tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרמניה המזרחית הייתה לאחת המדינות המתועשות ביותר של הגוש הקומוניסטי, והייתה חברה בקומקון – הברית הכלכלית של מדינות הגוש הקומוניסטי.
ענפי התעשייה הראשיים במדינה היו מכונות, כרייה, כימיקלים, הנדסה ותחבורה.
מאמצע שנות ה-70 החל להידרדר מצבה הכלכלי של גרמניה המזרחית (כמו כל המדינות של הגוש הקומוניסטי) בגלל חוסר יעילות, ביורוקרטיה מכבידה, חוב חיצוני הולך ותופח ומחסור בחומרי גלם (מכרה הפחם האחרון במדינה נסגר ב-1977).
בסוף שנות ה-80 עברה מזרח אירופה שינויים מרחיקי לכת ובהם ליברליזציה כלכלית.
גרמניה המזרחית לא עברה זאת עקב התנגדות של אריך הונקר, שליט הרפובליקה באותן שנים.
ב-1990 גרמניה המזרחית זנחה את השיטה הכלכלית שלה לטובת איחוד עם גרמניה המערבית.
גרמניה המזרחית ירשה מערכת תחבורה הרוסה מגרמניה הנאצית.
אף על פי שהתחבורה על כלל צורותיה פותחה משמעותית תחת שלטונו של היטלר, חלק גדול ממנה נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף, מפעלים לייצור אמצעי תחבורה נלקחו על ידי הסובייטים כפיצויי מלחמה.
לאחר הקמתה של המדינה החלה מערכת התחבורה להתפתח בצורה איטית.
בשנות ה-60 הושקעו משאבים רבים בפיתוחה של מערכת התחבורה במדינה כחלק מהצמיחה הכלכלית הגבוהה.
מחסור במשאבים לתחזוקתה הוביל להידרדרות מערכת התחבורה.
עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) עברה מערכת החינוך במדינה רפורמה מקיפה שנועדה להתאים את אופי מערכת החינוך לצורכי הכלכלה ואופי המדינה.
בשנת 1946, תחת שלטון הכיבוש הסובייטי, הוחלפה שיטת הלימוד התלת-שלבית בשיטה שבה לומדים כל הילדים בבית הספר הפוליטכני 10 שנים, מגיל 6 עד 16. כדי ללמוד במוסד להשכלה גבוהה היו התלמידים חייבים להוסיף וללמוד שנתיים נוספות בבית ספר מקצועי ולאחר מכן באוניברסיטה.
עם הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שונתה מערכת החינוך כך שהותאמה לצרכים הכלכליים של המדינה ונלמדו עקרונות הקומוניזם.
בשנת 1965 נחקק "החוק לחינוך סוציאליסטי אחיד" שחל על הגנים, בתי הספר היסודיים, בתי הספר הפוליטכניים, האוניברסיטאות ושאר מוסדות החינוך.
לאחר המלחמה ועד שנבנתה חומת ברלין (1945–1961) זרם הנכנסים שהיה גם כך קטן יחסית לא היה סלקטיבי, בעוד שזרם היוצאים הורכב ברובו מצעירים בעלי פוטנציאל הבאת צאצאים לעולם.
גרמניה המזרחית הייתה מדינה הומוגנית מבחינה אתנית, 99% מאזרחיה היו ממוצא גרמני, המיעוט הגדול ביותר היה הסורבים, עם סלבי שהתגורר בלוסאטיה ומנה 34,000 איש בשנת 1984. המשטר נתן להם אוטונומיה תרבותית ורשות לשמר את שפתם, הסורבית.
התרבות בגרמניה המזרחית הייתה שילוב של לאומיות גרמנית עם עקרונות הריאליזם הסוציאליסטי.
תחומים שונים של תרבות כמו ספרות, ציור, מוזיקה וקולנוע נשלטו על ידי המדינה ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
השלטונות מנעו כניסת תרבות "מנוונת" ולעומת זאת עודדו תרבות "אנטי-פשיסטית" וקומוניסטית.
התרבות שימשה במידה רבה ככלי של המדינה להפיץ את האידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניסטית ופחות לביטוי האישי.
מגעים ראשונים בין נציגים של ברלין המזרחית לנציגי היישוב העברי בארץ ישראל התקיימו כבר באפריל 1948, כאשר גרמניה המזרחית עדיין הייתה אזור כיבוש סובייטי.
בסוף אפריל החליטה ההנהגה הפוליטית באזור הכיבוש שלא לתמוך בהקמתה של מדינה יהודית.
בסוף אוקטובר 1949, וילהלם פיק, הנשיא הראשון של גרמניה המזרחית, פנה אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית והכיר באשמת הגרמנים בפשעים נגד העם היהודי.
ב-1950 התקיימו מגעים רשמיים ראשונים בין ישראל וגרמניה המזרחית לגבי כינון יחסים בין שתי המדינות.
אולם ישראל סירבה להמשיך במשא ומתן על יחסים דיפלומטיים לפני שגרמניה המזרחית תכיר בפניה רשמית באחריות לשואה, ואילו גרמניה המזרחית דרשה קודם כל שישראל תכיר בקיומה.
ב-1951 ניסתה ישראל להפעיל לחץ בינלאומי לחייב את גרמניה המזרחית להסכים לשלם פיצויים.
ב-1952 נחתם הסכם לוקסמבורג, בו התחייבה גרמניה המערבית לשלם לישראל שילומים, כאשר שליש מסך כל הפיצויים אמורה הייתה לשלם גרמניה המזרחית, אולם הוא מעולם לא שולם על ידה.
לטענת המשטר, פשעי הנאצים בוצעו לפני הקמת המדינה המזרח-גרמנית ובמדינה זו אין נאצים.
גרמניה המזרחית סירבה לשלם פיצויים לקורבנות השואה.
מפלגת המשטר של גרמניה המזרחית נקטה בעמדה סטליניסטית רשמית, שכללה ערבוב של אנטישמיות ואנטי-ציונות.
ב-1953 אימצה הנהגת המפלגה מסמך שקבע כי "לתנועה הציונית אין דבר משותף עם מטרות ההומניות והאנושיות האמתיות.
היא נשלטת, מוטה ומקבלת פקודות מהאימפריאליזם האמריקאי ומשרתת לחלוטין את מטרותיו ואת מטרות הקפיטליזם היהודי".
ברחבי המדינה החל גל טיהורים נגד יהודים ומשפט ראווה נגד בכירי המפלגה היהודים נמנע רק בשל מותו של סטלין ב-1953.
גרמניה המזרחית קיימה קשרי מסחר ותרבות רופפים מאוד עם ישראל בתחילת שנות ה-50. יחסים אלו התקררו לאורך שנות ה-50, כחלק מהתקררות יחסי הגוש הקומוניסטי עם ישראל, עד שנפסקו לגמרי עקב חוסר נכונותה של גרמניה המזרחית להכיר באחריות לשואה.
מדיניותה הרשמית גרסה כי השואה אמנם התקיימה בשטחה של גרמניה אך טענה כי לעם הגרמני אין כל חלק בה וכי את השואה ביצעו קפיטליסטים ופשיסטים (הכוונה גם לנאצים).
ב-1956 דרש שר החוץ המזרח-גרמני לותאר בולץ, כי ממשלת גרמניה המערבית תפסיק להעביר לישראל משאבים, במסגרת של מה שמכונה "פיצויים ליהודים" ותפנה את המשאבים הללו לתשלומים לממשלת מצרים כדי לפצות אותה, על מה שכינה בולץ, התוקפנות הישראלית של "מלחמת סיני".
למשפט אייכמן ב-1961 שלחה התקשורת המזרח-גרמנית שלושה עיתונאים יהודים ניצולי השואה כדי לסקר את המשפט ואלה ניצלו את ההזדמנות כדי לדווח למפלגה על המתרחש בישראל.
ב-12 במאי 1965 כוננו יחסים דיפלומטיים בין ישראל וגרמניה המערבית.
למחרת פרסמה ממשלת מזרח גרמניה הודעת גינוי לשיתוף הפעולה "בין החוגים השולטים בישראל והכוחות האימפריאליסטיים והנאו-קולוניאליסטיים במערב גרמניה".
גרמניה המזרחית הייתה חלק מהגוש הקומוניסטי, אולם הייתה המדינה היחידה בו שלא קשרה יחסים דיפלומטיים עם ישראל, וזאת בזמן שהייתה הראשונה בו שהכירה באש"ף.
ערב מלחמת ששת הימים, התייחסה התקשורת המזרח-גרמנית אל ההכנות הצבאיות של מצרים, סוריה וירדן כאל צעדים הגנתיים בלבד.
לאחר המתקפה המקדימה של ישראל, פרסמה ב-7 ביוני מועצת השרים של גרמניה המזרחית הודעה רשמית על "התוקפנות הישראלית נגד מדינות ערב".
מספר ימים לאחר פרוץ המלחמה, נותקו כליל יחסיהן של מדינות הגוש הסובייטי עם ישראל.
בספטמבר 1967 פרסם משרד הכלכלה הוראה לכבד את החרם הערבי על ישראל.
גרמניה המזרחית הובילה את ההכרה של הגוש המזרחי באש"ף ובאוגוסט 1973 נפתח בברלין המשרד הראשון של הארגון באירופה.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973, אימץ המשטר מדיניות אנטי-ישראלית.
במבצע חשאי שיגרה גרמניה המזרחית מטוסי קרב ואנשי צוות כדי לסייע לסוריה.
ב-1975 תמכה בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהגדירה את הציונות כ"סוג של גזענות".
ב-1976 נאסר רשמית בגרמניה המזרחית על כל פעולת סחר עם ישראל.
לאחר 1985 היה שינוי בעמדה המזרח גרמנית ואיתות לכיוון נורמליזציה עם ישראל, בין השאר בגלל רוח השינוי שהביא איתו מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב.
בסוף ינואר 1989 ביקר שר הדתות קורט לופלר ביקור רשמי בישראל.
גרמניה המזרחית מעולם לא הכירה במדינת ישראל, אולם במשך כל שנות קיומה שמרה על קשרים הדוקים עם המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בגרמניה המזרחית הייתה קהילה יהודית של כמה אלפי איש, רובם ניצולי שואה קשישים, רוב הקהילה התגוררה בברלין.
הקהילה נהנתה מחופש פולחן והייתה מאוגדת ב"איחוד הקהילות היהודיות של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (גרמנית: Verband der Jüdischen Gemeinden in der DDR).
גרמניה המערבית (או הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בגרמנית: Bundesrepublik Deutschland) הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בשנים 1949–1990. בתום מלחמת העולם השנייה נותרה אירופה מחולקת: מזרחה היה נתון לשליטת ברית המועצות, ומערבה היה נתון לשליטת בריטניה, צרפת וארצות הברית.
הכוחות הסובייטים לא יצאו מהחלק שכבשו בגרמניה, וכך חולקו גרמניה וברלין לשניים, ובחלק המזרחי, שנכבש על ידי ברית המועצות הוקמה מדינה קומוניסטית.
בעקבות אירוע זה התרחשה סדרת אירועים שבעטיים גרמניה המזרחית לא יכלה להמשיך להתקיים ולמעשה הובלעה לשטחי גרמניה המערבית.
מאז קיימת גרמניה כפי שהיא מוכרת כיום.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הורכבה מ-11 מדינות שנוצרו מתוך אזורי הכיבוש המערביים שהיו בשליטת ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
העיר בּוֹן הייתה עיר הבירה של גרמניה המערבית.
פיצול גרמניה לשני חלקים סימל את חלוקת אירופה לגוש המזרחי והגוש המערבי (בדומה למדינות מחולקות אחרות כמו צפון וייטנאם וודרום וייטנאם או קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית).
התרבות של גרמניה המערבית הושפעה רבות מהתרבות באירופה המערבית ובצפון אמריקה של אותה תקופה.
הדבר ניכר בסופו של דבר בהבדלים משמעותיים שניתן היה לראות בתרבות המדינות לאחר 40 שנות הפרדה.
הן בגרמניה המזרחית והן בגרמניה המערבית עקבו אחר שבילים מסורתיים של התרבות הגרמנית הישנה, אך בכל צד התרבות הגרמנית התפתחה במנותק, המערב בהשפעת הגוש הקפיטליסטי והמזרח בהשפעת הגוש הקומוניסטי.
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, מנהיגי ברית המועצות, ארצות הברית ובריטניה (סטלין, רוזוולט וצ'רצ'יל; בהתאמה) ערכו את ועידת יאלטה, שנועדה למצוא פתרון לבעיית חלוקת השטחים ואזורי ההשפעה בין המדינות המנצחות.
בוועידה סוכם כי גרמניה תחולק לארבעה אזורי כיבוש – צרפת, בריטניה וארצות הברית במערב וברית המועצות במזרח.
עוד הוסכם לחסל את כוחה הצבאי של גרמניה, לעקור בה את הנאציזם ולהביא את מנהיגיה בפני בית דין בינלאומי; בוועידה לא הייתה כל כוונה לפצל את גרמניה, אלא לייעד את אזורי הממשל של בעלות הברית.
שטחים גרמניים לשעבר ממזרח הנהרות אודר ונייסה הושמו תחת הממשלה הפולנית, ומיליוני גרמנים גורשו משם במטרה להחליפם בפולנים.
בשנים 1946 – 1949 שלושת אזורי הכיבוש הראשונים מוזגו בהדרגה: הבריטיים, האמריקאיים והצרפתיים.
במקביל, הוקמו מדינות חדשות באזורי הכיבוש שכן בעידן הנאצי המדינות הואחדו.
ב-1949, עם החמרתה של המלחמה הקרה, שתי המדינות הגרמניות שהיו כבושות בידי בעלות הברית, נודעו בעולם בתור גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית.
עם כישלון כינוס שרי החוץ בלונדון בדצמבר 1947 הפכה התהום שבין בעלות הברית המערביות וברית המועצות לבלתי ניתנת לגישור.
בחודשים פברואר ומרץ 1948 התנהל בלונדון "כינוס שש המעצמות" בהשתתפות ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, אשר דן בהקמת מדינה מערב-גרמנית ובהקמת ברית בריסל, שמטרתו שמירת האינטרסים המערביים אל מול שאפתנותה של ברית המועצות.
במחאה על החלטות הכינוס פרש הנציג הסובייטי ב-20 במרץ מוועדת הפיקוח של בעלות הברית, וזו באה למעשה אל קיצה.
במרץ 1948 החל לודוויג ארהרד את הקריירה שלו כראש המנהלה הכלכלית של האזור המשותף הבריטי-אמריקני.
באותו החודש הוקם גם "בנק הארצות הגרמניות", לימים הבנק הפדרלי של גרמניה.
עם הרפורמה במטבע ב-20 ביוני 1948, שבה השתתפה גם מערב ברלין, החל מסתמן "הנס הכלכלי" הגרמני, אשר ביחד עם השקתו של המרק הגרמני (D-Mark) הביא להיעלמותו ההדרגתית של השוק השחור.
ב-24 ביוני 1948 הטילה ברית המועצות את הסגר על ברלין, ובתגובה חנכו בעלות הברית המערביות ב-26 ביוני את הרכבת האווירית לברלין.
ב-1 ביולי 1948 מסרו המושלים הצבאיים מטעם צרפת, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לראשי מדינות-המחוז המערביות את מסמכי פרנקפורט, שבהם פירטו את עקרונותיהם להקמת מדינה גרמנית.
בתגובה התכנסו ראשי מדינות-המחוז וניסחו את החלטות קובלנץ, לפיהן חבריה של אספה מכוננת ייבחרו מתוך בתי הנבחרים של מדינות-המחוז ולא במישרין.
בין ה-10 באוגוסט ל-23 באוגוסט 1948 הכין "כנס החוקה בהרנכימזה" את האספה המכוננת.
ב-1 בספטמבר 1948 התאספה "המועצה הפרלנטרית" בראשה קונראד אדנאואר ולצידו תיאודור הויס בבון (שנכללה באזור כיבוש הבריטי) וניסחה, בחודשים שלאחר מכן, את חוקת גרמניה.
מול מנסחי החוקה עמדה קריסת רפובליקת ויימר והצורך להגן על הרפובליקה החדשה מאפשרות קריסה נוספת.
באפריל 1949 החליטו שלוש המעצמות המערביות על מיסוד הכיבוש הצבאי באמצעות "תקנת הכיבוש".
שטחה של גרמניה המערבית אוחד לכדי "תלת-אזור".
ב-8 במאי 1949 הגישו נציגי המועצה הפרלמנטרית את הצעת החוקה.
ב-10 במאי נדונה שאלת בירת גרמניה, והוכרעה לטובת בון.
המועמדות האחרות היו קאסל, פרנקפורט ושטוטגרט.
ב-12 במאי הסירה ברית המועצות את המצור על ברלין.
החוקה התקבלה על ידי המעצמות הכובשות ועל ידי בתי הנבחרים של מדינות המחוז בלא שנערך משאל עם.
בין מדינות המחוז הייתה מחלוקת עמוקה על אופן הריכוז השלטוני, ובהשפעת בעלות הברית נקבעה שיטה פדרלית.
עם זאת, בוואריה הסתייגה בשל ביקורתה על חוסר פדרליזם חזק יותר בנוסח החוקה (בוואריה אף שאפה לקבלת אוטונומיה), ועם זאת קיבלה על עצמה את תוקף החוקה.
למרות ניסיון העבר ברפובליקת ויימאר לא הכילה החוקה התייחסות לאחוז החסימה.
רק בשנת 1961 קיבל הבונדסטאג אחוז חסימה של 5%.
עם ההכרזה על החוקה ב-23 במאי נכנסה זו לתוקף למחרת, 24 במאי 1949: קמה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לאורך השנים החיים הפוליטיים בגרמניה המערבית היו יציבים ומסודרים.
כל הממשלות בשנים 1949–1966 הורכבו על ידי מפלגת ה-CDU ומפלגת האחות שלה ה-CSU, לעיתים לבדן ולעיתים בקואליציה משותפת עם מפלגת ה-FDP או בשותפות עם מפלגות ימין אחרות.
ה"קואלציה הגדולה" של קורט קיזינגר בשנים 1969–1966) הייתה שותפות של שתי המפלגות הגדולות בגרמניה המערבית ה-CDU וה-CSU, לבין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ה-SPD.
קואליציה זו הניבה למפלגות השלטון רוב של שני שלישים מן קולות הבוחרים, רוב אשר נתן להן מעמד של הנהגת חירום, ואפשר להן לבצע שינויים בזכויות חוקתיות בסיסיות, כגון חוק שנוי במחלוקת אשר מגביל את חופש התנועה במקרה של מצב חירום במדינה.
במקביל להעברתם של חוקים אלו החלה התנגדות עזה להם בציבור, במיוחד במפלגת ה-FDP, בקרב הסטודנטים ומחאתם העולה מרד הסטודנטים בגרמניה, קבוצה אשר כינתה עצמה "Notstand der Demokratie" פירוש: דמוקרטיה במצב חירום) ובאיגודים המקצועיים.
הפגנות ומחאות החלו להתרבות כאשר בשיאן נורה בראשו סטודנט על ידי שוטר בשנת 1967. העיתונות ובמיוחד הצהובון בילד צייטונג השיקו קמפיין נרחב נגד המפגינים ובשנת 1968 אירע ניסיון התנקשות באחד ממנהיגי איגוד הסטודנטים הסוציאליסטיים הגרמנים רודי דוצ'קה.
בניסיון להתמודד עם העבר הנאצי הפכו בשנות ה-60 הסביבתנות והאנטי לאומיות לערכי יסוד בקרב אנשי השמאל בגרמניה המערבית.
כתוצאה מכך, בשנת 1979 השיגו הירוקים חמישה אחוזים מן קולות הבוחרים, המינימום הנדרש על מנת להיכנס לפרלמנט במדינת ברמן, ועם הקמתה של המפלגה הלאומית בשנת 1980 התפתחה אחת התנועות הירוקות המוצלחות מבחינה פוליטית בעולם.
בבחירות 1969 זכתה מפלגת ה-SPD במספיק קולות כדי להקים ממשלת קואליציה יחד עם מפלגת ה-FDP.
מנהיג מפלגת ה-SPD הקנצלר וילי ברנדט נשאר בתפקיד ראש המדינה עד להתפטרותו במאי 1974, על רקע פרשיית הריגול של עוזרו האישי גינתר גיום, שנחשד במכירת סודות מדינה לגורמים שונים בגרמניה המזרחית.
מחליפו בתפקיד היה שר האוצר הלמוט שמידט (SPD) אשר הקים ממשלה חדשה והמשיך את קואליציית מפלגות SPD\FDP.
שמידט, אשר היה תומך נלהב של הקהילה האירופית (EC) והברית האטלנטית, הדגיש את מחויבותו ל"איחוד הפוליטי של אירופה בשיתוף עם ארצות הברית" כהגדרתו.
כיהן כקנצלר גרמניה המערבית החל משנת 1974 עד לשנת 1982.
במהלך סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 החלו להשתנות השקפות עולמן של מפלגות ה-SPD וה-FDP.
באוקטובר 1982 מפלגת ה-FDP חברה למפלגות CDU\CSU כדי לבחור את הלמוט קוהל יו"ר מפלגת ה-CDU לתפקיד הקנצלר על ידי הצבעת אי אמון בממשלה.
בבחירות הכלליות שנערכו במרץ 1983 השיג קוהל רוב איתן הן לממשלה והן למפלגת ה-CDU.
מפלגות ה-CDU/CSU כמעט והשיגו רוב מוחלט בבונדסטאג למעט מפלגת הירוקים אשר השיגה 5.6 אחוזים מן הקולות.
בינואר 1987 ממשלת קוהל נבחרה שוב, אך מפלגת ה-FDP ומפלגת הירוקים השיגו קולות נוספים והתרחבו על חשבונן של המפלגות הגדולות.
אחד ממאפיני התרבות החזקים שהתפתחו בגרמניה המערבית היה פיתוח הכדורגל והשקעה בענף ספורט זה.
השקעה זו הגיעה לשיאה ב-1974, אשר בה אירחה המדינה את גביע העולם בכדורגל וזכתה בו עם ניצחון בגמר על נבחרת הולנד 2-1.
באופן כללי הושפעה התרבות בגרמניה המערבית רבות מהתרבות באירופה המערבית ובצפון אמריקה.
בעוד שבגרמניה המזרחית התרבות הושפעה מהתרבות הסובייטית המזרחית, גרמניה המערבית הלכה בדרך המערב.
הדבר ניכר בסופו של דבר בהבדלים משמעותיים שניתן היה לראות בתרבות המדינות לאחר 40 שנה של הפרדה.
גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה שלב בהיסטוריה של גרמניה לאחר תבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה ותחילה של המלחמה הקרה כשפוצלה גרמניה לשתי מדינות, גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית למשך כ-40 שנים, פיצול שסימל את חלוקתה של אירופה לגוש המזרחי ולגוש המערבי.
רק בשנת 1990, בעקבות נפילת חומת ברלין בשנת 1989, גרמניה התאחדה מחדש.
כניעתה של גרמניה במאי 1945
עם כניעתה ללא תנאי של גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945 החזיקו כוחות אמריקאיים ובריטיים בחלקה המערבי של גרמניה וכן בתורינגיה ובחלקים מסקסוניה, סקסוניה-אנהלט ומקלנבורג.
בהתאם להסכמות שהושגו קודם לשוך הקרבות נערכו בעלות הברית המערביות ב-1 ביולי 1945 בגבולות שעליהם הוסכם.
בוועידת פוטסדאם באוגוסט 1945 חילקו ביניהן ארבע בעלות הברית המנצחות ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וצרפת את גרמניה בגבולות רפובליקת ויימאר לאזורי כיבוש נפרדים.
ברית המועצות זכתה בחלוקה זו בשטח שעליו קמה מאוחר יותר הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) וכן שטחים במזרח שהועברו לריבונות פולין, למעט אזור קלינינגרד.
הממלכה המאוחדת מצדה זכתה בשטחים שהיו מאוחר יותר למדינות-המחוז שלזוויג-הולשטיין, המבורג, סקסוניה תחתית ונורדריין-וסטפאלן.
אזור הכיבוש האמריקני השתרע על בוואריה, הסה, חלקים מבאדן-וירטמברג וכן בברמן וברמרהאפן.
צרפת הסתפקה באזור שהפך לימים למדינת ריינלנד-פפאלץ ובחלקים מבאדן-וירטמברג.
אזור הסארלנד הועמד תחת מנהל צרפתי.
בעלות הברית חילקו ביניהן את בירת הרייך ברלין לארבעה חלקים.
בראש מערך הכיבוש הועמדה "מועצת הפיקוח של בעלות הברית" שמושבה היה בברלין.
בפולין, בצ'כוסלובקיה ובאזורים אחרים של מזרח אירופה, בהם התגוררו גרמנים אתנים, הוחל בגירוש שיטתי של האוכלוסייה הגרמנית.
כ-14 עד 16 מיליון בני אדם אולצו לעקור למערב ולמזרח ותרמו בכך להכבדת המצב הכלכלי הקשה ששרר בה בתום מלחמת העולם השנייה.
באזורים מסוימים אף הפכו מגורשים אלו לרוב באוכלוסייה המקומית.
בגרמניה גופא התנהלו החיים בדוחק ובמצוקה גדולים, וזאת בשל ההפצצות הכבדות שספגו ערי גרמניה, החוסר במקומות מגורים, קשיי האספקה של מצרכי מזון, התשתית שנפגעה, אספקת החשמל ששותקה והמחסור בדלק.
רבים מן הגברים היו עוד שבויי מלחמה, ולכן עסקו "נשי החורבות" בפינוי עיי החורבות בערים.
תושבי הערים יצאו בהמוניהם אל אזורי הכפר, כדי לקנות שם מצרכי מזון בסחר חליפין תמורת חפצים יקרי ערך.
בהיעדר הילך חוקי, שגשג שוק שחור לסחורות מסוימות, במיוחד לסיגריות אמריקניות.
בשל המחסור בחומרי דלק נחטבו עצים רבים ונבזזו רכבות פחם.
מצרכי מזון ניתן היה להשיג רק בתמורה לתלושי-קיצוב מיוחדים או מגידול עצמי.
החקלאות ייצרה רק 35% מן התוצרת שהייתה לפני המלחמה, וצפיפות האוכלוסייה גדלה בשל הגעת הפליטים ממזרח אירופה ומשטחי גרמניה שסופחו לפולין ולברית המועצות.
רבים מהשבויים היו צעירים שגויסו כצעד של יאוש ל"פולקסשטורם" (Volkssturm), יחידות של נערים שגויסו בחודשים האחרונים של המלחמה.
אלו ששרדו בלחימה שהו בשבי הסובייטי פרק זמן ארוך בהרבה מאשר החודשים המעטים שבהם היו בשורות ההיטלריוגנד או הפולקסשטורם.
חששותיהן של בעלות הברית מארגון מחתרת נאצית עממית שבה יפעלו המוני גרמנים התבדו כמעט לגמרי.
רק מיעוט אפסי נמשך ל"אנשי הזאב".
הטראומה שידע העם הגרמני, תחושת הבגידה של ההנהגה והתחושה של אוזלת היד - כל אלה הובילו לתחושה עזה של יאוש, הלם ובלבול.
בעלות הברית הכובשות הכתיבו מדיניות של דה-נאציפיקציה, הוציאו את המפלגה הנציונל-סוציאליסטית ואת גופיה השונים אל מחוץ לחוק והסירו את כל הסממנים והסמלים הנאציים.
באמצעות טפסים מיוחדים נחקרו גרמנים רבים באשר לעברם הנאצי.
עם זאת עמדו אפשרויות רבות להשיג "תעודת יושר" (הידועה בשם Persilschein על שם אבקת הכביסה בשם זה) בשוק השחור.
במשרדי ממשלה רבים הוחלפה הפקידות וכן הוכשר תוך מספר חודשים סגל הוראה חלופי לבתי הספר שתפקידו היה לצמצם את השפעת סגל ההוראה הישן שנחשד כמזוהה עם עברה הנאצי של גרמניה.
ביום 14 בנובמבר 1945 נפתחו משפטי נירנברג נגד פושעי המלחמה העיקריים, אשר הסתיימו ב-1 באוקטובר 1946 עם גזרי דין מוות רבים.
בהמשך נערכו משפטים נוספים כנגד פושעי מלחמה אחרים.
בשנים 1946–1947 הוקמו מרב מדינות-המחוז של מה שעתידה הייתה להיות גרמניה המערבית, בחלקן מתוך איחוד של מדינות היסטוריות קיימות.
נערכו הבחירות המקומיות החופשיות הראשונות.
בפברואר 1946 הוקמה בשטח הכיבוש הבריטי מועצה מייעצת ובה נציגים של מפלגות, של איגודי פועלים ושל הפקידות, שמתפקידה היה לייעץ לשלטון הצבאי.
ב-1 בדצמבר 1946 קיבלה מדינת-המחוז הסה את החוקה הראשונה של התקופה הבתר-מלחמתית.
שני אישים, קונראד אדנאואר כיושב ראש האיחוד הנוצרי-דמוקרטי הגרמני באזור הבריטי וקורט שומאכר כיושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, הלכו והתבלטו בראשית 1946 כמנהיגים פוליטיים.
באפריל 1946 חידשו בתי המשפט את פעולתם.
ארגוני סיוע אמריקניים החלו באוגוסט אותה השנה במשלוח חבילות סיוע במטרה להקל על מצוקת הרעב.
בספטמבר החל לשדר RIAS, תחנת הרדיו של אזור הכיבוש האמריקני.
מזכיר המדינה האמריקני ברנס הדגיש בנאומו בשטוטגרט ב-1 בספטמבר 1946 את גישתו החיובית ביחס לפוליטיקה הגרמנית והודיע על מפנה ביחסים האמריקניים-גרמניים.
באותה הזדמנות רמז גם על המשך נוכחות בעלות הברית המערביים על אדמת גרמניה.
ב-1 בינואר 1947 אוחדו אזורי הכיבוש האמריקני והבריטי.
השבועון דר שפיגל יצא לראשונה לאור.
מועצת הפיקוח של בעלות הברית פירקה בפברואר 1947 את מדינת פרוסיה, כדי למנוע את שיבת גרמניה למסורת המיליטריסטית האופיינית לה.
ב-5 ביוני החלה תוכנית מרשל.
במפגשי קבוצה 47 הוצגו יצירות הספרות הראשונות שלאחר המלחמה.
מבחינה כלכלית, מעצמות הכיבוש המערביות סייעו לשיקומה של גרמניה בין היתר כי הן רצו לחסנה נגד סכנת התפשטות הקומוניזם והשתלטות ברית המועצות עליה.
סיוע רב ניתן לאזורי הכיבוש המערביים של גרמניה במסגרת תוכנית מרשל (ששמה הרשמי היה "התוכנית להבראת אירופה").
ב-1948 הונהג מטבע חדש בגרמניה, מה שתרם להפסקת האינפלציה.
בסיוע הכספים שגרמניה קיבלה במסגרת תוכנית מרשל ועל ידי מאמץ גדול מצד הגרמנים שוקמה גרמניה מן ההריסות.
גרמניה החלה לייצא את תוצרתה, האבטלה בה צומצמה, מנות המזון הוגדלו, השוק השחור חוסל ורמת החיים של ההמונים החלה לעלות באיטיות אך בעקביות .
החוקה התקבלה על ידי המעצמות הכובשות ועל ידי בתי הנבחרים של מדינות המחוז.
רק בוואריה הסתייגה בשל ביקורתה על החוסר בפדרליזם בנוסח החוקה, ועם זאת קיבלה על עצמה את תוקף החוקה.
הבחירות הראשונות לפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג, נערכו ב-14 באוגוסט 1949. המפלגה הגדולה ביותר הייתה האיחוד הנוצרי-דמוקרטי הגרמני (CDU) ומפלגת האחות הבווארית שלה, האיחוד הנוצרי-סוציאלי הגרמני (CSU).
שנייה בגודלה הייתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
מושבי הבונדסטאג התחלקו בין אחת עשרה מפלגות.
ישיבות הפתיחה של הבונדסטאג ושל הבית העליון, הבונדסראט, התקיימו ב-7 בספטמבר בבון.
זקן חברי הבית, פאול לובה, פתח את הישיבה ומסר את ניהולה ליושב ראש הראשון של הבונדסטאג, אריך קוהלר.
הבונדסראט בחר בראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה, קרל ארנולד, ליושב ראש הראשון שלו ובכך גם לממלא מקומו של הנשיא הפדרלי.
במושב משותף של שני בתי הנבחרים נבחר תיאודור הויס בסיבוב בחירות שני לתפקיד הנשיא.
ב-15 בספטמבר בחר הבונדסטאג ברוב המינימלי האפשרי בקונראד אדנאואר לתפקיד הקנצלר.
אדנאואר הקים קואליציה בשיתוף ה-CDU, המפלגה הדמוקרטית החופשית של גרמניה (FDP) ו"המפלגה הגרמנית".
אדנאואר הוביל מדיניות של התקרבות למערב, כפי שהעידו בבירור הסכמי פטרסברג עליהם חתם עם המועצה העליונה של בעלות הברית.
יריבתו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית מתחה ביקורת נוקבת על מגמה זו, מפני שחששה שתוביל לביסוסה והנצחתה של חלוקת גרמניה.
גם בתוך הקואליציה נמצאו מתנגדים למדיניות זו.
באוקטובר 1950 התפטר שר הפנים גוסטב היינמן במחאה על כוונות ההתחמשות-מחדש ועל סגנון הנהגתו של אדנאואר.
אדנאואר מצדו הגה כבר בסוף שנת 1949 באפשרות שילובה של יחידה צבאית בצבא כלל-אירופאי.
מצבה הכלכלי של גרמניה השתפר עד למצב שבו באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 לא הייתה אבטלה בגרמניה.
בו בזמן קלטה המדינה מאות אלפי אזרחים מזרח גרמנים מדי שנה, עד להקמת חומת ברלין ב-1961. מתחילת שנות השבעים קלטה גרמניה פועלים מטורקיה, שמילאו את השורות בכוח העבודה.
השיפור במצבה הכלכלי של גרמניה פסק רק עם פרוץ משבר הנפט ב־1973.
המשרד הממשלתי לענייני מגורשים טיפל ביצירת מקומות מגורשים ובקשייהם הכלכלים של 14 מיליון המגורשים הגרמנים מארצות המזרח, שרבים מהם נקלטו במערב גרמניה.
באוקטובר 1950 מונה תאודור בלנק מן ה-CDU ל"ממונה מטעם הקאנצלר על סוגיות הקשורות בריבוי כוחות בעלות הברית".
תפקיד אישי זה היווה אחר כך את הגרעין ממנו צמח משרד ההגנה הגרמני.
סגירת הגבול בין שתי הגרמניות
בשנת 1952 הציע סטלין לאחד מחדש את גרמניה כמדינה נייטרלית.
הצעה זו נדחתה בידי מעצמות המערב, שחששו מפני השתלטותה של ברית המועצות על כל שטח גרמניה.
בתגובה סגרה ברית המועצות את הגבול בין שתי הגרמניות, והפכה אותו לגבול מבוצר ובלתי עביר.
סוגיה פוליטית חשובה הייתה יומרתה של גרמניה המערבית להיות נציגתה הבלעדית של גרמניה כולה.
בהתאם לרוח זו, קבעה דוקטרינת הלשטיין כי גרמניה המערבית תנתק את קשריה הדיפלומטים עם כל מדינה שתכיר בקיומה של מזרח גרמניה.
דוקטרינה זו הופעלה לראשונה ביחס ליוגוסלביה, בשנת 1957. עם זאת, לא מנעה הדוקטרינה מאדנאואר לנסוע בספטמבר 1955 למוסקבה כדי לייסד שם קשרים דיפלומטיים בין גרמניה המערבית לברית המועצות, הפטרונית של מזרח גרמניה, ולהבטיח את שובם של שבויי המלחמה הגרמנים האחרונים מן השבי הסובייטי.
בסוף שנות ה-60 חדלה דוקטרינת הלשטיין להתקיים הלכה למעשה.
בשנת 1951 הוקמו משרד החוץ ומשמר הגבול.
גרמניה המערבית הייתה לחברה במועצת אירופה.
בחליפת מכתבים ביניהם, הסכימו הקאנצלר אדנאואר והנשיא הויס על הבית השלישי של "שיר גרמניה" בתור ההמנון הרשמי של גרמניה.
במהלך 1951 - 1954 נחתמו עוד מספר הסכמים שהמשיכו את מגמת השתלבות מערב גרמניה בגוש המערבי והגבירו את עצמאותה.
כך למשל התבטל השלטון הבינלאומי בחבל הרוהר, נחתמה אמנת פריז והוקמה קהילת הפחם והפלדה האירופית.
בספטמבר 1952 חתמה גרמניה המערבית על "הסכם לוקסמבורג" עם ישראל, שעניינו שילומים לקורבנות הנאצים.
באוקטובר 1952 אסר בית המשפט לחוקה של גרמניה על פעילות מפלגת-הרייך הסוציאליסטית הימנית-קיצונית, ובאוגוסט 1956 על פעילות המפלגה הקומוניסטית הגרמנית.
אלו היו ונותרו שתי המפלגות היחידות שהוצאו מחוץ לחוק במערב גרמניה.
בבחירות לבונדסטאג בספטמבר 1953 התחזק ה-CDU.
החל בשנת 1954 צוין במערב גרמניה 17 ביוני בתור "יום אחדות גרמניה", לציון ההתקוממות במזרח גרמניה ב-17 ביוני 1953.
במאי 1955 הייתה מערב גרמניה לחברה בנאט"ו ובאיחוד המערב-אירופאי.
התחמשותה מחדש של גרמניה נתקלה בהתנגדות נחרצת בכל שכבות האוכלוסייה.
עם הקמת הבונדסווהר, צבאה של גרמניה המערבית, ניתנה אפשרות חוקתית לסרב לשירות הצבאי ולשרת תחתיו בשירות אזרחי.
בזכות ניסיונם הועסקו אנשי צבא רבים מתקופת הרייך השלישי בצבא שזה עתה קם.
ההסתרה וההכחשה של עברם הנאצי של חברי הבונדסווהר, וכן של בעלי תפקידים אחרים, הייתה לעול מתמשך על כתפי החברה המערב-גרמנית.
האפשרות להתחמש בנשק אטומי נשקלה ונדחתה.
באפריל 1956 הוקם שירות הביון הגרמני.
הסארלנד שנוהל עד אז בידי צרפת הצטרף לרפובליקה פדרלית בתחילת 1957 לאחר משאל עם שנערך בו.
השוק המשותף, קודמו של האיחוד האירופאי, נוסד ב-25 במרץ 1957 בהסכמי רומא, וגרמניה המערבית נמנתה על החברות בו.
בבחירות של שנת 1957 זכה ה-CDU לרוב מוחלט.
ביולי 1959 נבחר היינריך לובקה, לשעבר שר החקלאות מטעם ה-CDU, לנשיאה השני של גרמניה.
לאחר מספר משברים בעניינה של ברלין וכדי למנוע את זרם הפליטים מתחומה, סגרה מזרח גרמניה ב-13 באוגוסט 1961 את המעבר למערב ברלין והחלה בבנייתה של חומת ברלין, חומה שחצצה בין ברלין המערבית לשכנתה המזרחית ולשאר גרמניה המזרחית.
החומה הייתה באורך של 155 ק"מ וכללה חומות, גדרות חשמליות, דרכי פטרול, דרכי טשטוש, מגדלי שמירה ושומרים.
מעצמות המערב הגיבו בצורה מתונה, מחשש לעורר משבר נרחב.
נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי הודיע בנאומו המפורסם בברלין ביוני 1963: "אני ברלינאי".
בבחירות של 1961 איבד ה-CDU את הרוב המוחלט, אבל בכל זאת הקים את הממשלה.
בהסכם האליזה הושג בינואר 1963 הפיוס בין היריבות הוותיקות גרמניה וצרפת, וזו הייתה לבריתה הקרובה ביותר של גרמניה במדיניות החוץ.
כבר ב-1961 הודיע אדנאואר כי לא יישאר בתפקידו קדנציה מלאה נוספת.
למרות סכסוכים בין אדנאואר לשר הכלכלה שלו לודוויג ארהרד בחרה מפלגתו, ה-CDU, בארהרד למחליפו כקנצלר גרמניה.
אדנאואר פרש מתפקידו ב-15 באוקטובר 1963.
בשנות השישים נחלש הבום הכלכלי.
אחד הפתרונות היה בהבאת עובדים זרים (Gastarbeiter) מאיטליה, ספרד, יוגוסלביה ובעיקר טורקיה.
רוב העובדים היו ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, הגיעו לתקופה מוגבלת מראש, ללא משפחה והיו אמורים לעבוד בעבודות בהן גרמנים לא היו מעוניינים.
ב-16 בפברואר 1964 התמנה וילי ברנדט לראשות עיריית ברלין המערבית.
ב-1 בדצמבר 1966 התמנה לתפקיד שר החוץ במסגרת "הקואליציה הגדולה" של הנוצרים דמוקרטים עם הסוציאל-דמוקרטים עליה נמנה ברנדט.
עם התמנותו לתפקיד זה החל ברנדט לקדם את מדיניות האוסטפוליטיק אותה יזם.
במסגרת מדיניות זו שאף ברנדט ליצור הפשרה עם מזרח אירופה כיוון שסבר שחלוקת היבשת לשני גושים הוא מצב קבוע ולא ארעי וחולף כמו שסבר אדנאואר.
בתפקידו כשר חוץ שבר ברנדט את דוקטרינת הלשטיין וגרמניה המערבית כוננה יחסים דיפלומטיים עם רומניה ויוגוסלביה בשנים 1967 ו-1968, בהתאמה.
ביוני 1967 בעקבות ביקור השאה האיראני, מוחמד רזה פהלווי נערכו הפגנות סטודנטים.
במהלכן סטודנט גרמני בשם בנו אונסורג נורה בראשו על ידי שוטר.
האירוע עורר את הקמת ארגון הטרור "תנועת ה-2 ביוני".
בוועידת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית הצליח ברנדט להעביר החלטה כי על גרמניה להכיר בגבולות עם פולין שנוצרו לאחר 1945 ובכך לוותר באופן רשמי על התביעות לשטחים במערב פולין שהיו שייכים פעם לגרמניה.
בעקבות החלטה זו נפלה הקואליציה הגדולה ונערכו בחירות בגרמניה המערבית.
בבחירות אלו שנערכו במרץ 1969 החליפה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית SPD את זו השמרנית בעמדת הרוב בפרלמנט הגרמני, לראשונה מאז סוף המלחמה.
ב-21 באוקטובר התמנה וילי ברנדט לתפקיד הקנצלר.
מרגע זה ואילך החל ברנדט במסע לנרמול היחסים עם מדינות מזרח אירופה הנותרות.
במרץ 1970 נפגש ברנדט לראשונה עם נשיא גרמניה המזרחית וילי שטוף, בצעד שנחשב עד אז כבלתי יאמן.
באוגוסט אותה שנה נרמלו ברית המועצות וגרמניה המערבית את היחסים ביניהם תוך הצהרתה של האחרונה כי היא מכירה כי אין לשנות בכוח את הגבולות שנוצרו לאחר 1945. הצעד הבא היה כינון היחסים עם פולין תוך הכרה פורמלית מערב גרמנית כי סיפוח השטחים הגרמניים לשעבר לפולין, הוא חוקי.
כינון היחסים עם פולין היה צעד קשה לגרמנים רבים שראו בכך ויתור על שטחי המולדת.
ב-1971 זכה ברנדט בעקבות צעד זה בפרס נובל לשלום.
שיאו של האוסטפוליטיק היה בכינון היחסים עם האחות הסוררת גרמניה המזרחית.
אמנם ההכרה של גרמניה המערבית באחותה הקומוניסטית לא הייתה מלאה (לא הוחלפו שגרירים לדוגמה) אך היה כאן שינוי דרסטי במדיניות המערב גרמנית בעצם ההכרה כי יהיו שתי מדינות גרמניות.
החתימה על כינון היחסים נעשה ב-21 בדצמבר 1972 והובילה לקשרים מסוימים בין שתי המדינות אשר גם נכנסו לאו"ם רשמית כשתי מדינות נפרדות ב-1975.
מדיניות האוסטפוליטיק מעוררת יחסים מעורבים.
יש הרואים בה מדיניות מתוחכמת אשר מכירה נוכחה במצב הקיים ומנסה להשלים איתו.
יש הרואים במדיניות זו כלי המכיר בשלטון הקומוניסטי דבר אשר עיכב את נפילתו.
מצדדי האוסטפוליטיק טוענים כי דווקא הנרמול של יחסי גרמניה המערבית ומזרח אירופה, חשף את תושבי המזרח לשפע הקיים במערב ובכך האיץ את התמוטטות מסך הברזל.
ביוני 1972 נעצרו מנהיגי קבוצת הטרור המרקסיסטית באדר מינהוף שפועלה המשמעותי ביותר היה בחטיפתו ורציחתו של ראש איגוד המעסיקים הגרמניים הנס מרטין שלאייר ב-1977.
ב-5 בספטמבר 1972, נרצחו 11 ספורטאים ישראלים באולימפיאדת מינכן.
ב-16 במאי 1974 התפטר וילי ברנדט מתפקידו עקב פרשיית ריגול, בה היה מעורב אחד מעוזריו הבכירים ביותר.
במאי 1978 ביקר ברז'נייב נשיא ברית המועצות בבון.
ב-1982 התמנה הלמוט קוהל לתפקיד קנצלר גרמניה המערבית.
נפילת חומת ברלין ואיחוד גרמניה
בנובמבר 1989 התחילו הפגנות ענק ברחבי גרמניה המזרחית שערערו על הלגיטימציה של השלטון.
ב-9 בנובמבר נפלה חומת ברלין.
ב-18 במרץ 1990 התנהלה הצבעה חופשית, שבה זכתה ה-CDU בראשות קוהל לקדנציה נוספת.
אריך הונקר, שליט המפלגה הקומוניסטית במזרח גרמניה ברח לברית המועצות.
ב-1991 הוכרזה ברלין כבירת גרמניה המאוחדת.
ב-1992 התאפשרה בפעם הראשונה גישה לתיקי המשטרה החשאית של מזרח גרמניה, השטאזי.
בספטמבר 1998 החליף גרהרד שרדר את הלמוט קוהל כקנצלר גרמניה.
קוהל שימש קנצלר במשך 16 שנה.
ב-1999 הועבר הבונדסטאג לבניין ההיסטורי של הרייכסטאג בברלין.
ב-22 בנובמבר 2005, אנגלה מרקל נבחרה לכהן כקאנצלרית גרמניה.
גרמניום (Germanium) הוא יסוד כימי ממשפחת המתכות למחצה שסמלו הכימי Ge ומספרו האטומי 32.
זהו יסוד חזק, בצבע אפור-לבן מבריק עם המבנה הגבישי של יהלום.
בנוסף לכך, גרמניום הוא מוליך למחצה עם תכונות ביניים של מתכת וחומר מבודד.
גרמניום גבישי אינו מושפע מהאוויר ונשאר מבריק גם בנוכחותו.
למרות מראהו המתכתי, הוא אינו מוליך טוב של חשמל, ולכן משמש בתעשיית האלקטרוניקה לייצור טרנזיסטורים ומוליכים למחצה.
תעשיית הסיבים האופטיים היא צרכנית גדולה של גרמניום.
היסוד משמש גם כזרז בתעשיית הפולימרים (בעיקר PET - פוליאתילן טרפתלאט), ובשל שקיפותו לקרינה תת-אדומה הוא משמש בייצור ציוד אופטי תת-אדום.
לסגסוגת צורן-גרמניום יישומים חשובים בתעשיית המוליכים למחצה והמעגלים המשולבים.
מעגלים אלקטרוניים שמכילים גרמניום וצורן מהירים יותר ממעגלים שמכילים צורן בלבד.
טרנזיסטורי גרמניום עדיין פופולריים בפדלים-אפקטים לגיטרה החשמלית, בניסיון לחקות את צליל ה"Fuzz" מימי הרוק של שנות ה-60 - אז הגרמניום היה עדיין בשימוש, לפני שהוחלף על ידי הצורן.
הגרמניום זוהה בשנת 1886 על ידי הכימאי הגרמני קלמנס וינקלר, שהפריד אותו מהמינרל ארגירודיט.
מנדלייב חזה את קיומו עוד בשנת 1871, לפי הטבלה המחזורית, וניבא כי תכונותיו יהיו דומות לאלו של צורן.
התפתחות הטרנזיסטור שמבוסס על גרמניום פתחה אין ספור דלתות ליישומים באלקטרוניקה.
משנת 1950 ועד 1970 הדרישה לגרמניום רק גברה.
הדרישה פסקה כאשר ניתן היה לייצר צורן טהור.
צורן החל להחליף את גרמניום בייצור טרנזיסטורים, דיודות ורכיבים אלקטרונים נוספים.
לצורן ישנן התכונות המתאימות ביותר לתעשיית האלקטרוניקה, אך הוא מחייב רמת טיהור גבוהה במיוחד שטכנולוגיית העבר לא יכלה לספק.
היום, 85% מהגרמניום המופק מופנה לסיבים אופטיים, מערכות ראיית לילה ותעשיית הפלסטיק (כזרז בייצור פוליאתילן טרפתלאט).
כיום גרמניום מופק כתוצר לוואי של הפקת אבץ, נחושת ועופרת מעפרותיהן, ולעיתים ממחצבי פחם ואפר פחם.
כרבע מתצרוכת הגרמניום העולמית היא של חומר ממוחזר, היתר מופק בעיקר בבלגיה, סין ורוסיה.
גרמנים הם בני הלאום הגרמני, שחבריו חולקים במשותף תרבות, שפה ואזרחות גרמנית.
חלק ניכר מן הגרמנים שייכים למסגרת המדינית הגרמנית, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, שהגרמנים החיים בה מכונים "Bundesdeutsche" – גרמנים של המדינה (ובמסגרות מדיניות קודמות "Reichsdeutsche" – גרמנים של הרייך).
בעולם קיימים כ-100 מיליון אנשים הדוברים גרמנית כשפת אם, וכ-75 מיליון מהם מגדירים עצמם כגרמנים.
ישנם בין 75 ל-80 מיליון אנשים ממוצא גרמני שאינם דוברים גרמנית כשפת אם, לרוב בארצות הברית, בברזיל, בארגנטינה, בפרו, בצרפת ובקנדה.
השייכות לתרבות הגרמנית והדיבור בשפה הגרמנית אינם מהווים לעיתים קריטריון מספיק להגדרה כגרמני.
כך, למשל, רואים עצמם האוסטרים כקבוצה נפרדת, על אף שהם דוברים גרמנית, ושייכים מבחינה היסטורית לתרבות הגרמנית.
ההיסטוריה של מאות השנים האחרונות, מאז איחודה של גרמניה, במהלך המאה ה-19, ואירועי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה הביאו לתנודות ביחס לתת קבוצות אתניות כמו האוסטרים, שלעיתים משייכים עצמם לקבוצה הגרמנית, ולעיתים מבדילים עצמם ממנה.
מספרם של הגרמנים בעולם הוא אפוא בין 75 ל-160 מיליון, תלוי בקריטריונים המיושמים להגדרת האדם כ"גרמני".
בארצות הברית, 43 מיליון איש, או כ-15.2% מהאוכלוסייה, הצהירו כי מוצאם גרמני, במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2004.
גרמניה המזרחית השתתפה במשחקים האולימפיים שנערכו בין 1968 ל-1988, למעט אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) אותה החרימה, יחד עם רוב מדינות הגוש המזרחי.
עד מלחמת העולם השנייה, הייתה גרמניה מאוחדת, ויוצגה בידי משלחת אחת.
לאחר חלוקת גרמניה והקמתן של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית ב-1949 סירב הוועד האולימפי הבינלאומי להכיר בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית ודרש כי שתי המדינות ייוצגו במשלחת משותפת.
גרמניה המזרחית סירבה לכך, ובאולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתפה רק גרמניה המערבית, תחת השם "גרמניה".
לאחר מכן התרצתה גרמניה המזרחית, ובין 1956 ל-1964 התחרו ספורטאים משתי המדינות במשלחת משותפת, המשלחת הכלל-גרמנית.
ב-1965 הוכר הוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, ומאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) התחרו שתי המדינות בנפרד.
ב-1990 אוחדה גרמניה, והחל מאולימפיאדת ברצלונה (1992) שוב מיוצגת גרמניה במשלחת אחת.
המשלחות המזרח-גרמניות הגיעו להישגים גבוהים, וב-3 האולימפיאדות בהן השתתפה מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976) דורגה במקום השני בטבלת המדליות.
ב-5 האולימפיאדות בהן שלחה משלחת עצמאית, צברה גרמניה המזרחית לא פחות מ-409 מדליות, מהן 153 מדליות זהב, 129 מדליות כסף ו-127 מדליות ארד.
הישג זה מקנה לה גם כיום את המקום התשיעי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
הענף בו בלטה גרמניה המזרחית במיוחד היה אתלטיקה, עם 109 מדליות, מהן 38 מדליות זהב.
הישג זה מקנה לגרמניה המזרחית את המקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, בריטניה ופינלנד.
בשחייה צברה גרמניה המזרחית 92 מדליות, מהן 38 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום השלישי, אחרי ארצות הברית ואוסטרליה.
בחתירה המשיכה גרמניה המזרחית להוליך את טבלת המדליות במשך שש אולימפיאדות לאחר שהפסיקה להשתתף במשחקים, עם 48, מהן 33 מדליות זהב, ורק באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הצליחה ארצות הברית לעבור אותה.
בקאנו/קיאק מדורגת גרמניה המזרחית במקום החמישי, עם 30 מדליות, מהן 14 מדליות זהב, אחרי ברית המועצות, גרמניה, הונגריה ושוודיה.
על הצלחת הספורטאים המזרח-גרמנים העיבו השמועות על שימוש בסמים, ובפרט בסטרואידים אנאבוליים.
גם במשחקי החורף השתתפה גרמניה המזרחית בין 1968 ל-1988. היא צברה 110 מדליות, מהן 39 מדליות זהב.
באולימפיאדת סרייבו (1984) דורגה גרמניה המזרחית בראש טבלת המדליות, ובארבע אולימפיאדות נוספות בין 1972 ל-1988 דורגה במקום השני.
הענפים הבולטים היו לוז' (29 מדליות, מהן 13 מדליות זהב; גרמניה המזרחית מדורגת במקום השני בענף זה, אחרי גרמניה), החלקה מהירה (29 מדליות מהן 8 מדליות זהב) ומזחלות (13 מדליות, מהן 5 מדליות זהב; גרמניה המזרחית מדורגת במקום הרביעי בענף זה, אחרי גרמניה, שווייץ וארצות הברית).
עד מלחמת העולם השנייה השתתפה גרמניה ברוב האולימפיאדות שנערכו מאז חידושם של המשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה (1896), והיא אף אירחה את המשחקים פעם אחת (אולימפיאדת ברלין (1936)).
לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם, היא נותרה שטח כבוש בידי בעלות הברית, ולא השתתפה באולימפיאדת לונדון (1948).
ב-1949 הוקמה גרמניה המזרחית, ושנתיים מאוחר יותר הוקם בה ועד אולימפי.
עם זאת, לא השתתפה גרמניה המזרחית באולימפיאדת הלסינקי (1952), בשל סירובה להיענות לדרישת הוועד האולימפי הבינלאומי להשתתף במשלחת מאוחדת עם גרמניה המערבית.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הסכימה גרמניה המזרחית לשלוח ספורטאים במשלחת משותפת עם גרמניה המערבית - המשלחת הכלל-גרמנית (Gesamtdeutsche Mannschaft).
משלחת זו, שלוותה בדגל ובהמנון מיוחדים, זכתה להישגים גבוהים, ובאולימפיאדות רומא (1960) וטוקיו (1964) דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות.
ב-1968 הכיר הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, והחל מאולימפיאדת מקסיקו סיטי, שנערכה באותה שנה, נפרדו דרכיהן של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית, והן שלחו משלחות נפרדות.
באותה אולימפיאדה זכתה גרמניה המזרחית ב-25 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, ב-8 ענפים שונים, שהקנו לה את המקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, יפן והונגריה.
גרמניה המערבית, הגדולה ממנה במספר התושבים, דורגה במקום השמיני.
באתלטיקה, זכו המזרח גרמנים ב-6 מדליות.
מרגיטה גומל קבעה שיא עולם בהדיפת כדור ברזל (19.61 מטר), וסגניתה הייתה אף היא ממזרח גרמניה, מריטה לאנגה.
כריסטוף הנה זכה במדליית זהב בהליכה ל-50 ק"מ, קלאוס בר זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק, לותר מילדה זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס ווולפגנג נורדוויג זכה במדליית ארד בקפיצה במוט.
גם בשחייה זכו המזרח גרמנים ב-6 מדליות.
רולנד מאתס ניצח במשחים ל-100 ול-200 מטר גב, ובשניהם קבע שיאים אולימפיים, 58.7 שניות ו-2:09.6 דקות, בהתאמה.
מאתס זכה גם במדליית כסף, עם נבחרת השליחים הגרמנית ל-100X4 מטר מעורב.
השחיינית הלגה לינדנר זכתה במדליית כסף ב-200 מטר פרפר, זאבינה שטיינבך בת ה-16 זכתה במדליית ארד ב-400 מטר מעורב אישי, ונבחרת השליחות המזרח גרמנית ב-100X4 מטר חופשי זכתה במדליית כסף.
צמד החותרים ירג לוקה והיינץ-יורגן בותה זכו במדליית זהב, וכך גם רביעיית החותרים ללא הגאי.
רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית כסף.
שני מתאבקים מזרח גרמנים זכו במדליות זהב, רודולף וספר ולותר מץ.
במדליית זהב נוספת זכה המתאגרף מנפרד וולקה.
שתי נבחרות ההתעמלות המזרח-גרמניות, גברים ונשים, זכו במדליות ארד.
שתיים מהמתעמלות זכו גם במדליות אישיות, קארין יאנץ זכתה במדליית כסף במקבילים המדורגים ואריקה צוכולד זכתה במדליית כסף בקפיצות.
הקלע הראלד וולמאר זכה במדליית ארד בירי באקדח, ועמיתו קורט צ'קאלה זכה במדליית ארד בטראפ, ענף של ירי בצלחות חרס.
במדליית ארד נוספת זכה צוות שייטי הדרגון.
נבחרת הגברים בכדורעף דורגה במקום הרביעי, לאחר שסיימה את משחקיה במאזן של 6 ניצחונות ו-3 הפסדים.
נבחרת הגברים בכדורמים סיימה במקום השישי.
אולימפיאדת מינכן (1972) סימנה את הפריצה הגדולה של גרמניה המזרחית.
ספורטאיה זכו ב-66 מדליות, מהן 20 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות וארצות הברית, ולפני גרמניה המערבית, המארחת.
297 הספורטאים המזרח-גרמנים שנשלחו לאולימפיאדה זו התחרו ב-18 ענפים שונים, וב-15 מהם זכו במדליות.
הענף הבולט ביותר היה האתלטיקה.
האתלטים המזרח גרמנים זכו ב-20 מדליות, מהן 8 מזהב.
רנטה שטכר זכתה במדליות הזהב בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, ובשתיהן קבעה שיאי עולם חדשים, 11.07 שניות ו-22.40 שניות, בהתאמה.
בנוסף, זכתה שטכר במדליית כסף במירוץ השליחות ל-100X4 מטר.
גם אנלי ארהרדט קבעה שיא עולם חדש, בריצת 100 מטר משוכות, 12.59 שניות.
במדליית הארד במרוץ זה זכתה קארין בלצר.
בריצת 400 מטר זכתה מוניקה צרט במדליית הזהב, וריטה וילדן זכתה במדליית הכסף.
צרט זכתה גם במדליית זהב עם נבחרת השליחות ל-400X4 מטר בשיא עולם חדש.
מטילת הכידון רות פוקס קבעה שיא אולימפי חדש, 63.88 מטר.
סגניתה הייתה אף היא ממזרח גרמניה, ג'קלין טודטן.
מרגיטה גומל איבדה את תוארה בהדיפת כדור ברזל, והסתפקה במדליית כסף.
גונהילד הופמייסטר זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר ובמדליית ארד בריצת 800 מטר, ובורגלינדה פולק זכתה במדליית ארד בקרב חמש.
בתחרויות הגברים, זכו שני אתלטים מזרח גרמנים במדליות זהב, ושניהם אף קבעו שיאים אולימפיים: וולפגנג נורדוויג בקפיצה במוט (5.50 מטר) ופטר פרנקל בהליכה ל-20 ק"מ.
הלך נוסף, האנס-גאורג ריימן, זכה במדליית ארד בתחרות זו.
ירג דרהמל זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת, שטפן יונגה עשה זאת בקפיצה לגובה, ויוכן זאכסה ביידוי פטיש.
הרטמוט בריזניק זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
בענף הקאנו/קיאק, זכו הספורטאים המזרח-גרמנים ב-6 מדליות, וניצחו בכל מקצי ארבעת הסלאלום: ריינהארד אבן בקאנו ליחידים, ולטר הופמן ורולף-דיטר אמנד בקאנו לזוגות, אנגליקה באהמן בקיאק ליחידות, וזיגברט הורן בקיאק ליחידים.
קיאקיסט נוסף, הראלד גימפל, זכה במדליית ארד במקצה הסלאלום, ואילזה קשובה ופטרה גרבובסקי זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-500 מטר.
בחתירה זכו המזרח גרמנים ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
במדליות הזהב זכו וולפגנג מאגר וזיגפריד בריצקה במקצה הזוגות, צמד החותרים עם הגאי ורביעיית החותרים ללא הגאי.
רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו וולפגנג גילדנפפניג במקצה היחידים, יואכים בהמר והאנס-אולריך שמיד במקצה הזוגות, ושמיניית החותרים.
המתעמלים המזרח גרמנים זכו בתשע מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
קארין יאנץ הייתה המתעמלת הבולטת במשלחת.
היא זכתה במדליות זהב במקבילים המדורגים ובקפיצות, במדליות כסף בקרב-רב ובתחרות הקבוצתית ובמדליית ארד בתרגיל הקורה.
חברתה לנבחרת, אריקה צוכולד זכתה במדליות כסף גם בקפיצות ובמקבילים המדורגים, את האחרונה חלקה עם המתעמלת הסובייטית אולגה קורבוט.
מתעמל נוסף, קלאוס קסטה, זכה במדליית זהב בתרגיל הקפיצות, והיה שותף לזכייתה של הנבחרת במדליית ארד בתחרות הנבחרות.
גם בשחייה זכו המזרח גרמנים בתשע מדליות, שתיים מהן היו מדליות זהב.
רולנד מאתס שמר על תואריו במשחי הגב.
בנוסף, זכה במדליית כסף במשחה השליחים ל-100X4 מעורב ובמדליית ארד במשחה השליחים ל-100X4 חופשי.
קורנליה אנדר זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ובמשחי השליחות ל-100X4 מטר חופשי ול-100X4 מטר מעורב.
במשחה האחרון, השתתפה גם רוזוויטה באייר, שזכתה גם במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר.
שחיינית נוספת, גודרון וגנר, זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי.
רוכבי האופניים ורנר אוטו ויורגן גשקה זכו במדליית כסף במרוץ אופני טנדם, והישג דומה רשמה הנבחרת המזרח גרמנית במרוץ המרדף.
רוכב אופניים נוסף, יורגן שיצה, זכה במדליית ארד במרוץ נגד השעון.
המתאבק היינץ-הלמוט ולינג זכה במדליית כסף, וכך גם צוות שייטי הדרגון.
מרינה יאנקה זכתה בשתי מדליות ארד בקפיצה למים, בקפיצה מ-3 ומ-10 מטר.
במדליות ארד נוספות זכו הקלעים ורנר ליפולדט (בירי משלושה מצבים) ומיכאל בוכהיים (בסקיט), מרימי המשקולות שטפן גריצנר וגרד בונק, המתאגרף פטר טיפולד והג'ודוקא דיטמר הטגר.
נבחרת הגברים בכדורעף זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת ברית המועצות, והפסידה במשחק הגמר ליפן.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית ארד, לאחר שהמשחק בינה לבין ברית המועצות על המקום השלישי הסתיים בתיקו 2-2, ומדליות הארד חולקו לשתיהן.
נבחרת הכדוריד סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת רומניה 19-16 במשחק על מדליית הארד.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) שיפרה גרמניה המזרחית את הישגיה עוד יותר, כאשר זכתה ב-90 מדליות, מהן 40 מדליות זהב.
היא עברה את ארצות הברית ודורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות.
באתלטיקה, צברו המזרח גרמנים 27 מדליות, מהן 11 מדליות זהב, יותר מכל מדינה אחרת.
הנשים היו אחראיות למרבית ההישגים, עם 9 מתוך 14 מדליות הזהב האפשריות.
בקרב חמש, זכו האתלטיות המזרח גרמניות בכל שלוש המדליות: זיגרון זיגל בזהב, כריסטינה לאזר בכסף ובורגלינדה פולק במדליית ארד שנייה ברציפות.
ברבל וקל קבעה שיא אולימפי חדש בריצת 200 מטר (22.37 שניות).
האלופה היוצאת, רנטה שטכר, זכתה במדליית ארד במרוץ זה, ובריצת 100 מטר, שאף בה איבדה את תוארה, זכתה במדליית כסף.
שתיהן היו שותפות גם לשיא האולימפי שקבעה נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר, 42.55 שניות.
גם הקופצת לגובה רוזמרי אקרמן קבעה שיא אולימפי, 1.93 מטר.
במדליות זהב נוספות זכו יוהנה שאלר (ריצת 100 מטר משוכות), אנגלה פויגט (קפיצה לרוחק) ואוולין יאל (זריקת דיסקוס).
זורקת דיסקוס נוספת, גבריאלה הינצמן, זכתה במדליית ארד.
גונהילד הופמייסטר זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 1500 מטר, ובמדליית הארד זכתה אולריקה קפצינסקי.
אלפי צין זכתה במדליית ארד בריצת 800 מטר.
שני אתלטים זכו במדליות זהב בתחרויות הגברים, ולדמאר סירפינסקי בריצת המרתון, ואודו באייר בהדיפת כדור ברזל.
בהליכה ל-20 ק"מ, זכה האנס-גאורג ריימן במדליית כסף, והאלוף האולימפי היוצא, פטר פרנקל, זכה במדליית ארד.
וולפגנג שמידט זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס, וכך גם נבחרת השליחים ל-100X4 מטר.
במדליות ארד זכו פרנק באומגרטל (בריצת 3000 מטר מכשולים) ופרנק ורטנברג (בקפיצה לרוחק).
בשחייה צברה מזרח גרמניה 19 מדליות, מהן 11 מדליות זהב.
גם כאן בלטו הנשים, שזכו בכל 11 מדליות הזהב של המשלחת, מתוך 13 אפשריות.
קורנליה אנדר הייתה השחיינית הבולטת במשלחת, והספורטאית המצליחה ביותר במשלחת כולה, עם 5 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
אנדר קבעה שיאי עולם חדשים במשחים ל-100 מטר חופשי (55.65 שניות) ו-200 מטר חופשי, השוותה את שיא העולם ב-100 מטר פרפר (1:00.13) והייתה שותפה לשיא העולם שקבעה הנבחרת המזרח-גרמנית במשחה ל-100X4 מטר מעורב (4:07.95 דקות).
בנוסף, זכתה במדליית כסף במשחה ל-100X4 מטר חופשי.
שחיינית נוספת שהשתתפה במשחי השליחות, אולריקה ריכטר, קבעה שיאים אולימפיים במשחי הגב (1:01.83 דקות ל-100 מטר ו-2:13.43 דקות ל-200 מטר).
שחיינית נוספת שהשתתפה במשחה המעורב, אנדריאה פולק, קבעה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר פרפר (2:11.41 דקות) וזכתה במדליית כסף במשחה לחצי המרחק.
השחיינית הרביעית שהשתתפה במשחה השליחות, הנלורה אנקה, זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה.
פטרה תימר קבעה שיאי עולם במשחים ל-400 ול-800 מטר חופשי (4:09.89 דקות ו-8:37.14 דקות, בהתאמה), ואולריקה טאובר קבעה שיא עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:42.77 דקות), וזכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר.
בירגיט טרייבר זכתה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ו-200 מטר גב, ופטרה פרימר זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי.
רוזמרי קותר זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר.
הגבר המזרח גרמני היחיד שזכה במדליה אולימפית בשחייה במונטריאול היה רולנד מאתס.
הוא איבד את שני תאריו, והסתפק במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב.
החותרים המזרח גרמנים זכו ב-14 מדליות, כמספר התחרויות שנערכו.
ב-9 מהן זכו המזרח גרמנים במדליות זהב: כריסטינה שייבליך במקצה היחידות, התאומים ברנד וירג לנדפויגט במקצה הזוגות, צמד החותרים עם הגאי, שתי רביעיות חותרים במקצים שונים, רביעיית החותרות ורביעיית החותרות עם הגאית, שמיניית החותרים ושמיניית החותרות.
במדליות כסף זכו שני צמדי חותרות, זאבינה יאהן ופטרה בוסלר, ואנגליקה נואק וזאבינה דהנה, וכן רביעיית החותרים עם הגאי.
במדליות ארד זכו יואכים דרייפקה במקצה היחידים, ויורגן ברטוב והאנס-אולריך שמיד במקצה הזוגות.
הקיאקיסטים זכו ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
רידיגר הלם זכה במדליית זהב במקצה ל-1,000 מטר ובמדליית ארד במקצה ל-500 מטר, וכן היה שותף לזכייתה של רביעיית הקיאקיסטים במדליית ארד.
יואכים מאטרן וברנד אולבריכט זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר ובמדליית כסף במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
אצל הנשים, זכתה קרולה צירצוב במדליית הזהב במקצה היחידות ל-500 מטר, ובמדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, יחד עם ברבל קסטר.
הקלע אווה פוטק זכה במדליית זהב בירי באקדח, והראלד וולמאר זכה במדליית כסף.
גם באקדח אש מהירה דורגו שני קלעים מזרח גרמנים במקומות הראשונים: נורברט קלאר זכה במדליית הזהב ויורגן ויפל זכה במדליית הכסף.
המתאגרף יוכן בכפלד זכה במדליית זהב, וריכרד נובקובסקי זכה במדליית כסף.
רוכב האופניים קלאוס-יורגן גרינקה זכה במדליית זהב במרוץ נגד השעון, תומאס הושקה זכה במדליית ארד במרוץ המרדף, ויורגן גשקה זכה במדליית ארד בספרינט.
השייט יוכן שימן זכה במדליית זהב בדגם פין וצוות הסולינג זכה במדליית ארד.
הישגי המתעמלים ירדו משמעותית בהשוואה למינכן, והסתכמו בארבע מדליות.
קרולה דומבק זכתה במדליית זהב בקפיצות ובמדליית ארד עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית, ומיכאל ניקולאי זכה במדליות ארד בסוס הסמוכות ועם הנבחרת.
מרים המשקולות גרד בונק זכה במדליית כסף, ופטר ונצל והלמוט לונש זכו במדליות ארד.
בהיאבקות, זכה האנס-דיטר בריכרט במדליית כסף, והיינץ-הלמוט ולינג זכה במדליית ארד.
במדליית ארד נוספת זכתה כריסטה קלר, בקפיצה למים מ-3 מטר.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית הזהב, לאחר שגברה בחצי הגמר 1-2 על ברית המועצות, ובמשחק הגמר ניצחה 1-3 את פולין.
שחקן הנבחרת האנס-יורגן דרנר הבקיע ארבעה שערים במהלך הטורניר, והיה לסגן מלך השערים.
נבחרת הנשים בכדוריד זכתה במדליית הכסף, לאחר שדורגה שנייה, אחרי ברית המועצות, בבית שכלל את שש הנבחרות שהשתתפו במשחקים.
נבחרת הנשים בכדורעף סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) השיגה המשלחת המזרח-גרמנית את ההישג הגבוה בתולדותיה - 126 מדליות, מהן 47 מדליות זהב.
עם זאת, אולימפיאדה זו הוחרמה בידי מדינות רבות, ובהן ארצות הברית, גרמניה המערבית, קנדה ויפן.
גרמניה המזרחית דורגה במקום השני בטבלת המדליות, בהפרש גדול אחרי ברית המועצות המארחת, ובהפרש גדול לפני בולגריה.
בשחייה זכו המזרח גרמנים ב-30 מדליות, מהן 12 מדליות זהב.
הנשים זכו ב-11 מתוך 13 מדליות הזהב האפשריות, וב-26 מתוך 39 המדליות שחולקו.
ברברה קראוזה קבעה שיא עולם במשחה ל-100 מטר חופשי (54.79 שניות) ושיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חופשי (1:58.33 דקות).
אינס דירס קבעה שיא אולימפי במשחה ל-400 מטר חופשי (4:08.76 דקות), וזכתה במדליות כסף במשחים ל-200 ול-800 מטר חופשי, ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
ריקה רייניש קבעה שיאי עולם במשחי הגב, 1:00.86 דקות במשחה ל-100 מטר ו-2:11.77 דקות במשחה למרחק הכפול.
קארן מטשוק זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר ובמדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי, ואוטה גווניגר זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה.
אינס גייסלר קבעה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר פרפר (2:10.44 דקות) ופטרה שניידר קבעה שיא עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (4:36.29 דקות).
שניידר גם זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי.
קראוזה, דירס ומטשוק, יחד עם זרינה הילזנבק, קבעו שיא עולם במשחה ל-100X4 מטר חופשי (3:42.71 דקות).
במשחה ל-100X4 מטר מעורב השתתפו רייניש, גווניגר, מטשוק ואנדריאה פולק, ואף הן קבעו שיא עולם חדש, 4:06.67 דקות.
פולק גם זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר.
במדליות כסף נוספות זכו אינה קלבר (100 מטר גב), קורנליה פוליט (200 מטר חזה) וסיבילה שנרוק (200 מטר פרפר).
כרמלה שמידט זכתה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-200 ו-400 מטר חופשי, ובמדליות ארד נוספות זכו הייקה דנה (800 מטר חופשי), פטרה רידל (100 מטר גב), בירגיט טרייבר (200 מטר גב) וכריסטיאנה קנאקה (100 מטר פרפר).
בקרב הגברים, רק שחיין אחד זכה במדליית זהב, ירג ווייתה, במשחה ל-100 מטר חופשי.
ווייתה גם היה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית הכסף במשחה ל-200X4 מטר חופשי.
שחיין נוסף, רוגר פיטל, זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר.
באתלטיקה זכו המזרח גרמנים ב-29 מדליות, מהן 11 מדליות זהב.
גרד וסיג קבע שיא עולם בקפיצה לגובה (2.36 מטר), ובמדליית הארד במקצוע זה זכה ירג פריימות.
בקפיצה לרוחק זכה לוץ דומברובסקי במדליית הזהב, ופרנק פאשק במדליית הכסף.
ולדמאר צ'רפינסקי ניצח בפעם השנייה ברציפות בריצת המרתון, והיה לאתלט השני בהיסטוריה שרושם הישג כזה, אחרי האתיופי אבבה ביקילה, והאחרון שעושה זאת.
במדליות זהב נוספות זכו תומאס מונקלט (ריצת 110 מטר משוכות), הרטוויג גאודר (הליכה ל-50 ק"מ) ופולקר בק (ריצת 400 מטר משוכות).
בק זכה גם במדליית כסף עם נבחרת השליחים ל-400X4 מטר.
חבר נוסף בנבחרת זו, פרנק שאפר, זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר.
אודו באייר איבד את תוארו בהדיפת כדור ברזל וזכה במדליית ארד.
במדליות ארד נוספות זכו וולפגנג האניש (בהטלת כידון) ורולנד ויזר (בהליכה ל-20 ק"מ).
אילונה סלופיאנק קבעה שיא אולימפי בהדיפת כדור ברזל, שעדיין לא נשבר - 22.41 מטר.
מרגיטה פופה זכתה במדליית הארד במקצוע זה.
נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר קבעה שיא עולם חדש (41.60 שניות), שנכון לינואר 2016 הוא עדיין התוצאה הרביעית בטיבה בהיסטוריה, וכשיא אולימפי הוא החזיק 32 שנה בטרם נשבר על ידי האצניות האמריקניות באולימפיאדת לונדון (2012).
ברברה וקל, שהשתתפה במרוץ זה, שמרה על תוארה בריצת 200 מטר, עם שיא אולימפי חדש, 22.03 שניות.
שתי שותפות נוספות לזכייה, מרליס גר ואינגריד אאורסוולד, זכו במדליות הכסף והארד בריצת 100 מטר.
מריטה קוך קבעה שיא אולימפי בריצת 400 מטר (48.88 שניות), וכריסטיאנה לתאן זכתה במדליית הארד.
שתיהן זכו גם במדליית כסף עם נבחרת השליחות ל-400X4 מטר.
אלופה אולימפית נוספת הייתה אוולין יאהל, ששמרה על תוארה בזריקת דיסקוס.
יוהנה שאלר איבדה את תוארה בריצת 100 מטר משוכות, וזכתה במדליית כסף.
במדליות כסף נוספות זכו כריסטיאנה ורטנברג (בריצת 1500 מטר) ובריגיטה וויאק (בקפיצה לרוחק), ואילו יוטה קירסט ואוטה הומולה זכו במדליות ארד בקפיצה לגובה והטלת כידון.