tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלושת יורשיהם על כס הקיסרות היו כולם גם מבית הקלאודיים, דרך אחיו של טיבריוס נירון קלאודיוס דרוסוס, ומבית היוליים, גם דרכה של, יוליה אוגוסטי פיליאה, בתו של אוגוסטוס מנישואיו הראשונים (הקיסרים קליגולה ונירון), או דרך אחותו של אוגוסטוס אוקטביה (הקיסר קלאודיוס).
כך שההיסטוריונים פונים לשושלת זו כאל השושלת היוליו-קלאודית.
שנות שלטונו הראשונות של טיבריוס היו שלוות, ובאופן יחסי, נעימות.
למרות זאת, במהרה הפך משטרו של טיבריוס והתאפיין בפרנויה ובהשמצות.
הוא החל סדרה של משפטי בגידה והוצאות להורג, שהמשיכו עד למותו בשנת 37. יורשו של טיבריוס השנוא היה נכדו גאיוס (הידוע יותר בכינויו קליגולה או "מגפיים קטנים").
קליגולה החל את שלטונו היטב, אך במהרה איבד את שפיות דעתו.
בשנת 41 התנקשו בחייו של קליגולה, ובמשך היומיים הבאים שלאחר ההתנקשות, הדיין הסנאט האם ראוי להחזיר את משטר הרפובליקה.
מכל מקום, עקב דרישת הצבא, קלאודיוס הוכרז בסופו של דבר כקיסר.
קלאודיוס לא היה פרנואיד כדודו טיבריוס, או מטורף כאחיינו קליגולה.
ולכן היה מסוגל לנהל את הקיסרות ביכולות סבירות.
בחיי המשפחה שלו הוא היה פחות מוצלח, כיוון שהתחתן עם אחייניתו, ישנה סברה כי היא זו שהרעילה אותו בשנת 54. נירון, היה זה שירש את קלאודיוס, את רוב תשומת הלב שלו הוא מיקד בדיפלומטיה, מסחר, ובהאדרת ערכה התרבותי של בירת הקיסרות.
למרות זאת, זכור נירון בעיקר כרודן, ונטל את חייו בשנת 68.
להתאבדותו הכפוייה של נירון, התלוותה תקופה קצרה של מלחמת אזרחים, הידועה כשנת ארבעת הקיסרים.
אוגוסטוס ייסד צבא קבע, בו חייל שירת תחת אותו מושל צבאי למשך תקופת זמן ארוכה.
התוצאה הייתה שהחיילים בפרובינקיות פיתחו רמת נאמנות גבוהה למפקדם, כזו שלא הייתה להם לקיסר עצמו.
וכך, במובן מסוים, הייתה הקיסרות איחוד של נסיכויות בסיסיות, שיכול היה להתפרק בכל עת.
בין יוני 68 לדצמבר 69, רומא הייתה עדה לעלייה ונפילתם הרציפה של גלבה, אותו, ויטליוס עד לעלייתו של אספסיאנוס, ראשון הקיסרים מהשושלת הפלאבית.
אירועים אלה הראו כי כל גנרל מצליח יכול היה באופן לגיטימי לתבוע את הכס.
אספסיאנוס נחשב לקיסר מוצלח, והמשיך בתהליך החלשתו של הסנאט, תהליך שהחל עוד בתקופתו של טיבריוס.
באמצעות מדיניותו הכלכלית השקולה, הוא יצר עודפים באוצר הקיסרות, והחל בבנייתו של הקולוסיאום, יורשו של אספסיאנוס, בנו טיטוס, הוכיח במהרה את ערכו, אם כי תקופת שלטונו הקצרה מסומנת בידי אסון, הכולל את התפרצות של הר הגעש וזוב שהחריב את העיר פומפיי.
הוא ערך את טקסי הפתיחה בקולוסיאום שבנייתו עדיין לא הושלמה, אך בשנת 81 הוא נפטר.
את טיטוס ירש אחיו, דומיטיאנוס, שהיה בעל מערכת יחסים גרועה ביותר עם הסנאט.
בסופו של דבר, דומיטיאנוס, היה לרודן, דבר זה נובע בחלקו מהעובדה כי לדומיטיאנוס לא היה בן, ומכאן היה בסכנה תדירה להדחה מכיסאו.
המאה הבאה נודעה כתקופה של חמשת הקיסרים הטובים, בהן רציפות השלטון הייתה שלווה והקיסרות שגשגה.
כל אחד מהקיסרים בתקופה זו אימץ את יורשו.
שני הקיסרים האחרונים מ"חמשת הקיסרים הטובים" והקיסר שבא אחריהם, קומודוס גם נקראים השושלת האנטוניאנית.
לאחר שעלה על כס הקיסר, קבע נרווה סגנון חדש: הוא החזיר רכוש שהוחרם בידי דומיטיאנוס לתושבים והקל את נטל המיסים לרומאים ולאיטלקים ועירב את הסנאט בשלטונו.
בשנת 112, צעד יורשו של נרווה, הקיסר טראיאנוס, עם צבאו אל תוך ארמניה וסיפח אותה אל הקיסרות הרומית.
לאחר מכן הוא פנה דרומה אל תוך האימפריה הפרתית, כובש כמה ערים בדרכו לפני שהכריז על מסופוטמיה כפרובינקיה החדשה של הקיסרות ולקונן כי הוא זקן מידי כדי ללכת בעקבותיו של אלכסנדר הגדול.
במהלך שלטונו, הגיעה הקיסרות הרומית לשיא התפשטותה, ולעולם לא תתקדם כל כך רחוק במזרח.
בצפון אפריקה, כיום אלג'יריה, הוקמה בימיו של טריאנוס העיר טימגאד, כמחנה ללגיון האוגוסטיאני השלישי והיא נועדה לשמש כהגנה נגד הברברים שתקפו מהרי אאורס.
המעניין הוא שהעיר מעוצבת בסגנון רחוב אורתוגונלי(רשת של רחובות ניצבים) המבוסס על רחוב קארדו (רחוב ראשי שדרות עמודים) ) ודקומנוס מקסימוס (רחוב ראשי שני).
זוהי דוגמה טיפוסית למודל עירוני, מודל המשמש עד היום.
אדריאנוס, יורשו של טראיאנוס, החליט כי שטחי האימפריה הרומית נמתחו אל מעבר ליכולתיה ההגנתיות וויתר על כיבושי קודמו במזרח.
אדריאנוס הירבה לתור את האימפריה, להגיע אף ליחידות הצבא המרוחקות ביותר, ולהשליט משטר של אימונים ותרגולים שהיה בהם כדי להעסיק את היחידות ולמנוע מרד בצבא.
בסיוריו ברחבי האימפריה, ניסה אדריאנוס לאחד את המינהל והמשפט בפרובינקיות.
תקופת שלטונו של אנטונינוס פיוס הייתה שלווה בדרך כלל.
בניגוד לשני קודמיו, אנטוניוס לא היה איש צבא, כפי שכתב עליו היסטוריון מודרני: "קרוב לוודאי שמעבר לכך שאנטוניוס מעולם לא ראה, שלא לדבר על פיקד על, כוח צבאי רומי, סביר להניח כי במהלך שלטונו שארך עשרים ושתים שנים, הוא לא היה מצוי במרחק של פחות מ-500 מייל מלגיון".
תקופת שלטונו הייתה השלווה ביותר בכל תקופת הקיסרות הרומית ועל כן רבים נוהגים לציינה כשיאו של הפקס רומנה.
אמנם היו מספר עימותים בתקופת כהונתו, במאוריטניה, יהודה ובבריטניה.
אך אף לא אחד מהם נחשב לרציני.
גישתו של אנטונינוס לניהול הקיסרות הייתה שונה משל רוב הקיסרים האחרים, בכל המשברים שנקרו בתקופת שלטונו הוא טיפל מבלי לעזוב ולו לפעם אחת את איטליה במהלך כל תקופת שלטונו.
את ענייני החוץ של הפרובינקיות העדיף לנהל דרך הנציבים ששלטו בהן או באמצעות אגרות קיסריות ששלח לערים מרוחקות.
סגנונו השלטוני של אנטונינוס זכה לשבחים רבים על ידי בני זמנו וגם על ידי הדורות הבאים אחריו.
במשך תקופת שלטונו של מרקוס אורליוס, החלו השבטים הגרמאנים לשגר פשיטות רבות לאורך גבולה הצפוני של הקיסרות.
התקופה של "חמשת הקיסרים הטובים", המכונה גם כפקס רומנה, או "השלום הרומאי" הגיע אל סופה עם עלייתו לשלטון של הקיסר קומודוס.
בחירתו של קומודוס, בנו של מרקוס אורליוס, שברה את הסכמה של אימוץ היורש שעלתה כל כך יפה.
קומודוס הפך פרנואיד וגלש לעבר איבוד שפיות דעתו, לפני שנרצח בשנת 192.
שושלת סוורוס, ששלטה על כס הקיסרות משנת 193 ועד לשנת 235, כללה, ככל שנמשכה, משטרים בעייתיים יותר ויותר.
ספטימיוס סוורוס, הראשון בשושלת, היה שליט מוצלח בדרך כלל, וטיפח את תמיכת הצבא והחליף כמה סנאטורים בעמדות מפתח ניהוליות בקציני פרשים.
יורשו, בנו קרקלה, העניק אזרחות רומית מלאה לכלל התושבים החופשיים של הקיסרות, קרקלה האוטוקרט שחוסר יציבותו הלכה וגברה, נרצח בידי מקרינוס שירש אותו, לפני שגם הוא נרצח בידי יורשו אלאגבאלוס.
אלכסנדר סוורוס, היה האחרון בשושלת סוורוס, בתקופתו נקט אלכסנדר סוורוס ברפורמות רבות בתחומים האזרחיים, הוא נתן מעמד סנאטורי לכמה מחיילי המשמר הפרטוריאני.
עקב קיצוצים בהוצאות הצבא והקפדה על משמעת חמורה בקרבו שעשה מקורבו, המשפטן דומיטיוס אולפיאנוס, פרצו מרידות רבות שבאחת מהן נרצח אולפיאנוס.
זמן קצר לאחר שובו ממסע מלחמה במזרח החלו שבטים גרמאנים לתקוף את גבולה הצפוני של הקיסרות, השבטים כמעט והצליחו להגיע למרכז הקיסרות, איטליה.
אלכסנדר יצא לאזור וניסה לשחד את השבטים בכופר זהב, כדי שיחדלו לתקוף את הקיסרות.
חייליו פירשו את המעשה כפחדנות ומעשה זה הביא לשיא את חוסר שביעות הרצון של הצבא ממנו.
כשהיה באזור מיינץ של ימינו, התנקשו בחייו חייליו בעת ששהה באוהלו בשנת 235.
משבר המאה ה-3 הוא תקופה שבין השנים 235 ועד 284 בה הקיסרות הרומית התפוררה וכמעט התמוטטה.
במהלך תקופה זו (49 שנים) התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס (ככל הנראה זן של אבעבועות שחורות), שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה, ולהגן על עצמה.
משבר זה הסתיים עם עלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס, ששלט משנת 284 ועד לשנת 305, בסדרה של רפורמות מרחיקות לכת ניסה דיוקלטינוס לפתור רבות מהבעיות החמורות שהטרידו את הקיסרות במהלך משבר זה.
למרות זאת, ביסודן הבעיות נשארו כשהיו וגרמו, בסופו של דבר, לחורבנה הסופי של הקיסרות.
דיוקלטיאנוס סבר כי הקיסרות רחבת הידיים אינה ניתנת לשליטה ממוקד אחד, ולכן חילק את הקיסרות לשניים ויצר שני קיסרים שווים ששלטו תחת התואר אוגוסטוס.
בעשות כן, יצר למעשה את מה שלימים יהפוך לקיסרות הרומית המערבית ולקיסרות הרומית המזרחית.
בשנת 293 הסמכות השלטונית המשיכה וחולקה, כאשר כל אוגוסטוס לקח לעצמו "קיסר צעיר" שנקרא קיסר (Caesar) וזאת כדי ליצור קו של המשכיות לשלטון.
רפורמה זו כוננה את מה שמכונה היום כטטררכיה (שלטון הארבעה).
המעבר לתקופה זו מסמן את תחילת שלהי העת העתיקה.
הטטררכיה קרסה בפועל עם מותו של קונסטנטיוס כלורוס, הראשון משושלת קונסטנטינוס, בשנת 306. חייליו של קונסטנטיוס הכריזו מיידית על בנו, קונסטנטינוס הגדול כאוגוסטוס.
סדרה של מלחמות אזרחים פרצה, שהסתיימה לאחר שקונסטנטינוס הצליח לאחד את כל הקיסרות תחת שלטונו.
קונסטנטינוס, נתן תוקף חוקי לדת הנוצרית באופן מוחלט באמצעות צו מילאנו.
בשנת 361 לאחר כמה עשורים של מלחמת אזרחים נוספת, הפך יוליאנוס הכופר לקיסר.
צו הסובלנות, אותו הוציא בשנת 362 פקד על פתיחת המקדשים הפגאנים, ובנוסף, במה שהיה בעייתי הרבה יותר עבור הכנסייה הנוצרית, אישר את חזרתם של כמה בישופים נוצרים ששהו בגלות.
בסופו של דבר חידש יוליאנוס את המלחמה נגד שאפור השני מלך האימפריה הסאסאנית, אך לאחר שלא הצליח לכבוש את הבירה קטסיפון, הוא נפצע פצעי מוות תוך כדי נסיגה לשטח הרומאי בשנת 363. לאחר מותו של יוליאנוס בחרו קציני הצבא את יוביאנוס לקיסר.
עקב היות הצבא הרומי לכוד בגדה המזרחית של נהר הפרת, נאלץ יוביאנוס לכרות הסכם שלום בתנאים קשים עם הפרסים.
בהסכם זה נאלץ יוביאנוס להעביר מחוזות רבים במזרח לידיהם של הפרסים, כדי שיוכל להעביר את חייליו בבטחה חזרה לשטחים הנמצאים בשליטה רומית.
בניגוד לקודמו היה יוביאנוס נוצרי, וככזה החזיר את זכויות היתר של הנוצרים לקדמותן, לפני שמת בשנת 364.
לאחר מותו של יוביאנוס, נבחר ולנטיניאנוס הראשון, שהיה הראשון לשושלת ולנטיניוס, לאוגוסטוס, שבחר באחיו ואלנס לכהן עמו כקיסר שותף.
בשנת 365, הצליח פרוקופיוס, בן דודו של הקיסר יוליאנוס, לשחד שני לגיונות, שהכריזו עליו כאוגוסטוס.
מלחמה פרצה בין שני הקיסרים המזרחיים היריבים שנמשכה עד לתבוסתו של פרוקופיוס והוצאתו להורג בידי ואלנס בשנת 366, בשנת 367 הוכרז גרטיאנוס, בנו בן השמונה של ולנטיניוס, כקיסר בידי שני האחים.
בשנת 375 הוביל ולנטיניוס הראשון את צבאו למסע מלחמה נגד הגרמאנים, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ירושת השלטון לא הלכה כמתוכנן, גרטיקוס היה נער בן 16 ומוכן לתפקיד הקיסר, אך החיילים בפאנוניה הכריזו על בנו הפעוט של ולנטיניוס מאשתו השנייה ואחיו למחצה של גרטינוס, כקיסר בשם ולנטיניאנוס השני, גרטינוס קיבל זאת בהסכמה שבשתיקה.
בינתיים, ניצבו בפני הקיסרות הרומית המזרחית בעיות משלה עם השבטים הגרמאנים.
שבט גרמאני שנמלט מאדמותיו לשעבר וחיפש מפלט בשטחי הקיסרות המזרחית.
ואלנס אישר להם להתיישב בגדה הדרומית של נהר הדנובה בשנת 376. אך לא חלף זמן רב והשבט הגרמאני התמרד נגד מארחיו הרומאיים, ובשנת 378 הוביל ואלנס בעצמו מסע מלחמה נגדם, מסע זה התברר כאסון עבור הרומאים.
שני הצבאות נפגשו בקרבת העיר אדירנה של ימינו, אך ואלנס היה ככל הנראה בעל ביטחון מופרז בשל היתרון המספרי של כוחותיו על אויביו.
ואלנס, להוט לקחת את כל התהילה לעצמו, הסתער לשדה המערכה, וב-9 באוגוסט 378, התרחש קרב אדריאנפוליס שתוצאותיו היו תבוסה מוחצת לרומאים, ומותו של הקיסר ואלנס.
ההיסטוריון בן התקופה, אמיאנוס מארקלינוס, העריך כי שני שלישים מהצבא הרומי אבדו בקרב.
לקרב היו השלכות מרחיקות לכת, מאחר שחיילים ותיקים וקצונה יקרת ערך היו בין האבדות הכבדות, שהשאירו את הקיסרות עם בעיות במציאת הנהגה צבאית חלופית.
גרטינוס היה עתה אחראי בפועל על כל הקיסרות.
למרות זאת הוא חיפש אוגוסטוס שיחליפו בניהול הקיסרות המזרחית ובשנת 379 הוא בחר את תאודוסיוס הראשון.
תאודוסיוס, מייסדה של השושלת התאודוסית, הכריז על בנו בן החמש ארקדיוס כאוגוסטוס בשנת 383 בניסיון להבטיח המשכיות.
הגנרל ההיספני קלטי, מגנוס מקסימוס, המוצב בפרובינקיה בריטניה, שהוכרז כאוגוסטוס בידי חייליו בשנת 383, מרד בגרטינוס בשעה שפלש לגאליה.
גרטינוס נמלט, אך נרצח בזמן מנוסתו.
בעקבות מותו של גרטינוס, היה על מקסימוס להתייחס לולנטיניוס השני, שהיה באותו הזמן בן 12, כאוגוסטוס הבכיר (הוותיק).
מקסימוס נכנס במהרה למשא ומתן עם ולנטיניוס השני ועם תאודוסיוס, בניסיון לזכות בהכרתם הרשמית, אך למרות ניסיונותיו משא ומתן זה לא נשא פרי.
בשנת 388 יצא תאודוסיוס למסע מלחמה מערבה והשיג ניצחון מכריע נגד צבאו של מקסימוס, שנתפס והוצא להורג.
בשנת 392 נרצח ולנטיניוס השני, וזמן קצר לאחר מכן מינה הגנרל הפרנקי ארבוקסט את פלביוס אאוגניוס כקיסר.
מכל מקום, הקיסר תאודוסיוס הראשון סירב להכיר באאוגניוס כקיסר ופלש לקיסרות הרומית המערבית, בשנת 394 נפגשו הצבאות על גדת הנהר פריגידוס שלמרגלות האלפים, הגורם לניצחון היה נטישת חלק מצבאו לשעבר של מקסימוס וחבירתו לצבאו של תאודוסיוס, בעקבות ניצחונו המכריע של תאודוסיוס התאבד ארבוגסט ועוד באותו היום הוצא גם אאוגניוס להורג.
וכך איחד תאודוסיוס שוב את הקיסרות הרומית לישות אחת תחת שלטונו.
תאודוסיוס הראשון היה הקיסר האחרון ששלט על הקיסרות כולה.
כקיסר הוא הפך את הדת הנוצרית לדת הרשמית בקיסרות.
לאחר מותו בשנת 395, הוא הוריש לשני בניו, האחים למחצה, הונוריוס וארקדיוס את הקיסרות שחולקה בפעם האחרונה.
במהלך המאה ה-5 המשיכו לשלוט בקיסרות הרומית שני קיסרים נפרדים שישבו על שני מוקדי כוח שונים, ועל אף שהרומאים המזרחיים החשיבו את עצמם כרומאים לכל דבר.
שני חלקי הקיסרות היו תרבותית, היסטורית, אף אם לא מדינית, מדינה אחת רק להלכה בלבד.
לאחר שנת 395, הקיסרים בקיסרות הרומית המערבית היו בדרך כלל שליטי בובה, בעוד השליטים האמיתיים היו אנשי צבא חזקים.
שנת 476 היא השנה המוסכמת באופן כללי על ההיסטוריונים כשנה בה חדלה הקיסרות הרומית המערבית מלהתקיים.
באותה שנה, סירב פלביוס אורסטס, אביו של הקיסר רומולוס אוגוסטולוס, וראש הצבא (מגיסטר מיליטום), להעניק אדמות להתיישבות לשכירי החרב הגרמאנים שהיו תחת שירותו על אדמת איטליה.
החלטה זו גרמה לחוסר שביעות רצון בקרב שכירי החרב שמרדו תחת הנהגתו של אודואקר והדיחו את הקיסר האחרון, רומולוס אוגוסטולוס.
אירוע זה נחשב באופן מסורתי כנפילתה של הקיסרות הרומית המערבית.
אודואקר כבש במהירות את שאר מחוזותיה של איטליה, ואז שלח את מחלצות הקיסר (בגדיו הרשמיים) לשליט הקיסרות הרומית המזרחית, זנון.
זמן לא רב אחר כך הגיעו אל זנון שתי משלחות, האחת מאודואקר, שביקש כי שליטתו על איטליה תוכר באופן רשמי בידי הקיסרות המזרחית, ובמקרה כזה הוא יכיר בעליונות של זנון עליו.
המשלחת השנייה הייתה מיוליוס נפוס הקיסר ששלט לפני רומולוס אוגוסטולוס, שביקש את תמיכתו של זנון בתפיסת כס השלטון מחדש.
זנון נענה לבקשתו של אודואקר, עם מותו של יוליוס נפוס בשנת 480, תבע זנון את הפרובינקיה של דלמטיה לקיסרות המזרחית.
אודואקר סירב להכיר בכך ותקף את דלמטיה, המלחמה שנבעה מכך הסתיימה עם כיבושה של איטליה בידי תיאודריך הגדול מלכם של האוסטרוגותים.
בהדרגה איבדה קיסרות את השפעת הרומניזציה שלה והפכה יותר גרמנית באופייה: על אף שהקיסרות התכופפה תחת מטר בלתי פוסק של התקפות מצד הוויזיגותים, ההפיכה שהדיחה את הקיסר האחרון רומולוס אוגוסטולוס בוצעה על ידי חיילים ששרתו בצבא הקיסרות ולא על ידי חיילים זרים.
מהכרה זו ויתר אודואקר על התואר קיסר והכריז על עצמו כ"מלך איטליה" במקום, הקיסרות יכולה הייתה להמשיך, אם כי רק בשם.
זהותה, בכל אופן, לא הייתה רומית יותר, היא אוכלסה בצורה גוברת והולכת בידי גרמאנים שאף הגיעו לעמדות הכוח הבכירות ביותר זמן רב לפני שנת 476.
במאה ה-5 היה העם הרומאי נטול מערכיו הצבאיים, שהביאו את הקיסרות אל ימיה הגדולים, ואילו הצבא הרומי עצמו לא היה יותר מאשר תוספת לפדרציה של חיילים בני עמים שונים כמו: הגותים, ההונים, הפרנקים ואחרים שלחמו למענם.
תאוריות רבות נוצרו כדי להסביר את נפילתה של הקיסרות הרומית, ותאריכים רבים ניתנו למועד נפילתה, החל מתחילת התדרדרותה במאה ה-3 ועד לנפילתה של קונסטנטינופול בידי הטורקים העות'מאניים בשנת 1453.
צבאית, מכל מקום, הקיסרות המערבית נפלה לבסוף לאחר סדרה ארוכה של פלישות מצידם של השבטים הגרמאנים.
ליבה של הקיסרות, אשר באיטליה, נתפס על ידי חיילים גרמאנים שמרדו.
האותנטיות ההיסטורית והתאריך המדויק לנפילת הקיסרות אינם ודאיים, וישנם היסטוריונים שאינם מחשיבים את נפילת הקיסרות דווקא למועד זה (הדחתו של רומולוס אוגוסטולוס).
חילוקי הדעות נמשכים מכיוון שתהליך התמוטטותה של הקיסרות היה ארוך והדרגתי ולא מאורע יחיד.
בשעה שכיבושה מחדש של דרום ספרד לא האריך ימים והיה ארעי בלבד, כיבושה מחדש של צפון אפריקה שירת את הקיסרות הביזנטית למשך עוד מאה שנה, חלקים מאיטליה לעוד 500 שנה ואילו חלקים מאיליריה אף לתקופה ארוכה מזה.
מבין התאריכים הרבים המקובלים לסיומה של המדינה הרומית הקלאסית שנת 610 הוא המאוחר שבהם.
וזאת כאשר בוצעו רפורמות נרחבות על ידי הקיסר הרקליוס, ששינו לתמיד את פני הקיסרות.
השפה היוונית אומצה מחדש כשפת השלטון ומשקלה של השפה הלטינית הלך ודעך.
ביזתה של קונסטנטינופול במסע הצלב הרביעי בשנת 1204 מתוארכת, לפעמים, כתאריך סופה של הקיסרות הרומית המזרחית: חורבנה של קונסטנטינופול ושל רוב אוצרותיה העתיקים, חוסר המשכיות מוחלט של המנהיגות, חלוקתן של אדמותיה למדינות יריבות, ו"קיסר" שנשלט על ידי הקתולים בקונסטנטינופול עצמה הייתה מכה ממנה לעולם לא התאוששה הקיסרות במלואה.
למרות זאת, המשיכו הביזנטים לכנות את עצמם כרומאים עד לנפילתה של הקיסרות בפני הטורקים העות'מאנים בשנת 1453. באותה השנה חלקה המזרחי של הקיסרות הרומית חדל להתקיים בצורה מוחלטת.
אף על פי שמהמט השני שכבש את קונסטנטינופול, הכריז על עצמו כקיסר הקיסרות הרומית (Caesar of Rome / Kayser-i Rum) בשנת 1453. קונסטנטינוס האחד עשר נחשב, בדרך כלל, כקיסר הרומאי האחרון.
בימי העבר של הרפובליקה הוענקו באופן מסורתי משרות המושל בפרובינקיות לבני מעמד הסנאטורים.
הרפורמה שביצע אוגוסטוס שינתה מדיניות זו.
כאמור, עם יסוד משטר הפרינקפס של אוגוסטוס ותחילתו של עידן הקיסרות הרומית, ריכז אוגוסטוס בידיו את הסמכות למנות נציבים לחלק מהפרובינקיות.
הלכה למעשה, הפרובינקיות החשובות מבחינה אסטרטגית, אלו ששכנו בגבולות הקיסרות ובהן חנו מספר רב של לגיונות, בפרובינקיות אלה לקיסר הייתה סמכות ניהולית וצבאית עליונה, דרך נציב אותו מינה ושימש כנציגו.
פרובינקיות אחרות שהיו חשובות מבחינה כלכלית, כמו מצרים שנחשבה לסל הלחם של הקיסרות, שאספקת החיטה ממנה האכילה את ההמונים ברומא.
פרובינקיה זו הייתה מיוחדת מעמדה בתקופת הקיסרות ונחשבה לרכושו הפרטי של אוגוסטוס ולאחריו של יורשיו, נציבה של מצרים מונה ממעמד הפרשים ומחשש למרידה אף נאסר על הסנאטורים לבקר בפרובינקיה זו.
המדיניות הישנה והמסורתית נשארה ברובה ללא שינוי בפרובינקיות הסנאטוריות.
עקב מיקומן, הרחק מגבולות הקיסרות, והעובדה כי הן היו תחת ריבונות ושליטה רומית מזה זמן רב, פרובינקיות אלה היו ברובן שלוות ויציבות.
רק לגיון בודד היה מוצב בפרובינקיות הסנאטוריות, הלגיון השלישי אוגוסטה, שהיה מוצב בפרובינקיה הסנאטורית אפריקה.
מעמד הפרובינקיה יכול היה נתון לשינוי, הוא יכול היה להשתנות מפרובינקיה סנאטורית לפרובינקיה קיסרית וההפך.
דבר זה התרחש מספר פעמים בזמן שלטונו של אוגוסטוס.
מגמה נוספת הייתה יצירתן של פרובינקיות חדשות, בעיקר על ידי חלוקתן של פרובינקיות ישנות, או על ידי הרחבת גבולותיה של הקיסרות.
בראש המדינה עמד הקיסר שסמכותו (אימפריום) נבעו, לפחות תאורטית, מתוקף סמכויותיו הטריבוניות והפרוקונסוליות.
בתאוריה, הסמכויות הטריבוניאניות (שהיו דומות לאלה של טריבון הפלבס בתקופתה של הרפובליקה) הפכו את האיש ואת משרדו למקודשים, והעניקו לו שליטה על ממשלתה האזרחית של רומא, כולל גם את הסמכות לשלוט בסנאט.
באופן מעשי, התמיכה העיקרית עליה ביסס הקיסר את כוחו ואת סמכותו הייתה הצבא.
מאחר שאת משכורתם קיבלו מאוצר הקיסרות, נשבעו הליגיונרים שבועה נאמנות צבאית שנתית אליו, שבועה זו נקראה סקרמנטום.
בעלי התפקידים מתקופת הרפובליקה נותרו, אך סמכויותיהם קוצצו מאוד.
כך אף על פי שאספות העם המשיכו להתקיים גם לאחר היווסדה של הקיסרות, כל סמכויותיהן הועברו אל חיקו של הסנאט הרומי וכך צווי הסנאט הפכו למלוא כוחו של החוק.
בתאוריה, היוו הסנאט והקיסר שני ענפים שווים של הממשל, אך בפועל סמכותו של הסנאט הייתה זניחה ובעיקרה היוותה כלי דרכו היסווה הקיסר את כוחו האוטוקרטי במעטה של רפובליקה.
הסנאט זכה ליוקרה ולהערכה, אך למרות זאת, שימש לרוב מוסד זה כחותמת גומי מהוללת שהופשטה מרוב כוחה, והייתה נתונה בעיקר לחסדיהם של הקיסרים.
בשנים האחרונות, שאלות הקשורות לאוכלוסייה בעת העתיקה החלו לקבל תשומת לב גוברת והולכת על ידי מומחים לנושא ועתה ההערכות סביב גודלה של האוכלוסייה בשיאה נעות סביב 60–70 מיליון (בהערכה הנמוכה) ועד למעל 100 מיליון נפש (בהערכה גבוהה).
גם אם דבקים באומדן המסורתי יותר של 55 מיליון נפש, הקיסרות הרומית כוננה את הישות המדינית המערבית המאוכלסת ביותר עד לאמצע המאה ה-19 וכמות אוכלוסייתה הייתה שווה לזו של שושלת האן, בת תקופתה, אשר שלטה בסין.
הקיסרות הרומית ירשה את המעמדות הישנים שהיו מקובלים ברומא העתיקה עוד בתקופת הרפובליקה.
המעמדות נחלקו לפי עושרם כאשר הפטריקים, סנטורים, פרשים ופלבאים עשירים היוו את מעמד הנוביליטאס והיו בעלי סטטוס חברתי-כלכלי גבוה.
קבוצות אוכלוסייה אלה קיבלו את התפקידים החשובים ביותר בניהול המדינה.
מעמדות אחרים שכללו את הסוחרים הזעירים, חקלאים קטנים, פלבאים עניים וכיוצא באלה קבוצות חלשות מבחינה כלכלית.
נשים היו מופלות לרעה בכל הנוגע למעמדן החוקי.
הן זכו לחינוך בסיסי בלבד ונהוג היה לחתן אותן לפי בחירת אבי המשפחה.
הקלה מסוימת חלה במאה הראשונה, אך בכללו של דבר נותר מעמדן נמוך.
באימפריה הרומית היו עבדים רבים שהיו בתחתית הסולם החברתי.
ניתן היה למכור אותם, להעביר, להעניש ואף לרצוח.
עבדים אחדים השתתפו בקרבות במה בתור גלדיאטורים.
עם זאת, העבדים היו יכולים לקנות את חירותם (אם בעליהם הרשה להם לעבוד מחוץ למשק ביתו) או לקבל חירות מבעליהם החוקיים עבדים משוחררים אלה זכו למעמד מיוחד בחברה הרומית שהיה גבוה יותר מזה של העבדים, אך נפל מאלה שנולדו חופשיים.
עם התרחבותה של הקיסרות, החלה הקיסרות להכיל קבוצות תרבותיות שונות של תושבים, מספרם של פולחני האלים הלך ועלה באופן תמידי עם כיבושם של מחוזות נוספים והוא היה נסבל ומקובל על ידי שליטי הקיסרות.
הממשל הקיסרי, והרומאים בכלל, נטו להיות סובלניים כלפי דתות זרות ופולחנים שונים, כל עוד מאמיניהם לא גרמו לבעיות.
דבר זה התקבל בנקל על ידי אמונות אחרות משל הרומאים מאחר שהפולחן הדתי הרומאי כמו גם טקסי הדת, הותאמו לעיתים קרובות כדי שיתאימו לזהות המקומית ולתרבותה.
אדם יכול היה להשתתף גם בטקסי הדת המוקדשים לאלים הרומיים, וכך להציג את זהותו הרומית, אך גם להשתתף בטקסים המוקדשים לאמונה האישית שלו וכך להמשיך ולשמור על חלק מזהותו האישית.
לעומת זאת בתקופות מסוימות דתות מסוימות נרדפו, הידועה ביותר באלו הייתה רדיפתם של הנוצרים, כפי שמציין ההיסטוריון אדוארד גיבון.
לעומת זאת, רוב הרשומות ההיסטוריות המציינות את רדיפת הנוצרים מגיעות מהכנסייה הנוצרית עצמה, שנטתה להעצים את תאורי הרדיפות מהן סבלו הנוצרים בתחילת דרכה של הנצרות.
המקורות הלא נוצריים לעומת זאת רק מאזכרים את הרדיפות אך לא נותנים להם חשיבות יוצאת דופן לעומת רדיפות שאירעו לדתות אחרות.
הדת הרומית התחלקה לשניים, פולחן ביתי של אלים ורוחות קדושות (Spirits) ששמרו על אנשים, משפחות, משקי הבית, אב הבית היה זה שהנהיג את טקסי הפולחן לכבודם, הטקסים נערכו בדרך כלל בבוקר מול המזבח הביתי, כאשר אשתו וילדיו מסייעים במלאכה.
מבין אלי הבית ניתן לציין את יאנוס ווסטה.
בחלקה השני של הדת הרומית ניצבו האלים הציבוריים, שהפולחן אליהם היה דומה לפולחן הביתי, אם כי בקנה מידה גדול ומפואר הרבה יותר, לאלים אלה הוקמו מקדשים ציבוריים, קוימו לכבודם פסטיבלים וחגיגות.
את הפולחן ערכו כוהנים מיוחדים שנבחרו לכל תקופת חייהם (עם מעט יוצאים מהכלל) והם נבחרו בדרך כלל מקרב פוליטיקאים בכירים.
הקיסר עמד בראש הדת במדינה, אך את ענייני הדת ניהלו ארבעה מסדרים עיקריים: פונטיפקס מקסימוס (תואר אותו נשא הקיסר), רקס סקרורום, הבתולות הוסטליות, והפלאמינס.
המטרה העיקרית של הפולחן הרומי היה לזכות בברכתם של האלים לשגשוג, ביטחון ושפע.
הקיסרים השונים הבינו את החשיבות לפולחן מרכזי לאזרחי רומא וניצלו זאת לתועלתם.
אוגוסטוס היה זה שמינה את עצמו לכוהן הראשי, פונטיפקס מקסימוס, וניצל את הופעתו של כוכב השביט היילי, ב-10 באוקטובר 12 לפנה"ס, כדי לטעון כי הוא היה בנו של אל (יוליוס קיסר).
שלא כמו ברוב הדתות בימינו, האלים הרומיים לא דרשו התנהגות מוסרית גבוהה.
אישור וקבלת הפולחן על ידי האלים לא הותנתה בהתנהגותו האישית של המאמין, אלא בעריכת טקסי פולחן קבועים לכל אל.
כל אחד או אחת מהאלים נזקק לדמות בדרך כלל פסל או תבליט אבן או בברונזה ולמקדש או מזבח בו יכלו המתפללים להקריב קורבנות.
לעמים שרומא כבשה הייתה השפעה רבה על הדת הרומית, האלים היוונים אומצו כמעט במלואם (אם כי בשם שונה) וכך גם מעמים אחרים מאסיה ומאפריקה.
בין האלים אותם ניתן לציין: יופיטר, ונוס, נפטון, אפולו, מרס, דיאנה ורבים אחרים, כשם שסביב אלי יוון העתיקים נרקמה המיתולוגיה היוונית, כך היה גם סביב אלי רומא נרקמה המיתולוגיה הרומית.
בניסיון להגביר את הנאמנות, נקראו תושבי הקיסרות להשתתף בפולחן הקיסר בו הוקירו את הקיסרים (בדרך כלל כאלה שנפטרו) כחצאי אלים.
קיסרים מעטים טענו כי הם אלים בתקופת חייהם, למעט כמה יוצאי דופן קיסרים אלה נחשבו ברובם למטורפים (לדוגמה: קליגולה).
מעשים אלה בימיה הראשונים של הקיסרות יכלו לסכן את מה שכינה אוגוסטוס כ"רפובליקה שהושבה על כנה" והיו בבירור בעלי מאפיינים מזרחיים.
לדוגמה: היה זה ניסיונו של אלכסנדר הגדול להפוך את עצמו לאל (כדוגמתם של מלכי ממלכת פרס האחמנית אותה הוא כבש) שגרם לחייליו לפנות נגדו.
כיוון שפולחן זה שימש כאחת מדרכיו של הקיסר לשלוט בנתיניו, הוא היה שימושי יותר בתקופה מאוחרת בה הייתה הקיסרות כאוטית, כאשר הקיסרים היו לעיתים קרובות נוצריים וסירבו להשתתף בפולחן.
חשיבותו של הפולחן הקיסרי עלתה בהדרגה, והגיע לשיאה במשבר של המאה ה-3. בחלקה המזרחי של הקיסרות הפך הפולחן הקיסרי לפופולרי במיוחד.
וככזה הוא היה הגורמים החשובים לרומניזציה של אזורים אלה.
היסודות המרכזיים של מכלול הפולחן היו ליד המקדש: תיאטרון או אמפיתיאטרון למופעי גלדיאטורים או משחקים אחרים ובית מרחץ.
לעיתים, פולחן הקיסר התווסף לפולחן שנערך במקדש קיים או נחוג באולם מיוחד בבית המרחץ.
הרצינות בה נלקחה אמונה זו אינה ברורה.
חלק מהרומאים לעגו לרעיון כי הקיסר נחשב לאל חי, ואף לעגו להאלהה של קיסר לאחר מותו.
המחזאי והפילוסוף סנקה כתב את הסאטירה הידועה היחידה שלו, שעסקה בהכתרתו לאל של הקיסר קלאודיוס, ובה הקיסר המגושם והמגמגם אינו נהפך לאל לאחר מותו אלא לדלעת.
למעשה, הסרקזם המריר בכל הקשור לקלאודיוס החל לתת אותותיו כבר בהלווייתו בשנת 54.
כיוון שבבסיס הדת הרומית לא הייתה ליבה שהפרידה אותה מדתות אחרות כמה אלים ופולחנים זרים הפכו לפופולריים בקרב הרומאים.
הסגידה לאלת האדמה סיביל היה המוקדם ביותר, לאחר שהגיעה לתודעת הרומאים בסביבות שנת 200 לפנה"ס, והיה זה אוגוסטוס שחידש את הפולחן במקדשה.
מאה שנים לאחר מכן, אימצו הרומאים את האלים המצריים איזיס ואוזיריס.
האלים בכחוס וסול אינוויקטוס שצורפו עם הרחבת הכיבושים במזרח זכו לחשיבות מרובה וכמוהם גם האל מיתראס (במקור מפרס) שזכה לפופולריות עצומה בקרב הצבא.
חלק מפולחנים אלה היו מסתוריים ונשמרו בסוד מפני אלה שמחוץ למעגל המאמינים.
במאה ה-1 לפנה"ס העניק יוליוס קיסר ליהודים חופש פולחן ברומא וזאת כגמול על העזרה שהגישו לו בעיר אלכסנדריה.
הדרואידים נתפסו במהותם כלא רומאים: צו אותו הוציא אוגוסטוס האוסר על אזרחים לעסוק בטקסי פולחן דרואידיים.
לפי פליניוס הזקן דווח כי תחת שלטונו של טיבריוס דוכאו הדרואידים יחד עם מגידי עתידות ורופאים – לפי צו של הסנאט.
ואילו קלאודיוס אסר כליל את טקסי הפולחן שלהם בשנת 54.
בעוד היהדות התקבלה באופן כללי, גם היא סבלה לעיתים מרדיפות, אך אלה היו בעיקר מקומיות.
עד למרד הגדול שפרץ ביהודה בשנת 66, היהודים קיבלו באופן כללי הגנה.
כדי לעקוף את החוקים הרומאיים האוסרים על קיומו של פולחן סודי וכדי לאפשר את חופש הפולחן שלהם, הכריז יוליוס קיסר כי בתי הכנסת הם מרכזי לימוד (מכללות).
טיבריוס אסר את קיומה של הדת היהודית ברומא אך היהודים במהרה חזרו אל מעמדם המוגן.
לפי יוסף בן מתתיהו, בהחלטת הסנאט, שחררו המושלים את "היהודים אזרחי רומא" מעבודת הצבא "מטעמי יראת שמים שלהם", ומפני "שאינם יכולים לשאת כלי זין ולהלוך בימי השבתות, ולא לספק לעצמם את המאכלים המקובלים להם לפי חוקי האבות והנהוגים אצלם".
הנצרות, במקורה התפלגות של הדת היהודית, הופיעה בפרובינקיה הרומית יהודה בתחילת המאה ה-1. הנצרות התפשטה בהדרגה אל מחוץ לגבולות יהודה, תחילה מבססת את עצמה באנטיוכיה ובאלכסנדריה, ובמשך הזמן בכל רחבי הקיסרות.
בשתי המאות הראשונות, ראו הרשויות הרומאיות את הנצרות ככת ביהדות ולא כדת משמעותית, סווטוניוס הזכיר אותם כבדרך אגב, "(בזמן שלטונו של נירון) עונש הוטל על הנוצרים, כת המתיימרת לאמונה חדשה ונכלולית", אך הוא אינו מסביר על מה נענשו הנוצרים.
טקיטוס כתב, כי לאחר השריפה הגדולה ברומא בשנת 64 ראתה חלק מהאוכלוסייה את נירון כאשם וכדי להדוף את האשמות אלה, הוא הפנה את האשמות כלפי הנוצרים.
המלחמה כנגד היהודים בתקופת שלטונו של נירון, מלחמה שגרמה לחוסר יציבות שהובילה בסופו של דבר למלחמת אזרחים הראשונה מאז ימיהם של יוליוס קיסר ומרקוס אנטוניוס, כמו גם התאבדותו של נירון.
סביר להניח כי שורה של התפתחויות אלה הביאה לרדיפות כנגד כת "יהודית" זו.
הרדיפות כנגד הנוצרים חזרו ונשנו ברחבי הקיסרות במשך שתי המאות הבאות.
לקנטיוס ואוסביוס מקיסריה תיעדו את הרדיפות הגדולות האחרונות אחר הנוצרים בימיו של הקיסר דיוקלטיאנוס בתחילתה של המאה ה-4, בדִרבונו של גלריוס.
אלה היו הרדיפות האכזריות ביותר של הנוצרים במשך כל ימי הקיסרות הרומית, אולם, לאחר דיוקלטיאנוס, העובדה כי הקיסרים היו לעיתים קרובות נוצרים בעצמם הפחיתה בצורה משמעותית את הרדיפות שעדיין נמשכו.
עם התקדמותה של המאה ה-4, התפשטה הנצרות באופן כה נרחב עד שהיא הפכה לנסבלת, לאחר מכן היא קודמה בידי הקיסר קונסטנטינוס, עד שהפכה לדת הרשמית של הקיסרות בימיו של הקיסר תאודוסיוס הראשון.
במאה ה-5 הפכה הנצרות לדת הדומיננטית ברחבי הקיסרות, משנה את זהותה של הקיסרות באופן נרחב, גם כאשר קרסו הפרובינקיות המערביות.
תהליך זה הוביל לרדיפות נגד דתות מרובות אלים (דתות פוליתאיסטיות) שקודם לכן אפיינו את רובה של הקיסרות.
לפני התפשטות הקיסרות השפה המדוברת בה הייתה לטינית, וזו הפכה לשפתה הרשמית של הקיסרות.
בתקופתה של הקיסרות התפתחה הלטינית לשתי שפות: השפה ה"גבוהה" – לטינית קלאסית והשפה ה"נמוכה" – לטינית וולגארית ("עממית").
בעוד שהשפה הלטינית הקלאסית נשארה באופן יחסי יציבה, גם לאורך ימי הביניים, הלטינית הוולגארית, כמו כל שפה מדוברת, התגמשה והתפתחה.
הלטינית הוולגארית הפכה ללינגואה פרנקה (שפה שאינה שפת אם) בפרובינקיות המערביות, ומאוחר יותר התפתחה לשפות הרומאניות המודרניות: איטלקית, צרפתית, פורטוגזית, ספרדית, רומנית, וכדומה.
יוונית ולטינית קלאסית נחשבו לשפת הספרות, הלמידה, והחינוך.
על אף שהלטינית נותרה השפה הרשמית והמדוברת ביותר עד לנפילת הקיסרות הרומית המערבית וכמה מאות שנים אחר כך במזרח, השפה יוונית הייתה השפה הספרותית ולעיתים אף ללינגואה פרנקה.
למעט קרתגו לא ניסו הרומאים באופן כללי לדחוק את רגלי התרבות המקומית ואת שפתה.
לזכותם של הרומאים ניתן לזקוף כי כמעט תמיד השאירו את המנהגים המקומיים על כנם ורק באופן הדרגתי העשירו אותם במנהגים בסגנון רומאי.
יחד עם יוונית, שפות רבות אחרות של שבטים שונים, נשארו בשימוש אך דבר זה כמעט ולא בא לידי ביטוי בכתב.
השפה היוונית התפשטה בערים רבות במזרח, וככזו, הרומאים היו שבעי רצון להשאירה כשפה האדמיניסטרטיבית באותם המקומות מבלי להחליפה וכך לפגום את היעילות הבירוקרטית.
לפיכך, שני מזכירים שירתו בחצר הקיסרות, אחד אחראי על התכתובות בלטינית ואילו השני אחראי על התכתובות ביוונית לפרובינקיות המזרח.
כך, שבפרובינקיות המזרחיות, כמו בכל הפרובינקיות, השפה המקורית השתמרה.
יתרה מזו, תהליך ההתיוונות התגבר במהלך התקופה הרומית, מכיוון שהרומאים המשיכו והנציחו את התרבות ההלניסטית, אך אליה הוסיפו קישוטים ועיטורים מהשיפורים הרומיים.
התמשכות ההתפשטות ההלניסטית (ומכאן גם השפה) התאפשרה ברובה בסיוע התשתיות (שבאו לידי ביטוי בבידור, רפואה, מערכת החינוך, רשת דרכים מפותחת, וכד,) שהונחו על ידי הרומאים, והסובלנות אותה גילו כלפי תרבויות אחרות והכללתן.
מאפיינים אלה הבדילו אותם מטבעם המתבדל של היוונים שקדמו להם.
מאז סיפוחה של יוון בשנת 146 לפנה"ס, קיבלה השפה היוונית מקום ייחודי בעולם הרומי, והיא חבה זאת בתחילה למספרם הגדול של העבדים היווניים במשקי הבית הרומיים.
ברומא עצמה היוונית הפכה לשפתם השנייה של האליטה המלומדת.
היא הפכה לשפה השכיחה בימיה הראשונים של הכנסייה (כיוון שמרכזיה הגדולים של הכנסייה הנוצרית בתקופתה המוקדמת היו בפרובינקיות המזרחיות), ולשפתה של האמנות והמלומדים.
מכל מקום, עקב נוכחותן של שפות מדוברות נפוצות אחרות במזרח המאוכלס בצפיפות, שפות כמו: קופטית, סורית, ארמנית ופיניקית (האחרונה הייתה בעלת תפוצה רחבה גם בצפון אפריקה), השפה היוונית מעולם לא זכתה לאחיזה חזקה מעבר לאסיה הקטנה (על אף כמה מובלעות עירוניות באזורים אחרים), כמו שבסופו של דבר עשתה הלטינית במערב.
דבר זה ניכר חלקית בהיקף השימוש בשפות הנגזרות בימינו.
כמו הלטינית, השפה המדוברת צברה דיגלוסיה מהשפה הספרותית הכתובה, הניב של השפה היוונית, יוונית אטית, התקיים לצידה של השפה המדוברת, יוונית קוינה שהתפתחה אל ימי הביניים או יוונית ביזנטית (Romaic – יוונית מודרנית).
במאה ה-4 לספירה, איבדה היוונית את הדומיננטיות שהייתה לה בכנסייה, במדעים ובאמנות, לטובתה של הלטינית, שינוי זה בהיקף תפוצתה של הלטינית נבע מגדילתן והתבססותן של הפרובינקיות המערביות (דבר שהשתקף, לדוגמה בפרסומו של הוולגטה בתחילתה של המאה ה-5, התנ"ך הלטיני המוסכם הראשון; לפניו רק התרגומים ליוונית היו מקובלים).
עם התמוטטותה של הקיסרות הרומית המערבית, ירד גם מספרם של האנשים הדוברים גם לטינית וגם יוונית, דבר שתרם רבות לפילוג בכנסייה הנוצרית בין הכנסייה האורתודוקסית המזרחית לכנסייה הקתולית המערבית ואף לפילוג התרבותי באירופה.
חשובות ככל שהיו שתי שפות אלה, היום צאצאיה של השפה הלטינית מדוברים באופן נרחב בחלקים רבים של העולם, בעוד שהניבים היווניים מוגבלים בעיקר ליוון, קפריסין ומובלעות בטורקיה ובדרומה של איטליה.
ניתן לזקוף זאת, עד לרמה מסוימת, לכך שהפרובינקיות המערביות נפלו לידיהם של שבטים ברבריים שהתנצרו על ברכי הלטינית, בשעה שהפרובינקיות המזרחיות נפלו לידיהם של ערבים מוסלמים וטורקים שהושפעו הרבה פחות מהתרבות היוונית.
המשמר הפרטוריאני נוצר בידי הקיסר אוגוסטוס כדי לעזור ולמנוע ממתנקשים להגיע אל הקיסר ולרוצחו כשם שנעשה עם יוליוס קיסר, שנרצח בידי ברוטוס ורעיו.
המשמר חולק ל-9 קוהורטות (גדודים) של 500 חיילים, ומאוחר יותר הרחיבם אוגוסטוס ל-1,000. בתיאום עם מדיניות הגנרלים, כדי למנוע את הופעתה של הרודנות, הציב אוגוסטוס רק שלוש קוהורטות בתחומי העיר רומא הבירה ופיזר את השאר בערי איטליה הסמוכות.
עוד לפני שנת 2 לפנה"ס כל קוהורטה הונהגה בידי טריבון ממעמד הפרשים.
תפקידו העיקרי של המשמר הפרטוריאני היה לשמש כשומרי ראשו של הקיסר ולשמש כמשטרת העיר.
אך כאשר עלה הצורך בכך הם נשלחו גם לשדה המערכה.
חיילי המשמר קיבלו שכר גבוה בהרבה מאשר מקביליהם מלגיונות הסדירים, כמו כן שירתו חיילי המשמר הפרטוריאני תקופת זמן של 16 שנה וזאת בניגוד לחיילי הצבא שנאלצו לשרת לתקופה של עד 25 שנה.
טיבריוס תחת האמתלה של החדרת משמעת קפדנית יותר לחיילי המשמר, כינס אותם במחנה פרטוריאני גדול, הקסטה פרטוריה (Castra Praetoria).
מחנה זה המבוצר בכבדות הוקם בשנת 23 בפרבריה המזרחיים של העיר רומא על ידי מפקדם הידוע לשמצה סיאנוס.
במהרה הפך המשמר הפרטוריאני לגוף רב העוצמה ביותר בקיסרות והחל להיפטר ולרומם קיסרים לפי צרכיו.
לאחר שחיילי המשמר רצחו את הקיסר קליגולה, המשיך המשמר לשחק תפקיד משמעותי במינויו של הקיסר הבא, קלאודיוס, שהיה הראשון שרכש את תמיכתם של החיילים בכסף.
בשנת 193 הגיע הדבר לידי שיא כאשר המשמר הפרטוריאני העמיד את כס הקיסרות למכירה לכל המרבה במחיר, עד שבסופו של דבר עלה ספטימיוס סוורוס לשלטון ופירק את המשמר והחל לבנותו מחדש מהלגיון הפאנוני.
בשנת 284 צמצם דיוקלטיאנוס את סמכויותיו של המשמר ובשנת 312, לאחר קרב גשר מילביאן, פירק קונסטנטינוס את המשמר והחריב את מפקדותיו, ואת חייליו פיזר בין הלגיונות השונים ברחבי הקיסרות.
עם תום מלחמת האזרחים, פנה הקיסר אוגוסטוס לארגון מחדש של הצבא.
אוגוסטוס הפחית את כמות הלגיונות – שמספרם העצום הגיע ל-60 – ל-28 לגיונות, כמות אותה ניתן היה לנהל ולשלוט בה בקלות רבה יותר ואף תאמה את האפשרויות הכספיות של הקיסרות.
כמה לגיונות, בעיקר כאלה אשר נאמנותם הוטלה בספק, פורקו.
לגיונות אחרים מוזגו, עובדה העולה מהתואר שניתן להם – "ג'מינה" (Gemina) – תאומים.
בשנת 9 לספירה, הושמדו שלושה לגיונות שלמים בידי שבטים גרמאניים בקרב יער טויטובורג.
אסון זה הפחית את מספר הלגיונות ל-25. מספר הלגיונות הכולל יוגדל במהלך 300 השנים הבאות, אך תמיד יישאר סביב 30.
חילות העזר (לטינית: Auxilia) לא זכו לפרסום כמו הליגיונרים, אך חשיבותם הייתה רבה.
בניגוד ללגיונות ששירות בהם חייב אזרחות רומאית, בחילות העזר קיבלו אליהם חיילים מבנות בריתה של רומא שלא היו בעלי אזרחות.
החילות אורגנו בסדר גודל של קוהורטה, וקיבלו שכר קטן יותר מאשר הליגיונרים, ולאחר 25 שנות שירות הוענקה להם אזרחות רומית שכללה גם את בניהם.
חילות העזר היו מוצבים תחילה בפרובינקיות מהם גויסו וסדר הגודל שלהם היה שווה לזה של הלגיונות המוצבים בפרובינקיה.
אולם, לאחר המרד הבטוואני החליט הקיסר אספסיאנוס שחילות העזר ישלחו לשירות מחוץ למולדתם, וזאת כדי למנוע אפשרות נוספת של מרד.
כתוצאה מכך איבדו חילות העזר את המאפיינים האתניים שלהם.
כיוון שבאותה התקופה היו כ-25 לגיונות שכל אחד מהם הכיל בסביבות ה-5,000 לגיונרים, מנו כוחות העזר כ-125,000 לוחמים, שחולקו ל-125 גדודים.
תפקידו של הצי הרומי לא הסתכם רק בסיוע בהובלת הלגיונות לאזורי משבר או בהגשת אספקה, אלא הוא גם סייע בהגנת גבולות הקיסרות בנהרות הריין והדנובה.
תפקיד נוסף היה מתן הגנה לקווי המסחר הימיים כנגד האיום שהציבו הפיראטים על קווים אלה.
כתוצאה מכך סייר הצי בכל רחבי הים התיכון, חלקים מצפון האוקיינוס האטלנטי לחופי הפרובינקיות בהספניה, גאליה, בריטניה וגרמניה התחתית, כמו כן שמר הצי על נוכחות בים השחור.
למרות כל האמור שירות בצבא היבשה נחשב ליוקרתי יותר ובכיר יותר.
לצי הרומאי היו ספינות משלושה סוגים: הקווינקוורמה הטרירמה והבירם.
הממשל הקיסרי, ככל הממשלים, התעניין בהנפקה ובשליטה על הפצת המטבע.
הטבעת המטבעות הייתה מעשה פוליטי: דמותו של הקיסר השולט הופיעה על רוב ההנפקות, והמטבעות שימשו כאמצעי להפצת דמותו בכל רחבי הקיסרות, כמו כן הופיעו על המטבעות דמויות של קודמיו בתפקיד, נשות הקיסרים, חברי משפחה אחרים, ושל יורשים פוטנציאלים.
על ידי הפצת המטבעות עם דמותו של היורש הלגיטימיות שלו והמשכיות המשטר הוצהרה וחוזקה.
הודעות מדיניות ותעמולה קיסרית כמו הכרזה על ניצחונות והכרה של נאמנות הופיעו גם כן על כמה הטבעות.
חוקית, רק לקיסר ולסנאט הייתה הסמכות להטביע מטבעות בתוך גבולות הקיסרות.
אך זו של הסנאט הייתה בעיקרה על הנייר בלבד.
באופן כללי, הממשל הקיסרי הפיץ מטבעות מזהב וכסף, בעוד הסנאט הפיץ מטבעות מנחושת שסומנו במקרא "SC", קיצור של "סנאטוס קונסולטו", "בצו הסנאט".
למרות זאת, מטבעות מנחושת יכלו להטבע גם ללא צו זה.
לכמה ערים יווניות היה אישור להטביע מטבעות מנחושת וכמה סוגים של מטבעות מכסף, הידועים היום כאימפריאל יווני (או בשמות אחרים כקולוניאל רומי או פרוביציונאל רומי).
המטבעות הקיסריות היו תחת ניהולו של העוזר הכלכלי הראשי, והמטבעות אזוריות (בפרובינקיות) היו תחת ניהולו של הנציב בפרובינקיה.
המטבעות הסנאטוריות נוהלו על ידי נציגים של אוצר הסנאט.
ארבעה סוגי מטבעות הונפקו ברחבי הקיסרות: אאוריוס (זהב), דנאריוס (כסף), ססטרטיוס (ארד) דופונדיוס (נחושת).
המסחר הרומי היה המנוע אשר הניע את גלגלי הכלכלה בשלהי הרפובליקה הרומית ובתחילתה של הקיסרות.
סגנונות ומגמות בהיסטוריוגרפיה ובתרבות הפופולרית נטו להזניח את יסודות הכלכלה של הקיסרות, לטובת מחקרים אחרים כגון: הלינגואה פרנקה הלטינית ומעשי הגבורה של הלגיונות הרומיים.
השפה והליגיונות נתמכו בידי המסחר, בשעה שהם היו עמוד השדרה שלו.
הרומאים היו אנשי עסקים ואחת הסיבות העיקריות לאריכות ימי הקיסרות הייתה עקב יכולת הסחר הענפה שלהם.
בעוד שבתאוריה נאסר על חברי הסנאט ובני משפחותיהם, בני מעמד הפרשים היו מעורבים במסחר, על אף שמעמדם הגבוה הוביל להדגשה שהצבא היה משלוח היד העיקרי בו עסקו או לחלופין בפעילות ענפה בשעות הפנאי.
בני מעמד הפלבים ועבדים משוחררי היו בעלי חנויות ואיישו דוכנים בשווקים, בשעה שעבדים במספרים גדולים עסקו ברוב העבודה הקשה.
את החשבונאות המורכבת והמסובכת ביצעו הרומאים עם לוחות ספירה וחשבונייה.
החשבונייה, בה השתמשו בספרות רומיות, הייתה מותאמת במיוחד לספירת המטבעות, המשקלות והמידות הרומיות השונות.
בתקופה הרומית היו גידולי שדה וביות חיות מבוססים היטב במערבה של אירופה.
לא ניכר שינוי משמעותי בתחום עם עלייתה של הקיסרות הרומית, ולכן החוקרים נוטים להסתכל על תקופת הרפובליקה המאוחרת ותקופת הקיסרות כעל מקשה אחת.
התנובה החקלאית הייתה נמוכה בהשוואה לסטנדרטים של המאה ה-21, וכמעט מחצית מתנובת הגידולים שימשה לזריעה מחודשת.
שיטות עיבוד האדמה הרומיות היו דומות מאוד לאלה היווניות וטובי הסופרים והוגי הדעות הרומיים פרסמו כתבים הנוגעים לשיטות אלה כמו גם לחשיבותה של החקלאות, לא רק מבחינה מסחרית אלא אף מבחינה חברתית ומוסרית (מוסר עבודה).
ורגיליוס בכתבו ה"גאורגיקה" (עבודת האדמה) טען כי חיים כפריים פשוטים העניקו הילה של טוהר.
קיקרו החשיב את החקלאות למקצוע הטוב ביותר מקרב כלל המקצועות בהם עסקו הרומאים, הוא כתב: אך מכל משלוחי היד בהם הרווח מובטח, אין טוב יותר מאשר החקלאות, אין רווחי יותר, אין מענג יותר, אין יאה יותר לאדם החופשי...".
על אף שרומא הסתמכה על משאבים מהפרובינקיות הרבות שלה שהושגו על ידי כיבוש או מסעות מלחמה, רומאים אמידים עיבדו את אדמתה של איטליה לייצר מגוון של גידולים גם כן.
בעלות על אדמה הייתה גורם מרכזי שאבחן בין משפחות אריסטוקרטיות לבין משפחות פשוטי העם, וככל שרומאי היה בעלים של אדמה רבה יותר, כך עלתה חשיבותו בעיר עצמה.
לעיתים קרובות זכו חיילים, עם תום שירותם הצבאי, למענק בדמות שטח אדמה ממפקדם.
על אף שהחוואים הרומיים נשענו בכבדות על עבדים ככוח עבודה, נשכרו גם עבדים משוחררים ואף אזרחים כדי לפקח על העבדים ולהבטיח כי החווה תתנהל בצורה חלקה.
החיים בקיסרות הרומית נסובו סביב העיר רומא, ושבע הגבעות הידועות שבה.
בעיר היו תיאטראות רבים, אולמות התעמלות, מסבאות, בתי מרחץ ובתי בושת.
לאורך השטחים שהיו תחת שלטונה של רומא, האדריכלות הרומית התפרסה בין בתים צנועים ביותר ועד לווילות מפוארות בכפר, ובעיר הבירה עצמה, רומא, עד לבתים האלגנטיים בגבעת הפאלאטיום, משמה נגזרה המילה ארמון (palace), רובה המוחלט של האוכלוסייה התגוררה במרכז העיר, דחוסה בשיכוני דירות.
לרוב העיירות והערים הרומיות היו פורום ומקדשים, כמו גם בעיר רומא עצמה.
אמות מים נבנו כדי להביא מים למרכזי הערים, ויין ושמן יובאו מפרובינקיות רחוקות ואף מחוץ לגבולות הקיסרות.
בעלי האדמות התגוררו בדרך כלל בעיר ואילו אחוזותיהם נוהלו בידי מנהלי חווה.
כדי לעודד תוצר גבוה מהעובדים, בעלי אדמות רבים שחררו מספר גדול של עבדים.
בימיו של אוגוסטוס, עבדים יווניים מתורבתים ממשק הבית לימדו את הצעירים הרומאים (ולעיתים אף את הבנות).
פסלים יווניים עיטרו את נוף הגנים בעבודותיהם בגבעת הפאלאטיום ואת האחוזות.
היבטים רבים של התרבות הרומית לקוחים מהיוונים.
באדריכלות ובפיסול, ההבדלים בין דגמים היווניים לרומים נראים לעין.
התרומה העיקרית של הרומאים לאדריכלות הייתה הקשת והכיפה.
המרכז של המבנה החברתי הקדום הייתה המשפחה דבר שלא רק התבטא בקשרי דם אלא גם קשרים שנוצרו באופן חוקי הידועים כפאטריה פוטסטס (patria potestas – תרגום מלטינית: כוחו של האב).
ראש המשפחה היווה את הסמכות האבסולוטית היחידה; הוא היה השליט על אשתו, ילדיו, נשות ילדיו, אחייניו, עבדיו ועבדיו המשוחררים, משתמש בהם וברכושם כרצונו, הוא אף יכול היה להמיתם.
במקור, רק האריסטוקרטיית הפאטריקים נהנתה מהזכות להקים שבט משפחתי, או בתי אב (גנס), כיישויות חוקיות; מאוחר יותר, עם החלשותה של הקיסרות עקב מאבקים מדיניים ומלחמות, גויסו גם בני מעמדות אחרים.
וכך נוצרו בתי האב הראשונים ממעמד הפלאבים, מחקים את עמיתיהם הפאטריקים.
עבדות ועבדים היו חלק מהסדר החברתי; היו שוקי עבדים בהם יכלו הרומאים לקנות ולמכור עבדים.
עבדים רבים שוחררו בידי אדוניהם בעבור השירות אותו סיפקו; עבדים מסוימים חסכו כסף וקנו את חירותם.
באופן כללי רצח והטלת מום נאסרו על ידי חקיקה.
ההערכה היא כי יותר מ-25% מאוכלוסיית הקיסרות הייתה משועבדת.
פרופסור גרהארד רמפל מהאוניברסיטה ווסטרן ניו אינגלנד קולג' טוען כי בעיר רומא לבדה, היו כ-400,000 עבדים, בתקופת הקיסרות.
בעיר רומא נבנה שדה מרס שהיה סוג של שטח אימונים לחיילים הרומאים.
בשלב מאוחר יותר, הפך המתחם למסלולי מרוצים ואזור שעשועים.
במתחם, התכנס הנוער כדי להתאמן ולשחק, פעילויות שכללו: קפיצה, אגרוף, היאבקות, מרוצים, רכיבה, זריקה (כידון, דיסקוס וכדומה) ושחייה היו בין הפעילויות הגופניות המועדפות.
בנוסף לפעילויות אלה כללו אזורי הכפר גם פעילויות כגון: דייג וצייד.
משחקי לוח, ששוחקו בעיר רומא כללו בין היתר, המקבילה הרומית למשחק השחמט, המקבילה הרומית למשחק הדמקה, איקס מיקס דריקס ועוד.
היו פעילויות נוספות שהעסיקו את התושבים, כגון: מרוצי מרכבות, מחזות זמר והופעות תיאטרון.
האדריכלות הרומית אימצה אלמנטים מהאדריכלות היוונית החיצונית בסביבות המאה ה-12 לפנה"ס, למטרותיהם, ויצרה סגנון אדריכלי חדש.
שני סגנונות אלה נחשבים לעיתים לגוף אחד באדריכלות קלאסית.
כתוצאה מכך, לעיתים מונעת גישה זו את ההבנה והיכולת לשפוט מבנים רומיים לפי הסטנדרטים היווניים, בעיקר כאשר הם מסתמכים על חזות חיצונית בלבד.
ספיגתה של ההשפעה היוונית על האדריכלות הרומית, נגלית לעין בהיבטים הקרובים לאדריכלות.
לדוגמה: דבר זה בא לידי ביטוי במבוא ובטרקלין של הווילה הרומאיות כמרחב וכמקום לסעודה.
רכיבים חברתיים כגון עושר וצפיפות חברתית גבוהה בערים הביאו את הרומאים לגלות פתרונות אדריכליים חדשים משלהם.
לדוגמה: השימוש בקמרון ובקשת בנוסף לידע מבוסס בחומרי בנייה, איפשר לרומאים להשיג הצלחה חסרת תקדים בבניית מבנים ציבוריים מרשימים.
כדוגמה לכך ניתן להציג את: אמת המים של העיר רומא, מרחצאות דיוקלטיאנוס, מרחצאות קרקלה, בזיליקת קונסטנטינוס ואולי את המבנה הרומי המפורסם ביותר הקולוסיאום.
מבנים אלה הועתקו, בקנה מידה קטן יותר, בערים החשובות ביותר בכל רחבי האימפריה.
חלק מהמבנים שרדו כמעט בשלמותם עד ימינו אלה, כמו: חומת העיר לוגו שבפרובינקיית היספניה טארקוננסיס, שבצפונה של ספרד.
התעמולה הקיסרית דרשה כי מבנים אלה ירשימו את הצופים בהם וזאת בנוסף לשימושם הציבורי.
הרומאים לא הרגישו מוגבלים על ידי אקסיומת האסתטיקה היוונית לבדה כדי להשיג מטרה זו.
הפנתאון ברומא הוא דוגמה לכך, במיוחד בא הדבר לידי ביטוי במבנה המחודש שנבנה בתקופתו של הקיסר אדריאנוס, העומד בתפארתו עד ימינו ומהווה אב טיפוס למבנים מרשימים באדריכלות המזרחית.
הקיסר אדריאנוס הותיר את חותמו גם על הנוף בצפונה של בריטניה הגדולה כאשר בנה את חומת אדריאנוס שציינה את גבולה של הקיסרות.
לאחר כיבושים נוספים בסקוטלנד החליפה חומת אנטונינוס את חומת אדריאנוס.
מבנים רומיים טיפוסיים הם: מקדש רומי, בית מרחץ, אמפיתיאטרון, וילה רומית ואטריום (חצר פנימית בוילה), אמת מים, בזיליקה קירקוס (מסלול למרוצי סוסים) ורוטונדה.
על אף שבתחילה הפיסול הרומי העתיק רבות מהפיסול היווני, כשם שהיוונים העתיקו בתחילת דרכם מהפיסול המצרי המאוחר, הפך הפיסול הרומי, בסופו של דבר, לתבנית ברורה משל עצמו, המבליט יותר את הפרט.
פסלים רבים שרדו, על אף שחלק ניכר מהם נפגעו במרוצת הזמן.
מבין הממצאים ששרדו ישנם פסלים רבים של קיסרים.
אף על פי שהפסלים הרומאים העתיקו מעמיתיהם היוונים הם הדגישו את הפרט בשיעור גדול הרבה יותר, ופסלי ראש רבים של אנשים מפורסמים אך גם של אנונימיים שרדו.
מצבות של אזרחים עשירים מציגים לעיתים קרובות את דיוקנו של הנפטר שנחקק בתבליט, כמו גם הסרקופג הרומי שלעיתים עוטר בעושר.
בתקופתו של הקיסר אוגוסטוס הפך הפיסול לתעמולתי בעיקרו, הפסלים והאנדרטאות שנוצרו בתקופתו היו משובצים בסממנים שנועדו להציג את הקיסר בהתאם לסיטואציה.
קלסתרונו של אוגוסטוס עוצב כאידיאל ובנוסחה קבועה שנשמרה במשך כל זמן שלטונו.
העתקים של תאורי הקיסר נעשו בתפוצה גדולה ונשלחו אל כל רחבי הקיסרות.
מבין היצירות הידועות שנוצרו בתקופה זו ניתן לציין את: אוגוסטוס מפרימה פורטה, אוגוסטוס מוויה לביקנה וארה פקיס.
תקופת שלטונם של הקיסרים הפלאבים, מציינת שינוי בדמותה של החברה הרומית שהתבטא היטב בפסלים שנוצרו בזמנם, חזרה להאנשה בתיאור הדמויות.
בין היצירות הידועות שנוצרו בתקופתם ניתן לציין את: שער טיטוס.
הפיסול שלאחר תקופתם של הקיסרים הפלאבים מתאפיין ביחס מעורב כלפי האלים, בתחילת המאה ה-2 לספירה, בזמנו של הקרסר טראיאנוס, הומעטה חשיבות האלים בתיאורי הניצחון של הקיסר.
בין היצירות הידועות שנוצרו בתקופה זו ניתן לציין את: קשת קונסטנטינוס, אנטינואוס סילואנוס, עמוד טראיאנוס, עמוד אנטונינוס פיוס, שער ספטימיוס סוורוס ופסלו של מרקוס אורליוס.
סך כל הממצאים מוגבלים לתקופה של כ-200 שנה מתוך 900 שנה, לערך, של היסטוריה רומית, ולציורים דקורטיביים פרובינציאליים.
רובם של ציורי קיר אלה צוירו בטכניקת סקו, אך אחרים צוירו גם בטכניקת פרסקו שהייתה קיימת בתקופה הרומית.
קיימות ראיות בפסיפס כי חלק מהציורים הרומיים הם עיבודים ואף העתקים של ציורים יווניים קדומים יותר.
מכל מקום, מוסיפה לבלבול היא העובדה כי השמות הכתובים בהקדשות לציורים השונים, יכולים להיות של מהגרים יווניים מהתקופה הרומית, ולא ציורים שהועתקו מהתקופה היוונית הקדומה.
הציורים הרומיים מספקים מגוון נרחב של נושאים: בעלי חיים, טבע דומם, סצנות מחיי היום יום, דיוקנאות וכמה נושאים מיתולוגיים.
בתקופת הקיסרות המאוחרת, לאחר שנת 200, החלו להופיע נושאים נוצריים מוקדמים מעורבים יחד עם דימויים פגאניים שרדו על קירות הקטקומבות.
כלי חרס יוצרו בכמויות עצומות ברומא העתיקה, בעיקר למטרות תועלתיות.
את שרידיהם ניתן למצוא בכל רחבי הקיסרות לשעבר ואף בחלקים נרחבים הסמוכים לגבולותיה.
מונטה טסטאצ'יו הוא תל גדול בעיר קומא המורכב כמעט כולו משברי אמפורה ששימשה לאחסון נוזלים ומוצרים אחרים – ובמקרה זה סביר להניח כי בעיקר שימשו האמפורות לאחסון שמן זית מהיספניה שהגיע לעיר במרחק לא רב מהתל (ושימש כמרכיב העיקרי לתאורה, וזאת בנוסף לשימוש הרב שלו במטבח הרומי ובבתי המרחץ).
אין שקילות רומית לחפצי האומנות אותם יצרו היוונים, ורק ממצאים מעטים בלבד של חפצי אומנות שרדו, אך ישנה כמות רבה של חפצי שולחן מובחרים, וכמות רבה של חפצים קטנים, הקשורים לעיתים תכופות למנורות שמן או חפצים דומים, בעלי נושאים דתיים או ארוטיים.
מה שברור הוא כי מהממצאים הרבים שנמצאו שכלי חרס איכותיים היו בשימוש נרחב בשני המעמדות הראשיים שהרכיבו את החברה הרומית.
השימוש היקר יותר בחרס היה בתבליטים, בדרך כלל מעוצבים, וזאת במקום צבע או ציורים.
לעיתים קרובות הועתקו בתבליטים צורות, דקורציות, מעבודות מתכת יוקרתיות יותר.
בייחוד בחלקה המזרחי של הקיסרות, המשיכו מסורות מקומיות שהוכלאו עם סגנונות ואופנה רומית, ויחדיו יצרו גיוון חדש.
החל מהמאה ה-3 חלה ירידה באיכותם של כלי החרס הטהורים, שבחלקה ניתן לשייכה לתסיסה ולחוסר השקט המדיני והכלכלי, וגם מכיוון שכלי הזכוכית החלו להחליף כלי חרס ככלי שתייה (העשירים תמיד המשיכו להעדיף כלי כסף בכל מקרה).
כלי חרס למטבח, ששימשו את בני המעמדות הנמוכים והעניים, נקראו "כלים גסים", וסביר להניח כי יוצרו באופן מקומי.
לדוגמה היו כמה סוגים של כלים גסים בריטיים שיוצרו במשך תקופה ארוכה, בעוד שכלי חרס טהורים יוצרו למשך תקופה קצרה בקולצ'סטר, שאם לא כן יובאו, כמו גם כלים גסים, אפילו ממרחק רב כאיטליה
מתחילת דרכה הושפעה הספרות הרומית רבות מסופרים יוונים.
כמה מהיצירות המוקדמות ביותר ששרדו הן אפוסים היסטוריים המתארים את ההיסטוריה הצבאית המוקדמת של רומא.
עם התרחבותה של הרפובליקה, החלו יוצרים ליצור שירה, קומדיה, היסטוריה וטרגדיה.
בתקופת שלטונם של הקיסרים הראשונים החל מה שמכונה תור הזהב של הספרות ההיסטורית.
עבודות כמו "היסטוריות" מאת טקיטוס, "המלחמות הגאליות" מאת יוליוס קיסר ו"תולדות רומא" מאת טיטוס ליוויוס הצליחו לשרוד עד לתקופתנו.
במקרה של ליוויוס, חלק ניכר מהכתבים אבד ומה שנשאר בידינו מתאר תקופות זמן מוגדרות, יסודה של העיר רומא, המלחמה הפונית השנייה, והתוצאות שבאו לאחריה.
ורגיליוס סימל פסגה חדשה בשחרה האפית הרומית.
יצירתו אינאיס נוצרה לפי בקשתו של גאיוס קילניוס מאיקנס ומספרת את סיפור הימלטותו של אינאיס מטרויה והתיישבותו בעיר שתהפך ברבותה ימים לרומא.
לוקרטיוס ויצירתו המפורסמת "על טבע היקום", מנסה להסביר את המדע בפואמה אפית כמה מהתורות אותן הוא מציג ניראות מודרניות במידה ניכרת, אולם רעיונות אחרים, בעיקר התאוריה על האור, אינן מקובלות יותר.
יצירתו של אובידיוס, מטמורפוזות, נכתבו במשקל הכסמטר דאקטילי, שהיה אופייני לאותה התקופה, ומגוגללת רצף של קרוב למאתיים סיפורים מיתולוגיים, הנפתחים בבריאת העולם ועד לסיפור האלהתו של יוליוס קיסר.
הקו המשותף לכל הסיפורים והמקשר ביניהם הוא גלגולי הצורה שעוברות הדמויות בסיפורים.
באותה התקופה היה ידוע כי יצירתו של אובדיוס הייתה חסרה את כובד המשקל שהיה אופייני לשירה האפית המסורתית.
גאיוס ולריוס קאטולוס וקבוצת המשוררים עימה התרועע, הולידה שירה שהמשיכה את המודל מאלכסנדריה, שערכה ניסויים עם צורות פואטיות שונות שקראו תיגר על הסגנונות הפואטיים המסורתיים.
קאטולוס היה גם המשורר הרומי הראשון שכתב שירת אהבה, אוטוביוגרפית בצורה מעושה, שהציגה רומן עם אשה ששמה לסביה.
תחת שלטונו של הקיסר אוגוסטוס, המשיך הורטיוס את סגנון השירה המסורתי של שירים קצרים יותר, עם האודות ושירה פיוטית.
מארטיאליס, שכתב בזמן שלטונו של הקיסר דומיטיאנוס, היה משורר עטור תהילה שכתב שירה בסגנון מכתם (שיר קצר), שירה שהייתה לעיתים קרובות פוגענית וביקורתית כלפי אישי ציבור.
סוגת הסאטירה נחשבת באופן מסורתי כהמצאה רומית, הסאטירה נכתבה בין היתר על ידי, יובנליס ופרסיוס.
התיאטרון ברומא העתיקה הושפע רבות מהתרבות היוונית, כמו גם סוגות ספרותיות רבות אחרות המחזאים הרומאים נטו לאמץ ולתרגם מהמחזות היווניים.
לדוגמה: מחזהו של סנקה, פדרה, מבוסס על מחזה אותו כתב אוריפידס היווני ונקרא היפוליטוס.
דוגמה נוספת (אם כי אינה שייכת לתקופת הקיסרות) היא של פלאוטוס שכתב קומדיות רבות וחלקן הארי היה תרגום ישיר לעבודותיו של מנאנדרוס היווני.
הרומאים התעניינו יותר בקומדיה ורבים מהם מצאו את הטרגדיות כמדכאות ומשעממות לבימת התיאטרון.
כאשר משווים ומעמתים את התיאטרון הרומי עם התיאטרון ביוון העתיקה ניתן בקלות להבחין כי התיאטרון הרומי הושפע פחות מנושאי הדת.
כמו כן, היה התיאטרון הרומי בעל משיכה רבה יותר לאסתטיקה.
בתיאטרון הרומי הייתה הלחימה התאטרלית הרבה יותר, נפוצה והופיעה רבות על הבמה לעומת התיאטרון היווני בו נשענו השחקנית רבות על פנטומימה חוזרת ונשנית.
השחקנים פיתחו מעין קוד בימתי שלפיו יכול היה קהל הצופים לזהות את המאפיינים העיקריים של הדמות לפי מראה.
גלימה סגולה: ציינה כי הדמות היא אדם עשיר.
גלימה צהובה: ציינה כי הדמות היא אשה (גלימה זו הייתה נחוצה בימיו הראשונים של התיאטרון מאחר שדמויות נשיות גולמו על ידי גברים, אך עם התקדמותו של התיאטרון הרומי, החלו נשים לגלם את הדמות הנשית בעלילה).
ציצית צהובה: ציינה כי הדמות היא אל.
פחות ידוע על המוזיקה ברומא העתיקה מאשר על המוזיקה ביוון העתיקה.
קיימים כמה מקורות (חלקיים לפחות) ששרדו מתקופת יוון העתיקה.
לדוגמה, רבות ידוע על התאוריות של פיתגורס ואריסטוקסנוס (חלק מהידע מגיע ממקורות יווניים ואילו חלק מאחר מגיע מכתבים של יוצרים רומאים), וקיימים לפחות 40 כתבי תווים יוונים שפוענחו על ידי החוקרים.
לעומת זאת, מעט מאוד מידע שרד בכל הקשור למוזיקה הרומית.
ישנן סיבות מגוונות לכך, אחת הסיבות לכך היא כי ראשי הכנסייה הראשונים היו אחוזי פלצות מהמוזיקה שנוגנה בתיאטרון, בפסטיבלים, ובדת הפגאנית ודכאו אותה ברגע שהנצרות הפכה לדת הרשמית של הקיסרות.
על הרומאים לא נאמר כי היו יצירתיים במיוחד כאשר זה הגיע למוזיקה.
הם לא חיברו מערכת של רעיונות רוחניים למוזיקה, כפי שעשו היוונים.
אף על פי כן, אם הרומאים העריצו את המוזיקה היוונית כמו שהעריצו כל דבר אחר בתרבות היוונית, ניתן לומר בבטחה כי המוזיקה הרומית הייתה חד קולית (הכוונה היא, מנגינה בכלי בודד, ללא כל הרמוניה או שילוב עם כלים אחרים) וכי המנגינות היו מבוססות על מערכת סולמות (הנקראים מודוס) מפורטת.