tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלטונות טענו כי לא העם הגרמני היה אחראי למלחמת העולם ולפשעים שבוצעו בה, אלא נציגי הקפיטליזם, ואלה נותרו בגרמניה המערבית.
ב-30 בנובמבר 1952, ארבעה ימים לפני ביצוע גזרי הדין במשפטי פראג, עצר השטאזי את פאול מרקר, שתמך בהקמת המדינה היהודית ובתשלום פיצויים לקורבנות הנאצים.
הוא הואשם בהיותו ראש תא "ציוני" ונידון במשפט חשאי לשמונה שנות מאסר.
ב-1953 אימצה הנהגת המפלגה מסמך שקבע כי "לתנועה הציונית אין דבר משותף עם המטרות ההומניות והאנושיות האמתיות.
ברחבי המדינה החל גל טיהורים נגד יהודים ומשפט ראווה נגד בכירי המפלגה היהודים נמנע רק בשל מותו של סטלין ב-1953. מרקר שוחרר לאחר עשרה חודשי מאסר והוחזר למפלגה, אולם שינה את עמדתו בנושא תשלום הפיצויים לישראל.
ב-1954 התקיימו במוסקבה שיחות ישירות בין דיפלומטים מזרח גרמנים וישראלים.
ב-1955 שלחה גרמניה המזרחית לממשלת ישראל מזכר שבו נכתב כי המדינה עקרה את שורשי הפשיזם הגרמני ובכך גם "חוסל" בשטחה הבסיס לאנטישמיות.
בתחילת שנות ה-50 קיימה גרמניה המזרחית קשרי מסחר ותרבות רופפים מאוד עם ישראל.
יחסים אלו התקררו לאורך העשור, כחלק מהתקררות יחסי הגוש הקומוניסטי עם ישראל, עד שנפסקו לגמרי עקב חוסר נכונותה של גרמניה המזרחית להכיר באחריות לשואה.
מדיניותה הרשמית גרסה כי השואה אמנם התקיימה בשטחה של גרמניה אך טענה כי לעם הגרמני אין כל חלק בה וכי את השואה ביצעו קפיטליסטים ופשיסטים.
ב-1956 דרש שר החוץ המזרח-גרמני לותאר בולץ, כי ממשלת גרמניה המערבית תפסיק להעביר לישראל משאבים, במסגרת של מה שמכונה "פיצויים ליהודים" ותפנה את המשאבים הללו, "שמשמשים לחימוש התוקפנות הישראלית", לתשלומים לממשלת מצרים כדי לפצות אותה, על מה שכינה בולץ, התוקפנות הישראלית של "מלחמת סיני".
במרץ 1959, במהלך ישיבת ממשלה, הודיע ראש הממשלה בן-גוריון על חתימת חוזה ביטחוני עם גרמניה המערבית.
השר ישראל ברזילי (מפ"ם) הביע התנגדות למכירת נשק למדינה זו ובן-גוריון תקף אותו בתגובה על נסיעת חברי מפלגתו לגרמניה המזרחית וערך הבחנה: "לגרמניה המערבית מותר לנסוע.
לגרמניה המזרחית – לא: הם רוצחים ושודדים ולא החזירו את השוד.
גרמניה המערבית לכל הפחות רוצה לפצות.
יש הבדל בין גרמניה המערבית והמזרחית: אלה רצחו וגם ירשו".
במשפט אייכמן ב-1961 ביקשה גרמניה המזרחית לנצל את ההזדמנות כדי להתנגח בגרמניה המערבית.
מדינת ישראל סירבה לאפשר לה להופיע כתובעת-משנה במשפט.
התקשורת המזרח-גרמנית שלחה שלושה עיתונאים יהודים ניצולי שואה כדי לסקר את המשפט ואלה ניצלו את ההזדמנות כדי לדווח למפלגה על המתרחש בישראל.
כאשר התברר למשטר המזרח-גרמני שממשלת ישראל לא תפליל את ממשלת גרמניה המערבית ככוללת בתוכה פושע מלחמה, איבדה התקשורת המזרח-גרמנית עניין במשפט לקראת סופו.
בפברואר 1965 ביקר ולטר אולבריכט בקהיר, שם פרסם הצהרה משותפת עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, בה גינו "את התוכניות התוקפניות של האימפריאליזם, שלפיהן ישראל נוצרה כראש חץ לשרת את מטרותיו נגד זכויות העמים הערביים ומאבקם לשחרור לאומי ולקדמה".
ערב מלחמת ששת הימים ב-1967, התייחסה התקשורת המזרח-גרמנית אל ההכנות הצבאיות של מצרים, סוריה וירדן כאל צעדים הגנתיים בלבד.
גרמניה המזרחית גינתה את המתקפה המקדימה של ישראל והציגה אותה כיוזמת המלחמה.
ב-7 ביוני פרסמה מועצת השרים של גרמניה המזרחית הודעה רשמית על "התוקפנות הישראלית נגד מדינות ערב".
העיתון "נוייס דויטשלנד" הסביר כי גודלו "חסר הפרופורציות" של הצבא הישראלי, "המודרני ביותר", מחייב את מדינות ערב להתחמש באופן שמכביד "באופן משמעותי על התפתחותן הכלכלית".
יומיים לאחר פרוץ המלחמה, התקבלו בסניפי המפלגה הקומוניסטית בברלין עלוני הסברה לציבור הרחב, בהם נכתב כי האוכלוסייה בישראל "היא ברובה יהודית, אך אין זו מדינה יהודית אלא מדינה אימפריאליסטית", שהקמתה "אורגנה על ידי הבורגנות הגבוהה היהודית והייתה קשורה לגירוש מיליון וחצי ערבים".
ב-9 ביוני דרש חבר הפוליטביורו היהודי אלברט נורדן להציג את התקיפה הישראלית כמקבילה לתקיפת היטלר את ברית המועצות ב-1941. בהתאם לכך, האשימה התקשורת המזרח-גרמנית את ישראל בביצוע "פוגרומים" בערבים ובהקמת "גטאות".
מיד לאחר המלחמה ארגנה גרמניה המזרחית "משלוחי סולידריות" בסך שישה מיליוני מארק למצרים, סוריה, ירדן, עיראק ואלג'יריה.
בספטמבר 1967 פרסם משרד הכלכלה הוראה לכבד את החרם הערבי על ישראל ו"לא לקיים כל סחר עם חברות ישראליות מ'השטחים הכבושים'".
ב-1969 קשרה גרמניה המזרחית קשרים דיפלומטיים עם מדינות ערביות נוספות.
בהסכם עם סוריה דובר על מאבק משותף נגד "הציונות ושאר הדוקטרינות האימפריאליסטיות והקולוניאליסטיות, שמבוססות על תקיפת עמים ועל דיכוים".
ב-27 באוקטובר 1969 שלח ולטר אולבריכט איגרת לברז'נייב, בה המליץ לעודד מלחמת התשה נגד ישראל ולאמן לצורך כך מתנדבים כטייסים ומפקדי טנקים.
לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972, קלטה גרמניה המזרחית לתחומה פלסטינים שגורשו מגרמניה המערבית בעקבות הטבח.
עם התקיפות האוויריות הישראליות נגד מטרות פלסטיניות בסוריה ובלבנון, חידשה התקשורת המזרח-גרמנית את התקפותיה על ישראל והטייסים הישראלים הוצגו כרוצחי נשים וילדים.
בהודעה על פתיחת המשרד נאמר כי מטרתו "להעמיק את הסולידריות במאבק המשותף נגד האימפריאליזם והציונות".
בתחילת אוגוסט נחתם מזכר הבנות על אספקת ציוד צבאי ל"מאבק השחרור הלאומי הפלסטיני".
בשנים הבאות, העניקה גרמניה המזרחית לאש"ף גם סיוע אזרחי בשווי מיליוני מארקים מדי שנה.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973, אימץ המשטר מדיניות אנטי-ישראלית בעלת אופי אנטישמי.
התקשורת הציגה את המלחמה כתוקפנות ישראלית ואריך הונקר קרא לאזרחי ארצו לבצע פעולות מחאה אנטי-ישראליות ברחבי המדינה.
במבצע חשאי שנקרא על שם העיר חלב, שיגרה גרמניה המזרחית מטוסי קרב מדגם מיג-21 לסייע לסוריה, כולל תחמושת ו-63 אנשי צוות בהם 14 טייסים.
בין 18 ו-21 באוקטובר הועברו לסוריה המטוסים המפורקים במטוסי תובלה סובייטים.
בחניית ביניים בבודפשט נמסר לראשונה לאנשי הצוות היעד שאליו הם נשלחים וניתנה להם האפשרות לחזור הביתה במקרה והם מסרבים להשתתף במבצע, אולם איש מהם לא התנגד לסייע במלחמה נגד ישראל.
בחלב הושלמה הרכבת המטוסים ואף נערכו טיסות מבחן, אולם ב-24 באוקטובר הוכרזה הפסקת אש.
גרמניה המזרחית ניצלה את קבלתה לאו"ם ב-1973, כדי לקדם את עמדותיה הפרו-פלסטיניות.
כלי התקשורת שלה יצרו אידיאליזציה של הפלסטינים, בניגוד לתדמית השלילית של ישראל.
בנובמבר 1975 תמכה באופן פעיל בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהגדירה את הציונות כ"סוג של גזענות".
ב-1976 נאסר רשמית על כל פעולת סחר עם ישראל.
בשנות ה-70 צוינו מדי שנה שבוע הסולידריות עם אש"ף ויום הסולידריות עם קורבנות התוקפנות הישראלית.
בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הביעו מדינות הגוש המזרחי, ובהן גרמניה המזרחית, תמיכה מלאה בעמדות הפלסטינים: נסיגה מלאה מהשטחים שנכבשו ב-1967, בחינת החוקיות של תפיסת שטחים על ידי ישראל מעבר לגבולות תוכנית החלוקה מ-1947, זכות השיבה של הפליטים וחלוקת ירושלים.
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, גברו ההתקפות על ישראל מצד גרמניה המזרחית, ואלו הגיעו לשיאן לאחר הטבח בסברה ושתילה.
התקשורת השוותה את צה"ל לנאצים.
ארגון נרדפי הנאצים, הקשור למפלגה הקומוניסטית, פרסם הודעה בה נאמר כי "מערכת ההשמדה של המשטר הישראלי נגד העמים הפלסטיני והלבנוני מתבצעת בשיטות הנפשעות של המשטר ההיטלראי", והטבח בסברה ושתילה הוצג כפעולה של "רוצחים ישראלים", ללא התייחסות כלשהי למבצעיו הנוצרים הלבנונים.
ביטאון צבא העם השווה את כניסת צה"ל ללבנון "לפשעי הפשיסטים הגרמנים במלחמת העולם השנייה".
אולם לאחר ההפגנה בכיכר מלכי ישראל, נעשתה הבחנה בין "המשטר הציוני" לעם בישראל ומחנה השמאל הישראלי זכה בתקשורת המזרח-גרמנית לסיקור חיובי.
ב-1982 הפך משרד אש"ף בברלין לשגרירות מלאה.
לאורך שנות ה-80 הסתמנה פתיחות כלפי ישראל.
כבר בסוף 1980 ביקרה בישראל משלחת של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, כדי לבחון את מצבה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בזמן האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב-1987 דיווחו כלי התקשורת המזרח גרמניים על "מעשי זוועה של הכובש" ו"רצח המוני" של אוכלוסיית השטחים.
ארבעה ימים לאחר הכרזת ערפאת באלג'יר על הקמתה של המדינה הפלסטינית ב-15 בנובמבר 1988, הכירה בה גרמניה המזרחית.
ב-16 בינואר 1989 הפכה שגרירות אש"ף בברלין המזרחית לשגרירות פלסטין.
ב-9 בנובמבר 1988 נערכו בברלין המזרחית טקסי זיכרון לליל הבדולח, בהשתתפות יהודים רבים, גם מארצות הברית וישראל.
זו הייתה הפעם הראשונה שגרמניה המזרחית הזמינה אורחים רשמיים מישראל, עובדי יד ושם קיבלו גישה לארכיונים שלה, והונקר הניח את אבן הפינה לשיקומו של בית הכנסת הגדול.
ההתקרבות ליהודים וישראל לוותה בפרץ של תקיפות אנטישמיות: חילול בתי קברות בברלין ובפוטסדאם וריסוס כתובות אנטישמיות על קירות של בתים.
לאור הדיווחים שקיבל על התפתחות היחסים בין מדינות הגוש הקומוניסטי לישראל, הורה הונקר להיערך למהלך דומה מצד גרמניה המזרחית, אולם נמנע מתהליך מופגן שכזה, כפי שעשו פולין והונגריה, בשל סיבה כלכלית.
מדינות ערביות היו חייבות לגרמניה המזרחית מיליארדי מארקים ותהליך כזה היה עלול לגרום למחיקת החובות מצדן.
שגריר לוב אף הודיע כי אם גרמניה המזרחית תשלם פיצויים לישראל, לוב תדרוש ממנה פיצויים על הנזקים שנגרמו לה במלחמת העולם השנייה.
בסוף ינואר 1989 ערך מזכיר המדינה המזרח גרמני לענייני דת קורט לופלר ביקור רשמי בישראל בראש משלחת דיפלומטים ממשרד החוץ, שבמהלכו חתם בירושלים על הסכם שיתוף פעולה עם יד ושם.
מספר שבועות לאחר נפילת החומה, דרשה מפלגת הירוקים המזרח גרמנית לכונן יחסים עם ישראל מיד וללא תנאים.
ב-15 בינואר 1990 בוטלה בגרמניה המזרחית ההנחיה מ-1976 על קיום החרם הערבי על ישראל.
ב-22 בינואר נערך בברלין המזרחית טקס הענקת אות חסידי אומות העולם הראשון לאזרחים של גרמניה המזרחית.
כעבור שבוע החל בקופנהגן משא ומתן בין ישראל וגרמניה המזרחית על כינון יחסים דיפלומטיים, אולם בתום שלושה סבבים, הסתיים המשא ומתן ללא תוצאות.
ב-12 באפריל 1990 קיבלה לשכת העם החלטה שנתמכה על ידי חברי כל סיעות הפרלמנט, המצהירה שגרמניה המזרחית נושאת בחלק מהאחריות "להשפלה, לגירוש ולרצח של נשים, גברים וילדים יהודים".
החלטת הפרלמנט הכירה בעצם במדינת ישראל כנציגת היהודים בעולם כולו.
באמצע יוני קיבלה מועצת השרים של גרמניה המזרחית החלטה על כינון יחסים עם ישראל, אולם תאוצת התהליך של איחוד גרמניה מחדש הפכה את כינון היחסים ללא רלוונטי, וגרמניה המזרחית מעולם לא הכירה במדינת ישראל.
בסוף יוני הגיעה לישראל נשיאת הפרלמנט המזרח-גרמני, סאבינה ברגמן-פוהל , יחד עם עמיתתה המערב-גרמנית, ריטה זיסמוט .
הביקור הסמלי נועד להרגיע את החששות בישראל מפני איחוד גרמניה.
ב-22 ביולי 1990 ביטל הפרלמנט של גרמניה המזרחית את תמיכתה בהחלטת האו"ם המשווה את הציונות לגזענות (שבוטלה לבסוף ב-16 בדצמבר 1991).
ב-3 בנובמבר 1990 חדלה גרמניה המזרחית להתקיים.
השליש "החסר" של השילומים, שאותו הייתה גרמניה המזרחית אמורה לשלם על פי הסכם השילומים עם גרמניה המערבית, מוערך (נכון ל-2017) ב-4 מיליארד דולר.
ישראל אמנם מעולם לא ויתרה עליו, אבל גם לא דרשה אותו מאז.
היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הממלכה המאוחדת הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, כאשר ערי ברית הנזה יצרו קשרי מסחר עם ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות.
שתי המדינות לחמו זו בזו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, אולם לאחר מלחמת העולם השנייה, התחזקו קשרי המדינות, ושתיהן היו חברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי (עד לפרישתה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד).
כיום שתי המדינות מקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
בשנת 58 לפני הספירה כבש יוליוס קיסר חלק מאזור גרמניה של ימינו, וכלל אותו בפרובינקיה גרמניה עילית, ובשנת 43 כבש צבאו של קלאודיוס את האיים הבריטיים וכלל אותם בפרובינקיה בריטניה.
לאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה, פלשו שבטים גרמאנים (אנגלו-סקסונים) לאי, והקימו בה 7 ממלכות - הפטרכיה.
בעקבות הפלישה האנגלו-סקסית, השפה האנגלית שייכת למשפחת השפות הגרמאניות, על אף שבעקבות הכיבוש הנורמני קיבלה האנגלית גם השפעה ניכרת מהשפה הצרפתית.
היחסים עם האימפריה הרומית הקדושה
במהלך המאה ה-13 החלו ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד בכינון יחסי מסחר עם ברית ערי הנזה, ובשנת 1256 אף נבחר ריצ'רד, רוזן קורנוול למלך גרמניה על ידי חלק מהנסיכים הבוחרים.
במהלך השנים התקיימו קשרי נישואין בית משפחות האצולה הגרמניות לבין משפחת המלוכה האנגלית, ושכירי חרב גרמניים אף השתתפו במלחמות השושנים.
בשנת 1714 הוכתר גאורג לודוויג, הנסיך הבוחר מהנובר כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה, והוא ויורשיו שלטו באוניה פרסונלית הן בממלכת בריטניה הגדולה, שהפכה בשנת 1801 לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, והן בנסיכות הבוחר מהנובר, שהפכה בקונגרס וינה בשנת 1815 לממלכת הנובר.
מנהיגים בריטים התלוננו לעיתים קרובות על כך שהמלכים ג'ורג' הראשון וג'ורג' השני, שדיברו בקושי אנגלית, דאגו בעיקר לאינטרסים שלהם בהנובר והובילו את מדיניות החוץ הבריטית לטובתה של הנובר, ולעומת זאת, המלך ג'ורג' השלישי מעולם לא ביקר בהנובר ב-60 השנים (1760–1820) שהוא שלט בה.
הנובר נכבשה על ידי צרפת במהלך המלחמות הנפוליאוניות, אולם חיילים הנובריאנים ברחו לאנגליה והקימו שם את הלגיון הגרמני של המלך, יחידה בצבא הבריטי של גרמנים אתניים.
בשנת 1837 מת ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, ובמקומו עלתה לשלטון בבריטניה אחייניתו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם בהנובר שבה נהג החוק הסאלי לא יכלה ויקטוריה לרשת את השלטון, ודודה ארנסט אוגוסטוס, דוכס קמברלנד הוכתר כארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
כל המלכים הבריטיים מג'ורג' הראשון ועד ג'ורג' החמישי התחתנו עם נשים ממוצא גרמני.
המלכה ויקטוריה אשר גודלה על ידי אמה ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, התחתנה אף היא בשנת 1840 עם בן דודה אלברט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה שהיה נסיך גרמני.
בשנת 1871 אוחדה גרמניה תחת שלטון בית הוהנצולרן הפרוסי, בעקבות הניצחון במלחמת צרפת–פרוסיה, מה שהתקבל על ידי בריטניה בצורה יפה מסיבות אסטרטגיות, אידאולוגיות ועסקיות.
האימפריה הגרמנית נחשבה לכוח איזון יעיל ביבשת אל מול צרפת ורוסיה, שתי המעצמות שהדאיגו את בריטניה ביותר.
האיום של צרפת בים התיכון ושל רוסיה במרכז אסיה היה יכול להיות מנוטרל על ידי מערכת יחסים שקולה עם גרמניה, והאומה החדשה תהיה נתפסה ככוח מייצב, וביסמרק קידם במיוחד את תפקידו בייצוב אירופה ובמניעת כל מלחמה גדולה ביבשת.
אולם, ראש ממשלת בריטניה, ויליאם גלדסטון, חשד תמיד בגרמניה, וחשש שבסופו של דבר גרמניה תתחיל במלחמה עם שכנה חלשה יותר.
הפער האידאולוגי הודגש על ידי לורד ארתור ראסל בשנת 1872:
בריטניה נמנעה מליצור עימותים כלשהם עם גרמניה, אך הבהירה, במשבר המלחמה בשנת 1875, כי היא לא תסכים למלחמה מקדימה של גרמניה על צרפת.
מאידך, ביסמרק גם הוא השתדל לא להיגרר לסכסוך עם בריטניה, ומשום כך צירף להצטרף למרוץ לאפריקה.
במהלך שלטונו של רוברט גסקוין ססיל התקיים שיתוף פעולה הדוק בין המדינות, ואף דובר על כריתת ברית ביניהם, אך הדבר לא יצא אל הפועל בעקבות רצונה של בריטניה לשמור על "בדידות מזהרת".
בשנת 1888 מת וילהלם הראשון, ופרידריך וילהלם עלה לשלטון כפרידריך השלישי, קיסר גרמניה, אולם הוא מת כעבור 99 ימים, ובנו וילהלם השני, קיסר גרמניה עלה לשלטון במקומו.
וילהלם השני, נכדה של המלכה ויקטוריה, ניהל יחסי אהבה-שנאה עם בריטניה.
הוא ביקר בה לעיתים קרובות והיה מוכר היטב במעגלים הגבוהים שלה, אך מאידך קידם בקוצר רוח את ההתרחבות הגדולה של הצי הגרמני הקיסרי, שהיווה איום פוטנציאלי שהממשלה הבריטית לא יכלה להתעלם ממנו.
בשנת 1908 אירעה פרשת הדיילי טלגרף, שבה וילהלם נתן ראיון ארוך לדיילי טלגרף, שעורר סערה מיד עם פרסומו.
הקיסר וילהלם ראה בו הזדמנות להביע את דעותיו בענייני השעה ולקדם את ידידותו עם בריטניה, אך הראיון כלל התפרצויות מביכות ואמירות מתלהמות כנגד בריטניה: הקיסר גינה את חשדנותם של האנגלים אשר מונעת מהם להדק את קשריהם עם גרמניה, וטען שהעובדה שהאנגלים .
במהלך השנים רעיונות זרמו הלוך וחזור בין שני העמים, ופליטי המשטרים הריאקציונריים של גרמניה התיישבו לעיתים קרובות בבריטניה, ובראשם קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
ההתקדמות הטכנולוגית הייתה משותפת בשתי המדינות, כמו גם החידושים בכימיה, ולמעלה מ-100 אלף מהגרים גרמנים הגיעו גם הם לבריטניה.
גרמניה הייתה אחד המרכזים בעולם לרעיונות החברתיים החדשניים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ובשנת 1910 העבירו הליברלים הבריטים בראשות הרברט הנרי אסקווית' ודייוויד לויד ג'ורג' את רפורמות הרווחה הליברליות, שנשענו על רעיון המדינה הסוציאלית שתיקן ביסמרק בשנת 1883.
בשנת 1904 כרתה בריטניה את ההסכמה הלבבית עם צרפת, אשר הורחבה בשנת 1907 לברית ההסכמה המשולשת יחד עם האימפריה הרוסית.
בשנת 1905 פרץ המשבר המרוקאי הראשון, הידוע גם כמשבר טנג'יר, ובשנת 1911 פרץ המשבר המרוקאי השני או משבר אגדיר, ובעקבות אירועים אלו פנתה דעת הקהל הבריטית נגד גרמניה והתגבר החשש למלחמה בין הצדדים.
בשנת 1914 פלש צבא האימפריה הגרמנית לבלגיה בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות כך הצטרפה בריטניה למלחמה.
על אף ציפיות כי המלחמה תהא קצרה, הפכה המלחמה למלחמת חפירות, ובקרב על הסום ספגו כוחות הצבא הבריטי אבדות כבדות.
בשנת 1917 ויתר ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת על תאריו הגרמניים, והחליף את שם המשפחה לבית וינדזור, ובעקבותיו ויתרו כל בני המשפחה המלכותית הבריטית על תאריהם הגרמניים.
בנוסף, באותה שנה הועבר חוק שלילת התארים 1917 שבה נשללו התארים הבריטיים מאישים שלחמו נגד בריטניה או אחת מבעלות בריתה במלחמה.
בריטניה וצרפת המשיכו במצור הכלכלי על גרמניה, עד לאחר החתימה על הסכם ורסאי.
בבחירות 1918 בבריטניה הבטיח לויד ג'ורג' שיכפה חוזה שלום קשוח על גרמניה, אולם בוועידת השלום בפריז (1919) הוא היה הרבה יותר מתון מאשר נציגי צרפת ואיטליה.
בין השנים 1920–1933 היו שתי המדינות ביחסים טובים, ואף חתמו על הסכמי לוקרנו בשנת 1925 ועל הסכם קלוג-בריאן בשנת 1928. במהלך ועידת ג'נובה בשנת 1922 התנגשה בריטניה עם צרפת גלויות לגבי גובה הפיצויים שעל גרמניה לשלם, ובשנת 1923 גינתה בריטניה את צרפת על כיבוש הרוהר על ידי הצבא הצרפתי.
בשנת 1924 נחתמה תוכנית דוז שבה הוסדרו הפיצויים שעל גרמניה לשלם לבריטניה, והוסדרו הלוואות אמריקניות לתשלום הפיצויים.
בשנת 1930 הוחלפה התוכנית בתוכנית יאנג, אולם בשנת 1931 הושעו תשלומי הפיצויים, והם שולמו רק בשנת 1951 על ידי גרמניה המערבית.
לאחר עליית היטלר לשלטון בינואר 1933 הדרדרו היחסים בין המדינות, ובשנת 1934 דו"ח סודי של ועדת ההגנה הבריטית כינה את גרמניה "האויב הפוטנציאלי האולטימטיבי", וקרא לכוח משלוח של חמש דיוויזיות ממוכנות וארבע-עשרה דיוויזיות רגלים.
עם זאת, מגבלות תקציב מנעו היווצרות של כוח גדול והכנתו למלחמה.
בשנת 1935 נחתם הסכם הצי האנגלו-גרמני, שבו נחתמו הגבלות על גודל הצי של שתי המדינות, כדי לא לחזור על מרוץ החימוש שהיה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1936 גילתה בריטניה פייסנות כלפי גרמניה הנאצית לאחר שכוחות גרמניים נכנסו לחבל הריין.
הפייסנות כלפי היטלר הלכה וגברה והגיעה לשיאה בהסכם מינכן שנכפה על צ'כוסלובקיה, ובסופו של דבר הביא לסיפוחה לגרמניה.
בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לפולין הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על גרמניה הנאצית, אולם למעט מתקפת הסאר הצרפתית, לא התקיימו פעולות מלחמה בין שתי המדינות ביבשה, והתקופה נקראה בשם המלחמה המדומה.
אמנם, ברחבי הים התרחשו כמה קרבות, והנודע שבהם היה קרב נהר לה פלטה.
באפריל 1940 פלשו הגרמנים לדנמרק ונורווגיה, אולם הנורווגים התנגדו בעקשנות, ובריטניה שלחה חיל משלוח שסייע להם במשך כחודשיים, עד תום המערכה.
במאי אותה שנה פלשו הגרמנים לארצות השפלה ולצרפת, ועד מהרה הביסו את כוחות בעלות הברית, ודחקו אותם לאזור דנקרק, אולם הבריטים הצליחו לחלץ כ-338,000 חיילים בריטיים וצרפתים מחוף דנקרק לבריטניה במשך כשבוע במבצע דינמו, תוך שהם מאבדים את רוב כלי הנשק, כלי הרכב והאספקה שלהם.
בסוף הקיץ אותה שנה התחולל הקרב על בריטניה, שבו נכשל הלופטוואפה בהשגת עליונות אווירית, ובעקבות כך ביטל הוורמאכט את מבצע ארי הים - תוכנית הפלישה לבריטניה.
האימפריה הבריטית עמדה לבדה נגד גרמניה הנאצית, אולם ארצות הברית תמכה מאוד בבריטים וסיפקה להם ציוד, מטוסי קרב, ספינות, ועוד.
בדצמבר 1941 ארצות הברית נכנסה למלחמה נגד גרמניה ויפן, בעקבות המתקפה על פרל הארבור, אשר החלה את המערכה באוקיינוס השקט, אשר במהלכה הובסו הבריטים בתחילה ואיבדו את הונג קונג וסינגפור.
ב-6 ביוני 1944 החלה הפלישה לנורמנדי, ובעקבותיה החלו בעלות הברית את הלחימה בחזית המערבית, אשר נמשכה עד לתבוסת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945.
לאחר המלחמה נטלו הבריטים חלק במשפטי נירנברג, שבהם נידונו הבכירים הנאצים על חלקם בפשעי מלחמה.
בהתאם להסכם ילטה והסכם פוטסדאם, בריטניה קיבלה את אזור צפון גרמניה, שבו שכנו רוב אזורי התעשייה של גרמניה.
בתחילה חששו הבריטים משיקום האזור, בשל החשש שהכלכלה הגרמנית תתחרה בכלכלה הבריטית המוכה, אולם לבסוף הוחלט על הקמת איגוד מקצועי חזק בגרמניה, ושתי המדינות קיבלו מענקים נרחבים לסיוע ושיקום מארצות הברית, כחלק מתוכנית מרשל.
בנוסף, האמריקנים דחפו את גרמניה וצרפת להתפייס, וגרמו להם להצטרף לתוכנית שומאן, שהביאה ליצירת קהילת הפחם והפלדה האירופית.
בשנת 1949 אוחדו אזורי הכיבוש הבריטי, האמריקני והצרפתי, והוקמה גרמניה המערבית, ובברלין אוחדו אזורי הכיבוש של בעלות הברית ליצירת מערב ברלין, שהייתה תחת שליטה משותפת של ארצות הברית, בריטניה וצרפת עד לשנת 1991.
בהנהגתה של ארצות הברית, בריטניה על ידי חיל האוויר המלכותי מילאה תפקיד מרכזי במתן מזון ופחם למערב ברלין בשנים 1948–1949, במטרה לשבור את המצור על ברלין הסובייטי.
בשנת 1955 הצטרפה גרמניה המערבית לנאט"ו, ואילו גרמניה המזרחית הצטרפה לברית ורשה.
בריטניה בשלב זה לא הכירה רשמית בגרמניה המזרחית, אולם האגף השמאלי של מפלגת הלייבור קרא להכרה בקומוניזם בשנים שלאחר המלחמה, וקריאה זו הגבירה את המתח בין מפלגת הלייבור הבריטית לבין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית.
לאחר 1955 החליטה בריטניה להסתמך על נשק גרעיני זול יחסית כגורם מרתיע נגד ברית המועצות, ועל הדרך לצמצם את התחייבויותיה היקרות מאוד בהחזקת הכוחות במערב גרמניה.
לונדון זכתה לתמיכה מוושינגטון והמשיכה בהפחתת הכוחות, תוך שהיא ממשיכה במחויבותה להגנת מערב אירופה.
בריטניה הגישה שתי בקשות לחברות בשוק המשותף (הקהילה האירופית); בשנת 1961 היא נכשלה לנוכח וטו צרפתי, אך בשנת 1967 הצליחה בתמיכת גרמניה המערבית, ועם סיום המשא ומתן בשנת 1972 התקבלה לקהילה האירופית.
בשנת 1962 הבטיחה בריטניה לפולין כי היא מקבלת את קו אודר-נייסה, אולם שמרה על כך בחשאיות, כדי לא לפגוע בתמיכתה הדיפלומטית של גרמניה המערבית בהכנסתה לקהילה האירופית.
בשנת 1970 חתמה ממשלת גרמניה המערבית בראשות וילי ברנדט, ראש עיריית מערב ברלין לשעבר, על הסכם עם פולין שמכיר בגבולות פולין החדשים.
בשנת 1990 התנגדה בתחילה ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר לאיחוד גרמניה מחדש, אך בסופו של דבר קיבלה את ההסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה.
מאז 1945 גרמניה מארחת כמה מתקנים צבאיים בריטיים בחלק המערבי של המדינה במסגרת הכוחות הבריטים בגרמניה.
שתי המדינות החברות בנאט"ו, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים חזקים.
דויד מקאליסטר, לשעבר נשיא סקסוניה התחתונה, הוא בן לאב סקוטי ואמא גרמנייה, ומחזיק באזרחות בריטית וגרמנית.
כמו כן, מנהיג המפלגה הלאומית הסקוטית בבית הנבחרים הבריטי, אנגוס רוברטסון הוא גרמני למחצה, משום שאמו הייתה מגרמניה, והוא מדבר גרמנית ואנגלית שוטפת.
בשנת 1996 הקימו בריטניה וגרמניה בניין שגרירות משותף ברייקיאוויק, ובחגיגות לפתיחת הבניין שהתקיימו ב-2 ביוני אותה שנה, השתתפו שר החוץ הבריטי, מלקולם ריפקינד, שר החוץ הגרמני, ורנר הוייר, ושר החוץ האיסלנדי הלדור אסגרימסון.
גרמניה היא שותפת הסחר החשובה ביותר של בריטניה, בעוד שבריטניה היא רק החמישית מבין שותפות הסחר החשובים ביותר בגרמניה.
שתי המדינות, הקרובות גאוגרפית, קשורות קשר הדוק כלכלית בניהן.
בשנת 2013 היקף הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-118 מיליארד אירו, עם עודף יצוא משמעותי של גרמניה לממלכה המאוחדת, הייצוא הגרמני הסתכם ב-76 מיליארד אירו והיבוא ב-45 מיליארד אירו.
ישנם כיום כ-2,500 חברות גרמניות בבריטניה עם כ-370,000 עובדים, לעומת כ-3,000 חברות בריטיות בגרמניה.
החברות הגרמניות השקיעו 121 מיליארד אירו ואילו החברות הבריטיות השקיעו 49 מיליארד אירו במדינה השותפה.
גרמניה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-19 קונסוליות באברדין, ברמינגהאם, בריסטול, קארדיף, דובר, אדינבורו, גלאזגו, גרנזי, האל, ג'רזי, קירקוול, לידס, לרוויק, ליברפול, לונדונדרי, מידלסברו, ניוקאסל, פלימות', וסאות'המפטון.
מאידך, בריטניה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-8 קונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, הנובר, קיל, מינכן, נירנברג ושטוטגרט.
יחסי גרמניה–דרום אפריקה מתייחסים ליחסים העכשוויים והיסטוריים בין גרמניה לדרום אפריקה.
לדרום אפריקה יש שגרירות בברלין וקונסוליה במינכן.
לגרמניה יש שגרירות בפרטוריה וקונסוליה בקייפטאון.
בשנת 1914 נכנסה דרום אפריקה למלחמת העולם הראשונה מטעם האימפריה הבריטית נגד הקיסרות הגרמנית.
בהמשך כבשה דרום אפריקה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית, והחזיקה אותה עד לעצמאות נמיביה בשנת 1990.
דרום אפריקה נכנסה למלחמת העולם השנייה בצד בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית ומדינות הציר האחרות.
רבים בדרום אפריקה, כולל תנועת האפריקאנרים אוסווברנדוואג (OB), התנגדו וביקשו לשמור על נייטרליות דרום אפריקה במהלך הסכסוך, אם לא להיכנס למלחמה בצד גרמניה.
חברי ה-OB סירבו להתגייס לכוחות דרום אפריקה, ולעיתים אף התנכלו לחיילים במדים.
זה הביא להתפרעות גלויה ביוהנסבורג ב-1 בפברואר 1941; 140 חיילים נפצעו קשה.
מסוכן יותר מכך היה היווצרותם של הסטורמיירים, אגף פארא-מיליטרי של ה-OB בדומה לאס אה הנאצי.
את אופיים של הסטורמיירים היה ניתן לראות מהשבועה שנאמרה על ידי מגויסים חדשים: "אם אני נסוג, תהרוג אותי.
אם אני מתקדם, עקוב אחרי".
הסטורמיירים עסקו בחבלה נגד ממשלת האיחוד.
הם פגעו בקווי חשמל ומסילות רכבת, וחתכו קווי טלגרף וטלפון.
מעשים מסוג זה הלכו רחוק מדי עבור רוב האפריקנים, ומאלן הורה למפלגה הלאומית להיפרד מה-OB בשנת 1942.
ממשלת האיחוד פשטה על ה-OB ועל הסטורמיירים, והעמידה אלפים מהם במחנות מעצר למשך המלחמה.
בין העצורים היה ראש הממשלה לעתיד ג'ון פורסטר.
בסוף המלחמה ה-OB נקלט במפלגה הלאומית וחדל להתקיים כגוף נפרד.
לגרמניה המערבית ולממשל האפרטהייד בדרום אפריקה היו קשרים הדוקים מאוד, למרות הסנקציות הבינלאומיות.
בשנת 1951, הקונסוליה הכללית המערב-גרמנית נפתחה בקייפטאון.
בשנת 1955 החלו המשא ומתן להסכם תרבות.
בשנת 1956 החל משפט של 156 חברי האופוזיציה בגין בגידה קשה.
התביעה בדרום אפריקה ביקשה את עזרתה של בון במשפט חשוב זה וקיבלה אותו ללא דיחוי.
אחד הנאשמים במשפט זה היה נלסון מנדלה.
במהלך שנות השישים והשבעים של המאה הקודמת, מערב גרמניה ודרום אפריקה ניהלו אפילו שיתוף פעולה גרעיני.
בראשית שנות השבעים נאלץ ה-FRG להחזיר את שגריר נאט"ו, מכיוון שביקר במפעל להעשרת אורניום בדרום אפריקה.
תעשיית הנשק המערבית-גרמנית ייצאה שריון לדרום אפריקה - גם לאחר הכרזתו הרשמית של אמברגו הנשק של האו"ם ב-1977. "דיימלר הוא שותף חיוני לתעשיית המלחמה בדרום אפריקה", סיכם עבדול מינטי, מנהל ארגון האנטי-אפרטהייד הבינלאומי בסוף שנות השמונים.
"ואם יש חברה בינלאומית, שעשויה להחליש את צבאה של מדינת האפרטהייד, זו תהיה דיימלר-בנץ." למרות הסנקציות של האו"ם, מסרשמיט-בולקוב-בלום ייצאה מסוקים לדרום אפריקה.
כדי להתחמק מהסנקציות בשנת 1979 הוקמה החברה הדרום אפריקאית אטלנטיס דיזל מנועים, ולדיימלר-בנץ היה מניות בהיקף 12% בחברה זו.
כאשר יותר ממאה ארגונים אמריקאים נסוגו מדרום אפריקה באמצע 1987, חברות מערב גרמניות הרחיבו את מסחרן והשקעותיהן בדרום אפריקה.
מאז סיום האפרטהייד גברו היחסים בין המדינות.
הוועדה הבין-מדינתית הגרמנית-דרום אפריקאית סיפקה מסגרת לשיתוף פעולה דו-צדדי מאז 1996.
באוקטובר 2007 ביקרה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בדרום אפריקה, ונפגשה עם נשיא דרום אפריקה, תאבו מבקי.
בשנת 2010 ביקר שר החוץ הגרמני, גידו וסטרוולה בדרום אפריקה, וכינה את מערכת היחסים "מעולה" ו"שותפות אסטרטגית "בכלכלה ובענייני עולם.
דרום אפריקה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של גרמניה באפריקה.
הסחר בין שתי המדינות גדול מאוד ומוערך בסכום כולל של 12.6 מיליארד אירו (2008).
בשנת 2010 הייתה גרמניה שותפת הסחר הרביעית בגודלה של דרום אפריקה אחרי סין, ארצות הברית ויפן, והסחר נאמד בהיקף של 35.478 מיליון ראנד (3.718 מיליון אירו).
דרום אפריקה ממשיכה לדווח על גירעונות סחר גדולים עם גרמניה, ולאחרונה מחלקת המסחר והתעשייה של דרום אפריקה הביאה זאת לידי האיחוד האירופי עד להמתנה לניהול חוזר של סחר בין המדינות.
דרום אפריקה היא ביתם של מספר גדול של אנשים ממוצא גרמני.
יחסי גרמניה–הונג קונג הם היחסים הבינלאומיים בין גרמניה לבין הונג קונג.
היחסים דו-צדדיים בין המדינות החלו בתקופת איחוד גרמניה, כאשר הונג-קונג עדיין הייתה מושבה של האימפריה הבריטית, ולרוב עקבה אחר מדיניות החוץ של לונדון.
הקונסוליה הגרמנית בהונג קונג מרכזי, הונג קונג ייצגה את גרמניה בהונג קונג.
הקשר בין המדינות נמשך גם כאשר בריטניה נסוגה מהונג קונג ב-1997. מאז, סעיפים 151, 153 ו-155 של חוק יסוד הונג קונג מתירים להונג קונג לחתום על הסכמים דו צדדיים לא צבאיים עם מדינות זרות, ואילו סעיף 152 מתיר להונג קונג להצטרף לארגונים בינלאומיים.
משרד הכלכלה והסחר של הונג קונג בברלין נפתח בשנת 2011.
גרמניה היא שותפת הסחר של הונג קונג החשובה ביותר באירופה והיא מדורגת כ-10 מבין שותפות הסחר של הונג קונג בעולם.
מצד שני, הונג קונג, היא שותפת הסחר התשיעית בגודלה של גרמניה באסיה.
ב-2014, הערך של היצוא מהונג קונג לגרמניה היה שווה 15 מיליארד דולר הונג קונגי, ואילו יבוא הסחורות מגרמניה להונג קונג היה שווה 58.9 מיליארד דולר הונג קונגי.
עיקר היצוא מהונג קונג לגרמניה הם מנועים חשמליים (9.7%), שעוני מתכת (4.4%).
עיקר היצוא מגרמניה להונג קונג הן מכוניות (12%), ומכשירי מדידה (>3.2%).
החל מ-1 ביוני 2015, היו 87 חברות גרמניות עם מטה אזורי בהונג קונג, בעוד 121 היו משרדים אזוריים.
בהשתקפות פעילותה המגוונת של גרמניה בהונג קונג, התגוררו כ-1,050 אזרחים גרמנים בהונג קונג בסוף 2014. הונג קונג אירחה בשנת 2015 213,802 תיירים גרמנים.
לשכת המסחר הגרמנית בהונג קונג היא אחד הלשכות האירופיות הגדולות בהונג קונג המספקת רשת הזדמנויות בהונג קונג, אסיה הפסיפית וגרמניה.
שתי המדינות הציעו תוכניות אשרת עבודה וחופשה.
התוכנית מאפשרת ל-300 צעירים נופש בגרמניה או הונג קונג, לקחת עבודה זמנית לפי צורך כדי לכסות את הוצאות הביקור שלהם לתקופה מרבית של 12 חודשים.
בנוסף, האוניברסיטאות של גרמניה והונג קונג הקימו כמות בולטת של שותפויות למטרות מחקר וחינוך.
ב-2014, הונג קונג ראתה בקנה מידה גדול מחאה של תנועת המטרייה, תוך חתירה לדמוקרטיה מלאה בהונג קונג.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, הגיבה לתקרית ולחצה על ממשלת הונג קונג והדגישה כי חופש הביטוי צריך להישאר מובטח על ידי החוק בהונג-קונג.
במהלך אירוע לחגיגות יום השנה ה-24 של איחוד גרמניה מחדש בהשתתפות המזכירה הראשית למינהל בהונג קונג, קארי לאם, הקונסול הכללי של גרמניה בהונג קונג, ניקולאוס גראף לאבסדורף, הגיב לתקרית והדגיש, "במיוחד לאור ההיסטוריה הגרמנית האחרונה שלנו, אני מאמין שהונג קונג יכולה להיות גאה בצעיריה.
אני בטוח שהמאמצים להפוך את הונג קונג לדמוקרטית יותר יהיו טובים להונג קונג מבחינה פוליטית, אך גם כלכלית".
במסיבת איחוד מחדש בלייפציג, השווה נשיא גרמניה יואכים Gauck את רוחם של מפגיני הפרו-דמוקרטיה של הונג קונג למפגינים גרמנים בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. לדבריו, המפגינים "התגברו על הפחד שלהם מפני מדכאיהם, מכיוון שהגעגועים שלהם לחופש היו גדולים יותר".
ההצהרה נמסרה יום לפני פגישת גאוק עם ראש ממשלת סין לי קצ ' יאנג.
במהלך הפגנות תנועת המטריה, שבעה שוטרים נתבעו בגין המקרים של הכאת קן טנג.
השוטרים נידונו לכלא בפברואר 2017. התארגנה אספה המונית של קציני משטרת הונג קונג ותומכים לתמוך בשוטרים.
במהלך ההתקהלות ההמונית תיאר נואם את שוטרי המשטרה כיהודים הנרדפים במלחמת העולם השנייה.
בתגובה, הקונסוליה הגרמנית הביעה באמצעות פייסבוק כי ההשוואה בין הקורבנות היהודים שנרצחו ונרדפו על ידי הרשות הממלכתית הנאצית לבין קציני משטרת הונג קונג שנשפטו בגין ניצול לרעה של כוח לא הייתה ראויה לחלוטין.
בשנת 2016 הותקפה רכבת בווירצבורג, ו-4 אזרחי הונג קונג הותקפו ונפצעו קשה ברכבת.
ראש הרשות המבצעת של הונג קונג גינה את ההתקפה ושלח צוות של פקידי ההגירה ללוות את הקרובי משפחה של הקורבנות בגרמניה.
קצינים מן משרד הכלכלה והמסחר של הונג קונג בברלין נשלחו לבקר את הפצועים.
אזהרת התראה הונפק על ידי גרמניה הונג קונג הממשלה, בתגובה על התקרית.
במהלך סדרה של המחאות בהונג קונג, שני גרמנים מתוכנית חילופי סטודנטים באוניברסיטת לינגנאן נעצרו בנובמבר 2019.
יחסי גרמניה–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
הרפובליקה הדומיניקנית וגרמניה נהנות מיחסים דו-צדדיים טובים, כאשר התיירות משחקת תפקיד מפתח.
עם כ-200,000 תיירים בשנה, הגרמנים מהווים את קבוצות התיירים הגדולות ביותר, אחרי אמריקאים וקנדים.
ישנם כ-7,000 גרמנים המתגוררים במדינה, שרובם התיישבו בחוף הצפוני (בפוארטו פלטה, בקברטה, בסוסואה) או בבירה סנטו דומינגו.
הסכם ידידות, סחר וספנות דו-צדדי נחתם בשנת 1957. במיוחד מאז תחילת ההתעוררות הכלכלית במדינה בסוף שנות התשעים, היחסים הכלכליים בין שתי המדינות התהדקו.
חברה גרמנית מפעילה את פארק השמש הגדול ביותר ב בצפון הרפובליקה הדומיניקנית.
גרמניה היא אחד השווקים האירופיים החשובים ביותר של הרפובליקה הדומיניקנית למוצרים אורגניים (בננות, קקאו וקפה).
הייצוא העיקרי של גרמניה לרפובליקה הדומיניקנית הוא כלי רכב וחלקי רכב, מכונות ומוצרים כימיים.
ברפובליקה הדומיניקנית פועלות כ-60 חברות גרמניות.
לשכת המסחר והתעשייה הגרמנית-דומיניקנית הוקמה בשנת 1994.
שיתוף פעולה פיתוח גרמני בצורת פרויקטים אזוריים מתמקד בשימוש בר-קיימא במשאבי הטבע והגנת האקלים.
גרמניה היא אחת התורמות העיקריות במדינה לצד ספרד, קנדה וארצות הברית.
בנוסף, גרמניה תורמת למעלה מ-20% מסיוע הפיתוח הניתן על ידי האיחוד האירופי, שהוא התורם הגדול ביותר של הרפובליקה הדומיניקנית.
העניין בגרמניה, בשפה הגרמנית ובנוכחות התרבותית של גרמניה ברפובליקה הדומיניקנית גבר בצורה ניכרת, לא מעט בגלל המספר ההולך וגדל של תיירים גרמנים המבקרים במדינה.
מאז 2001, חברת תרבות גרמנית-דומיניקנית (Centro Domínico-Alemán) התמקמה ברובע הקולוניאלי העתיק של סנטו דומינגו, שנמנה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הרפובליקה הדומיניקנית מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-3 קונסוליות בהמבורג, פרנקפורט ושטוטגרט.
גרמניה מחזיקה ברפובליקה הדומיניקנית שגרירות בסנטו דומינגו.
היחסים בין גרמניה הנאצית לבין הנהגת העולם הערבי נסובו סביב זלזול, תעמולה, שיתוף פעולה, ובמקרים מסוימים חיקוי.
היחסים הפוליטיים והצבאיים בין הצדדים התבססו על פעולות איבה משותפות כלפי אויבים משותפים, בהם האימפריאליזם הבריטי וצרפתי, הקולוניאליזם, היהודים והציונות.
יסוד מרכזי נוסף לשיתוף פעולה זה היה האנטישמיות של הנאצים, שהעריצו כמה מנהיגים ערבים ומוסלמים, ובמיוחד אמין אל-חוסייני.
בציבוריות ובפרטיות, אדולף היטלר והיינריך הימלר יצאו באמירות חמות על האסלאם כדת וכאידאולוגיה פוליטית, ותיארו אותה כצורה דתית ממושמעת יותר, מיליטריסטית, פוליטית ומעשית יותר מאשר הנצרות, ושבחו את מה שהם תפסו כמיומנות בפוליטיקה ומנהיגות צבאית של מוחמד, מייסד האסלאם.
עם זאת, האידאולוגיה הגזעית הנאצית הרשמית ראתה גם בערבים והצפון אפריקאים כנחותים מהגזע הארי, הצהרה עליה חזרו היטלר ומנהיגים נאצים אחרים.
היטלר לא הותיר ספק בדבר הזלזול שלו בעולם הערבי, וכתב בספרו מיין קאמפף "כאדם פולקי, המעריך אנשים על בסיס גזעי, אני מונע על ידי ידיעה בלבד של נחיתותם הגזעית של מה שמכונה 'מדינות מדוכאות'".
העולם הערבי משך תשומת לב מיוחדת מצד היסטוריונים שבחנו את הפשיזם מעבר לאירופה.
החוקרים התמקדו בעיקר בכוחות פרו-נאציים ופרו-פשיסטיים, והדגישו את התמיכה שהייתה לפשיזם ולנאציזם ברחבי העולם הערבי.
עם זאת, נרטיב זה עורער על ידי מספר חוקרים הטוענים כי דיונים פוליטיים ערביים בשנות השלושים והארבעים היו מורכבים למדי.
הפשיזם והנאציזם, לטענתם, נדונו לצד אידאולוגיות פוליטיות אחרות, כמו קומוניזם, ליברליזם וחוקתיות.
יתר על כן, העבודות הרוויזיוניסטיות האחרונות הדגישו את הקולות והתנועות האנטי-פשיסטיות והאנטי-נאציות בעולם הערבי.
למרות מאמציו של המופתי להשיג גיבוי גרמני לעצמאות ערבית, היטלר סירב והעיר כי הוא "לא רוצה דבר מהערבים".
תפיסות נאציות על העולם הערבי
בנאומיו, היטלר נשא הצהרות חמימות כלפי התרבות המוסלמית, למשל: "עמי האסלאם תמיד יהיו קרובים יותר אלינו מאשר, למשל, צרפת".
עם זאת, לעיתים, היטלר הסתייג מתמיכתו בתרבות המוסלמית.
כך למשל שהצהיר כי .
חילופי הדברים אלו התרחשו כאשר היטלר קיבל את שליחו המיוחד של שליט סעודיה אבן סעוד, חאליד בן אחמד אל־קרקני .
מוקדם יותר בפגישה זו ציין היטלר כי אחת משלוש הסיבות שבגללן גרמניה הנאצית התעניינה בערבים היא: .
בשנת 1939, זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה, היטלר אמר למפקדיו הצבאיים: "נמשיך לעשות הפרות סדר במזרח הרחוק ובעֲרָב.
בואו נחשוב כמו גברים, ונראה בעמים האלה לכל היותר חצי קופי אדם, הפוחדים מחוויית ההצלפה".
על אף שתאוריית הגזע הנאצית התייחסה לערבים כחברים בגזע נחות, הערבים הבודדים אשר סייעו לרייך השלישי במאבק נגד בעלות הברית זכו לכבוד רב.
למופתי של ירושלים, חאג' אמין אל-חוסייני, למשל, הוענק מעמד "ארי לשם כבוד" על ידי הנאצים, על שיתוף הפעולה ההדוק שלו עם היטלר והרייך השלישי.
לפני מלחמת העולם השנייה כל צפון אפריקה והמזרח התיכון היו בשליטת המעצמות הקולוניאליות האירופיות.
השלטון הנאצי פיתח שותפות עם כמה מנהיגים לאומניים ערבים על בסיס אויביהם המשותפים (לדוגמה: המלחמה האנגלו־עיראקית), והסלידה מהיהודים והציונות.
בתגובה להפיכה של רשיד עאלי אל-כילאני, כאשר אנשי ריבוע הזהב בעיראק (ארבעה גנרלים בראשות רשיד עאלי אל-כילאני) הפילו את שלטון עבד אל-אילה הפרו-בריטי בעיראק והקימו ממשלה שתמכה במדינות הציר, הוציא היטלר, ב־23 במאי 1941, את הנחיית הפיהרר מספר 30, כדי לתמוך בעניינם.
צו זה קבע כי: "תנועת החירות הערבית במזרח התיכון היא בת בריתנו הטבעית נגד אנגליה."
ב-11 ביוני 1941 הוציאו היטלר והמפקד העליון של הכוחות המזוינים הנחיה מס' 32: "ניצול תנועת החירות הערבית".
"מצבם של האנגלים במזרח התיכון יהפוך למסוכן יותר במקרה של פעולות גרמניות גדולות, אם כוחות בריטיים נוספים יהיו כבולים ברגע הנכון למהומות או מרד אזרחי.
יש לתאם את כל אמצעי הצבא, המדיניות והתעמולה לשם כך במהלך תקופת ההכנה.
כסוכנות מרכזית בחוץ לארץ אני ממנה את מטה מיוחד F , שייקח חלק בכל התוכניות והפעולות באזור הערבי, שמפקדתו אמורה להיות באזור הכוחות הצבאיים בפיקוד דרום-מזרח.
המומחים והסוכנים הזמינים המוסמכים ביותר יועמדו לרשותו.
ראש הפיקוד העליון של הכוחות המזוינים יפרט את תפקידיו של המטה המיוחד F, בהסכמה עם שר החוץ כאשר מדובר בשאלות פוליטיות".
ביום השואה בשנת 2021, נחשפו הקלטות משידורי תעמולה של הנאצים בשפה הערבית מימי מלחמת העולם השנייה.
תפיסות ערביות לגבי היטלר ונאציזם
הבריטים שלחו את אמין אל-חוסייני לגלות בשל תפקידו במרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939. למופתי לשעבר היו סוכנים בממלכת עיראק, במנדט הצרפתי של סוריה ובארץ ישראל המנדטורית.
לאחר שמשטר ריבוע הזהב בעיראק הובס על ידי הבריטיים במלחמה האנגלו־עיראקית, ראשיד עלי, אל-חוסייני וכן וטרנים עיראקיים אחרים, מצאו מקלט באירופה.
הוא פיתח קשרי חברות עם נאצים בכירים, כולל היינריך הימלר, יואכים פון ריבנטרופ ואדולף אייכמן.
חוקרים כמו ג'פרי הרף, מאיר זמיר והנס גולדנבאום מסכימים על חשיבות מאמץ התעמולה הגרמני במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
אך יש מחוקרים מאוחרים יותר שהראו שהטקסטים סופקו על ידי הגרמנים, ומקורם לא אצל השדרנים הערבים.
לפי גולדנבאום, למרות העובדה שנאומיו בערבית של אל חוסייני שודרו ברדיו ברלין, לא הייתה לו כל השפעה על תוכני השידור.
נראה שהערבים ששיתפו פעולה עם הגרמנים לא היו שותפים שווי זכויות.
ב-1946, שניים מעוזרי המופתי לשעבר, ג'מאל אל-חוסייני ואחמד שוקיירי, הצדיקו את השואה, וחזרו על תעמולת גבלס.
לפי דוקטור שמואל רולבנט אמירות עבר הירדן, מדינת חסות בריטית, הייתה הישות הערבית היחידה שהכריזה מלחמה על הציר טרם תבוסת הנאצים הייתה באופק.
בזמן מלחמת העולם השנייה התנדבו לצבא הבריטי כ-12,000 ערבים פלסטינים, שלעיתים קרובות לחמו נגד הנאצים לצד יהודים.
מאות מתוכם נפלו בשבי, ורבים נהרגו בקרבות.
במסגרת הלחימה הפלסטינית בנאצים, קרוב ל-200 נשים ערביות פלסטיניות שירתו בחיל העזר לנשים ובחיל העזר האווירי לנשים.
כינוסי תעמולה פרו־בריטיים נערכו באבו דיס ליד ירושלים, בג'נין, בכפרים באזור שכם, בטול כרם ובלוד.
בין התומכים בבריטניה במאבקה בנאצים היו ראשי עיריות שכם ועזה.
ב"רדיו פלסטין" שודרו דבריו של סופר מצרי על כך ש"המלחמה היא בין הערכים הנעלים והאנושיים שמייצגת אנגליה לבין כוחות החושך שמייצגים הנאצים".
בניגוד לקבוצות אחרות, הפלסטינים התנדבו לשורות הצבא הבריטי כבר בשלב הראשון של המלחמה.
ההיסטוריון פרופ' מוסטפא עבאסי ציין כי חלק חשוב ומרכזי מהציבור הפלסטיני האמין כי יש לדחות זמנית את התביעות הלאומיות הפלסטיניות על מנת להילחם בנאצים.
לדבריו, המופתי אמין אל-חוסייני "לא מצא אוזניים קשובות בקרב הפלסטינים לקריאתו לסייע לנאצים".
ביוני 1941, כשכוחות צרפת החופשית הצטרפו לבעלות הברית במתקפתן נגד צבא וישי בסוריה, האלג'יראי ראזק עבד אל־קאדר, מוסלמי ציוני, חבר אליהם מיד.
הוא לחם נגד כוחות וישי, ולאחר כיבוש סוריה שוחרר משירותו.
על שירותו קיבל את אות "צלב לורן" הצרפתי.
ב־20 בינואר 1942 נפגשו 15 בכירים במפלגה הנאצית ובממשל הגרמני בווילה בוואנזה, פרבר של ברלין, כדי לתאם את ביצוע מה שכונה בפיהם "הפתרון הסופי".
בוועידת ואנזה זו ציין ריינהרד היידריך, סגנו של היינריך הימלר וראש המשרד הראשי לביטחון הרייך את מספר היהודים שיחוסלו בכל שטח לפי התוכנית.
בסימן לצרפת, יש שתי רשומות, 165,000 לצרפת הכבושה, ו-700,000 לשטחיה שטרם נכבשו, אשר כלל את שטחי צרפת בצפון אפריקה, כלומר מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה.
בשנת 1942 האס אס הקים יחידה מיוחדת של 22 אנשים כדי "להרוג יהודים בצפון אפריקה".
הוא הובל על ידי מפקד האס אס ולטר ראוף, שסייע בפיתוח משאיות הגז עמן הגרמנים נהגו לרצוח אסירים רוסים ותושבים יהודים ברוסיה ובפולין.
רשת מחנות עבודה הוקמה בתוניסיה, באלג'יריה ובמרוקו.
מעל 2,500 יהודי תוניסיה נספו במהלך חצי שנה במחנות אלה.
לדברי רוברט סטלוף, בצפון אפריקה רק ערבי אחד, חסן פרג'אני, הורשע על ידי בית דין צבאי של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה בגין ביצוע פעולות שהביאו למותם של יהודים, גברים מבני משפחת סקמלה בתוניסיה.
זאת בזמן שערבים רבים פעלו להצלת יהודים.
לדוגמה, המלך מוחמד החמישי סירב לכפות על 200,000 היהודים שהתגוררו במרוקו ללבוש טלאים צהובים, אף על פי שפעולה מפלה זו נאכפה בצרפת.
הוא דיווח כי אמר: "במרוקו אין יהודים.
ההיסטוריון חיים סעדון סבור כי למעט מקרים יוצאים מן הכלל, לא הייתה אלימות כלפי יהודים ממוסלמים ואף על פי שלא הייתה תחושה מיוחדת של אחווה, יהודים ומוסלמים התייחסו זה לזה די טוב.
גולים ערבים בגרמניה הנאצית ובאיטליה הפשיסטית
בעקבות כישלון הפיכת ריבוע הזהב בעיראק בחודשים מאי-יוני 1941, רשיד עאלי אל-כילאני ברח לאיראן אך לא היה אמור להישאר זמן רב.
ב־25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות אנגלו־סובייטים לאיראן והורידו את רזה שאה מהשלטון.
לאחר מכן ברח כילאני לברלין, שם התקבל על ידי אדולף היטלר, והוא הוכר כמנהיג ממשלת עיראק הגולה.
עם תבוסת גרמניה אל-כילאני ברח שוב, הפעם לערב הסעודית.
אמין אל-חוסייני הגיע לרומא ב-10 באוקטובר 1941. הוא התווה את הצעותיו לפני אלברטו פונסה דה לאון.
בתנאי שמדינות הציר "יכירו באופן עקרוני באחדותה, בעצמאותה ובריבונותה של מדינה ערבית, הכוללת עיראק, סוריה, פלסטין ועבר הירדן", הוא הציע תמיכה במלחמה נגד בריטניה והצהיר כי הוא מוכן לדון בסוגיות של "המקומות הקדושים, לבנון, תעלת סואץ ועקבה".
משרד החוץ האיטלקי אישר את הצעתו של אל-חוסייני, המליץ להעניק לו מענק של מיליון לירות והפנה אותו לפגישה עם בניטו מוסוליני.
על פי תיאורו של אל-חוסייני, זו הייתה פגישה חביבה בה מוסוליני הביע את עוינותו כלפי היהודים והציונות.
כמה תנועות מתעוררות בעולם הערבי הושפעו מארגונים פשיסטים אירופיים ונאצים במהלך שנות השלושים.
מפלגת מצרים הצעירה ("החולצות הירוקות") דמתה מאוד לנוער היטלר ועל פי ההיסטוריון ברנרד לואיס הייתה "ללא ספק בצורה נאצית".
מועדון אל-מותאנה הפאניסטי פאן-ערביסטי ותנועתו מסוג אל-פותווה (נוער היטלר) , השתתפו במתקפת פרהוד ב-1941 על הקהילה היהודית בבגדאד.
המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית (SSNP) אימצה סגנונות של פשיזם.
הסמל שלה, ההוריקן האדום, נלקח מצלב הקרס הנאצי, המנהיג אנטון סעאדה נודע כ"אל-זעים" (המנהיג).
המנון המפלגה היה "Syria, Syria, über alles" קרי, "סוריה, סוריה, מעל הכול", בהתאם לשורה הראשונה בהמנון גרמניה, ואף הושר באותו הטון.
סעאדה ייסד את ה-SSNP הפשיסטית בתוכנית לפיה הסורים היו "גזע עליון ייחודי".
יחסי גרמניה–דרום סודאן הם היחסים הדיפלומטיים שבין גרמניה ודרום סודאן.
גרמניה הכירה רשמית בדרום סודאן מיד לאחר הכרזת העצמאות במדינה ב-9 ביולי 2011. מה שהיה בעבר משרד ג'ובה של שגרירות גרמניה בח'רטום שודרג לאחר מכן לשגרירות.
שיתוף הפעולה הרשמי לפיתוח דו-צדדי עם דרום סודאן החל עם זאת כבר בשנת 2006, לאחר חתימת הסכם השלום המקיף בשנת 2005.
גרמניה מספקת 83 מיליון אירו בשיתוף פעולה לפיתוח (DC), מה שהופך אותה לתורמת הרביעית בגודלה בדרום סודאן אחרי ארצות הברית, האיחוד האירופי ובריטניה.
תיק ה-DC של הממשלה הפדרלית כולל שילוב של שיתוף פעולה פיתוח דו-צדדי, מעורבות של ארגונים וקרנות לא ממשלתיים וכן שיתוף פעולה עם האומות המאוחדות.
בהתייעצויות הבין ממשלתיות בין גרמניה לדרום סודאן באפריל 2015 אושרו סדרי העדיפויות הקיימים בתוכנית.
בתחום העדיפות לפיתוח תחום המים והתברואה העירוניים, תוכנית העדיפות לביטחון תזונתי ופיתוח שווקים חקלאיים פועלת בשבע מתוך עשר המדינות הפדרליות במדינה ומכסה את תחומי הפעולה הבאים: זמינות מזון, גישה למזון, שימוש נכון במזון ויציבות אספקה.
לאור הביצועים החלשים של ממשלת דרום סודאן, תוכנית העדיפות לחיזוק יכולת השלטון המקומי ועמידותם עוזרת לתמוך ביישום הסכם השלום.
בנוסף, הממשלה הפדרלית תומכת במעורבות של החברה האזרחית באמצעות פרויקטים שמבוצעים על ידי אגרו אקשן הגרמנית, מלטשר אינטרנשיונל, יוהניטר אינטרנשיונל ועזרה.
הם עוזרים לשפר את מצבם של עקורים פנימיים, בעיקר באזורים היציבים יותר, על ידי מתן מים ותברואה, תמיכה רפואית ומזון.
תמיכה ניתנת גם לעבודה של הסוכנויות המרכזיות לסיוע בפיתוח של הכנסיות הפרוטסטנטיות והקתוליות, המתמקדת בסוגיות המפתח של פיוס וניהול טראומות.
המעורבות הגרמנית מכסה עוד יותר את התמיכה בתקשורת באמצעות פרויקטים שנערכו על ידי דויטשה וול אקדמיה (הכשרת עיתונאים מקומיים).
פעילויות גרמניות להגנה על זכויות האדם
הממשלה הפדרלית תומכת ביישום הסכם השלום והקמת בית משפט היברידי, רפורמה מנהלית, ביזור, חיזוק הדיווח התקשורתי העצמאי והחברה האזרחית וכן בפיתוח מדינה המבוססת על שלטון החוק והמשטרה.
על ידי מתן תמיכה באספקת המים והחקלאות במדינה, גרמניה מסייעת באכיפת זכות האדם למים ומזון.
הממשלה הפדרלית סייעה גם לדרום סודאן בפיתוח אסטרטגיה לפירוק נשקם של לוחמים לשעבר ומיליציות ושילובם מחדש בחיים האזרחיים.
המנדט של האומות המאוחדות ברפובליקה של דרום סודאן (UNMISS), שהושק ביולי 2011, כולל מרכיב חזק לזכויות אדם.
גרמניה תומכת במשימת שמירת שלום זו על ידי אספקת כוחות אזרחיים, משטרה וצבא.
באביב 2014 ניהל נציב הממשלה הפדרלית למדיניות זכויות אדם וסיוע הומניטרי, חבר הבונדסטג הגרמני שטרצר, שיחות עם ממשלת דרום סודאן, לגבי סוכנויות וחברה אזרחית בג'ובה.
יחסי גרמניה–הרפובליקה המרכז-אפריקאית הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
היחסים בין גרמניה לרפובליקה המרכז אפריקאית הם טובים אך חלשים.
גרמניה סגרה את שגרירותה בבירה בנגי בשנת 1997 ומאז שגרירות גרמניה בקמרון אחראית על המדינה.
שגרירות הרפובליקה המרכז-אפריקאית בבון (בירת גרמניה המערבית) פשטה את הרגל ב-1980.
גרמניה, אף על פי שאינה מעמידה כוחות למשימת השלום של האו"ם MINUSCA לשלום או לתוכניות אימונים של האיחוד האירופי לכוחות המזוינים של הרפובליקה המרכז אפריקאית, מעניקה סיוע משמעותי להקלת המשבר ההומניטרי.
בתקופה 2017–2019 העמיד משרד החוץ הפדרלי 75 מיליון אירו לסיוע הומניטרי, מה שהפך את גרמניה לתורמת הדו-צדדית השנייה בגודלה.
גרמניה עוסקת בתחום ההתייצבות ומשנת 2006 שילמה 138 מיליון אירו לקרן האו"ם לבניית השלום המשמשת גם למימון פרויקטים ברפובליקה המרכז אפריקאית, למשל, לקידום פיוס ודיאלוג פוליטי.
מאז הושק שיתוף הפעולה בפיתוח מחדש בשנת 2014, גרמניה העמידה לרשותם כ-145 מיליון אירו, לרבות לצעדים שאורגנו על ידי תוכנית המזון העולמית ולמאמצים לבנות מחדש את מערכת הבריאות הלאומית.
גרמנית נלמדת כשפה זרה שנייה בחלק מבתי הספר התיכוניים במדינה.
ברפובליקה המרכז אפריקאית אין מוסדות תרבות או חינוך גרמניים.
גרמניה מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית באמצעות שגרירותה ביאונדה, קמרון.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מיוצגת בגרמניה באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת.
יחסי גרמניה–הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לגרמניה.
גרמניה כוננה יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-30 ביוני 1960, מיד לאחר שהמדינה קיבלה עצמאות.
מאז תום מלחמת קונגו השנייה בשנת 2002 ותחילת שלב המעבר (2002–2006), גרמניה, יחד עם שותפותיה האירופיות והקהילה הבינלאומית, תורמת תרומה חשובה לתהליך השיקום הפוליטי והכלכלי במדינה.
ממשלת גרמניה קוראת למעבר פוליטי שליו ולרפורמות פוליטיות וכלכליות מתמשכות במטרה למנוע עוד יציבות במדינה ובאזור.
עדיפות עכשווית היא לשפר את המצב הביטחוני ולהילחם בהתפרצות האבולה בחלק המזרחי של המדינה.
הנשיא ג'וזף קבילה ביקר בגרמניה בשנים 2002 ו-2004. ביקור גרמני ברמה הגבוהה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בשנים האחרונות כולל את ביקורו של שר החוץ פרנק-ואלטר שטיינמאייר בקינשאסה ובגומה בפברואר 2015 והשר הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי ופיתוח, גרד מולר בקינשאסה באוגוסט 2019. בינואר 2016 שר החוץ הקונגולי, רמן צ'יבנדה ביקר בברלין.
שיתוף פעולה בפיתוח וסיוע הומניטרי
גרמניה היא שותפה חשובה לפיתוח של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בין השנים 2015–2019 היא התחייבה ל-400 מיליון אירו לשיתוף פעולה בפיתוח, והיא התורמת הרביעית בגודלה אחרי ארצות הברית, בריטניה והאיחוד האירופי.
שיתוף הפעולה של גרמניה מתמקד בשיפור תנאי המחיה של אוכלוסיית הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובהגנה על טובין ציבוריים עולמיים (במיוחד שלום, הגנה על המגוון הביולוגי והפחתת שינויי אקלים).
גרמניה מעניקה סיוע מבני ומעבר מעבר הומניטרי ופיתוח, כמו גם תמיכה בניהול סכסוכים, מניעת משברים ושמירת שלום.
בשנת 2018, גרמניה ייצאה סחורות בשווי של 42.8 מיליון אירו בלבד לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, והעמידה אותה במקום ה-152 מתוך 239 שותפות הסחר.
היבוא מהמדינה לגרמניה הסתכם ב-177.1 מיליון אירו.
יש רק כמה חברות גרמניות במדינה.
הסכם הגנה וקידום השקעות דו-צדדי מתקיים מאז 1969.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
גרמניה מחזיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בקינשאסה.
יחסי גרמניה–הרפובליקה של קונגו הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של קונגו לגרמניה.
היחסים בין הרפובליקה של קונגו לגרמניה הם טובים, אך לא אינטנסיביים.
שגרירות גרמניה נסגרה בשנת 1997 כתוצאה ממלחמת האזרחים; היא נפתחה מחדש בשנת 2013. ההכנסה למדינה לנפש גבוהה באזור, וזו אחת הסיבות לכך שרפובליקת קונגו אינה שותפה לשיתוף פעולה פיתוח דו-צדדי גרמני.
היחסים הכלכליים בין גרמניה לרפובליקה של קונגו אינם אינטנסיביים.
רק כמה חברות גרמניות פעילות ברפובליקה של קונגו.
משלחת של איגוד העסקים הגרמני-אפריקאי ביקרה לאחרונה במדינה בספטמבר 2014. גרמניה מייבאת נפט גולמי ועץ מרפובליקת קונגו ומייצאת מכונות, כלי רכב, מוצרי ברזל, מוצרים ביתיים ומוצרים כימיים לקונגו.
יחסי התרבות בין גרמניה לרפובליקה של קונגו אינם נרחבים במיוחד.
גרמנית היא קורס אופציונלי בשבעה בתי ספר לדקדוק בברזוויל.
באוניברסיטה מלמדים גרמנית רק כמקצוע משני.
באגן הקונגו מרחב היער השני בגודלו בעולם.
גרמניה עובדת באמצעות ארגונים כמו CAFI (יוזמת היערות המרכז אפריקאית), COMIFAC (Commission des Forêts d'Afrique Centrale) ושותפות יערות אגן קונגו להגנה על יערות הגשם הטרופיים באזור.
במסגרת זו מתוכננות תוכניות לביצוע פרויקטים ברפובליקה של קונגו על ידי Deutsche Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ).
בין דרזדן לברזוויל קיימת ברית ערים תאומות.
זה תפס תאוצה חדשה בעקבות ביקורו של ראש עיריית דרזדן בברזוויל בינואר 2019 וביקור חוזר של עמיתו בספטמבר 2019, שניהם בליווי משלחות גדולות.
הרפובליקה של קונגו מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין.
גרמניה מחזיקה ברפובליקה של קונגו שגרירות בברזוויל.
יחסי גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית התנהלו על רקע המלחמה הקרה, והעוינות בין מזרח למערב, אך גם על רקע התודעה של היות אזרחי המזרח והמערב בני אותו עם.
בשנים הראשונות, פעלה גרמניה המזרחית למנוע בריחה של אזרחיה אל המערב, והשלטון בגרמניה המערבית פעל במדינות נוקשה מול השלטון של גרמניה המזרחית.
החל משנת 1969 הייתה הפשרה ביחסים בין המדינות ובשנת 1974 כוננו ביניהם יחסים דיפלומטיים.
היחסים שבו והתקררו בסוף שנות ה-70. המדינות התאחדו מחדש באוקטובר 1990 לאחר קריסת הגוש המזרחי.
בשנת 1951 דחפה הנהגת גרמניה המזרחית לקיום שיחות על איחוד גרמניה, כדי לשמור על הנייטרלית של גרמניה המערבית במלחמה הקרה.
בתחילה דרשה גרמניה המזרחית ייצוג שווה בבחירות לזה של גרמניה המערבית, אולם בהמשך הסכימה גרמניה המזרחית לוותר על תנאי זה.
באוקטובר 1951 הגיב אדנאואר ב-14 סעיפים הנדרשים על מנת לקיים בחירות לאיחוד גרמניה וגרמניה המזרחית הגיבה בחיוב לרוב התנאים עם בקשה לקיום שיחות להגעה להסכמות.
גרמניה המזרחית וברית המועצות המשיכו ללחוץ על איחוד גרמניה שתהיה נייטרלית במחצית הראשונה של 1952, עד שהתייצבותה של גרמניה המערבית לצד מדינות המערב הייתה לעובדה מוגמרת במאי 1952. אז הגיבה גרמניה המזרחית בסגירת הגבול בינה ובין גרמניה המערבית.
קונראד אדנאואר, נשיא גרמניה המערבית בשנים 1949–1963, קידם מדיניות של התעלמות ובידוד המשטר הקומוניסטי בגרמניה המזרחית.
ממשלת גרמניה המערבית ראתה בממשלת גרמניה המזרחי ממשלה בלתי לגיטימית המחזיקה באופן בלתי חוקי בשטחים של גרמניה וכופה על תושביה שלטון דיקטטורי.
בהתאם נקבעה בשנת 1955 דוקטרינת הלשטיין על פיה גרמניה המערבית סירבה לכונן קשרים דיפלומטיים עם מדינות שהכירו בגרמניה המזרחית, למעט ברית המועצות שהייתה מעצמת על.
גרמניה המערבית גם פעלה למנוע קשרים כלכליים בין גרמניה המזרחית לבין מדינות לא קומוניסטיות.
התעמולה של גרמניה המזרחית הציגה את ראשי גרמניה המערבית כפושעים נאצים הרוצים לקדם את המדיניות האמפריאליסטית של מדינות המערב.
גרמניה המזרחית הציגה מצדה את דוקטרינת אולבריכט שדרשה שגרמניה המערבית תכיר בה כמדינה נפרדת הריבונית על השטח שבה היא שולטת, דרישה שגרמניה המערבית סירבה לקבל.
בעקבות התמנותו של וילי ברנדט לשר החוץ של גרמניה המערבית בשנת 1966, במסגרת הקואליציה הגדולה בין הנוצרים-דמוקרטים ל סוציאל-דמוקרטים, הוחל בפיתוח מדיניות האוסטפוליטיק, שכיוונה להפשרה ופיוס ביחסי גרמניה המערבית ומזרח אירופה.
מדיניות זאת ניסתה להשיג יותר חופש עבור המזרח-גרמנים באמצעות מידה מסוימת של שיתוף פעולה.
ב-1967 כוננו קשרים דיפלומטיים עם רומניה לקול מחאתם של ראשי גרמניה המזרחית שדרשו להיות חלק מכל הפשרה של היחסים עם גרמניה המערבית.
בספטמבר 1967 שלח ראש ממשלת גרמניה המזרחית איגרת אל נשיא גרמניה המערבית, בו הוא קרא לקיום שיחות להסדרת היחסים בין המדינות.
בתחילת 1970 נפתחו שיחות בין המדינות.
בדצמבר 1971 נחתם הסכם משמעותי ראשון בין המדינות, שהבטיח מעבר חופשי בין ברלין המערבית לגרמניה המערבית.
בדצמבר 1972 חתמו גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית על הסכם הכרה הדדית.
ב-1974 החליפו מזרח ומערב גרמניה נציגים דיפלומטיים רשמיים במסגרת הנורמליזציה של היחסים.
בעת החתימה התקיים מפגש בין נשיאי גרמניה המזרחית והמערבית.
היחסים התקררו שוב בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979. על אף התקררות, המשיך הלמוט שמידט לקדם את האוסטפוליטיק.
בתחילת דצמבר 1981 ביקר שמידט בברלין המזרחית ופגש במנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, במסגרת הפסגה הגרמנית–גרמנית השנייה.
בשנת 1984 העניקה גרמניה המערבית סיוע כלכלי לגרמניה המזרחית וחתמה איתה על הסכמים שנועדו להקל על מעבר פנסיונרים בין המדינות.