tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2018, גלריה טרומפלדור - מרכז אמנות, באר שבע, 70 שנה: פרט – מדינה – תערוכה קבוצתית.
רון ברטוש, נירית טקלה: כרומטיק, הוצאת מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, 2023.
פרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות והספורט, 2019
"פרס הפטיש" של סותבי'ס בחממת האמנים הצעירים ביריד "צבע טרי" 2017
פרס ע"ש האמנית טלי סידי למצוינות אקדמית, מכללת שנקר, 2014
נירית דודוביץ (נולדה ב-10 ביוני 1971) היא פיזיקאית ישראלית ופרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע, המכהנת כדקאנית הפקולטה לפיזיקה.
כלת פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים לשנת 2021, מומחית לפיזיקה של אטו-שניות.
מיועדת לתפקיד דקאנית הפקולטה לפיזיקה.
דודוביץ נולדה בירושלים בשם נירית פרניק, בת לארנולד ואסתר.
אביה היה פיזיקאי במרכז למחקר גרעיני שורק.
שירתה בצה"ל בחיל המודיעין בשנים 1989–1993. לאחר שחרורה החלה בלימודי תואר ראשון בפיזיקה ובמדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, אותם השלימה בהצטיינות בשנת 1996. בשנה האחרונה ללימודי התואר שימשה כעוזרת מחקר של פרופ' שמואל שטריקמן.
לאחר מכן עברה למכון ויצמן למדע ללימודי תואר שני בפיזיקה, בהנחייתו של פרופ' אשר פריזם, ובשנת 1999 המשיכה ללימודי תואר שלישי בהנחיית פרופ' ירון זילברברג.
עבודת הדוקטורט שלה, שנשאה את הכותרת "שליטה קוהרנטית קוונטית באמצעות פולסי לייזר מעוצבים", הוגשה בשנת 2004.
עם סיום הדוקטורט יצאה דודוביץ לקנדה, והייתה עמיתה בתר-דוקטורית במרכז המחקר הלאומי באוטווה בהנחיית פרופ' פול קורקם, אבי תחום הפיזיקה של אטו-שניות.
עם שובה לישראל בשנת 2007 התקבלה דודוביץ כחברת סגל בדרגת מרצה בכירה במכון ויצמן, וזכתה במלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים.
ב-2014 קודמה לדרגת פרופסור חבר, וב-2020 לפרופסור מן המניין.
בשנים 2019–2024 כיהנה דודוביץ בתפקיד האחראית על לימודי הפיזיקה במסגרת מדרשת פיינברג ובעבר כיהנה בשורה של ועדות פנימיות במכון ויצמן.
ב-2024 מונתה לראש המחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות בפקולטה לפיזיקה.
בדצמבר 2025 החלה את תפקידה כדקאנית הפקולטה לפיזיקה.
במרוצת השנים הוזמנה דודוביץ כדוברת לעשרות כנסים בינלאומיים, פרסמה כ-130 מאמרים (שצוטטו כ-8,000 פעמים) וכן רשומים לזכותה ארבעה פטנטים.
היא נמנית באופן תדיר עם הוועדות המארגנות של כנסים בינלאומיים העוסקים בתהליכים רב-פוטוניים, תופעות אולטרה-מהירות ואופטיקה.
נוסף על כך, דודוביץ פעילה בקידום ובעידוד נשים במדע.
במסגרת כך, היא יזמה וניהלה תוכנית לקידום תלמידות תיכון במקצועות מדעי הטבע וההנדסה, וכן נמנתה עם יוזמותיה של סדנה לקידום השילוב בין אימהות ומדע.
פיזיקה של אטו-שניות היא אוסף של תהליכים המאפשרים צפייה חיה בדינמיקה של אלקטרונים, מולקולות ומוצקים.
התהליך המרכזי הנחקר במסגרת זו הוא יצירת הרמוניות גבוהות, במסגרתו ניתן לקבל מידע מדויק על תנועת האלקטרון במרחב ובזמן.
תהליך זה, שהוסבר לראשונה באופן סמי-קלאסי על ידי פול קורקם, מתואר כעקירה של אלקטרון באמצעות שדה לייזר חזק בתדירות נמוכה (בתהליך של מנהור קוונטי) לאחריו מתרחשת תנועה של האלקטרון המיונן בחלל החופשי, ולבסוף התנגשות של האלקטרון ביון שממנו הוא נתלש.
ההתנגשות, או הרקומבינציה, של האלקטרון, מלווה בפליטה של פוטונים המצויים בתחום העל-סגול הקיצוני (XUV).
קבוצתה של דודוביץ מפתחת כלים אחדים המשמשים לספקטרוסקופיה בסקאלה של אטו-שניות, בה האינטראקציה בין הפוטונים לאלקטרונים נדגמת באמצעות מספר שדות המסונכרנים ביניהם.
האינטגרציה בין השדות מאפשרת את החקר התלת־ממדי של האינטראקציה על מורכבויותיה.
באמצעים אלה ניתן להפריד בין הממדים המרחביים השונים של המערכת ובכך לשחזר את התכונות הדינמיות של האלקטרון.
יינון באמצעות פוטון יחיד מציע התבוננות ייחודית על תופעות קוונטו-מכניות בחומר, באמצעות הטלה של פונקציות הגל הקשורות על פונקציות הגל האלקטרוניות המיוננות אשר יכולות להיות מדומות באופן ניסיוני.
התכונות המורכבות של פונקציית גל פוטו-אלקטרונית מוכתבות מכוח כלל השלבים באינטראקציה שבין האור והחומר: המצב ההתחלתי, תכונות הקרינה המייננת והפאזה המרוכבת שנצברת בעת המפגש בין האלקטרון והכוח הקולומבי.
קבוצתה של דודוביץ מפתחה מגוון שיטות בקרה ומדידה אשר נועדו לדגום את תהליך הפוטו-יוניזציה תוך שילוב טכניקות פיזיקליות מתחום האטו-שניות ואינטרפרומטריה בתחום העל-סגול הקיצוני.
הפעלת שיטות אלה מאפשרת צפייה בדינמיקה אולטרה-מהירה שנובעת מפוטו-יוניזציה של מערכות אטומיות, אשר לא פוענחה באמצעים אחרים.
כך, התאפשר לראשונה שחזור של פונקציית הגל האלקטרונית ממש ברגע יינונה, וזאת בתוך שבריר של מחזור אופטי יחיד; כמו כן, התאפשרה קביעתו של היסט הפאזה המוחלט הנובע מפיזור אלקטרון-יון.
מלבד זאת, פיתחה קבוצתה גישה חדשה המאפשרת לכוון את מצב הקיטוב של אור בתחום ה-XUV, שבו ישנה שורה של תופעות כיראליות שנותרו עלומות.
ככלל, אפקטים כיראליים באים לידי ביטוי אך ורק במהלך אינטראקציה עם אור בעל קיטוב מעגלי, אלא שניתן לשלוט בקיטוב זה בצורה מלאה רק כאשר האור הוא בתחום האינפרה-אדום ובתחום האור הנראה (למשל, באמצעות גבישי שבירה כפולה).
גישתה של דודוביץ משלבת שני מקורות נפרדים היוצרים הרמוניות גבוהות וקיטובם ניצב זה לזה.
בקונפיגורציה ניתן לשלוט על העיכוב היחסי בין שני המקורות ועל יחס העוצמות ביניהם, כך שמתהווה מעין חיקוי של מדיום שבירה כפולה וניתן לבצע מדידות של תופעות כיראליות גם בתחום ה-XUV.
הולוגרפיה פוטו-אלקטרונית היא תהליך שמקורו בהתאבכות של שני מסלולים אלקטרוניים שנוצרו כתוצאה מיינון בשדה חזק.
מחד, ברגע שהאלקטרון עובר יינון באמצעות מנגנון מנהור, הוא מואץ על ידי שדה הלייזר החזק, בצורה הקובעת את התנע הסופי שלו כך שהמסלול האלקטרוני משמש כאלומת ייחוס.
מאידך, האלקטרון עשוי גם להתפזר מפני היון, ומסלול זה משמש כאלומת סיגנל.
תבנית ההתאבכות ההולוגרפית של שני המסלולים הללו נצפית בהתפלגות התנע של הפוטו-אלקטרון.
על ידי הוספת שדה חלש הנושא את תדירות ההרמוניה השנייה של שדה הלייזר המקורי, קבוצתה של דודוביץ יוצרת הפרעה בתכונותיה הזמניות של ההולוגרמה ומכך ניתן להסיק את התפקידים הנפרדים של זמן היינון ושל הדינמיקה האלקטרונית ברצף.
גישה זו מאפשרת את שחזור הדינמיקה המצויה בבסיסה של ההולוגרמה ומעבר לכך ניתנת ליישום במגוון רחב של תופעות שדה חזק בסקאלת האטו-שניות.
פרס גד רשף להצטיינות במחקר, מטעם מכון ויצמן למדע (2003)
פרס הכנסת לסטודנטים מצטיינים (2003)
פרס קרן כורפס להישגים מצוינים (2003)
מלגה NSREC לחוקרת אורחת (2005)
פרס IUPAP לחוקר צעיר (2012)
פרס האגודה הישראלית לפיזיקה לחוקר צעיר (2012)
פרס קריל מטעם קרן וולף (2013)
מלגת ERC מטעם מועצת המחקר של האיחוד האירופי (2013, 2019)
חברת האקדמיה הצעירה הישראלית (2015)
חברת האגודה האמריקאית לפיזיקה (2016)
פרס קימל למחקר חדשני (2017)
מלגת ERC מטעם מועצת המחקר של האיחוד האירופי (2013)
פרס ויצמן למדעים מדויקים, מטעם עיריית תל אביב יפו (2021)
עמיתת החברה הישראלית לפיזיקה (2024)
דודוביץ נשואה לבועז ואם לשלושה.
קבוצת הנשים של נירנברג היא קבוצת כדורגל נשים גרמנית מהעיר נירנברג שבבוואריה, המשחקת בבונדסליגה לנשים, ליגת הנשים הבכירה בגרמניה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1988, ומשחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון מקס מורלוק.
מחלקת כדורגל הנשים בנירנברג נוסדה באוגוסט 1988, עת הקים המועדון קבוצות בוגרות ונערות.
באביב 1995, כחלק משינויים מערכתיים במועדון והיפרדות הקבוצות השונות למועדונים עצמאיים, קבוצה בת 7 חברים ייסדה במתחם העסקי של המועדון קבוצה העצמאית בשם מועדון ספורט נירנברג לנשים ונערות.
ב-1999, המועדון הצליח להעפיל לבונדסליגה לעונת 1999/2000 , עונה שהסתיימה בירידה לליגה השלישית .
בעונת 2003/04 ירדה הקבוצה לליגת באיירנליגה, ומשם ירדה לבאיירנליגה צפון.
בשתי העונות הבאות העפילה הקבוצה ברציפות לבאיירנליגה ומשם לליגה השלישית.
שנתיים לאחר מכן, ירדה הקבוצה שוב לבאיירנליגה, ובתום עונה זו עלתה שוב לליגה השלישית, שם נשארה בשמונה העונות הבאות.
בעונת 2020/21 העפילה הקבוצה לבונדסליגה השנייה, ובעונה לאחר מכן סיימה במקום השישי בטבלה.
בעונת 2022/23 בגביע הגרמני לנשים, העפילה נירנברג לשמינית הגמר, בו הוגרלה נגד קבוצת הענק וולפסבורג.
המשחק התקיים באצטדיון מקס מורלוק בנוכחות 17,302 צופים, ובכך קבע שיא צופים למשחק בית של קבוצת הנשים של נירנברג, וכן את שיא הצופים למשחק שאינו גמר בגביע הגרמני לנשים.
ב-19 בנובמבר 2022, בוועידה השנתית של המועדון, הוחלט על איחוד קבוצות הגברים והנשים של נירנברג, ללא קולות מתנגדים.
ב-29 במאי 2023 העפילה הקבוצה לבונדסליגה לאחר 24 שנות היעדרות, בניצחון 3:0 על קבוצת המילואים של הופנהיים, למול 2,500 צופים.
ב-10 במאי 2023, נמחק רישומה של הקבוצה מההתאחדות הגרמנית, ובכך הושלם איחוד הקבוצה עם קבוצת הגברים של נירנברג.
לרגל עונת 2023/24, העבירה הקבוצה את משחקיה הביתיים מפארק הספורט וולצנרווייר לאצטדיון מקס מורלוק בעל 50,000 המושבים.
בשנת 2012, קבוצת הנערות עד גיל 17 של נירנברג העפילה לליגת הנערות הדרומית , ובעונה שלאחר מכן סיימה במקום הרביעי בטבלה.
בעונת 2022/23 סיימה הקבוצה במקום השני וכך העפילה לליגה הבכירה, זאת תחת אימונה של כדורגלנית העבר איזבל באואר.
קבוצת הנוער השנייה של המועדון מתחרה בבאיירנליגה לנערות.
קבוצת הנערות עד גיל 15 מתחרות נגד קבוצות בנים בליגה המחוזית השלישית, וקבוצת הנערות עד גיל 13 משחקות בליגה המחוזית הרביעית.
מלבד קבוצת הנערות U17 שלעיתים משחקת בפארק הספורט וולצנרווייר כאצטדיון חלופי, הקבוצות מארחות את משחקיהן הביתיים במתקני הספורט של בית הספר ברטולט-ברכט .
נירית אהרוני שוויצר (נולדה ב-29 במרץ 1973) היא שחקנית, במאית, תסריטאית, ויוצרת ישראלית.
שוויצר למדה משחק בבית צבי.
שוויצר החלה את דרכה בעולם המשחק בשנת 1996 כשגילמה את דמות העכברה במחזמר "עליסה בארץ הפלאות".
בשנים 1996–1998 שיחקה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "כסף קטלני" גילמה את סאני.
בשנת 2000 השתתפה בפרסומת של חומוס אחלה למלפפונים חמוצים.
בשנת 2005 הייתה זמרת ליווי בהצגת הילדים "נסיך האגדות" וכן ב"פסטיגל גיבורי על".
בשנת 2008 גילמה גננת בקלטת הילדים "גילי בא לבקר - מסע בקשת הרגשות".
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "מיכל ינאי בחדר החלומות" בתפקיד אמא.
באותה השנה גם יצרה ושיחקה בסדרת הטלוויזיה "מועדון המאפים הטובים" שיחקה את מיקה.
בשנת 2018 התארחה בסדרה "צומת מילר" גילמה את דמותה של רובה.
בשנת 2020 גילמה את ענתי בסדרת הילדים "השכונה של הופ!".
לשוויצר הייתה גם קריירת תיאטרון קצרה והיא שיחקה בכמה הצגות כמו "בוסתן ספרדי", "דוממים", "הברווזון", "פים פם פה", "סימני דרך", "שלגיה ושבעת הגמדים", "קריוס ובקטוס", "זהב, בצל ושום דבר בכלל", "מקהלה עליזה", ו"הקוסם!".
בנוסף שוויצר כתבה וביימה את ההצגה "אצבעונית".
נירנברג הוא סרט קולנוע דרמה היסטורי אמריקאי משנת 2025 שהופק במשותף ובוים על ידי ג'יימס ונדרבילט אודות משפטי נירנברג.
התסריט מבוסס על ספרו של ג'ק אל-חי "הנאצי והפסיכיאטר" משנת 2013. הסרט עוקב אחר הפסיכיאטר דאגלס קלי (בגילומו של ראמי מאלק), המתמודד עם השאלה האם הרמן גרינג (אותו מגלם ראסל קרואו) כשיר לעמוד במשפטי נירנברג.
כמו כן, מככבים בסרט ליאו וודול, ג'ון סלאטרי, מארק אובריאן, קולין הנקס, רן שמידט, לידיה פקהאם, ריצ'רד אי.
גרנט ומייקל שאנון בתפקידי משנה.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית במקטע הגאלה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2025, שם זכה לתשואות בעמידה באורך ארבע דקות, אחת מתשואות העמידה הארוכות ביותר בתולדות הפסטיבל.
הסרט ייצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה בהפצת אולפני סוני ב-7 בנובמבר 2025.
במהלך משפטי נירנברג, הפסיכיאטר הראשי דאגלס קלי מראיין אנשי צבא נאצים כדי לקבוע האם הם כשירים לעמוד לדין.
שם, הוא נכנס ל"קרב מוחות" נגד יד ימינו של אדולף היטלר, הרמן גרינג.
ראמי מאלק בתפקיד דאגלס קלי
ראסל קרואו בתפקיד הרמן גרינג
ליאו וודול בתפקיד סמל האווי טרייסט
ג'ון סלאטרי בתפקיד ברטון סי.
מארק אובריאן בתפקיד ג'ון אמן
קולין הנקס בתפקיד גוסטב מארק גילברט
ורן שמידט בתפקיד אלסי דאגלס
מייקל שאנון בתפקיד רוברט ה.
גרנט בתפקיד דייוויד מקסוול פייף
לוטה ורביק בתפקיד אמי גרינג
אנדריאס פיטשמן בתפקיד רודולף הס
סטיבן פייסי בתפקיד ג'ורג' סי.
פול אנטוני-ברבר בתפקיד פרנסיס בידל
ג'רמי ווילר בתפקיד אדמונד פיפס-הורנבי
דן קייד בתפקיד רב"ט ג'ונס
דונלד סייג' מקאי בתפקיד ג'יי ויליאם פולברייט
דיטר ריזל בתפקיד יוליוס שטרייכר
וויין ברט בתפקיד קול פרנקס
טום קיון בתפקיד רוברט לי
וולפגנג צ'רני בתפקיד באלדור פון שיראך
בדצמבר 2023 הוכרז שג'יימס ונדרבילט יכתוב ויביים את הסרט, כאשר רמי מאלק, ראסל קרואו ומייקל שאנון יככבו.
ליהוק נוסף, כולל ריצ'רד אי.
גרנט, ליאו וודול, ג'ון סלאטרי וקולין הנקס, הוכרז בינואר ובפברואר 2024. הצילומים החלו בבודפשט בפברואר 2024 והסתיימו במאי 2024.
ביוני 2025, אולפני סוני רכשו את זכויות ההפצה בצפון אמריקה ובעולם לסרט ותכננה את יציאתו לאקרנים בארצות הברית ב-7 בנובמבר 2025.
באתר Rotten Tomatoes, אתר צבירת ביקורות, 67% מתוך 24 ביקורות חיוביות.
הקונצנזוס של האתר קבע כי הסרט "מונע מהופעה מרשימה של ראסל קרואו, "נירנברג" היא דרמה היסטורית בעלת מבנה נאה, אך הקצב השקול והריסון הרגשי שלה מונעים ממנה להבין באופן מלא את מורכבות הנושא שלה".
אתר Metacritic, המשתמש בממוצע משוקלל, העניק לסרט ציון של 63 מתוך 100, בהתבסס על 10 ביקורות, מה שמעיד על ביקורות "אוהדות באופן כללי".
הרי זה לא נושא אופנתי.
רק מה: בהוליווד של ימינו גם להיות אופנתי לא ימנע ממך לפשוט רגל".
נישואי פרגוואי הם נישואים המבוצעים על פי חוקי מדינת פרגוואי.
הייחודי בנישואים אלו הוא המהירות היחסית שבה ניתן לקיימם, והעובדה שניתן לבצעם ללא נוכחות שני בני הזוג.
נישואי פרגוואי מוכרים בישראל כנישואים שקויימו בחו"ל לפי החוק המקומי, ומשרד הפנים מכיר בהם לצורך רישום נישואים.
בעבר ניתן היה לקיים את הנישואים בפרגוואי ללא נוכחות אישית במדינה כלל, תוך היעזרות בהגשת מסמכים שונים על ידי עורך דין, שייצג את בני הזוג מול רשויות פרגוואי, וקבלת תעודת הנישואין הפראגוואנית בדואר.
כיום, לאחר תיקון החוק המקומי, יש צורך בנוכחות אחד מבני הזוג במקום, אך לא שניהם, לצורך הסדרת הנישואים.
במדינת ישראל, האפשרות החוקית היחידה למיסוד קשר של נישואים בין בני זוג היא באמצעות נישואים דתיים, ואצל יהודים רק בין גבר ואישה יהודים לפי ההלכה באמצעות טקס דתי אורתודוקסי.
בנסיבות אלה, נחשבים נישואי פראגוואי כאחת האפשרויות למיסוד קשר בין בני-זוג שאינם יכולים (למשל, נישואים בין-דתיים בישראל) או אינם מעוניינים להינשא בטקס דתי.
היתרונות ב"נישואי פראגוואי" הם בקלות ובמהירות שבה ניתן להינשא.
יחד עם זאת, מדובר בהליך יקר יחסית לטקסי נישואים אחרים.
הדרישה לנוכחות של לפחות אחד מבין בני־הזוג בפרגוואי לצורך השלמת הנישואים, מייקרת את התהליך ומסרבלת אותו.
נישואי חוזה הם נישואים הנכרתים בין בני זוג בדרך של הסכם זוגיות, המקנה להם זכויות הדדיות, מסדיר את ענייני הרכוש שביניהם, חובותיהם ההוריות ושאר עניינים שבין בני זוג.
נישואי החוזה מלווים בטקס הכולל חתימה על חוזה.
את החוזה, שנערך על ידי עורך דין שעורך גם את הטקס, מביאים בני הזוג בפני שופט בבית משפט למשפחה או נוטריון על מנת שייתן לו תוקף של פסק דין.
החוזה הוא מסמך משפטי תקף לפי חוק החוזים של ישראל והוא מוכר בכל העולם כ"הסכם קוהביטציה" כלומר שותפות ביתית בין בני זוג החיים יחד ומנהלים משק בית משותף.
בישראל מהווים נישואי חוזה פתרון לבני זוג שאינם מעוניינים בנישואים דתיים, ובפרט לבני זוג שאינם רשאים להתחתן בנישואים דתיים, בהתאם לכוח שהעניקה המדינה לכללי הדתות השונות.
הפתיחה לאופרה מוכרת ופופולרית ביותר ומנוגנת תכופות לבדה בקונצרטים רבים.
האופרה מבוססת על קומדיית תיאטרון מאת פייר בומרשה, Le mariage di Figaro מ-1784. המחזה היה המשך ל"הספר מסביליה" של בומרשה מ-1775, והלִבְרִית לאופרה של מוצרט חובר תוך 6 שבועות ותורגם לאיטלקית בידי לורנצו דה פונטה.
האופרה הייתה הראשונה בסדרה של שיתופי פעולה מוצלחים בין מוצרט לבין דה פונטה; הם המשיכו ויצרו יחד את דון ג'ובאני וכך עושות כולן.
היה זה מוצרט שהביא את עותק המחזה של בומרשה לדה פונטה, וזה תרגם את המחזה, חיבר תוך 6 שבועות ליברטו באיטלקית, שפת האופרה הנפוצה דאז, והסיר את יסודות הסאטירה השנונים של הסיפור.
רק לאחר ששכנע את הקיסר יוזף השני שהסצנות מעוררות המחלוקת (בין השאר מונולוג של פיגארו, שבו הוא מהרהר בעברו ותוהה, אם הרוזן אכן עולה מטבע הדברים עליו עצמו) הוסרו, ניתנה הרשות להציג את האופרה.
הפתיחה לנישואי פיגארו אינה משתמשת במוזיקה באופרה עצמה, בניגוד לפתיחות אופרה רבות (כולל שתי האופרות האחרות בשיתוף הפעולה עם דה פונטה).
המוזיקה של האריה של פיגארו, החותמת את המערכה ה-I של האופרה, Non piú andrai, משמשת כשיר הלכת האיטי המסורתי של משמר קולדסטרים הבריטי.
מוצרט "מחזר" את המוזיקה של Agnus Dei מתוך מיסת ההכתרה (Krönungsmesse, KV317) ב-Dove sono של הרוזנת (בסול מז'ור במקום הפה מז'ור המקורי).
אותו מוטיב מופיע בקונצ'רטו לבסון המוקדם שלו (K.186e/K.191).
מוצרט מצטט את-Non piú andrai באופרה דון ג'ובאני, כציטוט מכוון.
במסגרת העלילה של דון ג'ובאני, המוזיקה מנוגנת בידי להקת מוזיקאים, המשעשעים את ג'ובאני בארוחת הערב.
הקטע מנוגן לאחר שתי יצירות אחרות, של מלחינים שונים ממוצרט (ויסנטה מרטין אי סולר וג'וספה סארטי), ובקטע השלישי אומר לפורלו, משרתו של דון ג'ובאני, כי את הקטע הזה הוא "מכיר יותר מדי".
בנוסף, משחיל הוא את מוטיב האריה הזו באמצעו של קטע האנסמבל "Riposate, vezzose ragazze".
לדמותה של סוזנה ארבע אריות - אחת במערכה השנייה ("Venite, inginocchiatevi" מגרסת 1786 המקורית, והמחליפה שלה מהשחזור של האופרה ב-1789, "Un moto di gioia") ואחת במערכה הרביעית ("Deh, vieni, non tardar" המקורית מ-1786, המכונה לעיתים גם "שיר הוורדים", והמחליפה שלה מ-1789, "Al desio di chi t'adora").
האופרות הקומיות האיטלקיות של מוצרט ידועות בדרמה מעורבבת הדמויות שלהן, בניגוד לפשטותן של אופרות משולש האהבה הטרגי בסגנון הבלקנטו והאופרות המאוחרות יותר.
לגבי האופרה "נישואי פיגארו" הדבר נכון במיוחד, בשל ריבוי הדמויות הראשיות.
(ראה רשימת דמויות בתבנית המידע).
נהוג לחלק את הדמויות באופרה הקומית לדמויות "בופה", כלומר בעלות אופי קומי, מול דמויות "סריה", בעלות אופי רציני.
אחד ממאפייני האופרה הוא בשמירה על החלוקה הזו, כאשר המשרתים (פיגארו וסוזנה) הם בעלי מאפייני בופה מובהקים, בעוד בני האצולה (הרוזן ובייחוד אשתו) הם דמויות סריה.
עם זאת, השימוש הרב בהתחפשות, מאפיין כללי של האופרה הקומית במאה ה-18, מביא לכך שדמויות צריכות לשנות את אופיין ובהתאם את סגנון שירתן.
האופרה נושאת מסרים חברתיים ומצליחה להעביר בצורה קומית ביקורת על הבדלי המעמדות בתקופה בה נכתבה.
"זכות הלילה הראשון" הייתה זכות מפוקפקת לפיה אצילים היו רשאים לשהות עם משרתות בלילה הראשון של נישואיהן.
הרוזן למרות הבטחותיו שלא יעשה זאת מנסה בכל דרך לפתות את סוזנה.
הליברטו והמוזיקה מראים את מצוקתה של סוזנה בנסיבות הללו.
סוזנה ופיגארו אינם מוצגים ברמה מוסרית או שכלית נמוכה מהרוזן, אלא להפך.
האופרה מציגה את הדרך בה הרוזן מנסה לנצל באופן גס את עליונותו המעמדית כדי לספק את תאוותיו.
בסופו של דבר האישה המשרתת מתגלה כחכמה יותר מהגבר האציל ומצליחה להערים עליו להציל את כבודה.
נושא נוסף בו האופרה נושאת מסר חברתי הוא המוסר הכפול של גברים מסוימים ממעמד האצולה באירופה.
לאורך כל האופרה מודגש כי הרוזן קנאי לאשתו ורואה בחומרה כל בגידה שלה.
בו בעת הוא מרשה לעצמו לבגוד בה.
הליברטו רגיש למצב הבעייתי בו נמצאת הרוזנת אשר עדיין מקווה שבעלה יחזור לאהוב אותה ויפסיק לרדוף אחרי משרתות.
מוצרט היטיב להבין זאת והלחין עבורה את האריות המרגשות ביותר.
הסיבוך בעלילה מגיע לשיא במערכה הרביעית ברצף של טעויות בזיהוי, האופרה מסתיימת בכך שהרוזן מבין שטעה ומבקש את סליחתה של הרוזנת.
בסרט "חומות של תקווה" מנגן אנדי דופרין (טים רובינס) במערכת הכריזה של כלא שושנק את דואט המכתב (sull'aria) של סוזנה והרוזנת מתוך המערכה השנייה.
רד (מורגן פרימן) שהוא דמות מספרת אומר "אני לא יודע על מה בדיוק שרו שתי הנשים האיטלקיות האלו, האמת שאני לא רוצה לדעת, דברים מסוימים עדיפים להישאר בלי מילים".
בסרט "אני אוהב אותך פיליפ מוריס", רגע לפני שנכנס לבית המשפט כשהוא מתחזה לעו"ד, מזוהה ג'יי ראסל (ג'ים קארי) על ידי אחד המושבעים אותו רימה בעבר וכך מסתיימת הסצנה, תוך כדי ניגון אותו הקטע.
במחזמר "פנטום האופרה" מוצג קטע מתוך האופרה הדמיונית Il Muto, שהיא פרפרזה על נישואי פיגארו של מוצרט ואביר הוורד של שטראוס.
בסרט "גברת דאוטפייר" סצנת הפתיחה כוללת ביצוע של חלק מהאופרה הספר מסיביליה במסגרת דיבוב של הדמות הראשית, דניאל, המגולמת בידי רובין ויליאמס.
בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "גאווה ודעה קדומה" מנגנת ושרה אליזבת את האריה של כירובינו "voi che sapete" כאשר המילים מתורגמות לאנגלית.
נונאטאק פיגארו באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה קרוי על שם היצירה (לצד אתרים סמוכים הקרויים על שם מוצרט ויצירותיו - הדום הקרח מוצרט, ומעבר האפנרׂ).
תכשיט החוליות הפופולארי "פיגארו" (בדרך כלל שרשראות או צמידים) המורכב מסדרה של שלוש חוליות קצרות וחוליה אחת מוארכת וחוזר חלילה, קרוי גם כן על שם היצירה.
נישואי הזוג ארנולפיני (בהולנדית: Portret van Giovanni Arnolfini en zijn vrouw) הוא ציור של יאן ואן אייק שנעשה בשנת 1434. זהו ציור שמן על עץ אלון שגודלו 69X82 ס"מ.
הציור מציג דיוקן של זוג ממשפחת ארנולפיני שנישא לאחרונה.
בתמונה נראה הבעל ג'ובאני, סוחר עשיר שחי בעיר ברוז', עומד בצד שמאל.
הוא מחזיק בידה של ג'ואנה אשתו, שצדה השמאלי פונה אל המתבונן, ומרים את ידו השנייה לשבועה.
הזוג מוצג כשהוא עומד בחדר השינה המפואר שלהם.
סגנון התמונה הוא ריאליסטי ונטורליסטי.
תיאור הדמויות והפריטים יורד לפרטי פרטים, תוך דייקנות בהדגשת המרקמים השונים של העצמים.
ג'ובאני, הבעל, נראה לבוש בגלימה חומה ויוקרתית שבשוליה פרווה, וחובש כובע צילינדר דבר המדגיש את מעמדו הגבוה.
אשתו ג'ובאנה עטופה בבגד ירוק עשיר, עשוי קטיפה ומעוטר בפרווה.
היא מרימה את שמלתה כך שנראה כאילו היא בהיריון.
כלב עומד בין ג'ואנה לג'ובאני.
באותה תקופה כלב היה סימן ההיכר של בני המעמד הגבוה.
כלב הוא גם סימן לנאמנות ושלום בית, כמו זו המתבקשת בנישואים.
הנברשת היא מתכתית ומגיע אליה ברק מן האור הבוקע מהחלון שמשמאל.
בנברשת דולק רק נר אחד, וייתכן כי זהו סמל לכך שהמשפחה רק הוקמה, ובעתיד יהיו יותר נרות ויותר חום.
על הקיר מאחורי הזוג ישנה מראה ועליה ציורים של 12 הקדושים הנוצרים.
למעשה, במראה מצוירת ההשתקפות של כל הציור, כלומר, ניתן לראות את הציור גם מאחור.
דרך המראה ניתן לראות גם את יאן ואן אייק בעצמו.
ישנו זוג אחד משמאלו של ג'ובאני ואחד ליד הכורסה מאחורי הזוג.
נעלי הבית מסמלות ביתיות, נוחיות וחמימות.
נעלי הבית האדומות מסמלות זאת במיוחד משום שהצבע האדום מסמל גם את מעמד האצולה וגם חמימות.
לצד החלון ועל השידה מונחים פירות שמסמלים פוריות ושפע.
מעל המראה נמצאת חתימתו של האמן.
הוא מנציח את עצמו ורושם "אני ואן אייק, הייתי נוכח כאן בשנת 1434".
המראה מאפשרת לצופה לראות את החלקים שלא ניתן לראות בתיאור פרספקטיבי רגיל.
היא יוצרת עומק ומראה את החלל הכולל של החדר.
הפריטים ביצירה צוירו בדיוק כפי שנראו בעין האמן ולכן נוצר עומק ללא תכנון.
לדוגמה, פרט אחד צויר קטן יותר מהאחר כי כך הוא באמת נראה, ולכן נראה כי הוא רחוק יותר (כפי שקרה במציאות).
על הרצפה קווים המתנקזים אל נקודת מגוז, מה שיוצר בציור עומק.
מקור האור המרכזי מגיע מן החלון בשמאל התמונה.
האור מעוצב בדייקנות והוא חודרני.
הוא תורם לאווירה השקטה והרוגעת שבתמונה.
בנוסף ישנו עוד מקור אור, חלוש יותר, מהנר בנברשת.
טכניקת צבעי השמן ושליטתו של האמן בה אפשרה תיאור נאמן של החומרים השונים, כגון רצפת העץ והבדים.
ישנו מיזוג מושלם של הגוונים.
משיכות המכחול אטומות, שקופות למחצה או שקופות.
משיכות עדינות ומלוטשות שלא ניתן להבחין בהן.
נוצרת תחושה של תיעוד אמיתי.
נישואי בוסטון (מאנגלית: Boston Marriage) הוא מונח מן המאה ה-19 שמטרתו לתאר מערכת יחסים בין נשים לא נשואות שגרו יחד ולא נתמכו על ידי עזרה גברית כלשהי.
בארצות הברית של המאה ה-19 הייתה תופעה זו מוכרת לכל.
נשים רבות, במיוחד אלו שהיו ממעמד חברתי בינוני ומעלה ובעלות השכלה אקדמית, חיו במסגרת חיים שכזאת.
מסגרת זו הציעה לנשים אלטרנטיבה שהייתה מקובלת על החברה – אלטרנטיבה למוסד הנישואים המסורתי.
נשים אלה חיו בצורה קונבנציונלית ומכובדת.
בסוף המאה ה-19 שלטה התפיסה לפיה נשים אינן מעוניינות בפעילות מינית.
מכיוון שהיה ידוע כי מסגרת "נישואי בוסטון" איננה כוללת יחסים מיניים, הנשים שחיו במסגרת שכזאת יכלו להביע את רגשותיהן ואהבתן זו לזו בגלוי.
המונח "לסבית" (lesbian) נטבע מאוחר יותר בשנת 1890, ולכן בין אם היה מדובר בקשר לסבי-מיני או קשר אפלטוני, השתמשו במונח זה לתיאור התופעה.
כיום משתמשים במונח זה לתיאור יחסים המבוססים על אינטימיות, אמון ומחויבות בין שתי נשים, ללא קשר מיני ביניהן.
קיימות כמה השערות לגבי מקור השם.
ההשערה הראשונה מתייחסת לעיר בוסטון שנוסדה ב-17 בספטמבר 1630 על ידי מתיישבים פוריטנים שהגיעו מאנגליה.
מתיישבים אלו זוהו עם אופי קפדני, מוסרי וצנוע.
השערה נוספת היא כי מקור הכינוי בספרו של הנרי ג'יימס "הבוסטונים" ("The Bostonians"), בו מתוארת מערכת יחסים בין שתי נשים, המזכירה את מוסד הנישואים המסורתי.
מתוך הנובלה של ג'יימס ניתן ללמוד כי לדעתו מערכת יחסים מסוג נישואי בוסטון איננה סוטה, והיא אף מאפשרת לנשים צמיחה והגשמה.
כך למשל מספר ג'יימס כי מערכת היחסים של אחותו אליס עם בת זוגה קתרין השפיעה עליו רבות.
ג'יימס מתאר את מערכת היחסים בין שתי הנשים כמופלאה במיוחד, וטוען שבזכותה הן הבינו שהן אינן זקוקות לגבר בחייהן.
עם זאת, נראה כי דעתו של ג'יימס בנושא היא דעת מיעוט, שכן רבים בני זמנו תיארו את מערכת היחסים שבין אוליב לוורנה בספרו "הבוסטונים" כמערכת יחסים חולנית.
דופי טען כי הדמות הראשית של אוליב היא דמות סוטה.
בתקופה שבה התפרסם הספר, השתמשו במונח "new women" לתיאור של נשים עצמאיות, משכילות, שבחרו לא להתחתן כפי שהיה מקובל בצורה המסורתית.
נשים אלו לא נתמכו על ידי גורם כלשהו, וברוב המקרים הן היו בעלות קריירה משלהן, תכונות שאפיינו גם את הנשים שחיו במסגרת "נישואי בוסטון".
ההשערה השלישית מתייחסת למערכת היחסים בין שתי הסופרות Sarah Orne Jewett ו-Annie Adams Fields שחיו בעיר בוסטון.
יש הטוענים כי זוגיות זו שימשה למעשה השראה לדמויותיו של הנרי ג'יימס בספרו.
המונח "נישואי בוסטון" מתייחס למערכות יחסים בין נשים אשר היו רווחות בעיקר במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. במערכת יחסים זו נשים חיו יחדיו ללא תלות בגבר.
מושג זה נטבע לראשונה על ידי הנרי ג'יימס בנובלה " הבוסטונים" (the Bostonians), נובלה אשר עסקה במערכת היחסים האינטימית שבין שתי נשות בוסטון אמידות (Theophano, 2015).
על אף העובדה כי נישואי בוסטון לא בהכרח התחילו להתפתח בעיר בוסטון, עדיין ישנם מספר אספקטים של העיר אשר השפיעו רבות על עידן נישואי בוסטון.
בשנת 1980, כאשר העיר חגגה 250 שנה, היה בה ערבוב ייחודי של אנשים שונים אשר הגיעו ממקומות שונים.
כך לדוגמה בצפון בוסטון היו מתיישבים עניים במיוחד אשר חיו בזוהמה ובצפיפות.
למרות זאת, צפון בוסטון נחשבה למרכז עסקי אשר משך אליו מיני מהמרים, סרסורים וזונות.
בעוד הצפון היה אזור מאוד מלוכלך ומטונף, אזור הדרום היה קודר במיוחד: לאזור זה הגיעו מהגרים אשר היו בדרכם במעלה הסולם הכלכלי.
אולם, עדיין היה מדובר שכונות עוני.
לעומת שכונות העוני של הצפון והדרון, היו גם אזורים בהם היה שגשוג ואצילות.
אותם האזורים המשגשגים הולידו את הספריות המרכזיות, התזמורת הסימפונית וכן את התיאטרון.
למרות התרבות הרבה וההתקדמות בחינוך, השינוי החברתי בבוסטון היה מועט מאוד.
אולם, על אף התקדמות בעייתית זו קמה תנועה נשים חדשות אשר חרתו על דגלן עקרונות של הגדרה עצמית ונסיגה מתוך החברה הבוסטונית הכללית.
התנועה הזו השאיפה רבות על התפתחות מושג נישואי בוסטון, שכן ההבנה כי נשים יכולות להגדיר את עצמן באופן עצמאי הובילה נשים רבות לבקש לקחת חלק במערכות יחסים חד מיניים.
למונח "נישואי בוסטון" ישנן שתי משמעויות השונות קמעא.
ראשית, נישואי בוסטון יכולים להתייחס למערכת יחסים בין שתי נשים אשר מבקשות לתחזק קשר יציב המבוסס על אמון, ביטחון ואהבה.
במערכת יחסים זו הנשים מבקשות לקיים משק בית משותף זאת בעצמאות מלאה וללא תלות בגבר.
מכאן, מדובר במערכת יחסים אשר נשענת על חיים משותפים.
שנית, נישואי בוסטון יכולים להתייחס למערכת יחסים לסבית במובן המודרני: מערכת יחסים של אהבה, אמון, אינטימיות וכן יחסי מין.
המשמעות היא שלא תמיד נשים החיות בנישואי בוסטון נמצאות במערכת יחסית אינטימית (מבחינת יחסי מין) אולם יש מקרים רבים שזה אכן המצב.
יתרה מזאת, מכוון שבאותה התקופה הייתה חשאיות רבה סביב הנושא של הומוסקסואליות בפרט ומין בכלל, לא היה ידוע לגבי נשים רבות האם מערכת היחסים בניהן כללה גם יחסים אינטימיים (Angelowicz, 2012).
כמו כן, את המונח של נישואי בוסטון ניתן לחלק באופן נוסף: מערכות יחסים אשר מבוססות על רומנטיקה ומערכות יחסים אשר מבוססות על חברות (Gent, 2014).
המשמעות היא כי גם אם תמיד היה מדובר במערכת יחסים אינטימית, האינטימיות הייתה שונה בית מערכת אחת לשנייה: בעוד במערכת יחסים אחת הנשים היו בקשר רומנטי, במערכת יחסים אחרת הנשים הרגישו חברות חזקה ואפילו סוג של שארות (כמו-משפחתיות) (Gent, 2014)
נישואי בוסטון הם מצב של מערכת יחסים בין שתי נשים אשר מבקשות לבסס מערכת יחסים וחיות ביחד חיים המבוססים על שיתוף, אינטימיות, קרבה, אהבה ואמון.
במערכת יחסים זו הנשים מבקשות לקיים משק בית וחיי משפחה ללא תלות בגברים.
באופן כללי, המונח הזה היה רווח בעיקר במאה ה-19 ובמאה ה-20, אולם כפי שניתן לראות מדובר במונח אשר החל להתפתח עוד במאה ה-17. בנישואי בוסטון חלק ממערכות היחסים כללו יחסים אינטימיים וחלק לא, וכן חלק מהמערכות יחסים כללו בסיס רומנטי וחלק לא.
כלומר, ישנן נשים אשר נישאו בנישואי בוסטון כדי לקיים משק בית וחיי משפחה משותפים גרידא, זאת ללא עומק נוסף.
כמו כן, באותה העת הייתה התפיסה כי נשים אשר אינן נישאות לגברות אינן מעוניינות ביחסי מין, ולכן האמונה הייתה כי בנישואי בוסטון אין כלל מערכת יחסים פיזית אינטימית (Colmen, 2016).
המטרה המרכזית בנישואי בוסטון לא בהכרח הייתה קיום מערכת יחסים אוהבת, אלא קיום מערכת יחסים עצמאית נטולת תלות בגברים (Theophano, 2015).
המשמעות היא שהנשים אשר בחרו לקחת חלק בנישואי בוסטון בעצם ביקשו להפריד את חייהם מהגברים ולחיות חיים שלמים ומלאים ללא צורך כלל בגברים, על מנת שלא לאפשר להם נתח משמעותי בעולם.
באותה התקופה היה מדובר בסידור שכיח מאד: הבירה מסצ'וסטס הייתה מלאה בנשים משכילות ממשפחות טובות אשר יכלו לתמוך בעצמן ללא העזרה של גברים.
עבור נשים אלה, היה הגיוני במיוחד לחפש את החברה זו של זו, מחוץ למסגרת מערכת היחסים "הקונבנציונלית".
יתרה מזאת, ישנן נשים אשר באותה תקופה החשיבו את בנות זוגן כגברים לכל דברים („female husbands"), זאת בשל התפיסה כי הגבריות היא לא מצב התלוי באנטומיה, אלא יותר מצב אישיותי-רגשי.
נישואי בוסטון הם אם כן חלק מתהליך של כינון מגדרים חדשים, וניסיון לצאת מהגבולות המקובלים בין המגדר הנשי למגדר הגברי.
עם זאת, הסידור שתואר לעיל אינו הצורה היחידה לנישואי בוסטון; קיים היה גם סידור שבו הנשים לא חיו זו עם זו בפועל.
בצורה זו של נישואי בוסטון הנשים היו נשואות בנישואין "רגילים" לגברים, אך בו זמנית גם לחברה קרובה.
הטענה היא שהנישואין לגבר נבעו מתוך מניעים של נוחות כלכלית, בעוד שמערכת היחסים הנשים סיפקה את הצרכים הפסיכולוגים שלהן, כדוגמת אהבה, אינטימיות ואמון.
המשמעות היא שלא תמיד היה מדובר בנשים אשר חיו חיים משותפים באופן מלא, אלא בנשים אשר בחרו לקשור את חייהן זה בזה.
אכן, מדובר במערכות יחסים ארוכות טווח ומחייבות, ובכך הן בעצם דומות למערכת היחסים שאנו מכירים בין גבר לאישה (Theater, 2004).
לנשים אשר לקחו חלק בנישואי בוסטון היו מאפיינים ייחודים, מאפיינים אשר פתחו פניהם את הדלת ליצירת מערכות יחסים חד-מיניות עצמאיות.
ראשית, אותן הנשים היו משכילות ובעלות תעסוקה, כך שמדובר בנשים אשר באופן כללי יכלו לדאוג לעצמן מבחינה כלכלית ולא היו צריכות להיות תלויות בפרנסתו של גבר במשפחה.
כמו כן, מדובר בנשים אשר הגיעו ממעמד בינוני-גבוה אשר פעלו ללא לאות להתקדמות מקצועית והשכלתית.
כלומר, היה מדובר בנשים בעלי יציבות כלכלית כך שהן יכלו להשקיע משאבים רבים בהתקדמות המקצועיים שלהן (Theophano, 2015).
יתרה מזאת, הן היו נשים אשר בשל ההשכלה הגבוה שרכשו הן למדו כי מקומם החברתי העכשווי הוא בעייתי במיוחד ולכן יש צורך לבצע שינוי.
על אף שמאפיינים אלה הם חשובים במיוחד, ואכן היוו קרקע פורייה לצמיחה של נישואי בוסטון, המאפיין החשוב ביותר של הנשים היה הפמיניזם שלהן.
מדובר בנשים פמיניסטיות במיוחד אשר האמינו ששורר חוסר שוויון בין נשים וגברים כך שהנשים תלויות מידי בבעליהן.
ההבנה הזו של ההדרה הנשית כנראה התפתחה לאור ההשכלה שהן רכשו, שכן לא מדובר היה בעקרות בית פשוטות, אלא בנשים אשר קנו לעצמן השכלה ובחרו לפתח את עצמן.
לטענתן, נוצר מצב בו הגברים תופסים את מרבית התפקידים החברתיים-פוליטיים בעוד לנשים אין מקום להתפתח באופן עצמאי: הן נותרות בבתיהן לגדל את הילדים, ללא השכלה וללא מקצוע.
כך, אותן הנשים סברו כי במידה מסוימת החברה עושה עוול לנשים, והאמינו כי יש צורך לתקן מצב זה.
יתרה מזאת, הם סברו כי למרות המציאות בה נשים רבות תלויות בגברים, אין הדבר הכרחי.
במילים אחרות, הן האמינו כי נשים יכולות לפעול ולהתנהל בדיוק כמו גברים, לצאת לרכוש השכלה וגם לעבוד.
באקט מחאתי קמעא, קבוצה של נשים חדשות החליטו לשבור את מאזן הכוחות המגדרי ולפעול כדי למנוע מהגברים נתח משמעותי מהעולם.
המטרה שלהן הייתה שהנשים ילמדו לנהל חיים מלאים ועצמאיים ללא תלות בגברים.
מכאן, ניתן לראות כי התנועה אשר הולידה את נישואי בוסטון היא תנועה פמיניסטית בבסיסה, תנועה אשר חרתה על דגלה את הנושא של העצמה הנשית.
המשמעות הכללית היא שנישואי בוסטון הם מוסד שהוא תולדה של רצון הנשים לחיות חיים עצמאיים- הנישואין החד מיניים אפשרו לנשים לקחת אחריות על חייהן זאת ללא קשר לעולם הגברי, לפתח את עצמן ולחיות חיים מספקים ושוויוניים (Theater, 2004).
מתוך הבנה של מטרה זו ניתן להבין למה נישואי בוסטון היו נישואין מגוונים במיוחד, ולמה אין הגדרה אחת מדויקת לתופעה זו.
מכוון שהמטרה הייתה קיום חיים עצמאיים, אין הדבר משנה האם מדובר במערכת יחסים רומנטית, חברתית, מינית או א-מינית, אלא מה שמשנה זה שמדובר במערכת יחסים אשר מאפשרת לנשים לחיות חיים מלאים ללא צורך בהשגחה גברית.
הסיפור של שרה אורן ג'ווט ואנני פילדס
מערכת יחסים מוכרת נוספת בין שתי נשים היא מערכת היחסים שבין שרה ואנני, מערכת יחסים אשר נמשכה כמעט שלושה עשורים.
לאורך השנים השתיים חייו זו עם זו לסירוגין, על מנת שיוכלו להשקיע בעבודתן בזמן שהתגוררו בנפרד.
בשנת 1984, התחתנה אנני עם אלמן מבוגר בשם ג'יימס פילדס.
לאחר מותו של ג'יימס, בשנת 1881, הציע חבר משותף לאנני ולשרה כי שרה תוכל למלא את החסר שנוצר בחייה של אנני בעקבות מותו של בעלה, ועודד את מערכת היחסים שבין השתיים.
מערכת היחסים שבין השתיים פרחה, וג'ווט טענה כי מערכת יחסים הטרוסקסואלית יכולה להיות מאוד הרסנית עבור נשים שכן הנשים ממזגות את הזהות שלהן בזהות של בעליהן, דבר אשר פוגע באינטרסים האישיים שלהם וביכולת הצמיחה.
לדידה, במערכת יחסים שכאלה הנשים עלולות לחוש כי שבן זוגן יכול לחיות בלעדיהן.
לכן, הנשים עלולות להתחרט על מערכת היחסים ועל עצמן העבודה שהן ביטלו את עצמן ובזבזו את חייהם במערכת יחסים שהיא פוגעת.
שרה לא הייתה מערכת היחסים היחידה של ג'ווט: ביומנה ובמספר שירים וסיפורים, היא תיארה כי במהלך חייה היו לה מספר מערכות יחסים רומנטיות.
באחת מהפעמים היא מספרת שמערכת יחסים חזרה של חברות אמיתית הרבה מאוד פעמים הופכת לאהבה אמיתית, שכן תחושת ההתרגשות וההתלהבות היא זו אשר תורמת להתפתחות של מערכת היחסים הרומנטית.
מכאן, ניתן לומר כי בכתביה ובחייה ג'ווט העבירה הלאה רוח פמיניסטית משמעותית.
על אף שהתופעה הייתה רווחת בעיקר בקרב נשים, לא ניתן להתעלם מן העובדה כי תופעה זו הייתה קיימת גם בקרב גברים.
אחת הדוגמאות הבולטות ביותר של נישואי בוסטון בקרב גברים היא המקרה של אוסקר ויילד.
ויילד הואשם במעשי סדום, ובשנת 1895 נכנס לכלא למשך שנתיים.
למרות גזר דין זה, הוא עשה ככל שביכולתו כדי להגן על אהבה חד-מינית בבית המשפט: הוא אמר כי מדובר בחיבה רוחנית שהיא כה עמוקה עד שהיא טהורה כמו השלמות.
הוא הוסיף ואמר כי זהו סוג של אהבה אשר מכתיבה ומקדמת את עבודת האומנות, כמו עבודות האומנות של שייקספיר ומיכלאנג'לו.
על אף ניסיונו הנואש להגן על מערכות יחסים הומוסקסואליות, העיתונים התמקדו בעיקר בפרטים ארוטיים ותאוותניים לדוגמת הביקורים המזדמנים של ויילד אצל זונות ממין זכר.
לאחר מכן, השירה והכתיבה לגבי גברים ששוכבים ביחד השתנתה כמעט לחלוטין.
דוגמה מוכרת נוספת לגבר אשר התנסה במערכות יחסים הומוסקסואליות ניתן למצוא בדמותו של אברהם לינקולן.
מדובר דבריו של ריינולדס, עולה כי לינקולן הגדיר את עצמו כמי שאוהב גם נשים וגם גברים- כלומר, הוא ביקש להפוך את מוסד האהבה למוסד שהוא הרבה פחות רשמי ויותר פתוח.
לינקולן קיים מערכת יחסים קרובה מאוד עם חברו ג'ושוע ספיד: השניים נהגו לישון יחד באותה המיטה במשך 4 שנים, וספיד כתב ללינקולן בשנת 1842 כי התשוקה שלו לחברות הזו היא תשוקה נצחית, שלעולם לא תפסיק.
עוד נשיא אמריקאי אשר היה במערכת יחסים גברית גרובה הוא ג'יימס א.
גרפילד כתב מכתבים מלאי תשוקה לחברו הארי רודס.
במכתבים אלה הוא סיפר לו כי הוא מתגעגע אליו מאוד, ושיתף כי הגעגוע תוקף אותו בכל מקום: בלימודים, בכנסייה, בעבודה ואפילו בשעות הפנאי.
הוא מתאר שהוא מתגעגע אליו בשעות הערות ושעות השינה, ובכל שעות היום הוא מתאווה לנוכחותו.
בתגובה, רודס היה כותב לו כי גם הוא היה רוצה להעביר לילה נטול שינה.
מתוך המכתבים האלה ניתן לראות כי מדובר במערכת יחסים עמוקה במיוחד, מערכת יחסים אשר מצד אחד מושתתת על חברות חזקה ומצד שני על תשוקה ורומנטיקה.
ההנחה של קהילת הלסביות כיום היא, שנשים רבות מאלה שחיו במסגרת "נישואי בוסטון" ניהלו יחסים מיניים האחת עם השנייה.
ישנן מספר דוגמאות בסיפורת הלסבית בהן המחבר הכניס מרכיב מיני בחיי הדמויות הנשיות שחיו יחד: (Patience and Sarah" (Miller, 1969" ו-(The Ladies" (Grumbach, 1984".
עם זאת, מדוגמאות אלו לא ניתן להוכיח כי הנשים אכן ניהלו מערכת יחסים מינית בנוסף לחייהן המשותפים.
אם אמנם כך היה הדבר, עניין זה היה נשמר בסוד.
בתקופה שבה נעשה שימוש במונח לראשונה, זוגיות א-מינית נחשבה נורמטיבית.
כיום, יחסים א-מיניים נתפסים לרוב כחריגים ולוקים בחסר.
מחקרים מראים כי לרוב המשתתפים בקשר יסתירו את האופי הא-מיני של יחסיהם.
Rothblum and Brehony (1993) הציעו במחקרן פרשנות אקדמית ליחסים א-מיניים במסגרת זוגות לסביים כיום.
במחקרן, ניסו החוקרות להרחיב את משמעות המונח "נישואי בוסטון" כדי להציע אפשרות למסגרת נשית חדשה של אינטימיות, שבה יחסי מין הם שוליים.
נישָאוּת או נישָאוּת טופוגרפית או התנשאות היא המידה שבה בולטת פסגה מעל סביבתה.
תכונה זו משמשת למיון של הרים ופסגות כ"ראשיים" או "משניים".
ככל שפסגה בולטת יותר מעל סביבתה, כך היא נחשבת יותר כפסגה "ראשית".
נישאות נמדדת ביחידות אורך (מטרים, למשל).
קיימות מספר הגדרות שקולות לנישאות של פסגה:
הנישאות של פסגה היא הגובה של הפסגה מעל קו הגובה הנמוך ביותר המקיף אותה ואינו מקיף אף פסגה גבוהה יותר.
נאמר כי הנישאות של פסגה היא P מטרים, אם כדי להגיע לנקודה גבוהה יותר, עלינו לרדת מן הפסגה P מטרים לפחות.
המשמעות של הגדרה זו היא שלנקודה הגבוהה בכל אי (או מסה יבשתית אחרת) הנישאות היא בדיוק הגובה מעל פני הים (אם, כמקובל, לא מחשיבים את המדרונות שמתחת לפני הים).
הנישאות של פסגת האוורסט היא 8848 מטרים והיא הנקודה הנישאת ביותר על פני כדור הארץ.
לכל רכס ניתן לתאר את קו הרכס כחיבור של הנקודות הגבוהות ביותר ברכס.
הנקודה הנמוכה ביותר של קו הרכס בין שתי פסגות היא אוכף או פאס.
האוכף הגבוה ביותר מבין האוכפים על קווי הרכס היוצאים מפסגה נקרא אוכף המפתח (key col) של הפסגה.
הנישאות היא הפרש הגובה בין הפסגה לאוכף המפתח שלה.
יש המעדיפים להתייחס לנישאות יבשה (dry prominence).
מדד זה דומה לנישאות (או נישאות רטובה, למעשה) אך מתעלם לחלוטין ממים.
מכאן שהנקודה הנמוכה ביותר לחישוב הנישאות אינה פני הים, אלא קרקעית הים.
על פי מדד זה, האוורסט אינו ההר הגבוה ביותר (או בעל הנישאות הגבוהה ביותר) אלא הר הגעש
מאונה קיאה (Mauna Kea) שבהוואי.
גובהו אמנם רק 4,205מ' מעל פני הים, אבל עומק האוקיינוס השקט בסביבתו הוא כמעט 6ק"מ.
יוצא שהמאונה קיאה מתנשא יותר מעשרה קילומטרים מעל בסיסו, ואם לדייק, 10,203מ'.
אם בודקים מהו ההר בעל הנישאות הגבוהה ביותר, זהו ההר הגבוה ביותר בעולם.
השימוש בנישאות כמדד בלעדי לקביעת חשיבותה של פסגה זוכה לביקורת רבה.
יש לכך מספר סיבות, אבל העיקרית שבהן היא שההגדרה היבשה מתייחסת לגובה שצריך לרדת, ואינה משקללת כלל את המרחק של אוכף המפתח מן הפסגה.
כך למשל, לפי ההגדרה היבשה, הר מקינלי, באלסקה, שהוא ההר הגבוה ביותר באמריקה הצפונית (אחת משבע הפסגות), הוא פסגה משנית של האקונקאגואה, הפסגה הגבוהה באמריקה הדרומית.
אוכף המפתח של המקינלי נמצא בניקרגואה, במרכז אמריקה, כ-7450ק"מ משם.
הנישאות משמשת מדד אובייקטיבי להפרש הגובה שיש לטפס כדי להגיע לפסגה.
למדד אובייקטיבי זה יש מתאם גבוה עם החשיבות של הפסגה, שהיא מדד סובייקטיבי.
מסתבר שבמרבית המקרים פסגה מרשימה יותר ככל שהיא נפרדת יותר מהרים בגובה דומה או גבוהים יותר, וככל שהיא גבוהה מעל סביבתה.
פסגות עם נישאות נמוכה ייחשבו ברוב המקרים פסגה משנית של הר גבוה יותר, או פסגה ראשית, אבל לא חשובה.
יוצא שהגובה פחות משמעותי מהנישאות בקביעת ה"חשיבות" של הר.
לדוגמה, לפסגה המשנית של האוורסט, בגובה 8749, יש נישאות של 10מ' בלבד.
היא אכן נחשבת פחות מפסגת ה-K2, אף על פי שהיא גבוהה ממנו.
פסגת ה- K2, שנחשבת הפסגה השנייה בגבהה בעולם, היא בגובה של 8611 מטרים בלבד, אבל עם נישאות של 4017 מטרים.
למעשה, רק הרים עם נישאות ניכרת, נחשבים פסגות ראשיות או עיקריות.
באלפים, למשל, נקבעה על ידי ה-UIAA רשימה של 82 פסגות "רשמיות" שגבהן מעל 4000 מטרים.
במקרה זה "רשמיות" אבל לא "ראשיות".
הרשימה כוללת מספר רב של פסגות משניות בעלות נישאות נמוכה, אך חשובות מבחינת טיפוס.
פסגות משניות מצוינות ככאלה ברשימה זו, והן מוגדרות כפסגות בעלות נישאות של פחות מ-100 מטר.
נישואי קרובים הם נישואים של אדם עם קרוב משפחה.
ברוב החברות האנושיות קיימים איסורים על גילוי עריות - קיום יחסי מין בין קרובי משפחה מסוימים, אך מידת הקרבה של הקרובים שעליהם חל האיסור משתנים מחברה לחברה.
יחסי מין בין אח לאחות ובין הורים לילדיהם אסורים כמעט בכל חברה אנושית.
מהאיסור על קיום יחסי מין בין קרובים נגזר האיסור על נישואים בין קרובים אלה.
לעומת זאת, נישואי קרובים שלא נאסרו היו רווחים למדי.
ברוב החברות האנושיות קיימים איסורים על גילוי עריות - קיום יחסי מין בין קרובי משפחה מסוימים.
אנתרופולוגים תוהים, זה שנים, מהו מקורו של איסור כמעט-אוניברסלי זה, ונתנו לכך מגוון הסברים:
הסבר אבולוציוני: אנתרופולוגים ביולוגיים טענו כי מקור האיסור הוא אבולוציוני - אוכלוסיות של בעלי חיים ובכללם האדם שלא היה נהוג בהן גילוי עריות, ייבררו על ידי ברירה טבעית ויישרדו, שכן יש בהן שכיחות נמוכה יותר של מומים גנטיים וישנו מגוון גנטי גדול.
קירבה מולידה סלידה: האנתרופולוג אדוארד ווסטרמארק טען כי קרבה מולידה סלידה - אנשים המבלים את רוב זמנם יחדיו מילדות, כמו בני אותה משפחה, מפתחים סלידה הדדית ואינם רואים זה בזה בני זוג מתאימים להזדווגות.
הסבר פרוידיאני: לטענת זיגמונד פרויד קיימת משיכה בין קרובים ומקורו של האיסור על גילוי עריות הוא בסופר אגו.
הסבר פונקציונליסטי: האנתרופולוג ברוניסלב מלינובסקי הניח כי לאיסור על גילוי עריות, כמו לכל רכיב בחברה לפי גישת הפונקציונליזם הסטרוקטוראלי, יש תפקיד בקיומה התקין של החברה.
איסור גילוי עריות כמביא לחליפין: לפי האנתרופולוג קלוד לוי שטראוס, לאיסור גילוי העריות תפקיד מפתח בעיצוב החברה האנושית.
איסור זה מונע מהמשפחה לתפקד כיחידה אוטרקית, שכן פרטיה מחויבים להתרבות בעזרת פרטים מקבוצות אחרות, וכך נוצר מנגנון של חליפין בין קבוצות.
במיתולוגיה היוונית בולט סיפורו של אדיפוס, שבטעות נישא לאמו יוקסטה, חרף מאמציו להימנע מכך.
בטרגדיה "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס, העוסקת בסיפור זה, כאשר נודע הדבר לאדיפוס ויוקסטה, היא מתאבדת והוא עוקר את עיניו ויוצא לגלות יחד עם שתי בנותיו.
נישואי אח ואחות (ולעיתים גם של הורה וצאצאיו) רווחו בחצר המלוכה של מצרים העתיקה על מנת לשמור על טוהר הדם המלכותי, כחלק מתפיסת הפרעונים את עצמם כבני האלים.
מסורת זו התגלגלה גם אל מלכי בית תלמי ההלניסטית ששלטו במצרים, שראו עצמם כממשיכי הפרעונים.
בתנ"ך מתוארים מקרים רבים של נישואי קרובים.
אברהם נשא את שרה שלפי מדרש חז"ל הייתה בת אחיו הרן.
יצחק נשא את רבקה בתו של בתואל בן דודו, ויעקב נשא את רחל ולאה, בנות דודו לבן הארמי.
גם עמרם, בנו של קהת בן לוי נשא את יוכבד דודתו הלא היא אחות קהת, לאישה ולפי מדרשי חז"ל, עם כל אחד מבני יעקב נולדה תאומה שאיתה התחתן.
לפי הסברו של המהר"ל, נישואי קרובים נחשבו לדבר הגון מאוד בטרם נאסרו על ידי התורה, ולכן גם נישואי אחות או דודה, שנחשבים לאיסור עריות, היו מותרים ואף נחשבו מצווה לפני האיסור במעמד הר סיני.
איסור עריות אוסר על קיום יחסי מין בין קרובי משפחה: אב ובתו, אם ובנהּ, אח ואחות, וכן נכללים באיסור זה אם חורגת, כלה, דודה (אך לא האחיינית), גיסה, חמות, נכדה ועוד.
איסור זה הוא מהחמורים ביותר – אחת משלוש העברות שהן בגדר "ייהרג ואל יעבור".
מאיסור זה נגזר איסור על נישואים בין קרובי משפחה אלה.
בהיימנות של קהילת ביתא ישראל נאסרים נישואי בני דודים עד דרגה שביעית, הנקראים זמד.
למרות שבכלל איסורי עריות גם קרבה שעל ידי נישואין, לעיתים איסורים אלו מתבטלים (בשונה מקרבת דם שאינה בטלה אף פעם).
כך למשל איסור אחות אשה, בטל לאחר מות האשה, וכן מצוות ייבום מחייבת אדם, שאחיו מת בלא שהשאיר אחריו צאצאים, לייבם את אשת אחיו, כלומר לשאת אותה לאישה, ו'להקים לאחיו שם' על ידי העמדת צאצאים מאשת אחיו.
נישואין של קרובים במעגל השני, כמו של גבר לאחייניתו, נחשבים למומלצים במיוחד, בשל קרבת הדעת שיש בין אדם לאחיו ואחיותיו, שעשויה לגרום לכך שיחבב את אשתו ביותר.
במדרש נאמר: "אמר רבי תנחומא, נשא אדם אשה מקרובותיו, עליו הוא אומר 'עצם מעצמי'.
הרב אליעזר יהודה ולדנברג כתב שחז"ל עודדו נישואים שכאלה למרות שידעו שאלו מגבירים את הסיכון למחלות גנטיות, משום שלדעתם נישואין כאלו שייעשו לשם שמים לא יגרמו לנזק, ואכן בזמננו יש לחשוש שהנישואין אינם נעשים בכוונה טהורה בלבד, ולכן יש להימנע מנישואי קרובים, כמו שכתב רבי יהודה החסיד.
לעומת זאת נישואי אישה לאחיינה נאסרו במפורש בתורה ונחשבים לגילוי עריות.
בנצרות נאסרו נישואי קרובים אלא באישור הכנסייה.
אסורות האם, הבת (כולל בנות חורגות), האחות, הדודות, אחייניות, החותנות וכן מיניקות ו"אחיות ליניקה" כלומר מי שהונקה מאותה מינקת.
בדומה לחוקי העריות ביהדות אסורה גם אשת האב ונישואים לשתי אחיות בו זמנית.
בשונה מההלכה היהודית אוסר האסלאם נישואים לאחיינית ולעומת זאת מתיר את נכדתה של האישה.
בישראל הנישואים נערכים לפי כלליהן של הדתות השונות, ובהתאם לכך קרובים שדתם אוסרת עליהם להינשא זה לזה, אינם יכולים להינשא בישראל.
נישואים בין קרובי משפחה מקרבה ראשונה ואף שנייה נחשבים לדבר לא מקובל ואף אסור מבחינה חברתית.
ובמיוחד לאור חוסר ההמלצה לכך מפאת המחקרים המדעיים המראים על סיכויים גבוהים למחלות גנטיות.
בארצות הברית מדינות רבות אוסרות נישואים עם דוד ודודה וברוב המדינות אף אסורים נישואים עם בני דודים ראשונים.
בגלל מגבלות המרחק שהתקיימו בעבר, מעריכים שנישואים רבים היו נישואי קרובים והיה מי שהעריך ש-80% מכל הנישואים בהיסטוריה היו עם בני דודים שניים או קרובי משפחה קרובים יותר.
ההערכה היא שכיום קצת מעל 10% מהנישואים ברחבי העולם הם בין בני דודים שניים או קרובים יותר.
ניש (בסרבית בכתב קירילי: Ниш; באלפבית לטיני: Niš) היא העיר השלישית בגודלה בסרביה, לאחר הבירה בלגרד והעיר נובי סאד, והיא בירת מחוז נישאבה.
לעיר היסטוריה ארוכה ועשירה המתחילה בעידן הממלכה התראקית, דרך הפלישה הקלטית לאזור, נמשכה דרך שליטתן של האימפריות הרומית, הביזנטית והעות'מאנית וכלה בשיוכה ליוגוסלביה ובהמשך לסרביה.
בעיר פועלת אוניברסיטת ניש ובה לומדים כ-30,000 סטודנטים.
ניש מהווה גם מרכז תעשייתי בסרביה, בעיקר בתחומי האלקטרוניקה, הטקסטיל והטבק.
ראשית ההתיישבות האנושית באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת מתוארכת למאה ה-6 לפנה"ס עידן הממלכה התראקית.
ב-279 לפנה"ס פלשו לאזור שבטים קלטים שהקימו יישוב במקום לו קראו נאביסוס.
מיקומו של היישוב בצומת דרכים בבלקן הפך אותו למאחז אסטרטגי ובמהלך המאה ה-2 לפנה"ס נכבש האזור בידי האימפריה הרומית.
בהמשך הקימו הרומאים במקום מצודה ושם היישוב שונה לנאיסוס.
ב-269 נערך ליד נאיסוס קרב בין הצבא הרומי בפיקודו של קלאודיוס השני גותיקוס לבין שבטים גותים.
הרומים ניצחו והגותים נסוגו מהאזור.
ב-272 נולד בנאיסוס הקיסר קונסטנטינוס וב-306, לאחר עלייתו לשלטון פיתח את נאיסוס באופן משמעותי והפך אותה למרכז כלכלי, מנהלי וצבאי אזורי.
ב-441 צרו ההונים על העיר, וב-448 החריבו אותה.
העיר נכללה בשטחי האימפריה הרומית המזרחית אשר הפכה בהמשך לאימפריה הביזנטית.
יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית הצליח לשקם את העיר, אך לאחר מותו פשטו עליה האווארים והחריבו אותה.
ב-987 נכבשה ניש על ידי סימאון הראשון צאר האימפריה הבולגרית הראשונה, ובמהלך המאה ה-11 חזרה העיר לידיים ביזנטיות.
במהלך המאה ה-12 התנהלו על העיר מאבקי שליטה בין הביזנטים לסרבים מנסיכות רשקה, וב-1241 עברה לחזקת הסרבים.
ב-1385 נכבשה ניש על ידי צבאו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-1443 עברה שוב לחזקת הסרבים, אך ב-1448 עלה בידי מוראט השני להחזירה לידיים עות'מאניות.
העות'מאנים שלטו על ניש לאורך תקופה שנמשכה 430 שנים ומתוכן ב-241 השנים הראשונות ברציפות.
ב-1689 נכבשה ניש לתקופה קצרה בידי האוסטרים אך נכבשה מחדש בידי העות'מאנים אשר חיזקו את ביצוריה והקימו את מצודת ניש.
ב-1737, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739) פלשו האוסטרים לאזור וכבשו שוב לזמן קצר את העיר, אך המלחמה הסתיימה בתבוסת האוסטרים והעות'מאנים כבשו מחדש את העיר.
ב-1804 פתחו הסרבים במרד כנגד השלטון העות'מאני וצבאם נע באיטיות ובהדרגה לדרומה של סרביה, תוך דחיקת רגלי העות'מאנים.
ב-31 במאי 1809 נערך ליד ניש קרב בין 3,000 מורדים סרבים ל-10,000 חיילים עות'מאנים שהסתיים בתבוסה סרבית קשה.
גם לאחר ההכרה בסרביה כנסיכות אוטונומית נותר האזור הדרומי, ובכלל זה העיר ניש, בשליטה עות'מאנית מלאה.
בהמשך, הפכה העיר למרכז מינהלי וצבאי של האיילט שנשא את שמה וכלל שטחים גם באזור בולגריה המודרנית.
ב-11 בינואר 1878 במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הצליח הצבא הסרבי בפיקודו של קוסטה פרוטיץ' לכבוש את מצודת ניש.
לאחר המלחמה והפיכתה של סרביה לממלכה עצמאית, עברה העיר תנופת פיתוח שכללה הקמת מוסדות חינוך ותרבות ותשתית בנקאית.
בימים שקדמו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה עברו מוסדות השלטון והפרלמנט הסרבי מבלגרד הסמוכה לגבול האוסטרו-הונגרי לניש.
באוקטובר 1915 הצטרפה ממלכת בולגריה למעצמות המרכז, תקפה את סרביה וחיילי הארמייה הבולגרית הראשונה כבשו את ניש.
בהמשך הוכרעה המערכה על סרביה והממלכה נכנעה כאשר בגבולה הדרומי התייצב קו החזית המקדונית.
בספטמבר 1918 עלה בידי כוחות מדינות ההסכמה להבקיע את קווי החזית המקדונית, וב-12 באוקטובר 1918 עלה בידי חיילי הארמייה הסרבית הראשונה בפיקודו של פטר בויוביץ' לשחרר את ניש מהכיבוש הבולגרי.
ב-1921 הפכה ניש לבירת האובלסט כחלק מממלכת יוגוסלביה שהוקמה לאחר המלחמה.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה, ובכלל זה העיר ניש, על ידי גרמניה הנאצית, ובאוקטובר 1944 שוחררה על ידי כוחות הצבא האדום וצבא העם לשחרור יוגוסלביה בפיקודו של יוסיפ ברוז טיטו.
ב-7 במאי 1999, במהלך מבצע כוח מאוחד שערכו כוחות נאט"ו כחלק ממלחמת קוסובו הופצץ שדה התעופה בניש בפצצות מצרר שהוטלו על ידי מטוסי F-16 הולנדים.
14 מאזרחי העיר נהרגו ו-28 נפצעו.
לאחר התקרית הפסיקו ההולנדים את השימוש בפצצות מצרר במסגרת המבצע.
בראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית ניש 24,573 ובראשית שנות ה-30 גדלה אוכלוסייתה לכדי 35,465 נפשות, עלייה של 44.32 אחוזים.
לאחר מלחמת העולם השנייה חלה בעיר תנופת שיקום ופיתוח שהובילה לעלייה משמעותית בכמות האוכלוסין.
בראשית המאה ה-21 חלה ירידה הדרגתית מסוימת בכמות האוכלוסין שנגרמה בשל המשבר הכלכלי שפקד את המדינה.
מנתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה כי התמהיל האתני של האוכלוסייה מורכב מ-93.47% סרבים, 2.57% בני רומה והשאר בני לאומים שונים, כגון בולגרים, מונטנגרים וקרואטים.
מיקומה של ניש על צומת דרכים בלקניות ונגישותה מבחינת אמצעי התחבורה השונים הפך את העיר גם למרכז כלכלי חשוב בסרביה.
בניש מפעלי תעשייה בתחום עיבוד הטבק, ייצור רכיבי ומוצרי אלקטרוניקה, טקסטיל, ייצור משאבות ועיבוד מזון.
חלק נכבד מהתוצר המקומי הגולמי מגיע מענף התיירות, ובעיקר מתוירים האתרים הארכאולוגיים מהתקופות השונות, וכן מחנה הריכוז הסמוך לעיר ואתרי ההנצחה למלחמות שהתחוללו באזור במהלך המאה ה-20.
ניש ממוקמת בצומת דרכים בין עמק הנהר מוראבה הממוקם צפונית לעיר ובין עמק הווארדאר הממוקם דרומית לעיר.
הכביש המהיר E-75 מקשר את ניש לבירה בלגרד מצפון ולערים סקופיה, סלוניקי ואתונה מדרום.
הכביש המהיר E-80 מקשר את ניש לסופיה ואיסטנבול ממזרח ופרישטינה ומונטנגרו בואכה הים האדריאטי ממערב.
הכביש המהיר E-771 מקשר את ניש לדרובטה-טורנו סברין שברומניה.
דרך ניש חולף עורק מספר 10 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
בעיר תחנת רכבת מחוזית מרכזית, וכן נמל תעופה הממוקם 4 קילומטרים ממרכז העיר, אשר ב-2010 חלפו בו 23,627 נוסעים.
התחבורה הציבורית בעיר מתבססת על 13 קווי אוטובוסים.
בניש שורר אקלים ממוזג מתון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 11.4oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0.2oc בינואר ועד 21.2oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 589.6 מילימטרים.
במהלך השנה ישנם 143 ימי גשם ו-43 ימי שלג.
מעריכים שראשוני היהודים שהתיישבו בניש היו רומניוטים, אך תיעוד בכתב לנוכחות קהילה יהודית ספרדית בעיר הוא מ-1651 עת שלטו העות'מאנים במקום.
בני הקהילה היו סוחרי מלח וטקסטיל, וכן עסקו בחלפנות כספים.
במחצית השנייה של המאה ה-18 מתועדים ביקורי שד"רים מארץ ישראל.
ב-1900 מנתה הקהילה 800 נפשות, וב-1902 הוקם ארגון "ציון" שנטל חלק בפעילות התנועה הציונית.
בהמשך הוקם בית ספר יסודי לבנים, בו התקיימו גם שיעורי עברית ולמדו בו 82 תלמידים.
ב-1924 נבנה בית כנסת מרכזי חדש לבני הקהילה.
באפריל 1941, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי הצבא הגרמני חולקה יוגוסלביה למספר אזורי כיבוש: גרמני באזור סרביה, איטלקי באזור מונטנגרו, הונגרי באזור וויבודינה, בולגרי באזור מקדוניה ומדינת חסות בקרואטיה.
בית הכנסת הוחרם על ידי הוורמאכט ושימש את הגרמנים כמחסן.
בפברואר 1942, לאחר בריחת עצירים ממחנה הריכוז הוצאו להורג הגברים היהודים אשר היו כלואים בו מקרב בני קהילת ניש.
במקביל הובלו הנשים והילדים למחנה הריכוז סיימישטה הסמוך לבלגרד ונרצחו באמצעות משאיות גז.
גם מבנה בית הכנסת שוקם ומשמש כמרכז תרבות, מוזיאון ואולם קונצרטים.
ניש מקיימת ברית ערים תאומות עם הערים הבאות:
נישואי בהלה היו נישואים חפוזים שנערכו לקטינים יהודים באימפריה הרוסית בשנת 1835, בעקבות שמועות עקשניות על צו מלכותי שעומד להתפרסם בעניין העלאת גיל המינימום הנדרש לנישואים.
הורים מיהרו להשיא את ילדיהם הקטינים, בגילאים מוקדמים מאוד, על מנת שיוכלו להקדים את יישומו של הצו, ולשמור על האוטונומיה המסורתית, שהייתה קיימת במנהגי הנישואים והשידוכים של התקופה.
גלים של "נישואי בהלה" עקב שמועות פרצו גם בשנת 1827 ברוסיה, בעקבות שמועות על גיוס נערים רווקים לצבא.
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-18 פרצו גלים של נישואי בהלה גם בשטחי פולין, אך הגל המשמעותי ביותר היה ברוסיה בשנת 1835.
תופעה דומה ארעה בתימן בעקבות גזירת היתומים.
במסורת היהודית הופקדה ההכרעה של שידוך הצאצאים בידי ההורים, מתוך תפיסה שהזוגות הם צעירים ללא ניסיון חיים ויכולת לעמוד על דעתם.
השאיפה במזרח אירופה הייתה לחתן את הילדים מוקדם, הן כדי לדאוג לילדים טרם פטירתם של ההורים, אבל בעיקר מתוך דאגה לטהרת המשפחה והמוסר; הנישואים המוקדמים היוו ריסון לפיתוי המיני המוקדם שעלול לעמוד בפני המתבגרים.
הגיל הרצוי לבן היה 18 ולנערה – 16, אך היו רבים שהקדימו.
כך או כך, העניין היה נתון להחלטת ההורים.
בשנת 1835 נפוצו שמועות ברוסיה על כוונת הצאר ניקולאי הראשון לקבוע גיל מינימלי לנישואי היהודים: 18 לבנים ו-16 לבנות, וכל הנישא טרם הגיעו לגיל המינימום יוענש.
בסופו של דבר הכוונה לא יצאה אל הפועל, אך השמועה עשתה את שלה.
היהודים ראו כוונה זו בחומרה רבה.
ראשית, הם התנגדו עקרונית להתערבות במנהגי המשפחה והמסורת שנהגו בקרבם, ושנית, הם חששו מאפשרות הגיוס של הנערים הרווקים לצבא הצאר.
הקהילה היהודית נקטה מיד בפעולת מנע כדי לסכל את רוע הגזירה.
היה זה הגל הגדול ביותר של נישואי בהלה בקרב הקהילה היהודית.