tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בארץ מגיע לגבול תפוצתו הדרומי.
ערברבה קטנת-פרחים גדלה בבתי גידול לחים בצפון ישראל.
העלים מוצרים כלפי בסיסם ולעיתים בעלי פטוטרת ואינם לופתים את הגבעול.
הפרחים ערוכים באשכולות, ורודים-סגולים והפריחה מסוף מאי ועד תחילת נובמבר.
tournefortii) - צמח עשבוני רב-שנתי, ים תיכוני המצוי בבתי גידול לחים בצפון ישראל.
הגבעול קירח בעל 2 עד 4 צלעות בולטות לאורכו.
הפריחה מסוף יוני עד תחילת אוקטובר.
עֲרַבְרַבָּה שְׂעִירָה (Epilobium hirsutum) - צמח רב-שנתי גבוה למדי, 60 עד 200 ס"מ, המצוי בבתי גידול לחים.
העלים נגדיים, פשוטים שעירים ולופתים במקצת בבסיסם את הגבעול.
הפרחים של ערברבה שעירה ערוכים באשכולות, גדולים וסגולים.
פריחתו מסוף אפריל עד סוף דצמבר.
הסוג מֶדֶד (Ludwigia) רובו ככולו טרופי וכולל 87 מינים, מהם 2 בישראל, שניהם צמחי מים טיפוסיים: מֶדֶד הַבִּצּוֹת (Ludwigia palustris) נכחד בישראל ונותר מדד זוחל.
diffusa, שם נרדף: Ludwigia stolonifera) - צמח רב-שנתי משתרע, פרחיו צהובים ויחידים ופריחתו בקיץ, מוצאו מדרום אפריקה בואכה מזרח התיכון ועד טורקיה.
העלים מסורגים, פשוטים, מוארכים, מבריקים מאוד בצדם העליון ושפתם תמימה.
הגבעול העיקרי הזוחל בתוך קרקע הביצה שולח שורשים כלפי מטה ונצרים נושאי פרחים צהובים כלפי מעלה.
נוסף לשורשים הרגילים המשמשים לקלט מזון ולהיאחזות בקרקע, ישנם שורשים לבנים ועבים, דמויי שלפוחית ספוגית הפונים כלפי מעלה, כנראה לקליטת חמצן והחזקת קנה השורש קרוב לפני המים, בלי להניח לו לשקוע.
הסוג נר-הלילה (Oenothera) כולל 157 מינים, מתוכם 4 מינים גרים מצפון אמריקה.
כול המינים צהובים, מלבד נר-הלילה הוורוד.
נר-הלילה החופי ונר-הלילה הוורוד התפשטו בחולות מישור החוף.
המין השלישי, נר-הלילה המפוצל (Oenothera laciniata), הוא צמח עשבוני חד-שנתי נדיר מאוד, והרביעי נר-הלילה הדו-שנתי שהוא בן שיח ים-תיכוני נדיר מאוד הגדל בהרי יהודה ובדרום מישור החוף.
בגינון נפוץ השימוש במינים תרבותיים של נר-הלילה, מדד, קלרקיה ופוקסיה.
הסוג הקרוי בספרות הישראלית ובמשתלות גאורה (Gaura) הוא שם נרדף לסוג נר-הלילה, ולכן גאורה קיפחת (Gaura lindheimeri) הנפוצה בגינון משויכת לסוג נר-הלילה ושמה המדעי Oenothera lindheimeri.
נר-הלילה הנאה (Oenothera speciosa) שמוצאו מדרום אמריקה הצפונית משמש כצמח נוי.
מינים ממשפחת נר-הלילה לעיתים קרובות בעלי תאי שמן בשכבת האפידרמיס ובדרך כלל בעלי שיפה פנימית וגבישים מיקרוסקופיים דמויי מחט של אוקסלט הסידן באיברים הווגטטיביים.
הגבעולים זקופים עד מזדקפים (decumbent) או שרועים.
הלוואים קיימים, נמצאים בין הגבעול לבין העלה, בדרך כלל נושרים במהרה, קטנים יחסית או חסרים (בשבטים Epilobieae ו-Onagreae).
הפטוטרת קיימת או שהעלים יושבים (חסרי פטוטרת) או כמעט יושבים.
העלים בדרך כלל נשירים, בדרך כלל מסורגים או נגדיים, בדרך כלל לאורך הגבעול, לפעמים ערוכים בדורים, פשוטים, לפעמים בבסיס הצמח ויוצרים שושנת; שולי הטרף בדרך כלל תמימים, משוננים או מנוצים לאונות או לעיתים רחוקות מנוצים פעמיים.
התפרחות חיקיות, פרחים בודדים (בסוגים מדד ונר-הלילה) או שיבולים (פרחים היושבים על צירי עלים לאורך עמוד התפרחת) או אשכולות (בסוג ערברבה) או מכבדים.
הפרחים דו-מיניים ונכונים על פי רוב נכונים, לרוב האיברים מונים 4 חלקים לעיתים רחוקות 2 או 6. הצופנים קיימים.
העטיף ומכלול האבקנים קבועים בקודקוד השחלה התחתית.
העטיף נושר כיחידה שלמה לאחר הפריחה (למשל, בסוגים נר-הלילה וערברבה) או הגביע משתייר במיני הסוג מֶדֶד (Ludwigia).
צינור הפרח קיים או אינו קיים במינים של Chamaenerion, Lopezia ושל מדד (Ludwigia).
צינור הפרח או בשמו הלועזי הִיפַּנְטִיוֹן הוא מבנה הכולל את מצעית הפרח וכן את בסיס עלי הגביע, בסיס עלי הכותרת ובסיס האבקנים שמאוחים בו.
הגביע בעל עלים 4 שנושקים אחד את השני אך לא חופפים, צבעם בדרך כלל ירוק או אדום לעיתים רחוקות ורודים או סגולים.
בכמה סוגים (כמו בפוקסיה) עלי הגביע צבעוניים כמו עלי הכותרת ומעניקים רושם של פרח בעל שמונה עלי כותרת.
הכותרת בעלת 4 (לעיתים רחוקות פחות או יותר) עלי כותרת או עלי הכותרת חסרים (למשל, מדד הביצות), לעיתים קרובות הם מתכהים ודוהים עם הגיל, מרועפים או שזורים כמו עלה בניצן, לפעמים מכוסים בטפרים; הצופנים קיימים.
האבקנים פי 2 מעלי הגביע וערוכים בשני דּוּרִים, דור האבקנים אינם מול עלי הכותרת, אלא מול עלי הגביע ולרוב ארוכים יותר מהם, לעיתים נדירות כולם שווים (Chamaenerion), או מספר האבקנים שווים במספרם לעלי הגביע.
במינים מהסוג לופזיה (Lopezia) מספר האבקנים פוחת לאחד או שני אבקנים ואז אבקן אחד עקר.
הזירים מופרדים וארוכים המאבקים בדרך כלל מגוונים, לפעמים הזיר מתחבר לבסיס המאבק.
גרגרי האבקה מופעים כיחידים או כרביעיות או כקבוצות גדולות יותר.
גרגרי אבקה מאוחדים על ידי חוטי ויסצין.
חוטי ויסצין הם חוטים חוטים עדינים, הנצמדים למעטה של גרגרי אבקה וגורמים להם להתקבץ זה בזה כשהם מוסרים על ידי המאביק.
השחלה תחתית ומורכבת מעלי שחלה וממגורות כמספר עלי הגביע, לעיתים רחוקות 1 או 2 (Circaea ו־Gayophytum), המחיצות לפעמים דקות או נעדרות בבגרות.
השליה זוויתית (בצמחים בישראל) או דופנית.
הצלקת אחת, עם אונות כמספר עלי הגביע (בדרך כלל 4) או צלקת דמוית אלה עד כדורית, מגובששת או לא מגובששת, רטובה עם הפרשות רצופות עד יבשה ללא הפרשות כלל.
ביציות אחת (לא בצמחי ישראל) עד הרבה בכל מגורה, בשורה אחת או בכמה שורות או כצבר.
הפרי הלקט או ענבה או דמוי אגוז.
הפתיחה של ההלקט היא פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה (loculicidal), כלומר בדרך כלל הסדק מתחיל מהקודקוד כלפי מטה ומשם הוא נמשך לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה.
זרעי הצמחים במשפחה קטנים למדי ובעלי ציצת שערות ארוכות ונפוצים באמצעות הרוח למשל, במיני ערברבה.
באחרים, כמו בסוג פוקסיה, הפצת הזרעים נעשית על ידי ציפורים.
פרופ' לילך הדני פרסמה בשנת 2019 מחקר לפיו צמחי פרחי נר הלילה מסוגלים לשמוע.
כשהשמיעו להם זמזום של דבורה, הם החלו תוך דקות ספורות לייצר צוף יותר מתוק.
אך כשכיסו את פרחי נר הלילה בצנצנת מבודדת קולות, לא חל שינוי.
גם כשהשמיעו לצמחים הקלטה של עטלף, לא חל שינוי.
החוקרת הסבירה, כי לצמחים משתלם להשקיע אנרגיה בייצור צוף מתוק יותר, כך שיהיו אטרקטיביים יותר בעיני מאביקים שיעזרו להם להתרבות.
המינים עודכנו על פי הרשום באתר POWO.
קלרקיה (Clarkia) - צמחים עשבוניים חד-שנתיים המשמשים לגינון בישראל.
ערברבה (Epilobium) - צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים בבר ובתרבות.
זושנריה קלפרונית (Zauschneria californica) משוייכת לסוג ערברבה
פוקסיה (Fuchsia) - שיחים או עצים קטנים או מטפסים
מדד (Ludwigia) - עשבי מים או ביצה רב-שנתיים.
נר-הלילה הוורוד (שם מדעי: Oenothera rosea; באנגלית: Rose Evening Primrose) הוא צמח רב-שנתי ממשפחת נר-הלילה שמוצאו באמריקה הטרופית ממקסיקו ועד קולומביה.
הצמח שעיר ולעיתים שעיר בצפיפות.
גבעולו נמצא במצב בין משתרע לזקוף.
צורת עליו קרובה לאליפסה וקצותיהם משוננים.
פרחיו בולטים בצבעם הנע בין ורוד לוורוד-סגול, ופורחים בעיקר בעונת הקיץ.
הצמח התגלה לראשונה בארץ ישראל בשנות ה-70 בירושלים ובנהריה.
הוא אינו נפוץ בארץ, אך בשנים האחרונות ניתן למוצאו בגינות נוי וכן בגן הבוטני בירושלים.
הנַקשבַּנדיה (או נקשבנדי) היא אחד מארבעת הזרמים הסופיים העיקריים של האסלאם, המכונים "טריקה" .
זרם זה מחשיב כמייסדו את אבו בכר, בן לווייתו של מוחמד וחמו.
רוב הטריקות האחרות (ובהן הצ'ישטייה, הסורווארדייה והקאדריה) מייחסות כמייסדן את עלי בן אבי טאלב.
הנקשבנדיה היא טא'אפה שייסד בהאא א-דין מוחמד נקשבנד , בן המאה ה-14, יליד בוכרה, ששמו הפרסי (نقشبندی) הוא מקור שמהּ.
היא נחשבת לטא'אפה אורתודוקסית בעלת סילסילה (שושלת יוחסין) בכרית המקיימת ד'כר ח'פי.
זוהי טריקה אשר פונה למשכילים העירוניים ולכן ישנם יותר כְּתבים נקשבנדיים מאשר בטריקות האחרות.
על התלמיד הנקשבנדי לשלוט גם בשריעה, בנוסף לידיעתו את הכתבים הנקשבנדיים.
הנקשבנדיה הייתה זו שעמדה מאחורי תנועות ג'יהאד רבות באסיה- בקווקז כנגד הרוסים, במחוז סינג'אן בסין כנגד הסינים, בהתנגדות ההודית כנגד הבריטים ובסכסוך באצ'ה (אינדונזיה) כנגד ההולנדים.
הייתה טענה כי הנקשבנדיה מעורבת בסכסוכים ובתנועות התנגדות גם במקומות אחרים.
דמות מרכזית בטריקה היא חוואג'ה אח'ראר שהיה ח'ליף נקשבנדי.
הוא הפגין יותר מעורבות בקהילה, שלח תלמידים מטעם הח'ליפות שלו ובעיקר השפיע רבות על המשטר הטימורי.
דמות חשובה נוספת היא של השייח' סירהינדי שהיה מוג'דיד, אשר הפך את הנקשבנדיה לטא'אפה כדי להציל את האסלאם בהודו מלהפוך להינדי.
המקור הגאוגרפי של הנקשבנדיה הוא במרכז אסיה, בטורקיה, בהודו (על ידי המונגולים) ובסין.
כיום הנקשבנדיה נפוצה בטורקיה, על ידי השייח' קוטקו אשר בוחן את המציאות דרך עיני הנביא לו היה חי כיום (הוא חבר במפלגה האסלאמית).
כיום שייח'ים נקשבנדיים רבים הם גם פרופסורים ובנקאים.
הנקשבנדיה דוגלת במעורבות של השייח'ים הצופים בפוליטיקה, כדי ליצור שלטון השומר על השריעה ופועל על-פי עיקרון הצדק.
עיקרון נקשבנדי זה מבטא למעשה את היותה של הטריקה הנקשבנדית מאוד מחוברת לענייני העולם הזה וכי היא ראתה בפעילות הקהילתית בעולם הזה תנאי חשוב לקיומה (בניגוד לטריקה הקאדרית, לדוגמה, אשר מרכז ענייניה היה הדאגה לפרט ולגאולתו בעולם הבא).
חוואג'ה אח'ראר היה הראשון אשר דיבר על כך בגלוי - מעורבות פוליטית מתוך תחושת האחריות לקהילה.
הנקשבנדיה ניהלה מלחמת חורמה עם הקובראוויה והאישקייה, שתקפה בעיקר את הסילסילות של הטריקות ועל ידי כך זכתה בעוד תומכים, אך גם בעוד שונאים.
הנקשבנדיה היוותה בתקופות שונות גם כמוליכה של תנועות תחייה אסלאמיות וגם כמובילה של מאבק כנגד אסכולות צופיות אחרות.
ההכוונה הנקשבנדית הייתה תמיד לחיים המופנים כלפי האל כאשר הגמול לאהבה ולהתמסרות ניתן בעולם הבא.
נקשבנד עצמו מתואר כמי שהתרחק מקרבת השליטים וטען כי השררה מרככת את לב האדם ומסיתה אותו מדרך האל.
הנקשבנדיה הצליחה רבות בקרב עולם האסלאם מאחר שהיא נותנת למאמין שילוב של פרקטיקה יומיומית פשוטה המונחה על ידי השריעה עם עקרונות סוניים אורתודוקסיים, וכך נותר שילוב בין האסלאם הקלאסי ובין הפרשנויות המודרניות שלו.
תגובתה של הנקשבנדיה לאתגר הקולוניאלי הייתה מגוונת.
החל בהשלמה עם השלטון הקולוניאלי והשתלבות בתוכו (כמו שעשה עבד אל-עזיז) לבין מלחמה בשלטון הזה (כמו שעשו המוג'הידון).
הנקשבנדיה מכוונת את פעילותה בראש ובראשונה אל האליטות ומנסה להשפיע על השליטים שיחזרו לדרך הישר והצדק.
הנקשבנדיה מדגישה את הסילסילה הבכרית, לכן אין הם חשודים בנטייה לשיעיות.
נר נשמה הוא מנהג יהודי של הדלקת נר לציון זיכרון של אדם שנפטר.
מנהג הדלקת נר לכבוד נפטרים נזכר במשנה (): "אין מברכין (ברכת בורא מאורי האש וברכת הבשמים בהבדלה)...
ולא על הנר ולא על הבשמים של מתים."
המקור למנהג מיוחס לכתוב בספר משלי: .
ישנן קהילות בין יוצאי תימן בהן לא נוהגים להדליק נר נשמה.
חשיבות יתרה נודעה לנר נשמה עקב התפשטות חכמת הקבלה בה מופיע רבות עניין עילוי הנשמה והנאתה מהנר.
ההבנה הפשטית גורסת כי מקור המנהג הוא בהבאת נר לבית המדרש לתועלת לימוד התורה כדי שזכות המצווה תועיל לנפטר ולא הנר עצמו.
על פי זה רבנים בימינו מורים לשלם סכום כסף למאור בית המדרש (חשבון חשמל) בנוסף להדלקת נר כנהוג.
טעם נוסף מובא בשם הרב שניאור זלמן מלאדי, הנשמה נמשלה לנר משום שנשמת האדם היא כמו הלהבה של הנר, שלא משנה כמה יטו אותה ויורידו אותה למטה היא תמיד תיטה ותשאף כלפי מעלה, כלומר לא תיפול ותימשך למטה אחר החומר.
ולכן מדליקים 'נר נשמה' משום שכביכול הוא בא להעלות את הנשמה בכך שמבטא את השאיפה הפנימית הטהורה והקדושה שלה להזדכך ולהתעלות, וגם אם חטא האדם רצונו הפנימי היה לעשות טוב ולהתעלות.
נוהגים להדליק נר זה בעיקר ביום השנה ("יאָרצײַט"), כלומר ביום הזיכרון שחל ביום פטירת קרוב משפחה.
את הנר נהוג להדליק בבית, וגם ליד קברו.
נהוג גם להדליק נר נשמה בבית האבל במהלך שבעת ימי האבלות, ויש שנוהגים להדליק בכל השנה הראשונה לפטירת הקרוב.
ב מובא שבערב יום כיפור נהוג היה להדליק נר נשמה בבית הכנסת לאב ואם שנפטרו.
המהרש"ל טען שהדלקת נר בערב שבת בבית הכנסת ביום פטירת האב או האם היה נהוג בכל ארץ אשכנז.
לדעת רבי נחמן מברסלב (בספר המידות) הדלקת נר תמיד משמן זית היא סגולה כנגד גזירות שמד.
על פי רוב מדליקים נר מיוחד שזמן בעירתו ארוך במעט מיממה.
ישנם נרות שדולקים שבוע שלם, ונהוג להדליקם בעיקר בזמן השבעה, בבית האבל.
נר החֶלֶב (בדנית: Tællelyset), הוא שמה של אגדת ילדים שנכתבה על ידי הנס כריסטיאן אנדרסן בהיותו בן 18, שהתגלתה באוקטובר 2012. היצירה באורך שישה דפים וכ-700 מילים.
היצירה מגוללת את סיפורו של נר החלב שאמו היא כבש ואביו הוא כור היתוך - יחדיו תרמו לצורתו של נר החלב, הלבן כצמר הכבשה ונועד לחימום ככור ההיתוך.
הנר אינו מצליח למצוא את מקומו בעולם האנוכי וחש מיואש בשל כך.
הוא מנסה להדליק את עצמו, ופוגש לפתע באבן צור, המסוגלת להצית בו אש ולבסוף הנר מוצא את המשמעות לקיומו והוא חי באושר עם סביבתו.
היצירה התגלתה בצרור מסמכים של משפחת פלאם באגף הארכיון הלאומי של דנמרק בפוּנֶן.
היצירה נמצאה לאחר שמשפחת פלאם ביצעה מחקר עצמאי אודות תולדות המשפחה, אלא שהיצירה לא זוהתה תחילה כשייכת להנס כריסטיאן אנדרסן.
באוקטובר 2012, ההיסטוריון אסבן בראג סרק את הניירות ומצא כי היצירה נחתמה על ידי הנס כריסטיאן אנדרסן, וגילויו אושר על ידי מומחים בדצמבר 2012.
נקש-י רג'ב (בפרסית: نقش رجب) הוא אתר ארכאולוגי סמוך למזרח אסטח'ר ושנים עשר קילומטר צפונה מפרספוליס בפרובינציית פארס שבאיראן.
יחד עם נקש-י רוסתם, שנמצאת במרחק קילומטר, האתר הוא חלק מהעיר מארוודשת .
שני האתרים נכנסו לרשימת המועמדות של אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
בנקש-י רג'ב יש ארבעה תבליטים העשויים מאבן גיר שמתוארכים לתחילת תקופת האימפריה הסאסאנית.
התבליט הראשון הוא של ארדשיר הראשון (226–241), מייסד השושלת הסאסאנית.
השני הוא של היורש של ארדשיר, שאפור הראשון (241–272).
בתבליט השלישי מתואר 'מצעד שבור' שחוגג את הניצחון בשנת 244 על האימפריה הרומית בראשות הקיסר הרומי ולריאנוס ופיליפוס הערבי.
נַקְש-י-רוֹסְתָם (בפרסית: نقش رستم, Naqŝe Rostam) הוא אתר ארכאולוגי, הנמצא בפרובינציית פארס באיראן.
הוא נודע בעיקר בקבר דריווש הראשון וקברי חמשת מלכים נוספים, מבנה קובייתי מתקופת הממלכה האחמנית ותבליטי סלע מתקופת האימפריה הסאסאנית.
מיקומו כחמישה קילומטרים מהעיר פרספוליס, והוא מזוהה כנראה עם יישוב עתיק בשם Nupistaš.
הקברים והתבליטים נבנו או נחצבו לתוך מצוקים של סלעי אבן חול שמתרוממים מעל פני הקרקע.
מובנו של השם בפרסית הוא "תמונתו של רוסתם" והוא מתייחס לתבליט מהתקופה הססאנית שעל פי האמונה העממית מייצג את סיפורו של רוסתם, אחד מגדולי הגיבורים בתרבות הפרסית, שעלילותיו מסופרות באפוס הפרסי מהמאה ה-10 "שאהנאמה".
המקום שמש כנראה כאתר בעל חשיבות טקסית כל שהיא עוד בתקופות קדומות יותר, כפי שהוכיחה משלחת הארכאולוגים בראשותו של אריך שמידט, שעסקה בחפירות במקום.
בחפירות נחשפו שרידי תבליט ובהם דמות נמוכה עם מצנפת וראש אישה עטור בכתר מוראלי.
דמויות אלו כוסו על ידי תבליט מאוחר יותר מתקופת השליט בהראם השני (293 –276) לפנה"ס, שמפאר את שלטונו.
כיון שהתבליט הקדום היה גדול יותר נשארו ממנו שרידים בצדי התבליט מתקופתו של בהראם השני.
על פי שרידים אלה, אפשר לשייך במידת גדולה של ביטחון את התבליט לזמנה של ממלכת עילם.
מה שברור מעבר לכל ספק הוא שהמקום שמש כאתר בעל חשיבות דתית משמעותית עוד לפני התקופה האחמאית.
ייתכן שבתקופה העילמית היה במקום מעין או נחל שזרם כנראה גם בתקופה הססאנית.
תומך בהשערה זו הוא מאגר מים מאותן התקופות, שחצוב 50 מטרים מערבה מקיר התבליט.
בתקופה האחמנית נבנו באתר מספר קברים ומגדל מרובע.
הנקרופוליס הזה כולל שישה קברים של שליטים מתקופה זו.
יתר מלכי שושלת זו נקברו כנראה בעיר הבירה פרספוליס וקבריהם לא נשמרו.
הקברים המלכותיים על קיר המצוק נחצבו לתוך האבן המקומית.
הקבר הראשון שנבנה באתר (קבר מספר 1) הוא זה קבר דריווש הראשון.
בחזית הקבר שני לוחות אבן עליהן כתובות ובהן תיאור מפורט של תולדות חיי המלך ושאיפתו לקיים משטר צודק והוגן.
כפי שמעיד הציטוט: "אין ברצוני להעניש אדם שלא עשה עוול, וכן אין כוונתי לשחרר עושה עוול מבלי שייענש על מעשיו",
הקברים מלכותיים שנוספו מאוחר יותר, אינם מכילים כתובות ולא ניתן לזהות את זהות הקבורים בהם מעבר לכל ספק.
אולם במידה רבה של ודאות החוקרים מייחסים אותם לצאצאי דריווש הראשון.
את שלושת האחרים (קברים 2 עד 4) מיוחסים על פי ממצאים עקיפים לחשיארש הראשון (מזרח צפון-מזרח לקבר דריווש), לארתחששתא הראשון (מערב דרום-מערב לקבר דריווש), והאחרון הוא קברו של דריווש השני שהוא המערבי ביותר.
ארבעת הקברים בנויים לפי אותו דגם, אולם הם שונים לגמרי מהתבנית בקברו של כורש הגדול שבפסארגאדה.
כל המלכים בנקש-י-רוסתם נקברו ביחד עם האוצרות הנדרשים לחייהם בעולם הבא.
לאחר טקס הקבורה, מוסגרו ונחתמו פתחי קברים למנוע שוד, אולם עם כיבוש פרס בידי צבאו של אלכסנדר מוקדון נפרצו כל הקברים ותכולתם נבזזה.
ממול לקברים עומד מבנה מרובע העשוי מלבנים של אבן גיר לבנה.
שם המבנה הוא כעבה-י זרתושת (בפרסית کعبه زرتشت).
תרגומו המילולי של שם זה הוא הקובייה של זרתוסטרה.
זהו מבנה מהמאה ה-5 לפנה"ס, תפקידו עדיין מהווה חידה לארכאולוגים וסלע מחלוקת בין חוקרים רבים.
המגדל מרובע, אורך קירותיו 7.25 מטר, וגובהו 12.50 מטר.
המגדל עומד על שלוש מדרגות ומכיל חדר אחד שהכניסה אליו היא דרך גרם מדרגות חיצוני בגובה 1.30 מהבסיס.
גובה החדר הוא 6.35 מטרים ואורך הקירות הוא 5.7 מטר.
בכל צד של המגדל שני חלונות מדומים השקועים בקיר.
מבנה זה הוא העתק של מגדל קדום יותר שעומד בעיר פסארגאדה, בתוך מתחם הקבר של מלך כורש.
המבנה בנקש-י-רוסתם מאוחר יותר ונבנה כנראה על ידי דריווש או אחד מיורשיו והוא אופייני למבנים מהתקופה האחמאית.
החומה שמקיפה את המבנה היא מאוחרת יותר ומתוארכת לתקופה הססאסנית.
בחזית המגדל והקברים עמד כנראה גן.
באחד מהלוחות שנמצאו בפרסופוליס מוזכר מקום בשם Nupistash המזוהה עם נקש–י-רוסתם, שבו היו נטועים עצים
הקברים חצובים בגובה ניכר מעל פני השטח.
הם ידועים בכינויים כ"צלבים הפרסיים" בשל צורת צלב של חזית הקבר.
הפתח לקברים הוא באמצעיתו של הצלב, שממנו מגיעים לחדר שבו נמצא הסרקופג.
חזית הקבר מראיה כחזיתו של ארמון בעל עמודים מרובי צורות.
דגם זה זהה למבנה ארמונו של דריווש הראשון
שהיה קיים בפרסופוליס, והקורה האופקית היא כנראה העתק של הכניסה לאותו ארמון.על צורה זו, נח כס המלכות שצורתו ספסל מאורך שנתמך על ידי 30 דמויות, שמייצגות את המחוזות של האימפריה ובהתאם לכך כל דמות לבושה בסגנון אותו אזור ונושאת כל נשק.ממעל, דמות המלך, מזבח האש וסמלים שמימיים.
המלך עומד על במה מדורגת כשהוא אוחז בידו הימנית קשת וידו השמאלית מושטת מעלה לעבר דמות מכונפת, אהורה מזדא, ישות אלוהית של הדת האיראנית העתיקה שמסמלת את אל האור והחכמה.
רק בקברו של דריווש הראשון ישנם בחזית שני לוחות גדולים בכתב יתדות המפארים אותו ואת שלטונו.
הלוח הימני מסומן DNa והאחר DNb והם כתובים בשלוש שפות, DNa כתוב בפרסית עתיקה, עילמית ובבלית.
DNb כתוב באכדית במקום בבלית.
כל הקברים האחרים חסרים כל כיתוב שהוא.
בניגוד לארכיטקטורה החיצונית המעוטרת, התכנון הפנימי הוא פשוט וחסר קישוטים.
בפרוזדור ארוך שעובר במקביל לשטח החיצוני, נפתחות שלוש דלתות המובילות כל אחת לחדר קבורה בעל קמרון חביתי שבו קבר מכוסה לוח אבן.
קבריהם של שאר המלכים דומים מאוד למבנה קברו דריווש הראשון.
מס' שם המלך שנות מלכותו (לפנה"ס) תיאור התבליט מיקום ביחס לקברים האחמניים 1 ארדשיר הראשון 241 עד 226 הכתרתו של ארדשיר הראשון - מייסד השושלת הסאססנית מקבל את טבעת המלוכה מידי ישות אלוהית בשם אהורה מזדא.
שתי הדמויות רכובות על גבי סוסים ומתחת לפרסותיהם מוטלות גופות אויביהם.
לראשו של ארדשיר כיפה גדולה ומעליה צורת דמוית בלון (korymbos).
על כתפו של סוס המלך מופיעה כתובת בשלוש שפות: הפרסית הקדומה (פהלבית), פרתית ויוונית, בה מצדיק המרד שלו ואת הריגת המלך הקודם, אחרון השליטים ההפרתיים, ארטבנוס הרביעי, בצו אלוהי שקבל מפי אהורה מזדאן.
מרחק של כ-200 מטר מערבית לקברו של דריווש השני.
2 שאפור הראשון 272 עד 221 הניצחון של שאפור הראשון - המלך רוכב על סוס לראשו כתר מלכותו והוא מרים את ידו של הקיסר ולריאנוס שעומד ברקע התבליט.
הדמות הכורעת ברך לפני שאפור היא כנראה זו של פיליפוס הערבי מתחת לקברו של ארתחששתא הראשון 3 בהארם השני 293 עד 276 בהראם בגדולתו – במרכז עומד המלך עם חרב בעלת גודל בלתי סביר.
משמאל חמש דמויות שהן כנראה משפחת המלוכה.
מימינו של המלך שלוש דמויות של אנשים המשרתים בחצרו.
ליד התבליט של ארדשיר הראשון.
3 בהארם השני 293 עד 276 דמות הפרש של המלך בהראם – שני תבליטים אחד מתחת לשני מתארים את בהראם השני כשהוא נלחם, מכניע ודורס חיילים רומיים.
מתחת לקבר של ארתחששתא הראשון
לאחר נפילת האימפריה האחמנית, נשאר נקש-י-רוסתם מקום מקודש גם לשליטים הססאנים החדשים שהוסיפו בו תיאורים של ניצחונות הכתרות ומעשי גבורה אחרים.
התחריטים נמצאים על גבי סלעי האבן סמוך לקו הקרקע בסמוך לקברים האחמאיים .
על התקופה הסאסאנית יש מעט מאוד עדויות כתובות וחלק גדול מהידע נאסף על פי מטבעות ותבליטי סלע.
כפי שנלמד על פי חומר זה, המלכים של השושלות הססאניות מתאפיינים בכתרים ייחודיים לכל שליט ושליט.
לעיתים הזיהוי נתמך על ידי כתובות המופיעות בתבליט.
הדוגמה הטובה ביותר היא התבליט באתר של נקש-י-רוסתם, שבו מתוארת הכתרתו של ארדשיר הראשון מייסד האימפריה הססאנית.
על כתפו של סוס המלך מופיעה כתובת בשלוש שפות: הפרסית הקדומה (פהלבית), פרתית ויוונית.
ר הראשון, כנראה בשל רצונו שלשליט זה להראות כממשיכה של השושלת האחמאית.
אולם אמנות זו לא הגיעה להישגם הקדומים יותר, רק כ-30 תבליטי סלע נתגלו לאורך תקופת שלטון ססאנית של 400 שנה, ורוב התחרטים מתוארכים ל-80 השנים הראשונות של ממלכה זו.
בשנת 1923 חפרה במקום משלחת בראשותו של הארכאולוג הגרמני ארנסט הרצפלד
חלק גדול ממצאי החפירות אלו מוצגים כיום בארכיונים של גלריית פריר וגלריית ארתור מ.
בנוסף לנקש-י-רוסתם חפרו אנשי צוות זה במקומות נוספים באירן ובמזרח הקרוב הארכיונים כוללים למעלה מ-30,000 רשומות שרטוטים וצילומים ממקומות שונים.
כמה שנים לאחר מכן, בין השנים 1936 עד 1939, עבדה במקום משלחת נוספת מטעם המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, בראשותו של פרופ' אריך שמידט.
המשלחת פרסמה ממצאים מפורטים מחפירות אלו.
נקרניים (שם מדעי: Dendrocolaptinae) הם עופות מסדרת ציפורי שיר החיים ביערות אמריקה הדרומית וקרובים למשפחת התנריים ולפעמים נחשבים לתת-משפחה שלהם.
למרות מראם הם אינם קרובים לטפסי העצים מחצי הכדור הצפוני.
הנקרניים מכונים כך עקב דמיונם לנקרים בעמידתם האנכית על הענפים והן בגלל צורת מקורם וראשם.
אורכם 15-35 ס"מ והם בעלי צבעים חומים-כתומים יחד עם פסים שונים באזור הראש או צוואר מנוקד בצהוב.
הזנב שלהם נצמד לגזע והם יכולים לקפוא על מקומם כדי להסתתר בשקט מטורף.
הם ניזונים מחרקים שונים בין חורי העצים וכמה מינים מתמחים בציד של נמלי גדודים.
הנקרניים מקננים בחורים שבין העצים.
נקרות פרחים (שם מדעי: Dicaeidae) היא משפחה מסדרת ציפורי שיר הניזונה בעיקר מצוף פרחים.
מבחינת שיוכן הן קרובות למשפחת הצופיתיים ובעבר סווגו כחלק ממנה.
הן קרובות גם לפרמיתיים מגינאה החדשה ולמלנוכריים (Melanocharitidae) מאותו אזור.
הן נפוצות באזור הטרופי ממזרח הודו עד אוסטרליה וגינאה החדשה.
הן נפוצות במגוון בתי גידול: מיערות וערבות עשב מיוערות ועד לחופים, אזורי הרים וביצות מנגרובים.
המין הגדול במשפחה הוא Dicaeum tristrami שאורכו עד 18 ס"מ.
זו משפחה של עופות קטנים, חלקם עמומי צבע או שחורים, ואחרים בעלי נוצות כתומות או אדומות.
החזה מקושט, הראש קטן ובעל מקור קצר.
הנקרניות ניזונות בעיקר מצוף פרחים ומפירות.
הן יכולות לעכל ביעילות גרגרים של דבקון.
מקורן חד וקצר יחסית למינים אוכלי צוף אך לשונן ארוכה מספיק כדי לחדור לפרחים צינוריים.
בנוסף, ניזונות הנקרניות גם מחרקים ועכבישים.
סוג Dicaeum - בו 43 מינים, ביניהם ציפור הדבקון
נֵר לְאֶחָד נֵר לְמֵאָה הוא ביטוי תלמודי שמשמעותו היא שישנם מעשים שבהם אותה התועלת הצומחת ליחיד יכולה להועיל גם לרבים.
הביטוי עוסק באורו של נר שיכול להועיל למאה בני אדם כשם שהוא מועיל לאדם יחיד.
בגמרא מובא ביטוי זה בסוגיית אמירה לנוכרי, כהסברו של רבא לדין לפיו מותר ליהודי להשתמש באור הנר שהדליק גוי בשבת (דבר שאסור ליהודי משום מלאכת מבעיר), אם הגוי הדליק אותו לשימוש עצמי, אף כשידוע לו שיהודי ייהנה מכך.
בסוגיית הגמרא עולה הבדל בין פעולות כגון הדלקת נר ובניית כבשׁ – שעשייתן יכולה להועיל גם לרבים, אפילו אם נעשו בשביל היחיד – לבין פעולות כגון שאיבת מים ותלישת עשבים – שמועילות לרבים רק אם נעשו בהיקף מתאים.
ארבעה לצלא ארבעה לצללא - ביטוי המופיע בתלמוד בהקשר לדין בר מצרא.
משמעותו, לפי אחת האפשרויות המובאות בפירוש רש"י:
שבועה לאחד שבועה למאה - הלכה לפיה מי שנשבע לאמת את דבריו מול תביעת תובע אחד לא יידרש להישבע שוב על היותו פטור מאותה תביעה אם ייתבע עליה על ידי תובע אחר.
"נר לי" הוא שיר לחג החנוכה מאת לוין קיפניס, המוכר בלחנו של דניאל סמבורסקי.
לשיר קיים לחן נוסף ומוכר פחות של יצחק אדל.
השיר מספר על נר החנוכה שידליק הדובר.
את השיר כתב קיפניס בשנת 1935 (תרצ"ה).
הוא פרסם אותו לראשונה בכרך הרביעי של "גליונות: סיפורים ושירים לילדי הגן" שיצא בהוצאת מרכז התאחדות הגננות בארץ ישראל.
השיר חובר עבור תיאטרון הילדים משום שבאותו הזמן היה מחסור בשירי חנוכה בעברית.
בתחילה פנה לוין קיפניס ליצחק אדל וביקש ממנו לחבר לחן לשיר.
ואולם קיפניס חשב שהלחן שחיבר בעל אופי מזרח-אירופי מדי, ועל כן פנה לדניאל סמבורסקי.
הלחן שהציע סמבורסקי היה דווקא בעל אופי מערב-אירופי מדי לדעת קיפניס, והוא הוסיף ופנה למלחין שלישי במספר, בנימין עומר.
בפועל הלחן נפוץ כיום לשיר הוא לחנו של סמבורסקי, ומנגינתו של עומר לא התקבלה.
נקשניים (שם מדעי: Alpheidae) הם סרטנים מימיים המשתייכים לאינפרא סדרת החסילונים.
הם מתאפיינים בצבתות לא סימטריות, כאשר הגדולה ביניהן מסוגלת להפיק צליל חזק במיוחד.
בשל יכולתם לירות בועות מים במהירות על טרפם, הם מכונים גם "חסילוני אקדח" או "חסילוני אלפאיד".
משפחת הנקשניים מגוונת ברחבי העולם בתפוצתה ובה כ-1119 מינים בתוך 45 סוגים או יותר.
שני הסוגים הבולטים ביותר הם: Alpheus ו-Synalpheus, ובהם עד 250 ו-100 מינים, בהתאמה.
רוב הנקשניים מצליחים לחפור מאורות והם תושבים נפוצים של שוניות אלמוגים ושוניות צדפות.
בעוד שרוב המינים נמצאים במים טרופיים וחופים מימיים טרופיים, הסוג Betaeus מצוי בימים קרים והסוג Potamalpheops מצוי רק במערות מים מתוקים.
במושבות, הנקשנים יכולים לתקשר קולית מתחת למים.
הנקשניים הם המקור העיקרי של רעש באוקיינוס.
אורך הנקשנים הוא כ-3–5 ס"מ.
מאפיינם הבולט הוא זרועם הגדולה באופן לא פרופורציונלי, שגודלה כחצי מגודל גופם.
הצבת יכולה להיות על כל זרוע בגוף, בניגוד לרוב הזרועות שבסופן צבתות הטיפוסיות לחסילונים והיא בעלת מבנה דמוי אקדח העשוי משני חלקים.
מפרק המאפשר לחלק "פטיש" לנוע אחורנית לתוך זווית ישרה, כאשר הוא משוחרר.
הוא חודר לתוך החלק השני של הצבת, ופולט גל חזק מאוד של בועות אוויר המסוגלות להמם דגים גדולים ולשבור זכוכית, דבר המקשה מאוד על גידול הנקשן באקווריום רגיל.
כמה מינים של נקשנים חולקים מאורות במערכת יחסים סימביוזית עם קברנוניים.
המאורה בנויה ומטופחת על ידי נקשניים וקברנוניים ומספקים שמירה.
הנקשנים שומרים על קשר עם הקברנונים באמצעות מחושיהם המחודדים.
הקברנונים מתריעים לנקשנים כשיש סכנה באמצעות תנועת זנב אופיינית, ולאחר מכן שניהם נסוגים לתוך המאורה המשותפת.
עד כה נצפה קשר זה במינים שוכני שונית אלמוגים.
ההתנהגות החברתית התגלתה אצל הסוג Synalpheus והמין Synalpheus regalis, החיים במושבות בתוך ספוגים שיכולים להיות מעל 300 חברים, כולם צאצאים של נקבה אחת גדולה, ואולי זכר אחד.
הצאצאים נחלקים לעובדים המטפלים בחיילים צעירים (בעיקר זכרים) המגינים על המושבה בצבתותיהם הענקיות.
לנקשנים יכולת להפוך את הצבתות לאחור.
אם הנקשנים מאבדים את הגפיים החסרות צבת, תיווסף התוספת לצבת הקטנה יותר.
מחקרי מעבדה הראו כי ניתוק העצב של הצבת גורם להמרה של איבר קטן לתוך צבת בצד השני.
תופעה זו של סימטריה צבתית בחטיפת נקשן תועדה רק פעם אחת בטבע.
הנקשן מתחרה עם בעלי חיים גדולים ממנו בהרבה כגון ראשתן ולבנתן על התואר "בעל החיים הרועש ביותר בים".
הנקשנים סוגרים את הצבת המיוחדת כדי ליצור בועות שיוצרות לחצים אקוסטיים של עד 80 kPa במרחק של 4 ס"מ מן הצבת.
כפי שהוא משתרע מתוך הצבת, הבועות מגיעות במהירויות של 100 קמ"ש ומשחרר צליל שמגיע ל-218 דציבלים.
הלחץ חזק מספיק כדי להרוג דגים קטנים.
הוא מתאים לרמת לחץ של אפס עד שיא של 218 דציבלים ביחס למיקרופסקל אחד (dB re 1 μPa), שווה ערך לרמת מקור של אפס עד לשיא של 190 dB 1 μPa במרחק הייחוס הסטנדרטי של 1 מטר.
השיאים נמדדו ברמות המקור בין 185 ו-190 פסקלים ב-1 מטר, בהתאם לגודל של הצבת.
ערכים דומים מדווחים על ידי פרגוסון וקלירי.
משך הזמן של נקישה הוא פחות מאלפית השנייה.
הצבת יכולה גם לייצר סונולומינסנציה מן הבועות שקורסות.
כאשר הבועות קורסות, הן יוצרות אור השקול לאור הנוצר ממקור תרמי בטמפרטורות של מעל 4,700 מעלות צלזיוס.
לצורך השוואה, טמפרטורת פני השטח של השמש מוערכת כ-5,500 מעלות צלזיוס.
האור הוא בעוצמה נמוכה יותר מאשר האור המיוצר על ידי סונולומינסציה טיפוסי אך אינו גלוי לעין בלתי מזוינת.
הקשת הנקשנים הוא המופע הראשון הידוע של בעלי חיים המפיקים אור על ידי אפקט זה.
לאחר מכן התגלה מופע דומה גם אצל טרפידים המכים בעזרת צבתם בכוח שיכול לגרום גם הוא לבועות .
בזמן הציד, הנקשנים בדרך כלל אורבים במסתור כמו מאורה, ומחפשים טרף כמו סרטנאים אחרים או דגים קטנים חולפים, אותם הם קולטים במחושיהם.
ברגע שהם מרגישים תנועה ממרחק של סנטימטרים מתוך מחבואם, הם מושכים בחזרה את הצבת, משחררים את הבועות אשר מהממות את הטרף, ואז מושכים אותו למאורה ואוכלים אותו.
יותר מ-620 מיני נקשניים מוכרים כיום, וכ-45 סוגים.
הגדול שבהם הוא Alpheus עם 283 מינים, ו-Synalpheus עם 146 מינים.
נקרים (שם מדעי: Picinae) היא תת-המשפחה הגדולה במשפחת הנקריים.
הנקרים הם עופות שוכני עצים שאורכם 15–45 ס"מ והם בעלי אצבעות מנוגדות ובעלי מקור חזק ונוקשה איתו הם מכים על הענף כדי להוציא חרקים מהעצים ובולמי זעזועים עוזרים למקור שלא להישבר מעוצמת המכה.
לשונם הארוכה עוזרת להם לאסוף את החרקים מהעצים.
הנקרים גם מקננים בתוך העצים ומטילים בפנים 2–8 ביצים עליהם הם דוגרים.
הם שומרים עליהם מטורפים כמו ינשופים, עופות דורסים, דלקים וסנאים וגם מעופות אחרים שעלולים להשתלט להם על הקן.
רוב המינים הם אוכלי חרקים אך חלקם ניזונים גם מצוף, מוהל עצים והמין נקר הבלוטים אוגר בלוטים בחורים שהוא מייצר בעצים.
סוג Leuconotopicus - בו 6 מינים ביניהם נקר אדום ציץ.
סוג Campethera - בו 12 מינים.
סוג Dinopium - בו 6 מינים, בו נקר שחור-שת.
סוג Meiglyptes - בו 4 מינים.
סוג Hemicircus - בו 3 מינים.
סוג Picus בו 15 מינים - בו נקר ירוק ונקר צהוב עורף קטן
סוג Campephilus בו 11 מינים - בו נקר מגלני
נר האדוונט הוא נר המזוהה עם הימים של דצמבר עד ערב חג המולד.
הוא משמש בדרך כלל במשק בית ולא בכנסייה: בכל יום בדצמבר הנר נשרף קצת יותר, לציון היום, כדי להראות את חלוף הימים שקדמו לחג המולד.
בדומה ללוח האדוונט הניתן לשימוש חוזר, חלק מהנרות מתחילים לציין את הימים מ-1 בדצמבר, ולא את ההתחלה המדויקת של תקופת האדוונט.
יש משקי בית בהם מכינים קישוטי חג המולד עם נר המוצב במרכז; אחרים פשוט מציבים אותו בפמוט.
הוא בדרך כלל נשרף בעת ארוחת הערב המשפחתית בכל יום.
נרות האדוונט הם לבנים באופן מסורתי, אם כי צבעים אחרים בנושא חג המולד הפכו פופולריים גם כן.
נדמה שהמנהג של נר ציפייה החל בגרמניה, שם ילדים מכניסים באופן מסורתי נר קטן לתוך תפוז מעוטר.
נר זה נקרא כריסטינגל .
במרוצת השנים הפך הנר לנפוץ בכמה מדינות אירופאיות אחרות, בהן הממלכה המאוחדת.
נר מצווה הוא ספר שכתב המהר"ל מפראג ועוסק בענייני חנוכה במחשבה ובהלכה.
הספר נדפס לראשונה עוד בחייו בשנת ה'ש"ס.
הספר מחולק לשני חלקים, כאשר החלק הראשון עוסק בחזון דניאל והמלכויות השונות (ובתוכן יוון), והחלק השני עוסק בענייני חנוכה בתחילה בענייני מחשבה ולאחר מכן בענייני הלכה בהם היו צריכים העם להתחזק - הדלקה בנרות שעווה, הדלקה אחר הזמן והדלקה קודם הבדלה.
בסוף הספר המהר"ל מעורר את הציבור גם על איסור יין נסך בו היו נכשלים.
"נר לכל לילה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אייל גולן.
השיר יצא לאור ב-21 בינואר 2025, בהוצאת חברת התקליטים ליאם הפקות, הסינגל נכנס לתוך אלבומו ה-29 של גולן כסינגל מספר 13: "אהבה מנצחת הכל"
"נר לכל לילה" נכתב על ידי משה יהודה ללחן שחיברו נתן דגו ויוסף גל.
על הפקתו המוזיקלי היה אחראי תמיר צור.
השיר מתאר תחושות עמוקות של געגוע, אשמה ופרידה בהתהוות.
הדובר מתמודד עם מציאות כואבת לצד תחושת כישלון במאבק נגד הזמן והנסיבות.
הוא נזכר ברגעים אינטימיים וכואבים, כמו לילות של בדידות ודמעות, ומביע כמיהה לרגעים שבהם אהובתו הצליחה לגעת בלבו.
עם זאת, השיר חושף כאב מהיעדר תקשורת ומהשתיקה שנפערה ביניהם, שיצרה תחושת ריחוק וניכור.
"נר לכל לילה" הפך ללהיט ברחבי ישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד של מדיה פורסט ישראל, המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים במדינה.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-3 מיליון צפיות ביוטיוב.
נרגילה היא מתקן המשמש לעישון טבק במקור, אך מסוגל גם לשמש לעישון של מריחואנה, אופיאטים או סמים אחרים.
יש שסבורים כי מקורה של הנרגילה בהודו (מקור השם נרגילה במלה הינדואית "נריאל נכילה", או המילה הפרסית "נרגיל" שפירושה אגוז קוקוס).
אחרים סבורים כי מקור הנרגילה בבני שבט הקלאהרי במזרח אפריקה, שנהגו לעשן צמחי קנאביס באמצעות מכלי מים.
עישון הנרגילה נפוץ מאוד במזרח התיכון.
החומרים המשמשים לעישון בנרגילה חייבים להיות רטובים או לחים, לכן מעורבב בדרך כלל טבק לנרגילה עם פירות מיובשים למחצה.
התוספות לטבק מעניקות לנרגילה את ייחודה, שכן כאשר מעשנים אותה חשים בטעם התוספת.
קיימות תערובות טבק במגוון טעמים, כגון תפוח, בננה, תות שדה, דובדבן, ורדים, מנטה, אבטיח ועוד.
לעיתים אף משתמשים בנרגילה לעישון חומר שכלל אינו מכיל טבק, והוא עשוי רק מתמציות פירות שונים.
הנרגילה מחולקת לשלושה חלקים: ראש, גוף וכד.
מצידו העליון של הגוף מחובר הראש ומצידו התחתון הכד.
מהגוף יוצא צינור המשמש לשאיפת העשן.
ברוב הנרגילות שניתן למצוא בישראל כלול גם השפץ (סוג של מלקחיים המשמשים להדלקת וסידור הגחלים).
בנרגילה הטבק מופרד מהגחל בעזרת נייר אלומיניום (נייר כסף) מחורר כדי לעכב את השריפה, כאשר הטבק נשרף בהדרגה מחום הגחל.
בתהליך הפתיחה מגיע הגחל לטמפרטורה גבוהה מאוד כאשר המעשן שואף את העשן לריאותיו במטרה לחמם את הטבק, כך שיוצא עשן רב.
כאשר שואפים אוויר מן הצינור, נוצר ואקום בתוך הכד.
אז נשאב לתוך הכד אוויר דרך הראש ודרך הטבק החם.
העשן עובר דרך המים שבכד הנרגילה.
לפעמים מוסיפים לכד אלכוהול או חומרים אחרים (כמו סירופ, משקה מוגז או חלב), על מנת לקבל תחושות אחרות.
באזורים שונים מקובלות נרגילות בצורות שונות וכן טבק מסוגים שונים.
במצרים הנרגילה בעלת מכל הזכוכית מכונה "שישה" ומקובל לעשן בה טבק 'ממותק' (מעסל) בטעמי פירות.
עוד מקובל במצרים לעשן בנרגילה שגופה נחושת או פליז וצווארה עץ, והיא מכונה "צ'וזה".
לנרגילה מסוג זה אין מחברים צינור אלא קנה חלול ומקובל לעשן בה טבק עם חשיש.
סוג טבק המקובל באסיה הוא טבק "עג'מי" שהוא טבק ללא תוספת טעם אותו מרטיבים מעט ועליו מניחים גחל.
משמעות השם "עג'מי" (عجمي) היא "שאינו ערבי", והכוונה בכך היא בדרך כלל לפרסי, ואכן הטבק העג'מי מיוצר בפרס.
בקשמיר בנוי צוואר הנרגילה כולו מקנים (במבוק) והוא מכונה "נרגילה" בעוד שמכל המים עשוי שם מחומר או מנחושת והוא מכונה "הכלי-בבלי".
מחקר מצא שבמהלך עישון נרגילה ניתן לעשן כמויות עשן המקבילות או גדולות לזו בסיגריות.
מכיוון שהמים מסננים את העשן, ומכיוון שעשן הטבק נושא על פי רוב ריח של פירות, מתקבלת אצל רבים התחושה שהעישון לא מזיק.
אך בנרגילה לא רק ששואפים את העשן, שואפים אותו הרבה יותר זמן מסיגריה ונפח השאיפות גדול יותר: הלחות מאפשרת למעשנים להגביר את עצמת שאיפתם, מכיוון שמוקטן גירוי דרכי הנשימה.
ככל שהנרגילה קטנה יותר, קטנה כמות המים והחומר הנשאף לריאות מרוכז יותר ולכן גורם נזק רב יותר.
כמו כן, בעישון נרגילה משך זמן העישון גדול בהרבה מזה של סיגריה שלוקח דקות ספורות.
רמת התרכובת הרעילה פחמן חד-חמצני אצל מעשני נרגילה דומה לזו אצל מעשני סיגריות, ובמקרים מסוימים גבוהה יותר, עד לפי שלושה.
תערובת העישון, אשר אינה נתונה תחת פיקוח, מכילה חומרים מסרטנים כגון זפת, ארסן, בנזופירן, כרום ועופרת.
חומרים אלה גורמים לסרטן הריאה, החניכיים, השפתיים ושלפוחית השתן.
וכן למגוון רחב של מחלות מסוכנות נוספות.
המים בנרגילה אינם מנקים את העשן, בניגוד לדעה מוטעית שהשתרשה בקרב חלק מהמשתמשים, והם יכולים לגרום לבצקות בריאות.
שיתוף הנרגילה בין מעשנים עשוי לגרום להדבקה במחלות שונות: הרפס השפתיים, שחפת, דלקת הסימפונות (ברונכיטיס) ומחלת הנשיקה דרך הפה, ואקזמה ומחלות עור שונות ביד.
ניתן להתגונן מהדבקה באמצעות שימוש בפיות חד פעמיות המחולקות בסלוני נרגילות.
בדומה לשימוש במוצרי עישון אחרים, עישון נרגילה, חושף את הנוכחים בקרבת מקום לעישון פסיבי, ומותיר שאריות של חומרים מסוכנים בסביבה בה נעשה העישון, תופעה המכונה 'עישון מיד שלישית', זאת מלבד הנזק הבריאותי הנגרם למעשן עצמו.
ארגון הבריאות העולמי קובע כי עישון נרגילה מגדיל את הסיכון לסיבוכים במהלך היריון.
חוקרים אחרים הביעו התנגדות לשיטות בהן נוהלו מחקרים אלו, בולט בהם הוא קאמל צ'אוצ'י, המחבר של חיבורים מוקדמים מקיפים על הנושא.
חיסרון בולט במחקרים הוא שאלו לא התייחסו למשך ותדירות העישון, ולשימוש מקביל או קודם בסיגריות.
נַרֶב (בפולנית: Narew; בבלארוסית: Нараў) הוא נהר במזרח פולין הנשפך ממזרח אל הנהר ויסלה.
אליו נשפך הנהר הארוך ממנו הבוג המערבי.
קטע הנהר משפך הבוג ועד לוויסלה נקרא גם בשם "בוגו-נרב".
נר תקני הוא כינוי באסטרונומיה למקור אור שמימי, שהבהירות המוחלטת שלו ידועה.
נרות תקניים הם אמצעי חשוב לקביעת מרחקים מכדור הארץ אל גרמי שמים רחוקים מאד.
עד שנות ה-20 של המאה ה-20 לא התקבלה הכרעה בשאלה, אם יש גלקסיות נוספות על זו שלנו, הגלקסיה של שביל החלב.
הסיבה לכך הייתה, שלא הייתה בנמצא שיטה מוכחת לקביעת המרחקים לכל גרמי השמיים הנראים.
האסטרונום ויליאם הרשל, שלזכותו נזקפו תגליות רבות, חקר את מבנה שביל החלב, וסבר שכל גרמי השמים הנצפים שייכים לגלקסיה היחידה הזאת.
היה זה דווקא עמנואל קאנט, גם הוא בן המאה ה-18, שלא היה איש מדע כלל, הראשון ששיער נכונה שקיימות גלקסיות רבות ביקום, ואף טבע את המונח גלקסיה.
השאלה נפתרה, כאשר אדווין האבל גילה בשנת 1923 משתנה קפאידי, והשתמש בגילוי כדי להוכיח, שהמרחק אליו גדול פי 100 מהגודל הידוע אז של שביל החלב (ואף פי 10 מגודלו הידוע כיום, ב-2016).
האסטרונום הצעיר ג'ון גודריק (John Goodricke) היה הראשון, שב-1783 הציע הסבר לתופעת המחזוריות בבהירות המוחלטת של כוכב משתנה.
כוכב בשם דלתא בקפאוס, שגודריק עצמו גילה שהוא כוכב משתנה, הוא מסוג הכוכבים המשמשים היום למדידת מרחקים, ולמעשה הסוג קרוי על שם הכוכב: קפאידים.
האסטרונומית הנרייטה ליוויט גילתה ב-1912 שיש קשר של יחס ליניארי בין זמן המחזור של הפעימות של כוכבים משתנים קפאידים, לבין בהירות נראיתם המוחלטת.
כוכבים אלה הם בין גרמי השמיים העיקריים המשמשים כנרות תקניים.
הנרייטה ליוויט ניתחה תמונות של אלפי כוכבים משתנים.
היא מדדה במדויק את בהירותם בתמונה, השוותה תצלומים לאורך ימים רבים כדי לחשב את זמני מחזור הפעימה שלהם, ואז השוותה את הבהירויות לתדירויות הפעימה.
בפרט, היא ביצעה את ההשוואה בקרב כוכבים בקבוצת ענן מגלן הקטן, שהיום ידוע שהיא גלקסיה שכנה לזו שלנו.
ליוויט הניחה בצדק, שכל הכוכבים בקבוצה נמצאים בקירוב במרחק שווה מאיתנו.
מכאן, שבהירותם הנראית פרופורציונית לבהירותם המוחלטת, בהתאם לעובדה שבהירות נראית היא הבהירות המוחלטת מחולקת בריבוע המרחק.
תחת הנחה זו, היחס בין הבהירות הנראית לבין זמן המחזור, הוא אותו יחס בין הבהירות המוחלטת לבין זמן המחזור.
ליוויט גילתה כי היחס הוא יחס ישר, וניתן לקשור בין זמן מחזור הפעימה של כוכב משתנה לבין בהירותו המוחלטת, בנוסחה ליניארית.
מכאן, שידיעת המרחק לכוכב משתנה אחד, תאפשר מדידת מרחק לכל כוכב משתנה מאותו סוג, על ידי הצבה של תדירויות הפעימה והבהירויות הנראות בנוסחה.
ידיעת המרחק לכוכב משתנה בגלקסיה רחוקה, עשויה להיות הערכה טובה למרחק לכל הכוכבים בגלקסיה.
כל שנותר לעשות כעת כדי לדעת את המרחק לענני מגלן, היה לכייל את הנוסחה, על ידי מדידה של המרחק (בשיטה שונה) אל משתנים קפאידים כלשהם.
את המדידה ביצע, באמצעות ניתוח סטטיסטי של היסטים (פרלקסה), האסטרונום איינר הרצשפרונג בשנת 1913, מיד לאחר התגלית של ליוויט.
הוא השתמש בקפאידים קרובים יותר.
תוצאות מדויקות יותר התקבלו בעקבות שכלול המדידה.
למעשה, כיול הנוסחאות ושיפורן הוא תהליך המתמשך עד ימינו.
אדווין האבל היה הראשון שעשה שימוש בשיטה של נרות תקניים (בשנת 1923), כדי להעריך את המרחק אל גלקסיית אנדרומדה (M31).
תוצאת המדידה שלו, 285 קילו-פארסק, הייתה הראיה הראשונה לכך שאנדרומדה מצויה מחוץ לשביל החלב (שקוטרו כ-35 קילו-פארסק בלבד, או 100 אלף שנות אור), כלומר - שאנדרומדה היא גלקסיה בפני עצמה.
פירושה של עובדה זו, היה שקיימות גלקסיות נוספות על זו של שביל החלב.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התפתחו שיטות אחרות, בנוסף לשימוש בנרות תקניים, כדי למדוד או להעריך מרחקים אל גרמי שמים.
שיטות אלה משמשות לאימות של המדידות אל הנרות התקניים.
ראו סולם המרחקים הקוסמי - כל שיטה מתאימה לתחום מרחקים אחר.
עם זאת, נרות תקניים משמשים אף כיום למדידת מרחקים בכל התחומים, ולמעשה סופרנובות מטיפוס Ia הן האמצעי היחיד כיום למדידה של המרחקים הגדולים ביותר הניתנים למדידה - עד לטווח של 10,000 מיליון פארסק, או 10 גיגה-פארסק.
מדידת המרחק לגלקסיות הרחוקות ביותר ביקום הנצפה קשורה באופן הדוק לגילויים האחרונים (2016) בדבר אנרגיה אפלה.
ישנם סוגים שונים של מקורות, המשמשים כנרות תקניים.
מקורות אחרים הם: התפרצות קרינת X ; ערפילית פלנטרית; נובה.
חישוב מרחק על פי נר תקני
בשנת 1856 פרסם נורמן פוגסון (Norman Pogson) סקאלה לוגריתמית של הבהירות נראית, המבוססת על הסקאלה הקדומה של היפרכוס ותלמי.
פוגסון הגדיר (באופן שרירותי) יחס של פי 100 בעוצמת השטף, בין דרגת בהירות 1 לבין דרגה 6, כלומר הוא קבע שהפרש של 5 דרגות בסקאלה לוגריתמית מתאים ליחס של פי 100 בשטף הקרינה.
כתוצאה מהגדרה זו, נוסחת המעבר משטף האור של כוכב (fm) לדרגת הבהירות הנראית שלו (m) היא:
2.5 הוא 5 מחולק ב-2, כאשר מקורו של ה-5 בשורש החמישי שבו השתמש פוגסון; וה-2 הוא הריבוע של 10 כדי לקבל 100, שהוא גורם ההכפלה שהציע פוגסון.
הקשר שגילתה ליוויט בין תדירות פעימה לבהירות מוחלטת הוא פרופורציה ליניארית.
מכאן שכדי למדוד מרחק למשל לגלקסיה כלשהי, יש צורך לזהות בתוכה משתנה קפאידי (אחד לפחות), למדוד את תדירות הפעימה שלו, ולתרגם את התדירות לבהירות מוחלטת לפי קבוע הפרופורציה (פעולה זו נקראת כיול - להלן).
כעת יש למדוד את הבהירות נראית הנראית של הכוכב, ולהשוות אותה לבהירותו המוחלטת.
בשימוש בנוסחה הפשוטה הבאה, המבטאת את ירידת הבהירות עם המרחק, ניתן לחשב את המרחק אל האובייקט:
שבה: D הוא המרחק ביחידות של פארסק, או המרחק בשנות אור מחולק ב-3.26; m היא הבהירות הנראית, ו-M היא הבהירות המוחלטת.
ההפרש m - M נקרא מודול-מרחק (Distance Modulus), והוא פרופורציוני ללוגריתם של המרחק.
בדומה לנוסחת הבהירות הלוגריתמית שלעיל, מקורו של הגורם 5 הוא בשימוש בלוגריתם לפי בסיס 10, מחולק בגורם 2 שנובע מריבוע המרחק.
קיימים מספר תנאים לדיוק במדידה בשימוש בנרות סטנדרטיים:
תנועה יחסית בציר הרדיאלי בין הצופה בכדור הארץ לבין האובייקט, תגרום להסחה בספקטרום, בעוד שתנאי הכרחי למדידה הוא שימוש באותו תחום אורכי גל בציון הבהירות המוחלטת והבהירות הנראית.
הכחדה (Extinction) של אור היא תופעה הנגרמת מבליעה של אור, או הסטה שלו בשדה כבידה; במקרה ששיעור הבליעה ידוע ניתן להתחשב בו כדי לתקן מדידת מרחק לנר תקני.
עם זאת במקרים רבים לא ידוע מהו שיעור הבליעה, או אף אם יש בליעה.
יש לכייל את הנוסחה בהתאם לסוג הנר התקני בו משתמשים.
כדי למדוד מרחק אל נר תקני, יש לדעת את בהירותו המוחלטת בדיוק מספיק.
קביעת הבהירות בהקשר של נר תקני היא שלב הכיול, החיוני לדיוק המדידה.
במקרה של משתנה קפאידי, פעולת הכיול איננה טריוויאלית, מפני שקיימים טיפוסים שונים של משתנים קפאידים.
על כן יש הכרח לזהות בוודאות את סוג המשתנה הקפאידי, ועל ידי כך את בהירותו המוחלטת בהתאם לתדירות הפעימה שלו.
במקרה של סופרנובה מסוג Ia, המדידה מסתמכת על ההנחה שהבהירות המוחלטת של הסופרנובה היא זהה במרחקים קטנים וגדולים, הנחה שכיום (2013) אין לה מספיק אישוש.
על כן הכיול המדויק של מקורות כאלה עדיין איננו ברמת ודאות מספקת.
נראיד, הידוע גם כ-נפטון II, הוא ירח של נפטון, כוכב הלכת השמיני במערכת השמש.
נראיד התגלה ב-1 במאי 1949 על ידי ג'ררד קאיפר, והוא היה זה שהציע את השם כאשר דיווח על הגילוי.
הירח קרוי על שמן של נראידות, נימפות הים במיתולוגיה היוונית.
נראיד הוא הירח השני שהתגלה סביב נפטון, כ-103 שנים אחרי גילוי טריטון.
אף על פי שנראיד קטן יותר מפרוטאוס, בעל קוטר של 340 ק"מ לעומת 418 ק"מ לפרוטאוס, הוא נמצא במיקום נוח יחסית לתצפיות טלסקופיות ומחזיר יותר אור מפרוטאוס שנמצא קרוב יותר לנפטון ובקושי מחזיר אור שמש מפני השטח שלו.
נרבתא הייתה עיר בתקופת בית שני, הנזכרת בתיאור המרד הגדול בכתבי יוסף בן מתתיהו.
זיהוי מיקומה שנוי כיום במחלוקת.
התאולוג וחוקר המקרא הגרמני אלברכט אלט העלה השערה כי שמו הארמי של יישוב זה היה ארבתא, והציע לזהות אותה עם אֲרֻבּוֹת הנזכרת כעיר מחוז של הנציבות השלישית של ממלכת שלמה המלך.
אדם זרטל בעקבות סקר הר מנשה וחפירה באתר קושר בין ארובות של אלט ונרבתא של בן מתתיהו מימי המרד הגדול וממקם אותם בח'רבת אל-חמאם שבשומרון, בין ההתנחלויות חרמש למבוא דותן, בה נמצאו שרידי ביצורים של העיר וכן שרידי דייק ומחנות, המעידים על מצור שהטילו הרומאים על העיר בתקופת המרד הגדול.
בשל מרחק נקודה זו מקיסריה (כ-25 ק"מ), ומאחר שלפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו (מלחמות היהודים ב', י"ח, י') העיר נפלה בפשיטה ללא מצור, יש שהטילו ספק בזיהוי זה.
זרטל מבהיר כי בתיאוריו של בן מתתיהו מדובר על "מחוז נרבתא", וכי גבולו המזרחי של המחוז, הוא שהיה במרחק 60 ריס מקיסריה, לאורך דרך הים.
לעניין המצור, אף כי אינו נזכר אצל בן מתתיהו, מציע זרטל לראות בו את הסיבה לעיכוב ולנסיגה של קסטיוס גאלוס מירושלים (מלחמות היהודים, ב', י"ט, ז').
שמואל קליין זיהה את נרבתא גם עם ארבתויס הנזכרת בנוסח היווני של ספר חשמונאים א' (ה', כ"ג) כיישוב יהודי בזמן מרד החשמונאים.
נרבתא מרוחקת 60 ריס (כ-12 ק"מ) מקיסריה על פי הכתוב אצל יוסף בן מתתיהו (מלחמות היהודים ב' י"ד, ה').
על סמך זה בנימין מזר זיהה אותה עם תל נרבתה (), הנמצא בחלקו הדרום-מזרחי של קיבוץ מענית, במרחק של כ-14 ק"מ מקיסריה.
בתל זה התגלו חרסים המעידים על יישוב מאז התקופה הרומית, ממצא התומך בזיהוי מקום זה עם נרבתא הקדומה.
יוסף בן מתתיהו מספר על המתיחות שהייתה בין תושבי קיסריה היהודים לבין מושלי העיר היוונים שהתנכלו להם בחודש אייר של שנת 66. לשיאו הגיע הסכסוך בתגרה שהתחוללה ביום שבת, לאחר שאיש יווני התגרה ביהודים המכונסים בבית הכנסת.
שר הרוכבים הרומאי במקום ניסה להשלים בין הצדדים, אולם היוונים לא שעו אליו, "והיהודים מהרו לקחת את ספרי התורה ולצאת אל נרבתא - היא אחת אחוזותיהם במרחק ששים ריס מקיסריה".
עזיבת יהודי קיסריה הייתה אחד האירועים שקוממו את היהודים בירושלים והביאו לפרוץ המרד הגדול.
מאוחר יותר, בעת מסעו של קסטיוס גאלוס לדיכוי המרד, הוא שלח רוכבים רבים למחוז נרבתא, שהחריבו את הארץ ובזזו אותה, והרגו את רוב יושביה.
יש המזהים את נרבתא עם גדווד, מקום הנזכר במשנה, שבו נפגש רבי עקיבא עם רבן גמליאל ורבי יהושע.
בתיאור אותו מקרה בספרא (נגעים א') קרוי המקום "נדבת", ובנוסחים אחרים של המשנה הוא נקרא "נרווד" או "נרבת".
לפיכך יש פרשנים הסבורים כי גדווד היא נרבתא שממזרח לקיסריה.
זיהוי נוסף של נרבתא וארובות, שהוצע בעבר ואינו מקובל היום, הוא בתל אֱסוּר ליד מושב עין עירון.
נַרְבּוֹן היא עיר באוקסיטניה שבצרפת בה מתגוררים כ-55,000 תושבים.
נרבון נוסדה בגליה בשנת 118 לפני הספירה כקולוניה Narbo Martius שהייתה בנקודת ההצטלבות של הדרך הרומית מאיטליה לספרד, הוויה דומיטיה והדרך שעברה לאורך צרפת, הוויה אקויטניה , על חוף נהר האודה.
במטרה להצמיח את נרבון כאלטרנטיבה למרסיי, שהתמרדה נגד השלטון הרומאי, קיבלו חיילי הלגיון העשירי של יוליוס קיסר חלקות אדמה באזור.
בהמשך, הייתה נרבון לבירה של הפרובינציה הרומאית גליה נרבוניס דבר שהביא להמשך צמיחת העיר.
לאחר התמוטטות האימפריה הרומית, הייתה נרבון בירת הפרובינציה ספטומניה של הוויזיגותים.
היא הייתה חלק מחליפות קורדובה, עד כיבושה על ידי הפרנקים.
במאה ה-14 ירדה מגדולתה בעקבות שיטפון (1320), שינוי זרימת הנהרות מהם התפרנסה, כיבושי אדוארד הנסיך השחור, והמגפה השחורה.
בעיר נמצאת קתדרלת נרבון – קתדרלה גותית שבנייתה לא הושלמה.
החל מהמאה ה-9 הייתה נרבון מרכזם של חכמי פרובנס, שתורתם ופסקי ההלכה שלהם הופצו בכל אירופה, ספרד וצפון אפריקה, וגאונותם הייתה לשם דבר בקרב חכמי ישראל של אותה תקופה.
היהודים התיישבו בנרבון בסביבות המאה ה-5, ועד למאה ה-12 הקהילה התרחבה ומנתה כ-2,000 איש.
נרבון וחכמיה מוזכרים לעיתים קרובות בספרות הבתר-תלמודית.
מקור אחד, אברהם אבן דאוד מטולדו, החשיב את חכמי נרבונה כגאונים, בדומה לגאוני בבל.
במאות ה-12 וה-13 עברה הקהילה סדרה של עליות ומורדות טרם שקיעתה הממושכת.
שיטת הנראות המקסימלית (או הנראות המרבית) היא שיטה נפוצה בסטטיסטיקה להתאמת מודל סטטיסטי לנתונים, כלומר היא משמשת במסגרת אמידה פרמטרית למציאת אומד לפרמטר המאפיין את המודל.
למשל, במקרה שבו נתון שמשתנה מקרי הוא בעל התפלגות נורמלית אלא שהתוחלת שלו אינה ידועה, גישה זו מספקת דרך למציאת אומדן לתוחלת.
באופן אינטואיטיבי הגישה אומרת שכדי לנבא היטב את הפרמטר האמיתי על-סמך מדגם מקרי מסוים, יש לבדוק איזה פרמטר מתוך כל האפשרויות הוא זה ש"יסביר" בצורה הטובה ביותר את המדגם.
כלומר אומד הנראות המרבית הוא הפרמטר שאילו היינו מציבים בפונקציית ההתפלגות מראש, הוא היה נותן את ההסתברות הגבוהה ביותר לקבל את המדגם שאכן התקבל, ובכך ממקסם את פונקציית הנראות.
ההנחה כי הדוגמאות במדגם הן בלתי-תלויות ושוות-התפלגות מפשטת מאוד את הניתוח המתמטי ואת האופטימיזציה של פונקציית הנראות.
מקובל לסמן את הנראות המקסימלית באותיות MLE, ראשי תיבות של Maximum Likelihood Estimation.
נניח כי מדגם בלתי תלוי המפולג עם פונקציית הצפיפות (כל הדוגמאות שוות התפלגות), וכי הדוגמאות בלתי-תלויות, כלומר הן מייצגות משתנים מקריים בלתי-תלויים ושווי-התפלגות.
פונקציית הנראות (likelihood; מסומנת לעיתים כ-) של המדגם היא הצפיפות המשותפת:
כאשר הוא פרמטר (או פרמטרים) של המודל או של פונקציית הצפיפות.
לעיתים נעשה שימוש בנראות הממוצעת המציינת את תוחלת הנראות לדוגמה יחידה.
נרצה למצוא את הערך שממקסם את פונקציית הנראות, הנקרא אומד הנראות המרבית:
נהוג להשתמש בלוגריתם שאיתו בדרך כלל נוח יותר לעבוד (הודות לגזירה פשוטה יותר וליציבות נומרית), ומאחר שהלוגריתם הוא פונקציה מונוטונית עולה, הערך שימקסם את לוג הנראות (log-likelihood) ימקסם גם את הנראות.
למציאת הערך המרבי נשתמש ב-, נגזור ונשווה לאפס:
מתוך המשוואה המתקבלת מחלצים את ערך הנעלם , והוא זה שממקסם את פונקציית הנראות.
ערך זה הוא אומד הנראות המרבית לפרמטר הנאמד .
בהנחה שגובהן של ג'ירפות מתפלג נורמלית, ניתן לאמוד את ערך התוחלת והשונות באמצעות נראות מקסימלית על מדגם הג'ירפות שבגן החיות, שכן אין באפשרותנו למדוד את גובהן של כל הג'ירפות בעולם.
אם נניח כי הג'ירפות בגן החיות מהוות מדגם מקרי של n ג'ירפות מאוכלוסיית הג'ירפות בעולם, , נוכל לאמוד את הפרמטרים ו- (התוחלת והשונות) של ההתפלגות באמצעות אומדי נראות מקסימליים כלהלן.
במקרה שבו קלפים ממוספרים 1 עד n מוכנסים לתיבה ואחד נבחר בהתפלגות אחידה; ובהתאם גודל הדגימה הוא 1. אם n אינו ידוע, אומד הנראות המקסימלית שלו הוא המספר m הכתוב על הקלף שנבחר (ההסתברות ש-n הוא קטן מ־m היא אפס, עבור ההסתברות היא , והיא הגבוהה ביותר כאשר ).
התוחלת של הוצאת הקלף m, ובהתאם התוחלת של היא .
מסיבה זו עבור דגימה בגודל 1, אומד הנראות המרבית ל-n יעריך (בתוחלת) את n פחות ממה שהוא ב.
עקיבות – תחת תנאי רגולריות מסוימים, כאשר גודל המדגם שואף לאינסוף, האומד מתכנס בהסתברות לערכו האמיתי של הפרמטר.
זוהי תכונה חשובה שמאפשרת לנו למעשה לאמוד את הפרמטר בכל רמת דיוק שנרצה.
אינווריאנטיות פונקציונלית – אם הוא אומד נראות מקסימלית של פרמטר , ו- היא פונקציה כלשהי אז הוא אומד נראות מקסימלית לפרמטר .
אומד נראות מקסימלית משמש למגוון רחב של מודלים סטטיסטיים, כולל:
מודלים ליניאריים וגם מודלים ליניאריים מוכללים
מצבים רבים בהקשר של בדיקת השערות ורווחי סמך
שימושים אלה עולים במגוון רחב של תחומים, כגון:
זמני השהייה בגילוי וקבלת אותות אקוסטיים או אלקטרו-מגנטיים.
מידול נתונים בפיזיקה גרעינית ופיזיקת חלקיקים.
מידול מוצא/יעד ובחירת מסלול במערכות תחבורה
סיווג גאוגרפי של תמונות לוויין.
נֵרֶאוּס (יוונית: Νηρεύς) הוא אל ים עתיק במיתולוגיה היוונית.
נראוס היה בנו הבכור של פונטוס (הים) וגאיה (האדמה), טיטאן אשר יחד עם דוריס היה אבי הנראידות, ויחד איתן התגורר בים האגאי.
באיליאדה, הזקן מן הים הוא אבי הנראידות, למרות ששמו של נראוס לא מוזכר ישירות.
נראוס מתואר, ממש כמו פרוטאוס, כבעל יכולת שינוי צורה וכוח נבואה, אשר עזר לגיבורים כמו הרקולס אם הצליחו לתפוס אותו למרות שינויי הצורה שלו.
נראה כי נראוס ופרוטאוס (ה"ראשון"), היו שתי התגשמויות של אל־הים, אשר מקומו נתפס על ידי פוסידון כאשר זאוס גבר על קרונוס.
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס הוחלף נראוס בהדרגה על ידי טריטון, אשר לא הופיע בהומרוס, בדימוי של המאבק שבין הרקולס לבין אל הים.
מאוחר יותר, על פי קטע פפירוס מקוטע, עצר אלכסנדר הגדול על שפת הים סיריאן, לפני קרב איסוס (333 לפנה"ס), והתפלל: "אני קורא לתטיס, נראוס ולנראידות, הנימפות של הים, ומתפלל לאל הים פוסידון, למי שהוא הורה להטיל לעבר הים את הקוודריגה."
נראוס היה ידוע בשל הכנות והיושר שלו:
צבעי האגרטלים של אטיקה הראו את פלג הגוף העליון של נראוס נובע מהתפתלות ארוכה של זנב קשקשים דמוי דג.
נראוס היה אביהם של תטיס, אחת הנראידות, אשר הייתה אמו של הגיבור היווני הגדול אכילס, ושל אמפיטריטה, אשר נישאה לפוסידון.
ב"סודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" מופיע נראוס כקדמון בספר השלישי בסדרה, "אשת הכשפים".
שם הוא מתעמת ונלחם בפרנל פלמל בניסיון ללכוד ולפתות אותה.
הוא מתואר כאדם מהמותניים ומעלה המחזיק קלשון בידו וכתמנון מהמותניים ומטה.
בסופו של דבר פרנל מביסה את נראוס ואת בנותיו, הנראידות, המתוארות כמפלצות בעלות שיניים חדות.
ב"פרסי ג'קסון וקללת הטיטאן" מופיע נראוס בתור חסר־בית זקן בנמל בסן פרנסיסקו אשר מתואר על ידי פרסי בתור "התאום הרשע של סנטה קלאוס".
יש לו ריח חריף של אוקיינוס, אשר מבדיל בינו לבין שאר חסרי־הבית.
הוא משנה את צורתו כשפרסי נצמד אליו כדי לקבל תשובות.
למרות היותו יצור יווני המקושר לים, נראה כי אין הוא מבדיל בין חצי־אל של פוסידון לבין אלים אחרים.
מאוחר יותר הוא מופיע בקצרה ב"בן נפטון", כשהוא מזהה את פרסי בסן פרנסיסקו, ארבע שנים לאחר "קללת הטיטאן".
בסדרת הטלוויזיה "סטארגייט SG-1", אדון מערכת משני נקרא "נראוס".
הוא היה מדען וממציא טכנולוגי.
במדעי המחשב, "נראוס" הוא שמה של שפה פורמלית שעוצבה כדי להגדיר מבני נתונים מופשטים.
האסטרואיד 4660 Nereus שהתגלה בפברואר 1982 על ידי אלינור הלין, נקרא על שמו.
נראה אותך אוהב הוא סרט רומנטי-דרמטי צרפתי משנת 2003, של הבמאי יאן סמואל.
התסריט נכתב על ידי יאן סמואל בשיתוף עם ז'אק קיוקור.
בסרט זה מגלם גיום קנה את ז'וליאן ז'נבייה, ילד המאבד את אמו בגיל צעיר ומפתח קשרי חברות עמוקים עם ילדה פולנייה דחויה, סופי קובלסקי, אותה מגלמת מריון קוטיאר.
בין השניים נוצרת מסורת של משחקי אתגרים הכוללת קופסת פח.
בכל פעם שאחד מהם היה צריך לבצע את האתגר הוא היה מחזיק את הקופסה.
הסרט מתחיל בלייז' שבבלגיה, שם ילדה קטנה בשם סופי דחויה על ידי ילדים אחרים.
נהג האוטובוס וילד בשם ז'וליאן הם היחידים שעוזרים לה לאסוף את ספריה שנזרקו על ידי הילדים לשלולית.
כדי לעודד את סופי, ז'וליאן נותן לה קופסת פח קטנה, מתנה מאמו הגוססת.
הקופסה חשובה לו, והוא מבקש ממנה להשאיל לו את זה מפעם לפעם.
כשז'וליאן מבקש את הקופסה בחזרה ברגע שהוא נתן לה אותה, סופי דורשת הוכחה לכמה הקופסה חשובה לו.
ז'וליאן מנתק את בלמי האוטובוס ללא היסוס והאוטובוס אשר מלא בילדים מאיץ במורד הגבעה.
המשחק שלהם התחיל: הקופסה שייכת למי שביצע את החובה.
בין בנם של ההורים הבלגים העשירים לבין בת המהגרים הפולנים מתפתחת חברות מתמשכת.
כילדים הם לא מתנהגים יפה בבית הספר, זורעים הרס במהלך חתונה ומצווים משימות מטופשות אחד על השני.
כנערים קשריהם הרומנטיים עם אחרים ניזוקים כתוצאה מהחובות שמצווים.