tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבו עות'מאן עמר בן בחר אל-כינאני אל-בצרי המוכר בכינוי אל-ג'אחז (الجاحظ; תעתיק מדויק: אלג'אחט'; מילולית: בעל העיניים הבולטות, או המתרכזות) היה מלומד וסופר ערבי מהפופולרים ביותר מימי תור הזהב של האסלאם.
נולד ב-776 ונפטר ב-868 או 869 בבצרה בימי הח'ליפות העבאסית.
לא ידוע רבות על ילדותו של אל-ג'אחז, מלבד שמשפחתו הייתה עניה.
לפי עדותו היה מוצאו משבט בנו כינאנה.
אחיינו סיפר שסבו של אל-ג'אחז היה שומר גמלים שחור עור.
אל-ג'אחז מכר דגים לאורך אחת התעלות בבצרה כדי לעזור בכלכלת המשפחה.
כבר מגיל צעיר גילה סקרנות לידע והיה אוסף קבוצת צעירים במסגד כדי לדון בנושאים מדעיים שונים.
כמו כן היה מאזין להרצאות של מלומדים בעיקר בנושאי שפה כמו פילולוגיה, מילונאות, ושירה.
אל-ג'אחז המשיך במחקריו וכעבור כ-25 שנה צבר ידע נרחב בנושאים אלה, וגם בהיסטוריה ערבית קדם-אסלאמית, הקוראן, החדית', ופילוסופיה ומדע יווני והלניסטי.
לימוד זה התאפשר בין השאר כיוון שהח'ליפות העבאסית הייתה באותם ימים בשיאה של מהפכה תרבותית וספרים רבים ותרגומים היו נגישים.
אל-ג'אחז המשיך ללמוד עד יומו האחרון.
לפי המסופר הוא מת בגיל 92 כשערמת ספרים מספרייתו הפרטית נפלה עליו.
אמרה מפורסמת שלו בנושא היא:
עוד בהיותו בבצרה כתב אל-ג'אחז מאמר על תולדות הח'ליפות - שהסתבר כראשון בקריירה ספרותית מפוארת.
מסופר שאימו העניקה לו פעם מגש עמוס מחברות ואמרה לו שהכנסתו תהיה ממלאכת הכתיבה.
אל-ג'אחז המשיך וכתב כ-200 ספרים בנושאים מגוונים, כמו למשל דקדוק ערבי, חברה, זואולוגיה, שירה ורטוריקה.
מכתביו שרדו רק 30 ספרים שחלקם פופולרים בעולם הערבי גם כיום.
אל-ג'אחז הציע גם לסדר מחדש את המבנה הדקדוקי של השפה הערבית, אך אתגר זה מומש רק כמאתיים שנה אחריו (על ידי אבן מאדא).
אל-ג'אחז עבר לבגדאד, בירת הח'ליפות בשנת 816 כיוון שהח'ליפים לבית עבאס עודדו מדענים ומלומדים והקימו לא מכבר את בית החוכמה כמרכז לפעילותם.
בעקבות תמיכה זאת ובשל הרצון לפנות לקהלים רחבים יותר נשאר אל-ג'אחז בבגדאד (ואחר כך, בעקבות המעבר של חצר הח'ליף, בסאמרא) ושם כתב את רוב ספריו.
הח'ליף אל-מאמון ביקש להעסיקו כחונך לילדיו אך חזר בו כשילדיו נבהלו מעיניו הבולטות, ונאמר שמכאן דבק לו הכנוי אל-ג'אחז - בעל העיניים הבולטות.
הוא גם נהנה מתמיכתו של חובב הספרים אל-פתח אבן ח'אקאן, ידידו של הח'ליף אל-מתוכל הראשון, אך כשזה נרצח בשנת 861 חזר אל-ג'אחז לבצרה עיר הולדתו אחרי היעדרות של כ-50 שנה.
אל-ג'אחז מת בבצרה בחודש המוסלמי מוּחָרָם של סוף שנת 868 תחילת 869, לפי אחד הסיפורים, כאמור, מקריסת ערמת ספרים עליו בספריתו הפרטית.
בשנת 1976 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא לאחד המכתשים של כוכב חמה על שמו של אל-ג'אחז
ספר החיות הוא מעין אנציקלופדיה בת שבעה כרכים הכוללת אנקדוטות, בדיחות, קטעי שירה, ומשלים המתארים מאות מיני חיות.
אריסטו כתב ספר עם אותו שם אך בעל אופי שונה לגמרי.
ספרו של אל-ג'אחז מעלה רעיונות חדשים כמו שרשרת המזון ואפילו תיאור המקדים את תורת האבולוציה:
ספר הקמצנים הוא אוסף סיפורים הומוריסטי וסאטירי על נושא החמדנות ומהווה דוגמה טובה לסגנון הפרוזה של אל-ג'אחז.
הוא מתבדח על חשבון מנהלי בתי ספר, קבצנים, זמרים ולבלרים בשל התנהגותם החמדנית.
הספר נחשב אחד הטובים שבספריו ורבים מהסיפורים הקצרים שבו ממשיכים להתפרסם מדי פעם בעיתונות העולם הערבי.
סבו של אל-ג'אחז היה כאמור, לפי דברי אחיינו, רועה גמלים שחור עור ולכן אולי תושבי אפריקה סיקרנו אותו כל כך.
הוא כתב על הנושא את ספר על תפארת הגזע השחור וגם מאמר על השחורים.
בכתבים אלה מופיעות גם השמצות גזעניות למשל כלפי אנשי הזנג (מילולית - ארץ השחורים - מקור השם זנזיבר) תושבי דרום מזרח אפריקה, אך רוח הדברים הכללית היא אוהדת ביותר.
את צבע העור הוא מסביר כתוצאה של השפעה סביבתית ולא, כפי שטענו אנשים אז, כקללה מאלוהים.
על אנשי הזנג' הוא מספר גם:
כמו דמויות ציבוריות אחרות של ימיו השתתף גם אל-ג'אחז בדיונים בנושאי דת האסלאם.
בעקבות הח'ליף אל-מאמון פטרונו, תמך אל-ג'אחז באסכולת המועתזילה (שאינה מקובלת עוד כיום בעולם המוסלמי).
אסכולה זאת, שמוצאה בבצרה עיר הולדתו של אל-ג'אחז, קידמה גישה פילוסופית ורציונלית לדת.
הם גם האמינו בקוראן נברא בניגוד לקוראן נצחי כיוון שהקוראן הוא דבר אלוהים ולכן האל קדם לו.
אל-ג'אחז המשיך לתמוך במועתזילה ולכתוב בזכותה גם לאחר שאחד מממשיכיו של אל-מאמון זנח אותה.
אל-ג'הראא () היא עיר בכווית, בירת מחוז אל-ג'הראא.
העיר נוסדה ככפר בסמוך לנווה מדבר, ונודעה כתחנת חנייה בדרך הראשית לכווית סיטי ואתר למסחר בגמלים.
בשנת 1898 נבנתה בעיר המצודה האדומה של כווית (القصرالأحمر, קאסר אלאחמאר) לצורכי הגנה על חקלאי הכפר.
ב-1920 התרחש בעיר קרב אל-ג'הראא בין שייח'ות כווית לסולטנות נג'ד, בו כווית ניצחה, והוביל להכרת אבן סעוד בעצמאות כווית.
בסוף מלחמת המפרץ, התרחשה בחוצות אל-ג'הראא תקרית אוטוסטרדת המוות, בה הופצצו כוחות עיראקיים נסוגים על כביש 80 המקשר בין כווית סיטי לאל-ג'הראא.
ב-25 באוגוסט 2007 התפטרה שרת הבריאות של כווית בעקבות שרפה בבית חולים בעיר שגרמה למות שני מטופלים.
ב-15 באוגוסט 2009 פרצה במהלך חתונה שרפה שהובילה למות 49 בני אדם ופציעתם של לפחות 80. בחקירת המקרה התברר כי אשתו לשעבר של החתן התנקמה בבעלה בהצתת אוהל בחתונתו שהכיל ילדים ונשים, אשר הכיל יציאה בודדת ולא עמד בתקנות הבטיחות הממשלתיות.
זה היה האסון האזרחי הגדול ביותר שכווית חוותה ב-40 השנים האחרונות.
אל-ג'רידה הוא עיתון יומי כוויתי בערבית.
העיתון נוסד בכווית בשנת 2007 ונמצא בבעלות איש העסקים מוחמד אל-סאגר, העורך הראשי לשעבר של העיתון אל-קבאס ונשיא הפרלמנט הכוויתי לשעבר.
העורך הראשי של העיתון הוא חאלד הילאל אל-מוטארי.
נג'מה אידריס בין העיתונאיות הבולטות של העיתון ובעלת טור שבועי.
במהלך השנים התפרסם העיתון בשל שורה של חשיפות שפרסם ובהן גם דיווחים על נושאים פנים-ישראליים רגישים שחלקם התבררו כנכונים ומהימנים, העיתון מסתמך על מקורות ישראליים בכירים.
עם זאת חלקן של החשיפות היו שגויות.
חשיפת העיתון בשנת 2010 כי ניר חפץ, האחראי על מערך ההסברה במשרד ראש הממשלה אולץ לעזוב את תפקידו לאחר שהתגלה כי הדליף מידע לעיתונאים מדיון ביטחוני סודי.
בשנת 2011 דיווח העיתון על הדלפת מידע ביטחוני שנעשתה על ידי עוזי ארד ראש המל"ל לתקשורת.
בעקבות זאת פוטר עוזי ארד מתפקידו.
חשיפת העיתון בשנת 2012 על הדלפתו של השר שטייניץ מישיבת הקבינט.
בשנת 2019 חשף העיתון כי איראן העבירה לחזבאללה טילי נ"מ מתקדמים.
בשנת 2020 דיווח העיתון כי החבלה בתוכנית הגרעין האיראנית הייתה תקיפת סייבר ישראלית.
חשיפה נוספת של העיתון ב-2020 הייתה דיווח על כך שחזבאללה חשף תוכנית ישראלית לניסיון התנקשות במנהיג הארגון חסן נסראללה, מספר שנים קודם לכן חשף העיתון ידיעה דומה על ניסיון לחסל את נסראללה.
אל-בריה היה כפר ערבי בנפת רמלה, אשר שכן כ-5 קילומטר מדרום-מזרח לעיר רמלה, בסמוך לכפרים אל קובאב ואבו שושה, על הגדה המערבית של נחל גזר.
הכפר נכבש בידי כוחות הפלמ"ח ב-10 ביוני 1948, לפני ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, לאחר שתושביו ברחו ממנו.
אל-בריה נוסד בעשור השני של המאה ה-19 (1820) לערך על ידי שתי חמולות שגורשו מן הכפר הסמוך, אבו שושה, על אדמת פלחה ריקה.
שטחו כ-2,700 דונם שלא חולקים לתת-חולקו.
אולם הייתה חלוקה פנימית בין החמולות.
עיבוד האדמה היה לפלחה בלבד ללא מטעים או כרמים.
כל משפחה ישבה על מכסת קרקע ממוצעת של 100 דונם בערך, ואחוז קטן מהתושבים היו מחוסרי אדמה וחיו ועבדו כאריסים אצל בעלי האדמות.
מרבית בתי הכפר נבנו מלבני טיט, חלקם נבנו מאבן והגגות מעץ.
ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863. ברשימת כפרים עות'מאנית מ-1870 מנה הכפר 20 בתים.
לחלק מאנשי הכפר היו אדמות נוספות שקנו בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-20 בכפרים השכנים אל קובאב, ענאבה ורמלה.
דרך הכניסה הראשית לכפר הייתה מכביש יפו-ירושלים (דרך לטרון) אולם בכפר עברה גם דרך עתיקה שחיברה את הכפרים ענאבה ואבו שושה.
בכפר לא היה מסגד והתושבים התפללו בבית הספר.
הכפר היה ידוע ככפר שקט שתושביו אינם מעורבים ואינם מעורים בפעילות לאומית או לאומנית, לתושביו לא היו קשרים עם יהודים, לא עם אנשי הווקף ולא עם אנשי הצבא.
בכפר הייתה רמת פשיעה נמוכה, בעיקר סבלו תושביו מחברי כנופיה ערבית שגבתה דמי חסות.
כנופיה זו נתפסה על ידי הבריטים
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-510 תושבים.
חמולת דאר איברהים מנתה 300 נפשות, בראשה עמד עמר חסן.
חמולת דאר יוסף מנתה 200 נפשות, בראשה עמד חסן סלאמה.
תושבי הכפר אגרו את מי הגשמים בבורות ושאבו אותם באמצעות דליים.
איכותם הייתה בדרך כלל טובה.
בנוסף, בשטח הכפר היו 2 בארות אבן.
קרקעות הכפר לא פותחו על ידי התושבים והם גם לא קיבלו הלוואות מממשלת המנדט לבצע פיתוח כלשהו.
בכפר היו כ-40 ראש בקר, 20 פרידות ו-10 חמורים, לא היו מטעים בכפר (בשנת 1935 היו 17 דונם מטעים).
ב-1943 כל הגידולים היו פלחה.
בשטח בכפר היה בית ספר קטן אחד שנבנה ב-1940 על ידי ממשלת המנדט ואנשי הכפר.
הלימודים החלו בו ב-1941. עם מורה אחד, בשם האשם אל-חאטיב, בוגר מוסד של הווקף במצרים.
בכפר לא היו תלמידים במוסדות חינוך של הווקף.
במלחמת העצמאות היו תושבי הכפר בדרך כלל לא מעורבים בלחימה, אולם לאחר נפילת קיבוץ גזר השכן לידי הלגיון הירדני ב-10 ביוני 1948, פלשו רבים מתושבי אל-בריה לבתי הקיבוץ, בזזו מכל הבא ליד והציתו את הבתים.
כעבור שעות אחדות נכבש הקיבוץ מחדש על ידי כח פלמ"ח שהגיע מקיבוץ חולדה.
אולם עם כיבוש גזר, חששו תושבי אלבריה מנקמה, אספו מטלטליהם בחיפזון ונסו על נפשם.
שעות לאחר מכן, בערב אותו יום עם כניסת כח עברי ראשון לכפר, הכפר היה נטוש וריק מתושביו ונתפס בלא שנורתה ירייה אחת.
בתי הכפר שופצו על מנת לשכן בהם באופן ארעי את חברי גרעין ההתיישבות ארגון יעזק שהקימו את מושב עזריה, לאחר מכן שימשו הבתים כחומר גלם לבניה וסלילה.
השרידים היחידים הקיימים במושב עזריה לכפר הערבי הם שני מבנים, האחד מבנה בטון המשמש כמחסן ועליו עדיין ניתן להבחין בפגיעות ירי, ומבנה עשוי אבן אשר ככל הנראה שימש כבית הספר של הכפר.
אל־גָ'ווף עיירה בדרום-מזרח לוב, בירת מחוז כופרה בלוב.
במפקד האוכלוסין של 1984 מנתה אוכלוסיית העיר 17,320.
טמפרטורות גבוהות בקיץ ממוצע מעל 37.8 מעלות צלזיוס (100 מעלות פרנהייט).
באל־גָ'ווף כמעט ואין גשם, עם ממוצע של 2.5 מ"מ בשנה בלבד.
העיר שוכנת בנווה המדבר הגדול ביותר באגן כופרה.
זהו אחד מנאות המדבר המשקים ביותר בסהרה.
האזור שמסביב מכיל אשכולות של מערכות השקיה המשמשות לחקלאות.
הדפוס הייחודי צולם על ידי צוות תחנת החלל הבינלאומית בשנת 2016.
באל־גָ'ווף יש אקלים מדברי חם.
אל-ג'ריד הוא מחוז בדרום מערב תוניסיה.
זהו אזור טבעי/בר שומם ברובו, חצי מדברי המורכב משלוש נפות בדרום תוניסיה, גפסה , קבילי ותוזר .
אזורים הסמוכים לגבול עם אלג'יריה.
האזור מאופיין בגבעות אדמת חמרה, ורודות וחשופות עם נווה מדבר וכמה מלחות, כמו שט אל-ג'ריד הנמצא בגבול תוניסיה–אלג'יריה.
כלכלית האזור חשוב בגלל מכרות הפוספטים הנמצאים בו.
הערים הגדולות במחוז הן גפסה ותוזר .
אל-ג'ריד נותרה המרכז העיקרי של איבאדיה בצפון אפריקה.
יישובים איבאיים שנותרו נמצאים בג'רבה שבתוניסיה, במזאב שבאלג'יריה ובג'בל נפוסה שבלוב.
בתקופת ימי הביניים, לעיתים קרובות נוצרו ישויות פוליטיות נפרדות בשליטת האימאם של אבאדיה.
ג'ריד או בלד אל-ג'ריד , הוא אזור אקלים צחיח למחצה הממוקם בדרום מערב תוניסיה, אשר משתרע על השטחים הגובלים באלג'יריה.
במונחים מנהליים, אל-ג'ריד הוא מחוז בתוניסיה בעל שתי נפות: תוזר וגפסה.
לעיתים משייכים את נפת קביל לחלק מאל-ג'ריד אבל נפה זו שייכת למחוז נפזאווה .
במחוז מפוזרות נאות מדבר הממוקמות בין המלחות (אגמי מלח יבשים ברוב הזמן).
בין המלחות הבולטת יותר היא שט אל-ג'ריד.
מבחינה כלכלית, האזור מתבלט בעיקר בייצור התמרים שבו, כלומר במגוון זני התמרים ובמיוחד בזן המעולה דקל נור.
מאז שנות התשעים גם תיירות המדבר קיבלה חשיבות.
במחוז נמצאים גם מרבצי פוספטים, בעיקר בצפון האזור סביב העיר גאפסה.
מחוז אל-ג'ריד כבר היה מיושב על ידי הנומידים עוד לפני בואם של הרומאים במאה ה-3 לפני הספירה.
הרומאים, הקימו ביצורים, משולבים בלימסים שהיו מתחמים מבוצרים לאורך הגבול הדרומי של הפרוביניקה, אפריקה הרומית.
מטרת הביצורים הייתה למנוע פלישות של אוכלוסיות נוודים מהסהרה.
עם בוא הנצרות, באזור הוקמו שתי הגמונויות אפיסקופליות, אחת בתוזר ואחת בנפטה .
לאחר שהשלטון של הוונדלים בקרטגו חלף במאה החמישית לספירה, נמשך שלטון הביזנטים עד לפלישת הערבים המוסלמים מהאימפריה המוסלמית של בית אומיה במאה השביעית, במאה זו הם כבשו את כל תוניסיה וכפו על האוכלוסייה להתאסלם ולהפוך לערבים.
בימי הביניים, מחוז אל-ג'ריד שגשג כלכלית באופן יוצאת דופן, בעיקר בגלל המיקום האסטרטגי בנתיבי השיירות שחיברו את אגן הים התיכון לאפריקה שמדרום לסהרה.
בין ה"סחורות "שהועברו היו עבדים רבים שנקנו לצורך ביצוע עבודות בניין.
בתקופה העות'מאנית, האזור היה זירת עימותים נגד השלטונות שדרשו מיסים גבוהים וכנגד פלישות נוודים.
הירידה היחסית של האזור מאז אותה תקופה נובעת במידה רבה מאובדן החשיבות האסטרטגית והכלכלית של הסחר החוצה סהרה.
אוכלוסיית נפת תוזר, היא הגרעין המרכזי של המחוז, נאמדה בשנת 2011 ב־104,800 תושבים, 4.5% יותר מאשר בשנת 2007 ו-7.5% יותר מאשר בשנת 2004, והתרכזה בעיקר בערים תוזר ונפטה.
במחוז אל-ג'ריד יש כ-1.6 מיליון עצי תמר והוא אחד האזורים החשובים ביותר לייצור תמרים, במיוחד הזן היקר ביותר, דקל נור.
כ־85% מכלל ייצור התמרים של תוניסיה מגיע מהאזור.
באותה שנה, רק 0.2% מזן נור יוצר מחוץ לאזור.
ייצור התמרים באזור קבילי מגיע רק לכדי 30% מייצור התמרים באזור אל-ג'ריד.
למרות תנאי מזג אוויר קיצוניים – הטמפרטורות המקסימליות הן קרוב ל-50 ° C.
משקעים השנתיים מוגבלים מאוד (בין 80 ל־120 מ"מ) – נאות המדבר של אל-ג'ריד מאוד פרודוקטיביים בגלל משאבי המים המופקים מאקוויפרים תת-קרקעיים.
אל-ג'ועראנה הוא כפר במחוז מכה, בחלקה המערבי של ערב הסעודית.
הכפר ממוקם כ-30 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר מכה.
הכפר אל-ג'ועראנה הוזכר על ידי ההיסטוריון הערבי בן המאה השמינית אל-ואקדי בספרו "ספר ההיסטוריה והמלחמה" .
על-פי אל-ואקדי, מוחמד ביקר בשני אתרי פולחן בכפר: "מסג'ד אל-אקצא" ("המסגד הקיצון") ומסג'ד אל-אדנה ("המסגד הקרוב ביותר").
בשנת 1953, חוקר האסלאם הבריטי אלפרד גיום הציע שמסגד אל-אקצא המוזכר בקוראן כיעד המסע הלילי של מוחמד היה ממוקם במקור באל-ג'ועראנה, ולא בירושלים, כפי שהתקבע בהמשך באסלאם.
הוא ביסס את התיאוריה שלו על כתביהם של אל-ואקדי ואל-עזראקי.
בשנת 1959, היסטוריון האמנות הצרפתי אולג גרבר כתב שהתיאוריה הזו משכנעת.
בשנים האחרונות, כמה חוקרים, ביניהם יוסף זידאן, מרדכי קידר, יצחק רייטר וסולימאן אל-תראונה, הביעו גם כן תמיכה בתיאוריה זו.
לטענתם, שושלת בית אומיה עומדים מאחורי הקישור בין מסגד אל-אקצא לבין ירושלים, שכן ביקשו להתחרות בחשיבותה הדתית של מכה, אשר נשלטה אז על ידי יריבם, עבדאללה אבן א-זובייר.
בנובמבר 2020, עורך הדין הסעודי אוסמה יאמאני קידם תיאוריה זו במאמר דעה בעיתון הסעודי Okaz.
המאמר עורר זעם בקרב מוסלמים ברחבי העולם, כאשר כמה כותבים טענו שהוא נכתב כדי להצדיק את החלטתן של מדינות המפרץ לחתום על הסכמי אברהם.
אל-בתאר הוא משגר רקטות נגד טנקים שפותח על ידי גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס, במהלך האינתיפאדה השנייה.
לפי הדיווחים, הנשק נוצר ויוצר בבתי מלאכה חשאיים ברצועת עזה בניצוחו של עדנאן אל-ע'ול עד שנהרג על ידי ישראל.
הוא שימש לשיגור רקטות פלסטיניות לעבר ישראל.
אל-בתאר מורכב מצינור שיגור פשוט הנתמך בחצובה ויורה טיל בעל יכולות נ"ט.
חלקה האחורי של הרקטה מחובר לחוט, המאפשר לחמושי חמאס לירות את הרקטה ממרחק בטוח.
עם זאת, אל-בתאר הוכח כלא יעיל נגד שריון ישראלי.
אל-בנא הוא טיל נגד טנקים שפותח על ידי גדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס בניהולם של עדנאן אל-גול ומוחמד דף.
הוא עשוי מחומרי גלם וציוד שהוברחו לרצועת עזה באמצעות מנהרות ברפיח.
אל-בנא היה הדוגמה הראשונה, בתקופת האינתיפאדה השנייה, ליכולת מהנדסי חמאס לייצר נשק מתוחכם יחסית.
אל-בנא נורה מהכתף והוא שימש רבות נגד טנקים וכלי רכב משוריינים של צבא הגנה לישראל.
אל-בנא הוחלף, בשנת 2003, באל-בתאר המשוכלל יותר ואינו משמש עוד את חמאס.
גרסאות שונות של אל-בנא נוצרו על ידי ארגונים פלסטיניים אחרים.
בשנת 2004 סיפקו מהנדסי חמאס לקבוצה משגר רקטות חדש ומתוחכם, יאסין.
אל-ג'ארושיה הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם במערב יהודה ושומרון, הממוקם 6 קילומטרים צפונית לטולכרם.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, באל-ג'ארושיה היו אוכלוסייה של כ-907 תושבים באמצע שנת 2006. 8.4% מאוכלוסיית אל-ג'רושיה היו פליטים ב-1997. ב-2014 גדלה האוכלוסייה והגיעה לכ-1,093 נפשות.
אל-ג'ארושיה נמצא על שטח של 1400 דונם, והכפר מפורסם בזכות מטעי הזיתים והשקדים שקיימים בו.
בשנת 1961, תחת השלטון הירדני, מנתה אוכלוסיית אל-ג'ארושיה 245 תושבים.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 עברה אל-ג'רושיה לשלטון הישראלי ביהודה ושומרון.
אל-בקעה או אל-בקאע הוא כפר פלסטיני בנפת חברון, השוכן כשלושה ק"מ ממזרח למרכז העיר חברון, בין גבעת חרסינה וקריית ארבע, בגובה של 915 מטר מעל פני הים.
הכפר קיבל את שמו ממיקומו הגאוגרפי המובהק, בעמק בין הרים המקיפים אותו מכל עבריו.
על פי מקורות פלסטיניים מהמאה ה-21, הכפר החל להיבנות לפני כשלוש מאות שנה, על ידי אנשים מנפת חברון.
הכפר אינו מוזכר במפקדי האוכלוסין של 1922 ו-1931 וגם לא בסקר הכפרים של 1945.
לטענת אחד מאנשי הכפר שצוטט על ידי מחסום ווטש בשנת 2008, נגד כל בתי הכפר עומדות צווי הריסה.
בשנים 2022–2023 המנהל האזרחי הרס בכפר בתים ובורות מים שנבנו ללא היתר בנייה.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך על ידי הרשות הפלסטינית ב-2007, חיו ביישוב 193 משפחות ובהן כ-1,200 נפש, ב-244 יחידות דיור.
בשנת 2011 העריכה הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה את האוכלוסייה ב-1,369 איש.
המשפחות הגדולות בכפר הן חמולת ג'אבר, משפחת סולטן، משפחת אל-קאמְרי, משפחת תלחמי, משפחת אל-נתשה ומשפחת דענה.
שטח היישוב הוא 1,500 דונם, מתוכם כ-150 דונם הם שטח בנוי, 600 דונם מעובדים, 450 דונם הם שטח פתוח וכ-300 דונם הופקעו על ידי ישראל וחלק מהאדמות החקלאיות הופרד על ידי גדר ההפרדה ועיבודן מחייב אישור.
היישוב אינו מחובר לרשת מים ומי השתייה מסופקים על ידי מכליות או מבורות מים פרטיים.
היישוב מחובר לרשת החשמל של חברון.
אין מערכת מאורגנת וכל משק בית משליך או שורף את הפסולת שלו.
בכל הבתים יש בורות ספיגה.
אל-גִ'יבֵּיין , או בקיצור ג'יביין, הוא כפר לבנוני שיעי, בנפת צור שבמחוז דרום לבנון, השוכן כ-12 ק"מ מזרחית לראס נקורה, כ-23 ק"מ דרומית לצור וכחמישה ק"מ צפונית לגבול ישראל–לבנון.
בסמוך ליישוב, ממערב, שוכן הכפר טיר חרפא.
הכפר שוכן בגובה ממוצע של 350 מ' מעל פני הים.
על פי פאלמר שם המקום הוא בערבית, בצורת ריבוי זוגי של גוב, או בור.
המשפחות העיקריות בכפר: עקיל, יוסף, חמוד וחמזה.
בשנת 1596 הוזכר היישוב ברישומי המס העות'מאניים כחלק מאזור תבנין במחוז צפת והיו בו 7 משקי בית, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו מס קבוע בשיעור של 25% על מוצרים חקלאיים ועל הכנסות מזדמנות, בסך של 2,177 אקצ'ה.
בשנת 1875, ויקטור גרן ביקר במקום וציין שמדובר ביישוב עתיק, מאוכלס על ידי "כמה משפחות מתאוליות".
בשנת 1881, במסגרת הסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP), תואר המקום: "כפר קטן, בנוי מאבן, המכיל כשבעים מתאולים, ממוקם על גבעה, עם תאנים, זיתים ואדמה מעובדת.
יש שלושה בורות מים" וכן שרידי ברכת מים חצובה בסלע.
בתאריך 1 בדצמבר 2004 החליט משרד הפנים הלבנוני על הענקת מעמד של רשות עצמאית ליישוב אל-ג'יביין.
לאחר מלחמת לבנון השנייה, בניגוד להחלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם, חזבאללה התבסס בכפר ומעת לעת צה"ל תקף מטרות בכפר ובסביבתו.
ב-16 בנובמבר 2024, כחלק מהתמרון הקרקעי במלחמת חרבות ברזל, צה"ל כבש את הכפר, לאחר קרבות עם חזבאללה.
אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בלבנון הוא מפלגה פוליטית ומיליציה פלסטינית בלבנון, המהווה שלוחה של האחים המוסלמים בלבנון ומזוהה עם חמאס.
מטה הארגון נמצא בביירות ופועל בלבנון ובדרום סוריה.
במלחמת חרבות ברזל ארגון הטרור ביצע התקפות טרור נגד ישראל.
תנועת האחים המוסלמים הסונית נוסדה במצרים בשנת 1928 על ידי חסן אל-בנא.
במהלך שנות ה-50 החלו להתגבש בלבנון התארגנויות מקומיות של תנועת האחים המוסלמים ובשנת 1964 משרד הפנים הלבנוני הכיר בהן באופן רשמי כתנועת "אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה".
בשנת 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, הוקמה הזרוע הצבאית של התנועה: "כוחות אל-פג'ר" ומאז, מעת לעת, היא משתתפת בלחימה מול ישראל.
כוח זה התרכז בצור וסביבתה.
כוחה כיום נאמד בכ-500 לוחמים.
בעקבות ההתנקשות ברפיק אל-חרירי בפברואר 2005 הצטרפה התנועה למחנה 8 במרץ התומך בחזבאללה, כמו מרבית הסונים בלבנון.
משנת 2009 המפלגה משתתפת בבחירות הכלליות בלבנון.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011, תמכה אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה במורדים במשטר אסד.
התנועה מצויה באזורים הסוניים של לבנון, ואחד ממעוזיה המרכזיים היא העיר צידון.
בספטמבר 2022 ניצח בבחירות למועצת השורא של הארגון פלג פרו־חמאסי בהובלת מוחמד טקוש, דבר שהביא להידוק משמעותי בקשר בין הארגונים.
פורסם כי רבים מבעלי התפקידים הבכירים בארגון מקבלים את שכרם ישירות מידי חמאס.
במהלך מלחמת חרבות ברזל לקחה התנועה חלק בהתקפות נגד ישראל במסגרת החזית הצפונית של המלחמה לצד חזבאללה, אמל ושלוחת חמאס בלבנון.
מזכ"ל הארגון, מוחמד טקוש, אמר בריאיון לערוץ אל-ג'זירה הקטרי באוקטובר 2023, סמוך לפרוץ מלחמת חרבות ברזל, כי "כוחות אל-פג'ר הם אגף ההתנגדות של אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה מאז 1982".
עוד הוסיף כי ארגונו סייע לחזבאללה בשנת 2000 בלחימה נגד ישראל שהובילה לנסיגתה של ישראל מלבנון.
בראיון לעיתון האמירתי "דה נשיונל" באוקטובר 2023, אמר בכיר הארגון בסאם חמוד באשר ליחסים בין התנועה לארגון חזבאללה השיעי: "אנחנו לא בתיאום מוחלט עם חזבאללה.
יש לנו מחלוקת איתם בכמה עניינים, אבל אנחנו יחד מבחינת ההתנגדות לישראל".
בהתנקשות בסאלח אל-עארורי בינואר 2024 בביירות נהרגו שני פעילי הארגון, מחמוד זכי שאהין ומוחמד בשאשה.
על פי הארגון, שאהין היה מפקד בתנועה.
בלילה שבין ה-26 ל-27 במרץ 2024 תקף חיל האוויר הישראלי מבנה בעיירה אל-הבאריה שבדרום לבנון, שבו שהו שבעה מחבלים מהזרוע הצבאית של הארגון, אשר חוסלו בתקיפה.
אחד מהם היה בכיר בארגון, והיה אחראי לקידום פיגועים וירי רקטות לעבר ישראל.
מספר ימים לאחר מכן הגיעו משלחת איראנית ומשלחת של חזבאללה, שתיהן שיעיות, לביקור תנחומים אצל מזכ"ל הארגון מוחמד טקוש.
בלילה שבין ה-26 ל-27 באפריל 2024 חיסל חיל האוויר את מוסעב ח'לף, בכיר בארגון, שהוביל פעילויות נגד ישראל.
ב-17 במאי 2024 נהרג בכיר נוסף בארגון בשם שרחביל עלי א-סייד כתוצאה מתקיפה של צה"ל בגבול לבנון–סוריה.
ב-18 ביולי 2024 נהרג מוחמד חאמד ג'בארה, מפקד בכיר בארגון, מהכפר , בתקיפת כטב"מ ישראלי על רכב בכפר ע'זה שבבקעת הלבנון.
בנובמבר 2025 מספר פעילים ארגון הטרור נהרגו בבית ג'ן שבדרום סוריה, במהלך היתקלות עם לוחמי צה"ל בה נפצעו 6 לוחמי חטיבה 55.
בינואר 2026 הכריזה מחלקת האוצר של ארצות הברית על הארגון ועל מוחמד טקוש העומד בראשו כמחבלים עולמיים שהוכרזו באופן מיוחד, עקב תמיכתו בחמאס במהלך המלחמה.
במקביל הכריזה מחלקת המדינה של ארצות הברית על הארגון כארגון טרור זר עקב מעורבותו בלחימה נגד ישראל במלחמה.
אל-בַּס הוא מחנה פליטים פלסטינים השוכן כקילומטר וחצי דרומית לעיר צור במחוז דרום לבנון שבאזור דרום לבנון.
המחנה נבנה על ידי ממשלת צרפת בשנת 1939 עבור פליטים ארמנים שהגיעו מארמניה.
בשנת 1948 המחנה קלט פליטים פלסטינים שהגיעו מאזור הגליל בעקבות מלחמת העצמאות, והארמנים גורשו לאזור ענג'ר.
שטח המחנה הוא כ-0.8 קמ"ר.
מספר הפלסטינים במחנה הרשומים ברישומי אונר"א הוא כ-10,000 נפש, רובם כאלו שגרו בכפרים וערים בצפון ישראל, כגון א-דאמון, כפר כנא, ג'ש וחיפה.
תושבי המחנות עובדים בדרך כלל בחקלאות ובעבודות בנייה עונתיות.
תושבי המחנה מתגוררים בבניינים שנבנו מלבני בטון ("בלוקים"), שחלקם נבנו על ידי הפליטים עצמם.
מערכות המים, התברואה וניקוז מי הגשמים שוקמו בין השנים 2007–2008.
עַבְּד אַלרַחְמָן אִבְּן עֻמַר אַל גַ'וְבַּרִי היה מלומד וסופר ימי־ביניימי ממוצא סורי.
בין היתר, נודע בשל הוקעתו את האלכימיה.
נולד בכפר ג'ובר שבע'וטה הסמוכה לדמשק.
נדד ברחבי האימפריה המוסלמית, בין היתר עבר ב: מערב מרוקו, הודו, תוניס, מצרים (שם היה מעורב בחיפוש אוצרות), קפריסין, סוריה, אנטוליה, חג'אז, תימן.
לבקשת אל מסעוד, שבחצרו ישב, חיבר ג'וברי, ככל הנראה בין 1222 - 1232 את כתאב אל-מוח'תאר פי כשף אל-אסראר והיתך אל-אסתאר (בעברית: מבחר בגילוי הסודות וקריעת המסכים), ובו פירוט הזיופים, והשיטות בהם נהגו השרלטנים ואוחזי העיניים בתקופתו, כמו האלכימיה, האסטרולוגיה, אבני חן מזויפות ועוד.
הספר היה אמור להיות קיצור ברור יותר של ספרו של אבן שוהאיד, שממנו התרשם אל מסעוד.
אל ג'וברי מתמקד בקבוצות שונות של רמאים מהעולם התחתון, כקלנדרים והחידרים, ובספר גם פרק המוקדש לזיופים הייחודיים ליהודים.
על אף הרתיעה של המחבר מקסמים וממבצעיהם, לא אחת הוא מייחס להם חכמה ומתפעל מהם.
בכך, הפך הספר לתעודה היסטורית חשובה בהיקפה, להבנת תרבות האזור בזמן המחבר.
חלקים מהספר תורגמו לשפות שונות, בהן גרמנית.
ב־2020 יצא לאור הספר במהדורה דו לשונית (אנגלית-ערבית) בהוצאת אוניברסיטת ניו יורק בשם: The book of charlatans, ושנתיים לאחר מכן גם במהדורת אנגלית בלבד.
לדברי אל ג'וברי בחיבורו, הוא כתב שני ספרים נוספים: "הנתיב הישר למדע של הגופים השמימיים ומלאכת האסטרולוגים" ומסכת קצרה על הגאומנסיה.
על קיום שניהם אין כל עדות אחרת.
אל-בלאוונה היא עיירה בנפת דיר עלא שבמחוז בלקא במערב ירדן.
אל-בלאוונה שוכנת בבקעת הירדן הירדנית, בגובה של כ-200 מטרים מתחת לפני הים, כ-8 ק"מ צפונית לעיר דיר עלא, וכ-7.5 ק"מ מזרחית ליישוב הישראלי חמדת.
אוכלוסיית העיירה מוערכת ב-7,430 איש על פי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 2015.
מועדון אל-הילאל הסעודי בכדורגל , ובקיצור אל-הילאל , הוא מועדון ספורט סעודי מעיר הבירה ריאד, המשתתף בליגת העל הסעודית, ונחשב לאחד המועדונים המצליחים והגדולים במדינה.
המועדון נוסד ב-16 באוקטובר 1957, והוא אחד מארבעת המועדונים שמעולם לא ירדו מהליגה הבכירה במדינה והשתתפו בכל העונות מאז הקמת הליגה בשנת 1976.
המועדון זכה ב-60 תארים רשמיים הן לאומיים והן יבשתיים, וב-99 גביעי ידידות.
בתחרויות המקומיות אל-הילאל זכה בשיא 16 אליפויות ליגת העל הסעודית, שיא 13 פעמים בגביע יורש העצר הסעודי, שיא 7 פעמים בגביע ההתאחדות הסעודית, 8 פעמים בגביע המלך הסעודי, שיא 2 פעמים בסופר קאפ הסעודי, וגם בגביע המייסד הסעודי, טורניר כדורגל רשמי שנערך כל מאה שנה.
בתחרויות יבשתיות המועדון זכה ב-7 תארים.
בספטמבר 2009 אל-הילאל נבחר כמועדון האסייתי הטוב ביותר במאה העשרים על ידי הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל.
בעונת 2023/2024 הקבוצה השיגה 29 ניצחונות רצופים בכל הטורנירים ובכך קבעה שיא עולמי, כאשר הקדימה את דה ניו סיינטס הוולשית (שהשיגה 27 ניצחונות רצופים בעונת 2017) ואת אייאקס בעונת 1972, כשהיו לה 26 ניצחונות רצופים בכל המסגרות.
ביוני 2025 החתימה אל-הילאל את סימונה אינזאגי כמאמן תמורת שכר שנתי של 25 מיליון יורו, מה שהפך אותו למאמן בעל השכר הגבוה ביותר בעולם.
גביע ההתאחדות הסעודית/גביע האמיר פייסל בן פהד:
אליפות אסיה לקבוצות/ליגת האלופות האסיאתית:
אל-ואד היא עיר באלג'יריה, המצויה כשש-מאות קילומטרים מדרום מזרח לבירה אלג'יר, סמוך לגבול עם תוניסיה.
על שם העיר קרוי גם מחוז 39 (מבין 58 המחוזות) של אלג'יר, בחלקו הצפוני של מדבר סהרה.
ערים אחרות במחוז הן גוואמר, דבילה ורובה.
אל-ויחדאת הוא מועדון ספורט ירדני, הנמצא במחנה הפליטים הפלסטינים "אל ויחדאת".
הקבוצה מפורסמת בעיקר הודות לקבוצת הכדורגל שלה.
מועדון הספורט הוקם בשנת 1956 במחנה הפליטים הפלסטינים אל-ויחדאת בבירת ירדן, עמאן.
קבוצת הכדורגל, הנחשבת לאחת מקבוצות הכדורגל הטובות בליגה הירדנית, זכתה חמש עשרה פעמים באליפות הליגה הירדנית וכן זכתה בגביע ירדן עשר פעמים.
היריבה הבולטת של קבוצה זו היא קבוצת אל-פייסלי.
ליגת האלופות האסיאתית: הופעה 1
אליפות אסיה לקבוצות: הופעה 1
2008: שלב הבתים, שנייה בסיבוב זה
גביע אסיה למחזיקות גביע: 2 הופעות
אל-הֶ֫רְמֶל (בערבית : الهرمل) היא העיר הגדולה ביותר בנפת אל-הרמל במחוז בעלבכ-אלהרמל שבבקעת הלבנון.
העיר ממוקמת על הר בגובה 780 מטר מעל פני הים, 15 ק"מ מהגבול הסורי.
מרבית תושבי אל-הרמל הם מתואלים שיעים, שמוצאם בשבטים ערבים שיעים אשר היגרו בעיקר מחצי האי ערב עקב רדיפות דתיות מצד הסונים.
יש חילוקי דעות רבים בנוגע למספר התושבים באל-הרמל במיוחד בשל היעדר נתון רשמי ממשלתי.
מקורות שיעים נוטים להפריז במספר התושבים וטוענים שהוא נע בין 50 ל־80 אלף תושבים, לעומת מקורות נוצריים הממעיטים במספר התושבים וטוענים שהוא מגיע לעד 25 אלף תושבים.
לשיעים חשוב להגדיל את מספר התושבים על מנת לזכות בסובסידיות ממשלתיות לאזור שנחשב לאחד האזורים העניים והמבודדים בלבנון ועל מנת להגדיל את כוחם בזירה הפוליטית הלבנונית.
יש שני הסברים למקור השם אל-הרמל והם נובעים גם מאידאולוגיה לאומית ופוליטית.
ההסבר הלאומי-ערבי גורס שפירוש "הרמל" בערבית הוא הפירמידה (הרם) של איל (שם אדם).
לפי הסבר זה, המקום נקרא על שם קברו של נסיך סורי שחי במאה הראשונה לפני הספירה ואשר נבנה בצורת פירמידה בגובה 27 מטר ועדיין נשמר בצורה טובה.
ההסבר הפיניקי ובעיקר המרוני הוא שפירושו של "הרמל" בפיניקית הוא הבושם (הרם) של האל (אל).
לפי הסבר זה, הקבר אשר במקום שייך לראשוני הנוצרים בלבנון אשר הפיצו את הנצרות בלבנון.
כהוכחה להסבר זה מביאים את ההימצאות של מנזר נוצרי מהתקופה הביזנטית ביישוב.
תושבי העיר אל-הרמל הם ברובם ממוצא שבטי שלא תמיד היו ביחסים טובים עם הכפרים הסמוכים ובמיוחד עם היישוב הנוצרי הסמוך אל-קאע.
מרבית הסכסוכים נבעו ממאבקים בלתי פוסקים על מקורות מים ועל הרחבת שטחי המרעה שלפעמים היו על חשבון האדמות החקלאיות של הנוצרים.
אולם נראה שהשפעת הדת על הסכסוכים האלה הייתה גדולה.
עוד בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים פרץ מאבק אלים בין שבטי העיר הרמל ובין הכפרים הנוצרים באזור.
הפטריארך המרוני מובארך אשר נודע כתומך נלהב ברעיון המדינה הלאומית הנוצרית התייחס למאבקים האלה באומרו "שעיראק היא לשיעים, וחצי האי ערב הוא לסונים ולבנון היא לנוצרים".
ההצהרה הזאת על ידי איש דת נוצרי המקושר לממשל הלבנוני הביאה לתגובה חריפה מצד חכמי הלכה שיעים ידועים כמו עבד אל-חוסיין שרף א-דין אשר איים להפוך את המאבק בין שבטי העיר הרמל ובין הנוצרים בסביבה למאבק דתי בין כלל השיעים ובין המרונים.
בשנות ה-60 של המאה העשרים, התחיל המנהיג הרוחני השיעי מוסא א-סדר לגייס את תושבי העיר למחנה הפוליטי אשר הקים.
א-סדר יחד עם המועצה השיעית העליונה פעלו על מנת לאחד את השבטים השיעיים בעיר על בסיס אידאולוגיה שיעית.
עוד בשנות ה־60 הוקמו בעיר מוסדות דת שיעיים רבים, ביניהם מכללה אסלאמית ללימודי ההלכה והתאולוגיה השיעית בהתאם למצעו הפוליטי והחברתי של א-סדר.
חזבאללה ניצל את התשתית הפוליטית והדתית אשר כבר הקים מוסא א-סדר על מנת לחזק את אחיזתו בעיר.
בתקופתו של הארגון הוקמו מסגדים רבים אשר שימשו כבימה עיקרית להפצת האידאולוגיה של חזבאללה בקרב התושבים.
כמו כן בנה הארגון בתי חולים וגשרים, סלל כבישים חדשים והעניק סיוע נרחב לאוכלוסיות החלשות בעיר.
בכך הפכה העיר לאחת הערים התומכות ביותר בארגון.
מרבית התושבים מתפרנסים בעיקר מחקלאות.
מאגרי מים רבים והסכרים ליד נהר אל-עאסי משמשים כמקור עיקרי לאספקת המים ובמיוחד בגלל אפקט צל הגשם (כתוצאה מהר הלבנון) שממעיט את הגשמים בצורה ניכרת עד 200 מ"מ לשנה.
בשנים האחרונות נעשו מאמצים מצד הממשלה הלבנונית ומצד חזבאללה, לפתח את התיירות באזור על מנת לספק מקומות תעסוקה לאוכלוסייה הגדלה.
פותחה תיירות סביב האתרים ההיסטוריים באזור.
כמו כן היה ניסיון לפתח תיירות אקולוגית וספורטיבית במיוחד סביב מפל א-דרדארה של נהר אל-עאסי שמושך אליו תיירים רבים ממדינות המפרץ הפרסי.
כמו כן קיימת בעיר תיירות דתית ובמיוחד בקרב נוצרים אשר עולים לרגל למנזר ביזנטי שלתפיסתם טמונים בו קדושים נוצרים אשר הפיצו את הנצרות בלבנון.
המונח אל-הרג מתייחס להיעדרם של הריגה, איום בהריגה, והתנאים המאפשרים הריגה בחברה האנושית.
על אף שהשימוש האקדמי במונח מתייחס בעיקר להרג בני אדם, הרי שלעיתים מורחב השימוש בו וכולל גם הריגה של בעלי חיים וצורות חיים אחרות.
מונחים וציוויים דומים קיימים גם באתיקה הבודהיסטית ובמסורות רוחניות אחרות.
לאחרונה אף נעשה שימוש במונח אל-הרג ב"אמנה לעולם ללא אלימות" (Charter for a World without Violence) שאושרה על ידי הפסגה השמינית של זוכי פרס נובל לשלום (דצמבר 2007).
אל-הרג מתייחס גם לשלום (היעדר מלחמה והתנאים המובילים אליה), אי-אלימות (פסיכולוגית, פיזית ומבנית) והמונח הסנסקריטי של אהימסה (אי-פגיעה במחשבה, דיבור ומעשה).
מבלי להפחית מחשיבותם של מושגים וגישות אלו, אל-הרג מהווה גישה ייחודית בכך שהוא מאופיין הן בכימות יעדיו והן במהות הפתוחה והמגוונת של מימושם.
בעוד השימוש של מונחים כגון "אי-אלימות" ו"שלום" מבוסס בדרך כלל על טיעונים קלאסיים ורעיונות מופשטים המוליכים לפאסיביות, הרי שהרג (וההופכי לו—"אל-הרג") יכול לעבור כימות, להיות מקושר לסיבות ספציפיות והוא מוליך לגישה מדעית ואקטיבית של בריאות הציבור (מניעה, התערבות וטיפול פוסט-טראומטי אל עבר ביטול הדרגתי של תופעת ההרג).
מאידך גיסא, גישת האל-הרג אינה מניחה או מכתיבה נתיב אחד להגיע לחברה חופשייה מהרג, כפי שמניחות ומכתיבות גישות אידאולוגיות ורוחניות אחרות הפועלות למניעה של נטילת חיים.
כגישה פתוחה במהותה אל-הרג נסמכת על המגוון והיצירתיות האין-סופית של המין האנושי ומעודדת מחקר מתמשך בתחומי החינוך, הפעולה החברתית ועיצוב המדיניות.
היא מעודדת פיתוח גישות מדעיות, מוסדיות, חינוכיות, פוליטיות, כלכליות ורוחניות חלופיות להרג.
בנוסף, על אף המיקוד שלה, הרי שגישת האל-הרג מנסה להתמודד עם נושאים חברתיים רחבים יותר.
ביחס לתוקפנות פסיכולוגית, תקיפה פיזית, ועינויים מטילי אימה, גישת האל-הרג חותרת להעלים את הסיבות הפסיכולוגיות להם.
ביחס להרג בני אדם באמצעות תנאים סוציו כלכליים והפניית משאבים למטרת הרג, אל-הרג חותרת לבטל את המחסור הקטלני במשאבים, כמו גם את התנאים למחסור.
ביחס לאיום על החיוניות של הביוספרה, אל-הרג חותרת להפסקת הפגיעות הישירות והלא ישירות במשאבים משמרי-חיים.
ביחס לאופני הרג לא מכוונים, גישת האל-הרג חותרת ליצירת תנאים חברתיים וטכנולוגיים שיפסיקו אותם.
Paige) מעריך שפחות מחצי אחוז מכלל בני האדם שחיו אי פעם הרגו בני אדם אחרים.
בנוסף לכך, ראיות אנתרופולוגיות מצביעות על כך כי בחברות ובתרבויות מסוימות הריגה היא תופעה זניחה מבחינה סטטיסטית.
מכיוון שבני אדם חיו כציידים-לקטים —צורת חיים המהווה דוגמה לאל-הרג— במשך תשעים ותשעה אחוזים ממשך קיומם, הרי שניתן להעריך כי רמת ההרג והאלימות במשך קיומו של המין אדם היה נמוך מאוד.
במובניו הרחבים אל-הרג מתנגד לתוקפנות, רצח, התאבדות, עונש מוות, טיהור אתני, הרעבה, השמדת עם, הפלות, רצח על בסיס מגדרי, טרור, אלימות, מלחמה, ואופני הרג אחרים, ישירים, עקיפים, או מבניים.
מחוז אל-גיזה הוא אחד ממחוזות במצרים.
בירת המחוז היא העיר גיזה.
היא ממוקמת במרכז המדינה, ברובה על הגדה המערבית של נהר הנילוס באזור קהיר.
מחוז גיזה הוא גם ביתם של הספינקס הגדול של גיזה ושל מתחם הפירמידות בגיזה.
ב-2008 הפך חלקו המערבי של המחוז למחוז חדש – מחוז שישה באוקטובר וחלקו המזרחי הפך למחוז חלואן.
ב-2011 המחוזות החדשים בוטלו, מחוז שישה באוקטובר סופח מחדש למחוז אל-גיזה ואילו מחוז חלואן סופח למחוז קהיר.
אל-ואת'ק באללה השני (מילולית: האדוק באל), אבו אסחאק אברהים בן ולי אל-עהד אבו עבדאללה מחמד אל-מסתמסכ באללה בן אל-חאכם הראשון באמר אללה.
היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין השנים 1340 ל-1341.
לאחר פטירת אל-חאכם הראשון עלה דודו של ואת'ק השני, אל-מסתכפי השני, לשלטון.
אל-ואת'ק תקע טריז בין אביו הח'ליף והסולטאן הממלוכי א-נאצר מחמד בן קלאון על ידי כך שסיפר לו דברי רכילות על הנעשה בחצר.
כאשר נפטר אל-מסתכפי השני בעיר קוץ לא שעה הסולטאן לבקשת אל-מסתכפי למנות את בנו אחמד לח'ליפות ומינה במקומו את אחיינו מחמד בן אל-מסתמסכ בהסיבו את שמו ל"אל-ואת'ק באללה".
לאחר מכן הסולטאן נפטר ומחליפו, אעלא אל-דין קוג'וק, הדיח את אל-ואת'ק באללה ומינה במקומו את בן-דודו אחמד בן אל-מסתכפי השני, כבקשת אל-מסתכפי, תחת השם "אל-חאכם באמר אללה" השני.
באותה השנה נפטר אף קוג'וק והוחלף בידי א-נאצר שיהאב אל-דין אחמד.
קורותיו של אל-ואת'ק השני מהווים דוגמה מצוינת לתככי החצר שרחשו בחצרות הח'ליפות והסולטנות בשלהי השושלת הממלוכית הבחרית בקהיר.
אל-ואת'ק באללה (מילולית: הבוטח באל), אבו חפץ עמר בן אבראהים בן אל-מסתמסכ באללה בן אל-חאכם באמר אללה השני היה ח'ליף עבאסי שמשל בקהיר תחת חסות הממלוכים לאחר הדחתו של אל-מתוכל עלא אללה השני בין השנים 1383 ו-1386. בימיו מלך הסולטאן ברקוק.
אל-האדי (מילולית: המונחה באורח מישרים), אבו מחמד מוסא בן אל-מהדי נולד בשנת 764 והיה הח'ליף העבאסי הרביעי ששלט בבגדאד במשך שנה אחת בין 785 ל-786.
אל-האדי היה בנו הבכור של אביו אל-מהדי וכמותו גם הוא נהג לקבל את המוני העם בארמונו.
בכך המשיך את המגמות הנאורות של קודמיו העבאסיים, בניגוד להתנהלותם הקלוקלת בענייני מדינה של אחרוני הח'ליפים לבית אומייה.
שלטונו הקצר של אל-האדי היה שבע מרידות ומאבקים צבאיים.
אל-חסין בן עלי בן חסן, נצר ממשפחת עלי, מרד כנגדו במדינה אך הוכרע.
למרות זאת, בן דודו אידריס בן עבדאללה נמלט בסיועו של אחראי הדואר במצרים אל מרוקו וייסד שם את השושלת האידריסים.
אל-האדי התמודד גם עם מרד ח'ארג'י ופלישה ביזנטית, אשר נסתיימה בנסיגה בטרם עת ובכיבושי שטחים נוספים לטובת הח'ליפות.
הדעות חלוקות בנוגע לאופן בו מצא אל-האדי את מותו.
גרסה אחת טוענת שמותו אורגן בידי אימו ח'יזוראן, אשר הורחקה ממוסרות השלטון בידי אל-האדי.
אל-האדי איים גם על מעמדו של אחיו הקטן כיורש העצר, אותו האח אשר ירש אותו לאחר מותו ועלה לשלטון בתור הח'ליף הארון א-רשיד.
גרסה אחת שמצטט א-טברי קובעת שהוא נפטר מכיב בקיבה, ייתכן לאחר שאימו הרעילה אותו במטרה להעלות את בנה האחר לשלטון.
אל-ואת'ק באללה הראשון (מילולית: האדוק באל), אבו ג'עפר הארון בן מחמד אל-מעתצם נולד בשנת 816 והיה הח'ליף העבאסי שמשל בסאמרא משנת 842 עד מותו בשנת 847. אל-ואת'ק עלה לח'ליפות ביום מותו של אל-מעתצם אביו, ב-26 בדצמבר 841.
אל-ואת'ק היה בן לשפחה ביזנטית בשם קרטיס, אשר לא האריכה ימים לאחר עלייתו לשלטון ונפטרה ב-16 באוגוסט 842 במהלך העלייה לרגל למכה אליה היא יצאה עם אחיו של אל-ואת'ק, ג'עפר (לימים הח'ליף אל-מתוכל הראשון).
בשנת 843 עצר אל-ואת'ק כמה מפקידי החצר הבולטים ועינה אותם בשל חשד שמעלו בכספי האוצר.
בשנת 844 שלח אל-ואת'ק גיס בפיקודו של העבד הטורקי בוע'א אל-אכבר לדכא התקוממות שבטית בחצי האי ערב.
שבט זה הצליח למחות קודם לכן כוח בראשותו של חמאד בן ג'ריר א-טברי.
בוע'א לכד מספר רב של מורדים, והמשיך במסעותיו במדבר גם בשנה העוקבת.
כאשר מספר רב של מורדים ניסו להימלט מהשבי, הם נלכדו והוצאו להורג.
בשנת 845 הסכים אל-ואת'ק על פדיון שבויים מוסלמיים מידי הביזנטים.
מסופר ש-4,362 נפשות נפדו בעסקה זו, בפעם הראשונה מאז ימי אל-מאמון (809/810).
בבגדאד, מרד מאורגן בראשות אחמד בן נאצר בן מאלכ סוכל כשהקריאה אליו הוכרזה בטעות יום קודם למועד המיועד (במקור- ה-4 באפריל 846).
אחמד נלכד ונחקר בידי הח'ליף, אשר השתתף גם בהוצאתו להורג.
בשנים 846-847 ניהל בוע'א מערכה כנגד שבט הבַנוּ-נֻמַיְר בערב.
ב-4 בפברואר 847 נפלו כוחותיו של בוע'א למארב בקרבת ימאמה אך ניצלו כשכוחות העתודה נחלצו לעזרתם בזמן.
בשנים אלו פרצו מספר מרידות מקומיות בסוריה ובארץ ישראל בשל התחזקות השפעתם של הצבאות הטורקיים שגויסו למן ימי אל-מעתצם, אביו של אל-ואת'ק.
הניכור בין שתי האוכלוסיות המשיך, ואף התגבר בעשורים הבאים והפך למקור חיכוך מתמשך עת נפלה אף הח'ליפות עצמה להשפעת הטורקים שגויסו במקום להבטיח את ביטחונה כנגד הפיכות פנימיות.
כמו אביו, גם אל-ואת'ק היה ידוע בתור חובב שירה ופטרון של האומנויות וההשכלה.
אל-ואת'ק נודע בכישוריו המוזיקליים ונטען שהוא חיבר למעלה מ-100 שירים.
אל-ואת'ק היה ידוע גם במראהו: הוא היה בעל גובה בינוני, מבנה מוצק ועור אדמדם.
מבחינה חזותית הוא בלט במיוחד בשל עינו השמאלית שהייתה משותקת.
אל-ואת'ק נפטר מקדחת ב-10 באוגוסט 847. ירש אותו אחיו אל-מתוכל הראשון.
אַלְ-וַאסֶט היא עיר היסטורית בעיראק.
העיר נוסדה באמצע הדרך בין ערי האמצאר בצרה וכופה בידי אל-חג'אג' בן יוסף, שהיה מושל עיראק מטעם הח'ליפות האומיית (690 לספירה לערך).
היא שימשה כמרכז האדמיניסטרטיבי של מרכז עיראק, ושכנה בה אחת המיטבעות הגדולות באימפריה.
בשיאה, התרחבה העיר על פני שטח שהיקפו כ-16 ק"מ.
העיר הייתה מרכז של למדנות ומסחר במשך המאות הראשונות של בית עבאס.
היא ישבה על נהר החידקל, ועם השתנות התוואי שלו היא ננטשה לבסוף במאה ה-16.
שרידיה נחפרו בשנות ה-30 וה-40 ובשנית בשנות ה-80. בחפירות נחשפו שרידיו של המסגד הגדול של העיר ושל בית המושל (בית אל-עִמארה בערבית).
כמו כן נחשפו רובעי מגורים ומסחר.
בשנת 2000 הוצעה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
אל-ואקדי , או בשמו המלא אבו עבדאללה מוחמד בן עומר בן ואקד אל-אסלאמי (أبو عبد الله محمد بن عمر بن واقد; 747 – 823), היה היסטוריון ערבי מוסלמי שפעל בסוף המאה השמינית ותחילת המאה התשיעית.
מעט ידוע על חייו של אל-ואקדי.
הוא נולד והתחנך באל-מדינה ועלה לגדולה כאשר שימש כמורה דרך לח'ליף הארון א-רשיד - הח'ליף העבאסי החמישי.
הוא ליווה את הח'ליף בחזרה לחצרו בבגדאד, ושם חי ועבד כקאדי עד מותו.
אל-ואקדי היה אספן בלתי נלאה של סיפורים, סיפורי עם, אגדות ומיתוסים אסלאמיים.
מעבודתו הענפה נותר ספרו ספר ההיסטוריה והמלחמה – אוסף של מסורות וסיפורים המתייחסים לימים המוקדמים של האימפריה האסלאמית.
היסטוריונים מוסלמים מאוחרים יותר התייחסו בביטול אל עבודתו בתור גיבוב של אגדות עם ושקרים, אך דבר זה לא מנע מהם מלהסתמך על כתביו בכתיבת ההיסטוריה של האסלאם.
אל-ואקדי היה אחד הביוגרפים הקדומים ביותר של הנביא מוחמד.
ספרים של אל-ואקידי היו מקור לספרי היסטוריה שנכתבו על ידי אחמד אבן אעת'ם.
אל-וַ֫לַג'ה הוא כפר פלסטיני הנמצא דרומית-מערבית לירושלים וצפונית-מערבית לבית ג'אלא ובית לחם.
דרומית לו נמצאת ההתנחלות הר גילה ומערבית הכפר בתיר.
כפר אל-ולג'ה המקורי שכן על רכס לבן, באזור שעליו בנויים היום המושבים אורה ועמינדב ובו נמצא המעיין עין לבן, בגדה הצפונית של נחל רפאים שבו עברה מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
תושביו היו מוסלמים, עובדי אדמה.
בשנת 1596, בתקופה העות'מאנית, נמנו בו 100 בתי-אב.
במפקד 1931 נמנו בו 1,206 תושבים, כולם מוסלמים.
באזור היה שבט אל-עבסיה (العبسية) והמוח'תאר בנה את ביתו כמצודה בלב הכפר.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל התגוררו בכפר 1,650 תושבים ושטחו השתרע על 17,708 דונמים (מתוכם 166 שטחים ציבוריים ו-35 בבעלות יהודים).
במלחמת העצמאות, במסגרת מבצע ההר, נכבש הכפר לאחר קרב קשה.
על פי הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לירדן, עברו תושביו לגדה הדרומית של הנחל לאדמות שהיו בבעלותם ובנו שם בשנות ה-50 את ולג'ה "החדשה".
אולם, עקב ניתוק הכפר מן המרכז הכלכלי בירושלים, רוב תושבי הכפר עברו לירדן או עברו למחנות פליטים סמוכים.
על חלק מאדמות הכפר המקורי הוקמו עמינדב ושכונת גילה.
הכפר כיום כולל ארבע שכונות – עין ג'וויזה, אל-דהר, ארד אל-סמאק, וסרג', שלושה מסגדים, וחיים בו כ-2,000 תושבים, שרובם מוגדרים כפליטים.
לאחר מלחמת ששת הימים נקבע מחדש גבולה המוניציפלי של ירושלים, אשר סיפח את מזרח ירושלים ועוד כמה עשרות כפרים למדינת ישראל.
הגבול החדש סיפח חלק מאדמות הכפר, אך התושבים עצמם לא קיבלו תושבות קבע ישראלית.
כ-300 מתוכם מחזיקים בתעודות תושב בעקבות קשרי נישואין או מעברי דירה.
תושבי הכפר משלמים את מיסיהם לרשות הפלסטינית ומקבלים ממנה שירותים.
ב-2013 אושרה הקמת גן לאומי עין חניה בשטחים הסמוכים לכפר.
עד שנת 1985 השתייך כל הכפר לנפת בית-לחם של המנהל האזרחי.
בשנה זו עיריית ירושלים החלה לממש את סמכותה על מחציתו, והחלה להוציא צווי הריסה לבתים שנבנו ללא היתר.
לטענת התושבים, העירייה סירבה ליצור תוכנית מתאר לכפר שתאפשר קבלת רישיונות, ולכן הם נאלצו לבנות באופן לא חוקי כדי לעמוד בצורכי התרחבות האוכלוסייה של הכפר.
בשנת 2006 עתרו התושבים נגד הריסת הבתים, ובית-המשפט הקפיא את ההריסות לשלוש שנים, על-מנת לאפשר הכנת תוכנית מתאר לכפר.
ב-2008 הוגשה תוכנית המתאר מטעם התושבים, אך נדחתה על ידי העירייה.
ב-2009 הוגשה התוכנית שנית לוועדה המחוזית.
כדי לרכז את המאבק הוקמה בכפר "מועצת תושבים".
תוואי הגדר המקורי שהיה אמור לחלק את הכפר לשניים שונה בעקבות עתירת התושבים ב-2004, אך התוואי החדש עתיד להקיף את הכפר מכל עבריו ולהפוך אותו למובלעת המחוברת לבית ג'אלא ובית לחם במנהרה, תוך הפקעה של כ-1,600 דונם מאדמותיו.
גם לתוואי החדש מתנגדים גורמים רבים, בהם תושבי הכפר, החברה להגנת הטבע, תושבי התנחלויות בגוש עציון, ואף ראש מינהלת תוואי גדר עוטף ירושלים בצה"ל, שתכנן אותו.
עתירה שהוגשה נגד הגדר ב-2006 נדחתה.
בשנת 2010 החלו העבודות לבניית הגדר בכפר.
מועצת הכפר החליטה לפתוח במאבק לא אלים נגד הגדר ונגד ההתנחלויות בסביבתו, בעזרת הפגנות מאורגנות בימי שישי והפגנות ספונטניות במהלך השבוע כפעולה ישירה לעצירת העבודות.
פעמים מספר המפגינים הגיעו לתוואי, חסמו את דרכם של הבולדוזרים והפסיקו את עבודתם תוך הפעלת אלימות – יידוי אבנים ובקבוקי תבערה.
לרוב ההפגנות מפוזרות על ידי שוטרי מג"ב באמצעים לפיזור הפגנות, בהם רימוני הלם ובגז פלפל.
גדר ההפרדה ניתקה את בית משפחת חג'אג'לה מהכפר.
על מנת לאפשר גישה חפרה המדינה מנהרה מתחת לגדר בעלות של 4 מיליון ש"ח.
ב-2017 נסגרה המנהרה בשער, ולמשפחה ניתן שלט רחוק אחד.
סמוך לכפר חולפים נחל גילה ונחל רפאים.
בפברואר 2018 הוזז מחסום עין יעל והוא מפריד כעת בין הכפר לבין עין חניה, אשר שימש מקום בילוי למשפחות מהכפר וכן מבית לחם ומבית ג'אלה.
בגיא היורד מוולג'ה לנחל רפאים נמצא עין א-ג'וויזה, מעיין הניקבה הארוך ביותר הידוע בהרי ירושלים וחברון, שמימיו נובעים מתוך ניקבה באורך 220 מ'.
סמוך לשרידי הכפר הישן מצויים שלושה מעיינות.
התחתון והשופע שבהם הוא עין אל-בלד.
בעקבות העבודות להקמת גדר ההפרדה נערכו באזור כמה סקרים ארכאולוגיים בהם תועדו ממצאים מתקופות היסטוריות שונות, ביניהן נקבת מים יהודאית מלכותית המתוארכת לימי בית ראשון.
אַל-הורות היא גישה המתארת הימנעות מכוונת מהבאת ילדים לעולם.
בשונה מעקרות, הנכפית ככורח ביולוגי, אל-הורות היא בחירה ולא כורח.
ההימנעות מהבאת ילדים נחשבת במגוון תרבויות לבחירה נון-קונפורמיסטית ולעיתים מביאה לגינוי וליחס עוין מהסביבה.
בעבר, האפשרויות המעשיות להימנע מהעמדת צאצאים, שלא באמצעות התנזרות מיחסי מין, היו מוגבלות יחסית.
עם השימוש באמצעי מניעה וקבלת תמיכה ממשלתית כלכלית לתושבים בגיל מבוגר, האפשרות שלא להתרבות ניתנה למימוש ביתר קלות.
ביוני 2010 יזמה הסוציולוגית הפמיניסטית אורנה דונת את תהליך מציאת השם בפורום "בחירה בחיים ללא ילדים – אל-הורות" (בעבר נקרא "נשים שלא רוצות ילדים") באתר "תפוז אנשים", שם הוצע ונבחר השם "אל-הורות"; למרות תפוצתו הנרחבת, האקדמיה ללשון העברית לא מכירה במונח זה.
בעבר, כאשר החברה הייתה חברה חקלאית, ילדים היו חלק מכוח העבודה ולפיכך היוו מקור הכנסה למשפחה.
בעקבות התיעוש והעיור של החברה, הערך הכלכלי של ילדים ירד, במיוחד במקומות שבהם תעסוקת ילדים הוגבלה וילדים הפכו לעול כלכלי על הוריהם.
לפי נתונים סטטיסטיים בהולנד והמכון הלאומי למידע תקציבי (NIBUD), בשנת 2019 גידול ילד אחד עולה, בממוצע, 120 אלף יורו מגיל לידה ועד גיל 18, או כ-17% מההכנסה הפנויה של אדם.
בשנים 2004 עד 2006, לורה סקוט, מחברת הספר "האם זה מספיק: מדריך זוגי לחיים ללא ילדים מבחירה", ערכה סקר בקרב 121 נשים ללא ילדים מבחירה לגבי הסיבות, שבגינן בחרו לא להביא ילדים.
לדידה, הסיבה העיקרית של אותן נשים לכך שאינן רוצות ילדים הוא הרצון להימנע משינוי בשגרת חייהן.
בין הסיבות המובילות הנוספות ניתן למצוא את חשיבות החופש והעצמאות.
הורות פירושה צמצום החופש והקטנת הזמן הפנוי המנוצל לאינטרסים אישיים.
אכן, במחקר עדכני יותר משנת 2017, נמצא כי חשיבותם של מטרות ותחומי חיים אחרים, סלידה משינויים באורח החיים והרצון לניידות ספונטנית היו חלק מהסיבות השכיחות ביותר שניתנו לאל-הורות.
סיבה נוספת, שנתנו הנשים במחקר של סקוט, היא רתיעה מגודל האחריות הכרוך בגידול ילדים.
התיאוריות הפסיכולוגיות של פרויד ובולבי הציבו במוקד את היחסים עם האם כגורם הקובע ביותר בהתפתחות בריאותו הנפשית של הילד.
אחריות זו, שהוטלה על האם, הייתה כמעט בלעדית, עד כדי התעלמות מגורמים אחרים המשפיעים על התפתחות הילד כמו גנטיקה, דינמיקה משפחתית, סביבה חברתית, אירועי חיים והאופי הפנימי המולד.
אחריות זו הובילה נשים רבות לחשוש מכל אמרה או תגובה לא נכונה ולחשוש מתוצאות החינוך שיתנו.
לצד זאת, אותן נשים נדרשו לעמוד בקריטריונים אידיאליים שאינם ברי מימוש כמו אהבה ללא תנאי וללא סייג וללא רגשות אמביוולנטיים כלל.
הן הואשמו בדבר והיפוכו - בחוסר אהבה מספקת או אהבת יתר, בחוסר השקעה או חוסר היפרדות מהילד, בהגנה ושליטת יתר או בהזנחה פושעת.
למעשה לא הייתה דרך למלא את הדרישות שהוצבו לגבי האם האידיאלית ורגשות אשם הפכו למרכיב דומיננטי בחוויית האימהות ועקב כך לטיעון נגד הבחירה באימהות.
לפי שרה רודיק, בחברה קיימת לגיטימציה לנשים ליהנות מצמיחה רק כאשר הן מצמיחות אחרים.
עמדה זו מובילה לטיעון נוסף של נשים אל-הוריות והוא שאיפה ליצירת זהות עצמית והגשמה עצמית מחוץ לחוויית האימהות.
אורנה דונת מציגה את הסתירה בין הנרטיב ההגמוני שהולדת ילדים מעניקה גושפנקא לזהותו של אדם כסובייקט, שהשלים את שלבי ההתפתחות התקינים, לבין הנרטיב האלטרנטיבי שמציעים האל-הוריים, לפיו ילדים נתפסים דווקא כבולמים את ההתפתחות התקינה.
לפיה, מנקודת מבט של זוגות שאינם רוצים ילדים, ילדים נעשים מרכז עולמו של ההורה כבר מרגע היוולדם, ובכך גוזלים מהפרט את זהותו הטרום הורית.
דונת ראיינה אנשים שלא רוצים ילדים אשר טענו כי להורים אין זהות נוספת מלבד זהותם ההורית ועיקר סיפוקם נובע מהשגרה שמוכתבת על ידי קצב החיים של ילדיהם, והם מבודדים מחייהם בימי טרום ההורות ומנותקים מחיים גדושים של מבוגרים.
דעות אלו תואמות את דבריה של אדריאן ריץ', שטענה כי האימהות הממוסדת תבעה מן הנשים 'יצר' אימהי במקום אינטליגנציה, היעדר כל אנוכיות במקום הגשמה עצמית, יחס כלפי הזולת במקום בניית העצמיות.
לפי ריץ', אימהות באה על חשבון צמיחה, גדילה, הגשמה ומימוש עצמי.
התנועה לשחרור האישה שהתפתחה החל משנות ה-60, הדגישה את המסר של הגשמה עצמית, והובילה ליציאה של יותר ויותר נשים לעבודה מחוץ לבית, ללימודים ולפיתוח קריירות משלהן, גם במקרים בהם נוצרה התנגשות עם ההורות.
כך, חלק מהאל-הוריים רואים את ההורות כמכשול בדרך למימוש עצמי והתפתחות של זהותם, ולכן בוחרים לא להביא ילדים לעולם.
ביקורת נפוצה המופנית כלפי אנשים הבוחרים לא להביא ילדים לעולם היא שהם עלולים להתחרט על בחירה זו בהמשך חייהם.
עם זאת, החשש מחרטה משפיע בשני כיוונים ומשמש כטיעון גם לבחירה באל-הורות.
אורנה דונת הייתה מהראשונות שחקרו בארץ את המושג "חרטה הורית", אשר עד למחקרה נתפס כלא קיים בחברה הישראלית.
דונת ראיינה במחקרה נשים וגברים אשר תיארו תחושות של פספוס, אכזבה, בזבוז וכעס, וטענו כי אם היו יכולים לבחור שוב, לא היו בוחרים להיות הורים.
בשל הטאבו, אותם הורים הרגישו צורך להסתיר מהסביבה ולפעמים אפילו מעצמם את העמדות הללו, ופעמים רבות אף חזרו בהם או הדגישו בצורה מוגזמת את אהבתם לילדיהם למרות תחושות החרטה.
למרות חוסר הלגיטימיות, תחושות החרטה לא נעלמו ואיתן החשש לגדל ילדים תחת תחושות אלה או חלילה לגרום על ידי כך לפגיעה בילדים עצמם.
כיוון שהורות היא בלתי הפיכה, החשש מחרטה הוביל את חלק מהאל-הוריים לא להביא ילדים לעולם.
בנוסף, נשים אל-הוריות העידו כי אינן רוצות להיות אימהות מתוך רצון להימנע מכאב, פיזי ונפשי.
אחד הביטויים לכאב נפשי הוא החשש מכך שלא יאהבו את הילד או שלא יהיה קשר מספק עימו.
רבות נכתב על הכאב שבאימהות: למשל, דבריה של ז'וליה קריסטבה: "אינך יולדת בכאב, את יולדת את הכאב.
הילד מייצג אותו ומכאן ואילך הוא משתקע, הוא מתמשך ברור כשמש; תוכלי לעצום עיניים, לאטום את אוזנייך, ללמד קורסים, לרוץ לסידורים, לנקות את הבית, לחשוב על דברים, אובייקטים, סובייקטים, אבל אם נושאת תמיד את אות הכאב, היא ניאותה ומתמסרת לו".
התייחסות נוספת ניתן לראות בדבריה של אליזבת בדינטר הטוענת כי האישה יועדה להיות אם ולאמץ את הסבל הכרוך בכך.
היא אף השתמשה במושג 'מאזוכיזם הכרחי'.
הרצון להימנע מכאב זה מצטייר בעיני החברה כטיעון אנוכי שאינו רואה את התמונה הגדולה.
על אף שהולדה וגידול ילדים נתפסים כמשויכים לטבע, לדעת אל-הוריים רבים מושגים אלו הם תולדה של תרבות, או לכל הפחות למתח שקיים בין השניים.
לפי מרי דאגלס טבע מוכר ומתווך לנו באמצעות סמלים ושפה, שהם למעשה תוצר תרבותי, ולכן טבע הוא תלוי תרבות.
קביעה זו מאפשרת לבחון מושגים שנתפסים כטבעיים כמו נושאי פריון ורבייה כנתונים להשפעה תרבותית.
כחלק מכך, ניתן לראות את הפיתוח של התערבויות טכנולוגיות בתחומים אלו שרק מתעצם: אמצעי מניעה, שאיבת ביציות, שיבוט, הפריות מלאכותיות ופונדקאות.
כל אלו מעידים כי ביולוגיה אינה רק עניין של גורל וכי יש השפעה משמעותית לתרבות ולחברה.
ביטוי נוסף להשפעה התרבותית ניתן למצוא בשיעור ילודה גבוה יותר בחברות מסורתיות קהילתיות, אשר יורד עם המעבר לאינדיבידואליזם
סיבה נוספת לבחירה באל-הורות היא הרצון להימנע מתפקידים מגדריים.
בסוף המאה ה-18, בעקבות המהפכה התעשייתית, התבססה חלוקת עבודה שבמסגרתה גברים שלטו בספירות הציבוריות של כלכלה ופוליטיקה, בעוד נשים וילדים התנהלו בזירה המצומצמת של הפרטי-ביתי.
עקב כך, גידול ילדים הפך יותר ויותר לתפקידה הבלעדי של האישה, והערך של עבודה זו ירד יחד עם מעמד הנשים בכלל.
במשך רוב המאה ה-20 רווחה בעולם המערבי אידאולוגיה אשר התבססה על האמונה שהקשר בין הולדה ואחריות לגידול הילדים הוא טבעי, ולכן עבודת האימהות נתפסה כתפקיד שנשים צריכות למלא באופן כמעט בלעדי.
תפיסה זו נשענה על ציווי ביולוגי שלפיו האישה היולדת היא בעלת אינסטינקטים המייעדים אותה לתפקיד האימהי.
אם כן, עבודת האימהות שמבצעות נשים היא מרכיב אוניברסלי ומתמשך בחלוקת התפקידים בין המינים.
אחת הסיבות שמעלות נשים אל הוריות לסירובן לקחת על עצמן את עבודת האימהות היא הרצון להימנע מההכפפה העצמית למוסד המשפחה ולתפקידים המגדריים הללו אשר נכללים בתוכו.
ניתן לקשר עמדה זו גם לצורך בבדלנות - רצון להבדל ולחתור תחת נורמות חברתיות.
טיעון נוסף לאל-הורות נוגע ברצון להימנע מהבאת ילדים לחברה ולעולם שבו יש סבל, אלימות ואירועי אסון.
כך, למשל, כשליש מילדי השחורים, ההיספנים והאינדיאנים חיים בעוני, בערים ובשכונות עתירי זיהום אוויר, פשע, סמים ואלימות.
טענה זו מקבלת תוקף נוסף בישראל בניהול חיים תחת איומים ביטחוניים בלתי פוסקים, והידיעה של כל הורה כי ביום מן הימים הוא יצטרך לשלוח את הילד/ה שלו לצבא ולקחת את הסיכון שלא ישוב.
מלבד זאת, החשש מצפיפות, עוני, התחממות גלובלית, אלימות ועוד גורמי סבל נוספים, אשר לא מבחינים בין מדינות ומעמדות, מהווה גורם משמעותי בהחלטה לא להביא ילדים בקרב חלק מהאל-הוריים.
ישנו פן אקולוגי לבחירה באל-הורות אשר מספק הסברים מדוע אנשים בוחרים לא להביא ילדים לעולם.
האל-הורות האקולוגית מחזיקה בדעה כי הכחדה מרצון של האנושות לא תהיה לגמרי טרגדיה, אלא מעשה של אמפתיה ואצילות.
אותם אל-הוריים מתנגדים לתפיסת העולם האנתרופוצנטרית, אשר לפיה בני האדם עומדים במרכז ההוויה העולמית.
במקום זאת, הם בוחרים להאמין באקולוגיה עמוקה, עמדה סביבתית הטוענת כי קיים ערך לכלל הישויות החיות בעולם ללא תלות בתועלת שלהן למין האנושי.
הקיום האנושי גורם להשפעות סביבתיות מזיקות לעולם ולסבל רב למינים אחרים וגם לבני האדם עצמם: דרך שינויי אקלים והתחממות כדור הארץ, זיהום, מחסור במשאבים ורעב, משברים הומניטריים כגון משברי פליטים ועוד.
בהתאם לעמדת האקולוגיה העמוקה, אל-הוריים מסיבות אקולוגיות רואים בבחירה לא להביא ילדים לעולם כדרך לצמצום ההשפעות השליליות של הפעילות האנושית וכתרומה לטובת הסביבה כולה.
למשל, לפיהם, ילד אחד פחות מפחית את פליטת הפחמן הדו-חמצני באופן משמעותי בהשוואה למכונית עם יעילות דלק משופרת או כל פעולה יומיומית שאנשים עושים כדי לשמור על איכות הסביבה.
התנועה להיכחדות מרצון של האנושות היא תנועה סביבתית (VHEMT) הקוראת לכלל בני האדם להימנע מרבייה ולגרום להיכחדות מרצון הדרגתי של האנושות.
למרות שמה, התנועה כוללת גם את אלה שאינם בהכרח חפצים בהכחדה אנושית, אך כן רוצים לרסן את גידול האוכלוסייה בשם איכות הסביבה.
התנועה נוסדה בשנת 1991 על ידי Les U.
Knight, שטען כי הכחדה אנושית היא הפתרון הטוב ביותר לפגיעה האנושית בכדור הארץ וההתדרדרות הסביבתית שזו מביאה עימה.
לפי התנועה, צמצום אוכלוסיית בני האדם ימנע כמות משמעותית של סבל.
הכחדה של מינים לא אנושיים ומחסור במשאבים הנדרשים עבור בני האדם הם עדות בעיני חברי התנועה לנזק שנגרם כתוצאה מאכלוס יתר של בני אדם.