tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2008 זכה פרי בפרס שר המדע, התרבות והספורט בתחומי היצירה הספרותית, בקטגוריית עריכה ספרותית.
בנימוקיהם כתבו השופטים: "מאז שנות השבעים ולאורך יותר משלושה עשורים עיצב מנחם פרי את הטעם הספרותי בישראל באמצעות עבודתו כעורך.
הוא ערך בשנים אלה את כתב העת 'סימן קריאה', את ספרי 'סימן קריאה', ופרויקט הדגל שלו הוא העריכה של הספריה החדשה.
הפרס מוענק לו על מפעל חיים שלם של עריכה ספרותית, מפעל שנעשה בקפדנות מתוך אהבת ספרות עמוקה".
הענקת הפרס ספגה ביקורת על כך שיושב ראש חבר השופטים, פרופסור מיכאל גלוזמן, היה תלמידו של פרי, כתב בהנחייתו את עבודת הגמר שלו לתואר שני והחליפו בתפקיד ראש החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
יהושע כתב על העבודה עמו:הוא מכיר את כתיבתי היכרות אינטימית.
היסודיות שלו והקפדנות שלו והמסירות שלו, הפנאטיות אפשר לומר, היא יוצאת מגדר הרגיל...
אני יכול להגיד שבחודש-וחצי האלה שאנחנו עובדים יחד אני מרגיש אהבה מאוד-מאוד גדולה, יש שם ממש מעשה של אהבה.
בשנת 2008 הוביל פרי מאבק לביטול הבעלות של הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר על רשת "צומת ספרים", בטענה כי ההוצאה מקדמת בכך דווקא ספרים שלה.
הוא פנה בעניין זה לממונה על ההגבלים העסקיים, ואף הציע רגולציה על הפצה ומכירת ספרים.
פרי התנגד לרעיון להחיל בישראל את "החוק הצרפתי", האוסר על מתן הנחות לספרים חדשים, וניסח יחד עם תמר פלג הצעה להסדיר את יחסי המו"לים עם הרשתות ועם הסופרים ללא התערבות במחיר לצרכן וללא פגיעה בתחרות.
הצעת חוק בהתאם לקווים אלה הוגשה לבסוף לכנסת, ביוזמת השרה לימור לבנת, אך לבסוף הועדפה על פניה הצעת חוק לפי המודל הצרפתי, אשר פרי תמך בה, בטענה שכל רגולציה עדיפה על פני המצב הקיים.
בצעד שעורר השתאות בענף ההוצאה לאור, לנוכח המאבק המתוקשר בבעלות הצולבת, חתם פרי בשנת 2009 על הסכם לשיתוף פעולה עם הוצאת כנרת זמורה ביתן, שנמשך כשנתיים.
בשנת 2010 זכה מנחם פרי בפרס רמת-גן למפעל חיים בתחום הספרות.
בשנת תשע"ג (2013-2012) היה בין הזוכים בפרס היצירה לסופרים עבריים על-שם לוי אשכול.
בין נימוקיהם כתבו השופטים כי "פרופ' פרי הוא העורך הספרותי הבולט והמשפיע ביותר בשדה הספרות בארץ", וכי "כעורך ופרשן-טקסט, שינה את פני הספרות בארץ".
בשנת 2013 נבחר על ידי העיתון "הארץ" לאחד מעשרת האנשים המשפיעים ביותר על התרבות הישראלית, הראשון בין המשפיעים על תחום הספרות.
בשנות השמונים פרסם פרי טור שבועי פופולרי בכתב העת "כותרת ראשית", שעירב בין תחום הספרות ותחום הבישול.
תאורה מילולית: השיר הפרוטוטיפי של ויזלטיר, של עמיחי, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2024.
שב עלי והתחמם - הדיאלוג ההומוארוטי בין ברנר לגנסין: מיקרו-ביוגרפיה, הספריה החדשה (ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2017. לקריאת הספר ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין לסטודנטים וחוקרים).
המבנה הסמאנטי של שירי ביאליק - תרומה לתאוריה של פיתוח משמעויות ברצף הטקסט הספרותי, מפעלים אוניברסיטאיים, 1977.
"בין הרוחות: על 'הבת היחידה' של א.ב.
"צילה לוין, גנסין, ציליה דראפקין", בתוך: 'ונשיקתי תהיה רוצחת' (הספריה הקטנה: הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), 2019, עמ' 9–92.
"'ונשיקתי תהיה רוצחת': דרך דראפקין בשיר", בתוך: 'ונשיקתי תהיה רוצחת' (הספריה הקטנה: הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), 2019, עמ' 221–284.
"להציל את יהושע מפותרי התשבצים: הערה על 'המנהרה', מאזנים, דצמבר 2018, עמ' 7–15.
"נוכח המתים: הפואטיקה החדשה של יהודה עמיחי הצעיר", בתוך: 'הנאמן: מנחת הוקרה וידידות לעוזי שביט', עורכים: זיוה שמיר ומנחם פרי (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2016, עמ' 193–291.
"סע-לאן-שאל-תגיע: על 'נפשות מתות'", בתוך: ניקולאי גוגול, 'נפשות מתות' (הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), 2013, עמ' 478–496.
"סע סע, ההפך ההגה: שלושה פרקים על אבות ישורון", בתוך: 'איך נקרא אבות ישורון', עורכת: לילך לחמן (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2011, עמ' 21–46.
"על 'אנשים עלובים' מאת דוסטויבסקי", בתוך: דוסטויבסקי, 'אנשים עלובים' (הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), 2009, עמ' 183–197.
"עזר כנגדו: רבקה וחתנה העבד, והקואליציה של אלוהים עם הנשים בסיפור המקראי", 'אלפיים' 29, 2005: 193–287.
"לחזור מהסוף: הצעת קריאה בבירשטיין", בתוך: יוסל בירשטיין, 'סיפורים מאזור השלווה' (הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), 2004, עמ' 347–413.
"'מזמור לבני הדרור': 'בית חפץ' והאוֹפּיוּמים של הקיום", בתוך: דב קמחי, 'בית חפץ' (הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), 1993, עמ' 237–295.
"חיים ביחס", בתוך: חנוך לוין, 'איש עומד מאחורי אשה יושבת' (הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), 1991, עמ' 285–302.
"'איבד פוגל את פוגל': אחרית-דבר ל'תחנות כבות'", בתוך: דוד פוגל, 'תחנות כבות' (הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה), 1990, עמ' 327–350.
"הדינאמיקה של הטקסט הספרותי: איך קובע סדר הטקסט את משמעויותיו", 'הספרות' 28 (1979): 4–46.
"מעגלים נחתכים: על תופעה בקומפוזיציה של השירה המודרנית", 'סימן קריאה' 1 (1972): 269–281.
: לבעיות האינטרפרטציה והפואטיקה של הסיפור המקראי" (תשובה לבעז ערפלי ולאוריאל סימון), עם מאיר שטרנברג, 'הספרות' ב' / 3 (1970): 608–663.
"המלך במבט אירוני: על תחבולותיו של המספר בסיפור דוד ובת שבע ושתי הפלגות לתיאוריה של הפרוזה", עם מאיר שטרנברג, 'הספרות' א' / 2 (1968): 263–292.
"האנלוגיה ומקומה במבנה הרומן של מנדלי מו"ס: עיונים בפואטיקה של הפרוזה", 'הספרות' א' / 2 (1968): 65–100.
רבי מנחם בן בנימין רקנאטי (או: ריקאנטי; באיטלקית: Recanati; ה'י'- ה'ע"א, 1310-1250) היה מקובל ופוסק שחי בעיירה רקנאטי שבאיטליה.
בכתביו ניכרת השפעתם של חסידי אשכנז: רבי יהודה החסיד ורבי אלעזר מגרמייזא וכן של הרמב"ן אותו הרבה לצטט בספריו.
רבי מנחם הושפע רבות מהרמב"ם ומחכמת הפילוסופיה, שאותה ראה כמשלימה את חכמת הקבלה.
ספרו העיקרי בקבלה הוא פירושו על התורה.
לחיבורו זה הייתה השפעה על מקובלים בדורות שאחריו, והוא זכה לפירושו של רבי מרדכי יפה ואף תורגם ללטינית (במאה ה-15 בידי המומר פלביוס מיתרידטס).
פירוש על התורה על דרך הקבלה
ספר פסקי הלכות הנקרא 'פסקי הלכות - ריקנטי'
רבי יעקב ישראל פינצי מרקנאטי.
מנחם פרי (נולד ב-22 בדצמבר 1946) הוא קריין ושדרן רדיו ישראלי.
פרי הוא מוותיקי שדרני הרדיו בישראל.
הוא שידר במשך 46 שנים ברשתות קול ישראל.
פרי הוא מרצה מבוקש בנושא רדיו בישראל ומחוצה לה.
פרי נולד בטראונשטיין שבגרמניה, בנם של ניצולי שואה מפולין.
היו אלה נישואיהם השניים של הוריו; שניהם שכלו את בני זוגם ואת ילדיהם בשואה.
שמו, מנחם, נועד לסמל את התקווה לנחמה כלשהי.
פרי והוריו עלו לישראל והתגוררו בעיר לוד.
את שירותו הצבאי עשה בתור טכנאי אלקטרוניקה בחיל האוויר.
ב-1971 החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
כשחיפש דרך לממן את לימודיו, הגיע לקול ישראל והחל לעבוד כטכנאי שידור ברדיו.
הקריינים שעבדו במחיצתו הבחינו בקולו הרדיופוני והציעו לו להירשם לקורס קריינים.
פרי סיים בהצלחה את הקורס ב-1974, יחד עם עודד בן-עמי ומלאכי חזקיה.
היה נשוי לנורית (בוגרת להקת פיקוד הדרום) מאז 1974 ועד למותה ב-2019, והוא אב לשלושה.
ב-1976, כשרשת ג' החלה את שידוריה, החל גם פרי את שידוריו בתחנה ולמעשה היה השדרן היחיד ששידר בקביעות בתחנה מאז פתיחתה ועד לפרישתו.
הוא התפרסם בין היתר כמגיש מצעד הפזמונים השבועי "מקום בצמרת", שהיה התכנית הפופולרית ביותר ברשת ג' בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בתקופה זו ובתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הגיש ברשת ג' מדי פעם את תוכנית הרדיו "אגן הים התיכון", שלוש שעות של מוזיקה ים תיכונית-מזרחית.
בתחילת שנות התשעים הגיש בתחנה את "המלך, האיש והאגדה" - תוכנית אודות אלביס פרסלי.
הגיש גם תוכנית על קליף ריצ'רד, וכן את התוכנית "עכשיו או לעולם לא" שעסקה במוזיקה הלועזית של שנות החמישים והשישים של המאה ה-20.
גם לאחר שרשת ג' עברה לשדר מוזיקה ישראלית בלבד (ב-2 בנובמבר 1997) המשיך פרי בשידור תוכניות מוזיקה לועזית.
פרי הגיש את התוכנית "ציוניוני הדרך", את תוכנית הקיץ "יום יום ים", תוכנית החורף "שוקו חם", את התוכנית היומית "רק בימי חול" וכן את התוכנית השבועית "לילות משי לבן" שעסקה בשירים ישנים לועזיים לבקשת המאזינים.
מלבד רשת ג' שידר פרי גם בשאר הרשתות של קול ישראל.
החל מ-1997 הגיש פרי ברשת א' את התוכנית "אנו באנו", ישראלים מספרים על עלייה וקליטה.
פרי זכה פעמיים בפרס "בני ברית" בזכות התוכנית.
כמו כן, שידר גם את התוכנית "שיר ישיר" בתחנה, לסירוגין עם רעיה אדמוני.
ברשת מורשת הגיש פרי בימי שישי בבוקר את התוכנית "שבחי צדיקים", העוסקת בסיפורים אודות חכמי ישראל וברשת ב' הגיש פרי למעלה מעשר שנים את פינת הלשון "רגע של עברית".
מדי פעם הגיש פרי מהדורות חדשות בקול ישראל.
ב-1977 נשלח על ידי רשות השידור להשתלמות בתחנות רדיו באירופה וארצות הברית, המשדרות מוזיקה בלבד, בעיקר כדי ללמוד וללמד את המגישים והעורכים בתחנה בכל הקשור להגשה קלה.
ב-2003 זכה בפרס אקו"ם על תרומתו לקידום המוזיקה הישראלית ברדיו.
משנת 2005 ניהל במשך מספר שנים את מחלקת הקריינים בקול ישראל, ושימש כמרצה בכיר.
ב-31 בדצמבר 2013 שידר פרי את תוכניתו האחרונה, ופרש לגמלאות לאחר 42 שנות עבודה ברשות השידור.
לאחר כמה חודשים שב לשדר ברדיו בימי שישי ברשת מורשת - את התוכנית "שבחי צדיקים" וברשת ג את התוכנית "ציוניוני הדרך".
ב-10 במאי 2017 נפרד פרי ממאזיני קול ישראל בסיום התוכנית האחרונה של "פסקול ישראל" ברשת ג'.
ב-30 ביוני 2017 חזר לשדר את "ציוניוני הדרך" באכסניה חדשה, רדיו ירושלים ורדיו חיפה במקביל.
בסוף שנות השבעים היה פרי קריין רצף בערוץ הראשון בטלוויזיה והגיש גם את התוכנית "לקראת שידור".
עד 1992 הגיש בערוץ הראשון את התוכנית "בין הכיסאות" (לסירוגין עם עמוס ארבל).
בשנות השמונים הגיש פרי מדי פעם את השעשועון "פיצוחים" בטלוויזיה החינוכית.
סיפור משפחתו של מנחם פרי באירופה לפני ואחרי השואה מופיע בספר "חלומות" של רעיה אדמוני.
מנחם ריבּוֹלוֹב (ביידיש: ריבאָלאָוו; 17 בפברואר 1895 – 17 בספטמבר 1953, ניו יורק) היה מחנך ברוסיה ומשורר, סופר, מבקר ספרות ועורך דו-לשוני (עברי ויידי) בניו יורק.
ריבולוב נולד ב-1895 בעיירה צ'ודנוב שבפלך ווהלין, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
בילדותו נדדה משפחתו לעיירה ליובאר, ושם למד עד גיל בר מצווה, אז שלח אותו אביו ללימודים נוספים – קודם בעיר אודסה שבאוקראינה, ואחר כך גם לוורשה ולמוסקבה.
בעת מלחמת העולם הראשונה עבד ריבולוב כמורה וכמחנך ברשת "תרבות", אבל עם פרוץ המהפכה ברוסיה, עקר שוב לוורשה, ובשנת 1920 החל במסעו מערבה, שהסתיים בשנת 1921 בארצות הברית.
הוא השתקע בעיר ניו יורק, ושהה בה כל חייו עד פטירתו בשנת 1953.
בניו יורק עבד ריבולוב כמורה בבתי ספר יהודיים ביידיש ובעברית.
זמן קצר לאחר הגיעו לניו יורק החל לעבוד גם במערכת כתב העת "הדאר", שהיה ביטאונם של שוחרי העברית באמריקה, ובאותן שנים יצא כיומון.
ריבולוב החל לערוך את העיתון בשנת 1924. בהמשך הפך "הדאר", לשבועון וריבולוב ערכו עד ימיו האחרונים ממש.
הוא פרסם ב"הדאר" מאמרים, ובהם מאמריו הראשיים, שעליהם חתם בשמות עט שונים, מסות ספרותיות וביקורת ספרות בעברית.
סך כל פרסומיו ב"הדאר" מגיע לאלפים.
ערך את השנתון ספר השנה ליהודי אמריקה.
במקביל כתב ריבולוב שירי נעורים ביידיש, ויותר מאוחר כתב ופרסם ביקורת ספרותית ביידיש, על סופרי ומשוררי יידיש.
הוא היה מן היוצרים הדו-לשוניים האחרונים באמריקה.
הוא גם תרגם לעברית משירת היידיש באמריקה.
ספר היובל של הדאר, למלאת 5 שנים לקיומו, ערך מנחם ריבולוב, ניו יורק, תרפ"ז-1927.
ספר זיכרון לב"נ סילקינר, ערך מנחם ריבולוב, ניו יורק, תרצ"ד-1934.
סופרים ואישים, ניו יורק, תרצ"ו-1936.
השירה העברית באמריקה, ניו יורק תרצ"ח, 1938.
אנתולוגיה של השירה העברית באמריקה, בצירוף תולדותיהם ותמונותיהם של המשוררים, בעריכת מנחם ריבולוב, עם מבוא מאת העורך, ניו יורק, תרצ"ח-1938.
שירים, מאת אברהם סולודאר, בצירוף תולדותיו ודברי הערכה עליו, בעריכת מנחם ריבולוב, ניו יורק – שיקגו, תרצ"ט-1939.
כתבי א"נ פרלברג, בעריכת דניאל פרסקי ומנחם ריבולוב, ניו יורק, תרצ"ט-1939.
יהודה הלוי המשורר, ניו יורק, 1941.
כתבים ומגילות, ניו יורק, 1942.
ספר השנה ליהודי אמריקה, ניו יורק תרצ"א–תש"ט, 1931–1949.
עם הכד אל המבוע, מסות בקורת, ניו יורק, 1950.
ספר זיכרון לח"א פרידלנד, ערך מנחם ריבולוב, ניו יורק, תש"י-1950.
ספר היובל של הדאר, למלאת לו שלשים שנה, ניו יורק, 1952.
מעולם לעולם: דברי-מסה ורשמי-מסע, ניו יורק, 1955.
מנחם פרידמן (י"ט בכסלו תרצ"ז – כ' באדר ה'תש"פ, 2 בדצמבר 1936 – 16 במרץ 2020) היה פרופסור במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
פרידמן נודע במחקריו אודות היהדות החרדית, ובין השאר הוא שטבע את המונח "חברת הלומדים", המתאר את אורח החיים הנפוץ בעיקר בקרב הליטאים, בו הבעל מקדיש את כל זמנו ללימוד התורה בעוד האישה היא המפרנסת העיקרית.
פרידמן נולד וגדל בבני ברק.
לרחל לבית תלמוד ולמשה, שהיו יהודים מסורתיים.
עד כיתה ה' למד בבית הספר של המזרחי, ובעקבות "התחזקותו" הדתית של אביו עבר ללמוד בתלמוד תורה החרדי רבי עקיבא.
למד בישיבת היישוב החדש, אשר הוקמה על ידי הרב משה אביגדור עמיאל.
למד כשנה בישיבת חברון בירושלים.
לאחר מכן התגייס לצה"ל שם שירת בחיל הקשר ולאחר מכן כחוקר ביחידה למחקר חברתי באגף כוח אדם.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים ושימש כמה שנים כעוזר הוראה של פרופסור יעקב כ"ץ שהשפיע רבות על עבודתו המדעית.
נושא עבודת הדוקטורט שלו (בהדרכתו של כ"ץ), היה "היישוב הישן האשכנזי בתקופת המנדט הבריטי".
בשנת 1973 התקבל כמרצה באוניברסיטת בר-אילן.
הועלה לדרגת פרופסור מן המניין בשנת 1996. שימש כמנהל המכון ליהדות ומחשבה בת זמננו.
בין השאר שימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות הרווארד, ברקלי, ישיבה יוניברסיטי, נוטרדאם, פנסילבניה וקיימברידג'.
פרידמן נפטר ב-16 במרץ 2020, והובא למנוחות בבית העלמין של המושבה מזכרת בתיה .
ארכיונו האישי של פרידמן, יחד עם אוסף של עשרות אלפי פשקווילים וצילומי פשקווילים, נתרמו לספרייה הלאומית לאחר פטירתו.
כסוציולוג של הדת וכהיסטוריון עסק פרידמן בתהליך החילון ובעימות שבין דתיים וחילוניים למן סוף המאה ה-19 ועד לימינו.
כמו כן הוא עסק בתהליכי ההקצנה הדתית בימינו, בקנאות הדתית לגווניה ובמבנה מוסדות ההנהגה הדתית לסוגיה.
הרבנות הראשית – דילמה ללא פתרון
מאמר זה הוא מאמרו הראשון של פרידמן.
הוא עוסק בבעייתיות המבנית של הרבנות הראשית בישראל כהנהגה דתית.
המאמר נכתב על רקע פסק דינו של הרב שלמה גורן ב"שאלת הממזרים" (פרשה שהסעירה את הרוחות בישראל על רקע מעמדם האישי של אח ואחות, בניה של אשה שנישאה לגבר בעוד שהייתה נשואה לאחר שהתגייר, ושהוכרזו בשל כך כממזרים על ידי בית הדין הרבני) (פסק דין האח והאחות).
בהמשך כתב פרידמן מאמרים נוספים על הרבנות הקהילתית בחברה המודרנית המערבית, בייחוד בארצות הברית ובישראל.
בהקשר זה הוא הבחין בין שני סוגי קהילות יהודיות: הקהילה היהודית המסורתית שהתקיימה עד להתפתחותו של תהליך החילון והקהילה היהודית כפי שהיא מתקיימת כיום, בייחוד במערב אירופה, ארצות הברית וישראל.
במסגרת החברה המסורתית הייתה הקהילה בעלת גבולות גאוגרפיים מוגדרים.
רבה של הקהילה הוא בעל סמכות דתית ביחס לכל אחד המתגורר בתוך הגבולות הגיאוגראפיים של הקהילה.
וכשם שאותו יהודי חייב במיסים לקהילה, כן הוא חייב להישמע לפסיקתו של רב הקהילה, ואם לא יעשה כן ייענש על ידי הנהגת הקהילה, ולהתאים את אורח חייו הדתי-הילכתי על פי הנהוג באותה קהילה.
תהליך החילון הביא לידי כך שהקהילה הפכה למעשה 'קהילה וולונטארית'.
חלק מהיהודים שגרו במסגרת הקהילה לא ראו עצמם נתונים למרותו של רב הקהילה, לא היו מוכנים להישמע לפסיקותיו ולא חיו על פי הנורמות היהודיות הדתיות-מסורתיות.
הנהגת הקהילה לא ראתה עצמה מחויבת לכפות על כל אחד מחבריה את אורח החיים היהודי המסורתי ולא את פסיקותיו הדתיות-הלכתיות של הרב.
פרדוקסלית, מציאות חברתית זו אפשרה גם במקביל את אימוצן של נורמות דתיות קיצוניות על ידי חלק אחר של חברי הקהילה, נורמות שבעבר ראתה הנהגת הקהילה היהודית המסורתית חובה לעצמה להילחם בהן, כדי לא לערער על האחדות הדתית של בני הקהילה.
עם מעברם של היהודים לארצות המערב ובעיקר לארצות הברית, התפוררה לגמרי הקהילה היהודית המסורתית המאופיינת על פי גבולותיה הגיאוגראפיים.
למעשה הרוב המכריע של הקהילות היהודיות הדתיות המצויות כיום, באירופה, בארצות הברית וגם בישראל, הן קהילות שניתן להגדירן כקהילות 'וולונטאריות'.
במסגרת הקהילות מוגבלת למעשה סמכותו של הרב הקהילתי במידה שבה מוכנים חברי הקהילה להישמע להוראותיו.
לאלה שאינם נכונים לקבל את סמכותו של הרב, יש בדרך כלל כמה אלטרנטיבות, בלא שיאלצו עקב כך לשנות את מקום מגוריהם או את אורח חייהם.
כאמור, אמת חברתית זו נכונה ביחס לכל סטייה, תהא זו סטייה "לקולא", לאימוץ נורמות של פחות הקפדה על אורח החיים הדתי, או סטייה "לחומרא", לאימוץ נורמות של הקצנה דתית.
זו מצוקה 'דו-צדדית' שהרבנות האורתודוקסית נקלעה אליה עקב השינויים המהותיים שהחברה היהודית בכלל והחברה היהודית האורתודוקסית בפרט נקלעו אליהם כתוצאה של תהליכי המודרניזציה והחילון.
פרידמן אף התאים רעיונות של פיטר ברגר לגבי הקהילה היהודית הוולונטרית.
ברגר הגדיר את מעמדה של הדת בחברה האמריקאית, על רקע ההפרדה בין הדת למדינה בארצות הברית, כמצויה ב"מצב של שוק".
שום כנסייה דתית אינה נהנית ממונופול ומתמיכה של המדינה ולכן היא חייבת להתחרות על זיקתם של המאמינים עם הכנסיות האחרות ב"שוק פתוח" של דתות ואמונות כדי לגייס הן אנשים והן אמצעים כספיים כדי לקיים את עצמה וכתוצאה מכך הפכו אנשי הדת למעין "סוכני מכירות".
בהתאמה לקהילה היהודית הוולנטרית, טען פרידמן כי חלק גדול של הקהילות בוחרות רב על בסיס יכולתיו לגייס אנשים חדשים לקהילה, לשמור על הרמוניה בין חברי הקהילה, "למשוך את הנוער", לדרוש דרשות המושכות קהלים רבים, בקצרה; רב שמסוגל "למכור" את קהילתו ולגייס לה חברים חדשים בייחוד בין בעלי הממון.
מאידך, ישנן קהילות המתארגנות מלכתחילה סביב אימוץ נורמות של הקצנה דתית ובוחרות להן רב התומך במגמה זו.
קהילות אלה הן כיום הרבה יותר הומוגניות מאשר בעבר וזוכות גם ליוקרה באשר הן "מקפידות יותר".
במקביל, מעמדו של הרב כ"תלמיד חכם" אינו מהווה בהכרח יתרון.
זאת משום היכולת הנוחה (בגלל אמצעי הקומוניקציה) לשאול את דעתו של פוסק הלכה ידוע, שלעיתים כלל אינו רב קהילה.
תהליך ההקצנה הדתית בחברה החרדית
פרידמן סבר שתהליך ההקצנה הדתית בחברה החרדית נובע מכמה תהליכים מקבילים: האחד השבר במסורת החיה בגלל שואת יהודי אירופה, שנית, היווצרות הקהילה הוולונטרית ושלישית, נכונות הציבור ומערכת הרווחה הכלכלית לקבל תהליך זה.
בכתב היד "נשאל דוד" (קובץ שאלות שנשאל רבי דוד אופנהיים, מי שהיה רב בקהילות ניקולשבורג במוראביה ופראג בבוהמיה במאה ה-17) מצא פרידמן תיאור מפורט של הווי החיים של קבוצת גנבים יהודית.
תיאור זה הביא את פרידמן להקדיש זמן ניכר לחקר קבוצות הגנבים היהודיות באשכנז של המאות ה-17–18. חבורות גנבים אלה שיתפו לעיתים פעולה עם חבורות לא-יהודיות.
המחקר ביקש להציג את עולמן של הקבוצות הללו ואת קשריהן עם שכבות אחרות באוכלוסייה.
אחת הקבוצות הקרובות ביותר לחבורות הגנבים היו היהודים הקבצנים (כונו Betteljuden) שמספרם גדל באותה תקופה.
מחקר זה אמור היה לשמש כעבודת דוקטור.
אלא שהוצאת ספר בגרמנית המתאר את התופעה מנעה מפרידמן לסיים את מחקרו זה.
אחת התוצאות של המחקר הייתה מאמר המתאר צדדים מסוימים של תופעת הקבצנות היהודית ודרך הטיפול של הקהילות היהודיות בה.
אלה לא תמיד קבלו בסבר פנים יפות את הקבצנים ויצרו הבחנות בין קבצנים שסיבת התדרדרותם לקבצנות הייתה "מוצדקת" ואלה שהם "קבצנים מקצועיים".
חברה ודת: האורתודוקסיה הלא-ציונית בארץ-ישראל: תרע"ח-תרצ"ו 1936-1918
זהו ספרו הראשון של מנחם פרידמן והוא ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1978 ובמהדורה נוספת ב-1982. בספר ישנו תיאור היסטורי-חברתי של המאבק של הקבוצות האנטי-ציוניות והלא-ציוניות הדתיות בתהליך התגבשותה של החברה הציונית החדשה בארץ ישראל במחצית הראשונה של תקופת השלטון הבריטי.
בספר זה תיאר וניתח פרידמן בין השאר את התפתחותה של הרבנות הראשית מעת ייסודה (ואחרי כן המשיך במאמרים שונים), ואת יכולת הפעולה שלה.
הוא מגיע למסקנה שמלכתחילה הייתה אותה מנהיגות דתית מוגבלת בסמכויותיה בשל בעיות מבניות חמורות שאין להן למעשה פתרון.
בספר עוסק פרידמן גם בתופעת הקנאות הדתית, מתאר את התפתחותה ההיסטורית של נטורי קרתא ומה הביא היסטורית להתגבשותה.
המושג "קנאות דתית" אינו כולל רק פעולות המבוצעות על ידי קנאים, אלא מערכת חברתית שפרידמן תיאר בה לפחות שלושה מעגלים, שכל אחד מהם מקיף ורחב יותר מקודמו.
הוא פיתח נושא זה במאמרים שונים.
פרידמן הבחין בין שני סוגי קנאות דתית:
האחד הוא קנאות אקטיבית והיא מקיפה מספר מועט של אנשים, אלא שגרעין קטן זה הוא חלק מקבוצה הרבה יותר גדולה אותה כינה בשם קנאות פסיבית, שהיא מורכבת יותר באופיה.
הקנאות הפסיבית מורכבת ממספר מעגלים.
המעגל החיצוני ביותר כולל את כל אותם אנשים שחושבים שהקנאות היא מזיקה והם אף מתנגדים לה, אבל הם עדיין בתוך המעגל משום שמסיבות חברתיות ואידאולוגיות הם אינם מוכנים לדווח לשלטונות על הקנאים האקטיביים.
המעגל הראשון והאקטיבי של הקנאים הפסיביים הם אותם אנשים שמעודדים באופן ישיר לבצע את מעשי קנאות ומברכים אותם לאחר מעשה.
ואולם פרידמן מבחין במעגל נוסף, מעגל הלגיטימציה.
כל מעשה הקנאות נוגע בנקודה קריטית של מערכת ערכים ונורמות חברתיות.
הפעלת אלימות שלא באמצעות המוסדות המורשים לכך בתוך החברה (צבא ומשטרה) היא מאוד בעייתית.
פעולה אלימה כזו מחייבת לא רק קנאים פסיביים, אלא גורם בעל סמכות (לפחות בעיני הקנאים האקטיביים והפסיביים) שיתן לפעולות כאלה לגיטימציה.
נותני הלגיטימציה שהם בדרך כלל אינדיבידואלים, אבל מהווים בעיני הקנאים חלק מאליטה רוחנית-אידאולוגית, הם קריטיים להגדרת הקנאות ובלעדיה לא תהיה הפעלת אלימות קנאית.
התפשטות תוך הסתגרות: הקהילה החרדית בירושלים
ספר זה נכתב על ידי פרידמן ופרופסור יוסף שלהב מאוניברסיטת בר-אילן והוא ראה אור בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל ב-1985. הספר עוסק בבסיס הגידול של הגטו החרדי בירושלים, הן באמצעות הגידול הטבעי והן באמצעים אחרים כדי להשתלט על שטח נוסף בקרבתו.
המחברים מערערים על תיאורית הקונספירציה הרווחת המוזכרת בדרך כלל על ידי עיתונאים העוסקים בסיקור המאבקים הטריטוריאליים בירושלים בין חרדים לבין האחרים.
על פי תאוריה זו החרדים מסמנים טריטוריה ומבקשים להשתלט עליה על ידי חדירה, התיישבות וגירוש.
פרידמן ושנהב הגיעו למסקנה שבמקרים רבים התהליך הוא הפוך.
בדרך כלל בתחילה החילונים עוזבים ורק לאחר מכן החרדים נכנסים במקומם.
לדעתם כניסתם של החרדים אינה תכנון מראש בעל אופי קונספירטיבי, אלא תוצאה של תהליך כלכלי-חברתי הגורם לתושבים וותיקים לעזוב, למחירי הדירות לרדת וכתוצאה מכך למשוך אוכלוסייה חרדית הבאה למקום כתוצאה בעיקר של גידול טבעי.
דוגמה לכך היא שכונת כרם אברהם בירושלים, שעד שנות ה-50 הייתה שכונה שרוב אוכלוסייתה לא הייתה חרדית ואפילו לא דתית בעיקרה.
בגבולות השכונה בתי ספר חילוניים: בית ספר לבנות שפיצר, ובתי ספר לבנים: בית ספר תחכמוני, בית ספר ארלוזורוב, בית ספר כצנלסון.
תהליך הפיכת השכונה לשכונה חרדית החל כאשר החילונים התחילו לעזוב, הדבר קרה מכיוון שרמת חייהם עלתה והם חיפשו דיור איכותי יותר, ובמקומם נכנסו החרדים.
לאחר מכן מתחיל תהליך של ההורשה, הגורם לכך שאנשים שאינם חרדים מתקשים לחיות באותו מקום.
תהליכים אלה אירעו גם בשכונות אחרות בירושלים.
הלא-חרדים נטשו מקומות שהיו בקרבת שכונות חרדיות.
הם יכלו לעשות זאת עקב העלייה ברמת החיים בישראל מחד, ומדיניות ממשלת ישראל ל"חזק" את ירושלים באמצעות בינוי של שכונות בפריפריה של העיר (דוגמת גילה, מעלה אדומים וכו') שלוותה במענקים ובסובסידיות.
מי שהגיע לשכונות החדשות האלה היו דווקא השכבות היותר חזקות בשכונות הליבה של ירושלים (כמו מקור ברוך וכו') כשנטישתם מפנה מקום לחרדים.
ספרון זה של פרידמן ראה אור בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל בשנת 1988. הספרון מפנה את תשומת הלב למקומה של האשה החרדית כגורם מרכזי בהתפתחותה של "חברת הלומדים".
בוגרות הסמינרים למורות ולגננות של רשת "בית יעקב" היוו למעשה את התשתית לחברה חרדית חדשה שבה מרבית הגברים לומדים מספר שנים (לא מוגבל באופן פורמלי) בכולל אברכים, שהוא ישיבה לגברים לאחר נישואיהם.
תפיסה זו התממשה על רקע גידולה המרשים של רשת החינוך החרדית ("הזרם הרביעי", "החינוך העצמאי") כאשר הממשלה מוכנה לשאת בעיקר העלויות של רשת חינוכית זו, שרבות מן הנשים החרדיות עבדו בה.
היה זה תהליך מהפכני שנתקל תחילה בהתנגדות בקרב הורי הבוגרות שביקשו שבנותיהן תינשאנה לגברים שיש להם מקורות הכנסה משלהם.
למרות זאת, רוב בוגרות הסמינרים של בית יעקב אימצו אידאולוגיה זו, ובעקבות כך שונו פניה של החברה החרדית.
החברה החרדית - מקורות, מגמות ותהליכים
ספרו זה של פרידמן ראה אור ב-1991 בהוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל.
עלייתה של חברת הלומדים החרדית
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 היו רבים שחשבו שהחברה החרדית תיעלם.
בשנות השמונים לעומת זאת, חשבו רבים בחברה החילונית שהחברה החרדית מאיימת על מעמדם בישראל.
הגידול המרשים במספרי התלמידים במוסדות החינוך החרדיים לעומת יציבות ואפילו הקטנה של מספר התלמידים בבתי הספר הממלכתיים, מחזק תחושת איום זו.
פרידמן ניסה להסביר למה וכיצד התרחש מהפך זה בו נעצר הסחף מהחברה החרדית, שאפיין חברה זו למן ראשית תהליך המודרניזציה והחילון והחברה החרדית הצליחה לא רק להתייצב, אלא גם לצמוח בצורה מרשימה.
הראשונה, לדעתו של פרידמן, היא כלכלית וקשורה בהתפתחותה של חברה הרווחה המודרנית לאחר מלחמת העולם השנייה והקמתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית.
מאידך הצליחה החברה החרדית להקים מערך סוציאליזציה כמעט סגור לגמרי שבמרכזה הישיבות הקטנות (גילאי 13–17), הישיבות הגדולות (גילאי 17–21) והכוללים (לבוגרי הישיבות הגדולות לאחר נישואיהם).
הכנסת הנישואין לתוך תהליך הסוציאליזציה, כאשר המשפחה החרדית הצעירה נשארת בתוך המערך המוסדי החרדי, היא, יותר מכל גורם אחר, תרמה ליציבותה של החברה החרדית ומניעת סחף ממנה.
צירופם של שני תהליכים אלו הם הבסיס לפריחה המחודשת של החברה החרדית.
מדינת הרווחה המודרנית משחררת את ההורים מחלק גדול של העול הכלכלי של חינוך הילדים.
מדינת הרווחה מבטיחה קודם את חינוכם של בני הדור הצעיר במדינה.
חוק חינוך חינם, שהיה אחד החוקים הראשונים של מדינת ישראל היה מבחינתה של החברה החרדית מהפך מוחלט.
ומשתי סיבות: האחת; הם היו הקבוצה הענייה שהתקשתה לעמוד בתשלומי שכר לימוד, במיוחד העולים החדשים שהגיעו עם קום המדינה.
השנייה; המדינה היהודית אפשרה להם להקים רשת חינוך משלהם (בתחילה כ"זרם הרביעי" ואחר כך כ"חינוך עצמאי") במימונה.
בפעם הראשונה נוצרה מציאות בה יכולים החרדים להקים בתי ספר משלהם הנתון כמעט לחלוטין לשליטתם, במימון המדינה.
אף שמלכתחילה היה החינוך החרדי הקטן ביותר מבין שאר זרמי החינוך, הרי במספרים מוחלטים היה זה שינוי משמעותי ביותר.
על רקע העלייה הגדולה בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 נוצר ביקוש גדול למורים ומורות חרדיים ולכל בוגרת סמינר בית יעקב הובטח למעשה מקום עבודה עם משכורת מובטחת על ידי המדינה.
הצעירה החרדית בוגרת סמינר בית יעקב הייתה עכשיו עצמאית במידה רבה להחליט על מי שיהיה בעלה.
בחירתה בתלמיד ישיבה שביקש ללמוד בכולל, כאשר היא תממן לפחות חלק גדול של הוצאות המשפחה, היא שאפשרה את חברת הלומדים, שהיא המאפיין העיקרי של החברה החרדית כיום.
במקביל, העובדה שכמעט כל הצעירים בחברה החרדית ממשיכים את לימודיהם בישיבות "קדושות", כלומר ישיבות שבהן נמנע מהתלמידים ללמוד לימודים כלליים (לימודי חול) והם ממשיכים במוסדות אלה עד לפחות כמה שנים לאחר הנישואין, יוצרת פערי ידע ופערים חברתיים המקשים עד מאוד על נטישת החברה החרדית.
תהליך עליית הפרטיקולריזם בחברה החרדית
אחת מההתפתחויות החשובות המציינות את התהליכים הדינאמיים בחברה החרדית משנות השבעים של המאה ה-20 ואילך, היא עלייתה של הזהות החרדית הפרטיקולארית על חשבון הזהות החרדית הכוללת.
במונח "זהות חרדית פרטיקולארית" מתכוון פרידמן לזהויות הדתיות-מסורתיות שאפיינו את החברה היהודית בעיקר במזרח אירופה.
חברה זו הייתה מפוצלת לזהויות יהודיות-מסורתיות רבות על רקע מסורות מקומיות שהתבטאו בין השאר בחצרות החסידיות השונות, במסורות קהילתיות שונות ומגוונות על בסיס של ארצות וחבלי ארץ שונים.
תהליך המודרניזציה והחילון ותחושת האיום הקיומי של החברה הדתית-מסורתית הביא להתגבשות של תנועה חברתית-דתית של כל הקבוצות האלה על בסיס של זהות משותפת – חרדית.
גם תהליכי ההגירה לארץ ישראל בפרט ולמערב בכלל והשואה שהביאה להשמדתה של רובה של יהדות מזרח אירופה, חיזקו את הזהות החרדית המשותפת.
ואולם תחייתן של החצרות החסידיות במערב בכלל ובישראל בפרט, גיבושה של הזהות ה"ליטאית" באמצעותן של הישיבות הגדולות שחשיבותן כמייצגי "עולם התורה" החרדי גברה על רקע התפתחותה של "חברת הלומדים", הלכו והתחזקו הזהויות הפרטיקולאריות.
חצרות חסידיות החלו להקים מערכת סוציאליזציה פרטיקולארית משלהן כדי להבטיח את המשכיותן וייסדו גם בתי ספר פרטיקולארים לבנות, כדי להבטיח שבחורי הישיבות שלהן יינשאו לנשים המזוהות עם מסורתן הפרטיקולארית.
מחלוקות ישנות בין חסידים ומתנגדים שנחשבו כאלה שעבר זמנן, שבו והפכו לרלוואנטיות במציאות של החברה החרדית.
הפיצול הזה השפיע גם על המערכת הפוליטית החרדית.
בשנת 1984 פרשו חרדים ספרדים והקימו את מפלגת ש"ס ובשנת 1990 התפצלה אגודת ישראל, שסימלה את הזהות החרדית הכוללת, לשתי מפלגות, "דגל התורה" המזוהה עם הישיבות ה"מתנגדות" ו"אגודת ישראל" שהייתה עכשיו למפלגה חרדית חסידית.
חברה במשבר לגיטימציה: היישוב הישן האשכנזי, 1917-1900
ספר זה יצא לאור בשנת 2001 בהוצאת מוסד ביאליק.
בספר זה מבקש פרידמן לבחון את התהליכים שהביאו לירידתו של היישוב הישן מבמת ההיסטוריה.
היישוב הישן, האשכנזי בפרט, היה למעשה חברה נתמכת, המותנית במשלוח כספים מהפזורה היהודית.
בחברה מסוג זה, טוען פרידמן, יש חשיבות קיומית ללגיטימציה להמשכיות קיומה בעיקר מצד הקבוצות התומכות בה.
בספרו מראה פרידמן שגם במסגרת החברה היהודית הדתית-מסורתית הלך והתערער בסיס הלגיטימציה לקיומה.
תהליך הערעור על הלגיטימציה קשור בסתירות המהותיות שבקיומו של היישוב הישן.
חברת היישוב הישן ביקשה להקדיש עצמה לתפילה וללימוד תורה ואולם בסופו של דבר נתפסה על ידי התומכים בה כחברה העסוקה במחלוקות ומריבות על חלוקת כספי התמיכות שהגיעו מהפזורות היהודיות.
החברה הייתה אמורה לעסוק בלימוד התורה ולהוות מרכז של הוראה דתית ליהדות התפוצות ובסופו של דבר נתפסה כמסגרת הנעדרת יזמות דתית-אינטלקטואלית, מדכאת כישרונות יצירתיים ומהווה בית גידול של קנאות דתית.
ישיבותיה לא נחשבו כבית גידול ל"גדולי תורה", בייחוד בהשוואה לישיבות פולין-ליטא.
היישוב הישן גם לא עודד יצירה דתית אחרת עבור העולם היהודי שפרנס אותו.
פרידמן מראה שהיישוב הישן לא היה לעילית דתית רוחנית בין השאר משום היותו חברה נתמכת.
העיסוק בלימוד תורה שהכל נתבעו לעסוק בו, מנע למעשה סלקציה בין מוכשרים ולא מוכשרים וחלוקת תגמולים דיפרנציאלית למוכשרים יותר.
כך הפכו ישיבותיו של היישוב הישן לבית גידול לבינוניות שבה מדוכאת ההצטיינות.
מסגרת חברתית החפצה להפוך לבית גידול של "גדולי תורה", חייבת, כדי שתהיה כזו, לאפשר לכאלה שאינם מוכשרים לכך למצוא לעצמם מסלולי קיום אלטרנטיביים.
לקראת סוף התקופה (1914) התערער יותר ויותר בסיס הלגיטימציה של החברה ושורה של משברים כלכליים פקדו אותה.
הנהגתה הדתית הייתה מפוצלת וחסרת יוקרה דתית, וכתוצאה מכך היא התמוטטה.
תזה זו יש בה כדי לתרום להבנה טובה יותר הן של החברה הישראלית בכלל והן של החברה החרדית בישראל, שגם היא "חברת לומדים" התלויה בתמיכת החברה הישראלית והחברה היהודית בתפוצות.
הרבי מלובביץ' בחייו ובחיים שלאחר חייו
בשנת 2010 הוציא פרידמן יחד עם פרופ' שמואל היילמן, בהוצאת הספרים של אוניברסיטת פרינסטון את הספר The Rebbe: The Life and Afterlife of Menachem Mendel Schneerson על הרב מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד.
הספר זכה בארצות הברית בשנת 2010 בפרס הלאומי לספרים יהודיים.
בספטמבר 2011 יצא הספר גם בשפה העברית בשם "הרבי מלובביץ' בחייו ובחיים שלאחר חייו" בהוצאת יבנה-זמורה ביתן ומרכז זלמן שזר.
הספר מבוסס על ראיונות ועל מחקר ארכיוני.
הספר עוקב אחר חייו של שניאורסון, ומתאר כיצד הצליח מי שהיה אדם פרטי רחוק מההנהגה הדתית, שביקש להיות מהנדס, להמציא את עצמו מחדש, ולהפוך לאחד המנהיגים היהודים החשובים ביותר בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה והשואה כאישיות דתית כריזמטית.
לדעת המחברים, מלחמת העולם השנייה קטעה את שאיפותיו של הרב שניאורסון והביאה אותו ל"חצר" חותנו שניטעה מחדש בברוקלין שבניו יורק.
בהמשך מתוארת עלייתו לכס האדמו"רות ב-1951 לאחר מאבק רווי אינטריגות משפחתיות.
הספר מתאר את נישואיו הלא־שגרתיים למוסיא-מושקא, בתו השנייה של "הרבי השישי", ודמותה הייחודית.
במקביל מתאר ומנתח הספר את תופעת "השליחות" וה"שלוחים", שהפכו לביטוי החשוב והעיקרי של פעילות חב"ד בהנהגתו של הרב שניאורסון, על רקע התפתחותה של החברה והכלכלה בעולם הפוסט-מודרני.
חסידי חב"ד ומקורבים אליהם מתחו ביקורת חריפה על הספר.
בעקבות הביקורת הכניסו המחברים תיקונים במהדורה העברית.
היילמן פתח אתר אינטרנט ובו ביקורות על הספר.
מונחים נוספים שפרידמן טבע במחקריו
במחקריו על היחסים שבין דתיים וחילוניים בחברה הישראלית התייחס פרידמן למונחים "חילוניות מיליטנטית" מול "חילוניות שממילא".
"החילוניות המיליטנטית" מייחסת למציאות שהתקיימה בחברה היישובית בתקופת המנדט הבריטי ובשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה.
זוהי חילוניות הרואה בדת ובאמונה הדתית ביטוי של אמונה שגויה וחסרת בסיס שאדם מודרני ונאור חייב לפסול ולהילחם בהן.
זו הייתה גישתם של חלק גדול מהתנועות הסוציאליסטיות ובשמה נאבקו בדת ובמפלגות הדתיות.
אידאולוגיה זו עמדה בבסיס המדיניות של התנועות הללו בעת שעלתה שאלת ילדי טהראן ואחר כך בעת קליטתם של יהודי תימן שהגיעו במבצע מרבד הקסמים.
מאידך, המונח "חילוניות שממילא" מתייחס למציאות שהתפתחה בחברה המודרנית ובישראל למן שנות השישים של המאה ה-20. זוהי חילוניות שאינה רואה בדתיים ובדת אמונה טפלה שחובה להילחם בהם.
אך עם זאת המציאות הכלכלית והטכנולוגית יוצרת בהכרח קשיים גדולים לאדם הדתי האורתודוקסי ו"מכריחה" אותו להבדל מהיהודי החילוני הן מבחינה חברתית והן מבחינת מקום המגורים שלו.
הביטוי הבולט של "חילוניות שממילא" הייתה לדעת פרידמן המכונית המשפחתית.
המכונית המשפחתית הייתה זרז עיקרי לשינויים חברתיים יסודיים בחברה המודרנית.
היא מאפשרת יצירת קשרים חברתיים הדוקים על בסיס מגעים קבועים עם חברים הגרים במרחק פיזי ניכר זה מזה, כאשר מגעים אלה נעשים באמצעות המכונית המשפחתית בעיקר בימי החופשה השבועיים.
בתוך כך היא מחלישה את הזיקה שבין השכנים הגרים באותו בית, והשפיעה על ההפרדה שבין אזור המגורים, אזורי הבילוי ומקומות התעסוקה של האדם החי בעיר הגדולה.
כתוצאה מכך מצאו עצמם היהודים הדתיים האורתודוקסים, שאינם משתמשים במכוניותיהם ביום המנוחה השבועי, יום השבת, להבדל ולקיים קשרים חברתיים הדוקים עם שכניהם האורתודוקסים סביב בית הכנסת שבו הם מתפללים בשבתות ובימים טובים.
כך נוצרה מחדש הקהילה הדתית הייחודית במציאות של העיר המודרנית הגדולה.
"החילוניות שממילא" קשורה גם בבתים המודרניים רבי הקומות ש"מגרשים" את הדתיים מתוכם בכך שהם מחייבים שימוש במעלית חשמלית בשבתות, שאינם מאפשרים הקמת סוכה, שהכניסה עליהם נעולה במנעול חשמלי וכו'.
ל"חילוניות שממילא" השלכות רבות נוספות במגזרים רבים של החיים בערים המודרניות, עובדות חברתיות שמשפיעות השפעה רבה על ההתבדלות של הדתיים ולא רק של החרדים שבהם, מהחילוניים.
בנימין בראון וניסים ליאון (עורכים), הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, ספר יובל לכבוד פרופסור מנחם פרידמן, הוצאת מאגנס ומכון ון ליר, ירושלים תשע"ז.
מנחם צור (נולד בשנת 1942 בתל אביב) הוא מלחין ישראלי, פרופסור אמריטוס למוזיקה במקצועות תאוריה והלחנה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
צור בוגר האקדמיה המשיך לימודיו בארצות הברית במוסדות מאנס קולג', שרה לורנס קולג' ואוניברסיטת קולומביה בניו יורק, שם השלים דוקטורט ב-1975 ומאז הוא חבר סגל האקדמיה בירושלים.
בין מוריו שהשפיעו על דרכו כמלחין וכמחנך היו מריו דוידובסקי וקרל שכטר.
מנחם צור כתב עד היום למעלה מ-250 יצירות בכל ז'אנרים הקוליים והכליים: מוזיקה קאמרית, מוזיקה סימפונית, מוזיקה לבמה ומחול, מוזיקה אלקטרונית ואופרה.
יצירותיו יוצאות לאור בישראל ומחוצה לה וזוכות לביצועים של אנסמבלים ותזמורות.
בין התפקידים הציבוריים שמילא צור נמנים: יו"ר איגוד הקומפוזיטורים בישראל וראש החוג ודיקן בפקולטה לקומפוזיציה באקדמיה בירושלים.
היה חבר מל"ג במדעי הרוח.
הוא מרבה להרצות מחוץ לישראל בהזמנת אקדמיות ואוניברסיטאות בנושאי מוזיקה עכשווית ומוזמן לפורומים של שיפוט בינלאומי לקומפוזיציה.
היה נשוי ללילה עד למותה ב-2025 ואב לשניים.
ארכיונו האישי מופקד באוסף המוזיקה של הספרייה הלאומית.
"שכנים","הלילה האחרון" "מנקה הארובות"3 אופרות
CARTOONS לאנסמבל מורחב ולאמנית קול (ענת פיק).
"שילובים" למקהלת ילדים ופסקול אלקטרוני
מאמר בכתב העת הספרותי "פרוזה"
"הרמוניה ליד המקלדת", ספר לימוד, מחבר-שותף עם פרופ' דליה כהן ונפתלי וגנר, הוצאת "אקדמון", ירושלים
מנחם רצון (5 באוגוסט 1919 – 12 בנובמבר 1987) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם בכנסת הראשונה.
רצון נולד בשכונת מחנה יהודה בפתח תקווה.
בהשכלתו היה בוגר קורס למורי דרך של סמינר הקיבוצים, ולפרנסתו עבד תחילה בעבודה חקלאית וכפועל תעשייה ולאחר מכן החל לעבוד בהדרכת טיולים.
פעילותו הציבורית החלה עם הצטרפותו לליגה הסוציאליסטית ולמפ"ם.
בשנת 1946 הוא נעצר בגין פעילותו על ידי הבריטים.
בשנים אלו הוא היה חבר הנהלת הספורט של הפועל מחנה יהודה ומאוחר יותר הוא נבחר לכהן כחבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית וכחבר מועצת פועלי פתח תקווה, בה הוא כיהן מחלקת התכנון.
בשלהי כהונתה של הכנסת הראשונה הושבע רצון לכהן כחבר הכנסת מטעם מפ"ם במקומו של דב בר-ניר.
כהונתו נמשכה לאורך ארבעה חודשים, עד לכינון הכנסת השנייה.
בשנים שלאחר קום המדינה היה רצון חבר מועצת העיר פתח תקווה, מנהל מִנהל התרבות בעיריית פתח תקווה, מנהל "בית נטע" בעיר ומנהל מכון אבשלום לידיעת הארץ.
על שמו נקרא רחוב בשכונת מחנה יהודה בפתח תקווה.
מנחם פרסלר (16 בדצמבר 1923 – 6 במאי 2023) היה פסנתרן יהודי גרמני-ישראלי-אמריקאי.
פרסלר נולד ב-1923 במגדבורג שבגרמניה.
לאחר ליל הבדולח עזב עם משפחתו הקרובה את גרמניה, תחילה לאיטליה ולאחר מכן עלה לארץ ישראל.
סבו וסבתו, דודיו, דודותיו ובני דודיו נספו כולם במחנות במהלך השואה.
הקריירה שלו נסקה לאחר שזכה בפרס הראשון בתחרות הפסנתר הבינלאומית של דביסי בסן פרנסיסקו בשנת 1946. הופעת הבכורה שלו באולם קרנגי הול באה לאחר מכן, עם תזמורת פילדלפיה בניצוחו של יוג'ין אורמנדי.
בשנת 1949 הופיע פרסלר בהתנדבות בקונצרט ברמת גן.
מנחם פרסלר היה חבר מייסד של שלישיית בוזאר, שרבים רואים בה את שלישיית הפסנתר הראשונה במעלה בעולם במשך למעלה מ-50 שנה.
פרסלר התגורר בבלומינגטון, אינדיאנה עם אשתו שרה.
הוא לימד בבית ספר ג'ייקובס למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה וכיהן בתפקיד ראש הקתדרה למוזיקה.
הדיוק המוזיקלי והבקיאות המעמיקה שלו בספרות המוזיקה לפסנתר ובמוזיקה קאמרית הקנו לו מוניטין בינלאומיים כמורה מצטיין.
במשך שלושה עשורים קיים פרסלר קשר צמוד עם פסטיבל מוצרט של ורמונט, שייסד ב-1974 חברו וסוכנו מלווין קפלן.
פרסלר הרבה להופיע בפסטיבל הן כסולן, הן במסגרות קאמריות; כמו כן ניהל סדנאות פופולריות לאין שיעור.
הודות לכך, פרסלר היה ידוע ואהוב במיוחד במדינת ורמונט.
פרסלר הופיע כפרשן בסרטים הדוקומנטריים של תחרות הפסנתר על שם ואן קלייברן.
הוא ערך את כתב היד של הסונאטה האחרונה לפסנתר של סרגיי פרוקופייב.
נוסף ליותר מחמישים הקלטות עם שלישיית בוזאר, הוציא פרסלר למעלה משלושים הקלטות אישיות.
הוא ניגן לעיתים קרובות בקונצרטים הקאמריים בקמדן, מיין.
פרסלר שימש כשופט בתחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין.
שנים רבות הוא עבד בארצות הברית.
פרס על מפעל חיים של האגודה הלאומית לאמנויות ולספרות, אות הכבוד הרם ביותר של צרפת, 2005
צלב הצטיינות על מפעל חיים מנשיא גרמניה, אות ההוקרה הגבוה ביותר של גרמניה, 2005
תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נברסקה-לינקולן, מבית הספר לאמנויות של קרוליינה הצפונית ומאוניברסיטת באר שבע.
מנחם צבי קדרי (שוורץ) (Kaddari; 18 במאי 1925 – 17 באוגוסט 2011) היה פרופסור לבלשנות עברית, רקטור אוניברסיטת בר-אילן וחתן פרס ישראל.
מנחם צבי קדרי נולד במֶזֶקֶבֶשְׁד (Mezőkövesd) שבהונגריה ב-1925 ליהושע ושושנה שוורץ.
שמו הלועזי היה ארנו שוורץ (Ernő Schwarcz).
במהלך מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועת בני עקיבא בהונגריה, ועזר במסגרתה בהברחת והצלת יהודים (1943–1946).
למד שפות שמיות ופילוסופיה באוניברסיטת בודפשט ולימודי פילוסופיה יהודית ותנ"ך בסמינר הרבני (1945–1946).
לאחר המלחמה היה פעיל במחנות ההסגר בקפריסין (1946–1947), ולאחר מכן עלה לארץ ישראל ולקח חלק בלחימה בגוש עציון ובירושלים במלחמת העצמאות.
בשנים 1947–1950 למד עברית, תנ"ך, פילוסופיה יהודית וקבלה במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1948 תיעד קדרי את החיים בירושלים בתקופת המצור, מסמך המצוי בארכיונו בספריה הלאומית.
בשנת 1953 סיים את עבודת הדוקטורט בנושא "דקדוק הלשון הארמית של ספר הזוהר", בהדרכתו של פרופ' נפתלי הרץ טור-סיני.
משנת 1961 הרצה באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1970 קודם בה לדרגת פרופסור.
בשנים 1967–1970 שימש דקאן הפקולטה למדעי היהדות, הרוח והחברה, ובשנים 1971–1974 היה רקטור האוניברסיטה.
בשנת 1971 מונה לחבר האקדמיה ללשון העברית, ומשנת 1994 כיהן בה כסגן נשיא.
במהלך השנים היה פרופסור אורח גם באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1967), אוניברסיטת לידס (1978) ואוניברסיטת ויטווטרסראנד (1979–1981).
תחומי מחקריו העיקריים נוגעים ללשון המקרא ולשון ימי הביניים, ארמית מקראית, ארמית של הזוהר וארמית של אונקלוס, וחקר לשון המגילות הגנוזות.
בכל תקופות הלשון הללו הוא עסק בחקר הלשון לרבדיה השונים: תחביר, מילונאות, סמנטיקה ותורת הסגנון, בניסיון להבין את התארגנות השפה לאורך הדורות.
בשנת 1999 הוענק לקדרי פרס ישראל לחקר הלשון עברית.
בשנת 1954 נישא ללאה (קוטה) לבית גולדשטיין ונולדו להם שלוש בנות, רות הלפרין-קדרי, פרופסור למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ד"ר מיכל פרנץ, פסיכולוגית קלינית, ומרים שפירא, פסיכולוגית קלינית.
הלך לעולמו בי"ז באב התשע"א.
ב-8 באפריל 2013 קיבלו בנותיו של קדרי בשמו את אות המציל היהודי מטעם המרכז העולמי של בני ברית בטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
דקדוק הלשון הארמית של הזוהר, חיבור לשם קבלת תואר "דוקטור לפילוסופיה", ירושלים, תשי"ז-1956.
החיוב בלשון המגילות הגנוזות, ירושלים תשכ"ח-1968.
פרשיות בתחביר לשון המקרא, מחקר בשדות לשוניים, רמת גן, תשל"ו-1976.
תחביר וסמאנטיקה בעברית שלאחר המקרא, עיונים בדיאכרוניה של הלשון העברית, כרך א', רמת גן, תשנ"א-1991; כרך ב', רמת גן, תשנ"ה-1995.
מילון העברית המקראית - אוצר לשון המקרא מאלף עד תיו, רמת גן, תשס"ו-2006.
מנחם י' צבי קיסטר (נולד ב-23 במאי 1957) הוא פילולוג, חוקר ספרות בית שני וספרות חז"ל, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה ללשון העברית.
אביו, מאיר יעקב קיסטר, היה פרופסור לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, ואמו, זהבה פיר-קיסטר, הייתה מורה לערבית וללשון עברית בתיכון.
בגיל שלוש עבר עם הוריו לירושלים, למד בתיכון ליד האוניברסיטה, ושם לימדו אותו דוד רוזנטל (לימים פרופסור בחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית) ופרופ' יעקב זוסמן (מהחוג לתלמוד באוניברסיטה).
לאחר שירותו הצבאי החל את לימודיו האקדמיים (1979/80) בחוג לתלמוד שבאוניברסיטה העברית בירושלים בשילוב לשונות שמיות וספרות בית שני, ובה השלים את לימודיו עד סיום התואר השלישי.
למד בין השאר אצל פרופ' אפרים אלימלך אורבך, פרופ' דוד פלוסר, פרופ' חיים יונה גרינפלד ופרופ' מנחם שטרן, והושפע מהם.
בין החוקרים שהטביעו את חותם אישיותם ותורתם על מחקרו אפשר למנות את פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל, פרופ' שלמה פינס, פרופ' שמואל א' ליונשטם ופרופ' זאב בן-חיים, ובשלב מאוחר יותר ד"ר סבסטיאן פ' ברוק (מאוניברסיטת אוקספורד).
עבודת הדוקטור שלו בנושא 'אבות דר' נתן: עיוני נוסח, עריכה ופרשנות' נכתבה בהדרכתו של מורו המובהק פרופ' יעקב זוסמן והוגשה בסוף שנת 1993. מאז שנת 1976 ולכל אורך שנות לימודיו פרסם מחקרים בנושאים מגוונים, ובהם ספרות בית שני ומגילות קומראן, יהדות ומקורות הנצרות, מסורות חז"ל וגלגוליהן.
בשנת 1994/5 שהה באוניברסיטת קיימברידג' במסגרת פוסט-דוקטורט, ועסק שם בספרות הכנסייתית הקדומה.
עם שובו ארצה, בשנת 1995, התמנה לפרופסור חבר במכון למדעי היהדות, ובשנת 2002 התמנה לפרופסור מן המניין.
קיסטר מלמד בחוגים לתלמוד ולמקרא ובתוכנית לספרות בית שני.
במהלך לימודיו קיבל, בין השאר, את הפרס על שם אברהם יהודה אורבך, פרס ורבורג, פרס וולפסון של האקדמיה הלאומית למדעים, וכן את הפרס לחקר התלמוד על שם אליעזר שמשון וברטל רוזנטל, ופרס ברונפמן (על הדוקטורט).
כמו כן זכה במלגת רוטשילד לפוסט-דוקטורט, ועם השתלבותו באוניברסיטה העברית זכה במלגת יגאל אלון.
בשנת תשס"ט זכה בפרס נשיא האוניברסיטה לחוקר מצטיין.
קיסטר התמנה לחבר יועץ באקדמיה ללשון העברית בשנת 1997, וחבר מלא בשנת 2003. מ-1998 הוא משמש חבר מערכת כתב העת Dead Sea Discoveries הרואה אור בהוצאת בריל בליידן.
ספר שירים פרי עטו, "הוויות", ראה אור בסדרת "ריתמוס" של הוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2006.
בת זוגו היא רונית גדיש, המזכירה המדעית של האקדמיה ללשון העברית, והוא אב לשתי בנות.
מחקריו של מנחם קיסטר הם בעלי אופי פילולוגי (במובן הרחב של המושג), והם כוללים בין השאר את התחומים האלה: הספרים החיצוניים וספרות קומראן, ספרות המדרש והתלמוד, והספרות הנוצרית הקדומה; לקסיקוגרפיה עברית וארמית; פרשנות המקרא הקדומה.
העיסוק הפילולוגי-הטקסטואלי כורך בעיות לקסיקוגרפיות, בעיות של נוסח ושל מסירה ועריכה, גלגולי מסורות ואמונות ודעות.
אחד היסודות הבולטים במחקרו הוא ההעמדה על זיקות בין ספרויות קדומות המרוחקות זו מזו והצבעה על המשכיות בין הספרויות, לעיתים באמצעות בחינה של מילים ומטבעות לשון.
במחקריו חוזרת ועולה בעיית היחס בין מוקדם ומאוחר, כלומר יכולתם של טקסטים מאוחרים ללמד על טקסטים הקודמים להם בהרבה.
כמו כן הוא עוסק במעתקים תרבותיים, אם בתוך התרבות היהודית ואם במעבר בין התרבות היהודית לבין תרבויות אחרות: התרבות ההלניסטית, הנצרות, הגנוסיס והאסלאם.
אבות דר' נתן והתפצלותם של נוסחי חיבורים
במחקריו על אבות דר' נתן בחן קיסטר את המסורת הטקסטואלית של שני החיבורים המקבילים – אבות דר' נתן נוסח א' ונוסח ב' – ואת התפתחותם והיחס ביניהם.
בין השאר הראה את התפתחות החיבור והתפצלותו לשני חיבורים – החל במאה השלישית לספירת הנוצרים ועד לתקופה הבתר-תלמודית (כנראה לא יאוחר מן המאה השביעית לספירת הנוצרים), שבה התגבש נוסח החיבור.
במאמרים אחרים ניסה קיסטר להראות את אופן התפצלותם של טקסטים קדומים לשני ענפי מסורה שונים מאוד בניסוחם זה מזה (רצנזיות), כגון הביאורים העבריים (סכוליה) למגילת תענית, וכן נוסחאות מקבילות ושונות זו מזו של ברית דמשק שבשני כתבי-היד של חיבור זה שנשמרו בגניזת קהיר.
אחד מתחומי מחקריו של קיסטר הוא מסורות אגדה וגלגוליהן.
תופעה של מסורות הפושטות צורה ולובשות צורה רווחת ביותר באבות דר' נתן והיא בעלת חשיבות מכרעת בספרות חז"ל בכללה.
סגנונן של מסורות כאלו השתנה, ולעיתים קרובות נשארו במסורת בסגנונה האחרון רק שרידים בודדים לשכבות קודמות.
קיסטר הרבה לחקור תופעה זו.
כבר מאמרו הראשון עסק בגלגול של מסורת מספרות בית שני ועד ימי הביניים.
מאמרים אחרים שלו מוקדשים לגלגולי מסורות, החלפה של מסורת במסורת, ניסוח חדש של מסורת ושינויים קלים שיוצרים שינויים מהותיים במסורת ולעיתים קרובות יוצרים גם מסורת שונה לבלי הכר.
קיסטר הקדיש מאמר ארוך לשירים ארמיים מסוף העת העתיקה ויחסם לספרות המדרש ולמסורות קדומות, מאז ימי בית שני ועד לאסלאם.
ברבים ממחקריו מראה קיסטר שמסורות המוכרות ממקורות מאוחרים בלבד התהוו כבר בתקופה מוקדמת ביותר, לעיתים זמן רב לפני חורבן בית שני.
אחד ממוקדי המחקר של קיסטר הוא ספרות בית שני, ובמיוחד כתבי קומראן, הספרים החיצוניים וספר בן סירא.
הוא פרסם מחקרים פרטניים על מגילות וקטעי מגילות מקומראן.
מאמר ארוך הוקדש למגילת 'מקצת מעשי התורה' (איגרת הלכתית חשובה שקטעים ממנה שרדו בקומראן), שנידונה מהיבטים שונים (הלכה, השתייכות כתתית, לשונה ואופיה, והלוח הייחודי הכלול בה).
במאמרים אחרים נידונה האפשרות לשחזר פשרים (פירושים אסכטולוגיים של פסוקי נבואה) שלא הגיעו לידינו לפי רמיזות מקראיות במגילות קומראן ובספרים חיצוניים, וכן נידונו היבטים הכרוכים במקרא ובפרשנותו בספרות בית שני, ובעיקר בקומראן.
מאמרים נוספים עוסקים ברעיונות תאולוגיים בספרות קומראן ויחסם לספרות בית שני, לספרות הנוצרית הקדומה ולספרות חז"ל.
מן התרומה לחקר הספרות החיצונית אפשר להזכיר את הצעתו לראות במקומות שונים בספר היובלים צירוף ועיבוד של מקורות שונים (כיוון זה פותח והורחב בידי פרופ' מיכאל סיגל).
קיסטר כתב הרבה על ההיבטים השונים של ספר בן-סירא: נוסח, לקסיקוגרפיה, פרשנות, יחס למקרא ופירושו, אמונות ודעות.
ספר זה הוא אחד האתגרים הפילולוגיים הקשים בגלל מצב הנוסח שלו (בעדי הנוסח העבריים ובתרגומים הקדומים ליוונית ולסורית).
קיסטר העמיד את הטקסט של פסוקים רבים בספר, והעלה ערכים מילוניים חדשים רבים, פירושי מקרא ורעיונות דתיים המתועדים לעיתים במקורות אחרים ולעיתים מתועדים רק בספר זה.
טקסטים יהודיים והספרות הנוצרית הקדומה
קיסטר ממשיך ומפתח קו מחקרי הרואה במסורות על ישו שבאוונגליונים מסורות יהודיות שאפשר לפענחן מבחינה תרבותית ומבחינה לשונית מתוך השוואה לספרות היהודית, במקרים רבים לספרות חז"ל.
מחקריו מצביעים על כך שההלכה היהודית ומדרשי הלכה המתועדים בספרות חז"ל עומדים ברקע כמה ממימרותיו של ישו.
השוואת המימרות שבאוונגליונים אל החומר בספרות חז"ל מלמדת לדעתו על המעתק התרבותי המשמעותי בין המסורות על ישו לבין צורתן ותוכנן בהקשר הנוצרי, באוונגליונים.
למשל, טיעונים מדרשיים לכך שפיקוח נפש דוחה שבת הורחבו מאוד במסורות שבפי ישו, ואולם הטיעון המדרשי-הלכתי לא הובן נכונה באוונגליונים.
עוד הוא מראה שהשוואות למטבעות לשון בספרות חז"ל מאפשרות להבין טוב יותר את המימרות היווניות או מילים שאולות (כגון 'הושענא' osanna, כקריאת קילוס לאדם).
(2) איגרות פאולוס הגיעו לידינו בלשון שבה נכתבו, ביוונית.
קיסטר מנסה להראות שפאולוס שואל מבנים תאולוגיים יהודיים, ולעיתים אפילו את לשונם של המקורות היהודיים, אבל בהקשרה של התאולוגיה הפאולינית האמירות היהודיות הופכות לאמירות כריסטולוגיות (כלומר שבמרכזן עומדת הגאולה באמצעות ישו, כריסטוס), ושבבסיסם של כמה טיעונים של פאולוס עומדת חשיבה דו-לשונית (יוונית ועברית).
(3) בכמה מאמרים קיסטר מראה שגם בתקופות מאוחרות יותר ממשיכה הספרות הנוצרית קווים שהתהוו במסורת היהודית של ימי בית שני.
השוואת הטקסטים בברית החדשה לספרות חז"ל מאירה באור חדש טקסטים בברית החדשה ומבארת אותם ואת הקשרם המקורי (במסורת) והמשני (באוונגליונים), ומצד שני היא מאפשרת לתארך טקסטים ומסורות שנמסרו בספרות חז"ל לתאריך מוקדם בהרבה מתאריך עריכתם של החיבורים.
המאמרים הכרוכים בספרות הנוצרית הקדומה זורים אף הם אור גם על הכתבים הנוצריים וגם על הטקסטים היהודיים המקבילים.
בשנת 2018 הוא פרסם תרגום לעברית של יצירות שנכתבו במאה ה-4 על ידי אפרהט.
נוסף על הדיונים הלקסיקליים בספר בן-סירא ובשירים הארמיים, קיסטר חידש חידושים לקסיקוגרפיים רבים בלשון המקרא, בספרות בית שני ובספרות התלמודית.
הדיון הלקסיקוגרפי כרוך בהעמדת הטקסט (וכן עריכתו והתפתחותו) מצד אחד ובהבהרת משמעותו הרחבה יותר מצד שני.
גם כאן מקורות קדומים מתבארים לעיתים קרובות לאור מקורות אחרים, ומצד אחר הם עוזרים להקדים את הופעתן הראשונות של מילים במאות שנים.
קו בולט במחקריו של קיסטר הוא בחינת התפתחותן ושינוייהן של פורמולות ופראזות במהלך מאות שנים.
אפשר לעקוב אחר חייהן של נוסחאות קללה מן המאה ה-7 לפני הספירה ועד לשלהי העת העתיקה (ובמידה מסוימת גם עד ימי הביניים).
מעקב אחר הנוסחה 'כדת משה ויהודאי' ונוסחאות מקבילות החל משטר נישואים אדומי ועד שטרות כתובה ארץ-ישראליים משלהי העת העתיקה ומימי הביניים מלמדת על ההקשר האידאולוגי שבו נוצרו הנוסחאות היהודיות, ועל שינויים בתפקודן ובהקשרן בימי בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד.
גם מבירורים ממין זה עולה שפורמולה מאוחרת יסודה לעיתים בשכבות קדומות מאוד, והיא עשויה ללמד לא פחות מן הפורמולה המתועדת בזמן קדום יותר.
אחד הענפים הקשורים לנושא הקודם הוא מחקר ראשית תפילות הקבע היהודיות (לפי נוסחי מנהג בבל ומנהג ארץ-ישראל) לאור טקסטים נוצריים שמקורותיהם יהודיים מחד גיסא ולאור מגילות מדבר יהודה והספרים החיצוניים מאידך גיסא.
קיסטר הצביע על טקסטים העשויים ללמד על מקורן של ברכות וסוגות תפילה עוד בימי הבית.
כמו כן העלה שנוסחאות המתועדות רק בימי הביניים או בעדויות נחותות נהגו בזמן קדום בהרבה, במאה הראשונה והשנייה לספירה.
נראה אפוא שכבר אז היה מגוון גדול מאוד של נוסחי ברכה שהם העומדים ביסוד כמה נוסחים במנהגי התפילה המאוחרים.
בדיקת הפורמולות הליטורגיות מעלה ששינויים קטנים יחסית משקפים שינויים והדגשים תוכניים ואידאולוגיים.
עיונים באבות דר' נתן: נוסח, עריכה ופרשנות.
ירושלים, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, תשנ"ח.
אחור וקדם: המשכיות וצמיחה של מסורות בין ספרות בית שני לספרות חז"ל.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשפ"ד.
ירושלים, יד יצחק בן-צבי, תשס"ט.
כתב העת מגילות לחקר מגילות מדבר יהודה.
תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
מנחם רון וכסלר (נולד ב-22 בפברואר 1934) הוא רופא ישראלי, מומחה לכירורגיה פלסטית.
לשעבר יושב ראש החברה הישראלית לכירורגיה פלסטית, ומנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
כמו כן הוא עוסק בציור, פיסול ושירה.
מנחם רון ישראל וכסלר ("מנדוש") נולד בפרנקפורט למוני (משה) ורוני (רוזי) וכסלר.
בשנת 1935, בהיותו בן שנה, עלתה משפחתו לארץ ישראל.
הוא גדל בשכונת בית וגן, במשפחה שהעניקה לבניה חינוך דתי מסורתי.
סיים לימודים בבית הספר חורב ובבית הספר הדתי 'מעלה' בירושלים, ולאחר מכן בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
לאחר שירותו הצבאי בנח"ל ובצנחנים למד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה בכירורגיה פלסטית בבית החולים הדסה, במחלקתו של הפרופ' צבי נוימן, וכן באוניברסיטאות מישיגן ואיובה בארצות הברית.
הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך שנים רבות ניהל וכסלר את המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית ב"הדסה" ירושלים.
היה יושב ראש החברה הישראלית לכירורגיה פלסטית, וארגן כנסים בינלאומיים שנערכו בישראל בתחום זה.
ייסד את בנק העור בישראל, וכמו כן היה חלוץ הניתוחים האסתטיים לבעלי תסמונת דאון (יחד עם פרופ' ראובן פוירשטיין) וניתוחי השסע בשפה.
פרסם ארבעה ספרים בתחום הכירורגיה הפלסטית, וכן מאות מאמרים בנושא בבמות מדעיות ורפואיות שונות בישראל ובעולם.
בשנת ה'תשע"ז החליטה עיריית ירושלים להעניק לו את התואר יקיר ירושלים.
מלבד עיסוקו הרפואי עוסק פרופ' וכסלר בתחום האמנות והשירה.
בצעירותו למד גרפיקה וציור באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים.
הוא עוסק בציור, רישום ופיסול.
עד היום הציג עשר תערוכות יחיד מיצירותיו בגלריות שונות בישראל ובעולם.
בין השאר, הוצגו ביד ושם תחריטי עץ שיצר בנושא השואה.
בשנת 2009 יצא ספר השירה שלו "ערפל", המכיל אוסף משיריו, ובו משולבים רישומים, תחריטים והדפסים שיצר במהלך השנים.
וכסלר זכה בפרס לייטרסדורף לאומנויות לשנת 2017.
וכסלר נשוי לדינה לבית ברבדו, ולהם ארבעה ילדים.
בתו היא החזאית שרון וכסלר.
אחיו הם עוזיאל וכסלר, שעמד בראשות הרשות לפיתוח ירושלים ומינהל מקרקעי ישראל, עו"ד אורה זק ובנימין זאב וכסלר, שהיה סגן מנהל כללי במוסד יד בן צבי.
כירורגיה פלסטית משקמת בבעלי תסמונת דאון (יחד עם פרופ' ראובן פוירשטיין)
שסע של השפה והחך: מן הלידה ועד לבגרות (יחד עם ירוחם זילברמן)
הערפל - שירים, הוצאת ש.
מנחם קדרון היה מנהל סוכנות החלל הישראלית החל מפברואר 2012 ועד פברואר 2016.
קדרון הוא בעל תואר ראשון בהנדסה כימית מהטכניון.
החל את דרכו המקצועית ברפא"ל בשנת 1972 כמהנדס ומפתח הנעה רקטית, שם התקדם לתפקיד ראש מנהלת וראש שטח מערכות הנעה ונפיצים ולאחר מכן לתפקיד סמנכ"ל בכיר וראש חטיבת מנור וטכנולוגיות ברפא"ל.
שימש במשך 13 שנים כסמנכ"ל בכיר וראש חטיבה, ומאז שנת 2009 שימש כראש מִנהלת מערכות חלל.
בין הפרסים שקיבל במהלך עבודתו ברפא"ל: פרס רפא"ל על פיתוח מצטיין של המנוע הרקטי אזוב ופרס רפא"ל על מילוי משימה למופת במסגרת צוות פיתוח מנוע הטיל פופאי.
בין השנים 2012 - 2016 כיהן כמנהל סוכנות החלל הישראלית.
רוטשילד נולד בשטרסבורג שבצרפת, לשלמה רוטשילד ופני בת אליוט טראב.
הוא קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובגיל צעיר הצטרף לתנועה הציונית.
עם סיום התיכון החל ללמוד כימיה באוניברסיטת שטרסבורג, אך הפסיק את לימודיו ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
הוא הצטרף לגרעין של הקיבוץ הדתי חפץ חיים, עבד בפרדס, ולאחר מכן נתמנה למזכיר המשק.