tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן לכך הן טעם הלכתי, בנימוק שהשיטה הרווחת אמנם חידדה את הסכין אך גם יצרה סיכוי גבוה יותר לכך שהיא לא תהיה חלקה, והן טעם קבלי של תיקון נשמות האדם שהתגלגלו בחיות המומתות.
החלף המלוטש והדק, שלא נשתמרו לגביו דיווחים רבים ואף הם סותרים ומבולבלים, לא היה חידוש חסידי מובהק.
מנהגים דומים רווחו בקהילות מסוימות ואצל חוגי מקובלים עוד קודם.
הנוהג החדש הותקף כהטלת חומרה יתרה על כלל הציבור, אך עורר התנגדות בעיקר כי גזל מהקהלים בעיירות חלק גובר מהכנסותיהם ממס השחיטה, והעביר לצדיק החסידי מקור כוח וממון ראשון במעלה.
המחלוקת על השחיטה גוועה כליל באמצע המאה ה-19, כשסכינים מפלדה שניתן היה להשחיזם בקלות הפכו לזמינים וזולים.
כך החלה ההתנגדות לחסידות, שהוביל הגאון מווילנה.
במסגרתה הוחרמו ב-1772 החסידות ואנשיה.
ב-1781, במהלך סיבוב עימותים נוסף, נשרפו כתבי ר"י מפולונאה והוטל חרם על החסידים בברודי.
המעבר ההדרגתי לתפילה בנוסח האר"י במקום בנוסח אשכנז סיפק אף הוא למתנגדים עילה למאבק.
סידור ראשון ממין זה במזרח אירופה הודפס ב-1781 דווקא בז'ולקבה בהסכמת חכמי הקלויז בברודי, מוקד חריף של התנגדות, אך הם הדגישו כי אל לאנשים פשוטים להתפלל מתוכו.
כבהיבטים אחרים, המלחמה בתנועה החדשה הובלה על ידי "החסידים הישנים", המקובלים האליטיסטיים שקיימו את אורח חייהם בסגירות ובהיעלם מהציבור (ראש וראשון להם היה הגר"א עצמו).
חרמות, הלשנות ועימותים קשים התחוללו בכל המרחב, אך התנועה הוסיפה להתפשט ולהתעצם ללא הרף.
בשנות ה-1780 יצאו לאור שלושת החיבורים הגדולים של החסידות המוקדמת: "תולדות יעקב יוסף" לר"י מפולנאה שנתפרסם ב-1780; "מגיד דבריו ליעקב" שכלל את ליקוטי דבריו של המגיד עצמו ויצא ב-1781, תשע שנים לאחר מותו; ו"נועם אלימלך" דברי תורה של רבי אלימלך מליז'נסק.
ב-1798 עוד הביאו המתנגדים למעצר בעל התניא באשמת ריגול, אך מות הגר"א שנה קודם לכן שלל מהם את מנהיגם ואת מקור סמכותם העיקרי.
ב-1804 אירעה התפתחות חשובה נוספת שפגעה בהם, כשהצאר אלכסנדר התיר הקמת מנייני תפילה עצמאיים.
גם האיסור על חרם ברוסיה ב-1795 ותקנות אחרות שהחלישו את הקהילות מנעו מאויביה לפעול נגד התנועה בתקיפות.
בממלכת הבסבורג נהנתה החסידות מסובלנות רשמית באופן רצוף, כחלק מהמדיניות הקיסרית, וכבר ב-1788 נאסר על רדיפתה.
רבי חיים מוולוז'ין הוביל את המתנגדים לשיטות התגוננות סבילות יותר, כמו הקמת מוסד הישיבה המודרני שנועד לחסן את הנוער ולספק לו חלופה רוחנית מושכת לא פחות.
הוא נטרל את הדואליזם ואחדות הניגודים הטמונים בקבלה – ואת הפוטנציאל שלהם להשוות את הערך הרוחני של קיום מצוות לכל מעשה שנעשה בכוונה מתאימה – באמצעות הקביעה שהאדם אינו יכול להתקרב לנקודת המבט האלוהית, ולכן מנוע כליל מלתפוש את המציאות באחדותה.
אין לו אלא למלא את מה שנמסר לו.
החסידות עצמה יצאה מהמאבק מחוזקת ומגובשת לאין שיעור, עם זהות ברורה.
במפנה המאה ה-18 עלה הדור הרביעי של הצדיקים: רבי מנחם מנדל מרימנוב תפס את מקום הנועם אלימלך שמת ב-1787 כמנהיג בגליציה, והחוזה מלובלין ירש אותו בפולין הקונגרסאית.
העשורים הפותחים של המאה ה-19 עמדו בסימן שינוי עמוק בחסידות.
היא הפכה מתנועה עולה ודינמית, חוץ-ממסדית, לכוח השליט במרבית מזרח אירופה.
אפילו בליטא המתנגדית קיבלו עיירות רבות את מרותם של צדיקים מקומיים.
ווהלין, פודוליה, גליציה נסחפו כמעט כליל, ופולין הקונגרסאית רק מעט פחות מכך.
החצרות התפשטו לתוככי בסרביה ובוקובינה, והגיעו גם אל גבולה המערבי ביותר של החסידות האוטוכתונית שלפני מלחמת העולם השנייה, בצפון-מזרח הונגריה.
שם מונה תלמיד החוזה, "הישמח משה", לרב באויהל ב-1808.
ככל שהצורך להתבסס ולרכוש תומכים התחלף בהכרח לשמר את ההישגים, כך התמסדה החסידות ועברה תהליך הַשְגָרָה (רוּטִינִיזַצְיָה).
הדגש על כריזמטיות סוחפת הוחלף בצורה מוסדרת יותר של הנהגה, הדגם השושלתי.
הראשון להחיל זאת היה רבי ברוך ממז'יבוז', נכד הבעש"ט שהתמנה לאדמו"ר ב-1782 ותבע מיתר הצדיקים להכיר בעליונותו על סמך ייחוסו.
במהרה התפשטה השושלתיות, ואדמו"רים החלו לתאר את עקרון ההורשה כהמשך מתחייב של תורת התנועה.
מאחר שהצדיק קישר בין רוחניות וגשמיות, היה זה מן ההכרח שתכונותיו היו מצויות גם בגופו ממש ועברו לצאצאיו.
עמנואל אטקס טבע זאת בביטוי "אין צדיק אלא בן צדיק".
העיקרון התקבע ב-1813 כשתלמידו הבכיר של בעל התניא, הרב אהרן מסטרשלה, הפסיד לבנו של רבו, רבי דובער שניאורי במאבק על ראשות חב"ד.
בתוך דור היו כמעט כל החצרות שושלתיות.
פן אחר של ההשגרה היה נסיגה שקטה מהעיסוק המופגן במיסטיקה לטובת ביטויים מתונים יותר של רוחניות, ולימוד התורה שב ותפס מקום מרכזי.
עריכת מופתים וכיוצא בזה בהחלט נותרה חלק מהאתוס החסידי, אבל לצדה החל להתפתח דגם חדש של "אדמו"ר-רב", ששילב את דרכי התנועה עם גדלות רגילה בתורה ושסמכותו נשענה כמעט על אותם מקורות של פוסקים לא-חסידיים.
רבי נחמן מברסלב, מאנשי הדור הרביעי, תקף רבים מצדיקי דורו על התמסדותם ופגיעתם, בעיניו, בדרך החסידות.
העשור השני של המאה ה-19 ציין את המעבר בין החסידות המוקדמת לזו המאוחרת והמבוססת, הנשענת על חצרות מאורגנות היטב.
הוגים מאוחרים רבים שציירו את התנועה בראשיתה באור רומנטי, כמו מרטין בובר ודומיו, ראו בתמורה זו סימן ל"ניוון" ושקיעה מחשבתית וכמעט שלא עסקו בהתפתחויות משם והלאה.
היו אף שחילקו בין ה"חסידות" לאמיתה ל"צדיקות" מבוססת-אדמו"רים מאז.
ראייה זו הייתה בעלת השפעה אפילו על התפישה האקדמית של התנועה, אך המחקר המאוחר סתר הן את הרומנטיזציה של החסידות המוקדמת והן את הטענה שזו הממוסדת חסרה תסיסה וחידוש רוחניים.
התנועה חסרה כל הנהגה מרכזית מאז מות המגיד, ועם גדילתה עברה פיצול הולך וגובר והקמה של חצרות מרובות.
אם קודם לכן ניתן היה להיות "חסיד" סתם, הרי שמשם והלאה צורפה לתווית זו תמיד שמה של עיירה מסוימת בה התגורר האדמו"ר.
התפתחה גם חלוקה הולכת ומתחדדת בין המעגל הפנימי של החצרות, על החסידים המקורבים ביותר ששכנו בהן קבע ("יושבים"), לשכבה רחבה בהרבה שביקרה בהן רק מדי פעם ולמעגל נוסף של ציבור שהתגורר בעיירות שהחסידות שלטה בהן והתפלל בנוסח ספרד כמעט ללא קשר לחצר ממוסדת.
סביב אמצע המאה ה-19, קרוב למאה שושלות אדמו"רים שהתייחסו זו לזו בקשרי נישואין היו הכוח החזק ביותר במרחב הגאוגרפי שבין רוסיה הפנימית (ממזרח לתחום המושב), פרוסיה, ליטא-לשעבר וממלכת הונגריה, ולתנועה הייתה נוכחות ניכרת בשתי האחרונות.
מרבית החצרות המפורסמות נוסדו בתקופה זו.
סגנונות אלו לא היו בלעדיים והיו שילובים ביניהם.
ככל שהופיעו יותר חסידויות למדניות עם "אדמו"רים-רבנים" בראשן, כמו צאנז – שמנהיגה הדברי חיים היה האדמו"ר המוביל בגליציה בימיו, והמייצג המובהק ביותר של מגמת הצדיקות הלמדנית – ובעלזא, והתנועה עמעמה את המסר המיסטי שלה, כך הלך ופחת המתח עם המתנגדים.
מה שאיחד עוד יותר את שני הציבורים היה הופעת אויב משותף, תנועת ההשכלה.
משכילי מזרח אירופה שטמו כולם את החסידים ככת אנטי-רציונליסטית ושונאת קדמה, הציגו אותה כהיפוך ותשליל של עצמם ולעגו, כמחיי השפה העברית, לעילגות של חבריה בלשון.
ראייה דומה הייתה מנת חלקם של יהודי המערב בכלל, כחלק מהיחס למזרח כנחשל (דוד אסף עמד על כך שהחסידות פשטה רק באזורים שבהם יידיש היוותה לשון חיה): אורתודוקסים מערביים מובהקים כרב עזריאל הילדסהיימר תיעבו את החסידות.
בגליציה במיוחד הייתה העוינות לחסידות המכנה המשותף למשכילים המתונים ולרדיקלים ביותר, ממהר"ץ חיות עד יהושע השל שור.
החסידים גמלו ליריביהם ורדפו את הנוטים להשכלה ואת מפיצי ספרותה.
המאבק מיצב את החסידות כגורם השמרני ביותר בזירה היהודית, רק קצת יותר מדור לאחר שנרדפה כאנטי-ממסדית; המתנגדים, לעומתם, היו פתוחים חלקית להשכלה.
עמדתה השמרנית המובהקת התבטאה גם במישורים פרוזאיים יותר.
במרוצת המאה ה-19, החסידים התעקשו על שימור הביגוד המסורתי הארוך שהיה משותף ליהודי האזור בעבר (הגם שהתווספו אליו פריטים או סגנונות ייחודיים לחצרות), בעוד שהמתנגדים עברו ברובם בהדרגה ללבוש מודרני יחסית.
השטריימל, שנחבש מאות שנים לפני הבעש"ט, נעשה מזוהה ככובע חסידי.
בגליציה במיוחד, שבה השלטון האוסטרי לחץ ועודד את היהודים לעבור תמורה כלכלית ותרבותית, נעשתה התנועה מזוהה עם שימור המסורות העממיות ואורח החיים הישן.
אביה-מייסדה של גישה מסורְתָּנית זו היה הצדיק מנחם מנדל מרימנוב, ששמרנותו המופלגת בכל פרט ועוינותו למודרנה הייתה לשם דבר.
אדמו"רים שונים אף העניקו ערך רוחני למאכלות המקובלים, ולקוגל בייחוד נקשרו סגולות רבות.
כל אלו ביצרו את דימויה של החסידות כמבצרה של העממיות היהודית האותנטית, אף בעיני גויים (בעתיד הרחוק, בשלהי המאה ה-20, בידודן של קהילותיה אף הפך אותן למשמרותיה הכמעט-בלעדיות של שפת היידיש כלשון חיה).
תנועת ההשכלה הייתה מאז ומתמיד כוח בעל השפעה מועטה יחסית, אך התמורות הגדולות שהחלו לפקוד את יהודי מזרח אירופה בשנות ה-1880 (בעיקר עליית התנועות הלאומיות היהודיות וההגירה ההמונית מעבר לים) היו איום גדול בהרבה על החסידות.
היא עצמה אותתה על הבנת המצב החדש: ב-1881, שנת הסופות בנגב, ייסד רבי שלמה הלברשטאם את הישיבה החסידית הראשונה בווישניצה.
מוסדות דומים שימשו קודם את המתנגדים – שלנוכח הלחץ הסובב, העימות בינם לחסידות נשכח כמעט לגמרי – כדי לחסן את ילדיה מפני החסידות דווקא, ועתה התנועה נאלצה לאחוז באמצעים דומים כדי לחברת ולשמר את צעיריה כשהחברה המסורתית הלכה וקרסה.
ישיבות הוקמו במהרה בחצרות רבות.
בעת שהיהודים עברו חילון איטי אך יציב, השכבות המתקדמות בזו לחסידים כשריד מנוון שהיה אמנם עדיין רב-עצמה אך נידון להכחדה עם הזמן.
החשש מהתבוללות וטמיעה גורפות, שעדיין היו תופעות שוליים אבל החלו לכרסם בקרב הצעירים, הביא לראשונה כותבים משכילים ולאומיים להפגין אהדה לחסידות כתנועה עממית ושורשית, חלק מנכסי הרוח של האומה המתעוררת לשיטתם, שאל היה להשליך אלא לנצור ולתעל לאפיקים חדשים.
הערכה-מחדש זו החלה בשדה הספרות הנמוכה, כשמיכאל לוי פרומקין רודקינסון פרסם ב-1863 את האנתולוגיה "קהל חסידים".
היא הציגה את מושאיה בנימה נוסטלגית ומתרפקת, רחוקה מהדימוי הקנאי והחשוך שדבק בהם עד אז ביצירה היהודית המודרנית.
המשכיל והמחנך אליעזר צבי צווייפל ביסס גישה כזו באופן עיוני בחיבורו "שלום על ישראל" מ-1868, שבו טיהר את ממשיכי הבעש"ט מתדמיתם השלילית וכתב עליהם באופן חיובי.
סופרי תקופת התחייה כמו י"ל פרץ ויהודה שטיינברג ואחרים, תיארו את החסידות בצבעים סנטימנטליים ורומנטיים.
גם כמה מחוקרי תולדותיה, בייחוד שמואל אבא הורודצקי, עמלו על ליטוש תדמיתה, עד כדי היגררות לאפולוגטיקה.
ב-1912 השתתפו אדמו"רים רבים בוועידת קטוביץ שבה הוקמה אגודת ישראל, שניסתה להגן על היהדות האורתודוקסית (מונח שהחל להיות רלוונטי אפילו במזרח המסורתי) המוחלשת, בעוד החסידויות הקנאיות בהונגריה וגליציה התנגדו לאגודה ממש כמו לציונות, שהחלה אף היא לעלות.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה, שעקרו מאות אלפים ממקומות מושבם, שמו קץ לעיירה היהודית הישנה שהייתה המצע עליו נשענה החסידות.
הקמתה של ברית המועצות, שרדפה את הדתות כולן, גזרה כליה על התנועה במרבית שטחי רוסיה הפנימית, בלארוס ואוקראינה.
רק חב"ד שימרה נוכחות משמעותית במחתרת.
בין מלחמות העולם היה לחצרות השונות עדיין קהל תומכים עצום, בייחוד בפולין העצמאית, אך הוא הלך והזדקן בעוד הצעירים מתחלנים.
השואה הכחידה באחת את העולם החסידי במזרח אירופה.
החסידים, מזוהים בבירור ומבודדים תרבותית מסביבתם, היו מטרה קלה במיוחד לנאצים.
מאות אדמו"רים מתו עם קהילותיהם וחצרות רבות הושמדו או קרוב לכך.
הימלטותם אדמו"רים, כמו הרבנים יואל טייטלבוים מסאטמאר ואהרן רוקח מבעלזא, העלתה האשמות על הפקרת קהלם מאחור.
בשנות ה-40 וה-50 נראתה החסידות כעומדת על סף הכחדה, כשילדי הניצולים המעטים שנותרו סביב החצרות הופכים במקרה הטוב לדתיים מודרניים.
שורת מנהיגים שעלתה באותה תקופה הצליחה לבלום את מגמת ההתפוררות ולבסס מחדש את החסידות ככוח חי.
לצד כריזמטיות וכושר ארגוני, הם נשענו על רגשות האשם והנוסטלגיה שחש הציבור היהודי כלפיהם כמייצגי המורשת האבודה מן העבר, וגם על הסובלנות ומערכת הרווחה במדינות המערב שאפשרו התבודדות תרבותית ומשפחות גדולות ומרובות-ילדים.
האדמו"ר יואל מסאטמאר הקים את חצרו בניו יורק ויצר מובלעת עם מערכות רווחה ותרבות פנימיות.
גם גור גדלה במהירות, ובסוף המאה כבר כללה רבבות.
רבי חיים מאיר הגר ואדמו"ריה האחרים של וויז'ניץ קוממו את ענפיה השונים בישראל ובארצות הברית, ורבי אהרן רוקח אסף סביבו את חסידי בעלזא.
באנטוורפן, רבי משה יצחק גווירצמן איגד את השרידים שהתיישבו בעיר וייסד את חסידות פשעווארסק החדשה.
החצרות נותרו לשאת את שם העיירה במזרח אירופה שבה נוסדו וממנה צמחו.
תהליכי צמיחה דרסטיים יותר התחוללו בשתי חסידויות ייחודיות.
ב-1951 הרב מנחם מנדל שניאורסון הוכתר כאדמו"ר חב"ד.
הוא אימץ קו שונה מאוד מההתבדלות המזוהה עם החסידות בדרך כלל והפך את חצרו למכשיר החזרה בתשובה, ורבים מאנשיו נשלחו החוצה מריכוזיהם כדי לעסוק בכך.
הטשטוש בין חסידים ממש לאוהדים ומקורבים הקשה על אומדן גודלה של חב"ד המוערך בכמה רבבות.
ברסלב הזערורית והנרדפת הפכה בשנות ה-70 וה-80 לכר פורה שמשך בעיקר חוזרים בתשובה, שהתעניינו בתורתה האזוטרית והמיסטית.
מקומץ כמעט בטל הם גדלו למספר רב של קהילות עצמאיות, כל אחת עם רבותיה, עם אלפי ורבבות אוהדים.
הגידול הדמוגרפי הפנימי וגלי החזרה בתשובה שחיזקו את העולם האורתודוקסי בשליש האחרון של המאה ה-20 השיבו את החסידות מסף האובדן אל מרכז הבמה הציבורית.
יחד עם התעצמותה המספרית שבו הסכסוכים ומאבקי הירושה שאפיינו גם את תור הזהב במאה ה-19. סאטמאר, באבוב וחצרות אחרות נקרעו בין טוענים בלעדיים לאדמו"רות.
יוסף דן הצביע על היעלמות הראייה הנוסטלגית של החסידות, שגרפה לה אהדה בציבור היהודי הרחב בעבר, והחלפתה בחשש ופחד כראיה החזקה ביותר לחיוניותה.
ההיסטוריה הארוכה של החסידות, האסכולות הרבות שהופיעו בתוכה ובמיוחד שימושה הרב בדרשנות לסוגיה, בכתב ובעל-פה, עם התייחסות ענפה למקורות מוקדמים יותר, הקשו על חוקריה להציג משנה סדורה המשותפת לכל הזרמים בתוכה.
כפי שציין יוסף דן, .
מאפיינים שנחשבו בעבר ייחודיים לחסידות נתגלו עם הזמן כמקובלים הן בקרב קודמיה והן אצל המתנגדים לה, והדבר נכון עוד יותר ביחס למוטיבים נפוצים המזוהים עמה.
קשה גם להפריד בין התנועה למקור השראתה הראשי, קבלת האר"י, ולהכריע מה בהגותה מקורי ומה אינו אלא ניסוח שונה במקצת.
מנדל פייקאז' טען שהחסידות לא חידשה כמעט דבר שאינו נמצא ביצירות שחוברו שנים רבות לפני עלייתה.
מקוריותה, סבר, נעוצה באופן שבו ניצלה מושגים ישנים כדי ליצור תנועה ממוסדת ומאורגנת היטב.
בין המאפיינים המזוהים עם החסידות שנפוצים מאוד גם מחוץ לה, נמצא הדגש על השמחה בעבודת הבורא ובחיים.
כך גם הכבוד ל"יהודי הפשוט" לעומת האדרת תלמידי החכמים האליטיסטיים שנפוצו לכאורה בקרב מתנגדיה; מאפיין זה מוזכר בספרות מוסר שקדמה לה במאות שנים.
המתח בין החסידות לממסד הרבני השלט, שסמכותו נשענה על גדלות חבריו בתורה, התפוגג במהירות והתנועה הדגישה במהרה את מרכזיות הלימוד הסדור.
גם הדימוי הפופולרי של ניגוד בין החסידים הנלהבים והשקועים בקבלה למתנגדיהם ה'יבשים' והרציונליסטים הוא חסר בסיס: האחרונים עסקו במיסטיקה לא פחות מהראשונים.
אף על פי שהיא מקושרת עם הדגשת החיוניות והחיים הבריאים כאמצעי להתעלוּת, במקום הסיגופים העצמיים שרווחו לפניה, החסידות לא דחתה כליל את הסיגוף והפרישות.
חצרות אחדות אף הנחילו אותם לכלל הציבור בהיבטים מסוימים, בעוד שלפני התנועה רק קומץ אליטיסטי נהג כך.
דן ייחס את התפישות השגויות האלו להוגיה של מה שמכונה "נאו-חסידות", כמו מרטין בובר.
הוגים אלה ביקשו לבנות דגם רוחני שיעניק השראה ליהודים בעידן המודרני ויצרו בכתביהם דימוי סנטימנטלי ורומנטי של התנועה.
התיאורים ה"נאו-חסידיים" זכו להשפעה ניכרת בתרבות, מכתבי בובר ועד למחזמר "איש חסיד היה", ואף באקדמיה, אך הקשר בינם למציאות היה קלוש.
עניין נוסף שהקשה על הגדרת גבולות ומכנים משותפים הוא הפער בין החסידות המוקדמת, עד לעשורים הראשונים של המאה ה-19, לבין זו המאורגנת מאז והלאה.
השלב הראשון התנהל כתנועת תחייה דינמית, בעוד שהבא אחריו התאפיין בהתבססות והקמת חצרות ממוסדות עם מנהיגות העוברת בירושה.
התורה הרוחנית-מיסטית שהופצה על ידי אבות החסידות לא נזנחה: אדמו"רים רבים הוסיפו להיות הוגים מקוריים ויצירתיים, ולמרות הטענות בדבר "ניוון", התנועה נותרה תוססת ופעילה.
עם זאת, אכן הופחת הדגש על היבטים רבים של הדוקטרינה המוקדמת לטובת אפיקים שגרתיים ומקובלים יותר לביטוי רוחניות, כמו לימוד תורה, ויסודות רדיקליים נוטרלו ועומעמו.
חלק מהאדמו"רים אימצו השקפות רציונליות וייחסו חשיבות פחותה לתפקידיהם המיסטיים, ורבים אחרים התמקדו בהיותם מנהיגים פוליטיים של חצרות ענק ממוסדות.
החסידים לא בחרו להם צדיק על פי סגולותיו האישיות והכריזמטיות אלא המשיכו בדרך כלל להשתייך לחצר שאליה השתייכו אבותיהם.
המושג הבסיסי העומד בבסיס מחשבת החסידות הוא רעיון האִימַנֶנְצִיָה – הנוכחות האלוהית ביקום כולו, המבוטא תדיר בציטוט מתיקוני הזוהר (קכ"ב עמ' ב'): .
השקפה פנאנתאיסטית זו, שלפיה כל העולם ספוג ממש באלוהות, יונקת מהקבלה בכלל וקבלת האר"י בפרט, אך הורחבה מאוד בפילוסופיה החסידית.
בטרם הבריאה, נדרש האל לצמצם את נוכחותו המושלמת, המופשטת והבלתי-מוגבלת, המכונה "אור אין-סוף".
כך נוצר "חלל פנוי" שנותר בו רק רישום לאור אין-סוף והנפרד לכאורה מעצמות האלוהים.
לכן, בחלל זה יכלו להתקיים טוב ורע, סתירות, רצון חופשי ותופעות אחרות שלא היו אפשריות בתוך האין-סוף המושלם והאחיד; ובפשטות, ניתן היה לברוא בו את העולם.
אך מציאות היקום תלויה לחלוטין במקורו האלוהי ובמהותו הרוחנית שבלעדיו היה כאין וכאפס.
במקביל, האין-סוף אינו יכול להופיע בצורתו השלמה בתוך החלל הפנוי ומוכרח לצמצם את עצמו בגשמיות מוגבלת שניתן לתפוש בחושים.
כך מתקיימת אחדות ניגודים דיאלקטית בין הגשמיות הפיזית לאלוהות, כשכל אחת מתמירה עצמה לשנייה: כשם שהאל צריך לצמצם את עצמו כדי להתבטא בעולם החומרי, כך שומה על הגשמי ובני-האדם במיוחד להתעלות ולהתאחד מחדש עם האין-סוף.
רש"ז מלאדי תיאר את הדיאלקטיקה הזו והשלכותיה ב"תורה אור": .
תכלית האדם היא לחלץ את הניצוצות, רישומי האור המקורי, שנשבו בקליפות המצויות ב"חלל הפנוי", להעלותם לשורשם מלמעלה ובכך לתקן את הבריאה.
כאמור, תפישה זו נשאבת מהקבלה.
אך בעוד שהאחרונה הציגה אותה בעיקר בהקשרים קוסמולוגיים, דוגמת האופן שבו האל מצמצם את עצמו אל העולם בעשר הספירות והיחסים בין מידותיו השונות המגולמות בהן, התנועה החדשה החילה אותה על הפרטים הפשוטים והיום-יומיים ביותר של החיים.
האסכולות החסידיות מקדישות מקום רב לניגודיות המשלימה בין "אין", במשמעותו הכפולה כ"שום-דבר" ו"אינסוף", ל"יש" הגשמי, המדיד, ונוטלות אותה כאמצעי לפענוח והבנת המציאות עצמה.
מושגים רבים נגזרו מעקרון-על זה.
החסידות הדגישה את הצורך להשיג דבקות באלוהים, שפורש בקבלה כהתאחדות מיסטית עם ישותו.
מאחר שהאל נוכח בכל מקום, פשוטו כמשמעו, יכול וצריך כל יהודי לדבוק בו בכל שעה.
לשם כך מוטל עליו להשתיק את דחפיו הנמוכים ולהתוודע למציאות היות הבורא בכול, וכך להשיג דבקות, ועמה ביטחון ושלווה.
הדבקות פורשה גם כמעין מצב של היגאלות פרטית לרוח האדם, וסיפקה מזור מסוים לדחף המשיחי החזק שנבע מן הקבלה והיתרגם בין השאר לשבתאות.
החסידות סיפקה שסתום בטוח לפריקת נטיות אלה על ידי העברתן לתחום האישי והמופשט.
מנהיגיה היו אמורים לא רק להשיג דבקות בעצמם אלא גם להנחות את קהלם אליה.
היו בכך שלבים ורמות מרובים, מההתעלות האקסטטית של הצדיקים ועד לקרבה הספונטנית, הצנועה יותר, של האדם הפשוט במהלך התפילה.
בנושא הדבקות כרוך גם המושג של ביטול היש, כלומר ההבחנה בכך שבעוד "עיני הבשר" הנחותות מציגות בפני האדם מצג שווא שלפיו העולם הוא חומרי, אדיש ונטול רוחניות, בר-הדעת צריך לדעת כי מדובר באשליה ולראות מבעד לה את נוכחות הבורא בכול.
יש להתגבר על הבלי והסחות הקיום הגשמי ולהתמקד בעבודת הבורא ובדבקות בו.
מי שמצליח ליישם זאת באופן מלא אמור להתנתק מהווייתו העצמית ולתפוש עצמו כ"אין", וכך נשמתו יכולה להשיג דבקות מלאה ולחזור לקיום שאיננו עצמאי ונפרד מזה של אלוהים.
מצב אידיאלי זה מכונה התפשטות הגשמיות, שהוא ההיפוך הדיאלקטי של מושג הצמצום.
כדי להצליח בכך יש צורך בכוונה חזקה במחשבה.
באמצעות ההתבוננות, החסיד האידיאלי צריך לחוש "השתווּת", מעין אדישות עניינית וצוננת, כלפי ענייני העולם הזה.
אל לו להזניח אותם כליל ושומה עליו לכלכל את עצמו ומשפחתו, אך הוא אמור להפנים ולהבין את השטחיות והשקריות של הגשמי.
צדיקי החסידות הפצירו בקהלם ל"התבטל" ולהגיע לדרגה כזו, אם כי הבינו היטב שמדובר במאבק פנימי קשה.
המתח שבין האמונה במהות האלוהית של הנראֶה לבין אדישותו ויתמותו של העולם הנתפש בחושים הם נושא מרכזי בספרות התנועתית.
נגזרת חשובה במיוחד של הדואליות בין חומר לרוח היא העבודה בגשמיות.
כשם שהאין סוף צמצם עצמו אל היקום המדיד כך אפשר להעלות את מרכיביו חזרה; ובאותה מידה שהספירות הגבוהות משפיעות על המתרחש בתחתונות, כך גם הפעולות הפשוטות ביותר בעולם הזה, אם הן נעשות כנדרש, יכולות לשנות את הקורה שם.
החסידות לימדה שמעשים מוחשיים שבוצעו היטב ובכוונה, כמו ריקוד ואכילה, יכלו לשחרר את הניצוצות השבויים בקליפותיהם שסבבו בקוסמוס.
מאחר שהחומר היה ספוג רסיסים אלוהיים, נדרשו גם מעשים חומריים כדי לחלץ אותם.
ל"עבודה בגשמיות" היה פוטנציאל חזק לאנטינומיזם, שכן יצרה מעין השוואה בין חיובי המצוות והתורה למעשים רגילים ויום-יומיים, ונסכה קדושה בכולם.
פוטנציאל זה אכן התממש בכתות אחרות שהתבססו על הקבלה, כמו השבתאות, אך צדיקי החסידות היו שמרנים מאוד.
"העבודה בגשמיות" רוסנה והוגבלה רק לאליטה המנהיגה, ורובם של החסידים הונחו להסתפק בתרומת כסף לרבותיהם ולחצר, כמעין צורה של עבודה זו.
הניגוד הדיאלקטי של העבודה בגשמיות היה מושג המשכת השפע.
מי שהשיג רמות גבוהות של דבקות (דהיינו, הצדיקים המנהיגים) יכול היה לספוג את האור המחייה מן הספירות הגבוהות ולמשכו מטה כך שיתגלם כהשפעות חיוביות בעולם הזה.
אלו כללו תחושות אמונה וביטחון, דחף לעבודת ה' ושאר עניינים רוחניים, וגם דברים פרוזאיים יותר כמו בריאות, פריון ושגשוג כלכלי.
"המשכת השפע" סיפקה תמריץ חזק וחומרי מאוד להמוני העם לנהור אל החסידות.
אחדות הניגודים הושלכה בתורת החסידות גם על יסודות קוטביים אחרים, שתוארו כמשלימים והופכיים זה לזה – טוב ורע, גאווה ושפלות, טומאה וטהרה ועוד.
הוגי התנועה, כמו אחרים שהושפעו מן הקבלה, הדגישו כי כדי לפדות את הניצוצות ולהביא תיקון אין די במגע עם הגשמי, יש גם לחפש אותם במחוזות החטא והרשע.
עוד בחסידות המוקדמת הומלץ לא להדחיק מחשבות זרות העולים בשעת התפילה, אלא להתמודד ולהתמיר אותם על ידי הכרה בשפלות האדם ובגדלות הבורא.
המגיד ממזריטש פיתח תורה בעניין האופן שבו רגשות ודחפים נחותים קשורים באלו הטובים והנאצלים בנפש האדם, בתהליך תמורה פנימי המשקף את עשר הספירות האלוהיות.
החסידים נקראו להתמודד ישירות עם מידות רעות ו"לשבור" אותן במקום לנסות להצניע אותן.
רעיונות קיצוניים אלה עומעמו ונזנחו על פי רוב בחסידות המאוחרת, וגם האדמו"רים שעסקו בנושא הקפידו להדגיש כי אין הם מיועדים לכלל אלא רק לנבחרים מעטים.
עוד השלכה של הפנאנתאיזם החסידי הייתה עמידה על קיומה של השגחה פרטית השוררת בבריאה.
בניגוד לרוב הראשונים, סברו הבעש"ט וממשיכיו כי מאחר שהאל נוכח בכל, ממילא הוא משגיח על הכל.
בעוד שקשה להפריד את תורת החסידות מן הקבלה, המאפיין המובהק והמבחין של התנועה, הן כאידיאל והן כגורם מוסדי, הוא המנהיג הרוחני של העדה החסידית, הצדיק — המוכר כיום גם בתואר הכבוד הכללי "אדמו"ר" (אדוננו, מורנו ורבנו) או בכינוי העממי "רבי".
הרעיון שקיימים בכל דור צדיקים דרכם נמשך השפע לעולם הגשמי קדם לתלמידי הבעש"ט, וספר הזוהר הצהיר על כך שאחד מהם עליון, "אתפשטותא דמשה בכל דרא ודרא".
החסידות הפכה את מושג הצדיק לבסיס כל שיטתה ולליבה הארגוני, עד כדי כך שבספרותה קיבל התואר משמעות שונה ונבדלת מזו המקורית של אדם ירא שמים.
כשהתנועה הצעירה התפשטה מעבר למעגל הסגור והקטן שהייתה בתחילתה וצברה המוני תומכים, הבינו ראשיה שהסיכוי ללמד את פשוטי העם את תורתה הסבוכה קטן.
גם בחירי תלמידיהם התקשו להתמודד עם הדיאלקטיקה המורכבת בין יש ואין אפילו ברמה האינטלקטואלית; התקווה שהאחרים יפנימו בכנות את הפילוסופיה הזו, לא רק מן השפה ולחוץ, הייתה קלושה.
המנהיגים הפצירו בקהלם להאמין וללמוד, אך הפתרון האמיתי שגיבשו כמענה היה מוחשי ובר-תפישה לכל, וסימן את הפיכתם לתנועה מובחנת ועצמאית: מנהיג חסידי שהיה בקיא ברזי השיטה נועד לשמש כהתגלמות חיה של רעיונותיה עבור הקהל הרגיל ולהנגישם בעצם נוכחותו.
הוא היה מסוגל לבטל את היש, לעבוד בגשמיות, לעלות לעולמות העליונים ולהשיג דביקות ובאופן כללי למלא את כל האידיאלים שהתנועה הציבה.
מאחר שהרוב המוחלט של הציבור החסידי לא היה מסוגל לעשות זאת או אפילו להתקרב לכך, הם היו אמורים להידבק בו במקום וכך להשיג לפחות חוויה דומה כלשהי מכלי שני.
אישיותו המצווה והכריזמטית (לפחות בדורות הראשונים) נועדה להמחיש להמונים את האמיתות שבתורת התנועה, לספק להם בטחה נפשית ולבטל ספיקות וחששות.
אבל תפקידו היה הרבה יותר מרוחני גרידא: מאחר שהיה, כאמור, מסוגל להתעלות ולהמשיך את השפע מן הספירות הגבוהות, האמינו תומכיו שהוא צינור דרכו מזדמנות להם השפעות מיטיבות חומריות לגמרי.
נכונותו של הצדיק לוותר על האקסטזה הכרוכה במצב הדביקות כדי להנהיג את עדתו תוארה כנדיבות וויתור כבד שעשה למען העם.
בתמורה, הם נדרשו לספק לו את צרכיו החומריים; כמו כן, צופה מהם לציית לו באופן מוחלט, שהרי שהותו בספירות הגבוהות הקנתה לו ידע עדיף.
המושג של "ירידת הצדיק" אל ענייני העולם זוהתה כחלק משליחותו להציל את החוטאים ולפדות את הניצוצות השבויים, והקישור שנעשה כך בין תפקידיו הרוחניים והפוליטיים העניק לגיטימציה לסמכותו בשני המישורים: הנהגתו את הקהילה הייתה חלק מייעודו המיסטי.
בשיח החסידי היו הצדיקים מושא להערצה ונאמנות גורפות והגיוגרפיה נרחבת.
הם הושוו לדמויות מן המקרא ותוארו בכבוד עצום.
ראשית, מאחר שהמוני העם לא יכלו לבטל את עצמיותם דיה כדי להשיג דביקות בכוחם שלהם, צופה מהם "להתבטל לצדיק" בהכנעה גמורה וכך נעשה הוא חוליה מקשרת דרכה ינקו.
הוא שימש גשר, מושך שפע מלמעלה עבור הקהל ומעביר את התפילות והבקשות שלהם בכיוון ההפוך.
התגבשה מערכת יחסים ברורה בין המנהיג לעדתו, כשאלו מצייתים לו, פונים אליו בכל שאלה כדי לקבל עצה ומתכנסים בחצרו כדי לספוג השראה והתעלות, והוא מספק ברכה ושפע.
הצדיק אף מילא פונקציה מוגבלת מאוד של פוטנציאל משיחי לקהילתו, "משיח-מעט לעדתו ולזמנו" בלשונו של יוסף דן.
אפיון זה בלם, ניקז ונטרל את הלהט הגאולי שהתבטא בין השאר בשבתאות.
אף שנותר מרוסן בזהירות בדרך כלל, בשני מקרים הוא התפרץ בעוצמה: רבי נחמן מברסלב טען בימיו שהוא "צדיק האמת" היחיד בדור, ורבים מחסידי רבי מנחם מנדל שניאורסון טוענים שהוא המשיח אף לאחר מותו ב-1994.
בימיה המוקדמים של החסידות קיבל הצדיק את מעמדו בכוח הכריזמה והפגנת הבקיאות, אך עוד בעשור הראשון של המאה ה-19 החלו מנהיגי התנועה לתבוע לגיטימציה בהתבסס על ייחוס משפחתי לקודמיהם.
האופן בו הצדיק קשר בין רוח וגשמיות היתרגם לטענה שסגולה זו הייתה צריכה להתגלם גם בגופו הממשי, ומכאן הגיעה הקביעה ש"אין צדיק אלא בן צדיק".
השושלתיות היא נחלת כמעט כל החצרות החסידיות מאז, ומשפחות האדמו"רים מקפידות על פי רוב להינשא בינן לבין עצמן.
צדיקים מסוימים וחלק מן החצרות המאורגנות פיתחו תורות ופילוסופיות מורכבות ומקוריות שהדגישו כל אחת צדדים מסוימים במחשבת החסידות.
חלק מהשקפות אלה היו בעלות השפעה עצומה גם מעבר לתנועה, ואחרות נגוזו עם מות יוצריהן.
ניתן לסווג את החצרות החסידיות השונות לפי דגשיהן בעניין: כך, לדוגמה, חלק מאופיינות באדמו"רים שהם בעיקר תלמידי חכמים ופוסקי הלכה, ושואבים את סמכותם באופן שאיננו רחוק מזה של רבנים לא-חסידיים.
חבריהן מקפידים במיוחד על לימוד תורה ודקדוק בשמירת מצוות.
התנהלות כזו מאפיינת למשל את בית צאנז ואת ענפיו, כמו סאטמאר, או את בעלזא.
שושלות אחרות, דוגמת ויז'ניץ, מתמקדות בכריזמה של האדמו"ר ובהיותו פועל ישועות המקרב את ההמון, ומצטיינות בסגנון תפילה נלהב ואופי תוסס של מנהיגיהן.
חצרות מסוימות אימצו גישה שכלתנית והגותית המחשיבה את ההתקדמות הרוחנית של האדם ואת תפקיד הצדיק בהדרכתו לכך, קו הרווח בין היתר באלו שיונקות משיטת בית פשיסחה כמו גור.
קבוצות מעטות יחסית, כמו בית זידיטשוב וענפיו, משמרות במידה ניכרת את אפיוני החסידות המוקדמת ומעודדות קריאה בספרות קבלית ואף (בזהירות רבה) עיסוק בהיבטים המעשיים של רעיונותיה.
אף חצר איננה מתמקדת כליל בקו אחד, וכולן גיבשו שילוב כלשהו במינונים שונים.
אחד הפיצולים המוקדמים על רקע אידאולוגי התרחש ב-1812, כשהיהודי הקדוש פרש מעל החוזה מלובלין והקים קבוצה עצמאית.
החוזה דגל בגישה פופוליסטית-כריזמטית וראה את תפקידו כקירוב ההמונים הפשוטים על ידי עשיית מופתים, הבטחות להשפעת שפע וסגנון נלהב.
היהודי הקדוש, לעומתו, היה אליטיסטי ומהורהר יותר והתרכז בצד ההגותי: הוא הרבה לטעון שתכלית האדם היא שיבה למצב תודעה שאיננו עצמאי ונפרד מזה של האלוהים, כפי שהתקיים לדבריו בטרם אכילת פרי עץ הדעת.
משימתו של הצדיק הייתה להנחות את תלמידיו ומוקיריו ליעד זה.
מבטא קיצוני של גישה זו היה מנחם מנדל מקוצק, שנודע כקיצוני חסר-פשרות שתבע התמסרות מוחלטת למסע אחר האמת הפנימית ונהג לגרש את מי שביקשו את ברכתו.
אדמו"רי בית פשיסחה שהמשיכו בדרך היהודי הקדוש לא התנערו מעולם מביצוע מופתים או סגנון עממי, אך היו מרוסנים מאוד לגביהם; האסכולה הייתה דומיננטית בפולין המרכזית, בעוד שהאתוס הלובליני היה נפוץ במיוחד בגליציה.
שיטה אחרת היא זו של חב"ד, שפותחה על ידי רבי שניאור זלמן מלאדי ויורשיו.
חב"ד שימרה במידה רבה את רוח החסידות המוקדמת, בטרם התחדד הבידול בין האדמו"ר לעדתו, ודורשת גם מהחברים הפשוטים בה התעמקות אינטלקטואלית בענייני הספירות, הצמצום וכיוצא בזה.
החצר מדגישה את חשיבות ההבנה השכלית של תורת החסידות ושוללת התחברות רגשית וספונטנית כאשליה חסרת בסיס; ראשי התיבות של השם חב"ד, "חכמה, בינה ודעת", מתייחסים לשלוש הספירות המתבטאות בתהליך החשיבה.
עוד תנועה בולטת שקרובה יותר לאתוס החסידי המוקדם היא ברסלב.
מורה דרכה רבי נחמן מברסלב הרבה ללעוג למי שניסו לתפוש בשכלם את טבע אחדות הניגודים בין יש לאין ואת האופן בו האל נוכח ונעדר גם יחד בחלל הפנוי; לשיטתו, עניינים אלה היו פרדוקסליים, מעבר להשגה אנושית, ורק אמונה תמימה וויתור על היומרה האינטלקטואלית יביאו להשגתם.
הוא הדגיש את אופיו הקודר של העולם הגשמי ואת ריבוי הכשלים והמניעות שניצבים בדרכה של הנשמה האלוהית הכמהה להשתחרר מדחפיה החייתיים.
המבנה הארגוני הבסיסי של החסידות הוא החצר.
זו משמשת במובן כפול, הן כמקום משכנו הפיזי של האדמו"ר העומד בראש כל קבוצה חסידית אליו נקהלים תומכיו לחזות בו, והן במובן תיאורי המתייחס לכלל האישים והמוסדות הכפופים לשושלת צדיקים מסוימת.
החצרות הממוסדות החלו להופיע בשלהי המאה ה-18; בניגוד לרבנות הקהילה המסורתית, הן לא היו מוגבלות לשטח גאוגרפי מסוים ולא היו בעלות סמכות לגבי כל היהודים שישבו בו.
נספח אליהן כל מי שרצה לחסות בצל צדיק מסוים, הן בעיר מושבו והן בכל אתר אחר.
החצר הקונקרטית, ביתו ושולחן השבת של האדמו"ר, נמצאה ביישוב בו התגורר.
השושלות נקראו בדרך כלל על שם העיר או העיירה, ושמרו על שמן גם לאחר שעזבו אותן.
כך, חסידות סאטמר השוכנת בניו יורק נושאת עדיין את שם העיירה בטרנסילבניה בה קמה ב-1905.
החצר עצמה מונה את האדמו"ר ואת המעגל הפנימי של משפחתו ומקורביו.
זה כולל את משמשיו ועוזריו, הגבאים או המשב"קים, ואת החסידים הקרובים השוכנים קבע לצדו, ה"יושבים" (אלו היו נפוצים למדי בימים שטרם השואה, אך כיום רק חצרות מעטות מחזיקות "יושבים" של ממש).
מרבית חסידי כל חצר סרים אליה לעיתים נדירות יותר, בשבתות או לרגל החגים, כדי להתברך מפי האדמו"ר ולשהות עמו בתפילות ובסעודות.
החצרות הגדולות יותר בימינו הן מסגרות ארגוניות משוכללות, המחזיקות גם מערכות חינוך נפרדות וגופי רווחה וצדקה.
במזרח אירופה הישנה, חסידי אותו אדמו"ר בכל אתר ואתר מחוץ לחצרו היו מקיימים מעין קהילה זוטא במקומם שעיקרה היה התפילה המשותפת בשטיבל, מניין נפרד קטן.
גם כיום, רבים מחסידי אותן שושלות מחזיקים בתי-כנסת עצמאיים.
מנהגים רבים סובבים סביב החצר.
אולי החשוב מביניהם הוא מתן פדיון, או קוויטל, בו נמסרות לאדמו"ר בקשות אישיות שונות בכתב בצירוף סכום כסף.
ההכנסות מפדיונות היו בעבר מקור הפרנסה הראשי של החצרות.
הטקס העיקרי הוא הטיש (שולחן ביידיש) בו נאספים המוני חסידים לשבת או חג עם האדמו"ר, משתתפים בסעודות מן הקידוש ועד למלווה מלכה, שרים זמירות יחד עמו ורואים אותו אוכל.
בחסידויות רבות היה נהוג לחלק שיריים מארוחתו, הנחשבים כספוגים בקדושה, לקהל.
דברי התורה והדרשות שנושא הרבי במהלך השבת משוננים על ידי "חוזרים", חסידים בעלי זיכרון טוב, ומועלים על הכתב עם צאתה.
גם חתונות וחגיגות אחרות של משפחת האדמו"ר הן אירועים שבהם מתכנסים רוב החסידים ומופגנת עוצמתה של החצר.
בחסידויות גדולות, מוקף האולם בבמות מדורגות (פארנטשעס) עמוסות קהל בעוד בני המשפחה סועדים ועורכים ריקוד מצווה למטה.
האדמו"ר הוא מנהיגה השלט של חצרו, וחסידיו אמורים להיות מסורים ולציית לו.
נאמנות לאדמו"רים הובילה לעימותים קשים, הן במריבות בין חצרות והן בסכסוכי ירושה בתוכן, שהיו כרוכים באלימות מרובה.
מתוקף היותם מנהיגיהן של קהילות גדולות ומאורגנות היטב, רבים מהאדמו"רים התרכזו בתפקידיהם אלו.
משלהי המאה ה-20 צצה התופעה של משפיעים, מורים המוסרים שיעורים ועוסקים בענייני רוח באופן המזכיר את תפקידו המקורי של הצדיק החסידי אך אינם טוענים לאדמו"רות, ולכן החצרות יכולות לסבול אותם.
נוסח התפילה של החסידים, הנבדל מזה האשכנזי המסורתי, הוא נוסח ספרד, שהוא הרכבה של סדר התפילה של האר"י עם סדר התפילה האשכנזי.
נוסח ספרד איננו אחיד וחצרות שונות מתפללות בתת-נוסחים שונים.
כך, לדוגמה, בסידור של חסידות בעלזא נאמרים מספר קטעים דווקא לפי המסורת האשכנזית.
מקובל מאוד להתנועע ולהתפלל ברגש רב.
במרבית החסידויות נוהגים להניח תפילין של רבנו תם בנוסף לתפילין של רש"י, לרוב אחרי החתונה (בחסידויות ברסלב קומרנא וחב"ד מתחילים בגיל בר מצווה או בסמוך לו).
ברוב החסידויות מקובל לטבול במקווה מדי יום וכמעט כולם טובלים לפחות בערב שבת.
חומרות ומנהגים רבים, המשתנים מחצר לחצר, נשאבו מן הקבלה או הונהגו על ידי האדמו"רים.
ברבות מהחצרות נהוג לקיים "חבורות", קבוצות קטנות של חברים הלומדים יחד מדי פעם.
לבוש מהווה רכיב חשוב בעולם החסידי; לחצרות מסוימות יש פריטים אופייניים המיוחדים להן, וניתן לזהות את חבריהן לפיהם.
ישנם גם פריטי לבוש המשותפים למרביתן.
היסטורית, הביגוד החסידי הסטריאוטיפי הוא זה שהיה נהוג בקרב יהדות מזרח אירופה בכלל עד העת החדשה (לרוב עד המאה ה-20) ונשמר אף בקרב קבוצות לא-חסידיות שמרניות מעטות, כמו הפרושים המתנגדים ביישוב הישן בירושלים שעודם חובשים שטריימלים בשבתות.
בספרות התנועתית ניתנו נימוקים רוחניים לעטיית פריטים שונים, אך אלה נטבעו כמעט תמיד בדיעבד.
הלבוש המסורתי של יהודי מזרח אירופה היה על פי רוב חיקוי של האופנה שרווחה בקרב אצולת האיחוד הפולני-ליטאי, ה"שלאכטה".
פריט בולט אחד הוא כובע פרווה הנלבש בשבתות, חגים ואירועים מיוחדים.
הגרסה הנפוצה היא השטריימל, מצנפת עשויה מזנבות בעלי-חיים שעירים שלובשים חסידים יוצאי הונגריה, גליציה, רוסיה ורומניה.
הספודיק, הגבוה ממנו וצבעו נוטה לשחור, מקובל בקרב חסידי פולין.
נכדי אדמו"רים ואחרים חובשים כובע קולפיק.
בימי חול לובשים חסידי גליציה כובע סמט: אצל אנשי חסידות ויז'ניץ הסרט ממוקם בו דווקא בצד ימין, אחרות בצד שמאל והחצרות הירושלמיות וחלק מסאטמאר חובשים אותו בגרסה נמוכה.
אביזר חשוב הוא הגרטל, אבנט בד שהחסידים משתמשים בה בשעת התפילה.
ישנם סוגים שונים של גרטל, וזהו סימן זיהוי נוסף בין הקבוצות השונות.
הגרטל היה נפוץ בקרב כלל היהודים בעבר, בהשראת חגורות הבד של ה"שלאכטה"; עם השנים נומק הדבר בטיעונים מן הקבלה, כיצירת חיץ בין הלב לערווה ובין הרוחני לבהמי.
רוב החסידים לובשים גם קפוטה, מעיל שחור ארוך.
יש שמות שונים לבגד החול ולבגד השבת, ויש גם סגנונות שונים של קפוטות: בהרבה חצרות, דוגמת באבוב, ויז'ניץ ובעלז, נלבש בגד עליון בשם "ראשוולקא" (בכתיב עברי: רז'וולקה).
פריטים מיוחדים המציינים חסידויות הם, לדוגמה, ה"הויזן אין די זאקן" (מכנסיים בגרביים) של חסידות גור, סגנון שאומץ לאחר גזירות הלבוש של 1846 בפולין.
חסידי מזרח גליציה ואחרים גורבים גרביים שחורים בימות החול ולבנים בשבתות וחגים.
חב"ד מתייחדת בלבושה הליטאי המודרני.
לפי סקר דמוגרפי נרחב שנערך עבור החוקר מרצין וודזיניסקי ואוניברסיטת פרינסטון, בשנת 2016 היו בעולם כ-129,000 בתי-אב חסידיים.
כמעט כולם יושבים במדינת ישראל (כולל יהודה ושומרון) ובארצות הברית, בהן מצויות בהתאמה 62,000 ו-53,000 משפחות.
75% מהחסידים שוכנים בעשר הקהילות החסידיות הגדולות ביותר, בעוד שמשפחות בודדות או קהילות קטנות – נוכחות חסידית תועדה ב-1,350 מקומות יישוב בעולם – משתייכות כמעט תמיד לחב"ד או ברסלב הפתוחות.
הריכוז החסידי הגדול בעולם מצוי בעיר ניו יורק, שם מתגוררים כ-34,000 בתי-אב (26% מהכלל), בעיקר בשכונות ויליאמסבורג, בורו פארק וקראון הייטס.
במדינת ניו יורק מצויים הצברים גדולים במונסי, שבו יושבת חסידות ויז'ניץ מונסי, וביישובים העצמאיים קריית יואל וניו סקוור, המשתייכים בהתאמה לחסידות סאטמאר וחסידות סקווירא.
קהילות גדולות מצויות בישראל באשדוד, בית שמש, חיפה, נתניה, אלעד, מודיעין עילית וביתר עילית.
בבריטניה המוקד העיקרי הוא סטמפורד היל שבצפון לונדון עם כ-5,000 משפחות, ובנוסף לה מספר מובלעות, בעיקר במנצ'סטר.
במונטריאול שבקנדה מתגוררים כ-2,000 בתי-אב, רבים ביישוב קריית טאש, ובאנטוורפן שבבלגיה יושבות כ-1,800 משפחות.
בעולם מצויות יותר ממאתיים ושלושים חצרות חסידיות.
למעלה מתריסר מונות קהל גדול של אלפי בתי-אב, וליתר יש מספר חברים קטן, ולעיתים כמעט אפסי.
חצרות רבות נמחו בלי זכר בשואה; אחרות שרדו ומתקיימות רק פורמלית, עם אדמו"ר המחזיק בתואר וחסידים בודדים ממש.
ניתן למיין את החצרות על צירים רבים.
בפן הגאוגרפי, יש מתאם חלש ביותר בין מקורה של כל קבוצה לאפיוניה.
חסידויות גליציה, לדוגמה, מזוהות עם פופוליזם וכריזמטיות, אלו של הונגריה מקושרות לקנאות קיצונית, ושושלות מרוסיה הלבנה והמרחב הבלטי עם שכלתנות ומתינות; אך אלו דימויים רווחים יותר מאשר מציאות עובדתית.
בפועל, ישנן חריגות משמעותיות לא רק בכל מרחב גאוגרפי, אלא גם בתוך כל חצר המזוהה שטחית עם גישה מסוימת.
במחשבת חב"ד הרציונליסטית לכאורה, ישנם רבדים השוללים את ההגיון, בעוד שקנאי הונגריה עסקו בתחומים אזוטריים כמו עבירה לשמה, וצדיקים גליציאנים מסוימים נטו לשכלתנות והגות.
חלוקה בסיסית אחרת היא בתחום הפוליטי.
זו נסובה בעבר על היחס למתרחקים מהדת ועל שאלת כינון קהילות חרדיות נפרדות, וכיום היא נוגעת למתח בין האנטי-ציונים לבלתי-ציונים.
האנטי-ציונים מתנגדים לקיומה של מדינת ישראל, רואים בה שיקוץ ומסרבים להשתתף בבחירות הישראליות או ליטול תקציבים ממשלתיים למוסדות חינוך.
קו זה מובל על ידי החסידויות התומכות בהתאחדות הרבנים ובעדה החרדית, במיוחד סאטמאר.
קבוצה זו היא מיעוט בישראל אך כוללת את רוב החסידים המתגוררים בחו"ל.
הרוב הלא-ציוני, המשתייך בדרך כלל לאגודת ישראל, מתנגד לציונות, אולם משתתף בפוליטיקה ונוטל תקציבים.
קו זה מאפיין חצרות כמו גור, ויז'ניץ, חב"ד ורבות אחרות.
כתריסר אדמו"רים מכהנים במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל במדינה, ועוד רבים שותפים בה.
יש גם אדמו"רים ציוניים בעלי השפעה, במיוחד מענפי בית רוז'ין, כמו חסידות פאשקאן והאדמו"ר שלה הושע פרידמן בן שלום.
עם זאת, רבים בקרב החסידים בישראל נוטים לימין הישראלי, לעיתים גם לימין הקיצוני, ומתנגדים לנסיגה מיהודה ושומרון.
מספר אדמו"רים ידועים, כמו הרבי מליובאוויטש, צידדו בעמדה כזאת.
החצר הגדולה בעולם היא חסידות סאטמאר, עם כ-26,000 בתי-אב, או חמישית מכלל החסידים.
מרכזיה הם ויליאמסבורג שבברוקלין וקריית יואל.
היא נוסדה ב-1905 בעיר בשם זה בטרנסילבניה ומאופיינת בקנאות ובשמרנות דתית, בבידוד מן העולם החיצוני ובאנטי-ציונות.
ב-2006 התפלגה סאטמאר בין האדמו"רים האחים זלמן לייב טייטלבוים ואהרן טייטלבוים, הטוענים כל אחד לזכות הירושה.
החצר הגדולה בישראל היא גור.
כ-9% מכלל בתי-האב החסידיים הידועים בתבל נמנים עליה, בערך 12,000. גור החלה לפעול ב-1859 בגורה קלוואריה הסמוכה לוורשה ושורשיה נעוצים בבית פשיסחא הרציונליסטי.
במשך שנים רבות הייתה הכוח הדומיננטי באגודת ישראל והתאפיינה ביחס מתון כלפי המודרנה.
מאז 1996 מכהן האדמו"ר יעקב אריה אלתר.
חסידות בעלזא, עם 7,500 משפחות, קמה ב-1817 ביישוב בשם זה בגליציה המזרחית, מצפון ללבוב.
בעלזא שילבה פופוליזם כריזמטי בשיטת החוזה מלובלין עם חסידות "רבנית" ולמדנית, והפגינה קנאות ונוקשות דתית.
עד 1979 שמרה על זיקה לעדה החרדית גם בהיותה באגודת ישראל, אך אז התנתקה בהנהגת האדמו"ר המכהן ישכר דב רוקח והקימה מוסדות דת משלה.
החצר הגדולה הרביעית היא חסידות ויז'ניץ, שנוסדה בעיר בשם זה בבוקובינה ב-1854 ודגלה בעממיות ובקירוב ההמונים באמצעות הפגנת גדלות מצד הרבי.
ויז'ניץ התפצלה לכמה ענפים המתקיימים בשלום ביחד, כל אחד עם אדמו"רו: שיכון ויז'ניץ בראשות הרב ישראל הגר, עם כ-5,000 משפחות; מרכז ויז'ניץ בהובלת הרב מנחם מנדל הגר המונה כ-650; חסידות ויז'ניץ מונסי הכוללת 3,500 בתי-אב, וחסידות סרט ויז'ניץ עם 1,300.
ישנן עוד חצרות החולשות על קהל משמעותי.
באבוב, שנוסדה ב-1892 בגליציה, התפלגה ב-2005 ל"באבוב" הראשית, עם 3,500 משפחות, ו"באבוב 45", המונה 1,500. הן נקראות על שם הרחובות בבורו פארק בהם שוכנות החצרות.
חסידות צאנז-קלויזנבורג קמה בטרנסילבניה ב-1927 ופוצלה בהסכמה בין שלושה אדמו"רים, שלהם 3,800 משפחות בסך הכל.
חסידות קרלין, שנוסדה במאה ה-18 בבלארוס, התפלגה בין פינסק-קרלין, קרלין-סטולין וקהל חסידי ירושלים.
אלו מונות ביחד כ-3,000 משפחות.
חבורת שומר אמונים מן היישוב הישן בירושלים, המפוצלת לחמש חצרות נפרדות (שהגדולה שבהן היא חסידות תולדות אהרן), מונה אף היא למעלה מ-2,000 משפחות לענפיה.
שתי תנועות חסידיות גדולות שכיום אין להן אדמו"ר, הן חב"ד וברסלב.
לרבי נחמן מברסלב לא נמצא יורש מוסכם לאחר מותו ב-1810, ותלמידיו המשיכו כחבורות קטנות שהתקבצו סביב מורים שנצמדו לשיטתו.
היא הייתה חסידות קטנה ונרדפת במשך כמאה וחמישים שנה, אך העניין המחודש שעוררו חוקרים כמרטין בובר במשנתה הוביל אליה חוזרים בתשובה רבים ועשה אותה פופולרית.
ברסלב מונה למעלה מתריסר קבוצות-משנה שלרובן אוהדים רבים שאינם חסידים ממש.
אלו מונות כ-14,000 משפחות, אם כי גם בקרבן הקריטריונים להשתייכות גמישים בהרבה מכל יתר החצרות.
בחב"ד, הקדיש האדמו"ר האחרון מנחם מנדל שניאורסון את משאבי חצרו להחזרה בתשובה, עד טשטוש ההבדלים בין גרעין החסידים (כ-17,000 משפחות) לרבבות מקורבים ואוהדים נוספים.
לאחר מותו ב-1994 של שניאורסון, שרבים מחסידיו ממשיכים לסבור שהוא המשיח, לא קם לו מחליף.
חב"ד מתנהלת כשורה של מוסדות שיש להם הנהגה מרכזית אך לא אדמו"ר.
תנועת החֵרוּת (ובקיצור חֵרוּת) הייתה מפלגת ימין ציונית, שפעלה בישראל מתחילת ימי המדינה, ואשר נוסדה על ידי יוצאי הארגון הצבאי הלאומי בראשות מנחם בגין.
ארבעה רעיונות מרכזיים של תנועת החרות תומצתו לכדי: "לשלמות המולדת, לקיבוץ גלויות, לצדק סוציאלי, לחרות האדם".
במסגרת הצטרפותם של לוחמי האצ"ל לצה"ל עלתה על הפרק שאלת פירוקו של האצ"ל.
בגין כמפקד הארגון הציע להפוך אותו מארגון מחתרתי למפלגה פוליטית, כזו שמקבלת על עצמה את כללי המשחק הפוליטי.
על כן, מיד עם הכרזת המדינה, עמד מנחם בגין ב-15 במאי 1948, כמפקד המחתרת והחליט ביחד עם פקודיו, להקים את תנועת 'חרות' מיסודו של הארגון הצבאי הלאומי.
הצהרתו של בגין פורסמה בשידור הרדיו 'קול ציון הלוחמת' בתחנת השידור של האצ"ל: "במדינת ישראל מכריז בזה הארגון הצבאי הלאומי על הקמתה של תנועת החרות העברית שתשמור אמונים למסורת המפוארת של מלחמת השחרור ותלחם במסגרת החוק העברי".
בציר הפוליטי הוקמה התנועה בצידה הימני של המפה הפוליטית, את התנועה הרכיבו קבוצות אחדות ביניהם, הצה"ר, הסתדרות העובדים הלאומיים, אחדות ישראל, האצ"ל ואנשי 'הוועד העברי'.
בראייתו של בגין, הציונות הרוויזיוניסטית תורגמה פוליטית על ידי הקמת תנועת 'חרות', שערכי היסוד שלה מושתתים על קווי היסוד הבאים: שלמות המולדת, קיבוץ גלויות, צדק חברתי, שלטון החוק וחירות האדם.
במשך מרבית שנות קיומה ישבה המפלגה באופוזיציה.
דוד בן-גוריון, ראש הממשלה בשנותיה הראשונות של המדינה, הקפיד להוציא את תנועת החרות אל מחוץ לקונצנזוס הלאומי.
תפיסה זו באה לידי ביטוי בסיסמה "בלי חרות ומק"י", שמשמעותה שאין להקים ממשלה שבה ישבו הרוויזיוניסטים או הקומוניסטים.מהקמתה בקיץ 1948 ועד לשנת 1983 עמד מנחם בגין בראש תנועת החרות.
בבחירות לאספה המכוננת הלא היא הכנסת הראשונה, זכתה חרות ל-11.52 אחוזים מכלל הקולות הכשרים (14 מנדטים).
לקראת הבחירות לכנסת השנייה הצטרפו לתנועת החרות אנשי ברית הצה"ר, אשר מפלגתם לא עברה את אחוז החסימה בכנסת הראשונה.
במערכת בחירות זו המשיכה המפלגה לעסוק בעיקר בתרומת אנשי האצ"ל להקמת המדינה ובקריאה לשלמות הארץ.
נושא זה נחשב כאנכרוניסטי באותה תקופה, כאשר שאר המפלגות עסקו בעיקר בנושאים כלכליים סביב מדיניות הצנע וקליטת העלייה ההמונית.
חרות זכתה בשמונה מנדטים בלבד, תוצאה שגרמה למשבר במפלגה.
בגין פרש מההנהגה למשך שישה חודשים, אך חזר לתפקידו כדי להנהיג את המאבק נגד הסכם השילומים.
במסגרת המאבק הצליח בגין לבסס את מעמדו כראש התנועה ולאחד ציבור רחב סביב עמדותיה.
בעקבות משבר הבחירות לכנסת השנייה, החלה התנועה להדגיש נושאים חברתיים-כלכליים ולקלוט לשורותיה אוכלוסיות נוספות (על יוצאי האצ"ל) שלא השתלבו בממסד השלטוני, בעיקר עולים חדשים ובני עדות המזרח.
בחודש אפריל 1954 נערכה הוועידה השלישית של תנועת 'חרות' ובה הדגיש בגין שיש רק דרך אחת אל השלטון והיא פתק הבוחר.
האמירה של בגין העניקה ל'חרות' לגיטימציה חשובה וחיזקה את דימויה כתנועה פוליטית שמכבדת את כללי הדמוקרטיה.
לקראת הבחירות לכנסת השלישית קיימה תנועת חרות תכנון קפדני במשך שנה.
עמדו לרשותה מקורות כספיים והיא פעלה על פי לוחות זמניים מדויקים, אך מעל הכל, התנועה התנהלה בשליטתו המלאה של מנחם בגין.
המאבק בהסכם השילומים העניק לחרות קולות חשובים מקרב מחנות העולים.
ב-26 באפריל 1965, לקראת מערכת הבחירות לכנסת השישית, הוקם גוש פרלמנטרי מאוחד של חרות והמפלגה הליברלית שנקרא "גח"ל" - גוש חרות ליברלים.
בראש הרשימה המשותפת עמד בגין.
בעוד שלכל אחת משתי המפלגות לחוד היו שבעה עשר מנדטים בכנסת היוצאת, זכתה הרשימה המאוחדת לעשרים ושישה מנדטים בלבד.
הדבר היווה כישלון, ובוועידת חרות השמינית ביוני 1966 קראו שמואל תמיר ואהוד אולמרט בן ה-21 להדחתו של בגין.
המשבר בתנועה נמשך עד שבפברואר 1967 הסתיים העימות בפילוג.
תמיר ואנשיו הורחקו מתנועת החרות על ידי יושב ראש בית הדין איסר לובוצקי, ותומכי תמיר הקימו מפלגה בשם "המרכז החופשי".
הייתה זו קריאת התיגר האחרונה על מנהיגותו של בגין במפלגתו עד לפרישתו.
בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הצטרפה "חרות" (אז כחלק מגח"ל - גוש חירות ליברלים) לראשונה לקואליציה, במסגרת "ממשלת ליכוד לאומי" בראשות לוי אשכול.
בצעד זה הוענקה לגיטימציה למנחם בגין ולתנועתו, שהיו עד אז, כאמור, מחוץ לקונצנזוס הלאומי.
בבחירות של 1969 זכתה רשימת המערך ל-56 מנדטים, אך גולדה מאיר, שהייתה שמרנית מטבעה, ביקשה להתבסס לאחר הבחירות על ההרכב הקואליציוני שקדם להן, והקימה ממשלה שגם אליה הצטרף מנחם בגין בראש גח"ל.
ב-4 באוגוסט 1970 פרשו שרי גח"ל מהממשלה, בעקבות ההסכמה על סיום מלחמת ההתשה.
ששת הסעיפים הבסיסיים שעליהם הצהיר כל חבר בתנועת החרות:
שחרור המולדת כולה, ריכוז האומה, קיום ריבונותה ופיתוח ייחודה התרבותי הם היסודות של ההשקפה הלאומית של תנועת החרות בארץ ישראל, והשקפת העולם שלה מבוססת על: חרות היחיד, צדק חברתי ועליונות המשפט.
תנועת החרות שואפת להשרשת ערכיה הנצחיים של תורת ישראל בחיי האומה.
תנועת החרות שוללת כל צורה של משטר טוטליטרי, פשיסטי או קומוניסטי ותלחם נגד כל ניסיון להטיל טוטליטריות משקית או מדינית על עמנו ומדינתנו.
תנועת החרות תלחם למשטר דמוקרטי במדינה: ממשלת העם על ידי העם למען העם; הבטחת זכויות האדם והאזרח לחופש מצפונו ונגד כל אפליה על רקע עדתי, מעמדי או מפלגתי.
תנועת החרות תלחם להפרדה בין השליט לבין המפרנס, נגד הטרוסטים והמונופולין למיניהם, לפיתוח היוזמה הפרטית, למען קליטת שבי ציון, האדרת כוחה של המדינה ולהעלאת רמת החיים של כל אזרחיה.
יעודה של תנועת החרות היא: לשאת את כל הרעיונות האלה ולהגשימן להלכה ולמעשה כתורת אבי המהפכה העברית – זאב ז'בוטינסקי."
(בהשבעת הכנסת)שיוך סיעתיחברי הכנסתחילופי גברי והערותהראשונה
(1949)מנחם בגין, אורי צבי גרינברג, יעקב מרידור, אריה בן-אליעזר, אברהם רקנאטי, יוחנן בדר, הלל קוק, חיים לנדאו, שמואל מרלין, חיים כהן-מגורי, אליהו לנקין, שמואל כץ, ערי ז'בוטינסקי, אסתר רזיאל-נאור ערי ז'בוטינסקי פרש מהסיעה ב-20 בפברואר 1951 והקים סיעת יחיד (הפרישה לא הוכרה על ידי ועדת הכנסת).
הלל קוק פרש מהסיעה ב-20 בפברואר 1951 והקים סיעת יחיד (הפרישה לא הוכרה על ידי ועדת הכנסת).
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהשנייה
(1951)מנחם בגין, יעקב מרידור, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אסתר רזיאל-נאור, אליעזר שוסטק, חיים כהן-מגוריחילופי גברי
ב-2 בנובמבר 1951 פרש מהכנסת יעקב מרידור.
ב-6 ביולי 1953 פרש מהכנסת אריה בן אליעזר.
החליף אותו חיים כהן מגורי.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהשלישית
(1955)מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, יעקב מרידור, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אליעזר שוסטק, שמשון יוניצ'מן, אסתר רזיאל-נאור, חיים כהן-מגורי, נחום לוין, יוסף שופמן, בנימין ארדיטי, מרדכי אולמרטלרשימת מועמדים מלאה ראו כאןהרביעית
(1959)מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, יעקב מרידור, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אליעזר שוסטק, שמשון יוניצ'מן, אסתר רזיאל-נאור, חיים כהן-מגורי, נחום לוין, יוסף שופמן, בנימין ארדיטי, מרדכי אולמרט, אליהו מרידור, שבתאי שיכמן, אברהם דרוריחילופי גברי
ב-21 במרץ 1961 נפטר שמשון יוניצ'מן.
(1961)מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, יעקב מרידור, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אליעזר שוסטק, אסתר רזיאל-נאור, חיים כהן-מגורי, נחום לוין, יוסף שופמן, אברהם טיאר, אברהם דרורי, בנימין ארדיטי, אליהו מרידור, שבתאי שיכמן, יוסף קרמרמןחילופי גברי
ב-20 באוגוסט 1964 נפטר אברהם דרורי.
ב-25 במאי 1965 חברה מפלגת חרות למפלגה הליברלית הישראלית בהקמת סיעת גח"ל.
(1965)גח"למנחם בגין, יוחנן בדר, אריה בן-אליעזר, יעקב מרידור, חיים לנדאו, יוסף שופמן, שמואל תמיר, אליעזר שוסטק, בנימין אבניאל, אסתר רזיאל-נאור, אברהם טיאר, יוסף קרמרמן, אליהו מרידור, חיים כהן-מגורי, מנחם ידידחילופי גברי
ב-16 באוקטובר 1966 נפטר אליהו מרידור.
החליף אותו שלמה כהן צידון חבר המפלגה הליברלית.
אברהם טיאר, אליעזר שוסטק ושמואל תמיר פרשו מהסיעה ב-29 במרץ 1967 והקימו את מפלגת המרכז החופשי.השביעית
(1969)גח"למנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין הלוי, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אסתר רזיאל-נאור, יוסף קרמרמן, מנחם ידיד, אברהם שכטרמן, יורם ארידור, חיים קורפו, בן-ציון קשת, דוד לוי, דב מילמן, יעקב נחושתן, מתתיהו דרובלסחילופי גברי
ב-29 בינואר 1970 נפטר אריה בן אליעזר.
החליף אותו גדעון פת חבר המפלגה הליברלית.
ב-26 בפברואר 1972 נפטר יוסף ספיר חבר המפלגה הליברלית.
(1973)הליכודמנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין הלוי, חיים לנדאו, יוסף קרמרמן, מנחם ידיד, יורם ארידור, חיים קורפו, בן-ציון קשת, דוד לוי, איתן לבני, יצחק שמיר, מאיר כהן-אבידב, משה ארנס, מתתיהו דרובלס, גאולה כהן, אברהם שכטרמן, חיים קופמן, אמל נסראלדיןחילופי גברי
ב-25 בינואר 1977 פרש עקיבא נוף חבר המרכז החופשי מהכנסת.
בנימין הלוי פרש מהליכוד ב-18 במרץ 1975 והקים סיעת יחיד.התשיעית
(1977)הליכודמנחם בגין, עזר ויצמן, יצחק שמיר, משה ארנס, דוד לוי, יורם ארידור, גאולה כהן, חיים קורפו, יגאל כהן-אורגד, איתן לבני, מרדכי ציפורי, דב שילנסקי, יוסף רום, משה קצב, רוני מילוא, מיכאל דקל, מאיר כהן-אבידב, אמל נסראלדין, חיים קופמן, אריאל שרון, יצחק יצחקי, עקיבא נוף, דוד שטרןחילופי גברי
ב-18 ביוני 1979 פרש שמואל רכטמן חבר המפלגה הליברלית מהכנסת.
עקיבא נוף הצטרף לליכוד מסיעת אחווה, שנוצרה לאחר הפילוג בסיעת ד"ש, ב-28 בינואר 1981.העשירית
אהוד אולמרט, אברהם הירשזון, יגאל כהן ואליעזר שוסטק הצטרפו לתנועת החרות ב-1984 מטעם מפלגת לע"ם (שהייתה עד אז מפלגה עצמאית בתוך סיעת הליכוד).האחת עשרה
ב-5 בפברואר 1985 נפטר יצחק זיגר חבר המפלגה הליברלית.
החליף אותו דוד מור חבר המפלגה הליברלית.
באוגוסט 1988 התאחדו סופית המפלגות חרות והמפלגה הליברלית והקימו את מפלגת הליכוד.
תנועת הבריחה הייתה התארגנות ציונית שהייתה אחראית להגירה הבלתי-חוקית של כשלוש מאות אלף ויותר ניצולי השואה בדרכם לארץ ישראל בשלהי מלחמת העולם השנייה ולאחריה בשנים 1944–1949. המעפילים נדדו משטחים שהיו בשליטת ברית המועצות – באסיה ובמזרח אירופה – מערבה למרכז אירופה ולדרומה אל ארצות הים התיכון.
רובם מתוך תקווה שיוכלו לעלות על אוניות מעפילים במטרה להגיע לארץ ישראל.
הבריחה החלה באופן ספונטני על ידי שורדי השואה עצמם, ולאחר מכן הצטרפו אל המפעל גופים נוספים: המוסד לעלייה ב', ההגנה, מתנדבי היישוב לצבא הבריטי, הג'וינט, פלוגות הסעד של הסוכנות היהודית ועוד.
הבריחה הפכה לאחד הגורמים החשובים במאבק להקמתה של מדינת ישראל.
מקורה ולידתה של תנועת הבריחה היא בפועלם של חברים בתנועות הנוער החלוציות והציוניות בחתירתם לעלות לארץ ישראל.
מפעל זה הוא ייחודי לשארית הפליטה ששרדה.
ייחוד זה מעוגן בלעדית במה שקרה בשנות השואה בפולין וברחבי אירופה תחת השלטון הנאצי.
את תנועת הבריחה יסדו בפולין אנשי מחתרת ופרטיזנים יהודים.
הניצנים הראשונים להתארגנות יהודית קהילתית החלו להופיע בלובלין בסוף שנת 1944, מייד לאחר שחרורה של פולין מידי גרמניה הנאצית, בחסות הוועד הפולני לשחרור לאומי שבו היה חבר גם אמיל זומרשטיין.
בין המייסדים היו יצחק (אנטק) צוקרמן, סגן מפקד המרד בגטו ורשה, צביה לובטקין וחבריהם, ואבא קובנר מנהיג קבוצת פרטיזנים והפרטיזן אברהם לידובסקי ממנהיגי מרד גטו ברנוביץ' והפליטים ה"אסיאתים" (כלומר, אלו שנמלטו במהלך המלחמה אל החלרים האסיתיים של ברית המועצות) ובהם חברי תנועת השומר הצעיר.
פליטים אלו היו ראשוני השבים מברית המועצות במסגרת הסכמי הרה-פטריאציה (שיבה למולדת).
לפי הסכמים אלו פולנים שברחו לברית המועצות בזמן המלחמה יכולים היו לחזור אליה.
הרפטריאנטים תרמו רבות להפעלתן של התחנות בדרך הבריחה ולשיקום גרעינים מאורגנים של תנועות הנוער הציוניות והחלוציות בפולין.
אותן קבוצות החלו בפעילות עזרה וסעד, וחיפוש דרכים לעזיבת אירופה ועלייה לארץ ישראל.
הם היו הגרעין לתנועת "האיחוד" שהתפשטה בכל ריכוזי יהדות פולין והתרחבה עם התקדמותו של הצבא האדום מערבה.
ב-2 בינואר 1945 הכריזו השורדים בלובלין על הקמת תנועת הבריחה (אף על פי שבאותה עת לא הגבילה פולין את יציאת היהודים משטחה).
לא ידוע מי טבע את המונח "בריחה", אך נראה כי הוא התייחס גם ליציאה מאירופה, שהפכה לבית הקברות היהודי הגדול, וגם לבריחה אל ארץ ישראל, שהשורדים קיוו שתהיה ארצם.
אבא קובנר קרא ליציאה מיידית לארץ ישראל ולנקמה תוך כדי כך, ואילו יצחק צוקרמן קרא להנהגה להישאר בפולין כדי ליצור את התשתית לסיוע לניצולים שיגיעו מן המחנות, מן היערות ומן המחבואים ולא לעסוק בנקמה.
אבא קובנר יצא ב־1945 בראש קבוצה של פרטיזנים במסע דרומה, במטרה להגיע לארץ ישראל דרך רומניה וטורקיה.
דרך זו לא צלחה, ומבחינה מספרית עברו בה מעט שורדים.
אבא קובנר הבין שדרך זו אינה מתאימה ופנה מערבה לאיטליה.
שם פגש את חיילי הבריגדה היהודית וסיפר על מצבם הקשה של היהודים בארצות מזרח אירופה.
בעקבות פגישתו עם נתן אלתרמן כתב אלתרמן את השיר "אמא כבר מותר לבכות".
17,000 יהודים מצ'כוסלובקיה, מאוקראינה ומהונגריה יצאו לכיוון רומניה, וכך הלך מספר הפליטים שם וגדל.
מאוחר יותר מרומניה המשיכו מסלולי הבריחה אל מחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה (לעיתים דרך הונגריה) ואיטליה.
הקבוצות הנודדות היו שונות זו מזו בהרכבן: מעטות היו הומוגניות, שבהן החברים היו מתנועה אחת, ורובן הגדול היו קבוצות הטרוגניות – שחבריהן לא הכירו איש את רעהו עד למפגש של חציית הגבול.
לקבוצות היה מדריך אחד או יותר.
אחד המדריכים שימש כמפקד והיה נפגש עם חברי הקבוצה, מוסר להם תעודות מזויפות, נותן הוראות ומזהיר מפני עבירות בטיחות כגון: החזקת תמונות מכשילות, תעודות סובייטיות, מדליות למיניהן ונשק.
המוסד לעלייה ב' החליט ליטול תחת חסותו מפעל זה, שהיה יצירתם של פעילי התנועות הציוניות-החלוציות ושלח שליחים שלו לארצות אירופה השונות, ליטול חלק בפעילות.
רוב שליחי המוסד לעלייה ב' נשלחו לארצות מהן עלו בעבר, בהן הכירו את השפה והתרבות המקומית.
שליחי המוסד לעלייה ב' קיבלו את ניהול הבריחה והביאו אתם ארגון, קשרים מוסדרים בין הארצות השונות ובעיקר כסף.
בכל ארץ היה שליח המוסד מפקד הבריחה, וכן היה מפקד בריחה אחראי על אירופה כולה, שתאם ותכלל את פעולות הבריחה בארצות השונות.
עד יוני 1945, טפטוף של פליטים, לא הייתה תנועת בריחה המונית
יולי-אוקטובר 1945, עזבו את פולין כ-50,000 יהודים
מאי-ספטמבר 1946, כ-120,000 יהודים עזבו את פולין, רובם אחרי פוגרום קיילצה