tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דברי יעקב לבניו, בעקבות עצתם לצאת ולהביא את בנימין אל האציל המצרי, שאינם יודעים שהוא יוסף אחיהם, הם: (פרשת ויגש, ספר בראשית)
בספר משלי נאמר על פיתויי הרגע לעשיית רע, שהתוצאות בדרך כלל מוסתרות מעיני המתפתה:
הביטויים דומים אך משמעותם שונה.
בספר משלי דנים בדברים המוסכמים כרוע ולמרות זאת האדם מתפתה אליהם, ואילו הביטוי "הדרך לגהנום רצופה כוונות טובות" מדגישה את המקרים הנראים כעשיית טוב.
סיפורו של בלעם הוא סיפור הפוך של כוונה רעה שהובילה לתוצאה טובה, ומכאן הביטוי התלמודי "בא לקלל ונמצא מברך".
כוונות ותוצאות במחקר המדעי ובתקשורת
חוקרי התפישה האנושית, הפרופסורים פטר גולוויצר, פסקל שירן ושיינה ארבל, הראו שכאשר ההנעה לפעולה היא "עשית טוב" בלבד, יש נטייה לפעול באופן לא מבוקר ולא הגיוני, המוביל לתוצאות בלתי רצויות.
גם ניסיונות לשפר את התנהגות הציבור דרך חקיקה מובילים לעיתים להיטפלות האנשים לנוקדנות והצמדות לפרטים הטפלים שבחוק, במקום לאמץ את רוח הדברים.
במחקר נמצא שבעת משא ומתן, קבוצות המתחשבות בעמדות ובתפישות של הצד שכנגדן (חברות "נאורות") מצליחות פחות מאשר הקבוצות ה"לא נאורות".
במערכת המשפט, החמרת הענישה מחמירה לעיתים את ההתנהגות הבלתי רצויה או הבלתי מוסרית במקום לשפר אותה.
מחקרים בנושא כישלונות מוסריים בסביבה העסקית מראים שלרוב הפגיעה במוסר נובעת משגגה ולא מתוך כוונת זדון מרושעת.
לעומתם, כתב סטפן גררד פוסט בנושא עזרה לזולת, שלאחר בחינתם העמוקה, המניעים האמיתיים למעשי חסד הם לרוב אנוכיות ופחות יפים מכפי שנראה בתחילה.
לדעתו "הדרך לגיהנום רצופה כוונות טובות, מכיוון שזו הדרך שאליה הן יצאו מראש".
בספרה "תעשיית החמלה" כתבה העיתונאית לינדה פולמן על הנזקים של ארגוני סיוע בינלאומיים.
בשנת 2012 בעיתון הארץ הופיעה כתבת ביקורת על הסיוע הבינלאומי המוגש בעת אסונות טבע, בשם "כוונות טובות, כל הדרך לגיהנום" הכולל סקירה קצרה על ספר זה.
בשנת 1989 הביטוי שימש כבסיס לפזמון ולשם שירו של כריס ריאה: 'הדרך לגיהנום' שיר שהצעיד אותו לראשונה לפסגת רשימת ההשמעה בבריטניה.
ב-1991 יצא סרט האימה 'הכביש לגיהנום', בו מוצגת חברת כוונות טובות בע"מ שבה עובדים "אנדי וורהולים" המרצפים את הדרך לגיהנום באנשים שהיו להם "כוונות טובות".
בשנת 2008 שודרה סדרה בשם "כוונות טובות" בהפקת 'רשת', המציג סיפור על חברות של אשה יהודיה ישראלית החיה בארץ לערביה מוסלמית החיה ברשות הפלסטינית.
למרות ביקורת אוהדת בעיתונים הקהל הישראלי לא אהב את הסדרה שהרבה להציג את צה"ל כצבא אכזרי ושרירותי, ואת הסכסוך המקומי כמונע בעיקר על ידי ההנהגה.
ערוץ אל-ג'זירה הביעו כוונה לקנות את הסדרה, והשמועה על כך דרדרה עוד יותר את דעת הקהל על הסדרה בישראל.
הדרך המתומנת הנאצלת (סנסקריט: אָרְיָאשְׁתָּאנְגה-מָארְגַה आर्याष्टाङ्गमार्ग, פאלי: אַרִיוֹ אַתַנְגִיקוֹ מַגוֹ) היא אחד העקרונות המרכזיים בתורתו של גאוטמה הבודהה, אשר תיאר אותה כדרך המובילה לסיום הסבל (דוקהה) ולהארה.
הדרך המתומנת מאפשרת להולך בה להפוך לאדם נאצל, ולפתח מוסר, ריכוז, וחכמה.
היא הרביעית מבין ארבע האמיתות הנאצלות של הבודהה, וידועה גם בשם "דרך האמצע".
כל שמונת האלמנטים של הדרך כוללים בשמם את התואר "נכון", שהוא תרגום למילה samyañc (בסנסקריט) או sammā (בפאלי).
ה"נכונות" מצוינת על מנת לבודד מבין שלל המשמעויות שכל אחד מהאלמנטים נושא בתוכו, את המשמעויות התורמות לשחרור מסבל, הוא מטרת העל של הדרך.
מבחינה מילולית, ניתן להבין את שם התואר גם בהקשר של "השלמה", "התאחדות", "אחידות", "שלמות" או "אידיאל".
בסימבוליזם הבודהיסטי הדרך המתומנת הנאצלת מיוצגת לרוב על ידי גלגל הדהרמה, אשר שמונת חישוריו מסמלים את שמונת האלמנטים של הדרך.
בהסתמך על דיונים שהשתמרו בקאנון הפאלי של זרם הטהרוואדה ובאגאמות, הדרך המתומנת הנאצלת חזרה ונתגלתה על ידי גאוטמה בודהה במהלך חיפושו האישי אחרי הארה.
הכתובים מתארים נתיב קדום שבודהות קודמים יישמו והלכו לאורו.
הבודהה לימד את הדרך לתלמידיו כך שגם הם יוכלו ללכת בנתיבה:
יש הבדלים זעירים ביישום הדרך המתומנת הנאצלת בין זרם בודהיסטי אחד למשנהו.
כל זרם בודהיסטי טוען ליישום הדרך בצורה המתאימה ביותר להתפתחות תלמידיו.
נהוג לחלק את הדרך המתומנת הנאצלת לשלושה חלקים עיקריים - חכמה, מוסר וריכוז:
"חכמה" (Prajñā • Paññā) מקנה כיוון באמצעות הבנה מושגית של המציאות.
לעיתים היא מתורגמת תבונה או "הבחנה" כאשר היא משמשת בתפקיד הכשרתי.
היא נועדה לעורר את היכולת להבנה חודרת כך שדברים יראו כפי שהם באמת.
בשלב מאוחר יותר, כאשר תיעשה הדעת מאומנת במשמעת מוסרית ובריכוז, ועם ההצטברות ההדרגתית של ידע נכון, היא תגיע להבנה נכונה עילאית ולכוונה נכונה.
שמירת המוסר (Śīla • Sīla) נתפשת כתנאי היסוד לטיהור הנפש.
על מנת שהמיינד (נפש) יוכל להפוך למאוחד בזכות ריכוז מדיטטיבי גבוה, יש להימנע בחיי היומיום ממעשים בלתי הולמים וממילים פוגעניות.
סָמָאדְהי מתורגם מילולית כ"ריכוז", אך ניתן להבינו גם כמשמעת נפשית או כהתבוננות פנימית.
ניתן להשיגו בזכות תרגול מדיטטיבי ואימון מודעות מוגבהת, אשר מחוללים מיקוד, רגיעה ואיזון נפשי, המאפשרים לפתח תובנות-עומק וחוכמה אמיתית מתוך התנסות ישירה.
בזרם המהאיאנה צורת הצגה זו נקראת "שלוש ההכשרות הטובות יותר": התנהלות מוסרית טובה יותר, ריכוז טוב יותר וחוכמה טובה יותר, בדרך לשחרור ולהארה מתוך שאיפה לוויתור ולבודהיצ'יטה (מתן שירות לשחרור מסבל עבור כלל הברואים).
השקפה נכונה (samyag-dṛṣṭi • sammā-diṭṭhi) ניתן גם לתרגם כ"פרספקטיבה נכונה", "הבנה נכונה" או "נקודת מבט נכונה".
זוהי הדרך הנכונה להסתכל על החיים, על הטבע ועל העולם כפי שהם באמת - להבין כיצד הם פועלים במציאות, ולא כפי שהאדם היה רוצה שיהיו.
היא מסבירה את הסיבות לקיום, לסבל, לחולי, להזדקנות ולמוות האנושיים, וכן את הסיבות לקיומן של תאוות בצע, שנאה, ושגיה באשליות.
היא נותנת כיוון ומספקת את הניצוץ להנעתם של שבעת מרכיבי ההארה (קשיבות, אנרגיה, שלווה, איזון-נפשי, שמחה, ריכוז וחקירה).
ראשיתה של ההשקפה הנכונה טמונה בהבנה אינטלקטואלית, אך בזכות יישום של ריכוז נכון ותרגול מדיטטיבי מעשי, עוברים הרעיונות המרה לחוכמת-אמת המתפתחת בזכות החוויה הישירה.
פיתוח הבנה נכונה מהווה השראה לניהול חיים מוסריים אשר יעלו עימה בקנה אחד.
בקאנונים הפאלי והסיני, היא מוסברת כך:
ישנם שני סוגים של השקפה נכונה:
הבנה עם פגמים: זוהי הבנה שגרתית.
הבנה שכזו תרבה זכויות ותתמוך בקיום מבטיח של הישות הגשמית בעולם הסמסרה.
הבנה ללא פגמים: זוהי הבנה בלתי שגרתית.
היא מהווה מרכיב של הדרך ותוביל את בעליה להארה ולשחרור מעולם הסמסרה.
להשקפה נכונה יש פנים רבות.
צורתה הבסיסית מתאימה למאמינים מקרב עם הארץ, בעוד שהצורה האחרת, הדורשת התעמקות רבה יותר, מתאימה למעמד הנזירים (או למתרגלים מסורים שאינם נזירים).
החוק המוסרי של הקארמה: לכל פעולה (של הגוף, של דיבור או של הדעת) יש תוצאות קארמיות (קרי: תגובה).
פעולות בריאות או שאינן-בריאות ייצרו תוצאות והשפעות התואמות לטבעה של אותה פעולה.
זוהי ההבנה הנכונה של התהליך המוסרי בעולם.
שלושת סימני הקיום: כל התופעות זמניות (אניצ'ה), ולכן כל מה שנוצר גם יחדל ("חוק הארעיות").
כל התופעות, וביניהן גם האדם, חסרות מהות פנימית קבועה, ונעדרות "עצמי" (אנטא).
כל התופעות הנגועות בבורות הן מקור לסבל (דוקהה).
סבל: לידה, הזדקנות, חולי, מוות, עצב, אבל, כאב, יגון, מצוקה ויאוש הם סבל.
חוסר היכולת להשיג את מה שרוצים גם הוא סבל.
היווצרות ההשתוקקות היא, בקירוב, הסיבה להיווצרות הסבל, והפסקת ההשתוקקות היא, לפיכך, הדרך להפסקת הסבל.
תכונת הבורות היא שורש היווצרות הסבל, והכחדת תכונה זו היא השורש להפסקת הסבל.
הדרך המובילה להפסקת הסבל היא הדרך המתומנת הנאצלת.
סוג זה של הבנה נכונה מוסבר במושגים של ארבע האמיתות הנאצלות.
הבנה נכונה לנזירים מוסברת בפירוט בסָמָּדִיטְהִי סוּטָּה (Sammādiṭṭhi Sutta, "הדיון בהבנה הנכונה"), שבו סאריפוטה מורה כי הבנה נכונה ניתנת להשגה גם דרך הבנה של השלם והבלתי-שלם, של ארבעת המזונות ושל תריסר החוליות או שלושת המזהמים.
"הבנה שגויה" הנובעת מבורות (avijja), היא התנאי המקדים לכוונה שגויה, לדיבור שגוי, לפעולה שגויה, לאורח חיים שגוי, למאמץ שגוי, למודעות שגויה ולריכוז שגוי.
על המיישם להשתמש במאמץ נכון על מנת לנטוש את ההבנה השגויה ולהיכנס להבנה נכונה.
תודעה נכונה משמשת להישאר בהבנה הנכונה על בסיס קבוע.
המטרה של ההבנה הנכונה היא לטהר את נתיבו של האדם מרוב רובם של ביטויי הבלבול, אי-ההבנות והחשיבה השוגה באשליות.
זהו כלי להבין נכונה את המציאות.
יש להשתמש בהבנה נכונה על ידי שמירה על חשיבה גמישה ופתוחה, מבלי להיצמד להבנה מסוימת כאל תורה מסיני.
כך תהפוך ההבנה הנכונה לנתיב אל השחרור במקום להוות מכשול.
כוונה נכונה (samyak-saṃkalpa • sammā sankappa) ידועה גם בתור "מחשבה נכונה", "החלטיות נכונה", "שאיפה נכונה" או "הפעלת רצון במטרה לחולל שינוי מיטיב".
במסגרת מרכיב זה, על המיישם לשאוף בקביעות להיפטר מתכונות מזיקות ובלתי-מוסריות.
פיתוח ראוי של הבנה נכונה יסייע למיישם להבחין בהבדלים שבין כוונה נכונה לכוונה שגויה.
בקאנונים הסיני והפאלי, הדבר מוסבר כך:
המושג "ויתור" מתייחס לנטישת הרדיפה אחר הגשמי לטובת מחויבות גדולה אל הדרך הרוחנית; טיפוח רצון טוב; ומחויבות לנהוג בחוסר-אלימות ולהימנע מלפגוע בכל יצור חי.
דיבור נכון (samyag-vāc • sammā-vācā) עוסק בדרך הטובה ביותר בה ישתמש מיישם בודהיסטי במילותיו.
בקאנון הפאלי הדבר מוסבר כך:
האָבְּהָיָה סוּטָה (Abhaya Sutta) מפרטת:
ניתן לתרגם פעולה נכונה (samyak-karmānta • sammā-kammanta) גם כ"התנהלות נכונה".
ככזו, חייב המיישם לאמן את עצמו להיות נכון מוסרית בפעולותיו, ולא לפעול בדרכים שישחיתו או יפגעו בו או באחרים.
בקאנונים הפאלי והסיני, הדבר מוסבר כך:
למיישם מקרב פשוטי העם, מפרטת הקוּנְדָה קָמָּרָפוּטּה סוּטָה (Cunda Kammaraputta Sutta):
למתנזרים, מוסיפה הסָמָנּיָפְּהָלה סוּטָּה (Samaññaphala Sutta):
אורח חיים נכון (samyag-ājīva • sammā-ājīva) משמעו שאסור על המיישם להשתתף בעסקים או עיסוקים אשר בצורה ישירה או עקיפה מביאים נזק ליצורים חיים אחרים.
בקאנונים הפאלי והסיני הדבר מוסבר כך:
חמשת העסקים אשר העיסוק בהם פוגע:
עסקי כלי הנשק: מסחר בכל סוגי כלי הנשק ואמצעי ההרג.
עסקי בני אדם: מסחר בעבדים, זנות, או קניה ומכירה של ילדים או מבוגרים.
עסקי הבשר: "בשר" מתייחס לגופם של יצורים לאחר שהומתו.
כלולה בכך גם הרבעת בעלי חיים לצורכי שחיטה.
עסקי המשכרים: ייצור או מכירת משקאות משכרים או סמים ממכרים.
עסקי הרעל: ייצור או מסחר בכל סוג של חומר רעיל אשר מטרתו להרוג.
במאמץ נכון (samyag-vyāyāma • sammā-vāyāma), המיישם צריך לקיים מאמץ מתמיד לנטוש את כל המחשבות, המילים והמעשים השגויים והפוגעניים.
במקום זאת, על המיישם להתמיד ולטפח את שיועיל לעצמו ולאחרים במחשבותיו, במילותיו ובמעשיו, וזאת מבלי להרהר בקושי או ביגיעה הנדרשים לשם כך.
אף על פי שהמבנה הנ"ל מנוסח למסדר הנזירים, הוא מכוון גם לנזירות ולפשוטי-עם משני המינים המבקשים ליישם אותו.
תמצית ארבע דוגמאות המאמץ הנכון שהוזכרו לעיל:
למנוע את השלילי שטרם הופיע.
להרחיק את השלילי שהופיע זה מכבר.
להצמיח את החיובי שטרם הופיע.
לקיים את החיובי שהופיע זה מכבר.
מודעות נכונה (samyak-smṛti • sammā-sati) ניתן לתרגם גם כ"זיכרון נכון", "ערנות נכונה" או "תשומת-לב נכונה".
על המיישמים אותה לשמור את דעתם עירנית דרך קבע לתופעות שמשפיעות על הגוף ועל הדעת.
עליהם להיות מודעים ושקולים, ולוודא שאינם פועלים או מדברים מתוך חוסר תשומת לב או מתוך שכחה.
בקאנון הפאלי, הדבר מוסבר כך:
למרות שההוראות הנ"ל מיועדות לנזירים הן מכוונות גם לנזירות, ופשוטי עם מקרב שני המינים יכולים גם הם ליישם אותן.
ביקּהוּ בוֹדְהי, נזיר של מסורת התהרוואדה, מרחיב את הדיבור על מודעות בדברים שלהלן:
המְָהְָא סְָטיפְָטּהְָנְָה סוּטָּה מלמדת גם היא שבצפיה מודעת בתופעות הללו במסגרת התנסות ישירה, ניתן להבחין בהיווצרותן ובשקיעתן, ובשלושת סימני הקיום של הדהארמה.
הדבר מוביל לטיפוח תובנה, ולתכונות הניתוק, העצמאות והשחרור.
ריכוז נכון (samyak-samādhi • sammā-samādhi), כפי ששמותיו בפאלי ובסנסקריט מצביעים, הוא יישום של ריכוז מדיטטיבי גבוה (סמאדהי).
המתרגל מרכז את תשומת לבו באובייקט כלשהו, עד הגיעו לריכוז עמוק ולספיגה מדיטטיבית (גְ'האנה).
מסורתית, הריכוז ממוקד לרוב בתחושות הגוף או בנשימה (אְָנְָפְָּנְָסְָטי, אנאפנה), במושאי מבט (קָסינה), או דרך חזרה על ביטויים ומנטרות.
כחלק מפיתוח הסמאדהי יש להתגבר על חמשת המעצורים (השתוקקות חושית, דחייה, עצלנות לאה, דאגנות חסרת מנוחה, וספק), המהווים מכשול בדרך לכניסה לג'האנה.
משהושג המצב התודעתי של ג'האנה, ניתן להשתמש בו ככלי לפיתוח חוכמה ותובנות, בזכות יכולתו לבחון בבהירות את טבען האמיתי של תופעות גוף ונפש בחוויה ישירה.
תהליך זה מטהר את הנפש מ"מזהמים" (סנקהארות, תגובות רגשיות שאינן מיטיבות), מעמיק את הבנת הדהאמה, ובסופו של דבר מוביל להארה שלמה.
על פי הקאנונים הפאלי והסיני, ריכוז נכון תלוי בהתפתחותן של מרכיבי דרך מקדימים:
על פי הנזיר בודהי והמלומד ואלפולה ראהולה, על החלקים של הדרך המתומנת הנאצלת "להתפתח פחות או יותר בו זמנית, וככל המתאפשר על פי יכולת ההכלה של היחיד.
הם כולם קשורים זה בזה וכל אחד מהם מסייע לטיפוח האחרים".
בודהי מסביר כי "עם מידה מסוימת של התקדמות, כל שמונת החלקים יכולים להיות נוכחים במקביל, כאשר כל אחד מהם תומך באחר.
אולם עד לנקודה זו לא ניתן להימנע מחשיפה של הדרך בשלבים"
על פי הקאנונים הפאלי והסיני, הבנה נכונה, כוונה נכונה, דיבור נכון, פעולה נכונה, אורח חיים נכון ומודעות נכונה משמשים כתומכים וכתנאים נדרשים ליישום ריכוז נכון.
הגעה להבנה נכונה היא השלב הראשון, והיא גם הפתח לכלל הדרך המתומנת הנאצלת.
ראשית על המיישם להבין את העקרונות של הבנה נכונה.
מרגע שהושגה הבנה נכונה, היא תהווה מקור השראה ועידוד להתהוות כוונה נכונה במיישם.
כוונה נכונה תוביל לדיבור נכון.
דיבור נכון יוביל לפעולה נכונה.
פעולה נכונה תוביל לאורח חיים נכון.
אורח חיים נכון יוביל למאמץ נכון.
מאמץ נכון יוביל למודעות נכונה.
על המיישם להפעיל מאמץ נכון על מנת לנטוש את ההבנה השגויה ולהיכנס להבנה נכונה.
מודעות נכונה תאפשר לבסס ולייצב את ההבנה הנכונה, אשר תסייע למיישם לרסן ולהתגבר על גורמי הסבל, שביניהם תאוות בצע, שנאה ושגיה באשליות.
בזכות ההבנה נכונה, הגורם האחרון והסופי שיתהווה הוא שחרור נכון.
זוהי התוצאה הסופית של יישום נכון של הדרך המתומנת הנאצלת, בה מתרחשת ההארה, והתרגול מגיע לשיאו.
הדרך המתומנת הנאצלת ופסיכולוגיה קוגניטיבית
קיימת קרבה בין עקרונות הבודהיזם לבין גישות פסיכולוגיות מסוימות.
אחת מהן היא הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, שמטרתה להבין את מכלול התהליכים המנטליים.
במאמרו "בודהיזם פוגש מדע מערבי" מסביר גיי ווטסון:
מנקודת מבט פסיכולוגית, הדרך המתומנת הנאצלת היא ניסיון תבניות של מחשבה ושל התנהגות.
זו הסיבה שהמרכיב הראשון של הדרך הוא הבנה נכונה (sammā-diṭṭhi), שהיא הדרך בה רואים את העולם.
תחת קטגוריית התבונה, מקושרת תפיסת עולם זו למרכיב השני, חשיבה נכונה (sammā-saṅkappa), שנוגעת לתבניות חשיבה ולכוונה אשר שולטת בפעולותיו של האדם.
ניתן לראות את המרכיבים הללו בפעולה בפיוטים הפותחים של הדְִהָאמָּפָּדָה:
כך, על ידי שינוי תפיסת העולם המעוותת של האדם, והגשמת "תפישה רגועה" במקום "תפישה מזוהמת" יכול האדם להקל על סבלו.
ווטסון מציין זאת מנקודת מבט פסיכולוגית:
לפי דברי גאוטמה בודהה, הסבל נגרם כתוצאה מהיצמדות לדברים גשמיים, ששתי פניה הן השתוקקות (טנהא) ודחייה.
מאחר שכל התופעות הן ארעיות, בנות-חלוף ונתונות לשינוי בלתי-פוסק (תופעה המכונה "אניצ'ה") האדם הנצמד אליהן נדון לסבל.
"התופעות" יכולות להיות גשמיות יותר (כגון ממון, תחושות, טעמים, מצב בריאותי, אנשים אחרים, וכדומה) או גשמיות פחות (כגון מעמד חברתי, דימוי עצמי, ואפילו התקוה הבסיסית להמשכיות או לסיום החיים).
גם הדרך עצמה נחשבת לדבר שהצמדות אליו אינה עולה בקנה אחד עם הדרך.
בשיחה על משל הנחש מתוך הקאנון הפאלי משווה הבודהה את הדרך לרפסודה אשר משמשת לחציית הנהר, אך אין צורך לשאתה על השכם לאחר שהנהר נחצה.
כך גם מה שהוא מלמד נועד כדי להגיע למטרה, ומשהמטרה הושגה, אין ערך לאחיזה בדרך.
הדרך הצבאית הגאורגית (בגאורגית: საქართველოს სამხედრო გზა - סַכַּרתווֶלוֹס סאמחֶדרוֹ גזַה, ברוסית: Военно-Грузинская дорога – וואיינו-גרוזינסקאיה דורוגה) הוא השם ההיסטורי לדרך הראשית החוצה את הרי הקווקז מגאורגיה לרוסיה.
אורכה של הדרך הוא 208 ק"מ והיא מקשרת בין טביליסי, בירת גאורגיה, לולדיקווקז, בירת צפון אוסטיה ברוסיה.
בחלק הגאורגי הכבישים הם M1 ו-M3. הדרך נמתחת מטביליסי צפונה לאורך נהר הקורה ונהר תתרי ארגווי, חוצה את מעבר ג'ווארי בגובה 2,379 מטרים ואת נקיק דריאל, ומשם דרך הגבול הבינלאומי ובמורד עמק נהר טרק עד ולדיקווקז.
הדרך הצבאית הגאורגית הוזכרה לראשונה על ידי הגאוגרף היווני, סטרבון, במאה ה-1, ונקראה בזמנו כ"הדרך למעבר דריאל".
צבא האימפריה הרוסית סלל כבר בתקופת מלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768 מסלול שיאפשר לכוחותיו לעבור בדרך הצבאית.
סלילת הדרך, תחת פיקודו של הגנרל הרוסי ג.ג.
טוטלבן, החלה עם חתימת חוזה גאורגייבסק, בשנת 1783, שהפך את הממלכה המזרח גאורגית, כארתלי-קאחתי למדינת חסות של האימפריה הרוסית.
בשנת 1799 השלים הצבא הרוסי את סלילת הדרך לאורך נתיב אשר שימש פולשים וסוחרים.
לאחר שכארתלי-קאחתי הצטרפה לאימפריה הרוסית בשנת 1801, החלו הרוסים בעבודות הרחבה וסלילה של הדרך אשר באו לכלל סיום בשנת 1863.
לדרך נודעה משמעות רבה בהתפתחות עבר הקווקז, אך עם השנים פחתה חשיבותה בשל העיכובים במעבר הגבול שבין גאורגיה ורוסיה, ולעיתים אף סגירתו המוחלטת או לזרים בלבד.
לאורך הדרך אתרים בעלי העניין שהעיקריים הם:
מצחתה, בירתה ההיסטורית של גאורגיה
מנזר הצלב או "מנזר ג'ווארי" מהמאה ה-6-ה-7
סכר מאגר ז'נוואלי (Zhinvali Dam)
אנאנורי - מצודה מימי הביניים
גודאורי - עיירת סקי הממוקמת במדרונות הדרומיים של רכס הרי הקווקז הגדול בגאורגיה
כנסיית השילוש הקדוש בכפר קזבגי
הדרך הגרמנית המיוחדת היא תזה היסטוריוגרפית שנויה במחלוקת שהופיעה לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-20, בניסיון להסביר את הסיבה לבחירתה של גרמניה באפיק הנאצי, בעוד שתופעה דומה לא קרתה בשאר מדינות המערב.
הטענה המשותפת לכל ההיסטוריונים של הדרך הגרמנית המיוחדת היא כי האופי, המבנה החברתי וההתפתחות המוסדית בגרמניה, לכל המאוחר מהמאה ה-19, הובילו את ההיסטוריה הגרמנית בדרך הייחודית לה, באופן שאינו נורמלי ביחס לשאר מדינות המערב (ובפרט הממלכה המאוחדת, ארצות הברית וצרפת).
השימוש במונח "זונדרווג" הופיע לראשונה בגרמניה בתקופת הרייך השני, אז השתמשו בו השמרנים במשמעות חיובית – כלומר, הצלחתה של האימפריה הגרמנית למצוא את דרך המלך בין הקיפאון האוטוקרטי של האימפריה הרוסית לבין הרפיסות וחוסר היעילות של הדמוקרטיה בבריטניה ובצרפת.
השמרנים הגרמנים טענו כי המשטר ברייך השני, המסתמך על עוצמתו של הצבא ועל "מהפכה מלמעלה" מצד הממשלה האוטוריטרית, הוא המקור לדרך הגרמנית המיוחדת המונעת התדרדרות לקיצוניות המסוכנת ממזרח וממערב.
בשנות השישים צמחה גרסה שונה של התזה, המקובלת יותר כיום על ידי החוקרים, המתייחסת למהפכות 1848 כאל נקודת המפנה בהיסטוריה הגרמנית.
גרסה זו התפתחה בקרב חוקרי אסכולת בילפלד, ששאבו את השראתם מהמרקסיזם ומתאוריית המודרניזציה של מקס ובר.
על פי טענתם, בניגוד לצרפת ובריטניה, עברה גרמניה "מודרניזציה חלקית" בלבד, בה המעבר לכלכלה קפיטליסטית לא לווה במהפכה בורגנית.
כך, נשארו בגרמניה המסורות הפוליטיות הקדם-תעשייתיות שהובלו בעיקר על ידי האריסטוקרטיה הישנה והצבא.
הבורגנות הגרמנית, על פי תזה זו, התנכרה לפוליטיקה ופנתה תחת זאת אל תחומי ה"תרבות" .
גם כאשר התרחשה מהפכה במשטר בגרמניה באיחודה הלאומי, הייתה זו מהפכה שהתבצעה "מלמעלה" בידי האליטה הפרוסית.
את החולשה של הבורגנות הגרמנית נוטים חוקרי אסכולת בילפלד להסביר באמצעות האופי הייחודי הגרמני העוין לפוליטיקה במובנה המערבי, וכמו כן בכך שהאיחוד הלאומי בגרמניה היה מאוחר יחסית למדינות מערב אירופה, ולכן לא נוצר בה מעמד בורגני מאוחד וחזק.
ביקורת מרכזית כלפי תזת הדרך הגרמנית המיוחדת היא נקודת ההשוואה הנורמטיבית שלה.
הטענה היא, שהשוואת ההיסטוריה הגרמנית להיסטוריה צרפתית או אנגלית על פי הקריטריונים שלהן הופך את המבט על ההיסטוריה הגרמנית לנגזרת של היסטוריות אחרות.
במילים אחרות, המחקר על ההיסטוריה הגרמנית הופך למחקר על מה שלא קרה בגרמניה, מה שבעז נוימן מכנה היסטוריה של non-event.
נשאלת השאלה, מדוע להשוות את ההיסטוריה הגרמנית דווקא לאנגליה ולצרפת, ולא למדינות אחרות?
מדוע יש להניח כי ההיסטוריה האנגלית, למשל, היא הנורמלית?
ביקורת נוספת מתייחסת להנחה בבסיס תזת הדרך הגרמנית המיוחדת (בייחוד בגרסת אסכולת בילפלד) כי המעמד הבורגני הוא במהותו סוכן של שינוי פוליטי, ולכן המנטליות של הבורגנות הגרמנית היא האשמה בכך שלא הייתה מהפכה דמוקרטית בגרמניה.
נשאלת השאלה, האם המעמד הבורגני תמיד מחויב לערכי החירות, הפרלמנטריזם והליברליזם?
דורון אברהם טוען כי הבורגנות בגרמניה פיתחה מעין "ליברליזם מיליטריסטי", הדוגל בצבאיות ככלי להשתתפות עממית, ולכן אין מקום לטעון שהבורגנות בגרמניה נכשלה, אלא שמטרותיה היו אחרות.
ביקורת אחרונה מתייחסת למסגרת הזמן הנכללת בתזה.
הדרך הגרמנית המיוחדת מתארת מסלול הדרגתי של ההיסטוריה הגרמנית ששיאו ברייך השלישי.
המבקרים טוענים כי קביעת נקודת הסיום בגרמניה הנאצית מטה את הדיון, וניתן באותה מידה לסמן את נקודת הסיום ברפובליקה הפדרלית של גרמניה במאה ה-21 – ובכך להציג את הנאציזם כסטייה מההיסטוריה הגרמנית ולא כתכלית שלה.
ספרים עיקריים של תזת הדרך הגרמנית המיוחדת
אג"פ טיילור, מהלך ההיסטוריה הגרמנית - תולדות התפתחותה של ההיסטוריה הגרמנית מאז שנת 1815 מאנגלית : חיים איזק.
דניאל יונה גולדהגן, תליינים מרצון בשירות היטלר - גרמנים רגילים והשואה.
תל אביב: ידיעות אחרונות, 1998
בעז נוימן, נאציזם, האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007
יורגן קוקה, "תולדות גרמניה לפני היטלר: הוויכוח על 'הדרך הגרמנית המיוחדת'" בתוך משה צימרמן (עורך), דרכה המיוחדת של גרמניה בהיסטוריה, הוצאת מאגנס, 1989: 19-34
דורון אברהם, "אזרחות צבאית או צבא האזרחים?
ליברליזם ומיליטריזם בגרמניה, 1813-1862" בתוך היסטוריה: כתב העת של החברה ההיסטורית הישראלית (17, שבט תשס"ו): 21-50
עודד היילברונר (עורך), "הרייך חסר המנוחה": הרייך הגרמני השני (ירושלים: הוצאת מגנס, תשנ"ח)
הדרך הליקית (טורקית: Likya yolu) היא נתיב הליכה ארוך המשתרע לאורך 509 ק"מ בליקיה שבמרכז הריביירה הטורקית, והמוביל לאורך חופי הים התיכון, מפטהייה לאנטליה.
הדרך הליקית שנחנכה ב-1999 היא נתיב ההליכה הארוך והמסומן הראשון במדינה.
היא תוצר של עבודת מחקר, הכנה ושכנוע של קייט קלואו (Cate Clow), אזרחית בריטית המתגוררת באנטליה אשר נתפסה לרעיון.
קלואו ממשיכה ומתחזקת את הנתיב ומדריכה קבוצות מטיילים לאורכו.
הדרך הליקית משולטת בשלטים בצבעי ירוק-צהוב ומסומנת בפסים בצבעי אדום-לבן.
נתיב ההליכה מקביל לחוף וסמוך אליו למעט במספר מקומות בהם הוא עובר במרחק של למעלה מעשרה ק"מ ממנו.
הדרך עוברת בדרך כלל בגובה של עד מספר מאות מטרים מעל פני הים, למעט בשלושה מקומות בהם היא מטפסת לגובה של 1,000 ויותר - סמוך לקאש, בין מירה לפיניקה ובעלייה להר אולימפוס הטורקי (Tahtalı Dağı) המתנשא מעל לעיירה קֶמֶר לגובה של 2,366 מטר.
הדרך הליקית נחשבת לנתיב בינוני עד קשה וחלקה המערבי הסמוך לאנטליה נחשב לקשה יותר.
ניתן ללכת לכל אורכה של הדרך הליקית ב-25 עד 30 ימי הליכה, אך ניתן גם לשלב מספר קטעי הליכה בני יום או מספר ימים.
החל משנת 2010 במסלול נערך אולטרה מרתון שאורכו 220–240 ק"מ והוא נמשך שישה ימים.
תחילת המסלול בכפר אולודניז וסיומו באנטליה.
הדרך הליקית מתאפיינת באקלים ים תיכוני עם קיץ חם ויבש, וחורף מתון עם כמות משקעים שנתית נמוכה.
עונת הטיולים ארוכה; עם זאת, הזמן הטוב ביותר הוא עונת האביב, כאשר הגבעות עדיין מכוסות שלג והנוף מכוסה בפרחים.
גם החודשים אוקטובר ונובמבר, כאשר החום והלחות יורדים בהדרגה מתאימים מאוד להליכה במסלול.
בגבהים גבוהים יותר ובפסגות ההרים מזג האוויר אינו יציב וניתן לחוות ביום אחד מזג אוויר המשלב את כל ארבע העונות.
הדרך הטובה היא סיעה שהוקמה בכנסת השבע עשרה בידי חבר הכנסת אלחנן גלזר שהתפצל מסיעת צדק לזקן, שהתפצלה בתורה ממפלגת הגמלאים.
גלזר נבחר בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) כמועמד השישי ברשימת גיל - גמלאי ישראל לכנסת שהייתה הפתעת הבחירות.
במהלך הקדנציה נוצרו חילוקי דעות בסיעה ושלושה מחבריה: משה שרוני, אלחנן גלזר ושרה מרום שלו פרשו והקימו את סיעת צדק לזקן, פרישה שאושרה בוועדת הכנסת ב-2 ביוני 2008, לאחר דחיות שנבעו מפסילת ניסיונה של הסיעה המתהווה לייצג בכנסת את מפלגת צדק חברתי שבראשות ארקדי גאידמק.
לאחר כחודש אישרה ועדת הכנסת את בקשת הסיעה לייצג את מפלגת צומת בכנסת, בקשה שבאמצעותה יכלה הסיעה לקבל מימון מפלגות.
עם התפטרות ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונפילת ממשלת ישראל השלושים ואחת החל משא ומתן בין ציפי לבני, יו"ר קדימה, שעליה הוטלה המשימה להרכיב ממשלה חדשה, לסיעות השונות בכנסת.
על רקע זה הודיעו שרוני ומרום-שלו על כוונתם להתאחד מחדש עם מפלגת גיל במטרה להגדיל את כוחם המשותף במשא ומתן.
גלזר, החבר השלישי בצדק לזקן, התנגד לאיחוד מחדש והחליט להישאר לבדו מחוץ לסיעה.
כעבור כשבועיים, ב-26 באוקטובר הודיעה לבני לנשיא מדינת ישראל שמעון פרס כי אין ביכולתה להרכיב ממשלה חדשה, כישלון שתוצאתו הייתה הכרזתו של הנשיא בצהרי יום המחרת על הליכה לבחירות.
בבוקר יום ההכרזה, 27 באוקטובר, התקיים דיון בוועדת הכנסת ובו אישרה הוועדה את בקשת צדק לזקן להתמזג עם "גיל" ואת בקשת גלזר להתפלג מצדק לזקן וליצור סיעה חדשה, "הדרך הטובה".
הסיעה נקראה כך לזכר טובה, אשתו המנוחה של גלזר.
הסיעה החדשה הודיעה שהיא, כקודמתה, תייצג את מפלגת צומת, מהלך שיאפשר לסיעה לזכות במימון מפלגות.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודד גלזר במסגרת מפלגת צומת, והוצב במקום השני ברשימתה לכנסת.
כנסת ח"כים הערותהכנסת ה-17 (2006)מנדט אחד: אלחנן גלזר הסיעה הוקמה ב-27 באוקטובר 2008 עם פרישתו של גלזר מסיעת צדק לזקן שהתמזגה במקביל עם גיל.
הדרך הירוקה לתקווה (פרסית: راه سبز امید; או ראזא: בפרסית رسا) היא חזית פוליטית איראנית, שנוסדה בידי מיר חוסיין מוסאווי כחלק מהמחאה בעקבות הבחירות לנשיאות איראו ב-2009.
'הדרך הירוקה לתקווה' טוענת כי היא שואפת להמשיך את המחאות כנגד הלגיטימיות של נשיאותו של מחמוד אחמדינז'אד, תוך נהיגה בדרך חוקית ובלתי אלימה, וקיום מלא אחר החוקה, כפי שמוסאווי אומר:
מוסאווי צוטט כאומר על הקמת התנועה:
על פי נציגי הארגון התנועה תפקדה על בסיס קמפיין הכולל מפלגות פוליטיות, ארגונים לא ממשלתיים, ורשתות חברתיות.
בהתייחסו לתנועה החדשה, מוסאווי אמר כי "הדרך הירוקה לתקווה יוסדה למען הדרישות הצודקות של האנשים ולמען תביעת הזכויות שנשללו מהם".
"הדרך" איגדה בתוכה שישה חברי "המועצה המרכזית", אשר קשורים למפלגות ותנועות רפורמיסטיות באיראן, ארגונים לא ממשלתיים, ורשתות חברתיות.
הגוף המרכזי מיועד להיות המפגינים הפשוטים.
דרך הפעולה היא יצירה של לחץ מהשכבות התחתונות של החברה וחיבור שכבות אלו לרשתות הברתיות, ובכך להוביל מחאות בדרך חוקית.
לדרך הירוקה לתקווה היו שלושה מנהיגים מרכזיים.
לחוסיין עלי מונתזרי היה גם כן תפקיד מרכזי בתנועה בימיה הראשונים.
שם תמונה עיסוק נולד שייכות פוליטית1 מיר-חוסיין מוסאווי ראש ממשלת איראן לשעבר 1942 עצמאי2 מהדי כרובי לשעבר יו"ר המג'לס 1937 מפלגת האמון הלאומית 3 זהרה ראהנאווארד לשעבר נשיאת אוניברסיטת אזהרה 1945 עצמאי
על פי יועצו של מוסאווי, עלי רזא בהאשיטי, מוסאווי עצמו הוא שבחר את השם.
הוא בחר להשתמש במילה "הדרך (הירוקה לתקווה), כדי שלא יצטרך להשתמש במילים "התנועה" או "המפלגה", וכן בחר ב"ירוק", בגלל שירוק היה הצבע שהיה לסמל בידי המפגינים, ו"תקווה", בשל הבטחתו להקים ממשלה של "תקווה" אם ייבחר.
הדרך להודו (בפורטוגזית: Caminho das Índias) היא טלנובלה ברזילאית זוכת פרס אמי הבין-לאומי.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ ויוה.
זוהי אחת התוכניות הנצפות ביותר בברזיל.
הסדרה הופקה על ידי חברת Globo.
מקור השם בפורטוגזית הוא תרתי משמע: כביש שמוביל להודו, או דרך של הודו.
השידור התחיל בספטמבר 2009 ועד לספטמבר 2011 שודרו מעל ל-200 פרקים.
אחת מנקודות העלילה העיקרית היא אהבה אסורה בין הדמויות: מאיה, בת למשפחת סוחרים מסורתית, ובהואן, בן משרתים שנשרפו כעונש על שנגעו באדונם בזמן טבילה.
הורי מאיה, מאנו מיתהה וקוצ'י, מחפשים בשבילה שידוך.
כשמאיה פוגשת את בהואן היא משנה את דעתה בקשר לשידוכים, ולמרות שהיא מגלה את האמת על מוצאו היא מוכנה לקחת סיכון.
ראג', בנם של אופש ואינדירה אננדה, משודך למאיה, מה שמסכן את אהבתה לבהואן.
ראווי, אחיו הצעיר, מאוהב בברזילאית קמילה מוטה, ויחסיהם מחריפים את הסכסוך בין המזרח למערב.
שאנטי, האחות היחידה של ראג', שואפת להשיג השכלה אקדמאית ולבחור את בעלה לעתיד בעצמה.
ראג' עצמו היה מאוהב בדודא הברזילאית, שעובדת במרפאה אסתטית, עוד כששהה בברזיל, אך השידוך המיועד שלו עם מאיה מסבך את המצב.
טיילה איילה: שיבאני מוגדליאר סונדרני
איזיס וולוורדי: קמילה מוטה גולארט
ז'וליה אלמידה: לינה מוטה גולארט
דודה נגלי: ז'וזה קרלוס גאלו
אנטוניו קלוני: סזאר גאלו גולארט
אנה ביאטריס נוגירה: אילנה גאלו גולארט
הדרך לגן העדן הייתה סדרת טלוויזיה ששודרה ברשת NBC במשך חמש עונות בין השנים 1984–1989, וכללה 111 פרקים.
הסדרה יצרה תת-סוגה חדשה - דרמה פנטסטית דתית.
מייקל לנדון הפיק את הסדרה, שיחק בתפקיד הראשי, ביים את רוב הפרקים, וכתב חלק מהם.
הדמויות המרכזיות בסדרה הן המלאך ג'ונתן סמית' (מייקל לנדון), הנמצא על פני האדמה בתקופת מבחן, וחברו האנושי מרק גורדון (ויקטור פרנץ').
"הבוס" (אלוהים) מטיל עליהם משימות בהן הם נדרשים לעזור לנשמות סובלות להתגבר על בעיות שונות.
משימות אופייניות היו סיוע בהתמודדות עם מחלות, עידוד עשירים קמצנים להשתמש בכספם למטרות טובות, ומאבק נגד אפליה ודעות קדומות.
לצד התמודדותה עם בעיות חברתיות, השתמשה הסדרה גם בהומור, בפרט לתיאור היחסים בין הגיבורים.
ג'ונתן היה רגיש יותר ולעיתים תמים, ומרק היה פרגמטי ולעיתים ציני.
ג'ונתן, המלאך, היה אמור לצבור מספיק מעשים טובים כדי שיוכל לקבל את כנפיו ולחזור לגן העדן.
מרק, שלא רצה לאבד את חברו, ניסה לעיתים למנוע זאת.
עקב רייטינג נמוך החליטה רשת NBC, כבר ביוני 1988, להפסיק את שידור הסדרה בסוף העונה החמישית.
הצילומים הסתיימו בסתיו 1988, והפרק האחרון שודר באוגוסט 1989 - אחרי מותו של השחקן ויקטור פרנץ', מסרטן הריאה, ביוני 1989.
הדרך המהירה ללונג איילנד (.L.I.E) הוא סרט עצמאי אמריקאי שמספר על הקשר שנוצר בין האווי, בן ה-15 לפדופיל המכונה "ביג ג'ון".
שם הסרט הוא ראשי תיבות של Long Island Expressway.
הסרט בוים על ידי מייקל קואסטה, אשר אמר כי הסרט הוא על חקר המיניות.
השחקנים הראשיים הם פול דנו (האווי) ובריאן קוקס (ביג ג'ון).
האווי בליצר (פול דנו) מושפע עמוקות ממותה של אמו בתאונת דרכים שהתרחשה בדרך המהירה ללונג איילנד.
המצב לא נעשה יותר טוב עם אביו, מרטי (ברוס אלטמן), שמעט מרוחק ממנו אשר מביא הביתה את חברתו החדשה בתוך פחות מחודש לאחר מותה של אשתו.
הנחמה היחידה של האווי היא להיות בחברת גארי טריו (בילי קיי), עבריין שעובד בזנות.
גארי נמשך להאווי, אבל האווי עוד לא סגור על העדפותיו המיניות.
יש להם שני חברים בני גילם, שלאחד מהם, קווין (ג'יימס קוסטה), יש מערכת יחסים של גילוי עריות עם אחותו.
ארבעת הבנים באופן שגרתי פורצים לבתים בשכונה.
לילה אחד, הם פורצים לביתו של ביג ג'ון האריגן (בריאן קוקס), במהלך מסיבת יום ההולדת שלו.
גארי מכיר את הדרך לבית ומאוחר יותר מתגלה כי ביג ג'ון הוא אחד הלקוחות הקבועים שלו.
ביג ג'ון תופס אותם על חם, קורע את כיס מכנסיו של האווי בניסיון לתפוס אותו אך הם מצליחים לברוח עם זוג אקדחים יקרי ערך.
בינתיים, מרטי, אשר חושש שיואשם בהונאת שיטות הבנייה בבית קומות שבו היה מעורב, מאבד את עשתונותיו ומכה את האווי כשהוא רואה אותו במקרה ברחוב ומבין שהוא הבריז מבית הספר.
הוא באותו יום נעצר על ידי הבולשת הפדרלית בחשד לשריפת בית קומות עקב חיווט לקוי שהותקן בניסיון לחסוך בעלויות.
ג'ון מתעמת עם גרי על פריצתו לביתו אמש.
גארי נותן את שמו של האווי בתור שותפו לפשע ומפיל עליו את כל האשמה.
ג'ון מתקרב להוואי אשר יושב במזנון ומעמיד פנים שהוא מכיר את אמו.
הוא מציע לו לקחת אותו הביתה והאווי מתרשם ממכוניתו ואומר שזאת מכונית חלומותיו.
ברגע שג'ון זוכה באמונו של האווי, הוא שולף את חתיכת הבד שנקרעה ממכנסיו, מאשים אותו שמכר את האקדחים ודורש ממנו להחזיר אותם.
האווי המבולבל מחפש את גארי בביתו כדי לברר את העניין.
כשהוא לא מוצא אותו, הוא נכנס לחדרו ומוצא רק אקדח אחד.
כאשר הוואי הולך לביתו של ג'ון בשביל להחזיר את האקדח, ג'ון רוצה פיצוי של 1500 דולר עבור האקדח החסר.
ג'ון מראה להאווי סרטון המציג מין אוראלי הטרוסקסואלי ולאחר מכן מתיישב לידו ומתחיל ללטף את יריכיו, עולה לכיוון מפשעתו ושואל "מה יש לך ששווה 1500 דולר?".
האווי אינו מגיב, שיחתם נקטעת והוא עוזב את הבית.
סקוט (וולטר מסטרסון), מאהבו של ג'ון בן ה-19 שמתגורר עמו, אומר לו "אתה צריך להתבייש בעצמך" וג'ון עונה לו, "אני מתבייש, תמיד." כאשר האווי חוזר הביתה ונכנס למיטתו הוא מאונן כשבדמיונו הוא רואה את ג'ון והבחורה מהסרטון.
גארי גונב כסף מאביו של האווי ונעלם ללוס אנג'לס.
היעלמותו משפיעה על האווי ובלבולו בקשר לזהותו המינית מחריף.
בין ג'ון להאווי מתחילה ידידות עדינה שבה ג'ון הופך להיות סוג של דמות אבהית בשבילו.
אמנם יש דיבורים על מין אך אין שום פעילות מינית ביניהם.
האווי מבין שיש לו כוח מיני על ג'ון, דבר שגם ג'ון מודע אליו.
כאשר האווי חוזר הביתה, אביו לא נמצא והוא חושב שהוא עזב אותו עם חברתו.
לאחר שאביו נעצר, גם האווי נעצר ובזמן שהוריהם של חבריו מגיעים לשחרר את ילדיהם, האווי תקוע בתחנת המשטרה עד לבואו של ג'ון שמתחזה לקרוב משפחה שלו.
סקוט מתרסק מבפנים לאחר שג'ון מביא את הוואי לביתו ומבקש ממנו לעבור לשהות במלון למשך כמה לילות.
האווי משוטט ברחבי הבית ומגלה במקום מסתור מצבור של פורנוגרפיית ילדים.
ישנם תמונות של גארי ושל ילדים בלונדיניים אחרים בגיל 11, מה שמאשר כי ג'ון הוא באמת פדופיל.
סקוט נכנס לחדר שבו נמצא האווי ומזהיר אותו לא לקחת את ג'ון ממנו.
מאוחר יותר באותו ערב הוא מגיע לחדר השינה של ג'ון לבוש רק בתחתונים בציפייה שג'ון ישכב איתו.
ג'ון אומר להאווי שאביו לא נטש אותו וכי למעשה הוא בכלא, האווי נשבר ובוכה.
ג'ון משאיר אותו לישון לבדו.
למחרת בבוקר, ג'ון מכין ארוחת בוקר מפוארת להאווי ואז לוקח אותו לראות את אביו בבית הכלא שבו הוא נמצא.
האווי מתפרק על כל מה שעבר בתקופה האחרונה ואביו מתנצל על שהכה אותו והוואי אומר לו לעולם לא להכות אותו שוב.
לאחר שהוריד את האווי בבית הסוהר, ג'ון חוזר לאזור שבו עומדים יצאנים צעירים ומחכה במכוניתו ל"טרף" חדש.
סקוט ההרוס משום שג'ון זנח אותו לטובת האווי, נוסע על ידו ויורה בו למוות.
האווי עולה על הגשר ומתבונן מלמעלה על הכביש המהיר.
הוא מהרהר בזה שהרבה אנשים קיפחו את חייהם במקום הזה ומסרב לתת לדרך המהירה לקחת גם אותו, כמו שלקחה את אמו.
חלקים מהסרט צולמו בתיכון הארבורפילדס הממוקם בגרינלאון אשר בניו יורק, לא רחוק מהדרך המהירה ללונג איילנד.
אמו במציאות של דנו מופיעה בסרט בתור אמו המנוחה של האווי, סילביה בליצר, בכמה חלומות והבזקים לאחור.
בשל אופיו השנוי במחלוקת של הסרט, אמו או אפוטרופוס אחר, תמיד היו על הסט.
זהות מינית היא נושא מרכזי בסרט, הבמאי מייקל קואסטה אמר: "לב ליבו של הסרט הוא העמימות שאופפת את נטייתו המינית של האווי ויחסיו עם גארי וביג ג'ון" והוסיף גם "ג'ון מבולבל, ואינו יודע אם הוא רוצה להיות איתו מבחינה מינית, או רק להיות לו לאב".
בריאן קוקס אמר: "ביג ג'ון מבין שהאווי הוא הרבה יותר מאשר ילד קטן שהוא יכול להתחיל איתו".
הדרך אלי הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת עדנה לב.
האלבום יצא לאחר גירושיה מיורם שיינמן ב-1987, וחזרתה לארץ.
לב ניסתה לחדש את הקריירה שלה בארץ אך רק ההתחלה הייתה טובה, כאשר זכתה במקום השלישי בפסטיגל עם השיר "הדגל שלי".
את השיר כתב יורם טהרלב והלחינה אילנה אביטל, שהייתה חברתה הטובה של לב.
שיר זה הפך ללהיט ומושמע לעיתים גם היום בימי עצמאות.
ב-1989 פגשה לב את המוזיקאי אריק רודיך, שהיה פופולרי באותה תקופה, והחלה לעבוד על האלבום, בקו רוקיסטי ברור.
בחודשים הראשונים להקלטות יהודית רביץ עזרה ללב, עד שהיא החליטה לפרוש.
הסינגל הראשון מתוך האלבום היה "יותר", שכתב לה יהונתן גפן והלחין לה יצחק קלפטר.
בעקבות הצלחת השיר שהפך ללהיט ידוע (ונלמד עד היום בבתי ספר בשל מילותיו החינוכיות) הגיע סינגל נוסף, "תדליק אותי", שגם מילותיו נכתבו על ידי גפן, והפעם המלחין היה יאיר קלינגר.
הסינגל הבא, "כל הדרך אלי", נכתב והולחן על ידי אסתר שמיר וזכה להצלחה רבה.
זהו השיר היחיד ששמיר כתבה ללב.
האלבום יצא באותה שנה על גבי תקליט, אך "הדגל שלי" לא נכלל בו.
ממנו זכו להצלחה כל השירים, ביניהם "כל הדרך אלי", שכתבה לה אסתר שמיר, "המילה האחרונה", "עכשיו הזמן" ו"אל תשכח".
באלבום נכללים גם השירים "אהובת המטאדור", שנכתב לפי מנגינה ספרדית והשיר הקברטי "שוב פניה למולי", שנכתב לפי מנגינה צרפתית.
את האלבום מסיימת גרסה מחודשת ללהיט העבר שלה "שתי אחיות", אך מילות השיר לא מופיעות בצד האחורי של עטיפת האלבום.
לשיר "יותר" בוים קליפ שזכה להצלחה.
האלבום לא זכה להצלחה מיוחדת.
לדברי לב, עלות ההפקה שלו עלה כמעט כמו דירה.
לאחריו היא עברה עם בתה היחידה נטלי לארצות הברית, וחזרה ב-1993 עם האלבום יותר מקרוב, שגם הוא לא זכה להצלחה והשאיר להיטים שנשכחו.
בנוסף, האלבום היה אלבומה הראשון של לב שיצא על גבי דיסק.
סינגל הבכורה של האלבום, שזכה להצלחה ומילותיו החינוכיות נלמדות עד היום בבתי הספר.
גם הקליפ שבוים לשיר זכה להצלחה.
אל תשכח (יורם טהרלב - נורית הירש) (4:53)
ב-2010 הקליטה לב גרסה חדשה לשיר, שיצאה כסינגל.
המילה האחרונה (אהוד מנור - אריק רודיך) (3:49)
זאת השתיקה (ברוך פרידלנד) (3:13)
השיר, בעל התוכן האניגמטי, זכה להצלחה אך לא הוקלט פעם נוספת.
תדליק אותי (יהונתן גפן - יאיר קלינגר) (3:35)
השיר הפך ללהיט, וב-1991 הופיע בפסקול הסרט "אבא גנוב 3" בו שיחקה.
עכשיו הזמן (יואב גינאי - אילנה אביטל) (3:27)
מלחינת השיר, אילנה אביטל, הייתה חברתה הטובה של לב, והיא הלחינה לה ב-1987 את השיר "הדגל שלי", למילים של יורם טהרלב, והשיר השתתף בפסטיגל וזכה במקום השלישי.
אהובת המטאדור (דודו ברק - עממי ספרדי) (2:43)
השיר זכה להצלחה רבה וזכור בזכות נגינת הגיטרה שלו, ובזכות השורה "רק את המטאדור את אוהבת...".
שוב פניה למולי (עדנה לב - עממי צרפתי) (3:07)
השיר, אשר היה בסגנון קברט, זכה להצלחה אך לא נכלל באלבומים נוספים.
שתי אחיות (יורם טהרלב - אברהם זיגמן) (3:02)
גרסה מחודשת ללהיט העבר של לב מפסטיבל הזמר המזרחי 1972. גרסה זו הייתה קצבית יותר, והמוזיקה המזרחית הודגשה בה יותר מהגרסה המקורית.
היא נכללה רק באוסף השירים הראשון שיצא ללב ב-1996 ונקרא עדנה לב - האוסף.
אריק רודיך - עיבודים והפקה מוזיקלית, פסנתר, אורגן, סינטיסייזר
גברי מזור - ניהול אומנותי
נאור דיין - גיטרה חשמלית
חיים רומנו - גיטרה חשמלית ואקוסטית
אופירה יוספי - קולות רקע
מיכל מלאכי - קולות רקע
גיא יפה - קולות רקע
הדרך הראשית הגדולה (באורדו: شاہراہ اعظم) היא דרך היסטורית מהחשובות והארוכות בדרום אסיה.
הדרך נוסדה בתקופת האימפריה המאורית במאה ה-3 לפנה"ס והיא הורחבה במאה ה-16 תחת אימפריית סור .
הדרך שימשה כנתיב חשוב בצפון תת-היבשת ההודית אשר מחבר בין מפרץ בנגל במזרח לבין אפגניסטן ובירתה קאבול במערב.
הדרך נמצאת כיום ברובה בהודו לאורך נהר הגנגס והיא עוברת בערים החשובות והגדולות של בנגלדש, הודו ואפגניסטן, בהם צ'יטגונג, קולקטה, ורנאסי, אללהאבאד, קאנפור, דלהי, לאהור, פשוור, מעבר ח'ייבר, ג'ללאבד ולבסוף קאבול.
כיום הדרך מתפרסת על מספר כבישים, ברובם מהירים, בין מספר מדינות האזור.
הדרך מתחילה כאמור בצ'יטגונג שבדרום-מזרח בנגלדש, משם היא עוברת דרך הכביש המהיר מספר 1 (N1) עד למרכז בנגלדש, משם הדרך יורדת לקראת הגבול עם הודו ולקולקטה.
מקולקטה ממשיכה הדרך לכיוון צפון-מערב על הכביש הארצי מספר 2 (NH2) אשר יושב על הדרך ההיסטורית כמעט לכל אורכה בהודו, תוך מעבר במישורי הגנגס דרך הערים המרכזיות של צפון הודו, עד לעיר דלהי.
קטע הדרך בין דלהי לגבול עם פקיסטן בוואגה (Wagha) עובר בכביש הארצי מספר 1 (NH1), משם ממשיכה הדרך בתוך פקיסטן לכיוון לאהור, היא חוצה את פקיסטן לכיוון צפון צפון-מערב על הכביש הארצי מספר 5 (N-5) דרך פשוור עד לגבול עם אפגניסטן באזור טורקהם (Torkahm) במעבר הח'ייבר.
משם ממשיכה הדרך בתוך אפגניסטן על כביש A-1 דרך ג'ללאבד עד לקאבול.
בהודו, החלק המרכזי של הדרך משמש כחלק הצפוני של פרויקט תחבורה ליצירת טבעת כבישים מהירים אשר מחברת את ערי הודו המרכזיות בשם "מרובע הזהב" (Golden Quadrilateral).
פרויקט זה נכון לינואר 2012, סיים את שלב הרחבת הנתיבים בכבישים הקיימים וכיום הכבישים המהירים בפרויקט (כולל הכביש NH-2 שיושב על הדרך הראשית הגדולה) מורכבים כולם מארבעה נתיבים.
הדרך לג'נין הוא סרט דוקומנטרי משנת 2003 בבימויו של פייר רחוב, המתעד בעיקר את ההתמודדות עם הסכסוך במזרח התיכון.
הדרך לג'נין הופק כנגד הנרטיב הפלסטיני ביחס לקרב בג'נין בשנת 2002, שהפלסטינים מכנים אותו "טבח ג'נין" .
סרט זה הוא גם תגובה לסרטו של מוחמד בכרי, "ג'נין ג'נין".
במבצע חומת מגן, נכנס צה"ל לג'נין כדי לטהר אותה ממחבלים.
במסגרת המבצע נהרסו עשרות בתים.
לטענת הפלסטינים מאות אנשים חפים מפשע נהרגו במבצע ללא סיבה.
הפלסטינים טענו שישראל ביצעה טבח בג'נין, טענות שהופרכו מאוחר יותר.
הבמאי מוחמד בכרי ביים סרט "תיעודי" בשם ג'נין ג'נין שהתיימר להציג את האמת אודות הקרב בג'נין.
בפועל, הסרט היה גדוש בשקרים גסים ועריכות מגמתיות שנועדו להציג את ישראל כטובחת בפלסטינים.
כתגובה לג'נין ג'נין וטענות הפלסטינים יצר פייר רחוב את הסרט הדרך לג'נין.
סרטו של רחוב מתחיל זמן קצר לפני התחלת מבצע חומת מגן בג'נין בעקבות הפיגוע במלון פארק בליל הסדר בנתניה, שבו כ-30 אזרחים ישראלים נהרגו ו-140 נפצעו בפיגוע התאבדות.
בתגובה לפיגוע ולשני פיגועים נוספים שקדמו לו, פתח צה"ל ב-29 במרץ 2002 במבצע חומת מגן.
לאורך הסרט רחוב מראיין פלסטינים בנושא הקרב בג'נין ומביך אותם כשהוא מפריך את השקרים שלהם.
בין השאר הוא מתעד אותם מביימים ובודים סיפורים על פצועים ופשעי מלחמה תוך שהוא מתחזה לכתב חדשות צרפתי אוהד, המוכן לכאורה לקחת חלק בתרמית שלהם.
הדרך הנאוקאטקומנאלית היא קבוצה בתוך הכנסייה הקתולית, המתמקדת בעיצוב האמונה הנוצרית בקרב נוצרים בוגרים, וקבלת הנצרות מחדש מתוך בחירה מושכלת.
חברי הקבוצה נוטלים את השראתם מהקטכומנים (יוונית κατηχούμενος; לטינית catechumenus) הקדומים, פגאנים אשר החלו בתהליך ההתנצרות והכינו עצמם לטבילה; ועל כן בחרו בשמם שמשמעותו "הדרך הקטכומנית החדשה".
הדרך הנאוקאטקומנאלית הוקמה במדריד בשנת 1964 על ידי קיקו ארגואלו (Kiko Argüello) וכרמן הרננדז (Carmen Hernández), וזכתה להכרת הכס הקדוש בשנת 2008.
הקבוצה פעילה במסגרת קהילות קטנות המונות עשרות מאמינים כל אחת.
מספרן של הקהילות ברחבי העולם מוערך בכ-40,000, ומספר חבריה הוא כמיליון איש.
עוד מפעילה הקבוצה כ-85 סמינרים.
בישראל פועלות כ-15 קהילות קטנות של הדרך הנאוקאטקומנאלית, ועיקר פרסומה בארץ בא לה בזכות דומוס גלילאה ("בית הגליל"), סמינר בינלאומי לכמרים, שנחנך בשנת 2003 על הר האושר, בברכת האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הדרך הקלה להפסיק לעשן הוא ספר עזרה עצמית מאת הסופר והיועץ הבריטי אלן קאר, אשר מטרתו להביא לגמילה מעישון.
זהו ספרו הידוע ביותר של קאר, והנמכר ביותר בין ספריו, אשר זכה לתהודה נרחבת בעולם, והפך לרב-מכר עולמי.
לאחר שנים רבות של עישון כבד, החל משנתו ה-18, הפסיק קאר לעשן בשנת 1983, בגיל 48. בעקבות זאת עזב קאר את עבודתו כרואה חשבון באותה שנה ופתח את "מרפאת הדרך הקלה" הראשונה, כדי לעזור למכורים אחרים.
בנוסף לספרו זה כתב קאר עוד מספר ספרים אשר נועדו להוביל לגמילה מעישון, וכן ממשקל עודף, אשר חלקם היו אף הם רבי מכר.
בדברי ההקדמה לספר כותב קאר כי שיטתו להפסקת העישון, "שיטת הדרך הקלה" המוצגת בספר, אינה מבקשת לגרום למעשן להפסיק לעשן כתוצאה מהפחדות והדגשת נזקי העישון, אלא מבקשת לחלופין להתמודד ישירות למול ההתמכרות הפסיכולוגית, שהיא, לפי קאר, הגורם המשמעותי ביותר בהתמכרות לסיגריות.
הספר עצמו מחולק ל-44 פרקים, אשר נועדו להוביל את המעשן, עם סיום הקריאה בספר, להחלטה להפסיק לעשן, וזאת, לטענת קאר, כמעט וללא חסכי גמילה פיזיים ופסיכולוגיים.
הספר זכה להימנות על רשימת הספרים רבי המכר בארצות רבות, ביניהן צרפת, ספרד, דרום אפריקה, אוסטרליה, קולומביה, ארצות הברית וישראל, כאשר בסופו של דבר למעלה מ-7 מיליון עותקים נמכרו ברחבי העולם.
כמו כן הספר תורגם למספר שפות, ביניהן צרפתית, ספרדית ועברית.
הדרך הרומנטית היא "דרך נוף" שהוכשרה על ידי סוכני נסיעות עם רצון למינוף בשנות ה-50. זהו כינוי ל-350 הקילומטרים של כביש מהיר בין וירצבורג לבין פיסן בדרום גרמניה, בייחוד בבוואריה ובבאדן-וירטמברג, המקשר מספר עיירות ציוריות וטירות.
בימי הביניים היה זה נתיב סחר שחיבר את מרכז גרמניה לדרומה.
היום אזור זה נחשב בעיני מטיילים בינלאומיים רבים כבעל נוף ותרבות "גרמניים במיטבם", בעיירות ובערים כגון נרדלינגן, דינקלסביל ורוטנבורג על הטאובר ובטירות כמו בורג הרבורג וטירת נוישוונשטיין המפורסמת.
הדרך הרומנטית מסומנת לאורך הדרך בשלטים חומים.
דרך יפו–שכם או דרך שכם ההיסטורית היא דרך עתיקה בארץ ישראל המקשרת בין יפו למרכז השרון, מערב השומרון ואזור שכם.
תוואי הדרך עבר בדרך מנחם בגין ממזרח לשדות שרונה, חצה את נחל איילון במעבר מוסררה על גשר שרונה מתחת לגשר הצפוני של מחלף ארלוזורוב של ימינו והמשיך בכיוון רחוב אבא הלל.
מנקודה זו התפצלו מספר תוואים חלופיים לאזור קלקיליה ומאזור קלקיליה עד אזור שכם, כתלות בתקופות שונות.
תוואי צפוני פנה ממחלף ארלוזורוב לרחוב אבא הלל, חצה את נחל הירקון על 'גִ'סְר אֶל-הַדָּאר' (גשר שאון המים) הוא גשר עשר טחנות (בסמוך לגשר מבצע קדש של ימינו), והמשיך לכיוון צפון מזרח במקביל לירקון ולנחל קנה עד ביאר עדס וג'לג'וליה.
תוואי דרומי עבר מרחוב אבא הלל בצמוד לגדה הדרומית של הירקון ומצפון לפתח תקווה, חצה את נחל שילה, הירקון ונחל קנה מצפון למחלף מורשה, והמשיך עד אזור ג'לג'וליה.
בג'לג'וליה התחברה הדרך עם דרך הים ההיסטורית (כביש 444 של ימינו) שהובילה דרומה ללוד, עזה, חצי האי סיני ומצרים, וצפונה למגידו, הגליל ודמשק.
בסמוך לשני תוואי הדרך הועמדו קווי טלגרף שקישרו בין יפו והשרון לשכם.
ב-1895 נכבש על ידי העות'מאנים כביש רעוע בתוואי הצפוני, דרך טולכרם ונחל שכם.
בתקופה זו בנו הטורקים שני גשרי מתכת בתוואי הדרך המערבי: האחד על ואדי מוסררה הוא חלקו הצפוני של נחל איילון, גשר שרונה, והשני על הירקון, מצפון למלאבס.
ככל הנראה תוכנן שיפוץ הכביש במהלך שנת 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה הושקע מאמץ צבאי בסלילתה של מסילת ברזל בין פאתי שכם וטול כרם - חיבור מסילת העמק דרך מסילת השומרון דרומה (המסילה המזרחית) בנתיב התוואי הצפוני של הדרך, ופותחה הדרך שעברה במקום, וקישרה בין צפון הארץ למרכזה.
המסילה הצרה עברה במקביל לדרך יפו-שכם מיפו ועד אזור רמת השרון, כאשר שלוחה אחרת קישרה מגשר עשר טחנות לאזור שיח מוניס, ושלוחה קצרה קישרה מאזור מחלף ארלוזורוב לאזור גבעתיים, שם שכן מחנה צבאי בריטי.
בראשית תקופת המנדט הבריטי פורקה המסילה, וכיום לא נותר לה זכר.
קטע הדרך יפו - קלקיליה - טול כרם שימש עד לסלילת כביש חיפה תל אביב הישן באמצע תקופת המנדט הבריטי, כחלק מהדרך הראשית שבין מרכז הארץ וצפונה כאשר הנסיעה מיפו ותל אביב לחיפה והגליל עברה דרך קלקיליה, טולכרם, ענבתא, ג'נין ונצרת, בתוואי התוואי הצפוני של הדרך ודרך האבות (כביש 60).
עד לאמצע תקופת המנדט הבריטי שימש התוואי הצפוני כנתיב העיקרי בין יפו לשכם, בשל נוחות הנסיעה בו לאחר סלילתו, למרות העיקוף המשמעותי שהוא עורך בהשוואה לתוואי הדרומי.
באמצע שנות ה־20 נסללה דרך תל אביב - פתח תקווה, שהפכה להיות חלק מהדרך לשכם.
מתקופה זו ועד סוף תקופת המנדט הבריטי עברה הדרך בצפונה של פתח תקווה, המשיכה בדרך רמתיים (שנסללה כהמשך לדרך פתח תקווה מצומת סגולה) עד לצומת רעננה.
מצומת רעננה פנתה הדרך מזרחה לעבר קלקיליה דרך רחוב ויצמן בכפר סבא.
בנוסף לתוואי שעבר דרך צומת רעננה, נסלל כביש מפתח תקווה לראס אל-עין (ראש העין) ולמג'דל יאבא (כביש 483), שם התחבר הכביש עם הדרך לקלקיליה בתוואי דרך הים (כביש 444).
התוואי הדרומי בין קלקיליה לשכם (כביש 55) נסלל במהלך 1935, ובכך נחסך הצורך בעיקוף דרך התוואי הצפוני.
הדרך מקלקיליה לשכם קוצרה בכ-20 קילומטר לעומת המצב לפני סלילת הכביש, עת נדרשו הנוסעים לעבור דרך טולכרם.
מלחמת העצמאות הובילה לקטיעת הדרך, כאשר קו הגבול בין ישראל וירדן עבר בין כפר סבא לקלקיליה, והפריד בין שני חלקיה של הדרך.
קטע כביש היוצא מצומת עדנים ועוקף את הוד השרון וכפר סבא ממזרח (נחשב כיום כחלקו הצפוני של כביש 40) מבוסס על תוואי עתיק של הדרך.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו נסלל כביש עוקף קלקיליה העוקף את קלקיליה מדרום (בין צומת כפר סבא מזרח לצומת מדרום לצופים), וקטע כביש קצר העוקף את עזון מצפון.
במהלך האינתיפאדה השנייה נאסרה תנועת ישראלים על כביש 55 בין ג'ית לשכם.
במקביל, נפתח לתנועה קטע כביש שחיבר בין צומת ג'ית לחווארה ולכביש 60 מדרום לשכם ('עוקף שכם דרום'), וממוספר כיום כחלק מכביש 60.
"הדרך האטלנטית" או " דרך האוקיינוס האטלנטי" (בנורווגית: Atlanterhavsveien) היא דרך באורך של 8.3 קילומטר, שעוברת דרך הארכיפלג Eide ו-Averøy שבמחוז מור ורומסדאל (Møre og Romsdal) בנורווגיה.
זוהי דרך מפותלת, שעיקוליה חודרים אל האוקיינוס האטלנטי.
והיא מקשרת בין איים קטנים, שוניות וצוקי סלע, בין היתר באמצעות כבישים מוגבהים ושמונה גשרים, שהגשר הגדול Storseisundet הוא הבולט שבהם.
לפני בנייתה ניתן היה להגיע אל חלק מהאיים ביניהם היא מקשרת באמצעות שיט בלבד.
שיט זה היה מסוכן, במיוחד בתקופת הסתיו, בגלל הרוחות העזות שמנשבות באזור.
באיים פרוצים לרוח אלה חיו בתחילת המאה העשרים כ-120 איש בלבד, שהתפרנסו מדייג ומכירת דגים יבשים.
בשנת 1909 תוכננה מסילת רכבת לקשר בין האי אוורוי (Averøy) ליבשה, אולם תוכנית זו נגנזה.
תכנון הכביש החל ב-1970, הבנייה החלה ב-1983 והכביש נחנך ב-1989. במהלך הבנייה, שעלותה 122 מיליון כתרים נורווגיים, נפגע האזור מ-12 סופות הוריקן קשות.
הדרך הפכה ליעד תיירותי מבוקש, נשמרת כאתר מורשת עולמית ונרשמה ב-2005 כמבנה המאה בנורווגיה.
הדרך האטלנטית נחשבת לאחת מדרכי הנוף היפות בעולם.
הדרך הברוכה הוא אלבומו השמיני והאחרון של הזמר זוהר ארגוב שיצא לאור באפריל 1987.
האלבום הורכב חציו ממחרוזות של שירים מוכרים, וחציו משירים מקוריים שהולחנו כולם בידי משה נגר.
זהו אלבומו השני של ארגוב בסגנון זמר עברי לאחר שהתקליטון הראשון היה אף הוא באותו סגנון.
אלבום זה הוא אלבומו האחרון של ארגוב ובו ניכרת ירידה דרסטית באיכות קולו כתוצאה משימוש בסמים.
ארגוב ניסה למנוע מהמפיק ניסים בן חיים את הוצאת האלבום על ידי צו בית משפט אך ללא הצלחה.
"הקלטנו את זוהר על הקונסולה בחדר הבקרה, בתור 'גייד' (הקלטת ביניים), במחשבה שבשלב יותר מאוחר נקליט אותו מול המיקרופון בתוך האולפן.
זהו אלבומו היחיד של ארגוב אשר לא יצא על גבי תקליט ויניל.
את השיר אל נבקש חיברה תמי לוי.
בשנת 2025 יצאה מהדורה מחודשת לאלבום.
מעבדים: חיים חדד, אריה ברקוביץ'.
הוקלט באולפני "קיסר" ו"גל קול", תל אביב.
טכנאי הקלטה: מעיין, יהודה קיסר, ישי בן צור, יורם לב.
גיטרה בס: יוסי מנחם, אריה ברקוביץ'.
תופים: איקי לוי, רוני בוני.
קלידים: חיים חדד, אריה ברקוביץ'.
דרך יפו-ירושלים (דרך ירושלים ההיסטורית, דרך עולי הרגל) היא דרך עתיקה בארץ ישראל המקשרת בין נמל יפו (שהיה שער הכניסה הראשי לארץ ישראל מימי קדם ועד הקמת נמל חיפה ב-1933) דרך השפלה והרי יהודה ועד לשער יפו שב של ירושלים.
הדרך שימשה את עולי הרגל היהודים, מקיימי מצוות הזיארה המוסלמים ואת התיירות צליינית לארץ ישראל וזאת לצד שימוש מסחרי וצבאי.
חנוכת מסילת הרכבת יפו-ירושלים ב-1892 הפכה את הרכבת לאמצעי התחבורה המועדף על העולים לירושלים על פני מסע בעגלות על דרך שנסללה רק במחצית השנייה של המאה ה־19. מתקופת המנדט ידוע ככביש תל אביב-ירושלים, כיום חלקו המערבי של כביש 1.
דרך יפו–אמאוס–ירושלים בנתיב יפו–רמלה (כביש 44)–לטרון (אמאוס)–שער הגיא–אבו גוש–ירושלים נסללה ב ושימשה כדרך סלולה לירושלים, לצד דרך מעלה בית חורון (כביש 443) הצפונית, ודרך אשקלון–עמק האלה–בית לחם הדרומית שעלתה מעמק האלה בתוואי הנוכחי של כביש 375. לצד הדרך שנסללה בתקופה הרומית נבנו מבצרים לשמירה ששרידיהם נמצאו בחורבת מצד ובקסטל.
בתקופות שונות עברה הדרך מעט מצפון לשער הגיא בתוואי נחל אילן (דרך דיפנבייקר).
בשונה מימינו, בתקופות שונות הייתה דרך מעלה בית חורון הדרך הראשית לירושלים, מאחר שזו הייתה נוחה יותר לנסיעה, אגב טיפוס מתון, וללא צורך בחציית נחל שורק.
מנגד, תוואי כביש 1 קצר יותר מדרך מעלה בית חורון.
נראה שהפך עם הימים לדרך עיקרית ומשמעותית עקב רצון הצליינים הנוצרים לעבור בדרכם באמאוס ניקופוליס, אתר צליינות חשוב בדרך לירושלים (הנמצא בפארק קנדה בסמוך ללטרון).
כביש רמלה-ירושלים שב ונסלל בימי שלטון הח'ליפים האומיים במאה ה-8 בתוואי הדרך הרומית אך הוא השתבש ונהרס ורק אבני מיל אחדות ועליהן כתובות ערביות שימשו עדות לבנייתו.<ref>שמואל אביצור, לתולדות כביש יפו-ירושלים], מבחר מאמרים בידיעת ארץ ישראל תהליכי ייצור ואורחות חיים החברה להגנת הטבע, הוצאת ספרים אריאל, 1988, עמ' 9
בתקופה הצלבנית נבנו בסביבות הדרך מבצרים ומבני שמירה, ששרידיהם נמצאים עד היום בלטרון, הקסטל, עין חמד וצובה.
עם השנים והעדר התחזוקה הלך והתדרדר מצב הדרך, ועד אמצע המאה ה־19 הייתה התנועה בדרך אפשרית רק באמצעות רכיבה על בעלי חיים.
בראשית המאה ה־19 תוארה דרך זו כדרך שבה משתמשים בעיקר נוסעים, בעוד שיירות משא העדיפו את מעלה בית חורון הנוח יותר לתנועה, אך מסלולו ארוך יותר.
הנסיעה בתוואי הדרך באמצעות רכיבה על בעלי חיים ארכה כ־13 שעות בעלייה, כאשר הנסיעה פוצלה על פי רוב ליום וחצי, ורמלה נבחרה בדרך כלל כמקום לינה באמצע הדרך בין יפו לירושלים.
בירידה הייתה הדרך מתקצרת בשעתיים.
מלבד התוואי הקשה הייתה הדרך מסוכנת עקב שודדים תושבי הכפרים ששדדו את עוברי הדרך, או שליטים מקומיים שגבו דמי חסות, מלבד מס מעבר שנגבה במספר מקומות עבור השלטון הטורקי.
עקב כך היה צורך באבטחה חמושה בצמוד לשיירות הנוסעים.
הכפר אבו גוש התפרסם בגביית דמי חסות מהעוברים בדרך, ועל רקע זה אף הוגלה ראש הכפר ב־1846.
בסוף שנות ה־50 של המאה ה־19 הוחל בשיפוץ הדרך על ידי סוראייה פחה והמהנדס האיטלקי ארמטה פיירוטי שעבד בשירותו.
לאורך התוואי מיפו לירושלים נבנו 17 מצדיות בהם שהו פרשים טורקיים שנועדו לסייע באבטחת הדרך.
מצדיות אלו פעלו עד תחילת העשור האחרון של המאה ה־19, אז השתפר מצב הביטחון בדרכים.
בין השנים 1867–1869 נסללה הדרך מחדש כדרך עפר והוכשרה למעבר עגלות, על רקע הגידול בתיירות הצליינית שבא עקב משטר הקפיטולציות ושיפור מעמדה של האוכלוסייה הנוצרית בארץ ישראל.
הפקודה לסלילת הדרך הוצאה על ידי הסולטאן עבד אל־עזיז, והסלילה נעשתה במימון השלטון יחד עם עבודת כפייה של תושבי הכפרים בסמוך לדרך.
הדרך נסללה באיכות נמוכה, ועל כן נדרשו פעולות תחזוקה שוטפת זמן קצר לאחר סיום סלילת הדרך.
הנסיעה בדרך ארכה כ־10 שעות.
אחד הנוסעים הראשונים בעגלה בדרך החדשה היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שביקר בארץ ב־1869. סלילת הדרך פתחה תקופה של תחרות בין משכירי בעלי חיים לרכיבה ובין בעלי עגלות, אך בהדרגה דחקו בעלי העגלות את משכירי בעלי החיים, למעט בתחום המשא שם נשמרה העדיפות של הגמל כבהמת משא.
זמן הנסיעה בעגלה מיפו לירושלים היה נמשך כיום וחצי על פי רוב, כאשר תחנות בדרך היו ברמלה, לטרון (מלון המכבים), שער הגיא ובמוצא.
מטעמי אבטחה, היו מספר עגלות נוסעות בשיירה.
בדרך נגבה מס מעבר, שנגבה על ידי גובה מיוחד שקנה את תפקידו בחכירה.
מס המעבר היה דיפרנציאלי לפי אמצעי התחבורה (מחמור ועד עגלה).
המס נגבה ב־4 מקומות – ביפו, רמלה, שער הגיא וירושלים.
ב־1873 נבנה ח'אן בשער הגיא לטובת הנוסעים.
הלינה בח'אן הייתה ללא תשלום, אך כל נוסע היה מחויב לרכוש כוס קפה במקום, ובדרך כלל, הנוסעים היו מחליפים שם את הסוסים העייפים שלהם בסוסים רעננים של הח'אן.
הלינה בח'אן החליפה את הלינה ברמלה שהייתה מקובלת עד אז, כאשר בח'אן זה התחרה גם מלון המכבים בלטרון.
נקודת הריכוז של העגלות בקו יפו-ירושלים הייתה בשער יפו, שהפך לתחנה המרכזית הראשונה של ירושלים.
מאז סלילתה ועד ימינו הפכה דרך זו לדרך הראשית לירושלים.
סמוך לזמן סלילת הדרך נבנה קו טלגרף שעבר בסמוך לה, קו שחיבר את ירושלים עם יפו, ומשם אל מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
התוואי המקורי של הדרך שנסללה יצא מיפו בתוואי כביש 44 של ימינו, ועבר דרך יאזור, בית דג'אן, סאפריה, סרפנד ורמלה.
מרמלה המשיכה הדרך בתוואי כביש 424 דרך אל-קובאב ולטרון.
חלק זה של הדרך מבוסס במלואו על הדרך הרומית יפו–אמאוס ניקופוליס.
מלטרון נכנסה הדרך לתוך נחל נחשון (ואדי עלי) דרך דיר איוב (שער הגיא) עד סאריס (שואבה) (חלק זה עובר בתוואי שונה מהדרך הרומית, שעלתה לאזור שואבה דרך נחל אילן הצפוני יותר).
מסאריס עברה הדרך על השלוחה הצפונית של נחל כסלון עד אבו גוש.