tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2010 שיחקה את ג'וליה בעונתה השלישית של סדרת הדרמה האמריקאית "בטיפול" ברשת HBO, אשר מבוססת על סדרת ישראלית באותו שם מאת חגי לוי.
בשנת 2012 גילמה את ד"ר אמה ריאן בסדרה "Common Law" ברשת USA Network.
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרת הדרמה "תופסת" ב-ABC, מבית היוצר של שונדה ריימס.
ב-2017 שבה לשחק בעונתה השנייה והאחרונה.
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "עבור כל האנושות" ברשת Apple TV.
באותה שנה גילמה את מיס די בסרט הדרמה הרומנטית "Clementine".
סוניטה נראין (בהינדי: सुनीता नारायण, באנגלית: Sunita Narain; נולדה ב-1961) היא פעילה לאיכות הסביבה ופוליטיקאית אקטיביסטית הודית אשר תומכת ברעיון הירוק של פיתוח בר-קיימא.
היא עובדת ביחד עם מרכז המדע והסביבה ההודי מאז 1982. כיום היא מכהנת כמנהלת המרכז וכמנהלת החברה לתקשורת סביבתית ומוציאה לאור את כתב העת הדו-שבועי Down To Earth.
במהלך שנותיה במרכז, היא עסקה בניתוח ובמחקר של יחסי הגומלין בין המערכת האקולוגית לבין ההתפתחות וטיפוח המודעות הציבורית לגבי הצורך בפיתוח בר-קיימא.
במרוצת השנים היא עסקה בניהול ובמימון הכספי הדרוש לפעילותו של המכון, שמעסיק מעל 100 חברי צוות ויצרה תוכנית לפעולתו.
כיום היא מנהלת המרכז ולוקחת חלק פעיל במספר פרויקטי מחקר והדרכות ציבוריות.
היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת דלהי ב-1983. היא החלה את הקריירה שלה בכתיבה ומחקר של דו"חות על הסביבה של ממשלת הודו והמשיכה לחקור סוגיות הנוגעות ליערנות.
לצורך פרויקט זה היא סיירה ברחבי המדינה על-מנת להבין את האופן שבו האנשים מנצלים את המשאבים הטבעיים.
בראשית שנות התשעים נהייתה מעורבת בסוגיות סביבתנות עולמיות והמשיכה בעבודתה כחוקרת ומרצה.
תחומי מחקרה משתרעים מדמוקרטיה כלל-עולמית, לדמוקרטיה הישירה, בהם עסקה גם בניהול משאבי היערות וגם בזיהום המים.
נראין היא משתתפת פעילה, הן בהודו והן בעולם, בנושאי החברה האזרחית.
היא יושבת בהנהלותיהם של ארגונים וועדות ממשלתיות שונים ונאמה בפורומים שונים ברחבי תבל.
נאראיאנאן באוניברסיטה האוסטרלית הלאומית בקנברה, בנושא: "מדוע הסביבתנות זקוקה לצדק: ללמוד מהסביבתנות של העניים על-מנת לבנות את עתידנו המשותף".
ב-1989 הייתה מחברת-שותפה של Towards Green Villages שמסביר למה וכיצד לנקוט בדמוקרטיה שיתופית כמפתח לפיתוח בר-קיימא.
מאז פרוטוקול קיוטו ב-1997, היא כתבה מספר מאמרים וניירות עמדה בסוגיות הנוגעות לאקלים.
ב-2002 הייתה עורכת-שותפה של Green Politics: Global Environmental Negotiations, שבוחן את הגלובליזציה האקולוגית ומיישם אותה על אזור הדרום.
מאז היא עבדה על מספר מאמרים בנושא מדיניות לצמצום העוני באזורי הכפר.
פרסים ואותות כבוד בהם זכתה
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קראנפילד בבריטניה.
2005 - זכתה בפרס פאדמה שרי מממשלת הודו.
2009 - היא זכתה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולקטה.
2008 - דורגה במקום ה-59 במשאל "מאה האינטלקטואלים הציבוריים הבולטים בעולם" שעורכים כתבי העת Prospect Magazine (בריטניה) ו-Foreign Policy (ארצות הברית).
2009 - זכתה בפרס ראג'ה-לקשמי, אותה מעניקה קרן סרי ראג'ה-לקשמי מצ'נאי.
סוניה הני (בנורווגית: Sonja Henie; 8 באפריל 1912 – 12 באוקטובר 1969) הייתה מחליקה אמנותית נורווגית אשר זכתה במדליות זהב בשלוש אולימפיאדות חורף עוקבות (1928, 1932, 1936).
סוניה הני הייתה, בנוסף, עשר פעמים רצופות אלופת העולם (1936-1927), שש פעמים רצופות אלופת אירופה (1936-1931), שבע פעמים רצופות אלופת נורווגיה (1929-1923) שלוש פעמים רצופות (1928-1926) חלק מהצמד הזוכה באליפות נורווגיה לזוגות, ועוד.
הני זכתה בתארים אולימפיים ועולמיים יותר מכל מחליקה אומנותית אחרת בתולדות הענף.
לאחר מכן פתחה בקריירה מצליחה ורווחית ביותר ככוכבת קולנוע בארצות הברית.
סוניה הני נולדה למשפחת פרוון אמיד בקריסטיאניה (כיום אוסלו) בירת נורווגיה.
במשפחתה שררה תודעת ספורט מפותחת, ואביה וילהלם היה זמן מה אלוף העולם באופניים.
כך, כבר מגיל צעיר עודדו הוריה אותה, ואת בני הבית האחרים, לעסוק בספורט.
בגיל צעיר נטתה לעסוק בסקי, בשחיה וברכיבה על סוסים.
כן נחשבה לשחקנית טניס בולטת ברמה הארצית.
בסופו של דבר, בעקבות אחיה, התמקדה בהחלקה אומנותית על קרח.
משהחלה בכך, נטשה את לימודיה הסדירים בבית הספר, ומכאן ואילך למדה בעזרת מורים פרטיים.
אביה שכר לצורך פיתוח הקריירה שלה את גדולי המומחים בעולם, כולל הבלרינה הרוסיה המפורסמת תמרה קרסבינה.
הקריירה התחרותית של סוניה הני החלה ב-1923, עת זכתה, כבר בגיל 11, באליפות נורווגיה לבוגרות.
על הישג זה היא חזרה מדי שנה עד 1929, ובסך הכל שבע פעמים רצופות.
עוד שלוש פעמים רצופות, 1928-1926, זכו הני ובן זוגה ארנה לי (Lie) באליפות נורווגיה לזוגות.
אותו זוג הגיע למקום החמישי באליפות העולם ב-1926. באולימפיאדת החורף של 1924, אשר נערכה בשאמוני שבצרפת, היא דורגה שמינית מתוך שמונה מתחרות.
בשנת 1927, לאחר דירוגה במקום החמישי ב-1924 והשני ב-1926, זכתה הני לראשונה באליפות העולם בהחלקה אומנותית על קרח, עת ניצחה את הרמה סאבו (Herma Szabo) האוסטרית.
ניצחון זה של הני היה שנוי במחלוקת כיוון ששלושת הנורווגים שבין השופטים, ורק הם, העניקו לה את הדירוג המקסימלי.
לעומת זאת, שני השופטים האחרים, גרמני ואוסטרי, העניקו לסאבו יחס דומה.
על הישג זה חזרה מדי שנה בתשע השנים הבאות עד 1936, כולל.
עד כה (2015) לא חזרה אף מחליקה אומנותית על הישג זה.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1928), הני זכתה בראשונה מתוך שלוש מדליות זהב בשלוש אולימפיאדות חורף עוקבות, שכן היא חזרה על ההישג באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) ובאולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936).
גם על הישג זה לא חזרה אף מחליקה אומנותית עד כה (2012).
מ-1931 עד 1936 הני זכתה בשש אליפויות אירופיות רצופות.
הני תרמה רבות לשגשוגה של ההחלקה האמנותית על קרח.
חלק מכך נזקף לזכות כמה חידושים שהעלו את חינניותו, כמו השמלה הקצרה שלבשה בעת התחרויות, יחד עם מגפיים לבנים.
לכך נוספה הכוריאוגרפיה שאומצה מתחום הריקוד.
בתקופה בה הקריירה שלה שגשגה, הני הפכה פופולרית מאוד בציבור, ולעיתים נקראה המשטרה להשליט סדר בעת הופעותיה, בשל התלהבות-יתר של הצופים.
נוסף לתחרויות, הני הוזמנה גם להופעות ראווה.
הוריה ליוו אותה במסעותיה בעולם, ואביה השאיר את ניהול עסקי הפרוות לאחיה שנשאר בזמן המסעות בנורווגיה.
בנוסף, אביה דרש תמורת הופעות אלה תשלומים עבור "כיסוי הוצאות", ומעטה ה"חובבנות", שנדרשה באותם ימים מספורטאים אולימפיים, הפך לדק מן הדק.
אחרי שנת 1936 הני זנחה גם את מראית העין.
בנוסף, למרות מבטאה הנורווגי הכבד, פנתה לקריירת משחק הוליוודית, מה שהיווה עבורה הגשמת חלום ילדות.
הצעד הראשון לשם כך נעשה ב-1936: מופע על קרח, אותו ארגן אביה בכוונה להזניק את קריירת המשחק שלה, בלוס אנג'לס, סמוך להוליווד.
ואכן, הני חתמה זמן קצר אחר כך חוזה בחברת הסרטים ההוליוודית פוקס המאה העשרים שעל פיו הפכה לאחת השחקניות בעלות השכר הגבוה ביותר באותם ימים.
הסרט הראשון בו השתתפה: One in a Million ("אחד ממיליון"), נחל הצלחה.
כיוון שכך, דרישותיה האמירו, ובסרט Second Fiddle ("כינור שני"), שיצא ב-1939, בקשה וקבלה להיות הפוסקת האחרונה בכל הקשור לקטעי ההחלקה, אשר שובצו פעמים רבות בסרטים בהם הופיעה, שהיו קלילים לרוב באופיים.
בנוסף, הני עמדה במרכזם של מופעי החלקה על קרח, כאשר הקריירה ההוליוודית והאולימפית שלה תורמת להצלחת סוג זה של מופעים בכלל ושל מופעיה שלה בפרט.
נוסף להופעות עסקה גם בפרסום ובהענקת שמה לשורה של מוצרים, וכן פרסמה ספר אוטוביוגרפי אשר יצא לאור ב-1940. הכנסותיה מהופעותיה בשנות הארבעים הגיעו בשיאן לכשני מיליון דולר לשנה (כ-15–20 מיליונים של ימינו).
אלה, בצד כמה השקעות כספיות מוצלחות, הפכו אותה לאחת הנשים העשירות בעולם בתקופתה.
בשנות החמישים החלה הקריירה שלה לדעוך, למרות כמה ניסיונות מוצלחים יותר או פחות לאוששה, הן כתוצאה מהחלפת האמרגן, הן עקב שתיית יתר.
כך, במחצית השנייה של שנות החמישים היא פרשה מהופעות וממשחק.
סוניה הני הרבתה להופיע בגרמניה הנאצית, נפגשה עם היטלר והייתה ספורטאית אהודה עליו.
במקרה אחד, ב-1936, בתצוגה שקדמה למשחקי החורף האולימפיים, ברכה אותו במועל יד, כמקובל בקרב הנאצים, מחווה שהתקבלה בביקורת בעיתונות הנורווגית.
לאחר אותם משחקים התארחה במעונו בברכטסגאדן וקיבלה ממנו תמונה חתומה.
תמונה זו הוצגה בבית הוריה באופן בולט למדי בעת הכיבוש הגרמני של נורווגיה במלחמת העולם השנייה.
קשריה עם נאצים נמשכו לאחר שהני החלה בקריירה הוליוודית, והיא יצרה קשר עם שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס באשר להפצת הסרט "אחד ממיליון" בגרמניה.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמה הני תרמה כאומנית למאמץ המלחמתי, אך נמנעה מלהתבטא כנגד הנאצים או בעד המחתרת הנורווגית.
למרות כל אלה, כשחזרה להופיע בנורווגיה בשנות החמישים, היא התקבלה בחום.
הני הייתה נשואה שלוש פעמים.
נישואיה האחרונים היו לאיל הספנות ופטרון האומנויות הנורווגי נילס אונסטד (Onstad).
אוסף התמונות שצבר הזוג שימש בסיס למרכז אומנות ע"ש הני-אונסטד ליד אוסלו.
נוסף לנישואיה היו לה קשרים רומנטיים עם דמויות בתחום הספורט והקולנוע, כולל טיירון פאואר וג'ו לואיס.
באמצע שנות השישים הני אובחנה כחולה בסרטן הדם, מחלה ממנה הלכה לעולמה ב-1969.
סוניה לוין-שמוקלר (בפולנית Sonia Lewin-Szmukler, 1909 – יוני 1987) הייתה אתלטית ישראלית ופולנית, הייתה אלופת פולין בהדיפת כדור ברזל, וייצגה את פולין בתחרויות בינלאומיות ובמשחקי העולם לנשים (פראג 1930).
הייתה שיאנית ישראל בהדיפת כדור ברזל (משנת 1937) במשך 22 שנים ושחקנית כדורסל בהפועל תל אביב.
היא התאמנה בקבוצת מכבי וילנה.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בקרקוב בשנת 1928 זכתה לוין במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 9.77 מטר.
שנה לאחר מכן, באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בוורשה היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 9.92 מטר.
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בבידגושץ' בשנת 1930 זכתה לוין במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 10.71 מטר, לפני הלינה קונופצקה שיאנית העולם והאלופה האולימפית (אמסטרדם 1928) בזריקת דיסקוס (10.33 מטר).
במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג שבצ'כוסלובקיה בספטמבר אותה שנה בהשתתפות 200 אתלטיות מ-14 מדינות, היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.41 מטר, 7 ס"מ ממדליית ארד.
אותה שנה היא קבעה פעמיים בהדיפת כדור ברזל תוצאה של 11.46 מטר.
אותה שנה היא דורגה במקום 10 בעולם בשיא פולין של 11.48 מטר.
באליפויות פולין באתלטיקה שנערכו בשנים 1933 ו-1934 זכתה לוין במדליות ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאות של 10.73 מטר ו-10.36 מטר, בהתאמה.
במכביה השנייה, שנערכה בשנת 1935, זכתה לוין בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בקרב חמש עם 162 נקודות, אחרי מרילה פרייוולד מפולין (166 נקודות) ולפני לילו בוקופצר (Lilo Bukofzer) מגרמניה (133 נקודות) ומדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.10 מטר, אחרי ליליאן קופלנד מארצות הברית האלופה האולימפית (לוס אנג'לס 1932) שקבעה תוצאה של 12.32 מטר ומרתה יעקב מגרמניה (11.25 מטר).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 29.72 מטר ובהטלת כידון בתוצאה של 29.08 מטר.
לאחר המכביה היא נשארה בארץ ישראל עם משפחתה.
בתחרות שנערכה במקווה ישראל ב-21 במרץ 1937 זכתה לוין במדליית זהב בשיא אישי ובשיא ארץ ישראל חדש של 12.21 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 22 שנים ונשבר על ידי אילה חצרוני (12.30 מטר).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה במאי 1948 זכתה לוין בשתי מדליות כסף, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 9.41 מטר אחרי רעיה ברונשטיין (9.56 מטר) ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 27.65 מטר אחרי פרידה ליכטבלאו (31.40 מטר).
הייתה נשואה ליעקב שמוקלר עד למותו ב-1984. בנם, שמעון שלח, היה שחקן ומאמן נבחרת ישראל בכדורסל.
סוניה סון היא שחקנית ובמאית קולנוע אמריקאית.
מוכרת בעיקר בזכות תפקידה בתור קימה גרגס בסדרת הטלוויזיה "הסמויה" של רשת HBO.
סון נולדה בשם סוניה ויליאמס בעיר פורט בנינג שבג'ורג'יה.
סון נולדה לאב, חייל צבא ארצות הברית אפרו אמריקאי ולאם קוריאנית אותה פגש אביה בעת שירותו במלחמת קוריאה.
בתור ילדה הייתה עדה לאלימות פיזית קשה של אביה כלפי אמה.
אחיה שהיה גדול ממנה נרצח כאשר סון הייתה נערה.
סון החלה את דרכה כשחקנית בדרמה העצמאית "סלאם" לצידו של הזמר סול ויליאמס, השניים היו שותפים גם לכתיבת התסריט.
על הופעתה בסרט זכתה סון לשבחים והועמדה לפרס אינדפנדנט ספיריט.
לאחר מכן הופיעה בהופעות קטנות בסרטים "לגעת במוות" של מרטין סקורסזה, "שאפט" של ג'ון סינגלטון ובסרט "בושם" (2001) לצד ג'ף גולדבלום.
בשנת 2002 החלה סון לשחק בסדרת הדרמה הפופולרית של רשת HBO "הסמויה" בתפקיד בלשית משטרת בולטימור קימה גרגס.
על אף הקשיים שלה בעת צילומי התוכנית (קושי בזיכרון השורות שלה) הייתה דמותה של סון לדמות הנשית הדומיננטית והמצליחה ביותר לכל אורך חמש עונות הסדרה.
סון לא זינקה מהתוכנית למעמד של כוכבת, והיא השתתפה רק במספר הופעות משנה בסדרות "פשע מן העבר" ו"אחים ואחיות".
בשנת 2011 סון חזרה לתודעה הציבורית בזכות תפקידה בסדרת הדרמה "בגוף ההוכחה" בתור בלשית מחלק הרצח סמנת'ה בייקר.
בשנת 2017 ביימה סון את הסרט התיעודי "בולטימור מתעוררת" המספר את מותו של פרדי גריי מה שהביא למהומות הגזע בארצות הברית (2014–2015) בו נהרגו 2 אנשים ונעצרו 486 משתתפים.
בשנת 2019 שיחקה בדרמת הספורט "ציפור בשחקים", סרט מקורי של נטפליקס.
בנוסף, שיחקה בשני פרקים של הסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי" ברשת CBS, בתור ד"ר גבריאלה בורנהאם.
בשנת 2003 נישאה סון לנגן הדידג'רידו האוסטרלי אדם פלאק.
הנישואין הסתיימו בסוף 2019. היא אמא לשתי בנות מנישואים קודמים; סופיה (1986) וסאקירה (1990).
ב-21 ביולי 2019 נעצרה על ידי משטרת צפון קרוליינה והוגש נגדה כתב אישום בשל אחזקת קוקאין.
מחוץ לקריירת המשחק שלה סון היא פעילה חברתית המנהיגה את תנועת "ReWired for Change" לזכויות הציבור בעיר בולטימור.
מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט להופעת הפריצה הטובה ביותר (אנ') (1999)1999Getting to Know Youליןלגעת במוותקניטה2000שאפטאליס2001בושםדנדי2002G שלי2003The Killing Zoneג'ניפר2008סטפ אפ 2: הרחובותשרה2015The Missing Girl פראני2017Domainאטלנטה2019ציפור בשחקיםמירה2023ג'ורג' הגדול: סיפורו של ג'ורג' פורמן (אנ')ננסי פורמןTBABreakwaterבוני
סרט תיעודי עבור רשת HBO2018–2021שיי טאוןלברן ג'ונסון10 פרקים2019הסנדק של הארלםנלפרק: "Rent Strike Blues"2019–2021מסע בין כוכבים: דיסקבריד"ר גבריאלה בורנהאם11 פרקים2020אוטופיהקתרין מילנר3 פרקיםInterrogation מרג'ורי תומפסוןפרק: "L.A.
סרט תיעודי עבור רשת HBO2023–הווהוויל טרנט (אנ')אמנדה ווגנרתפקיד ראשי (3 עונות); 41 פרקים
סוניה ריקְיֶיל הייתה מעצבת אופנה צרפתייה-יהודייה.
סוניה ריקייל נחשבה למעצבת-על באופנה העולמית וידועה כ"מלכת הסריגים" בעולם האופנה הפריזאי.
נחשבה לאחת ממעצבי העל שייחודם הוא בכך שידעו תמיד לעצב את "הדבר הבא" ולהתאים את האופנה לייצור המוני.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים ייצגה את האישה המשוחררת העולמית ביצירתה ובסגנון חייה.
הייתה מעורבת חברתית בכמה פרויקטים חברתיים בישראל, והשתייכה לוועד הארגון "בת שלום" לעידוד הנשי למען השלום.
סוניה ריקייל נולדה ב-1930 בניי-סיר-סן, פרוור במערב פריז.
היא הבכורה מבין חמש בנות משפחת פליס (Flis).
הוריה, מהגרים יהודים ממזרח אירופה (אב ממוצא רומני ואם ממוצא רוסי), עבדו כשענים.
בשנת 1948 עבדה ריקייל כמעצבת חלונות ראווה בגרנד מזון דה בלאן (Grande Maison de Blanc), שם פגשה את הצייר אנרי מאטיס, שהחמיא לה על עבודתה.
בשנת 1951 נישאה לסם ריקייל (Sam Rykiel), שבשנת 1954 התחיל לנהל את הבוטיק היוקרתי שירש מהוריו, "לורה" (Laura).
בשנת 1956 נולדה בתה נטלי, ובשנת 1961 נולד בנה ז'אן-פיליפ (לימים מוזיקאי).
ריקייל החלה לעצב בגדים כאשר בהיותה בהריון לא מצאה בגדים לטעמה.
בשנת 1962 עיצבה סוודר שאותה כינתה "הסוודר של הנער העני", והוא נמכר בהצלחה רבה.
היא מכרה את הסריגים שלה כחלק מחנותו של בעלה.
בשנת 1964 עיצבה שמלה בעלת מחשוף גדול במיוחד בעבור בוטיק לורה בגאלרי לפאייט.
בשנת 1965 פתחה חברה על שמה.
ב-1967 הציג העיתון "ווג" לקוראיו את ריקייל כ"מלכת בוטיק 'לורה' המקסימה בעלת השיער האדום".
בשנת 1968 התגרשה, ומצבה הכלכלי הרעוע אתגר אותה לקדם את עסקי האופנה שלה.
בחודש מאי אותה שנה פתחה את חנות הדגל שלה ברחוב דה גרנל (rue de Grenelle) בפריז, ושנה לאחר מכן הוסיפה עוד חנות בגאלרי לפאייט.
עיצוביה נמכרו אף בבלומינגדיילס בניו יורק.
בשנת 1971 השיקה את הבושם הראשון שלה.
בשנת 1972 נכללה ריקייל במסגרת 12 מעצבי-העל האירופאים של העיתון "ווג", שהכתיר אותה כ"מלכת הסריגים".
בשנת 1973 מונתה לסגן נשיא ארגון האופנה הצרפתי Chambre Syndicale, משרה שבה החזיקה 20 שנה, ובתה נטלי ריקייל נבחרה להמשיך בשנת 2008. בשנת 1976 פתחה ריקייל קו אופנת סוודרים לגברים.
באותה שנה הציגה את קולקציית "nonfashion" (ללא אופנה), המבוססת על הרעיון שאופנה אינה קיימת כשלעצמה ללא סגנון.
לשם הדגשת הרעיון שינתה וקיצרה את אורך שמלות הערב ועיטרה אותן במילה MODE בחזית.
ב-1977 הייתה המעצבת הראשונה שהציעה רכישת בגדים מעוצבים באמצעות קטלוג אופנה, שם היא הציעה אופנה לציבור הרחב.
משנת 78 היא הוסיפה גם אביזרים.
בשנת 1979 פרסמה את ספרה הראשון, Et je la voudrais nue.
בשנת 1981 הופיעה ריקייל בתוכנית הטלוויזיה של אנדי וורהול, שכינה אותה "האישה המודרנית הזוהרת" שנתנה לעיתון "ווג" טאצ' של גבריות יחד עם פמיניזם שייצר את מראה ה"טומבוי", ויצרה את הקשר החושני בין אישה לבגדיה.
מאוחר יותר צייר וורהול ארבעה דיוקנאות של ריקייל.
ב-1982 נבחרה ריקייל לעצב מחדש את מלון קריון בפריז.
1983 נפתח בוטיק זיכיון בשדרת מדיסון.
ב-1985 עיצבה את מלון לוטסיה בפריז, וזכתה בפרס מטעם ארגון האופנה הבינלאומי.
ב-1987 השיקה קו קוסמטיקה ביפן.
ב-1992 עיצבה קו נעליים ומוצרי אקססוריס.
ב-1993 נפתחה תערוכת אופנה לעיצוביה במוזיאון האורנז'רי בפריז.
בשנת 1995 הקליטה יחד עם הזמר מלקולם מקלארן את השיר "מי היא לעזאזל סוניה ריקייל?" לאלבום של הזמר.
בשנת 1998 הופיעה בסרט Belles.
ב-2000 עיצבה יותר ממאתיים וחמישים תחפושות עבור המחזמר "עשרת הדיברות".
בשנת 2004 השיקה קו הלבשה תחתונה.
משנת 2009 יצרה שיתוף פעולה עם חברת H&M בשיווק מוצרי האופנה שלה.
בתה נטלי המשיכה את מפעל חייה של אמה, פיתחה והרחיבה את מותג האופנה "סוניה ריקייל".
ביולי 2019 נסגר בית האופנה "סוניה ריקייל", לאחר שנקלע לקשיים כספיים.
סונייה ריקייל חידשה גם בסגנון הלבוש שהטמיעה וגם בפילוסופית האופנה שלה: .
בשנות ה-60 חל שינוי היסטורי בעולם האופנה המערבית: הצעירים רצו אופנה לא קונבנציונלית ולא מגדרית, כדי להיבדל מהוריהם.
הם מעדיפים סגנון פחות רשמי כדי להקטין את ההבדלים בין המינים.
האופנה באה כדי להחמיא לגוף של הדור הצעיר.
חצאיות מיני וגזרות חופשיות יותר בעלות צבעים נועזים פרצו לעולם האופנה.
התנועה שייסדה ריקייל שויכה להתחזקות "הביגוד ביצור המוני" (ready-to-wear) שהתרחשה בצרפת בשנת 1970 בפריז.
היא אפיינה את העיצוב של הדור החדש שהשיק סגנון חדש ואחר ממערך ה"הוט קוטור" (אופנה עילית, המיוצרת באופן ייחודי איכותי וידני, לא באופן תעשייתי וללא חיקוי והעתקה).
סוניה ריקייל דחפה נשים להיות תמהוניות, מושכות ומסתוריות בעת ובעונה אחת, וליצור את סגנון האישי לעצמן.
ריקייל מציעה סגנון בוהמי ולא פורמלי אך גם אלגנטי.
היא כינתה סגנון זה "לא במודה".
היא הדגישה בכך שנשים לא צריכות להיות כפופות למודה אלא ללכת אחרי הטעם שלהן.
למעשה הלכה ריקייל כנגד האופנה העילית שהתיימרה לחנך נשים כאשר המעצבים מנחיתים עליהן את הדגמים שלהם.
ריקייל הייתה לחלוצה בתחום האופנה בכך שהקנתה חשיבות לנוחות של בגדי נשים ללבישה יומיומית.
בגדיה כוונו לנשים היוצאות למרחב הציבורי, לבילוי ולעבודה, וצריכות להיראות במיטבן.
העיצוב מדגיש את הגוף הנשי המשוחרר, ובגדיה נחשבים לספורטיבים ונועזים לזמנם בשנות ה-70. ריקייל לקחה את האופנה "רחוק ככל האפשר" לדבריה.
היא אף "העזה" לשלב את האופנה שלה עם האופנה של מעצבים אחרים כדי לשקף את הרעיון של האישה המשוחררת היכולה לקבוע לעצמה שילוב בגדים המתאים לה.
העיצוב של ריקייל חצה יבשות וראה את האישה וגופה כפי שהוא ללא קשר ללאומיות או מוצא.
בו זמנית הוצגו ונמכרו בגדים בעיצובה בפריז, בניו יורק ובלונדון.
ריקייל ראתה לנגד רוחה את דמות האישה המודרנית והבגדים הם אלה שצריכים לשמש אותה.
בשנת 1983 אמרה בריאיון לעיתון ווג: "יש לי את הרושם שנשים הן כמוני: הן עובדות, יש להן ילדים, יש להן גברים, הן נוסעות, הן צריכות לארגן את חייהן".
את ההשראה לבגדיה קיבלה מהרחוב, מאמנות, ולמעשה מכל מקום.
"להיות בראש ענף האופנה אינו חשוב כל כך בעיני, מה שחשוב באמת הוא ליצור קדימה".
הדוגמניות שהופיעו בתצוגות האופנה של ריקייל בשלהי שנות ה-60 של המאה העשרים התהלכו ללא חזייה, לפי הוראה של ריקייל, והבדים השקופים חשפו לעיתים יותר מאשר כיסו.
התעוזה נתנה לגוף האישה מקום, היוותה חידוש ואמירה בתחום האופנה והכניסה את התפיסה כלפי גוף האישה כמשתלב עם הבד העוטף אותו.
ריקייל נחשבת לממציאה של "התפר ההפוך הגלוי", את הבגדים ללא ביטנה, וגם את הרעיון של גימור הבגד בתפר במקום במכפלת.
כל החידושים האלה הוטמעו עמוק בעולם האופנה של היום.
קו האופנה של ריקייל התאפיין כלבוש יומיומי נוח ומחמיא לאישה בעידן המודרני, העשוי מסריגים ובדים רכים, מפוספסים ושקופים למחצה.
בנוסף השיקה ריקייל מספר בשמים על שמה, קו מוצרי קוסמטיקה, וקולקציית הלבשה תחתונה.
כן גם עסקה בעיצוב פנים, עיצוב ריהוט, תיקים, נעליים, משקפיים ותכשיטים.
ריקייל התראיינה רבות בתקשורת, וכתבה ספרים המציגים את קולקציות האופנה הרבות שעיצבה בדרכה הייחודית.
בשנת 1967 עיצבה שמלת הריון וסוודר קטן לו קראה "הסוודר של הנער העני" שנמכר תחת המותג של בעלה "לורה".
הסוודר הופיע על הכריכה של עיתון האופנה ELLE והביא לריקייל את התהילה.
מאז מכונה ריקייל כ"מלכת הסריגים".
ריקייל הייתה הראשונה שהניחה את התפר בגלוי מעל הבד, והראשונה להדפיס מילים על הסריג, כמו גם סוודרים צמודים וכפלי סריג מבצבצים.
עוד ממאפייני האופנה שהטמיעה ריקייל היו מכפלת מכנס גבוהה מכופלת לאחור, ורדידים ארוכים.
פלטת הצבעים שלה הכילה מאפיינים של בז', אפור, כחול עמוק וצבע פחם.
סוניה ריקייל הוסיפה כמה מאפיינים דקורטיביים ששינו את פני האופנה: היא הפכה את הסריגים לאופנה, הפכה את התפר מבפנים החוצה, יצרה בגדים ללא מכפלת, הכניסה לאופנה פסים רחבים, שיבצה תחרה ויהלומים מלאכותיים בבגדים, כתבה מסרים באותיות גדולות על הסוודרים, ועיצבה סריגים ארוכים וצמודים.
סונייה ריקייל פיתחה ושינתה ללא הרף את הבגדים שיצאו מבית האופנה Rykiel.
בתחילת דרכה בשנות ה-60 עיצבה סריגים כסוודרים קטנים בעלי כפתורים ושמלות צמודות סרוגות בפסים רוחביים.
בגדיה חידשו את מגמת האופנה בכך שהחמיאו לגזרה הנשית, היו צמודים לגוף האישה, לעיתים שקופים למחצה.
העיצוב השווה גזרה רזה וארוכה לנשים, יחד עם תחושה של שחרור ורכות.
היא הוכיחה כי הסריג יכול להיות מותאם לכל מגמת אופנה.
בשנות ה-80 אתגרה את האופנה כאשר ערבבה את המושגים גדול, רך, שעשוע, ופרווה בהוסיפה פלטת הצבעים צבעונית עשירה ולא שגרתית של ורוד, סגול יחד עם פרוות שועל וצמר כבשה.
באוקטובר 2003 הציגה ריקייל את קולקציית האביב שכללה שמלות וינטאג' פרחוניות מעוטרות במלמלה, ודוגמאות של נקודות מודפסות, לצד מעילי סריג בדפוס שחור-לבן.
סמלה המסחרי של ריקייל היה שיערה הפזור האדמוני, כאשר הוא מנופח לרעמת אש המקיפה כהילה את ראשה.
גם הדוגמניות שייצגו את בגדיה בתצוגות האופנה הרבות ניפחו את שיערן באותו אופן.
פועלה של סוניה ריקייל פרץ את תחום האופנה והמשיך לעיצוב טקסטיל לריהוט, אקססוריס כנעליים, תיקים ופריטי אופנה.
חברת קוקה-קולה בחרה בסגנון עיצובה וחתימתה לעיצוב המותג המועדף על נשים "קוקה-קולה לייט" ופנתה לבת, נטלי ריקייל, שהקנתה לבקבוק קווים נשיים ו"הלבישה" אותו בצבעי קשת רוחביים, כמו אלו המעטרים את סריגיה של סוניה ריקייל (הפנייה לאתר ווג).
ריקייל עיצבה תלבושות לתיאטרון למחזה "אמוק" 1997, ולמחזה בשם "החדר הכחול" 1999, ולהצגה "עשרת הדיברות" 2000.
סונייה ריקייל כתבה מספר ספרים על אופנה, ביניהם "מ-א' עד ת' באופנה", "קולקציית אופנת בהשראת סיפורי ילדים".
ריקייל כתבה גם רומן בשם "והייתי רוצה אותה עירומה" (1979), ואת "שפתיים אדומות" (1994).
ספרה "אל תשכח שאני משחקת N'oubliez pas que je joue שנכתב בשנת 2012, בשיתוף פעולה עם הסופרת יהודית פריגנון, מספר על התמודדותה עם מחלת פרקינסון במשך 15 השנה האחרונות.
ריקייל חשפה את מחלתה לאחר שלדבריה, לא יכלה להסתיר את הסימפטומים של המחלה.
באומץ רב אמרה: "אני לא רוצה להראות את הכאב שלי.
התנגדתי, היססתי, ניסיתי להיעלם, ולהעמיד פנים ששום דבר לא קרה.
זה בלתי אפשרי, זה לא אני".
ספרים רבים נכתבו עליה כמעצבת אופנה: הספר "סוניה ריקייל - אופנה עולמית" (1998) מאת פרטיק מוריס Patrick Mauries מציג את עיצוב האופנה כמייצגת את שחרור האישה על פי סוניה ריקייל.
הספר "סוניה ריקייל" (2009) מאת אוליבר סאליארד, ביאטריס סלומון, ליז גולדווין ואקיקו פואקי, יצא לאור במקביל לתערוכה במוזיאון לאמנות דקורטיבית בפריז.
הספר מציג 40 שנה של סגנונות אופנה שעוצבו על ידי סוניה ריקייל.
הספר כולל צילומים משמונים עונות המתפרשות על 40 שנה, ושוזר אנקדוטות אישיות וביטויים של המעצבת.
ריקייל הייתה ההשראה לסרטו של רוברט אלטמן, בשנת 1994) לדמות המרכזית של הסרט "אופנה עילית".
את דמותה בסרט שיחקה השחקנית אנוק איימה, וריקייל עצמה גם היא הופיעה בסרט.
עיצוב טקסטיל ואקססוריס (אביזרי אופנה)
עיצוב טקסטיל לריהוט של סוניה ריקייל מתאפיין בצבעים חמים ומשרה אווירה נעימה המזמינה להתכרבל בתוכו.
הכריות, הבדים והריפוד, בעלי פסים רחבים בשילוב צבעים כמו ורוד, כתום, אדום, סגול, שחור ולבן וכן פרחים ואותיות.
הנעליים של סוניה ריקייל גדולות ושחורות ברובן.
לעיתים בעלות עקב גבוה מאוד, או שטוחות בעלות סולייה מוגבהת, ומשובצות באבנים נוצצות ואבזמים גדולים.
המשקפים בעיצובה, הן גדולות, עטורות אבני חן מלאכותיות כמו יהלומים או אבנים צבעוניות או פנינים, בקווים עגולים.
1986 – פרס מטעם ארגון האופנה הבינלאומי (Fashion Group International) בניו יורק.
1993 – תואר קצינת מסדר האמנויות והספרות (Ordre des Arts et des Lettres), מטעם משרד התרבות הצרפתי.
1996 – תואר קצינת מסדר לגיון הכבוד (Ordre national de la Légion d'honneur), מטעם משרד התרבות הצרפתי.
2001 – תואר מפקדת במסדר ההצטיינות הלאומי (Ordre national du Mérite), מטעם משרד הכלכלה, הפיננסים והתעשייה הצרפתי.
2008 – הועלתה לדרגת מפקדת במסדר לגיון הכבוד.
2012 – הועלתה לדרגת מפקדת במסדר האמנויות והספרות.
2013 – הועלתה לדרגת קצינה גבוהה במסדר ההצטיינות הלאומי.
סוניטה לין "סוני" ויליאמס (Sunita Lyn Wiliams; נולדה ב-19 בספטמבר 1965) היא אסטרונאוטית אמריקאית, טייסת ניסוי לשעבר בצי ארצות הברית.
היא טסה פעמיים לחלל במסגרת ארבע משימות שהות בתחנת החלל הבינלאומית ומחזיקה בשיא לנשים בזמן פעילות חוץ-רכבית (62 שעות ו-6 דקות, 9 הליכות חלל).
ויליאמס (שם נעוריה – פנדיה (Pandya)) נולדה במדינת אוהיו, הצעירה בשלושת ילדיהם של אב ממוצא הודי ואם ממוצא סלובני.
היא למדה באקדמיה הימית של ארצות הברית, שהעניקה לה תואר ראשון בפיזיקה ב-1987. ב-1995 סיימה לימודים לתואר שני בניהול הנדסה במכון הטכנולוגי של פלורידה.
בדצמבר 2024 דורגה ויליאמס ברשימת מאה הנשים המשפיעות של ה-BBC לשנת 2024.
ויליאמס הוסמכה לקצינה בצי ארצות הברית ב-1987. ב-1989 סיימה קורס טיס והחלה להטיס מסוקי בואינג ורטול CH-46 אביר הים.
היא שירתה בין השאר במזרח התיכון, בים סוף, במפרץ הפרסי ובעיראק והשתתפה במלחמת המפרץ.
ב-1993 סיימה קורס לטייסי ניסוי של הצי ושירתה כטייסת ניסוי.
ב-1995 מונתה למדריכה בקורס טייסי הניסוי של הצי.
בהמשך הוצבה על סיפון אוניית הסער סאיפן כעוזרת קצין הטיסה של האונייה עד שהתקבלה ב-1998 לתוכנית האסטרונאוטים של נאס"א.
ויליאמס הגיעה לדרגת קפטן וצברה בסך הכל למעלה מ-3,000 שעות טיסה תוך הטסת למעלה מ-30 דגמי כלי טיס.
ויליאמס החלה את קורס ההכשרה הבסיסי בנאס"א באוגוסט 1998. במהלך הקורס התאמנה עם האסטרונאוט הישראלי אילן רמון.
ב-9 בדצמבר 2006 יצאה ויליאמס לתחנת החלל הבינלאומית על סיפון מעבורת החלל דיסקברי (משימה STS-116) במסגרת המשלחת ה-14 לתחנה.
ויליאמס השתתפה גם במשלחת ה-15 ושהתה בחלל בסך הכל 192 ימים, עד לשובה לכדור הארץ במעבורת אטלנטיס (משימה STS-117) ב-22 ביוני 2007. במהלך שהותה בתחנת החלל הבינלאומית יצאה ארבע פעמים לפעילות חוץ רכבית.
ב-16 באפריל 2007 השתתפה במרתון בוסטון בריצה על גבי מסילת כושר – הפעם הראשונה שבה ערך אדם ריצת מרתון בחלל.
שנה אחר כך השתתפה ויליאמס באותו מרתון על כדור הארץ.
ב-15 ביולי 2012 יצאה ויליאמס שוב למשימה בתחנת החלל הבינלאומית (משלחות 32 ו-33) על גבי רכב החלל סויוז (Soyuz TMA-05M) ששוגר מקוסמודרום בייקונור שברוסיה, אשר עגן בתחנת החלל יומיים לאחר מכן.
ב-17 בספטמבר 2012, בתחילת משימה 33, הייתה ויליאמס למפקדת צוות התחנה – האשה השנייה ששימשה בתפקיד זה.
ב-19 בנובמבר שבה לכדור הארץ על גבי סיפון רכב חלל רוסי, לאחר 127 ימים בחלל.
במהלך שהות זו ערכה עוד שלוש משימות של פעילות חוץ-רכבית.
כמו כן הייתה לאסטרונאוט הראשון שהשתתף בתחרות טריאתלון בחלל.
היא השתמשה במסילת הכושר ואופני הכושר של התחנה ובמקום שחייה עשתה מאמץ שקול לכך באמצעות הרמת משקולות ותרגילי כוח.
ב-6 ביוני 2024 שוגרה למשימתה השלישית בחלל יחד עם בארי וילמור.
בזמן שהותה, הצטרפה ויליאמס למשלחת מס' 71 בפיקוד אולג קונוננקו.
לאחר סיום פעילות המשלחת האחריות על תחנת החלל הבינלאומית עברה למשלחת מס' 72 בפיקודה.
בסופו של דבר, חזרו ויליאמס ו-וילמור לכדור הארץ ב-18 במרץ 2025 על גבי קפסולת דרגון פרידום של חברת SpaceX, שנשלחה לחלל במסגרת משימה SpaceX Crew-9.
במהלך משימותיה שהתה ויליאמס בחלל בסך הכל 608 ימים והשתתפה בשבע משימות פעילות חוץ-רכבית, שאורכן המצטבר היה 50 שעות ו-40 דקות.
בכך הייתה לשיאנית הזמן בפעילות חוץ-רכבית לאסטרונאוטיות והחמישית במשך הזמן לפעילות חוץ-רכבית לאסטרונאוטים בכלל.
שיא זה נשבר במרץ 2017 על ידי פגי ויטסון שביצעה את הליכת החלל השמינית שלה.
ביולי 2015, נאס"א הכריזה כי ויליאמס תהיה חלק מצוות האסטרונאוטים שיתאמנו לטיסות המסחריות לאספקת תחנת החלל הבינלאומית במסגרת תוכנית 2 CCDev.
ויליאמס, דאג הארלי, אריק בו ורוברט בנקן, כולם אסטרונאוטים עתירי ניסיון, נבחרו לעבוד ולהתאמן בצמוד עם אנשי חברות בואינג ו־SpaceX המתכננים את החלליות.
ויליאמס עוטרה בעיטורים שונים, לרבות עיטורים מרוסיה, הודו וסלובניה.
ויליאמס נשואה למייקל ויליאמס, שוטר וטייס מסוקים בעברו.
סוניה נַטרָא (סוניה נַטרָה; לועזית Sonia Natra; 28 באפריל 1925 - 23 בינואר 2021) הייתה אמנית ישראלית.
סוניה נטרא הייתה אמנית רב תחומית- פסלת, קרמיקאית, ציירת, רשמת, גרפיקאית, צלמת, ומשוררת.
היא עבדה בתחומי הפיסול, קרמיקה, אמייל, רישום, ציור, תחריט, הדפסי משי, גרפיקה, צילום ושירה.
סוניה נטרא לבית רוזן נולדה ברומניה.
היא למדה באקדמיה לאמנות בבוקרשט (1943) ולאחר מכן באקדמיה לאומנות גוגויינו שם קיבלה תואר שני בציור בשנת 1948. מאוחר יותר היא למדה פיסול במכון לאמנות הלאומי גריגורסקו קיבלה גם תואר שני בפיסול בשנת 1954. לימודי האומנות כללו בין היתר, לימודים מעמיקים באנטומיה של גוף האדם.
בשנים 1956–1957 נטרא בילתה שנה בצ'כוסלובקיה כאומנית מצטיינת במסגרת חילופי אומנים .
בשנת 1961 עלתה לישראל יחד עם בעלה המלחין סרג'יו נטרא בתחום המוזיקה הקלאסית שבין השאר כתב מוזיקה למספר משיריה.
סוניה קיבלה תואר בפדגוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (1971–1975) ולימדה אמנות במוסדות לימוד ואקדמיות כגון, המכללה לאמנות למורים, בית ברל, תלפיות, רננים, ויצו, שם בין השאר פיתחה שיטות הוראה חדשות (1965–1990).
במהלך השנים, היא לימדה דורות של סטודנטים (מעל 2000), אשר חלקם הגיעו להישגים משמעותיים.
מספר עבודות רחבות היקף שלה הוזמנו עבור מבנים ציבוריים ופרטיים, לרבות מלון דן כרמל בחיפה (15 מטרים), האקדמיה בזק בירושלים (18 מטרים), מלון דן בתל אביב (70 עבודות).
בנוסף היא כתבה שירה, בצרפתית, אנגלית ורומנית, שפורסמה במספר ספרי שירה וכתבי עת בעולם.
עבודותיה של סוניה הוצגו בתערוכות רבות ברחבי העולם, כולל באירופה, בארצות הברית, נרכשו על ידי מוזיאונים ומרכזי תרבות ברחבי העולם מוצגות במספר אוספים ציבוריים ופרטיים.
היא קבלה פרסים ושבחים רבים, בין היתר, ברוסיה, רומניה, צ'כוסלובקיה, ישראל, צרפת, אנגליה, שווייץ, איטליה, יפן, אוסטרליה, קנדה, ארצות הברית.
סוניה נטרא נפטרה ב-23 בינואר 2021. הותירה אחריה את בעלה, סרג'יו, ושני בנים.
המספר הכולל של יצירות אמנות שיצרה מוערך בכמה אלפים וכולל פסלים, רישומים, תחריטים, ציורים, רישומים, קירות ותבליטי קרמיקה, הדפסים, צילומים (צבע ושחור לבן) ויצירות רבות נוספות בטכניקות משולבות.
התרומה החשובה והמשמעותית ביותר של סוניה נטרא הייתה בתחומי הפיסול, הקרמיקה כולל האדריכלית, התחריטים והדפסים ובטכניקות משולבות.
הסגנון הפיגורטיבי היה אופייני לפסליה והמופשט בתחריטים והדפסים שלה.
בעבודותיה ניכרו סגנוניות ורב גוניות יוצאי דופן, ביטויי רגש ודרמטיות.
פסליה פוסלו בעיקר בחימר, אחדים בגבס, בשיש וחלקם נוצקו בברונזה.
מתחילת הקריירה שלה, סוניה נטרא גילתה עניין בגוף האדם אשר בא לידי ביטוי בעבודות השונות שלה ושימש נושא מרכזי בעבודותיה.
היא יצרה בעיקר מהדמיון ולעיתים רחוקות השתמשה במודלים אנושיים.
הידיעה וההבנה העמוקה שלה בתחום של המבנה האנטומי של גוף האדם והאופן שבו המבנים אשר בו עובדים יחד - השרירים והעצמות, איפשרו לה ליצור בפיסול ובציור תיאורים מציאותיים ואמינים מאוד של הגוף האנושי.
סוניה ידעה מספר שפות, בהן לטינית, צרפתית, רומנית, גרמנית, אנגלית ועברית.
היא הציגה כישרון פיוטי בגיל צעיר ובשיריה היה קיים שימוש במטאפורות ובאלגוריה, ששימשו להצגת רעיונות, חוויות ורגשות דרמטיים מאוד.
שיריה עסקו במגוון רחב של נושאים, כולל ברוחניות, פילוסופיה, טבע, חיים ובני האדם.
מידע נוסף על האומנית ניתן למצוא גם במקורות הבאים:
82 תערוכות קבוצתיות בארץ, צרפת, רומניה, גרמניה, איטליה, ארצות-הברית, קנדה, אוסטרליה ועוד
1962 ועד היום - השתתפה בתערוכות ציירים ופסלים ישראלים
1982 - בית האומנים, ירושלים
1985 - המרכז הבינלאומי לאמנות בת זמננו, פריז
נבחרה להשתתף בתערוכות בחסות משרד החוץ הישראלי ביפן, ספרד, ארצות הברית, צרפת, בלגיה, הולנד, טורקיה ועוד.
עבודותיה נמצאות באוספים של מוזיאון פיינצה, בוסטון, מוזיאון א.
פיין סן-פרנסיסקו, מוזיאון דראנסי פריז, מרכז התרבות של ניס צרפת, מלבורן אוסטרליה, גלריה מודרנית פראג, המוזיאון הלאומי ברומניה, מוזיאונים בארץ, באוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
מכון לאמנות פלאסטית, בת ים
וושי סונינג פלאזה 1 הוא גורד שחקים סופר גבוה הממוקם בעיר וושי, שבמחוז ג'יאנגסו שבסין.
המגדל מתנשא לגובה של 328 מטר (1,076 רגל) וכולל כ-68 קומות (+4 קומות תת-קרקעיות).
בניית המגדל החלה בשנת 2010 והסתיימה כעבור 4 שנים, בשנת 2014. המגדל אשר משמש כמלון, בניין משרדים, וכולל גם דירות שירות משתרע של שטח של 116,580 מטרים רבועים.
המלון במגדל כולל 350 חדרים.
סוניה לואיז הארטנט היא סופרת מבוגרים, נוער וילדים.
מבקר הספרות האוסטרלי פיטר קרייבן כינה אותה "הסופרת האוסטרלית הטובה ביותר בדורה".
על תרומתה לקידום ספרות הילדים זכתה הארטנט בשנת 2008 בפרס אסטריד לינדגרן, מטעם המועצה השוודית לאומנויות.
הארטנט, ילידת מלבורן, היא השנייה מבין ששת הילדים במשפחתה - ארבע בנות ושני בנים.
אמה הייתה אחות במקצועה, אך רוב הזמן נשארה בבית וטיפלה בילדים.
אביה של הארטנט היה מגיה בעיתון "סאן הרלד" (Sun Herald), וממנו ירשה את אהבתה למילים ולכתיבה.
סוניה ואחיה נדרשו לפתח עצמאות וללמוד לדאוג לעצמם בחיים.
הארטנט אינה נשואה ואין לה ילדים.
היא עוסקת גם בגידול חיות מחמד, בשיפוץ בתים ובמכירתם לאחר השיפוץ.
הארטנט היא אחת מהסופרים היחידים באוסטרליה שמרוויחים מכתיבה מספיק כדי לקיים את עצמם.
הארטנט קיבלה תואר ראשון בתקשורת מהמכון המלכותי לטכנולוגיה של מלבורן (ידוע גם בשם: RMIT University).
היא מעולם לא למדה כתיבה או השתתפה בקורסים על כתיבה.
כל ניסיון הכתיבה שלה מקורו בקריאת ספרים של סופרים שונים ומתרגול עצמי בכתיבה.
מגיל חמש עשרה ועד תחילת שנות העשרים לחייה, היא כתבה רומנים רבים שלא פורסמו עד היום.
את ספרה הראשון, "צרות כל הדרך" (באנגלית -Trouble All the Way), כתבה הארטנט כשהייתה בת שלוש עשרה, ופרסמה אותו בשנת 1984, כשהייתה בת חמש עשרה.
הארטנט טוענת שהתחילה לכתוב משום שלא הייתה טובה או מוצלחת בשום דבר אחר.
היא הרגישה שבכל שאר חייה היא ילדה חסרת אונים וחסרת כוחות, שאינה יכולה להצליח ולבלוט, ואילו בכתיבה היא מצליחה להביע את עצמה, ואחרים מעריכים אותה על כך.
כתיבתה מתאפיינת בעלילה מורכבת, אפופת רשע ואפלה, ובסוף עצוב וטרגי.
בנוסף, היא מרבה לכתוב על בעלי חיים, ואת הספר "יער" (באנגלית - Forest) אף כתבה מנקודת המבט של חתול.
הארטנט ידועה כסופרת שאינה מפחדת לגעת בנושאים קשים ושנויים במחלוקת.
למשל, ספרה "כחול עקשן" (באנגלית - Wilful Blue) עוסק בהתאבדות של בני נוער, וספרה "הילד של רוח הרפאים" ( באנגלית - The Ghost's Child) עוסק בהפלות ובהשלכותיהן ובמוות של התינוק טרם היוולדו.
הארטנט פרסמה חלק מספריה בשם עט קמרון ס.
רדפרן (באנגלית - Cameron S.
את ספרה הראשון פרסמה הארטנט בשנת 1984. מאז ועד היום פרסמה הארטנט עשרים ושישה ספרים נוספים לילדים, לנוער ולמבוגרים.
היא זכתה עד כה בעשרים ושניים פרסים ותארים, מתוכם תשעה פרסים אוסטרלים ושלושה עשר פרסים בינלאומיים.
במהלך הקריירה שלה היא זכתה ארבע פעמים ברציפות (בשנים 1999, 2000, 2001 ו -2002) בפרס "הספר הטוב של השנה מאת סופרים מבוגרים", מטעם מועצת ספרות הילדים האוסטרלית.
בנוסף, הארטנט זכתה שלוש פעמים (בשנים 2003, 2006 ו - 2008) בפרס "הספר הטוב ביותר באזור האוקיינוס השקט ודרום מזרח אסיה" מטעם חבר העמים הבריטי.
ספריה של הארטנט מתחלקים לארבע קבוצות שונות:
שם הספר בעבריתפורסם בשנתשם הספר בשפת המקור (אנגלית)הילד והצעצוע2010The Boy and the Toyרד למטה, חתול!2011!Come Down, Cat
שם הספר בעבריתפורסם בשנתשם הספר בשפת המקור (אנגלית)סיידי ורטץ2008Sadie and Ratzילדי המלך2012The Children of the King
שם הספר בעבריתפורסם בשנתשם הספר בשפת המקור (אנגלית)כחול עקשן1994Wilful Blueכלבים ישנוניים1995Sleeping Dogsהמנעול השטני1996The Devil Latchנסיכה1997Princesכל חברי המסוכנים1998All My Dangerous Friendsהפסים של הזאב החמקמק1999Stripes of the Sidestep Wolfהילד של יום חמישי2000Thursday's Childיער2001Forestהחמור הכסוף2004The Silver Donkeyכניעה2005Surrenderהילד של רוח הרפאים2007The Ghost's Childפרפר2009Butterflyגן החיות בחצות2010The Midnight Zoo
שם הספר בעבריתפורסם בשנתשם הספר בשפת המקור (אנגלית)צרות כל הדרך1984Trouble All the Wayפרח הלילה והניצוץ1986Sparkle and Nightflowerבית הזכוכית1990The Glass Houseשועלים שחורים1996Black Foxesשל ילד2002Of a Boyנוף עם חיות2006Landscape with Animalsחיי בעשרה בתים - ספר זכרונות2013Life in Ten Houses: A Memoirילד מוזהב2014Golden Boys
סוניה קסידי היא שחקנית בריטית.
קסידי מוכרת מהופעותיה בתפקיד קלרה בסדרת הדרמה התקופתית של ה-BBC "גן עדן לנשים", סלין אשוורת' בסדרה הבלשית "ורה", בדמות האורקל בסדרת הפנטזיה "אולימפוס", ובתפקיד הסטר בסדרת המדע בדיוני "אנושיים" של ערוץ 4. היא שיחקה בתפקיד הלן בסרט הקולנוע "Survivor".
קסידי הופיעה גם על במות התיאטרון.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2009 Undead Union: The Making Of דונה סטיבנס סרט קצר 2010 Precipice האנה מורגן סרט קצר 2013 הרשות החמישית The Fifth Estate המזכירה של אלן 2015 סוכנת תחת אש Survivor הלן 2016 Breaking the Bank אנאבל
סוניה לאנג היא בלשנית ואספרנטיסטית קנדית.
היא ידועה כמי שיצרה את השפה המתוכננת "טוקי פונה", המבוססת על עקרונות הדאואיזם.
נוסף על כך, היא מתרגמת.
היא תרגמה חלק מספר השירים "דאו דה ג'ינג" לאספרנטו ולאנגלית.
נולדה וגדלה במונקטון שבניו ברנזוויק וגדלה במשפחה דו-לשונית.
אימה דיברה את השפה הצרפתית ואביה אנגלית.
במהלך לימודיה ולאחריהם רכשה בקיאות בחמש שפות, ובכללן בשפת העזר הבינלאומית המתוכננת אספרנטו.
לדבריה, שפה זו היא שנתנה לה ההשראה לעסוק בפיתוח שפות.
בבגרותה עבדה לאנג בסוכנות תקשורת שסיפקה שירותי תרגום.
בנוסף לימדה צרפתית במכללה קהילתית ועבדה באבטחת סייבר.
בהמשך עבדה כמתרגמת סימולטנית עבור מועצת אירופה.
כיום היא מתגוררת בטורונטו שבקנדה.
בשנת 2001 לקתה לאנג בדיכאון.
כדרך לפשט את מחשבותיה ולהתמודד עימו, פיתחה לאנג את השפה.
בהמשך הביעה תקווה שהשפה הפשוטה שנבנתה תחילה מ-120 מילים בלבד תוכל לעודד אנשים לעבד דברים ולפתח חשיבה חיובית בהתאם להיפוטזת ספיר-וורף הקובעת כי יש יחס בין הקטגוריות הלשוניות בהן אדם מדבר לאופן שבו הוא מבין את העולם ומתנהג בו.
השפה ובנייתה הושפעה גם מרעיונות דאואיסטיים שהשפיעו על לאנג.
גרסה מוקדמת של השפה שוחררה על ידי לאנג לרשת בשנת 2001 והחלה לצבור פופולריות וקהילת דוברים קטנה.
בשנת 2014 פרסמה ספר מורחב יותר בשנם 'טוקי פונה: שפת הטוב', שיצא בשנת 2016 גם בשפה הצרפתית.
בשנת 2021 פרסמה לאנג מילון טוקי פונה מורחב, הכולל מספר מילים בסיסיות חדשות ובעיקר כ-11 אלף ערכים המורכבים מצירופי המילים הבסיסיות בטוקי פונה ותרגומים אפשריים שלהם לאנגלית, וכן מילים באנגלית ותרגומים אפשריים שלהם לצירופי מילים בטוקי פונה.
מילון זה התבסס על השימוש של חברי קהילת הטוקי פונה ברשת.
סוניה מרטין היא שחקנית אוסטרית.
נולדה בשם סוניה מרטיקוביץ' בווינה, אוסטריה.
לאחר סיום התיכון היא החלה ללמוד רפואה.
ב-1982 היא הצטלמה למגזין פנטהאוז ותמונתה נבחרה להופיע בשער, וב-1984 הופיעה גם במגזין "פלייבוי".
היא התפרסמה בישראל כששיחקה את תפקיד רינה בסרט "ספיחס", ולאחר מכן הופיע בסרטים "אהבה צעירה" בתפקיד סמדי (בגרסה הגרמנית קיבלה את השם "סנדי") ו"בלוז לקיץ בתפקיד איריס בסדרת סרטי אסקימו לימון.
ב-1983 שיחקה בסרט "Die unglaublichen Abenteuer des Guru Jakob" בו שיחק צחי נוי, שהופיעה לצידה באסקימו לימון.
ב-1984 שיחקה בסרט "עמנואל 4" לצד סילביה קריסטל.
ב-1985 שיחקה בסרט "חום אדום" לצד לינדה בלייר.
ב-1986 יצא הסרט "La chica que cayó del cielo", בו גילמה סטודנטית היורשת טירה מדודתה, ומגלה שעורך הדין של דודתה הפך את המקום לבית בושת.
ב-1988 הופיעה בסרט "פלאזה ריאל", אודות אדריכל המגלה כי רעייתו מנהלת חיים כפולים ועוסקת בזנות.
שפת הסונינקה (בסונינקה: sooninkanxanne = סונינקן-קאנה = שפת הסונינקה, בצרפתית: soninké) היא שפה מקבוצת השפות מאנדה ממשפחת השפות ניז'ר-קונגו, והיא מדוברת על ידי בני העם סונינקה החי בסאהל, באפריקה המערבית, בעמק העילי של נהר סנגל - מדרום מאוריטניה (אזור גידימאקה) ומערב מאלי (סביבות קייס) ועד למזרח סנגל (שמרכזו בטמבקונדה).
היא מכונה בפי הוולופים והצרפתים גם בכינוי "סאראקולה" (sarakole) שמשמעותו בוולופוית היא "אנשים בהירים" "לבנים" (או סאראהולה (sarahule) או סראהולי (serahuli)).
בפי בני באמברה נקראת "מארקה" (marka).
בפי בני סונגהאי - נקראת "Wakkore" (ואקורה), בפי בני פולה - Sebbe (סבה) או tyeddo (טיידו) .
בעבר היה קיים ניב סונינקה בערים טישיט וואלאטה במאוריטניה, שנקרא "אזר" או "אג'ר", והושפע במידה רבה על ידי הערבית ועל ידי ברברית.
מעריכים שמספר דוברי השפה הוא כ-2,100,000 והם חיים בעיקר במאלי, אבל גם בסנגל, קוט דיוואר (חוף השנהב), גמביה, מאוריטניה, גינאה ביסאו, גינאה, בורקינה פאסו וגאנה.
השפה היא יחסית הומוגנית, ולה מעט וריאציות בפונולוגיה, באוצר המלים ובדקדוק.
בעבר שימשה סונינקה למשך תקופה ארוכה כשפת מסחר חוצה גבולות מדיניים באזור הסאהל המערב -אפריקאי, אולם במאות השנים האחרונות נהדפה על ידי שפות אחרות, כגון מנדינקה
סונינקה היא שפה מן הענף הצפון-מערבי של השפות מאנדה
מבחינה לשונית, השפות המקורבות ביותר אליה הו השפות בוזו המדוברות בדלתא הפנימית של הנהר ניז'ר.
ייתכן כי שפתם של בני אימראגואן והניב נמאדי הם ניבים של שפת סונינקה.
סונינקה הוא אוטונים בפי דוברי השפה.
שמות נוספים של השפה הם:
סראחולה או סאראקולה - בוולופית ובצרפתית - כשהגיעו הצרפתים, בני המקום השתמשו במילה הזאת ביחס לצרפתים.
והצרפתים ששמעו אותו תכופות כינו את הילידים במילה זו.
סאראוולי, סראחולי או סראחולה - באנגלית
מארקה או מאראקה - בפי בני במברה
(אין לבלבל עם שפת מארקה שהיא שפת מאנדה אחרת מ'וברת במאלי באזור מופטי ובבורקינה פאסו)
ואקורה - מקור משפת סונגאי
סבה או טיידו - שפת פולפודה א ופולאנית (של בני פולבה)
אסוואניק או אסוואנק - בפי ערבים כולל בערבית חסנייה במאוריטניה
שפת הסונינקה משתמשת בכתב באלפבית הלטיני עם כמה אותיות נוספות.
בגראפמים מסוימים נבדלת ההגייה בסנגל מזו שבמאלי.
האלפבית כולל 26 אותיות, כולל 21 עיצורים ו 5 תנועות.
במאלי אומץ רשמית האלפבית הלטיני של שפת הסונינקה החל משנת 1982.
קיימות גם צורות כתיב ערבי.
בנובמבר 1995 בסמינר בעיר באקל של נציגי מאלי, מאוריטניה וסנגל ונציגי האיגוד לקידום שפת הסונינקה מצרפת הוחלט לשאוף לאחדות הכתיב סונינקה בכל המדינות.
בהתאם לצו 991–2005 גם בסנגל אומץ בשנת 2005 האלפבית הלטיני של שפת הסונינקה.
ככל הנראה בני סונינקה דוברי שפת הסונינקה הקימו במאות 7 -12 על שטחי מאלי ומאוריטניה של ימינו את אימפריית גאנה .
במאה ה-12 עם נפילת האימפריה התפזרו בני סונינקה בכל מערב אפריקה, בעיקר לכיוון שטחי סנגל וגמביה, שם הקימו את ממלכת גולאם.
כך נוצרו ניבים ותת-ניבים או קבוצות לשוניות שונות היום כגון בוזו, סרקולה, דיאחנקה, טובקאי, ואקורה ודאפינג.
סונינקה מדוברת ברצועה מערבית של הסאהל בין העיר נארה במאלי ועד העיר באקל בסנגל.
כמו כן מדברים בה באזור גידימאחה של מאוריטניה (ידוע גם כסליבאבי) ובמזרח גמביה.
עם זאת סונינקה היא שפת מיעוט במדינות שבהן היא מדוברת.
בני סונינקה שולטים תכופות גם בשפה שנייה - השפה השלטת במדינותיהם:וולוף בסנגל, באמברה במאלי, מנדינגו מערבית בגמביה, פאול או ערבית חסנייה במאוריטניה.
ישנם בני סונינקה שאינם מדברים את שפת הסונינקה, למשל בגינאה, וגם בסנגל ובגמביה ישנם סאראקולה דוברי דיאקאנקה או ג'אהאנקה, שהיא שפה מקורבת למאלינקה.
סונינקה או סוני נחשבת לאחת מ-13 השפות הלאומיות של מאלי (1982), לצד השפה הרשמית הצרפתית.
לאורך הנהר סנגל - בגבול עם סנגל
בצפון-מערב, באזור קאייס: במחוזות ילמאנה, קאייס, ניורו,
באזור קוליקורו:מחוזות באנאמבה, קולוקאני, קוליקורו, נארה
ב-6 ערים חשובות וב-163 כפרים.
בגמביה אין שפה רשמית או לאומית רשמית.
סונינקה נחשבת לאחת השפות הילידיות הגמביאניות.
באזור ה דרום-מזרחי, באזור "הנהר העילי" ובאי מקארטי, ב-17 כפרים
שפת הסונינקה היא אחת מהשפות הלאומיות המוכרות בסעיף 6 בחוקת מאוריטניה משנת 1991.
באזור דרום-מזרח - אזורי קידימאגה, קורקול, חוד אל-גארבי, חוד אל-סרקי;
הערים הפרובינציה: קאידי וסליבאבי; ב-45 כפרים
בסנגל לצד השפה הרשמית הצרפתית, קיימות שש שפות המוכרות החל משנת 1971 כלאומיות, ביניהן סונינקה.
בצפון ובדרום של באקל, לאורך הנהר סנגל
באזור טמבקודה, על יד הגדה הדרומית של הנהר סנגל - ב-42 כפרים; בערים החשובות באקל, מודרי, וואונדה, יאפרה, ז'ארה וגאג'אגה.
באזור קולדה, צפונית מן עיר ולינגארגה
באזור צפון-מזרחי, בערים הצפוניות - גאוואל
לאורך הגבולות עם מאלי ובורקינה פאסו
בדרום-מערב, לאורך גבולות מאלי וקוט דיוואר; בנונה, דדוגו, אזורי קוסי ומוחון.
בגלל העוני בארצם בני סונינקה רבים היגרו לערי קוט דיוואר ולערים גדולות במדינות אפריקאיות רבות ובמיוחד לצרפת, בה שפת הסונינקה מהווה השפה העיקרית של המהגרים האפריקאים (כמחצית המהגרים מאפריקה).
בתקשורת בין המהגרים האפריקאים שפת הסונינקה משמשת באזור פריז ובאזורים אחרים בצרפת גם את הפאולים וגם את בני באמברה.
כמו כן מתקשרים בסונינקה גם חברי המסדר הסופי חמווייה או חמלייה
לשפת סונינקה מספר ניבים: אזר (אג'ר, אסר), גֶריגה (גיריגה), קינבאקה, קינחֶנה.
הניבים נבדלים בעיקר בשינויים קלים בהיגוי.
לפי היהגוי הפונמה /f/ מבחינים שני ניבים עיקריים: ניב מערבי (בצומת שבין מאלי, סנגל ומאוריטניה) שבו מבטאים [f] והניב המזרחי (במזרח מאלי, מהעיר ילימאנה ועד העיר נארה, ובנוסף אצל בני סונינקה בעיר קאאדי במאוריטניה, הנמצאת עם זאת יותר מערבה) שבה מבטאים [h]
שפת סונינקה חסרה עדיין ספרות כתובה מפותחת.
רובה מורכבת מסיפורי עם, אגדות, שירים ומיתוסים.
יש לה משוררים מסורתיים ומודרניים.
מפורסמים הם השירים המוקדשים לשייח חמאללה.
אחרי שנת 1988 הופיעו בפריז 15 גליונות של כתב עת דו-לשוני בשם "Sooninkara", בערך כאחד לשנה.
במאלי הופיע בשפת סונינקה המגזין הכפרי " Xibaare"
השפה משמשת לתכוניות לאוריינות מקומיות, כמו כן בבתי ספר דו-לשוניים ניסויים - בעיקר במאלי.
ישנן תחנות רדיו מקומיות בשפת הסונינקה, במיוחד באזור קאייס במאלי.
סונינקה היא שפה טונלית, אולם הטונים בדרך כלל אינם מסומנים בכתב, פרט לספרי לימוד השפה.
דו-שפתייםשפתייםמכתשייםחכייםוילונייםענבלייםסדקייםסותמיםp pb bt td dk kg ɡq qאפייםm mn nñ ɲŋ ŋחוככיםf fs sx x~χh hמחוככיםc t͡ʃj d͡ʒרוטטיםr rצדייםl lמקורביםw wy j
העיצורים טרום-אפיים נכתבים בעזרת דיגרפים המתחילים ב - n nb nd .
הכפלת העיצורים (gémination) בולטת לפי אזורים שונים.
קדמיותאחוריותסגורותi, iːu, uːחצי-סגורותe, eːo, oːפתוחותa, aː
התנועות הארוכות נכתבות בעזרת הכפלת הגרפם (gemination ): aaț uu ii oo
לשפת סונינקה תכונות המאפיינות של קבוצת שפות מאנדה.
מורפולוגיה מצומצמת של פעלים ושל שמות העצם וצביון בולט של שפה אנליטית.
לשמות העצם אין הבדלי מין, בשונה משאר השפות במשפחת ניז'ר-קונגו
הטיית הפועלים נעשית בעיקר בעזרת מילות עזר.
לפעלים שתי צורות בסיסיות - לפי האספקטים = פרפקטיב ואימפרפקטיב.
גם הזמנים (עבר, הווה ועתיד), הקוטביות ולפעמים גם האספקטים מתקבלים באמצעות מילות עזר.
חיוב שלילה אימפרפקט (1a) A wa riiniגוף שלישי עזר בא 'הוא בא' (1b) A nta riiniגוף שלישי עזר בא 'הוא לא בא' פרפקט (2a) A Ø riגוף שלישי עזר בא.פרפקט 'הוא בא (בעבר)' (2b) A ma riגוף שלישי עזר בא.פרפקט 'הוא לא בא (בעבר)'
אוצר המלים של שפת סונינקה שונה מזה של שאר שפות מאנדה וההבנה בין דובריה לדוברי שפות מאנדה אחרות אינה אפשרית.
ראו קטע מהצהרת זכויות האדם בשפת הסונינקה באתר language museum
סוניה רוקס (18 במרץ 1964 – 22 במאי 2019) הייתה פסיכולוגית חברתית, אשר חקרה את התפקיד של ערכים אישיים ושל זהויות קבוצתיות בקביעת התנהגות חברתית.
מחקריה שופכים אור על המוטיבציות החברתיות שמשפיעות על יחסים בין ובתוך קבוצות, כגון קבוצות לאום, קבוצות דת, או קבוצות אידאולוגיות.
רוקס הייתה פרופסורית מן המניין במחלקה לחינוך ולפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
סוניה רוקס נולדה בציריך בת להורים איטלקיים.
אביה בן למשפחה רומאית ותיקה, אמה גדלה במילאנו.
היא הייתה האמצעית מבין 3 אחיות.
עלתה לארץ עם משפחתה בשנת 1971 והשתקעה בהרצליה.
רוקס למדה בבית הספר אליאנס (תל אביב), ואחר-כך בתיכון הנדסאים, תל אביב.
בצה"ל שירתה ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
היא השלימה את שלושת תאריה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים (תואר ראשון – 1987; תואר שני– 1990; תואר שלישי – 1997).
עבודת הדוקטורט שלה, בהדרכת פרופסור שלום שוורץ, עסקה בהשפעות הייחודיות והמשותפות של מאפיינים אישיים ומאפיינים קבוצתיים על הזדהות עם קבוצות.
בשנת 1997, עם סיום לימודי הדוקטורט, רוקס נסעה לאוניברסיטת המדינה של אוהיו להתמחות בתר-דוקטורט אצל פרופסור מרילין ברואר.
ב-1998 עם שובה ארצה, רוקס התמנתה להיות חברת סגל בכיר במחלקה לחינוך ולפסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה, שם המשיכה לעבוד ולחקור עד יום מותה.
לאורך השנים היא התארחה במכוני מחקר בינלאומיים, בהם מרכז סולומון אש לחקר קונפליקטים אתנו-פוליטיים באוניברסיטת פנסילבניה (2001) והמרכז לחקר תהליכים קבוצתיים באוניברסיטת קנט שבאנגליה (2009).
רוקס הייתה פרופסורית מן המניין באוניברסיטה הפתוחה.
בשנים 2009–2012 רוקס כיהנה כדיקנית הלימודים האקדמיים באוניברסיטה.
פרס דיקן הלימודים האקדמיים ליוזמות ולהתחדשות בהוראה לשנת 2019 הוקדש לזכרה.
היא ייסדה את התוכנית לתואר שני בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטה הפתוחה ועמדה בראשה עד שנת 2017. מדי שנה מאז מותה, מוענקות מלגות הצטיינות על שמה לסטודנטים ולסטודנטיות בתוכנית.
היא יזמה גיליון מיוחד של כתב העת Journal of Cross-Cultural Psychology שהוקדש למחקר של שלום שוורץ על ערכים, וערכה אותו ביחד עם פרופסור אריאל כנפו ופרופסור לילך שגיב.
מ-1987 ועד למותה חייתה עם בן זוגה, דניאל באראז, ולהם שלושה ילדים.
לאחר מותה של רוקס כתבו שניים מתלמידיה, פרופ' עדי עמית וד"ר עידו לויתן (מהאוניברסיטה הפתוחה) הספד לזכרה, שפורסם באתר העמותה האירופאית לפסיכולוגיה חברתית.
המחקר של רוקס עסק בשני נושאים מרכזיים בפסיכולוגיה חברתית: זהויות קבוצתיות וערכים אישיים.
רוקס חקרה כל נושא בנפרד, אך גם שילבה ביניהם במטרה לספק תמונה רחבה של התנהגות חברתית.
מחקריה עוסקים ביחסי הגומלין בין גורמים אישיותיים, גורמים מצביים וגורמים תרבותיים בקביעת ההתנהגות בסיטואציות חברתיות.
רוקס חקרה תהליכים פסיכולוגיים שקשורים לאימוץ של זהויות קבוצתיות ולהזדהות עם קבוצות אלו.
ביחד עם מרילין ברואר היא פיתחה את המושג של מורכבות הזהות החברתית (Social Identity Complexity).
בבסיס מושג זה עומד הרעיון שכל אדם משתייך למגוון רחב של קבוצות חברתיות (למשל, עורכת דין שייכת גם לקבוצה מקצועית וגם לקבוצת הנשים).
המורכבות של הזהות החברתית משקפת את האופן שבו אנשים תופסים את הקשרים בין הזהויות השונות.
כאשר אנשים מתייחסים לחלקים החופפים בין הקבוצות ("אני עורכת דין אישה"), הזהות החברתית היא פשוטה יחסית.
לעומת זאת, כאשר אנשים חושבים על החלקים שלא חופפים בין הקבוצות ("אני גם עורכת דין וגם אישה"), הזהות החברתית מורכבת יותר.
רוקס חקרה גורמים שמשפיעים על מורכבות הזהות החברתית, כגון ערכים אישיים או איום על קבוצת הפנים.
כמו כן, היא חקרה את ההשלכות של מורכבות הזהות החברתית על התנהגויות ושיפוטים חברתיים.
למשל, היא בדקה עד כמה מורכבות הזהות החברתית של אנשים קשורה בסובלנות שהם מפגינים כלפי חברי קבוצות אחרות.
רוקס בחנה גם גורמים שמשפיעים על הזדהות עם קבוצות, וכיצד ההזדהות עם הקבוצה משפיעה על היחסים בין קבוצות ועל היחסים בתוך הקבוצה.
ביחד עם מספר עמיתים, רוקס פיתחה מודל רב-ממדי של הזדהות קבוצתית.
על בסיס המשגה זו, רוקס ועמיתיה תיקפו כלי שמאפשר למדוד עד כמה אדם מזדהה עם קבוצה מסוימת, כגון קבוצת הלאום, על גבי כל אחד מארבעת הממדים.
הניתוח הרב-ממדי של מושג ההזדהות הקבוצתית תרם, בין היתר, להבנה מחודשת של תופעות פסיכולוגיות-חברתיות.
למשל, ממצאים קודמים הראו שתחושה של אשמה קולקטיבית בשל פעולות שליליות של הקבוצה פוחתת ככל שההזדהות עם הקבוצה עולה.
בניגוד לכך, רוקס ועמיתיה מצאו שהקשר בין הזדהות קבוצתית לאשמה קולקטיבית תלוי באופן ההזדהות עם הקבוצה.
תחושת אשמה קולקטיבית פוחתת ככל שהאדם מזדהה עם הקבוצה בממדים של כבוד ועליונות [אופן הזדהות של האדרת הקבוצה (glorification of the group)].
לעומת זאת, תחושה של אשמה קולקטיבית גוברת ככל שהאדם מזדהה עם הקבוצה בממדים של מחויבות וחשיבות [אופן הזדהות של התקשרות לקבוצה (attachment to the group)].
רוקס החלה לעסוק בחקר ערכים אישיים עוד במהלך לימודי הדוקטורט שלה כשהייתה חלק מצוות המחקר שפיתח את תאוריית הערכים של שוורץ .
ערכים הם מטרות רצויות שמשמשות כעקרונות שמנחים אנשים מעבר למצבים ספציפיים.
רוקס בדקה את ההבדל בין ערכים לבין מאפייני אישיות אחרים.
אחד ממאמריה המצוטטים ביותר בהקשר זה בחן את הדמיון וההבדל בין ערכים אישיים לבין תכונות אישיות ואת הקשר שלהם להתנהגויות שונות.
רוקס התמקדה בהשלכות האישיות והחברתיות של אימוץ ערכים מסוימים.
היא חקרה את התפקיד החשוב של ערכים במגוון רחב של הקשרים חברתיים, החל מבחירה בתחום עיסוק
או נכונות להתנסות בחידושים טכנולוגיים,
דרך דפוסי התקשרות עם אחרים
ועד אימוץ תפיסות אידאולוגיות של דתיות
אחת התובנות המרכזיות ממחקריה היא שההשפעות של ערכים תלויות בהקשר החברתי.
רוקס הדגישה במיוחד את התפקיד החשוב של תרבות בקביעת הקשר שבין ערכים להתנהגות.
כך למשל, היא הראתה שהמשמעות של דתיות תלויה בתרבות, ולכן הקשר בין ערכים לבין התנהגויות דתיות אינו זהה בתרבויות שונות.
תובנותיה לגבי ערכים אישיים וההקשר הבין-תרבותי שלהם מופיעות בספר שערכה יחד עם פרופסור לילך שגיב.
רוקס גם שילבה בין תאוריות של קבוצות לבין תאוריות של ערכים, תחומים שקודם לכן נחקרו בדרך כלל בנפרד זה מזה.
היא הציעה שישנה השפעה הדדית בין קבוצות לערכים של היחידים שמרכיבים אותן.
קבוצות הן מבנה חברתי שמוגדר ומושפע מהערכים של החברים בהן.
בד בבד, קבוצות מגדירות וקובעות אילו ערכים אנשים יכולים לממש בהן.
בתפר שבין קבוצות וערכים רוקס בחנה תופעות כגון אקולטורציה,
תפיסת דמיון לחברי קבוצה אחרים,
ספרי לימוד שכתבה בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה
פרק בספר פסיכולוגיה חברתית (2000).
אנשי הסונינקה (נקראים גם סרקולה, סרהולי) הם קבוצה אתנית, החיה במדינות שונות כגון: צרפת, גמביה, חוף השנהב, גינאה, מאלי, מאוריטניה, סנגל, גינאה ביסאו וארצות הברית.
מקור השם "סונינקה" בזרם האסלאם הסוני.
בני הסונינקה הם אחת הקבוצות האתניות הראשונות במערב אפריקה, שהתאסלמו ככל הנראה במאה ה-10 מדת פגנית.
אנשי הסונינקה שולטים במספר שפות ממשפחת שפות מאנדה.