tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחנת החלל "סאליוט 7" המשיכה לשות בחלל במשטר לא מאויש.
אנטולי סטפנוביץ' דיאטלוב היה סגן המהנדס הראשי בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל, המפקח על ניסוי הבטיחות שכשל וגרם לאסון צ'רנוביל בשנת 1986. הוא הורשע בהפרת תקנות הבטיחות ונידון לעשר שנות מאסר, מתוכן ריצה שלוש, עד החנינה הכללית ב-1990.
דיאטלוב נולד בשנת 1931 בקרסנויארסק, ברפובליקה הסובייטית של רוסיה.
הוריו היו איכרים שהתגוררו בסמוך לנהר יניסיי ויישובי העונשין בקרסנויארסק.
הוא ברח מהבית בגיל 14. תחילה למד בבית ספר מקצועי ועבד כחשמלאי, בטרם התקבל למכון להנדסה ופיזיקה במוסקבה, בו סיים את לימודיו בשנת 1959.
לאחר סיום לימודיו עבד במפעל לבניית ספינות בקומסומולסק ועבד בהקמת כורים בצוללות.
במהלך תאונה גרעינית במקום, ספג דיאטלוב מנת קרינה של 200 רנטגן, שגורמת לחוליי קרינה קלים, הקאות, שלשולים, עייפות ועמידות פחותה בפני זיהומים.
בשנת 1973 עבר דיאטלוב לפריפיאט שבאוקראינה כדי לעבוד בתחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
ניסיונו בן 14 השנים בעבודה על כורים ימיים במזרח הפך אותו לאחד משלושת המנהלים הבכירים ביותר בכור, והוא היה אחראי על יחידות 3 ו-4.
ב-26 באפריל 1986 פיקח על ניסוי בטיחות בכור 4 של תחנת הכוח, שהביא לאסון הגרעיני הגדול בהיסטוריה, והביאה לפגיעה חמורה בסביבה.
במהלך התאונה, נחשף דיאטלוב למנת קרינה של 390 רנטגן, אשר גורמת ל-50% מקרי מוות, אולם הוא שרד.
יחד עם ניקולאי פומין וויקטור בריוחאנוב הוא הועמד לדין בגין אי מילוי אחר תקנות הבטיחות.
השלושה נמצאו אשמים ונידונו ל-10 שנות מאסר.
כעבור 3 שנים קיבל חנינה.
בהמשך הוא כתב ספר בו טען כי התכנון הלקוי, ולא אנשי הצוות, הוא האחראי העיקרי לתאונה.
בדיווחים מאוחרים יותר נמצא כי דיאטלוב איים על מספר עובדים בתחנת הכוח בסיום תפקידם אם לא ימשיכו בניסוי באותו לילה.
הוא נפטר מאי-ספיקת לב בשנת 1995.
דיאטלוב הוצג על ידי איגור סלבינסקי בסדרה שעה אפס: אסון בצ'רנוביל שעלתה ב-2004. כמו כן הוצגה דמותו בסדרה צ'רנוביל שהפיקה HBO.
זיכרונותיו של דיאטלוב הוקלטו זמן קצר לפני מותו.
ההקלטה בוצעה על ידי אדם אנונימי ועלתה ליוטיוב ב-2016.
אנטולי פיודורוביץ' דוברינין היה דיפלומט סובייטי, שגריר ברית המועצות בארצות הברית (1962–1986).
חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (1971–1990), מזכיר הוועד המרכזי של המפלגה (1986–1988).
בשנים 1986–1988 כיהן כראש המחלקה הבינלאומית של מרכז המפלגה.
חבר הסובייט העליון של ברית המועצות (1986–1989).
אנטולי דוברינין מונה לשגריר בארצות הברית בישיבת הפוליטביורו ב-4 בינואר 1962. את מועמדותו העלה ניקיטה חרושצ'וב כדי להחליף את מיכאיל א.
מנשיקוב שמונה לשר החוץ של רוסיה הסובייטית.
באותה תקופה, נושא המפתח ביחסים עם המערב היה עניין גרמניה ובמיוחד מעמדה של ברלין.
חרושצ'וב ושר החוץ הסובייטי גרומיקו דרשו כי דוברינין יתן תשומת לב מרבית לעניין זה.
ב-15 במרץ נכנס אנטולי דוברינין לתפקיד.
המבחן הרציני הראשון ביחסי ארצות הברית-ברית המועצות תחת דוברינין היה המשבר, לא בגרמניה, אלא בקובה.
ההנהגה הסובייטית החליטה לפרוס שם טילים לטווח בינוני עם ראשי נפץ גרעיניים על מנת למנוע ניסיונות חוזרים ונשנים של ארצות הברית לפלוש לאי.
האמריקאים גילו את הצבת הטילים ב-14 באוקטובר.
ב-18 באוקטובר הגיע שר החוץ של ברית המועצות אנדריי גרומיקו לוושינגטון.
יחד עם דוברינין הוא נפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי.
בשיחה זו הבהיר גרומיקו כי אין בקובה נשק התקפי סובייטי, אך מייד לאחר שעלה על מטוס וטס למוסקבה פנה קנדי לאומה, שם דיבר על הטילים שפרסה ברית המועצות.
בפתרון המשבר מילא דוברינין תפקיד מכריע.
בליל 27 ו-28 באוקטובר, הוא קיים פגישה חשאית עם אחיו של נשיא ארצות הברית רוברט קנדי, ובמהלך השיחה הזאת, הוחלט לפרק את הטילים הסובייטיים בקובה בתמורה לפירוק הטילים של ארצות הברית בטורקיה.
אחרי קנדי ולינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון הפך לנשיא ארצות הברית.
אנטולי דוברינין קיים פגישות תכופות עם ניקסון ויועצו לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר.
קו טלפון ישיר חיבר בין שגרירות ברית המועצות לבית הלבן.
באוקטובר 1969 הונחה דוברינין להעביר לממשל האמריקאי הצעה של ברית המועצות להתחיל במשא ומתן על הגבלת מרוץ החימוש.
מנובמבר 1969 עד מאי 1972 נערך משא ומתן פעיל בקו סגור וב-26 במאי, במהלך ביקורו של ניקסון במוסקבה, נחתמה האמנה הסובייטית-אמריקאית בנושא הגבלת מערכות ההגנה מפני טילים, ובשנת 1979 - על הגבלת הנשק האסטרטגי.
הנרי קיסינג'ר, שותפו לניהול משא ומתן של דברינין מאותן שנים, נזכר: "דוברינין היה חופשי מהנטייה של דיפלומטים סובייטים רגילים להפגין את ערנותו לממונים עליו; הוא הבין כי בפרשיות חוץ מוניטין של אמינות הוא נכס חשוב.
גבר עדין ומאורגן, מקסים מבחינה פנימית ושוחקת באופן בלתי הפיך, דוברינין נסק באלפיון העליון בוושינגטון עם אמנות נדירה.
השילוב של כישרון דיפלומטי יוצא מן הכלל עם העוצמה הגאו-פוליטית הסובייטית, שהמשטר תמך במאמציו האישיים, איפשר לדוברינין להיות שגריר ברית המועצות המשפיע ביותר בוושינגטון בכל ההיסטוריה של היחסים הסובייטים-אמריקניים."
בנובמבר 1985 התקיימה בז'נבה פגישה בין רונלד רייגן למיכאיל גורבצ'וב, איתה החל עידן חדש ביחסים.
התברר שהמלחמה הקרה הגיעה לסיומה.
ב-6 במרץ 1986 נבחר למזכיר הוועדה המרכזית לעניינים בינלאומיים של המפלגה הקומוניסטית ועזב את וושינגטון.
בכך הסתיים השיא בתולדות הדיפלומטיה הסובייטית, כהונתו בת 24 השנים של אנטולי דוברינין כשגריר ארצות הברית.
בשנים 1986–1988 היה ראש המחלקה הבינלאומית של מרכז המפלגה הקומוניסטית.
אנטולי וסילייביץ' טורקונוב הוא דיפלומט סובייטי-רוסי, חוקר יחסים בינלאומיים ויושב ראש דירקטוריון הערוץ הראשון ברוסיה.
רקטור המכון ליחסים בינלאומיים, חבר האקדמיה הרוסית למדעים ובקולגיום של משרד החוץ של רוסיה.
הוא משמש כיו"ר איגוד האו"ם ברוסיה.
מאז 2017 הוא היה נשיא משותף של דיאלוג טרינון, פורום חברות אזרחיות רוסיות-צרפתיות.
אנטולי טורקונוב הוא אוריינטליסט רוסי מכובד, מומחה ליחסים בינלאומיים, מערכות תת-אזוריות באזור אסיה וצפון מזרח אסיה, היסטוריה מודרנית של קוריאה, היסטוריה דיפלומטית ויישומה.
תחומי המחקר שלו הם גורמים היסטוריים ופוליטיים של קביעת מדיניות חוץ; סכסוכים בינלאומיים ומחקרים אזוריים.
אנטולי טורקונוב נולד ב-26 באוגוסט 1950. לאחר סיום לימודיו במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים במוסקבה (MGIMO) בשנת 1972, החל אנטולי טורקונוב ללמד במכון, תוך כדי ביצוע תארים מתקדמים הקשורים לאפריקה ואסיה.
הוא זכה בתואר מועמד למדעים בהיסטוריה עבור עבודת דוקטורט בנושא התקנת ואיחוד השלטון הצבאי הביורוקרטי בדרום קוריאה בשנת 1977. הקריירה המנהלית שלו כללה עבודה בתפקידים כעוזר הרקטור, דיקן המשרד הבינלאומי, סגן הרקטור לשיתוף פעולה בינלאומי.
הוא היה בשירות דיפלומטי בפיונגיאנג ובוושינגטון.
עם שובו לברית המועצות הוא חידש את עבודתו ב-MGIMO, שם נבחר לדיקן בית הספר ליחסים בינלאומיים (1986), לאחר מכן הועלה לתפקיד ממלא מקום הדיקן (1989).
בשנת 1991 הוענק לו תואר פרופסור.
בשנת 1993 הוענק לו דרגת שגריר, בשנת 1995 קיבל את התואר דוקטור למדעי המדינה (על התזה "אתגרי הביטחון של חצי האי הקוריאני: היבטים בינלאומיים ותוך קוריאניים").
בשנת 1999 נבחר לנשיא האיגוד למדעים רוסיים בינלאומיים.
נבחר לחבר האקדמיה הרוסית למדעים בשנת 2003 והוא הפך לחבר מן המניין באקדמיה בשנת 2008. טורקונוב הוא בעל דרגה דיפלומטית של שגריר מאז 1993. מאז 2011 מכהן כיושב ראש דירקטוריון הערוץ הראשון בטלוויזיה הרוסית.
אנטולי אלכסייביץ' איוואנישין הוא קוסמונאוט רוסי של יחידת הקוסמונאוטים.
הקוסמונאוט ה-112 של רוסיה (וברית המועצות) והקוסמונאוט ה-525 בעולם.
הוא ביצע מספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית.
במקביל ללימודי בית ספר הוא השתתף בפעילות מועדון צניחה מקומי.
לאחר סיום הלימודים הוא ניסה להתקבל לבית ספר לטייסי קרב אך נדחה מסיבות רפויות.
הוא חזר לאירקוטסק והחל ללמוד במכון להנדסה.
במקביל הוא טיפל בבעיות עיניים.
לאחר שנה הוא עשה ניסיון שני להתקבל לבית ספר לטייסי קרב והתקבל.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1991.
איוואנישין נשלח לשרת ביחידת החיל והיה טייס מטוס "מיג 29".
בשנת 2003 הוא התקבל ליחידת הקוסמונאטים וסיים קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
בנובמבר 2011 הוא טס בחללית "סויוז TMA-22".
החללית התחברה לתחנת החלל וצוותה הצטרף למשלחת מס' 29 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד מייקל פוסום.
לאחר סיום עבודת המשלחת הם פעלו במסגרת משלחת מס' 30 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד דניאל ברבנק.
איוואנישין חזר לכדור הארץ באפריל 2012 לאחר 165 ימים בחלל.
ביולי 2016 איוואנישין טס בחללית "סויוז MS-01".
החללית התחברה לתחנת החלל וצוותה הצטרף למשלחת מס' 48 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד ג'פרי ויליאמס.
לאחר סיום עבודת המשלחת הם פעלו במסגרת משלחת מס' 49 לתחנת החלל הבין-לאומית ואיוואנישים היה מפקד המשלחת..
איוואנישין חזר לכדור הארץ באוקטובר 2016 לאחר 115 ימים בחלל.
באפריל 2020 איוואנישין טס בחללית "סויוז MS-16".
החללית התחברה לתחנת החלל וצוותה הצטרף למשלחת מס' 62 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד אולג סקריפוצ'קה.
לאחר סיום עבודת המשלחת הם פעלו במסגרת משלחת מס' 63 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד כריסטופר קסידי.
איוואנישין חזר לכדור הארץ באוקטובר 2020 לאחר 195 ימים בחלל.
אנטולי אלכסנדרוביץ' וסרמן הוא עיתונאי יהודי סובייטי, אוקראיני ורוסי, פובליציסט, מגיש טלוויזיה, יועץ פוליטי, משתתף וזוכה מרובה במשחקי טלוויזיה אינטלקטואלים.
חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, החל מ-2021 (הדומה השמינית).
וסרמן למד פיזיקה תרמית במכון לקירור וקריוטכנולוגיות באודסה, והתמחה גם בתכנות מחשבים.
בשנים 1974–1991 הועסק כמתכנת במרכזי מו"פ שונים באודסה והתעסק בטכנולוגיות מזון בטמפרטורה נמוכה.
וסרמן עובד כעיתונאי מאז 23 בנובמבר 1991 (לאורך 1996–1999, במיוחד עבור מגזיני מחשבים).
בשנת 1994 התמודד בבחירות למועצה העליונה באוקראינה.
הוא התפרסם לאחר השתתפותו בתוכנית מה?
לאחר סיפוח קרים על ידי הפדרציה הרוסית ותחילת המלחמה בדונבאס נעשה וסרמן יותר ויותר ביקורתי כלפי ממשלת אוקראינה.
בשנת 2015 פתח שירות הביטחון האוקראיני בחקירה פלילית נגדו בגין פעילות לכאורה בדלנית.
ב־27 בינואר 2016 קיבל אזרחות רוסית מוולדימיר פוטין.
ב־27 ביוני 2016 היה מועמד לדומה הממלכתית של רוסיה מהמפלגה רוסיה הוגנת.
אנטול סטפנוביץ' קראסוסקי (בבלארוסית: Анатоль Красоўскі ; נולד ב-7 במאי 1952, קרופקי, מחוז מינסק - נעלם ב-16 בספטמבר 1999 במינסק, בלארוס) הוא איש עסקים בלארוסי, שב-16 בספטמבר 1999, יחד עם ויקטור גונצ'ר, נחטף בנסיבות לא ברורות.
ההערכה הרווחת היא כי נחטף בהוראת נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו.
הוא סיים את לימודיו בפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת בלארוס.
מאז תחילת שנות התשעים היה יזם גדול, מוציא לאור של מגזינים פופולריים וסייע כלכלית לקרן הילדים בבלארוס, לקרן "דמויות תרבותיות לילדים", לבית הספר לסטודיו ומשחק של הגילדה הבלארוסית של שחקני הקולנוע ותמך בשמורת הטבע ברזינסקי.
הוא סיפק תמיכה כלכלית למספר ארגונים ציבוריים בבלארוס, כולל ארגונים עצמאיים פוליטיים והיה חבר אישי של הפוליטיקאי ויקטור גונצ'ר שהיה יריבו של אלכסנדר לוקשנקו במהלך משאל העם ב-1996. הוא היה תחת מעקב, שיחות הטלפון שלו היו תחת האזנות של סוכנות ביטחון המדינה הבלארוסית.
באוגוסט 1999 הוא נעצר באשמת חתרנות.
ב-16 בספטמבר 1999 נחטף קראסוסקי יחד עם ויקטור גונצ'ר במינסק.
בפעם האחרונה שנראו קראסוסקי וגונצ'ר באותו ערב, כשיצאו מסאונה ונכנסו לרכב השייך לקראסוסקי.
לאחר היעלמותם התגלה בחקירה שברי פלסטיק של מכונית, עקבות בלימה ועקבות דם, ככל הנראה מדובר בדמו של גונצ'ר.
חטיפתו היא אחת משורת פרשיות היעלמות בבלארוס, כמו של יורי זכרנקו, גנאדי קרפיינקו ואחרים.
היה נשוי לאירינה והיו להן שתי בנות, לרה וקסניה.
אנטולי אלכסייביץ' זינצ'נקו היה כדורגלן סובייטי בעמדת החלוץ ומאמן עבר.
נחשב לשחקן הסובייטי הראשון ששיחק בקבוצה זרה.
זינצ'נקו היה תלמיד בית הספר לכדורגל של מועדון טרקטור מהעיר וולגוגרד, שם החל ללמוד בשנת 1962.
בשנים 1967–1968 שיחק בליגת המשנה באליפות ברית המועצות בהרכב טרקטור.
במחצית השנייה של עונת 1968 הוא עבר לשירות צבאי במועדון סק"א מהעיר רוסטוב.
בשנת 1972 הוא הוזמן על ידי מאמן זניט יבגני גורנסקי לסגל הקבוצה.
בשנת 1975, לאחר שהצטרף לקבוצתו של המאמן הראשי גרמני זונין, עבר לדינמו המקומית.
המאמן הבא של זניט, יורי מורוזוב, החזיר את ז'ינצ'נקו לקבוצה.
בשנת 1980, עורך מחלקת הספורט של העיתון האוסטרי Volkstimme, קורט צ'סטקה, יצא לרכוש כדורגלן סובייטי עבור ראפיד הווינאית.
לאחר משא ומתן ארוך הציע ראש הספורט הסובייטי, סרגיי פבלוב, את אנטולי זינצ'נקו, שהגיע לווינה ב-28 באוקטובר.
התוצאה החיובית של המשא ומתן נבעה במידה רבה מהעובדה שראפיד נחשבה לצוות של "פועלים" באוסטריה והקבוצה הייתה בקשרים חזקים עם המפלגה הקומוניסטית האוסטרית.
באופן רשמי, במקביל, ז'ינצ'נקו נרשם כטכנאי ציוד אלקטרוני ונשלח למשימת סחר סובייטית וקאף יבל משכורת מהשגרירות, שכן הכסף ששילמה רפיד הועבר ישירות לברית המועצות.
על הצלחותיו במועדון האוסטרי זינצ'נקו זכה בתואר "אמן הספורט של ברית המועצות במעמד הבינלאומי".
שיחק 375 משחקים רשמיים בקריירה שלו וכבש 83 שערים.
לאחר שחזר לברית המועצות בשנת 1983, אימן את קבוצת המפעל "קלימובץ" ו"המשולש האדום", ששיחקו באליפות לנינגרד.
לאחר מכן היה מאמן בקבוצות סטרויטל צ'רפובץ, דינמו, זניט, זניט-2 (לנינגרד / סנקט פטרבורג) ומועדון ארזי פטרוזבודסק ואז עבד בבית הספר לכדורגל של נפת קרסנוגווארדייסקי בסנקט פטרבורג.
לאחר סיום קריירת האימון שלו, הפך זינצ'נקו למנהל הכללי של הפדרציה לכדורגל של העיר סנקט פטרבורג, היה נציג במנהלת הליגה הרוסית.
אנטול רנייה הוא זמר, גיטריסט וסופר גרמני.
נולד במונסינג, שבגרמניה, לאיש הקולנוע והטלוויזיה, שארל רנייה; ולשחקנית פמלה ודקינד, ביתו של המחזאי פרנק ודקינד.
לו שתי אחיות, ביניהן השחקנית קרולה רנייה.
הוא למד גיטרה ב בלונדון בהדרכתו של ג'ון ויליאמס.
בשנות ה-60 הגיע לישראל להופעות בגיטרה.
הוא לימד ונתן הרצאות במשך זמן רב בקונסרבטוריון של מינכן .
התנדב בישראל, בה הכיר את אשתו, המוזיקאית נחמה הנדל.
לאחר נישואיהם עברו להתגורר בגרמניה ובשנת 1985 עברו להתגורר באוסטרליה.
בשנת 2005 זכה רנייה בפרס ארנסט הופריכטר לספרות.
בשנת 2012 זכה בפרס שוואבינג לאמנות לשם כבוד.
כיכר העיר ריקה - אודיסאה יהודית בבולחוב, הוצאת יד ושם, 2001
אנטולי וולודימירוביץ' טרובין (באוקראינית: Анатолій Володимирович Трубін; נולד ב-1 באוגוסט 2001 בדונצק שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת השוער בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת אוקראינה.
טרובין גדל במחלקת הנוער של שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית.
ב-26 במאי 2019 ערך טרובין את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–4 על מריופול במסגרת המחזור התשיעי בליגה לעונת .
ב-10 באוגוסט 2023 חתם לחמש שנים בבנפיקה ליסבון.
ב-31 במרץ 2021 ערך טרובין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קזחסטן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
טרובין זומן לסגל נבחרת אוקראינה לקראת טורניר יורו 2020.
לויטננט-גנרל אנטולי איוואנוביץ' יאקונין הוא שוטר רוסי שהיה מפכ"ל משטרת מוסקבה (יוני 2012–ספטמבר 2016).
בעבר הוא היה מפקד המשטרה במחוז נובגורוד (2008–2012).
מאז 2020 מכהן כסגן מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי.
אנטולי יאקונין נולד ב-11 בפברואר 1964 בכפר קריבצובו-פלוטה באזור דולז'אן במחוז אוריול, רוסיה, ברית המועצות.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה של משרד הפנים של רוסיה, ולאחר מכן באקדמיה למנהל ציבורי תחת נשיא רוסיה.
שירותו במשטרה הסובייטית החל במשטרת מחוז דולז'אן כפקח מקומי בתחנת המשטרה.
במשך למעלה מ-20 שנות שירות במשטרה, עלה משוטר מן השורה למפקד משטרה במישור האזורי.
הוא כיהן בתפקיד ראש המנהלת הראשית למאבק בפשיעה המאורגנת וראש מחלקת המשטרה הפלילית של מחוז אוריול.
לאחר מכן הוא שימש כסגן מפקד משטרת המחוז ומפקד מחלקת המשטרה הפלילית במחוז וורונז'.
מאפריל 2011 עד מאי 2012 שימש כמפקד המשטרה במחוז נובגורוד, בתפקידו הראשון כמפקד משטרה.
ב-2 ביוני 2012, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו על מינויו של יאקונין, למפקד משטרת מוסקבה (רשמית, ראש מנהלת משרד הפנים במוסקבה).
בשנת 2019 בעקבות האשמות שהוא קודם בעקבות מתן שוחד, יאקונין פנה לבית משפט וזוכה לאשמה.
באפריל 2020 אנטולי מונה לסגן מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי.
אנטולי גריגורוביץ' גַסְמַן היה מדינאי רוסי.
חבר הסנאט הרוסי, סגן שר המשפטים באימפריה הרוסית וחבר המועצה המדינית.
נולד ב, בן למשפחה יהודית ענייה.
בצעירותו הוכרו כשרונותיו ולכן בחרו הוריו עבורו בקריירה רבנית.
הוא התקבל לישיבת רמיילס והיה ממקורביו של רבי בצלאל הכהן, זקן המו"צים בקהילה היהודית בעיר.
חבר בן עשירים תושב סלונים שכנע אותו לעזוב את הקריירה הרבנית ולקבל השכלה כללית, השניים קיבלו בסתר שיעורים ברוסית והשלימו ידע כללי מפי תלמיד בית המדרש לרבנים וכעבור זמן קצר עברו ללמוד בו בעצמם.
המוסד היה מזוהה עם תנועת ההשכלה הווילנאית ואחד מחבריו לספסל הלימודים היה הסופר והפובליציסט לב לבנדה.
בבית המדרש שכלל גסמן את העברית שלו וזכה לקרבתם של המשורר אד"ם הכהן, קלמן שולמן ושמואל יוסף פין.
ביוזמתו נדב אברהם מאפו את הכנסות החלק השני של ספרו "עיט צבוע" לטובת העניים שבתלמידי בית המדרש לרבנים.
בכל תקופת שהותו במוסד זה, ובניגוד למקובל בקרב רוב ככל התלמידים בבית המדרש, הקפיד גסמן על שמירת חוקי ההלכה בהתאם לרמה המקובלת בבית הוריו.
לאחר תום לימודיו בבית המדרש לרבנים, נבחן והתקבל ללימודים בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פטרבורג במלגה ממשלתית מלאה.
בתקופה זו התקרב לברון הוראצי גינצבורג.
הוא תקף בסדרת מאמרים בעיתונות שפרסם בעילום שמו, את התובע העליון של הסינוד הקדוש קונסטנטין פוביידונוסצב הנודע בדעותיו האנטישמיות ובפעולותיו להצרת צעדי יהודי רוסיה.
הוא השלים את לימודיו ב-1867 ולאחר מכן נשלח ללימודים גבוהים מחוץ לרוסיה במימון ממשלתי מלא.
בשנים 1868–1882 עבד במשרד המשפטים של האימפריה הרוסית, בין היתר כיהן תקופה כשופט בערכאה נמוכה בסרטוב.
בתקופת עבודתו בקזאן כקטגור ממשלתי, התנצר.
הרקע להתנצרותו אינו ברור כל צרכו, ייתכן שהיה זה תנאי למינויו כקטגור וייתכן שהיה זה על רקע רומנטי, כדי לאפשר את נישואיו לבתו של נסיך שהציב את העניין כתנאי להסכמתו לנישואי בתו.
עם מינויו של ניקולאי מנסיין כשר המשפטים של האימפריה הרוסית ב-1885 התמנה גסמן כיועץ בכיר לשר.
לאורך המחצית הראשונה של שנות ה-90 של המאה ה-19 הלך גסמן והתקדם בצמרת משרד המשפטים הרוסי.
בתקופה הראשונה אחרי שהתנצר, ניסתה העסקונה היהודית בפטרבורג להיעזר בו, בתקווה למצוא בו "חבולסון שני", אך בפועל לא שיתף פעולה ואף פעל דרך קבע נגד היהודים.
חברת מרבי השכלה ניסתה לנקום בו כלכלית לפי עצת מזכירה הקשיש יהודה לייב גורדון אך הניסיון נכשל.
כשנבחר איבאן צ'גלוביטוב כשר המשפטים של האימפריה הרוסית, התמנה גסמן כסגנו.
כשנתבקשה התערבותו כסגן שר המשפטים לטובת היהודים במשפט בייליס סירב להתערב.
גסמן נפטר ב-13 בדצמבר 1919 בפטרוגרד ונקבר בית הקברות ניקולסקויה במרכז העיר.
אנטולי מקסימוביץ' זְלֶנְקוֹ (באוקראינית: Анато́лій Макси́мович Зле́нко; 2 ביוני 1938 – 1 במרץ 2021) היה דיפלומט אוקראיני.
בשנים 1994 עד 1997 כיהן זלנקו כנציג הקבע של אוקראינה באומות המאוחדות .
נולד בכפר סטבישצ'ה הסמוך לקייב.
ב-1967 סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב והצטרף לשירות הדיפלומטי של ברית המועצות.
ב-1973 התמנה כחבר במזכירות אונסק"ו בפריז ובאוקטובר 1983 התמנה לנציג הקבוע של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית (שהייתה בעלת מעמד נפרד מברית המועצות במוסדות האו"ם) באונסק"ו.
באפריל 1987 התמנה כסגן שר החוץ של אוקראינה, ואז שימש במשרת שר החוץ, עדיין בתקופה הסובייטית, בין יולי 1989 ליולי 1990.
ב-1990 היה לשר החוץ הראשון של אוקראינה העצמאית בתקופה הבתר-סובייטית ובתפקידו זה קידם במרץ את יחסי אוקראינה עם מערב אירופה.
לאחר תום כהונתו הראשונה כשר החוץ, בספטמבר 1994, התמנה זלנקו לנציג הקבע של אוקראינה באו"ם עד ספטמבר 1997. אחר כך כיהן כשגריר אוקראינה בצרפת, נציג אוקראינה באונסק"ו וכשגריר לא-תושב בפורטוגל ובשנת 2000 חזר לכהן כשר החוץ עד לפרישתו ב-2003.
ב-2010 מונה זלנקו לדיקן הפקולטה ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה הסלאבית של קייב.
אנטולי אלכסנדרוביץ' בליי (במקור: וייסמן; ברוסית: Анато́лий Алекса́ндрович Бе́лый; נולד ב-1 באוגוסט 1972) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי-רוסי יהודי.
אנטולי אלכסנדרוביץ' וייסמן נולד ב-1 באוגוסט 1972
למשפחה יהודית בעיירה ברסלב שבמחוז ויניצה, באוקראינה הסובייטית.
הוא גדל בעיר טוליאטי שבמחוז סמרה, רוסיה.
אביו ואמו עבדו במפעל הרכב בעיר, ובהמשך עברה אמו ללמד גרמנית.
מאז ילדותו היה חובב ספורט והוא אמן באקרובטיקה ובעל כישורים בסיף.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בשנת 1989, נכנס למכון התעופה של קויבישב, שם למד תואר באלקטרוניקה ומערכות מחשוב.
במקביל ללימודיו במכון, אהב לנגן בגיטרה, השתתף ב-KVN ושיחק בתיאטרון הנוער החובבני.
שם הבין שרצה להפוך לשחקן ונסע למוסקבה כדי להתקבל ללימודים בבית הספר לתיאטרון על שם שצ'פקין, שאותו סיים בשנת 1995. עבר שירות צבאי בתיאטרון הצבא הרוסי.
משנת 1998 היה לשחקן בתיאטרון סטניסלבסקי.
הוא שיחק במספר הפקות תיאטרון ברוסיה, אצל במאים כמו אולג מנשיקוב, קיריל סרברניקוב, סרגיי ז'נובץ וולדימיר אגייב.
גילם את דמותו של ליר בהצגה "המלך ליר" ואת דמות האמן בהצגה "האמן ומרגריטה" המבוססת על הרומן באותו שם מאת מיכאיל בולגקוב.
שם הבמה שלו "בליי", נובע מתרגום של שם המשפחה שלו מיידיש לרוסית, כשלעיתים קרובות בקרדיטים מצוין תחת השם וייסמן.
הוא התבטא נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה וביולי 2022 התפטר מהתיאטרון האמנותי של מוסקבה, עזב את רוסיה ועלה לישראל.
הוא הצטרף לתיאטרון גשר, שבו השתתף בהצגה "אנה קארנינה" מינואר 2023. ב-2024 הופיע בסרט "חליסה", שעליו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר, והחל לשחק בתיאטרון גשר את דמותו של מרמלדוב בהצגה "החטא ועונשו", המבוססת על הספר "החטא ועונשו" מאת פיודור דוסטויבסקי.
ב-2025 כיכב בסדרת המתח "מגרש הרוסים" מבית כאן 11.
אשתו הראשונה הייתה מריה גולוב.
בשנת 2013 נישא לאינסה מוסקביצ'יובה, מעצבת פנים, איתה היה בקשר מאז 2006. לה יש מנישואיה הקודמים בת בשם יקטרינה.
ממנה נולדו לו בן בשם מקסים (יליד 2007) ובת בשם ויקטוריה (ילידת 2010).
הצגה תפקיד הערות האמן ומרגריטה האמן הצגות מבית התיאטרון האמנותי של מוסקבה המלך ליר המלך ליר החטא ועונשו מרמלדוב הצגה מבית תיאטרון גשר
אנטולי ארצברסקי הוא קוסמונאוט סובייטי.
אנטולי ארצברסקי סיים את לימודיו בתיכון ב-1973 באזור כפר במחוז דניפרופטרובסק שבאוקראינה הסובייטית בה נולד.
לאחר הלימודים הוא התגייס לצבא ברית המועצות והחל לימודים בבית ספר לטייסי קרב של חיל האוויר הסובייטי בחרקיב.
בשנת 1977 הוא החל לשרת ביחידה של חיל האוויר והיה מדריך מיג 21. בשנת 1982 הוא סיים קורס טייסי ניסוי.
ארצברסקי החל לעבוד כטייס ניסוי במטוסי קרב סובייטיים.
במקביל הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה בשנת 1987.
בשנת 1985 נבחר על ידי סוכנות החלל הסובייטית ליחידת קוסמונאוטים.
באותו הזמן ברית המועצות התחילה את עבודתה על פרויקט מעבורת החלל בוראן.
בשנת 1988 הוא עבר להכנה לטיסות לתחנת החלל מיר.
בשנים 1989–1991 ארצברסקי היה בצוות גיבוי של מספר טיסות לחלל.
באוקטובר 1991 ארצברסקי טס לחלל כמפקד צוות של סויוז TM-12. הם התחברו לתחנת החלל מיר והחלו בביצוע תוכנית מחקרים.
במהלך הטיסה ארצברסקי ביצע 6 פעילויות חוץ רכביות באורך כולל 32 שעות.
לאחר שהייה בחלל במשך 144 ימים הוא חזר בהצלחה לכדור הארץ.
בשנים 1992–1993 ארצברסקי כיהן במספר תפקידים ביחידת האסטרונאוטים.
הוא עזב את היחידה בשנת 1993 ועבר לעבודה במסגרת האקדמיה למדעים של רוסיה.
הוא עזב אותה בשנת 1994 והחל ללמוד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי אותה סיים בשנת 1996. עד לשנת 1998 הוא שירת במסגרת המטה הכללי הרוסי.
לאחר שחרור מהצבא ארצברסקי כיהן במספר תפקידים במשק הרוסי.
אנטולי בונדרצ'וק היה אתלט רוסי, אלוף אולימפי (מינכן 1972), זוכה מדליית ארד אולימפית (מונטריאול 1976), אלוף אירופה (אתונה 1969), זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (הלסינקי 1971) ושיאן עולם (1969) ביידוי פטיש.
אנטולי בונדרצ'וק נולד ב-1940 בעיר סטרוקונסטנטינוב שבברית המועצות (כיום אוקראינה).
התמחה ביידוי פטיש ואת הקריירה הספורטיבית שלו החל ב-1964 ובמהלכה זכה במדליית זהב אולימפית.
בשלהי הקריירה שלו החל לאמן ספורטאים בברית המועצות כשחניכו הידוע ביותר היה יורי סדיך.
בתחילת המאה ה-21 היגר לקנדה והחל לאמן ספורטאים קנדים ביידוי פטיש ובהדיפת כדור ברזל.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא עולם חדש של 74.68 מטר, לפני רומולד קלים מברית המועצות (72.74 מטר) וריינהארד ת'ימר מגרמניה המזרחית (72.02 מטר).
שיאו העולמי של בונדרצ'וק שיפר ב-16 ס"מ את שיאו הקודם של רומולד קלים שנקבע ביוני 1969.
באוקטובר אותה השנה שיפר בונדרצ'וק ב-80 ס"מ את שיאו העולמי וקבע 75.48 מטר בתחרות שנערכה ברובנו, ברית המועצות.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד זכה במדליית ארד ביידוי פטיש אחרי אובה באייר ממערב גרמניה (72.36 מטר) וריינהארד ת'ימר מגרמניה המזרחית (71.40 מטר).
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא אולימפי (75.50 מטר) לפני יוכן זקסה מגרמניה המזרחית (74.96 מטר) ווסילי חמיילווסקי מברית המועצות (74.04 מטר).
באולימפיאדת מונטריאול זכה במדליית ארד בתוצאה של 75.48 מטר, אחרי יורי סדיך (77.52 מטר) ואלכסיי ספירידונוב (76.08 מטר), שלושתם מברית המועצות ולא הצליח להגן על תוארו.
אנטול היא סדרת הרפתקאות מונפשת צרפתית-קנדית-בריטית, אשר מבוססת על דמות בדיונית בעלת אותו שם שנוצרה על ידי איב טיטוס.
הסדרה בוימה על ידי צ'ארלס בסטיאן, נכתבה על ידי אלן סמית'י (שם שמופיע שהיוצר אינו שלם עם התוצאה הסופית) והופקה על ידי .Valentine Productions s.a.r.l, Nelvana ו-STV Studios.
הסדרה שודרה בארצות הברית בערוץ CBS כחלק מרצועת השידור "CBS Kidshow", כאשר פרק הבכורה שודר ב-3 באוקטובר 1998 ופרק הסיום שודר ב-28 ביוני 1999. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב עברי בערוץ הילדים בשנת 2000, ומאוחר יותר שודרה בשידורים חוזרים בערוץ לוגי.
לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 26 פרקים באורך 22 דקות.
הסדרה מתרחשת בפריז ועוקבת אחר אנטול, העכבר הכי טוב בעיר שעובד כשומר לילה במפעל גבינות.
בכל פרק אנטול עובר הרפתקאות חדשות יחד עם אשתו, חבריו וששת ילדיו.
הדיבוב העברי בוים על ידי אביטל דרור, והופק על ידי נטע בן צבי.
בנוסף דיבבו בדיבוב העברי בתור מדבבים קבועים מיכה מורים ועפרון אטקין, ובתור מדבבים אורחים יורם יוספסברג, ערן בוהם, סער בדישי ושמחה ברבירו.
סדרת הטלוויזיה מבוססת על אנטול, דמות בדיונית של עכבר שנוצרה על ידי איב טיטוס.
הסדרה הוכרזה לראשונה בינואר 1998, כאשר נאמר שהיא תשודר בארצות הברית בערוץ CBS שהחליט לחזור לשדר סדרות מונפשת כחלק מלוח השידורים שלו בשבת בבוקר.
ביולי 1998 נאמר שהסדרה תחל את שידוריה ב-19 בספטמבר, אך לבסוף תאריך הבכורה הוזז ל-3 באוקטובר.
הסדרה שודרה כחלק מרצועת השידור "CBS Kidshow", כאשר היא הסתיימה לאחר עונה אחת ו-26 פרקים באורך 22 דקות ב-28 ביוני 1999.
אנטולי פטרוביץ' בוגורסקי , הוא פיזיקאי רוסי שעסק בפיזיקת חלקיקים ופרש.
הוא ידוע בשל תאונת קרינה ששרד ב-1978, כאשר קרן פרוטונים עתירת אנרגיה ממאיץ חלקיקים עברה במוחו.
בוגורסקי רכן מעל הציוד כשהוא שם את ראשו בנתיב קרן פרוטונים בעוצמת 76 GeV.
לפי דיווחו, הוא ראה הבזק "בהיר יותר מאלף שמשות", אך לא חש בכאב.
הקרן עברה דרך החלק האחורי של ראשו, האונות העורפיות והרקתיות האוזן התיכונה השמאלית ויצאה דרך הצד השמאלי של אפו.
החלקים שנחשפו לקרינה בראשו קיבלו מנה מקומית של 200,000 עד 300,000 רנטגנים.
בוגורסקי הבין את חומרת הדבר, אבל המשיך לעבוד על הציוד התקול, ובתחילה בחר שלא לספר לאיש מה קרה.
החצי השמאלי של פניו של התנפח לבלי הכר, ובמהלך הימים הבאים, העור החל להתקלף, בכך נחשף הנתיב שקרן הפרוטונים שרפה אותו.
כיוון שהאמינו שקיבל מנת קרינה קטלנית הוא נלקח למרפאה במוסקבה כדי שהרופאים יוכלו לראות ולחקור את מותו המצופה אך להפתעתם, בוגורסקי שרד.
הוא סיים את הדוקטורט שלו, והמשיך לעבוד כפיזיקאי חלקיקים.
כמעט ולא נצפה שום נזק ליכולות הקוגניטיביות של בוגורסקי, אך הוא כן איבד את שמיעתו באוזן השמאלית והיא הוחלפה בטנטון, כל צידו השמאלי של פניו נהפך למשותק, כתוצאה מההרס המוחלט של העצבים בצד ההוא.
בוגורסקי נשוי לורה ניקולייבנה, ויש להם בן, פיטר.
אנטולי דנייפרוב היה פיזיקאי, קיברנטיקאי וסופר מדע בדיוני סובייטי-אוקראיני שפעל בברית המועצות מסוף שנות ה-50 ועד שנות ה-70 של המאה ה-20.
אף שלא היה מפורסם מחוץ למדינות הגוש המזרחי, תרם דנייפרוב תרומה חשובה למדע הבדיוני העוסק בטכנולוגיה מתקדמת והשלכותיה, וכן בנושאים של בינה מלאכותית.
סיפוריו היצירתיים התבססו על המומחיות שלו כמדען.
נולד בשנת 1919 ביקטרינוסלב (כיום דניפרו) שבאוקראינה.
דנייפרוב עבד כפיזיקאי ב של האקדמיה הסובייטית למדעים במוסקבה.
אך זכה לפרסומו בעיקר בשל סיפורי המדע הבדיוני שלו שחקרו נושאים של קיברנטיקה, רובוטיקה ואינטליגנציה מלאכותית.
חלק מסיפוריו המפורסמים ביותר הם "סרטנים על האי", "משוואות מקסוול" ו"המומיה הסגולה".
הסיפורים התפרסמו בעיקר בברית המועצות ובמזרח אירופה אך גם בארצות הברית.
והוא זכה להערכה על האותנטיות המדעית של כתיבתו.
דנייפרוב נחשב לחלוץ מוקדם בחשיבה על רעיונות כמו מכונות המסוגלות לשכפל את עצמן ובינה מלאכותית.
סיפורו הקצר "המשחק" מ-1961 הקדים ניסויים מחשבתיים מאוחרים יותר כמו ניסוי "החדר הסיני" (של ג'ון סרל מ-1980) בחקר השאלה האם מכונות באמת מסוגלות לחשוב.
דנייפרוב הלך לעולמו במוסקבה בשנת 1975 בגיל 55.
אֲנָטוֹמִיָּה (מיוונית: ανατομία, שפירושה חיתוך) היא ענף של מורפולוגיה העוסק בחקר המבנה הפנימי של אורגניזמים וחלקיהם.
האנטומיה היא ענף של מדעי הטבע העוסק בארגון המבני של יצורים חיים.
זהו מדע עתיק, שראשיתו בתקופות פרהיסטוריות.
האנטומיה קשורה מטבעה באופן הדוק לביולוגיה התפתחותית, אמבריולוגיה, אנטומיה השוואתית, ביולוגיה אבולוציונית, ופילוגנזה, שכן אלו הם התהליכים העומדים ביסודה, הן בטווח הזמן המיידי והן בטווח הארוך.
האנטומיה והפיזיולוגיה, חוקרות את המבנה והתפקוד של אורגניזמים וחלקיהם בהתאמה, הן מהוות זוג טבעי של תחומים קשורים ולעיתים קרובות נלמדות יחד.
אנטומיה של האדם היא אחד ממדעי היסוד החיוניים המיושמים ברפואה, ולרוב נלמדת לצד פיזיולוגיה.
האנטומיה היא תחום מורכב ודינמי המתפתח ללא הרף עם גילויים חדשים.
בשנים האחרונות, חלה עלייה משמעותית בשימוש בטכניקות הדמיה מתקדמות, כגון MRI וטומוגרפיה ממוחשבת, המאפשרות המחשה מפורטת ומדויקת יותר של מבני הגוף.
תחום האנטומיה מחולק לחלקים מקרוסקופיים ומיקרוסקופיים.
אנטומיה מקרוסקופית או אנטומיה גסה, היא בחינת חלקי גוף של בעל חיים בעין בלתי מזוינת.
אנטומיה גסה כוללת גם את ענף האנטומיה השטחית (של שטח פני גוף האדם, ראו גם: אנטומיה טופוגרפית) .
אנטומיה מיקרוסקופית כרוכה בשימוש במכשירים אופטיים לחקר הרקמות של מבנים שונים, הידועה כהיסטולוגיה, וגם בחקר הביולוגיה של התא.
תולדות האנטומיה מאופיינות בהבנה מתפתחת מתקדמת של תפקודי האיברים והמבנים של גוף האדם.
גם שיטות המחקר השתפרו באופן דרמטי, החל מבדיקת בעלי חיים באמצעות ניתוח של פגרים וגופות, ועד לטכניקות הדמיה רפואית של המאה ה-20, כולל רנטגן, אולטרסאונד, ודימות תהודה מגנטית.
מדע האנטומיה התפתח יחד עם הרפואה, והתבסס ברובו על נתיחות פוסט-מורטם, של גופות אנשים שהיו הן חולים והן בריאים.
נתיחות אלה אפשרו לרופאים, מעבר לחקר התפקוד הנורמלי של האיברים (הפיזיולוגיה שלהם), להבין גם מהלכי מחלות, והשפעתן על איברי הגוף.
פתואנטומיה (Pathoanatomy) היא כיום חלק בלתי נפרד מהפתולוגיה שפירושה "תורת החולי", ומהווה גם נדבך חשוב ברפואה המשפטית; ניתן לזהות אדם על-פי מחלותיו וצורות מיוחדות של איבריו.
אמנים רבים, ובהם לאונרדו דה וינצ'י, למדו אנטומיה על-מנת לצייר גוף אנושי בדיוק המרבי.
לאונרדו אף הגדיל לעשות וצייר אטלס אנטומי, שנקרא "האדם הוויטרובי", מהראשונים מסוגו בעולם.
האטלס הזה הוא הראה את גוף האדם כפי שהבין אותו.
אמנם, האטלס היה קרוב יותר לדמיון מאשר למציאות, אך היווה תרומה חשובה למדע הרפואה.
כיום, אטלסים אנטומיים נפוצים מאוד, וציורם הוא אכן אמנות.
השפה התקנית למונחים באנטומיה היא לטינית.
התקן הבין-לאומי המוכר על ידי הפדרציה הבין-לאומית של ארגוני האנטומיסטים (International Federation of Associations of Anatomists (IFAA)) הוא טרמינולוגיה אנטומיקה (Terminologia Anatomica (TA)) שיצא לאור בשנת 1998 והחליף את התקן הקודם, הנומינה אנטומיקה.
אֶנְטוֹמוֹלוֹגְיָה היא המדע העוסק בחקר מחלקת החרקים ויש המגדירים אותה כחקר של כל פרוקי הרגליים.
מדען העוסק באנטומולוגיה מכונה אנטומולוג.
פרוקי הרגליים (Arthropoda) מתאפיינים בסימטריה דו-צדדית, חלוקה לפרקים, שלד חיצוני המכיל כיטין, גפיים פרוקות, לב גבי, כבל עצבים גחוני, שרירים משורטטים והתנשלות.
החרקים מאופיינים בחלוקת גופם לשלוש חטיבות: ראש, חזה ובטן.
בראש נמצא המוח וגפי הפה, בחזה נמצאות הכנפיים ושלושת זוגות הרגליים ובבטן נמצאת מערכת הרבייה והחלק הסופי של מערכת העיכול.
כמו כן בבטן נמצאים גם פתחי הנשימה.
הצלחתם של החרקים נובעת מקצב הריבוי המהיר שלהם, כושר תעופה, גודל, שלד חיצוני, עמידות ליובש, נשימה בטרכאות ויכולת הגלגול.
אחד החלוצים בתחום חקר החרקים היה ז'אן-אנרי פאבר.
פאבר נולד בדרום צרפת בשנת 1823, ועבד כמורה.
פאבר עסק בחקר החרקים, ופיתח תאוריות רבות ומעניינות, תוך ביצוע ניסויים רבים.
את הגילויים והתאוריות המבוססות ערך פאבר בעשרת כרכי סדרת ספריו "זכרונות אנטומולוגיים", שהראשון שבהם יצא בשנת 1879.
בין ניסוייו הרבים, ניתן למנות את "ניסוי הצרעה והצרצר":
בניסוי זה חקר פאבר את השאלה "איך הצרעה מגיבה לשינויים בהרגלים הטבעיים שלה?".
בניסויו עקב פאבר אחר צרעה שמשכה צרצר על ידי מחושיו, אל הקן שלה.
פאבר גזר את מחושי הצרצר והושיט לצרעה את רגלו של הצרצר, אך הצרעה התעופפה לדרכה.
בצורה זו הוכיח פאבר שלצרעה הספציפית הזאת אין גמישות מחשבתית – ואולי אפשר לומר שחרקים מסוימים או אפילו רובם פועלים מתוך אינסטינקטים, המכינים אותם לעשיית פעולות מסוימות בטווח מוגבל.
בישראל מרבית העיסוק באנטמולוגיה מאוגד תחת החברה האנטומולוגית בישראל שמוציאה בכל שנה את העיתון Israel Journal of Entomology.
מחקר אנטומולוגי מתבצע בבמחלקה האנטומולוגית של אוניברסיטת תל אביב אשר מתחזקת את האוסף הלאומי של פרוקי-רגל והיחידה לאנטומולוגיה בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית, המחלקה לאנטמולוגיה במנהל המחקר החקלאי (מכון וולקני) ובמעבדות נוספות באוניברסיטאות בישראל ובחברות פרטיות.
במסגרת המעבדות לבריאות הציבור, במעבדות המרכזיות של משרד הבריאות בירושלים מצויה המעבדה לאנטומולוגיה רפואית, אשר עוסקת בבדיקות חרקים מעבירי מחלות לאדם, יעילות תכשירי הדברה לשימוש אדם וחרקים במזון.
אנטולי יבגייניביץ' קרפוב הוא רב-אמן רוסי בשחמט ולשעבר אלוף העולם בשחמט.
קרפוב נחשב לאחד מאלופי העולם בעלי הרמה הגבוהה ביותר בהיסטוריה של השחמט, בעיקר בתחרויות: הוא השחקן המצליח ביותר בתחרויות בהיסטוריה עם יותר מ-140 תחרויות בהן ניצח.
בקריירה השחמטאית שלו השיג 1,118 ניצחונות, 287 הפסדים, ו-1,480 תוצאות תיקו ב-3,163 משחקים.
מד הכושר הגבוה ביותר אליו הגיע קרפוב היה 2780.
נכון למאי 2019, מדורג במקום ה-38 ברוסיה, לפי מד כושר.
קרפוב נולד ב-23 במאי 1951 בזלטואוסט, עיר תעשיית מתכת, במחוז צ'ליאבינסק, אז חלק מברית המועצות.
למד לשחק שח בגיל 4. כישרונו צמח במהירות: בגיל 11 הוא היה מועמד לאמן ובגיל 12 התקבל לאקדמיית השח היוקרתית של מיכאל בוטביניק.
הוא התחיל להתאמן אצל סמיון פורמן.
ב-1966 קיבל דרגת אמן ובכך היה לאמן הסובייטי הצעיר בהיסטוריה (כשהוא משווה את השיא של בוריס ספאסקי).
בשנת 1967 זכה באליפות אירופה לנוער, בשנה שלאחריה התקבל ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה, ובשנת 1969 זכה באליפות העולם לנוער עם תוצאה מרשימה של 10/11 ( ובכך היה לשחקן הסובייטי הראשון שזוכה בתחרות זו מאז בוריס ספאסקי ב-1955).
בשנת 1970 סיים במקום רביעי משותף בתחרות בינלאומית גדולה וזכה בתואר רב-אמן.
בשנת 1971 זכה קרפוב בתחרות לזכר אלכסנדר אלכין ביחד עם לאוניד שטיין, ובשנתיים הבאות המשיך להתחזק ומד-הכושר שלו עלה ב-120 נקודות.
בשנת 1973 סיים במקום שני משותף באליפות ברית המועצות ובמקום ראשון משותף עם ויקטור קורצ'נוי בתחרות הבינאזורית.
הזכייה בתחרות הבינאזורית אפשרה לו להשתתף בתחרות "המועמדים" שהייתה עתידה לקבוע מי ישחק נגד בובי פישר על התואר אלוף העולם בשחמט.
ברבע גמר תחרות "המועמדים" הביס קרפוב את לב פולוגייבסקי 5.5-2.5 (+3,=5,-0), ובחצי הגמר ניצח את אלוף העולם לשעבר בוריס ספאסקי בתוצאה 4–7 (+4,=6,-1).
בגמר שנערך במוסקבה ניצח קרפוב את ויקטור קורצ'נוי בסיומו של מותחן ארוך בתוצאה 12.5-11.5 (+3,=19,-2) והפך לטוען לכתר.
בעקבות ניצחונו של קרפוב בתחרות "המועמדים" היה אמור להיערך דו-קרב בינו לבין בובי פישר על התואר אלוף העולם, אולם דו-קרב זה לא נערך מעולם.
פישר דרש שהדו-קרב יימשך עד שאחד השחקנים ישיג עשרה ניצחונות, בלי להתחשב בתוצאות תיקו, ושבמקרה של שוויון 9-9 הוא יישאר אלוף העולם.
פיד"ה סירבה לקבל את דרישותיו בטענה שהן ייתנו יתרון לא הוגן לאלוף העולם על הטוען לכתר, וכתוצאה מכך לא השתתף פישר בדו-קרב וקרפוב זכה בתואר אלוף העולם מבלי לשחק.
בעשר השנים שלאחר זכייתו בתואר אלוף העולם השתתף קרפוב כמעט בכל התחרויות החשובות.
בשנת 1975 הוא זכה בתחרות בינלאומית חזקה במילאנו וב-1976 באליפות ברית המועצות.
בתקופה זו זכה קרפוב בתשעה טורנירים בינלאומיים גדולים ברצף, מה שהיה הרצף הארוך ביותר עד לרצף של גארי קספרוב (שזכה ב-14).
ב-1978 קרפוב הגן על תוארו בפעם הראשונה כנגד ויקטור קורצ'נוי שערק מברית המועצות ב-1976. הדו-קרב נערך באווירה מתוחה ומלאה האשמות ופוליטיקה, ובשלב מסוים הייתה העוינות כה גדולה עד שהשניים סירבו ללחוץ ידיים בתחילת משחקים (מנהג מקובל בשחמט).
ב-1981 התמודד קרפוב עם קורצ'נוי פעם נוספת במראנו שבאיטליה על התואר אלוף העולם.
הפעם התוצאה הייתה ניצחון מוחץ 7–11 (+6,=10,-2) לקרפוב והדו-קרב זכה לכינוי "הטבח במראנו".
בשנים הבאות זכה קרפוב במספר תחרויות חשובות ביניהן "תחרות הכוכבים" במונטריאול, לאס פאלמס, לינארס ושלוש אליפויות ברית המועצות.
הוא זכה פעמיים באליפות ברית המועצות בשחמט.
בין קרפוב לקספרוב שררה יריבות עמוקה וארוכת שנים.
השניים שיחקו לאורך השנים 202 משחקים כשקספרוב מנצח 39, קרפוב 25 ו-138 תוצאות תיקו.
המשחקים בין השניים נחשבים לבעלי רמה גבוהה מאוד, ותרמו תרומה רבה להתפתחות התאוריה בפתיחות רבות.
בשנת 1984 הם נפגשו בדו-קרב על אליפות העולם במוסקבה שנערכה בשיטה של התעלמות מתוצאות תיקו עד שהראשון מגיע לשישה ניצחונות.
קרפוב הוביל 0–5 ואז החל קספרוב לנצח וצימק את התוצאה לכדי 3–5. בשלב זה נמשך הדו-קרב כבר חמישה חודשים והופסק על ידי נשיא פיד"ה בטענה שבריאות השחקנים בסכנה, ונקבע דו-קרב חדש לשנת 1985. שני השחקנים מחו על ההחלטה לעצור את הדו-קרב: קרפוב מכיוון שהוביל וקספרוב מכיוון שהמומנטום היה בידיו.
בדו-קרב הגומלין הפסיד קרפוב בקרב צמוד 11–13 ואיבד את התואר אלוף העולם.
הופעות בנבחרת ברית המועצות השחמט
אנטולי קרפוב שיחק ב-6 אולימפיאדות ובכולן זכתה נבחרת ברית המועצות במקום הראשון.
באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנת 1985 וב-1989 קרפוב היה שותף לזכייה באליפות.
בשנים 2006 ו-2007 היה קרפוב חבר במושב הראשון של הלשכה הציבורית של רוסיה, גוף ממשלתי הממונה על ידי הנשיא, שמטרתו לבחון את החקיקה ודרכי פעולות הממשלה בסובייקטים הפדרליים המרכיבים את הפדרציה הרוסית.
אנטוליאן איגל הוא תרגיל הדגל של חיל האוויר הטורקי לאימון בלוחמה אווירית.
התרגיל מתקיים במטווח קוניה הסמוך לבסיס חיל האוויר בקוניה השוכן במרכז אנטוליה, כ-250 ק"מ מדרום לאנקרה, טורקיה.
התרגיל כולל קרבות אוויר, תקיפות קרקע עם תחמושת חיה, משימות דיכוי הגנה אווירית ותדלוק אווירי.
התרגיל מבוסס על תרגיל הרד פלאג האמריקני.
התרגיל הראשון מסוג זה נערך ב-16 ביוני 2001 ונמשך 13 ימים.
בתרגיל השתתפו חילות האוויר של ישראל, טורקיה, ארצות הברית ונאט"ו.
חיל האוויר הישראלי שלח לתרגיל עשרה מטוסי F-16 משלוש טייסות קרב, מסוקי UH-60 בלק הוק ("ינשוף"), מטוסי C-130 הרקולס ("קרנף"), מטוס בואינג 707 ("ראם") לתדלוק אווירי, סוללת נ"מ ונציגים של היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (669).
הכוחות התאמנו מעל מישורי אנטוליה סמוך לגבולות סוריה, איראן ועיראק.
מאז התרגיל הראשון נערכו מספר תרגילים נוספים.
בסוף חודש נובמבר 2005 נשלחו שש טייסות ישראליות לטורקיה על-מנת להשתתף בתרגיל נוסף.
מלבד הכוח הישראלי, השתתפו בתרגיל גם טייסים טורקים שטסו במטוסי F-5 ו-F-4 פנטום, וטייסים בלגים ואמריקניים שהטיסו מטוסי F-16 מדגמי C ו-D.
בנוסף, השתתפו מטוסי תדלוק וגם מטוס בקרה של נאט"ו מסוג בואינג E-3 סנטרי .
באוקטובר 2009 ביטלה טורקיה את השתתפותו של חיל האוויר הישראלי בתרגיל במחאה על פעולותיו ברצועת עזה במהלך מבצע עופרת יצוקה.
כתוצאה מכך, ביטלו חילות האוויר של ארצות הברית, איטליה ויוון אף הן את השתתפותן בתרגיל.
בעקבות כך הודיע שר החוץ הטורקי, אהמט דבוטוגלו, כי הוא מקווה שיימצא פתרון למשבר שנוצר בין שתי המדינות, וכי ביטול השתתפות חיל האוויר הישראלי הוא בגלל המתקפה הישראלית על עזה, על אף שקודם לכן הודיע משרד החוץ הטורקי כי ביטול השתתפותה של ישראל בתרגיל כרוך בגורמים טכניים בלבד.
ראש הממשלה הטורקי, רג'פ טאיפ ארדואן, הודיע כי "אינו יכול לתת למטוסים שהפציצו בעזה לטוס בשמי טורקיה" וכי "זהו רצון העם".
טורקיה החליטה בעקבות הפרשה להפוך את התרגיל מאירוע בינלאומי ללאומי בלבד.
כתחליף לתרגיל הטורקי, ייסד חיל האוויר הישראלי בשנת 2013 תרגיל בינלאומי בשם "דגל כחול", המתקיים מדי שנתיים.
אנטומיה טופוגרפית (surface anatomy או visual anatomy) היא האנטומיה הנלמדת על פי הצורה הנראית והניתנת למישוש של פני הגוף האנושי.
לימוד אנטומיה טופוגרפית מאפשרת הכרת מיקומם של איברים שטחיים וגם איברים עמוקים, כאלו שאינם ניתנים למישוש, כמו הלב למשל.
אנטומיה טופוגרפית משמשת בתהליכי אבחון וטיפול ברפואה.
זוהי שיטת אבחון עתיקה שגם היום היא אחת השיטות היעילות; מהירה, זולה, ואינה תהליך פולשני (ניתוחים).
אנטומיה טופוגרפית על בני אדם מתאפשרת על ידי הכרת הפרופורציות והשטח החיצוני של גוף האדם כדי לאפשר איתור איברים עמוקים בגוף האדם שאינם ניתנים לאיתור בעזרת חוש הראייה, בתנועה או בסטטיות.
אנטוּמְבְּד (Entombed) היא להקת דת' מטאל שוודית אשר נוסדה בשנת 1987, במקור בשם ניהיליסט (Nihilist).
הלהקה נחשבת לחלוצה בדת' מטאל הסקנדינבי; עם זאת, מאז האלבום Wolverine Blues, היא החלה לשלב השפעות רבות יותר של הארד רוק והבי מטאל, לצד אלמנטים של דת' מטאל ואף גרוב מטאל.
אלבום זה נחשב לאלבום הראשון והמשפיע ביותר בסגנון שכיום ידוע בתור דת'נרול.
אף על פי שהאלבום זכה לפילוג בקרב מעריצי הלהקה, הוא פנה לקהל רחב יותר, וביסס את המיינסטרים ואת המוניטין הביקורתי שלהם.
האלבום החמישי של הלהקה, Same Difference מ-1998, נחשב לאלבום עם הכי פחות קשר לדת' מטאל שהוציאה Entombed.
האלבום מציג את הלהקה עוברת לצליל מטאל אלטרנטיבי מסחרי יותר, ונחשב בדרך כלל לאלבום ה"חלש ביותר" של הלהקה, הן על ידי המעריצים והן על ידי סולן הלהקה לשעבר.
באלבום הבא, הלהקה חזרה לנגן דת'נרול, אך אף פעם לא חזרה לסגנון הדת' מטאל ה"טהור" יותר של שני אלבומיה הראשונים.
לארס גורן פטרוב – שירה
ניקו אלגסטראנד – גיטרה בס
ג'ורג'ן סאנדסטרום – גיטרה בס
לארס רוזנברג – גיטרה בס
ניק אנדרסון – תופים, שירה, גיטרה בס
אנטולי פאבלוביץ' שפירו היה קצין יהודי בצבא האדום, שעמד בראש הגדוד ששחרר את אסירי מחנה אושוויץ ב-27 בינואר 1945. שפירו היה זה שפתח את שערי המחנה.
שפירא נולד בעיירה קונסטנטינוגרד בפלך פולטבה של האימפריה הרוסית (כיום עיר ברסטין באוקראינה).
למד הנדסה והוראה בעיר זפוריז'יה.
בשנת 1935 גויס לצבא למשך שנה אחת, שבמהלכה עבר הסמכה לקצונה.
בשנים 1937–1939 היה מרצה בבית ספר להנדסאים ולאחר מכן כיהן כחבר מועצת העיר זפוריז'יה.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות לא גויס לצבא כיוון שהיה פטור מהגיוס מתוקף תפקידו כחבר מועצת העיר, אך באוקטובר 1941 התנדב לצבא.
הוא מונה למפקד מחלקת קשר בחטיבה הימית מס' 76 - חטיבת חי"ר שהורכבה מלוחמי צי הים השחור שספינותיהם טובעו או הוצאו מכלל שימוש.
במסגרת החטיבה לחם בדרום רוסיה, בצפון הקווקז, השתתף בקרבות לשחרור העיר רוסטוב על הדון ובקרב קורסק.
התקדם בסולם הדרגות והתפקידים - היה מפקד פלוגה, סגן מפקד גדוד ובקיץ 1943 מונה לתפקיד מג"ד.
במהלך הקרבות נפצע כמה פעמים.
באוקטובר 1943 פורקה החטיבה ושפירו הועבר לדיוויזיית הרגלים ה-100, בה מונה לתפקיד מפקד אחד הגדודים.
יחד עם יחידתו השתתף בצליחת נהר הדנייפר ובקרבות לשחרור קייב, בשחרור בלארוס ופולין.
בינואר 1945 היה גדודו של שפירו יחידת החוד של האוגדה במסגרת ההתקפה רבתית של הצבא האדום בפולין (מבצע ויסלה-אודר).
ב-27 בינואר הובקע קו ההגנה הגרמני בקרבת העיירה אושוויץ וגדודו של שפירו הגיע אל המחנה אושוויץ-1. דרך הגישה אל המחנה הייתה ממוקשת וחבלני הגדוד עמלו כמה שעות על פירוק המוקשים.
לאחר מכן הגיע שפירו בראש חייליו אל שערי המחנה ופתח אותם.
בראיון על יום שחרור המחנה, שישים שנה לאחר השחרור, אמר שפירו:
כאשר נשאל כיצד הרגיש כיהודי שהיה ראשון משחררי היהודים באושוויץ, ענה:
כמה ימים לאחר שחרור המחנה נפצע שפירו באחד הקרבות.
פציעתו מנעה ממנו להמשיך בתפקידי שדה - הוא עבר לשרת בתפקידי מטה במפקדת הארמייה ה-65. לאחר סיום המלחמה במאי 1945 המשיך לשרת בצבא עד לשנת 1947, אז השתחרר מהשירות בדרגת מָאיוֹר (רב-סרן).
לאחר שחרור מהצבא חזר לעיר זפוריז'יה ועבד כמהנדס בתחנת כוח הידרואלקטרית.
בשנת 1992 היגר עם אשתו ויטה ומשפחתם לארצות הברית.
התגורר בקוני איילנד, שפירו סיפר כי בשל דיכוי היהדות בברית המועצות הוא גילה רק לאחר הגירתו לארצות הברית כי במהלך המלחמה נרצחו 6 מיליון יהודים.
כתוצאה מכך החל שפירו בכתיבת ספרים על המלחמה, ספרו האחרון נקרא Зловещий марафон (מרתון מרושע).
נפטר ב-8 באוקטובר 2005 ונקבר בבית העלמין היהודי של קווינס.
על אומץ לבו בקרבות מלחמת העולם השנייה עוטר אנטולי שפירו בעיטורים הסובייטים הבאים: 2 עיטורי הכוכב האדום, 3 עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה.
בשנת 2005 העניקה ממשלת פולין לאנטולי שפירו את עיטור צלב הכבוד על חלקו בשחרור המחנה אושוויץ.
בשנת 2006, שנה לאחר מותו, הוענק לו תואר גיבור אוקראינה על ידי נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו.
ב-9 במאי 2008 הותקן לוח זיכרון לכבודו של שפירו בבניין מועצת העיר לשעבר של ז'פוריז'יה (כיום נציגות משרד הפנים של אוקראינה), שם עבד.
אנטומופגיה (מיוונית: ἔντομον éntomon = חרק, φαγεῖν phagein = לאכול) היא אכילת חרקים כחלק מהתזונה.
בעלי חיים ממגוון קבוצות הניזונים בלעדית מחרקים מכונים אוכלי חרקים.
(ישנה גם סדרת יונקים הקרויה אוכלי חרקים בשל מזונם העיקרי של חברי הסדרה.)
אכילת חרקים בקרב בני אדם נהוגה בתרבויות מסוימות ברחבי העולם (מרכז ודרום אמריקה, אפריקה, אסיה ואוסטרליה), אך בחברות אחרות בעיקר חברות מערביות, זהו נוהג לא מקובל שלעיתים נחשב אף לטאבו.
בחברות אלה נעשים ניסיונות להנגיש חרקים לאכילה על ידי שימוש במוצרים שונים, כגון שימוש חרקים טחונים כמקור לחלבון.
משוער כי בעבר חרקים תפסו מקום חשוב בתפריט האדם, בזמנים בהם לא היה לו עדיין כלי ציד או חקלאות.
עדות לכך נמצאה בניתוח מדעי של קופרוליטים במערות בארצות הברית ובמקסיקו.
קופרוליטים ממערות בהרי אוזרק ניבדדקו ונמצאו בהם נמלים, זחלי חיפושיות, כינים, וקרציות.
10 באוגוסט 1937, צ'יטה - 20 בפברואר 2000, סבטלוגורסק) היה מדינאי רוסי בתקופת הפרסטרויקה וראש עיריית סנקט פטרבורג הראשון שנבחר באופן דמוקרטי.
הוא כיהן בתפקיד ראש העיר מ-1991 עד 1996. היה ממנסחי חוקת הפדרציה הרוסית ומרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ולדימיר פוטין ודמיטרי מדבדב היו מתלמידיו ועבדו עמו בעירייה בשנות ה-90. סובצ'ק נחשב במערב ל"מנטור של פוטין".
סובצ'אק נולד למהנדס רכבות בשם אלכסנדר אנטונוביץ'.
אמו, נאדז'דה אנדרייבנה ליטווינובה, הייתה רואה חשבון.
אנאטולי היה אחד מארבעה אחים.
ב-1939 המשפחה עברה לאוזבקיסטן, שם חי אנטולי עד 1953, עת עבר ללמוד במכללה למשפט של סטברופול.לאחר שנת לימודים עבר ללמוד באוניברסיטת לנינגרד בפקולטה למשפטים.
ב-1958 נישא לנוֹנה גאנדזיוּק במכללה להוראה על שם הרצן.
לימים, ביתו, קסניה סובצ'ק הפכה לאשת ציבור, עיתונאית ומנחת טלוויזיה.
לאחר שסיים את לימודיו בלנינגרד, עבד שלוש שנים כעורך דין בסטברופול.
הוא שב לאוניברסיטה ולמד בה בין השנים 1962–1965, עד שסיים תואר שלישי במשפטים.
הוא היה יועץ למשפטים עבור בית הספר לשוטרים של לנינגרד והמכון לטכנולוגיית תעשיית הנייר (1965–1973).
בשנים 1991–1996 היה ראש עיריית סנקט פטרבורג וממייסדי התנועה הרוסית לרפורמות דמוקרטיות.
בתקופה זו ולדימיר פוטין היה בין עוזריו.
בסיום הקדנציה הפסיד בבחירות לסגנו.
בשנת 1997 נפתחה נגדו חקירה פלילית בהאשמות בשחיתות שלטונית, ממנה נמלט לפריז.
בשנת 1999 חזר לרוסיה וחקירה פלילית נסגרה מחוסר הוכחות.
מונה על ידי הנשיא בפועל ולדימיר פוטין לתפקיד יועץ.
נפטר ממחלת לב בשנת 2000.
אנטולי (יצחק) רובין (29 בינואר 1927 – 17 בינואר 2017) היה ניצול שואה ואסיר ציון ששרד את הגולאגים.
גיבור הספר "אסיר ציון" של הסופרת גלילה רון פדר עמית אשר הנציח את זיכרונותיו על סבלו בתקופה זו.
רובין נולד במינסק שבבלארוס בשנת 1927 למשפחה מסורתית, הצעיר מבין ארבעה ילדים.
אביו, פנחס, היה פקיד בארגון סיוע ליתומים.
ביוני 1941, עם פלישת הגרמנים לברית המועצות, שהה רובין במחנה קיץ ליד מינסק.
בשובו למינסק גילה שביתו נשרף.
הוא הצטרף לנמלטים מזרחה, אך הגרמנים הגיעו לעיירה בה שהה עם משפחת דודתו ביילה, והם שבו למינסק.
בבית דודתו רבקה מצא את אמו אתל ואחיותיו, תמר ובטי.
אביו נרצח כשחיפש את משפחתו בדרך למוסקבה.
אחיו הבכור, חיים, שירת בצבא האדום.
בני המשפחה הוכנסו לגטו מינסק.
אחותו תמר עבדה בחלק הרוסי של העיר כדי להשיג מזון.
באקציה השנייה בנובמבר 1941, נלקחו רובין, אחיותיו ואמו עם המיועדים למוות.
תמר תחילה, ואחר כך רובין עצמו, הצליחו לברוח מתוך הטורים שהוצעדו לבורות הירי.
תמר הגיעה לפרטיזנים, אך הוסגרה לגרמנים, עונתה ונתלתה בחצר בית הסוהר.
אמו ואחותו בטי נורו למוות בבורות המוות בטוצ'ינקה.
רובין שב לגטו, עבד בעבודות כפייה וניזון משיירי אוכל של גרמנים.
במרץ 1942 נעצר בשובו לגטו ומוין לאקציית חיסול נוספת, אך שוב הצליח להימלט
חבר גרמני של אביו נתן לו מסמכים של רוסי שמצא.
רובין הצטרף לשרתת בית ספר אוסטרית כשהלכה זו אל בתה בכפר דרבושינה לפני אקציית החיסול הסופית של גטו מינסק.
בכפר, עסק בעבודות המשק, תחת זהותו הבדויה ונהג גם לרעות את הפרות.
באותה תקופה שאף להצטרף לפרטיזנים ועשה הכל על מנת לפגוש אותם.
כשפגש בפרטיזנים וביקש להצטרף אליהם כדי לנקום בגרמנים, נתקל באנטישמיות וכמעט שנרצח
כאשר נכנס הצבא האדום לכפר שבו התגורר ב-1944 חש כאילו נולד מחדש, השמיד את תעודותיו הרוסיות על שם סטאפנוב כי סבר שאינו זקוק להן עוד, ושב למינסק.
במינסק גילה שמעשרת דודיו ודודותיו שרדו רק דודה אחת וארבעת ילדיה.
הוא החליט להתגייס לצבא אך היה לו מראה של נער ולכן לא גויס.
מסיבה זו, הלך לבית ספר מקצועי צבאי לשיפוץ טנקים שהעניק לתלמידיו מזון, פנימייה ועבודה.
מהטנקים פירק חלקי רדיו שהורכבו על ידי חברו ולראשונה שמע את קול הרדיו החופשי.
הוא עסק בספורט ולמד בשיעורי ערב לשם עמידה בבחינות הבגרות.
הוא נתקל באנטישמיותוהגיב על דברי האנטישמים.
בשלב זה לא הייתה לו שום ידיעה על יהדות.
המאסר הראשון - העלילה האנטישמית
בימי שלטונות של סטלין רובין נשלח על ידי ראשי הסקציה לאגרוף למפגן ארצי של פעילי תרבות הגוף שנערכה בכיכר האדומה במוסקבה.
בשובו, ב-14 בנובמבר 1946, נכלא בעוון נטישה של מתקן צבאי בבית הסוהר העירוני.
רובין נידון על ידי בית דין צבאי אף על פי שחלפה שנה וחצי מסיום המלחמה.
הוא נדון ל-5 שנות כליאה במחנות העבודה לתיקון המידות בשל דעותיו הלאומניות, השקפתו ה"בלתי בריאה" על המשטר הסובייטי וההשפעה ההרסנית שהייתה לו על הנוער סביבו.
אך מתוך התחשבות בכך שהתייתם ובסך הכל ערק לצורך לימודים, נפסקו לו 5 שנות כליאה בלבד.
בעת שהותו בבית הסוהר, סיפר כי בלטו הבדלי המעמדות בין האסירים הרגילים לעומת האסירים הפליליים שהשליטו טרור בין כותלי הכלא.
דודתו, שניצלה מהמלחמה, שמעה על מאסרו ושלחה לו מעת לעת חבילות.
כאשר הגיעה אליו החבילה הראשונה, החליט רובין לשמור לעצמו את החבילה אף על פי שהיה נהוג למסור אותן לכנופיה השולטת – האסירים הפליליים.
יחד עם אסיר נוסף שהיה איש משטרה וחיילים אסירים, הנהיג מרד נגד הפליליים.
אירוע זה המחיש לרובין את ההבדל בין קבוצה מלוכדת ומאורגנת לבין המון מפורר.
הוא הגיע לבסוף למחנה עבודה בסטנציה יאיה שבסיביר ויצא עם הבריגדה שלו לעבודות פרך.
במחנות אלה היה המשטר של רעב, התעללות ועבודה קשה.
מדי יום מתו שם רבים, חלקם נרצחו על ידי הפושעים ואחרים מרעב ועבודות פרך.
דודניתו, ששמעה על מאסרו, החליטה לפעול למען שחררו והגיעה עד לגנרל בדרגה בכירה ביותר שהורה על בדיקת משפטו, תוך שבוע הוחלט לשנות את גזר דינו לשנת מאסר אחת על תנאי.
פירוש הדבר היה שהוא שוחרר אך ההחלטה על כך הגיעה אליו רובין רק כעבור חודשיים.
לאחר מאסר של שנה וחצי במחנה סטנציה יאיהשבסיביר, שוחרר ונסע במשך שבוע ימים חזרה למינסק, כשהוא נוסע על גגות של קרונות ועל המישור שבין הקרונות.
כששב למינסק, חזר ללימודים שמהם נלקח למאסר.
מאחר שבמכון לתרבות הגוף ניתן מענק גבוה וניתנו מנות נוספות של אוכל ומדי ספורט שונים, בחר ללמוד במכון לתרבות הגוף אף על פי שרצה ללמוד רפואה.
תוך כדי הלימודים, העלה את הכנסתו גם על ידי תרומת דם, התקדם בספורט בתחרויות אגרוף וזכה במקומות הראשונים.
רצונו להיות חזק ולעמוד בהתקפותיהם של האנטישמיים למיניהם, חיזקו אותו ברצונו לנצח.
החוסן הגופני שפיתח עזר לו אחר כך בעבודות הפרך במחנות, כשנאסר בשנית.
האנטישמיות שבה נתקל מצד האוכלוסייה המקומית בזמן הכיבוש הגרמני, במאסר ובמחנות ולאחר מכן במשפט הרופאים, הביאו אותו לכך שבהדרגה עמידתו על יהדותו לבשה צורה מסודרת.
באותה תקופה, ידיעותיו בענייני היהודים היו דלות והוא לא ידע את תולדות ישראל, הלשון, התרבות והספרות.
החל מאותה תקופה, היו כל רעיונותיו, מרצו ואמצעיו מוקדשים להשגת מטרה נכספת זו והכל נבחן מנקודת מבט לאומית.
הוא הקדיש את כל זמנו הפנוי ואת כל כספו להשגת מידע המעניין אותו בענייני היהדות וישראל ופעל להנחלת הגאווה על היותם יהודים בקרב הצעירים שנהו אחריו.
ב-1955 הוא הגיע לריגה לצפות בתחרויות ספורט.
שם השלטון הסובייטי היה רק מאז ימי המלחמה, ועדיין נותרו יהודים שהיו עסקנים פעילים בארגוני יהודים שונים, בעיקר בית"ר ונשתמרו ספריות יהודיות עשירות.
ברחובות דיברו יידיש, היהודים שמרו על המסורת והמנהגים, היו מתכנסים יחד וחוגגים את חגי ישראל.
כשחזר למינסק, מצא חומר בספריה המרכזית, כולל חוברת של גורקי על האנטישמיות והחל להשתמש בחומר הזה בשיחות על האנטישמיות המשתוללת עם יהודים מתבוללים ועם הקשישים, ואילו את הצעירים עניינו נושאים יהודיים כמו נאומי גרומיקו וצרפקין על הקמת מדינת ישראל.
באמצעים אלה הוא הזכיר להם שהם יהודים ועורר בהם עניין בשאלת היהודים ובמדינת ישראל.
עיקר מטרתו הייתה לעורר בהם גאווה לאומית.
בשנת 1956 נפגש לראשונה עם זוג תיירים מבוגר מארצות הברית, תחילה בקונצרט ואחר כך במלונם.
רובין ניסה לקבל מהם כל פירור של מידע וסיפר להם על חיי היהודים בברית המועצות, על נחשולי האנטישמיות וביקש שיספרו על כך בישראל ובארצות הברית.
לימים התברר כי כל השיחות האלו הוקלטו על ידי הק.ג.ב.
ב-1957 נערך במוסקבה פסטיבל הנוער הבינלאומי.
מהעיתונים הבין שגם משלחת מישראל תשתתף.
כדי להגיע ולפגוש את המשלחת הזו נסע תחילה ללנינגרד לתחרויות ספורט וליתר ביטחון הגיע למוסקבה שבוע לפני תחילת הפסטיבל.
בחזרה של טקס פתיחת הפסטיבל ראה את הישראלים, רץ אליהם ושאל אותם המון שאלות ונמצא בקרבת המשלחת מהשכם בבוקר ועד מאוחר בערב.
הוא רצה לדעת הרבה וגם סתם לשוחח איתם ולראות יהודים כמוהו שהם בני חורין ועצמאיים.
שם הכיר יהודים רוסיים שבאו מכל קצוות ברית המועצות, לראות בעיניהם את שליחי הארץ שלהם, לראות את ריקודי העם של הישראלים, לשמוע את שיריהם ולראות את המבצעים עצמם.
רובין מתאר כי היהודים הקיפו כל הזמן את הישראלים ולא הפסיקו לשאול אותם שאלות.
הוא עצמו צילם את כל המשלחת וכל חבר במשלחת בנפרד והרבה לצלם את הדגל הישראלי.
הוא תיאר שהיום הגדול של יהודי ברית המועצות שהתקבצו, היה היום שבו השתתפה המשלחת מישראל.
רובין הכיר את אחד ממדריכי המשלחת ונדבר להיפגש עמו ולקבל ספרות ומזכרות בשביל הבחורים במינסק.
כשהוא הגיע בשעה היעודה, הסתבר כי אנשי המשלחת היו תחת מעקב צמוד של אנשי הק.ג.ב.
עקב כך, לא עלה בידיו לקבל חומר וכל מה שהצליח לקבל היה את הכתובת של המדריך.
למרות כל המכשולים, הצליח רובין לצבור כמות מסוימת של ספרים, חוברות, עלונים ומזכרות שהיו בעיניו רכוש גדול והוא שיווה לעיניו את שמחתם של הבחורים במינסק.