tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לסלי גרוסמן - קוקו סנט פייר ונדרבילט
קודי פרן - מייקל לנגדון
אמה רוברטס - מדיסון מונטגומרי
שאיין ג'קסון - ג'ון הנרי מור
קתי בייטס - מרים מיד
קייל אלן - טימותי קמפבל
ג'פרי בוייר-צ'אפמן - אנדרה סטיטבנס
טאיסה פרמיגה - זואי בנסון/ויולט הרמון
לילי רייב - מיסטי דיי
פרנסס קונרוי - מירטל סנואו
קוני בריטון - ויויאן הרמון
דילן מקדרמוט - ד"ר בן הרמון
ג'סיקה לאנג - קונסטנס לנגדון
ג'ואן קולינס - אייבי גלאנט
לזלי פרה - סוכנת הארגון
אנג'לה באסט - מארי לאבו
צ'אד ג'יימס בצ'אנן - סטו
שרה פולסון ביימה את הפרק השישי של העונה.
ב-12 בינואר 2017, הסדרה חודשה באופן רשמי לעונה שמינית, שעתידה לעלות לשידור ב-12 בספטמבר 2018. עוד קודם לכן, באוקטובר 2016, יוצר הסדרה, ראיין מרפי, הודיע על "עונת קרוסאובר" שתקשר בין "בית הרצח" לבין "הכישוף".
בינואר 2018, מרפי ציין כי קרוב לוודאי שהעונה התשיעית של הסדרה תשמש כקרוסאובר בין שתי העונות הללו; עם זאת, ביוני 2018, מרפי הודיע שהוחלט לבסוף לבצע את הקרוסאובר בעונתה השמינית של הסדרה.
מרפי אף הצהיר שציר הזמן של העונה השמינית יתרחש באוקטובר 2019, ושהעונה תכלול אווירה שמזכירה את "הכישוף" ואת "המוסד הסגור".
ב-19 ביולי 2018, הוכרז בכנס הקומיק-קון שהעונה הנוכחית תישא את הכותרת "אפוקליפסה".
ב-1 באוקטובר 2017, הוכרז כי השחקנית הקבועה של הסדרה, שרה פולסון, תחזור לעונה השמינית, ותגלם אישה שעוטה מכשירי שיניים.
ב-20 במרץ 2018, הוכרז שקתי בייטס ואוון פיטרס ישובו ויובילו את העונה יחד עם פולסון.
ב-4 באפריל 2018 נודע כי השחקנית הבריטית ג'ואן קולינס תצטרף לצוות השחקנים כסבתו של דמותו של פיטרס.
בנוסף גם אושר חברי צוות השחקנים מ"הכת" - עדינה פורטר, שאיין ג'קסון, בילי אייכנר ולסלי גרוסמן ישובו לעונה הנוכחית.
ב-18 במאי 2018, הוכרז שהשחקנית בילי לורד תחזור גם היא.
ב-17 ביוני 2018, אמה רוברטס חשפה כי היא תשוב לגלם בעונה השמינית את דמותה של מדיסון מונטגומרי, מ"הכישוף".
ראיין מרפי הודיע שהוא ביקש משאר המכשפות מ"הכישוף" לשוב לעונה השמינית.
באותו חודש, מרפי גם הצהיר כי הוא ביקש מאנג'ליקה יוסטון להצטרף לצוות השחקנים, ופולסון אישרה שהיא תשוב לגלם את דמותה של קורדליה גוד, פוקס לשעבר, מ"הכישוף".
ביולי 2018, נודע שהשחקנים ג'פרי בוייר-צ'אפמן וקייל אלן יופיעו בתפקידי אורח במהלך העונה.
טאיסה פרמיגה, שהופיעה ב"בית הרצח" וב"הכישוף" הצהירה שחזרתה לעונה השמינית היא בגדר אפשרות, בעוד שאנג'לה באסט ודניס או'הר, קרוב לוודאי, לא יחזרו בגלל התחייבויות קודמות ובעיות בלוחות הזמנים שלהם.
בשלהי יולי 2018, מרפי הודיע באמצעות חשבון הטוויטר שלו שהשחקן קודי פרן יגלם את דמותו הבוגרת של מייקל לנגדון, בנם האנטיכריסט של טייט לנגדון ווויואן הרמון מ"בית הרצח".
באוגוסט 2018, השחקן בילי פורטר הודיע שהוא יופיע בתפקיד כלשהו במהלך העונה, ובנוסף, נודע שג'סיקה לאנג תשוב לגלם את דמותה של קונסטנט לנגדון מ"בית הרצח" בפרק השישי של העונה.
זמן קצר לאחר חשיפת הטריילר הראשון של הסדרה, השחקנית לזלי פרה הודיעה באמצעות חשבון הטוויטר שלה שהיא תופיע בפרקו הראשון של העונה ומרפי אישר דרך חשבון הטוויטר שלו שטאיסה פרמיגה, לילי רייב, גבורי סידיבי, פרנסס קונרוי וסטיבי ניקס יופיעו במהלך העונה ושהן ישובו לגלם את דמויותיהן מ"הכישוף".
באותו החודש, אנג'לה באסט אישרה רשמית שהיא לא תשוב לעונה הנוכחית, ואושר בנוסף שדילן מקדרמוט וקוני בריטון ישובו לגלם את דמויותיהם מ"בית הרצח".
באפריל 2018, מרפי הודיע שצילומי העונה יתחילו "בסביבות" 16 ביוני 2018.
לעונה הנוכחית חוזרים אמה רוברטס, בילי לורד, קודי פרן, לסלי גרוסמן, לילי רייב, דילן מקדרמוט, ג'ון קרול לינץ', פין ויטרוק ולזלי ג'ורדן מהעונות הקודמות ואליהם מצטרפים גאס קנוורת'י, אנג'ליקה רוס, מת'יו מוריסון, דה רון הורטון וזאק וילה.
1984 היא העונה הראשונה של הסדרה מאז תחילתה בה השחקנים הקבועים אוון פיטרס ושרה פולסון לא מופיעים.
אמה רוברטס - ברוק תומפסון
בילי לורד - מונטנה דיוק
לסלי גרוסמן - מרגרט בות'
קודי פרן - אקסבייר פליימטון
מת'יו מוריסון - טרבור קירשנר
גאס קנוורת'י - צ'ט קלנסי
ג'ון קרול לינץ' - בנג'מין ריכטר / מר ג'ינגלס
אנג'ליקה רוס - דונה צ'יימברס / האחות ריטה
זאק וייה - ריצ'רד רמירז
דה רון הורטון - ריי פאוול
אורלה בריידי - ד"ר קארן הופל
לו טיילור פוצ'י - ג'ונאס שבור
טארה קרסינה - השפית ברטי
שון ליאנג' - וויד לוד
לילי רייב - לביניה ריכטר
פין ויטרוק - בובי ריכטר
ב-6 בפברואר 2019, מרפי חשף כי אמה רוברטס וגאס קנוורת'י יככבו בתפקיד ראשי בעונה הנוכחית.
ביולי 2019, השחקנית אנג'ליקה רוס, שהופיעה בסדרה אחרת של מרפי, "פוזה" הודיעה שהיא תשתתף בעונה הנוכחית בתפקיד ראשי.
ב-11 ביולי 2019 אושרו כי חברי צוות השחקנים מהעונות הקודמות; בילי לורד, קודי פרן, לסלי גרוסמן וג'ון קרול לינץ' ישובו לעונה הנוכחית, עם חברי הצוות החדשים; מת'יו מוריסון, דה רון הורטון וזאק וילה.
באוקטובר 2019, אושר שהשחקן דילן מקדרמוט ישוב להופיע בעונה הנוכחית דרך תמונות שהודלפו מהצילומים, ובמקביל השחקנית לילי רייב אישרה דרך חשבון האינסטגרם שלה שהיא תשוב לעונה הנוכחית.
בנובמבר 2019, אושר שהשחקן פין ויטרוק ישוב בתפקיד אורח עבור פרק הסיום של העונה.
ב-2 באפריל 2019, השחקן הקבוע של הסדרה, אוון פיטרס, שכיכב בכל שמונה עונותיה הקודמות, הודיע שהוא לא ייקח חלק בעונה זו.
ב-23 במאי 2019, בילי אייכנר, שהופיע בשתי עונותיה הקודמות של הסדרה, הצהיר כי הוא לא יחזור לעונה הנוכחית.
ב-8 ביולי 2019, הוכרז שהשחקנית הקבועה של הסדרה, שרה פולסון, תופיע בתפקיד קטן יותר בעונה הנוכחית בשל התחייבויותיה לסדרת מקור של "נטפליקס" בהפקתו של מרפי, "רטשד".; עם זאת, באוקטובר 2019, השחקנית עצמה אישרה שהיא לא תופיע בעונה הנוכחית כמתוכנן במקור.
ב-11 ביולי 2019, מרפי אישר שצילומי העונה החלו.
נדיה מדג'או , המוכרת בשם הבמה אימאני , היא זמרת-יוצרת צרפתית-קומוריאנית.
אימאני נולדה ב-5 במאי 1979 במארטיגוס שבצרפת למשפחה מקומורו.
בילדותה, היא למדה בפנימייה והתאמנה ב-INSEP לקפיצה לגובה.
כשהייתה בת 17, היא החלה לעסוק בדוגמנות, וכעבור שנתיים עברה לניו יורק לאחר שחתמה על חוזה עם קלווין קליין.
היא שבה מארצות הברית לצרפת לאחר ששהתה שם כ-7 שנים.
לאחר שחזרה לצרפת, היא התחילה את הקריירה שלה כמוזיקאית לאחר ששמעה את הזמרת-יוצרת האמריקנית, טרייסי צ'פמן, מבצעת את השיר Talkin' 'bout a Revolution.
ב-2008, היא הפסיקה את קריירת הדוגמנות שלה.
ב-2010, הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Acoustic Sessions.
ב-9 במאי 2011, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, The Shape of a Broken Heart.
ב-18 בספטמבר 2015, היא הוציאה את הסינגל "Don't Be So Shy".
ב-26 באוגוסט 2016, הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, The Wrong Kind of War.
ב-3 בספטמבר 2021, הוציאה את אלבום המוזיקה השלישי שלה, Voodoo Cello.
"אימה אמריקאית: דאבל פיצ'ר" היא עונתה העשירית של סדרת האימה האמריקאית "אימה אמריקאית", שנוצרה והופקה על ידי ראיין מרפי ובראד פלצ'וק, שהוכרזה רשמית על ידי רשת FX ביוני 2021 ועלתה לשידור ב-25 באוגוסט 2021.
העונה הייתה צריכה להתפרסם כבר בסוף 2020, אך בעקבות מגפת הקורונה הוחלט לדחות את צאתה ליולי 2021.
לעונה זו חזרו פרנסס קונרוי, לסלי גרוסמן, בילי לורד, שרה פולסון, אוון פיטרס, עדינה פורטר, לילי רייב, אנג'ליקה רוס, פין ויטרוק ודניס או'הר מהעונות הקודמות ואליהם הצטרפו ניל מקדונו ומקולי קאלקין.
פין ויטרוק – הארי גרדנר
פרנסס קונרוי - שרה "בל" נואר
עדינה פורטר – צ'יף בורלסון
לילי רייב – דוריס גרדנר
ראיין קיירה ארמסטרונג – אלמה גרדנר
ספנסר נוביץ' – אדם קירח
וי ניקסי – אדם קירח
ניל מקדונו – דווייט אייק אייזנהאואר
ב-3 באוגוסט 2018 חודשה הסדרה לעונה 10, שהייתה צריכה לעלות לאקרנים בשנת 2020. ב-26 במאי 2020 הוכרז כי העונה ה-10 תידחה לשנת 2021 עקב ההפסקה שנוצרה כתוצאה ממגפת הקורונה.
בעקבות ההפסקה, יוצר הסדרה, ראיין מרפי, אמר בראיון ל-TheWrap כי ההפסקה עלולה לשנות את נושא העונה, מכיוון שצריך לצלם את הרעיון הראשוני שלו במהלך החודשים "החמים" של השנה.
בחודש שלאחר מכן, חשף מרפי פוסטר שיווקי שעוצב עבור העונה באמצעות חשבון האינסטגרם שלו; התמונה הציגה בתוכה פנים עם פה פעור וקעקוע על הלשון בו כתוב "AHS 10".
התקציב של העונה העשירית עמד על 48 מיליון דולרים.
ב-19 במרץ 2021 חשף מרפי את שם העונה והסביר שהיא תעסוק בשני סיפורים שונים, "אחד ליד הים, אחד ליד החול".
מאוחר יותר פרסם פוסט נוסף באינסטגרם, בו כתב שהעונה הזו "תעניק חוויית צפייה כפולה, מכיוון שמדובר בשני סיפורים שונים".
בהתחלה דווח כי ההפקה אמורה לחדש את הצילומים באוקטובר, תוך שדווח ב-Digital Spy כי הצילומים לעונה יתחילו ב-2 בדצמבר 2020.
העונה אמורה לעלות לאקרנים ב-25 באוגוסט 2021.
אימאני אוזורי היא זמרת מוזיקאית ומלחינה אפרו-אמריקאית.
היא מלחינה וחוקרת מוזיקה המשקפת את שורשיה הכפריים של צפון-קרוליינה, שם גדלה ושרה מזמורי ספיריטואלז ופיוטים דתיים עם סבתה ומשפחתה המורחבת.
אוזורי שיתפה פעולה עם אמנים בתחומים שונים, כולל כתיבה משותפת ושירת השיר "Be Still" לאלבום "Future 2 Future" של הרבי הנקוק.
בשנת 2012 הוציאה אוזורי את אלבומה, "יומני הצוענים" (The Gypsy Diaries), אשר מומן באמצעות קמפיין Kickstarter.
בינואר 2013 הופיעה עם הזמרת ילידת ג'מייקה, מורלי ב'(Le) Poisson Rouge בניו יורק.
אוזורי הוזמנה להתארח במגורי פארק אווניו בשנת 2015. במרץ 2016 ציינו את הופעת הבכורה שלה בסדרת "American Songbook" במרכז לינקולן.
היא כונתה על ידי השבועון ה"וילג' ווייס" כ"בסי סמית' הפוסט מודרניסטית", הביצוע המיוחד שלה לשיר "Wild Cotton" זכה לשבחים בניו יורק טיימס כמוזיקה "מעוררת" ועל "יצירתה מעוררת ההרהורים להפליא".
לאוזורי פעילות ענפה בתחום המוזיקלי והאומנותי.
אוזורי שיתפה פעולה גם עם מגוון רחב של אמנים מפורסמים בתחומים אמנותיים שונים ביניהם: הנגנים הרבי הנקוק, ג'ון לג'נד, וויג'יי אייר; ההאמנית החזותית ואנגצ'י מוטו; האמנים הקונספטואלים קארי מיי וימס, סנפורד ביגרס; הכוריאוגרף טרג'ל הארל; המשוררת סוניה סאנצ'ז והמלחין רוברט אשלי.
אוזורי היא המייסדת והמנהלת האמנותית של "מקהלת המהפכה" (Revolutionary Choir) - מפגשי שירה קהילתיים שנוצרו כדי ללמד ולשיר שירי מחאה וחופש היסטוריים וחדשים.
אימברי (ביפנית: 今治市) היא עיר במחוז אהימה שבדרום יפן.
נכון לשנת 2022, אוכלוסייתה מוערכת בכ-152,000 תושבים בכ-76,000 משקי בית, מה שהופך את אימברי לעיר השנייה בגודלה במחוז.
שטח העיר הוא כ-468.19 קילומטרים רבועים.
מבחינה גאוגרפית, אימברי ממוקמת במרכז מחוז אהימה, מול הים הפנימי סטו.
מבחינה כלכלית, אימברי נחשבת למרכז תעשייתי חשוב.
נכון לשנת 1998, היו בעיר למעלה מ-200 מפעלים לייצור מגבות, המייצרים כ-60% מהמגבות המיוצרות במדינה.
העיירה אימברי הוקמה ב-15 בדצמבר 1889 לאור הרפורמות במערכת השלטון המקומי ביפן.
העיירה התמזגה עם הכפר הייושי ב-11 בפברואר 1920 והפכה לעיר אימאברי.
התיעוש התקדם במהירות בתחילת המאה ה-20, עם דגש על תעשיות הטקסטיל ובניית ספינות.
העיר הופצצה שלוש פעמים בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
הפעם הראשונה הייתה ב-24 באפריל 1945 ובה נהרגו 68 אזרחים.
הפעם השנייה התרחשה ב-8 במאי ובה נהרגו 29 אזרחים (בעיקר תלמידות התיכון העירוני לבנות).
הפעם השלישית הייתה הגדולה ביותר והיא התרחשה ב-5 באוגוסט.
במהלכה נהרגו 454 בני אדם ו-80% ממרכז העיר נהרס.
העיר שוחזרה במהירות בתקופה שלאחר המלחמה.
ב-16 בינואר 2005 אוחדו כפרים רבים אל תוך העיר.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין היפני, אוכלוסיית אימברי נמצאת בירידה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20:
אימברי מתנהלת באמצעות מודל ראש עיר-מועצה הכולל ראש עיר הנבחר ישירות על ידי התושבים ומועצה בת 28 נציגים.
מבחינה לאומית, העיר היא חלק מהמחוז השני של אהימה בבית הנבחרים שבפרלמנט היפני.
"אימה אמריקאית: ניו יורק" היא עונתה האחת-עשרה של סדרת הטלוויזיה האנתולוגית "אימה אמריקאית", שנוצרה על ידי ראיין מרפי ובראד פלצ'וק.
העונה עלתה לשידור ב-19 באוקטובר 2022.
בעונה זו השתתפו בילי לורד, אייזק קול פאוול, זאכרי קווינטו, סנדרה ברנרד, פטי לופון, דניס או'הר, לסלי גרוסמן, רבקה דיין, ניקו גריטהאם ודוט-מארי ג'ונס, ואליהם מצטרפים ראסל טובי, ג'ו מנטלו, וצ'ארלי קארבר, שגם היה שותף לכתיבת ארבעה פרקים.
ראסל טובי – פטריק ריאד, בלש במשטרת ניו יורק, המסתיר את עובדת היותו הומוסקסואל בעודו מנסה לפתור סדרת מעשי רצח הקשורים לקהילה הגאה.
ג'ו מנטלו – ג'ינו בארלי, כתב בעיתון "ניו יורק נאטיב" ובן-זוגו של פטריק.
בילי לורד – ד"ר האנה וולס, מדענית ורופאה שגילתה וירוס חדש.
דניס או'הר – הנרי גרנט, לקוח קבוע בבר "בראונסטון".
צ'ארלי קארבר – אדם קרפנטר, הומוסקסואל המתקומם נגד חוסר המעש של המשטרה כלפי אלימות נגד הקהילה הגאה.
לסלי גרוסמן – ברברה ריד, גרושתו של פטריק.
סנדרה ברנרד – פראן, פעילה לסבית.
אייזק קול פאוול – ת'יאו גרייבס, צלם המתעניין בגרוטסקה.
זאכרי קווינטו – סם ג'ונאס, אמרגנו ובן-זוגו של תיאו.
פטי לופון – קתי פיזאז, זמרת קברט מסתורית.
ג'ף הילר – מר וייטלי
בריאן ריי נוריס – הבלש מולקהי
מתיו ויליאם בישופ – ביג דאדי
קאל פן – מק מרזארה
קייסי תומאס בראון – הנס הנקס
הייל אפלמן – דניאל קנוביץ'
גדעון גליק – קמרון דיטריך ניקו גרטהאם – דניס קליופהדמויות אורחות
לי אהרון רוזן – פקד רוס ג'ארד ריינפלדט – ג'ון "סאלי" סאליבן דני גרסיה – צ'יף מאני טיילור בלום – סטיוארטהפקה
ב-9 בינואר 2020, נמסר על חידוש הסדרה "אימה אמריקאית לשלוש עונות נוספות – עד לעונה שלוש עשרה.
בפברואר 2022, הצהיר יו"ר "FX Networks", ג'ון לנדגרף, כי בניגוד לקודמתה, העונה האחת-עשרה תכלול רק קשת עלילה אחת, אם כי תתפרש על פני "צירי זמן שונים".
ב-29 בספטמבר 2022, נחשף כי שמה הרשמי של העונה יהיה "ניו יורק'''" וכי היא תעלה לשידור ב-19 באוקטובר 2022. ב-6 באוקטובר 2022, הופץ הקדימון הרשמי בחשבונות המדיה החברתית של הסדרה.
עוד לפני ההכרזה הרשמית על צוות השחקנים המלא של העונה, בילי לורד, צ'ארלי קארבר, אייזק קול פאוול וסנדרה ברנרד נצפו על סט הצילומים.
בנוסף, נמסר על ליהוקם של זאכרי קווינטו, פטי לופון וג'ו מנטלו לעונה.
ב-30 באוגוסט 2022, אישר דניס או'הר את השתתפותו בעונה.
בנוסף, נמסר על ליהוקם של לסלי גרוסמן, ראסל טובי, רבקה דיין, דוט-מארי ג'ונס, קאל פן, גדעון גליק וניקו גריטהאם.
צילומי העונה החלו בניו יורק ב-14 ביוני 2022.
העונה עלתה לשידור ב-19 באוקטובר 2022. זוהי הפעם הראשונה בתולדות הסדרה בה משודרים שני פרקים בכל שבוע במקום פרק אחד בלבד.
לפי אתר "Whip Media", עונתה האחת-עשרה של "אימה אמריקאית" מוקמה במקום החמישי ברשימת "סדרות הטלוויזיה המצופות ביותר באוקטובר 2022".
על פי האתר "Reelgood", העונה הגיעה למקום העשירי במדדי הצפיות בשירותי הזרמת המדיה בכל הפלטפורמות, במהלך השבוע הראשון שלאחר שידור שני פרקי הבכורה.
"אימה אמריקאית: רגישות גבוהה" היא העונה השתים עשרה של סדרת האנתלוגית מסוגת האימה "אימה אמריקאית".
תיאור הסדרה היא "ענוג" או כהמושג "עדין".
הסדרה מבוססת על ספרה של דניאל ולנטינה.
אמה רוברטס וזאכרי קווינטו חוזרים לככב, ואליהם הצטרפו צוות שחקנים חדש: קים קרדשיאן, מאט זוקרי, קארה דלווין, אנאבל דקסטר-ג'ונס, אודסה א'ציון ומקיילה ג'יי רודריגז.
הסדרה נוצרה על ידי התסריטנים ראיין מרפי ובראד פלצ'ק עבור רשת הכבלים "FX Networks".
הסדרה מופקת על ידי "אולפני המאה ה-20".
תאריך השידור של העונה החדשה עלה לשידור ב-20 בספטמבר 2023, ומחולקת לשני חלקים.
אמה רוברטס - אנה ויקטוריה אלקוט
קים קרדשיאן - שיבון וולש
מאט זוקרי - דקסטר הארדינג
מקיילה ג'יי רודריגז - טליה דונובן
אנאבל דקסטר-ג'ונס - אדלין ג'ודה
אודסה א'ציון - גרייסי וולש
דניס או'הר - ד"ר קרופורד
לסלי גרוסמן - אמילי צ'פמן
ג'ולי וייט - גב' איו פריצ'ר
דברה מונק - ד"ר קרלה היל
ב-9 בינואר 2020, חודשה הסדרה "אימה אמריקאית" לעונה שלוש עשרה.
ב-10 באפריל 2023, שותף ליוצר הסדרה ראיין מרפי אישר שלעונה תהיה האלי פייפר בתור ראנר ותתבסס על ספרה הקרוב של דניאל ולנטיין "Delicate Condition", מה שהופך אותה לעונה הראשונה בתולדות הסדרה שמרפי לא כותב בעצמו את העלילה אלא מתבסס על עלילה קיימת.
מרפי גם הודיע שהעונה תיקרא כ"אנין דעת".
מאט זוקרי הצטרף לצוות השחקנים של העונה השתים עשרה ב-6 באפריל 2023. ב-10 באפריל 2023, מרפי הודיע שהשחקניות הראשיות יהיו קים קרדשיאן ואמה רוברטס הוותיקה בסדרה.
מרפי תיאר את העונה כ"שאפתנית ולא דומה לשום דבר שהסדרה עשתה אי פעם" ואת דמותה של קרדשיאן כ"מהנה ומסוגננת, ובסופו של דבר מפחידה".
המעורבות של קרדשיאן בסדרה היא הראשונה שלה בטלוויזיה עם תסריט והיא תוכננה על ידה ועל ידי מרפי מאז שנת 2022, לאחר שמרפי התרשם מעבודתה כמארחת בפרק באוקטובר 2021 של קומדיית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב".
ב-24 באפריל, קארה דלווין נצפתה ביום הצילומים עם רוברטס.
באותו שבוע, אנאבל דקסטר-ג'ונס ומקיילה ג'יי רודריגז הצטרפו לצוות השחקנים בתפקידים לא ידועים.
ב-1 במאי הזכיר במגזין וראייטי את אודסה א'ציון בין חברי השחקנים.
ביוני, אנשים דיווחו שזאכרי קווינטו אישר שהוא יופיע בהופעת קמע.
השחקן גם שיבח את הופעתה של קרדשיאן, וקבע, "אני לא חושב שהיא צריכה את העצה שלי.
היא נראתה ממש באלמנט שלה, ואני ממש התרשמתי מהרוח שלה ומהפתיחות שלה".
ב-1 במאי, במהלך נשף המט גאלה, קרדשיאן אמרה לראייטי שההפקה לעונה החלה, והסצנות שלה יצולמו בהמשך החודש.
ב-4 במאי, היום השלישי לשביתת גילדת התסריטאים של אמריקה ב-2023 בעיר ניו יורק, השמועה הייתה שההפקה עצרה.
עם זאת, באתר Deadline Hollywood דיווחה כי הצילומים לעונה השתים עשרה לא פסקו, אך ב-10 במאי 2023, הצילומים הושעו רשמית ביולי עקב שביתת גילדת שחקני המסך.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס בחירת הקהלתוכנית המדע בדיוני/פנטזיה של השנה"אימה אמריקאית: רגישות גבוהה"פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טייםהתלבושות העכשוויות הטובות ביותר במיני-סדרה או סרט או סדרת אנתולוגיהג'קלין דמטריו, ג'סיקה זוואלה, ג'ניפר סלים, חוסה בנטולה וג'יליאן דיידוןפרס המוזיקה במדיה של הוליוודעיצוב מוזיקלי – טריילר"Part 2" – FJØRA X NOCTURN
אימגלימין היא תרופה פומית לטיפול בסוכרת מסוג 2. התרופה משתייכת למשפחת תרופות glimins, ומנגנון הפעולה כולל הגברת הפרשת אינסולין, ושיפור הרגישות לאינסולין.
התרופה אושרה לשימוש קליני ביפן ובהודו.
התרופה מיועדת לטיפול בסוכרת מסוג 2 כמונותרפיה, או כתוספת לדיאטה ולפעילות גופנית לשיפור איזון הגלוקוז בדם.
הגברת הפרשת אינסולין – באופן תלוי-גלוקוז, באמצעות עלייה בייצור ATP מיטוכונדריאלי, NAD, cADPR ובריכוז הסידן התוך־תאי בתאי β בלבלב.
שיפור הרגישות לאינסולין – באמצעות שיפור קליטת גלוקוז בשריר, הגברת ביטוי GLUT4 והפעלת מסלולי איתות תאיים כגון IRS ו-Akt.
אימגלימין ניתנת במתן פומי ונספגת דרך מערכת העיכול.
הזמינות הביולוגית שלה בינונית ותלויה במינון.
התרופה נקשרת במידה נמוכה לחלבוני פלזמה ומופרשת בעיקר בצורתה הבלתי־משתנה דרך הכליות.
זמן מחצית החיים מאפשר מתן פעמיים ביום.
המינון המקובל של אימגלימין במבוגרים הוא 500–1,000 מ"ג פעמיים ביום, בהתאם להנחיות הרגולטוריות.
הרשות היפנית לתרופות ממליצה על הפחתת מינון בחולים עם אי־ספיקת כליות בדרגה 3b–4, ועל הימנעות משימוש בחולים עם אי־ספיקת כליות סופנית (eGFR <15 מ"ל/דקה/1.73 מ"ר).
בהודו קיימת המלצה להימנע משימוש בתרופה בחולים עם eGFR נמוך מ־45 מ"ל/דקה.
אימגלימין הדגימה פרופיל בטיחות וסבילות טוב במחקרים קליניים.
תופעות הלוואי שדווחו היו לרוב קלות עד בינוניות וכללו בעיקר תסמינים במערכת העיכול, כגון שלשול, אי נוחות בטנית, בחילה והקאה.
שכיחות היפוגליקמיה הייתה נמוכה, בהתאם למנגנון הפעולה התלוי-גלוקוז של התרופה.
אין להשתמש בתרופה בחולים עם רגישות יתר לחומר הפעיל או לאחד ממרכיביה, וכן במצבים של קטואצידוזיס סוכרתי, תרדמת סוכרתית או מצבי טרום-תרדמת הקשורים לסוכרת.
התרופה אינה מיועדת לטיפול בסוכרת מסוג 1.
הבטיחות של אימגלימין במהלך היריון לא הוכחה במחקרים מבוקרים בבני אדם.
לפיכך, השימוש בתרופה במהלך היריון אינו מומלץ, אלא אם התועלת האפשרית לאם עולה על הסיכון הפוטנציאלי לעובר.
במהלך הנקה מומלץ להימנע משימוש בתרופה, מאחר שבמחקרים פרה-קליניים הודגמה העברה לחלב אם.
על פי הנתונים הקיימים ועלוני התרופה, לא דווחו אינטראקציות תרופתיות בעלות משמעות קלינית עם אימגלימין.
עם זאת, בשילוב עם תרופות המגבירות הפרשת אינסולין ייתכן סיכון מוגבר להיפוגליקמיה, ולכן נדרש ניטור מתאים.
אימגלימין אושרה לשימוש ביפן בשנת 2021 על ידי הרשות היפנית לתרופות (PMDA), ובהודו בשנת 2022 על ידי הרשות הרגולטורית ההודית (DCGI).
התרופה אינה מאושרת לשימוש על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), ולא על ידי מנהל התרופות האירופי (EMA).
מחקרים פרה-קליניים הצביעו על כך שאימגלימין עשויה להשפיע על שלושה מרכיבים מרכזיים בפתוגנזה של סוכרת מסוג 2: הפחתת ייצור גלוקוז בכבד, שיפור קליטת גלוקוז בשריר והפחתת אפופטוזיס של תאי β בלבלב.
בניסויים קליניים בפאזה 2 ובפאזה 3 הודגמה ירידה מובהקת ברמות HbA1c בחולי סוכרת מסוג 2, הן כמונותרפיה והן כטיפול משלים לתרופות אחרות להורדת גלוקוז.
סקירה שיטתית ומטה־אנליזה שפורסמה בשנת 2023, אשר כללה ניסויים קליניים אקראיים מבוקרים, הראתה כי אימגלימין במינון 1,000 מ"ג פעמיים ביום הפחיתה באופן מובהק את רמות HbA1c בהשוואה לפלצבו, הן בשימוש כמונותרפיה והן בשילוב עם טיפולים פומיים אחרים.
עם זאת, מחברי הסקירה ציינו כי נדרש מידע נוסף ממחקרים רחבי־היקף וארוכי־טווח להערכת השפעת התרופה על תחלואה ותמותה, לרבות תוצאים קרדיווסקולריים.
כמוכן, הוצע כי אימגלימין פועלת באמצעות ויסות תפקוד שרשרת הנשימה במיטוכונדריה, לרבות עיכוב תחרותי חלקי של קומפלקס I ושיקום פעילות קומפלקס III.
השפעה זו משפרת את התפקוד המיטוכונדריאלי ברקמות מטרה המעורבות בפתופיזיולוגיה של סוכרת מסוג 2, ובהן תאי β בלבלב, הכבד ושריר השלד.
אימון הוא פעילות המיועדת להקנות ולפתח יכולות וכשרים גופניים, טכניים או מחשבתיים למתאמן.
לעיתים משתמשים במונח אימון לתיאור פרק זמן מצומצם, ולעיתים כתהליך ארוך טווח.
תהליך של אימון לרוב יהיה תרגול של ידע שנרכש קודם לאימון, כשהוא מבוסס על פעולות מוכוונות תוצאה כלומר הוא נהוג במצבים ותחומים שבהם קיימת הגדרה ידועה וברורה של התוצאה המצופה, ומכאן שהאחרונה היא פונקציה של מידת ההכנה המתקבלת באימון.
אימון גופני כולל במקרים רבים מאמץ מכוון של שרירים ובהפעלה חוזרת ונשנית שלו.
בתום אימון מאומץ, מקובל לבצע הרפיה.
ישנם גם אימונים גופניים המיועדים לרכישת טכניקה, כמו יכולת ירי מהיר למרחקים שונים.
לאימון מוגדרות מטרות ושיטות (מתודות).
שיטות הדרכה נפוצות כוללות העברת שיעור, סימולציה, דיון, תרגול או ביצוע תרגילים – חזרה על הפעולה אותה מבקשים להקנות תוך כדי התבוננות באופן הביצוע, ולמידה עצמית, לדוגמה באמצעות מחשב או ספר.
אימון שנעשה על ידי מאמן חיצוני כולל לרוב 'שיקוף' שלו למאומן, וחוות דעתו על התקדמותו של המאומן והשיפורים הנדרשים ממנו.
קיימים מספר סוגים של אימונים, כאשר אימון מסוים יכול להשתייך ליותר מסוג אחד.
נהוג לחשוב כי לכל אימון יש להגדיר מטרות ברורות ולכל מטרה מצורף תיאור של האופן בו היא תושג.
לחזרתיות ואימון יש חשיבות רבה עבור תהליך הרכישה של מיומנויות מוטוריות.
בהתאם לכך, המשמעות השכיחה והעתיקה של השימוש במושג אימון, היא של אימון פיזי.
במשמעות זו, האימון הוא כל פעולה של הפעלת הגוף – או שרירים מסוימים בו – באופן סדור וחזרתי, כאשר התכלית היא לסגל את השריר, לחזקו אם לקראת תרחיש זה או אחר ואם לשם השיפור כשלעצמו או ליצור כישורים שלא היו קיימים טרם הפעולה.
על כן שני השטחים העיקריים עימם מקובל לזהות אימון הם צבא וספורט, ולא במקרה שני אלה נבחנים זה לצד זה, כשני תחומים שרווחו עוד בשחר האנושות כאמצעי להשגת הישגים הן מוחשיים והן רוחניים, כשהביטוי של האמצעי הזה הוא ניסיון מתמיד לשיפור יכולותיו של הגוף האנושי והבאתו לדרגות עליונות.
אפלטון העריץ את האימון הפיזי (ובמיוחד את העוסקים בו), וראה בו תכלית רוחנית בפני עצמה.
התוצאות בקרבות ובתחרויות האתלטיקה היו שתיהן פרי אימונים מפרכים.
בדיוק לפי ערך זה בוחרות גם אמנויות הלחימה של המזרח להציב בראש סולם הפעולות את הקאטה, ככלי שמשמש את הלוחם לרכישת שליטה בתנועותיו, על מנת להכינו להתמודדות בזמן-אמת.
אימון נהוג בכל מקצועות הספורט, בדרגות קושי שמשתנות מענף לענף, ותכליתו היא שמירה על יכולותיו הגופניות של הספורטאי ושיפורן.
האימון הפיזיולוגי מתמקד באימון שרירי הגוף (על ידי מתיחתם / כיווצם) כהכנה לפעילות פיזית מאומצת.
ישנם אימונים שמטרתם ניצחון בתחרות; אך אנשים רבים עוסקים באימון גופני לשם הבריאות, עיצוב הגוף, הנאה ומסגרת חברתית.
אימון ספורטיבי בדרך כלל מתחיל בחימום השרירים.
ניתן לבחור אילו שרירים לחמם לפי הפעולות שיבוצעו באימון, או לחמם את כל הגוף, למשל באמצעות ריצה קלה שהקצב שלה הולך ומתגבר.
ניתן לחמם את הצוואר באמצעות סיבובי ראש, את הכתפיים באמצעות סיבובי ידיים וסיבוב הכתפיים קדימה ואחורה, וכך גם את המותניים, המרפקים ומפרקים אחרים בגוף באמצעות סיבובם.
בסיום האימון ניתן למתוח את כל השרירים שאומנו, כדי שלא ייתפסו בעקבות המאמץ שהופעל עליהם באימון.
אימון כושר אישי הוא אימון כושר שבו אדם אחד מתאמן בהשגחתו האישית של מאמן.
אימון כוח צבאי במסגרת ההכשרה הצבאית, נועד להכין את חייליי ומפקדי הכוח לתפקוד הנדרש מהם בשעת מלחמה או אירוע מלחמתי אחר (כגון קרב, מבצע צבאי או תגובה לפיגוע טרור).
הדגשים באימון הם על היכולת הגופנית, התמקצעות בהפעלתו של נשק ומיכשור צבאי אחר (כגון מכשירי קשר או כלי רכב משוריינים), למידת טקטיקה שימושית, למידת ניווט, תרגול שליטה של מפקדים בכוחות ושיתוף פעולה בין חיילים מאותו כוח כמו בין מפקדי כוחות שונים.
אימון צבאי של חיילים אורך בצה"ל כארבעה חודשים בדרך כלל, ההכשרה הצבאית אצל לוחמי חיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית אורכת כשנה וקשה יותר ביחס לשאר היחידות בצה"ל.
אימון צבאי יכול להיות אימון פרט – בו חייל בודד לומד כיצד לתפעל נשק, כיצד לתפוס מחסה מירי האויב, כיצד להתקדם אל עבר האויב באופן בטוח יחסית וכיוצא בזה.
הוא יכול להיות גם אימון חוליה – בו חיילים אחדים לומדים לשתף פעולה בפעילות קרבית, אימון מחלקה, פלוגה, גדוד וכולי.
אימון יכול להיות גם לצבאות שלמים או למספר צבאות של בנות ברית, בו זמנית.
מילה מקובלת לאימון של כוחות גדולים היא תִּמְרוֹן.
אימונים של יחידות משטרה טקטיות, כגון יחידת לוט"ר, השתלטות ו-SWAT, דומים מאוד לאימונים צבאיים.
סוג מובחן של אימונים צבאיים ומשטרתיים הם אימוני הירי, ובפרט הקליעה והצליפה, שנועדו לאמן את החייל או השוטר בירי מדויק לעבר המטרה.
אימוני ירי וקליעה נערכים במתחם ייעודי לכך הנקרא מטווח, ובשם זה מכונים לרוב גם אימוני הירי והקליעה עצמם.
אולם לצד אלה אימון רָוַח ורוֹוֵח גם בשטחים בעלי היבט פחות פיזי: תחומי האמנויות הבימתיות, כשירה, נגינה וריקוד, תובעים גם הם מהעוסקים בהם פעילות חזרתית של שינון טקסטים, תנועות וטכניקות, שהיא ליבת האימון המתבצע בחזרות לקראת מופע ומכאן המילה "חזרה".
"אימון מחשבתי" – סוג מעין זה מקובל למצוא כחלק ממכלול של כלים להשגת שינוי רצוי כלשהו בהתנהגות, כאשר המתאמן מתווה בעצמו את סדר פעולותיו – הנעשות כולן במחשבה ותכליתן הספציפית.
דוגמה אפשרית לכך הן מדיטציות שונות.
תרגול רוחני, בפרט זה שנהוג בדתות הבודהיסטיות, מתמקד בשאיפה להיטהרות הנפש, ההכרה וההתנהגות, כדי להשיג מטרות דתיות – כהתקרבות לאלוהים, או רוחניות – כהקלת סבל או התקרבות ל'עצמי' הפנימי והטהור.
ייתכן שיוגה, היא כלי האימון המובהק ביותר שבו משולב הממד הפיזי והממד הרוחני/מחשבתי.
אימון הרפיה הוא כל שיטה או תהליך שמסייע לאדם להגיע למצב של רגיעה או להפחית את רמת החרדה או הדחק בה הוא נתון.
אילוף בעלי חיים הוא התניה אופרנטית ואימון של בעל חיים לציית להוראותיו של בעליו או מפעילו.
בעלי חיים מאולפים ניתן לאמן לבצע פעולות מסוימות, כגון חיפוש אחר חומרי נפץ או להטוטי קרקס (שכיום אינם מקובלים ברוב מדינות המערב).
לדוגמה: אילוף של כלב כולל אימונים.
אילוף כלבי משטרה והפעלתם כוללים אימונים רבים ומקצוע זה נקרא "כלבנות".
במוזיקה, אימו הוא תת-סגנון של ההארדקור פאנק וכמו כן אימו הוא גם הכינוי לתת התרבות שמזוהה עם תת-סגנון זה.
בראשיתו, המונח "אימו" תיאר מספר וריאציות עצמאיות, שקושרו אחת לשנייה כיוון שהן בעלות מוצא משותף.
עובדה זו גורמת לערפול בתיחום הז'אנר.
במקורו, המושג אימו שימש לתיאור המוזיקה של הסצנה בוושינגטון הבירה באמצע שנות ה-80 והלהקות המקושרות לסצנה זו.
בשנים הבאות, המושג אימוקור, שהוא קיצור להארדקור אמוציונלי (Emotional Hardcore), שימש גם לתיאור סצנות מקומיות שצמחו מהסצנה הזו.
המושג אימו בא בעצם מהעובדה שלעיתים קרובות, במהלך ההופעה, חברי להקות האימו היו מתנהגים באופן אמוציונלי וספונטני.
הגל הראשון של האימו החל להיעלם לאחר התפרקות רוב הלהקות המעורבות בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
באמצע שנות ה-90, המושג אימו החל לסמל את סצנת האינדי רוק שהושפעה מלהקות כמו Fugazi, נצר לגל הראשון של האימו.
להקות כמו Sunny Day Real Estate ו-Texas is the Reason הקימו סגנון אינדי ומלודי יותר של אימו ופחות כאוטי ממקורות השראתו.
הסצנה שכונתה כ"אינדי אימו" שרדה עד לשנות ה-90 המאוחרות, מאחר שרוב הלהקות התפרקו או שינו את סגנונן לסגנון הקרוב יותר למיינסטרים.
כשלהקות האינדי אימו נכנסו למיינסטרים, להקות חדשות החלו לחקות את הסגנון היותר מיינסטרימי ויצרו סגנון מוזיקה המכונה בתרבות הפופולרית גם הוא אימו.
ההתרחבות המתמדת של המושג הופך את סגנון האימו לסימן היכר כללי, יותר מאשר סגנון מוזיקה ספציפי.
למרות ההגדרה המוזיקלית לתת ז'אנר אימו, ישנן מספר להקות החשבות על ידי מעריצים ללהקות אימו, על אף שזה לא אחד מהסגנונות הטכניים שלהם (לרוב מדובר בלהקות מתת סוגות שונות של הרוק והמטאל).
כמו כן, המונח ניתן להגדרה אישית של אדם.
ב-1985 בוושינגטון הבירה, איאן מק'קיי וגאי פיקיוטו, ותיקי סצנת ההארדקור בבירה, החליטו להתרחק ממה שהם ראו כאילוצים של הסגנון הבסיסי של ההארדקור ומהאלימות המחריפה בסצנה.
הם לקחו את המוזיקה שלהם לכיוון אישי יותר עם הרגשה הרבה יותר אקספרימנטלית כשהתחילו עם Embrace של מק'קיי ו-Rites of Spring של פיקיוטו.
סגנון המוזיקה שהתפתח על ידם הפך במהירות לסגנון בפני עצמו.
הגל המקורי של האימו בבירה הסתיים בסוף 1994 עם נפילתה של Hoover.
מקור המושג "אימו" אינו ברור.
חברי להקת Rites of Spring הזכירו בריאיון ל-Flipside Magazine ב-1985 שחלק מהמעריצים שלהם החלו להשתמש במושג כדי לתאר את המוזיקה שלהם.
בתחילת שנות ה-90, היה נפוץ להתייחס לסצנת הבירה המוקדמת כ"אימוקור", אף על פי שלא ברור מתי התחיל השימוש במושג.
לאחר שסצנת הבירה התרחבה, סצנות נוספות החלו להתפתח עם צליל ועקרון דומה.
בסן דייגו בתחילת שנות ה-90, Gravity Records הוציאו מספר תקליטים בסגנון האימו.
בנוסף, בקליפורניה, Ebullition Records הוציאו תקליטים של להקות מאותו הזרם, כגון Still Life ו-Portraits of Past, בנוסף לאלה של להקות הארדקור פאנק מסורתי, בעלות רקע פוליטי וחברתי משותף.
להקות רבות באזור היו מעורבות בסצנת המועדון ABC No Rio בניו יורק, שהיה בעצמו תגובה לאלימות ולסטגנציה בסצנה וכן תגובה ללהקות שניגנו ב-CBCG, מועדון ההארדקור הקטן הנוסף שהתקיים בניו יורק באותם הזמנים.
רוב הגל הזה של האימו, במיוחד בסצנת סן דייגו, החל לנוע לכיוון צורה יותר אגרסיבית וכאוטית של האימו, שכונתה "סקרימו".
עם הזמן, הסגנון היותר הארדקור באימו החל להיעלם כשרוב להקות המקור המוקדמות התפרקו.
לעומת זאת, היבטי הצליל נשארו עם להקות כמו Four Hundred Years ו-Yaphet Kotto.
לאחר התפרקות Embrace ב-1986, מק'קיי הקים את הלהקה רבת-ההשפעה Fugazi, ומיד לאחר מכן הצטרף אליו פיקיוטו.
בעוד Fugazi עצמה לא מקוטלגת כאימו, המוזיקה של הלהקה נזכרת כמקור השראה ללהקות הגל השני של האימו כמו Sunny Day Real Estate, Braid, וJimmy Eat World.
בקליפורניה, להקות כמו Jawbreaker ו-Samiam החלו לשלב השפעות מ"צליל הבירה" לתוך מסגרת יותר פופית; המוזיקה תוארה על ידי אנדי גרינוולד כ"חתונה רועשת בין המשקל העצבני של ההארדקור, כתיבת השירים הרגישה של הפופ פאנק של קליפורניה, והאומנותיות המיוסרת של האימו של הבירה".
להקות אחרות שיקפו את אותו החוש של מלודיה מחוספסת, בכללן Still Life ו-Garden Variety.
בנוסף, בשנות ה-90 המוקדמות, להקות כמו Lifetime הגיבו בדרכן לכישלון סגנון הסטרייט אדג' הארדקור של ה-Youth Crew ורצו לחפש כיוון חדש.
בזמן שהמוזיקה שלהן הוגדרה לפעמים כאימו, היא הוגדרה גם כהארדקור מלודי.
כתגובה לכיוון היותר מטאלי שחבריהם לקחו, Lifetime החליטו בתחילה להאט ולרכך את המוזיקה שלהם ולכתוב בצורה יותר אישית.
הלהקה הוסיפה לאחר מכן שילוב של מהירות, אגרסיביות, ומלודיה שהגדירה את הצליל שלהם.
הצליל, המילים והסגנון של Lifetime היוו מודל עבור להקות אחרות, כגון Saves the Day, Taking Back Sunday ו-The Movielife.
באופן דומה, להקות כמו Converge, להקה רבת השפעה על המטאלקור המודרני, שאבה השראה מלהקות האימו מהחוף המזרחי של ארצות הברית.
בזמן ש-Fugazi וסצנת Dischord Records החלו להיות יותר ויותר פופולריות בסצנת האינדי המחתרתית של תחילת שנות ה-90, להקות חדשות החלו לצוץ.
בשילוב של Fugazi עם השפעות מהפוסט פאנק של Mission of Burma ו-Hüsker Dü, התהווה סגנון חדש של אימו.
הוצאת האלבום Dairy על ידי Sunny Day Real Estate בשנת 1994 הייתה לגורם המפתח.
ההצלחה של Sub Pop עם הלהקות Nirvana ו-Soundgarden נתנה ללייבל יכולת להביא את הדיסק לתשומת-לב רחבה הרבה יותר מאשר דיסק אינדי אופייני.
הפרסום כלל פרסומות רציניות במגזין המוזיקה הנחשב רולינג סטון.
התמיכה הגדולה של הלייבל הביאה את הלהקה להופעות טלוויזיוניות, כגון ב"The John Stewart Show".
כתוצאה מכך, האלבום קיבל תשומת-לב כלל ארצית רחבה.
בזמן שאנשים רבים החלו ללמוד על הלהקה, במיוחד דרך האינטרנט, הלהקה קיבלה את התיוג "אימו".
אפילו במקומות שבהם Fugazi לא נחשבו לאימו, הדור החדש של המעריצים שאל את המושג מסגנון ההארדקור המוקדם לסגנון האינדי המסוים הזה של האימו.
בשנים שלאחר מכן התהוו אזורי "אינדי אימו" רבים.
המשמעותי ביותר ביניהם היה במערב התיכון של ארצות הברית באמצע שנות ה-90 שם רבות מהלהקות הושפעו מאותם המקורות, אך עם צליל יותר עצבני.
הסגנון הזה של האימו מוגדר כ"אימו מערב-תיכוני" לפי המיקום הגאוגרפי של הלהקות, כשרבות מהן באות מאזורי שיקגו, קנזס סיטי, אומהה ומילווקי.
הלהקות שתויגו כאימו מערב-תיכוני כללו בין היתר את Boy's Life ו-Cap'n Jazz.
סצנת פניקס, אריזונה הפכה לסצנה גדולה ומוכרת.
מושפעים מ-Fugazi ומ-Sunny Day Real Estate, החלו Jimmy Eat World, שניגנו בתחילה פאנק, להכניס השפעות של אימו למוזיקה שלהם, ולבסוף הוציאו את האלבום Static Prevails ב-1996. ניתן לומר כי אלבום זה היה תקליט האימו הראשון שהוצא לאור על ידי לייבל מיינסטרים - Capitol Records, אצלם חתמו ב-1995.
להקות נוספות שהמשיכו את האינדי אימו כללו בין היתר את Christie Front Drive מקולורדו, Texas is the Reason ו-Rainer Maria מניו יורק, Knapsack ו-Sense Field מקליפורניה, Cross My Heart מבולטימור, Mineral מאוסטין ו-Pinebald ו-Jejune מבוסטון.
כשהמושג אינדי אימו החל להיות נפוץ, תויגו מספר להקות כ"אימו" אך ורק בגלל הצליל הדומה בין האימו לסגנונם שלהם.
דוגמה לכך היא האלבום של Weezer משנת 1996 - "Pinkerton", אלבום שלאחר כמה שנים החל להחשב לאחד האלבומים הבולטים של האימו של שנות ה-90.
כשטווח הלהקות הרחב של האימו החל למשוך תשומת לב ברמה לאומית, מספר לייבלי אינדי ניסו לתעד את הסצנה.
להקות אימו רבות של שנות ה-90 המאוחרות נרשמו ללייבלי אינדי, שכוללים את Jade Tree Records, Saddle Creek וBig Wheel Recreation.
Records מקליפורניה הוציאו אוסף הנקרא "(Don't Forget to) Breathe", שכלל שירים של להקות אינדי אימו.
ב-1998, Deep Elm Records הוציאו את החלק הראשון בסדרת האוספים שנקראה Emo Diaries, שכלל שירים של להקות כמו Jimmy Eat World, Samiam ו-Jejune.
ב-1999, לייבל האוספים המפורסם משנות ה-70, K-tel, הוציא אוסף אימו שנקרא "Nowcore: The Punk Rock Evolution".
בזמן שסצנת האימו של שנות ה-90 המאוחרות הייתה ברמה כלל ארצית, לייבלי מיינסטרים החלו להתמקד בהחתמת להקות אימו בתקווה לנצל את הפופולריות של הסגנון.
רבות מהלהקות התנגדו לפיתוי והצהירו על הנאמנות שלהן למנטליות העצמאית של הסצנה.
הקונפליקט הורגש בלהקות אימו שסופן היה בהתפרקות, כמו Texas is the Reason ו-Mineral.
לקראת סוף המאה העשרים, המילה אימו הופיעה גם במיינסטרים.
בקיץ 1998, מגזין Teen People פרסם מאמר בו הוכרז שאימו הוא הסגנון "הבא" של המוזיקה, וציינו את The Promise Ring כלהקה המסמלת זאת.
הטבע העצמאי של סצנת האימו נסוג עם קבלת תשומת הלב מצד המיינסטרים, ולהקות אימו רבות שינו את הצליל שלהן במטרה לבודד את עצמם מהסגנון.
בשנים הבאות, Sunny Day Real Estate העדיפו לשנות את הסגנון לכיוון של פרוגרסיב רוק, Jejune כיוונו ל פופ-רוק, ו-The Get Up Kids ו-The Promise Ring הוציאו אלבומים בסגנון רוק קל.
בזמן שהאינדי אימו כמעט חדל מלהתקיים בסוף המאה, להקות רבות עדיין הושפעו מהסגנון של Fugazi ו-Hüsker Dü, כגון Thursday, The Juliana Theory ו-Sparta.
בסוף שנות ה-90, סצנת האימו המחתרתי נעלמה כמעט לגמרי.
לעומת זאת, המושג אימו עדיין היה בשימוש על ידי תקשורת מיינסטרים, כמעט תמיד בהקשר של להקות משנות ה-90 שנשארו קיימות, כמו Jimmy Eat World.
לקראת סוף שנות ה-90, Jimmy Eat World החלו להשתנות לכיוון המיינסטרים.
בתחילת הקריירה שלהם הם ניגנו מוזיקה בסגנון אימוקור, אך עד להוצאת האלבום Bleed American ב-2001, הלהקה איבדה כמעט לגמרי את השפעת האימו אך כיוון שהציבור היה מודע למושג אימו וקישר את הלהקה אליו, הלהקה המשיכה להקרא להקת אימו.
גם להקות חדשות יותר שנשמעו כמו Jimmy Eat World (ובמקרים מסוימים, כמו להקות אימו מלודי אחרות משנות ה-90 המאוחרות) הוכללו בסגנון.
בשנת 2003, כריס קברה, הסולן הקודם של Further Seems Forever והפרויקט האישי שלו Dashboard Confessional זכו להצלחה גדולה.
המוזיקה של קברה כללה ליריקה מלאה ברגשות.
בזמן שהאימו המוקדם כלל ליריקה בכיוון יותר אפל וכואב, הליריקה של קברה עסקה יותר במנצחי ומפסידי האהבה וחוסר היכולת להתמודד.
לאימו החדש, שהוא ללא ספק אמוציונלי מאוד, הייתה את ההצלחה הגדולה ביותר בקרב בני-נוער, הרבה יותר מזו שהייתה למקורותיו.
בעקבות ההצלחה של Dashboard Confessional ו-Jimmy Eat World, לייבלי מיינסטרים החלו לחפש אחר להקות בעלות צליל וסגנון דומה.
בעוד להקות רבות מתחילת ואמצע שנות ה-90 הוכנסו שלא כרצונם תחת המטרייה הרחבה של מוזיקת הגראנג', לייבלים מסוימים רצו לשווק את הצליל החדש תחת המושג אימו.
במקביל, המושג אימו הורחב והפך ליותר מאשר סגנון מוזיקלי בלבד, מה שהוסיף לבלבול ששורר עד היום סביב המושג.
המילה אימו הפכה למקושרת לכל דבר שהיה בו רגש מוחצן.
סגנונות אופנה והתנהגות משותפים למעריצים של להקות אימו החלו להיות מקושרות גם הן למושג אימו.
בנוסף, בצורה אפילו יותר רחבת ידיים משנות ה-90, האימו כלל בתוכו טווח רחב עוד יותר של להקות, להן יש מעט מאוד במשותף.
המושג הפך לרחב ידיים עד שהגדרתו ואפיונו הפכו כמעט בלתי אפשריים.
חלק מהלהקות שצוינו כמו Taking Back Sunday ו-My Chemical Romance דוחות את הקטלוג שלהן כאימו.
הגדרת להקה כאימו הוא דבר שנתון לוויכוח.
מעריצים של הלהקות הללו נרתעו מהשימוש במושג אימו, וניסו להסביר ולהדגים מדוע הלהקה המדוברת אינה אימו.
במקרים רבים, המושג פשוט הודבק ללהקה בגלל דמיון בצליל, אופנה משותפת, או בגלל פופולריות גדולה בקרב מעריצי האימו, ולא משום שהלהקה עומדת בעקרונות ובמאפיינים של הסגנון המוזיקלי.
בדיעבד הסתבר כי שאלת הגדרת האימו הייתה בעייתית כבר מראשיתה.
בראיון משנת 2003 של גאי פיקוטו מ-Fugazi ו-Rites of Spring, נשאל פיקוטו כיצד הוא מרגיש בנוגע ל"היותו יוצר המושג אימו".
תשובתו הייתה כי "אני לא מכיר בעובדה הזאת.
מעולם לא הגדרתי את האימו כסגנון מוזיקה.
תמיד חשבתי שזה המושג הכי דפוק שיכול להיות.
אני יודע שיש את הקטע הנדוש הזה שכל להקה שמקטלגים אותה כאימו - שונאת את המושג.
הם מרגישים שזה לא נכון ושגוי.
אבל בכנות, חשבתי שכל הלהקות שניגנתי בהן היו להקות פאנק רוק.
הסיבה שאני חושב שזה מפגר היא שכאילו מה, הלהקה Bad Brains לא היו אמוציונליים?
מה, הם היו רובוטים או משהו?
אני לא מוצא את ההיגיון פה."
לתרבות הפופולרית בישראל חדרו להקות אימו מחו"ל.
עם זאת, הז'אנר עדיין לא זכה למייצג ישראלי בולט בתחום המוזיקה הפופולרית (למעט UselessID).
בישראל אימצו אנשים שמגדירים את עצמם כ"אימו" את הצבעים המלנכוליים, את הפוני וכמה אלמנטים מתוך הגותיקה, הפאנק וההארדקור.
כמו כן, ישנן מספר להקות ישראליות שאינן מוכרות לציבור הרחב כמו "Anny" ,"This Means You", "Bare Dreams","Bonjour Machines" ו-"I 4 N I" אשר שרות בסגנון, מגדירות את עצמן כלהקות אימו ומופיעות בארץ.
אימהות היא הורות ביולוגית, או סוציולוגית ממין נקבה.
אם או אימא היא מי שילדה את הצאצא או מי שגידלה אותו.
ההגדרה של אימהות היא חברתית ולא מדעית.
לעיתים ניתן לכנות בשם "אם" או "אמא" את מי שהביצית שלה, אחרי הפריה, תרמה להתפתחות הצאצא, לעיתים גם זאת מי שהחזיקה אותו (את הצאצא) ברחמה במהלך ההיריון וילדה אותו, וכן גם את מי שאימצה צאצא שאישה אחרת ילדה ותיפקדה כהורה במהלך גידולו.
בכל מקרה, מקובל חברתית להגדיר אם כאישה המגדלת או גידלה את צאצאיה ושימשה כהורה עבורם.
קשר בריא ותקין בין אם לילדה הוא חלק חשוב בהתפתחות הפסיכולוגית התקינה של היונק והעוף.
צורת האימהות הבסיסית והנפוצה היא של אם ביולוגית, ולצדה מתקיימות דרכים נוספות להיות אימהות.
אם ביולוגית היא מי שמהביצית שלה התפתח העובר.
אצל יונקים, היא גם נשאה ברחמה את העובר וילדה אותו.
במקרה של יונק, כאדם, האם הביולוגית מייצרת ביצית אשר מופרית והופכת לעובר.
לאחר שהעובר מפותח דיו, האם מפתחת צירים ויולדת.
לאחר שהתינוק נולד האם מייצרת חלב ומניקה את ילדה.
לעיתים רבות חלב האם הוא מקור התזונה היחיד בשנתו הראשונה של העולל, אך מקובל גם לגדל את העולל ללא הנקה, באמצעות תרכובת מזון לתינוקות.
אם מאמצת היא מי שמגדלת את הילד במקום אימו הביולוגית, או יחד עמה.
אימוץ נעשה על ידי זוג שהילד מצטרף אל משפחתם, על ידי יחיד שמקים משפחה חד-הורית או על ידי בן זוג חדש של מי שכבר יש לו ילדים, לדוגמה, אישה שהתחתנה עם גבר גרוש ומאמצת את ילדיו, דבר היוצר משפחה מורכבת.
אם מאמצת שאימצה את הצאצא בעקבות מות אימו הביולוגית או אובדנה (מקובל אצל עוד יונקים מלבד האדם) קרויה אם חורגת.
סוג אחד של אם מאמצת הוא אם חורגת - הנקבה מבין ההורים, שאיננה האם הביולוגית והיא חיה כבת זוג של ההורה הביולוגי.
אימהות שאינה ביולוגית במסגרת מערכת יחסים לסבית היא מבנה הורי של זוג אימהות וילד אחד או יותר, כאשר רק אחת מהאימהות היא האם הביולוגית של כל ילד.
אם פונדקאית היא אם אשר נושאת ויולדת תינוק שנוצר מביצית שאינה שלה, עבור זוג אשר אינו יכול להביא ילד לעולם.
עם ההתפתחויות הטכנולוגיות בהפריה מלאכותית בשלהי המאה העשרים, הדבר הפך אפשרי.
לאחר הלידה, האם הפונדקאית מוותרת על חובותיה וזכויותיה לגבי הילד.
שימוש באם פונדקאית נעשה בהתנדבות או תמורת תשלום.
זוג המשתמש בשירותי פונדקאות עושה זאת לרוב בגלל בעיות פוריות, חשש לבריאות האם בהיריון או כאשר מדובר בזוג גברים הומוסקסואליים.
אימהות עצמאיות מול אימהות נשואות
לפי הגדרת הביטוח הלאומי בישראל, הורה עצמאי (בעבר נקרא הורה "חד-הורי") הוא "הורה שאינו נשוי ויש באחזקתו ילד שטרם מלאו לו 18 שנה".
מחקרים מצאו כי נשים נשואות מתקיימות במסגרת חברתית חזקה ויציבה יותר עבורן, עבור משפחתן ועבור ילדיהן, מול נשים גרושות.
בנוסף זוכות ומחזיקות בעמדה ותמיכה חזקה יותר מצד סביבתן.
כשאימהות במשפחות עצמאיות לאחר גירושים מאבדות במידה מסוימת את התמיכה לה זכו טרם לכן כשהגירושים לרוב נמצאו כמשפיעים על הילדים.
מעבר להשפעה על הילדים לגירושים קיימים השפעות בלתי הפיכות על האם, כשהחסך בתמיכה החברתית מוביל אותן לעבוד כשכירות דבר המקשה על מציאת זוגיות חדשה ולרוב מוביל לקשיים חברתיים.
כשמחקרים שונים מעידים על כך שתעסוקה יציבה מובילה לרווחה נפשית גבוה יותר בקרב נשים גרושות וילדים למשפחות גרושות.
באופן היסטורי, אימהות שימשו כעקרת בית וכמגדל העיקרי של הילדים, אך החל מסוף המאה ה-20 תפקיד האב בגידול הילד התרחב במרבית העולם המערבי, ובמדינות רבות חופשת הלידה ניתנת גם לאבות.
חוויית האימהות ומחויבותיה משתנות בהתאם למעמד ולמקום בו האם חיה.
במדינות העולם השלישי ישנם יותר סיכויים שהאם תמות במהלך לידה, או שתראה את ילדה מת לפניה, מאשר במדינות מפותחות.
במדינות רבות חוגגים את יום האם, אשר נחגג לראשונה ביוון העתיקה כחגה של ריאה, אם האלים.
רוב הדתות המרכזיות, ובהן הנצרות האסלאם והיהדות, הגדירו תפקידים עבור האם דרך חוקים דתיים או דרך האדרה של אימהות באירועים דתיים משמעותיים.
דוגמאות להאדרה הן מרים, אם ישו, בנצרות; האלה האם בהינדואיזם ודמטר בדת יוון העתיקה.
באסלאם תפקידה של האם חשוב מתפקידו של האב אך היא אינה עומדת בראש המשפחה.
ביהדות דתו של הילד נקבעת על פי דת האם.
המילה הראשונה או השנייה של עולל נשמעת במקרים רבים כ"אי-מא", "מא" או "מא-מא".
הקשר החזק של הברות אלו עם המשמעות הלשונית של "אמא" קיים כמעט בכל השפות הקיימות, על אף התפתחותן הנפרדת.
כך mom או mum באנגלית, matrika או mata בסנסקריט, maman בצרפתית ובפרסית, mama בסוואהילי, במנדרינית, בפולנית ובסלובקית, má בווייטנאמית ובנאוואחו, umm בערבית, umama בזולו ו-eomma בקוריאנית.
ביפנית mamma היא המילה למזון.
אימהות היא מוטיב חוזר ביצירות אמנות רבות, למשל בהצגת מריה לצד בנה ישו.
האנשת המדינה בדמות אם רווח גם הוא, ועל אלה נמנות, בין היתר, "אמא אלבניה" (Nëna Shqipëri), "אמא ארמניה" (Մայր Հայաստան), "בהאראט מאטה" ("אמא הודו" - भारत माता), "אמא רוסיה" (Матушка-Русь) או "אמא גאורגיה" (כרתווליס דדה - ქართლის დედა).
אִימָה סוּמָאק (בספרדית: Yma Sumac) (13 בספטמבר 1922 – 1 בנובמבר 2008) הייתה זמרת ממוצא פרואני.
בשנות החמישים הייתה סומאק אחת הנציגות המובהקות של סוגת האקזוטיקה, וזכתה להצלחה בין-לאומית בזכות המנעד הקולי שלה, שנודע כ"עולה לבטח על שלוש אוקטבות", ואשר לעיתים קרובות נטען כי בשיאו התפרס על פני ארבע ואף חמש אוקטבות.
בעת שהופיעה בניו יורק בתחילת אותו עשור, נפוצה שמועה כי היא נולדה בשם איימי קאמו (Amy Camus – היפוך השם Yma Sumac) בברוקלין או בקנדה.
היא אימצה את שם הבמה Imma Sumack (אשר אוית לעיתים Ymma Sumack או Ima Sumack) בדרום אמריקה, עוד בטרם הגיעה לארצות הברית.
שם במה זה מבוסס על שמהּ של אמהּ, שנגזר מן הצירוף Ima Shumaq – שפירושו בקצ'ואה "כמה יפה!" (סומאק טענה בראיונות שונים שנערכו עִמה כי הפירוש הוא למעשה "פרח יפה" או "ילדה יפה").
סומאק הופיעה ברדיו לראשונה בשנת 1942, ובאותה השנה נישאה למלחין ולמבצע מוֹיְסֵס וִיוַאנְקוֹ (Moisés Vivanco).
בשנת 1943 היא הקליטה לפחות 23 רצועות של מוזיקת עם פרואנית בארגנטינה.
בהקלטות אלה השתתפה להקתו של בעלה, Compañía Peruana de Arte – להקה של 46 מוזיקאים, זמרים ורקדנים אינדיאנים.
בשנת 1946 עברו סומאק ובעלה לעיר ניו יורק, שם הופיעו תחת השם "Inca Taky Trio": סומאק בתפקיד סופרן, ויואנקו על הגיטרה ובת-דודתהּ צ'וֹלִיטָה רִיבֶרוֹ (Cholita Rivero) כזמרת קונטראלטו ובריקוד.
סומאק ילדה בשנת 1949 את בנהּ צ'ארלס, והוחתמה על חוזה הקלטות חברת התקליטים "קפיטול רקורדס" בשנת 1950. מרגע זה ואילך נודעה בשם הבמה "Yma Sumac".
במהלך שנות החמישים הפיקה סומאק סדרת הקלטות של מוזיקת לאונג' Lounge music, ובהן גרסאות נוסח-הוליווד של שירי עם דרום-אמריקאיים ושירי אינקה.
בשנת 1951 הוציאה גרסה פופולרית לשיר "Vírgenes del Sol" של חורחה דה רואדה (Jorge Bravo de Rueda).
השילוב בין קולה יוצא הדופן, המראה האקזוטי והנוכחות הבימתית שלה הפכו אותה להצלחה מסחררת בקרב הקהל האמריקאי.
סומאק אף הופיעה באותה שנה במחזמר בברודוויי – "Flahooley", בתפקיד הנסיכה הזרה שמביאה את המנורה של אלאדין למפעל צעצועים אמריקני כדי שיתקנו אותה.
המחזמר ירד מן הבימות עד מהרה, אך ארבעת השירים של סומאק – תוצר עבודה משותפת עם ויואנקו – הפכו לקלאסיקה.
בשנת 1957 התגרשו בני הזוג.
הם התחתנו שוב באותה שנה, והתגרשו בשנית ב-1965. סומאק ולהקת Inca Taky Trio המקורית יצאו בשנת 1961 למסע הופעות עולמי שנמשך חמש שנים, ככל הנראה עקב בעיות כלכליות.
הם הופיעו בארבעים ערים בברית המועצות, ולאחרי כן בכל רחבי אירופה, אסיה ואמריקה הלטינית.
הופעתם בבוקרשט הוקלטה באלבום Recital – ההקלטה החיה היחידה של סומאק.
עד סוף שנות השישים הופיעה סומאק באופן ספוראדי.
בשנת 1971 הוציאה אלבום רוק בשם "נסים" (Miracles), ולאחריו חזרה לחיות בפרו.
במהלך שנות השבעים הופיעה מפעם לפעם, בפרו ומאוחר יותר גם בניו יורק.
בשנות השמונים היו לה מספר הופעות בארצות הברית ומחוצה לה.
בשנת 1987 הקליטה סומאק את השיר I wonder מתוך הסרט "היפהפייה הנרדמת", עבור האלבום Stay Awake (אלבום שירים מסרטי דיסני).
באותה שנה היא שרה Ataypura בתוכנית "הערב עם דייוויד לטרמן" ( Late Night with David Letterman), לצד הקומיקאים-שחקנים ג'רי סיינפלד וביל מארי.
בשנת 1992 ביים גינתר צ'רנצקי (Günther Czernetsky) סרט דוקומנטרי על אודותיה, בשם "אימה סומאק – נסיכת האינקה של הוליווד" .
עם חזרתה לאופנה של מוזיקת הלאונג' בשנות התשעים עלתה שוב קרנה של סומאק, כאשר הופיע השיר Ataypura בסרטם של האחים כהן "ביג לבובסקי".
שירהּ Bo Mambo הופיע בפרסומת לקלואה, ונדגם (sampled) לשירם של הבלאק אייד פיז Hands Up.
אימה סומאק נזכרת בשירהּ של זמרת הפופ הצרפתייה ונסה פאראדי, Joe le taxi, כיוצרת אשר נהג המונית ג'ו אוהב להאזין לה (כמו גם ל־Xavier Cugat).
במאי 2006 טסה סומאק ללימה, שם קיבלה מידי נשיא פרו, אלחנדרו טולדו (Alejandro Toledo), את עיטור מסדר השמש של פרו, וכן את מדליית חורחה בַּסַאדְרֶה (Jorge Basadre) מהאוניברסיטה הלאומית של סן מרקוס.
אימה סומאק נפטרה ב-1 בנובמבר 2008 בלוס אנג'לס מסרטן המעי הגס, שנתגלה אצלה בחודש פברואר באותה שנה.
סומאק הופיעה בישראל פעם אחת, באוקטובר 1957, בהיכל התרבות בתל אביב.
הקלטותיה של אימה סומאק מדגימות מנעד קולי יוצא מן הכלל, המתפרס על פני למעלה מארבע אוקטבות: מ-B2 ועד C♯7 (בערך 123 עד 2270 הרץ).
היא הייתה מסוגלת לשיר תווים ברגיסטר בריטון נמוך – כמו גם תווים גבוהים יותר מאלה של coloratura soprano רגילה.
שני הקצוות – הנמוך והגבוה – נשמעים בשירהּ Chuncho (יצורי היער, The Forest Creatures) משנת 1950.
לפחות 23 רצועות של שירי עם פרואניים (ארגנטינה 1943, לייבל "אודאון", עם להקתו של ויואנקו).
אימון אישי (נקרא גם קואוצ'ינג, מאנגלית: Coaching) הוא תהליך המכוון לסייע לאנשים מתפקדים להציב ולהשיג מטרות, להתגבר על מכשולים ולשמר מוטיבציה.
היעד של האימון האישי הוא שבתום התהליך המתאמן ירכוש את הכלים הנחוצים להשגת מטרות וכן ביטחון עצמי ביכולתו להגשימן.
תהליך זה מונחה על ידי מאמן אישי הנקרא באנגלית "קואוץ'" (Coach) ומכונה בעברית לעיתים גם קואוצ'ר.
האימון האישי הוא מקצוע חדש יחסית, שעדיין אין לו הסמכה רשמית (unlicensed profession) מבחינת החוק במדינות רבות.
בישראל יש איגודים המכשירים מאמנים אישיים, אך המקצוע לא מוכר מבחינה אקדמית ואין עליו רגולציה ופיקוח.
בהן: מתן תמיכה והכוונה בפיתוח מודעות עצמית, סיוע בשיפור חוויית החיים והביצועים בתחומים שקובע "המתאמן", טיפוח של מכוונות עצמית ללמידה ועזרה בשיפור הביצועים המקצועיים והאישיים בתחום מסוים או קבוצת כישורים.
ההגדרה של פדרציית האימון הבינלאומית היא: "שותפות עם לקוחות בתהליך מעורר מחשבה ויצירתי, אשר מעוררת אותם למקסם את הפוטנציאל האישי והמקצועי שלהם...
תהליך האימון עוזר ללקוחות להגדיר ולהשיג מטרות אישיות ומקצועיות במהירות רבה יותר ובקלות רבה יותר מאשר ניתן היה אחרת".
האימון האישי החל להתפתח לפני מספר עשורים.
המקצוע החל להתגבש כגישה לשיפור-ביצועים מתוך אימון בעולם הספורט, בספרו של גלוויי "המשחק הפנימי של הטניס" (The Inner Game of Tennis), בשנת 1974. רעיון "המשחק הפנימי" הורחב והשתכלל בעשורים העוקבים על ידי שימוש בכלים מתחומים של פסיכולוגיה קוגניטיבית, פסיכולוגיה הומניסטית, ספורט, תאוריות ניהול ואסכולות נוספות לחקר ההתנהגות אנושית.
מקצוע האימון צמח מחוץ לאקדמיה במקומות שונים בעולם, ואין בנמצא תורה מוסכמת על התאוריה של אימון, כמו גם על עצם הגדרתו או הבחנתו מתחומים קרובים כטיפול וייעוץ.
ניתן לחלק את עולם האימון בישראל למספר אסכולות עיקריות:
גישה פסיכולוגית - תהליך האימון משתמש בשפה פסיכולוגית והתהליך מאופיין באווירה רגשית.
גישה תוצאתית - האימון מתקיים בתוצאות מדידות בלבד.
זוהי גישה מטריאליסטית שעוסקת בעיקר בהצבת מטרות ותכנון פעולות.
גישה רוחנית - האימון משתמש בשפת הניו-אייג'.
ישנה אמונה בכוחות רוחניים של האדם וברוחניות בכלל, שימוש בבודהיזם ובתורות רוחניות שונות.
גישה יהודית - אימון על בסיס השפה והמושגים של היהדות עם דגש על תוצאות מתוך התאמה לעולם הערכים הפנימי.
גישה טרנספורמטיבית - מטרת תהליך האימון היא יצירת טרנספורמציה על ידי חשיפת תבניות החשיבה הבסיסיות של המתאמן והחלפת תבניות חשיבה תוקעות בתבניות חשיבה מקדמות.
במהלך האימון, נעשה שימוש בכלים מאסכולות שונות כגון: NLP ודמיון מודרך, כלים מתחום האימון ההווייתי, כלים ממוקדי תוצאות וכלים מתחום הפסיכולוגיה (בעיקר הפסיכולוגיה הקוגניטיבית).
גישה אשר ממוקדת בזיהוי ובחירת סט הערכים המובילים ותרגומם להתנהלות.
האימון האישי מיועד להוביל אל הגשמת מטרות מתוך היכולות והכישורים הקיימים בידי המתאמן תוך התערבות ממוקדת וקצרת מועד המתמקדת בהקניית כלים וחיזוק תכונותיו של המתאמן.
ישנם מספר היבטים המשותפים לכל ההגדרות של האימון האישי: הנחת היסוד שלאנשים יש יכולת מולדת לגדול ולהתפתח, התמקדות במטרות שגובשו מתוך הסכמה הדדית והבנה שמערכת היחסים היא בעלת אופי שוויוני ושיתופי.
תפקידו של המאמן הוא לא לייעץ, אלא לשתף פעולה באופן המאפשר למתאמן להגדיר בעצמו את צרכיו ומטרותיו.
כמו כן, המאמן רואה את המתאמן כנושא באחריות לנקיטת הפעולות הדרושות להגשמת מטרותיו.
במסגרת האימון האישי מתקיימים יחסים מקצועיים שבהם המאמן עובד עם המתאמן לעידוד למידה חוויתית ושיפור רמת התפקוד והביצוע, אשר על פי רוב מכוונים להשגת מטרה ספציפית.
דרך שימוש בגישה חוקרת, המאמן שואף להגביר את היכולת של המתאמן לעצור, להרהר ולפתח מטרות מציאותיות יותר המבוססות על מודעות עצמית גבוהה יותר על הדרך שבה הוא חושב ומתנהג.
בתהליכי אימון רבים ישנו עיסוק באיתור הרגלים המשרתים את האדם והרגלים שלא משרתים אותו, הקניית הרגלים חדשים, והטמעתם בדרך פרקטית שתוביל לשיפור תוצאות והשגת מטרות המתאמן.
המאמן האישי עושה שימוש במרכיב קוגניטיבי כדי לסייע למתאמנים לפתח מודעות לאופן שבו הם משנים את ההתנהגות שלהם.
מאמנים משתמשים בסוג מסוים של שאלות על מנת להדגים למתאמנים שימוש יעיל בתפקודים ניהוליים ולמען חילוץ רעיונות המתאמנים, תוך כדי פיתוח היכולת שלהם להבהיר את מטרותיהם, לתכנן ולפעול להשגתן בכוחות עצמם.
מטרת התשאול המתמיד של המאמן אודות הדרך הטובה ביותר שבה המתאמן יכול להגשים את מטרותיו, נועדה לעורר מחשבה ולפתח אסטרטגיות חשיבה עצמאיות..
האימון הארגוני-ניהולי הוא מהנפוצים ביותר בתחום.
תחום זה כולל תמיכה וליווי לבעל עסק והוא נועד לזהות דרכים שבהן ניתן לשפר את יעילות העסק ורווחיותו.
באמצעות האימון ניתן לשאוף לשיפור גורמים שונים בעסק כגון קשרי לקוחות, עבודת צוות, קידום מכירות, ניהול זמן, קביעת יעדים ופיתוח אסטרטגיות שיווק לעסק.
סוג נוסף הוא אימון לקריירה.
אימון אישי עוסק בתחומים כמו יחסים בין אישיים, יצירתיות, יצירת זוגיות, ניהול זמן, ביטחון עצמי ותכנון.
ישנו גם אימון למאמן (Supervision).
אימון להפרעת קשב יכול לתת מענה לקשיים שונים המאפיינים הפרעת קשב, כמו: תפקודים ניהוליים, ניהול זמן, ארגון משימות, וויסות עצמי והתמודדות עם מצבי לחץ.
באמצעות הסיוע של מאמן, אנשים בעלי הפרעת קשב יכולים גם להבנות את סביבתם ולהוביל לשינוי על ידי זיהוי אסטרטגיות שעוקפות את הקשיים בתפקודים הניהוליים.
כמו בטיפולים פסיכולוגיים, בהם אמפתיה היא כלי מרכזי של הפסיכולוג, המאמן משתמש באמפתיה ליצירת כימיה ושיתוף פעולה בינו לבין המתאמן, ומאמן את המתאמן לעשות את אותו הדבר עם אחרים, וגם עם עצמו - וכך לקבוע את ערכיו, מטרותיו וחזונו.
זהו כלי שמתאמן לומד כשמטרותיו הם שיפור יחסיו עם אנשים מסוימים עליהם הוא כועס, או כרוכות בכך.
המאמן מעודד את המתאמן ליצור נרטיב המבטא את מהות כעסו של המתאמן על מישהו אחר, ולשנות את הפרשנות שלו להתנהגות של האדם האחר כדי שיוכל לראות אותו באור חיובי, על ידי כך שהמאמן שואל את המתאמן 4 שאלות:
למה לדעתך הוא עושה את זה?
האם זו עובדה או פרשנות?
עד מתי אתה מתכוון להרוס לעצמך את החיים ולהמשיך לא לשנות פרשנות?
שיטה זו עבור ריסון כעס בקואוצ'ינג מבוססת על מודל אפר"ת.
המאמן מלמד את המתאמן מגוון גישות לפתרון בעיות, בנוסף המאמן צריך לחשוב מחוץ לקופסה בשביל למצוא את הגישה הנכונה למתאמן.
מכיוון שכל תחום הקואוצ'ינג מבוסס (בין היתר) על ההנחה שלכל אדם יש בחירה חופשית במידה מסוימת, המאמן מעודד את המתאמן למקד את מחשבותיו בדברים שיש לו יכולת להשפיע עליהם במקום להפך, דהיינו לחשוב בפרואקטיביות במקום בריאקטיביות על כל דבר.