tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצד שני, היה מאוד מפוכח, והכיר בגבולות של הנאורות ושל התרבות והחברה האירופית.
הוא חש על בשרו את המפגש הקשה עם נאורים גרמנים שהציעו לו להמיר את דתו ועם מגבלות שהוטלו עליו ומנעו ממנו למשל להתקבל כחבר באקדמיה המלכותית הפרוסית.
הביוגרפיה קשובה לקולו הגלוי והסמוי של מנדלסון; היא חושפת את המתח הטרגי שבין הלוחם הליברלי של הנאורות והאינטלקטואל המפורסם ביותר בין יהודי אירופה לבין האדם שידו קצרה נוכח אחיזתן של הקנאות הדתית והדעות הקדומות בחברה האירופית.
קול עלמה עברייה: כתבי נשים משכילות במאה התשע-עשרה
במאמר חלוצי שפרסם פיינר בשנת 1993 ("האשה היהודיה המודרנית – מקרה מבחן ביחסי ההשכלה והמודרנה") הוא הסביר תופעה זו כסוגיה המלמדת על גבולות המודרניזציה של ההשכלה.
הכתבים המקובצים באסופה זו מפרי עטן של נשים יהודיות במאה ה-19 מפריכים את המוסכמה בדבר שתיקתן של הנשים בתקופת ההשכלה.
מחקר של כמה שנים בארכיונים ובכתבי העת הספרותיים העבריים של התקופה חשף כתבים עבריים מגוונים של כעשרים וחמש נשים, ששאפו לקחת חלק במהפכה התרבותית והחברתית שלה הטיפה תנועת ההשכלה.
כתיבה עברית של נשים לא הייתה אומנם זרם דומיננטי ברפובליקה הספרותית של ההשכלה, אך עתה מתגלה כי בכל זאת קולן של הנשים נשמע.
הנשים שביקשו להשתתף באופן פעיל במפעל ההשכלה, נתקלו במחסום תרבותי-מגדרי גבוה במיוחד שיצרה הדרתן מן התרבות העברית – תרבות הקודש והחול גם יחד – ומן השפה העברית, שפת הספרות המתחדשת.
אפילו המשכילים שהצהירו על רצונם להרחיב את השכלת הנשים לא ראו בנשים שותף שווה, ותנועת ההשכלה התנהלה כ"מועדון גברי".
הכתבים הנשכחים המובאים כאן מוכיחים כי לפחות כמה נשים, רובן ככולן בנות יהדות מזרח אירופה, לא השלימו עם הדרה זו, והשקיעו מאמצים ניכרים כדי לחצות את המתרסים שעמדו בינן ובין ספרות ההשכלה העברית: מתרס השפה, מתרס הבקיאות בספרות הקנונית ומתרס ההדרה מן התחום הציבורי.
לצד הכישרונות, היכולת הלשונית העברית והבקיאות התרבותית, נחשפים גם התסכולים, העכבות, חרדת היצירה ותחושת הנחיתות של הנשים שהתדפקו על דלתות הרפובליקה הספרותית והעברית בת זמנן.
המבוא המקיף שהקדימו פיינר וכהן לאנתולוגיה מתמודד עם כל השאלות הללו ומוסיף את הגוון המגדרי של תולדות ההשכלה.
עת חדשה, יהודים באירופה במאה השמונה עשרה
ספר זה משרטט בשני כרכים את הביוגרפיה המפותלת ורבת הסתירות של המאה השמונה עשרה היהודית.
הייתה זו לפי טענת המחבר המאה הראשונה בעידן המודרני של היהודים.
התמורות העמוקות שהתחוללו בה עיצבו את הדורות שאחריה, ולא מעט מקולותיה מהדהדים עד היום הזה.
חזון עתיד לעולם מתוקן ומואר שתבונה והומניזם יתגברו בו על ה"ברבריות" התערבב בתמונות עולם לעומתיות שצבעו את המציאות בצבעים קודרים.
הנאבקים להסרת מגבלות מהמיעוט היהודי בשם הסובלנות ההומניסטית התמודדו עם החושדים באופיו הלקוי ללא תקנה שמנציח את זרותו ואת הסכנות הנשקפות ממנו.
במוקדי התסיסה והמתיחות באירופה בכלל ובקרב היהודים בפרט התגלתה עוצמת האוטונומיה של האדם המודרני.
טביעות אצבעותיו של "האני" השואף "לעלות ולהצליח", האינדיבידואל המכיר בערך עצמו, ניכרו כמעט בכל המחלוקות והסערות במרחב הציבורי.
מתוך האזנה רגישה לקולות המחאה ולשאיפות לתיקון עולם ולהשגת האושר ליחיד ולכלל, נפרס בספר "עת חדשה" סיפורה של המאה מנקודת מבטם של יהודי אירופה.
המאה השמונה עשרה היהודית מסחררת בדמויותיה ואירועיה.
הכרך השני המקיף את המחצית השנייה (1800-1750) מתאר תקופה עשירה בטלטלות, במתחים ובאתגרים מודרניים, ועוקב מקרוב אחר תהליכים ששינו את העולם המוכר, מתאר פרשות מרכזיות ומסעירות, ומקשיב לחוויות אישיות של גברים ונשים בני הזמן.
מהחלונות הרבים שנפתחים בספר משתקפים חייהם התוססים של היהודים באירופה ואף בעולם החדש ובארץ ישראל כשהם צבועים בגוונים עזים.
הוא מתאר בין השאר את הפולמוס על "חוק היהודים" באנגליה, את חלוקות פולין והשפעותיהן על גורל הקהילה היהודית הגדולה בעולם, את "צווי הסובלנות" באוסטריה, את הדיון על האמנציפציה בצרפת המהפכנית, את עליית החסידות וההתנגדות לה ומגמות של אקולטורציה וחילון.
הכרך מתאר תקופה מרתקת של חידושים, מאבקים, סתירות, סכסוכים, תהיות ולבטים.
מנקודת המבט של העולם היהודי בן זמננו, ובמיוחד בישראל, דומה שהכול כבר טמון במאה השמונה עשרה, וניתן לגלות בה לא מעט מתוך הצופן הגנטי של מלחמת התרבות ושל הקונפליקטים והשסעים בתחילת המאה העשרים ואחת.
מהשכלה לוחמת להשכלה משמרת - מבחר כתבי רש"י פין.
השכלה והיסטוריה, תולדותיה של הכרת עבר יהודית מודרנית.
ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1995.
יצחק אייזיק קובנר, ספר המצרף, כתב-מחאה משכילי מן המאה הי"ט, ההדיר מכתב היד בצירוף מבוא והערות: שמואל פיינר.
ירושלים: "ספרית דורות", מוסד ביאליק, 1998.
עם אבנר הולצמן, יהודה פרידלנדר, חוה טורניאנסקי, דוד אסף, ישראל ברטל (עורכים), מווילנה לירושלים, מחקרים בתולדותיהם ובתרבותם של יהודי מזרח אירופה מוגשים לפרופסור שמואל ורסס, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2002.
מהפכת הנאורות – תנועת ההשכלה היהודית במאה השמונה-עשרה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2002.
משה מנדלסון, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2005.
עם ישראל ברטל, ההשכלה לגווניה, עיונים חדשים בתולדות ההשכלה ובספרותה, ירושלים: הוצאת מאגנס, 2005.
עם טובה כהן, קול עלמה עבריה, כתבי נשים משכילות במאה התשע עשרה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
עם ישראל ברטל (עורכים), היסטוריוגרפיה במבחן, עיון מחדש במשנתו של יעקב כ"ץ, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2008.
שורשי החילון: מתירנות וספקנות ביהדות המאה ה-18, מרכז זלמן שזר, 2010.
מלחמת תרבות, תנועת ההשכלה היהודית במאה ה-19, הוצאת כרמל, ירושלים, 2010.
עת חדשה, יהודים באירופה במאה השמונה עשרה 1750-1700, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2017.
עת חדשה, יהודים באירופה במאה השמונה עשרה 1800-1750, מרכז זלמן שזר, 2021.
לתולדות החילון היהודי, הוצאת בלימה, 2024.
שמואל סַמבּוּרסקי (Sambursky; 30 באוקטובר 1900 – 18 במאי 1990) היה פרופסור מן המניין לפיזיקה ומדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל למדעי הרוח לשנת תשכ"ח (1968).
סמבורסקי נולד בשנת 1900 בקניגסברג בירת פרובינציית פרוסיה המזרחית שבקיסרות הגרמנית, בנם הבכור של סֶלמה ומנחם סמבורסקי.
הוריו היגרו מהאימפריה הרוסית, והוא גדל בבית ציוני דובר עברית, והתחנך בעברית ובגרמנית.
בשנת 1917, בגיל 17 בלבד, החל ללמוד מתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה באוניברסיטאות קניגסברג וברלין.
בשנת 1923 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו בקניגסברג בנושא "הוכחה על דרך השלילה בפיזיקה ומתמטיקה", בהנחייתו של תיאודור קלוצה (Kaluza).
כעבור שנה עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו שימש סמבורסקי בין השנים 1924–1927 כמורה ומרצה בבתי ספר תיכוניים ובמכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
לפרק זמן השתתף בפעילות להדברת המלריה, ובשנת 1928 התקבל לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים כעוזר מחקר בכיר למדעי הטבע ולפיזיקה.
עבודתו באוניברסיטה נמשכה עד צאתו לגמלאות, בהיותו ממייסדי החוג לפיזיקה (1931) ולאחר מכן כפרופסור חבר (1949).
בשנת 1960 מונה לפרופסור מן המניין להיסטוריה ופילוסופיה של המדע.
בשנת 1946 היה חבר המועצה למחקר מדעי ותעשייתי בארץ ישראל, ונסע מטעמה ללונדון לכנס מדעי של האימפריה הבריטית.
בשנת 1949 נתמנה למנהל המועצה המדעית לישראל שעל יד משרד ראש הממשלה, תפקיד בו כיהן עד 1957. כיהן כחבר הוועדה לאנרגיה אטומית אך ב-1958 התפטר יחד עם כל חברי הוועדה, פרט ליושב הראש שלה, ארנסט דוד ברגמן, על רקע ההחלטה לפתח נשק גרעיני בישראל.
וב-1962 היה ממייסדי הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון.
באותה שנה גם חנך את האוניברסיטה המשודרת ברשת ב'.
הוא זכה בפרס רוטשילד למדעי הרוח לשנת 1966, ובשנת תשכ"ח (1968) זכה בפרס ישראל למדעי הרוח.
ב-1923 נשא לאסתר רבינוביץ, והיה אב לבת.
ב-1938 נישא בשנית, למרים גרינשטיין, בתו של נתן גרינשטיין.
שמואל סמבורסקי נפטר בשנת 1990, ונקבר בהר המנוחות.
ארכיונו, שבו התכתבויות, יומנים וחומר ביוגרפי, מאמריו והרצאותיו, שמור בספרייה הלאומית.
אחיו הצעיר היה המלחין הישראלי דניאל סמבורסקי.
טבע העולם הגשמי, הוצאת מוסד ביאליק, תרצ"ט (עורך)
חוקות שמים וארץ: הקוסמוס של היוונים, הוצאת מוסד ביאליק, 1954
גבולות המדע, הוצאת מאגנס, תשכ"ג
שלשה פנים למשמעותו ההיסטורית של גליליאי, הוצאת מאגנס, תשכ"ד
מושג הזמן באסכולה הנאו-אפלטונית המאוחרת, הוצאת דפוס מרכז, תשכ"ז
סטרוקטורה ומחזוריות: מאה שנה לתגליתו של מנדלייב, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ט
המחשבה הפיזיקאלית בהתהוותה: מן הפילוסופיה הקדם-סוקראטית עד הפיזיקה של הקוואנטים - אנתולוגיה, הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ב (עורך)
קפלר בעיניו של הגל, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשל"ה
קופרניקוס באספקלריה של דורנו: חמש מאות שנה להולדתו, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשל"ה
מאקסוול, 1879-1831:מפנה בתפיסת הממשות הפיזיקאלית, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"ב
פרוקלוס נשיא האקדמיה האפלטונית ויורשו מרינוס השומרוני, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"ו
המחשבה הפיזיקאלית בהתהוותה: מן הפילוסופיה הקדם-סוקראטית עד הפיזיקה של הקוואנטים: אנתולוגיה, הוצאת מוסד ביאליק, תשמ"ז (עורך)
ניוטון בעיניו של איינשטיין, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"ח
הפיזיקה של המאה ה-17, סדרת האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון, תשמ"ט
הטבע ורוח האדם, הוצאת מוסד ביאליק, 1993 (מתרגם)
שמואל (שמוליק) עצמון-וירצר (נולד ב-29 ביוני 1929) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מחזאי, עורך, מנהל אמנותי ובמאי תיאטרון ישראלי, המייסד של תיאטרון "יידישפיל" ובעבר מנהלו האמנותי.
עצמון נולד בשנת 1929 בשם שמואל וירצר, בבילגוריי, עיר קטנה בפולין.
למד עברית בבית הספר היהודי יבנה.
שרד את השואה תוך רעב וטלטולים בבריחה מהגרמנים בברית המועצות.
לאחר נדודים באירופה ופעילות בפלי"ם, עלה לישראל בשנת 1948 ולחם במלחמת העצמאות כאיש גח"ל, בין היתר בקרבות לטרון.
עצמון הצטרף לסטודיו תיאטרון "האהל".
למד בלהקה השייקספירית המלכותית באנגליה בעזרת מלגה מטעם אונסק"ו.
בין השנים 1959–1968 ייסד וניהל יחד עם השחקנית פנינה גרי את תיאטרון זווית כתיאטרון אוונגרד ישראלי, בו הופיע במחזות כגון "בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר, "בית במצב טוב" - מחזה מקורי שכתב לתיאטרון משה שמיר, "ביבר הזכוכית" ו"ארץ רחוקה" מאת הנרי דנקר.
ב-1968 שיחק בתיאטרון זה בהצגה "פרח הקקטוס".
ב-1969 ייסד את "הסדנה למחזה המקורי" שעודדה מחזאים צעירים.
ביניהם היו יוסף מונדי ושולמית לפיד.
ב-1977 העלה מופע יחיד של יצירות ברטולט ברכט.
ב-1987 כיכב בהצגת היחיד "הקונטרבס" מאת פטריק זיסקינד.
עצמון הוא אחד ממשמרי התרבות היידית בישראל.
לדבריו, בהעלותו ארצה הוא שאף לזנוח את התרבות ה"גלותית" ממנה הגיע, אך בעקבות פגישה עם שמעון דז'יגן שהפציר בו לא להתנתק ממקורותיו כיוון שבישראל מנסים לדכא ולהשכיח את התרבות הזו, החליט לשמר את שפת היידיש ותרבותה.
בשנות השישים והשבעים הופיע ביחד עם שמואל סגל ושמואל רודנסקי בהרכב בשם "שלושת השמוליקים", שהעלה מופעים הומוריסטיים ביידיש.
בסוף 1987 הקים בתל אביב את תיאטרון יידישפיל - "דער יידישער טעאטער אין ישראל", כמוסד המשמר את השפה ואת התרבות היידית.
לתיאטרון יש להקה קבועה של שחקנים המעלים הצגות ביידיש בישראל וברחבי העולם היהודי.
חלק מהצגות התיאטרון הוא גם מביים בעצמו.
על מנת להעביר את המורשת התרבותית גם לדור הצעיר, יזם עצמון סטודיו ללימוד תרבות היידיש.
בין שחקני התיאטרון נמנית גם בתו, ענת עצמון.
מאז 2014 מכהן עצמון כיו"ר הכבוד של התיאטרון.
במסגרת תיאטרון יידישפיל שיחק, עיבד וביים עשרות הצגות, בין היתר:
"הכתובה" (1992), קומדיה על מוסד הנישואים מאת אפרים קישון שעלתה בעברית.
עצמון ביים גרסה ביידיש לראשונה ב-1972.
"זיין נאמען אין בנימין" (2003), תרגום של ישראל בקר למחזהו הסאטירי הראשון של אפרים קישון "שמו הולך לפניו"
"עושה הנפלאות מלובלין" (2005), על פי ספרו של יצחק בשביס-זינגר, שיחק בתפקיד הקוסם מלובלין.
"זיווג משמיים" (2005), קברט סאטירי בנושא זוגיות ואהבה.
אסופת קטעי הומור, שירה ומערכונים, בכיכובם של ענת עצמון וגדי יגיל.
"ליכטיק ווי די שטערן" (2011), הצגה מוזיקלית בשילוב מולטימדיה ותזמורת על תור הזהב של כוכבי התיאטרון היידי באמריקה.
"דזשיגאַן און שומאַכער קנאַקן שוין ווידער" (2013), קומדיה מוזיקלית מאת ב.
מיכאל ואפרים סידון, שהיא מחווה לשני ענקי ההומור היהודי דז'יגאן ושומאכר.
בשנת 1996 יזם עצמון את "תיאטרון החסד", המגיע לבתי אבות ומוסדות סיעודיים ברחבי ישראל.
בטלוויזיה שיחק בתפקידי אורח בסדרה "קרובים קרובים" (1986) ובסדרה "ילדי ראש הממשלה" (2011).
עצמון היה נשוי להניה, עד לפטירתה בשנת 2022 ולהם בן ובת: השחקן יצחק עצמון (1967–2021) והשחקנית ענת עצמון, ממנה יש לו שני נכדים: המוזיקאי ליאם תורג'מן והשחקן אלעד תורג'מן.
חולם ביידיש: שבעים שנה על במת התיאטרון תשעים שנה על במת החיים, הוצאת כרמל, ירושלים, 2022.
סנונית בחוף מיומבה (הבימה, 1957)
רצח החפים מפשע (הבימה, 1957)
חזיונות סימון מאשר (הבימה, 1958)
בדלתיים סגורות (תיאטרון זווית, 1959)
איש פשוט ורועש (זווית, 1963)
יצור מוזר הוא האדם (זווית, 1965)
שמו הולך לפניו (זווית, 1965)
כך אוהבים אחרים (הבימה, 1973)
משורר על מזוודה (הבימה, 1977)
המלך מתיא הראשון (הבימה, 1985)
די שיינקייט פון יידיש (יידישפיל, 1994)
מן הטוב והיפה (יידישפיל, 1996)
סנדר בלאנק ויורשיו (יידישפיל, 1997)
קשה להיות יהודי (יידישפיל, 1999)
דז'יגאן ושומאכר לנצח (יידישפיל, 2004)
דז'יגאן ושומאכר מכים שנית (יידישפיל, 2013)
יוסל רקובר מדבר עם אלוהים (תיאטרונטו, 2019)
מונודרמה לשניים (עם ענת עצמון, 2022)
די שיינקייט פון יידיש (1994)
דז'יגאן ושומאכר מכים שנית (2013)
1983 – פרס שייבר לספרות ואמנות מטעם בית שלום עליכם על תרומה לתיאטרון הישראלי.
1984 – פרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון לשנת תשמ"ד מטעם "קרן מרגלית".
2000 – פרס לרנר על מפעל חיים מטעם "קרן י.א לרנר".
2003 – פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
2005 – אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
2007 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם המכללה האקדמית נתניה על היותו "אבי תיאטרון היידיש" ו"מחייה שפת היידיש ותרבותה בישראל".
2010 – אות הוקרה על מפעל חיים על תרומה לתרבות היהודית בישראל, במסגרת שבוע הקולנוע היהודי ה-12 בסינמטק ירושלים.
2011 – אות המופת מטעם "ליונס ישראל" על תרומה לקהילה בתחום התיאטרון.
2012 – עיטור האור מטעם קרן הרווחה לנפגעי השואה על תרומתו לניצולים ולשורדים בתחום התרבות והאמנות בישראל.
2013 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן על תרומתו לשימור תרבות היידיש ושפתה.
2015 – פרס תור הזהב בפסטיבל אשדוד.
2019 – פרס שר החינוך לתרבות יהודית ע"ש אורי אורבך בתחום התיאטרון.
2021 – אות "החלוצים החדשים" של האיגוד הספרדי העולמי על שותפות במפעל החלוצי של המייסדים בהתיישבות, במושבים, בערי הפיתוח ובשכונות.
2022 – פרס אריק איינשטיין לאמנויות, מפעל חיים בתחום התיאטרון.
2023 – אות ההוקרה "אביר התרבות הישראלית ושפת היידיש".
הרב שמואל פירר (1863–1942) היה רב גליציאני, רבה של קרוסנו.
נולד בשנת 1863 בסנקובה בקרבת גורליץ בגליציה המערבית.
סבו הוא נכדו של רבי יצחק חריף מסמביר, מחבר שו"ת "זרע יצחק".
בצעירותו הצטיין בלימודיו, נודע כ"העילוי מסנקובה" ואך בידיעותיו במתמטיקה.
למד אצל הרב יצחק שמלקיש מחבר שו"ת "בית יצחק" ואצל רבי חיים יצחק ירוחם מאאלשטאדט (סטארי סמביר).
בשנת 1883, בהיותו כבן 20 בלבד, נתמנה כרבה של שבאזור קרקוב.
בשנת 1903 השתתף בכנס הראשון של רבני גליציה המערבית, ובשנת 1908, נבחר לרב ואב בית דין בקרוסנו, בתפקיד כיהן שלושים וחמש שנים.
היה מומחה בדיני ממונות, וסוחרים רבים באו להתדיין בפניו.
היה חבר ב"שלטון הרוחני" של ישיבת חכמי לובלין.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה עבר לגליציה המזרחית שנכבשה על ידי הרוסים, ושם נדד כשנתיים בעיירות שונות, ועסק בתורה ככל שהתנאים אפשרו את הדבר.
כשכבשו הגרמנים את האזור חזר לקרוסנו, ושם נספה בדצמבר 1942.
אחותו הענה גולדה נישאה לגביר חיים ברוך ארנברג (נפטרה בט' בשבט ה'תרפ"ב).
נישא לשרה בת הרב אברהם יהושע העשל מצ'כיה ולהם אחד עשר ילדים, שישה בנים וחמש בנות, אשר כולם נספו בשואה.
נסמך לרבנות בידי הרב מאיר יחיאל הולשטוק האדמו"ר מאוסטרובצה.
בצעירותו היה דיין, מו"ץ ואב"ד בלאנצוט בגליציה המערבית ובשנת ה'תרצ"ז (1937) נתמנה לרב העיר.
הרב יוסף משה פירר – אב"ד ברימנוב שבגליציה.
בנו היה הרב בנציון פירר, לימים רב וסופר בישראל.
הרב יעקב ישראל פירר – מז'אלושיץ באזור קראקא.
הרב יצחק זאב פירר-גולדמן – נולד בשנת ה'תר"ן (1890).
בשנת ה'תרע"ח (1918) נתמנה לרבה של יאשליסק, ואחר כך עבר למדזילברץ בסלובקיה.
בשנת ה'תש"ב גורש לאזור לובלין עם ראשוני היהודים מן העיר ונספה בשואה.
הרב שלמה פירר – יד ימינו של אביו לעת זקנותו.
הרב פירר חיבר ספרים רבים שכולם אבדו בשואה, מלבד ספרו "הר שפר" שיצא לאור במהדורה ראשונה בארדיוב ה'תרפ"ג, במהדורה שנייה על ידי נכדו הרב בנציון פירר בתל אביב-יפו ה'תשי"ז, ובמהדורה שלישית בשנת ה'תשל"ט.
שמואל עַזָר (22 בנובמבר 1929 – 31 בינואר 1955) היה אחד מ"נידוני קהיר", שהועמדו לדין והוצאו להורג במצרים בעקבות "העסק הביש".
עזר עמד בראש החוליה שבאלכסנדריה.
עזר נולד בי"ט בחשוון תר"ץ כצעיר בניהם של אדלה (לבית כדן) ודוד עזר באלכסנדריה שבמצרים.
משפחתו הגיעה למצרים מטורקיה בראשית המאה ה-20. הוא למד בבית-הספר היסודי של הקהילה היהודית בעיר, סיים לימודיו בהצטיינות וזכה במלגת לימודים בבית-ספר התיכון הצרפתי באלכסנדריה.
גם את לימודי התיכון סיים בהצטיינות וזכה למלגת לימודים באוניברסיטה בעיר.
הוא למד בפקולטה להנדסת חשמל של אוניברסיטת אלכסנדריה וסיים את לימודיו בשנת 1952 בציונים הטובים ביותר שניתנו אי-פעם לתלמיד בפקולטה להנדסה באוניברסיטה במצרים.
בשנה השנייה ללימודיו באוניברסיטה נאסר על תלמידים יהודים להשתתף בשיעורים עקב הוראה של האחים המוסלמים.
עזר נעדר מהשיעורים אבל הורשה לגשת לבחינות ועבר אותן בהצטיינות.
לעזר לא הייתה אזרחות מצרית, לכן לא יכול היה לעסוק במקצועו עם תום לימודיו ונאלץ לעבוד כמורה בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית.
בשנת 1943 הצטרף בגיל 13 לתנועת הנוער הציונית "החלוץ הצעיר", שסניף שלה באלכסנדריה הוקם על ידי רפאל רקנאטי, שליח מארץ ישראל.
עזר ונמנה עם קבוצת פעילים שיצאה בשנת 1946 להכשרה בת חודשיים בקיבוצים בארץ ישראל.
בין תחביביו היו ציור, פיסול וקריאת ספרי פילוסופיה.
בנוסף התעניין גם ברפואה, פסיכולוגיה וכלכלה.
עזר תכנן לעלות לישראל אבל בתחילת הקיץ של שנת 1951 הופגש עם שליח מהארץ, ששכנע אותו לדחות את העלייה לארץ בשנתיים ולהקדיש אותן להקמת תא מחתרתי באלכסנדריה.
עזר גויס לרשת המודיעין שהקים במצרים אברהם דר מיחידה 131. הוטל עליו לפקד על שלוחת אלכסנדריה (במקביל, עמד דוקטור משה מרזוק בראש שלוחת קהיר).
בעקבות כמה ניסיונות פיגוע של שתי השלוחות ביעדים שונים באלכסנדריה ובקהיר ביולי 1954, נתפסו במהלך ימים ספורים כל חברי החוליה על ידי המשטרה החשאית המצרית.
כולם נחקרו בעינויים, הועמדו לדין במשפטי ראווה והואשמו בהשתתפות במעשי חבלה ובריגול למען ישראל.
שמואל עזר ומשה מרזוק, כראשי השלוחות, נידונו בבית המשפט הצבאי בקהיר למוות בתלייה.
שמואל עזר היה אולי יכול להתחמק מגזר דין מוות.
ויקטור לוי הפציר בו להטיל עליו את האחריות.
לוי הסביר לו שהראייה היחידה שקושרת את עזר לפרשה היא השכרת הדירה ואמר לו שנגדו (נגד לוי) יש הרבה ראיות.
עזר סירב לשקר ולקח על עצמו את מלוא האחריות ובכך חרץ את גורלו למוות.
בחקירה אמר שהוא שותף מלא לכל מעשי חבריו והוסיף "אנחנו יהודים וציונים ופעלנו בשליחותה של מדינת ישראל".
עזר ומרזוק הועלו לגרדום בח' בשבט תשט"ו בבית הכלא המרכזי של קהיר ונטמנו בבית העלמין היהודי בקהיר.
ישראל, באופן רשמי ובהתאם להחלטתו של ראש הממשלה, משה שרת, הכחישה כל מעורבות בפרשה.
כישלונה של פעולה זו עמד על סדר היום הציבורי במשך שנים רבות והביא למשברים פוליטיים, שזכו לכינוי הכולל "פרשת לבון" או "הפרשה".
לאחר מותם העניק צה"ל לשניהם דרגת סגן-אלוף.
ב-19 באפריל 1977 (א' באייר תשל"ז) הובאו לישראל ארונותיהם של שמואל עזר ומשה מרזוק ויום לאחר יום העצמאות, ב-24 באפריל (ו' באייר), הם נקברו בחלקת עולי הגרדום בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של עזאר שדיוקנו מופיע עליו.
על שמו ועל שם ד"ר משה מרזוק שהוצא יחד איתו להורג קרויים רחוב מרזוק ועזר ביפו ובקריית אונו, רחוב מרזוק ורחוב שמואל עזר בקריית אתא, רחוב מרזוק ושמואל באשדוד וכן רחובות נוספים הקרויים "קדושי קהיר".
רבי שמואל עמאר (ה'תק"ץ, 1830 - י"ח באלול ה'תרמ"ט, 14 בספטמבר 1889) היה דיין, משורר, ומקובל בעיר מקנס שבמרוקו, מחבר הספרים "דבר שמואל" ו"שמע שמואל".
רבי שמואל נולד בעיר מקנס שבמרוקו, היה ידוע בחוכמתו ובהתמדתו בלימודו ועסק במסחר.
לאחר פטירתו בנו רבי שלום התמנה לדיין תחתיו.
רבי שמואל נישא בראשונה לאסתר בת אליעזר טובי אך היא נפטרה בשנת ה'תרי"ג, 1853, זמן קצר לאחר נישואיהם.
אחר כך נשא את רבקה בת רבי מרדכי טולדאנו ונולדו לו בנו שלום ובתו מזל טוב, בשנת ה'תרל"א (1871) נפטרה גם רבקה, ורבי שמואל נשא את לונה טולדאנו ונולדה להם בתו זוהרה.
לאחר זמן נשא רבי שמואל גם את פריחה בת רבי לוי טולדאנו ונולד להם בנו רבי רחמים שלמה.
רבי שמואל שימש במשרת ראש אב בית הדין בעירו, ובבית דינו ישבו: רבי שלום משאש הזקן, רבי יעקב בירדוגו, רבי רפאל דוד בירדוגו, ורבי רפאל אבן צור.
רבי שמואל היה ידוע בגאונות הרבה ובכוחו הגדול בפסק ובהלכה.
בשבתו בדין עסק רבי שמואל גם בבעיות האישיות אשר העסיקו את אנשי עירו והיה ידוע בליבו החם ורגישותו למצוקותיהם, הוא השתמש בכספו האישי לרווחת אנשי עירו ובעיקר לטובת העניים והנזקקים.
התכתב גם עם בית הדין בעיר "רבאט", עם הרב יוסף בירדוגו, והרב אברהם צבע.
במקנס ישנו בית כנסת קטן על שם רבי שמואל, הנקרא בפי תושבי העיר היהודיים "אסליווא אזג'ירא".
חלומו של רבי שמואל היה לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בה, אך הוא לא זכה להגשים את חלומו.
בימי חייו פעל רבות למען החזקת היישוב היהודי בארץ ישראל ולטובת השד"רים אשר הגיע לעירו ושהו בה, הן בכסף והן במתן עצות אשר יועילו להם בשליחותם.
רבי שמואל כתב ספרים רבים והיה משורר אשר פיוטיו נתפרסמו והיו לשירי עם בקרב בני עירו, אחד מפיוטו הידועים הוא פיוט הודיה בשם "ארוממך אלי ואודה את שמך", על גזרה אשר נגזרה על בני עירו והתבטלה ביום פורים.
וכן שירו המופיע כהקדמה לספר "משפטים ישרים" לרבי רפאל בירדוגו ובו הוא חתום בשם "רבי רפאל ן' צור" אך שמו רמוז בסוף ההקדמה "אני שמואל עמאר".
דבר שמואל - שו"ת על חלקי השולחן ערוך - אבן העזר, חושן משפט ויורה דעה, נדפס בקזבלנקה בשנת ה'ת"ש (1940).
שמע שמואל - דרושים לנפטרים ולמעלת התורה, נדפס בירושלים בשנת ה'תשנ"ז (1997).
יניקת הנביאים - תשובות מלוקטות של חכמי מרוקו ובתוכם כתביו שלא ראו אור, נמצא בכתב יד.
שירים ופיוטים - לזמנים ולמועדים, לדעות ולמידות, מוסר והדרכה, הודאה ותפילה, נמצא בכתב יד.
המכתבים - חליפות מכתבים עם חכמי דורו, נמצא בכתב יד.
שמואל סלבין (נולד ב-16 באוקטובר 1953) הוא כלכלן ישראלי, ששימש כמנכ"ל משרדי האוצר והעבודה והרווחה ומשמש כיו"ר קרן הנדל"ן "סלע קפיטל".
סלבין קיבל חינוך חרדי במוסדות חב"ד עד הגיעו לגיל 17. ניגש לבחינות הבגרות במסלול אקסטרני והתגייס לצה"ל.
נפצע במהלך שירותו בחטיבת גולני ולאחר מכן שימש מדריך לידיעת הארץ ועבר הסבה לחיל תותחנים.
בשנים 1977–1979 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
שנה לאחר מכן סיים לימודי תואר שני במינהל עסקים, ובשנה שלאחריה החל בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה.
בשנת לימודיו לתואר שני עבד ככלכלן במשרד הפנים ובשנה שלאחריה שימש יועץ כלכלי לשר האנרגיה.
בשנים 1983–1986 היה מנהל הכספים של החברה למפעלי תיירות ושרותי תעופה.
לאחר מכן עבר לשמש יועץ כלכלי לראש הממשלה יצחק שמיר (1986–1989), ומנכ"ל משרד העבודה והרווחה בראשות שמיר, בהיותו ראש הממשלה.
בין השנים 1989–1992 שימש גם סגן יו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לווין.
בשנים 1991–1992 חזר לשמש יועץ כלכלי לראש הממשלה.
בסיום תפקידיו בשירות המדינה שימש סלבין משנה למנכ"ל קבוצת ידיעות אחרונות והיה נציג הקבוצה בדירקטוריון ערוצי זהב ובהכנות למכרז קבוצת רשת על זיכיון הערוץ השני.
בתפקידו היומיומי היה אחראי על רשת מקומוני הקבוצה "ידיעות תקשורת".
בפברואר 1997 מונה למנכ"ל משרד האוצר, אך התפטר לאחר פחות משנה בתפקיד.
סלבין כיהן בתפקידים ציבוריים שונים, ובהם יו"ר הנהלת תיאטרון ירושלים (1994–1995), יו"ר המועצה הציבורית לשלום הילד (2000–2003) ויו"ר תיאטרון החאן (2001–2002).
משנת 2005 משמש בראש ועדה ליישום אמנת גביזון-מדן.
בשנים 1987–1990 היה נציג ציבור בבית הדין לעבודה.
בשנת 2009 מונה לחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2018 הצטרף סלבין כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות.
בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו ב-1999, התמודד סלבין ברשימת מפלגת המרכז, בה הוצב במקום ה-15. העמיד עצמו לבחירה בפריימריז של מפלגת "הליכוד" לכנסת ה-17 וה-18. בבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה-30 ברשימת מועמדי המפלגה.
בשנת 2002 שימש יושב ראש ועדה שמונתה על-ידי יו"ר ההסתדרות, עמיר פרץ, לבדוק את מכירת קבוצת שיכון ובינוי לקבוצת אריסון השקעות, לאחר שעלו טענות שהיא נמכרה במחצית משוויה האמיתי.
מסקנתו הייתה שהיה צריך לערוך מכרז כדי לקבל את המחיר המקסימלי, אך המחיר ששולם היה סביר.
בשנת 2016 היה חבר בוועדה של לשכת סוכני ביטוח לתכנון אסטרטגי של עתיד תפקיד סוכני הביטוח וענף הביטוח.
ביוני 2020 נבחר לחבר בוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה.
בסיום תפקידו במשרד האוצר פנה למגזר הפרטי ושימש דירקטור ויו"ר מועצות מנהלים בחברות שונות.
בין תפקידי הניהול בהם החזיק שימש מנכ"ל חברת הנדל"ן "מהדרין" (1998–2001), יו"ר חברת נכסי ההסתדרות (2001–2004), יו"ר חברת "חדשות ישראל" (2001–2003), החברה שזכתה במכרז להפעלת ערוץ החדשות הייעודי, ויו"ר קרן הפנסיה "מבטחים" (2002–2004).
בשנת 2007 מונה סלבין ליו"ר ועדת ההשקעות יניר.
בשנת 2008 מונה לסגן יו"ר חברת "אזורים" ויו"ר קרן הנדל"ן סלע קפיטל נדל"ן.
בשנים 2014–2016 שימש דירקטור חיצוני (דח"צ) של חברת "דורי בניה".
סלבין תושב ירושלים, נשוי לטליה (לבית פרידמן) ואב לחמישה.
שמואל פוירשטיין (1926 – כ"א באלול ה'תשע"ח 1 בספטמבר 2018) היה איש חינוך, מרצה בכיר בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן שימש המפקח הארצי על הוראת התנ"ך במשרד החינוך.
שימש משנות השישים ועד שנות השמונים כמנהל בית הספר התיכוני הדתי "יבנה" בחולון.
נולד ברומניה לאהרון ובתיה פוירשטיין.
בשנת 1945 עלה לארץ ישראל, והתיישב במושב נחלים שליד פתח תקווה.
במשך שנים רבות היה מרצה בכיר בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן וריכז את התוכנית להכשרת מורים.
כמו כן שימש כמפקח הארצי על הוראת התנ"ך במשרד החינוך.
נחשב אבי שיטת העיון וההעמקה בבחינות הבגרות.
נפטר ב-1 בספטמבר 2018 בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף של מושב נחלים וקבוץ בארות יצחק.
אחיו היה פרופ' ראובן פוירשטיין.
גיסו היה פרופ' יעקב רנד.
לדעת פוירשטיין, בחינת הבגרות אינה משקפת רק את התקופה שלפני הבחינה, אלא את הדרך שעשה התלמיד כל השנים בלימוד התנ"ך.
התכלית היא שהתלמיד יהפוך לאדם לומד, ולא רק שיעבור את הבחינה.
הוא הציע שבמקצועות הקודש לא יהיו בחינות בגרות כלל, אך הצעתו לא התקבלה.
דרכים במקרא ובהוראתו (יחד עם משה ארנד), 1997.
שמואל (מולי) ספרא (נולד ב-1960) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב וזוכה פרס גדל לשנת 2001.
הוא סיים דוקטורט בהנחיית אמיר פנואלי במכון ויצמן למדע בשנת 1990. אחר כך עשה לימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד ובמרכז מחקר של IBM.
מחקריו עוסקים בתורת הסיבוכיות ותורת האוטומטים.
שמואל פאוסט (נולד ב-7 במרץ 1968, ז' באדר ה'תשכ"ח) הוא יוצר ועורך תוכן, חוקר ספרות חז"ל ישראלי, עורך ראשי בחברת "המתכנה" - תוכן עברי מקצה לקצה בדיגיטל.
בעבר מבקר ספרות ועורך במוסף "שבת" של העיתון מקור ראשון.
משמש כראש התוכנית לתואר שני באגדה במכללת אפרתה.
למד בישיבת נתיב מאיר, בישיבת ברכת משה במעלה אדומים ובבית מורשה בירושלים.
בשנת 2010 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר-אילן, על מחקר שכותרתו "תופעת הביקורת במעשי חכמים מן התלמוד הבבלי", שנעשה במסגרת התוכנית הבינתחומית לפרשנות ולתרבות.
עומד בראש התוכנית לתואר שני באגדה והוראתה וראש המרכז להוראת האגדה במכללת אפרתה בירושלים.
בשנת 2011 ראה אור בהוצאת דביר ספרו אגדתא – סיפורי הדרמה התלמודית, המנתח עשרות מדרשי אגדה תלמודיים.
הספר שהיה לרב-מכר פורסם בעקבות מדורו של פאוסט "אגדתא" בעיתון מקור ראשון, שעליו קיבל את פרס שר החינוך ליוצרים בתחומי התרבות היהודית לשנת תשס"ז.
שמואל פאוסט הוא אחד מן הבולטים בדור החדש של קוראי סיפורי חכמים, המשכילים להפיץ את תורתם החדשנית לתועלת הרבים בלשון בהירה ומושכת לב ...
הוא מצליח לשלב בצורה משובחת את עולם הלימוד המסורתי עם המחקר החדיש, את הידע הקלאסי שהצטבר במהלך הדורות עם קריאה רעננה המושתת גם על אדני המתודות החדשות של קריאה ספרותית, שביסודה הידע הלשוני, הטקסטואלי וההיסטורי המתחדש יום יום.
בשנת 2023 ראה אור בסדרת הקיפוד והשועל שבהוצאת דביר ספרו תהיו חכמים - חשיבה תלמודית למאה ה-21: חדשנות, יצירתיות, מנהיגות.
הספר דן בדפוסי החשיבה שביסוד המדרש והתלמוד, כדרכים המתאימות להתמודדות עם אתגרים במציאות משתנה ובתנאי חוסר ודאות.
מלבד עבודתו האקדמית, משמש פאוסט כעורך ראשי ב"המתכנה", קודם לכן כיהן כעורך משנה ועורך מדור הספרים במוסף "שבת" של העיתון מקור ראשון, וכן כותב ומגיש ההסכת "סטארט-עם" - על חדשנות, יצירתיות ויזמות בהקשר יהודי וישראלי, בערוץ ההסכתים של מקור ראשון.
הוא חבר צוות התוכן ומנחה בכיר ב"אדרבה – בית יוצר לחשיבה יהודית".
בעבר ניהל את המחלקה ללימודי חוץ בבית מורשה בירושלים, ושימש כ-Program Director בקהילה היהודית בסיאטל, ארצות הברית.
לימד והנחה סדנאות כתיבה במרכז יעקב הרצוג ללימודי יהדות בעין צורים, היה ממקימי ועורכי המגזין הישראלי להיסטוריה "סגולה" והגיש את תוכנית הרדיו האישית "אלה הדברים" ברשת "כאן תרבות".
מתגורר במזכרת בתיה, נשוי ואב לארבעה.
אגדתא – סיפורי הדרמה התלמודית, דביר, תשע"א
תהיו חכמים - חשיבה תלמודית למאה ה-21, סדרת "הקיפוד והשועל", דביר, תשפ"ג
שמואל (סמואיל) פוליאקוב היה נדבן יהודי ידוע, מבני משפחת פוליאקוב, ממקימי מסילות הברזל באימפריה הרוסית.
אחיהם של איש העסקים יעקב פוליאקוב והבנקאי לזר פוליאקוב.
עקב תרומתו הרבה לפיתוח רשת מסילות הברזל נודע בכינויו "מלך מסילות הברזל".
אחד ממייסדי רשת אורט, פעל להגנת הזכויות האזרחיות של יהודי רוסיה.
רוב עסקיו התרכזו בדרום רוסיה ואוקראינה, בהם רבע ממסילות הברזל הוקמו על ידו.
נולד ב-1837 למשפחה אמידה של הסוחר שלמה פוליאקוב וזלטה רבינוביץ' (פוליאקוב).
בתחילת הקריירה עזר לאחיו הגדול יעקב לנהל את עסק אביו.
העסק דעך אחרי רפורמת 1861 והוא פתח בקריירה עסקית עצמאית.
ההתחלה הייתה בעבודתו בתפקיד מנהל מפעל למשקאות חריפים באחוזת הרוזן איוון טולסטוי, שר הדואר והטלגרף.
לאחר מכך קיבל תפקיד מנהל תחנות דואר של אותה אחוזה.
את הונו הגדול בנה בשנות השישים והשבעים של המאה ה-19 כשקיבל זיכיונות רבים לבניית מסילות הברזל באימפריה הרוסית.
בשנים 1863–1865 ביצע פוליאקוב פרויקטים עבור Karl von Meck, אחד מבוני מסילות הברזל הגדולים ברוסיה.
בשנים 1866–1868 קיבל פוליאקוב בעזרת איוון טולסטוי זיכיונות ובנה מסילות רבות: מסילת קוזלוב-וורונז'-רוסטוב על דון, מסילת אורלוב-גרייז, מסילת פסטוב.
פוליאקוב פיתח שיטות ניהול מתקדמות שאיפשרו לזרז משמעותית את בניית מסילות הברזל.
פבל מלניקוב, שר בממשלה, תמך בו לקידום השיטות האלה.
מסילת קורסק – חרקוב - אזוב (832 ק"מ, בנייתה הסתיימה ב-1869) נבנתה תוך 22 חודשים, פרק זמן מהפכני לאותה תקופה.
הוא הקים מסילה ראשונה למכרות פחם באזור דונצק, שם היו לו אינטרסים עסקיים.
פוליאקוב רכש זיכיון לבניית בית חרושת לפלדה באזוב, אך לבסוף החליט למכור את הזיכיון ל-John Hughes.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבל פוליאקוב מהממשלה הזמנה לבניית שתי מסילות בחזית: בנדרי-גאלאץ ופרטשט-זימניצ'ה.
כהוקרה על מהירות סיום הפרויקט זכה פוליאקוב במדליה של תערוכת פריס משנת 1878 ובבונוס כספי מכובד מממשלת רוסיה.
בשנת 1880 רכש בעלות על קו הרכבת הקיים סנט פטרבורג-צארסקויה סלו.
כאשר עבר לסנט פטרבורג רכש את ארמונה של הרוזנת Laval (בית 4 בטיילת האנגלית), בניין בן 4 קומות מעוצב בסגנון נאוקלסי על ידי אדריכל Thomas de Thomon.
הבית התפרסם בין השנים 1820–1830 בעקבות הסלון הספרותי שהתקיים בו, שביקרו בו וסילי ז'וקובסקי, אלכסנדר פושקין, ואדם מיצקביץ'.
בנו של פוליאקוב - דניאל מכר את הבית למדינה עבור סנט.
פוליאקוב נפטר בפתאומיות בגיל 50 במהלך הלוויה של מחותנו אנטון (אברהם) וורשבסקי (בתו של פוליאקוב הייתה נשואה ללאון, בנו של אברהם).
פוליאקוב הובא למנוחות באחוזת קבר משפחתית בבית עלמין היהודי בסנט פרסבורג.
אדמירל איוון שסטקוב תיאר בזיכרונותיו: "...מלבד להלוויה של צאר, לא ראיתי בחיי כמות כזאת של אנשים שבאו להפרד מפוליאקוב...".
אף על פי שבית עלמין היהודי בסנט פטרסבורג עדיין קיים, קברו של פוליאקוב נהרס.
את פסל המצבה שייצר מרק אנטוקולסקי הצליחו להציל והיום הוא נמצא במוזיאון הרוסי.
פסל נוסף של פוליאקוב, גם הוא עבודת אנטוקולסקי, נמצא במוזאון לאמנות בסראטוב (מוזיאון אחד מני רבים שנבנה מתרומותיו של פוליאקוב).
לפי עדויות אנשים בני זמנו, ההתנהלות של פוליאקוב בתוך החברות שבבעלותו הייתה חוקית אך שנויה במחלוקת.
פוליאקוב זכה בתואר אצולה ודרגה אזרחית Privy Council, אך נכשל להשיג את תואר הברון הנחשק.
פוליאקוב תרם שלושה מיליון רובלים למוסדות חינוך, אחד מהם הוא בית ספר למקצועות הרכבת בעיר ילץ הראשון מסוגו באימפריה הרוסית, שהוקם בשנת 1867. ב-1868 השתתף במימון הקמת מכללת קטקוב במוסקבה שהפכה עם הזמן לאקדמיה לדיפלומטים של משרד החוץ.
בעשור האחרון בחייו התרכז פוליאקוב בחיי קהילה היהודית בסנט פטרבורג, הוא השתתף במימון בניית בית הכנסת קורל הגדול.
זמן קצר לפני רצח הצאר אלכסנדר השני, פוליאקוב יחד עם הברון הוראצי גינצבורג וניקולאי באקסט השיגו אישור מלכותי להקים "אגודה לעבודה במלאכה ובחקלאות" (אורט - Организация Ремесленного Труда ОРТ).
אשר לימים הפכה לרשת אורט עולמי.
המטרות שהאגודה ביקשה להשיג היו להעניק ליהודי רוסיה בתחום המושב ידע ויכולות במקצועות שונים כדי לשפר את מצבם הכלכלי.
רצח הצאר אלכסנדר השני ב-1 במרץ 1881 הצית גל של פוגרומים (הסופות בנגב).
באוגוסט 1881 פוליאקוב והורציו גינצבורג ארגנו את הוועידה הראשונה של נציגים מכל הקהילות היהודיות של האימפריה הרוסית.
מטרת הוועידה הייתה למצוא דרך פעולה נכון ליהודי רוסיה.
ועידה זו ואלו שבאו אחריה אימצו עמדה שלילית להגירת יהודים לארצות אחרות אך קידמו בברכה אמנציפציה.
פוליאקוב עצמו מזוהה עם הטענה האמנציפציונית הסטנדרטית שעידוד הגירה יגרום ליהודים יותר נזק מתועלת, כיוון שזה ייתן לגורמים אנטישמים סיבה טובה להתייחס ליהודים הנשארים כאל זרים מוחלטים.
לפוליאקוב היו בן אחד ושלש בנות.
בנו, דניאל, קיבל את תפקיד אביו בהנהלת אורט, אך לא גילה עניין להמשיך בעסקיי אביו.
בתו האחת התחתנה עם לאון ורשבסקי, בת שנייה (גרדה) נישאה לג'ימס, אח של הברון הירש והשלישית התחתנה עם בנקאי יהודי מאנגליה.
דון שמואל פאלאצ'ה (Samuel Pallache, שמואל פאלאץ'; נכתב גם פאלאג'י; 1550 – 6 בפברואר 1616, י"ז בשבט השע"ו) היה רב, דיפלומט, סוחר, מרגל ושודד ים יהודי יליד מרוקו שייסד בסוף המאה ה-16 את צי הקורסארים של הסולטנות, שפעל גם בתיאום עם השלטון ההולנדי.
עסק בחסות הסולטאן השליט בשוד ימי של ספינות ספרדיות ששבו עמוסות סחורות מיבשת אמריקה.
שמואל פאלאצ'ה נולד בפאס שבמרוקו בסביבות 1550, כבן למשפחת רבנים מקהילת המגורשים שבפאס.
כאיש משכיל שדיבר שפות רבות, הוטלו עליו על ידי שלטונות מרוקו שליחויות דיפלומטיות שונות באירופה.
אחרי ניצחונה הגדול של מרוקו בקרב שלושת המלכים ב-1578, ארצות אירופה - כולל ספרד הקתולית - רצו קשרים דיפלומטיים עם הממלכה השריפית.
שליחותו הדיפלומטית הראשונה, אליה יצא יחד עם אחיו יוסף הייתה למדריד, שליחות שכנראה לא עלתה יפה.
שמואל עורר בביקורו זה בספרד את חמתה של האינקוויזיציה, אולי משום שעזר לאנוסים לעזוב את הארץ ועודד אחרים לחזור ליהדות.
האחים פאלאצ'ה יצאו אחר כך לשליחות נוספת לאמסטרדם, בשם הסולטאן מולאי זידאן.
על פי כמה היסטוריונים הם היו היהודים הגלויים הראשונים שהתיישבו באמסטרדם.
ב-1596 שמואל ארגן את המניין הראשון בביתו לתפילות יום הכיפורים והקים גם את בית הכנסת הראשון בעיר.
שמואל פאלאצ'ה שימש כשגריר מרוקו בהולנד בין 1609–1616, ותיווך בכריתת הסכם השלום ב-1610 בין מרוקו להולנד, ההסכם הראשון בין מרוקו המוסלמית לארץ נוצרית.
ההסכם היה למעשה כריתת ברית לשיתוף פעולה של כמה ארצות כנגד ספרד.
בהמשך, הוא פיקד על צי קטן של קורסארים (שודדי ים בחסות השלטון) של מרוקו.
הוא נהג לתקוף ספינות ספרדיות שחזרו עם סחורות מאמריקה ואת שלל הסחורות מכר לאורך חופי מרוקו.
המחקר ההיסטורי הראה שפאלאצ'ה התנהג במידת-מה כסוכן כפול, ניהל יחסים טובים עם בית המלוכה הספרדי והעביר לו מידע מסווג על היחסים בין המרוקאים וההולנדים.
כאשר זה התגלה לבסוף, הפופולריות שלו אצל הסולטאן צנחה.
בספינת הדגל שלו היה בית-כנסת קטן וכן שהיה רב מוסמך.
למרות עיסוקו האלים, הקפיד פאלאצ'ה על קלה כחמורה ונהג לומר תדיר כי הוא אינו מתפרנס משוד עוברי הימים.
עקב היותו צאצא למגורשי ספרד עלתה השאלה אם התכוון לנקום בכתר הספרדי על גירוש ספרד.
עוד מסופר עליו שכשהיה מגיע לבית כנסת, היו האנשים מבקשים ממנו בנימוס: "כבוד הרב, אין זה ראוי להכניס חרב לבית התפילה", והוא היה תמיד עונה: "לא תרד חרבי ממותני עד שלא אנקום במלך ומלכת ספרד על כל מה שעשו לאחיי היהודים".
ב-1614 השתלט על ספינה פורטוגזית והפליג עמה לכיוון הולנד.
בגלל סערה נקלעה ספינתו לנמל פלימות' בבריטניה, ואף שהיה בידיו כתב חסות ממלך אנגליה, הצליח השגריר הספרדי בלונדון להביא למעצרו בטענה שהוא שודד ים.
פאלאצ'ה הועמד לדין, אך לאחר משפט דרמטי זוכה מחוסר ראיות ושוחרר.
לאחר המשפט שב לאמסטרדם וב-5 בפברואר 1616 נפטר ממחלה ממארת.
הוא נקבר בבית הקברות בית חיים שליד אמסטרדם – אודרקרק.
נערכה לו הלוויה ממלכתית רבת משתתפים, בנוכחות מאוריץ, נסיך אורנז', הסטאדהאודר (שליט) של הולנד, שהיה ידידו האישי.
על מצבתו נחקק "הנושא טוב עם אלוהים ועם אנשים".
לשמואל פאלאצ'ה היו שני בנים, יצחק ויעקב-קארלוס, שניהם שימשו לימים כדיפלומטים בשירות מרוקו.
אחיו, יוסף פאלאצ'ה, ירש את מקומו ועד 1636 עמד בעצמו בראש צי של קורסארים ממרוקו.
הסופר דן צלקה התרשם מדמותו של פלאצ'ה וחיבר סביבו רומן היסטורי ידוע ומצליח לנוער בשם "פרחיה בין שודדי הים" (1984).
ב-2017 יצא לאור ספרו של אילן שיינפלד "אשת הפיראט היהודי", שהוא רומן היסטורי על משפחת פאלאצ'ה כולה, בספר המשפחה נקראת פלאח.
בנובמבר 2018 יצא ספר בסדרת מנהרת-הזמן העוסק בסיפורו של דון שמואל פאלאצ'ה.
ב-2019 יצא ספר לאור ספר הקומיקס לילדים "שודדי המפרש השחור" המבוסס על דמותו.
שמואל עינב (י"ט בחשון ה'תש"ג, 30 באוקטובר 1942 – 20 בפברואר 2022) היה פרופסור להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת תל אביב, חוקר של מערכת הלב וכלי הדם ומהחוקרים העיקריים של זרימת הדם ופעילות הלב.
המציא מספר פטנטים בנושאים אלה.
הקים את תוכניות הלימודים בהנדסה ביו-רפואית ואת המחלקה להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת תל אביב.
שמואל עינב ואחותו דקלה, נולדו למאיר גולדשמיט ממקימי חברת מקורות, ובלה גולדשמידט לבית שקולניק מראשוני העובדות בתנובה.
נקרא על שם דודו, הרב שמואל וינטרוב.
עד לפטירתו היה נשוי לחסיה לבית קורן ולזוג שלוש בנות.
כנגן חובב בכינור הקפיד לנגן ברביעיית מיתרים למעלה מ-40 שנה.
סיים את תיכון עירוני ד' בתל אביב.
במסגרת העתודה האקדמית למד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, בה רכש את התואר מוסמך למדעים.
לאחר מכן השלים את לימודי התואר השני במחלקה להנדסה גרעינית בטכניון וקבל את התואר מגיסטר למדעים.
את לימודי התואר דוקטור בביומכניקה סיים באוניברסיטת סטוני ברוק שבמדינת ניו יורק.
פרופ' עינב נמנה עם מייסדי האיגוד להנדסה רפואית וביולוגית וכיהן כנשיא האיגוד.
במחקריו עסק בנושאים הקשורים בזרימת הדם בלב ובעורקים הכליליים.
עסק במעבר הדם דרך מסתמי הלב ודרך התקנים המשמשים לסיוע בזרימה, כגון: תומכנים (סטנטים) ותותבי זרימה ומשאבות לב מלאכותיות.
בנוסף חקר את פעולת גומלין שבין רקמות הדם והפרעות לזרימה שמאפיינות עורקים חסומים.
מוקד אחר של מחקריו הם הכוחות המשפיעים על מחזור הדם (המודינמיקה) בעת התחלת היווצרותה של טרשת עורקים, ובדינמיקה של זרימת הדם במאמץ גזירה, והשפעתה על רקמות האנדותל.
כן עסק בגישות חישוביות להערכת חומרת המחלה ויעילות הטיפול בה.
בשנים האחרונות התפרסם גם במחקריו על שפעול טסיות דם תחת השפעה של מאמצי גזירה, ועל המנגנונים המכניים הגורמים לקרע של טרשות לא-יציבות, ושימוש בננוטכנולוגיות לשחזור והתחדשות כלי דם.
הוא אחד מחלוצי המכשור הרפואי בתחום שיטות אבחון בעזרת הדמיה המבוססת על תמונות משולבות שמתקבלות מהבדיקות הבאות: (MRI) דימות תהודה מגנטית, (CT) טומוגרפיה ממוחשבת ואולטרה-סאונד, שיטות אלו אינן פולשניות או שפלישתן מינימלית.
הדמיה זו מאפשרת קבלת תמונה שלמה ומעקב אחר תפקוד האיברים והמתרחש בגוף המטופל, ומיעל את אופן הטיפול.
נפטר ב-20 בפברואר 2022, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עינת.
בשנים 1982–1985 היה המנהל של "רמות" - הרשות האוניברסיטאית למחקר יישומי ופיתוח תעשייתי ליד אוניברסיטת תל אביב בע"מ.
בשנת 1993 הקים את המחלקה להנדסה רפואית באוניברסיטת תל אביב וכהן כראש המחלקה הראשון.
כמו כן היה המנהל והמייסד של מרכז אלה קודש להנדסה רפואית ומדעי הטבע.
בשנת 1995 ייסד את מרכז העל לחקר הלב וכלי הדם של שם שלזאק באוניברסיטת תל אביב.
המרכז מאפשר לחוקרים ולתלמידים לשלב בין תחומי הקרדיולוגיה וההנדסה הביו-רפואית.
בשנים 1996–2001 כיהן בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 הוביל מהלך שהביא לקבלת אישור של המועצה להשכלה גבוהה בישראל ללימודי תואר ראשון בהנדסה ביו-רפואית, במחלקות של הטכניון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2005 קיבל המחזור הראשון של תוכנית זו את הסמכתו באוניברסיטת תל אביב.
הוא המנהל המייסד של המעבדה למחשוב ועיבוד מקבילי ביו-רפואי ע"ש ידידי אוניברסיטת תל אביב בקליפורניה.
היה מופקד הקתדרה להנדסה ביו-רפואית של כלי הדם על שם הרברט ג'י ברמן.
כהערכה על תרומותיו המקצועיות, נבחר כעמית באגודות הבאות: הקולג' הבינלאומי להנדסה רפואית וביולוגית (עמית מייסד), החברה האמריקאית להנדסה ביו-רפואית (עמית מייסד), עמית החברה האמריקאית להנדסת מכונות, עמית האיגוד האמריקאי להנדסה רפואית וביולוגית, עמית החברה האירופאית להנדסה רפואית וביולוגית.
היה פרופסור אורח במעמד מיוחד במכון הטכנולוגי של קליפורניה (CALTECH).
בשנת 2012 הוענק לפרופ' עינב פרס לנדאו למדעים ולמחקר של מפעל הפיס על תרומתו למדע ולהנדסה הביו-רפואית.
הממליצים עליו כתבו: "פרופ' עינב הוא בר סמכא עולמי בהנדסה ביו-רפואית של מערכת הלב וכלי הדם ומחוקרי זרימת הדם הטובים ביותר.
איני יכול לציין חוקר אחר בתחומו בארץ שתרם כה רבות לקידום התחום ולקידום המחקר הביו-רפואי כפרופסור שמואל עינב".
בשנותיו האחרונות, בנוסף להיותו פרופסור אמריטוס במחלקה להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת תל אביב כיהן, באופן חלקי, כפרופסור מחקר באוניברסיטת סטוני ברוק ואחראי על פיתוח טכנולוגיות רפואיות מתקדמות.
הוזמן להרצות והשתתף במאות כינוסים מדעיים, ופרסם למעלה מ-120 מאמרים מדעיים, וכן מספר פרקים בספרים חשובים.
פרופ' עינב היה חבר במועצה הפדגוגית של משרד החינוך.
כיהן כיושב ראש התוכנית לחינוך טכנולוגי ומדעי של משרד החינוך.
הוא אחד מהחברים המייסדים של התוכנית השותפות תל אביב–לוס אנג'לס, תוכנית קהילתית אשר מקדמת במשותף מפעלים תרבותיים, חינוכיים ורפואה חברתית, בשתי הערים.
בשנת 1993 היה חבר המועצה הלאומית לדימות של משרד הבריאות.
בשנת 1996 היה חבר במועצה לניסויים בבעלי חיים.
היה חבר במועצת המנהלים של קופת חולים כללית.
שמואל (שמוליק) פישר (1914 – 17 ביולי 1971) היה שחקן, בדרן, קומיקאי, קונפרנסייה, קריין, פזמונאי ומערכונאי ישראלי.
שמואל בן יצחק פישר נולד בשנת 1917 בפרמישלן שבגליציה המזרחית, פולין.
בשנת 1938, כשהיה כבן 21, עלה לארץ ישראל.
תחילה עבד כפועל בניין, אך בתוך זמן קצר הצטרף לתיאטרון הסאטירי הקטן "כל הרוחות" שפעל בתל אביב מתחילת שנת 1939 ועד 1941, שם הופיע ביחד עם מתתיהו רוזין.
פרט לפועלו על הבמה, בעיקר כקונפרנסייה, גם כתב לתיאטרון, ועד מהרה התפרסם בכישרונו לחיבור פזמונים, מערכונים ומונולוגים.
בהמשך כתב והשתתף בתיאטרונים "לי-לה-לו" (שנוסד בשנות ה-40) ו"דו-רה-מי" (שנות ה-50).
בסוף שנת 1952 נסע למסע הופעות בן תשעה חודשים בצרפת ומערב אירופה, ובסוף 1953, זמן קצר לאחר שובו, נסע לחפש את מזלו בארצות הברית.
שם הופיע בפני קהל יהודי ביחד עם שחקנים כדני קיי וקלודט קולבר, ומדי פעם היה שב לישראל להופיע.
מ-1957 שהה בארץ והופיע ב"תיבת נוח" בפני חיילי צה"ל, בסוף שנת 1958 נסע שוב לארצות הברית, וב-1959 נישא לזמרת הסופרן והשחקנית היידית שרה ליפטון (פריידל'ה (פריידעלע) ליפשיץ; בתה של השחקנית היידית לנה ליפשיץ) והתגורר עִמה ברחוב ברודוויי שבמנהטן.
במשך שבע שנים חי ועבד בארצות הברית, וחרף רצונו לא יכֹל היה לשוב לארץ, בשל מצבה הבריאותי של חותנתו.
ב-1962 העלה עם ליפטון במכללת האנטר בניו יורק תוכנית מיצירתו של מרדכי גבירטיג.
לבסוף שב לישראל בראשית שנת 1966 עם רעייתו ואמהּ.
לאחר מספר חודשי התאקלמות, החל להכין מופעים משולבים עם אשתו – מופעי פולקלור יהודי, ביידיש, שבה שילבו השניים את כישוריהם - הוא בהגשת קטעי הומור והיא בזמרה.
הוא ביקש להגשים את חלומו ולפתוח במה עצמאית, ולשם כך שכר אולם קטן בשדרות דוד המלך פינת אבן גבירול (מול קפה "רוול") וקרא לה "טווס הזהב" (די גאָלדענע פּאווע), על שם המוטיב המפורסם של איציק מאנגר.
אולם המציאות הישראלית שהכיר משנות ה-40 וה-50 השתנתה, והוא נאלץ לסגור את התיאטרון הזעיר שלו כבר אחרי הצגה אחת.
עם זאת, הוא הוסיף לפתח פורמט כזה של מופע, והעלה כמה הצגות שזכו להערכה.
ב-1968 העלה את המופע "אגדת מרדכי גבירטיג", ביידיש עם קטעי קישור בעברית.
פישר הפיק, ערך את דברי הקישור וביים, ובמופע השתתפו עוד אשתו, צבי בורודו ומרדכי בן שחר (תפאורה מאת אלכסנדר בוגן).
בפברואר 1970 העלה את התוכנית "קמץ אלף והגדי הלבן", על מרק ורשבסקי ואברהם גולדפדן.
בתוכנית, שבה השתתפו מרדכי בן שחר ואינו טופר, הוגש סיפור חייהם בעברית, והשירים חלקם במקור ביידיש וחלקם בעברית.
תוכניתם האחרונה של פישר ואשתו הייתה "פרנסות ביי יידן" ('פרנסות בישראל').
בתוכנית, שהועלתה בסוף חודש מאי 1971, הופיעו פישר וליפטון כשתיא רפאלי מלווה אותם בפסנתר.
עם להיטיו הידועים של פישר נמנים השירים "ארצנו הקטנטונת" שהלחין הנריק גולד, "חביבי" ("חביבי - הכל עובר, חביבי"; על יסודו קבעה להקת הכל עובר חביבי את שמה), "בעמדה" ("בחורים, בחורות"), "אמרי לי", "שלום".
כמו כן, חיבר גרסאות עבריות ל"שיר על עץ" של איציק מאנגר ו"צימוקים ושקדים" של אברהם גולדפדן, וכן חיבר מילים ללחנים רוסיים כמו "הגידו חבריא מדוע" ו"מנגינה נשכחת".
ב-17 ביולי 1971, זמן קצר לפני שעלה לבמה בבית שלום עליכם, לקה בהתקף לב, התמוטט ונפטר במקום, בגיל 54.
במותו הותיר פישר את אשתו.
הרב רנה-שמואל סיראט או סירא היה הרב הראשי של צרפת בין השנים 1981–1988 ובהמשך כרב הראשי בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
נולד בבון, אלג'יריה (כיום – ענבה) ב-13 בנובמבר 1930 (כ"ב בחשוון ה'תרצ"א).
והיה הרב הראשי הראשון של הקונסיסטוריה ממוצא ספרדי.
שימש כפרופסור וכראש המכון ללימודי עברית ויהדות במכון הלאומי לשפות ולאומי המזרח (INALCO) שבפריז בין השנים 1965–1992.
בשנת 2011 עלה לישראל והתיישב בירושלים.
הוא המשיך בקשריו עם הקהילה היהודית בצרפת ובפעילותו הציבורית.
היה מעורב רבות בדיאלוג הבין-דתי בין יהודים, נוצרים ומוסלמים, ואף נפגש מספר פעמים עם האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בשנת 2019 הוענק לו "אות מופת הדור לחינוך יהודי בגולה" על-ידי הארגון העולמי של בתי הכנסת והקהילות האורתודוקסיות והמועצה העולמית לחינוך תורני.
בין נימוקי הוועדה: "בהערכה לדמותו כהוגה דעות, בעל שיעור קומה, איש של פיוס, שלום ודיאלוג, שהשפעתו הקרינה על המעלה הרוחנית של הקהילה היהודית בצרפת ושל הקהילות היהודיות הפרנקופוניות בישראל מזה חצי מאה.
על היותו מופת של מנהיגות יהודית רוחנית, מקור הסמכות המוסרית והדתית.....על כל המאמצים שעשה, על מנת להשרות רוח של פתיחות, דיאלוג והבנה הדדית בין הדתות השונות, לקידום חזון השלום והאהבה לזולת."
הלך לעולמו בירושלים ב-10 בפברואר 2023, י"ט בשבט ה'תשפ"ג.
שמואל סיסו (נולד ב-1951) הוא ראש הוועדה הקרואה בתל מונד לשעבר.
קודם לכן כיהן כראש עיריית קריית ים בשנים 1989–1997 ו-2003–2013 וקונסול ישראל בניו יורק.
סיסו נולד בעיר ספרו שבמרוקו להוריו סוליקה ורחמים.
משפחתו עלתה לישראל ב-1956 והתיישבה במעברה בצפת.
מגיל ארבע גדל בקריית ים, בתחילה במעברת "הקמפ", משם עברו לרחוב שפרינצק.
למד לימודי משפטים באוניברסיטה העברית ולתואר שני במנהל.
לאחר מכן היה לבעלים של משרד עורכי דין.
ב-1983 נבחר לראשונה למועצת העיר מטעם הליכוד (כנציג המפלגה הליברלית).
ב-1989 נבחר לתפקיד ראש עיריית קריית ים.
בבחירות שנערכו ב-1993 רץ סיסו ברשימה משותפת של הליכוד, העבודה והמפד"ל ("קריית ים אחת"), וזכה ב-81% מקולות הבוחרים.
בשנת 1997 מונה על ידי שר החוץ דוד לוי לתפקיד קונסול ישראל בניו יורק, במסגרת מכסת המינויים הפוליטית המותרת.
התנועה לאיכות השלטון עתרה כנגד המינוי, משום שלטענתה אין לסיסו כישורים מתאימים, המינוי נעשה בניגוד לנהלים, והמינוי הוא מינוי פוליטי עקב קרבתו של סיסו לדוד לוי.
השופטים דחו את העתירה וקבעו כי אין די בטענות התנועה כדי לפסול את המינוי, כיוון שלדברם, אף שמינויים פוליטיים אינם ראויים, לבג"ץ אין עילה למנוע אותם, אלא אם תוכח שחיתות של ממש או הפרה זועקת של הנהלים.
עם מעברו לתפקיד הקונסול מונה לתפקיד ראש העיר בני סטלקול ממפלגת העבודה, שהיה השני לו ברשימה.
בשנת 2000 עם התפטרותו של דוד לוי מן הממשלה, ביקש ראש הממשלה דאז, אהוד ברק להחליפו באלון פנקס והוא סיים את תפקידו.
ב-2004 מונה לחבר המועצה המייעצת של בנק ישראל.
עם סיום תפקידו חזר כשותף במשרד עורכי דין.
בבחירות המקומיות שהתקיימו בשנת 2003 התמודד כנציג רשימה עצמאית בשיתוף מפלגת עם אחד בשם "למען קריית ים" וחזר לתפקיד ראש העיר.
בבחירות שהתקיימו ב-2008 נבחר ברוב של 84% מקולות הבוחרים, לאחר שגבר על נציג הליכוד, בן דודו אלון סיסו.
סיעתו במועצה זכתה ל-8 מנדטים מתוך 15 המושבים במועצת העיר.
לקראת הבחירות ב-2013 הודיע סיסו כי יתמודד על התפקיד.
זמן קצר לאחר סגירת רשימת המתמודדים לראשות העיר, כאשר הוא נותר מתמודד יחיד על ראשות העיר, הודיע סיסו במפתיע כי קיבל את תפקיד מנכ"ל רשת אורט העולמית, והודיע על פרישתו מן המירוץ.
כתוצאה מן המצב המיוחד שנוצר, דוד אבן צור שהיה השני ברשימתו של שמואל סיסו התמודד לתפקיד ראש העיר כמועמד יחיד.
נציג הליכוד אלון סיסו שהצהיר קודם לסגירת הרשימות כי יתמודד על התפקיד אך לא עשה כן, עתר לבג"ץ כנגד הבחירות שהיו אמורות להתקיים באותו השבוע בהן אבן צור כמתמודד יחיד, על מנת לתת הזדמנות לו ולמתמודדים נוספים להתמודד לתפקיד ראש העיר.
בג"ץ דחה את עתירתו וטען כי לא הוכח שהליך החלפת סיסו באבן צור הוא צעד של קנוניה מתוכננת, וכן מכיוון שלא נוצרו נסיבות מיוחדות הדורשות התערבות של בית המשפט.
בבחירות שהתקיימו זכה אבן צור ב-64.3% מהקולות כמתמודד יחיד.
בתקופת כהונתו של סיסו עלה אחוז הזכאים לבגרות בעיר והוא הצליח לייצב את מצבה הכספי של העירייה.
העיר קלטה עולים רבים ונבנו בה השכונות סביוני ים ופסגות ים.
במהלך כהונתו הוקם בעיר המדעפארק, קמפוס מדעי, חינוכי ותרבותי.
במאי 2017 הודיע על התפטרותו מניהול אורט העולמית.
בחודש זה פורסם כי מונה לעמוד בראש הוועדה הקרואה בתל מונד, והוא נכנס לתפקידו החל מחודש יוני 2017. הוא סיים את תפקידו ב-24 בנובמבר 2020, בעקבות הבחירות בתל מונד.
בנובמבר 2019 נעצר על ידי המשטרה בחשד לשוחד, מרמה והפרת אמונים וגם בהלבנת הון.
באוגוסט 2020 הודיעה המשטרה שלא נמצאה תשתית ראייתית נגדו.
שמואל "סם" פומרנץ (23 בספטמבר 1910 – 18 בדצמבר 1948) היה חייל בצבא האמריקאי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ממתנדבי חוץ לארץ בחיל האוויר.
שמואל סמואל פומרנץ נולד ב-1910 בעיר ניו יורק שבארצות הברית לאסתר זלדה ופיליפ פומרנץ.
למד בניו יורק בבית ספר יסודי ותיכון והמשיך ללימודי הנדסה אווירונאוטית באוניברסיטת ניו יורק .
עם סיום לימודיו החל לעבוד אולם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס פומרנץ לזרוע האווירית של הצי האמריקני והוכשר כטייס ניסוי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוצב כמנהל עבודה במפעל לייצור מטוסים.
עם סיום המלחמה השתחרר אולם במרץ 1948 עלה ארצה והתנדב לשירות בחיל האוויר במסגרת מח"ל.
ב-23 באפריל 1948 נחתם הסכם עם ממשלת צ'כסלובקיה לרכישת 10 מטוסים מדגם אוויה S-199. הוחלט שהמטוסים יפורקו בארץ המוצא ויוטסו ארצה בבטנם של מטוסי קומנדו וכאן יורכבו.
פומרנץ מונה לפקד על פירוק המטוסים והכנתם להטסה.
ב-20 במאי נחת בארץ המטוס הראשון ובהמשך החודש נחתו עוד 7 מטוסים.
מטוסים אלו שימשו לבלימת הטור המצרי שנע לכוון מרכז הארץ.
במהלך יולי 1948 נחתמה עסקת נשק עם צ'כוסלובקיה לרכישת 50 מטוסי ספיטפייר.
מבצע העברת המטוסים ארצה כונה מבצע ולווטה ופומרנץ ובוריס סניור מונו למפקדי המבצע.
הצוות נשלח לשדה תעופה בעיירה קונוביצה (Kunovice) שבצ'כסלובקיה שם רוכזו המטוסים כשפומרנץ מונה לאחראי על הכנתם לטיסה ארצה.
הטסת המטוסים ארצה נעשתה בשני שלבים (ולווטה 1, ולווטה 2):
בשלב הראשון (ב-24 בספטמבר) הוטסו 6 ספיטפיירים כשרק 3 מהם הגיעו ארצה (בין המגיעים היה גם פומרנץ).
התוכנית של השלב השני כללה הטסת 15 מטוסים ב-2 קבוצות כשפומרנץ צורף לקבוצה הראשונה בפיקודו של ג'ורג' ליכטר.
ב-15 בדצמבר המריאה הקבוצה אך נאלצה לחזור בגלל תנאי מזג האוויר.
ב-18 בדצמבר נעשה ניסיון המראה נוסף אבל גם הפעם היו תנאי מזג האוויר קשים והם גרמו להתרסקות מטוסו של פומרנץ ולנחיתת אונס של מטוס נוסף.
לאחר נפילתו הועלה פומרנץ לדרגת ראש כנף (סגן-אלוף) והובא לקבורה בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק.
לאחר נפילתו שונה שמו של בסיס חצור - כנף 4 ל"בסיס שמואל" (בהמשך חזר הבסיס לשמו המקורי).
הרב שמואל עזראן (תרל"ב, 1872 – ו' בשבט ה'תשט"ז, 19 בינואר 1956) היה אב בית הדין של העדה המערבית בירושלים, ר"מ בישיבת "טובי ישבעו" וחבר לשכת הרבנות בירושלים.
נולד במרקש שבמרוקו לשמחה ולרב מרדכי עזראן, בן למשפחת רבנים ודיינים.
למד אצל אביו ואצל רבני מרקש.
כשבגר עסק במסחר עם אביו.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז), כשהיה בן 40, עלה לארץ ישראל עם אביו והשתכן ביפו.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) עבר לירושלים והצטרף לישיבת המקובלים בית אל.
שימש כר"מ בישיבה של העדה המערבית "טובי ישבעו".
בתרפ"ח מונה לשמש כאב בית הדין של העדה המערבית בירושלים בבית דינו כיהנו הרב שלום אזולאי, הרב עמרם אבורביע והרב יוסף שלוש.
נפטר ב-19 בינואר 1956 (ו' בשבט ה'תשט"ז) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
נישא לריקה אסתר (סטיטה) בן יאיר (1969-1878), לבני הזוג נולדו שלוש בנות ובן.
בתו בלה בכורה, נישאה לאליהו עמיאל.
בתו שמחה, אמו של יוסי בן אהרון.
בנו הרב נסים דוד עזראן הקים את ישיבת "בית שמואל ואהל מרדכי" הקרויה על שמו ועל שם אביו.
נכדתו צביה, אלמנתו של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו.
בתו מרים, נישאה למוהל הירושלמי יעקב ששון
שמואל (מוליק) עינב (1922 – 29 באפריל 2018) היה איש עסקים וסוחר קרקעות ביהודה ושומרון.
הורשע בתיווך לשוחד למפלגת הליכוד בבחירות לכנסת האחת עשרה.
שמואל עינב נולד ב-1922 ברוסיה.
כשהיה בן שנה עלו הוריו לארץ ישראל והתיישבו בשכונת מנשייה, על גבול יפו ותל אביב.
בתיכון למד עינב בגימנסיה גאולה.
בשנות ה-40 הצטרף עינב לאצ"ל.
השתתף בפריצה לכלא עכו ונעצר בידי הבריטים.
חודשיים נכלא בכלא עכו, ומאוחר יותר הועבר למחנות המעצר בלטרון ובעתלית.
לאחר מלחמת העצמאות נכנס לעסקי הבשר עם אחיו עזריאל ויוסי הראל (מי שהיה מפקד אוניית המעפילים "אקסודוס", עם עזריאל עינב).
במשך שנים ארוכות התגורר באתיופיה ובדרום-אמריקה, וניהל בתי חרושת לבשר וחוות חקלאיות.
בין השאר היה מבעלי חברת אינקודה, חברה שהביאה בשר מאריתראה (שאז הייתה חלק מאתיופיה) לישראל.
כשנולד בנו, בתחילת שנות ה-70 החליט עינב לשוב לישראל והחל לעסוק בסחר קרקעות ביהודה ושומרון, בין השאר רכש ב-1973 את הקרקע שעליה הוקמה שכונת הר שמואל סמוך לנבי סמואל, חלק מהקרקע שעליה הוקמה ההתנחלות אורנית, והיה מעורב בפרויקט רמת קדרון, יוזמה להקמת התנחלות כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם, שנתגלתה כהונאה.
עינב פעל באמצעות חברה שנרשמה ברשם החברות ברמאללה, בשם "חברת דווקא בע"מ", הסתייע ברחבעם זאבי שהיה מפקד פיקוד המרכז, ואחר כך בסוחר קרקעות מקומי בשם אחמד עודה.
פרשה נוספת בה היה מעורב, הייתה מכירת קרקעות באזור הכפר א-דיכ במרץ 1983, יחד עם שותפו יעקב עקנין, לקבלן אברהם גינדי.
גינדי החל לשווק את הקרקע עוד בטרם קיבל אישור עסקה והוסדר רישום המקרקעין, ואחר כך הואשם בהונאה.
ביולי 1987, היה מעורב בתקרית ירי בעת סיור בשטח העיירה עובידייה, במקום שבו הייתה מתוכננת לקום ההתנחלות רמת קדרון.