tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראיון משנת 2007, אמרה שהעוינות שהדברים הללו עוררו עדיין לא שככה, על אף שלדעתה הדעה שפיגועי הטרור היו קשורים למדיניות החוץ האמריקאית הפכה שגורה למדי.
בשנת 2004 הועלתה בירד לדרגת "פרופסור ללימודים קלאסיים" בקיימברידג'.
כמו כן, נבחרה בשנת 2008-2009 לכהן כמרצה האורחת על שם סיית'ר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי נושא סדרת ההרצאות שלה היה "צחוק רומי"
בדצמבר 2010, הציגה בירד באחד מערוצי הטלוויזיה של ה-BBC תוכנית תעודה בשם Pompeii: Life and Death in a Roman Town, שבה הוצגו ממצאים מבדיקות פורנזיות לשרידים מפומפיי, וצוירה תמונה של חיי היום-יום של תושבי העיר לפני התפרצות הוזוב.
בשנת 2012 השתתפה בירד בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC Meet the Romans with Mary Beard, שהתמקדה בחיי פשוטי העם ברומא, "עיר הכרך העולמית הראשונה".
בירד מופיעה בקביעות בתוכנית הרדיו של ה-BBC, A Point of View, שם היא תורמת דעות על טווח רחב של נושאים, כולל מיס עולם ובחינות הקבלה לתואר שני באוקספורד ובקיימברידג'
בירד סבלה מהרבה הטרדה מקוונת לאחר שהופיעה בתוכנית ראיונות פוליטית בטלוויזיה בשם Question Time, שצולמה בלינקולנשייר בינואר 2013, וסינגרה על מהגרי עבודה שחיים בלינקולנשייר.
בטור המקוון שלה בטיימס, ציטטה בירד תגובות מטרידות שקיבלה על טורים קודמים, ועמדה על זכותה להביע דעות בלתי-אהודות ולהופיע בציבור באופן אותנטי.
באפריל 2013 זכתה למינוי כ"פרופסור לספרות עתיקה" מטעם האקדמיה המלכותית לאמנויות בממלכה המאוחדת.
ביולי 2013, חיברה והגישה תוכנית תעודה בטלוויזיה, בשם Caligula with Mary Beard, שבה הפרידה בין אמת לבדיון לגבי קליגולה.
באוגוסט 2014, נמנתה על כ-200 החותמים על מכתב לעיתון "הגרדיאן" ובו התנגדות לעצמאות סקוטלנד לפני משאל העם שנערך בספטמבר.
בשנת 2018 הגישה לצד סיימון שאמה ודייוויד אולוסוגה את הסדרה התיעודית הבריטית "ציוויליזציה" שהופקה על ידי BBC בשיתוף עם PBS.
בראשית שנת 2013, זכתה בעיטור מסדר האימפריה הבריטית, עבור "שירותה ללימודים הקלאסיים".
חברה באגודת האנטיקווארים של לונדון, מאז 2005.
מרי בורדן הייתה סופרת אמריקאית-בריטית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
מרי בורדן נולדה למשפחה אמידה בשיקגו.
היא למדה במכללת ואסר, והשלימה תואר ראשון בשנת 1907. שנה לאחר מכן, נישאה בורדן לג'ורג' דאגלס טרנר.
בורדן התגוררה באנגליה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, והקימה וציידה מכספה שלה בית חולים שדה קרוב לחזית, ושימשה בו אחות רחמניה בעצמה, משנת 1915 עד תום המלחמה.
שם פגשה בבריגדיר גנרל אדוארד לואיס ספירס, ונישאה לו בינואר 1918, זמן קצר לאחר תום נישואיה הראשונים.
על אף מחויבויותיה החברתיות כאשתו של דיפלומט בכיר, המשיכה בורדן בקריירת כתיבה מצליחה.
בזמן המלחמה חיברה שירה כגון "The Song of the Mud" ("שיר הבוץ").
יצירתה מאותה תקופה כוללת רשימות וסיפורים קצרים שקובצו תחת השם The Forbidden Zone ופורסמו בשנת 1929, שבה פורסמו שני ספרים נוספים על מלחמת העולם הראשונה שהטביעו חותם: שלום ולא להתראות (Goodbye to All That) מאת רוברט גרייבס, ובמערב אין כל חדש מאת אריך מריה רמרק.
אפילו בהקשר של התקופה ושל היצירות הללו, לא מעט קוראים בני הזמן הזדעזעו מן העובדה שטקסטים בעלי אופי כה מפורש ולעיתים מסויט נכתבו בידי אישה.
בשנת 1937 פרסמה רומן בשם Action for Slander, שעובד לסרט קולנוע באותה שנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נמשכה בורדן לצרפת, שם קיוותה להקים מרכז סיוע דומה לזה שהפעילה במלחמת העולם הראשונה.
בעזרת כסף שתרם סר רוברט האדפילד באמצעות אשתו, הקימה בורדן את יחידת האמבולנסים האדפילד-ספירס, ששכנה בחבל לורן עד שהבליצקריג הגרמני אילץ אותם לסגת לאורך צרפת עד שפונו מארקשון ביוני 1940. היחידה התארגנה מחדש באנגליה וזכתה למימון נוסף מאגודה בניו יורק בשם British War Relief Society.
במאי 1941 סופחה יחידת האמבולנסים לצבא צרפת החופשית במזרח התיכון, וליוותה אותו לאורך צפון אפריקה, איטליה, וצרפת.
לאחר שובה של בורדן לפריז, בשנת 1946, חיברה ספר בשם Journey Down a Blind Alley ("מסע בסמטה ללא מוצא"), על תולדות יחידת האמבולנסים ועל אכזבתה מכך שהצרפתים לא הצליחו להתנגד לפלישה ולכיבוש הגרמני.
מאוחר יותר, ביקרה בארצות הברית וסייעה לקרוב משפחתה עדלי סטיבנסון במרוץ לנשיאות ארצות הברית, ואף חיברה כמה מנאומיו.
היא הלכה לעולמה בדצמבר 1968, באנגליה.
מרי אליזבת הסלבלאד (4 ביוני 1870 - 24 באפריל 1957) הייתה נזירה נוצרייה ממוצא שוודי, אשר עסקה בהצלת יהודים ברומא בירת איטליה במהלך השואה.
הסלבלאד נולדה בשוודיה למשפחה נוצרית לותרנית.
בגיל 18 היגרה לארצות הברית ושם למדה סיעוד בבית החולים רוזוולט בעיר ניו יורק ועבדה במקצועה.
היא המירה את דתה לנצרות קתולית וב-1902 הייתה לנזירה.
ב-1904 היגרה לרומא ולאחר שנים ייסדה שם מנזר חדש.
במלחמת העולם השנייה הייתה הסלבלאד אם מנזר מסדר סלבטורה די סנטה בריגידה ברומא.
בדצמבר 1943 הגיעו למנזר 12 בני משפחות פיפרנו (Piperno) וסד (Sed) היהודיות, אשר נמלטו מפני רדיפות הגרמנים לאחר שאלו השתלטו על איטליה בספטמבר 1943. הסלבלאד ויתר הנזירות העניקו להם מקלט במנזר.
הרקע לבקשת המקלט התברר להסלבלאד וליתר הנזירות רק מאוחר יותר, ומאותה עת הן נעשות אף מסורות יותר להגנת החוסים במנזרן, ואף סיכנו את עצמן לשם כך.
הן העניקו מקלט במנזר גם לשני לא יהודים שנרדפו על ידי הגרמנים.
כל אלו שהו במנזר עד שחרור רומא על ידי בעלות הברית ביוני 1944.
במהלך החודשים בהם נתנה מקלט לנרדפים במנזרה גם הוכיחה עצמה הסלבלאד כמנהיגה נמרצת, שיזמה פעולות סיוע לנזקקים.
היא השתמשה בקשריה עם השלטונות כדי להשיג עבורם מזון וביגוד, תוך שיתוף פעולה עם הותיקן ועם המכון השוודי ברומא.
בשנת 2000 הוכרזה הסלבלאד כמבורכת על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בזכות פעילותה הכנסייתית הענפה.
בהמשך אותה שנה היא הוכרה על ידי מוסד יד ושם כחסידת אומות העולם.
מרי אלן וילסון , הידועה גם בשם מרי אלן מקורמק, הייתה אמריקאית אשר מקרה ההתעללות שעברה כילדה הוביל לייסודה של העמותה למניעת אכזריות כלפי ילדים בניו יורק, ותרם להתפתחות התנועה לזכויות הילד בארצות הברית.
בגיל שמונה עברה מרי אלן התעללות קשה בידי הוריה האומנים, פרנסיס ומרי קונולי.
המקרה שלה היה האירוע הראשון שנרשם בארצות הברית כמקרה התעללות בילדים.
מרי אלן נולדה במרץ 1864 לפרנסיס ותומאס וילסון, בשכונת העוני "הלז קיצ'ן" בניו יורק.
לאחר פטירתו של תומאס, נאלצה פרנסיס לצאת מביתה כדי להתפרנס, ולכן, היא הפקידה את בתה הפעוטה בידי שכנה בשם מרי סקור, כדי שתטפל בה – מנהג נפוץ בזמנו.
כאשר מצבה הכלכלי של פרנסיס וילסון החמיר, היא החלה להחמיץ ביקורים אצל בתה, וחדלה לשלם לסקור עבור הטיפול במרי אלן.
סקור, בתורה, הפקידה את הילדה בת השנתיים בידי מחלקת הצדקות הציבוריות של העיר ניו יורק.
המחלקה העבירה את מרי אלן לטיפולם של תומאס ומרי מקורמק במסגרת "שעבוד".
הם עשו זאת ללא המסמכים המשפטיים הנדרשים, וללא רישום נאות בספריהם.
על פי עדותה של מרי קונולי במשפט שנערך מאוחר יותר, תומאס טען שהוא אביה הביולוגי של מרי אלן, אך הזוג לא דיווח על הקשרים בינם לבין הילדה.
מחלקת הסעד העבירה את מרי אלן לידיו של מקורמק על פי חוזה התקשרות לתקופה מוגדרת.
הזוג מקורמק נדרשו לדווח למחלקה על מצבה של הילדה מדי שנה, אך על פי העדות בבית המשפט, דיווח כזה התרחש רק פעם או פעמיים במשך השנים שמרי אלן הייתה תחת השגחתם.
זמן קצר לאחר שהועברה מרי אלן לטיפולם של הזוג מקורמק, תומאס מקורמק מת ומרי נישאה לפרנסיס קונולי.
המשפחה התגוררה בדירתו של פרנסיס ברחוב 41 מערב במנהטן.
השכנים של המשפחה בכתובת זו היו עדים לראשונה ליחס המתעלל של ההורים האומנים למרי אלן.
מרי קונולי הטילה עליה עבודות קשות, הכתה אותה לעיתים תכופות, גרמה לה במזיד כוויות בתנור וחתכים מסכין, ואף נהגה לנעול אותה בארון.
כאשר העתיקה המשפחה את ביתה לכתובת חדשה, ביקשה אחת השכנות המודאגות מרחוב 41 מאטה אנג'ל וילר, מיסיונרית מתודיסטית ואקטיביסטית שהייתה פעילה בשכונה, לבדוק את שלום הילדה.
וילר הצליחה להיכנס לדירה של הזוג קונולי באמתלה שהיא מעוניינת שמרי קונולי תעזור לטפל בשכנה נכה.
היא הבחינה אצל מרי אלן בסימנים המעידים על התעללות פיזית חמורה: חבורות, תת-תזונה, והזנחה.
הילדה נראתה כבת חמש בלבד, על אף שלמעשה הייתה בת תשע.
יש לשער שהיה זה עקב העובדה שהייתה כלואה מזה שנים בבית, ללא כל אפשרות לצאת ולראות אור יום.
וילר החלה לבדוק אפשרויות משפטיות לטיפול במקרה במטרה להגן על הילדה.
כאשר פניותיה לרשויות המקומיות העלו חרס, היא בקשה את עזרתו המשפטית של פעיל למען זכויות בעלי חיים, מייסד החברה האמריקאית למניעת אכזריות כלפי בעלי חיים, הנרי ברג .
בסיוע עדויות מהשכנים של הזוג קונולי, הצליחו וילר וברג להוציא את מרי אלן מהבית, ולהביא את מרי קונולי למשפט.
בשנת 1874 הגיש עורך הדין של העמותה למען החיות את התיק של מרי אלן לבית המשפט המחוזי של ניו יורק.
מרי אלן הייתה בת עשר בעת המשפט.
ההתעללויות המכוונות וההזנחות שסבלה מרי אלן מידי הוריה האומנים, על פי רישום בית המשפט, כללו:
אי אספקה של ביגוד חם בחורף
נעילה בחדר חשוך לתקופות ארוכות
כליאה בבית, למעט יציאה מדי פעם בלילות לחצר הבניין
מרי אלן עצמה העידה בבית המשפט בעניין ההתעללות ואמרה, בין היתר:
מרי קונולי נידונה לשנה בכלא.
באותה שנה הוקמה האגודה למניעת התאכזרות לילדים בניו יורק, ארגון שהיה הראשון מסוגו.
בעקבות הרשעתה של מרי קונולי, הועברה מרי אלן תחילה למוסד לעבריינים צעירים של העירייה.
מאוחר יותר אטה וילר וקרובי משפחתה קיבלו את המשמורת על הילדה, והיא עברה לחיות עם אמה של וילר.
מכיוון שבמשך שנים לא הלכה יותר מכמה צעדים רצופים ולא עלתה או ירדה במדרגות, מצבה הגופני היה כה ירוד עד שהיא נזקקה לסיוע בהליכה, ונאלצה ללמוד להתנייד מחדש.
נולדו להם שתי בנות; לבת הבכורה קראה מרי אלן אטה, על שם אטה וילר, ולשנייה קראה פלורנס.
לשאט היו שלושה ילדים מנישואים קודמים, והזוג גם אימץ ילדה יתומה.
מרי אליזבת אלמס (Mary Elizabeth Elmes; 1909 – 3 ביוני 2002) הייתה חסידת אומות עולם אירית אשר הבריחה ילדים יהודים ממחנה המעצר ריווסלטס בדרום צרפת, אל מעבר להרי הפירנאים הצרפתיים, על מנת למנוע את העברתם למחנות השמדה.
לאלמס הוענק התואר חסידת אומות עולם בשנת 2013. נערך לכבודה טקס במרסיי, צרפת.
מרי אליזבת אלמס נולדה בקורק, אירלנד ב-1909, שם למשפחתה היה בית מרקחת.
ב-1928 היא נרשמה למכללת טריניטי בדבלין.
היא סיימה בהצטיינות את לימודי הספרות המודרנית בספרדית והצרפתית.
לאחר מכן, למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
ב-1935 הוענקה לה תעודה על לימודים בין לאומיים והיא זכתה במלגה (LSE Scholarship in International Studies) להמשיך את לימודיה בז'נבה.
כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד, היא החליטה לעבור לספרד על מנת להשתתף בפעילות הומניטרית כחלק מארגון קוויקרי, American Friends Service Committee.
ב־1939 היא הצטרפה לפליטים הרפובליקאים שברחו מספרד לצרפת, והפכה לאחראית על כל הפעילות הקוויקרית בפירנאים.
הכיבוש הנאצי של צרפת ב-1940, הביא עמו אתגרים רבים עבור עובדי הסעד.
העובדים בעלי האזרחות הבריטית שסייעו לאלמס, נחשבו כעת כאויב ונאלצו לעזוב את הארגון ואת צרפת.
הצוות המצומצם של הארגון הקוויקרי, ניצב בפני אתגרים משמעותיים הקשורים בכמות היהודים ההולכת וגוברת שהגיעו כפליטים נמלטים, למחנות באזור הפירנאים.
פעילותה במהלך השואה להצלת יהודים
אלמס חברה לאוז"ה, ארגון סיוע לילדים יהודיים, ובמיוחד להלגה הולבק, ד"ר גוזף וייל ואנדריי סלומון, אשר היו פעילים בהצלת יהודים.
עד אמצע אוגוסט 1942 ילדים יכלו להשתחרר ממחנות בצורה חוקית אבל ב-11 באוגוסט העברה של יהודים ממחנה ריבסלט (Rivesaltes) החלה, תחילה לדרנסי ליד פריז ומשם לאושוויץ.
מהזמן הזה, עד סגירת המחנה ב-25 בנובמבר 1942, הרשויות לא הסכימו לשחרר ילדים מהמחנה.
אלמס הייתה מודעת לגורל הצפוי ליהודים שהועברו מהמחנה.
לויס גנדן (שהוכרה כחסידת אומות עולם ב-2012 על הצלת ילדים יהודים באותו אזור) כתבה ביומנה כי:
על אף הסכנה, אלמס ואנשי הארגון הבריחו ילדים מהמחנה והביאו אותם למקומות בטוחים, בלב הרי הפירנאים.
רוב ההברחות שביצעה אלמס היו ברכבה.
עם פלישת גרמניה לצרפת, הם ברחו שנית, הפעם לדרום צרפת.
ב-1942 הם ניסו לברוח לשווייץ אך כשלו וב-4 בספטמבר 1942, הם נתפסו ונכלאו במחנה ריבסלטס Rivesaltes.
לפי מכתב שמרי אלמס כתבה לAmerican Friends Service Comittee במרסיי, היא שכנעה את ד"ר פרוינד להוציא את שני ילדיו מהמחנה.
רניי ומריו נלקחו לבית ילדים ב-Verent les Bains ולאחר מכן לבית החולים סנט לואי בפרינאים.
הנס פרוינד, אביהם של הבנים, הועבר למחנה מידאנק ב-4 במרץ 1943 ונספה.
אמם של הבנים שרדה את המלחמה והתאחדה עם בניה לאחר השחרור.
בפברואר 1943 מרי אלמס נעצרה על ידי הרשויות באשמת הבעת התנגדות לכובש הגרמני ולממשל וישי.
תחילה הוחזקה בטולוז ולאחר מכן נלקחה לכלא פרסנס שבפרוורי פריז.
היא שוחררה כעבור שישה חודשים והמשיכה בעבודתה ההומניטרית עד סוף המלחמה ושחרור צרפת.
מרי אליזבת אלמס נישאה לרוז'ר דנג'ו, צרפתי, ונולדו להם בן ובת.
היא חיה בצרפת עד שנפטרה ב-2003.
היא סירבה לקבל את אות לגיון הכבוד שממשלת צרפת רצתה להעניק לה.
מרי אליזבת אלמס הוכרה כחסידת אומות עולם בשנת 2013, לאחר מותה.
הטקס נערך במרסיי, צרפת בו השתתפו בני משפחתה.
מרי אנטין , סופרת יהודייה-אמריקאית, מחברת הספר "הגירה" ("Immigration"), ופעילת זכויות אדם.
ידועה בעיקר בזכות האוטוביוגרפיה שלה מ-1912 "הארץ המובטחת", תיאור של הגירתה ותהליך התערותה באמריקה.
מרי אנטין הייתה השנייה מבין שישה ילדים שנולדו לישראל ואסתר וולטמן אנטין, משפחה יהודית שהתגוררה בפולאצק שבבלארוס, באותו זמן בשטח רוסיה.
ישראל אנטין היגר לבוסטון ב-1891, ושלוש שנים לאחר מכן הצטרפו אליו אשתו, מרי ואחיה.
המשפחה עברה מצ'לסי לרובע 8 בוסטון בדרום העיר, משכנות עוני ידועות לשמצה, בשל שינוי מקומה של חנות האב.
היא המשיכה את לימודיה בבית ספר לטיני לבנות שכעת הוא האקדמיה הלטינית של בוסטון.
בשנת 1901 נישאה לגאולוג אמדאוס ויליאם גרבאו (יליד 1870), ועברה לעיר ניו יורק.
למדה בקולג' למורים של אוניברסיטת קולומביה ובברנארד קולג'.
אנטין ידועה בעיקר בזכות האוטוביוגרפיה "הארץ המובטחת", אשר מתארת את החינוך שלה בבית ספר ציבורי ותהליך ההיטמעות בתרבות האמריקאית, כמו גם את החיים של יהודים באימפריה הרוסית.
לאחר פרסום הספר, אנטין הרצתה על חוויית ההגירה לקהלים רבים ברחבי המדינה, והפכה לתומכת גדולה בתאודור רוזוולט ובמפלגה הפרוגרסיבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בזמן שעבדה בגיוס תמיכה בבעלות הברית, יזם בן זוגה פעילות פרו-גרמנית ופער זה זירז את פרידתם וגרם לה להתמוטטות פיזית.
גרבאו נאלץ לעזוב את משרתו באוניברסיטת קולומביה ולעבור לעבוד בסין, שם הפך ל"אבי הגאולוגיה הסינית".
אנטין הייתה חלשה מדי פיזית מכדי לבקר אותו שם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נכלא על ידי היפנים ומת זמן קצר לאחר שחרורו ב-1946. מרי אנטין נפטרה מסרטן ב-15 במאי 1949.
אנטין הונצחה על שביל המורשת של נשות בוסטון.
הגיעה לארצות הברית כילדה בת 13 אך נשלחה לכיתת גן כי לא ידעה אנגלית כלל.
עד מהרה כתבה שירים כה מרשימים עד שהגננות שלחו אותם לעיתון המקצועי "חינוך יסודי" ולעיתונים מקומיים, כדי להראות את התקדמותה המהירה של הילדה המהגרת.
מכתבים שלה, המתארים את מסע המשפחה מרוסיה לאמריקה, התפרסמו ועזרו לה לסייע בפרנסת המשפחה ובמימון לימודיה בבית הספר היוקרתי לבנות אליו הלכה.
מרי הפכה לדוגמה של היטמעות תרבותית וחברתית מוצלחת והפכה לדוברת מבוקשת בקהילה היהודית.
המשיכה לכתוב סיפורים קצרים, מאמרים וגם את האוטוביוגרפיה הפופולרית שלה, שתיארה את "החלום האמריקאי" שלה.
למרות האמונה בו ובמה שיש לאמריקה להציע עבור הקהילה היהודית, כתבה רבות גם בזכות מדינה יהודית, מתוך תמיכה בציונות.
מרי אלן פלזנט (Mary Ellen "Mammy" Pleasant, 19 באוגוסט 1817 – 4 בינואר 1904) הייתה יזמת אפרו-אמריקאית שהייתה ידועה בשם "פילגש פלזנט" הזדהתה בתור כקפיטליסטית במקצועה במפקד האוכלוסין בארצות הברית של 1890. אנשים כינו אותה כ"ממי פלזנט" אבל היא לא הסכימה.
היא השתמשה בהון שלה על מנת לקדם את התנועה לביטול העבדות.
היא עבדה במסילת הרכבת המחתרתית במדינות רבות והביאה אותה לקליפורניה במהלך תקופת הבהלה לזהב.
הייתה חברה ותומכת כספית של ג'ון בראון, והייתה מוכרת בקרב התנועה לביטול העבדות.
לאחר מלחמת האזרחים, היא לקחה את קרבותיה לבתי המשפט בשנות ה-60 של המאה ה-19, וזכתה בכמה ניצחונות של זכויות אזרח, שאחד מהם אושר בשנות ה-80 ונתן לה את הכינוי "אם זכויות האדם בקליפורניה".
קיימות טענות סותרות על שנותיה הראשונות ומקורותיה אינם ברורים עד היום.
יום הולדתה ידוע ב-19 באוגוסט אבל שנת היוולדה טעון במחלוקת.
הקבר שלה נמצא בבית הקברות טולוקיי, נאפה, קליפורניה ועל מצבתה תאריך לידתה הוא 1812, אך רוב מקורות הלידה מעידים על כך שנולדה ב-1814 או ב-1817. בגרסה אחת של האוטוביוגרפיה שלה, שרלוט דאונס, טוענת שהיא נולדה כעבד להורים שהם כוהנת וודו וג'ון האמפדן פלזנט, בנו הצעיר של מושל וירג'יניה ג'יימס פלזנט.
היא הופיעה בננטקט, מסצ'וסטס במהלך שנת 1827 בגילאי 10 - 13 כמשרתת לכודה למחסנאית שכונתה "סבתא הוסי".
היא עבדה במהלך השעבוד שלה ולאחר מכן הפכה לחברת משפחה וחברה לחיים לנכדתה של סבתא הוסי ששמה פיבי הוסי גרדנר.
בני הזוג הוסי היו מעורבים באופן עמוק בתנועה לביטול העבדות, פלזנט פגשה מתנגדים מפורסמים רבים לעבדות.
עם תמיכתם של הוסי/גרדנר לעיתים קרובות היא נתפסה כאישה לבנה.
פלזנט נישאה לגון ג'יימס סמית קבלן קמח עשיר ובעל מטעים ששחרר את עבדיו וגם הצליח להיתפס כאדם לבן.
היא עבדה עם סמית' כ"גנבת עבדים" במסילת הרכבת המחתרתית עד מותו, ארבע שנים מאוחר יותר.
הם העבירו עבדים למדינות צפוניות בארצות הברית כמו אוהיו ועד קנדה.
סמית השאיר לה הוראות וכסף על מנת שתוכל להמשיך את העבודה לאחר מותו.
היא החלה את הקשר שלה עם ג'ון ג'יימס פלזנט בשנת 1848, אף על פי כן אין מסמך רשמי לנישואיהם, ככל הנראה הטקס נוהל על ידי חברם קפטן גרדנר, בעלה של פיבי והתקיים על הספינה שלו.
הם המשיכו את עבודתו של סמית' במשך כמה שנים נוספות, כאשר הגברת תשומת הלב של סוחרי העבדים אילצה אותם לעבור לניו אורלניס.
נראה כי ג'י.ג'י פלזנט היה קרוב משפחה של בעלה של מארי לאו, קיימת אינדיקציה פלזנט ולאו נפגשו והתייעצו פעמים רבות לפני שפלזנט עזבה את ניו אורלינס בסירה לסן פרנססיקו באפריל 1852.ג'יי-ג'יי הגיע, וכתב שהאזור נראה מבטיח עבור מסילת הרכבת המחתרתית .
כשמרי אלן הגיעה לסן פרנסיסקו, התייחסו אליה כמו לאישה לבנה, באמצעות השימוש בשם משפחתו של בעלה שהיה ידוע בקרב הלבנים.
היא עסקה בניהול מסעדות בלעדיות לגברים שהראשונה שבהם הייתה קייז והייזר.
היא פגשה את רוב המייסדים של העיר כשהיא סיפקה ארוחות מפוארות, והיא נהנתה משפע של רכילות פיננסית ועסקית שעברה בין השולחנות.
היא פנתה לפקיד צעיר בשם תומאס בל ב"בנק קליפורניה" והם החלו להרוויח כסף על סמך הטיפים שלה והדרכותיה.
תומאס עשה כסף בעצמו בייחוד מקוויקסילבר, ועד לשנת 1875 הם צברו 30 מיליון דולר (בשנת 2017ערכו שווה 647 מיליון דולר), ביניהם, ג'יי ג'יי, שעבד עם מרי אלן מימי גנבת העבדים ועד למאבקי בתי המשפט לזכויות האזרח בשנות השישים והשבעים, מת ב-1877 כתוצאה מסוכרת.
מרי אלן לא הסתירה את הגזע שלה משחורים אחרים, והייתה מיומנת במציאת מקומות עבודה לאלו שהובאו לפעילויות למסילת הרכבת המחתרתית.
כמה מן האנשים שתמכה בהם הפכו למנהיגים שחורים חשובים בעיר.
היא עזבה את סן פרנסיסקו בשנים 1857–1859 כדי לעזור לג'ון בראון.
נאמר כי היא תמכה בו באופן פעיל על ידי כסף ועבודה.
כשנעצר בתקרית הארפר אריי ארמורי, נמצא בכיסו פתק ממנה אבל זה רק היה חתום עם ראשי תיבות, היא לא נתפסה בתקרית.
היא חזרה לסן פרנסיסקו על מנת להמשיך את עבודתה, שם היא הייתה ידועה בתור "מועצת העיר השחורה".
לאחר מלחמת האזרחים פלזנט שינתה את גזעה מ"לבנה" ל"שחורה", מה שגרם ללבנים לתהיות.
היא החלה סדרה של מאבקים משפטיים, על מנת להילחם בחוקים האוסרים על שחורים לעלות על קרונות הרכבת בסן פרנסיסקו ובחוקים נוספים הפוגעים בזכויות אדם.
פלזנט תקפה אפליות גזעניות בסן פרנסיסקו בתחבורה הציבורית לאחר שהיא ואישה שחורה נוספת נזרקו מחשמלית ב-1866. היא הגישה שתי תביעות.
הראשונה נגד חברת הרכבות אומינבוס.
התביעה בוטלה לאחר שהחברה הבטיחה לאפשר לאפרו-אמריקאים לעלות על רכבותיהם.
השנייה נגד נורת' ביץ ומיסיון חברת הרכבות, התביעה הועברה לבית המשפט העליון של קליפורניה והסתיימה כעבור שנתיים.
התביעה אסרה על הפרדת הציבור בעיר.
עם זאת, בית המשפט העליון, מצא כי הפיצויים שנפסקו לה היו מוגזמים וביטל אותם.
היא החלה סדרות של מאבקים משפטיים מול שרה אלטה היל, הסנטור ויליאם שרון ושותף העסקים תומאס בל כולל אלמנתו תרזה בל ובנו פרד בל, מאבקים אלה פגעו בדימוייה של פלזנט אשר עלו לה במשאבים ובכסף.
פלזנט נפטרה ב-4 בינואר בשנת 1904 בסן פרנסיסקו בעוני.
מאוחר יותר בחייה, היא התיידדה עם אוליב שרווד, היא נקברה בחלקת משפחת שרווד בבית הקברות של טולוקיי, נאפה, קליפורניה.
הקבר שלה מסומן בפסל ממתכת שהוקדש לה ב-11 ביוני 2011.
פלזנט הוצגה או מוכרת בכמה יצירות ספרותיות.
ספרו של מישל קליף שיצא לאור בשנת 1993 "יוזמה חופשית" שכותרתו "רומן עם מרי אלן פלזנט" כולל את פעילותה האבולוציוניסטית.
הדמות של מרי אלן פלזנט מופיעה כרוח רפאים ברומן "רעידת אדמה, מזג אוויר" שיצא לאור בשנת 1997 על ידי טים פורס.
רומן נוסף הוא הרומן ההיסטורי של קרן ג'וי פאולר "אחות נון" שפורסם ב-2001, מציג את פלזנט כדמות מרכזית ותומס בל ותרזה בל כדמויות משניות.
דמותה הוצגה גם בקולנוע ובטלוויזיה, בשנת 2008 הוצגה בסרט תיעודי בשם "פוגשים את מרי פלזנט", הסרט סיפר על חייה.
דמותה הופיעה גם בערוץ "קומדי סנטרל" בסדרה "היסטוריה שתויה", בפרק שתיאר את חייה, את הדמות הציגה השחקנית ליסה בונט.
בשנת 1974, העיר סן פרנסיסקו נטעה עצי אקליפטוס שפלזנט נהגה לנטוע מחוץ לאחוזתה בפינה הדרום מערבית של רחובות אוקטוביה ובוש בסן פרנסיסקו כסמל להצלחתה.
העצים ולוח ההנצחה ידועים בתור הפארק לזכרה של מרי אלן פלזנט, הפארק הוא הפארק הקטן ביותר בסן פרנסיסקו מקום קבורתה הוגדר כ"רשת לחופש" על ידי שירות הפארקים הלאומיים.
מרי אנדרסון הייתה יזמת נדל"ן אמריקאית, חוואית, מגדלת גפנים וממציאת מגב השמשה הקדמית.
בנובמבר 1903 רשמה אנדרסון את הפטנט הראשון שלה עבור התקן אוטומטי לניקוי חלונות המכונית הנשלט מתוך המכונית, הנקרא מגב השמשה הקדמית.
מרי אנדרסון נולדה בגרין קאונטי, אלבמה, עם תחילת תקופת השיקום של ארצות הברית בשנת 1866. בשנת 1889 היא עברה עם אמה האלמנה ואחותה לעיר הפורחת ברמינגהאם, אלבמה.
היא בנתה את דירות פיירמונט בשדרת היילנד זמן קצר לאחר שהשתקעה.
בשנת 1893 עברה מרי אנדרסון מערבה לפרזנו, קליפורניה עד 1898, שם היא הפעילה חוות בקר וכרם.
בביקור בניו-יורק בחורף 1902, ברכבת חשמלית ביום צונן, היא הבחינה שנהג הרכבת החשמלית נסע עם שני הפתחים של החלון הקדמי פתוחים עקב קושי בשמירה על החלון הקדמי נקי משלג מימי.
כשחזרה לאלבמה היא שכרה את שירותיו של מעצב עבור עיצוב מכשיר המופעל ביד כדי לשמור על השמשה הקדמית ברורה ושכרה חברה מקומית שתייצר מודל עובד המוכן לשיווק.
היא הגישה בקשה, וב-1903 הוענק לה פטנט ל-17 שנים עבור מגב שמשה.
המכשיר שלה כלל מנוף בתוך הרכב ששלט על להב גומי בצד החיצוני של השמשה הקדמית.
למנוף חוברה משקולת שמטרה להוות התנגדות אשר תבטיח שיתקיים מגע בין המגב לבין החלון.
מכשירים דומים נעשו מוקדם יותר, אבל מכשירה של אנדרסון היה הראשון להיות יעיל.
ב -1905 אנדרסון ניסתה למכור את הזכויות להמצאתה באמצעות חברה קנדית ידועה, אך הם דחו את בקשתה ואמרו "אנחנו לא רואים בזה ערך מסחרי שיצדיק את ההתחייבות שלנו".
לאחר סיום תוקפו של הפטנט בשנת 1920 ועסקי ייצור הרכב אשר גדלו באופן אקספוננציאלי, מגבי השמשה הקדמית אשר מבוססים על העיצוב הבסיסי של אנדרסון הפכו לציוד סטנדרטי.
בשנת 1922, קדילאק הפכה ליצרנית הרכב הראשונה שאימצה אותם כציוד סטנדרטי.
אנדרסון התגוררה בבירמינגהם, שם המשיכה לנהל את דירות פיירמונט עד למותה בגיל 87. במותה, אנדרסון הייתה החברה הוותיקה ביותר של הכנסייה הפרסביטריאנית של דרום היילנד.
היא מתה בבית הקיץ שלה במונטיגל, טנסי.
הלוויה שלה נערכה בדרום היילנד והיא נקברה בבית הקברות אלמווד.
בשנת 2011 היא נכנסה להיכל התהילה הלאומי לממציאים.
מרי אנטואנט אנדרסון הייתה שחקנית תיאטרון אמריקאית, כונתה בזמנו "מלכת התיאטרון האמריקאי." שיחקה גם בקולנוע האילם תחת שם הנשואים שלה, מרי נווארו.
הצטיינה ביופייה החיצוני ובקולה העשיר והאקספרסיבי.
מרי אנטואנט אנדרסון נולדה בשנת 1859 בעיר סקרמנטו שבקליפורניה, לשם נמלטו הוריה מפני שהוריה הקתוליים של אמה התנגדו לנישואיה.
האם, אנטוניה לויגרס, הייתה בת למשפחה ממוצא גרמני מפילדלפיה.
האב, צ'ארלס הנרי אנדרסון, היה איש ניו יורק בעל שורשים אנגליים שהתחנך באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
זמן קצר אחרי לידתה של מרי עזבה המשפחה ללואיוויל, קנטקי.
הוא התגייס שם לצבא הדרום (של קונפדרציית המדינות של אמריקה) ונפל בקרב במוביל, במלחמת האזרחים האמריקנית, כשילדתו הייתה בת שלוש.
כעבור שנה וחצי אמה התחתנה מחדש עם ד"ר המילטון גריפין, כירורג ובעבר בעל מטע בדרום, שהעניק לשני ילדיה, מרי וג'וזף תמיכה ואהבה.
מרי אנדרסון למדה ללא עניין רב במנזר הנזירות האורסולינות ובתיכון לבנות Academy Presentation בלואיוויל.
תחביבה העיקרי היה לקרוא ולשחק במחזות של שייקספיר.
סדרה את חדרה בבית כמו במת תיאטרון, בגיל 12 ביקרה לראשונה בתיאטרון בהצגה בשם "Puck" אחר כך בגיל 14 רותקה על ידי משחקו של השחקן המפורסם אדווין בות'.
למדה קודם תפקידים דרמטיים גבריים כמו המלט, וולזי, רישלייה וריצ'רד השלישי וגם את התפקיד ז'אן ד'ארק ב"בתולה מאורליאן" מאת שילר וקיבלה שיעורי ספרות אנגלית ודקלום ממורה מלואיוויל בשם נובל באטלר.
אחרי שקיבלה בסינסינטי את ברכתה של השחקנית שרלוט קושמן, ובעידוד אביה החורג בגיל 14 נשלחה לניו יורק לעשרה שיערי משחק אצל השחקן ג'ורג' וננדנהוף שהיה המורה היחיד שלה בתחום.
התחילה את קריירת המשחק שלה בתיאטרון בשנת 1875 בגיל 16 על במת התיאטרון מקולי בלואיוויל בתפקיד יוליה ב"רומיאו ויוליה".
והמנהל, בארני מקולי, התרשם מספיק ממשחקה כדי להאריך את החוזה איתה לעוד שבוע בתפקיד יוליה ואחר כך גם בתפקידים ג'וליה ב"הגיבן" מאת ג'יימס שרידן נולס, ביאנקה ב"פאזיו" מאת הנרי הארט מילמן וב"אוואדני" מאת הסופר האירי ריצ'רד ליילור שיל (Sheil).
אנדרסון כבשה במהרה את לב הקהל בניו יורק ובלונדון וקראו לה "מרי שלנו".
היא שיחקה בהמשך בתיאטראות בסנט לואיס, (שם כבשה את הערצתו של הגנרל ויליאם שרמן) בניו אורלינס (לואיזיאנה) ובתיאטרון של ג'ון אדווארד קולוף בסן פרנסיסקו ולבסוף חתמה על חוזה עם ג'ון ט.
אחרי שגילמה את ליידי מקבת' בתיאטרון של פורד בוושינגטון, היא ערכה סיורי הופעות בכל רחבי ארצות הברית וחתמה ב-1877 על חוזה חדש עם תיאטרון השדרה החמישית בניו יורק במחזה "The Lady of Lyons" מאת אדוארד בולוור-ליטון.
מכאן ואילך פתחה מרי אנדרסון בקריירה בת תריסר שנים של הצלחות בלתי פוסקות, עם הופעות קבועות בניו יורק ובסיורים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1879 נסעה לאירופה ופגשה את שרה ברנאר ואת אדליידה ריסטורי.
היא גילמה 18 תפקידים ראשיים.
ב-1883 אחרי שכיכבה בהפקה אמריקאית של "פיגמליון וגלאטאה" מאת ויליאם שוונק גילברט, שיחקה על במת תיאטרון ליסאום בלונדון ונשארה שש שנים באנגליה כדי להופיע בתיאטרון הממוריאלי שייקספיר בסטרטפורד-און-אוון.
בעונה הראשונה שם שיחקה ב"קומדיה וטרגדיה" שכתב גילברט במיוחד בשבילה וכן ב"רומיאו ויוליה".
ב-1885 גילמה את רוזלינד ב"כטוב בעיניכם".
המשורר הנרי לונגפלו שראה אותה ברומאו ויוליה בבוסטון נפל שבי ליופייה ולדקלומה.
ב-1887 הופיעה בלונדון במחזה "אגדת חורף" כשהיא הייתה השחקנית הראשונה שגילמה בו את התפקיד הכפול של פרדיטה ושל הרמיונה.
המופע רץ למשך 160 פעמים והמשיך גם בארצות הברית.
ב-1889 היא התמוטטה על הבמה על רקע אפיסת כוחות באמצע הצגה בתיאטרון Albaugh בוושינגטון.
אז פירקה את להקתה והודיעה על פרישתה בגיל 20. פרשנים אחדים, במיוחד בעיתונות הבריטית, ייחסו את השתלשלות האירועים לבקורות שליליות שפורסמו אחרי שובה לארצות הברית.
לפי הסופרת וילה קאתר הגורם היה במיוחד מאמר בקורת אחד שכתב יחיד קרוב שלה.
היא נפטרה באנגליה בשנת 1940 בברודוויי, וורסטרשייר באנגליה, בממלכה המאוחדת.
אחרי ההתמוטטות הנפשית הומלץ לה לנוח.
נסעה לאנגליה ובשנת 1890 התחתנה עם אנטוניו פרננדו נווארו דה ויאנה, עורך דין וספורטאי ממוצא בסקי, איש חברה בעל קסם, שכיהן בפרפקטורה של בית האפיפיור.
בעקבות נישואיה היא קראה לעצמה "מרי אנדרסון דה נווארו".
הזוג התיישב בחווה בקוטסוולדס, ברודוויי במחוז ווסטרשייר באנגליה.
שם פתחה אנדרסון סלון למוזיקה ולספרות, שם התארחו אנשי תרבות וכמרים.
כמאמינה קתולית אדוקה בנתה אנדרסון קפלה בעליית הגג שלה עם ויטראז'ים מצוירים על ידי פול וודרוף.
בשנות ה-1910 הופיעה בכמה סרטים אילמים בשם מרי נווארו.
הדפה את הניסיונות להחזירה לזירת התיאטרון, אולם בימי מלחמת העולם הראשונה הסכימה להופיע במופעי התרמה בווסטר, סטאטפורד ולונדון.
בלונדון שיחקה שוב כגלאטיאה, ג'ולייט ואת התפקיד של קלריס במחזה של גילברט "קומדיה וטרגדיה".
ב-5 -6 במאי 1916 הופיעה במופעים מיוחדים בסטראטפורד לרגל מלאת 300 שנה למותו של שייקספיר.
מנישואיה המוצלחים עם נווארו נולדו לה שלושה ילדים.
הבן השני נקרא אלמה חוסה "טוטי" מריה דה נווארו (1979-1896) והבת - מרי אלנה דה נווארו.
מרי אנדרסון נפטרה בביתה בברודוויי, ווסטרשייר באנגליה בשנת 1940 בגיל 80. הותירה אחריה את בנה ואת בתה.
לנזירים הפרנציסקנים הורישה אנדרסון אדמה על מאונט פרנסיס במדינת אינדיאנה שעליה קם מרכז פרנציסקוס הקדוש לרוחניות ובו יושבת הנהגת הארגון "מחוז גברתנו של הנחמה" (Province of Our Lady of Consolation) וכן מושבת אמנים בשם "מרכז מרי אנדרסון".
1989 - קטע מן הכביש US 150 העובר בסמוך לאתר הזה נקרא "הכביש הממוריאלי מרי אנדרסון"
ב"שעון של לואיוויל"' ț, קנטקי, מופיעה בובה המבוססת על דמותה
ביתם וחוותם של מרי ואנטוניו נווארה - Court Farm מוכרים כאחד הגנים האדוארדיים שנשמרו באופן מיטבי.
הם הורשו לטוטי דה נווארו שחי בו עם אשתו, דורותי, בנם מייקל וידידתה של דורותי מקיימברידג', גרטרודה קייטון תומפסון.
הבית אירח ערבי תרבות ומוזיקה, שבהם הופיעו בין היתר, מיירה הס וז'קלין דו פרה בצעירותה.
מרי אנדרסון במדיה האמנותית אחרת
דמותה נתנה השראה לדמות של גיבורות ברומנים של אדוארד פרדריק בנסון ("לוסיה")
כמו כן לדמות גיבורת הרומן של ויליאם בלק "The Strange Adventures of a House-Boat'.
מרי אנדרסון כתבה שני ספרי זכרונות:
ב-1911 שיתפה פעולה עם רוברט סמית היצ'נס בעיבוד הרומן שלו לתיאטרון The Garden of Allah ("הגן של אללה" )
1914: Hearts of Oak (לבבות של אלון)
Dane's Defense (הגנתה של גברת דיין)
מרי אמילי הולמס הייתה גאולוגית ומחנכת אמריקאית, שהפכה לאישה הראשונה שנבחרה ל"חברה הגאולוגית של אמריקה".
היא הייתה גם אחת המייסדות של המכללה לנשים צעירות שחורות שהתפתחה לקולג' מרי הולמס, לזכר אמה.
מרי אמילי הולמס נולדה ב־10 באפריל 1850 בצ'סטר שבאוהיו לכומר ומסיונר פרסביטריאני מיד הולמס (1819–1906), ולמרי ד.
היא הייתה ילדתם השנייה; אחיה, מיד ג'וניור, היה מבוגר בתשע שנים.
כאשר מרי אמילי הייתה בת שלוש עברה המשפחה למניטובוק, ויסקונסין, שם אביה ביצע עבודות מסיונריות בקרב ילידים אמריקאים מקומיים ותמך במתנגדי העבדות.
אמה ניהלה סמינר תאולוגי לנשים במשך שנתיים.
מרי אמילי גילתה כישרון לשפות, ועל ידי האזנה לשיעורים של אחיה למדה יוונית, לטינית וצרפתית עד גיל שמונה.
היא גם הפגינה עניין במדעי הטבע, כשהתחילה את אוסף העשבים המיובשים הראשונה שלה בגיל חמש והפכה את בית משפחתה (ומאוחר יותר ביתה שלה) ל"גן חיות" עם אוספי חיות כגון סנאים, דביבונים, שועלים, נשר, ינשופים, וציפורים קטנות שונות.
אחיה של מרי אמילי נפטר במפתיע באפריל 1863 בעת ששירת כחייל בצד "האיחוד" בזמן מלחמת האזרחים.
שנה לאחר מכן עברה המשפחה לרוקפורד, אילינוי, שם אביה הכומר נעשה פעיל בפוליטיקה המקומית.
הולמס הפכה למזכירה של מועצת הנשים הפרסביטריאניות האקטיביסטיות, והייתה פעילה למען רווחתם של העבדים החופשיים לאחר סיום מלחמת האזרחים.
מרי אמילי למדה בסמינר רוקפורד לנשים, אליו נכנסה בגיל 14 וסיימה בשנת 1868. לאחר מכן החלה ללמד בסמינר בזמן שלמדה לתעודה מתקדמת וסיימה בשנת 1870. בהמשך הצטרפה להוריה בעבודה עם עבדים חופשיים בחסות מועצת המיסיונים הפרסביטריאניים למען החופש.
בשנת 1877 חזרה מרי אמילי הולמס לסמינר, לימדה שם בוטניקה וכימיה עד שנת 1885; בין תלמידיה בתקופה זו הייתה הסופרת ג'יין אדמס.
כשהסמינר החל להעניק את התואר ב.א.
בשנת 1881 עתרה הולמס במהירות לקבל אותו.
לאחר מספר מבחנים קיבלה את התואר הראשון שלה בשנת 1882. בשנת 1885 עזבה את הסמינר, והלכה ללימוד תואר מתקדם באוניברסיטת מישיגן.
שם השלימה תואר שני בשנת 1886 וגם תואר דוקטור בשנת 1888. נושא עבודת המחקר שלה היה מורפולוגיה של אלמוגים ותחום המחקר שלה היה גאולוגיה ופלאונטולוגיה.
היא הייתה האישה הראשונה שזכתה באוניברסיטה לדוקטורט במדעי כדור הארץ.
בין 1887 ל־1892, הולמס ערכה מסעות מחקר גאולוגיים.
אף כי הגאולוגיה הייתה תחום המחקר העיקרי שלה, היא גם נודעה כבוטנאית - כבר בשנת 1876, שמה היה במקום השלישי ברשימת הבוטניים המוסמכים בקטלוג של אילינוי.
היא צברה אוסף גדול של דגימות מדעיות, כולל יותר מאלף עורות של ציפורים ובעלי חיים, יותר מאלפיים צדפים, כמה מאות מאובנים, מינרלים וצמחים רבים, כולם קוטלגו ותויגו בזהירות.
היא הייתה בעלת כישרון ציור ושרטוט, וציירה מגוון נושאים מהטבע.
בשנת 1889 מרי הולמס הפכה לעמיתה הראשונה של האגודה הגאולוגית של אמריקה, ככבוד "לחקירותיה והגילויים המדעיים המקוריים שלה" וכן משום שקיבלה תואר דוקטור בגאולוגיה.
שלוש שנים לאחר מכן היא נאמה בפני נשים בקונגרס העולמי בזמן התערוכה העולמית בשיקגו, והדגישה את חשיבות לימודי הגאולוגיה בשלב מוקדם בחינוך הילדים.
הקריירה של הולמס כמדענית הייתה קצרה מאוד, והקיפה בעיקר את השנים שבין 1885 ל־1892; ייתכן שהדבר נבע מהעובדה שמדובר בתקופה בה מדעי האדמה נחשבו לתחום הבלעדי של גברים והיו מעט תקדימים של נשים שעשו קריירה בתחום.
עם זאת, האישה השנייה שנבחרה לחברה הגאולוגית של אמריקה, פלורנס בסקום, הייתה לאישה הראשונה שהשיגה קריירה כגאולוגית ומשרת פרופסור במכללה.
מאחר שנחסמה דרכה המדעית, מרי הולמס הפנתה את תשומת לבה לחינוך ומיקדה את מאמציה בצרכיהם של אפרו-אמריקאים.
היא הסתובבה בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 ונשאה נאומים בתמיכה בחינוך חופשי.
דרך מועצת הנשים, היא התערבה בניסיון לפתוח בית ספר לאפרו-אמריקאים, האקדמיה במונטיצ'לו, ארקנסו.
עם זאת, איומי מוות אילצו את המנהל הראשון של בית הספר, לסגור את בית הספר ולעזוב את העיר.
לאחר מות אמה בשנת 1890, מארי אמילי ואביה החלו לתכנן את הקמת קולג' חדש לצעירות שחורות לזכרה של אמה מרי ד.
חזונו של הולמס התגשם בשנת 1892 בחסות מועצת המיסיונים לחופש של הכנסייה, שמימנה ופיקחה על המכללה בשנותיה הראשונות בג'קסון ובהמשך בווסט פוינט, מיסיסיפי.
מטרתם הראשונית הייתה להכשיר את הבנות להיות עקרות בית וגם מנהיגות בקהילה ובכנסייה הפרסביטריאנית.
הסגל והצוות היו לבנים, והתלמידים היו בעלי השכלה מגוונת - מבית הספר היסודי לתיכון.
תוכנית הלימודים התמקדה בשלושה תחומים - "ספרות, מוזיקה ומלאכה" - וכללה קורסים בספרות, דקדוק, היסטוריה, מדע, מתמטיקה, מוזיקה, לימודי קודש, וכישורי בית מעשיים כמו בישול ותפירה.
המכללה ע"ש מרי הולמס שרדה תהפוכות רבות, כולל שתי שריפות.
המכללה התפתחה בסופו של דבר במאה ה-20 ל"מכללת מרי הולמס".
מרי הולמס השקיעה מאמץ רב בגיוס כספים לבנייה מחודשת של המוסד לאחר כל אחת מהשריפות, ואף שימשה זמן קצר כנשיאה לאחר השריפה השנייה.
לאורך כל חייה הייתה הולמס פעילה בכנסייה הפרסביטריאנית, כיהנה כנגנית אורגן, והחזיקה במספר משרות בכנסייה כולל נשיאות האגודה המיסיונרית .
חברי אגודה זו גייסו כסף לבתי ספר נוצריים ובתמיכה במורות מיסיונריות.
מרי הולמס השתתפה בפעילות קולקטיבית של כתיבת סיפורים ורומנים מהווי המסיונרים וחוויות האפרו-אמריקאים בתקופתה.
ישנם שסבורים כי סיפורים אלה הם למעשה פרקים אוטוביוגרפיים שלה.
הולמס נפטרה בביתה ב-13 בפברואר 1906, בגיל 55, כשהיא מקדימה את מות אביה בכמה חודשים והותירה אחריה את "אחד האוספים המדעיים הפרטיים הטובים ביותר במערב." היא המשיכה בעבודתה למען העבדים המשוחררים עד זמן קצר לפני מותה.
מרי אן לי הייתה אחת הבלרינות המקצועיות האמריקאית הראשונות.
מרי אן לי נולדה בפילדלפיה להורים אנשי תיאטרון, ולמדה שם אצל פול אזאר מן האופרה של פריז.
הופעתה הראשונה בבלט הייתה ב-1837 בתפקיד פאטימה ב"נערה מקשמיר" בתיאטרון רחוב צ'סטנאט בפילדלפיה.
באותה הפקה הופיעה לראשונה אוגוסטה מייווד.
לילה אחר לילה קצרו שתי הנערות תשואות וזרי פרחים.
לי למדה בניו יורק אצל ג'יימס סילוויין, והופיעה לראשונה בניו יורק ביוני 1939 בתיאטרון הבאוארי.
היא לא הגבילה את עצמה לריקוד אלא שיחקה גם במלודרמות וביצירות אחרות לבמה.
היא יצאה למסע הופעות בארצות הברית ואחר למדה אצל מנהל הבלט ז'אן קוראלי בפריז.
בשובה לארצות הברית, הביאה עמה את ההוראות לכמה בלטים פופולריים.
היא הייתה הראשונה שרקדה את ז'יזל בבוסטון בשנת 1846.
לי רקדה עם ג'ורג' וושינגטון סמית ויצאה עמו למסעות הופעות.
בשנת 1847,בגיל 24, פרשה מן הריקוד מסיבות בריאותיות.
היא נישאה לוויליאם ואנהוק, סוחר פילדלפי.
היא חזרה פעמים אחדות לבמה, ובהמשך חייה לימדה ריקוד.
היא מתה בפילדלפיה בשנת 1899 ונקברה בבית הקברות לורל היל.
מבקרים ואוהבי-בלט גם יחד היו תמימי דעים בשבחים שחלקו ללי.
לו התמידה בקריירה שלה במקום לפרוש, סביר להניח שהייתה נעשית לכוכבת בעלת שם בינלאומי.
מרי אן בראון פָּטֵן הייתה האישה הראשונה ששימשה קברניטה בספינת סוחר אמריקאית.
היא הצטרפה לבעלה ג'ושוע פטן, שהיה הקברניט של הקליפר נפטונ'ס קַר (Neptune's Car), להפלגה מניו יורק סביב כף הורן לסן פרנסיסקו.
לאחר שבמהלך השיִט בעלה חלה ושקע בתרדמת, היא לקחה את הפיקוד על הספינה והובילה אותה בבִטחה במשך 56 ימים סביב כף הורן ועד סן פרנסיסקו.
מרי אן נולדה ב-6 באפריל 1837 בצ'לסי, מסצ'וסטס, בת לג'ורג' ואליזבט בראון.
בהיותה בת למשפחת ספנים אמידה, מרי למדה קרוא וכתוב.
היא נישאה ב-1 באפריל 1853, בגיל 16, לג'ושוע אדמס פטן, בונה חופשי שהיה רב חובל בשירות ספינות בקו ניו יורק-בוסטון.
ב-1854, זמן קצר לאחר נישואיהם, הוצע לג'ושוע קידום משמעותי: הפיקוד על הקליפר נפטונ'ס קר (Neptune's Car), של חברת פוסטר אנד ניקולסון (Foster and Nickerson) בהפלגה מניו יורק סביב כף הורן לסן פרנסיסקו.
כיוון שלא רצה להשאיר את רעייתו הצעירה לבד, קיבל היתר לצרפה להפלגה.
במהלך ההפלגה סייעה מרי אן לג'ושוע במשימותיו כרב חובל ולמדה ניווט, מטאורולוגיה, את מערך המפרשים ועוד רבות מהמשימות בספינה.
ההפלגה, הלוך וחזור עברה בשלום.
ב-1856, יצא ג'ושוע להפלגה שנייה כקברניט של הקליפר נפטונ'ס קר מניו יורק סביב כף הורן לסן פרנסיסקו.
גם בהפלגה הזו הצטרפה אליו רעייתו, שהייתה בהיריון.
הם יצאו מניו יורק ב-1 ביולי.
במהלך ההפלגה ג'ושוע חלה, ובהיותם באזור כף הורן שקע בתרדמת.
מרי אן בת ה-19 לקחה את הפיקוד על הספינה.
הקצין הראשון, שהושם עוד קודם לכן במעצר עקב הזנחה וחשד לחבלה מכוונת הקשורה להימורים, ביקש לקבל את הפיקוד.
מרי אן סירבה והקצין ניסה להמריד נגדה את הצוות, אולם מרי אן הצליחה לשכנע את הצוות לסמוך עליה ולתמוך בה.
באזור כף הורן החלה סערה.
גלים בגובה 15 מטר ורוחות של 120 קמ"ש טלטלו את הספינה, שהייתה בסכנת התנגשות במצוקים.
מרי אן הבינה שדרך המילוט היא לשנות כיוון, ולהפליג דרום מזרחה, עם הרוח ולא כנגדה.
בהמשך נתקלו בקרחונים, ומרי אן הורתה להוריד חלק מהמפרשים ובכך להאט את המהירות.
כך התאפשר תמרון זהיר בין הקרחונים.
ההפלגה בין הקרחונים ארכה ארבעה ימים.
לאחר מכן חזרה להפליג מערבה.
לבסוף, 18 ימים אחרי שמרי אן תפסה את הפיקוד, היא סיימה את הקפת כף הורן.
לאחר מכן הובילה את הספינה בבטחה במשך 56 ימים עד סן פרנסיסקו, תוך שהיא גם מטפלת בבעלה החולה.
בהגיעם למפרץ שער הזהב היא ויתרה על שירותי הנתב ונִווטה את הספינה לנמל במו ידיה.
הם הגיעו לסן פרנסיסקו ב-15 לנובמבר.
ההפלגה כולה ארכה 136 יום.
נפטונ'ס קר יצאה מניו יורק ביחד עם עוד ארבע ספינות, ביניהן ה"אינטרפיד" וה"" (Romance of the Sea).
בין הספינות התקיימה תחרות על מי מהן תגיע ראשונה, ובאותה תקופה נהגו להמר על כך.
רק אחת מהספינות שיצאו לדרך יחד אתה הגיעה לפניה.
בני הזוג פטן יצאו בדרכם חזרה הביתה בתחילת ינואר 1857. הם הפליגו בספינת משוטה לפנמה, חצו את מצר פנמה ברכבת, הפליגו לניו יורק בספינה ג'ורג לואו והגיעו לבוסטון בסוף פברואר.
שבועיים וחצי לאחר מכן, ב-10 במרץ, ילדה מרי אן את בנם ג'ושוע פטן ג'וניור.
האב לא החלים ממחלתו ונפטר ביולי אותה שנה.
בארבע השנים הבאות מרי אן חיה עם בנה ואמה בצפון בוסטון.
היא נפטרה משחפת ב-31 במרץ 1861, ימים ספורים לפני יום הולדתה ה-24. בני הזוג קבורים ב, מסצ'וסטס.
סיפורה של מרי אן יצא לאור כרומן בשם "אשת רב החובל" (The Captain's Wife), שנכתב על ידי דוגלס קלי.
על שמה נקרא בית החולים ב ב, בניו יורק.
מרי אליזה רוג'רס הייתה אמנית, אתנוגרפית וסופרת אנגליה.
נודעה בספרה "חיי יום-יום בארץ-ישראל" (1862).
מרי אליזה רוג'רס נולדה בגריניץ' שבמחוז קנט, בת יחידה מתוך חמישה ילדים.
אביה ויליאם גיבס רוג'רס (1792-1875) היה אמן גילוף בעץ, שעם לקוחותיו נמנתה אף המלכה ויקטוריה, ומרי אליזה סייעה לו בעיצוב יצירותיו, אימה הייתה מרי ג'ונסון.
רוג'רס שהתה בארץ ישראל וסיירה בה בשנים 1855–1859 בעת שירותו של אחיה, אדוארד תומאס רוג'רס (1830-1884), כסגן-קונסול אנגליה בחיפה.
בשובה לביתה באנגליה השלימה את כתיבת ספרה 'חיי יום-יום בארץ ישראל' (Domestic Life in Palestine), שנסמך על יומן דרכים שניהלה בנסיעותיה.
מרי רוג'רס הייתה בעלת השכלה כללית ובקיאה בכתבי הקודש.
בשהותה במזרח למדה לדבר ערבית ולהכיר את החי והצומח בארץ ישראל.
מאמרים פרי עטה נכללו באנתולוגיה "ארץ ישראל הציורית" מהשנים 1881–1883 שערך צ'ארלס וילסון.
כמו כן פרסמה מאמרים, חלקם בשיתוף אחִיה, בנושאי המזרח התיכון בכתבי עת שונים, בהם The Art Journal .
ב-1865 ראה אור קובץ שירים פרי עטה.
מרי רוג'רס לא נישאה לאיש והתמסרה לגידול אחייניה שהתייתמו בגיל צעיר.
חוג מכריה בלונדון כלל סופרים ומלומדים, ובידידיה הקרובים נמנו מבקר האמנות ג'ון ראסקין והצייר ויליאם הולמן האנט שעימו התראתה בארץ-ישראל.
בצעירותה דחתה את הצעתו לנישואין של ג'יימס פין, שיהיה בעתיד הקונסול הבריטי בירושלים והממונה על אחיה.
המשפחות שמרו על יחסים טובים, ומרי אליזה עמדה בקשרי ידידות עם אשת הקונסול אליזבת אן פין.
אחרי שובה לאנגליה פרסמה מרי אליזה רוג'רס את ספרהּ 'חיי יום-יום בארץ-ישראל' (Domestic Life in Palestine), שהושתת על תצפיותיה וחוויותיה בתקופת שהותה בארץ.
מהדורה עברית בתרגום שולמית הרן הופיעה ב-1984 בסִדרת "ספריית מסעות ארץ-ישראל" שערך רחבעם זאבי.
המהדורה העברית מעוטרת בשפע איורים שלוקטו מסִפרוּת הנוסעים, רובם מסִדרת "ארץ ישראל הציורית" שהפיק צ'ארלס וילסון ב-1881 ובה הופיעו מאמריה.
במקורו לא היה ספרהּ מעוטר באיורים כלשהם.
בהקדמה לספר ציינה רוג'רס כי נמנעה מלהציג נושאים שכבר פורטו בכתבי אחרים, וכן הדגישה כי הנשים ואורחות חייהן עניינו אותה במיוחד וכי העוּבדוּת שליקטה הנוגעות אליהן לא תוארו ולא הוצגו קודם לכן.
את מסעותיה בארץ, שחלקם נעשו ברכיבה על גבו של סוס, ערכה בלוויית אחיה, אדוארד תומאס רוג'רס, ששימש בתקופת ביקורהּ כסגן-הקונסול האנגלי בחיפה ובתוקף תפקידו נשלח לדווח על המתרחש במחוזות השונים.
הודות למעמדו הגיעה למקומות רבים וקיימה קשרים עם אנשים מעדוֹת דתיות שונות וממעמדות שונים, נכחה בדיונים פוליטיים של הקונסולים ונפגשה עם ראשי יישובים ונכבדי עדות, על אף היותה אישה.
מגעיה עם המקומיים היו בלתי-אמצעיים הודות לידיעת שפתם, ובכל אתר התאפשר לה להיכנס למעונות הנשים וללמוד מקרוב על חייהן ועל הליכותיהן, שאותם סקרה בפירוט.
בספרה דיווחה על מאורעות התקופה, בהם מתקפת אנשי הכפר טירה על חיפה בספטמבר 1855, הקטטה הגדולה בכנסיית הקבר בשבת האור 1856 בין הארמנים והיוונים על חלוקת "האש השמיימית".
רוג'רס התמקדה בתיאור חיפה שבה שהתה רוב הזמן, ודיווחיה תרמו לחקר תולדות העיר.
בין היתר סיפרה על רעידת אדמה שחוותה בחיפה ב-10 באוקטובר 1856 ועל הנזקים שגרמה ביישובים בחופי הגליל ולבנון.
בין דיווחיה ותיאוריה מסופר ככל הנראה לראשונה על נוכחות חברי קהילת הבני ישראל (הודו) בירושלים בשנת 1855.
הידע שצברה רוג'רס בא לביטוי בששת מאמריה שכלל צ'ארלס וילסון בסִדרת "ארץ ישראל הציורית" לצד מאמריהם של גדולי המחקר הארץ-ישראלי באותה תקופה – הנרי בייקר טריסטראם, צ'ארלס וורן, קלוד קונדר, אדוארד הנרי פאלמר וסלה מריל.
בספר השני בסִדרה פורסם מאמרה "שומרון ועמק יזרעאל", ובספר השלישי – חמישה מאמרים: "עכו – המפתח לארץ ישראל", "הר הכרמל ונחל קישון", "ערי החוף ומישורי ארץ ישראל", "הֹר ההר וצוקי אדום" ו"מנזר סנטה קתרינה".
מרי אליזה הייויס, לבית ג'וי הייתה סופרת בריטית.
כבתו של צייר הז'אנר והדיוקנאות, תומאס מוסגרב ג'וי, היא הייתה ידועה במיוחד בזכות יצירות האמנות והכתיבה ספרותית שלה.
בתחילת חייה התמקדה בעיקר בציור ורישום.
עם זאת, לאחר הנישואין, היא התוודעה היטב לספרות ולהיסטוריה.
היא כתבה ועיצבה את כריכות הספרים שלה.
ז'אנרי עבודתה כוללים עיתונות, פוליטיקה, פילוסופיה, מאמרים ורומנים בדיוניים.
היא הייתה אחת הנשים המבריקות והמחוננות ביותר בזמנה, היא הפכה באופן טבעי לסלבריטאית בספרות ובאמנות.
הייויס נולדה ברחוב סלואן, צ'לסי, לונדון, בשנת 1848, הבכורה מבין שתי בנות שנולדו לתומס מוסגרב ג'וי, ואליזה רוהדה ג'וי, לבית שפרט.
אמה הייתה בתו של צ'ארלס ספרט, מסליסברי, שהתייחסה לבישוף ספרט, הדיקן מווסטמינסטר, איש כנסייה בולט בשלטון ג'יימס השני ואן.
תומאס מוסגרב ג'וי, היה צייר מוערך מאוד, שהצטווה על ידי המלכה לצייר את ילדי המלוכה בשנת 1841. הוא גם עשה כמה תמונות עבור הנסיך אלברט ועבודתו זכתה לשבחים היא הוטבלה ב־25 בפברואר 1848 בכנסיית סנט סביור, קנזינגטון וצ'לסי.
מכיוון שבילדותה היו לה פנים יפות מאוד, מרי שימשה מודל ליצירות אביה.
עם זאת, היא הייתה יותר מדוגמנית, היא גם הייתה החקיינית שלו.
כמו אביה, היה לה כשרון טבעי לציור.
אף על פי שלא קיבלה שום הכשרת ציור רשמית, היא צפתה באביה עובד בסטודיו שלו.
כשציירה, הסיוע היחיד שקיבלה היה ההדרכה של אביה.
מדי פעם הוא היה סוקר את עבודתה ומעיר.
מכיוון שבגיל צעיר מאוד הציגה עין טובה לצבע, אביה שלח ציורים שלה לתערוכה כשהייתה בת שש או שבע.
בשנת 1866, בהיותה בת 18, הציגה ציור ב בשם נעוריה, מיס מ' ג'וי.
באותה שנה נפטר אביה, בגיל 54. תמונתה נקנתה ואיירה את אחד משיריו של ז'אן אינגלו.
היא התחייבה גם לציור עבודות דיוקן.
לאחר מות אביה, היא השלימה כמה מציוריו הלא גמורים.
אף על פי שהצטיינה גם ברישום וגם בציור, היא גילתה גם כישרון ספרותי.
כשהייתה בת שבע-עשרה או שמונה-עשרה הפכה לחברה בקהילתו של הכומר יו רג'ינלד הייויס בסנט ג'יימס, ווסטמינסטר, וכתבה הערות על דרשותיו בעט ובנייר תוך כדי דיבורו.
ב־30 בנובמבר 1867, שנה לאחר מות אביה, היא התחתנה עם הייויס בכנסיית סנט מרי, קילבורן.
כנישואים צעירים הם התגוררו ברחוב וולבק, בסנט מרילבון 16, לונדון.
בנם הבכור, רג'ינלד ג'וי, נפטר בינקותו בשנת 1869, אך שלושה ילדים נוספים שרדו: ליונל (נולד 1870), הוגולין אוליב (נולדה ב־1873) וסטיבן יו וילימס (נולד ב־1878), שגם הוא הפך לצייר.
במפקד האוכלוסין באנגליה בשנת 1880, המשפחה מתועדת כמתגוררת ברחוב סנט ג'ונס ווד 34, סנט מרילבון עם מטפלת וטבחית.
מכיוון שהכומר יו רג'ינלד הייויס היה מטיף פופולרי, מרי אליזה הייויס ליוותה את בעלה בסיורי הטפה ביבשת ובצפון אמריקה.
עד מהרה נסיעותיה בעולם הפכו לאירוע שנתי, מה שאפשר לה לבקר בגלריות אמנות גדולות רבות במדינות אירופה כמו צרפת, גרמניה ואיטליה.
בשנת 1885 נסעה היא ובעלה לאמריקה, שם היה הכומר הייויס מרצה בבוסטון ומטיף באוניברסיטת הרווארד.
בסופו של דבר, מטרתם הייתה להכיר את האזרחים האמריקאים במהלך שהותם בארצות הברית.
השתתפותה של גברת הייויס בתערוכת שיקגו בשנת 1893 עשתה רושם גדול, בדיוקנה, שהוצג אחר כך בעיתון שיקגו הראלד.
לאחר נישואיה המשיכה הייויס לצייר.
עם זאת, היא חוותה הפרעות רבות שנגרמו כתוצאה מחובות חברתיות ומעניינים משפחתיים.
בשלבים הראשונים של הקריירה שלה, היא הפיקה כמה חיתוכי עץ יפים למגזין Cassell, אותו ערך בעלה.
בעלה הכומר היה גם סופר, של ספרות ילדים.
היא החלה לאייר ולעצב את כריכות ספריו.
במהלך נישואיה, היא העבירה את תחומי העניין שלה מאמנות לספרות.
היה בה שילוב נרחב של ידע באמנות, אופנה, היסטוריה וספרות.
כדי להשלים את הכנסות משק הבית, היא כתבה עד מהרה ספרים בנושאים שמעניינים אותה.
הייויס פרסמה כמה עבודות בנושאים הקשורים לעיצוב אמנות מימי הביניים והתקופה המודרנית, בדגש על הבנת הצופים וניצולם לשיפור הסביבה האמנותית.
לעיתים קרובות היא עשתה שימוש חוזר בחומרים מפרסום אחד לפרסום אחר.
בזמנה הפנוי עסקה במחקרי עתיקים בקשר ליצירתו של ג'פרי צ'וסר, משורר וסופר אנגלי מימי הביניים.
היא האמינה כי כל אחד שיש לו "אינטליגנציה מתונה ואוזן לקצב מוזיקלי" יכולים ליהנות משורותיו השיריות של צ'וסר.
כאחת מתלמידיו הנלהבים ביותר, היא הפכה למספרת את סיפורי צ'וסר וכמה שירים קצרים באנתולוגיות המיועדים לילדים ולקוראים מבוגרים שאינם מלומדים.
היא לא רק סיפקה תרגומים מודרניים ואיורים פרה-רפאליטיים של סצנות מפתח מהסיפורים, אלא כללה גם את סוג המנגנון הביקורתי שהיה זמין רק במהדורות המלומדות שפורסמו על ידי פרדריק ג'יימס פורניבל, וולטר וו.
העיבודים שלה מילאו תפקיד בהרחבת הגישה הכללית לשירתו של צ'וסר ובקידום הקריאה במקור של אנגלית עתיקה.
בדרך כלל חתמה את שמה כגברת ה' ר' הייויס, וכתבה לראשונה את צ'וסר הידוע שלה לילדים: מפתח זהב (1877) אותו היא גם איירה בעצמה, ושילבה במיומנות גם את הידע שלה באמנות וגם את היכרותה עם הספרות.
ספר זה הכיר לילדים בריטים את יצירותיו ומורשתו של צ'וסר.
הספר היה מוערך מאוד בקרב הציבור, המהדורה הראשונה אזלה במהירות.
בשנת 1881 כלל סר ג'ון לובוק.
את הספר ברשימת "מאה הספרים הטובים ביותר" לקריאה.
ממש לאחר פטירתה של מרי הייויס, נשלח עותק של הספר למלכה.
עומק ההשכלה של הייויס בחרוזי צ'וסר (1884) משקף את הבנתה הקרובה את הטקסט שלו.
כדי לחשוף את המסרים הנסתרים ביצירתו, היא הזמינה את עזרתם של חוקרים וכתבי יד רלוונטיים, התלבטה במשמעויות של מילים וביטויים, וחיפשה את מקורם בשפות אחרות.
כתוצאה מעבודתה, הייויס הפכה לדמות מאוד ייחודית ומשמעותית ביותר.
כמו כן, היא התבססה בעולמם הנשלט על ידי גברים של חוקרי צ'וסר במאה ה-19, שעדיין נתפסה כהשפעה חשובה בשמירת דמות צ'וסר בתודעה הציבורית בתקופה הוויקטוריאנית.
מונעת מהעיסוק שלה בעיצוב, סגנון וסדר ביתי, היא פרסמה מספר ספרים בנושא קישוטים, לבוש וענייני משק בית.
משנת 1880 היא כתבה מאמרים על בתים אמנותיים, שפורסמו לראשונה במגזין "המלכה", שנאספו אחר כך בספר.
אף על פי שהיו לה משרתים והשתתפה באירועים חברתיים רבים, הכסף שלה לא היה בשפע והיא נאלצה לממן את אורח חייה באמצעות כתיבתה.
אף על פי שהם נחשבו למעמד הביניים, לעיתים קרובות היא הציגה עצמה לאחרים כשייכת למעמד חברתי גבוה יותר בגלל השימוש בבגדיה החסכוניים מבחינה כלכלית אך האלגנטיים ומבדים מעולים.
"היופי האישי הנדיר" ו"הלבשה הטובה "שלה גרמו לאנשים להאמין שהיא יכולה להרשות לעצמה בדים יקרים.
סדרת הפרסומים של מרי אליזה הייויס על "עיצוב ביתי: אמנות היופי" (1878), המבוסס על מאמרים קצרים יותר שכתבה כמה שנים קודם לכן עבור "מגזין סנט פול", "אמנות הלבוש" (1879) ו"אמנות הקישוט" (1881), הפגינה את ידיעותיה בהיסטוריה הרחבה של האופנה והביעה את דעותיה לגבי הסכנות שאופנות מסוימות עלולות להוות לבריאות.
היא הוציאה גם את "אמנות משק הבית: זר כלות" (1889), מדריך מעשי לניהול משק בית.
במהלך עשר או חמש עשרה השנים האחרונות לחייה איבדה הייויס עניין בעיסוקיה האמנותיים; במקום זאת, היא התעניינה במטרות פילנתרופיות ובהרחבת הזכויות הפרלמנטרית לנשים, מלבד גורמים חברתיים אחרים הקשורים לאינטרסים ולהתקדמות כללית של נשים.
היא הצטרפה למועדוני נשים וחוגים בהם נדונו אינטרסים של נשים.
אף על פי שהיא לא אהבה את הדיבור בציבור, היא הפכה לדוברת ציבורית בעלת השפעה, אהובה על הקהל.
אחד מביקוריה החשובים ביותר היה ברומא, איטליה, שם פגשה כמה מהנשים המובילות בקרב האצולה הרומית שקידמו את תנועת האישה באיטליה.
היא העריצה את המלכה מרגריטה על הטיפול והמאמצים למען נערות עובדות.
משפחת הייויס התקבלה בברכה על ידי המלכה באופן אישי והוזמנה לביקור שבמהלכו התפעלה מרי אליזה הייויס מהארמון וחדריו.
היא הייתה יראת כבוד מכל הצורות והצבעים היפים שנחשפה להם.
בשנותיה המאוחרות, כתבה הייויס גם מאמרים על בעלים ונשים, ובדקה במיוחד כיצד האישה עשויה "לשרוד" בצורה הטובה ביותר עם בעל השומר עליה.
כמו כותבות רבות אחרות במאה התשע עשרה, היא פנתה לעיתונות, והוסיפה אופנה וביתיות לנושאי מדע, דת ופילוסופיה המיועדים לגברים.
הפרסום האחרון הידוע שלה היה הרומן "להבת אש" (1897), שנכתב בתמיכה בתנועת זכות הבחירה הנשית ולהמחשת חוסר האונים של נשים בנישואין.
יחד עם בעלה, מרי הייויס גם ניהלה קמפיין לפתיחת מוזיאונים בימי ראשון, כך שמעמד העובדים יוכל ליהנות מהתערוכות.
כתוצאה מחייה התובעניים, שדרשו הרבה אנרגיה בריאותה התדרדרה.
היא המשיכה לכתוב כל עוד הייתה יכולה.
יומניה המבוארים נמצאו יחד עם רשימותיה משלושים השנים האחרונות.
היא בילתה את החודשיים אחרונים בחייה בבאת', והשלימה את המאמרים בימיה האחרונים.
ב־24 בנובמבר 1898 נפטרה מרי אליזה הייויס בבית בבא', סומרסט, ממחלת כליות ואי ספיקת לב.
לכבודה ולזכרה של מרי אליזה הייויס ואומץ לבה והמאמצים הבלתי נלאים שלה לתמוך בזכויות נשים, הוקמה קרן על שמה.
"קרן גברת הייויס לבנות עובדות" שחתרה "לאפשר לבנות אנגליות ואמריקאיות בגילאי שתים עשרה עד עשרים שנה ללמוד מקצוע, על ידי תשלום עבור ההוראה שלהן, בתנאי פנסיון, לינה ולבוש, כמו כן סיפקו להן כספי נסיעה, או עזרה לקבלת עבודה."
מרי אליזבת ויגמן הייתה ציירת ז'אנר ופורטרטים גרמניים שעבדה בבריטניה, גרמניה והולנד.
היא הייתה ציירת ידועה לאורך כל למעלה מ-50 שנות הקריירה שלה.
מרי ויגמן (לבית הנקה) נולדה ב-7 בנובמבר 1820 בסילברבג, שלזיה, בהווה סרברנה גורה, עיירה פולנית באזור שלזיה תחתית.
בשנת 1841, בגיל 21, היא הפכה לתלמידה של האקדמיה בדיסלדורף.
היא למדה תחילה בהדרכתו של הרמן סטילקה, ואחר כך אצל האמן הגרמני קרל פרדיננד זון, שצייר גם דיוקן שלה.
היא נחשבה בעיני בני דורה לאחת מגדולי התלמידים של סון, והיא זכתה במדליית זהב בברלין על אחת מיצירותיה – דיוקן של קרל שנאס שהוצג בגלריה הלאומית של ברלין.
בשנת 1876 נכנסו שלוש מיצירותיה לגלריה הלאומית של ברלין: "גברת ונציאנית", "נערה צעירה עם ורדים" ו"אישה צרפתייה" משנת 1792.
היא טיילה רבות בגרמניה, אנגליה, הולנד ואיטליה.
בשנת 1841 נישאה לרודולף ויגמן והתיישבה עמו בדיסלדורף, שם נולדו להם שני ילדים: הבת קלרה בשנת 1842, והבן ארנולד בשנת 1846. מכיוון שהייתה לה משיכה לאמנות איטלקית שהיא חלקה גם עם בעלה, היא נסעה לשם משנת 1843 עד 1845.
בין השנים 1846–1850 התמקדה ויגמן ביצירות המבוססות על אגדות וסיפורים מיתיים, בעיקר יצירות ספרותיות רומנטיות מאוחרות.
אלה כללו ציור על פי השיר "האלפים" מאת לודוויג אולנד, ואיורים שונים אחרים שנכללו בספרי שירה מהמאה ה-19.
שניים מאיוריה נכללו ב"סנט ניקולס" 1883 – מגזין מאויר לצעירים.
מרי אלן ובר היא אסטרונאוטית אמריקאית לשעבר, מדענית, מייסדת, Stellar Strategies (שירותי ייעוץ), צנחנית ודוברת.
זוכת מדליית נאס"א לשירות יוצא דופן וזוכת 13 מדליות כסף וארד באליפות ארצות הברית בצניחה חופשית.
מרי אלן ובר נולדה ב-1962 בקליבלנד, אוהיו וגדלה בעיירה בדפורד, אוהיו.
ובר השלימה את לימודיה בתיכון בדפורד ב-1980 וסיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בהנדסה כימית באוניברסיטת פרדו ב-1984. כתלמידה לתואר ראשון, התמחתה ובר ב-ohio edison Delco Electronics ו-3M.
ב-1988, קיבלה ובר תואר דוקטורט בכימיה פיזיקלית מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי על מחקרה בנושא פיזיקה של תגובות כימיות במצב גז המערבות סיליקון.
ב-2002, קיבלה תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה המתודיסטית הדרומית.
לאחר מכן, היא הצטרפה ל Texas instruments וחקרה תהליכי ייצור חדשים לצ'יפים של מחשב.
בשיתוף פעולה עם SEMATECH ו-Applied Materials, יצרה ובר צ'יפים מהפכניים שהיוו את הדור הבא בתחום.
היא הוציאה פטנט אחד ופרסמה תשעה מאמרים בכתבי עת מדעיים.
ד"ר ובר נבחרה על ידי נאס"א לקחת חלק בקבוצה ה-14 של אסטרונאוטים ("The Hogs") ב-1992. במהלך הקריירה בת עשר השנים שלה בנאס"א, היא החזיקה במגוון רחב של עמדות.
היא עבדה באופן מקיף על מסחור של טכנולוגיה חללית.
כחלק מצוות שמדווח ישירות למנכ"ל של נאס"א, היא עבדה באופן ישיר עם קרן הון סיכון ועסקה במשא ומתן על טכנולוגית חלל.
ד"ר ובר שימשה כאשת קשר לענייני חקיקה במפקדת נאס"א בוושינגטון הבירה.
לפני מינוי זה, שימשה ובר כיושבת ראש ועדת הרכישה של תוכנית ביוטכנולוגיה- וכן שירתה בצוות שאחראי על תוכנית של מתקני מחקר בתחנת החלל הבינלאומית-תוכנית בעלות תקציבית של שני מיליארד דולר.