tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוב היה בעיקרו עבור רכישת מגרש להקמת מלון הנסיכה בתל אביב, שלא יצא לפועל.
שבוע אחר כך הגיע המלון להסדר עם הבנק והוא המשיך לפעול.
במאי 2011, חתמה רשת ישרוטל על הסכם לשכירה ולניהול המלון עם חברת "לקסן ישראל".
בשלב הראשון תכננה ישרוטל להשקיע כ-25 מיליון שקל בשיפוץ ושדרוג המלון.
שנה אחרי חתימת ההסכם, הודיע הממונה על ההגבלים העסקיים דיויד גילה שהעסקה הייתה דרושה את אישורו ושהוא מתנגד לה, מאחר שרשת "ישרוטל" מפעילה כבר 9 בתי מלון באילת, הדבר יפגע בתחרות.
התנגדות לעסקה גרמה לסכנת סגירה, לאחר שהמלון נקלע בשלב זה לחובות כבדים.
כדי לא לפגוע ברצף הניהול של המלון, הממונה על ההגבלים העסקיים העניק ארכה עד סוף 2015 למציאת פתרון, שעיקרו מכירתו לגורמים אחרים.
בינתיים רשת "ישרוטל" המשיכה לנהל אותו.
אך במאי 2015 ביקש בנק הפועלים למנות למלון כונס נכסים.
במקביל הודיעה רשת "ישרוטל" שהיא מפסיקה את ניהול המלון ומפטרת את כל העובדים.
באוקטובר 2015, רכשה חברת "נצבא" כ-60% ממניות המלון.
משפחת טסלר נותרה עם 40% בלבד.
אך סוכם בין שני הגורמים כי אם משפחת טסלר לא תשלם את חלקה היחסי בהלוואה שהעניקה נצבא לחברה, החברה קיבלה אופציה לרכישת 40% הנותרים שבידי המשפחה תמורת סכום של כ-35 מיליון שקלים.
נצבא גם סיכמה עם משפחת טסלר, כי היא תשלם את כל חובותיו של המלון שמגיעים לסך 220 מיליון שקלים.
ותשפץ אותו בעלות של 25 מיליון שקלים.
בדצמבר 2016, תבעה חברת "לקסן ישראל" את רשת מלונות ישרוטל ובנק הפועלים בסכום של 200 מיליון שקלים בטענה כי התנהלותם בנוגע למלון הביאו לקריסת המלון וגרמה לו נזקים כלכליים.
לטענתה, כ-135 מיליון שקלים מהתביעה הם עקב אובדן שויי המלון בזמן המכירה.
וכ-50 מיליון שקלים נוספים על העמלות והריביות שגבה בנק הפועלים.
סכום נוסף של כ-18 מיליון שקלים נתבע עקב השתתפות בהוצאות, דמי ניהול נמוכים וקיזוזים מיותרים.
בשנת 2018, הודיעה חברת נצבא, כי המלון יפתח מחדש לאחר שיפוץ שיכלול את הרחבתו ל-500 חדרים והוספת 90 סוויטות.
באפריל 2018, החל השיפוץ, ופועלי הבנייה התגוררו בו בזמן העבודות.
ב-2018 חתמה חברת "נצבא" על הסכם לפיו חברת ניהול המלונות הטורקית Swandor תנהל את המלון המחודש לתקופה של 10 שנים.
ב-26 בדצמבר 2019, פרצה שרפה במלון במהלך עבודות השיפוץ, איש לא נפגע אך הפתיחה המחודשת נדחתה.
באוגוסט 2022, דחה בית המשפט המחוזי בתל אביב את תביעתו של בעל המלון לשעבר אלכסנדר טסלר, נגד ישרוטל ובנק הפועלים, על כך שגרמו לקריסתו הכלכלית.
באוגוסט 2023 חייב בית המשפט המחוזי בבאר שבע את חברת "נצבא" בתשלום מס רכישה בסך 90 מיליון ש"ח עבור רכישת מלון הנסיכה.
נכון ל-2025, מבנה המלון נמצא בשיפוצים, במהלכם ייבנה אגף חדש.
מספר סצנות בסדרה "כסף קטלני" צולמו במלון הנסיכה.
הסרט פעמיים בוסקילה בכיכובו של זאב רווח צולם גם הוא במלון.
מלון VERT אילת (לשעבר קראון פלאזה אילת) הוא מלון נופש הממוקם בחוף הצפוני שבעיר אילת, על שפת הלגונה לצד המלון "יו מג'יק פאלאס אילת".
הוא כולל 266 חדרים וסוויטות.
המלון נבנה ומנוהל על ידי רשת "מלונות אפריקה ישראל", בעבר פעל תחת המותג הבין-לאומי "קראון פלזה" של קבוצת אינטרקונטיננטל.
החל מ-2021 הוא פועל תחת המותג "ורט" של "מלונות אפריקה ישראל".
המלון הוקם, תחילה תחת השם "הולידיי אין אילת", בשותפות בין חברת מלונות אפריקה ישראל והקבלן אורי דורי.
המלון נפתח בשנת 1994 כמלון "הולידיי אין קראון פלאזה אילת".
בשונה ממלונות אחרים בישראל אשר נושאים את המותג "קראון פלאזה" זהו מלון נופש המיועד למשפחות ולא מלון עסקים.
עקב כך המלון מציע יותר פעילויות המיועדות למשפחות וילדים ממלונות אחרים תחת אותו המותג, כגון צוות בידור ומשחקייה.
אחת בלובי המלון והשנייה בבריכה.
כמו כן המלון כולל בריכת שחייה, בריכת פעוטות, שירות ספא, חדר כושר, בר, בית כנסת, שני אולמות כנסים, מועדון ילדים, חדר משחקי וידאו.
בנוסף, המלון כולל אולם באולינג.
זהו המלון היחיד באילת אשר כולל בתוכו מסלול באולינג.
בראשית העשור השני של שנות ה-2000 חדר משחקי הווידאו הגדול אשר שכן בקומת הבריכה נסגר ובמקומו נפתחה פינה מצומצמת בקומת הלובי אשר באה על חשבון אחת החנויות אשר שכנו בלובי המלון.
בשנת 2005 שופץ המלון בהשקעה של יותר מ-1.5 מיליון דולר, בעיצוב של קונצפט עם מוטיווים השאולים מגן עדן.
בשנת 2017 הטיל בית משפט השלום באילת על המלון קנס בסך 175 אלף שקל בגין זיהום מי מפרץ אילת.
בדגימות שנערכו בנקודת היציאה של השפכים לעבר הים נרשמה חריגה של 14,750,000% מהערך המרבי המותר של חיידקי קולי צואתי.
באותה השנה מכרה חברת אפריקה מלונות לידי קבוצת דיין את מלון קראון פלזה אילת יחד עם שלושה מלונות נוספים.
בעבור קראון פלזה אילת וקראון פלזה תל אביב שילמה קבוצת דיין כ-300 מיליון שקל, כחלק מעסקה רחבה יותר בשווי 520 מיליון שקלים.
בשנת 2020 המלון עבר שיפוץ בפעם השנייה מאז שנפתח ב-1994.
בשנת 2021 המלון שינה שמו ל-VERT אילת.
מלון הנשיא הוא בית מלון נטוש, הנמצא ברחוב אחד העם 3, בשכונת טלביה שבירושלים.
המלון היה אחד המלונות הראשונים שהוקמו בירושלים לאחר קום המדינה, והמלון השני בעיר שהייתה בו בריכת שחייה (לאחר מלון ימק"א ירושלים).
את הקמת המלון יזם איש העסקים חיים שיף, בשיתוף עם קבוצת משקיעים, וביניהם אברהם פייג איש עסקים מבלגיה.
שמה הרשמי של החברה שהקימה וניהלה את המלון היה "מלונות איילה" בע"מ, על שם איילה, רעייתו של חיים שיף.
אדריכלי הבניין היו מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן.
בניית המלון החלה בשנת 1951 בהשקעה של 2.5 מיליון ל"י, מתוכם 285 אלף היו הלוואה מהמדינה.
בניית האגף הראשון של המלון, בו 64 חדרים, הושלמה באוקטובר 1953, והוחל בבניית אגף נוסף בו 84 חדרים.
במרץ 1954 מספר פועלי בניין שעבדו באתר השביתו את העבודה בגיבוי מועצת פועל ירושלים, בטענה כי לא שולם להם שכרם, וכי הקבלן לא הפריש עבורם תשלומים שונים כחוק, אולם לבסוף יושרו ההדורים והבניה הושלמה.
ב-13 באפריל 1954 נערך טקס חנוכת המלון במעמד ראש הממשלה, משה שרת.
המלון תוכנן מראש כמלון כשר ונבנו בו שני מטבחים נפרדים לבשר וחלב.
עם פתיחת המלון הוא נקלע לקשיים כספיים וחיים שיף ביקש הלוואה ממשלתית לכיסוי חובות לספקים, מאחר שתזרים המזומנים לא הספיק כדי לכסות את ההוצאות.
בנובמבר 1954, פנה הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג במברק לשר האוצר בבקשה שיאשר את ההלוואה, מאחר שמלון הנשיא היה המלון היוקרתי היחיד בירושלים שהייתה לו תעודת כשרות.
בשנת 1957, יזם שיף את הקמתה של בריכת ירושלים במושבה הגרמנית בירושלים, בריכה ציבורית גדולה.
בניית הבריכה הביאה למחאה גדולה של הציבור החרדי בירושלים נגד הבריכה בה רוחצים במעורב גברים ונשים.
כתגובה להקמת הבריכה הוסר ההכשר ממלון הנשיא ושיף הסכים למכור את חלקו בבריכת השחיה.
בריכת ירושלים נמכרה לקיבוצים קריית ענבים ורמת רחל בשיתוף עם המושב שורש ונפתחה לקהל ב-28 ביולי 1958 בניהול של מושב שורש.
לאחר שמכר את הבריכה הופעל כנגד שיף לחץ לסגור גם את הבריכה שפעלה בתוך מלון הנשיא, כתנאי להחזרת הכשרות.
בתחילת 1990 רכשה את המלון חברת אפריקה ישראל מגורים, לאחר שחיים שיף נקלע שוב לקשיים כספיים, וסגר את המלון בסוף 1989. בסוף 1990 רכשה חברת ישרס מאפריקה ישראל 50% מהמלון, ושתי החברות החלו בתכנון ואישור הסבת המלון למבנה מגורים, כולל בניית אגף נוסף.
בינתיים המלון הושכר במשך כמה שנים לסוכנות היהודית, והמבנה שימש כמרכז קליטה לעולים מאתיופיה, לאחר "מבצע שלמה".
במקביל האגף הנוסף של המלון שימש למשרדיה הראשים של החברה הממשלתית למדליות ומטבעות.
במשך השנים ניסתה אפריקה ישראל לשנות את יעודו של המלון למגורים, ללא הצלחה.
בשנת 2014 הגיעו עיריית ירושלים ואפריקה ישראל להסכמות לפיו המלון יוסב למלון חדש בן 180 חדרים, בשילוב מגורים.
אך במשך שנים התוכנית לא הגיעה לשלב מימוש והמלון ניצב נטוש, מוזנח ואף הוגדר כמסוכן.
בזמן המחאה החברתית בקיץ 2011 פלשה למבנה קבוצת "בית ריק", קבוצה של אמנים פעילים חברתיים שפעלה בו במשך כמה חודשים, וארגנה בו הופעות פרפורמנס, מוזיקה ותערוכת אמנות.
ב-2021 רכשה את מבנה המלון הנטוש קבוצת משקיעים, בהם בעלי רשת המרכולים אושר עד, תמורת 82 מיליון שקל.
ונתרם על ידם לעמותת המרחב החברתי, לטובת הקמת מרכז חברתי-קהילתי לתקופה של חמש שנים.
בפברואר 2024 נמכר שוב, הפעם תמורת של 310 מיליון שקל, לקבוצת הדס קפיטל ולקבוצת מגשימים.
מבנה המלון תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר פרידמן בשותפות עם האדריכל מאיר רובין.
רובין כיהן במקביל באותה תקופה גם כסגן ראש עיריית ירושלים מטעם מפלגת חרות ואישר למלון לבנות קומה חמישית בניגוד לתוכנית המתאר.
את הריהוט ועבודות העץ במלון סיפק מפעל הרהיטים של ליאו ויסמן.
החל משנת 2023 פועל במלון הנשיא מיזם המרחב החברתי, במסגרתו עבר המלון שיפוץ מקיף תוך שחזור ושימור האלמנטים ההיסטוריים של המבנה.
הבניין משמש כבית לעמותות, עסקים חברתיים, מרכזי קהילה, אמנים, יוצרים ועוד תחת הכותרת 'בית למעמד היצירתי בירושלים'.
במקום פועל גם בית קפה חברתי ומרכז לאירועי חברה ותרבות.
בנוסף על כך, במרכז פועל גם קהילת ארגמן (מבוגרי מדרשת השילוב נטור) ובית המדרש העברי.
מלון הר הכרמל (נקרא בהקמתו מלון טלטש ולאחר מכן נקרא מגידו ובנדורי) היה בית מלון שנפתח בשנת 1935 ברחוב דרך הים 103 בשכונת כרמל מערבי בחיפה.
המלון נוסד על ידי מרים מטילדה טלטש, ועוצב על ידי האדריכל לאופולד קרקואר.
מבנה המלון הופקע מספר פעמים לשימושים שונים ושימש כבית הבראה של שירותי בריאות כללית.
בשנת 2013 המלון נסגר בעקבות בניית מלונות חדשים באזור.
מבנה המלון נחשב כאתר מורשת בישראל.
בשנת 1935, המלון נפתח בשם "מלון טלטש" בניהולה של מרים מטילדה טלטש, אלמנה שעלתה לארץ ישראל מווינה בשנת 1927. המלון נבנה לפי עיצובו של האדריכל לאופולד קרקואר, אשר טלטש גייסה כסף רב כדי להזמין אותו.
המלון היווה פנינה ארכיטקטונית מפני שנבנה בשמונה חודשים וחצי בסכום של 30,000 ל"פ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, הפקיעו הבריטים את המבנה והפעילו בו, בניהולו של ברנרד לו מונטגומרי, את המכללה לפיקוד ומטה של הכוחות הבריטיים.
כמו כן, הבריטים הכריזו שאזור המלון הוא "אזור ביטחון".
למרות שהמלון הופקע, טלטש המשיכה להפעיל אותו.
כשהבריטים עזבו את האזור, המלון שימש כמטה של ארגון ההגנה בחיפה בעת הקרב על חיפה במסגרת מלחמת העצמאות, וממנו יצאו כוחות חטיבת כרמלי למשימתם.
בנוסף, בזמן המלחמה לנו ילדי קיבוץ עין גב ואימותיהם במסגרת פעילות של ועד הקהילה העברית.
בתקופות המלחמה המלון שימש גם כמעון לעולים שעלו במסגרת העלייה ההמונית.
לאחר שהמדינה עזבה את המלון, טלטש, שהייתה מבוגרת מידי לניהול המלון, מכרה את הנכס לקבוצת משקיעים אשר נתנו לו את השם "מגידו".
החל משנת 1956 עד שנת 1984, שימש מבנה המלון כבית הבראה של שירותי בריאות כללית בשם "בנדורי".
שם המלון שונה ל"מלון הר הכרמל", אך לא הצליח להגיע לשגשוג בעקבות בניית מלונות חדשים במקומות טובים יותר, ולכן בשנת 2013 נסגר.
נכון לשנת 2025 מבנה המלון נטוש ושומם.
המלון, המשקיף אל יערות הכרמל ומפרץ חיפה, הציע בשנותיו הראשונות אולם אירועים וחדר אוכל גדול במיוחד, שלתקופה היה מקום התכנסות לאירועים ומסיבות.
בשנותיו המאוחרות המלון הציע חדרים מרווחים, מסעדה, ספא, מועדון בריאות וספורט, מרפסות שיזוף ובריכה.
בזכות הפעילות הרבה במלון, פותח האזור באמצעות סלילת כביש ממרכז הכרמל והפעלת שירות מוניות סדיר.
בפסח 1954, חזן המלון בליל הסדר היה אברהם וילקומירסקי.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, פסטיבל הסרטים הראשון של מדינת ישראל, נערך לראשונה במלון.
הקליפ לשיר "עולה ויורד" בביצוע נעם רותם ובכיכובו של ליאור דיין צולם במלון.
בשנת 2005, הוצבו על גג המלון אנטנות סלולריות, כאשר חלק מהן הוצבו באופן חוקי וחלק לא.
בעקבות הצבת האנטנות תושבי האזור יצאו להפגנה, כמו כן ירד ערך הדירות.
מלון חוף הדקלים (נקרא גם לעיתים מלון נווה דקלים) היה בית מלון אשר שכן בחוף הדקלים אשר היה נמצא בסמוך ליישוב המרכזי בגוש קטיף – נווה דקלים.
מלון חוף הדקלים הוקם ב־1987, בהשקעה של חמישה מיליון דולר, במסגרת יוזמה של "החברה לפיתוח גוש קטיף" ברשות המנכ"ל צבי הנדל.
לצורך הקמת המלון החברה קיבלה מענק ממשרד התיירות והלוואות מבנק המזרחי והסוכנות היהודית.
במלון הוקמו 114 חדרים ממוזגים ברמת 4 כוכבים עם מרפסת הפונה לים וטלוויזיה בכל חדר, בריכת שחייה מקורה, סאונה ושטחי בילוי נוספים.
למלון היה צמוד גם כפר נופש, שהוקם קודם, בו היו 80 מבני בונגלו מעוצבים.
לנופשים הוצע, בין השאר, סיורי ג'יפים ב"ספארי חולות", כולל ביקורים אצל בדווים תושבי האזור.
אף הוחל בקידום תוכנית להקמת מרינה במקום.
המלון נפתח לקהל בקיץ 1987 ובמהלך חגי תשרי נהנה מתפוסה גבוה, אך בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה בסוף אותה שנה המלון נאלץ לסגור את שעריו, מאחר שלא התקבלו בו אף הזמנות לאירוח במשך החודשים הראשונים של 1988. כשנה לאחר פתיחתו מונה למלון כונס נכסים, לאחר שצבר חובות של 14 מיליון דולר.
בתחילת 1990 נמסר המלון על ידי הסוכנות היהודית לרשותו של איש העסקים איתן בן-דוד, ללא תמורה, אך עבור התחייבות להשקיע 1.2 מיליון שקל בשיפוץ המבנה, שהיה במצב תחזוקה גרוע.
תחת ניהולו של בן-דוד, המלון הפך עם כשרות למהדרין ("גלאט") עם חוף רחצה בהפרדה מגדרית, במטרה לפנות לקהל החרדי והדתי לאומי.
לצורך שיפור הנגישות למקום באותה עת הוקם ציר כיסופים ומנחת קטיף, ביוזמת חברת "סנונית שרותי תעופה".
בדצמבר 1990, חברת התעופה נשר תעופה ותיירות החלה להפעיל מהשדה קו תעופה לשדה דב בתל אביב (טיסה אשר אורכה היה פחות מחצי שעה טיסה).
בית המלון הפעיל הסעות משטח בית המלון אל המנחת ובחזרה בשעת נחיתת המטוסים.
בשנת 1997 החל המלון לפעול תחת מותג המלונות הבין-לאומי "דייז-אין", שהזיכיון שלו בישראל היה בבעלות משפחת בן-דוד, בשם "Palm Beach Days Inn".
משפחת בן-דוד איבדה את הזיכיון אחר כך.
המלון ננטש שוב בתחילת 2000, עם תחילת אירועי האינתיפאדה השנייה, ואחר כך פלשו אליו קבוצת צעירים.
עם זאת באוקטובר 2004 הייתה הצעה של משקיע אמריקאי ממיאמי שהיה מעוניין לשקם את המלון, ולהשקיע בשיפוצו חצי מיליון דולר ואף לשנות את אופי המלון ולהפוך כמה חדרים לדירות אירוח עבור אנשי צוות שיתגוררו במקום ויתפעלו אותו.
שאר החדרים במלון (כ-114 חדרים) יהיו כמו בעבר למטרת אירוח.
הצעה זו בסופו של דבר לא יצאה לפועל.
ניסיון זה נבע מהתחושה שהידיעות על תוכניות הפינוי יגבירו למעשה את "התיירות האידאולוגית" לגוש ולמלון בפרט (קהלי היעד העיקריים אשר ציפו לו בעלי המלון היו משפחות דתיות, תיירים יהודים מהעולם ואף צליינים נוצרים).
דרור וענונו, אשר באותה תקופה כיהן כראש הקרן לפיתוח גוש קטיף העריך כי כ־5,000 תיירים מגיעים מדי שנה לגוש וכ־20% מהם נשארים ללון בו.
במאי 2005, כאשר ביצועה של תוכנית ההתנתקות היה קרוב מתמיד התאכלסו במלון כ־150 משפחות ומספר רווקים (חלקם השתייכו לנוער הגבעות) דבר זה התרחש במקביל לשיפוץ מבנה בית המלון, יוזמת השיפוץ הייתה של מנהלת קל"ע (קליטה לעזה) אשר גייסה תרומות ואף יצרה קשר עם המשפחות והרווקים האמורים לאכלס את המקום.
עבודות הניקיון, הסידור והסיוד הושלמו על ידי מספר מתנדבות מאולפנת מעלה לבונה.
לאחר מכן שוכרי ושוכני המלון שינו את שמו למעוז הים.
כשמו של מאחז שהוקם בחבל ימית, עד לפינוי החבל והנסיגה מחצי האי סיני.
מנכ"ל משרד ראש הממשלה אילן כהן הגיע לביקור במאחז, אך גורש משם זמן קצר לאחר מכן.
כמה ימים לפני תחילת הפינוי התרחשו פרובוקציות על ידי כמה אנשי חזית יהודית לאומית אשר שהו במלון אשר הפך למעשה למאחז.
ב־30 ביוני 2005 הצליחה משטרת ישראל להשתלט על המלון בעזרת כוחות יס"מ, עם ליווי של כמה חיילי צה"ל אשר שמרו על הכוחות מחוץ לשטח בית המלון.
בתחילה השתלטו הכוחות על החלק הדרומי של אזור בית המלון ולאחר מכן אכן החלו להשתלט גם על החלק הצפוני של בית המלון בו שהו רוב המתבצרים.
הפינוי הושלם תוך 27 דקות.
על פי ההערכה של ניצב אורי בר-לב אשר התראיין לתקשורת ואמר בתום תהליך ההשתלטות: ואף הדגיש את הניסיון הניכר של מרבית שוכני המקום לשתף פעולה עם המשטרה ואמר .
באוגוסט 2005 פורסמה החלטת בג"ץ אשר דחתה עתירה המבקשת לבטל את ההכרזה אשר קבעה כי שטח המלון הוא שטח צבאי סגור.
טענת העותרים הייתה כי מדובר בזכות יסוד שלהם וכי המלון מצוי בבעלות פרטית.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ביקשו מספר צעירים שגרו במלון בשכירות לקבל פיצויים במסגרת חוק ההתנתקות והפיצויים לנפגעיה, הם קיבלו פיצוי של כמאה אלף שקל.
אך דרשו גם לקבל זכות לרכוש מגרש לבנייה במסגרת קהילתית ביישובי המפונים, אך סורבו.
הם ערערו על ההחלטה לבית המשפט העליון אך נדחו שוב.
גם בעל המלון, איתן בן-דוד, קיבל פיצוי מהמדינה על פינוי המלון, במסגרת חוק ההתנתקות והפיצויים.
מלון טיבריאס (מלון גרוסמן) היה מלון מפואר שנבנה בטבריה בשלהי המאה ה-19 על ידי נוצרי טמפלרי והיה בית המלון המודרני הראשון בטבריה.
המלון שימש תיירים רבים ואורחים ידועי שם.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש המלון אכסניה לחיילים בריטים.
עם קום המדינה הפך המקום למשרדים ולאכסניה עד שנמכר ב-2008 לגורם פרטי.
המבנה מוגדר כאתר מורשת לשימור מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מהקמתו עד מלחמת העולם השנייה
המלון הוקם ב-1896 על ידי נוצרי-שווייצרי בשם ריכארד גרוסמן שהיה שייך לתנועת הטמפלרים.
גרוסמן שביקר בטבריה בשלהי המאה ה-19 התרשם ממחסור בבית מלון מכובד והחליט להקים אחד כזה.
לשם כך רכש חלקת אדמה בפינת הרחובות הירדן, אלחדף ודונה גרציה והקים שם את המלון.
המלון כלל שירותים מתקדמים כמו מים זורמים בברזים ומי אמבט שהובאו ממרחצאות חמי טבריה.
גרוסמן העסיק במלון צוות גרמני ברובו.
מיום הקמתו משך אליו המלון אורחים חשובים ובין השאר התאכסנו בו תיאודור הרצל, הלורד ארתור ג'יימס בלפור, הנציבים העליונים, גוטליב שומאכר ועוד.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה (ב-25 בספטמבר 1918) וכחלק מקרב מגידו נכבשה טבריה, והמלון בתוכה, על ידי כוחות של הבריגדות האוסטרליות הרכובות ה-4 (שהגיעה לאחר קרב סמח') וה-3 (שהגיעה ממערב).
לאחר תחילת המנדט החלו להתארח במלון נוסעי טיסת BOAC בין לונדון לבומביי.
טיסה זו, שארכה כ-7 ימים, נחתה במספר שדות תעופה לאורך הדרך ובין השאר נחתה, בימי שלישי, על הכנרת וחידשה את טיסתה בימי רביעי.
ממלחמת העולם השנייה עד מלחמת העצמאות
בעל המלון, ריכרד גרוסמן, שהיה בעל נטיות נאציות, עזב את המלון, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, יחד עם עובדיו הגרמנים.
צבא בריטניה השתלט על המלון והפך אותו לבית הבראה לחייליו.
ב-17 באפריל 1948 נטשו הבריטים את המלון כחלק מעזיבת העיר.
חברי כנופיות ואנשי צבא ההצלה מיהרו להשתלט על המלון.
הפלמ"ח הגיב מהר ופלוגה מחטיבת יפתח כבשה אותו מידי הערבים.
מיקומו האסטרטגי של המלון אפשר שליטה על הכביש הראשי החוצה את העיר ופתח את הדרך לכיבוש העיר העתיקה.
למחרת, ב-18 באפריל נכנעו הכוחות הערבים והושלם כיבוש העיר.
לאחר קום המדינה שימש המלון כמרכז קליטה לעולים חדשים.
ב-1971 הפך המקום לאכסניית נוער שנקראה על שם יוסף מיוחס וחלקו שימש למשרדים של המועצה המקומית.
ב-2008 נמכר המלון לאיש העסקים אסי סכאי שיושב בלונדון.
בעל המלון, אסי סכאי, הצהיר שבכוונתו לשפץ את המקום ולפתוח בו מלון.
מאחר שהמקום מוגדר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל נדרש לבצע את עבודת השיפוץ בהתאם לדרישות השימור של המועצה.
במהלך השנים, עד הפסקת השימוש במבנה, נבנו במקום תוספות, אותן יש להסיר, ומתקיים דיון בין היזם למועצה על מנת להגדיר מה נדרש לבצע כדי לעמוד בתקנות השימור.
כמו הרבה בתים שנבנו באותה תקופה בטבריה נבנה המלון מאבני בזלת מסותתות ואבני גיר לבנות ששולבו כמסגרות לחלונות ובמשקופי הדלתות.
ניכר שהחלק העליון של החלונות המקוריים מקושת ונתמך על ידי אבן ראשה בעוד שהחלק העליון של החלונות שנבנו מאוחר יותר הוא ישר ועשוי מיחידה אחת.
במקור נבנה למלון גג שטוח אולם בחלקו הצפוני נבנתה תוספת של קומה נוספת שכללה גג רעפים משופע.
מלון המכבים היה מלון שהוקם על ידי אלכסנדר הווארד בשלהי המאה ה-19 באזור לטרון כדי לשרת את התיירים בדרכם בת היומיים מיפו לירושלים.
המלון פעל תקופה קצרה עד שהחלה לפעול מסילת הרכבת יפו–ירושלים שהפכה להיות הדרך המועדפת על התיירים להגיע לירושלים.
לאור הירידה בשימוש במלון הוא נמכר למסדר הנוצרי שהחזיק את מנזר לטרון והפך להיות חלק ממתחם המנזר.
במשך מאות שנים משכה אליה ירושלים עולי רגל מכל העולם שהגיעו לחופי ארץ ישראל (לרוב לנמל יפו) ומשם המשיכו לירושלים.
עד אמצע המאה ה-19 לא הייתה דרך סדורה לעיר והעולים עשו את דרכם על גבי חיות משא או ברגל במסע שנמשך מספר ימים.
באמצע המאה-19 נסללה דרך מסודרת בין יפו לירושלים ואף החל שירות עגלות מסודר בין שתי הערים במסע שקוצר ליומיים.
אלכסנדר הווארד היה נוצרי מרוני בשם איסכנדר עוואד שמשפחתו העמידה הגיעה ליפו ממלטה ורכשה קרקעות רבים בעיר ובסביבתה במהלך המאה ה-19. עווד, שקיבל חינוך מערבי, החליט לשנות את שמו לשם בעל "ניחוח" מערבי ובחר בשם אלכסנר הווארד.
הווארד יצר קשר עם סוכנות הנסיעות העולמית תומאס קוק ובנו וב-1860 מונה לסוכן הראשי שלהם בארץ ישראל ואף פתח משרד נסיעות ביפו.
ב-1866 חבר הווארד לרולה פלויד, שהתיישב במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו והיה מדריך תיירים, כדי לספק שירותים כוללים לעולי רגל נוצרים שהגיעו ליפו בדרכם לירושלים.
כחלק משירותים המוצעים למבקרים, הקים הווארד את המלון בלטרון.
בנוסף למלון בלטרון הקים הווארד עוד 2 מלונות בארץ:
"מלון הווארד" ביפו - נבנה ב-1887 ברחוב רזיאל 14-16. מול בית מלון זה (ברחוב רזיאל 15) בנה הווארד את ביתו.
"מלון הווארד" בירושלים שהוקם ב-1891.
בתקופה בה ארגן הווארד את הביקורים של עולי הרגל בירושלים ארכה הנסיעה בכרכרות יומיים ולכן יזם הקמת מלון בחצי הדרך שיאפשר למטיילים ללון במקום נוח במקום בחיק הטבע.
לשם כך חבר הווארד לשותף בשם אמיל בטאט ויחד הקימו מלון בן 2 קומות בקרבת הדרך הראשית לירושלים וקראו לו "מלון המכבים".
המלון הושלם ב-1873 ושימש את עולי הרגל בשנים הבאות.
במסגרת חבילת המסע שהציעו הווארד ופלויד נכללו גם האתרים הקדושים לנצרות באזור אמאוס שממזרח למלון.
ב-1892 נחנכה מסילת הרכבת יפו–ירושלים שקיצרה את זמן המסע מיומיים ל-4 שעות והפכה לדרך המועדפת על הצליינים להגיע לירושלים.
עם הירידה בהיקף האורחים במלון החליטו הווארד ובטאט למכור אותו.
תחילה פנו לקבוצת עולים יהודים, בראשות יחיאל ברי"ל כדי שיקימו במקום מושבה אך ניסיון זה לא צלח בגלל המחיר הגבוה שביקש הווארד עבור המלון.
בהמשך מכרו את בית המלון לנזיר הטרפיסטי לואי וילה שנשלח לארץ ישראל מטעם מסדרו ב-1887 במטרה להקים פה מנזר ואחרי ששוטט בארץ בחר את לטרון כמקום מתאים להקמתו.
הקמת המנזר החלה ב-1890 כשבאותה תקופה התאחסנו וילה וחבריו בבית המלון עד שרכשו אותו ב-1892.
המלון בן 2 הקומות כלל 3 אולמות שינה שלא אפשרו פרטיות רבה אך התאימו לעולי הרגל ששהו בו רק לילה אחד.
בחזיתו נבנתה מרפסת גדולה הפונה לכוון הדרך הראשית.
בחלקו האחורי של המלון נבנתה מרפסת עץ גדולה וכן נבנה גרם מדרגות לקומה השנייה.
בקומה התחתונה ניכרים קשתות שתומכות בקומה העליונה.
המבנה כוסה בגג רעפים אפורות.
בחצר המלון הוקם מבנה נוסף עבור העגלות והציוד של עולי הרגל.
בחזית המלון מיתמרים מספר עצי דקל מתקופת הקמת המלון.
לפי כתובת שקיימת על המבנה הוא שימש, עוד לפני מלחמת העצמאות, כבית ספר לילדי כפרי הערבים בסביבה ובמיוחד ילדי הכפר השכן עמואס.
נכון ל-2021 הקומה התחתונה של מבנה המלון משמשת את אנשי המנזר ועובדיו לאחסון כלי עבודה וכן כאזור מנוחה ואכילה לעובדים.
מקורו של מלון וולדורף-אסטוריה בשני מלונות, שנבנו זה לצד זה על ידי קרובי משפחה מסוכסכים בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק.
המלון נפתח בשנת 1893, הורחב בשנת 1897, ונהרס בשנת 1929 כדי לפנות מקום לבניית בניין אמפייר סטייט.
יורשו, מלון וולדורף אסטוריה הנוכחי שבניו יורק, נבנה בשדרת פארק ב-1931.
מלון וולדורף המקורי נפתח ב-13 במרץ 1893, בצומת השדרה החמישית ורחוב 33, באתר שבו בנה בעבר היזם המיליונר ויליאם וולדורף אסטור את אחוזתו.
הוא נבנה בסגנון הרנסאנס הגרמני על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, גובהו 69 מטרים, בן 13 קומות המכילות 15 חדרים ציבוריים, 450 חדרי אירוח ועוד 100 חדרים שהוקצו למשרתים, עם מתקני כביסה בקומות העליונות.
הוא היה מרוהט בכבדות עם עתיקות אירופאיות, שהובאו על ידי המנהל-המייסד והנשיא ג'ורג' בולדט ואשתו מביקור ב-1892 באירופה.
חדר האמפייר היה החדר הגדול והמקושט ביותר בוולדורף, וזמן קצר לאחר פתיחתו, הוא הפך לאחת המסעדות הטובות ביותר בניו יורק, מתחרה עם דלמוניקו'ס ושרי .
מלון אסטוריה נפתח בשנת 1897 בפינה הדרום-מערבית של צומת השדרה החמישית ורחוב 34, בסמוך לוולדורף.
גם הוא תוכנן בסגנון הרנסאנס הגרמני על ידי הארדנברג, בגובה של כ-82 מטרים, בן 16 קומות המכילות 25 חדרים ציבוריים ו-550 חדרי אירוח.
אולם הנשפים, בסגנון לואי ה-14, תואר כ"גולת הכותרת" של המלון, עם קיבולת של 700 מושבים בנשפים ו-1,200 בקונצרטים.
חדר האוכל של אסטוריה שוחזר במדויק לפי חדר האוכל המקורי באחוזתו של אסטור, שעמדה בעבר במקום.
מחובר במסדרון באורך 300 מטר, שנודע בשם "סמטת הטווס" לאחר המיזוג ב-1897, למלון היו 1,300 חדרי שינה, מה שהפך אותו למלון הגדול בעולם באותה תקופה.
הוא תוכנן במיוחד כדי לתת מענה לצרכים של "שכבה העליונה העשירה" הבולטת מבחינה חברתית בניו יורק ומבקרים זרים נכבדים בעיר.
זה היה המלון הראשון שהציע חשמל וחדרי רחצה פרטיים בכל חדר.
הוולדורף זכה למוניטין עולמי בזכות ארוחות הערב והנשפים שלו לגיוס כספים, וכך גם רב המלצרים הידוע שלו, אוסקר צ'ירקי , המכונה "האוסקר של הוולדורף".
צ'ירקי חיבר את "ספר הבישול של אוסקר מוולדורף" (1896), ספר בן 900 עמודים המציג את כל המתכונים של אותה תקופה, כולל שלו, כגון סלט ולדורף, ביצים בנוסח בנדיקט ורוטב אלף האיים, שנשארו פופולריים ברחבי העולם כיום.
הפתיחה והשנים הראשונות של וולדורף
בשנת 1799, ג'ון תומפסון קנה שטח אדמה של 4 דונם התחום בערך בשדרות מדיסון, רחוב 36, השדרה השישית ורחוב 33, צפונית לחוות קספר סמלר , תמורת 482 ליש"ט (2,400 דולר אמריקאי).
בשנת 1826, רכש ג'ון ג'ייקוב אסטור את חלקת האדמה של תומפסון, ובנוסף גם אחת ממרי וג'ון מורי, שהייתה בבעלותם חווה במוראי היל, באזור שהוא כיום שדרת מדיסון ועד לשדרת לקסינגטון, בין הרחובות ה-34 וה-38. בשנת 1827, קנה וויליאם ב.
חצי מהשטח, כולל השדרה החמישית מרחובות 32 עד 35, תמורת 20,500 דולר.
הוא בנה בית לבנים אדומות פשוט וחסר יומרות בפינה הדרום-מערבית של רחוב 34 והשדרה החמישית, בעוד ג'ון ג'ייקוב אסטור הקים בית בפינה הצפון מערבית של רחוב 33.
ויליאם וולדורף אסטור , שהונע בין השאר מסכסוך עם דודתו קרוליין וובסטר שרמרהורן אסטור , בנה את מלון וולדורף הסמוך לביתה, באתר האחוזה של אביו בפינת השדרה החמישית ורחוב 33. לאחר החלטתו של אסטור לעזוב את ארצות הברית, הוא גם החליט להרוס את ביתו של אביו ולבנות מלון על השטח.
כאשר בית אסטור משנת 1870 נהרס, לאיש לא היה מושג שאסטור מתכוון לבנות מלון על הנכס.
אסטור לא שהה במלון משלו בעת ביקור בארצות הברית.
הוא שהה במקום אחר, וידוע שביקר בוולדורף-אסטוריה רק פעם אחת; המדריך שלו היה אוסקר צ'ירקי .
המלון נבנה לפי המפרטים של הבעלים-המייסד ג'ורג' בולדט , שהחזיק והפעיל את מלון בלוויו-סטרטפורד , מלון בוטיק עילית בפילדלפיה, פנסילבניה, עם אשתו לואיזה אוגוסטה קהרר בולדט (1860–1904).
התוכניות המקוריות של הוולדורף היו לבניית מלון בן 11 קומות.
אשתו של בולדט, לואיז, האמינה ש-13 הוא מספר מזל.
היא שכנעה את בעלה להוסיף שתי קומות לבנייה.
בניית המלון של ויליאם אסטור ליד בית דודתו החמיר את הסכסוך ביניהם, אבל, בסיועו של בולדט, ג'ון אסטור שכנע את אמו לעבור משם לתחומי העיר.
מלון וולדורף, הקרוי על שם העיירה הקטנה וולדורף , בבאדן-וירטמברג, גרמניה, בית האבות של משפחת אסטור, נפתח לעסקים ב-13 במרץ 1893.
בשלב מוקדם, הוולדורף היה מושא ללעג עם מספר חדרי הרחצה הרב שלו, והוא נודע לזמן קצר כ"איוולת בולדט" על שם בולדט, או "איוולת אסטור", כאשר התפיסה הכללית של המלון המפואר הייתה שאין לו מקום בעיר ניו יורק.
נראה היה כי הוא נועד לכישלון.
תושבי ניו יורק העשירים כעסו כי ראו בבניית המלון הרס של שכונה טובה.
נוסעים עסקיים מצאו שזה יקר מדי ורחוק מדי מהעיר לצרכיהם.
לנוכח כל זה, החליט בולדט שהמלון יארח קונצרט כהטבה לבית החולים סנט מרי לילדים יום לאחר שיפתח הוולדורף.
בית החולים היה ארגון הצדקה המועדף על מי שנמצאו במרשם החברתי.
למרות הגשם בליל האירוע, אולם הקונצרטים התמלא ברבות מהמשפחות העשירות בניו יורק, ששילמו 5.00 דולר (141 דולר במונחים כלכליים של שנת 2017) עבור הקונצרט וארוחת הערב.
ונדרבילט תרמה את שירותיה של התזמורת הסימפונית של ניו יורק בראשות וולטר דאמרוש כדי לספק את המוזיקה לאירוע.
נשים בתקופה הזו לא יצאו לבתי מלון, אפילו בליווי הולם, אך משתתפות אלו גם סיירו במבנה.
בעוד בולדט דרש והתעקש שהמלצרים של וולדורף יהיו מגולחים למשעי, אף על פי שהוא היה בעל זקן, החלטתו להעסיק את אוסקר צ'ירקי הצעיר הייתה אחד הגורמים המרכזיים להצלחת המלון.
אוסקר היה אדיב, צנוע ומוכן מאוד לטפל בצרכי הלקוחות על בסיס אישי.
יותר משלושים שנה לאחר מכן, הצליח צ'ירקי להיזכר ביום הפתיחה של וולדורף ובשמותיהם של רבים מאורחי המרשם החברתי שהגיעו למלון כאשר אירח את קונצרט הצדקה וארוחת הערב.
עד מהרה התגברו העסקים והמלון הרוויח 4.5 מיליון דולר (126 מיליון דולר במונחים כלכליים של שנת 2017) בשנתו הראשונה, סכום יוצא דופן לתקופה זו.
עד 1895, מלון וולדורף קיבל תוספת של חמש קומות.
עקב כך הורד אולם האירועים של המלון לקומת הכניסה הראשית והמהלך הזה גרם לארגון מסיבות וארוחות ערב רבות, שנערכו בעבר בבתים פרטיים, אל תוך הוולדורף.
סמוך לאולם האירועים החדש היה חדר אלון, שבו אפשר לשבת ליד קמינים גדולים בהם היו תמיד בולי עץ.
בחורף, המלצרים היו מציעים לפטרונים תפוחי אדמה אפויים עם חמאה בחינם.
כאשר התקבלה ההחלטה לבנות מלון שני ליד הוולדורף, החלו להתגבש תנאי הסדר בין בני משפחת אסטור, ששמרו כמה זכויות קנייניות.
מלאכת התכנון והוצאת תוכניות הבנייה כללו שימוש במסדרונות לחיבור שני הבניינים ואף הייתה הפרשת ערבות לחסימת המסדרונות במקרה הצורך.
ב-1 בנובמבר 1897, בן דודו של וולדורף, ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי, פתח את מלון אסטוריה בן 16 הקומות במגרש סמוך.
האסטוריה, שנקראה על שם אסטוריה, אורגון , אשר נוסדה על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור בשנת 1811, עמדה במקום ביתו של ויליאם ב.
שני המלונות, תחת הנהלה אחת, קיבלו את השם וולדורף-אסטוריה.
המלון היה ממוקם בשדרה החמישית, במה שהוא כיום מידטאון מנהטן, ומוקף ברחובות מכל עבר.
לוולדורף-אסטוריה הייתה חזית באורך של 61 מטרים הפונה לשדרה החמישית, 110 מטרים ברחוב 33, 110 מטרים ברחוב 34 ו-61 מטרים באסטור קורט, עם 13 כניסות הנפתחות ישירות מצירי תנועה אלו.
מתחת לקרקע היו המרתפים, בעומק של 13 מטרים מתחת למדרכה, בשטח של 23 מטרים על 74 מטרים, לכיוון ברודוויי, שהכילו את חדר המכונות, מכבסות ומטבחים.
קומת התצפית הייתה בגובה של 76 מטרים מפני הרחוב.
היה זה המלון הגדול בעולם באותה תקופה.
עלות שני הבניינים כולל הקרקע, אך ללא הריהוט, עמדה על כ-15 מיליון דולר (422 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2017).
השווי המוערך בשנת 1897 עמד על 12.125 מיליון דולר (341 מיליון דולר בשנת 2017), מה שהפך אותו למתחם השני היקר בשדרה החמישית, אחרי בניין ב.
אלטמן והחברה הנמצא מצפון-מזרח למלון.
המלון הפך, לדברי הסופר שון דניס קשמן, ל"סמל מצליח של השפע וההישג של משפחת אסטור".
מתחילת המאה ה-20 התמודד המלון בתחרות עזה, עם מגוון מלונות חדשים שצצו בעיר ניו יורק כמו מלון אסטור (1904) , שנתפס כיורש של וולדורף-אסטוריה; בית ההארחה St.
Regis (1904) , שנבנה על ידי ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי כבן לוויה לוולדורף-אסטוריה; The Knickerbocker (1906) ובית מלון סבוי פלאזה (1927).
בשנות העשרים של המאה ה-20, החל המלון להתיישן, וחיי החברה האלגנטיים של ניו יורק התרחקו צפונה מרחוב 34. משפחת אסטור מכרה את המלון ליזמי בניין אמפייר סטייט וסגרה את המלון ב-3 במאי 1929; הוא נהרס זמן קצר לאחר מכן.
רישומי מלון וולדורף–אסטוריה בשנים 1893–1929 מוחזקות בידי חטיבת הארכיונים וכתבי היד של ספריית העיר ניו יורק.
מאז הקמתו, היה מלון וולדורף תמיד מלון ש"חובה לשהות" בו עבור נכבדים זרים.
המשנה למלך סין, לי הונג-ג'אנג שהה במלון בשנת 1896 והתענג על ביצי 100 השנים שהביא עמו.
אדון לי הביא איתו גם את הכיריים שלו, שפים ומשרתים כדי להכין ולהגיש את ארוחותיו.
עם יציאתו מהוולדורף, הוא הורה לשלוח סל ורדים לכל אורחת במלון, והיה נדיב מאוד במתנות ובתודות שסיפק לצוות המלון.
ב-1902 אורגנה ארוחת ערב מפוארת לנסיך היינריך מפרוסיה; בנוסף, המלון בנה דלת פרטית בצדו של רחוב 33 והתקין מעלית פרטית.
הצוות גם נקרא להקים "חטיבת דליים" לאמבטיית הנסיך כאשר הייתה בעיה בצנרת בסוויטה המלכותית.
איש העסקים העשיר ג'ון וורן גייטס משיקגו, שהימר על מניות בוול סטריט ושיחק פוקר במלון.
שילם עד 50,000 דולר בשנה כדי לשכור סוויטות במלון, הייתה לו כניסה פרטית ומעלית משלו.
הדוכסית הגדולה ויקטוריה פיודורובנה מרוסיה הוזמנה על ידי נשיא ולדורף, לוציוס בלומר, להתארח במלון בשנות ה-20.
הוולדורף-אסטוריה זכה לתהילה משמעותית בזכות ארוחות הערב והנשפים שלו לגיוס כספים, ומשך בקביעות את האישים הבולטים של התקופה כמו אנדרו קרנגי שהיה לאורח קבוע.
באולם הנשפים נערכו, לעיתים קרובות, אירועים לדמויות מוערכות ולבני מלוכה בינלאומיים.
ב-11 בפברואר 1899, "אוסקר מוולדורף" אירח קבלת פנים לארוחת ערב מפוארת וה"ניו יורק הראלד טריביון" ציין זאת כארוחת הערב היקרה ביותר שהתקיימה בעיר באותה תקופה.
כ-250 דולר (7,620.00 דולר במונחים כלכליים של 2017) שולמו לאורח, עם צדפות כחולות, מרק צבים ירוקים, לובסטר, ברווז אדמדם ופטל כחול .
חודשיים לאחר מכן, 120 מלחים של ספינת הנופש "ראלי" (Raleigh) זכו למשתה, שבמהלכו עוטרה הגלריה בכרזות משי ובדגלים.
כתבה אחת, באותה שנה, טענה שבכל זמן נתון יש בכספות המלון חפצי ערך בשווי של 7 מיליון דולר (213 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2017), עדות לעושר אורחיו.
ב-1909 אורגנו נשפים, בהשתתפות מאות.
בספטמבר עבור חוקר הקוטב הצפוני, פרדריק קוק , ובחודש שלאחר מכן, למייסד US Steel , אלברט הנרי גארי .
המלון גם השפיע על קידום מעמדן של נשים, שהתקבלו בו בודדות ללא ליווי.
אשתו של בולדט, לואיז, הייתה בעלת השפעה בפיתוח הרעיון של המלון העירוני המפואר כמרכז חברתי, במיוחד בהפיכתו למושך לנשים כמקום לאירועים חברתיים, או סתם להיראות בסמטת הטווס.
המלון המשולב היה הראשון שסיפק סלון לנשים בלבד וסיפק לנשים מקום לשחק ביליארד ופינג פונג.
זה היה המלון הראשון בניו יורק שהקצה חדר שלם לשתיית תה אחר הצהריים.
חדר התה החל בגן וולדורף וכשהנוכחות, בסופו של דבר, הייתה כה גדולה, הוסב גם חדר האימפריה ולעיתים גם את חדר הוורדים, היה צריך לפתוח בשעות ארבע ושש אחר הצהריים כדי להכיל את מספר האורחים.
גברים התקבלו לחדר התה רק אם הם היו בחברת אישה.
חקירת הסנאט של ארצות הברית לגבי טביעת הטיטאניק נפתחה במלון ב-19 באפריל 1912, ונמשכה שם זמן מה בחדר ההדסים, לפני שהמשיכה לוושינגטון הבירה.
ג'ון ג'ייקוב אסטור הרביעי היה אחד האנשים שנספו בטביעת הטיטניק.
תזמורת וולדורף-אסטוריה כללה כמה מנצחים לאורך השנים.
בתחילת שנות ה-1900, זה היה בניהולו של קרלו קורטי , שבילה את הקריירה שלו בין ארצות הברית למקסיקו.
מאוחר יותר הוא הוחלף על ידי ג'וזף ניכט , שהיה בעבר עוזר כנר ראשי בבית האופרה המטרופוליטנית.
התזמורת הורכבת מחמישים מוזיקאים, ותוחזקה על ידי בולדט בהוצאה שנתית של 100,000 דולר.
התזמורת ביצעה קונצרטים קבועים בימי ראשון בערב באולם הנשפים הגדול.
הבר של וולדורף-אסטוריה היה מקום התמקמות אהוב על רבים מהאליטה הפיננסית של העיר מאז הקמת המלון ב-1893, ודמויות צבעוניות אימצו את המקום כמו דיאמונד ג'ים בריידי , באפלו ביל קודי ובאט מסטרסון .
מספר קוקטיילים הומצאו בבר, כולל רוב רוי (1894) והבובי ברנס .
בחלק החיצוני, שתיים ושלוש הקומות התחתונות בבניינים בהתאמה היו מאבן חול אדומה, בעוד שיתר החזית עד קו הגג הייתה לבנים אדומות וטרקוטה אדומה.
ביסוס המבנה היה על סלע איתן והוא נבנה ממסגרת פלדה חסינת אש.
הקומה הראשונה והשנייה הכילו חללים ציבוריים.
במלון המשולב, לאחר מיזוגו ב-1897, היו 1,300 חדרי שינה ו-178 חדרי רחצה, מה שהפך אותו למלון הגדול בעולם באותה תקופה.
עם טלפון בכל חדר ושירות חדרים מהשורה הראשונה, המלון כלל מרחצאות טורקיים ורוסים רבים עבור עשירי התקופה כדי להירגע בהם.
רבות מהקומות היו מסודרות כמלונות נפרדים כדי לקדם את נוחות האורחים.
לכל אחת מהקומות הללו היה צוות עוזרים משלה - פקידים, משרתות, נערים, מלצרים - כמו גם שירות טלפוני ומקררים.
חדרי השינה והמסדרונות חוממו בחימום ישיר.
המשפחה כללה תמונת ויטראז' של וולדורף בעיצוב המלון; הוא היה ממוקם בצד של רחוב 33 מעל הכניסה הראשית לגן הדקלים הדרומי.
מלון וולדורף, שנבנה בעלות מדווחת של כ-5 מיליון דולר (141 מיליון דולר במונחים כלכליים של 2017), נפתח ב-13 במרץ 1893, בפינת השדרה החמישית ורחוב 33, באתר שבו בנה בעבר היזם המיליונר ויליאם וולדורף אסטור את אחוזתו.
המלון התנשא לגובה של 69 מטרים, כ-15 מטרים נמוך מהאסטוריה, עם חזית באורך של כ-30 מטרים לשדרה החמישית, ושטח כולל של 6,454.4 מטרים רבועים.
היה זה בניין מתקופת הרנסאנס הגרמני, שתוכנן על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, עם 15 חדרים ציבוריים ו-450 חדרי אירוח, ועוד 100 חדרים שהוקצו למשרתים, עם מתקני כביסה בקומות העליונות.
הניו יורק טיימס הכריז באהדה על המלון כארמון לאחר פתיחתו ב-1893.
החלק החיצוני כלל אכסדרה, מרפסות, גמלונים, קבוצות של ארובות וגגות רעפים.
אחד המאפיינים העיקריים היה חצר הגן הפנימית, עם מזרקות ופרחים, קירות של טרקוטה לבנה, ציורי קיר וזכוכית צבעונית.
הכניסה הראשית למלון הייתה "מוגנת במרקיזה משוכללת מזכוכית חלבית וברזל יצוק", ואולם הכניסה נבנה משיש סיינה עם רצפת פסיפס.
דלפק הקבלה המקורי של מלון וולדורף הפך לדלפק רישום כאשר התמזג עם מלון אסטוריה ב-1897.
המעבר ללובי היה המסדרון הראשי המוביל לחדר האימפריה, עם פיר מעליות וגרם מדרגות מפואר.
בסמוך אליו שכן טרקלין מארי אנטואנט, ששימש כחדר קבלת פנים לנשים.
הוא הכיל עתיקות מהמאה ה-18 שהובאו על ידי בולדט ואשתו מביקור 1892 באירופה, כולל פסל של מארי אנטואנט, ושעון עתיק שהיה פעם בבעלות המלכה.
התקרה כללה ציורי קיר מאת ויל היקוק לאו, שהמרכזי שבהם נקרא "הולדת ונוס".
בית הקפה של הג'נטלמנים היה מרוהט ב"ציפוי עץ אלון שחור, ציורי קיר המתארים סצנות ציד, ונברשות מקרני איילים".
חדר האימפריה היה החדר הגדול והמקושט ביותר בוולדורף, וזמן קצר לאחר פתיחתו הפך לאחת המסעדות הטובות ביותר בניו יורק, מתחרה בדלמוניקו'ס ובשרי.
הוא עוצב לפי הסלון הגדול בארמונו של המלך לודוויג במינכן, עם וילונות סאטן, ריפוד ועמודי שיש, כולם בצבע ירוק בהיר, וציורי קיר של קראונינשילד.
מסעדת וולדורף, שעוצבה בסגנון האימפריה , הציגה עמודי שיש בגוון ירוק כהה, ופילסטרים עשויים מהגוני וציפוי זהב.
הכותרות והבסיסים של שני העמודים והפילסטרים הוזהבו.
עיבוד זה תפס את רוב שטח הקיר.
התקרה חולקה על ידי קורות כבדות שעברו מעמוד לעמוד, ובין אלה חולק החלל השטוח ללוחות סגלגלים ואחרים בעלי פיתוחים קלים.
ערכת הצבעים הייתה בגוונים של ירוק בהיר ושמנת.
התקרה עוטרה דמויות בצבע אדום-ורדרד על רקע שמיים כחולים או שדות.
צבעי הקירות היו בעיקרם מהגוני וזהב, עם מעט צבע במרווחי הקיר הקטנים יחסית שנותרו בין הפתחים.
בין שאר החדרים היו גם חדר העישון הטורקי, עם דרגשים נמוכים ושריון מורי עתיק, ואולם הנשפים, בלבן וזהב, עם עיטורי לואי ה-14.
מפלס דירות האירוח בוולדורף, המורכב מתשע סוויטות, היה ממוקם בקומה השנייה.
הדירות, כולל "חדר האורחים הנרי הרביעי", כללו עתיקות צרפתיות ואיטלקיות מהמאה ה-16 וה-17, שבולדט ואשתו הביאו מאירופה.
חדר השינה של פרנסואה החמישי היה שעתוק של החדר בטירת פונטנבלו, שבמשך השנים אויש על ידי אישים כמו לי הונג-ג'אנג מסין, צ'ופה מאהא רג'יראוות', נסיך סיאם ואלברט מסקסה-קובורג.
לדירות היה חדר מוזיקה משלהן וחדר משתה עם 20 מקומות ישיבה, עם אוסף חרסינה סיני נאה, הכולל 48 צלחות עם דיוקנאות אירופיים.
במלון היו כ-6,000 נורות, כאשר לא פחות מ-1,000 מנורות המותקנות בגופים רבי-קנה שעוצבו במיוחד.
גופי התאורה סופקו כולם על ידי חברת "פנקוסט ארצ'ר" מניו יורק, בעוד שעבודות ההתקנה הכלליות בוצעו על ידי חברת "אדיסון אילומיניטינג" מניו יורק, ועבודת החיווט בפועל נעשו על ידי חברת ג'נרל אלקטריק.
הבניין חווט לכל אורכו, רוחבו וגובהו במערכת של חברת Interior Conduit and Insulation Company.
מלון אסטוריה, שנפתח בשנת 1897, היה ממוקם בפינה הדרום מזרחית של השדרה החמישית ורחוב 34. כמו הוולדורף, הוא תוכנן בסגנון הרנסאנס הגרמני על ידי הנרי ג'יינוויי הארדנברג, אותו אדריכל שתכנן את הוולדורף.
המלון התנשא לגובה, מרצפת מרתף המשנה, שהיה 10 מטרים מתחת למפלס הרחוב, ועד לקו הגג, היה כ-82 מטרים, או כ-73 מטרים מעל מפלס הרחוב.
אורכו היה 107 מטרים ורוחבו 30 מטרים.
גובהו היה 16 קומות, כולל ארבע הקומות בגג.
הבניין נבנה מאבן, שיש ולבנים, עם מסגרת שלד פלדה ובנייה פנימית מודרנית חסינת אש, ועוטר בראשו ב"מגדלים מעל גג מנסארד בסגנון האימפריה הצרפתית השנייה, כמו גם כיפות בארוק אוסטריות וצריחים".
היו בו 25 חדרים ציבוריים ו-550 חדרי אירוח, ומסדרונות, פרוזדורים ומבואות שנמתחו על פני קילומטרים.
הכניסה כללה סט כפול של דלתות זכוכית מלוחות כדי לספק הגנה במזג אוויר קר, ושביל כניסה בצורת U עבור סוסים ועגלות.
המסדרון הראשי זכה לכינוי "סמטת הטווס" על ידי העיתונות הניו יורקית.
המסדרון והמבואה עוטרו בפילסטרים ועמודים משיש סיינה והקירות והתקרות נצבעו בצבעי ורוד סלמון, עם צבע שמנת וירוק בהיר.
כותרות העמודים והפילסטרים היו מוזהבות מפליז מלא או לכה.
המסדרון הראשי נמשך לכל אורכו של המבנה ממזרח למערב.
משמאל לו היה חדר האוכל אסטור, מול השדרה החמישית, שאורכו 28 מטרים ורוחבו 15 מטרים.
הוא עוצב בהקפדה רבה כך שיהיה נאמן לחדר האוכל המקורי של האחוזה, שלוש קומות מעל המקום בו עמד חדר האוכל המקורי, כולל כל הפנלים, השטיחים, הווילונות והאח של חדר האוכל המקורי; פילסטרים ועמודים מתקופת הרנסאנס האיטלקי, מגולפים בשיש שהובא מצפון רוסיה.
וילונות המשי היו מפונפדור ורדים, וסדרה של ציורי קיר של צ'ארלס יארדלי טרנר מילאה קשתות וקירות בקצה הדרומי של החדר.
בצד ימין של המסדרון הראשי הייתה חצר גן הדקלים, 27 מטרים אורך על 17 מטרים רוחב, מתנשא לגובה של שלוש קומות ומקורה בגג דמוי כיפה של זכוכית ענברית בגובה 17 מטרים מעל הרצפה.
החצר שימשה גם כחדר אוכל ועוצבה בסגנון איטלקי, עם גימור בשיש אפור, טרקוטה ושיש פבונאצו.
בצד הפונה לרחוב 34 של המסדרון היה בית הקפה, גודלו היה 29 מטרים על 12 מטרים, עם גימור אלון אנגלי בסגנון הרנסאנס הגרמני, ועיטורים פלמיים.
בבר היה חדר נוסף בגודל 15 מטרים על 12 מטרים.
בקומה הראשונה, בראש גרם המדרגות הראשי המזרחי, הייתה גלריית אסטור, 31 מטרים על 27 מטרים, והשקיפה על רחוב 34. הגלריה, בעלת 7 החלונות הצרפתיים, שהיו בגובה של 7.9 מטרים מהרצפה ועד התקרה, נפתחה למרפסת מעל הכניסה למלון.
גימור הפנים היה בסגנון של אוטל דה סוביז, עם ערכת צבעי כחול, אפור וזהב.
הייתה בה רצפת פרקט, ובצד הדרומי, מול חלונות הרחוב, היו חלונות נוספים שנפתחו למסדרון הראשי בקומה השנייה.
מרפסת הנגנים, ששתי קריאטידות ניצבו בה, הייתה בקצה המזרחי.
כל מעקות המרפסת היו מעבודות מתכת מוזהבות.
ציורי הקיר היו בולטים: ארבעה לוחות, שניים בשני קצות החדר, ושנים עשר לוחות תלויים, שישה משני הצדדים שצוירו על ידי אדוארד סימונס ותיארו את ארבע העונות ואת שנים עשר חודשי השנה.
"החדר הקולוניאלי" עוצב באדום, ויצר ניגודיות לעבודות העץ הלבנות שהיו בו.
בפינה הצפון-מזרחית של הקומה השנייה הייתה סוויטה פרטית, עם חדרי סלון גדולים, חדר אוכל, מזווה של משרת אישי, מסדרון, שלושה חדרי שינה, שלושה חדרי שינה של עוזרות וחמישה חדרי רחצה, כולם עם גימורים בעץ אלון אנגלי עתיק.
בקומות 3–14 היו סוויטות וחדרי אירוח.
כמעט בכל חדר אירוח היה חדר אמבטיה עם חלון הפונה לחוץ, ולא לפירי אוורור פנימיים.
בכל חדר היה ארון תא מטען גדול.
אולם הנשפים, בסגנון לואי ה-14, תואר כ"המנה העיקרית" של המלון, בגודל של 29 מטרים על 20 מטרים ובגובה של 12 מטרים (שלוש קומות).
הייתה לו קיבולת של 700 מושבים בנשפים ו-1,200 בקונצרטים, והוא עוצב בגווני שנהב-אפור ושמנת.
זמרים ידועים כמו אנריקו קארוזו ונלי מלבה הופיעו באולם הנשפים, כשהמנצח אנטון זיידל הוביל שם סדרת קונצרטים בשנה שבה המלונות המשולבים נפתחו לעסקים.
ניתן היה לקנות כרטיסים עונתיים להופעות המוזיקליות; מנוי לעונה עלה 350 דולר, ומושב לעונה בקומת אולם האירועים עלה 60 דולר.
בקומה העליונה של המלון הייתה גינת הגג, סגורה מכל צדדיה בזכוכית ומעליה גג זכוכית.
הגינה הייתה מרוהטת בכיסאות קש ובספות בצבעי ירוק בהיר וורוד, ועליהן כיסויי בד דקים.
במפלס הגג, בצד הפונה רחוב 34, הייתה הטיילת המפוארת, 61 מטרים על 27 מטרים, עם בסיס מוצק גבוה באוויר, ובמה להופעת להקה, מזרקות ועמודים.
מסעדת גינת הגג המקורה התפרשה על פני שטח של 26 מטרים על 23 מטרים.
התקרה במפלס זה הייתה בגובה 7.3 מטרים.
בפינות הצפון-מזרחית והצפון-מערבית של גינת הגג היו מגדלים, עם מדרגות לולייניות בפנים, המובילות אל הגגות המכוסים בנחושת, שהיו בגובה של 76 מטרים מעל מפלס הרחוב.
גני הדקלים, ששימשו כבתי קפה, התנשאו לגובה של שתיים ושלוש קומות בהתאמה וכוסו בכיפות של זכוכית כהה.
המרפסות במפלסי הקומות השונים נפתחו לחצרות אלה כדי להשקיף עליהן.
החומרים ששימשו לעיטורם, בסגנון הרנסאנס האיטלקי, היו לבנים בצבע שמנת וטרקוטה.
במרתף המשנה היו חדרי המכונות של המעליות החשמליות, משאבות הכיבוי, משאבות מי השתייה, מפעל הקרח וששת דוודי המים של Babcock & Wilcox.
מערכות המעליות, ששירתו את הבניין מהמרתף ועד לגג, היו חשמליות, והוזנו מתחנת ייצור החשמל שפעלה בתוך הבניין.
בסך הכל היו 18 מעליות בבניין.
הדוודים צרכו כ-3,000 כוח סוס, הגנרטורים החשמליים ייצרו 2,200 כוח סוס מכלל האנרגיה.
המעליות הופעלו על ידם, וכך גם 15,000 מנורות הליבון, שחוברו ל-7,500 השקעים.
מערכת החימום והאוורור של החדרים הציבוריים הייתה מערכת של אוורור מאולץ, באמצעות מפוחים חזקים הממוקמים במרתף המשנה, שדחסו את האוויר הצח בין סלילי קיטור, שם הוא התחמם באופן מתון לפני כניסתו לתעלות המובילות אותו לחדרים.
חום זה הוגבר עוד יותר על ידי רדיאטורים ישירים שהוצבו מאחורי מסכים בשקעים של החלונות ובמקומות אחרים ברחבי הבניין.
מלון הוטל היא סדרת טלוויזיה מסוג קומדיית מצבים ישראלית, המשודרת בכאן חינוכית החל מ-6 באוגוסט 2023.
בשנת 2025, הסדרה הייתה במקום החמישי ברשימת הסדרות הנצפות ביותר בדיגיטל של כאן חינוכית.
משפחת כספי יורשת בית מלון בנהריה.
המשפחה עוברת מפתח תקווה לנהריה כדי לעבוד במלון.
גורי נהיה המנהל ואורלי נהיית השפית.
במלון יש תקלות כמו ברזים שצורחים "תקווה" והנרי (בעונה השנייה הם צועקים – "למה", במספר משתנה), כורסאות שצועקות מוסא, איציק וחזי.
עכשיו משפחת כספי צריכה לטפל בבעיות ולשמור עליו.
במלון יש כמה עובדים נוספים ביניהם פיטר הקונסיירז' (עונה 1), סוון הטבח בעונה השנייה סטפן מחליף את פיטר.
תקופת הצילום של העונה השלישית הסתיימה בינואר 2026, ועתידה לצאת בהמשך השנה.
גורי שמריהו כספי שמעוני (גיא לואל) – מנהל המלון.
אבא של אורי, נאיה ואיתן.
אורלי כספי שמעוני (רוני הדר) – שפית המלון.
אמא של אורי, נאיה ואיתן.
מתערבת הרבה בחיים של אחרים.
אורי כספי שמעוני (דניס טל) – נער ללא טקט.
בנם הבכור של גורי ואורלי.
בעונה 1 מאוהב באור דיין.
נאיה כספי שמעוני (מעיין אייזנברג) – ילדה חכמה שאוהבת להגיד "אמרתי לך".
בתם האמצעית של גורי ואורלי.
איתן כספי שמעוני (אביב לוי) – אח של אורי ונאיה.
פיטר שם–טוב (איציק כהן; עונה 1) – קונסיירז' המלון.
בעונה השנייה עובר ללמוד אמנות בשווייץ.
סוון אריקסון (דן מישוד) – פיני שלא מדבר עברית.
שיחק בקבוצת הכדורסל "הפועל נהריה".
עיניו תמיד נמצאות מחוץ לפריים בגלל גובהו.
סטפן (יניב פולישוק; עונה 2) – הקונסיירז' החדש של המלון.
מחליף את פיטר שעבר ללמוד אמנות בציריך.
קווסטשן (עמית מזרחי; עונה 2) – הבת של גזאלה.
אלכסיס פינקו (יונה קפח; עונה 2) – אישה משוגעת.
לפי צו בית משפט, משפחת כספי חייבת לדאוג לה לאוכל ומקום לישון בו.
מתגוררת בחדר של סייקו פיג'ן.
גזאלה (אביעד בנטוב; עונה 2) – עשיר שקנה את מלון הוטל.
אביה של קווסטשן, קרא לה ככה מפני שאהב את המילה.
נוהג לומר "שיהיה לך יום אקסטז".
עקיבא נוביק (בתפקיד עצמו) - מגיש חדשות בכאן 11.
אור דיין (תמרה גורדון; עונה 1) – ילדה קופצנית ומצחיקה.
פני סטיילס (ליהיא גרינר; אורחת בעונה 1) – מבקרת אוכל אמריקאית.
סיימון מקדרמת/שמעון מקייטן (גיא אריאלי; עונה 1) – מנהל מלון "נהריה אינטרנשיונל".
מדבר באנגלית אף על פי שהוא ישראלי.
מר וולף/מיסטר וולף (גל זהבי; אורח בעונה 1) – אורח במלון.
אורי חושד שהוא איש זאב.
קוונטין מייסון/מצלאווי (דן מור; אורח בעונה 1) – כוכב קולנוע אמריקאי שיצא בעברו עם אורלי.
מוכר מסדרת הסרטים "דינוזאורים נגד דינוזאורים".
גברת אריקסון (עידית טפרסון; אורחת בעונה 1) – אמו של סוון.
הפקח (בן קיסר; אורח בעונה 1) – פקח שמגיע למלון.
מעריץ את הפועל נהריה בכדורסל ואת סוון ששיחק שם.
ליאורה סטוביציקי (גיליה שטרן; אורחת בעונה 1) – המנקה הכי חשובה במלון ומעמידה פנים ששמה מלאני קלין.
מתגלה כשודדת נמלטת שנאלצה להתחזות למנקה כשמצאה במלון מקום מסתור.
צלי שמעוני (ז'יל בן–דוד; אורח בעונות 1–2) – אבא של אורלי וסבא של הילדים.
מגונן על בתו יותר מדי.
ג'ורג' (אריאל זילברשטיין; אורח בעונה 1) – מרגל איראני (מתחזה) שמפיל את גורי בפח בזמן שהם בקורס מלונאות.
קווין רובין (בתפקיד עצמו; אורח בעונה 1) – התארח במלון.
שלום שם–טוב (אסף אשתר; אורח בעונה 1) – אחיו של פיטר.
שניר (עידן ריסלינג; אורח בעונה 1) – ילד בן עשר המחליף את איתן בפרסומת של המלון.
תומר (חן רוטמן; אורח בעונה 1) – בחור צעיר, בן זוגה של רבקה, שתכנן להציע לה נישואין בט"ו באב בעת שהייתם במלון.
רבקה (שרה דנאו; אורחת בעונה 1) – בת זוגו של תומר, שרצתה להיפרד ממנו ולעבור ליערות הגשם אך בסוף הוא עובר איתה והם מתחתנים.
זוהר (אוליביה ניומן; אורחת בעונה 1) – ילדה שאיתן היה איתה.
קפטן ג'סטיס (יובל סגל; אורח בעונה 1) – גיבור העל האהוב על איתן.
משוחח עם איתן במסיבת פורים.
סטיבן סטינג (גור קורן; אורח בעונה 1) – מיליארדר וסטארטאפיסט שמגיע להתארח במלון.
אלברט שמעוני (שמעון פרנס; אורח בעונה 1) – דודה המנוח של אורלי.
בפרק האחרון התברר כי הוא לווה מיליון שקל מ"נהריה אינטרנשיונל" והחביא אותה בכספת בחדרו, אך קנה עם הכסף יאכטה שטבעה.
אופיר (אלכס קורוטייב; אורח בעונה 1, קבוע בעונה 2) – פרמדיק שמגיע לטפל באורחי המלון.
נוהג לשאול בכל פעם שמגיע "למה אתם תמיד במשמרת שלי?".
יודפת קורץ (דנה בן סימון; אורחת בעונה 2) – שחקנית בהרכב התיאטרון של גבעת טרומפלדור בה סטפן היה חבר.
צדיק גלילי, יניב "חצי" מועלם ורקפת קבסה (טל פרידמן, ליעד קטורזה ונגה מנצור; אורחים בעונה 2) – דמויות מ"שלי הכובשת".
שני שחקני כדורגל והספונסר שלהם.
שלושתם מתארחים במלון לקראת משחק של אריות העמק נגד נקניקי נהריה ובסוף מפסידים.
גוריסטובולוס (אורי הוכמן; עונה 2) - כוכב סדרה יוונית שמבוססת על הכישלון של גורי לנהל מלון ביוון.
יקיר (יונתן לנדסמן; עונה 2, מוזכר בעונה 1) – חבר של אורי.
מוזכר רבות בעונה הראשונה אך רק בעונה השנייה נראה.
עידן תלם (בתפקיד עצמו; אורח בעונה 2) – התארח במלון.
עוזר לאורי, נאיה ואיתן עם המשחק "ברווזים וקבנוס" שהם מנסים לייצר אבל נכשל.
מיכל תבורי (טליה רונדל; מוזכרת בעונה 1, עונה 2) – איתן מאוהב בה.
מוזכרת פעמים רבות לאורך העונה הראשונה אך נראתה רק בעונה השנייה.
גאולה תבורי (אורחת בעונה 2) – סבתא של מיכל תבורי.
יריבתה של אלכסיס במשחק היוקי.
יונה (פיני קידרון; אורח בעונה 2) – בעל מסעדת טוסטים מצליחה בנהריה.
מתחרה עם נאיה ו"סייקו טוסט" ומאיים לסגור לה את המסעדה.
ציקי (משה פרסטר; אורח בעונה 2) – המורה לנהיגה של אורי ויקיר.
המורה לנהיגה מספר אחת בנהריה.
כולם מעריצים אותו, כולל אורלי וגורי ששנאו אותו בתחילה.
ירון (אורי זלצמן; אורח בעונה 2) – איש שבא כל פעם ללובי ומשקר שהוא רוצה חדר ללילה רק כדי להיכנס לשירותים.
סטפן מנסה לשכנע אותו לקחת חדר אם הוא רוצה באמת.
בסוף מתגלה שהוא נכנס לשירותים בגלל הריח של הבושם שסטפן שׂם שׁם.
מפקד (לירון ברנס; אורח בעונה 2) – מפקד קשוח של סוכנות ביון אמריקאית.
יצר את סייקו פיג'ן, ניסוי גנטי/נשק מתקדם שיצא משליטה וברח למלון הוטל.
ענבל רז (בתפקיד עצמה; אורחת בעונה 2) – הוזמנה לשיר בבר המצווה המאוחר של אורי.
התברר שהוא ההייטר הגדול שלה בטיקטוק והיא סירבה אך בהמשך התרצתה כשהבינה שהוא נפגע ממנה בהופעת עבר שלה, והחליטה לבוא לשיר בכל זאת כחוויה מתקנת.
רותם (גלעד מרחבי; אורח בעונה 2) - עובד במלון בצוות הווי ובידור.
בחור צעיר ונמרץ שגורי קיבל לעבודה כי הוא החמיא לו.
שלי (דנה זרמון; אורחת בעונה 2) - אורחת במלון מאוסטרליה.
אורלי ניסתה לגרום להם להיות ביחד אבל הרסה הכול.
גוסטבו (טל טירנגל; אורח בעונה 2) - אורח במלון מספרד.
אפולו (אמיר בנאי; אורח בעונה 2) – משחק בסדרה "גוריסטובולוס" את החבר של נאיה.
עונה פרקים תקופת שידור מקוריתשידור ראשון בישראלשידור אחרון בישראל1206 באוגוסט 20238 בספטמבר 202322015 ביוני 202516 ביולי 2025
מלון הזבין היא סדרת אנימציה למבוגרים מוזיקלית אמריקאית שנוצרה על ידי ויויאן מדרנו .
הסדרה סובבת סביב צ'ארלי מורנינגסטאר, נסיכת הגיהנום, במסעה למצוא דרך לשקם ולגאול "חוטאים" שהגיעו לגיהנום ולהכניסם לגן עדן, זאת באמצעות "מלון הזבין" אותו היא מנהלת.
את הסדרה מפיקים חברת ההפקה האמריקאית A24 ואולפן האנימציה Bento Box Entertainment, בשיתוף פעולה עם אולפני אמזון.
פרק הפיילוט, שפורסם ב-YouTube ב-28 באוקטובר 2019, נעשה כולו על ידי אנימטורים עצמאיים ומומן בעיקר על ידי תורמים שתרמו למדרנו.
העונה הראשונה עלתה לראשונה באמזון פריים וידאו ב-18 בינואר 2024. לאחר תחילת שידורי הסדרה ולאור הצלחתה, אושר כי העונה השנייה נמצאת בהפקה.
ב-26 בינואר 2024 נחשף שהפרק הראשון של הסדרה הוא פרק הבכורה הגדול ביותר לסדרת אנימציה חדשה באמזון פריים וידאו.
ב-17 בפברואר 2024, פרק הפיילוט הגיע לכ-100 מיליון צפיות ביוטיוב.
בסדרה התייחסויות רבות לנושאי המיניות והלהט"ב.
הפופולריות של פיילוט הסדרה איפשרה למדראנו ליצור סדרת ספין-אוף בשם הלווה בוס, ששודרה לראשונה ב-31 באוקטובר 2020. הסדרה כוללת קאסט וקו עלילה שונה, אך נאמר ששתי הסדרות חולקות יקום קולנועי משותף.
בערוץ היוטיוב של אמזון פריים וכן בחשבון ה-X (לשעבר טוויטר) שלהם הובטחו עונות 2 ,3, 4 למלון הזבין.
העונה השנייה עלתה לאמזון פריים וידאו ב-25 באוקטובר 2025.
בעזרת בת זוגה ואגי, שד רדיו תחמן בשם אלסטור, האורח הראשון של המלון שלה, שחקן הפורנו ההומוסקסואל בשם אנג'ל דאסט, הברמן המדוכא בשם האסק והחדרנית המשוגעת ניפטי, היא נחושה להפוך את חלומה למציאות.
שרלוט "צ'רלי" מורנינגסטאר (מדובבת על ידי אריקה הנינגסן) היא הגיבורה הראשית והמייסדת של מלון הזבין.
היא בתם של המלך לוציפר והמלכה לילית, ונולדה בגיהנום.
צ'רלי אופטימית ודואגת מאוד לרווחתם של עמה, דבר שאינו נלקח ברצינות על ידי רוב השדים בגיהנום.
צ'רלי היא בת זוגה של ואגי וחברתו הטובה של אנג'ל דאסט.
ואגי (מדובבת על ידי סטפני ביאטריס) היא מנהלת מלון הזבין ממוצא לטיני ובת זוגה של צ'רלי.
היא תומכת מאוד בצ'רלי ובעלת מזג מהיר, אך לעיתים קרובות היא מנסה להיות אדם שקול ורציונלי, והיא נאבקת כדי למנוע פגיעה בתדמית המלון על ידי תעלוליהם של צ'רלי ואנג'ל דאסט.
ואגי הייתה פעם מלאכית מחסלת שדים, ולאחר שחסה על ילד שד חסר הגנה, היא נבגדה על ידי אדם, נשלל ממנה מעמדה והוטל בכנפייה מום.
היא ניצלה על ידי צ'רלי, אשר בתחילה לא הייתה מודעת לטבעה המלאכי, והתאהבה בה.
אלאסטור (מדובב על ידי אמיר טלאי), המכונה גם שד הרדיו, הוא אדון גיהנום אקסצנטרי וא-מיני.
הוא היה שדרן רדיו ממוצא קריאולי בשנות ה-30 בניו אורלינס, וכעת הוא שד בעל מאפיינים דמויי אייל.
לקולו יש אפקט המחקה סטטיקת רדיו, יחד עם אפקטים קוליים ומוזיקת נושא.
הקסם האישי המקסים והאלגנטי שלו מסתיר גישה מעוותת וסדיסטית.
אלאסטור הוא רוצח סדרתי עוד מהיותו בחיים.
הוא מציע את כוחותיו לצ'רלי כדי לעזור לה לשמור על מטרתה לנהל את המלון, אך רק להנאתו האישית, שכן הוא נהנה לצפות בשדים נאבקים לגאול את עצמם רק כדי להיכשל.
יש לו יריבויות עם דמויות רבות, כולל ווקס, סר פנטיוס ולוציפר.
אנתוני "אנג'ל דאסט" (מדובב על ידי בלייק רומן), או בקיצור אנג'ל, הוא שד דמוי עכביש הומוסקסואל, כוכב פורנו, והמתנדב הראשון בתוכנית השיקום של צ'רלי.
הוא לא מתייחס ברצינות למטרתה של צ'רלי, ולעיתים קרובות מסתבך מאחורי גבה.
הוא נמצא במערכת יחסים רעילה עם הסרסור המתעלל שלו, ולנטינו.
האסק (מדובב על ידי קית' דייוויד), הוא שד דמוי חתול אלכוהוליסט, פאנסקסואל ועצבני, מהמר אובססיבי.
אלאסטור מזמן אותו לשמש כברמן של המלון בפיילוט של הסדרה.
במהלך הסדרה מתגלה שהוא היה פעם אדון גיהנום, אך עקב התמכרותו להימורים, הוא נאלץ למכור את נשמתו לאלסטור כדי לשמור על כוחותיו, תוך איבוד מעמדו.
למרות היותו שיכור עצבני, האסק מתגלה כאדם חכם ואמפתי, במיוחד בחברותו עם אנג'ל דאסט, איתו הוא מפתח מערכת יחסים רומנטית.
ניפטי (מדובבת על ידי קימיקו גלן) היא שדה קיקלופית קטנה והיפראקטיבית משנות ה-50 אשר אובססיבית לניקיון ולגברים.