tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית ללימודי היהדות שבניו יורק, וחבר הוועד של חברת מקיצי נרדמים.
מונה לפרופסור לתולדות התפילה במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, והוא לימד שם בשנות השבעים.
בשנת 1998 פרסם מכון בן-צבי קובץ מחקרים בעברית פרי עטו על תולדות התפילה, בשני כרכים: "התגבשות נוסח התפילה במזרח ובמערב - קובץ מאמרים".
לאחר מספר שנים בבית וגן עברו וידר ורעייתו מרים לשדרות ש"י עגנון.
בשנותיו האחרונות סבל בליקויים בשמיעתו, ולכן נמנע מלהופיע בפומבי.
בשנת 2000 מעד ולכן התדרדר מצבו הבריאותי.
הוא נאלץ להשתמש בכסא גלגלים.
פרסם מאמרים מדעיים רבים, בעיקר בשני תחומים: תולדות התפילה, והקשרים בין מגילות מדבר יהודה ולספרות קראית.
את רוב מאמריו פרסם בעברית, בעיקר ב"סיני" וב"תרביץ".
הרב נפתלי דוקטורוביץ (תרי"ז 1857 – י"א ניסן תר"פ 1920), הידוע בשם נפתלי חנהל'ס, היה שד"ר, מוהל, נציג הציבור, ופעיל למען קהילת צפת והמושבות בגליל בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
נפתלי חנהל'ס נולד בעיירה בוהופול, בפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (כיום שטח העיירה הוא שכונה בעיר פרבומייסק במחוז מיקולאייב של אוקראינה}, לאביו רבי שאול שלום הלוי, מצאצאי רבי דוד הלוי סג"ל בעל ה"טורי זהב", ולאימו חנה, בת רבי אברהם קלונימוס קלמן ורבקה, (המכונה "ריב'לע").
רבקה היא בתם של רבי יצחק דרוביצ'ער ממעז'יבוז' בנו של רבי יוסף מייסד שושלת יאמפאלא בנו בכורו של המגיד רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, מראשי תנועת החסידות, ושל אשתו חנה, בתו הבכירה של רבי ברוך ממז'יבוז בנה של אדל בתו של רבי ישראל בעל שם טוב, אבי תנועת החסידות.
בשנת 1868 נאלצה משפחתו לברוח מרוסיה והגיעה לירושלים.
לאחר פטירת האב עברה המשפחה להתגורר בצפת.
אמו חנה הייתה ידועה בנדבנותה הגדולה ובמעשי חסד, מכאן שמו נודע כנפתלי חנהל'ס (של חנה).
השם חנהל'ס אומץ כשם המשפחה של רוב צאצאיה.
נפתלי חנהל'ס למד והוסמך לרבנות בישיבת "תורת ארץ ישראל" (הרידב"ז) שהקים רבי יעקב דוד וילובסקי, בצפת ורוב ימיו עסק בפעילות ציבורית למען הקהילה בעיר.
לפרנסתו היה לו יקב קטן בביתו בו ייצר יין מענבי החקלאים בסביבה.
חנהל'ס נהרג בתאונת רכבת בלוד בי"א ניסן תר"פ 1920, בדרכו לצפת עם מטען לנצרכי צפת.
נכדיו של נפתלי חנהל'ס תרמו את הבית בו גר בצפת ברחוב חתם סופר למען קהילת חב"ד, ועליו נבנה חלקו הקדמי של בית הכנסת "צמח צדק".
ילדיו, ציפורה ברש"ד (1876-1917)אשתו של יואל ברש"ד, חנה (נהרגה בילדותה), מרדכי זאב וועלול 1881, ואודל ויסמן 1898.
נפתלי חנהל'ס לקח חלק בהקמת "מושב זקנים" במירון למען יהודי צפת והסביבה, הקים את ישיבת חברים לומדי תורה שליד קבר הרשב"י במירון.
שמו נזכר ברשימת המנהלים והגבאים של ישיבת הרידב"ז ועסק באיסוף כספים להמשך פעילותה.
בינואר 1909 נבחר נפתלי חנל'ס פה אחד לציר ובא כחם של הקהילה הספרדית והקהילה האשכנזית בצפת והקהילות הקטנות של מושבות הגליל, לייצג אותן בבחירת החכם באשי.בבחירות אלה נבחר הרב חיים נחום אפנדי כחכם באשי.
בשנת 1909 ייסד נפתלי חנל'ס אגודה בשם "אחדות היהודים העות'מאנים בצפת" ונבחר לעמוד בראשה.
מטרתה של האגודה בצפת הייתה לשפר את התנאים הפיזיים והקלת תנאי החיים של בני העיר ושל הקהילה בצפת.
חברי האגודה נבחרו בבחירות חשאיות ודמוקרטיות ועל מטרותיה ודרך בחירתה ניתן דיווח בעיתוני החבצלת מאותם ימים.
בזמן שהותו כשד"ר באודסה, נפטר מורו ורבו דוד משה מטשורטקוב, ושם כתב ופרסם לזכרו קונטרס הספד בשם "קול נהי ומספד מר".
לצד פעילותו התורנית, היה חנהל'ס חובב-ציון וטרח לקרב אדמו"רים חסידיים לציונות.
בין יתר פעילותיו לטובת הציבור, גישר בדרכי נועם את הסכסוך שפרץ בין הפועלים שכירי היום מצפת שעבדו בשדות המושבה ראש פינה ובין נציגי הברון.
רבי נפתלי חיים אדלר (י"א בחשוון ה'תרע"ד, 11 בנובמבר 1913 – י' באדר א' ה'תשנ"ה, 10 בפברואר 1995) היה רב חסידי וראש ישיבת יחל ישראל בחיפה.
בשנותיו האחרונות כונה "האדמו"ר מויזניץ-דז'יקוב".
נולד לרבי מרדכי יהודה אדלר, נכד לרבי דוד'ל בידרמן מלעלוב ירושלים, ולצירל נכדתו של רבי נפתלי חיים הורוביץ מדז'יקוב-ירושלים.
אביו נפטר בילדותו, ואמו נישאה בשנית לרבי ברוך הגר, האדמו"ר מסערט ויז'ניץ, אצלו גדל.
בצעירותו למד בישיבתו של רבי מנחם מנדל הגר בוישווה ובישיבת ויז'ניץ אצל רבי אליעזר הגר.
בטבת ה'תרצ"ח נישא להינדה בת רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ.
הוסמך להוראה אצל הרב פנחס צימטבוים, ראב"ד גרויסוורדיין ואצל חתנו הרב יצחק יעקב וייס, בעל ה"מנחת יצחק".
בכ"ה באב ה'תש"ד (14 באוגוסט 1944) הגיע לארץ ישראל יחד עם גיסו רבי משה יהושע הגר (לימים האדמו"ר מויז'ניץ).
סייע לחמיו ה"אמרי חיים" בהקמת שיכון ויז'ניץ.
שנתיים שהה בחו"ל לצורך גיוס כספים.
כעבור שנים אמר רבי חיים מאיר כי "לולי חתני נפתלי חיים, לא היה עולה בידי להקים את השיכון".
בשנת תשי"ב מונה לרב חסידי ויז'ניץ בתל אביב-יפו.
בטקס ההכתרה השתתפו ונשאו דברים האדמו"רים רבי חיים מאיר ורבי ברוך הגר, הרב אברהם משה באב"ד ועוד.
אחרי שהשיכון בבני ברק החל להתבסס, נשלח על ידי חותנו לסייע ביד דודו ואביו-חורגו המקור ברוך בחיפה.
הוא גיבש סביבו את קבוצת התלמידים שהיו באותה עת בישיבה, והחל למסור להם שיעורים, כשבד בבד עם תפקידו כראש ישיבת יחל ישראל הוא מתעסק גם בגיוס כספים ובבניית הקריה והמוסדות.
עם פטירת הרבי מסערט, בה'תשכ"ד, היה מועמד לרשת את מקומו כאדמו"ר מסערט ויז'ניץ.
בתשכ"ה הוכתר לרב קהילת חסידי ויז'ניץ בנתניה.
הקים בעיר את 'קריית ויזניץ-דז'יקוב' ואת מוסדות "אוהל נפתלי", על שם סבו רבי נפתלי חיים הורוביץ מדז'יקוב-ירושלים.
במשך שנים היה כולל האברכים שהקים הכולל היחיד שפעל בנתניה (חוץ לקריית צאנז).
כן הקים את בית החסידים ויזניץ-אנטניא בחיפה ובתל אביב, וכולל אברכים בירושלים ובבורו פארק.
היה חבר הוועד הפועל בתנועת פא"י.
בבחירות לכנסת השנייה היה מועמד לכנסת מטעמה, והוצב במקום החמישי ברשימה.
הוציא לאור סידור ומחזור תפילה "מעיין החיים" עם נוסח ומנהגי ויז'ניץ, וכן הגדה של פסח עם הסכמת חמיו רבי חיים מאיר הגר.
נפטר בבית החולים קפלן ברחובות לאחר מחלה קצרה, ונקבר באוהל אדמו"רי בית ויזניץ בבית הקברות 'שומרי שבת' בבני ברק.
על שמו בית הכנסת 'אמרי נפתלי' ברחוב בן-יעקב בבני ברק.
שיינא רחל (תרצ"ט - כ"ב בטבת תשס"ו), נישאה לרבי שמואל ברזובסקי, האדמו"ר מסלונים.
מינקה, (נפטרה 2022) נישאה לרב משה יהודה ורנר (נפטר תש"ע) בנו של הרב אשר זאב ורנר.
לאחר שהתגרשה נישאה לרב מרדכי חשין מקאשוי.
הרב מרדכי, רב קהל 'מנחה חדשה-דז'יקוב' בבורו פארק, נהרג בתאונת דרכים בט"ו באב ה'תשמ"ט.
בנו הרב ישראל אליעזר חתן הרב יוסף חיים פרנקל מוויליפולי, ממלא מקומו ברבנות הקהילה.
בן נוסף הוא מאיר אדלר.
הרב ישראל אליעזר אדלר, נישא לבת דודתו גיטה בת הרב משה ארנסטר.
אחרי פטירת דודו רבי משה יהושע הגר מוויז'ניץ הוכתר על ידי קבוצת חסידים לאדמו"ר מדז'יקוב-ויז'ניץ.
לפני כן כיהן כרב קהילת ויז'ניץ בעיר רחובות כ-30 שנה.
רבי נפתלי הלברשטאם (כ"א בניסן ה'תרפ"ד, 25 באפריל 1924 – י"ב בתמוז תש"ף, 4 ביולי 2020) היה האדמו"ר מצאנז בארצות הברית.
חצרו מכונה חסידות צאנז גריבוב.
נולד לרבי ברוך, רבה של גריבוב וה"רב הצעיר" בצאנז.
אמו הייתה בת רבי סיני הלברשטאם מזימגראד.
גדל והתחנך אצל אב סבו, רבי אריה לייבוש אב"ד צאנז, ואחר פטירתו אצל בנו - סבו רבי מרדכי זאב מצאנז.
בהגיעו לגיל הכניסה לישיבה, נרשם והתקבל לישיבת חכמי לובלין, אך אז פרצה מלחמת העולם השנייה והוא לא הספיק ללמוד בה.
עם פרוץ המלחמה נמלט עם אמו ואחיו לרוסיה, ושהה בבויבריק קרוב לשנה יחד עם סבו השני רבי סיני מזימגראד.
בתקופה זו למד עם סבו ואף כתב את חידושי תורתו.
בקיץ של שנת ת"ש גורשו לסיביר, שם למד ב'חברותא' עם הרב שלום ברנדר, לימים ראש ישיבת בעלז.
כעבור שלוש שנים עבר לסמרקנד, שם התיידד עם רבי יהודה הורוביץ מסטוטשין, עם רבי חיים מאיר יחיאל שפירא (נארול) ועם הרב יצחק דוב קופלמן.
עם תום המלחמה נסע לקראקא, שם היה חבר ב'ועד רבנים' שדאגו לצורכי הפליטים.
אחר כך עבר לארצות הברית והתיישב בבראנסוויל, והוסמך להוראה על ידי רבי ישראל גוסטמן.
נישא לבת הרב ליפא מאנן, שכיהן כאב"ד מזקובאצ'האזה (קאוואטשהאזא) בהונגריה לאחר המלחמה.
אז עבר להתגורר בבורו פארק.
הקים את 'מכון מנורה' להדפסת ספרי ה"ראשונים", במסגרתו הדפיס כחמישים ספרי ראשונים, בחלקם מכתבי יד.
בשנת תשפ"ה, לאחר פטירתו, יצא לאור הכרך הראשון מספרו "אוצר שיטה מקובצת חזון נפתלי" בו הוא ליקט מדברי הראשונים על סדר הש"ס.
הקים את "מכון יוחסין" ("יוחסין אינסטיטיוט"), מאגר שמות ושושלות יוחסין של משפחות יהודיות.
נפטר בשבת, י"ב בתמוז תש"ף.
בשנת תשכ"ד פתח בית מדרש בבורו פארק, בתמיכת רבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
חצרו נקראה "צאנז גריבוב", על שם אבות השושלת; כאמור היה אביו רבה של העיירה גריבוב ובמקביל היה הרב הצעיר בצאנז, לצד אביו רבי מרדכי זאב שהיה רבה של צאנז, ולפני כן רבה של גריבוב.
כך גם אב סבו רבי אריה לייבוש היה רבה של גריבוב לפני כהונתו בצאנז.
לחצרו רשת כוללים צאנז בראשות בנו רבי מרדכי זאב, ו"היכל התורה - צאנז" בבית המדרש "אושפיצין" בירושלים.
לאדמו"ר 18 ילדים ונחשב לאיש אמיד, ב-2019 ביקר בישראל והעדה החרדית ערכה לו קבלת פנים אחרי שהביא תרומה מרשימה למוסדות שאינם נוטלים כספים מהמדינה.
כולם מונו לאדמו"רים לאחר פטירתו
רבי ברוך מצאנז בורו פארק
רבי מרדכי זאב מצאנז קרעניץ.
בחיי אביו כיהן כ"אב"ד צאנז ויליאמסבורג", נשיא "מפעל חק לישראל העולמי" ו"מערכת דברי חיים המבואר".
רבי מנחם צבי מ"קהל בני תורה דצאנז".
מנהל מכון היוחסין שהקים אביו.
בחיי אביו כיהן כרב בית הכנסת צאנז בשכונת 44 סט.
בבורו פארק, וכמנהל התלמוד תורה של החסידות.
רבי יוסף יצחק מאיר זינגר האדמו"ר מאלכסנדר ארצות הברית.
רבי יהושע שלום נתן רובין ר"מ בישיבת סאטמר ובן האדמו"ר מגלגוב.
הרב חיים יצחק רובין (בן רבי מרדכי דוד מסאסרגן) אב"ד קולומייא.
הרב אליהו כץ רב בית המדרש פרשוב-דושינסקיא בבורו פארק (נכד הרב ישראל משה דושינסקי).
רבי חיים שפיגל אב"ד ונגרוב במונסי (בנו של רבי יעקב יצחק מאוסטרוב קאלושין).
הרב חיים מיכאל דוב ווייסמנדל ראש ישיבת נייטרא.
נפתלי טֶמוּ היה אתלט קנייתי.
באותה אולימפיאדה זכה גם במדליית ארד בריצת 5000 מטר.
טמו נולד ב-1945 במחוז ניימירה שבקניה למשפחה ענייה משבטי ה"קיסי" .
את לימודיו סיים ב-1959 כשהוא בן 14 ויצא לעבוד כשבגיל זה החל להתאמן בריצות.
ב-1963 התגייס טמו לצבא קניה ואת הקריירה הספורטיבית של החל ב-1964 וזאת בזמן שהמשיך את שירותו הצבאי.
ב-1973 פרש טמו מפעילות ספורטיבית החל לאמן חיילים בצבא.
בהמשך החל עבד בחווה החקלאית במחוז צפון מוגיראנגו שהוענקה לו, כאות הערכה על הישגיו הספורטיבים, מנשיא קניה ג'ומו קניאטה.
החווה לא שיפרה את מצבו הכספי של טמו והוא המשיך לחיות בדלות.
ב-2003 נפטר טמו כתוצאה מסרטן הערמונית ונקבר בעיר הבירה ניירובי.
בדיעבד הסתבר שמחלתו של טמו אובחנה זמן רב קודם למותו אך מחסור כספי לא אפשר לו לקבל טיפול הולם.
ידיעה זו עוררה מחאה בקרב קניתים רבים שמחו על חוסר התמיכה של המדינה בגיבוריה.
באליפות מזרח אפריקה שנערכה בקיסומו שבקניה זכה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:35.7 דקות.
כמו כן זכה טמו בריצת 6 מייל בתוצאה של 28:30.4 דקות ודורג שני בעולם בדירוג ספורטאים צעירים.
באולימפיאדת טוקיו הוא סיים במקום 49 בריצת מרתון בתוצאה של 2:40:46.6 שעות.
נוסף לכך, הוא התחרה בריצת 10,000 מטר אך פרש לפני קו הסיום.
במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל, רפובליקה של קונגו זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:58.4 דקות, אחרי בן ארצו קיפצ'וגה קיינו (13:44.4 דקות) ולפני מאמו וולדה מאתיופיה (14:18.6 דקות).
במשחקי חבר העמים הבריטי, שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה זכה במדליית זהב בריצת 6 מייל בשיא משחקים חדש של 27:14.21 דקות, לפני שיאן העולם רון קלארק מאוסטרליה (27:39.42 דקות) וג'ים אלדר מסקוטלנד (28:15.4 דקות).
נוסף לכך סיים במקום רביעי בריצת 3 מייל.
באליפות מזרח אפריקה שנערכה בקיסומו שבקניה זכה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה ש 28:53.6 דקות.
באליפות מזרח אפריקה שנערכה בדאר א-סלאם, טנזניה בשנת 1968 זכה בפעם השלישית במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בשיא אישי חדש של 28:21.80 דקות והבטיחה לו את הכרטיס לאולימפיאדת מקסיקו סיטי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
הייתה זו מדליית הזהב האולימפית הראשונה בה זכתה קניה.
נוסף לכך, סיים במקום 19 בריצת מרתון בתוצאה של 2:32:36 דקות.
באליפות מזרח אפריקה שנערכה בקמפלה שבאוגנדה זכה בפעם הרביעית במדליית זהב בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 28:54.8 דקות.
טמו סבל מבעיות רפואיות ברגלו שהשפיעו על הישגיו.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באדינבורו (סקוטלנד) הוא סיים במקום 19 בריצת 10,000 מטר.
באותה שנה הגיע טמו לארץ וניצח במרוץ הקפת התבור בתוצאה של 7:49 דקות.
באולימפיאדת מינכן פסל בריצת 10,000 מטר.
בשנת 1973 פרש מהשתתפות בתחרויות.
זמן קצר לאחר מותו של טמו קבעה ממשלת קניה מרוץ שנתי לזכרו.
הרב נפתלי הירצקא העניג (ה' באייר ה'תרנ"ח – י"ד בניסן ה'תשמ"ה) היה רב הונגרי-רומני, שכיהן כרב העיר סרמאשו ברומניה וכיושב ראש התאחדות הרבנים בארצות הברית.
העניג נולד בעיר סיגט בטרנסילבניה לשמחה יוסף ולחנה, בת הרב יעקב פרץ הלוי זילברמן.
בצעירותו למד בישיבותיהם של הרבנים חיים צבי טייטלבוים ויהודה גרינוולד, בסיגט ובסאטמאר.
בבגרותו למד אצל הרבנים ישעיהו זילברשטיין, ישכר דב רוקח וצבי אלימלך שפירא.
נישא לפרומט, בתו של הרב שלמה יהודה בראך מלעכניץ.
בשנת ה'תרפ"ד נבחר לכהן כרבהּ של סרמאשו (שארמאש, בשמה היידי).
ב נרצחו אשתו וארבעה מילדיו בטבח סרמאשו, והוא וחמישה מילדיו הצליחו להימלט.
אחר המלחמה בחורף תש"ו הגיע למחנה העקורים בוולדשטאט - פוקינג, שם ייסד ישיבה לבחורים.
מדי שבוע היה נוסע למינכן להשתתף באסיפות ועד הרבנים, שם עסק בהתרת עגונות.
בחודש שבט תש"ט עבר למחנה פרנוולד, שם שנה מספר חודשים, ובאותו קיץ היגר לניו יורק.
בט' באלול ה'תש"ט היגר לארצות הברית וייסד בית מדרש בלואר איסט סייד שבמנהטן.
בשנת ה'תשט"ו מונה ליושב ראש ארגון "התאחדות הרבנים", ארגון רבני קנאי בארצות הברית ובקנדה שהוקם על ידי רבי יואל טייטלבוים מחסידות סאטמר.
בשנת ה'תשי"ט עבר לוויליאמסבורג ובשנת ה'תשל"ט עבר לקריית יואל, בה חלה, נפטר ונקבר.
שנה לאחר פטירתו, בה'תשמ"ו, יצא לאור הספר "שו"ת תפארת נפתלי", ובו כתביו תולדותיו.
בשנים שלאחר מכן יצאו ספרים נוספים מסדרת הספרים "תפארת נפתלי".
נולד בשנת ה'תק"ט (1749), כנראה בבורגפרפאך שבה כיהן אביו רבי אליעזר קצנלנבוגן כרב.
היה בן למשפחת רבנים מיוחסת, מצאצאי רבי מאיר קצנלנבוגן (ה"מהר"ם מפדובה").
אביו רבי אליעזר קצנלנבוגן (1700–1771) כיהן כאב"ד מדינת גראבפלד והגנאו שבאלזס, ואמו הייתה יעכט הלמן (1710–?).
סבו מצד אביו היה רבי משה בן שאול קצנלנבוגן (1670–1733), אב"ד שוואבך, וסבתו הייתה לאה לבית היילפרין (1670–1740).
מצד אמו, היה נכדו של רבי שמואל הילמן, רבה של מץ, למד אצל סבו ונחשב לתלמיד מובהק שלו.
לאחר פטירת סבו, עבר בגיל חמש-עשרה ללמוד בישיבה בשלזיה.
בשנת 1794 נישא לרחל העכט בתו של פייבל שהיה ראש הקהילה היהודית בגלוגוב.
לכל המאוחר משנת 1784 שימש כרבה של פרנצלאו.
לאחר פטירתו של רבי יוסף תאומים בי' באייר ה'תקנ"ב פנו אליו פרנסי פרנקפורט דאודר בחודש סיוון ה'תקנ"ג והזמינוהו לשמש כרבה של העיר.
בראש חודש אלול באותה שנה (1793) נכנס לתפקיד, שבו כיהן במשך כעשר שנים.
ב-1797 פרסם בעיר זו את ספרו שער נפתלי, העוסק בענייני אבן העזר.
לאחר מכן כיהן כרב בגלוגוב, בהגנאו, ובשנת 1801 מונה לרב בוינצנהיים, הקהילה היהודית הגדולה ביותר באלזס עילית.
ב-1806 נבחר לחבר הסנהדרין בפריז, גוף שהוקם על ידי נפוליאון כדי לדון בסוגיות הקשורות למעמד היהודים בצרפת.
בהמשך שימש כרב ראשי ונשיא הקונסיסטוריה של אלזס עילית.
הרבה להסכים על ספרי האחרונים שבתקופתו, וביום ה' באייר ה'תקפ"ב נתן את הסכמתו לספר נתיבות השלום (הביאור).
נפתלי הירש נפטר בח' בכסלו ה'תקפ"ד, 11 בנובמבר 1823 בוינצנהיים.
ונקבר בבית הקברות היהודי בוינצהיים.
בנו, רבי פנחס שמואל, היה רבה של הייגנהיים
בתו, שיינדיל, הייתה אמו של הרב לזר איזידור, הרב הראשי של צרפת.
בת נוספת, יכט, נישאה לרבי שמעון ליב הכהן ב"ר אנשיל.
הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, הידוע בקיצור הנצי"ב מוולוז'ין (כונה: ר' הירש לייב; כ"ט בחשוון ה'תקע"ז, 20 בנובמבר 1816 – כ"ח באב ה'תרנ"ג, 10 באוגוסט 1893) היה ראש ישיבת וולוז'ין ומגדולי התורה במזרח אירופה במאה ה-19.
הנצי"ב היה בנו הבכור של יעקב ברלין, שהיה סוחר ותלמיד חכם בעיר מיר.
אביו היה מיוחס מצד אביו לרבי אלחנן מברלין, אשר כונה "ר' אלחנן בעל התוספות" מחמת בקיאותו הנפלאה בתורה, שהזכירה את בקיאותם של בעלי התוספות.
מצד אימו הגיע ייחוסו עד רבי מאיר אייזנשטט, מחבר שו"ת פנים מאירות.
סיפור רווח כי בילדותו התקשה הנצי"ב בלימוד ואביו שקל לשולחו ללמוד מקצוע, ואז הילד בכה זמן רב עד שנפתחו בפניו שערי חכמה.
יש מבני משפחת הנצי"ב המכחישים בתוקף את הסיפור.
בגרסה אחרת מספר גיסו ואחיינו רבי ברוך אפשטיין בספרו "מקור ברוך", כי במהלך התקופה שלאחר נישואי הנצי"ב היו זמנים שבהם חש תחושות יאוש, וחשב לעבור לעיסוק במסחר, אולם באותו זמן קשר קשרים תורניים עם רבי דוד לוריא, דבר שעודד את רוחו מאוד.
הרד"ל אף העניק לו הסכמה לחלק הראשון של ספרו "העמק שאלה" שיצא בשנת ה'תרט"ו.
בגיל 11 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין, ובגיל 13 וחצי לקחו ר' יצחק מוולוז'ין, ראש ישיבת וולוז'ין, כחתן לבתו ריינה-בתיה.
עם נישואיו התמסר הנצי"ב להתעמקות בתורה במשך כעשרים וחמש שנים, והוא התבלט בשקידתו.
בנו של הנצי"ב, הרב מאיר בר-אילן, מספר שבתחילה לא נודעה גדלותו המיוחדת של הנצי"ב עקב ענוותנותו.
חליפת מכתבים בין הנצי"ב לבין הרד"ל היא זו שהעמידה את רבי יצחק מוולוז'ין על גדולתו.
משנת ה'תר"ז החל להעביר שיעורים בישיבת וולוז'ין.
כשנפטר חמיו בשנת ה'תר"ט התמנה חתנו הראשון, ר' אליעזר יצחק, לראש הישיבה, והנצי"ב מִשְנֶה לו.
מותו בגיל צעיר של ר' אליעזר יצחק, בשנת ה'תרי"ג (1853), הביא להכתרתו של הנצי"ב כראש הישיבה, ולמִשְנֶה הוכתר ר' יוסף דב בר סולובייצ'יק.
השניים כיהנו זמן מה יחדיו, אך חילוקי הדעות והחיכוכים ביניהם היו רבים.
הנצי"ב דגל בבקיאות ובפשטנות, ואילו ר' יוסף-דוב בפלפול ובחריפות.
ארבעה מגדולי הרבנים באותו הדור, ביניהם ר' יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, התערבו במחלוקת שנוצרה והעמידה בסכנה את קיום הישיבה, והכריעו לזכותו של הנצי"ב, שכיהן כראש ישיבה ראשי ור' יוסף דב משנה לו.
במשך 12 שנה כיהנו יחד במתכונת זו, במהלכן פרצו מפעם לפעם מחלוקות בין תלמידי הנצי"ב לתלמידי ר' יוסף דב.
לאחר כשתים עשרה שנה עזב ר' יוסף דב לצורך קבלת משרת הרבנות בבריסק דליטא.
לימים נתקרבו שני האישים בקרבת משפחה כאשר בנו של ר' יוסף דב, ר' חיים, נשא את נכדת הנצי"ב, בת חתנו ר' רפאל שפירא.
מאז הנהיג הנצי"ב לבדו את הישיבה, עד לסגירתה בשנת ה'תרנ"ב, ובה השקיע את כל מרצו, כפי שכתב: .
תחת הנהגת הנצי"ב התפרסם שמה של הישיבה עוד יותר, ומספר התלמידים בישיבה גדל ממאה ליותר מחמש מאות תלמידים.
בדומה לכל ראשי ישיבת וולוז'ין, טבע הנצי"ב סיומת מיוחדת לצד חתימתו: 'העמוס בעבודה'.
מקצת מאופייה של הישיבה ודמותו של ראש הישיבה הנצי"ב משתקף בפואמה "המתמיד" שכתב תלמיד וולוז'ין חיים נחמן ביאליק: .
בשנת ה'תרל"א נפטרה אשתו ריינה בתיה, ממנה נולד בנו ר' חיים ברלין.
לאחר מותה נשא הנצי"ב את בת אחותו, בתיה מרים אפשטיין, בתו של בעל ה"ערוך השולחן", רבי יחיאל מיכל אפשטיין, שהייתה צעירה ממנו בכשלושים שנה.
לזוג נולדו שני הבנים: רבי יעקב ורבי מאיר ברלין (לימים בר-אילן).
בזקנותו, רצה מאוד לעלות לארץ ישראל, ועל כן ביקש למנות במקומו את בנו, ר' חיים, רבה של מוסקבה, אך חלק מהתלמידים התנגדו, כי רצו את הרב חיים סולובייצ'יק.
תסיסה זו גרמה בסופו של דבר להלשנה לשלטונות על "תפקודה הלקוי" של הישיבה, שהביאה להתערבות שר ההשכלה הרוסי.
ישיבת וולוז'ין נסגרה בסופו של דבר בשל הלחץ הבלתי פוסק שהפעילו השלטונות הרוסיים על הנצי"ב.
לדרישות אלו לא יכול היה הנצי"ב להסכים, והישיבה נסגרה.
עם סגירת הישיבה בשבט ה'תרנ"ב (פברואר 1892) גורשו גם ראשיה מהאזור.
סגירת הישיבה, בה השקיע את כל כוחותיו במשך 38 שנים, הרעה את בריאותו, כמו גם הדאגה מהחובות על סך 9,000 רובל שהותירה.
בריאותו הירודה מנעה ממנו להגשים את חלומו לעלות לארץ ישראל.
כעבור כשנה וחצי, בבוקר ביום חמישי כ"ח באב ה'תרנ"ג (10 באוגוסט 1893) נפטר בהיותו בוורשה.
הוא נקבר למחרת בבית הקברות היהודי בוורשה.
מאוחר יותר נקבר לצדו בעל נכדתו ר' חיים סולובייצ'יק.
בנו ר' חיים ברלין שימש כרבה של מוסקבה וכשעלה לארץ ישראל לאחר פטירת אביו היה לרבה של קהילת הפרושים בירושלים לאחר פטירת ר' שמואל סלנט, ואילו בנו הרב מאיר בר-אילן, היה מדמויותיה הבולטות של הציונות הדתית וממנהיגיה.
על שמו נקרא קיבוץ עין הנצי"ב ובו שלושה מעיינות על שמו, עין נפתלי, עין צבי ועין יהודה.
הנצי"ב רחש אהדה רבה למפעל ההתיישבות בארץ ישראל, והיה חבר פעיל בתנועת חובבי ציון.
הנצי"ב היה משוכנע כי ההתעוררות לעליה לארץ ישראל נובעת מרצון השגחה עליונה לגאולת ישראל.
את רעיונות אלה, המפוזרים בספריו, הביע בקיצור בשני מכתבים משנת ה'תרמ"ו ששלח לאגודות "חובבי ציון".
את העובדה שבראש בניין הארץ עומדים צעירים חילונים הקביל לעליית שיבת ציון בימי עזרא, שבה בין העולים היו מחללי שבת ונשואים לנוכריות.
עם זאת הוא קבע כי יישוב הארץ עצמו חייב להיות מתוך שמירה על המצוות בכלל ועל המצוות התלויות בארץ בפרט, ושאלמלא כן כל מפעל ההתיישבות איננו ראוי.
אם אמנם לא חשב בתחילה הנצי"ב לפעול במסגרת התנועה, בשל עומס עבודת הישיבה, נמשך אט אט לתוך פעילות התנועה, עד שנבחר בוועידת דרוסקניק (ה'תרמ"ז) לאחר משלושת "הגבאים היועצים" להנהגת התנועה.
בשלהי השנה הוציאו מכתב חוזר לכל רבני הקהילות בעניין העמדת קופות צדקה לשם איסוף כספים ליישוב ארץ ישראל.
מתוקף תפקידו פעל הנצי"ב להחדרת ערכי הדת בתנועה.
במכתביו קבל על "תקלות" שאבחן בפעילות התנועה, ולא אחת עורר את זעמם של מנהיגי התנועה החילונים.
למשל, כאשר רצו להעמיד בראש התנועה את יהודה לייב פינסקר התנגד נמרצות בשל ריחוקו מהדת.
בייחוד סערה רוחו בעקבות השמועות שנפוצו על התנהגותם החילונית של חלוצי ביל"ו מתיישבי גדרה.
הנצי"ב דרש לפעול באמצעים נגדם, עד כדי הוצאתם מהמקום.
לבסוף, חזר בו מדרישה זו.
בוועידת "חובבי ציון" בוילנא בשנת ה'תרמ"ט, נבחר שוב לגבאי-יועץ.
בראשית ה'תרנ"א קרא במאמרו "אחרית כבראשית" להתגייס לעבודת היישוב "אם בפעולה חומרית, בעבודת האדמה או בחרושת המעשה או במסחר, אם בפעולה רוחנית, היינו הדפסת ספרים מועילים לעניין הנשגב".
כמו כן הדגיש את מחויבותם של גדולי ישראל לתהליך שיבת ציון.
כל פעילותו ב"חיבת ציון" התנהלה כולה מחוץ לכותלי הישיבה, כי הישיבה הייתה בעיניו קודש ללימוד תורה בלבד.
לא לחינם הוקמו אגודות סתרים של חיבת ציון בישיבה שלו.
הראשונה בשם "נס ציונה" שנוסדה בה'תרמ"ה (1885) שלא בידיעתו ונסגרה לאחר שהמשטרה גילתה אותה, והשנייה בשם "נצח ישראל" שנוסדה בה'תר"ן (1890) בידיעתו.
הנצי"ב הדגיש את חשיבות האחדות, ויצא נגד הרבנים שקראו להקים קהילות נפרדות, כפי שנעשה בהונגריה ובגרמניה.
כאשר ביקשו מנהיגים אורתודוקסיים לקדם רעיון זה גם בגליציה הוא כתב כי עצתם "קשה כחרבות לגוף האומה ולקיומה".
יוצאת דופן הייתה התעסקותו במדרשים התנאיים, כמו הספרי ובספרות הגאונים.
את חיבורו החשוב "העמק שְאָלָה" כתב על ספר השאילתות של רב אחאי גאון.
בשיטתו היה קרוב לבית מדרשו של הגאון מווילנה (שבהשפעתו נוסדה ישיבת וולוז'ין) וכמוהו עשה שימוש רב בהגהות נוסח.
בעוד שהלימוד הישיבתי לעיתים מנותק מפסיקה הלכה למעשה, היה הנצי"ב מפורסם גם כמשיב תשובות הלכתיות.
בהקדמותיו הארוכות לכל אחד מחלקי "העמק שאלה" פורש הנצי"ב את שיטתו בלימוד.
לימוד התורה עשוי, לדבריו, משני יסודות: הקבלה (המסורת) והפלפול.
(בלשונו - "אש-דת", הדת היא המסורת, והאש היא הפלפול המשתלהב).
הגאונים, מתוך קרבתם לתקופת התלמוד "כל דבריהם דברי קבלה".
לעומתם הראשונים נזקקו להגיע לפירושיהם מתוך היקש שכלי ופלפול.
בלימודו שילב את שתי הדרכים, חתר אל יסודות הגאונים והשלימם בסברות הראשונים, אגב השוואות, ובירור עומקן של סברות והלכות בשכלו הפשטני.
את יסודותיו תמך תמיד בשאלתות, בה"ג והרי"ף.
השיבה לראשונים הקדומים באה אצלו מתוך הכרה ברורה, כי בדבריהם יש לחפש את המפתח להבנת ההלכה כולה.
העיון בדברי הראשונים הקדומים הביא אותו לחקר נוסחאות ולחיפוש אחריהן, ובתחום זה התגלה כבעל חוש מדעי מפתיע.
בחיפושיו אחר הנוסחא המדויקת ביותר של השאילתות, רכש לעצמו כתבי יד שונים ונדירים.
יוצא דופן היה עיסוקו במקרא.
בכל יום הוא לימד בישיבה את פרשת השבוע, מה שהפך לימים לפירוש "העמק דבר".
לימוד זה היה לחידוש כלפי הנהוג בישיבות אז.
הוא קבע כללים לפיהם ניתן להסיק דברים מהמקרא.
נאמן לשיטתו המחברת את החידושים המאוחרים לטקסטים הקדומים, הסמיך את דברי חז"ל במדרשי ההלכה והאגדה אל התורה שבכתב, על ידי דקדוקים לשוניים וענייניים.
בפירושו לתורה הוא מתגלה כבלשן מובהק.
על חיבור זה אמר לימים בנו הרב מאיר בר-אילן: .
בשיח על יהדות ומוסר חשוב הסברו על השם שניתן לספר בראשית - "ספר הישר", על היות האבות ישרים בדרכי העולם.
בתיאור מגדל בבל הוא מציג חברה טוטליטרית, המבקשת להקים מגדל על מנת לאפשר תצפית ושליטה מהודקת על בני האדם.
הוא מתאר כיצד חברה כזו תתפאר בשלום ובלכידות בתוכה, אבל למעשה תרדוף ותשפוך דמו של כל שיעז להתנגד.
בחייו התפרסמו ספריו "העמק שאלה" על שאילתות דרב אחאי ופירושו העמק דבר על התורה ו"רנה של תורה" על שיר השירים.
בנוסף, כתב שו"ת בשם "משיב דבר", וספר חידושים על הש"ס בשם "מרומי שדה" (על פי הפסוק: "ונפתלי על מרומי שדה", שופטים ה, יח) שיצאו לאור לאחר פטירתו.
בניו, המוציאים לאור את השו"ת, סירבו לכתוב את תולדות אביהם בפתח הספר, מאחר שהוא ראה בסיפורי קורות רבנים ביטול תורה ועל כן "עצת היצר".
דבר העמק - על הנ"ך, יו"ל על ידי ישיבת באר יעקב ה'תשמ"ח.
העמק שאלה - על שאילתות דרב אחאי גאון
ברכת הנצי"ב - על המכילתא
רינה של תורה - על שיר השירים
דרשות הנצי"ב - ירושלים ה' תשנ"ג
מאמר שאר ישראל - על תפקיד עם ישראל והגלות.
אמרי שפר - פירוש על הגדה של פסח
מאשתו הראשונה ריינה-בתיה, לה נישא מעט לאחר בר המצווה שלו, נולדו לו שלשה ילדים:
בתו, שרה-רשא אשת הרב רפאל שפירא
בתו, דרייזל שנישאה אף היא לרב רפאל שפירא לאחר פטירת אחותה.
אשתו הראשונה נפטרה בסביבות שנת ה'תרל"ג–ה'תרל"ד, לאחר למעלה מארבעים שנות נישואין.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא לבתיה-מרים (נפטרה בירושלים בשנת ה'תרצ"ג), בתו של אחותו וגיסו הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (בעל "ערוך השולחן") אשר סייעה בעדו בניהול ענייניה הכספיים של ישיבת וולוז'ין.
היא נישאה לו בהיותה בת 28 חרף פער הגילאים ביניהם, בשל רצונה להינשא לתלמיד חכם העוסק בתורה.
יעקב ברלין, נקרא על שם סבו.
בתו טובה ברלין-פפיש, פרסמה מזכרונות משפחתה בספרה "ממוהילוב עד ירושלים".
רחובות בערים רבות בארץ קרויים על שמו, וכן קיבוץ עין הנצי"ב, בעמק בית שאן.
יצחק נפתלי נאמן (1928 – 27 באפריל 1986) היה סופר ומחזאי ישראלי.
יליד שכונת מאה שערים, ירושלים, דור חמישי למשפחתו בעיר.
אביו היה המלחין יהושע נאמן, בעל תפילה ומומחה למוזיקה ליטורגית יהודית.
בילדותו בילה שעות רבות בספריית "בני ברית" ומצעירותו הקדיש עצמו לעולם הספרים.
נאמן הצטרף לארגון "ההגנה", וב-1946 נעצר בידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בלטרון.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבה הירושלמית, ולאחר שחרורו מצה"ל למד כלכלה באוניברסיטה העברית.
ב-1962 גויס על ידי משרד החינוך להקים בעיירה מעלות בית ספר יהודי ערבי דו-שנתי.
ב-1965 התמנה למנהל מחלקת החינוך בעיירה.
נאמן ניסה להיכנס לחיים הפוליטיים והקים רשימה עצמאית לראשות מועצת מעלות ב-1966, אך נכשל בבחירות וחזר לכתיבה ולחינוך.
כל חייו התעניין במיסטיקה יהודית ולמד בעצמו קבלה לעומקה.
נפטר בגיל 58, לאחר מחלה קצרה וקשה.
פועלו לא היה מוכר לציבור הקוראים, ואף נדחה על ידי הביקורת והאקדמיה.
עם זאת, זכה להכרה והצלחה יחסית בסצנת התיאטרון של לונדון, שם פעל כמחזאי ובמאי במשך מספר שנים.
נאמן זכה לפרסם בחייו כחצי תריסר ספרים:
בינו לבין עמו, שזכה בפרס אשר ברש בשנת 1957.
צו קריאה, רומן מחיי אינטלקטואל ירושלמי שמלפני מלחמת ששת הימים, הנקרא בצו קריאה למלחמה וחייו משתבשים.
צעיף של אמנים, רומן מחיי האמנים העולים בעיירת פיתוח בגליל.
מרקו, מחזה שהועלה בתיאטרון זווית, בשנת 1967.
חזון, רומן, נדפס לאחר מותו.
ספרו האחרון והרוח באותיות, גם הוא יצא לאור שוב לאחר מותו.
ברומן נפרשת תמונה מרהיבה של ירושלים וחכמי הקבלה שלה, מהחוג לקבלה באוניברסיטה העברית, בשנות הארבעים עד מלחמת העצמאות והקמת המדינה.
הרומן 'והרוח באותיות' יצא לראשונה בהוצאת 'פרוזה' של יוסי קריים בשנת 1985. עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1995 יצא הספר בשנית בהוצאת כרמל.
נפתלי מנשה (נולד ב-4 בפברואר 1962) הוא קריין ותיק, מגיש ועורך חדשות בקול ישראל.
הגיש תוכניות רבות ברשתות השונות של קול ישראל ובכלל זה חדשות, תוכניות מוזיקה ברשת ג' ובקול המוסיקה, תוכניות אקטואליה ברשת ב' ותוכניות נוער ותעודה ברשת א'.
מתחילת 2005 מנשה משמש עורך חדשות, לצד הגשה של תוכניות ברשת ב' ובהן התוכנית ג'יגה ב' (אינטרנט, מדע וטכנולוגיה), סקירת עיתוני הבוקר ועריכה והגשה של מסגרות שידור מיוחדות.
משנת 2012 היה אחראי התוכן באתר האינטרנט של רשת ב' עד הקמת תאגיד השידור הישראלי ומיתוג "כאן" בערוצי הרדיו והטלוויזיה.
מנשה נמנה עם שדרי החדשות של רשת כאן ב', וממשיך בעריכת חדשות בתאגיד השידור הישראלי.
רבי נפתלי צבי הלברשטאם (כ"ה בסיוון ה'תרצ"א, יוני 1931 – י"ב באדר ב' ה'תשס"ה, 23 במרץ 2005) (כונה ר' נפתל'טשע), היה האדמו"ר הרביעי מבאבוב.
בנם של האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם (השני) מבאבוב ובלומא רחל בת רבי חיים יעקב טייטלבוים מלימנוב, שהייתה בת דודתו של אביו.
בר המצווה שלו הייתה באמצע השואה בכ"ה בסיוון ה'תש"ד (1944) בעיר גרויסווארדיין, לאחר השואה אביו הקים מחדש וביסס את חסידות באבוב בארצות הברית.
לקראת סוף השואה, אביו שלחו ללמוד בישראל, והוא למד בישיבות תורה ויראה ובית אברהם סלונים.
נישא להעסא בת רבי יוסף פנט מדעש.
עמד לימין אביו במהלך כל השנים בבניית החסידות והקמת מוסדות התורה והחינוך.
לאחר פטירת אביו האדמו"ר רבי שלמה בשנת ה'תש"ס (2000), הוכתר לאדמו"ר מבאבוב על אף שמצבו הבריאותי כבר לא היה בטוב.
כיהן כאדמו"ר ארבע וחצי שנים.
דברי תורתו וסיפורי קודש מתפרסמים מדי שבוע בגיליון 'ילקוט שיחות ופנינים יקרים'
חתנו הראשון הוא רבי מרדכי דוד אונגר, שהוכתר כאדמו"ר מבאבוב-45, והשני הוא רבי יהושע רובין (בן רבי מרדכי דוד מסאסרגן) המכהן כאב בית דין בחצרו של גיסו.
רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ (ו' בסיון ה'תק"כ, 1760 – י"א באייר ה'תקפ"ז, 1827) היה אדמו"ר בגליציה ומייסד חסידות רופשיץ.
נולד בחג השבועות תק"כ, יום פטירתו של הבעל שם טוב.
לרבי מנחם מנדל רובין רבה של לינסק (-כ"ב בתשרי תקס"ד) ובילה בתו של רבי איצק'ל המבורגר.
למד אצל סבו רבי יצחק מהמבורג, ואצל דודו רבי משולם איגרא בטיסמניץ.
אימץ את שם משפחתו של סבו, הורוביץ במקום שמו המקורי רובין.
התקרב מצעירותו לחסידות, ונסע ללמוד את דרכי עבודת ה' אצל רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ורבי אלימלך מליז'נסק.
לאחר פטירת הנ"ל למד אצל רבי מרדכי מנשכיז, המגיד מקוז'ניץ, רבי מנחם מנדל מרימנוב והחוזה מלובלין כשאת השניים האחרונים מחשיב לרבותיו המובהקים.
נהג לבקר אדמו"רים רבים אפילו צעירים ממנו.
בהמלצת רבי מנדל מרימנוב מונה לכהן ברבנות רופשיץ, ובה כיהן שנים רבות.
לאחר מכן כיהן במשותף גם כרבה של לינסק (מקום רבנותו של אביו), סטריז'וב וסאנוק.
לאחר פטירתם של רבותיו בשנת תקע"ה, החל לכהן באדמו"רות והיה לגדול אדמור"י גליציה בדורו, אך גם בתקופה זאת היה נוסע לפעמים לרבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
התנגד רבות לדרכם של היהודי הקדוש מפשיסחא ותלמידו רבי שמחה בונם מפשיסחה.
דאג רבות לעניי ארץ ישראל ושימש בתפקיד נשיא קופת מעות ארץ הקודש.
נפטר בלנצוט בי"א באייר תקפ"ז ושם נקבר.
את מקומו ברבנות העיר רופשיץ מילא חתנו הרב אשר ישעיה רובין (מחבר ספר "אור ישע") ורוב חסידיו ביניהם בניו וגדולי תלמידיו (כמו רבי חיים מצאנז ורבי שלום מקמינקה) הסתופפו בצילו.
זרע קודש - על התורה והמועדים
אילה שלוחה - על התורה
כמו כן נלקטו מדברי תורתו והנהגותיו בספרים: "עשר צחצחות" - דברי חסידות, "אהל נפתלי", "אמרי שפר" ו"אוצרות זרע קודש".
אשתו בזיווג ראשון שיינדל סטוקער, בת וועלוועל סטוקער.
(התנהגותה לא מצאה חן בעיניו, ובעצת ר' יחיאל מיכל מזלוטשוב, הוא גירש אותה)
אשתו בזיווג שני רבקה גולדהמר, בת הנגיד צבי הירש גולדהמר מדוקלא, בן יעקב גולדהמר.
רבי אליעזר אב"ד דז'יקוב, ואדמו"ר מדז'יקוב.
רייצא אשת רבי אשר ישעיה רובין.
רבי יעקב צבי יולס מדינוב, מחבר "קהלת יעקב" ו"מלא הרועים".
רבי חנוך הניך מייער, מחבר "לב שמח", "סידור לב שמח".
רבי ישראל דוב בער גילרנטר, רבה של שטפנשט, סטריז'וב ויאשניצה.
רבי יוסף באב"ד מחבר ספר מנחת חינוך.
נפתלי יבין (בינשטוק; 29 ביוני 1936 – 5 ביוני 1972) היה שחקן, במאי תיאטרון, מחזאי וסופר ישראלי.
נפתלי יבין נולד בשנת 1936 לצילה ומנחם בינשטוק, במשפחה בת שני בנים.
הוריו עלו לארץ ישראל בשנות ה-30 ונפגשו בחיפה.
אחיו, חנן יבין, לימים במאי ומעבד.
בגיל 4 עבר עם הוריו לתל אביב, שם היה אביו נהג מונית ואימו עקרת בית.
למד בבית הספר "המרכז" שברחוב זמנהוף, והמשיך בגימנסיה גאולה.
בנעוריו שיחק בתיאטרון הילדים "בימתנו".
בשירותו הצבאי עבר קורס קצינים ושירת בחיל התותחנים.
למד בבית הספר הדרמטי של תיאטרון "הבימה" והתקבל כשחקן בתיאטרון.
המשיך בלימודי משחק בסטודיו של הבמאי היי קיילוס ובהמשך אצל פיטר פריי, אמנון מסקין ופאני לוביץ'.
בשנת 1961 הקים עם הקים עם דוד לוין ועמוס מרוז את בימת השירה.
בשנת 1962 השתתף בסרט "ניני".
באמצע שנות ה-60 השלים את כתיבת מחזותיו "ויעקב איש תם", ו"רגעים יקרים מהאלבום המשפחתי" (שנקרא תחילה "פלאף").
בשנת 1965 סיים לימודים לתואר ראשון בספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1966 עבר לאנגליה, לאחר שקיבל מלגת לימודים לתואר שני באוניברסיטת מנצ'סטר.
שם הקים יחד עם אד ברמן את קואופרטיב "אינטראקשן", שהפעיל את "התיאטרון הכמעט חופשי" (Almost Free Theatre).
הקים תיאטרון ניסיוני בשם "התיאטרון האחר", שזכה למוניטין.
בחודשים האחרונים לחייו סבל מדיכאון, בעקבות פרידתו מחברתו הניו זילנדית, שעזבה אותו לאחר זוגיות בת חמש שנים.
באותה תקופה נחל הצלחה בעיסוקו כבמאי.
נפתלי יבין נמצא מת במיטתו בלונדון, ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-36, בבוקר 5 ביוני 1972. בניתוח שלאחר המוות נקבע כי מותו נגרם מצריכה עודפת של כדורי שינה בשילוב עם משקה חריף.
הובא לקבורה בבית העלמין הדרום.
"פלאף" הועלה בתיאטרון החאן הירושלמי ב-1976, ארבע שנים לאחר מותו, בבימוי ידידו, הלל נאמן ועם מנחם ורטהיים בתפקיד הראשי.
המחזה הועלה גם בתאטרונים שונים באירופה.
המשורר אורי ברנשטיין, חברו של יבין, ערך את הספר "ילדות ממושכת וקיץ וחורף בעיר אחרת" שהופיע ב-1976. הספר הוא אוסף סיפוריו הקצרים ורשימותיו של יבין, שנותרו מכתבי יד בעזבון.
הקובץ נדפס בשלמותו בגיליון מוסף "הארץ" שפורסם בשבוע הספר תשע"א (2011).
ויעקב איש תם: מחזה, [ירושלים?: חמו"ל, תש"ל לערך].
ילדות ממושכת וקיץ וחורף בעיר אחרת: סיפורים; בעריכת אורי ברנשטיין, מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תל אביב (ספרי סימן קריאה), תשל"ו 1976. (הדפסה נוספת: כנרת, תל אביב, 1991)
Popper; 1820–1891) היה מנהל כתב העת היהודי הראשון במרחב הרומני, השבועון הדו-לשוני (רומנית וצרפתית), הישראלי הרומאני, מייסד בית הספר היהודי הראשון בבוקרשט, מייסד השבועון הליברלי הדו-לשוני (רומנית ויידיש) הזמן (Timpul).
פופר נולד בבוקרשט במשפחה יהודית שמוצאה מפולין.
היה אינטלקטואל שידע שפות רבות.
הוא היה ציוני נלהב והשתתף בקונגרס פוקשאן כציר של יהדות בוקרשט.
פופר חיבר מחקר בעל אופי בלשני ואתני בשם Despre limba şi costumul israeliţilor din Principatele Unite ("על שפתם ולבושם של הישראליטים בנסיכויות המאוחדות (הרגאט)").
נפתלי לובינצ'יק (19 בנובמבר 1913 – 20 באפריל 1946) היה איש לח"י שנודע בכך שיצא בימי מלחמת העולם השנייה לפגישה עם נציג דיפלומטי גרמני בביירות על מנת להציע לו שיתוף פעולה בין הלח"י לבין מדינות הציר (גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית) במלחמתן בבריטניה.
נפתלי לובינצ'יק נולד בשנת 1913 ברוסיה.
בפרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917 עקרה משפחתו לריגה בירת לטביה (שנכללה אז באימפריה הרוסית).
לאחר סיום לימודיו התיכוניים יצא לברלין ולמד בה היסטוריה וכלכלה מדינית באוניברסיטה.
למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ושלט בשפות הגרמנית, האיטלקית והצרפתית.
היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית ובאצ"ל.
בשנת 1940, על רקע הפילוג באצ"ל, שבא עקב החלטת האצ"ל להפסיק את מלחמתו בבריטניה ולעמוד לצדה במלחמתה בנאצים, פרש מן האצ"ל והצטרף ללח"י.
בסוף שנת 1940 יצא לובינצ'יק בשליחות הלח"י (שנקרא אז "הארגון הצבאי הלאומי בישראל") ללבנון, שהייתה נתונה באותה עת לשלטון וישי, משתף הפעולה עם הנאצים, כדי להפגש בביירות עם הנציג הדיפלומטי הגרמני ורנר אוטו פון הנטיג.
הוא הצליח ליצור קשר עם פון הנטיג וקבע עמו פגישה במלון "מונופול" בביירות, שבו התגורר פון הנטיג.
פון הנטיג הופתע מהופעתו של השליח היהודי מארץ ישראל.
בזכרונותיו תיאר אותו כאיש צעיר יפה תואר בעל מראה של איש צבא.
יותר מכל הופתע פון הנטיג מן ההצעה שהעלה בפניו האיש בשם הלח"י, שהייתה, כמצוטט על ידי פון הנטיג, לשתף פעולה עם הנאצים נגד בני עמו הציונים האורתודוקסים, אם יבטיח להם היטלר את עצמאותה של פלשתינה יהודית.
פון הנטיג כינה את ההצעה בזכרונותיו "הצעת ברית".
הוא השיב ללובינצ'יק כי שיתוף פעולה כזה אינו יכול להתממש בהתחשב בשיקולים של יחסי גרמניה עם הערבים ובעקרונותיה הכלליים (רמז למדיניות האנטישמית הנאצית), אולם הבטיח להביא את ההצעה בפני הממונים עליו.
לובינצ'יק העלה את ההצעה על הכתב בתזכיר בשפה הגרמנית שנשא את הכותרת הארוכה "קווי היסוד של הארגון הצבאי הלאומי בישראל בנוגע לפתרון השאלה היהודית באירופה והשתתפותו הפעילה של הארגון הצבאי הלאומי בישראל במלחמה לצדה של גרמניה".
הארגון יסייע לנאצים בפתרון שאלת היהודים על ידי פינויים לארץ ישראל.
בארץ ישראל תוקם מדינת היהודים בגבולותיה ההיסטוריים.
הארגון יסייע לגרמניה בתחום המדיני, הצבאי ובאיסוף מודיעין בארץ ישראל.
הארגון יכשיר כוח אדם יהודי באירופה במסגרת יחידות צבא שתפעלנה בפעולות מלחמה לשם כיבושה של ארץ ישראל.
הארגון מבטיח לגרמניה שברית כזו תחזק את היסודות המוסריים של הסדר החדש הגרמני בעיני האנושות.
לובינצ'יק צירף לתזכיר סקירה על מהותו ופעולותיו של הארגון הצבאי הלאומי בישראל ותוך כדי כך הדגיש את קרבתו הרעיונית של הארגון לתנועות הטוטליטריות של אירופה (הכוונה לאלו של גרמניה ואיטליה).
כן טרח להדגיש כי הארגון סובל מפעולות דיכוי לא רק מצד הבריטים אלא גם מצד "הסוציאליסטים היהודים" (הכוונה להנהגת היישוב).
פון הנטיג הבטיח להעביר את התזכיר לשולחיו.
הוא העבירו לשגרירות הגרמנית באנקרה בירת טורקיה ששלחה אותו בצירוף מכתב לוואי מ-1 בינואר 1941, שקיבל לימים את השם "מכתב אנקרה", למשרד החוץ בברלין, שם נגנז ולובינצ'יק לא קיבל עליו תשובה מעולם.
לאחר תום המלחמה נתגלה התזכיר בשלמותו בין מסמכי הנאצים שנתפסו על ידי בעלות הברית ונחשף לעיני העולם.
הנהגת היישוב ראתה במעשהו של לובינצ'יק משום בגידה לכל דבר ועניין; בגידה ביהודי פולין שהיו נתונים בתהליך של השמדה עקיפה בגטאות, בגידה בבריטניה שעמדה לבדה, בהנהגתו של וינסטון צ'רצ'יל, בחזית להגנת העולם החופשי מפני הנאציזם - ובעיקר בגידה באנשי היישוב שהתגייסו בהמוניהם לצבא הבריטי.
ההיסטוריון יגאל עילם סבור כי במהלך הפרישה של לח"י מן האצ"ל חל בלח"י תהליך של הינתקות מבעיות העם היהודי באירופה והתרכזות בעניין הארץ-ישראלי.
עילם ראה בכך פרישה מן הציונות עצמה ואת תכלית פעולתו של הלח"י לא בפתרון בעיית העם היהודי, כי אם במאבק על שחרור המולדת.
עילם מסתמך על דברי האידאולוג של הלח"י ד"ר ישראל אלדד (שייב):
בתום המערכה בסוריה ולבנון נתגלה לובינצ'יק על ידי הכוחות הבריטים בלבנון והועבר לארץ ישראל, נכלא במחנה המעצר מזרעה ולאחר מכן בכלא עכו ובחודש אוקטובר 1941 הוגלה למחנה הגירוש באסמרה שבאריתריאה שם נפטר ממחלה בשנת 1946. ארונו הועלה ארצה לאחר קום המדינה ונטמן בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
נפתלי פדר (4 בינואר 1920 – 11 בנובמבר 2009) היה פעיל בתנועת הבריחה ופוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם.
פדר נולד בשנת 1920 באולקוש שבפולין.
גדל בבית זעיר- בורגני ללא דאגות פרנסה.
אביו היה תעשיין ובעל בית חרושת לנעליים, ובנוסף מעורב בעסקי ציבור אמו למדה בגימנסיה רוסית והתבלטה בסקרנותה האינטלקטואלית.
הוריו היו חלק מקהילה יהודית תוססת שהיו בה אפשרויות לפרנסה טובה ומוסדות יהודיים רבים.
לנפתלי היה אח מבוגר ממנו.
בילדותו היה צמא דעת ומאד חברותי.
בתיכון היה חבר ב"נוער הציוני" והדריך שם.
כמו כן היה נציג הגימנסיה שלו במערכת עיתון הנוער האזורית.
בבית שאב תרבות יהודית לצד תרבות פולנית וגרמנית, וקרא עיתונים וספרים בעברית, יידיש ופולנית, ונחשף לשיחות על ציונות.
לצד כל אלו האנטישמיות הייתה חלק אורגני מהחיים.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה למד שנה אחת באוניברסיטה בוורשה.
כאשר נכנסו הגרמנים לאזור מגוריו ברח נפתלי מזרחה לאזור שהיה בשליטת ברית המועצות, ביחד עם חברו – יוסף גרינבוים.
בני משפחתו, כולל אחיו, אשתו וילדו שנשארו באזור הפולני נשלחו לאושוויץ ונספו שם.
לחם בחזית, בשנת 1943 נפצע קשה בקרבות לשחרור קייב.
לאחר שהחלים שוחרר על-ידי רופא יהודי (ד"ר קירש, שלימים ניהל את הדסה בתל אביב) שהצהיר בפניו שמספיק דם יהודי נשפך במלחמה, זייף את מצבו של פדר ודאג לשחרורו.
לאחר המלחמה חזר פדר לסוסנוביץ.
לאחר שגילה שממשפחתו לא נותר איש ושהרחוב משתולל טרור, המשיך לקטוביץ.
שם פגש את סטאשק סתיו, שהיה נציג הוועד היהודי מוורשה ואת יעקב ארנר, נציג תנועת הבריחה.
כאן התקבל בחום על-ידי שלמה מן וחיקה גרוסמן מהנהגת השומר הצעיר.
הוא גויס מיד להיות עורך שבועון התנועה " גשרים".
לאחר זמן קצר הוטל עליו לצאת לשלזיה ולהקים בית ילדים בשלזיה התחתית.
פדר בחר בכפר ביאלי קאמין (נמצא במחוז לבוב) שם איתר בית מתאים.
לפני שהתחיל בפעילות בבית הילדים יצא להכשיר את עצמו לתפקיד, בעזרתה של נסיה אורלובסקה, שניהלה את בית הילדים הראשון של השומר הצעיר שהוקם בפולין לאחר המלחמה בלודוויקבו.
פדר צפה באופן הקפדני שבו נוהל בית הילדים והחליט שלא כך ינהל את בית הילדים החדש.
יצר קשרים עם ראש העיר בביאלי קמין, עם מזכיר המפלגה בעיר, שהיה יהודי ובעבר היה חניך השומר הצעיר, ובעלי תפקידים נוספים.
בעזרתם השיג רישיון להקמת בית הילדים וארגן ציוד לבית.
ארגון הציוד היה בשיטת ה"שאבר" – מה שנקרא בזמנו "רכש".
כלומר, לקיחה ללא רשות של ציוד נטוש.
מיד לאחר שמצא את הבית שלחו אליו את קבוצת הילדים הראשונה עם מדריכים.
בין המדריכים הראשונים היו אליהו וחדוה מלמד, רחל רזניק, ברק גולד, ישעיהו הולנדר ואחרים.
בבית הילדים שהו בו זמנית כ־150 ילדים בני 8–15. הייתה תחלופה שוטפת של ילדים בבת – ילדים הגיעו מהמחבואים, מהמנזרים, מהרחוב, חלקם אולי יתומים וקבוצה של ילדים כל פעם עזבה.
יצאה לדרך אל אוניות המעפילים.
בית הילדים היה תחנת מעבר של ילדים והם יצאו לדרך תמיד עם המדריכים שלהם.
פדר העיד שניהל את המוסד באופן חופשי וליברלי: "הילדים היו מאוד מוזנחים ולא יכולנו להיות עבורם תחליף להורים שנספו, אבל הענקנו להם חום אנושי.
כל יום דנו בכל אירוע שקרה, בכל ילד בנפרד, בבעיות התנהגות, במצב הבריאותי.
כאשר הגיעו לארץ השתלבו בקיבוצים, השלימו את השכלתם והשתלבו בארץ בעמדות מפתח." (מדברי נפתלי).
בתקופה פעילותו של בית הילדים של פדר היו הרבה גילויי שנאה ואנטישמיות ביהודים בפולין.
גם בית הילדים של נפתלי הותקף באש חיה.
הילדים הורדו למרתפים והמדריכים הגנו על המבנה בנשק, שהיה חוקי רק בחלקו.
התוקפים פוזרו על-ידי כוחות משמר פולניים, שהוזעקו למקום הודות לקשריו של פדר עם השלטונות.
לבית הילדים הגיעו גם ילדים מבית הילדים באוטווצק, שבאזור ורשה.
בין ילדי אוטווצק שהגיעו הייתה מרילה פיינר.
לאחר המלחמה מרילה, שהייתה פעילה בקן השומר הצעיר בוולבז'יך, מצאה את אחותה הקטנה במנזר, הוציאה אותה משם והעבירה אותה לבית הילדים באוטווצק.
כאשר הועברה האחות הקטנה מאוטווצק לבית הילדים בביאליק -אמין מרילה הגיעה אתה ועזרה בהדרכת הילדים שם.
בהמשך דרכו פדר שרת בתפקידים שונים באירופה, צרף אליו את שתי האחיות, מצא את אימן, איחד את המשפחה, דאג לעלייה של שלושתן לארץ ולימים נישא למרילה, האחות הגדולה.
לאחר תקופה שניהל את בית הילדים בביאליק אמין נשלח על-ידי התנועה ללינדנפלס בגרמניה.
לינדנפלס היה אזור מרפא שהיו בו בתי מלון ומבנים פרטיים ששימשו לנופש, והצבא האמריקאי הפקיע חלק מהמבנים לטובת בתי ילדים יהודיים במקום.
היה שם בית ילדים שנוהל אוטונומית על-ידי הפועל המזרחי.
פדר התבקש לנהל בית ילדים מקביל של השומר הצעיר.
שני בתי הילדים נתמכו כלכלית על-ידי אונרר"א.
בתקופתו של פדר הגיעו שליחים, ביניהם אביגדור מוריק שהפיק עם התלמידים את המחזה המוזיקלי "אלוף בצלות ואלוף שום" בעברית.
יצא לאור של עיתון "המשמר" ו"הצופה" (לילדים) ביידיש.
משנת 1947 שימש פדר עורך העיתון "אויף דערואק" – עיתון ביידיש, שהופץ בכל מחנות העקורים בגרמניה.
בשנת 1947 התבקש לעזוב את לינדנפלס ולהצטרף להנהגה הראשית של השומר הצעיר, בה פעל על לעלייתו לארץ.
בין השאר, עסק בהנהגת התנועה בעלייה הבלתי לגלית, בארגון עולים פוטנציאליים, סידור התור לעלייה ואיוש תפקידים של פעילים שעלו לארץ באניות המעפילים.
פדר עלה לארץ ב־1949 בטיסה ממינכן.
עם עלייתו לישראל שירת בצה"ל ולחם בקרב תל מוטילה, גר עם אשתו מירלה בחיפה, והיה נהג משאית.
מיד עם הגיעו לישראל החל בפעילות ציבורית, כמזכיר מועצת נשר, ונבחר למזכיר מועצת תנועות הנוער.
בשנת 1957 מונה לגזבר עיריית באר שבע ולאחר מכן היה רכז אזור הדרום של מחלקת הארגון של מרכז מפ"ם.
בין השנים 1965-1963 היה שליח הסוכנות היהודית בברזיל.
לאחר שובו מונה לדובר מפ"ם.
במאי 1968 נבחר ברוב גדול למזכיר המרכז, כמועמד של הנהגת המפלגה, כנגד נפתלי בן משה האופוזיציונר.
בתפקידו זה היה חבר בוועדה לענייני עיירות הפיתוח של המפלגה.
פדר תמך בהקמת המערך, אך אמר שאסור לוותר על האפשרות לכלול מועמד ערבי ברשימת מפ"ם ועל התמודדות נפרדת בבחירות להסתדרות.
ביולי 1970 נבחר פה אחד למזכיר המדיני של מפ"ם.
בתפקיד זה כיהן עד 1976. פדר עודד את חברי מפ"ם להצטרף לתנועה לשלום וביטחון והביע עמדה נגד התנחלויות אזרחיות בשטחים.
בספטמבר 1973 התמודד על מקום ריאלי ברשימת המערך לכנסת מטעם מפ"ם, אך באופן מפתיע הגיע רק למקום השמיני הלא ריאלי.
בשנת 1977 נבחר מטעמה, במסגרת המערך, לכנסת.
פדר כיהן בכנסות התשיעית והעשירית.
היה חבר ועדת הכספים ובכנסת העשירית סגן יושב ראש הכנסת.
בתום כהונתו בכנסת המשיך בפעילות ציבורית, שימש חבר מועצת "יד ושם" ועמד בראש הוצאת הספרים ביידיש "ישראל בוך".
בבחירות לכנסת ה-16 הוצב במקום ה-70 ברשימת מרצ לכנסת.
בשנת 2000 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
רבי נפתלי כ"ץ (ה'ת"ט; 1648 – כ"ד בטבת ה'תע"ט; 15 בינואר 1719) היה רב, מקובל, אב בית דין וראש ישיבה, שנדד וגלה בין אוסטרהא (כיום במערב אוקראינה), פוזן (כיום פוזנן), פראג בצ'כיה, פרנקפורט במערבה של גרמניה, ושוב אוסטרהא.
נולד בשנת ה'ת"ט בעיר אוסטרהא לרבי יצחק הכהן (מצאצאי המהר"ל מפראג), אב בית הדין בעיירה סטפאן ודרשן בפראג ולאידל בת מנחם שטנגן (מרגליות) אב בית דין פרמיסלה.
בצעירותו נלקח בשבי הטטארים, אך הצליח להימלט.
נשא לאשה את אסתר שינדיל, בתו של הרב שמואל שמעלקא ז"ק, אב"ד אוסטרהא, אשר מינה אותו כראש ישיבה וכגבאי בית המדרש, שאותו בנה מכספו, ונחשב רב העיירה.
רבי נפתלי כיהן כראש החברה קדישא וכאב בית דין בעיר פוזן (כיום פוזנן בפולין).
בעיר זו הותיר קמע בתוך ראש צבי, שנחשב בידי יהודי העיר ורבניה כסגולה מוצלחת נגד שרפה.
אחרי תקופת מה עבר לעיר פרנקפורט שבגרמניה, שם התעמק בחכמת הנסתר.
ביום חמישי 15 בינואר 1711 (כ"ד בטבת ה'תע"א) פרצה שרפה גדולה בפרנקפורט שמקורה בביתו ברובע היהודי, והעלילו על הרב כ"ץ שהוא הגורם לה.
הוא הואשם בידי השלטונות הנוצריים בנזק שנגרם, ונאסר.
הוא זוכה במשפט, לאחר שהוברר כי השרפה פרצה באשמת שוכר חדר שלו הלא יהודי, אך הוא נאלץ לעזוב את העיר בעקבות שמועות שהופצו שנמנע מכיבוי השריפה כדי לבחון את הקמיעות שלו, או שהצית אותה במסגרת כישופי קבלה.
סיפור השרפה הופץ ועבר גלגולים רבים במסגרת המלחמה נגד השבתאות, ומאוחר יותר מלחמת החסידים והמתנגדים ובעיקר מלחמת המשכילים והיראים, בעד ונגד הקבלה.
לפי גרסה אחת השרפה בערה במשך יממה שלמה, האש כילתה 500 בתים בעיר, וכן 36 ספרי תורה, ארבעה יהודים אף נספו בשרפה, והרב הואשם בהצתת השרפה עצמה.
ההאשמות כללו שימוש בקבלה נגד הצלב הנוצרי והעברתו באש.
טענות אלו תורגמו מאוחר יותר להאשמתו בכך שהשרפה פרצה כתוצאה משימוש בקבלה מעשית ומאגיה שחורה, או האשמתו בכך שנמנע בזדון מקריאה לכבאים על מנת לבדוק את כוח קמעותיו.
יהודי העיר לא הצטרפו להאשמות, ובהמשך להאשמתו באמונות טפלות או מאגיה שחורה, היו מי שפירשו זאת כתמיכת יהודי העיירה ברב ובהליכותיו.כתוצאה מכך הוא נעצר, הושלך לכלא וזכה לצאת לחופשי רק לאחר שהתפטר מתפקידו.
בשנת 1715 נסע הרב כ"ץ לפגוש את אוגוסט השני, מלך פולין, כדי להבטיח את החזרתו לרבנותו הקודמת בפוזן, שהייתה פנויה באותה עת, אך נכשל עקב התנגדות מנהיגי הקהילה.
בפראג שימש כרב בישיבתו של הרב דוד אופנהיים, ושם פגשו נחמיה חייא חיון, שהיה תלמיד-חבר לשבתי צבי.
הרב כ"ץ כתב הסכמה לספרו של חיון, ולאחר מכן חזר בו מהסכמתו וטען שהוטעה.
בתו נישאה לאריה לייב, בנו של החכם צבי ואחיו של רבי יעקב עמדין הלוחם הגדול בשבתאות.
בעת "פולמוס חיון" הרב כ"ץ הסכים עם החכם צבי על חרם נגד ספריו של חיון, התכחש להסכמה שנתן, וטען שהוטעה בידי חיון ואף חלה כתוצאה מכך בשנת ה'תע"ו נכדתו רחל, בת בנו מרדכי, נישאה לרבי יעקב עמדין.
כשנתיים מאוחר יותר, בשנת ה'תע"ח (סביבות 1718) החליט לעלות לארץ ישראל, אך נפטר בדרכו, במהלך שהותו באיסטנבול שבטורקיה, ושם נקבר.
צוואתו נדפסה על ידי הרב ירוחם מאיר ליינר.
מופיע כחבר בוועד ארבע ארצות בספרים רבים.
בעקבות פולמוס חיון והתכתבות רבי משה חגיז עם מחותנו החכם צבי בעניין חיון, טען הרב כ"ץ שהוא הוטעה כשנתן את הסכמתו לספרו של חיון, אשר הראה לרב כ"ץ הסכמות של רבני איטליה לספריו, ושהדברים הרשומים בהסכמה בלשון שירית המעידים שקרא את הספר הם זיוף, והוא התנער ממנה.
עוד בימיו היו שפקפקו באמיתות הדברים, אך מתוך כתביו ומכתביו המאוחרים בהם התבטא בחריפות נגד השבתאות נטו לראות בהם אמת.
יהודה ליבס במאמרו על הרב נפתלי כ"ץ טוען שיש רמזים חזקים לכך שאכן הרב כ"ץ נטה לדעות שבתאיות: הוא חתם על הסכמות על שני כתבים נוספים החשודים כשבתאיים.
הקמע מפוזנן היה בתוך ראש צבי, ובכתבי אברהם קוואנקי, שבתאי מוצהר וידיד קרוב של הרב כ"ץ, נמצא תיאור אגבי של מפגש באוסטראה איתו ועם הרב השבתאי רפאל הכהן אשר הראה לרב כ"ץ תשובה של ישמעאל בנו של שבתי צבי והרב כ"ץ התפעל מכך, אם כי יש לחשוד בנאמנות סיפור זה.
כמו כן, ליבס מצא מאמרים בכתבי הרב כ"ץ, המתאימים לדעתו לכתיבה השבתאית, ואינם נמצאים בכתבי האר"י או בכתבי הקבלה האחרים המצוטטים בידו.
משך הזרע פירוש על סדר זרעים
הספר "ברכת ה'" כולל את שני הספרים "סמיכת חכמים" המבאר את סמיכות המסכתות זו לזו, ו"קדושה וברכה" שהוא ביאורים וחידושים על הגמרא מסכת ברכות (כך שמדובר בשלשה שמות לספר אחד).
שמו לדורות הונצח דווקא בשם הספר "סמיכת חכמים".
כמו כן בביאור עץ יוסף מהרב חנוך זונדל על מדרש תנחומא הביא הערות ממנו בלשון "ועל גיליון התנחומא של הגאון מו"ה נפתלי כ"ץ".
בנו, יעקב מרדכי (אב"ד ברודא ופוזנא).
בנו, בצלאל (אב"ד אוסטראה והגליל).
בנו, יצחק (אב"ד קרמזיר שבמוראביה).
בנו, שאלתיאל אייזיק (אב"ד פרוסטיץ).
בתו, שפרינצע (אשת יעקב אב"ד פוזנא והגליל).
בתו, איידל (אשת סעדיה ישעיה אב"ד מעזריטש).
בתו, קיילא (אשת יהודה ליב בן רבי גבריאל אסקלס אב"ד ניקלשבורג).
בנם, חיים (רב באוסטראה), שנתגדל אצל זקנו.
בין ניניו היו רבי יצחק אייזיק כץ ורבי יהושע השיל קוטנר.
בניו ובנותיו נישאו למשפחות משושלות רבניות.
מכיוון ששושלתו המשפחתית אף היא ידועה לאורך דורות, רבים ממשפחות הרבנים מקשרים את עצי המשפחה דרכו.
הוא הוזכר כאחד מאבותיו של הרב יעקב פלק בספרו "פני יהושע".
הרב פלק היה אחד מצאצאיו של רבי יהושע העשיל מחבר ה"מגיני שלמה" שעסק בהקדמה לספרו בתולדות משפחתו.
מסיבה זו הרב כ"ץ מהווה "עוגן" אל דורות קודמים של שושלות רבנים, ובדרך כלל גם עוגן לשושלת בית דוד.
בין אלו המיוחסים אליו, מחבר "קצות החושן" רבי אריה לייב הלר, אחיו רבי יהודה כהנא מחבר "קונטרס הספקות", רבי ישכר בער מזלוטשוב, אדמו"רי חסידויות זידיטשוב, סטרטין ובעלז
וכן המגיד מגרוסוורדיין, הרב ישראל גולדמן, מחבר "כנסת ישראל" על התורה.
הרב נפתלי צבי טרופ (ביידיש: נפתלי טראפּ, בכינויו המקוצר: הגרנ"ט; י"ג בניסן תרל"א, אפריל 1871 - ג' בתשרי תרפ"ט, 17 בספטמבר 1928) היה מחשובי ראשי הישיבות באירופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
הרב טרופ היה ממפתחיה של שיטת הלימוד הידועה כשיטת בריסק, ושיעוריו וחידושיו הנלמדים עד היום בכל הישיבות בעולם, הם מאושיותיה של שיטת הלימוד הישיבתית.
הגרנ"ט נודע בעמקנותו שבין היתר התבטאה בחקירותיו התלמודיות הייחודיות, לצד יראת שמים ומוסריות בולטת.
נולד בי"ג בניסן, ה'תרל"א (1871), לר' משה ולנעשה, בעיר גרודנא שבאימפריה הרוסית (בלארוס של ימינו).
בשנות ילדותו למד תורה מאביו, ובגיל 15 נשלח ללמוד בישיבת קלם, שבראשה עמד רבי שמחה זיסל זיו, הידוע בכינויו "הסבא מקלם".
לאחר שנתיים עבר ללמוד בישיבת טלז, ולמד רבות מראש הישיבה רבי אליעזר גורדון.
לאחר כשנתיים נוספות עבר לישיבת סלובודקה, שבראשה עמד רבי נתן צבי פינקל - "הסבא מסלובודקה".
בעת ההיא שימש כר"מ בישיבה רבי יעקב יצחק רבינוביץ (ידוע בשם ר' איצל'ה מפוניבז'), שהיה גאון בלימודי התלמוד, ור' נפתלי קיבל ממנו דרכי לימוד ועיון.
בהיותו כבן 22, התארס עם בתו של ראש הישיבה (הרב פינקל), אך חודשים ספורים לאחר מכן היא חלתה ומתה, עוד לפני שהספיקו להינשא.
לאחר כשנתיים שוב התארס ונישא, לפעשא לאה - בתו של העסקן החרדי ר' אליעזר יעקב חווס.
לאחר נישואיו חזר לקלם, ועסק שם בתורה ובעבודה מוסרית בדרכה של תנועת המוסר.
שם למד בחברותא עם המשגיח לעתיד של ישיבת מיר רבי ירוחם ליוואוויץ זצ"ל.
לאחר כארבע שנים, התמנה למשרת ראש ישיבת "אור החיים" שבסלובודקה.
שם החלה להתגלות ייחודיותו במסירת השיעורים וביצירת קשר חם ואישי עם תלמידיו.
בגיל 33 שנים, בי"א בניסן תרס"ד (1904), הוצעה לו משרת ראש ישיבת ראדין, הישיבה שהקים וניהל החפץ חיים.
תפקידו זה הוא שפרסם את שמו של ר' נפתלי ברחבי העולם התורני, ובישיבה זו מסר את שיעוריו שהודפסו לאחר שנים והתפרסמו ברחבי עולם הישיבות, בעת זו היה רבי ירוחם ליוואוויץ משגיח בישיבה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גלתה ישיבת ראדין לסנובסק.
ר' נפתלי ומשפחתו הצטרפו לישיבה בנדודיה וחלקו עמה את תקופת המלחמה ופגעיה.
בזמן המלחמה נפגע ר' נפתלי מרסיסי פגז שנורה לאזור הישיבה.
מיד לאחר סיומה של המלחמה נפטרה אשתו, בחודש ניסן ה'תר"פ.
הצרות הללו השפיעו לרעה על בריאותו של ר' נפתלי והיא התערערה מאוד.
בשנת ה'תרפ"ה חזרה הישיבה לראדין, אך גם שם לא חזר רבי נפתלי טרופ לאיתנו, ובג' בתשרי תרפ"ט (24 בספטמבר 1928) נפטר ונקבר בראדין.
כחניך מובהק של תנועת המוסר, התבלט הגרנ"ט במידות טובות ובמעשי חסד מרובים, ביראת שמים ובתפילות שנאמרו בכוונה ובהתלהבות.
בשיטת לימודו התמקד בהבנת סוגיות התלמוד מתוכן עצמן, ללא הכרח בהשוואתן לסוגיות אחרות העוסקות בנושאים מקבילים.
דוגמה לחקירה בעלת משמעות הלכתית שחידש ר' נפתלי: לפי ההלכה, אשה שנדרה נדר, ביד בעלה הרשות להפר אותו או להחליט שברצונו שיתקיים הנדר.
חקר הגרנ"ט, האם כאשר אומר הבעל לאשתו שהוא מקיים את נדרה, יש לו בכך שותפות בעצם הנדר, ונחשב שחלק מהנדר מתייחס גם אליו, או שמא אין לבעל כל חלק בנדר, וכאשר הוא מקיים אותו, אין בכך אלא "מניעת ביטולו" של הנדר, אך כל חלותו היא מכח האשה בלבד.
כאמור, בשני צדדים אלו תלויה הבנת סוגיא במסכת כתובות.
למרות כשרונותיו הברוכים, עמל קשות על חידושי תורתו, ונהג לבדוק אותם ולבחון אותם שוב ושוב כדי להבטיח שהם נכונים ומדויקים בתכלית.
לעיתים קרובות נתקף בכאב ראש חזק עקב התאמצותו בעיון בתלמוד.
הוא נהג לכרוך מטפחת רטובה סביב ראשו כדי להקל על כאביו, והמשיך להתעמק בסוגיה שלמד.
במקביל ללימוד התלמוד וההלכה, עסק רבות גם בתחומי המקרא והאגדה.
גם בתחומים אלו חידש חידושים רבים, ונהג למסור שיחות בנושאים אלו בלילות שבת.
אשתו של ר' נפתלי, פעשא (פסיה) לאה, חלתה במחלת טיפוס ונפטרה בשנת תר"פ (1920).
בנו הבכור הרב אברהם חיים טרופ, נישא לאסתר, בת הרב יעקב משה ספיר.
שימש כראש ישיבה בראדין עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא היגר לארצות הברית, שם הוא מונה לראש ישיבת חפץ חיים; אחר כך הוא שימש כראש ישיבת קרלין-סטולין.
הוא עלה לישראל בשנת תשל"ח (1978), שנה לפני פטירתו.
חתנו הוא הרב אלתר חנוך העניך ליבוביץ, ראש ישיבת חפץ חיים בארצות הברית.
בנו השני הרב ראובן טרופ, עלה לארץ ישראל כחלק מחבורת תלמידי ישיבת סלובודקה שיסדו את ישיבת כנסת ישראל בחברון.
אחר כך שימש כראש ישיבת היישוב החדש בתל אביב שהוקמה על ידי הרב משה אביגדור עמיאל.
בתו הגדולה טויבה, התחתנה עם ר' יהושע אייזיק (יצחק) קמנצקי, "אייזיק קוברינר", מחשובי תלמידי ישיבת ראדין ולימים רבה של נובידבור.