tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם שובו לישראל ב-1979, החל דב במחקר כלכלי-פיננסי חלוצי מסוגו בתחום שירותי הרפואה, נוסף להוראה ולהמשך עבודה בינלאומית.
בין מחקריו הבולטים בתחילת דרכו בישראל היה יישום שיטת "המחירים ההדוניים" להערכת פעילות רפואית שאין לה ביטוי במנגנוני שוק, כמו גם אומדנים ראשונים של עלות הפעילות הרפואית בישראל.
לבסוף פנה דב לתחום המקרו-כלכלה ולחקר מדיניות במערכות בריאות, שהביא הן להגדרתה של מסגרת דיון במערכות בריאות, שהתפרסמה בשם Emerging Paradigm, והן ליישום Fuzzy Logic לחקר מימון מערכות בריאות.
כמו גם לבחינה לא קונבנציונלית של השפעת ההזדקנות על עלויות מערכת הבריאות.
צ'רניחובסקי היה חבר ב"ועדת נתניהו", ועדת חקירה של מערכת הבריאות בישראל, שפעלה בשנים 1988–1990. ועדה זו הניחה את אבני היסוד להצעת הרפורמה שהובילה לחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי שנחקק בשנת 1995. בין השנים 2000–2002 השתתף ב "ועדת אמוראי" שיזמה הצעות רפורמה נוספות למערכת הבריאות הישראלית.
במסגרת עבודתו בבנק העולמי מילא דב תפקיד מרכזי בניסוח רפורמות במערכת הבריאות של רומניה, רוסיה, מקסיקו וטנזניה.
בשנת 2020, חודשים ספורים טרם פטירתו מונה על ידי שר הבריאות יולי אדלשטיין לחבר במועצת הבריאות של משרד הבריאות.
פאטל נולד ברובע הארו בצפון לונדון שבאנגליה לאניטה וראג', זוג הורים ממוצא הודי שנולדו בקניה (בה קיים מיעוט הודי משמעותי), ולו אחות גדולה בשם קומל.
הוא ומשפחתו הם בני דת ההינדואיזם.
מלבד תחום המשחק, עוסק פאטל גם בתחום אמנות הלחימה אותה למד בהצעת אימו שדחפה אותו לתחום.
הוא למד תחילה קראטה לפני שעבר לאקדמיית טאקוונדו מקומית בלונדון.
פאטל השתתף בתחרויות ארציות ובינלאומיות וביניהן אליפות העולם לאמנויות לחימה שנערכה ב-2004 בדבלין, אירלנד, בה זכה במדליית הארד.
למד בבית ספר לונגפילד, שם הופיע לראשונה בהצגה מקומית של שייקספיר "הלילה השנים עשר", על הופעתו קיבל תשבחות רבות שהובילו אותו לפתח את יכולת המשחק שלו.
לאחר מכן עבר פאטל ללמוד בתיכון וויטמור, שם קיבל הערכה רבה על יכולת המשחק שלו וכמו כן קיבל תואר בתחום הדרמה בו עסק בתיכון.
פאטל החל ב-2006 את קריירת הטלוויזיה שלו בסדרת הנעורים הבריטית "סקינס", כשנבחר מתוך מאות נערים לגלם את תפקידו של אנוואר קהרל, נער בריטי מתבגר ממוצא פקיסטני, את התפקיד קיבל לאחר שני אודישנים בלבד.
הסדרה עצמה עלתה לאוויר ב-2007 וזכתה להצלחה מקרב המבקרים, וכמו כן גם בפרס "פרסי הטלוויזיה האירופי" ובפרס באפט"א.
בשנת 2008 נבחר פאטל בקפדנות מתוך אלפי שחקנים הודים מקומיים לשחק בסרטו של דני בויל "נער החידות ממומביי".
בסרט זה הוא מגלם את דמותו הספרותית של ג'מאל מאליק, נער הודי ממוצא מוסלמי שגדל באזורי העוני בהודו שבאזור בומביי.
ג'מאל עובד כמגיש תה צעיר בחברת טלפונים מקומית בעיר.
כשהוא מצליח להתקבל לשעשועון היוקרתי "מי רוצה להיות מיליונר" אנשים רבים מרימים גבה, אבל שלב אחר שלב ג'מאל מצליח להפתיע את הקהל, המנחה ולעיתים גם את עצמו כאשר הוא מצליח לענות על כל השאלות.
לאורך הסרט מתפתח סיפור אהבה בין ג'מאל ללאטיקה (פרידה פינטו), אותה הכיר כילד ודרכיהם הופרדו בצורה טרגית על ידי סוחרי ילדים שחטפו את לאטיקה בהיותה ילדה קטנה.
כשג'מאל ולאטיקה גדלים, דרכיהם נפגשות בשנית אך מתברר כי לאטיקה כלואה כשפחה אצל עבריין מסוכן ואינה יכולה לברוח עם ג'מאל.
על תפקיד הבכורה שלו בסרט קיבל פאטל בן ה-18 שבחים רבים ומועמדות לפרס באפט"א.
הסרט עצמו זכה ב-8 פרסי אוסקר.
לאחר "נער החידות ממומביי" קיבל פאטל מגוון הצעות לפרויקטים עתידיים, כולל השתתפות בסרטו של הבמאי מ.
בסרט, המבוסס על סדרת האנימציה עטורת השבחים של ערוץ ניקלודאון "אווטאר: כשף האוויר האחרון" הוא גלם את דמותו של צוקו, נסיך אומת האש, אשר הוגלה מביתו על ידי אביו ויכול להחזיר את כבודו רק אם ימצא את האווטאר ויביא אותו לאביו כהוכחה לכוחו.
בשנים 2012-2014 שיחק בסדרה חדר החדשות ובשנת 2014 שיחק בדרמה "מסע משוגע", שמבוסס על הסרט הגרמני "וינסנט רוצה לים".
בשנת 2015 שיחק את דמותו של המתמטיקאי ההודי הגאון סריניוואסה רמנוג'אן בסרט "האיש שידע אינסוף".
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "סארו - הדרך הביתה" המבוסס על סיפורו האמיתי של סארו ברירלי.
על תפקידו בסרט זה היה פאטל מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "מלון מומבאי" לצד ארמי האמר, ובמותחן הבריטי-אמריקאי "אורח החתונה".
בשנת 2020 כיכב בסרט "ההיסטוריה האישית של דייוויד קופרפילד" אשר מבוסס על הספר דייוויד קופרפילד מאת צ'ארלס דיקנס.
עבור תפקידו כדייוויד קופרפילד, היה פאטל מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי ולפרס סטלייט.
בשנת 2021 שיחק את התפקיד הראשי בסרט האפוס "האביר הירוק".
במרץ 2021 השלים פאטל את פרויקט הביכורים שלו כבמאי קולנוע, עם הסרט "איש הקוף".
פאטל גם משחק בתפקיד הראשי, ובו הוא מגלם עבריין לשעבר שמשתחרר מבית הסוהר, ומתמודד עם החיים המודרניים במומבאי הלכודה בסבך תאוות הבצע של התאגידים ושחיקת הערכים התרבותיים, בעודו מבקש לנקום במי שגזלו ממנו את כל שהיה לו, שנים קודם לכן.
הסרט נרכש על ידי "נטפליקס" בסכום שהוערך ב-30 מיליון דולר, וצפוי לצאת לצפייה במהלך שנות 2024. פאטל היה שותף גם לכתיבת התסריט.
מקורות בתעשיית הקולנוע, שצפו בסרט, תיארו אותו כ"ג'ון ויק במומבאי".
הוא החל לצאת עם השחקנית פרידה פינטו בשנת 2009, לאחר שהשניים הכירו על סט הסרט "נער החידות ממומביי".
ב-10 בדצמבר 2014, בני הזוג הודיעו שהם נפרדו לאחר כמעט שש שנים של זוגיות.
במרץ 2017, פורסם כי הוא נמצא במערכת היחסים עם השחקנית האוסטרלית טילדה קובהם-הארווי.
הם נפגשו תשעה חודשים קודם לכן על הסט של הסרט "מלון מומבאי".
+שנהסרטתפקידהערות2008נער החידות ממומבייג'אמל מאליקפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לפנים החדשות המבטיחות ביותר (אנ') (2008)
מועמד פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי (2009)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר (2009)
מועמד פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (אנ') (2009)2010איירבנדרהנסיך צוקו2011מלון מריגולד האקזוטיסוני קאפור2012אודות שריאנדרו2014מסע משוגעאלכס2015מלון מריגולד האקזוטי השניסוני קאפורצ'אפידיון וילסון2016האיש שידע אינסוףסריניוואסה רמנוג'אןסארו - הדרך הביתהסארו ברירליזכיות:
פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה (2017)
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (2017)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (2017)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר (אנ') (2017)רק אתמולטושיודיבוב2018מלון מומבאיארג'וןמועמדויות:
+שנהסדרהתפקידהערות2008-2007סקינסאנוואר קהרלתפקיד ראשי (עונות 2-1); 18 פרקים2009Mister Elevenמלצר בבית מלוןפרק: "1.1"2014-2012חדר החדשותניל סאמפטתפקיד ראשי (3 עונות); 25 פרקים2019אהבה מודרניתג'ושוע2 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח יוצא מן הכלל בסדרה קומית (אנ') (2020)
דב ניסמן (נולד ב-22 ביולי 1954) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באולימפיאדת מונטריאול במדי נבחרת ישראל.
בעל שתי מדליות מהמכביה ושתי מדליות מכינוס הפועל.
נוסף לכך, הוא אלוף העולם לוותיקים (65–69) בעל 6 מדליות זהב מאליפות העולם למאסטרס (2019), הישג שיא של שחיית הוותיקים בישראל.
דב ניסמן גדל בקיבוץ עין דור והתאמן בקבוצת השחייה של הפועל העמקים ואחר כך בקבוצת הפועל עמק יזרעאל, בהדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכה ניסמן ב-4 מדליות אישיות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:25.8 דקות, לפני רון קרמן ממכבי חיפה (2:31.1 דקות) וסמי הירשהורן מהפועל טבעון (2:32.9 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש לגילאי 18 של 5:10.4 דקות, לפני חברו לקבוצה עדי פרג (5:14.3 דקות) וסמי הירשהורן (5:15.2 דקות).
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.7 דקות, אחרי יואב יעקובי מהפועל תל אביב (1:05.2 דקות) ולפני אייל פרנק מהפועל כפר בלום (1:10.0 דקות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.0 דקות, אחרי עדי פרג (1:03.2 דקות) ולפני טל גרייבר ממכבי חיפה (1:07.2 דקות).
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל במשחים ארוכים שנערכה בכפר בלום הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:44.1 דקות, לפני עדי פרג (18:45.1 דקות) ורון קרמן (19:01.6 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בשנת 1973 זכה ניסמן ב-4 מדליות אישיות, 1 זהב ו-3 כסף.
בתחרות מבחן למשחקי אסיה שנערכה בבריכת מכון וינגייט בסוף יולי 1974 קבע ניסמן במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:20.6 דקות, שיפור לשיאו של יואב יעקובי (2:22.1 דקות).
שבוע לאחר מכן, הוא שיפר את שיאו במשחה ל-200 מטר גב והעמידו על 2:20.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר אותה שנה זכה ניסמן בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.3 דקות, לפני אייל פרנק (1:07.1 דקות) ואילון קידר מהפועל ימק"א ירושלים (1:10.41 דקות) ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:23.3 דקות, לפני אייל פרנק (2:26.5 דקות) ורון קרמן (2:30.4 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:11.5 דקות, אחרי עדי פרג שקבע שיא ישראלי חדש של 5:02.5 דקות ולפני רון קרמן (5:18.0 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:48.4 דקות, אחרי רון קרמן (2:40.3 דקות) ועופר קוגל מהפועל כפר בלום (2:42.7 דקות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו באוניברסיטת תל אביב במאי 1975 זכה ניסמן בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש של 2:17.1 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי 3:47.9 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בלונג ביץ' שבקליפורניה במרץ 1976 קבע ניסמן שני שיאים ישראלים חדשים, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:15.6 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:49.75 דקות.
לפני המשחקים האולימפיים קבע ניסמן במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:04.20 דקות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:19.20 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש נוסף של 4:44.90 דקות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים ניסמן במקום ה-27 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4.47.13 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף חודש ספטמבר אותה שנה זכה ניסמן ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1978 זכה ניסמן במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.88 שניות, אחרי מייק גרינשפן (59.59 שניות) ולפני יורם כוכבי (1:00.64 דקות).
ניסמן קיבל מלגת לימודים בארצות הברית ושם פגש את רעייתו, שמשפחתה מניו יורק.
הם חזרו לישראל וחיפשו עבודה בתחום ההנדסה, אבל לא מצאו וחזרו לקליבלנד, שם ייסדו עסק משותף לתיקון מדפסות מחשב.
בשנת 2013 שב ניסמן לישראל והחל להשתתף באליפויות ישראל לוותיקים.
באליפות העולם בשחייה לוותיקים שנערכה בקוריאה הדרומית ב-2019 זכה ניסמן ב-6 מדליות זהב, הישג שיא של שחיית הוותיקים בישראל.
דב פרידמן (נולד ב-8 באוקטובר 1949) הוא שחקן וזמר ישראלי.
פרידמן נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב.
הוא שירת בצה"ל בגרעין נח"ל.
בין השנים 1970–1973 למד בבית הספר לאמנויות המשחק "בית צבי".
ב-1972 גילם את דובל'ה "הבלונדי" בסרט "מציצים" שביים אורי זוהר.
ב-1973 גילם את עוזי בסרט "חכם גמליאל" שביים יואל זילברג.
ב-1974 הצטרף ליידיש קונסט טייאטר, שהקים בנימין צמח, ושיחק בין היתר בהצגה "האוצר".
גילם את הרוצח בהצגה "עליזה מזרחי" בתיאטרון השדרה.
הופיע בתפקידי אורח בסרטים הוליוודיים: בסרט "החליל הדומם" (1979) וגילם נהג מרוצים שוודי בסרט "סהרה" (1983).
ב-1982 שיחק בסרט "כביש ללא מוצא" בבימויו של יקי יושע.
בין 1995–1996 השתתף בתפקיד אורח ב-8 פרקים בסדרה "המונה דופק" בבימויו של יקי יושע.
ב-2007 גילם את מישה קצין המודיעין בסרט "המוסד הסגור" בבימויו של אלון גור אריה.
ב-1981 פתח פרידמן את מגזין "טורבו", מגזין מוטורי למכוניות ואופנועים שהיה הראשון מסוגו בארץ.
בין השנים 1992–1999 עבד פרידמן בעיתון "ידיעות אחרונות" בתור יועץ פרסום.
בניו הם השחקנים שרון פרידמן וברק פרידמן.
בתו, קרן פרידמן התמודדה בתחרות מלכת היופי לשנת 2004 שם נבחרת לחביבת הקהל וייצגה את ישראל בתחרות מיס אירופה.
דב (דבלֶה) פרידקין (נולד ב-1 בינואר 1926) היה חבר הפלמ"ח, ממייסדי קיבוץ משגב עם וראש הוועדה הממונה הראשונה באופקים.
דב פרידקין נולד ב-1 בינואר 1926 בתל אביב.
בגיל 17, במסגרת מאתיים ימי חרדה נקרא לשירות בפלמ"ח בפלוגה ה' מחלקה ה' (שבסיסה היה בקיבוץ נגבה) כדי להגן על ארץ ישראל מפני פלישת הנאצים הצפויה.
במסגרת אימוניו שהה כשנה בקיבוץ נגבה, היישוב הדרומי ביותר ביישוב היהודי בארץ ישראל דאז.
בשנת 1944 המשיך שירות של שנתיים נוספות בקיבוץ גבעת השלושה, ובשנת 1945 עלה עם קבוצת ההכשרה כדי להקים את קיבוץ משגב עם כנקודת היאחזות.
שם היה מזכיר חוץ וגזבר הקיבוץ.
בינואר 1945 השתתף במסע ה-14 לאום רשרש, המסע הראשון שחצה את הנגב ברגל.
בשנת 1948 עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל ולאחר שחרורו עבד בתעשייה הצבאית.
נולדו להם 2 בנות, צפורה וענת.
בשנת 1957 הוא נקרא על ידי נציגי מפלגת מפא"י לעזור בניהול עיירות פיתוח בדרום הארץ.
הערים אשר הוצעו לו היו אשדוד ודימונה.
אך בהמלצתה של סנטה יוספטל בחר פרידקין להגיע לאופקים.
כך מספר פרידקין על התקופה:
בשנת 1958 הגיע פרידקין לעיירה.
הוא מצא את תושביה במצב כלכלי קשה.
בין המועסקים נפוצה עבודת דחק עונתית בקטיף כותנה.
מוסדות הציבור היחידים בעיירה היו מרפאה קטנה וצרכניה.
האוטובוס של אש"ד לבאר שבע היה מגיע פעם בשעתיים.
חוקי עזר רבים היו חסרים.
בתקופתו של פרידקין, החלה בנייה של שכונות במקום מעברות הפחונים והאזבסט, החלה הקמת מפעלי הטקסטיל "אופ-אר" ו"אופק", כבישים נסללו, גנים ציבוריים ניטעו והוקמו בתי ספר ממלכתיים ודתיים.
עם זאת, יוזמות שונות של פרידקין נתקעו בגלל סחבת ממשלתית.
רבים בעיירה ראו בפרידקין נטע זר שהוצנח בידי השלטון המרכזי של מפא"י מבחוץ, תוך עקיפת ההנהגה המקומית.
מבחינה מוניציפלית, העיירה בחרה בוועד מקומי וכל שירותי התברואה בוצעו באמצעות מועצה אזורית מרחבים.
אך ברגע האחרון פרש משה ביתן ממפלגתו והקים קואליציה בראשותו עם נציגי תנועת החרות והמפד"ל.
פרידקין נשאר באופקים גם לאחר מכן ופעל לחזור לראשות המועצה.
ב־1959 קיבל את סוכנויות "פז-גז" ו"אמפא", בשנת 1966 הורשע ונדון לקנס על עיכוב באספקת מקררים לצרכנים.
לאחר מספר חודשים בוטלה ההרשעה בערעור על ידי בית המשפט העליון.
בשנת 1960 דרש משרד הפנים מפרידקין להשיב למועצה 12,000 ל"י שנטען שהוצאו למשכורות ללא אישור.
המשכורות יועדו לעובדי הניקיון והאחזקה באופקים, מכיוון שעובדי הדחק גויסו לקטיף הכותנה, וממילא התקציב שהיה מיועד לאחזקת עובדי התחזוקה באופקים נמנע מהרשות.
לא היה ניתן לשלם להם דרך שירות התעסוקה ולכן השתמש פרידקין בסעיף הרזרבה לשלם להם.
הממונה על המחוז מר ורדימון הכריז פומבית ופרסם בעיתונות כי יגיש תביעה כספית נגד פרידקין בגין חריגה מהתקציב.פרידקין הוזמן לשימוע בפני שר הפנים משה חיים שפירא אשר קיבל את הסבריו וביטל את התביעה.
הרב דב צבי קרלנשטיין (י"ז בתמוז ה'תרצ"ד, 30 ביוני 1934 – כ"ט בחשוון ה'תשע"ו, 11 בנובמבר 2015) היה ראש ישיבת גרודנא באשדוד.
נולד בירושלים בשכונת שערי חסד לרב ירוחם פישל קרלנשטיין ולעשירה דבורה רייכל לבית פרוש.
אבי סבו הרב דב צבי קרלנשטיין, שאת שמו הוא נושא, עלה מפולין לירושלים בתחילת המאה ה-20 ושימש בה אב בית דין.
סבו, הרב מנחם מנדל פרוש היה מחסידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ששימש סנדק בברית המילה שלו.
בצעירותו עברה המשפחה להתגורר בבני ברק.
אביו ניהל במשך עשרות שנים את תלמוד תורה "רבי עקיבא" בשכונת זיכרון מאיר במרכז בני ברק.
בגיל צעיר נכנס ללמוד בישיבת פוניבז' והיה תלמידם של הרב יוסף שלמה כהנמן וראשי הישיבה, הרב אלעזר מנחם מן שך והרב שמואל רוזובסקי, במקביל התקרב לחזון איש ולמד עמו.
זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת ה'תשי"ג.
באמצע שנות ה-50 נשא את פסיה ורנר, בתו של הרב שמואל ברוך ורנר, שכיהן כאב בית דין בתל אביב, חתנו של הרב יעקב משה חרל"פ.
בשנת תשכ"ו (1966) מינהו הרב כהנמן לעמוד בראשות ישיבת גרודנא שאותה הקים באשדוד לצד הרב צבי דרבקין.
בתקופת הנהגתו של הרב שך שמר הרב קרלנשטיין באדיקות על קו ההשקפה שהתווה.
לאחר מכן החל להתקרב לרב אלישיב, ולאחריו לרב שמואל אוירבך.
בסוף שנות ה-90, בעקבות חילוקי דעות בינו ובין הרב פינחס שרייבר, רב הקהילה הליטאית באשדוד, נחלק הציבור הליטאי בעיר לשתי קהילות נפרדות.
סביב הרב קרלנשטיין התאגדה קהילת אברכים מתלמידיו המונה מאות משפחות.
מוסדות הקהילה מונים את בתי הכנסת "אבי עזרי - המרכזי" "חניכי הישיבות-נוסח מרוקו" ו"משכן חנוך" ברובע ג', "זיכרון יוסף" ו"בית שלמה" ברובע ז' באשדוד.
תלמוד תורה "מאיר עיני ישראל", ישיבה קטנה "קדוש יעקב" (על שם בנו של הרב מפוניבז' שנספה בשואה), כוללי אברכים, בית ספר יסודי לבנות "חורב", וסמינר בית יעקב "מעלות פסיה" (על שם אשתו פסיה שנהרגה בתאונת דרכים)
נפטר בכ"ט בחשוון ה'תשע"ו לאחר מחלה ממושכת.
בהלוויה שהתקיימה באשדוד ובירושלים השתתפו אלפים.
בשל הוראתו בצוואתו לא נאמרו הספדים.
הנאספים אמרו פרקי תהלים, והרב שמואל אוירבך נשא דברים קצרים והקריא את צוואתו, שבה ביקש למנות את חתנו הרב משה שמידע לראש הישיבה במקומו.
נקבר בחלקת פרושים בהר המנוחות בירושלים.
לבקשתו, לא נכתבו תארים על מצבתו, למעט הנוסח: "השתתף בהקמת אוהלה של תורה באשדוד".
לאחר פטירתו התפצלה קהילתו באשדוד בין הרב שמידע, חתנו של הרב קרלנשטיין שמונה על פי צוואתו לראש הישיבה, לבין הרב נחום רוזנבלט, תלמידו של הרב קרלנשטיין, ראש ישיבת מאירת שמועה בעיר, שהתפצלה מישיבת גרודנא.
במשך שנים שימשה אשתו מנהלת בית הספר בית יעקב "חורב" באשדוד.
בט"ו בשבט תשנ"ו נהרגה בתאונת דרכים.
אחיו הרב גרשון קרלנשטיין ניהל את ישיבת תפארת ציון בבני ברק ועמד בראש כולל "זיכרון ירוחם".
אחיו הרב שלמה קרלנשטיין הוא מנהל תלמוד תורה "יפיק תבונה - זיכרון מאיר" בבני ברק ויושב ראש הסתדרות המורים של אגודת ישראל.
אחד מגיסיו הוא הרב דוד ורנר, רבה של חדרה.
לרב קרלנשטיין, בן וארבע בנות:
בנו, הרב חנוך העניך, היה ר"מ בישיבת היכל התורה בירושלים וחיבר את הספר "חק המלך" על הרמב"ם וספרים נוספים.
נפטר ממחלה בכ"ב אלול ה'תשנ"ט, בגיל 42.
בתו הגדולה, גיטל, מנהלת בית הספר בית יעקב באשקלון, נשואה לרב משה שמידע, ראש ישיבת גרודנא.
בתו, דינה, מנהלת בית הספר בית יעקב באלעד, נשואה לרב ברוך מרדכי אטינגר, ראש ישיבת כנסת יחזקאל באלעד.
בתו, ברכה חווה, מורה בסמינר ישן, ומחנכת בתיכון בית יעקב בשכונת הר נוף, ירושלים
בתו, מרים, מנהלת תיכון וסמינר אהל רחל בבני ברק, נשואה לרב אהוד אייזנטל, ר"מ בישיבת גרודנא.
בשנת ה'תשכ"ב הוציא הרב קרלנשטיין את ספרו הראשון "מעגלי צדק" על מסכת מגילה ומסכת חלה, הספר קיבל את הסכמתם של הרב מפוניבז' הרב יוסף שלמה כהנמן, הרב מטשעבין, הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב שמואל רוזובסקי, וחותנו הרב שמואל ברוך ורנר.
בהסכמתו כתב הרב כהנמן: "ואני רואה בע"ה גדולות ונצורות בעתידו להגדיל תורה ולהאדירה".
מאז הוציא לאור ספרים נוספים בסדרה, על מסכתות נוספות ועניינים שונים בהלכה, באגדה ובמוסר.
מעגלי צדק - סדרת ספרים: על מסכת מגילה ומסכת חלה(ה'תשכ"ב), ענייני שולחן ערוך אורח חיים (ה'תשכ"ה), סדר פסח (ה'תשל"ב), מסכת יבמות - פרק ראשון (ה'תשל"ח), מסכת בבא מציעא (ה'תשס"ה), קונטרס בענייני חנוכה, חודש אדר ופורים, קונטרס בענייני הימים הנוראים, מעגלי צדק, פסח (ה'תשע"א), מעגלי צדק, פורים (ה'תשע"ב)
בקול שופר - קונטרס בענייני תקיעת שופר (ה'תשל"ח)
ילקוט שיעורים - על מסכת גיטין (שיעורים בישיבה, נכתבו על ידי אחד השומעים), (ה'תשנ"א) ועל מסכת סנהדרין (ה'תשנ"א)
שיח צדק - 6 כרכים: שיעורי דעת ותוכחות מוסר (ה'תשס"א-ז'), שיעורים על מסכת כתובות ומסכת נדרים (ה'תשס"ט), מסכת גיטין ומסכת קידושין (ה'תשע"א)
שיח שמועה- שיעורים כללים ויומיים בישיבה, נכתבו על ידי תלמידו אברהם קורח, על מסכת נדרים (ה'תש"ע), כתובות (ה'תשע"ו), מסכת מכות (ה'תשע"א), פסחים (ה'תשע"ג)
אבני צדק - שיעורים כלליים שרשם תלמידו, הרב אבינועם אנסבכר, (ה'תשע"ו)
הרב דב צבי רוטשטיין (י"ח בכסלו תרצ"א, 8 בדצמבר 1930 – כ"ח באייר תשס"ג, מאי 2003) היה רב ליטאי, ראש ישיבה, מחבר ספרים, חוקר ועורך תורני.
נולד בירושלים לאברהם יצחק רוטשטיין, ראש בית היתומים דיסקין, ולאלטה ברכה, בת חזקיהו יוסף קרלנשטיין ממקורבי החזון איש, ונקרא על שם סבו הרב דב צבי קרלנשטיין שכיהן כאב בית דין בירושלים.
בגיל עשר פרסם בביטאון תורני סדרת הערות על פרק "השותפין" שבמסכת בבא בתרא.
בגיל 12 נבחן על שלוש הבבות (מסכת בבא קמא, מסכת בבא מציעא ומסכת בבא בתרא) על פה.
בשנה זו נכנס ללמוד בישיבת פוניבז', שם זכה לקרבה מראשי הישיבה.
היה מקורב לחזון איש ולרב מבריסק, וניהל עמם חליפת מכתבים.
בשנת תש"י (1950), בגיל 20, נשא את דבורה שקול, בתו של הרב ישראל יצחק שקול.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק ולימד בישיבת תפארת ציון שלוש שנים.
עמד בראש ישיבת נחלים ולאחר מכן עמד במשך מספר שנים בראשות ישיבה בעיר רמלה.
בשנות השבעים נישא בשנית לשרה לאה והתגורר בניו יורק, שם עמד בראש מכון צבי למורשת גדולי ישראל.
במסגרת המכון עסק בעריכת הספר "שיטה מקובצת" למסכת בבא קמא.
גולת הכותרת של עריכותיו התורניות היא הוצאתן של שו"ת הרי"ף, עליה קיבל את הסכמותיהם של הרב יוסף דב סולוביצ'יק מבוסטון והרב יוסף קאפח.
בשנות השמונים שב לישראל והתגורר בירושלים.
הוא המשיך במחקריו התורניים ואיגד סביבו קבוצת תלמידים שדבקו בשיטתו המחשבתית והתורנית.
בשנות ה-90 הסתופפה סביבו קבוצת בעלי תשובה, ובהם איקא ישראלי שהיה שכנו, הסופר אמנון אריאלי, המשורר יוסף עוזר, הפסל דני כץ והמשורר והמתרגם משה הנעמי.
הוא מסר להם שיעורים תורניים משולבים בנושאי הגות ומחשבה.
הרב רוטשטיין היה ידען ובקי בתחומים תורניים רבים ועסק גם בהגות ופילוסופיה כללית.
הוא ניהל חליפת מכתבים עם דוד בן-גוריון בנושאים פילוסופיים והשקפתיים.
היה בקי בכתבים נוצריים לצורך ויכוחיו עם ספרני הוותיקן.
רוב מחקריו נשארו בכתב יד ולא יצאו לאור.
אחת ההשערות לסיבה לכך היא משום שבאופיו הדקדקני ובחתירתו לשלמות ראה את יצירותיו כטיוטה בלבד.
בין השאר חיבר בשנות ה-60 את הספר הלכות שביעית, אך הוא לא פורסם מעולם.
כמו כן ערך הגהות על הרמב"ם מכתבי יד קדמונים, אך לא פרסמן.
גם חיבורו המקיף "מידת סדום" לא נדפס כספר אלא הופיע בצילום של הדפסת מכונת כתיבה ('סטנסיל').
מלבד עיסוקו התורני והמחקרי עסק גם בציור ובתחריטי עץ ובבניית כלי מוזיקה המדמים את כלי המוזיקה במקדש.
בתו, ד"ר מירי הופמן, מנהלת מכללת שלם, אשת הרב אברהם יצחק הופמן.
הרב יצחק שוורצמן, בנו של הרב דב שוורצמן.
גיסיו מנישואיו לבתו של הרב שקול היו: הרב יצחק וסרמן, ראש ישיבת אהל יעקב בבני ברק, והרב שמריהו גריינימן, בן אחות החזון איש שהוציא את ספריו לאחר פטירתו.
אחיו: הרב עוזיאל משה רוטשטיין, מחבר ספרי "נחלת משה" (נפטר ב-1973), הרב נחום רוטשטיין, ראש ישיבת נזר התורה בירושלים והרב ברוך שמעון רוטשטיין.
אחיותיו נישאו לרב פנחס שרייבר, לרב בן ציון פלמן, רב שכונת נחלת משה בבני ברק, ולרב חיים שלמה ליבוביץ, מראשי ישיבת פוניבז'.
בן דודו הוא הרב דב צבי קרלנשטיין.
מהדיר, שאלות ותשובות הרי"ף, על פי כתב יד קופנהגן, בתוספת הערות ובירורים, ניו יורק תשל"ה
מהדיר, שאלות ותשובות הרי"ף, מתוך קטעי גניזה שבספריה הבודליאנית באוכספורד, ניו יורק תשל"ז
מידת סדום, ראשי פרקים, מקורות והערות, ירושלים תשנ"א.
כרך המחזיק כ-800 עמודים בדפוס סטנסיל.
מאמר ספר תורה מנוקד, בתוך קובץ הזיכרון "אוהל שרה לאה", לזכר שרה לאה רוטשטיין, ירושלים תשנ"ט
דב פרייברג (25 במאי 1927 – 26 במרץ 2008) היה עד התביעה במשפט אייכמן ומשפט דמיאניוק וסופר שכתב על השואה ועל קורותיו כניצול השואה.
פרייברג נולד בשנת 1927 בוורשה בירת פולין, בנם של משה ורבקה פרייברג.
שנות ילדותו עברו בעיר התעשייתית לודז', שם היה לאביו מפעל לסוודרים.
עם תחילת הכיבוש הנאצי, כשהיה בן 12, ניסה אביו להימלט עם אחיו מזרחה, אך נורה למוות בידי הגרמנים, שהשיגו את השיירה בה הלך ותקפו אותה.
כעבור מספר חודשים עברה אמו עם ארבעת ילדיה לבית הוריה בוורשה, שנכלל בשטח הגטו שהוקם בנובמבר 1940 בלב הרובע היהודי בעיר.
כעבור שנה, בסתיו 1941, כאשר תנאי החיים בגטו הצפוף הלכו והורעו ורבבות מתושביו גוועו בו למוות, דרבנה אותו אמו להימלט מן הגטו בסיוע מבריח, והוא נמלט אל העיירה הנידחת טורובין שבמחוז לובלין, שם חיו יהודי העיירה, ובהם בני משפחת אביו, בתחושת שלווה יחסית.
ב-17 במאי 1942 הוקפה העיירה לפתע בכוחות אנשי אס-אס מלווים במסייעים מקומיים ואוקראינים.
מרבית תושבי העיירה היהודים, יחד עם יהודי עיירות נוספות בסביבה, גורשו בברוטליות למחנה הריכוז וההשמדה סוביבור.
עם הגיעו של פרייברג למחנה, הצליח להשתחל לקבוצת עובדי כפייה שהוצאה מתוך המשלוח המיועד להשמדה בגז, והועסק בתחילה במיון חפצי הקורבנות ואחר כך בעבודות כפייה שונות, וזאת תחת משטר התעללויות, רעב וטרור רצחני.
פרייברג הצליח לשרוד בתנאי המחנה הקשים כ-17 חודשים (לימים סיפר על קורותיו במחנה בעת ההיא בספרו "שריד מסוביבור").
באוקטובר 1943 השתתף פרייברג במרד האסירים במחנה, והצליח להימלט אל היערות הסמוכים ולהצטרף ליחידת הפרטיזנים של יוסף סרצ'וק, עד שחרור האזור על ידי הצבא הסובייטי ביולי 1944.
לאחר המלחמה עבר פרייברג לזמן קצר בלודז', ומשם עבר לגרמניה, שם הצטרף לקבוצת הכשרה שהורכבה מניצולי שואה, שבה הכיר את אשתו לעתיד, שרה.
עם קבוצה זו ניסה להעפיל לארץ ישראל בקיץ 1947 באונייה "אקסודוס", שנתפסה על ידי הבריטים ונשלחה בחזרה למחנות העקורים בגרמניה.
ב-1948 עלה לישראל, וביחד עם אנשי קבוצת ההכשרה השתקע בקיבוץ משמרות שבצפון השרון.
שם קיבל הכשרה צבאית ונלחם במלחמת העצמאות.
לאחר מכן השתקע ברמלה, ושם התגייס לצבא לשירות צבאי סדיר ושירת כחבלן ומפרק מוקשים במסגרת חיל ההנדסה.
במהלך שירותו הצבאי נולדו לו שתי בנותיו, רבקה (הקרויה על שם אמו) ויעל.
בהמשך עבד כמנהל ייצור במפעל מנועי רמלה, ולאחר מכן עבד במפעל הטורבינות "אורמת" שביבנה.
ב-1961 העיד במשפט אייכמן, וסיפר על זוועות מחנה ההשמדה סוביבור.
כעבור ארבע שנים ב-1965, הוזמן להעיד במשפט בעיר האגן בגרמניה, שבו הועמדו לדין קציני אס-אס שפעלו בסוביבור.
בשנת 1987 גם במשפט דמיאניוק, והגיש בג"ץ נגד שחרורו בטענה שהוא צריך להישפט גם על פשעיו במחנה סוביבור.
פרייברג היה מרצה מבוקש, והרצה רבות לפני תלמידים, חיילים וקצינים ובמסגרות חינוכיות להוראת השואה.
נסע פעמיים עם משלחות נוער לפולין כאיש עדות.
כמו כן הוזמן על ידי ראש הממשלה יצחק רבין להשתתף במשלחת רשמית שיצאה לפולין.
בסוף שנת 2006 נפטרה אשתו שרה, וכעבור שנה וחצי, במרץ 2008, נפטר בעיר מגוריו רמלה.
פרייברג פרסם ארבעה ספרים בהוצאה עצמית, כולם בעריכת יעקב שרת.
"שריד מסוביבור" (1988) מספר את קורותיו מפרוץ המלחמה, בתקופת השואה, ההעפלה ארצה על סיפון ה"אקסודוס"" ועד יום הגעתו לארץ.
הספר זכה להצלחה גדולה ויצא בשמונה מהדורות, וראה אור בתרגום לאנגלית בשם "To Survive Sobibor" בהוצאת גפן.
"מסע אל העבר עם דקל שיבולים" (1993) מתאר את חוויותיו במסע שערך עם קבוצת תלמידי תיכון מצפון הארץ ב-1991. המסע כלל ביקור ראשון של פרייברג באתר המחנה סוביבור, 48 שנים לאחר שנמלט משטחו.
"להיות כאחד האדם" (1996) מספר על התמודדותו עם החיים בארץ כניצול השואה ועל עדותו במשפט אייכמן.
"בין שני עולמות" (2001) מתאר את הדואליות בחייו בין שני העולמות: העולם של השואה, והעולם שאחרי.
משפט שנהג לחזור עליו תדיר, ומתמצת את הספר הזה, הוא: "אני הצלחתי לעזוב את סוביבור, אבל סוביבור לעולם לא יעזוב אותי".
ספר נוסף ובו סיפורים קצרים מחייו נותר בכתב יד.
שריד מסוביבור; עריכה: יעקב שרת, רמלה: ד' פרייברג, 1988. (תורגם לאנגלית)
מסע אל העבר עם דקל-שבולים; עריכה: יעקב שרת, רמלה: ד' פרייברג, 1993. "סיפורי החוויה העזה של השיבה אל נופי הזיכרון והפגישה עם פולין העכשווית")
להיות כאחד האדם; עריכה: יעקב שרת, רמלה: ד' פרייברג, 1996.
שני עולמות; עריכה: יעקב שרת, רמלה: ד' פרייברג, 2001.
נולד ב-5 בספטמבר 1927. בשנת 1952, כשהיה בן 25, התמנה למזכיר ההנהגה הראשית של השומר הצעיר, והיה בתפקיד שנתיים.
שימש כמרכז המשק בקיבוץ סער ואחר כך כמזכיר הקיבוץ.
בוגר לימודי תואר ראשון ושני בכלכלה.
בשנים 5–1972 שימש כרכז המחלקה הכלכלית בקיבוץ הארצי.
בין השנים 1979 ל-1984 שימש כמזכיר הקיבוץ הארצי, ואחר כך כיהן כראש האגף לביטחון סוציאלי בהסתדרות (1983–1986).
ייסד את אגודת ניצן בנתניה הפועלת עם ילדים בעלי לקויות למידה.
נפטר ב-18 בספטמבר 2009 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ סער.
היה נשוי לרבקה ואב לשלושה.
דב גראד נולד בשנת 1922 בעיר ביאליסטוק שבפולין.
במלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא אנדרס, ויצא לחזית איטליה, לאחר שחצה את המזרח התיכון דרך איראן וארץ ישראל.
בשנת 1944 חמק מצבא אנדרס ועלה לארץ ישראל.
עִברת את שם משפחתו לסיני, על שם אחיו שנספה בשואה.
עבד ב"סולל בונה", בסלילת כביש טבריה-צמח.
הצטרף לש"י, שירות המודיעין של "ההגנה".
לאחר מלחמת העצמאות שירת בקהילת המודיעין.
ב-1952 החליף את אלי זעירא כקצין קישור לכוחות האו"ם.
לאחר מכן שהה בשליחות בלונדון ובברזיל.
עם שובו לישראל נתמנה ב-1957 לראש ענף נספחים צבאיים.
בפברואר 1959 נתמנה לדובר צה"ל.
מינויו לדובר צה"ל כלל גם מינוי להממונה על יחסי הציבור של מערכת הביטחון.
אירועי התקשורת המרכזיים בתקופת כהונתו כדובר צה"ל היו פרשת "ליל הברווזים" ב-1959 והסערה הפוליטית והתקשורתית שהחלה ב-1960 בעקבות ספיחי "העסק הביש" מ-1954, ונודעה בכינוי "הפרשה".
פרשת ליל הברווזים: ב-1 באפריל 1959 שודרה בחדשות השעה 9 בערב "קול ישראל" הודעת גיוס פומבי, שקראה להתייצבותן של שלוש יחידות מילואים שסיסמאות הגיוס שלהן היו "ברווזי מים", "להקת אמנים" ו"ארשת חשיבות".
הסיסמאות שודרו בעברית ובמספר שפות נוספות, ללא הודעה על כך שמדובר בתרגיל.
ההכרזה הדרמטית זרעה בהלה רבה בישראל, עוררה מתיחות מיידית בין ישראל לבין שכנותיה, וגרמה לגיוסי חירום בצבאות מצרים וסוריה, ולמצב כוננות בירדן.
הציבור בישראל היה משוכנע שבכל רגע עומדת לפרוץ מלחמה.
בבדיקת הנושא התברר שמדובר בתרגיל גיוס פומבי שלא אושר על ידי שר הביטחון דוד בן-גוריון והרמטכ"ל חיים לסקוב ונעשה ללא ידיעתם.
בעקבות זאת הודחו מתפקידיהם ראש אג"ם אלוף מאיר זורע וראש אמ"ן האלוף יהושפט הרכבי.
דובר צה"ל דב סיני ליווה את האירוע הן בהסברת התקלה והרגעת הציבור והן בהודעה על העברת שני הקצינים הבכירים מתפקידיהם.
הפרשה: ב-25 בדצמבר 1960 פרסמה את מסקנותיה ועדה שהורכבה משבעה שרי ממשלה, שכללה נציגים מכל מפלגות הקואליציה, שמונתה לחקור את ספיחי פרשת "העסק הביש".
הוועדה קבעה פה-אחד ששר הביטחון בעת הפרשה, פנחס לבון, לא נתן את ההוראה לביצוע הפעולה הכושלת במצרים, ואף לא ידע על הפעולה.
בעקבות מסקנות אלה, התפטר אל"ם בנימין גיבלי, מי שהיה ראש אמ"ן בעת הפרשה, מצה"ל.
דב סיני התמודד עם הנושא הרגיש, שנגע לא רק בנעשה בצה"ל אלא גם במערכת הפוליטית הישראלית.
אירועי התקופה גרמו לביקורת רבה של התקשורת על צה"ל.
אחת מדרכי התגובה החריגות של סא"ל סיני הייתה פרסום חמשיר ב"ידיעות אחרונות" ובו הבעת תודה לאנשי צבא הקבע, תוך עקיצה לעבר מקצוע העיתונות.
על פעילותו כדובר צה"ל זכה למכתב הוקרה מהרמטכ"ל, רב-אלוף צבי צור.
באוגוסט 1963 סיים דב סיני את תפקידו כדובר צה"ל ונתמנה לקונסול ישראל ביוהנסבורג.
ב-1965 עבר לכהן כקונסול ישראל במונטריאול.
עם שובו לישראל, ב-1969, התמנה דב סיני לשגריר לתפקידים מיוחדים ועסק בגיוס תרומות לפרויקט שיקום השכונות.
אחר כך עבד שנים רבות במגבית בניו יורק.
היה נשוי לפרופ' יהודית סיני לבית גולדבלום, חוקרת במכון הביולוגי בנס ציונה (גיסתו של יחיאל די-נור (פיינר), "ק.
צטניק") בני הזוג היו הורים לשתי בנות: ד"ר תמרה סיני, פסיכיאטרית, ורותי סיני, עיתונאית.
דב (פופי) צדקה (נולד ב-1948), הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שכיהן כראש המנהל האזרחי.
צדקה נולד וגדל בחיפה בשכונת ואדי סאליב, למשפחה לבנונית שעלתה מלבנון ב־1947, שנה קודם שנולד.
בנובמבר 1965 התגייס לצה"ל והתנדב לסיירת מטכ"ל.
בתום שירות החובה, בשנת 1968 השתחרר כסמ"ר והתיישב ברמת דוד, שם עבד כמנהל במפעל מתכת.
לקח חלק כאיש מילואים במבצעים מיוחדים במלחמת ההתשה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים השלים כאיש מילואים קורס קציני חי"ר וסיים אותו בהצטיינות.
עם הקמת יחידת שלדג גויס על ידי מוקי בצר להכשיר את לוחמי היחידה החדשה.
בשנת 1987 נענה לבקשת מפקד היחידה, משה יעלון, והתגייס לקבע כמפקד פלגה בסיירת מטכ"ל בדרגת סרן.
בהמשך שימש כמפקד בית הספר למודיעין וסיור בדרגת סגן-אלוף, ובשנת 1995 כראש מנהלת תיאום וקישור ברצועת עזה בדרגת אלוף-משנה עד 1998, ובמרץ 1998 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
בשנת 2003 לאחר הודאת צדקה כי הדליף מידע לתקשורת, החליט הרמטכ"ל רא"ל בוגי יעלון, למנוע את קידומו הצבאי, ובעקבות זאת פרש צדקה מן הצבא.
לאחר שחרורו היה צדקה חבר הנהלה במועצה לשלום וביטחון.
החל מחודש מרץ 2015 ועד נובמבר 2016 הוביל מטעם מתאם פעולות הממשלה בשטחים משא ומתן עם בדואים המתגוררים בשטח C, על מנת להסדיר את מגוריהם.
עבודתו הופסקה בעקבות תחקיר שהוא משמש במקביל יועץ בכיר לקרן המקבלת תרומות מהאיחוד האירופי.
דב (בולק) פרוסק (3 ביולי 1910 – 1 בספטמבר 1995) היה שחקן ומאמן בהפועל תל אביב, ומייסדן של מחלקות הכדורסל והכדורעף בקבוצה.
לאורך חייו שימש בתפקידים רבים באיגוד הכדורסל וכן כרכז צוות ההקמה מטעם מועצת הפועלים של אולם אוסישקין.
בין האולמות שהיה שותף בהקמתם נמנה אולם אוסישקין המפורסם על גדות הירקון.
ב-1935 הגיע לווארשה שליח מישראל מטעם הפועל, ברוך בג (לימים מנהל מכון וינגייט), כדי למצוא ולהביא ארצה מאמן ומארגן למשחקי כדור בהפועל, וביניהם כדורעף.
בג איתר בפולין שחקן יהודי מצטיין, דב פרוסק, והחתים אותו לתפקיד מאמן ראשי של הפועל בישראל למשך שנתיים.
בתוך חודש עלה פרוסק לארץ ישראל, והחל בפעילות הספורטיבית אליה גויס, כשהוא מתפרנס כפועל כבישים.
כשהגיע ארצה כבר היו מספר קבוצות כדורעף פעילות.
הוא ארגן קורס למאמנים ולשופטים, ופרסם חומר על חוקי המשחק (שנקרא אז 'כדור מעופף'), ועל טקטיקה של הגנה והתקפה.
בשנת 1939 היה ממארגני אליפות הפועל הראשונה בכדורעף.
פרוסק שהיה אף לשחקן מקצועני בראשית ימי הכדורסל בישראל.
פרוסק בעלייתו ארצה הספיק לפרסם מספר ספרים בנושאי ספורט.
בין כתביו ניתן למצוא את הספרים:
כדורעף: חוקים, אימון, טכניקה וטקסיסי-משחק
התקנת מגרשי כדורסל וכדורעף בלוויית רישומים רבים, וסרטוטים להמחשת ההתקנה.
דברה ("דב") סטרובל פישר היא פוליטיקאית אמריקאית, חברת המפלגה הרפובליקנית.
פישר מכהנת כסנאטורית מטעם מדינת נברסקה.
פישר נולדה וגדלה בלינקולן שבנברסקה, בתם של פלורנס וג'רי סטרובל.
סיימה תואר ראשון בחינוך באוניברסיטת נברסקה-לינקולן.
ב-2004 נבחרה לחברה בבית המחוקקים של נברסקה וכיהנה בו עד 2013.
בנובמבר 2012 התמודדה בבחירות לסנאט של ארצות הברית, היא הביסה את יריבה מהמפלגה הדמוקרטית וגרפה 58% מקולות הבוחרים.
היא הייתה בכך הרפובליקנית היחידה שהצליחה לזכות במושב שהיה בשליטת המפלגה הדמוקרטית.
בינואר 2013 החלה לכהן בסנאט.
היא חברה בוועדת הכוחות המזוינים, בוועדת המסחר, המדע והתחבורה, בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות, בוועדת החקלאות, התזונה והיערנות ובוועדת העסקים הקטנים והיזמות.
בנובמבר 2018 נבחרה לתקופת כהונה שנייה.
פישר בעלת עמדות שמרניות, היא מתנגדת להפלות מלאכותיות ומהמובילות בקונגרס להסרת המימון הפדרלי לפדרציה האמריקאית להורות מתוכננת.
פישר נשואה ואם לשלושה בנים.
הרב דב סוקולובסקי (ה'תרנ"ז, 1897 - כ"ג בכסלו ה'תשמ"ח - 14 בדצמבר 1987) היה רב וראש ישיבה חרדי-ישראלי וממנהיגי תנועת "נטורי קרתא".
עמד בראש ישיבות "תורה ויראה" ו"מאור התורה".
נולד לרב מאיר שמחה בעיירה ספטקין שברוסיה.
למד בישיבות ליטא ונקרא בהן בשם "בערל ספטקינר" על שם עיירת הולדתו.
בתחילת דרכו למד בישיבת נובהרדוק, עבר לישיבת סלובודקה ומשם לישיבת ראדין שם התקרב ל"חפץ חיים" שנתן לו להגיה חלק מספריו.
לאחר מכן עבר לישיבת מיר.
בשלב מסוים גויס בבחרותו לצבא הרוסי אך ערק וחזר לישיבה.
במיר נישא לחנה דינה קמאי בתו של ראש הישיבה ורב העיירה, רבי אברהם צבי קמאי.
הרב קמאי סמך את ידיו על ר' דב כרב ופוסק בכל ענייני הקהילה ובעת היעדרו מהעיירה מילא ר' דב את מקומו ברבנות, בהעברת השיעורים, ובהוראת תשובות לשאלות בהלכה.
בשנת ה'תרצ"ב, 1931, עלה לארץ ישראל, התגורר תקופה קצרה בצפת באמרו שאינו ראוי עדיין לעלות לירושלים, ולאחר מכן עבר להתגורר בירושלים.
עם התיישבותו במגורי קבע, הקים את "חברת מזהירי שבת", בהתאם לדברי רבו החפץ חיים.
החברה פעלה אצל שלטונות המנדט בדרישה לחייב סגירת החנויות ביום שישי לפני כניסת השבת, וסוקולובסקי גייס מאות מתנדבים שארגנו פעולות מחאה וניהלו מאבק נגד פתיחת עסקים וחילולי שבת בירושלים.
בין המשתתפים המפורסמים בפעילות החברה היו הרבנים: אריה לוין, שבתי יודלביץ, חייקל מילצקי, מרדכי אליהו וישראל יעקב פישר.
הוא נהג לכתוב מכתבים לאנשים שנראו מחללים שבת שבהם ביקש מהם שלא לחלל שבת.
לאחר מלחמת העולם השנייה התברר ביישוב גודל החורבן והשואה, ישיבת מיר חרבה וחמיו וחמותו נרצחו.
בשנת ה'תש"ד 1944 הוקמה ישיבת מיר מחדש בירושלים בידי דוד אשתו, הרב אליעזר יהודה פינקל.
ר' דב סוקולובסקי פנה לחוגי נטורי קרתא והיה ממייסדי "איחוד הישיבות בארץ ישראל", מוסד אלטרנטיבי לוועד הישיבות המזוהה עם אגודת ישראל ממנה פרשה והתרחקה "העדה החרדית".
הוא שימש במשך תקופה ארוכה כראש ישיבה בישיבת תורה ויראה.
באמצע שנות ה-40 יסד ישיבה וכולל אברכים בשם "מאור התורה" ובראשם עמד עד ליומו האחרון.
בשנות החמישים סייע לפעילות בית לפליטות בירושלים.
הרב סוקולובסקי היה מעורב במהלכי חטיפת יוסלה שוחמכר, ועסק רבות בארגון הברחתו יחד עם רות בן דוד.
כאשר נישאה בן דוד לרב עמרם בלוי ב-1963, מהלך שנתקל בהתנגדותם של חברי וראשי בית הדין של העדה החרדית, שימש הרב סוקולובסקי שתמך בבני הזוג וגיבה את החלטתם, כרב מסדר הקידושין.
בשנת ה'תשכ"ב, 1962, הקים קרן גמילות חסדים בשם "הרווחה והצלה", שיועדה לנתינת הלוואות לנזקקים לעזרה בנישואי צאצאיהם.
בכל שנותיו בישראל עמד בקשר תורני הדוק עם גדולי תורה כמו הרב שך שבתקופה מסוימת אף היה עולה לביתו מדי שבוע לבקרו ולשוחח בלימוד, והרב יעקב ישראל קניבסקי עמו למד בחברותא בעת לימודיהם המשותפים בישיבת נובהרדוק.
כמו כן למד בחברותא עם הרב מרדכי חיים סלאנים והרב אהרן ראטה משומרי אמונים ועם חתנו הרב אברהם יצחק קאהן מחסידות תולדות אהרן.
הרב דב סוקולובסקי נפטר בכ"ג בכסלו ה'תשמ"ח - 14 בדצמבר 1987. ללא שהשאיר אחריו צאצאים.
חידושי תורתו פורסמו על ידו במהלך השנים בעיקר בכתב העת התורני "העמק" של "כולל יראי ה'" בירושלים, המזוהה עם חוגי נטורי קרתא.
הגה"צ רבי דוב בער זלה"ה
ב"ר מאיר שמחה ז"ל סוקולובסקי
דב סקיבין (29 בספטמבר 1881 - 12 במרץ 1945) היה ממקימי העיר כפר סבא, שימש כמזכיר ועד המושבה והאחראי על ספרי "האחוזה", הרישומים של בעלות חלקות הקרקע.
סקיבין נולד בדז'יסנה שבליטא להוריו מנוחה ומנחם סקיבין שהיה סוחר.
כשהגיע סקיבין לגיל שלוש-עשרה הציע הרב, שערך לו את אירוע בר המצווה, לאביו לשלוח אותו לישיבה הקרובה לביתו.
סקיבין עבר לישיבת פולאצק ולמד שם במשך שנתיים.
במהלך לימודיו, בהיותו בן 15, עבד סקיבין בבית החרושת לטבק של ר' יעקב שלמה ריבלין.
כחלק מתפקידו סקיבין היה האחראי על עבודות סידור הכספים במפעלו של הרב, ועל כתיבת המכתבים לארץ ישראל.
סקיבין לקח חלק בתנועת חובבי ציון.
ב-1904, בגיל 21 החליט לנסוע לארץ ישראל.
ארץ ישראל - שנותיה הראשונות של המושבה
כשהגיע דב לארץ ישראל, חברת יק"א שהייתה אחראית על הקרקעות בכפר סבא ביקשה להיפטר מהן, כי הקרקעות לא הצליחו לעניין מתיישבים חדשים.
איכרי פתח תקווה, ומספר תושביה רכשו חלק מאדמותיה של כפר סבא במחיר נמוך, בניהם היה דב סקיבין.
סקיבין השתמש בקרקע אשר קנה בכפר סבא לנטיעת כרם שקדים שאותו הוא טיפח בזמנו הפנוי.לאחר כמה שנים התאפשר לסקיבין להגדיל את חלקת האדמה שלו, ולרכוש אדמות נוספות.
סקיבין היה בין מייסדי כפר סבא ובין הראשונים שבנו את ביתם במקום.
כאשר סקיבין התיישב בכפר סבא, הוא ואשתו מאשה החליטו לשפר את איכות החיים בכפר סבא.
סקיבין היה מזכיר ועד המושבה "כפר סבא".
כשגורשו המתיישבים מכפר סבא לחדרה במהלך מלחמת העולם הראשונה, סקיבין טמן קופסת מתכת, ובה ספרי האחוזה ושטרי הנחלות.
עד היום הקופסה לא נמצאה.
מהקמת המושבה ועד מותו סקיבין היה פעיל ציבורי.
כחלק מפעילותו השתתף במשלחת אל הנציב העליון הרברט סמואל לאחר פרעות תרפ"א, ייצג את המושבה באספת הנבחרים הראשונה, ושימש כנציג הצבור החקלאי.
בנוסף לעבודתו הציבורית הוא פרסם מספר מאמרים בנושאי חקלאות.
סקיבין תמך בזכות בחירה לנשים שקידמה אשתו.
ב-1942 לקה בשיתוק בחצי גופו והפך לאילם, בזמן זה עלה במוחו הרעיון לכתוב ספר על קורות חייו "זכרונות איש כפר סבא".
סקיבין נפטר ב-12 במרץ 1945, ונקבר בבית העלמין בכפר סבא.
נכדו, בנה של בתו יהודית הוא השחקן דובי גל.
דב נתן ברינקר (בסוף ימיו: בר-יקר; ב' בשבט ה'תרנ"ג, 19 בינואר 1893 - כ' באלול ה'תשי"א, 21 בספטמבר 1951) היה עסקן, עורך ועיתונאי ארצישראלי יליד דווינסק, שפעל בתקופת היישוב ובשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
ברינקר היה עורך כתב העת "הדביר" יחד עם חברו הרב יצחק אביגדור אורנשטיין, והאלמנך "לוח ירושלים" שנועד להמשיך את האלמנך "לוח ארץ ישראל" של אברהם משה לונץ שברינקר היה עוזרו ומזכירו הספרותי.
נולד לגיטל ויעקב בדווינסק שבלטביה, הוא למד בתלמוד תורה ובישיבות מקומיות, בהיותו בן 11 עקרה משפחתו לליברפול שבאנגליה והוא עבר ללמוד בבית הספר המקומי.
שנתיים לאחר מכן, ימים ספורים לפני ראש השנה של שנת ה'תרס"ז (1906) עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים, בשכונת מאה שערים.
בירושלים למד דב נתן בישיבת עץ חיים, שבה לימד אביו.
ב-1914 נישא לחיה רחל, בתו של הסוחר הירושלמי אליהו יוסף ריבלין, והם התגוררו בשכונת כנסת ישראל.
כדי לחמוק מגיוס לצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה, ברח מירושלים והסתתר בפרדסים של פתח תקווה וכפר סבא.
ברינקר היה פעיל בתנועת המזרחי והוצב במקום ה-13 ברשימת מתמודדיו לאספת הנבחרים הראשונה, בה זכתה המזרחי לתשעה מושבים.
ברינקר טען שעל המזרחי לעסוק לא רק בחינוך אלא גם בכלל הפעילות הציבורית בארץ ישראל ובמיוחד בהקמת יישובים, כי מבלי השפעה כללית לא תנתן לחינוך של המזרחי דריסת רגל.
בהתאם לכך, בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 היה ממייסדי המושבה נווה יעקב (במקור "כפר עברי"), ועבר להתגורר בכפר.
הוא היה מראשי המתיישבים ובמלאת 15 שנים להתיישבות היהודית במקום, הוציא לאור קונטרס המגולל את תלאות היישוב המבודד ותקוות מתיישביו לעתיד.
רכושו וכתביו עד לתקופה זו אבדו בעת נטישת הכפר במלחמת העצמאות.
בשנותיו האחרונות עיברת ברינקר את שם משפחתו לבר-יקר.
הוא חלה בסכרת ונפטר מהיפוגליקמיה סמוך למשרדו ברחוב בן-יהודה, ביום שישי כ' באלול ה'תשי"א, 21 בספטמבר 1951, בגיל 58.
בתו חנה נישאה לשופט בית המשפט העליון צבי טל.
נכדו הקרוי על שמו הוא דובי (דב נתן) טל, לשעבר ראש המועצה האזורית בקעת הירדן.
רחוב דב בר יקר (ברינקר) בשכונת נווה יעקב בירושלים נקרא על שמו.
ברינקר עבד כמזכירו הספרותי וכעוזרו של אברהם משה לונץ בשנים 1913–1916, בשנים אלו סייע בידי לונץ שהיה עיוור להוציא לאור את האלמנך "לוח ארץ ישראל" ואת השנתון "ירושלים", שעסק במחקרים סביב העיר ירושלים.
כעבור 20 שנה ביקש ברינקר להמשיך מפעלים ספרותיים אלו באמצעות האלמנך החדש "לוח ירושלים", אותו החל להוציא לאור.
הלוח נדפס במשך שתים עשרה שנים ברציפות (1952-1940), וחדל לצאת לאור בעקבות פטירתו של ברינקר.
במקביל לעיסוקו בעריכת הלוח, השתתף ברינקר בעריכת כתב העת "התור" שבעריכת הרב י"ל מימון, והיה עורך כתב העת "הדביר" יחד עם חברו הרב יצחק אביגדור אורנשטיין.
הוא העורך של ספר היובל לרב מימון (1926) ופרסם סיפורים ומאמרים בכתבי עת ועיתונים רבים, בהם: "דואר היום", ההד", "דבר", "הארץ" ו"הצופה".
דב צמיר (ברנרדו צימרינג) (25 ביולי 1927 – 8 באפריל 2016) היה מנהיג תנועת הבונים דרור בברזיל, ממקימי קיבוץ ברור חיל של יוצאי ברזיל.
מזכיר פנים של התנועה הקיבוצית; ראש מחלקת ההסברה של מפלגת העבודה (1973-1977); יועץ של ראש הממשלה יצחק רבין.
צמיר השפיע על מאות צעירים לעזוב את ברזיל, לעלות לישראל ולהצטרף לקיבוץ ברור חיל.
דב צמיר נולד בבית של סבו, אביו אמו, זאב גולדמן ב-1927 בחלם.
כשהיה בן שנתיים אביו היגר לברזיל בחיפוש פרנסה.
הוא המשיך לחיות בבית הסבא עד פטירתו ב-1933. לדב היה קשר עם משפחתו הרחבה, לפחות פעמיים בשנה היה נוסע לדודה בלובלין ולדוד בעיירה זמושץ'.
הסבא מצד אביו, אהרון צימרינג חיי עם משפחתו הענפה בעיירה אחרת, פיאסקי, איפה הוא נהג להגיע לימים הנוראים.
דב ציין שהסבא, זאב גולדמן, היה הדמות המרכזית בחייו ואליו הוא הרגיש קרוב מאוד בתקופות קשות בחייו.
סבו היה חסיד טריסק שנסע לקבל ברכה כמה ימים לפני הנסיעה של אביו לברזיל.
למרות זאת בבית לא הייתה חוויה יהודית שורשית עם תפילות, ביקור בבית כנסת וב"ס יהודי.
לדבריו הדבר פגע בו כשנחשף להשפעה החזקה והסוחפת ושל התרבות הברזילאית המטמיעה.
שנים ראשונות: בתחילת 1934, בגיל 7, היגר עם אמו לעיר סנטוס שבברזיל, לשם נסע אביו מספר שנים קודם לכן בחיפוש פרנסה.
דב מציין שהוא לא גדל בבית בלי חוויה יהודית שורשית, תפילות, ביקורים בבית כנסת ולימוד בבית ספר יהודי; לדבריו הוא דיבר פולנית ושמע יידיש; רוסית דיברו בבית כשלא רצו שהילדים יבינו.
בברזיל המאבק העיקרי היה בבית הספר - תוך שנה הוא למד פורטוגזית, רכש מספיק יידיש לתקשורת בבית ושכח לגמרי את הפולנית.
בברזיל הקושי הגדול בתחילה היה המפגש עם אביו: להתרגל לסמכותו בבית בצד הגעגועים הגדולים לחיים אצל הסב- איתו היה לו קשר מיוחד ושתדיר היה מופיע בחלומותיו.
בסוף שנות הארבעים הנהיג את תנועת דרור בברזיל במסגרתה איחד קבוצות נוער מערים שונות לתנועה אחת שמרכזה בסאו פאולו.
יזם את הסמינר ההיסטורי בלאפה ב-1 במאי 1950, בו מהחברים בתנועה החליטו לעזוב את לימודיהם האקדמיים כדי לעלות לישראל.
סמינר זה היווה נקודת מפנה בפעילות של תנועת דרור, ובעקבותיו החלו לעלות לישראל גרעינים במשך כעשור.
דב הצליח לנתב את הגרעינים להצטרף לקיבוץ ברור חיל, שהוקם על ידי התנועה ממצרים ב-1948, שעם הזמן הפך לקיבוץ בעל רוב מוחלט של יוצאי ברזיל.
במהלך הזמן עלו לברור חיל מעל ל-1,000 צעירים שמתוכם נשארו מספר מאות בקיבוץ כשרוב האחרים המשיכו למקומות אחרים בארץ.
נפטר בשנת 2016 בברור חיל, ונקבר בבית העלמין בקיבוץ לצד אשתו לאה, שנפטרה שלוש שנים לפניו.
דב פרומר (כ"ד בשבט ה'תרע"ב, 12 בפברואר 1912 – ה' באדר א' ה'תשמ"ט, 10 בפברואר 1989) היה פעיל ציבור, איש עסקים ונדבן, ממייסדי קריית שמואל, יושב ראש ועד הקריה וחבר מועצת העיר חיפה.
נולד בפולין, בעיירה וולברום שבמחוז אולקוש לראובן ופייגל-לאה.
בנעוריו למד בישיבה בוורשה שם ספג רעיונות ציוניים.
כדי להגשים את חלומו לעלות לארץ ישראל, רכש מקצוע כשען והצטרף ל"הכשרה" של אגודת ישראל ליד העיר אולקוש.
בשנת תרצ"ה (1934) נשא לאשה את לאה-רוזא לבית פרייליך וכחצי שנה לאחר מכן עלו בני הזוג ארצה באוניה "גליליאה".
בשנים הראשונות לאחר עלייתם, גרו בני הזוג פרומר בחיפה, אצל משפחת אמיתין.
לפרנסתו עסק דב בשענות, המקצוע שרכש כשוליה אצל חותנו.
ב-1936 הצטרף לקבוצת אנשי הפועל המזרחי, שהחלו בייסוד שכונה חדשה בעמק זבולון השומם, בסמוך לקריית חיים, על קרקע שרכשה הקרן הקיימת.
ביתו היה בין 13 הבתים הראשונים שנבנו על הקרקע החולית, ברחוב בר-אילן של ימינו.
מכיוון שהבתים נבנו באזור שומם, כשממערב להם רק דיונות חול ובהן פזורים אוהלי בדואים, נאלצו התושבים לבצע בעצמם את השמירה על היישוב "בעזרת רובה ציד ברישיון ושני אקדחים בלתי ליגליים".
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נסעה אשתו של פרומר, לאה-רוזא, לביקור משפחתי בפולין, בה נלכדה עם כיבושה על ידי גרמניה הנאצית, ורק לאחר מאמץ דיפלומטי נרחב שהובילה ממשלת בריטניה התאפשר חזרתה לארץ, בתוך קבוצת תושבי ארץ ישראל נוספים.
פרומר הקים בחיפה את חברת "המצליח", שאותה ניהל עד סוף ימיו, ושימש כסוכן הראשי של מפעל הפיס באזור חיפה.
במקביל, כיהן כחבר ולאחר מכן כיושב ראש ועד קריית שמואל, כחבר המועצה הדתית בחיפה וכחבר מועצת העיר חיפה מטעם המפד"ל.
עסק בפעילות ציבורית ענפה, שכללה את הקמת בית הכנסת המרכזי בקריית שמואל, והקמה של מוסדות חינוך וצדקה.
בשנת 1957 סייע בהעברת ארון הקודש מרג'ו אמיליה לישראל והעמדתו באולם בית הכנסת המרכזי.
גולת הכותרת של פועלו הייתה הקמת ישיבת בני עקיבא פרחי אהרן בקריה.
בהיעדר מוסד חינוך תורני שאינו חרדי בכל אזור חיפה והקריות, נאלצו ילדי הציוניות הדתית באזור להרחיק נדוד עד לכפר הרא"ה ולירושלים.
פרומר לחץ על מרכז ישיבות בני עקיבא כדי שיזרזו את פתיחת הישיבה בקריית שמואל.
פרומר וחבריו בוועד קריית שמואל הצליחו לשכנע את ראש העירייה, אבא חושי, להכיר בישיבה גם כתיכון עירוני.
לפי עדותו של פרומר, את ההחלטה קיבל אבא חושי בפגישה שבה השתתפו יו"ר ועד קריית שמואל, יוסף שטרן, אברהם יוסיפון ופרומר עצמו, לאחר ששטרן "שבה את לבו ברעיון החדשני, שעירית חיפה תהיה הראשונה להקמת ישיבה עירונית".
דבר זה הפך אחר כך למודל ארצי לשיתוף פעולה בין רשויות עירוניות לבין מרכז ישיבות בני עקיבא ואיפשר את פתיחתן של ישיבות תיכוניות עירוניות במקומות נוספים ברחבי הארץ.
לאחר שזכתה הישיבה להכרה מוניציפלית, המשיך פרומר לכהן בהנהלתה, במקביל לכהונתו במועצת העיר.
בשנותיו האחרונות הקדיש דב את זמנו להוצאה מחודשת ומורחבת של כתבי דודו מצד אביו, הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב.
זמן קצר לאחר פטירתו ב-1989, הפיקה החברה הממשלתית למדליות ומטבעות את המדליה הממלכתית "הכותל", שהייתה פרי יוזמתו, כעדות לקשר החזק של העם היהודי לירושלים.
דב פרומר הוא מצאצאי האדמו"ר דב בעריש מאושפיצין, בעל ספר "דברי צדיקים" ומחשובי תלמידי החוזה מלובלין.
דודו מצד אביו הוא הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב, מרבני יהדות פולין קודם השואה, בעל שו"ת "ארץ צבי" ו"שיח השדה" ויוזם לימוד המשנה היומית.
לדב ולאה-רוזא פרומר נולדו חמישה בנים.
בנם הבכור משה אהרון פרומר היה פרופסור לכימיה ושותף להמצאת קשית השתייה לטיהור מים lifestraw.
צעיר בניו, סגן-אלוף ישראל צבי פרימור, היה נווט פנטום בטייסת 69. במלחמת יום כיפור הופל מטוסו והוא נפל בשבי הלבנוני, אך לאחר המלחמה שוחרר.
רחוב דב פרומר בשכונת קריית שמואל קרוי על שמו.
דב פודה (נולד ב-7 בינואר 1950) הוא אורולוג ישראלי, לשעבר מנהל המחלקה האורולוגית בבית החולים הדסה עין כרם ויו"ר איגוד האורולוגים הישראלי.
פודה הוא זוכה פרס רקובצ'יק על עבודת מחקר מצטיינת מהאיגוד הישראלי לאורולוגיה לשנת 1985.
דב פודה נולד בתל אביב ולמד בבית הספר התיכון עירוני א' בבאר שבע בשנים 1964–1967. מאוגוסט 1967 עד פברואר 1968 שימש כעוזר מחקר במחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע.
ב-1970–1976 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנים 1976–1977 ביצע את הסטאז' בבית החולים הדסה בעיר וב-1979 קיבל רישיון לעסוק ברפואה ממשרד הבריאות.
ב-1978 החל להתמחות בכירורגיה כללית בבית החולים הדסה וב-1980 עבר להתמחות בכירורגיה אורולוגית אותה סיים ב-1985 ובעקבותיה קיבל ב-1986 הסמכה ממשרד הבריאות כמומחה בתחום.
ב-1985 השתלם במיינץ שבגרמניה בטכניקה לריסוק אבנים בכליות באמצעות גלי הלם.
בשנים 1987–1989 השתלם באונקולוגיה אורולוגית במרכז הסרטן ממוריאל סלואן קטרינג בניו יורק.
במאי 1990 התמנה למנהל המחלקה האורולוגית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים, תפקיד בו כיהן עד סוף 2016. החל משנת 1989 לימד כמרצה בכיר ומ-2000 מכהן כפרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
בשנים 2000–2002 כיהן כיו"ר איגוד האורולוגים הישראלי.
בשנת 1971 זכה בפרס הסטודנט המצטיין של הפקולטה לרפואה, בשנת 1979 זכה בפרס הצטיינות מחקרית בפקולטה לרפואה וב-1985 זכה בפרס רקובצ'יק על עבודת מחקר מצטיינת מהאיגוד הישראלי לאורולוגיה.
פרופ' פודה חבר באיגוד האמריקאי לאורולוגיה (1990), באיגוד האירופאי לאורולוגיה (1995) ובהתאחדות הבינלאומית לאורולוגיה (1995).
פודה נשוי לגילה ואב לשלושה, מתגורר במושב אורה.
דב פרימר (נולד ב-13 בדצמבר 1950) הוא פרופסור למשפטים ועורך דין ישראלי, שותף בכיר במשרד עורכי הדין פרימר גלמן ושות' ומומחה לדיני משפחה וירושה, משפט בין-לאומי ומשפט עברי.
שימש במשך שנים רבות כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
דב פרימר נולד בשיקגו, לרב ד"ר נחמן (נורמן), מראשי ארגון בני ברית-הלל העולמי ולאסתר, מורה לאנגלית.
למד בישיבת כרם ביבנה ולאחר מכן בישיבה יוניברסיטי אצל הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק והרב אהרן ליכטנשטיין ובמקביל סיים תואר ראשון בהצטיינות בלימודי יהדות ופסיכולוגיה.
הוסמך לרבנות בידי הרב יהודה גרשוני, ראש ישיבת "ארץ ישראל" בברוקלין שבניו יורק.
סיים תואר ראשון בהצטיינות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן והמשיך למסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופ' מנחם אלון ופרופ' זאב פלק.
שירת בצה"ל כסרן (במיל') בלשכת היועץ המשפטי לאזור יהודה ושומרון.
בצעירותו עסק במוזיקה במסגרת להקות "The Y'did Singers" ו"שיבת ציון" והלחין מספר שירים מוכרים, בהם הלחן המפורסם לשיר "על הנסים" בביצועו של יזהר כהן.
פרימר מתגורר במעלה אדומים, היה נשוי לשלי (רחל), עובדת סוציאלית (נפטרה במרץ 2023), אב לארבעה.
אחיו הוא הרב פרופ' המשמש כפרופ' לכימיה אורגנית באוניברסיטת בר-אילן וכרב קהילה ברחובות.
בין השנים 1980 ו-1984 כיהן כפרופסור חבר ומנהל המכון למשפט עברי במרכז למשפטים ע"ש ג'ייקוב פיוקסברג , טורו קולג', הנטינגטון, ניו-יורק.
בין השנים 1984 ו-1986 שימש כמרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב בקורסים דיני משפחה ומשפט עברי.
בין השנים 1988 ו-2017 שימש כמרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בקורסים דיני משפחה ומשפט עברי.
בשנת 1986 נמנה עם מייסדי משרד עורכי הדין "פרימר קינרייך גלמן" (היום: "פרימר גלמן ושות'") ומאז משמש בו כשותף בכיר.
שימש כחבר מערכת בכתבי עת שונים ביניהם: Tradition ,The Jewish Law Annual, אסיא והפרקליט.
שימש כסגן יושב ראש ועדת בתי הדין הרבניים בלשכת עורכי הדין בישראל (1999–2008) וכיו"ר ועדת בית המשפט לענייני משפחה ובית הדין הרבני בלשכת עורכי הדין, ועד מחוז ירושלים (2001 עד היום).
בין השנים 1997 ו-1998 היה חבר ועדת ראש הממשלה לגיבוש רעיונות והמלצות בענייני גיור ("ועדת נאמן").
ב-2010 היה חבר ועדת שר המשפטים לבחינת מרוץ הסמכויות ("ועדת דיכובסקי").
מכהן כדירקטור במועצת המנהלים הבין-לאומית במרכז הרפואי שערי צדק ויו"ר ועדת הביקורת וכחבר וממלא מקום יו"ר מועצת המנהלים של מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה.
בשנת 2014 ניסח יחד עם הרב אלישע אבינר הסכם קדם נישואין עבור ארגון רבני צהר, שנועד להסדיר את הליך הגירושין בישראל ולמנוע מצבי עגינות על פי ההלכה.
בשנת 2009 הוצע כמועמד לתפקיד שופט בבית המשפט העליון של מדינת ישראל.
עילות גירושין עקב התנהגות בלתי מוסרית (חוץ מזנות) במשפט העברי (בכתב יד).
דיני נישואין – עם פרופ' זאב פלק, ירושלים: הוצאת מישרים, 1983.
נדיב לב: אסופת מאמרים מפרי עטו של הרב פרופ' דב פרימר (בעריכת אוריאל כהן), ירושלים: 2010.
דב צפרוני (נולד ב-17 בפברואר 1976) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטנבר 2025, מדורג במקום ה-34 בישראל לפי מד כושר.
1991 - סיים במקום החמישי באליפות העולם בשחמט עד גיל 16 (לפני רונן הר צבי שסיים במקום השישי)
2006 - סיים במקום השלישי באליפות ישראל בשחמט.
הרב דב צבי הלר (שיללה, ה'תרכ"ב, 1862 – ירושלים, ו' באלול ה'תרצ"ה, 4 בספטמבר 1935), נקרא בדרך כלל בשמו האידישאי, בער הירש הלר, היה רב ומשגיח רוחני בישיבת סלבודקה באירופה, וחותנם של הרב יעקב קמנצקי והרב אברהם גרודזינסקי.
נולד בשנת ה'תרכ"ב בשילל, ליטא, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, לאליעזר יצחק ולחסיה גיסה הלר.
מאוחר יותר הוא הפך למשגיח רוחני בישיבת כנסת ישראל סלבודקה תחת ראש הישיבה הרב נתן צבי פינקל, שם נודע באישיותו המתוקה, עדינותו ואהבתו לתלמידיו, שהייתה כה חזקה, עד שלעיתים קרובות הוא צם להצלחתם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ברחו תלמידי הישיבה למינסק, ובהמשך רבים מהם לקרמנצ'וג, והרב הלר היה עם תלמידי הישיבה במסעות אלה.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ד, ונפטר בירושלים בו' באלול ה'תרצ"ה.
נשא את פייגה אסתר הלר לבית בלנקפילד (1862–1942 לערך).
נולדו להם חמישה ילדים, (ארבעה בנים ובת) ארבעה מהם חיו עד בגרותם.
בתם, חסיה (1891–1944), נישאה לרב אברהם גרודזינסקי, ששימש מאוחר יותר גם הוא כמשגיח בישיבת סלבודקה.
בתם השנייה איטה אטל (1895–1954) נישאה לרב יעקב קמנצקי, לימים ראש ישיבת תורה ודעת.
בתם השלישית, שרה (1899–1941), נישאה לשבתי ורנוקובסקי, ושניהם נספו בשואה.
ילד נוסף שלהם נולד בשנת 1897 ומת כעבור שנתיים.
דב (דבל'ה) עצמון (23 באוקטובר 1941 – 12 באוקטובר 2020) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
עצמון שיחק בשורותיה של הפועל חיפה בין השנים 1964–1972 במדיה כבש 20 שערים ב-8 עונות והוא מדורג במקום ה-30 ברשימת הכובשים של הקבוצה בכל הזמנים.
בנוסף, הוא היה שותף לזכייה בגביע המדינה השני בו זכתה בשנת 1966. לזכותו 8 הופעות במדי נבחרת ישראל.
עצמון החל את דרכו כשחקן צעיר בקבוצת הנוער של הפועל ירושלים.
בשנת 1958 הצטרף לקבוצת הבוגרים במדיה שיחק 6 עונות.