tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחמישים צעירים יהודים מהכפר שהצליחו להימלט ליערות הסביבה הקימו יחידות פרטיזנים שפעלו באזור היישוב.
בבית העלמין בחולון יש את אנדרטת הזיכרון לקורבנות העיירה
קיים ספר מתורגם "חורבנה וגבורתה של העיירה מרקושוב" שנכתב במקור ביידיש על ידי בני העיירה ששרדו
מרקיז דנדי הוא אתלט אמריקאי המתחרה בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת, אלוף העולם באולם בקפיצה לרוחק (פורטלנד 2016).
אמו דיון ג'ונס-דנדי הייתה אצנית מצטיינת שנבחרה להיכל התהילה של אוניברסיטת דלאוור, אביו מארק היה אף הוא אצן מצטיין בתקופת לימודיו בתיכון, דודתו טרי דנדי היא אצנית שייצגה את ארצות הברית באולימפיאדת סיאול.
בנעוריו הצטיין באתלטיקה, פוטבול וכדורסל ומשנתו השנייה בתיכון החליט להתרכז בקפיצות למרחק.
הוא שבר את שיא מדינת דלאוור לתיכונים בקפיצה למרחק ובקפיצה משולשת.
דנדי זכה למלגת ספורט ללימודים באוניברסיטת פלורידה וסיים תואר ראשון בהנדסת תוכנה.
ב-2012 זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק עם תוצאה של 7.68 מטר, באליפות צפון ומרכז אמריקה עד גיל 23 שהתקיימה במקסיקו.
הוא השתתף באליפות העולם באתלטיקה 2013 אך לא העפיל לגמר הקפיצה לרוחק לאחר שקבע במוקדמות תוצאה של 7.36 מטר.
במהלך תקופתו בנבחרת האתלטיקה של האוניברסיטה זכה שבע פעמים באליפות ה-NCAA, ובשנת 2015 זכה בגביע באוורמן, הפרס היוקרתי ביותר הניתן לאתלט מצטיין מקרב הסטודנטים בארצות הברית.
ביוני 2015 זכה באליפות ארצות הברית באתלטיקה בקפיצה למרחק כשקבע תוצאה של 8.68 מטר, עם רוח גבית מעל המותר (+3.7 מטר לשנייה).
באותה תחרות קבע את שיאו האישי 8.39 מטר עם רוח חוקית.
ביולי 2015 זכה בתחרות ליגת היהלום שהתקיימה בלונדון בתוצאה של 8.38 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 לא העפיל לגמר לאחר שקבע במוקדמות תוצאה של 7.38 מטר.
במרץ 2016 זכה באליפות ארצות הברית באולם לאחר שקבע שיא אישי של 8.41 מטר.
בהמשך החודש זכה במדליית זהב באליפות העולם באולם שהתקיימה בפורטלנד בתוצאה של 8.26 מטר, לפני פבריס לאפייר מאוסטרליה (8.25 מטר) וצ'נגז'הו הואנג מסין (8.21 מטר).
במבחנים האמריקאיים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיים רביעי בקפיצה לרוחק בשיא אישי של 8.42 מטר, הוא העפיל למשחקים האולימפיים אך פרש בעקבות פציעה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 זכה במדליית ארד בשיא אישי של 8.42 מטר.
באוגוסט 2018 זכה במדליית זהב באליפות צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים בשיא אליפות של 8.29 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (2020) קבע במוקדמות תוצאה של 7.85 מטר ולא העפיל לגמר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 הוא זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.27 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו מייוון (8.55 מטר) וטוביאס מונטלר משוודיה (8.38 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים חמישי בתוצאה של 8.02 מטר.
מרקיז כריס הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר באוקלהומה סיטי ת'אנדר.
כריס נולד וגדל בעיר סקרמנטו שבקליפורניה.
בסיום לימודיו התיכוניים, בשנת 2015, קיבל מלגת לימודים מאוניברסיטת וושינגטון, בה למד ושיחק בעונת 2015/2016. בעונתו היחידה בוושינגטון רשם ממוצעים של 13.8 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-1.6 חסימות למשחק.
בסיום אותה עונה הודיע על כוונתו לוותר על המשך לימודיו באוניברסיטה ולהעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
כריס נבחר בבחירה השמינית של דראפט ה-NBA לשנת 2016 על ידי קבוצת סקרמנטו קינגס, ונשלח מיד בטרייד לפיניקס סאנס בתמורה לבחירה ה-13 (גאורגיוס פאפאיאניס), הבחירה ה-28 (סקאל לביסייר), בחירת דראפט עתידית וזכויות הדראפט על השחקן בוגדן בוגדנוביץ'.
בסיום עונתו הראשונה ב-NBA נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה, לאחר שרשם ממוצעים של 9.2 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק.
ב-31 באוגוסט 2018 נשלח בטרייד ליוסטון רוקטס, יחד עם ברנדון נייט, בתמורה לראיין אנדרסון ודיאנטוני מלטון.
ב-7 בפברואר 2019 עבר כריס לקליבלנד קאבלירס יחד עם ברנדון נייט, במסגרת טרייד משולש בו היו מעורבות הקבוצות יוסטון רוקטס וסקרמנטו קינגס.
בספטמבר 2019 חתם על חוזה בלתי-מובטח בגולדן סטייט ווריורס.
ב-7 בינואר 2020 שוחרר כריס, אך כשבוע לאחר מכן חזר לווריורס כשחתם בקבוצה על חוזה כפול, המאפשר לו לשחק במקביל בקבוצת הבת של הווריורס מליגת הפיתוח – סנטה קרוז ווריורס.
ב-7 בפברואר הומר חוזהו בגולדן סטייט לחוזה NBA סטנדרטי.
לאחר שני משחקים בעונת סבל כריס משבר ברגלו, אשר אילץ אותו להחמיץ את כל המשך העונה.
במרץ 2021 הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס, ומיד שוחרר ממנה.
ב-21 בדצמבר 2021 חתם על חוזה לעשרה ימים בדאלאס מאבריקס.
בסיום החוזה חתם לעשרה ימים נוספים.
ביוני 2022 הועבר כריס בטרייד ליוסטון רוקטס.
מרקיז דוונטה טיג הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע בקבוצת ממפיס האסל מליגת הפיתוח של ה-NBA.
טיג, המתנשא לגובה של 1.88 מטר נבחר בבחירה ה-29 בדראפט 2012 של ה-NBA, ושיחק בשיקגו בולס ובברוקלין נטס מליגת ה-NBA.
אחיו, ג'ף,נבחר בשנת 2015 למשחק האולסטאר של הליגה.
טיג שיחק באוניברסיטת קנטקי בעונת 2011/2012. כבר במשחקו הראשון קלע 16 נקודות, ובתום העונה זכתה המכללה באליפות המכללות, בפעם ה-8 בתולדותיה.
שנהמכללהמשחקיםחמישייהדקות למשחקאחוזים מהשדהאחוזים מהשלושאחוזים מהעונשיןריבאונדיםאסיסטיםחטיפותחסימותנקודות2011/2012קנטקי404032.60.4150.3250.7142.54.90.90.210
טיג נבחר בסיבוב הראשון של דראפט 2012, במקום ה-29 על ידי שיקגו בולס.
לאחר שצורף לסגל הבולס, לא הרבה טיג לשחק, וב-48 משחקים, בהם לא פתח אפילו באחד, העמיד ממוצעים של 2.1 נקודות ו-1.3 אסיסטים ל-8.2 דקות משחק.
בעונה זו העפילה שיקגו לפלייאוף ומתוך 12 משחקים ששיחקה קבוצתו עד שהודחה, שיחק טיג ב-8 בהם קלע 1.3 נקודות ב-9 דקות למשחק.
הוא הושאל לקבוצת איווה אנרג'י מליגת הפיתוח, ובאמצע עונת 2013/2014 חזר לסגל שיקגו, בה שיחק 19 משחקים, בהם קלע 2.4 נקודות ומסר 1.5 אסיסטים ל-12.7 דקות משחק.
עוד באותה עונה עבר בטרייד לברוקלין נטס, במדיה קלע 3 נקודות ומסר 1.4 אסיסטים כששיחק 9.6 דקות בממוצע.
לאחר מכן עבר לאוקלהומה סיטי בלו קבוצת הבת של אוקלהומה סיטי ת'אנדר, המשחקת ב-NBDL.
בעונת 2015-2016 העמיד במדי אוקלהומה סיטי בלו ממוצעים של 15.2 נקודות, 5.7 אסיסטים ו-2.5 ריבאונדים ב-30.8 דקות למשחק.
לאחר שנסתיימה העונה חתם בעירוני נהריה מליגת העל הישראלית לעונה אחת ושוחרר ממנה כעבור חודש בעקבות עימות בינו לבין מאמן הקבוצה אריק אלפסי.
אחרי שחרורו מהקבוצה עבר לאוטודור סראטוב, משם לפורט ויין מאד אנטס מליגת הפיתוח של ה-NBA, לאחר מכן לממפיס האסל עם תקופה קצרה מאוד בממפיס גריזליס, ומשם עבר לשחק בליגת העל של קוריאה הדרומית בכדורסל .
מרקיאן מיכאילוביץ' פופוב , היה מפקד בכיר שפיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
פופוב נולד ב-15 בנובמבר 1904 בכפר במחוז קוזקי הדון, ובשנת 1920 התגייס לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר מכן שירת פופוב בתפקידים שונים, וביולי 1939 מונה למפקד ארמיית הדגל האדום הראשונה.
בינואר 1941 מונה פופוב למפקד המחוז הצבאי לנינגרד, שהיה מופקד על הגנת הגבול הצפוני של ברית המועצות.
בפרוץ המתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941, היה פופוב מפקד המחוז הצבאי לנינגרד, שהפך לחזית הצפונית.
ב-23 באוגוסט 1941 שונה שמה של החזית לחזית לנינגרד, והיא הופקדה על הגנת לנינגרד במהלך המצור הגרמני על העיר.
במהלך מתקפת הנגד הרוסית באזור מוסקבה פיקד פופוב על הארמייה ה-61, ובקיץ 1942 פיקד לזמן קצר על הארמייה ה-48. לאחר מכן מונה פופוב למפקד הארמייה ה-40, ופיקד עליה במהלך מבצע וורונז'-וורושילובגרד.
בסתיו 1942 מונה לסגן מפקד חזית סטלינגרד, ובדצמבר אותה שנה מונה למפקד ארמיית ההלם החמישית, עמה לחם במהלך מבצע טבעת.
לאחר מכן מונה לתקופה קצרה למפקד ארמיית הטנקים החמישית, וביוני 1943 מונה מפקד חזית בריאנסק, עמה לחם במהלך מבצע קוטוזוב ומבצע בריאנסק.
ב-10 באוקטובר 1943 מונה פופוב למפקד החזית הבלטית, שהפכה כעבור 10 ימים לחזית הבלטית השנייה.
פופוב לחם עם החזית שבפיקודו במהלך מבצע לנינגרד-נובגורוד, ובאפריל 1944 מונה לראש מטה המפקדה הכללית הצפונית, תפקיד אותו מילא עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה פיקד פופוב על המחוז הצבאי לבוב ועל המחוז הצבאי הטאורי, ובשנת 1951 גילה הצלחה בתרגילים הצבאיים שנערכו באוקראינה.
בשנת 1953 הועלה לדרגת גנרל ארמייה, ובשנת 1956 מונה למפקד זרוע היבשה בצבא האדום.
בשנת 1962 מונה למפקח הכללי של משרד ההגנה, וב-22 באפריל 1969 מת בביתו שבמוסקבה יחד עם אשתו כתוצאה מהרעלת גז, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
מרקיזות באדן הייתה מדינה שהתקיימה בדרום-מערב גרמניה בין השנים 1112–1803, ולאחר מכן שודרגה למעמד של נסיך בוחר (נסיכות הבוחר מבאדן), ומאוחר יותר למעמד של דוכסות גדולה (הדוכסות הגדולה של באדן), שהתקיימה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המאה ה-11 הייתה דוכסות שוואביה ללא סמכות מרכזית חזקה, ונשלטה על ידי שושלות שונות.
היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הבטיח את הדוכסות לברטהולד הראשון, דוכס צרינגן, אולם לאחר מותו של היינריך בשנת 1056 נמסרה הדוכסות לרודולף פון ריינפלדן.
בתור פיצוי קיבל ברטהולד את דוכסות קרינתיה, אולם בשנת 1077 במהלך מאבק האינווסטיטורה, נישל אותו היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משלטונו, והשאיר בידיו רק את התואר מרקיז ורונה.
הרמן התיישב באזור באדן-באדן, ובשנת 1112 קיבל את התואר מרקיז באדן.
הדוכסות הגדולה של באדן התקיימה כמדינה עצמאית, ולחמה לצד אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
במלחמת צרפת–פרוסיה לחמה הדוכסות לצד פרוסיה, ולאחר מכן הצטרפה לקיסרות הגרמנית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה, נאלץ פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן להתפטר מתפקידו ב-22 בנובמבר 1918, והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
מרקיזות אוסטריה הייתה מרקיזות באימפריה הרומית הקדושה, שהוקמה בשנת 976 לאחר המרד של היינריך השני, דוכס בוואריה.
בשנת 1156 קיבלה המרקיזות מעמד של דוכסות, בעקבות המרד של היינריך העשירי, דוכס בוואריה.
בשנת 1278 הביס רודולף הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג את אוטוקר, וכבש את דוכסות אוסטריה, והפך אותה למעוזו של בית הבסבורג.
בשנת 909 הביאה פלישת המדיארים לעצירת ההתפתחות האזורית, אולם המדיארים הובסו בשנת 955 בידי אוטו הגדול בקרב לכפלד.
בשנת 1156 הגיע פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להסדר עם בית ולף, ולפיו נאלץ היינריך לוותר על דוכסות בוואריה לטובת היינריך האריה, וכפיצוי הועלתה המרקיזות למעמד דוכסות, ובוטלה הכפיפות שהייתה לה לבוואריה.
מרקטה וונדרואושובה (בצ'כית: Markéta Vondroušová, נולדה ב-28 ביוני 1999) היא טניסאית מקצוענית צ'כית.
מדורגת במקום 10 בעולם (17 ביולי 2023) בדירוג ה-WTA, שהוא דירוג השיא שלה.
הישגי השיא שלה הם זכייתה בטורניר הגראנד סלאם ביחידות באליפות וימבלדון 2023, וזכייתה במדליית כסף אולימפית ביחידות באולימפיאדת טוקיו (2020).
וונדרואושובה נולדה וגדלה בסוקולוב, עיירה קטנה בצ'כיה ליד הגבול עם גרמניה.
היא בת למשפחה של ספורטאים, אימה, אינדרישקה אנדרובה, הייתה שחקנית כדורעף בקבוצת סלביה פראג מהליגה הראשונה, וסבא שלה מצד אימה, פרנטישק פרק, היה אלוף צ'כוסלובקיה בקרב חמש (1935).
הוריה התגרשו כשהייתה בת 3, אך היו לצידה ותמכו בה בהתפתחותה כספורטאית.
היא החלה לשחק טניס בגיל 4, ועסקה בענפי ספורט רבים, סקי, טניס שולחן וכדורגל והצטיינה בכולם, עד שבחרה להתמקצע בטניס.
בשנת 2015 עברה להתאמן בפראג ודורגה במקום הראשון בעולם לנערות.
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בינואר 2019 הגיעה לחצי הגמר בזוגות נשים ביחד עם ברבורה סטריצובה מצ'כיה, והשתיים הפסידו לזוכות בטורניר, סמנתה סטוסור מאוסטרליה וג'אנג שואי מהרפובליקה העממית של סין ב-3 מערכות (5−7, 4–6, 5−7).
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה ביוני 2019 הגיעה לגמר שבו הפסידה לאשלי ברטי מאוסטרליה (דורגה במקום 8) בשתי מערכות (6−1, 6−3).
בשלב חצי הגמר ניצחה את ג'והנה קונטה מהממלכה המאוחדת (דורגה במקום 26) בשתי מערכות (5−7, 6−7(2−7))
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית כסף לאחר שהפסידה במשחק הגמר לבלינדה בנצ'יץ' משווייץ (דורגה במקום 9) ב-3 מערכות (5–7, 6–2, 3–6).
באליפות וימבלדון שנערכה ביולי זכתה בתואר ליחידות לאחר שניצחה בגמר את אונס ג'אבור מתוניסיה (דורגה במקום 6) בשתי מערכות (6–4, 6–4), ובכך הייתה לשחקנית הבלתי מדורגת הראשונה שזוכה בטורניר זה.
בשלב רבע הגמר ניצחה את ג'סיקה פגולה מארצות הברית (דורגה במקום 4) ב-3 מערכות (6–4, 2–6, 6–4) ובשלב חצי הגמר ניצחה את אלינה סביטולינה בשתי מערכות (6–3, 6–3).
מרקז (בהונגרית: Markaz) הוא כפר במחוז הווש שבצפון-מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם במרקז מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור היה מיושב כבר מהמאה ה-14 והיה מיושב לסירוגין עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1332. רוב תושבי הכפר עוסקים בגידול גפנים וייצור יין.
יהודים חיו במרקז במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו רוב יהודי הכפר בשואת יהודי הונגריה.
מרקטה אירגלובה (; נולדה ב-28 בפברואר 1988) היא זמרת-יוצרת ושחקנית צ'כית-איסלנדית.
התפרסמה בזכות השתתפותה בסרט Once, שזיכה אותה במספר פרסים, כולל פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Falling Slowly".
יחד עם גלן הנסרד הייתה אירגלובה חלק מהצמד דה סוול סיזן.
הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו באפריל 2006 תחת חברת התקליטים אוברקאוט רקורדינגס.
בשנת 2007 שיחקה אירגלובה בסרט Once.
היא הייתה שותפה לכתיבת רוב פסקול הסרט, כולל "Falling Slowly", שזכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
Once זכה בפרס עבור סרט הדרמה הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
אירגלובה הופיעה בפסקול של "אני לא שם" משנת 2007 עם גרסת דה סוול סיזן ל-"You Ain't Goin' Nowhere" של בוב דילן.
העיבוד הבימתי בתיאטראות ברודוויי לסרט זכה בשמונה פרסי טוני ובפרס גראמי עבור אלבום המחזמר הטוב ביותר.
בשנת 2022 נחשף כי אירגלובה תשתתף בקדם האיסלנדי לאירוויזיון 2022, Söngvakeppnin, עם השיר "Possible".
היא התחרתה בחצי הגמר השני, ונכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות.
בשנת 2023 התחרתה בקדם הצ'כי לאירוויזיון 2023 עם "Happy".
היא הגיעה למקום הרביעי עם 1,009 נקודות.
עירוני מרקזפנדי דניזלי באסקט (בטורקית: Merkezefendi Belediyesi Denizli Basket) היא קבוצת כדורסל טורקית מדניזלי המשחקת בליגת העל הטורקית בכדורסל.
הקבוצה נוסדה ב-2017 בשם יוקסקצ'יטה קולג'י והחלה את דרכה בליגה השלישית .
לקראת עונת 2018/19 שינתה הקבוצה את שמה למרקזפנדי דניזלי, והיא השלימה עונה סדירה ללא הפסד ב-20 משחקים.
בפלייאוף ניצחה הקבוצה את בייליקדוז 2–0, את בולוספור 3–0 ואת ארזורום 3–1, הפסדה היחיד בעונה.
בגמר, שנערך ב-13 במאי 2019 בהיכל סינאן ארדם, גברה מרקזפנדי 77–70 על פטהייה בלדייספור, זכתה באליפות ועלתה ל .
עונת 2019/20 הופסקה בעקבות מגפת הקורונה בטורקיה כשמרקזפנדי הייתה במקום השלישי, ובעונה הבאה סיימה הקבוצה במקום הראשון עם מאזן 22–8 ועלתה לליגת העל הטורקית בכדורסל (BSL).
בעונותיה הראשונות שלה ב-BSL סיימה הקבוצה בתחתית הטבלה, אך הצליחה להימנע מירידה כשסיימה מעט מעל המקום ה-15 שמוביל ל-TBL.
מרקורי רקורדס היא חברת תקליטים אמריקאית בבעלות יוניברסל מיוזיק גרופ.
החברה זכתה להצלחה רבה כשפעלה כחברה עצמאית בשנות ה-40 וה-50. סמאש רקורדס ופונטנה רקורדס היו חברות-בת של מרקורי.
חברת התקליטים עוסקת בהוצאת תקליטי רוק, פאנק, R&B, דו-וופ, מוזיקת נשמה, בלוז, פופ, רוק אנד רול וג'אז.
בארצות הברית היא מופעלת באמצעות ריפבליק רקורדס; ב וביפן היא מופעלת על ידי EMI רקורדס (ביפן, תחת השם מרקורי טוקיו).
מאז ההפרדה של איילנד רקורדס, מוטאון, מרקורי רקורדס ודף ג'אם רקורדינגס ששילבו את איילנד דף ג'אם מיוזיק גרופ , מרקורי רקורדס הוכנסה תחת איילנד רקורדס, על אף שקטלוג המוזיקה שלה עדיין בבעלות קבוצת איילנד דף ג'אם מיוזיק גרופ (כיום איילנד רקורדס).
מרקטרי היא טכניקה אומנותית של שיבוץ פיסות פורניר או חומרים דומים על גבי משטח עץ כדי ליצור דפוסים או עיצובים דקורטיביים.
הטכניקה מיושמת על ארונות, כיסאות ושולחנות, על חפצים קטנים דקורטיביים בעלי משטחים חלקים או כציורים ויצירות אמנות העומדים בפני עצמם.
עבודת המרקטרי שונה ממלאכת השיבוץ בה מוחדרים עצים שונים או חומרים שונים כגון פנינה, אבן, ונחושת לתוך שקעים וחורים במשטח העץ, מכיוון שבשיטת המרקטרי השיבוץ נעשה רק בשכבת הפורניר העליונה.
ישנה שיטת שיבוץ נוספת הנקראת מרקטרי אלמנטים, שבה נחתכים חלקי עצים שונים לצורות שונות ואחר כך מורכבים יחד לכדי רהיט.
המונח מרקטרי מתייחס לעיצובים בעלי צורות חופשיות או תיאורים של אובייקטים כדמויות, בעלי חיים ועוד, כאשר הדוגמה המתקבלת מהשיבוץ היא גאומטרית ודקורטיבית גרידא אזי היא נקראת פרקטרי.
המרקטרי נעשית בדרך כלל מפורנירים העשויים עץ, אך עשויה לכלול שנהב, קונכיות צב, דר, פיוטר, פליז או מתכות עדינות.
ניתן להשתמש בעצים אקזוטיים כמו גם זנים נפוצים, מהאשכורע הבהיר ועד ההובנה הכהה ביותר, צבעים נוספים מתקבלים על ידי מריחת צבע על פורניר.
יצרן הארונות הצרפתי אנדרה-שארל בול (1642–1732) התמחה בייצור רהיטים באמצעות מתכת ועץ או שריון צב יחד, כשהאחרון משמש כרקע.
הסוג הבסיסי של מרקטרי נוצר באמצעות רק שתי יריעות פורניר, המודבקות זו לזו באופן זמני ונחתכות במסור עדין, ומייצרות שני לוחות מנוגדים בעיצוב זהה, (בצרפתית נקראים partie and contre-partie, "חלק" ו"קונטרה").
לעיתים נדרשות טכניקות נוספות על מנת לגרום לתמונה להיראות יותר תלת־ממדית.
הצללת חול היא תהליך בו פיסת פורניר לשילוב בתמונה שקועה חלקית בחול חם למשך מספר שניות.
תהליך הצללה נוסף הוא חריטת קווים עדינים לתמונה ומילוים בתערובת של דיו הודו ושלאק .
רהיטים משובצים בעצים יקרים, מתכות, זכוכית ואבנים ידועים לנו כבר מהעולם העתיק בתרבות המצרית.
דוגמאות רומיות נמצאו באתרי פומפיי והרקולנאום מהמאה הראשונה, ומציגות טכניקה מתקדמת ביותר.
המרקטרי הייתה פופולרית שוב בפירנצה ובנאפולי של המאה ה-16 בהשראת התקופה הקלאסית.
בפירנצה תרגמו את רעיון המרקטרי לשיבוץ לוחות שיש מוצקים עם עיצובים המורכבים מלוחות שיש אחרים, אבני חן ואבנים חצי יקרות.
לעבודה זו, הנקראת opere di commessi, יש מקבילות בימי הביניים, רצפות שיש משובצות, מזבחות ועמודים.
הטכניקה ידועה באנגלית בשם pietra dura.
עבור ה"אבנים הקשות" שימשו אבני שוהם, ישפה, קרנליאן, לפיס לזולי וגולות צבעוניות.
בזיליקת סן לורנצו של מדיצ'י בפירנצה מכוסה כולה בשיש צבעוני, תוך שימוש בטכניקה תובענית זו.
שמו של בול הוענק לטכניקת מרקטרי המשלב שריון צב ופליז עם פיוטר בעיצובים ערבסקים או בעלי עלים מורכבים.
עיצוביו של בול שיקפו את הבארוק ואת סגנון לואי הארבעה עשר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 דעכה הפופולריות של המרקטרי עם החומרים בהם השתמש בול, אך קמה לתחייה בשנות ה-80 של המאה ה-20. בעשורים שביניהם, פורנירים מנוסרים נאותה חתיכת עץ שהותאמו בקפידה, היו מסודרים בצורה סימטרית על חלקי הרהיט ועומדים בניגוד לתושבות מברונזה מוזהבת.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, טקסטורה פרחונית הייתה נפוצה ברהיטים פריזאיים, שנוצרו על ידי יוצרי ארונות כמו ברנרד השני ואן ריסמבורג, ז'אן-פייר לאץ וסימון-פרנסואה אובן.
הרהיטים המלכותיים הצרפתיים המפורסמים ביותר עם ציפוי מרקטרי הם הפריטים שנוצרו על ידי ז'אן אנרי רייזנר בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-18 ה- Bureau du Roi - שולחן הכתיבה של המלך לואי ה-15 היה המפורסם ביותר מבין יצירות המופת המפורסמות הללו.
במאה ה-18 בפריז, יצרני רהיטי פורניר או מרקט (ébénistes) השתייכו לגילדה נפרדת מיצרני כיסאות ואומני רהיטים אחרים שעבדו בעץ מלא (menuisiers).
חטאמקארי (בפרסית: خاتمکاری) היא אומנות השיבוץ הפרסית הנפוצה מאוד באיראן, היא מזכירה פסיפסי חרס בצורה ממוזערת.
באומנות זו משתמשים בעצים בצבע טבעי שחור, אדום וכתום או צבועים בצבעי צמחים ומשובצים בחומרי גלם טבעיים כגון חוטי פליז עדינים, בצבע צהוב עז, עצמות גמל ושנהב חתוכים לרצועות עבור הצבעים הבהירים.
כל החומרים מאוגדים לרצועות בצורת משולשים מצולעים או כוכבים בעלי מספר צלעות שונה, לאחר מכן נפרסות הרצועות לפרוסות דקיקות ומשובצות עם דבק בתבנית.
במהלך שנות ה-80 פיתח האומן ז'ורז' וריז טכניקה הנקראת טכניקת VRIZ, שבה מונחות שתי שכבות פורניר זו על גבי זו ומלטשים את העליונה עד לשקיפות הסיבים.
זה שימש בעיקר בצרפת, על ידי אנשי מקצוע וסטודנטים למרקטרי במכללת אקול בול.
בעזרת הטכניקה שלו, וריז הביא לתעוררות מחודשת של המרקטרי, התעוררות אותו כינה רנסאנס.
בארצות הברית הטכניקה שימשה בבית הספר האמריקאי למרקטרי צרפתי על ידי אחד המורים, האמנית פטריס לז'ון.
שם הוא מכונה שיטת "פיוז'ן".
בימינו טכנולוגיות מתקדמות מיושמות בתהליך יצירת המרקטרי, בעיקר חיתוך לייזר, שבו העיצוב מצויר או מיובא כקובץ CAD או וקטור וכל חלק נחתך בנפרד, כאשר כל סוג של עץ - ועובי - מקבלים התאמה מדויקת של עוצמת הלייזר.
במקרים מסוימים, יתקבלו שוליים כהים או שרופים בשל החום הגבוה הנדרש בתהליך, מה שניתן לנצל עבור הדגשות ותחושה תלת־ממדית.
המרקט הול (בהולנדית: Markthal) הוא בניין מגורים ומשרדים ייחודי עם שוק אוכל מקורה מתחתיו, ברוטרדם.
הבניין נחנך ב-1 באוקטובר 2014 על ידי מקסימה, מלכת הולנד.
מלבד אולם השוק הגדול, המתחם מכיל 228 דירות, 4,600 מטרים שטחי מסחר 1,600 מטרים למלונאות וחניון תת-קרקעי בן 4 קומות עם קיבולת של מעל 1,200 מכוניות.
המרקט הול תוכנן על ידי משרד האדריכלים MVRDV.
המבנה תוכנן בצורה דמוי פרסה, עם חזית זכוכית בחלק החיצוני ואבן בחלקו הקדמי.
מורכבים מחלונות זכוכית קטנים יותר.
החלונות הקטנים יותר מרובעים ברובם ורוחבם כ-1485 מילימטרים.
חזיתות הזכוכית תלויים סביב מבנה של כבלי פלדה, בגובה 34 מטרים וברוחב 42 מטרים, מה שהופך אותו למבנה הכבלים הגדול ביותר באירופה, העשוי מזכוכית.
לכל חזית יש 26 כבלים אנכיים ו-22 כבלים אופקיים.
הפאה הפנימית של הבניין מעוטרת ביצירת אמנות בגודל של 11,000 מ"ר.
היצירה נעשתה בידי ארנו קונן ואיריס רוסקאם, ונקראת Hoorn des Overvloeds (קרן השפע).
היצירה מציגה פירות, ירקות, זרעים, דגים, פרחים וחרקים מוגדלים ביותר.
היצירה נבחרה מתוך 9 מועמדים בינלאומיים.
העבודה בוצעה באמצעות טכניקות תלת-ממד דיגיטליות.
הקובץ העצום במשקל 1.47 טרה-בייט נזקק לשרתים מיוחדים, האנימציה התלת-ממדית הדיגיטלית חולקה ל-4000 חלקים ולאחר מכן הודפסה על לוחות אלומיניום מחוררים.
מיד לאחר הפתיחה בשנת 2014, יצירת האמנות זכתה לתשומת לב רבה.
היו שקראו לה יצירת האמנות הגדולה בעולם או הקפלה הסיסטינית של רוטרדם.
המרקט הול בנוי על גבי כפר קבור מהמאה ה-14 בפולדר של ווסטניולנד.
פולדר זה היה מוקף במים ובסכרים כדי להגן על הפולדר בזמן גאות.
כמה בתים וחוות אותרו בפולדר, גם באתר של המרקט הול.
במהלך הבנייה, נמצאה חווה מהמאה ה-10 בעומק של 7 מטרים מתחת לאדמה.
בתוך הבית התגלו שני תנורים וכמה קמינים.
החווה הייתה חלק מכפר לפני רוטרדם, שנקרא רוטה, על שם נהר רוטה.
תושבי רוטה היו חקלאים, בעלי מלאכה וסוחרים.
מוקדם יותר, נמצא באתר יישוב קטן מהמאה הארבע עשרה.
מרקוריוס וארגוס או מרקיוריוס, ארגוס ואיו הוא ציור של קרל פבריציוס משנת כ־1645–1647. הוא יצר אותו זמן קצר לאחר לימודיו בסדנתו של רמברנדט.
באותו זמן התגורר שוב בכפר הולדתו, מיטנבימסטר, אך ייתכן שעבד עדיין כעוזר בסדנת רמברנט באמסטרדם.
הציור נחשף בשנת 1985 במכירה פומבית במונקו.
באותה עת הייתה "תחיית לזרוס" היצירה היחידה הידועה מתקופת ראשית הקריירה של פבריציוס.
מכיוון ש"מרקוריוס וארגוס" נושא חתימת האמן, ניתן היה לייחס לו מספר עבודות מוקדמות נוספות, ובהן "הגר והמלאך" ו"מרקוריוס ואגלאורוס" – היצירה ההשלמה הסבירה ל"מרקוריוס וארגוס".
הציור מציג סצנה מתוך סיפורו של איו במטמורפוזות של אובידיוס: מרקוריוס קיבל מיופיטר את המשימה לשחרר את איו, ולשם כך עליו להרוג את ארגוס, שמינתה יונו לשומרה.
ארגוס, כנהוג במאה ה־17, מוצג כרועה זקן וללא מאה עיניו, בעוד מרקוריוס מתחפש לרועה והטיל על ארגוס שינה באמצעות חליל הרועים שלו.
הוא מביט בזהירות לוודא שאכן נרדם, ועתיד למשוך את חרבו ולהרגו.
רמברנדט עצמו עסק בנושא זה, אולם ככל הידוע עשה זאת במספר מצומצם של רישומים בלבד.
קרל פבריציוס שאב אלמנטים מחיתוכי עץ של יאקוב יורדנס והנדריק חולציוס - כגון הפרה שמניחה את ראשה על גב אי - אך העניק לסיפור פרשנות משלו.
כמו ב"מרקוריוס ואגלאורוס", גם כאן הקומפוזיציה אסימטרית: משמאל מוארות בבירור הדמויות הראשיות, ומימין ניבט נוף בסגנון רמברנט שבו הבקר הסוער מוצג חיים ומוחשיים באמצעים מינימליים.
אלמנט זה אינו נזכר בטקסט של אובידיוס, אך ייתכן שיש לו משמעות סימבולית שניתן לייחס לפרשנויות המאה ה-17 של הסיפור.
משמעות סימבולית לפי ואן מאנדר
כך מתאר קרל ואן מאנדר ב"שילדר-בוק" שארגוס מסמל את השכל אשר מרקוריוס משכיב לשינה, וכך מקבלים האינסטינקטים והתאווה חופש פעולה מלא.
מזמין של שני ציורי מרקוריוס אינו ידוע.
נקשר לכך תיאור של פיליפו באלדינוצ'י בביוגרפיה שלו על רמברנדט משנת 1686, שלפיו רמברנדט צייר עבור הסוחר מספר ציורי שמן בהשראת סיפורי אובידיוס.
באותה תקופה לא נודעו ציורים מיתולוגיים של רמברנדט, עולה שרמברנדט ייתכן והאציל את ביצוע ההזמנות לעוזריו או לתלמידיו לשעבר - ייתכן בין היתר לקרל פבריציוס.
היצירה הייתה במחצית השנייה של המאה ה־18 בפריז, והוצעה במכירה פומבית שש פעמים בין 1763–1778, יחד עם "מרקוריוס ואגלאורוס" הנחשב למקבילה שלה.
מאחר שקרל פבריציוס נפל בשכחה בתקופה זו, נחשב הציור של רמברנדט, ייתכן שעם חתימה מזויפת.
במהלך תקופה זו יצר הצייר הרוקוקו הצרפתי ז'אן-אונורה פרגונארד עותק שהקטין את ממדיו ב־25% ביחס למקור, והעותק נמצא מאז 1981 באוסף מוזיאון הלובר.
במשך כ-200 שנה נעלם הציור מהעין, עד שב-1985 צץ שוב במכירה פומבית של אוסף דה ליבלץ'לטרן (נאפולי ומוסקבה) שנערכה על-ידי סותבי'ס במונקו.
דרך גלריה ברונו מייסנר בציריך וריצ'רד פייג'ן בניו יורק נרכש בשנת 1990 על ידי המוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
מרקוריוס וארגוס הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי יאקוב יורדאנס, שנוצר סביב שנת 1620 ונמצא באוסף מוזיאון לאמנויות יפות בליון.
היצירה מבוססת על סיפור מתוך מטמורפוזות של אובידיוס, והיא מתארת את שליח האלים מרקוריוס ברגע שבו נשלח להרוג את ארגוס כדי לשחרר את הנימפה אִיו.
הציור מייצג שלב מוקדם ביצירתו של יורדאנס, שבו ניכרת השפעת המסורת הפלמית והריאליזם הצפוני, לצד עניין גובר באלגוריה מיתולוגית ובדרמה חזותית.
בסיפור מתוך המטמורפוזות של אובידיוס, יופיטר מתאהב בנימפה איו ומסתירה מאשתו יונו על ידי הפיכתה לפרה לבנה.
יונו מגלה את התרמית ומעמידה עליה לשמירה את ארגוס, ענק בעל מאה עיניים.
יופיטר שולח את מרקוריוס לשחררה; הוא מרדים את ארגוס בנגינת חליל, ואז עורף את ראשו.
יונו משבצת את עיני ארגוס בזנב הטווס, ויופיטר משיב לאיו את דמותה האנושית ומפייס את אשתו.
יורדאנס מציג את הרגע שבו מרקוריוס, מחופש לרועה, עומד לשלוף את חרבו כדי לערוף את ראשו של ארגוס, אשר נרדם לאחר שניגן לו האל בחליל.
ארגוס מתואר כזקן עייף ופרוע שיער, נטול כל הדר מיתי, היושב ונשען על מקלו.
החליל מונח על הקרקע, כאות לסיום פעולתו המרגיעה של מרקוריוס.
בתיאורו שילב יורדאנס ריאליזם בולט בעירום הגופים, ניגודי אור וצל חזקים וקומפוזיציה הדוקה המדגישה את דרמת הרגע.
דמותה של איו נראית בצד, בדמות פרה לבנה רגועה, ומוליכות הצבעים מעצימות את המתח שבין שקט לאלימות הצפויה.
הציור „מרקוריוס וארגוס" שבמוזיאון לאמנויות יפות בליון מתמקד ברגע דרמטי אחד מתוך הסיפור המיתולוגי – השנייה שלפני שמרקוריוס שולף את חרבו כדי לערוף את ראשו של ארגוס.
גרסה זו היא היחידה הידועה שבה בחר יאקוב יורדאנס להדגיש דווקא את רגע ההכרעה, כשהאל עומד לפעול אך טרם עשה זאת.
לפי הפרשנות של בית המכירות כריסטי'ס, היצירה בליון מתוארת במפורש כ־Mercury drawing his sword, והיא אחת מבין כמה גרסאות של אותו נושא שצייר יורדאנס במהלך הקריירה שלו.
בניגוד לגרסאות אחרות, שבהן מרקוריוס מרדים את ארגוס או כבר הורגו, כאן המתח הפסיכולוגי מגיע לשיאו: ארגוס שקוע בתרדמת, והאל מתקרב אליו בזהירות כשגופו העירום מואר באור חד, על רקע כהה ומאיים.
יורדאנס העניק לדמויות אופי אנושי ומוחשי.
מרקוריוס נראה כרועה פשוט, יחף ומאובק, וארגוס – שבמיתוס היה בעל מאה עיניים – מופיע כזקן תשוש ונטול הדר, נשען על מקלו ומרכין את ראשו.
הבחירה להציג את אלי המיתולוגיה כיצורים אנושיים מדגישה את אופייה הריאליסטי של האמנות הפלמית ומעניקה לדרמה ממד מוסרי.
הפרשנות שהציע קארל ואן מאנדר לסיפור – שלפיה תשוקה מחלישה את ההיגיון ומערערת את תחושת החובה – מקבלת ביצירה זו ביטוי חזותי ישיר.
החדות הרגשית, הצבעוניות הרוויה והקונטרסט החזק בין אור לצל משקפים את סגנונו של יורדאנס בשנות העשרים של המאה ה־17, וממקמים את הציור בלב המעבר שלו מן הריאליזם הצפוני אל האידיאליזציה הקלאסית.
בציורו משולבות החיות כבעלות משמעות סמלית המשתקפת מכתביו של אובידיוס.
איו, שהוסבה לפרה לבנה, מייצגת את הקורבן התמים של תשוקת האלים ואת סבלה של הנאמנות הנשית מול הכוח האלוהי.
נוכחותה הרגועה בצד הסצנה מסמלת את הרגע שלפני השחרור, את ההבטחה לשובה לצורתה האנושית.
הטווס, הקשור ביונו, נזכר במיתוס כמי שנושא בזנבו את עיני ארגוס לאחר מותו, סמל לערנות נצחית ולקנאה שאינה דועכת.
יורדאנס, לעומת זאת, ממיר את הפלא המיתי בריאליזם אנושי: מרקוריוס מופיע כרועה עייף וארגוס כזקן חלש, וכך מתחלפת הסמליות האלוהית בביטוי של חולשה ותחכום אנושי, תוך שמירה על הקשר למיתוס הקדום.
יורדאנס שב אל סיפור מרקוריוס וארגוס במספר גרסאות לאורך הקריירה שלו, כשהוא מדגיש בכל אחת רגע שונה.
היצירה בליון מתמקדת ברגע של שליפת החרב, ואילו בגרסאות אחרות מוצגים שלבים מוקדמים או מאוחרים יותר של העלילה, כגון "מרקוריוס מגיע אל ארגוס" או "מרקוריוס הורג את ארגוס".
גרסה מוקטנת שיצר יורדאנס כעבור כ־15 שנה נמצאת כיום באוסף הגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן.
גרסה נוספת מן העשור הרביעי של המאה ה־17, שבה צייר יאן וילדנס את הנוף, שמורה במוזיאון נורטון סימון.
שיתופי פעולה כאלה היו שכיחים בסדנאות הפלמיות, ותרמו לשוק אמנות פעיל ומשגשג.
מרקוריוס וארגוס הוא ציור שמן על בד מאת האמן הפלמי פטר פאול רובנס, שנוצר בין השנים 1635 ו־1638. היצירה מתארת סצנה מן המיתולוגיה היוונית, והיא אחת מהדוגמאות הבולטות לשילוב בין דרמטיות בארוקית לרקע קלאסי במלאכתו של רובנס.
הציור נמצא כיום באוסף הגלריה גמלדה-גאלרי שבעיר דרזדן, גרמניה.
גרסה נוספת של היצירה, באותו נושא ובאותו שם, שצוירה אף היא על ידי רובנס בין השנים 1636 ו־1638, מצויה באוסף מוזיאון הפראדו שבמדריד.
שני הציורים מתארים אפיזודה מן המיתולוגיה היוונית, המבוססת על הסיפור המתואר ביצירתו של אובידיוס מטמורפוזות (ספר א', פסוקים 583; ספר ט', פסוקים 687).
בסיפור זה מתאהב האל זאוס באיו, כהנתה של אשתו הרה.
כאשר הרה מגלה את הרומן, הופך זאוס את איו לעגלה לבנה כדי להסתירה מפני קנאתה וזעמה של אשתו.
הרה, המזהה את התכסיס, דורשת את העגלה כמתנה ומציבה עליה את ארגוס, השומר רב־העיניים, כדי להשגיח עליה.
בתגובה שולח זאוס את שליחו הערמומי מרקוריוס להרוג את ארגוס ולהשיב את העגלה לידיו.
מרקוריוס מצליח במשימתו לאחר שהוא מרדים את השומר באמצעות נגינתו בחליל, ולאחר מכן עורף את ראשו.
ביצירה השמורה בדרזדן, נראה מרקוריוס כשהוא מושיט את ידו אל חרבו רגע לפני שהוא מתכוון לתקוף את ארגוס, בעוד שבגרסה המאוחרת יותר שבמוזיאון הפראדו מתוארת פעולת ההכאה עצמה, ברגע השיא הדרמטי של הסצנה.
רובנס מעניק לסצנה עומק דרמטי ותיאטרלי, ומשלב בה את המאפיינים האופייניים לסגנון הבארוק הפלמי: קווים אלכסוניים, אור בוהק ומתח תנועתי.
בחירתו להדגיש את כוח הנגינה – מוטיב החוזר באמנות האירופית, מן החלילים של יוון ורומא ועד כלי הנשיפה של הרנסאנס – משקפת אמונה רווחת בכוחם המהפנט של הצלילים על הנפש האנושית.
אצטדיון מריו פיליו (בפורטוגזית: Estádio Mário Filho), המכונה מרקנה (Maracanã), הוא אצטדיון כדורגל מהגדולים בעולם, הנמצא בריו דה ז'ניירו שבברזיל.
האצטדיון מכיל 78,838 מקומות ישיבה והוא מגרשן הביתי של הקבוצות פלמנגו ופלומיננסה וכן של נבחרת ברזיל בכדורגל.
האצטדיון נבנה לקראת גביע העולם בכדורגל ב-1950, והכיל במקור מקום לכ-200 אלף צופים, כשחלק מהיציעים יועדו לעמידה.
במשחק בין נבחרות ברזיל ואורוגוואי בבית הגמר של אותו טורניר צפו 199,854 צופים, מספר שיא של צופים במשחק כדורגל בכל הזמנים.
ב-19 ביולי 1992 התמוטט אחד היציעים העליונים וגרם למותם של שלושה צופים ולפציעתם של 50 נוספים.
לאחר האסון תכולת הקהל באצטדיון הוקטנה משמעותית כאשר במהלך שנות ה-90 הותקנו בו מושבים.
לאחר יום השנה ה-50 להקמתו של האצטדיון נערכו בשנת 1999 שינויים שהגדילו את תכולתו לכ-103,000 צופים.
ב-14 בינואר 2000 אירח האצטדיון את משחק הגמר הראשון של גביע העולם לקבוצות בו ניצחה קורינתיאנס את ואסקו דה גאמה 3–4 בבעיטות הכרעה מ-11 מטר.
בין 2005 ו-2006 נסגר האצטדיון לצורך שיפוץ מקיף.
האצטדיון נפתח מחדש בינואר 2007 כשהוא מכיל 95,000 מקומות ישיבה וללא מקומות עמידה.
האצטדיון אירח את טקס פתיחת המשחקים הפאן-אמריקאיים שהתקיימו בעיר באותה השנה.
בתום השדרוג עמדה תכולת האצטדיון על 78,838 מקומות ישיבה.
האצטדיון נחנך מחדש ב-27 באפריל 2013. משחק הבכורה הבינלאומי הראשון שהתקיים בו היה משחק ידידות בין נבחרות ברזיל ואנגליה שהסתיים בתוצאה 2:2, ב-2 ביוני 2013.
האצטדיון אירח חלק ממשחקי גביע הקונפדרציות 2013, ואירח בין היתר את משחק הגמר של הטורניר.
בנוסף הוא אירח את גמר מונדיאל 2014 ושנתיים לאחר הוא ארח את טקס הפתיחה והסיום וגמר טורניר הכדורגל של אולימפיאדת ריו 2016. טורנירי קופה אמריקה 2019 ו-2021 נערכו בברזיל, ואצטדיון המרקנה אירח כמה משחקים כולל שני הגמרים.
מרקנטיליזם הוא תורה כלכלית הגורסת כי עושר ושגשוג האומה תלוי במידת ההון שצברה וכי הנפח של הסחר העולמי בלתי ניתן לשינוי.
האופן הטוב ביותר להגדיל את ההון (שנמדד על ידי כמות מטילי הזהב והכסף) הוא יצירת מאזן מסחרי חיובי, קרי הגדלת הייצוא והקטנת הייבוא.
על פי התורה המרקנטיליסטית הממשלה יכולה לממש יעדים אלו באמצעות ניהול מדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית: עידוד הייצוא והקטנת הייבוא על ידי מיסוי, מכסים ומכסות.
מדיניות כלכלית כזו מכונה בדרך כלל מערכת מרקנטיליסטית.
מרקנטיליזם הייתה הגישה השלטת בכלכלה העולמית בראשית העידן המודרני (למן המאה ה-16 ועד למאה ה-18) וחפפה להיווצרות מדינות הלאום.
המדיניות המרקנטיליסטית הובילה להתערבות משמעותית של הממשלה בכלכלה ובמהלך תקופה זו גובשה המערכת הכלכלית המתקדמת.
מבחינה גלובלית, היווה המרקנטיליזם גורם ראשון במעלה לפרוץ מלחמות רבות בין מדינות אימפריאליסטיות למדינות אירופאיות אחרות.
אימפריות אירופה כבשו בתקופה זו קולוניות רבות בעולם החדש במטרה לנצל את משאביהן, הטבעיים והאנושיים, ונלחמו זו בזו על השווקים החדשים שנפתחו בפניהן.
אחת התופעות האופייניות לתקופה הייתה גזל הזהב (תוך חיסול האוכלוסייה האינדיאנית) מכל השטחים שנכבשו באמריקה הלטינית במטרה להגדיל את אוצרה הלאומי של ספרד.
האמונה במרקנטיליזם החלה להתפוגג במהלך המאה ה-18 כאשר טיעוניהם של אדם סמית' וכלכלנים קלאסיים אחרים אומצו על ידי האימפריה הבריטית ובשאר מדינות אירופה (למעט גרמניה, שבה שלטה הגישה המרקנטיליסטית במהלך המאה ה-19 ועד לתחילת המאה ה-20) ובעצם גרמו להיווצרות המערכת הקפיטליסטית המודרנית של המאה ה-19 (שמבוססת על סחר חופשי).
ארצות הברית, בעברה קולוניה בריטית, לא אימצה את המדיניות המרקנטיליסטית אלא דבקה ב"אסכולה האמריקנית" (מעין מדיניות נאו-מרקנטיליסטית) כפי שהשתקפה במדיניות של המילטון, קליי ולינקולן.
מדיניות זו באה לידי ביטוי מאוחר יותר אצל כלכלנים גרמנים דוגמת פרידריך ליסט עד החלת ה"ניו דיל" של הנשיא רוזוולט.
כיום התורה המרקנטיליסטית נדחית על ידי מרבית הכלכלנים אם כי ישנם אלמנטים מסוימים בה הנתפשים כחיוביים בקרב מספר כלכלנים כגון רווי באטרה, פט צ'ואט, אמון פינגלטון ומייקל לינד.
כיום נחשבים הכלכלנים האירופיים בין השנים 1500 ל-1750 למרקנטיליסטים, אם כי הם מעולם לא ראו בעצמם כמי שתרמו לאידאולוגיה כלכלית יחידה וקוהרנטית.
המונח נטבע על ידי המרקיז דה-מירבה ב-1763 והפך פופולרי לאחר שאדם סמית' השתמש בו בספרו "עושר האומות" ב-1776. מקור המונח הוא במילה הלטינית "mercari" שמשמעה "לבצע סחר" ובמילה "merx" שמשמעה "מצרך".
בתחילה השתמשו במונח מבקרי התאוריה (דה-מירבה וסמית') אך הוא אומץ במהירות על ידי היסטוריונים.
המינוח האנגלי המקורי היה "המערכת המרקנטיליסטית" בעוד המונח המפורש "מרקנטיליזם" הגיע מגרמנית בתחילת המאה העשרים.
המרקנטיליזם ככלל אינו נחשב למשנה כלכלית אחידה וסדורה.
אין בנמצא כלכלנים מרקנטיליסטים שהציגו סכמה כוללנית לכלכלה אידיאלית כפי שעשה אדם סמית' מאוחר יותר.
הכלכלנים שדגלו בשיטה המרקנטיליסטית העדיפו להתמקד בתחום אחד ורק מאוחר יותר הרעיונות השונים שולבו ואוחדו למה שכונה מרקנטיליזם.
משהרעיונות שולבו לכדי תורה אחת, דחו אותה בטענה שהניסיון לאחד מספר רעיונות אינו בר-ביצוע.
במידה מסוימת הדוקטרינה המרקנטיליסטית הפכה תאוריות כלליות בכלכלה לבלתי-אפשריות משום שהמרקנטיליזם מתייחס למערכת הכלכלית בתור "משחק סכום אפס", קרי הרווח של צד אחד משמעו הפסד לצד השני.
לכן כל מערכת כלכלית מרקנטיליסטית שתביא רווחים למדינה מסוימת, תפגע בהגדרה במדינה אחרת ללא כל אפשרות למקסום הרווח ההדדי.
כתבים מרקנטיליסטיים רבים אף נוצרו על מנת להצדיק מנהגים מסוימים במקום לנסות ולאתר את המדיניות הטובה ביותר.
על המדיניות המרקנטיליסטית הפנימית הייתה הסכמה רחבה פחות מאשר על מדיניות הסחר.
בעוד אדם סמית' הציג את המרקנטיליזם כמדיניות התומכת בהגבלות ופיקוח הדוק על הכלכלה, מרקנטיליסטים רבים לא הסכימו לכך.
העידן המודרני המוקדם התאפיין בריבוי מונופולים ממשלתיים ולמרות שמרקנטיליסטים אחדים תמכו בכך, רבים אחרים הכירו בשחיתות המובנית ובחוסר היעילות של מערכת כזו.
רבים אף הבינו כי התוצאה הבלתי נמנעת של קביעת מכסות ו"תקרות מחירים" תהיה היווצרות "שוק שחור".
אלמנט אחד שעליו שררה הסכמה בקרב המרקנטיליסטים היה הצורך בדיכוי כלכלי של העובדים.
פועלים וחקלאים נדרשו למעשה לחיות באופן שבו יוכלו לספק את צורכיהם הבסיסיים בלבד.
המטרה הייתה כמובן למקסם את הייצור ללא התחשבות בצריכה.
כסף מיותר, זמן פנוי והשכלה רחבה נתפשו כגורמים שעלולים להוביל לעצלנות ולהשחתת מידות ולכן יזיקו לכלכלה.
כיום האקדמיה חלוקה בדעותיה על הסיבות שבעטיין המרקנטיליזם הפך לאידאולוגיה דומיננטית במשך עשרים וחמישה עשורים.
קבוצה אחת, המיוצגת על ידי ג'ייקוב ויינר טוענת כי המרקנטיליזם היה בפשטות מדיניות הגיונית וישירה ובאותה התקופה לא ניתן היה לנתח אותה בכלים שיוכיחו כי היא שגויה.
הקבוצה השנייה, המיוצגת על ידי רוברט אקלנד סוברת כי המרקנטיליזם אינו שגוי ביסודו, אלא היווה את המערכת הכלכלית הטובה ביותר עבור אלו שפיתחו אותו.
המדיניות והכללים פותחו ונאכפו על ידי ממשלות וסוחרים שהפיקו רווחים רבים מקיום מונופולים, איסור על תחרות, והגבלות על סחר החוץ (באמצעות מיסוי ומכסים).
בעוד שרעיונות כלכליים רבים פותחו על ידי אקדמאים ופילוסופים, כל ההוגים המרקנטיליסטים היו סוחרים או פקידי ממשל.
המרקנטיליזם התפתח בתקופה שבה הכלכלה האירופית הייתה בשלב מעבר: מכלכלה פיאודלית מבוזרת, לכלכלה ריכוזית בד בבד עם התפתחות מדינת הלאום.
שיפורים טכנולוגיים וגידול מואץ של המרכזים העירוניים הובילו לגידול בהיקפי הסחר הבינלאומי.
המרקנטיליסטים ביקשו להסתייע בעובדות אלו במטרה לעזור לכלכלת מדינותיהם.
שינוי חשוב נוסף היה התפתחות החשבונאות המודרנית שאפשרה מעקב ופיקוח הדוקים על המאזן המסחרי של כל מדינה.
כמובן שגם לגילוי אמריקה ו"העולם החדש" נודעה משמעות רבה.
שווקים ומכרות חדשים הביאו לסחר בינלאומי בהיקפים שלא נתפשו כאפשריים בעבר.
לפני המרקנטיליזם גובשו הרעיונות הכלכליים באירופה על ידי תאורטיקנים של ימי הביניים.
לרוב מטרתם של הוגים אלו הייתה לגבש תפישה כלכלית שתהיה תואמת לדוקטרינות הנוצריות של צדק ואמונה דתית.
הם התמקדו בעיקר בתחום המיקרו-כלכלי וביחסים הכלכליים הבין-אישיים.
המרקנטיליזם ניצב בשורה אחת עם התאוריות שהחליפו לאיטן את ראיית העולם הישנה, דוגמת הריאל פוליטיק של מקיאוולי וה-raison d'Etat של ז'אן בודן.
ראיית העולם המרקנטיליסטית של "משחק סכום אפס" שבו כל צד מנסה לגבור על יריביו בתחרות חסרת מעצורים התיישבה היטב עם התאוריות של תומאס הובס (שצידד בתפישה כי מצב הטבע הוא בסיס לתחרות אכזרית בין בני האדם) ועם השקפת העולם הפוריטנית (שלה תפישה פסימית על טבע האדם).
לכן חלק מהחקיקה המרקנטיליסטית הנוקשה ביותר הוצגה על ידי ממשלתו של אוליבר קרומוול באנגליה.
מלומדים אחדים גילו פגמים רבים בתורה המרקנטיליסטית עוד לפני שאדם סמית' פיתח אידאולוגיה שלמה שתחליף אותה.
מבקרים כגון דאדלי נורת', ג'ון לוק ודייוויד יום גרמו לכך שהמרקנטיליזם איבד מיוקרתו במהלך המאה ה-18. לטענתם המרקנטיליסטים לא השכילו להבין את רעיונות היתרון ההשוואתי (למרות שהוא גובש במלואו על ידי דייוויד ריקארדו רק ב-1817) ויתרונות הסחר ההוגן.
לדוגמה, פורטוגל הייתה יצרנית יין טובה הרבה יותר מבריטניה בעוד שבבריטניה היה זול יותר לייצר מוצרי טקסטיל.
לפיכך, אם פורטוגל הייתה מתמחה בייצור יין ובריטניה בייצור בגדים, שתי המדינות היו מרוויחות מסחר הדדי (מבלי שיוטלו מגבלות או מכסי מגן ומבלי שיעודדו ייצור לא-כלכלי).
התאוריה הכלכלית המודרנית גורסת כי מסחר אינו מהווה "משחק סכום אפס" ושני הצדדים יכולים להרוויח ממנו.
הטלת מגבלות ומכסי מגן גורמת לכך ששני הצדדים מפסידים בסופו של דבר.
דייוויד יום ציין כי המטרה המרקנטיליסטית של שמירה על מאזן מסחרי חיובי באופן תמידי אינה בת השגה.
חשיבות מטילי הזהב הייתה מטרה בפני עצמה, אם כי מרקנטיליסטים רבים החלו להמעיט בחשיבותם של הזהב והכסף.
אדם סמית' טען שמתכות אלו דומות לכל מוצר אחר ואין כל הגיון בלהעניק להן משמעות מיוחדת.
הזהב לדידו של סמית' היה לא יותר ממתכת צהובה שמחירה הגבוה נבע מהקושי בהשגתה.
הגישה הראשונה שדחתה את המרקנטיליזם הייתה האסכולה הפיסיוקרטית.
עם זאת, גם בתאוריות שלהם היו חסרונות רבים והחלפת המרקנטיליזם בתאוריה אחרת לא התאפשרה עד לפרסום "עושר האומות" של סמית' ב-1776. הספר מניח את היסודות למה שמכונה היום 'התאוריה הכלכלית הקלאסית'.
סמית' הקדיש חלק ניכר מספרו להפרכת הטיעונים המרקנטיליסטים (למרות שלרוב הוא הציג אותם בצורה מופשטת או מוגזמת מדי).
עד ימינו ישנם ויכוחים רבים בסוגיית סוף עידן המרקנטיליזם.
ישנם הסבורים כי התאוריה המרקנטיליסטית מקורה בטעות ולכן החלפתה ברעיונותיו של סמית' הייתה בלתי נמנעת לאחר שספרו ראה אור.
אחרים גורסים כי העידן המרקנטיליסטי הסתיים בעקבות שינויים במערכת העולמית.
המגבלות על הסחר הוסרו באופן הדרגתי במהלך המאה ה-18 בבריטניה.
במהלך המאה ה-19 אימצה הממשלה הבריטית באופן מוחלט את עקרונות הסחר החופשי וכלכלת השוק של סמית'.
באירופה עצמה התהליך היה ארוך יותר.
בצרפת שלטו העקרונות המרקנטיליסטים עד המהפכה הצרפתית ובגרמניה - עד לתחילת המאה העשרים.
עקרונותיו של אדם סמית' התקבלו ללא עוררין באימפריה הבריטית אך נדחו בארצות הברית על ידי דמויות מרכזיות כגון אלכסנדר המילטון, הנרי קליי ואברהם לינקולן.
במהלך המאה העשרים טענו כלכלנים רבים שחלק מעקרונות המרקנטיליזם היו למעשה נכונים.
אחד מהכלכלנים המפורסמים במאה העשרים, ג'ון מיינרד קיינס, תמך באופן מובהק בחלק מהרעיונות המרקנטיליסטים.
אדם סמית' דחה את ההתמקדות בתזרים הכספים וטען כי סחורות, אוכלוסייה ומוסדות הם הגורמים האמיתיים המביאים לשגשוג.
קיינס טען לעומתו כי תזרים הכספים, המאזן המסחרי ושיעורי הריבית הם גורמים כלכליים ראשונים במעלה.
השקפות אלו היוו את הבסיס לגישה הכלכלית המוניטרית שמצדדיה דחו למעשה חלק מהעקרונות הקיינסיאנים ופיתחו את אחת האסכולות הכלכליות המודרניות החשובות ביותר.
סמית' דחה את הדגש המרקנטיליסטי על ייצור וטען כי הדרך היחידה להביא לשגשוג כלכלי היא באמצעות צריכה.
קיינס גרס כי עידוד הייצור חשוב באותה מידה לפחות כמו הצריכה ואף טען כי בתחילת העידן המודרני חשיבותם המופרזת של מטילי הזהב הייתה הגיונית (בעידן שלפני כסף הנייר הגדלת ערכו של מטיל זהב הביאה לגידול בתזרים הכספים).
קיינס וכלכלנים אחרים הבינו כי למאזן התשלומים יש חשיבות רבה בעידן המודרני ואכן, מאז שנות ה-30' כל המדינות מפקחות באופן הדוק על זרימת ההון אליהן ומחוצה להן.
רוב הכלכלנים אף יסכימו היום כי מאזן מסחרי חיובי מהווה יתרון כלכלי.
קיינס אף הרחיק לכת (לדעת השמרנים) וטען כי התערבות ממשלתית בכלכלה היא חיונית לשגשוג.
בעוד שלתאוריות הכלכליות של קיינס נודעו השפעות רבות, רבים סירבו להשתמש שוב במונח "מרקנטיליזם" שנחשב עדיין לסוג של מילת גנאי, בייחוד על מנת לתאר צורות שונות של פרוטקציוניזם.
הדמיון בין התאוריות הקיינסיאניות למרקנטיליזם גרם למבקרים לכנות אותן בשם "נאו-מרקנטיליזם".
כיום מדינות מסוימות (יפן לדוגמה) נחשבות כמנהלות מערכת כלכלית נאו-מרקנטיליסטית.
לזכות המרקנטיליסטים ניתן לטעון כי עקב היותם סוחרים ופקידי ממשל (בניגוד להוגים קודמים שעסקו בכלכלה) הם נטו לצבור מידע ונתונים רבים ולעשות שימוש במחקרים אמפיריים לעומת זאת עובדה זאת גם גרמה לביקורת גדולה שטענה שאותם אנשים תמכו במרקנטליזם בגלל שהם היו המקורבים שנהנו מהשיטה ישירות.
סמית' התנגד לכך בטענה שתורה כלכלית צריכה להיות מבוססת על דדוקציה מעקרונות בסיסיים כדי לגלות אמיתות כלכליות.
בבתי ספר לכלכלה ברחבי העולם כיום מקובלות שתי הגישות.
במקרים מסוימים, הנהגת מדיניות מרקנטיליסטית-פרוטקציוניסטית הביאה לתהליכים כלכליים חיוביים במדינות שאימצו אותן.
סמית' עצמו שיבח את המדיניות של אוליבר קרומוול שסייעה להרחיב את צי הסוחר הבריטי והפכה את בריטניה למעצמת-על.
גם כיום סבורים כלכלנים רבים כי הגנה על תעשיות חדשות (גם במחיר של פגיעה כלכלית בטווח הקצר) תוביל לרווחים בעתיד.
עם הקמתה של מדינת ישראל התעורר הצורך של הפוליטיקאים להגן על המשק ועל התעשיות (וכן על ועדי העובדים שתמכו בהם בבחירות) שהוקמו במדינה ולכן לאורך השנים הותקנו תקנות נאו-מרקנטיליסטיות במהותן כמו מכסי מגן על תוצרת חקלאית.
בהקשר הישראלי, מטרתן של התקנות אינה תמיד כלכלית גרידא ויש להן גם היבט ביטחוני או אידאולוגי.
ענף החקלאות לדוגמה, שהיה רווחי מאוד בשנותיה הראשונות של המדינה איבד לאורך הזמן מחשיבותו.
כיום למעט ענף הפרחים וגידולים ייחודיים לישראל, אין זה רווחי לגדל בארץ גידולים כלשהם.
אפילו בהקשר למדינות OECD, התוצרת החקלאית בישראל יקרה ב־16% לעומת ממוצע ה־OECD, מה שמביא לכך שסל המזון אף הוא יקר מרוב מדינות הOECD.
למדינה ככלל, בהתאם לאסכולה הכלכלית החדשה, עדיף להתמחות בענפי ייצור כגון תעשייה עתירת ידע (למרות קיומם של משקים מתועשים ומודרניים בישראל, הייצור במדינות מתפתחות זול הרבה יותר ולכן עדיף לייבא מוצרי חקלאות).
עם זאת, במצב מלחמה או סכסוך אזורי ייתכן כי יוטל אמברגו על ישראל וייבוא המוצרים החקלאיים ייפסק.
הואיל וכך רואות ממשלות ישראל חשיבות רבה בעידוד החקלאות בארץ על-אף היותה לא רווחית בייחוד לאור הסכמים שונים שישראל חתומה עליהם.
הסכמי גאט"ט (GATT) והסכמים שונים במסגרת ארגון הסחר העולמי (WTO) כפו על ישראל הורדת חסמים מסחריים (כגון מכסי מגן) שסייעו לה לשמור על ענף החקלאות.
במקרים מסוימים נאלצת הממשלה לשלם לחקלאים על מנת לשמור על גידולים מסוימים.
בישראל מגדלים צמחים עתירי אנרגיה, כגון חיטה, אורז ותירס בכמות זניחה ביחס לגודל האוכלוסייה, על-כן בתרחיש אמברגו מזון קיצוני מדיניות ההגנות והסבסוד לחקלאים לא תועיל להזנת תושבי ישראל.
מדיניות מרקנטילית זו נובעת משיקולים אידאולוגיים כמו ציונות, גאולת קרקע ויישוב הפריפריה ומשיקולים פוליטיים.
מרקם פּורפירי הוא מרקם של סלעי יסוד המתאפיין בגבישים גדולים הנראים בבירור רב והקרויים לכן פֶנוקריסטים (מיוונית - "גבישים נראים") בתוך מסה של גבישים קטנים יותר שבדרך כלל אינם נראים לעין הבלתי מזוינת המכונה מסת אם.
מרקם פורפיריטי שבו יש וריאציה מתמשכת בגודל הגביש נקרא סריאטי.
סלעים היפאביסליים בעלי טקסטורות פורפיריות מכונים לפעמים פורפירים.
מקור המונח הוא בסלע פורפיר, סוג של אנדזיט בעל גוון סגול (מכאן מקור השם - המילה הלטינית שמקורה יווני לצבע הסגול) ששימש כאבן קישוט למבנים ציבוריים בתקופת רומא העתיקה שבו מסת האם היא אפינטית ובו יש פנוקריסטים של פצלת השדה וקוורץ.
מרקם פורפירי קיים במגוון רחב של סלעי יסוד כמו גרניט, ריוליט, דיוריט, אנדזיט ובזלת.
מרקם פורפירי נוצר כאשר עמוד המאגמה מתקרר לאיטו בשני שלבים.
בשלב הראשון המגמה מתקררת לאיטה בתוך קרום כדור הארץ ותוך כדי כך נוצרים גבישים גדולים שקטרם 2 מילימטרים ויותר.
בשלב השני והאחרון המגמה מתקררת במהירות כשהיא קרובה לפני השטח או כשהיא נחשפת לאוויר בהתפרצות געשית, ואז נוצרים גבישים זעירים בלתי נראים לעין בלתי מזוינת הבונים את מסת האם.
במוזיקה, מרקם הוא האיכות הכוללת של הצליל ביצירה ולרוב מצביע על מספר הקולות במוזיקה והיחסים ביניהם.
המרקם של היצירה יכול להיות מתואר במושגים חזותיים או מתחום המישוש כמו עבה, מואר, קשה או חלק.
המרקם של היצירה מושפע ממספר הקולות ביצירה ברגע נתון ואיכותם, וכן ההרמוניה הנוצרת, המקצב והמפעם.
מרקם הוא מונח מוזיקלי המתאר את ארגון הצלילים המתרחשים בו זמנית, הכולל קווים מוזיקליים, שכבות, ליווי, והאינטראקציות ביניהם.
העיקרון המרכזי הוא הבו-זמניות, דבר זה מתייחס לאופן שבו שצלילים או קווים מוזיקליים נשמעים ביחד ביצירה.
הדוגמאות נעות בין לליווי פשוט למנגינה וצלילים עצמאיים ומורכבים כמו בקונטרפונקט.
מרקמים מוזיקליים גם מציינים את התפיסה החושית הכוללת של אותה בו זמניות.
למרות שלעיתים קרובות מציינים אותו יחד עם גובה צליל, קצב, דינמיקה וארטיקולציה.
המרקם עצמו הוא שילוב של פרמטרים אלו מבחינה אונטולוגית הוא שונה מהם באופן מהותי.
האקורד למשל, הוא אחד מהרבה סוגים של אלמנטים שיכול לתרום למרקם מוזיקלי, אם כל שינוי בתכונותיו הצליליים, כמו גוון או מנעד נוצר מרקם שונה.
כך במובן הזה, המרקם כולל בתוכו הרמוניה.
בזמן שיש הרבה סוגים של מרקמים ביניהם: קונטרפונקט, ביפוניה, הומוריתמיקה ועוד, אך רק ארבע קטגוריות עיקריות משומשות בדיונים על יצירות מוזיקליות: מונופוניה, הומופוניה, פוליפוניה הטרופוניה.
מרקם מונופוני נוצר כאשר מנגינה מנגנים קו מלודי אחד ללא ליווי, או חומר מוזיקלי.
למשל, שירה גיאורגיאנית הנקראת "דייס אירה".
בדוגמה הזאת, שומעים איך המשוררים שרים את המלודיה ואת התווים במנגינה בקו אחיד בלי חומר מוזיקלי נוסף או ליווי תומך.
הומופוניה היא סוג של מרקם שכולל בתוכו קו מלודי אחד עם ליווי (למשל, רוב שירי הסולו), או מספר קווים מלודיים או קולות שנעים באותו הקצב ולעיתים קרובות חולקים את אותו המקצב או מקצב דומה (מרקם הומוריתמי).
דוגמה ליצירה שבה המאפיינים האלה מתבטאים היא "הללויה" של הנדל.
יצירה זו מאופיינת במנגינה ברורה הנתמכת על ידי ליויי.
פוליפוניה היא סוג של מרקם שמתאפיין במספר קווים מלודיים או קולות עם גובה צליל נפרד או חקייני וקצב.
קווים או קולות אלו נחשבים בדרך כלל לבולטים באותה המידה.
דבר זה הכי נפוץ בפוגות ובקנאונים.
כמו פוגה מס' 5 ברה מז'ור, שנכתבה על ידי דמיטרי שוסטקוביץ'.
כל קו מלודי בנפרד הוא עצמאי, אך הקולות יוצרים הרמוניות כאשר נשמעים יחד.
יש להדגיש גם שיש נושא ביצירה שכל פעם חוזר בווריאציה אחרת.
הטרופוניה היא סוג של מרקם המאופיין במספר גרסאות שונות של אותו קו מלודי שמושר או מנוגן בו זמנית, מושג זה לעיתים קרובות משמש לתיאור סוגים שונים של מוזיקה קולית מהמזרח התיכון ובמזרח אסיה.
בדוגמה שלפנינו אנו רואים איך הכלים המוסקלים עושים קישוטים שונים אבל חלק מאותה מילודיה.
כל אחת מהקטגוריות האלו קדמה למושג המודרני של "מרקם".
כלומר, קבוצת מונחים זו כבר הייתה קיימת לפני שצירפו אותם לקבוצה אחידה.
למעט, אולי, את ההטרופוניה למרות שטבע אפלטון, מונח זה הוצג מחדש לשיח המוזיקולוגי רק בשנת 1901 על ידי קרל שטומפף.יחד עם זאת, רק במאות ה19 וה20 החלו חוקרים להשתמש במושג "מרקם" בכמעין אנלוגיה, כדי לתאר את האופן שבו קווים מלודיים והצלילים פועלים בתוך יצירה מוזיקלית.
הבחינה המעמיקה המוקדמת ביותר של מרקם מצויה בספר של הוברט פארי "Style in musical art" מ-1911,מבוסס על הרצאה שנתן באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1907. הספר בוחן את סגנונות המוזיקה השונים במסורת הקלאסית המערבית, כולל תקופות הבארוק, הקלאסית והרומנטית.
הספר מתמקד על איך המרקם היה בעל משמעות שונה עבור מלחינים שונים.
מלחינים כמו: לוטוסלבסקי, ליגטי, פנדרצקי או לחנמן.
ליגטי למשל הבדיל בין המבנה למרקם.
לפיו, את הראשון ניתן להבין במונחים של הרכיבים הבסיסיים שלו, ואילו השני מייצג מארג מורכב הרבה יותר שניתן לנתח אותו רק באמצעות שיקולים סגנוניים וסטטיסטיים.
פסיכולוגיה תפיסתית היא חוט מפתח בעבודה מדעית על מרקם.
רוב הבנות של מרקם שואבות מפסיכולוגיית הגשטלט, ומחקרים משלבים לעיתים קרובות מתודולוגיות ותובנות ממדעי הקוגניציה.
חלק ניכר ממחקר זה בוחן כיצד משתנים שונים משפיעים על היווצרות הזרמים.
מאז שנות ה-50, חוקרי מוזיקה פיתחו טרמינולוגיה מיוחדת לבחינת מרקם ביצירות מוזיקליות.
תאורטיקנים כמו וואלאס ברי מבחינים בין סוגים שונים של קבוצות מרקם לדוגמה, בין שורות לקולות.
הבחנות כאלה מהוות בסיס למתודולוגיה; עבור חוקרים רבים, ניתוח המרקם כרוך, ראשית, בזיהוי וסיווג של קבוצות המרקם השונות במוזיקה, ושנית, בקביעת הקשר ביניהן.
מחקר על מרקם במוזיקת רוק
המרקם במוזיקת הרוק למעשה הדרך שבה הצלילים השונים משתלבים זה עם זה בהקלטה, כמו שכבות שמונחות זו על גבי זו במרחב של השיר.
זה כולל לא רק את הצלילים עצמם אלא גם את המיקום שלהם, לדוגמה אם הם נשמעים קרוב או רחוק, מצד ימין או מצד שמאל, אם הם גבוהים או נמוכים וכן האלה.
ומה שמיוחד בז'אנר הרוק זה שבתקופתו היה גם ניתן להשתמש בעזרה של טכנולוגית אולפן מתקדמת כמו הקלטה רב ערוצית, אפקטים וסינתיסייזרים שעוזרים לשלוט טוב יותר במיקום של הצליל ולבנות מרקם עשיר ומורכב או להפך, פשוט ומרווח.
במהלך השנים המרקם ברוק השתנה מאוד, בשנות השישים כאשר בעיקר הקליטו במונו, כל הכלים והקולות הוקלטו יחד ונשמעו צפופים בלי הפרדה בניהם.
בהמשך בעיקר משנות השבעים ואילך, השתמשו בטכנולוגיה כדי להפריד בין הצלילים ולמקם אותם בצורה חכמה במרחב כגון בשיר "Roundabout" של להקת Yes.
לפעמים נוצר מרקם כבד ומלא שבו כל הצלילים שוכנים יחד כגון בשיר "Love bites" של להקת Def leppard, ולפעמים דווקא נשמרים אזורים שקטים בין הצלילים כגון בשיר "Vienna" של Ultravox.
המרקם ברוק למעשה במשמש לא רק כמונח מוזיקלי, אלא הוא משמש ככלי להעברת תחושה ומרחב בשיר.
מרקלינוס שהוכרז מאוחר יותר כמרקלינוס הקדוש היה שמו של אפיפיור אשר כיהן החל מ-30 ביוני 296 לאחר האפיפיור קאיוס.
לפי המסורת, מרקלינוס היה רומאי, בנו של אחד פרויקטוס.
מרקלינוס החל בכהונתו בתקופת כהונתו של דיוקלטיאנוס כקיסר האימפריה הרומית, אך לפני שהלה החל ברדיפת הנוצרים.
מספר המצטרפים החדשים לכנסייה גדל בהתאמה.
שותפו של דיוקלטיאנוס לטטררכיה, גלריוס, היה הכוח המניע מאחורי רדיפת הנוצרים בתקופה זו, ובשנת 302 הודחו החיילים הראשונים שהמירו דתם לנצרות ולאחר מכן החלה רדיפה פעילה של נוצרים וכתבי הקודש שלהם; כולל פקודה של דיוקלטיאנוס (אחרי שתי שריפות שפרצו בארמונו) להוציא להורג נוצרים שיסרבו להתכחש לדתם.
מרקלינוס לא מצוין כמרטיר במקורות השונים.
הליבר פונטיפיקליס מתאר כי בתקופת הרדיפות של דיוקלטיאנוס, האפיפיור הסכים להקריב קורבנות ולקטר לאלילים.
זמן קצר לאחר מכן, כיפר על חטאיו ומת מות קדושים עם אחרים.
מקורות נוספים טוענים כי התכחשותו לנצרות לזמן מה היא הסיבה למיעוט המידע אודותיו בלוחות הקדושים.
אולם, אוגוסטינוס הכחיש את המעשים המיוחסים למרקלינוס.
עוד סופר כי לאחר חטאיו, מרקלינוס עשה תשובה וביקש ממועצה כנסייתית לדון אותו, אך זו סירבה באמרה שאין סמכות היכולה לשפוט את האפיפיור ("prima sedes a nemine iudicatur" – "ליושב ראשונה אין שופט").
האפיפיור מרקלוס השני או מרצ'לוס השני , נולד כמרצ'לו קרוויני דלי ספאנוקי, כיהן כאפיפיור מ-9 באפריל 1555, לאחר מות האפיפיור יוליוס השלישי.
הוא היה האפיפיור האחרון שלא החליף את שמו עם מינויו.
יליד מונטפאנו, הוא היה בנו של ריקרדו קרוויני שהיה גזבר הכנסייה באנקונה.
לאביו היה עניין גם באסטרולוגיה ולאחר שגילה שההורוסקופ של מרקלו מנבא לו מעמד גבוה בכנסייה, ייעד אותו לכמורה.
אחרי תקופת לימודים בסיינה, עבר קרוויני לרומא להמשיך את לימודיו.
ב-1534 הוא מונה כמזכיר לאפיפיור פאולוס השלישי ( 1534–1549) ושירת כיועץ קרוב לאחיינו של האפיפיור, אלסנדרו פארנזה.
בהמשך מינה אותו פאולוס השלישי לבישוף של ניקאסטרו, איטליה ב-1539. קרוויני לא עבר את טקס ההסמכה כבישוף בפעם הזאת.
ב-19 בדצמבר 1539, מינה אותו פאולוס השלישי לכומר-קרדינל של כנסיית בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה (הצלב הקדוש בירושלים), ברומא.
בעשור הבא נעשה קרוויני האדמיניסטרטור מטעם הכנסייה של מחוזות הבישוף של רג'ו אמיליה וגוביו.
בוועידת טרנטו הוא נבחר לאחד משלושת נשיאי המועצה, ביחד עם הקרדינלים רג'ינלד פול וג'ובאני מריה צ'וצ'י דל מונטה (לימים האפיפיור יוליוס השלישי).
הוא המשיך לשרת בתפקיד הזה בשארית כהונתו של פאולוס השלישי, אז הוחלף על מנת לפייס את קיסר האימפריה הרומית הקדושה קארל החמישי.
ב-1548 הוא מונה כספרן של הותיקן.
ב-9 באפריל 1555, ביום הרביעי של הקונקלווה אחרי מותו של יוליוס השלישי (1550–1555), נבחר קרוויני לאפיפיור חרף מאמציו של הקיסר קארל החמישי למנוע את בחירתו.
האפיפיור החדש שבר את המסורת ובחר לכהן בשמו, כמרקלוס השני.
הוא האפיפיור האחרון עד-היום ששם הכהונה שלו תואם את שמו הפרטי בלידה.