tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח היה בשימוש נרחב במהלך ואחרי המהפכה האסלאמית, והוא ממשיך לשמש בחוגים פוליטיים איראנים מסוימים ככינוי לארצות הברית.
השימוש במונח בעצרות מלווה לרוב בצעקות "מארג בר אמריקה!" ("מוות לאמריקה").
הוא משמש גם בכתבי עת אקדמיים איראנים ככינוי לארצות הברית.
הטריטוריה של אוקראינה הכבושה באופן זמני (באוקראינית: Тимчасово окупована територія України) הוא ביטוי המתייחס לאזורים שנפלו לכיבוש רוסי מאז 2014, כולל חצי האי קרים וחלקים מהמחוזות דונצק ולוהנסק.
אוקראינה רואה בכ-7% משטחה כשטח תחת כיבוש.
בדונצק ולוהנסק, החלקים שאינם תחת שליטה אוקראינית, נחשבים כ"שטחים מסוימים של המחוזות" הנמצאים תחת כיבוש.
המשרד לשילוב מחדש של שטחים כבושים זמנית אחראי על מדיניות הממשלה כלפי האזורים הללו.
המצב לגבי קרים מורכב יותר, שכן רוסיה סיפחה את השטח והפכה אותו לחלק מהפדרציה הרוסית לאחר קיום משאל העם בקרים.
תחת רוסיה, השטח מנוהל כשני סובייקטים פדרליים נפרדים – הרפובליקה של קרים והעיר הפדרלית סבסטופול.
אוקראינה ממשיכה לתבוע ריבונות על השטח, וזוכה לתמיכת האומות המאוחדות בהחלטה 68/262 של העצרת הכללית.
המשרד לשילוב מחדש של שטחים כבושים זמנית הוא המשרד הממשלתי האוקראיני האמון על מדיניות הממשלה כלפי האזורים.
החלטה A/73/L.47 של העצרת הכללית של האו"ם, שהתקבלה ב-17 בדצמבר 2018, הגדירה את קרים כנתונה תחת "כיבוש זמני".
בתגובה להתערבות של הצבא הרוסי, אימץ הפרלמנט של אוקראינה חוקי ממשל (עם עדכונים והרחבות נוספות) כדי להחשיב את הרפובליקה האוטונומית של קרים וחלקים ממחוזות דונצק ולוהנסק כשטחים כבושים ובלתי נשלטים באופן זמני:
1. הרפובליקה האוטונומית של קרים:
חוק אוקראינה מס' 1207-VII (15 באפריל 2014) "הבטחת זכויות אזרח וחופש האזרח, ותקנות משפטיות על שטח כבוש זמני של אוקראינה".
2. מחוזות משנה נפרדים של מחוזות דונצק ולוהנסק:
צו של קבינט השרים של אוקראינה № 1085-р (7 בנובמבר 2014) "רשימת התנחלויות בשטח שאינו נשלט זמנית על ידי רשויות ממשלתיות, ורשימת ציוני דרך הממוקמים בקו הקשר".
חוק אוקראינה מס' 254-19-VIII (17 במרץ 2015) "על הכרה במחוזות משנה, ערים, עיירות וכפרים נפרדים באזורי דונצק ולוהנסק כשטחים כבושים באופן זמני".
ב-20 באפריל 2016 אוקראינה הקימה רשמית את "המשרד הממשלתי לשטחים כבושים זמנית ולעקורים פנימיים".
לאחר מכן שונה שמה ל"משרד לשטחים כבושים זמנית, לעקורים ולחיילים משוחררים" ולאחר מכן ל"משרד לשילוב מחדש של שטחים כבושים זמנית".
השרה הנוכחית של המשרד היא אירינה ורשצ'וק, שמונתה ב-4 בנובמבר 2021.
במרץ 2014, בהצבעה באו"ם, 100 מדינות חברות מתוך 193 (למעט ארמניה, בלארוס, בוליביה, קובה, קוריאה הצפונית, ניקרגואה, רוסיה, סודאן, סוריה, ונצואלה וזימבבואה) לא הכירו בסיפוח חצי האי קרים על ידי רוסיה .
החלטה נוספת התקבלה על ידי האו"ם בדצמבר 2016 בנוגע ל"זכויות אדם ברפובליקה האוטונומית של קרים ובעיר סבסטופול", שהכירה בהם כחלק מאוקראינה.
החלטה נוספת התקבלה על ידי האו"ם בדצמבר 2017, גם היא בנוגע ל"זכויות אדם ברפובליקה האוטונומית של קרים ובעיר סבסטופול", שהכירה בהם כחלק מאוקראינה.
באפריל 2018 הכירה אספת החירום של האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה בשטחים הכבושים באוקראינה כ"שטחים בשליטה בפועל של הפדרציה הרוסית".
יו"ר המשלחת האוקראינית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה, חבר הפרלמנט וולודימיר ארייב, הזכיר כי ההכרה בעובדה שחלק מהדונבס הכבושה נמצא בשליטה של רוסיה היא כה חשובה עבור אוקראינה.
"האחריות לכל הפשעים שבוצעו בשטחים הבלתי מבוקרים מוסרת מאוקראינה.
רוסיה הופכת לאחראית עליהם", כתב ארייב בפייסבוק.
החלטה A/73/L.47 של העצרת הכללית של האו"ם, שהתקבלה ב-17 בדצמבר 2018, קובעת כי:
הצבא האוקראיני ציין כי הוא מודאג לגבי פריסת טילי השיוט 3M-54 Klub על ספינות הצי הרוסי הפועלות בים אזוב, הסמוך לשטחים הכבושים זמנית.
כתוצאה מכך, שני הנמלים הראשיים של אוקראינה בפריאזוביה – מריופול וברדיאנסק, גורמים להגברת חוסר הביטחון.
ב-2021, אוקראיניה השיקה יוזמה דיפלומטית בינלאומית בשם פלטפורמת קרים, להשבת יחסי רוסיה-אוקראינה באמצעות היפוך הסיפוח של קרים על ידי הפדרציה הרוסית ב-2014. שני נמלים ליד ים אזוב, טמריוק וטאגאנרוג, שימשו לכאורה כדי להסוות את מקורם של פחם אנתרציט וגז טבעי נוזלי מהשטחים הכבושים זמנית.
רשימת אזורים ויישובים שנכבשו זמנית
מאז תחילת ההתערבות של הצבא הרוסי, ממשלת אוקראינה מוציאה (כהרחבה לצו ממשלתי № 1085-р ולחוק № 254-VIII) רשימה עדכנית של אזורים ויישובים כבושים זמנית.
נכון ל-7 בפברואר 2018, קבינט השרים של אוקראינה ביצע ארבעה עדכונים לצו № 1085-р ולחוק № 254-VIII:
שמות חלק מהיישובים הם תוצאה של דה-קומוניזציה שהתרחשה ב-2016 באוקראינה.
הטבלה שלהלן מבוססת על ההארכה, נכון ל-7 בפברואר 2018. הגבולות של חלק מהמחוזות השתנו מאז 2015.
השחתת קבר יוסף היא תופעה שהחלה בשנות התשעים והתעצמה בשנת 2000 עם עזיבת צה"ל את מתחם הקבר בשכם עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
מאז אוקטובר 2000 הושחת קבר יוסף מספר פעמים בידי פלסטינים תושבי האזור.
במשך מאות שנים היה מתחם הקבר בבעלות מוסלמית, ושימש מקום תפילה מוסלמי (באתר גומחת תפילה בקיר הדרומי, לכיוון מכה).
האתר נשמר על ידי צאצאי משפחת דוויכאת.
למרות מסורות החל מן המאה ה-4 המזהות את המתחם עם קברו של יוסף המקראי, מסורת מקומית מזהה במתחם הקבר את מקום תפילתו, ואף קברו, של אחד מאבות משפחה זו, שייח' יוסוף דוויכאת.
לימים טענה זו אומצה בקרב אנשי שמאל מסוימים, כשרת החינוך שולמית אלוני.
עם כיבוש יהודה ושומרון על ידי ישראל במלחמת ששת הימים, עבר האתר לשליטה ישראלית.
בן משפחת דוויכאת המשיך לשמור במקום דרך קבע ואף שימש עובד של המנהל האזרחי.
בשנת 1982 הוקמה במתחם ישיבת עוד יוסף חי בנשיאות הרב יצחק גינזבורג.
מאז האינתיפאדה הראשונה מוצב כוח אבטחה צבאי במקום.
על פי הסכם אוסלו ב' מ־1995, מתחם הקבר הוא מובלעת בשליטה ביטחונית ישראלית בתוך שטח A שבשליטה פלסטינית מלאה, לאחר שהפלסטינים הכירו באופיו היהודי של הקבר ובחשיבותו ליהודים.
בערב סוכות תשנ"ז (1996), במקביל למהומות מנהרת הכותל, הותקף מתחם קבר יוסף בירי כבד.
מח"ט אפרים נכנס עם כוח צבאי קטן למתחם.
לבקשת השוטרים הפלסטינים, התבקש המח"ט להזיז את הכוחות, כ-40 לוחמים, מהעמדות החיצוניות אל תוך המתחם עצמו.
הרכבים הצבאיים שנשארו במקום הוצתו, המתחם נבזז, ונכרת עץ התות העתיק שהיה בכניסה לקבר.
כוח של גדוד "חרוב" נערך להיכנס לעיר על נגמ"שים, אולם רותק בירי ושישה מחייליו נהרגו.
צה"ל נערך לכבוש את שכם מחדש, אך לאחר מגעים עם ג'יבריל רג'וב, ראש הביטחון המסכל ביהודה ושומרון, הופסקו המהומות.
מסתערבים ואנשי ביטחון פלסטינים בכלי רכב של חילצו את הלוחמים הישראלים מהמתחם.
עם מהומות הר הבית באוקטובר 2000 פונה המתחם מאזרחים.
כוח של 12 שוטרי מג"ב ששמר על המתחם, הותקף על ידי המון פלסטיני שזרק בקבוקי תבערה ואבנים.
השוטר מידחת יוּסף נפגע מירי ונדרש לחלצו.
כוח צה"ל התלבט אם הדרך המהירה לחלץ את הפצוע היא כיבוש המתחם ותל בלטה, או תיאום פינויו באמבולנס פלסטיני.
הוחלט על תיאום עם הפלסטינים, שהתעכב, ויוסף דימם למוות כארבע שעות.
במהלך הימים הבאים הוחלף הכוח שהגן על המתחם מספר פעמים בתוך כלי רכב פלסטיניים ומלווים בשוטרים פלסטיניים.
לבסוף, כעבור שישה ימי קרב נסוג כוח צה"ל מהמתחם.
למרות הבטחה פלסטינית לשמור על המתחם, לאחר פינוי הכח הישראלי פרצו לקבר פלסטינים ובהם שוטרים, והעלו אותו באש, תוך כדי ביזתו והשחתת תכולתו.
לאחר מכן צבעו את גג הקבר בירוק, בטענה שהאתר אינו קבר יוסף אלא מקום קדוש למוסלמים.
בשבת שובה שמע הלל אליהו ליברמן, ממקימי ישיבת עוד יוסף, על נטישת המקום בידי צה"ל.
הוא יצא מאלון מורה וניסה להגיע לקבר רגלית.
ליברמן נרצח ביריות בידי ערבים וגופתו נמצאה מוטלת במערה.
עד סוף שנת 2002 המבנה והקבר נהרסו לחלוטין בהתקפות חוזרות ונשנות, ונותרו רק הקירות הגודרים את המקום.
על אף טענותיהם, המשיכו המוסלמים להתייחס לאתר כמקום קדוש ליהודים בלבד.
המתחם הושחת ונשרף, כמה פעמים מאז עזיבתו.
כן נהרסה כיפת המבנה והושלכה בו אשפה.
לאחר עזיבת מתחם הקבר הקימו יהודים תושבי האזור "נקודת לימוד" ליד הכניסה הדרומית לשכם, בשם "תועה בשדה", שנועדה להזכיר את נטישת קבר יוסף.
בנוסף, נקבעה נקודת תצפית ותפילה בהר גריזים המשקיפה אל הקבר ומכונה "מצפה יוסף".
בשנת 2008 שופץ מבנה הקבר באופן מקיף, הכולל את שיקום וחידוש כיפת הקבר, וחידוש המצבה במתחם, בליווי צה"ל.
בשנת 2012 עם סיום שיפוץ המצבה נקבעה מזוזה בכניסה למתחם, על ידי שר התחבורה ישראל כץ.
בליל 16 באוקטובר 2015 פלסטינים השליכו בקבוקי תבערה לעבר המתחם וגרמו לשריפת חיפוי העץ שבמתחם הקבר.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס גינה את ההצתה והודיע כי יקים ועדת חקירה לחקירת האירוע.
בשנת 2015 שופץ וחודש מתחם הקבר, השיפוץ כלל צביעת כלל מתחם הקבר מבפנים ובחוץ, שדרוג תאורה, ושילוט.
ב-7 באוגוסט 2020 מצאו מתפללים כי מתחם הקבר הושחת.
נותצו כיורים וחלונות בבית המדרש, הקירות חוררו ונשברו, התאורה הושחתה ובמקום נמצאו שאריות בקבוקי תבערה שככל הנראה הושלכו למקום.
ב-10 באפריל 2022, בעיצומו של גל הטרור 2022, כ-100 פלסטינים הציתו את מתחם הקבר ושברו את המצבה שעל הקבר.
האירוע גונה על ידי המערכת הפוליטית בישראל.
מושל שכם איברהים רמדאן הכריז כי הרשות הפלסטינית תשפץ את הקבר.
יממה לאחר מכן, ב-11 באפריל, הושחת הקבר בשנית.
ב-13 באפריל נכנסו למתחם הקבר נציגי מוא"ז שומרון, מנהלת קבר יוסף וחברת הבנייה הר כביר ושיצפו אותו באופן מקיף מבפנים ומבחוץ, תוך ליווי צבאי.
בעת הגעת הכוחות הצבאיים לאבטח את הכניסה, נזרקו עליהם אבנים.
פקודת מבצע האבטחה שמסר מח"ט שומרון אל"ם רועי צוויג כללה דברים על הבטחת הארץ לאברהם ועל יציאת מצרים בהקשר לקבר יוסף, שלושה ימים לפני ערב פסח.
ב-3 ביולי 2023 חיבלו פלסטינים במקום וניפצו את נר התמיד ואת הארון שמקיף אותו, במהלך מבצע בית וגן.
לאחר מספר ימים שופץ הקבר, ונפתח למבקרים לקראת ראש השנה תשפ"ד.
השטן באוהיו היא מיני-סדרת מתח בת שמונה פרקים המבוססת על ספר באותו שם מאת דריה פולטין, שעובד לסדרה בהפקת רשת ההזרמה נטפליקס.
ד"ר סוזאן מאטיס פסיכיאטרית בבית החולים אוספת לביתה נערה מסתורית הנמלטת מציפורני כת מסתורית.
נוכחות הנערה בביתה מטלטלת את עולמם של בני המשפחה.
אמילי דשנל - ד"ר סוזן מאטיס: פסיכיאטרית בבית חולים.
חררדו סלאסקו - הבלש לופז
סזריה דוטסון - ג'ול מאטיס: בתה בת ה-15 של סוזן.
מרסי טי האוס - אדל
בראדלי סטרייקר בתור השריף ווילקינס
ג'ון פאוסט, בראד אנדרסון, לסלי הופ וסטיב אדלסון יביימו פרקים של הסדרה.
ב-15 בספטמבר 2021, הוכרז שנטפליקס נתנה אישור להפקת מיני סדרה בת שמונה פרקים המבוססת על הרומן של דריה פולטין.
פולטין, רייצ'ל מילר ואנדרו ויילדר הם מפיקים בפועל, ואיאן היי משמש כמפיק.
לצד הכרזת הסדרה, לוהקו אמילי דשנל, סם ייגר, חררדו סלאסקו, מדלן ארתור, סזריה דוטסון, אלישה ניוטון ונעמי טאן.
ד'גולייט אמארה ,ג'ייסון סקאקי, מארסי.
טי האוס, סמתה פריס, בראדלי סטרייקר, אוון אליסון, טיי ווד, סטטיסי פרבר טאמו פניקיט וקינן טרייסי לוהקו באוקטובר 2021.
הצילומים החלו ב-8 בספטמבר 2021 בוונקובר, קנדה, והסתיימו ב-13 בדצמבר 2021.
השטויות של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929, כחלק מסדרת הסרטים הקצרים "מיקי מאוס".
הסרט בוים על ידי אב אייוורקס ווילפרד ג'קסון ומכיל מוזיקה מאת קרל סטאלינג.
הוא הופק בשחור-לבן על ידי אולפני וולט דיסני והופץ לבתי הקולנוע על ידי "Celebrity Productions".
זהו הסרט העשירי של מיקי מאוס שהופק והשביעי באותה שנה.
סרט מצויר זה הוא הראשון שבו מיקי שר, והשיר - "יו-הו של מיני" - שימש כנושא הפתיחה של כל הסרטים המצוירים של מיקי מאוס מ"שוטה הג'אז" (1929) ועד "מכבש הקיטור של מיקי" (1934).
את קול השירה של מיקי מספק אחד מעובדי האולפן שזהותו לא ידועה; בימים הראשונים הללו, וולט דיסני עדיין לא היה הקול הבלעדי של מיקי.
החיות בחווה צופים בסדרה של שירים קצרים ומופעי ריקוד המבוצעים על ידי חיות אסם אחרות, בדומה ל"שיגיונות זיגפלד" באותם הימים.
המופע נפתח עם מיקי שמנגן בפסנתר יחד עם חיות אחרות, נעקב עם סדרה של שירים וריקודים אחרים.
הסרט מסתיים במיקי נותן ביצוע סולו לשיר הנושא שלו.
יחד עם מיקי, מיני מאוס מוצגת בקהל מעודדת אותו.
יש גם צוות של חיות אסם אחרות שכולל קבוצת ברווזים רקדנים, צמד תרנגולת ותרנגול שמכים זה את זה בסנכרון עם המוזיקה, ביצוע של חזירה שרה אופרה שמתקבל בצורה גרועה ועוד מגוון חיות אסם בקהל.
פטרישיה פיג - זמרת לא ידועה
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: "'השטויות של מיקי' הוא הניסיון הרציני השני של דיסני לסנכרון שפתיים, אחרי 'נער הקרנבל'.
מיקי שר הרבה יותר מאשר בסרט המצויר הקודם, ותנועות הפה הכל כך מילוליות נותנות לו הרבה הבעות פנים מביכות.
מאוחר יותר, האנימטורים ילמדו להפחית את תנועות הפה, ולשמור על פניו של מיקי עקביות יותר מבלי לאבד את אשליית הדיבור".
כתב העת "Motion Picture News" ב-14 בספטמבר 1929 פרסם: "היצירה של וולט דיסני, מיקי מאוס הפופולרי, שר ורוקד בחצר אסם טיפוסית ועליזה, זה העשירי בסדרת סרטי מיקי.
אם לדבר באופן רציני, הוא לא טוב כמו חלק מקודמיו, אבל הוא בהחלט מכיל הרבה צחוקים, בכל זאת.
אחד מנקודות התורפה בסרט הוא הכנסה של שיר נושא שמושר בידי מיקי מאוס; זה נראה די שטוח.
דבר נוסף שצריך לשים לב אליו הוא עבודת הציור, שהייתה לא מבוצעת בדיוקים שיש לחלק מהסרטים האחרים.
עם זאת, החומר המצחיק עולה בהרבה על החסרונות המעטים.
החיות נהנות והכיף משותף לכל הקהל.
חלק מאנשי החצר יושבים על בית כיסא, ובהתרגשותם מההופעה של מיקי הם מתרסקים לתוך הגג.
מיד הדלת נפתחת וחזיר רץ החוצה עם מכנסיו למטה.
קהל הקולנוע מתענג על סוג כזה של כיף על המסך, והשטויות של מיקי מצוידות בכמות מספקת של צחוקים בכדי לגרום להם להתמלא מקרב לב ולמשך זמן ארוך".
בפרמקוקינטיקה, השטח מתחת לעקומה (AUC) הוא האינטגרל המסוים של ריכוז התרופה בפלזמה כתלות בזמן.
ניתן למדוד AUC ישירות, באמצעות כרומטוגרפיה נוזלית של ספקטרומטריית מסה, אך בפועל, ריכוז התרופה נמדד בנקודות זמן נפרדות מסוימות, ולהערכת AUC משתמשים בכלל הטרפז.
ה-AUC מייצג את החשיפה הכוללת לתרופה לאורך זמן.
AUC הוא מדד שימושי כאשר מנסים לקבוע אם תכשירים שונים באותו מינון (למשל כמוסה וטבליה) מביאים למידה דומה של חשיפה לרקמות או לפלזמה.
שימוש נוסף למדד ה-AUC מתקיים בניטור תרופתי טיפולי של תרופות בעלות אינדקס טיפולי צר.
לדוגמה, גנטמיצין, שהיא אנטיביוטיקה שיכולה להיות נפרוטוקסית (מזיקה לכליות) ואוטוטוקסית (פוגעת בשמיעה): מדידה של ריכוזי גנטמיצין בפלזמה של המטופל וחישוב של AUC, משמשים להתאמת המינון של תרופה זו.
AUC משמש גם למציאת הריכוז הממוצע על פני מרווח זמן: AUC/t.
כמו כן, יש מתייחסים ל-AUC כאשר מדובר בסילוק תרופה מהגוף.
הכמות שסולקה על ידי הגוף (מסה) = פינוי (נפח\זמן) * AUC (מסה*זמן\נפח).
בפרמקוקינטיקה, זמינות ביולוגית מתייחסת בדרך כלל לשיעור (אחוז) התרופה שנספג באופן סיסטמי וכך זמין לייצר השפעה ביולוגית.
הזמינות נמדדת לעיתים קרובות על ידי כימות ה-AUC.
על מנת לקבוע את ה-AUC, נרשמת עקומת הריכוז בסרום כתלות בזמן, בדרך כלל באמצעות תרופות המסומנות בפחמן 14 ובעזרת AMS (ספקטרומטריית מסה מואצת).
זמינות ביולוגית ניתן למדוד במונחי "זמינות ביולוגית מוחלטת" או "זמינות ביולוגית יחסית".
זמינות ביולוגית מוחלטת מתייחסת לזמינות הביולוגית של התרופה כאשר היא ניתנת באמצעות נטילה שאיננה תוך ורידית (non-IV, כלומר בטבליה פומית, נר, זריקה תת-עורית וכו'), בהשוואה לזמינות הביולוגית של אותה תרופה הניתנת תוך ורידית (IV).
הדבר נעשה על ידי השוואת ה-AUC של דרך הנטילה שאיננה תוך ורידית עם ה-AUC של התרופה הניתנת תוך ורידית.
שיעור זה מנורמל על ידי הכפלה במינון של כל צורת מינון בהתאמה.
זמינות ביולוגית יחסית משווה את הזמינות הביולוגית בין שתי צורות מינון שונות כלשהן.
שוב, לביצוע ההשוואה משמשים ה-AUCs היחסיים, והמינונים יחסיים משמשים לנירמול החישוב.
השחתת הקוראן היא תופעה בה פעילים אנטי־אסלאמיים בעולם המערבי, בעיקר פעילי מפלגות ימין או אנשי דת, משחיתים את הקוראן בדרכים שונות ולשם מטרות שונות.
במדינות רבות באירופה היו חוקים שאסרו על חילול הקודש.
אולם במהלך המאה ה-20 נעשה אך מעט שימוש בחוקים אלו ובחלק מהמדינות החוקים בוטלו.
בדצמבר 2023 העביר הפרלמנט הדני חוק האוסר לשרוף, ללכלך, לרמוס או לחתוך כתבים דתיים מוכרים כמו הביבלייה הנוצרית, התנ"ך, או הקוראן.
בספטמבר 2010 הודיע הכומר האיוונגליסטי טרי ג'ונס מפלורידה שבארצות הברית כי בכוונתו לערוך שריפת 200 ספרי קוראן לציון יום השנה לפיגועי 11 בספטמבר, בשל בניית מסגד במקום הפיגוע (אנ').
בעקבות לחצים בינלאומיים כבדים, והפגנות ברחבי העולם המוסלמי שגבו את חייהם של 20 בני אדם, הודיע כי הוא חוזר בו מכוונתו.
אולם ב-20 במרץ 2011 ערך את "משפט הקוראן" כנסיית גיינסוויל בו מצא כי ספר הקוראן אחראי ל"פשעים נגד האנושות", ושרף ספר קוראן.
בעקבות שרפת הקוראן התפתחו מהומות אלימות באפגניסטן, שגבו את חייהם של כ-30 בני אדם, בהם גם עובדים מטעם האו"ם במקום.
בארצות הברית האשימו את חמיד קרזאי, נשיא אפגניסטן, על שהסב את תשומת הלב לשריפת הקוראן.
שריפת הקוראן, לעיתים כשהוא עטוף בבשר חזיר, וצורות אחרות של חילול קודש כמו השלכת הספר ארצה הפכו לאירוע קבוע בעצרות של מפלגת הימין האנטי-איסלאמית השוודית "סטראם קורס" ומנהיגה רסמוס פלודן , וכן של קבוצות קיצוניות דומות.
מ־2020 פלודן וחברי מפלגתו תכננו או ביצעו שריפות של ספרי קוראן במספר ערים בשוודיה, שבעקבותיהן פרצו מהומות אלימות בשוודיה, במהלכן המהומות נפצעו עשרות שוטרים ומפגינים.
בנורווגיה נוהגת קבוצת "Stop Islamisation of Norway" או SIAN מאז 2019 לשרוף, לקרוע או לבזות ספרי קוראן בעצרותיה.
בינואר 2023 הפגין פלודן סמוך לשגרירות הטורקית בשוודיה כשהוא שורף את הקוראן בהפגנה נגד האסלאם והניסיון של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן להשפיע על חופש הביטוי בשוודיה, וכן על שטורקיה מעכבת את הצטרפות שוודיה לברית נאט"ו.
באותו החודש קרע אדווין ואחנספלד, מנהיג הסניף של PEGIDA בהולנד, את הקוראן ליד הפרלמנט ההולנדי.
באוגוסט ואחסנפלד קרע ורמס ספר קוראן מול שגרירות טורקיה בהולנד.
במהלך האירוע נזרקו עליו אבנים על ידי מפגיני-נגד.
כמו כן אירעו תקריות נוספות שבהן ואחנספלד השחית או שרף ספרי קוראן.
בהולנד, השחתת ספרי דת נתפסת כביקורת על אמונה ועל כן חוסה תחת חופש הביטוי ואינה ניתנת לענישה.
עם זאת, באוקטובר הועמד ואחנספלד לדין על הדברים שאמר במהלך אחד מהאירועים בו השווה בין הקוראן ל"מיין קאמפף" ואמר ש"המאמינים בקוראן מחזיקים באותה אידאולוגיה כמו היטלר".
בשל כך נמצא אשם בנובמבר 2023 ב"העלבה מכוונת של קבוצת אנשים" והוטלו עליו עבודות שירות.
ביוני 2023 אישר בית המשפט בסטוקהולם לקיים מחאה של שני אנשים מול מסגד במרכז העיר, הכוללת את שרפת הקוראן.
לאור פסיקת בית המשפט, אחד משני המפגינים, סלוואן מומיקה, מהגר נוצרי מעיראק, השליך את הקוראן בביזיון, חבט בו ורמס אותו, אחר כך הצית אותו ושם בו בשר חזיר.
ביולי הושחת שוב ספר קוראן בסטוקהולם, מול שגרירות עיראק.
גם בקופנהגן בירת דנמרק הוצתו והושחתו ספרי קוראן מול שגרירויות מצרים וטורקיה.
בספטמבר באותה שנה, שרף מומיקה עותק נוסף של הקוראן בעיר מאלמה.
בעקבות זאת פרצו מהומות אלימות בשכונת רוזנגורד בעיר, בה גרים בעיקר מהגרים מוסלמים, במהלכן צעירים הציתו צמיגים ורכבים, יידו אבנים, והשליכו קורקינטים ממונעים על ניידות משטרה.
תוכניתו של טרי ג'ונס לשרוף ספרי קוראן גררה גינויים ממדינות רבות ברחבי העולם.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו אמר ששריפת הקוראן שגויה ופוגעת בסובלנות ובשלום בין הדתות.
מזכ"ל האומות המאוחדות אמר כי "פעולות כאלה לא יכולות להיות מוצדקות על ידי אף דת".
שריפת הקוראן בינואר 2023 גררה גינוי של מדינות ערביות ואסלאמיות, ובהן סעודיה, ירדן, כווית, איחוד האמירויות, מצרים וטורקיה שדרשה משוודיה לנקוט צעדים נגד שורפי הקוראן ונגד האיסלאמופוביה.
נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, הגיב לתקרית ואמר כי אין לשוודים לצפות שמדינתו תתמוך בהצטרפותה של שוודיה לברית נאט"ו בה היא חברה וללא אישורה שוודיה לא תוכל לבצע את המהלך.
בתגובה לשרפת הקוראן ביוני 2023 החזירה מרוקו את שגרירהּ משוודיה.
סעודיה גינתה בחריפות את המעשה.
ממשלות מוסלמיות רבות זימנו את שגריר שוודיה במדינתן לשיחת נזיפה.
בעקבות השחתת הקוראן מול שגרירות טורקיה בהולנד באוגוסט 2023 זימנה טורקיה את שגריר הולנד במדינה לשיחת נזיפה.
מועצת זכויות האדם של האו"ם גינתה את המתקפות על הקוראן, על אף התנגדותן של ארצות הברית ומדינות אירופה להחלטה.
בעיראק צבאו ביולי 2023 מאות מפגינים על שגרירות שוודיה במרכז בגדאד, והציתו את המבנה.
בשוודיה היו מספר פעמים מהומות אלימות שכללו שריפת כלי רכב והתעמתות עם שוטרים, בעקבות שריפת הקוראן.
בדנמרק התפתחו מהומות אלימות שבהם נעצרו 23 מפגינים בעקבות שריפת הקוראן בשנת 2019.
בשוודיה, נרצח בינואר 2025 סלוואן מומיקה, שהצית את הקוראן בהפגנה.
איומים בשריפת ספרי קודש של דתות אחרות כמחאה
בעקבות שריפת הקוראן בשוודיה בינואר 2023 קיבל סופר מצרי תושב שוודיה אישור מהרשויות לשרוף ספר תורה בהפגנה שלדבריו נועדה לחשוף את המוסר הכפול ביחס ליהודים ולמוסלמים בסטוקהולם, ולהעלות את תשומת הלב לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לאחר התערבות הקהילות המקומיות – היהודית והמוסלמית – החליט לדחות את פעולתו.
גם ביוני 2023 הוגשה בקשה דומה לבית המשפט בשוודיה על ידי אזרח מוסלמי לאשר שרפת תנ"ך וביבלייה.
בית המשפט אישר את הבקשה אך האזרח נסוג מכוונתו, ואמר כי לא התכוון לשרוף תנ"ך אלא למחות נגד אכיפה בררנית.
כמה ימים לאחר מכן אישרה משטרת סטוקהולם למפגינה שוודית לשרוף ספר תורה, לדבריה במחאה על הפרת זכויות ילדים.
בפועל האישה הציתה דף נייר ריק שלדבריה מסמל את "המערכת השוודית שהיא ריקה מתוכן".
השטן בעיר הלבנה: רצח, קסם וטירוף ביריד ששינה את אמריקה הוא ספר עיון היסטורי של אריק לרסון שיצא לאור בשנת 2003. הספר מתרחש בשיקגו במהלך התערוכה העולמית של שיקגו שנערכה ב-1893, והוא מספר את סיפורם של אדריכל היריד העולמי דניאל ברנהאם ושל ה.
הולמס, בעל מלון הנחשב לרוצח הסדרתי הראשון בארצות הברית.
השטן בעיר הלבנה מחולק לארבעה חלקים, שלושת החלקים הראשונים התרחשו בשיקגו בין 1890 ל-1893, בעוד שחלק רביעי של הספר מתרחש בפילדלפיה ב-1895 בערך.
הספר שזור את סיפורם האמיתי של דניאל ברנהאם, האדריכל הראשי מאחורי התערוכה העולמית של 1893, ושל ה.
הולמס, רוצח סדרתי שפיתה את קורבנותיו למותם ב"טירת הרצח" שלו שנבנתה בצורה משוכללת.
הספר זכה בפרס אדגר והיה מועמד לפרס הספר הלאומי.
ג'נט מסלין מ"הניו יורק טיימס" שיבחה את הספר כ"חי" ו"תוסס", והתייחסה לאופן שבו המחקר שערך לארסון על האירועים "המוזרים והמדהימים" הרבים של התערוכה ב-1893 "ניתנים לצורה ואנרגיה" על ידיו.
ב-2007 שודר בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק סרט תיעודי בטלוויזיה בהשראת הספר.
לאונרדו דיקפריו רכש על הספר ב-2010 בגלל רצונו להפיק על בסיסו סרט.
הגרסה הקולנועית, כפי שתוכננה במקור, הייתה מבוים על ידי מרטין סקורסזה ובהפקת משותפת של סרטי פרמאונט, Double Feature Films ו-Appian Way Productions (חברת ההפקות של דיקפריו) אך הדבר מעולם לא יצא לפועל ודיקפריו מכר את הזכויות.
ב-2019 הולו הודיעה כי היא החלה לפתח סדרה המבוססת על הספר.
בינואר 2022 הוכרז שהשחקן קיאנו ריבס היה במשא ומתן לככב בסדרה ושטוד פילד היה צפוי לביים את שני הפרקים הראשונים.
ההפקה והצילומים היו אמורים להתחיל במרץ 2023 והיו צפויים להיערך בשיקגו ובטורונטו, כשהסדרה הייתה צפויה לעלות ב-2024. באוקטובר 2022, נודע כי ריבס החליט לעזוב את הפרויקט, פילד עזב אף הוא מספר ימים לאחר מכן.
במרץ 2023 נודע כי הולו החליטה לא להמשיך עם הפקת הסדרה ומכרה את הסדרה למפיצים אחרים.
השטן לובשת פראדה (באנגלית : The Devil Wears Prada) הוא מחזמר המבוסס על הרומן בעל אותו השם משנת 2003 מאת לורן וייסברגר וכן על הסרט בעל אותו השם משנת 2006 עם תסריט מאת אלין ברוש מק'קנה.
המוזיקה והשירים במחזמר הולחנו על ידי אלטון ג'ון ונכתבו על ידי שיינה טאוב עלילת המחזמר נכתבה על ידי קייט ות'רהד .
ב-2015 דווח כי המפיק קווין מקולום (מטעם תיאטרון ברודוויי) חתם שנתיים קודם לכן על הסכם עם "אולפני פוקס המאה ה-20" בנוגע לפיתוח חלק מהסרטים "מהקטלוג הישן" של האולפנים למחזות זמר המיועדים לבמה.
שניים מסרטי הקטלוג בהם הביע עניין רב היו גברת Doubtfire (1993) והשטן לובשת פראדה .
בתחילת 2017, הכריז מקולום כי השיג שיתוף פעולה עם Fox Stage Productions והוא עמל על פיתוח גרסה מוזיקלית של "השטן לובשת פראדה" (המבוססת הן על הסרט והן על הספר).
נודע כי אלטון ג'ון ושינה טאוב יכתבו את המנגינה והמילים לשירים שילבו את המחזמר יחד עם המחזאי פול רודניק, שכתב כמה סצנות ראשונות למחזה, חלק מהעלילה וכן מילים לחלק משירי המחזמר.
מקולום לא שיתף צפי להופעת בכורה של המחזמר אך שיתף כי הוא מקווה שהמחזמר יופיע בסופו של דבר בברודוויי.
ביולי 2019, נערכה הצגה וקריאה ראשונית של התסריט לאנשי תעשייה בלבד.
בהצגה זו השתתפו אמילי סקינר בדמותה של מירנדה פרילי, קריסטינה אלאבאדו בדמותה של אנדי סאקס, הלן יורק בדמותה של אמילי ומריו קנטון בתפקידו של נייט (בן זוגה של סאקס).
לאחר הקריאה הראשונה לא פורסמה הודעה על הרצות ניסיוניות עתידיות של המחזה טרם ריצתו הצפויה בברודוויי.
בספטמבר 2019, הוכרז על הצגת בכורה בחודשים יולי ואוגוסט 2020 בתיאטרון ג'יימס מ.
לדברי המפיק קווין מקולום, היה חשוב לבמאית אנה ד.
שפירו, המנהלת האמנותית של חברת "תיאטראות סטפוולף" הממוקמת גם היא בשיקגו, להציג שם את הבכורה של המחזמר.
בדצמבר 2019 נודע כי ההפקה בתיאטרון בשיקגו נדחתה בשנה כדי להתחיל ביולי 2021, כדי לאפשר לצוות הקריאייטיב יותר זמן לעבוד על המחזה.
מאוחר יותר באותה שנה נודע כיבת' ליוול נבחרה לשחק את התפקיד של מירנדה פריסטלי, טיילור אימן ג'ונס נבחרה לדפקידה של אנדי סאקס.
בינואר 2021, המפיקים הודיעו כי התוכנית תידחה בשנה נוספת ליולי 2022, עקב מגפת הקורונה.
ההפקה בתיאטרון הציגה את הופעת הדמה הראשונה שלה ב-19 ביולי 2022, והופיעה בריצה מוגבלת עד 21 באוגוסט.
הריצה הוכרזה כריצת "קדם ברודוויי" (ריצה מקדימה טרם הצגת המחזמר במסגרת תיאטרון ברודוויי)
הצוות כלל את ג'ונס ולייבל שהוכרזו קודם לכן, לצד חוויאר מוניוז בתור נייג'ל אוונס, כריסטיאנה קול בתור לורן, מייגן מסקו היילי בתור אמילי צ'רלטון, טיפאני מאן בתור קיילה ומייקל טאקוני בתור נייט אנגסטרום.
בראיון שנערך בספטמבר 2022 עם זואי בול, אלטון ג'ון הצהיר שהמחזמר לא מוכן להעלאות הבאות, והוסיף "היא תהיה מוכנה בעוד שנה בערך".
ב-13 בספטמבר 2023, הוכרז שהמחזמר יוצג בבכורה בבריטניה בתיאטרון רויאל, פלימות' ביולי 2024 לפני עלייה מתוכננת בתיאטרון דומיניון בווסט אנד של לונדון באוקטובר 2024.
זו תהיה הפקה חדשה בהובלת הפקה חדש - בימויו ובכוריאוגרפיה של ג'רי מיטשל, עיצוב תפאורה של טים האטלי, עיצוב תלבושות של גרג בארנס, עיצוב תאורה של ברונו משורר, עיצוב סאונד של גארת' אוון וליהוק של ג'יל גרין.
בפברואר 2024, ונסה וויליאמס הוכרזה כמי שתגלם את מירנדה פריסטלי, כאשר השחקן הבריטי מאט הנרי הצטרף אליה בתור נייג'ל.
הליהוק המלא הוכרז ביוני 2024 כאשר אל וויליאמס והנרי מצטרפים ג'ורג'י בקלנד בתפקידה של אנדי, איימי די ברטולומיאו בתפקידה של אמילי, רייס ויטפילד בתפקידו של נייט וג'יימס דארך בתדמותו כריסטיאן.
ההפקה של ווסט אנד הציגה את ההופעה המקדימה הראשונה שלה בתיאטרון רויאל פלימות' ב-7 ביולי 2024.
ההפקה נפתחה רשמית ב-8 באוגוסט וזכתה לביקורות גרועות באופן כללי.
ב"ניו יורק פוסט", נאמר שהמחזה היה "לא כיפי ואיטי באופן מדאיג".
עוד נאמר כי "כל שיר מחורבן, ואין כאן שום דבר ששווה לתקן".
כריס ג'ונס מטעם ה"שיקגו טריביון" התלונן על כך שהמחזמר זקוק ל"תוספת של שנינות" וכי ישנו "חוסר כבוד לספריה של לורן וייסברגר ולטקסטים של שיינה טאוב".
הוא גם הרגיש שלתלבושות של אריאן פיליפס היה חסר "קצה החידוש של עיצובי בית אופנה אמיתיים" אמירה איתה הביע הסכמה גם כתב של עיתון Variety .
המבקרים ב"וושינגטון פוסט", "ניו יורק טיימס" וברודווייוורלד הסכימו פה אחד שלעלילה היו רגעים טובים, אבל בסך הכל חסר החוזק של הרומן או הסרט.
השטן לובשת פראדה 2 הוא סרט דרמה קומית אמריקאי, המשמש כהמשך ישיר לסרט "השטן לובשת פראדה" משנת 2006. התסריט נכתב על ידי אלין ברוש מקנה, והוא מבוסס על הרומן "הנקמה לובשת פראדה" מאת לורן וייסברגר.
בסרט מככבים מריל סטריפ, אן האת'וויי, אמילי בלאנט וסטנלי טוצ'י, ששבים לגלם את דמויותיהם מהסרט המקורי.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-1 במאי 2026.
עלילת הסרט עוקבת אחר מאבקה של מירנדה פריסטלי נגד אמילי צ'רלטון, עוזרתה לשעבר שהפכה ליריבתה, בעודן מתחרות על הכנסות מפרסום על רקע ירידה במדיה המודפסת בזמן שמירנדה מתקרבת לפרישה.
מריל סטריפ – מירנדה פריסטלי
אן האת'וויי – אנדריאה "אנדי" סאקס
אמילי בלאנט – אמילי צ'רלטון
סטנלי טוצ'י – נייג'ל קיפלינג
קנת בראנה – בעלה של מירנדה
ג'סטין ת'רו – בעלה של אמילי
עם זאת, בדיווחים מיולי 2024 צוין כי אולפני וולט דיסני, חברת האם של אולפני המאה ה-20, החלה לקדם את הסרט, ופתחה מגעים רשמיים עם השחקנים המקוריים.
ביולי 2024 דווח רשמית כי סרט המשך ישיר ל"" נמצא בפיתוח, כאשר התסריטאית אלין ברוש מקנה שבה לכתוב את התסריט, וארבעת שחקני המפתח מהסרט המקורי – סטריפ, האת'וויי, בלאנט וטוצ'י – ישובו לגלם את דמויותיהם.
עוד נמסר כי דייוויד פרנקל, שביים את הסרט המקורי, נמצא במשא ומתן על שיבה לבימוי סרט ההמשך.
ביוני 2025 אושר רשמית כי פרנקל ישוב לביים את סרט ההמשך.
ביוני 2025 פורסם כי לצוות השחקנים הצטרף קנת בראנה.
ביולי 2025 נודע כי ו ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרט המקורי, ולצדם לוהקו גם סימון אשלי, לוסי לו, ג'סטין ת'רו, בי ג'יי נובאק, , רייצ'ל בלום ו לצוות השחקנים.
ב-7 באוגוסט 2025 נצפתה סידני סוויני על הסט לצד בלאנט.
במהלך אוקטובר 2025 נחשף כי דונטלה ורסצ'ה צולמה עבור הופעת קמע והוכרז כי ליידי גאגא תופיע בסרט.
בנובמבר 2025 פורסם כי גם קיילב הירון, הלן ג'י.
שן, וקאלום הרפר לוהקו לתפקידים משניים.
צילומי הסרט החלו ב-30 ביוני 2025. סטריפ, האת'וויי וטוצ'י צילמו סצנות בעיר ניו יורק במהלך השבוע של 21 ביולי, ובשבוע שלאחר מכן נצפתה גם אמילי בלאנט.
ב-5 באוגוסט צולמה סצנה משותפת של האת'וויי ובראמל.
ב-10 בספטמבר 2025 צולמה סצנה מרכזית בנמל התעופה ניוארק.
ב-27 בספטמבר צולמו טוצ'י וסטריפ במהלך תצוגת האופנה של דולצ'ה וגבאנה בשבוע האופנה במילאנו.
צילומים נוספים התקיימו במילאנו, איטליה בין 6–18 באוקטובר.
סימון אשלי סיימה את צילומי הסצנות בהשתתפותה ב-17 באוקטובר, והצילומים הסתיימו רשמית ב-20 באוקטובר 2025.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-1 במאי 2026. נכון לשנת 2025, הקדימון הראשון לסרט הפך לקדימון הנצפה ביותר ב-15 השנים האחרונות עבור סרט קומדיה, עם 181.5 מיליון צפיות ב-24 השעות הראשונות להפצתו.
השחתת איבר המין הנשי (FGM) בארצות הברית או לחלופין מילת נשים, כוללת כל הליך הכרוך בהסרה או פגיעה בחלק או כל הפות הנשי מסיבות שאינן רפואיות.
בעוד המנהג נפוץ יותר בקרב אוכלוסיות מוסלמיות באפריקה, אסיה והמזרח התיכון, השחתת איבר המין הנשי נפוצה גם בקרב קהילות מהגרים ובאזורים מטרופוליניים בארצות הברית כתנאי לנישואים בין מהגרים וותיקים לחדשים, ובוצעה על ידי רופאים מסוימים באופן קבוע עד שנות ה-80.
בשנת 1996 נחקק בארצות הברית חוק האוסר על השחתת איבר המין הנשי של כל אדם מתחת לגיל 18, והגדיר פעולה זו כעבירה פלילית.
בשנת 2018, החוק בוטל כלא חוקתי.
בשנת 2021, נכנס לתוקף חוק הפסקת השחתת איבר המין הנשי משנת 2020, המעניק לרשויות הפדרליות סמכות העמדה לדין של אלו המבצעים או קושרים קשר לבצע השחתת איבר המין הנשי, וכן מגדיל את עונש המאסר המרבי מ-5 ל-10 שנות מאסר.
הוא גם דורש מסוכנויות ממשלתיות לדווח לקונגרס על המספר המשוער של נשים הנמצאות בסיכון לעבור או שעברו השחתת איבר המין הנשי.
ארצות הברית השתתפה גם במספר החלטות או"ם הקוראות למיגור השחתת איבר המין הנשי, כולל ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948, אמנת זכויות הילד משנת 1989 והאמנה לביעור כל צורות האפליה נגד נשים (CEDAW).
ובמקור 55% מהנשים הן ממדינות מצרים, סומליה או אתיופיה.
ובעיקר ממקור מדינתי בעל רקע תרבותי אסלאמי.
"השטיח המעופף" הייתה סדרת טלוויזיה לילדים בהנחיית לילית נגר, ששודרה בערוץ הראשון בשחור-לבן בין השנים 1978-1976. התוכנית שודרה בשפה הערבית בליווי כתוביות בעברית.
בכל אחד מפרקי הסדרה חבורת הילדים והמנחה לילית נגר, טיילו ברחבי העולם בעזרת שטיח מעופף, נפגשו עם אנשים מתרבויות שונות ולמדו שירי עם מקומיים שתורגמו לערבית.
שירי התוכנית יצאו לאור על גבי תקליט בגרסאות בעברית.
"השטיח המעופף" היא חברת תיירות ישראלית שהוקמה בשנת 1988 על ידי איש העסקים ירון מילר.לימים החברה עברה לבעלות בנו, ישי מילר, ומנוהלת מאז שנת 2012 על ידי המנכ"ל אייל קשדן.
החברה עוסקת בשיווק מגוון רחב של מוצרי תיירות, הכוללים טיסות שכר, חבילות נופש, טיולים מאורגנים, חופשות בישראל, שירותי תיירות נכנסת ותיירות עסקית.
בנוסף לפעילותה המסורתית, היא מפעילה את האפליקציה הדיגיטלית "בוא נעוף".
עם הקמתה, העסיקה החברה כ־40 עובדים.
בהמשך הרחיבה את פריסתה הפיזית בישראל: בשנת 1991 הוקם סניף בחיפה, ובשנת 1994 נפתח סניף בירושלים – שני סניפים אלו פעילים נכון ל-2025. בשנת 2000 הרחיבה החברה את פעילותה לתחום תיירות הפנים.
את שיאה הכלכלי והתעסוקתי רשמה החברה בשנת 2019, כאשר העסיקה כ־315 עובדים ודיווחה על מחזור פעילות שיא שהגיע לכ־1.25 מיליארד ש"ח.
נכון לשנת 2025, החברה מעסיקה כ־150 עובדים ומפעילה משרדים בערים ראשון לציון, חיפה וירושלים.
פעילותה של "השטיח המעופף" מחולקת למספר מגזרים.
בתחום התיירות הבינלאומית, מחלקת החו"ל מפעילה טיסות שכר, חבילות נופש וטיולים מאורגנים ליעדים שונים ברחבי העולם.
במגזר העסקי, החברה משמשת כספקית של נופשי חברה ושירותים שוטפים לגופים גדולים.
בתחום תיירות הפנים בישראל, פועלת מחלקה המתמחה בארגון חופשות עבור בודדים, משפחות, קבוצות וועדי עובדים.
בנוסף, היא עוסקת בהפקת ימי כיף, פעילויות אתגריות, פסטיבלים, מסיבות סטודנטים, אירועי מוזיקה, כנסים וימי עיון.
החברה זכתה במכרזים של גופים ממשלתיים וציבוריים, כגון משרד הביטחון, צה"ל, משטרת ישראל והמוסד לביטוח לאומי, והיא מתפעלת מדי שנה את אירוע הספורטיאדה באילת.
בתחום התיירות הנכנסת, טיפלה החברה בעבר בקבוצות תיירים דוברות רוסית ממדינות חבר המדינות העצמאיות ומהולנד, וכן בקבוצות שהגיעו לישראל מאנטליה.
בשיא פעילותה, היקף הפעילות בתחום זה עמד על 20–25 מיליון דולר, וכלל גם שירותי VIP.
החברה פועלת גם בתחום המותגים והחדשנות הדיגיטלית.
היא פיתחה את אפליקציית "בוא נעוף" (BoNauf), אשר הושקה תחילה במודל שבועי - בימי רביעי בלבד - ובהמשך הפכה לפעילות יומית, כשהיא מתמקדת במבצעי "אאוטלט" לנופשוני הרגע האחרון.
כמו כן, החברה מחזיקה בבעלותה את חברת "אימלון", המפעילה פלטפורמת אונליין להזמנת בתי מלון בישראל.
בשנת 2025 ייסדה החברה את "דום אקספו ים המלח", מרכז כנסים, הופעות ואירועים גדול בעין בוקק, המציע חלל מודולרי שיכול להכיל עד 5,000 משתתפים.
אל מול שיטת המשפט האדברסרית עומדת השיטה האינקוויזיטורית, המקובלת בארצות בהן נהוג המשפט הקונטיננטלי המכונה גם "המשפט האזרחי".
מקור המילה "אדברסרי" מהמילה "Adversary" שפירושה יריב, בעוד המילה "אינקוויזיטורי" באה מהשורש בשפות האירופיות שמשמעותו "לחקור".
ואכן, בשיטה אינקוויזיטורית השופט נוטל חלק פעיל בחקירה, ויכול למצוא עובדות שבעלי הדין בחרו שלא להביא בפניו.
אדברסרי משמעו "לעומתי", כלומר הצדדים מתעמתים ביניהם ואילו השופט יכול רק להכריע ביניהם מבלי ליטול חלק פעיל בוויכוח.
השופט בשיטה האדברסרית מתעניין יותר בהבטחת "הליך נאות" (due process).
השופט יחליט, אם יידרש לכך על ידי בעל דין, בשאלת קבילותן של ראיות.
כך התפתחו דיני הראיות כתוצאה ממחלוקות בין הצדדים היריבים בשאלה איזה ראיות עלולות להשפיע לרעה על "קובע העובדות" (שופט מקצועי או חבר מושבעים הדיוטות).
לשופט בשיטה האדברסרית היכולת לקבוע אם ראיה קבילה או שאינה כזו, רלוונטית או בלתי רלוונטית, אך אינו מסוגל לחפש בעצמו אחר ראיות שאינן מובאות בפניו על ידי בעלי הדין.
פיטר מרפי, בספרו "מדריך מעשי לדיני הראיות", מצטט שופט אנגלי מתוסכל ששאל את אחד מעורכי הדין, לאחר שחקירתו הנגדית של עד הביאה לגרסאות סותרות: "האם לעולם לא אשמע את האמת?".
"לא, אדוני", ענה לו עורך הדין, "רק את הראיות".
מהמינוח "אדברסרי" לעומת "אינקוויזיטורי" משתמע שרק בשיטת משפט זו ישנם צדדים יריבים, התביעה אל מול ההגנה.
למעשה גם בשיטות משפט אינקוויזיטוריות מתקדמות מופרד התובע מן השופט, ולנאשם יש זכות להגנה משפטית.
ואכן, האמנה האירופית לזכויות האדם בסעיף 6, דורשת כי שיטות המשפט של המדינות החתומות על האמנה יכללו מרכיבים אלו.
אחד ההבדלים המשמעותיים בין השיטה האדברסרית והשיטה האינקוויזיטורית מתרחש כאשר נאשם מודה בפשעו.
בשיטה האדברסרית אין עוד מחלוקת, והמשפט ימשיך למתן גזר דין (בשיטות מסוימות, כשיטת המשפט הישראלית, אין די בהודאה במשטרה, ונדרשת הודאה פורמלית בבית המשפט).
בשיטה האינקוויזיטורית, הודאת הנאשם היא אך עובדה אחת נוספת שיש לקחת אותה בחשבון, ואינה מפחיתה מן הדרישה כי התובע יביא בפני בית המשפט מערכת עובדות שלמה ממנה נובעת אשמת הנאשם.
מכאן שמרכיב בסיסי בשיטה האדברסרית, עסקת טיעון, הוא בלתי אפשרי בשיטה האינקוויזיטורית.
שוני נוסף נמצא בדיני הראיות.
השיטה האדברסרית דורשת שהראיות יוצגו בפני חבר מושבעים המורכב מהדיוטות ולא משופטים מקצועיים, ולכן דיני הראיות נוקשים יותר (המדובר בשיטה האדברסרית הטהורה.
על אף ששיטת המשפט בישראל נחשבת אדברסרית, אין בשיטה זו משפט בפני מושבעים).
החוקים לגבי עדות שמיעה נוקשים יותר בשיטה האדברסרית מאשר בשיטה האינקוויזיטורית.
גם בעניין זה יש גמישות מסוימת.
כמה חוקרים משייכים את ההליך האדברסרי למנהג מימי הביניים של הכרעה בדו-קרב, כאשר מתדיינים מסוימים, לרוב נשים, הורשו להיות מיוצגים על ידי לוחמים מיומנים.
ברור שהשימוש במושבעים הוא שהוליד את השיטה האדברסרית.
יש רבים המאמינים גם כיום כי זו נותרה הדרך הטובה ביותר לקביעה שיפוטית של עובדות.
עם זאת, גם בשיטת המשפט האנגלית קיימים כיום הליכים הנותנים לשופט יתר שליטה בהליך מאשר לצדדים.
אלמנטים בסיסיים של השיטה האדברסרית
הנאשם במשפט פלילי המתנהל בהליך אדברסרי אינו חייב להעיד, אלא אם כן יבחר בכך מרצונו.
אם יחליט להעיד, יהיה חשוף לחקירה נגדית של התובע, ועלול להיות מואשם בעדות שקר.
הבחירה בזכות השתיקה היא החלטה של הנאשם ושל עורך דינו באשר לשאלה איזה ראיות יהיו בפני בית המשפט כאשר ייתן את פסק הדין, וככזו היא דרך למניפולציה של האמת, במקום דרך להגיע לחקר האמת.
בניגוד לכך, ניתן לחייב את הנאשמים ברוב מערכות המשפט הקונטיננטליות לתת את גרסתם, אך גרסה זו אינה ניתנת בשבועה ואינה חשופה לחקירה נגדית.
זה מאפשר לנאשם להסביר את הצד שלו לאירועים מבלי להסתכן בחקירה נגדית על ידי תובע מיומן.
התפקיד הפאסיבי של השופט בשיטה האדברסרית מאפשר עריכת עסקת טיעון, שבה הנאשם מודה באשמה בתמורה להקלה בגזר הדין, או להגיע להסדר של פשרה במשפט אזרחי.
בפועל, רוב המשפטים בארצות הברית מסתיימים בצורה זו.
השיטה האינקוויזיטורית אינה מאפשרת עסקת טיעון, שכן לא קיים בה המושג של "טיעון", וכל ניסיון של התביעה ושל ההגנה להגיע להסדר ללא מעורבות השופט נחשב ללא-אתי.
בכמה שיטות משפט אדברסריות (ושיטת המשפט הישראלית ביניהן) השופט יכול להסיק מסקנות מסירובו של נאשם להעיד.
בשנת 1994, תוקן החוק בבריטניה, כך שאיפשר בפעם הראשונה בתולדות המשפט הבריטי, לשופטים הבריטים להסיק מסקנות מסירוב מעין זה.
משפטנים בריטים, הרגילים לשיטה האדברסרית בטהרתה, קראו לחוק זה "סוף לזכות השתיקה", אף על פי שעדיין עומדת לנאשמים בבריטניה הזכות שלא להעיד.
יש משפטנים הסבורים כי ההבדלים בין השיטות הם בעיקרם פורמליים, וכי לא יהיה הבדל של ממש בתוצאות בין משפט המתנהל לפי כל אחת משתי השיטות.
לא קיימת סטטיסטיקה המראה ששתי שיטות אלו אינן מגיעות לאותן התוצאות.
למרות זאת ההחזקה בגישה אחת ולא בשנייה היא לרוב עניין של גאווה לאומית, ויש דעות שונות בקרב משפטנים באשר למעלות ולחסרונות של כל גישה.
תומכי השיטה האדברסרית טוענים כי השיטה היא יותר הוגנת ופחות נתונה לשימוש לרעה מאשר השיטה האינקוויזיטורית, מכיוון שהיא אינה מעודדת נטאי של המדינה כנגד הנאשם.
היא גם מאפשרת לסיים תיקים אזרחיים בדרך של פשרה באמצעות מנגנונים של גילוי מסמכים ופלוגתאות מוסכמות, המצמצמים את מסכת הראיות שתובאנה בפני השופט.
בנוסף לכך תומכי השיטה האדברסרית טוענים כי בתי המשפט הנוקטים בשיטה האינקוויזיטורית נוטים להיות ביורוקרטיים מדי, ונוטים לרעת האזרח הממוצע.
לעורך הדין בשיטות המשפט המקובל יש הזדמנות לחשוף את האמת במעבדה הראייתית הקרויה "בית המשפט".
רוב המקרים המגיעים לשלב ההוכחות במשפט מוכנים בדקדקנות קודם למשפט באמצעות הליכי גילוי מסמכים העוזרים בהערכת העדויות והראיות לפני שמגישים אותם אל השופט או אל המושבעים.
כך יש לעורכי הדין הבנה מראש של היקף ההסכמה או אי ההסכמה בנוגע לפלוגתאות שיש להציגן במשפט, בדומה לראייה הרחבה שיש ל"שופט החוקר" בשיטה האינקוויזיטורית.
תומכי השיטה טוענים גם שמשפט בפני חבר מושבעים הוגן יותר ממשפט בפני שופט חוקר המקבל את משכורתו מן המדינה.
בארצות הברית זכות זו מוגנת על ידי החוקה.
כאמור, על אף ששיטת המשפט הישראלית היא אדברסרית, זהו אלמנט בולט בו היא נוטה לצד האינקוויזיטורי.
המשפט מתנהל בישראל בפני שופט מקצועי (או מושב המורכב משלושה שופטים מקצועיים או יותר), והמוסד של "חבר המושבעים" מעולם לא נקלט בה.
תומכי השיטה האינקוויזיטורית חולקים על נקודת מבט זו.
לטענתם העובדה כי רוב המשפטים בשיטה האדברסרית מסתיימים בעסקאות טיעון ואינם מגיעים כלל לשלב ההוכחות מראה על עיוות מובנה בשיטה, ועל אי עשיית צדק.
בחלק מן המקרים הנאשם המותש מההליך המשפטי, או עורך הדין הבלתי מיומן, יגיעו לעסקה למרות שאם היה המשפט נמשך היה הנאשם מזוכה.
בחלק נוסף מן המקרים תגיש התביעה כתב אישום ובו אישומים מופרזים, על מנת "לרכך" אותם במסגרת עסקת הטיעון.
כן נטען כי כוחו של השופט המקצועי מוגבל על ידי חבר המושבעים ההדיוטות שיושב לצידו, וכי יש יתרון רב בשיפוט על ידי גורם מקצועי.
ישנן מדינות המערבות את שתי השיטות, ומשתמשות בהליך הכולל חבר מושבעים במקרים מסוימים.
במדינות אלו, כגון יפן יכול הנאשם לבקש מרצונו משפט בפני מושבעים.
התוצאה היא כי נאשם המבקש משפט בפני מושבעים נחשב לנאשם שאינו יכול להוכיח את חפותו בפני שופט מקצועי, ולרוב מורשע על ידי חבר המושבעים מסיבה זו.
השיטה האינקוויזיטורית (בעברית: השיטה החקרנית, באנגלית: Inquisitorial system, בצרפתית: Procédure inquisitoire) היא שיטת משפט פרוצדורלי בה בית המשפט, או חלק מבית המשפט, מעורב באופן פעיל בחקירת עובדות המקרה.
בניגוד לשיטה האדברסרית, בה תפקידו של בית המשפט הוא בעיקרו של שופט חסר פניות בין התביעה להגנה.
השיטה האינקוויזיטורית משמשת בעיקר במדינות שבהן נהוג המשפט הקונטיננטלי, דוגמת צרפת ואיטליה, או מערכות משפטיות המבוססות על השריעה (החוק האיסלאמי) כמו ערב הסעודית, ולא במערכות המשפט המקובל.
מדינות המשתמשות במשפט המקובל, כולל ארצות הברית, עשויות להשתמש בשיטה האינקוויזיטורית לדיונים מסכמים במקרה של פשעים או עבירות, כגון עבירות תעבורה קלות.
בישראל תפקיד השופט החוקר היה קיים לחקירת עבירות פליליות במספר תחומים.
ההוראות בדבר מינוי שופט חוקר בוטלו סופית עם חקיקתו של חוק סדר הדין הפלילי ב-1965. על פי חוק זה, בישראל ניתן למנות שופט חוקר רק לחקירת סיבות מוות.
השיטה האינקוויזיטורית היא שיטת משפט אשר בה לבית המשפט, או לבעלי תפקידים שיפוטיים בבית המשפט, חלק פעיל בקביעת העובדות במקרה המובא לדיון, בניגוד לשיטה האדברסרית בה לשופט תפקיד פאסיבי (פרט לקביעת שאלות שבדין), והתובע והנתבע (או הנאשם במשפט פלילי) טוענים את טענותיהם בפני חבר המושבעים המורכב מאנשים חסרי השכלה משפטית.
בחלק משיטות המשפט האדברסריות (כגון בשיטה הנהוגה במדינת ישראל) ממלא השופט אף את תפקיד חבר המושבעים, אך לעולם לא יהיה לו תפקיד אקטיבי באיתור העובדות, ובאופן עקרוני (ולעיקרון זה חריגים מסוימים) לא יחפש מיזמתו מהן העובדות הרלוונטיות למקרה, ולא ינסה לאתרן, אלא יקבל את העובדות והראיות כפי שיציגו בפניו הצדדים.
כן יש להוסיף כי אף בשיטה האדברסרית יש לשופט לעיתים את הזכות לשאול את העדים שאלות.
יש מלומדים הסבורים כי אין המדובר בשני עניינים שונים, וכי שיטת ניהול ההליך יורדת למהות הדברים, והמדובר בשתי פנים של אותה הדיכוטומיה בין החשיבה המשפטית הבריטית והחשיבה המשפטית הקונטיננטלית.
שימוש מודרני בצרפת ובארצות המשפט הקונטיננטלי
המאפיין העיקרי של השיטה האינקוויזיטורית בצרפת, ובמדינות אחרות הפועלות לפי השיטה, הוא תפקידו של הjuge d'instruction - "שופט חוקר".
השופט החוקר מוכשר במיוחד לערוך חקירות, במקרים של פשעים חמורים או חקירות מורכבות.
הוא שומע עדים וחשודים, מורה על חיפושים ושולח צווים.
מטרתו אינה להביא לדין אדם מסוים, אלא למצוא את האמת, וככזה, עליו לאתר הן ראיות מפלילות והן ראיות מזכות.
גם התביעה וגם ההגנה יכולים לבקש ממנו לפעול באופן מסוים, או לערער על מעשיו בפני בית המשפט לערעורים.
השופט החוקר מחליט אם יש ראיות מספיקות כנגד חשוד מסוים, ואז הוא מפנה את החשוד לטריבונל (המונח הצרפתי לערכאה המשפטית), היכן שההליכים נערכים לפי השיטה האדברסרית, ובהם שומע שופט פאסיבי את הראיות המובאות על ידי הצדדים.
השופט החוקר אינו חלק מן המותב שישמע את התיק לגופו ויחליט בדבר אשמת הנאשם או זכאותו.
בבתי משפט מנהליים, כגון מועצת המדינה של צרפת, ההליכים נושאים אופי אינקוויזיטורי בולט.
חלק גדול מן ההליך מתנהל בכתב, והצדדים אינם מתבקשים אף להופיע בעצמם.
זה משקף את העובדה שהליכים אלו עוסקים ברובם בשאלות של הליכים פורמליים וטכניים.
שיטות המשפט המקובל בהן נהוג ההליך האדברסרי התפתחו מהליכים שמטרתם הייתה לגלות את הפלוגתאות שבין צדדים יריבים ולהכריע בהן.
עד למאה ה-12, מערכות המשפט הנהוגות באירופה של ימי הביניים הסתמכו בדרך כלל על השיטה האדברסרית, כדי לקבוע אם אדם אשם או חף מפשע.
על פי מערכת זו, אלא אם אנשים נתפסו בביצוע פשעים, לא ניתן היה להעמיד אותם לדין עד שיאשמו באופן רשמי על ידי הקורבן, או על ידי האשמות מרצון של מספר מספיק של עדים, או על ידי חקירה שהתכנסה במיוחד למטרה זו.
החולשה של מערכת זו הייתה שמכיוון שהיא הסתמכה על האשמות של עדים מרצון, ומכיוון שהעונשים בגין האשמת שווא היו חמורים, נטו לעיתים הקורבנות והעדים להסס להאשים אדם בבית המשפט, מחשש שיפלילו את עצמם.
בגלל הקשיים בהכרעה בתיקים, התקבלו הליכים כמו משפט על ידי דו-קרב או משפט האל (שיטה בה מסתמכים על הופעת סימן כלשהו, מתוך הנחה שהאל יטה את הופעת הסימן, כך שזה יצביע על האשמים האמיתיים).
החל משנת 1198, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי הוציא סדרת הוראות לביצעה רפורמה במערכת בתי המשפט הכנסייתית.
על פי התהליך החדש שופט כנסייתי כבר לא נדרש שהקורבן יאשים חשוד באופן רשמי.
במקום זאת, בית משפט כנסייתי יכול לזמן ולחקור עדים מיוזמתו.
אם עדותם של אותם עדים האשימה אדם בפשע, ניתן היה לזמן אותו אדם ולשפוט אותו.
בשנת 1215 אישרה ועידת לטראנו הרביעית את השימוש בשיטה האינקוויזיטורית.
המועצה אסרה על אנשי דת לערוך משפטים על ידי דו-קרב או במשפט האל.
כתוצאה מכך, בחלקים מיבשת אירופה הפכו בתי המשפט הכנסייתיים, הפועלים על פי השיטה האינקוויזיטורית, לשיטה הדומיננטית לפיה נדונו סכסוכים.
בצרפת הפעילו הפרלמנטים, בתי משפט להדיוטות, גם הליכי חקירה.
אולם באנגליה, המלך הנרי השני הקים בתי משפט חילוניים נפרדים במהלך 1160. בעוד שבתי המשפט הכנסייתיים באנגליה, כמו אלה ביבשת, אימצו את השיטה האינקוויזיטורית, בתי המשפט החילוניים פעלו לפי המשפט המקובל והמשיכו לפעול על פי ההליך האדברסרי.
בשנת 1215 עוגן עיקרון זה כסעיף 38 במגנה כרטה: .
המדינה הראשונה שאימצה לחלוטין את השיטה האינקוויזיטורית הייתה האימפריה הרומית הקדושה.
ההליך המשפטי החדש הונהג כחלק מהרפורמציה של וורסמר בשנת 1498 ולאחר מכן ה-Constitutio Criminalis Bambergensis משנת 1507. אימוץ ה-Constitutio Criminalis Carolina בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הפך את השיטה האינקוויזיטורית לחלק מחוקת האימפריה.
רק לאחר שנפוליאון בונפרטה הכניס לתוקף את קוד ההליך הפלילי הצרפתי (code d'instruction criminelle), ב-16 בנובמבר 1808, הסתיימו הליכי השיטה האינקוויזיטורית בכל שטחי גרמניה.
בהתפתחות שיטות המשפט המודרניות במהלך המאה ה-19, רוב שיטות המשפט עסקו בקודיפיקציה של החוק הפלילי והחוק האזרחי.
במקרים רבים מאוד נערכה גם קודיפיקציה של סדרי הדין.
דרך התפתחות היסטורית זו של קודיפיקציה של החוק, אימצו רוב ארצות אירופה הקונטיננטלית את השיטה האינקוויזיטורית.
תהיה זו הכללה לומר כי שיטות משפט מקובל נוטות לשיטה האדברסרית ואילו שיטות משפט קונטיננטלי נוטות לשיטה האינקוויזיטורית, ואכן המנהג הרומי העתיק של הבוררות הייתה הדוגמה העתיקה ביותר לשיטת משפט אדברסרית.
ישנם כמה מקומות בהן נהוגה שיטה מעורבת, ולדוגמה סקוטלנד, קוויבק ולואיזיאנה שהמשפט המהותי בהן נוטה לשיטה הקונטיננטלית, אך המשפט הפרוצדורלי הוא אדברסרי, עקב השפעת הארצות דוברות האנגלית.
מיתוס נפוץ הוא ששיטות אינקוויזיטוריות אינן מכירות בחזקת החפות.
מיתוס זה מקורו בעובדה שהשופט החוקר מפקח על עבודת המשטרה.
עם זאת השופט החוקר אינו קובע את חפותו או אשמתו של החשוד, ומלאכה זו נעשית בפני שופט נפרד הפועל לפי השיטה האדברסרית.
מיתוס נוסף שאינו נכון הוא כי בשיטות האינקוויזיטוריות השופט הוא גם התובע.
דבר זה אינו נכון, ובארצות הנוהגות בשיטה זו ישנה הפרדה בין תפקיד השופט החוקר (שמתפקידו אף לחשוף ראיות מזכות בנוסף לראיות מפלילות), לבין תפקיד התובע.
השטרודל האנושי הוא אלבום הבכורה של להקת הפאנק רוק (Punk rock) הישראלית השפן הנכון.
האלבום, אשר יצא לאור בשנת 1995, מכיל הן שירים מקוריים מאת חברי הלהקה כגון "לוקסוס", "הגשם מטפטף", "נאצי פיהרר", "הרצל" ו"כשיר" והן גרסאות כיסוי לשירים של אמנים אחרים, ביניהם "בפונדק קטן" שביצע במקור בני ברמן.
ברמן עצמו השתתף בקליפ שנוצר לשיר, כשהוא מקוצר.
הערה: מצוין ברשימת השירים של האלבום על גבי העטיפה האחורית שיר נוסף בשם "מזוודה", אך הוא אינו מופיע באלבום.
השיטה האימפריאלית בארצות הברית היא מערכת של יחידות מידה לא תקניות שגובשה בבריטניה, אך כיום עודנה בשימוש בארצות הברית, בליבריה, במיקרונזיה, באיי מרשל ובעוד טריטוריות מסוימות בהן אין שימוש במערכת היחידות הבין-לאומית (SI) ובשיטה המטרית.
בבריטניה, שבה גובשה מערכת יחידות זו, היא נמצאת כיום בשימוש מוגבל עקב מעברה של הממלכה לשיטה המטרית ולשיטת ההצגה העשרונית.
מערכת היחידות האימפריאלית לא נוצרה כמקשה אחת.
היא מהווה תוצאה של תהליך התפתחות ארוך שנים ועברה מספר שינויי תקנים עם הזמן.
ראשיתה של המערכת בשנת 1066, שנת הכיבוש הנורמני של אנגליה, בעקבותיו הביאו הפולשים הנורמניים לאנגליה את מערכת המידות הרומית ואיחדו אותה עם המערכת האנגלו-סקסונית הקדומה.
לאחר מכן שונתה המערכת ועודכנה בשנים 1215, 1496, 1588 ו-1758. לבסוף, בשנת 1959 הוחלט להביא לאחידות מסוימת בין היחידות הבריטיות לאמריקאיות, ולצורך כך הוגדרה מחדש יחידת הבסיס, היארד, ונגזרותיה.
הטבלאות שלהלן מראות את כל היחידות הבריטיות שהיו קיימות, כולל אלה שבוטלו או שאינן בשימוש.
למערכת היחידות המשמשות כיום באנגליה, ראה השיטה האנגלית.
מערכת זו היא המערכת המשמשת כיום.
מערכת זו שומשה בעיקר לשקילת מתכות ואבנים יקרות.
תת-מערכת הטאוור בוטלה עוד בשנת 1527, ובשנת 1879 בוטלה מערכת הטרוי כולה, למעט אונקיית הטרוי, המשמשת גם כיום לשקילת מתכות ואבני חן.
סטון לונדוני = 12 ליטראות לונדוניות = 5.6 ק"ג
למערכת היחידות האמריקאית התקנית, ראה השיטה האמריקאית.
עיקר ההבדל בין השיטה הבריטית לאמריקאית הוא ביחידות הנפח.
ההבדל נובע בעיקר מכך, שארצות הברית נפרדה מבריטניה לפני שזו האחרונה ערכה את הרפורמה של שנת 1824, שבה נקבעה סופית המערכת האימפריאלית ושעיקרה היה שינוי והגדרה מחדש של יחידות הנפח.
האמריקאים השתמשו לרוב בגלון היין הבריטי, שהיה שווה 231 אינץ' מעוקב, ואילו הבריטים השתמשו בנוסף לו גם בגלון השיכר, ששווה 282 אינץ' מעוקב.
בשנת 1824 הבריטים איחדו את שני הגלונים שלהם לאחד, שהוגדר כ-277.42 אינץ' מעוקב, וגלון זה קרוב הרבה יותר לגלון השיכר מאשר לגלון היין (גלון אמריקאי).
באותה שנה שונתה גם הגדרת הבושל הבריטי, שהפך להיות שווה ל-8 גלונים בריטיים, בעוד הבושל האמריקאי נשאר כמו שהיה.
בנוסף לכך, היחידות הבריטיות למוצק ולנוזל הן זהות בעיקרן (רק שהיחידות הגדולות, כמו הבושל, אינן משמשות למדידת נוזלים), ואילו היחידות האמריקאיות למוצק ולנוזל, אף שלהן שמות וערכים דומים, אינן זהות אחת לשנייה.
כעיקרון, כל יחידה בריטית לנוזל גדולה כיום בכ-20% מהיחידה האמריקאית המקבילה, וכל יחידה בריטית למוצק גדולה בכ-3% מהיחידה האמריקאית התואמת.
יוצאת הדופן היא אונקיית הנוזלים, וזה משום שהגלון הבריטי מתחלק ל-160 אונקיות, וזה האמריקאי - ל-128. לכן אונקיית הנוזל הבריטית מהווה כ-96% מאונקיית הנוזל האמריקאית.
הבדלים אחרים בין השיטה הבריטית לשיטה האמריקאית הם בכך, שהאמריקאים לא ביטלו את שיטת הטרוי למדידת משקל (אם כי בחיי היומיום היא אינה בשימוש לרוב), בכך שהאמריקאים כמעט ואינם משתמשים ביחידת הסטון, ובכך שהמאה והטון האמריקאיים קטנים ב-10.7% מאלה הבריטיים.
השטן של הפרקליט הוא ספר של עורך הדין אלן דרשוביץ שיצא לאור ב-1995. עלילת הספר עוסקת בשחקן כדורסל מצליח בשם ג'ו קמפבל המואשם באונס.
עלילת הספר עוסקת בשחקן כדורסל מצליח בשם ג'ו קמפבל המואשם באונס.
לכאורה נראה שמדובר באשמת שווא - כי למה גבר נאה, מפורסם ומצליח יאנוס מישהי, כשהוא מוקף כל העת במעריצות שמוכנות להעניק לו את גופן אם רק יבקש?
קמפבל שוכר לעצמו עורך דין מפורסם אך שנוי במחלוקת בשם אייב רינגל, שמצידו זקוק בדחיפות למשפט מתוקשר כדי להזרים דם חדש בקריירה שלו, לאחר מספר כישלונות בבית המשפט.
רינגל, אלמן ואב לבת 17, מוכר כעורך דין ממולח, שמגן על נאשמים בעייתיים במיוחד, מתייחס לכל משפט ומשפט כאל בעיה אתית ומפליא למצוא פתרונות קבילים של שופטים, מושבעים ולשכת עורכי הדין גם במקרים שנראים לכאורה בלתי אפשריים.
הצוות הנאמן של רינגל שמורכב מעורך דין צעיר בשם ג'סטין ומחוקרת בשם רנדי (שהיא גם המאהבת של רינגל) לא משאיר דבר ליד המקרה.
השיבה מהודו הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של מנחם גולן, אשר יצא לאקרנים בשנת 2002 עם אקי אבני וריקי גל בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על ספרו רב-המכר של א.ב.
יהושע "השיבה מהודו" אך עם שינויים מהסיפור המקורי.
העלילה עוקבת אחר ד"ר בן רובין (אקי אבני), רופא צעיר, אשר נשלח להודו על ידי מנהל בית החולים בו הוא עובד, למשימת הצלת חולה בהודו.
מנהל בית החולים, אייב לאזר (אסי דיין), ואשתו, דורי (ריקי גל), יוצאים למסע על מנת להציל את בתם, עינת (אורלי פרל), החולה במחלה קשה, ולהשיבה לישראל.
לאורך המסע, במהלכו מנסה בן לרפא את עינת, מתפתח קשר אינטימי בינו לבין דורי, אשת הבוס שלו, המבוגרת ממנו בעשרות שנים.
לאחר שהם מקיימים מערכת יחסים אינטימית של אהבה ומין, דוחה דורי את בן בעקביות במטרה לשמור על אחדות משפחתה.
במהלך המסע ועם שובם לישראל, ואף לאחר מותו של אייב, מנסה בן לכבוש את ליבה של דורי ולזכות באהבתה, בעודו מנהל רומן כביכול עם מיכאלה (דנה פרנס), חברתה של עינת.
הסרט זכה להצלחה בינונית בלבד, ולביקורות קולנוע קוטלות ושוללות.
יהושע, אשר כתב את הספר עליו מבוסס הסרט, טען רבות בכלי התקשורת לאחר יציאתו, כי הסרט כולו לא דומה כלל לכתביו, וכי מנחם גולן, שיהושע מפקפק בכישוריו הקולנועיים, החמיץ לגמרי את עלילת הספר ומשמעותו.
בין השניים נוצר ריב מתוקשר על הקשר בין הספר לסרט ועל איכותו הכללית.
גם סצנת הסקס בין אקי אבני לריקי גל זכתה לסיקור תקשורתי נרחב ועוררה מחלוקת בקרב הצופים.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אופיר בלבד ולא זכה בהם, אך זכה בפרס מיוחד מטעם שופטי פסטיבל הקולנוע של יוסטון, טקסס.
הסרט הופץ במדינות שונות בעולם, בהן רוסיה, ברזיל, תאילנד, מקסיקו וארצות הברית, השתתף בפסטיבלים לקולנוע ישראלי בפריז, בלוס אנג'לס ובניו יורק והשתתף בפסטיבל קאן.
ב-2006 שודר הסרט על ידי מפיצתו, זכיינית ערוץ 2 "קשת", בשלושה חלקים, בני כ-45 דקות כל חלק.
שחקן תפקיד אקי אבני בן רובין ריקי גל דורי לאזר אסי דיין אייב לאזר אורלי פרל עינת לאזר דנה פרנס מיכאלה יהודה אפרוני ד"ר קלרמן
השיבה מהודו הוא הרומן החמישי של הסופר אברהם ב.
הספר יצא לאור בשנת 1994 בהוצאת הספריה החדשה והיה לרב מכר ולאחד הספרים הפופולריים של הסופר.
סרט המבוסס על הספר, בבימויו של מנחם גולן, יצא בשנת 2002, אך יהושע התנגד בדיעבד לעיבוד הקולנועי.
גיבור הספר הוא בנג'י רובין, רופא צעיר המתמחה בכירורגיה בבית חולים תל אביבי גדול שמזכיר מאוד בתיאורו את בית החולים איכילוב, אם כי שמו המפורש לא מוזכר.
בנג'י, בן יחיד להורים בריטיים, נמצא על סף תום ההתמחות בכירורגיה ומתחיל להבין כי קלושים סיכוייו לקבל תקן מנתח במחלקה של פרופסור חישין, המנטור שלו.
יריבו, ד"ר ורדי, הוא מנתח טוב ממנו וצפוי לקבל את התקן היחיד.
בנג'י הוא בחור מבריק, צנוע וקצת סגפן, בוגר התיכון שליד האוניברסיטה בירושלים.