tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית שנות ה-90' של המאה ה-16 חזר לרומא מסיבות שאינן ידועות ושם נפטר.
לפי הכתובת על מצבתו, האפיפיור קלמנס השמיני העניק לו את התואר "אביר דורבן הזהב".
בלאסיו הוציא לאור חמישה ספרי מדריגלים, הכתובים במיומנות, בניב קונטרפונקטי שמרני.
נוסף לכך כתב ספר וילאנלות, הכולל תפקיד ללאוטה, וכן קבוצת קנצונטות.
מוזיקת הקודש בולטת בהיעדרה בכתביו, תופעה מוזרה במיוחד אצל רומאי בסוף המאה ה-16, אם כי אפשר שחלק מיצירותיו אבדו עם השנים.
פאולו ורונזה (באיטלקית: Paolo Veronese; 1528 – 19 באפריל 1588) היה צייר איטלקי בתקופת הרנסאנס בוונציה.
מציוריו הבולטים - "החתונה בקנה" ו"הסעודה בבית לוי".
הוא אימץ את השם פאולו קאליירי, אך היה ידוע בשם ורונזה כיוון שהגיע מוורונה.
ורונזה, טיציאן וטינטורטו שלטו בתחום הציור בתקופתם.
ורונזה ידוע כאמן בצבע, ואף צייר ציורי קיר ובשמן.
עבודותיו המפורסמות מפרטות עלילה תקופתית, ומובאות בסגנון המנייריזם, מלאות בארכיטקטורה מלאכותית ובמחזות זוהרים.
ציוריו הגדולים של סעודות בתנ"ך צוירו עבור חדרי אוכל למנזרים בוונציה ובוורונה.
המקור היחיד לתאריך לידתו של ורונזה הוא מפקד האוכלוסין של ורונה, ועל פיו ורונזה נולד בסביבות 1528 לסתת בשם גבריאל ולקטרינה.
בגיל 14 היה ורונזה שוליה של אנתוניו באדיל, מאסטר מקומי, וייתכן גם שהיה שולייתו של ג'ובאני פרנצ'סקו קארוטו.
קישוט מזבח שצויר על ידי באדיל ב-1543 כלל חלקים שצייר ורונזה בן ה-15. בשנת 1544 כבר הציג ורונזה ציורים שלו וכבר לא היה שוליה.
ורונזה התאמן בתרבות המנייריזם שהייתה פופולרית בפארמה, ואימץ את הסגנון הזה.
בשנת 1548 עבר למנטובה (שם צייר פרסקו של כנסיית העיר, הדואומו) ומשם לוונציה.
חמש שנים אחר כך קיבל את עבודתו הראשונה בוונציה, ציור הקיר של אולם מועצת העשרה (הגוף הממשלתי ברפובליקת ונציה בין השנים 1310–1797).
לאחר מכן צייר את "ההיסטוריה של אסתר" לתקרת כנסיית סן סבסטיאנו.
ציור זה הפך אותו למאסטר בוונציה, שם הושווה לאנטוניו דה קורג'ו ולמיכלאנג'לו.
ורונזה הוזכר בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
החתונה בקנה והחתונה של ורונזה
בשנת 1556 קיבל ורונזה הזמנה לצייר סצנת סעודה, הראשונה שלו, "הסעודה בביתו של שמעון", שאותה עתיד היה לסיים רק בשנת 1570. במקביל, בסוף שנות ה-50, עיצב ורונזה במאזר (Maser) את וילה ברבארו, שאותה בנה אנדראה פלדיו.
ציורי הקיר איחדו בין התרבות האנושית לבין הרוח הנוצרית.
ציורי הקיר כללו גם דיוקנאות של משפחת ברבארו ועל התקרה צייר ורונזה שמים כחולים ודמויות מיתולוגיות.
עיצוביו של ורונזה בווילה הושפעו מטכניקת טרומפ-לויל והשילוב של ציוריו של ורונזה ובנייתו של פלדיו פרסם את שניהם באופן משמעותי.
"החתונה בקנה" צוירה בין השנים 1562–1563 עבור חדר אוכל במנזר סן ג'ורג'ו באי סן ג'ורג'ו מג'ורה.
כמו בציורי סעודה אחרים, הסצנה שיקפה את החגיגות והחיים בוונציה.
הציור היה כביר: למעלה ממאה דמויות, כולל דיוקנאות בולטים של טיציאן, טינטורטו וורונזה עצמו.
האנשים בחלקו הקדמי של הציור חגגו, האנשים היו בבגדי פאר וישבו בשתי קומות ומאחור שמים מבריקים.
בציורי חדר האוכל, כגון ב"משפחת דריווש לפני אלכסנדר" (צוירה בין השנים 1565–1570), סידר ורונזה שהאדריכלות תיבנה במקביל לתכנוני הציור, להדגיש את דמויות התהלוכה שביצירה.
עיצוביו הגאוניים של ורונזה היו במטרה להפיג את השיעמום הקיים במקומות תפילה או במקומות אירוח, וליצור עניין בחדר הודות לציור .
בשנת 1565 נשא ורונזה לאישה את אלנה באדיל.
אלנה, בתו של אנתוניו באדיל, ילדה לימים ארבעה בנים ובת.
בשנת 1573 השלים ורונזה את הציור הידוע כיום בשם "הסעודה בבית לוי" על הקיר האחורי של חדר האוכל של כנסיית סנטי ג'ובאני ופאולו בוונציה.
הציור היה אמור להיות תיאור של הסעודה האחרונה, שהיה מתוכנן להחליף ציור של טיציאן, שנשרף.
הציור היה בגובה של למעלה מחמישה מטרים וברוחב של שנים-עשר מטרים, שמתאר עוד חגיגה ונציאנית והיה שיא בציורי הסעודות, אך הפעם כלל הציור לא רק את הסעודה האחרונה, אלא גם חיילים גרמנים, גמדים מצחיקים ומגוון בעלי חיים.
ציור זה נשמר גם באינקוויזיציה.
בנוסף לציורי התקרה ולציורי הקיר, ורונזה הציג גם קישוטי מזבח (כגון "הקידוש של סנט ניקולאס", שצויר בשנים 1561–1562 ונמצא בגלריה הלאומית בלונדון), ציורים מיתולוגיים ("ונוס ומארס", 1578, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק), ודיוקנאות ("דיוקן אישה", 1555, מוזיאון הלובר בפריז).
ורונזה הכין גם סקיצות בעט, בקסת דיו, בציורים מכובסים ואף בגיר.
ורונזה ניהל בית מלאכה משפחתי, שהמשיך להתקיים אחרי מותו בשנת 1588. עבדו בו אחיו בנדטו קליירי, ובניו קארלו קליירי וגבריאל קליירי.
עם תלמידיו נמנו ג'ובאני בטיסטה זלוטי, ג'ובאני אנטוניו פאזולו ולואיג'י בנפטו.
פאולו ג'ורדנו (באיטלקית: Paolo Giordano; טורינו, 19 בדצמבר 1982) הוא פיזיקאי וסופר איטלקי זוכה פרס סטרגה ופרס קמפיאלו על הרומן הראשון שכתב, "בדידותם של המספרים הראשוניים".
ג'ורדנו נולד ב-19 בדצמבר 1982, בטורינו, איטליה.
הוא למד פיזיקה באוניברסיטת טורינו וקיבל תואר שני בפיזיקה של כוחות היסוד.
לאחר מכן זכה במלגה לדוקטורט בפיזיקה של חלקיקים אלמנטריים בבית הספר למוסמכים במדע וטכנולוגיה של אותה אוניברסיטה.
כיום הוא חוקר את תכונותיו של הקווארק התחתון במסגרת פרויקט שממומן בשיתוף עם המכון הלאומי לפיזיקה גרעינית.
בשנת 2010 ביקר ג'ורדנו בישראל במסגרת פסטיבל הסופרים הבינלאומי השני בירושלים.
בשנת 2015 ביקר שוב בישראל במסגרת יריד הספרים הבינלאומי בירושלים ה-27.
ג'ורדנו כתב את הרומן "בדידותם של המספרים הראשוניים" (La Solitudine dei Numeri Primi), שיצא לאור בשנת 2008, ממנו נמכרו עד היום כשני מיליון עותקים, ואשר זיכה אותו בפרס קמפיאלו בקטגוריית ספר ביכורים ובפרס סטרגה.
הוא זכה בפרס בגיל 26, והוא הסופר הצעיר שזכה בפרס זה.
דמויות בספר הן זוג מספרים ראשוניים תאומים, שמופרדים זה מזה על ידי מספר זוגי יחיד שלא מאפשר להם להפגש, למרות שהם כה קרובים.
ב-2009 הופק סרט על פי הרומן.
ג'ורדנו קיבל ב-9 ביולי 2008 את פרס הספרות והמדע "מרק-סרונו" (Merck-Serono) בקטגוריית סיפורת, מטעם האקדמיה לביוטכנולוגיה, וב-23 באוגוסט 2008 את הפרס הספרותי "פריניינו"(Frignano) בקטגוריית יצירת ביכורים.
הוא גם היה בין המועמדים הסופיים בתחרות ה-14 של הפרס הספרותי של אלאסיו בתחרות הנקראת "מאה ספרים – סופר אחד לאירופה" ובתחרות ה-18 של פרס מועדון PEN האיטלקי.
לג'ורדנו טור בשבועון ג'ויה (Gioia), בו הוא כותב סיפורים בהשראת ידיעות מהחדשות.
הוא פרסם את הסיפור "סנפיר הזנב" (La pinna caudale) בכתב העת "נושאים חדשים", בגיליון מיוחד שהוקדש ל"עדיין לא בני שלושים", על יוצרים שנולדו בשנות ה-80. ביוני 2008 הציג בפסטיבל השביעי לספרות של רומא (VII Festival delle Letterature di Roma) את הסיפור המכונה "מזון בקופסה"(Vitto in the box).
בשנת 2020, יחד עם הקולנוען לוקה גואדאנינו יצר את סדרת הטלוויזיה האמריקאית "אנחנו מי שאנחנו" לרשת HBO, לו גם כתב את התסריט.
באיטליה שודרה הסדרה ברשת Sky Atlantic.
בדידותם של המספרים הראשוניים (כתר, 2008)
איך הדבקה עובדת (2020, לא תורגם לעברית)
פַּאוּלוּ מַנואל קַרְבָאלְיוּ דה סוֹזָה (בפורטוגזית: Paulo Manuel Carvalho Sousa; נולד ב-30 באוגוסט 1970 בוויזאו) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק כקשר אחורי, וכיום מאמן כדורגל.
בשנת 1989 החל סוזה לשחק בקבוצה הפורטוגזית בנפיקה ליסבון, איתה זכה בתואר אליפות ליגת העל הפורטוגלית בשנת 1991 ובגביע הפורטוגזי בשנת 1993, כששיחק לצידם של רוי קושטה, ז'ואו ויירה פינטו ופאולו פורטה.
במהלך קיץ 1993, חתם סוזה ביריבתה העירונית של בנפיקה, ספורטינג ליסבון, ובתום העונה חתם בקבוצת יובנטוס האיטלקית.
סוזה שיחק ביובנטוס במשך שתי עונות, ובעונת 1995/1996 זכה עם הקבוצה בליגת האלופות.
כמו כן, זכה סוזה עם יובנטוס באליפות הסרייה א' ב-1995 ובסגנות הליגה ב-1996, כמו גם בגביע האיטלקי ב-1995 והסופר קאפ האיטלקי באותה השנה.
ב-1995, העפיל עם יובנטוס לגמר גביע אופ"א, בו הפסידה יובנטוס לפארמה.
אחרי שתי עונות ביובנטוס חתם סוזה בבורוסיה דורטמונד הגרמנית, עמה רשם זכייה שנייה ברציפות בליגת האלופות.
סוזה שיחק בגרמניה במשך שתי עונות, בהן סבל מסדרה של פציעות שהביאו לדעיכה בקריירה שלו.
בשנים שלאחר מכן שיחק סוזה באינטר מילאנו, פארמה, פנאתינאיקוס ובאספניול.
סוזה היה חבר בסגל של נבחרת פורטוגל הצעירה אשר זכתה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 1989, ומשם המשיך לסגל נבחרת פורטוגל הבוגרת, בה רשם 51 הופעות רשמיות.
בין הופעת הבכורה הבינלאומית הראשונה שלו ב-16 בינואר 1991, במשחק ידידות נגד נבחרת ספרד (תיקו 1:1), ועד למשחק האחרון בנבחרת נגד נבחרת סין (ניצחון 0:2) ב-2002, הוא ייצג את מולדתו במהלך משחקי יורו 1996, יורו 2000, והיה חלק מסגל הנבחרת במהלך מונדיאל 2002, אך לא שותף.
סוזה החל בקריירת אימון כאשר מונה למאמן הנבחרת הפורטוגזית עד גיל 16. בקיץ 2008 מונה כעוזרו של קרלוס קיירוש בנבחרת פורטוגל.
ב-19 בנובמבר 2008 מונה סוזה להיות מאמנה של קווינס פארק ריינג'רס האנגלית.
לאחר מספר חודשים עזב את הקבוצה והחל לאמן את סוונסי סיטי.
לאחר סיום החוזה בסוונסי, עבר סוזה ללסטר סיטי.
במאי 2011 עבר סוזה להונגריה ומונה כמאמנה של MOL וידי, איתה זכה פעמיים בסופר קאפ ההונגרי, פעם אחת בגביע ההונגרי והגיע לשלב הבתים של הליגה האירופית.
בעונת 2013/14 הוזמן סוזה להגריל את דרג 4 בשלב הבתים בליגת האלופות.
ב-11 ביוני 2013 התמנה סוזה לתפקיד מאמן מכבי תל אביב והחליף בתפקיד את אוסקר גארסיה.
משחק הבכורה שלו כמאמן הקבוצה היה בניצחון החוץ מול גיור ההונגרית במסגרת השלב השני של מוקדמות ליגת האלופות.
לאחר שקבוצתו הגרילה את פ.צ.
בזל בסיבוב השלישי, לא הצליח להובילה לעבר שלב הבתים של המפעל, אך העפיל לשלב הבתים של הליגה האירופית, ובהמשך גם לשלב 32 האחרונות של המפעל.
בתום העונה זכה עם מכבי תל אביב בתואר האליפות, הראשון שלו כמאמן.
ב-28 במאי 2014, התפטר סוזה ממכבי תל אביב וחתם לשלוש עונות בפ.צ.
משחק הבכורה שלו כמאמן בזל היה בניצחון החוץ של פ.צ.
עם בזל העפיל סוזה לשמינית גמר ליגת האלופות, לאחר שהקבוצה סיימה במקום השני בשלב הבתים בו התמודדה מול ריאל מדריד, ליברפול ולודוגורץ ראזגרד.
בנוסף זכה באותה עונה עם בזל באליפות.
ביוני 2015 מונה סוזה למאמן קבוצת פיורנטינה האיטלקית במקום וינצ'נצו מונטלה.
בנובמבר 2017 מונה למאמן טיינג'ין קואנג'יאן הסינית במקום פאביו קנבארו ופוטר כעבור שנה.
במרץ 2019 מונה למאמן בורדו הצרפתית.
ב-21 בינואר 2021 מונה למאמנה של נבחרת פולין.
ב-30 בדצמבר 2021 מונה למאמן קבוצת פלמנגו הברזילאית.
ב-15 בפברואר 2023 מונה למאמן סלרניטנה מהסרייה א'.
ב-30 ביוני 2024 מונה למאמן שבאב אל-אהלי.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 1989
אליפות אירופה בכדורגל (מקום שלישי): 2000
פאולו סאבי (באיטלקית: Paolo Savi; 11 ביולי 1798 – 5 באפריל 1871) היה גאולוג ואורניתולוג איטלקי.
אביו, גאטנו סאבי, היה פרופסור לבוטניקה באוניברסיטת פיזה.
ב-1820 היה פאולו מנחה בזואולוגיה באוניברסיטה, ושלוש שנים מאוחר יותר היה לפרופסור, ולימד גם גאולוגיה.
הוא הקדיש מאמצים רבים לפיתוח המוזיאון של האוניברסיטה (Museo storia naturale di Pisa), שהפך לאחד מאוספי הטבע החשובים באירופה.
סאבי נחשב לאבי הגאולוגיה האיטלקית.
הוא חקר את הגאולוגיה של האלפים האפואניים ו-Monti Pisani (אזור הררי בצפון-מרכז טוסקנה), והסביר את המקור המטמורפי לשיש שבקרארה, הוא תרם למאמרים שעסקו בשכבת המיוקן ומאובנים בהר במבולי (Monte Bamboli), במחצבי הברזל באלבה ובנושאים נוספים.
סאבי התפרסם גם בתחום האורניתולוגיה (חקר העופות) ופרסם את החיבורים Ornitologia Toscana (1827–1831) ו-Ornitologia Italiana (1873–1876).
סאבי היה הראשון לתאר את חרגולן זמירי, ציפור שיר קטנה, הנקראת באנגלית על שמו Savi's Warbler.
סאבי נפטר ב-5 באפריל 1871 ונקבר בבית הקברות בפיזה ופסל לזכרו נמצא בגן הבוטני בעיר.
פאלו לוצ'ו אנאפסטו (באיטלקית: Paolo Lucio Anafesto; בלטינית: Anafestus Paulucius, ובתעתיק לעברית: אנאפסטוס פאולוקיוס) היה הראשון מבין הדוג'ים ששלטו בעיר ונציה שבצפון איטליה.
אנאפסטו היה בן למשפחת אצולה מאראקלאה - העיר הגדולה ביותר בלגונת ונציה בשלהי המאה השביעית.
בשנת 697 נבחר לעמוד בראש הממשל המאוחד של ערי הלגונה, במטרה לסיים את הסכסוכים ששררו בין הטריבונלים ששלטו בערים השונות של הלגונה, ולהקים כוח צבאי מאוחד שיגן על יישובי הלגונה מפני הלומברדים והסלאבים.
אנאפסטו כיהן בתפקיד עד מותו בשנת 717.
לא נשתמרו מקורות מתקופתו המאזכרים אותו.
אזכורו הראשון הוא בכתבים מהמאה ה-11.
סר פרנצ'סקו פאולו טוסטי (איטלקית: Francesco Paolo Tosti; 9 באפריל 1846 - 2 בדצמבר 1916) היה מלחין, זמר, מורה לפיתוח קול, שפעל בתקופת הבל אפוק, לרבות כשלושים שנה כמוזיקאי של חצר מלכי אנגליה.
נודע במיוחד כמלחין של רומנסות מן הז'אנר הנקרא "רומנסות סלוניות" (romanze da salotto) ושל קנצונטות נפוליטניות.
אחרי 1894 לימד כפרופסור באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
רקע משפחתי, ילדותו שנות לימודיו
טוסטי נולד בשנת 1846 בעיירה אורטונה באזור אברוצי שהשתייכה בדומה לעיר נאפולי לממלכת שתי הסיציליות שבשליטת בית בורבון.
הוא היה האחרון מבין תשעת ילדיהם של סוחר דגנים איטלקי בשם ג'וזפה טוסטי ושל אשתו קתרינה לבית סקיאני, והאחרון מבין חשמת הילדים ששרדו.
יישוב הולדתו הנמצא במחוז קייטי על חוף האדריאטי, מנה באותן שנים כ-8000 תושבים והיה נמל ומרכז של סחר הדגנים, המקושר היטב עם ערי נמל אחרות בים האדריאטי ובים האגאי.
משפחת טוסטי נהנתה ממעמד מכובד בעיירה.
האם הייתה בת להורים עשירים.
טוסטי למד תחילה בעיירת הולדתו בבית הספר של שני האחים פאוליני.
אחד מהם, גאטנו פאוליני, כנר בקפלה של כנסיית סן טומאזו המקומית, העניק לפאולו את שיעורי המוזיקה הראשונים.
בהמלצתו, בגיל 11 נשלח פאולו טוסטי לעיר נאפולי ללמוד במכללה המלכותית למוזיקה שעל יד כנסיית סאן פייטרו א מאיילה (הקונסרבטוריון למוזיקה של נאפולי) .
הוא למד פיתוח קול, ניצוח, כינור (אצל פינטו) ובכיתה להלחנה של סבריו מרקאדנטה.
מרקדאנטה התרשם מאוד מכישוריו וסידר את מינויו כמדריך.
אולם טוסטי נאלץ להפסיק בשנת 1866 את לימודיו עקב מחלה, וחזר לבית הוריו, שם היה מרותק למיטה למשך כמה חודשים.
על מיטת חוליו חיבר טוסטי ארבעה שירים, שהגיש לחברה הפלורנטינית לאמנות ולבית ההוצאה ריקורדי.
בצעירותו היה טוסטי חבר ב'חבורה' (cenacolo) שבה היה חבר גם המשורר גבריאלה ד'אנונציו, והוא חיבר מוזיקה לכמה משיריו המוקדמים.
אחרי שהחלים ממחלתו עבר לגור באנקונה, שם חי מספר שבועות בעוני וחרפת רעב (התקיים מלחם יבש ותפוזים), עד שנסע בשנת 1870 לרומא ופגש את הפסנתרן והמלחין ג'וזפה זגמבאטי שלקח אותו תחת חסותו.
בעזרת זגמבאטי הזדמן ו לשיר בפני קהל באולם על שם דנטה, בנוכחות הנסיכה מרגריטה לבית סבויה (1926-1851), לימים מלכת איטליה ואשתו של המלך אומברטו הראשון.
מרגריטה התלהבה משירתו, ואף העסיקה אותו כמורה אישי שלה לפיתוח קול.
מאוחר יותר היא גם סידרה לו משרה בארכיון המוזיקה של החצר האיטלקית.
בשנת 1875 נסע טוסטי לאנגליה והתארח בסלונים של החברה הגבוהה, שם זכה לתמיכתו של ראש העיר לונדון וכן של בן ארצו, הצ'לן גאטאנו בראגה.
בשנת 1880 התמנה למורה לפיתוח קול של המשפחה המלכותית הבריטית.
באנגליה שמו הלך לפניו גם כמלחין רומנסות.
שירו במקצב ואלס "For Ever and Ever", שהושר ב"תיאטרון הגלוב" בלונדון על ידי ויולט קמרון, היה ללהיט ענק.
בשנות ה-1880 הפך למלחין השירים הפופולרי ביותר באנגליה, והוא קיבל הזמנות מהוצאות לאור שונות תמורת מקדמות נאות.
בשנת 1894 התמנה לפרופסור באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
ב-1906 קיבל גם את האזרחות הבריטית, וידידו זה מכבר, המלך אדוארד השביעי העניק לו כעבור שנתיים את התואר אביר.
בשנת 1913, כשלוש שנים אחרי מותו של המלך אדוארד השביעי, חזר סר פרנצ'סקו פאולו לארץ מולדתו.
הוא נפטר ברומא, במלון "אקסלסיור" שבוויה ונטו, ב-2 בדצמבר 1916.
סר פאולו טוסטי היה נשוי משנת 1889 לזמרת החובבת ברט דה ורי (Berthe De Verrue), בת של מהנדס בלגי שאימצה את שם המשפחה האנגלי פירסון (Pierson) ושהופיעה בסלונים המוזיקליים של לונדון תחת שם הבמה "מדמואזל בלדי".
הקשר הזוגי שלהם היווה מקום מרכזי בחיים המאושרים של האמן.
היא נפטרה בפריז בגיל 90 בשנת 1943 ונקברה בבית הקברות פר לשז.
בין תלמידי טוסטי ניתן לציין הזמרת ונגנית הלאוטה מריה ריטה ברונדי והזמר והמלחין פרדריק נורטון.
טוסטי קנה את תהילתו על ידי שיריו הקלילים, האקספרסיבים, המבוססים על מנגינות טבעיות, נגישות, המביעות סנטימנטליות עדינה.
כמו כן נודע בליקוט שירי עם איטלקיים מאזור הולדתו, האברוצי Canti popoliari Abruzzesi.
סגנונו הפך לפופולרי מאוד בעידן הבל אפוק וכונה תכופות "מוזיקה סלונית".
הרומנסות הסלוניות של טוסטי הושרו גם בסביבה של "קפה קונצרט", אופנה שיובאה מצרפת השכנה.
טוסטי לא כתב אופרות, אך זמרי אופרה רבים כללו את שיריו ברפרטואר שלהם והקליטו אותם.
בין ההקלטות המפורסמות מהתחלת המאה ה-20 שנשארו בולטות אלו של:אלסנדרו מורסקי, הזמר הקסטרטו היחיד שהקליט אי פעם, בביצועו את השיר "Ideale", מטיאה בטיסטיני את "Ancora" נלי מלבה שרה "מטינאטה" ("Mattinata"), יוסי ביירלינג מבצע את "L'alba separa dalla luce l'ombra", אנריקו קרוזו את La Vucchiella.
עם מבצעי יצירותיו נמנו גם מריו אנקונה, ג'וזפה די סטפאנו, מריו לנצה, אלפרדו קראוס, קרלו ברגונצי, לוצ'אנו פברוטי, פרנקו קורלי וחוסה קארראס.
יצירתו של טוסטי כוללת כחמש מאות שירים.
משקל רב שקל בה שיתוף הפעולה של טוסטי עם משוררים כמו אנטוניו פוגאצרו, רוקו פליארה, די ג'אקומו, גבריאלה ד'אנונציו (שנולד גם הוא בחבל אברוצו) ואחרים, שסיפקו לו טקסטים מתאימים.
טוסטי התיידד במיוחד עם הזמר אנריקו קרוזו, ועם המשוררים סלבטורה די ג'אקומו הנפוליטני ועם גבריאלה ד'אנונציו,
די ג'אקומו שכתב את הטקסטים לשירים כמו:
1895 Napule - ברקרולה בשני קולות
בימי ההשתתפות בחוג התרבות של הצייר פרנצ'סקו פאולו מיקטי, הידוע כ"מנזר של מיקטי", מפני שהתנהל בשנות ה-1880 במנזר "סנטה מריה דל ג'זו" בפרנקאווילה אל מארה, התיידד טוסטי עם המשורר ד'אנונציו.
פרי שיתוף הפעולה ביניהם היו:
A vucchella (נכתבה ב-1892 בנאפולי, והולחנה על ידי טוסטי ב-1904)
Marechiare לטרומבון ולתזמורת כלי נשיפה
כלל יצירותיו פורסמו ב-14 כרכים על ידי הוצאת בית ריקורדי והמכון טוסטי
1873 Ti rapireï!, לבריטון ופסנתר - הייתי חוטף אותך
1874 Non m'ama piu, לבריטון ופסנתר - אינך אוהבת אותי יותר
Quanto Io T'Amerei!, לבריטון ופסנתר (או, כמה הייתי אוהב אותך!)
Letterina Amorosa לבריטון ופסנתר (העלמה...איגרת אהבה)
1876 Non mi guardare!, לבריטון ופסנתר (אל תסתכלי עלי!)
1876 Serenata d'un angelo, לבריטון ופסנתר (סרנדה של מלאך)
1877 Dopo!, לסופרן ופסנתר (אחר כך!)
1877 Lontano dagli occhi..., לבריטון ופסנתר (רחוק מהעין...)
..., לטנור ופסנתר (שכחה) מלים:נאבורה קמפניני
1877 Ride bene chi ride l'ultimo!, לטנור ופסנתר (צוחק מי שצוחק אחרון)
Luna d'estate (1911) (ירח קיץ) לטנור ופסנתר
1878 Ricordati di me ...!, לבריטון ופסנתר (תזכרי אותי)
1880 Addio, לסופרן תזמורת (להתראות)
1880 Lungi (רחוק) לסופרן ופסנתר
1880 Penso!, לטנור ותזמורת (אני חושב)
1880 Visione, לסופרן ופסנתר) (הזיה)
1881 Ave Maria, לסופרן פסנתר (אווה מריה)
לקול ופסנתר (את מחייכת, סבתא?) מלים:פרדיננדו פונטאנה
1882 Romanze 3, no 1, "Ideale", לטנור ותזמורת אידיאל
1882 Romanze 3, no 3, "Aprile", לבריטון ותזמורת (אפריל)
1884 Romanze 2, no 2, "Non t'amo più!", לטנור ותזמורת (אינני אוהב אותך יותר)
1884 Ninon, לטנור ופסנתר - מלים:אלפרד דה מיסה
1885 Vorrei, allor che tu pallido e muto, לטנור ותזמורת (רצית אז, שחיוור ואילם)
(פה קטן או אריה קטנה מפוזיליפו - מלים בניב נאפוליטני מאת גבריאלה ד'אנונציו)
1886 Sogno לטנור ותזמורת (חלום)
1887 Romanze 3, no 2, "Malia", לבריטון ותזמורת (מאליה)
1888 Beauty's eyes, (עיני היופי) לקול וכינור -על מלים מאת פרדריק וד'רלי
1888 La serenata, (סרנדה) לטנור ותזמורת (או סופרן ונבל)
1889 Si tu le voulais, לסופרן ותזמורת (לו רצית)
1892 Per morire, לסופרן ופסנתר - על מלים מאת מריו די פיורי
1892 Pour un baiser, לסופרן ופסנתר (בעד נשיקה)
1893 My dreams, לטנור ופסנתר (חלומותיי)
1897 Ancora, לבריטון ותזמורת (עדיין)
1897 Senza l'amore, לטנור ופסנתר (ללא אהבה*
1898 Chanson de l'adieu, לטנור ותזמורת (שיר פרידה)
1902 La mia canzone, לטנור ותזמורת (השיר שלי)
1906 Io ti sento, לטנור ותזמורת (אני שומע אותך)
1906 Voi dormite, Signora, לטנור ותזמורת (את ישנה, גברת?)
1907 L'alba separa dalla luce l'ombra, לטנור ותזמורת (השחר מפריד בין אור לצל)
1908 Tristezza, לבריטון ותזמורת (עצבות)
1909 Chittarata abruzzese, לטנור ותזמורת (שיר גיטרה מאברוצי)
1910 Il pescatore canta, לטנור ותזמורת (הדייג שר)
1911 Piccoli Notturni 2, לסופרן ופסנתר (נוקטורנים קטנים)
Van li effluvi de le rose הולכים נינוחות הוורדים
1912 First Waltz, לסופרן ופסנתר (ואלס ראשון)
1912 Ninna nanna,לסופרן ופסנתר (שיר ערש)
1912 Tormento, לטנור ותזמורת (ייסורים)
1913 Non basta più!..., לסופרן ופסנתר (זה כבר לא מספיק)
Bid me goodbye, לקול ופסנתר -מלים: פרדריק וד'רלי (ותצווי לי להתראות)
Ed ecco il sogno, לטנור ותזמורת (והנה החלום!)
Io vi vorrei veder tutta baciata, לטנור ותזמורת (רוצה לראות כולך נשיקות)
Lasciali dir!, לטנור ותזמורת (שיגידו!)
Lascia ch'io respiri, לטנור ותזמורת (עזבי אותי!
L'ultimo bacio, לבריטון ותזמורת (הנשיקה האחרונה)
Ridonami la calma, לטנור ותזמורת (תרגיעי אותי שוב)
Seconda mattinata, לטנור ותזמורת (בוקר שני)
1897 - המלחין גבריאל פורה הקדיש לו את השיר "Le Parfum impérissable" (בושם נצחי) אופוס 76 מס.
1 על שירים מאת לקונט דה ליל
1908 המלך אדוארד השביעי העניק לו תואר אצולה - אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי
1983 - ביישוב הולדתו, אורטונה, הוקם "המכון הלאומי הטוסטיאני", המוכר החל משנת 2010 על ידי המדינה האיטלקית כ"בעל חשיבות לאומית".
בעיר נארה ביפן - הוקם "מכון טוסטי"
12 ביוני 1996 - נחנכה לוחית זיכרון על ביתו לשעבר בככר מנדוויל 12 בשכונת מרילבון בלונדון.
פאולו (פנחס) גורין (בלועזית: Paulo Gorin;; 19 באפריל 1916 – 1 באפריל 1992) היה זמר בריטון אופראי וחזן.
נולד בשם פאול גורין בלייפציג שבגרמניה להורים ילידי רוסיה.
החל לשיר בילדותו ובגיל 16 הופיע לראשונה בקונצרט בעיר מגוריו.
בשנים 1932–1935 למד זמרה ברומא ובמילאנו.
כמו כן שר ביידיש כממלא מקום החזן בבית הכנסת הגדול של פירנצה.
בשנים 1936–1939 הופיע בבתי האופרה בפראג, בטריאסט ובפארמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, זמן קצר לפני הופעת הבכורה המתוכננת באופרה "לה סקאלה" שבמילאנו, נעצר ונכלא.
בשנת 1944 שוחרר על ידי בעלות הברית ממחנה בקלבריה וביוני אותה שנה עלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל הצטרף לאופרה הארצישראלית העממית והופיע שם ב"טוסקה", ב"לה טראוויאטה" ובתפקיד הראשי באופרה "דן השומר".
עם הקמת האופרה הישראלית נמנה עם סולניה והופיע באופרות "מנון", "הספר מסביליה" ו"לה בוהם".
במקביל הופיע בקונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית.
בסביבות שנת 1950 השתתף בהקלטת האופרה דן השומר לרדיו יחד עם אברהם וילקומירסקי, שושנה שושן, תזמורת רשות השידור, מקהלת קול ישראל ובניצוחו של מרק לברי.
באוקטובר אותה שנה השתתף ב"קונצרט לשירה ישראלית", שכלל את שיריו של נחום נרדי.
בקונצרט שרו אמנים נוספים, ביניהם אהובה צדוק ונעמה נרדי, בהופעת הבכורה שלה.
בשנת 1951 עזב את ישראל ועבר לאמסטרדם שבהולנד.
לראשונה הופיע באוגוסט אותה שנה כזמר אורח באופרה של הולנד (De Nederlandse Opera) ב"לה טרוויאטה".
מאוחר יותר התקבל ללהקה הקבועה של האופרה, נמנה עם הסולנים הבולטים בה והופיע בכ-50 תפקידים עד שנת 1965.
בין האופרות בהן הופיע בהולנד ניתן למנות את "ריגולטו", "דון קרלו", "נשף המסכות", "מאדאם באטרפליי", "האיטלקייה באלג'יר" (L'Italiana in Algeri), "כך עושות כולן", "כרמן", "דולי הפנינים" (Les pêcheurs de perles), "טנהויזר", דון פסקואלה ו"פיק דאם".
בשנת 1960 השתתף בהופעת הבכורה של האופרה "מרטין קורדה" מאת המלחין ההולנדי הנק בדינגס.
במקביל השתתף בכל שנה ב"פסטיבל הולנד" ובקונצרטים של מוזיקה קלאסית.
בשנת 1962 קיבל אזרחות הולנדית.
ביוני 1964 הגיע לישראל לסדרת קונצרטים עם התזמורת הסימפונית חיפה.
בשנות ה-60 הופיע בתפקיד טביה החולב במחזמר "כנר על הגג" שהוצג בברלין, המבורג ודיסלדורף.
מסוף קיץ 1968 החל לשמש כמחליפו של החזן הקבוע בבית הכנסת "אדם" של הקהילה הליברלית באמסטרדם ומ-1969 ירש את מקומו.
בתפקידו זה הופיע גם בבתי כנסת מחוץ לעיר וסייע בהכשרת צעירים בתחום החזנות.
פאולו גורין נפטר ב-1992 באמסטרדם.
הוא הותיר אחריו את רעייתו ושני בנים.
פאולו ג'ובאני נוטיני הוא זמר-יוצר סקוטי, מפייזלי.
אלבום הבכורה של פאולו נוטיני, These Streets, הופץ על ידי אטלנטיק רקורדס בבריטניה ביולי 2006. "Last Request", הסינגל המוצלח ביותר, הגיע למקום חמישי בטבלת הסינגלים בבריטניה.
האלבום הגיע לשיא של המקום השלישי בטבלת האלבומים בבריטניה והוסמך 4×פלטינה ידי תעשיית התקליטים הבריטית (BPI).
האלבום נשאר במצעד האלבומים במשך 196 שבועות- שבירת שיא.
במאי 2009 נוטיני הוציא את אלבומו השני, Sunny Side Up, אשר לראשונה עמד במקום הראשון בבריטניה והפיק ארבעה סינגלים: "candy", "Coming Up Easy", "pencil full of lead" ו"10/10".
אלבום זה אושר גם הוא פלטינה4x ידי ה-BPI.
ב-19 בפברואר 2010 זכה האלבום בתואר "האלבום הבינלאומי הטוב ביותר" בטקס פרסי המטאור 2010 (Meteor Awards).
באפריל 2014 יצא לאור אלבומו השלישי, Caustic Love.
פאולו אנג'לו נספולי (באיטלקית: Paolo Angelo Nespoli; נולד ב־6 באפריל 1957 במילאנו) הוא אסטרונאוט איטלקי של סוכנות החלל האירופאית.
ב־2007 טס לראשונה לחלל במעבורת החלל דיסקברי כמומחה משימה במשימת STS-120 לתחנת החלל הבינלאומית.
ב־15 בדצמבר 2010, הוא טס שוב לתחנת החלל הבינלאומית במשימת סויוז TMA-20 כחלק ממשלחת 26/27 ושימש מהנדס טיסה.
שב לחלל כמהנדס טיסה של משלחות 52 ו-53 לתחנת החלל ושהה במצטבר יותר מ-313 ימים בחלל.
בשנת 1977 התגייס לצבא האיטלקי כצנחן.
הוא השלים תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל בשנת 1988 ותואר שני באווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה בשנת 1989 באוניברסיטה הפוליטכנית בניו יורק.
הוא בוגר בהנדסה מכנית מטעם אוניברסיטת פירנצה ב־1990. בינואר 2014 נספולי ביקר בישראל במסגרת שבוע החלל ע"ש אילן רמון.
במהלך השבוע הרצה לקהל הרחב וגם בכנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון במכון פישר שבהרצליה.
ב־23 באוקטובר 2007 שוגר פאולו נספולי כמומחה משימה במשימה STS-120 לתחנת החלל הבינלאומית, המשימה העבירה את יחידת הרמוני.
הרמוני נבנה על ידי חברת Thales Alenia Space בטורינו, איטליה.
המשימה נמשכה 15 ימים, שעתיים ו־23 דקות.
במהלך שהייתו בתחנת החלל, הוא ביצע מספר ניסויים לקהילת המדענים האירופית בתחום הפיזיולוגיה והביולוגיה כחלק ממשימת Esperia של סוכנות החלל האירופית.
הוא לקח חלק בפעילויות חינוכיות בזמן שהייתו בתחנה.
ב־15 בדצמבר 2010 שוגר נספולי בשנית לתחנת החלל, בחללית הרוסית סויוז במשימת סויוז TMA-20 היה חבר במשלחת מס' 26 ו-27. במשימה זו שימש כמהנדס טיסה ושהה בחלל במשך שישה חודשים.
במהלך שהייתו על התחנה, השתתף בפעולות העגינה של חללית המטען האירופאית ATV-2 "יוהנס קפלר" שהעבירה מצרכים חיוניים לתחנה.
כמו כן, לקח חלק בפעולות העגינה של החללית היפנית HTV-2. במהלך שהייתו בתחנת החלל התחברה אליה מעבורת החלל אנדוור.
ב־4 במאי 2011 נפטרה אמו של נספולי, ובמהלך הלווייתה עמדו חברי הצוות דקת דומייה.
פאולו נספולי ביצע ניסויים רבים בתחנת החלל שכיסו תחומי מחקר רבים: פיזיקה, כימיה, קרינה, והוא ביצע גם הדגמות של טכנולוגיות שונות לסוכנויות חלל שונות - של ארצות הברית, קנדה ויפן.
במהלך משימתו השתתף בפעילויות חינוכיות כמו "Mission X: Train Like an Astronaut" אשר נתנה לילדים הזדמנות לעקוב אחר יוזמות בינלאומיות בנושאי בריאות, רווחה ותזונה.
כשנספולי עזב עם חללית סויוז את תחנת החלל הוא צילם תמונות ראשונות של מעבורת החלל כשהיא מחוברת אל תחנת החלל.
משלחת 52/53 לתחנת החלל הבינלאומית
ביולי 2015, הוכרז כי פאולו נספולי יהיה חלק ממשלחת 52/53 לתחנת החלל הבינלאומית, האמורה להיות משוגרת באמצע 2017.
משלחת 52 שוגרה ב־28 ביולי 2017 על גבי סויוז MS-05. על החללית היו נספולי, רנדי ברזניק וסרגיי רְיָאזאנסקי.
עם בואם לתחנת החלל, חזר מספרם של אנשי הצוות והיה שישה אנשים.
משימתו של נספולי לתחנת החלל נקראת VITA (באיטלקית "חיים", ראשי תיבות של Vitality, Innovation, Technology and Ability - חיוניות, המצאה, טכנולוגיה, ויכולת).
המשימה כללה ניסויים מדעיים לבחינת טכנולוגיות לחיים בחלל, וכן ניסויים ביולוגיים.
במקביל היה נספולי מעורב בבניית התחנה ובפעילויות חינוך, כגון אימון כמו אסטרונאוט (Mission-X: Train Like an Astronaut) וגם אתגר ה-PI האירופאי, לבדיקת קוד שנכתב על ידי תלמידים במחשבי, Raspberry Pi שעל התחנה.
לוגו משימת ויטה פותח על ידי סוכנות החלל האירופאית, סוכנות החלל האיטלקית, ונספולי.
הלוגו עגול וכחול, ומשקף את כדור הארץ.
שלושת האלמנטים העיקריים במשימה משולבים בסימן שנקרא Third paradise ודומה לסימן האינסוף.
בעיגול הראשון, DNA המשקף את הניסויים המדעיים.
באמצע כדור הארץ והאנושות, והספר מסמל את התרבות, פעילויות החינוך וההשכלה שנספולי מקדם.
הסימן Third paradise פותח על ידי האמן מיכאלאנג'לו פיסטולטו.
במהלך שהותו בחלל הקליט נספולי את קולו עבור הערך שלו בוויקיפדיה והציג את עצמו באיטלקית ובאנגלית, התוכן החופשי הראשון שהוקלט בחלל.
ב-14 בדצמבר 2017 8:38 UTC, רנדולף ברזניק, נספולי וסרגיי ריאזאנסקי נחתו בחזרה בקזחסטן עם סויוז MS-05. משך השהות בחלל במשימה זו היה 138 יום, 16 שעות 56 דקות ו-37 שניות.
פאולו בנטו (בפורטוגזית: Paulo Bento; נולד ב-20 ביוני 1969) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ומאמן כדורגל.
הוא שיחק בליגת העל הפורטוגזית במועדונים הקטנים מועדון הכדורגל בנפיקה, אסטרה דה אמדורה עמה זכה בגביע הפורטוגזי בעונת וויטוריה דה גימארייש לפני שהגיע לבנפיקה ליסבון ב-1994, בה זכה שוב בגביע הפורטוגזי.
לאחר מכן שיחק בליגה הספרדית בקבוצת ריאל אוביידו.
ב-2000 עבר לקבוצת ספורטינג ליסבון, שם סיים את הקריירה שלו כשחקן.
הוא היה שחקן פעיל בעונת 2002, בה זכתה הקבוצה בדאבל ובסופר קאפ הפורטוגזי כששיחק בה 31 משחקים וכבש שער אחד.
הוא שיחק את משחק הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל ב-15 בינואר 1992 ושיחק במדי הנבחרת ביורו 2000 ובמונדיאל 2002. בחצי גמר יורו 2000, בו הפסידה פורטוגל לצרפת, הושעה בנטו לחצי שנה על ידי אופ"א, יחד עם שני שחקנים נוספים, בעקבות התפרעותם בסיום המשחק.
לאחר שפרש ממשחק פעיל בקבוצת ספורטינג ליסבון, מונה למאמן הקבוצה הצעירה של המועדון, וזכה עמה באליפות 2005. לאחר פיטורי מאמן הקבוצה הבוגרת, חוסה פסיירו, באמצע עונת , מונה למאמן במקומו, למרות היותו חסר ניסיון יחסית.
הוא הוביל את הקבוצה למקום השני בליגה בעונה זו וגם בעונה שלאחריה, מקום שמבטיח השתתפות גם בליגת האלופות.
ב-2006 זכה בפרס מאמן השנה של הליגה הפורטוגזית.
הוא העלה מהקבוצה הצעירה את השחקנים נאני, מיגל ולוזו וז'ואאו מאוטיניו שבלטו מאוד גם בהמשך.
ב-2007 חתם על הארכת חוזהו בשנתיים נוספות.
הקבוצה זכתה בגביע הפורטוגזי ובסופר קאפ הפורטוגזי ב-2007 וב-2008 ולא הפסידה בכל משחקי הבית שלה בעונת .
בנובמבר 2008 עלתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לשלבי הנוק-אאוט של ליגת האלופות, אך הפסידה בשמינית הגמר לבאיירן מינכן 12-1 בסיכום שני המשחקים.
הפסד זה בשילוב סגנון משחק לא אטרקטיבי עורר עליו את זעם האוהדים, אך הנשיא החדש של המועדון החתים אותו לשנתיים נוספות.
את עונת החל המועדון בצורה לא טובה, כאשר הודח ממוקדמות ליגת האלופות על ידי פיורנטינה ולאחר תשעה משחקי ליגה היה מדורג שביעי בטבלה.
בנובמבר 2009, לאחר תיקו 1-1 במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית, התפטר בנטו מתפקידו.
בספטמבר 2010, לאחר התחלה לא טובה של משחקי מוקדמות יורו 2012, החליף את קרלוס קיירוש כמאמן נבחרת פורטוגל בחוזה עד לאחר הטורניר.
הוא הוביל את הנבחרת עד לחצי גמר היורו, שם הפסידה לספרד בדו-קרב פנדלים.
במוקדמות מונדיאל 2014 סיימה הנבחרת במקום השני בבית 6 וניצחה את שוודיה בפלייאוף כדי להעפיל למונדיאל בברזיל.
באפריל 2014 הוארך חוזהו עד לאחר יורו 2016.בספטמבר 2014 התפטר בנטו מתפקידו בנבחרת פורטוגל לאחר הפסד 1:0 לאלבניה במסגרת מוקדמות יורו 2016.
ב-11 באוגוסט 2016 מונה למאמן אולימפיאקוס מהליגה היוונית.
ב-6 במרץ 2017 פוטר בנטו מאולימפיאקוס.
ב-11 בדצמבר 2017 מונה בנטו למאמן צ'ונגצ'ינג ליפאן מליגת העל הסינית.
ב-22 ביולי 2018 סיים את תפקידו לאחר תוצאות מאכזבות.
ב-17 באוגוסט 2018 מונה למאמן נבחרת דרום קוריאה.
פאולו ברונו אסקיאל דיבאלה (בספרדית: Paulo Bruno Exequiel Dybala; נולד ב-15 בנובמבר 1993) המכונה "התכשיט" (בספרדית: La Joya) הוא כדורגלן ארגנטינאי, המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ בקבוצת רומא מהסרייה א' ובנבחרת ארגנטינה.
דיבאלה ערך את הופעת הבכורה של בקבוצת אינסטיטוטו מליגת המשנה הארגנטינאית כשהיה בן 17 בלבד.
הוא היה השחקן הצעיר ביותר שכבש שער במועדון, והיה השחקן הראשון שערך 38 הופעות ברציפות, ובנוסף היה הראשון שכבש גם בשישה משחקים ברציפות לעומת ארבעה משחקים בשיא הקודם.
ב-29 באפריל 2012 הודיע מאוריציו זאמפריני, נשיא פלרמו, על כוונתנו להחתים את דיבאלה בחלון העברות.
ב-20 ביולי 2012 הודיעה פאלרמו על החתמתו לארבע שנים.
הוא ערך את הופעתו הבכורה ב-1 בספטמבר 2012 בהפסד 0–3 ללאציו.
את שערו הראשון כבש ב-11 בנובמבר 2012 בניצחון 0–2 על סמפדוריה.
עונת 2014/2015 נחשבה לעונת הפריצה של דיבאלה בסרייה א', כאשר הבקיע עשרה שערים במחצית הראשונה של העונה וסיים אותה עם 13 כיבושים.
ביוני 2015 חתם לחמש שנים ביובנטוס, ששילמה תמורת העברתו מפאלרמו סכום של 32 מיליון דולר, לצד שמונה מיליון בבונוסים.
ב-8 באוגוסט 2015 ערך את הופעתו הראשונה במדי יובנטוס בסופרקאפ נגד לאציו.
הוא נכנס כמחליף והבקיע שער, ועזר לקבוצתו לנצח 0–2. ב-30 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, במשחק נגד רומא, בו גם כבש שער אחד בהפסד 1–2. הוא הגיע עם יובנטוס לשמינית גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי באיירן מינכן.
במהלך העונה כבש חמישה שערים בליגת האלופות.
ב-13 באפריל 2017 חתם על חוזה חדש עד ל-2022 לאחר שעבר עם קבוצתו את פורטו בתוצאה 0–2 במשחק הראשון ו-0–1 במשחק הגומלין, כאשר כבש את השער היחיד.
במשחק הראשון ברבע הגמר ניצחה יובנטוס את ברצלונה בתוצאה 0–3, כשהוא מסיים את המשחק עם צמד.
משחק הגומלין הסתיים בתוצאה 0-0, ויובנטוס העפילה לחצי הגמר, שם ניצחה את מונקו.
במשחק הגמר הפסידה יובנטוס לריאל מדריד בתוצאה 1–4.
במהלך 2022 הודיע דיבאלה על עזיבת יובנטוס, לאחר שלא הצליח להגיע להבנות על המועדון על חוזה חדש, ובקיץ 2022 הפך לשחקן חופשי.
ב-20 ביולי 2022 חתם דיבאלה לשלוש שנים ברומא מהסרייה א'.
ב־14 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו ברומא, במסגרת המחזור הראשון של עונת 2022/2023 בניצחון 0–1 על סלרניטנה.
את שעריו הראשונים בקבוצה כבש ב-30 באוגוסט כשכבש צמד בניצחון 0–3 על מונצה.
מ-2018 נמצא בזוגיות עם אוריאנה סבטיני, שחקנית, דוגמנית וזמרת.ב-2024 השניים התחתנו
פאולו סרג'יו סילבסטרה דו נסימנטו (בפורטוגזית: Paulo Sérgio Silvestre do Nascimento, נולד ב-2 ביוני 1969 בסאו פאולו שבברזיל), ידוע בעיקר כפאולו סרג'יו, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ, בעיקר בבאייר לברקוזן, ברומא ובבאיירן מינכן.
לפאולו סרג'יו זכייה עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1994, ועם באיירן מינכן בליגת האלופות בשנת 2001.
פאולו סרג'יו גדל בקורינתיאנס, ממועדוני הכדורגל הבכירים מעיר הולדתו סאו פאולו, עלה לבוגרים בשנת 1988 והיווה שחקן מפתח בקבוצה.
בשנת 1993 הוחתם על ידי באייר לברקוזן על חוזה לארבע שנים.
היו בבונדסליגה חלוצים שהבקיעו במספרים גבוהים יותר מפאולו סרג'יו, אך נתוניו הפיזיים היוו שיקול מכריע בזימונו לסגל נבחרת ברזיל למונדיאל 1994. בארבע עונותיו בלברקוזן, צבר פאולו סרג'יו 121 הופעות והבקיע 47 שערים.
בקיץ 1997 חתם פאולו סרג'יו ברומא, שם היה חלק ממשולש התקפי יעיל במיוחד, שכלל גם את פרנצ'סקו טוטי ואת מרקו דלווקיו.
הגעתו של וינצ'נצו מונטלה לקבוצה בשנת 1999, הייתה האות לשחרורו של פאולו סרג'יו מהמועדון לאחר שנתיים, כשבאמתחתו 64 הופעות ו-24 שערים.
בקיץ 1999, שררה בבאיירן מינכן אווירת נכאים עקב ההפסד הכואב בגמר ליגת האלופות 1999 למנצ'סטר יונייטד.
נדרשה הפקת לקחים שכללה הבאת חיזוק, ופאולו סרג'יו חתם במועדון לשלוש שנים.
בתום עונת 2002, שוחרר פאולו סרג'יו מהקבוצה לאחר שלוש עונות, בהן הופיע 77 פעמים וכבש 21 שערים.
פאולו סרג'יו עבר עם שחרורו מבאיירן מינכן לקבוצת אל ואחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, ואחר כך עבר לבאהיה הברזילאית, שם סיים את הקריירה בשנת 2003.
פאולו סרג'יו צבר 13 הופעות במדי נבחרת ברזיל, וכבש שני שערים, בין השנים 1991–1994. פאולו סרג'יו היה חלק מהסגל של נבחרת ברזיל שזכתה במונדיאל 1994.
חוסה פאולו גררו גונסאלס (בספרדית: José Paolo Guerrero Gonzales; נולד ב-1 בינואר 1984 בלימה שבפרו) הוא כדורגלן פרואני המשחק בעמדת החלוץ בראסינג קלוב ובנבחרת פרו, בה הוא משמש כקפטן.
גררו החל את הקריירה באליאנסה לימה כילד, ובשנת 2003, כאשר היה בן 19, חתם בבאיירן מינכן.
הוא שיחק בעיקר בקבוצת המילואים של באיירן מינכן בשנים הראשונות, אך בשנת 2004 הצטרף לבן ארצו קלאודיו פיסארו בקבוצה הבכירה, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת המילואים.
הוא זכה עם באיירן מינכן בשני דאבלים רצופים, בעונות 2004/2005 ו-2005/2006, תחת המאמן פליקס מגאת.
גררו עזב את באיירן מינכן בקיץ 2006, לאחר שהבקיע עשרה שערים ב-27 הופעות בקבוצה הבכירה, ועבר להמבורג, שם חתם לארבע עונות.
גררו החל לשחק בהמבורג בעונת 2006/2007, אך החמיץ חלק גדול מעונה זו בגין פציעה.
עם זאת, הבקיע שער ניצחון מול באיירן מינכן במשחק ליגה במחזור ה-31, שמנע מקבוצתו הקודמת את האפשרות להעפיל לליגת האלופות.
בעונת 2007/2008 הפך לחלק מרכזי מהמבורג, והבקיע תשעה שערי ליגה, כאשר במחזור האחרון של עונה זו הבקיע שלושער נגד קרלסרוהה, בניצחון 0–7 של המבורג.
גם בעונת 2008/2009 הבקיע תשעה שערים, והוביל את הקבוצה גם בגביע אופ"א עד לחצי הגמר, שם הודחה המבורג בשערי חוץ על ידי ורדר ברמן.
באפריל 2010 נקנס על ידי המועדון בסכום הנע בין 50 ל-100 אלף אירו, לאחר שהשליך בקבוק לקהל בתגובה להקנטות מהאוהדים במשחק מול הנובר 96, שפגע בפניו של אחד האוהדים.
בנוסף, השעתה אותו התאחדות הכדורגל הגרמנית לחמישה משחקים וגזרה עליו קנס של 20 אלף אירו.
הוא נשאר בהמבורג עד תום עונת 2011/2012, ועזב את הקבוצה לאחר שש עונות, בהן הבקיע 37 שערי ליגה ב-137 הופעות.
בעונת 2012/13 החל לשחק בקורינתיאנס הברזילאית.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה הוביל גררו את קורינתיאנס לזכייה באליפות העולם לקבוצות 2012, לאחר שהבקיע את שער הניצחון בגמר מול צ'לסי.
גררו זכה עם קורינתיאנס גם באליפות סאו פאולו ובגביע רקופה סודאמריקנה בעונת 2013, ובאליפות ליגת העל הברזילאית בעונת 2015. עם זאת, לא חודש חוזהו בתום עונה זו, והוא עזב את קורינתיאנס לאחר שהבקיע 23 שערים ב-60 משחקי ליגה.
ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה במשחק ליגה מול אינטרנסיונל.
במשחק זה הבקיע שער ובישל שער.
באוגוסט 2018 חתם באינטרנסיונל מהליגה הברזילאית.
גררו החל לשחק בנבחרת פרו בשנת 2004. פרו לא העפילה עמו למונדיאלים, אך הוא השתתף בשלושה טורנירי קופה אמריקה.
בקופה אמריקה 2007 העפיל גררו עם פרו לרבע הגמר.
במוקדמות מונדיאל 2010 הושעה לשישה משחקים בגין העלבת שופט, והנבחרת כשלה בלעדיו להעפיל למונדיאל.
לקופה אמריקה 2011 זומן במקומו של קלאודיו פיסארו הפצוע והבקיע חמישה שערים, שלושה מהם במשחק אחד מול נבחרת ונצואלה והוכתר כמלך השערים, ונבחרתו הגיעה למקום השלישי בטורניר.
בקופה אמריקה 2015 שחזר את הישגיו מקופה אמריקה 2011, כאשר פרו שוב סיימה במקום השלישי.
הוא הבקיע שלושער מול נבחרת בוליביה, והבקיע בניצחון 0–2 מול נבחרת פרגוואי במשחק על המקום השלישי.
ארבעת שעריו בטורניר הקנו לו שוב את תואר מלך השערים של הקופה אמריקה, הפעם בצוותא עם אדוארדו ורגאס מנבחרת צ'ילה.
נטען כי הפחד נובע מכך שדודו, הכדורגלן חוסה גוסנאלס גנוסה, נהרג בתאונת המטוס של קבוצת אליאנסה לימה בשנת 1987.
אליפות העולם לקבוצות כדורגל: 2012
נבחרת פרו בכדורגל עד גיל 17
מלך השערים של הליגה האזורית הדרומית בגרמניה: 2003/2004
השחקן המצטיין של פרו בקופה אמריקה: 2007
אליפות העולם לקבוצות 2012: כדור הארד (השחקן השלישי המצטיין בטיבו בטורניר)
אליפות העולם לקבוצות 2012: החלוץ הטוב ביותר
אליפות סאו פאולו 2013: נבחרת הטורניר
אליפות סאו פאולו 2013: החלוץ הטוב ביותר
אליפות סאו פאולו 2014: החלוץ הזר הטוב ביותר בהיסטוריה של קורינתיאנס
פאולו פוליצ'י (באיטלקית: Paolo Pulici; נולד ב-27 באפריל 1950) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מנהל ומאמן מחלקת הנוער בקבוצת טריטיום.
פוליצ'י הוא מגדולי כדורגלניה של קבוצת טורינו.
הוא מחזיק בתואר מלך השערים של המועדון בכל הזמנים, עם 172 שערים אותם כבש ב-15 שנים במועדון.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות איטליה ובגביע האיטלקי, והיה שלוש פעמים למלך השערים של הסרייה א'.
לזכותו של פוליצ'י 19 הופעות במדי נבחרת איטליה, בהן כבש חמישה שערים.
הוא נכלל בסגלה של הנבחרת בשני טורנירי מונדיאל, אך לא שותף באף אחד מהם.
לאחר הפרישה שימש כעוזר מאמן במשך תקופה קצרה, והחל מ-1990 הוא מנהל ומאמן בבית הספר לכדורגל של קבוצת טריטיום הקרוי על שמו.
פוליצ'י החל את דרכו בקבוצת לניאנו, הסמוכה לעיר הולדתו.
הוא התחיל לשחק בקבוצת הנוער של המועדון, ובמהלך עונת , בגיל 17 בלבד, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה אז בליגה השלישית.
הייתה זו ההופעה היחידה שלו בקבוצה הבוגרת, ולקראת עונת , על אף התעניינותה של אינטר מילאנו, עבר פוליצ'י לקבוצת טורינו.
בעונתו הראשונה במועדון שולב פוליצ'י במחלקת הנוער.
עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב חשוב, מעמד עליו שמר לאורך כל תקופתו בטורינו.
בעונת אף זכה בתואר ראשון עם המועדון, הקופה איטליה, לאחר ניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין מול מילאן בגמר.
על אף ההשתלבות בקבוצה, פוליצ'י לא הצליח להפוך בתקופה זו לכובש מצטיין.
בארבע עונותיו הראשונות בסגל הבוגר, מתוכן היה לשחקן הרכב בשלוש עונות, כבש פוליצ'י רק תשעה שערי ליגה ב-79 הופעות.
המחסור בשערים יוחס לחוסר קור רוח מול השער וחוסר טכניקה בטיפול בכדור.
ב-1972 החליט מאמן הקבוצה גוסטבו ג'אניוני להוציא את פוליצ'י מסגל הקבוצה למשך חודשיים, ולעבוד באופן אישי על יכולותיו הטכניות ועל יכולת הסיום שלו, בשיתוף מאמנים מקבוצת הנוער של המועדון.
השיטה של ג'אניוני הצליחה, והאימונים האישיים הפכו את פוליצ'י לכובש שערים מחונן.
בעונת כבש פוליצ'י 17 שערי ליגה והיה למלך השערים של הסרייה א'.
לאחר עונה זו הגיע לקבוצה פרנצ'סקו גרציאני, שיחד עם פוליצ'י יצר צמד התקפי פורה ומסוכן.
פוליצ'י הוסיף לכבוש בכמות דו-ספרתית בשש העונות הבאות.
בעונת זכה בפעם השנייה בתואר מלך השערים של הליגה עם 18 כיבושים, ובעונת הגיע לשיא - אישי וקבוצתי - כשכבש את כמות שערי הליגה הגבוהה בקריירה שלו, 21 שערים, זכה בתואר מלך שערי הליגה בפעם השלישית, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות איטליה.
החל מעונת חלה ירידה משמעותית ביכולתו של פוליצ'י.
בעונה זו ובשתיים שאחריה כבש, במצטבר, 17 שערים בלבד ב-72 הופעות.
בסיום עונת שוחרר פוליצ'י מטורינו, לאחר 15 עונות בקבוצה, מתוכן 14 במדי הקבוצה הבוגרת.
פוליצ'י הוא מלך שערי המועדון בכל הזמנים, לאחר שכבש 172 שערים ב-436 הופעות בכל המסגרות.
פוליצ'י נותר בסרייה א' עד לסיום הקריירה שלו.
לקראת עונת עבר לשחק במדי אודינזה, ובתום עונה אחת עבר לפיורנטינה.
הוא שיחק במדיה במשך שתי עונות, עד שפרש ממשחק פעיל ב-1985, בגיל 35.
פוליצ'י החל את דרכו בנבחרת איטליה ב-31 במרץ 1973, תחת המאמן פרוצ'ו ולקארג'י, בניצחון 5-0 על במוקדמות מונדיאל 1974. כשלזכותו שלוש הופעות בלבד במדי איטליה ושנה שלמה ללא הופעה בינלאומית, זומן פוליצ'י על ידי ולקארג'י לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1974 בגרמניה המערבית.
איטליה כשלה לעבור את שלב הבתים, ופוליצ'י לא שותף כלל במהלך הטורניר.
לאחר שנתיים ללא הופעות בנבחרת, חזר לפעילות באפריל 1975, ואת שעריו הראשונים כבש ב-30 בדצמבר של אותה שונה, צמד במשחק ידידות מול שהסתיים בניצחונה של איטליה 3-2.
פוליצ'י זומן על ידי אנצו ביארזוט לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1978 בארגנטינה, בו סיימה איטליה במקום הרביעי.
כמו בטורניר הקודם, גם בטורניר זה לא שותף פוליצ'י כלל.
הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה ב-23 בספטמבר 1978 במשחק ידידות מול .
בסך הכול שותף פוליצ'י 19 פעמים במדי הנבחרת וכבש חמישה שערים.
במרב משחקיו הוא צוות לצדו של פרנצ'סקו גרציאנו, במטרה להביא את שיתוף הפעולה הפורה ביניהם מטורינו לנבחרת, אך ללא הצלחה.
עקב כך, הוא הוחלף במרבית הזמן על ידי רוברטו בטגה.
ב-1986, זמן קצר לאחר פרישתו, התמנה פוליצ'י לתפקיד עוזר המאמן של קבוצת פיאצ'נצה.
הוא שימש כעוזר של שלושה מאמנים שונים, וסיים את דרכו בקבוצה ב-1989.
החל מ-1990 הוא מאמן נוער בקבוצת טריטיום.
הקבוצה שיחקה בליגות הנמוכות באיטליה, וב-2013 הפסיקה את פעילותה.
החל מ-2014, המועדון מחזיק בקבוצת נוער בלבד, ללא קבוצה בוגרת, ובית הספר לכדורגל של המועדון קרוי על שמו של פוליצ'י ומנוהל על ידיו.
פאולו רונלד מונטרו איגלסיאס (בספרדית: Paolo Rónald Montero Iglesias; נולד ב-3 בספטמבר 1971 במונטווידאו) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת הבלם, וכיום מאמן קבוצת הנוער של יובנטוס.
מונטרו שיחק לאורך רוב הקריירה באיטליה, במדי אטאלנטה ויובנטוס.
עם יובנטוס זכה מונטרו ארבע פעמים באליפות איטליה, והשתתף שלוש פעמים בגמר ליגת האלופות.
בנוסף, הוא החל וסיים את הקריירה בפניארול מעיר הולדתו מונטווידאו, ובתווך שיחק תקופה קצרה בסן לורנסו.
מונטרו רשם 61 הופעות במדי נבחרת אורוגוואי, והוא ייצג אותה בין היתר במונדיאל 2002 ובקופה אמריקה 2004.
מונטרו החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של פניארול, ממועדוני הפאר באורוגוואי הפועל בעיר הולדתו מונטווידאו.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת והשתלב היטב בהרכב הראשון.
בשתי עונות במדי הקבוצה ערך מונטרו 34 הופעות וכבש שער בודד.
לאחר שתי עונות בלבד החל מונטרו את דרכו באירופה, כשחתם לקראת עונת במדי אטאלנטה מהסרייה א', אותה אימן אז מרצ'לו ליפי.
מונטרו השתלב במהרה בהרכב הפותח של הקבוצה, והפך לשחקן משמעותי בחוליית ההגנה של הקבוצה.
לאחר עונה אחת, אותה סיימה אטלנטה במקום השמיני, עזב ליפי לטובת אימון נאפולי.
בלעדיו, כשלו מונטרו ואטלנטה לשמור על מקומם בליגה הבכירה, ובסיום עונת נשרו לסרייה ב'.
בעונת סייע מונטרו לקבוצתו להעפיל בחזרה, תוך עונה אחת, לליגה הבכירה.
בעונתו הרביעית בקבוצה, והשלישית בליגה הבכירה, רשם מונטרו 23 הופעות בלבד, וזאת עקב פציעות שחווה במהלך העונה.
לאחר תקופה מרשימה של ארבע עונות באטלנטה, התאחד מונטרו בשנית עם ליפי שהחתים אותו במדי אלופת אירופה הטרייה, יובנטוס.
כבר בעונת הבכורה שלו ביובנטוס הפגין מונטרו יכולת אישית משכנעת, שהצטרפה ליכולת הקבוצתית המרשימה של קבוצתו.
הוא רשם 42 הופעות בכל המסגרות, 26 מתוכן בליגה, וזכה עם קבוצתו באליפות איטליה, בסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון על פריז סן-ז'רמן, בגביע הביניבשתי לאחר ניצחון על ריבר פלייט ובסופר קאפ האיטלקי לאחר ניצחון על ויצ'נצה.
בנוסף, העפיל עם קבוצתו לגמר ליגת האלופות מול בורוסיה דורטמונד, שם עלה בהרכב כבלם בהפסד 3-1 של קבוצתו.
בעונת שמר עם יובנטוס על תואר האליפות, והעפיל עמה פעם נוספת לגמר ליגת האלופות.
הוא פתח כבלם במערך שכלל שלושה בלמים, אך יובנטוס כשלה פעם שנייה ברציפות, הפעם כשהפסידה 1-0 לריאל מדריד.
יובנטוס באותה התקופה נחשבה לאחת הקבוצות החזקות באירופה, ובמיוחד חוליית ההגנה שלה שנחשבה לאחת הטובות ביבשת.
מונטרו העפיל עם יובנטוס בפעם השלישית לגמר ליגת האלופות 2003, לאחר שבמהלך העונה אף כבש בשלב רבע הגמר מול ברצלונה.
במפגש הגמר מול מילאן נפרדו הקבוצות בשוויון 0-0 בתום הארכה, ויובנטוס הפסידה את התואר בדו-קרב בעיטות עונשין, בו החמיצו שלושה מחמשת בועטיה, כולל מונטרו שבעט את הפנדל הרביעי אותו עצר דידה.
בתקופה של תשע עונות במדי הקבוצה שיתף פעולה עם שחקני הגנה בינלאומיים מהטובים ביבשת, ובהם צ'ירו פרארה, מארק יוליאנו, ג'אנלוקה פסוטו, ליליאן תוראם, איגור טודור, ג'אנלוקה זמברוטה ופאביו קנבארו.
מונטרו זכה עם יובנטוס בסך הכול בארבע אליפויות איטליה (ואליפות נוספת שנשללה מהקבוצה בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' 2006), בקרוב ל-300 הופעות במדי הקבוצה בכל המסגרות.
בעונת חזר מונטרו לאמריקה הדרומית וחתם במדי סן לורנסו הארגנטינאית.
תקופתו בקבוצה הייתה רצופת פציעות שהגבילו את כמות משחקיו ל-14 בלבד.
לקראת עונת חזר מונטרו למועדון נעוריו פניארול לעונת פרישה, על אף הצעות לחזור לאירופה, בין היתר מאולימפיאקוס היוונית ומהעולה החדשה לסרייה א' קטניה.
הוא סיים עם הקבוצה במקום השני, לפני שפרש ממשחק פעיל בגיל 36.
מונטרו זומן לראשונה לסגל נבחרת אורוגוואי על ידי המאמן לואיס קוביז'ה, עוד בטרם מלאו לו עשרים.
הוא היה שותף לסדרה של ארבעה משחקי ידידות במאי 1991, הראשון שבהם כשעלה בהרכב נבחרתו בהפסד 1-0 ל בדנוור.
מונטרו פתח בהרכב הנבחרת בכל ארבעת המשחקים.
בשנים הבאות איבד מונטרו את מקומו בסגל, ובתוך שלוש וחצי שנים רשם הופעה אחת נוספת בלבד (תבוסה 5-0 ל באוקטובר 1993).
טורניר מוקדמות מונדיאל 1998 היה הטורניר הראשון אליו היה שותף מונטרו כשחקן הרכב קבוע.
הוא רשם 11 הופעות במהלך הטורניר, אך אורוגוואי כשלה להעפיל למונדיאל וסיימה במקום השביעי בלבד בבית.
במהלך הטורניר כבש מונטרו את שער הבכורה שלו במדי אורוגוואי, בניצחון הביתי 2-0 על ב-15 בדצמבר 1996.
מונטרו הוביל את סגל הנבחרת כקפטן בטורניר גביע הקונפדרציות 1997 בערב הסעודית, בו השתתפה אורוגוואי בזכות הזכייה בקופה אמריקה 1995, טורניר אליו לא זומן מונטרו.
מונטרו רשם ארבע הופעות בטורניר גביע הקונפדרציות (החמיץ רק את משחקה האחרון של אורוגוואי בשלב הבתים), וסייע לנבחרתו לסיים את הטורניר במקום הרביעי.
מונטרו היה קפטן הנבחרת גם בטורניר מוקדמות מונדיאל 2002. אורוגוואי הצליחה לסיים במקום החמישי ולשחק בפלייאוף מול על המקום בטורניר הגמר.
מונטרו פתח בהרכב בשני המשחקים, כאשר אורוגוואי הפכה הפסד חוץ 1-0 עם ניצחון 3-0 ביתי והעפילה על חשבונה של אוסטרליה.
מונטרו זומן כקפטן לסגל אורוגוואי לקראת מונדיאל 2002. אורוגוואי נחשבה לנבחרת מוכשרת שעשויה להתקדם לשלבים המאוחרים של הטורניר, אך היא סיימה את דרכה כבר בתום שלב הבתים.
מונטרו פתח כקפטן ושיחק לאורך כל משחקי שלב הבתים, שנפתחו בהפסד 2-1 ל והמשיכו בשתי תוצאות תיקו, 0-0 מול ו-3-3 מול .
לאורך כל הקריירה הבינלאומית שלו, שותף מונטרו רק פעם אחת בטורניר האליפות היבשתית, כשזומן על ידי המאמן חורחה פוסאטי לסגל אורוגוואי לקופה אמריקה 2004. במשחק הראשון בטורניר, מול , כבש מונטרו את שער השוויון של אורוגוואי שקבע 2-2 שתי דקות לסיום.
הוא שותף גם בניצחון 2-1 על במשחק השני, אך לא שותף בהפסד 4-2 ל בסיום שלב הבתים.
אורוגוואי ומונטרו העפילו מרבע הגמר לאחר ניצחון 3-1 על , אך הודחו על ידי בדו-קרב בעיטות עונשין בשלב חצי הגמר.
מונטרו לא שותף בניצחון 2-1 על , שהעניק לנבחרתו את המקום השלישי בטורניר.
הטורניר האחרון של מונטרו במדי אורוגוואי היה מוקדמות מונדיאל 2006. כפי שקרה באותו הטורניר ארבע שנים קודם לכן, העפילה אורוגוואי מהמקום החמישי לפלייאוף מול אוסטרליה.
לאחר שפרש ממשחק, פתח מונטרו בקריירה קצרה כסוכן שחקנים.
בינואר 2014 חזר למועדון נעוריו פניארול, שם היה למאמן במחלקות הנוער של המועדון.
ב-11 בנובמבר 2014 נקרא לתפקיד המאמן הזמני של פניארול, במקומו של חורחה פוסאטי שהתפטר.
מונטרו היה למאמן הקבוצה כחודש וחצי, עד ל-23 בדצמבר של אותה השנה, אז מונה פבלו בנגואצ'אה לתפקיד המאמן הקבוע.
ב-10 במרץ 2016, לאחר שבעה מחזורים בליגת המשנה הארגנטינאית, התמנה מונטרו לתפקיד מאמן בוקה אונידוס.
מונטרו רשם הצלחה יחסית עם הקבוצה, ולאחר שלושה חודשים בלבד, ביוני 2016, קיבל הצעה להצטרף לאתלטיקו קולון מהליגה הבכירה.
מונטרו השלים את מעברו לקולון, שם אימן במהלך הסיבוב הראשון של עונת , והוביל את הקבוצה למקום ה-12 במהלך תקופה זו.
ב-22 בדצמבר, חצי שנה לאחר שהחל לאמן את קולון, התפטר מונטרו מתפקידו, כאשר נשיא המועדון אישר כי ההתפטרות הגיעה על רקע מקצועי, וכי בידיו של מונטרו הצעות מקבוצות אחרות.
ב-3 בינואר 2017 הוצג מונטרו רשמית כמאמנה החדש של רוסאריו סנטראל מהליגה הבכירה בארגנטינה.
ב-6 ביוני 2019 חזר מונטרו לאיטליה והתמנה לתפקיד המאמן בסמבנדטסה מהליגה האיטלקית השלישית.
הוא פוטר מתפקידו ב-27 באוקטובר 2020, לאחר שרשרת הפסדים בתחילתה של עונת , אך חזר לתפקיד המאמן הראשי ב-11 בפברואר 2021, בעקבות התפטרותו של מאורו זירונלי.
ביוני 2021 חזר לארגנטינה כמאמנה של סן לורנסו, אך סיים את תפקידו בחלוף ארבעה חודשים בלבד.
ב-28 ביוני 2022 חזר מונטרו ליובנטוס, בה כיכב כשחקן, לתפקיד מאמן קבוצת הנוער של המועדון.
פאולו ג'נטילוני סילברי (באיטלקית: Paolo Gentiloni Silveri; נולד ב-22 בנובמבר 1954) הוא פוליטיקאי ומדינאי איטלקי שכיהן כראש ממשלת איטליה החל מדצמבר 2016 ועד יוני 2018. קודם לכן שימש שר החוץ של איטליה ושר התקשורת של איטליה.
פאולו ג'נטילוני נולד ברומא בשנת 1954 כצאצא למשפחת האצולה האיטלקית ג'נטילוני סילברי, שמוצאה באזור מארקה.
קרוב משפחתו היה הרוזן וינצ'נזו אוטורינו ג'נטילוני, מנהיג המפלגה השמרנית "האיחוד האלקטורלי הקתולי האיטלקי" ("Unione Elettorale Cattolica Italiana") ובעל ברית לממשלתו של ראש הממשלה לשעבר ג'ובאני ג'וליטי בין השנים 1913 ל-1914.
ג'נטילוני למד בבית ספר התיכון על שם טורקוואטו טאסו ברומא, ולאחר מכן השלים לימודי מדעי המדינה בספיאנצה - אוניברסיטת רומא.
בשנות ה-70 הצטרף ל"תנועת העובדים למען סוציאליזם" ("Movimento Lavoratori per il Socialismo"), קבוצה מאואיסטית איטלקית שהוא הפך למזכיר האזורי שלה במחוז לאציו, ועזב אותה לאחר איחודה של התנועה עם המפלגה המרקסיסטית-לניניסטית "האיחוד הפרולטרי למען קומוניזם".
מ-1984 הפך לעורך הירחון של "ליגת הסביבה", "האקולוגיה החדשה" ("La Nuova Ecologia").
ב-1993, במסגרת עבודתו כעורך הירחון, פגש את פרנצ'סקו רוטלי, אחד ממנהיגי מפלגת "פדרציית הירוקים", והפך לדוברו במהלך מערכת הבחירות שלו לראשות עיריית רומא באותה שנה.
רוטלי ניצח בבחירות, וג'נטילוני הפך לחבר מועצת רומא ומחזיק תיק התיירות.
ב-2001 הצטרף לרוטלי ורץ בבחירות לבית הנבחרים האיטלקי ברשימה בראשות רוטלי ונבחר, ב-2002 הצטרף אליו בהפיכת הרשימה למפלגת "דמוקרטיה היא חירות" ("Democrazia è Libertà"), ושימש כדובר שלה במשך חמש שנים.
בפרלמנט האיטלקי היה חבר בוועדת התחבורה, שירותי הדואר והתקשורת, ובוועדת הרדיו והטלוויזיה.
בנוסף, בין השנים 2005 ל-2006 כיהן כיו"ר מועצת המפקחים על ערוצי השידור הציבורי האיטלקי של "ראי".
בבחירות 2006 רץ שוב מטעם "דמוקרטיה היא חירות", ונבחר מחדש לבית הנבחרים.
ג'נטילוני ומפלגתו היו חלק מ"קואליציית עץ הזית" של ראש הממשלה הנבחר רומנו פרודי, וג'נטילוני מונה לשר התקשורת של איטליה.
תפקיד אותו מילא בין השנים 2006 ל-2008, עת נפילת הממשלה.
במהלך כהונתו, באוקטובר 2007, היה ג'נטילוני בין 45 חברי הוועדה המסדרת שהצליחה לאחד את מפלגות המרכז-שמאל האיטלקי ולהקים את המפלגה הדמוקרטית האיטלקית, שהורכבה ברובה מאנשי האיחוד הקודם, "קואליציית עץ הזית".
בבחירות 2008 נבחר שוב לבית הנבחרים, ולאחר ניצחון הקואליציה של סילביו ברלוסקוני שימש שוב כחבר באופוזיציה.
הוא היה שוב חבר בוועדת התחבורה, שירותי הדואר והתקשורת, כמו גם בוועדת הרדיו והטלוויזיה.
ג'נטילוני היה בין הראשונים מבכירי המפלגה הדמוקרטית לתמוך במועמדותו של מתאו רנצי לראשות המפלגה, עוד כשזה התמודד מול פייר לואיג'י ברסאני והפסיד.
ב-5 בדצמבר 2012 הודיע ג'נטילוני על התמודדותו בפריימריז הפנימיים של המפלגה הדמוקרטית לקביעת מועמדה לראשות עיריית רומא, בתמיכת רנצי ומקורביו.
בפריימריז הגיע למקום השלישי עם כ-15% מהקולות, אחרי דויד סאסולי שקיבל כ-27% מהקולות, ואיניאציו מרינו שזכה בכ-55% מהקולות, ונבחר לאחר מכן לראשות עיריית רומא.
בבחירות 2013 נבחר שוב לבית הנבחרים, הפעם כחלק מהקואליציה המנצחת של פייר לואיג'י ברסאני.
מיד לאחר הבחירות שימש כחבר הוועדה לענייני החוץ והקהילה, הוועדה של אפריקה והנושאים הגלובליים, ונשיא האיחוד הבין-פרלמנטרי איטליה-ארצות הברית.
ב-31 באוקטובר 2014, עם הקמתה של הממשלה בראשות מתאו רנצי, מונה לשר החוץ של איטליה, כמחליפה של פדריקה מוגריני, שעברה לשמש כנציגה העליונה של האיחוד האירופי לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
בתור שר החוץ, ניסה להתוות דרך אמצע בין שתי המעצמות, בצל המשברים המרובים בהם מלחמות האזרחים בלוב ובסוריה, וסיפוח חצי האי קרים, ושמר על קרבה וערוץ דיפלומטי פתוח הן עם מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי והן עם שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב.
ברמה האירופית, תחת מדיניותו של ג'נטילוני כשר החוץ, הייתה איטליה בין המדינות האירופאיות שלא ששו להטיל סנקציות חדשות על רוסיה עקב סיפוח חצי האי קרים ומלחמת האזרחים באוקראינה.