tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"סוּרְיָה נָמַסְקַר" או "ברכת השמש" (בסנסקריט: सूर्यनमस्कार, Sūryanamaskāra), היא תרגול ביוגה המשלב רצף פעולות של כ-12 אסאנות (תנוחות יוגה).
רצף האסאנות תועד לראשונה כיוגה בתחילת המאה ה-20, אם כי תרגילים דומים היו בשימוש בהודו לפני כן, למשל בקרב מתאבקים.
הרצף הבסיסי כולל מעבר ממצב עמידה לתנוחות כלב כלפי מטה ומעלה ואז חזרה למצב עמידה, אך וריאציות רבות אפשריות.
הסט של 12 האסאנות מוקדש לאל השמש ההינדי, סוריה.
במסורות הודיות מסוימות, כל אחת מהתנוחות קשורה למנטרה אחרת, ולצליל יסודי אחר (ביג'ה ).
מקורותיה המדויקים של ברכת השמש אינם ברורים, אך הרצף הפך לפופולרי בתחילת המאה ה-20 על ידי בהוואנראו שריניוואסראו פאנט פראטינידי, הראג'ה של נסיכות אונד (Aundh), והתקבל כתרגול יוגה על ידי המלומד קרישנהמצ'ריה בארמון מייסור, שם נערכו שיעורי ברכת השמש.
קרישנמצ'ריה לימד מורי יוגה חשובים כמו פטאבי ג'ויס וב.ק.ס.
איינגר, אשר לימדו את תלמידיהם ברחבי העולם את המעברים בין האסאנות שמקורן בברכת השמש.
מקורותיה של ברכת השמש מעורפלים; המסורת ההודית קושרת את הקדוש סמארת' רמדאס בן המאה ה-17 לתרגילי ברכת השמש.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, בהוואנראו שריניוואסראו פאנט פראטינידי, הראג'ה של אונד, הפך את השיטה לפופולרית וקרא לה בשם, ותיאר אותה בספרו משנת 1928 The Ten-Point Way to Health: Surya Namaskars.
ברכות שמש עתיקות אך פשוטות יותר, כגון Aditya Hridayam המתוארות בראמאיאנה, אינן קשורות לרצף האסאנות המודרני.
האנתרופולוג ג'וזף אלטר מציין כי ברכת השמש לא תועדה בשום טקסט של האטה יוגה לפני המאה ה-19. באותה תקופה, ברכת השמש לא נחשבה ליוגה, ותנוחותיה לא נחשבו לאסאנות.
חוקר היוגה נורמן סיומן הציע שקרישנמצ'ריה, "אבי היוגה המודרנית", השתמש בתרגילי המתאבקים ההודים המסורתיים, הנקראים דאנדות (בסנסקריט: दण्ड daṇḍa, מַטֵה), כבסיס לרצף ולוויניאסות, תנועות המעבר בין האסאנות.
ברכת השמש היא רצף של כ-12 אסאנות יוגה המחוברות בתנועות קפיצה או מתיחה, המשתנות במקצת בין אסכולות.
באיינגאר יוגה, הרצף הבסיסי הוא טדסאנה (תנוחת ההר), אורדוה האסטאסאנה (תנוחת עץ הדקל), אוטנאסאנה (כיפוף לפנים), אוטנאסאנה עם הראש למעלה, אדהו מוקה סוונסאנה (כלב מביט מטה), אורדוה מוקה סוונסאנה (כלב מביט מעלה), צ'טורנגה דאנדאסאנה (קרש בעל 4 גפיים), ואז היפוך הרצף כדי לחזור לטדסאנה; ניתן להכניס תנוחות אחרות לרצף.
ישנם שני רצפים בסיסיים של סוריה נמסקר, רצף א' ורצף ב':
סדרת התנוחות ברצף א' הן: פראנמסנה (תנוחת התפילה), אורדוה האסטאסאנה (תנוחת עץ הדקל), אוטנאסאנה (כיפוף לפנים), פאלקאסנה (קרש גבוה), צ'טורנגה דנדאסאנה (קרש בעל 4 גפיים), אורדוה מוקה סוונסאנה (כלב מביט מעלה), אדהו מוקה סוונאסנה (כלב מביט מטה), אוטנאסאנה (כיפוף לפנים), וחזרה לפראנמסנה (תנוחת התפילה).
ישנו רצף חדש יותר, רצף ג', המשלב את תנוחת שמונה הגפיים (אשטנגה נמסקרה) עם שני הרצפים האחרים.
במסורות יוגה מסוימות, כל שלב ברצף קשור למנטרה.
במסורות הכוללות את שיבננדה יוגה, הצעדים קשורים לשנים עשר שמותיו של אל השמש סוריה:
המסורת ההודית מקשרת את הצעדים לשש מנטרות ביג'ה (צליל יסוד "זרע") ולחמש צ'אקרות (נקודות מוקד של הגוף העדין):
סוריא פאקזאד (בדארי: ثریا پاکزاد; ילידת 1975) היא פעילה אפגניות למען זכויות נשים.
בשנת 1998, פאקזאד היא ייסדה את הארגון "קול הנשים", שהחל את דרכו בלימוד קריאה לבנות, וכיום מספק לנשים מחסה, ייעוץ והכשרה מקצועית.
הארגון פעל בסתר עד 2001 בשל שליטת הטליבאן.
למעשה, בשני מקרים, הבנות שלימדו לקרוא, נאלצו לשרוף את ספריהן מחשש שיתפסו.
"קול הנשים" הוכר כארגון לא ממשלתי רשמי בשנת 2001, ובשנת 2002 הוא נרשם רשמית בממשלת אפגניסטן.
הוא גם סייע בפיתוח החוקה האפגנית.
פאקזאד קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי ממזכירת המדינה האמריקאית קונדוליזה רייס, ו"מדליית מלאלי" מנשיא אפגניסטן, שניהם בשנת 2008. היא נבחרה לאחת מהנשים המשפיעות בעולם ברשימת טיים 100 בשנת 2009.
בשנת 2010 קיבלה פאקזאד תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פנסילבניה ותואר עמית לשם כבוד באמנויות ממכללת מחוז ברלינגטון, וכן את פרס קלינטון לאזרחית עולמית.
בשנת 2011 ניוזוויק כינה אותה כאחת מ-150 נשים שמרעידות את העולם.
בשנת 2012 היא קיבלה את פרס המנהיגה הנשית של השנה מקרן אוסטריה למנהיגות נשית בגרמניה.
סורק הוא אמצעי קלט אופטי המחלק את השטח או הנפח שממנו הוא מזין מידע אל המחשב לסדרת שטחים קטנים או נפחים קטנים, וקולט מהם מידע בזה אחר זה (סריקה).
סוג מקובל של הסורקים הוא סורק המסמכים.
סורק זה מעביר תמונות ומסמכים לקובץ תמונה, ובכך מאפשר לאחסנם במחשב ולהציגם על צג המחשב.
סורק משמש אותנו בדרכים רבות.
הוא מאפשר לנו לשכפל תמונות ולשלוח אותן באמצעות דואר אלקטרוני.
הוא מאפשר לנו לשלוח פקס באמצעות המחשב, וכמו כן לגבות תמונות (מודפסות) וקטעי טקסט.
סריקה של טקסט בסורק יוצרת ממנו קובץ תמונה.
כדי להמיר קובץ זה לקובץ טקסט, יש להשתמש בתוכנת OCR.
סורק מסמכים יכול לשמש גם כאמצעי טכנולוגיה מסייעת לנגישות מידע.
המידע שהוא קולט יכול לאפשר למחשב, אחרי OCR, להמיר את עיצובו של דף מודפס לעיצוב נגיש עבור כבד ראיה, לכתב ברייל או לפלט קולי.
סוג מוכר אחר של סורקים קורא ברקודים מאריזות מוצרים.
שיווק המוני של סורקים לשוק הפרטי החל באמצע שנות התשעים של המאה העשרים.
ישנם מספר סוגים של סורקים:
סורק שולחני: זהו הסורק הנפוץ כיום.
הוא מורכב ממשטח זכוכית שעליו מניחים את מה שרוצים לסרוק ומתחת לזכוכית נע ראש הסריקה וסורק את האובייקט, הסורק דומה במבנה לחלקה העליון של מכונת צילום.
סורק ידני: כיום כמעט ולא משתמשים בו.
סורק זה הוא קטן יותר מהסורק השולחני והוא מכיל רק את מנגנון הסריקה עצמו.
כדי לסרוק באמצעותו יש להעביר אותו על פני המשטח שרוצים לסרוק, שימושי לסריקה מהירה של טקסט (סורק עט).
לקטגוריה זו נכנסים גם סורקים ניידים, שיכולים אפילו לסרוק כרטיסי ביקור, סורקים אלה צורכים מעט חשמל ועובדים בעיקר על סוללות.
סורק מוזן נייר: זהו סורק המיועד לדפים בלבד.
מנגנון ההזנה דומה לזה של מדפסת או פקס, סורק זה "עוטף" את הדף מצד הקדמי והאחורי שלו והדף עובר דרך הסורק מראש הדף עד התחתית, כמו במכונת הפקס, בסורק זה לא ניתן לסרוק ספר או כל דף שמחובר לחוברת.
סורק ברקוד: סורק שקורא ברקוד למחשב או למסוף של קופה רושמת.
סורק לקריאת המיקוד ממעטפות בתהליך מיון דואר.
נכון לשנת 2008 - עדיין לא יעיל מספיק ובעל שימוש חלקי ביותר.
סורקי משטחים תלת־ממדיים ותאי נפח
סורק אבטחה: סורק הפועל על גלי רנטגן, הסורק מציג תמונה של הנוסעים או חפץ, המטרה היא לחדור על החומר ולראות אם יש בתוכו כלי נשק למשל.
סורק "הדמיית גל מילימטר": סורק זה פותח במימון ממשלת בריטניה על ידי חברת המחקר הביטחוני קינטיק.
הצילום המתקבל מציג את פני השטח של גוף הנסרקים וכן חפצים המוסתרים תחת בגדיהם.
מטרתה היא לאתר פצצות וכלי נשק המוסתרים תחת כיסוי כלשהו או בגדי הנבדק.
היא מתבססת על קרינה בלתי מייננת (בדומה לקרינה סלולרית) ניתן לייצר את הקרינה באופן מלאכותי לשימוש בתוך מבנים.
סורק למשטחים תלת־ממדיים המאפשר למחשב להציג מייצג תלת־ממדי של פסל שנסרק.
שימושי למשל בהכנת סרטי אנימציה.
מבנה סורק המסמכים ודרך פעילותו
קופסת פלסטיק מרובעת עם חלון זכוכית ומעל, מכסה.
מתחת לזכוכית ישנו ראש הסורק הנע קדימה ואחורה על המסילה שנמצאת בשני הצדדים.
נורה הפולטת אור לבן, נורה זאת נמצאת צמוד לראש הסריקה, והיא נעה ביחד עם ראש הסריקה.
מנוע, המזיז את הראש הסורק.
בעת פעולת הסריקה ראש הסריקה נעה בעזרת מנוע מתחת לזכוכית עליה מונח אובייקט, ראש הסורק מתחיל לסרוק כשנורה לבנה מאירה את האובייקט הנסרק.
ראש הסריקה ממיר את קרני האור לאות חשמלי המועבר למחשב דרך כבל (בסורקים חדישים משתמשים בכבל USB) המחבר בין הסורק למחשב.
תפקיד המראות הוא להעביר את התמונה לעבר העדשה ומשם התמונה עוברת דרך מסנן אופטי ואז לגלאי.
התמונה הצבעונית נוצרה כאשר הסורק סרק את האובייקט בשלושת צבעי היסוד (אדום, ירוק וכחול) לכל עותק ישנו מסנן צבעוני וגלאים, המסננים והגלאים מסודרים בשורה.
תפקיד הגלאי הוא למדוד את עוצמת האור ולהפוך אותה לאות חשמלי.
בשוק הביתי הגלאים הנפוצים הם:
CCD (Charged Coupled Device): מצוי ברוב הסורקים לשימוש מסחרי.
CIS (Contact Image Sensor): מצוי ברוב הסורקים הביתיים והמדפסות המשולבות.
יתרון הגלאי הוא שהסורק זול יותר וקטן יותר, וצורך פחות אנרגיה, כך גם איכות הסריקה שלו (נמוכה, חיסרון).
רפובליקת סורינאם (בהולנדית: Republiek Suriname, ) היא מדינה השוכנת בחלק הצפוני של אמריקה הדרומית.
היא גובלת בגיאנה הצרפתית במזרח, גיאנה במערב, ברזיל בדרום והאוקיינוס האטלנטי בצפון.
בעבר נודעה בשם גיאנה ההולנדית (בהולנדית: Nederlands Guiana) .
סורינאם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
מאז שנת 1667 הייתה סורינאם מושבה הולנדית שנקראה "גיאנה ההולנדית".
אף על פי שסוחרים הולנדים הקימו מספר מושבות באזור גיאנה לפני 1600, הולנד לא קיבלה את הריבונות על סורינאם עד סיום מלחמת הולנד-אנגליה השנייה וחתימת הסכם ברדה (Breda) ב-1667.
ב-1954 קיבלה סורינאם אוטונומיה במסגרת ממלכת ארצות השפלה, וב-1975 זכתה בעצמאות מלאה.
משנת 1980 ועד לשנת 1987 שלט במדינה משטר צבאי תחת דסי באוטרסה.
בשנת 1987 התקיימו בחירות דמוקרטיות למדינה ונקבעה חוקה.
בשנים שלאחר מכן הלך ופחת כוחו של באוטרסה, עד שעלה לשלטון שוב בבחירות ב-19 בינואר 2010.
דגל סורינאם מורכב משני פסים ירוקים מלמעלה ומלמטה ושני פסים לבנים דקים המפרידים בין הפסים הירוקים לפס אדום רחב במרכז הדגל.
במרכז הפס האדום נמצא כוכב זהוב אשר מסמל את "העתיד הזהוב" למדינה הצעירה.
הפס האדום מסמל אהבה, הפסים הירוקים מסמלים תקווה ופוריות ואילו הפסים הלבנים מסמלים שלום וצדק.
על פי חוקת 1987, סורינאם היא מדינה דמוקרטית.
בסיס השלטון הוא אספה לאומית המורכבת מ-51 חברים הנבחרים מדי 5 שנים.
האספה הלאומית בוחרת בנשיא ברוב של שני שלישים.
אם אף אחד מהמועמדים לא משיג רוב כזה, הבחירה עוברת לאספת העם, גוף המורכב מ-340 חברים, הכוללים את חברי האספה הלאומית ונציגים אזוריים.
סורינאם היא המדינה העצמאית הקטנה ביותר בדרום אמריקה.
סורינאם מחולקת לעשרה מחוזות ראשיים ול-62 נפות.
הצבא הלאומי של סורינאם הוא הגוף האחראי להגן מפני פלישות חוץ.
הוא מונה 2000 חיילים עם תקציב תמ"ג של 0.7 אחוז, וחמוש בעיר בנשק קל, ועם כוחות אוויר וים קטנים לצורך סיוע.
כלכלתה של סורינאם נשענת על תעשיית הבוקסיט, האחראית על למעלה מ-15% מהתמ"ג ו-70% מהכנסות הייצוא.
כרבע מהאוכלוסייה עובדת במגזר החקלאי.
המדינה מייצאת כוללים אורז, בננות וחסילונים.
כלכלת סורינאם תלויה מאד במסחר.
שותפות הסחר העיקריות של סורינאם הן הולנד, ארצות הברית, קנדה ומדינות מהאיים הקריביים.
סורינאם החלה לנצל באחרונה את עתודות הנפט שברשותה.
גשר ז'ול ויידנבוס הוא גשר מעל נהר סורינאם המקשר בין פרמריבו ומירזורק במחוז קומוויינה.
בנייתו של הגשר הסתיימה בשנת 2000, גובהו 52 מטרים ואורכו 1,504 מטרים.
הגשר מקשר בין פרמריבו לקומוויינה, קישור שבעבר ניתן היה לקיים רק באמצעות מעבורת.
מטרת הגשר הייתה לסייע בפיתוחו של החלק המזרחי של סורינאם.
הגשר כולל שני מסלולים ואינו נגיש להולכי רגל.
ניתן לחלק את המדינה לשלושה אזורים גאוגרפיים עיקריים:
האזור הצפוני - שפלת החוף, בו מתגוררת רוב האוכלוסייה.
רוחבו 20–80 קילומטרים וזורמים בו נחלים רבים.
האזור המרכזי - מדרום לאזור הצפוני משתרעות סוואנות (ערבות עשב) עד כמאה קילומטרים דרומה.
האזור הדרומי - כולל הרים המכוסים יערות עד, יערות גשם טרופיים וערבה המאוכלסת בדלילות לאורך הגבול עם ברזיל, המכסה כ-80% משטח היבשה של המדינה.
קיימים שני רכסי הרים במדינה.
ההר הגבוה ביותר הוא היוליינטופ שמתנשא לגובה 1286 מטרים מעל גובה פני הים.
סורינאם ממוקמת בין קווי הרוחב השני לחמישי ביחס לקו המשווה ולכן מתאפיינת במזג אוויר טרופי חם מאוד.
הטמפרטורות כמעט ולא משתנות במהלך השנה.
במהלך השנה יש שתי תקופות גשומות בין החודשים אפריל ואוגוסט ובין החודשים נובמבר ופברואר.
התקופות היבשות הן בין החודשים אוגוסט-נובמבר ובין החודשים פברואר-אפריל.
שמורת הטבע מרכז סורינאם היא אחד מאתרי אונסק"ו הודות ליערות הגשם שבה, המאוכלסים במגוון צורות חיים.
קיימים פארקים לאומיים רבים במדינה.
12% משטח המדינה מהווים פארקים לאומיים ואגמים.
אוכלוסיית סורינאם מנתה ב-2006 קרוב לחצי מיליון נפש, על-פי הערכת האו"ם.
כ-90 אחוז מן התושבים חיים בבירה ובאזור החוף.
מעל 300 אלף יוצאי סורינאם חיים בהולנד.
האוכלוסייה הקטנה היא בין המגוונות ביותר ביבשת אמריקה.
הקבוצות האתניות השונות אינן נוטות להתערבב זו בזו, וגם המפלגות הפוליטיות נחלקות לפי קווים אתניים.
ארבע הקבוצות האתניות המרכזיות הן:
צאצאיהם של מהגרים מצפון הודו, שהגיעו כמשרתים חוזיים במאה ה-19, המונים כ-37% מן האוכלוסייה.
הקריאולים, בני תערובת של שחורים ואירופים, המונים כ-31% מן האוכלוסייה.
צאצאים ליוצאי ג'אווה שבאינדונזיה, שהגיעו אף הם לסורינאם כמשרתים חוזיים, המונים כ-15%.
מארונים - צאצאיהם של עבדים שחורים נמלטים, המונים כ-8 עד 10 אחוזים מן האוכלוסייה.
שאר האוכלוסייה מתחלקת בין ילידים אמריקאים, תושבים ממוצא אירופי, בעיקר הולנדי, צאצאי מהגרים מסין, וכן יהודים (כ-200) ואחרים.
על-פי ספר העובדות העולמי של ה-CIA, כ-48% מן התושבים הם נוצרים, מזה מעט מעל למחצית פרוטסטנטים והשאר קתולים.
כ-27.4% מן התושבים הם הינדים, כ-19.6 אחוזים הם מוסלמים (האחוז הגבוה בדרום אמריקה) וחמישה אחוזים מחזיקים באמונות מקומיות.
הקריאולים והמרונים הם נוצרים ברובם; צאצאי ההודים הם הינדים, אך חלקם נוצרים או מוסלמים, וצאצאי יוצאי ג'אווה הם ברובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
ההרכב האתני והדתי הסבוך במדינה דומה לזה של גויאנה השכנה, מלבד המיעוט של צאצאים יוצאי ג'אווה שאינו מצוי בגויאנה.
הקהילה היהודית, שראשיתה ביהודים נרדפי האינקוויזיציה במאה ה-17, מונה כיום כ-200 נפש.
קתדרלת סנט פטר וסנט פאול היא מבנה העץ הגדול ביותר בחלקו המערבי של כדור הארץ.
היא נבנתה תחילה כתיאטרון יהודי בשנת 1809 שנשרף בשנת 1820. ב-13 בינואר 1883 הוחל בבניית הקתדרלה, והיא נחנכה בשנת 1885, אולם בניית המגדלים לא נסתיימה עד לשנת 1901.
סורינמית, או סרנן טונגו (Sranan Tongo), נפוצה בקרב הקריאולים.
זו שפה קריאולית המבוססת על אנגלית, עם השפעות חזקות של הולנדית ושל שפות נוספות, אירופיות ואפריקאיות.
כן דוברים בסורינאם בג'אוונית, בניבים סיניים, בדיאלקט הודי מקומי, ובשפות ילידים שונות, בהן שפות מהמשפחות קריב וארווק.
סוּרִיקָטָה (שם מדעי: Suricata suricatta) היא יונק השייך למשפחת הנמייתיים.
הסוריקטה מצויה במדבר קלהארי באפריקה הדרומית.
בטבע, הסוריקטות חיות בקבוצות שמכילות 2-30 פרטים.
באנגלית ידועה הסוריקטה בשם meerkat, שהיא מילה שמקורה הוא בהולנדית ומשמעותה "חתול אגמים".
כיום שמה הנפוץ בהולנדית הוא stokstaartje שמשמעותו "זנבון מקל קטן", אך באפריקאנס ובאנגלית ידועה הסוריקטה בשמה הישן.
מקור השם סוריקטה אינו בטוח, וישנן השערות כי מקורו בצרפתית, הולנדית או באחת מהשפות הילידיות בדרום אפריקה.
על פי האמונה הנפוצה בחלקים מדרום אפריקה (בעיקר בחלקים מזמביה ומזימבבווה), הסוריקטה ידועה גם בשם מלאך השמש ומגינה על כפרים מ"שד הירח" ומזאבי-אדם, אשר על פי האמונה, מתקיפים צאן וכפריים בזמן שהם בודדים.
משקלו של זכר הסוריקטה כ-731 גרם בממוצע, ומשקלה של הנקבה כ-720 גרם בממוצע.
זנבם של הסוריקטות אינו עבה כמו של נמייתיים אחרים, אלא ארוך ודק ומתחדד, וקצהו בצבע שחור או חום-אדמדם.
לסוריקטות כתמים שחורים סביב העיניים, המונעים קרינה מן השמש.
לסוריקטה ציפורניים חזקות ומעוקלות בגפיה העליונות, המשמשות אותה לחפירה באדמה ולתפיסת המזון.
צבעם חום-זהוב, והם בעלי פסים קצרים מקבילים על גבם.
ב"מחנה" הסוריקטות תמיד יימצא שומר שבמקרה של סכנה מתקרבת, יעבור בין חברי השבט ויודיע להם על הסכנה.
בכל "מחנה" יש מחילות משותפות שבהן אפילו "בית שימוש" ציבורי משותף.
אצל הסוריקטות קיימת תופעה בה הבוגרים מלמדים את הגורים לצוד.
זוהי דוגמה נדירה להוראת מיומנויות על ידי בעל חיים שאינו האדם.
הסורקטות מציגות את תופעת האלטרואיזים בטבע.
הסוריקטות הן אוכלי חרקים וניזונות באופן משמעותי מחיפושיות ומפרפראים.
עכברים, חרקים, לטאות, ביצי ציפורים, גוזלים, שורשים, צמחים, נחשים ועקרבים ולעיתים נדירות גם ציפורים מהווים מזון עבור הסוריקטות.
הדמות טימון בסרט "מלך האריות" היא סוריקטה.
הסדרה "יצורים חסרי מנוח" מתארת את חיי הסוריקטות וכך גם הסדרה של ערוץ אנימל פלאנט - "Meerkat Manor".
ב-2008 יצא סרט בשם "הסוריקטות".
גרסה 10.10 של אובונטו נקראה בשם הקוד "Maverick Meerkat" - סוריקטה פוחזת
בסדרת האנימה "אגרטסוקו" דמותו של צ'יף קומייה הוא סוריקטה.
סורית או ארמית סורית (ܠܸܫܵ݁ܢܵܐ ܣܘܼܪܝܵܝܵܐ או ܠܶܫܳ݁ܢܳܐ ܣܽܘܪܝܳܝܳܐ לֶשָּׁנָא סוּרְיָיָא) היא שם מקובל למספר ניבים של השפה הארמית שהתפתחו מן הארמית הבינונית ושדוברו במקור בסוריה ובסביבתה.
בעבר הייתה מדוברת בכל הסהר הפורה.
זוהי בעיקר שפתם ושפת תפילתם של הנוצרים הסורים והמרונים.
ארמית היא שפה שמית, השייכת למשפחת השפות האפרו-אסיאתיות, בענף הצפון-מערבי.
הניבים הסורים נכתבים באלפבית סורי, שיש לו דמיון לכתב העברי והערבי.
הסורית הייתה במקור ניב מקומי בצפון מסופוטמיה.
לפני שהערבית הפכה לשפה הראשית, נפוצה הסורית ממצרים ועד דרום הודו ואף לערבות קזחסטן.
יש המחלקים את ההיסטוריה של השפה הסורית לשלוש תקופות: סורית עתיקה, סורית בינונית וסורית חדשה, אך על פי רוב השם סורית מציין את הסורית הבינונית בלבד.
הסורית נוצרה כניב בלתי-כתוב של ארמית קדומה בצפון מסופוטמיה.
אחרי כיבוש סוריה ומסופטומיה בידי אלכסנדר מוקדון, סורית וניבים ארמיים אחרים החלו להיכתב.
בשנת 132 לפנה"ס הוקמה ממלכת אוסרונה, העיר אדסה נקבעה כבירתה ושפתה הרשמית הייתה סורית.
דוברי-סורית עדיין מתייחסים אליה כאל מולדת שפתם.
במאה השלישית לספירה החלו כנסיות באדסה להשתמש בסורית כשפה קדושה.
ככל הנראה נבחרה למטרה זו משום שהייתה השפה הרווחת בציבור, דבר שהועיל לשם הפצת הנצרות.
נעשה מאמץ ספרותי רב כדי לתרגם את התנ"ך והברית החדשה לסורית (הפשיטתא).
באותו הזמן חיבר אפרים הסורי את האוצר הגדול ביותר של שירה ותאולוגיה בשפה הסורית.
בשנת 489 ברחו הרבה נוצרים דוברי-סורית לפרס כדי להימלט מהשפעתם של הנוצרים דוברי-היוונית.
הפצת השמועה כי הנוצרים הפרסים הם איום לנצרות אורתודוקסית הביאה לפילוג מר בין הנוצרים האשורים החיים במסופוטמיה ופרס לבין הנוצרים האשורים החיים בסוריה ובטורקיה.
החל מן הכיבוש הערבי במאה השביעית הפכה השפה הערבית לשפה השולטת באזור, והסורית ירדה מגדולתה.
מקובל להניח שהיא נכחדה כשפה דבורה בסביבות המאה העשירית לספירה.
על אף שהסורית הפסיקה לשמש כשפת דיבור בתחילת האלף השני לספירה, היא המשיכה לשמש כשפת מדע וכשפה דתית של כמה כנסיות של הנצרות המזרחית (כמו הכנסייה המרונית), שבהן התפילות והטקסים נערכים בשפה זו.
יתר על כן, בתקופה המודרנית ידועים מקרים של ילדים שגדלו עם סורית כשפה ראשונה, מתוך ניסיון של הוריהם להחיות את השפה.
הארמית החדשה ובפרט הארמית החדשה הצפון-מזרחית של קהילות נוצריות מכונה לעיתים "סורית חדשה".
מבחינה בלשנית, שפות אלו אינן צאצאיות של הסורית, אלא של ניבי ארמית בלתי-מתועדים בני זמנה של הסורית הבינונית, אך הדוברים הנוצרים, שמכירים את הסורית כשפת הכנסייה שלהם מחשיבים את שפתם כניב מודרני של הסורית.
בסורית, כמו בשפות שמיות אחרות, ישנם שורשים בעלי שלוש אותיות.
למשל, ישנו השורש ש-ק-ל, שפירושו הבסיסי הוא "לקיחה":
ܫܩܠܘܬܐ - שַׁקְלוּתָא: בהמת משא
נטיית שמות העצם, כמו רוב חוקי הדקדוק הסורים, דומה לעברית.
אולם יש בסורית כבשאר הניבים הארמיים צורה מיוחדת לשם עצם מיודע:
במשך הזמן, הפכה הצורה המיודעת ("המיסים") לצורה הרגילה, כלומר: במקום להגיד "אני צריך: שום, בצל ופלפל" יש להגיד "אני צריך: השום, הבצל והפלפל".
כמו כן, ישנם צירופי מילים שהפכו לבעלי משמעות אחת.
לדוגמה: ܒܪ ܐܢܫܐ, "בַּר אשָׁא" פירושו "איש" (ברנש), אך משמעותו המילולית הוא "בן-אדם" (כמו בעברית).
בסורית, כמו בעברית, התואר בא אחרי שם העצם.
אך כאשר התואר הוא הנשוא במשפט שמני, הוא בא לפני השם.
צורה זו נמצאת מדי פעם בעברית מקראית, אך מעט מאוד בעברית מודרנית.
בסורית, כמו בעברית, לפועל יש שורשים שעל פיהם הוא מסתמך (דוגמה מוצגת למעלה).
כמו בעברית, הפועל נוטה לפי בניין, זמן, מין, גוף ומספר.
הסורית מקיימת מערכת של שישה בניינים עיקריים ועוד כמה חריגים.
ששת הבניינים המרכזיים הם פֶּעַל (מקביל לפָּעַל בעברית), פָּעֶל (הדומה לפִּעֶל בעברית, במשמעותו - עשה משהו חזק או באופן מודגש), אַפְעֶל (המורה על גרימה, בדומה לבניין השני של הפועל, בשפה הערבית ובדומה לבנין הפעיל בעברית) ועוד שלושה בניינים, המתאימים משמעות של הדדיות לשלושת הבניינים הקודמים.
שלושת הבניינים ההדדיים הם אֶתפֶעַל, אֶתפָעֶל ו-אֶתָּפָעָל.
בין הבניינים הנדירים נמצאים שַׁפְעֶל ו-אֶשְׁתַּפְעָל.
בכתב הסורי ישנן אותן אותיות כמו באלפבית העברי, אבל לחלקן שם קצת שונה.
לכתב הסורי יש גם שיטת ניקוד ייחודית המשמשת לסימון תנועות ולפירוט ההגייה.
סורנטו (באיטלקית: Sorrento; בנפוליטנית: Surriento) היא עיר קיט בחצי האי סורנטו, בדרום מפרץ נאפולי, בנפת נאפולי במחוז קמפניה באיטליה.
העיר בנויה על מדף יבשתי, הגבוה בעשרות מטרים רבות מפני הים.
המדף מסתיים בסמוך לקו הים.
במקומות רבים הצוק בגובה של כ-45 מטרים ויותר, זקוף, ויורד לים בתלילות - בקו ישר של 90 מעלות.
הנוף הנשקף מסורנטו, הר הגעש וזוב ומפרץ נאפולי, מפורסם בשל יופיו.
אזור סורנטו הוא אזור חקלאי, המובחן בגידול נרחב של לימונים, גפנים וזיתים.
חנויות רבות מציעות למכירה מוצרי לימון שונים, משקאות חריפים המיוצרים מגפנים מקומיים דוגמת לימונצ'לו, תמרוקים וכדומה, והצבע הצהוב הלימוני בולט ברחובות ובחנויות.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על קיומה של התיישבות בני אדם באזור, כבר בתקופת האבן המאוחרת - התקופה הנאוליתית, ובתקופת הברונזה שאחריה.
המקום היה קולוניה יוונית במשך זמן רב.
היוונים קראו לעיר סורנטום, וגם סירנטום - Sirrentum, שפירושו שירת הסירנות.
ניסיון של האטרוסקים לכבוש את סורנטו ב-474 לפני הספירה נכשל, כשהובסו בקרב קומאי.
עד היום ניכרת במקום תוכנית עיר בסגנון יווני.
האזור נכבש בידיי האימפריה הרומית בשנת 289 לפני הספירה, והיה בשליטתה מאות רבות של שנים.
במלחמה הפונית השנייה סורנטו החליפה נאמנויות, פעם לרומא ופעם לחניבעל.
הקיסר אוגוסטוס ויד ימינו מרקוס אגריפה אהבו לבלות בעיירה.
במאה השביעית סורנטו הייתה דוכסות עצמאית ובמאה ה-14 השתייכה לממלכה הנורמנית של סיציליה.
בשנת 1558 פלשו לסורנטו הטורקים והפעילו אלימות גדולה, בזזו את העיר והרגו מספר רב של תושבים.
במאה השמונה עשרה היו בסורנטו מריבות מרות בין איכרים לבעלי אדמות.
בתקופות הבאות צורפה סורנטו לממלכת נאפולי, שהיא עצמה החליפה שליטים ממדינות שונות.
המקום החל לפרוח בעקבות תחילת תנועה של תיירות אירופית, החל מראשית המאה ה-19. ב־1861 הייתה לחלק מממלכת איטליה המאוחדת, תחת המלך ויטוריו אמנואלה השני.
במאה העשרים חזרה החקלאות לפרוח באזור סורנטו, לרבות גידול גפנים, לימונים וזיתים, ענפים אלו משמשים כבסיסה החקלאי גם במאה העשרים ואחת.
אמנים רבים חיו בסורנטו, ביקרו בה ופעלו בה וכתבו עליה.
דוגמה בולטת הוא ג'אנמבאטיסטה דה קרטיס - Giambattista de Curtis, שכתב את השיר הידוע "לחזור לסורנטו" (באיטלקית "Torna a Surriento").
פסלו מוצב בסמוך לתחנת הרכבת בסורנטו.
המשורר והסופר האיטלקי טורקוואטו טאסו, שבין שאר יצירותיו חיבר גם את האפוס "ירושלים המשוחררת" (באיטלקית "Gerusalemme liberata"), נולד בסורנטו בשנת 1544. פסלו של המשורר מוצב בכיכר המרכזית של סורנטו, הקרויה על-שמו.
סורנטו נחשבת לאחד ממרכזי ריקוד האיכרים טרנטלה הדרום איטלקי.
פועלים בה מספר מועדונים ותיאטרונים, העוסקים בטרנטלה ומקיימים מופעי ריקוד קבועים עבור תיירים.
בחג הפסחא, ב"יום שישי הטוב", בסורנטו, בשעה 22:00 בערב מתקיימת תהלוכה בה לוקחים חלק מאות וגם אלפים מבני היישוב ותיירים, כשהם מחופשים והם נושאים כל מיני כלי עינויים.
התהלוכה נמשכת זמן רב, בדממה גמורה ובזמן זה התחבורה ביישוב ובסביבתו מושבתת.
כותבים, משוררים, ציירים ויוצרים אהבו לשהות בסורנטו ובסביבתה ולקבל השראה ליצירותיהם.
ביניהם ניתן למנות את הבריטים לורד ביירון המשורר, את ההסופר והמאייר אדוארד ליר, ואת המחזאי הנריק איבסן הנורווגי.
יוצרי סרטים בחרו בסורנטו כאחד האתרים להסרטה, ביניהם: אישה טובה, אוואנטי, דקאמרון (1971).
השיר קארוזו אודות זמר מפורסם בשם זה, נכתב במלון בסורנטו, על-ידי לוצ'יו דאלה.
סורמים הוא השם הקיבוצי בו מכנה ממשלת אתיופיה את הסאורים, המורסים והמעים.
כל שלוש קבוצות אלו דוברי שפות סורמיות שמשתייכות למשפחת השפות הנילו-סהריות.
סאורים או שאורים הוא שמם של קבוצת רועי צאן בעיקרה הדוברת שפה הנקראת סאורית, שמשתייכת לשפות הנילו-סהריות.
קבוצה זו חייה בנפת טבאנץ' מאג'י במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום על הגבול עם סודאן וגם בסודאן עצמה וחלקים ממוקמים מערבית לעיירה האתיופית מיזן טפרי.
מורסים או מורזים קבוצה של רועי צאן לא פעילים, שפתם המורסית היא שפת האם של 80% מהם.
קבוצה זו יושבת במרכזו של אזור אומו והעמקים הדרום מערביים שליד העיירה ג'ינקה בנפת אומו הדרומית.
המורסים אינם רואים את עצמם תחת הקטגוריה של הסארמים חרף הדמיונות הבלשניים והתרבותיים.
אוכלוסייתם נכון למפקד של 1998 מנתה כ-3,258 נפש.
מעים הוא שמם של קבוצת רועים לא פעילים שדוברים את שפתם המעית נכון להיום רק כ-80% מקרב המעים דוברים את שפתם.
הם ממוקמים סביב אזור באצ'אמה ובעמקים דרומה, ליד נהר האומו אוכלוסייתם נכון למפקד של 1998 מנתה כ-56,585 וכיום הם מונים כ-73,000 נפש.
שלוש הקבוצות חולקות תרבות דומה.
המולדת שלהם הייתה בהתחלה בהרים אך הם נדדו בגלל הקרבות העקובים מדם, ותחרויות מסורתיות עם השכנים השבטיים שלהם נעשו רק אכזרים כאשר הם הצליחו להשיג כלי-נשק אוטומטיים ממלחמת האזרחים הסודאנית.
המשטרה המקומית נותנת לזרים לטייל רק עם שומרי ראש חמושים.
לקבוצות אלו יש תרבות גברית, עם רצון עז להילחם שמביא כבוד גדול לגברים, זה חשוב במיוחד כאשר הם מחפשים כלה, הם מאוד תחרותיים, בסיכון של פגיעה רצינית ומוות.
הזכרים לעיתים קרובות מגולחים לקרחת, ולעיתים בזמן הקרבות הם לבושים בלבוש מינימלי או ללא לבוש כלל.
סורסו (באיטלקית: Sorso; בסאסארית: Sòssu) היא עיר בנפת סאסארי, באי סרדיניה שבאיטליה.
העיר שוכנת בקרבת מפרץ אסינרה, במרחק שלושה ק"מ מחוף ים חולי ובו חוף הרחצה Marina di Sorso.
העיר עצמה שוכנת בגובה של 136 מטר מעל פני הים, ובה מכון לשנת 2008, כ-15,000 תושבים.
העיר שוכנת במרכז אזור חקלאי פורה, שבו הגידולים החקלאיים החשובים הם זיתים וגפן.
המבנה הגאולוגי באזור מצויה העיר כולל משקעים עתיקים של אבן גיר עשירים במאובנים.
באזור בו שוכנת העיר שרידים לתרבות הנוראגית.
שרידים ארכאולוגיים מאוחרים יותר כוללים את מצודת סנטה פיליטיקה, שהקימה קרתגו.
בימי הביניים החליפה העיר ידיים פעמים רבות, כיתר סרדיניה.
ב-1436 תפס את השלטון גונאריו גמבלה, שסמל משפחתו הוא גם סמל העיר הנוכחי.
בדומה לתושבי פורטו טורס הסמוכה, דוברים תושבי העיר ניב מיוחד, turritano, שבין מאפייניו הייחודיים היעדרה של הטיה ללשון נקבה ברבים.
רק במהלך המאה ה-20 הגיעה ההשפעה האיטלקית לאזור.
בין האתרים הבולטים בעיר רובע ביקוקה (Quartiere della Bicocca) בעל הסגנון האופייני לימי הביניים, כנסייה שנבנתה ב-1836 ומזרקת ביללרה (Fontana della Billellera)
סורניה (באיטלקית Soragna) היא עיר בנפת פארמה שבמחוז אמיליה-רומאניה בצפון איטליה.
יהודים התיישבו בעיר במאה ה-16 ומאז ועד 1971 היה רצף יישוב יהודי במקום.
המוזיאון היהודי על שם פאוסטו לוי של סורניה (באיטלקית: מוזאו אברייקו "פאוסטו לוי" די סורניה) נמצא במבנה בית הכנסת לשעבר, מבנה שנבנה ב-1855 במקום בו שכן בית כנסת מהמאה ה-17. במוזיאון יש תצוגה של חפצי קודש ומסמכי ההיסטוריה של יהודי סורניה מאז ראשית ההתיישבות היהודית בעיר ועד ימינו.
סורינאם השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת רומא (1960), עוד בהיותה אוטונומיה בריבונות הולנדית.
הספורטאי היחיד שייצג אותה במשחקים היה האתלט וים אסאייאס, שהיה אמור להתחרות בריצת 800 מטר, אך עקב טעות הגיע לסטאדיו אולימפיקו בשעות אחר צהריים, בעוד ששלבי המוקדמות נערכו כבר בשעות הבוקר.
סורינאם נעדרה מהמשחקים הבאים ושבה והשתתפה באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
היא השתתפה מאז בכל משחקי הקיץ, פרט לאולימפיאדת מוסקבה (1980), אותה החרימה בעקבות ארצות הברית, במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
עד כה, רק ספורטאי סורינאמי אחד זכה במדליות אולימפיות.
השחיין אנתוני נסטי זכה במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר באולימפיאדת סיאול (1988) ובמדליית ארד באותו המשחה באולימפיאדת ברצלונה (1992).
בסיאול העפיל נסטי לשלב הגמר גם במשחה ל-200 מטר פרפר, וסיים במקום השמיני.
סורינאם לא השתתפה מעולם באולימפיאדת חורף.
סורין סולומון (נולד ב-17 בדצמבר 1953) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור באוניברסיטה העברית.
נולד ב-17 בדצמבר 1953 בבוקרשט.
בשנת 1984 סיים את הדוקטורט במכון ויצמן.
בשנת 1989 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית ובשנת 1994 מונה לפרופסור מן המניין.
נשוי ליוליאנה, ואב לשלושה ילדים.
למה לא חשבתי על זה קודם, מאת יעקב גולדנברג, דוד מזורסקי, סורין סולומון, הוצאת בית עלים.
סורק אפלה הוא רומן מדע בדיוני מאת פיליפ ק.
דיק, שיצא לאור בשנת 1977. הרומן מגולל עלילה בדיונית של תרבות סמים עתידנית בשנת 1994. סורק אפלה נחשב לאחד מיצירותיו המוכרות ביותר של דיק, וזכה בפרס איגוד המדע הבדיוני הבריטי לשנת 1978.
לפי דיק, הרומן הוא למעשה רומן מפתח, כלומר עלילת הספר מתארת אירועי חיים אמתיים, של הסופר ושל בני דורו, במסווה של סיפור בדיוני.
מוקד הרומן הוא חוויותיו של דיק וסגנון חייו במסגרת תרבות הנגד (שחבריה גם צרכו סמים) בארצות הברית משנת 1970. הרומן נחשב לבעל יסודות אוטוביוגרפיים.
דיק כתב אותו בהשראת חוויותיו מסצנת השימוש בסמים בקליפורניה בראשית שנות ה־70. בתקופה זו התגורר דיק לצד משתמשי סמים שונים, והוא עצמו התמודד עם שימוש באמפטמינים.
הספר משקף את התבוננותו בהשפעות ההתמכרות, הפרנויה, המעקב הממסדי וההתפרקות של הזהות האישית.
דיק ציין מאוחר יותר כי לא התכוון לכתוב יצירה המטיפה מוסרית, אלא לתאר כיצד התמכרות לסמים פוגעת באנשים שלעיתים קרובות הם רגישים, אינטליגנטיים או מודרים חברתית.
דיק כתב את הרומן באמצע שנות ה־70. כתב היד עבר עריכה מבנית ולשונית לפני פרסומו, כולל שינויים בקצב העלילה ובמבנה הסיפורי.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1977.
הרומן מוקדש למספר מחבריו של דיק שנפגעו פיזית או נפשית כתוצאה משימוש בסמים, דבר המדגיש את אופייה האישי והמתועד של היצירה.
הרומן עוסק בנושאים של התפרקות זהות, מעקב חברתי וממסדי, שליטה מדינתית וההשפעות הפסיכולוגיות של התמכרות לסמים.
מוטיב מרכזי ביצירה הוא חוסר היציבות של הזהות האישית, הבא לידי ביטוי בתודעה המפוצלת של הגיבור ובתפקידו הכפול כמי שמבצע מעקב וכמי שנמצא תחת מעקב.
בנוסף, היצירה בוחנת את הקשר בין סמכות ממסדית לבין הרס עצמי, ומציגה כיצד מערכות שלטוניות ותרבות הסמים עלולות לחזק זו את זו.
מבקרים רבים פירשו את הרומן כביקורת על החברה האמריקאית של סוף המאה ה־20, במיוחד בהקשר של המלחמה בסמים ומעקב אחרי משתמשים וסוחרים.
סורק אפלה תורגם לעברית בשנת 1997, על ידי בועז וייס, ועטיפת הספר עוצבה על ידי אורי דרומר.
גיבור הרומן, בוב ארקטור, מתגורר בקומונת סמים, חי חיים כפולים ומשמש כסוכן סמוי שתפקידו לרגל אחר חבריו לקומונה.
ארקטור מסתיר את זהותו מן המשטרה המקומית ובכך נחשף בהמשך העלילה לשחיתות.
ארקטור מתמכר לחומר הנרקוטי די (באנגלית D, האות הראשונה של המילה Death) ומתאהב גם בספקית סמים בשם דונה.
בהמשך, דונה לוקחת את ארקטור למכון גמילה בשם "דרך חדשה" בדיוק כשהשפעות הסם מתפוגגות.
מתגלה כי דונה היא סוכנת חשאית הפועלת בשרות המשטרה על מנת להסתנן אל הארגון "דרך חדשה" ולגלות את מממניו.
ארקטור נבחר ללא ידיעתו להיות הסוכן שיסתנן אל הארגון.
במהלך תוכנית הגמילה מוחלף שמו של ארקטור לברוס.
הסיפור מסתיים כשברוס, שכבר סובל מאפקטים קוגניטיביים קשים בעקבות הגמילה, שוהה בחווה של "דרך חדשה".
הוא עובד בשדה של פרחים כחולים שמהם מופק החומר דִי (דימוי לפרחי הפרג שמהם מפיקים אופיום).
ברוס קוטף ומחביא את אחד הפרחים על מנת להביאו לחבריו - סוכנים המתחזים לנגמלים מסמים.
הרומן עובד לסרט אנימציה, שהקרנת הבכורה שלו נערכה ב-2006, והוא הוקרן באותה שנה בפסטיבל קאן.
הסרט בוים על ידי ריצ'רד לינקלייטר והופק, בין השאר, על ידי סטיבן סודרברג וג'ורג' קלוני.
בין שחקני הסרט: קיאנו ריבס שגילם את דמותו של בוב ארקטור, וינונה ריידר שגילמה את דונה, רוברט דאוני ג'וניור, ווודי הרלסון.
בנוסף לעיבודים קולנועיים, הרומן יצא גם בגרסת ספר שמע.
בשנת 2006 פורסמה גרסה מלאה ובלתי מקוצרת, בקריינותו של השחקן פול ג'יאמטי.
סורינאם השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באתונה (2004).
במשחקי החורף לא נטלה סורינאם חלק מעולם.
אל המשחקים הפאראלימפיים שהתקיימו באתונה שלחה סורינאם משלחת, שכללה שני ספורטאים, גבר ואישה, שהתחרו שניהם בהדיפת כדור ברזל, שלא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
אל המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) נשלח מטעם המדינה נציג אחד.
סורספורג' הוא אתר שנועד לספק שירותי אירוח למיזמי תוכנה חופשית.
הוא מספק למיזמים אפשרות לבנות אתר אינטרנט לתוכנה, אחסון גרסאות להורדה, מערכת ניהול גרסאות, מערכת מעקב אחרי באגים, ועוד - כמעט כל מה שנדרש למיזמי תוכנה.
האתר היה במשך שנים רבות המקום הפופולרי ביותר לארוח תוכנה.
הוא מארח מיזמים רבים כגון Pidgin ו־Firebird.
הסיומת "Forge" משמשת מאז באתרים רבים לארוח תוכנה שרבים מהם משתמשים גם בתוכנה שמבוססת על התוכנה של סורספורג' (לדוגמה: NovellForge ו־RubyForge).
משתמשים באתר יכולים להיות חלק ממיזמי תוכנה ואף לנהל אותם וליצור מיזמים חדשים.
כל מיזם תוכנה יכול לקבל::
מאגרים של מערכות ניהול גרסאות - האתר תומך במערכות הפופולריות CVS, Subversion, גיט, מרקוריאל ובזאר.
קבצים להורדה מרשת שרתי המראה
מערכות לניהול באגים, משימות ושיפורים
גישה לבסיס נתונים MySQL עבור דף הבית
אפשרות להתקנת תוכנות קיימות באותו מקום (כגון Trac ו־מדיה-ויקי
האתר נוסד על ידי חברת VA-Linux ב־17 בנובמבר 1999 (אם כי הוא הושק רשמית רק בינואר 2000), מעט לפני ההנפקה בבורסה של החברה (בדצמבר 1999).
החברה קיוותה להתפרנס ממכירת מערכות לינוקס ותמיכה בהן.
היא החליטה לספק את השרות של אחסון לפרויקטי תוכנה חופשית שיספקו להם את כל מה שנדרש למיזם: מערכת ניהול גרסאות (CVS בלבד באותן שנים), אפשרות להחזיק דף בית, מערכת של קבצים להורדה (עם מספר אתרי מראה ברחבי העולם), רשימות תפוצה, פורומים, מערכת למעקב אחרי באגים (ומערכת נפרדת להצעת תיקונים.
הפרדה שלא חזרה במערכות אחרות) ואפילו גישה ב־SSH לשטחי האחסון, מה שאפשר ניהול נוח שלהם.
הדבר הזה אפשר לפרויקטים רבים התעסקות בתכנות מבלי לדאוג לאדמיניסטרציה.
בינואר 2000 פרסמה VA-Linux את קוד המקור של התוכנה ככל הנראה על מנת ליצור יתרון מול מיזם אירוח מתחרה וארגונים נוספים החלו להשתמש בו.
בין השאר נוצרו BerliOS הגרמני של אגודת פראנהופר, Savanah של פרויקט גנו וכן שימושים נוספים.
באוגוסט 2000 התארחו באתר 8,000 מיזמי תוכנה ולטענת החברה היה מדובר על 76% ממיזמי התוכנה החופשית.
נטען גם כי החברה השקיעה מאמצים רבים במשיכת מיזמי תוכנה לאתר, בצורה פומבית, גם אם לא מעט מהם (לדוגמה MySQL) עזבו אותו לאחר מכן.
עם התפוצצות בועת הדוט-קום, קרסו גם עסקי החומרה של VA-Linux.
התברר לה שתוכנת סורספורג' היא הנכס היחיד שממנו היא יכולה להתפרנס.
החברה החליטה להפסיק לפתח את הגרסה החופשית של תוכנת האתר ולמכור אותו החל מגרסה זו ואילך כתוכנה קניינית בשם SourceForge Enterprise Edition.
הפיתוח של הגרסה החופשית המשיך תחת שם אחר על ידי טים פרדיו, אחד ממפתחי סורספורג' המקוריים, תחת השם GForge.
בהמשך החליטה גם חברת GForge להפוך את התוכנה שלה לקניינית, וקבוצה ממשתמשי התוכנה החליטה להמשיך לפתח את התוכנה תחת השם FusionForge.
בשנת 2006 נוספה לאתר תמיכה גם במערכת ניהול הגרסאות Subversion.
סורמלו או סורמלו הגדול (1898 – 21 באוגוסט 1979) (לעיתים מאוית סוראמלו או סוראמללו) הוא כינויו המפורסם של אברהם סורמלו, שהיה מספר סיפורים פופולרי בנושאי פולקלור ירושלמי.
סורמלו סיפר בגוף ראשון על הווי סמטאות ירושלים ואנשיה, ממחנה יהודה ועד רחביה, והיה מוכר בקרב הבוהמה הירושלמית.
יוסי בנאי ודן בן אמוץ נהגו לספר את סיפוריו של סורמלו בהופעותיהם בטלוויזיה, ברדיו ובספרים שכתבו.
סורמלו נולד כאברהם ג'נאשווילי (או דג'נאשווילי) בעיירה סוראמי שבגאורגיה, אולם איש לא הכיר אותו בשם זה.
כיוון שנולד וגדל בעיירה סוראמי הוא זכה לכינוי סורמלו (בתרגום חופשי מגאורגית 'איש סוראמי') ובשמו זה נודע ברבים.
שנת עלייתו של סורמלו לארץ ישראל אינה ברורה.
באחד המקורות מצוין כי עלה ברגל מגאורגיה בגיל 14 (1912).
ואילו במקור אחר מצוין כי שנת עלייתו הייתה 1918. מקור נוסף מציין את שנת 1921 כשנת עלייתו.
מכל מקום, אין עוררין על כך שהתגורר במשך ארבע שנים בשפלה ולאחר מכן עבר להתגורר בנחלת שבעה שבירושלים.
היה בין נהגיה הראשונים של ירושלים, ועבד כנהג אמבולנס להובלת מתים וכנהג מונית.
בראיון לרדיו קול ישראל בשנת 1960 סיפר כי בזמן עבודתו כנהג הסיע את משה שרת לשכונת בית הכרם, וכי שרת נותר חייב 25 גרוש על הנסיעה.
בתגובה, פנה שרת להנהלת "קול ישראל" וביקש סיוע לאתר את סורמלו על מנת לשלם את החוב.
במהלך חייו פתח מועדונים שהמפורסם בהם הוא "המרתף של סורמלו" שבכיכר ציון.
לקוחות המועדון, אנשי הבוהמה הירושלמית, נהנו מסיפוריו של סורמלו והוא התפרסם ברחבי העיר.
ב-1969 פתח את מסעדת עלי-בבא במוסררה יחד עם שותפו הערבי אבו עאבד.
על הסיסמה המיועדת למסעדה אמר:
השתתף, יחד עם יעקב דוד אברמסקי בתוכניות של "ירושלים של מטה" שהוקלטו במרתפי סורמלו ו"עירי שלי" ששודרו בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
סורמלו הוא ההשראה לדמותו של סוראמלו הגדול (שייקה אופיר) בסרט "השכונה שלנו" בבימויו של אורי זוהר.
סורמלו לא הרוויח הרבה, כנראה, מקשריו עם בן אמוץ, ולכן תיאר אותו כקמצן נורא.
עד כדי כך הגיעה קמצנותו של בן אמוץ, סיפר סורמלו, שלימד את ילדיו כתב ברייל כדי לחסוך בחשמל.
כשהיה הברמן שואל אותו: "מה תשתה אברם?
וודקה, עראק, קוניאק, בירה?" היה סורמלו משיב לו: "הסדר לא חשוב".
סורנה (Surena או Surenas) היה מצביא פרתי מוכשר, שפעל במאה הראשונה לפנה"ס (84–53 לפנה"ס), ונודע בעיקר עקב התבוסה, שהנחיל צבאו לצבא הרומאי בקרב חרן.
לפי תיאורו של ההיסטוריון פלוטרכוס, סורנה היה אדם מרשים ביותר הן במראהו החיצוני והן באישיותו.
הוא החזיק צבא פרטי גדול, שכלל כעשרת אלפים איש (כולל אלף פרשים כבדים), שגויס מקרב הוואסלים שלו והתלויים בו, ושיירת המטען שליוותה אותו במסעותיו כללה, בין השאר, 200 עגלות שנשאו את פילגשיו, ואלף גמלים נושאי מטען.
בשנת 54 לפנה"ס מילא סורנה תפקיד מכריע במלחמת הירושה שהתנהלה באימפריה הפרתית בין האחים אורודס השני ומיתרידטס השלישי, ובביסוס שלטונו של המלך אורודס השני על האימפריה.
אורודס השני שלח את סורנה לכבוש מחדש את החלק המערבי של האימפריה, שנשלט על ידי מיתרידטס השלישי, והוא הצליח לדחוק את מיתרידטס לסלאוקיה על נהר החידקל, הטיל מצור על העיר, וכבש אותה לאחר מצור ממושך.
מיתרידטס השלישי נתפס על ידי סורנה והוצא להורג, ואורודס השני נותר שליט יחיד של האימפריה הפרתית.
בחורף שנת 53/54 לפנה"ס נשלח סורנה בראש כוח פרשים להשתלט מחדש על השטח, שנכבש על ידי הצבא הרומאי בפיקוד מרקוס ליקיניוס קראסוס בקיץ שנת 54 לפנה"ס, בצפון מסופוטמיה.
באביב שנת 53 לפנה"ס נשלח סורנה, בראש כוח פרשים, שכלל כנראה גם את צבאו הפרטי, לעמוד כנגד הפלישה השנייה של צבאו של קראסוס לצפון מסופוטמיה.
הוא משך את הצבא הרומאי להילחם בשטח מישורי פתוח, שנבחר על ידו, והתאים לאופי הלחימה של צבאו, והצליח לכתר אותו ולהנחיל לו תבוסה ניצחת בקרב חרן.
לאחר מכן ניהל סורנה מרדף מוצלח אחרי שרידי הצבא הרומאי, שנסוגו צפונה, מרדף שהסתיים במותו של קראסוס ובהשמדה כמעט מוחלטת של צבאו.
סורנה חזר עטור ניצחון לסלאוקיה, אך אורודס השני, שחשש מפני כוחו המתעצם, וראה בו איום פוטנציאלי על המשך שלטונו, דאג להוציא אותו להורג זמן קצר לאחר מכן.
סורין הלר (נולד ב-18 בדצמבר 1952) הוא אוצר, חוקר בתחומי האמנות וה.
סורין הלר נולד וגדל בבוקרשט, רומניה, למשפחה ציונית ועבר רדיפות על רקע זה ברומניה.
עלה לישראל עם משפחתו ב-1965, הם התיישבו בנתניה.
אביו פסיכיאטר, היה קצין רפואה בצבא הרומני במלחמת העולם השנייה ובישראל ניהל מחלקה בבית החולים פרדסיה בעמק חפר.
אימו הייתה מראשי התנועה הסוציאליסטית ומחלוצות הפמיניזם ברומניה, ערכה את העיתון "ליברטטה".
שירת בצה"ל בתותחנים, בסדיר בשנים 1971–1974 ולחם במלחמת יום הכיפורים ושירת במילואים בשנים 1974–1994.
בוגר החוג לתולדות האמנות, מסלול חד-חוגי מורחב, אוניברסיטת תל אביב, 1980.
בשנים 1982–1986 עבד כאוצר משנה, ולאחר מכן כאוצר של מוזיאון חיפה לאמנות.
בשנים 1987–1988 עבד כאוצר במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
אצר למעלה ממאה וחמישים תערוכות כאוצר המועסק במוזיאונים לאמנות ציבוריים.
בשנים 1995–1999 כיהן כמנהל המדור לאמנות פלסטית, אמנות לעם.
שימש כחבר הוועדה האמנותית, ובהמשך כיועץ במוזיאון ינקו דאדא, עין הוד (2007-1992).
החל משנת 2006 ועד 2017 כיהן כמנהל תחום אמנות ומוזיאונים, עיריית רמת השרון.
במסגרת תפקידו ברמת השרון הקים שתי גלריות לאמנות, האחת נחנכה בחודש מאי 2014 במתחם למורשת, תרבות ואמנות בית יד לבנים והשנייה גלריה חוצות, ויצמן, רמת השרון 2008.
החל משנת 2022 מכהן כאוצר האגף למורשת יהדות דוברת גרמנית, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה.
עסק בהוראת תולדות אמנות, אוצרות ו: במכון לאמנות, סמינר הקיבוצים, אורנים, קריית טבעון; בHIT מכון טכנולוגי חולון; במכון אבני לאמנות, תל אביב; במדרשה לאמנות,
קלמניה, מכללת בית ברל; במכללה להוראת טכנולוגיה, תל אביב ובמסלול האקדמי המכללה למינהל, ראשון לציון.
עסק בכתיבת ביקורת אמנות בכתבי עת ביניהם: כתב העת לאמנות סטודיו, ארבע על חמש ועוד.
פרסם מאמרים בקטלוגים נבחרים ובספרי אמנות.
כל התערוכות לוו בקטלוגים ובהם מאמרים פרי עטו.
בעל תואר דוקטור ממטעם אוניברסיטת אנגליה ראסקין יוניברסיטי (ARU), קיימברידג' & צ'למספורד, אנגליה, 2010. נושא התזה: "עיצוב זהות של מוזיאונים פריפריאליים לאמנות בישראל במהלך שנות התשעים".
סורין הלר נשוי לאורנה זקן-הלר, כיהנה כמנהלת תנועת "אחותי - למען נשים בישראל", להם שלושה ילדים והם מתגוררים בתל אביב.
2025 תצוגת הקבע באגף למורשת יהדות דוברת גרמנית, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה בשיתוף עם שונית מרמלשטיין.
2024 "גילי אבישר", פרדס, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
2022 "בעקבות הזיכרון האבוד", תערוכה קבוצתית, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם, קט.
2015 יונתן גולד │ אסי משולם, בין אתוס למיתוס, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, חיפה, קט.
2014 "אשכול מאשכול - סיפור אישי", יד לבנים רמת השרון הגלריה לאמנות, אוצרת אורחת יונה לוי גרוסמן.
2013 "קל מחומר – אמנות הנייר בישראל 2", מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב, תל אביב, קט.
"בעקבות אסכולת פריז: אסכולת פריז בקרית האמנים בצפת, שנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים", מוזיאון מאנה כץ, מוזיאוני חיפה, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, חיפה, קט.
2012 "זוכרים את בועז" תערוכה לזכרו של בועז טל, בית האמנים, תל אביב.
2011 אהרן בצלאל – שישים שנות יצירה, בית האמנים, ירושלים, קט'.
2010 עמי שביט – איקונוגרפיה אחרת, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
2008 ביאנלה רמת השרון לאמנים צעירים 2008, רמת השרון, קט'.
2007 מקס ליברמן - "בבואת נפשו", עבודות על נייר, תערוכת יחיד, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, קט'.
2006 Lanterna Magica" – אור מטאפיזי בצילום ישראלי", תערוכה קבוצתית, מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, קט'.
תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, קט'.
2005 אביבה מרגלית – אישי, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, קט'.
"קולות חרוטים, השואה ביצירותיהם של אמנים בני זמננו", תערוכה קבוצתית, ביתן לתערוכות מתחלפות, מוזיאון יד ושם, ירושלים, קט'.
2004 אבישי אייל – ארץ שמן, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, מוזיאון עין חרוד, עין חרוד, קט'.
פיליפ רנצר – החבר שלי ברנקושי, המוזיאון הלאומי קוטרוצ'ני, בוקרשט, רומניה, דפדפת.
תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, קט'.
"יוסף ישראלס – משאת נפש", מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, חיפה, קט'.
2003 תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
2002 הביאנלה השנייה לקרמיקה ישראלית, מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב, קט'.
אלכסנדר בוגן: "רישומים לשירים באידיש", מוזיאון ראובן ועדית הכט, אוניברסיטת חיפה, חיפה, קט'.
תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל, הגלריה האוניברסיטאית ע"ש ג'ניה שרייבר, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל, הגלריה האוניברסיטאית ע"ש ג'ניה שרובר, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
ביאנקה אשל גרשוני: "לאט, לאט", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, קט'.
2000 רותי אגסי: "מפרץ אפולוניה", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
ליאת סידס: "STRIKE", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
פנחס צינוביץ: "לך לשלום", תערוכה נודדת, בשיתוף אמנות לעם, גלריה שלוש, תל אביב, קט'.
1998 גרי גולדשטיין: "חדשות טובות הגורמות לאושר", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
1997 "אנרגיה", אירוע אמנותי, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
איה בן רון: "תמונות נעות", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
1996 רם סמוכה: "תחש", במסגרת אירועי "ארטפוקוס", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
דוד גינתון: " Trompe l'oeil כחול לבן", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
1995 מקטעים, תערוכה קבוצתית, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
מרסל ינקו: עבודות מופשטות בארץ, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
מרים כבסה: "פלינדרום", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
נעמי סימן טוב: "עבודות", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
1994 סימן קריאה, תערוכה קבוצתית, במסגרת אירועי "ארטפוקוס", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
עצמון גנור: "עיניים-שיניים", במסגרת אירועי "ארטפוקוס", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
מרסל ינקו: "Merci Marcel", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
רלי דה פריז: "רטרוספקטיבה בשלושה חלקים", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
ענת גורל: "לא על הכלב לבדו", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
1993 מרסל ינקו: תצוגת הקבע, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
דפנה שפירא, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
טסי כהן-פפר: "מוטענים", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
1992 "פיסול כתיאטרון", תערוכה קבוצתית, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
אמנות בפס עיצוב, תערוכה קבוצתית, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, קט'.
1991 "דומסטיקה", תערוכה קבוצתית, בית האמנים, תל אביב, קט'.
תעודת זהות, תערוכה קבוצתית, בית האמנים, תל אביב, קט'.
1990 אירן פשיק ויגאל עוזרי: "חומר הופך לאור, אור הופך לחומר", המשכן לאמנות, מוזיאון עין חרוד, קט'.
אמנון בן עמי: "לוגוס", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, קט'.
תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל, המשכן לאמנות, מוזיאון עין חרוד, עין חרוד.
"בעקבות הכרך", תערוכה קבוצתית, מוזיאון ערד ומוזיאון ע"ש בן ארי, בת ים, קט'.
1989 לאה ניקל: "ציורים", מוזיאון ערד.
תערוכת פרס האמן הצעיר, מפעל המלגות של קרן התרבות אמריקה ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות.
תומרקין – תיאטרון, בו זמנית, מוזיאון ערד ומוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע, עלון.
1988 נופים, תערוכה קבוצתית, גלריה הקיבוץ, תל אביב, עלון.
1987 "ציור ציטטה ציור", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, קט'.
1986 ראובן רובין: "הדיוקן ביצירתו", מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, עלון.
עדית לבבי, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה.
1983 הרמן שטרוק, בשיתוף עם י' ניקולאו, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, קט'.
מבחר תערוכת אשר הפיק במסגרת תפקידו כמנהל המדור לאמנות פלסטית, אמנות לעם:
1998 ז'אק ז'אנו: בית החיים, תערוכה ניידת, אוצרת זהבה גולדברג, פתיחה, גלריה ע"ש רחל וישראל פולק, קלישר 5, תל אביב.
יהודה פורבוכראי: עבודות על נייר, תערוכה ניידת, אוצר: מיכאל סגן כהן, פתיחה, גלריה ג'ולי מ., תל אביב.
1997 "ממציאות, מציאות בדויה בצילום הישראלי", תערוכה קבוצתית ניידת, אוצרים: מוניקה לביא ועופר זאבי, פתיחה, הגלריה של הסדנה לאמנות, יבנה.
"כל הג'ינס הזה", תערוכה קבוצתית ניידת, אוצרת: מרי שק, פתיחה, גלריה שלוש, תל אביב.
1996 "אורי צייג: דרבי לוד 96", תערוכה במסגרת אמן בקהילה, רשת המתנ"סים, לוד.
"ישראל רבינוביץ: חוג הצבר", תערוכה ניידת, אוצר: יגאל צלמונה.
סורין הלר, "בין אתוס למיתוס", יונתן גולד │ אסי משולם, בין אתוס למיתוס, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, חיפה, 2015, עמ' 9–12, מסת"ב 978-965-7034-25-5.
סורין הלר, "אמנות הנייר בישראל 2013", קל מחומר, אמנות הנייר בישראל 2, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, מוזיאון ארץ-ישראל, תל –אביב, 2013, עמ' 15–27.
סורין הלר, "אסכולת פריז בקריית האמנים בצפת בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים", בעקבות אסכולת פריז, מוזיאון מאנה-כץ, מוזיאוני חיפה, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, קטלוג תערוכה, אוצרים: מוזיאון מאנה כץ, מוזיאוני חיפה, סבטלנה ריינגולד, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, סורין הלר, 2013, עמ' 30–52.
סורין הלר, "אהרן בצלאל – פסלים, שישים שנות יצירה", אהרן בצלאל – ששים שנות יצירה, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, בית האמנים, ירושלים, 2011, עמ' 6–10.
סורין הלר, "עמי שביט – איקונוגרפיה אחרת", עמי שביט – איקונוגרפיה אחרת, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, 2010.
סורין הלר, "מבוא", ביאנלה רמת השרון לאמנים צעירים 2008, רמת השרון, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, ביאנלה לאמנים צעירים רמת השרון 2008, מחלקת תרבות ואירועים, עיריית רמת השרון, אוקטובר 2008, עמ' 6–7.
סורין הלר, "מקרה ליברמן", מקס ליברמן - בבואת נפשו, עבודות על נייר, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, 2007, עמ' 5–12.
סורין הלר, "מיכאיל גרובמן - בריאה – בין כאוס לקוסמוס", מיכאיל גרובמן "בריאה – בין כאוס לקוסמוס", קטלוג תערוכה, אוצרת סול לנזיני, מוזיאון בר-דוד לאמנות וליודאיקה, קיבוץ ברעם, 2006, ללא מספר עמוד.
סורין הלר, "קולות חרוטים, השואה ביצירותיהם של אמנים בני זמננו", קולות חרוטים, השואה ביצירותיהם של אמנים בני זמננו, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, תערוכה קבוצתית לכבוד חנוכת הביתן לתערוכות מתחלפות, מוזיאון יד ושם, ירושלים, 2005, עמ' 13–17, מסת"ב 995-308-272-8 ISBN.
סורין הלר, "מסע בישראליאנה על אוטוביוגרפיה ועשיית אמנות", אבישי אייל – תשע סדרות על נייר, 1970- 1992, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד, 2004, עמ' 23–40, מסת"ב 965-90706-0-8.
סורין הלר, "ז'אנר תיאורי הדייגים – היבטים ריאליסטיים", יוסף ישראלס – משאת נפשו, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, מוזיאון הכט, אוניברסיטת חיפה, 2004, עמ' 5–14.
סורין הלר, "ניחוח של כאן – על משה רוזנטליס והאמנות הישראלית" משה רוזנטליס – חדוות הצבע, קטלוג תערוכה, אוצרת התערוכה ועורכת הספר רותי אופק, המוזיאון הפתוח גני התעשייה תפן ועומר, 2004, עמ' 21 - 24.
סורין הלר, "הביאנלה השנייה לקרמיקה דוח אוצר", הביאנלה השנייה לקרמיקה ישראלית, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, מוזיאון ארץ-ישראל, תל אביב, 2002, עמ' 5–12.
סורין הלר: "הרהורים על עשור ל"גלריה באכסדרה", נקודאדאת זינוק, קטלוג תערוכה, עריכה רעיה זומר, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, 2002, עמ' 6–7.
סורין הלר, "בוגן כמעצב זיכרון תרבותי", אלכסנדר בוגן - רישומים לשירים ביידיש, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, מוזיאון ראובן ועדית הכט, אוניברסיטת חיפה, חיפה, 2002, עמ' 5–10.
סורין הלר, "לאה ניקל – דפים ומחברות", לאה ניקל – דפים ומחברות, עבודות על נייר 1950–2000, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, המוזיאון הפתוח גן התעשייה עומר, 2001, עמ' 9–15.
סורין הלר, "פרקים במיתולוגיה אישית", ביאנקה אשל גרשוני – לאט לאט, קטלוג תערוכה, אוצר סורין הלר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2001, עמ' 11–18.
סורין הלר, "הטריאנלה הבינלאומית למיצב בחיפה", סטודיו כתב עת לאמנות, מס' 111, פברואר 2000, עמ' 60–62.
סורין הלר, "תערוכות בוגרים (מחלקה לאמנות, בצלאל, המדרשה לאמנות, קלמניה, בית ברל)", סטודיו כתב עת לאמנות, מס' 108, נובמבר 1999, עמ' 73–74.
סורין הלר: "מרסל ינקו", תשעים שנה של אמנות ישראלית, מבחר מאוסף יוסף חכמי – הפניקס הישראלי, קטלוג תערוכה, עריכה מרדכי עומר, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1998, תל אביב, עמ' 234–249.
סורין הלר, "חדשות טובות הגורמות לאושר", Une Bonne Nouvelle qui vous rendra heureux, קטלוג תערוכה, אוצר
סורין הלר, "הרהורי לב על תערוכות בוגרים ואמנים צעירים", ארבע על חמש, הירחון לאמנות בישראל, מס' 69, ספטמבר 1995, עמ' 35–36.
סורין הלר, "סימן קריאה", קטלוג התערוכה סימן קריאה, אוצר סורין הלר, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, 1994, עמ' 4–6.
סורין הלר: "חנה אורלוף ואסכולת פאריס", חנה אורלוף – קו חומר, קטלוג התערוכה, אוצרת חנה קופלר, המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן, 1993, עמ' 10–13.
דורית קידר, "נופים, גלריית הקיבוץ", (אוצר: סורין הלר), דורית קדר, תערוכות, על המשמר, 25 בנובמבר 1988.
זיוה רון, "נופים", (תערוכה קבוצתית, גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצר: סורין הלר), תערוכות, מדור תרבות, את, גיליון 261, נובמבר 1988, עמ' 29.
רחל אנגל, "שבעה בקיבוץ", ("נופים", גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצר: סורין הלר), ביקורת, מעריב, 2 בדצמבר 1988, עמ' 7.
טליה רפפורט, "נופים הם לפעמים", ("נופים", גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצר: סורין הלר), דבר, 18 בנובמבר 1988.
קרני עם-עד, "נופים בגלריה", ("נופים", גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצר: סורין הלר), תרבותאמנות, קיבוץ, 23 בנובמבר 1988.
מרדכי גלדמן, "הנשיות בשבי הלוגוס", "לוגוס, ציורים ועבודות מאת אמנון בן עמי", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצר: סורין הלר, תערוכה / מרדכי גלדמן, הארץ, גלריה, 25 בינואר 1991.
רותי דירקטור, "הראש מחובר לגוף", אמנון בן עמי – לוגוס", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצר: סורין הלר, ביקורת אמנות / דירקטור, מעריב, ינואר 1991
איתמר לוי, "החזרה הביתה", ("סביבה ביתית", בית האמנים, תל אביב, אוצר: סורין הלר), תערוכה / איתמר לוי, תרבות וספרות, הארץ, 1 בנובמבר 1991, עמ' ב-8.
סמדר שפי, "השתחררות מערכים ציוריים", (תערוכת "פיסול כתיאטרון", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד בשיתוף עם מוזיאון בת ים ומוזיאון ערד, אוצר: סורין הלר), הארץ, גלריה, 13 בדצמבר 1992.
קובי הראל, "אלוהים קנה לי מרצדס בנץ", (תערוכת "פיסול כתיאטרון", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד בשיתוף עם מוזיאון בת ים ומוזיאון ערד, אוצר: סורין הלר), אמנות / קובי הראל, מוסף תרבות, חדשות, 10 בדצמבר 1992, עמ' 37.
סמדר שפי, "עפעוף מוגזם", "אנרגיה", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצר: סורין הלר, תערוכה/ סמדר שפי, הארץ, 19 באוקטובר 1997, עמ' ב-8.
סיגל אשד, "ביאנקה אשל גרשוני "לאט לאט", (מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצר: סורין הלר), סטודיו כתב עת לאמנות, 2001, אוגוסט-ספטמבר, גיליון 126, עמ' 77–78.
מיכל פופובסקי, "הביאנלה השנייה לקרמיקה ישראלית", סטודיו כתב עת לאמנות, גיליון 144, יולי 2003, עמ' 66–67.
יונתן אמיר, "לצייר בחזה חשוף" (תערוכת אבישי אייל ארץ שמן, תשע סדרות על נייר, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד, תערוכה ניידת של אמנות לעם, אוצר: סורין הלר), כלעיר, 4 במרץ 2005, עמ' 77.
יעל אפרתי, "בזיקה מסורתית", (תערוכה "קל מחומר – אמנות הנייר בישראל 2013", אוצר: סורין הלר), Designer, הארץ, 30 בדצמבר 2013, עמ' 42–44.
"על ביקורת האמנות, שיחה עם האוצר סורין הלר", מראיין: אבישי אייל, מתב, ערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה, אוגוסט 1999, (28 דק').
"תיבת פנדורה עם יהודה רחנייב - הרדיו החברתי הראשון - אורח התוכנית: ד"ר סורין הלר", מרץ 2021 (68 דק')
סורינאם משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הסורינאמים מדליית זהב יחידה באתלטיקה.
המשלחת הראשונה של סורינאם למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה חמישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת סיימה במקום העשירי בריצת 100 מטר לנערות בענף האתלטיקה ולרבע הגמר בענף הטאקוונדו בקטגוריית משקל עד 73 ק"ג לנערים.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים בדמינטון ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
המשלחת זכתה במדליית זהב יחידה בענף האתלטיקה בקפיצה משולשת לנערים.
המשלחת הגיעה לרבע הגמר בענף הטאקוונדו בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג לנערים.