tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דורה עזבה אותו בייאושה מאורח החיים שכפה עליה בדירתו כלילת השלמות, אך לאחר חצי שנה של חיי דרור בלעדיו, היא מחליטה לחזור אליו, משום שהלחץ שהוא מפעיל עליה, במכתבים ובצלצולי טלפון, מכביד עליה עוד יותר מן המועקה שהרגישה בחייה עמו.
פול מודיע לה, שהוא שוהה באופן זמני באימבר קורט ומורה לה להצטרף אליו שם.
להזמנתו הזועפת הוא מצרף הוראות ברורות, שדורה מצייתת להן בנמיכות רוח ובמורא.
בתא הרכבת, שבו נוסעת דורה מלונדון לאימבר קורט, יושבים מולה שני נוסעים, המושכים את תשומת לבה, גבר ונער.
משיחתם מסתבר לדורה הנבוכה, שהשניים נוסעים גם הם לאותו יעד - ג'יימס חוזר למקומו בקהילה וטובי מצטרף אליה למשך התקופה שבין סיום לימודיו התיכוניים וראשית הלימודים באוקספורד.
דורה מתחלחלת למחשבה, ששני אלה עתידים לשפוט אותה כשיוודע להם כי היא אשתו של פול, שמי יודע מה הספיק לספר עליה לאנשי הקהילה לקראת בואה.
כל הנועם שהרגישה בנסיעה עמם מתפוגג בחששותיה מן הצפוי לה בהגיעה לאימבר ואל פול.
טובי נשלח, לאכזבתו, להתגורר עם ניק פואלי בביתן השומר שבכניסה לאחוזה.
מייקל, הנרתע מכל קשר עם ניק, חושש, שניק מבודד מדי בביתן השומר ומקווה שטובי יפקח עליו עין, בניגוד לדעתו של ג'יימס, שאיננו מרגיש בנוח עם התוכנית הזאת, אך מסכים בלית ברירה, בתקווה שהתום הטבעי והאיתן של הנער יגן עליו מהשפעות שליליות.
טובי, שהמתין מחוץ לבית האחוזה למייקל, שיבוא לקחתו אל ביתן השומר, שומע שלא במתכוון את הדיון ביניהם אך נמנע מהערה, על אף המועקה שהוא חש.
המפגש הראשון שלו עם ניק וכלבו איננו לרוחו, אך הוא מחליט, שיש שתיינים טובים ואם ניק הוא שתיין, הוא בוודאי שתיין טוב.
כשפול ודורה נמצאים ביחידות בחדרם, מבהיר פול לאשתו, שחטאיה לא נשכחו ולא נמחלו.
היא, מצדה, מתקשה להבין איך אפשר לשפוט אותה על מעשים שהיו בעבר.
מבחינתה, העבר תם ונשלם ואין לה שום שליטה עליו.
פול מוצא לנכון לספר לדורה את האגדה על פעמון המנזר, לפיה הייתה במאה הארבע-עשרה נזירה, שהתפתתה לגבר צעיר, שנראה מטפס על חומת המנזר וסופו שנפל ושבר את מפרקתו.
אם המנזר כינסה את כל הנזירות ותבעה שהאשמה תודה באשמתה, וכאשר אף לא אחת מהן הודתה, נקרא הבישוף לחקור בדבר.
כשהנזירה שסרחה לא התוודתה גם לפני הבישוף, הטיל איש הרוח הקדוש קללה על המנזר כולו, ולפי הרשומות, הפעמון הגדול "התעופף כציפור מן המגדל ונפל לתוך האגם".
הנזירה האשמה נסה מבועתת מן המנזר, הטילה עצמה אל האגם וטבעה.
לדורה צר על הנזירה האומללה, אך פול דן אותה לכף חובה על הפרת נדריה.
עוד הוא ממשיך ומספר, שהפעמון היה מעוטר בתחריטים מחיי ישו ושמו היה גבריאל, וכי האגדה אומרת, כי לעיתים שומעים את הפעמון מצלצל ממצולות האגם, וצלצולו מבשר מוות.
דורה מתרעמת על פול, שמצא לנכון לספר לה סיפור נורא כזה, אך מבינה, שבכוח האלימות שבסיפור המעשה שחרר פול את התשוקה אליה, שהייתה רדומה קודם.
בעמדה לפני הראי, מביטה דורה בישות הנשקפת ממנו, בלתי נודעת לפול.
"הנה מה רבה, אפוא, מידת קיומה, אחרי ככלות הכל.
היא, דורה, ואל לאיש להרוס אותה" לסיפור הפעמון יהיה המשך, שישפיע על כל יושבי האחוזה.
למחרת, נשלחת דורה אל תחנת הרכבת, להביא משם את המזוודה ששכחה ברכבת עם יומנו החשוב של פול, אך בדרכה חזרה, היא נכנסת להתרענן בפאב "האריה הלבן", ובצאתה משם, היא שוכחת שוב את המזוודה.
בשובה אל שטחי האחוזה, היא תועה בשבילי היער וכשהיא נזכרת במשוגתה, היא קרובה למרר בבכי.
מלוהטת בחום, צמאה ורעבה, היא פוגשת את מייקל, שיצא לביקור בחלקת שחלי הנחל של האחוזה.
דורה נשברת ופורצת ביבבה, כשהיא מספרת למייקל על מעשה הטמטום החדש שלה, שפול עתיד לכעוס עליו למשך ימים רצופים.
מייקל פותר את המשבר זוטא בהבטחה, שעוד באותו ערב יסע לכפר ויחזיר את המזוודה מן הפאב, ובינתיים הוא לוקח את דורה לבית האחוזה, למצוא לה משהו לאכול.
בדרכם חזרה בשבילי היער, הם נתקלים בחזיון מלבב: טובי, ששוחרר מעבודת יומו, ניצב עירום כביום היוולדו על שפת בריכה, ונראה לדורה צעיר ומלבב כפסל דוד של דונטלו.
הוא איננו מרגיש בהם, ומייקל מרחיק בשקט את דורה ומוביל אותה אל שביל אחר.
דורה רואה בכך עידון אווילי.
לו הייתה לבדה, הייתה קוראת לטובי ללא שמץ מבוכה, אך היא נענית למייקל והולכת עמו בפסיעות חרישיות וללא הגה.
בטיול שעורכים כמה מחברי הקהילה ואורחיהם, מוצא עצמו מייקל סמוך אל טובי, והופעתם השואגת של ארבעה מטוסי סילון מעל ראשיהם גורמת לו, מבלי דעת, להדק את ידו על זרועו החשופה של הנער.
הם מתנתקים זה מזה בצחוק וממשיכים ללכת.
דורה וקתרין מטיילות יחד לבדן אל האגם ועל גבי המסילה, המובילה אל המנזר, ותוך כדי שיחה על האגם ורגשותיהן כלפיו, מגלה דורה את הרגשתה כלפי כניסתה הקרובה של קתרין אל המנזר.
קשה לה להשלים עם כך, שאישה צעירה ויפה כקתרין תכלא עצמה לשארית חייה בתוך חומות המנזר, והדברים פורצים ממנה שלא מרצונה.
קתרין מקבלת אותם בחביבות, ומנסה להרגיע את דורה בהסבר, שיש דברים שאדם אינו בוחר, גם אם אינם נכפים עליו, ואלה, להבנתה, הדברים הטובים ביותר.
אלא שדורה מבינה מדבריה, שהכניסה למנזר נכפית על קתרין וכיון שכולם רואים בה "קדושה קטנה", כבר איננה יכול להיחלץ מגורלה.
פול מופיע, מפסיק את השיחה לתרעומתה של דורה, ומתפלא מה יש לשתיהן לדבר עליו, בהיותן שונות כל כך.
דורה נפגעת ומטיחה בו, שאיננו מכבד אותה, ופול מאשר זאת, לעוגמת נפשה של דורה.
בשעות הנופש מעבודתו, יוצא טובי לשחות באגם, הרחק מבית האחוזה.
בצלילה אל תוך המים המרופשים, הוא נתקל בחפץ לא מוגדר, גדול ומתכתי, בגישוש חוזר הוא מחליט, שמדובר בחפץ גדול בעל צורה מעניינת, וכיון שצלצול פעמון היד מן המנזר מתריע על השעה המאוחרת, הוא גומר אומר לחזור לשם בהזדמנות הבאה ולעמוד על טיב החפץ השקוע במים.
זה הצעד הראשון בשרשרת המהלכים, העתידה להביא לחורבנה של קהילת אימבר.
מייקל לוקח עמו את טובי לנסיעה לעיר הסמוכה, להביא את המשדדה המכנית, שאספת הקהילה אישרה את קנייתה, על אף התנגדות מצד פאצ'וויי והזוג סטראפורד, הדוגלים בעמל כפיים ללא מיכון.
השניים נהנים מן הנסיעה בצוותא, ובדרך חזרה נכנסים לפאב לארוחת ערב.
טובי הסקרן מבקש לשתות את סיידר התפוחים המיוחד לאזור, ומייקל נעתר לו, על אף הסתייגותו מגילו הצעיר של הנער.
בנסיעה חזרה נרדם טובי ומייקל, נרגש מקרבתו אך הוגה רק טובות לידידו הצעיר, תופס את עצמו בהזיית דמיון, שבה הוא נוהג את המכונית אל שולי הדרך ומחבק את טובי בזרועותיו.
הוא משתלט בכוח רצונו על דמיונו ומדמה לו תחת זאת קשר מתמשך, חף מכל אשמה, עם טובי הסטודנט.
הוא עוצר את המכונית במרחק מה משער האחוזה, וטובי מתעורר, בוש ונכלם על שנרדם.
הוא נזכר בשיחה קודמת ומציע למייקל בהתלהבות לבדוק, אם עיני אדם זוהרות כעיני חיות באור פנסי המכונית.
הוא יוצא, מתרחק מעט וחוזר בצעד איטי, וכשהוא מגיע אל המכונית ורוכן אל מייקל, אוחז בו זה בכתפו ונושק לו.
מייקל איננו בטוח, אם הנשיקה אירעה באמת או רק בדמיונו, אבל טובי נרתע, קפוא ונדהם.
בימים הבאים מרבה טובי להרהר בתקרית, ובבלי דעת איך בדיוק להבין את מה שקרה ואילו מסקנות עליו להסיק מכך, הוא נוטה תחילה להאשים את עצמו, ובעקבות כך הוא משתוקק לשיחת הבהרה עם מייקל, אך זה משתמט ממנו בהניחו, שעדיף יהיה לטובי אם יעמיד פנים שהדבר לא ארע.
בסופו של דבר, מחליט מייקל לדבר עם טובי באופן ענייני ולסגור את הפרשה, ללא תוצאות שליליות לנער.
לשם כך הוא קורא לו לבוא עמו ליער, שם יקיים את הבטחתו להראות לו עוף מוזר ויוצא דופן - חולב עזים שמו.
למחרת היום משתמט טובי מן העבודה, שעד אז שקד עליה בשמחה ובהנאה, ומוצא מפלט בקאפלת המבקרים של המנזר.
כל רצונו הוא לשבת ביחידות ולהגות במה שקרה.
הרהורי כפירה דוחקים בו לעבור אל מעבר לשבכה, אל הקאפלה הגדולה של המנזר, המותרת לנזירות בלבד, אך הוא נרתע מן ההפרה הבוטה של האיסור ומתרכז בהרהוריו הקודמים.
המחשבה, שאולי הוא נמשך אל גברים, מבהילה אותו.
עד כה, לא העסיקו את טובי מחשבות על נשים, שהצטיירו בעיניו כמשהו השמור לעתיד.
אך כתוצאה מן המבוכה והבלבול שאחזו בו, מחליט טובי לבחון אם הוא נמשך לנשים או לגברים, והדמות הנשית שהוא מצייר בדמיונו לבחינת רגשותיו היא דורה, דמות נשית ואמהית גם יחד.
התפתחות זו מרגיעה את חששותיו ואת הצורך בשבירת כללים הוא מספק בטיפוס על חומת המנזר - מעשה שעד אז לא עלה בדעתו.
הוא נתקל בנזירה, אך זו מתייחסת אליו בחביבות, כאל ילד שובב.
טובי מחפש את דורה, לאשר את תגליתו המשמחת, אבל דורה איננה - מרת מארק מודיעה לו, שדורה עזבה את המנזר.
דורה אכן הסתלקה, לאחר שהערתו הפוגענית של פול הבהירה לה, בדייקנות מצמיתה שעל פי רוב הייתה זרה לטבעה, כמה בוז צרוף יש באהבתו של פול, מצב שאינו עתיד להשתנות.
יחסו אליה היה הרסני לגביה, אך אהבתה אליו התמידה, חסרת תקווה ועגומה.
תחושת ניתוק ומלנכוליה חברו יחדיו להביאה למסקנה, שאין לה מוצא אלא לעלות על הרכבת ללונדון.
מלכתחילה לא התכוונה לעזוב לתמיד, אלא רק להוכיח לפול, שאינה כפופה לו, שהיא יכולה לפעול באופן עצמאי.
בלונדון, לאחר אמבט מותרות וריקוד פרוע עם ידידה העיתונאי, נואל, ניגשת דורה בפה מלא חטיפים אל הטלפון המצלצל, משום שנואל יצא לכמה קניות דחופות.
היא אינה מספיקה לדבר, כשקולו של פול הולם בה מן העבר האחר והיא קופאת.
פול מנחש שהיא שם, אם כי אינה אומרת מילה.
דורה מחזירה את השפופרת לכנה ושבה למטבח, שם עסקה לפני צלצול הטלפון בהכנות משמחות-לב לארוחת מעדנים, אך מצב-רוחה השתנה.
עכשיו היא רואה במערך המטעמים המצפה לה חלק ממתקן פיתוי משמים.
כל רצונה עכשיו הוא להתרחק מן הטלפון.
היא כותבת פתק מהיר לנואל וממהרת לצאת.
נואל פוגש אותה ברחוב ומנסה לחזק את רוחה בפני השפעות הקהילה והמנזר.
דורה נוסעת במונית אל הגלריה הלאומית, משום שזה המקום הראשון שעולה בדעתה.
התמונות, המוכרות ואהובות כל כך, משיבות לה את תחושת המציאות והשלימות, שחסרה לה קודם, כשנמלטה מאימבר.
היא מבינה, שעליה לחזור לאימבר ללא דיחוי, כי שם נמצאים חייה האמיתיים, ובהלך רוחה הנוכחי היא מאמינה, שאולי יש סיכוי לפתרון בעיותיה.
בשובה לאחוזה מגלה דורה, שרסיטל מוזיקה קלאסית מעל גבי תקליטים מתנהל בחדר המשותף, וכל חברי הקהילה והאורחים יושבים שם.
דורה שנאה כל מוזיקה שבה לא יכלה להשתתף בעצמה, בשירה או בריקוד, ופול ויתר על הניסיונות לקחתה לקונצרטים, שבהם לא יכלה לשבת בשקט בלי לכרכר ברגליה.
עתה היא עומדת על המרפסת מחוץ לחלונות הצרפתיים, בחושך, ומתבוננת במאזינים.
כיוון שהיא חוששת לעלות לחדרה ולחכות שם לפול, היא יורדת, נוגה ומדוכדכת, אל השביל המוליך לאגם.
טובי, שרק הוא לבדו הבחין בדמותה מעבר לחלון, יוצא ללא הגה ומצטרף אליה.
דורה, שנאחזה מורא למחשבה שפול הוא שיצא למצוא אותה, נרגעת בחברת טובי, שגם הוא שמח להימצא בחברתה.
הם מחליפים סודות - טובי מספר לדורה על החפץ המסתורי שמצא במימי האגם, שאולי הוא פעמון, ודורה הנדהמת מספרת לו את האגדה ששמעה מפול בערב הראשון לבואה לאחוזה.
טובי, שבתחילה לא התפעם ביותר מן המציאה ותוהה על התרגשותה הגלויה של דורה, משנה את דעתו לאחר שמיעת סיפורה.
דורה מציינת, שאם זה אכן הפעמון העתיק, הרי שחשיבותו רבה להיסטוריה ולאמנות.
היא מציעה, ששניהם ימשו אותו מן האגם ואז יחליפו בינו לבין הפעמון החדש, בבחינת מעשה נסים שידהים את הקהילה.
יש לה ביטחון מלא ביכולתו של טובי לבצע את המעשה.
טובי נרתע מגודל המבצע ומן הקשיים הכרוכים בו, ומציע לספר על כך לחברי הקהילה, אבל דורה רוצה לחולל נס, וטובי הספקן נכנע לקסמיה.
בדרשת יום ראשון, שתורו של מייקל לשאתה, הוא משתמש בדימוי הפעמון, שג'יימס נקט בדרשה קודמת, כמשל למנגנון האנרגיה הרוחנית, הצורך לעבוד מבפנים החוצה לרכישת אנרגיה נוספת להבנה וניצול זו הקיימת כבר.
לאחר הדרשה, כשהוא מסתגר במשרדו, הוא הוגה במה שג'יימס הגדיר כפעולה השנייה במעלה: הפעולה העולה בקנה אחד עם חקר האישיות והערכת התוצאות, ולאו דווקא דביקות קפדנית בכללים, גישה שדרשת היום שלו שיבחה והיללה, אבל בדיוק בזה טמונה הסכנה שג'יימס הצביע עליה, החשש שאדם ייתפס מדי להתרגשות שבדרמה הרוחנית כשהיא לעצמה.
מייקל מחפש את קתרין, לשיחה בנושא אחיה, אך הוא מוצא את שניהם יחד, קתרין אדישה וניק מהתל במייקל בזדון.
לסצנה מצטרף טובי, שבא כשוליה לניק בתיקון המשאית, ולא ציפה למצוא במקום את מייקל וקתרין.
ניק מזמין אותו להצטרף אליהם לנסיעת מבחן והוא מהסס, אך נענה.
טובי ודורה נפגשים באישון לילה ליד האגם, למשות את הפעמון.
טובי מבין, שאמונה המוחלט של דורה ביכולתו לבצע את הדבר ללא עזרה מבוסס על בורות ועל תשוקתה העזה להוציא לפועל את מזימת הכשפים שלה.
טובי ניאות למלא בתוכנית עיוועים זו של חילופי הפעמונים את תפקיד שוליית הקוסמת, אלא שבמקרה זה, הוטל על השוליה לבצע את כל מעשה הכשפים ללא כל עזרה, כי דורה לא יכלה לשחות ולא לנהוג בטרקטור.
מעשה הכשפים של חילופי הפעמונים לא היה, במצב רגיל, לרוחו של טובי, אלא שבנוסף לקסם שנסכה עליו דורה בהתלהבותה, היה גם האתגר שבמציאת פתרון לבעיה הנדסית קשה ומורכבת, ללא עזרה וללא ייעוץ.
הפעמון החדש היה אמור להגיע אל חצר האחוזה, שם יונח על קרונית ברזל, יקושט במעטה משי לבן ויבורך על ידי הבישוף.
למחרת בבוקר יוסע הפעמון על המסילה, מלווה ברקדני מוריס מסורתיים, בשירת מקהלה ובנגינת חליליות, בנוכחות אנשי הקהילה ותושבי הכפר, שגילו עניין רב באירוע.
שערי המנזר הגדולים ייפתחו לקראתו, כמו לקראת מועמדת חדשה לנזירות, פועלים שנבחנו ואושרו למשימה יעלו אותו אל המגדל, ולאחר צאתם, ייסגרו השערים וייתם הטקס.
קיומה של קרונית ברזל תאומה הוא שאיפשר את תוכניתה של דורה.
התוכנית ההזויה עולה יפה מבחינה טכנית, אלא שמעקב של ניק אחר צמד הצעירים בחשכת היער מסכל את המשכה, וכך קורה, שדורה מוצאת עצמה לבדה לצד הפעמון, ממתינה לשווא לבואו של טובי.
היא מעסיקה עצמה בניקוי הפעמון מבוץ, אצות ושבלולים, ביום הקודם, נכשלו מאמציה של דורה להעביר פתק לטובי לקביעת שעה לפגישתם הלילית באסם, למשימת חילופי הפעמונים.
פול דבק בה ולא הניח לה לרגע, ולמרבה הצרה, הגיע ידידה העיתונאי נואל לסקר את קבלת הפעמון החדש למנזר.
דורה מנסה לשלח אותו משם, אך הפעם, לשם שינוי, אין נואל מוכן לקבל את מרותה.
פול סר וזועף, כמובן, ובטוח שהעיתונאי הגיע למנזר בהזמנת דורה.
הבישוף, שהגיע לברך את הפעמון, דווקא מרוצה מאוד מנוכחות העיתונות, וכל אותה שעה טורח מייקל, שדורה הזעיקה להצלת המצב, להרגיע את פול הקוצף וזועם.
בהתפרצה לחדרו של מייקל, קטעה דורה בבלי דעת מפגש בין מייקל לטובי, דומה עד להפתיע לזה שהתרחש שנים רבות קודם לכן בין מייקל לניק והיה הרה אסון למייקל.
הפתק, שדורה הכינה להעביר לטובי, נופל לידי נואל.
טובי, נבוך ונסער, מחפש דרך להודיע לדורה, שהוא חוזר בו מעניין חילופי הפעמונים, ובינתיים הוא משוטט ביער ונרטב כולו בגשם.
טובי, מוכה, מובס ומטונף מרצפתו של ניק, גורר עצמו שלא בטובתו לווידוי הכפוי.
עם דורה איננו מספיק להיפגש, ועל כן היא מצפה לו לשווא לצד הפעמון.
לבסוף, היא הולכת אל ביתן השער וכשהיא מצותתת מחוץ לחלון, היא שומעת לתדהמתה את קולו של נואל, המשוחח עם ניק.
לאימתה היא שומעת את ניק מספר לנואל על תוכנית הכשפים שלה, ופרשנותו לתוכנית מציגה את הקהילה כחבורת שרלטנים שוחרי פרסום.
ניק איננו סותר את דבריו ודורה איננה מעיזה להתגלות וללמד זכות על אנשי הקהילה.
היא נמלטת בחשאי חזרה אל האסם שלצד האגם, ושם, לאחר מחשבה, מבינה מה עליה לעשות.
היא איננה יכולה לנטוש את הפעמון עכשיו.
הזמן שבילתה עמו הקנה לו שליטה עליה.
היא צריכה להרשיע את עצמה, והאמצעי לכך בידיה.
הקול דובר האמת ישא דבריו ברמה.
דורה מטילה עצמה על הפעמון, והענבל מתנגש בעוצמה בדופן, בשאגה המהממת אותה בקרבתה ובעוצמתה.
מעתה אין לה אלא להחזיק את הפעמון בתנועה, וצלצוליו מרעימים למרחקים, מבשרים על שובו של חפץ גדול וכביר אל העולם לאחר מאות שנות שתיקה.
בימים הבאים רודפות התרחשויות טרגיות זו אחר זו.
העיתונות מוקיעה את אנשי הקהילה.
מעשה חבלה משבש את טקס כניסת הפעמון למנזר וצעירה נואשת וטרופת דעת קרובה למצוא את מותה באגם.
מוות, שערורייה ואכזבה מביאים לסיום קיומה של הקהילה.
אנשיה מתפזרים, אך דורה נשארת עוד באחוזה לצד מייקל, נפרדת סופית מפול, חוזרת לצייר ובונה את חייה מחדש, בוגרת, נבונה ועצמאית לראשונה בחייה.
נושא עיקרי בספר הוא הכמיהה לחיי רוח בעידן חומרני, שקהילת אימבר קורט מנסה להשיג באמצעות היפרדות חלקית מן העולם החילוני.
אימבר קורט נועדה לספק מקלט לאנשים "הוגים-למחצה", ש"אינם יכולים למצוא עבודה שתספק אותם בעולם הרגיל".
הגאווה הרוחנית של חברי הקהילה היא מקור לחלק גדול מן ההומור שבספר, למשל כשחברת הקהילה, ממונה מטעם עצמה לחלק פקודות, מביאה לידיעת דורה עברה על אחד מחוקי הקהילה, שביצעה בבלי דעת כשהביאה פרחי שדה אל חדרה, משום שהקהילה גמרה אומר להימנע, לשם הפשטות, מכל קישוט או תוספת אישית לחדרים.
מצד שני, דורה חסרת הדת, המבקרת מבחוץ, שחברי קהילה מזלזלים בה, היא היחידה שעניינה האמיתי ונטול-השיפוט באחרים מאפשר לה להבחין בסערה הפנימית המתחוללת בקתרין פואלי.
בדומה לזה, מייקל מבין באיחור, שבגלל התעסקותו היתרה בשלימות הרוחנית שלו עצמו, נמנע מלהסתכן בניסיון לעזור לניק.
טבען של מידות טובות, עוד עניין עיקרי, הוא הנושא של שתי שיחות יום א' שנושאים לפני הקהילה ג'יימס ומייקל לסירוגין.
ג'יימס טוען, שאנשים צריכים לשאוף לשלימות באמצעות ציות קפדני ללא פקפוק לקוד מוסרי מחמיר, השקפה מצודדת בזכות הפשטות שבה.
מייקל, לעומת זאת, מותיר די מקום לחולשות אנוש ומציג כיעד סביר שיפור מוסרי, בניגוד לשלימות.
ההומוסקסואליות הנסתרת של מייקל מיד מהווה היבט חשוב בספר, שיצא לאור רק שנה לאחר דו"ח וולפנדן על ביטול ההפללה של פעילות הומוסקסואלית פרטית בהסכמה בין בוגרים.
ההומוסקסואליות שלו מוצגת ללא "תרועות חצוצרה או פוליטיקה" כסוג אחד של אהבה.
מרדוק נודעה בתיאוריה האוהדים להומוסקסואלים, ואחרי "הפעמון" הופיע לפחות הומוסקסואל אחד בכל אחד מספריה.
את מבנה הרומן מאפיינים מערכים רבים של כפיולויות ו"צמדים נוגדים", בהם התאומים ניק וקתרין פואלי, הפעמון החדש והישן, שתי הקהילות באימבר קורט ואימבר אבי, ושני הווידוים של ניק ושל טובי, ששניהם זכו לאהבתו של מייקל אך בגדו בו.
הצמדים האלה, התורמים "סימטריה מענגת" לעלילה, נחקרו גם במונחים של ראיית המציאות האפלטונית של מרדוק.
מוזיקה מסוגים שונים מופיעה לעיתים קרובות וצליל הוא דימוי חשוב לאורך העלילה.
צלילים אלה כוללים את שירת הציפורים ביער, הנשמעת בכמה התרחשויות, וחיקויי הציפורים על ידי פיטר טופגלאס.
הנזירות מזמרות בקאפלה שלהן וכמה מחברי הקהילה שרים מדריגלים ומאזינים לתקליטים של יצירות באך, שדורה מתעבת, אף כי בהמשך היא מתחילה ליהנות ממוצרט.
אייריס מרדוק נולדה בדבלין, בירת אירלנד.
בעיני מרדוק, הטוב הוא האידיאה המכוננת של החיים המוסריים.
האתיקה נועדה, לדעתה, לענות על השאלה, כיצד נוכל לשפר את עצמנו.
לרעיונות אלה ניתן מקום נכבד בספרה "הפעמון", וחברי קהילת אימבר קורט מנסים להקדיש את חייהם למטרה זאת.
"הפעמון", ספרה הרביעי של אייריס מרדוק, יצא לאור בשנת 1958 בהוצאת צ'אטו את וינדוס בבריטניה וויקינג בארצות הברית.
הצלחתו הייתה מיידית, ו-30,000 עותקים של ההוצאה הבריטית הודפסו תוך עשרה שבועות מאז הוצאתו לאור.
הטיימס, אף כי ציין שמרדוק נוטה ל"הסביר עד עייפה במקום להשאיר מקום לדמיון", תיאר את "הפעמון" כ"סיפור העולה על גדותיו בתכליתיות ואינטליגנציה" ו"מרנין לקריאה".
פרנק קרמוד הגדיר אותו בספקטייטור "הישג ראוי מאוד לציון".
הוא עמד על שינויים בסגנונה במהלך ארבעת ספריה שיצאו לאור עד אז, ועניין גובר בהצבת סיפוריה "במתכונת רחבה של משמעויות בעלות נגיעה".
אליזבת בואן תיארה את הספר כ"יצירת מופת של סיפור מעשה ישיר", הן "ראוי יותר לציון" והן "שמרני יותר" מספריה הקודמים, אך משמר בו את "הזרות הדינמית" האופיינית למרדוק.
בניו יורק טיימס תיאר גילברט מילשטיין את "הפעמון" כ"תוספת של מצוינות מתמדת" למכלול יצירתה.
סקירתו ציינה קווים מקבילים לרומן של מרי מקארתי משנת 1949, "האואזיס".
אירווין האו, ב"פרטיזן רביו", ראה את הרומן ככבלתי מציאותי לחלוטין וסמלי מדי, אך שיבח את יכולתה של מרדוק לכתוב "באופן משכנע, ללא תיאטרליות או העמדת פנים" על אהבה, לרבות אהבה הומוסקסואלית, יכולת שתיאר כ"כישרון ספרותי נדיר".
"מרדוק הייתה זן נדיר, סופרת גדולה, תוססת ובוטחת, שיכלה להניע את כל המכונה בשלמותה.
היא קיימה קשר הן עם אינסטינקטים חייתיים והן עם אלה האינטלקטואליים.
היקף חזונה גורם לך להרגיש, כשאתה קרוב ליצירתה, שאתה זוכה למבט חטוף בנשגב והנעלה." דווייט גארנר, הניו יורק טיימס
"משעשע, עצוב ונוגע ללב ...
,הפעמון' הוא ספר על אנשים בעלי רעיונות, אנשים חושבים, אנשים שמחשבותיהם משנות את חייהם ממש כמו הדחפים שלהם או רגשותיהם." א.
"כמו הטובים בספריה של מרדוק, ,הפעמון' עוסק באהבה וחופש, בפעולת הגומלין בין השניים ובכוחה ההרסני של אהבה שהחמיצה ...
הדיאלוגים שלה מתנהלים במישור מבריק, מודע לעצמו ...
היא כותבת על הדברים היחידים החשובים - אהבה, טוּב ואיך להיות מאושר בלי לפגוע באחרים." האינדיפנדנט
"בנעורי, ,הראש הכרות' ו,הפעמון' פקחו את עיני לעולם אחר.
התייחסתי אליהם כאל צורה אלגנטית של מציאות חברתית, ואהבתי את העולם החדש שהם פתחו לפני." מרי בירד, מוסף הספרות של טיימס
"מלא חיים ונוקב להפליא בעת ובעונה אחת, עדין עם ביקורת חברתית תוססת" הגרדיאן
"רמה חדשה של תחכום אצל מרדוק ...
מעבר נטול מאמץ בין הקודר להומוריסטי." ריצ'רד ניקולס, ניו יורק טיימס
הפעמון (באיטלקית: Il campanello), היא אופרה בופה במערכה אחת מאת דוניצטי, הידועה גם בשמות "פעמון הלילה" ו"פעמון הרוקח".
הלִבְרִית, שנכתב על ידי דוניצטי עצמו, מבוסס על הוודוויל La sonnette de la nuit (פעמון הלילה) של לאון לוי ברונסוויק, מתייה-ברתלמי טרואן וויקטור להרי.
בהופעת הבכורה, שהתקיימה בתיאטרון נואובו בנאפולי ב-1 ביוני 1836, האופרה הכילה כמה דיאלוגים שנאמרו בנפוליטנית.
בשנה שלאחר מכן המחבר הפך את הדיאלוגים לרצ'יטטיבים, והתאים את הליברית כולו לשפה האיטלקית כדי לעודד את הפצת היצירה.
בהזדמנות זו הוא ערך שינויים נוספים, בעלי אופי מוזיקלי, והוסיף דואט בין אניבל לאנריקו.
ב-25 בנובמבר 1839 התקיימה הבכורה בתיאטרון קרלו פליצ'ה בג'נובה בשם "פעמון הלילה".
הבכורה הייתה ב-29 בספטמבר 1847 בתיאטרון רג'יו בפארמה; בשנת 1851 הוצגה בהצלחה בתיאטרון דלה קנוביאנה במילאנו.
בשנת 1860 התקיימה הבכורה בתיאטרון ריקארדי (היום תיאטרון דוניצטי) בתור "פעמון הרוקח" עם אלסנדרו בוטרו.
ב-1865 הועלתה בפאריס בתרגומו של ז'ול רואל.
ב-1881 הוצגה בתיאטרון ריינך בפארמה וב-1882 בקטניה.
בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה הופעת הבכורה ב-1946 וב-1948 בתיאטרו דלה פרגולה בפירנצה, הופיעה כ"פעמון הרוקח" בניצוחו של ג'נאנדראה גאוואצני.
ב-1949 התקיימה הבכורה בתיאטרון נואובו בטורינו בניצוחו של ג'אנאנדריה גבאצני עם פיירו גואלפי ופרננדו קורנה.
בפיקולה סקאלה ב-1957 ביים נינו סנזוגנו עם פרננדו קורנה, פיורנצה קוסוטו, רולנדו פנראי ואנג'לו מרקוריאלי.
בשטוטגרט ובדורטמונד ב-1966 הוא הועלה בניצוחו של אטורה גראציס עם אלפרדו מריוטי, בעוד שב-1979 הוא הועלה בברגנץ עם מריאלה דוויה, לאו נוצ'י וג'וזפה טאדי.
בתאטרו רג'ו די טורינו הופעת הבכורה הייתה ב-1995 עם אנצו דארה ולאו נוצ'י.
תפקידמבצע סרפינה ג'ובנה שולץ דון אניבל רפאלה קאסצ'יה ספירידון דומניקו רונקונירוזהאמליה שוץ אולדוסיאנריקו ג'ורג'יו רונקוני
סרפינה הצעירה והיפה מובטחת לנישואין לרוקח דון אניבל פיסטקיו, לצערו של מחזרה, אנריקו הצעיר.
למרות הניסיונות למנוע את הנישואים, הטקס נקבע ליום לפני יציאתו של דון אניבל לרומא, לשם הרוקח חייב להגיע כדי להשתתף בפתיחת הצוואה של אחת מדודותיו המנוחות ושם ישהה יותר מחודש.
לאחר שהדבר נודע לאנריקו, בשיתופה של סרפינה, הם מנסים בכל דרך למנוע את קיום הנישואים באותו לילה, כדי להרוויח זמן בניסיון לבטלם.
הרוקח מחויב על פי חוק לספק את תכשיריו הרפואיים לכל מי שיבקש אותם גם בשעות הלילה ולכן הפעמון מחוץ לחנות, שנמצא מתחת לבית הרוקח, יהיה הכלי של אנריקו להפריע בליל הכלולות.
הוא מגיע לבקש עזרה במסווה שונה בכל פעם.
(צרפתי חולה, זמר צרוד וזקן אירוני שישיר את האריה המפורסמת והקשה מאוד Mio Signore venerato) אנריקו ימשיך להתקבל על ידי דון אניבל, ולצלצל בפעמון, באמתלות שונות ומשונות.
עם עלות השחר, נאלץ הרוקח לעזוב עם כרכרה לרומא, ולהשאיר את סרפינה בבית, בתומתה.
הבס הרציף ברצ'יטטיבים בוצע על ידי צ'מבלו או בביצועים מודרניים יותר על ידי פסנתר.
דואט בין אנריקו לסרפינה אל תברח!...
תעצרו אותך, ילדה חסרת תודה!
ברינדיזי מאת אנריקו מפזרים את הרוח (אנריקו, פזמון)
דואט בין אנריקו לאניבלה יש לי ילדה יפה, לא נאמנה
האריה של אנריקו אדון הנערץ שלי (אנריקו, אניבילה)
פינאלה ממני רחוק עדיין חי (סרפינה, אנריקו, פזמון, אניבל, ספירידיונה, רוזה)
ויליאם אשברוק, "דוניצטי – האופרות", מהדורה ראשונה באנגלית: "Donizetti and his Operas", הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 1982, תרגום זה, מאת לואיג'י דלה קרוצ'ה, EDT, טורינו 1987, עמ'.
הפפירוס הגינקולוגי של קהון (קרוי גם פפירוס רפואי פיטרי, Kahun Medical Papyrus, Lahun Medical Papyrus, או UC32057) הוא הטקסט הרפואי העתיק ביותר הידוע בהיסטוריה המצרית ואחד הטקסטים העתיקים ביותר בהיסטוריה של הרפואה.
הפפירוס מתוארך ל-1825 לפני הספירה, בתקופת השושלת המצרית השתים עשרה, והוא נחשב למאמר הרפואי הראשון.
הוא עוסק במתן תשובות לבעיות בריאות גינקולוגיות, הריון, פוריות וטיפולים שונים.
פלינדרס פיטרי מצא את הפפירוס באל לאהון, בפיום שבמצרים, בשנת 1889. הוא תורגם לראשונה על ידי פרנסיס לוולין גריפית' בשנת 1893 ופורסם ב"הפפירוסים של פיטרי: פפירוסים היארטיים מקהון ומגורוב".
הפפירוס נמצא במוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית של יוניברסיטי קולג' לונדון.
הפפירוסים הרפואיים המאוחרים יותר, פפירוס ברלין ופפירוס רמסאום IV, מכסים את אותם נושאים, ולעיתים קרובות מספקים אותם מרשמים .
הטקסט מחולק לשלושים וארבעה מקטעים, כל אחד עוסק בבעיה ספציפית ומכיל אבחנה וטיפול.
התרופות המתוארות מוכנסות לגוף באופן אוראלי, וגינלי, או דרך העור באמצעות עיסוי.
הרחם נתפס כמקור לתחלואים, הבאים לידי ביטוי באיברים אחרים, ולכן נרשם טיפול באמצעות חיטוי הרחם באמצעות שמנים, קטורת או הרחה.
בטור 3, בשורה 6 של הפפירוס, מפורטת שיטה לאמצעי מניעה הכרוכה בשריפה או פיזור של גללי קרוקודיל.
שיטה זו הובנה בטעות כהחדרת גללי קרוקודיל לצוואר הרחם.
בטור 3, שורה 7 מתואר אמצעי מניעה אחר, הכולל טפטוף דבש ומלח נטרון על הרחם למניעת הריון.
"הפעם זה זה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עדן חסון.
את השיר הוציאה ב-13 בינואר 2025 לאור חברת התקליטים שרית הפקות כסינגל מתוך אלבום אולפן "תדר 4".
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-1.3 מיליון צפיות ביוטיוב.
"הפעם זה זה" נכתב והולחן על ידי חסון וסתיו בגר, שגם הפיק אותו מוזיקלית.
חסון יצא מהארון בנובמבר 2024 כשהוציא את הסינגל "סוף סוף אני".
הוא חשף כי הוא נמצא במערכת יחסים עם הרקדן הישראלי יותם גבריאל.
עטיפת השיר צולמה על ידי גבריאל.
על-אף שהטקסט מכוון לנקבה, היו שראו בו קשר ישיר לבן-זוגו של חסון.
השיר מתאר מסע רגשי של דמות שכמהה לאהבה אמיתית ויציבה, תוך התמודדות עם אכזבות ותסכולים מהחיים בעולם שטחי ובלתי מספק.
הדובר מביע את הרצון לשבור את מעגל הרווקות הנצחית, להזניח את הפחדים, ולמצוא קשר משמעותי שיציל אותו מתחושת הריקנות.
המאבק הפנימי מתבטא בדימויים שונים, כמו "נרקומן מכור שמחפש אהבה בכל מקום", ובנכונות "לקפוץ ראש" כדי לנסות שוב, למרות החשש להיפגע.
הבית האחרון מתאר את מורכבות הקשר הרגשי, את הקרבה המיוחדת עם האהובה לצד הקושי שבשמירה על אושר מתמשך.
"הפעם זה זה" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל.
הוא הושמע רבות בתחנות הרדיו במדינה, והגיע למקום השני במצעד של מדיה פורסט ישראל, המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים בישראל.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי העניק לשיר שלושה כוכבים מתוך חמישה, וכתב: .
חוקרים הציעו מגוון רחב של תיאוריות כדי להסביר מדוע התרחש הפער הגדול, כולל גאוגרפיה, תרבות, ומזל.
אולם הקפיצה הגדולה ביותר בפער התרחשה בסוף המאה ה-18 וה-19 עם המהפכה התעשייתית והמהפכה הטכנולוגית.
מסיבה זו, "אסכולת קליפורניה" רואה רק בפער הזה את הפער הגדול.
התקדמות טכנולוגית, בתחומים כמו תחבורה, כרייה וחקלאות, אומצה במידה רבה יותר במערב אירואסיה מאשר במזרח במהלך "הפער הגדול".
טכנולוגיה הובילה לתיעוש מוגבר ולמורכבות כלכלית בתחומי החקלאות, הסחר, הדלקים והמשאבים, והקצין עוד יותר את הבידול בין המזרח למערב.
השימוש בפחם כתחליף אנרגיה לעץ במערב אירופה באמצע המאה ה-19 נתן יתרון משמעותי בייצור אנרגיה מודרני.
הפער הגדול הגיע לשיאו במאה העשרים, לפני מלחמת העולם הראשונה, ונמשך עד תחילת שנות ה-70 של אותה מאה.
לאחר שני עשורים של תנודות בלתי מוגדרות התחלף בסוף שנות ה-80 על ידי ההתכנסות הגדולה, כאשר רוב המדינות המתפתחות הגיעו לשיעורי צמיחה כלכלית גבוהים משמעותית מאלה של רוב המדינות המפותחות.
בשנת 1996 נטבע המונח "הפער הגדול" (Great Divergence) על ידי סמואל פיליפס הנטינגטון וקנת' פומרנץ השתמש בו בספרו "הפער הגדול: סין, אירופה ויצירת הכלכלה העולמית המודרנית" (2000).
אותה תופעה נדונה על ידי אריק ג'ונס בספרו משנת 1981 "הנס האירופי: סביבות, כלכלות וגיאופוליטיקה בהיסטוריה של אירופה ואסיה" והמונח "הנס האירופי" הפך למונח חלופי פופולרי.
באופן כללי, שני המונחים מסמלים שינוי חברתי-כלכלי שבו מדינות אירופה התקדמו בהשוואה לאחרות במהלך העת החדשה.
התזמון של הפער הגדול שנוי במחלוקת בקרב היסטוריונים.
התיארוך המסורתי הוא כבר במאה ה-16 (או אפילו ה-15), כאשר חוקרים טוענים שאירופה הייתה במסלול של צמיחה מהירה יותר החל מתקופה זו.
ההיסטוריון הכלכלי פרסאנן פרת'סאראתי טען כי השכר בחלקים מדרום הודו, ובמיוחד במייסור, היה יכול להיות שווה לבריטניה, אך ציין כי מחקרו בנושא לא היה חד משמעי.
יש הטוענים כי ניתן לייחס את הגורמים התרבותיים העומדים מאחורי הפער לתקופות ולמוסדות מוקדמים יותר כמו הרנסאנס ומערכת הבחינות הממשלתיות הסינית.
בסוף המאה ה-16 גם שכר הכסף באנגליה היה גבוה פי חמישה מזה של הודו.
שכר הדגנים החל להתפצל בצורה חדה יותר מתחילת המאה ה-18, כאשר השכר באנגליה היה גבוה פי שניים וחצי מזה של הודו או סין במדד החיטה, בעוד מדד הכסף נותר גבוה פי חמישה באותה תקופה.
עם זאת, פער זה חל רק על מערב אירופה.
ברודברי קובע ששכר הכסף במרכז ומזרח אירופה לא עלה על החלקים המפותחים של אסיה עד שנת 1800.
תנאים במרכזי אוכלוסיות טרום-הפער הגדול
עד המאה ה-18 הגיעו מרכזי אוכלוסיות באירואסיה לרמת חיים גבוהה יחסית, וזאת למרות מחסור בקרקעות, נסיגת והידרדרות קרקע, בירוא יערות, היעדר מקורות אנרגיה אמינים ואילוצים אקולוגיים אחרים שהגבילו את הצמיחה בהכנסה לנפש.
קצב מהיר של פחת על נכסי הון גרם לכך שחלק גדול מהחסכונות בכלכלות טרום-מודרניות יצא על החלפת הון מדולדל, וגרם לפגיעה בצבירת הון .
צמיחה וצבירת הון מתמשכת דרשה בהכרח הון עצום של דלק, קרקע, מזון ומשאבים אחרים, והובילה לקולוניאליזם.
המהפכה התעשייתית התגברה על אילוצים אלה, ואפשרה צמיחה מהירה ומתמשכת בהכנסה לנפש בפעם הראשונה בהיסטוריה האנושית.
הפצצת דרזדן הייתה הפצצה אסטרטגית שערכו חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי של בריטניה במשך שלושה ימים בשלהי מלחמת העולם השנייה (13 – 15 בפברואר 1945) על העיר דרזדן, בירתה של מדינת סקסוניה שבגרמניה.
1,300 מפציצים כבדים הטילו 3,900 טונות של פצצות ופצצות תבערה בארבעה גלי הפצצה של מאות מפציצים.
בדרזדן התגוררו לפני המלחמה כ-630,000 תושבים וההערכות הן שבגלל הפליטים מן המזרח מספר התושבים בעיר בעת ההפצצה מנה כמיליון נפש.
מספר הקורבנות בהפצצה נאמד בכ-25,000.
ההפצצה על דרזדן זכתה לפרסום ונחקקה בזיכרון הקולקטיבי, בגלל השימוש שעשתה בה התעמולה הנאצית בהוראת יוזף גבלס, שר התעמולה הגרמני, במטרה לזעזע את דעת הקהל במדינות בעלות הברית ולעצור את ההפצצות על ערים גרמניות.
התעמולה לא השפיעה על מקבלי ההחלטות של המדינות הדמוקרטיות, ארצות הברית ובריטניה, וההפצצות נמשכו בעוצמה כמעט עד לכניעת גרמניה ב-7 במאי 1945. ההפצצה האחרונה בוצעה על העיר קיל ב-2 במאי 1945.
דרזדן הייתה עיר תעשייתית חשובה וצומת תחבורה ותקשורת מרכזי.
בזכרונותיו מתאר אותה וינסטון צ'רצ'יל כ"מרכז תקשורת של החזית המזרחית בגרמניה".
בשנת 1944 התחזקו בעלות הברית.
הן עמדו לפני כיבוש רומא, אלפי מטוסים הפציצו את ערי גרמניה ויעדים תעשייתיים כגון סכרים ובתי-חרושת, ויעדים צבאיים כמו בסיסי הטילים V1 ו-V2, שנורו על לונדון וגרמו הרס רב.
קיימות טענות שההפצצה נעשתה לפי בקשת ברית המועצות במסגרת ועידת יאלטה שהסתיימה יומיים לפני ההפצצה, כדי לחבל במעבר כוחות צבא גרמניים דרך העיר.
לטענות אלו אין שום סימוכין במסמכי הוועידה, מה עוד שהבריטים תכננו את הפצצת דרזדן שבוע לפני תחילת הוועידה.
עם זאת, המניעים הללו אינם מסבירים את עוצמת ההפצצה, ולדעת רבים יש להסבירה דווקא כפעולת נקמה, תגובה להתקפות האוויר הגרמניות על ערי פולין, הולנד, צרפת ובריטניה, ובמיוחד הפצצת קובנטרי.
באופן דומה ניתן לראות בה פעולת לוחמה פסיכולוגית, ניסיון לשבור את מורל הגרמנים במטרה לקצר את המלחמה.
בשל מיעוט ההפצצות על העיר במשך כל המלחמה, היא הפכה למקום מקלט לפליטים מכל האזור, והפצצתה היוותה פגיעה קשה במורל הגרמני.
בגרמניה הייתה אמונה (חסרת כל ביסוס) כי בנות הברית מתייחסות לעיר כאל עיר מפורזת, אמונה שהביאה להעברת תותחי הנ"מ שהגנו על העיר לאזורים שנחשבו רגישים יותר, כך שבעת ההפצצה הייתה העיר נטולת הגנה אווירית.
עוצמת נזקי ההפצצה מוסברים בעיקר בתנאי מזג אוויר טובים והיעדר הגנה אווירית.
כתוצאה, דייקו המפציצים ונוצר אפקט מצטבר של קיר אש שהחריב את מרכז העיר.
ב-13 בפברואר החלה הפצצת העיר על ידי הבריטים.
בשלב זה לא יכלו האמריקנים להשתתף בהפצצה בגלל מזג אוויר אביך.
מפציצי לנקסטר והאליפאקס הפציצו מפעל דלק הנמצא כ-100 ק"מ מדרזדן, וזאת במטרה להטעות את כוחות ההגנה האווירית הגרמנית.
מטוסי מוסקיטו התקיפו את הערים מגדבורג, בון ונירנברג.
בגל הראשון של הפצצת העיר עצמה, הצניחו מטוסי מוסקיטו מטעני מגנזיום מאיר לשם סימון המטרות, ומפציצי קרב מסוג מוסקיטו הטילו כ-500 ק"ג של מטרות-ציון.
254 מפציצי לנקסטר שחדרו דרך צרפת, הגיעו לדרזדן והשליכו כ-500 טון חומרי נפץ, ו-375 טון פצצות תבערה, ובסך הכול כ-200,000 פצצות תבערה.
הפצצות המרסקות היו במשקל 250 ק"ג עד 2 טון כל אחת.
שלוש שעות מאוחר יותר הגיע הגל השני של המפציצים.
לאחר גל זה עלה מרכז העיר כולו בלהבות.
למחרת תקפו 316 מפציצים אמריקניים מסוג B-17, בחיפוי 784 מטוסי מוסטאנג P-51, והטילו 771 טון פצצות.
60 מפציצים נוספים הפציצו את פראג, כ-120 ק"מ מדרום לדרזדן.
הטייסים טענו כי טעו בניווט וחשבו את פראג לדרזדן.
המפציצים הטילו 153 טון פצצות על העיר, אשר גרמו לכ-700 הרוגים (כולם אזרחים), מעל 1,000 פצועים, ולהרס של מאות מבנים, ביניהם מבנים היסטוריים חשובים בני מאות שנים.
שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס לקח את מניין ההרוגים המשוער של המשטרה העירונית, 25,000, הגדיל אותו בסדר גודל יחיד, והפיץ את הידיעה השקרית בדבר הטבח ב-"250,000 אזרחים" לעיתונים במדינות נייטרליות כגוון שווייץ ושוודיה ומשם לכל העולם.
במדינות המערב הידיעה גרמה לזעזוע בדעת הקהל ואף לפרסום האשמות בעיתונים מצד פובליציסטים שאחד מהם אף נקט בכותרת "טרור ההפצצות".
חוקרי תקשורת רואים בזה כאחד ממעשי חדשות הכזב הבינלאומיים הראשונים בהיסטוריה.
בעקבות זאת, ההערכות בתום המלחמה לגבי מספר ההרוגים בהפצצה הגיעו ל-250,000 ואף ל-500,000 איש על פי דיווח גרמני.
אולם בשנת 2010 דיווח העיתון הלונדוני "טיימס" כי ועדת היסטוריונים שביקשה לחקור כמה בני אדם באמת נהרגו בהפצצה בחנה במשך חמש שנים את הארכיון העירוני לצד מסמכים רשמיים של הרשויות המקומיות, לרבות רישומי לידה ותמותה.
חברי הוועדה אף הצליבו את המידע עם דיווחי עדי ראייה ומסמכים משפטיים.
בתום המחקר הם פרסמו דו"ח שקבע כי לא יותר מ-25 אלף בני אדם נהרגו.
החוקרים גם דחו ספקולציות שגופות רבות מעולם לא נמצאו.
הערכה זו עולה בקנה אחד גם עם מחקר בלתי תלוי מטעם העיר דרזדן שנערך בשנת 2006. הסיבה לטווח רחב זה של הערכות הוא שבעיר התרכזו פליטים שברחו אליה ועובדי כפייה שהועסקו בה.
לכן לא היה מידע מוסמך על מספרם האמיתי של תושבי העיר, ודיווחים נאציים ניצלו זאת וציינו מספרים מוגזמים.
הנזק לרכוש היה גדול ביותר.
שטח של 34 קמ"ר נחרב כליל.
השפעת ההפצצה על יהודי דרזדן
כבשאר ערי גרמניה, רוכזו יהודי דרזדן ורובם נשלחו למחנות ריכוז שם נרצחו עוד בטרם ההפצצה.
ערב ההפצצה נותרו בדרזדן מספר מועט של יהודים, בעיקר אלו אשר היו נשואים לארים.
ב-13 בפברואר נמסרו ליהודים אלה צווי התייצבות למשלוח האחרון שנועד להתקיים ב-16 בפברואר.
ההפצצה והכאוס שהתחולל בעקבותיה אפשר ליהודים להימלט מהעיר תוך הסתרת זהותם היהודית ולהיטמע באוכלוסייה.
אף שישנן טענות כי ההפצצה הייתה קשה במיוחד, הרי כשמשווים את כמות הפצצות שהוטלו על העיר לעומת ערים אחרות, נראה כי ערים אחרות ספגו התקפות קשות יותר:
על אסן, בעלת גודל דומה ומספר תושבים דומה הטילו האמריקאים 1,518 טון והבריטים 36,420 טון, סה"כ 37,938 טון
על לייפציג, בעלת גודל דומה ומספר תושבים דומה הטילו האמריקאים 5,410 טון והבריטים 6,206 טון, סה"כ 11,616 טון
על קלן, בעלת גודל דומה ומספר תושבים דומה, הטילו האמריקאים 10,211 טון והבריטים 34,712 טון, סה"כ 44,923 טון
הפצצת דרזדן לא הייתה מקרה יחיד של פעולות לחימה כנגד עיר בעלת משמעות אזרחית ולא צבאית.
בעקבות הטלת פצצת האטום על הירושימה נמנו כ-140,000 הרוגים.
בטוקיו נמנו 100,000 הרוגים בהפצצה בפצצות תבערה דומות לאלו שהוטלו על דרזדן.
בגרמניה יש המתייחסים להפצצה כפשע מלחמה, כתגובה להאשמה קולקטיבית של הגרמנים בפשעי המלחמה של גרמניה הנאצית.
הסופר האמריקאי קורט וונגוט שנפל בשבי הגרמנים, הוחזק בדרזדן בזמן שהופצצה.
השפעתה של חוויה זו מורגשת היטב ברבים מספריו, ומתוארת ישירות בספרו הידוע ביותר, "בית מטבחיים 5".
הבלשן ויקטור קלמפרר מתאר ביומניו בגוף ראשון את החיים בעיר לפני ההפצצה, במהלכה ואחריה.
בספרו "קרוב להפליא ורועש להחריד" מתאר הסופר היהודי-אמריקאי ג'ונתן ספרן פויר את הפצצת העיר במכתבי גיבוריו, ניצולי ההפצצה.
בספר כאשר הייתי נער קטן מאת אריך קסטנר מוזכרת הפצצת דרזדן.
בספרה של אורלי קסטל-בלום, טקסטיל, בוחרת אחת הדמויות, רופא יהודי, לגור בדרזדן, כי היא בעיניו עיר ללא עבר בשל הפצצתה ובנייתה מחדש.
בספר "שלום לאשת פרא" מאת אנרי קולונז' (תרגום אביטל ענבר) מתוארת הפצצת דרזדן בעיני ילדה בת 12, שאחותה נהרגה ואמה יצאה מדעתה.
המונח הפצצת שטיח מתייחס לשימוש שנעשה במספר רב של פצצות שימוש כללי בלתי מונחות, לרוב תוך שימוש בכמות גדולה יחסית של פצצות תבערה, על מנת להשיג השמדה מוחלטת של אזור היעד, במטרה להשמיד כוחות אויב וציוד או במטרה להוריד את המורל של האויב.
המונח הפצצת שטיח נטבע בשל העובדה שהשימוש בפצצות מכסה אזור באופן מלא, באותו אופן שבו שטיח מכסה רצפה.
במקור, הפצצת שטיח בוצעה על ידי מספר רב של מטוסים, שחזרו אל המטרה בגלים.
בימינו, מפציץ כבד או טיל יכול לספק את אותו אפקט באזור מצומצם (שדה תעופה לדוגמה) על ידי שחרור מספר רב של פצצות קטנות יותר.
מערכות ארטילריה מסוימות, כמו ה-MLRS, יכולות גם כן לשמש להפצצת אזורים באופן דומה.
הפצצת השטיח פותחה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי בריטניה.
השיטה הועתקה על ידי האמריקאים במטרה לנסות ולפגוע במורל של הגרמנים ולהשמיד ערים ששיכנו תעשיות נשק.
התאוריה הזו הושפעה רבות מתאוריות של האסטרטג האיטלקי ג'וליו דואה, אשר טען שמלחמות העתיד ינוהלו על ידי הפצצה הדדית של ריכוזי אוכלוסייה אזרחית.
שמד הדדי שכזה אשר יימשך מספר ימים, יוכל לטענתו להביא לכך שצד אחר ימהר לדרוש הפסקת אש או הסכם שלום.
התאוריה גובתה באופן גורף על ידי תעשיית הבידור והעיתונות - ה.ג.
וולס תיאר בספרו "העתיד לבוא" תיאור מזוויע של השָמד אשר נגרם לְעיר.
הספר הפך לרווח בהלך המחשבה הצבאית.
באותה תקופה, איש לא סבר שיש אפשרות להגן מפני הפצצת שטיח.
המפציצים הבריטיים באותה תקופה טסו גבוה יותר מכל מטוס קרב של האויב.
מאחר שאמצעי התרעה מוקדמת טרם פותחו באותה תקופה, הרי שטייס מטוס הפצצה היה מוגן וקטלני.
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20, נתפשה זרוע המפציצים של חיל האוויר כזרוע היוקרתית ביותר.
עקרון ההשמדה המוחלטת של מטרות אזרחיות כשיטה לקיצור מלחמות נבדקה בעת מלחמת האזרחים הספרדית, כאשר כוח מתנדבים גרמני בשם לגיון הקונדור הפציץ את העיר גרניקה במספר גלים במהלך יממה שלמה כמעט.
אף כי ההפצצה נתפסת בימינו כמעשה לא הומני, הדבר תאם את הלך החשיבה הצבאית אשר רווח באותה תקופה.
כאשר בריטניה נכנסה למלחמה נגד גרמניה בשנת 1939, ציפתה האוכלוסייה האזרחית להיות מופצצת תוך ימים ספורים.
גובשו תוכניות להתמודדות עם מספר נפגעים גבוה בלונדון וילדים רבים פונו לאזורים הבטוחים יחסית שמחוץ לערים.
למרות שהאיום על האזרחים לא התממש מיד, ניסה הלופטוופה להכניע את העיר לונדון בשלבים האחרונים של הקרב על בריטניה.
לצבא הגרמני לא היו מספיק מפציצים על מנת להשמיד את לונדון.
מטוסיהם סבלו מנזקים כבדים בשל מטוסי חיל האוויר המלכותי אשר הובלו אל מטרותיהם באמצעות ההמצאה הבריטית של מרחב אווירי הנשלט באמצעות רדאר.
הבריטים הקימו זרוע מפציצים אשר הייתה מסוגלת להוביל אלפי טונות של פצצות למטרה בודדת.
כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמה הצטרף חיל האוויר של ארצות הברית למאמץ הבריטי, וגיחות הפצצה החלו להתבצע מסביב לשעון.
הדוגמה הבולטת ביותר הייתה הפצצת דרזדן בה חיל האוויר של ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי הפציצו את העיר דרזדן במשך שלושה ימים בשלהי מלחמת העולם השנייה (13 - 15 בפברואר 1945).
מספר הקורבנות בהפצצה נאמד בין 25,000 ל-40,000 ושטח של 34 קמ"ר במרכז העיר, שהיווה כ-85% ממבני העיר, נחרב כליל.
הפצצת שטיח יושמה גם נגד ריכוזי אוכלוסייה ביפן בעת הפצצת טוקיו.
ויכוחים אודות היתרונות של הפצצת שטיח לעומת הפצצה מדויקת נערכים מאז ומתמיד בקרב היסטוריונים צבאיים.
עד לתקופה שבה פצצות חכמות מדויקות נהיו זמינות בשנות ה-70 של המאה ה-20, היו הפצצות מגובה רב לא מדויקות.
הפצצות בגובה נמוך השיגו דיוק רב יותר אך הגדילו את הסיכון עבור התוקף.
לכן אומצה אסטרטגיית הפצצת שטיח - השגת דיוק רב מגובה רב במחיר של הרס סביבתי.
הפצצת שטיח היא בעלת זיקה לדוקטרינת הנשק הגרעיני אשר מעדיפה לפגוע באזור באמצעות מספר ראשי קרב, בדרך כלל טילים ביליסטיים בין יבשתיים, אך לא באמצעות נשק גרעיני בודד בעל עוצמה של מספר מגה-טון.
במאה ה-21 הפצצה מדויקת מקובלת יותר מהפצצת שטיח.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, הופצץ והופגז שדה התעופה אל-מאזה בדמשק.
מבחינה אסטרטגית, צה"ל הוכיח כי דמשק נמצאת בטווח התותחים שלו.
הוכחה זו גרמה להרמת המורל בישראל, לחיזוק תחושת ההכרעה והכישלון במלחמה בצד הסורי.
בעקבות תקיפת חיל האוויר התפתחו קרבות בין צבא סוריה לצה"ל, שניסה לחלץ טייס ונווט שנטשו אחד ממטוסי F-4 פנטום שהשתתף בהפצצה.
ערב מלחמת יום הכיפורים היה הגדוד שביצע את הפגזת שדה התעופה, גדוד מילואים 412, במצב של שגרה: אנשי הגדוד היו בבתיהם ותותחיו וציודו היו במחסני החירום.
עם פרוץ המלחמה גויס הגדוד וביום א', 7 באוקטובר 1973, הועבר לפיקוד הצפון.
בין התאריכים 8–11 באוקטובר הוצב הגדוד ברמת הגולן.
סוללות א' ו-ב' של הגדוד סייעו לחטיבה 7 ולאוגדה 36, וסוללה נוספת פעלה בדרום הרמה.
בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים פעל חיל האוויר הישראלי באינטנסיביות במשימות סיוע לכוחות הקרקע שניהלו קרבות בלימה קשים עם כוחות סוריים עדיפים ברמת הגולן.
החל מיומה הרביעי של המלחמה, ולאחר שנהדפו כוחות השריון הסוריים הגדולים ששטפו את רמת הגולן חזרה לשטח סוריה, יזמה ישראל סדרה של תקיפות עומק בסוריה במטרה להוציאה ממעגל הלחימה ולצמצם את היוזמה ההתקפית שלה.
יעדי התקיפה היו שדות תעופה, תחנות כוח, מצבורי דלק, בתי זיקוק, תחנות מכ"ם, גשרים ומתקנים אסטרטגיים אחרים.
ההפצצות גרמו נזק כלכלי לסוריה וצמצמו את היוזמה ההתקפית הסורית.
אחת המטרות החשובות שיועדו לחיל האוויר הייתה הפצצת שדה תעופה אל-מאזה שבפאתיה הדרום-מערביים של דמשק.
השדה היה שדה התעופה הבינלאומי הגדול בסוריה, וחלק ממנו שימש את חיל האוויר הסורי כשדה תעופה צבאי.
החל מימיה הראשונים של המלחמה שימש השדה בנוסף את הרכבת האווירית הסובייטית שהזרימה אמצעי לחימה לסוריה.
השדה היה מוגן באמצעי נ"מ צפופים שכללו טילי קרקע אוויר ותותחי נ"מ רבים.
בתקיפה קודמת באזור דמשק נפגעו שני מטוסי פנטום מתוך השביעייה שתקפה, ושני אנשי צוות אוויר נהרגו או נשבו.
ניסיון הפגזת שדה התעופה ב-12 באוקטובר
ב-12 באוקטובר נכנסו שתי הסוללות הצפוניות של הגדוד (א' ו-ב') לשטח המובלעת הסורית.
סוללה א' הגיעה לאזור מזרעת בית ג'ן וזיהתה את הקרב שניהלה חטיבה 7 באותן שעות לכיבוש האזור.
אז קיבלה הסוללה את המשימה לירות על שדה התעופה אל מאזה וניסתה להמשיך בתנועה כדי להגיע לטווח ירי, אך החלה לספוג ירי מתותחי נ"ט ונסוגה.
אחר הצהריים נפרסה הסוללה באזור וירתה עשרה פגזים מכל קנה, סך הכל 40 פגזים, לטווח מרבי, אך שדה התעופה היה מעבר לטווח התותחים.
הפגזת שדה התעופה ב־13 באוקטובר
בשל העובדה כי שדה התעופה נמצא מעבר לטווח התותחים, הוחלט כי ניסיון הירי השני יתבצע בלילה, בשטח שנמצא בשליטה סורית.
לירי נבחרו שני צוותים מסוללה א', בפיקוד הסמג"ד רס"ן ישראל בר לב וסגן אהרן אברמוביץ', קצין עמדת התותחים של הסוללה.
כוח חי"ר נלווה לכוח לצורך אבטחה.
בעיה מהותית שניצבה בפני הכוח הייתה כי בעוד שהטווח התקני של התותח הוא 32.8 קילומטרים, הטווח למטרה משטח הירי שנבחר היה 35 קילומטרים.
מפקדי הסוללה ביצע חישובים מדויקים כדי להתגבר על בעיה זו.
זמן הירי נבחר לשעות הלילה המוקדמות, אז מנשבת רוח מערבית ערה כמו כן נלקחו בחשבון תוואי הקרקע וגובה העמדה, נתונים המשפיעים על הלחץ הברומטרי הפועל על הפגז.
הכוח התקרב למזרעת בית ג'ן, אז סבל אחד משני התומ"תים מתקלה במנוע.
השיירה נעצרה עד להגעת תומ"ת אחר במקומו.
באזור העמדה נתקלו הכוחות בטנק סורי אשר היה נטוש.
שני התותחים הוצבו בזריזות בעמדה, כשכוח החי"ר נפרס מסביבם להגנה.
כל קנה ירה עשרה פגזים לכיוון שדה התעופה אל מאזה, מבלי שידעו את תוצאות הירי.
במקביל לירי אל שדה התעופה וכדי שלא לחשוף את הכוח לאש נגד סוללות, פתחו כל התותחים בגזרה באש לשטח סוריה.
לאחר הירי חזרה השיירה לשטח הישראלי ללא אירועים מיוחדים.
רק שבועיים מאוחר יותר קיבלה הסוללה את הידיעה כי הירי פגע במטרה.
ב-13 באוקטובר, יומה השמיני של המלחמה, סמוך לפני זריחת השמש הוזנקו שתי רביעיות מטוסי פנטום מטייסת 201 לתקיפת שדה התעופה אל-מאזה שתוכננה להתבצע עם אור ראשון.
בשל תקלה טכנית בשני מטוסים ההמראה התעכבה ביחס לתכנון.
המבנים טסו מעל הים התיכון, פנו מזרחה חצו את קו החוף בין צידון לבירות בטיסה נמוכה מעל לבנון.
בחציה של גבול סוריה-לבנון המטוסים נסקו לגובה של 15,000 רגל במטרה להימנע מפגיעת תותחי נ"מ סוריים.
בשל העיכוב בהמראה, כשהמבנים נסקו לגובה השמש כבר זרחה.
זריחת השמש הגבירה את הסיכון לפגיעת נ"מ ובנוסף סינוורה את הצוותים והקשתה על הנווט.
לאחר התלבטות בין המובילים הוחלט על המשך המשימה למרות הזריחה.
עם הגעת המבנים אל מעל המטרה נפתחה לעברם אש נ"מ כבדה.
במטרה לצמצם סיון של פגיעה מאש נ"מ המטוסים הישראליים ביצעו את יעפי ההפצצה תוך כדי הירי הכבד וצפו בפגיעות טובות במטרות.
במהלך ההפצצה נפגע מוביל הרביעייה השנייה, הטייס עדי בנייה והנווט יאיר דוד, ככל הנראה מפגז נ"מ בקוטר 57 מ"מ.
לאחר הפגיעה סב המטוס הפגוע והחל טיסתו חזרה.
בשלב זה שוגרו לעבר המטוסים מספר טילי קרקע אוויר, אשר שניים מהם כוונו אל המטוס הפגוע.
המטוסים הישראלים ביצעו תמרוני התחמקות והצליחו להתחמק מפגיעת הטילים.
במטרה לצאת מהר ככל האפשר משטח סוריה, בחר המטוס הפגוע לטוס מערבה לעבר לבנון.
מספר 2 במבנה, הטייס אבנר נווה והנווט אמנון טמיר, ליווה את המטוס הפגוע וטס לידו בדרכו מערבה.
כבר בתחילת הטיסה חזרה החלו מערכות שונות במטוס להתריע על תקלות והפסיקו את פעולתן.
שני מנועיו של הפנטום הפגוע נותרו דלוקים אך לא ניתן היה לשלוט עליהם.
לאחר זמן קצר דיווח מספר 2 לטייס המטוס הפגוע כי מטוסו בוער.
בשלב זה היה כבר מטוס הפנטום הישראלי מעל שטח לבנון.
למרות סכנת ההתפוצצות של המטוס בחר צוות המטוס להמשיך בטיסה במערבה לכיוון ביירות ובכך להקטין את הסיכוי לנפילה בשבי.
בסמוך לקו הים התיכון נתקעו ההגאים של מטוס הפנטום הבוער וחייבו את הצוות לנטוש אותו.
הטייס והנווט ביצעו נטישה ובעודם צונחים מעל לשטח לבנון כוונו את מצנחיהם כך שיסחפו עוד מערבה לכוון הים התיכון.
הקרבות לחילוץ הטייס והנווט הישראליים
אל הצוות הצונח לים נורתה אש מקלעים כבדה מהחוף הלבנוני, ומספר סירות דייגים מיהרו לשוט לעברם בעודם צפים על המים.
מספר 2 (נווה/טמיר) יחד עם מספר 3 (עמירם אליאסף/אריק שליין), שליוו את מספר 1 לכל אורך הדרך, התחילו בביצוע יעפי צליפה על סירות הדייג כדי למנוע מהם לתפוס את הצוות.
עוד בעת שדווחו על הפגיעה שיגר אליעזר כהן (צ'יטה) מפקד מרכז החיפוש וההצלה, מסוק לחילוצם.
הטייס והנווט נסחפו מערבה ונחתו אל תוך הים קרוב לחוף הלבנוני.
הטייס והנווט ניפחו מצוף המשמש למילוט בים ונותרו לצוף בעזרתו.
כעשרים דקות לאחר צניחתם ריחף מסוק החילוץ מעליהם.
בעוד המסוק מנמיך ונערך למשות את הצוות הישראלי מהים נפתחה לעברו אש מקלעים וירי מרגמות מהחוף.
לאחר מספר ניסיונות חוזרים של מסוק החילוץ למשות את צוות מטוס הפנטום שהוטרדו על ידי אש מהחוף, הוזנקו זוג מטוסי סקייהוק ישראליים לשיתוק מקורות הירי.
המטוסים הפציצו את כוחות הקרקע שבחוף ושיתקו אותם.
לאחר מכן הטביעו סירת מנוע שיצאה ללכוד את הצוות הישראלי.
בשלב זה הזניקו הסורים רביעיית מטוסי מיג כנגד מטוסי הסקייהוק הישראלים (מטוסי הסקייהוק הם מטוסי תקיפה ואינם ערוכים לקרבות אוויר).
בקרת האוויר הישראלית זיהתה את הזנקת המיגים, הורתה למטוסי הסקייהוק לסגת והזניקה כנגדם רביעיית מטוסי מיראז' 3.
בקרב אוויר שהתפתח מול החוף הלבנוני הופלו שני מטוסי מיג.
טייס מיג אחד נטש מטוסו וצנח גם הוא לים.
שני המטוסים הסוריים האחרים נמלטו.
בינתיים, לאחר המתנה ממושכת חזר מסוק החילוץ בשל חוסר דלק לבסיסו.
במקומו הזניקה יחידת החילוץ שני מסוקים.
המסוקים משו את שני אנשי הצוות הישראלים וכן את הטייס הסורי ושבו בשלום לבסיסם.
חשיבות המבצע טמונה בעיקר בהצלחתו האסטרטגית, ולא רק בתוצאותיו הטקטיות.
מבחינה טקטית, שתי המטרות שנבחרו להפגזת התותחים, מגדל הפיקוח ומפגש מסלולים, ניזוקו.
פעולה זו הייתה חלק מרצף לחצים אסטרטגיים שהופעלו על סוריה, וכללה גם את הפצצת שדה התעופה אל מאזה בבוקר 13 באוקטובר על ידי רביעיית מטוסי F-4 פנטום מטייסת 201 ושוב למחרת על ידי פנטומים מטייסת 107. אחד ממטוסי הפנטום נפגע וצוותו צנח אך חולץ על ידי כוחות צה"ל.
במהלך החילוץ התנהלו קרבות שבהם הופלו שני מטוסי מיג סוריים וכן נפגעו כוחות חוף.
בנוסף, לנתון זה היו משמעויות רבות בעת סיכום הישגי המלחמה ותרגומם להישגים מדיניים.
המבצע נחשב לאחד השיאים המקצועיים של חיל התותחנים.
הפצצת שווייץ במלחמת העולם השנייה הייתה סדרה של התקפות אוויריות על שטחה של שווייץ, שנערכו על ידי מטוסי בעלות הברית, וגרמו לאבדות בנפש ולנזקי רכוש.
לטענת בעלות הברית נעשו התקפות אלו בשוגג.
שווייץ חששה שההתקפות או חלקן היו מכוונות ונועדו ללחוץ עליה להפסיק את שיתוף הפעולה הכלכלי שלה עם גרמניה.
במהלך המלחמה שמרה שווייץ על נייטרליות.
מיקומה - הגובל בגרמניה, צרפת, איטליה ואוסטריה - הביא לכך שבמהלך חלק ניכר מן המלחמה היא הייתה מוקפת כליל בטריטוריות שבשליטת צבאות מדינות הציר.
פעולות אוויריות רבות של בעלות הברית כוונו אל מטרות של מדינות הציר ששכנו בקרבת גבולותיהן עם שווייץ.
במהלך המלחמה חדרו מטוסי כל הצדדים הלוחמים אל המרחב האווירי של שווייץ.
לא פעם ניצלו מטוסי בעלות הברית את שמי שווייץ כנתיב אווירי בטוח יותר בדרך לתקיפת מטרות במדינות הציר או בדרך חזרה מהן.
צוותי מטוסים שנפגעו גם העדיפו לא פעם להנחיתם בשטח שווייץ ולהימנע על ידי כך מנפילה בשבי גרמני או איטלקי.
בעקבות זאת עצרה שווייץ והחזיקה בשטחה במהלך המלחמה כ-1,700 אנשי צוות אוויר אמריקניים.
במהלך המלחמה הופעלו צופרי ההגנה האווירית בשווייץ כ-7,000 פעמים.
חיל האוויר של שווייץ לא היה מסוגל, מבחינת מספר מטוסיו ואיכותם, למנוע את החדירות למרחב האווירי של המדינה, אם כי מדי פעם הפילו מטוסי הקרב שלו מפציצים של בעלות הברית שחדרו למרחב האווירי של שווייץ (כפי שקרה במרץ 1944) או שאילצו אותם לנחות בשטח שווייץ.
במהלך 1940 ערכו מטוסי חיל האוויר המלכותי הבריטי התקפות קלות על ציריך, בזל, ז'נבה והעיר הסמוכה לה רוון (Revens).
ב-1 באוקטובר 1943 תקפו מטוסים אמריקניים את העיר סמדן (Samedan) שבדרום-מזרח שווייץ וגרמו לנזק לרכוש.
ההתקפה החמורה ביותר על שטח שווייץ אירעה ב-1 באפריל 1944, כאשר 50 מפציצי B-24 אמריקניים, בדרכם להפצצת לודוויגסהאפן אם ריין (Ludwigshafen am Rhein) שבגרמניה, תקפו את העיר שפהאוזן (Schaffhausen) שבצפון שווייץ, כ-230 קילומטרים ממטרתם.
עקב ההתקפה נהרגו 40 (או 50) איש, 150 נפצעו ונגרם נזק רב לרכוש.
באותו אירוע הותקפו בטעות גם ערים נוספות בגרמניה ובשווייץ.
ממשלת שווייץ עמדה על קיום חקירה ביחס לסיבות לאירוע.
חוקרי בעלות הברית מצאו כי תנאי מזג אוויר גרועים גרמו להתפזרות מבני המפציצים האמריקניים מעל צרפת, ושרוחות עזות כמעט והכפילו את מהירותם של חלק מהמטוסים וגרמו לבלבול של הנווטים שלהם ולהתקפת המטרות השגויות בשווייץ, גרמניה וצרפת.
במהלך 1944 התקיפו בעלות הברית גם את קובלנץ, קורנול (Cornol), נידרוונינגן (Niederweningen) ותאיינגן (Thayengen), השוכנות כולן בצפון שווייץ, בקרבת הגבול הגרמני.
ב-22 בפברואר 1945 תקפו מפציצים אמריקניים יישובים בצפון-מזרח שווייץ.
עיקר הנזק נגרם לעיר שטיין אם ריין.
באירוע זה נהרגו 21 אנשים.
ב-4 במרץ 1945 תקפו שישה מפציצי B-24 את העיר ציריך והטילו עליה 12.5 טון של פצצות ו-12 טון של פצצות תבערה.
באותו זמן תקפו מטוסים אחרים את בזל ב-12.5 טון פצצות ו-5 טון של פצצות תבערה.
מטרתם של המטוסים שתקפו את ציריך הייתה העיר אשפנבורג (Aschaffenburg) שבקרבת פרנקפורט, כ-400 קילומטרים משם, והם סטו מן הנתיב וסברו שהם תוקפים את פרייבורג שבגרמניה.
ב-1945 גם הותקפה פעמיים העיר קיאסו (Chiasso) בקנטון טיצ'ינו שבדרום שווייץ.
ההתקפה האחרונה על שווייץ הייתה ב-16 באפריל 1945 נגד העיר ברוסיו (Brusio) שבדרום-מזרח שווייץ.
ההתקפות בשוגג נעשו בעיקר על ידי מפציצים, אך אירע גם שמטוסי קרב-הפצצה ערכו יעפי צליפה על שטחה של שווייץ.
בעלות הברית תירצו את ההפצצות בטעויות ניווט וטעויות אנוש של צוותי המטוסים, תקלות טכניות ותנאי מזג האוויר.
השווייצרים מצדם חששו כאמור שההתקפות נועדו ללחוץ עליהם לקטוע את שיתוף הפעולה הכלכלי שלהם עם גרמניה.
באוקטובר 1944 שילמה ארצות הברית לשווייץ פיצויים על ההתקפה על שפהאוזן בסכום של 4 מיליון דולר.
בנוסף לכך, ב-1949 הגיעה ארצות הברית להסכם עם שווייץ על תשלום פיצוי סופי על נזקי הגוף והרכוש שנגרמו עקב ההתקפות השונות על שטחה בסכום כולל של 14.4 מיליון דולר (כ-190 מיליון דולר במחירי 2012).
ביוני 1945 נערך בבריטניה משפט צבאי נגד מפקד המטוס המוביל של המטוסים האמריקניים שתקפו את ציריך שלושה חדשים קודם לכן ונגד קצין הניווט שלו.
אב בית הדין היה קולונל ג'יימס סטיוארט, השחקן הנודע, ששירת במהלך המלחמה בחיל האוויר של צבא ארצות הברית.
נקבע שהגורמים להפצצה השגויה היו תנאי מזג האוויר ותקלות טכניות, ושני הנאשמים זוכו.
הפצצת גרניקה הייתה הפצצה אווירית של חיל האוויר הגרמני והאיטלקי על העיר הבסקית גרניקה שבספרד.
המתקפה התרחשה ב-26 באפריל 1937 בזמן מלחמת האזרחים בספרד, וגרמה להרס רב ולטבח באזרחים.
הממשלה הבסקית דווחה על 1,654 איש שנהרגו, אך קיימות גם הערכות שמדובר על מאות הרוגים.
ההפצצה היא הנושא של היצירה המפורסמת של הצייר פבלו פיקאסו, גרניקה.
גרניקה הייתה באופן היסטורי מרכז חשוב של האוכלוסייה הבסקית.
ההנהגה הבסקית התכנסה באופן מסורתי תחת עץ אלון עתיק בעיר.
בתקופה שלפני ההפצצה, הכוחות הלאומניים בפיקודו של פרנקו התקדמו לתוך שטחים בשליטת הממשלה הרפובליקנית.
הממשלה הבסקית, שהורכבה מלאומנים בסקים ומאנשי שמאל, הגנה על מחוז ביסקאי בו נמצאת גרניקה, מפני הלאומנים, בעזרת הצבא הבסקי.
באותו זמן, העיר גרניקה עמדה בין הכוחות הלאומניים לבין העיר בילבאו, שכיבושה נחשב בעיני הלאומנים למפתח לניצחון בצפון ספרד.
גרניקה הייתה גם נתיב נסיגה עבור הכוחות הרפובליקניים מצפון-מזרח ביסקאי.
יום שני, בו התרחשה ההפצצה, היה באופן מסורתי יום שוק בגרניקה.
יום השוק ריכז בעיר מספר רב של תושבים מהעיר ומסביבתה.
הפצצות טרור גרמניות קודמות כללו את הפצצת מדריד, ואת הפצצת הפליטים שנמלטו ממאלגה.
ההפצצות הגרמניות במלחמת האזרחים בספרד הונעו משתי מטרות:
סיוע לכוחות הפשיסטיים הספרדים ומאבק בקומוניסטים שתמכו בשלטון הרפובליקני
ניסוי של אסטרטגיות הפצצה, ואימון חיל האוויר לקראת מלחמת העולם השנייה
המתקפה בוצעה בידי יחידת לגיון הקונדור של הלופטוואפה, שהייתה תחת פיקודם של הכוחות הלאומניים, ובידי מטוסים איטלקיים.
השתתפו בה 21 מפציצים גרמניים ו3 מפציצים איטלקיים, שהשתמשו בפצצות במשקל 250 ו50 ק"ג, וכן בפצצות תבערה.
בסך הכל הוטלו על העיר פצצות במשקל 22 טון.
ההפצצה החלה בשעה 16:30, ונמשכה גלים גלים, עד השעה 18:45. מלבד העיר עצמה הופצצו גם הדרכים שסבבו אותה שהיו מלאות בפליטים שנמלטו מהעיר.
ההפצצה השמידה כליל שלשה רבעים מהמבנים בעיר, ובנינים רבים נוספים נפגעו.
הממשלה הבסקית דיווחה על 1,654 הרוגים.
עד שנות השבעים מקובל היה לחשוב שהיו מעל 1,000 הרוגים, אך בשנים האחרונות מקובלים מספרים נמוכים מכך, של כמה מאות בודדות.