tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1932 היה טלבוט ליושב ראש מועצת המנהלים של חברה זו.
בשנות ה-30 הוא גם היה דירקטור בחברת טראנס וורלד איירליינס.
באותה תקופה החזיקה נורת' אמריקן אוויאיישן מניות בדאגלס איירקראפט קומפני, שייצרה מטוסים צבאיים.
טלבוט דחף את דונלד דאגלס, מייסד החברה, להיכנס לשוק המסחרי ולבנות את מטוסי הדאגלס DC-1 והדאגלס DC-2 על פי המפרטים של טראנס וורלד איירליינס.
במסעות הבחירות לנשיאות של 1940, 1948, ו-1952, היה טלבוט מגייס כספים פעיל עבור מערכות הבחירות של המפלגה הרפובליקנית.
הוא היה יושב ראש הוועדה הפיננסית הלאומית של המפלגה ב-1948 וב-1949. הוא גם היה חבר במועצת הייצור המלחמתי בשנים 1942 ו-1943.
ב-4 בפברואר 1953 מונה טלבוט כמזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
הייתה זו התקופה בה מלחמת קוריאה טלטלה את הקונגרס לדיונים על אישור הקמתן של כנפות נוספות ותקצוב התשתיות עבורן.
כתוצאה מכך עלה בידיו להתמקד במאמצים לספק את הצרכים של אנשי הצוותים האוויריים ומשפחותיהם.
הוא הצליח לספק פתרונות שיכון בבסיסים יותר מכל קודמיו.
בשילוב עם רמת שיכון טובה יותר והעלאת המשכורות ושיפור צרכים אחרים, הוא העלה את שיעור שימור כוח האדם באמצעות קישור הייתרונות שבשירות בחיל למוטיבציה לגיוס.
בספטמבר 1953 קיים טלבוט את הוויכוח המפורסם של עם הווארד יוז בנוגע לניהול מיזם טיל האוויר-אוויר AIM-4 Falcon ואובדן חברי ההנהלה הבכירים בחברה של יוז.
כתוצאה מכך הועבר פיתוח הטילים הבליסטיים בין-יבשתיים עבור חיל האוויר לחברת Ramo-Wooldridge.
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר חיל האוויר, הקים טלבוט ועדה שתסייע לו לאתר את המיקום הקבוע לאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר שנשקלו 580 אתרים ב-45 מדינות, המליצה הוועדה על שלושה אתרים, שמתוכם בחר טלבוט את זה שליד קולורדו ספרינגס.
ב-1955 חשף העיתון Chattanooga Times שטלבוט עשה שימוש בנייר המכתבים שלו כמזכיר חיל האוויר לצרכים של חברת הנדסה בה הוא החזיק בחמישים אחוז ממניותיה, ופנה כך לקבלנים שעבדו עם חיל האוויר.
לאחר חקירה של הקונגרס התפטר טלבוט מתפקידו באוגוסט אותה שנה.
הרולד טלבוט נפטר כתוצאה מדימום מוחי בפאלם ביץ', פלורידה ב-2 במרץ 1957.
הרולד ג'ון וילד גילמן היה צייר בריטי של פורטרטים ונופים, וחבר-מייסד קבוצת קמדן טאון.
אף על פי שנולד ברוד בסאמרסט, גילמן בילה את שנותיו הראשונות בסנרגייט, בקנט, שם אביו היה הרקטור.
הוא התחנך בקנט, בבית ספר אבינגדון בברקשייר, בין השנים 1885–1890, ברוצ'סטר ובבית הספר טונברידג', ובמשך שנה אחת באוניברסיטת אוקספורד.
אף על פי שפיתח עניין באמנות בתקופת הילדות, גילמן לא החל את הכשרתו האמנותית אלא לאחר שנת הלימודים באוניברסיטת אוקספורד ולאחר שעבד באוקראינה כמורה למשפחה בריטית באודסה (1895).
בשנת 1896 הוא נכנס לבית הספר לאמנות של הייסטינגס כדי ללמוד ציור, אולם בשנת 1897 עבר לבית הספר סלייד לאמנות בלונדון, שם הוא נשאר בין 1897 ל-1901, ושם פגש את ספנסר גור.
בשנת 1904 נסע לספרד ובילה למעלה משנה בלימודי הציירים הספרדיים.
לציירים דייגו ולאסקס ופרנסיסקו דה גויה, כמו גם לג'יימס אבוט ויסלר היו השפעות מוקדמות ומשמעותיות על סגנון הציור של הרולד גילמן.
באותה תקופה הוא פגש ונישא לציירת האמריקנית גרייס קורנליה קנדי.
נולדו להם שתי בנות (אחת נולדה בלונדון, אחת בשיקגו) ובן אחד, דייוויד, נולד ב־20 בספטמבר 1908, בהרטפורדשייר.
הרולד גילמן היה נשוי, בפעם השנייה, בסוף קיץ 1917 עם (דורותי) סילביה הרדי לשעבר מאיירת (1892–1971), אמנית שפגש בוסטמינסטר ולמד איתה מאז 1914.
הוא נפגש עם וולטר סיקרט בשנת 1907, והפך לחבר מייסד בקבוצת רחוב פיצרוי (בשנת 1907) שהפכה לקבוצת קמדן טאון (בשנת 1911).
בינתיים הוא הצטרף לאיגוד ברית האמנים (AAA) והחל להראות את ההשפעה של יצירות אדוארד וילארד בדומה להשפעות של סיקרט.
בשנת 1910 הוא הושפע מהתערוכה הפוסט-אימפרסיוניזם הראשונה בגלריות גרפטון, וביקר בפריז.
עד מהרה השתחרר מפרשנותו של סיקרט לפוסט-אימפרסיוניזם תוך שימוש בצבע חזק יותר, בהשפעת ואן גוך וגוגן.
בשנת 1913 הציג במשותף עם ספנסר גור, והיה לנשיא הראשון של קבוצת לונדון, והזדהה עם צ'ארלס גינר כ"נאו-ריאליסט".
גילמן ביקר בסקנדינביה בשנת 1912 ו-1913, ויכול להיות שטייל עם האמן ויליאם רטקליף.
גילמן ביצע רישומים על הסביבה, וצייר את גשר התעלה פלייקפיורד, שכנראה היה בהשראת תיאור גשר דומה בפרובאנס על ידי ואן גוך.
גילמן הסתייג מעבודתו של ואן גוך כשנתקל בה לראשונה, אך לימים היה מעריץ גדול שלו.
לדברי וינדהאם לואיס, הוא שמר גלויות מעבודותיו של ואן גוך על הקיר שלו ולפעמים תלה לידן אחת מיצירותיו, אם היה מרוצה במיוחד ממנה.
בשנת 1914 הצטרף לקבוצת שוק קמברלנד קצרת הימים של רוברט בוואן, עם צ'ארלס גינר וג'ון נאש.
בשנת 1915 קיימה הקבוצה את התערוכה היחידה שלה.
הוא לימד בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר, לאחר מכן הוא התחיל בית ספר משלו עם צ'ארלס גינר.
בשנת 1918 הוא הוזמן לנסוע לנובה סקוטיה על ידי ממשלת קנדה וצייר תמונה של נמל הליפקס לאנדרטת המלחמה באוטווה.
הוא נפטר בלונדון ב-12 בפברואר 1919, בגיל 45, מהשפעת הספרדית.
הרולד הארווי היה צייר מאסכולת ניולין שצייר סצנות של דייגי קורניש, פועלים, חקלאים, כורים ונופים.
הוא נולד בפנזנס והתאמן בבית הספר לאמנויות בפנזנס אצל נורמן גרסטין ובאקדמיה ז'וליאן בפריז.
הרולד צ'ארלס פרנסיס הארווי נולד למרי בלרינגר הארווי ופרנסיס מקפרלנד הארווי בפנזנס.
בתקופת נעוריו למד בבית הספר.
בין השנים 1894–1896 למד אמנות באקדמיה ז'וליאן בפריז בהדרכתו של נורמן גרסטין.
ב-1911 התגורר הארווי בפנזנס, ובאותה שנה התחתן עם האמנית גרטרוד הארווי (בודינר).
הם נפגשו לראשונה כשגרטרוד דגמנה להארווי.
היא גילתה שיש לה כישרון אמנותי והפכה לאמנית בפני עצמה במגוון רחב של אמנויות חזותיות וטקסטיל.
הזוג הנשוי התגורר ב בקוטג' מאן.
חברים של הארווי כללו את לורה נייט, הרולד נייט, אנני ווק, והכומר מ.
בשלהי חייו הוא הפך לקתולי.
הוא נפטר בניולין ב-19 במאי 1941 ונקבר בפנזנס בבית העלמין סנט קלייר.
גרטרוד גרה בקוטג' שלהם עד 1960, אז עברה להתגורר בבית אבות סנט ג'וסט.
היא מתה כעבור שש שנים.
לאחר שסיים את לימודיו בפריז, חזר הארווי לפנזנס והחל לעבוד עם נורמן גרסטין.
עבודותיו כללו נופים ואורחות החיים של קורנוול, נושאים דתיים וחללי תוך בתים.
הוא השתמש בצבעי שמן וצבעי מים.
בין השנים 1909–1913 הוא היה חבר ב (RCA), קונווי, ובשנת 1910 היה חבר באגודת האמנות בדרום ויילס.
משנת 1910 לערך ועד תחילת שנות השלושים של המאה העשרים, הוא היה חבר באגודת האמנים ניולין, במיוחד עם אמנים מעמק .
בשנת 1920, הארווי וחברו הטוב ארנסט פרוקטר הקימו את בית הספר הארווי-פרוקטר בניולין, קורנוול.
הרולד נייט היה צייר פורטרטים, ז'אנר וצייר נוף אנגלי.
נייט נולד בנוטינגהאם, אנגליה, בנו של ויליאם נייט, אדריכל, ולמד בבית הספר לאמנות בנוטינגהאם בפיקוחו של וילסון פוסטר.
בית הספר בנוטינגהאם זכה למוניטין של מיטב בתי הספר המחוזיים לאמנות, ונייט זכה שם בסדרת פרסים, בעיקר עבור סדרת ציורי עירום.
באותה תקופה הוא נחשב לסטודנט הטוב ביותר במכללה.
בבית הספר לאמנות הוא פגש את האמנית לאורה ג'ונסון, לה נישא בשנת 1903. בתור לורה נייט, היא התפרסמה בזכות ציוריה של סצנות בלט, קרקס ואירועים דומים.
לאחר שבילה בפריז, למד אמנות אצל ז'אן פול לורנס וז'אן ג'וזף בנג'מין-קונסטנט, הוא עבר לעיירה סטאית'ס על חוף צפון יורקשייר, ומשם ב-1907 עבר יחד עם לאורה, למושבת האמנים בניולין, שהיה נמל דייגים בקורנוול, שם הם הפך לחלק מאסכולת ניולין.
במלחמת העולם הראשונה הוא היה מתנגד מצפוני, מה שגרם לקרע עם רבים מעמיתיו וחבריו לשעבר.
המתח הנפשי שנוצר העמיס על בריאותו הגופנית מכיוון שהוא נדרש לעבוד כפועל חקלאי.
עם סיום המלחמה, הוא ולאורה עברו ללונדון, אם כי חזרו לעיתים קרובות לקורנוול כדי לצייר.
נייט נבחר לחבר מלא באקדמיה המלכותית בשנת 1937, ונפטר בשנת 1961 בקולוול, הרפורדשייר.
הרולד דייוויד מיינר הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1992–1996. ממוצעיו הכוללים לאורך 4 עונותיו בליגה הם 9.0 נקודות, 2.2 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
הצטיינותו כשחקן בליגת התיכונים ובליגת המכללות האמריקאיות, ויכולות ההטבעה המרשימות שלו, העניקו לו השוואות רבות למייקל ג'ורדן, והוא אף הוכר בכינוי "בייבי ג'ורדן".
עם זאת, מיינר לא עמד בציפיות הגבוהות ממנו, ופרש ממשחק כבר לאחר 4 עונות ב-NBA, בגיל 25.
מיינר נולד וגדל בעיר אינגלווד שבקליפורניה, ובין השנים 1989–1992 למד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בכל 3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הוביל את קלעיה, עם ממוצע כולל של 23.5 נקודות למשחק.
בעונת 1991/1992 הוליך את הקבוצה לניצחונה הראשון מזה 13 שנים במשחק של טורניר אליפות המכללות, כאשר גברה על אוניברסיטת לואיזיאנה במונרו.
לאורך אותה עונה העמיד ממוצעים של 26.3 נקודות ו-7.0 ריבאונדים למשחק, ובסיומה זכה בתואר "שחקן העונה של מחוז Pac-10", ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American).
בדראפט ה-NBA 1992 נבחר מיינר בבחירה ה-12, על ידי מיאמי היט.
במהלך עונת הרוקי שלו זכה בתחרות ההטבעות של ה-NBA, ושנתיים לאחר מכן זכה בפרס פעם נוספת.
לאורך 3 עונותיו עם ההיט שימש לרוב כשחקן ספסל, וקלע 9.6 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת הועבר מיינר בטרייד לקליבלנד קאבלירס, אולם לאורך עונתו היחידה עמה שותף ב-19 משחקים בלבד, בגין פציעה בברכו.
בקיץ 1996 שוחרר מהקאבלירס ופרש ממשחק, בגיל 25 בלבד.
ג'ון הרולד לוסאנו פרדו (בספרדית: John Harold Lozano Prado) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת הקשר.
את רוב עונותיו כמקצוען שיחק בספרד בקבוצות ריאל ואיאדוליד ומיורקה.
לוסאנו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אמריקה קאלי, שם שיחק 4 שנים וזכה עם הקבוצה בתואר האליפות ב-1992 תחת המאמן פרנסיסקו מטוראנה.
התחנה הבאה הייתה פלמיירס הברזילאית ב-1995, שנה לאחר ששיחק עם במונדיאל 1994. לאחר כחצי שנה, עבר לוסאנו למקסיקו ולקבוצת קלוב אמריקה, אחת הבכירות של הליגה המקומית.
שם הצטיין וכבש שבעה שערים ב-28 הופעותיו, מה שגרם לריאל ואיאדוליד לצרף אותו לשורותיה.
במשך שש עונות שיחק בקבוצה מעל 100 משחקי ליגה וב-2002 הצטרף למיורקה ועזר להם לזכות ב-2003 בגביע הספרדי.
אחרי חצי עונה בפצ'וקה המקסיקנית, פרש לוסאנו מכדורגל.
לוסאנו צורף לראשונה לנבחרת הלאומית של לקראת הקופה אמריקה 1993. הוא שיחק במדים הלאומיים 48 פעמים וכבש שלושה שערים, החשוב מביניהם במשחק האחרון בשלב הבתים של מונדיאל 1994 מול בניצחון 0-2. שיחק גם במונדיאל 1998 וכן בטורנירי הקופה אמריקה 1995 ו-1999. ב-2003 שיחק את משחקי האחרון במדי הנבחרת.
אליפות קולומביה עם אמריקה קאלי (1992)
גביע ספרדי עם מיורקה (2003)
אליפות מקסיקו עם פצ'וקה (2003)
הרולד יום פיפרד היה אמן בריטי, מאייר ואחד הטייסים הבריטיים הראשונים.
הרולד יום פיפרד נולד במרילבו לצ'ארלס פיפרד ולאשתו אמילי, לבית יום, בתו של ג'יימס יום, עורך דין ושופט בכלכותה.
הם נישאו בכלכותה ב-1 ביוני 1858. צ'ארלס קיבל תואר ראשון בקלייר קולג', קיימברידג' בשנת 1848, מונה ללשכת עורכי הדין ב-17 בנובמבר 1854, והוענק לו תואר שני מקלייר קולג' ב-30 ביוני 1856. צ'ארלס היה פקיד הכתר בבית המשפט העליון של כלכותה.
ארבעת אחיו הגדולים של פיפרד נולדו כולם בהודו.
פיפרד היה בנם השישי של בני הזוג.
הוא התחנך ב-Lancing College, ונשלח לשם יחד עם אחיו הגדול לורנס ב-1877. הוא נסע להודו בפברואר 1884 והמשיך זמן מה בנסיעות בתוך הודו ועבד במטעי תה.
ב-1889 הוא חזר ללונדון והחל ללמוד אמנות בבית הספר של האקדמיה המלכותית, והציג את הציור הראשון שלו באקדמיה המלכותית ב-1895.
הם גרו רב הזמן בלונדון, ונולדו להם ארבעה ילדים.
הבן הבכור שהיגר לניו-זלנד, נהרג במלחמת העולם הראשונה.
בתם דורותי הלן, הייתה אומנית.
בנם הרביעי נפטר סמוך ללידה, וכן גם אשתו הלן נפטרה.
הרולד התחתן שנית ב-8 בינואר 1902, שוב בסקוטלנד.
כלתו הייתה אלינור מרגרט הויל בתם של ג'ון הויל סוחר יוטה אחר וקתרין רוברטסון קירקלנד.
לפיפרד ואלינור היה בן אחד.
הוא קבור בבית הקברות של צ'יזוויק אולד, כמו הלן אשתו הראשונה.
אשתו השנייה אלינור שרדה אחריו כמעט 20 שנה.
פיפרד החל לייצר דגמי מטוסים בשנת 1907, וזכה בפרס עבור אחד מהם באולימפיה בשנת 1909. הוא החל לטוס בשנת 1909. הוא שכר סככה ליד ביתו כדי להרכיב את המטוס, שהיה דו-כנפי, ומדחף בעל גובה משתנה.
מספטמבר 1909 הוא בחן את המטוס בשדה שכור באילינג במה שהיה אז האנגר היל.
הוא הצליח להעלות את המטוס לטיסה ולטוס "מטר או שניים מהקרקע למרחק של מאה מטרים בערך." אולם ב-3 בדצמבר 1909 הושמדו המטוס והאנגר שלו בסערה.
פיפרד הקים אז (יחד עם ג'ורג' וינגפילד, עורך דין) את חברת Aviator, אשר קיבלה חוזה חכירה על קרקע בשורהאם-ביי-סי ליד בית הספר הישן שלו.
עם אדואר באומן ושני עוזרים, הם עיבדו מחדש את עיצוב המטוס והיה להם דגם מוכן ב-3 במאי 1910. הוא הצליח להמריא בקפיצות קצרות, ווקרא למטוס "יונק הדבש", שקיבל את הכינוי "החרגול" בזכות קפיצותיו.
המטוס התרסק לעיתים קרובות בגלל התעלות הנסתרות בעשב.
בספטמבר 1910 הוא טס בגובה של 10 או 15 מטר לאורך כמעט קילומטר, והצליח לטוס מעבר לשדה לבית המלון הסמוך, "בערך 40 שניות".
הוא לא למד איך לסובב את המטוס באוויר, והיה צריך לגרור את המטוס בחזרה להאנגר, מכיוון שלא היה מקום להמריא ליד המלון, אבל הוא חגג עם שמפניה.
חברת קולנוע מקומית ביקשה לצלם את הטיסה, והוא נענה בחיוב.
קולין מנטון מתאר זאת כהיבריס אופייני.
תוך התעלמות מאזהרות על תעלה מסוכנת, הוא ניסה לטוס מעליה, והרס את המטוס ב"ריסוק טוטאלי" אשר תועד בסרט.
הצלם ציין כי "פיפרד עדיין לא נראה מאוכזב; למעשה, חשבתי שראיתי ברק של סיפוק בעיניו".
בשנת 1911 ניסו פיפרד ללא הצלחה מטוס חדש, ולאחריו הוא לא פיתח יותר מטוסים ולא ניסה לטוס שוב ועבד כאמן ומאייר וזכה להצלחה ופופולריות בשני התחומים האלה.
הרולד מוקודי הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת א.א.ק.
מוקודי החל את הקריירה המקצוענית שלו בלה האבר מהליגה הצרפתית השנייה.
ב-1 ביולי 2019 חתם בסנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
ב-31 בינואר 2020 הושאל למשך חצי עונה למידלסברו מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-12 באוקטובר 2019 ערך מוקודי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בתיקו 0-0 נגד נבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
הרולד אוורט יוז היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, שכיהן כמושל איווה ה-36 בשנים 1963–1969, ולאחר מכן ועד 1975 כסנאטור מטעמה.
בתחילת דרכו הפוליטית היה יוז רפובליקני, אך ב-1962 הוא היה לדמוקרט.
הרולד יוז נולד באידה גרוב שבאיווה.
ב-1941 הוא נשא לאישה את אווה מרסר.
ב-1942 נהרג אחיו ג'סי בתאונת דרכים בגיל 23. ליוז ולרעייתו נולדה באותה שנה בת, וזמן קצר לאחר מכן הוא גויס.
הוא שירת בצבא ארצות הברית, לחם במערכה בצפון אפריקה.
הוא נשפט בבית דין צבאי על תקיפת קצין, ותוצאת המשפט הייתה שהוא נשלח ב-1943 להילחם בסיציליה.
הוא חלה אז וחייל אחר החליף את מקומו בנחתת שהתפוצצה.
בפיצוץ נהרגו מחליפו של יוז ורבים אחרים.
העניין של יוז בפוליטיקה נקשר למעורבותו בענף המשאיות.
הוא היה למנהל של חברת משאיות מקומית והחל לארגן נהגי משאיות עצמאיים.
יוז ייסד את המשרד לשיפור ענף המשאיות של איווה ובסופו של דבר נבחר למועצת המסחר המדינתית, שבה הוא שירת בשנים 1958–1962, כולל תקופה כיושב הראש שלה.
ב-1952, לאחר שנים בהם הוא היה מכור לאלכוהול, ניסה יוז להתאבד.
בספר שהוא כתב שנים לאחר מכן הוא תיאר כיצד הוא נכנס לאמבטיה (מתוך כוונה להקל על ניקוי הדם) כשבידו רובה, והיה מוכן כבר ללחוץ על ההדק, כאשר הוא החל לבכות ולבקש את עזרת האל.
הוא חווה חוויה רוחנית ששינתה את מהלך חייו.
הוא החל להשתתף בתפילות וללמוד את התנ"ך בשקידה, ואף שקל קריירה ככומר.
הוא גם תמך באלכוהוליסטים אנונימיים, וב-1955 פתח קבוצה של הארגון באידה גרוב.
הזיקה הפוליטית של יוז מנעוריו הייתה למפלגה הרפובליקנית, אך הוא שוכנע לשנות את זיקתו הפוליטית.
שירותו במועצת המסחר המדינתית הוביל אותו לקשרים עם מועצות סחר בין-מדינתיות ולקשרים בפוליטיקה הלאומית.
ב-1962 הוא התמודד בבחירות על משרת מושל איווה כמועמד המפלגה הדמוקרטית והביס את המושל המכהן, הרפובליקני נורמן ארבי.
סוגיה מרכזית במסע הבחירות שלו הייתה הלגליזציה של המשקאות החריפים.
עד אז אפשרו חוקי איווה צריכה של בירה רק בתוך הברים.
משקאות אלכוהוליים מזוקקים ויינות ניתן היה לרכוש בחנויות לממכר משקאות בבעלות המדינה ובמועדונים פרטיים.
יוז היה לתומך של שתייה ללא הגבלה.
זמן קצר לאחר בחירתו, אימצה איווה מערכת חדשה של פיקוח על המשקאות החריפים.
יוז כיהן כמושל בשנים 1963–1969. במהלך תקופה זו הוא המשיך המשיך להושיט יד לעזרה, כנוצרי וכאלכוהוליסט בתהליך גמילה, לאנשים שעדיין סבלו מנגע זה.
הוא הקים תוכנית טיפולית במדינה והיה דובר משפיע של השקפות נאורות יותר על מקומם של המשקאות החריפים בחברה.
התוכנית החדשה נראתה כחלופה לבתי החולים לחולי נפש של המדינה.
יוז כתב שהמטרה הייתה להגיע לאלכוהוליסטים "לפני שאלו יגיעו לתחתית".
כמתנגד לעונש המוות, פנה יוז לנשיא קנדי, כדי שזה ימתיק את עונש המוות שהוטל על ויקטור פגר , שהורשע ברצח על ידי בית משפט פדרלי.
הנשיא קנדי היה היחיד שבסמכותו היה להמתיק את העונש, אך הוא סבר שהפשע שביצע פגר היה כה אכזרי ודחה את הבקשה.
בינתיים, המשיכה הקריירה הפוליטית של יוז לצבור כוח.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1964 הוא נשא נאום תמיכה במועמדותו לנשיאות של לינדון ג'ונסון, צעד שבסופו של דבר הוא התחרט עליו, וזכה להכרה ארצית כמושל ליברלי וכן כדמות לאומית מבטיחה במפלגה הדמוקרטית.
השתתפות במשלחות סחר מעבר לים, ומסע לווייטנאם עם מושלים נוספים, גרמו לו לרכוש ניסיון בתחום מדיניות החוץ.
במסע הבחירות שלו לכהונה שנייה ב-1964, העיר יריבו איוון הלטמן את תשומת לב הציבור לעובדה שב-1954 שב יוז לזמן קצר לאלכוהוליזם.
בעימות שנערך בין השניים, האשים הלטמן את יוז בכך שאי ההכרה של יוז בחזרתו לסורו הייתה חוסר יושרה מצידו.
יוז השיב, "אני אלכוהוליסט, ואהיה כזה עד יומי האחרון...
אך בעזרת האל לא אגע בטיפה של אלכוהול לעולם.
כעת, האם נוכל לדבר על סוגיות שקשורות למערכת בחירות זו?".
כפי שדיווח העיתון "דה מוין רגיסטר", " תגובת הקהל הייתה מידית וכמעט פה אחד".
בהמשך נכתב במאמר מערכת בעיתון, "לדעתנו, כל איש או אישה שניצחו במאבק זה וליקטו בהצלחה את חיו או חייה מחדש, ראויים לשבח, לא לגנאי".
במערכת בחירות זו נחל יוז ניצחון סוחף.
ב-1966 חוו הדמוקרטים באיווה, כמו במדינות אחרות, הפסדים, אך יוז שרד.
הייתה זו התקופה בה החלה ידידותו עם רוברט קנדי, והיה זה קנדי שעודד אותו להתמודד בבחירות על מושב בסנאט של ארצות הברית.
השנים הבאות היו קשות, על רקע רצח רוברט קנדי, רצח מרטין לותר קינג, המתיחות על רקע גזעי באיווה, והאכזבה שהלכה וגברה מהמדיניות האמריקאית בווייטנאם וממנהיגותו של הנשיא ג'ונסון.
בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1968 נשא יוז נאום בעד מתנגד המלחמה יוג'ין מקארתי כאשר מפגינים אלימים פרצו לרחובות שיקגו.
בבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה, הביס יוז את מועמד הרפובליקנים, חבר הסנאט המדינתי של איווה, דייוויד סטנלי, בבחירות על מושב המדינה בסנאט של ארצות הברית שהתפנה לאחר פרישתו של הסנאטור ומושל איווה לשעבר בורק היקנלופר.
בבחירות ניצח יוז בהפרש של 4,200 קולות בלבד.
מוביל במאבק באלכוהוליזם וההתמכרות לסמים
כסנאטור, שיכנע יוז את יושב ראש הוועדה לעבודה ורווחת הציבור של הסנאט להקים תת-ועדה לאלכוהוליזם ולסמים, שבראשה עמד יוז עצמו.
תת-ועדה זו, שהעניקה תשומת לב חסרת תקדים לנושא, קיימה שימועים פומביים ב-23 - 25 ביולי 1969. בפניה העידו מספר אנשים שהשתקמו, כולל השחקנית זוכת פרס האוסקר מרסדס מקיימברידג', מייסד המועצה הלאומית לאלכוהוליזם מרטי מאן, ומייסד אלכוהוליסטים אנונימיים ביל W.
באוטוביוגרפיה שלו "האיש מאידה גרוב: סיפורו האישי של סנאטור" (The Man from Ida Grove: A Senator's Personal Story), כתב יוז שהוא ביקש מתריסר אישים ידועים נוספים שהשתקמו להעיד בפומבי, אך כולם דחו את בקשתו.
השימועים נחשבו על ידי גורמים מסוימים באלכוהוליסטים אנונימיים כאיום על האנונימיות ועל הפיכחון.
יוז גם דיבר על הצורך בטיפול בהתמכרות לסמים.
הוא ציין ש"הטיפול כמעט ולא קיים כי ההתמכרות לא מוכרת כמחלה".
השימועים והאירועים שהתרחשו אחריהם שהיו קשורים לאלכוהוליזם ולהתמכרות, לא משכו את תשומת לב התקשורת יתר על המידה, שכן העיתונות התעניינה יותר במלחמת וייטנאם, בעוני, ובסוגיות קריטיות אחרות.
החקיקה שיצרה את "המכון הלאומי לשימוש בסמים" עברה רק ב-1974.
החוק המקיף למניעת שימש בסמים והבקרה עליהם של 1970, שנחשב לאבן דרך משמעותית במאמציה של ארצות הברית להתמודד עם האלכוהוליזם, נועד "לסייע למיליוני אלכוהוליסטים להשתקם ולחסוך אלפי קורבנות בכבישים, לצמצם את רמת הפשיעה, לצמצם את הצורך במערכות הרווחה, ולהפחית את הבזבוז הכספי שנובע מהם".
בראשית 1970 החל יוז לזכות להכרה בעיתונות כ"מועמד סוס שחור" לקראת הבחירות לנשיאות של 1972. בעל הטור דייוויד ברודר תיאר אותו כ"סוס כהה מאוד, אך הדמוקרט היחידי בסביבה שמעורר את הסוג של התלהבות אישית כפי שעשו בני משפחת קנדי".
ב-1971 גינה יוז את האזנות הסתר של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
למשקיפים הוא נראה כמי שיסרב למועמדות, אם כי הוא נראה "מיסטי" מדי עבור העיתונות הוושינגטונית.
בעלת הטור מרי מקגורי כתבה עליו: "הוא שונא שיחות חולין, הוא אוהב שיחה רצינית.
הוא מדבר על דת, ועל הסמים והאלכוהול.
הוא שונא שגוררים אותו כדי שבעלי הון יביטו בו לפני שיפתחו את פנקס ההמחאות.
אנשי צוותו צריכים לדרבן אותו כדי להתקשר למנהיגי המפלגה.
יוז העדיף פגישה עם ילדים במרכזי הטיפול המקומיים".
הממסד הוושינגטוני לא היה מופתע יתר על המידה כאשר יוז פרש מהמרוץ.
לדברי העיתונאי והסופר האנטר ס.
תומפסון, טען הסנאטור גארי הארט לאחר הבחירות של 1972 שיוז עשוי היה להיות המועמד הדמוקרטי היחיד שיכול היה להביס את ניקסון.
ב-5 בספטמבר 1973 הודיע יוז שלאחר תקופה ארוכה של חשבון נפש, הוא יפרוש מהסנאט כאשר תסתיים תקופת כהונתו.
הוא אמר ש"מסיבות דתיות אישיות עמוקות" הוא יחפש "סוג חדש של אתגר והזדמנויות רוחניות", והוא "ימשיך במאמצים בטיפול באלכוהוליזם ובסמים, יפעל למען מטרות חברתיות ולמען שלום עולמי".
הוא אמר: "בצדק או שלא בצדק, אני מאמין שבאפשרותי לטלטל יותר אנשים באמצעות גישה רוחנית בצורה יעילה יותר מאשר באמצעות גישה פוליטית".
ב-1974, שנתו המלאה האחרונה בסנאט, הצליח יוז להעביר חקיקה שהרחיבה את החוק המקורי של 1970. הוא הוזמן לטקס החתימה על החוק על ידי הנשיא ניקסון, אך "לא הייתי מסוגל להיות שם, שכן הממשל שלו נאבק בו בכל אחד מקטעי הדרך של החוק".
חבר בית הנבחרים הדמוקרטי ג'ון קולבר היה זה שהחליף את יוז במושבו בסנאט.
לאחר תום כהונתו בסנאט, הקדיש יוז את עצמו לפעילות דתית עבור שני מוסדות שמרכזם היה בוושינגטון וגם ייסד אכסניה דתית במרילנד.
בעת כהונתו בסנאט הוא היה פעיל בקבוצות תפילה, והפרקים האחרונים של האוטוביוגרפיה שלו הדגישו את ההיבט הזה בחייו.
יוז היה שותף עם עוזרו לשעבר של הנשיא ניקסון, צ'ארלס קולסון, בפעילותו הדתית, ואף גילם את עצמו בסרט הביוגרפי על חייו של קולסון "נולד מחדש" (Born Again) מ-1978 בו כיכב דין ג'ונס בדמותו של קולסון.
הוא גם נותר תומך נלהב בטיפול במכורים לסמים.
לאחר פרישתו, שימש יוז כיועץ לסנאט ולוועדת המשפט שלו במשך שנה.
לאחר מכן הוא הקים את מוסד הרולד יוז ופתח את מרכז הרולד יוז למאבק באלכוהוליזם.
לאחר זמן מה שקל יוז להתמודד שוב על משרת המושל ב-1982, אך בסופו של דבר הוא לא עשה כן.
הוא עבר לקהילת פורשים בגלנדייל, אריזונה.
יוז ואשתו הראשונה, אווה מרסר, שאותה הוא נשא לאישה ב-1941, התגרשו ב-1987. שישה שבועות לאחר הגירושים, הוא נשא לאישה את מזכירתו לשעבר, ג'ולי הולם, שאיתה הוא ניהל רומן כבר קודם לכן.
הוא עבר לאריזונה, וחי שם עם אשתו השנייה בבית קרקע, בעוד שאשתו הראשונה חיה בדירת חדר באיווה.
השניים נקלעו למאבק על מזונות בסוף שנות ה-80 ובתחילת שנות ה-90. אשתו לשעבר טענה שהוא פגע לחלוטין בקצבאותיה ובביטוח הרפואי שלה, בעוד שיוז עצמו טען שהוא היה מרושש.
בסופו של דבר נפסק שיוז הצטרך לשלם 10,000 דולר לאשתו לשעבר, סכום שהיא קיבלה בקלות מתוך עזבונו.
בשל הקשיים הפיננסיים שנקלע אליו מרכז הרולד יוז, הוא נותר חייב כ-80,000 דולר לנושים בשנות ה-90. כתוצאה משילוב של ההוצאות הרפואיות ההולכות וגדלות ותשלומי המזונות שהוא הצטווה לשלם, גדלו חובותיו של יוז בשנותיו האחרונות וכשהוא נפטר הוא למעשה היה פושט רגל.
אשתו הראשונה, שחיה ברווחה באיווה, הלכה לעולמה ב-2017.
הרולד יוז נפטר בגלנדייל ב-23 באוקטובר 1996. הוא נטמן בבית הקברות של אידה גרוב.
הרולד ג'וזף לסקי היה תאורטיקן פוליטי וכלכלן אנגלי.
הוא היה פעיל בפוליטיקה וכיהן כיו"ר מפלגת הלייבור הבריטית בין השנים 1945 ל-1946 והיה פרופסור בבית הספר לכלכלה בלונדון בין השנים 1926 ל-1950. הוא קידם לראשונה פלורליזם על ידי הדגשת החשיבות של קהילות התנדבותיות מקומיות כגון איגודים מקצועיים.
לאחר 1930, הוא החל להדגיש את הצורך במהפכת העובדים, שהוא רמז עלולה להיות אלימה.
הוא נולד במנצ'סטר ב-30 ביוני 1893 לנתן ושרה לסקי.
נתן לסקי היה סוחר כותנה יהודי ליטא מברסט-ליטובסק במה שהיא כיום בלארוס, ומנהיג של המפלגה הליברלית.
אמו שרה נולדה במנצ'סטר להורים יהודים פולניים.
הייתה לו אחות מוגבלת, מייבל, שהייתה צעירה ממנה בשנה.
אחיו הבכור היה נוויל לאסקי, ובן דודו נוויל בלונד היה המייסד של תיאטרון רויאל קורט ואביו של הסופר והמוציא לאור אנתוני בלונד.
הרולד למד בבית הספר הדקדוק של מנצ'סטר.
בשנת 1911, הוא למד אאוגניקה אצל קרל פירסון במשך שישה חודשים ב-University College London.
באותה שנה הוא הכיר והתחתן עם פרידה קרי, מרצה לאאוגניקה.
נישואיו לפרידה, שלא הייתה יהודייה, המבוגרת ממנו בשמונה שנים, פגעו במשפחתו.
הוא גם התכחש לאמונתו ביהדות בטענה שהתבונה מונעת ממנו להאמין באלוהים.
לאחר שלמד לתואר בהיסטוריה בניו קולג', אוקספורד, סיים את לימודיו בשנת 1914. הוענק לו פרס הזיכרון של בית הספר בתקופתו בניו קולג'.
באפריל 1913, בסימן קמפיין הפצצות וזכות בחירה לנשים, הוא וחבר הטמינו מטען חבלה בשירותי הגברים בתחנת הרכבת, סארי.
המטען התפוצץ, אך גרם לנזק קל בלבד.
לסקי נכשל במבחני הכשירות הרפואית ולכן החמיץ את הלחימה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר סיום הלימודים, הוא עבד לזמן קצר בעיתון הבריטי Daily Herald.
לסקי, שנולד למשפחה יהודית, תמך בציונות ובהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
עמדתו של לסקי הכעיסה את מנהיגי הלייבור שהבטיחו שינוי דמוקרטי לא אלים.
עמדתו של לסקי בנוגע לדמוקרטיה המאיימת באלימות ספגה מתקפה נוספת מצד ראש הממשלה ווינסטון צ'רצ'יל בבחירות הכלליות בבריטניה בשנת 1945. ומפלגת הלייבור נאלצה להתנער מלסקי.
לסקי היה אחד הדוברים האינטלקטואליים המשפיעים ביותר בבריטניה על מרקסיזם בשנים שבין המלחמות.
במיוחד, הוראתו עוררה השראה רבה לתלמידים, שחלקם הפכו מאוחר יותר למנהיגים של המדינות העצמאיות החדשות באסיה ובאפריקה.
הוא היה אולי האינטלקטואל הבולט ביותר במפלגת הלייבור, במיוחד עבור אלה בשמאל הקשה שחלקו את אמונו ותקוותו בברית המועצות.
עם זאת, הפוליטיקאים המתונים של הלייבור, כגון ראש הממשלה קלמנט אטלי, לא אמון בו, ומעולם לא הוענק לו תפקיד ממשלתי או מעמד משמעותי.
ב-LSE בשנות ה-30, לסקי פיתח קשר עם חוקרים מהמכון למחקר חברתי, הידוע כיום בשם בית ספר פרנקפורט.
ב-1933, עם כמעט כל חברי המכון בגלות, היה לסקי בין מספר סוציאליסטים בריטיים, ביניהם סידני ווב, שסידרו את הקמתו של משרד בלונדון לשימוש המכון.
לאחר שהמכון עבר לאוניברסיטת קולומביה ב-1934, לסקי היה אחד מהמרצים האורחים הממומנים שלו שהוזמנו לניו יורק.
לסקי גם מילא תפקיד בהבאת המדען הפוליטי פרנץ נוימן להצטרף למכון.
לאחר שברח מגרמניה כמעט מיד לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון.
נוימן עשה עבודת בוגר במדעי המדינה תחת לסקי וקרל מנהיים ב-LSE וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על עלייתו ונפילתו של שלטון חוֹק.
בהמלצת לסקי הוזמן אז נוימן להצטרף למכון ב-1936.
לסקי היה מרצה מחונן, אבל הוא היה מרחיק את הקהל שלו על ידי השפלת מי ששאל שאלות.
עם זאת, הוא מצא חן בעיני תלמידיו, והיה משפיע במיוחד בקרב הסטודנטים מאסיה ומאפריקה שהשתתפו בשיעוריו.
בתיאור גישתו של לסקי, כתב קינגסלי מרטין ב-1968:
ראלף מיליבנד, תלמיד אחר של לסקי, שיבח את הוראתו:
עבודתו המוקדמת של לסקי קידמה פלורליזם, במיוחד במאמרים שנאספו ב"מחקרים בבעיית הריבונות" (1917), "סמכות במדינה המודרנית" (1919), וכן "יסודות הריבונות" (1921).
הוא טען שאין להתייחס למדינה עליונה מכיוון שלאנשים יכולים וצריכים להיות נאמנות לארגונים מקומיים, מועדונים, איגודי עובדים וחברות.
המדינה צריכה לכבד את הנאמנות הללו ולקדם פלורליזם וביזור.
לסקי הפך לתומך במרקסיזם והאמין בכלכלה מתוכננת המבוססת על בעלות ציבורית של אמצעי הייצור.
במקום, כפי שהוא ראה זאת, מדינת כפייה, לסקי האמין בהתפתחותן של מדינות שיתופיות שהיו מחויבות בינלאומית ומודגשות רווחה חברתית.
הוא גם האמין שמכיוון שהמעמד הקפיטליסטי לא ישלים עם חיסולו, אין סיכוי שהחבר העמים השיתופי יושג ללא אלימות.
עם זאת, הייתה לו גם מחויבות לחירויות האזרח, חופש הביטוי והתאגדות ודמוקרטיה ייצוגית.
בתחילה, הוא האמין שליגת האומות תביא ל"מערכת דמוקרטית בינלאומית".
עם זאת, מסוף שנות ה-20, אמונותיו הפוליטיות הפכו לקיצוניות, והוא האמין שיש צורך ללכת מעבר לקפיטליזם כדי "לעלות מעל המערכת הקיימת של מדינות ריבוניות".
לסקי היה מזועזע מהסכם מולוטוב-ריבנטרופ מאוגוסט 1939 וכתב הקדמה לאוסף "מועדון הספר השמאלי" שביקר אותו, שכותרתו "בגידה בשמאל".
Murrow, Max Lerner, ו-Eric Sevareid בשנותיו האחרונות, הוא התאכזב מהמלחמה הקרה וההפיכה הצ'כוסלובקית של 1948. ג'ורג' אורוול תיאר אותו כך: "סוציאליסט בנאמנות, וליברל במזג".
לסקי ניסה לגייס את האקדמאים, המורים והאינטלקטואלים של בריטניה מאחורי המטרה הסוציאליסטית, הליגה הסוציאליסטית היא מאמץ אחד.
הייתה לו הצלחה מסוימת, אבל האלמנט הזה בדרך כלל מצא את עצמו נדחק לשוליים במפלגת הלייבור.
לסקי תמיד היה ציוני בנשמה ותמיד הרגיש שהוא חלק מהלאום היהודי, אבל הוא ראה בדת יהודית מסורתית מגבילה.
בשנת 1946 אמר לסקי בנאום רדיו שהכנסייה הקתולית מתנגדת לדמוקרטיה, ואמר כי "אי אפשר לעשות שלום עם הכנסייה הקתולית.
זה אחד האויבים הקבועים מכל מה שהגון ברוח האדם".
תפקידו הפוליטי העיקרי של לסקי היה ככותב ומרצה בכל נושא שהיה חשוב לשמאל באותה תקופה, כולל סוציאליזם, קפיטליזם, תנאי עבודה, אאוגניקה, זכות בחירה לנשים, אימפריאליזם, דה-קולוניזציה, פירוק נשק, זכויות אדם, חינוך עובדים ו-ציונות.
הוא היה בלתי נלאה בנאומיו ובחוברותיו ותמיד היה זמין לעזור למועמד ממפלגת הלייבור.
בין לבין כיהן בעשרות ועדות ונשא עומס מלא כפרופסור ויועץ לסטודנטים.
לסקי צלל לפוליטיקה של מפלגת הלייבור עם שובו ללונדון ב-1920. ב-1923 הוא דחה את הצעתו של רמזי מקדונלד למושב בפרלמנט ולתפקיד קבינט וגם מושב בלורדים.
הוא חש שנבגד על ידי מקדונלד במשבר של 1931 והחליט שמעבר שליו ודמוקרטי לסוציאליזם ייחסם על ידי אלימות האופוזיציה.
בשנת 1942, הוא ניסח את המצע של מפלגת הלייבור "העולם הישן והחברה החדשה" הקוראת להפוך את בריטניה למדינה סוציאליסטית על ידי מתן אפשרות לממשלתה לשמור בימי מלחמה תכנון כלכלי מרכזי ובקרות מחירים לתקופה שלאחר המלחמה.
במערכת הבחירות הכללית של 1945, הזהיר וינסטון צ'רצ'יל שלסקי, כיו"ר מפלגת הלייבור, יהיה הכוח מאחורי השלטון בממשלת אטלי.
בעת שדיבר בשם מועמד הלייבור בנוטינגהמשייר ב-16 ביוני 1945, אמר לסקי, "אם הלייבור לא השיג את מה שהיה צריך בהסכמה כללית, נצטרך להשתמש באלימות גם אם זה אומר מַהְפֵּכָה".
למחרת, הופיעו דיווחים על נאומו של לסקי, והשמרנים תקפו את מפלגת הלייבור על התמיכה של היו"ר שלה באלימות.
לסקי הגיש תביעת דיבה נגד העיתון דיילי אקספרס, שתמך בשמרנים.
ההגנה הראתה שבמהלך השנים לסקי השמיע לא פעם איומים רופפים של "מהפכה".
חבר המושבעים פסק בזכות העיתון תוך ארבעים דקות מהדיון.
עוד לפני משפט הדיבה אטלי לא נתן ללסקי תפקיד בממשלת הלייבור החדשה.
יחסיו של לסקי עם אטלי היו מתוחים.
לסקי כינה פעם את אטלי "לא מעניין וחסר השראה" בעיתונות האמריקאית ואף ניסה להדיח אותו בכך שביקש את התפטרותו של אטלי במכתב פתוח.
הוא ניסה לעכב את ועידת פוטסדאם עד לאחר הבהרת עמדתו של אטלי.
הוא ניסה לעקוף את אטלי על ידי התמודדות ישירה עם צ'רצ'יל.
לסקי ניסה להקדים החלטות בנושא מדיניות חוץ על ידי קביעת קווים מנחים לממשלת הלייבור החדשה.
אף על פי שלסקי המשיך לעבוד עבור מפלגת הלייבור עד מותו, הוא מעולם לא זכה להשפעה פוליטית.
הפסימיות שלו העמיקה ככל שהוא לא הסכים עם המדיניות האנטי סובייטית של ממשלת אטלי במלחמה הקרה המתהווה, והוא התאכזב עמוקות מהכיוון האנטי-סובייטי במדיניות החוץ של ארצות הברית.
לסקי חלה בשפעת ומת בלונדון ב-24 במרץ 1950, בגיל 56.
הביוגרף של לסקי מייקל ניומן כתב:
דין מאוניברסיטת קולומביה זיהה חמישה שלבים נפרדים במחשבתו של לסקי: שלושת הראשונים היו פלורליזם (1914–1924), פביאן (1925–1931) ומרקסיאן (1932–1939).
גישה של 'חזית עממית' (1940–1945), ובשנים האחרונות (1946–1950) כמעט חוסר קוהרנטיות וסתירות מרובות.
קשה לכמת את ההשפעה ארוכת הטווח של לסקי על בריטניה.
ניומן מציין כי "רווחה הדעה שספריו המוקדמים היו המעמיקים ביותר וכי לאחר מכן כתב יותר מדי, כאשר פולמוסים מחלצים ניתוח רציני."
עם זאת, ללסקי הייתה השפעה גדולה לטווח ארוך על התמיכה בסוציאליזם בהודו ובמדינות אחרות באסיה ובאפריקה.
הוא לימד דורות של מנהיגים עתידיים בבית הספר לכלכלה של לונדון, כולל ג'ווהרלל נהרו של הודו.
לפי ג'ון קנת גלבריית, "מרכז החשיבה של נהרו היה לסקי" ו"הודו המדינה המושפעת ביותר מהרעיונות של לאסקי".
בעיקר בזכות השפעתו ב-LSE יש לו מעמד חצי מיתולוגי בהודו.
הוא היה יציב בתמיכתו הבלתי פוסקת לעצמאות הודו, ודמות נערצת לסטודנטים הודים ב-LSE.
ראש ממשלת הודו אחד אמר "בכל ישיבה של הקבינט ההודי יש כיסא שמור לרוח הרפאים של פרופסור הרולד לסקי".
המלצתו על ר' נאראינן (לימים נשיא הודו) לנהרו (אז ראש ממשלת הודו), הביא לכך שנהרו מינה את נאריאנן לשירות החוץ ההודי.
לזכרו, ממשלת הודו הקימה את מכון הרולד לאסקי למדע המדינה בשנת 1954 באחמדאבאד.
במפגש שאורגן לזכרו של לסקי על ידי הליגה ההודית בלונדון ב-3 במאי 1950, שיבח אותו נהרו כדלקמן:
לסקי גם חינך את האינטלקטואל והעיתונאי הסיני הבוטה צ'ו אנפינג, ב־LSE.
מאוחר יותר הועמד אנפינג לדין על ידי המשטר הקומוניסטי הסיני של שנות ה-60.
ללסקי היה סגנון כתיבה מפותל.
כאשר לסקי נפטר, חבר הפרלמנט של הלייבור איאן מיקרדו הגיב: "המשימה שלו בחיים הייתה לתרגם את דת האחווה האוניברסלית של האדם לשפת הכלכלה הפוליטית."
"הבסיס לאחריות חילופית" 1916 Yale Law Journal 105
"מחשבה פוליטית באנגליה מלוק ועד בנת'ם" 1920
"יסודות הריבונות ומאמרים אחרים" 1921
"המדינה בסדר החברתי החדש" 1922
"עמדת הצדדים וזכות הפירוק" 1924
"סכנות הציות ומאמרים אחרים", 1930
"המדינה בתיאוריה ובמעשה", 1935, העיתונות הוויקינגית
הכרזה על דמוקרטיה בריטית", 1940
"הרהורים על המהפכה של זמננו", 1943
"הדמוקרטיה האמריקאית", 1948, פרסום הוקינג
"מניפסט קומוניסטי: ציון דרך סוציאליסטי: הערכה חדשה שנכתבה למפלגת העבודה"
"הרעיונות הפוליטיים של הרולד לסקי" (1955)
"הרולד לסקי: המנקה הליברלית או הליברטריאן האבוד?" Journal of Libertarian Studies (1980) 4#2 עמ' 139–50.
"לסקי על ריבונות: הסרת המסכה מהדומיננטיות המעמדית", "היסטוריה של מחשבה פוליטית" (1997) 28#2 עמ' 327–42.
"מדינות אינן אנשים: הרולד לאסקי על ריבונות מטרידה, גילוי מחדש של דמוקרטיה", "רבעון למחקר פוליטי" (2005) 58#4 עמ' 659–669 ב-JSTOR
הרולד ויליס הנדלי היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-40 בשנים 1957–1961. כוותיק מלחמת העולם השנייה, וכאיש מכירות לרהיטים במקצועו, החל הנדלי את הקריירה הפוליטית שלו כחבר הסנאט של אינדיאנה.
הודות לידידותו ארוכת השנים עם מנהיג המפלגה, הסנאטור ויליאם א.
ג'נר, עלה בידו להבטיח את מועמדותו מטעם המפלגה למשרת סגן המושל ב-1952, וכשכיהן בתפקידו הוא התנגד לרבים מצעדיו של המושל ג'ורג' קרייג.
הפופולריות שלו עלתה בקרב ההנהגה השמרנית של המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה וסייעה לו לזכות במועמדות ובבחירתו למשרת המושל בבחירות של 1956.
הנדלי נבחר במהלך תקופת של שליטה שמרנית בממשלת המדינה.
הוא יישם בהצלחה חלקים מרכזיים בסדר היום של המפלגה שהשפיעו על אינדיאנה במשך עשרות שנים.
לאחר שהעלה את המס על בנזין ב-50 אחוזים כדי לאזן את תקציב המדינה, העניקו לו מתנגדיו את הכינוי "הרולד מס גבוה" (High Tax Harold), תוך שהם התעלמו מהעובדה שהוא גם הפסיק את גבייתם של מיסי הרכוש המדינתיים.
הוא פתח במסע בחירות חסר תקדים בבחירות אמצע הכהונה כאשר התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח והמשיך את תקופת כהונתו כמושל עד סיומה.
הוא קידם באופן אישי רפורמה במערכת בריאות הנפש באינדיאנה, ולאחר תום כהונתו הוא נותר פעיל בכמה מוסדות צדקה שסייעו לבעלי צרכים מיוחדים, ובשל כך הוענק לו ב-1970 "פרס הנער המתופף" (Drummer Boy Award).
הוא הפעיל בהצלחה עסק ליחסי ציבור באינדיאנפוליס במשך כמה שנים, וב-1969 שימש כחבר הוועדה לעדכון חוקתי, שהפיקה סדרה של תיקונים מרכזיים לחוקת אינדיאנה.
הרולד הנדלי נולד בעיר לה פורט שבאינדיאנה כאחד משלושת בניהם של הרולד לואל ולוטי מרגרט ברקביל הנדלי.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים מקומיים ולאחר מכן למד באוניברסיטת אינדיאנה.
בין חבריו לספסל הלימודים נכללו ויליאם א.
הנדלי התיידד עם ג'נר, ולימים היו השניים בעלי ברית פוליטיים.
לעומת זאת, קרייג יהיה יריבו המרכזי של הנדלי במפלגה הרפובליקנית.
הוא למד באוניברסיטה במשך ארבע שנים וסיים את לימודיו ב-1932 עם תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה.
לאחר סיום לימודיו שב הנדלי לביתו, שם הוא הצטרף לעסק המכירות של אביו.
אף על פי שהוא היה איש מכירות מוכשר, החברה הייתה אחת מרבות שקרסו במהלך אותו עשור בשל השפל הגדול.
הנדלי החל בעבודה חדשה כאיש מכירות בחברת הרהיטים אונגוסטה מקרוליינה הצפונית, אך תוך שנה פרש ממנה.
במהלך התקופה שבה היה מובטל הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה.
ב-1935 הוא הקים את ארגון הרפובליקנים הצעירים של מחוז לה פורט, וב-1936 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של אינדיאנה.
הוא המשיך להיות פעיל במפלגה והתמודד שוב על מושב בסנאט ב-1940, ונבחר במסגרת הרוב הגדול שהשיגה אז המפלגה בשני בתי המחוקקים של המדינה.
במושב הראשון של האספה הכללית של אינדיאנה הוא תמך בעמדת הרפובליקנים לביטול החקיקה של כמעט כל העשור הקודם של הדמוקרטים ובארגון מחדש של הרשות המבצעת כדי לצמצם את השליטה של המושל עליה.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941, התפטר הנדלי מהסנאט והתגייס לצבא ארצות הברית כלוטננט, ובסופו של דבר התקדם עד דרגת לוטננט קולונל.
הוא הוצב בדיוויזיית הרגלים ה-88, שבסיסה היה במדבר מוהאבי.
על אף הפעמים הרבות בהן הוא ביקש להישלח אל מעבר לים, השאיר אותו הצבא בארצות הברית במשך כל המלחמה כדי לשמש כמאמן למתגייסים חדשים.
כאשר הטירונים הגיעו לבסיס, הוא היה אחראי לפקח על הסמלים המאמנים ולהבטיח שהם יאמנו אותם כראוי לפני שהם נשלחו לתגבר את הגוף העיקרי של הדיוויזיה.
במהלך שירותו הצבאי, הכיר הנדלי את ברברה ג'ין וינטרבל, אחות פסיכיאטרית במתקן הצלב האדום הסמוך לבסיסו.
השניים נישאו ב-1944 ועברו ללה פורט לאחר שהנדלי שוחרר מהשירות ב-1946. הוא השיג עבודה חדשה במכירת רהיטים ומשרה שנייה במכירות בחברת סרטים קטנה.
ב-1948 שב הנדלי לפוליטיקה לאחר שנבחר למושב הקודם שלו בסנאט של אינדיאנה.
הייתה זו עדיין תקופה של שליטה רפובליקנית במדינה, ועד מהרה הוא חידש את ידידותו עם ג'נר.
בוועידה המדינתית של המפלגה ב-1952, זכה ג'ורג' קרייג, שהיה מועמד סוס שחור, במועמדות המפלגה למשרת המושל.
ג'נר ואחרים קיוו לבחירתו של מועמד יותר שמרני.
הם תמרנו בהצלחה את הנדלי לזכות במועמדות למשרת סגן המושל.
המפלגה לא ניהלה מסע בחירות מאוחד אז, והנדלי ניהל מסע בחירות נפרד, תוך שהוא מקדם מצע שונה משמעותית מזה של קרייג, שקרא לרפורמות פרוגרסיביות רבות.
בין השאר בזכות הפופולריות של דווייט אייזנהאואר, ניצח הנדלי ניצחון סוחף והביס את יריבו הדמוקרטי, א.
ספנסר דלטון, בהפרש של 230,420 קולות.
בתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, היה הנדלי לאחר מראשוני מתנגדיו של המושל קרייג.
קרייג הגיש תוכנית לארגון מחדש של 141 סוכנויות מדינתיות ל-11 מחלקות שיוכפפו לשליטתו, הפיכה על פניה של תוכנית הארגון מחדש שהנדלי תמך בה במהלך תקופת כהונתו הראשונה כסנאטור.
הנדלי היה יכול להפסיק את כל הוויכוחים על הצעת החוק בסנאט ולמנוע את העברתו.
מושבי החקיקה הקצרים אפשרו לו למקד את רוב תשומת ליבו לתפקידיו הסטטוטוריים כנציב החקלאות וכנציב הסחר של המדינה.
הוא משך בהצלחה מספר של חברות להרחיב את פעילויותיהן באינדיאנה או לעבור אליה, וכך ליצור אלפי מקומות עבודה חדשים.
הוא גם עשה שימוש במעמדו כדי לבנות בסיס תמיכה פוליטית משמעותי.
זמן קצר לפני ועידת המפלגה הרפובליקני המדינתית של 1956 נחשפה שערורייה במחלקת הכבישים של אינדיאנה.
נמצא ששלושה פקידים שמונו על ידי המושל קיבלו שוחד כדי להשפיע על החלטתם בבחירת חוזי בנייה.
הנדלי תקף פומבית את המושל קרייג והאשים אותו בשערורייה.
קרייג היה במאבק מתמיד עם מנהיגות הרפובליקנים במהלך תקופת כהונתו., והם מנעו ממנו להשיג שליטה על מערכת הפטרונות הפוליטית של המדינה.
מאוחר יותר האשים קרייג את הנדלי, ג'נר ואחרים בניסיון מכוון לסיכול הרפורמות שלו תוך עשיית שימוש בשערוריית השוחד, שבה נמצא שהוא לא היה מעורב, כדי להכתים את שמו הטוב ולחסל את הקריירה הפוליטית שלו.
בוועידת הרפובליקנים המדינתית, התמודד הנדלי על המועמדות למשרת מושל אינדיאנה בגיבויו של ג'נר.
אף על פי שקרייג ניסה לחסום את מועמדותו, הצליח הנדלי להתגבר על ההתנגדות נגדו לזכות במועמדות.
בבחירות הכלליות, היה יריבו הדמוקרט רלף טאקר.
הסוגיות המרכזיות במערכת הבחירות היו שערוריית השוחד, הגרעון בתקציב המדינה שמשמש ובא, והרפורמה במוסדות הבריאות המדינתיים.
הנדלי גם תקף מושלים לשעבר שקיבלו כספי סיוע פדרליים על כך שמכרו את השליטה במדינה לממשלה הפדרלית.
הוא אמר, "תושבי אינדיאנה סירבו להתיישר עם הקו של האוצר בוושינגטון עם ספלי פח בידיהם", ותלות זו בממשל הפדרלית בהכנסות תוביל לחורבן המדינה.
הנשיא אייזנהאואר התמודד באותה שנה בבחירות לתקופת כהונה שנייה, ושוב הודות לפופולריות שלו, בין השאר, זכה הנדלי בניצחון סוחף בפעם השנייה, כאשר הביס את טאקר בהפרש של 227,475 קולות.
במהלך תקופת כהונתו לא קידם הנדלי סעיפים משמעותיים בסדר היום שלו, אלא העדיף להתמקד בקידום עקרונותיו.
הרפובליקנים שלטו בשני בתי האספה הכללית, ובפעם הראשונה מזה חמישים שנה, הם יכלו לעשות שימוש בכוחם כדי ליישם סעיפים מרכזיים בסדר היום שלהם.
בשל יחסיו הטובים עם האספה, הם העבירו ללא קושי מספר הצעות חוק שהנדלי הגיש.
הסוגיה השנויה ביותר במחלוקת שהנדלי קידם הייתה עליה בשיעור של 50 אחוזים במס המדינתי על בנזין.
הבונוסים ששולמו לחיילים, ותוכנית האיחוד של בתי הספר של המדינה מומנו מהעודף בתקציב המדינה של 1956. לשנים 1957 ו-1958 נצפה גרעון תקציבי, אך למדינה לא הותר לקבל על עצמה שום חוב על פי החוקה.
חברי מפלגתו של הנדלי המליצו לעשות שימוש בכספי קרן החירום של המדינה כדי לכסות את הגרעון, אך בסופו של דבר אושרה העלאת מס הבנזין, וכך זכה הנדלי לכינוי "הרולד מס גבוה" (High Tax Harold).
הנדלי גם קידם בהצלחה את קבלתו של חוק שאפשר למעסיקים לנכות את מס ההכנסה ממשכורות עובדיהם.
מהלך זה הוביל לחשיפת אלפי הונאות מס.
בתקווה לנצל את המצב כדי להשיב אמון בשמרנותו, הציע הנדלי שרוב מיסי הרכוש של המדינה יבוטלו.
האספה הכללית הסכימה בקלות שמסי הרכוש ברמת המדינה יבוטלו לחלוטין, ושיושארו על כנם מספר מסי רכוש מקומיים.
מספר חוקים חשובים נוספים הועברו באינדיאנה בתקופת ממשלו של הנדלי.
חוקק החוק הראשון במדינה להגנת הזכות לעבוד , אך הנדלי סירב לתמוך בו.
כאשר בסופו של דבר הוא חתם על החוק, תדמיתו הציבורית כבר הייתה מוכתמת על ידי יריביו שתקפו אותו בשל חוסר התקיפות שלו בהגנה על הפועל הפשוט.
הצעת חוק בעלת חשיבות מרכזית שהנדלי תמך בה עברה גם היא, ובכך הייתה אינדיאנה המדינה הראשונה בארצות הברית שהוציאה מחוץ לחוק את הנוהג של העסקה בלעדית של חברי האיגודים המקצועיים במפעלים, וכך הוביל לשקיעה הדרגתית בכוחם של חברי האיגודים.
גם סלילתה של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים החלה במהלך תקופת כהונתו של הנדלי כמושל, תוך עשיית שימוש במיליארד דולר מכספי מענקים פדרליים.
כמה מחברי מפלגתו ראו בתמיכתו במיזם כהפרת אחת מהבטחות הבחירות שלו שלא לקבל כספים פדרליים.
הנדלי השיב להם שמערכת הכבישים הייתה האינטרס הטוב ביותר של המדינה ושזו הייתה החריגה היחידה שלו מהבטחתו שלא לקבל כספים פדרליים.
כמה מיזמים בנייה מוקפאים חודשו במהלך תקופת כהונתו של הנדלי, כולל בניית בניין משרדי המדינה, כדי להקל על הצפיפות בבית המדינה של אינדיאנה.
הוקצו תקציבים כדי להרחיב את אוניברסיטת פרדו והוקם בית חולים חדש לחולי נפש.
ב-1960 נפתח הפארק המדינתי צ'יין או'לייק, שהנדלי נאם בטקס הפתיחה שלו.
זמן קצר לפני בחירות אמצע הכהונה של 1958 התפטר ויליאם ג'נר מכהונתו בסנאט של ארצות הברית, והאיץ בהנדלי להחליפו בתפקיד.
תוכננה תוכנית על פיה הנדלי יתפטר מכהונתו כמושל, סגנו ימנה אותו כסנאטור, והוא ישלים את תקופת כהונתו המתוכננת של ג'נר.
כאשר נחשפה תוכנית זו להנהגת המפלגה, הם יעצו לו בתוקף לא לבצע אותה בשל חששם לנזק שצעד כזה יגרום למפלגה ושהוא ייתפש כשערורייה.
הנדלי החליט להורות למזכיר המדינה להכריז על עריכת בחירות למושב הסנאט בנובמבר, והוא עצמו התמודד בבחירות.
במהלך מסע הבחירות שלו לסנאט לא התפטר הנדלי מתפקידו כמושל, ובשל כך ספג ביקורת רחבה על צעד חסר תקדים זה.
יריבו הדמוקרטי, ואנס הארטקה, העלה לדיון במסע הבחירות את העלאת המס, את הפרת הבטחת הבחירות של הנדלי, את אי רצונו לחתום על חוק הזכות לעבוד, ואת העלייה בשיעור האבטלה באינדיאנה.
שיעור האבטלה המדינתי עמד באפריל אותה שנה על 10 אחוזים, אך ירד ל-6.9 אחוזים בסוף ספטמבר.
הנדלי גם התמודד עם ביקורת שהוטחה במפלגה ברמה הלאומית על רקע המיתון של סוף 1957 ותחילת 1958. על אף טענתו שהוא תרם להורדת שיעור האבטלה, הוא נוצח בבחירות לסנאט ושב להתמקד בתפקידו כמושל.
בחוקת אינדיאנה הייתה אז הגבלת כהונה על המושל שמנעה ממנו להתמודד על תקופת כהונה רצופה שנייה.
לאחר סיום כהונתו בינואר 1961 שב הנדלי לחייו הפרטיים בביתו שבאינדיאנפוליס.
הוא החל בהדרגה לגלות עניין בסיוע לבעלי צרכים מיוחדים כבר בעת כהונתו כמושל, ועד מהרה הוא נעשה מעורב בכמה גופי צדקה.
ב-1970 הוענק לו על פועלו "פרס הנער המתופף" (Drummer Boy Award) על ידי האגודה לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
הנדלי פתח חברה ליחסי ציבור ופרסום שבסיסה היה באינדיאנפוליס שזכתה להצלחה רבה.
ב-1969, אושרה תיקון מרכזי בחוקת המדינה.
הוא ויורשו בתפקיד, המושל לשעבר מתיו ולש, מונו כחברים בוועדה לעדכון החוקה.
בין הנושאים החשובים בעדכון זה הייתה ביטול הגבלת הכהונה על בחירת המושלים כך שהתאפשר להם להיבחר ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
בוצע גם ארגון מחדש של בתי המשפט של המדינה, והושבה על כנה סמכות המינוי של המושל.
בסך הכול סייע הנדלי לניסוחם וקבלתם של שבעה סעיפי תיקון לחוקה.
הרולד הנדלי נפטר ברולינס שבוויומינג ב-30 באוגוסט 1972, בעת שעשה שם בחופשה, כתוצאה מהתקף לב.
ארונו הועבר לאינדיאנה לטקס הלוויה רשמי והוא נטמן בבית הקברות פיין לייק שבלה פורט.
הרולד ג'ושוע מדינה (בספרדית: Harold Joshua Medina; נולד ב-30 בינואר 2002 בבלופילדס שבניקרגואה) הוא כדורגלן ניקרגואי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ריאל אסטלי מליגת העל הניקרגואית ובנבחרת ניקרגואה.
מדינה גדל במחלקת הנוער של ריאל אסטלי, ובשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הניקרגואית.
בארבע העונות הראשונות שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך 110 הופעות ליגה, בהן הבקיע 20 שערים.
ב-10 באוקטובר 2020 ערך מדינה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניקרגואה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
הרולד כהן היה אמן יהודי בריטי, שיצר את AARON, תוכנת מחשב שנועדה לייצר אמנות באופן אוטונומי.
עבודתו במפגש בין בינה מלאכותית לאמנות משכה תשומת לב רבה, והובילה לתערוכות במוזיאונים רבים, כולל בגלריה טייט בלונדון, ולרכישות של עבודות רבות.
כהן נולד בלונדון, בן להורים יהודים פולנים-רוסים, והתחנך שם בבית הספר סלייד לאמנות.
כהן ייצג את בריטניה בביאנלה בוונציה ב-1966 כהן עבר לארצות הברית כמרצה אורח באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו ב-1968. מאוחר יותר הוא קיבל דרגת פרופסור ושהה באוניברסיטת סן דייגו במשך כמעט שלושה עשורים, חלק מהזמן כיו"ר המחלקה לאמנות חזותית.
בנוסף, שימש כמנהל המרכז למחקר במחשוב ואמנויות באוניברסיטה בין השנים 1992 ל-1998.
כהן לימד באוניברסיטת סן דייגו מ-1968 עד 1994. לאחר פרישתו, הוא המשיך לעבוד על AARON ולהפיק יצירות אמנות חדשות בסטודיו שלו באנסיניטס, קליפורניה.
בשנת 2014 קיבל כהן פרס מפעל חיים.
בפרויקט זה השתמש כהן במסך מגע כדי לצבוע ולסיים יצירות אמנות באופן דיגיטלי.
עבודתו של כהן על AARON החלה ב-1968 באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו.
הוא כתב בתחילה את AARON בשפת התכנות C אך בסופו של דבר המיר אותה לשפת Lisp, מאחר שלדעתו שפת C הייתה "לא גמישה ספיק, חסרה, וחסרת יכולת להתמודד עם משהו מורכב מבחינה רעיונית כמו צבע".
הֶרוֹלְד סִידְנִי הַרְמְסְוֶרְת', ויקונט רות'רמר הראשון , היה ופוליטיקאי בריטי.
הרולד הרמסוורת' גדל במשפחה אנגלו-אירית.
הוא היה השלישי מתוך ארבעה עשר ילדיו של עורך הדין אלפרד הרמסוורת' (1837–1889) מנישואיו לג'רלדין מרי מאפט (1838–1925).
הרמסוורת' זכה לתהילה כבעלים של מספר רב של עיתונים יומיים ושבועיים בריטיים חשובים כמו הדיילי מייל והדיילי מירור, שאותם הוא מיזג לקבוצת Associated Newspapers.
הרולד הרמסוורת' נחשב, לצד אחיו הבכור אלפרד הרמסוורת', ו הקנדי, לבעלי העיתונים הבריטים החשובים ביותר במאה ה-20 ולחלוץ העיתונות הפופולרית, שבניגוד לעיתוני החדשות המסורתיים למדי, המיועדים לקהל מובחר, העיתונים שלו היו מכוונים לקהל רחב.
בעוד אחיו היה אחראי על החלק העיתונאי, הרמסוורת' היה אחראי על העסק.
בסופו של דבר התמחה בהוצאת עיתונים.
ה"דיילי מייל", שפורסם לראשונה על ידי האחים ב-1896, היה העיתון היומי הראשון בממלכה מאוחדת שהופיע בפורמט .
ה"דיילי מירור" יצא בעקבותיו ב-1903 באותו פורמט והיה זול במיוחד.
מה שהיה חדש היה הכותרת הגדולה בעמוד הראשון, מדור הספורט הנרחב, מדור עם נושאים "ספציפיים לנשים" (אופנה ובישול) ושימוש תדיר בתמונות, במיוחד של משפחת המלוכה הבריטית.
לראשונה, נערכו חסות גם לאירועי ספורט גדולים.
ה"דיילי מירור" הפך לאחד העיתונים הנקראים ביותר בבריטניה, עם תפוצה של מיליונים.
ב-1919 היו 14 עיתונים בבעלותו.
ב-1922, לאחר מותו של אחיו אלפרד, השיג הרמסוורת' את השליטה הבלעדית ב"דיילי מייל", לאחר שכבר השתלט על ה"דיילי מירור" ב-1914.
במהלך חייו יסד הרמסוורת' עיתונים יומיים רבים אחרים שעדיין חשובים היום, כמו ה-Daily Record, שיצא לאור בגלאזגו, וה-Sunday Pictorial.
הרמסוורת' היה אחיו הבכור של הבישוף ססיל הרמסוורת', ברון הרמסוורת' הראשון.
שני אחים נוספים הפכו לברונטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת הרמסוורת' זמנית כנשיא המועצה האווירית בממשלת לויד ג'ורג' והעמיד את עיתוניו לשירות תעמולת המלחמה של מדינות ההסכמה נגד מעצמות המרכז.
לאחר שכבר הפך לברונט שתוארו עובר בירושה מהורזי (Horsey) במחוז נורפוק, בשנת 1910, קיבל הרמסוורת' תואר אצולה העובר בירושה בשנת 1914 בתור , מהמסטד שבמחוז קנט.
בשנת 1917 הוא קודם לוויקונט רות'מר, של המסטד במחוז קנט.
לאחר שאיבד שניים מבניו במלחמה, הרמסוורת' הפך למתנגד חריף של המלחמה בשנות ה-20 של המאה ה-20. הוא גם בלט כמבקר מחויב של הסכמי פריז, במיוחד חוזה טריאנון (ההסכם עם הונגריה), וזו הסיבה שבגללה אפילו הוצע לו הכתר ההונגרי ב-1927, אותו דחה הרמסוורת'.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הרמסוורת' תמך מאוד במדיניות הפייסנות של הממשלות הבריטיות בראשות בולדווין וצ'מברלין, שאת גישתן הוא גם אימץ בעיתוניו.
במהלך תקופה זו הוא פגש את אדולף היטלר מספר פעמים, לו אישר את רצונו לשלום.
ב-1934 עיתוני רות'רמר אף תמכו זמנית במפלגה הפשיסטית הבריטית, איגוד הפשיסטים הבריטי, בראשות אוסוואלד מוסלי.
לפי מסמכי ממשלה סודיים שפורסמו רק ב-2005, אהדתו לנאציזם הגרמני הגיעה עד כדי כך שהוא שלח להיטלר מברק ברכה ב-1938 לרגל סיפוח חבל הסודטים כחלק מהסכם מינכן.
הרמסוורת' קידם את התעופה הפרטית בשנות ה-30. לעצמו הוא הזמין מטוס מחברת המטוסים בריסטול שהיה מהיר יותר מכל מטוסי הקרב הבריטיים שהיו בשירות באותה תקופה.
הוא העמיד את המטוס הזה לבדיקה של חיל האוויר המלכותי, שפיתח אז את הבריסטול בלנהיים.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה אכזבה קשה עבור הרמסוורת', והוא נפטר זמן קצר אחר כך.
הרומן הערבי הוא סוגה ספרותית הכתובה בשפה הערבית בתקופה המודרנית, ובייחוד מהמאה ה-20 ואילך.
את ההתחלות של הרומן הערבי המודרני ניתן לייחס לתהליך ארוך של תחייה ואסימילציה תרבותית המכונה הנהדה .
בתהליך זה היו מעורבים שני כוחות נפרדים.
האחד, שביקש לגלות מחדש את מורשת הספרות בעבר "התנועה הנאו-קלאסית" - זרם זה שאב מז'אנרים ספרותיים קלאסיים כגון המקאמה או סיפורי אלף לילה ולילה.
והשני, "הזרם המודרני" שהחל לתרגם יצירות אירופאיות (בעיקר רומנים) לערבית.
בסוריה, בלבנון ובמצרים כתבו יוצרים בודדים יצירות ספרותיות כשהם מחקים את המקאמה הקלאסית.
הבולט בהם הוא מוחמד אל-מווילחי אשר בספרו "" "חדית' עיסא בן השאם" ביקר את החברה המצרית בתקופתו של מוחמד עלי.
החיבור של אל-מווילחי הוא שלב ראשוני (היולי) בהתפתחות הרומן המודרני.
את הכתיבה הספרותית הצעיד ג'רג'י זידאן, לבנוני שהיגר עם בני משפחתו למצרים (בעקבות הטבח של 1860 בדמשק).
זידאן פרסם בעיתון אלהלאל שורה של רומנים היסטוריים בראשית המאה ה-20, רומנים אלה זכו לפופולריות בקרב קהל הקוראים הואיל וזידאן (בניגוד לאל-מווילחי) השתמש בלשון ברורה ומבנה פשוט של משפטים ובדמיון מורכב.
שני יוצרים בולטים אחרים שהותירו את חותמם על הספרות המודרנית או התחלות הספרות המודרנית הם ג'בראן ח'ליל ג'בראן ומיכאיל נעימה.
שני יוצרים אלה שילבו רעיונות פילוסופיים והגות בכתיבתם.
ואולם החיבורים שכתבו ארבעת הכותבים: זידאן, אל-מווילחי, ג'בראן ונעימה לא נחשבו על ידי מבקרי הספרות לרומנים של ממש, אלא למבשרי הרומן הערבי המודרני.
מבקרים אלה הצביעו על הרומן "זינב" חיבורו של מוחמד חוסיין הייכל, כרומן "אמיתי" ראשון שנכתב בשפה הערבית.
ויש שהכתירו את הרומן של מחמוד טאהר חקי "עד'ראא' דנשוואי" לרומן 'אמיתי' ראשון.
כזה הוא למשל הרומן שפרסם פארס זהרור "לן תסקט אלמדינה" "" ('העיר לא תיפול'), אשר מהווה רישום של פעולות מחאה והתנגדות לפלישה של הצרפתים לסוריה, וכן הרומן של הכותב העיראקי מחמוד אחמד אלסייד שהשתמש ברומן "ג'לאל ח'אלד" "" על מנת לתאר את אירועי המרד של 1920 בעיראק.
המגע של יוצרים עם אירופה היה לאחד ממקורות ההשראה של יוצרים ערבים בשלבים המוקדמים ביותר של הנהדה.
בעוד יוצרים ערבים המשיכו לחקור את אופייה של הזהות הלאומית שלהם וניסו לשכנע את הכוחות האירופאים בכנות רצונם בעצמאות הם ניסו דרך כתיבתם להבין את השפעת התרבות האירופאית על החברות הערביות.
הסופר המצרי , המזוהה עם הספרות הערבית החדשה, כתב כך: "לא ייגרם לנו כל נזק אם נודה שהסיפור המודרני הגיע אלינו מן המערב.
אלו שהניחו את יסודותיו היו אנשים שהושפעו מן הספרות האירופית, בייחוד זו הצרפתית.
אף על פי שיצירות מופת מן הספרות האנגלית תורגמו לערבית, הספרות הצרפתית היא המעיין שממנו שתתה ספרותנו".
תהליך זה אינו שונה מהאופן בו נעשה המעבר לכיוונו של הרומן המודרני בתרבויות אחרות.
כלומר, מתוך פשרה בין צורה זרה לבין חומרים מקומיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר אזור המזרח התיכון שינויים כלכליים ופוליטיים.
סיום המלחמה יצר ציפייה לשחרור מעול המדינות הקולוניאליסטיות, הקמתה של הליגה הערבית על ידי משפטנים ערבים במצרים: זרייק, רבאת' וסאטע אלחצרי עודדו ציפיות אלה.
ההכרזה על תוכנית החלוקה ב-1947, הטבח בדיר יאסין קודם לכן, ויציאתן וגירושן של משפחות פלסטיניות, השפיעו רבות על כותבי הרומנים.
בשנות ה-50 וה-60 עברו מדינות המזרח התיכון שינויים מרחיקי לכת.
מדינות כמו סודאן, תוניסיה, מרוקו, כווית ואלג'יריה קיבלו את עצמאותן, מדינות אחדות ידעו באותה תקופה מהפכות, רמה גבוהה של אלימות.
כך, למשל, בעיראק נוצרו קונפליקטים בין קבוצות שונות בחברה החדשה (ערבים-סונים מול כורדים-סונים), ומאבק בין הדרום הנוצרי פגאני לצפון הערבי מוסלמי בסודאן.
בתקופה זו ניתן להצביע על התמקדות של כותבי רומנים בנושאים מרכזיים.
מבקרי ספרות מכתירים את שלושת היוצרים המרכזיים: אמיל חביבי, ג'ברא אבראהים ג'ברא וע'סאן כנפאני לשלושה יוצרים פלסטינים שהיטיבו לבטא ולתאר את נזקי מלחמת השחרור לחברה הערבית .
יצירותיהם זכו להכרה במרכזי הספרות הערביים והאירופאיים ותורגמו לשפות רבות.
ברמה הלוקלית (בניגוד לרמה הכלל פלסטינית) ובהשראת חיבוריהם כתבו יוצרים פלסטינים ולא פלסטינים יצירות מקומיות הקשורות לנזקים אלו.
ביניהם: יחיא יח'לוף, נביל ח'ורי, עבד אלנבי חג'אזי ועבד אלרחמן מוניף.
מלחמת ששת הימים (המוכרת בהיסטוריוגרפיה הערבית בשם "מלחמת 1967") היא אירוע נוסף שהשפיע רבות בהקשר הפלסטיני על כתיבתם של יוצרים בעולם הערבי, אירוע המכונה על ידי אינטלקטואלים ערבים בשם "אלנכסה" .