tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהיה בן 15 אביו קיבל משימה להתמודד עם מרד היהודים, ולכן נעדר מרומא עד חזרתו כקיסר בשנת 70. במהלך מלחמת ויטליוס, בין השנים 68–69, כשהיה בן 18, חייו היו בסכנה ולכן הוא ברח אל הקפיטוליום עם דודו סבינוס ועם חלק מהצבא שנמצא באותו מקום.
כשהצליחו המורדים לחדור אל המקדש והעלו אותו באש, הסתתר דומיטיאנוס במשך הלילה בחדר שומר המקדש, ובבוקר כשהוא לבוש בגדי מעריצי-איסיס, חצה את הטיבר ומצא מחסה בבית אמו של אחד מחבריו לספסל הלימודים.
לאחר הניצחון של אספסיאנוס ומות ויטליוס, בירכו את דומיטיאנוס בשם קיסר, והוא קיבל את משרת נציג בית הקיסר.
דומיטיאנוס התנהג כשליט במהלך שנה זו, הוא פרסם צווים ונתן פקודות, אך בפועל לקח את המושכות חברו הקרוב מוקיאנוס עד הגעתו של אספסיאנוס בשנת 70. לאחר שאביו חזר הוא נדחק הצידה.
בשנת 71 לספירה השתתף דומיטיאנוס בניצחון של אספסיאנוס וטיטוס ביהודה.
אף על פי שדומיטיאנוס לא רכש כוח פורמלי הוא היה חלק מהתוכנית השושלתית, ואכן ירש את השלטון מאחיו בשנת 81 באופן חלק.
סווטוניוס מספר שהוא חילק ביום אחד למעלה מ-20 משרות, עד כדי כך שאביו היה אומר שהוא מתפלא שהוא לא שולח גם לו ממלא מקום.
לאספסיאנוס הייתה כוונה להעביר את הפרינקיפט לבניו, והצביע על כוונותיו בכך שקרא לשניהם בשם קיסר ומינה אותם כמנהיגי בני הנעורים (principes iuventutis).
טיטוס החל בקריירה צבאית, הצטרף לאביו בשנת 67 לדיכוי המרד ביהודה, וקיבל סמכויות ותפקידים שזיכו אותו בשותפות לשלטון אביו.
בין טיטוס לדומיטיאנוס לא שררו יחסים טובים, וסווטוניוס טען שכאשר טיטוס חלה, דומיטיאנוס ציווה לעזבו כאילו הוא כבר מת, ולאחר מותו נהג לפגוע בזכרו בנאומיו ובפקודותיו.
אורליוס ויקטור אף הרחיק לכת וטען שדומיטיאנוס היה אחראי למותו של טיטוס, אחיו.
מיד לאחר מות טיטוס רכב דומיטיאנוס למחנה חיל המשמר הפרטוריאני ברומא, שם הוכרז כקיסר ב-13 ספטמבר 81. למחרת אישר הסנאט את עלייתו לשלטון והוא קיבל את כל הסמכויות והתארים הנלווים, כולל תואר הכבוד "אבי המולדת", שרוב קודמיו קיבלו רק לאחר כמה שנים בשלטון.
סווטוניוס מתאר את דומיטיאנוס כגבר גבוה, בעל פנים מלאות ענווה ועיניים גדולות, אך ראייתו הייתה לקויה.
הוא היה יפה ומלא חן אך כשהתבגר הקריח והיה רגיש מאוד לכך.
על אופיו סווטוניוס מעיד כי "מנעוריו היה לבו של דומיטיאנוס גס בבריות, אף גבה-לב היה ובלתי מרוסן בדבריו ובמעשיו כאחד".
הוא התאהב בדומיטיה לונגה, שהייתה נשואה לאילוס לאמיה, לכן אספסיאנוס שכנע את הבעל להתגרש ממנה בשנת 71 כדי שתוכל להינשא לדומיטיאנוס.
כשהיה קונסול בפעם השנייה, בשנת 80, אשתו ילדה לו בן שנפטר בילדותו, וכעבור שנה בת.
סווטוניוס כותב שדומיטיאנוס גירש אותה מאחר שהתאהבה בשחקן בשם פאריס, אך כעבור זמן לא רב קרא לה לחזור כי הפרידה הייתה לו קשה, כיון שהעם דרש ממנו להחזירה.
דומיטיאנוס שאב השראה מטיבריוס ונהג לקרוא את נאומיו לעיתים תכופות.
בראשית שלטונו נהג להתבודד, לצוד זבובים ולשפד אותם על מקל.
בתקופה זו גם נמנע משפיכת דמים, ומסופר שאף רצה לאסור על זבח שוורים, עד כי ורגיליוס כתב עליו: "טרם ישחט הדור החוטא עגלים לסעודתו".
הוא היה ישר בענייני כספים ואף נדיב, נהג לתת לקרוביו מתנות ולהטיף להם לא להיות צרי עין.
דומיטיאנוס שם קץ להלשנות בענייניי האוצר בעזרת עונש חמור על המלשינים ונהג לומר "שליט שאינו מייסר את המלשינים, מזרזם".
דומיטיאנוס התייחס במלוא הרצינות לתפקידו כקיסר תוך שמירה על הגינות מוסרית והפגנת כבוד לטקסים דתיים.
באופן כללי ניתן לומר על דומיטיאנוס ששלט בעריצות, פגע בשכבות העליונות של רומא ועם זאת התייחס ברצינות רבה לתפקידו.
הוא ניהל בקפדנות את תקציב המדינה, דאג לרווחתן של איטליה והפרובינקיות, הקפיד על קשר הדוק עם הצבא ושמר על ביטחון המדינה והקיסרות.
כשעלה לשלטון דומיטיאנוס היה בן 31, חסר ניסיון ניהולי וצבאי, ודרש הכרה במעמדו העליון.
במהלך שלטונו הוא החזיק ב-10 קונסולטים כקיסר, והפך לקנסור נצחי ב-85, האחראי על הסנאט.
הוא נהג להסתובב בליווי 24 ליקטורים, חיילים שסימלו את סמכות הענישה וליוו את בעלי התפקידים הבכירים ברומא.
לקיסרים לפניו היו רק תריסר, בעוד שהמספר 24 ליקטורים היה נהוג עבור הדיקטטורים בתקופת הרפובליקה.
התנהגותו הייתה יהירה, והוא נהג לפתוח מכתב רשמי במילים: "אדוננו ואלוהינו גוזר שיעשה דבר זה".
בהדרגה הוא דרש שכל פניה אליו תעשה בלשון "אדון ואל", וכדי להאדיר את עצמו דאג לכך שיזכה בעשרים ושתיים הכרזות על ניצחון בשדה הקרב, ערך שלוש תהלוכות ניצחון ונהג להגיע לסנאט לבוש בטוגת ארגמן (בגדי טריומפטור).
סימן נוסף למעמד מיוחד היה קריאת החודשים ספטמבר ואוקטובר בשמות גרמניקוס, על שמו, שכן הוכרז לקיסר בחודש זה, ודומיטיאנוס, גם כן על שמו, שכן נולד בחודש זה.
דומיטיאנוס טיפל במגוון רחב של נושאים ברחבי האימפריה הרומית.
הוא פעל לקידום רווחת אנשי רומא בפרט ואיטליה בכלל, בנה אסמי תבואה ודאג לתחזוקת אמות המים.
כמו כן ערך תהלוכות ניצחון מפוארות הכוללות משחקי ראווה וסעודות לציבור הרחב.
במשחקים לכבוד חג "שבע הגבעות" הגדיל ועשה, וערך סעודה עשירה אשר פתוחה לכל העם.
דומיטיאנוס העניק שלוש פעמים תשורות כסף לאזרחים, על סך 300 ססטרקים לאיש בכל פעם.
תשורות אלו נחשבות מאופקות יחסית.
דומיטיאנוס ערך פסטיבלים וחגיגות דתיות, תוך כבוד מיוחד ליופיטר ומינרווה, וכן קיים משחקים קדושים; ב-86 החיה דומיטיאנוס את המשחקים הקפיטוליניים לכבוד יופיטר הקאפיטוליני ושאב השראה מן המשחקים האולימפיים ביוון.
המשחקים נערכו כל 4 שנים, והפרסים שנקבעו בהם היו גבוהים מהמקובל.
המשחקים כללו מרוצי סוסים, תחרויות אתלטיקה שירה ומוזיקה.
מרוצי הסוסים כללו תחרויות של כרכרות רתומות לשניים או ארבעה סוסים, וכמו כן נערכו קרבות גלדיאטורים וחיות טרף לאור לפידים, בהם השתתפו גם נשים.
בתחום השירה התקיימו נאומי פרוזה ביוונית ולטינית, ובתחום הנגינה התקיימו תחרויות נגינה בכלי קַתְרוֹס.
דומיטיאנוס נהג להופיע לתחרויות לבוש בטוגת ארגמן, סנדלים יווניים ועטרת זהב מקושטת בדמויות יופיטר, יונו ומינרווה.
השעשועים המפוארים נערכו באצטדיון דומיטיאנוס, באמפיתיאטרון וגם בקרקס.
כדי לערוך קרבות אוניות בין ציים שלמים לשם שעשוע, חפר דומיטיאנוס בריכה ליד הטיבר, אותה הקיף במקומות ישיבה.
בעקבות שׂרפה אדירת ממדים שפרצה בורא בשנת 79 יזם דומיטיאנוס תוכנית בניה נרחבת, כדי לשקם את ההריסות.
במסגרת התוכנית הוא שיפץ והקים מעל ל-50 מבנים.
בין המבנים החשובים שהקים נכלל האודיאון, בו נערכו רסיטלים, מופעי שירה והרצאות.
כמו כן הקים את האצטדיון שנקרא על שמו, את הפורום שנקרא לאחר מותו (ועד היום) על שם נרווה, ואת ארמון הפלאבים על גבעת הפלאטין שעוצב על ידי רביריוס.
דומיטיאנוס שיפץ מבנים רבים שניזוקו בשריפה ולאחר שיפוצם נטל לעצמו את מלוא התהילה על בנייתם, כגון הקפיטוליום (שנשרף שוב לאחר מכן) ותיאטרון פומפיוס.
דומיטיאנוס ריכז סמכויות רבות בידיו ובידי עוזריו וחידד את אופי משטר הפרינקיפאט כמונרכיה אבסולוטית, בניגוד לאחיו ואביו שהקפידו לשתף את הסנאט בהחלטות שלטוניות.
הוא כיהן בעוד 10 קונסולטים מעבר לשישה בהם כיהן לפני שהוכתר לקיסר.
לשם השוואה: לאוגוסטוס שהאריך ימים בשלטון היו רק 13 קונסולטים.
תפקיד הקנסור, שאחת מסמכויותיו היא שליטה על הרכב חברי הסנאט, היה תפקיד מוגבל בזמן, אך דומיטיאנוס מינה את עצמו לקנסור נצחי בשנת 85. מאז נפילת הרפובליקה, כוחו של הסנאט דעך, אך דומיטיאנוס החליש אותו עוד יותר, ולא הסתיר את מציאות שלטון היחיד שלו, מה שגרם לחיכוכים בינו לבין הסנאט.
לדומיטיאנוס, כמו לטיטוס, לא היו בנים משלו, לכן בשנת 90 מינה את שני בניו של פלאביוס קלמנס בן דודו, כיורשיו.
הוא אף העניק להם את השמות אספסיאנוס ודומיטיאנוס.
במעשה זה המשיך את דרך אביו שייחל להמשך השושלת הפלאבית בשלטון.
במקביל להתדרדרות יחסיו עם הסנאט, חיזק את חשיבות מועצת הפרינקפס.
מועצה זו נוסדה בימי אוגוסטוס וקיבלה את כוחה מתוקף ריכוז הסמכויות בה; היא בתמורה סייעה לקיסר בדיונים וכן בהכנת חוקים ותקנות.
דומיטיאנוס הפך את המזכירויות שיסד קלאודיוס למנגנון ממלכתי, מינה ופיקח על הפרשים שבראשן, זאת לפי דוגמתו של ויטליוס.
לפי המקורות העתיקים קשה להבחין בין פועליהם של אספסיאנוס וטיטוס לבין מעשי דומיטיאנוס בפרובינקיות.
באופן כללי הוא המשיך את המדיניות שקבעו קודמיו.
המקורות ככל הנראה ממעיטים בהישיגיו בהקשר זה.
דומיטיאנוס ניהל את הפרובינקיות ביד רמה, בעזרת מינוי נציבים מיומנים ופיקוח עליהם, והקפיד להעמיד למשפט את אלה שסרחו או מעלו בתפקידם.
תהליך ביטול ממלכות-חסות וצירופן לפרובינקיות קיימות המשיך במזרח, כאשר חלקיס אמסה ותדמור הפכו לחלק מהפרובינקיה הסורית.
הוא דאג במיוחד לערים יווניות עתיקות ביוון ואסיה הקטנה (מערב טורקיה בימינו) ביניהם קורינתוס, אתונה, דלפי ורודוס.
הוא שיקם מקדשים שניזוקו ואף הקים מקדשים חדשים, וכן דאג לחדש את דרכי ההגעה אליהם.
במצרים הוא חפר תעלה בין אלכסנדריה לנילוס.
דומיטיאנוס המשיך את תהליך העיור והרומניזציה שהחל אביו במערב.
ישנן כתובות המעידות על הענקת זכויות לטיניות בספרד, המתוארכות לתקופת דומיטיאנוס.
היהודים והנוצרים תחת שלטון דומיטיאנוס
מצבם של היהודים לא השתנה בתקופת דומיטיאנוס, שהמשיך בדרכו של אביו.
היהודים כמעט לא נזכרים במקורות על אודותיו.
לאחר המרד הגדול הטיל אספסיאנוס על היהודים בכל רחבי האימפריה מס גולגולת בסך שתי דרכמות לטובת מקדש יופיטר הקאפיטוליני.
סווטוניוס מציין שגביית מס זה נאכפה באכזריות רבה בתקופת דומיטיאנוס, והמס הוחל לא רק על שומרי המצוות, אלא גם על מי שהסתירו את יהדותם, וככל הנראה גם על הנוצרים.
סווטוניוס מדגים את האכזריות באמצעות מקרה שבו אדם בן 90 הופשט כדי לראות אם עבר מילה.
לפי ההיסטוריון בן המאה ה-3 דיו קסיוס הוציא דומיטיאנוס להורג את פלאביוס קלמנס (בן דודו ואבי יורשיו המיועדים), יחד עם מקורבים רבים, באשמת אתאיזם "האשמה בה הורשעו רבים שנטו לדרכי היהדות".
המסורת הנוצרית רואה בדומיטיאנוס אחד מגרועי הרודפים את הנצרות.
הרשעת קלמנס ומקורביו נתפסת כרדיפה של הקיסרות הרומית את הכנסייה הצעירה ואת המאמינים בה.
דומיטיאנוס האמין שאחד מתפקידי הקיסר הוא הדרכת אנשי רומא מבחינה תרבותית ומוסרית.
הוא יצא נגד הנורמה המקובלת של הטיית משפטים ואף נתן רשות לטריבוני העם לתבוע את השופטים המקבלים שוחד.
הוא ריסן את פקידי רומא ונציבי הפרובינקיות במטרה שיהיו נקיי כפיים וישרים כפי שלא היו מעודם, ואילו לאחר מותו חזרו לסורם.
הוא אסר על סירוס זכרים והוריד את מחיר הסריסים שנותרו בידי סוחרי העבדים, הקפיד להעמיד לדין על פשעי מין וגילוי עריות ואכף את החוק של אוגוסטוס ביחס לניאופים, כלומר שם קץ לניאופי הבתולות הוסטליות.
בתחילה היה ממית אותן, ובשלב מאוחר יותר קובר אותן חיות כדרישת המנהג.
מעבר לכך הוא תיקן תקנות הנוגעות להתנהגות הסנאטורים והגביל את זכויותיהן של הזונות.
סווטוניוס מספר על שתי תקנות שתיקן דומיטיאנוס בנוגע לחקלאות: תקנה ראשונה קבעה כי הבעלות על האדמה בקולוניות תהייה של מעבדי האדמה ולא המתיישבים.
תקנה שנייה אסרה על נטיעת גפנים באיטליה והורתה לעקור את מחצית מהגפנים שהיו קיימים בפרובינקיות.
סווטוניוס טוען שהסיבה לתקנה הראשונה הייתה שהאיטלקים הזניחו את גידולי החיטה לטובת הגפנים, ולא הייתה די חיטה להאכיל את אזרחי איטליה, ואף מוסיף שלא אכף זאת.
בנוגע לתקנה השנייה, יכול להיות שדבר זה נועד למנוע תחרות כלכלית של תוצרת חקלאית מן הפרובינקיות.
אחריהמרד הבטאווי (באזור הולנד של ימינו) היה צורך לשמור על נאמנות החיילים, לכן בשנת 83 העלה דומיטיאנוס את משכורתם בשליש, מ-225 ל-300 דינרים בשנה.
החלטה זו, בנוסף למבצעים צבאיים, חיזוק קווי ההגנה בגבול האימפריה עם גרמניה, והמשחקים שערך - חייבו אותו להגדיל את קופת האוצר.
כתוצאה מכך הוא הכביד את גביית המיסים, ובחצי שלטונו השני נהג כבני השושלת היוליו-קלאודית והחרים חלק מירושתם של האריסטוקרטים ואת כל רכושם של חשודים בהתנגדות לקיסר.
סברה אחרת גורסת כי החרמת רכוש מתנגדיו הייתה מסיבות פוליטיות ולא כספיות.
אין ודאות לגבי מצב האוצר בסוף תקופת דומיטיאנוס, אך מפעולות יורשו נרווה, הכוללות הקלות במיסים והתרחבויות למושבות חדשות, נראה כי לא הותיר את הקופה ריקה לחלוטין.
מדיניות הביטחון והגבולות של שלושת הקיסרים הפלאביים הייתה אחידה ולכן אינה מתייחסת לדומיטיאנוס בלבד.
בתקופת השושלת הפלאבית התנהלו שני תהליכים בצבא הרומי: האחד הוא המשבר שהחל במרד וינדֵקס בשלהי ימי שלטונו של נרון קיסר והסתיים עם דיכוי המרד של הבטווים, שחייב נקיטת פעולות לחידוש המשמעת ולאיגוד כל היחידות הצבאיות תחת השלטון המרכזי.
התהליך השני הוא בניית בסיסי קבע מאבן ומיגונם בחומות, משום שפחת הצורך בניידותם ממקום למקום, ובמקומם הוקמו יחידות שנקראו vexillatio, אשר היו נשלחות למקום העימות בזמן חירום.
תקופת הקיסרים הפלאביים הייתה מאופיינת בפעילות מתמדת בכל רחבי האימפריה והפרובינקיות, במגמה של ייצוב ולא התפשטות תוקפנית, בהתאם לשינויים ששררו בכל מקום ומקום.
מעבר לכך, אירעו מספר סכסוכים ועימותים שדרשו את התערבות השלטון המרכזי.
דומיטיאנוס היה הקיסר הראשון מאז קלאודיוס שערך ביקורים בחזיתות המלחמה השונות: הוא ביקר בריין פעם אחת, ובדנובה 3 פעמים.
יוליוס פרונטינוס מדווח בחיוב על השליטה האישית של דומיטיאנוס באסטרטגיה ובטקטיקה.
סווטוניוס מספר כי במסעות דומיטיאנוס נהג להתנייד באפריון, ורכב רק לעיתים רחוקות.
הוא מוסיף ומספר שדומיטיאנוס העדיף קשת על פני כלי נשק אחרים, והתמחה בכך עד כי היה מסוגל לירות חצים דרך הרווחים שבין אצבעות אדם מפושקות.
השתלשלות המרד ביהודה הוכיחה כי קשה לשמור על חלק זה באימפריה, ששימש כמעבר בין אסיה למצרים.
הפיקוד המיוחד שהוקם לדיכוי המרד לא פורק, ויהודה הפכה לפרובינקיה בפני עצמה.
לפיקוד זה התווסף הלגיון העשירי.
מאז כלל מערך ההגנה של הקיסרות שישה לגיונות במזרח, שניים בקפדוקיה-גלטיה, שלושה בסוריה ואחד ביהודה.
הגבול המזרחי של סוריה היה שקט למדי, ולרומאים הייתה אחיזה על נהר הפרת ובהרי דרום אנטוליה, ויכולת להשגיח על דרכי השיירות במדבר הסורי.
הקמת הפיקוד של קיליקיה-גלטיה אפשרה לפקח על ארמניה ולעמוד במתקפות האלנים.
עם צירוף שתי המאוריטניות לקיסרות, שלטה רומא על כל חופי הים התיכון.
במערב אפריקה השליטה הייתה על שטח מצומצם, שאיפשר עמדת הגנה על דרום ספרד.
בחלק המזרחי, שכלל את שטחי ממלכות הפונים ונומידיה, הקימו יישובים ומחנות צבאיים והרחיקו את הגבול אל אזור האגמים המלוחים.
דאגה מתמדת הייתה מפני שבטים נודדים שאיימו מדי פעם על ביטחון הפרובינקיות.
בין 85-86 פרץ מרד של שבט הנסמונים, שהושמדו לגמרי בקרב.
מקור מיוחדים שמעשירים את הידע שלנו על התקופה הם הביוגרפיה של גנאיוס יוליוס אגריקולה מאת טקיטוס ("חיי אגריקולה"), וממצאי החפירות הארכיאולגיות.
בשנת 78 אגריקולה כבש את האי מונה, ששימש מרכז לפולחן הדרואידים, ולאחר מכן פעל להרחבת השליטה הרומית מצפון לנהרות טיין וסולוואי, לעבר הנהרות קלייד ופורת.
בשנת 83 הוא יצא לכיבוש האזור שמצפון לנהר הפורת' בראש צבאו, וחיסל את השבטים שהתאחדו בקלדוניה, סקוטלנד לימים.
ב-84 התרחש שם קרב נוסף בו ניצח שוב אגריקולה, לאחר מכן נקרא לשוב לרומא, ובהמלצת דומיטיאנוס הסנאט העניק לו את אות הכבוד של הטריומף.
הודות לפעילויותיו של אספסיאנוס, בשנת 79 שלטו הרומאים על כל השטח שממערב לקו שבין ארגנטורטוס לאגם קונסטנס.
דומיטיאנוס המשיך במדיניות פעילה באזור והעביר את הגבול בהדרגה צפונה לנהר מיין וליער טאונוס.
בהתקדמות זו נתקלו הצבאות של דומטיאנוס בהתנגדות מצד השבטים הגרמאנים ובמיוחד בשבט החטים.
המערכה נמשכה שלוש שנים, בין 83–85, והוכרעה לטובת דומיטיאנוס שבא לסיים את הקרב.
הוא חזר לרומא וערך תהלוכת ניצחון ובאותה הזדמנות לקח לעצמו את הכינוי גרמניקוס.
גם בדרום הצבאות נגסו פנימה, והגיעו עד יער טאונוס וקולוניית אגריפיננסיס שהיא קלן של ימינו.
אורך הגבול החדש היה 500 ק"מ לערך.
דומיטיאנוס ביצר את הגבולות וסלל דרכי הגעה למחנות הקבע שנשארו לאורך הריין.
בתקופת דומיטיאנוס התקרבו הקוודים, הרוקסולנים והיזיגים לדנובה ולאימפריה הרומית.
ב-85 פלשו הדאקים בראשות דקבלוס למואסיה.
הדאקים השתלטו על הפרובינקיה וכבשו מספר מבצרים, אך מחנות הלגיונות הרומיים שרדו.
בתגובה, דומיטיאנוס הזעיק לגיון שחנה בדלמטיה ובכך העלה את הכוח באזור לחמישה לגיונות.
מאחר שלא נמצאו עדויות לקרב במקורות ספרותיים, ארכאולוגיים או בכתובות, הסיקו החוקרים שהדאקים נסוגו ללא קרב מתוך פחד מהכוחות הרומאיים האדירים.
דומיטיאנוס שלח את מפקד הקרב, קורנליוס פוסקוס למסע נקמה מעבר לדנובה, בטרנסילבניה, אך ספג שם אבדות קשות ואף שילם בחייו.
דומיטיאנוס לא וויתר ובשנת 88 שלח את טטיוס יוליאנוס להכות את הדאקים בטפאי, ליד "שערי הברזל" שעל הדנובה.
בשנת 89 אנטוניוס סטורנינוס, נציב גרמניה העילית, הכריח את חייליו להכתירו כקיסר.
המקורות אמנם דלים, אולם ניתן לשער כי חלק מראשי הצבאות במערב הקיסרות לקחו חלק במהלך.
דומיטיאנוס פעל במהירות ויעילות, וכעבור 11 ימים בלבד לאחר ההכרזה הוא יצא לצפון איטליה בראש חיל המשמר הפריטוריאני וצירף אליו כוחות מפרובינקיות אחרות.
בטרם הספיק להגיע, מקסימוס נורבנוס, שהיה בן בריתו, הכניע את המרד וניצח במערכה במהלכה נהרג סטורנינוס.
לסווטוניוס גרסה אחרת: "מלחמת האזרחים שחולל לוקיוס אנטוניוס, נציב גרמניה העליונה, נסתיימה בלי שהקיסר יהיה נוכח במקום, מאחר שהשעה שיחקה לו באורח פלא".
לטענתו, בזמן הקרב עלה נהר הריין על גדותיו ומנע מחיילות הברברים לעבור דרך הנהר אל אנטוניוס.
דומיטיאנוס המשיך לרכוב ליעדו כדי להעניש את הנחשדים כשותפים למרד, ושלח את נורבנוס נגד החטים שתמכו במרד.
הוא ניצח במערכה, ועל כן זכה לקונסולט שני.
הניצחונות העניקו לרומאים אחיזה רחבה יותר במשולש שבין הריין לדנובה.
בעקבות המקרה הוא אסר על שני לגיונות לחנות במחנה אחד וגם אסר להפקיד מעל אלף ססטרקים בקופת הלגיון, כי כך עשה אנטוניוס בשעה שעורר את ההפיכה.
הוא המשיך במסעו כדי להעניש את הקוודים והמרקומנים שלא תמכו בו נגד הדאקים, ובאותה הזדמנות הגיע להסכם עם דקבלוס, מלך הדאקים.
דומיטיאנוס שלח לו מהנדסים ופועלים שיסייעו לו בהקמת ביצורים נגד שבטים סרמטיים, והבטיח לו מענק אם ישמור על גבולותיו.
יריבי דומיטיאנוס תיארו את המעשה ככניעת רומא, אך למעשה היה זה המשך מדיניות החוץ המסורתית.
מאז מרד סטורנינוס בשנת 89 הפך דומיטיאנוס לחשדן ופרנואיד, הוא הגיב באכזריות כלפי כל סימן לערעור על שלטונו.
דומיטיאנוס אף גייס מלשינים שיספקו ידיעות על אנשים או פעילויות שעלולים להוות סכנה לביטחונו האישי.
סווטוניוס מעיד כי ככל שנמשך שלטונו השתנה דומיטיאנוס באופיו ובהתנהלותו.
הוא הורה על הוצאה להורג של לפחות תריסר קונסולים לשעבר, של מושל מצרים, של שני מפקדי המשמר הפריטוריאני, ואף של אי-אילו אנשים שנחשדו בקבלת מידע על ההורוסקופ של הקיסר.
קבוצה נוספת שנרדפה על ידי דומיטיאנוס הייתה המקורבים לנירון, אף שחלקם כיהנו בתפקידים שונים בממשל שנים רבות.
דומיטיאנוס אף הרחיק לכת והחל מעניש והורג אנשים לפי גחמותיו, כגון הריגתו של אחד מתלמידיו של השחקן פאריס, משום שהיה דומה לרבו.
לקראת סוף שלטונו הוא הוציא להורג סנאטורים רבים, ביניהם כמה קונסולים לשעבר כגון קיוויקה קֵרֵאָליס, אשר היה בזמנו פרוקונסול באסיה.
סווטוניוס ממשיך ומגולל מסכת ארוכה של הוצאות להורג בתואנות מגוחכות ובגלל מעידות קלות ביותר.
דומיטיאנוס נהפך לפרנואיד יותר ויותר וציפה את קירות הסטווים באבן זוהר, כדי שיוכל לראות את הנעשה מאחורי גבו.
כדי להרתיע את עבדי ביתו שלא לפגוע בו הוא דן למיתה את אפאפרודיטוס, מזכירו הפרטי של הקיסר נירון, על כך שלכאורה סייע לאדונו להתאבד.
ב-95 הורה דומיטיאנוס להוציא להורג את פלאביוס קלמנס, בן דודו, שאת בניו אימץ כיורשים.
החלטה זו הסתברה כטעות קריטית מבחינתו, שכן המעשה הוביל לתחושת חוסר ביטחון בקרב כל מקורביו.
סווטוניוס העיד כי לדומיטיאנוס הייתה אמרה: "מצב השליטים בכל רע, כי אין מאמינים להם בדבר קשר שנתגלה אלא לאחר שנרצחו כבר".
נראה כי אימרתו הייתה מוצדקת, שכן לבסוף התנקשו בחייו.
הקשר לרצח דומיטיאנוס נרקח על ידי הפמליה הקרובה שלו, שכללה כנראה את אשתו דומיטיה, שני מפקדי המשמר הפריטוריאני החדשים, משרתו האישי ועוד כמה בעלי תפקידים בבית הקיסר.
הם החליטו להורגו ולמנות במקומו את נרווה, סנאטור זקן ומשפטן, שגם אותו התכוון דומיטיאנוס להוציא להורג.
המורדים הכניסו את דומיטיאנוס לחדר השינה במטרה לספר לו כביכול על הקושרים כנגדו, שם חיכה לו עבד משוחרר של דומיטיליה, אשתו של קלמנס.
באמצע הקראת שמות הקושרים הוא הוציא פגיון ודקר את הקיסר, וכשזה צעק לעזרה נכנסו שאר המורדים וסייעו לו ברצח.
כך ב-18 ספטמבר 96, בגיל 45 נרצח דומיטיאנוס, ואיתו הגיעה לקצה שושלת הקיסרים הפלאביים.
העם קיבל את מותו בשוויון נפש, ואילו הצבא הביע מורת רוח והתנגדות למעשה, ודרש להעמיד לדין את רוצחיו.
הסנאט היה מרוצה מן המעשה, מיהר לגדף את המת, ואף מחק את שמו מכל הכתובות כדי למחות את זכרו.
במקורות העתיקים דמותו של דומיטיאנוס מוצגת באופן שלילי ביותר, אך ייתכן שהוא מוצג כך כדי להצדיק את הקיסרים שהגיעו לשלטון כתוצאה מרצח דומיטיאנוס, הלא הם נרווה וטראיאנוס.
הם פיארו את האחרונים, את דרך שלטונם וסגנון חייהם בניגוד לאחרון קיסרי הפלאביים.
ישנם כמה מקורות עתיקים, השניים החשובים ביותר הם הביוגרפיה של סווטוניוס, ותקציר ספר 67 של ההיסטוריה הרומית לקסיוס דיו.
סווטוניוס נהג לתבל בפרטים מעניינים אך התעלם מצדדים אחרים של אירועי התקופה וכן מציוני כרונולוגיה.
תיאורו של סווטוניוס, אם כי עוין ביסודו, מאוזן יותר, ומציע השקפה חיובית יותר שאיננה מהותה חנופה, בניגוד למשוררים כמו סטטיוס ומרטיאליס.
הקיצור ה-67 של ההיסטוריה הרומית לקסיוס דיו, שנכתב על ידי קסיפילינוס במתכונת "ספרי השנים", מספק מסגרת כרונולוגית.
שני מקורות אלה בתוספת ה"קיצורים" (אורליוס ויקטור, אוטרופיוס, פסטוס ואורוסיוס) אפשרו לחוקרים המודרניים להבין את עיקרי הדברים של התקופה.
לחיבורים אלה ניתן להוסיף חיבורים מתקופת דומיטיאנוס ומהשנים לאחר מותו, אשר שופכים אור נוסף על התקופה.
המקורות העתיקים לפי טקיטוס ופליניוס הצעיר מציגים מסורת של עוינות מצד הסנאטורים כלפי דומיטיאנוס.
גישה זו מציגה את המתח בין האצולה לשליט יחיד.
חיבורו של טקיטוס על חיי חותנו אגריקולה ("חיי אגריקולה"), נכתב שנים ספורות לאחר רצח דומיטאנוס ופורסם בשנת 98, בשנה הראשונה לשלטון טראיאנוס.
בפרקי המבוא ובהערות השוליים תיאר טקיטוס את השלטון הברוטלי בשנותיו האחרונות של דומיטיאנוס, ואת מצבה של שכבת העילית ברומא, כאשר הקיסר היה עריץ חסר מעצורים.
מקור חשוב נוסף כאמור, הוא פליניוס הצעיר, שאף שרוב חיבוריו נכתבו בתקופת נרווה וטראיאינוס, והם מכילים מידע רב על זמנו של דומיטיאנוס.
בנוסף לכך ישנם שלושה משוררים: סטטיוס מרטיאליס ויובנאליס, שכתביהם מכילים רמזים למאורעות ואישים שמאפשרים בירור של פרטים ותאריכים.
שלושתם היו עניים והתקיימו מתרומות מהקיסרים ומעשירי רומא, ועל כן שני הראשונים כתבו דברי חנופה לקיסר ולפטרונים שלהם.
סטטיוס (96-40 בקירוב) כתב חיבורים שמציגים את אווירת החצר של דומיטיאנוס ופרטים ביוגרפיים שונים, ביניהם חיבור על חנוכת פסל של דומיטיאנוס.
מרטיאליס היה חנפן ביותר, ספרו הראשון היה בעיקרו הלל לקיסר, לגדולתו, פועלו, למשחקים שערך, לגבורתו וחוכמתו.
גם בספריו האחרים החניף לו על חוקי המוסר שחוקק ועל מידותיו הנעלות.
יובנאליס, אף על פי שהיה תלוי בחסדם של אחרים על מנת להתקיים, היה כותב סאטירות, לדבריו רק על המתים.
הסאטירה השנייה והרביעית כללו התרסות קשות נגד דומיטיאנוס.
בשנת 1537 הוא מונה על ידי חואן דה איולאס לממלא מקום של מושל לה קנדלריה, בשטח ברזיל של היום.
אחר כך כיהן איראלה בפועל ומאוחר יותר כנבחר על ידי המתיישבים בתפקיד ממלא מקום של המושל הכללי של מושבת אנדלוסיה החדשה של נהר לה פלאטה (Nueva Andalucía del Río de la Plata) שמושבו היה באסונסיון.
איראלה כיהן שלוש פעמים כממלא מקום של מושל המושבה הספרדית הזאת בשנים 1542-1539, 1544 -1548 ו-1552-1549. לבסוף בשנת 1552 מינה אותו הקיסר קרל החמישי כמושל רשמי והוא מילא את התפקיד עד מותו בשנת 1555.
בשנת 1535 התגייס איראלה למסע של פדרו דה מנדוסה לאמריקה והשתתף בהקמתה הראשונה של העיר בואנוס איירס בשנת 1536. הוא חקר יחד עם חואן דה איולאס את הנהרות פרנה ופרגוואי ופיקד את המשמר המאסף כשכוח הקדמי של איולאס הושמד על ידי האינדיאנים פאיאגואה
במצבי חירום כאלה קיבלה מושבת "אנדלוסיה החדשה" (Nueva Andalusia) מידי הקיסר קרל החמישי הרשות הבלעדית בין המושבות הספרדיות באמריקה לבחור בעצמה את מפקדה החדש.
אכן ב-1539 בחרו הקונקיסטאדורים באיראלה בתפקיד של קפטן כללי של מושבת אנדלוסיה החדשה, של ריו דל פלאטה.
באותה שנה החליט איראלה להעביר את תושבי בואנוס איירס אל היישוב החדש אסונסיון, כך שב-1541 בואנוס איירס נותרה נטושה.
איראלה פיקד על המושבה יחד עם חואן דה סלסאר עד שנת 1542 כשהגיע המושל שמונה על ידי קרל החמישי, אלוואר נונייס קבסה דה ואקה.
אחרי הדחתו של האחרון והשבתו למשפט על בגידה בספרד בשנת 1544, ניהל איראלה את המושבה למעשה, ללא הפסקה, עד מותו, אף על פי שבשנים 1547–1552 לא כיהן כמושל באופן רשמי (ב-1547 התמנה בתפקיד חואן דה סנבריה וב-1549 בנו, דייגו דה סנבריה, אך הם לא יכלו למלא בפועל את התפקיד)
בשנת 1552 אישר המלך את מינויו של איראלה כמושל באופן רשמי.
איראלה הנהיג ביד רמה את מושבת ריו דל פלאטה עד למותו בשנת 1556. בימי שלטונו נבנו כנסיות ובניינים ציבוריים, ערים שלמות בעוד שהילידים דוכאו וחולקו בין האנקומיינדות שבבעלות המתיישבים הספרדים.
אחרי מותו ירש גונסאלו דה מנדוסה את תפקיד המושל.
דומינגו מרטינס דה איראלה נולד בשנת 1509 בעיר הבסקית ורגארה במחוז גיפוסקואה, אז חלק מקסטיליה הישנה (Castilla la Vieja) בפרט ומכתר קסטיליה בכלל.
עם הכרזתו של קרל לבית הבסבורג למלך ספרד בשנת 1516 הפך אזור הולדתו של איראלה לחלק מממלכת ספרד או כתר ספרד.
מרטינס דה איראלה היה בנם של האידלגוס מרטין פרס דה איראלה (יליד 1479 בערך) ושל מרינה דה אלביסואה טולדו (ילידת 1489 בערך)
בגיל צעיר השאיר מאחור את ירושת אביו ונסע לסביליה.
שם בשנת 1535 הפליג עם קונקיסטאדורים אחרים בראשות פדרו דה מנדוסה לכיוון החוף האטלנטי של דרום אמריקה כדי לנטרל את התקדמות הפורטוגזים אל הרי סיירה דה לה פלאטה (הרי הכסף) ו"ממלכת מלך הכסף" האגדית.
המסע לדרום אמריקה והשתתפותו בהקמתן של בואנוס איירס ושל לה קנדלריה
פדרו דה מנדוסה התמנה למושל הזמני (אדלנטאדו) הראשון של מושבת אנדלוסיה החדשה של ריו דל פלאטה.
בשנה הבאה השתתף איראלה בהקמתה הראשונה של בואנוס איירס (Nuestra Senora Santa Maria del Buen Aire) ובפקודת מנדוסה נאבק בילידים - צ'רואה, גוואראני ואחרים.
יחד עם חואן דה איולאס הוא חקר את הנהרות פרנה ואחר כך כמפקד ספינת מפרש את הנהר פרגוואי.
ב-2 בפברואר 1537 הקים איולס את הנמל לה קנדלריה והיה למושל הראשון שלו.
הוא מינה את איראלה כסגנו .
לה קנדלריה שכנה בסביבות באייה נגרה של ימינו בגבול פרגוואי עם ברזיל של היום.
איראלה נשאר במקום כממלא מקום בזמן שאיולס יצא למסע אל פנים היבשת מתוך שאיפה להגיע ל"הרי הכסף" (הרי סרו ריקו שבבוליביה של ימינו) ולנהר האמזונות האגדיים.
מכיוון שגורלו של איולאס לא היה ידוע פדרו דה מנדוסה שלח בעקבותיו את חואן סלסאר דה אספינוסה עם שייטת בת שלוש בריגניות.
ב-23 ביוני 1537 פגש סלסאר את איראלה על יד לה קנדלריה.
הם ניסו לשווא למצוא את איולס.
מאוחר יותר נפוצו שמועות כי איולס נרצח על ידי אינדיאנים פאיאגואה, כנראה באפריל 1538.
בינתיים ב-15 באוגוסט 1537 סלסאר הקים את המבצר אסונסיון ואחר כך נסע לבואנוס איירס ,בה כיהן פרנסיסקו רואיס גאלאן כממלא מקום של המושל.
רואיס גאלאן היה אחראי גם על היישובים החדשים קורפוס כריסטי ובואנה אספרנסה (כיום פוארטו גבוטו בארגנטינה).
שליח מלך ספרד, ה-veedor אלונסו דה קבררה הביא איתו צו מלכותי של הקיסר קרל החמישי משנת 1537 שהירשה למתיישבים לבחור בעצמם את המושל של המושבה החדשה.
קבררה, איראלה ורואיס גאלאן נפגשו באסונסיון כדי להחליט מי יפקד על השטחים החדשים.
ביולי 1539 לפי הרשות שניתנה על ידי הקיסר במצבי חירום בחרו הקונקיסטאדורים באיראלה בתפקיד של קפטן כללי של המושבה שכונתה "אנדלוסיה החדשה, של ריו דל פלאטה".
הנימוק העיקרי היה שאיראלה היה סגנו של איולס, שהיה ממלא מקומו של פדרו דה מנדוסה המנוח.
קבררה ורואיס גאלאן שנפגשו עם איראלה באסונסיון נתנו לכך את הסכמתם.
בנובמבר 1539 ניסה איראלה לאתר שוב את איולס ונודע לו על מותו.
לפי עצתו של קבררה, ובאישורו של איראלה, בגלל המצב הקשה מבחינת האספקה במזון ובחמרי בנייה החליט איראלה לפנות במאי-יוני 1541 את תושבי בואנוס איירס הראשונה אל אסונסיון.
קבררה תכנן שגם אסונסיון עצמה תיהרס ותעבור למקום אחר בחלק עילי יותר של הנהר פרגוואי, קרוב יותר להרי הכסף.
תוכנית זו לא יצאה לפועל.
בהגיעו לאסונסיון איראלה חיזק את ביצורי אסונסיון בעזרת שש מאות הלוחמים שנשארו בחיל המצב של היישוב.
אלו היו חלק מאלפיים ארבע מאות אנשים שהשתתפו בזמנו בכיבושו, לרבות כמה מלוחמיו של סבסטיאן קבוט.
תושבי אסונסיון שהיו כ-350 ב-1541 קנו נשים אינדיאניות רבות שהועסקו בחקלאות והתערבבו איתם.
בגלל המנהגים הפוליגאמיים כונתה העיירה "הגן עדן של מוחמד".
ב-1542 התווספו אליהם עוד 400 מתיישבים שהגיעו יחד עם האדלנטאדו החדש, אלוואר נונייס קבסה דה ואקה.
מושל זמני נבחר של מושבת "אנדולוסיה החדשה של נהר לה פלאטה" 1537-1542
ב-1542 הגיע למקום האדלנטאדו השני, אלוואר נונייס קאבסה דה ואקה, קונקיסטאדור ומגלה ארצות ותיק, שעמד להיכנס לתפקיד של מושל זמני.
הוא נתקל בהתנגדות רבה של המתיישבים שתמכו באיראלה, טענו שאיולאס עדיין חי ואיראלה הוא סגנו.
בסופו של דבר הוכר נונייס קאבסה דה ואקה כמושל זמני.
איראלה' שנאלץ לוותר על חלומותיו (להתמנות מושל רשמי על ידי הקיסר) התמנה ל"מאסטרה דה קמפו" כלומר ראש מטה.
הוא יצא למסע צבאי מזרחה בחיפוש אחרי הרי הכסף הנכספים Sierra de la Plata.
בו זמנית הוא יזם בחשאי קנוניות נגד המושל.
הקמת עיר הנמל "פוארטו דה לוס רייאס"
ב-6 בינואר 1543 באזור גראן צ'אקו ייסד איראלה את העיר פוארטו דה לוס רייאס Puerto de los) Reyes) על גדת נהר פרגוואי ועל חוף הלגונה לה גאיבה או גהיבה שליד הביצה הגדולה - הלגונה דה חאראייס (בימינו - ביצות פנטנל), .
העיר שכנה במחוז סנטה קרוס של ימינו בגבול עם מאטו גרוסו, כיום בגבול בוליביה-ברזיל.
משם המשיך איראלה לחקור את האזור עד לפרו העליונה (Alta Peru), כיום מחוז צ'ארקס בפרו, שבה כבר חדרו מכיוון הפוך ספרדים אחרים.
ב-26 בנובמבר 1543 הגיע לפוארטו דה לוס רייס גם המושל נונייס קאבסה דה ואקה.
הוא יצא בהמשך לחקור בעצמו את הסביבה וחזר ליישוב ב-16 בדצמבר
ב-23 במרץ 1544 הוא התיעץ עם פקודיו אם לנטוש את פוארטו דה לוס רייס או להמשיך ליישב אותו.
בגלל המגפות, השיטפונות, מתקפות הילידים והתככים של איראלה, אנדרס דה קבררה ואחרים, החליטו לבסוף לעזוב וחזרו ב-8 באפריל 1544 חולים ותשושים לאסונסיון.
הדחת המושל נונייס קאבסה דה ואקה וגירושו
ב-25 באפריל 1544 פרץ מרד נגד המושל שהואשם ברודנות.
אסונסיון התחלקה בין "מורדים" (comuneros תומכי איראלה) ו"נאמנים" (leales שתמכו בונייס קבסה דה ואקה) המושל דגל בעשיית סדר: הורה להוציא מבתי הספרדים את אותן אינדיאניות שהיו אחיות או קרובות משפחה ביניהן, הגביל את חופש התנועה, אסר על האינדיאנים קאריו לאכול בשר אדם, הנהיג עוצר לילה והסתכסך עם פקידי המלך.
בהצבעה נבחר איראלה להחליפו בתפקיד.
הוא עצר את המושל לשעבר ושלח אותו להישפט בספרד.
נגזר שם על נונייס לאבד את כל תפקידיו והוא הוגלה לאוראן.
מאוחר יותר שוחרר אך לא שב עד יום מותו לאמריקה.
התקוממות הילידים והמסע לגראן צ'אקו
באותה שנה, 1544, התקוממו שבטים מקומיים - גואראנים,, אגאקים וקאריים נגד הכובשים הספרדים.
הם ניצלו את הסכסוכים בין המתיישבים סביב בחירת המושל החדש.
כ-15,000 מורדים צעדו אל עבר אסונסיון בראשות מנהיגם מקאריה וחנו בסביבה.
איראלה נאבק בהם כשלרשותו עמדו 300 ספרדים משני המחנות שהתאחדו מאחוריו ו-1000–1500 ילידים חפרוס ובטחאים ( לפי Morales Padron - היה מדובר בבני קואיאקורו
אחרי שלוש שעות של קרב נאלצו המורדים להימלט באי סדר, תוך השארת אלפיים גופות ופצועים רבים.
האינדיאנים הרדופים מצאו מקלט בכפר המבוצר פרואדימיירה, שנפל לידי הספרדים אחרי שלושה ימי מצור.
הספרדים טבחו בתושבים ובמחפשי המקלט.
כמה מהאחרונים ברחו אז לקרייבה אותה לא הצליחו הספרדים לכבוש.
ניצולים אחרים מקרב המורדים נמלטו אל יירוקיסאבה אך הובסו בדרך על ידי בני חפרוס.
מאוחר יותר ביוני 1545 - דצמבר 1546 ראש שבט הקאריים, טווארה, יזם מרד נוסף יחד עם הגוואראנים באזורי גוארנאפיטאן ואקאראיבה או אקאהאי עד שנפל בשבי ונהרג ביירוקיסאבה.
בחזרתו לשלטון יצא שוב איראלה למסע מערבה שהסתיים בכי רע.
הוא עדיין חלם על הנסים והנפלאות שסיפר ארננדו דה ריברה על הרי הכסף.
לרעיון "החדירה הגדולה" היו מתנגדים:פדרו דה אוראנטס שהדגיש בפניו שהעם רצה "התיישבות ולא כיבוש".
עם זאת בנובמבר 1547 סיים איראלה את ההכנות למסע אל הצ'אקו הצפוני (צ'אקו בוריאל) .
הוא התכוון להתכונן למערכה נגד הגוואראנים ולגלות את "ארץ בני סאבאיה".
בינואר 1548 השאיר באסונסיון כממלא מקום את פרנסיסקו דה מנדוסה והגיע לנמל סן פרננדו.
שאירו בנמל חיל מצב ואת הבריגנטינות ויצאו לדרך ביבשה.
חדרו לשטח פרו אצל האינדיאנים טמקוצ'י שבחבל צ'ארקס.
נדהמו כששמעו את הילידים מדברים בספרדית והבינו שבעשרים השנים האחרונות ספרדים אחרים הקדימו אותם.
אז שלח את נופריו דה צ'אבס ללימה כדי לבקש סיוע מהמשנה למלך לה גאסקה.
הוא המתין בארץ האינדיאנים קורוקוטוקי וביקש סיוע ביין, קמח, שמן לריפוי, גופרית לייצור אבק שרפה ונייר כתיבה.
אושר שילוחו לפרגוואי של הקפטן דייגו סנטנו ואנשיו.
כשנודע לפקידים המלכותיים כי איראלה נסוג ביטלו את המשך "מסע החדירה".
בשובו מן המסע ב-1549 מצא את אסונסיון שרויה באי סדר, כשבעקבות מרד ה-leales השלטון במושבה נלקח על ידי דייגו דה אבראו שערף את ראשו של פרנסיסקו דה מנדוסה והכריז עצמו למ"מ המושל הכללי.
לצד הקפטן גונסאלו דה מנדוסה שאולץ להכריז עצמו מושל זמני.
אולם ב-13 במרץ 1549 פקידי המלך ורוב העם החזירו את איראלה לתפקיד המושל הזמני.
אבראו נמלט ליערות ונרצח שם על ידי בוגדים.
ב-1554 הוא שלח למדריד את אחיינו, אסטבן דה ורגארה כדי לעדכן את הקיסר קרל בנוגע לשירות שהביא למלכות ולצרותיו במילוי תפקידו.
הקיסר גמל במנותו מושל רשמי וקבוע של מושבת ריו דה לה פלאטה.
אחרי שהמינויים הקודמים של המלך, חואן דה סנאבריה (שנפטר בספרד עוד לפני הפלגתו) ובנו, דייגו, שאנייתו נטרפה בדרך, לא הצליחו להגיע ליעד, סוף סוף ב-1555 בא לאסונסיון הבישוף פדרו פרננדז דה לה טורה עם כתב המינוי הרשמי עבור איראלה.
תפקידו היה מכאן ואילך מושל בזכות עצמו (governador-propietario) של אנדלוסיה החדשה של ריו דה לה פלאטה.
איראלה נכנס ר/מית לתפקיד באוקטובר 1552
הקיסר אסר לבסוף על איראלה להמשיך המסעות לגילוי ארצות
איראלה מת באסונסיון ב-3 באוקטובר 1556 בעקבות מחלת חום.
איראלה ניהל בפועל קשרים פוליגמיים כשהחזיק כמה פלגשים מקרב נשות האינדיאנים המקומיים, חלק מהן אחיות.
הוא התיר גם לשאר המתיישבים לעשות כך, מה שעורר נגדו בקורת נסערת מצד החוגים הכנסייתיים שכינו את חצרו ואת החיי המושבה "גן עדן של מוחמד" ("Paraíso de Mahoma")
בנסיבות אלה נולדו לו מנשים אידיאניות ילידותבנים ובנות ממוצא מעורב -מסטיסים (mestizos).בנותיו התחתנו עם קונקיסטאדורים בנישואים שחיזקו בריתות בין-משפחתיות חשובות בחיי קהילת אסונסיון החדשה.
איראלה השאיר צוואה שבה נכתב:
בסך הכל היו לו שבע נשים ילידות משבט גווראני ומהן נולדו לו תשעה ילדים: שלושה בנים ושש בנות
בתו איסבל התחתנה עם הקונקיסטאדור פדרו דה לה פואנטה אורטאדו, שבנם פדרו אורטאדו דה מנדוסה היה לימים מושל זמני של המושבה
לפי הגניאלוג נרסיסו בינאיאן קרמונה, מחלציהם של איראלה ושפחותיו משבט גוואראני נולדו דורות של צאצאים, ביניהם גם גבורי מהפכת מאי 1810 ועוד שורה של אישים ארגנטינאים ופרגוואים רבים, ביניהם:
בוורגארה, יישוב הולדתו, בארץ הבסקים, בככר פראיסקוזורי הוצבה אנדרטה בצורת מונוליט לזכרו
יישוב בארגנטינה, בנפת ברגאדו (פרטידו דה ברגאדו) בפרובינציית בואנוס איירס קיבל את שמו.
מכונה רבות בעברית בכינויים: שולטת או מלכת סאדו) הוא הכינוי הנפוץ לאישה הנוטלת את התפקיד הדומיננטי בפעילויות BDSM.
נטייתה המינית של הדומינטריקס אינה בהכרח מגבילה את זהות המגדרים עליהם היא שולטת.
פעילותה של דומינטריקס יכולה לערב גם כאב פיזי כלפי הכנוע.
השליטה שלה יכולה להיות מילולית, הכוללת משימות משפילות, או עבדות.
דומינטריקס היא ברבים מן המקרים אישה מקצוענית, השולטת על נשלטיה תמורת תשלום.
אם כי המונח אינו בלעדי לאישה מקצוענית בתשלום, וכל אישה דומיננטית בפעילות שליטה נשית יכולה להיקרא בכינוי זה.
המונח "דום" הוא קיצור סלנגי למילה "דומיננטיות", במשמעות של "שולטת".
השימוש בשורש זה כגון "דומינטריקס" או "דומיננטית" על ידי כל אישה בתפקיד דומיננטי נבחר בעיקר מתוך העדפה אישית ומוסכמות של התרבות הבדס"מית המקומית.
המושגים "גבירה" ו"מלכה" או"אלה" משמשים גם הם לעיתים לתיאור אישה שולטת בתחום.
המונחים דומיננטיות נשית, שליטה נשית או פמדום (מאנגלית: "Femdom" שהוא קיצור של: "Female Dominance" - שליטה נשית) מתייחסים לפעילויות וסשנים של BDSM, שבהם השותף הדומיננטי והשולט שבפעילות היא האישה.
דומינטריקס היא הביטוי הנשי של ה"דומינטור" מלטינית, שמשמעו "שליט" או "לורד", והייתה במקור בשימושים שאינם מיניים.
השימוש ההיסטורי במילה בשפה האנגלית מגיע עד לשנת 1561 לפחות.
השימוש המוקדם ביותר שלו במובן המודרני השכיח, כ"דומיננטית נשית בדס"מית", מתוארך לשנת 1961.
ההיסטוריה של דומינטריקס מתוארכת עוד לטקסים של האלה השומרית איננה (או אשתר כפי שהייתה ידועה באכדית), במסופוטמיה העתיקה.
טקסטים מקודשים עתיקים המורכבים מ"מזמורים לאיננה" הובאו כדוגמאות לאב טיפוס של נשים חזקות, מיניות, המציגות התנהגויות דומיננטיות ומכריחות את האלים הזכריים והגברים להיכנע אליהן.
הארכאולוגית וההיסטוריונית שהשתמשה בשם הבדוי אן א.
נומיס מציינת שהטקסים עבור האלה איננה כללו לבוש ייחודי של משתתפי הפולחן, וטקסים "חדורי כאב ואקסטזה, שהביאו ליוזמות ותהליכים של שינוי תודעה שכללו עונשים, האנחות, התלהבות, קינה ושירה, כאשר המשתתפים מכלים את כוחם עם בכי וצער".
החל מהמאה ה-12 נפוצה בגרסאות שונות המעשייה על פיליס ואריסטו, המתארת כיצד האישה הדומיננטית פיליס המכניעה ושולטת על גדול הפילוסופים, אריסטו.
בתקופות מאוחרות יותר ניכר שהמקצוע החל כאחד מהתחומים בבתי בושת, לפני שהפך למקצוע ייחודי משלו.
כבר בשנות ה-90 של המאה ה-16 תועדו מסגרות להלקאה ארוטית.
המקצוע הופיע בדפוסים ארוטיים של התקופה, כגון מוזיאון בריטי ייחודי שפעל בשנים 1702-1674, וכן בתיאורים של ספרים אסורים אשר מתארים מתחמי הלקאות ואת הפעילות בהם.
במאה ה-18 התפרסם ספר המתאר נשים המשליטות משמעת עם מקלות מעץ ליבנה.
הספר התפרסם במסווה של אוסף הרצאות או מחזות תיאטרליים, שכותרתו "הרצאות אופנתיות" (משנת 1761).
ספר זה כלל שמות של 57 נשים, כמה שחקניות וקורטיזנות, שסיפקו פנטזיות על ידי הכאה בעזרת מקלות, השגיחו על חדרים עם מקלותיהן, והטיפו מוסר ודברים ללקוחותיהן.
המאה ה-19 התאפיינה במה שהיסטוריונית אן א.
נומיס מאפיינת כ"תור הזהב של האומנות".
לא פחות מעשרים מתחמים תועדו כפעילים בשנות הארבעים של המאה ה-19, שהוחזקו כולם על ידי נשים שביצעו הלקאות עבור לקוחותיהן, וידועים כ"בתי משמעת", הנבדלים לחלוטין מבתי הבושת הרגילים.
בין הנשים הדומיננטיות הידועות היו גברת צ'למרס, גברת נויה, גברת ג'ונס וגברת פירי אשר פעלו ברחבי לונדון.
המפורסמת ביותר בתחום השליטה הנשית באותה תקופה הייתה הגברת תרזה ברקלי, אשר פעלה להקמת המרכז שלה ברחוב שרלוט שבמרכז לונדון בשכונת מרילבון.
היא השתמשה בכלים כגון שוטים ומקלות, כדי להעניש את לקוחותיה הזכרים, כמו גם בסוס הברקלי , מכונת הלקאה שתוכננה על ידה במיוחד, ומערכת תלייה עם גלגלת להנפה מהרצפה.
שימוש היסטורי כזה בענישה גופנית ובתלייה, במסגרת של תפקידי שליטה, דומה מאוד לפרקטיקות של שליטה מקצועית המוכרת בימינו.
באמצע המאה ה-20 פעלו הדומינטריקסיות בצורה מאוד חשאית ומחתרתית, דבר שהקשה מאוד במעקב ההיסטורי אחרי הפרקטיקות.
אולם עדיין נותרו תצלומים אחדים של הנשים שניהלו את עסקי השליטה שלהן בלונדון, בניו יורק, בהאג ובהמבורג, בעיקר בתצלומים בשחור-לבן, ומאמרים וכתבי עת שהועתקו.
בין אלה היו מיס דורין מלונדון, שלקוחותיה כללו בין היתר פוליטיקאים ואנשי עסקים בריטים.
דומיניקה ניהוף עבדה כדומינטריקס בעיר המבורג והופיעה בתוכניות אירוח בטלוויזיה הגרמנית משנות השבעים ואילך, ועסקה בקידום זכויותיהן של עובדות מין .
הגבירה רייבן, מייסדת ומנהלת הסטודיו "תיבת פנדורה" , אחד מהאולפנים הידועים ביותר של ניו יורק, הוצגה בסרטו התיעודי של ניק ברומפילד משנת 1996: Fetishes .
המונח "דומינטריקס" משמש בעיקר לתיאור של שולטת מקצועית אשר מקבלת תשלום כדי לעסוק בפעילות בדס"מית עם הכנוע שלה.
פעילות או משחק תפקידים מכונה "סשן", והוא מתנהל לעיתים קרובות במתחם משחק מקצועי ייעודי המכונה "צינוק", אשר הוקם יחד עם ציוד מקצועי.
בימינו הסשנים יכולים להתבצע גם מרחוק על ידי התכתבות, בטלפון, בדוא"ל או בצורת התקשרות אינטרנטית אחרת.
רוב הלקוחות של נשים דומיננטיות מקצועיות הם גברים.
קיימים גם גברים דומיננטיים מקצועיים, שהשוק העיקרי שלהם הוא הומואים גברים, אם כי גם נשים נשלטות.
נשים העוסקות בשליטה נשית בדרך כלל מקדימות לפני הזכרת שמן או כינוין המקצועי את המונחים "דומינטריקס", "גבירה", "גברת", "מאדאם", "מלכה", "אלה" או "אלילה".
במחקר על דומינטריקסיות גרמניות, אמר אנדרו וילסון, כי המגמה של הדומיננטיות היא לבחור שמות שמטרתם ליצור ולשמר אווירה שבה מעמד, נשיות ומסתורין הם מרכיבים מרכזיים בזהותן העצמית.
כמה דומיננטיות מקצועיות קובעות מגבלות גיל מינימליות עבור לקוחותיהן.
בקשות פופולריות של לקוחות הן סגידה לרגלי השולטת, כליאה בכלובים, משחקי שעבוד, הצלפות שוט, עינויים למיניהם, הגבלות פיזיות כגון קשירה ולבישת מסכות שונות, שימוש כרהיטים אנושיים ועוד.
השפלה ארוטית מילולית גם היא פופולרית מאוד בתחום.
בדרך כלל, דומינטריקסיות מקצועיות לא מקיימות יחסי מין או מופיעות עירומות בפני לקוחותיהן, וכמו כן אינן מאפשרות ללקוחותיהן לגעת בגופן.
הדומינטריקס הקנדית טרי-ג'אן בדפורד, שהייתה אחת משלוש נשים שיזמו בקשה לבית המשפט העליון של אונטריו, שביקשה לבטל את החוקים הקנדיים בנוגע לבתי בושת, ביקשה להבדיל בין עיסוקיה כ"דומינטריקס " לבין תחום ה"זנות", ולא להציגה כזונה בתקשורת, בלבול שנוצר לשיטתה מאי-הבנה של הציבור בשני המונחים.
בעוד דומיננטיות מגיעות מרקעים שונים, ניכר שרבות מהן הן נשים משכילות.
מחקר שפורסם בארצות הברית בשנת 2012 הצביע על כך ש-39% מהנשים הדומיננטיות שנבדקו מחזיקות בהכשרה מקצועית או בתואר כלשהו.
מחקר שנערך ב-1985 העלה כי כ-30% מהמשתתפים בתרבות ה-BDSM הן נשים.
בדו"ח משנת 1994 עלה כי כרבע מהנשים שלוקחות חלק בתרבות ה-BDSM עושות זאת באופן מקצועי.
במחקר שנערך בשנת 1995 על מסרים בקבוצות דיון באינטרנט, ההעדפה לתפקיד היוזם הדומיננטי באה לידי ביטוי אצל 11% מהמסרים של נשים הטרוסקסואליות, בהשוואה ל-71% מהמסרים של גברים הטרוסקסואליים.
ניתן לראות את הדומינטריקסיות המקצועיות בפרסום השירותים שלהן באינטרנט ובפרסומים המודפסים במחלקות הפרסום השירותים הארוטיים, כגון מגזינים ליצירת קשר ומגזינים פטישיסטיים המתמחים בשליטה נשית.
המספר המדויק של נשים המציעות באופן פעיל שירותי שליטה מקצועית אינו ידוע.
רוב הדומינטריקסיות המקצועיות פועלות בערים גדולות כמו ניו יורק, לוס אנג'לס ולונדון, עם כ-200 נשים העובדות כדומינטריקסיות בלוס אנג'לס.
דומינטריקסיות מקצועיות רבות מתגאות ביכולת שלהן להחזיק בתובנות הפסיכולוגית לגבי הפטישים והרצונות של לקוחותיהן, כמו גם היכולת הטכנית שלהן לבצע תרגילי BDSM מורכבים, כגון קשירה יפנית וצורות אחרות של שעבוד ועינויים גופניים - פרקטיקות הדורשות רמה גבוהה של ידע וכשירות לפקח על הפעילות בבטחה, ללא גרימת נזקים ותאונות בלתי הפיכות.
מנקודת מבט סוציולוגית, דניאלה לינדמן הצהירה על "משטר הקרב הנקי", שבו רבות מהשולטות מדגישות את הידע המקצועי שלהן ואת הכישורים המקצועיים שלהן, תוך התרחקות מקריטריונים כלכליים להצלחה, באופן הדומה לאמנים האוונגרדים.
כמה מהדומינטריקסיות עוסקות ב"שליטה כלכלית" או "שליטה כספית" הקרויה "פינדום" (מהמילים: שליטה פיננסית), פטיש שבו הכנוע מתעורר מינית על ידי שליחת כסף או מתנות לדומינטריקס בהוראתה.
בחלק מהמקרים שולטת הדומינטריקס באופן טוטאלי על כספי הכנוע, או שמתרחש תהליך "סחיטה".
ברוב המקרים הדומינטריקס והכנוע אינם נפגשים פיזית.
האינטראקציות מתבצעות בדרך כלל באמצעות האינטרנט, שבו גם שירותים אלה מפורסמים.
פינדום היה במקור שירות נישה שהדומינטריקסיות המסורתיות הציעו, אולם מאוחר יותר הפך לפופולרי בקרב דומיננטיות פחות מנוסות, כתוצאה מהתפתחות האינטרנט.
כדי להבדיל בין נשים המזוהות כ"דומינטריקס", אך אינן מציעות שירותים בתשלום, דומיננטיות לא מקצועיות נקראות לעיתים דומיננטיות "לייף-סטייל" (סגנון חיים).
המונח "סגנון חיים" בתחום ה-BDSM הוא לעיתים נושא ניגוד בקהילת ה-BDSM, וחלק מהשולטות המקצועיות עשויות לדחות את המונח.
דומינגוס דה גייה (בפורטוגזית: Domingos Antonio da Guia; 19 בנובמבר 1912 – 18 במאי 2000) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת המגן ימני.
נחשב לאחד משחקני ההגנה הברזילאים הגדולים בכל הזמנים.
דומינגוס נולד בשנת 1912 למשפחה מאוד צנועה בשכונת באנגו.
הוא עבד כמה שנים במפעל טקסטיל לפני שהחל לשחק כדורגל בקבוצה באנגו בטורניר ריו דה ז'ניירו.
דומינגוס זכה להיות אחד שחקני ההגנה הראשיים שלה בין השנים 1929–1932. אף על פי שלבאנגו הייתה היסטוריה של שחקנים כהי עור (הראשון מביניהם היה פרנסיסקו קרגל ב-1905) הוא היה עד שם לגזענות.
כשרואים את היחס האכזרי שחוו האנשים כהי העור דומינגוס האמין שהיווה השראה ביכולתו היוצאת דופן לכדרר את הכדור ולהתחמק מן המגנים, תכונה שלגביה הברזילאים יתפרסמו ברחבי העולם.
אחרי באנגו עבר בקבוצות הדרום אמריקניות ואסקו דה גאמה, נסיונל, בוקה ג'וניורס ופלמנגו.
דומינגוס שהה זמן קצר בקורינתיאנס לפני שחזר לאהובתו באנגו עד לפרישתו ב-1948.
במדי נבחרת ברזיל ערך 30 הופעות.
הוא היה שותף להגעתה עד למקום השלישי במונדיאל 1938 ובמהלכו גרם לשלושה פנדלים.
אחד מהם היה בהפסד 2–1 לאיטליה בחצי הגמר כשהכשיל ברשלנות את סילביו פיולה.
עם זאת, דומינגוס התלונן בצדק על כך שנחשף לפרובוקציות אלימות מצד פיולה כבר מההתחלה.
הוא נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
בקופה אמריקה 1945 סיים במקום השני עם ברזיל ונבחר לשחקן המצטיין.
דומינגוס נפטר ב-18 במאי 2000 בריו דה ז'ניירו שבברזיל בגיל 87. בנו, אדמיר דה גייה, שיחק גם הוא בבאנגו בין השנים 1959–1961 לפני שהפך לאליל בפלמיירס.
גם אחיו, לאדיסלאו דה גייה, היה כדורגלן והחלוץ הגדול ביותר בתולדות באנגו עם 215 שערים.
אליפות ריו דה ז'ניירו: 1934
מקום שלישי בגביע העולם: 1938
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 1945
דומינגו רוברטו מנדראפינה (נולד ב-2 בנובמבר 1944 בבואנוס איירס), המכונה גם קאצ'ו מנדראפינה, הוא אמן קומיקס ארגנטינאי.
מנדראפינה הופיע לראשונה בשנת 1969 בכתב העת Patoruzito.
שנתיים לאחר מכן אייר את סדרת המדע הבדיוני סאמוס, שכתב חורחה מורהיין עבור המגזין ביליקן.
בשנת 1972 החל מנדראפינה את שיתוף הפעולה שלו עם מערכת והסקירה "Top".
בשנת 1978 החל לאייר את הסדרה Savarese, שנכתבה על ידי רובין ווד, שפורסמה במגזין D'artagnan.
עבודותיו האחרות כוללות את "דראגר" (שכתב קרלוס טרילו), קוזצ'ה ורדה ומירוץ העקרבים, עבור ההוצאה האמריקאית דארק הורס קומיקס.
דומינגו טראסקוני (בספרדית: Domingo Tarasconi; 20 בדצמבר 1903 – 3 ביולי 1991) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
בשנת 1921 טראסקוני שיחק באתלטיקו אטלנטה.
טראסקוני החל את הקריירה הרשמית בשנת 1922 עם בוקה ג'וניורס מארגנטינה בה שיחק במשך העשר שנים הבאות.
במהלך תקופה זו, ערך 225 הופעות רשמיות בליגה הארגנטינאית וכבש 187 שערים.
עד היום טראסקוני ממוקם במקום הרביעי במלכות שערי בוקה ג'וניורס בכל הזמנים אחרי פרנסיסקו וראז'ו, רוברטו צ'רו ומרטין פלרמו.
לאחר שכבר זכה איתה באליפות החובבים במדינה ארבע פעמים, היה טראסקוני חלק מהקבוצה שזכתה בליגה הארגנטינאית המקצועית הראשונה בשנת 1931. שנה לאחר מכן, ב-1932, עזב את בוקה ג'וניורס והצטרף לשורות ניואל'ס אולד בויס שם שיחק רק שני משחקים בליגה השנייה והפנה עורף למועדון אחרי שנה אחת בלבד.
בסוף הקריירה שיחק טראסקוני בסן מרטין ובארחנטינוס ג'וניורס לפני שפרש בשנת 1936 כשהוא בן 33.
טראסקוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה ב-10 בדצמבר 1922 בהפסד 1–0 לאורוגוואי.
הוא היה שותף להצלחות של ארגנטינה בשנות ה-20 שהייתה נחשבת לאחת הטובות בעולם.
באולימפיאדת 1928 כבש 11 שערים וסיים כמלך שערי הטורניר בפער גדול מהמקום השני שם הוצבו חברו לנבחרת מנואל פריירה ואדולפו באלונצ'יירי האיטלקי, שניהם עם שישה שערים.
טראסקוני כיכב בסיבוב הראשון והשני עם רביעיות לרשתם של ארצות הברית ובלגיה, ושלושער על מצרים בחצי הגמר.
צמד המשחקים היחידים בהם לא כבש היו דווקא הגמר נגד אורוגוואי בו נבחרתו הפסידה וזכתה במדליית כסף אולימפית.
בנוסף להישג זה, טראסקוני זכה עמה שלוש פעמים בקופה אמריקה בשנים 1925, 1927 ו-1929. בסך הכול ערך במדיה 24 הופעות בהן כבש 18 שערים.
מלך השערים באולימפיאדה: 1928, 11 שערים
דומינט היא, לפי הצעתו של ההיסטוריון הגרמני תאודור מומזן, תקופה מאוחרת יותר של הקיסרות הרומית, לאחר תקופה המכונה "תקופת הפרינקיפט".
התקופה מאופיינת בשיטה אוטוקרטית בלא מראית עין אפילו של רפובליקה, בניגוד לקודמתה.
תקופת הפרינקיפט מאופיינת במאמץ רב מצד הקיסרים לשמר את האשליה שתקופתם היא המשך רשמי של הרפובליקה הרומית.
תקופת הדומינט עשויה להתחיל עם תחילת שלטונו של דיוקלטיאנוס בשנת 284 לספירה, לאחר משבר המאה השלישית של 235–284 לספירה, ולהסתיים במערב עם קריסת האימפריה הרומית המערבית בשנת 476 לספירה, ואילו במזרח סופה שנוי במחלוקת, כפי שהתרחש בסוף ימי שלטונו של יוסטיניאנוס הראשון (565 לספירה) או של הרקליוס (641 לספירה).
המונח המודרני "דומינט" (Dominat בגרמנית) נגזר מהמושג הלטיני dominus, שמשמעותו "אדון".
dominus, שנאמרה באופן מסורתי על ידי עבדים רומאים כדי לפנות לאדוניהם, שימש באופן ספורדי בפניות לקיסרים בתקופת הפרינקיפט, בדרך כלל בצורה של חנופה מוגזמת כלפי הקיסר.
אוגוסטוס מנע באופן פעיל את הנוהג, ובמיוחד טיבריוס גינה את הביטוי בחריפות.
דומיטיאנוס עודד את השימוש בו, אך אף אחד מהקיסרים לא השתמש במונח באופן רשמי עד שלטונו של אורליאנוס בשנת 274 לספירה, אז הוטבעו מטבעות הנושאים את הכתובת "deus et dominus natus".
עם זאת, רק בתקופת דיוקלטיאנוס אומץ המונח dominus כחלק התואר הרשמי של הקיסר, כחלק מרפורמות שיזם דיוקלטיאנוס.
משטר הדומינט צמח כתגובה לכ-50 שנות הכאוס שמכונה "משבר המאה השלישית".
המאבקים והמתחים של אותן שנים (פלישות לגבולות האימפריה, מלחמות אזרחים, התקוממות צבאית) חשפו את החולשות במדינה הרומית תחת הפרינקיפט.
היה מעבר הדרגתי לגרסה אוטוקרטית רשמית יותר.
היא כלל הרחקה הדרגתית של האליטה הסנאטורית מעמדות צבאיות גבוהות וחיזוק במקביל של מעמד הפרשים, ארגון מחדש של הצבא הרומי ויצירת צבאות שדה ניידים, שינויים בלבוש קיסרי ובטקסים, קידום מדיניות שמטרתה אחדות דתית, רפורמות כספיות בהיקפים גדולים ויצירת ביורוקרטיה אזרחית ברחבי האימפריה.
אף על פי שדיוקלטיאנוס נחשב בדרך כלל כיוצר הדומינט, מקורותיו נעוצים בחידושים של קיסרים קודמים, בעיקר אלה שנעשו על ידי אורליאנוס (270–275 לספירה), בימי שלטונו של גליאנוס (253–268 לספירה) ואפילו בתקופת שלטונו של טראיאנוס אשר בימיו "ניתנה למעמד הפרשים חשיבות הולכת וגוברת בממשל רומא והאימפריה.".
עם עלייתו לשלטון בשנת 284 אימץ דיוקלטיאנוס באופן רשמי את התואר דומינוס, אשר לימים העניק את שמו לתקופה כמשטר ה"דומינט".
בתקופת ההטטררכיה (293–313) שלטו באימפריה ארבעה מנהיגים – שניים בכירים בדרגת אוגוסטוס ושניים בדרגת קיסר, שנבחרו על ידם ושלטו על חלקים מן הטריטוריה שבאחריותם.
השניים הבכירים נחשבו שליטים ריבוניים ונשאו גם את התואר "דומינוס".
לא כל השינויים שיצרו את משטר הדומינט הושלמו עד לפרישת דיוקלטיאנוס בשנת 305 לספירה.
שינויים רבים הוכנסו או שונו על ידי קונסטנטינוס הראשון.
כתוצאה מכך, בדיוק כפי שמשטר הפרינקיפט נבנה בתקופה שבין 31 לפנה"ס עד 14 לספירה, רק בשנת 337 לספירה הושלמו הרפורמות שהשלימו את בנית משטר הדומינט.
משטר הדומינט התאפיין בכך שמשרת הקיסר כללה ריכוז של משרדים אזרחיים וצבאיים שונים בחצר הקיסר.
אוגוסטוס ויורשיו בדרך כלל הקפידו להסוות את אופיה האוטוקרטי של המשרה על ידי הסתתרות מאחורי מוסדות הרפובליקה הרומית והצגת הקיסר כפרינקפס או כאזרח הראשון, שסמכותו ניתנה על ידי הסנאט.
תפקיד זה מילא כמעט תמיד אדם בודד, והתאריך שקבע טריבון הפלבס היה הנקודה בה האדם יכול היה להפעיל סמכות אימפריאלית.
במהלך משטר הפרינקיפט, נהיה נפוץ שהקיסר (או אוגוסטוס) מינה יורש (שהוענק לו התואר קיסר) אשר היה חסר סמכויות.
במהלך משבר המאה השלישית הגישה האימפריאלית המסורתית של קיסר בודד שמרכז שלטונו ברומא הקשתה על היכולת להתמודד עם פלישות מרובות ומקבילו שדרשו מהקיסר להיות בכמה מקומות בבת אחת.
יתר על כן, היעדרותם היא שגרמה להכתרת קיסר חלופי בתגובה למשבר מקומי, שבאופן מסורתי הקיסר היה אמור להתמודד עימו.
בזמן הדומינט, נטל התפקיד הקיסרי חולק יתר ויותר בין עמיתים.
דיוקלטיאנוס הוא שהציג את צורת השלטון הזו, תחת מערכת שנקראה טטררכיה, שבמקור כללה שני קיסרים משותפים (אוגוסטי, אוגוסטוס) ושני קיסרים זוטרים כפופים (קיסר), שכל אחד מהם היה שותף לכוח הקיסרי.
מודל הטטררכיה הזה נמשך בין 289 לספירה ועד 324 לספירה, ובוטל בשל מלחמות האזרחים בין העמיתים.
עם מותו של קונסטנטינוס הראשון בשנת 337 לספירה, האימפריה שוב חולקה.
החלוקה נמשכה עד 350 לספירה.
המודל הפך למאפיין קבוע של האימפריה בשנת 364 לספירה עם הכתרתו של ולנטיניאנוס הראשון, שכיהן יחד עם אחיו ואלנס.
פרט לתקופה בת שלוש שנים של שלטון יחיד תחת תיאודוסיוס הראשון בשנים 392–395 לספירה, גישה זו תימשך עד לסוף ההאימפריה הרומית המערבית בשנת 476 לספירה.
בעוד שכל אוגוסטוס היה אוטונומי בתוך כל החלק מהאימפריה שהוקצה לו, כל החוקים שהוצגו על ידי כל שליט היו תקפים בכל רחבי האימפריה.
אחד הסימנים הבולטים לשינויים שחולל הדומינט היה ביטול מעמדה של רומא כמקום מושבו הרשמי של הקיסר.
תקדים זה כבר נוצר על ידי גליאנוס בשנת 260, שהעביר את החצר הקיסרית למדיולאנום (מילאנו של ימינו) בשל חשש ממתקפה עתידית של המורד פוסטומוס וכן הגנה על איטליה מפלישות האלמאנים.
רומא נתפסה יותר ויותר כמגורים רחוקים מדי עבור הקיסר כאשר צרות עלולות להתפרץ לאורך כל אחד מגבולות האימפריה.
במערב נתפסה מדיולאנום כעיר מתאימה יותר מבחינה אסטרטגית, שכן היה קל יותר להגיע דרך הרי האלפים צפונה הן לאזור הדנובה במזרח והן לאזור הריין ולגאליה במערב.
יתר על כן, מיקום העיר אפשר הגנה מפני פלישות דרך מעברי האלפים.
כאשר הקים דיוקלטיאנוס את הטטררכיה, עמיתו מקסימיאנוס הקים באופן בלתי פורמלי את מדיולאנום כמעונו הרשמי של הקיסר המערבי.
דיוקלטיאנוס, שהיה מודע לכך שהאיום הפרסי על הפרובינקיות המזרחיות דורש נוכחות אימפריאלית רציפה, הציב את בירתו המזרחית בעיר ניקומדיה.
בינתיים היו גם לקיסרים מגורים אימפריאליים - קונסטנטיוס כלורוס התגורר באוגוסטה טרוורורום (היום טריר), ואילו גלריוס איתר את משכנו בסירמיום (היום סרמסקה מיטרוביצה).
לאחר התמוטטות הטטרכיה, קונסטנטינוס הראשון הציב תחילה את בירתו הקיסרית באולפיה סרדיקה (סופיה של ימינו) לפני שהקים בירה אימפריאלית חדשה באתר העיר היוונית העתיקה ביזנטיון שקיבלה את השם קונסטנטינופול.
תושבי קונסטנטינופול קיבלו פריווילגיות שמהם נהנו אזרחי העיר רומא בעבר ואף הוקם בה סנאט מקביל לסנאט הרומי.
העיר החליפה לבסוף את ניקומדיה כמקום מושבו של הקיסר במזרח בשנת 330. קונסטנטינופול נשארה בירת הפרובינקיות המזרחיות לאורך כל תקופת הדומינט.
רוונה נישארה מעון המושל עד שנת 751, כאשר האימפריה הרומית המזרחית איבדה את שטחיה בצפונה של איטליה לידי הלומברדים.
בתקופת הרפובליקה הרומית, קונסול היה השופט העליון הנבחר במדינה הרומית, עם שני קונסולים שנבחרו מדי שנה.
עם הגעתו של הפרינקיפט, היא נהפכה למעשה למשרה ממונה.
למרות שכל הכוח האמיתי היה בידי הקיסר, הקונסולים היו עדיין בתיאוריה ראש המדינה, והשנה נקראה על שמם של שני הקונסולים שהחלו את תפקידם בתחילת השנה.
לאורך כל התקופה, הקונסולאט היה מוסד חשוב, כדרך שבה יכלו האצולה הרומית להתקדם לרמות גבוהות יותר של הממשל הקיסרי - רק קונסולים לשעבר יכלו להפוך ללגאטוס קונסולריים, לפרוקונסולים של אפריקה ואסיה, או לפרפקט העירוני של רומא.
כתוצאה מכך, ההערכה הגבוהה שהוקנתה לקונסולים נותרה על כנה, מכיוון שזה היה אחד המשרות הבודדות שאפשר לחלוק עם הקיסר, ובתקופה זו הוא מונו למשרה בעיקר פטריקים או אנשים שהיו להם אבות קונסולריים.
לתפקיד מונה אדם באמצע הקריירה שלו, בתחילת שנות השלושים לחייו של הפטריק, או בתחילת שנות הארבעים לחייו של רוב האחרים.
אם הם היו מוצלחים או מוערכים במיוחד, ייתכן שהם מונו בפעם השנייה (או לעיתים רחוקות, שלישית).
לפני המינוי לקונסול, לאנשים האלה כבר הייתה קריירה משמעותית מאחוריהם, וציפו מהם להמשיך ולשרת את המדינה, ולמלא את התפקיד שהגדירה המדינה.
בתקופת הדומינט, היה אובדן תפקידים קדם-קונסולריים רבים.