tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשיא דרום אפריקה הוא מנהיג מפלגת הרוב ב"אספה הלאומית", והוא לא יכול להיבחר לתפקידו יותר משתי קדנציות.
מאז 1994, השנה בה לראשונה הורשו בני כל הגזעים להשתתף בבחירות, מפלגת הרוב היא הקונגרס הלאומי האפריקאי, ולה יש רוב מוחלט באספה הלאומית.
הנשיא ממנה את השרים והקבינט, והאספה הלאומית רשאית להדיח אותם בהצעת אי-אמון.
הבית העליון – שנקרא "המועצה הלאומית של הפרובינציות" (לשעבר הסנאט) – מונה 90 חברים, 10 מכל פרובינציה.
הבית התחתון – שנקרא "האספה הלאומית" – מונה 400 חברים הנבחרים בבחירות מפלגתיות יחסיות.
הבחירות לבית התחתון מתקיימות מדי חמש שנים.
המדינה פועלת תחת העיקרון הדמוקרטי של הפרדת רשויות, כאשר באופן ייחודי למדינה זו לבשה הפרדה זו גם ביטוי גאוגרפי – למדינה נקבעו 3 ערי בירה:
פרטוריה – הבירה האדמיניסטרטיבית, מטה הרשות המבצעת – הממשלה
קייפטאון – הבירה התחיקתית, מטה הרשות המחוקקת – הפרלמנט
בלומפונטיין – הבירה המשפטית, מטה הרשות השופטת – בית המשפט העליון
דרום אפריקה היא המדינה היחידה בעולם שיש לה יותר משתי ערי בירה.
מצב זה הוא תוצאה של נסיבות היסטוריות – דרום אפריקה נוסדה ב-1910 כאיחוד של שלוש ישויות מדיניות: מושבת הכף שבירתה קייפטאון, מדינת אורנג' החופשית שבירתה בלומפונטיין, והרפובליקה הדרום-אפריקאית שבירתה פרטוריה.
סידור חלוקת ערי הבירה נקבע כדי שלא להעניק בכורה לאף אחת מן המרכיבות של האיחוד.
עם זאת, פופולרית מקובל להתייחס לפרטוריה כעיר הבירה, בהיותה מקום מושב הנשיא, הממשלה על זרועותיה השונות, והשגרירויות הזרות.
לאחרונה עלתה יוזמה להעביר את הפרלמנט לפרטוריה כדי לצמצם את הסרבול, אך יש לה התנגדויות מחשש לריכוז-יתר של סמכויות, ומצד תושבי קייפטאון הרואים בכך פגיעה ביוקרתה של העיר.
מערכת המשפט האירופית הראשונה שיושמה בדרום אפריקה הובאה על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית ונקראת המשפט הרומי-הולנדי.
הוא הובא לשימוש עוד לפני הקודיפיקציה של המשפט האירופי לקוד נפוליאון ולו דמיון למשפט הסקוטי.
במאה ה-19 הובא המשפט האנגלי, הן המשפט המקובל והן המשפט הסטטוטורי.
עם האיחוד של 1910 נוסד הפרלמנט של דרום אפריקה שהעביר חוקים ספציפיים למדינה.
שלוש הרשויות כפופות לפיקוחו של בית המשפט לחוקה, זרוע של הרשות השופטת, שמקום מושבו ביוהנסבורג.
החוקה הנוכחית של דרום אפריקה היא ליברלית ביותר בהתייחסה לזכויות האזרח, ואומצה בשנת 1996 כאנטי-תזה לחוקה הקודמת מימי שלטון האפרטהייד שהייתה שמרנית ומגבילה באופן חריג למדינה שהתיימרה להיות דמוקרטיה.
עובדה זו הופכת את דרום אפריקה של היום לאחת המדינות הליברליות והמתירניות ביותר בעולם.
בנובמבר 2006 הייתה דרום אפריקה למדינה האפריקאית הראשונה שהתירה נישואים חד-מיניים .
בתקופת כהונתו של נלסון מנדלה התנהלה דרום אפריקה כדמוקרטיה.
אחרי מותו התרבו מקרי השחיתות בממשל וחלק מהמנגנונים במדינה נמצאים בתפקוד לקוי.
הממשל הוא אוניטרי, כאשר המדינה מורכבת מ-9 פרובינציות.
בבחירות הכלליות של 1994, בוצע השינוי האחרון בחלוקת הפרובינציות וכיום החלוקה היא כדלקמן:
האחריות להגנתה של דרום אפריקה מוטלת על כוחות ההגנה של דרום אפריקה, גוף תלת-זרועי צבאי הכפוף למשרד ההגנה בממשלת דרום אפריקה.
נכון לשנת 2010 משרתים בכוחות ההגנה 67,373 אנשים בשירות קבע ו-15,107 אנשי מילואים.
ההיסטוריה הצבאית של דרום אפריקה מתחילה מימי המלחמות נגד השחורים, עוד מימי ההתיישבות ההולנדית, ממשיכה במלחמת הבורים, במלחמות העולם, במלחמת קוריאה, במלחמות הגבול ובשנים האחרונות במשימות שמירת שלום במקומות שונים ביבשת אפריקה.
סדר הכוחות של כוחות ההגנה של דרום אפריקה קטן מאוד מאז סיום משטר האפרטהייד ובמקביל סיום הסכסוכים עם המדינות השכנות.
לאחר שבתקופת האפרטהייד היה כוח האדם ביחידות הקרביות פתוח כמעט אך ורק בפני האוכלוסייה הלבנה, כיום הגיוס הוא שוויוני ויש בכל זרועות כוחות ההגנה ייצוג לכל קבוצות האוכלוסייה.
כ-50 איש נרצחים מדי יום בדרום אפריקה.
במרץ 2014 נאמד מספר הרציחות במדינה במשך השנה שקדמה לכך ב-17,068 מקרי רצח, שיעור של 32.2 מקרים ל-100,000 איש – פי חמישה יותר מהממוצע העולמי של 6 מקרי רצח ל-100,000 איש.
תעשיית האבטחה הפרטית במדינה משגשגת והיא אחת מהגדולות בעולם, עם כ-9,000 חברות אבטחה רשומות ו-400,000 מאבטחים – יותר מאשר כוחות הצבא והמשטרה גם יחד.
מוערך שכחצי מיליון נשים נאנסות בדרום אפריקה מדי שנה.
סקר משנת 2009 מצא שאחד מכל 4 גברים דרום אפריקאים הודו שאנסו אדם אחר וסקר אחר שכלל 4,000 נשים מצא כי אחת מכל שלוש נשים נאנסו.
לעיתים מקרי האונס מבוצעים גם בידי ילדים.
שיעור האונס של ילדים ותינוקות הוא מהגבוהים בעולם, כאשר מספר מקרים עוררו סערות ציבוריות בדרום אפריקה.
הסנקציות הכלכליות של החרם על דרום אפריקה משכנותיה מחד וממדינות המערב מאידך אילצו את המדינה לפתח סקטור תעשייתי עם כוח עבודה זול שנועד לספק עצמאית את צרכיה של המדינה ללא תלות בסחר חוץ.
מאז ביטול האפרטהייד נפתח סחר החוץ, החלו לזרום למדינה השקעות זרות וכלכלת המדינה צמחה במהירות.
כיום כלכלת דרום אפריקה היא כלכלת שוק חופשית ומפותחת עם התערבות ממשלתית מזערית.
כלכלת דרום אפריקה היא הגדולה והעשירה ביבשת אפריקה.
על פי הערכות, אחראית דרום אפריקה לכרבע מהתמ"ג של יבשת אפריקה.
התשתיות במדינה מודרניות ומפותחות אולם החשמל מתוקצב לארבע שעות ביום ויש תקופות ממושכות בהן אין אספקת מים.
עיקר היצוא מדרום אפריקה הוא של פחם, יהלומים ומתכות.
קונצרן דה בירס בשליטת משפחת אופנהיימר חולש על למעלה ממחצית מתנועת סחר היהלומים העולמית.
ישנן הכנסות מתעשיית תיירות גדולה.
שידורי טלוויזיה במדינה החלו בשנת 1976 על ידי תאגיד השידור הדרום אפריקני.
שנות האפרטהייד הותירו מורשת של ריכוז ההון בידי מעטים יחסית, וחלק ניכר מהאוכלוסייה סובלת מעוני ומחסור.
50% מהאוכלוסייה מוגדרת מתחת לקו העוני, ואחוז האבטלה הרשמי עומד על 28%.
אלה, יחד עם התרת הרסן השלטוני והחוקה הליברלית, הצמיחו פשע המשתולל ברחובותיה ובמיוחד ביוהנסבורג, הכרך הגדול ביותר ומרכז הסחר והכלכלה.
הגבולות הפתוחים עם שכנותיה הפכו את דרום אפריקה למרכז סחר סמים עולמי, והיא יצרנית המריחואנה הרביעית בגודלה בעולם.
כיתר מדינות יבשת אפריקה, סובלת דרום אפריקה מתפוצה נרחבת של מגפת האיידס, והתמודדות עם המגפה היא אחד האתגרים הגדולים ביותר של ממשלת דרום אפריקה, משימה הגוזלת משאבים יקרים ופוגעת בצמיחה.
מגפת הקורונה השפיעה לרעה על כלכלת המדינה, ובשלושת החודשים הראשונים של 2021 הגיעה האבטלה לשיא של 32.6%.
דרום אפריקה היא המדינה ה-25 בגודלה, בגודל דומה לקולומביה, כפול מזה של צרפת ופי שלושה מיפן.
שטחה של דרום אפריקה משתרע על פני כל הקצה הדרומי של אפריקה, עם קו חוף ארוך ממזרח, דרום ומערב הנמתח על פני יותר מ-2,500 ק"מ.
היא גובלת בשני אוקיינוסים – האוקיינוס ההודי והאוקיינוס האטלנטי.
הטופוגרפיה של דרום אפריקה מגוונת.
החלק הפנימי של דרום אפריקה הכולל את רוב שטחה של המדינה הוא ה"קארו" – רמה הררית גדולת ממדים ומאוכלסת בדלילות, שחלקה הצפון מערבי יבש ומדברי (אזור מדבר קלהארי), רמה זו מחולקת לשלושה אזורי משנה.
החלק המרכזי (Middle Veld) שהוא חלק ממדבר קלהארי גובהו בין 600 ל-1200 מטר והוא משתרע ממערב לאזור הגבוה ועד לגבול עם נמיביה.
ה"בוש" (Bush veld) הוא החלק הצפוני ביותר, המעובד ביותר מבחינה חקלאית, המיושב ביותר ובעל כמות המשקעים הגבוהה מבין חלקי הרמה.
בחלקה הצפוני של המדינה אזור גבוה (High Veld) המשתרע ממזרח ליוהנסבורג ועד גבול מוזמביק.
זוהי רמה בגבהים משתנים שבחלקה המזרחי הטמפרטורות גבוהות במיוחד ויוצרות את פני השטח האפריקאים הטיפוסיים, עם הצמחייה וחיות הבר האופייניים.
במזרח ההייפלט רכס הדראקנסברג, שבחורף יוצר תנאי סקי מוגבלים.
בדרום אפריקה זורמים שלושה נהרות: אורנג', ואל הנשפך אל האורנג' והלימפופו.
הטמפרטורות בדרום אפריקה קיצוניות ועשויות לנוע בין 50 מעלות צלזיוס (מדבר קלהארי בקיץ) לבין 15 מעלות מתחת לאפס (האזורים ההרריים בחורף).
האקלים של דרום אפריקה מגוון - אקלים מדברי, אקלים סובטרופי, אקלים ים-תיכוני ואקלים הררי.
אזורי החוף הדרומיים מאופיינים באקלים ים-תיכוני עם חורף גשום וקיץ יבש.
אזור זה מתאים במיוחד לגידול וייצור תעשיית ייצור היין של דרום אפריקה.
האזור מתאפיין ברוחות עזות לפרקים בכל עונות השנה, במיוחד באזור כף התקווה הטובה – מקום בו היסטורית נטרפו ספינות רבות (במקורו נקרא "כף הסערות").
בדרום אפריקה יש מגוון רחב של בעלי חיים והמדינה נחשבת לאחת מ-17 מדינות מובילות בהם מגוון ביולוגי מפותח ביותר ומינים אנדמיים רבים.
המדינה גם מובילה בתחום השימור ומכילה פארקים לאומיים רבים, למשל הפארק הלאומי קרוגר.
מבין בעלי החיים חלק מותאמים לתנאי מדבר כמו מספר זוחלים, פילי מדבר וחפרפזיים ואחרים לאקלים הנפוץ יותר בסוואנות או שטחים לחים יותר הנמצאים לרוב במרכז או בדרום-מזרח המדינה.
בערבות אלה בולטים קרנפיים, פיל אפריקני, תאו אפריקני, היפופוטם, זברות, אריות, תנינים.
מינים אחרים חיים ליד החופים כמו דובי ים, קורמורן הכף או בבונים דוביים ולחופים ישנה אוכלוסייה של עמלצים לבנים ושל כמה לווייתנאים גדולים.
חלק מהמינים אנדמיים לדרום אפריקה כמו בובאל הכף, גנו שחור וארנב הנהרות וישנו אף מין של פינגווין – פינגווין שחור-רגל אנדמי.
שיעור הפריון בדרום אפריקה הוא 2.34 צאצאים לאישה.
נכון ל-2016 78% מתושבי דרום אפריקה הם נוצרים (ברובם פרוטסטנטים), 4.4% בני דתות מקומיות, 2% מוסלמים, 1% הינדים, 0.1% יהודים ואחרים.
10.9% לא משייכים עצמם לדת כלשהי.
הקהילה היהודית בדרום אפריקה מונה כ-70,000 איש והיא הקהילה היהודית הגדולה ביבשת אפריקה.
הקהילה המורכבת בעיקר מיוצאי הרפובליקות הבלטיות במזרח אירופה, והריכוז הגדול בעולם של יהודים יוצאי ליטא.
רוב היהודים יושבים בערים יוהנסבורג, קייפטאון ודרבן.
אוכלוסיית דרום אפריקה מגוונת בהרכבה הגזעי והאתני.
השחורים אינם מקשה הומוגנית, אלא בני שבטים אפריקאים שונים מאזורי המדינה השונים, בעלי תרבויות שונות ושפות שונות.
בנוסף, הגיעו לדרום אפריקה על פני השנים מהגרים רבים מיתר חלקי היבשת השחורה, שנמשכו לעושרה היחסי של המדינה.
מבין השחורים, אחת הקבוצות האתניות הגדולות והדומיננטיות היא בני הזולו.
את הלבנים נוהגים על פי רוב לחלק לשתי קבוצות משנה: דוברי אנגלית ודוברי אפריקאנס (הנקראים גם אפריקאנרים או בורים).
דוברי האפריקאנס הם בעיקר צאצאי מתיישבים הולנדים, גרמנים, צרפתים ובלגים מראשוני המתיישבים במאה ה-17 וה-18. דוברי האנגלית הם בעיקר צאצאי קולוניאלים בריטים מהמאה ה-19, שאליהם הצטרפו מהגרים מארצות אירופה השונות במהלך המאה ה-20 (ובכלל זה יהודים רבים).
הלבנים מהווים כ-9 אחוזים מאוכלוסיית המדינה.
הצבעוניים הם בני תערובת גזעים שונים, ללא מאפיין אתני ברור.
שורשיהם, לרוב, בצאצאי יחסי ניצול מיני בין האיכרים הבורים לשפחותיהם האפריקניות והאסייתיות.
הם ברובם דוברים את שפת האפריקאנס כשפת אם.
קבוצת האסייתים מונה בעיקר הודים, צאצאי עבדים שהובאו מהודו במאה ה-19.
דרום הים האגאי הוא שמו של חבל מנהלי המהווה אחד מ-13 המחוזות של יוון.
המחוז ממוקם בדרומו של הים האגאי, באזור הדרום מזרחי של יוון, בין חצי האי אטיקה ובין טורקיה, והוא חלקה המזרחי ביותר של יוון.
גבולותיו הם: מחוז צפון הים האגאי בצפון, טורקיה במזרח, מחוז כרתים בדרום, ים מירטון במערב, ומחוז אטיקה, והאי אובויה בצפון מערב.
המחוז מורכב משרשרות האיים של האיים הקיקלדים והאיים הדודקאנסיים, ומחולק ל-13 יחידות אזוריות.
הבירה המנהלתית של המחוז היא העיר ארמופולי באי סירוס.
העיר הגדולה במחוז, ומרכזו הכלכלי, היא רודוס שבאי רודוס.
מנהלתית1אנדרוסהקיקלדיםאנדרוס9,221379.7אנדרוס (עיר)2טינוסהקיקלדיםטינוס8,636194.6טינוס (עיר)3מיקונוסהקיקלדיםמיקונוס, דלוס10,134105.2מיקונוס (עיר)4מלוסהקיקלדיםמלוס, סריפוס,
איראקליה20,837622.1נקסוס (עיר)6סירוסהקיקלדיםסירוס, גיארוס21,50783.6ארמופוליס7פארוסהקיקלדיםפארוס, אנטיפארוס14,926241.5פאריקיה8קוסהדודקאנסייםקוס, ניסירוס33,388337.2קוס (עיר)9קיאה-קיתנוסהקיקלדיםקיאה, קיתנוס3,911247.4יוליס10קלימנוסהדודקאנסייםקלימנוס, אגתוניסי,
לרוס, פטמוס29,452399.7פותייה11קרפאתוסהדודקאנסייםקרפאתוס, קאסוס7,310374.3 פיגאדיה12רודוסהדודקאנסייםרודוס, קסטלוריזו, סימי
אזור דרום הונג קונג הוא תחום מנהלי בהונג קונג.
אַפּ לֵי צַ'או - אי שמחובר לאברדין באמצעות גשר אפ לי אפ ליי צ'או
דרום דוברוג'ה הוא חבל ארץ בצפון-מזרח בולגריה, המכונה על ידי הרומנים "קדרילטר" (Cadrilater).
חבל דרום דוברוג'ה, בו ישבה אוכלוסייה מעורבת, שכללה בולגרים, רומנים, טורקים, גגאוזים, טאטארים וארומנים, שימש עילה למלחמה בין בולגריה לרומניה - מלחמת הבלקן השנייה.
על פי הסכם בוקרשט, שנחתם ב-10 באוגוסט 1913 וסיים את מלחמת הבלקן השנייה, הועבר חבל דרום דוברוג'ה לשלטון רומניה.
השלטון הרומני הסתיים ב-1940, כשהחבל הושב לשלטון בולגרי לפי הסכם קראיובה שהוכתב לרומנים על ידי גרמניה הנאצית.
על פי הסכם זה בוצעו חילופי אוכלוסין בין דרום דוברוג'ה ובין החלק הצפוני שלה, שנשאר בשלטון רומני.
הערים העיקריות בחבל הן סיליסטרה, דובריץ', בלצ'יק (נמל לחוף הים השחור) וטוטראקאן (נמל על גדת הדנובה).
דרום אירופה הוא כינוי לקבוצת מדינות וטריטוריות באירופה, השוכנות בחלק הדרומי של היבשת האירופאית.
אין זהות מוחלטת בין מדינות דרום אירופה לבין מדינות הים התיכון, אם כי יש חפיפה רחבה בין שני המושגים.
מדינות וטריטוריות דרום אירופה הן:
דרום גונדר הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה.
גובל בצפונו במחוז צפון גונדר, בצפון-מערבו במחוז וג המרה, במערבו במחוז צפון וולו, בדרום-מערבו במחוז דרום וולו, בדרומו במחוז מערב גוג'ם, בדרום-מזרחו במחוז מזרח גוג'ם ובמזרחו באגם טאנה.
עד שנת 1991 נכלל במחוז בגמדר אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
בימי הביניים ועד 1991 הייתה חלק מהמחוז ההיסטורי, בגמדר, שהיה חלק מהאימפריה האתיופית.
עם התמוטטותה הסופית של השלטון המרקסיסטי ב-1991 בגמדר התפצלה לשני אזורי עיקרים ואזור קטן בצפונו שברובו מאוכלס בתגרים סופח למחוז המערבי שבמדינת תיגראי כמו כן רצועה קטנה סופחה למדינת בנישנגול-גומאז: יתר המחוז חולקה לשני מחוזות צפון גונדר שמכיל את חלק הארי של המחוז, וחלק בדרום שהפך לגונדר הדרומית.
במחוז ישנן עשר נפות ובנוסף להם העיר דברה תבור שלה מעמד של נפה.
דרום וולו הוא מחוז במדינת אמהרה שבאתיופיה נקרא על שם המחוז ההיסטורי וולו.
גובל בצפונו במחוז צפון וולו, בצפון-מערבו בדרום גונדר, במערבו במזרח גוג'ם, בדרום-מערבו במדינת אורומיה, בדרומו שוואה הצפונית, במזרחו באורומיה ובמדינת עפר.
עד שנת 1991 נכללה במחוז ההיסטורי וולו אחד מהמחוזות ההיסטוריים של אתיופיה.
בימי הביניים ועד 1991 הייתה חלק מהמחוז ההיסטורי, וולו, שהיה חלק מהאימפריה האתיופית.
עם התמוטטותה הסופית של ההחונטה הצבאית האתיופית ב-1991 המחוז התפצל למספר אזורים חצי מהמחוז שתושביו היו עפרים סופח למדינת עפר והחצי השני לשבאמהרה התחלק לשני מחוזות צפון וולו ודרום וולו.
במחוז שמונה עשרה נפות יחד עם שתי ערים דסי וקמבלוצ'ה במעמד נפה ונפה אחת, ארגובה, במעמד מיוחד.
דרום הולנד (בהולנדית: ) הוא שם מחוז בהולנד, אשר ממוקם במערב המדינה, לחוף הים הצפוני.
דרום הולנד הוא המחוז הצפוף ביותר והמתועש ביותר בהולנד.
הוא גובל בזיילנד בכיוון דרום-מערב, צפון בראבנט בדרום, חלדרלנד במזרח, אוטרכט בצפון-מזרח וצפון הולנד בצפון.
במחוז נמצאות הערים החשובות האג (מושב הממשלה ובית הדין הבינלאומי לצדק) ורוטרדם, שתיים מן הערים הגדולות ביותר בהולנד (לצד הבירה, אמסטרדם, שבמחוז צפון הולנד).
ערים חשובות אחרות הן דורדרכט, ליידן, דלפט, גאודה, קטוויק שעל הים; וערים חדשות יותר כמו זוטרמר (השלישית בגודלה במחוז דרום הולנד).
דרום אפריקה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת סנט לואיס (1904), והשתתפה בכל האולימפיאדות שנערכו עד 1960. ב-1962 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 1761, ובה קראה להחרים את דרום אפריקה בשל משטר האפרטהייד שהונהג בה.
בעקבות החלטה זו, אסר הוועד האולימפי הבינלאומי על דרום אפריקה להשתתף במשחקים האולימפיים.
עם ביטול האפרטהייד ב-1990 נסללה דרכה של דרום אפריקה חזרה לאולימפיאדת ברצלונה (1992), והיא נטלה חלק בכל האולימפיאדות שנערכו מאז.
בסך הכל, צברו הספורטאים הדרום אפריקאים 89 מדליות, מהן 27 מדליות זהב.
עיקר הישגיה הם בענפי האתלטיקה, האגרוף והשחייה.
דרום אפריקה השתתפה גם במספר אולימפיאדות חורף, אולימפיאדת סקוו ואלי (1960) והמשחקים שנערכו בין 1994 ל-2010, אך השתתפותה הייתה סמלית בעיקרה, וספורטאיה לא הגיעו להישגים רבים.
דרום אפריקה לא אירחה מעולם את המשחקים האולימפיים.
קייפטאון הגישה את מועמדותה לאירוח המשחקים ב-2004, אך דורגה במקום השלישי, אחרי אתונה ורומא.
בשתי האולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה דרום אפריקה, אולימפיאדת סנט לואיס ואולימפיאדת לונדון (1908), היא הייתה עדיין מושבה בריטית, וספורטאיה התחרו תחת היוניון ג'ק.
בסנט לואיס השתתפו 8 ספורטאים, ובהם שני האפריקאים השחורים הראשונים במשחקים, לן טאוניאנה ויאן משיאני, שסיימו במקומות התשיעי והשנים-עשר, בהתאמה, בריצת המרתון.
הספורטאים הדרום אפריקאים לא זכו במדליות במשחקים אלה, ולהישג הגבוה ביותר הגיעה הנבחרת במשיכת חבל - המקום החמישי.
רג'י ווקר היה הדרום אפריקאי הראשון שזכה במדליה אולימפית, מדליית הזהב בריצת 100 מטר באולימפיאדת לונדון.
ווקר קבע שיא אולימפי בחצי הגמר (10.8 שניות), והשווה אותו גם בריצת הגמר.
בנוסף, צ'ארלס הפרון זכה במדליית הכסף בריצת המרתון.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912), הראשונה בה השתתפה דרום אפריקה כמדינה עצמאית, השיגו ספורטאיה את המספר הרב בתולדותיה של מדליות זהב - ארבע.
הטניסאים הארולד קיטסון וצ'ארלס וינסלו זכו בטורניר הזוגות.
בטורניר היחידים העפילו שניהם לגמר, ווינסלו ניצח.
גם בריצת המרתון זכו ספורטאים דרום אפריקאים בשני המקומות הראשונים, במדליית זהב זכה קן מקארתור ובמדליית כסף כריסטיאן גיטשם, ורוכב האופניים רודולף לואיס זכה במדליית זהב במרוץ נגד השעון.
בסיום המשחקים דורגה דרום אפריקה במקום השביעי בטבלת המדליות, הדירוג הגבוה בתולדותיה.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכו הספורטאים הדרום אפריקאים במספר שיא של 10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
הספורטאי הבולט ביותר היה האתלט בוויל ראד, שזכה במדליית זהב בריצת 400 מטר, במדליית ארד בריצת 800 מטר והיה שותף לזכייה במדליית הכסף בריצת השליחים ל-400X4 מטר.
קלרנס ווקר זכה במדליית זהב ראשונה בענף האגרוף, ונבחרת הקליעה זכתה אף היא במדליה ראשונה בענף, מדליית כסף.
הטניסאי לואיס ריימונד זכה במדליית זהב, וצ'ארלס וינסלו, האלוף האולימפי היוצא, זכה במדליית ארד.
רוכב האופניים הנרי קלנברון זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש, וויליאם סמית' וג'יימס ווקר זכו במדליית כסף במרוץ אופני טנדם.
שלושתם, יחד עם סמי גוסן, זכו במדליית ארד במרוץ המרדף הקבוצתי.
בשתי האולימפיאדות הבאות פחתו הישגיה של דרום אפריקה.
באולימפיאדת פריז (1924), זכו ספורטאיה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
במדליית הזהב זכה המתאגרף ויליאם סמית'.
סידני אטקינסון זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות וססיל מקמאסטר זכה במדליית ארד בהליכה ל-10 ק"מ.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שיפר אטקינסון את הישגו, וזכה במדליית הזהב בריצת 110 מטר משוכות.
רביעיית השליחות במשחה ל-100X4 מטר חופשי השיגו את המדליה הראשונה בענף השחייה, לאחר שזכו במדליית ארד, והיו גם לנשים הדרום אפריקאיות הראשונות שזכו במדליה אולימפית.
במדליית ארד נוספת זכה המתאגרף הארי אייזקס
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) בלטו המתאגרפים הדרום אפריקאים.
לורנס סטיבנס ודייוויד קרסטנס זכו במדליות זהב, וארנסט פירס זכה במדליית ארד.
מרג'ורי קלארק זכתה במדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות, וג'ני מאקל זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי.
באולימפיאדת ברלין (1936), היה המתאגרף צ'ארלס קאטרול הדרום אפריקאי היחיד שזכה במדליה, מדליית כסף.
עם חידוש המשחקים לאחר מלחמת העולם השנייה, באולימפיאדת לונדון (1948), שבה דרום אפריקה והשתתפה בהם.
כל 4 המדליות שצברה דרום אפריקה במשחקים אלה היו באגרוף: ג'רלד דרייר וג'ורג' האנטר זכו במדליות זהב, דניס שפרד זכה במדליית כסף וג'ון ארתור זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) שחזרה דרום אפריקה את הישגה מאנטוורפן, וצברה 10 מדליות.
בשתי מדליות הזהב זכו לראשונה נשים, הקופצת לגובה אסתר ברנד והשחיינית ג'ואן הריסון (במשחה ל-100 מטר בסגנון גב).
אתלטית נוספת, דפני האסניאגר, זכתה במדליית הכסף בריצת 100 מטר.
רוכבי האופניים ריימונד רובינסון ותומאס שארדלו זכו במדליית כסף במרוץ אופני טנדם.
רובינסון זכה גם במדליית ארד במרוץ נגד השעון ושארדלו זכה במדליית כסף נוספת, עם נבחרת דרום אפריקה במרוץ המרדף.
המתאגרף תאוניס ואן סכאלקוויק זכה במדליית כסף, ושלושה מתאגרפים נוספים זכו במדליות ארד: וילי טוויל, לאונרד לייסכינג ואנדריס נימן.
באולימפיאדת מלבורן (1956) פחתו הישגיהם של הספורטאים הדרום אפריקאים, והם הסתפקו ב-4 מדליות ארד: המתאגרפים דניאל בקר והנרי לובסכר, רוכב האופניים אלפרד סוויפט במרוץ נגד השעון, ונבחרת השליחות במשחה ל-100X4 מטר חופשי.
בקר שיפר את הישגו באולימפיאדת רומא (1960), בה זכה במדליית כסף.
בנוסף אליו, זכו ברומא שני ספורטאים נוספים במדליות ארד, המתאגרף ויליאם מאיירס והאתלט מלקולם ספנס, בריצת 400 מטר.
ב-1962 הודיע הוועד האולימפי הבינלאומי לדרום אפריקה כי אם לא תחדל ממדיניות ההפרדה הגזעית בספורט, לא תוכל להשתתף באולימפיאדת טוקיו (1964).
לקראת אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) החלה דרום אפריקה בהכנות להקמת משלחת רב-גזעית, בניגוד למדיניות האפרטהייד במדינה, אך בלחץ של מדינות אפריקה, החליט הוועד האולימפי להותיר את החרם על כנו.
לחרם על דרום אפריקה היו השלכות גם על אולימפיאדת מונטריאול (1976).
לאחר שנבחרת הרוגבי של ניו זילנד ביקרה בדרום אפריקה וערכה משחק עם הנבחרת המקומית, דרשה הרפובליקה של קונגו כי גם מדינה זו תושעה מהמשחקים.
לאחר שדרישתה לא נענתה, הובילה קונגו חרם על המשחקים, שכלל 26 מדינות אפריקאיות וכן את עיראק וגיאנה.
ב-1990 בוטל משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ובעקבותיו היא הורשתה להשתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992).
93 ספורטאים דרום אפריקאים השתתפו במשחקים, והם זכו בשתי מדליות כסף.
אילנה מאייר זכתה בריצת 10000 מטר והטניסאים ויין פריירה ופיט נורוול בטורניר הזוגות (לאחר שהפסידו במשחק הגמר לגרמנים בוריס בקר ומיכאל שטיך).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) צברה דרום אפריקה 5 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
ג'וזיה ת'אגוויין, שזכה בריצת המרתון, היה לספורטאי השחור הראשון שזוכה במדליה אולימפית עבור דרום אפריקה.
השחיינית פני היינס זכתה בשתי מדליות הזהב הנותרות, במשחים ל-100 ו-200 מטר חזה.
באחרון אף קבעה שיא אולימפי חדש (2:25.41 דקות).
הזקייל ספנג זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר ומריאנה קריל זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב.
במשחקים אלה השתתפה לראשונה גם נבחרת בענף קבוצתי - נבחרת ההוקי שדה.
גם באולימפיאדת סידני (2000) זכו הספורטאים הדרום אפריקאים ב-5 מדליות, אם כי הפעם לא היו בהן מדליות זהב.
פני היינס הסתפקה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה, ובמשחה ל-200 מטר לא עברה אף את שלב המוקדמות.
שחיין בולט נוסף, טרנס פרקין, זכה במדליית כסף ב-200 מטר חזה, וכמוהו הקופצת לגובה הסטרי קלואט.
גם יתר המדליות הושגו בענף האתלטיקה: לוולין הרברט זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות ופרנץ קרוגר זכה במדליית ארד בזריקת דיסקוס.
דרום אפריקה שלחה לראשונה את נבחרות הכדורגל והבייסבול שלה, ואת נבחרת הנשים בהוקי שדה, אך הן לא הגיעו להישגים משמעותיים.
באולימפיאדת אתונה (2004) שיפרה דרום אפריקה את מאזנה, וצברה 6 מדליות.
סקומן גם זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי ובמדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
הסטרי קלואט שחזרה את הישגה מסידני, וזכתה במדליית הכסף בקפיצה לגובה ומבולאני מולאודזי זכה להישג דומה בריצת 800 מטר.
דונובן צ'ק ורמון די קלמנטה זכו במדליית ארד בחתירה, הראשונה בענף זה.
אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה האולימפיאדה החלשה ביותר מבחינת דרום אפריקה מאז חזרה להשתתף במשחקים.
לא פחות מ-136 ספורטאים דרום אפריקאים נטלו בה חלק, אך רק אחד מהם, חוטסו מוקואנה זכה לעמוד על הפודיום, כשזכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק.
ספורטאית אחרת שבלטה במשחקים אלה היא השחיינית נטלי דו טויט, שזכתה ב-5 מדליות זהב במשחקים הפאראלימפיים באתונה.
דו טויט, קטועת רגל, נשאה את הדגל הדרום אפריקאי בטקס הפתיחה, השתתפה במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים, וסיימה במקום ה-16. לאחר מכן השתתפה גם במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג, וזכתה ב-5 מדליות זהב נוספות.
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 125 ספורטאים דרום אפריקאים.
הישגי המשלחת השתפרו לכדי 6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
עיקר ההישגים הגיעו מבריכת השחייה.
צ'אד לה קלו זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר, ומנע ממייקל פלפס זכייה שלישית ברציפות במשחה.
כן זכה במדליית כסף במשחה לחצי המרחק וסיים במקום החמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
קמרון ואן דר בורג קבע שיא עולם במשחה ל-100 מטר חזה (58.46 שניות).
האתלטית קסטר סמניה זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר שהוענקה לה לאחר הרשעתה של מריה סבינובה באימרוץ.
אף שהייתה האתלטית המצליחה במשלחת, האתלט שתפס את מרב תשומת הלב במשלחת הדרום אפריקאית היה האצן אוסקר פיסטוריוס.
ארבע שנים לאחר שנטלי דו טויט קטועת הרגל ייצגה את דרום אפריקה המשחקים, רשמה דרום אפריקה פריצת דרך נוספת, עם השתתפותו של האצן קטוע הרגליים.
פיסטוריוס התחרה בריצת 400 מטר והודח בחצי הגמר, והיה חבר בנבחרת השליחים הדרום אפריקאית ל-400X4 מטרים, שסיימה במקום השמיני.
אתלטים נוספים שבלטו בלונדון כללו את סונט ויליואן (מקום רביעי בהטלת כידון), ליהאן פורי (מקום שביעי בריצת 110 משוכות), אנאסו ג'ובודוואנה (מקום שמיני בריצת 200 מטר), חוטסו מוקואנה (מקום שמיני בקפיצה לרוחק) ווילם קוארטסן (מקום תשיעי בקרב עשר).
רביעיית החותרים זכתה במדליית הזהב הראשונה של דרום אפריקה בענף החתירה, וחותרת הקיאק בריג'יט הארטלי הייתה הדרום אפריקאית הראשונה שזוכה במדליה בענף זה, כשזכתה במדליית ארד במקצה ל-500 מטרים.
ספורטאים דרום אפריקאים נוספים שרשמו הישגים נוספים בלונדון כללו את רוכב האופניים ברי סטנדר, שסיים במקום החמישי במרוץ אופני הרים ואת החותרות לי-אן פרס וניידין סמית' שסיימו במקום השביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הספורטאים הדרום אפריקאים ב-10 מדליות, המספר הגבוה ביותר מאז הלסינקי 1952.
במשחקים אלה תפסה האתלטיקה את מקומה של השחייה כענף המצליח ביותר, עם 4 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
וייד ואן ניקרק ניצח בריצת 400 מטר, ובריצת הגמר שבר את שיא העולם בן 17 השנים של מייקל ג'ונסון, והעמידו על 43.03 שניות.
במדליית הזהב השנייה זכתה קסטר סמניה, ששיפרה את הישגה מלונדון וניצחה בריצת 800 מטר.
סונט ויליון זכתה במדליית כסף בהטלת כידון ולובו מניונגה זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק.
בנוסף, אקאני סימבינה סיים במקום החמישי בריצת 100 מטר.
צ'אד לה קלו זכה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-200 מטר חופשי ו-100 מטר פרפר.
במשחה בו ניצח בלונדון, ל-200 מטר פרפר, סיים הפעם במקום הרביעי.
קמרון ואן דן בורג איבד אף הוא את תוארו, וזכה במדליית הכסף במשחה ל-200 מטר חזה.
שחיין נוסף, בראד טנדי, סיים במקום השישי במשחה ל-50 מטר חופשי.
צמד החותרים לורנס בריטן ושון קילינג זכו במדליית כסף, בעוד שג'ון סמית' וג'יימס תומפסון סיימו במקום הרביעי במקצה הזוגות בסירה קלה.
גם רביעיית החותרים סיימה במקום הרביעי, ובתחרויות הנשים סיימו קייט קריסטוויץ ולי-אן פרס במקום החמישי במקצה הזוגות ואורסולה גרובלר וקירסטן מקקאן רשמו הישג דומה בסירה קלה.
הטריאתלון הנרי סקומן זכה במדליית ארד, המדליה האולימפית הראשונה של ספורטאי דרום אפריקאי בענף זה.
ריצ'רד מארי סיים במקום הרביעי.
בטורניר הרוגבי שביעיות, שהיה טורניר הרוגבי האולימפי הראשון מזה 92 שנה, זכתה הנבחרת הדרום אפריקאית במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 7-5 לנבחרת בריטניה, וגברה 14-54 על יפן במשחק על המקום השלישי.
ספורטאי בולט נוסף היה רוכב האופניים לואיס מיינג'ס שסיים במקום השביעי במרוץ אופני כביש.
דרום אפריקה שלחה לראשונה ארבעה מחליקים אומנותיים לאולימפיאדת סקוו ואלי (1960).
בשל החרם, היא לא השתתפה באולימפיאדות החורף הבאות, ושבה לאולימפיאדת לילהאמר (1994).
עד כה, אף ספורטאי דרום אפריקאי לא זכה במדליה באולימפיאדת חורף.
פרובינציית דרום ח'וראסאן (בפרסית: استان خراسان جنوبی) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן, ובירתה העיר בירג'נד.
שטחה של פרובינציית דרום ח'וראסאן 151,913 קמ"ר, כ-10.8 אחוזים משטח איראן והיא נמצאת במזרח המדינה.
ב-2005 מנתה אוכלוסיית הפרובינציה 640,218 תושבים.
בשטח המחוז נמצאת שמורת חיות הבר נאייבנדאן.
דרום וייטנאם, באופן רשמי הרפובליקה של וייטנאם (בווייטנאמית: Việt Nam Cộng hòa, בצרפתית: République du Viêt Nam) הייתה מדינה בדרום-מזרח אסיה אשר שלטה בחלקה הדרומי של וייטנאם עד לשנת 1975. בשנים 1949–1955 היא זכתה להכרה בין-לאומית כ"מדינת וייטנאם" בכל שטח וייטנאם של היום.
בשנת 1955 נוסדה "הרפובליקה של וייטנאם", היא דרום וייטנאם, ובירתה סייגון.
השימוש בשמות המדינות צפון וייטנאם ודרום וייטנאם החל בוועידת ז'נבה אשר קבעה גבול בקו רוחב 17 מעלות צפון בקטע שבשטחה של וייטנאם, למדינה קומוניסטית בצפון, ומדינה שאינה קומוניסטית בדרום.
בין 1959 ל-1975 נלחמה דרום וייטנאם במלחמת וייטנאם נגד כוחות קומוניסטיים בתחומה, שנעזרו בצפון וייטנאם.
המלחמה הסתיימה בתבוסתו המוחלטת של הדרום וכיבושו על ידי הצפון, זמן קצר לאחר שבעלי בריתו האמריקניים הפסיקו את התערבותם במלחמה.
ב-1976 אוחדו רשמית שתי המדינות ליצירת מדינה קומוניסטית אחת, הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם.
בחודש יולי 1955 הכריז נו דין דיים בשידור לאומה כי דרום וייטנאם לא תשתתף בבחירות שנקבעו בוועידת ז'נבה.
לטענת דיים, המשלחת מסייגון לא חתמה על הסכמי ז'נבה ולכן אינה כבולה להם.
הוא אף טען כי הממשלה הקומוניסטית בהאנוי יצרה תנאים שאינם מאפשרים קיום בחירות הוגנות בדרום המדינה.
לפי הוראת דיים התנהל ב-23 באוקטובר 1955 בדרום וייטנאם משאל עם בו התבקשו הבוחרים לאשר הקמת רפובליקה ובכך לסיים את שלטונו של באו די (Bảo Đại) בדרום המדינה.
משאל עם זה נוהל והוטה על ידי אחיו הצעיר של דיים ובהתאם לתוצאותיו, הצעת דיים זכתה לאמון של 98% מקולות המצביעים.
בחלק ממחוזות ההצבעה נמנו יותר קולות לסיום שלטונו של באו די מאשר בעלי זכות בחירה.
בעיר סייגון 133% מבעלי זכות הבחירה תמכו לסיום שלטונו של באו די.
ב-26 באוקטובר 1955 הכריז על עצמו דיים כנשיא המדינה החדשה, הרפובליקה של וייטנאם.
צרפת, אשר זקוקה לגיוס מלוא כוחה הצבאי למלחמה באלג'יריה, הסיגה את מלוא צבאה מווייטנאם עד לחודש אפריל 1956.
לצורך חיזוק כוחו השלטוני במדינה, ניהל דיים מאבק בקבוצות שלטון יריבות.
הוא פתח במסע תעמולה נגד הגורמים הקומוניסטים במדינה ואף ניהל פעולות צבאיות נגד גורמים המתנגדים לשלטון, תוך שארצות הברית מגבירה בהדרגה את השפעתה המדינית והצבאית במדינה.
בשנת 1959 פרצה מלחמת וייטנאם לאחר שהמחתרת הקומוניסטית, "חזית השחרור הלאומית", החלה בפעולות גרילה בדרום וייטנאם במטרה לכונן משטר קומוניסטי בדרום.
פעולות הגרילה התבצעו בסיוע מסיבי מממשלת הצפון, דרך נתיב הו צ'י מין – מסלול שעבר דרך לאוס וקמבודיה.
ממשלת דיים נעזרה ביועצים צבאיים אמריקנים, בפיקודו של הגנרל פול הרקינס, כדי להילחם במחתרת, אך איבדה שליטה על אזורים רבים.
בשנת 1963 החלה מתקפה מוצלחת של המחתרת נגד צבא הדרום, שפרצה בקרב אפ בק בחודש ינואר.
צבא הדרום הובס בקרבות, וממשלתו של דיים עמדה בפני פירוק.
ב-2 בנובמבר 1963 בא הקץ לשלטון נו דין דיים בדרום וייטנאם כאשר בהפיכה צבאית, נעצר יחד עם אחיו בידי כוחות הצבא והוצא להורג זמן קצר אחר כך.
הפיכה צבאית זו, שהתרחשה בתמיכת ה-CIA, סימנה את אחת מנקודות התפנית במלחמת וייטנאם ואת העמקת מעורבותה של ארצות הברית במלחמה.
התקופה הבאה לוותה בחוסר יציבות גדול עוד יותר כאשר בין ינואר 1964 ליולי 1965 שלטו במדינה לא פחות מ-8 ממשלות.
בהתאם להסכמי פריז משנת 1973, אשר נועדו להביא שלום לווייטנאם, ואשר נחתמו ב-27 בינואר 1973, היה על כוחות צבא ארצות הברית לסגת מדרום וייטנאם.
לצפון וייטנאם הותר להמשיך ולהעביר אספקה לכוחות הקומוניסטים בדרום, אולם רק לצורך קיומם ולא לחיזוקם.
על רקע תגובה ציבורית עזה בארצות הברית, ב-4 ביוני 1973 החליט הסנט האמריקאי לאסור על התערבות צבאית כזו.
משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 פגע קשות בכלכלת דרום וייטנאם.
בחודש ינואר 1974 חידש הווייטקונג את התקפותיו בדרום ותפס שטחים שמהם נסוג מוקדם יותר.
ב-4 בינואר 1974, לאחר שתי התקפות בהן נהרגו 55 דרום וייטנאמים, הכריז הנשיא נויין ואן טיו (Nguyễn Văn Thiệu) כי הסכמי פריז אינם עוד בתוקף.
בחודש אוגוסט 1974 התפטר נשיא ארצות הברית ניקסון מכהונתו, על רקע פרשת ווטרגייט, והקונגרס האמריקאי החליט על הפחתת הסיוע לדרום וייטנאם מסכום של מיליארד דולר לשנה, לסכום של 700 מיליון דולר.
בשלב זה שיפרה כבר צפון וייטנאם את נתיב הו צ'י מין לכביש רב-נתיבי ולאורכו תחנות דלק.
בשנת 1975 פתחו הקומוניסטים במתקפה בדרום אשר נודעה בשם מערכת הו צ'י מין.
צבא דרום וייטנאם ניסה ללא הצלחה לפתוח במתקפת-נגד.
צבא הדרום סבל בשלב זה ממחסור בציוד, תחמושת וחלקי חילוף ובהוראת הנשיא נסוג הצבא מעמדות שולטות באזורי ההר המרכזי, החלטה שהחמירה עוד יותר את מצבו ופגעה בביטחונם העצמי של החיילים וקציניהם.
נסיגה זו הפכה למפלה וערים במרכז המדינה החלו ליפול זו אחר זו לידי כוחות הצפון.
ככל שהתדרדר מצבו של הצבא החלו עריקות בקנה מידה גדול בקרב החיילים.
פנייתו של נשיא דרום וייטנאם לעזרת הנשיא ג'רלד פורד לא הועילה לאחר שהסנט סירב לאשר מתן סיוע נוסף לדרום וייטנאם ואף קבע בחוק איסור על מעורבות צבאית נוספת במדינה.
ב-21 באפריל 1975 התפטר נויין ואן טיו מכהונתו ונמלט לטאיוואן.
הוא הציע את סגנו, טרן ון הונג, כמחליפו.
צבא הדרום ניסה במאמץ אחרון לעצור את פלישת הצפון, אולם ללא הצלחה.
לאחר שבוע התפטר טרן ון הונג ממשרתו והעביר את כס הנשיאות לגנרל דונג ון מין, דמות פייסנית יותר כלפי הצפון, בתקווה שהלה יצליח לקיים משא ומתן לסיום המלחמה.
אולם הצפון לא היה מעוניין במשא ומתן ובשעות הבוקר של 30 באפריל נכנסו טנקים של צבא צפון וייטנאם למרכז העיר סייגון.
באותו היום הודיע הגנרל מין על כניעה ללא תנאי של דרום וייטנאם לכוחות הצפון, בקשתו לחתום על הסכם כניעה בטקס רשמי לא נענתה והוא נעצר על ידי כוחות הצפון לאחר שכיהן כנשיא דרום וייטנאם שלושה ימים בלבד.
בשעות שקדמו לכניעת דרום וייטנאם קיים צבא ארצות הברית מבצע רחב היקף של פינוי שגרירות ארצות הברית בסייגון, מבצע רוח תכופה (Operation Frequent Wind).
במהלך המבצע פונו סגל השגרירות, עובדי מדינה אחרים של ארצות הברית, קצינים בכירים של צבא דרום וייטנאם וסייענים דרום וייטנאמים אשר היה חשש אמיתי לגורלם תחת שלטון צפון וייטנאם.
רוב המפונים הוטסו במסוקים לנושאות מטוסים אמריקאיות אשר עגנו בסמוך לחוף.
חלק מן המסוקים הוטלו מן הספינות לים, כדי לפנות מקום על הסיפון למפונים.
המבצע הופסק בהוראת הצי האמריקאי.
כל חיילי צבא ארצות הברית ועובדי השגרירות פונו, אולם אלפי אזרחים דרום וייטנאמים שחששו לגורלם נותרו מחכים לשווא בשטח השגרירות למסוקים נוספים שלא הגיעו.
בדרום וייטנאם הייתה כלכלת שוק חופשי אשר קיימה קשר חזק עם מדינות המערב.
במדינה פעלה חברת תעופה, אשר נוסדה עוד על ידי באו די, בשם אייר וייטנאם.
כלכלת המדינה נתמכה במידה משמעותית בסיוע האמריקאי ובנוכחות אמריקאית משמעותית בין השנים 1961–1973. בין שנת 1954 לשנת 1973 הוכפלה תפוקת החשמל במדינה פי 14 והגידול השנתי הממוצע בתוצר התעשייתי היה בשיעור 6.9%.
באותה תקופה עלתה תפוקת האורז השנתית ב-203% ומספר התלמידים באוניברסיטאות עלה מ-2,000 ל-90,000. בשיאו, בשנת 1973, הגיע הסיוע האמריקאי השנתי למדינה ל-2.3 מיליארד דולר, אולם בשנת 1974 צנח ל-1.1 מיליארד.
ההפחתה החדה בשיעור הסיוע, לצד משבר האנרגיה העולמי, גרמו לאינפלציה דוהרת במדינה שהגיע ל-200% בשנת 1974. איחוד צפון וייטנאם עם דרום וייטנאם הביא להשלטת כלכלה מתוכננת בדרום.
בעשרים השנים שלאחר הכיבוש לא ידעה כלכלת אזור דרום וייטנאם התפתחות משמעותית.
עם התפרקות ברית המועצות הכירה אף וייטנאם בצורך בשינוי ובאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נוצרה מחדש כלכלת שוק בווייטנאם, זאת אף שהשלטון המרכזי במדינה נשלט על ידי המפלגה הקומוניסטית.
דרום אסיה הוא האזור הדרומי של יבשת אסיה.
הוא כולל את השטח שמדרום להרי ההימלאיה ועל פי חלק מההגדרות חבלי ארץ נוספים ממזרח וממערב לתת-היבשת ההודית.
דרום אסיה גובל במערב אסיה, במרכז אסיה, במזרח אסיה, בדרום-מזרח אסיה ובאוקיינוס ההודי.
בדרום אסיה חיים מעל ל-1.5 מיליארד בני אדם, מה שהופך את אזור זה למאוכלס ביותר מאזורי העולם.
המדינות והחבלים הנכללים באזור זה הם:
ארגון כלכלי חשוב הפועל באזור, הוא איגוד דרום אסיה לשיתוף פעולה אזורי (SAARC), ארגון לשיתוף פעולה כלכלי המורכב ממדינות דרום אסיה.
דרום אמריקה באופנוע הוא ספר המבוסס על היומן שכתב ארנסטו צ'ה גווארה במהלך מסעו עם חברו אלברטו גרנאדו בדרום אמריקה, כשהיה סטודנט לרפואה בן 23. במהלך המסע נחשף גווארה, בן למשפחה מהמעמד הבינוני, לסבלות העניים ביבשת - כורים מנוצלים במכרות הנחושת בצ'ילה, חולים במושבת מצורעים בפרו, וסתם פשוטי עם.
המסע שהחל כהרפתקאה, שינה את חייו של גווארה, ובו עוצבו השקפותיו, כפי שהעיד בעצמו:
היומן ראה אור לראשונה בקובה ב-1993, בשם Mi primer gran viaje: De la Argentina a Venezuela en motocicleta (מילולית: "המסע הגדול הראשון שלי: מארגנטינה לוונצואלה באופנוע").
ב-2002 יצאה מהדורה ראשונה של הספר בעברית בהוצאת חרגול, בתרגומו של אורי פרויס, וב-2004 יצאה מהדורה מתוקנת.
בשנת 2004 הופק בארגנטינה הסרט דרום אמריקה באופנוע, המבוסס על היומן ועל זכרונותיו של אלברטו גרנאדו.
את הסרט ביים ולטר סאלס, ואת התפקידים הראשיים גילמו גאל גארסיה ברנאל (כגווארה) ורודריגו דה לה סרנה (כגרנאדו).
בשנת 2005 זכה הסרט בפרס באפט"א בקטגוריית הסרט הטוב ביותר לסרט שאינו דובר אנגלית.
גווארה וגרנאדו יצאו מבואנוס איירס בינואר 1952, על גבי אופנוע 500 סמ"ק ישן, אותו כינו פּוֹדֶרוֹסַה (מילולית: "רב העוצמה").
באותה העת היה גווארה בן ה-23 סטודנט לרפואה, וגרנאדו בן ה-29 ביוכימאי שטיפל במצורעים.
יעדם של השניים היה מושבת המצורעים סן פבלו שבפרו.
היעד הראשון אליהם הגיעו היה עיירת הנופש מיראמאר, כ-450 ק"מ דרומית לבואנוס איירס, בה שהתה משפחתה האמידה של חברתו של גווארה.
לאחר מכן המשיכו השניים את מסעם מזרחה, לכיוון צ'ילה, דרך נקוצ'אה, באיה בלנקה, צ'ואלה צ'ואל, סן מרטין דה לוס אנדס, דרך שבעת האגמים ובארילוצ'ה.
לאחר שחצו את הגבול לצ'ילה, התראיינו לעיתון בטמוקו, בהם הציגו עצמם כמומחים לצרעת.
הכתבה, אותה לקחו עמם, פתחה להם דלתות רבות שהיו סגורות בפניהם נוכח חזותם המאובקת, ולאחר שהציגו אותה, רבים יותר גילו נכונות לסייע להם, בין אם בטיפול בתקלות באופנוע, באספקת מזון או קורת גג.
בלוס אנחלס נכנע האופנוע לתקלות שפקדו אותו לאורך המסע, ואת המשך דרכם נאלצו לעשות באמצעי תחבורה אחרים - לסנטיאגו דה צ'ילה ולוולפראיסו הגיעו בטרמפים.
חלקו הראשון של היומן, עד ולפראיסו, הוא יומן מסע שגרתי, העוסק בתלאות הדרך של השניים, בנופים בהם עברו ובאנשים אותם פגשו.
בוולפראיסו נתקל גווארה לראשונה במצוקתם של עניים, וביומנו החלו להופיע תובנותיו והשקפותיו החברתיות הנגזרות מהן.
כך כתב על ישישה חולת אסתמה בה פגש בוולפראיסו:
מוולפראיסו המשיכו השניים כנוסעים סמויים בספינה שעשתה דרכה לאנטופגסטה, וממנה נסעו למכרות הנחושת בצ'וקיקמאטה.
בדרכם פגשו בזוג פועלים קומוניסטים, שחיים בגפם במדבר ("בני הזוג הקופאים מקור בלילה המדברי, מצונפים זה בזרועות זה, הם דוגמה חיה לפרולטריון באשר הוא...
אותו לילה סבלתי מקור יותר מאי-פעם, אבל גם הרגשתי קצת קרוב יותר למה שהיה בעיני זן מוזר של אנשים").
גווארה מזדעזע מתנאי העבודה הקשים במכרות, ומיחסם של הבעלים הזרים לפועלים, להם הם משלמים שכר נמוך.
בהזדמנות זו הוא גם מתייחס לראשונה לקומוניזם: "נתעלם לרגע מהשאלה האם "התולעת הקומוניסטית" מסוכנת לבריאותו של הקולקטיב.
התולעת שהופיעה אצלו הייתה פשוט שאיפה טבעית לשיפור המצב, מחאה כנגד הרעב המתמיד, שלבשה צורה של אהבה לתורה הזאת, שאת מהותה לעולם לא אבין, אבל תרגומה המילולי, "לחם לעניים", לא רק שהיה בתחום השגתו, אלא אף מילא את הווייתו".
בפרו עברו גווארה וגרנאדו בין היתר דרך פונו ואגם טיטיקקה, קוסקו, מאצ'ו פיצ'ו, אנדוואילאס, לימה ואיקיטוס.
במהלך שהותם בפרו נתן גווארה את דעתו לפערים בין הלבנים והמסטיסוס לבין האינדיאנים בני האיימרה והקצ'ואה ולתחושת העליונות של הראשונים על פני האחרונים.
כל זאת, כתוצאה ממאמציהם של הספרדים להטמיע את תרבותם ולמחוק כל זכר למורשתם של ילידי הארץ.
תחנתם האחרונה של השניים במסעם, שהייתה גם יעדם, הייתה מושבת המצורעים סן פבלו.
במושבה זו שהו קרוב לשבועיים, וסייעו לצוות במקום בטיפול בחולים.
במהלך שהייתם חגג גווארה את יום הולדתו ה-24, ובו נשא נאום בו באה לידי ביטוי גישתו כלפי האחדות הלטינו-אמריקנית:
מסן פבלו המשיכו גווארה וגרנאדו ללטיסיה שבקולומביה, ממנה טסו לבוגוטה.
במכתב שכתב לאמו מבוגוטה לרגל יום הולדתה, מתאר גווארה את המצב הפוליטי המתוח במדינה: "חופש הפרט בארץ הזאת נמצא במצב הגרוע ביותר מכל המקומות שבהם עברנו עד עכשיו.
השוטרים מפטרלים ברחובות עם רובים על הכתפיים ומבקשים כל רגע לראות דרכונים, שאותם הם קוראים לא פעם בכיוון ההפוך.
האווירה מתוחה ומבשרת על הפיכה קרובה.
באזור היאנוס ההתקוממות כבר בעיצומה, והצבא עומד מולה חסר אונים".
מבוגוטה המשיכו לקראקס, בה נפרדו דרכיהם.
גווארה המריא למיאמי, ובספטמבר שב לבואנוס איירס, שמונה חודשים לאחר שהחל מסעו.
הפקת הסרט הייתה בינלאומית, וכללה חברות הפקה מארגנטינה, ארצות הברית, גרמניה, בריטניה, צ'ילה וצרפת.
את הסרט ביים הבמאי הברזילאי ולטר סאלס, ואת התסריט כתב הפוארטו ריקני חוסה ריברה.
את התפקידים הראשיים גילמו השחקן המקסיקני גאל גארסיה ברנאל (כגווארה) והשחקן הארגנטינאי רודריגו דה לה סרנה (כגרנאדו).
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל סאנדנס ב-2004, ומאוחר יותר הוקרן גם בפסטיבל קאן.
הסרט עוקב אחר מסעם של גווארה וגראנדו ב-1952, עת יצאו מבואנוס איירס לכיוון מושבת המצורעים סן פבלו שבפרו.
גווארה היה אז סטודנט לרפואה בן 23, וגרנאדו ביוכימאי בן 29, שעסק בטיפול בצרעת.
המסע, שהחל כהרפתקה, עובר תפנית במהלך הדרך, עת נחשפים השניים לסבלותיהם של העניים ביבשת ולפערים החברתיים הקיימים בה.
במהלך המסע מתגבשות השקפותיו של גווארה בנוגע לצדק חברתי ולאחדות הלטינו-אמריקאית, השקפות שיבואו לידי ביטוי בשנים הבאות, כאחד ממובילי המהפכה הקובנית, וכמהפכן במקומות שונים בעולם.
הסרט זכה במספר רב של פרסים, הבולטים שבהם:
פרס אוסקר: פרס אוסקר בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר הוענק לחורחה דרקסלר, כותב השיר Al Otro Lado Del Río ("לצד השני של הנהר"), שליווה את הסרט.
בנוסף, היה מועמד בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט לא יכול היה להיות מועמד בקטגוריית פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, מאחר שהופק ביותר ממדינה אחת.
פרס באפט"א: הסרט הטוב ביותר שאינו דובר אנגלית והפסקול הטוב ביותר.
כן היה מועמד גם בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר (ברנאל), שחקן המשנה הטוב ביותר (דה לה סרנה), התסריט המעובד הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר.
פרס אינדפנדנט ספיריט: בקטגוריית הצילום והשחקן החדש הטוב ביותר (לרודריגו דה לה סרנה)
פרס קונדור הכסף, המוענק על ידי התאחדות מבקרי הקולנוע הארגנטינאים, בקטגוריות השחקן הטוב ביותר (לרודריגו דה סרנה), התסריט המעובד הטוב ביותר והפסקול הטוב ביותר.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן: פרס חביב הקהל.
דרום אפריקה השתתפה ב לראשונה בטוקיו (1964), היא השתתפה בטורנירים עד המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980), בהם הוכרזה כ"בלתי רצויה", וחזרה לקחת חלק ב.
אל משחקי החורף שלחה דרום אפריקה משלחת בכל אחד מהטורנירים מאז המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998) ועד המשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010).
בשנת 1964 שלחה דרום אפריקה משלחת ראשונה למשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו בטוקיו.
המשלחת, שכללה תשעה ספורטאים, קטפה 19 מדליות פאראלימפיות (8 מזהב, 8 מדליות כסף ו-3 ארד) וסיימה שישית בדירוג המדליות הכללי בתחרויות.
האתלט דניאל ארסמוס בלט, כשקטף שתי מדליות זהב בזריקת דיסקוס והדיפת כדור ברזל עליהן הוסיף שתי מדליות כסף.
דרום אפריקה השתתפה לראשונה במשחקי החורף שנערכו בנאגנו שביפן בשנת 1998, ומאז השתתפה בכל אולימפיאדות החורף לנכים שנערכו.
דרום אפריקה הייתה למדינה השנייה ששולחת ספורטאים להשתתף במשחקי החורף הפאראלימפיים, אחרי אוגנדה ששלחה משלחת ל.
בכל התחרויות ייצג את דרום אפריקה רק ספורטאי אחד, ברוס ורנר, שהתחרה במקצועות הסקי האלפיני, אך לא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית.
דרום ארצות הברית , אשר מכונה לעיתים גם דיקסי, מדינות הדרום והדרום, הוא חבל ארץ גאוגרפי-תרבותי בדרומה של ארצות הברית, המשתרע מדרום לקו מייסון-דיקסון ומקיף, בהגדרה הרחבה ביותר, 16 מדינות, אשר חולקות מאפיינים תרבותיים, היסטוריים, חברתיים, כלכליים ופוליטיים משותפים, המבדילים אותן מאזורים אחרים בארצות הברית.
זהו אזור עני יותר מהצפון ומתגוררים בו כ-115 מיליון תושבים (כשליש מאוכלוסיית ארצות הברית).
כיום, אזור דרום ארצות הברית הוא אחד מארבעת אזורי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית אשר כולל את המדינות פלורידה, מרילנד, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה, וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, דלאוור, אלבמה, קנטקי, מיסיסיפי, טנסי, ארקנסו, לואיזיאנה, אוקלהומה, ג'ורג'יה וטקסס.
בתוך אזור דרום ארצות הברית ישנן גם חלוקות משנה גאוגרפיות ותרבותיות.
האזור נקשר היסטורית למדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה, שהתפצלו מארצות הברית בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית על רקע הזכויות שדרשו המדינות מול השלטון הפדרלי, בפרט בעניין העבדות.
הדרום הוא אזור בעל משמעות וחשיבות תרבותית רבה.
בדרום נוצרו והתפתחו זרמי המוזיקה האמריקאית המקוריים: הספיריטואלז, הבלוז, הג'אז, הקאנטרי והרוק אנד רול.
גם האמנים החשובים ביותר בסוגות אלה מקורם בדרום ארצות הברית.
ערים כניו אורלינס, ממפיס ונאשוויל הפכו לשם נרדף לסוגות מוזיקליות ולאבן שואבת לאמנים.
בתחום הספרות יצאו מהדרום סופרים כמו מארק טוויין, ויליאם פוקנר, טנסי ויליאמס, מרגרט מיטשל ונל הרפר לי, שהציגו ועיצבו את דמותו התרבותית של הדרום בתודעה העולמית, ולצדם סופרים צאצאי עבדים שהדגישו ביצירותיהם את העוול המתמשך של העבדות.
חלק ניכר מהסטריאוטיפים של דרום ארצות הברית נטבעו בתודעה הציבורית כתוצאה משלל סרטים, מחזות וספרים, ובפרט באחד הסרטים המצליחים מאז ומעולם, "חלף עם הרוח".
כמה מן הסמלים המובהקים של הדרום (הלבן) הם "דגל הקונפדרציה" (למעשה דגל הקרב של הקונפדרציה), השיר "דיקסי", עצי המגנוליה והקוקטייל "Mint julep" המורכב מבורבון, מעלי נענע ומסוכר.
מדינות הדרום מתחלקות לחלוקות משנה גאוגרפיות או היסטוריות-תרבותיות מסורתיות.
מבחינה גאוגרפית מבחינים בין מדינות החוף: פלורידה, מרילנד, צפון קרוליינה, דרום קרוליינה, וירג'יניה, וירג'יניה המערבית ודלאוור, לבין מדינות המרכז: אלבמה, קנטקי, מיסיסיפי, טנסי, ארקנסו, לואיזיאנה, אוקלהומה וטקסס.
חלוקה נוספת היא בין המדינות השוכנות לחופי מפרץ מקסיקו: טקסס, אלבמה, לואיזיאנה, מיסיסיפי ופלורידה, לאזורי מדינות הרי האפלצ'ים: מזרח קנטקי וטנסי, מערב צפון וירג'יניה, מערב מרילנד, וירג'יניה המערבית, דרום-מערב וירג'יניה, צפון ג'ורג'יה וצפון-מזרח דרום קרולינה.
מבחינה היסטורית ופוליטית קיימות חלוקות לדרום הישן, שכולל את המדינות שהיו קיימות עוד לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית ב-1776: וירג'יניה, דלאוור, מרילנד, ג'ורג'יה, צפון קרולינה ודרום קרולינה, והדרום החדש, הכולל את שאר המדינות שהצטרפו לאיחוד לאחר מכן.
שימוש אחר לאותם מונחים הוא חלוקה היסטורית-פוליטית בין "הדרום הישן" שלפני מלחמת האזרחים מול "הדרום החדש" שלאחריה.
הדרום העמוק (אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי ודרום קרוליינה, מזרח טקסס וצפון פלורידה) הוא האזור שהזין את רוב הסטריאוטיפים של המונח "דרום ארצות הברית", המופיעים בשלל רומנים, סרטים, מחזות ושירים.
אלו מתארים חברה חקלאית ושמרנית, פטריארכלית, דתית, התומכת בהפרדה גזעית אך תלויה בעבודת עבדים או משרתים שחורים, שבה יושבים בעלי אחוזות על מרפסות בתי העץ הגדולים שלהם בלב מטעים רחבי ידיים ובנותיהם בשמלות נשף לומדות לנגן פסנתר.
מדינות אלה התבססו על גידולים כגון כותנה (ולפני כן טבק וקנה סוכר), הדורשים ידיים עובדות רבות ולכן הפכו למדינות עבדות מובהקות, שכללו גם מערכת מוסרית שהצדיקה שעבוד והפרדה.
המדינות דרום קרוליינה, אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה ומיסיסיפי קרויות מדינות הכותנה.
במדינות אלה נמצא עד היום הריכוז היחסי הגבוה ביותר של אזרחים ממוצא אפרו-אמריקאי.
החלק המרכזי במדינות אלה אף זכה לכינוי החגורה השחורה (Black Belt), במקור בשל אדמות כהות המצויות במרכז אלבמה ובמיסיסיפי, אך בהשאלה, לציון הריכוז הגדול של אפרו-אמריקאים במדינות אלה.
מלחמת האזרחים יצרה הפרדה בין מדינות הקונפדרציה: אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, דרום קרוליינה, טקסס, וירג'יניה, ארקנסו, טנסי וצפון קרוליינה, לבין מדינות הגבול: קנטקי, מיזורי, מרילנד ודלאוור, שלא היו חלק ממדינות הקונפדרציה, אך תמכו בהן.
בתקופה הפרהיסטורית התקיימה באזור עמק המיסיסיפי הדרומי ועמק טנסי תרבות אמריקאית ילידית עשירה המכונה תרבות המיסיסיפי.
במאה ה-16 וה-17 הגיעו לאזור מגלי ארצות אירופים בהם ארננדו דה סוטו (שנחת ב-1539 על חופי פלורידה), ג'ון סמית' ואנשיו שייסדו ב-1607 את ג'יימסטאון, היישוב האנגלי הראשון בווירג'יניה ופייר לה מואן ד'איברוויל (Pierre Le Moyne d'Iberville שייסד את לואיזיאנה הצרפתית ב-1698).
באזור חיו בני אומות אמריקאיות ילידיות רבות כצ'רוקי, אלבמה, אפלצ'י, קאדו, צ'יקסו, צ'וקטאוו, מוסקוגי ואחרות.
רוב רובה של אוכלוסייה זו הושמד עקב מגע עם האירופאים שהביאו עמם מחלות מידבקות.
מתיישבים אנגלים החלו להגיע החל מ-1607 והתיישבו באזורי החוף של הדרום.
חלק ניכר מהמתיישבים היו משרתים חוזיים שעם שחרורם קיבלו חלקות אדמה וכך התפתחו המושבות מערבה, במאה ה-18 הגיעו התיישבויותיהם למרגלות הרי האפלצ'ים.
רבים מן המשרתים החוזיים הללו איבדו את נחלותיהם לטובת ספסרי קרקעות והפכו לאריסים.
מתיישבים ספרדים יישבו את פלורידה וטקסס במהלך המאה ה-17 ומתיישבים צרפתים הגיעו במאה ה-18 ליישב את דרום לואיזיאנה (שהשתרעה לכל אורך עמק המיסיסיפי מגבול קנדה ודרומה עד למפרץ מקסיקו).
ב-1718 נוסדה ניו אורלינס, העיר הגדולה בדרום ארצות הברית וכארבעים שנה מאוחר יותר היגרו אליה מתיישבים קתולים מאקדיה (כיום בקנדה), הנקראים קייג'ון ושומרים על תרבות ייחודית.
בסוף המאה ה-18 הגיעו סקוטים ואירים ליישב את אזורי הרי האפלצ'ים הדרומיים.
ב-1767 הושלמה מדידתו וסימונו של קו מייסון-דיקסון, קו שנועד לסימון חלקות בין שטחי בעלות של משפחות בריטיות ושהיה למעשה הגבול התרבותי בין צפון ארצות הברית לדרומה.
וירג'יניה הייתה המדינה המתקדמת ביותר בין שלוש עשרה המושבות הראשונות לפני מלחמת העצמאות האמריקאית.
האוניברסיטה הראשונה באמריקה (קולג' ויליאם ומרי) נוסדה בה ב-1693 וארבעה מתוך חמשת הנשיאים הראשונים של ארצות הברית היו ילידי וירג'יניה (וושינגטון, תומאס ג'פרסון, מדיסון ומונרו).
המישורים הגדולים, בעיקר של הדלתא של מיסיסיפי התאימו במיוחד לחקלאות של חלקות גדולות בחוות ומטעים.
הגידולים המרכזיים היו קנה סוכר ואורז במאה ה-17 שפינו את מקומם לטבק במאה ה-18 ולכותנה החל מ-1800. ענפים אלה היו עתירי ידיים עובדות ולשם כך הובאו רבבות עבדים אפריקאים לעבודה באזור, משום שלא היו די לבנים ואמריקאים ילידים היו מרדניים מדי.
בין 1820 ל-1850 הובאו יותר ממיליון עבדים אפריקאים לעבודה בשדות הכותנה.
העסקת העבדים לוותה בהצדקה מוסרית ודתית של שעבודו של אדם אחר באמצעות דרשות בכנסייה שיועדו להצדקה זו.
להצדקה זו ניתן גם הד בתקופות מאוחרות, למשל ב-1963 טען מושל מיסיסיפי, רוס בארנט שאלוהים עצמו הפריד בין האדם הלבן לאדם שחור ושהלבן נעלה יותר".
הצפון, שהמערכת הכלכלית שלו הייתה מבוססת על חקלאות בקנה מידה קטן, על תעשייה, מסחר ופיננסים לא קיבל את מנגנון העבדות.
נאמנים לערכי הליברליזם, דגלו קבוצות אזרחים בצפון בדעה שהעבדות היא חטא וחרתו על דגלם מלחמת חורמה בעבדות.
קבוצות אלה התאגדו תחת התנועה לביטול העבדות, הממסד הדרומי מנע את כניסתם לשטחיו, צנזר את פרסומיהם, מנע מהם יצירת קשר עם התושבים ויצר דמוניזציה שלהן כמי שקמים על הדרום ואורח חייו להחריבו.
ב-30 באפריל 1803 רכשה ארצות הברית את לואיזיאנה וכך סופחו השטחים שהיו לפני כן בשליטה צרפתית לאיחוד.
לאחר רכישת לואיזיאנה התיישבו בה מתיישבים צרפתים הוגנוטים.
ב-1818 ביקשה מיזורי להצטרף לאיחוד כמדינה.
עד אותה עת היו באיחוד 22 מדינות, 11 חופשיות מעבדות (מצפון לקו מייסון-דיקסון) ו-11 המתירות עבדות (מדרום לקו), כך שנשמר האיזון בנושא זה.
בקשתה של מיזורי להתקבל לאיחוד יצרה חשש מהפרת האיזון.
במקביל, ביקשה גם הטריטוריה של מיין, הנקייה מעבדות, להצטרף לאיחוד.
הדיון בשתי הבקשות גרם לקונפליקט בין שני בתי הקונגרס (הסנאט ובית הנבחרים), לא רק בנושא העבדות עצמו, אלא גם בעניין צירופה של מיין ומיזורי לאיחוד על סמך אותו חוק.
בפשרה שהושגה בסופו של דבר, פשרת מיזורי, אושרה בקשת שתי הטריטוריות להצטרף לאיחוד כמדינות – מיין כמדינה חופשית מעבדות ומיזורי כמדינה המתירה עבדות, ונקבע שבכל הטריטוריות שמצפון לקו הרוחב '36°30, המשכו מערבה של קו מייסון-דיקסון, ושכלולות בשטחי רכישת לואיזיאנה תיאסר העבדות, פרט למדינת מיזורי עצמה שנמצאת צפונית לקו רוחב זה.
ב-1830 נחקק חוק עקירת האינדיאנים משטחים חקלאיים בדרום-מזרח ארצות הברית לשטחים צחיחים ממערב למיסיסיפי שנודעו כ"שמורות אינדיאנים".
ב-4 ביולי 1845 התקבלה טקסס כמדינה פדרלית באיחוד של ארצות הברית.
ב-24 באפריל 1846 פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, לאחר סכסוך על מיקומו של קו הגבול בין טקסס למקסיקו.
מדינות הדרום תמכו במלחמה מתוך כוונה שבשטחים החדשים שייכבשו מידי מקסיקו ממערב למיסיסיפי יכוננו מדינות עבדות.
בסיום המלחמה ב-1848 נפתחה שאלת העבדות בשטחים שנכבשו – קליפורניה, נבדה, יוטה, אריזונה וחלקים מוויומינג, קולורדו, וניו מקסיקו – תוך אפשרות לערעור האיזון שהושג בפשרת מיזורי.
בעוד שקבלת טקסס כמדינת עבדות אוזנה עם קבלת ויסקונסין כמדינת חירות, קבלת קליפורניה כמדינת חירות יכלה להפר את האיזון.
חלוקת קליפורניה לשתי מדינות, צפונית ודרומית נפסלה עקב חוסר ההתאמה של דרום קליפורניה לחקלאות חוות ומטעים.
במסגרת החוק הוטלה חובה על אזרחי צפון ארצות הברית להחזיר דרומה עבד שנמלט ממדינה דרומית לצפונית.
בשנת 1854 באה הפשרה לקצה עם חקיקת חוק קנזס נברסקה שביטל את הפשרה והתיר את ההחלטה האם לקיים עבדות במדינה, לאזרחי המדינה.
על אף מגבלות התנועה והתמריצים שניתנו לתופסי עבדים, תנועת בריחת העבדים אל ארצות החירות לא פסקה ואף גברה, נתיבי הבריחה צפונה הפכו לרשת מחתרתית תחת הנהגתה של שפחה נמלטת בשם הארייט טאבמן וזכו לכינוי "רכבת המחתרת".
הדרום היה תלוי כלכלית בצפון, כיוון שחקלאות חייבה לקיחת הלוואות ואלו הוענקו על ידי בנקים בצפון-מזרח ארצות הברית.
אך לדרום היה כוח פוליטי רב.
9 מתוך 12 הנשיאים שקדמו למלחמת האזרחים הגיעו מן הדרום ולדרום המאוכלס היה רוב קבוע בקונגרס.
ב-1854 נוסדה המפלגה הרפובליקנית שתבעה את עצירת התפשטות העבדות מעבר למדינות בהן היא קיימת והתנגדה לחוק העבד הנמלט, שקומם במיוחד את אזרחי הצפון כיוון שכפה עליהם שיתוף פעולה עם מוסד העבדות.
אוכלוסיית הצפון גדלה במהירות עקב גלי ההגירה.
הדרום נותר שרוי במבנה מעמדי קשיח שבראשו אריסטוקרטיה של בעלי מטעים עשירים ושמרנים שחששו מכל חידוש "צפוני".
ב-1856 איבד הדרום לראשונה את הרוב בקונגרס ולא יכול היה להשתיק עוד את הקולות שקראו לביטול מוחלט של "המוסד המיוחד של הדרום".
בשנת 1860, ערב מלחמת האזרחים, התקיימה עבדות בפועל ב-15 מתוך 16 המדינות.
8 מיליון תושבים לבנים החזיקו בכ-4 מיליון עבדים, אך היו אזורים חקלאיים בדרום שבהם מספר השחורים היה גבוה מפי 10 ממספר הלבנים.
מתוך האוכלוסייה הלבנה, 380,000 בלבד היו בעלי עבדים, אך למעלה ממחציתם החזיקו בלא יותר מ-4 עבדים ורק כ-15,000 החזיקו שלושים עבדים או יותר.
אולם רוב האוכלוסייה הלבנה הייתה מאוחדת בהזדהותה עם העילית הכלכלית והפנימה את ההזדקקות לכוח העבדים כיסוד הכלכלה הדרומית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1860, ערכה המפלגה הרפובליקנית, בהנהגתו של אברהם לינקולן, קמפיין נגד הרחבת העבדות מעבר למדינות שבהן התקיימה העבדות עד אז.
הרפובליקנים היו חסידים נלהבים של לאומיות, ובמצע הבחירות שלהם בשנת 1860 דחו כל צורה של איום לפירוק האיחוד, כהכרזה של בגידה.
לאחר הניצחון הרפובליקני בבחירות, ולפני שהממשל החדש תפס את מקומו ב-4 במרץ 1861, הכריזו 6 מדינות הכותנה (דרום קרוליינה, אלבמה, פלורידה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה ומיסיסיפי) על פרישתן מהאיחוד וחברו יחדיו כדי ליצור את הקונפדרציה של מדינות אמריקה בראשות ג'פרסון דייוויס, וחודש מאוחר יותר הצטרפה גם טקסס.
הממשל היוצא של הנשיא ג'יימס ביוקנן וגם הממשל הנכנס בראשותו של אברהם לינקולן, דחו את חוקיותו של מהלך הפרישה, והחשיבו אותו כמרד.
שמונה המדינות הנוספות שבהן התקיימה עבדות, דחו את רעיון הפרישה בשלב הזה.
פעולות האיבה החלו ב-12 באפריל 1861, כאשר כוחות הקונפדרציה תקפו את המצודה של צבא ארצות הברית בפורט סאמטר שבמדינת דרום קרוליינה.