tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפילדמרשל הברני קרל לודוויג פון ארלך מונה למפקד העליון של כל הכוחות השווייצריים, בעוד הגנרל גיום ברון החזיק בתפקיד המקביל על הכוחות הצרפתיים.
הקרבות החלו ב-1 במרץ, ולמחרת נערכו קרבות סביב לנגנאו, גרנשן וביער רוהזל בין אלפרמי לטוואן, שהסתיימו בכניעת קנטון זולותורן.
ב-4 במרץ התפטרה ממשלת ברן, למרות זאת חייליה המשיכו להתנגד להתקדמות הצרפתית.
למחרת, הובסו הברנים בפראוברונן והצרפתים השיגו ניצחון מכריע בקרב גראוהולץ, מה שאישר את פרישת וו.
לאחר מכן קיבל שאונבורג את הכניעה שנחתמה יום קודם לכן על ידי קרל אלברכט פון פרישינג, מנהיג המפלגה הרפורמית הפרו-צרפתית, שמונה לראש ממשלה זמנית חדשה.
ארלך, שהתכוון להמשיך בהתנגדות לאחר נסיגתו מגראוהולץ, נרצח ליד וויכטראך על ידי חייליו שלו שחשבו אותו כבוגד.
ניצחון ברני בנוינג ב-5 במרץ, שעצר התקדמות צרפתית מדרום דרך מורטן ופריבור, לא השפיע על תוצאות המלחמה.
ברן ספגה 700 הרוגים בקרבות, בעוד שאבידות צרפת לא ידועות.
הכניעה של ברן הביאה לכך שעוד יותר שטחי חסות ברחבי שווייץ הכריזו על עצמם כרפובליקות עצמאיות.
עם זאת, הדירקטורט חפץ במדינה רפובליקנית מרכזית אחת בגבולה המזרחי של צרפת, לא עשרות קטנות, ונטה לעבר (מחדש) הקמת אחדות לאומית, אם כי הפעם עם שוויון לכל חלקי המשנה שלה.
חוקה חדשה כבר נכתבה בפריז על ידי פיטר אוקס ואושרה על ידי הדירקטורט.
מורדים שווייצרים רבים תיעבו אותו, והוועידה הלאומית בבזל העבירה גרסה שונה, שאומצה אז על ידי גורמים רבים אחרים, אך ממשלת צרפת התעקשה על המקור.
הצעה של ברון ב-16 וב-19 במרץ לחלק את שווייץ לשלוש רפובליקות (טלגובית, הלווטית ורודנית) נדחתה אף היא.
ב-12 באפריל 1798 הכריזו 121 צירים קנטונים על הרפובליקה ההלווטית, מדינת חסות של צרפת המהפכנית.
המשטר החדש ביטל את הריבונות הקנטונלית ואת הפיאודליזם, והקים מדינה יחידה המבוססת על רעיונות המהפכה הצרפתית.
לאחר מכן, הקנטונים שוויץ, נידוולדן ואורי במרכז שווייץ דחו את החוקה ההלווטית.
הם הצליחו לאסוף כ-10,000 חיילים, בפיקודו של אלואיס פון רדינג, לנדשאופטמן משווייץ.
כוחותיהם התפזרו על קו הגנה ארוך שנמתח מהנאף לראפרסוויל.
רדינג השתלט על לוצרן והתקדם על פני מעבר ברוניג אל עבר הרמה הברנית, אך שאונבורג פתח במתקפת נגד לעבר שווייץ מציריך הכבושה, תוך כדי מעבר דרך צוג, לוצרן ומעבר סאטל.
צוג ולוצרן נכנעו, ובמהרה בעקבותיהם נכנעה גלרוס לאחר לכידת ראפרסוויל וקרבות ליד וולראו.
חייליו של רדינג נאלצו לסגת לאחר תבוסה בשינדלגי, ולמרות שניצחו ברוטנתורם, הם לא הצליחו להחזיר את המצב.
ב-4 במאי, ה-Landsgemeinde של שווייץ ויתרו על המאבק.
הצרפתים התרשמו מההתנגדות של השווייצרים המרכזיים, והעניקו להם תנאי כניעה מתונים ואפשרו להם לשמור על נשקיהם.
האירוע האחרון של הפלישה הצרפתית היה מרד מוצלח בתחילה בוואלה העילית, שדוכא בסוף מאי.
מרד נידוולדן, פרק הקשור לפלישה אם כי נבדל ממנה, התרחש בספטמבר 1798 ודוכא על ידי הצרפתים בפיקודו של שאונבורג, והותיר כ-100 הרוגים משני הצדדים, יחד עם 300 אזרחים שנטבחו.
הפלישה ערערה את הסכם קמפו פורמיו (18 באוקטובר 1797) שנחתם לאחרונה, שסיים את מלחמת הקואליציה הראשונה נגד צרפת.
כעת, המונרכיות האירופיות שוב חששו שצרפת הרפובליקנית מרחיבה את אחיזתה ביבשת, ויהיה צורך להתנגד לה ולהדוף אותה.
הכיבוש הצרפתי של שווייץ, ששמרה על הנייטרליות שלה מאז פרוץ המהפכה הצרפתית, היה אחת הסיבות להקמת הקואליציה השנייה, שבה צבא אוסטרו-רוסי ניהל את המשלחת האיטלקית והשווייצרית ב-1799 ו-1800.
הפלישה למערב הוא סרט מדע בדיוני-מערבון אמריקאי משנת 2011, בבימויו של ג'ון פאברו ובכיכובם של דניאל קרייג, האריסון פורד ואוליביה ויילד.
הסרט מבוסס על רומן גרפי באותו שם מאת סקוט מיטשל רוזנברג ומשלב אלמנטים של מערבונים קלאסיים עם מדע בדיוני.
העלילה עוקבת אחר קבוצה של קאובויים ותושבי עיירה קטנה באריזונה בשנות ה-1870 שנאלצים להתמודד עם פלישה של חייזרים מתקדמים שמגיעים לכדור הארץ במטרה לשעבד את האנושות.
הפרויקט החל בפיתוח באפריל 1997, כאשרסרטי יוניברסל ודרימוורקס קנו את זכויות הסרט לקונספט שהציג רוזנברג אותו תיאר כרומן גרפי בפיתוח.
לאחר פרסום הרומן הגרפי ב-2006, הפיתוח של הסרט החל שוב, וג'ון פאברו חתם כבמאי בספטמבר 2009. בתקציב של 163 מיליון דולר, הצילומים לסרט החלו ביוני 2010, בניו מקסיקו ובקליפורניה.
למרות לחץ האולפן לשחרר את הסרט בתלת-ממד, פאברו בחר לצלם באופן מסורתי כדי לקדם "תחושה של סרט קלאסי".
הסרט הוקרן בבכורה בקומיק-קון, סן דייגו 2011 ויצא לאקרנים בארצות הברית על ידי ב-29 ביולי.
הסרט לא עלה על הציפיות בקופות, והרוויח 174.8 מיליון דולר בתקציב של 163 מיליון דולר.
הסרט מתחיל כאשר זר מסתורי (דניאל קרייג) מתעורר במדבר ללא זיכרון על עברו ועם מכשיר מוזר על פרק ידו.
הוא מגיע לעיירה קטנה בשם אבסולושן, שבה השלטון מוחזק בידיו של קולונל וודרו דולרהייד (האריסון פורד).
כאשר החייזרים תוקפים את העיירה, הזר מתגלה כמנהיג המאבק נגדם, בעוד תושבי העיירה המאוחדים, כולל דולרהייד ובנו, נלחמים יחד כדי להגן על כוכב הלכת מפני הפולשים.
דניאל קרייג בתפקיד ג'ייק לונרגן - זר מסתורי שמתעורר ללא זיכרון ונמצא במרכז המאבק נגד החייזרים.
האריסון פורד בתפקיד קולונל וודרו דולרהייד - קולונל נוקשה השולט בעיירה ואביו של פרסי.
אוליביה ויילד בתפקיד אלה סווינסון - אישה מסתורית עם עבר סודי שמצטרפת למאבק נגד החייזרים.
סם רוקוול בתפקיד דוק - רופא בעיירה ואחד מהמגינים על העיירה.
פול דנו בתפקיד פרסי דולרהייד - בנו המפונק של קולונל דולרהייד.
הסרט "הפלישה למערב" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
רבים שיבחו את הרעיון הייחודי של שילוב מערבון עם מדע בדיוני ואת הופעותיהם של קרייג ופורד, אך מתחו ביקורת על העלילה, שלדבריהם לא הצליחה לנצל את הפוטנציאל של הקונספט המעניין.
הסרט קיבל ציון של 44% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 250 ביקורות, וציון של 50 מתוך 100 באתר Metacritic.
מאוחר יותר טענו יפן כי ניסוחים מעורפלים בתנאים שהוסכמו מהווים אישור לוויתור הסיני על הריבונות על איי ריוקיו, מה שסלל את הדרך לשליטה יפנית בפועל על האי ב-1879.
בדצמבר 1871, ספינה של אנשי ריוקיואן נטרפה בקצה הדרום-מזרחי של טאיוואן ו-54 מלחים נהרגו על ידי עמים ילידים טייוואניים.
ארבע ספינות מחווה חזרו לאיי ריוקיו כאשר סטו ממסלולן ב-12 בדצמבר.
שתי ספינות נדחקו לעבר טאיוואן.
אחת מהן נחתה בחוף המערבי של טאיוואן וחזרה הביתה בעזרתם של פקידי ממשלת צ'ינג.
השנייה התרסקה בחוף המזרחי של דרום טאיוואן ליד מפרץ פאדיודר.
בספינה היו 69 נוסעים ו-66 מהם הצליחו להגיע לחוף.
חמישים וארבעה מהם נהרגו על ידי אנשי פאיוואן , בעוד ש-12 הנותרים חולצו על ידי סינים מהאן שהעבירו אותם למחוז טאיוואן (טאינאן של ימינו).
לאחר מכן הם עשו את דרכם למחוז פוג'יין בסין היבשתית ומשם, ממשלת צ'ינג ארגנה תחבורה לשליחתם הביתה.
אירוע זה, המכונה תקרית מודאן, לא עורר מיד דאגה כלשהי ביפן.
מספר פקידים ידעו על כך עד אמצע 1872, אך רק באפריל 1874 הדבר הפך לדאגה בינלאומית.
מהמאה ה-17 עד המאה ה-19, ממשלת צ'ינג יישבה 401 תקריות של טביעת ספינות ריוקיואן הן בחופי סין היבשתית והן בטאיוואן.
ממלכת ריוקיו לא ביקשה עזרה מפקידים יפניים בנוגע לטביעה.
במקום זאת, שלח המלך, שו טאי, פרס לפקידים סינים בפוג'ואו על חזרתם של 12 הניצולים.
ב-30 באוגוסט 1872, סוקנורי קבאימה, גנרל בצבא הקיסרי היפני, קרא לממשלת יפן לפלוש לאזורים השבטיים של טאיוואן.
בספטמבר, יפן הדיחה את מלך ריוקיו.
ב-9 באוקטובר, קיבל קבאימה פקודה לערוך סקר בטאיוואן.
בשנת 1873 נשלחה טנמומי סואג'ימה להודיע לחצר ממשלת צ'ינג שאם לא תרחיב את שלטונה לכל טאיוואן, תעניש רוצחים, תשלם פיצויים למשפחות הקורבנות ותסכים לדון בנושא, יפן תטפל בכך.
יפן הצדיקה שליחת משלחת לטאיוואן באמצעות פרשנות לשונית של הביטוי huawai" zhimin" (מילולית: מחוץ לתחום הציוויליזציה) כמשמעותה שטאיוואן אינה חלק מסין.
הדיפלומט הסיני לי הונג-ג'אנג דחה את הטענה כי לרצח ריוקיואנים היה קשר כלשהו ליפן לאחר שנודע לו על שאיפותיה של יפן.
עם זאת, לאחר תקשורת בין צ'ינג ליאנגיהארה, פירשו היפנים את הסברם כמשמעותה שממשלת צ'ינג לא התנגדה לטענותיה של יפן לריבונות על איי ריוקיו, ויתרה על כל סמכות שיפוט על עמים ילידים טייוואניים, ואכן הסכימה למשלחת של יפן לטאיוואן.
בעיני יפן ויועץ החוץ צ'ארלס לה ז'נדרה, הילידים היו "פראים" שלא היה להם מעמד ריבוני או בינלאומי, ולכן שטחם היה "terra nullius", חופשי להיתפס עבור יפן.
ממשלת הצ'ינג טענה שכמו במדינות רבות אחרות, ניהול הממשלה אינו משתרע על כל חלקי המדינה, בדומה לשטחי האינדיאנים בארצות הברית או לשטחי האבוריג'ינים באוסטרליה ובניו זילנד, גישה שגם לה ז'נדרה נקט בה לפני העסקתו על ידי היפנים.
קבאימה הגיע לטמסוי ב-23 באוגוסט כשהוא מחופש לסוחר כדי לסקור את מזרח טאיוואן.
ב-9 במרץ 1874, משלחת טאיוואן התכוננה למשימתה.
שופט בית המשפט המחוזי של טאיוואן שמע על הפלישה היפנית הקרבה מעיתון בהונג קונג שציטט ידיעה יפנית ודיווח על כך לרשויות פוג'יאן.
פקידי ממשלת צ'ינג הופתעו לחלוטין בשל היחסים הלבביים לכאורה עם יפן באותה תקופה.
ב-17 במאי, סייגוג'ודו הוביל את הכוח העיקרי, שמנה 3,600 איש, על סיפון של ארבע ספינות מלחמה מנגסאקי בדרכן לטאינאן.
ב-3 במאי 1874, מסר קוסיי פוקושימה פתק למושל פוג'יאן-ג'ג'יאנג, לי הניין, ובו הודיע כי הם פונים לשטח השבטי כדי להעניש את הפושעים.
ב-6 במאי הנחיתו היפנים כוח קטן של 100 איש, בפיקודו של הקפטן האמריקאי דאגלס ר.
קאסל, כדי לבחור אתר מחנה מבוצר ליד הים.
ב-7 במאי, נשלח מתרגם סיני, ג'אן הנשנג, לחוף כדי לכונן יחסי שלום עם שבטים שאינם שבטי המודאן והקוסקוס.
קצינים זרים אמריקאים ופוקושימה נחתו בצ'צ'נג ושינג'י.
הם ניסו להשתמש במפרץ באקסיאן בצ'ינגגנגפו כבסיס שלהם, אך גשם כבד הציף את האתר מספר ימים לאחר מכן, ולכן היפנים עברו לקצה הדרומי של מפרץ לנגצ'יאו ב-11 במאי.
סיירים יפנים נתקלו בהתקפות מצד הטייוואנים הילידים.
ב-15 במאי, קאסל שימש כמתווך עם הצ'יף איסה, ראש שישה עשר השבטים הדרומיים של האי.
ב-17 במאי, קבוצה של 100 איש נכנסה לפנים טאיוואן כדי לחפש מקום מחנה נוסף.
למרות היותה בשטח ידידותי, חלק מהקבוצה הותקפה במארב.
בהתכתשות שהתפתחה נפצע חייל יפני בצוואר וסמל מסאטסומה נהרג.
הקבוצה היפנית הקטנה נסוגה חזרה לכוח העיקרי, ועם שובה גילתה שהסמל נערף על ידי הטייוואנים הילידים, ושראשו נלקח כגביע.
ב-18 במאי עגנה הספינה היפנית ניסין בפיקודו של אקאמאצו נוריושי במפרץ קוואליאנג והשיקה סירה קטנה לביצוע סקרים.
טייוואנים ילידים מהכפר קואלוט ירו על הסירה באמצעות רובים.
למרות שלא נפגע, אקאמאטסו זעם על התקרית ותכנן מיד לתקוף לא רק את קואלוט, אלא גם את הכפר הסמוך לינגלואן.
תוכניות אלו נדחו ובסופו של דבר בוטלו.
ב-21 במאי נשלחה יחידה של 12 גברים לחקור את האזור בו נהרג סמל סאטסומה.
במהלך חקירה זו, הכוח ספג מארב נוסף על ידי קבוצה של 50 ילידים, ובחילופי האש נפצעו קשה שני יפנים ותוקף אחד נהרג.
סאיגוֹ הגיע עם חיילים נוספים ב-22 במאי.
קולונל סאקומה סמטה , כשהוא מפקד על כוח של 150 איש, נתקף במארב של 70 לוחמי מודאן, ובכך החל קרב שער האבן.
העם הטייוואני הילידי כבר היה בעמדות מארב שנבחרו מראש מאחורי אבנים, בעוד שהיפנים נאלצו להסתפק במחסה שיכלו למצוא מסלעים שהיו בנהר שעומק המותניים, והיו מסוגלים להשתמש רק ב-30 חיילים בו זמנית עקב תנאי השטח.
בתחילת הקרב הורה סקומה על נסיגה, אך חייליו, שהמשיכו להילחם, התעלמו ממנו לחלוטין.
הקרבות נמשכו קצת יותר משעה, עד שסקומה הורה ל-20 רובאים לטפס על צוק משמאלו ולירות על הילידים מלמעלה בעוד הגברים בנהר המשיכו להילחם.
כשראו את 20 הרובאים על ראש הצוק, נסוגו הילידים.
שבט המודאן איבדו 16 איש, כולל מנהיגם, אגולו, ובנו, ועוד רבים נפצעו.
היפנים ספגו שבעה נפגעים, כולל קצין אחד ו-30 פצועים.
הצבא היפני התפצל לשלושה כוחות ופנה לכיוונים שונים, לדרום, לצפון ולמרכז האי.
צבא הדרך הדרומית ספג מארב של שבט הקוסקוס ואיבד שלושה חיילים.
מתקפת נגד הביסה את לוחמי קוסקוס והיפנים שרפו את כפריהם.
הנתיב המרכזי הותקף על ידי מודאן ושניים או שלושה חיילים נפצעו.
היפנים שרפו גם את כפריהם.
הנתיב הצפוני תקף את הכפר נונאי.
ב-3 ביוני הם שרפו את כל הכפרים שנכבשו.
ב-1 ביולי, המנהיג החדש של שבט המודאן וראש שבט הקוסקוס הודו בתבוסה והבטיחו שלא לפגוע בניצולים שנטרפו בספינה.
הילידים שנכנעו קיבלו דגלים יפניים כדי להניף מעל כפריהם.
הם נתפסו כסמל לשלום עם יפן ולהגנה מפני שבטים יריבים על ידי העמים הילידים.
עבור היפנים, זה היה סמל לסמכות שיפוט על הטייוואני הילידי.
כוחות סיניים הגיעו ב-17 ביוני ודוח של נציב ממשל פוג'יאן דיווח כי כל 56 נציגי השבטים מלבד מודאן, ג'ונגשה ולינאי, שלא נכחו עקב בריחתם מפני היפנים, התלוננו על בריונות יפנית כלפי שבטיהם.
נציג סיני, פאן ווי, נפגש עם סאיגו ארבע פעמים בין ה-22 ל-26 ביוני, אך דבר לא יצא מכך.
היפנים התיישבו והקימו מחנות גדולים ללא כוונה לסגת, אך ביולי פרצה התפרצות של מלריה.
שני היועצים הזרים האמריקאים נדבקו במחלה, ובעוד שוואסון שרד, קאסל מת מהמלריה בה נדבק במשלחת באביב של השנה שלאחר מכן, 1875. באוגוסט ובספטמבר חלו 600 חיילים.
מספר ההרוגים עלה ל-561. טושימיצ'י אוקובו הגיע לבייג'ינג ב-10 בספטמבר והוא קיים שבעה מפגשי משא ומתן על פני חודש.
מעצמות המערב לחצו על סין לא לגרום לשפיכות דמים עם יפן, שכן הדבר ישפיע לרעה על הסחר החופי.
הסכם פקינג שנוצר נחתם ב-30 באוקטובר.
יפן זכתה להכרה בממלכת ריוקיו כממלכה בשליטה שלה ולתשלום פיצויים בסך 500,000 טאאל.
הכוחות היפניים נסוגו מטאיוואן ב-3 בדצמבר.
יפן החלה במשך זמן מה לטעון לריבונות על ממלכת ריוקיו, אשר סין הייתה שלטונה המסורתית, אם כי היא הייתה גם פיאודטורית של תחום סצומה, שכבר לא היה קיים מאז המאה ה-17. המשלחת הוכיחה שסין לא שלטה בפועל בטאיוואן, קל וחומר באיי ריוקיו.
ההסדר בשנת 1874, בתיווך הבריטים, כלל אזכור להכרה הסינית בכך שהמשלחת היפנית "מגינה על אזרחים", אזכור שיפן הצביעה עליו מאוחר יותר כוויתור סיני על זכויותיה על ריוקיו.
בשנת 1879 העבירה יפן את הסכסוך לבוררות בריטית, והבריטים אישרו את הריבונות היפנית על הריוקיו, תוצאה שלא הוכרה על ידי סין.
המשלחת שימשה גם כחזרה לשאיפות האימפריאליות היפניות העתידיות.
טאיוואן כבר נחשבה למושבה יפנית פוטנציאלית בחוגים מסוימים ביפן.
באופן כללי יותר, הפלישה היפנית לטאיוואן ב-1874 והתגובה הסינית החלשה היו גילוי בוטה של חולשתה הסינית והזמנה לפלישה זרה נוספת בטאיוואן.
בפרט, הצלחת הפלישה היפנית הייתה בין הגורמים שהשפיעו על ההחלטה הצרפתית לפלוש לטאיוואן באוקטובר 1884, במהלך מלחמת סין-צרפת.
הנציב הקיסרי הסיני שן באוז'ן בנה את שביל בטונגגואן בשנת 1875 על פני פנים האי המחוספס כדי לעודד התיישבות של בני ההאן בהרים ולשעבד טוב יותר את האוכלוסייה הילידית כדי לחזק את השליטה הסינית על טאיוואן.
הפלישה לנורמנדי (שם קוד: "מבצע נפטון"; באנגלית: "Normandy landings"; ידועה בכינוי D-Day) הייתה פלישה אמפיבית של צבאות בעלות הברית המערביות אל חופי נורמנדי שבצרפת הכבושה, שהתרחשה ב־6 ביוני 1944 במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
ביומה הראשון של הפלישה נחתו כ־156,000 חיילים של בעלות הברית מהים ומהאוויר על אדמת נורמנדי, בסיוע כ־12,000 כלי טיס וכ-6,939 כלי שיט.
הפלישה לנורמנדי מסמנת את פתיחתה של חזית שנייה במלחמה נגד גרמניה, ואת ראשית הקץ של גרמניה הנאצית.
תכנון מבצע אוברלורד, שהחל בראשית 1943, היה קפדני ומפורט, וממדיו היו חסרי תקדים.
ההכנות לפלישה היו כרוכות בהתארגנות לוגיסטית בהיקף עצום, שכללה בניית אלפי כלי שיט ומטוסים רבים וריכוז ציוד וכוחות אמריקניים וקנדיים גדולים בדרום אנגליה.
בחודשים שקדמו לפלישה ניהלו בעלות הברית מבצעי הונאה מורכבים שסייעו להטעות את הגרמנים בדבר מועד הפלישה ומיקומה.
הפיקוד העליון של גרמניה, שצפה פלישה מאנגליה, החל כבר ב־1942 להקים את החומה האטלנטית, מערך ביצורים אדיר שהשתרע על פני אלפי קילומטרים לאורך חופי מערב אירופה ונועד לעצור כל ניסיון נחיתה מהים.
ב־6 ביוני 1944, מעט אחרי חצות, הוצנחו מהאוויר כ־23,000 חיילים אמריקאים ובריטים בנורמנדי.
בשעות הבוקר המוקדמות פתחו ספינות מלחמה בהפגזה ארטילרית של החופים, ובשעה 06:30 החלו לנחות עשרות אלפי חיילים וכלי רכב בחמישה אתרי נחיתה בחופי בנורמנדי.
עומק החדירה של כוחות בעלות הברית לאדמת צרפת ביום הפלישה היה קטן, ומרבית היעדים שהוקצו לכוחות הנוחתים ביום הפלישה הראשון לא הושגו, אך הושג היעד העיקרי: הבקעת החומה האטלנטית וביסוס ראשי גשר על אדמת צרפת.
במהלך השבועות הבאים הנחיתו בעלות הברית כוחות גדולים נוספים בנורמנדי ופתחו בתנועה איטית אך מתמדת אל תוך צרפת, אל מול התנגדות עיקשת של הכוחות הגרמנים.
המערכה על נורמנדי, שבאה בעקבות הפלישה, ארכה כחודשיים וחצי שבמהלכם ספגו כוחות בעלות הברית אבדות כבדות, אך הביאה לשבירת כוחו של הצבא הגרמני על אדמת צרפת, ולנסיגה מהירה של שרידיו לשטח גרמניה.
אין נתונים מדויקים לגבי אבדות הצדדים היריבים ביום הפלישה.
מספר הנפגעים והשבויים בצד הגרמני מוערך בין 4,000–9,000. בצד בעלות הברית מספר הנפגעים והשבויים מוערך בכ־10,000, מהם לפחות 4,413 הרוגים .
הנוהל הצבאי המקובל בעריכת תוכנית צבאית אינו מפרט בדרך כלל את התאריך שבו תתחיל הוצאתה לפועל, משום שזוהי החלטה המתקבלת בנפרד.
המונח "יום הע'", שנקרא באנגלית D-Day, השגור בתכנונים צבאיים בכל פקודת מבצע שהיא, פירושו "היום שייקבע בבוא העת לפתיחתו של מבצע כלשהו".
האות D מציינת Day, יום, כלומר D-Day משמעו "יום הימים".
בדומה לכך, "שעת הש'" (H Hour) היא השעה שבה ייפתח המבצע או שעת השעות.
כיוון שכך, גם תכנון מבצע אוברלורד כלל יום ע' (שתאריכו המדויק נקבע ממש ברגע האחרון).
עם זאת, בלשון העיתונאית התבסס מאז הכינוי D-Day כשמו המיוחד של היום הראשון של מבצע אוברלורד, אף שהוא אינו שמו הרשמי; עוד קודם לפלישה לנורמנדי וגם לאחריה נעשה שימוש במונח D-Day למבצעים ופלישות שונים.
כבר לאחר נפילת צרפת ונסיגת הצבא הבריטי בדנקרק בקיץ 1940 החלו הבריטים לתכנן את חזרתם ליבשת, אף שבפועל לא היו להם המשאבים וכוח האדם הנחוצים למבצע כה גדול ומסובך, מאחר שבריטניה עמדה לבדה במערכה נגד גרמניה הנאצית באירופה.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה, בעקבות המתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, הסכימו ביניהן בעלות־הברית המערביות על אסטרטגיית "גרמניה תחילה", כלומר, מטרת המלחמה המרכזית שלהן הייתה הכנעת גרמניה בלא תנאי והפלת המשטר הנאצי.
לפיכך היה ברור שיהיה עליהן לפלוש ליבשת אירופה.
האמריקאים, ובראשם ראש מטה צבא ארצות הברית, הגנרל ג'ורג' מרשל, לחצו לבצע פלישה מוקדמת לאירופה בשלהי 1942 (מבצע סלדג'האמר) או באמצע 1943 (מבצע ראונדאפ).
גם מנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין דרש ממנהיגי בעלות הברית המערביות לפתוח חזית שנייה במערב, כדי להקל על הלחץ הגדול שבו היה נתון הצבא האדום, עליו הוטל להתמודד מול מרבית הצבא הגרמני מאז הפלישה לברית המועצות ביוני 1941.
אולם הנסיבות לא אפשרו פלישה בהיקף גדול לאירופה באותה עת.
הצבא האמריקני עוד היה בתהליך הקמה והנחתות הדרושות לחציית תעלת למאנש עוד לא נבנו במספרים מספקים.
מעבר לכך, ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל וראש המטה הכללי הבריטי אלן ברוק נמנעו מפלישה ליבשת אירופה במועד שנראה להם מוקדם מדי משיקולים צבאיים ופוליטיים.
במקום זאת הם כפו את הסטת היוזמה לסדרה של מערכות בצפון אפריקה, ב ולאחר מכן באיטליה, שנועדו להחליש ולפצל את הוורמאכט.
הפעלת כל צבא בעלות הברית המערביות אך ורק במערכה מוגבלת באיטליה לא הייתה מקובלת מבחינתם של האמריקאים והסובייטים.
אף שהאסטרטגיה המועדפת על צ'רצ'יל הייתה לתקוף את גרמניה דרך איטליה, אותה כינה "שיפולי הבטן הרכים של אירופה", שכן היא הייתה גם מפתח לכיבוש יוון והבלקן, הוא נאלץ לבסוף להסכים ללחץ האמריקאים, שהיו כעת הבכירים בברית האנגלו־אמריקנית, לפלישה למערב אירופה.
איטליה נותרה בגדר זירת מלחמה משנית עד תום המלחמה.
בוועידת וושינגטון (מאי 1943) ובוועידת קוויבק (אוגוסט 1943), שבה נפגשו צ'רצ'יל ונשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט, אושרה לבסוף התוכנית לפלישה לצפון־מערב אירופה בשם הקוד אוברלורד, שתחל לא יאוחר ממאי 1944; עוד הוחלט על מבצע אנוויל – נחיתה בדרום צרפת, שנועדה להתחיל במקביל לאוברלורד.
החלטה זו הוצגה בפני סטלין בוועידת טהראן (נובמבר-דצמבר 1943), שהבטיח בתמורה לפתוח במתקפה מתואמת במזרח ולהכריז מלחמה על יפן אחרי שגרמניה תיכנע.
לאחר כישלון מבצע ברברוסה והתבוסה בקרב סטלינגרד היה ברור לפיקוד הגרמני, שלא ניתן ככל הנראה להשיג הכרעה צבאית במערכה בחזית המזרחית ושרוב המשאבים הצבאיים של גרמניה ימשיכו להיות מופנים למערכה נגד ברית המועצות.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב־1941 הפכה אפשרות הפלישה מהאי הבריטי ליבשת אירופה לממשית.
קנצלר גרמניה הנאצית אדולף היטלר הבין כי בעלות הברית המערביות ינסו לפתוח בסופו של דבר "חזית שנייה" במערב אירופה, אך שורת המבצעים הצבאיים האנגלו־אמריקניים בזירת הים התיכון בשנת 1943 והמערכה במזרח שדרשה את כל המשאבים הגרמניים הפנויים, הובילו אותו להמעיט בסכנת הפלישה למערב אירופה.
בשלהי 1943 הבין היטלר כי איננו יכול להתעלם עוד מהאיום.
ב"הנחיית הפיהרר מס' 51", מיום 3 בנובמבר 1943, הוא הורה לחזק את ההגנות במערב ולהעביר תגבורות מהמזרח, מאחר שלדעתו עתידה המערכה המכרעת להתנהל בחופי צרפת.
בהנחיה זו הצהיר כי האיום שנשקף ממערב, מבעלות הברית המערביות, גדול אף יותר מהסכנה ממזרח, מהצבא האדום.
לתפיסתו (כפי שמתואר בהנחיה 51), המרחבים העצומים במזרח מאפשרים אובדן שטח ניכר ללא סכנה ישירה על גרמניה, בעוד שהתקפה אנגלו־אמריקנית מוצלחת במערב אירופה תיצור איום ישיר על לב אזורי התעשייה של גרמניה, חבל הריין וחבל הרוהר.
מעבר לכך, בתחילת 1944 הוא העניק קדימות לחזית המערבית.
ב־20 במרץ הסביר למפקדיו במערב כי סיכול הנחיתה יהיה הגורם המכריע של המלחמה כולה; הוא האמין כי אם ייכשל ניסיון הפלישה, לא ינסו בעלות הברית לפלוש שוב לעולם ואז יוכל הוורמאכט להעביר עשרות דיוויזיות לחזית המזרחית ולהטות את המצב שם לטובתו.
בעקבות הפשיטה של כוחות קומנדו בריטיים בסן-נאזר שבבריטני במרץ 1942, הוא הוציא את "הנחיית הפיהרר מספר 40" ב־23 במרץ, שציוותה על הקמת ביצורים (שנודעו בשם "החומה האטלנטית") לאורך חופי מערב אירופה, על מנת לעצור כל ניסיון פלישה אנגלו־אמריקאי.
הוא ציווה שההגנה תהיה כל כך מסודרת ושהיחידות תהיינה כל כך יעילות, שכל ניסיון פלישה יתנפץ לפני הנחיתה או מייד אחריה.
הוא הורה להכין את ביצורי הקבע החזקים ביותר שניתן לכל אורך החוף הנתון לשליטה נאצית (3,800 קילומטרים), מגבול ספרד–צרפת ועד נורווגיה; הוא רצה 15,000 נקודות מבוצרות שיאוישו ב־300,000 מגנים והורה להשלים את בניית הביצורים עד 1 במאי 1943, המועד המוקדם ביותר בו צפויה פלישה.
תחת פיקודו של רומל הואץ קצב הבנייה ונבנו בונקרים וביצורים בכל קטע חוף שהתאים אפילו במידה מועטה לנחיתה אמפיבית.
המכשולים ברצועת הגאות החלו במה שכונה שערים בלגיים, מבנים דמויי שער עשויים ממסגרות ברזל בגובה של כשלושה מטרים, שהוצבו במים כ־150 מטרים מקו שיא הגאות.
הסיבה לכך היא שלגרמנים לא היה מושג היכן בעלות הברית מתכננות לפלוש ואי לכך היה צורך לבצר קו חוף באורך אלפי קילומטרים.
סיבה נוספת טמונה בקשיים של הגרמנים להעביר חומרי בנייה (ברזל, מלט וחול) לחזית, כתוצאה מהרס שיטתי של תשתיות הדרכים בגרמניה ובצרפת על ידי הפצצות בעלות הברית ופעילות חבלנית מצד תנועת ההתנגדות הצרפתית.
במרץ 1943 מינתה ועדת ראשי המטות המשולבים של בעלות הברית את לוטננט גנרל פרדריק מורגן הבריטי לראש המטה של המפקד העליון של בעלות הברית המיועד (COSSAC), גוף שקדם ל (SHAEF).
הוטל עליו לתאם ולקדם את התוכניות להתקפה בהיקף מלא על היבשת (אירופה המערבית), לא יאוחר מ־1944. מורגן גיבש תחתיו צוות של קצינים בריטים ואמריקנים, והם החלו בתכנון המבצע.
לבחירת אתר הנחיתה היו מספר גורמים מגבילים.
הוא חייב להיות בטווח מטוסי היירוט של בעלות הברית, שבסיסיהם היו בממלכה המאוחדת.
בקרבה מיידית חייב להיות לפחות נמל גדול אחד, שניתן לכבוש מכיוון היבשה ולהפעילו מהר ככל האפשר.
מגבלה נוספת הייתה מספר הנחתות שהוקצו למבצע, שהגבילו את המתכננים להסתערות של שלוש דיוויזיות.
אחד העקרונות בתכנון המבצע היה ריכוז הכוח: יהיה אתר פלישה אחד והדיוויזיות ינחתו זו בצד זו.
נשקלו מספר רב של אתרי נחיתה.
חוף פה־דה־קלה, בקצה הצפוני של צרפת, היה אידיאלי מרוב הבחינות, שכן הוא היה הנתיב הימי הקצר ביותר וקרוב יותר לגרמניה, אך שם הקימו הגרמנים את הקטע המבוצר ביותר של החומה האטלנטית, שכן מסיבות אלו הם צפו שהפלישה תתרחש שם.
לחבל ברטאן במערב צרפת היו יתרונות של נמל עיקרי בברסט, אך חבל זה היה מרוחק מדי מבריטניה ומגרמניה.
נמל שרבור בחצי האי קוטנטן היה קרוב יותר לשניהם, אבל הוא נצפה מאיי התעלה גרנזי וג'רזי שהוחזקו בידי הגרמנים, ובסיסו הצר של קוטנטן היה מאפשר לגרמנים לנתק את ראש החוף בקלות יחסית.
בתהליך הניפוי הצטמצמה הבחירה לחוף קלוודוס בנורמנדי.
בעיית היעדר נמל גדול נפתרה באמצעות תכנונם של נמלים מלאכותיים אשר כונו נמלי מאלברי.
בקרבת העיר המרכזית בנורמנדי, קן, היה נמל תעופה שניתן היה להשתלט עליו בהסתערות מוצנחת ביום הראשון לפלישה.
תפיסת קן תנתק את מסילת הברזל ואת הכביש מפריז לשרבור, כך שהיא תבודד את חצי האי קוטנטן, ובה בעת תאפשר לפולשים לאיים על פריז.
בנוסף, אזור זה נמצא בנקודת התפר בין הגזרה בה החזיקה הארמייה הגרמנית ה־15 בצפון מזרח, לבין הגזרה של הארמייה השביעית בדרום מערב, ומשום כך היווה נקודת תורפה.
ההתקפה תונחת בעיקר על הארמייה השביעית החלשה יותר, שתחת פיקודה הייתה רק דיוויזיית פאנצר אחת (ה־21).
בדצמבר 1943 התמנה דוויט אייזנהאואר למפקד העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית באירופה המערבית וברנרד לו מונטגומרי נעשה מפקד כל כוחות היבשה שלו.
אייזנהאואר פיקד בעבר על שלוש פלישות מוצלחות, שכולן היו מבצעים משולבים, בהשתתפות כוחות אוויר, ים ויבשה בריטיים ואמריקניים.
הוא הקים בלונדון את מפקדתו, המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית, שנטלה לידיה את תפקידי COSSAC.
לפי תוכנית הפלישה הסופית, תוביל קבוצת הארמיות ה־21 של מונטגומרי את ההסתערות.
היא הורכבה משתי ארמיות: הארמייה הראשונה של ארצות הברית בפיקודו של גנרל עומר ברדלי ובה שני קורפוסים, הקורפוס ה-5 בפיקודו של לאונרד ג'רואו והקורפוס ה-7 בפיקודו של ג'וזף לוטון קולינס, שינחתו בחופים המערביים.
הארמייה השנייה הבריטית בפיקודו של מיילס דמפסי, ובה הקורפוס ה־30 הבריטי בפיקודו של ג'רארד באקנל והקורפוס ה-1 הבריטי־קנדי בפיקודו של ג'ון קרוקר, ינחתו בחופים המזרחיים.
מייד אחרי ההשתלטות על ראשי החוף תתחיל הזרמת כוחות לנורמנדי (בעיקר הארמייה השלישית האמריקאית של ג'ורג' פטון), במטרה להשתלט בשלב ראשון על השטח בין הנהרות לואר וסן, ולכבוש את נמלי שרבור וברסט.
בשלב שני נועדו כוחות בעלות הברית להשלים את שחרור צרפת וארצות השפלה ולאחר מכן לפלוש לגרמניה ב'חזית רחבה'.
במסגרת חלקו הימי של המבצע, שקיבל את שם הקוד "נפטון", יפתחו כ־1,000 מפציצים ו־200 ספינות קרב בהרעשה ארטילרית מסיבית על הגנות החופים, ולאחריה ינחתו חמש דיוויזיות בחמישה חופים שונים.
דיוויזיית הרגלים הרביעית האמריקנית תנחת בגזרה המערבית ביותר, בחצי האי קוטנטן, בקטע החוף שקיבל את כינוי הצופן "יוטה".
לאחר שתחצה את החוף הוטל עליה להשיג שליטה על כביש החוף ולנוע מערבה לעבר שרבור, שם נמצא נמל חיוני.
דיוויזיות הרגלים האמריקנית הראשונה המנוסה, מתוגברת ברגימנט מדיוויזיית הרגלים ה־29 האמריקנית, ינחתו מזרחה בחוף קלוודוס, בקטע שזכה לכינוי הצופן "אומהה".
הוטל עליהן לכבוש את הכפרים קולוויל, ויירוויל וסן־לורן ואז להבקיע את דרכן לפנים הארץ.
שני גדודי הריינג'רס (כוחות מיוחדים) שינחתו באומהה וביוטה נועדו לכבוש ולנטרל את סוללת התותחים בפואנט־דו־אוק, שתאיים על החופים שעליהם ינחתו הכוחות האמריקאיים.
הבריטים והקנדים ינחתו בקטעי החוף שמשתרעים מערבה משפך הנהר אורן; בקצה המזרחי, הדיוויזיה הבריטית השלישית בתוספת לוחמי קומנדו בריטים וצרפתיים, תנחת בחוף "סורד" (Sword).
עליה לפרוץ מהחוף לעבר קן ולכבוש את העיר ואת שדה התעופה הסמוך.
הדיוויזיה הקנדית השלישית תנחת בחוף "ג'ונו" ואז תבקיע דרכו ותנתק את כביש קן־באייה.
על הדיוויזיה הבריטית ה־50 בחוף "גולד" שתוחם בגזרה של "אומהה" הוטלה משימה דומה, בתוספת השתלטות על הנמל הקטן בארומאנש ועל סוללת הארטילריה הגרמנית בלונג סור־מר.
בקרב הפיקוד העליון של בעלות הברית שררו דעות ואסכולות שונות סביב אופן הפעלתם של הכוחות המוטסים באוברלורד.
הצנחה לילית בהיקף כה גדול מעולם לא נוסתה קודם לכן.
אסכולה אחת, שבה תמך ראש מטה צבא ארצות הברית ג'ורג מרשל, חזתה בהפעלת הצנחנים בעומק אסטרטגי בפנים הארץ, באופן שייצור איום על עתודות האויב הרחוקות.
כוח זה יכבוש שדות תעופה ויתוגבר בדרך האוויר.
אסכולה נוספת, שלה היה שותף מפקד הכוחות האוויריים של אוברלורד טרפורד לי מלורי, שללה הפעלת צנחנים בגלל התלות הרבה שלהם בתנאי מזג האוויר, שעלולה להביא לאבדות שיעלו על חמישים אחוז.
האסכולה שהתקבלה הייתה הפעלה מרוכזת של כוחות מוטסים שתפקידם העיקרי לבודד את חופי הנחיתה והרחקת תגבורות גרמניות, כאשר המטרה המשנית הייתה לסייע לכוחות הנוחתים מהים על ידי תפיסת דרכים הדרושות להתקדמותם והשמדת ארטילריית האויב.
לפי התוכנית שהתגבשה, בחלקו המוטס של המבצע יוצנחו בחצות הלילה שלוש דיוויזיות – אחת בריטית ושתיים אמריקאיות.
הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית תוצנח בין הנהרות אורן ודיב ותאבטח את האגף השמאלי של חזית הפלישה בפני התקפות נגד גרמניות.
הוטל עליה להשמיד את סוללת תותחי הארטילריה במרוויל שבשפך נהר אורן.
הדיוויזיה המוטסת ה־101 תוצנח מדרום מערב לסנט־מר־אגליז, כדי לאבטח את צידם היבשתי של הכבישים המוגבהים, תשמיד את הגשרים בקרנטן, תוך תפיסת גשרים אחרים להגנה על האגף הדרומי של חוף יוטה.
הדיוויזיה המוטסת ה־82 תוצנח מערבה משני צידי הנהר מרדרה, בכוונה לתפוס את השטח שבין הנהרות דוב ומרדרה.
עליה לחסום תנועת תגבורות גרמניות לקוטנטן ולכבוש את סנט־מר־אגליז, צומת דרכים חיוני.
הכוחות המוטסים יתוגברו בשעות הבאות על ידי חטיבות דאונים ויחידות מונחתות אחרות ובהן אנשי מפקדה, תותחים נגד־טנקים, תותחי שדה, ג'יפים ויחידות שירותים אחרות.
בנוסף לכך כללו כוחות בעלות הברית יחידות צבא מצרפת וכן ממדינות נוספות שנמצאו תחת הכיבוש הנאצי.
מרבית צבא היבשה של בעלות הברית שתוכנן להשתתף במערכה בצפון אירופה היה חסר ניסיון.
כך לדוגמה, מתוך כחמישים דיוויזיות הרגלים, השריון והצנחנים האמריקאיים, רק שתי דיוויזיות השתתפו קודם בלחימה – דיוויזיית הרגלים הראשונה והדיוויזיה המוטסת ה־82. הדיוויזיות הרביעית וה־29 הופעלו מחדש בשנותיה הראשונות של המלחמה, אך לא לקחו בה חלק.
גם רוב הצבא הבריטי היה חסר ניסיון מבצעי, על אף שהבריטים היו שרויים בלחימה עם גרמניה זה ארבע שנים.
רק דיוויזיות מעטות שנועדו לקחת חלק בפלישה לנורמנדי השתתפו קודם לכן בלחימה במערכות באפריקה ובאיטליה.
הדיוויזיה השלישית והדיוויזיה המוטסת השישית כמעט ולא השתתפו בלחימה קודם לכן.
הדיוויזיה הקנדית השלישית הוקמה ב־1941 ובמשך שלוש שנים עברו אנשיה אימונים באנגליה.
צבא היבשה של ארצות הברית, שכלל במאי 1944 כ־89 דיוויזיות, מתוכן 16 משוריינות, הורכב ברובו ממגויסי חובה.
עם זאת, היחידות הלוחמות לא זכו להקצאה עדיפה של כוח אדם, כשמיטב המגויסים (המשכילים והבריאים יותר) נשלחו לשרת בזרוע האוויר ויחידות המטה והשירותים השונות.
יוצאות דופן היו הדיוויזיות המוטסות, שנחשבו ליחידות עילית.
אנשיהן, שהיו מתנדבים, עברו אימונים קשים ומפרכים.
אולם דיוויזיות מוטסות אלו היו ביסודן דיוויזיות "קלות", שלא נשאו נשק כבד כמו תותחי נ"ט וארטילריה.
עקב כך הן היו תלויות באספקה מהאוויר והיו חסרות יכולת להתמודד נגד שריון.
הארמדה הימית שתוכננה לסייע לפלישה הייתה אחת הגדולות בהיסטוריה הצבאית וכללה אלפי כלי שיט, החל מאוניות קרב ועד אסדות נחיתה קטנות.
תפקיד הכוח הימי, תחת פיקודו של אדמירל ברטרם רמזי, היה לאבטח את התעלה האנגלית, להפגיז את הגנות החופים קודם לנחיתות, לשאת את הגייסות ולהנחיתם בחופים ולהעביר אספקה ותגבורות עד אשר יכבשו נמלים עיקריים.
תחילה אמור היה להיות הכוח הימי מורכב בעיקר מספינות בריטיות, מאחר שהצי האמריקני היה מחויב באותה עת למלחמה באוקיינוס השקט נגד היפנים, שהצריכה כמות עצומה של כלי שיט.
עם התרחבות תוכנית הפלישה נאלץ צי ארצות הברית (למרות התנגדותו של מפקד הצי) להקצות ספינות נוספות למבצע נפטון.
ההכנות לפלישה נמשכו כשנתיים והיו כרוכות בהתארגנות לוגיסטית בהיקף עצום, שכללה בניית כלי שיט ומטוסים רבים.
כמה חודשים אחרי כניסת ארצות הברית למלחמה החל מבצע בולרו – ריכוז ציוד וכוחות אמריקניים וקנדים אדירים בדרום אנגליה.
עד תחילת יוני 1944 הגיעו לבריטניה שני מיליון אנשי צבא אמריקאים ועוד רבע מיליון קנדים.
הכוחות הפולשים עברו אימונים מפרכים בתנאים שדימו את גזרת הלחימה שלה יועדו.
כל ההכנות האלה נעשו תוך שמירה קפדנית על ביטחון שדה והסתרת המועד והיעד של הפלישה מן הגרמנים.
במבצע אוברלורד היו כארבעה סוגים עיקריים של אוניות ונחתות להבאת חיילים וציוד אל החוף: ה־LST (Landing Ship Tank), אונייה להנחתת כלי רכב וחיילים, הייתה אונייה גדולה, בגודל סיירת קלה, שאורכה כ־100 מטר ויכולת הנשיאה שלה 4,000 טונות.
ה־LCT (Landing craft tank), נחתת טנקים, הייתה כלי שיט שטוח תחתית, באורך כ־35 מטר, שיכול להוביל 4 עד 8 טנקים (בהתאם לדגם הנחתת) ולפרוק אותם על פני כבש המורד בעת ההגעה לחוף.
ה־LSI (Landing Ship Infantry), אונייה להנחתת חיילים, הייתה אונייה הדומה למעבורת נוסעים, שיכלה לשאת מאות חיילים וציוד.
ה־LCA (Landing Craft Assault), היו נחתות קטנות שהובילו מחלקת רובאים שירדו ממנה היישר לחוף בכבש מורד.
הנפוצה מביניהן בנורמנדי הייתה ה־LCVP, נחתת שאורכה כ־11 מטרים ורוחבה 3.2 מטרים שיכלה לשאת מחלקה בת 36 לוחמים, או ג'יפ וכיתה של 12 לוחמים.
הן כונו "סירות היגינס", על שם מתכנן אנדרו היגינס, ובסך הכל נבנו יותר מ־20,000 כאלו עד סוף המלחמה.
בעיה עיקרית שניצבה בפני מתכנני אוברלורד הייתה הבאת ציוד ואספקה באופן יעיל לכוח הפולש, עד אשר ייכבש נמל בעל קיבולת מספקת.
אחד הלקחים המרכזיים של הפשיטה בדייפ היה כי ערי נמל בצפון צרפת יהוו יעד מבוקש לנחיתת בעלות הברית ובשל כך יהיו ממוגנות היטב, מה שיגרום לאבדות רבות בכיבושן.
מהנדסים של בעלות הברית הגו את הרעיון לפיו ייבנו שני נמלים מלאכותיים מחלקים מוכנים מראש, שחלקיהם ייגררו על פני תעלת למאנש אל חופי הפלישה.
שם יוצבו וישמשו בסיס אליו יוכלו בעלות הברית לפרוק אספקה עד לתפיסת אחת מערי הנמל הגדולות.
בנייתם של נמלים אלו, שקיבלו את שם הצופן מאלברי (עץ תות), הצריכה משאבים וכוח אדם רב – בנייתם בלעה 600,000 טונות של בטון והעסיקה 20,000 איש.
נמל אחד הוצב בחוף אומהה והשני בסמוך לחוף גולד ליד העיירה ארומאנש.
כחלק מהלקחים מכישלון הפשיטה על דייפ, חיפשו הבריטים דרך להביא סיוע משוריין לרצועת החוף ומעבר לה, כדי להבקיע את ההגנות ולצלוח את שדות המוקשים של החומה האטלנטית.
המשימה הוטלה על גנרל פרסי הוברט מהדיוויזיה המשוריינת ה־79, שיחד עם מתכננים בריטיים המציא מספר רב של כלים משוריינים ייעודיים, שנודעו בכינוי "שעשועי הוברט" בפי החיילים.
אלה כללו בין היתר טנקים אמפיביים שכונו "DD" (ראשי תיבות של Duplex Drive – הנעה כפולה), טנקי מורג לפיצוץ מוקשים, טנקי להביור ועוד.
ביום הפלישה עשו הבריטים שימוש מלא ומושכל בכלים אלה, שהוכיחו את יעילותם ומנעו אבדות כבדות.
אולם האמריקנים הפגינו בהם עניין מועט – פרט לטנקים האמפיביים.
כחלק מההכנות לפלישה הוחלט לקיים תרגיל באש חיה בשם "טייגר" אשר דימה את הפלישה לחוף יוטה.
במהלך התרגיל, אשר התקיים בעיירה סלפטון שבמחוז דבון, קרו שתי תקריות חריגות: ב־27 באפריל לא הגיעה הודעה על דחיית התרגיל בשעה לכל הכוחות וכוחות הנחיתה נפגעו מאש ארטילרית ולאחריה נפגעו מאש מקלעים.
בתקרית זו שהוצנעה נהרגו 450 חיילים שנקברו בקברי אחים.
למחרת נתקלו 8 נחתות של בעלות הברית (מהן רק אחת חמושה בטורפדו) וקורבטה בריטית ב־9 סירות טורפדו מהירות (E-boats) גרמניות אשר פגעו ב־4 מהן בירי טורפדו כשמתוכן 2 טובעו והוסיפו עוד 749 הרוגים.
למרות האסונות, הופקו לקחים מהתרגיל שסייעו לכוחות הנוחתים ביום הפלישה, כגון נהלים לצמצום סיכוני הטביעה.
תרגיל פביוס , אשר נערך ב־3 במאי 1944, דימה את מבצע "נפטון" (שהיה החלק הימי של מבצע "אוברלורד") קרוב ככל האפשר למציאות, מבלי לחצות את התעלה האנגלית
בתאוריה מנה פיקוד מערב תחת פילדמרשל גרד רונדשטט מיליון וחצי אנשים, אף שלא הייתה לו שום שליטה על הלופטוואפה והקריגסמרין.
ב־6 ביוני היו תחת פיקוד מערב, שהיה אחראי על צרפת וארצות השפלה, 59 דיוויזיות גרמניות, שמונה מהן בהולנד ובבלגיה.
למעלה ממחצית המספר הזה היו דיוויזיות נייחות להגנת חופים (כלומר, דלות באמצעי תעבורה ממוכנים) או דיוויזיות אימונים, ורק עשר היו משוריינות; שלוש מהן נמצאו בדרום צרפת ואחת בקרבת אנטוורפן.
איכותן של יחידות צבא היבשה, שמנו 850,000 איש, הייתה מאוד לא אחידה.
האבדות העצומות שספג הצבא הגרמני במהלך הלחימה בחזית המזרחית ואובדן נגדים וקצינים מנוסים רבים, גרמו לירידה ממשית באיכות כוח האדם ביחידות קו החזית, כולל יחידות העילית.
משך ההחלמה מפציעות ומחלות קוצר וכך גם תקופת הטירונות.
הפיקוד הגרמני החל לגייס לשורותיו נערים בני 16 ומעלה וגברים בגילאים 45–60, כדי להשלים את אבדותיו.
הצורך הנואש למלא את השורות אילץ את הוורמאכט לגייס חיילים מאלזס, לורן ולוקסמבורג, וכן כאלה שהוגדרו כפולקסדויטשה – "גרמנים אתנים" מהבלקן ועד פולין.
כמו כן, הועברו לצרפת ב־1943/1944 גדודי "אוסט" (מזרח), כדי להחליף את החיילים הגרמנים באיוש הגנות החופים.
אלו היו מגויסי כפייה ומתנדבים מהשטחים הכבושים של ברית המועצות בידי גרמניה.
הוורמאכט שינה את תפיסתו הטקטית ואת אופי אמצעי הלחימה שלו, ומצבא בעל אופי התקפי המצויד בעיקר בטנקים קלים ובינוניים, הוא הפך בשלבים המאוחרים של המלחמה, בכורח הנסיבות, לצבא שהותאם בעיקר ללחימה במיגננה, וחימושו כלל בעיקר טנקים ותותחי סער כבדים.
להוציא את דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר, שהיוו רק כ־20 אחוז מהיחידות של הצבא הגרמני, הייתה לכוחות היבשה של הוורמאכט ניידות מעטה.
הם חסרו אמצעי תובלה ותותחים מתנייעים ומרבית הארטילריה שלהם עדיין הייתה נגררת (באמצעות סוסים).
דבר זה היה נכון במיוחד לגבי היחידות הנייחות, שהוקצו להגנת החופים.
החימוש והציוד של האחרונות, שכללו גם אחוז גבוה של חיילים עם בעיות רפואיות, לקה בחסר וכלל מגוון כלי נשק מדגמים מיושנים, שנלקחו שלל מהמדינות שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית בראשית המלחמה.
מבנה הפיקוד הגרמני ב־1944 היה סבוך ומבולבל.
עם זאת, המעורבות הגבוהה של הדרג הפוליטי ובמיוחד של היטלר פגעו בעצמאותו.
יתרה מכך, בדצמבר 1941 אף מינה היטלר את עצמו לראש הכוחות המזוינים של גרמניה בעקבות התבוסה הגרמנית בקרב מוסקבה ובכך היה הסמכות הפיקודית העליונה במדינה.
כך נוצרה יריבות בין הפיקוד העליון של הוורמאכט למפקדה העליונה של כוחות היבשה (OKH).
לכאורה, ה־OKH אמור היה להיות אחד המדורים העיקריים בוורמאכט (יחד עם OKL – הפיקוד העליון של הלופטוואפה וה־OKM – הפיקוד העליון של חיל הים), אך היריבות שטופחה על ידי הדרג הפוליטי הביאה לכך שזה לא היה כך למעשה.
עם התקדמות המלחמה הלכה והתגברה חלוקת התפקידים בין ה־OKW וה־OKH כאשר ה־OKW לקח על עצמו את הפיקוד על הכוחות המוצבים בחזית המערבית ואילו ה־OKH הופקד על החזית המזרחית.
אולם יתרה מזו, תחת ה־OKW הופקדה ההגנה על פלישה למערב אירופה בידי OB West (אוברבפסלהאברווסט) – הפיקוד העליון במערב, בפיקודו של רונדשטט.
אך למעשה לא הייתה לו שום שליטה על הלופטוואפה (וכן על יחידות הצנחנים והנ"מ שהיו כפופות ללופטוואפה) והקריגסמרין, שהיו כפופות למפקדותיהן שלהן.
הדבר נכון היה גם בנוגע לעתודה המשוריינת במערב, קבוצת פאנצר מערב, שניתן להכניסה למערכה רק בפקודתו הישירה של היטלר.
ביסודו של דבר, מינויו של ארווין רומל למפקד קבוצת ארמיות B יצר כפילות בינו לבין רונדשטט, שכן אף פעם לא היה ברור מי משניהם ינהל את המערכה.
רומל, מפקד נאצי מוערך ואחד המפקדים שפקדו עליהם להיערך לפלישה המתקרבת, הכין את החוף לפלישה.
בעוד שהנאצים האמינו שהפלישה לא תהיה בנורמנדי, הוא כן.
כמה ימים לפני שהפלישה התחילה נסע רומל לבקר את אשתו ובכך פיספס את הפלישה.
בסך הכל החזיקו ביום הפלישה שש דיוויזיות גרמניות בכ־300 קילומטרים של חוף בנורמנדי.
דיוויזיית הפאנצר ה־21 חנתה סביב קן ונועדה לשמש כעתודה הניידת של הארמייה הגרמנית השביעית.
הדיוויזיות ה־709 וה־716 היו יחידות נייחות ששימשו למשימות הגנה בצרפת הכבושה, בעיקר הגנת חופים והגנת נ"מ.
ככאלו, הן חסרו ניידות ולא היו מאומנות בלוחמה ניידת.
איכות כוח האדם בדיוויזיות אלו הייתה ירודה לעומת יחידות אחרות של הצבא והן הורכבו בעיקר מחיילים חסרי ניסיון קרבי, חיילים מבוגרים ומגויסי כפייה מהשטחים הכבושים.
רמת האימון שלהם הייתה נמוכה ביותר.
דיוויזיית הרגלים 352 ודיוויזיית הפאנצר ה־21 נבנו סביב גרעין של קצינים ומש"קים מנוסים, אך מרבית החיילים שלהם היו טירונים חסרי ניסיון קרבי.
דיוויזיית הפאנצר ה־21 הוקמה ב־1940 ולחמה כחלק מקורפוס אפריקה בקרבות בצפון אפריקה, עד אשר הושמדה למעשה במאי 1943 בתוניסיה.
היא הוקמה מחדש בנורמנדי ביוני 1943. הדיוויזיה ה־352 הוקמה בנובמבר 1943 והוצבה בחוף נורמנדי במרץ 1944, שלושה חודשים לפני הפלישה.
הפולמוס בנוגע לטקטיקת ההגנה הגרמנית הרצויה
רומל האמין שהביצורים הקבועים יוכלו רק לעכב את ההסתערות של חיילי בעלות הברית ולא להדוף אותה.
הוא חשב שלכך תידרש התקפת נגד מהירה ביום הפלישה עצמו, על ידי דיוויזיות ניידות של רגלים ופאנצר שיהדפו את ההסתערות על קו המים.
על סמך ניסיונו ב, רומל סבר כי עתה, לאחר שבעלות הברית השיגו עליונות אווירית מוחלטת בצפון־מערב אירופה, יש להציב את דיוויזיות הפאנצר קרוב ככל האפשר לחופים, בעמדות מחופרות, מאחר שאם תורחקנה מהחזית לצורך מתקפת־נגד הן לעולם לא תצלחנה להגיע לקרב בזמן כדי להכריעו, מפני שליטת בעלות הברית באוויר.
מפקד חזית המערב, פילדמרשל רונדשטט, יחד עם גנרל ליאו גייר פון שוופנבורג, מפקד קבוצת פאנצר מערב, חלקו עליו בסוגיה זאת.
הם טענו, שיש להציב את יחידות הפאנצר הרחק מן החופים, להתיר לבעלות הברית לנוע פנימה לתוך היבשת ואז לבצע מתקפות נגד הרחק מטווח התותחים הימיים הכבדים של ספינות בעלות הברית.
לדעתם ולדעת גנרל היינץ גודריאן, מומחה ללוחמת שריון, הניסיון בסלרנו ובסיציליה, שבו ניסו כוחות שריון גרמניים לתקוף את ראשי החוף של בעלות הברית ונכתשו באש התותחים הימיים, הוכיח כי אי אפשר לקרב את השריון לחופים.
הפתרון הבעייתי שבחר היטלר, לפצל את הפיקוד על יחידות השריון, משמעותו היה שבשעת חירום יקבלו מפקדי דיוויזיות הפאנצר פקודות משלוש סמכויות: מרומל, מרונדשטט ומהיטלר.
במקביל להכנות לפלישה ניהלו בעלות הברית תוכנית הטעיה והונאה משוכללת לה ניתן כינוי הצופן "שומר ראש" (Bodyguard) שכללה 7 תוכניות הונאה ראשיות ועוד כמה עשרות משניות וקטנות.
המבצע המרכזי והמצליח ביותר בתוכה היה מבצע פורטיטיוד (Fortitude – חוסן), שנחלק ל"פורטיטיוד צפון" ו"פורטיטיוד דרום".
מטרותיו היו להטעות את הפיקוד העליון הגרמני באשר למיקומה של הפלישה הממשמשת ובאה ולגרום להם להאמין שההתקפה האמיתית היא הטעיה.
כל אחת משתי המטרות הללו הצריכה שכנוע של הגרמנים, שכוח הפלישה של בעלות הברית חזק פי שניים בערך ממה שהיה באמת.
מבצע "פורטיטיוד צפון" הציג כיעד לפלישה את נורווגיה, אתר בסיסי הצוללות של גרמניה, שהיה חיוני לגרמנים.
כדי לאלץ את הגרמנים להתמקד בנורווגיה, יצרו בעלות הברית בראשית 1944 ארמייה מזויפת, הארמייה הבריטית הרביעית, שהוצבה בסקוטלנד.
בחודשים שקדמו לפלישה הוחלפו שדרים אלחוטיים בדרגת הצפנה נמוכה ויצרו את הרושם של ארמייה אמיתית.
מרגלים של האבווהר (המודיעין הנאצי) בממלכה המאוחדת, ש"הוסבו" על ידי המודיעין הבריטי (MI5), שידרו למפקדת האבווהר בגרמניה מסרים שתיארו תנועת רכבות כבדה בסקוטלנד והופעת תגי דיוויזיות חדשים באדינבורו.
בנוסף לכך, החלו מפציצים עשויים עץ להופיע בשדות התעופה בסקוטלנד.
התוצאה של פורטיטיוד צפון הייתה מרשימה: בשלהי אביב 1944 עוד נמצאו בנורווגיה 13 דיוויזיות גרמניות.
דיוויזיות אלו נשארו בנורווגיה עד לכניעת גרמניה הנאצית
מבצע "פורטיטיוד דרום" כלל את הקמתה של קבוצת הארמיות הראשונה של ארצות הברית (שנודעה בראשי תיבות FUSAG), בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, שהוצבה בדובר בדרום מזרח אנגליה, מול פה־דה־קאלה.
תוכנית זו נועדה לבסס את אמונתם של הגרמנים בפלישה בפה־דה־קלה.
הבחירה של אייזנהאואר בפטון לפקד על FUSAG, נבעה בין היתר מפני שהגרמנים ראו בו את המצביא הטוב ביותר של בעלות הברית המערביות והמוניטין שלו חיזק את הנחת הגרמנים כי הוא ינהיג את המתקפה.
FUSAG הכילה ארמיות, קורפוסים ודיוויזיות, אמיתיים ובדויים כאחד.
היא כללה טנקי דמה שנעשו מעיסת נייר וגומי, מפקדות מדומות, נחתות דמה ומטבחי שדה שפלטו עשן.
בנוסף, מספר ההפצצות והסיור על קאלה היה כפול ממספרן בשמי נורמנדי.
הצלחת מבצע פורטיטיוד נמדדה בהערכתם של הגרמנים את עוצמת בעלות הברית וחיזוי אתר הפלישה.
במאי 1944 העריך האבוור כי שבעים ותשע דיוויזיות חונות בבריטניה, אף שלמעשה המספר האמיתי היה ארבעים ושבע.
הגרמנים האמינו כי לבעלות הברית יש די נחתות כדי להביא עשרים דיוויזיות אל החוף בגל הראשון, כאשר בפועל היו להן די לשש דיוויזיות.
ב־2 ביוני דיווח בלצ'לי פארק, על סמך פענוחי ה"אולטרה", כי הגרמנים מצפים לנחיתה ראשונית בנורמנדי או בברטאן, ולאחריה למאמץ העיקרי בפה־דה־קאלה.
בסופו של דבר, נדרש לגרמנים כמעט שבוע אחרי הנחיתות בנורמנדי כדי להבין שאין זו פעולת הסחה אלא הפלישה האמיתית עצמה, וב־26 ביוני עדיין נשארה הארמייה הגרמנית ה־15, שהגנה על חופי בלגיה וצפון צרפת מצפון לנהר הסן, בעמדותיה, בהמתנה לפלישה נוספת של בעלות הברית באזור פה דה קאלה.
המחתרת הצרפתית, ה"רזיסטנס", שצמחה מקבוצות מבודדות לאחר כניעת ממשלת צרפת וצבאה ב־1940, הייתה מורכבת ומפוצלת.
ארגון המחתרת היה מחולק אזורית ופוליטית (לדוגמה, קומוניסטים וגוליסטים) והתקשורת בין תאי ההתנגדות השונים הייתה כמעט אפסית.
ראש הארגון המוכר של תנועת ההתנגדות הצרפתית היה אומנם שארל דה גול, אך הוא שהה רחוק מצרפת ולא מסוגל היה לקיים שליטה הדוקה בה.
הקשר בין דה גול למחתרת התקיים באמצעות "מנהלת המבצעים המיוחדים" (SOE) הבריטית, שהצניחה סוכנים לצרפת החל מאביב 1941 ובאמצעות "המשרד לשירותים אסטרטגיים" (OSS) של ארצות הברית החל מ־1943. בפברואר 1944 הושגה אחדות מסוימת בין קבוצות המחתרות השונות כאשר הוקמה "המועצה הלאומית של הרזיסטנס" וז'ורז' בידו נבחר למנהיגה.
בשלבי התכנון של מבצע אוברלורד, לא נתפס הרזיסטנס כגורם משמעותי שיכול להעלות תרומה לפלישה, בין היתר בגלל חוסר הוודאות לגבי כוחו והקושי לשלוט בכל פלגיו.
כאשר עלתה השאלה בנוגע לתפקיד שיוטל על המחתרת לקראת ובעת הפלישה ושחרור צרפת, שקלו הבריטים אפשרות של התקוממות לאומית שתרים תרומה אסטרטגית למבצע אוברלורד.
אך אפשרות זאת לא נתפסה כמציאותית; לפי הערכת "מנהלת המבצעים המיוחדים", מנו כוחות הרזיסטנס 350,000 חברים באביב 1944, אך רק ל־100,000 מתוכם היו כלי נשק שמישים ומעט מאוד תחמושת.
המפקדה העליונה של בעלות הברית הכירה בכך שהתרומה המשמעותית ביותר של הרזיסטנס תהיה במודיעין ובפעולות חבלה בקווי תחבורה ותקשורת גרמניים, שיסייעו לבידודה של נורמנדי ויקשו על הגרמנים לתגבר את כוחותיהם שם.
לשם כך הגו בעלות הברית ארבע תוכניות; כחלק מ"התוכנית הירוקה" (Plan Vert), חוליות רזיסטנס יניחו מטענים לפיצוץ מסילות רכבת עיקריות, החל מיום הפלישה.
במאי דיווחה מנהלת המבצעים המיוחדים למפקדה העליונה על 571 מטרות במערכת הרכבות שמוכנות לפיצוץ.
"תוכנית צב" (Plan Tortue) כוונה לחסימת כבישים בפני תנועה של תגבורות גרמניות לכיוון נורמנדי.
"התוכנית הכחולה" (Plan Bleu) התמקדה בניתוק קווי תקשורת יבשתיים ואילצה את הגרמנים להשתמש בתקשורת אלחוטית, שאת שדריה פיענחו בעלות הברית באמצעות האולטרה.
"התוכנית הסגולה" (Plan Violet) התמקדה בניתוק כבלים תת־קרקעיים שהיו בשימוש הגרמנים.
מלבד פעולות חבלה, הרזיסטנס היה המקור הטוב ביותר באיסוף מודיעין על החומה האטלנטית, משום שעובדי כפייה צרפתים רבים עמלו על הקמתה.
הם העתיקו תוכניות ומפות, זיהו שדות מוקשים ותנועת יחידות גרמניות והעבירו את כל המידע המודיעיני לבעלות הברית.
מאחר שלא ניתן היה להעביר לרזיסטנס את מועד הפלישה ואזור הפלישה המדויקים מחשש שאנשיה ילכדו בידי הגרמנים, הועברו הפקודות לביצוע תוכניות החבלה במסרים מוצפנים שישודרו בבי־בי־סי.
הרזיסטנס קיבלה את הפקודה להתכונן לפלישה ב־1 ביוני, כששידר הבי־בי־סי את השורה הראשונה מ"שיר הסתיו" של המשורר פול ורלן.
לבסוף, בערב 5 ביוני, קיבלו אנשיה פקודות מוצפנות להתחלת הפעולה בכל רחבי צרפת.
קביעת המועד המדויק לפלישה היוותה אתגר בפני המתכננים של בעלות הברית, שנדרשו לקבוע מועד מוקדם ככל האפשר.
המחסור בנחתות וספינות נושאות גייסות, יחד עם איום הצוללות הגרמניות שהוסר רק באמצע 1943, וכיוון שנחתות אינן מסוגלות לחצות את תעלת למאנש מספטמבר עד מרץ מחמת מזג האוויר הגרוע, כל הגורמים הללו הגבילו את המתכננים.
ועדת ראשי המטות של ארצות הברית הציעה כיעד את 1 באפריל 1944, אך תאריך זה לא התאים בגלל מזג האוויר ההפכפך בתעלה, שאי אפשר היה לחזותו, והן משום שהפשרת השלגים ברוסיה לא תאפשר לצבא האדום לבצע מתקפה מתואמת.
COSSAC בראשותו של מורגן בחרה ביעד את 1 במאי, אולם אייזנהאואר ומונטגומרי דחו את היעד ל־1 ביוני, כדי לאפשר צבירת נחתות והפצצות נוספות.
הדרישות העיקריות שנלקחו בחשבון לקביעת עיתוי המדויק של הפלישה נגעו לאור ירח, ולזרמי גאות ושפל.
הן חיל הים והן חיל האוויר דרשו מהמטאורולוגים מזג אוויר ללא עננות כבדה ורוחות חזקות מדי, שיגבילו את הסיוע האווירי והימי החשובים כל כך לפלישה.
צליחה התעלה תתבצע בלילה, כדי לשמור את גורם ההפתעה עד לרגע האחרון ולנחות מיד אחרי האור הראשון.
הגרמנים צפו שההתקפה תיערך בשיא הגאות, מה שיבטיח לגלי ההסתערות את רצועת החוף הצרה ביותר לחצייה, אך בעלות הברית העדיפו לנחות עם המעבר בין שפל לגאות, כדי שהנחתות יעלו היישר אל החוף ואחר כך יצופו בחופשיות על מי הגאות, וכדי שהמכשולים הימיים יהיו גלויים לעין.
אייזנהאואר קבע את מועד הפלישה ל־5 ביוני, אולם ב־4 ביוני דיווח לו קצין המטאורולוגיה הראשי שלו שצפויה סערה קשה בתעלה.
בבוקר 5 ביוני דווח שמתקרבת חזית סינופטית נוחה, ואייזנהאואר נתן את ההוראה לפקודה הסופית לביצוע הפלישה ב־6 ביוני.
מטאורולוגים גרמנים, שחסרו את המידע שהיה זמין לבעלות הברית מפני שליטתן באוקיינוס האטלנטי, סברו שהתנאים לא יהיו מתאימים לפלישה לפני 10 ביוני.
גם רומל נסע לגרמניה לפני הפלישה, לרגל יום הולדתה של אשתו, וכדי לדרוש מהיטלר שיעביר לסמכותו דיוויזיות פאנצר נוספות.
עקב כך, הוא הגיע למפקדתו רק בשעות הלילה ב־6 ביוני.
גם בריטניה וגם ארצות הברית השקיעו בתקופת המלחמה מאמץ אדיר בבניית צי האוויר שלהן ומשאבים רבים הופנו לייצור כלי טיס.
נוסף על כך, לחילות האוויר שלהן ניתנה עדיפות בכוח אדם על חשבון כוחות הקרקע.
הלופטוואפה, מאידך, נאלץ לפצל את כוחו בין שתי חזיתות – מול הצבא הסובייטי בחזית המזרחית, ומול בעלות הברית המערביות בדרום אירופה ובהגנה על שמי גרמניה מפני ההפצצות האסטרטגיות של חיילות האוויר של בעלות הברית, שנועדו לפגוע בתפוקת התעשייה הגרמנית ולשבור את מורל האוכלוסייה האזרחית.
הפצצות שהלכו וגברו בשלבים המאוחרים של המלחמה.
התוצאה הייתה התשת כוחו של הלופטוואפה, שספג אבדות כבדות, והשגת עליונות אווירית בשמי צרפת לחילות האוויר של בעלות הברית מסוף שנת 1943 ואילך.
אומנם, בראשית 1944, תחת השגחתו של שר החימוש אלברט שפר, עלה בהדרגה ייצור מטוסי הקרב הגרמניים, ובשלושת החודשים שקדמו ליום הפלישה יוצרו בין 7,000 ל־8,000 מטוסי קרב, אך היעדר טייסים מנוסים, כתוצאה מהאבדות הכבדות וממחסור בדלק לאימונים, גרע מכך.
בעת הפלישה היו ללופטוואפה במערב, בסך הכל, 1,515 מטוסי קרב, מתוכם רק 590 שיכלו לפעול באזור הפלישה.
בין פיקוד המפציצים של בריטניה וארצות הברית לבין המפקדה העליונה ואייזנהאואר נחלקו הדעות בעניין תפקיד המפציצים לסיוע לפלישה בחודשים שקדמו לה.
גנרל קארל ספאץ, מפקד חיל האוויר השמיני של ארצות הברית ומרשל אוויר ראשי ארתור האריס, ראש פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי, היו שותפים להשקפה שהמפציצים לעצמם יכולים להביא את הניצחון במלחמה ושמבצע אוברלורד איננו נחוץ.
שניהם גרסו, כי ככל שהמפציצים יפעלו עמוק יותר מאחורי קווי החזית, כלומר בתחומי גרמניה עצמה, בתקיפת מטרות אסטרטגיות דוגמת מפעלי זיקוק ומפעלי ייצור מטוסים, כן תגדל האפקטיביות שלהם.
מנגד, אייזנהאואר ואנשי המפקדה העליונה היו משוכנעים שעל המפציצים לפעול קרוב ככל האפשר לחזית, בצרפת, בתקיפת מטרות טקטיות שיסייעו להצלחת הפלישה.
מאחר שגופי המפציצים היו נפרדים מהמפקדה העליונה, הובאה המחלוקת בפני נשיא ארצות הברית רוזוולט, שפסק בעד המפקדה העליונה, וכחודשיים לפני יום הע' חלה תפנית במאמץ ההפצצות של בעלות הברית, מפגיעה בערי גרמניה לסיוע לנחיתות בנורמנדי ובמיוחד לניסיונות לנתק את הדרכים ואת מסילות הברזל, שיוכלו לשרת את הגרמנים להזרמת תגבורות.
בין 1 באפריל ל־5 ביוני 1944 שיגרו פיקודי המפציצים של בריטניה וארצות הברית 200,000 גיחות הפצצה באמצעות 11,000 כלי טיס והטילו 195,000 טונות של פצצות על מסילות הברזל, צמתי תחבורה ותקשורת בצרפת, וכן על שדות תעופה גרמניים, מתקני רדאר, בסיסי צבא וסוללות תותחים ימיים.
מערכה זו קיבלה את שם הצופן "תוכנית התובלה" והביאה להרס גשרים על הנהרות סן ולואר, ותוך כך בודדה את אזור הפלישה מפני הזרמת תגבורות גרמניות משאר חלקי צרפת ומגרמניה, ותרמה בכך להצלחת המבצע.
בעלות הברית איבדו כ־2,000 מטוסים ו־12,000 אנשי צוות אוויר ואלפי אזרחים צרפתים נהרגו ונפצעו במערכה האווירית המקדימה.
העוצמה האווירית המכרעת של בעלות הברית באה לידי ביטוי גם ביום הפלישה, בו הזניקו בעלות הברית לאוויר 3,467 מפציצים כבדים, 1,645 מפציצים בינוניים ו־5,409 מטוסי יירוט ושיגרו 13,688 גיחות אוויריות.
הלופטוואפה, לעומת זאת, כלל לא הצליח להפריע לפלישה ושיגר 309 גיחות בלבד.
לרוע מזלם של הגרמנים, יומיים לפני הפלישה פוזרו מטוסי הלופטוואפה ברחבי צרפת לקבוצות קטנות (2–3 מטוסים), מחשש לתקיפות נוספות על שדות התעופה שלהם.
כתוצאה מכך, לא יכלו הגרמנים לרכז כוח אווירי משמעותי כנגד נחיתות בעלות הברית.
ביום הפלישה הופלו 113 מטוסים של בעלות הברית, אך כולם נפגעו מאש נ"מ ואף לא אחד על ידי מטוסי הלופטוואפה.
כדי להגביר את הבלבול אצל הגרמנים תכננו בעלות הברית את מבצע טיטניק, שבוצע בעת הצניחות באמצעות ארבעים מטוסי הנדלי פייג' הליפקס, לוקהיד הדסון ושורט סטרלינג של חיל האוויר המלכותי.
מטוסים אלו הצניחו 500 צנחני דמה – בובות גומי המתפוצצות ויוצרות אשליית ירי כאשר הן פוגעות בקרקע – וצוותים של אנשי אס־איי־אס הרחק מאזור הפלישה, כדי להטעות את הגרמנים לגבי מקום התקיפה.
הם הוצנחו דרומית לקרנטאן שבבסיס חצי האי קוטנטן, ממזרח לנהר דיב ודרומית מזרחית לקן.
באותו לילה המריאו אלפי מטוסי קרב של בעלות הברית מ־100 שדות תעופה באנגליה.
המאמץ האווירי היה מבצע משותף שכלל טייסות ממספר רב של מדינות.
המפציצים תקפו ביצורי חוף וסוללות גרמניות, בעוד מטוסי הקרב סיפקו כיסוי אווירי מעל נורמנדי ותקפו שדות תעופה גרמניים ושיירות של כוחות קרקע.
בדיעבד התברר שחלק מההפצצות על העמדות הגרמניות, שהגנו על חופי הנחיתה המיועדים, לא היו מדויקות.
רוב הבונקרים הגרמניים שהגנו על החופים לא נפגעו וגרמו לאחר מכן לאבדות קשות בקרב כוחות בעלות הברית, שביצעו את הגל הראשון של הנחיתות.
משימתה העיקרית של הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית (שכללה בתוכה את הגדוד הקנדי המוטס ה־1) הייתה לאבטח את האגף של חוף סורד, שנמצא בקצה השמאלי של חזית הפלישה.
לפי התוכנית, הוטל על אנשיה להשתלט על השטח שבין נהר אורן ונהר דיב ולהגן עליו.
הבריגדה המוצנחת השלישית תהרוס את חמשת הגשרים על נהר דיב, כדי למנוע מתקפות נגד משוריינות גרמניות מכיוון מזרח.
הבריגדה המוצנחת החמישית תשתלט על שני הגשרים על הנהר אורן ועל תעלת קן כשהם שלמים, שכן לשני הגשרים האלה, ששכנו על כביש החוף, נודעה חשיבות אסטרטגית חיונית, כי כל התקפת נגד גרמנית ממזרח הייתה חייבת לחצות אותם וכך גם כל התקדמות של כוחות הברית מערבה.
יעד נוסף היה השמדת סוללת התותחים הגרמנית במרוויל, בגדת שפך האורן, שכללה ארבעה תותחים המוגנים על ידי בתי תותח מבטון עבה המחוזק בפלדה, כשמסביבם גדרות תיל, מוקשים ומערכת חפירות המוחזקות על ידי חיל מצב.
הסכנה הנשקפת מסוללה זו הייתה גדולה, שכן להערכת המודיעין של בעלות הברית, תותחים בעלי קליבר גדול יכלו לכסות באש את חוף "סורד", ועל כן הם הפכו למטרה ראשית, והוחלט לתקוף אותם מהאוויר ומן הקרקע.
לאחר הפצצה אווירית על ידי מאה מפציצים, תחל תקיפה קרקעית על ידי הגדוד המוצנח התשיעי הבריטי, בפיקודו של לוטננט קולונל טרנס אוטווי שכלל 750 חיילים, שיונחת מדאונים בתוך הסוללה.
בשעה 00:16 החלה הפעילות המבצעית הראשונה במבצע אוברלורד, עם נחיתתם של דאוני הורסה ובהם כ־90 לוחמי רגלים מוטסי הדאונים בריטים מפלוגה D מהגדוד השני ברגימנט האוקספורדשייר ובאקינגהמשייר ("אוקס אנד באקס"), בפיקוד מייג'ור ג'ון הווארד, מרחק קצר מהגשר על תעלת קן, לו ניתן שם הקוד "גשר פגסוס", ומהגשר על נהר אורן.