tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמה שנים אחר כך (1637) נבנה הגשר הראשון; מאבק בין היישובים הסמוכים על עלויות הגשר נמשך יותר ממאה שנה.
למעלה ממאה שנה לאחר מכן, נהר המיסטיק מילא תפקיד במהפכה האמריקאית כאשר ב־1 בספטמבר 1774, כוח של בערך 260 חיילים בריטים הפליג במעלה הנהר מבוסטון לנקודת נחיתה ליד וינטר היל בסומרוויל של ימינו.
משם הם צעדו כ-1.6 ק"מ לבית האבקה, שם נשמר אספקה גדולה של אבק שרפה מחוזית, ואחרי הזריחה הם הסירו את כל אבק השרפה והציתו התקוממות פופולרית המכונה "אזעקת האבקה".
בשנת 1775 התרחש הקרב על צ'לסי קריק בקו המים של הנהר בחודש מאי, והבריטים תקפו דרך חוף הנהר בקרב על גבעת בונקר ביוני.
בשנת 1805 חיברה תעלת מידלסקס את נהרות צ'ארלס והמיסטיק לנהר מרימאק בלוול, ובמהלך המאה ה -19, 10 מספנות לאורך נהר מיסטיק בנו יותר מ־500 ספינות קליפר.
בניית ספינות הגיעה לשיאה בשנות ה -40 של המאה ה -19 כשסקונרים וסלופים הובילו עצים ומולסה למזקקות רום בין מדפורד לאיי הודו המערביים.
עד שנת 1865, דיג יתר וזיהום ביטלו את הדיג המסחרי.
עד 1909 סביבות הנהר היו מוצפות בביצות מלח.
באותה שנה נבנה סכר קרדוק לוקס (Craddock Locks), הסכר הראשון על הנהר.
בעקבות בנייתו הפכו הביצות לביצות מים מתוקים, דבר שאפשר את פיתוח האזור.
סכר על שם אמיליה ארהרט, נבנה בשנת 1966. יש לו שלושה מנעולים המאפשרים מעבר של סירות, והוא מצויד במשאבות לדחיפת מים מתוקים אל הנמל אפילו בזמן הגאות.
מפעילי הסכר משאירים את המנעולים פתוחים לפעמים כדי לאפשר מעבר של דגים.
יש סולם דגים, אך הוא מעולם לא היה פונקציונלי.
בשנת 1950 הושלמה בניית גשר מוריס ג'יי טובין, המחבר את צרלסטאון וצ'לסי.
בתקופה מסוימת, נהר המיסטיק היה ביתם של מינים רבים של דגים, כולל סלמון, מספר סוגים של הרינג, בס מנומר, כחלחל, בס קטן, מגרד, באגוויל, קרפיון ועוד.
אף על פי שרוב המינים הללו עדיין חיים בנהר המיסטיק, בניית זיהום וסכר פגעו קשות באוכלוסיות.
זיהום הגיע מטחנות שונות ומחצר קטנה לבניית אוניות בעבר.
המקור העיקרי לזיהום במאה העשרים ועד ימינו הוא מניקוז מערים ועיירות באגף המים.
רבים מהרישומים של צנרת הניקוז הסמוכה אבדו, או שינויים והסחות דעת ללא תיעוד.
פעם שתואר כמי שיש כל כך הרבה הרינג שאפשר לחצות את הנהר על גבם, הריצת הרינג של מיסטיק נהר היא קטנה בהרבה מכפי שהיה בתקופות היסטוריות.
הזיהום העלה את רמות החיידקים והעכירות, מה שהופך את זה לדליל לחיובי.
ברומן של דניס להיין בשם זהה, המיסטיק ריבר בבוסטון מחזיק בהתפתחות סיפורית מרכזית בתעלומה.
מאוחר יותר ביים קלינט איסטווד את העיבוד הקולנועי המהולל.
בשיר "טרמפ של פול ריבר" משנת 1861 מאת הנרי ווסוורת' לונגפלו, פול ריבר רוכב לאורך גדות נהר המיסטיק.
מיסטר בלאק הוא שם הבמה של יניב ביטון, יוצר ומפיק מוזיקאי - תקליטן ישראלי העוסק בסגנונות אלקטרו האוס, פרוגרסיב האוס, פסיי טראנס, אידיאם וביג רום.
יניב ביטון המוכר בכינויו "מיסטר בלאק", נולד גדל והתחנך בקריית ים, חיפה.
את הקריירה המקצועית החל בשנת 2006 ועד מהרה הפך לבן טיפוחיו של Hardwell והופיע ומופיע ברחבי העולם.
בשנת 2006, פתח מיסטר בלאק את הפרויקט הראשון שלו Black & White ביחד עם סמואל ולרשטיין, הצמד שהיה נחשב לאחד מהפרויקטים הכי מובילים בסצנת הפסייטראנס העולמית.
במהלך הפעילות שחררו הצמד 4 אלבומי סטודיו.
בשנת 2010 התפרק הצמד, מיסטר בלאק פתח את הפרויקט סולו שלו וולרשטיין המשיך את הפרויקט Black & White.
בשנת 2012, החל "מיסטר בלאק" לעבוד על פרויקט הסולו הראשון שלו, מתוכו שוחרר בשנת 2013 השיר "Loud" אשר זכה למקום הראשון ברשימת ההשמעות בקרב מדינות רבות ברחבי אירופה, בין היתר ב-Clubbing TV.
בשנת 2016, שחרר מיסטר בלאק את טראק ה-"EDM Hu Ha" שהפך אותו לאמן מפתח של הארדוול ריבילד (Hardwell Revealed).
מיסטר בלאק, שיתף פעולה עם אמנים רבים ומגוונים, בין היתר חבר בשנת 2017 לדי ג'יי סקאזי, יחד הם הקימו את הצמד Warriors, אשר להיטיו B.Y.O.B, Dana, We Are Warriors זכו להצלחה גדולה ומיידית בישראל.
במקביל שיתפו השניים פעולה עם Infected Mushroom – בשיר Becoming Insane אשר שולב בפסקול של משחק הווידאו "UEFA Euro 2008".
בשנת 2017, שוחרר הרימיקס הראשון של מיסטר בלאק ל-Boom של טייסטו (לTiesto).
הרימיקס זכה למיליוני השמעות בפלטפורמות הדיגיטליות הגדולות והפך באותה השנה לאחד מהרימיקסים הוויראליים ביותר.
באותה השנה שיתף מיסטר בלאק פעולה עם Ale Mora והטראק Party People הפך לטראק הנמכר ביותר בביטפורט, בלייבל של הארדוול.
נכון להיום (2020), שנת 2017 הייתה השנה המבטיחה והמוצלחת ביותר של מיסטר בלאק, בה הוא הוכר כאומן השני הנמכר ביותר של חברת התקליטים הארוול ריבילד (אחרי הארדוול עצמו).
בשנת 2018, יצא הסינגל "Doonka" כחלק משיתוף פעולה אותו רקם עם קשמיר (KSHMR), ובהמשך השנה, יצא כחלק משיתוף פעולה עם הדי ג'יי הפורטוגזי Diego Miranda, הטראק Boomshakalak אשר צבר כ־3 מיליון השמעות בספוטיפיי והיה לטראק הנמכר ביותר בלייבל של הארדוול לשנת 2018.
בשנת 2019, הופיע מיסטר בלאק בפסטיבל Tomorrowland, שבבלגיה ומשך אליו קהל רב ומגוון.
הסינגל הנמכר ביותר של הארדוול לשנת 2017 ולשנת 2018
מדורג 40 כאומן "ביג-רום" הכי נמכר בכל הזמנים בפלטפורמת Beatport
מיסטצינה גדולה (שם מדעי: Mystacina robusta) הוא מין של עטלף חרקים ממשפחת המיסטציניים, החי רק בדרום ניו זילנד והוא קרובו לסוג של המין מיסטצינה קטנה, מעט גדול ממנו.
עטלף זה כמעט ונכחד בטבע ויש המעריכים כי נכחד כליל, כאשר התצפית האחרונה שלו תוארה ב-1965.
עטלף זה הוא אחד משני העטלפים האנדמיים לניו זילנד והוא נפוץ הן על הקרקע והן באוויר.
אורכו הממוצע 90 מילימטרים ומוטת כנפיו מגיעה ל-300 מילימטרים.
הוא קטן מאוד ובעל אוזניים מחודדות המחזירות איכון הד שהוא פולט כדי לאתר חרקים.
גופו חום והכנפיים שלו כהות.
העטלף חי בחללי עצים בקבוצות קטנות ובלילה יוצא לפעילות ומחפש על הקרקע ובאוויר כמה מטרים מעליה חרקים כמו זבובים, עשים, חיפושיות וחגבי ווטה גדולים.
בנוסף הוא אוכל צוף מפרחים וכן פירות ואבקנים.
מיסטר לוקא ודוקטור טל הוא אלבום אולפן משותף של לוקץ' וטל טירנגל.
האלבום יצא לאור ב-13 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים BMusic.
האלבום כולל 11 רצועות שהופקו על ידי אורי שוחט וצוקוש.
באלבום מתארחים מיכאל סוויסה, אורי שוחט, הילה חלואני ושקל.
האלבום מתאפיין בשירים המשלבים סאטירה והומור.
מיסטלבאך היא עיר בצפון-מזרח אוסטריה, במדינת אוסטריה תחתית.
מיסטלבאך נזכרה לראשונה במסמכים אוסטריים רשמיים מ-1130.
ב, העיר התפתחה באופן ניכר עקב קרבתה למסילת הרכבת המזרחית באוסטריה, והיא נהפכה לעיר הבירה של המחוז.
הקהילה היהודית במיסטלבאך נוסדה ב-1890. ב-1932, התגוררו בעיר 382 יהודים.
את הקהילה שירתו מספר מוסדות קהילתיים, בית כנסת ושלושה בתי תפילה, וכמו כן מספר מוסדות תרבות ורווחה.
רב הקהילה, ד"ר ישראל טאגליכט, הפך מאוחר יותר לרב הראשי של וינה.
בית הכנסת ברחוב אוזר 24 במיסטלבאך נחנך בפברואר 1896. בימי מלחמת העולם השנייה, שימש המבנה כמחסן מזון, וב-1945 הוצת כדי שמלאי המזון לא ייפול לידי הצבא הרוסי.
בית הכנסת עמד נטוש וריק עד אשר נהרס באופן בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
מוזיאון הרמן ניטש - אמן אוונגרד, צייר ויוצר אוסטרי.
מוזיאון מאמוז - מוקדש לבני המאיה, תרבותם ומורשתם
מסלולי רכיבה המובילים לאתרים היסטוריים.
העיר ממוקמת בלב אזור Weinviertel המפורסם בכרמים ובייקבים המצויים בו.
זה האזור הפורה ביותר מבחינת ייצור יין באוסטריה.
מיסטר בין הוא הדמות הבדיונית שנוצרה על ידי רואן אטקינסון וריצ'רד קרטיס, ומגולמת על ידי אטקינסון.
ההופעה הראשונה של הדמות הייתה בפרק הפיילוט של תוכנית הטלוויזיה הבריטית הקומית "מיסטר בין", אשר שודר לראשונה בערוץ ITV ב-1 בינואר 1990. תוכנית הטלוויזיה שודרה במקור בין השנים 1990 עד 1995 וכללה בסך הכל 15 פרקים.
בעקבות ההצלחה הבינלאומית העצומה של הסדרה הוא הופיע בהמשך גם בשני סרטי לייב אקשן הוליוודיים והדמות נכללה גם הוא בסדרת ספין-אוף מונפשת ששודרה במקור בין השנים 2002 עד 2019.
מיסטר בין גר בדירה מס' 2, ברחוב ארבור 12 אשר בשכונת היבורי אשר בעיר לונדון שבאנגליה.
שמו הפרטי ומקצועו אינם מוזכרים לעולם בתוכנית.
הוא נוהג תמיד להציג את עצמו כ"בין".
בסרט הקולנוע הראשון של מיסטר בין הכיתוב "מר." מופיע בדרכונו לצד הכיתוב "שם פרטי:", והוא עובד בסרט כמאבטח בגלריה הלאומית של לונדון.
החל מפרק השני ואילך בתחילה של כל פרק בתוכנית מיסטר בין נופל מהשמים דרך אלומת אור, בעת שברקע מקהלה שרה את השיר "Ecce homo qui est faba" ("הנה האיש שהוא שעועית"), אשר הוקלט על ידי מקהלת קתדרלת סאות'וורק.
קטע הפתיחה המקורי הוצג בשחור לבן רק בפתיח של הפרק השני והשלישי.
לטענת המפיקים של התוכנית קטע הפתיחה נועד להמחיש שמדובר ב "אדם רגיל שנזרק לאור הזרקורים".
מהפרק החמישי ואילך בפתיח של התוכנית מיסטר בין צונח משמי הלילה ברחוב נטוש בלונדון על רקע קתדרלת סנט פול.
בפרק "צרות כפולות" בסדרת האנימציה של מיסטר בין הוא נלקח לתוך חללית עם "חייזרים" שנראים בדיוק כמוהו ואפילו יש להם צעצועי דובי דומים משלהם.
במהלך הפרק החייזרים שולחים אותו בחזרה לכדור הארץ באלומת אור עם מוזיקה זהה למוזיקה המנוגנת בפתיח של הסדרה המקורית של מיסטר בין.
מיסטר בין לובש לרוב ז'קט טוויד חום, חולצה מכופתרת לבנה, עניבה אדומה דקה, מכנסיים חומים, נעליים שחורות ושעון מחשבון דיגיטלי שחור.
לעיתים רבות הוא משנה את התלבושת בהתאם לסיטואציות השונות בהן הוא נמצא.
מיסטר בין הוא גבר ילדותי, אנוכי, נאיבי, תחרותי ביותר, בעל כושר אלתור רב, אשר לעיתים רבות מוצא את עצמו במצבים אבסורדיים בעת שהוא מנסה לבצע משימות יומיומיות.
מיסטר בין נוטה לדבר לעיתים רחוקות, וכאשר הוא מדבר, הוא נוטה לרוב רק למלמל מספר מילים בקול נמוך למדיי.
לעיתים רבות נדמה שמיסטר בין לא מודע לאופן בו העולם פועל, והתוכנית מתמקדת לרוב בניסיונותיו לקחת חלק בפעילויות פשוטות לכאורה, כמו לשחות בבריכה, להשתמש בטלוויזיה, לעצב מחדש את דירתו, או ללכת לכנסייה.
ההומור נובע בעיקר מהפתרונות המקוריים (ולעיתים קרובות האבסורדיים) שלו לבעיות השונות בהן הוא נתקל - ומההתעלמות המוחלטת שלו מאנשים אחרים בעת שהוא מוצא פתרונות לאותן הבעיות.
למרות אי ההבנות התכופות, מיסטר בין בדרך כלל מצליח יוצא ללא פגע, ולעיתים קרובות משאיר כאוס רב אחריו.
למיסטר בין יש, הן בסדרה המקורית והן בסדרה המונפשת ובסרטי הקולנוע, מכונית מיני ירוקה משנת 1977 מסוג "Leyland Cars Mini 1000 Mark IV" אשר הפכה מזוהה במיוחד עם דמותו של מיסטר בין.
בפרק "עשה זאת בעצמך מיסטר בין" בסדרה המקורית מיסטר בין נוהג במכוניתו בעודו יושב על כורסה המונחת על גג המכונית.
מר בין נוהג לנעול את דלת המכונית שלו במנעול יוצא דופן המורכב ממנעול המותקן על הדלת.
למיסטר בין יש, הן בסדרה המקורית והן בסדרה המונפשת, דובון צעצוע אותו הוא מכנה "טדי" ואשר אליו הוא מתייחס כאילו הוא היה בנו - הוא משכיב אותו לישון בערב, נותן לו מתנות, משחק איתו, לוקח אותו לנסיעות, ועוד.
אירמה גוב (מגולמת על ידי מתילדה זיגלר) היא חברתו של מיסטר בין בסדרה.
ככל שעבר הזמן השניים החלו לצאת יחד לעיתים קרובות.
בסדרת האנימציה השניים הכירו עוד מאז שהם היו ילדים.
מיסטר בין נוטה לעיתים רבות להזניח את אירמה או להרגיז אותה מבלי להבין שהוא עושה זאת.
בין השנים 1990 עד 1995 מיסטר בין היה הגיבור הראשי בסדרת הטלוויזיה "מיסטר בין" אשר שודרה במקור בערוץ ITV.
בין השנים 2002 עד 2004 ובין השנים 2015 עד 2019 מיסטר בין היה הגיבור הראשי בסדרת הספין-אוף המונפשת "מיסטר בין" בה דמותו הייתה מדובבת גם על ידי רואן אטקינסון.
בשנת 1997 יצא לאקרנים סרט הקולנוע הראשון של מיסטר בין בבימויו של מל סמית'.
בסרט מיסטר בין נשלח לארצות הברית מטעם הגלריה הלאומית של לונדון כדי להשגיח על ההעברה של הציור "אמו של ויסלר" מהגלריה הלאומית לגלריה בלוס אנג'לס.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 18 מיליון דולרים, זכה להצלחה מסחרית וגרף מעל ל-250 מיליון דולרים ברחבי העולם.
בשנת 2007 יצא לאקרנים סרט הקולנוע השני של מיסטר בין בבימויו של סטיב בנדלק.
בסרט זה מיסטר בין יוצא לחופשה בריביירה הצרפתית.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 33 מיליון דולרים, זכה להצלחה מסחרית וגרף מעל ל-230 מיליון דולרים ברחבי העולם.
בשנת 2009 חברת הפיקה את משחק הווידאו "מיסטר בין" לפלטפורמות המשחק Microsoft Windows, נינטנדו DS, נינטנדו Wii, ו־פלייסטיישן 2 בו הדובון של מיסטר בין נחטף ובעקבות כך מיסטר בין חייב למצוא אותו.
בשנת 2010 מיסטר בין הופיע בפרק התשיעי בעונה החמישית בגרסה האוסטרלית של סדרת הטלוויזיה "משמר המפרץ".
בשנת 2012 מיסטר בין הופיע במהלך טקס הפתיחה של משחקי הקיץ האולימפיים בלונדון.
בסצנה זו, בה מיסטר בין עובד בתזמורת הסימפונית של לונדון אשר מבצעת את המנגינה מה"מרכבות האש", בין משתעמם מלנגן שוב ושוב את אותו התו בסינתיסייזר.
בספטמבר 2015, במסגרת 25 שנים ליצירת הדמות, רואן אטקינסון הופיע לבוש כמיסטר בין, יחד עם טדי ומכוניתו, בארמון בקינגהאם.
לאורך השנים פורסמו שני ספרים רשמיים הקשורים לסדרה המקורית - הספר "Mr.
Bean's Diary" אשר יצא לשווקים בשנת 1992 והספר "Mr.
Bean's Pocket Diary" אשר יצא לשווקים בשנת 1994. שני הספרים בנויים בצורה של יומן שנכתב בכתב ידו הלא ברור של מיסטר בין.
שני הספרים מכילים מידע מורחב על הדמות.
בשנת 2002 שני הספרים יצאו לשווקים במהדורות חדשות עם תוכן מורחב.
מיסטר בין כיכב לאורך השנים גם בפרסומות שונות בטלוויזיה כגון פרסומות ל-REMA 1000, אם אנד אמ'ס, פוג'יפילם, Nissan Tino, סניקרס ו-Etisalat.
מיסטר אמא הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1983 בבימויו של סטן דרגוטי.
בסרט מככבים מייקל קיטון (בתפקידו הראשי הראשון בקולנוע), טרי גאר, מרטין מאל, אן ג'יליאן וכריסטופר לויד.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 5 מיליון דולרים, הצליח לגרוף מעל ל-64.8 מיליון דולרים בקופות ברחבי העולם.
בעקבות ההצלחה העצומה של הסרט אולפני יוניברסל חתמו על עסקה עם יוז אשר במסגרתה יוז יהיה אחראי על יצירת שלושה סרטים תמורת 30 מיליון דולרים.
שלושת הסרטים הללו יהיו בת 16 הייתי, מועדון ארוחת הבוקר וחלומות צעירים.
ג'ק באטלר (מגולם על ידי מייקל קיטון) הוא מהנדס רכב מדטרויט שמפוטר באופן בלתי צפוי ובעקבות כך הופך במפתיע להורה העיקרי שמגדל את ילדיו, בעוד שאשתו קרוליין (מגולמת על ידי טרי גאר), אשר החלה לאחרונה לעבוד במשרה בכירה במשרד פרסום, הופכת למפרנסת העיקרית של המשפחה.
כהורה במשרה מלאה ג'ק מתקשה במיוחד להסתגל לסיטואציה החדשה בעודו נאלץ להתמודד עם האתגרים היומיומיים של גידול ילדים, יהול מטלות הבית, והתמודדות עם אנשים רבים בחייו שסבורים שהוא כגבר לא צריך להיות זה שמגדל את הילדים במקום אשתו.
במקביל, קרוליין מתקשה להסתגל לעבודה החדשה והתובענית שלה במשרד הפרסום ובמיוחד לכך שהבוס הפלרטטן שלה מנסה להתחיל איתה.
זה היה סרט הקולנוע הראשון שג'ון יוז כתב עבורו תסריט.
יוז כתב את התסריט בעיקר על בסיס חוויותיו כהורה.
הסרט צולם בעיקר באזור המטרופולין של דטרויט.
מייקל קיטון בתפקיד ג'ק באטלר
טרי גאר בתפקיד קרוליין באטלר
פרדריק קוהלר בתפקיד אלכס באטלר, בנם הבכור של ג'ק וקרוליין.
טליסין ג'פה בתפקיד קני באטלר, בנם הצעיר של ג'ק וקרוליין.
קורטני ובריטני ווייט בתפקיד מייגן באטלר, בתם התינוקת של ג'ק וקרוליין.
מרטין מאל בתפקיד רון ריצ'רדסון, ראש חברת הפרסום בה קרוליין עובדת.
אן ג'יליאן בתפקיד ג'ואן, שכנה של משפחת באטלר וחברה של קרוליין.
ג'פרי טמבור בתפקיד "ג'ינקס" לאת'ם, הבוס על ג'ק בחברת פורד.
כריסטופר לויד בתפקיד לארי, עמיתו לעבודה של ג'ק בחברת פורד אשר גם מפוטר.
מיסטלבך הוא מחוז בצפון מזרח מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
מיסיסיפי היא מדינה בארצות הברית שבירתה ג'קסון.
מיסיסיפי גובלת בדרום במפרץ מקסיקו ובלואיזיאנה, במערב - בלואיזיאנה ובארקנסו, בצפון - בטנסי ובמזרח - באלבמה.
מקור שמה בנהר המיסיסיפי שזורם לאורך גבולה המערבי.
פירוש השם מיסיסיפי הוא "נהר גדול" בשפת הילידים האמריקאים.
מיסיסיפי הייתה חלק מהתרבות המיסיסיפית, תרבות ילידית אמריקנית של שוכני בתי בוץ שהתקיימה בין השנים 800 - 1500 לספירה ורמתה הטכנולוגית הייתה זהה לזו של האדם הכלקוליתי.
צאצאיהם כללו את השבטים צ'יקאסוו וצ'וקטוו.
שבטים אחרים ששכנו באזור ושמם השתמר בשמן של ערים הם: נאצ'ז, יאזו ובילוקסי.
המשלחת האירופית הראשונה שהגיע למיסיסיפי הייתה של ארננדו דה סוטו שעבר באזור ב-1540. ההתיישבות הראשונה הייתה באושן ספרינגס (בילוקסי הישנה) שנוסדה בידי פייר לה מוין ד'איברוויל ב־1699. ב-1716 נוסדה נאצ'ז על גדות נהר המיסיסיפי בשם פור רוזלי והפכה לעיר הראשית ותחנת מסחר חשובה.
לאחר מספר שנים שהיה תחת שליטה ספרדית, צרפתית, ובריטית, הועבר אזור המיסיסיפי לשלטונה של בריטניה לאחר מלחמת הצרפתים והאינדיאנים בהתאם לתנאי הסכם פריז.
טריטוריית מיסיסיפי נוצרה ב-7 באפריל 1798 משטחים שנלקחו מג'ורג'יה ומקרוליינה הדרומית.
היא הורחבה מאוחר יותר משטחים שהיו נתונים במחלוקת בין ארצות הברית וספרד.
קרקע נוספת נרכשה משבטי ילידים (בדרך כלל באמצעות חוזים מקפחים) בין 1800 ל-1830.
מיסיסיפי הפכה למדינה העשרים ב-10 בדצמבר 1817.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה מיסיסיפי מדינת כותנה, ובעלי המטעים בעיקר באזורי הדלתה ו"הרצועה השחורה" הפכו עשירים יותר ויותר הודות לאדמה הפורייה ומחירי הכותנה המאמירים בשוק העולמי.
העושר הרב ואוכלוסיית העבדים הגדולה שהייתה נחוצה לשמירת הכנסה זו, השפיעו על הפוליטיקה של המדינה ותמיכתה בפרישה מהאיחוד.
מיסיסיפי הייתה המדינה השנייה שפרשה מהאיחוד והצטרפה לקונפדרציה של הדרום ב-9 בינואר 1861 ונשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס היה ממיסיסיפי.
לאחר ההפסד במלחמה התקבלה מיסיסיפי שוב לארצות הברית ב-23 בפברואר 1870.
בסופו של דבר, מפקדו העליון של גרנט, הנשיא לינקולן ביטל חיש־מהר את הפקודה האנטישמית.
מיסיסיפי נחשבה למדינת "דרום עמוק" בעת קיומם של חוקי ההפרדה הגזעית.
חוקי הפרדה גזעית מגבילים יותר ויותר שנחקקו בתחילת המאה ה-20 גרמו להגירה של כמעט חצי מיליון אנשים, שלושה רבעים מהם שחורים, בשנות הארבעים.
אך בה בעת למיסיסיפי היה תפקיד חשוב בהתפתחות סגנונות מוזיקה אמריקניים: גוספל, קאנטרי, ג'אז, בלוז ורוקנ'רול.
מיסיסיפי גם הוציאה מקרבה את הסופר ויליאם פוקנר והמחזאי טנסי ויליאמס.
מיסיסיפי הייתה במרכז המאבק של תנועת זכויות האזרח האמריקנית.
מעשיהם של פוליטיקאים לבנים לדיכוי שחורים, תנועת מועצת האזרחים הלבנה ובפרט הקו קלוקס קלאן הוציאו לה בשנות השישים שם של מדינה ריאקציונרית.
עדויות לכך ניתן לראות בסרט הפופולרי משלהי שנות ה-80 'מיסיסיפי בוערת'.
הערכות הן שכמות הלינצ'ים במדינת מיסיסיפי הייתה הגבוה ביותר בארצות הברית.
שני אסונות טבע פקדו את המדינה.
ב-17 באוגוסט 1969 פגע הוריקן קמיל, הוריקן בדרגה 5 במיסיסיפי, גרם למותם של 248 איש ונזק של 1.6 מיליארד דולר (במונחי 1969).
ב-26 באוגוסט 2005 גרם הוריקן קתרינה הרס גדול אף יותר לאורך 90 מייל מחופי לואיזיאנה עד חופי אלבמה.
מיסיסיפי הייתה המדינה האחרונה בארצות הברית שאישרה את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, תיקון שביטל את קיומה של העבדות בכל המדינות ואסר על קיומה.
החוק עצמו אושר בבית הנבחרים בשנת 1865, כאשר לנשיא אברהם לינקולן היה חלק מכריע בהעברתו, והמדינות היו אמורות לאשרו.
החוק במיסיסיפי לא אושר במשך מעל מאה שנה, ואושר רק ב-21 במרץ 1995.
דגל המדינה היה האחרון בדגלי המדינות בארצות הברית אשר הנציח בתוכו את סמל הקרב של דגל הקונפדרציה, עד שביוני 2020, בעקבות מחאת Black Lives Matter החליט בית הנבחרים על הסרתו.
את דגל המדינה החדש עצבה ועדה שהוקמה לנושא, והוא אושר בבתי המחוקקים בנובמבר 2020.
מיסיסיפי נמצאת בדרום מזרח ארצות הברית וגובלת בצפונה בטנסי, במזרחה באלבמה, בדרומה במפרץ מקסיקו ובמערב בלואיזיאנה ובארקנסו כשביניהן מפריד נהר המיסיסיפי.
בעבר הייתה מיסיסיפי חלק מקונפדרצית המדינות של אמריקה, וכיום מזדהת עם מדינות דרום ארצות הברית.
מיסיסיפי גם מהווה חלק ממדינות המפרץ (המדינות האמריקניות השוכנות לחוף מפרץ מקסיקו).
מיסיסיפי היא מדינה רפובליקנית במובהק.
המפלגה הרפובליקנית ניצחה בכל מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית מאז 1980. מושל המדינה הוא טייט ריבס.
הרשות המחוקקת מורכבת משני בתים:
הסנאט - מורכב מ-52 נציגים הנבחרים מדי 4 שנים.
למפלגה הרפובליקנית יש רוב של כ-32 נציגים, לעומת 20 של המפלגה הדמוקרטית.
בית הנבחרים- 122 נציגים שנבחרים מדי 4 שנים.
גם בבית זה ישנו רוב מובהק (74:48) למפלגה הרפובליקנית על זו הדמוקרטית.
למושל יש את הכוח להטיל וטו על חקיקה, אך מחוקקים יכולים לעקוף את הווטו עם החלטה של שני שלישים.
השכר של חברי הרשות המחוקקת יכול להגיע ל-10,000$ בשנה.
מחלקות הממשלה מנוהלות על ידי מזכירים שנבחרים לתפקידיהם כל ארבע שנים, יחד עם הבחירות למושל ולסגנו.
בחירות אלה נערכות תמיד שנה לפני הבחירות לנשיאות.
סמלי מדינת מיסיסיפי דגל סמל מוטו כינוי דגל מיסיסיפיFlag of Mississippi סמל מיסיסיפיSeal of Mississippi "על ידי כוח ונשק""Virtute et armis" "מדינת המגנוליה""Magnolia State" עץ פרח ציפור חיה מגנוליה דרומיתSouthern Magnolia מגנוליהSouthern Magnolia חקיין צפוניMimus polyglottos אייל פרדי לבן-זנבWhite-tailed deer
נהר מיסיסיפי הוא הנהר השני באורכו ביבשת אמריקה הצפונית לאחר הנהר מיזורי, והנהר הראשי של אגן הניקוז השני בגודלו ביבשת זו, לאחר אגן הניקוז של מפרץ הדסון.
ממקורו ב בצפון מינסוטה, הוא זורם בדרך כלל דרומה לאורך 3,782 קילומטרים עד לדלתה של נהר המיסיסיפי במפרץ מקסיקו.
אורכם המשותף של המיסיסיפי והיובל העיקרי שלו, מיזורי, הוא 5,970 ק"מ, ויחד הם מהווים את הנהר הרביעי באורכו בעולם, לאחר הנילוס, האמזונאס והיאנגצה.
למיסיסיפי יש יובלים רבים, ואגן הניקוז שלו משתרע ב-32 ממדינות ארצות הברית ושתי פרובינציות קנדיות בין הרי הרוקי והרי האפלצ'ים.
האפיק העיקרי של הנהר הוא כולו בתוך ארצות הברית.
שטח אגן הניקוז הכולל הוא 3.2 מיליון קילומטרים רבועים, מתוכם רק כאחוז אחד בקנדה.
הנהר מנקז כ-37% משטח ארצות הברית הרציפה.
המיסיסיפי מדורג כנהר החמישה-עשר בעולם לפי ספיקה ממוצעת בשפך (16,792 מטרים מעוקבים לשנייה).
הנהר גובל או עובר דרך המדינות: מינסוטה, ויסקונסין, איווה, אילינוי, מיזורי, קנטקי, טנסי, ארקנסו, מיסיסיפי ולואיזיאנה.
ילידים אמריקאים חיו לאורך נהר המיסיסיפי ויובליו במשך אלפי שנים.
רובם היו ציידים-לקטים, אבל חלקם, כמו , יצרו תרבויות חקלאיות ועירוניות משגשגות.
הגעתם של האירופים במאה ה-16 שינתה את אורח החיים הילידי, כאשר מגלי ארצות, ואחר כך מתיישבים, הגיעו לאגן הניקוז במספרים הולכים וגדלים.
הנהר שימש תחילה כמחסום, ויצר גבולות למלכות המשנה של ספרד החדשה, צרפת החדשה וארצות הברית המוקדמת, ולאחר מכן כעורק תחבורה ותקשורת חיוני.
במאה ה-19, בתקופת שיא האידאולוגיה של הייעוד הגלוי, שימשו המיסיסיפי וכמה יובלים מערביים, בעיקר המיזורי, נתיבים להתפשטות של ארצות הברית מערבה.
השטח המישורי סביב הנהר, משפך הנהר אוהיו למיסיסיפי ועד למפרץ מקסיקו, הקרוי באנגלית Mississippi embayment, שנוצר משכבות עבות של מרבצי הסחף של הנהר, הוא אחד האזורים הפוריים ביותר של ארצות הברית; ספינות קיטור היו בשימוש נרחב במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 למשלוח סחורות חקלאיות ותעשייתיות.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ההשתלטות של כוחות האיחוד על המיסיסיפי הייתה נקודת מפנה לקראת ניצחון, בשל חשיבותו האסטרטגית של הנהר למאמץ המלחמתי של הקונפדרציה.
בשל הגידול המשמעותי של ערים והספינות והארבות הגדולות יותר שהחליפו את ספינות הקיטור, בוצעו בעשורים הראשונים של המאה ה-20 עבודות הנדסיות מסיביות כמו סוללות, תאי שיט וסכרים, שנבנו בדרך כלל תוך שילוב ביניהם.
המוקד העיקרי של עבודה זו היה למנוע מהמיסיסיפי התחתון לעבור לערוץ של הנהר ולעקוף את ניו אורלינס.
מאז המאה ה-20, נהר המיסיסיפי חווה גם זיהום ובעיות סביבתיות גדולות - בעיקר רמות גבוהות של נוטריאנטים וכימיקלים ממי נגר חקלאי, התורם העיקרי לאזור המוות של מפרץ מקסיקו.
המילה מיסיסיפי עצמה מגיעה מ-Misi zipi, העיוות הצרפתי של השם בשפת שבטי ה ( או ) של הנהר, Misi-ziibi ("הנהר הגדול").
במאה ה-18 היה הנהר הגבול המערבי העיקרי של ארצות הברית הצעירה, ומאז התפשטותה של המדינה מערבה, נהר המיסיסיפי נחשב באופן נרחב לקו הפרדה נוח, אם כי משוער, בין מזרח ארצות הברית, דרום ארצות הברית והמערב התיכון.
עובדה זו מודגמת על ידי קשת השער בסנט לואיס, והביטוי "טרנס-מיסיסיפי" כפי ששימש בשם התערוכה העולמית "התערוכה הטרנס-מיסיסיפית" (Trans-Mississippi Exposition) שנערכה בנברסקה ב-1898.
מקובל לסווג ציון דרך סופרלטיבי אזורי ביחס אליו, כגון "הפסגה הגבוהה ביותר ממזרח למיסיסיפי" או "העיר העתיקה ביותר ממערב למיסיסיפי".
רשות התקשורת הפדרלית (FCC) משתמשת בו גם כקו המפריד עבור אותות קריאה לשידור, שמתחילים ב-W במזרח וב-K במערב.
ניתן לחלק את נהר המיסיסיפי לשלושה חלקים: המיסיסיפי העליון, הנהר ממקורותיו ועד למפגש עם הנהר מיזורי; המיסיסיפי התיכון, מורד הנהר מהמיזורי ועד לנהר אוהיו; והמיסיסיפי התחתון, מהאוהיו למפרץ מקסיקו.
המיסיסיפי העליון זורם ממקורו אל מפגשו עם הנהר מיזורי בסנט לואיס, במדינת מיזורי.
מקורות המים, 793 קילומטרים מהמקור ל במיניאפוליס במינסוטה.
ערוץ שאפשר לשוט בו, שנוצר על ידי סדרה של אגמים מעשה ידי אדם בין מיניאפוליס לסנט לואיס במיזורי, כ-1,069 קילומטרים.
המוצא של קטע מיסיסיפי העליון מקובל באופן מסורתי כ, 450 מטרים מעל גובה פני הים ב במחוז .
השם איטאסקה (Itasca) נבחר כדי לציין את "הראש האמיתי" של נהר המיסיסיפי כשילוב של ארבע האותיות האחרונות של המילה הלטינית לאמת (veritas) ושתי האותיות הראשונות של המילה הלטינית לראש (caput).
עם זאת, האגם ניזון בתורו ממספר נחלים קטנים יותר.
ממוצאו באגם איטאסקה ועד לעיר סנט לואיס במיזורי, זרימת נתיב המים מתמתנת באמצעות 43 סכרים.
ארבעה עשר מהסכרים הללו ממוקמים מעל מיניאפוליס באזור המוצא ומשרתים מטרות מרובות, כולל ייצור חשמל ונופש.
29 הסכרים הנותרים, שמתחילים במרכז העיר מיניאפוליס, כולם מכילים תאי שיט ונבנו כדי לשפר את השיט המסחרי בנהר העליון.
בסך הכל מעצבים 43 הסכרים הללו באופן משמעותי את הגאוגרפיה ומשפיעים על האקולוגיה של הנהר העליון.
החל ממש מתחת לסיינט פול במינסוטה, ובהמשך לאורך הנהר העליון והתחתון, המיסיסיפי נשלט עוד יותר על ידי אלפי "סכרי כנף" הממתנים את זרימת הנהר על מנת לשמור על ערוץ שיט פתוח ולמנוע מהנהר לסחוף את גדותיו.
תחילת האזור שממנו אפשר לשוט בספינות במיסיסיפי הוא סכר קון ראפידס (Coon Rapids Dam) ב, הפרוור הצפוני של מיניאפוליס במינסוטה.
לפני שנבנה בשנת 1913, היו ספינות קיטור יכולות מדי פעם לעלות במעלה הזרם עד לסנט קלאוד במינסוטה, בהתאם לתנאי הנהר.
תא השיט העליון ביותר והסכר על נהר המיסיסיפי העליון הוא הסכר העליון של מפלי סנט אנתוני במיניאפוליס.
מעל הסכר גובה פני המים בנהר הוא 244 מטרים מעל פני הים.
מתחת לסכר גובה הנהר הוא 230 מטרים.
ירידה זו של קרוב ל-15 מטרים היא הגדולה ביותר מכל תאי השיט והסכרים של נהר המיסיסיפי.
מקור הירידה הדרמטית הוא מפל מים שהשתמר בצמוד לתא השיט מאחורי חומת בטון.
מפלי סנט אנתוני הם המפל האמיתי היחיד בכל נהר המיסיסיפי.
גובה המים ממשיך לרדת בתלילות כשהוא עובר דרך הערוץ שנחצב על ידי המפל.
לאחר השלמת תא השיט והסכר של מפלי סנט אנתוני ב-1963, עברה תחילת האזור שממנו אפשר לשוט בספינות של הנהר במעלה הזרם, אל סכר קון ראפידס.
עם זאת, תאי השיט נסגרו ב-2015 כדי לשלוט בהתפשטות הקרפיונים האסיאתיים הפולשים (מהמינים כסיף שפל-עין וקרפיון גדול-ראש), מה שהפך את מיניאפוליס שוב לאתר של תחילת האזור שממנו אפשר לשוט.
במיסיסיפי העליון יש כמה אגמים טבעיים ומלאכותיים, כאשר הנקודה הרחבה ביותר שלו היא , ליד במינסוטה, שרוחבו מעל 18 קילומטרים.
אגם אונלסקה (Lake Onalaska), שנוצר על ידי תא שיט וסכר מס' 7, ליד לה קרוס בוויסקונסין, רוחב יותר מ-6.4 קילומטרים.
, אגם טבעי שנוצר מאחורי הדלתה של הנהר של ויסקונסין כשהוא נשפך למיסיסיפי העליון, ברוחב של יותר מ-3.2 קילומטרים.
כשהמיסיסיפי העליון מגיע לסיינט פול במינסוטה, מתחת לתא השיט ולסכר מס' 1, הוא ירד יותר ממחצית גובהו המקורי והוא נמצא בגובה 209 מטרים מעל פני הים.
מסיינט פול לסנט לואיס במיזורי, גובה הנהר יורד הרבה יותר לאט והוא נשלט ומנוהל כסדרה של אגמים שנוצרו על ידי 26 תאי שיט וסכרים.
אל נהר המיסיסיפי העליון מצטרף הנהר ב במטרופולין מיניאפוליס–סנט פול; הנהר ליד בוויסקונסין; הנהר ליד במינסוטה; הנהר בו במינסוטה; הנהרות , ו בלה קרוס בוויסקונסין; הנהר ב בוויסקונסין; הנהר ב; הנהר ליד באיווה; הנהר מדרום ל באיווה; והנהר ב באיווה.
יובלים עיקריים אחרים של המיסיסיפי העליון כוללים את נהר ה במינסוטה, הנהר בוויסקונסין, הנהר והנהר באיווה, והנהר אילינוי באילינוי.
המיסיסיפי העליון הוא ברובו זרם פזרות עם הרבה שרטונים ואיים.
ממפגשו עם נהר סנט קרואה במורד הזרם ועד ל באיווה, הנהר זורם באפיק בודד, כשמשני צדדיו משתרעים צוקי סלע גבוהים.
גובהם של הצוקים הללו יורד מדרום לדובוק, אם כי הם עדיין משמעותיים דרך באילינוי.
טופוגרפיה זו היא בניגוד ברור למיסיסיפי התחתון, שהוא נהר המתפתל באזור רחב ושטוח, הזורם רק לעיתים רחוקות לצד צוק (כמו ב במיסיסיפי).
נהר המיסיסיפי ידוע בתור המיסיסיפי התיכון מהמפגש של נהר המיסיסיפי העליון עם נהר המיזורי בסנט לואיס במיזורי, לאורך 310 קילומטרים עד למפגשו עם נהר אוהיו בקהיר באילינוי.
המיסיסיפי התיכון זורם חופשי יחסית.
מסנט לואיס ועד למפגש עם הנהר אוהיו, יורד המיסיסיפי התיכון 67 מטרים לאורך 290 קילומטרים, קצב ממוצע של 23 סנטימטרים לכל קילומטר.
במפגש עם הנהר אוהיו, המיסיסיפי התיכון נמצא בגובה 96 מטרים מעל פני הים.
מלבד הנהרות מיזורי ו במיזורי והנהר באילינוי, לא נשפכים יובלים מרכזיים לנהר המיסיסיפי התיכון.
נהר המיסיסיפי נקרא נהר המיסיסיפי התחתון ממפגשו עם הנהר אוהיו ועד לשפך במפרץ מקסיקו, מרחק של כ-1,600 קילומטרים.
במפגש של אוהיו והמיסיסיפי התיכון, הספיקה הממוצעת במדידה ממושכת של הנהר אוהיו בקהיר באילינוי היא 7,970 מטר מעוקב לשנייה, בעוד שהספיקה הממוצעת במדידה ממושכת של המיסיסיפי בתבס (Thebes) באילינוי (ממש במעלה הנהר מקהיר) היא 5,900 מטר מעוקב לשנייה.
לפיכך, לפי נפח, הענף העיקרי של מערכת נהר המיסיסיפי בקהיר יכול להיחשב כנהר האוהיו (ונהר אלגיני במעלה הזרם), ולא המיסיסיפי התיכון.
בנוסף לנהר אוהיו, היובלים העיקריים של נהר המיסיסיפי התחתון הם הנהר , הזורם ב במזרח-מרכז ארקנסו; הנהר ארקנסו, הנשפך למיסיסיפי ב; הנהר במיסיסיפי; והנהר , הפוגש את המיסיסיפי ב במיסיסיפי.
הטיית מים מכוונת ב בלואיזיאנה מאפשרת לנהר בלואיזיאנה להוות הסתעפות מרכזית של הנהר המיסיסיפי, כאשר 30% מהזרם המשולב של הנהרות המיסיסיפי והנהר האדום זורמים למפרץ מקסיקו בנתיב זה, במקום להמשיך במורד הערוץ הנוכחי של המיסיסיפי על פני באטון רוז' וניו אורלינס במסלול ארוך יותר למפרץ.
למרות שהנהר האדום נחשב בטעות כיובל נוסף של המיסיסיפי, מימיו זורמים בנפרד אל מפרץ מקסיקו דרך הנהר אטצ'אפלאיה.
לאורך זמן גאולוגי, חווה נהר המיסיסיפי שינויים גדולים וקטנים רבים במסלולו העיקרי, כמו גם תוספות, ביטולים ושינויים אחרים בין יובליו הרבים, ונהר המיסיסיפי התחתון השתמש בנתיבים שונים כערוץ הראשי שלו למפרץ מקסיקו לאורך אזור הדלתה.
באמצעות תהליך טבעי המכונה נתק או החלפת דלתה, העביר נהר המיסיסיפי התחתון את מסלולו הסופי אל פתחו של מפרץ מקסיקו כל אלף שנים בערך.
זה קורה מכיוון שמרבצי הסחף והמשקעים מתחילים לסתום את הערוץ, מעלים את מפלס הנהר וגורמים לו למצוא בסופו של דבר מסלול תלול וישיר יותר למפרץ מקסיקו.
הערוצים הנטושים מצטמצמים בנפחם ויוצרים מה שמכונה .
תהליך זה גרם, במהלך 5,000 השנים האחרונות, לקו החוף של דרום לואיזיאנה להתקדם לכיוון המפרץ מ-24 עד 80 קילומטרים.
הדלתה הפעילה כיום נקראת דלתת רגלי הציפורים, על שם צורתה, או דלתת הבאליז, על שם בלואיזיאנה, היישוב הצרפתי הראשון בשפך המיסיסיפי.
הצורה הנוכחית של אגן נהר המיסיסיפי עוצבה ברובה על ידי של עידן הקרח האחרון.
ההיקף הדרומי ביותר של הקרחון העצום הזה השתרע גם לתוך ארצות הברית ואגן המיסיסיפי של ימינו.
כאשר יריעת הקרח החלה לסגת, הושקעו מאות מטרים של משקעים עשירים, שיצרו את הנוף השטוח והפורה של עמק המיסיסיפי.
במהלך ההפשרה, מצאו נהרות קרחונים ענקיים נתיבי ניקוז לתוך פרשת המים של מיסיסיפי, ויצרו מאפיינים כמו עמקי הנהרות , ו.
כאשר מעטה הקרח נסוג לחלוטין, רבים מהנהרות ה"זמניים" הללו מצאו נתיבים למפרץ הדסון או לאוקיינוס הארקטי, והותירו את אגן המיסיסיפי עם מאפיינים רבים "גדולים מדי" עבור הנהרות הקיימים שנחצבו באותה תקופה.
במהלך , כ-300,000 עד 132,000 שנים לפני זמננו, חסמו יריעות קרח את המיסיסיפי ליד רוק איילנד (Rock Island) באילינוי, והפנו אותו לערוץ הנוכחי שלו רחוק יותר מערבה לגבול המערבי הנוכחי של אילינוי.
תעלת הנפין (Hennepin Canal) עוקבת בערך אחר הערוץ העתיק של המיסיסיפי במורד הזרם מרוק איילנד עד באילינוי.
מדרומית להנפין ועד ל באילינוי, חופף נהר אילינוי הנוכחי לערוץ העתיק בו השתמש נהר המיסיסיפי לפני שלב האילינוי.
לוח זמנים של שינויי המסלולים:
סביב 5000 לפני הספירה: הסתיים עידן הקרח האחרון; פני הים בעולם הפכו למה שהם עכשיו.
סביב 2500 לפני הספירה: הפך למסלול העיקרי של המיסיסיפי.
סביב 800 לפני הספירה: המיסיסיפי הוסט מזרחה יותר.
סביב 200 לספירה: הפך למסלול העיקרי של המיסיסיפי.
סביב שנת 1000 לספירה: המיסיסיפי עבר למסלולו בימינו.
לפני שנת 1400 לספירה: הנהר האדום (דרום ארצות הברית) זרם במקביל למיסיסיפי התחתון אל הים
המאה ה-15: עיקול טרנבול (Turnbull's Bend) במיסיסיפי התחתון השתרע כל כך מערבה עד שכבש את הנהר האדום של דרום ארצות הברית.
הנהר האדום מתחת לקטע שנכבש הפך לנהר .
1831: קפטן חפר מסלול קצר חדש למיסיסיפי דרך צוואר עיקול טרנבול.
הנהר אצ'אפלאיה החל לכבוש את המיסיסיפי ולהפוך למסלול התחתון הראשי החדש שלו.
1963: הושלמה המערכת הקרויה (Old River, כלומר "הנהר העתיק" הוא כינוי למיסיסיפי) השולטת בכמות המים של המיסיסיפי שנכנסים לאטצ'אפלאיה.
במרץ 1876, המיסיסיפי שינה לפתע את מסלולו ליד היישוב בטנסי, והותיר חלק קטן ממחוז טיפטון של טנסי, מחובר לארקנסו ומופרד משאר טנסי על ידי ערוץ הנהר החדש.
מכיוון שאירוע זה היה נתק, ולא השפעת סחיפה והשקעה מצטברים, קו המדינה עדיין עוקב אחר הערוץ הישן.
העיירה באילינוי ניצבה פעם על חצי אי במפגש הנהרות מיסיסיפי ו.
היא נוסדה כקהילה קולוניאלית צרפתית, והפכה מאוחר יותר לבירת הטריטוריה של אילינוי והייתה בירת המדינה הראשונה של אילינוי עד 1819. החל מ-1844, הצפות עוקבות גרמו לנהר המיסיסיפי לחדור לאט מזרחה.
שיטפון גדול בשנת 1881 גרם לו להשתלט על 16 הקילומטרים התחתונים של נהר קסקסקיה, תוך יצירת ערוץ מיסיסיפי חדש וניתוק העיר משאר המדינה.
שיטפונות מאוחרים יותר הרסו את רוב העיר שנותרה, כולל בית המושל המקורי.
כיום, האי הנותר בשטח של 9,300 דונם וקהילה של 14 תושבים הם מובלעת של אילינוי ונגישים רק מהצד של מיזורי.
אגן הניקוז של נהר המיסיסיפי הוא הרביעי בגודלו בעולם.
האגן משתרע על יותר מ-3,220,000 קילומטרים רבועים, כולל כל או חלקים של 32 מדינות בארצות הברית ושתי פרובינציות קנדיות.
כ-72 מיליון תושבים (רבע מאוכלוסיית ארצות הברית) חיים באגן המיסיסיפי.
המים מאגן הניקוז נשפכים למפרץ מקסיקו, חלק מהאוקיינוס האטלנטי.
אגן הניקוז של נהר המיסיסיפי מכסה כמעט 40% משטחן של 48 המדינות הרציפות של ארצות הברית.
הנקודה הגבוהה ביותר בתוך קו פרשת המים היא גם הנקודה הגבוהה ביותר של הרי הרוקי, הר אלברט בגובה 4,400 מטרים מעל גובה פני הים.
בארצות הברית, נהר המיסיסיפי מנקז את רוב השטח שבין קו הפסגות של הרי הרוקי לקו הפסגות של הרי האפלצ'ים, למעט אזורים שונים המתנקזים למפרץ הדסון באמצעות ; לאוקיינוס האטלנטי דרך הימות הגדולות והנהר סנט לורנס; ולמפרץ מקסיקו באמצעות הנהר ריו גראנדה, והנהרות , ו, ונחלים קטנים יותר לאורך המפרץ.
נהר המיסיסיפי נשפך לתוך מפרץ מקסיקו כ-160 קילומטרים במורד הזרם מניו אורלינס.
מדידות אורכו של המיסיסיפי מאגם איטאסקה ועד למפרץ מקסיקו משתנות במקצת, אך הנתון של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית הוא 2,340 מיילים (3,770 ק"מ).
הזמן שלוקח למים לזרום מאגם איטאסקה למפרץ הוא כשלושה חודשים.
השיפוע הממוצע של כל הנהר הוא 0.012%, ירידה של 450 מטרים על פני 3,766 קילומטרים.
האזור הסייסמי של ניו מדריד
, לאורך נהר המיסיסיפי ליד במיזורי, בין ממפיס לסנט לואיס, קשור לבקע כושל שנוצר במקביל למפרץ מקסיקו.
אזור זה עדיין פעיל למדי מבחינה סייסמית.
לארבע רעידות אדמה גדולות ב-1811 וב-1812, המוערכות בכ-8 בסולם ריכטר, היו השפעות מקומיות אדירות באזור שהיה מיושב בדלילות אז, והורגשו במקומות רבים אחרים במערב התיכון ובמזרח ארצות הברית.
רעידות אדמה אלו יצרו את בטנסי מהנוף שהשתנה ליד הנהר.
נהר המיסיסיפי עובר דרך 10 ממדינות ארצות הברית או לאורכן, ממינסוטה ועד לואיזיאנה, ומשמש להגדרת חלקים מגבולות המדינות הללו, עם ויסקונסין, אילינוי, קנטקי, טנסי ומיסיסיפי לאורך הגדה המזרחית של הנהר, ואיווה, מיזורי, וארקנסו לאורך הגדה המערבית שלו.
חלקים מהותיים של מינסוטה וגם של לואיזיאנה נמצאים משני צדי הנהר, אם כי המיסיסיפי מגדיר חלק מהגבול של כל אחת ממדינות אלו.
בכל המקרים הללו, שימש אמצע אפיק הנחל בזמן קביעת הגבולות כקו להגדרת הגבולות בין מדינות סמוכות.
באזורים שונים הנהר זז מאז, אך גבולות המדינה לא השתנו, עדיין על פי הערוץ הקודם של נהר המיסיסיפי עם קביעתם, מה שמותיר כמה אזורים מבודדים קטנים של מדינה אחת מעבר לערוץ הנהר החדש וצמודים למדינה השכנה.
כמו כן, עקב נפתולים בנהר, חלק קטן ממערב קנטקי צמוד לטנסי, אך מבודד משאר המדינה.
הכביש הראשון החוצה את המיסיסיפי העליון עובר על גשר פלדה פשוט, שדרכו זורם הנהר (ששמו המקומי "ניקולט קריק" (Nicolet Creek)) צפונה מאגם ניקולט מתחת ל"דרך האזור הבראשיתי" (Wilderness Road) אל הזרוע המערבית של אגם איטאסקה, בתוך .
הגשר הקדום ביותר על פני נהר המיסיסיפי נבנה בשנת 1855. הוא השתרע על פני הנהר במיניאפוליס, שם נמצא גשר שדרת הנפין הנוכחי.
גשר הרכבת הראשון על פני המיסיסיפי נבנה בשנת 1856. הוא השתרע על הנהר בין באילינוי לדיבנפורט (Davenport) באיווה.
קברניטי ספינות הקיטור של אז, שחששו מתחרות ממסילות הברזל, ראו בגשר החדש סכנה לשיט.
שבועיים לאחר פתיחת הגשר התנגשה ספינת הקיטור אפי אפטון (Effie Afton) בחלק מהגשר, עלתה באש וטבעה, כשהלהבות אפפו גם את הגשר (שתוקן במהירות).
הבעלים של הספינה תבע את חברת הרכבת בטענה שהגשר מסוכן ויש לפרקו.
התנהלו הליכים משפטיים, כאשר אברהם לינקולן ייצג את חברת הרכבת.
התביעה הגיעה לבית המשפט העליון של ארצות הברית, שפסק לטובת חברת הרכבת.
כיום יש מעל ל-130 גשרים החוצים את המיסיסיפי, כשאין מנהרות של כביש מהיר או מסילת ברזל החוצות מתחת לנהר המיסיסיפי.
הגשר הארוך ביותר הוא () בין רפיוג' (Refuge) במיסיסיפי לשיבאס (Shives) בארקנסו שאורכו 4,133 מטרים.
הגשר הגבוה ביותר מעל הנהר הוא () המחבר בין שני חלקים של באטון רוז' בלואיזיאנה בגובה 53 מטרים מעל פני הנהר.
כאשר נמדד ממקורו המסורתי ב, אורך המיסיסיפי הוא 3,782 קילומטרים.
כאשר נמדד ממקור הנחל הארוך ביותר שלו (המקור הרחוק ביותר מהים), מעיין ברואר (Brower's Spring) במונטנה, מקור הנהר מיזורי, אורכו 5,970 קילומטרים, מה שהופך אותו לנהר הרביעי באורכו בעולם לאחר הנילוס, האמזונאס והיאנגצה.
כאשר נמדד לפי מקור הנחל הגדול ביותר (לפי נפח מים), יהיה המקור הנהר אוהיו, ובהרחבה הנהר אלגיני, והמיסיסיפי יתחיל בפנסילבניה.
באגם איטסקה, רוחב הנהר בין 6 ל-9 מטרים, הקטע הצר ביותר לכל אורכו.
החלק הרחב ביותר של המיסיסיפי הוא בליד בנה במינסוטה, שם הוא רחב יותר מ-18 קילומטרים.
הקטע הרחב ביותר בערוץ שבו אפשר להשיט ספינות במיסיסיפי הוא , שבו רוחב הערוץ יותר מ-3 קילומטרים.
במקורו באגם איטאסקה, עומק נהר המיסיסיפי הוא כמטר.
העומק הממוצע של נהר המיסיסיפי בין סנט פול לסנט לואיס הוא 2.7–3.7 מטרים, החלק העמוק ביותר הוא אגם פפין, שעומקו בממוצע 6–10 מטרים ובעל עומק מרבי של 18 מטרים.
בין המקום שבו נהר מיזורי מצטרף למיסיסיפי בסנט לואיס, מיזורי וקהיר באילינוי, העומק הממוצע הוא 9 מטרים.
ממורד הנהר מקהיר, היכן שמצטרף נהר אוהיו, העומק בממוצע הוא 15–30 מטרים.
החלק העמוק ביותר של הנהר נמצא בניו אורלינס, שם הוא מגיע לעומק של 61 מטרים.
הספיקה השנתית הממוצעת היא בין 6,000 ו-20,000 מטרים מעוקבים בשנייה.
אף על פי שזהו הנהר החמישה עשר בגודלו בעולם בנפח המים הזורמים בו, זרימה זו היא חלק קטן מהתפוקה של נהר האמזונאס, כ-209,000 מטרים מעוקבים בשנייה בעונה הגשומה.
בממוצע זורמים במיסיסיפי רק 8% מכמות המים הזורמים בנהר האמזונאס, המנקז יערות גשם בעוד שחלק גדול מאגן הניקוז של המסיסיפי צחיח למדי.
מי נהר מתוקים הזורמים מהמיסיסיפי למפרץ מקסיקו אינם מתערבבים במים המלוחים מיד.
התמונות מפרויקט הלוויינים MODIS (ראשי תיבות של Moderate Resolution Imaging Spectroradiometer) של נאס"א מציגות תימרה גדולה של מים מתוקים, המופיעה כסרט כהה על רקע המים הסובבים בצבע כחול-בהיר יותר.
תמונות אלו מדגימות שהתימרה לא התערבבה עם מי הים שמסביב מיד.
במקום זאת, היא נשארה שלמה בזמן שהיא זרמה דרך מפרץ מקסיקו, לתוך מצר פלורידה, ונכנסה לזרם הגולף.
מי נהר המיסיסיפי הקיפו את הקצה של פלורידה וזרמו במעלה החוף הדרום-מזרחי עד לקו הרוחב של ג'ורג'יה לפני שלבסוף התערבבו בצורה כל כך יסודית עם האוקיינוס עד שלא ניתן היה לזהות אותם עוד על ידי MODIS.
לפני שנת 1900 שינע נהר המיסיסיפי כ-400 מיליון טון של משקעים בשנה מפנים ארצות הברית לחוף לואיזיאנה ולמפרץ מקסיקו.
במהלך שני העשורים האחרונים, מספר זה היה רק 145 מיליון טון בשנה.
ההפחתה במשקעים המוסעים במורד נהר המיסיסיפי היא תוצאה של שינוי הנדסי של הנהרות מיסיסיפי, מיזורי ואוהיו ויובליהם על ידי סכרים, חיתוך נפתולים, מבנים שנועדו לשפר את אופי הנהר, סוללות בגדות ותוכניות בקרת סחיפת קרקע באזורים המנקזים על ידם.
הראשונה, בין דצמבר לינואר (בחורף) - גשמים היורדים בהרי הרוקי והאפלצ'ים, שיא קטן.
השנייה, מאפריל עד מאי (באביב) - הפשרת שלגים, לאורך הנהר הוקמו סוללות עפר מחוזקות בטבעות בטון גבוהות כדי למנוע הצפות ופגיעות בנהר.
דלתת המיסיסיפי, מהדלתות הגדולות בעולם, נוצרה כתוצאה משקיעת סחף במשך אלפי שנים.
האוכלוסייה היושבת בדלתה נמצאת על סוללות מלאכותיות הבנויות עפר ובטון, והעיר ניו אורלינס בנויה על סוללה טבעית.
מרבית הדלתה אינה מיושבת בגלל ביצות, והמאבק בטבע הוא על ידי בניית תעלות לניקוז, על מנת שאפשר יהיה להביא סירות ולעבד את האדמה.
עבור הארבות וכלי השיט האחרים שהופכים את האפיק הראשי של המיסיסיפי לאחד מנתיבי המים המסחריים הגדולים בעולם נדרש ערוץ נהר פנוי ממכשולים.
המשימה של תחזוקת ערוץ השיט היא באחריות חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, שהוקם ב-1802. פרויקטים מוקדמים יותר החלו כבר בשנת 1829 להסרת מפגעים, סגירת ערוצי משנה וחפירת סלעים ושרטונות.
ספינות קיטור בבעלות סוחרים החלו לפעול בשנות ה-20 של המאה ה-19, כשהתקופה 1830–1850 הפכה לתור הזהב של ספינות הקיטור.
מכיוון שהיו מעט כבישים או מסילות ברזל באדמות שנקנו ברכישת לואיזיאנה, התעבורה בנהרות הייתה פתרון אידיאלי.
כותנה, עץ ומזון הושטו במורד הנהר, וכך גם פחם מהרי האפלצ'ים.
הנמל של ניו אורלינס פרח מכיוון שהיה נקודת ההעברה לאוניות של הים הפתוח.
כתוצאה מכך, דמותה של ספינת הקיטור של המיסיסיפי בדמות עוגת החתונה, נכנסה למיתולוגיה האמריקאית.
ספינות קיטור עברו את כל המסלול מהזרזיף של מונטנה ועד לנהר אוהיו; במורד המיזורי והטנסי, לאפיק הראשי של המיסיסיפי.
רק עם הגעת מסילות הברזל בשנות השמונים של המאה ה-19 פחתה תנועת ספינות הקיטור.
ספינות הקיטור המשיכו לפעול עד שנות ה-20 של המאה ה-20. רובן הוחלפו על ידי ספינות גרר שגוררות ארבות.
כמה ספינות שרדו כסמלים – למשל, "" ו"".
סדרה של 29 תאי שיט וסכרים במיסיסיפי העליון, שרובם נבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20, נועדה בעיקר לשמור על ערוץ בעומק של 2.7 מטרים לתנועת דוברות מסחריות.
האגמים שנוצרו משמשים גם לשיט פנאי ולדיג.
הסכרים הופכים את הנהר לעמוק ורחב יותר אך אינם עוצרים אותו.
הם אינם מיועדים לבקרת שיטפונות.
בתקופות של ספיקה גבוהה, השערים, שחלקם תת-מימיים, נפתחים לחלוטין והסכרים פשוט מפסיקים לתפקד.
מדרום לסנט לואיס, המיסיסיפי זורם באופן חופשי יחסית, אם כי הוא מוגבל בין סוללות רבות ונשלט על ידי סכרי כנף רבים.
במיסיסיפי התחתון, מבאטון רוז' ועד לשפך המיסיסיפי, עומק השיט הוא 14 מטרים, מה שמאפשר לאוניות מכולות וספינות תענוגות לעגון בנמל ניו אורלינס ולספינות מטען בתפזורת שרוחבן פחות מ-46 מטרים שמאפשר מעבר מתחת ל כדי לעבור את המיסיסיפי אל באטון רוז'.
קיימת בדיקת היתכנות לחפור את החלק הזה של הנהר לעומק של 15 מטרים כדי לאפשר מעבר של ספינת במידות של פנמקס חדש.
בשנת 1829 נערכו סקרים של שני המכשולים העיקריים במיסיסיפי העליון, אשדות דה מוין (Des Moines Rapids) ואשדות רוק איילנד (Rock Island Rapids), שם הנהר היה רדוד ואפיק הנהר היה סלעי.
אורכם של אשדות דה מוין היה כ-18 קילומטרים וממש מעל לשפך הנהר למיסיסיפי ב באיווה.
אשדות רוק איילנד היו בין רוק איילנד למולין.
שני האשדות נחשבו כמעט בלתי עבירים.
בשנת 1848 נחפרה תעלת אילינוי ומישיגן כדי לחבר את נהר המיסיסיפי לימת מישיגן דרך הנהר אילינוי ליד באילינוי.
התעלה אפשרה שיט ספינות בין דרכי המים החשובים הללו.
בשנת 1900 הוחלפה התעלה בתעלת התברואה והספינות של שיקגו.
התעלה השנייה, בנוסף לשיט ספינות, אפשרה לשיקגו גם לטפל בבעיות בריאותיות ספציפיות (טיפוס הבטן, כולרה ומחלות אחרות הנישאות במים) על ידי שליחת הביוב שלה במורד מערכות הנהרות של אילינוי ומיסיסיפי במקום שיזהם את מקור המים שלה באגם מישיגן.
חיל ההנדסה המליץ על חפירת ערוץ בעומק של 1.5 מטרים באשדות דה מוין, אך העבודה החלה רק לאחר שסגן רוברט אדוארד לי אישר את הפרויקט ב-1837. מאוחר יותר החל החיל גם לחפור את אשדות רוק איילנד.
עד 1866, התברר שהחפירה אינה מעשית, והוחלט לבנות תעלה סביב אשדות דה מוין.
התעלה נפתחה ב-1877, אך אשדות רוק איילנד נותרו מכשול.
בשנת 1878 אישר הקונגרס לחיל לחפור תעלה בעומק 1.4 מטרים שתושג על ידי בניית סכרי כנף המכוונים את הנהר לערוץ צר הגורם לו לחתור ערוץ עמוק יותר, על ידי סגירת ערוצים משניים ועל ידי דלייה.
פרויקט הערוץ הושלם כאשר תא שיט מולין, שעקף את אשדות רוק איילנד, נפתח בשנת 1907.
כדי לשפר את השיט בין סנט פול, מינסוטה, ופרירי דו שיין בוויסקונסין, הקים החיל מספר סכרים על אגמים באזור מקורות הנהר, כולל אגם ויניביגושיש ואגם פוקגמה (Lake Pokegama).
הסכרים, שנבנו החל משנות ה-80 של המאה ה-19, אצרו נגר שנוצר באביב אשר שוחרר בזמן שפל של המים כדי לסייע בשמירה על עומק הערוץ.
בשנת 1907 אישר הקונגרס פרויקט ערוץ בעומק 1.8 מטרים בנהר המיסיסיפי, שלא הושלם כאשר הוא ננטש בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 לטובת פרויקט הערוץ בעומק 2.7 מטרים.
בשנת 1913 הושלמה בנייתו של "תא השיט והסכר מספר 19" בקאוקוק, איווה, הסכר הראשון מדרום למפלי סנט אנתוני.
הוא נבנה על ידי חברת חשמל פרטית (Union Electric Company of St.
Louis) להפקת חשמל (במקור עבור חשמליות בסנט לואיס), סכר קאוקוק היה אחד המפעלים ההידרו-אלקטריים הגדולים בעולם באותה תקופה.
הסכר גם ביטל את אשדות דה מוין.
"תא שיט וסכר מספר 1" הושלם במיניאפוליס, מינסוטה בשנת 1917. "תא שיט וסכר מספר 2", ליד הייסטינגס במינסוטה, הושלם ב-1930.
לפני הייתה האסטרטגיה העיקרית של החיל לסגור כמה שיותר ערוצים צדדיים כדי להגביר את הזרימה בנהר הראשי.
חשבו שמהירות הנהר תגרום לסחיפה של משקעים מתחתית הערוץ, תעמיק את הנהר ותקטין את האפשרות להצפות.
השיטפון של 1927 הוכיח שזה כל כך שגוי עד שהקהילות המאוימות על ידי השיטפון החלו ליצור פרצות בסוללה משלהן כדי לצמצם את עוצמת הנהר הגואה.
חוק הנהרות והנמלים משנת 1930 אישר את פרויקט ערוץ 9 רגל, אשר דרש ערוץ שיט בעומק 9 רגל 2.7 מטרים ורוחב 120 מטרים על מנת להכיל כמה ארבות נגררות במקביל.
מטרה זו הושגה על ידי סדרה של תאי שיט וסכרים, ועל ידי חפירה.
עשרים ושלושה תאי שיט וסכרים חדשים נבנו במיסיסיפי העליון בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנוסף לשלושה שכבר היו קיימים.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 לא היה סכר מדרום ל"תא שיט וסכר מספר 26" באלטון באילינוי.
תא שיט "צ'יין אוף רוקס" (Chain of Rocks Lock, "תא שיט וסכר מספר 27"), המורכב מסכר נמוך ותעלה באורך 13.5 קילומטרים, נוסף ב-1953, ממש מתחת למפגש עם הנהר מיזורי, בעיקר כדי לעקוף סדרה של מדפי סלע בסנט לואיס.
סכר זה גם משמש להגנה על צריכת המים של העיר סנט לואיס בתקופות של ספיקה נמוכה.
מדענים של ממשלת ארצות הברית קבעו בשנות ה-50 של המאה ה-20 כי נהר המיסיסיפי החל לעבור לערוץ נהר אטצ'אפלאיה בגלל שיפועו התלול הרבה יותר לעבר מפרץ מקסיקו.
בסופו של דבר, נהר אטצ'אפלאיה יכבוש את נהר המיסיסיפי ויהפוך לערוץ הראשי שלו למפרץ מקסיקו, וישאיר את ניו אורלינס בערוץ צדדי.
כתוצאה מכך אישר הקונגרס האמריקני פרויקט בשם "מבנה הבקרה של הנהר הישן" (Old River Control Structure), אשר מנע מנהר המיסיסיפי לנטוש את הערוץ הנוכחי שלו המתנקז למפרץ דרך ניו אורלינס.
מכיוון שההיקף הגדול של זרימת מים בעלי אנרגיה גבוהה איים לפגוע במבנה, נבנתה תחנת עזר לבקרת הזרימה בצמוד לתחנת הבקרה הקיימת.
פרויקט זה בסך 300 מיליון דולר הושלם בשנת 1986 על ידי חיל ההנדסה.
החל משנות ה-70, החיל יישם כדי לנתח את הזרם בשיטפון ואת איכות המים של המיסיסיפי.
סכר מספר 26 באלטון, אילינוי, שהתגלו בו בעיות מבניות, הוחלף ב"תא שיט וסכר מל פרייס" (Mel Price Lock and Dam) בשנת 1990. "תא השיט והסכר מספר 26" המקורי נהרס.
החיל יוצר ומתחזק באופן פעיל מברצים ודרכי הגאות כדי להסיט את נחשולי המים התקופתיים אל תעלות צדדיות ואגמים, כמו גם מנתב חלק מהזרימה של המיסיסיפי לאגן אטצ'אפלאיה ומשם למפרץ מקסיקו, תוך עקיפה של באטון רוז' וניו אורלינס.
המבנים העיקריים הם "דרך הגאות בירדז פוינט-ניו מדריד" (Birds Point-New Madrid Floodway) במיזורי; מבנה בקרת הנהר הישן ו"מברץ מורגנזה" (Morganza Spillway) בלואיזיאנה, המפנים את עודפי המים בצד המערבי והמזרחי (בהתאמה) של נהר אטצ'אפלאיה; ו"מברץ בונה קארה" (Bonnet Carré Spillway", גם הוא בלואיזיאנה, המפנה את מי השיטפונות לאגם פונטצ'רטריין.
כמה מומחים מאשימים את ההתפשטות העירונית בעלייה של הסיכון והתדירות של ההצפות בנהר המיסיסיפי.
חלק מהאסטרטגיה שלפני 1927 עדיין בשימוש כיום, כאשר החיל חותך באופן פעיל את הצוואר של עיקולי הפרסה, מאפשר למים לנוע מהר יותר ומפחית בכך את גובה השיטפון.
לפני כ-50,000 שנה היה מרכז ארצות הברית מכוסה בים פנימי, אשר נוקז על ידי המיסיסיפי ויובליו אל מפרץ מקסיקו - תוך יצירת מישורי הצפה גדולים והרחבת השטח היבשת דרומה בתהליך.
האדמה באזורים כמו לואיזיאנה הפכה לאחר מכן פורייה מאוד.
אזור אגן נהר המיסיסיפי יושב לראשונה על ידי עמים ילידים שהיו ציידים-לקטים ונחשב לאחד מהמרכזים העצמאיים הבודדים של ביות צמחים בהיסטוריה האנושית.
עדויות לגידול מוקדם של חמנייה, , ודלעת מקומית מתוארכות ל.
אורח החיים הפך בהדרגה ליותר התיישבות קבע לאחר 1000 לפני הספירה, במהלך התקופה המכונה , עם עדויות הולכות וגדלות לבניית מחסות, קדרות, אריגה ומנהגים אחרים.
רשת של נתיבי מסחר המכונה תחום יחסי הגומלין של הופוול הייתה פעילה לאורך נתיבי המים בין השנים 200 ל-500 לספירה בערך, תוך הפצת מנהגים תרבותיים נפוצים על פני כל האזור שבין מפרץ מקסיקו לימות הגדולות.
לאחר מכן הגיעה תקופה של קהילות מבודדות יותר, וחקלאות שיובאה ממסו-אמריקה, המבוססת על "שלוש האחיות" (תירס, שעועית ודלעת), החלה להיות דומיננטית בהדרגה.
בסביבות שנת 800 לספירה קמה חברה חקלאית מתקדמת המכונה תרבות המיסיסיפי, עם עדויות למשטרי צ'יף מורכבים ומרובדים ומרכזי אוכלוסייה גדולים.
הבולט שבהם, המכונה כיום קהוקיה, יושב בין השנים 600 ל-1400 לספירה לערך, שבשיאו מנה בין 8,000 ל-40,000 תושבים, גדול יותר מלונדון, אנגליה של אותה תקופה.
בזמן המגע הראשון עם האירופים, נטשו תושבי קהוקיה וערים רבות אחרות של תרבות מיסיסיפי את ישובם ועברו להתיישב במקומות אחרים, וממצאים ארכאולוגיים מעידים על מתח חברתי מוגבר.
שבטים אינדיאניים מודרניים המאכלסים את אגן המיסיסיפי כוללים את: שאיין, סו, , , , , , , , ו.
המילה מיסיסיפי עצמה מגיעה ממסיפי (Messipi), העיוות הצרפתי של השם בשפת שבטי ה ( או ) לנהר, "מיסי-זייבי" (Misi-ziibi, "הנהר הגדול").
לאחר המשלחות של והנרי סקולקראפט, נקרא הנהר הארוך ביותר מעל המפגש של בין הנהרות כנף העורב (Crow Wing) וג'יצ'י-זיבי (Gichi-ziibi) בשם "הנהר מיסיסיפי".
בני , שישבו באזור מקורות המיסיסיפי, מכונים בשפתם ג'יצ'י-זיביוויניניווג (Gichi-ziibiwininiwag) על שם קטע נהר המיסיסיפי הידוע בשם ג'יצ'י-זיבי.
השאיין, אחד השבטים המוקדמים ביותר של נהר המיסיסיפי העליון, כינה אותו בשפת שאיין בשם "Máʼxe-éʼometaaʼe" (נהר שמנוני גדול).
השם באראפהו לנהר הוא Beesniicíe.
בתקופה שהצרפתים שלטו בלואיזיאנה נכתב שם הנהר כ-Mississipi או Missisipi, כמו גם ריווייר סן-לואי (Rivière Saint-Louis).
בשנת 1519 הפך חוקר הארצות הספרדי אלונסו אלוורס דה פינדה לאירופאי המתועד הראשון שהגיע לנהר המיסיסיפי, ואחריו גילה את הנהר הקונקיסטאדור ארננדו דה סוטו שהגיע לנהר ב-8 במאי 1541, וקרא לו "ריו דל אספיריטו סנטו" (Río del Espíritu Santo, "נהר רוח הקודש"), באזור מה שהוא כיום מדינת מיסיסיפי.
חוקרי הארצות הצרפתים לואי ז'ולייה וז'אק מארקט החלו לחקור את המיסיסיפי במאה ה-17. מארקט סייר בחברת אינדיאני משבט סו שקרא לנהר נה טונגו (Ne Tongo, "נהר גדול" בשפת הסו) בשנת 1673. מארקט הציע לקרוא לו "נהר העיבור ללא חטא".
כאשר לואי ז'ולייה חקר את עמק המיסיסיפי במאה ה-17, הילידים הדריכו אותו לדרך מהירה יותר לחזור לקנדה הצרפתית דרך הנהר אילינוי.
כאשר מצא את , הוא ציין שתעלה של "רק חצי ליגה" (כ-3 קילומטרים) יכולה לחבר בין המיסיסיפי והימות הגדולות.
בשנת 1848, נפרץ קו פרשת המים היבשתי המפריד בין מימי הימות הגדולות ועמק המיסיסיפי על ידי תעלת אילינוי ומישיגן דרך הנהר שיקגו.
תעלה זו גם האיצה את הפיתוח, וגם שינתה לעד את האקולוגיה של עמק המיסיסיפי והימות הגדולות.
בשנת 1682 הגיע רנה-רובר קוואלייה, אדון לה-סאל דרך נהר אילינוי עד מפגשו עם המיסיסיפי ומשם הפליג עם משלחתו במורד המיסיסיפי בסירות קאנו עד השפך במפרץ מקסיקו.
לה-סאל ו תבעו באותה שנה את כל עמק נהר המיסיסיפי עבור צרפת, וקראו לנהר "נהר קולבר" על שם ז'אן בטיסט קולבר ולאזור לה לואיזיאן, על שם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
לה-סאל בנה מבצר קטן בשם "מבצר פרודום", שהפך מאוחר יותר לעיר ממפיס.
ב-2 במרץ 1699 גילה פייר לה מואן ד'איברוויל מחדש את שפך המיסיסיפי, לאחר מותו של לה סאל.
הצרפתים בנו שם את המבצר הקטן של כדי לשלוט במעבר.
בשנת 1718 הוקמה ניו אורלינס, כ-160 קילומטרים במעלה הנהר לאורך עיקול הנהר, על ידי ז'אן-בטיסט לה מואן דה ביינוויל, עם תוכנית בנייה על פי היישוב מחדש בשנת 1711 במפרץ מובייל של מוביל, בירת לואיזיאנה הצרפתית ב-1718 באותה תקופה.
בשנת 1727, החל מושל לואיזיאנה הצרפתית לעבוד, באמצעות פועלים אפריקאים משועבדים, על הסוללות הראשונות על נהר המיסיסיפי.
בעקבות ניצחונה של בריטניה במלחמת שבע השנים הפך המיסיסיפי לגבול בין האימפריה הבריטית לאימפריה הספרדית.
חוזה פריז (1763) העניק לממלכת בריטניה הגדולה זכויות על כל הקרקעות ממזרח למיסיסיפי ולספרד זכויות על קרקע ממערב למיסיסיפי.
ספרד גם ויתרה על פלורידה לבריטניה כדי להחזיר לשלטונה את קובה, אותה כבשו הבריטים במהלך המלחמה.
לאחר מכן חילקה בריטניה את השטח למזרח ומערב פלורידה.
סעיף 8 בחוזה פריז (1783) קובע: "השיט בנהר המיסיסיפי, ממקורו אל האוקיינוס, יישאר לעד חופשי ופתוח לנתיני בריטניה הגדולה ולאזרחי ארצות הברית".
עם הסכם זה, שסיים את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, ויתרה בריטניה גם על מערב פלורידה והחזירה אותה לספרד כדי להחזיר לעצמה את איי בהאמה, שספרד כבשה במהלך המלחמה.
המחלוקות הראשוניות סביב התביעות של ארצות הברית וספרד נפתרו כאשר הופעל לחץ על ספרד לחתום על בשנת 1795. אולם בשנת 1800 כפה נפוליאון בונפרטה על ספרד ויתור על חלק לא מוגדר של מערב פלורידה לטובת צרפת ב.
ארצות הברית הבטיחה אז שליטה אפקטיבית בנהר כאשר קנתה את טריטוריית לואיזיאנה מצרפת ברכישת לואיזיאנה של 1803. רכישה זו עוררה מחלוקת בין ספרד לארצות הברית בשאלה אילו חלקים ממערב פלורידה מסרה ספרד מלכתחילה לצרפת, מה שקבע אילו חלקים ממערב פלורידה קנתה ארצות הברית מצרפת ברכישת לואיזיאנה.
בעקבות קולוניזציה מתמשכת של ארצות הברית שיצרה עובדות בשטח, ופעולות צבאיות של ארצות הברית, ויתרה ספרד הן על מערב פלורידה והן על מזרח פלורידה בשלמותן לארצות הברית בהסכם אדמס-אוניס משנת 1819.
האתגר האירופי הרציני האחרון לשליטה של ארצות הברית בנהר הגיע בסיומה של מלחמת 1812 כאשר הכוחות הבריטיים תקפו את ניו אורלינס - המתקפה על ידי צבא אמריקאי בפיקודו של הגנרל אנדרו ג'קסון.
בהסכם 1818, הסכימו ארצות הברית ובריטניה לתקן את הגבול העובר מאגם היערות להרי הרוקי לאורך קו הרוחב 49 צפון.
למעשה, ארצות הברית ויתרה לבריטים על הקצה הצפון-מערבי של אגן המיסיסיפי בתמורה לחלק הדרומי של אגן .