tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילה, הסתכמה המעורבות בקבלת תשלומים, כדי להעלים עין מפעילותם של סוחרי סמים.
היו טענות שחברי "התנועה הבוליבריאנית המהפכנית-20" (Revolutionary Bolivarian Movement-20), שארגנה את ניסיונות ההפיכה בוונצואלה, ב-1992, הקימו קבוצה לסחר בסמים בשם "הקרטל הבוליבריאני" (Cartel Bolivariano).
בעקבות ניסיונות ההפיכה, הועלתה השערה בעיתון לוס אנג'לס טיימס כי הקצינים ניסו להשתלט על הממשלה, מכיוון ש"יש כסף לעשות משחיתות, במיוחד בסמים".
בשנת 1993, הופיע לראשונה המונח "קרטל דה לוס סולס", כאשר שני גנרלים מהמשמר הלאומי, רמון גייֶן דאווילה (Ramón Guillén Dávila) ואורלנדו הרננדס וילגאס (Orlando Hernández Villegas), נחקרו בחשד לעבירות סחר בסמים.
שם הקרטל נבע מהסמלים דמויי השמש שהיו על מדיהם של הגנרלים.
במסגרת החקירה התגלה שה-CIA דרש מגיין לאשר משלוח קוקאין מוונצואלה לארצות הברית.
ת'ור האלבורסן (Thor Halvorssen), הנציב למלחמה בסמים בוונצואלה, הגן על חפותו של גייֶן בנוגע למשלוח זה.
לארגון יש שלוחות בתוך הכוחות המזוינים של ונצואלה, כמו: צבא ונצואלה, חיל הים הוונצואלי, חיל האוויר הוונצואלי והמשמר הלאומי הוונצואלי, בכל הדרגים, עד הגבוהים ביותר של הסגל.
נושאי תפקידים בכירים בוונצואלה הקשורים לקרטל
להלן רשימת נושאי התפקידים הכירים בוונצואלה הקשורים לקרטל:
ניקולאס מדורו, נשיא ונצואלה לשעבר: קידם באופן אישי אנשים שהואשמו בסחר בסמים לתפקידים בכירים בממשלת ונצואלה.
במאי 2018, פורסם כי קיבל רווחים מסחר בסמים מדיוסדאדו קאבלו (להלן).
דיוסדאדו קאבלו (Diosdado Cabello): פוליטיקאי, שר בממשלת ונצואלה.
בינואר 2015, לאמסי סלזאר (Leamsy Salazar), לשעבר ראש מערך האבטחה של הוגו צ'אווס טען כי קאבלו עומד בראש קרטל דה לוס סולס.
(סלזאר קיבל הגנה של המנהל לאכיפת הסמים בארצות הברית, לאחר שסיפק פרטים על מעורבותו של קאבלו בסחר בסמים בינלאומי).
סלזאר טען כי ראה את קאבלו נותן הוראות להובלת טונות של קוקאין.
טארק אל-איסאמי (Tareck El Aissami): פוליטיקאי, שר וסגן נשיא לשעבר.
ב-13 בפברואר 2017 משרד האוצר האמריקאי הטיל עליו סנקציות, במסגרת חוק ייעודי לראשי [ארגוני] סמים זרים (Foreign Narcotics Kingpin Designation Act).
נסטור רוורול (Néstor Reverol): רמטכ"ל צבא ונצואלה, שר.
הואשם על ידי ממשלת ארצות הברית, באוגוסט 2016, שהתריע בפני סוחרי סמים על פעילויות נגדם וכן ביטל חקירות ושחרר את המעורבים במשלוחי סמים.
הוגו קרבחאל (Hugo Carvajal): דיפלומט, גנרל בדימוס, שירת כראש המודיעין הצבאי הוונצואלני.
הוא לכאורה אחד ממנהיגי הקרטל.
במרץ 2020, החליט להסגיר את עצמו לארצות הברית, לאחר שהוטל על ראשו פרס של 10 מיליון דולר.
קרבחאל הכחיש את האישומים נגדו, אך ביוני 2025, שבוע לפני משפטו, הוא הודה בכל האישומים, תוך הסתכנות בקבלת גזר דין חמור של עד 50 שנה, או אף מאסר עולם.
על פי ה-BBC הודאתו המאוחרת "הובילה לספקולציות שאולי הגיע להסכם על עונש נמוך יותר בתמורה למתן מידע מפליל על ממשלתו של מדורו".
יאזנקי למאס (Yazenky Lamas): טייס לשעבר של הגברת הראשונה סיליה פלורס, הוסגר לארצות הברית מקולומביה, לאחר שלכאורה סיפק קודים של תנועה אווירית שאפשרו למטוסים שנשאו קוקאין להתחזות לטיסות מסחריות.
שמו של למאס נקשר למאות טיסות סמים שבוצעו בוונצואלה.
ב-26 במרץ 2020 ניקולס מדורו ו-14 פקידים ונצואלים נוכחיים ובעבר הואשמו על ידי הממשל האמריקאי בנרקו-טרוריזם, שחיתות, סחר בסמים ואישומים פליליים אחרים.
סנקציות כלכליות וסיווג כארגון טרור
ב-25 ביולי 2025, משרד האוצר האמריקני סיווג את הקרטל כ"Specially Designated Global", מונח מפתח המשמש את משרד האוצר כדי לתאר יעדים ספציפיים של גורמים (אזרחים, חברות, ארגונים) שפעולותיהם נחשבות כסיכון לביטחון הלאומי או למדיניות החוץ של ארצות הברית.
כאשר גורם כלשהו מוגדר כך, הוא נכנס ל"רשימה שחורה".
כל נכסיו המצויים בתחום השיפוט של ארצות הברית מוקפאים ובנוסף, נאסר על אזרחים ותאגידים אמריקאים לבצע עסקאות כלשהן עם אותו גורם.
המהלך הרחיב את הקמפיין האמריקאי לבודד את המשטר הסוציאליסטי של וונצואלה, בגין סחר בסמים ודיכוי.
ב-24 בנובמבר 2025 הוכרז הקרטל באופן רשמי כארגון טרור על ידי משרד המדינה האמריקאי.
פרסים כספיים על ראשי הקרטל
ארצות הברית הודיעה על פרס כספי שיינתן לכל מי שיביא ללכידתו של נשיא וונצואלה ניקולאס מאדורו.
בתאריך הועמד הפרס על סך 50 מיליון דולר.
ב-9 אוגוסט 2025 הורה נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ לפנטגון, להכין אופציות למקרה של החלטה על פעולה צבאית נגד קרטלי נרקו-טרור.
קרטל דה לוס סולס מוגדר כארגון נרקו-טרור.
ב-3 בינואר 2026 ארצות הברית יצאה למבצע נחרצות מוחלטת שבו חטפה גם את מדורו, נשיא ונצואלה.
קרטיס תומפסון הוא אתלט אמריקאי, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (טוקיו 2025), אלוף המשחקים הפאן-אמריקאיים (סנטיאגו 2023) ופעמיים ברציפות אלוף צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים (פריפורט 2022 ופריפורט 2025) בהטלת כידון.
באליפות צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים שנערכה בטורונטו שבקנדה באוגוסט זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 76.02 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 21 בהטלת כידון בתוצאה של 78.20 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיים במקום 11 בהטלת כידון בתוצאה של 78.39 מטר.
אלוף צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים
באליפות צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים שנערכה בפריפורט שבאיי בהאמה באוגוסט זכה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אליפות חדש של 84.32 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיים במקום 30 בהטלת כידון בתוצאה של 74.21 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה בנובמבר זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 79.65 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 27 בהטלת כידון בתוצאה של 76.79 מטר.
באליפות צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים שנערכה בפריפורט באוגוסט זכה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אליפות חדש של 87.24 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 86.67 מטר, אחרי קשורן וולקוט מטרינידד וטובגו (88.16 מטר) ואנדרסון פיטרס מגרנדה (87.38 מטר).
קרטיס הוקס ברוגדן נולד ליד גולדסבורו שבמחוז ויין שבקרוליינה הצפונית, כבנם של פירס ברוגדן, חקלאי, ושל אימי (לבית בירד) ברוגדן.
משפחתו הייתה משפחת קווייקרים ממוצא אנגלי שהגיע למחוז דובס בתקופה הקולוניאלית.
אף על פי שהוא למד בבתי הספר המקומיים במחוז כמו רבים מתושבי החוות באותה התקופה, ההזדמנות שלו לקבל חינוך גבוה הייתה מוגבלת, אך הוא היה אוטודידקט שלמד בכוחות עצמו.
אביו של ברוגדן לחם במלחמת 1812, וסבו, תומאס ברוגדן, שירת בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ברוגדן המשיך את המורשת המשפחתית, ובגיל 18 התגייס למיליציה של קרוליינה הצפונית.
הוא היה לקצין בדרגת קפטן, והמשך קודם עד לדרגת מייג'ור גנרל.
במלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת בצבא הקונפדרציה, אם כי הוא לא החזיק בתפקידי פיקוד בשדה עקב שהותו בראלי בשל שירותו בתפקידים שונים בממשלת המדינה.
ב-1838 נבחר בורוגדן לראשונה לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית כדמוקרט ג'קסוני, ובגיל 22 היה צעיר חברי הבית.
הוא נודע בכינוי "נער המחרשה הרהוט ממחוז ויין", ושירת בבית הנבחרים עד 1851, כשבתקופה זו הוא כיהן במשך זמן לא מועט כיושב ראש ועדת הכספים של הבית.
ב-1838 הוא גם נבחר כשופט השלום של מחוז ויין, תפקיד שבו הוא כיהן במשך עשרים שנה רצופות.
ברוגדן למד משפטים, וב-1845 התקבל ללשכת עורכי הדין, אך מעולם לא עסק באופן רציני במקצוע.
ב-1852 נבחר ברוגדן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית, בו הוא כיהן עד 1857. באותה שנה הוא נבחר על ידי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית כחשב הכספים של המדינה, תפקיד בו הוא שימש עשר שנים במהלך משבר הפרישה, מלחמת האזרחים והצהרת האמנציפציה.
באותן שנים הוא כרת ברית פוליטית עם ויליאם וודס הולדן, שכשמלחמת האזרחים הלכה והתמשכה, היה למבקר בולט של ממשלת הקונפדרציה, היה מנהיג של תנועת השלום בקרוליינה הצפונית, ובסופו של דבר מונה כמושל קרוליינה הצפונית לתקופה קצרה ב-1865 על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון, וב-1868 נבחר לתפקיד בזכות עצמו.
התמיכה בזכות הבחירה של השחורים
לאחר תום מלחמת האזרחים, לא היו הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס שבעי רצון מגישתו המתונה של הנשיא ג'ונסון למדיניות השיקום.
מתוך דאגה מכך שמדינות הדרום העבירו חוקים להגבלת העבדים המשוחררים, הם חוקקו את חוקי השיקום הצבאיים שעל פיהן הוחלפו באופן זמני ממשלות המדינות, ניסו לגרום לחברות במדינות לשתף פעולה באופן מלא עם האמנציפציה של האפרו-אמריקאים, ולמסד עבודה חופשית וזכויות אזרח עבור השחורים.
החוקים קבעו שמדינות הקונפדרציה לשעבר חייבות לאפשר זכות הצבעה לשחורים בחוקותיהן החדשות.
לצעדים אלו התנגדו רוב הלבנים במדינות הדרום, אם כי קרוליינה הצפונית כבר הרחיבה את זכות ההצבעה לשחורים בני חורין לפני שביטלה אותה ב-1835 לאחר מרד נט טרנר.
בקרוליינה הצפונית שלפני המלחמה, היו השחורים כשליש מאוכלוסיית המדינה, ובאזורים מסוימים היו הרוב.
בעיר וילמינגטון היה שיעור השחורים בני החורין הגבוה ביותר ערב המלחמה.
בשל אמונתו הקווייקרית, תמך ברוגדן בהרחבת זכות ההצבעה לשחורים.
לאחר המלחמה הלך ברוגדן בעקבותיו של הולדן, והצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית.
שינוי זה, והתמיכה שלו בזכות הבחירה של השחורים, הכו בתדהמה את ידידיו אנשי הקונפדרציה לשעבר שהתנגדו לאפשר לשחורים להצביע, שכן המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית נשלטה אז על ידי "ציקלונאים" , עבדים משוחררים ותומכי זכויות השחורים .
ב-1867 ייצג ברוגדן את מחוז ויין בוועידת החוקה של קרוליינה הצפונית.
ב-1868 הוא נבחר שוב לסנאט של קרוליינה הצפונית, וכיהן בו עד 1872. הוא גם היה חבר בחבר האלקטורים, בו הוא הצביע בעד יוליסס ס.
ב-1870 הוא מונה כגובה המס הפדרלי.
כחבר הסנאט הוא תמך בהולדן כמושל, והצביע נגד הדחתו.
ב-1872 נבחר ברוגדן מטעם הרפובליקנים כסגן מושל קרוליינה הצפונית, וכיהן תחת המושל טוד רובינסון קולדוול.
כשנפטר קולדוול בעת כהונתו ב-1874, ירש אותו ברוגדן בתפקידו.
אז כבר השיבו הדמוקרטים לעצמם את השליטה בבית המחוקקים, בין השאר באמצעות דיכוי זכויות ההצבעה של השחורים על ידי אנשי "החולצות האדומות" .
במהלך תקופת כהונתו כמושל, עשה ברוגדן ניסיון נמרץ יותר בהשוואה לקודמיו הרפובליקנים לעבוד עם הדמוקרטים ששלטו בבית המחוקקים, והתמקד בתכנון רשת הרכבות והרחבת החינוך הגבוה.
הוא פעל בחריצות לפתוח מחדש את אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, בה הוא היה חבר בחבר הנאמנים בשנים 1869–1872. הוא גם קרא להקמת קולג' עבור השחורים.
בעת שעשה מאמצים לצמצום החוב המדינתי, הוא תמך בבניית בית סוהר מדינתי.
במהלך כהונתו כמושל, השלימה הממשלה הפדרלית את בניית מגדלור קריטק שיאיר את הרצף האפל האחרון על קו החוף לאורך איי המחסום החיצוניים של קרוליינה הצפונית, שזה מכבר היה ידוע כבית הקברות לספינות של האוקיינוס האטלנטי .
ב-1876 ייצג ברוגדן את קרוליינה הצפונית בתערוכת המאה בפילדלפיה.
בעת שכיהן כמושל, נבחר ברוגדן ב-1876 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של קרוליינה הצפונית, שהיה מעוז של הבוחרים השחורים.
בעת כהונתו בבית הנבחרים הוא פעל להשיג תקציבים לעבודות ציבוריות עבור מדינתו והפחית את המיסים הפנימיים.
הוא גם קידם את הבחירות הישירות לנשיאות ואת תשלומי הגמלאות לוותיקי מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
הצבעתו יחד עם הרוב הדמוקרטי בעת חוק הארגון מחדש של צבא ארצות הברית זכתה לאי-אהדה בקרב ציבור בוחריו הרפובליקנים.
ברוגדן כיהן תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים, וב-1878 לא היה מועמד לתקופת כהונה נוספת, שכן בשנה זו הייתה יריבות קשה בקרב הרפובליקנים במחוז הקונגרס השני.
על רקע האשמות בשחיתות, הדמוקרטים בחרו בקושי את מועמדם, ויליאם ה.
שנתיים לאחר מכן ניסה ברוגדן להשיב לעצמו את מושבו בקונגרס.
לאחר שרפובליקנים רבים התווכחו על תוצאות הוועידה הסוערת, הוא פרסם הצהרה רחבה שבה הוא הכריז על עמו כמועמד עצמאי נגד מועמד הוועידה, המהגר מהצפון אורלנדו הבס .
ברוגדן קרא להורדת המיסים והאשים את הבס על כך שלא ייצג את האינטרסים של הדרום.
אך מאמציו עלו בתוהו כאשר סגרו את המינויים בתגובה לכניסת מועמד דמוקרטי שלישי למרוץ.
מחוז ויין הועבר למחוז הקונגרס השלישי לפני המסע הבא של ברוגדן לקונגרס.
ב-1884 הוא זכה במועמדות, אך הובס בבחירות הכלליות על ידי הדמוקרט וורטון ג'קסון גרין.
בית הנבחרים העביר חוק לשינוי המערכת, אך הסנאט של קרוליינה הצפונית לא אישר אותו.
ב-1888 לא נבחר ברוגדן לתקופת כהונה נוספת.
אז הוא כבר היה אחד מבעלי הקרקעות הגדולים במחוז ויין, והקדיש את זמנו לניהול חוותו.
מטרתו של ברוגדן להקים קולג' עבור השחורים הגיעה לידי מימוש יותר מעשור לאחר שעזב את לשכת המושל.
ב-7 במרץ 1887 החליטה האספה הכללית של קרוליינה הצפונית על הקמת אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית על בסיס מענק קרקע והוא נקרא אז "הקולג' של קרוליינה הצפונית לחקלאות ולאומנות מכנית".
במערכת של ההפרדה הגזעית, היה המוסד פתוח רק לסטודנטים לבנים.
על פי חוק מענקי הקרקע של מריל מ-1890, נדרשו המדינות לקיים קולג'ים עבור סטודנטים מכל הגזעים.
כדי לעמוד בתנאי החוק, יצרה קרוליינה הצפונית ב-1891 תוכניות הכשרה במסגרת מה שהיה לאוניברסיטת המדינה A&T של קרוליינה הצפונית , שמלכתחילה היה מוסד שנועד לאוכלוסיית השחורים.
אחיו של ברוגדן, ויליס ה.
ברוגדן, הורשע ב-1892 ברצח בעקבות סכסוך על ירי באחת מפרותיו שהוביל למותו של אחד משכניו.
וילס ברוגדן טען שהוא הלם באיש בראשו באמצעות אלה כצעד של הגנה עצמית לאחר שהותקף בסכין, והוא נפטר מפצעיו שבועות מספר לאחר מכן.
על אף עדויות אופי, ושלושה מחברי חבר המושבעים שהיו בעדו (שניים מהם היו קשורים אליו בקשרי נישואים, ואחד מהם טען לחפותו של ויליס) הוא נמצא אשם בהריגה ברשלנות.
לאחר שהוא נידון לשש שנות מאסר, ערער עורך דינו על גזר הדין, והוא שוחרר ממאסר בערבות של 5,000 ששילם אחיו המושל לשעבר.
ב-1893 קיבל וילס ברוגדן חנינה מהמושל תומאס מייקל הולט, שבמידה מסוימת הייתה שנויה במחלוקת.
אחיינו של ברוגדן, וילס ג'.
ברוגדן , בנו של וילס ה.
ברוגדן, היה עורך דין בולט, שכיהן כראש עיריית דרהאם בשנים 1911–1915, וב-1925 מונה על ידי המושל אנגוס וילטון מקלין כשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית, תפקיד בו הוא כיהן עד מותו ב-1935.
אחיין נוסף של ברוגדן, ל.
קרמנר ברוגדן, היה המפקח על בתי הספר הציבוריים בקינסטון בראשית המאה ה-20, ובהמשך שימש כמפקח על החינוך הכפרי של קרוליינה הצפונית.
קרטיס הוקס ברוגדן היה רווק כל ימי חייו.
הוא נפטר בביתו שבגודלסבורו ב-5 בינואר 1901. הוא נטמן בבית הקברות וילודייל שבעיירה.
בית ספר במחוז ויין קרוי על שמו.
נקודת ציון היסטורית של קרוליינה הצפונית מסמנת את ביתו של ברוגדן לצד כביש 13 מדרום לגולדסבורו.
במסורה (מערכת מסירת הטקסט ושימורו) של המקרא, קרי וכתיב הם ההבדלים בין מסורת הכתיב של ספרי המקרא, התנ"ך, לבין מסורת הקריאה שלו.
לעיתים השינוי בין הקרי לכתיב הוא רק באם קריאה, ולעיתים השינוי גדול יותר וכולל הוספת מילה שאינה כתובה או השמטת מילה כתובה.
תופעה זו מכונה 'קרי ולא כתיב' ו'כתיב ולא קרי' בהתאמה.
בכתיבת ספרי התורה שבבית הכנסת הנוסח הוא כפי מסורת הכתיב, ואילו הקריאה בציבור היא לפי מסורת הקרי.
בספרי התנ"ך המודפסים הנוהג הוא שבמילים שיש הבדל בין צורת הכתיב שלהם לצורת הקרי, ה"כתיב" מופיע בגוף הטקסט, ואילו ה"קרי" מופיע בשוליים או בגודל גופן שונה.
ההבנה הרווחת בעבר הייתה כי יש לנקד "קרֵי", ולהבין את המילה בצורת ציווי אקטיבי לקורא: "קרא!".
ואולם ההבנה כיום היא שמשמעותה היא "כך נהוג לקרוא", ובניקוד "קְרִי", כדוגמת "כתִיב" ("כך כָּתוּב").
שיטה זו מבוססת גם על הבנת מפעלם של בעלי המסורה כמשמרים מסורת ולא כמדקדקים נורמטיביים, ועל כן אין מקום אצלם למונחים המורים הוראות קריאה.
ניקוד נוסף השתמר בכתב יד מהגניזה שבו רשימת מונחים קראית עתיקה, ובה מנוקד: כָּתִיב וקָרֵי.
ניתן לחלק את הקרי והכתיב לכמה סוגים עיקריים:
קרי וכתיב לשם נקיות הלשון - ישנן מילים מסוימות אשר אין קוראים אותן ככתיבתן מפני שהן נחשבות "גסות" מדי.
עם השנים, נשתכח המובן ה"גס" של חלק מן המילים הכתובות, בין השאר עקב העובדה שלא נקראו, אך חילוף הקריאה נשמר.
קרי וכתיב מחמת קדושה - זוהי תופעה הפוכה לתופעה הקודמת.
מילה שמפאת קדושתה היתרה, נמנעו מלאומרה ככתבה.
תופעה זו קיימת בשם המפורש (יהו"ה) אשר מפאת קדושתו נקרא לרוב אֲדֹנָי (ולעיתים אֱלֹהִים).
עקב תדירות הופעתו וקריאתו הקבועה שלא ככתיבתו, אין 'הערת קרי' על שם ה', וקריאתו השונה מתבטאת רק בניקודו התואם את קריאת השם הנקרא (ובהוצאות חדשות מסוימות אין הוא מנוקד כלל).
קרי וכתיב דקדוקי - לעיתים, משקף הקרי דקדוק שונה (לרוב מאוחר יותר) מאשר הכתיב.
קרי וכתיב ענייני - במקומות מסוימים נראה שהקרי והכתיב מלמדים גם על מסורות שונות השונות זו מזו בתוכנן הענייני.
לדוגמה: כתיב: "ואת בניכי תחיי בנותר", וקרי: "וְאַתְּ וּבָנַיִךְ תִּחְיִי בַּנּוֹתָר" (); נראה שהכתיב מלמד על הקריאה: 'וְאֶת בָּנַיְכִי תְּחַיִּי בנותר' (תיקון הצורה 'בניכי' ל'בניך' שייך לקטגוריית ה'קרי והכתיב הדקדוקי').
טעות סופר - במקומות לא מועטים, צורת הכתיב אינה מובנת, והקרי הוא תיקונה.
שינוי סגנוני - קיימים מקרים רבים שלא שייכים לקטגוריות הנ"ל, ובהם נראה שהשינוי הוא סגנוני בלבד.
הערת איות - לעיתים הקרי בא להעיר שהאיות חורג מהסטנדרט המקובל.
הערות מסורה מעין אלה, אף על פי שהן נחשבות בדרך כלל ל"קרי", אינן משקפות מסורת קריאה חלופית.
מיון צורות הכתיב שנראות כטעות סופר
כאמור, חלק מצורות הכתיב נראות כטעות סופר שאותן בא הקרי "לתקן".
הצורות מתחלקות לכמה סוגים, אשר נמנים גם בחקר התופעות הטקסטואליות הכללי:
הפלוגרפיה (קרי ולא כתיב) - השמטה של אחת משתי אותיות או מילים דומות.
דיטוגרפיה (כתיב ולא קרי) - הכפלה של אות או מילה.
שתי מילים לעומת אחת, ואותיות סופיות לעומת אותיות רגילות - ישנן מילים אשר בנוסח הכתיב כתובות כאחת, ובנוסח הקרי כשתיים, ולהפך.
לעיתים הופכות עקב כך האותיות הסופיות לרגילות ולהפך (מקובל כי ההבדל הגרפי בין סוגי האותיות אינו מקורי).
חילופי אותיות הדומות פונטית או גרפית - ישנן אותיות הדומות גרפית, ועל כן הבלבול ביניהן קל.
עם זאת, לעיתים ההחלפה מתרחשת בשדה הפונטי, שכן חלק מהן גם דומות בהגייתן.
החילופים הם: י/ו, ח/ה, ועוד.
שׂיכול אותיות - לעיתים ההבדל בין הקרי והכתיב הוא במיקום האותיות.
יצוין, כי פעמים רבות קשה להבחין מתי התופעה היא טקסטואלית ומתי היא נובעת מדרך דיבור ייחודית, אשר היא בפני עצמה יכולה להיות מושפעת מתופעות טקסטואליות (דוגמה לכך היא המילה 'ליסטים', אשר מהווה שיבוש של 'ליסטיס'; כיום כבר אין רואים את המילה כטעות טקסטואלית, אלא כמילה תקנית).
על כן, אין במיון זה משום הצבעה חד-משמעית על כך שהקרי הוא 'תיקון' של טעויות סופר שנפלו בטקסט.
וראו להלן, בדיון בטעמיה של התופעה.
תופעת הקרי והכתיב הייתה מוכרת לחז"ל.
לאחר מכן מובאת רשימה של כל אותן תופעות (אולי רשימת המסורה העתיקה ביותר הידועה), כאשר רוב התופעות אינן מן התורה אלא מן הנביאים והכתובים.
למעשה, כל התופעות של 'קרי ולא כתיב' ו'כתיב ולא קרי' אינן מן התורה (למעט אחת הנתונה במחלקות גרסאות, וגם היא לא לפי גרסת המסורה שלנו בתורה).
ועל כן מסתבר שלמונח 'הלכה למשה מסיני' בהקשר הזה יש משמעות כללית יותר (שהרי לא מסתבר שמשה רבנו ייתן את הקרי והכתיב של ספרים שטרם נכתבו בימיו), במובן של 'תופעה קדומה מאוד', ואולי אף קדומה כקדמות הטקסט עצמו.
כן קיימים בתלמוד דיונים האם 'יש אם למקרא' או 'יש אם למסורת', היינו, האם הנוסח העיקרי לעניין מדרש ההלכה הוא הנוסח הנקרא או הנוסח המסור בכתב.
קרי וכתיב, בקטגוריה של שינוי הקריאה, לצורך 'נקיות הלשון', מוזכרת בתלמוד הבבלי במסכת מגילה:
קרי וכתיב בקטגוריה של שינוי הקריאה, כדי לשמור על קדושת שם ה', מוזכרת ב:
המעבר ממסורת בעל פה, להוראות כתיבה ולהוראות קריאה
בטרם התגבשה המסורה, אשר ביקשה לקבוע במדויק, בכתב, את נוסחו של המקרא על אותיותיו, ניקודו וטעמיו, עברו מסורות אלו בעל פה.
דברים אלו נכונים גם לגבי תופעת הקרי והכתיב.
בתחילה, הכתיב היה פשוט צורת הכתיבה, והקרי - הצורה שבה קראו את הטקסט, ואכן לא קיימות עדויות בכתובים לסימוני קרי וכתיב בתקופה שלפני בעלי המסורה, בתעודות דוגמת מגילות מדבר יהודה.
רק בתקופתם של בעלי המסורה, עם הניסיון לקבוע את הנוסח המדויק של המקרא בכתב, נתקלו בעלי המסורה בשאלה כיצד מסמנים בטקסט גם את צורת כתיבתו וגם את צורת קריאתו, במקרה של שוני ביניהן.
בשלב הראשון הפתרון היה לסמן נקודה או נקודתיים על המילים שבהם הקריאה שונה מן הכתוב.
בהמשך נכתבו אותיות שונות לצורך הסימון.
וכך כותב פרופסור ישראל ייבין:
שיטת סימון זו, על ידי נקודות או אותיות, רווחה בתקופה שלפני התקנת סימני הניקוד והשימוש השיטתי בהם.
הסימון הורה לקורא להיזהר מלקרוא כנוסח הכתוב, ולהיזכר במסורת הידועה אודות הדרך הנכונה לקרוא מילה זו.
עם התפתחות הניקוד, שנועדה להקל על הקורא ולהעביר לכתב את מסורת הקריאה, התפתחה גם שיטת סימון הקרי להערות "קרי", בהן נכתב במפורש באיזו דרך יש לקרוא את המילה, אף על פי שהיא כתובה בצורה אחרת.
נוסף למוטיבציה של המסרנים להעלות על הכתב את כל פרטי מסורת הקריאה, באופן ברור, הם הוכרחו לכתוב מפורשות בשוליים את דרך הקריאה הנכונה של המילה, שהרי לא יכלו לכתוב רק את ה"כתיב" ולנקדו, כיון שהניקוד הוא חלק ממסורת הקריאה, שאינה שייכת לכתיב.
את המילה "עפלים", לדוגמה, לא יכלו לנקד עְפֹלִים על פי הניקוד של המילה טחורים, שהרי אין זה הניקוד של המילה הכתובה.
לכן, בשלב הניקוד, עברו המסרנים לכתוב בשוליים את המילה הנקראת במלואה, בתוספת המילה "קרי".
כתוצאה מתהליך זה, קיימות בהערות הקרי והכתיב תופעות חריגות, ובהן הערת קרי אשר איננה משקפת קריאה שונה, אלא משמעות שונה (כדוגמת "לא" לעומת "לו").
להערה זו הייתה משמעות למסורה בהיותה הערת כתיב, שכן היא באה למנוע מהסופר לכתוב בטעות בצורה הנראית לו נכונה (ישנן הערות דומות לכך, מסוג "סבירין", דהיינו, סבורים לכתוב בצורה מסוימת, אך אין לכתוב כך).
כהוראת קרי אין לכך פועל יוצא (שהרי קוראים את המילה באותה צורה), אלא רק כהוראת משמעות.
צורות ניקוד והטעמה של הכתיב
החלוקה שערכו אנשי המסורה בין הכתיב לקרי העמידה אותם בפני בעיה לא פשוטה: כל מילה במקרא הם ניקדו והטעימו בצורה המתאימה לה.
מה יעשו למילה שאינה נקראת כפי שהיא נכתבת?
והרי הניקוד, במהותו, אמור היה לשקף את צורת הקריאה, ולא את צורת הכתיבה, גם כאשר זו שיקפה צורת קריאה שונה.
נראה שהאפשרות להשאיר אותה חסרת ניקוד ולנקד בצורת ה'קרי' שבשוליים נראתה לא נכונה, שהרי את הטעמים ודאי יש להשאיר בפנים, שהרי הם חלק מן המערכת המוזיקלית של כלל הפסוק; ואין היגיון בהבדלה בין הניקוד לטעמים.
הפתרון היה לנקד את המילה הכתובה בצורה של המילה הנקראת, יחד עם סימון להערת הקרי.
כך, קורא מיומן יוכל לקוראה על פי הניקוד הזה, ביודעו את הניקוד הנכון בקריאה.
בעניינים אלו יש מחלוקות לא-משמעותיות בין כתבי היד הקדומים של המקרא - אם לנקד את אותיות המילה כניקוד של הקרי, גם אם סדר האותיות שונה (כך נוקד בכתר ארם צובא), או לנקד בסדר המילה הנקראת, מבלי להתייחס תחת אילו אותיות הניקוד (כך בחלק של כתבי היד וכך בדפוסים הרגילים).
בכל מקרה, הערת הקרי הייתה חלק מהערות המסורה, והיא עצמה לא הייתה מנוקדת.
לפיכך, היה על הקורא לשלב בין נוסח האותיות של הערת הקרי, לבין הניקוד המסומן על אותיות הכתיב.
במהדורות התנ"ך המאוחרות החליטו לנקד גם את הקרי עצמו, על מנת לעזור לקורא לקרוא ברהיטות; אך שיטה זו, לנקד גם את הקרי, קיימת גם בכתבי יד קדומים בודדים, בעיקר בכתבי היד בעלי הניקוד הבבלי.
שלב נוסף בהתפתחויות נוצר בתקופה החדשה, כאשר היו שהסתייגו מצורת ההצגה של ניקוד הכתיב, שכן הדברים נראים כאילו יש לקרוא את הכתיב בניקוד של הקרי, דבר שוודאי אינו נכון.
על כן, למשל, תנ"ך קורן אינו מנקד כלל את הכתיב, אלא אך ורק את הקרי.
צורה אחרת, שבה נקטו בעיקר חוקרים, היא לשער את דרך הקריאה המקורית של הכתיב ולנקד על פיה.
כך, למשל, מנוקד הכתיב במהדורת ביבליה הבראיקה שטוטגרטנסיה.
עם זאת, לשיטה זו יש חיסרון בולט והוא שקשה לדעת את צורת הכתיב המקורית, ללא מסורת בעל פה, וגם לא ברור אם אכן לכל צורת כתיב הייתה קריאה אי-פעם, או שרק נכתבה כך.
בימינו הולכות ויוצאות מהדורות של התנ"ך או של ספרים ממנו (בעיקר תהילים) שכל מטרתן הוא להקל על הקורא לקרוא באופן הנכון.
כחלק מן השינויים הנעשים, מכניסות חלק מן ההוצאות את הקרי לגוף הטקסט; יש הכותבים בסוגריים את הקרי, ולאחרונה גם יש ההופכים את הקערה על פיה, וכותבים את הקרי כחלק מהטקסט, ובסוגריים, או אף בשוליים, את הכתיב.
ישנם סוגי קרי וכתיב תדירים, שבעבורם אין ציון מיוחד בשוליים.
כך לדוגמה השם המפורש כנזכר לעיל, אשר אין עליו הערת קרי (על אף שאינו נקרא ככתבו), אלא הוא מנוקד, בכתבי היד הקדומים ובדפוסים (בשינויים קלים), בניקוד המילה הנקראת (יְ-ה-וָֹ-ה לקריאת 'אדֹנָי' ו'יֳ-הֹ-וִ-ה' לקריאת 'אלהים').
כתוצאה מניקוד זה היו גם שחשבו שזוהי קריאת השם הנכתב, וכך אף התקבע באנגלית (Jehovah).
בעקבות בלבולים מעין אלה הוחלט במהדורות תנ"ך שונות, בהן תנ"ך קורן, שלא לנקד כלל את השם המפורש.
צורה נוספת היא המילה 'ירושלִַם', אשר עקב תפוצתה הרבה במקרא, אין בה הערת קרי, אלא ניקוד של חיריק הרומז שיש להשלים את ה-י' החסרה במילה.
באופן דומה מטופלת המילה 'הוִא' בתורה, הבאה תמיד (מלבד אחד-עשר מקומות) ככינוי רומז לנקבה, במקום 'היא', אך נקראת בצורה זו.
ישנן גם צורות נוספות, שבהן יש מחלוקת בין כתבי היד והמהדורות השונות, האם ואיך לסמן את חילופי הקרי והכתיב.
כך, מילה המסתיימת בחולם לפני ה' (כדוגמת שילֹה), ישנן מהדורות המסמנות הערת קרי ('שילו'), וישנן פשוט המנקדות זאת.
כן קיימת מחלוקת בשאלה של ניקוד צורות חסרות י' שאינה נקראת כדוגמת 'ידָו', 'עלָו', אשר יש המסמנים זאת כקרי וכתיב (ידיו, עליו).
למעשה, כתבי היד הקדומים אינם נוקטים באחידות בנושא זה, כאשר לעיתים הם מסתפקים בהערת מסורה המציינת על חסרון אות או ייתור אות, במקום לסמן זאת כקרי וכתיב.
נראה שהדבר היה נתון לשיקול הדעת של המסרנים-נקדנים, כאשר ניתן לראות גם בכתר ארם צובה עצמו שלעיתים מסרנו הנודע, אהרן בן אשר, שינה את דעתו מסימון קרי לסימון מסורה אחר או להפך.
במהדורות התנ"ך המודרניות קיימת גם כן חוסר אחידות בנושא זה.
ישנן מהדורות שהלכו בעקבות כתב יד מסוים, יש שלא נקטו עקיבות נראית לעין, ויש שנקטו שיטה המצמצמת יותר את הערות הקרי.
היחס בפרשנות המקרא לצורות הקרי והכתיב
בקרב הפרשנים המסורתיים ניתן להצביע על שתי מגמות בפרשנות הקרי והכתיב: גישה אחת (רס"ג ורד"ק) מתאמצת לפרש בכל מקום את הקרי כמו גם את הכתיב, כשתי קריאות מקבילות ואפשריות.
גישה שנייה (ראב"ע ור' יצחק אברבנאל) מעדיפה במובהק את הקרי כקריאה הבלעדית.
במחקר המודרני אין התייחסות רבה לשאלה זו, ואולם פעמים מנסים להכריע איזו מן הצורות היא "נכונה" ומקורית יותר, כשם שהדבר נעשה לגבי חילופי נוסח.
שאלת היחס לקרי ולכתיב קשורה באופן הדוק לשאלת מהותה של התופעה ומשמעותה, ומכאן נגזרות הגישות השונות.
תופעת הקרי והכתיב היא תופעה ייחודית למסירת התנ"ך, ורבו ההסברים לה במהלך הדורות.
כפי שראינו, בתלמוד נאמר (לפחות על חלק מן התופעות) שהן 'הלכה למשה מסיני'.
נראה שהכוונה היא רק לתופעות הנמצאות בתורה, וגם בתורה עצמה לא ברור האם מדובר על כל התופעות או רק על חלקן.
לדעה זו, שהכתיב והקרי מהווים חילופי נוסחאות, שותפים פרשנים נוספים, כגון האפודי והמאירי.
חלק על כך פרשן המקרא ר' יצחק אברבנאל, שכתב:
אם כן לשיטתו, אין מדובר בחילופי נוסח, אלא בתיקון ופירוש בלבד.
דברים דומים כתב על הנביא ירמיהו, שלא היה בקי בדקדוק הלשון, ועל כן רבו בספרו מקרי הקרי והכתיב, משום שהוצרכו אנשי כנסת הגדולה להוסיף ביאור על פי הדקדוק.
על שיטות אלו חלקו רבים, ובהם הרדב"ז, הרשב"א, והמהר"ל, שכתב:
דעתם של מפרשים אלו היא כמובא בחז"ל, שהקרי והכתיב ניתנו יחד על ידי הכותב.
בטעם הדבר כתבו מהר"ל והמלבי"ם, שהכתיב מרמז על סודות עמוקים, ועל כן דווקא הוא נדרש על ידי חז"ל.
כן נתנו הסברים ברוח זו כמה מפרשני זמננו המסורתיים, שהכתיב מלמד על מחשבתן של הנפשות הפועלות, וכיוצא בזה.
אצל חז"ל ואצל דרשנים שונים במשך הדורות מופיעים דרושים שונים לגבי הקרי והכתיב.
לדוגמה מביא השפת אמת לגבי הפסוק ב: "ולו אנחנו עמו וצאן מרעיתו" (הכתיב: "ולא".
הקרי "ולו") - כי רק לאחר שאדם מבטל את הישות העצמאית שלו (והוא מעין "לא" קיים), או אז יוכל להיות שייך באמת ובתמים ("לו") - לה'.
גישה נוספת מצויה בקטע מסורה מאת מסרן אנונימי קדום, הכותב:
במחקר המודרני נדונה תופעה זו בהרחבה, וניתנו לה כמה וכמה הסברים.
הסבר אחד (גרינץ, ברגשטרסר) הוא שהקרי הוא הצעת תיקון של בעלי המסורה לטקסט שהיה נראה בעיניהם משובש.
על שיטה זו הקשו, שהדבר מנוגד לרוח חכמי המסורה שראו עצמם כמשמרים את הנוסח הקדמון דווקא.
ועוד, כפי שציין ייבין ("מבוא למסורה הטברנית"): "יש מקומות (אמנם נדירים ביותר), שבהם הקרי אינו עדיף על הכתיב, ואף גרוע ממנו, כגון: הוצא () - היצא קרי; מגדיל () - מגדול קרי".
גישות אחרות גורסות (כלשונו של ייבין): .
ואולם ישנו קושי גדול בהצעה זו, שכן תמיד ישנו רק קרי אחד לכל כתיב, ואין זה מסתבר שתמיד הייתה רק חלופת נוסח אחת.
ועוד: בעלי המסורה הכריעו לא מעט בין כתבי היד שלפניהם, ואילו כאן הם נמצאו מנציחים את המחלוקות שבין כתבי היד.
מסיבות אלה הציע הרב מרדכי ברויאר, שהקרי והכתיב משקפים מסורת קריאה ומסורת כתיבה שונות.
דבר זה נובע מכך שבעלי המסורה, לכשרצו לקבוע נוסח מהימן ומקובל של המקרא, גם של כתיבתו על אותיותיו וגם של קריאתו על ניקודו וטעמיו, קבעו את הנוסח הנכתב לפי רוב סופרים מהימנים, ואת הנוסח הנקרא על פי רוב קוראים דווקנים.
ומדרך הטבע היו שינויים בין שתי המסורות, שהרי במסורות הסופרים מצויה יותר ההקפדה המדויקת גם על צורות 'משונות' מחד, כמו גם טעויות סופרים מאידך, ואילו בקרב הקוראים לא שייכות טעויות סופרים, אך ייתכן שינוי של הקריאה לפי הצורה המתקבלת יותר בפי הקורא ובאוזני השומעים.
קיימים יחסי גומלין בין השתיים, אחרי אשר הקוראים משתמשים בנוסחם הכתוב של הסופרים, ואילו הסופרים שומעים את קריאתם של הקוראים; אולם בסופו של חשבון, שתי מסורות הן, ונכתבה מסורת הכתיבה - בפנים הנוסח, ואילו מסורת הקריאה נכתבה בצד, כהערת מסורה.
מעין גישה זו נקט גם שאול לוין.
מימון כהן, שחקר את התופעה מן ההיבט הבלשני, מחזיק בדעה הקרובה לזו של הרב ברויאר, ואולם לשיטתו הכתיב והקרי אינם מייצגים קריאות שונות, אלא שתי הצגות אפשריות של קריאה אחת.
כהן אינו מרחיק את האפשרות שהקרי והכתיב קדומים כטקסט עצמו, כנובע מאופיים הייחודי של כתבי הקודש, אשר היו כבר מתחילתם (ואף לפני כן) טקסטים נקראים.
יוסף עופר שגם הוא סבור שהכתיב והקרי משקפים מסורת כתיבה ומסורת קריאה שונות, מדגיש ששורש התופעה נעוץ באופי הכפול של המסורה, ואין מדובר במעשה חד-פעמי של עריכה או תיקון שאירע בנקודה היסטורית כלשהי, אלא בתופעה קדומה שתהליך התקנת סימני הניקוד העלה אל פני השטח.
השאלה כמה פעמים מופיעה תופעת הקרי והכתיב בתנ"ך תלויה במידה רבה בשיטת הסימון של כתבי היד, המהדורות והחוקרים השונים, כמו גם בגרסאות הנוסח השונות.
ההערכות נעות בין 800 ל-1,500 היקרויות.
אלו אינן כוללות מקרים של 'קרי קבוע', שמרוב רגילותו אינו מצוין במיוחד, כדוגמת שם ה', או המילה 'ירושלִַם'.
מימון כהן, שבדק את מקרי הקרי והכתיב בכתר ארם צובא בתורה ובנביאים ראשונים, ערך חלוקה לפי המשמעות הלשונית שלהן.
נתוניו העלו ש-35% מהמקרים שייכים לתורת הצורות, 27% לענייני תחביר, 26% לכתיב, ו-12% למילון וסגנון.
מדגם שערך כהן ביתר הספרים העלה שככל הנראה אין הבדל מובהק בין ספרי התנ"ך השונים לעניין זה.
ספירת הערות קרי וכתיב בספרי התנ"ך
להלן (משמאל) טבלה, שבה מצוין מספר הערות הקרי והכתיב בכל אחד מספרי התנ"ך.
הספירה מבוססת על מהדורת התנ"ך של הרב ברויאר, אשר נוטה לצמצם במספר הערות הנוסח (אף כנגד כתר ארם צובא, שעליו הוא נסמך במובנים רבים אחרים).
לצורך השוואה, נוסף טור שבו מובא מספרן של כלל המילים בכל ספר.
הנתונים הם מתוך "קונקורדנציה חדשה" מאת אברהם אבן-שושן.
הספירה נעשתה בצורה ממוכנת, וייתכנו בה טעויות עקב כך.
לספירת הערות הקרי בספרי המקרא השונים ישנה משמעות לא מבוטלת.
לדוגמה, ניתן לראות כי בתורה מעטות הערות הקרי.
עובדה זו עולה בקנה אחד עם הסברים הכורכים את הקרי והכתיב בשינויי מסירה, אך מקשה על המסבירים את הכתיב השונה מהקרי כמרמז על סודות עמוקים, שהרי מקובל לחשוב כי דווקא בתורה צריכים להיות הסודות הגדולים יותר.
אברבנאל ציין את המספר הגדול של הערות הקרי בספר ירמיהו כמרמז, לדעתו, על חוסר הכשרתו של ירמיהו כנואם ("נער אנוכי").
היו חוקרים מודרניים שקשרו זאת עם העובדה שלשונו של ירמיהו הייתה לשון "עממית" (במטרה לפנות לקהל שומעיו בצורה מיטבית), ועל כן הקרי היה צריך "לתקן" אותה רבות.
המלבי"ם הצביע על המספר הלא-חריג של הערות הקרי בספר מלכים כסתירה לטענת אברבנאל, שהרי על פי המסורת, ירמיהו הוא זה שכתב אותו.
עם זאת, טענתו שלו, שהקרי מרמז על סודות, מוקשה כאמור מספירת הערות הקרי בתורה.
בספר דניאל יש הערות קרי רבות מאוד, וניתוח התופעה מראה שהן מציינות בעיקר מערכת דקדוקית שונה של מסורת הכתיב ומסורת הקרי.
בספרים המאוחרים (עזרא, נחמיה, דברי הימים ועוד) ישנן הערות קרי לא מעטות.
דבר זה מקשה על שיטת רד"ק, הטוען כי הקרי והכתיב הוא תוצאה של גלות בבל, ועזרא הוא שקבע אותו.
עם זאת, ניתן להרחיב את טענת רד"ק ולומר שלא רק גלות בבל גרמה לשינויים אלא גם שיבושים שאירעו במהלך השנים שלאחר מכן, ולא רק עזרא אחראי לקרי והכתיב אלא גם בעלי מסורה מאוחרים יותר.
קרטר בורוול הוא מלחין פסקולים אמריקאי.
מזוהה בעיקר עם סרטיהם של האחים כהן (בורוול הלחין את כל 15 סרטיהם, נכון ל-2010), כאשר הוא מכניס פסקול מותאם בדיוק לקומדיה השחורה ולציניות או לחלופין, למתח ולרומנטיקה של סרטים, עם שמירה על אופיו של הסרט.
בורוול מזוהה גם עם הבמאי ספייק ג'ונז, והלחין סרטים כמו להיות ג'ון מלקוביץ', אדפטיישן ועוד עשרות סרטים שוברי קופות וגורפי פרסים.
זכה בעצמו במספר פרסים עבור הפסקולים שיצר.
ב-26 שנות פעילותו יצר פסקולים מקוריים לכמעט 80 סרטים.
קרי גרנט היה שחקן קולנוע אנגלי-אמריקאי שעשה קריירה מרשימה בהוליווד.
דורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום השני ברשימת "הכוכבים הגברים הגדולים של כל הזמנים".
בין סרטיו המפורסמים ביותר: "סיפור פילדלפיה", "מזימות בינלאומיות", "לתפוס גנב", "נודעת" ו"צער גידול חיות".
קרי גרנט נולד ב-1904 בשם ארצ'יבלד אלק ליץ' (Archibald Alec Leach) בשכונת העוני הורפילד, שבבריסטול, דרום-מערב אנגליה, להורים שהיו לטענתו ממוצא יהודי.
אביו, אליאס ג'יימס ליץ', עבד כמגהץ חליפות גברים בבית חרושת.
לארצ'י, שהיה בן יחיד, הייתה ילדות מבולבלת ולא שמחה: אימו, אלסי, אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי כשהיה בן תשע.
אביו אמר לו כי אימו "הלכה לחופשה ארוכה".
ארצ'י נותר כתוצאה מכך חסר ביטחון ביחסיו העתידיים עם נשים וחשאי לגבי חייו הפנימיים.
חוסר הביטחון הזה גרם לו לרצות להשתנות והוא מצא את מבוקשו בעולם המשחק, שם יכול היה להשתנות כל הזמן.
בגיל 14 הורחק מבית הספר בו למד בבריסטול וב-1918 הצטרף ללהקת התיאטרון של בוב פנדר ויצא איתה למסע הופעות בן שנתיים בארצות הברית (1920).
כשהלהקה שבה לבריטניה, גרנט החליט להישאר בארצות הברית ולנסות לפתח קריירה עצמאית כשחקן.
הוא הופיע, עדיין בשם ארצ'י ליץ', בתיאטרון גדול בסנט לואיס, מיזורי והשתתף בשלל הצגות, כמו "שלושת המוסקטרים" ואחרים.
רק ב-1931, לאחר שהופיע בקומדיות קלילות בברודוויי, הגיע להוליווד, הוחתם על חוזה של אולפני סרטי פרמאונט ואימץ לעצמו את השם 'קרי גרנט', שראשי התיבות שלו - CG, היו כמו אלו של שני שחקנים מצליחים - קלארק גייבל וגרי קופר.
גרנט הפך לכוכב בעקבות השתתפותו בסרטיה של מיי וסט "היא עשתה לו עוול" ו-"I'm No Angel" (שניהם מ-1933).
"היא עשתה לו עוול" אף היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, דבר אשר הציל את אולפני סרטי פרמאונט מפשיטת רגל.
עם זאת, עוד לפני כן השתתף בתפקיד הגברי הראשי בסרט "בלונד ונוס" יחד עם מרלן דיטריך.
אחרי הצלחה זו, שיחק בסדרה של סרטים לא חשובים עד שחתם עם סרטי קולומביה ב-1936 ושיחק בקומדיה "טופר" של האל רוץ'.
הופעותיו הראשונות בהוליווד היו בכמה קומדיות רומנטיות ופרועות, בהן "האמת האיומה" של לאו מקארי (הסרט שביסס את אישיותו הקולנועית הייחודית של גרנט), "צער גידול חיות", (לצד קתרין הפבורן), "נערתו ששת" ו"רעל ותחרה" של פרנק קפרה.
בסרט "סיפור פילדלפיה", בו כיכב לצד ג'יימס סטיוארט וקתרין הפבורן, הציג גרנט את תפקידו הקולנועי הידוע ביותר: הבחור המקסים, אם כי לעיתים לא אמין, הנשוי לא מעט זמן לאישה אינטליגנטית ובעלת כוח רצון, שקודם מתגרשת ממנו, ורק אחר כך מבינה שלמרות פגמיו הרבים - אי אפשר לעמוד בפניו.
גרנט היה לשחקן של שוברי קופות במשך שלושה עשורים, ולאחד השחקנים המצליחים ביותר בהוליווד.
הוא היה שחקן מגוון ששיחק בין השאר בקומדיות, ובסרטי הרפתקאות ונעזר רבות בניסיונו כשחקן במה.
אחד מסרטיו הידועים הוא "גונגה דין" על פי שירתו של רודיארד קיפלינג.
גרנט היה שחקן מועדף על אלפרד היצ'קוק, הידוע לשמצה כבמאי שתיעב שחקנים.
היצ'קוק אמר על גרנט שהוא "השחקן היחיד שאהבתי בכל חיי".
גרנט הופיע בארבע קלאסיקות מתח של היצ'קוק: "נודעת", "חשד", "לתפוס גנב" ו"מזימות בינלאומיות".
באמצע שנות החמישים ייסד חברת סרטים משלו, "Grantley Productions", והפיק כמה סרטים שנתמכו על ידי אולפני "יוניברסל", ובהם "מגע של מינק" שביים דלברט מאן, "חופשה בלונדון", לך, אל תרוץ" ו"אבא אווז".
גרנט קיבל שתי מועמדויות לפרס אוסקר בשנות ה-40, אך הוא התכחש לפרס.
הוא היה לשחקן הראשון שפנה לדרך עצמאית, וקרא תיגר על האולפנים הגדולים, ששלטו ביד רמה בשחקנים שלהם.
בדרכו העצמאית יכול גרנט לשלוט בכל ההיבטים בקריירה שלו.
המחיר ששילם היה אי זכייה בפרס אוסקר.
את הפסלון המוזהב אחז רק ב-1970, כשקיבל פרס על מפעל חיים.
גרנט שמר על חשאיות רבה ומיעט מאוד לספק מידע על חייו הפרטיים.
הוא היה נשוי חמש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית וירג'יניה צ'יילד, הדוכסית מג'רסי.
אשתו השנייה, אותה נשא לאחר שעבר לארצות הברית (לכאורה, על מנת לחמוק מגיוס לצבא הבריטי) הייתה היורשת העשירה ואשת החברה האמריקאית, ברברה האטון .
בביוגרפיה של קרי גרנט, שנכתבה על ידי מארק אליוט, סופר אמריקאי שהתמחה, בין היתר, בכתיבת ביוגרפיות של כוכבי קולנוע ומוזיקה נאמר כי ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר גייס את קרי גרנט בעת מלחמת העולם השנייה לרגל אחר ברברה האטון, כדי לחקור אם היא מעבירה חלק מהונה העצום לרשות הנאצים.
גרנט התייחס למשימה ברצינות והסכים לצורך החקירה להתחתן עם ברברה האטון.
בשנים האחרונות נתפרסם כי השחקן הבריטי נואל קאוורד גויס לשירות החשאי הבריטי בימי המלחמה ופעל אף בארצות הברית, טרם הצטרפותה למלחמה, כדי להתחקות על היחס של חוגי הימין הקיצוני והשמאל הקיצוני בארצות הברית, למלחמתה של בריטניה, ולשם כך פעל ביחד עם קארי גרנט.
סמוך לאחר הקמתה של מדינת ישראל הפך גרנט לאחד הפעילים הנחושים ביותר של המגבית היהודית בגיוס כספים למען מדינת ישראל.
אשתו השלישית הייתה שחקנית בשם בטסי דרייק ואשתו הרביעית (ואם בתו הביולוגית היחידה, ג'ניפר גרנט) הייתה השחקנית דיאן קנון.
אשתו החמישית - שנשארה לצידו עד מותו - הייתה מלונאית בשם ברברה האריס, שהייתה צעירה ממנו ב-47 שנים.
לפי רבים ממקורביו, כולל שתי נשותיו הראשונות שהצהירו על כך במפורש, גרנט היה הומוסקסואל פעיל, שקיים מערכות יחסים עם נשים אך שכב בעיקר עם גברים.
אחת הטענות בנוגע לגרנט היא שהשחקן רנדולף סקוט היה המאהב של גרנט.
במהלך חייו הכחיש גרנט כי הוא הומוסקסואל והגיש תביעת דיבה נגד הקומיקאי צ'בי צ'ייס שהתבדח על הנושא בריאיון.
צ'ייס אמר בתגובה שיצעיד אל בית המשפט את כל עשרות מאהביו של גרנט וקרי גרנט משך את התביעה והגיע עם צ'ייס להסכם פשרה חשאי מחוץ לדלתות בית המשפט.
בריאיון בשנת 2004 אמרה אשתו השלישית כי מעולם לא חשבה לבדוק את נכונות השמועות (על היותו הומוסקסואל) כי היו עסוקים מדי בקיום יחסי מין...
גם ביתם של השניים שללה בספרה "חומר טוב" (Good Stuff) את הטענה שאביה היה הומוסקסואל.
קְרִי-קְרִי (שם מדעי: Capra aegagrus creticus), או עז הבר הכריתית (מלשון כריתים), הוא תת-מין ממשפחת עז הבר.
הקרי-קרי הוא פרסתן גדול יותר משאר הפרסתנים החיים במזרח הים התיכון.
כיום הקרי קרי נפוץ אך ורק במספר מצומצם של איים יווניים, אך תפוצתו העיקרית היא בכרתים.
צבעה של פרוות הקרי-קרי הוא חום-זהוב, ורגליו צבועות בשחור ולבן.
פניו שחורות למחצה וכך גם זנבו.
הקרי-קרי בעל מראה מרשים במיוחד ביחס ליתר תת-מיניו של עז הבר.
הם נחים במשך רוב היום כמו זכרי האריות.
הקרי-קרי לא נחשב לבעל חיים אנדמי לכרתים, שכן הוא יובא על ידי התרבות המינואית.
בעקבות הכחדות ממקומות מחייתו הטבעיים, הקרי-קרי לא נפוץ בשום מקום אחר חוץ מכרתים והאיים הסובבים לו.
הקרי קרי אינה עז ילידית של כרתים, ומניחים שהאדם ייבא אותה לאי בסביבות התקופה המינואית.
ארכאולוגים מצאו ציורי קיר שבהם מופיעות העזים ומשערים כי תושבי האי סגדו להן כאלים.
שם זכרי הקרי-קרי באי הוא אגרימי שפירוש השם ה"פראי".
שם נקבות הקרי-קרי הוא סאנאדה.
לקרי-קרי משמעות תרבותית עצמאות בכרתים והוא נחשב לסמל האי, בדומה לכך שהקנגורו מסמל את אוסטרליה.
בשנת 1960 ירד מספר הקרי-קרי העולמי אל מתחת ל-200 פרטים.
מספר נמוך זה היה אחת הסיבות להפיכתו של קניון סאמריה שבכרתים לשמורת טבע בשנות ה-60. כיום חיים באי כ-2,000 עזים, ומצבם עדיין מוגדר כפגיע.
למרות המאמצים הרבים שמושקעים בשימור תת-המין, ישנם מספר גורמים המקשים על התאוששות הקרי קרי, כמו ציד שמטרתו השגת בשרם ועורם.
פרטים של העז נמצאים בחי בר כרמל.
קְרִי־לַיְלָה (בסלנג נקרא חלום רטוב) הוא פליטת זרע (שפיכה) לא רצונית במהלך השינה.
אצל גברים קרי לילה עשוי להתרחש בתדירויות שונות, בתקופות שונות במהלך חייהם, החל מגיל ההתבגרות.
אצל נשים מתרחשת תופעה מקבילה המתבטאת ברטיבות בנרתיק ולפעמים גם אורגזמה מתוך שינה.
לעיתים קרובות קרי לילה מלווה בחלומות ארוטיים, אך אין זה מן ההכרח.
במהלך השפיכה, בקרי לילה, נפלטים כ-500 מיליון תאי זרע, בדומה לשפיכה רגילה.
לא תמיד מלווה פליטת הזרע ביקיצה מהשינה.
קרי לילה שכיח בעיקר בגיל ההתבגרות ואצל צעירים, אך יכול להופיע בכל גיל.
על פי דוחות קינסי, 83% מהגברים האמריקנים חווים קרי לילה לפחות פעם אחת בחייהם ואצל 13% מהמתבגרים פליטת הזרע הראשונה מתרחשת בשינה.
התדירות יורדת מ-0.36 פעמים בשבוע בממוצע בגיל 15 ל-0.18 פעמים בגיל 40. בסקר שנערך באינדונזיה דווח על כ-97% מהגברים שחוו קרי לילה עד לאמצע שנות ה-20 לחייהם.
שכיחות אירועי הקרי עולה אצל מתבגרים המקבלים תוספת טסטוסטרון לטיפול בעיכוב בהתפתחות המינית.
על פי התורה, קרי לילה מטמא את האדם שיוצא ממנו הזרע, והוא הופך בכך להיסווג בתור טמא המכונה בספרות חז"ל בעל קרי.
על פי ספר דברים, נדרשת טבילה במים להיטהרות מקרי:
בהלכה, על אף ששפיכת זרע לבטלה נחשבת לחטא, מוגדר קרי לילה כטומאה בלבד.
עם זאת, הגבר מצווה על שמירת עיניים - התנהגות שתמנע מחשבות ארוטיות העלולות להוביל לקרי לילה..
במסכת ברכות נמנה קרי לילה עם שישה "סימנים יפים לחולה".
לפי מסכת אבות אחד מהניסים שאירעו בבית המקדש הוא ש"לא אירע קרי לכוהן גדול ביום הכיפורים" אם כי מסופר במסכת יומא בתלמוד הירושלמי שכהן בשם "בן אילם" החליף את הכהן הגדול שראה קרי ביום הכיפורים.
במסכת יומא,פרק א', משנה ד' נכתב ש"כל שבעת הימים לא היו מונעים ממנו (מהכוהן הגדול) מאכל ומשתה.
ערב יום הכיפורים עם חשכה, לא היו מניחים אותו לאכול הרבה, מפני שהמאכל מביא את השינה".
הפירוש במשנה מסביר: שאסור היה לכוהן הגדול לישון בליל יום הכיפורים, שמא יראה קרי וייפסל לעבודה.
ב"פרשת השולחן" בקוראן מצווה אדם להיטהר בעקבות פליטת זרע: בניגוד ליחסי מין או אוננות, קרי לילה אינו נחשב כשבירה של מצוות צום הרמדאן.
קרטר ברקסטון , מנציגי וירג'יניה בחתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ברקסטון נולד במושבת וירג'יניה והתחנך בקולג' של ויליאם ומרי.
בגיל 19 הוא נישא לג'ודית רובינסון ונולדו להם שתי בנות, אך רובינסון נפטרה שנתיים לאחר מכן, וברקסטון נסע עם בנותיו לאנגליה.
המשפחה שבה לאמריקה בשנת 1760. ברקסטון נישא בשנית וכעבור זמן קצר נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנת 1774, עם פירוק בית הנבחרים, היה ברקסטון נציג מחוז מגוריו בגוף המבצע שהוקם לאחריו.
כעבור שנה, ב-1775, הוא נבחר למלא את מקומו של פייטון רנדולף בקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו עם חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
כהונתו בקונגרס נמשכה בין פברואר לאוגוסט 1776, עת צומצמה משלחת הנציגים של וירג'יניה לחמישה נציגים.
ברקסטון חזר לכהן בבית הנבחרים של וירג'יניה ומאוחר יותר שירת ברשות המבצעת במדינה.
לברקסטון היו מטעים רבים ולמעלה מ-160 עבדים.
חלק נכבד מהונו של ברקסטון הושקע על ידו במימון ותמיכה במהפכה האמריקנית.
רבות מהשקעותיו, הן במשלוחי ציוד והן בקרקעות, הושחתו על ידי הצבא הבריטי.
בסיום המלחמה נותר ברקסטון בחובות גדולים מהם לא התאושש.
נפטר באוקטובר 1797 בביתו שבריצ'מונד בגיל 61.
שניים מניניו של ברקסטון החזיקו בתפקידים בממשל האמריקני: אליוט ברקסטון כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית וג'ון סטיבנסון כיהן כמושל קנטקי וכסנאטור.
קְרִי (Cree) היא שפה ילידית קנדית, המכילה למעשה מספר ניבים נפרדים אך קרובים.
השפה מדוברת בפי כ-117,000 איש ברחבי קנדה, החל מהטריטוריות הצפון-מערביות ועד לניופאונדלנד ולברדור, ונחשבת לשפה הילידית המדוברת ביותר בקנדה.
קרי ששייכת למשפחת השפות האלגונקוויאניות, בה נהגו לדבר האומות הראשונות לפני הגעת האדם האירופי ליבשת אמריקה.
בניגוד לשפות אלגונקוויאניות אחרות שנכחדו או קרובות להכחדה (כדוגמת שפת השאיין, שפת המיאמי - אילינוי, וכו'), התקיימה הקרי, בזכות מדיניות הממשל הקנדי עוד מראשיתו.
כבשפות אלגונקוויאניות אחרות, גם בקרי שונים מאוד מבנה השפה, התחביר והגופים מהמוכר בשפות מערביות.
לדוגמה, קיים גוף רביעי, בו מתײחסים לאנשים שנפטרו, וגם בו קיימים הבדלים, למשל, בין אנשים שנפטרו בטבעיות ואנשים שמצאו את מותם בצורה אחרת.
גם מבחינה תחבירית, קרי היא בעלת מורפולוגיה עשירה ביותר, כשאר השפות האלגונקוויאניות.
המילה "בית ספר", למשל, מהווה דוגמה טובה לעושר המורפולוגי בשפת הקרי.
בעוד שבשפה האנגלית, לדוגמה, מורכב הביטוי "בית ספר" ממילה יחידנית ("School"), ובעוד שבעברית (הנחשבת כשפה מורפולוגית עשירה) מורכבת המילה משני ביטויים ("בית" + "ספר"), הרי שבשפת הקרי המילה היא kiskinohamātowikamik, שפירושה המילולי הוא "מקום ללימוד יחדיו על ידי מתן דוגמה".
קרי היא אחת משמונה השפות הרשמיות בטריטוריות הצפון-מערביות, לפי חוק השפות הרשמיות.
השפה נכתבת בכתב ייחודי, כתב קרי, המשמש כיום גם בשפות אלגונקוויאניות נוספות.
צורת הכתב היא הברתית-פונטית, והמילים בה מפורקות למספר גדול של סימנים גרפיים, המבטאים הברות..
כיום נכתבת השפה, לעיתים, גם בכתב הלטיני.
+פונמות בקרי סדקי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שִנִּי דו־שפתי אפיnm סותם k t p מחוכך ʧ ʦ חוכך h ʃ sð מקורב(צדי)wjɹl
קרולין "קרי" ליין סטיינסייפר היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית, בעלת 3 מדליות זהב, כולל במשחה היוקרתי ביותר ל-100 מטר חופשי.
סטיינסייפר נולדה וגדלה ברדווד סיטי, קליפורניה.
היא החלה לשחות בגיל 11 תחת הדרכתו של קן בלי במועדון השחייה ווסט ואלי שבסן פרנסיסקו.
היא למדה באוניברסיטת טקסס ושחתה תחת הדרכתו של ריצ'רד קוויק.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס ונצואלה בשנת 1983 זכתה סטיינסייפר ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי (56.92 שניות), במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:46.46 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב (4:12.99 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1985 זכתה סטיינסייפר ב-4 מדליות, 3 זהב, ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.75 שניות, אחרי ג'נה ג'ונסון (56.36 שניות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס בשנת 1987 זכתה סטיינסייפר במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:48.68 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכתה סטיינסייפר במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:43.63 דקות).
בסך הכל זכתה סטיינסייפר ב-2 תוארי אליפות ארצות הברית בשחייה במשחה ל-100 מטר חופשי.
בשנת 1999 זכתה סטיינסייפר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
קרי ליין הילסון היא שחקנית וזמרת-יוצרת אמריקאית בסוגות רית'ם אנד בלוז, פופ, ודאנס, זכתה בשני פרס גראמי.
הילסון הוציאה לאור שני אלבומי סולו שזכו להצלחה גדולה, וזכתה לתהילה גם בזכות קריירת הכתיבה שלה, במסגרתה כתבה מספר להיטי פופ, כדוגמת "Gimme More" של בריטני ספירס ו-"Like a Boy" של סיארה.
במהלך השנים האלה, הילסון כתבה מספר להיטים שהובילו אותה לקדמת הבמה.
המפיק והזמר טימבלנד זיהה את הכישרון, ואף אירח אותה במספר שירים שלו, דוגמת "The Way I Are", שאף הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. בתקופה הזאת כתבה עשרות שירים, לאומנים דוגמת אומוריאן, קלי רולנד, סיארה, הפוסיקט דולז, בריטני ספירס, אשר, מרי ג'יי בלייג', לודאקריס, ונוספים.
בנוסף, היא התארחה כזמרת רקע באלבום Blackout של בריטני ספירס.
ב-2006, 2007 כיכבה במספר רב של קליפים, ביניהם של אשר, ושל ני-יו.
אלבום הבכורה של הילסון, , יצא ב-24 במרץ 2009. הסינגל הראשון שיצא לאור מהאלבום היה "Energy", ואחריו עוד 6 סינגלים שונים, כשהבולטים בהם הם "Return the Favor" (הסינגל השני), "Knock You Down" (הסינגל הרביעי) ו-"I Like" (הסינגל ה-7 והאחרון).
האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה מאוד, ולחשיפה תקשורתית גבוהה, במיוחד ברשתות החברתיות וביוטיוב.
בארצות הברית האלבום הגיע במהרה למעמד אלבום זהב.
בעקבות נוכחותה התמידית בסצנת ה-R&B בראשית שנות ה-2000, הכירה הילסון אמנים בולטים ורבים בתעשיית המוזיקה.
היא פנתה לרבים מהם, שיתארחו באלבומה.
בין השאר, ככקולות רקע, מתארחים ליל ויין, טימבלנד, קניה וסט, אייקון, ניקול שרזינגר ונוספים.
בנוסף, ג'סטין טימברלייק כתב עם הילסון את הסינגל החמישי מהאלבום, "Slow Dance".
בשנת 2010, זכתה הילסון למועמדות בפרס גראמי לתגלית השנה.
בשנת 2010, הוציאה את האלבום No Boys Allowed.
מתוך האלבום יצא הלהיט "".
שלושתם זכו להצלחה רבה ברחבי העולם והפכו ללהיטים.
בשנת 2017, לאחר שלא הוציאה סינגל במשך שבע שנים, השתתפה בשיר "Beautiful".
שלוש שנים לאחר מכן, השתתפה בשיר נוסף, "Nominate".
ב־18 באפריל 2025 הילסון הוציאה את אלבומה השלישי We Need to Talk: Love, הראשון שלה מזה 15 שנה.
האלבום כולל 9 שירים ויצא בחברת התקליטים העצמאית שלה, Audible Art Club.
האלבום הוא הראשון מתוך טרילוגיה מתוכננת: Love, Drama, Redemption (בעברית: "אהבה, דרמה, גאולה"), שמבוססת על תקופת ההפסקה הארוכה שלה מהמוזיקה.
קרטר הנרי הריסון, סיניור (.Carter Henry Harrison, Sr; 15 בפברואר 1825 – 28 באוקטובר 1893) היה פוליטיקאי אמריקאי.
כיהן בשתי קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בין השנים 1875–1879 ולאחר מכן כיהן ארבע כהונות רצופות כראש העיר שיקגו בין השנים 1879–1887. בשנת 1893 נבחר לכהונה חמישית, במסגרתה ניצח על התערוכה העולמית של שיקגו.
קרטר נרצח יומיים לפני נעילת התערוכה, וטקס הנעילה שלה הפך לטקס אשכבה ואבל לזכרו.
הריסון נולד ליד לקסינגטון, קנטקי, הוא היה בן משפחתו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון.
בשנת 1845 סיים לימודים לתואר ראשון בקולג' של אוניברסיטת ייל ולאחר מכן נסע למסע ארוך באירופה, בין השנים 1851–1853. לאחר שחזר לארצות הברית השלים תואר במשפטים בקולג' טרנסילווניה בלקסינגטון והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1855.
באותה שנה עבר הריסון לשיקגו משום שזיהה בה פוטנציאל גדול לפיתוח.
בשנת 1875 נבחר לבית הנבחרים כנציג הדמוקרטי של מחוז קוק (אילינוי) וכיהן עד 1879. בשנה זו נבחר לראשונה לראשות העיר שיקגו, תפקיד אותו מילא עד 1887.
בשנת 1890 נסע עם בתו למסע ארוך בטבע במסגרתו ביקרו בפארק הלאומי ילוסטון ובאלסקה.
את חוויותיהם תיעד הריסון במכתבים שפורסמו בעיתון שיקגו טריביון ופורסמו ב-1891 בספר A Summer's Outing and The Old Man's Story ("טיול קיצי וסיפורו של האיש הזקן").
ב-7 באפריל 1893 נבחר שוב, בפעם החמישית לראשות העיר שיקגו, שנבחרה כבר קודם לכן לאירוח התערוכה העולמית.
עקב הצלחת התערוכה נישא הריסון על גלי תהילה ואהדה בעירו ומחוצה לה.
בערב ה-28 באוקטובר, יומיים לפני נעילת התערוכה, הגיע לביתו של הריסון צעיר בן 25 בשם יוג'ין ג'וזף פרנדרגסט, מעריץ לשעבר של הריסון שביקש להתקבל כיועץ משפטי לעירייה ונדחה.
הוא ירה בהריסון מטווח קרוב והרגו.
במקום הטקס המפואר שתוכנן לנעילת התערוכה, נערך טקס אשכבה לראש העיר האריסון.
בשעה 16:45, עם השקיעה, ירתה ספינת הקרב "מישיגן" 21 מטחי ירי תותחים, כאשר נדם קול המטח האחרון צנחו 1,000 הדגלים אל הקרקע ו-200,000 מבקרים שרו את ההמנון בבכי עצור.
במשפטו יוצג הרוצח על ידי הפרקליט קלרנס דרו, שטען לאי שפיות, בניסיון להציל את פנדרגסט מעונש המוות, אולם המושבעים שהיו כולם אזרחי שיקגו שהתאבלו על ראש עירם האהוד החליטו פה אחד על עונש מוות שבוצע ב-13 ביולי 1894. דרו קרא לאיש עליו הגן "רפה שכל מטורף ואומלל".
בנו, קרטר הריסון ג'וניור (1860–1953), כיהן אף הוא כראש העיר שיקגו במשך חמש כהונות.
קרי מריסה וושינגטון היא שחקנית אמריקאית.
היא זכתה להכרה ציבורית רחבה על כיכובה בסדרת הדרמה הפוליטית של רשת ABC, "סקנדל", בה היא מגלמת את אוליביה פופ, מומחית לניהול משברים לפוליטיקאים וגורמי כוח בוושינגטון.
על תפקידה הייתה מועמדת לשני פרסי אמי, פרס גילדת שחקני המסך ולפרס גלובוס הזהב.
וושינגטון נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק, בתם של ולארי, פרופסור ויועצת חינוכית, ושל ארל וושינגטון, מתווך נדל"ן, במקור מקרוליינה הדרומית.
דרך אמה, היא בת דודתו של מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, קולין פאוול.
הייתה לחברה בקבוצת "תיאטרון הנוער טאדה" שהופיעה במנהטן.
סיימה תיכון ב-1994 וקיבלה מלגה נשיאותית באמנות.
היא למדה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, והייתה חברה באחוות פי בטא קאפה וסיימה את לימודיה ב-1998 עם תואר כפול באנתרופולוגיה וסוציולוגיה.
וושינגטון החלה את דרכה בתפקידים הראשיים בדרמות ההתבגרות העצמאיות "השיר שלנו" ו"טרמפ", עליו הייתה מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט.
התפרסמה לראשונה בתפקיד האם החד הורית צ'אניל ריינולדס בדרמת הריקוד "הריקוד האחרון".
ב-2001 הופיעה בקומדיית הפעולה "באד קומפני" בתפקיד ג'ולי חברתו של הסוכן החשאי ג'ק הייס (כריס רוק).
ב-2004 זכתה וושינגטון להערכה רבה על אחת מהופעותייה הטובות בקריירה בדרמה המוזיקלית "ריי", בה שיחקה בתפקיד דלה ביאה אשתו של אמן הג'אז האגדי ריי צ'ארלס (ג'יימי פוקס).
באותה השנה גילמה את דמותה של קאסי בסרט "אישה בזירה" לצד מג ראיין.
זה היה הפרויקט השלישי ברציפות שבו וושינגטון מצאה את עצמה בתפקיד חברתה הטובה של השחקנית הלבנה.
המקרים הקודמים היו ב-"ריקוד צמוד" בשנת 2001, שם היא הייתה חברתה הטובה ביותר של ג'וליה סטיילס, ובפיילוט של סדרת הדרמה-קומדיה של פוקס משנת 2004 "Wonderfalls".
עם זאת, התפקיד ב"אישה בזירה" סימן את סוף הדפוס הזה בקריירה שלה מאחר שהיא החליטה לדחות תפקידים דומים שכאלה.
ההחלטה של וושינגטון לדחות תפקידים כאלה הושפעה מהערצתה למג ריאן ומהרצון שלה לתפקידים משמעותיים יותר.
היא לא רצתה להיות עזר למסע של אישה לבנה בסרטים.
בעקבות החלטה זו, וושינגטון המשיכה את הקריירה שלה בתפקידי משנה שלדעתה היו יותר עגולים.
זכתה לחשיפה רבה באותה השנה גם בזכות תפקידה בסרטו של ספייק לי "היא שונאת אותי", בתור פטימה גודריך ארוסתו לשעבר של ההטרוסקסואל ג'ק ארמסטרונג (אנתוני מאקי), המשדלת אותו להכניס לסביות להריון בתמורה לכסף.
ב-2005 וושינגטון הופיעה בשובר הקופות "מר וגברת סמית'" בתפקיד ג'סמין
ובסרט גיבורי העל " ארבעת המופלאים" בתור אלישיה מאסטרס, חברתו של בן גרים (מייקל צ'יקליס).
וושינגטון חזרה על התפקיד גם בסרט ההמשך "ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף".
בנוסף השתתפה בעונה השנייה של סדרת הדרמה "בוסטון ליגל".
ב-2006 שיחקה בדרמה ההיסטורית "המלך האחרון של סקוטלנד" בתור קיי אמין אשתו של הדיקטטור הצבאי של אוגנדה אידי אמין (פורסט ויטאקר) ובקומדיה "איש קטן" בתור ונסה אשתו של דריל אדוארדס.
ב-2007 הופיעה בקומדיה של כריס רוק "אני חושב שאני אוהב את אשתי" בתור ניקי אהובתו לשעבר של הבנקאי הנשוי ריצ'רד קופר.
ב-2008 שיחקה במותחן "גדר לבנה".
החל מ-2012, משחקת בסדרת הדרמה הפוליטית "סקנדל" של היוצרת שונדה ריימס.
וושינגטון משחקת בתפקיד אוליביה פופ, הדמות הראשית, מומחית לניהול משברים שפרשה מעבודתה בבית הלבן, הקימה חברה פרטית משלה בה היא "מתקנת" משברים עם עמיתיה לעבודה, לפעמים בדרכים חוקיות ולפעמים לא, כאשר כולם קוראים לעצמם "גלדיאטורים", שלוחמים ולא מוותרים.
באותה שנה שיחקה בדרמה הקומית "רק אלף מילים" לצד אדי מרפי.
ב-2013 הופיעה בשער של המגזין ונטאי פייר.
בנוסף לקרירת המשחק היא גם פרזנטורית של Neutrogena.
בשנת 2016 שיחקה וושינגטון את אניטה היל בסרט הביוגרפי "באישור", העוסק בעדותה של היל לפני ועדת המשפט של הסנאט על המועמד (אז) לשיפוט בבית המשפט העליון קלרנס תומאס.
על הופעתה זכתה לשתי מועמדויות לפרס אמי בקטגוריות שחקנית ומפיקה מצטיינת.
בנוסף, הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לתפקיד זה.
בשנת 2020 שיחקה בסרטו של ראיין מרפי "הנשף" מבית נטפליקס, המבוסס על המחזמר באותו שם משנת 2016.