tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על הבמה יש במת משנה שטרם נחפרה על ידי הארכאולוגים ו"במת צְ'ה-ג'ונְגְסְה" (Chizhongsi Terrace) דרומית ומערבית לבמת מוֹגְ'יָאושָׁאן, ומערבית לבמת חְוָאנְגְפֶנְשָׁאן.
בתוך החומות היו כ-20 במות בגדלים שונים, כשעליהן היו בתי מגורים, וביניהן היו ערוצי הנחלים המלאכותיים.
צפונית לעיר אותרה מערכת גדולה של סכרים וסוללות ששימשו לאגירת מים, ולוויסות השיטפונות.
ב-2008 נפתח מוזיאון ליאנגג'ו המציג ממצאים שנתגלו בחפירות, בעיקר חפצים מירקן, מאבן וכלי חרס.
כרונולוגיה וגאוגרפיה של תרבות ליאנגג'ו
מקובל לחלק את תקופת תרבות ליאנגג'ו לשלושה שלבים:
שרידים מתקופה זו הם האתרים מְיָאוצְ'ייֵן, ווּגְ'יָאבּוּ ופּוּוָאנְצְ'יָאו, וחלק מהקברים של יאושאן סמוך לאתר העיר ליאנגג'ו.
השרידים העיקריים הם קברים כולל אלו בפאנשאן באתר העיר, גָאוצֶ'נְגְדוּן וחלק מהקברים של יאושאן.
התקופה המאוחרת מ-2,850 עד 2,300. בתקופה זו נבנו החומות של העיר ליאנגג'ו ואתר לונְגְטָאנְגְאָנְג.
גם בתקופה מ-2,300 עד 2,100 המכונה תקופה שלאחר ליאנגג'ו יש שרידים מתרבות זו בסְה-דוּן ובטִינְגְלִין.
מאפייני התרבות כללו חקלאות מתקדמת, כולל השקיה, גידול אורז בשדות מוצפים וחקלאות ימית.
בתים נבנו לעיתים קרובות על כלונסאות, על נהרות או על קו חוף.
קהילה טיפוסית של תרבות ליאנגג'ו, שנמצאו למעלה מ-300 אתרים שלהם, בחרה לגור בסמוך לנהרות.
בחפירות נתגלו סירות ומשוטים המעידים על בקיאות בסירות וכלי שיט.
באתר העיר ליאנגג'ו נתגלו שרידי מזח עץ וסוללה ששימשה להגנה מפני שיטפונות.
בתים הוקמו על כלונסאות עץ גם כדי לסייע נגד הצפות, אם כי בתים על הקרקע באזורים גבוהים כללו בתים תת-קרקעיים למחצה עם גגות מכוסים בסכך.
על סמך הממצאים הארכאולוגיים הייתה מחייתם של התושבים הקדומים של בני תרבות ליאנגג'ו מבוססת בעיקר על גידול אורז, גידול חזירים, ליקוט צמחים, דיג וציד.
התזונה הושלמה בירקות ופירות ששרידיהם נתגלו בחפירות, חלקם מגידול עצמי דוגמת דלעת, מלון, אפרסק, שזיף, אפרסמון וענבים, וחלקם לוקטו מהבר.
כלי החקלאות היו עשוים מאבן מכיוון שטרם הגיע ידע על עיבוד מתכות לחלק זה של סין.
מלאכות אחרות כללו גילוף חפצים מירקן, ציפוי חפצי עץ וירקן בלכה, קליעת סלים, אריגת משי וייצור כלי חרס משוכללים.
התושבים של אתרי ליאנגג'ו יצרו ידיות לקרדום בצורת "ברך מכופפת", כשלהב הקרדום היה מדורג ועשוי מאבן, כלי חרס שנהגו לקשט באדום, משקלות לכישור מחרס שרוף, סכינים וראשי חניתות מלווחה.
סגנון האמנות שלהם הדגיש את השימוש בספירלות ובמעגלים.
חפצים בסגנון זה היו נפוצים אחר כך בדרום-מזרח אסיה הנאוליתית.
חלק מכלי הקדרות של ליאנגג'ו מזכירים את סגנון הכלים השחורים דמוי "קליפת ביצה" של תרבות לונגשאן משאנדונג, אבל הסגנון של רובם היה שונה, כלים בגוון אפור או שחור, שחוממו בטמפרטורות נמוכות וצופו באנגוב שחור או אדום.
קיימות עדויות לכך שחלקיקי טרמוליט שימשו כמרכיב ליצירת כלי חרס שחורים בסגנון "קליפת ביצה".
נקבע כי הצבע השחור של כלי החרס נבע מהתקדמות דומה בתהליכי השריפה.
יש קווי דמיון בין תהליך יצירת כלי החרס שנתגלו בלְיָאנְגְצֶ'נְגְגֶ'ן, אתר הגדול ביותר של תרבות דָאוֶנְקוֹאוּ, בצפון סין של ימינו, לזה של תרבות ליאנגג'ו, מה שהביא את לחוקרים להאמין שהייתה תקשורת בין שתי התרבויות.
באתר גוָאנְגְפֿוּלִין קיימת השפעה של תרבויות צפוניות יותר, אך היו בו גם כלי חרס דומים מאוד לאלו של אתרי ליאנגג'ו טיפוסיים.
חוקרים גילו שחלק מהגרזינים באתרי ליאנגג'ו נוצרו בכלי יהלום.
תושבי ליאנגג'ו, השתמשו בכלים אלה, עיבדו קורונדום לגרזינים טקסיים.
על הגרזינים נכתב כי "לוטשו לברק דמוי מראה".
הטכניקות בהן השתמשו הניבו תוצאות שנאמר שקשה לשכפל גם עם טכנולוגיה מודרנית.
זהו השימוש המוקדם ביותר בכלי יהלומים ברחבי העולם, אלפי שנים מוקדם יותר מכפי שידוע שאבן החן שימשה במקומות אחרים.
החוקרים גם מציינים שזו התרבות הפרהיסטורית היחידה שידעה לעבד ספיר.
עבודות הירקן מתרבות זו מאופיינות בחפצים טקסיים גדולים שעובדו בדיוק רב ונחרתו במוטיבים דמויי יצורים דמיוניים.
החפצים הבולטים ביותר מהתרבות היו:
צוֹנְג (琮, בפין-יין cóng) – החפץ הנפוץ ביותר.
גוף צינורי שחלקו הפנימי עגול ושטחו החיצוני מרובע.
המשטח החיצוני מחולק אנכית או אופקית כך שהחפץ הוא בפועל גליל חלול המוטבע בגוש מלבני.
הפרופורציות משתנות - הצונג יכול להיות גוצי או גבוה יותר מכפי שהוא רחב.
החלק החיצוני מעוטרת לעיתים בפרצופים דמויי מסכה.
הצונג הגדול ביותר שהתגלה שקל 3.5 קילוגרם.
בִּי (璧, בפין-יין Bì) – דיסק ירקן שטוח עם חור עגול במרכז.
יְוֵּה (钺, בפין-יין Yuè) – ראש גרזן טקסי
נתגלו גם תליוני ירקן עם חריטות של ציפורים קטנות, צבים ודגים.
הרבה מחפצי הירקן של תרבות ליאנגג'ו היו בעלי מרקם דמוי עצם חלבית לבנה בגלל מקור הירקן מטרמוליט והשפעה של מים באתרי הקבורה, אם כי חפצי ירקן עשויים מאקטינוליט וסרפנטין היו נפוצים גם.
למרבית בני דורם של בני תרבות ליאנגג'ו יש חפצי ירקן כלשהם, אך 90 אחוז מכל חפצי הצונג והבי מירקן שנתגלו, ובלא ספק בעלי האיכות המעולה ביותר, הם מאתרי ליאנגג'ו.
נטען כי חפצי ירקן שנחשפו מאתרי ליאנגג'ו השפיעו על התפתחותם של תרבויות נאוליתיות אחרות בסין: "השפעת המורשת של תרבות ליאנגג'ו נראית בלונגשאן בשאנדונג, טאוסה בשאנשי, צִ'יגְ'יָה בגָאנְצִ'ינְג ואתרים רבים אחרים בצפון שאאנשי, שם נחשפו צינורות צונג, דיסקים של בי וחפצי ירקן אחרים המזכירים את תרבות ליאנגג'ו".
נטען גם שלעבודות הירקן של תרבות ליאנגג'ו הייתה השפעה מתמשכת על חפצים טקסיים בתקופות מאוחרות יותר של התרבות הסינית.
חפצי הירקן המעולים ביותר נוצרו בעיר העתיקה של ליאנגג'ו, אבל גם מרכזים חשובים פחות יצרו חפצים מעולים, מה שהביא את החוקרים להאמין שתרבות ליאנגג'ו לא הייתה חברה במבנה פשוט של פירמידה של שכבות חברתיות.
למרכזים משניים רבים הייתה גישה לירקן משלהם (נפריט).
עם זאת, האליטה בעיר העתיקה של ליאנגג'ו יצרה קשר וסחרה בטובין עם האליטות בחלקים אחרים של היקום של ליאנגג'ו (וגם עם אזורים אחרים של סין בתקופת לונגשאן) וקבעה את הקריטריונים כיצד צריכים חפצים אלו להיראות.
נראה כי בני תרבות ליאנגג'ו לא ייבאו ירקן, אף על פי שהם ייצאו אותו בצורה נרחבת.
מזבח נאוליתי מתרבות ליאנגג'ו שנחפר באתר יאושאן, כ-5 קילומטרים צפונית-מערבית לאתר העיר ליאנגג'ו מדגים שמבני הדת היו מתוכננים היטב.
המזבח גודר בחומות של אבנים וסלעים, דבר המציין שלדת הייתה חשיבות ניכרת.
למזבח היו שלושה חלקים, החלק העליון היה במה של אדמה נגוחה.
שלוש במות נוספות היו מרוצפים בחלוקי אבן.
על המזבח היו 12 קברים בשתי שורות.
חוקרים אחדים טוענים כי הקרבת עבדים הייתה חלק מהמסורת של ליאנגג'ו.
שיאה של תרבות ליאנגג'ו היה לפני כ-5,000 עד 4,000 שנים, אבל היא נעלמה בחטף מאזור אגם טאי לפני כ-4,200 שנים כאשר הגיעה לשיאה.
כמעט שאין עקבות לתרבות בתקופות שבאו אחר-כך באזור זה.
תרבות מָאצְ'יָאו (Maqiao Culture) שהתפתחה באזור אחר-כך שונה מאוד ובמקרים רבים דווקא פחות מפותחת.
מחקרים עדכניים הראו כי ההתפתחות יישובים אנושיים נעצרה מספר פעמים בשל שיטפונות.
הדבר הביא את החוקרים למסקנה שהגורמים למותה של תרבות ליאנגג'ו היו שינויים סביבתיים קיצוניים כמו שיטפונות, מכיוון שבין שכבות התרבות מופיעות מדי פעם שכבות של בוץ או בוץ מעורב בחול וחצץ עם עצים קדומים קבורים.
משערים כי עליית מי הים ושיטפונות חוזרים ונשנים אלצו את התושבים להגר אל הרמות.
קיימות עדויות לכך שאגם טאיחו נוצר בתוך מכתש פגיעה לפני 4,500 שנים בלבד, מה שעשוי להסביר את היעלמותה של תרבות ליאנגג'ו.
עם זאת, מחקרים אחרים לא מצאו מבנים של מכתש פגיעה או מינרלים אופייניים למכתשי פגיעה.
חפצים שנחשפו בחפירות באתרי תרבות ליאנגג'ו
תרבות מוצ'ה (בספרדית: Cultura moche, לחלופין, תרבות מוצ'יקה (Mochica)) שגשגה בצפון פרו עם בירתה ליד העיירה של ימינו, מבערך 100 עד 700 לספירה.
חוקרים רבים טוענים כי המוצ'ה לא היו מאורגנים פוליטית כאימפריה או מדינה מונוליתית.
במקום זאת, ככל הנראה הם היו קבוצה של ישויות אוטונומיות שחלקו תרבות משותפת, כפי שנראה באיקונוגרפיה העשירה ובארכיטקטורה המונומנטלית ששרדה עד ימינו.
חברת המוצ'ה הייתה מבוססת על חקלאות, עם השקעה משמעותית בבניית רשת תעלות השקיה להפניית מי הנהרות להשקיית יבוליהם.
תרבותם הייתה מתוחכמת; והממצאים הארכאולוגים מתארים את חייהם, עם סצנות מפורטות של ציד, דיג, לחימה, הקרבת קורבנות, מפגשים מיניים וטקסים משוכללים.
המוצ'ה ידועים במיוחד בזכות כלי החרס הצבועים בפרוטרוט, העבודות בזהב, מבנים מונומנטליים (ואקה) ומערכות ההשקיה.
ההיסטוריה של המוצ'ה עשויה להיות מחולקת לשלוש תקופות - הופעתה של תרבות המוצ'ה בתקופת המוצ'ה הקדומה (100–300 לספירה), התפשטותה ופריחתה במהלך המוצ'ה התיכונה (300–600 לספירה), היווצרות הגרעין העירוני והקריסה שלאחר מכן במוצ'ה המאוחרת.
שלטה בחופה הצפוני של פרו בשנים 200 לפנה"ס–200 לספירה.
לטענת חוקרים מסוימים, זו הייתה תקופת מעבר קצרה בין לתרבות המוצ'ה.
ישנה הקבלה ניכרת בין האיקונוגרפיה והעיצובים של כלי החרס של המוצ'ה לבין אלו של הקופיסניקה, כולל האיקונוגרפיה של "האל העכביש".
תחום ההשפעה של תרבות מוצ'ה
תחום ההשפעה של תרבות המוצ'ה מתמקד בכמה עמקים בחוף הצפוני של פרו במחוזות לה ליברטד, למבייקה, עמק הנהר , , , , , עמק הנהר ונפנה (Nepena), לאורך של כ-400 קילומטרים של קו חוף מדברי ועד 80 קילומטרים בפנים הארץ.
ואקה דל סול, מבנה לבנים דמוי פירמידה על הנהר ריו מוצ'ה, היה המבנה הפרה-קולומביאני הגדול ביותר בפרו, אך הוא נהרס בחלקו כאשר הכובשים הספרדים בזזו את קבריו בחיפוש אחר זהב במאה ה-16. ואקה דה לה לונה הסמוכה נשמרה טוב יותר.
קירותיה הפנימיים מכילים ציורי קיר צבעוניים רבים ואיקונוגרפיה מורכבת.
האתר נחפר מקצועית מאז תחילת שנות התשעים של המאה ה-20.
אתרים מרכזיים אחרים של המוצ'ה כוללים את , לומה נגרה (Loma Negra), דוס קבסס (Dos Cabezas), , מכלול , מוקויופה (Mocollope), סרו מאיאל (Cerro Mayal), גלינדו (Galindo), ו.
מבני הלבנים של הוואקות נהרסו בעיקר על ידי בוזזים וכוחות הטבע במהלך 1,300 השנים האחרונות.
הוואקות ששרדו מוכיחים כי הצבעים בהם השתמשו לצביעת ציורי הקיר שלהם היו תוססים.
זוהו שני אזורים נבדלים בתרבות המוצ'ה, המוצ'ה הדרומי והצפוני, כשבכל אזור ככל הנראה פעלה ישות פוליטית שונה.
אזור המוצ'ה הדרומי, הנחשב לב ליבה של התרבות, כלל במקור את העמקים צ'יקמה ומוצ'ה, ותואר לראשונה על ידי .
האתר של ואקה דל סול וואקה דה לה לונה היה ככל הנראה בירת אזור זה.
אזור מוצ'ה הצפוני כלל שלוש מערכות של עמקים:
עמק פיורה (Piura) העליון, סביב אזור
מערכת עמק למבייקה התחתון, המורכבת משלושה נהרות: לה לצ'ה (La Leche), רקה (Reque) וסניה (Zaña).
אזור פיורה היה לגמרי חלק מתרבות המוצ'ה רק לזמן קצר, בשלב המוצ'ה המוקדם, או שלב מוצ'ה מוקדם-ויקוס, ואז התפתח באופן עצמאי.
נראה כי הייתה התפתחות עצמאית רבה בקרב מרכזי המוצ'ה השונים הללו (למעט האזורים המזרחיים).
סביר להניח שלכולם היו שושלות שליטים משלהם, הקשורות זו בזו.
שליטה ריכוזית בכל אזור המוצ'ה אולי התרחשה מפעם לפעם, אך נראית נדירה.
, בעמק למבייקה, על גדת נהר צ'נקאי (Chancay), הפך לאחד מאתרי המוצ'ה הגדולים ביותר, והשתרע על שטח של יותר מ-4 קילומטרים רבועים.
האתר היה בולט בתקופת המוצ'ה החמישית (600–700 לספירה), והוא כולל שפע של קרמיקה של מוצ'ה החמישית.
האתר תוכנן ונבנה בפרק זמן קצר, ויש בו מתחם טקסי עצום.
הוא כולל את ואקה פורטלסה (Huaca Fortaleza), שהיא הבימה הטקסית הגבוהה ביותר בפרו.
הוא אתר צפוני נוסף בעמק חקטפקה.
הוא בלט בתקופת המוצ'ה התיכונית והמאוחרת (400–850 לספירה).
נחפרו כאן קברי מוצ'ה רבים, כולל כמה קברים המכילים נשים בנות מעמד גבוה.
נשים אלה תוארו באיקונוגרפיה של מוצ'ה ככוהנות.
הקדרות של בני המוצ'ה היא אחת מהמגוונות בעולם.
הוכח כי הם השתמשו בטכנולוגיית תבניות.
היא אפשרה ייצור המוני של צורות מסוימות.
אך כלי החרס של המוצ'ה שונים מאוד בצורתם ובנושאיהם, כאשר הפעילויות החברתיות החשובות ביותר מתועדות בכלי החרס, כולל מלחמה, עיבוד מתכת, אריגה ופעילות מינית אנושית.
אמנות קרמיקה פרואנית של החוף הצפוני מסורתית משתמשת במגוון צבעים מוגבל, והיא מסתמכת בעיקר על אדום ולבן; ציור בקו דק, חימר מעוצב במלואו, דמויות מחיי יום יום וכלים מהסוג המכונה "זרבובית ארכוף" (Stirrup spout vessel).
קרמיקה של מוצ'ה שנוצרה בשנים 150–800 לספירה מאפיינת סגנון זה.
סירים של תרבות מוצ'ה נמצאו לא רק באתרים ארכאולוגיים מרכזיים בחוף הצפוני, כמו ואקה דה לה לונה, ואקה דל סול וואקה רחאדה, אלא גם בכפרים קטנים ובאתרי קבורה שאינם מתועדים.
לפחות 500 כלי חרס של המוצ'ה כוללת נושאים מיניים.
המעשה המתואר בתדירות הגבוהה ביותר הוא יחסי מין אנאליים, כאשר סצנות של חדירה לנרתיק נדירות מאוד.
רוב הזוגות הם הטרוסקסואלים, עם איברי מין מגולפים בקפידה כדי להראות כי פי הטבעת, ולא הנרתיק, הוא שנחדר.
לעיתים קרובות, מתואר תינוק בזמן הנקה כאשר בני הזוג מקיימים יחסי מין.
פלשיו מיוצג לפעמים, אבל קונילינגוס נעדר.
יש כלי חרס המתארים שלדים של גברים מאוננים, או שנשים חיות מבצעות עבורם אוננות.
מכיוון שהשקיה הייתה מקור העושר והיסוד של האימפריה, תרבות המוצ'ה הדגישה את חשיבות מחזור המים בטבע והזרימה.
בהרחבה על כך תיארו יצירות אמנות של מוצ'ה לעיתים קרובות מעבר נוזלים, במיוחד נוזלי חיים דרך פתחי אנוש פגיעים.
יש אינספור דמויות של לוחמים מובסים שמאבדים נוזלי חיים דרך האף שלהם, או קורבנות חסרי ישע שמוציאים את עיניהם על ידי ציפורים או שוביהם.
תמונות של עבדי מין שבויים עם פתחים פעורים ונוזלים דולפים מתארים חשיפה קיצונית, השפלה ואובדן כוח.
הצביעה של כלי החרס של המוצ'ה היא לעיתים קרובות פשוטה, עם גוון שמנת צהבהב ואדום עשיר המשמש כמעט אך ורק על חלקי עילית.
כמעט ואין שימוש בלבן ושחור.
המוצ'ה ידועים בכלי החרס שלהם דמוי הדיוקנאות המדויקים.
נראה שדיוקנאות כלי החרס מייצגים אנשים ממשיים.
רבים מהדיוקנאות הם של אנשים עם עיוותים פיזיים או פגמים גנטיים.
ייתכן שהפרטים הריאליסטים בקרמיקה של מוצ'ה עזרו להם לשמש כמודלים דידקטיים.
דורות מבוגרים יכולים להעביר ידע כללי אודות הדדיות והתגלמות לדורות הצעירים באמצעות תיאורים כאלה.
הסירים עם תיאורי המין היו יכולים ללמד על הולדה, הנאה מינית, ונורמות תרבותיות וחברתיות.
המוצ'ה טוו בדים, בעיקר באמצעות צמר מוויקוניה ואלפקה.
למרות שיש מעט דוגמאות ששרדו לכך, לצאצאי בני המוצ'ה יש מסורות אריגה מוצקות.
המוצ'ה גילו גם תהליכי עיבוד מתכות, ששימשו לכיסוי כלי נחושת שנמצאו באתר "לומה נגרה" בשכבות דקות של זהב או כסף.
ניסיונות מודרניים הצליחו לשחזר תהליך ציפוי כימי דומה באמצעות מים רותחים ומלחים שנמצאו באופן טבעי באזור.
גם מהאיקונוגרפיה וגם מממצאי השלדים האנושיים בהקשרים פולחניים נראה שקורבן אדם היווה חלק משמעותי במנהגים הדתיים של המוצ'ה.
נראה כי בטקסים אלה הייתה האליטה מעורבת כשחקנים מרכזיים בחזיון של משתתפים במסכות, עם תפאורה מונומנטלית ואולי גם צריכת דם פולחנית.
ה היה סכין מתכת בצורת סהר ששימשה בהקרבת קורבנות.
בעוד שחוקרים אחדים, כמו כריסטופר ב.
Donnan) ואיזומי שימאדה (Izumi Shimada), טוענים כי קורבנות האדם היו המפסידים בקרבות פולחניים בקרב אליטות מקומיות, אחרים, כמו ג'ון וראנו (John Verano) וריצ'רד סאטר (Richard Sutter), טוענים כי קורבנות האדם היו לוחמים שנתפסו בקרבות טריטוריאליים בין המוצ'ה לתרבויות סמוכות אחרות.
בחפירות ברחבות ליד הוואקות של המוצ'ה נמצאו קבוצות של אנשים שהוקרבו יחד ושלדיהם של גברים צעירים התגלו כשבשרם הופשט מהם במכוון, אולי להצגה במקדשים.
ייתכן שהמוצ'ה החזיקו ועינו את הקורבנות במשך מספר שבועות לפני שהקריבו אותם בכוונה לשאוב דם במכוון.
וראנו סבור כי חלקים מסוימים מהקורבן נאכלו גם הם כסוג של קניבליזם פולחני.
ייתכן שהקורבנות נקשרו לטקסי התחדשות אבות ופריון חקלאי.
האיקונוגרפיה של מוצ'ה כוללת דמות אשר החוקרים כינו "עורף הראשים" (Decapitator).
הוא מתואר לעיתים קרובות כעכביש, אך לעיתים כיצור מכונף או כמפלצת ים: יחד שלושת המאפיינים מסמלים קרקע, מים ואוויר.
כאשר הגוף נכלל, הדמות מוצגת בדרך כלל עם זרוע אחת אוחזת בסכין ואחרת אוחזת בשיער של ראש כרות.
הוא מתואר גם כ"דמות אנושית עם פי נמר נוהם עם ניבים".
משערים ש"עורף הראשים" הוא דמות מרכזית בולטת באמונות סביב מנהג קורבן האדם.
ישנן מספר תאוריות ביחס למה שגרם לקריסת של המבנה הפוליטי.
כמה חוקרים הדגישו את תפקיד השינוי הסביבתי.
מחקרים על ליבות קרח שנקדחו מקרחונים בהרי האנדים חושפים אירועי אקלים בין השנים 536 עד 594 לספירה, אולי סופר אל ניניו, שהביאו ל-30 שנה של גשם עז ושיטפונות ואחריו 30 שנות בצורת.
אירועי מזג האוויר הללו היו יכולים לשבש את אורח החיים של המוצ'ה ולשבור את אמונתם בדתם, שהבטיחה מזג אוויר יציב באמצעות קורבנות.
ראיות אחרות מוכיחות כי אירועים אלה לא גרמו לקריסה הסופית של המוצ'ה.
ישויות של המוצ'ה שרדו מעבר לשנת 650 לספירה בעמקי חקטפקה ומוצ'ה.
למשל, בעמק חקטפקה, יישובים מאוחרים יותר מאופיינים בביצורים ועבודות הגנה.
אמנם אין עדויות לפלישה זרה, כפי שהציעו חוקרים רבים בעבר (קרי פלישת הווארי), אך עבודות ההגנה מעידות על תסיסה חברתית, אולי תוצאה של שינויים אקלימיים, שכן פלגים נאבקו על שליטה במשאבים דלים יותר ויותר.
מבחינה כרונולוגית הייתה תרבות מוצ'ה תרבות תקופת ביניים מוקדמת, שקדמה לו תרבות צ'אווין, כמו גם הקופיסניקה, ואחריהם התפתחו תרבויות הווארי והצ'ימו.
תרבות המוצ'ה התקיימה במקביל לתרבות איקה-נסקה בדרום.
משערים שהיה להם קשר מוגבל כלשהו עם האיקה-נסקה מכיוון שהם כרו מאוחר יותר גואנו לדשן וייתכן שהם סחרו בו עם הצפוניים.
כלי חרס של המוצ'ה נמצאו ליד איקה (Ica), אך לא נמצאו כלי חרס של איקה-נסקה בשטח המוצ'ה.
תרבות המוצ'ה לאורך החוף התקיימה גם במקביל (או חפפה בזמן) עם המוקדמת בשטחי הרמות.
ניתן לייחס כמה מוטיבים איקונוגרפיים של מוצ'ה לאלמנטים עיצוביים של הרקואיי.
היו יחסי גומלין בין המוצ'ה עם השכנה.
בסופו של דבר, בשנת 700 לספירה, הם השתלטו על בני הווירו.
בשנים 1899 ו-1900, היה מקס אולה (Max Uhle) הארכאולוג הראשון שחפר אתר של המוצ'ה: ואקה דה לה לונה, שם ממוקם המתחם האדריכלי המכונה "ואקה דה מוצה" (Huacas de Moche, "הפירמידות של המוצ'ה") בעמק מוצ'ה.
שמו של מתחם אדריכלי זה הוא המקור לשם המקובל של התרבות.
בחפירות של רפאל לרקו אוילה (Rafael Larco Hoyle) בשנים 1938–1939 החלה התפתחות הפרשנויות הראשונות לתרבות המוצ'ה, שדרגו את המוצ'ה כ"נמצאת בראש רשימת החברות המתקדמות" כציוויליזציה.
הוא ציין תכונות של תרבות המוצ'ה כמו "יצירות אמנות מעולות" ו"יצירת מתקנים בקנה מידה גדול ועבודות ציבוריות" כעדות לדירוג זה.
עם זאת, ניתן לטעון שהאירוע המשמעותי ביותר שעיצב את המחקר הארכאולוגי של המוצ'ה היה פרויקט עמק וירו שהחל בשנת 1946 בהובלת ויליאם דנקן סטרונג (Willian Duncan Strong) וונדל בנט (Wendell Bennett).
חפירותיהם הסטרטיגרפיות בווירו הראו סגנון קרמי קדום יותר, המכונה גיינאסו (Gallinazo) שנראה כי "הסתיים בפתאומיות".
בשנת 1987 גילה הארכאולוג ולטר אלווה, שהוזעק על ידי המשטרה המקומית, את קבר מוצ'ה השלם הראשון ב שבצפון פרו.
בתוך הקבר, שתוארך באמצעות תיארוך פחמן-14 ל-300 לספירה, מצאו הארכאולוגים שרידים חנוטים של זכר במעמד גבוה שקיבל את הכינוי .
בקבר היו גם שרידים של שישה אנשים אחרים, כמה בעלי חיים ומגוון גדול של חפצי נוי וחפצים שימושיים, שרבים מהם היו עשויים זהב, כסף וחומרים יקרי ערך אחרים.
חפירות מתמשכות באתר הניבו שלוש עשרה קברים נוספים.
בשנת 2005 התגלתה אישה חנוטה מתרבות המוצ'ה המכונה ב"וואקה קאו וייחו" (Huaca Cao Viejo), חלק מהאתר הארכאולוגי בפאתי טרוחיו של ימינו.
זו המומיה של המוצ'ה שנשתמרה בצורה הטובה ביותר שנמצאה; לקבר המשוכלל שבו הייתה קבורה היו קישוטים חסרי תקדים.
הארכאולוגים באתר סבורים כי הקבר לא נפגע מאז 450 לערך לספירה.
הקבר הכיל חפצים צבאיים וחפצי ערך, כולל אלות מלחמה ומשליכי חניתות.
בקבר נמצאו גם שרידי ילדה מתבגרת שנחנקה, ככל הנראה משרתת.
הידיעה על התגלית הוכרזה על ידי ארכאולוגים פרואנים ואמריקאים בשיתוף עם נשיונל ג'יאוגרפיק במאי 2006.
בשנת 2005 התגלתה בלונדון מסכת זהב משוכללת שמשערים כי היא מתארת אל ימי, עם קרניים מעוקלות המוקרנות מפנים חתוליים משובצים באבן.
מומחים חשבו כי ייתכן שהחפץ נבזז בסוף שנות השמונים מקבר עילית באתר מוצ'ה של "לה מינה" (La Mina).
הוא התגלה על ידי הסקוטלנד יארד, והוא הוחזר לפרו בשנת 2006.
בשנת 2013 חשפו ארכאולוגים את השמינית מתוך סדרת ממצאים של שלדי נשים שהחלה עם הגבירה מקאו, ולכן משערים כי המוצ'ה נשלטו על ידי רצף של כוהנות-מלכות.
לדברי מנהל הפרויקט לואיס חיימה קסטייו (Luis Jaime Castillo) "הממצא מבהיר כי נשים לא רק ניהלו טקסים באזור זה אלא שלטו כאן והיו מלכות של חברת מוצ'יקה".
לא נמצאו קברים של גברים.
תגלית זו התגלתה באתר הארכאולוגי הגדול של , הממוקם קרוב לעיירה , במדבר סצ'ורה (Sechura) בעמק חקטפקה, במחוז לה ליברטד בפרו.
תרבות סינית (בסינית מפושטת: 中华 文化; בסינית מסורתית: 中華 文化, בפין-יין: Zhōnghuá wénhuà) היא אחת התרבויות העתיקות שנוצרו בעולם, והחלה לפני אלפי שנים.
התרבות נפוצה באזור גאוגרפי רחב במזרח אסיה, והיא מאוד רחבה מגוונת ומשתנה, כאשר המנהגים והמסורות משתנים בין מחוזות, ערים ואפילו עיירות.
היסטוריית הציוויליזציה הסינית היא התרבות הדומיננטית במזרח אסיה.
התרבות הסינית, כאחת התרבויות הקדומות ביותר, השפיעה עמוקות על הפילוסופיה, המוסר, המנהגים והמסורות במזרח אסיה עד המאה ה-21. לשפה הסינית, לקרמיקה, לאדריכלות, למוזיקה, למחול, לספרות, לאמנות הלחימה, למטבח הסיני, לדת, לפוליטיקה ולהיסטוריה הייתה וישנה השפעה גלובלית, ופסטיבלי סין מוטמעים, נחגגים ומתורגלים על ידי אנשים ברחבי העולם.
תרבות להט"ב (לעיתים נקראת תרבות קווירית או תרבות גאה) היא תרבות המשותפת ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים וקווירים.
לא כל הלהט"בים מזדהים עם תרבות הלהט"ב.
ייתכן וזה נובע ממרחק גאוגרפי, חוסר מודעות לקיומה של התת-תרבות, פחד מסטיגמה חברתית או העדפה לא להיות בתת-תרבות קווירית.
התנועות קווירקור ו-Gay Shame מבקרות את המסחור וה-"גטואיזציה" הקיים של תרבות הלהט"ב.
בערים מסוימות, במיוחד באמריקה הצפונית ובממלכה המאוחדת, ניתן למצוא גיי וילג'.
על פי הרט, עד לתחילת המחצית השנייה של המאה ה-20,"הומוסקסואליות" ייחס לתרבות ההומואית: "התרבות ההומואית החדשה הזו מסמנת קשת מלאה של חיי חברה: לא רק רצונות חד-מיניים אלא הומואים, שכנים הומואים ושיטות חברתיות הומואיות המייחדות את החברה העשירה והפוסט-תעשייתית שלנו".
במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התרבות ההומוסקסואלית הייתה במידה רבה תת-קרקעית או מקודדת.
ההשפעה של הומואים באמריקה הייתה, בעיקר, דרך התרבות הגבוהה.
דוגמה לכך ניתן לראות בסרט מ-1953, גברים מעדיפים בלונדיניות.
סצנה בסרט מציג את ג'יין ראסל שרה את "Anyone Here for Love" בחדר כושר בזמן שגברים רוקדים סביבה.
התלבושות עוצבו על ידי גבר, כוריאוגרף הריקוד היה גבר והרקדנים, כפי שמציין התסריטאי פול ראדניק , "נראים מעוניינים יותר זה בזה מאשר בראסל".
לאחר שהתקיימו מהומות סטונוול בניו יורק ב-1969, בערוצי החדשות המיינסטרים שודרו תמונות של גברים הומואים שמתפרעים ברחובות, תרבות גברית הומואית בקרב מעמד הפועלים, אנשים בעלי צבע, אנשי רחוב, פעילים פוליטיים רדיקליים והיפים.
קבוצות כמו, החזית לשחרור להט"ב, שהוקמו בניו יורק ואגודת מאטאשין, שעוסקת בתקשורת מאז 1950, זכו לנראות רבה יותר כאשר פנו להמונים ולתקשורת בעקבות ההתקוממויות בגריניץ' וילג'.
ב-28 ביוני 1970, התקיים מצעד הגאווה בניו יורק, שציין את תחילתן של מצעדי גאווה ברחבי העולם.
ב-1980, קבוצה של שבעה גברים הומואים הקימה את המועדון הספרותי The Violet Quill בניו יורק.
המועדון התמקד בכתיבה על החוויה ההומוסקסואלית כקו עלילה רגיל במקום קו צד "שובב" בסיפור שברובו הטרוסקסואלי.
אחד מהספרים שנכתבו במועדון היה הרומן A Boy's Own Story של אדמונד וייט .
ברומן, וייט כותב כמספר הומופילי צעיר שגדל עם אב מושחת ומרוחק, שלומד הרגלים רעים מאביו הסטרייט, ומיישם אותם בחייו ההומוסקסואלים.
סלבריטאיות, כגון לייזה מינלי, ג'יין פונדה ובט מידלר, בילו חלק ניכר מזמן החברתי שלה עם גברים הומואים עירוניים, בעוד סלבריטאים, כגון אנדי וורהול, היו פתוחים לגבי מערכות היחסים שלהם.
יציאות מהארון ברמה כזו הייתה מוגבלת לאזורים העירוניים הגדולים והמתקדמים ביותר (כגון ניו יורק, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס, בוסטון, פילדלפיה, סיאטל, שיקגו, דאלאס, יוסטון, אטלנטה, מיאמי, וושינגטון די.
עם זאת, מספר ידוענים נוספים יצאו מהארון מאחר שחלו באיידס (בזמנו: "הסרטן ההומוסקסואלי").
אלמנטים המזוהים יותר עם גברים הומואים מאשר עם קבוצות אחרות כוללים בין היתר:
הופעתם של גיי אייקונים מתרבות הפופ, כמו בריטני ספירס, מדונה, מריה קארי, ביונסה, ג'ודי גרלנד, שר, דונה סאמר, ליידי גאגא, קשה, קיילי מינוג ודיאנה רוס.
היכרות עם היבטים של חיים רומנטיים, מיניים וחברתיים הנפוצים בקרב גברים הומואים (למשל, פופרס, קאמפ, פאג האג).
ישנן מספר תת-תרבויות בתרבות הגברית ההומוסקסואלית, כגון דובים, צ'אבים , לת'ר וסאדומאזוכיזם.
המבקר מייקל מוסטו סבר כי: "אני מבקר חריף של הקהילה הגאה כי אני מרגיש שכאשר יצאתי מהארון לראשונה חשבתי שאכנס לעולם של אי-התאמה ואינדיבידואליות, ובצדק התברר שזהו עולם של שיבוט בצורה מסוימת.
גם שנאתי את כל העניין הפשיזם של הגוף שהשתלט על ההומואים במשך זמן רב."
כחלק מהתרבות קיים אף סלנג להט"בי.
השימוש בלשון דיבור זו אינו חורג בדרך כלל מגבולות הקהילה הגאה, ומשמש כאמצעי לבידול מהאוכלוסייה הכללית.
ככל עגה, גם הסלנג הלהט"בי כולל המצאת מילים חדשות שלא קיימות במשלב התקני, וכן ייבוא של מילים משפה אחרת.
הסלנג הלהט"בי בכל מדינה הוא תלוי תרבות.
בשפה העברית, לדוגמה, הוא כולל מונחים שחלקם יובאו, למשל, מערבית ואף מיידיש.
מספר מחקרים בארצות הברית מצאו כי רוב זוגות הגברים ההומואים נמצאים במערכות יחסים מונוגמיות.
מחקר מייצג בארצות הברית מ-2018 מצא כי ל-32% מהזוגות הגברים הומואים יש מערכת יחסים פתוחה.
במחקר שנערך על ידי קולין הופ על 566 זוגות הומואים מאזור מפרץ סן פרנסיסקו במימון המכון הלאומי לבריאות הנפש מצא כי 45 אחוזים מהם היו במערכת יחסים מונוגמית.
השחקן הגאה ניל פטריק האריס ציין כי: "אני חסיד גדול של מערכות יחסים מונוגמיות ללא קשר למיניות, ואני גאה על האופן בו המדינה ממשיכה בכיוון".
במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20, שון מרטין יצר את רצועת הקומיקס דוק וריידר.
הקומיקס הציג זוג הומואים המתגוררים בגיי וילג' (או בקרבתו) בטורונטו, קנדה.
אף על פי שהקומיקס היה בעיקר הומוריסטי, הקומיקס התייחס לפעמים לנושאים כמו בריונות והטרדות נגד להט"ב, HIV ואלימות במשפחה.
מחקר אוסטרלי שנערך על ידי רופי וולינג ב-2016 גילה כיצד גברים הומואים מגיעים להיפר-סקסואליות.
המשתתפים דיווחו כיצד גברים אחרים יניחו אוטומאטית שלכל אינטראקציה מינית איתם, יש מניע מיני.
עם זאת, אם יובהר למשתתפים שלא היה מניע מיני, הם ירגישו הדרה חברתית, ואי אפשרות להשיג אהבה אפלטונית.
אחד המשתתפים דיווח על תחושות זרות והתעלמות על ידי אנשים, שלא מחשיבים אותו כמושך מינית.
חזקה וגישה זו של היפר-סקסואליות פוגעות, שכן היא כופה אידיאלים קבועים מראש על אנשים, שלאחר מכן נידונים אם אינם עומדים בהם.
קיימים מספר אתרים חברתיים מקוונים לגברים הומואים.
בתחילה, אתרים אלו התרכזו במגע מיני או בעוררות מינית.
ישנם אתרים שאוסרים על העלאת תוכן מיני מפורש.
כמו כן, בעשור השני של המאה ה-21, הוקם אתר קופונים מקוון גאה לקמעונאים.
מחקרים שנעשו לאחרונה מצביעים על כך שגברים הומואים חושבים בעיקר על אתגרים משפחתיים ודתיים, במקום בהתמקדות בחיזוק מערכת היחסים עם בני זוגם.
ההטבות החברתיות-לאומיות המקוונות של המשתתפים סותרות במידה רבה את המחקרים האחרונים שמצביעים על כך ששימוש מקוון עשוי להוביל לתוצאות שליליות של בריאות הנפש.
בדומה לתרבות ההומואית, התרבות הלסבית כוללת אלמנטים מתרבות הלהט"ב, כמו כן אלמנטים ספציפיים לקהילה הלסבית.
ארגוני טרום סטונוול שדגלו בזכויות לסביות וסיפקו הזדמנויות שונות ללסביות, כגון בנותיה של ביליטיס, הוקמו בסן פרנסיסקו ב-1955. חברי הארגון קיימו הפגנות פומביות, שוחחו עם התקשורת ופרסמו ניוזלטר.
התרבות הלסבית, הקשורה בעיקר ללסביות באמריקה הצפונית, אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, כללה פעמים רבות אירועי "נשים" גדולים, כגון פסטיבל המוזיקה של נשות מישיגן (שסגור מאז 2015) ו-Club Skirts Dinah Shore Weekend .
לתרבות הלסבית יש אייקונים משלה, כגון מליסה אתרידג', קיי די לאנג (בוצ'ה), אלן דג'נרס (אנדרוגינית) ופורשיה דה רוסי (פמית).
מאז סוף המאה ה-20, התרבות הלסבית הייתה שזורה, לעיתים קרובות, עם הגל השני של הפמיניזם.
פמיניזם בדלני היא דוגמה לתיאוריה ולפרקטיקה לסבית בזיהוי תחומי עניין ורעיונות לסביים וקידום תרבות לסבית ספציפית, בין היתר בהקמת מדינה פמיניסטית ומוזיקה פמיניסטית .
קבוצות ספורט המבוססות על זהות נקשרו גם לתרבות לסבית, במיוחד לעליית קבוצות וליגות לסביות בסביבות סוף המאה ה-20. סופטבול וקבוצות אתלטיות אחרות יצרו קהילה חברתית שאפשרו ללסביות לדחות ציפיות חברתיות גופניות, אך בדרך כלל הן נחשבו כמנותקות מפמיניזם לסבי ומאקטיביזם פוליטי.
סטריאוטיפים, משנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, של נשים לסביות הדגישו כי לסביות שייכות לאחת משתי הקטגוריות הבאות: בוצ'ה ופמית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, אנדרוגיניות, לסביות פוליטית והפרדה לסבית נהיו נפוצים יותר, יחד עם יצירת קהילות פמיניסטיות.
בסוף המאה ה-20, נרשמה התעוררות מחודשת של הסטריאוטיפ בוצ'ה ופמית, והשפעות מתת-תרבויות פאנק, גראנג', ריוט גירל, אימו והיפסטר.
בתחילת המאה ה-20, עליית הזהויות המגדריות הלא-בינאריות הביאה מידה מסוימת של חזרה לסגנונות אנדרוגניים, אם כי לפעמים עם כוונות ופרשנויות שונות מאשר בשנות ה-70.
התרבות הביסקסואלית מדגישה אהבה, ללא קשר לזהות מינית או זהות מגדרית, בין היתר דרך מונוסקסיזם , מחיקה ביסקסואלית וביפוביה.
ביופוביה נפוצה בקהילות ההומוסקסואליות, הלסביות וההטרוסקסואליות.
ביסקסואלים ופאנקסקסואלים רבים רואים את עצמם כחלק מהקהילה הגאה, למרות כל אפליה שהם עלולים להתמודד איתה.
לתרבויות הביסקסואליות, הפנסקסואליות והנוזליות המערביות יש גם תרבויות משלהן.
דגל הגאווה הביסקסואלי תוכנן על ידי מייקל פייג' ב-1998 כדי להעניק לקהילה סמל משלה, הדומה לדגל הגאווה.
הפס הוורוד העמוק בראש הדגל מייצג משיכה חד-מינית.
הפס הכחול המלכותי בתחתית הדגל מייצג משיכה הטרוסקסואלית.
הפסים חופפים בחמישית המרכזית של הדגל ויוצרים גוון עמוק של סגול, המייצג משיכה בכל מקום לאורך הספקטרום המגדרי.
יום הנראות הביסקסואלי מתרחש ב-23 בספטמבר מדי שנה מאז 1999.
חקר התרבות הטרנסג'נדרית והטרנסקסואלית מסתמך על התמודדות התרבויות עם זהות מינית, נטייה מינית ומגדר.
למשל, בתרבויות רבות אנשים הנמשכים לאנשים מאותו המין, כלומר אלה שבתרבות המערבית העכשווית היו מזדהים כגייז, לסביות או ביסקסואלים, מסווגים כמגדר שלישי עם אנשים שהיו מסווגים כטרנסים.
במערב העכשווי, יש קבוצות שונות של אנשים טרנסג'נדרים ו טרנסקסואלים, כגון קבוצות עבור אנשים טרנסקסואלים שרוצים ניתוח להתאמה מגדרית, קבוצות של קרוס-דרסינג הטרוסקסואלים בלבד, וקבוצות של גברים טרנסים.
קבוצות המקיפות את כל הטרנסג'נדרים, הן של גברים טרנסים, והן של נשים טרנסיות והן של אנשים א-בינאריים, התחילו להופיע בשנים האחרונות.
לעומת זאת, ישנם אנשים טרנסים שאינם מזדהים כחלק מתרבות ספציפית של הקהילה הטרנסית.
על פי מחקר שנערך על ידי מכון ויליאמס מ-UCLA בנושא "כמה מבוגרים מזוהים כטרנסג'נדרים בארצות הברית?", נמצא כי קיים סיכוי גבוה יותר שמבוגרים צעירים יוזדהו כטרנסים מאשר מבוגרים.
ייתכן וזה נגרם כתוצאה מקבלה חדשה יותר של טרנסג'נדרים על ידי הקהילה שמאפשרת לאנשים שמזדהים כטרנסים לקבל קול גדול יותר.
במחקר נמצר גם כי כ-0.7% מהמבוגרים בגילאים 18–24 מזדהים כטרנסג'נדרים, בעוד ש-0.6% מהמבוגרים בגילאים 25–64 ו-0.5% מהמבוגרים בני 65 ומעלה מזדהים כטרנסג'נדרים.
הפסים הוורודים על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג נקבה, כאשר הפסים הכחולים על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג זכר.
הפס הלבן על דגל הגאווה הטרנסג'נדרית מייצג מגדר שאינו זכר או נקבה.
בדו"ח "נקודות מבט משני צידי הגשר?
מגדר, לגיטימציה מינית וחוויות יחסים של אנשים טרנסג'נדרים" (במקור: "Views from both sides of the bridge?
תוצאות המחקר הראו כי אנשים טרנסג'נדרים חיזקו את רעיון ההטרונורמטיביות, כפי שניתן לראות בשיטות המגדריות והאמונות שלהם.
עם זאת, קיימים אנשים טרנסג'נדרים המנסים לערער על אמונות מסורתיות מערביות בתפקידי המגדר ובהבדלים המיניים בתוך מערכות היחסים.
אירועים שנתיים רבים נצפים על ידי הקהילה הטרנסג'נדרית, בין היתר בקיום מדי שנה את יום הזיכרון הטרנסג'נדרי ב-20 בנובמבר לכבוד ריטה הסטר, שנהרגה ב-28 בנובמבר 1998, בפשע שנאה נגד טרנסג'נדרים.
יום הזיכרון משרת מספר מטרות:
הנצחת קורבנות של פשעי שנאה ודעות קדומות.
העלאת מודעות לגבי פשעי שנאה כלפי הקהילה הטרנסג'נדרית.
אירוע נוסף שהקהילה הטרנסית מקיימת היא מצעד הטרנס, סדרה של צעדות, הפגנות או התכנסויות שנתיות שמתקיימות ברחבי העולם, לעיתים קרובות במהלך שבוע הגאווה המקומי.
אירועים אלו מאורגנים, לעיתים קרובות, על ידי הקהילה הטרנסית, בשביל לבנות קהילה, להתמודד עם מאבקי זכויות אדם ולייצר נראות.
מצעדי גאווה לנוער הם הרחבה של מצעד הגאווה ותנועות חברתיות להט"ביות, לקידום שוויון בקרב חברים צעירים (בדרך כלל מעל גיל ההסכמה) של הקהילה הגאה.
התנועה קיימת במדינות רבות ומתמקדת בייצור פסטיבלים ומצעדים לנוער שמאפשרת לבני נוער להט"בים רבים ליצור חברויות, לתקשר ולחגוג את זהותם המגדרית והמינית.
מארגני מצעדי גאווה לנוער מצביעים על הערך בבניית קהילה ותמיכה בצעירים, מכיוון שהם נוטים יותר לבריונות והטרדות.
בתי ספר שתומכים בלהט"בים מטפלים באפליה ובאלימות כלפי בני נוער להט"בים בבית ספרם.
הם מפתחים כישורי קהילה והתמודדות, ונותנים לתלמידים מרחב בטוח להשיג מידע על בריאות ומרחב בטוח.
לפעמים, בתי הספר מונעים מתיוג צעירים, ומעדיפים לתת להם את הזכות להגדיר את עצמם בתנאים שלהם "כשהם מרגישים בטוחים".
לפי דו"ח כוח המשימה האמריקאי בנושא התאבדות נוער, לנוער הומוסקסואלי ולסבי יש סיכון מוגבר להתאבדות, שימוש בסמים, בעיות בבית הספר ובידוד בגלל "סביבה עוינת ומגנה, אלימות מילולית ופיזית, דחייה ובידוד ממשפחה ומעמיתים".
יתר על כן, צעירים להט"בים נוטים יותר לדווח על התעללות פסיכולוגית ופיזית מצד הוריהם או מטפליהם, ועל התעללות מינית.
הסיבות המוצעות לפער זה הן:
בני נוער עשויים להיות ממוקדים במיוחד על סמך נטייתם המינית הנתפסת או המראה הלא-תואם מגדרי.
גורמי סיכון הקשורים למעמד המיעוט המיני, כולל אפליה, חוסר ראייה ודחייה מצד בני משפחה עלולים להוביל לעלייה בהתנהגויות הקשורות בסיכון לקורבנות, כגון שימוש בסמים, יחסי מין עם מספר שותפים או בריחה מהבית כנער.
מחקר שנערך ב-2008, הראה מתאם בין מידת הדחייה ההורית של מתבגרים להט"בים לבין בעיות בריאות שליליות בקרב בני הנוער שנחקרו.
בתי מחסה זמניים בערים גדולות ואתרי מידע באינטרנט הוקמו בשביל לסייע לנוער ולמבוגרים.
קו סיוע למניעת התאבדות לנוער להט"ב הוא חלק מפרויקט טרוור.
הגברת קבלת המיינסטרים של הקהילה הגאה הביאה את ועדת מושל מסצ'וסטס בנושא נוער הומוסקסואלים ולסביות להתחיל במסיבה השנתית של נוער גאה-סטרייטי ב-1995. ב-1997 נוסד הארגון ללא מטרות רווח, "גאוות הנוער" (במקור: Youth Pride Alliance), קואליציה של 25 קבוצות תמיכה בנוער.
הארגון התחיל לקיים אירוע שנתי של גאווה לנוער בוושינגטון די.
מאז 1999 מתקיים יום הגאווה לנוער של ורמונט.
מאז 2002, מתקיים במקביל יריד מכללות.
באפריל 2003, מקהלת הנוער הגאה, שאורגנה על ידי המרכז הקהילתי הלהט"בי בניו יורק, קיימה חזרות ומספר הופעות בקרנגי הול עם מקהלת הגברים ההומואים בניו יורק .
ב-2004, סניף סן דייגו של GLSEN עבד יחד עם רכזי הגאווה לנוער בסן דייגו כדי לארגן את יום השתיקה ברחבי המדינה.
ב-2005, מרכז הגאווה לנוער בג'ורג'יה השתתף בהפגנה נגד הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, "[ש]אמרה לסטודנטים ולסגל את הדברים 'אלוהים שונא את מעשי הפאג' ואת 'תודה לאל על [פיגועי] 11 בספטמבר'" בלפחות עשרה מקומות.
באוגוסט 2010, נערך מצעד גאווה לנוער הראשון בהוליווד, שהתמקד ב-"מספר רב של בני נוער להט"ב חסרי בית המתגוררים ברחובות לוס אנג'לס".
במצעדי גאווה ופסטיבלים גדולים יש לעיתים קרובות ייעוד מקומות בטוחים לצעירים.
בני נוער להט"ב נוטים יותר להיות חסרי בית מאשר בני נוער הטרוסקסואליים, אזרחיים בשל דחיית הוריהם בגלל נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
על פי דו"ח מ-2007, "מתוך כ-1.6 מיליון צעירים אמריקאים חסרי בית, בין 20 ל-40 אחוזים מזדהים כלהט"בים".
במחקר שנערך ב-2014 בקרב בני נוער חסרי בית, נמצא כי 7% מהם היו טרנסג'נדרים.
עוד נמצא במחקר כי רוב מבני הנוער הטרנסג'נדרים שממוקמים במקלטים ללא קורת גג אינם מקבלים את העזרה הדרושה להם ולעיתים קרובות הם חווים אפליה ומחסומים מערכתיים הכוללים תוכניות בהפרדה מגדרית בשיטות מוסדיות המסרבות להבין את מגדרן.
צעירים טרנסים רבים מתקשים להתקבל למקלטים בשל מדיניות מסוימת כמו כללי בינאריות מגדרית, קוד לבוש והקצאת חדרים.
בעיות סיווג מתרחשות כאשר הנהלים או המדיניות של מקלט מסוים מחייב הפרדה של בני הנוער על סמך המין שהוקצה להם ולא על פי מגדרם.
כתוצאה מכך, רבים מהנוער הלהט"בי מגיעים, בסופו של דבר, לרחוב במקום במקלטים שנועדו להגן עליהם.
יש שיעור התאבדויות (פי 4) גבוה יותר אצל נוער להט"בי מאשר נוער הטרוסקסואלי.
במחקר שבוצע ב-2014 בחן את ההבדל בשיעורי האובדנות אצל תיכוניסטיים הומוסקסאלים לבין תיכוניסטיים הטרוסקסואלים.
במחקר, הם נשאלו לגבי נטייתם המינית, ולאחר מכן על אובדנותם.
במחקר נמצא שלכ-32% מהמיעוטים המיניים היו מחשבות אובדניות בהשוואה לכמעט 9.5% מבני גילם ההטרוסקסואליים.
מצעד הגאווה הוא מצעד שנתי, המתקיים בערים שונות ברחבי העולם, בו מציינים להט"בים את מאבקם לקבלה חברתית ועצמית, הישגים, זכויות חוקיות וגאווה.
ישנן מספר תת-קהילות בתוך הקהילה הגאה, שלהן תרבויות משלהן.
בארצות הברית ובאירופה, ערים מסוימות מארחות אירועי גאווה של אנשים בעלי צבע עם דגש על חגיגת הקהילה והתרבות ההומואית השחורה.
מצעדי הגאווה השחורים הגדולים ביותר בארצות הברית הם מצעד הגאווה השחורה באטלנטה ומצעד הגאווה השחורה בוושינגטון די.
בבריטניה, מתקיים מדי שנה מצעד הגאווה השחורה בבריטניה .
תנועות חברתיות להט"ביות הן תנועות חברתיות הדוגלות בשוויון זכויות או בשחרור הקהילה הגאה.
שמרנות להט"בית היא תנועה חברתית-פוליטית החובקת ומקדמת את האידאולוגיה של השמרנות בהקשר ללהט"ב.
ב-2010, ביטול המדיניות אל תשאל, אל תספר של צבא ארצות הברית היה צעד גדול בהכללת אנשים להט"בים בצבא, ובכך גרם לביטול הנוהג לשחרר אנשי שירות להט"בים על בסיס זהותם המינית.
אף על פי שמדובר בשינוי מדיניות גדול בארצות הברית עבור אלו המזדהים כלהט"בים, טרנסג'נדרים רבים עדיין אינם נכללים בשינוי זה:
חלק מהאתגרים שהטרנסג'נדרים מתמודדים איתם לאחר ביטול המדיניות הם:
שינוי שמם בשביל להתיישר לזהותם המגדרית
שינוי הייעוד המגדרי שלהם בתיעוד רשמי וברישומים אחרים
הביקורת על תרבות הלהט"ב מגיעה ממגוון מקורות.
חלקם, כמו העיתונאי הגעה, מייקל מוסטו , רואים בתרבות התאמה לקריקטורות או סטריאוטיפים המרחיקים את חברי הקהילה שנמצאים על ה-"שוליים".
הסופרת מטילדה ברנשטיין סיקמור ותנועות כמו Gay Shame טוענים כי תרבות הלהט"ב הופשטה על ידי מיעוט זעיר של אנשים קווירים מיוחסים יחסית, שמשתתפים ב-"מוסדות דיכוי" על חשבון הרוב המכריע של הלהט"בים.
בעיה נוספת היא שביסקסואליים, טרנסקסואליים, וטרנסג'נדרים חווים לחץ חברתי להזדהות כהומואים או כלסביות, ועלולים להתמודד עם נידוי ואפליה מתרבות הלהט"ב.
עבור ביסקסואלים, לחץ זה ידוע בשם מחיקה ביסקסואלית.
פרופסור בית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק, קנג'י יושינו טוען כי: "הומואים מורידים לגיטימציה לביסקסואלים...
הקהילה הלסבית וההומואית שופעת דימויים שליליים של ביסקסואלים כמושבי גדרות, בוגדים, שוטרים, ארוניסטיים, אנשים שמטרתם העיקרית בחיים הוא לשמור על 'פריווילגיה הטרוסקסואלית'".
אף על פי שקבוצות או יחידים מסוימים עשויים לסתור את זכויות הלהט"בעל סמך הדת או השמרנות החברתית, נושאי הביקורת המוזכרים להלן אינם בהכרח מרמזים על אי-תמיכה בלהט"ב.
הועלתה ביקורת על כך שהקהילה הגאה מייצגת הפרדה מלאכותית, שלא על ידי מנהגים מוחשיים או זיהוי אתני.
במיוחד תוויות שחברי הקהילה משתמשים בהן בכדי לתאר את עצמם משתנות מאוד.
חלקם פשוט מעדיפים להזדהות כאוהבים מגדר מסוים.
יש הסבורים שתפיסת הקהילה הגאה מנכרת הטרוסקסואליים, וייתכן גם, באופן מלאכותי, קבוצות מיניות או מגדריות אחרות.
הסופרת מטילדה ברנשטיין סיקמור טוענת כי מוקד הנושא היחיד של פוליטיקה להט"בית, המתעלמת מכל ההבדלים הקבוצתיים, הוביל באופן טבעי לתנועה ולתרבות המתמקדות בצרכיהם של גברים הומואים סיסג'נדרים לבנים, בני המעמד הבינוני, שמרחיק את כל מי שלא מתאים לתיאור הזה.
מספר הומוסקסואליים שנמצאים במערכות יחסים מונוגמיות טוענים כי זלזול המונוגמיה של התרבות ההומוסקסואלית וקידום המופקרות פוגע במאמצים להכשיר נישואים של זוגות מאותו המין.
יובראג' ג'ושי טוען כי המאמצים להכשיר נישואים של זוגות מאותו המין הדגישו את זהותם של הומואים להטרוסקסואלים, תוך הפרטת ההבדלים הקווירים שלהם.
בספרו של העיתונאי הבריטי מארק סימפסון מ-1996, Anti-Gay, נמצאו תיאורים של חוסר סובלנות מצד הקהילה הגאה כלפי תת-קבוצות.
הטיימס כתב כי סימפסון הצליח "להצביע על כך שדיכוי ודעות קדומות אינן לגיטימיות רק מפני שהן נמצאות במקרה אצל המדוכאים בעבר".
העיתונאי איידן שו, מ-Time Out, כתב כי "תודה לאל שמישהו עשה את זה, כי ...
מה קרה לאינדיבידואליות שלנו, ההבדלים שלנו?".
פרשנים אחרים מתחו ביקורת קשה על הטיעון של סימפסון, כאשר המגזין Boyz הכריז כי "סימפסון הוא זונה".
החוקר האמריקאי שעוסק בלימודי מגדר, ג'סביר פואר , ציין כי מספר מעצמות פוליטיות התייצבו עם המטרה של הקהילה הגאה, במטרה להצדיק עמדות גזעניות וקסנופוביות, במיוחד נגד האסלאם.
עמדות אלו מבוססות כביכול על דעות קדומות לפיהן מהגרים הם בהכרח הומופוביים וכי החברה המערבית היא שוויונית לחלוטין.
לפיכך, עמדות פוליטיות נגד הגירה מתקיימות על ידי שימוש במגוון המיני ובזכויות הלהט"ב, והן נפוצות יותר ויותר בקרב מפלגות הימין הרדיקלי.
תרבות מגיון הייתה תרבות חומרית של עמים ילידים בתקופה הפרה-קולומביאנית באזור שכיום משתרע בדרום מדינות ארצות הברית ניו מקסיקו ואריזונה, בצפון מדינות מקסיקו סונורה וצ'יוואווה, ובמערב מדינת טקסס.
החלק הצפוני של האזור מכונה בעוד שהחלק הדרומי של תרבות מגיון מכונה .
תרבות מגיון היא אחת מהתרבויות הפרהיסטוריות העיקריות בדרום-מערב ארצות הברית ובצפון מקסיקו.
התרבות שגשגה החל מהתקופה הארכאית באמריקה הצפונית, סביב שנת 200 לספירה ועד 1450 או 1540, עם הגעת הכובשים הספרדים.
ההיבטים המובהקים של תרבות מגיון תועדו על ידי אמיל האורי, בהתבסס על חפירותיו בשנים 1931, 1933 ו-1934 בכפר האריס ביישוב הקטן מימברס (Mimbres) בניו מקסיקו, ובכפר מגיון בחלק העליון של הנהר סן פרנסיסקו בניו מקסיקו.
האורי הבחין בהבדלים בין האדריכלות והחפצים מאתרים אלה לבין האדריכלות והחפצים מאתרים באזור התרבות הארכאולוגית של הוהוקם או באזור התרבות הארכאולוגית של בני הפואבלו הקדומים.
ההבדלים העיקריים כללו כלי חרס של חמר חום בשיטת גיבוב לולאות והחלקה (coil-and-scrape pottery), בתים חפורים חצי-תת-קרקעיים שנחפרו עמוק ואדריכלות טקסית שונה.
שמונה עשורים של מחקר רציף אישרו את הממצאים הראשונים של האורי.
כיום מוכרים בדרך כלל הייחודיות של ייצור כלי החרס של מגיון, האדריכלות, עיצוב כלי אבן לטחינה, הרגלים ומנהגי מיקום המגורים ומנהגי הקבורה.
הבתים החפורים המוקדמים ביותר של תרבות מגיון היו עמוקים בצורת עגול או אליפסה.
עם הזמן בנו בני מגיון בתים מלבניים עם פינות מעוגלות ופחות עמוקים.
בכפרים שלהם היו גם מבני קיווה, מבנים טקסיים למחצה תת-קרקעיים.
יש כמה השערות בדבר מוצאם של בני תרבות מגיון.
מודל אחד משער שבני מגיון הם צאצאים של מסורת קודמת של בני התקופה הארכאית באמריקה הצפונית שישבו במדבר, המקשרת בין האבות הקדמונים של מגיון לבין העיסוקים האנושיים הפרהיסטוריים הראשונים (המאוחרים בפליסטוקן) באזור (בסביבות 9000 לפני הספירה).
במודל זה צצו הבדלים תרבותיים באזור הגדול יותר כאשר האוכלוסיות גדלו מספיק כדי להקים כפרים ואפילו קהילות גדולות יותר.
אפשרות חלופית גורסת שהמגיון היו צאצאים של חקלאים קדומים שנדדו מאזורי חקלאות במרכז מקסיקו בסביבות 3500 לפני הספירה, ודחקו את רגליהם של הצאצאים של העמים הארכאיים שישבו במדבר.
דעה שלישית היא שבזמן המעבר מכלכלה של ציידים-לקטים לחקלאות היגרו בני לאזור בערך בשנת 5000 לפני הספירה.
הם לא היו קשורים לתושבים הקודמים של האזור, והושפעו מתרבותם של החקלאים במרכז מקסיקו.
בני מגיון היו בתחילה לקטים שהשלימו את צורכי הקיום שלהם בחקלאות.
אולם במהלך האלף הראשון לספירה התגברה כנראה התלות בחקלאות.
מתקנים של בקרת מים נפוצים בקרב אתרי מימברס מהמאות ה-10 עד ה-12 לספירה.
האופי והצפיפות של כפרי המגורים של מגיון השתנו עם הזמן.
הכפרים המוקדמים ביותר של מגיון הם כפרירים קטנים המורכבים מכמה בתי מגורים חפורים (בתים שנחפרו בקרקע, עם גגות ממקלות וסכך הנתמכים על ידי רשת עמודים וקורות, וכוסו כלפי חוץ עם אדמה).
במרוצת הזמן הכפרים גדלו, ובמאה ה-11 הפך הפואבלו (מגורים בקומת הקרקע העשויים קירות סלע ואדמה, ועם גגות הנתמכים על ידי רשתות עמודים וקורות) לשיטת בנייה נפוצה.
מגורים שניצלו חללים ומערות בצוקים גבוהים (Cliff-dwellings) הפכו נפוצים במהלך המאות ה-13 וה-14.
מחקר על תרבות מגיון הוביל להכרה בשינויים אזוריים, שהווריאציה הנפוצה ביותר בתקשורת הפופולרית היא תרבות מימברס (ענף מימברס מגיון).
אחרים כוללים את הענפים חורנאדה (Jornada), פורסטדייל (Forestdale), ריזרב (Reserve), פוינט אוף פיינס (Point of Pines, או "נהר השחור"), סן סימון (San Simon) וחילה העליון (Upper Gila).
אף על פי שתרבות המימברס היא קבוצת המשנה הידועה ביותר של אזור התרבות הארכאולוגית של מגיון, כל ההתיישבות של מגיון משתרעת על פני תקופת זמן ארוכה יותר (בערך אלף שנים) ושטח גדול בהרבה מזה הכלול בתרבות המימברס.
ב-1955 חילק הארכאולוג האמריקאי ג'ו בן ויט (Joe Ben Wheat) את תרבות מגיון לחמש תקופות.
דרך חלופית לחלק זמנה של תרבות מגיון היא לשלוש תקופות על פי סוג מבני המגורים:
אתרים ארכאולוגיים המיוחסים לתרבות מגיון מצויים באזור הטבע הבראשיתי חילה (Gila Wilderness), עמק הנהר מימברס (Mimbres River Valley), לאורך החלק העליון של הנהר חילה, פאקימה ו, אזור של הרים נמוכים בין הרי פרנקלין ממערב והרי וקו (Hueco Mountains) ממזרח.
המונומנט הלאומי מגורי צוק חילה בדרום-מערב ניו מקסיקו הוקמה כמונומנט לאומי ב-16 בנובמבר 1907. הוא מכילה מספר אתרים ארכאולוגיים המיוחסים לענף מימברס.
במקורות הנהר חילה, אוכלוסיות מימברס הצטרפו לענף צפוני נוסף של תרבות מגיון.
חורבת ה-TJ, היא למשל מימברס קלאסי, אולם מגורי הצוק הן שלב טולארוסה (Tularosa).
האתר ההיסטורי המדינתי וקו טנקס נמצא כ-51 קילומטרים צפונית-מזרחית לאל פאסו בטקסס.
המונח מימברס עשוי, בהתאם להקשר שלו, להתייחס למסורת בתוך תת-אזור של אזור התרבות של מגיון (הקרוי "ענף מימברס" או "מימברס מגיון") או לתקופה, "שלב המימברס הקלאסי" (המכונה גם "תרבות המימברס"; 1000–1130 לספירה, בערך) בתוך ענף המימברס.
ענף המימברס הוא קבוצת משנה של אזור התרבות הגדול יותר של מגיון, שבמרכזו עמק מימברס והוא מקיף את החלק העליון של הנהר חילה וחלקים מהאזור העליון של הנהר סן פרנסיסקו בדרום-מערב ניו מקסיקו ודרום-מזרח אריזונה, וכן את עמק ריו גראנדה ויובליו המערביים בדרום-מערב ניו מקסיקו.
ההבחנה בין ענף המימברס לבין אזורים אחרים באזור תרבות מגיון ניכרת בעיקר ב"שלב שלושת המעגלים" (825–1000 לספירה בערך) ובשלב הקלאסי של מימברס (1000–1150), כאשר בנייה אדריכלית וכלי חרס מצוירים בשחור על לבן מקבלים צורות וסגנונות ייחודיים מקומיים.
כלי החרס הקלאסיים של מימברס הם כלי חרס מפורסמים במיוחד, ועיצובים של כלי חרס קלאסיים של מימברס (שאובים בעיקר מחפירות חורבת סווארטס (Swarts Ruin) בשנים 1924–1927) שנוצר להם חיקוי בכלי האוכל מחרסינה המכונה "מימברניוס" (Mimbreños) בחברת הרכבות סנטה פה (Santa Fe Railroad) מ-1936 עד 1970.
כפרים של בתים חפורים בתוך ענף מימברס בשלב "שלושת מעגלים" (825/850–1000) הם ייחודיים.
הבתים הם "מרובעים", בדרך כלל עם פינות חדות; רצפות וקירות מטויחים; ובממוצע שטח רצפה של כ-17 מטרים רבועים.
סגנונות כלי החרס המקומיים כוללים צורות מוקדמות של מימברס בשחור-לבן ("מודגש") ואדום על גבי שמנת.
מבנים טקסיים גדולים (המכונים לעיתים קרובות "קיוות") נחפרו עמוק באדמה וכללו לעיתים קרובות מאפיינים טקסיים ייחודיים כגון תופי רגליים.
הפואבלוס של שלב מימברס קלאסי (1000–1130 לספירה) יכולים להיות גדולים למדי, כאשר חלקם מורכבים מאשכולות של קהילות, שכל אחת מהם מכילה עד 150 חדרים וכולם מקובצים סביב רחבה פתוחה.
מבנים טקסיים היו שונים מתקופות הבתים החפורים הקודמים.
הנפוצים ביותר היו חדרים טקסיים בתוך גושים של חדרים.
כמו כן נמצאות קיוות חצי-תת-קרקעיות מרובעות או מלבניות עם פתחי גג (המילה "קיווה", מונח בשפת הופי בעל משמעות ספציפית, יושמה בדרך כלל על אוכלוסיות פואבלו הצפוניות.
ייתכן שזה מונח גרוע בדיון בתרבות מגיון בהקשרים הרחבים ביותר שלה).
אתרי המימברס הגדולים ביותר ממוקמים בקרבת שטחים רחבים של מישור הצפה מושקה המתאים לחקלאות של גידול תירס, אם כי קיימים כפרים קטנים יותר באזורי הרמות.
כלי חרס, במיוחד קערות, המיוצרים באזור מימברס ייחודיים בסגנונם ומצוירים בעיצובים גאומטריים ודימויים ייצוגיים של בעלי חיים, אנשים ואייקונים תרבותיים בצבע שחור על רקע לבן.
חלק מהציורים מעידים על היכרות ויחסים עם תרבויות בצפון ובמרכז מקסיקו.
מהעיטורים המשוכללים ניתן להסיק שלבני המימברס היו חיים טקסיים עשירים.
כלי חרס מוקדמים בשחור-על-לבן, המכונים "מימברס סגנון I" (Mimbres Style I) (לשעבר "Boldface Black-on-White"), מתאפיינים בעיקר בעיצובים גאומטריים נועזים, אם כי כמה דוגמאות מוקדמות מציגות דמויות אדם ובעלי חיים.
העיצובים הגאומטריים והפיגורטיביים הלכו והשתכללו עם השנים.
כלי חרס מימברס קלאסיים בשחור על לבן (סגנון III) מתאפיינים בעיצובים גאומטריים משוכללים, עבודות מכחול מעודנות, כולל קווים דקים מאוד, ועשויות לכלול דמויות של חיה אחת או יותר, בני אדם או ציורים אחרים המוגבלים על ידי רצועות פשוטות על שפת הכלי או על ידי קישוט גאומטרי.
דמויות של עופות נפוצות על כדי מימברס, כולל ציורים כגון תרנגולי הודו הניזונים מחרקים וגבר הלוכד ציפורים בגינה.
גם דמויות דגים מתוארות על כלי חרס של מימברס, וחלקן הן מינים ימיים הנמצאים בדרך כלל במפרץ קליפורניה.
קערות מימברס נמצאות לעיתים קרובות קשורות לאתרי קבורה, בדרך כלל עם חור שנקדח במרכז, המכונה חורים הריגה.
בדרך כלל נמצאו קערות עם חורי הריגה המכסות את פניו של האדם הקבור.
אולם עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שרוב כלי החרס לא נקברו עם המתים.
סימני שחיקה בחלק הפנימי של הקערות מראים שהשתמשו בהם בפועל, לא רק כחפץ עבור הקבורה.
הסגנון הייחודי, הכולל "עיניים בצורת יהלום וסנטרים נסוגים לדמויות אנושיות", יצר ביקוש בשוק השחור החל משנות השישים, ונדליזם וביזה של אתרי קבורה נמשכים עד היום.
כלי החרס של מימברס כה ייחודיים שעד לא מזמן, סוף הייצור שלהם בסביבות 1130 עד 1150 הושווה ל"היעלמותם" של האנשים שיצרו אותם.
מחקרים עדכניים יותר מצביעים על כך שאכן התרחש דילול אוכלוסייה משמעותי בעמק מימברס, אך כמה אוכלוסיות קטנות המשיכו להתגורר בו.
הן שם והן באזורים הסובבים, אנשים שינו את סגנונות כלי החרס שלהם כך שידמו יותר לאלה של אזורי התרבות השכנים, והתפזרו לאתרי מגורים אחרים בעלי סוגי שונים של ארכיטקטורה.
באזור שבו התיישבו במקור בני תרבות מגיון התיישבו בסופו של דבר בני הקבוצה האתנית הבלתי קשורה של האפאצ'י, שהגיעו מהצפון.
עם זאת, בני ה בני זמננו בדרום-מערב ארצות הברית טוענים שמוצאם מהמגיון ותרבויות קשורות אחרות.
ארכאולוגים סבורים שכפרי פואבלו המערביים של אנשי הופי וזוני קשורים למגיון.
מסורות קדרות והיסטוריה שבעל פה מקשרים את האקומה, הופי וזוני למגיון.
אף על פי שהחיים ברוסיה המודרנית מאפשרים הרבה יותר חירויות לנשים לסביות, גברים הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) מאשר לפני מהפכות 1989, אפליה לא רשמית ופחד עדיין מוגדרים כנוכחים בקרב האוכלוסייה הרוסית כלפי חברי הקהילה.
"זה יהיה טיפשי לפרש כמה חירויות חדשות כסובלנות", אמר איגור קון, סוציולוג המוגדר בתור המומחה הידוע ביותר ברוסיה עבור פרקטיקות מיניות, ומחבר הספר "המהפכה המינית ברוסיה" (The Sexual Revolution in Russia).
חיי קהילת הלהט"ב ברוסיה דווחו לאורך השנים כגלויים הרבה פחות מאשר במדינות המערב, עם מגמת קבלה גוברת בערים גדולות כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג בהן נכללים מועדונים וגיי ברים כגון התחנה המרכזית וצדפה כחולה ופסטיבל הסרטים "Side by Side".
רוסיה של ימי הביניים הייתה ככל הנראה מוגדרת עם רמת קבלה גבוה מאוד כלפי הומוסקסואליות, כאשר מבקרים זרים במדינה הופתעו מגילויי חיבה בין הומוסקסואלים.
החוקים הראשונים נגד הומוסקסואלים ברוסיה הגיעו במאה ה-18, תחת שלטונו של פיוטר הגדול, אך רק בחוקים צבאיים עבור חיילים.
בשנת 1832 כלל הקוד הפלילי את סעיף 995, שקבע כי "מוז'לוז'סטבו", או גברים השוכבים עם גברים, הוא מעשה פלילי שדינו בגלות לסיביר למשך עד 5 שנים.
גברים השוכבים עם גברים התפרשו על ידי בתי המשפט כמשמעות של קיום מין אנאלי.
יישום החוקים היה נדיר, ובתחילת המאה נמצאה הקלה של חוקים אלה והגברה כללית של סובלנות ונראות.
בעקבות מהפכת אוקטובר, המשטר הבולשביקי ביטל את הפללתה של הומוסקסואליות.
עם זאת, תחת משטרו הרודני של יוסיף סטלין, ברית המועצות הפלילה מחדש הומוסקסואליות בצו שנחתם בסוף 1933. סעיף 121 החדש, שהעניש את מוז'לוז'סטבו במאסר של עד 5 שנים, כלל פשיטות ומעצרים בעוד הומוסקסואלים נשלחו למוסדות לחולי נפש או לעבודות פרך של כ-5 שנים.
סעיף 121 שימש לעיתים קרובות להארכת עונשי מאסר ושליטה במתנגדי משטר.
בין הכלואים היו במאי הקולנוע הגאורגי סרגיי פרדג'אנוב והמשורר גנאדי טריפונוב.
תחת ממשלו של מיכאיל גורבצ'וב, נוצר ארגון זכויות הלהט"ב הראשון ברחבי המעצמה אשר בראשו "ברית ההומואים והלסביות במוסקבה" עמדו יבגניה דבריאנסקאיה ורומן קלינין, שהפך לעורך עיתון הלהט"ב הרשמי הראשון, Tema (אפלה).
התפרקותה של ברית המועצות האיצה את התקדמותם של זכויות להט"ב ברוסיה בעוד החלו להופיע פרסומים ומחזות הומוסקסואלים.
בשנת 1993 נחתם חוק פלילי רוסי חדש אשר אינו כלל את סעיף 121 בתוכנו, בעוד גברים הומוסקסואלים שנכלאו החלו להשתחרר.
חיי קהילת הלהט"ב המודרניים ברוסיה נמצאים בתהליך של הגברת פתיחות החברה מאז תחילת המאה ה-21. העסקים הראשונים עם נטייה הומוסקסואלית החלו להופיע בהם: ברים, דיסקוטקים, סאונות ואף סוכנות נסיעות אם כי החיים של הומואים ולסביות במחוזות נותרו קשים, ישנם קהילות ותרבות להט"ב פתוחה בערים גדולות כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג.
עם זאת, מפלגת השלטון השמרנית, רוסיה המאוחדת, לאורך השנים הגבילה את חופש הביטוי של חברי הקהילה הרוסית וחוקקה חוקים נגד תרבות להט"ב.
במסיבת עיתונאים ב-1 בפברואר 2007, נשאל נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לחוות דעתו בעיצומה של המחלוקת על החלטתו של ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, לאיסור על קיום מצעד הגאווה במוסקבה בעודו השיב כי, "בקשר למה שראשי האזורים אומרים, אני בדרך כלל משתדל לא להגיב.
אני לא חושב שזה העסק שלי.
היחס שלי להפגנות הומוסקסואלים ולמיעוטים מיניים באופן כללי הוא פשוט - זה קשור לעניין שלי.
חובות רשמיות והעובדה שאחת הבעיות המרכזיות של המדינה היא דמוגרפית.
אבל אני מכבד ואמשיך לכבד את החופש האישי על כל צורותיו, על כל ביטוייו".
פעיל הלהט"ב הרוסי ניקולאי אלכסייב ועמיתיו הובילו בקמפיין נגד סגירת המועדון.
באוקטובר 2009 ארגן אלכסייב מסיבת עיתונאים במרכז העיתונות העצמאית בה דיברו כוכבי פופ רוסים בהם לוליטה מילבסקיה ולהקות "Shura" ו-"Mirazh" לתמיכה בקיום המועדון.
ב-2013 חתם פוטין על החוק נגד תעמולה הומוסקסואלית לאחר שהתקבל בדומה הממלכתית.
החוק אוסר על הפצת "תעמולה הומוסקסואלית" לקטינים לכאורה, אם כי בפועל, אסר על כול הפגנה למען זכויות להט"ב, דיבור המגן על זכויות להט"ב או קביעה שמערכות יחסים חד-מיניות שוות למערכות יחסים הטרוסקסואליות.
מספר סרטים תיעודיים על חיי הומוסקסואלים ברוסיה עלו בשנות ה-90 לאחר התפרקות ברית המועצות, בהם: "Kiev Blue" ,"To My Women Friends" ו-"Moscow Fags".
"Moscow Pride '06" הוא סרט תיעודי המציג את מצעד הגאווה הראשון במוסקבה בשנת 2006. הכרנת בכורתו נערכה ב-27 בנובמבר, שישה חודשים לאחר קיומו.
כמה מוקדים של הסרט כללו את הפסטיבל הנורדי, תחרות התרבות הגאה הרוסית, הרצאתו של מרלין הולנד על סבו אוסקר ויילד וכנס היום הבינלאומי נגד הומופוביה (IDAHO).
הסרט מתמקד בנוסף בצרות סביב הקרמלין ובית עיריית מוסקבה כאשר המשתתפים התאספו למחות על איסור קיום המצעד ועל החלטת בית המשפט טברסקוי לאשר את החלטת ראש העיר יורי לוז'קוב לאיסורו.