tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־9 בינואר 1930 נחתם חוזה שני עם משרדו של קאהן שמינה אותם לאדריכלים יועצים לכל הבנייה התעשייתית בברית המועצות .
במסגרת חוזים אלה, פעל משרד קאהן בין השנים 1929–1932 ממטה החברה בדטרויט ומהלשכה המעוצבת החדשה שהוקמה במוסקבה במטרה להכשיר ולפקח על אדריכלים ומהנדסים סובייטים.
בראש לשכת העיצוב והבנייה הממלכתית ((Gosproektstroi עמד אחיו הצעיר של אלברט קאהן, מוריץ קאהן, ו-25 אנשי צוות נוספים שהיו מעורבים במוסקבה בפרויקט זה.
הם הכשירו למעלה מ־4,000 אדריכלים ומהנדסים סובייטים; ותכננו 521 מפעלים ומפעלים במסגרת תוכנית החומש של ברית המועצות.
קאהן תכנן גם רבים מאלה מהמבנים שנחשבים לקלאסיקה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
אלה כוללים את מגדל הזיכרון של ברטון, אודיטוריום היל, ספריית הבוגרים של האצ'ר וספריית ויליאם ל.
בשלב מאוחר יותר בחייו קאהן אמר כי מכל הבניינים שתכנן הוא רצה להיזכר בזכות עבודתו בספריית ויליאם ל.
קאהן שיתף פעולה לעיתים קרובות עם האדריכל הפיסולי קוראדו פרדוצ'י.
פרדוצ'י עבד על כ־50 פרויקטים של קאהן, ובכלל זה בנקים, בנייני משרדים, מבני מערכות עיתונים, מבני מוזוליאום, בתי חולים ומגורים פרטיים.
משרדו של קאהן הצליח להסתגל לצרכים המשתנים של מלחמת העולם הראשונה, ותכנן מספר שדות תעופה ובסיסים צבאיים עבור ממשלת ארצות הברית במהלך המלחמה.
עד מלחמת העולם השנייה, המשרד של קאהן בו עבדו כ־600 איש, היה מעורב בהפיכתה של תעשיית דטרויט לחלק מארסנל הדמוקרטיה של אמריקה (מטבע הלשון שטבע הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בנאומו המפורסם מסוף שנת 1940).
המשרד תכנן, בין היתר, את מפעל הטנקים של מאגר הציוד הצבאי של דטרויט, ואת מפעל המפציץ האווירי של ווילו רן, הבניין האחרון של קאהן שנמצא ביפסילנטי, מישיגן.
חברת המנועים של פורד יצרה שם בהיקף המוני את הקונסולידייטד B-24 ליברייטור.
בשנת 1937, היה אלברט קאהן אחראי ל־19 אחוזים מכלל המפעלים המעוצבים ארכיטקטונית בארצות הברית.
בשנת 1941 קיבל קאהן את חבילת השכר והפיצוי השמינית בגובהה בארצות הברית, 486,936 דולר, עליהם שילם 72% מס.
אלברט קאהן עבד על יותר מאלף פרויקטים של הנרי פורד ומאות נוספים עבור יצרניות רכב אחרות.
הוא עיצב אולמות תצוגה עבור חברת פורד מוטור בכמה ערים כולל ניו יורק, וושינגטון הבירה ובוסטון.
הוא נפטר בדטרויט ב־8 בדצמבר 1942.
החל משנת 2006, בערך 60 מהמבנים שתכנן קאהן נרשמו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לא כל העבודות של קאהן נשמרו.
בית הספר התיכון הטכני קאס בדטרויט, שתוכנן על ידי מלקמסון והיגינבתם והוקם על ידי משרדו של אלברט קאהן בשנת 1922, נהרס בשנת 2011 לאחר שוונדלים רוקנו אותו ממרבית אביזריו וחפציו.
בניין דונובן, שבו התמקמה לימים חברת התקליטים רשומות מוטאון, ננטש במשך עשרות שנים ומצבו התדרדר.
העירייה הרסה אותו כחלק מתוכנית שיפור החזות העירונית שיישמה לפני הסופרבול XL 2006.
חמישה עשר מהמבנים של אלברט קאהן מוכרים רשמית על ידי סמני זיהוי היסטוריים במישיגן.
אלברט קאהן אינו קשור לאדריכל האמריקני לואי קאהן מפילדלפיה, פנסילבניה.
כל הבניינים ממוקמים בדטרויט, אלא אם כן צוין אחרת.
מבני הקמפוס שנבנו במהלך הקריירה שלו (מקור רשימה זו: שרייבר, פני.
"הקמפוס של אלברט קאהן."עיתון אן ארבור אובסרבר" (The Ann Arbor Observer), ינואר, 2002, עמודים 27–33):
בית אלפא אפסילון פי (1912), רחוב היל 1205 (לשעבר דלתא גמא)
אלברט קרדוש, (במקור אברהם כ"ץ, בהונגרית: Kardos Albert, רצ'ה-קריסטור 26 בדצמבר 1861 – גסטלינג אן דר איבס , אוסטריה, 9 בינואר 1945) היה היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי אביו של היסטוריון הספרות פאל קרדוש.
הוא גורש בשואה למחנה ריכוז קטן באוסטריה ונספה שם.
נולד ב-1861 בשם אברהם כ"ץ ברֵצֶקֶרֶסְטוּר, ברומנית רֶצָ'ה-קְרִיסְטוּר, כיום במחוז קלוז' בטרנסילבניה, כיום ברומניה במשפחה יהודית.
אביו, שאמואל כ"ץ היה איכר ואשתו הייתה יוהאנה לבית בנדיקט.
אברהם כ"ץ סיים את הגימנסיה בהיידוסובוסלו ואת המכללה בדברצן.
בשנים 1880–1884 למד באוניברסיטת בודפשט, והמשיך במשך שנה נוספת בהכשרת מורים, כהכנה לקריירת הוראה, בשנת 1885 השיג תעודה בהוראה ותואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנת 1887 מונה למורה קבוע בגימנסיה המחוזית של סנטש.
קרדוש היה נשוי פעמיים: בפעם הראשונה נשא את פאולינה לבית סובוטקה (1896-1871) שנפטרה כעבור זמן קצר, ובהמשך התחתן עם אחותה הקטנה של אשתו המנוחה, מלווינה לבית סובוטקה.
מנישואיו נולדו לו שלושה ילדים: מריה (מורה), רוז'ה (רופאה) ופאל (1900-1971, מורה, היסטוריון של הספרות).
הבתולה הברוכה היא אלת דת אבותינו (1885)
פודורי קטיזה, פרסום בלדה עממית; במאות (1884).
באלינט בלשה ואנה לושונצי; במשמר השפה ההונגרית (1885–1886).
שפה ישנה, שפה עממית, שפה ספרותית, הניב של גצ'ה, האקדמיה ההונגרית למדעים העניקה את פרס שמואל.
השירה הלירית בהונגרית של המאה ה-16. פרויקט עטור פרסים מהפקולטה לאמנויות באוניברסיטת בודפשט.
האגדה של סילגי והיימשי בשירה ההונגרית.
תולדות עם ישראל עד חורבנן בית שני.
בודפשט, 1886 - תרגום ספרו של יוליוס ולהאוזן
בתי הספר העל יסודיים שלנו וההשפלה הגדולה ההונגרית.
המישור ההונגרי הגדול ובתי הספר התיכוניים שלנו.
הייעוד הלאומי של יהדות הונגריה.
תולדות הספרות ההונגרית מהתקופה הקדומה ביותר ועד קארוי קישפלודי.
הפגישה בת השלושים שנה שלנו.
תולדות הספרות ההונגרית עד 1900. בודפשט, 1913
חברו של צ'וקונאי, גאבור נאג'י.
חזון צ'וקונאי של הברית הישנה.
העריכות שלו עבור סופרים אחרים
נערך על ידי אלברט קרדוש.
כל השירים של שנדור פטפי.
שירי הלחימה היפים ביותר שלו.
אלברט שבלייה טיילר היה אמן אנגלי, שהתמחה בציור פורטרטים וז'אנר.
שבלייה ידוע בעיקר בזכות מעורבותו במשך שתים עשרה בבית הספר לציור בניולין.
בית הספר ניולין נוסד לאחר שאמנים רבים עקבו אחר סגנון הציור בחוץ - בטבע בצרפת.
לפי גישה זאת, האמנים צריכים לעזוב את פריז ולהתיישב באזורים כפריים במושבות קטנות של ציירים קרובים.
ציירים שלמדו בצרפת, כאשר חזרו לארצותיהם, חיפשו מקומות מרוחקים כדי להתכנס יחדיו ולעבוד בשיטת ציורי חוץ - בטבע (En plein air).
כך נוצרה אסכולת ניולין, הידועה גם בשם האימפרסיוניזם הבריטי.
ציור אופייני לתקופה מוקדמת זו הוא "חזרת התלבשות" (1888), שנמצא במוזיאון הלאומי בליברפול.
ציור זה עושה שימוש באור וצל ומבוסס על סצנת ז'אנר כפי שהתרחשה בקורנוול.
היו מספר בתי הספר לציור בניולין, והם שאבו את הנושאים שלהם מחיי היומיום באזור.
אמנים מקורבים אחרים לאסכולת ניולין היו הנרי סקוט טיוק, תומאס קופר גוטץ', קרולין גוטץ', סטנהופ פורבס, וולטר לנגלי ואליזבת ארמסטרונג.
במהלך שנות ה-1890, שמר טיילר על קשרים עם מרכז האמנות של לונדון והציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בערך בתחילת המאה ה-20, הוא עבר ללונדון לאורח חיים אורבני יותר.
טיילר החל לצייר סצנות מפוארות יותר של ערי אירופה.
בשנת 1901 הוא צייר את אחת מיצירותיו הגדולות והמופלאות ביותר, "טקס הבירית", המתאר את הסצנה המפורסמת של ימי הביניים המאוחרים בארמון אלת'ם, בו אסף המלך אדוארד השלישי את הבירית שנפלה מרגלה של הרוזנת מסולסברי איתה רקד, והצמידה לרגלו.
אירוע זה בשנת 1348 הוביל לכך שאדוארד השלישי ייסד את מסדר הבירית של האבירים.
בשנת 1903 היה טיילר מפורסם והוזמן לצייר פאנל גדול בבורסה המלכותית בלונדון.
הציור שהתקבל תיאר את חמשת המלכים – אדוארד השלישי מאנגליה, דייוויד מסקוטלנד, פיטר הראשון מקפריסין, ג'ואן הצרפתי וולדמר הרביעי מדנמרק – משתתפים במשתה שאירחה אגודת הכורמים בלונדון בשנת 1363.
טיילר היה אוהד נלהב של קריקט, ובשנת 1905 הפיק סט של שנים-עשר צבעי מים של שחקני קריקט מפורסמים.
לורד לברהולם השתמש בסדרה זו כדי לייצר ליטוגרפיות ולפרסם את מוצרי הסבון של האחים לואר.
דיוקנאות אלה נמצאות בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
בשנת 1906 הוא צייר תמונה מפורסמת של משחק קריקט בעיצומו, קנט מול לנקשייר בקנטרברי, שהוזמן על ידי קנט.
ביוני 2006 נמכר הציור במכירה פומבית תמורת 680,000 ליש"ט, מחיר שיא לציור קריקט.
אלברט שיקלוש (במקור שנוואלד, בהונגרית: Siklós Albert; בודפשט, 26 ביוני 1878 – בודפשט, 3 באפריל 1942) היה מלחין יהודי-הונגרי, מורה באוניברסיטה, היסטוריון מוזיקה, צ'לן, עורך עיתון.
אלברט שיקלוש נולד במשפחה יהודית כבנם של פרנץ שיינוואלד ולַאוּרָה בק.
הוא היה תלמידו של יאנוש קוסלר.
בין 1901 ל־1904 היה חבר מיוחד בחברה הפילהרמונית של בודפשט.
הוא ערך מספר סיורי לימודים לצרפת, איטליה וגרמניה בין השנים 1903–1907. בין השנים 1905–1919 לימד בבית הספר למוזיקה פודור.
משנת 1910 לימד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בשנת 1919 מונה כחבר בוועדת הבדיקה של המוסד "מוזיקה לאומית", ובשנת 1926 הפך ל"נציב ממשלתי" למוזיקה.
משנת 1920 עד 1922 היה חבר ב"מועצה לאמנות המוזיקה".
הוא פרסם כמה מאמרים על ההיסטוריה של המוזיקה, על ההיסטוריה של כלי הנגינה ועל אסתטיקה מוזיקלית.
הוא כתב בשנת 1923 את רוב נושאי "לקסיקון המוזיקה" בן שני הכרכים.
הוא נפטר מדלקת ריאות, ניוון שריר הלב, טרשת עורקים.
יצירות לתזמורות (סימפוניה, סוויטות, הבידור של פרקו, פתיחות, מפגשים, רשמי ריקודים, סימפוניטה;
אופרה (הבית של החודשים, 1927);
מדריך לקריאת הספר ראשי (בודפשט, 1911);
תווים אסתטיים מוזיקליים (בודפשט, 1921);
לקסיקון מוזיקלי של אלברט שיקלוש (בודפשט, 1922);
הערות להיסטוריה של המוזיקה ההונגרית (בודפשט, 1927);
כלי נגינה, צלילים (בודפשט, 1941).
אלברט פנחסוב (נולד ב-9 בפברואר 1972) הוא פרופסור מן המניין, המכהן כרקטור אוניברסיטת אריאל בשומרון.
פנחסוב מתמחה בחקר מנגנונים מולקולריים ותפקודיים של הפרעות נפשיות.
כיהן בעבר כראש המחלקה לביולוגיה מולקולרית וכסגן נשיא ודיקן למחקר ופיתוח באוניברסיטה.
אלברט פנחסוב נולד בעיר נמנגן שבאוזבקיסטן.
בין השנים 1990 ל-1994, למד ב-Gorkey Academy of Medicine, שבעיר ניז'ני נובגורוד, רוסיה.
בשנת 1994 עלה לישראל, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת תל אביב, בה קיבל תואר שני (MSc) בשנת 1998, ובשנת 2002 הוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה (Ph.D) בתחום ביולוגיה מולקולרית וביוכימיה קלינית, בהנחיית פרופ' אילנה גוזס.
את השתלמות הבתר דוקטורט ביצע בחברת Johnson and Johnson בארצות הברית בין 2002–2004, שם עסק בפיתוח תרופות לטיפול במחלות ניוון עצבי בהנחייתו של ד"ר דאגלס ברנמן (Dr.
עם שובו לישראל, בשנת 2005 הצטרף פנחסוב למחלקה לביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת אריאל ובין השנים 2008–2014, שימש בה כראש המחלקה.
בשנת 2014 מונה לסגן הנשיא ודיקן למחקר ופיתוח באוניברסיטה, הוא נשא בתפקיד זה עד שבשנת 2020 נבחר על ידי סנאט האוניברסיטה לכהן כרקטור במקום מיכאל זיניגרד שכיהן בתפקיד במשך 12 שנים.
פנחסוב הוא פרופסור מן המניין במחלקה לביולוגיה מולקולרית, ובבית הספר לרפואה ע"ש ד"ר מרים ושלדון ג.
בין פעולותיו הבולטות: הקמת מרכז לחקר המוח באוניברסיטת אריאל יחד עם פרופ' אסתר פרידע, הקמת התוכנית ללימודי קדם רפואה ביחד עם פרופ' יאיר שפירא וחברות בוועדת ההיגוי להקמת בית הספר לרפואה באריאל.
פנחסוב נשוי לאולגה ואב לשלושה ילדים.
מחקריו מתמקדים בהבנת מנגנונים מולקולרים של הפרעות נפשיות והקשר בין התפתחות הפרעות אלו לבין עמידות לדחק.
בעזרת סלקציה גנטית, פותח במעבדתו מודל ייחודי בבעלי חיים עם תכונות בולטות של צייתנות ושתלטנות.
בניסוי בעכברים הם הגיבו בצורה שונה לתרופות פסיכוטרופיות וגירויים סביבתיים והציגו רגישות שונה לדחק.
בעזרת מודל זה, קבוצת מחקר בהנחייתו הראתה שרגישות תורשתית לדחק עלולה להתבטא בהתפתחות הדרגתית של דלקת כרונית, בבעיות מטבוליות שמשמשות מנגנון התפתחות של הפרעות נפשיות ובירידה בתוחלת החיים.
המודל משקף ונותן תמונה מציאותית על הפרעות הפסיכיאטריות בקרב בני אדם ומשמש כלי לחקר מנגנוני ההפרעות הנפשיות והשלכותיהן על האורגניזם השלם, וכן על דרכי הטיפול בהם.
הנסיך אלברט קזימיר אוגוסט איגנז פיוס פרנץ שבייר מסקסוניה, דוכס טשן היה נסיך סקסוני, בנם של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה.
בין השנים 1781–1793 פעל בתפקיד מושל ארצות השפלה האוסטריות ביחד עם רעייתו והנהיג את צבא מלוכת הבסבורג נגד צבא המהפכה הצרפתי במהלך קרב ז'מפס והמערכה בפלנדריה במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית.
אלברט קזימיר נולד ב-11 ביולי 1738 בנסיכות הבוחר מסקסוניה.
הוריו היו אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה.
מכאן שהיה נכדם של אוגוסט השני "החזק", מלך פולין ויוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אלברט קזימיר היה הילד ה-13 של הוריו והבן השישי.
באפריל 1766 חותן עם הארכידוכסית מריה כריסטינה, דוכסית טשן ובתה של מריה תרזה בווינה, בירת ארכידוכסות אוסטריה, האימפריה הרומית הקדושה.
עם החתונה ירש אלברט קזימיר מחותנו, פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את דוכסות טשן.
בין השנים 1765–1780 פעל אלברט קזימיר בתפקיד מושל הונגריה האוסטרית.
משנת 1781 והאלה מונה ביחד עם רעייתו לתפקיד המושל של ארצות השפלה האוסטריות.
לאחר מותו של אביו הפך אלברט קזימיר למועמד לכתר האיחוד הפולני-ליטאי.
לבסוף, בהתערבות יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה נבחר סטניסלאב השני אוגוסט פוניאטובסקי לכתר הפולני-ליטאי.
במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית הרכיבה מלוכת הבסבורג (אשר כללה את ארצות השפלה האוסטריות) חלק מרכזי בקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
כאשר בנובמבר 1792 פלש צבא המהפכה הצרפתי לארצות השפלה, כשל אלברט קזימיר בניסיון לארגן את כוחותיו ליחידה מוצקה אל מול הכוחות הצרפתים, מה שהביא לנפילה האוסטרית בקרב ז'מפס, ב-6 בנובמבר 1792.
בהמשך פיקד אלברט קזימיר על הכוחות האוסטרים במסגרת המערכה על פלנדריה נגד הצרפתים.
במהלך ההתקדמות הצרפתית העביר אלברט קזימיר את חפציו האישיים, בהם אוסף האומנות שלו בספינות דרך תעלת למאנש אל ממלכת בריטניה הגדולה.
חלק מחפצים אלו אבדו כאשר אחת הספינות תבעה בסופה באמצע הדרך.
כישלונותיו הצבאיים של אלברט קזימיר הביאו להדחתו מתפקיד המושל של ארצות השפלה והחלפתו בבנו החורג הארכידוכס קרל.
לאחר מכן סיים את פעילותו הפוליטית.
בשנת 1798 נפטרה מריה קאריסטינה עקב חולי בטיפוס הבהרות.
בצוואתו חילק את אוסף האומנות שלו בין מקורביו.
בשנת 1822 נפטר אלברט קזימיר בגיל 83, בעירוינה, בירת האימפריה האוסטרית.
אלברט קפיס היה צייר וליתוגרף גרמני.
קפיס קיבל הכשרה כליתוגרף בבית המלאכה של דודו אדם גטרניכט משנת 1850 ועד לסביבות 1857. היו לו גם שיעורים מהמורה לציור קרל קורץ.
בין השנים 1855–1860 למד בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט בהדרכת היינריך פון רוסטיגה (ציור ז'אנר והיסטוריה), היינריך פאנק (ציור נוף) וברנהרד פון נהר (ציור עירום).
בשנת 1860 החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן אצל צייר ההיסטוריה קארל פון פילוטי.
הוא התיידד עם אדולף לייר ועם אנטון בריית, יוזף ופפנר, ולודוויג וילרוידר.
בשנת 1867 הוא נסע למסע לימודים לפריז.
שם הוא היה בקשר עם חברי בית הספר בברביזון.
הוא עשה את הנסיעה חזרה דרך בלגיה ועמק המוזל לדיסלדורף.
בין השנים 1871 ל-1874 עבר קפיס לשויבנבורג לבית מגוריהם של אנטון בריית וכריסטיאן מאלי.
בשנת 1874 נסע לירח דבש דרך דרום טירול וצפון איטליה לוונציה.
לאחר מכן צייר בעיקר מוטיבים מאזור מינכן, במיוחד את אגמי סטארנברגר ושימזי.
בשנת 1880 החליף אותו קרל לודוויג כפרופסור לציור נוף בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט, שם הפך למורה של "האימפרסיוניסטים השוואביים".
לאחר מכן הוא נסע לבוואריה, ליער השחור, לאגם קונסטנץ, להמבורג ולים הבלטי.
קפיס צייר בעיקר נופים, מוטיבים ז'אנריים מחיי הכפר כגון קציר ענבים, סצנות קציר וגזירת כבשים.
קפיס מצא את מקום המנוחה האחרון שלו בפרגפרידהוף בשטוטגרט.
אלברט קנר (בהונגרית: Kner Albert; 19 בפברואר 1899, גיומנדרד – 21 באוגוסט 1976, שיקגו) היה מדפיס, גרפיקאי יהודי אמריקאי יליד הונגריה.
אלברט קנר נולד במשפחה יהודית כילד השישי במשפחת המדפיס המפורסם, איזידור קנר.
המסורות המשפחתיות השפיעו רבות על ילדותו ועד מהרה נתגלה הכישרון, המיומנות והיצירתיות של אלברט, אך הוא ירש גם את נחישותו וקשיחותו של אביו.
בשנים 1915–1916 למד גרפיקה אצל אישטוואן אורקני, גרפיקאי ומורה בבית הספר לאמנות שימושית.
לאחר שירותו בחזית, במלחמת העולם הראשונה, למד בבית הדפוס של אביו בכפר הולדתו, אחר כך היה חניך של ה-Graphische Lehr- und Versuchsanstalt בווינה, תלמידו של רודולף לאריש (Rudolf Larisch) ובשנת 1923 היה סטודנט בלייפציג של פרופסור גיאורג בלווה (Georg Belwe) ב-Akademie für graphische Künste und Buchgewerbe.
לאחר לימודיו יצר תחילה חיתוכי עץ לאוסף חוכמת החיים ההודי הפנצ'טנטרה (Panchtanatra), ולאחר מכן לצמד של הספר "הבדיחות של הודג'ה הטורקי".
הוא השתמש במוטיבים הודים וטורקים בטעם ובמידה סבירה.
הוא ביצע ניסיונות ליישם כריכות, עיצב גיליונות נייר עמילניים צבעוניים, עיצב את הצבע שהומס בעמילן בעזרת כלי מסרק.
בהמשך עיצב אלברט גם את נייר הכריכה המקושט של קנר.
כישרונו התפתח אף בצילו של אחיו הגדול, אך הוא ייחל ליותר.
בשנת 1924 סיים את התמחותו בבית הדפוס גלובוס בבודפשט.
או אז שמו הופיע לראשונה בפרסומי קנר.
בשנת 1925 הפך למנהל האמנותי של בית הדפוס הליקון בטימישוארה.
משנת 1926 היה המנהל האמנותי ואחר כך מנהל החברה של "דפוס הונגריה" בבודפשט.
הוא עבד באופן קבוע גם בדפוס קנר בכפר.
משנת 1927 היה עמית בכיר בכתב העת "מדיאר גרפיקה".
הוא היה חבר מייסד ב"אגודת אמני הדפסת הספרים והפרסום ההונגרי" שהוקמה בשנת 1928. בשנת 1934 נבחר לחבר ב"אגודת המדפסים ההונגרים".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף בהקמת בית הספר החופשי של דז'ה אורבן, ה"אַטַלִיֶה", שם לימד גרפיקה.
הוא התחתן עם סוזן בראון בשנת 1933, בנם אנדראש נולד בשנת 1935, ובתם אנה בשנת 1937. בגלל החוק האנטי יהודי שהתקבל בשנת 1938, החליט לעזוב את הונגריה מחשש למשפחתו.
מכיוון שאשתו הייתה אזרחית אמריקאית, לא היה בכך שום מכשול.
בשנת 1940 הוא ומשפחתו היגרו לשיקגו, שם היה ראש מעבדת העיצוב בחברת טכנולוגיית האריזות Container Corporation עד 1965, עד לפרישתו.
בשנת 1973 זכה בפרס "האנשים המפורסמים של האריזה".
משנות ה-60 היה יועץ מערכת עבור כתבי העת הניו יורקיים Print és a Packaging Design.
אלברט צ'רני (בצ'כית: Albert Černý; נולד ב-17 בפברואר 1989) הוא זמר וגיטריסט צ'כי, סולן להקת האינדי רוק צ'ארלי סטרייט ולהקת האינדי פופ לייק מלאווי, אשר ייצגה את צ'כיה באירוויזיון 2019.
צ'רני נולד בעיר טרינץ שבצ'כיה להורים ממוצא פולני.
הוא למד בבית ספר יסודי פולני ובשנות התיכון למד בבית ספר צ'כי בטרינץ.
לאחר מכן הוא למד אנגלית באוניברסיטת פאלאצקי שבאולומואוץ.
בין השניים 2006 ל-2013 היה סולן להקת האינדי רוק צ'ארלי סטרייט, עד להתפרקותה.
בשנת 2011 יצר את המוזיקה עבור סדרת הטלוויזיה הצ'כית "4teens", בה גם השתתף.
בשנת 2019, צ'רני ייצג את צ'כיה באירוויזיון 2019 שנערך בתל אביב, ישראל, כסולן להקת לייק מלאווי.
בתחרות הם ביצעו את השיר "Friend of a Friend", וסיימו בגמר במקום ה-11 עם 157 נקודות, התוצאה השנייה הטובה ביותר של צ'כיה בתחרות.
בינואר 2020, צ'רני השתתף בתחרות הבחירה הלאומית של פולין לאירוויזיון, עם השיר "Lucy".
הוא העפיל לגמר אך סיים במקום השני.
בסוף אותה שנה הוא הוציא לאור את שירו הראשון בצ'כית, "Nová Láska".
צ'רני נמצא בזוגיות עם הדוגמנית ברבורה פודזימקובה.
אלברט ביירד קאמינס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-18 בשנים 1902–1908, ולאחר מכן ועד מותו כסנאטור מטעם מדינתו.
אלברט קאמינס נולד בבקתה בעיירה קרמייקלס שבפנסילבניה כבנם של שרה (לבית פלניקן) ותומאס ל.
הוא למד בבתי ספר שונים, כולל באקדמיית גרין שבעיירתו, ולאחר מכן בקולג' ויינסבורג.
הוא השלים את חובות לימודיו, אך לא קיבל את התואר בשל עימות עם נשיא הקולג' בנוגע לדרוויניזם.
לאחר סיום לימודיו הוא היה בתחילה למורה בבית ספר כפרי.
בגיל 19 הגיע קאמינס עם דודו מצד אמו לאלקיידר, איווה, שם הוא מצא תעסוקה כארכיונאי של המחוז ובנוסף עבד בנגרות.
ב-1871 הוא עבר למחוז אלן באינדיאנה, שם הוא עבד כפקיד רכבת, כנגר, כמהנדס בניין וכסגן המודד המחוזי.
קאמינס עבר לשיקגו, שם הוא למד משפטים, ובמקביל עבד כפקיד במשרד עורכי דין.
ב-1875 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי.
לאחר שעסק בעריכת דין בשיקגו במשך כמה שנים, הוא פתח משרד בדה מוין, איווה.
בתחילה הוא ייצג בעיקר אנשי עסקים בבתי משפט, וכך שיפר את מצבו הכלכלי וזכה לשם בחברה הגבוהה של דה מוין.
עם זאת, התיק המפורסם ביותר שלו כעורך דין היה ייצוג ארגון החוואים "הגריינג'" מול מונופול לייצור גדרות תיל.
עם זאת, היסטוריונים רואים בייצוגו בתיק זה כחריג, שכן הוא בדרך כלל ייצג תאגידים ואנשי עסקים.
לאחר שזיהה את עצמו עם המפלגה הרפובליקנית, היה קאמינס פעיל בפוליטיקה המדינתית ולאחר מכן בפוליטיקה הארצית.
ב-1887 נבחר קאמינס לתקופת כהונה אחת בסנאט של איווה מטעם דה מוין.
ב-1892 הוא התבקש לשמש כיושב ראש הזמני של הוועידה המדינתית של המפלגה.
ב-1894 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית.
ב-1896 הוא היה פעיל במסע הבחירות של ויליאם מקינלי, ומונה כנציג איווה בוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1900 החמיץ קאמינס פעמיים הזדמנות להיבחר לסנאט של ארצות הברית.
בראשית השנה, כאשר האספה הכללית של איווה הפעילה את סמכותה אז לבחור את הסנאטור מדרגה 2 לתקופת כהונה בשנים 1901–1907, התמודד קאמינס מול הסנאטור הרפובליקני המכהן, ג'ון גיר, אך משך את מועמדותו כאשר הסתמן שהוא לא יקבל מספיק קולות כדי לנצח.
לאחר שגיר נפטר כתוצאה מהתקף לב ביולי אותה שנה, דחה המושל לסלי מורטייר שו מספר פניות למנות את קאמינס למושב הפנוי, ותחת זאת מינה את ג'ונתן דוליבר.
בתחילה שאף קאמינס להיבחר שוב במושב בית המחוקקים של 1901, אך תחת זאת הוא התמקד במסע הבחירות של אותה שנה למשרת מושל איווה.
קאמינס כיהן כמושל איווה בשנים 1902–1908, והיה לראשון מושלי המדינה שנבחר לשלוש תקופות כהונה רצופות.
במערכת הבחירות השלישית שלו הוא ניצח במרוצים צמודים, בבחירות המקדימות של מפלגתו נגד ג'ורג' פרקינס, עורך העיתון "סו סיטי ג'ורנל", ובבחירות הכלליות מול מועמד המפלגה הדמוקרטית קלוד פורטר.
בעת כהונתו כמושל הוא הוביל מאמצים להנהגת חינוך חובה, להקמת מחלקת החקלאות של המדינה, ולהנהגת בחירות מקדימות.
קאמינס היה מזוהה עם גישת קביעת המחירים שנודעה בכינוי "הרעיון של איווה".
שיטה זו, כפי שהוצגה במצע של המפלגה הרפובליקנית באיווה ב-1902, נתנה עדיפות "לתיקונים כאלה של חוק המסחר הבין-מדינתי, שיישמו בצורה מלאה יותר את איסור האפליה שלו בקביעת תעריפים, ושינויים כאלה של לוחות התעריפים שעשויים להידרש למניעת הפיכתו למקלט למונופולים".
הרעיון של איווה גילם את העיקרון שהמחירים צריכים לשקף במדויק את ההבדל בין עלות הייצור בארצות הברית ומחוצה לה, אך לא לקבוע מחירים גבוהים יותר מהנחוץ להגנת התעשייה המקומית.
ביוני 1908 התמודד קאמינס בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית על המושב ב שאויש אז על ידי ויליאם ב.
אליסון, שביקש להיבחר לכהונה שביעית.
קאמינס הואשם בהפרת הבטחה מוקדמת שלא יתמודד מול אליסון, והפסיד בבחירות המקדימות בהפרש של מעל 12,000 קולות.
בכל אופן, ב-4 באוגוסט אותה שנה הלך אליסון לעולמו, חודשיים לאחר הבחירות המקדימות ולפני שהאספה הכללית של איווה בחרה בין המנצחים בבחירות המקדימות של המפלגות השונות.
בנובמבר אותה שנה נערכו בחירות מקדימות שניות במפלגה הרפובליקנית, בהן ניצח קאמינס באופן ברור.
מאוחר יותר באותו חודש, ובינואר 1909 הוא מונה על ידי האספה הכללית על פני יריבו הדמוקרטי קלוד ר.
הוא כיהן בסנאט מטעם איווה במשך 18 שנים עד 1926. בשנים 1919–1925 הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
הוא גם שימש כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט וכיושב ראש הוועדה למסחר בין-מדינתי.
באופן כללי תמך קאמינס ביוזמותיו של הנשיא וודרו וילסון לרגולציה על העסקים, וניסח את אחד הסעיפים בחוק ההגבלים העסקיים של ג'ון שרמן.
אף על פי שהוא הצביע בעד הכרזת המלחמה של ארצות הברית על גרמניה במלחמת העולם הראשונה כאשר הנשיא וילסון ביקש זאת, הוא צידד ברוב העמדות של מפלגתו מול סוגיות מדיניות חוץ אחרות של הנשיא, והתנגד לחימוש ספינות סוחר בראשית 1917 ולחברותה של ארצות הברית בחבר הלאומים ב-1919 וב-1920.
היה זה כאשר כיהן קאמינס כיושב ראש הוועדה למסחר בין-מדינתי, כשהוא קידם את חוק אש-קאמינס של 1920, ויצר את התנאים להחזרתן של מסילות הברזל לידיים פרטיות לאחר שאלה תופעלו על ידי הממשלה במהלך המלחמה.
פעילי האיגודים המקצועיים הלינו על כך שהחוק יצר מגבלות קשיחות על משא ומתן קולקטיבי, כולל סעיפים שהגדירו עידוד שביתות בחברות הרכבת כעבירה על החוק אף על פי שמצב החירום המלחמתי תם.
מצב דברים זה סימל את השבר שלאחר המלחמה שנפער בין קאמינס לבין התנועה הפרוגרסיבית, מה שגרם בסופו של דבר לתבוסתו.
בינואר 1912 הכריז קאמינס על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
מועמדותו נשקלה בוועידה הארצית של המפלגה שנערכה באותה שנה.
עם זאת, במהלך המהומה שהתחוללה בעקבות פרישתם של תומכיו של תאודור רוזוולט, לא הוכלל שמו של קאמינס בפתקי ההצבעה.
בבחירות הכלליות תמך קאמינס ברוזוולט על פני ויליאם האוורד טאפט, אף על פי שהוא התנגד להקמת מפלגה שלישית על ידי רוזוולט.
ב-1916 התמודד קאמינס שוב על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בוועידה הארצית של המפלגה.
הפעם, כאשר הנשיא המכהן לא היה ממפלגתו, התפלגו נציגי הוועידה בתמיכתם בין יותר מתריסר מועמדים בסבב ההצבעה הראשון, שבו הגיע קאמינס למקום החמישי.
כאשר הוא הגיע לאותו מקום בסבב ההצבעה השני, הוא פרש מהמרוץ, ובכך תרם לניצחונו בסבב ההצבעה השלישי של שופט בית המשפט העליון צ'ארלס אוונס יוז.
ביוני 1926 הובס קאמינס על ידי סמית' ו.
ברוקהארט בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על המושב של איווה בסנאט.
חודשיים קודם לכן, הודח ברוקהארט ממושבו בסנאט על ידי עמיתיו במפלגה על רקע אי-תמיכתו במועמד המפלגה בבחירות לנשיאות של 1924 ועל רקע התוצאות הצמודות בבחירות לסנאט שהתקיימו באותה שנה, בהן הוא זכה בקצת יותר ממחצית הקולות.
קאמינס סירב להתמודד, ביודעו שאם ברוקהארט יודח ממושבו, הוא ככל הנראה יתמודד מולו.
אלברט קאמינס נפטר בדה מוין ב-30 ביולי 1926, חודש לאחר תבוסתו בבחירות המקדימות.
הוא נטמן בבית הקברות וודלנד שבעיר.
בצד היותו מושל איווה וסנאטור מטעמה, זכור קאמינס בשל שירותו כנשיא הזמני של הסנאט בשנים 1919–1925. בנוסף הוא התמודד פעמיים ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
קאמינס היה ככל הנראה המנהיג המשפיע ביותר והפרוגרסיבי הכריזמטי ביותר בפוליטיקה של איווה ברבע הראשון של המאה ה-20. עם זאת, בהדרגה הוא הפך ליותר שמרן, ועבר מהפרוגרסיביזם של רוברט לה פולט אל העידן החדש של הרפובליקניזם של וורן הרדינג.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא הוביל את האגף הפרוגרסיבי של המפלגה הרפובליקנית באיווה, או כפי שהם נקראו "המתמרדים", אל עמדות השליטה על חשבון המשמרת הוותיקה של השמרנים, ששלטו במפלגה כמעט מאז ימיה הראשונים.
לאחר שהרחיק את עצמו לאחר המלחמה מהתנועה הפרוגרסיבית, וזמן קצר לפני מותו, הובס קאמינס על ידי יריבו הפרוגרסיבי בתוך מפלגתו שלו.
ב-1874 נשא קאמינס לאישה את אידה לוסט גאלרי, ולשניים נולדה בת אחת.
אידה קאמינס הייתה פעילה בתנועה לחוק היובש והשפיעה רבות על חוקי עבודת הילדים של איווה.
אלברט אלכסייביץ' שסטרניוב היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי, ששיחק בעמדת בלם אחורי בצסק"א מוסקבה ובנבחרת ברית המועצות.
שסטרניוב נולד במוסקבה שבברית המועצות במשפחתו של קצין צבא.
הוא עסק בספורט מגיל צעיר.
תחילה באתלטיקה קלה ואף זכה באליפות מוסקבה.
בגיל 17 התקבל לקבוצת המוער של צסק"א מוסקבה ובגיל 20 עלה לקבוצת הבוגרים, בה ישחק את כל שנות הקריירה שלו.
שסטרניוב הפך מהר מאוד לשחקן בהרכב הקבוע של הקבוצה ומגיל 21 שימש כקפטן הקבוצה.
הוא ערך במדיה 278 הופעות בליגה הסובייטית וכבש שער אחד.
זכה עם הקבוצה באליפויות אחת.
במדי נבחרת ברית המועצות עשה את הופעת הבכורה ב-10 בספטמבר 1961 נגד אוסטריה במוסקבה.
הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1962 בצ'ילה, אך לא השתתף באף אחד ממשחקי הנבחרת במהלך הטורניר.
ביורו 1964 שותף שסטרניוב בשני משחקי הטורניר, כולל בהפסד 2–1 בגמר למארחת ספרד.
בשנת 1965 קיבל שסטרניוב את תפקיד הקפטן של הנבחרת הסובייטית, אותו מילא עד לפרישתו ב-1971.
במונדיאל 1966 באנגליה השתתף שסטרניוב ב5 מתוך 6 משחקי הנבחרת בטורניר.
המשחק היחיד, אותו נאלץ לפספס היה משחק על המקום השלישי מול נבחרת פורטוגל.
שסטרניוב לקח חלק הן ביורו 1968 והן במונדיאל 1970. בשניהם שותף בכל המשחקים של הנבחרת הסובייטית.
בשנת 1971 פרש שסטרניוב מכדורגל מקצועי בשל פציעה.
הוא עבר קורס מאמנים והצטרף אל צוות האימון של צסק"א מוסקבה.
היה עוזר מאמן ומאמן ילדים.
מת ב-5 בנובמבר 1994 מסיבוכי שחמת הכבד.
כדורגלן השנה בברית המועצות - 1970
מקום שני באליפות אירופה: 1964
אלברט קיוסו (בבולגרית: Алберт Кьосо; 6 באפריל 1898, סופיה, נסיכות בולגריה – 8 באפריל 1963, תל אביב, ישראל) היה כלכלן, מראשי ההסתדרות הציונית בבולגריה, נשיא מכבי בולגריה, נמנה עם ארבעת מייסדי אגודת הספורט "מכבי יפו" ועמד בראשה עד למותו.
אלברט קיוסו נולד בשכונת יוצ'בונאר בסופיה ליוסף קיוסו ולסולטנה לבית יונתן.
מקור משפחתו של אביו מאיטליה.
הוא רכש השכלה יסודית ופרו-גימנסיה במערכת החינוך הקהילתית.
בגיל שבע הצטרף לתנועת מכבי בעירו, ובגיל 15 הפך למדריך באגודה.
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה השלים השכלה תיכונית ובהמשך הוסמך בכלכלה באוניברסיטת סופיה.
כמו כן הוסמך קיוסו בראיית חשבון.
קיוסו ניהל את סניף "הבנק האיטלקי" בסופיה במקביל לפעילותו הציבורית.
ב-1928, במהלך הוועידה התשיעית של "מכבי בולגריה" נבחר קיוסו ליו"ר הוועד המרכזי של "מכבי בולגריה".
קיוסו כיהן כציר מטעם יהדות בולגריה לכינוס מכבי העולמי וכן עמד בראש משלחת יהודי בולגריה ל ול.
במהלך המשחקים שכנע קיוסו רבים מהמשתתפים להישאר בארץ ישראל.
בתקופת כהונתו הפכה "מכבי" לתנועת הנוער המובילה בבולגריה.
פעלו 21 סניפים בערים שונות בבולגריה ובהם נמנו 2,500 חברים שהיו כ-5.5 אחוזים מכלל יהודי בולגריה.
ביוזמת הפוליטיקאי הבולגרי גריגור ואסילב, אשר כיהן כשר החקלאות, חתמה "מכבי" על הסכם שיתוף פעולה עם ארגון הספורט הבולגרי "יונאק" אשר מדריכיו הדריכו את חניכי "מכבי" והכשירו מדריכים בארגון.
לקראת סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 גברה השפעתה של גרמניה הנאצית בבולגריה, והממשלה אימצה מדיניות אנטישמית.
ב-1939 הוציא משרד הפנים הבולגרי צו פירוק לאגודת "מכבי בולגריה".
קיוסו הוביל את המאבק המשפטי נגד ההחלטה, נעזר בידידו גריגור ואסילב ולבסוף בוטל הצו בהנחיית בית המשפט המחוזי בסופיה.
בהמשך, דחה בית המשפט העליון הבולגרי את ערעורו של משרד הפנים והתיר את המשך פעילות האגודה.
בראשית 1941, לאחר החלת החוק להגנת האומה נאסרה פעילות האגודה, וקיוסו המשיך להפעיל את הארגון במחתרת תוך שהכין את בני הנוער לעלייה לישראל.
מקצת מחברי מכבי הצטרפו לתאי המחתרת של המפלגה הקומוניסטית ולחמו כפרטיזנים.
מהם ניתן לציין את אנני ונטורה שנפלה בקרב.
פעילותו המחתרתית של קיוסו ורעייתו עוררו את חשדה של משטרת בולגריה.
בחג המולד 1942 הוזהר קיוסו על ידי ידידים בולגרים שהוא עתיד להיעצר ולהישלח לאחד ממחנות המעצר בבולגריה.
בזכות קשריו, עלה בידי קיוסו להימלט עם משפחתו ברכבת לקושטא.
מקושטא הגיע לנמל חיפה ב-28 במרץ 1943, תוך שהוא מסתיר מתחת לבגדיו את דגל "מכבי בולגריה".
בהמשך, כיהן כחבר מועצת קופת עליה.
כבר בספטמבר 1948 הקים קיוסו את "האגודה הציונית להתעמלות וספורט, מכבי יפו".
ב-1949 נפגש קיוסו עם משה אלמוזלינו, משה מירנדה, ופרסיאדו אביגדור.
לאחר הפגישה, ב-15 באוקטובר 1949 הקימה החבורה את קבוצת הכדורגל מכבי יפו כחלק מהאגודה לספורט ולהתעמלות.
אביגדור, אלמוזלינו ומירנדה הצטרפו למרכז מכבי ישראל וקיבלו במתנה שני שקים של נעלי כדורגל שהשאירו אחריהם חיילי הצבא הבריטי עם סיום המנדט.
בשנותיה הראשונות הייתה מכבי יפו קבוצה בת של מכבי תל אביב.
קיוסו כיהן כנשיא האגודה עד יום מותו.
היה חבר מרכז מכבי העולמי ומכבי בישראל.
כן היה חבר הציונים הכלליים ונכלל בין מועמדי התנועה לכנסת הרביעית.
במקביל לפעילותו הציבורית היה קיוסו מנהל החשבונות של בית החרושת "דלפינר" בשכונת מחלול בתל אביב.
ב-1929 נשא לאישה את מלכה (מילקה) לבית קונפינו (1906–1983) ולזוג נולדו שני ילדים רות גלקין (1931–1993), ויוסי קיוסו (1937–2018) אשר לימים כיהן כיו"ר איחוד עולי בולגריה בישראל, יו"ר מכבי יפו, וכמנהל אגף התרבות בעיריית תל אביב יפו.
אלברט קיוסו הלך לעולמו בתל אביב ב-1963 והוא בן 65 שנים, ונקבר בבית העלמין בבית-חנן.
לאחר מותו, קם "החוג ע"ש אלברט קיוסו", אשר עמו נמנו חברי הוועד המרכזי של מכבי בולגריה אשר פעלו להנצחת פעילותו של "מכבי בולגריה" ופעילותו של קיוסו.
ב-1976 הוציא החוג את הספר "מכבי בולגריה" אשר סקר את פעילות הארגון וראשיו בבולגריה ובישראל.
בעיר יפו נקרא רחוב על שמו של אלברט קיוסו.
אלברט רסטי (Albert Rösti; נולד ב-7 באוגוסט 1967) הוא פוליטיקאי ויזם שווייצרי, המכהן מינואר 2023 כחבר המועצה הפדרלית של שווייץ.
הוא עמד בעבר בראש מפלגת העם השווייצרית.
אלברט רסטי גדל בקנטון ברן ולמד אגרונומיה במכון הטכנולוגי של ציריך.
בהמשך למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת רוצ'סטר שבארצות הברית.
בשנים 1998–2006 עבד רסטי במחלקת הכלכלה של קנטון ברן.
לאחר מכן היה למנהל יצרני החלב השווייצריים.
מאז 2013 הוא הבעלים והמנהל של חברת ייעוץ עסקי ופוליטי.
בשנים 2007–2014 כיהן רסטי כנשיא שירות המידע של ארגוני החקלאות השווייצרים.
במאי 2015 מונה לנשיא Swiss Oil, איגוד סוחרי הדלק השווייצרי.
רסטי מתגורר באיטנדורף שבקנטון ברן, נשוי ואב לשני ילדים.
בשנים 2000–2007 כיהן רסטי כנשיא סניף איטנדורף של מפלגת העם השווייצרית.
מ-2008 הוא היה חבר המועצה המקומית של איטנדורף, ובשנת 2014 הוא הפך לראש עיריית איטנדורף.
רסטי התמודד ללא הצלחה בבחירות לממשלת קנטון ברן.
הוא נבחר לראשונה בבחירות הפדרליות בשווייץ בשנת 2011 למועצה הלאומית, הבית התחתון של הפרלמנט.
בבחירות הפדרליות ב-2015 היה רסטי מנהל הקמפיין של מפלגתו.
סניף ברן של המפלגה בחר ברסטי כמועמד למועצת הקנטונים בבחירות 2015, אך הוא הסיר את מועמדותו למועצה שבועיים לאחר מכן.
הוא כיהן חבר המועצה הלאומית עד 31 בדצמבר 2022.
ב-23 באפריל 2016 נבחר רסטי פה אחד כיושב ראש מפלגת העם וכיהן בתפקיד עד שנת 2020.
ב-7 בדצמבר 2022 נבחר רסטי לחבר המועצה הפדרלית, במקומו של אולי מאורר.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 בינואר 2023, ומונה לראש המחלקה לאיכות הסביבה, התחבורה, האנרגיה והתקשורת.
אלברט נוסטרנד "ברט" קארוול היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל דלאוור ה-12 בשנים 1945–1949, וכמושל דלאוור ה-61 וה-64 בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות בשנים 1949–1953 ובשנים 1961–1965.
אלברט קארוול נולד ב שבלונג איילנד, מדינת ניו יורק, כבנם של ארנולדו ו.
הוא גדל באי קנט שבמרילנד.
ב-1932 נשא קארוול לאישה את אן הול וליאנט, ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
לאחר שב-1936 עבר קארוול ללאורל שבדלאוור, הוא החל לנהל את חברת הדשנים וליאנט, תפקיד בו הוא ישמש גם במהלך הקריירה הפוליטית שלו.
בניסיונו הראשון להיבחר לתפקיד ציבורי, נבחר קארוול ב-1944 כסגן מושל דלאוור לאחר שהביס את המועמד הרפובליקני קלייטון בנטינג האב.
לתקופת כהונתו הראשונה כמושל דלאוור נבחר קארוול ב-1948 לאחר שהביס בבחירות את מועמד הרפובליקנים היילנד פ.
ג'ורג', וכיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת מ-18 בינואר 1949 ועד 20 בינואר 1953. ב-1952 הוא נוצח בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה על ידי חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'יימס קיילב בוגס.
לאחר מכן, ב-1958 הוא נוצח בבחירות בניסיונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ון ג'.
ב-1960 הוא נבחר לתקופת כהונתו השנייה כמושל לאחר שהביס את סגן המושל לשעבר, הרפובליקני ג'ון ו.
זמן קצר לאחר מכן, ב-13 בנובמבר 1960, הוא הופיע כמתמודד בשעשועון הטלוויזיה "מה השורה שלי?" .
השורה שלו הייתה שהוא ייצר דשנים.
בתקופת כהונתו זו כיהן קארוול כמושל מ-17 בינואר 1961 ועד 19 בינואר 1965. בבחירות של 1964 הוא נוצח בניסיונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית, שוב על ידי הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ון ג'.
כדמוקרט השני שנבחר כמושל דלאוור במשך 48 השנים עד אז, הוא גם היה המושל היחידי שנבחר בשתי מערכות בחירות.
הוא התנגד לעונש מוות, והיה מנהיג עיקש במערכת החקיקה לזכויות האזרח בדלאוור שהייתה אז עדיין שמרנית מבחינה פוליטית.
כמושל הוא הוביל מאמצים מוצלחים להקמת בית המשפט העליון של דלאוור, שהעדרו איים על יכולתה של דלאוור לטפל בדיונים בסוגיות תאגידיות, וכך הייתה דלאוור לאחרונה במדינות ארצות הברית ללא בית משפט עליון.
בין שאר הישגיו האחרים של קארוול בתקופת כהונתו היו בניית המפתח הראשון של גשר הזיכרון של דלאוור , פיתוח מספר רב של כבישים נוספים, הקמת נציבות השירות הציבורי המדינתית, והקמת מחלקת הפיתוח המדינתית.
קארוול נודע בכינוי "ברט הגדול" (בשל קומתו שהגיעה ל-198 ס"מ).
יצא לו שם של ליברל דמוקרט מדרום דלאוור השמרנית, והוא מעולם לא היסס לקדם מטרות שהיו חשובות לו, מבלי לשים לב להשפעתן על הקריירה הפוליטית שלו או על עסקיו.
אלברט קארוול נפטר בלאורל ב-6 בפברואר 2005, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-95. הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית באי קנט שבמרילנד.
בניין המשרדים המדינתי בווילמינגטון קרוי על שמו, כמו מרכז המחקר והחינוך של אוניברסיטת דלאוור שבעיר ג'ורג'טאון.
הקפיטריה בבית הספר היסודי הצפוני של לאורל קרויה "חדר קארוול" על שמו.
אלברט דין רוסליני היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1939–1957, ולאחר מכן ועד 1965 כמושל וושינגטון ה-15. הוא היה האמריקאי ממוצא איטלקי הראשון והקתולי הראשון שנבחר כמושל באחת ממדינות ארצות הברית שממערב לנהר המיסיסיפי.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, שנמשכה על פני ארבעה עשורים, היה רוסליני מנהיג פעלתן שפעל לקידום רפורמות בבתי הכלא ובמוסדות בריאות הנפש של המדינה, הרחיב את מערכת הכבישים המדינתית, הקים את בתי הספר לרפואה ולרפואת שיניים של אוניברסיטת וושינגטון, ובנה גשר צף שני על פני .
רוסליני היה המושל שהאריך ימים מכל מושלי מדינות ארצות הברית.
אלברט רוסליני נולד בטקומה שבמדינת וושינגטון כבנם היחידי של המהגרים האיטלקים אנונציאטה (לבית פגני) וג'ובאני רוסליני, שהיה מנהל בר.
הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון, שם הוא היה חבר באחוות טאו-קאפא-אפסילון, וסיים את לימודיו ב-1933 יחד עם חברו לספסל הלימודים יו ג'.
רוסליני (אין קרבת משפחה), חבר ילדות ובהמשך שופט בבית המשפט העליון של וושינגטון.
בגיל 29, נבחר רוסליני לסנאט של מדינת וושינגטון, כצעיר חבריו, וייצג את מחוז הבחירה ה-33 של דרום סיאטל, שהייתה ביתם של מהגרים איטלקים רבים.
כדמוקרט תומך הניו דיל, כיהן רוסליני בסנאט המדינתי בשנים 1939–1957, מתוכם בשנים 1943–1944 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט.
ב-1956 נבחר רוסליני כמושל וושינגטון לאחר שהביס בבחירות את סגן המושל המכהן, הרפובליקני אמט אנדרסון, ברוב של 55 מול 45 אחוזים מהקולות.
כמושל, ניחן רוסליני בקסם אישי משולב ביכולת פוליטית ארוכת שנים לפתח מוניטין של החלטיות ויכולת לנוע קדימה בקידום מיזמים ממושכים.
דון הנולה, שהיה בעל טור ותיק בעיתון The Seattle Times, כתב ב-1996, "הוא לא היה איש של רטוריקה ריקה.
בביוגרפיה שלו מ-1997, "רוסליני, בנם של מהגרים ומושל פרוגרסיבי", כתב פייתון סמית': " הוא נמשך לנושאים בהם קידמה תוכל להיעשות ולהימדד...
רפורמה בתקציב, פיתוח כלכלי, תחבורה, מוסדות להשכלה גבוהה, ונושאי ליבה שלהם הוא הקדיש את כישרונו ואת יכולתו בתחום הממשל".
ב-1960 נבחר רוסליני בהפרש קולות קטן, וניצח את מועמד הרפובליקנים לויד ג'.
אנדרסון בהפרש של 50 מול 49 אחוזים מהקולות.
כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי, הקים רוסליני את מחלקת המסחר המדינתית ותמך ביריד העולמי שהתקיים בסיאטל ב-1962. הוא הוביל את בנייתו של הגשר הצף אברגרין פוינט המקורי, שהיה אז הגשר הארוך מסוג זה בעולם, ושנפתח ב-1963 ודרכו עבר כביש 520 המדינתי על פני בין סיאטל לבין העיר מדינה.
ב-1988 נקרא גשר זה על שמו של רוסליני.
לאחר 53 שנות פעילות, הוחלף הגשר ב-2016 בגשר צף חדש באותו מקום ובאותו שם.
רוסליני היה תומך בלתי נלאה בחינוך הגבוה, חיזק את מערכת האוניברסיטאות המדינתית ופיתח מערכת לקולג'ים לצעירים.
במהלך תקופת כהונתו, ביצע רוסליני גם רפורמה בתהליכי תקציב המדינה ואיזן אותו.
ב-1964 התמודד רוסליני בבחירות לתקופת כהונה שלישית.
יריביו המובהקים בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, סגן המושל ג'ון שרברג והתובע הכללי ג'ון ג'.
אוקונל, לא התמודדו מולו, אך כארבעה יריבים בלתי מוכרים שכן התמודדו, גרפו יחדיו כ-50,000 קולות.
בבחירות הכלליות ניצב מולו הרפובליקני דניאל ג'.
אוונס, חבר בית הנבחרים המדינתי, ומהנדס אזרחי.
הבחירות הכלליות התנהלו בסימן של מתקפות קשות על היושרה של המועמדים משני המחנות.
רוסליני ניסה לצייר את אוונס כתומך של בארי גולדווטר ולהבליט את העבר שלו כמתנגד לאינטרסים של העובדים, הרווחה והחינוך.
אוונס בתורו, תקף את רוסליני על חוסר תקינות פיננסית והעדפת מקורבים, בטענה שרוסליני גייס לכאורה כספים למסע הבחירות מאנשי עסקים שהיו ביחסים חוזיים עם ממשלת המדינה.
הוסכם על קיומו של עימות בחירות טלוויזיוני אחד בלבד בין השניים.
הצלחתו של הנשיא לינדון ג'ונסון בבחירות לנשיאות של אותה שנה לא הואילו, ואוונס בן ה-39 נבחר כמושל במקומו של רוסליני לאחר שגרף 56 אחוזים מהקולות.
שמונה שנים לאחר מכן ניסה רוסליני להתמודד שוב על משרת המושל.
הוא ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, ושוב התמודד בבחירות הכלליות מול אוונס.
הוא החל את מסע הבחירות כשהוא הוביל בסקרים, ובהדרגה ירדה התמיכה בו כאשר הוא התייחס בזילזול לאוונס בכינוי "דני הנער" ("Danny Boy"), והואשם בהתערבות לטובת ידידו פרנק קולוקרישיו , גנגסטר מסיאטל, בהשגת רישיון למועדון בהוואי כאשר כיהן כמושל.
מיעוט מקרב תומכיו של אוונס החלו גם להדביק מדבקות פגוש על מכוניותיהם שבהן נכתב "אנחנו לא זקוקים לסנדק".
מדבקות אלו תוארו על ידי לין, בתו של רוסליני ככאלו שהכאיבו לו במיוחד על רקע גאוותו במוצאו האיטלקי, ועל רקע יציאתו לאקרנים של הסרט זוכה פרס האוסקר הסנדק באותה שנה.
בבחירות הכלליות של נובמבר באותה שנה קיבל אוונס 51 אחוזים מהקולות, מול 43 אחוזים שקיבל רוסליני, ו-6 אחוזים שקיבל מועמד מפלגת משלמי המיסים ויק גולד.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1965, שב רוסליני לעיסוקו בעריכת דין, והיה גם יועץ פוליטי שהתמחה בעניינים הקשורים לתעשיות המשקאות החריפים והבידור.
במשך השנים הוא שימש כמדינאי ותיק במפלגה הדמוקרטית בוושינגטון, וטיפח דמויות פוליטיות, כולל המושלים כריסטין גרגואר וגארי לוק.
ב-2003 שב רוסליני לזמן קצר לכותרות התקשורת כאשר דווח שהוא העביר תרומות בחירות לחברי מועצת העיר של סיאטל בשם בעליו של מועדון חשפנות, שאחד מהם הורשע בסחיטה.
רוסליני מעולם לא הואשם בשערורייה שנודעה בכינוי "סטריפגייט" (Strippergate).
עד ליומו האחרון השתתף רוסליני במסעות גיוס כספים עבור מועמדים וסייע לגייס כספים לגופי רווחה, כולל הוועדה האולימפית של וושינגטון, שבראשה הוא ישב במשך שנים.
ב-1937 נשא רוסליני לאישה את רעייתו אתל.
אתל רוסליני הלכה לעולמה ב-2002 לאחר 64 שנות נישואים.
בינואר 2010 חגג רוסליני את יום הולדתו המאה, והיה אחד ממושלי מדינות ארצות הברית הבודדים שהגיעו לגיל זה.
אלברט רוסליני נפטר בסיאטל ב-10 באוקטובר 2011, בגיל 101, כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות.
הלווייתו התקיימה בקתדרלת סנט ג'יימס שבסיאטל, והוא נטמן בבית הקברות קאוולרי שבעיר, לצד רעייתו.
אלברט שמדמן נולד במדיסון, כבנם של היינריך שמדמן, שהיגר לארצות הברית בעקבות אביב העמים של 1848, ושל וילהמינה (לבית קיימן) שמדמן.
ב-1904 נבחר שמדמן כחבר במועצת העיר של מדיסון, תפקיד בו הוא שימש במשך ארבע שנים.
הוא גם היה נציב הכבאות והמשטרה של העיר, והיה חבר במועצת החינוך המקומית.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, ניסה שדמן להיבחר ב-1910 לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך נוצח על ידי ג'ון מ.
ב-1913 הוא מונה כשגריר ארצות הברית בנורווגיה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1921. במהלך כהונתו כשגריר, קיבל שמדמן ב-1919 את פרס נובל לשלום בשמו של הנשיא וודרו וילסון, וב-1921 הוענק לו הצלב הגדול של מסדר אולף הקדוש על ידי הוקון השביעי, מלך נורווגיה.
לאחר סיום כהונתו כשגריר, תכנן שמדמן לפרוש מכל תפקיד ציבורי, אך תחת זאת הוא נבחר כראש עיריית מדיסון, וכיהן בתפקיד בשנים 1926–1932. עם סיום כהונתו בתפקיד זה הוא נבחר כמושל ויסקונסין וכיהן בו בשנים 1933–1935. לפניו ואחריו כיהן כמושל פיליפ לה פולט, בנו של המושל והסנאטור לשעבר רוברט לה פולט.
ב-1934, כאשר נכח בטקס חנוכת הפארק המדינתי ריב מאונטיין, בעיצומו של מסע הבחירות שלו לתקופת כהונה שנייה, החליק שמדמן על סלע רופף ונפצע ברגלו.
כתוצאה מכך התפתח ברגלו נמק שהצריך את קטיעתה.
לאחר תום כהונתו כמושל, מונה שמדמן כמנהל הדיור הציבורי בוויסקונסין על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1935–1942. שמדמן שלט בשפה הגרמנית והיה בעל ידיעה טובה למדי בנורווגית.
אלברט שמדמן נפטר במדיסון ב-26 בנובמבר 1946, בגיל 82. הוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבעיר.
אלברט יוסטון רוברטס היה משפטן, איש חינוך ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טנסי ה-33 בשנים 1919–1921.
אלברט רוברטס נולד בעיירה אלפין שבמחוז אוברטון, טנסי, כבנם של ג'ון ושרה (לבית קרלוק) רוברטס.
ב-1881 עברה עברה המשפחה לעיר קולומבוס שבקנזס.
רוברטס שב לטנסי ב-1886, שם הוא למד בהיוואסי קולג' שבמדיסונוויל, וב-1889 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה.
ב-1891 הוא היה למנהל אקדמיית אלפין, שבה למד בצעירותו.
הוא שינה את שם בית הספר ל"מכון אלפין".
ב-1894 התקבל רוברטס ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע בעיירת המחוז הסמוכה ליווינגסטון.
ב-1910 הוא נבחר כשופט במחוז השיפוטי הרביעי של טנסי, שכיסה 15 מבין מחוזות טנסי במרכז המדינה.
במסע הבחירות הבלתי מוצלח של בנטון מקמילין הוא שימש כיועץ, וב-1914 ניסה ללא הצלחה להתמודד בעצמו על תפקיד המושל ונוצח על ידי תומאס קלארק ריי.
ב-1918 התמודד רוברטס שוב על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל טנסי בתקווה לרשת את המושל ריי, שלא התמודד על תקופת כהונה נוספת.
יריבו על מועמדות המפלגה היה חבר בית המחוקקים המדינתי לשעבר אוסטין פיי.
רוברטס זכה בתמיכת הבוסים של המפלגה בטנסי, אדוארד האל קרמפ, הילרי האוסי, והמוציא לאור של העיתון נאשוויל באנר, א.
סטאלמן, ובבחירות המקדימות הביס את פיי בהפרש של 12,000 קולות.
בבחירות הכלליות הוא הביס את השופט מנוקסוויל יו ב.
קיימת השערה שתוצאות הבחירות הושפעו ממגפת השפעת הספרדית שהתחוללה באותה שנה.
בין צעדיו הראשונים של רוברטס כמושל היה האשרור של טנסי לתיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, שבמסגרתו הופעל חוק היובש בכל רחבי ארצות הברית.
הסנאט של טנסי הצביע בעד אשרור התיקון עם 28 תומכים מול 2 מתנגדים, ובית הנבחרים של טנסי אישר אותו ברוב של 82 תומכים מול 2 מתנגדים.
טנסי הייתה המדינה ה-23 בארצות הברית שאשררה את התיקון.
כאשר הושבע רוברטס כמושל, נאבקה טנסי עם חוב מדינתי שהלך וגאה ועם ספר חוקי מס שתוקפו פג ושנתן העדפה לתושבי האזורים הכפריים על פני תושבי הערים.
רוברטס חתם על חוק שהסמיך את נציבות הרכבות המדינתית לגבות מס על תשתיות ועל מסילות ברזל, וייפה את כוחה לנהל הערכה מחדש של ערכי הנכסים.
הוא גם יישם סולם תעריפים על רכוש פרטי, שהפחית את שיעורי המס האישיים, בעוד שהסכומים הכלליים של גביית המס גדלו.
חוק המס החדש גרם לזעם של החקלאים ושל רבים ממנהיגי המגזר העסקי.
ב-1919 פרצו שביתות בחברת הנעליים של קרטר בנאשוויל ובחברת הרכבות והחשמל של נוקסוויל.
רוברטס שיגר את המשמר הלאומי של טנסי כדי לדכא את שתי השביתות, וניסה לארגן את משטרת המדינה.
על צעדיו אלו הוא הותקף על ידי פדרציית העבודה של טנסי.
ב-7 ביוני אותה שנה ניהל רוברטס את טקס הנישואים של מעוטר מדליית הכבוד ממלחמת העולם הראשונה סמל אלווין יורק ושל גרייסי ויליאמס.
בשל מקרים של ניכור במחוזות בחירה רבים במפלגתו שלו, קרא ראש עיריית צ'טנוגה לשעבר ויליאם ריילי קרבטרי תיגר על רוברטס בבחירות המקדימות של המפלגה ב-1920. לצד המתקפות מקבוצות של פועלים וחקלאים, הואשם רוברטס על ידי עורך העיתון פטנאם קאונטי הרלד, א.
וירט, על כך שהעסיק מזכירה בעלת שם רע.
על אף מתקפות אלו ועל אף חוסר האהדה לרפורמות המס שלו, הביס רוברטס את קרבטרי בבחירות המקדימות שנערכו ב-5 באוגוסט ביחס קולות של 67,886 מול 44,853.
ב-9 באוגוסט, לאחר ניצחונו בבחירות המקדימות, כינס רוברטס מושב מיוחד של האספה הכללית של טנסי כדי לאשרר את התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, שהעניק זכות בחירה לנשים.
קבלת התיקון הצריכה את אשרורו על ידי 36 מדינות, ועד אותו חודש אשררו אותו 35 מדינות והוא נדחה על ידי 8 מדינות.
בשלב זה נותרו 5 מדינות, כולל טנסי, שהיו אמורות להצביע על אשרורו.
הסנאט של טנסי אשרר את התיקון ברוב של 25 תומכים מול 4 מתנגדים, ובבית הנבחרים המדינתי התיקון עבר ברוב דחוק של 50 תומכים מול 46 מתנגדים.
מתנגדי התיקון הזועמים ניסו להגיש צו מניעה שימנע מרוברטס לאשרר את הצבעת בית המחוקקים, אך בית המשפט העליון של טנסי פסק נגדם.
ב-24 באוגוסט חתם רוברטס על חוק אשרור התיקון.
תמיכתו של רוברטס באשרור התיקון ה-19 זיכתה אותו בשבחים ברמה הלאומית, אך בטנסי צעדו זה הרחיק ממנו יותר ויותר חברים ממפלגתו שלו.
בבחירות הכלליות, תקף מועמד המפלגה הרפובליקנית אלפרד טיילור את רפורמות המיסים של רוברטס.
הדמוקרטים ניסו לחזק חששות בתחום היחסים הבין-גזעיים כאשר מתחו ביקורת על טיילור על כך שבעת כהונתו בבית הנבחרים של ארצות הברית תמך ב"חוק לודג'" שהיה אמור לספק הגנה על זכויות ההצבעה של האפרו-אמריקאים.
לאחר תום כהונתו של רוברטס כמושל, הוא עסק בעריכת דין בנאשוויל, בתחילה בשותפות עם ג'יימס ו.
קופר בשנים 1921–1925, ולאחר מכן ועד מותו בשותפות עם בנו, אלברט ה.
רוברטס הבן, ועם תאודור טרימיר מקרלי.
ב-1889 נשא רוברטס לאישה את נורה דין באודן.
היא לימדה מוזיקה במכון אלפין, ואביה, ביילי באודן, לימד לטינית.
אלברט רוברטס נפטר בנאשוויל ב-25 ביוני 1946. הוא נטמן בבית הקברות גוד הופ שבליווינגסטון.
ב-1909 שכנע רוברטס את מועצת המיסיונים של שליחי המשיח להקים בית ספר מיסיונרי, אקדמיית ליווינגסטון, בליווינגסטון.
בית ספר זה עדיין משרת את האזור.
בית הספר התיכון של מכון אלפין פעל עד 1947, כאשר תלמידיו הועברו לאקדמיית ליווינגסטון.
ב-1987 מוזג בית הספר היסודי של המכון עם כמה בתי ספר יסודיים נוספים, וכך הוקם בית הספר היסודי על שם רוברטס, שנקרא על שמו.
כמה ממבני המכון נרשמו במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
משרד עורכי הדין של רוברטס, בניין קטן שנבנה בערך ב-1885 ונשכר על ידו בשנים 1900–1913, עדיין ניצב ברחוב הראשי של ליווינגסטון.
הבניין הוכנס גם הוא למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ותועד בסקר הבניינים ההיסטוריים האמריקאי .
אַלְבֶּרְט אֶבֶּרְהַרְד פְרִידְרִיךְ שֶׁפְלֶה היה סוציולוג, כלכלן פוליטי ועורך עיתון גרמני.
אלברט שפלה נולד ב שבווירטמברג ב-24 בפברואר 1831. ב-1848 החל ללמוד באוניברסיטת טיבינגן.
הוא למד לקראת כהונה כאיש כמורה, אך החל את הקריירה שלו בעיתונאות.
בין השנים 1850 ל-1860 היה חלק מצוות העורכים של ה"שוובישה מרקור" (Schwäbische Merkur) בשטוטגרט, ובשנה האחרונה קיבל מינוי לראש הקתדרה לכלכלה פוליטית באוניברסיטת טיבינגן.
מ-1862 עד 1864 היה שפלה חבר בפרלמנט של וירטמברג, וב-1868 קיבל מנדט בפרלמנט האיחוד (צולפרלמנט) הגרמני.
באותה שנה מונה לפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת וינה.
שפלה התפטר מכהונתו כפרופסור בשנת 1871 כדי להצטרף לקבינט של הרוזן כשר המסחר של אוסטריה.
אולם הממשלה נפלה באותה שנה, ושפלה עבר להתגורר בשטוטגרט, שם הקדיש את עצמו כולו לעבודה ספרותית.
המגנום אופוס של שפלה, עבודה בשם "מבנה וחיי הגוף החברתי" (Bau und Leben des sozialen Körpers), יצא לאור בארבעה כרכים בין השנים 1875 ל-1878. העבודה הייתה ניסיון גרנדיוזי ליצור מערכת מאוחדת המשלבת את מדעי הטבע ומדעי החברה.
שפלה ניסה להראות אחדות בין התנהגות חברתית אנושית לבין תהליכים ביולוגיים שנצפו במדעי הטבע, תוך שמירה על היבט רוחני במסורת הפילוסופיה האידיאליסטית הגרמנית.
במהדורה שנייה של עבודה זו, שפורסמה בשני כרכים בשנת 1896, הדגיש שפלה את ההשלכות של התערבות המדינה, ותיאר בפירוט רב את כלכלת "המדינה החברתית הרציונלית".
ב"תמצית הסוציאליזם" (Die Quintessenz des Sozialismus) (1875) וב"אי-אפשרותה של סוציאל-דמוקרטיה" (Die Aussichtslosigkeit der Sozialdemokratie) (1885), פיתח שפלה ביקורת על הסוציאליזם שהתמקדה בבעיית התמריצים בקולקטיבים בקנה מידה גדול.
מסקנתו הייתה שסוציאליזם קלאסי ודמוקרטיה אינם מתיישבים זה עם זה.
שפלה הקדים בכך כמה מביקורות הסוציאליזם של לודוויג פון מיזס ופרידריך האייק.
בין השנים 1892 ל-1901, שפלה היה העורך היחיד של ה"צייטשריפט פיר די גזאמטה שטאטסוויסנשאפט" (Zeitschrift für die gesamte Staatswissenschaft - כתב עת לכל מדעי המדינה).
אלברט שפלה נפטר בשטוטגרט ב-25 בדצמבר 1903.
אלברט קולינס גרין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וכתובע הכללי של מדינת רוד איילנד.
גרין נולד ב-15 באפריל 1792 באיסט גריניץ' שברוד איילנד, והשלים את לימודיו באקדמיית קנט.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1812, והמשיך את הכשרתו המשפטית בבית הספר למשפטים בליצ'פילד, קונטיקט, בשנים 1812–1813. לאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בעיר הולדתו.
גרין היה חבר בבית הנבחרים של רוד איילנד בין 1815 ל־1825, ושימש כיו"ר בית הנבחרים בשנים 1821–1825. בנוסף, הוא שירת במיליציה המדינתית כקצין: תחילה כבריגדיר גנרל ולאחר מכן כמייג'ור גנרל של הבריגדה הרביעית בשנים 1816–1823.
הוא כיהן כתובע הכללי של רוד איילנד מ־1825 עד 1843. בשנת 1827 קיבל תואר שני לשם כבוד מאוניברסיטת בראון.
גרין כיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1843–1844, וב־1845 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית.
הוא כיהן שם מ־4 במרץ 1845 עד 3 במרץ 1851. לאחר שלא התמודד לכהונה נוספת, נבחר מחדש לסנאט המדינתי ב־1851 וב־1852. בשנת 1857 חזר לכהן בבית הנבחרים של רוד איילנד.
לאחר מכן פרש מהחיים הציבוריים.
הוא נפטר ב-8 בינואר 1863 בפרובידנס ונקבר בבית העלמין של כנסיית גרייס.
גרין היה בנם של פרי גרין ואליזבת (בלצ'ר) גרין.
ב־16 במאי 1814 נישא לקתרין סליה גרין, בתו של מושל רוד איילנד ויליאם גרין.
בתם קתרין נישאה לריצ'רד וורד גרין, נשיא בית המשפט העליון של רוד איילנד.
לאחר פטירת אשתו קתרין, נישא גרין בשנית לג'וליה בורן ב־22 באוגוסט 1841.
דודו של אלברט גרין היה נתנאל גרין, מייג'ור גנרל בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות האמריקאית.
אלברטו ג'קומטי (באיטלקית: Alberto Giacometti; 10 באוקטובר 1901 – 11 בינואר 1966) היה צייר ופסל שווייצרי.
אלברטו ג'קומטי נולד בבורגונובו בוואל ברגאליה שבשווייץ, ליד הגבול עם איטליה.
אביו היה צייר שעודד את התעניינותם של בניו, אלברטו ודייגו ג'קומטי, בפיסול.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבר ג'קומטי לז'נבה, והחל ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות.
בשנת 1922 עבר לפריז כדי ללמוד באקדמיה גראנד שומיאר במונפרנאס בהנחיית הפסל אנטואן בורדל.
שם התנסה ג'קומטי ביצירה קוביסטית.
עם זאת, הוא נמשך יותר לתנועה הסוריאליסטית, ולאחר שאחיו דייגו ג'קומטי הצטרף אליו כעוזרו בשנת 1927, החל אלברטו להציג את פסליו הסוריאליסטיים הראשונים ב-"Salon des Tuileries".
לא עבר זמן רב עד שרכש לו מקום בקרב הפסלים הסוריאליסטים המובילים של התקופה.
החיים בלב הקהילה האמנותית של מונפרנאס הובילו אותו להתחבר עם הציירים ז'ואן מירו, מקס ארנסט, ויקטור בראונר ופבלו פיקאסו, ועם הסופרים סמואל בקט, ז'אן-פול סארטר, פול אלוארד ואנדרה ברטון, שכתבו וציירו עבור המגזין שלו "Le surréalisme au service de la révolution".
בשנים 1935–1940 התרכז ג'קומטי בפיסול הראש האנושי, תוך שהוא מתמקד במבט של האישיות המפוסלת.
אחר כך החל ליצור דמויות בטכניקה חדשה וייחודית בה הפכו פסליו למתוחים, עם גפיים מוארכות.
במהלך מלחמת העולם השנייה חי ג'קומטי בבטחה בז'נבה, שם הכיר את אנט ארם.
בשנת 1946 שבו הוא ואנט לפריז ונישאו שם בשנת 1949. הנישואים הטיבו עמו, שכן לאחריהם באה התקופה הפורייה ביותר של ג'קומטי.
החיים עם אשתו אפשרו לו להיות במגע מתמיד עם גוף אנושי אחר, נשי.
דוגמנים ודוגמניות התקשו לעבוד איתו, אך אנט סייעה לו רבות, כשהיא יושבת ומדגמנת עבורו במשך שעות עד שהשיג את שרצה.
הוא הציג את עבודותיו בפריז ב-Galerie Maeght, ובניו יורק ב-Pierre Matisse Gallery, כשאת ההקדמה לקטלוג התערוכה כתב ידידו ז'אן-פול סארטר.
בראשית שנות החמישים הפך השימוש בארד לאפשרי מבחינה כלכלית, וג'קומטי החל לצקת פסלי ארד.
ג'קומטי הפרפקציוניסט היה אובססיבי בשאיפתו ליצור את פסליו כפי שדמיין אותם דרך ההשקפה הייחודית שלו על המציאות.
אולם לתדהמתו, בגלל שאיפתו לשלמות, כל פסליו יצאו בסופו של דבר קטנים למדי – רבים מהם לא גדולים יותר מחפיסת סיגריות ודקים כמסמרים.
ידיד של ג'קומטי אמר פעם שאם ג'קומטי יחליט לפסל אותך, הוא יגרום לראשך להראות כמו להב סכין.
עם זאת, לאחר נישואיו הוא הצליח להגדיל את פסליו, אך ככל שנעשו גבוהים יותר, כך נעשו גם דקים יותר.
ג'קומטי אמר שזו הדרך שבה הוא רצה להביע את התחושה אותה חש כשהביט באישה עירומה.
בשנת 1954 קיבל הזמנה לעצב מדליון בדמותו של אנרי מאטיס, והוא יצר אין-ספור איורים של הצייר בחודשים האחרונים של חייו.