tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני מעורבים נוספים באירוע, שלא הואשמו בביצוע עבירת מין, נידונו האחד לשש שנות מאסר בפועל והשני לשש וחצי שנות מאסר בפועל.
בשל חומרת האירוע והמעשים שבוצעו במהלכו, המקרה סוקר באמצעי התקשורת.
הסיקורים הרבים מציגים פרשנויות מגוונות לאירוע.
כך למשל, באחד מאתרי החדשות נכתב כי "לאחר שהבינה שאין לה ברירה, הנערה התפשטה, אך ביקשה מהצעירים שיקיימו אתה יחסי מין 'אחד אחד'", בעוד שאתר חדשות אחר מציג ריאיון עם הצעירה ובו גרסה שונה לחלוטין, לפיה היא ביקשה מהתוקפים שלא יפגעו בה ואף ניסתה לברוח.
האוסף השלם של כרוניקות רוסיות הוא סדרת ספרים שמטרתה איסוף כל הכרוניקות שנכתבו בימי הביניים ברוס של קייב ומדינות סלביות מזרחיות נוספות.
הכרוניקות נכתבו בשפות סלאביות מזרחיות.
עריכת הסדרה עדיין מתמשכת, והיא רחוקה מלהסתיים.
עד כה פורסמו 44 כרכים אך נותרו כרוניקות רבות, במיוחד מן המאה ה-17, שלא פורסמו.
כרכים שונים פורסמו בתקופת האימפריה הרוסית, ברית המועצות והפדרציה הרוסית.
לגבי המהדורות שקדמו למהפכה הרוסית ולרפורמת הכתב 1917 - 1918, קיימת בעיה בהבנת הכתב הישן - הכתב האזרחי, אך חלק מהכרכים (גם מאוחרים יותר) יצאו מחדש במהדורות נוספות, בעיקר מ-1997 והלאה.
הכרוניקות קובצו החל מ 1828 על ידי משלחת ארכאולוגית מטעם האקדמיה הרוסית למדעים בראשות פאבל סטרוייב (Павел Михайлович Строев) ונערכו לפרסום על ידי ועדה ארכאולוגית שהוקמה ב 1834 ב"משרד לנאורות לאומית" (הוא משרד החינוך והמדע).
תשעת הכרכים הראשונים ראו אור בין 1841 ל-1862 וידועים כטיפוגרפיה של אדווארד פראטס (Edward Prats).
לאורך המאה ה-20 וה-21 נוספו אט-אט כרכים נוספים.
כרך 1: הקודקס הלברנטי (עם כרוניקת השילוש שממשיכה עד 1408), סנקט-פטרבורג, 1846 (פורסמו עוד 4 מהדורות)
כרך 2: הקודקס ההיפאטי (עם הכרוניקה הגוסטינית שממשיכה עד סוף המאה ה-16), סנקט-פטרבורג, 1843
כרך 3: כרוניקת נובגורוד הראשונה, סנקט-פטרבורג, 1841
כרך 4: כרוניקת נובגורוד ופסקוב (כרוניקת נובגורוד הרביעית), סנקט-פטרבורג, 1848
כרך 5: כרוניקת פסקוב השנייה וכרוניקת וסופיה הראשונה, סנקט-פטרבורג, 1851
כרך 6: המשך כרוניקת סופיה הראשונה וכרוניקת סופיה השנייה, סנקט-פטרבורג, 1853
כרך 7: כרוניקת רשימת התחייה, סנקט-פטרבורג, 1856
כרך 8: המשך של כרוניקת רשימת התחייה, סנקט-פטרבורג, 1859
כרך 10 עד 13: המשך הכרוניקה של ניקון (פטריארך) בין השנים 1868 ל 1907 (טיפוגרפיית סקורוחודוב (И.
האוסף הוא אלבום אוסף של הזמרת-יוצרת הישראלית שרית חדד, הכולל 17 שירים מאלבומים אחרים.
אלבום האוסף יצא לאור ב-2008 על ידי חברת התקליטים דריה תקשורת.
באותה שנה שרית הוציאה 2 אלבומים אוסף "האוסף הקצבי" ו"האוסף השקט" לאחר כמה חודשים הוחלט להוציא אלבום אוסף נוסף כמין פרויקט להילחם בתופעת הדיסקים המזויפים והופץ על ידי חברת דריה תקשורת בעיקר בתחנות דלק וקיוסקים במחיר מוזל.
רוב השירים מופיעים באלבומים האוסף הקצבי והאוסף השקט.
האוסף הוא אוסף של מארז תקליטורים המאגד שירים בולטים שהקליט הזמר אריק איינשטיין במהלך כל הקריירה שלו.
האלבום יצא לאור בשנת 2000.
המארז מקיף את כל הקריירה הארוכה של איינשטיין החל משנות ה-60 ועד האלבום האחרון שהוציא לפני יציאת המארז, "מוסקט", המשותף לו ולשלום חנוך.
דיסק 1: אוסף זה כולל שירים ישנים שאיינשטיין ביצע בסדרת האלבומים "ארץ ישראל הישנה והטובה" ולביצועים חדשים לשירים ישנים שביצע ב"שירים" ו"קצת לקחת חזרה".
דיסק 2: אוסף זה כולל שירים בולטים משנות ה-70 ותחילת הקריירה של איינשטיין, מהאלבומים: "מזל גדי", "פוזי" (תקופת להקת "הצ'רצ'ילים"), "שבלול", "פלסטלינה", "יסמין" ו-"בדשא אצל אביגדור".
דיסק 3: אוסף זה כולל שירים בולטים מאמצע שנות ה-70 ועד לשנות ה-80 המוקדמות, עם שינוי השותפים המוזיקליים שלו בתכיפות יתר בשנים אלו ושינוי סגנון.
האוסף מתוך האלבומים: "יסמין", "קצת לקחת חזרה", "סע לאט", "האהבה פנים רבות לה", "משירי אברהם חלפי", "חמוש במשקפיים" ו"יושב על הגדר"
דיסק 4:אוסף זה כולל שירים בולטים משנות ה-80 (אז הפסיק איינשטיין להופיע בפני קהל).
באלבום זה ניכר כי איינשטיין מעורב יותר בכתיבת והלחנת השירים שלו.
האסוף מתוך האלבומים: "יושב על הגדר", "שביר" (שנכתב בהשראת תאונת דרכים קשה שאיינשטיין היה מעורב בה), "פסק זמן", "תוצרת הארץ", "אוהב להיות בבית" ו"הייתי פעם ילד".
דיסק 5: אוסף זה כולל שירים מהתקופה היותר מאוחרת של איינשטיין בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, עם שיתופי פעולה חדשים עם אמנים צעירים: אביב גפן ("לבכות לך"), ארקדי דוכין ("יש בי אהבה" ו"בגללך"), ושירים קומיים כמו "ואלה שמות" ו"אמרו לו".
השירים באוסף מתוך האלבומים: "אוהב להיות בבית", "יש בי אהבה", "האריה, היונה ותרנגולת כחולה", "לאן פרחו הפרפרים" ו"מוסקט" בו חזר לשתף פעולה עם שלום חנוך, ויצא שנה לפני יציאת המארז.
עריכה מוזיקלית: אריק איינשטיין ויואב קוטנר
עריכה דיגיטלית ומאסטרינג: אלידע רמון, האולפן של יזהר אשדות
עיצוב עטיפה ואותיות: מנחם רגב
צילומים באלבום: אלונה איינשטיין, אבי ולדמן, מנחם סקס
האונס הקבוצתי באילת הוא מעשה אונס קבוצתי בנערה בת 16 שביצעו 4 גברים, בעזרת 7 נאשמים נוספים, תוך ניצול שכרותה של הנערה..
הפרשה אירעה ב-12 באוגוסט 2020 במלון "הים האדום" באילת וזכתה לתהודה תקשורתית וברשתות החברתיות, בין היתר בעקבות השמועות הראשוניות שהוא בוצע בידי 30–40 אנשים, ועורר בעקבות כך גל של הפגנות וגינויים.
ב-2 בספטמבר 2020 הוגש כתב אישום כנגד ארבעה צעירים בגין אונס בנסיבות מחמירות, וכנגד שבעה צעירים נוספים, בהם גם קטינים, בגין רמות שונות של סיוע לאונס.
בספטמבר 2023 הורשעו ארבעה מהנאשמים בעבירת אונס בנסיבות מחמירות בצוותא ועוד שבעה הורשעו בסיוע ובביצוע עבירות מין מן המנעד הרחב של החוק, מהקלות ועד לחמורות.
ההשפעה לטווח ארוך על הנאנסת הייתה הרסנית והיא סובלת מתסמונת טראומה בעקבות אונס.
כמו נפגעות אונס רבות גם היא סובלת מחורים בזיכרון, ניתוק, טראומה והפרעת דחק פוסט-טראומטית לטווח ארוך.
על פי כתב האישום, ב־12 באוגוסט 2020 בשעות אחר הצהריים, הגיעה הנערה עם שתי חברות למלון הים האדום באילת.
הן שהו בבריכה של המלון יחד עם מכרים של אחת מהחברות של הנערה.
באותה העת שהו בבריכה גם איליזיר מאירוב ואיסי רפאילוב.
רפאילוב, שידע כי הנערה בת 16, הציע לה לצאת איתו לבילוי אך הנערה סירבה.
לאחר מכן, עלו הנערה וחברותיה לחדר של המכרים במלון, שם שתתה אלכוהול עד גילופין.
הנערה הלכה לשטוף את פניה ומעדה במסדרון.
למקום הגיעו מאירוב ורפאילוב, כאשר רפאילוב הציג את עצמו כחובש, ואמר שהוא יכול לעזור לה.
שניהם הובילו אותה לחדר אליו פלשו מוקדם יותר באותו ערב.
שם השניים, ועוד שני תאומים בני 17, ביצעו בקטינה עבירות מין בזה אחר זה במשך כשעה.
הנערה הוצאה מהחדר רק כשחברתה הבחינה במישהו עירום בחדר וביקשה מאחד הנאשמים הקטינים להוציאה.
בסך הכל נצפו במצלמות האבטחה 16 גברים לפחות במסדרון בדרך לחדר המלון.
ב-19 באוגוסט החלו דיווחים ופרסומים בתקשורת וברשתות החברתיות על חשד לאונס של נערה בת 16 בבית מלון באילת בידי 30 גברים.
בעקבות האונס באילת הוקמה תנועת מחאה ביוזמת מורן זר קצנשטיין בשם בונות אלטרנטיבה.
המהלך הראשון של הארגון היה הובלת שביתת הנשים בשנת 2020. המהלך כלל מעל שלושים הפגנות ברחבי הארץ ועצרת מרכזית בכיכר רבין בהשתתפות למעלה מ-5000 נשים.
לשביתת הנשים הצטרפו עשרות ארגונים וחברות ובשעה אחת בצהריים, חברות מסחריות בהן ערוץ 13 ומקדונלד'ס שבתו מכל מעשה וסגרו את סניפיהן לאות הזדהות.
הפרשה זירזה את פתיחתו של חדר אקוטי ב, זאת לאחר כשנה בה הוא לא נפתח למרות התוכנית הממשלתית לעשות זאת.
כיומיים לאחר המקרה, שלח רפאילוב הודעות לנערה בהן תוארו המעשים, ואף טען כי בידו סרטון המתעד זאת.
בשלב זה, הבינה הנערה כי בוצע בה אונס רב משתתפים, והחליטה להגיש תלונה במשטרה.
במשטרת המחוז הדרומי הוקם צוות חקירה מיוחד שכלל 20 חוקרים וחוקרות ואנשי מקצוע נוספים.
במהלך חקירת המקרה נעצרה גם מנהלת מלון הים האדום בחשד לאי-מניעת פשע, ולבסוף הוחלט כי לא תואשם.
ב-2 בספטמבר 2020 הוגשו כתבי אישום כנגד 11 המעורבים באונס.
בכתב האישום שהוגש נכתב כי הנאשמים "נהגו במתלוננת כחפץ, ככלי לסיפוק יצריהם ואיש מבין הנאשמים לא ניסה לעצור את המתרחש ולהגיש לקטינה עזרה כלשהי".
מתוך 11 הנאשמים, שלושה הם בגירים ושמונה קטינים.
הנאשמים המרכזיים באונס בנסיבות מחמירות – איליזיר מאירוב בן 27, איסי רפאילוב בן 28, תושבי חדרה.
שניהם בעלי רקע פלילי וריצו מאסרים בפועל.
רפאילוב מואשם גם בסיוע לאינוס בנסיבות מחמירות, מעשים מגונים ופגיעה בפרטיות.
הנאשם המרכזי, איסי רפאילוב, הכחיש תחילה כי קיים מגע מיני עם הנערה, אולם בהמשך שינה את גרסתו והודה שקיים עמה יחסי מין, לטענתו בהסכמה.
נאשמים באונס בנסיבות מחמירות – תאומים בני 17 מיישוב בדרום.
שאר הנאשמים – אושר שלמה בן 19 מהמושב נוגה, מואשם במעשים מגונים ובאי מניעת פשע; שלושה קטינים מואשמים בסיוע לאונס, עוד שניים במעשים מגונים ואחד בשידול למעשים מגונים.
במאי 2021 הורשע לראשונה נאשם בפרשה.
במסגרת הסדר טיעון מחקה הפרקליטות את סעיף "מעשים מגונים בצוותא" והוא הודה בעבירה של מעשים מגונים.
על הנאשם, שהיה קטין בעת ביצוע העבירה, נגזרו 250 שעות שירות וכ-4,000 ש"ח פיצוי לנערה.
בספטמבר 2023 הורשע איסי רפאילוב בשני מעשי אונס ושתי עבירות של סיוע לאונס, מעשים מגונים ובעבירות פגיעה בפרטיות.
כמו כן הורשע איליזר מאירוב ושני קטינים נוספים בעבירות האונס ובאונס בצוותא עם אחרים.
ארבעה נאשמים נוספים הורשעו בסיוע לאונס ושלושה מתוכם גם במעשים מגונים, נאשם אחד בעבירה של מעשים מגונים ונאשם אחד בשידול למעשים מגונים - כולם בנסיבות מחמירות.
סגנית נשיאת בית המשפט המחוזי בבאר שבע אמרה במהלך ההרשעה:"הנאשמים עצמם היו ערים ומודעים למצבה...
ותיארו כי המתלוננת הייתה כמו: גופה, פסל, חפץ, מעורפלת, בתרדמת, כמעט מחוסרת הכרה, ישנה, חיה, מתה, זרוקה, לא מגיבה, ולא מצליחה לעמוד.
לכל אחד ואחד מהנאשמים, בכל מקום ובכל סיטואציה, האחריות המלאה על מעשיו הוא...
אין פטור מאחריות פלילית כי 'כולם היו שם' או 'כולם עשו את זה'".
בפברואר 2024 נגזרו על שני הנאשמים העיקריים באונס הקבוצתי איסי רפאילוב ואיליזיר מאירוב עונשי מאסר ממושכים.
רפאלוב נידון ל-22 שנות מאסר ואיליזר ל-14 שנות מאסר.
בנובמבר 2024 בית המשפט המחוזי בבאר שבע גזר את דינם של 8 נאשמים נוספים, שניים מהם שהורשעו באונס, נידונו ל-8.5 שנות מאסר, שאר הנאשמים שלא ביצעו מגע פיזי עם הקורבן נידונו לעונשי מאסר בטווח של 2.5 עד 7 שנים בגין סיוע לאונס.
"האוסקר הראשון" הוא סרט דרמת מלחמה רוסי שיצא בבימויו של סרגיי מוקריצקי.
תוכנן לצאת לאקרנים ברוסיה ב-24 במרץ 2022, אך נדחה ל-21 באפריל בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הקרנת הבכורה נערכה כמה ימים קודם ב-14 באפריל 2022.
בתחילת מבצע ברברוסה והמלחמה הפטריוטית הגדולה סטודנטים צלמים מחליטים ללכת עם מצלמותיהם לחזית לקראת טקס האוסקר ה־15, בו יתמודד הסרט התיעודי הסובייטי על קטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
טיכון ז'יזנבסקי — איוואן מאיסקי
אנטון מומוט – לב אלפרין
אנדריי מרזליקין — איליה קופאלין
ואסילי מישצ'נקו — במאי ומנהל אולפן ההפקות
מיכאיל בראשינסקי — אבא של לב
אלכסיי קולגן — יוסיף סטלין
סטניסלב סטרלקוב — ניקולאי ולאסיק
הצילומים החלו ב-31 בינואר 2021 בעיירה מדין שבמחוז קלוגה.
האונס הקבוצתי במחנה זיקים הוא אונס קבוצתי שהתרחש בשנת 1999 במחנה זיקים של צה"ל על ידי ארבעה חיילים בחייל אביצח שוורץ.
האינוס כלל גם התעללות, אלימות, איומים, ומעשי סאדיזם.
אביצח שוורץ, שהיה בן 19, מפתח תקווה החל טירונות רובאי 02 בספטמבר 1999 בבסיס הטירונים זיקים.
באוקטובר 1999 יצאו הטירונים לשבוע שדאות.
שוורץ נשאר בבסיס מסיבות אישיות.
כשהגיע באחד הלילות לאוהל שבו ישן, פגש בארבעה חיילים, ששלושה מהם לא הכיר, וזהותם לא הייתה ידועה לו.
בין החיילים לשוורץ החלה להתפתח שיחה ובמהלכה הם הטיחו בו שהוא נשי ושטינקר.
לאחר מכן החיילים התעללו קשות בשוורץ.
הם פגעו בו פיזית, כפו עליו מין אוראלי וביצעו בו מעשה סדום.
לאחר שנה וחצי, דיווח שוורץ על האירוע לפסיכולוג של בסיס תל נוף, רס"ן דני שניידרמן.
שלושה חודשים לאחר מכן שוורץ פנה למצ"ח ונפתחה חקירה בשיתוף משטרת ישראל.
בשנת 2002 הוגש כתב אישום נגד ארבעת החשודים בפרשה.
במהלך המשפט אחד הנאשמים, יהונתן קירשבלום, הורשע ונדון ל-6 שנות מאסר בפועל ולתשלום פיצויים לנפגע בסך 6,000 ש"ח, נאשם אחר, שחר מזרחי, ברח לארצות הברית, ושני הנאשמים הנוספים מוטי פרחי ואיאד פרס זוכו מחמת הספק בשתי ערכאות.
השופטים ציינו שקיים חשד כבד ביותר שהנאשמים הנוספים היו מעורבים במעשה, אך מכיוון ששחר מזרחי לא העיד במשפט, לא היה די בחשד כדי להרשיע אותם.
בשנת 2019 כתב שוורץ פוסט בפייסבוק על האונס שעבר.
הפוסט זכה לשיתופים רבים והגיע לאמצעי התקשורת.
בעקבות הפרסומים שחר מזרחי נתפס לאחר כ-17 שנה.
הוא הורשע בהתעללות בנסיבות מחמירות בצוותא ובמאי 2020 בית המשפט גזר עליו 55 חודשי מאסר בפועל ותשלום פיצויים לנפגע בסך 80,000 ש"ח.
"האוסף" הוא אלבום האוסף הראשון של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2002 חברת התקליטים NMC, ארבע שנים לאחר צאת "אולארצ'יק ג'אז".
כלולים באלבום כמה מלהיטיו של אולארצ'יק כמו "בא לשכונה בחור חדש", "היא הולכת בדרכים", "בחור אנלוגי בעולם דיגיטלי", "החיים קשים", "בן בסט", "נערה במשקפיים", "שלום סלאם", "כולם כולם", "או שאתה שר או שלוקחים אותך מפה" ו"מאיר ואלון".
"האוסף" הוא אלבום האוסף הראשון והיחיד של הזמרת הישראלית דין דין אביב.
את האלבום הוציאה לאור ב-27 באוגוסט 2012 חברת התקליטים הד ארצי.
הוא פורסם בפורמט תקליטור בלבד.
באוסף כלולות כמה רצועות חדשות כמו "נועדנו", "מאחורי השער" ו"על כל עלה נושר (הלוואי הלוואי)".
"האוסף" הוא אלבום האוסף הראשון של הזמרת-יוצרת הישראלית קורין אלאל.
את האלבום הוציאה בשנת 1997 לאור חברת התקליטים NMC, כמה חודשים לאחר הוצאתו של כשזה עמוק.
הוא כולל כמה מלהיטיה המוכרים ביותר של אלאל, דוגמת "אנטארקטיקה", "זן נדיר", "כשזה עמוק", "שיר לשירה" ו"פירמידות".
הוא הופץ על גבי תקליטור בלבד.
האוסף Live (בעברית: האוסף בהופעה חיה) הוא אלבום האוסף ואלבום ההופעה הראשון של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה ברגר שפורסם ב-9 במרץ 2016, בהוצאת חברת התקליטים הליקון.
ב-25 בינואר 2016 הוציאה ברגר את הסינגל הכפול "בא והולך" / "הנה באתי הביתה" בתור הסינגל המוביל מהאלבום.
לאחר שהוציאה בשנת 2014 את אלבום האולפן השביעי שלה מתנות של זמן, נודע כי ברגר תוציא אלבום אוסף והופעה שיופץ על גבי תקליטור.
בכתבה שפורסמה במעריב, הצהירה ברגר: .
האוסף המלכותי הוא אוסף האמנות של משפחת המלוכה הבריטית.
הוא נמצא בבעלותו של המונרך הבריטי, אך אינו חלק מרכושו הפרטי, אלא מנוהל על ידי "קרן הנאמנות האוסף המלכותי".
האוסף כולל למעלה מ-7,000 ציורים, 40,000 ציורי מים ושרטוטים, ו-150,000 תחריטים אמנותיים, וכן שטיחי קיר, רהיטים, קרמיקה, ספרים ויצירות אמנות נוספות.
שווי האוסף מוערך ביותר מ-10 מיליארד ליש"ט.
האוסף מפוזר בין מספר אתרים.
חלקם, כמו ארמון המפטון קורט, פתוחים לקהל ואינם משמשים למגורי משפחת המלוכה.
אתרים אחרים, כמו טירת וינדזור, נגישים באופן מוגבל בשל תפקידם כמעונות מלכותיים.
בגלריית המלך בארמון בקינגהאם שבלונדון מוצגות תערוכות מתחלפות, וישנה גלריית המלך נוספת בארמון הולירוד באדינבורו.
מעט מאוד יצירות שרדו מתקופה שלפני שלטונו של הנרי השמיני.
היסוד לאוסף הונח על ידי צ'ארלס הראשון, אשר רכש את האוסף של משפחת גונזגה ממנטובה, שכלל יצירות של רפאל, לאונרדו דה וינצ'י, טיציאן, קורג'ו, מנטניה ואחרים.
נוסף על כך, התקבלו תרומות, כמו יצירות של אלברכט דירר.
צ'ארלס הראשון היה חובב אמנות נלהב ותמך באמנים בני זמנו, במיוחד פטר פאול רובנס ואנתוני ואן דייק.
לאחר הוצאתו להורג בשנת 1649, נמכרו רוב היצירות בתקופת הרפובליקה של אנגליה.
במהלך הרסטורציה האנגלית הושבו חלק מהיצירות שנמכרו.
ב-1660 קיבל צ'ארלס השני תרומה נדיבה מהרפובליקה ההולנדית, שכללה 28 ציורים מתקופת הרנסאנס ו-12 פסלים קלאסיים.
המשיך לאסוף אמנות, וכאשר הגיעו לאנגליה אמנים הוגנוטים רבים, גדל באוסף מספר היצירות בסגנון צרפתי.
מרי השנייה החלה לאסוף פורצלן, בעוד שבעלה, ויליאם השלישי, התעניין בעיקר בכלים מדעיים כגון שעונים וברומטרים.
קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, אשתו של ג'ורג' השני, אספה יצירות אמנות מהמאה ה-16. בנם, פרדריק, נסיך ויילס, רכש בעיקר ציורים של אמנים צרפתים ופלמיים, כמו גספר פוסן, יאן ברויגל ופרנס הלס.
הוא גם תמך באמני הרוקוקו, בהם יאקופו אמיגוני ושארל-אנדרה ואן לו.
ג'ורג' הרביעי היה אספן נלהב של אמנות, תכשיטים, רהיטים, פורצלן ונשק.
בתקופתו גדל האוסף משמעותית, עם דגש על ציורים הולנדיים ופלמיים.
כמו כן, הוא היה פטרון של אמנים עכשוויים, כמו ג'ורג' סטאבס ותומאס לורנס.
ויקטוריה, ובעיקר בעלה אלברט, אספו יצירות עכשוויות ופסלים מודרניים.
חלק גדול מהפריטים שנתקבלו בתקופה זו היוו את היסוד למוזיאון ויקטוריה ואלברט.
אדוארד השביעי אסף יצירות אמנות מדנמרק ויצר אוסף מרשים של יצירותיו של פטר קארל פברז'ה, כולל שלושה ביצי פברז'ה.
ג'ורג' החמישי ומרי מטק הרחיבו את אוסף פברז'ה והתעניינו גם ביצירות אמנותיות ובספרים נדירים.
בתקופת אליזבת השנייה בוצעו פרויקטים לשימור, קטלוג ותצוגה של האוסף.
רכישות חדשות מתמקדות בהשלמת חלקים היסטוריים של האוסף יותר מאשר בהוספת יצירות עכשוויות.
המחלקה לאוסף המלכותי, ארגון צדקה רשום ואחת מחמש המחלקות של משק הבית המלכותי, אחראית על קטלוג, שימור, ניקוי, שחזור ותצוגת היצירות.
בשנת 2011/12 העסיקה המחלקה 447 עובדים במשרה מלאה והכניסה 50.3 מיליון ליש"ט.
גלריית תמונות נבחרות מתוך האוסף
האוסוס ג'ימי אוסו (שמאל) וג'יי אוסו (ימין)כאלופי הזוגות הבלתי מעורערים של ה-WWE.
צמד חברי הצמד ג'יי אוסוג'ימי אוסו שם/שמות האוסוס משקל כולל 224 ק"ג תאריך הקמה 8 ביוני 2007 שנות פעילות 2007–2023
האוסוס הם צמד היאבקות מקצועית המורכב מהאחים התאומים ג'יי אוסו וג'ימי אוסו.
הם מתאבקים בארגון ה-WWE מאז 2009, והם נחשבים לאחד מצוותי הזוגות המצליחים והמשפיעים ביותר בתולדות הארגון.
ג'ונתן פאטו וג'ושועה פאטו נולדו ב-22 באוגוסט 1985, כשהם חלק משושלת היאבקות מפוארת הידועה בשם משפחת אנואי.
אביהם הוא סולופה פאטו ג'וניור, שמוכר יותר בעולם ההיאבקות כריקישי, מתאבק עבר וחבר היכל התהילה של ה-WWE.
הדודים שלהם כוללים את סאמו (אחד מההדשרינקרס המקוריים), יקוזונה ואומאגה, כשבני הדודים שלהם כוללים את דה רוק ורומן ריינס.
לפני שהחלו להתאבק כצוות "האוסוס", ג'ימי וג'יי אוסו התאמנו שניהם בהיאבקות.
הם החלו את הקריירה שלהם בארגוני היאבקות עצמאיים שונים, שם צברו ניסיון ראשוני בזירה.
בשנת 2009, הם חתמו על חוזה פיתוח עם ה-WWE ונשלחו למתחם הפיתוח שלהם Florida Championship Wrestling (FCW).
ב-FCW, הם החלו להתגבש כצוות והמשיכו לפתח את הכישורים והכימיה שלהם כצמד.
האוסוס ערכו את הופעת הבכורה שלהם ברוסטר הראשי של ה-WWE ב-24 במאי 2010 בתוכנית Raw.
הם הופיעו כדמויות "פייסים" (טובים) עם גימיק של לוחמים סמואנים מסורתיים, שכלל צביעת פנים ייחודית וביצוע ה"סיוָה טאו" - ריקוד מלחמה סמואני - לפני הקרבות שלהם.
הם הוצגו כבניו של ריקישי, מה שנתן להם מיד הכרה מסוימת בקרב הקהל.
בחודשים הראשונים שלהם ברוסטר הראשי, האוסוס בעיקר התחרו בקרבות זוגות נגד צוותים כמו "הארט דיינסטי" (טייסון קיד ודייוויד הארט סמית') ו"פרימו וקולון".
הם ניסו לבסס את עצמם כצמד חדש ומרענן במחלקת הזוגות.
למרות שהם לא זכו בתארים בתקופה זו, הם הצליחו לצבור פופולריות מסוימת בקרב הקהל בזכות האנרגיה והסגנון האתלטי שלהם.
הם גם היו מעורבים במספר קרבות זוגות מרובי משתתפים בניסיון להשיג הזדמנות להתמודד על אליפות הזוגות של ה-WWE.
2012–2013: המעבר להילים ופיודים שונים
בשנת 2012, האוסוס עברו שינוי משמעותי בדמויות שלהם והפכו ל"הילים" - הדמויות הרעות בעלילה.
השינוי הזה לווה בגימיק אגרסיבי יותר ובסגנון היאבקות קשוח יותר.
הם החלו להפגין התנהגות יותר מרדנית ולא מכבדת כלפי יריביהם והקהל.
כהילים, האוסוס נכנסו לפיודים עם כמה מהצמדים המובילים של ה-WWE באותה תקופה.
אחת היריבויות הבולטות שלהם הייתה נגד צוות "Team Hell No", שכלל את דניאל בריאן וקיין.
הם התמודדו מולם במספר קרבות על אליפות הזוגות של ה-WWE, קרבות שהציגו את האגרסיביות החדשה שלהם ואת הכימיה המצוינת שלהם כצוות מול שני מתאבקים פופולריים מאוד.
למרות שלא זכו באליפות בתקופה זו, הם הצליחו לבסס את עצמם ככוח משמעותי במחלקת הזוגות וכצוות "הילים" אמין שיכול לאתגר כל אחד.
המעבר שלהם להילים הוסיף עומק לדמויות שלהם והרחיב את אפשרויות העלילה עבורם.
2014–2015: הזכייה הראשונה באליפות הזוגות
לאחר תקופה שבה ביססו את עצמם כצוות "הילים" מרכזי, האוסוס זכו לבסוף באליפות הזוגות של ה-WWE בפעם הראשונה ב-3 במרץ 2014 בפרק של התוכנית Raw, לאחר שניצחו את "הניו אייג' אאוטלוס" (רוד דוג ובילי גאן).
הזכייה בתואר הייתה רגע משמעותי בקריירה שלהם וסימלה את ההגעה שלהם לצמרת מחלקת הזוגות.
כאלופי זוגות, האוסוס המשיכו בגימיק ה"הילים" האגרסיבי שלהם והגנו על התואר בהצלחה מול מספר צוותים, כולל רומן ריינס ודין אמברוז (שהיו פייסים באותה תקופה).
הם הציגו יכולות היאבקות מרשימות וכימיה משופרת כצוות, וביססו את מעמדם כאחד מצוותי הזוגות הטובים והדומיננטיים ב-WWE.
במהלך תקופת האליפות שלהם, הם פיתחו לעצמם סגנון היאבקות ייחודי ששילב מהלכים אוויריים עם טקטיקות זוגיות יעילות.
הם החזיקו בתואר במשך מספר חודשים עד שהפסידו אותו למשפחת וייאט (לוק הארפר ואריק רואן) ביוני 2014. למרות אובדן התואר, הם נשארו כוח משמעותי במחלקת הזוגות והמשיכו להתמודד על האליפות.
2016–2017: ברית זמנית עם רומן ריינס והפיוד עם הניו דיי
בשנת 2016, לאחר תקופה שבה פעלו כמתאבקים יחידים או בצוותים מזדמנים, האוסוס חזרו להיות כוח מרכזי במחלקת הזוגות של סמאקדאון.
הם יצרו ברית עם בן דודם, רומן ריינס, והחלו להציג גימיק "הילים" חדש וקשוח יותר, עם סגנון דיבור וביגוד שונה.
התקופה הזו סימנה את תחילתו של אחד הפיודים הזכורים והמוערכים ביותר בתולדות היאבקות הזוגות המודרנית - היריבות שלהם עם צוות "הניו דיי" (ביג אי, קופי קינגסטון ואקסבייר וודס).
הפיוד בין האוסוס לניו דיי נמשך לאורך רוב שנת 2017 והתאפיין בסדרה של קרבות על אליפות הזוגות של סמאקדאון, שהתקיימו באירועים גדולים כמו כסף בבנק, סאמרסלאם וגיהנום בכלוב.
2018–2020: המשך דומיננטיות כאלופי זוגות והתמקדות בסמאקדאון
לאחר הפיוד האינטנסיבי עם הניו דיי, האוסוס המשיכו להיות כוח מרכזי במחלקת הזוגות של סמאקדאון.
הם זכו באליפות הזוגות של סמאקדאון מספר פעמים נוספות במהלך תקופה זו, והתמודדו מול מגוון צוותים כמו "הבלודג'ן ברודרס" (לוק הארפר ורואן), סזארו ושיימוס, והניו דיי בפיודים נוספים, אך פחות אינטנסיביים מהיריבות הקודמת.
2021–2023: "The Bloodline" והתפרקות חלקית
בשנת 2021, האוסוס עברו שינוי נוסף בגימיק שלהם כאשר חברו לבן דודם, רומן ריינס, שהפך לדמות ה"היל" הדומיננטית ביותר ב-WWE כ"ראש השבט" (The Tribal Chief).
הם הפכו לחלק מהקבוצה השלטת שלו, "The Bloodline", יחד עם פול היימן.
במסגרת הברית הזו, האוסוס הציגו דמויות רציניות וקשוחות יותר, נאמנות לחלוטין לרומן ריינס ולמטרותיו.
כחלק מ-"The Bloodline", האוסוס זכו להצלחה במחלקת הזוגות.
בשנת 2022, הם זכו הן באליפות הזוגות של Raw והן באליפות הזוגות של סמאקדאון, ובכך הפכו לאלופי הזוגות הבלתי מעורערים של ה-WWE.
הם החזיקו בתארים במשך תקופה ממושכת, תוך שהם מגנים עליהם בהצלחה מול מגוון צוותים וממלאים תפקיד מרכזי בעלילות המרכזיות של ה-WWE לצד רומן ריינס.
במהלך שנת 2023, החלו להיווצר מתחים בתוך קבוצת הבלודליין, שהגיעו לשיא בעימותים בין האוסוס לרומן ריינס ולשאר חברי הקבוצה, כמו סולו סיקואה.
בסופו של דבר, ג'ימי אוסו עזב את הקבוצה ובחר לתמוך באחיו ג'יי, מה שהוביל לפיוד בין האוסוס לרומן ריינס וסולו סיקואה.
2023–היום: פיוד עם "The Bloodline" ואיחוד זמני
לאחר עזיבתו של ג'ימי אוסו את "The Bloodline" ותמיכתו בג'יי, האוסוס פתחו בפיוד מר עם רומן ריינס וסולו סיקואה.
הפיוד הגיע לשיאו במספר קרבות זוגות מרכזיים באירועים גדולים, כולל קרב באירוע כסף בבנק, שבו האוסוס ניצחו את רומן ריינס וסולו סיקואה, ובכך העניקו לריינס את ההפסד הראשון שלו בהצמדה מאז 2019.
למרות הפיוד האינטנסיבי, במהלך שנת 2024 חלה הפשרה מסוימת ביחסים בין האוסוס לרומן ריינס, בעיקר סביב האיום המשותף שנשקף לשלושה מצד The Bloodline החדשה, הדבר הוביל למספר איחודים זמניים אסטרטגיים של האוסוס עם רומן ריינס.
העלילה הטובה ביותר של השנה (2023) - כחלק מקבוצת הבלודליין 2.0
אליפות הזוגות של FCW (פעם אחת)
העלילה הטובה ביותר של השנה (2023)
PWI דירג את ג'ימי במקום ה-25 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2014
PWI דירג את ג'יי במקום ה-26 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2014
PWI דירג אותם במקום ה-1 מתוך 50 הצמדים הטובים ביותר לשנת 2022
אליפות הזוגות של Raw (נוכחי,4 פעמים)
אליפות הזוגות של סמאקדאון (5 פעמים)
הגביע לזכר אנדרה הענק (2021) – ג'יי אוסו
האליפות הבין-יבשתית (פעם אחת) – ג'יי אוסו
קבוצת השנה (2024) - עם הבלודליין המקורית
האוסוס ידועים בסגנון היאבקות אתלטי ומהיר, המשלב מהלכים אוויריים עם טקטיקות זוגיות מתואמות היטב.
הם מפגינים כימיה מצוינת בזירה, מה שמאפשר להם לבצע מהלכים משולבים בצורה חלקה ויעילה.
בין המהלכים המזוהים ביותר עם האוסוס נמנים:
סופרקיק כפול (Double Superkick): בעיטה משולבת לשני יריבים בו זמנית.
ספלאש פינאלי (Uso Splash): מהלך סיום שבו אחד האוסוס קופץ מהחבל העליון ונוחת עם ספלאש על יריב ששוכב על הרצפה.
כל אחד מהאחים מבצע גרסה משלו של המהלך.
מהלכי צלילה שונים מהחבל העליון.
כהילים, האוסוס נוטים להיות אגרסיביים יותר ולעיתים משתמשים בטקטיקות לא חוקיות מאחורי גבו של השופט.
כפייסים, הם מדגישים יותר את האתלטיות והמהלכים המרהיבים שלהם.
האוסוס נחשבים לאחד מצוותי הזוגות המשפיעים ביותר בדורם.
הם תרמו רבות לפופולריות של קרבות זוגות ב-WWE במהלך העשור האחרון, בזכות הכימיה שלהם, הקרבות האיכותיים שהם מספקים באופן עקבי והיכולת שלהם להתאים את עצמם לגימיקים ודמויות שונות.
הפיוד הארוך והמוערך שלהם עם הניו דיי בשנת 2017 נחשב לנקודת מפנה בהיאבקות הזוגות המודרנית, והוא הציב רף גבוה לקרבות זוגות מבחינת סיפור, איכות בזירה ומעורבות רגשית של הקהל.
בנוסף להצלחתם בזירה, האוסוס תרמו גם לקידום מורשת משפחת אנואי, והם מהווים דוגמה לדור חדש של מתאבקים שמגיעים ממשפחה זו.
הם הראו שאפשר להצליח בזכות כישרון אישי ועבודה קשה, תוך כיבוד המסורת המשפחתית.
"האוסף" הוא אלבום האוסף היחידי של להקת הרוק הישראלית החברים של נטאשה, אשר יצא לאור באוגוסט 2001. האלבום מכיל שירים משלושת אלבומי האולפן שהוציאה לאור בשנים 1989–1994, סינגלים שלא נכללו באף אלבום אולפן שהוציאה וביצועים חיים מתוך בהופעה חיה, אלבום ההופעה היחידי של הלהקה, אותו הוציאה לאור ב-1996.
כחמש שנים לאחר שהתפרקה להקת החברים של נטאשה, הוציאה לאור חברת התקליטים הישראלית הד ארצי אלבום אוסף שהכיל שירים מתוך ארבעת האלבומים שהוציאה הלהקה לאור תחת חסותה - החברים של נטאשה, שינויים בהרגלי הצריחה, רדיו בלה בלה ובהופעה חיה.
את האלבום הוציאה הד ארצי ללא מעורבותה של הלהקה.
זמן קצר לאחר צאת האלבום, מחתה הלהקה על הוצאתו ללא אישורה וידיעתה, וזו הפצירה בקהלה לא לרכוש אותו.
במרץ 2004 הגישו חברי הלהקה תביעה על סך 2,500,000 שקלים לבית המשפט המחוזי בתל אביב נגד הד ארצי בטענה כי זו הסתירה בפניהם את נתוני מכירות אלבומיה, לא העבירה לאקו"ם את כל התמלוגים אליה היו זכאים, והוציאה לאור את האלבום האוסף בניגוד להסכמתם וידיעתם.
הלהקה אמדה את היקפה הריאלי של התביעה ב-8,132,490 שקלים, אך מפאת גובה האגרה, בחרה לצמצם את גובה הסכום.
לבקשתה, החליט בית המשפט לעקל את כספיה של חברת התקליטים.
בנובמבר 2008 הגישה הד ארצי לבית המשפט המחוזי בקשה לבטל את צו העיקול בטענה כי זה פגע בתדמיתה והתנהלותה העסקית של החברה.
חודש לאחר מכן, הורה בית המשפט לבטל את העיקול לאחר שטען כי חברי הלהקה לא הציגו ראיות משכנעות.
בפברואר 2009 דחה בית המשפט בקשה נוספת של החברים של נטאשה להוצאת צו עיקול נגד הד ארצי שהוגשה חודש לפני כן.
באפריל 2013, לאחר כתשע שנים מאז הגשת התביעה, תם המאבק המשפטי כאשר נדרשה הד ארצי לשלם תמלוגים על סך כ-842,000 שקלים.
האוס פרוגרסיבי או פרוגרסיב האוס הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת האוס שהתפתח בתחילת שנות ה-1990 בממלכה המאוחדת.
הז'אנר, שנבנה על בסיס צליל מחתרתי ועמוק, התפתח וצבר פופולריות עד לשנות ה-2010, תוך השתלבות עם ז'אנרים מוזיקליים אחרים.
הז'אנר מאופיין כפיוז'ן של מוזיקת האוס אמריקאית, מוזיקת האוס בריטית, איטלו האוס וטכנו.
יצירות הז'אנר הן בדרך כלל ארוכות עם מבנים מלודיים מתפתחים, מעברים עדינים ועיצוב סאונד שכבתי, הקובעים את עוצמת השיר ואת החוויה מהשיר כחוויה עמוקה, היפנוטית ואטמוספירית.
פסוקי היצירות מכילים בדרך כלל 4, 8 או 16 תיבות, ולעיתים קרובות אף מתחילים במלודיה או קצב חדש/שונה.
"האוסף" הוא מארז תקליטורים מאת הזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בישראל בשנת 1998. המארז כולל ארבעה תקליטורים ובהם 60 שירים, אשר נבחרו מתוך גוף יצירתה של אלברשטיין שנפרש על פני כשלושה עשורים.
המארז יצא בהפצת חברת מדיה דיירקט בשיווק ישיר, מחוץ לרשתות החנויות, ובהמשך הופצה גם מהדורה קמעונאית מסודרת.
עריכת האוסף נעשתה על ידי אלברשטיין עצמה בשיתוף טל כץ מחברת NMC.
המארז יצא לאחר שכבר פורסמו בעבר שני אלבומי אוסף מצומצמים יותר, "משירי ארץ אהבתי – האוסף הראשון" ו"החיטה צומחת שוב – האוסף השני", אך בניגוד אליהם, "האוסף" משנת 1998 היה האוסף המקיף הראשון שכלל ארבעה תקליטורים.
בניין האופרה גרנייה, או כפי שהוא מכונה ארמון גרנייה , הוא בית אופרה מרשים בקצה הצפוני של שדרת האופרה (Avenue de l'Opera) ברובע התשיעי של פריז, צרפת.
הבניין נחשב לאחת מיצירות האדריכלות היפות והמפוארות ביותר בעת בנייתו.
הוא נבנה בסגנון נאו-בארוקי, והוא הבניין השלושה עשר ששימש את האופרה של פריז מאז נוסדה על ידי המלך לואי ה-14 בשנת 1669.
בעבר נקרא הבניין בפשטות "בניין האופרה של פריז", אולם לאחר פתיחת האופרה בסטיליה בשנת 1989 נקרא הבניין "האופרה גרנייה" – Opera Garnier.
הבניין נבנה בהוראתו של נפוליאון השלישי תחת האימפריה השנייה, והסתיימה תחת הרפובליקה החדשה, במסגרת הבנייה מחדש של פריז על ידי בארון אוסמן.
נפוליאון החליט לבנות את בניין האופרה לאחר שביקר באופרה הישנה בשנת 1858 עם אשתו, ונכח באירוע טרגי: הפצצה באולם האופרה.
נפוליאון לא נפגע, ולמחרת החליט לבנות מחדש את בניין האופרה: גדול יותר, בוהק יותר ומפואר יותר, בהתאם לרוח התקופה.
באופן יוצא דופן לתקופה, נערך מכרז לבחירת המתכנן.
הוגשו הצעות רבות (רובן על ידי חובבים – אשר חלקם אף שכחו לתכנן לאופרה במה), והזוכה היה אדריכל צעיר, שארל גרנייה (1825–1898) בן ה-35, אשר לא תכנן אף מבנה קודם לכן.
לאחר בניית האופרה גרנייה הוא הוזמן לבנות את האופרה גרנייה דה מונטה קארלו במונקו.
הבנייה החלה בשנת 1857 והסתיימה רק בשנת 1874 בשל מספר עיכובים שנגרמו, בין היתר, עקב מלחמת צרפת–פרוסיה, נפילת האימפריה השנייה, וכן כיבוש פריז על ידי הקומונה הפריזאית.
עיכובים נוספים בבנייה נגרמו בשל העובדה שהתגלה אגם תת-קרקעי מתחת לאתר הבנייה – בעיה שנפתרה על ידי בניית המבנה על עמודים.
אגם מקורה תת-קרקעי זה שימש בסיס לסיפור (ולמחזמר) "פנטום האופרה" .
שטחו של הבניין 11,000 מ"ר, ובמתו הגדולה יכולה להכיל 450 איש.
הבניין מעוטר בצורה מפוארת, באפריזים משיש, הקירות מעוטרים בזהב וקטיפה, ובפסלי כרובים ונימפות.
בשנת 1964 צייר מחדש מארק שאגאל את תקרת האולם.
כיום משמש הבניין, יחד עם בניין האופרה בסטיליה, את בלט האופרה של פריז ואת האופרה הלאומית של פריז.
האולם מושכר לאירועים פרטיים, למשל על ידי אקול פוליטקניק.
הצייר מארק שאגאל ותקרת האופרה גארנייה בפריז
מארק שאגאל הצליח ב-8 חודשי עבודה – בשנת 1964 – ליצור את תקרת האופרה גארנייה בפריז ולהעניק לנו יצירת מופת.
שאגאל חלק את העבודה עם 8 אטליירים שהסטודיו שלהם טיפל ב-15 פרוסות שמסתכמות ביחד בשטח של 800 מ"ר של קנבס ובכמות עצומה של כ-220 ק"ג צבע שמן – ויצר נס אמנותי-מודרניסטי של ממש.
ב-23 בספטמבר 1964 נחנכה בבית האופרה של פאריס Palais Garnier, המוכר היום יותר בשמו בית האופרה הישן תקרה עגולה ומרהיבה שצייר שאגאל.
גם היצירה הזאת הוזמנה בידי שר התרבות הצרפתי אנדרה מאלרו.
תחילה נמתחה לא מעט ביקורת על עבודתו זאת של שאגאל.
רבים כינו אותה "פרימיטיבית מדי" ולא מתאימה לאולם שבו צוירה.
כיום נחשבת התקרה בבית האופרה לאחת מיצירות המופת של האמן.
בשנת 1965 יצא ספר בשם "Le Plafond De L'opéra De Paris, Par Marc Chagall" ("תקרת האופרה בפריז, מאת מארק שאגאל"), מאת הסופר Jacques Lassaigne, הוצאת André Sauret, מונטה קרלו, המתאר את שלבי עבודתו של שאגאל על ציור תקרת בניין האופרה גרנייה בפריז.
מלווה תצלומים ואיורים בגוף הטקסט, וכן לוחות-איורים צבעוניים.
ייחודו של המבנה היה בהבנתו של גרנייה את צורכי הצרכנים של המבנה – מנויי האופרה באותה עת.
באותה עת היה למנויים מנוי שנתי, והם הלכו לאופרה כל ערב, חמישה ימים בשבוע (או נתנו לחבריהם ללכת במקומם).
מנויים אלה לא התעניינו בהופעה, שהייתה רק מוזיקת רקע עבורם.
המטרה האמיתית של המבנה הייתה לראות ולהיראות.
גרניה הבין מטרה זו, ועל כן השטחים הציבוריים במבנה מהווים את מחצית המבנה, האולם הוא רבע נוסף מהמבנה, ויתרת המבנה שטחי חזרות ומשרדים.
אולם הכניסה למנויים מקורה במראות על מנת שיוכלו באי הבניין לוודא כי תלבושותיהם מסודרות, וממנו עולות מדרגות שיש רחבות העולות אל אולמות ההמתנה הגדולים והמרווחים, מהם צפו מרפסות גדולות על מדרגות שיש אלה על מנת שכל מי שנכנס יוכל לראות את הבאים אחריו.
האולם עצמו בנוי כך שמתאי המנויים קשה מאוד לראות את הבמה, אך קל מאוד לראות את התאים האחרים.
צבע הכיסאות באולם – אדום קטיפתי – היה ייחודי באותה עת.
בניין האופרה גרנייה היה הראשון שהשתמש בצבע כיסאות אדום.
גרנייה אמר כי הוא רואה את הנשים הבאות לאופרה כתכשיטים, ועל כן הן צריכות לשבת בתוך קופסת תכשיטים.
קופסאות התכשיטים באותה עת היו מרופדות בקטיפה אדומה.
הצלחת צורת ריפוד זו הייתה כה גדולה, עד שכיום רוב אולמות הקונצרטים, הקולנוע והאופרה מרופדים בקטיפה בצבע אדום.
על מנת לשעשע את הקהל התקין גרנייה בבניין מספר אטרקציות, ובהן שעון המראה את ימי השבוע וימי החודש, וכן ב"חדר השקיעה" ישנה אשליה אופטית – אם עומדים במרכז החדר ניתן לראות במראות שמש שוקעת.
בית האופרה גרנייה הוא גם זירת ההתרחשות של הרומן הגותי "פנטום האופרה" שכתב העיתונאי הצרפתי גסטון לרו.
על פי הרומן, הפנטום הוא גאון הנדסי ומוזיקלי מעוות שהיה שותף לבניין בית אופרה, בו הוא בנה בחשאי רשת של מחילות ומעברי סתר המאפשרים לו לנוע ברחבי הבניין כמו רוח רפאים ולהשליט את מרותו על המבנה, על מנהלי האופרה, על הזמרים ועל כלל העובדים באופרה.
האופנוברים ממאדים היא סדרת טלוויזיה אנימציה בת 65 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1993 ל-1996.
השם "אופנובר" הוא הלחם של המילים אופנוע ועכבר, ועל כן יש לקרוא את המילה "אופנוברים" במילרע.
הסדרה שודרה בישראל לראשונה בין השנים 1994- 1995 בדיבוב לעברית בערוץ הראשון
במסגרת פינת תוכניות הילדים בתוכנית הבוקר, בוקר טוב ישראל (תוכנית טלוויזיה), ובשידורים חוזרים במהלך השנים בערוץ הראשון ובערוץ 2. בשנת 2007 עד 2008 היא שודרה בערוץ ג'טיקס.
גרסה חדשה של הסדרה יצאה בבריטניה באוגוסט 2006 אבל לא צברה פופולריות כמו המקור ובוטלה לאחר העונה ראשונה.
את שיר הפתיחה בגרסה העברית ביצעה יסמין גמליאל.
העלילה מתמקדת בהרפתקאותיהם של שלושה עכברים אופנוענים דמויי אדם (ויני, טרוטל ומודו) אשר בעקבות מלחמה בכוכב הבית שלהם מאדים, הם נסו על נפשם ונחתו בכדור הארץ בשיקגו שם הם מתיידדים עם מוסכניקית חביבה בשם שרלין "צ'ארלי" דייווידסון.
האופנוברים מגלים שהתעשיין המוביל בשיקגו, לוראנס לימבורגר הוא למעשה פלוטארקי אשר מסווה את עצמו כבן-אנוש.
לימבורגר שוכר את שירותיהם של הנבלים - פרופסור קרבונקל, המדען המטורף והסאדיסטי ו'בור גריז' הטיפש על מנת לעזור לו לגנוב את המשאבים הטבעיים של כדור הארץ ולשלוח אותם לכוכב פלוטארקיה.
תוכניותיו של לימבורגר מסוכלות בסוף כל פרק על ידי חבורת האופנוברים.
טרוטל (דרור נחום / שי זורניצר): מנהיג החבורה, בעל פרווה חומה ומשקפי שמש.
עיניו ניזוקו באותו האירוע בו מודו איבד את ידו וויני איבד חצי מפניו.
משקפי השמש שלו למעשה מאפשרים לו לראות, משום שהעיניים הביוניות אשר ניתנו לו על מנת שיחליפו את העיניים האמיתיות שלו לא עובדות באופן מלא.
רוכב על אופנוע המעוצב באופן דומה להרלי דייווידסון.
מודו (מיכה מורים): בעל פרווה אפורה ורטייה בעינו השמאלית.
איבד את עינו הימנית ובמקומה יש לו עין ביונית שמהבהבת בצבע אדום כשהוא כועס.
איבד את זרועו באותו המקרה בו ראייתו של טרוטל נפגעה וויני איבד חצי מפניו.
הזרוע הרובוטית החדשה שלו בעלת אקדח לייזר מובנה ומגדילה את חוזקו הפיסי.
ויני (יואל לרנר): בעל פרווה לבנה.
צד ימין של פניו הושחת באותו המקרה בו מודו איבד את הזרוע וראייתו של טרוטל נפגעה.
לכן הוא עוטה מסכה עשוית־מתכת על פניו.
רוכב על אופנוע ספורט אדום.
שארלין "צ'ארלי" דייווידסון (יסמין גמליאל): העכברים מקבלים עזרה מצ'ארלי, מכונאית רכב.
אישה עקשנית, שתמיד מוכנה להשתתף בקרבות, האופנוברים משתדלים לא להכניס אותה למצבים אלו מראש.
היא גם אחראית לשדרוגים באופנועים של האופנוברים.
לורנס לקטביוס לימבורגר (מומי לוי / הראל קלמרו): היריב העיקרי של האופנוברים, לוראנס לימבורגר הגיע מכוכב פלוטארק ובעל משיכה מוזרה לבריוני כנופיות של כדור הארץ משנות השלושים.
הוא חובש מסכה כדי להיראות אנושי, וחליפה סגולה.
המאכל האהוב עליו הוא תולעים.
הוא מנסה להשתלט על משאביה הטבעיים על שיקגו (ולפעמים גם של חלקים אחרים בכדור ארץ).
המפקדה שלו נמצאת בשיקגו ב"תעשיות לימבורגר".
לרוע מזלו, המגדל של המפקדה שלו נהרס בסוף כל פרק על ידי האופנוברים.
בחדרו יש צינור שמשמש כאקווריום לדגים שהוא מגדל.
דר' בנג'מין בוריס זאקארי קרבונקל (גיורא קנת): מדען ערמומי וצנום.
קרבונקל עבד בעבר עבור הממונה על לימבורגר, הלורד קממברט, עד שלוראנס הצליח לשחד אותו לעבוד בשבילו.
עבודתו העיקרית של קרבונקל היא להמציא מכונות ורובוטים שילחמו ויביסו את האופנוברים, או לזמן נבל מזדמן דרך שער הממדים שלו.
בזמן מלחמת השחרור במאדים, הוא נתן למודו את הזרוע הביונית שלו ולטרוטל את העיניים הביוניות שלו.
הוא לובש חלוק לבן, מגפים, ומשקפי מגן ירוקים.
בור גריז (ניר פרידמן): העוזר הבריון של לימבורגר.
הוא יחסית טיפש לובש סרבל אפור וכובע מצחייה אדום ונוטף שמן מכונות.
באחד הפרקים קממברט ממנה אותו לראש החברה.
פרד המוטנט (מומי לוי/גיורא קנת): יצור דמוי המפלצת של פרנקנשטיין שיצר קרבונקל.
לורד קממברט (יואל לרנר): הממונה על לימבורגר ועל נפוליון ברי.
נפוליון ברי (גיורא קנת): פלוטרקי נמוך קומה המתחזה אף הוא לאנושי.
כשהאופנוברים הרסו את המפקדה שלו, לימבורגר אמר לו שיתרגל לזה.
יש לו גם אקווריום עם דגים, רק שהוא חובש להם מסכה בדמותו.
"האופסימיסט" הוא ספר פרי עטו של הסופר ואיש הציבור הערבי ישראלי אמיל חביבי, חתן פרס ישראל לספרות ערבית (1992).
הספר ראה אור במקור ב-1974, הופיע בתרגום עברי ב-1984 והוא כנראה הספר הערבי המצליח ביותר בישראל.
הספר מהווה ביטוי של מחאה למשברים שפקדו את המגזר הערבי במדינת ישראל שלושה עשורים מאז 1948. הוא מגולל את קורותיו של סעיד, ערבי ישראלי, שחזר למדינה הצעירה כפליט, ועד לחטיפתו לחלל החיצון (אשפוזו במוסד לחולי רוח) ולמותו הטראגי.
"האופסימיסט" וגיבורה, סעיד, הם בבחינת מיקרוקוסמוס למצבם של ערביי ישראל, שנוכחו לדעת שהפכו לפתע פתאום מרוב לאומי דומיננטי ובעל ביטחון עצמי למיעוט קטן וחסר אונים במדינה המגדירה את עצמה כמדינת האומה היהודית.
כמו בני עמו, המדינה הפכה את סעיד לתלוי בה תלות גמורה.
גם אם גורלו שפר עליו והוא משתף פעולה עם הממסד וזוכה ל"הטבות", הרי שהוא הפך מרצונו או לא מרצונו לעוד אמצעי של שליטה ופיקוח על האוכלוסייה הערבית.
גם כאשר הוא מפגין נאמנותו בכל מחיר ומוכן לשאת בכל שליחות ומחונך לציית ל"דמוקרטיה הישראלית", הרי כשאר בני עמו הוא נחשב כמי שאינו ממלא את כל חובותיו האזרחיות ולבסוף הופך בעצמו ל"קורבן" של הממסד.
סעיד, שבדמותו נשזרה האופטימיות והפסימיות מבטא את גורלה של האומה הפלסטינית לנדודים אינסופיים אחר גאולה והווייתו בגלות במובן הפיסי והנפשי.
ביצירה "האופסימיסט" קיימת מורכבות רבה וטשטוש בממדים של זמן, מסע, טיול, נדודים ומקום עד כדי זהות מוחלטת ביניהם.
רק בסופה של היצירה תיפתר ה"תעלומה".
קורותיו של סעיד מועברים אלינו באמצעות שורה של איגרות שהוא משגר אל חברו המחבר מאי שם בחלל, שלשם נחטף על ידי חייזרים עלומי זהות.
מסגרת זו מאפשרת תיאור שוטף של קורותיו מאז שיבתו כמסתנן לאחר 1948 תוך תיאור מקומות שונים ממחוזות ילדותו ועד לכניסתו למוסד לחולי רוח שאליו "נחטף" בסופה של היצירה.
הספר "האופסימיסט" מחולק לשלושה ספרים, המתארים את קורותיו של סעיד ומסמלים את המעגליות שבה הוא שבוי:
ספר שלישי - יעאד השנייה.
יעאד היא אשתו הראשונה של סעיד, באקייה היא אשתו השנייה ויעאד השנייה היא הבת של אהבתו הראשונה שאבדה.
את שלוש נשותיו איבד בגלל נסיבות חייו המאמללות.
בסופה של היצירה, "למען האמת וההיסטוריה" חושף סעיד את סודו הגדול, את תעלומת המקום בו הוא נמצא ואת זהותו.
כאמור, קורותיו הועברו אלינו באמצעות האיגרות שהוא משגר אל חברו המחבר, כביכול, מאי שם בחלל, לשם נחטף, או מבית המשוגעים, לשם נחטף כתוצאה ממצבו "הנפשי".
המחבר, הנמען של המכתבים הללו, בא לבקרו, אך נוכח כי הוא אינו עוד בין החיים.
"האופסימיסט" ראה אור בערבית ב-1974, ובמהדורות נוספות בהמשך.
בתרגום לעברית מאת אנטון שמאס (ירושלים 1984);
לאנגלית בתרגום סלמה חדרה ג'איוסי וטרבור לגאסיק (The Secret Life of Saeed: The Pessoptimist, לונדון 1985);
לגרמנית בתרגום אבראהים אבו הַשהַש ואחרים (Der Peptimist.
האופסימיסט: הכרוניקה המופלאה של היעלמות סעיד אבו אל-נחס אל-מתשאאל; עברית: אנטון שמאס, ירושלים: מפרש, 1984. (מהדורה מתוקנת: תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995)
האופרה הלירית של שיקגו היא אחת מלהקות האופרה הראשונות במעלה בארצות הברית.
מעונה הקבוע של הלהקה הוא בית האופרה העירוני, בניין משנת 1929 שפנימו מעוצב בסגנון אר דקו.
קיבולתו בת 3,563 המושבים מציבה אותו במקום השני בגודלו בין אולמות האופרה בצפון אמריקה.
ויליאם מייסון היה המנהל הכללי של האופרה הלירית, משרה בה הוא כיהן מאז נובמבר 1997 ועד 2011. מייסון נמצא בלהקה זה למעלה מ-40 שנה.
אנתוני פרויד נכנס לתפקידו באוקטובר 2011, וכהונתו הוארכה עד 2026. סר אנדרו דייוויס היה המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של הלהקה מאז ספטמבר 2000 עד לפרישתו ביוני 2021. הוא העביר את השרביט ל, המנהל המוזיקלי הנוכחי של האופרה הלירית והמנצח הראשי.
דייוויס ניצח על שלושה מחזורים מלאים של טבעת הניבלונגים בעונת 2004–2005 לציון שנת היובל של הלהקה.
נוסף לרפרטואר האופרה המקובל, האופרה הלירית מציגה יצירות בנות זמננו.
המלחין ויליאם בולקום כתב את האופרה האחרונה שלו עד כה, "", לאופרה הלירית.
האופרה מבוססת על סרטו של במאי הקולנוע רוברט אלטמן, באותו שם, משנת 1978. הצגת הבכורה הייתה בעונת היובל של האופרה הלירית.
בולקום עתיד היה לכתוב עוד אופרה ללהקה, שהצגת הבכורה שלה תוכננה לעונת 2009–2010.
האופרה הוולשית הלאומית היא להקת אופרה נודדת, שנוסדה בקארדיף, ויילס בשנת 1943. האופרה הוולשית מרבה בסיורים בוויילס, בממלכה המאוחדת ובשאר ארצות העולם.
היא מעלה יותר מ-120 אופרות חשובות בשנה ומופיעה בערים שונות בוויילס ובאנגליה לפני יותר מ-150,000 איש.
מדי שנתיים מגישה להקת האופרה עונת אופרה גדולה בלונדון.
בתחילת דרכה ביצעה האופרה הוולשית אופרות בתרגום לאנגלית, אך משנות ה-70 ואילך גוברת הנטייה לשיר אופרות בשפות המקור; לא רק באיטלקית, גרמנית וצרפתית אלא גם ברוסית ובצ'כית.
כתוביות באנגלית מוקרנות תוך כדי ההופעה.
רפרטואר הלהקה כולל, מראשית דרכה, תערובת של אופרות מן המקובלות ביותר ומאלה שאינן מוכרות כל כך, ביניהן מיצירותיהם של אלבן ברג, ריכרד שטראוס, לאוש יאנאצ'ק ובנג'מין בריטן.
בשנת 2004 קיבלה להקת האופרה את בית הקבע הראשון בקיומה, במרכז המילניום הוולשי בקארדיף, מרכז חדש לאמנויות הבימה.
להקת האופרה כוללת תזמורת ומקהלה מקצועיות (התזמורת והמקהלה של האופרה הוולשית הלאומית).
התזמורת והמקהלה מופיעות מדי פעם כל אחת בפני עצמה באירועים שונים ברחבי ויילס.
האופרה הלאומית האנגלית, היושבת בקוליסיאום של לונדון בסנט מרטינז ליין היא להקת האופרה הלאומית של אנגליה ואחת משתי להקות האופרה של לונדון, לצד בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
הלהקה התפרסמה בסגנון התיאטרלי לאין שיעור של הצגות האופרה המאפיין אותה, במשיכת זמרים מוכשרים שאינם ידועים כל כך, לעיתים קרובות בהפקות מודרניות, ובשירה באנגלית.
עוד מאפיין את הלהקה מחיר נמוך יחסית לכרטיסים להפקות אופרה בקנה מידה גדול.
בשנת 1898 הציגה ליליאן בייליס סדרה של קונצרטים אופראיים בתיאטרון אולד ויק.
כעבור כעשר שנים, הקימה שם להקת תיאטרון, שה עלתה תחילה גרסאות "מקוצצות" של מחזות שייקספיר.
אחרי שצירפה ללהקה קבוצת רקדנים קטנה (שנפרדה בהמשך מן התיאטרון והייתה לבלט המלכותי); תיאטרון סדלר'ס ולס נפתח ונוצרה להקת האופרה ויק-ולס.
הלהקה יצאה לסיור הופעות בזמן שהתיאטרון היה סגור בזמן מלחמת העולם השנייה.
היא שבה כלהקת האופרה סדלר'ס ולס והתיאטרון נפתח מחדש בהצגת "פיטר גריימס" של בנג'מין בריטן, מלחין האופרה האנגלי הראשון מאז הנרי פרסל שזכה לתהילה בינלאומית.
(מלבד ארתור סאליבן, שכתב את "אופרות סאבוי" הפופולריות אבל רק אופרה אחת גדולה, "אייבנהו").
בויד ניל ניצח על הלהקה משנת 1944 עד 1946. בשנת 1968 עברה האופרה של סדלר'ס ולס מתיאטרון סדלר'ס ולס אל תיאטרון הקוליסאום; כעבור שש שנים, שונה שם הלהקה לאופרה האנגלית הלאומית.
התקופה החזקה ביותר בתולדות האופרה הלאומית האנגלית נחשבת בדרך כלל לשנות ה-80', כאשר פיטר ג'ונאס היה המנהל הכללי, דייוויד פאונטני המנהל האמנותי ומרק אלדר המנהל המוזיקלי; תקופה זו נודעה בכינוי "שנות תחנת הכוח"..
אחרי קבלת בעלות גמורה על תיאטרון הקוליסאום, החלה הלהקה בתוכנית שיפוץ ושיקום של ארבע שנים שהסתיימו ב-2004. למשך תקופת השיפוצים קבעה הלהקה את ביתה הארעי במרכז האמנויות ברביקן.
בין מממני השיפוצים גם מרטין סמית, היושב ראש של האופרה האנגלית הלאומית מאז 2001.
אחרי שנים אחדות של קשיים פיננסיים וחילופי מנהלים, הכריזה האופרה הלאומית האנגלית במרץ 2006 על המנהל המוזיקלי הבא שלה, אדוארד גרדנר, שמינויו נכנס לתוקף במאי 2007. הזמנות הניצוח של האופרה בניהולו של גרדנר לעונת 2007-08 כוללות הפקות של כרמן ואאידה.
קשייה הכספיים של האופרה לא מצאו עדיין פתרון.
קיצוצים בכוח האדם לא הספיקו ועל פי הדו"ח השנתי האחרון שלה, תיאלץ הלהקה למכור כמה מנכסיה כדי להחזיק מעמד.
האופרה הלאומית האנגלית מבצעת את כל האופרות באנגלית, אף כי נשקלת האפשרות להכניס כתוביות.
בעונת מאי-דצמבר 2005 העלתה האופרה את "הדמעות המרות של פטרה פון קנט" מאת ג'רלד בארי, חליל הקסם של מוצרט, "הדיאלוגים של הכרמליטיות" מאת פולנק, "סאלומה" של ריכרד שטראוס, "מאדאם בטרפליי" של פוצ'יני, "אחשוורוש" של הנדל ו"בילי באד" של בנג'מין בריטן.
במשך השנים פיתחה לעצמה הלהקה דפוס מובהק ברפרטואר ובבימוי.
האופרות החשובות והנודעות מבוימות לעיתים קרובות בתלבושות ותפאורות מודרניות והדעות בנושא זה חלוקות.
יש הגורסים, שגישה זו מרחיבה את קהל הצופים הפוטנציאלי ולעומתם יש הטוענים, שצופים רבים מדירים רגליהם מהפקות האופרה הלאומית האנגלית בדיוק מסיבה זו.
הפקות מחזור הטבעת בשנות ה-70' היו ציון דרך חשוב בהתפתחות הלהקה.
מנהל המוזיקה בשנים ההן, צ'ארלס מקקראס, בעצמו פרשן וגנר מנוסה, הפקיד את הניצוח בידי רג'ינלד גודול, שהיה במשך שנים שותף זניח בסגל קובנט גארדן.
כישרונו של גודול כווגנריאן - אם גם איטי - התגלה לבסוף וזכה להערכה הראויה.
הפקות המחזור הציגו תרגום חדש של אנדרו פורטר ועיצובי התפאורה והתלבושות של ראלף קולטאי היו מרשימים, בלי להיתפס לאפקטים של הפקות מאוחרות יותר, שרבים ראו בהם תחבולות מיותרות.
את הצלחת הזמרים בהפקות אפשר לשפוט על פי הקלטה חיה מלאה של EMI.
בין הזמרים היו נורמן ביילי, ריטה הנטר ואלברטו רמדיוס.
לראשונה מזה 30 שנה חזרה טבעת הניבלונגים של וגנר לבימה באנגלית, במקביל לחגיגות ה-30 של הלהקה כאופרה האנגלית הלאומית.
לאחר הפקות קונצרטנטיות במשך שלוש העונות הקודמות, ניצח המנהל המוזיקלי של האופרה על הלהקה בהפקה חדשה של פילידה לויד, עם תפאורות של ריצ'רד הדסון ותאורה של סיימון מילס.
הטקסט תורגם מחדש בהזמנת האופרה הלאומית האנגלית בידי ג'רמי סאמס.
זהב הריין, ולקיריות וזיגפריד עלו כולן בשנת 2004, שנת יובל ה-100 לקוליסאום, והפקת דמדומי האלים השלימה את המחזור החדש באביב 2005. ההפקה בלטה בשימוש שנעשה בה בתפאורות ותלבושות מינימליסטיות בהתאם לרוח הזמן.
בין המבקרים היו שראו את ה"מחזור" של פילידה לויד כעולה על זה של בית האופרה המלכותית כמעט בכל המובנים, אם כי רבים אחרים סברו, שהיה מבולבל וכי הגישה "הפשטנית ללא רחם" הועילה רק להפחית מערכו של מחזור הטבעת של וגנר.
ביקורת נמתחה גם על רמת השירה והניצוח של ההפקה.
תיאטרון קוליסאום, הסמוך לכיכר טרפלגר, הוא אחד התיאטראות הגדולים והמצוידים ביותר בלונדון.
התיאטרון נפתח ב-1904, יצירתם של מנהל התיאטרון אוסוולד סטול ושל אדריכל התיאטרון פרנק מצ'אם.
שאיפתם הייתה לבנות "היכל בידור עממי", הגדול והמשובח ביותר בדורו.
האופרה הלאומית האנגלית עברה אל התיאטרון בשנת 1968 והעבירה לידיה את הבעלות המלאה עליו בשנת 1992. התיאטרון היה בין הראשונים להתקנת תאורה חשמלית בלונדון.
הוא עבר שיפוצים מקיפים בין 2000 ל-2004 ומכיל את הבמה הרחבה ביותר בלונדון.
במועד בנייתו גם הותקנה בו במה סובבת, אך כמעט לא נעשה בה שימוש.
אולפני דקה לשעבר במערב האמסטד משמשים כאולם החזרות של האופרה הלאומית האנגלית.
מרטין בראבינס (2016 - ממשיך)
האופרה הגדולה של פלורידה היא להקת האופרה השביעית בדרגת הוותק בארצות הברית, המקיימת בשנת 2023 את העונה ה-82 שלה.
את הלהקה ייסד ד"ר ארטורו די פיליפי כ"גילדת האופרה של מיאמי רבתי" בשנת 1941 ובהמשך ניהלו אותה בזה אחר זה המנהלים הכלליים רוברט הרמן ורוברט מ.
האופרה הגדולה של פלורידה נוצרה בשנת 1994 באמצעות מיזוג בין האופרה של מיאמי רבתי לגילדת האופרה המאוחדת של פורט לודרדייל, שאיחד שתי קהילות חשובות בדרום פלורידה לתמיכה באחד ממוסדות התרבות החשובים ביותר במחוז.
ההנהלה ומרכז התפעול של האופרה שוכנים במיאמי, במרכז החינוכי על שם ארטורו די פיליפי ואילו פעילות האופרה עצמה מתקיימת במרכז האופרה על שם ג'וזפין ס.
המנהלת הכללית הנוכחית של הלהקה היא סוזן טי.
דניס והיא האישה הראשונה בתפקיד.
היא החליפה את המנהל הכללי הקודם, רוברט הויר (1985–2012); המנהל האמנותי והמנצח הראשי הוא רמון תבר שהחליף את המנהל הקודם, סטיוארט רוברטסון (1997–2010).
תבר גם הפך למנצח הספרדי הראשון שהוביל גם להקת אופרה אמריקאית וגם סימפוניה אמריקאית.
בשנת 2014 לקח תבר את התואר מנצח ראשי.
האופרה הגדולה של פלורידה אינה מעסיקה כיום מנצח ראשי, אלא מסתמכת על סדרה של מנצחים אורחים כולל גרגורי בוכאלטר, ג'רי לין ג'ונסון, מייקל צ'ינג, אנתוני בארז ומרלן אורביי.
בשנת 2022, מרלון דניאל הצטרף לצוות המוזיקה כמנצח משנה.
מנצח המקהלה היה, עד אוגוסט 2007, דאגלס קיני-פרוסט.
להקת האופרה הגדולה של פלורידה מזמינה ומארחת זמרים, מעצבי תפאורה, במאים ומנצחים בעלי שם בינלאומי.
הרפרטואר הנרחב שלה מקיף 400 שנות אופרה וכולל יצירות סטנדרטיות, יצירות מוכרות פחות, יצירות מודרניות ויצירות של מלחינים בני ימינו.
בעבר אירחה הלהקה רבים מזמרי האופרה הראשונים במעלה בעולם, כמו לוצ'אנו פבארוטי, שהופעתו הראשונה בארצות הברית, בפברואר 1965, הייתה במה שנקרא אז האופרה של מיאמי רבתי, ב"לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי, לצד דיים ג'ואן סאת'רלנד.
בין השאר הופיעו שם גם פלאסידו דומינגו, בירגיט נילסון, שריל מילנס וג'יימס מוריס.
עונת 2007–2008 נפתחה בסדרת הצגות עטורת שבחים של כך עושות כולן מאת מוצרט, עם המצו-סופרן רינת שחם, החוזרת כדורבלה, והמשיכה ב"דולי הפנינים" של ביזה, טוסקה, עם הסופרן אנג'לה בראון השבה בתפקיד הראשי, ו"לה בוהם" של פוצ'יני ו"יוליוס קיסר" של הנדל.
עונת 2010–2011 נפתחה בטורנדוט מאת פוצ'יני, ואחריה בסיפורי הופמן מאת ז'אק אופנבך.
היא תמשיך בדון ג'ובאני מאת מוצרט וב"סירנו" מאת דוד דיקיארה על פי הליברטו הצרפתי מאת ברנאר אוזן.
האופרה הישראלית הייתה בית האופרה היחיד שפעל בישראל משלהי המנדט הבריטי ועד לסגירתו ב-1982. ב-1985 קם בית אופרה חדש – האופרה הישראלית החדשה, הפועלת עד היום.
ב-1917, עם היוודע דבר הצהרת בלפור, החליט המוזיקאי היהודי-רוסי מרדכי גולינקין, מנצח בבית האופרה בסנקט פטרבורג, להגשים חלום - הקמת בית אופרה עברי.
הוא אסף כספים בקונצרט מיוחד שארגן, שבו שרו את התקווה בעברית.
האופרה בניהולו נוסדה בתל אביב, למרות כוונתו המקורית להקימה בירושלים, ב-28 ביולי 1923, בשם אופרה ארץ-ישראלית.
הצגת הבכורה הייתה האופרה "לה טרוויאטה" מאת ורדי, שהועלתה בקולנוע עדן, בניצוחו של גולינקין.
בהופעות הראשונות הופיעה האופרה באולמות קולנוע, בהיעדר משכן מתאים יותר.
ואת התפאורות צייר הצייר האומן הירושלמי שמואל מלניק.
במשך 4 שנים עמד גולינקין בראש האופרה, ובשנים אלו העלה 17 הפקות, כשבין הבולטות שבהן: "פאוסט", "שמשון ודלילה", "אאידה" ו"ההוגנוטים", וזאת על רקע קשיי תקציב שהלכו והחריפו, עד שב-1927 אזלו המקורות הכספיים.
באותה שנה נסע גולינקין למסע גיוס כספים בארצות הברית, אך משחזר ארצה, לא הצליחה האופרה שלו לשחזר ימיה כקדם, עד לסגירתה הסופית ב-1940.
בפברואר 1941 הקימו מרק לברי וגאורג זינגר את "האופרה הארצישראלית העממית".
חבריה התארגנו על בסיס קואופרטיבי וכללו כ-80 עובדים (מנצחים ובמאים, סולנים, נגני תזמורת, רקדניות ומקהלה).
ב-1942 הוחלט על הקמת "חוג ידידי האופרה" כדי להתמודד עם המצוקה הכלכלית שבה הייתה האופרה נתונה.
על חברי החוג נמנו אישי ציבור מרבדים שונים.
גולת הכותרת של האופרה העממית הייתה הפקתה של האופרה העברית הראשונה - "דן השומר" בהלחנת מרק לברי ובבימויו של משה הלוי בשנת 1945. האופרה העממית הפסיקה את פעילותה עקב קשיים כלכליים בתחילת 1947. בשנות פעילותה העלתה 18 אופרות ואופרטות שונות בפני קהל של למעלה מ-150 אלף צופים.
בנובמבר 1945 הגיעה לארץ זמרת הסופרן אדיס דה פיליפ.
ב-1947 היא הקימה יחד עם אבן-זהר את האופרה הלאומית הישראלית.
לצורך השגת ציוד בסיסי כתלבושות, איפור וכיוצא בזה יצאה דה-פיליפ לארצות הברית ורכשה את הדרוש מכספה.
מרדכי גולינקין כיהן כחבר הוועדה האמנותית של האופרה וכמנצח.
הוא אף ניצח על הופעת הבכורה שלה, האופרה "תאיס", ב-15 באפריל 1948, בגיל 73.
תוכניתה המקורית של דה פיליפ הייתה לגייס את התזמורת הפילהרמונית הישראלית כתזמורת האופרה.
אולם, תוכנית מיוחדת לשילוב האופרה והתזמורת שהגה מזכיר התזמורת, שלמה לברטוב, לא הייתה ישימה בגלל התקציב הרב של כ-80,000 לירות שנדרש חוג ידידי האופרה לגייס לשם כך.
גורמים נוספים מנעו את שיתוף הפעולה בין האופרה לתזמורת: בין הנהלת התזמורת לבין המנצח גולינקין, שבחרה דה פיליפ כיועץ מוזיקלי, לא שררו יחסים תקינים וכן חששו ראשי התזמורת שהאופרה תנגוס בקהל היעד הפוטנציאלי שלה.
בעיה נוספת הייתה מיקום התזמורת - באולם הבימה מוקמה התזמורת מתחת לבמה (דות) וראשי הפילהרמונית חשו שמיקום זה מפחית מחשיבות התזמורת ביחס לשחקנים בעיני הקהל.
המשא ומתן בין דה-פיליפ לתזמורת נמשך כמעט עד הופעת הבכורה ולבסוף סירבה הפילהרמונית לנגן בהצגות האופרה.
אבן-זהר הצליח לגייס את "התזמורת הסימפונית העממית" של מועצת הפועלים, שהוקמה זמן קצר לפני כן, ובניצוחו של גולינקין החלו החזרות.
הצגת הבכורה נערכה ב-15 באפריל 1948 בבית הבימה.
על ההצגה ניצח גולינקין בן ה-73. את הכוריאוגרפיה להצגה יצרה יהודית אורנשטיין.
לאחר פתיחתה, הייתה האופרה מוגבלת בתחומים רבים: לא היה בארץ במאי אופרה ולהבאת במאי מחו"ל לא היו אמצעים.
לבסוף הוצע הבימוי לפרידריך לובה, במאי "האהל" המנוסה, אולם הלה היה חסר ניסיון בבימוי אופרות וכן לא היה בעל רקע מוזיקלי.
הבאת זמרים מחו"ל הייתה בעייתית גם תקציבית וגם ביטחונית, בגלל פרוץ מלחמת העצמאות ולכן חלק מן הסולנים ששובצו, לא היו ממש מתאימים לתפקידם.
כיוון שלאופרה לא היה מבנה משלה ערכו השחקנים את החזרות הראשונות ב"בית ברנר".
לאחר זמן קצר נלקח הבניין לצרכים ביטחוניים והחזרות נערכו ב"בית הפועל".
את תפקיד מנצח המקהלה ייעדה דה פיליפ למנצח הצעיר גארי ברתיני, אולם כיוון שהצדדים לא הגיעו להסכמה נבחר לתפקיד מנצח המקהלה שלמה קפלן.
מהקמתה ועד תחילת שנות ה-60 הועלו כל האופרות בשפה העברית.
לרובן כתב אהרן אשמן את הלברית העברית.
בשנות ה-60 שינתה דה פיליפ את גישתה וסברה שהקהל מסוגל להבין אופרה על הצד הטוב ביותר כאשר זו מוצגת בשפת המקור בו נכתבה.
החל מן ההצגה השנייה של האופרה, "הספר מסביליה", נטלה דה פיליפ על עצמה את מלאכת הבימוי.
במלאת שנה לפתיחת האופרה, ב-29 בנובמבר 1948, שודרה לראשונה הצגה בקול ישראל – "הספר מסביליה".
לדה פיליפ היה חשוב להציג בירושלים, כדי להעלות את המוראל לתושבי העיר.
לאחר שבועות רבים של דיונים עם הרשויות הותר לאופרה להציג בעיר.
כל הלהקה עלתה ירושלימה ב-22 בדצמבר אותה שנה ו"הספר מסביליה" הוצגה באולם קולנוע אדיסון.