tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גובלת בסרביה בצפון ובמזרח, במקדוניה הצפונית בדרום-מזרח, באלבניה בדרום-מערב ובמונטנגרו במערב.
הרפובליקה הכריזה על עצמאותה ב-17 בפברואר 2008, לאחר שהייתה טריטוריה אוטונומית של סרביה ונוהלה על ידי האומות המאוחדות.
סרביה איבדה את השליטה בקוסובו בעקבות מלחמת קוסובו, אך היא מוסיפה לראות בה מחוז שלה ששמו האזור האוטונומי של קוסובו ומטוחיה (בסרבית: Аутономна покрајина Косово и Метохија או Autonomna Pokrajina Kosovo i Metohija), ושוללת את תוקפה של הכרזת העצמאות.
רפובליקת קוסובו אינה חברה באו"ם כתוצאה מהווטו הרוסי במועצת הביטחון עקב התנגדותה הנחרצת של רוסיה להכרה בעצמאות קוסובו.
מנגד, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, יחד עם 21 מתוך המדינות החברות באיחוד האירופי ו-80 מדינות נוספות נכון לאוקטובר 2022, הכירו בעצמאות המדינה.
המחלוקת הבין-לאומית בשאלת עצמאותה של קוסובו הועברה לבית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג, שקבע כי הכרזת העצמאות של קוסובו חוקית, מכיוון ש"אין חוק בין-לאומי נגד הכרזות עצמאות".
רוב תושביה של קוסובו הם אלבנים-מוסלמים, ומיעוטם סרבים-נוצרים-אורתודוקסים ואחרים.
קוסובו משמשת גם כמדינה משקיפה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
במאה ה-4 לפנה"ס הגיעו האילירים לשטח קוסובו של היום.
העם האילירי ששכן בשטחה הוא העם הדרדני.
ממלכתם נכבשה על ידי מרקוס ליקיניוס קראסוס בשנת 28 לפנה"ס וסופחה לאימפריה הרומית.
האזור שולב לאחר מכן בפרובינקיה מואסיה בשנת 15 לפנה"ס.
אזור קוסובו הפך כנראה לחלק ממואסיה העליונה בשנת 87 לספירה, אם כי עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהוא חולק בין דלמטיה למואסיה.
לאחר 284 לספירה חילק דיוקלטיאנוס את מואסיה העליונה לפרובינקיות קטנות יותר.
פרובינקיית דרדניה כללה חלקים מזרחיים של קוסובו המודרנית, בעוד שחלקה המערבי היה שייך למחוז הרומאי החדש פראבליטנה.
הרומאים התיישבו באזור וייסדו כמה ערים.
האזור נותר חלק מהאימפריה המזרחית הרומית, הביזנטית, לאחר פיצולה הסופי של האימפריה הרומית בשנת 395. במאות הבאות, קוסובו הייתה מחוז גבול של האימפריה הביזנטית.
במשך שנים רבות הייתה קוסובו מקור לסכסוך אתני, כיוון שרוב אוכלוסייתה מורכבת מאלבנים, בעוד הסרבים רואים את המקום כערש הלאומיות הסרבית בשל ההיסטוריה שלו.
בהקשר זה מוזכר במיוחד האירוע המכונה "קרב קוסובו", שהתחולל ב-28 ביוני 1389 בין מלך סרביה לאזאר לבין צבאה של האימפריה העות'מאנית.
אף שהסרבים נחלו תבוסה בקרב ההוא, הם רואים אותו כאירוע מכונן בתולדות הלאומיות הסרבית.
קרב קוסובו גרם לחוסר ארגון מוחלט של המדינה הסרבית.
האדונים המקומיים הדינמיים ביותר, ביניהם הנסיכים האלבניים של הצפון וצפון המזרח ניצלו את המצב הפוליטי.
אחד מהם היה ג'ון קסטריוט, אביו של סקנדרבג.
בסוף המאה ה-14 ותחילת ה-15 הוא הצליח ליצור נסיכות מאשימי ועד פריזרן בלב אזור קוסובו.
בסביבות המאה ה-15, חלק מאזור קוסובו המודרנית הפך גם לחלק מהנסיכות האלבנית דוקאג'יני.
לקה דוקאג'יני שלט במה שהיום חלקים נרחבים של צפון אלבניה וקוסובו.
לאחר שהנסיך הסרבי לזר חרבליאנוביץ' נהרג בקרב קוסובו ב-28 ביוני 1389, בנו שטפן לזרביץ' ירש אותו ואימו ניהלה את המדינה כעוצרת.
ב-1390 או 1391 בהתאם למקור, הפכה סרביה למדינה עות'מאנית וסאלית, ושטפן לזרביץ' היה מחויב להשתתף בקרבות אם הוזמן על ידי הסולטן העות'מאני ב-1396. לאחר מכן, הסולטן באיזיט הראשון העניק לסטפן את רוב הקרקעות של הנסיך הסרבי ווק ברנקוביץ' בקוסובו, שכן ברנקוביץ' צידד במלך ההונגרי בקרב.
ב-1402 אימצו השליטים הסרבים את התואר דספוט .
באותה שנה הוא ויתר על היחסים עם השלטון העות'מאני והפך לבעל ברית של הונגריה, והשנים שלאחר מכן אופיינו בלחימה מול העות'מאנים.
לאורך רוב תקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור, שנמשכה מאמצע המאה ה-15 ועד 1912, נכללה קוסובו בווילאייט (פרובינציה) שנקראה קוסובֵה, וכללה גם שטחים ממרכז סרביה, ממונטנגרו ומאלבניה של ימינו, וכן את צפון-מערב מקדוניה הצפונית של ימינו, ובכלל זה בירתה של האחרונה (שהייתה בירת המחוז) סקופיה.
ככלל, אפשרו השלטונות חופש דת, אך על התושבים הנוצרים הוטלו מיסים גבוהים (ג'יזיה) שבעטיים התאסלמו עם השנים חלק מהתושבים – רוב האלבנים וחלק מן הסרבים.
בתחילת השלטון הטורקי הייתה האוכלוסייה כמעט כולה סרבית.
שלטון אוסטרי קצר מועד בסוף המאה ה-17 התקבל בתמיכה בקרב חלק מן האוכלוסייה הנוצרית, ועם סילוקם של האוסטרים נקטו העות'מאנים בצעדי נקם שגרמו להגירתם של רבבות נוצרים (סרבים ברובם) מן האזור.
האדמות שהתפנו נמסרו לידי מהגרים אלבנים.
התפתחות דומה התלוותה למרידות נגד העות'מאנים ב-1737 ובתחילת המאה ה-19. עם זאת, עד שלהי המאה ה-19 היה בחבל רוב סרבי.
לאחר שסרביה הפכה למדינה עצמאית, גברו הקולות בקרבה להרחיב את גבולותיה ולקבל, בין השאר, את השליטה בקוסובו, שכונתה "סרביה העתיקה", מידי העות'מאנים.
כן עלו דרישות לרפורמות שיקלו על התושבים הסרבים בקוסובו שתחת שלטון העות'מאנים.
בראשית המאה ה-20 מונה הילמי פחה למושל של קוסובו, סלוניקי ומונסטיר, למימוש רפורמות שהושגו בהסכמות עם האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ניסיונות לממש רפורמות אלו נתקלו בהתנגדות של האלבנים בקוסובו.
מימוש הרפורמות כלל הדחתם של 22 פקידים ו-296 שוטרים שאף הועמדו לדין.
בשנת 1910 הוכרז מצב חרום בקוסובו והעות'מאנים דיכאו את המרד של האלבנים.
מעל חמישים אלף כלי נשק נאספו מהמורדים בפלך קוסובו.
קוסובו בשלטון סרבי ויוגוסלבי: 1912–1941
רוב שטחה של קוסובו עבר לשלטון ממלכת סרביה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, פרט לאזור מטוחיה שעבר לשליטת ממלכת מונטנגרו.
היא נשארה שטח כבוש עד זמן מה לאחר 1918. ואז, לבסוף, היא שולבה ביוגוסלביה בעקבות איחודה של סרביה עם מדינות אחרות.
במלחמת העולם השנייה חולקה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובעלות בריתה.
רוב שטח קוסובו נמסר לאלבניה הפאשיסטית, מדינת בובות בשלטון איטליה הפשיסטית.
מחוז אוטונומי ברפובליקה של סרביה: 1945–1989
עם הפיכתה של יוגוסלביה למדינה קומוניסטית פדרטיבית ב-1945, ניתן לקוסובו מעמד של מחוז אוטונומי בתוך הרפובליקה של סרביה.
תחילה היה מעמד זה רשמי בלבד ומוגבל ביותר.
נטיות לאומיות בקרב האוכלוסייה האלבנית דוכאו בחריפות.
אך במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, ובייחוד אחרי 1967, חוזקה משמעותית האוטונומיה של החבל ומעמדם של האלבנים עלה.
בחוקת 1974 אף זכה החבל למעמד שנפל רק במעט מזה של רפובליקה בפדרציה: הוכר השימוש באלבנית כשפה רשמית והשימוש בתארים "נשיא" ו"ראש ממשלה" למנהיגי החבל.
צעד זה ננקט כחלק ממדיניותו של מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו שביקשה להפחית את הדומיננטיות הסרבית ביוגוסלביה ובסרביה עצמה, כדי לייצב את הפדרציה.
לאורך תקופה זו עלה באופן ניכר הרוב האלבני בחבל כתוצאה משיעור ילודה גבוה, מהגירה פנימית של סרבים לסרביה המרכזית ומהגירה של אלבנים מאלבניה.
חרף היותו של המחוז האזור העני ביותר ביוגוסלביה, עדיין תנאי החיים היו טובים בהרבה מאשר באלבניה השכנה.
תלונות מצד המיעוט הסרבי בחבל על אפליה מצד מוסדות השלטון האוטונומיים לא נענו בתגובה מצד השלטונות היוגוסלביים.
ב-1981, שנה לאחר מותו של טיטו, פתחו האלבנים בחבל בגל של מחאה והפגנות.
המפגינים דרשו מעמד רשמי של רפובליקה, וחלקם אף העלו דרישה לעצמאות מלאה או לאיחוד עם אלבניה.
גל המחאות דוכא ביד קשה על ידי הצבא והמשטרה היוגוסלביים, אשר המשיכו להתערב במידה רבה בניהולו של החבל במהלך שנות ה-80, תוך הפעלת צעדי דיכוי נגד בדלנים.
ב-1989 נשא נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' נאום לרגל יום השנה ה-600 ל"קרב בקוסובו".
הנאום נשא אופי לאומני ונועד לבסס את מעמדו של מילושביץ' כמנהיג סרביה בשעה שיוגוסלביה החלה מתערערת.
זמן קצר לאחר מכן, מילושביץ' צמצם מאוד את האוטונומיה של מחוז קוסובו.
מוסדות השלטון העצמי של קוסובו בוטלו, והוטלו מגבלות קשות על חופש התרבות והשפה במחוז.
התושבים האלבנים של קוסובו, בהנהגת איברהים רוגובה, הגיבו תחילה במאבק לא-אלים, שכלל את החרמת המוסדות הסרביים הרשמיים, הקמת בתי ספר אלבניים משלהם, ומוסדות פוליטיים עצמאיים, בהם פרלמנט לא-רשמי.
ב-2 ביולי 1990 הכריז הפרלמנט הזה על עצמאות קוסובו.
ההכרזה זכתה להכרה מצד אלבניה בלבד.
מדיניות האי-אלימות שהנהיג רוגובה שמרה על השקט במחוז, בשעה שמאבקי דמים התחוללו בחלקים אחרים ביוגוסלביה, אך מאידך לא נשאה פירות רבים.
התפתחות נוספת בשנות ה-90 הייתה יישובם של רבבות פליטים סרבים מבוסניה ומקרואטיה בחבל.
בשלב זה הייתה לאלבנים שליטה רופפת בחלק ניכר משטח המחוז, תוך ניצול העובדה שצבא יוגוסלביה שקע בשנות ה-90 במלחמות בבוסניה ובקרואטיה.
האלבנים פנו להתערבות בין-לאומית בטענה שמבוצע בהם רצח עם, טענה שבית דין של האו"ם דחה לאחר חקירה ב-2001. ה-KLA, שנחשב ביוגוסלביה כארגון טרור, אך לא הוכר רשמית ככזה על ידי ממשלות מערביות, זכה למימון וסיוע בנשק מאלבנים תושבי אלבניה ומן הפזורה של יוצאי קוסובו במערב.
ב-1999, בתגובה להחמרה בלחימה בחבל, הציבו כוחות נאט"ו אולטימטום ליוגוסלביה (שבשלב זה כללה רק את סרביה ומונטנגרו) להוציא את כוחותיהם מהחבל.
סמוך למועד פקיעת האולטימטום החלו הסרבים בגירושם הכפוי של אלבנים מהחבל ובהרס נרחב באזורי השליטה של ה-KLA.
עם פקיעתו פתחו כוחות נאט"ו בהתקפה אווירית על מטרות צבאיות ואזרחיות ברחבי סרביה, בעוד יוגוסלביה מאיצה את גירושם של האלבנים, ש-700 אלף מהם הפכו לפליטים, ורבבות סרבים תושבי קוסובו נאלצו אף הם לעזוב את בתיהם מפחד ההפצצות ותגובת הנגד של האלבנים.
ב-11 ביוני, כעבור כעשרה שבועות של הפצצות, נעתר מילושביץ' לדרישה להוציא את כוחות יוגוסלביה מן החבל, והוא נמסר לניהולו של כוח צבאי של נאט"ו, "כוח קוסובו" (KFOR).
הסוכנות היהודית, בסיוע התנועה הקיבוצית, ארגנה מבצע תרומות נרחב ומתוקשר בישראל ובעולם, ושיגרה רכבת אווירית עם סיוע אזרחי שכלל מזון, מים, אוהלים וציוד הומניטרי אחר.
המטוס האחרון הביא עימו לארץ כ-100 פליטים מקוסובו, שהשתכנו בבית ספר שדה מעגן מיכאל.
בעקבות המלחמה אולצו מאות אלפי סרבים ובני מיעוטים אחרים לעזוב את בתיהם והפכו פליטים (מספר העוזבים מיוני עד אוגוסט 1999 הוערך ב-164 אלף).
תובע בבית הדין הפלילי הבין-לאומי הגיש בשנת 2020 כתב אישום נגד בכירים בשל פעילותם באותה תקופה.
ב-17 בפברואר 2008, במהלך ישיבה מיוחדת שהתקיימה בשעות אחר הצהריים, הכריז ראש הממשלה האשים טאצ'י, שהפך בינתיים לנשיא, על עצמאותה של קוסובו, חרף התנגדותה של סרביה ואיומה בהטלת סנקציות כלכליות ודיפלומטיות על קוסובו ועל מדינות שיתמכו בהכרזתה.
טאצ'י, שהיה בעברו לוחם בצבא השחרור של קוסובו (KLA), הפך למנהיג פוליטי.
במהלך הישיבה הוקראה הכרזת העצמאות של המדינה.
באותו יום הוכרז נשיא קוסובו פאטמיר סיידיו כראש המדינה החדשה.
ציטוטים מרכזיים מתוך ישיבת הפרלמנט המיוחדת:
כמו כן, במהלך הישיבה נדונו נושאים שונים, כגון סמלי המדינה ודגלה.
הכרזת העצמאות נעשתה בהסכמה שבשתיקה של חלק ממדינות האיחוד האירופי ושל ארצות הברית, ואכן בריטניה, צרפת, איטליה, גרמניה וארצות הברית הכירו בה בתוך זמן קצר (ב-18 בפברואר).
ב-19 בפברואר 2008 החזירה סרביה את שגרירה מארצות הברית לאות מחאה על הכרתה בקוסובו.
כוחות נאט"ו הם שהביאו להקמת השלטון האוטונומי בקוסובו בחסות האו"ם, והיו שפירשו את העובדה שהמדינות המרכזיות בנאט"ו לא הפעילו את השפעתן ולא מנעו את הכרזת העצמאות כמתן "אור ירוק" לעצמאות קוסובו.
ב-18 בפברואר נערכה פגישה מיוחדת בבריסל בעניין קוסובו, של נציגי מדינות האיחוד האירופי.
בפגישה זו הביעו ספרד וסלובקיה התנגדות להכרה בעצמאות קוסובו, בניגוד לעמדת מדינות אחרות באיחוד.
ההערכה היא שספרד חוששת שעצמאות קוסובו תהווה תקדים להכרה עתידית בעצמאות חבליה האוטונומיים: ארץ הבסקים וקטלוניה.
לאיחוד האירופי אין כיום עמדה רשמית כלפי מעמדה של קוסובו, אך הארגון החליט לשלוח כוח משימה על מנת להבטיח המשך הנוכחות של כוח אזרחי בין-לאומי בקוסובו.
רוסיה, שתומכת באופן מסורתי בעמדת סרביה, התנגדה להכרזת העצמאות, וקראה לכינוס חירום של מועצת הביטחון של האו"ם.
ישראל הודיעה לשר החוץ הסרבי שהיא לא תהיה בין המדינות הראשונות שיכירו בעצמאות קוסובו.
ממשלות סרביה וקוסובו יצרו קשר עם ממשלת ישראל, כל אחת בבקשה כי תתמוך בעמדתה, ואף הביאו דוגמאות מהסכסוך הישראלי-פלסטיני כדי להצדיק את עמדותיהן.
סרביה טענה שקוסובו עבור הסרבים היא כירושלים עבור הישראלים, ואילו ממשלת קוסובו טענה שישראל צריכה לגלות הבנה לרצונו של עם נרדף בעצמאות.
לבסוף הכירה ישראל בקוסובו בעקבות הסכם סרביה–קוסובו.
ב-30 ביולי 2008, כ-5 חודשים לאחר הכרזת העצמאות, החלה קוסובו בהנפקת דרכונים.
ב-22 ביולי 2010 קבע בית-הדין הבין-לאומי של האו"ם בהאג כי הפרישה החד-צדדית של קוסובו מסרביה ב-2008 וההכרזה על עצמאותה לא הפרו חוקים בין-לאומיים.
החלטה זו עשויה לעודד מדינות נוספות להכיר בעצמאותה של קוסובו ולקרב את הצטרפותה לאו"ם, אך אין לה תוקף ממשי או מחייב מבחינה חוקית.
לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הכיר הוועד האולימפי בקוסובו כרשאית לשלוח משלחת ספורטאים שתשחק תחת דגלה.
במשחקים עשתה היסטוריה הג'ודוקא מאילינדה קלמנדי שזכתה במדליית זהב ראשונה למדינה בקטגוריית נשים עד 52 קילוגרם.
ב-3 במאי 2016 הצטרפה רשמית כחברה באופ"א ובעקבות כך קיבלה את היכולת להיות חלק ממוקדמות יורו 2020 (אשר עקב מגפת הקורונה נדחה לשנת 2021).
בשנים לאחר הכרזת העצמאות, יחסי סרביה–קוסובו החלו לכלול דיאלוג בין הצדדים.
הסכם ראשון נחתם בשנת 2013. בספטמבר 2020, הסכימו סרביה וקוסובו לכונן יחסים כלכליים מלאים.
ב-26 בנובמבר 2022, קוסובו הודיעה רשמית שתגיש בחודש דצמבר בקשה להצטרף לאיחוד האירופי.
בתקופת קיומה של הפדרציה של יוגוסלביה היה מחוז קוסובו העני ביותר והפחות מפותח במדינה, חרף סיוע משמעותי מן הממשלה המרכזית.
לנתוני פתיחה קשים אלה התוסף הנזק שנגרם כתוצאה מהסכסוך בחבל בשלהי שנות ה-90 וכן מהפצצות נאט"ו, וכיום קוסובו היא אחד האזורים העניים באירופה.
התוצר המקומי לנפש הוא 1,100 דולר אמריקני בלבד, ושיעור האבטלה מוערך ב-40%.
כשליש מהתוצר מגיע מסיוע חוץ, ותרומה משמעותית נוספת מתקבלת מכספים שנשלחים מן הפזורה האלבנית-קוסובארית.
קוסובו נפרדת למעשה מסרביה מבחינת סחר בין-לאומי מאז 1999. המִנהל הזמני מטעם האו"ם מפעיל מעברי גבול שבהם נגבה מכס בשיעור אחיד של 10%.
שותפות הסחר המרכזיות נכון לתחילת 2008 הן מקדוניה, סרביה, גרמניה וטורקיה (אם כי סרביה איימה בהטלת חרם כלכלי על החבל במחאה על הכרזת העצמאות החד-צדדית).
החקלאות מהווה מרכיב חשוב בכלכלה.
תרומתה לתוצר בשנת 2000 הייתה כ-30% והיא העסיקה באותה שנה כ-60% מן העובדים.
רוב הקרקע מצויה כיום בבעלות פרטית בחלקות קטנות.
מעט יותר ממחצית האדמות החקלאיות משמשת לגידול תירס ומיני דגן.
שאר הקרקעות משמשות לצורכי מרעה, פרט לאחוזים ספורים של הקרקע, בעיקר באזור מטוחיה ההררי פחות, שבהם מגדלים ענבים, מיני פירות נוספים וגידולים אחרים.
אי-הבהירות באשר למעמדו של החבל פגעה בכלכלה, כיוון שהרתיעה משקיעים זרים, שמעורבותם חיונית לשיקום ההרס שזרעה המלחמה.
גורם נוסף הפוגע בהתפתחות הכלכלית, הוא קיומו של שוק שחור בהיקף נרחב וכן קיומם של פשע מאורגן ושחיתות שלטונית.
תקווה מסוימת לכלכלת קוסובו מגיעה מהבטחות האיחוד האירופי להמשך סיוע נדיב למדינה, ומקיומם של מרבצי פחם גדולים.
המטבע הרשמי בקוסובו הוא האירו.
הדינר הסרבי נמצא בשימוש באזורים המאוכלסים בסרבים.
קוסובו נמצאת במזרח אירופה, באזור הבלקן.
היא גובלת בסרביה בצפון, במונטנגרו במערב, באלבניה בדרום מערב, ובמקדוניה הצפונית בדרום מזרח.
בירת המדינה והגדולה בעריה היא פרישטינה.
קוסבו מוקפת בהרים ומרכזה הוא מישורי ושטוח.
הגבוה מבין ההרים הוא הר דרביצה בצפון מערב המדינה, המתנשא לגובה 2,656 מטר.
כ-90% מאוכלוסיית קוסובו שייכים לעם האלבני ויש להם זיקה לאלבניה ולקהילה האלבנית של מקדוניה הצפונית.
מוסדותיה העצמאיים של קוסובו נשלטים בידי הרוב האלבני, אם כי בשלב זה הם שוללים אפשרות של איחוד בין קוסובו לבין אלבניה.
כ-5% מתושבי קוסובו הם סרבים, והיתר בני עמים אחרים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 היוו האלבנים רק כ-67% מאוכלוסיית הטריטוריה.
שיעור האלבנים ביחס לסרבים גדל במשך הזמן עקב שיעור הילודה הגבוה של האלבנים והגירה של אלבנים לאזור, ומתחילת המאבק האלבני לעצמאות גם עקב התנכלויות לסרבים ולצוענים.
לפי הנתונים של "משרד הסטטיסטיקה של קוסובו" לשנת 2000, שסרביה לא קיבלה כמהימנים, האוכלוסייה הכוללת של קוסובו מסתכמת ב-1,970,000 נפש בקירוב, כאשר ההתפלגות האתנית היא כדלקמן:
בין המוסלמים נכללות שלוש קבוצות אתניות קטנות: הגוראנים, המצרים הבלקנים והאשקלים.
לפי הערכות הגיעה אוכלוסיית קוסובו ל-2.2 מיליון נפש ב-2005, ושיעור האלבנים באוכלוסייה גדל במעט.
האוכלוסייה הסרבית נאמדת ב-2008 ב-120,000 עד 140,000 בלבד, ורובה מרוכז בצפון קוסובו, בסמוך לחלק המרכזי של סרביה.
לא ידוע רבות על היהודים בקוסובו לפני המאה ה-16. במפקד שערכו העות'מאנים באזור בשנת 1455 נמנה יהודי אחד בלבד.
לאחר גירוש ספרד הגיעו לאזור יהודים, והם נתקבלו בברכה על ידי הסולטן באיזיט השני, שקוסובו הייתה תחת שליטתו.
היהודים השתלבו בחיי המסחר והכלכלה.
תחת שלטון יוגוסלביה התקיימה בקוסובו קהילה יהודית קטנה מאוד.
ב-1941 סופחה קוסובו לאלבניה רבתי, שהייתה תחת שליטה איטלקית.
באותה העת יהודיה הרגישו מוגנים במידה רבה.
ואולם, עם כניסת הגרמנים נשלחו רבים מהם למחנות המוות בסיוע משתפי פעולה מקומיים.
בתקופת המלחמה בשנות ה-90 ברחו מרבית יהודי קוסובו – כ-50 במספר – מבתיהם שבעיר פרישטינה אל סרביה השכנה, שם הרגישו ביטחון.
גם כיום ישנם בקוסובו רק כ-50 יהודים, המתגוררים בעיר פריזרן.
קוֹנְרָד שִׁיק היה אדריכל, ארכאולוג, קרטוגרף, חוקר ארץ ישראל ומיסיונר פרוטסטנטי גרמני שחי ופעל בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. במשך שנים רבות ניהל את כנסיית המשיח ואת פעילות החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בירושלים.
שיק היה אחד האישים הבולטים בירושלים של תקופתו, שלהי התקופה העות'מאנית, ונמנה עם החשובים בחוקרי ארץ ישראל וירושלים באותה עת.
במשך שנים רבות עבד עם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF) והאגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל (DPV), ופרסם מאות מאמרים המתארים מצבה הפיזי של ירושלים ואת עבודת החקר הארכאולוגי המתבצעת בה.
כאדריכל הוא נחשב מהבולטים בבנאי ירושלים בתקופת היציאה מן החומות, ועמד מאחורי תכנונם של מוסדות קהילה, חינוך, בריאות ומגורים בשירות הקהילות הנוצריות והיהודיות.
אף שהיה איש רב פעלים בתחומי התמחות רבים, שיק היה אוטודידקט שרכש בכוחות עצמו את השכלתו בהיסטוריה, ארכאולוגיה, אדריכלות ומיפוי.
תואר דוקטור לשם כבוד הוענק לו בערוב ימיו, בצד אותות הוקרה והצטיינות נוספים שזכה בהם במהלך חייו.
שיק נולד בכפר ביץ הסמוך לטיבינגן שבמדינת וירטמברג בדרום גרמניה, למשפחה מרובת ילדים.
הוא נחשב ילד חולני וחלוש, שלא ניבאו לו אריכות ימים.
את ילדותו העביר בעבודה במשק המשפחתי, בלימוד עצמי של שרטוט, ובהתעניינות מעמיקה בסיפורי המקרא.
בגיל 14 נשלח ללמוד מסגרות בעיירה קורנטל שליד שטוטגרט, ולאחר רכישת המקצוע החל לנדוד ממקום למקום בחיפוש אחר תעסוקה כמסגר.
הוא הגיע לבזל שבשווייץ, שם הצטרף למיסיון עולי הרגל שבגבעת סנט כרישונה הסמוכה לעיר.
במקום הועסק בעבודות מלאכה, למד לימודי דת, והוכשר כמיסיונר המיועד לשמש כנציג הארגון בירושלים.
בשנת 1846, בתום מסע מפרך דרך מילאנו, טריאסטה, איזמיר וביירות, הגיע שיק לנמל יפו יחד עם מיסיונר נוסף.
מיפו עשו השניים את דרכם לירושלים, שבה התיישבו, והקימו "בית אחים" על פי הנחיות מיסיון עולי הרגל.
ההקצבה הצנועה שסיפק בידם המיסיון לא הספיקה כדי לכלכל את צורכיהם ולעמוד במשימות שהטיל עליהם הארגון, ועל כן בתחילת הדרך התפרנסו שיק ובית האחים מממכר שעוני קוקייה מתוצרת גרמניה, חידוש מופלא בירושלים של אז, שאת מנגנוניהן ובתיהם הרכיב שיק בידיו כשען וכנגר-אומן, וגם עסק באחזקתם ובתיקונם.
ב-1850 נטש שיק את הארגון השווייצרי והצטרף אל "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" (LJS), הוא המיסיון האנגליקני שהיה מוסד ותיק ומבוסס יותר בעיר, ופעל בגיבוי נציגי בריטניה בעיר.
עם ארגון זה קשר שיק את דרכו למשך מחצית המאה הבאה.
הוא החל לעבוד כמורה לנגרות ומלאכה בבית הספר של המוסד, שמרבית תלמידיו היו יהודים מומרים שהמיסיון ביקש להקנות להם משלח יד.
חקר ארץ ישראל ובינוי ירושלים
במקביל לעיסוקיו במיסיון החל שיק לעסוק בארכאולוגיה, בחקר ארץ ישראל, ובבניית מודלים של בניינים בידי האומן שלו.
בתחומים אלה הצטיין והתבלט, ובהדרגה רכש לעצמו שם בירושלים של מומחה בעל שיעור קומה.
בשירות המיסיון האנגליקני ובהזמנת ארגונים נוצריים אחרים תכנן בתי ספר, בתי חולים, כנסיות ומנזרים על אדמות חדשות שנרכשו בפאתי העיר, בשטחים החדשים שמחוץ לחומות העיר העתיקה.
השלטונות העות'מאנים הבחינו בכישרונו, וביקשו ממנו לסייע בתכנון עבודות פיתוח ותשתית שנדרשו בירושלים המתפתחת.
המבנים שתכנן שיק בלטו ביופיים ובייחודם, והוא התפרסם כאדריכל דגול, שיישם טכניקות חדשניות בתכנון ובנייה.
סגנון בנייניו התאפיין בשילוב של הדר אירופי עם אדריכלות מזרח תיכונית ועות'מאנית.
בתקופת חייו בירושלים התרחש תהליך "היציאה מן החומות" - תחילת ההתיישבות ובניית העיר החדשה שמחוץ לחומות, ושיק הטביע באופן בולט את חותמו על תכנון שכונות ומבנים רבים בעיר החדשה.
למרות היותו איש המיסיון, פנתה האוכלוסייה היהודית אל שיק לתכנון מקצועי בסטנדרט אירופי של מבנים ומוסדות נדרשים.
בין היתר, תכנן את שכונת מאה שערים עבור אנשי הקהילה החרדית שביקשו לצאת מהצפיפות של העיר העתיקה ולשפר את איכות חייהם, את שכונת זיכרון טוביה שבנחלאות, ואף בתי כנסת וישיבות.
גם הוואקף המוסלמי נזקק לשירותיו האדריכליים, וביקש ממנו לסייע בעבודות הבניין והשחזור במסגדי הר הבית.
שיק ניצל את הגישה החופשית שניתנה לו למתחם כדי לחקור לעומק את השרידים הארכאולוגיים ואת המחילות התת-קרקעיות במקום, ולערוך מיפוי ורישום אדריכלי מדוקדק של ההר, מחילותיו ומבניו.
הוא אף בנה דגם עץ של הר הבית לצורך הצגה בתערוכה בינלאומית בווינה.
בהמשך גם יצר דגמים רבים נוספים של האתר, ובכלל זה דגמים משוערים של מבנה בית המקדש.
עוד עסק שיק במיפוי ירושלים של תקופתו, ומפותיו המדויקות משמשות מקור חשוב ללימוד מצבה והתפתחותה של ירושלים בסוף המאה ה-19. הוא היה קשור בקשר הדוק עם הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ובמשך שנים רבות שימש איש הקשר העיקרי של חוקרי הקרן בירושלים.
בביטאונה של הקרן, ה-Palestine Exploration Quarterly, פרסם מאות מאמרים העוסקים בחקר ירושלים וארץ ישראל.
שיק לא ערך חפירות ארכאולוגיות יזומות, אך עיסוקו בבנייה ועניינו בירושלים ובעברה, הביאוהו לתעד כל שריד בניין קדום שנתגלה באקראי בשעת חפירות ליסודות.
הוא היה הראשון שגילה שרידי מבני מגורים ומקוואות טהרה מימי הבית השני שעה שחפרו ליד בתי מחסה ברובע היהודי שטח נרחב לשם התקנת בור מים.
הדגש היה בעיקר על תיעוד התגליות האדריכליות, יותר מאשר ממצאים קטנים.
ובאמת הפרשנות האדריכלית והטופוגרפית שלו הייתה לרוב מדויקת אך תיארוך הממצאים, ובאמצעותם תיארוך המבנים, לקה בחסר, שכן תחום זה של המחקר היה עדיין בראשיתו.
את הדוח המדעי הראשון פרסם שיק בכתב העת של האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל כמאמר ראשון בגיליון הראשון שיצא בשנת 1878, ובו דיווחים על תגליות ארכאולוגיות בירושלים.
הפריט הראשון שבו, הוא דיווח על מערת קבורה עם כוכים, מן הסתם מימי הבית השני, ב"הר העצה הרעה" (אבו תור).
בשנת 1879 פרסם שיק לראשונה במסגרת כתב העת של הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ובהם, בין היתר, דיווח על קברים שנתגלו במרחק מה מצפון לשער שכם, ובעיקר מבנה עגול הבנוי בשיטת בניה יוצאת דופן: אופוס רטיקולאטום.
כמאה שנים מאוחר יותר התברר כי מדובר במבנה שבנה המלך הורדוס (השרידים מכוסים כיום).
מאותה עת, מופיעים דיווחיו ללא הפסק בכתב העת של הקרן הבריטית.
מבין מחקריו הארכאולוגיים-אדריכליים ראוי עוד להזכיר את זו העוסקת באמות המים העתיקות ואספקת המים לירושלים, ואת חקירתו של המגדל ההרודיאני מאסיבי במצודה שליד שער יפו.
שיק לא היה רק איש הפרטים הקטנים והדיווח על תגליות מוגבלות.
במספר עבודות מסכמות השכיל לרכז ולנתח את המידע שאסף, בעיקר ביחס לטופוגרפיה ולהיסטוריה האדריכלית של ירושלים הקדומה.
אל חיבורי סיכום אלה הצטרפו גם מודלים מעץ שבנה במו ידיו ובהם הציג באופן מוחשי את ידיעותיו ומסקנותיו בדבר תוכניתם ומבנם של בתי המקדש היהודיים בהר הבית, כנסיית הקבר הקדוש וכיוצא בזה.
בדו"ח השני, משנת 1880, מתאר שיק את התגלית הבאה: "..בשעה שאחד מתלמידי (ככל הנראה מן המסיון שבו היה מועסק) ירד אל תוך החלק הדרומי של המנהרה שליד בריכת השילוח, מעד בירידתו על שברי סלע ונפל למים.
ועד כמה שיכולתי לשפוט, האותיות הן פניקיות".
הייתה זו חוות הדעת הראשונה על כתובת השילוח, מן הכתובות ההיסטוריות החשובות ביותר מתקופת המקרא, שנתגלו עד היום בארץ ישראל.
שיק אשר לא שלט בעברית עתיקה לא פיענח את הכתובת ופירושה, כתובת זו פוענחה בסופו של דבר על ידי ארצ'יבלד הנרי סייס (Archibald Henry Sayce) שהיה אשורולוג בריטי.
בשנת 1882 השלים שיק את בניית יצירת המופת המוכרת ביותר שלו - בית תבור ברחוב הנביאים (אז נקרא רחוב הקונסולים), שתוכנן לשמש כבית מגורים עבורו ועבור משפחתו.
בבית זה חי עם רעייתו פרדריקה (לבית דובלר) עד יום מותו.
הבית, שהיה בשעתו (ועודו) מהבתים היפים בירושלים, שיקף את אמונתו העזה של שיק באל ובתנ"ך, וכלל בית תפילה פרטי שבו נהג שיק לארח אורחים לתפילות.
בשילוב עתיקות ממציאותיו בחפירות ארץ ישראל במבנהו, ביטא שיק את אהבתו לחקר הארץ ודברי ימיה.
ב-1896 קיבל שיק, שהיה אוטודידקט בכל תחומי התעסקותו והתמחותו (השכלתו הפורמלית כללה לימודי מסגרות ודת), תואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת טיבינגן, ומאז נהג לחתום על מאמריו בתואר זה, וכך גם נהגו לפנות אליו.
תואר זה הצטרף לשורה ארוכה של עיטורים ואותות כבוד שזכה להם שיק, על מפעל חייו בחקר ארץ ישראל ובבניין ירושלים.
שיק היה דמות מקובלת ומוערכת על כל הגורמים והקהילות בעיר: חוקרי ארץ ישראל מטעם מעצמות אירופה, השלטונות העות'מאנים, נוצרים, מוסלמים ויהודים - תופעה נדירה למדי בירושלים המסוכסכת, המפולגת ורוחשת החשדנות והתככים של אותה תקופה.
כאשר נפטר שיק בשנת 1901 בגיל 80, התאבלו עליו נוצרים, מוסלמים ויהודים כאחד.
רעייתו פרדריקה הלכה לעולמה כשבועיים אחריו, ונקברה לצידו.
שמו של קונרד שיק הונצח ב שהוקמה ב-2007 באגף של כנסיית המשיח בירושלים.
במקום פועל גם מוזיאון הדגמים של קונרד שיק, המציג את דגמי המבנים שבנה עם תלמידיו.
דגמים נוספים שלו מוצגים במוזיאון שבמרתף אכסניית סנט פאולוס שמחוץ לשער שכם בעיר.
בינואר 2022, לרגל יום הולדתו ה-200 נערכו מספר אירועים לזכרו.
שנה לאחר מכן, בפברואר 2023, נערך בירושלים הכנס הבינלאומי "Schick 2023 - Schick and his world" בחסות מכון זינמן לארכאולוגיה, מכון אולברייט למחקר ארכאולוגי והמכון הפרוטסטנטי הגרמני לארכאולוגיה .
ב-2022 ראה אור הרומן ההיסטורי "ירושלים של שיק" מאת שירלי גרץ.
אין תיעוד מסודר של המבנים שבנה שיק בירושלים, אך ידועה מעורבותו בתכנון ובנייה של אי-אלו בניינים של תקופתו.
לעיתים היה מתכנן הבניין, לעיתים פיקח על בנייתו, ופעמים שימש בשני התפקידים כאחד.
בחלק מן הפרויקטים שיתף פעולה עם אדריכלים נוספים, על פי רוב האדריכל הטמפלרי תיאודור זנדל, איש המושבה הגרמנית בירושלים.
לגבי חלק מן הבניינים, מקורות שונים מוסרים מידע שונה או סותר לגבי האדריכלים המעורבים בבנייתם.
בית החולים הגרמני של אחיות מסדר הדיאקוניסות, ברחוב סנט מרק ברובע הארמני (נבנה 1858–1860)
בית טליתא קומי, בית יתומות ובית ספר שהוקם עבור האחיות הדיאקוניסות (נבנה בשנת 1868, נהרס בשנת 1980).
בית החולים למצורעים "עזרת ישו" הישן, ברחוב אגרון (נבנה 1866 ומאז הורחב, כיום חלק ממנזר הלזריסטים).
בית החולים למצורעים "עזרת ישו" החדש (נבנה 1887, כיום בית הנסן בשכונת טלביה)
בית תבור, בית מגוריו של קונרד שיק ברחוב הנביאים (נבנה 1882–1889, כיום המכון התאולוגי השוודי)
שכונת מאה שערים, שכונת מגורים לאוכלוסייה יהודית חרדית (נבנתה 1874)
בית הספר לבנות של המיסיון האנגליקני, ברחוב הנביאים פינת רחוב פינס (נבנה 1891–1893, לימים "בית הדגל" ששימש זמנית את בית החולים הדסה, נהרס 1961, כיום במקום מלון פרימה פאלאס)
בית הספר למל (הרחבת המבנה)
בניין שערי צדק הישן, ברחוב יפו (נבנה 1897 בתכנון משותף עם תיאודור זנדל, לימים בית הנהלת רשות השידור)
בית מושב זקנים חדש ברחוב יפו, בכניסה המערבית לעיר (נבנה 1884–1901, נהרס בשנות ה-80, כיום במקום קניון סנטר 1)
קִידָאנֵה מִהְרַת - הכנסייה האתיופית ברחוב אתיופיה (ידוע ששיק היה מעורב בתכנון, אך לא ידוע מה היה חלקו)
בית החולים הגרמני ("זיו") ברחוב הנביאים פינת שטראוס (כיום אגף של בית החולים ביקור חולים, נבנה 1892-1894 יחד עם תיאודור זנדל)
ביתו של יעקב ולירו בצפון מזרח העיר העתיקה בסמוך לשער הפרחים.
בית מפואר וגדול (בהשוואה לתקופה), חדרים רבים, תקרות גבוהות, ריצוף מיוחד וכדומה.
המרכז הפיני שלהבתיה ממוקם בפינת הנביאים ושבטי ישראל – נבנה ב-1887 שימש כפנימיה וכיום משמש לפעילויות חברתיות ובין תרבותיות של עמותת FELM הפינית.
בנוסף, מיוחסת או משוערת מעורבות כלשהי של שיק בתכנון ו/או בניית מבנים רבים אחרים, ביניהם בתי מחסה ברובע היהודי של העיר העתיקה, בית מחניים ברחוב שבטי ישראל פינת הנביאים, בניין המוזיאון לטבע במושבה הגרמנית, שכונות ימין משה ובתי אונגרין, ועוד בתים פרטיים, מוסדות, בתי כנסת וישיבות.
קוסוב (באוקראינית: Косів, "קוֹסיב"; ברוסית: Косов; בפולנית: Kosów) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבאוקראינה.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2001, מונה אוכלוסייתה 8,301 איש.
קוסוב נזכרת לראשונה במאה ה-16, ובתחילה התפרנסו תושביה מייצור מלח ממעיינות בסביבתה.
תעשייה זו התגברה עם חיבור העיירה לקו מסילת הברזל באמצע במאה ה-19. עם חלוקת פולין הראשונה ב-1772 נמסרה לממלכת הבסבורג, כחלק מנחלת גליציה.
שגשוגה של העיירה נקטע עם התפרצות מגפת כולרה בה בשנת 1868, אשר הביאה למותם של כמחצית מתושביה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בשטח פולין העצמאית, ותחת תנאי חוזה ריבנטרופ-מולוטוב סופחה לאוקראינה הסובייטית.
יהודים נזכרים בעיירה מראשית המאה ה-17. במאה ה-18 העיירה נהפכה לאחד ממרכזי החסידות, כאשר במשך זמן מה התגורר בה הבעל שם טוב.
בשנת 1772 קבע בעיירה את משכנו ר' מנחם מנדל מקוסוב, אבי חסידות קוסוב, וסבו של רבי מנחם מנדל הגר, מקים חסידות ויז'ניץ.
השושלת שהקים ר' מנחם מנדל שרדה עד השואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,400 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה.
בתחילת יולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו את העיירה ההונגרים, והטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר וחובת ענידת סרט זרוע.
באותו זמן הגיעו לעיירה פליטים יהודים מכפרי הסביבה, לאחר שיתר היהודים בהם נרצחו או הוטבעו בנהר צ'רמוש, וכן הובאו לעיירה מאות יהודים שגורשו מאזור קרפטורוס.
בספטמבר 1941 הועברה השליטה בעיירה לידי הגרמנים, ואלו הוציאו בה להורג מספר יהודים שהואשמו בקומוניזם.
באמצע אוקטובר 1941 ערכו שוטרים גרמנים ואוקראינים אקציה המונית בעיירה, בה רצחו למעלה מ-2,000 יהודים בבורות ירי סמוכים.
בזמן זה הועלה באש בית הכנסת הגדול בעיירה.
בנובמבר 1941 הובאו לעיירה יהודים נוספים מכפרי הסביבה, ששרדו את מעשי הטבח בהם, והיודנרט המקומי בעיירה התגייס לעזרתם.
באפריל 1942 נערכה בעיירה אקציה נוספת, בו שולחו כ-700 יהודים חסרי כרטיסי עבודה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-1 במאי 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור וצפוף שהוקם בה, בו מעת לעת הוציאו הגרמנים יהודים להורג.
ב-8 בספטמבר 1942 נערכה בגטו אקציה, במסגרתה בוצעה ביושביו סלקציה, וכ-600 איש שולחו לבלז'ץ.
בשעת האקציה נרצחו עוד כ-150 יהודים בשטח הגטו, וקבוצת גברים שולחה למחנה ינובסקה, בו נספו כולם.
ב-28 בספטמבר 1942 ערכו הגרמנים אקציה נוספת בגטו, בה רצחו חלק מיושביו, והצעידו אחרים לקולומיאה, שם נספו.
ב-1 בנובמבר 1942 חוסל סופית גטו קוסוב, תוך רצח כ-50 יהודים בשעת האקציה, והעברת כ-200 הנותרים לקולומיאה.
לאחר מכן, ערכו הגרמנים מצוד שיטתי אחר יהודים מסתתרים בשטח העיירה והגטו, ולאחר הוצאתם להורג, הוכרזה העיירה רשמית כ"נקייה מיהודים", ורכוש יהודיה נתפס בידי תושבי המקום האוקראינים.
בין הנספים הייתה משוררת שלומיה קרייזל.
באתר יד ושם, בארכיון המסמכים, ניתן למצוא רשימה שמית של יהודים שהתגוררו בקוסוב לפני 1941. "רשימת יהודים שהתגוררו ב-Kosow לפני 1941 המסודרת על-פי רחובות מגוריהם"
על פעילותה בזמן המלחמה תושבת העיירה אולנה הריהורישין זכתה בתואר חסיד אומות העולם.
קוֹס הוא אי יווני בים האגאי, חלק מקבוצת האיים הדודקאנסיים, השוכן בפתחו המערבי של מפרץ גקובה.
אורכו של האי הוא 40 קילומטרים, רוחבו 8 קילומטרים והוא מרוחק 4 קילומטרים מחוף בודרום שבטורקיה.
מבחינה מינהלית שייך האי לחבל דרום הים האגאי ובירתו היא העיר קוס.
לפי המיתולוגיה הרומית ביקר הרקולס באי קוס.
יחידות צבא מקוס השתתפו במלחמת טרויה.
במהלך המאה ה-11 לפנה"ס כבשו הדורים את האי ויישבו אותו במתיישבים שהובאו מאפידאורוס.
במהלך המאה ה-7 לפנה"ס הצטרפו תושבי האי לליגה אמפיקטיונית שכללה שישה איים יווניים ובשלהי המאה ה-6 לפנה"ס נכבש האי בידי צבא הממלכה האחמנית.
ב-479 לפנה"ס השתחרר האי מעול הפרסים ובהמשך הצטרפה הנהגתו לליגה האטית-דלית.
ב-412 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית מרדו תושבי קוס באתונה, אך המלחמה הסתיימה בניצחון הליגה הפלופונסית ובפירוק הליגה האטית-דלית.
קוס נודע בעולם ההלניסטי כמרכז רפואי אליו היו מביאים הצדדים הלוחמים (בים) את הפצועים כדי שיקבלו טיפול או המתת חסד.
באי נולד היפוקרטס אבי הרפואה המערבית.
ב-335 לפנה"ס נכבש האי על ידי צבאו של אלכסנדר הגדול מלך מוקדון ולאחר מותו נשלט על ידי תלמי הראשון עד לכיבושו בידי צבא הרפובליקה הרומית.
ב-395 עם חלוקת האימפריה הרומית נשלט האי בידי האימפריה הביזנטית.
לאורך העת העתיקה התקיים באי מסחר פיניקי פורה, כפי שמעידים ממצאי כדים וצלמיות מהלבנט שנמצאו באי.
האי נשלט לחלופין על ידי הרפובליקה של ונציה והרפובליקה של ג'נובה וב-1315 נמכר למסדר האבירים ההוספיטלרים.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית הטילו השלטונות העותמאנים מגבלות על תושביו הנוצרים של האי.
באוקטובר 1912, במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית נכבש האי קוס על ידי צבא ממלכת איטליה ואף על פי שבמסגרת הסכם אוצ'י הסכימו האיטלקים להשיב את האי לשליטת העות'מאנים, הם התחמקו מביצועו והאי נותר בחזקתם גם לאחר חתימת הסכם לוזאן ב-1923. ב-1933 אירעה בקוס רעידת אדמה חזקה שגרמה לכ-200 הרוגים.
במהלך רעידת האדמה חרבו מבנים רבים מהתקופות ההוספיטלרית והעות'מאנית והשלטונות האיטלקים ביצעו פעולות בנייה והקמת תשתיות מודרניות בעיר קוס.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כניעתה של איטליה, חברו כוחות בריטים לכוחות האיטלקים במטרה להגן על האי מפני כוחות הצבא הגרמני.
מערכת הדודקאנס שניהלו הבריטים באיים נכשלה, כשהאי נפל לבסוף לידי הגרמנים והיה בשליטתם עד 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה הפך קוס לשטח חסות בריטי עד 1947 עת הועבר לחזקת יוון.
באי קוס נולדה זמרת הרמבטיקו הנודעת מריקה פאפאגיקה (1890-1943).
בקוס שורר אקלים ים תיכוני מתון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 18oc וערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-10.7oc בפברואר ועד 26oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 602 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא דצמבר בו יורדים בממוצע 120 מילימטרים של גשם.
ב-1905, אחרית תקופת שלטונו של עבדול חמיד השני סולטאן האימפריה העות'מאנית נערך באי מפקד אוכלוסין ובו נמנו 13,052 תושבים, קרוב למחציתם מוסלמים, מחציתם נוצרים ומקצתם יהודים.
ב-1909, לאחר הפיכת הטורקים הצעירים החלה הגירת מוסלמים מקוס לאסיה הקטנה וכמות האוכלוסין החלה לרדת בהדרגה.
ב-1912 נכבש האי על ידי ממלכת איטליה ובמועד זה 94% מאוכלוסיית קוס הייתה נוצרית.
ב-1947, לאחר איחוד האיים הדודקאנסיים עם יוון נערך מפקד ובקוס נמנו 18,545 תושבים.
בעת ההיא התבססה כלכלת האי על חקלאות והתמ"ג לנפש בקוס היה נמוך יחסית.
בין 1967 ל-1973 שררו ביוון חוסר יציבות פוליטית ומשבר כלכלי, לאחר הפיכת הקולונלים וביטול המלוכה.
לעניין נודעה השלכה על אוכלוסיית האי שהחלה להגר ממנו.
ב-1971 נמנו בקוס 16,650 תושבים, 11.32 אחוזים פחות מב-1951. החל מאמצע שנות ה-70, עם התייצבות המערכות השלטונית והכלכלית ביוון החלה התאוששות הדרגתית גם בכלכלת האי ומאזנו הדמוגרפי.
הכלכלה המבוססת על חקלאות פינתה את מקומה לטובת כלכלה המבוססת על ענף התיירות והנושא הביא לעלייה משמעותית בתוצר המקומי הגולמי וכמות התושבים, בשל מאזן הגירה חיובי לקוס, בעיקר הגירת עבודה.
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מציין בספרו קדמוניות היהודים כי יהודים התגוררו באי קוס בתקופת בית שני.
בין יתר המקורות מתבסס בן מתתיהו על כתביהם של ההיסטוריונים סטראבון ודיודורוס סיקולוס.
האי קוס מוזכר גם בספר מקבים א וכפי הנראה בתקופתו של הורדוס התקיימה מערכת סחר ענפה בין האי קוס לארץ ישראל.
מתקופה זו בחיי הקהילה לא נותרו עדויות ארכאולוגיות באי.
עדויות כתובות לקהילה יהודית רומניוטית מצויות מהמאה ה-14 עת שלטו ההוספיטלרים על האי.
מן העדויות עולה כי אוכלוסיית הקהילה מנתה כ-1,500 נפשות וב-1502 גורשו כל בני הקהילה לניס.
לאחר כיבוש האי בידי העות'מאנים הורשו היהודים להתיישב בקוס ובראשית המאה ה-18 תועדו באי מספר משפחות יהודיות ממוצא איטלקי.
ב-1747 נבנה בית הכנסת המרכזי באי.
במחצית השנייה של המאה ה-19 תועדו בקוס 40 משפחות יהודיות, אך מספרן ירד בהדרגה בשל הגירה מהאי לאנטוליה וב-1910 מנתה הקהילה רק 4 משפחות.
ב-1850 אירעה בקוס עלילת דם במסגרתה הואשמו היהודים במעשה רצח לאחר ביצוע טקס ברית מילה ומספר מבני הקהילה גורשו על ידי הואלי העות'מאני לרודוס.
לאחר מלחמת טורקיה-יוון הגיען לקוס פליטים יהודים רבים מאנטוליה ורודוס ואוכלוסיית הקהילה גדלה לכדי 160 נפשות.
ב-1933 חרב בית הכנסת במהלך רעידת אדמה ושנה מאוחר יותר הוקם בית הכנסת החדש "קהל שלום".
בני הקהילה עסקו במסחר ובייצוא פירות ובדים.
בשלהי שנות ה-30 הטיל המשטר הפשיסטי מגבלות על יהודי קוס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית האי 20 משפחות.
ב-3 באוקטובר 1943 כבשו הגרמנים את האי.
שמונה משפחות הצליחו להימלט מקוס לטורקיה ו-120 היהודים הנותרים נעצרו, הובלו בספינה לנמל פיראוס וממנו, ביחד עם יהודי רודוס למחנה הריכוז חיידרי.
ב-3 באוגוסט 1944 הועלו יהודי קוס על רכבות בקר והובלו למחנה ההשמדה אושוויץ.
ב-16 באוגוסט 1944 הגיעו בני הקהילה לאושוויץ ורובם נרצחו שעות ספורות לאחר הגעתם,.
ארבעה מבני הקהילה שוחררו מאחר שהחזיקו באזרחות טורקית ו-12 מבניה שרדו את השואה.
במהלך שנות ה-60 התגוררה בקוס משפחה יהודית אחת, משפחת מנשה.
ב-1995, לאחר שהיהודי האחרון יליד קוס מיכאל מנשה הלך לעולמו, נסגר בית הכנסת במקום והפך למרכז תרבות וספרייה.
ב-2010 בוצעו פעולות שיקום בבית העלמין היהודי החרב בקוס על ידי מתנדבים מישראל.
ביולי 2013 חולל בית העלמין באי ונגרמו נזקים לקברים ולמצבות.
קוסה (Cosa) הייתה קולוניה לטינית שהוקמה על ידי הרומאים ב-273 לפנה"ס בדרום-מערב טוסקנה, קרוב לוודאי על אדמה שהוחרמה מהאטרוסקים.
היישוב האטרוסקי, אשר נקרא "קוסי" (Cusi) או "קוסיה" (Cosia), עמד כנראה במקום בו נמצאת כיום אורבטלו (Orbetello).
מיקומה הגאוגרפי של קוסה ייחודי.
היא ניצבת על גבעה הסמוכה לעיירה אנסדוניה (Ansedonia) בחוף הים הטירני, כ-140 קלימטרים צפון-מערבית לרומא, בגובה של 113 מטרים מעל פני הים.
העיר ידעה תלאות כל תולדותיה, ומעולם לא הגיעה למדרגת עיר רומית משגשגת של ממש.
המלחמות שניטשו באיטליה במאה השלישית לפנה"ס לא פסחו גם עליה.
היא נבזזה בשנות השישים של המאה ה-1 לפנה"ס, ככל הנראה על ידי פירטים, הוקמה מחדש בימיו של אוגוסטוס קיסר והוסיפה להתקיים עד המאה ה-3 לספירה.
אחד האזכורים האחרונים של קוסה מצוי בחיבורו של רוטיליוס קלאודיוס נמטיאנוס, המציין כי בשנת 416 ננטש המקום, כפי הנראה בשל מגפת עכברים, וכעת הוא שומם.
המקום יושב מחדש בימי הביניים וננטש שוב במהלך המאה ה-13.
לאחר מלחמת העולם השנייה נערכו בקוסה חפירות נרחבות, שנמשכו כמה עשרות שנים.
במהלך החפירות התגלו שרידים של העיר הרומית על מוסדותיה ובתיה.
קוֹסוֹ אלול היה פסל ישראלי-קנדי יליד רוסיה.
יצירותיו מציגות שילוב בין השפעת האמנות "הכנענית" להפשטה של קבוצת "אופקים חדשים".
חתן פרס דיזנגוף לפיסול לשנת תשי"א (1951).
אלול נולד בשנת 1920 בעיר מוּרוֹם שבאימפריה הרוסית, ובשנת 1924 עלתה משפחתו לארץ ישראל.
את חינוכו האמנותי החל בגימנסיה הרצליה בתל אביב, והמשיך בבית הספר הריאלי בחיפה אצל יצחק סירקין.
בשנת 1938 למד פיסול בסטודיו של יצחק דנציגר בתל אביב.
בשנת 1939, כשהיה בן 19, נסע ללמוד בארצות הברית במכון האמנות של שיקגו, שם למד עד שנת 1943. אחר-כך למד בניו יורק ובפילדלפיה.
במלחמת העולם השנייה התנדב לשירות בצי האמריקני, ושירת בו שנתיים.
בפברואר 1946 שב לארץ והשתקע בשפיה.
במלחמת העצמאות ישב בקיבוץ עין חרוד והשתתף כחובש בקרבות על הגלבוע.
במשך שנים שימש כמורה לאמנות בעין חרוד.
אחר-כך עבר לרמת גן, והוסיף ללמד שם, עד 1955. בין תלמידיו: פנחס עשת, מתניה אברמסון ורפי לביא.
בשנת 1948 הצטרף אלול לקבוצת "אופקים חדשים" והציג בתערוכותיה.
בשנת תשי"א (1951) זכה בפרס דיזנגוף לפיסול, על פסלו "עציר".
משנות ה-50 לקח חלק פעיל בסימפוזיונים בארץ, ומשנת 1960 בסימפוזיונים בינלאומיים של פסלים, מהם ברלין (1963) ומונטריאול (1964), וכן הציג מיצירותיו בערי אירופה, בהן רומא וברלין.
בסוף שנת 1962 יזם סימפוזיון בינלאומי לפיסול שהתקיים במצפה רמון.
בשנת 1964 (לפי מקור אחר - ב-1969) היגר אלול לטורונטו, קנדה שם גר עד מותו בשנת 1995. בתקופת מגוריו שם הציב מעל 40 פסלים ברחבי העיר.
קוסו אלול נפטר מהתקף לב בטורונטו בנובמבר 1995, בגיל 75.
היה נשוי ליהודית (יוצי), ביתו של ד"ר אברהם אפרת, אשר הייתה מראשי מכון אדלר בארץ, והיה אב לבנים אורן ורון, ובת, שפי-יה.
ינואר 1952 – מוזיאון תל אביב
1954 – גלריה "מקרא סטודיו", תל אביב
אייר תשי"ז (מאי 1957) – מוזיאון תל אביב
סיוון תשי"ז (יוני 1957) – בית האמנים בירושלים
דצמבר 1957 – בית התרבות של ההסתדרות, רמת גן
1966 – תערוכת חצי יובל ליצירתו, הגלריה לאמנות ישראלית בשיתוף עם המוזיאון היהודי, ניו יורק
קופץ מעל סוס – תבליט מכון וינגייט
רקדניות – תבליט מכון וינגייט
מזרקת קני סוף – האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ליד הספרייה הלאומית (1957–1958)
אש התמיד – אוהל יזכור, יד ושם, ירושלים (1960)
זרתוסתרא – פסל באבן גיר, בפארק לפיסול מדברי במצפה רמון (1962)
ללא כותרת – פסל באבן גיר, בפארק לפיסול מדברי במצפה רמון (1962)
Kobrus – מיאמי, פלורידה ,ארצות הברית (1971)
זמן – קינגסטון, אונטריו, קנדה (1973)
Salosha – טורונטו ומונטריאול, קנדה (1974)
Anada – בנק אמנות, אוטווה, קנדה (1974)
קוסו קיטאמורה (ביפנית: 北村 久寿雄; 9 באוקטובר 1917 - 6 ביוני 1996) היה שחיין יפני.
אלוף אולימפי במשחה ל-1500 מטר חופשי.
קיטאמורה הוא האלוף האולימפי הצעיר ביותר לגברים במשחקים האולימפיים, עד עצם היום הזה, בהיותו רק בן 14 שנים ו-309 ימים, שזכה במדליה אישית.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה קיטאמורה במדליית זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 19:12.4 דקות, לפני בן ארצו שוזו מקינו (19:14.1 דקות) וג'ים קריסטי מארצות הברית (19:39.5 דקות).
בגמר היפנים ניהלו קרב מרתק ביניהם והשאירו הרחק מאחור את יתר השחיינים.
בשלב המוקדמות, קבע קיטאמורה את הזמן השני בטיבו בתוצאה של 19:55.2 דקות.
בשלב חצי הגמר, שיפר קיטאמורה את השיא האולימפי בתוצאה של 19:51.6 דקות, שהחזיק מעמד עד למשחה השני שבו יריבו מקינו שיפר אותו (19:38.7 דקות).
הופעתו המוצלחת במשחקים האולימפיים ושל חבריו לנבחרת השחייה, הראתה את השליטה היפנית בשחייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עד למלחמת העולם השנייה.
קיטאמורה כיהן בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 כיו"ר הוועדה ליחסי החוץ באיגוד השחייה היפני, שארגן בהצלחה את תחרויות השחייה באולימפיאדת טוקיו (1964).
בשנת 1965 זכה קיטאמורה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
קוֹסָה (Xhosa, ) הוא עם של דוברי שפות בנטו החיים לאורך דרומה של דרום אפריקה.
הקוסה, שלהם שפה משלהם (איסיקוֹסה, isiXhosa), מתחלקים לקבוצות-משנה שלהן זיקה ומורשת ספציפיות המבחינות אך גם מקשרות ביניהן.
הקבוצות העיקריות הן בקה (Bhaca), בּוֹמְוונה (Bomvana), מְפנגוּ (Mfengu), מְפּוֹנדוֹ (Mpondo), מְפונדומיסה (Mpondomise), קֶסִיבּה (Xesibe), ותמבוּ (Thembu).
השם "קוסה" מקורו בשמו של מנהיג אגדי בשם אוּקוֹסה; תאוריה אחרת גורסת כי מקורו של השם הוא מילה שמצויה בניבים בושמנים ומשמעותה "פראי" או "זועף", כשאל בני הקוסה (amaXhosa) מיוחסת ה"פראות".
כיום מפוזרים כ-8 מיליון בני קוסה ברחבי דרום אפריקה, וקוסה היא השפה השנייה בתפוצתה במדינה אחרי שפת הזולו, קרובתה.
שלטון האפרטהייד שהתקיים עד 1994 כפר באזרחותם השווה של בני הקוסה תחת הרפובליקה הדרום-אפריקנית וביקש להגבילם לתחומי חבלי הניהול העצמי של הבנטוסטנים טרנסקאי וסיסקאי; כיום נכללים שניהם בפרובינציית הכף המזרחי שהיא המאוכלסת ביותר בבני הקוסה מבין הפרובינציות השונות.
בני קוסה רבים חיים גם בקייפטאון (iKapa), באיסט לונדון (iMonti) ובפורט אליזבת (iBhayi).
אבותיהם של הקוסה הגיעו מאזור האגמים הגדולים בנדידה ממושכת דרומה.
כשהגיעו המתיישבים ההולנדים (אמצע המאה ה-17) כבר היו בני הקוסה מבוססים במזרח דרום-אפריקה, בין היתר באזור דרבן של היום.
הם והלבנים פגשו אלו את אלו לראשונה בראשית המאה ה-18. לקראת סוף אותה מאה כבר ניטש עימות בין הבורים שנדדו מקייפטאון מזרחה, לבין כפריים מבני קוסה באזור נהר הדג הגדול בכף המזרחי.
במהלך שנים של לחימה בתחילת המאה ה-19, נדחקו הקוסה מזרחה בידי הכוחות הקולוניאליים הבריטים, ובשנים העוקבות נעו רבים מהם מערבה כתוצאה מלחץ שהפעילה תנועת התפשטות ענפי הזולו שהיגרו מצפון.
להיחלשות יכולת העמידה של הקוסה בפני ההתרחבות הקולוניאלית האירופאית תרמו רעב המוני ופיצולים פוליטיים באמצע המאה ה-19.
כיום, בני קוסה מהווים רוב בצמרת מפלגת השלטון הקונגרס הלאומי האפריקני.
הקוסה מחזיקים במסורת חזקה של סיפורים בעל-פה, על גיבורים קדמונים.
על פי מסורת זו, אוקוסה היה האדם הראשון בעולם.
מסורות נוספות גורסות כי כל בני הקוסה הם צאצאי אב אחד בשם צ'אווה.
טקס פולחני שעדיין נהוג הוא טקס המעבר לגבריות, ההפיכה מנער לבוגר (Ulwaluko).
הטקס הסודי מתחיל במילת הנער ונמשך בבידודו למשך שבועות מספר, לעיתים בהרים; במשך התהליך הוא מושח את גופו בחימר לבן ומקיים מצוות שונות.
בימינו המהלך נתון במחלוקת על רקע מקרי מוות רבים.
בנות גם הן עוברות טקס מעבר לנשיות (Intonjane), ומופרדות מהחברה לזמן קצר יותר מאשר הבנים (הן אינן עוברות מילה).
בפולחן אחר - טקס הסיפודו - אימהות טריות שילדו מבוּדדות לעשרה ימים, והשליה וחבל הטבור נטמנים ליד הכפר.
המטבח המסורתי של הקוסה שואב מהתנאים הגאוגרפיים של חבל הארץ שאירח אותם במשך דורות, מהעושר בתצורות טבע כהרים, נחלים וגשם רב, ונשען בעיקר על בקר, אולם גם על כבש הבית, דורה ותירס ודייסות שונות, חלב חמוץ, דלעת וקטניות.
מלאכות אומנות אופייניות כוללות חרוזים, טווייה וקדרות.
המוזיקה המסורתית עושה שימוש בתופים, רעשנים, שריקות, חלילים ומעל לכל, מקהלות שמלוּות במחיאות-כף.
יש שירים לאירועים פולחניים; אחד המוכרים ביותר מביניהם הוא שיר חתונה בביצועה של מרים מקבה.
הבית הראשון של המנון דרום אפריקה, Nkosi Sikelel' iAfrika, הוא מזמור קוסה משנת 1897.
העיתונים ויצירות הספרות הראשונים בקוסה הופיעו במאה ה-19.פולקלור של בני קוסה משובל ביצירות של גצינה מלופה.
בני הקוסה מהווים כ-18 אחוז מאוכלוסיית דרום אפריקה.
ככלל, הם השכבה העניה ביותר במדינה, אם כי מיעוט מתוכם נמנה עם העשירים ביותר.
במהלך האפרטהייד, עמדו שיעורי האוריינות בקרב הקוסה על 30%.
ב-1996, שנתיים מתום השלטון הלבן, האוריינות הוערכה בכ-50%.
לימודים בבתי-ספר יסודיים שמשרתים את אוכלוסיית הקוסה מתקיימים בשפת הקוסה, אולם האנגלית מחליפה אותה עם המעבר לשכבות העל-יסודיות.
בעוד שבזמן האפרטהייד יכלו רק גברים לחפש עבודה במכרות, הרי שנכון להיום יכולים בני הקוסה לעבור מהכפרים לערים בחיפוש אחר תעסוקה, ורבים עושים זאת.
קוסובה (בבלארוסית: Косава; בפולנית: Kossów; ברוסית: Ко́ссово; נקראה גם קוסוב-פולֶסקי) היא עיירה קטנה בבלארוס במחוז ברסט, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לפני מלחמת העולם הראשונה השתייכה קוסובה לאימפריה הרוסית.
בין שתי מלחמות העולם הייתה קוסובה חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עברה קוסובה לשליטת ברית המועצות וב-1991, לאחר התפרקות ברית המועצות, נכללה העיירה בתחום בלארוס העצמאית.
יהודים הגיעו לעיירה עוד במאה ה-16, ועסקו במלאכה ובמסחר זעיר, והחזיקו משקי עזר קטנים.
בסוף המאה ה-19 התגוררו בעיירה כ-3,000 תושבים, מהם כשני שלישים יהודים.
בשנת תק"ל התמנה לרב בקוסובה הרב אפרים מרדכי הלוי אפשטיין, נכדו של בעל הפרדס הרב אריה לייב הלוי אפשטיין.
לאחר מותו של הרב אפרים מרדכי התמנה תחתיו חתנו הרב יהודה מאיר בשנת תקס"ח.
בתקופה מאוחרת יותר, בשנת 1858 התמנה לרב העיירה הרב שאול קצנלנבוגן.
הרב קצנלנבוגן עזב את העיירה בשנת 1882 בעלותו על כס הרבנות בקוברין, ואת מקומו ירש חתנו הרב שמריהו יוסף קרליץ (אביו של החזון איש).
במקביל נתמנה לרב בעיירה הרב מנחם מנדל שרשבסקי, חתנו של הרב שמואל סלונימסקי שהיה רב בעיירה.
הרב שרשבסקי כיהן כרב במשך 43 שנה עד לעלייתו לארץ ישראל ב-1927. לאחר עלייתו של הרב שרשבסקי לירושלים ב-תרפ"ז כיהן תחתיו כרב בעיירה חתנו, הרב מאיר לייקין, ולאחר פטירת הרב קרליץ ב-1916 כיהן כרב בעיירה חתנו, הרב אבא סוויאטיצקי, ולאחריו בנו, הרב יצחק קרליץ.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים ב-1 ביולי 1941, הוטלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר.
שנים עשר מחברי היודנרט שמונה בעיירה הוצאו להורג בפומבי זמן לא רב לאחר מינוים.
עם הבאת יהודים מהסביבה לעיירה, הגיע מספר יהודיה לכ-2,250 איש, ומאות מהם הועסקו בעבודות כפייה, תוך הוצאה להורג של יהודים שהפרו כללים שונים.
בין הנרצחים היה הרב יצחק קרליץ, שסירב לצאת מן העיירה בשבת מחמת איסור תחומין.
באמצע יוני 1942 רוכזו יהודי העיירה בשלושה גטאות שהוקמו בה.
ב-24 ביולי 1942 רצחו הגרמנים את המאושפזים בבית החולים היהודי בעיירה, ולמחרת רצחו בבורות ירי כ-1,200 מיהודי הגטאות.
כ-200 יהודים שהתגלו במקומות מסתור נרצחו כעבור זמן מה.
ב-2 באוגוסט 1942 השתלטו על העיירה פרטיזנים סובייטים, וכמה עשרות יהודים הצטרפו אליהם.
עם שובם של הגרמנים למקום, הם רצחו את כל היהודים שנותרו בו.
מקהילת קוסובה שרדו בשואה 26 יהודים.
קוסאי סדאם חוסיין א-תכריתי היה בנו השני של סדאם חוסיין מאשתו הראשונה סאג'דה טלפאח והאיש החזק ביותר בעיראק, לאחר אביו.
בנו בכורו של סדאם, עודאי חוסיין, הרג בהתקף זעם את שומר ראשו של אביו, כאמל חנא, בשנת 1988. אחרי אירוע זה הפך בנו השני קוסאי למועדף על סדאם, וקיבל את האחריות על שירות הביטחון של עיראק.
במיוחד אחרי מלחמת המפרץ, הוא ניהל את המרדף אחר מתקוממים שיעים מבצרה וכרבלא.
במאי 2001 מונה בפועל לסגן נשיא, והיה אמור לרשת את אביו בשנת 2002, אך עקב המלחמה המתקרבת עם ארצות הברית נדחתה העברת השלטון.
הוא היה נשוי ואב לשני בנים ובת.
במהלך מלחמת עיראק פיקד קוסאי על הגנת אזור מרכז-מזרח של עיר הבירה.
עם נפילת בגדאד ניסה למצוא מקלט, יחד עם עודאי, בסוריה, אך נאלץ לחזור לעיראק ולהסתתר.
כוחות הכיבוש האמריקאים הציעו 15 מיליון דולר אמריקאי תמורת כל מידע שיימסר על מקום הימצאו.
ב-22 ביולי 2003 הוא נהרג במוסול במהלך קרב יריות, יחד עם אחיו עודאי.
בקרב זה מצא גם בנו של קוסאי בן ה-14 את מותו.
תושבים רבים חגגו את מותם של שני האחים, וכדי להפיג את הספקות בדבר מותם, פורסמו תמונותיהן של הגוויות.
קוסאמו (בפינית: Kuusamo) היא עיר בצפון-מזרח פינלנד, בקצה הצפון-מזרחי של מחוז צפון אוסטרובוטניה.
העיר ידועה בשל אתר הסקי רוקה המצוי בה, ושכולל מתקני ספורט חורף שונים, ומדי שנה מבקרים בה כמיליון תיירים.
בשנת 2005 אירחה העיר את אליפות העולם בסקי חופשי.
עד המאה ה-17 היה האזור מיושב בלאפים, שנדדו באזור בהתאם לעונות השנה.
הלאפים היו ציידים-לקטים, אך התפרנסו גם ממסחר עם הפינים שאכלסו את אזור המפרץ הבוטני ועם הקרלים שחיו באזור הים הלבן.
האזור היה מצוי באותה העת בריבונות שוודית, כחלק ממחוז וסטרבוטן, אך השליטה השוודית באזור הייתה רופפת, והוא היה נתון גם להשפעה רוסית.
ב-1673 הכריזה ממשלת שוודיה על פטור ממסים לתושבי לפלנד למשך 15 שנים.
כתוצאה, מכך החלה הגירה של פינים שהקימו באזור יישובי קבע ראשונים, ודחקו את רגליהם של הלאפים.
עד 1718 נותרו באזור רק שתי משפחות לאפיות, שאף הן התערו בחברה הפינית.
בשנת 1685 הוחל בהקמתה של קוסאמו וב-1695 הוקמה בה כנסייה.
מקור שמה של העיר אינו ברור, אך ייתכן שמקורו במילים לאפיות שפירושן "יער אשוחיות".
תושבי העיר התפרנסו מחקלאות ומרעיית בקר ואיילים.
ועד 1770 כבר התגוררו בה כ-2,000 תושבים, ובראשית המאה ה-19 גדל מספרם לכ-3,000. שגשוגה של העיר נבלם בשל רעב ומגפת אבעבועות שחורות שפקדו אותה ב-1803 וב-1804, בהתאמה.
בעקבות המלחמה הפינית, עברה קוסאמו, כפינלנד כולה, לשליטת רוסיה, ב-1809. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 המשיכו תושבי העיר לסבול מרעב ומגפות, אך במחצית השנייה של המאה התאוששה, עם התפתחות תעשיית העץ באזור.
לאחר עצמאות פינלנד ב-1917, נמתח הגבול בין רוסיה לפינלנד ממזרח לקוסאמו, והעיר נותקה הן מהיערות שעליהם התבססה כלכלתה והן משטחי המרעה של האיילים.
כתחליף למקורות פרנסה אלה, שבו התושבים לעסוק בחקלאות.
בדצמבר 1939, עם ראשית מלחמת החורף, פונתה קוסאמו מיושביה, מחשש לפלישה רוסית.
בהסכם מוסקבה שנחתם בין רוסיה לפינלנד ב-12 במרץ 1940 נאלצה פינלנד לוותר על שטחים שונים, ובין היתר על שטח שכלל מספר כפרים באזור קוסאמו.
2,100 תושביהם של כפרים אלה שוכנו מחדש בקוסאמו.
במהלך מלחמת ההמשך שימשה העיר כבסיס לצבא פינלנד ולוורמאכט.
עם נסיגתו של הוורמאכט לקראת הגעתו של הצבא האדום, נקטו הגרמנים מדיניות של אדמה חרוכה, והחריבו את העיר עד היסוד.
בנייתה של העיר מחדש נמשכה בין 1945 ל-1952. עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 התגוררו בה כ-21 אלף תושבים.
בחקלאות לא היה עוד די כדי לפרנס את כל התושבים, אך במקביל החלה להתפתח תעשיית התיירות, שהפכה למנוע הכלכלי של העיר, מאז פתיחתו של אתר הסקי רוקה ב-1954.
קוסאמו משתרעת על פני 5,808.92 קמ"ר, אף שרק חלק קטן משטח זה מהווה את העיר גופא.
כשני שלישים מהתושבים מרוכזים בעיר גופא, והיתר מפוזרים ב-33 כפרים.
היא גובלת בערים סואומוסאלמי בדרום, טאיוואלקוסקי ופוסיו במערב, וסאלה בצפון, ובמזרח היא גובלת ברוסיה.
רוב שטחה של העיר הוא ברמה שגובה כ-250 מטרים מעל פני הים.
גובהה של הנקודה הגבוהה ביותר, ולטווארה, 492 מטרים.
כ-90% מתחום השיפוט היבשתי של העיר מכוסה ביער.
כ-70% מהעצים הם עצי אורן, כ-20% עצי אשוחית וכ-10% עצים נשירים.
עם הנהרות הבולטים הזורמים בה נמנים אואולנקאיוקי, קיטקאיוקי, קוסינקיוקי ופיסטויוקי הזורמים לכיוון הים הלבן, וליוקי הזורם למפרץ הבוטני.
בצפון שטח השיפוט של העיר שוכן הפארק הלאומי אואולאנקה, המשתרע על פני כ-270 קמ"ר הנחלקים בין קוסאמו לסאלה.
הפארק מכוסה ברובו ביערות אורן, ונהר אואולנקאיוקי זורם בתחומו.
חיים בו כ-30 מיני יונקים (בהם זאבים ושונרים) וכ-120 מיני עופות (בהם עיטם לבן-זנב).
הטמפרטורה הממוצעת בקוסאמו היא 0.3°C-.
החודש החם ביותר הוא יולי, והטמפרטורה הממוצעת בו היא 14.7°C.
החודש הקר ביותר הוא פברואר, והטמפרטורה הממוצעת בו היא 13.2°C-.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר היא 40.8°C-.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 525 מ"מ.
שלג מכסה את העיר במשך כ-200 ימים בשנה, בין אוקטובר למאי, ועומקו מגיע ל-80–90 ס"מ.
בשל קרבתה של קוסאמו לחוג הארקטי (כ-60 ק"מ), קיימת בעיר תופעת שמש חצות בין ה-14 ל-29 ביוני.
כלכלת העיר מבוססת על יערנות, רעיית איילים, תיירות ותעשייה זעירה.
מדי שנה מבקרים בעיר כמיליון תיירים, ובשנת 2002 היו כ-300 אלף לינות תיירים, כ-17% מהם תיירים זרים.
אתר הסקי רוקה, הפועל בין אוקטובר ליוני, הוא אחד הגדולים בפינלנד, ופרט לגלישות סקי, הוא כולל גם מתקני קפיצות סקי, סקי למרחקים וסקי נורדי משולב.
גם בקיץ מושכת העיר תיירים, העוסקים בפעילויות דיג, שיט קיאקים והליכה, בין היתר בטרק קארהונקיירוס ("טבעת הדב"), שאורכו 80 ק"מ.
האנס קונרד שומאן היה חייל בצבא גרמניה המזרחית, שערק לגרמניה המערבית בזמן בנייתה של חומת ברלין.
שומן צולם בעת שחצה את הגבול, וצילומו היה לאחד מסמלי המלחמה הקרה וברלין המחולקת.
שומן נולד בעיירה אוסטראו שבסקסוניה.
בגיל 18 התגייס, והוצב במשטרת ההפגנות.
לאחר אימון בסיסי בדרזדן וקורס מש"קים בפוטסדם, הוצב בברלין המזרחית.
ב-15 באוגוסט 1961, יומיים לאחר שגרמניה המזרחית החלה בהקמתה של חומת ברלין, הוצב שומן בעמדה בפינת הרחובות ברנאואר ורופינר.
באותה העת טרם נבנתה החומה במקום, והגבול בין שני חלקיה של ברלין לא היה אלא גדר תיל נמוכה ("תלתלית").
אזרחים מערב גרמנים קראו לשומן להגיע אליהם.
הוא דילג מעל גדר התיל, והובל מהמקום בניידת של משטרת ברלין המערבית.
זמן מה לאחר העריקה, עבר שומן להתגורר בבוואריה, ועבד במפעל של חברת אאודי באינגולשטאדט.
לאחר נפילת החומה אמר כי רק מאז נפילתה חש חופשי באמת.
גם לאחר נפילת החומה ואיחוד גרמניה לא שב שומן לסקסוניה, ונותר להתגורר בבוואריה.
בעוד שבמערב נחשב לגיבור, חבריו במזרח ראו בו בוגד.
ב-20 ביוני 1998 שם קץ לחייו, לאחר שסבל מדיכאון.