tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מסעותיו ונסיעותיו בין אתיופיה לאירופה פלאד הבא עמו כמאה מסמכים וספרות עשירה באמהרית, כמו גם עבודות של מיסיונרים אחרים שפעלו באתיופיה באותה התקופה ולפניה.
(בעריכתו: ספר תהלים בגעז ובאמהרית)
(ספר ללימוד דקדוק של השפה האמהרית)
מרטין ריימונד קיאון הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק לאורך רוב הקריירה שלו בארסנל, ומשחק כיום במועדון החובבים אף.
קיאון שיחק בעמדת הבלם המרכזי, והחל את דרכו בקבוצות נוער מקומיות באוקספורד.
הוא חתם עם ארסנל על חוזה נוער ב-1980, אך ערך את הופעת הבכורה שלו כמקצוען ב-1984, בעת שהיה מושאל לברייטון אנד הוב אלביון.
קיאון שב לארסנל לאחר 22 משחקים, אך ב-1985 הועבר לאסטון וילה לפי החלטתו של המאמן ג'ורג' גרהאם.
קיאון שיחק באסטון וילה במשך שלוש עונות, ובקיץ 1989 עבר לאברטון.
קיאון חזר לארסנל בפברואר 1993 תמורת שני מיליון לירות שטרלינג.
הוא התחרה עם סטיב בולד על המקום השני במרכז ההגנה לצידו של טוני אדמס.
קיאון לא הרבה לשחק בעונת הדאבל של גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, אך עלה כמחליף בניצחון של ארסנל על פארמה בגמר גביע המחזיקות בשנה שלאחר מכן.
קיאון שיחק בארסנל עד 2004, וזכה עם המועדון באליפות פרמייר ליג נוספת, לפני ששוחרר בהעברה חופשית.
הוא חתם בלסטר סיטי, אך עזב תוך פחות משישה חודשים וחתם ברדינג בינואר 2005 על חוזה שיהיה בתוקף עד לסיום העונה.
לאחר מכן הוא פרש ממשחק פעיל.
בעונתו האחרונה של קיאון בארסנל המועדון לא הפסיד באף משחק.
קיאון הצטרף לצוות האימון של ניוברי באוגוסט 2005, אך כיום הוא עובד בצוות של ארסנל.
קיאון זכה למחמאות ממאמן ארסנל לשעבר טרי ניל, שטען כי הוא אחת מדמויות המפתח מאחורי חוליית ההגנה המוצלחת של ארסנל שלא ספגה ולו שער אחד במהלך עשרה משחקים רצופים בעונת 2005/2006 של ליגת האלופות.
בעונת 2007/2008 קיאון עבד במשרה חלקית כמאמן קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת אוקספורד.
בעונת 2012–2013, הסכים קיאון לחזור מפרישה ולשחק במועדון החובבים האנגלי, אף.
קיאון שיחק עבור הנבחרות האנגליות עד גיל 16 ועד גיל 18. משחקו הראשון במדי נבחרת אנגליה הבוגרת היה נגד נבחרת צרפת ב-1992. כיוון שמארק רייט נפצע הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 1992, ושיחק בכל שלושת המשחקים של אנגליה.
טרי ונבלס, שהחליף את גרהאם טיילור בתפקיד מאמן הנבחרת, התעלם מקיאון כליל ולא זימן אותו למשחקים.
בסך הכל הוא השתתף במדי הנבחרת ב-43 משחקים, והבקיע בהם שני שערים.
מרטין קמפבל הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ניו זילנדי, הידוע בעיקר בבימוי סרטי ג'יימס בונד, "גולדן איי" (1995) ו"קזינו רויאל" (2006) וסרטי זורו, "המסכה של זורו" (1998) ו"האגדה של זורו" (2005).
בשנת 2011 ביים את סרט גיבורי העל הלא מצליח במיוחד "גרין לנטרן".
קמפבל נולד בהייסטינגס, ניו זילנד.
הוא גם ביים שני סרטים בסדרה זורו: המסכה של זורו (1998) והאגדה של זורו (2005), בשניהם מככבים אנטוניו בנדרס וקתרין זיטה-ג'ונס.
בשנת 2010 ביים את המותחן "על סף תהום" בכיכובם של מל גיבסון וריי וינסטון, כשגיבסון מגלם חוקר מקרי רצח, המנסה לפענח את מות בתו וחושף שחיתות ממשלתית הקשורה למותה.
בשנת 2017 ביים את המותחן "נקמה זרה" בכיכובם של פירס ברוסנן וג'קי צ'אן.
בשנת 2024 ביים וכתב את סרט הפעולה "לוחמות ללא גבול" (אנ') בכיכובן של השחקניות אווה גרין, מריה בקלובה, רובי רוז ורונה-לי שמעון.
+שנהסרטתפקידהערות1973The Sex Thief במאי1975Three for AllEskimo Nell 1976Intimate Gamesללא קרדיט1988פרקליט במלכוד1991Defenseless1994הבריחה מאבסולום1995גולדן איי1998המסכה של זורו2000מעבר לגבול הסכנהגם מפיק2003הצלה מעבר לגבול2005האגדה של זורו2006קזינו רויאל2010על סף תהום2011גרין לנטרן2017נקמה זרה2021הנוקמת2022נקמה ללא מעצורים2024לוחמות ללא גבול (אנ')גם תסריטאי2025סיכון גבוה (אנ')
אלכסנדר מרטין קלונס הוא שחקן, במאי ומנחה טלוויזיה בריטי יליד-אנגליה.
נודע בעיקר בתפקידו כרופא בסדרה "דוק מרטין", וכמנחה בתוכניות של דוקו-טבע, תיירות וטיולים.
קלונס נולד בווימבלדון, לונדון (בסארי שבלונדון רבתי דאז), אנגליה שבממלכה המאוחדת.
בנם של השחקן ומנהל התיאטרון אלק קלונס ושל רעייתו השנייה, דפני קלונס (לבית אקוט)
גדל והתחנך בבתי ספר בלונדון.
הוא גם קרוב משפחתו של השחקן המנוח ג'רמי ברט.
תחילת דרכו עשה בתאטרות, ובתפקיד אורח בסדרת המדע-בדיוני הטלוויזיונית "דוקטור הו".
בצעירותו, שיחק כאחד הבנים בסיטקום של ה-BBC "אין כמו בבית".
שיחק בעברו בגלוב תיאטרון שבלונדון, ובתור שחקן רדיו בתוכנית "באלדי" של ה-BBC Radio 4.
בשנת 2002 שיחק בתפקיד הרוצח הסדרתי ג'והן ג'ורג' היי בסרט "הכל בשביל אסיד", ובתפקיד מר צ'יפינג בסרט הטלוויזיה "היה שלום, מר צ'יפס" מבית רשת ITV הבריטית המבוסס על הרומן באותו השם מאת ג'יימס הילטון.
שיחק בתפקיד המרכזי כרופא בסדרת הדרמה-הקומית "דוק מרטין".
בשנת 2019 שיחק במיני-הסדרה "מצוד" בתפקיד המרכזי של הבלש קולין סאטון.
במהלך השנים, הנחה תוכניות רבות של דוקו-טבע, תיירות וטיולים.
הופיע בפרק הראשון של "סקוטלנד: הבריחה לטבע".
בשנת 1990 נישא בראשונה לשחקנית לוסי אסטון, אך בשנת 1997 הם התגרשו.
לאחר מכן, נישא בשנית למפיקת הטלוויזיה פיליפה בריית'ווייט, וב-1999 נולדה להם בת.
מתגוררים בבימינסטר שבמחוז דורסט, השוכן בדרום-מערב אנגליה.
מרטין קוב הוא שחקן קולנוע יהודי-אמריקאי.
שיחק בסרטים קראטה קיד, קראטה קיד 2, קראטה קיד 3, רמבו: משחק הדמים 2 ובסדרות קגני ולייסי וקוברה קאי.
קוב נולד וגדל במשפחה יהודית בברוקלין.
התגלה לראשונה בתחילת שנות ה-70 בסרט האימה "הבית האחרון משמאל" הראשון בקריירה של וס קרייבן ובסרט המרוצים האכזרי בהפקתו של רוג'ר קורמן "לוחמי הדרכים" בדמותו של המתחרה נירון הגיבור.
פרץ לתודעה העולמית בדרמה של ג'ון ג.
אבילדסן "קראטה קיד" בתור ג'ון קריס המאסטר לקראטה של הנער ג'וני לורנס, קריס איש הכוחות האמריקאים המיוחדים לשעבר במלחמת וייטנאם מתגלה בסרט ההמשך כגזען עם טינה כלפי אסייתים.
בנוסף שיחק בסרט השני בסדרת סרטי הפעולה "רמבו" ע"פ תסריטו של ג'יימס קמרון את אריקסון טייס מסוק ההצלה השנוא על ג'ון רמבו (סילבסטר סטאלון).
קוב מוכר לציבור האמריקאי גם בזכות תפקידו בשבע עונות הדרמה המשטרתית המצליחה "קגני ולייסי" בתור הבלש משטרת ניו יורק ויקטור אייבסקי.
לקוב זוג תאומים מגרושתו ויויאן קוב.
זאבי מלחמה (2009) - סרט טלוויזיה
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סאטורן2025כוכב האורח הטוב ביותר בסדרת טלוויזיהקוברה קאי
מרטין קופר הוא מהנדס יהודי אמריקאי וסגן נשיא חברת מוטורולה לשעבר.
נחשב לאבי הטלפון הנייד המודרני.
קופר נולד וגדל בשיקגו, אילינוי, למשפחה יהודית של מהגרים מאוקראינה.
בשנת 1950 סיים את לימודיו בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של אילינוי.
לאחר ארבע שנות שירות בצי משחתות וצוללות של ארצות הברית, הוא עבד במשך שנה בחברת תקשורת.
בשנות השבעים ניהל את חטיבת המחקר ופיתוח של מוטורולה, והוביל את הצוות שפיתח את הטלפון הנייד.
ב-17 אוקטובר 1973 הגיש את הפטנט שלו (מס' 3906166) על ה"Radio-/Telefon-System", שבעקבותיו הוא נחשב כיום לממציא הטלפון הנייד המודרני (להבדיל מטלפון נייד במכונית).
באותה שנה ביצע קופר את השיחה הסלולרית הראשונה בעולם, בשדרה השישית בלב מנהטן, לעיניהם המשתאות של העוברים והשבים.
לדבריו הוא שאב השראה מה"קומיוניקייטור" שבה נהג לדבר קפטן קירק מסדרת הטלוויזיה סטאר טרק, והוא החליט בעקבות זאת לערוך מחקר על טכנולוגיה סלולרית.
בשנת 1995 הוענק לקופר פרס " Wharton Infosys Business Transformation Award" בשל החידושים הטכנולוגיים שלו בתחום התקשורת, בשנת 2009 זכה יחד עם ריי טומלינסון בפרסי נסיך אסטוריאס בקטגוריית המדע והמחקר.
בשנת 2004 קיבל קופר תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי באילינוי.
בשנת 2023 הוענק לקופר פרס מפעל חיים בתערוכת המובייל בברצלונה (MWC).
קופר הוא חבר במנסה, וכן מנכ"ל ומייסד של ArrayComm, חברה בסן חוזה שבקליפורניה העוסקת במחקר של טכנולוגיות אנטנה חכמה ושיפור רשתות אלחוטיות.
מרטין ג'ון כריסטופר פרימן הוא שחקן אנגלי.
מוכר בעיקר בזכות תפקידיו בסדרה "שרלוק", בסרטי "ההוביט", בגרסה הבריטית המקורית ל"המשרד", בעונה הראשונה של "פארגו", ובסרט "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה".
פרימן נולד בעיירה אלדרשוט שבאנגליה למשפחה נוצרית-קתולית.
יש לו ארבעה אחים מבוגרים ממנו.
הוריו של פרימן נפרדו כשהיה בן חמש, ואביו נפטר מהתקף לב כשהיה בן עשר.
בצעירותו עבר פרימן ניתוח, עקב האסתמה שסבל ממנה באותה תקופה.
בשנת 1997, הופיע לראשונה בטלוויזיה בסדרה "The Bill", בתפקיד אורח ובאותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסדרה החיים האלה.
שנה לאחר מכן, פרימן השתתף בסרט הקצר I Just Want to Kiss You.
בשנת 2000 שיחק תפקיד משני בסרט הדרמה The Low Down, ובאותה שנה גם שיחק בסדרת הקומדיה Brusier, בסדרה Lock, Stock...
בשנת 2001 השתתף בסדרות שונות, רובן לא זכו לפרסום רב, פרט ל"המשרד", בה גילם את טים.
בשנת 2002 שיחק בסדרה "לינדה גרין" ובסרט "עלי ג'י" לצד סשה ברון כהן.
הוא היה מועמד לפרס הקומדיה הבריטית, אך לא זכה.
בשנת 2006 שיחק בדרמת הפשע "הסגת גבול" של הבמאי אנתוני מינגלה.
ב-2007, שיחק את מיסטר קודלין בסרט "בית ממכר עתיקות".
בין השנים 2010–2017, שיחק בסדרה "שרלוק" בתפקיד משנה כג'ון ווטסון, ביחד עם בנדיקט קמברבאץ'.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקומדיה "מה המספר שלך?" שבו מככבת אנה פריס, את סיימון, אחד האקסים שלה שהיא מנסה לאתר.
בנוסף באותה שנה שיחק ב"זוג בהחלפה" לצד מליסה ג'ורג'.
בין השנים 2012–2014, שיחק בטרילוגיית "ההוביט" בתפקיד בילבו באגינס.
בשנת 2014 השתתף בסדרת הטלוויזיה "פארגו" בתפקיד לסטר נייגארד.
באוגוסט אותה שנה הוא זכה בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה/סרט בטקס האמי על משחקו בסדרה "שרלוק", בנוסף הוא הועמד לשחקן הטוב ביותר על הופעותיו בסדרה "פארגו".
בשנת 2016 שיחק בדרמת המלחמה הקומית "כתבת אמריקאית" בכיכובה של טינה פיי, המגלמת עיתונאית שיוצאת לסקר את ימי המלחמה בפקיסטן ואפגניסטן.
בנוסף שיחק בסרט "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" וכן בסרט גיבורי-העל של היקום הקולנועי של מארוול – "הפנתר השחור".
בשנת 2018 שיחק בסרט האימה "סיפורי רוחות" שביים אנדי ניומן.
בשנת 2019 שיחק בקומדיה הרומנטית "פשוט רגיש מדי", לצדה של מורנה בקארין, וכיכב במיני-סדרת המתח "ההודאה", אשר מבוססת על סיפור אמיתי: חוקר משטרה מקבל החלטה אתית שנויה במחלוקת לוותר על זכויות החשוד כדי להציל חיים.
עוד בשנה זו, שיחק בסרטו של יובל אדלר "המורה לאנגלית", לצד דיאן קרוגר.
הסרט מבוסס על רב המכר בעל אותו השם.
בשנת 2020 החל לככב בסיטקום הבריטי "הורים בקושי" אותו גם יצר והוא מבוסס במקצת על חיו.
בהמשך השנה, השתתף בסרט הדרמה "מזמור חג המולד" בתור בוב.
בשנת 2021, התארח בפרק בסדרת ההנפשה "סיפורים של ברווזים".
בשנת 2022 כיכב בסדרת הדרמה המשטרתית "ראשון בזירה".
בשנת 2024 פרימן כיכב במותחן האירוטי"הילדה של מילר" יחד עם ג'נה אורטגה.
אורח החיים התזונתי שלו הוא פסקטריאניזם.
סיימון פג הוא חברו הטוב והיה הסנדק של בנו.
בשנים 2016–2000 פרימן התגורר עם בת זוגו אמנדה אבינגטון (איתה שיחק במספר סדרות וסרטים), ועם שני ילדיהם.
שנהסרטתפקידהערות1998I Just Want to Kiss Youסרט קצר2000The Low Downתפקיד משני2002עלי ג'ילצדו של סשה ברון כהן2006הסגת גבול2007בית ממכר עתיקותמיסטר קודלין2011מה המספר שלך?סיימוןזוג בהחלפה2012–2014טרילוגיית ההוביטבילבו באגינס2016כתבת אמריקאיתקפטן אמריקה: מלחמת האזרחיםהפנתר השחור2018סיפורי רוחות2019פשוט רגיש מדיהמורה לאנגלית2020מזמור חג המולדבוב2024הילדה של מילרג'ונתן מילר
שנהסדרהתפקידהערות1997The Billתפקיד אורחהחיים האלה2000BrusierLock, Stock...Black Books2001המשרדטים2002לינדה גרין2003Hardware תפקיד ראשי2010–2017שרלוקד"ר ג'ון ווטסוןתפקיד משני; זכה בפרס אמי 2014פארגולסטר נייגארדמועמדות לפרס אמי2020הורים בקושי2021סיפורים של ברווזיםתפקיד אורח2022–2024ראשון בזירה (אנ')כריס קרסוןתפקיד ראשי (2 עונות); 10 פרקים
מועמד פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר 2026שבעת המחוגים של אגתה כריסטיבאטלמיני סדרה של נטפליקס
מרטין לי צ'לפי הוא מדען יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2008 (יחד עם אוסאמו שיממורה ורוג'ר צין).
צ'לפי נולד בשיקגו, אילינוי, הבכור משלושה בנים, להורים יהודים צאצאי מהגרים ממזרח אירופה.
אביו, אלי צ'לפי (1910–1996) היה גיטריסט, בן להורים, שהיגרו מברסט ליטובסק, רוסיה, כיום בבלארוס, לסינסינטי, בה עבדו כטבחית וחייט.
אמו, ויויאן (1913–2005) לבית פרידלן, הייתה בת לאב שהיגר ממוסקבה עם הוריו בהיותו בן חודש בלבד ואם ילידת שיקגו, שהקימה בכוחות עצמה בתקופת השפל הגדול בארצות הברית עסק משלה לתפירת בגדים.
הוריו נפגשו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אביו היה באותה עת נגן בחיל הים האמריקאי ואמו התנדבה לסיוע לחיילים יהודים וכך הכירו.
צ'לפי מספר שאחד מזיכרונותיו המוקדמים ביותר הוא כשיצא יום אחד עם סבתו מדליין (אם אמו) מבית הכנסת, בתקופת החגים והיא העירה לגבי סיפור עקידת יצחק, שמדובר בסיפור מגוחך, משום ששום אדם שפוי לא יהיה מוכן להקריב את בנו, מכל סיבה שהיא.
לדבריו, הייתה זו הפעם הראשונה בה עורר מישהו לידו שאלה בנוגע לדת ולכן הנושא נשאר תקוע בזכרונו עד היום.
כשהיה צ'לפי בן שמונה עברה המשפחה משיקגו, לעיירה סקוקי הסמוכה, בעיקר כדי ששלושת הבנים יוכלו ללמוד בבתי ספר טובים יותר מאשר בעיר שיקגו.
הרווארד, ייל, קיימברידג' ואוניברסיטת קולומביה
צ'לפי החל ללמוד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת הרווארד ב-1965, אך עבר תוך כדי הלימודים לביוכימיה.
בשנת הלימודים האחרונה לתואר הראשון התייאש במידה מסוימת מתחום זה וסיים ב-1969 את הדרישות לתואר על ידי השלמות מתחומים רבים נוספים, כמו משפטים, תיאטרון ואף ספרות רוסית.
את עיקר מעייניו באותה תקופה הוא השקיע בנבחרת השחיה של האוניברסיטה ונבחר לקראת סוף לימודיו לקפטן הנבחרת.
עם תום הלימודים החל לעבוד בעבודות מזדמנות שונות, לרבות כמוכר בגדים בעסק של הוריו, עד שהתקבל למעבדה באוניברסיטת ייל, חזר לביוכימיה וב-1971 התפרסם מאמרו המקצועי הראשון בתחום זה.
הפרסום היקנה לצ'לפי את הביטחון העצמי המספיק והוא חזר להמשך לימודים להרווארד, ב-1977 השלים את הדוקטורט בביוכימיה.
לאחר מכן השתלם בסטטוס של פוסט דוקטורט במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית, בקיימברידג', אנגליה, שם התמקד במשך חמש שנים בחקר העצבים היוצרים את תחושת המגע אצל הנמטודה, סוג של תולעת נימית עגולה וזעירה.
ב-1982 חזר צ'לפי לארצות הברית והצטרף לצוות המרצים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, לפקולטה לביולוגיה, שם המשיך בחקר מוטציות מגע בנמטודות C.
צ'לפי נשוי לטולי הייזלריג, אף היא מרצה באוניברסיטת קולומביה ולהם בת אחת, שנולדה ב-1992.
צ'לפי זכה בפרס נובל בגין מחקרו על GFP - חלבון הזוהר בירוק - Green fluorescent protein.
יחד עמו זכו בפרס שני חוקרים אחרים של חלבון זה.
אוסאמו שיממורה, היה החוקר שבודד את החלבון הזוהר בירוק בפעם הראשונה מתוך בעל חיים כלשהו, ה-Aequorea Victoria, שהיא סוג של מדוזה.
שיממורה גילה שהחלבון הזה זוהר באור ירוק כאשר הוא מואר באור אולטרה סגול.
רוג'ר צין, גילה את פרטי התהליך הביוכימי הגורם לחלבון להאיר.
צין גם הרחיב את מגוון הצבעים בהם זוהר החלבון הזה, לצבעים נוספים, בנוסף לירוק, דבר שאפשר לחוקרים לגרום לחלבונים שונים בתא לזהור בצבעים שונים.
מגוון הצבעים מאפשר לעקוב אחר מספר תהליכים ביולוגיים נפרדים, בו זמנית באותו תא חי.
צ'לפי עצמו היה החוקר שהראה איך ניתן להשתמש ב-GFP בתור תגית גנטית מאירה.
כתוצאה מכך ניתן כיום לחקור בעזרתו תופעות ביולוגיות שונות.
באחד הניסויים הראשונים שערך, הוא האיר שישה תאים אינדיבידואלים בנמטודה, התולעת הנימית העגולה Caenorhabditis elegans, בסיוע ה-GFP.
כיום משתמשים בתגית הגנטית המאירה הזו לצורך חקר מחלת אלצהיימר, סוגי סרטן שונים, מחלת פרקינסון, התפתחות תאים בעובר, התפתחות תאי עצב במוח, ועוד.
מרטין פרץ הוא עיתונאי, עורך עיתונות ומו"ל יהודי אמריקאי נאו-קונסרבטיבי פרו ישראלי.
היה הבעלים, המו"ל, והעורך הראשי של הניו ריפבליק במשך עשרות שנים.
מרצה באוניברסיטת הרווארד במדעי החברה.
פרץ נולד ב-1938 ברובע הברונקס, ניו יורק, למשפחה יהודית שהיגרה מפולין בשנות ה-20 של המאה ה-20. הוריו היו חילונים, וציוניים.
שפת האם שלו הייתה יידיש והוא נינו של י.ל.
פרץ, מחשובי הסופרים ביידיש ובעברית בתקופת ההשכלה.
סיים את לימודיו בבית ספר תיכון ב-1953, בהיותו בן 15 בלבד ועבר ללמוד באוניברסיטת ברנדייס, אשר נוסדה רק חמש שנים קודם לכן במסצ'וסטס.
ארבע שנים מאוחר יותר החל ללמוד לדוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת הרווארד, ולאחר שקיבל את התואר נשאר ללמד בהרווארד בפקולטה למדעי החברה.
אחת מתלמידותיו הייתה אן לבואזיה דברו פרנסוורת', פרוטסטנטית, יורשת הון יצרנית מכונות התפירה זינגר.
ב־1967 הם התחתנו והפכו לזוג מרכזי בחיי החברה הגבוהה בצפון־מזרח ארצות הברית עד גירושיהם, ב-2006. פרץ מודה כי אחת הסיבות לגירושים הייתה חוסר נאמנות מצדו, והשנייה - העדפותיו המיניות, שאותן הגדיר "מורכבות".
לפרץ שני ילדים, המתגוררים בניו יורק: ג'סי, במאי קולנוע וזוכה פרס גראמי, ויבגניה, סופרת וכתבת בידור של המגזין "ואניטי פייר".
פרץ קיבל עד כה שבעה תוארי דוקטור לשם כבוד, אחד מהם, ב-1987 מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1993 קראה אוניברסיטת הרווארד קתדרה לספרות יידיש, על שמו.
כמו כן, הוא חבר מועצת היועצים של "מכון וושינגטון לשיפור איכות מדיניות ארצות הברית במזרח התיכון", לצד אישים כמו הנרי קיסינג'ר, אדוארד לוטוואק, ריצ'רד פרל, ג'ורג' שולץ, ג'יימס וולסי ואחרים.
ההון של אשתו אפשר לפרץ לרכוש ב־1974, תמורת 380 אלף דולר את מלוא מניות ה"ניו ריפבליק", שבועון ותיק, שנוסד ב-1914, והיה בעל דעות שמאליות יחסית ומוערך, ועסק בפוליטיקה, כלכלה ואמנות.
עם הקנייה הפך פרץ למו"ל של השבועון וזמן קצר אחר כך גם לעורך הראשי שלו.
ה"ניו ריפבליק" עבר מהפך תחת הנהגתו של פרץ, ממגזין שמאלי, למגזין מרכזי - ימני פשרני, שתומך בפעילויות שנויות במחלוקת של הממשל הרפובליקני, דוגמת ביטול התמיכה הכלכלית בניקרגואה בשנות השמונים בידי רונלד רייגן והיציאה למלחמת עיראק, בתקופת ג'ורג' בוש (הבן) ב־2003.
ה"ניו ריפבליק", כמו מרבית העיתונות בעשורים האחרונים, בייחוד זו הרצינית, הפסיד כספים כמעט מדי שנה וב־2002 מכר פרץ שני שלישים ממניותיו בו, לשני המיליארדרים היהודים מייקל שטיינהרדט ורוג'ר הרטוג, תמורת כ־5 מיליון דולר.
ב־2007, לאחר גירושיו מאשתו העשירה הוא מכר את שארית החזקותיו בעיתון לחברת Can-West הקנדית.
למרות זאת, ב־2009, כשהמיליארדרים התייאשו מהעיתון המפסיד והוא עמד לפני פשיטת רגל, קנה פרץ את המניות בחזרה, עם שמונה שותפים בוגרי אוניברסיטת הרווארד, בתמורה לכמה מיליוני דולרים ושולט בו עימם עד היום.
פרץ שמר על מעמדו כעורך הראשי של העיתון גם במהלך כל תהפוכות השליטה הללו ורק בדצמבר 2010 ויתר על התפקיד בו החזיק ברציפות כ-35 שנים.
בשנת 1996 הקים פרץ את אתר החדשות הפיננסיות TheStreet.com בשיתוף מנהל קרנות הגידור, ג'ים קריימר.
בישראל האתר היה שותף להקמת העיתון היומי הכלכלי TheMarker בשיתוף קבוצת הארץ והעיתונאי גיא רולניק.
TheStreet השקיע 4 מיליון דולר ב"דה-מרקר", אולם לאחר התפוצצות בועת הדוט קום מחק את השקעתו.
מעל לכל תמכו פרץ וה"ניו ריפבליק" תחת הנהגתו, באופן בלתי מתפשר, במדיניותה של ממשלת ישראל, ולא משנה מי עמד בראשה.
כפי שטען פרופסור אריק אלטרמן מניו יורק: "המגזין תחת פרץ האמין בכך שישראל תמיד צודקת והמבקרים שלה תמיד טועים".
פרץ עצמו הודה במפורש שלא קיבל לעיתונו, עיתונאים שביקרו את ישראל: "אני לא מבין מה כל כך מפתיע שבעלים של עיתון רוצה להעסיק אנשים שתומכים בישראל.
זה הרי מה שקורה בכל העיתונים.
המו"ל רוצה אנשים שישרתו את הקו שלו".
פרץ היה בראשית דרכו הפוליטית איש השמאל החדש.
ב-1968 למשל, בפריימריס הדמוקרטי, הוא תמך במירוץ לנשיאות של יוג'ין מקארתי איש השמאל, כנגד לינדון ג'ונסון.
כמו חלק גדול מאנשי השמאל היהודים של אותה תקופה, אירווינג קריסטול, נורמן פודהורץ ונאו-קונסרבטיבים נוספים, הוא עבר מהפך הדרגתי ימינה, לנוכח העמדות האנטי ישראליות שהחל השמאל לגלות בעקבות מלחמת ששת הימים.
עם זאת, בשונה ממרבית הנאו-קונסרבטיבים, ולמרות תמיכה במדיניות חוץ נוקשה ועמדות רפובליקניות אחרות, הוא נשאר עד היום חבר ותומך המפלגה הדמוקרטית.
הוא אמנם תמך בשעתו ברונלד רייגן, אולם בבחירות 2000 תמך באל גור (ידיד אישי שלו מאז ימי הרווארד של שניהם בסוף שנות השישים, כשגור למד לתואר ראשון ופרץ כבר היה מרצה במדעי החברה) ובבחירות 2008 תמך בברק אובמה.
בבחירות 2012 לעומת זאת, הוא התנגד לברק אובמה ובמקביל גם הביע תמיכה בבנימין נתניהו: "אובמה הוא הנשיא הראשון מאז אייזנהאואר, שאין לו שום קשר רגשי למדינת ישראל, וכל ראש ממשלה אחר (כלומר, לאו דווקא נתניהו), שהיה בישראל בתקופה של אובמה, היה זוכה ממנו לאותו היחס...
האמנתי ותמכתי באובמה כשהוא אמר לי שיהיה מחויב לישראל, וטעיתי.
אובמה לא מונע מהסיפור היהודי אלא מהסיפור המוסלמי.
במהלך כהונתו אובמה הביע ארבע פעמים תמיכה בחג'אב (כיסוי הגוף והראש לאישה).
אם אתה נשיא ליברלי ומערבי, לפחות אל תגיד כלום".
ובאותו הקשר, הוא מסביר את תמיכתו של אובמה במהפכה המצרית של 2011, בניגוד לאי תמיכתו בניסיון המהפכה האיראנית של 2010, בהיותה של המהפכה המצרית מהפכה איסלמית, בניגוד לניסיון המהפכה האיראני, שם היו המהפכנים חילונים.
במאמר מפתיע למדי שפרסם לאחרונה הוא התנגד למאמצים לשחרר את ג'ונתן פולרד וטען כי אין שום סיבה שישראלי או יהודי ייצא מגדרו לשחרור מרגל, שריגל אמנם למען ישראל, אך לפני כן ניסה למכור את מרכולתו למספר מדינות אחרות, תמורת כסף, ורק משנידחה שם פנה לישראל.
מרטין פרל היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1995.
פרל נולד בניו יורק למשפחת מהגרים יהודים מפולין.
למד אצל איזידור אייזק רבי וקיבל תואר דוקטור בשנת 1955 באוניברסיטת קולומביה.
שימש מרצה באוניברסיטת מישיגן, יחד עם סמואל טינג.
על גילוי זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1995, יחד עם פרדריק ריינס.
בשנת 1982 זכה בפרס וולף.
מרטין קיפנברגר (גרמנית: Martin Kippenberger; 25 בפברואר 1953, דורטמונד – 7 במרץ 1997, וינה) היה צייר, אמן מיצב, אמן מיצג וצלם גרמני.
קיפנברגר נולד בדורטמונד בשנת 1953, ולו חמש אחיות.
אביו היה מנהל של מכרה פחם ואימו רופאת שיניים.
לאחר שאימו נהרגה בתאונה, הוא זכה בירושה די הצורך כדי להתפרנס.
הוא למד בבית הספר הגבוה לאמנויות חזותיות בהמבורג, שם הושפע מזיגמאר פולקה (על אף שלא לימד אותו ישירות).
קיפנברגר שהה זמנית בפירנצה, שם הציג תערוכת יחיד ראשונה בשנת 1977. הוא השתקע בברלין בשנת 1978. בשנה זו הוא ייסד את "משרד קיפנברגר" יחד עם גיזלה קפיטיין, והם אצרו תערוכות שלו ושל חבריו.
בתקופה זו קיפנברגר התמנה למנהל של "SO36", חלל מיצג, קולנוע ומוזיקה.
כן ייסד להקת פאנק בשם "The Grugas".
לאחר עזיבתו את ברלין מילא קיפנברגר חלק מרכזי בסצנת האמנות של קלן בתחילת שנות ה-80. בקלן קיפנברגר לא הגביל את עצמו לייצור עבודות אמנות, אלא פעל בשלל האספקטים של הצגת האמנות, גם המשניים שבה.
ב-1984 ייסד יחד עם אלברט אוהלן את הלורד ג'ים לודג' - חבורת אמנות גרמנית שפעלה עד שנות ה-90.
בסוף חייו לימד באקדמיה לאמנות שבקאסל.
מרטין קיפנברגר מת בשנת 1994 מסרטן הכבד.
קיפנברגר לא דגל בגישה אחידה לאמנות ומדיום יחיד, ויצר מגוון יצירות במדיה מגוונת: פיסול, ציור, עבודות על נייר, צילומים, מיצבים, הדפסים ומיצגים ברי חלוף.
בשוק האמנות, בעודו בחיים, נמכרה יצירה של קיפנברגר בכמיליון דולר בשנת 1991. לאחר מותו ערך יצירותיו עלה משמעותית.
מרטין אנדרו קרימפ הוא מחזאי בריטי.
קרימפ מתואר לפעמים כבן האסכולה של "In-yer-face theatre" (תיאטרון להגיד בפנים), בדרמה הבריטית בת-זמננו.
קרימפ ידוע בחריפות הדיאלוגים שלו, שהם בעלי אופי של ניתוק רגשי והשקפה קודרת על היחסים בין בני אדם – אף אחת מדמויותיו אינה חווה אהבה או עליצות – ולבסוף, הוא מבכר צורה תיאטרלית ושפה, על-פני עניין בסיפר.
בנם של ג'ון קרימפ, מהנדס רכבות בריטי, ואשתו ג'ני.
משפחתו של קרימפ עברה ב-1960 ל-Streatham, שם למד בבית ספר יסודי מקומי וזכה במלגה למכללת דולויץ' (Dulwich).
אולם אביו הועבר ליורק, שם הלך לבית הספר פוקלינגטון הסמוך, בו הפגין כישרון לשפות, מוזיקה, ספרות אנגלית ותיאטרון.
הוא למד אנגלית במכללת סנט קתרין, אוניברסיטת אוקספורד ( 1975-78), שם הציג את מחזהו הראשון, בבימויו של חברו לספסל הלימודים רוג'ר מיטשל.
עוד בטרם רכש לעצמו שם כמחזאי, כתב אסופת סיפורים קצרים בשם "האנטומיה" ורומן "ימים מוקדמים", שלא ראו אור.
ששת מחזותיו הראשונים הוצגו באורנז' טרי תיאטר (Orange Tree Theatre) בריצ'מונד.
בריאיון למרשה הנלון שפורסם בעלון של תיאטרון אורנז' טרי אמר קרימפ:
שבעה ממחזותיו, ותרגומו השני למחזה של יונסקו הוצגו בתיאטרון רויאל קורט, לונדון, שם שימש כמחזאי הבית בשנת 1997. מחזותיו מוצגים כעת לעיתים תכופות באירופה.
הוא גם מתרגם שקדן של טקסטים אירופאים.
ככל הנראה, מחזהו הנחשב ביותר ובוודאי הנועז והחדשני ביותר הוא Attempts on Her Life, שהוצג לראשונה ברויאל קורט ב-1997 ותורגם במרוצת השנים לעשרים שפות.
אף אחת מהשורות במחזה אינה מכוונת לדמות מסוימת, קרימפ גם אינו מציין כמה שחקנים צריכים לבצע את היצירה.
בשבע עשרה סצנות שנדמה שאינן קשורות זו לזו, קבוצות אנשים מספקות תיאורים סותרים של הגיבורה הראשית שאינה נוכחת, אישה שמשוחחים עליה כאילו שהיא נמצאת שם, שהיא בזמנים שונים: טרוריסטית, בתם של הורים אבלים, אמנית ומכונית חדשה.
העבודה מקוטעת בכוונת תחילה ובכך היא מאתגרת את הקהל להגדיר מחדש את תפישתו לגבי מה מרכיב "מחזה", ובכך היא עשויה לגרום לנו לשאול אם יש לנו קיום כלשהו מעבר למודלים שאנו בונים.
מרטין קרפלוס היה פרופסור יהודי-אמריקאי יליד אוסטריה לכימיה תאורטית מאוניברסיטת הרווארד, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 2013 (במשותף עם אריה ורשל ומיכאל לויט), "על פיתוח מודלים מרובי-סקאלות להבנת מערכות כימיות מורכבות".
לאחר האנשלוס בשנת 1938 עזב עם אמו ואחיו הבכור, רוברט קרפלוס (היה פיזיקאי בעל שם עולמי ומומחה מוביל בתחום הוראת המדעים) את ארצו.
לאחר שהות של שישה חודשים בשווייץ הם היגרו לארצות הברית והתגוררו באזור בוסטון.
קרפלוס קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1950 ודוקטורט בשנת 1953 מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה, תוך כדי עבודה עם לינוס פאולינג.
בשנים 1953–1955 עבד על הפוסטדוקטורט שלו באוניברסיטת אוקספורד מטעם הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית ביחד עם המדען הבריטי צ'ארלס קלסון.
הוא עסק בשנת שבתון במחקר במחלקה לכימיה של מכון ויצמן למדע וב-1969-1970 כחוקר אורח במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית.
ב-9 באוקטובר 2013 הוכרז קרפלוס כזוכה בפרס נובל לכימיה, יחד עם אריה ורשל ומיכאל לויט, על "פיתוח מודלים מרובי-סקאלות להבנת מערכות כימיות מורכבות".
בתחילת שנות ה-70 קרפלוס פיתח תוכנות מחשב שהצליחו לדמות תגובות כימיות בסיוע של עקרונות מהכימיה הקוונטית.
נוסף לכך, הוא פיתח את "משוואת קרפלוס", המשומשת בתהודה מגנטית גרעינית (NMR); שיטה ידועה בקרב כימאים הנסמכת על התכונות הכימיות-קוונטיות של מולקולות.
בתו, רבקה קרפלוס, עלתה לישראל ועובדת כרופאה מומחית למחלות זיהומיות בקופות החולים מכבי ולאומית.
בתו השנייה אף היא רופאה ומתגוררת בפורטלנד ובנו עורך דין המתגורר במסצ'וסטס.
דודו, פרופ' היינריך קרפלוס, ייסד את המכון לרפואה משפטית באבו כביר.
מרטין פיביג , היה גנרל של הלופטוואפה ששירת במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן הוצא להורג בבלגרד על פשעים נגד האנושות.
פיביג נולד ב-7 במאי 1891 ברשניץ, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס פיביג לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-18 (פוזן ה-1 - פון גרולמן).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פיביג לרץ גדודי, ובשנת 1915 עבר לשירות האוויר הגרמני, שם שירת כטייס ומפקד טייסת עד סוף המלחמה.
בשנת 1919 פרש פיביג מהצבא, והחל לעבוד כמנהל טיסה בחברת לופטהנזה.
בשנת 1934 הצטרף פיביג ללופטוואפה בדרגת מיור, ובשנת 1936 מונה למפקד בית הספר ללחימה אווירית בפסברג, ובמהלך כהונתו הועלה לדרגת אוברסט.
ביולי 1938 מונה פיביג למפקד טייסת הקרב ה-253, אשר הפכה בספטמבר 1939 לטייסת הקרב ה-4.
באביב 1940 הוביל פיביג את הטייסת במהלך המערכה בנורווגיה, וב-8 במאי קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 במאי 1940 הופל פיביג עם מטוסו במהלך הקרב על הולנד, וישב בשבי ההולנדי עד תום המערכה.
לאחר מכן הוא הועבר למשרד התעופה של הרייך, ב-1 באוגוסט 1940 הוא מונה לראש המשרד, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 ביוני 1941 מונה פיביג למפקד יחידות הסיוע של קורפוס האוויר הרביעי, ופיקד עליהם במהלך מבצע ברברוסה.
ב-15 בנובמבר 1941 מונה פיביג למפקד יחידת הסיוע ה-2 של קורפוס האוויר השביעי, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד דיוויזיית האוויר ה-1. ב-11 במאי אותה שנה קיבל פיביג על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 ביולי אותה שנה מונה למפקד קורפוס האוויר השמיני.
פיביג פיקד על הקורפוס במהלך קרב סטלינגרד, ועל פעולותיו בקרב קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-22 במאי 1943 מונה פיביג למפקד קורפוס האוויר העשירי, ובנוסף מונה למפקד הפיקוד האווירי הדרום-מזרחי בבלקן.
ב-1 בפברואר 1945 מונה פיביג למפקד קורפוס האוויר השני, שהפך ב-12 באפריל לפיקוד האווירי הצפון-מזרחי, וב-8 במאי נפל בשבי הצבא הבריטי.
ב-6 בפברואר 1946 הוסגר פיביג ליוגוסלביה, שם הועמד למשפט על פשעי מלחמה, וב-23 באוקטובר 1947 הוצא להורג בבלגרד.
מרטין סת' קרמר הוא חוקר אמריקאי-ישראלי של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
תחום התמחותו הוא אסלאם ופוליטיקה ערבית.
קרמר, יליד וושינגטון, החל את לימודי התואר הראשון בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, וסיים אותו באוניברסיטת פרינסטון בהצטיינות יתרה בשנת 1975. הוא למד לתואר שני בהיסטוריה באוניברסיטת קולומביה, וכמו כן הוא בעל דוקטורט בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת פרינסטון (1982).
עמד בראש מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה בשנים 1995–2001, והיה הנשיא הראשון של המרכז האקדמי שלם בירושלים.
הוא לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת ג'ורג'טאון ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
מחאה ומהפכה באסלאם השיעי הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשמ"ו.
פדלאללה: המצפן של חזבאללה הוצאת מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה, תל אביב תשנ"ח.
מרטין פיס מרטין (בספרדית: Martín Fiz Martín; נולד ב-3 במרץ 1963) הוא אתלט עבר ספרדי.
הוא אלוף עולם (גטבורג 1995) ואלוף אירופה (הלסינקי 1994) בריצת מרתון.
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1994 זכה פיס במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:10:31 שעות, לפני חבריו לנבחרת דייגו גרסיה (2:10:46 שעות) ואלברטו חות'דדו (2:11:18 שעות).
באליפות העולם שנערכה בגטבורג שוודיה בשנת 1995 זכה פיס במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:11:41 שעות, לפני דיוניסיו סרון ממקסיקו (2:12:13 שעות) ולואיס אנטוניו דוס סנטוס מברזיל (2:12:49 שעות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים פיס במקום רביעי בריצת מרתון בתוצאה של 2:13:20 שעות.
באותה שנה הוא סיים במקום שביעי במרתון ניו יורק בתוצאה של 2:12:31 שעות.
באליפות העולם שנערכה באתונה יוון בשנת 1997 זכה פיס במדליית כסף בריצת מרתון בתוצאה של 2:13:21 שעות, 5 שניות אחרי בן ארצו אבל אנטון (2:13:16 שעות) ולפני סטיב מונהטי מאוסטרליה (2:14:16 שעות) ולא הצליח להגן על תארו.
באליפות העולם שנערכה בסביליה ספרד בשנת 1999 סיים פיס במקום שמיני בריצת מרתון בתוצאה של 2:16:17 שעות.
באותה שנה הוא סיים במקום תשיעי במרתון ניו יורק בתוצאה של 2:12:03 שעות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים פיס במקום שישי בריצת מרתון בתוצאה של 2:13:06 שעות.
מרטין קאהיל היה פושע אירי מפורסם, היה ידוע בכינוי "הגנרל".
נודע בעיקר בזכות מספר מעשי שוד מתוחכמים עליהם היה אחראי.
קאהיל נולד בשכונת מצוקה ברובע הצפוני של דבלין.
היה הילד השני מתוך שנים-עשר.
הוריו היו אגנס שיין ופטריק קאהיל אשר הועסק בתור שומר מגדלור והיה אלכוהוליסט.
כבר בתקופת בית הספר, היו מרטין ואחיו הגדול, ג'ון גונבים אוכל על-מנת לעזור להכנסת המשפחה.
בשנת 1960 משפחתו עברה כתובת כחלק מהמאמצים לנקות את שכונות העוני של דבלין.
לאחר המעבר נשלח מרטין לבית ספר נוצרי באזור מגוריו, אך גם שם המשיך בביצוע גנבות ופריצות לבתים ביחד עם אחיו.
בגיל 15 ניסה להתקבל לצי המלכותי, אולם נדחה כנראה בעקבות העובדה שכבר היה קיים לו תיק פלילי באותה תקופה.
בגיל 16 הורשע קאהיל בשני מעשי שוד ונשלח לבית ספר מקצועי-קתולי (מקומות אליהם נשלחו בני נוער אשר הגיעו משכונות מצוקה או היו בעל רקע פלילי) אשר נמצא בעיר דניגין במחוז אופאלי.
לאחר שחרורו התחתן עם פרנסס לואלס.
באותה תקופת זמן המשיך קאהיל לבצע פריצות וגנבות משכונות אמידות ביחד עם אחיו, כשבאחת הפעמים הם אף גנבו כלי נשק ממחסן כלי הנשק שהוחרמו על ידי המשטרה האירית (גארדה שיכנה).
תוך זמן קצר התחילו האחים קאהיל לבצע שודים חמושים.
בתחילת שנות ה-70 הוגדרו האחים קאהיל כפושעים גדולים על ידי כוחות הביטחון האירים.
בשנת 1978, החלו הרשויות בדבלין להתכונן להריסת מבנים בשכונת הוליפילד.
קאהיל שבאותו זמן ריצה עונש מאסר על תנאי של ארבע שנים בכלא, נלחם דרך בתי המשפט במטרה למנוע את הרס השכונה בה גר.
לאחר שהמבנים נהרסו המשיך קאהיל להתגורר באוהל באתר ההריסה והסכים להתפנות רק לאחר שראש מועצת העיר של דבלין הגיע לבקרו והצליח לשכנעו לעבור למקום מגורים ראוי יותר באזור.
בשנת 1983 ביצעו קאהיל והארגון שעמד בראשו שוד יהלומים וזהב בשווי של 2 מיליון לירות שטרלינג (2.55 מיליון אירו) מ-תכשיטי אוקונר (O'Connor's jewellers).
השוד הוביל לסגירת המפעל ולפיטוריהם של קרוב ל-100 אנשים.
בשנת 1986 היה מעורב בגנבת כמה מהציורים בעלי הערך הגבוה ביותר בעולם שנמצאו ב-Russborough House.
יתר על כן, באותה תקופה גבה דמי חסות ממסעדות וספקי מזון בדבלין.
כתוצאה מן הפחד שההתקדמות הטכנולוגית של הזיהוי פלילי תוכל להביא להרשעתו במעשי השוד שביצע, הטמין קאהיל מטען במכוניתו של מפקד מחלקת הזיהוי פלילי ד"ר ג'יימס אודונובן, דבר שהוביל להשבתה חלקית של פעילותו.
בפברואר 1988, דיווח העיתון Today Tonight שקאהיל אחראי להטמנת הפצצה מתחת לרכבו של אודונובן וכן לשוד הזהב והתכשיטים מתכשיטי אוקונר.
כתוצאה מכך העלה בקונגרס מנהיג מפלגת הפרוגרסיב דמוקרטס (Progressive democrats) את הגילויים על כך שלקאהיל ישנם רכוש ודירה יקרים על אף שלא עבד מעולם.
אחת מן הטענות שהעלה מנהיג המפלגה הייתה ההערה הצינית לכך שקאהיל נדרש לבנות קיר נוסף על מנת לתלות שם את יצירות האומנות שלו.
בשל הפרסומים, החל בדצמבר 1988 מבצע הקרוי "חולית טנגו" (Tango squad) אשר במסגרתו התנהל מעקב רציף (24/7) סביב קאהיל.
המעקב עצמו נעשה בצורה גלויה כך שיהיה ברור לקאהיל שכל צעד שלו מצוי במעקב.
יתר על כן הוקם מעקב גם על ביתם של אנשים שהיו מעורבים בעקיפין בקשר פלילי עם קאהיל.
בתחילת שנת 1993, נפגש ג'ון טרינור יחד עם הבוס שלו קאהיל תוך מטרה לספק לו מידע פנימי על עבודת סניף הבנק הלאומי האירי שנמצא בקולג' גרין, דבלין.
במידע שמסר דובר על כך שהסניף מחזיק באופן קבוע כ-10 מיליון לירות שטרלינג במזומן בתוך הבניין.
התוכנית הייתה לחטוף את מנכ"ל הבנק (ג'ים לייסי) אשתו וארבעת ילדיהם ולהסתירם במקום מבודד, שם על פי התוכנית היו מוחזקים ביחד עם אחד מאנשיו של קאהיל (ג'ו ג'ו קוונג'ה) שישחק תפקיד של בן ערובה ויגרום באמצעות הפחדה לכך שמנכ"ל הבנק יביא את כל הכסף לארגונו של קאהיל.
ב-1 בנובמבר 1993 חטף הארגון של קאהיל את מנכ"ל הבנק ואשתו (ג'ואן) מחוץ לביתם.
החטיפה התבצעה בשעה 1:30 לפנות בוקר, כאשר ג'ים ואשתו חזרו מנסיעה לביתם.
ברגע שג'ים ואשתו נכנסו לבית התנפלו עליהם אנשיו של קאהיל, קשרו אותם והביאו אותם לסלון.
בנוסף אליהם תפסו אנשיו של קאהיל גם את הבייביסיטר ואת ארבעת ילדיו שרה-גיין (6), לואיס (10), רוברט (12) וסוזן (14).
החוטפים מנו כ-7 אנשים, לאחר תפיסת כל האנשים הפרידה החבורה בין הילדים שהובלו לחדר העליון והאמא והבייביסיטר שהובאו לחדר האוכל.
באותו זמן הוחזק ג'ים לייסי כפות בחדר נוסף, כאשר אליו צורף ג'ו ג'ו קוונג'ה.
המטרה מאחורי התוכנית של קאהיל הייתה ההנחה שמישהו יצטרך ללכת לבנק על מנת לקבל את כספי הכופר מבלי לעורר חשד.
קוונג'ה צורף לג'ים כאשר הוא ללא מסכה, גורר רגלים ובעל בגדים מלוכלכים.
הוא עלה לקומה העליונה שם החליף לחליפה של הבנק.
הוא הראה לג'ים לייסי תמונות פולארויד של משפחתו שצולמו בזמן שהושמו בחדרים נפרדים ואמר לו שאם הוא רוצה לראותם בחיים עליו לשתף פעולה, כמו כן אמר לג'ים שבנו רוברט כבר נורה בידו.
לאחר מכן סיפר קוונג'ה לג'ים שהוא בעצמו כבר מוחזק כבן ערובה כשבועיים ושגם עליו איימו על ידי כך שהראו לו תמונות של קרובי משפחתו ואיימו עליו שאם לא ישתף פעולה הם ייהרגו.
בשעה 10 בבוקר ג'ים לייסי וקוונג'ה הוסעו לבנק כאשר במהלך הנסיעה הם עברו מרכב פרטי לואן על מנת שיוכלו להעמיס עליו את הכסף.
לאחר הכניסה לבנק הם נפגשו עם מנהל הסניף (יוג'ין קינן), כאשר לייסי מסביר לו מי האיש הזר ושאשתו וילדיו נחטפו.
באותה עת שכנו בכספות הבנק כ-8 מיליון לירות-שטרלינג, אם קוואנג'ה היה מחליט לקחת את כל הכסף זה היה השוד הגדול ביותר בהיסטוריה של אירלנד.
על-אף כמות הכסף ששכן באותה עת בכספות, החליט קוונג'ה לוותר על כניסה אליהם.
הוא עשה זאת בשל הפחד שהתהליך עלול לקחת זמן דבר שמעלה את הסיכון לכך שהוא או אחד מן חוטפי המשפחה יתגלה.
לבסוף לקח קוונג'ה סכום של 243,000 ליש"ט שהיו זמינים במיידית, הוא העמיס אותו על הרכב והסתלק משם.
בשעה 1 בצהריים הודיעו פקידי הבנק למשטרה על השוד והחטיפה, המשרה הקימה באופן מיידי מחסומים ברחבי העיר מתוך מטרה למצוא את המשפחה שנחטפה.
באותו זמן הובאה משפחתו של לייסי ביחד עם הבייביסיטר אל אורוות הנמצאים ליד פארק מקומי שם הם נקשרו.
לאחר מכן התפזרו החוטפים תוך כדי שהם משאירים אותם קשורים.
אזרח מקומי ששמע את צעקותיהם שחררם והסיעם לתחנת המשטרה בדבלין.
קוונג'ה עכשיו יצא אל החלק המורכב ביותר בפעולה.
הוא נכנס אל תחנת המשטרה המקומית שם סיפר את סיפור החטיפה הבדוי לגביו.
יותר מ-100 אנשים השתתפו בחקירת באירוע, במהלך החקירה נעצרו כ-30 אנשים ביניהם רוב משתתפי השוד אולם אף אחד מהם לא דיבר בחקירה.
היחידי שנחשף היה קוונג'ה שעל אף שבהתחלה סיפורו נשמע אמין תוך זמן קצר יחסית הוא התערער והחל החשד שהוא אחד מן המעורבים בפעולה עצמה.
כשלושה חודשים מאוחר יותר בינואר 1994 נורה קוונג'ה ברגלו וזאת תוך כדי מטרה להראות ששאינו חלק מן המעורבים ושהחוטפים ירו בו בשל העובדה שאינו שיתף פעולה עד הסוף עם התוכנית שלהם אולם התוכנית נכשלה ומרבית חברי החוליה שהיו מעורבים בחטיפה נעצרו בהמשך הזמן.
בתאריך 18 באוגוסט 1994, נורה קאהיל למוות במהלך נסיעתו לספריית וידאו מקומית על מנת להחזיר סרט וידאו שכור (סיפור מרובע ברונקס).
קאהיל נפגע בראשו ובפלג גופו העליון ומת כמעט באופן מיידי.
המתנקש שהיה חמוש באקדח מגנום 357, נמלט מן הזירה באמצעות אופנוע.
ישנן מספר תאוריות סביב ההתנקשות במרטין קאהיל:
כמספר שעות לאחר ההתנקשות לקחה המחתרת האירית את אחריות להתנקשות.
הסיבות שצוינו היו מעורבות לכאורה של מרטין קאהיל עם כוחות שמתנגדים להם (כוח המתנדבים מאלסטר).
במסגרת הסיבות נמנה ניסיון הטמנת מטען על ידי הארגון בפאב בדבלין שאירח מגייס כספים עבור מפלגת השין-פיין, במסגרת הניסיון התפתח עימות עם אחד השומרים, מרטין דוהרטי, שהיה מתנדב בשורות המחתרת האירית.
במסגרת העימות הוא נורה למוות ונהרג.
עילה נוספת להתנקשות היא שקאהיל עזר כספית לכוח המתנדבים מאלסטר בקניית נשק ותחמושת מדרום אפריקה דבר שהוביל אותו להיות המבוקש מספר אחד של המחתרת האירית.
בהודעה שנמסרה מאוחר יותר, מסרה המחתרת האירית כי המעורבות והסיוע של קאהיל לארגונים פרו-בריטים הובילה אותם להתנקש בו.
תאוריה נוספת שהועלתה היא הטענה ששניים מעוזריו של קאהיל (ג'ון גיליגאן וג'ון טריינור) החלו בסחר סמים מסיבי.
כאשר קאהיל דרש חלק מן הרווחים, טריינור וגיליגאן דיווחו למחתרת האירית שקאהיל עוסק בסחר בהרואין, סם שארגון המחתרת האירית התנגד לו וניסה למנוע את הסחר בו בדבלין.
סיבה זו בנוסף למעורבות של קאהיל עם ארגונים אשר מתנגדים למחתרת האירית נתנו למחתרת האירית את הסיבה להתנקש בו.
תמריץ נוסף לטענה זו סופק בשמועה שהמחתרת האירית שילמה סכום נכבד לגיליגאן בתמורה לחיסול של קאהיל.
התאוריה עצמה הועלתה בפרסום בספר הגנרל על ידי כתב הפלילים האירי, פול ויליאמס והתבססה על שמועות מתוך החקירה שניהלה המשטרה.
בספר הזכרונות של פרנסיס קאהיל, מרטין קאהיל, אבא שלי, ישנה הכחשה גורפת למעורבותו של מרטין קאהיל בסחר בסמים תוך הדגשה על כך שמרטין קאהיל תיעב והתרחק מן הסחר בסמים.
לאחר תפילת אשכבה קתולית, נקבר מרטין קאהיל בבית הקברות בהר ג'רום.
בשנת 2001 הושחתה מצבתו כאשר נשברה לשני חלקים.
בשנת 1998 יצא הסרט הגנרל בבימויו של ג'ון בורמן.
הסרט עצמו הוא סרט המתאר את חייו של מרטין קאהיל, כאשר קאהיל עצמו משוחק על ידי ברנדן גליסון.
הסרט זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן.
הסרט עצמו מבוסס על הספר הגנרל שנכתב על ידי פול ויליאמס.
בורמן עצמו נפל קורבן למעשה פריצה על ידי קאהיל, במהלכה נגנב אלבום זהב בו זכה בורמן עבור פסקול הסרט גברים במלכודת.
במהלך הסרט יש רמזים למקרה זה.
בסרט וורוניקה גווירין שיצא בשנת 2003 נטען שג'ון גיליגאן הזמין את הרצח של מרטין קהאיל.
בסרט עצמו גיליגאן וטריינור אינם פקודים של קאהיל אלא גיליגאן מתפקד כמנהיג ארגון יריב וטריינור כאיש בדרג נמוך בארגון.
הסרט Ordinary Decent Criminal בכיכובו של קווין ספייסי מושפע באופן רופף מן הספר והסרט הגנרל.
בספר המשחק האירי: סיפור האמת של הפשע והאומנות שנכתב על ידי מת'יו הארט ב-2004, ישנה התייחסות לגנבת הציורים על ידי קאהיל בשנת 1986.
בית הספר הרפורמי היה בית הספר היסודי שלי, מכון סנט פטריק היה בית ספר התיכון שלי ומונג'וטי (בית כלא באירלנד) היה האוניברסיטה שלי, הם לימדו אותי כל מה שידעתי.
כל מה שאתה אומר שאני, אני לא.
כל מה שתרצה ממני, אני אביא.
כל מה שתיקח ממני, אתה יכול לקחת.
מה אתה יכול לעשות לי?
הדבר הכי גרוע שאתה יכול לעשות הוא להרוג אותי, אחרי זה לא יפריע לי כלום, אני עדיין חופשי.
מרטין סטנפורד פיטרס היה כדורגלן אנגלי, ששיחק בעמדת הקשר.
פיטרס היה שחקן נבחרת אנגליה שהייתה לאלופת העולם במונדיאל 1966. הוא גדל ופרץ במדי וסטהאם יונייטד, ושיחק בהמשך גם בטוטנהאם הוטספר, נוריץ' סיטי ושפילד יונייטד.
פיטרס נודע בתור "הקשר המושלם", מכיוון שהיה יעיל במסירות בשתי הרגליים, בכדורי גובה ובמצבים נייחים, וביצע תנועה בלתי מפסקת עם ובלי הכדור, שהפכה את השמירה עליו למשימה קשה מאוד.
מאמן נבחרת אנגליה בעבר, אלף ראמזי, הגדיר אותו כשחקן ש"הקדים את זמנו בעשר שנים".
מרטין פיטרס נולד בניוהאם והחל את דרכו המקצועית כשהצטרף לקבוצת הנוער של וסטהאם יונייטד.
הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת לקראת סיום עונת , ועונה אחר כך השתלב בהרכב הקבוצה ורשם 36 הופעות ליגה.
ב-8 בספטמבר 1962 כבש פיטרס את שער הבכורה שלו במדי וסטהאם, בניצחון 1:6 על מנצ'סטר סיטי, בדרך לשמונה שערים באותה עונה.
פיטרס שיתף פעולה בקבוצה עם שניים מכוכבי נבחרת אנגליה, בובי מור וג'ף הרסט, שהובילו את הקבוצה לזכייה בגביע ה-FA, התואר הראשון בתולדותיה, בעונת .
פיטרס לא שותף במשחקי הגביע באותה עונה, כולל במשחק הגמר בו ניצחה וסטהאם 2:3 את פרסטון נורת' אנד, אך שמר על מקומו בהרכב הקבוצה בליגה ורשם 32 הופעות.
בעונת השתתפה וסטהאם בגביע אירופה למחזיקות גביע.
היא הדיחה בדרכה אל הגמר את גנט, ספרטה פראג, לוזאן וריאל סרגוסה, ובגמר ניצחה את מינכן 1860 בתוצאה 0:2 בדרך לזכייה ראשונה אי פעם של הקבוצה בתואר אירופי.
פיטרס כבש שער אחד במהלך הטורניר, ופתח בהרכב בניצחון הקבוצה בגמר.
עונה אחר כך הגיעה הקבוצה לגמר גביע הפוטבול ליג, שם פגשה את וסט ברומיץ' אלביון.
לאחר ניצחון 1:2 במשחק הגמר הראשון, הפסידה וסטהאם 1:4 בגומלין ולא זכתה בתואר.
פיטרס כבש את שערה היחיד של הקבוצה בהפסד בגומלין.
פיטרס הוסיף לשדרג את יכולותיו באותה עונה גם בליגה, כשכבש לראשונה מספר דו-ספרתי של שערי ליגה (11).
הוא הוסיף לעשות כן גם בשלוש העונות הבאות, כשהשיא היה בעונת בה כבש פיטרס 19 שערי ליגה.
עם זאת, פיטרס הרגיש כי הוא יכול להיות שחקן מוביל בקבוצה כל עוד הרסט ומור משחקים בה, והחליט לעזוב.
פיטרס רשם 364 הופעות במדי וסטהאם, מתוכן 302 בליגה, וכבש 100 שערים בכל המסגרות.
הוא ממוקם במקום התשיעי בטבלת הכובשים במדי וסטהאם בכל הזמנים (ליגה בכירה בלבד).
לקראת סיום עונת , עבר פיטרס לטוטנהאם הוטספר.
הייתה זו העסקה היקרה ביותר עד אז בכדורגל האנגלי, והראשונה שהוערכה ב-200 אלף ליש"ט, מתוכם 150 אלף ליש"ט במזומן והעברתו של חלוץ טוטנהאם, ג'ימי גריבס לווסטהאם (שוויו הוערך בכ-50 אלף ליש"ט).
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-21 במרץ 1970 מול קובנטרי סיטי, וגם כבש את שער הבכורה שלו באותו משחק.
כבר בעונה המלאה הראשונה שלו בטוטנהאם זכה פיטרס בתואר ראשון עם הקבוצה, כשפתח בהרכב בניצחון טוטנהאם בגמר גביע הליגה, 2:0 על אסטון וילה.
הייתה זו הזכייה הראשונה בתולדותיה של טוטנהאם בגביע הליגה.
גם בליגה זכתה טוטנהאם להצלחה כשסיימה את העונה במקום השלישי בטבלה.
עבור פיטרס, שלא זכה לאורך כל הקריירה בתואר אליפות, היה זה מיקום הליגה הגבוה ביותר אליו הגיע.
בזכות המיקום, זכתה טוטנהאם לשחק בגביע אופ"א בעונת , עונת הבכורה ההיסטורית של המפעל.
לאחר שהדיחה את קפלוויק עם 1–15 בסיכום שני המשחקים, פגשה טוטנהאם את נאנט.
לאחר המשחק הראשון בצרפת שהסתיים בשוויון 0-0, כבש פיטרס את השער היחיד בניצחון טוטנהאם 0–1 בגומלין, שהעלה את הקבוצה לשמינית הגמר.
בשלב זה פגשה טוטנהאם את ראפיד בוקרשט, וניצחה אותה 0–3 במשחק הראשון, כשפיטרס כובש כבר בדקה הראשונה, ו-0–5 בסיכום שני המשחקים.
טוטנהאם התגברה גם על ארד ומילאן, בדרך לגמר כל-אנגלי מול וולברהמפטון וונדררס.
היה זה הגמר האירופי הכל-אנגלי הראשון בהיסטוריה, מעמד ששוחזר רק 35 שנים לאחר מכן, כשמנצ'סטר יונייטד וצ'לסי נפגשו בגמר ליגת האלופות 2008. טוטנהאם גברה במפגש הכפול 2–3 על וולברהמפטון, וזכתה בתואר האירופי השני בתולדותיה.
בעונת הוביל פיטרס את קבוצתו כקפטן בגמר גביע הפוטבול ליג, וזכה עימה בתואר בפעם השנייה בתוך שלוש שנים, לאחר 0–1 בגמר על נוריץ' סיטי.
פיטרס שימש כקפטן הקבוצה גם בעונת .
הקבוצה התמודדה באותה עונה בגביע אופ"א, ובשלב הראשון פגשה את גראסהופרס ציריך.
טוטנהאם ניצחה 2–9 בסיכום שני המשחקים, ופיטרס תרם צמד שערים בניצחון בגומלין 1–4. פיטרס כבש גם בשלב הבא, בו פגשה טוטנהאם את אברדין.
לאחר 1-1 במשחק הראשון, ניצחה טוטנהאם 1–4 בגומלין, ופיטרס כבש את השער הראשון במשחק.
בשמינית הגמר מול דינמו טביליסי, לאחר שוויון 1-1 במשחק הראשון, כבש פיטרס צמד במשחק הגומלין שהסתיים בניצחון קבוצתו 1–5. ברבע הגמר פגשה טוטנהאם את פ.צ.
קלן, וניצחה אותה 1–2 במשחק הראשון, כשאת שער הניצחון כובש פיטרס.
בגומלין, שהסתיים ב-0–3, כבש פיטרס את השער השלישי.
פיטרס כבש את שער היתרון של קבוצתו מול לוקומוטיב לייפציג במפגש הראשון של חצי הגמר בדרך לניצחון 1–2, ו-1–4 בסיכום שני המשחקים.
טוטנהאם נעצרה רק בגמר, לאחר הפסד 2–4 בסיכום שני המשחקים מול פיינורד.
פיטרס פתח בהרכב קבוצתו בכל משחקיה באירופה באותה עונה, וכבש בכל אחד מהשלבים למעט הגמר.
בסך הכל, רשם פיטרס 12 הופעות באירופה באותה עונה, בהן כבש שמונה שערים, והיה לסגן מלך שערי המפעל באותה עונה.
לקראת סיום עונת , עזב פיטרס בן ה-31 את טוטנהאם, שהייתה מסובכת במאבקי תחתית, לנוריץ' סיטי מליגת המשנה.
הופעת הבכורה שלו במדי נוריץ' הייתה באולד טראפורד מול אלופת ליגת המשנה באותה עונה, מנצ'סטר יונייטד, במשחק שהסתיים בשוויון 1:1. פיטרס רשם עשר הופעות ליגה, בהן כבש פעמיים, וסייע לקבוצתו לחזור לליגה הבכירה מהמקום השלישי בטבלה.
במשך חמש העונות הבאות, ולמרות גילו המתקדם, היה פיטרס שחקן מפתח בקבוצה ששמרה על מקומה בליגה הבכירה.
הוא סיים את דרכו בקבוצה לאחר חמש וחצי עונות בהן רשם 206 הופעות ליגה ו-44 שערים, והיה לשחקן הראשון שנכנס להיכל התהילה שחנכה הקבוצה בשנת 2002.
ב-31 ביולי 1980 עבר פיטרס לעונת פרישה כשחקן וחבר בצוות המקצועי של שפילד יונייטד מהליגה השלישית.
ב-17 בינואר 1981 שיחק פיטרס את משחקו האחרון בקריירה, במשחק אליו מאמן הקבוצה היה חולה מדי כדי להגיע.
יום למחרת התמנה פיטרס לתפקיד מאמן הקבוצה, ופרש בגיל 37 ממשחק פעיל, לאחר שרשם במהלך הקריירה 882 משחקים בכל המסגרות וכבש 220 שערים.
כמאמן הוביל פיטרס את שפילד לשלושה ניצחונות בלבד ב-16 המחזורים בהם אימן, והקבוצה ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה הרביעית.
בעקבות הירידה, התפטר פיטרס מתפקידו, ולא שב עוד לאמן.
מאמן נבחרת אנגליה, אלף ראמזי, זיהה את כישרונו של פיטרס וזימן אותו לנבחרת במאי 1966, עוד בטרם מלאו לו 23. פיטרס הצטרף לנבחרת שהתכוננה לטורניר מונדיאל 1966 הביתי, והיה אחד מהמצטיינים בהופעת הבכורה שלו בנבחרת, שניצחה 0–2 את .
פיטרס לא שותף במשחק הראשון של אנגליה בטורניר, אך 0-0 מאכזב מול גרם לראמזי לשנות את שיטת המשחק לשיטה נטולת אגפים, המתרכזת בשחקני מרכז שדה שיודעים לשלב היטב בין משחק הגנה להתקפה.
פיטרס התאים לשיטה ולסגנון המשחק אותו רצה ליישם ראמזי, וכך הוא זכה לעלות בהרכב במשחקיה הבאים בשלב הבתים, בהם ניצחה אנגליה בתוצאה זהה, 2-0, את ואת .
פיטרס הפך לחלק חשוב במרכז השדה של הנבחרת, ופתח בהרכב ברבע הגמר מול , בו בישל להרסט את שער הניצחון בדקה ה-78, ובחצי הגמר בו ניצחה אנגליה 1–2 את .
פיטרס עלה בהרכב נבחרתו למשחק הגמר מול .
בדקה ה-78, במצב של שוויון 1-1, ניסה הרסט את מזלו בבעיטה מרחוק.
הכדור נבלם ועלה גבוה בתוך הרחבה, ופיטרס היה הראשון לבעוט אותו בנגיעה אחת לרשת, ולקבוע 1–2 לאנגליה.
גרמניה השיגה את השוויון דקה לסיום, ובהארכה השלים הרסט שלושער בדרך ל-2–4 ולזכייה ראשונה בהיסטוריה של אנגליה בתואר אלופת העולם.
הזכייה בטורניר, יחד עם היכולת הגבוהה, הפכה את פיטרס לאחד השמות הבכירים בסגל של ראמזי.
הוא פתח בשני משחקיה של אנגליה ביורו 1968, בו סיימה במקום השלישי לאחר הפסד 0–1 ל בחצי הגמר וניצחון 0–2 על במשחק על המקום השלישי, וזומן על ידי ראמזי לסגל נבחרת אנגליה למונדיאל 1970 במקסיקו, אליו העפילה אוטומטית בעקבות זכייתה בטורניר הקודם.
פיטרס פתח בכל משחקיה של אנגליה בשלב הבתים, שהסתיים בניצחונות 0–1 על ו והפסד 0–1 ל, ובמקום השני בבית.
ברבע הגמר פגשה אנגליה את גרמניה המערבית, אותה ניצחה בגמר המונדיאל הקודם.
בדקה ה-49, במצב של 0–1 לאנגליה, הסתנן פיטרס מאחור והגיע להגבהה מאגף ימין כדי לבעוט בנגיעה מתוך הרחבה, לפני השומר שלו, ולקבוע 0–2. בדקה ה-81, במצב של 1–2 לאנגליה ועשר דקות לאחר החלפתו של בובי צ'רלטון, החליט ראמזי לראשונה בטורניר להחליף גם את פיטרס.
דקה אחר כך ספגה אנגליה את שער השוויון, בדרך להפסד 2–3 בהארכה.
פיטרס ואנגליה כשלו בניסיונותיהם להעפיל לשני הטורנירים הגדולים הבאים.
הפסד בשלב רבע הגמר במוקדמות יורו 1972, שוב מול גרמניה המערבית, השאיר אותה מחוץ לארבע הגדולות של טורניר הגמר.
ב-17 באוקטובר 1973, עלתה אנגליה למשחק הרביעי והמכריע שלה במוקדמות מונדיאל 1974. אנגליה נזקקה לניצחון על כדי להעפיל למונדיאל 1974, ועלתה למשחק עם פיטרס כקפטן.
למרות שליטה מוחלטת של האנגלים, הצליחה פולין להפתיע ולעלות ליתרון בדקה ה-57. שש דקות אחר כך נשרק פנדל לזכות אנגליה לאחר עבירה על פיטרס ברחבה.
לימים הודה פיטרס כי התחזה כדי להשיג את הפנדל, ממנו השיגה אנגליה שוויון במשחק.
אמנם, הפולנים הצליחו לשמור על תוצאת התיקו ולהעפיל למונדיאל על חשבון אנגליה.
מאז אותו משחק, רשם פיטרס שלוש הופעות נוספות בלבד במדי הנבחרת.
הוא סיים את דרכו הבינלאומית במאי 1974. בשמונה שנים צבר פיטרס 67 הופעות במדי נבחרת אנגליה, בהן כבש עשרים שערים.
בשנת 1984 עבר פיטרס לעסקי הביטוח, מקצוע בו המשיך לעסוק עד שיצא לגמלאות ביולי 2001.
ב-1998 הצטרף פיטרס לחבר המנהלים של טוטנהאם הוטספר, ולמרות שעזב את התפקיד, הוא הוסיף להיות אחד ממקבלי הפנים בצוות האירוח באצטדיון הבית של הקבוצה, ווייט הארט ליין.
הוא עסק בתפקיד זה גם בבוליין גראונד, אצטדיון הבית של וסטהאם יונייטד, הקבוצה בה גדל ואותה אוהדת משפחתו, שלעיתים קרובות הגיעה איתו למשחקים באצטדיון.
בשנת 2003 נחשף "פסל האלופים" סמוך לאצטדיון הבית של וסטהאם.
הפסל מוקדש לשחקני וסטהאם במונדיאל 1966, פיטרס, ג'ף הרסט ובובי מור, והשלושה מוצגים בו לצידו של ריי וילסון.
בשנת 2006 נכנס פיטרס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
באותה שנה פרסם אוטוביוגרפיה שנקראה רוח הרפאים של 66 .
אליפות אירופה': 1968 (מקום שלישי)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםוסטהאם יונייטדהליגה הראשונה503683233554011411440144219317טוטנהאם הוטספרהליגה הראשונה7242935104115356294נוריץ' סיטיהליגה השנייה102הליגה הראשונה42104273473910408שפילד יונייטדהליגה השלישית244סך הכל קריירה722175
קירשנר תרם תרומות חשובות להתפתחות הכירורגיה הכללית והאורתופדית, הטראומטולוגיה ורפואת החירום.
נודע במיוחד בהמצאת פיני קירשנר או חוטי קירשנר (K-wire) המשמשים לקיבוע חיצוני של שברים.
מרטין קירשנר נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום העיר נמצאת בפולין) כבנם של מרגרטה קאלבק ושל השופט מרטין קירשנר האב (1912-1842) ששימש בברסלאו החל מ-1873 כיועץ מוניציפלי (חבר בממשל העיר) והחל מ-1879 כחבר בפרלמנט העיר.
בשנת 1892 נבחר האב לסגן ראש העיר ברלין, בירת האימפריה (הקיסרות) הגרמנית והמשפחה עברה לגור בברלין.
בשנים 1912-1899 כיהן האב כראש (Oberbürgermeister) העיר ברלין.
רבים מבני המשפחה מצד האב עסקו החל מן המאה ה-18 בכירורגיה.
אמו, מרגרטה, הייתה אחותו של המוזיקולוג מקס קאלבק שפעל בווינה.
קירשנר התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת פרייבורג רק אחרי הניסיון השני לעבור את מבחני הכניסה.
הוא למד רפואה בשנים 1904-1899 באוניברסיטאות פרייבורג, שטרסבורג (אז בגרמניה, בימינו - בצרפת), ציריך ומינכן.
בשטרסבורג סיים את לימודי מדעי היסוד ברפואה עם הציון הגבוה ביותר, מה שנחשב להישג יוצא דופן בזמנו
סיים את לימודיו במינכן בשנת 1904 עם עבודה על הסירינגומייליה ועל טאבס דורסליס.
הוא נסע לאחר מכן לברלין כדי לעבוד בתחום הרפואה הכללית בבית החולים "מואביט" תחת הדרכתו של הפנימאי רודולף פון רנפרס (1909-1854).
אחרי שירותו הצבאי, בשנים 1910-1908 קירשנר השתלם בקליניקה הכירורגית האוניברסיטאית בגרייפסוואלד תחת הדרכתו של הכירורג ארווין פאיר (1947-1871), אחר כך, בשנת 1910 עבר יחד עם מורו לקניגסברג (אז בגרמניה, כיום קלינינגרד ברוסיה) על מנת לעבוד אצלו ואצל פאול לאופולד פרידריך (1916-1824).
תחת הדרכתו של האחרון סיים עבודה חלוצית על השתלות גידים וחיתוליות.
אחרי שעבד תקופה בלייפציג (1913) ופעל בתחום הכירורגיה הצבאית במשלחת הצלב האדום בסופיה ובאדירנה בימי מלחמות הבלקן (1913-1912), קירשנר גויס בשנים 1915-1914 ככירורג צבאי בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 עקב מחלתו של פרידריך, התמנה קירשנר ליורשו בראש הקליניקה הכירורגית וכפרופסור לכירורגיה.
בשנת 1916 התמנה כפרופסור מן המניין.
עד שנת 1921 הוא ארגן מחדש את הקליניקה מן היסוד.
לאחר מותו הפתאומי של פרופ' פרטס בשנת 1927, הוזמן קירשנר להחליפו בראש הקתדרה לכירורגיה של אוניברסיטת טיבינגן.
גם שם בנה וארגן את הקליניקה מחדש לפי תוכניותיו.
בשנת 1932 דחה הזמנה לנהל את הקליניה הכירורגית האוניברסיטאית בהיידלברג, שהייתה בעיניו "הגרועה בגרמניה", מפני שלא התקבלה הצעתו לארגון מחדש של המוסד.
בסופו של דבר עבר לשם כעבור שנה אחרי שהסכימו לתנאיו.
עד שנת 1939 הקים שם קליניקה מודרנית, השוכנת עד ימינו בנוינהיימר פלד.
אחרי שנת 1934, בימי השלטון הנאצי, פעל קירשנר ככירורג יועץ של הצבא.
בשנת 1942 עבר קירשנר ניתוח לכיב קיבה, שהסתבר כממאיר ומלווה בגרורות בכבד ובהתפשטות ללבלב.
הוא נפטר עקב סרטן הקיבה בגיל 62, בהיידלברג.
קירשנר היה נשוי משנת 1916.
במאמר הספד בשנת 1943 תיאר אותו מורו ארווין פאייר, כ"איש מעשה" (Tatenmensch).
נהג בכבוד לעמיתיו, אך היה בדרך כלל אדם בקורתי מאוד, שלא סבל חוסר אובייקטיביות וחוסר היגיון.
בתחום האורתופדיה קירשנר התפרסם בתחום המתיחות השלדיות, הארכת העצמות ובמיוחד בהמצאת סיכות המתכת הנושאות את שמו (K-wire, Kirschnerdraht) המשמשות לקיבוע חיצוני של שברי עצמות.
לקירשנר חבים גם את שיטת הפתיחה הכירורגית של מפרק הברך.
קירשנר השתתף בעריכת מספר כתבי עת כירורגיים ונמנה עם המחברים של ספרי הכירורגיה החשובים במקצוע בתקופתו.
הוא היה חבר מייסד של מערכת העיתון הכירורגי הנפוץ ביותר בארצות הדוברות גרמנית - דר כירורג (Der Chirurg).
ב-18 במרץ 1924 עורר קירשנר סנסציה כשביצע בקניגסברג את האמבולקטומיה המוצלחת הראשונה בעורק הריאתי - ניתוח על שם טרנדלנבורג, המנתח שהציע אותו.
קירשנר פיתח גם שיטה חדשה ליצירת וושט מלאכותי מתוך הקיבה, המוצרת בצורת צינור ומורמת עד ללוע, שיטה בשימוש עד לימינו.
הוא הציג הוכחות שניתן לעשות זאת בלי לפגוע במערכת כלי הדם של הקיבה.
הנהיג שינויים בטכניקה של בסיני בניתוח בקע מפשעתי.
עשה שינויים גם בטכניקת הקרניוטומיה ותרם תרומות לנוירוכירורגיה על ידי הצעות לגבי הטיפול בכפיון הקורטיקלי.
הוא ביצע ניתוח סינכרוני בטני-סקרלי של קרצינומה של החלחולת
בשנת 1926 קבע קווים מנחים לטיפול בדלקת הצפק
תרם תרומות גם לפיתוח הכירורגיה הפלסטית כשהציע שינויים בטכניקת לנגנבק לניתוח החך השסוע וכן בניתוחי נרתיק - וגינופלסטיה.
קירשנר תרם לפיתוח שיטות הרדמה.