tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שחרורו מהשירות הסדיר סיים תואר ראשון ושני במדעי החקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים קטע את לימודי הדוקטורט וחזר לשירות הקבע.
ב-1976 פיקד כמג"ד על טירונות נח"ל במחנה 80 ואחר כך פיקד על קורס מ"כים נח"ל.
במסגרת זו פיקד ב-1978 על פינוי אלון מורה.
עשה הסבה לשריון ובמהלך מלחמת לבנון פיקד על חטיבה 264, חטיבת שריון במילואים, במהלך המלחמה נפצע בדצמבר 1982 מירי בשתי רגליו.
לאחר מכן כיהן כראש מינהל הסגל בתקופת האינתיפאדה הראשונה וכמזכיר הצבאי של שר הביטחון משה ארנס בתקופת מלחמת המפרץ.
לאחר שחרורו התמודד מטעם הליכוד בבחירות למועצה המקומית גבעת שמואל, הוא ניצח בבחירות וכיהן כראש המועצה מ-1993 ועד התפטרותו ב-1996 על רקע מערכת לחצים שהופעלה נגדו מצד גורמים פוליטיים ועבריינים, כולל שורה של פעולות אלימות במקומו נבחר זמיר בן ארי.
ב-2008 הוגש נגדו כתב אישום בגין תקיפת כתב ערוץ הספורט עומר בנוביץ'.
ב-2008 הוענק לו תואר יקיר העיר גבעת שמואל.
אולמרט נשוי בשנית לריקי, בתו של מבקר המדינה לשעבר יצחק טוניק, ולו שבעה ילדים.
הרב ירמיה לעוו היה מחשובי רבני הונגריה במאה ה-19, מתנגד נחרץ לחסידות שדחה גם את ההתאגדות בקהילות אורתודוקסיות נפרדות ודבק בעמדת "הסטטוס קוו".
לעוו נולד בקולין שבבוהמיה, 55 ק"מ ממזרח לפראג, שם כיהן אביו הרב בנימין זאב בעל "שערי תורה", בנו של רבי אלעזר לעוו ה"שמן רוקח", כרב הקהילה.
אמו הייתה פייגא, בתו של הרב יצחק עלקיש מאושפיצין.
ב-1826 עבר האב לממלכת הונגריה לאחר שמונה לאב"ד נאג'טופולצ'ן (טאפלישאן בפי היהודים) בדוכסות ניטרה, וכעבור עשור קיבל את רבנות ורבוי.
ירמיה למד תחת ידי אביו והיה אחד המעטים מבין רבני הונגריה הבכירים שלא יצאו מישיבת פרשבורג של החת"ם סופר.
בנוסף לידיעותיו התורניות, רכש גם השכלה כללית ושלט בגרמנית תקנית.
ב-1844 קיבל את משרת הרבנות הראשונה שלו כשהחליף את הרב אליעזר ליפמן נייזאץ החולה כאב"ד מאגנדורף, וב-1851 ירש את אביו בוורבוי כשהלה נפטר.
כעבור שנה קיבל את הזמנת הקהילה הגדולה באויהל לבוא ולכהן שם.
הוא נטל עמו את ישיבתו, השנייה בגודלה בארץ, שלמדו בה לפרקים בין 100 ל-150 תלמידים.
הוא נודע כבר אז כאויב מושבע לחסידות, וכנראה שיחק המוניטין שלו תפקיד מרכזי בהחלטת הפרנסים לבקשו לבוא; חמש שנים קודם לכן גורש מהקהילה הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים לאחר שסירב להתנער ממנהגי החסידות של סבו רבי משה טייטלבוים.
באויהל פעלה סיעה חסידית, כשמונים משפחות מתוך אלף בתי-אב יהודיים, והיא שכנה על ספה של אונטרלנד, בה הייתה השפעת התנועה החדשה רבה.
הרב לעוו רדף אותם במרץ: הוא איים לעזוב את העיר עד שבית-הדין קיבל את דרישתו לאסור על החסידים להיכנס לבית המדרש, ובראשית שנות ה-60 התלונן הדברי חיים מצאנז כי אלה לא יכולים לצאת מביתם מבלי שייסקלו אותם באבנים.
אב"ד אויהל כינה אותם שבתאים לעיתים קרובות והצהיר כי הם גרועים מהנאולוגים.
ב-1862 פרץ סכסוך קשה בינו לרבי צבי הירש פרידמן, האדמו"ר מליסקא, שלווה בהשמצות הדדיות והיה העימות החריף ביותר נגד החסידות בהונגריה, בה אימצה הרבנות בדרך כלל קו של הסתייגות לצד קבלה שקטה.
על אף בקיאותו היחסית בהלכות העולם החיצון, נקט הרב לעוו בעמדה מחמירה בשאלת הטמיעה בתרבות ההונגרית לנוכח תפוצתו הגדלה של חינוך החובה מטעם המדינה והלחץ שהפעילה על היהודים לאמץ זהות לאומית מגיארית.
על רקע זה התחכך לעיתים עם הרב עזריאל הילדסהיימר מאייזנשטט, ראש הנאו-אורתודוקסיה בממלכה, שהאשים אותו בשמרנות עיוורת.
מנגד, נותר בזרם המרכזי ולא נסחף אל הקנאים בהנהגת רבי הלל ליכטנשטיין, שדחו על הסף כל פשרה בעניין והפליגו בחומרות, וסירב לחתום על תקנות מיהאלאוויץ בהן הטילו איסור גורף על דרשות בגרמנית ושינויים אסתטיים אחרים בבתי-הכנסת.
הוא היה הנוקשה ביותר מרבני הזרם המרכזי בהונגריה – הרוב שעמד בתווך בין הקיצונים של ליכטנשטיין והמודרניים שתמכו בהילדסהיימר – בעוד הכתב סופר דגל בדרך פתוחה יחסית.
יחד עמו, נחשב בשנות ה-60 לאחד מגדולי רבני הונגריה.
ייחוסו, מעמדו הרם וידיעותיו בגרמנית הובילו לכך שנקרא לעמדות הנהגה בעת המאבק האורתודוקסי בנאולוגים באותו עשור.
ב-1864 עמד בראש המשלחת אל הקיסר פרנץ יוזף ששכנעה אותו לדחות את היוזמה להקים מוסד מודרני להכשרת רבנים, שהשמרנים תפשו כאיום חמור.
במרץ 1868, לאחר שהנאולוגים שכנעו את שר הדתות יוז'ף אטווש לכנס קונגרס יהודי כללי בו יוקם ארגון קהילות ארצי שהיה צפוי להיות בשליטתם, התבקש אב"ד אויהל לשבת בוועדה הרבנית המפקחת על מפלגת "שומרי הדת", שריכזה את ההתנגדות ליוזמה.
בעת הקונגרס עצמו, שנפתח בבירה פשט ב-10 בדצמבר, נבחר לעוו ליושב-ראש סיעת המיעוט האורתודוקסית (98 מתוך 220).
ב-5 בפברואר 1869, כשדחתה נשיאות האספה את האולטימטום שהגישו אנשיו לקבוע כי ההחלטות יהיו כפופות בעקרון לשולחן ערוך ואחרי מספר נאומים עולבים מצירי הרוב, דווח כי זינק על השולחן במליאה וזעק "ארור האיש אשר ישב במושב החטאים האלה." 48 אורתודוקסים עזבו לצמיתות את האספה.
עם זאת, לאחר הקונגרס התרחק לעוו מ"שומרי הדת".
דווקא לאחר הצלחתם להשיג את אישור הממשלה להקים ארגון קהילות ארצי אורתודוקסי ומיסוד הקרע ביהדות הונגריה, הוא החרים את הכינוס שערכו בעיר הבירה באוגוסט 1870 וטען כי פילוג הציבור היהודי על פי השתייכות לגופים אלה אינו רצוי.
הוא היה הבולט מבין הרבנים שעמדו על הותרת העדות מאוחדות ומחוץ לשליטה מרכזית, כפי שהיה בעבר.
אלה שהלכו בדרך זו נודעו כקהילות הסטטוס קוו אנטה.
בנוסף, היו רסיסי עדות שהתפצלו מתוך קהילות-האם שלהן בבוקה ומבולקה שהשתררה לאחר הקמת שני הארגונים הגדולים וסירבו להשתייך לאחד מהם.
העצמאים, שחבקו את כל קשת העמדות ביהדות הארץ, השתייכו למחנה קטן זה.
"שומרי הדת" והממסד האורתודוקסי הארצי ניהלו נגדם מלחמה שערה וב-1872, על רקע פסיקתו של מהר"ם שיק כי המסרב להצטרף לארגון הקהילות עובר על "לא תעמוד על דם רעך", הוכרז חרם על כל בעלי התפקידים הדתיים מבין הסטטוס קוו.
לבסוף, רק כ-5% מיהודי הונגריה נותרו מחוץ לגופים הגדולים.
לעוו סירב לצרף את קהילתו עד יומו האחרון, והיא נותרה מאוחדת בראשותו.
על אף ההתנגדות הרשמית לקו שהוביל, הגיעו חשובי רבני הארץ להלווייתו, כולל אויבו המר האדמו"ר מליסקא.
זמן קצר לאחר פטירתו פרשו החסידים וגורמים שמרניים שהתחברו עמם והקימו קהילה נפרדת קטנה שהצטרפה לוועד האורתודוקסי.
ב-1886 פילג בנו ויורשו, הרב אלעזר לעוו, את יתרת הציבור בעיר וצירף את תומכיו, כעדה שלישית ונבדלת, לאותו הגוף.
באופן חריג, התקיימו מאז והלאה שתי קהילות המסופחות ללשכה האורתודוקסית באותה עיר לצד קהילת הסטטוס קוו.
חיבר את סדרת הספרים "דברי ירמיהו" על הרמב"ם ומספר סוגיות.
בנו היה רבי אלעזר לעוו בעל מחבר ספר פקודת אלעזר היה אב בית דין של קהילות שאטוראליאויהיי ואוז'הורוד.
בנו בכורו של רבי אלעזר לעוו היה בנימין זאב וולף לעוו הדפיס ספרי אביו וזקנו.
היה מתגורר בעיר שאטוראליאויהיי נישא לגיטל, בתו של הרב יצחק פריד מקליינווארדיין קישווארדה.
בתו מלכה – נישאה לרבי חיים סופר מפפד"מ (בנו של רבי משה סופר מטיסא-פריעד)
בתו אסתר – נישאה לגביר הצדיק רבי יחיאל מרקוביץ' מסאטמר
ירמי מיכל קוריבוט וישנובייצקי (בפולנית: Jeremi Michał Korybut Wiśniowiecki, נודע גם כ"פטיש הקוזאקים"; 17 באוגוסט 1612 – 20 באוגוסט 1651) היה אציל בכיר באיחוד הפולני-ליטאי אשר ניהל מאבק מתמשך במרידות הקוזאקים.
בנו, מיכל, הוכתר כמלך פולין-ליטא.
וישנובייצקי נולד באחוזת הוריו בלובני, כמאה ושמונים קילומטר מדרום-מזרח לקייב.
הוא היה בנו של הנסיך מיכל וישנובייצקי, בעל-אדמות גדול ונצר לאצולה הליטאית והרותנית הוותיקה של אוקראינה, שישבה בה מאות שנים בטרם האיחוד עם פולין ב-1596. אמו ראינה (במקור: קיאז'נה) הייתה בתו של שליט נסיכות מולדובה, ירמיה מובילה.
שני ההורים היו אורתודוקסים אדוקים; כשהאצולה הפולנית והכתר ניסו להשליט באזור את הקתוליות, תמכו שניהם בכנסייה.
אחיה של ראינה, פטרו מוהילה, אף מונה למטרופוליט קייב.
כשהיה הילד בן ארבע הורעל אביו על ידי כומר במולדובה, ואמו מתה בהיותו בן שבע.
הוא ואחותו הגדולה עברו לחזקת דודם קונסטנטין וישניובייצקי, הראשון מביתו שנענה ללחץ המלכותי והמיר את דתו לקתולית.
הלה שלח את הנער לבית-ספר ישועי בלבוב, שם ספח את השקפתם הדתית של הישועים ואת התרבות והשפה הפולנית.
ב-1629 יצא לפרק לימודים באוניברסיטת בולוניה, ממנה חזר ב-1631, ונטל על עצמו את הניהול השוטף של אחוזות הענק בבעלות קונסטנטין.
אחת מהחלטותיו העצמאיות הראשונות הייתה לשנות את דתו מאורתודוקסית לקתולית.
קשה לומר האם הדבר נבע מהשפעת המכללה הישועית בלבוב, אך נראה ששיקולים פרגמטיים היו הגורם המכריע.
משפחת וישניוביצקי הייתה אחת המשפחות הרותניות האחרונות שנשארו אורתודוקסיות, וכקתולים הם זכו להכרה גדולה הרבה יותר בקרב האצילים והאצולה ברחבי הכתר.
המרות מסוג זה היו נפוצות.
מהלך זה מצד בנם של בני הזוג וישניובייצקי הביא להתרעמות בקרב המוני העם, שהוסיפו לסבול רדיפות דת, והופצו שמועות כי נשבע לאמו להיוותר אורתודוקסי.
הוא לא שעה גם לתחינות ראשי הכנסייה.
עם זאת, הוסיף לשמור על יחסים תקינים עמה ואף סייע לעיתים לדודו המטרופוליט.
ב-1633 נטל חלק במערכה נגד הרוסים באזור סמולנסק.
הוא העמיד צבא פרטי שמנה 4,000 איש והיווה את רוב הכח הזמין לחיל המלכותי באזור קורסק; בשל כך, למרות גילו וחוסר ניסיונו, שימש כאחד המפקדים הבכירים.
הוא לא הצליח לכבוש שטח, אך צבאו החריב את הפלך.
וישנובייצקי שב הביתה באביב 1634 והמלך העניק לו את טירת קייב והאזורים הסמוכים.
אז נפנה הצעיר לעימותים עם האצילים השכנים.
מיד עם שובו התערב בסכסוך קרקעות בין בית דובמונט למגנאט הפרוע סמואל לאש והצליח לכפות על האחרון לוותר על הנחלה.
אז רכש אותה מידי בני דובמונט.
ב-1636 הכשיל הסיים, פרלמנט האצילים באיחוד שהיה אחראי גם על בחירת השליט, את נישואיהם המתוכננים של המלך ולדיסלב הרביעי ואנה, אחותו של וישנובייצקי.
הוא התרעם על כך ולא הרבה לבקר עוד בחצר בוורשה.
ב-1638 השתתף בדיכוי מרד הקוזאקים בהנהגת יעקב אוסטריאנין, שפרץ לאחר שהסיים הגביל את מספר ה"רשומים" מביניהם – אלה מהם שגויסו לשירות צבאי בצבא הכתר, קבלו חירותם והיו זכאים לשכר והטבות שונות מהמדינה – ל-6,000 – והכריז על הקוזאקים הלא-רשומים כשווי ערך לאיכרים.
המורדים סחפו עמם את יתר האוכלוסייה, שהייתה נתונה תחת רדיפות דתיות ועול חוקי הצמיתות.
ביוני הוביל וישניובייצקי את צבאו הפרטי והביס את המתקוממים בז'ובנין.
הם נסוגו למערך מבוצר ונכנעו לבסוף באוגוסט.
ב-27 בפברואר 1639 נישא לגריזלדה, בתו בת השש-עשרה של הקנצלר המלכותי טומאש זמויסקי, אשר בשנה שלאחר מכן ילדה את בנו, מיכל, מלך פולין לעתיד.
באותה תקופה היה שקוע בסכסוך משפטי ממושך שהסעיר את האיחוד כולו בין בשלהי שנות השלושים: סיעת אצילים ניסתה לבטל את התארים שקדמו לאיחוד לובלין, בכלל זה תואר הנסיך של בית וישניובייצקי, ולאשרר מערכת תארים אחרת שכללה את אלה שהוענקו על ידי מלכים זרים.
הוא היה מראשי המתנגדים והצליח לבלום את ההצעה, אף כי הדבר קנה לו אויבים רבים.
ירמי נותר כזכר האחרון בביתו, וירש את נחלות אביו ודודו גם יחד.
על זכותו זו איים לזמן קצר אלכסנדר רדזיוויל, בעלה של דודניתו קתז'ינה, אך הסוגיה סרה מן הדרך כשהיא התגרשה ממנו כעבור שנה.
בנוסף לירושתו העצומה, הוא הלך והרחיב את שטחיו על ידי התפשטות לערבות השוממות במזרח, הרחק מעבר לדנייפר.
הוא נעשה לאחד מבעלי האדמות הגדולים באיחוד, ובאחוזותיו התגוררו לא פחות מ-230,000 נפש.
הן הניבו לו 600,000 זלוטי מדי שנה (לשם השוואה, ההכנסות השנתיות של האיחוד כולו היו כ-12,000,000 זלוטי).
מקרה דומה, בו שוב נמנעו הרשויות מלהוציא לפועל את עונשו, אירע ב-1646. ב-17 במרץ אותה שנה מונה לוויווד רייסין (גליציה המזרחית).
כשניסה המלך לשכנע את האצילים לתמוך במלחמה נגד העות'מאנים יחד עם הרפובליקה של ונציה, הוא הציע לווישנובייצקי את משרת ההטמאן (מצביא עליון), אך זה סירב לתוכניתו.
באביב 1648 פרץ מרד קוזאקים נוסף, גדול בהרבה, בהנהגת בוגדן חמלניצקי.
ווישנובייצקי התייחס לקוזקים שהתנגדו לממשלה הפולנית כאל מורדים ופורעי חוק וציווה להעניש אותם בשיטות שונות ואכזריות שהקנו לו את הכינוי "אימת הקוזאקים".
הוא הוביל קו פוליטי לוחמני נגד המורדים (ייתכן שבגלל שרוב הקרבות היו על אדמותיו ששכנו באזורי הספר) בניגוד לאחרים שתמכו במשא ומתן ולא במלחמת אזרחים.
בשלהי מאי נודע לווישנובייצקי על השמדת חילות הכתר בקרב קורסון: צבאו הפרטי היה עתה הכח האחרון שנותר ממזרח לדנייפר.
הוא החליט לסגת תוך שהוא לוקח עמו את נאמניו, כולל מספר גדול של חוכרים יהודים ובני משפחותיהם שהיו בסכנת מוות מצד הקוזאקים.
בדרכו מערבה אסף עוד פליטים רבים.
בתחילה התקדם עד צ'רניהיב ומשם לז'יטומיר, כשעוד ועוד שטחים נופלים לידי המורדים.
הם ערכו מעשי רצח המוניים באצולה, ביהודים, בקתולים ובאוניאטים.
וישנובייצקי ניהל מסע מלחמה משלו נגד הקוזאקים, תוך שהוא כובש כפרים וערים שלמות וטובח במי שחשד בו בנאמנות לאויב.
הוא התנגד לכל פשרה עם המתקוממים ותבע מהסיים לגייס צבא חדש ולדכא אותם בכח.
חמלניצקי האשים אותו בהפרת הרגיעה שהשתררה ביוני.
אף כי השתלט על יישובים מפעם לפעם, המערכה שהוביל נכשלה.
כשהמחנה העיקרי של הקוזאקים יצא לקראתו סמוך לסטרוקונסטנטינוב בסוף יולי, נסוג הרחק מערבה.
נתן נטע הנובר, שספרו יוון מצולה הפך לכרוניקה היהודית המוכרת ביותר אודות גזירות ת"ח-ת"ט, כתב עליו:בספטמבר חבר לצבא הכתר החדש, בפיקוד שלושה אצילים אחרים, אך הם ספגו תבוסה כבדה בפילבאצי ב-23 לחודש.
השרידים הנסוגים שהוביל הגיעו ללבוב, אבל וישניובייצקי בחר לעזוב את העיר למצודה החשובה בזמושץ', למורת רוחם של התושבים.
הקוזאקים הסכימו להפסקת אש בחורף, אך היא קרסה שוב באביב 1649. הוויווד בא עם צבאו לעזרת המצודה בזבראז', שהמחנה העיקרי של חמלניצקי התקרב אליה ועמד לשימה במצור.
הוא פיקד בפועל על ההגנה בחודשים הבאים, עד שחולצו בידי המלך שהצליח להשיג עוד שביתת נשק.
פעולותיו לשמירה על אדמותיו ונגד הקוזאקים הסתיימו עם מותו, ב-28 ביוני 1651 כשהוא הוביל את האגף הימני של צבא הכתר בקרב ברסטצ'קו, בו נחלו המורדים תבוסה מכרעת.
זמן קצר לאחר מכן מת מסיבות לא ברורות: פטירתו יוחסה לכולרה, לדיזנטריה או להרעלה.
בנו מיכל הוכתר לימים למלך פולין-ליטא בשם מיכל הראשון.
הסופר הפולני הנריק סנקביץ' כתב את הטרילוגיה ההיסטורית העוסקת בתולדות פולין, שהכרך הראשון שלה "באש ובחרב", עוסק רבות בדמותו של וישנובייצקי.
יִרְכַבְתֻם ( מלך בין 1675–1650 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך השביעי בשושלת ימחֿד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב.
הוא ירש את אביו, המלך נקמי־יפוע.
המידע אודות תקופת מלוכתו של ירכבתום מופיע בשני מקורות: בשבר מכתב חתי ובלוחות שנמצאו באללחֿ, שהם המקור העיקרי למידע אודותיו.
על פי הטקסטים שנמצאו, הוא היה פעיל, בדרך של רכישת ומכירת קרקעות, בהתאמת הגבול בין ממלכת ימחֿד והממלכה הואסלית של אללחֿ, יחד עם אמיתכום מלך אללחֿ.
הוא יצא למסע מלחמה באזור נשתרבי (Nashtarbi), ששכנה ממזרח לפרת, בעקבות מרד של נסיך חורי בעקבות עליית כוחן של נסיכויות חוריות בצפון מזרח סוריה.
חשיבות המסע באה לידי ביטוי בכך ששימשה לציון תאריך על גבי תעודות משפטיות.
ירכבתום כרת ברית שלום בשמו של מלך אללחֿ עם סמומה מלך העפירו, שחיו בתחום ממלכת אללחֿ והיוו מרכיב בולט באוכלוסייה, תוך שהוא מציין את החשיבות והסכנה של המצאות לוחמים עצמאיים באזור.
את ירכבתום ירש ירים-ליאְם השלישי, שהיה אחיו ואולי בנו.
ירמות' היא עיירת נמל שממוקמת במפרץ פנדי בדרום-מערב פרובינציית נובה סקוטיה שבקנדה.
ירמות' היא העיירה המרכזית של מחוז ירמות', ומרכז האוכלוסין הגדול באזור.
עקב קרבתה לשרטון ג'ורג', העיירה מזוהה רבות בשנים עם דיג.
היא נמצאת בלב האזור הגדול בעולם של דיג לובסטר, ודיג הלובסטרים בעיירה הוא הגדול בכל קנדה.
פעילויות ספורט בעיר ובסביבתה: שייט, קרוס קאנטרי סקי, ופעילויות עבור כל קבוצת גיל.
ניתן גם לשכור מגרשי ספורט ומתקנים אחרים לאירועים ומסיבות.
מרכז ימק"א המקומי של כולל מרכז כושר, אירובי ואולפני אופניים, אולם התעמלות גדול ובריכה באורך 60 מטרים.
עם שטחים פתוחים של דרום נובה סקוטיה ואוויר צח, כל יום הוא הזדמנות.
לרוץ לאורך קו החוף בין גלי האוקיינוס המתנפצים.
להרים אוהל ולהביט למעלה אל הכוכבים.
לטייל בשבילים או לקחת סירה.
בחורף, אתה יכול ללכת הזזה, משחק הוקי, להחליק, דג הקרח, או דוב הקוטב לצלול עם חברים.
מלון ירמות' כולל גם מסלול גולף מרהיב בן 18 גומות עם היסטוריה מראשית המאה ה-19. הפריסה בסגנון הקישורים שלה מציעה נוף פנורמי של המגדלור המקומי והאוקיינוס האטלנטי - עם מסלולים מתגלגלים, ירוקים קטנים, ורוחות האוקיינוס.
ב-1604 ביקר באזור סמואל דה שמפלן.
האירופאים הראשונים להתיישב באזור היו צרפתים-אקדיים אשר הקימו יישוב דיג קטן באמצע המאה השבע עשרה.
עד 1750 האוכלוסייה מנתה כ-50 נפש.
ב-1759, במהלך מלחמת שבע השנים, התיישבו באזור שידוע היום כעיירה ירמות' מהגרים מניו אינגלנד.
המהגרים הגיעו מהעיירה ירמות' שבמסצ'וסטס, ועל לפי דרישתם היישוב נקרא על שם עיירת מגוריהם הקודמת.
ירמות' נוסדה ב-9 ביוני 1761, כאשר שלוש משפחות הגיעו אל המקום דרך הים מהעיירה סנדוויץ', מסצ'וסטס.
ב-1767 התיישבו ביישוב החדש אקדיים שגרו במקור בגראן פרה וחזרו כעת מגלותם לאחר מלחמת שבע השנים.
מספר ניכר מקרב נאמני האימפריה המאוחדת (נאמנים אמריקאים שנשארו נאמן לשלטון הקולוניאלי הבריטי והתיישבו לאחר המהפכה בשטחים בשלטון בריטי) התיישב בירמות' ב-1785 לאחר המהפכה האמריקאית.
לאורך המאה התשע-עשרה ירמות' הייתה מרכז ענק לבניית ספינות, והעיירה אף הייתה מרכז הספנות הגדול בעולם בנקודת זמן מסוימת.
ירמי שיק בלום (נולד ב-15 ביולי 1987) הוא קומיקאי, שחקן תסריטאי ובמאי ישראלי.
הפרויקט המוכר הראשון שבו השתתף שיק בלום היא התוכנית "תוכנית קיציס" ששודרה בקיץ 2014, כתסריטאי.
כמו כן הופיע בכמה מערכונים.
היה חבר בקולקטיב הקומי "כל מה שמצחיק בעולם" עם גלית חוגי, ניב מג'ר, ליאור אמסטרדמסקי, אסף קפלנסקי, תומר פישמן ואריאל ויסמן, ובו יצר מערכוני רשת והשתתף בערבי סטנד-אפ של חברי הקולקטיב.
בשנת 2015 יצרו בלום, מג'ר, פישמן ואמסטרדמסקי את התוכנית "נדחפים" בערוץ הילדים, שהחליפה את התוכנית "ששטוס", בהשתתפות קומיקאים צעירים נוספים.
התוכנית לא הצליחה כמצופה, ובוטלה אחרי עונה אחת.
אחרי ירידת "נדחפים", בשנת 2016 החל לכתוב לתוכנית הלילה "היום בלילה עם גורי אלפי" ולהשתתף במערכונים עם כותבים נוספים בתוכנית.
בעונה השישית של התוכנית "מה נסגר?" עם רועי בר נתן, בערוץ עשר, החל ירמי להשתתף במערכוני חוץ, רובם בשם "חוללת!".
ב-2016 החל שיק בלום לכתוב ולהשתתף בסדרת הבת של התוכנית "ארץ נהדרת" - "עוד כותרות" עם איל קיציס, לצד קומיקאים צעירים נוספים.
במהלכה גילם דמות בעלת השם "ירמי" שבכל תוכנית זכה (במקרה) לסקר את אירועי השבוע בזווית הומוריסטית מבין קהל התוכנית, ולספר בדיחות אקטואליות, שרובן בנויות על משחקי מילים.
בהמשך העונה, כאשר התוכנית התמקדה יותר בחברי הצוות ויצאה מעט מהפורמט המקורי שלה, החלה הדמות "ירמי" לעבוד בתוכנית בתור אחראי מוניות.
בהמשך הוא גם השתתף בכמה מערכונים בסדרת האם "ארץ נהדרת".
אחרי ש"עוד כותרות" ירדה, החל שיק בלום לפתח ניסויים חברתיים לתוכנית "נוסבאום וגולדשטיין" בערוץ עשר, וב-2017 נמנה עם הקאסט המקורי של אחת מתוכניות הסאטירה הראשונות בערוץ כאן 11, "עד כאן".
הוא עזב לקראת סוף עונתה השנייה.
ב-19 במרץ 2019 חזר שיק בלום כאורח בעונת הבחירות (העונה הרביעית) של "עד כאן".
ב-2018 החל להשתתף בתפקיד קבוע בתוכנית "האחיות המוצלחות שלי", לאחר שהשתתף בכמה פרקים בעונות קודמות.
שיק בלום הוא גם אחד מאומני הבית הקבועים של סדרת מופעי "סטנדאפ ואלרגיות" במועדון הסטנדאפ קאמל קומדי קלאב.
מדי שבוע הוא מפרסם את מדור "פרשת השבוע" במוסף "הארץ" ובו מסופרים אירועי השבוע באופן קומי בסגנון פרשת השבוע.
בשנת 2024 ביים יחד עם אלעד אורנשטיין את הסרט התיעודי "הדונם של סבתא" שהוקרן בפסטיבל דוקאביב וביס דוקו.
הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר של אותה שנה.
שיק בלום ניהל את עמוד הפייסבוק "העמוד שלוקה בחסר", המוכר בעיקר בשל הסרטון הוויראלי "הנסיך המדליק מבית אל", פארודיה פוליטית מוזיקלית על מפעל ההתנחלויות המבוססת על שיר הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "הנסיך המדליק מבל אייר".
שיק בלום לקח חלק בפעילות "ערוץ הכיבוד".
בעבר כתב וביים את סרט הגמר שלו, "הסדרן".
בלום נשוי למאיירת אסיה איזנשטיין, והם הורים לבת.
סבו הוא עורך הסרטים דני שיק.
"ירמיה" הוא תבליט שנוצר על ידי בוריס שץ ומציג את הנביא ירמיהו.
עד לראשית המאה ה-20 נתפש תיאור התנ"ך בקרב היהודיות הליברלית כביטוייה של אמנות יהודית.
לפיכך, הבחירה של שץ בדמותו של הנביא נבעה מהתפיסה כי ביטוי נכון של התנ"ך יכול להתקיים רק בארץ-ישראל.
לפיכך, בחירתו של שץ בנביא ירמיהו, נביא החורבן והגאולה, שיקפה את הגישה הלאומית-ציונית שלו.
סגנון התבליט הוא ריאליסטי-אקדמי, אולם יש בו יסודות דקורטיביים, ההופכים את דמות הנביא לסמל.
ירמיהו מוצג כאיש בעל זקן עבות, לבוש גלימה ארוכה עם ברדס.
הוא מתואר יושב על הארץ, כשהוא כותב במגילה הפרושה על ברכיו.
רקע התיאור מכיל נוף אירופי.
התיאור נתון בתוך מסגרת רחבה שבמרכזה התחתון מופיע שמו של הנביא.
התבליט נוצק בברונזה, אולם קיימות גרסאות שלו גם בנחושת ובפליז בגדלים שונים.
בשנת 1915, בזמן מלחמת העולם הראשונה, חזר שץ לדמות הנביא, הפעם במדיום הציור.
ירמיהו (באיטלקית: Geremia) הוא פסל שיש של הפסל דונטלו, שהושלם בין השנים 1427–1435 ומתאר את ירמיהו הנביא.
הוא נחצב בגודל טבעי (191x45x45 ס"מ) ומוצג במוזיאון הדואומו בפירנצה.
וזארי מציין בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר את פרנצ'סקו סודריני, חברו של דונטלו, כמודל ליצירה.
ירמיהו הוא אחד מארבעת הפסלים האחרונים שנחצבו בין 1420 ל-1435, והיו מיועדים עבור גומחות בצד הצפוני והפחות נראה לעין של מגדל הפעמונים, בסמוך לחומת הקתדרלה.
עם סיום יצירת הפסלים, היו עובדי הקתדרלה כה מרוצים, שהם הציבו אותם בצד המערבי, והחשוב ביותר מכיוון שהוא מקביל לחזית.
אחד משלושת הפסלים האחרים הוא חבקוק, גם הוא של דונטלו.
ירמיהו הוא יצירת מופת של חדירה פסיכולוגית, עם הבעת פנים יוצאת דופן.
הנביא מוצג כאדם בגיל העמידה, עם שיער מתולתל וזקן קצר, לבוש טונה המשתפלת מכתפו השמאלית, כתפו הימנית חשופה, בידו השמאלית הוא אוחז מגילת קלף.
הראש מוטה שמאלה ומדגיש את הקפלים המרירים של הפה, השפתיים, הגבות והפנים, כששרירי הצוואר מתוחים.
במאפייני הפסל יש חוסר הרמוניה, אך הרושם הכללי הוא של גְדוּלָה וכבוד בשל הרוגע שהוא משרה והקיארוסקורו החזק שקפלי הבגדים שלו, שהם הרבה יותר מלאי חיים ביחס לחבקוק, יוצרים.
רגל שמאל נוטה קדימה וכך מושגת תנועה מסוימת בחלק התחתון.
הפסל שימש בראשית המאה ה-16 כמקור השראה לפסל דוד של מיכלאנג'לו.
פרויקט פיתוח המטוסים נכלל בתוכנית החימוש הממלכתית לשנים 2018–2027. תחילת העבודה המדעית והטכנית המתוכננת (מו"פ) יועדו לשנת 2025.
המטוס נועד לתפוס נישה שעדיין ריקה בתעשיית התעופה הרוסית: מטוסי מטען כבדים עם יכולת נשיאה של יותר ממאה טון.
באפריל 2014 פורסם תיעוד הרכש "קביעת סוג האוויוניקה למשפחה של מטוסים כבדים מבטיחים".
כפי שהסביר סרגיי סרגייב, הצבא זקוק ל"החלפה מוחלטת של הצי בכל סוגי תעופת התחבורה - מטוסים קלים, בינוניים, כבדים וכבדים לטווח ארוך".
עבור המטוס המבוסס על מנוע PD-14, יפותח מנוע PD-35 חדש וחזק יותר עם דחף של 30 טון.
על פי הדו"ח השנתי של חברת איליושין לשנת 2018, הארגון ביצע עבודות טרום חוזה לביצוע עבודות מחקר במסגרת "חקירת דרכים ליצור מוצר תעופה עתידי של תחבורה אווירית צבאית (R&D PAK VTA)" שלבי עבודת פיתוח לפרויקט.
ירמי חסוס פינו סנטוס (בספרדית: Yeremi Jesús Pino Santos; נולד ב-20 באוקטובר 2002 בלאס פאלמאס דה גראן קנריה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג ובנבחרת ספרד.
פינו נולד בלאס פאלמאס דה גראן קנריה שבספרד, ובשנת 2014 הצטרף אל מחלקת הנוער של לאס פאלמאס המקומית, לאחר ששיחק באקדמיות של בריו אטלנטיקו ושל הורקאן.
ב-22 ביוני 2017, לאחר שסירב להצעה מברצלונה, חתם בוויאריאל.
ב-24 באוגוסט 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בוויאריאל ג', הקבוצה השלישית של המועדון, במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
הוא ערך 20 הופעות ליגה במדי ויאריאל ג', בהן הבקיע שלושה שערים, ולאחר עונה זו קודם לוויאריאל ב', ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
ויאריאל ניצחה בגמר את מנצ'סטר יונייטד, ופינו הפך לשחקן הצעיר ביותר שזוכה בטורניר, כשהוא שובר את שיאו של רובין ואן פרסי שניצח בגמר גביע אופ"א 2002. בליגה הוא ערך 24 הופעות בעונה זו, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-11 באוגוסט 2021 שיחק פינו בסופר קאפ האירופי לשנת , בו הפסידה ויאריאל לצ'לסי, אלופת אירופה.
ב-14 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 72 דקות בתיקו 2-2 נגד אטאלנטה במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
ב-27 בפברואר 2022 כבש רביעייה, כולל שלושער במחצית, בניצחון 1–5 על אספניול במסגרת הלה ליגה.
ב-29 באוגוסט 2025 חתם פינו בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג תמורת 30 מיליון יורו.
פינו שיחק בנבחרת ספרד עד גיל 17, והיה קפטן הנבחרת עד גיל 18.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21, וערך ארבע הופעות בטורניר.
ירמיה מובילה או מוגילה (ברומנית: Ieremia Movilă או Ieremia Moghilă; 1555 – 10 ביולי 1606) היה בויאר מולדבי, שליט נסיכות מולדובה פעמיים, בין אוגוסט 1595 למאי 1600 ובין ספטמבר 1600 ל-30 ביוני 1606
ירמיה מובילה היה נציג משפחת הבויארים מובילה או ברבים – מובילשט.
הוא עלה על כס נסיכות מולדובה בעזרת הקנצלר הפולני יאן זאמויסקי אחרי שהדיח את השליט שטפאן רזבאן.
הכיר את עצמו כבן חסותה של פולין אך זכה גם להכרת האימפריה העות'מאנית לה שילם מסי חסות.
מיכאי האמיץ, שליט ולאכיה, הדיח אותו במאי 1600 והגשים איחוד קצר ימים של שתי הנסיכויות הרומניות תחת כתר שליט אחד.
ירמיה מובילה מצא מפלט במצודת חוטין ובספטמבר 1600, כשמיכאי נוצח בקרב מירסלאו בטרנסילבניה, חזר לשלטון בסיוע פולני.
הצבא הפולני פלש בהמשך גם לוולאכיה והביס שם את מיכאי האמיץ בקרב טליאז'ן.
ב-12 באוקטובר 1600. הפולנים העלו אז על כס ולאכיה את אחיו של ירמיה, סימיון מובילה.
כדרגטור ואחר כך כשליט תרם ירמיה מובילה לבניית מנזר סוצ'ביצה ולהרחבתו.
מנזר סוצ'ביצה הפך לימים למקום קבורתם של בני האצולה ממשפחת מובילה.
ירמיה מובילה היה דודו של המיטרופוליט של קייב, פטרו מוהילה, היה אביה של ראינה מוהיליאנקה וישניובייצקה, ועל ידי כך היה סבו של הנסיך הפולני-ליטאי-אוקראיני ירמי וישניובייצקי (שנקרא "ירמי" לזכרו) וסבא רבא של מלך פולין מיכל קוריבוט וישניובייקצי.
מובילה נולד בשנת 1555, ליואן מובילה מהודשט (מת ב-1580) ולאשתו השנייה, מריה מובילה ממולדובה (מתה ב-1614), בתו של השליט פטרו רארש עם מריה צ'רנאט או, פחות סביר, עם ילנה יקתרינה ברנקוביץ'.
אחיו היו סימיון מובילה, לימים שליט בוולאכיה ובמולדובה, תואדר מובילה (אח למחצה), לימים פוסטלניק וגאורגה מובילה, לימים מיטרופוליט.
אחיותיו היו סקיאוקה וגריאקה שהתחתנו עם בויארים מקומיים ומריאנה שנישאה לאציל הפולני איסאיה הרבוט.
את השם "מובילה" (בעברית "תל") נשא לראשונה הסב, קוסמה.
האב, יואן, הגיע לדרגת לוגופט גדול.
בשנים 1551–1552 הוא מצא מפלט בפולין ומילא שם תפקידים ביטחוניים.
המשפחה אימצה את הדעה ששיתוף פעולה עם ההבסבורגים לא יצליח לשחרר את מולדובה מתלותה באימפריה העות'מאנית ופעלה בהתאם.
ירמיה מובילה התחיל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 1579 כשהתמנה במועצת החצר של השליט יאנקו סאסול.
ב-1581 עקב מפנה במדיניות השליט נמלט ירמיה מובילה לפולין יחד עם קבוצת בויארים, ביניהם, אחיו גאורגה מובילה, שהיה בישוף של רדאוץ.
אחרי מרץ 1582 חזר למולדת, בעזרת הלוגופט הגדול לוקה סטרואיץ' וניסה להשיג פיוס בין השלטון לגולים בפולין.
ירמיה התחתן בשנת 1587 עם אצילה הונגרייה, ארז'בט, ברומנית אליסבטה, בת של טמאש צ'ומורטאן, שהיה בעל אחוזות בלוזנה, על יד לבוב.
אליסבטה הייתה נוצרייה קתולית והשפיעה על צמיחת דת זו במולדובה בתחילת המאה ה-17. ירמיה מובילה קודם שוב בתפקיד על ידי השליט יאנקו סאסול ובשנים 1583–1591 כיהן כוורניק גדול של מולדובה, תפקיד שנחשב למעין ראש ממשלה.
אחרי חזרתו לשלטון של פטרו הפיסח בעזרת הטורקים, תפס מובילה את המקום השלישי בהיררכיה במועצת החצר, כוורניק גדול של "ארץ העילית".
ב-1586 מעמדו התחזק זמנית על ידי מינוי אחיו גאורגה כמיטרופוליט של סוצ'אבה.
אולם ב-1591 נקלע ירמיה מובילה לסבך של תככים בחצר של פטרו הפיסח שבמרכזם עמד ההרפתקן ממוצא אלבני ברטולומאו ברוטי.
לפי טענות אחדות ברוטי דיווח לטורקים על מגעים חשאיים שניהלו המולדבים עם וינה ועם רומא.
מובילה נאלץ שוב לברוח לפולין, כשליווה בגלות את השליט פטרו הפיסח.
הוא מצא מקלט באושצ'יה ז'יילונה אצל "שר המשקאות" (שר הכלכלה) של החצר הפולנית, יאן אוסטרורוג.
הוא רכש בהזדמנות זו מספר יישובים וכן שלוש טירות קטנות.
תוך כדי התערותו באצולה הפולנית ובאמצעות בנותיו יצר קשרי ייחוס עם משפחות פולניות-אוקראיניות חשובות כמו וינשייובייצקי ופוטוצקי.
בשנים 1594–1595 מסעות של הקוזקים הריהורי לובודה וסוורין נליבייקה, בני ברית של הקיסר האוסטרי רודולף השני במאבקו נגד הטורקים והטטרים ומדיניותו של מיכאי האמיץ, שליט ולאכיה, שכנעו את שליט מולדובה דאז, ארון הטיראן לעבור לשורות המחנה האנטי-עות'מאני.
אולם תככיו של נסיך טרנסילבניה, ז'יגמונד באטורי הביאו להדחתו של ארון וודה ולהחלפתו על ידי שטפאן רזבאן.
שלטונו הראשון של ירמיה מובילה
עלייתו לשלטון של רזבאן זרעה בלבול בקרב הבויארים.
ניצל זאת הקנצלר והמצביא הפולני יאן זאמויסקי שבקיץ 1595 התערב במולדובה עם 5,000 פרשים ו-2,300 רגלים.
ההתערבות הצבאית הפולנית נדרשה אחרי שרזבאן וודה קיבל את חסות יריבה של פולין, הקיסר רודולף השני, בגיבוי נסיך טרנסילבניה, ז'יגמונד באטורי.
בהיעדרו של השליט שטפאן רזבאן שיצא את המדינה כדי לסייע למיכאי האמיץ במלחמתו בטורקים, ב-27 באוגוסט 1595 הקנצלר וההטמאן הפולני יאן זאמויסקי העלה את ירמיה מובילה על כס נסיכות מולדובה ביאסי (יאש).
ירמיה מובילה התחייב להחזיר את מולדובה לחסות הפולנית, לשלם לפולין מס בשווי 40,000 זהובים ולהסכים להצבת חילות מצב פולנים בחוטין ובסוצ'אבה.
ב-3 בספטמבר 1595 הפולנים כבשו את יאש ושטפאן רזבאן ברח לטרנסילבניה.
פולין הסמיכה את ירמיה מובילה להנפיק מטבעות דומים למטבע הפולני של שלושה גרושים או פולטרוניק.
עימות ישיר בין פולין לעות'מאנים בעניין מולדובה נמנע על ידי הסכם עם המפקד העות'מאני סינאן פאשה.
בפקודת הסולטאן הטטרים מקרים בראשות החאן גאזי השני גיראי פלשו באותה תקופה למולדובה כדי להעניש את שטפאן רזבאן.
לבסוף, אחרי תבוסת הטטרים על ידי הפולנים בקרב צוצורה (19–20 באוקטובר 1595), נחתם הסכם צוצורה בין פולין לעות'מאנים שכלל הסכמה טורקית לשלטונו של ירמיה מובילה.
מולדובה הפכה לבת חסות כפולה של פולין ושל הטורקים.
מובילה התחייב לשלם מיסים גם לשער הנשגב ולחאן של קרים.
שטפאן רזבאן ששב למולדובה מטרנסילבניה, ניסה לכבוש את השלטון בחזרה אך נתקל בהתנגדות חזקה של כוחותיהם של מובילה ושל זאמויסקי.
הוא הובס בקרב ארן (Areni), על יד סוצ'אבה, נפל בשבי והוצא להורג על שיפוד.
ירמיה מובילה ארגן מחדש את סמכויות התפקיד של "שוער סוצ'אבה" (ברומנית: פורטאר) ששמו שונה ל"הטמאן ופרקלאב" של סוצ'אבה ושהפך גם לאחראי על שרתי החצר.
בשנים 1597–1600 הוטבעו במולדובה חיקויים של המטבע הפולני של שלושה גרושים של המלכים סטפאן באטורי (1578–1586) וזיגמונט השלישי.
ניתן להבדיל אותם מהמטבעות המקוריים בגלל איכותה הנמוכה של המתכת ובזכות הופעת ראש שור הבר שהוא סמל של מולדובה.
הנומיסמטים מכירים אותם כ"מטבעות מולדובו-פולניים" או כ"חיקויים" או "זיופים מולדביים".
מדיניותו ההתקפית האנטי-עו'תמאנית של מיכאי האמיץ הוולאכי היווה אתגר רציני בפני שלטונו של ירמיה מובילה.
ב-1595 יחד עם השליט החדש של טרנסילבניה, הקרדינל אנדראש באטורי, קשר ירמיה וודה קשר נגד מיכאי האמיץ ושניהם תכננו להחליפו בסימיון מובילה, אחיו של ירמיה.
למיכאי נודע על כך ובאוקטובר 1599 הוא כבש את טרנסילבניה, הביס בקרב שלימבר את אנדראש באטורי שנהרג.
בעיר אלבה יוליה מיכאי הכתיר את עצמו כשליט טרנסילבניה ובמאי 1600 פנה לכיבוש מולדובה עם צבא של 17,000 לוחמים.
מולו עמדו צבא מולדבי של 15,000 חיילים וכן 3,000 לוחמים פולנים.
בהתקרבות החיל של מיכאי רבים מאיכרי מולדובה ומתושבי עריה התקוממו ועברו לצידו.
פרץ מרד גם בצבא המולדבי עצמו.
ירמיה נמלט למצודת חוטין עם גדוד פולני של 3,000 חיילים.
בסופו של דבר מיכאי האמיץ כבש את מרבית שטחה של מולדובה פרט לאותה מצודת חוטין והכריז על עצמו נסיך מולדובה.
באותה עת נשא מיכאי את כתרי שלוש הנסיכויות: ולאכיה, מולדובה וטרנסילבניה.
הוא פנה זמנית אל פוקוטיה אבל נאלץ לחזור מדרכו.
כיוון שהכוחות הפולנים במולדובה, בפיקודם של ההטמאנים סטניסלב ז'ולקייבסקי ויאן קרול חודקייביץ' ועוד מגנטים כמו סניאבסקי, וישניובייצקי, דנילביץ', פוטוצקי וכו' לא הספיקו קראו המלך זיגמונט השלישי ויאן זאמויסקי לעזרת הקוזקים מזפורוז'יה בראשות סמיאילו קישקה וגבריל קרוטנביץ'.
הצבא הפולני-קוזקי הצליח להביס את כוחותיו של מיכאי האמיץ במולדובה ובהמשך פלשו לוולאכיה והעבירו לשם את זירת הקרבות.
מיכאי הובס על ידי הפולנים והקוזקים בקרב טליאז'ן או בוקוב.
בנסיבות אלה הרחיבה פולין את השפעתה עד לדנובה.
ירמיה מובילה הוחזר בספטמבר 1600 לכס מולדובה, בעוד שאחיו סימיון מובילה הוכתר כשליט ולאכיה בבוקרשט.
בסתיו של שנת 1600 בתמיכת ההבסבורגים, מרדו נגד שלטונו של מיכאי גם האצילים ההונגרים מטרנסילבניה והערים של הסקוסנים הטרנסילבנים.
מיכאי נרצח וטרנסילבניה הייתה באותם הימים לבת חסות של ההבסבורגים.
שלטונו השני של ירמיה מובילה
ירמיה מובילה המשיך במדיניותו הנאמנה לפולין וכאות תודה הגביר את תלות מדינתו בממלכה זו על ידי תשלום מס שנתי.
עם התחלת מלחמת פולין-שוודיה נאלצה פולין לסגת מוולאכיה.
ב-1601 סימיון מובילה הודח על ידי הטורקים והוחלף בראדו שרבאן.
פולין שמרה עם זאת את השפעתה במולדובה.
ירמיה מובילה נודע יחד עם אחיו סימיון בבנייתו בגרסה חדשה של המנזר סוצ'ביצה.
כמו כן תרם לבניית כנסיית עליית מרים בלבוב ולהקמת העיר מוגילב פודולסקי.
ירמיה מובילה נפטר ביאש ב-10 ביולי 1606. הוא נקבר במנזר סוצ'ביצה שאותו טיפח בעזרת אחיו, המיטרופוליט גאורגה השלישי מובילה.
את כס המלכות הוריש לבנו הקטין, קונסטנטנין מובילה, שגורש אחרי זמן קצר על ידי דודו, סימיון מובילה אלמנתו אליסבטה לבית צ'ומוטראן מלושונץ מתה באיסטנבול ב-1617. יש אומרים שמתה בהרמון של אע'א טורקי וייתכן שהגיע לשם מאירופה בימי אחת המלחמות העות'מאניות.
ירמיה מובילה לא הצטיין במדיניות החוץ.
ג'ורסקו "לא היה לא מצביא, אף לא בעל אופי נועז, שוחר עצמאות".
לעומת זאת מעריכים עד היום תרומתו במישור הדתי והתרבותי.
ב-15 בדצמבר 1599 הקים את בישופות הוש, בנוסף קישט והרחיב את מנזר סוצ'ביצה, על ציורי הקיר המרהיבים שלו.
מיחסים לו את הקמת מנזר ויזנטיה במחוז וראנצ'ה.
בתקופתו פעל אנסטסיה קרימקה בתחום קישוט כתבי היד והמיניאטורות.
את מנזר גוליה בעיר יאש הקדיש למנזר ואטופדי שבהר אתוס.
לירמיה מובילה ולאשתו, אליסבטה לבית צ'ומורטאן מלושונץ (מתה באיסטנבול בסביבות 1617) נולדו הילדים הבאים:
קונסטנטין מובילה – היה שליט מולדובה
אלכסנדרו מובילה – היה שליט מולדובה
קיאז'נה (1588–1619) – ידועה כרגינה או ראינה מוהיליאנקה או ראינה וישניובייצקה, הנשואה החל משנת 1603 לנסיך הפולני-אוקראיני מיכל וישניובייצקי, הייתה אמו של ירמי וישניובייצקי
מריה עמליה מובילה (מתה ב-1638) – נשואה לסטפאן פוטוצקי (מת ב-1631) ואחר כך למיקולאי פירליי (מת ב-1636)
אנה מובילה (1579–1667) – התחתנה זה אחר זה עם ארבעה אצילים פולנים: פשרמבסקי, צ'ארנקובסקי, מישקובסקי ואחר כך סטניסלב "רוורה" פוטוצקי (ב-1658 או 1661)
ירמיהו בוקסר (1888 – 10 באוקטובר 1962) היה מראשוני נס ציונה, מוכתר המושבה, יושב ראש הוועד של נס ציונה בשתי קדנציות במשך 17 שנה, גואל אדמות ופרדסן בעל שם בארץ ישראל.
בוקסר נולד ב-1888 בראשון לציון לאהרן בוקסר ורחל לבית זנביל (אחותו של ראובן לרר) ואח לזלדה.
ההורים עלו ארצה ב-1883 והתיישבו בראשון לציון וב-1889, יחד עם ראובן לרר ועוד מתיישבים, התיישבו בוואדי אל-חנין שהפך בהמשך למושבה נס ציונה.
בוקסר למד בבית הספר היסודי היחיד בנס ציונה וב-1901, כשהוא בן 13, יצא לשוק העבודה וחילק את זמנו בין נס ציונה לראשון לציון.
ב-1905 הקים משתלה לעצי הדר ואקליפטוסים וראה חייל במעשיו ולאחר מספר שנים קנה חלקת אדמה של כ-30 דונם וב-1908 נטע באדמתו פרדס והצליח לייצא את רוב התוצרת ולהרוויח כספים רבים.
בעזרת הכספים שהרוויח רכש עוד עשרות דונמים של קרקעות (בין השאר בכפר הערבי אל-קובייבה) ונטע עוד פרדסים.
בהמשך הקים רפת ורכש עדר פרות אך בתקופת מלחמת העולם הראשונה עלה מחיר הבשר ובוקסר העדיף למכור את עדרו ובתמורה רכש עוד 100 דונם באזור סרפנד אל ח'רב וגם שם נטע פרדס.
לאחר המלחמה, כשבבעלותו מאות דונמים של פרדסים הפך בוקסר למומחה ארצי לפרדסנות והפך ליועץ בנושא.
בין השאר הוזמן לכפר איסדוד (כיום אשדוד) שם סייע לבני המקום בגידול הדרים.
במהלך ביקוריו במקום רקם קשרים טובים עם מנהיגי הכפר שהציעו לו לרכוש כ-2,500 דונם כשאת רובם מכר בוקסר לתושבי נס ציונה ולעצמו שמר כ-400 דונם בהם נטע פרדס.
בתקופת המרד הערבי הגדול (1939-1936) נאלץ בוקסר להתמודד עם ביטחון פרדסיו המפוזרים ברחבי השפלה וחלקם נעקרו על ידי ערבים.
בוקסר התעקש לחזור ולנטוע את פרדסיו למרות שבחלק מהמקרים גם הנטיעות החדשות נעקרו.
בתקופת מלחמת העצמאות נאלץ בוקסר, שוב, להתמודד עם נזקים כבדים לפרדסיו שכללו הרס עצים, גניבת פרי, בזיזת ציוד והרס מבנים ורק ב-1949 הצליח לשקם את פרדסיו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ייצג בוקסר, יחד עם מאיר קומרוב, את נס ציונה במשא ומתן מול פיק"א, הסוכנות היהודית וקק"ל כדי לקבל עוד שטחים עבור צעירי המושבה.
בסופם של הדיונים קיבלו הנציגים כ-1,200 דונם שנמסרו לצעירי המושבה ולפועלי המושבה.
בהמשך סייע ברכישת 14,000 דונם מדרום וממזרח לנס ציונה עליהם הוקמו עם השנים היישובים נטעים, בית חנן, כפר אהרון וטירת שלום.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 המשיך ברכישת אדמות לטובת חקלאי ופועלי נס ציונה.
ב-1940 היה חבר במשלחת פרדסנים יהודית-ערבית שנפגשה עם הנציב העליון, הרולד מקמייקל, כדי לדון בפרדסנות בארץ.
ב-1924 נבחר לתפקיד יושב ראש הוועד של נס ציונה, תפקיד אותו מילא עד 1934. ב-1940 נבחר שוב לתפקיד זה ומילא אותו עד 1947 והיה יושב ראש הוועד האחרון לפני שהחלה בחירת ראשי מועצה.
כמו כן היה חבר בהנהלת התאחדות האיכרים בישראל.
ב-1908 נישא בוקסר לרבקה בת אבא טפר (ממייסדי נס ציונה) ולזוג נולדו 7 ילדים: שרה, מרים (1911),רחל, יצחק, אברהם (1918),חנה ותחיה.
ירמיהו בוקסר נפטר ב-1962 ורעייתו רבקה נפטרה ב-1982. שניהם קבורים בנס ציונה.
נכדו שמואל בוקסר נבחר לראשות עיריית נס ציונה ב-2018.
נכדו תא"ל אהרן שביט (ילובסקי) היה טייס בחיל האוויר ונספח אווירי בארצות הברית.
נכדו רון נחמן כיהן כראש מועצת אריאל.
נכדו אמנון שביט ילובסקי היה טייס חיל האוויר וטייס אל על
בוקסר הקים את ביתו ברחוב תל אביב שהיה אחד הרחובות הראשונים בנס ציונה.
הבית הבנוי בסגנון אקלקטי הוקם על מגרש של 3.5 דונם ושימש את המשפחה שנים רבות.
הבית הוכרז כאתר מורשת וכאחת התחנות במסלול הדגל בנס ציונה.
במשך מספר שנים עמד הבניין נטוש ומוזנח כשב-2019 החלה בניית רבי קומות בחלקו האחורי של המגרש ובינואר 2025 החל פרויקט שיפוץ ושימור הבית עצמו (בשימור מחמיר)
אחד מרחובות נס ציונה נקרא על שמו של ירמיהו בוקסר וכן קיים בעיר רחוב על שם אביו אהרון בוקסר.
ירמי אנטוניסה (בהולנדית: Jeremy Antonisse; נולד ב-29 במרץ 2002 ברוסמאלן שבהולנד) הוא כדורגלן קוראסאואי-הולנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מוריירנסה מליגת העל הפורטוגלית, בהשאלה מפ.ס.וו.
אנטוניסה גדל במחלקות הנוער של OJC רוסמאלן ופ.ס.וו.
ב-26 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כשהחליף את ערן זהבי בדקה ה-90 בניצחון 2-0 על אמן במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2020/2021.
ב-31 בינואר 2023 הושאל אנטוניסה לאמן מליגת העל ההולנדית עד לתום עונת 2022/2023 בליגת העל ההולנדית.
הוא ערך 13 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל אנטוניסה למוריירנסה מליגת העל הפורטוגלית למשך עונת 2023/2024.
ב-25 במרץ 2021 ערך אנטוניסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קוראסאו, בניצחון 5-0 על נבחרת סנט וינסנט והגרנדינים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-27 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2-1 לנבחרת אינדונזיה במשחק ידידות.
יֶרֶמִיאַס בֶּנְיַמִין רִיכְטֶר היה כימאי גרמני.
הוא נולד בהירשברג בשלזיה, הפך לפקיד מכרות בברסלאו ב-1794, ובשנת 1800 מונה לשמאי במחלקה למכרות ולכימאי בבית החרושת המלכותי לפורצלן בברלין, שם נפטר.
הוא ידוע בהמצאת המונח סטויכיומטריה.
ריכטר היה בנו של סוחר מברסלאו.
בגיל 13 לימד אותו דודו, שהיה אדריכל עיר בברסלאו.
בגיל שש עשרה הצטרף לחיל הנדסה צבאי, אך לא הועלה לדרגה משום שהזניח את חובותיו הרשמיות.
הוא עזב לאחר שבע שנים ועסק במדע ובכימיה.
ריכטר למד פילוסופיה עם עמנואל קאנט בקניגסברג וקיבל דוקטורט במתמטיקה וכימיה בשנת 1789. בשנת 1792 הוא השלים את עבודתו החשובה על סטויכיומטריה כימית.
עם זאת, פרסומיו לא הביאו לו יתרונות כלכליים.
גם רצונו לקבל משרת הוראה באוניברסיטה נכשל.
בסופו של דבר הוא קיבל עבודה באוברברגמט ליד ברסלאו.
בשנת 1798 הוא קיבל עבודה במעבדת הצבעים של .
כעת הוא ביצע את עבודתו המדעית, שלא שולמה, בשעות הבוקר והערב.
בשנים מאוחרות יותר לחייו הוא מונה כחבר זר על ידי אגודות מדעיות, למשל בשנת 1796 על ידי האקדמיה הבווארית למדעים והאקדמיה הרוסית למדעים בסנקט פטרבורג, שבה היה חבר באמצעות התכתבות מאז 1800. בשנת 1796 הוא נבחר כחבר בהתכתבות של .
עם זאת, התהילה המדעית נשללה ממנו במהלך חייו.
הוא אחראי לכמה מהקביעות המוכרות ביותר לגבי הכמויות לפי משקל שבהן חומצות סותרות בסיסים ובסיסים סותרים חומצות.
הוא הבין שהכמויות האלה של בסיסים שונים שיכולות לסתור את אותה כמות של חומצה מסוימת שוות ערך זו לזו .
לפיכך הוא הוביל למסקנה שכימיה היא ענף של מתמטיקה יישומית ולנסות להתחקות אחר חוק לפיו כמויות הבסיסים השונים הנדרשות כדי לסתור חומצה נתונה יצרו סדרה חשבונית, וכמויות החומצות הסותרות בסיס נתון יוצרות סדרה הנדסית.
עדות לקיומם של אטומים היה חוק ההרכב המוגדר שהוצע על ידו בשנת 1792. ריכטר מצא שהיחס לפי משקל של התרכובות המתכלות בתגובה כימית היה תמיד זהה.
נדרשו 615 חלקים לפי משקל של תחמוצת המגנזיום (MgO), למשל, כדי לנטרל 1000 חלקים לפי משקל של חומצה גופרתית.
מהנתונים שלו, חישב בשנת 1802 את הטבלה הראשונה של ה הכימיים, תוך שהוא לקח חומצה גופרתית כסטנדרט עם המספר 1000. כאשר ז'וזף לואי פרוסט דיווח על עבודתו על ההרכב הקבוע של תרכובות כימיות, הזמן היה בשל להמצאה מחדש של תאוריית האטום.
חוק ההרכב המוגדר וההרכב הקבוע אינו מוכיח שקיימים אטומים, אך קשה להסביר אותם מבלי להניח שתרכובות כימיות נוצרות כאשר אטומים מתחברים בהרכבים קבועים.
תוצאותיו פורסמו ב-Der Stochiometrie oder Messkunst chemischer Elemente ("סטוכיומטריה או אומנות מדידת יסודות כימיים", 1792–1794), וב-Über die neueren Gegenstände in der Chemie ("על הנושאים החדשים יותר בכימיה", 1792–1802), אך חלף זמן רב לפני שהם זכו להערכה כראוי.
זה היה בין השאר משום שחלק מעבודותיו יוחסו בטעות ל על ידי ינס יאקוב ברצליוס באמצעות טעות שתוקנה רק בשנת 1841 על ידי , פרופסור לכימיה בסנקט פטרבורג.
בין 1792 ל-1794 פרסם תקציר בן שלושה כרכים של עבודתו על חוק ההרכב הקבוע.
בספר זה הציג ריכטר את המונח סטויכיומטריה, שאותו הגדיר כאמנות המדידות הכימיות, שצריכה להתמודד עם החוקים שלפיהם חומרים מתאחדים ליצירת תרכובות כימיות.
ריכטר היה מוקסם מתפקידה של המתמטיקה בכימיה.
לרוע המזל סגנון הכתיבה שלו תואר כמעורפל ומגושם.
לכן, לעבודתו הייתה השפעה מועטה עד 1802, אז סיכם אותה במונחים של טבלאות.
ריכטר תמך בהשערת הפלוגיסטון, אבל נטש אותה חלקית בערוב ימיו.
יַרמוּת הוא שמו של יישוב מתקופת המקרא, בגליל התחתון.
על פי זאב וילנאי היישוב נקרא ב-3 שמות דומים אך שונים.
שלושתם נזכרים בנחלת שבט יששכר:
העיר נזכרת לראשונה, בספר יהושע, כאחת הערים בנחלת שבט יששכר:
מיד לאחר מכן, בפרק כ"א העיר נזכרת כאחת הערים אשר ניתנו ללוויים, מתוך נחלת שבט יששכר:
בספר דברי הימים א' העיר נזכרת בשם שונה:
בשתי הפעמים, בספר יהושע, העיר הוזכרה בצמוד לעיר עין גנים, אשר גם מיקומה אינו ידוע בוודאות, אך יש המשערים שהיא ג'נין.
הרב ירמיה שמואל הילסום (בהולנדית: Jeremias Samuel Hillesum; 5 בספטמבר 1820 – 7 במאי 1888) היה רב אורתודוקסי הולנדי, ששימש כרב ראשי במספר מחוזות בצפון הולנד במחצית השנייה של המאה ה־19.
נולד באמסטרדם בשנת 1820, בן למשפחת סוחרים יהודית.
התחנך בסמינר הרבני באמסטרדם, והמשיך לימודיו התורניים בערים וירצבורג ואמדן.
בשנת 1849 מונה לרב בקהילת מפל.
בשנת 1853 התמנה לרב ראשי של מחוז צפון בראבנט, ובכך הפך לרב הראשי הראשון של המחוז.
בהמשך, כיהן גם כרב ראשי בפועל במחוזות נוספים: גרונינגן (1862–1888, בתחילה כממלא מקום הרב יעקב משה רוזנברג), גלדרלנד (1880), אוברייסל (1883–1888) ופריסלנד (1886).
הילסום שימש גם כבודק ומפקח בענייני כשרות ושחיטה, ומונה לרב־מפקח על בתי הספר היהודיים במחוזות הצפון.
הוא נודע בידיעותיו בשפה ובספרות העברית.
נפטר בשנת 1888 במפל, ונקבר בבית הקברות היהודי במיידן הסמוך לאמסטרדם.
(ה' בחשוון ה'תרס"ב, 18 באוקטובר 1901 – כ"ז באב ה'תשכ"ב, 27 באוגוסט 1962) היה איש בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית, ממייסדי הימאות העברית.
נולד בסמולנסק שברוסיה, בן לשרה ומיכאל הלפרן.
אביו היה ממארגני פועלי ציון, איש העלייה הראשונה ומאנשי השומר.
הלפרן עלה לארץ ישראל ב-1913, למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובבית ספר ימי באיטליה; כמו כן הוכשר כרב-חובל בבית הספר הימי לרבי חובלים ומהנדסים בלונדון.
ב-1919 עבד כמלח מדרגה שנייה באונייה "החלוץ" שבבעלות החברה לאסדות וספנות חופית.
הלפרן היה מפעילי ההגנה ושלישו של ז'בוטינסקי בהגנת ירושלים במאורעות תר"פ.
הלפרן תיפקד כמפקד העיר העתיקה, ובמספר מקרים הרג פורעים ערבים בהשליכו פצצות עליהם.
בימי המאורעות בשנות העשרים פגש בעיר העתיקה בירושלים עולה חדשה מקווקז, רחל ברקוביץ, ונישא לה.
לאחר שנתיים נולדה בתם היחידה, גלי, שנפטרה בהיותה בת שלוש.
ב-1925 עבר מירושלים לתל אביב.
היה צמחוני ממניעים אידאולוגיים מגיל תשע ועד סוף חייו והתנגד ל"ספורט" הציד.
ב-1927 הוזמן על ידי ז'בוטינסקי לפריז ושם צורף לבית"ר.
הוא התמנה כמפקד גדודי בית"ר בתל אביב.
ב-1928 החלו בארץ רדיפות על בית"ר, והלפרן עזב עם חבריו את ההגנה והקים איתם את "ההגנה הלאומית" (שהייתה לימים בסיס להקמת האצ"ל).
בפרעות תרפ"ט השתתפה בהגנה על תל אביב קבוצת בית"רים תחת הנהגתו של הלפרן, ואף ביצעה פעולת תגמול בכפר סלמה הסמוך לעיר, ממנו יצאו הפורעים.
באותה תקופה פגש את אב"א אחימאיר, שעתיד להיות חברו שנים רבות.
ב-1931 השתתף בכינוס העולמי הראשון של בית"ר בדנציג, שם מונה על ידי זאב ז'בוטינסקי לאחד מקציני שלטון בית"ר.
על הלפרן הוטל להקים מחלקה קבועה להכשרה ההגנתית.
בין השנים 1933–1935 הספיק ללמוד באקדמיה הצבאית הרוסית שם התמחה בקרב-נע.
כמו כן כתב עבודה מדעית על אסטרטגיה וארגון מלחמת גרילה.
תוך שהוא מטלטל בין פריז, ורשה, ריגה וערי אירופה נוספות, ארגן בתי ספר ושיעורים למדריכים ולסמלים אשר עמדו בחלקם הגדול תחת הנהלתו האישית ואשר הקיפו את רוב סניפי בית"ר במזרח אירופה ובארץ ישראל.
עד שלהי שנות השלושים היה הרוח החיה בבתי הספר למדריכים בנציבויות בית"ר בעולם.
הלפרן עמד על הרוח הפומבית והטקסית של הצבא, שבעתיד יקים את המדינה העברית.
לדעתו חובה היה על כל בית"רי להגשים בעצמו את רעיונות העלייה, הגיוס והשירות: .
הלפרן הטיף לחינוך המאמין במטרה הסופית ללא גבולות ומעצורים.
בכינוס העולמי השני של בית"ר (קרקוב 1935) תיאר איך ניסה את חניכיו בבית הספר למדריכים, אשר במשך חמש שעות רצופות חפרו תעלות הגנה, לאורך קילומטר, בתנאי שלג וקיפאון.
ביוזמת הלפרן הוקמה באפריל 1931 המחלקה הימית בבית"ר.
הלפרן היה אחראי על ההכשרה הימית במסגרתה הקים בשנת 1935 עם פרופסור לוי מורנוס בית ספר עברי ראשון לקציני ים, בצ'יוויטווקיה איטליה, ומנהלו היה האיטלקי קפיטן ניקולא פוסקו.
במקביל רכש סניף בית"ר בריגה (לטביה) אוניית מפרשים בשם "תיאודור הרצל" ששימשה להכשרת מלחים בעבודת הימאות המעשית.
הלפרן ארגן גם ליגות ימיות בצרפת, אנגליה ואמריקה.
בבית הספר לקציני ים שהוקם במפרץ העתיק של טריונין, למדו שלושה מחזורים של קציני ים, דייגים, ושולי ספוגים ואלמוגים.
כמו כן פתח הלפרן בית ספר ימי לאמודאות במרסיי בצרפת, ובית ספר בשיתוף "אורט" למלחים בלונדון.
במקביל לפתיחת בית הספר, נרכשה בתרומת אלמן יהודי צרפתי בשם יפים קירשנר, ספינת מפרש ממונעת עם ארבעה תרנים, במעמס 750 טון.
שמה "שרה א'" ניתן לה על שם אשת התורם שרה קירשנר.
יש הסבורים כי האות א' הוספה לשמה של רעיית התורם כדי להנציח את שמה של שרה אהרנסון מניל"י.
הלפרן התמנה לרב החובל שלה ולסגנו הוא מינה את חברו הטוב רב חובל אריה באייבסקי שפעל במשך שבע שנים בסקציה ימית של בית"ר אותה ייסד בתל אביב במסגרת 'האגודה הימית' 'זבולון' בה שימש מורה.
עם סיום לימודי המחזור השני בבית הספר הימי בקיץ 1937, הפליגה "שרה א'" לארץ ישראל.
קבלות פנים נלהבות קיבלו את פני הספינה בארץ, ולקבלת הפנים בחיפה אף הגיעו קונסולים של איטליה.
לאחר כחודש חזרה הספינה לאיטליה.
ליד האי קורסיקה פקדה את הספינה סערה עזה, היא נתקעה על שרטון והיה צורך לפנותה.
הלפרן שנותר לבדו על הסיפון היה האחרון לנטוש אותה כשאפסו הסיכויים להצילה ונגררה על ידי גוררת איטלקית.
עלות חילוצה הייתה גבוהה עד כי נמסרה כדמי חילוץ.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח על ידי ז'בוטינסקי לנהל משא ומתן עם ממשלת צרפת על הקמת לגיון עברי, ובנוסף פתח במשא ומתן עם האדמירלות בקנדה על יסוד בית ספר ימי עברי גדול כהמשך ללגיון העברי.
באותן שנים נשא לאישה את רחל ברקוביץ.
כאשר עבר מרכז הצ"ח (הסתדרות ציונית חדשה) ללונדון, עבר עימה גם הלפרן.
בשנות הארבעים הרגיש כי מעמדה וכוחה של תנועת בית"ר הולכים ודועכים.
הוא השלים עם העובדה כי התנועה עשויה להיעלם ויחד עם ערי ז'בוטינסקי עבר לפעול במסגרת "הוועד העברי לשחרור לאומי", שנוסד בידי הלל קוק.
אל הוועד הצטרפו כעבור ארבעה חודשים 65 חברי פרלמנט ובית הלורדים וכ-1,000 נוצרים ויהודים בעלי מעמד.
באפריל 1944 החל להפעיל בלונדון את "הוועד למען דומיניון יהודי", שנועד להציג דרישה להקים בארץ ישראל מולדת עברית כריבונות בתוך הקיסרות הבריטית.
פעולה זאת הייתה חלק ממדיניות הצ"ח, והייתה מנוגדת לתנועת המחתרת הרוויזיוניסטית, משום שבאותו החודש הכריז מנחם בגין על הצהרת המרד בממשלה הבריטית בארץ ישראל.
ב-1946 יצא הלפרן לצרפת ולאיטליה כדי לפעול לריכוז אנשי בית"ר שנותרו בשארית הפליטה שלאחר השואה, לקראת עלייה לארץ.
לקראת סוף 1946 החלו לפעול מחדש מוסדות בית"ר באירופה.
באותה תקופה יצא מלונדון לאירופה והחל להקים בתי ספר לחינוך ימי בדומה לפועלו בשנות השלושים.
ב-1948 חזר הלפרן לארץ ישראל, והיה אמור להשתלב בכוחותיו הימיים של צה"ל.
פרשת "אלטלנה" מסמסה את ההצעה, עקב שיוכו אל האצ"ל.
ב-1951 הגיש לבן-גוריון הצעת תוכנית להקמת צי מסחרי וצבאי.
כמו כן השתתף בחקר תת-ימי בים האדום.
באילת הקים את המוזיאון הימי.
ב-1954 נקרא על ידי הממשלה להיות נספח למשלחת מחקר צרפתית בים האדום.
ב-1961 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו "תחית הימאות העברית".
נפטר ב-1962, בגיל 61, ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחוב בחיפה, בנתניה, בהרצליה ובאשדוד, וכן רחוב 'רב החובל' בירושלים.
אלפא ביתא ביתרית של ההכשרה ההגנתית, פריז: השלטון ('ספרית בית"ר', חוברת ב), 1931.
שאלת הביטחון העברי: עקרוני הסטרטגיה והטקטיקה של ההגנה העברית, ורשה: מבצר, תרצ"ד.
משפט סדום ואופקי העתיד, תל אביב, [1953?].
(ביקורת מנקודת מבט רוויזיוניסטית על משפט צריפין ועל שלטון מפא"י בכלל)
Via Dolorosa: (נתיב הייסורים): רומן, תל אביב: הדר, תש"ך.
תחיַּת הימאות העברית, תל אביב: הדר, תשכ"א.
אבי, מיכאל הלפרן, תל אביב: הדר, תשכ"ד.
ירמיהו יוֹבֵל (כונה יֶֶרִי, 20 באוקטובר 1935 – 10 ביוני 2018) היה פילוסוף ישראלי והיסטוריון של הפילוסופיה, פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובניו סקול ניו יורק.
עסק בעיקר בחקר הפילוסופיה של העת החדשה.
חתן פרס ישראל לשנת תש"ס.
היה איש קול ישראל, עורך תוכניות בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית וחבר מליאת רשות השידור.
נולד בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי שבחיפה.
ב-1964 סיים תואר שני בפילוסופיה בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא המשיך את לימודיו בסורבון אצל פול ריקר ואחר כך באוניברסיטת פרינסטון אצל סטיוארט המפשיר, וולטר קאופמן, ריצ'רד רורטי, גרגורי ולסטוס, קרל המפל וישעיה ברלין.
את עבודת הדוקטורט כתב בהנחייתו של וולטר קאופמן וסיימה בהצטיינות ב-1968 בנושא "המטאפיזיקה של קאנט, המתודות שלה ושלוחותיה", בהדרכתו של פרופ' נתן רוטנשטרייך.
לאחר סיום הדוקטורט החל להרצות באוניברסיטה העברית.
בשנת 1971 הועלה לדרגת מרצה בכיר באוניברסיטה העברית.
ב-1972 מונה לראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית, ושנתיים מאוחר יותר, ב-1974, מונה לראש המכון לפילוסופיה.
במשך השנים שימש גם כמנהל מרכז שמואל הוגו ברגמן לעיון פילוסופי.
בשנות ה-80 לימד כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת פריז 4 (סורבון-פנתאון), וכן באוניברסיטאות המבורג, מילאנו, וקולומביה (ניו יורק).
משנת 1993 לימד סמסטר בשנה בפקולטה ללימודים מתקדמים ב-New School for Social Research בניו יורק ובשנת 1996 היה לפרופסור הראשון בקתדרה לפילוסופיה על שם הנס יונאס.
תלמידיו משמשים כיום כחברי סגל באוניברסיטאות רבות בעולם.
ב-1991 הקים את מרכז שפינוזה בירושלים (היום חלק ממכון ון ליר) ועמד בראשו עד סמוך לפטירתו.
יובל היה ממייסדי "חוג 77" במפלגת העבודה (פרש ב-1978).
בתחילת שנות ה-60 שימש כעורך יומן החדשות ב"קול ישראל" וביחד עם יורם רונן יסד את "יומן השבוע".
במלחמת ששת הימים שימש ככתב צבאי לרדיו בחזית סיני.
לאחר המלחמה החל לפרסם מאמרים פובליציסטיים ולהופיע בתקשורת בדרישה לשלום ולהכרה הדדית בין ישראל לפלסטינים.
יובל פרסם לעיתים מאמרים פובליציסטיים ב"הארץ" וב"ידיעות אחרונות" בנושאים חברתיים ופוליטיים.
היה פעיל בהקמת רשות השידור העצמאית ב-1967, וכיהן שתי תקופות במליאתה.
ב-1968 ערך את תוכניות הדוקומנטריה הפוליטית הראשונות בטלוויזיה הישראלית.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ושימש כתב צבאי לרדיו בחזית המצרית.
בשנות ה-70 היה העורך והמנחה של תוכנית הטלוויזיה העיונית "השעה השלישית", שעסקה בנושאים חברתיים.
במהלך השנים פרסם במאה מאמרי דעה ב"הארץ" ו"ידיעות אחרונות" כמו גם ב-Le Monde.
היה נשוי לשושנה יובל (לשעבר שטיין), סופרת, פעילה חברתית ומדריכה של עובדים קהילתיים.
בנם, פרופ' יונתן יובל, הוא מרצה למשפטים ולפילוסופיה באוניברסיטת חיפה, סופר ומשורר.
בתם, רוני יובל, היא מוזיקאית ופסיכולוגית, לשעבר מנחת תוכניות טלוויזיה ורדיו.
יובל היה ספורטאי פעיל (ריצה, אופניים, שחיה, סקי, כדורסל) וטייל, שייחס חשיבות לפעילות גופנית, להנאות אסתטיות, מוזיקליות ואומנותיות, ולחיבור אל הטבע.
היה מיודד עם אומנים, מוזיקאים, סופרים ומדענים מתרבויות ושפות שונות.
המלחין לוצ'אנו בריו הקדיש לו ולשושנה יצירות קאמריות שכתב.
ירמיהו יובל נפטר ב-10 ביוני 2018 ונקבר בבית העלמין האזרחי מנוחת עולם בנתניה.
בין כתביו שהותיר תרגומי שירה מגרמנית (רילקה, ניטשה, הלדרלין) ומלטינית, שלא פרסם מעולם.
קאנט וחידוש המטאפיזיקה, מוסד ביאליק, דצמבר 1987
קאנט והפילוסופיה של ההיסטוריה (אנגלית, עברית וצרפתית)
שפינוזה וכופרים אחרים, תל אביב: ספרית פועלים, 1988 (עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, פורטוגזית ויפנית)
חידה אפלה: הגל, ניטשה והיהודים, הוצאת שוקן, 1996 (עברית ואנגלית, עתיד לצאת בצרפתית)
תרגום וביאור ל"הקדמה לפנומנולוגיה של הרוח" מאת הגל, מאגנס, יוני 1996, (עברית, גרסה אנגלית בהכנה)
תרגום חדש בעברית של "אתיקה" לשפינוזה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003
תרגום חדש בעברית של "ביקורת התבונה הטהורה" לקאנט, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
האנוסים: זהות כפולה ועליית המודרניות, תרגם מאנגלית: יוסי מילוא, כתר הוצאה לאור, 2014
ראציונאליזם יהודי - פרויקט במאבק
הפילוסוף במרחב הציבורי: מסות לכבוד ירמיהו יובל, פיני איפרגן (עורך), מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, התשע"א
ירמיהו יובל, מודרניזציה וחילון בתרבות היהודית, בתוך זמן יהודי חדש: תרבות יהודית בעידן חילוני - מבט אנציקלופדי, כתר, 2007
יורן אוטזון (בדנית: Jørn Utzon, 9 באפריל 1918 – 29 בנובמבר 2008) היה אדריכל דני זוכה פרס פריצקר.
אוטזון נודע בעיקר בזכות בית האופרה של סידני שתכנן ב-1956 - מבנה הנחשב לאחת מיצירות האדריכלות הידועות ביותר של המאה ה-20.
אוטזון נולד ב-1918 בקופנהגן לאביו, אדריכל היאכטות אווה אוטזון וגדל בעיר אולבורג.
למד אדריכלות בעיר הולדתו קופנהגן והתמחה אצל האדריכלים גונאר אספלונד ואלבר אלטו.
בין 1946 ו-1947 ערך מסע לימודים באירופה, צפון אפריקה, מקסיקו וארצות הברית וב-1949 גם בילה זמן בבית ספרו של פרנק לויד רייט בטאליסן.