tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרנק בריגס נפטר בעת כהונתו, ב-9 באוגוסט 1898, בעיר ביסמרק, בירת דקוטה הצפונית, כתוצאה ממחלת השחפת, חמישה שבועות לפני יום הולדתו ה-40. סגן המושל ג'וזף דוויין הושבע במקומו וכיהן בארבעה החודשים וחצי שנותרו לתקופת כהונתו בת השנתיים של בריגס.
הוא נטמן בבית הקברות שבעיר הווארד לייק שבמינסוטה.
בריגס היה ראשון מושלי דקוטה הצפונית שנפטר בעת כהונתו.
קולונל פרנק בַּסְטֶרְד היה בעל חברת ספנות בריטי, חלוץ השימוש באוניות גלנוע להובלת מכוניות ונוסעיהן.
כמו כן היה מזכיר הסניף הלונדוני של החבל הימי לישראל ושותף להקמתו של בית הספר הימי בחיפה באוקטובר 1938.
בַּסְטַרְד נולד בליברפול, מחוז לנקשייר, ב-1886, הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של ג'ון ואליס בסטרד.
הוא החל את עבודתו כמתלמד בחברת הספנות "וייט סטאר ליין" (White Star Line), ועד מהרה התקדם ונעשה מנהל תנועת הנוסעים.
ב-1934 התמזגה חברת "ווייט ליין" עם חברת "קיונארד" (Cunard Line), ובסטרד עזב והקים חברת ספנות משלו – Atlantic Steam Navigation Company .
תוכניתו הייתה להפעיל קו אניות נוסעים במחיר שווה לכל נפש בין ליברפול לניו יורק, אך הוא לא הספיק להוציאה לפועל בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939).
מזכיר הסניף הלונדוני של חי"ל
באפריל 1938 נבחר בסטרד למזכיר הסניף הלונדוני של החבל הימי לישראל.
יחד עם חבריו לסניף, רובם אנשי צי הסוחר והצי המלכותי הבריטיים, היה שותף להקמת בית הספר הימי בחיפה (18 באוקטובר 1938) ולפיתוחו.
בכובעו הפרטי כמנהל חברת ספנות, ניהל בסטרד באותו זמן מגעים עם מנהלי "נחשון", חברת הספנות של ההסתדרות הכללית, להקמת שירות אוניות בריטי מבריטניה אל ארץ ישראל.
פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, קטע את הקשרים הן עם בית הספר הימי הן עם "נחשון".
בסטרד, שנשא דרגת מייג'ור, שירת במלחמת העולם הראשונה כקצין נחיתה ברגימנט הרגלים King's Own Royal Regiment (Lancaster) , צוין לשבח ארבע פעמים, ונתכבד בעיטור "קצין מסדר האימפריה הבריטית" (OBE).
בין 1939 ל-1945 שירת ביחידת הבקרה על תנועת האניות בצפון-מערב אנגליה, לרבות הפיקוח על הנחיתה ב-D-Day (הפלישה לנורמנדי), והוא צוין לשבח פעמיים.
את שירותו סיים בדרגת לפטננט-קולונל.
חלוץ מעבורות הגלנוע להובלת נוסעים ומכוניותיהם
אחרי המלחמה, באביב 1946, הגיש בסטרד לאדמירליות הבריטית בקשה לרכוש שלוש נחתות טנקים ולהסב אותן לאוניות גלנוע להובלת נוסעים ומכוניותיהם מאנגליה ליבשת אירופה.
האדמירליות סרבה למכור את כלי השיט, ולאחר משא ומתן הסכימה להחכירן לחברת ASN במחיר 13 לירות, 6 שילינג ו-8 דיים ליום.
שמותיהן הוחלפו ל"אמפייר באלטיק" (SS Empire Baltic), "אמפייר סדריק" (SS Empire Cedric) ו"אמפייר קלטיק" (SS Empire Celtic), שהנציחו את שמותיהן של אניות "ווייט סטאר ליין" בצירוף "אֶמְפַּיֶיר", כדי לציין שכלי השיט היו בשירות המדינה במהלך המלחמה.
ב-11 בספטמבר 1946 יצאה ההפלגה הראשונה של חברת ASN, כאשר "אמפייר באלטיק" הפליגה מנמל טילברי אל רוטרדם עם מטען של 64 כלי רכב עבור הממשלה ההולנדית.
אל שלוש הנחתות הצטרפה ב-1948 נחתת נוספת, LST 3041 , ששמה הוחלף ל"אמפייר דוריק" (Empire Doric), והפליגה בין פרסטון ונמל לרן בצפון אירלנד.
את הקו החדש הזה חנכה ב-21 במאי 1948 "אמפייר סדריק".
אחרי הפלגת הבכורה המשיכה "אמפייר סדריק" לשרת בקו אל צפון אירלנד, שכלל בתחילה שתי הפלגות בשבוע.
"אמפייר סדריק" הייתה האונייה הראשונה בצי חברת ASN שקיבלה רישיון להובלת נוסעים בשכר, והורשתה להוביל חמישים נוסעים.
על כן נחשבת "אמפייר סדריק" למעבורת הנוסעים והגלנוע (passenger and RoRo ferry) הראשונה בעולם.
ב-1955 צורפו עוד שתי נחתות חכורות לצי החברה, "אמפייר קימריק" (Empire Cymric) ו"אמפייר נורדיק" (Empire Nordic), וכך עלה מספר האניות של החברה לשבע.
הקו אל המבורג נסגר ב-1955, וקו חדש נפתח בין אנטוורפן לטילברי.
ב-1954, כשהתיישנו האוניות והיה צורך להחליפן בחדשות, מכר בסטרד את ASN לחברה הממשלתית הבריטית British Transport Commission , ושנתיים אחר כך פרש מעסקיו.
בסטרד נישא פעמיים, לנורה המילטון ב-1912 ולאחר מותה ב-1950 למרגרט וילקינסון סנדס (Sands) ב-1952. נולדו לו ארבעה בנים ובת מנישואיו הראשונים ובן מן השניים.
הוא מת ב-2 בינואר 1974, בגיל 87, בביתו בהייזלמיר .
פרנק בויד גארי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
גארי נולד ב-9 במרץ 1860 בקוקסברי שבקרוליינה הדרומית, הוא למד בבית הספר הקהילתי קוקסברי וביוניון קולג' (סקנקטדי, ניו יורק).
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע באבוויל, קרוליינה הדרומית ב-1881. בין השנים 1890–1900 כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, וכיהן כיושב ראש בית הנבחרים בין השנים 1895–1900. הוא היה ציר לוועידה החוקתית של המדינה ב-1895 וחבר בבית הנבחרים של המדינה שוב ב-1906.
גארי מונה גם כשופט מיוחד במחוז לקסינגטון במשפטו של ג'יימס ה.
טילמן (סגן מושל קרוליינה הדרומית ואחיינו של הסנאטור בנג'מין טילמן) ב-1903 בגין רצח נרסיסו גנר גונזלס (העורך המייסד של The State, העיתון של קולומביה, קרוליינה הדרומית).
נטען כי גארי היה "תומך טילמן" (Tillmanite), אם כי אין ראיות חותכות שהפגין נטייה פוליטית במהלך המשפט.
עם זאת, המושבעים נחשבו למוטים ומפלגתיים, במיוחד לאור העובדה שטילמן ירה בגונזלס באור יום לעיני עדים רבים.
טילמן זוכה לכאורה על בסיס טענת הגנה עצמית, אך סביר יותר שהמושבעים האמינו שהוא פעל בצדק.
גונזלס ניהל מסע תקשורתי עז נגד טילמן בעיתון המקומי, מה שתרם להפסדו של טילמן בבחירות למשרת מושל קרוליינה הדרומית בשנת 1902.
פרנק לסטר גרין היה עיתונאי וקצין מיליציה מוורמונט.
הוא נודע בעיקר בשל כהונתו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם ורמונט.
גרין נולד ב־10 בפברואר 1870 בסנט אולבנס שבוורמונט, ללסטר ברוס גרין ומרי אליזבת (הודליי) גרין.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בסנט אולבנס ובקליבלנד באוהיו, לשם עברה משפחתו כאשר מונה האב למזכיר/גזבר של איגוד מהנדסי הקטרים.
כשהיה פרנק בן 13, חלה אביו ולא יכול היה לעבוד, והמשפחה חזרה לוורמונט.
פרנק עזב את בית הספר כדי לעבוד ולפרנס את משפחתו, והחל לעבוד כשליח בחברת הרכבות Central Vermont Railway.
הוא עבד ברכבת עד 1891, למד תמלול ושינון מהיר, והתקדם לתפקיד פקיד ראשי במחלקת המטענים הכללית.
מאז 1888 עבד במקביל ככתב עבור העיתון The Boston Globe ועיתונים נוספים.
ב־1891 החל גרין לעסוק בעיתונאות במשרה מלאה, תחילה ככתב ובהמשך כעורך העיתון St.
בין 1904 ל־1905 כיהן כנשיא איגוד העיתונאים של ורמונט.
גרין שירת במיליציה הלאומית של ורמונט בין 1888 ל־1900. הוא התגייס כחייל פשוט, ובמהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד פיקד על יחידת חיל רגלים בדרגת קפטן.
לאחר המלחמה שירת כעוזר מטה בבריגדה השלישית, הדיוויזיה הראשונה, הקורפוס השלישי במחנות ג'ורג'יה ואלבמה.
בהמשך מונה לקולונל במטה המושל אדוארד קרטיס סמית', שהיה גם מעסיקו לשעבר ברכבת Central Vermont ובעיתון St.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן גרין כיו"ר מועדון הצעירים הרפובליקני של ורמונט בשנות ה-90 של המאה ה-19. הוא היה יו"ר ועדת המפלגה בסנט אלבנס ונציג בכנסים מחוזיים ומדינתיים שונים.
בשנת 1904 נבחר כציר חלופי בקונגרס הלאומי של הרפובליקנים וב־1908 נבחר כנציג מלא.
בשנים 1906 ו־1908 שימש בוועדות לבדיקת בתי הספר הציבוריים ומסגרת תיקונים לחוקת ורמונט.
ב־1912 נבחר גרין לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי להשלים את כהונת שנפטר.
הוא נבחר מחדש בכל מערכות הבחירות עד 1920, וכיהן מ־30 ביולי 1912 עד 3 במרץ 1923. ב־1914 נבחר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית של ורמונט.
בין 1917 ל־1923 כיהן כנציב במוסד סמית'סוניאן.
ב־1922 נבחר לסנאט של ארצות הברית.
במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת החוקים המאושרים במהלך הקונגרסים ה־69 עד ה־71, עד מותו ב־1930. הוא נבחר מחדש ב־1928, וכיהן מ־4 במרץ 1923 עד מותו.
בליל ה-15 בפברואר 1924, הלך גרין עם אשתו ליד סמטה בגבעת הקפיטול כשסוכני איסור אלכוהול ניסו לעצור כמה גברים שהעבירו מזיגה בלתי חוקית של אלכוהול.
הבריונים ברחו, הסוכנים ירו, וגרין נפגע מכדור בראשו.
הוא היה במצב קריטי מספר שבועות, ולא התאושש לגמרי.
ידו הימנית הפכה למשותקת ורגליו נחלשו מאוד.
גרין נפטר ב־17 בדצמבר 1930 בסנט אולבנס מסיבוכים ניתוחיים במהלך טיפול בבקע, ונקבר בבית העלמין גרינווד שבסנט אולבנס.
פרנק בוזוורת' ברנדיגי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת קונטיקט.
ברנדיגי נולד בניו לונדון שבקונטיקט, ב־8 ביולי 1864, והיה בנו של , שכיהן אף הוא כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1881 השלים את לימודיו בתיכון בולקלי בניו לונדון, והשלים תואר במכללת ייל בשנת 1885, שם היה חבר באחוות הגולגולת והעצמות.
לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1888, ועסק בעריכת דין בניו לונדון.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן ברנדיגי בשנת 1888 בבית הנבחרים של קונטיקט.
בשנת 1899 חזר לבית הנבחרים של קונטיקט ואף כיהן כיושב ראש הבית.
בשנים 1901–1902 כיהן שוב כיועץ המשפטי של ניו לונדון, אך התפטר מתפקידו לאחר שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ברנדיגי נבחר כחבר רפובליקני בקונגרס ה־57 כדי למלא את מקומו של שנפטר.
הוא נבחר מחדש לקונגרסים ה־58 וה־59, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 בנובמבר 1902 ועד 10 במאי 1905, אז התפטר.
במקביל היה ציר במספר ועידות רפובליקניות מדינתיות ולאומיות, ושימש כיו"ר ועידת המפלגה הרפובליקנית של קונטיקט בשנת 1904.
ברנדיגי התפטר מבית הנבחרים לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור אורוויל פלאט שנפטר.
ברנדיגי היה שמרן בולט מזרם "המשמר הישן".
הוא התנגד לזכות הבחירה לנשים ולהצטרפותה של ארצות הברית לחבר הלאומים.
בשנת 1920 היה גם בין התומכים המרכזיים במועמדותו של וורן הרדינג לנשיאות.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן כיו"ר ועדות הסנאט הבאות: תעלות בין־אוקייניות; פנמה; מסילות הרכבת של האוקיינוס השקט; הספרייה; והמשפטים.
בנוסף, כיהן כנשיא הזמני של הסנאט במשך יומיים, 25–26 במרץ 1912, בקונגרס ה־62.
ברנדיגי לא נישא מעולם ולא היו לו ילדים.
ב־14 באוקטובר 1924 שם קץ לחייו בוושינגטון די.
סי., באמצעות שאיפת גז ממנורת גז בחדר רחצה שכמעט לא היה בשימוש בביתו.
לפי דיווחים בני התקופה, מצבו הבריאותי היה רע והוא איבד את מרבית הונו בעקבות השקעות כושלות.
העיתונות דיווחה כי השאיר מכתב התאבדות ו־100 דולר לנהגו, וכן 100 דולר נוספים לשני משרתי הבית.
הוא נטמן בבית הקברות סידר גרוב בניו לונדון, קונטיקט.
פרנק דרייק היה פרופסור לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה אמריקאי, מיוזמי פרויקט סט"י לחיפוש חיים תבוניים ביקום, ומנסח נוסחת דרייק לחישוב מספר התרבויות התבוניות ביקום.
פטר פירמן, את הוועידה הראשונה של פרויקט סט"י (SETI) שהתקיימה במערב וירג'יניה.
באותה התכנסות צנועה, בנוכחות שנים-עשר מדענים בלבד, הציע את הנוסחה ההסתברותית הנושאת את שמו, נוסחת דרייק.
מטרת הנוסחה לקבוע את מספר הציוויליזציות בגלקסיית שביל החלב שמנסות ליצור עמנו תקשורת רדיו, ובכך להגיע לאומדן של הסיכוי ליצור קשר עם חיים מחוץ לכדור הארץ.
בשנת 1972 עיצב עם קרל סייגן את דיסקית פיוניר, המסר הראשון שנשלח לתרבויות חוצניות תבוניות, וצורף לחלליות פיוניר 10 ו-11, שנשלחו אל מחוץ למערכת השמש.
דרייק היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ואף שימש כחבר בוועד המנהל של המועצה לפיזיקה ואסטרונומיה בשנים 1989 עד 1992. כמו כן, היה נשיא האגודה הפסיפית לאסטרונומיה.
היה פרופסור לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה באוניברסיטת קורנל בשנים 1964–1984 ומנהל מצפה הכוכבים של ארסיבו.
דרייק היה פרופסור לאסטרונומיה ואסטרופיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, שם היה גם דיקן מדעי הטבע בשנים 1984–1988.
פרנק פטריק הרברט היה סופר מדע בדיוני אמריקני נודע.
יצירתו הנודעת ביותר היא ספרו "חולית", וחמשת הספרים שבאו אחריה בסדרה.
כמו כן, הוא נודע בזכות ספרי מדע בדיוני רבים אחרים, כגון "ניסוי דוסאדי", וספרים מחוץ לסוגת המדע הבדיוני.
סאגת "חולית" עסקה בנושאים מורכבים כגון הישרדות אנושית ואבולוציה, אקולוגיה, ונקודת המפגש בין דת, פוליטיקה וכוח.
סדרת הספרים הצליחה בביקורות ובמכירות.
פרנק הרברט נולד ב-1920 בטאקומה, וושינגטון.
הוא ידע מגיל צעיר כי הוא רוצה להיות סופר, וב-1939 שיקר אודות גילו על מנת להתקבל לעבודה בעיתון "Glendale Star".
קריירת הכתיבה שלו התעכבה לזמן-מה כאשר שירת בחיל הים האמריקני בתור צלם במלחמת העולם השנייה.
הוא נשא לאישה את פלורה פרקינסון ב-1941, אך התגרש ממנה ב-1945, לאחר שנולדה ביתם.
לאחר המלחמה הוא החל ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, שם פגש בשנת 1946 את בוורלי אן סטיוארט בקורס כתיבה יוצרת.
הם היו שני הסטודנטים היחידים בכיתה שמכרו יצירה כלשהי לפרסום - הרברט מכר שני סיפורי הרפתקאות למגזינים, וסטיוארט מכרה סיפור למגזין "Modern Romance".
הם נישאו בסיאטל ב-20 ביוני 1946. בנם הראשון, בריאן הרברט, נולד ב-1947. פרנק הרברט לא סיים את לימודיו באוניברסיטה, כיוון שרצה ללמוד רק את מה שעניין אותו, ולכן לא סיים את הקורסים הנדרשים, כך על-פי בנו, בריאן.
אחרי האוניברסיטה הוא חזר לעיתונות ועבד בעיתונים "Seattle Star" ו-"Oregon Statesman"; כמו כן, הוא עבד בתור סופר ועורך בעיתון "California Living" של "San Francisco Examiner".
הרברט החל לקרוא מדע בדיוני בשנות ה-40, ולכתוב אותו בשנות ה-50. סיפוריו הקצרים החלו להופיע ב-"Startling Stories" ובמגזינים אחרים.
במהלך העשור הוא פרסם קרוב לעשרים סיפורים.
הקריירה שלו כמחבר רומנים החלה ב-1955 עם פרסומו של "הדרקון בים", שבו השתמש בסביבה של צוללת מן המאה ה-21 כאמצעי לחקור שפיות ושיגעון.
הספר חזה עימותים עולמיים בנושא צריכתו והפקתו של הנפט.
הוא זכה לביקורות חיוביות אך לא היווה הצלחה מסחרית רבתי.
הרברט החל לבצע עבודת מחקר בנוגע ל"חולית" ב-1959 ויכול היה להקדיש עצמו לכתיבה מכיוון שאשתו חזרה לעבוד במשרה מלאה ככותבת פרסום עבור חנויות, ובכך נהייתה המפרנסת העיקרית של המשפחה לאורך שנות ה-60. הרברט סיפר מאוחר יותר בריאיון עם וויליס אי.
מקנאלי כי הגה את הרעיון לרומן כשהיה אמור לכתוב מאמר למגזין בנושא חוליות בפלורנס, אורגון, אך הוא נכנס עמוק מדי לנושא, וסיים עם הרבה יותר חומר מחקר ראשוני משנדרש היה למאמר יחיד.
המאמר מעולם לא נכתב, אך הוא שימש כזרע לרעיונות שהובילו ל"חולית".
לאחר שש שנות מחקר וכתיבה, הושלם "חולית" ב-1965. הרומן היה ארוך הרבה יותר מספרי מדע בדיוני מסחריים של התקופה, הוא פורסם במגזין "אנלוג" ("Analog") בשני חלקים נפרדים, ב-1963 וב-1965. הרומן נדחה על ידי קרוב לעשרים הוצאות ספרים עד אשר התקבל לבסוף.
עורך אחד ענה לו, "יכול להיות שאני עושה את שגיאת העשור, אבל..." בטרם דחה את כתב-היד; אך צ'ילטון (Chilton), בית הוצאה-לאור גדול בפילדלפיה, העניק להרברט מקדמה של 7,500$, והספר זכה במהרה לתשבחות המבקרים.
"חולית" זכה בפרס נבולה עבור הרומן הטוב ביותר לשנת 1965, וחלק (עם רוג'ר זילאזני) את פרס הוגו לרומן הטוב ביותר לשנת 1966. הספר היה רומן המדע-הבדיוני הראשון שעסק באקולוגיה, והכיל ריבוי של נושאים נרחבים ומשתלבים.
הסיפור מסופר מנקודות מבט של גיבורים משתנים, שיטה שנצפית בכל יצירתו הבוגרת של הרברט.
הספר לא נהיה רב-מכר בן-לילה.
עד 1968 הרוויח הרברט 20,000$ ממכירתו, הרבה יותר מרוב ספרי המדע הבדיוני של התקופה, אך עדיין לא מספיק על מנת לאפשר להרברט לעסוק בכתיבה במשרה מלאה.
עם זאת, פרסום הספר פתח לפניו דלתות רבות.
הוא שימש כסופר החינוכי של העיתון "Seattle Post-Intelligencer" מ-1969 ועד 1972, ומרצה ללימודים כללים ובין-חוגיים באוניברסיטת וושינגטון (1970-1972).
הוא עבד בווייטנאם ובפקיסטן בתור יועץ סוציאלי ואקולוגי ב-1972. ב-1973 היה מנהל הצילום של תוכנית הטלוויזיה "The Tillers".
עד 1972 הוא הצליח להפוך לכותב במשרה מלאה ובמהלך שנות ה-70 וה-80 נהנה מהצלחה מסחרית ניכרת בתור סופר.
הוא חי בין הוואי לבין מדינת וושינגטון.
במהלך התקופה הזו הוא חיבר ספרים רבים ועמד מאחורי רעיונות אקולוגיים ופילוסופיים.
הוא המשיך את סאגת "חולית" עם ספרי ההמשך - "משיח חולית", "ילדי חולית", "הקיסר האל של חולית", "כופרי חולית" ו"בית הלשכה חולית".
יצירות מרכזיות אחרות היו "ניסוי דוסאדי", "יוצרי האלים", "The White Plague", והספרים שהוא כתב ביחד עם ביל ראנסום: "The Jesus Incident", "The Lazarus Effect" ו-"The Ascension Factor", סדרה בת ארבעה ספרים כאשר הראשון "Destination: Void" נכתב על ידי פרנק הרברט לבדו.
אך המזל הטוב שצלח עליו הוכתם בטרגדיה.
ב-1974 עברה אשתו בוורלי ניתוח נגד סרטן שהעניק לה עשר שנים לחייה, אך השפיע על בריאותה לרעה.
היא נפטרה ב-7 בפברואר 1984. באחרית-הדבר שכתב ל"בית הלשכה חולית" כתב הרברט הספד מרגש לאשתו.
1984 הייתה שנה סוערת בחייו של הרברט.
באותה שנה בה נפטרה אשתו, הקריירה שלו נסקה עם שחרור גרסת הסרט של חולית בבימויו של דייוויד לינץ'.
על אף ציפיות גבוהות, הפקה עתירת-תקציב וליהוק שורה של כוכבי-סרטים, סבל הסרט מביקורות שליליות למדי בארצות הברית.
למרות התגובה השלילית לסרט בארצות הברית, הצליח הסרט הן בביקורות והן מסחרית באירופה וביפן.
באותה השנה פרסם הרברט את ספרו החמישי בסדרת חולית, כופרי חולית, ספר שרבים מהקוראים משווים ל"חולית" המקורי מבחינת רמתו.
הרברט נשא לאישה את ת'רזה שאקלפורד בשלהי אותה שנה.
ב-1986 פרסם הרברט את "בית הלשכה חולית", שחיבר רבים מקווי העלילה השונים של הסאגה.
זאת הייתה יצירתו האחרונה של הרברט - הוא נפטר מסרטן הלבלב ב-11 בפברואר 1986, במדיסון, ויסקונסין, בגיל 65.
פרנק הרברט הוריש במותו מורשת עשירה לקוראיו.
על פי בנו, בריאן, הוא השאיר רשימות הנוגעות להיסטוריה של היקום של חולית לפני האירועים המתוארים ב"חולית" ולרומן הבא בסדרת חולית, שהיה אמור להתפרסם לאחר "בית הלשכה חולית".
בשנים האחרונות פרסמו בנו בריאן והסופר קווין אנדרסון סדרת ספרים מצליחה, פרלוד לחולית, שכרונולוגית מתרחשת לפני "חולית" ("סדרת הבתים" ו"אגדות חולית"), ולאחר מכן עמדו לפרסם שני רומנים שמתרחשים לאחר "בית הלשכה חולית" ("Hunters of Dune" ו־"Sandworms of Dune"), בהתבסס על מסגרת העלילה ל"חולית 7" שהשאיר אחריו פרנק הרברט.
גרסת הסרט של "חולית" נחשבת ליצירה קולנועית קלאסית בעיני צופים רבים, ומצליחה היטב בווידאו וב-DVD.
נכון ל-2003, ערוץ המדע הבדיוני האמריקני משדר סדרה שמבוססת גם היא על "חולית".
גרסת המיני-סדרה זוכה להצלחה מבחינה מסחרית כמו גם ביקורתית, והערוץ הוציא מיני-סדרה חדשה בשם "ילדי חולית", שמאגדת בתוכה את עלילות הספרים "משיח חולית" ו"ילדי חולית".
ספרי חולית נהיו מפורסמים יותר עם הזמן, כנראה בשל חוג המעריצים שגדל תמידית בהשראת "חולית" הסרט, המיני-סדרה בטלוויזיה ו"אגדות חולית" שהוזכרו לעיל.
"חולית" נשאר הרומן הכי מצליח והכי מוכר של הרברט - הספר תורגם לעשרות שפות (ובכלל זה לעברית) ונמכר בכמעט עשרים מיליון עותקים.
גם יצירותיו האחרות נמכרות היטב, בעיקר ספרים אחרים מסדרת "חולית", שנדפסים מחדש שנה אחר שנה.
ברומני המדע הבדיוני שלו חקר הרברט נושאים סבוכים הנוגעים לפילוסופיה, דת, פסיכולוגיה, פוליטיקה ואקולוגיה, מה שהעניק לרבים מקוראיו השראה להתעניין בתחומים אלו.
הדחף המניע ביצירתו של הרברט היה הקסמתו על ידי שאלת ההישרדות האנושית והאבולוציה.
הרברט משך אליו בסיס מעריצים פנאטי, ורבים מן המעריצים האלו ניסו לקרוא כל מה שכתב, בין אם מתחום המדע הבדיוני ובין אם לא, ולעיתים אף רואים בהרברט כגורו.
למעשה, מסירותם של מעריציו הייתה לעיתים כל כך אדוקה עד שהואשם בניסיון ליצור כת.
ישנם מספר נושאים מרכזיים ביצירתו של הרברט:
בייחוד, הוא עסק בנטייתם של בני אנוש להישמע למנהיגים כריזמטיים באופן עיוור.
הוא עסק רבות בפגמים כמו גם בפוטנציאל של ממשלה ושל בירוקרטיה.
ככל הנראה, הרברט היה הראשון מבין סופרי המדע הבדיוני שהפך רעיונות בנוגע לאקולוגיה וחשיבה מערכתית לפופולריים.
הוא הדגיש שבני האדם צריכים לחשוב גם באופן מערכתי וגם לטווח ארוך.
היחסים בין דת, פוליטיקה וכוח.
שרידה אנושית ואבולוציה: הרברט מתאר את הדררים, הסרדאוקאר והדוסאדי, שעוצבו על ידי תנאי המחיה האיומים שלהם למיני-על.
האפשרויות והפוטנציאל הגלומים בבני האנוש: הרברט העלה את מושגי המנטאט, בנות גשרית והטללייאסו כחזיונות שונים של ספקטרום האפשרויות האנושי.
טבעם של השפיות ושל השגעון.
הרברט התעניין בעבודתו של תומאס סאס והאנטי-פסיכיאטריה.
התוצאות וההשלכות האפשריות כתוצאה מסמים משני-תודעה, כמו המרקוח בסאגת "חולית".
כיצד שפה מעצבת את המחשבה.
ביתר דיוק, הרברט הושפע מעבודתו של אלפרד קורזיבסקי, סמנטיקה כללית.
סוציוביולוגיה - כיצד האינסטינקטים משפיעים באופן תת-מודע על התנהגותנו ועל החברה שלנו.
הרברט נמנע באופן עקבי מלתת תשובות מוצקות לרבות מן השאלות שאותן חקר.
"חולית", תורגם על ידי עמנואל לוטם
"משיח חולית", תורגם לראשונה על ידי תמר שטרן ובשנית על ידי דורית לנדס
"ילדי חולית", תורגם על ידי דורית לנדס
"הקיסר האל של חולית", תורגם על ידי דורית לנדס
"כופרי חולית", תורגם על ידי עמנואל לוטם
"בית הלשכה חולית", תורגם על ידי עמנואל לוטם
"גזע אדונים", תורגם על ידי אתי תמרי
"המוח הירוק", תורגם על ידי ישראלה דורי
"כוכב המלקות", תורגם על ידי שלומית קדם
"ניסוי דוסאדי", תורגם על ידי גבי פלג
"איש של שני עולמות" (עם בריאן הרברט), תורגם על ידי עמנואל לוטם
"עיניו של הייזנברג", תורגם על ידי עמנואל לוטם
"חלליה", הספר השני בסדרת "Destination: Void" (עם ביל רנסום), תורגם על ידי עמנואל לוטם
"תחיית המתים", הספר השלישי בסדרת "Destination: Void" (עם ביל רנסום), תורגם על ידי עמנואל לוטם
"יוצרי האלים", תורגם על ידי ברק נטף
פרנק דרבונט הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק סרטים אמריקאי.
דרבונט נולד במחנה פליטים במונטבילרד, צרפת.
הוריו ברחו מהונגריה אחרי המרד ההונגרי של 1956. בעודו תינוק הוא והוריו עברו לארצות הברית, שם בילה את שארית שנותיו.
ב-1990 ביים את סרטו הראשון באורך מלא - סרט הטלוויזיה "נקבר חי".
ב-1994 יצא לאקרנים הסרט שבזכותו התפרסם, חומות של תקווה, אותו הוא ביים וכתב.
הסרט אף הביא אותו למועמדות לפרס האוסקר, עבור כתיבת התסריט.
ב-1999, לאחר הפסקה של חמש שנים יצא אל האקרנים סרטו הבא, "גרין מייל".
בגרין מייל תפקד דרבונט ככותב, מפיק ובמאי.
כמו "חומות של תקווה", גם סרט זה מבוסס על ספר של סטיבן קינג.
דרבונט קיבל שתי מועמדויות לאוסקר (לתסריט הטוב ביותר ולסרט הטוב ביותר).
דרבונט הוא היוצר סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים", ושימש גם כמפיק בפועל שלה.
בעקבות ויכוח עם רשת AMC בנוגע לקיצוץ חצי מתקציב הסדרה לקראת העונה השנייה שלה, AMC פיטרה את פרנק.
בנימין פרנקלין ודקינד היה מחזאי גרמני, אשר נמנה עם אבות האקספרסיוניזם.
ודקינד נולד בהנובר ועבד במספר משרות בטרם החל לעבוד בקברט ולהפוך למחזאי.
המחזה החשוב הראשון פרי עטו, "Frühlings Erwachen", משנת 1891 (תורגם לעברית כ"האביב מתעורר"), העוסק במיניות ובהתבגרות מינית, חולל שערורייה.
שני המחזות "רוח האדמה" (1895) ו"תיבת פנדורה" (1904), המוכרים גם כ"מחזות לולו", הם, כפי הנראה, שני מחזותיו הידועים ביותר.
יצירתו של ודקינד, אשר תדיר מבקרת את ההתנהגות וההליכות בחברה הבורגנית, ובעיקר בכל הנוגע ליחס למין, נחשבת אקספרסיוניסטית.
בנו פרידריך סטרינדברג קיבל תואר חסיד אומות העולם.
בתו, פמלה, נישאה לשחקן שארל רנייה.
נכדו הוא המוזיקאי והסופר אנטול רנייה, שהיה בעלה של הזמרת נחמה הנדל.
פרנציסקוס "פרנק" דה בור (בהולנדית: Franciscus "Frank" de Boer; נולד ב-15 במאי 1970 בהורן) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת המגן, ומאמן כדורגל בהווה.
פרנק הוא אחיו התאום של הכדורגלן רונאלד דה בור.
דה בור החל את הקריירה שלו כמגן שמאלי באייאקס לפני שעבר לתפקיד הבלם, תפקיד אותו מילא במשך שנים רבות בנבחרת הלאומית של הולנד.
במשך עשור בהן שיחק באייאקס, זכה דה בור עם הקבוצה בגביע אופ"א 1991/1992 ובליגת האלופות בעונת 1994/1995, בנוסף לחמש אליפויות הולנד ושני גביעים מקומיים.
בינואר 1999, פרנק ואחיו התאום רונלד חתמו בברצלונה תמורת 22 מיליון אירו.
בשנת 2000 סבל פרנק מכך שנמצא כי השתמש בחובר אסור בשם ננדרולון , הוא הושעה, אך חזר לפעילות לאחר שערעור שהגיש התקבל ועונשו בוטל.
לאחר חמש עונות עבר מברצלונה לגלאטסראיי הטורקית בקיץ 2003.
בינואר 2004, חתם דה בור בגלאזגו ריינג'רס הסקוטית בה שיחק גם אחיו התאום רונאלד.
הוא עזב את ריינג'רס באותה השנה יחד עם אחיו ועבר לשחק את שארית הקריירה שלו בקטר בקבוצת א-ריאן.
באפריל 2006 הודיע דה בור על פרישה מכדורגל.
דה בור נחשב למנהיג מלידה ושימש קפטן הנבחרת ההולנדית עד פרישתו אחרי יורו 2004. הוא נחשב למגן מוכשר, שמפצה על איטיותו בעבודה קשה ומרובה.
דה בור שיחק לראשונה במדי נבחרת הולנד בספטמבר 1990 מול נבחרת איטליה.
דה בור שותף ב-113 משחקים של הנבחרת, ובכך היה שיאן ההופעות של הנבחרת עד שאדווין ואן דר סאר שבר את השיא במונדיאל 2006.
דה בור ייצג את הולנד במונדיאל 1994, במונדיאל 1998, ביורו 1992 וביורו 2000. דה בור זכור בשל שתי החמצות פנדלים במעמד חצי גמר יורו 2000 מול איטליה.
לזכותו של דה בור זכור בישולו לדניס ברגקאמפ בדקה האחרונה של משחק רבע הגמר במונדיאל 1998 שהוביל את הולנד לנצח את ארגנטינה ולהעפיל לחצי הגמר.
ב-29 במרץ 2003, במשחק ביתי נגד צ'כיה, הפך דה בור לכדורגלן ההולנדי הראשון שהגיע למאה הופעות במדים הלאומיים.
הוא סיים את הקריירה הבינלאומית לאחר שפציעה אילצה אותו להתחלף במשחק רבע גמר יורו 2004 נגד שוודיה.
עקב הפציעה פספס גם את שלב חצי הגמר בו הפסידה נבחרת הולנד לפורטוגל.
דה בור הכריז על פרישתו מכדורגל באפריל 2006 אחרי שמיעט לשחק בקבוצת א-שמאל בקטר.
במהלך מונדיאל 2010, היה דה בור עוזרו של מאמן נבחרת הולנד ברט ואן מרוויק יחד עם כדורגלן העבר פיליפ קוקו.
הולנד הגיעה עד לגמר בו הפסידה לספרד בדקות הסיום של הארכה.
החל משנת 2007 שימש דה בור כמאמן באייאקס ואחראי על מחלקת הנוער עד למינויו בדצמבר 2011 למאמן קבוצת הבוגרים.
ב-6 בדצמבר 2010, לאחר התפטרותו של מרטין יול, מונה דה בור למאמן הקבוצה הבוגרת של אייאקס.
המשחק הראשון אותי ניהל היהי במסגרת ליגת האלופות נד מילאן.
אייאקס ניצחה 0–2 במשחק שהתקיים בסן סירו.
בהמשך אותה העונה הוביל דה בור את אייאקס לאליפות הולנד.
ב-27 באפריל 2014 זכה דה בור בתואר האליפות הרביעי שלו עם אייאקס, המאמן הראשון שהשיג זאת בליגה ההולנדית.
יתר על כן, זה סימן את הפעם הראשונה שאייאקס זכתה אי פעם בארבעה תוארי אליפות ברצופית.
דה בור זכה בשלב זה בסך הכל בתשע אליפויות הולנד עם אייאקס כשחקן וכמאמן, שיא כל הזמנים.
עם זאת, עונת 2014/2015 הייתה חלשה ואייאקס סיימה במקום השני, 17 נקודות אחרי פ.ס.וו.
ב-11 במאי 2016 הודיע דה בור על התפטרותו מאימון אייאקס לאחר שהקבוצה שוב איבדה את תואר האליפות במשחק האחרון של העונה.
ב-8 באוגוסט 2016 מונה למאמנה של אינטר במקומו של רוברטו מנצ'יני בחוזה לשלוש שנים.
המשחק הראשון אותו ניהל היה הפסד 2:0 בחוץ מול קייבו ורונה ב-21 באוגוסט.
לאחר המשחק ספג ביקורת רבה על כך ששיחק עם שלושה בלמים, דבר אותו מעולם לא עשה באייאקס.
הקבוצה גילתה חוסר יציבות והתקשתה גם בליגה האירופית כאשר הפסידה במשחק הפתיחה 0–2 בבית להפועל באר שבע ו-3–1 לספרטה פראג.
אינטר סיימה אחרונה בשלב הבתים עם שש נקודות בלבד.
לאחר ארבעה הפסדים רצופים, דבר שדרדר את הקבוצה עד למקום ה-12 בסרייה א', פוטר דה בור ב-1 בנובמבר מתפקידו לאחר 85 ימים בלבד בהם היה בתפקיד.
ב-26 ביוני 2017 מונה למאמנה של קריסטל פאלאס מהפרמיר ליג בחוזה לשלוש שנים.
דה בור פוטר מתפקידו כעבור 10 שבועות בלבד כאשר פאלאס הפסידה בארבעת משחקי הליגה הראשונים שלהם מבלי לכבוש שער אחד - הקבוצה הראשונה מזה 93 שנים שפותחת עונה ללא שער לאחר ארבעה מחזורים.
הוא עזב את המועדון לאחר שניהל אותה במשך 450 דקות בלבד, מה שהפך אותו למאמן שאימן קבוצה הכי מעט זמן בעידן הפרמייר ליג.
(מבחינת מספר משחקים, לא מספר ימים).
בהתייחסו לתפקידו של דה בור בקריסטל פאלאס, תיאר ז'וזה מוריניו את דה בור כ"מאמן הגרוע ביותר בתולדות הפרמייר ליג".
ב-23 בדצמבר 2018 מונה למאמן אטלנטה יונייטד מליגת ה-MLS.
בעונתו הראשונה זכתה הקבוצה גם בגביע הפתוח בארצות הברית וגם בגביע קמפונס, בעוד ב-MLS סיימה הקבוצה במקום השני במזרח.
ב-24 ביולי 2020, לאחר שלושה הפסדים במסגרת MLS is Back Tournament, אטלנטה ודה בור סיכמו לסיים את התקשורת ביניהם.
ב-23 בספטמבר 2020 מונה למאמנה של נבחרת הולנד במקומו של רונלד קומאן שעזב לטובת ברצלונה.
ב-7 באוקטובר ערך בכורה כמאמן במשחק ידידות נגד מקסיקו, משחק שהסתיים בהפסד של הבנחרת ההולנדית 0–1.
ב-29 ביוני 2021 פוטר דה בור אחרי הפסד הנבחרת 0–2 לנבחרת צ'כיה, בשלב שמינית הגמר בטורניר יורו 2020, אחרי שלב בתים מוצלח שכלל שלושה ניצחונות משלושה משחקים.
דה בור נשוי ואב לשלוש בנות.
אחת מעיניו נפגעה כאשר עבר טיפול קשתית העין השמאלית שלו נתקעה, כך שהאישון כבר לא מתרחב או מתכווץ, וכך נראה כאילו יש לו שתי עיניים בצבעים שונים.
גביע ארצות הברית הפתוחה: 2019
פרנק ולנטיין ואן דר סטוקן היה מלחין ומנצח אמריקאי, שייסד את התזמורת הסימפונית של סינסינטי בשנת 1895.
ואן דר סטוקן נולד בפרדריקסבורג שבטקסס להורים ממוצא הולנדי.
פרנק רוברט היל היה שחקן ומאמן כדורגל סקוטי ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי.
היל נולד בעיירה הסקוטית פורפאר, והחל את הקריירה שלו במועדון המקומי ב-1924. הוא עבר לאברדין ב-1928, ועד 1932 הספיק להשתתף בלמעלה מ-100 משחקים של ליגת העל הסקוטית, בנוסף לשלוש הופעות במדי נבחרת סקוטלנד.
הוא עזב את אברדין בנסיבות לא ברורות, לאחר שהמאמן פדי טראברס החליט לשחרר חמישה שחקנים בנובמבר 1931. באותה תקופה לא ניתנו נימוקים רשמיים למהלך, אך בהיסטוריה הרשמית של המועדון נטען כי מספר שחקנים היו מעורבים בשערוריית הימורים.
השחקנים לא הואשמו באופן רשמי, אך כולם לא חזרו יותר לשחק במדי אברדין.
היל השתתף בסך הכל ב-106 משחקים במדי המועדון, והבקיע בהם 10 שערים.
ב-1932 חתם היל בארסנל של המאמן הרברט צ'פמן, שסיימה במקום השני בליגה האנגלית הראשונה ובגביע ה-FA, ותמורת כרטיס השחקן שלו שולמו 3,000 לירות שטרלינג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול בלקברן רוברס ב-15 באוקטובר 1932. הוא התמודד על המקום בהרכב עם צ'ארלי ג'ונס, בוב ג'ון, וילף קופינג וג'ק קרייסטון, ובכל שלוש האליפויות הרציפות של ארסנל (1932/1933, 1933/1934, 1934/1935) שיחק פעמים רבות, ובעונת האליפות השנייה שיחק גם במשחק הזכייה במגן הצדקה.
הוא שיחק בדרך כלל בחלק הימני של הקישור, אך לעיתים גם בשמאלי ואף בעמדת הקיצוני.
בסופו של דבר הוא איבד את מקומו בהרכב לטובת קופינג וקרייסטון.
בעונת 1935/1936 השתתף בעשרה משחקים ולא נטל חלק בניצחון של ארסנל בגמר גביע ה-FA.
הוא ביקש לעזוב את המועדון, והועבר לבלקפול מהליגה השנייה תמורת 150 לירות שטרלינג.
לזכותו רשומות 81 הופעות וארבעה שערים במדי ארסנל.
היל קיבל את סרט הקפטן של בלקפול בעונת 1936/1937, וסייע למועדון לסיים במקום השני ולהעפיל לליגה הראשונה.
הוא לא שיחק בליגה הראשונה זמן רב, כיוון שבספטמבר 1937 חזר לליגה השנייה והצטרף לסאות'המפטון במאי 1937, כחלק מהנסיון של טום פארקר לחזק את הקבוצה בניסיון להעפיל מהליגה השנייה.
סאות'המפטון שילמה תמורת כרטיס השחקן שלו 2,200 לירות שטרלינג.
כישורי המנהיגות והנחישות שלו סייעו לסאות'המפטון להימנע מירידה בעונת 1937/1938, אך בעונה שלאחר מכן סבל ממספר פציעות שגרמו לו להיעדר מהמגרשים לתקופות ארוכות.
בספטמבר 1939 הפסיק את עבודתו כעוזר מאמן, בעקבות פריצת מלחמת העולם השנייה.
הוא הוצב בהודו מטעם חיל האוויר המלכותי, ומדי פעם השתתף כשחקן אורח במשחקים של קרו אלכסנדרה ורקסהאם.
כשסיים את הקדנציה שלו בפרסטון הוא עזב לעיראק, ובינואר 1957 אימן את קבוצת הכדורגל של צבא עיראק.
ב-1958 חזר לאנגליה כדי לאמן את נוטס קאונטי, והוביל את המועדון להעפלה לליגה השלישית בעונת 1959/1960. בעונה שלאחר מכן אימן את צ'רלטון את'לטיק, שהייתה במקום האחרון, והוביל את המועדון להישארות בליגה ולמקום הרביעי בעונת 1963/1964. הוא לא הצליח לשמור על רמת משחק מספיק גבוהה, ופוטר בקיץ 1965.
היל סיים את קריירת הכדורגל שלו כמאתר כישרונות מטעם מנצ'סטר סיטי.
ב-1967, לאחר פרישתו, היגר עם אשתו ובנו לקליפורניה, שם ניהל חנות פיש אנד צ'יפס עד מותו ב-1993.
פרנק דוקס הוא אמן לחימה וכוריאוגרף קרבות קנדי.
לפי דוקס, מומחה ללחימה בשם סנזו טנאקה אימן אותו בנין ג'וטסו בגיל ההתבגרות, אך טענה זו מעולם לא אומתה ואף אדם אחר אינו שמע על מומחה זה.
דוקס ייסד שיטה חדשה של נינג'יטסו המכונה "דוקס ריו נינג'יטסו" (Dux Ryu Ninjutsu).
בנוסף הוא טען שנלחם בטורניר עלית לאמני לחימה שהתרחש כביכול באיי בהאמה, אך גם לטענה זו אין בסיס, ואף אדם פרט אליו לא שמע, התחרה או צפה באירוע זה.
בנוסף טען ששירת בחיל נחתים וקיבל את מדליית הכבוד עבור שרותו במבצעים סודיים בדרום-מזרח אסיה, אך מתיקו הצבאי שנחשף נרשם שמעולם לא ראה לחימה, לא קיבל עיטור ומסקנות ההערכה הפסיכיאטרית שעבר בשירותו קבעה כי הוא נוטה ל"רעיונות מנותקים מהמציאות".
האוטוביוגרפיה שכתב מכילה את רוב טענות אלה והוותה את הבסיס לסרט "ספורט הדמים" משנת 1988 בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם.
דוקס מצהיר שהוא התוודע והתאמן בקוגה ימבושי "נינג'יטסו" בידי סנזו "טייגר" טנקה.
סגנון אמנות הלחימה של דוקס "דוקס ריו נינג'יטסו" אינו אמנויות הלחימה היפנית העתיקה ("קוריו") המכונה נין ג'וטסו, ורבים אף הטילו ספק בכך שיש איזשהו קשר בין דוקס לאמנויות לחימה יפניות בכלל, אולם דוקס טוען שהיא "מבוססת על עקרונותיה של קוגה נינג'ה של הסתגלות ושינוי מתמיד."
פרנק דוקס פיתח את השיטה אותה הוא מכנה "דוקס פאסט" (מיקוד-פעולה-מיומנות-אסטרטגיה-טקטיקה) (DUX FASST (Focus-Action-Skill-Strategy-Tactics)).
רבות מטענותיו של דיוק שנויות במחלוקת, בכללם הרקע שלו באמנויות לחימה, לחימתו ב"קומיטה" ושירותו הצבאי לפני-כן.
דוקס היה מקור ההשראה ותסריטאי-שותף של סרט הקולנוע משנת 1988 "ספורט הדמים" וגם שימש ככוריאוגרף הקרבות שלו.
בסרט מככב ז'אן-קלוד ואן דאם שמגלם את דמותו של פרנק דוקס.
דייב קרטר תיאר את דוקס במאמר Inside Kung Fu Presents The Complete Guide To Ninja Training כ"סרט האולטימטיבי על תחרות אמנויות הלחימה האולטימטיבית."
דוקס גם שימש תסריטאי-שותף של סרט אחר של ואן דאם "התקווה לניצחון".
פרנק האריס היה סופר, מחזאי, ביוגרף, עיתונאי, עורך עיתון, עורך דין, יליד אירלנד.
הוא נחשב לחברו הקרוב של אוסקר ויילד ויצירותיו החשובות והמשפיעות ביותר (שתורגמו גם לעברית) הן הביוגרפיה שכתב על אוסקר ויילד: חיי אוסקר ויילד, והאוטוביוגרפיה חיי ואהבותיי (ספר זה נאסר לפרסום במדינות רבות בגלל התיאורים המיניים המפורטים המצויים בו).
הוא נחשב לדמות צבעונית מרכזית, אך שנויה במחלוקת בעולם הספרות, את יצירותיו החשובות הוא פרסם בערוב ימיו, כשכבר היה אזרח ארצות הברית.
פרנק האריס (ג'יימס תומאס האריס) נולד ב-1856 במחוז גולוויי באירלנד.
הוריו היו ולשים, ואביו היה קצין בצי הבריטי.
ילדותו עברה עליו ללא אמו שמתה בשלב מוקדם בחייו, ואביו התקשה לגדלו.
האריס נשלח לאנגליה לבית ספר שהוא גם פנימייה, אותה תיאר הסופר בזיכרונותיו כמקום אשר גרם לו סבל ובו נחשף לחינוך הכולל מלקות ויחסי מין הומוסקסואליים כחלק מניצול יחסי מרות.
בשנת 1869 הוא היגר לבדו מאירלנד ללא הסכמת אביו, אל ארצות הברית.
הסיבה שבחר דווקא בה הייתה שהיא נחשבה "לארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות".
בעוד אירלנד מולדתו ובעיקר אנגליה בה התחנך העיקו עליו.
כנער החל לעבוד כפועל קשה יום, הוא עבד כפועל בהנחת היסודות לגשר ברוקלין, כמצחצח נעליים, כפקיד במלון, ולבסוף כבוקר.
במסגרת עבודה זו הוא החל להתעשר, בעיקר בזכות מיומנות הברחת הבקר שרכש, שאפשרה לו להבריח בקר בדרך לא חוקית לארצות הברית, בעיקר לשיקגו שהתפרסמה בבתי המטבחיים ותעשיית הבשר המשגשגת שבה.
אך לבסוף בעקבות מאורעות הקשורים בתעשיית הבשר בשיקגו הוא איבד את רוב הממון שצבר כמבריח בקר.
במשך כל תקופת ילדותו באירלנד ונערותו בארצות הברית, קרא האריס ספרים ולמד לעיתים באופן עצמאי.
לאחר כישלונו כמבריח בקר הוא התקבל ללימודי משפטים באוניברסיטת קנזס, סיים את לימודיו והיה לעורך דין מן המניין.
במהרה זנח את קריירת המשפטים לטובת קריירה של עיתונאי, במלחמת רוסיה טורקיה, הוא שימש ככתב של כמה עיתונים אמריקאים.
בשנת 1878 הוא נשא את אשתו הראשונה פלורנס רות אדמס, שנפטרה שנה אחר-כך.
בשנים הללו כבר יצא שם להאריס כרודף נשים וטיפוס חלקלק, והיו טענות שהאריס נשא את פלורנס אדמס רק בגלל עושרה הרב, כמו כן האשימו את האריס שבמהלך מלחמת רוסיה טורקיה, הוא סיקר את המלחמה מבית בושת באודסה ולא מהחזית כמו שהיה מחויב.
האריס הכחיש את הטענות, וטען שבמהלך כל המלחמה התלווה אל הגנרל הרוסי מיכאיל סקובלב.
בשנת 1880 הגיע האריס אל לונדון והחל לעבוד כסגן עורך בעיתון איבנינג ניוז (Evening News), במהרה הוא התקדם לתפקיד העורך הראשי של העיתון ובניהולו העיתון החל לשגשג, באותן שנים ניסה האריס את כוחו בפוליטיקה וניסה להיבחר לפרלמנט הבריטי ונכשל.
אחר כך רכש באמצעות הלוואה את השבועון הספרותי הבריטי סטרדיי רוויו (Saturday Review).
הוא החליף את צוות הכותבים של העיתון וגייס במקומם כותבים חדשים שהיו גם חבריו: ג'ורג' ברנרד שו, תומאס הרדי ורודיארד קיפלינג.
ידידים נוספים של האריס היו וולט ויטמן ותומאס קרלייל.
באותם ימים היה האריס מוכר בבוהמה הלונדונית.
הוא היה חברו הטוב של אוסקר ויילד, שניהם נחשבו לאישים אשר הפכו את שנינות השיחה לאמנות.
האריס היה בין הבודדים אשר תמכו באוסקר ויילד בתקופת משפטו.
בין השנים 1908 ל-1931 כתב האריס סיפורים קצרים, מחזות, רומנים, ומסות ביוגרפיות על שקספיר, אוסקר ויילד וברנרד שו.
בשנת 1923 הוא פרסם את הכרך הראשון של האוטוביוגרפיה שלו: חיי ואהבותיי, ועד יום מותו הוא פרסם שלושה כרכים נוספים.
הכרך החמישי פורסם זמן קצר לאחר מותו.
עם צאת הכרך הראשון לאור בשנת 1923 הוגשו מספר רב של תביעות משפטיות נגד האריס, בעיקר באשמת פגיעה במוסר.
ברנרד שו הנהיג מספר אנשי עט ואמנים שיצאו לעזרתו של האריס, והתביעות בוטלו.
ההליכים המשפטיים, הולידו תחושה של כעס ומרירות אצל האריס ופגעו במעמדו החברתי.
לאחר מותו הוא זכה לתשבחות מסופרים אשר ראו בו לוחם כנגד הצביעות הוויקטוריאנית.
עם התפתחות הקולנוע במהלך המאה ה-20 אף הופקו מספר סרטי קולנוע על פי יצירותיו ודמותו גולמה על ידי שחקנים ידועי שם כדוגמת ג'ק למון
הוצאת כתבי מחברים נודעים, תל אביב 1960
חיי אוסקר ויילד, הוצאת אסטרולוג 1999
חיי ואהבותי, (הכרך הראשון של המדורה העברית הכוללת גם מבוא על האריס שנכתב על ידי מתרגמי הספר, והקדמה שנכתבה על ידי האריס עצמו)
פרנק וורסלי היה ימאי ומגלה ארצות ניו זילנדי, שהשתתף במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון בשנים 1916-1914, כרב החובל של האנדיורנס.
כמו כן שירת בעתודות הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
וורסלי נולד ב-1872 באקארואה שבניו זילנד והצטרף לחברת הספנות של ניו זילנד בשנת 1888. הוא שירת על ספינות אחדות ששייטו בנתיבי סחר בין ניו זילנד, אנגליה ודרום האוקיינוס השקט.
בשנת 1902 התגייס לצי המלכותי ושירת ב"סוויפטשור" במשך שנה לפני שחזר לצי הסוחר.
ב-1914 בצטרף למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, שמטרתה הייתה חציית יבשת אנטארקטיקה.
אחרי שספינת המשלחת "אנדיורנס" נלכדה בקרח והתרסקה, הפליגו הוא ושאר חברי המשלחת בשלוש סירות הצלה אל אי הפיל, הסמוך לחצי האי האנטארקטי.
מאי הפיל הפליגו הוא ושקלטון עם עוד ארבעה מחברי המשלחת בג'יימס קיירד, סירת הצלה באורך 6.7 מטרים למרחק 1,300 ק"מ בדרום האוקיינוס האטלנטי הסוער, והגיעו לבסוף אל היעד שהציבו לעצמם, ג'ורג'יה הדרומית.
רק הודות לכישורי הניווט המעולים שלו, הצליחה ה"ג'יימס קיירד" להגיע בשלום ליעדה.
וורסלי, שקלטון והימאי טום קרין חצו אז ברגל, בטיפוס הרים קשה ומסוכן ללא ציוד מתאים, את האי ג'ורג'יה הדרומית, במסע בן 36 שעות, להזעיק עזרה מתחנת ציידי הלווייתנים שבמפרץ סטרומנס.
תחילה חולצו שלושת האנשים שנשארו בעברו האחר של האי ולאחר למעלה משלושה חודשים הצליחו לבסוף וורסלי ושקלטון להגיע בלווייתנית אל אי הפיל, לחלץ משם את שאר חברי המשלחת.
פרנק ארתור וורסלי נולד באקארואה, ניו זילנד, בן למשפחת איכרים.
סבו, הנרי פרנסיס וורסלי (1876-1806) היגר מאנגליה לליטלטון, אליה הגיע בשנת 1851 עם משפחתו הגדולה.
אמו של וורסלי מתה כשהיה פעוט.
כשהיה בן 11 עזב אחיו הבכור, הארי, את הבית לעבוד בחברת הספנות הניו זילנדית ובערך באותו זמן לקח אביו אותו ואת אחותו בת ה-13 לכרייסטצ'רץ', שם למד בבית הספר הפתוח פנדלטון וסיים אותו כתלמיד מצטיין.
כמוהו כאחיו, גילה פרנק עניין בקריירה ימית ובשנת 1887 ניסה להתקבל לחברת הספנות הניו זילנדית, אך מפאת קומתו הנמוכה, נדחה והתבקש לנסות שוב כשיתבגר.
הוא פנה שוב כעבור חצי שנה והפעם הצליח, אף כי לא גדל במידה משמעותית מאז ניסיונו הקודם.
הוא התקבל לעבודה כמלח זוטר על סיפון ה"ויירואה", ספינת מפרשים שנשאה צמר ללונדון.
במשך שנים אחדות שירת וורסלי על כמה מאוניות החברה בנתיב השייט בין ניו זילנד לאנגליה.
בשנת 1891 היה לחובל שלישי, וכעבור שנה לקצין
בשנת 1895, כקצין שלישי, עזב את חברת הספנות הניו זילנדית והצטרף לשירות אוניות הקיטור של ממשלת ניו זילנד.
מינויו הראשון היה כקצין שני על סיפון ה"טוטאנקאי", אוניית קיטור ששייטה בין איי האוקיינוס השקט.
הוא נחשב לקצין טוב ומנוסה, אך לא טמן ידו בצלחת כשהזדמן לו מעשה משובה.
באחת ההפלגות בשנת 1899, עגנה ה"טוטאנקאי" בנמל אפיה, עיר הבירה של סמואה הגרמנית.
אותו לילה חמק וורסלי אל החוף ולקח במשיכה את דגל גרמניה הקיסרית, שהתנוסס על תורן הקונסוליה הגרמנית על הרציף.
עם גילוי הגזלה, חשד הקונסול בצוות ה"טוטאנקאי", אוניית הסוחר היחידה בנמל אותו זמן.
הוא צירף אליו קבוצת ימאים מן האוניה "פאלקה", שעגנה גם היא בנמל אותו זמן, ועלה אל סיפון ה"טוטאנקאי" לחפש את הדגל הגזול.
רב החובל הגיש מחאה והגרמנים עזבו בלי למצוא את הדגל.
גם כשנודע לאחר זמן לרב החובל כי וורסלי היה אחראי למעשה, לא השפיע הדבר על קידומו.
הוא הועבר ל"הינמואה", גם היא אוניית קיטור ממשלתית, כקצין ראשי.
ביוני 1900 ניגש וורסלי לבחינה לתעודת רב-חובל זר.
הוא עבר את הבחינה בציונים טובים והיה אחד משני סטודנטים שזכו לשבח על מאמציהם.
עכשיו היה רב-חובל מוסמך והאונייה הראשונה שקיבל לפיקודו הייתה "הרוזנת מרנפרלי".
הייתה זו אונייה תלת-תרנית בשירות ממשלת ניו זילנד, שהפליגה בנתיבי סחר בדרום האוקיינוס השקט, בעיקר בסביבות איי קוק ונְיוּאֵה, שהיו אז בחסות ניו זילנד.
כמפקד "הרוזנת מרנפרלי" התגייס וורסלי לכוח המילואים של הצי המלכותי (RNR) וב-1 בינואר 1902 התמנה לסג"ם.
ב-1904 נמכרה אונייתו והוא נשאר ללא אונייה לפקד עליה.
הוא התפטר משירות האוניות הממשלתי של ניו זילנד והחליט לחפש עבודה בחו"ל.
בסידני מצא מינוי כקצין ראשי באונייה "ספָּרואו", שהייתה בהפלגת העברה לניו זילנד, לאחר שנרכשה זמן קצר קודם לכן על ידי הממשלה.
כשה"ספרואו" הגיעה אל ולינגטון במרץ 1905, נבחר וורסלי לפקד על האונייה בעת הסבתה לספינת אימונים.
מלאכת ההסבה לא הושלמה עדיין כשוורסלי יצא לאנגליה בראשית 1906.
עם הגעתו לאנגליה במרץ 1906, התייצב וורסלי לאימונים נוספים בצי המלכותי.
הוא הוצב לאונייה "פסיכה" וקיבל הכשרה מיוחדת בטורפדו, תותחנות וניווט.
בחודש מאי שלאחר זאת קודם לדרגת סגן.
וורסלי שירת על מספר רב של אוניות הצי המלכותי, בכלל זה 12 חודשים על "סוויפטשור", במהלך השנתיים הבאות.
לאחר זאת חזר לצי הסוחר ומצא עבודה באוניות הקיטור של קו אלאן בשירות הדואר המלכותי, ששייטו בקביעות בין אנגליה לקנדה ודרום אמריקה.
מדי פעם במהלך השנים הבאות נקרא לשירות בצי המלכותי, שכלל חודש על סיפון ה"ניו זילנד" ב-1911.
בשנת 1914 החל חוקר הארצות ארנסט שקלטון להכין משלחת, שיעדה היה להשלים את החצייה הראשונה של יבשת אנטארקטיקה.
כישלונו של רוברט פלקון סקוט להביס את הנורווגי רואלד אמונדסן במירוץ אל הקוטב הדרומי בשנת 1911 נחשב לכתם על המוניטין של בריטניה בחקר הקטבים.
משלחתו של שקלטון התעתדה להחזיר את בריטניה לחזית המאבק לכיבוש אנטארקטיקה.
הוא קבע את המטה שלו בדרך ברלינגטון בלונדון ושם ראיין מועמדים למשלחת.
אחד התפקידים הפנויים היה זה של רב חובל לספינת המשלחת ה"אנדיורנס".
וורסלי, שהיה בלונדון בהמתנה לתפקיד חדש הצטרף למשלחת כתוצאה מחלום, שבו ניווט אונייה סביב קרחונים במורד רחוב ברלינגטון.
הוא ראה בכך אות לבאות, ולמחרת הלך אל רחוב ברלינגטון, שם ראה את השלט של משרדי המשלחת, הציג את עצמו והתקבל לאחר שיחה בת דקות ספורות עם שקלטון.
ה"אנדיורנס" עזבה את אנגליה ב-8 באוגוסט 1914. פניה היו מועדות לבואנוס איירס, שם היה שקלטון, שנסע בנפרד, אמור להצטרף למשלחת.
יציאת המשלחת הייתה בעייתית; הציפייה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה גרמה לכמה חברים, בהם וורסלי, שהמתינו להיקרא לצי המלכותי, לדחות את המסע.
ואולם, האדמירליות יעצה לשקלטון להמשיך בתוכניותיו גם לאחר שאנגליה הכריזה מלחמה על גרמניה הקיסרית ב-4 באוגוסט.
ממש לפני יציאת ה"אנדיורנס" פנה וורסלי לרשויות ונענה, שצוות קציני הצי לא ייקראו הפעם לשירות.
במהלך המסע על קיטור אל דרום אמריקה, אזל הדלק והקרשים, שנועדו לבניית צריפים בבסיס המשלחת באנטארקטיקה, שימשו להסקת כבשן המנוע.
וורסלי פיקד על ספינתו ברגיעה יחסית, כמעט ללא משמעת או פיקוח על צריכת אלכוהול.
ארבעה אנשי צוות נכנסו בתגרת שיכורים כשירדו לחוף במדיירה.
במהלך העגינה במדיירה, נמל נייטרלי, התנגשה אונייה גרמנית במעגן סמוך ב"אנדיורנס" וגמרה לה נזק.
וורסלי, אחוז חימה, עלה אל סיפון האוניה הגרמנית עם עוד כמה מחברי המשלחת וכפה על צוותה לתקן את הנזק שחוללו.
בשקלטון, שקיבל דין וחשבון על הנהגת וורסלי את המסע כאשר הצטרף למשלחת בבואנוס איירס, החלו לכרסם חששות באשר לבחירתו כרב חובל.
וורסלי נועד לפקד על משלחת האספקה לקבוצה שתחרוף באנטארקטיקה, אבל שקלטון התחיל להטיל ספק בכך שכישורי ההנהגה שלו מספיקים לביצוע המשימה.
אחרי ההצטיידות מחדש בבואנוס איירס, הפליגה ה"אנדיורנס" ב-26 באוקטובר אל האי הנידח ג'ורג'יה הדרומית, בדרום האוקיינוס האטלנטי.
היא הגיעה כמתוכנן אל תחנת גריטוויקן, מוצב ציידי לווייתנים נורווגיים, ב-5 בנובמבר.
הנורווגים אישרו דיווחים ראשוניים מבואנוס איירס, לפיהם התפשט הקרח האנטארקטי הדחוס הרבה צפונה מן המקובל.
שקלטון קיבל את עצת הנורווגים להשהות את יציאתו עד מועד מאוחר יותר בקיץ, וכתוצאה מכך, לא הפליגה ה"אנדיורנס" דרומה אל ים ודל לפני ה-5 בדצמבר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה פיקד וורסלי על האונייה PC.61, שנועדה לתקוף צוללות גרמניות במסווה של אוניית סוחר.
הוא היה אחראי לנגיחתה והטבעתה של הצוללת הגרמנית SM UC-33, בתמרון נגיחה מיומן ב-26 בספטמבר 1917. על תפקידו בהטבעת הצוללת, קיבל וורסלי את אות השירות המצוין (DSO).
בשלב מאוחר יותר של המלחמה עבד וורסלי בהובלת אספקה ברוסיה האנטארקטית ובמאבק של צפון רוסיה נגד הבולשביקים, על כך זכה בפס נוסף לעיטור השירות המצוין שלו.
בשנים 1921 ו-1922 השתתף במשלחת האחרונה של שקלטון לאנטארקטיקה כרב החובל של ה"קווסט".
בין תקופות שירות בצי הסוחר עמד בראש משלחת לחוג הארקטי והשתתף בצייד אוצר באי קוקוס.
כמו כן כתב ספרים אחדים בנושאי התנסויותיו בחקר הקטבים וקריירת הים שלו.
בשנות מלחמת העולם השנייה שירת תחילה עם הצלב האדום בצרפת ובנורווגיה.
ב-1941 זייף את גילו כדי שיוכל להצטרף מחדש לצי הסוחר.
כשגילו האמיתי נודע לרשויות הצי, שוחרר וורסלי מתפקידו.
הוא מת מסרטן ריאות בשנת 1943, באנגליה.
במלאת 100 שנה למשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, יצא הנרי וורסלי, קרוב רחוק של פרנק וורסלי, למסע יחיד בעקבות מסעו המתוכנן של שקלטון מקצה אנטארקטיקה אל הקצה השני, שנכשל בגלל טביעת ה"אנדיורנס".
הנרי וורסלי הצליח להגיע למרחק 48 ק"מ מיעדו, אז הכריעה אותו דלקת הצפק, יחד עם תשישות כללית, והוא נאלץ להזעיק עזרה.
מסוק לקח אותו לבית חולים בצ'ילה, שם מת לאחר ניתוח.
ג'יימס פרנסיס "פרנק" הרלי היה צלם והרפתקן אוסטרלי.
הוא השתתף בכמה משלחות לאנטארקטיקה כולל המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ושירת כצלם רשמי בצבא אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה והשנייה.
סגנונו האמנותי הפיק מספר רב של תמונות ראויות להיזכר, אבל ביום סצנות, צירופים ותמרוני צילום הנחילו לו ביקורת בטענה, שהם מפחיתים מערכה התיעודי של יצירתו.
הרלי היה השלישי בחמישה ילדים וגדל בפרבר של סידני, אוסטרליה.
בגיל 13 ברח מהבית, עבד במפעל פלדה וכעבור שנתיים חזר הביתה ללמוד בבית הספר הטכני המקומי ולשמוע הרצאות מדעיות באוניברסיטת סידני.
בגיל 17 קנה את המצלמה הראשונה שלו, מצלמת בראוני בוקס של קודאק במחיר 15 שילינג, שאותם פרע בתשלומים של שילינג בשבוע.
הוא למד צילום בכוחות עצמו וכבש לו מקום בתעשיית הגלויות, שם עשה לו שם הודות למצבי הסכנה שבהם הציב את עצמו כדי להשיג תמונות מדהימות, שכללו עמידה אל מול רכבת מתקרבת כדי להנציח אותה על סרט הצילום.
בשנת 1908, בהיותו בן 25, נודע להרלי שחוקר הארצות האוסטרלי דאגלס מוסון מתכנן משלחת מחקר לאנטארקטיקה; חבר משכונת מגוריו של הרלי, הנרי מאלארד, שניגש גם הוא לריאיון עם מוסון, המליץ על הרלי לתפקיד הצלם הרשמי של המשלחת האוסטרלית לאנטארקטיקה של מוסון.
הרלי מספר בביוגרפיה שלו איך תפס את מוסון בדרכם לראיון שלהם ברכבת וניצל את ההזדמנות לשכנע אותו לתת לו את התפקיד.
מאלארד, בעל זיכיון מקומי של קודאק, שהרלי היה חייב לו כספים, סיפק ציוד צילום למשלחת, שיצאה לדרכה בשנת 1911 וחזרה בשנת 1914.
לאחר שובו ממשלחת מוסון, יצא הרלי אל אזור נידח ושומם באוסטרליה, שם הביא לו שליח אבוריג'יני מברק ובו הזמנה מסר ארנסט שקלטון, להצטרף אליו כצלם הרשמי של משלחתו.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, שיצאה לדרך בשנת 1914 ולא שבה עד אוגוסט 1916, לאחר תלאות שונות ומשונות; הרלי היה חלוץ בהפקת מספר רב של תמונות צבע של המשלחת, תוך שימוש בתהליך פאג'ט של צילום בצבעים, שהיה פופולרי בשנים ההן.
בהמשך אסף את התיעוד שצבר ובשנת 1919 יצר את הסרט התיעודי "דרום".
סרטי הצילום שלו שימשו גם בסרט ה-IMAX משנת 2001, "ההרפתקה האנטארקטית של שקלטון".
באוגוסט 1917 הצטרף הרלי לצבא האוסטרלי (AIF) והגיע לחזית המערבית בצרפת ובלגיה, שם צילם את קרב איפר השלישי (Ypres).
קפיטן בין הכתב הרשמי של הצבא האוסטרלי בכח האנזא"ק דרש אותנטיות צילום והרלי התעקש על איכות אותה השיג בשחזור (Reenactment) ובשימוש בפוטומונטאז'.
עקב מחלוקת זו הועבר הרלי למזרח התיכון על ידי גנרל בירדווד, המפקד הבריטי של כח האנזא"ק.
בנובמבר 1917 הגיע לארץ ישראל, וב 28 בדצמבר התמקם במפקדת הגנרל שובל ברחובות למשך שלושה חודשים.
במהלכם גם ביים את הקרב על באר שבע ואת כניסת הפרשים לרחובות שהתרחשו לפני הגעתו.
במרץ 1918 עזב את הצבא האוסטרלי, נסע לקהיר ומשם ללונדון להקים תערוכה שנפתחה בגלריית גרפטון במאי 1918.
מדצמבר 1920 ועד אוגוסט 1921 השתתף במשלחת למצר טורס ולפפואה.
מספטמבר 1940 ועד 1943 השתתף כצלם רשמי של אוסטרליה במלחמת העולם השנייה כשבסיסו בקהיר.
הגיע לצלם את הניצחון על האיטלקים בסידי בראני, את הקרב על ברדיה, המצור על טוברוק ושני קרבות אל עלמיין
פרנק דבנהאם היה גאולוג בריטי, פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קיימברידג' והמנהל הראשון של מכון סקוט לחקר הקוטב.
דבנהאם נולד בבוסוול, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה, בנם השלישי של הכומר ג'ון וילמוט דבנהאם ואדית.
הוא למד בבית הספר שניהל אביו לפני שנרשם לקינג'ס סקול בפאראמאטה, שם היה מצטיין השנה הן בלימודים והן בספורט.
הוא סיים את אוניברסיטת סידני בתואר ראשון באנגלית ובפילוסופיה, אחר הצטרף לסגל בית הספר ארמידייל האנגליקני בניו סאות' ולס.
בשנת 1908 חזר לאוניברסיטה, ללמוד גאולוגיה אצל סר אדג'וורת' דייוויד.
בשנת 1910 היה אחד מקבוצה של שלושה גאולוגים במשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה (1913-1910).
מינואר עד מרץ 1911 יצאו דבנהאם ועוד שלושה מחברי המשלחת,
גריפית' טיילור, צ'ארלס רייט, (פיזיקאי), ואדגר אוונס, לחקור ולמפות את ההרים המערביים של ארץ ויקטוריה (המסע המערבי), וביצעו מחקרים מדעיים ותצפיות גאולוגיות.
הוא לא השתתף במסע הכושל אל הקוטב הדרומי מפאת פגיעת ברך שקרתה בשעת משחק כדורגל בשלג, ותחת זאת לקח חלק במסע המערבי השני יחד עם ריפית' טיילור, טריגווה גראן וויליאם פורד.
בשובו מן המשלחת ב-1913 נכנס לאוניברסיטת קיימברידג' להעלות על הכתב את רשימותיו מן השטח.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, שירת דבנהאם כלייטנאנט בבטליון ה-7, חיל הרגלים של אוקספורדשייר ובקינגנהאמשייר.
במהלך שירותו בצרפת ובסלוניקי, נפצע דבנהאם קשה באוגוסט 1916. הוא נשא לאישה את דורותי לוסי למפרייר בינואר 1917 והועלה לדרגת אביר בשנת 1919. באותה שנה פנה לקיימברידג', שם התמנה לפרופסור עמית בקולג' גונוויל וקאיוס וכמרצה בקרטוגרפיה.
ב-1920 ייסדו דבנהאם וריימונד פריסטלי, בכספים שהתקבלו מתרומות הציבור בתגובה לטרגדיה של משלחת טרה נובה, את מכון סקוט לחקר הקוטב באוניברסיטת קיימברידג', כמאגר למידע קוטבי וכמרכז להפצת ידע, תמיכה וניסיון למשלחות עתידיות.
דבנהאם הגה את הרעיון של מרכז למידה כזה בשנת 1912, בעת שהותו באנטארקטיקה.
הוא כיהן כמנהל המכון ללא תמורה משנת 1920 עד 1946. כמנהל המכון, פיתח דבנהאם, יחד עם פריסטלי ואחד ממדעני "אנדיורנס", ספינת המשלחת של שקלטון, ג'יימס וורדי, את קיימברידג' למרכז חקר הקטבים בבריטניה.
ב-1931 התמנה פריסטלי לפרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת מלחמת העולם השנייה אימן צוערים לשירות, הרצה לפני נווטים של חיל האוויר המלכותי ויצר טכניקות של דגמי תבליט להדרכת חיילי קומנדו.
דבנהאם היה מחבר הספר "אסטרוגרפיקה: צעדים ראשונים בניווט לפי הכוכבים", ששתי המהדורות שלו ב-1942 היו חשובות בתכנון מפציץ התקיפה של חיל האוויר המלכותי נגד הרייך השלישי.
פרנק דבנהאם היה סגן נשיא של החברה הגאוגרפית המלכותית (1953-1951) וקיבל ממנה את מדליית ויקטוריה בשנת 1948.
פרנק דבנהאם הרבה בכתיבה, וכתביו שיצאו לאור כוללים:
פרנק דבנהאם מת בקיימברידג' בשנת 1965, בן 81. הוא הותיר אחריו אישה, בן וארבע בנות.
קרחון דבנהאם בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה נקרא על שמו.
פרנק פול ווגל הוא מאמן כדורסל אמריקאי, אשר משמש כמאמן הראשי של קבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA.
ווגל גדל בניו ג'רזי, והתעניין בכדורסל מגיל צעיר.
בהיותו בבית ספר, אירח אותו דייוויד לטרמן בתוכנית הלילה הפופולרית שלו כשהוא מבצע פעלול - מסובב כדור על מברשת שיניים תוך כדי שהוא מצחצח את שיניו.
ווגל שיחק כרכז במכללת חואניטה מפנסילבניה.
בשנת 1994 עבר לאוניברסיטת קנטקי, שיחק בקבוצה המשנית של האוניברסיטה וסיים תואר ראשון בביולוגיה.
לאחר הלימודים עבד בצוות האימון של קבוצת הכדורסל הראשית.
ווגל החל לעבוד בבוסטון סלטיקס ב-1997 כאנליסט וידאו ראשי.
ב-2001 קודם לעוזר מאמן וב-2004 עבר לשמש עוזר מאמן בפילדלפיה 76'.
ב-2005 מונה לסקאוט בלוס אנג'לס לייקרס וב-2006 לסקאוט בוושינגטון ויזארדס.
ב-2007 מונה לעוזר מאמן באינדיאנה פייסרס.
ב-2011, לאחר שג'ים אובריאן פוטר מתפקידו, ווגל מונה כמאמן זמני של הפייסרס.
הוא הוביל את הפייסרס לפלייאוף בפעם הראשונה מאז 2006. ווגל הוכרז באופן רשמי כמאמן ראשי ב-6 ביולי 2011, לאחר ששחקנים ביקשו מהמנהל המקצועי לארי בירד למנותו לתפקיד.
הישג השיא של הקבוצה תחת ווגל היה העפלה לגמר המזרח בעונות ו-, בהן הפסידה למיאמי היט.
ב-6 במאי 2016, למרות שהקבוצה הגיעה לשלב הפלייאוף, הודיעה הנהלת הקבוצה כי חוזהו של ווגל לא יוארך ומאמן אחר ימונה במקומו.
בעונות ו- אימן את אורלנדו מג'יק, אשר רשמה תחתיו מאזן מצטבר של 54 ניצחונות ו-110 הפסדים.
במאי 2019 מונה למאמנה הראשי של לוס אנג'לס לייקרס, במקומו של לוק וולטון.
בעונתו הראשונה עם הלייקרס הוליך אותה למקום הראשון באזור המערבי, עם מאזן ניצחונות 52–19, בהובלתם של השחקנים לברון ג'יימס ואנתוני דייוויס.
בפלייאוף גברו הלייקרס על פורטלנד טרייל בלייזרס (4–1), יוסטון רוקטס (4–1), דנוור נאגטס (4–1) ומיאמי היט (4–2), בדרך לזכייתה ה-17 של הקבוצה באליפות ה-NBA.
ב-11 באפריל 2022 פוטר ווגל לאחר סיום העונה הסדירה בה סיימו הלייקרס במקום ה-11 במערב ולא הצליחו להעפיל לפליי-אין עם מאזן 33–49 שלילי.
ב-6 ביוני 2023 מונה ווגל למאמנה הראשי של קבוצת פיניקס סאנס.
פרנק היינריך הוא תאולוג, פעיל חברתי ופוליטיקאי גרמני במפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU).
פרנק היינריך נולד בעיר זיגן.
בגיל שלוש עבר עם משפחתו לדרום גרמניה, היכן שניהלו הוריו בית אבות.
לאחר השירות החברתי, שהה היינריך במשך שנה בקנדה כפרח כמורה.
כאשר חזר לגרמניה, סיים היינריך את לימודיו במקצועות החינוך החברתי, והפך לחבר בצבא הישע שבעיר פרייבוג בברייסגאו.
עד שנת 1995 עמד היינריך בראש השירותים החברתיים המיסיונריים ("Die Insel" ו-"Die Spinnwebe") כעובד סוציאלי.
בשנת 1997 הוצב היינריך כקצין במשרה מלאה בצבא הישע, ויחד עם אשתו הוביל את סניף צבא הישע בעיר קמניץ בין השנים 1997-2009.
היינריך נשוי מאז שנת 1987, ואב לארבעה ילדים.
היינריך הפך לחבר במפלגת ה-CDU בשנת 2007. בבחירות לפרלמנט הגרמני בשנים 2009 ו-2013 נבחר היינריך לחבר בבונדסטאג, לאחר שקיבל מנדט ישיר ממחוז הבחירה של קמניץ.
מאז נובמבר 2009 משמש היינריך כיושב הראש של המפלגה במחוז הבחירה של קמניץ.
בפרלמנט הגרמני, משמש היינריך כחבר בסיעת CDU-CSU, וכדובר-משנה של סיעת CDU-CSU בוועדה לזכויות אדם ועזרה הומניטרית.
בנוסף, משמש היינריך גם כחבר-משנה בוועדה לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי.