tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את השנים שלאחר מכן בילה בלימוד פילוסופיה ותאולוגיה לפני שהוסמך לכומר בשנת 1575. לאחר ההסמכה העביר מספר שנים בהוראת "מקצועות יסוד" [2] בוויאראג'ו דה פואנטס בקואנקה, ספרד, לפני שנשלח מזרחה והגיע לגואה בספטמבר 1581.
עם הגעתו להודו הפורטוגזית מונה האב חרונימו "למאמן הטירונים", [2] אך נאלץ לוותר במהירות על התפקיד עקב מחלה "כתוצאה מההפלגה הימית הקשה וצרות ההתאקלמות".
לאחר התאוששותו החל חאווייר לעבוד על תרגום פורטוגזי לתולדות הישועים של האב אלסנדרו וליניאנו בהודו.
בתחילת 1584 מונה חאווייר כרקטור של מכללת באסין, אם כי בריאות לקויה הקשתה שוב את חובתו ואילצה את העברתו לאקלים הטוב יותר של קוצ'ין.
שם כיהן באותו תפקיד בין השנים 1586 עד 1592. בערך בתקופה זו מונה לממונה על בית מגורי היישועים בגואה.
בחירתו לתפקידו החדש הידקה את היחסים המתוחים שהיו בין הפורטוגזים לספרדים במושבה המזרחית.
המתח של שלטון קסטיליאני השולט באוכלוסייה פורטוגזית הוקל כאשר קיסר מוגול אכבר (1542 - 1605) קרא למשלחת השלישית של הכמרים הישועיים לחצר ביתו וחרונימו חאווייר נבחר לעמוד בראש המשלחת והגיע ללאהור ב־5 במאי 1595.
הגעתו של האב חרונימו ללאהור הייתה בחסות האירוח של אכבר שסיפק לו ולשני חבריו, האב עמנואל פינהירו והאח בנטו דה גויס, מגורים בארמונו שלו ו"נתן להם רופא מוסלמי שיורה להם את השפה הפרסית".
בתקופת שלטונו של אכבר, ליווה האב חרונימו את הקיסר במשלחות שונות דרך מישור דקאן, ושהיה עד לכיבוש מצודת אסירגרה בינואר 1601.
לאחר הכיבוש עביר אכבר את מקום מגוריו הקבוע לאגרה, והעניק יציבות למשלחת, שאיפשרה לאב חרונימו "להקדיש חלק ניכר מזמנו ליצירת ספרות דתית נוצרית שנכתבה בשפה הפרסית.".
בערך באותה תקופה שמיסיונרים ישועים נוספים החלו להגיע להחליף את האב עמנואל והאח בנטו שנשלחו לחקור את הדרך המרכזית המובילה לקתאי.
(סין) זה היה ההישג הגדול ביותר של האב חרונימו והישועים שנמצאו תחת הקיסר אכבר.
בזמן שחאווייר ליווה את הצבא, ושני חבריו המקוריים שנשלחו למקום אחר, הודיעו לו האב פרנצ'סקו קורסי (1573 - 1635) על האווירה המידלדלת של חופש הדת בלאהור בהשפעת "היחס הבלתי סובלני של המשנה למלך" במקום היחס הטוב של אכבר.
לפיכך האב חרונימו ביקש שהקיסר ישלח את האב פינויירו המנוסה יותר ללאהור וישיג הוראה המעניקה חופש פולחן לנוצרים.
פעולה זאת הייתה משמעותית, מכיוון שאכבר דחה בקשות קודמות של המיסיונרים לחזק את המיסיון באופן סמכותי באימפריה האיסלאמית.
חאווייר והקיסר התווכחו לעיתים קרובות בנושאים הנוגעים לדת, לרוב עקב חוסר אמונתו של אכבר באלוהות המשיח.
בעוד שהתנצרות של הקיסר נראתה בלתי סבירה, חאווייר תלה תקוות עבור בנו סאלים, יליד 1569, שכונה סלים כאות כבוד כלפי השייח הסופי המיסטיקן סלים צ'שיטי (1478 - 1572) שבתו הניקה את סלים כילד - צאצאי חוואג'ה מוינודין צ'ישטי (1141–1230) שקברו נמצא באג'מר, רג'סטאן.
הנסיך סאלים קיבל את השם ג'האנגיר כשעלה על כס המלוכה.
יחסו של אביו למיסיונרים נוצריים ודיון בדת בחצר המלכות שלו נמשך.
שיעורי המרת דת היו נמוכים אף כי חאווייר ערך פעולות מסיונריות.
ההצלחה הבולטת ביותר מבין כל הטבילות הנוצריות, בזמן שהופקד על המשימה היה של שלושת האחיינים של ג'האנגיר בקיץ 1610.
המרות אלה החזיקו מעמד זמן קצר בשנת 1613 "הנסיכים התנצרו, אבל החזירו את צלביהם [שניתנו להם עם טבילתם] לישועים".
מעשה זה אישר את הפסימיות ההולכת וגדלה של האב חרונימו בנוגע למשימתו.
ספקותיו באפקטיביות משימתו גדלו כשפרצה מלחמה בין האימפריות הפורטוגליות למוגול בסתיו 1613.
במהלך הסכסוך היה על חאווייר להגן על רכוש הכנסייה על ידי אחסנתם "בביתו של נוצרי עני".
עם התקדמות המלחמה, הבטיחון הפך לדאגה עבור האב חרונימו, שהעביר את המיסיון ואת קהילתו מלאהור לאגרה בשנת 1614. כש"סיום המיסיון נראה ברור " השלום הוחזר בשנת 1615 והמסיון חידש את פעילותו שלפני המלחמה, אם כי בלי האב חרונימו שבפעם הראשונה מאז עזיבתו חזר לגואה," איש שבור".
השנים האחרונות בחייו של האב חרונימו היו בפנסיה בגואה.
הוא שוב מונה לרקטור, הפעם במכללת סנט פול.
הוא רצה מאוד לחזור לספרד, אם כי לא היה בכוחו לבצע זאת.
הוא טען שהוא "על סף המוות" וב־27 ביוני 1617, "הוא נשרף למוות בחדרו" בנסיבות שלא ידועות.
לא היה ידוע לו בעת מותו, כי נבחר לשמש כארכיבישוף של קרנאגנור, בקרלה, הודו.
חרושת קטיף (מכונה לעיתים גם קטיף חורשת מתכת) היא חברה בעלת מפעל שעוסקת בייצור מכלולי ממ"ד, דלתות ביטחון וארונות חשמל לתחום הבנייה ומשווק תוצרתו לקבלני בניין רבים בכל חלקי הארץ, מפעל החברה שוכן באשקלון ובעבר שכן באזור התעשייה בנווה דקלים עד ביצועה של תוכנית ההתנתקות ופינוי המפעל.
המפעל היה אחד מהמפעלים הגדולים שפעלו בגוש קטיף ובשיאו העסיק כ-100 עובדים.
המפעל הוקם ב-1987 באזור התעשייה שבנווה דקלים אך לאחר פינוי גוש קטיף נאלץ המפעל להעתיק את מקומו לאזור התעשייה באשקלון כמו מפעלים וחברות נוספות בגוש קטיף בהם חברת חסלט - עלי קטיף, מפעל המיצים "פרי קטיף" משתלת עצמונה ועוד.
בינואר 2002 נפל פצמ"ר בשטח המפעל ובעקבות כך נגרם לו נזק אך לא דווח על נפגעים.
לאחר שהחברה והמפעל העתיקו את מקום המפעל החליטה הנהלת החברה לשכור מבנה בשטח של 5,000 מ"ר, בתוספת 3,000 מ"ר חצר במתחם מפעל הלבידים שנמצא באזור התעשייה הצפוני באשקלון.
מלבד המפעל של חברת קטיף חרושת הועתקו עוד מפעלים למתחם הסמוך למפעל בהם כ-2 מפעלים שעברו לאשקלון מיישובי גוש קטיף וכן מספר מפעלים שעברו לאשקלון מאזור התעשייה ארז שגם הוא נאלץ להתפנות כמו יישובי התחומה הצפונית של ההתיישבות היהודית ברצועת עזה.
חרולש (בהולנדית: Grolsch) היא מבשלת בירה הולנדית שהוקמה בשנת 1615 על ידי וילם נירפלט בעיירה חְרוּנְלוֹ .
השם חרולש הוא שם התואר של Grolle, השם העתיק של העיירה.
חרולש היא מבשלת הבירה השנייה בגודלה בהולנד (אחרי הייניקן).
סימן ההיכר של המותג הוא בקבוק הבירה המעוצב בעל הפקק לסגירה חוזרת.
מבשלת חרולש נוסדה בשנת 1615 בחרונלו.
העיירה נקראה חְרוֹלֶה ומכאן מקור השם.
המבשלה הוקמה על ידי וילם נירפלט.
חתנו של נירפלט, פיטר סנפורד קויפר, היה מראשוני יצרני הבירות באזור טוונטה , ומונה ב-1676 לראש הגילדה בחרולה.
קויפר נפטר ב-1684 ויורשיו המשיכו בדרכו.
מבשלת הבירה הייתה במרכז חרונלו, עד 1876. בשנה זו נבנתה המבשלה תחת השם "De klok" ("השעון") מחוץ לתעלות העיירה.
בשנת 1895 קנה את המבשלה תיאו דה חְרוּן, צאצא למשפחת יצרני בירה מזייבנאר
ב-1922 התמזגו מבשלת "השעון" מחרונלו עם מבשלת בירות מאנסחדה, תחילה תחת השם "מבשלת השעון אנסחדה-חרונלו", לאחר מכן "מבשלות חרולש" ולבסוף פשוט "חרולש".
לצורכי הקירור בחודשי הקיץ נהגו במשך עשרות שנים לחצוב קרח בחורף מתעלות העיירה ולאחסנו במרתפים מבודדים.
הובלת הבירה נעשתה על ידי סוס ועגלה, כך שהטווח היה כארבעים קילומטרים.
בסוף 1945 נקנו המשאיות הראשונות להובלה.
עד 1950 נעשה שימוש גם ברכבות, עם קרונות קירור מיוחדים.
ב-1946 החל היצוא, בין היתר, לסורינאם, לקורסאו, להודו ולסין, אך עקב עלייה בביקוש המקומי היצוא הופסק.
החל משנות ה-20 יוצר גם משקה קל בשם 'חרולי'.
המפעל היה רווחי וצמח בהתמדה, אך נשרף ב-1972 וההנהלה החליטה שלא לבנותו מחדש.
חרולש נסחרה בבורסה בשנים 1984 עד 2008. חלק גדול מהמניות היה בבעלות משפחת דה חרון, שמאז 1968 הפכה את החברה ממבשלת בירה מקומית לחברה בינלאומית.
בשנת 1995 קיבלה המבשלה את התואר "מלכותי" (Koninklijke Grolsch).
עד 2004, חרולש יוצרה בחרונלו ובאנסחדה.
בשנת 2000 נפגע קשות המפעל באנסחדה באסון הזיקוקין בעיר.
מאז 2004 הבירה מיוצרת במבשלה חדשה בשטח הרשות המקומית אנסחדה בכפר אוּסֵלו ושתי המבשלות הישנות נסגרו.
בנובמבר 2007 נרכשה חרולש על ידי חברת הבירות הבינלאומית SABMiller תמורת 816 מיליון יורו או 48.25 יורו למניה.
הצעה המחיר הייתה כ-84% מעל מחיר המניה.
מאז 2009, המבשלה הייתה אחת מ-135 מבשלות הבירה של SABMiller.
בנובמבר 2015, הודיעה SABMiller על כוונתה למכור את חרולש לקראת רכישתה על ידי אנהאוזר-בוש אינבוו, קונצרן הבירה הגדול בעולם.
באפריל 2016, נמכרה חרולש לחברת המשקאות היפנית אסאהי .
הבירה של חרולש זמינה ב-70 מדינות, אך השווקים בבריטניה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד מהווים 78 אחוז מהמכירות הבינלאומיות של החברה.
חרולש ידועה בעיצוב הבקבוק הייחודי, המאופיין בפקק לסגירה חוזרת, שנמצא בשימוש מאז 1897 הודות לתיאו דה חרון.
גם לאחר מלחמת העולם השנייה כשפקק הכתר נהיה חלק מהעיצוב הסטנדרטי של בקבוקי בירה, דבקה חרולש בעקשנות בבקבוק המעוצב שלה.
בקבוק של חרולש הוא בנפח של 0.45 ליטר, בערך שליש יותר מבקבוק בירה רגיל.
בכל שנה מיוצרים כ-200 מיליון בקבוקים.
הפקק הנסגר יוצר בעבר מפורצלן אך כיום מיוצר מסיבות כלכליות וסביבתיות מחומר פלסטי (פורצלן מקשה על מיחזור הזכוכית).
ב-1997, במלאת 100 שנה לבקבוק המעוצב, נחגג המאורע בשש בירות מיוחדות עם בקבוק מעוצב וכוס תואמת, שיצאו לשוק במהלך אותה שנה:
בחודש מרץ: הקאנון (Het Kanon, "התותח")
בחודש מאי: טויי זוואלואן (Twee Zwaluwen, "שתי סנוניות")
בחודש יולי: לודוייק XII (Lodewijk XIII)
בחודש נובמבר: דֶה פירדֶה וָייזֶה (De Vierde Wijze, "האמגוש הרביעי")
בסוף השנה נערך משאל בו ניתן היה להצביע עבור הבירה הטעימה ביותר.
הבירה שנבחרה הייתה "הקאנון" ומאז ניתן להשיגה תחת השם "קאנון" בבקבוקים רגילים ובפחיות.
לציון סיום חגיגות שנת ה-100 יצאה לשוק בירה מיוחדת נוספת בשם "פינאלה" (Finale) בנפח ליטר וחצי, אך הזכוכית של בקבוק המעוצב הייתה דקה מדי ("סכנת התפוצצות") והבירה יצאה לשוק רק ב-1998.
חרחורין (במונגולית: Хархорин), הנקראת בשפה העתיקה קארקורום, היא עיר חרבה במחוז אובורחאנגאי במונגוליה.
העיר שימשה כעיר הבירה של האימפריה המונגולית במשך כ-30 שנה.
פירוש שמה העתיק הוא "אבנים שחורות" או "חומות שחורות".
ג'ינגיס חאן הורה על בניית העיר ב-1220, והיא נבנתה על גדות נהר אורחון בידי בנו אוגדי חאן ב-1235, כשהיא משמשת כמקום מגורים לסוחרים פרסים ובעלי מלאכה סינים.
על אף שהייתה רשמית בירת האימפריה, לא הייתה העיר מקום משכנו של החאן שנהג לחיות, כמו שליטים נוודים רבים, במגורים ניידים מחוץ לגבולותיה.
קארקורום שימשה יותר כבסיס אספקה ולא כעיר בירה של ממש.
בתקופת שלטונו של מונגקה חאן הורחבו גבולות העיר והיא תועדה לראשונה בידי מגלי ארצות אירופאים ב-1246.
בתקופת שלטונו של קובלאי חאן הועברה ה"בירה" לדאדו (כיום: בייג'ינג), וקראקורום הפכה לבירת פרובינציה בלבד.
על אף שהייתה בירתה של שושלת יואן הצפונית למשך כמה שנים, נהרסה העיר בעקבות סכסוך בין פלגי המונגולים, וב-1388 נטבחו תושביה בידי פולשים סיניים.
ב-1585 הקים השליט הקאלאקי אבדאי חאן מנזר בודהיסטי בעיר בשם ארדנה זו (במונגולית: "מאה אוצרות"), שנבנה בעיקר מחורבותיה של הבירה המונגולית לשעבר והיה המנזר הבודהיסטי הראשון במונגוליה.
הריסות קארקורום העתיקה נתגלו ב-1889 בידי החוקר הרוסי נ"מ יאדינסטב.
כיום שואפים חלק מהמונגולים למקם את עיר הבירה בחרחורין ולא במיקומה הנוכחי אולן בטור.
חרטומניים (שם מדעי: Scolopacidae), היא משפחה גדולה בסדרת החופמאים.
הם קטנים, אבל ארוכי מקור וחלקם מסוגלים לעוף ולנדוד למרחקים ארוכים ואף להקיף חצי מכדור הארץ בכל עונה.
משפחה זו כוללת מגוון מינים בעלי מקורים בעיצובים שונים, החיים בקרבת חופים וגדות נהרות או ביצות.
מקורם הארוך עוזר להם לחטט אחרי יצורים קטנים במים ובחול.
הגדול שבהם הוא המין חרמשון גדול (Numenius arquata) שאורכו 50–60 ס"מ ומשקלו 410–1,360 גרם.
במשפחה 89 מינים ו-20 סוגים:
סוג חרמשון (Numenius) – בו 8 מינים
סוג ומין יחיד ביצנית זנבנית (Bartramia longicauda)
סוג לימוזה (Limosa) – בו 4 מינים
סוג חרטומנית (Limnodromus) – בו 3 מינים
סוג חרטומן אוסטרלי (Coenocorypha) – בו 3 מינים
סוג חרטומית (Gallinago) – בו 17 מינים
סוג ומין יחיד חרטומית גמדית (Lymnocryptes minimus)
סוג חרטומן (Scolopax) – בו 8 מינים
סוג שחיינית (Phalaropus) – בו 3 מינים
סוג ביצנית (Tringa) – בו 13 מינים
סוג ומין יחיד ביצנית אפורה (Xenus cinereus)
סוג ביצנית מצויה (Actitis) – בו 2 מינים
סוג ומין יחיד ביצנית פולינזית (Prosobonia parvirostris)
סוג חופית (Calidris) – בו 19 מינים
סוג ומין יחיד חופית רחבת-מקור (Limicola falcinellus)
סוג ומין יחיד חופית זהובת-גחון (Tryngites subruficollis)
סוג ומין יחיד חופית מפוספסת (Aphriza virgata)
סוג ארנריה (Arenaria) – בו 2 מינים
חֲרָטָה (בגאורגית: მონანიება, מוֹנָאנִיאֵבָּה; באנגלית: Repentance) הוא דרמה פוליטית של הבמאי תנגיז אבולדזה משנת 1984.
העלילה מתרחשת בעיירה גאורגית טיפוסית (ללא מאפיינים של מיקום ספציפי).
ראש העיר המנוח שזה עתה נקבר מוצא מדי לילה מקברו.
בסופו של דבר נלכדת מחללת הקבר.
ועלילת הסרט מגוללת את סיפורה במשפט שנערך לה.
במהלך המשפט נחשפים כל מעלליו של ואלראם אראוידזה (ראש העיר המנוח), אכזריותו, והסבל שגרם למשפחתה ולאחרים.
מעבר לדרמה הפוליטית מבוסס הסרט על השירים הקשים לתרגום של וז'ה פשבלה, אך הם לא מפריעים למהלך התקין של העלילה.
השמעת השירים של פשבלה מוסיפה נופך אלגורי נוסף.
דמותו של ואלראם יכולה להיות של סטלין, היטלר (שפמו הוא ממש כמו של היטלר), מוסוליני או כל רודן אחר.
גם שם משפחתו ארוידזה לא קיים בגאורגיה, ומשמעותה אף אחד (אראוי בגאורגית פירושה אף אחד).
במקור הסרט אמור היה להיות סרט טלוויזיוני אך הוא הפך לסרט באורך מלא.
הסרט הושלם בשנת 1984, אבל נאסר לפרסום על ידי השלטונות הסובייטים במשך שנתיים.
הוא הותר להקרנה רק ב-1987 בימי הגלאסנוסט של מיכאיל גורבצ'וב.
הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל קאן, ביניהם פרס חבר השופטים.
הסרט זכה באוסקר "הסרט הזר הטוב ביותר" בשנת 1987, ובשנת 1988 זכה ב"פרס לנין".
חרטראודה וייסמילר-מאייר (בהולנדית: Geertruida Wijsmuller-Meyer; אשר התפרסמה בכינוי הדודה טרוס Tante Truus; 1896 בבָּארְן, במחוז אוטרכט, הולנד – 1978, אמסטרדם) הייתה חסידת אומות העולם אשר הצילה בתקופת הרייך השלישי אלפי ילדים יהודים ו"לא-אריים" באמצעות הקינדר-טרנספורטים שארגנה.
על חייה הפרטיים של חרטראודה וייסמילר ידוע רק מעט.
מקורה במשפחת סוחרי הים וייסמילר (Wijsmuller), צאצאיו של יורד הים יוהנס פרנסיסקוס וייסמילר.
היא נולדה בבָּארְן (Baarn) ליד אוטרכט וגדלה כבת יחידה עם חמשת אחיה באחוזת המשפחה במחוז צפון הולנד.
אביה יאן המשיך במסורת המשפחתית של עסקי המסחר בדרכי הים.
חרטראודה, אשר כונתה בקיצור טרוס, נישאה לפי הידוע לבנקאי בשם מאייר, והזוג נותר חשוך ילדים.
מנישואיה אלה קיבלה את שם משפחתה הכפול.
על פי המסופר, הייתה וייסמילר אישה נחרצת והחלטית, צנועה וחסרת יומרות.
באופייה העז השתלבה גישה סבלנית ולבבית לילדים.
בשנות השלושים התחילה וייסמילר לפעול ב"וועד לעניינים יהודיים מיוחדים" (בהולנדית, Comité voor Bijzondere Joodse Belangen), ובמסגרת פעילותה שם הייתה מעורבת במשלוח מוצרי מזון ותרופות לאזורים שונים באירופה שידעו מחסור.
לאחר הישגה המפתיע הזה, יצא הטרנספורט הראשון לבריטניה ב-11 בחודש, ובתקופה שעד לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 ניצלו כך כ-10,000 ילדים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
גם במהלך המלחמה המשיכה וייסמילר בפעולות עזרה ליהודים ולנרדפים אחרים.
היא נסעה לסקנדינביה, בלגיה וצרפת והייתה מעורבת במגוון גדול של מבצעי עזרה והצלה.
עם תום המלחמה הצטרפה ל"מפלגת החירות והדמוקרטיה" ההולנדית והייתה חברת מועצת העיר אמסטרדם בשנים 1945 עד 1966. בעבודתה זו התמקדה בטיפול במוגבלים, ובמיוחד בתעסוקה למוגבלים.
בשנת 1950 ראה אור ספרה "Geen tijd voor tranen" (אין זמן לדמעות), שתיאר את סיפור הקינדר-טרנספורט ואת פעולות העזרה שלה במלחמה.
על פעילות ההצלה הנועזת שלה במהלך המלחמה וגם לאחריה ניתנו לה אותות הוקרה שונים.
היא הוכרזה "קצינה" במסדר של אורנג'-נסאו ויקירת העיר אמסטרדם.
כן ניתן לה פרס מטעם ממשלת צרפת.
בשנת 1980 הוקמה אגודה על שמה, הפועלת לטובת ילדים ובני נוער הלוקים בשכלם.
בשנת 1965 הוצב באמסטרדם פסל ארד לזכרה, וביישובים הולנדיים רבים קרויים על שמה רחובות, כיכרות ודרכים.
בשנת 1966 הכיר יד ושם בחרטראודה וייסמילר-מאייר בתור חסידת אומות העולם.
חַרְחֲבִינָה מַכְחִילָה (שם מדעי: Eryngium creticum) היא מין במשפחת הסוככיים.
זהו עשב רב-שנתי הגדל בעיקר בבתות ובשדות נטושים בחבל הים-תיכוני.
תפוצתו מגיעה גם לחבל האירנו טורני, ושם הוא צומח בהר הנגב בנחלים בעלי קרקע לס.
החרחבינה המכחילה עוברת שינוי בולט במשך עונות השנה.
בתחילת החורף מפתח הצמח שושנת עלים רכים הראויים למאכל אדם.
באביב מתפתח גבעול תפרחת, שעליו מצויים עלים קטנים וקוצניים.
בשלב זה משתנה צבעו של הצמח לכחול-סגול והוא נשאר כך במשך כל חודשי הקיץ.
לכל פרח גביע בן חמישה עלים זעירים, כותרת בת חמישה עלים זקופים ומופרדים, חמישה אבקנים ושני עמודי-עלי.
הפרי בעל שתי פרודות חד זרעיות, ובעת ההבשלה הוא מתפרק לשני זרעונים.
הפירות אינם מתפזרים בהבשלתם אלא נשארים על הצמח.
כאשר מתייבשים הגבעולים בסוף הקיץ, הרוח שוברת אותם ונושאת אותם על פני השדות.
בדרך זו נפוצה החרחבינה המכחילה.
השם העברי חרחבינה מכחילה נגזר מהשורש ח-ר-ב, מלשון יובש, ואילו שמו הערבי שוכּ אל-עקרבאני (=קוץ העקרבים או עשב העקרבים).
הצמח היה ידוע כירק, ונמנה עם חמשת הצמחים הנזכרים במשנה שאדם יוצא בהם ידי חובת מרור בפסח: .
יש המזהים את ה"מתיק" כמיץ המתוק שנמצא בעלים הצעירים של החרחבינה או בשורש שלה: .
חרטה היא רגש שחש מי שאינו מרוצה ממעשיו ומהתנהגותו בעבר.
חרטה מלווה לעיתים בתחושות של עצב, בושה או אשמה, לאחר מעשים שמאוחר יותר האדם חש כי מוטב ולא נעשו.
חרטה עשויה להיווצר לא רק בעקבות מעשה, אלא גם בעקבות מחדל - האדם מתחרט על שלא פעל במקום שראוי היה שיפעל.
לעיתים החרטה מלווה במעשים הנובעים ממנה: שינוי ההתנהגות, התנצלות בפני הנפגע, ואף מתן פיצוי לנפגע.
במקרים קיצונים החרטה עלולה להוביל לדיכאון, ואף להתאבדות.
היעדר תחושת חרטה הוא אחד התסמינים של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
חרטה בעת ביצוע העבירה כבסיס לפטור מאחריות פלילית
בסעיף 28 לחוק העונשין נקבע: "מי שניסה לעבור עבירה, לא יישא באחריות פלילית לניסיון, אם הוכיח שמחפץ נפשו בלבד ומתוך חרטה, חדל מהשלמת המעשה או תרם תרומה של ממש למניעת התוצאות שבהן מותנית השלמת העבירה".
בית המשפט העליון בחן את המניע לפטור עקב חרטה:
"ישנם מספר טעמים למתן הפטור עקב חרטה, אותם ניתן למצות בשניים מרכזיים: טעם מוסרי וטעם תועלתני.
לפי הטעם המוסרי, החרטה מצביעה על שינוי שחל במצבו הנפשי של הנאשם ועל כך שהוא מבקש להתנער מהעבירה, גם אם חצה את סף הניסיון.
לפי הטעם התועלתני, תכליתו של הפטור היא לעודד עבריינים לחדול ממעשה העבירה לפני השלמתו, או לנסות למנוע את תוצאות המעשה אם מדובר בעבירה תוצאתית והושלם היסוד ההתנהגותי של העבירה."
בפסק דין שניתן כ-16 שנים מאוחר יותר בוטלה הדרישה שעל החרטה להיות רגשית-מוסרית, ונקבע שניתן להסתפק בחזרה מהכוונה לבצע את העבירה.
הנימוק שניתן לשינוי זה הוא שתכלית הוראת הפטור עקב חרטה היא תמרוץ העושה לחזור מהשלמת העבירה, ולכן אין להערים קשיים ולהעמיד דרישות שאינן מתחייבות מהוראת הסעיף ומתכליתו.
חרטה לאחר השלמת העבירה כשיקול להקלה בענישה
במשפט הפלילי, לחרטה של עבריין שהורשע ניתן משקל רב במסגרת השיקולים לעונש.
הבעת חרטה כנה על ידי המורשע היא נימוק מקובל להקלה בעונשו, ולעיתים אף נימוק להמרת עונש מאסר בפועל בעונש קל יותר, כגון מאסר על תנאי או עבודות שירות.
על החרטה להיות אמיתית, ולא כזו הנעשית מן השפה ולחוץ, רק כדי לזכות בהקלה בעונש.
בגזר הדין במשפטו של חיים רמון התייחסו השופטים לחרטתו וציינו:
שופט בית המשפט העליון חיים כהן הבחין בין חרטה שבמעשה לחרטה שבדיבור:
בדיון שהביא להקלת עונשו של השודד רוני ליבוביץ, ניתן משקל רב לחרטתו, כפי שניכר בפסק דינו של המשנה לנשיא מנחם אלון:
גם בעת מתן חנינה, הבעת חרטה כנה על ידי מבקש החנינה מהווה שיקול חשוב.
בנימוקיו להענקת חנינה לנעמי בלומנטל, למשל, ציין נשיא המדינה, שמעון פרס, כי היא "הביעה חרטה ובה קיבלה על עצמה בהכנעה את פסיקתו המרשיעה של בית המשפט".
ביהדות, אם פגע אדם באחר אולם אחר הביע חרטה כנה לנפגע וניסה לתקן את העוול שגרם, קיימת חובה דתית על הנפגע לסלוח ולהתפייס.
אם הפוגע אינו מביע חרטה, אין כל חובה לסלוח.
זאת כיוון שהיהדות מתמקדת באחריות האישית של החוטא.
זוהי אחריותו של החוטא להכיר בחטאו ולבקש מחילה מאלה שבהם פגע.
תהליך התשובה כולל את המרכיבים הבאים:
עזיבת החטא: האדם צריך מבחינה מעשית לעזוב את החטא, אחרת יחשב למי שטובל ושרץ בידו.
חרטה: האדם צריך להתחרט ולהצטער על המעשה הרע שעשה.
וידוי דברים: האדם צריך לומר בקול ולפרט את חטאו בפני עצמו, כדי להיות מודע למעשה.
קבלה לעתיד: האדם צריך לקבל על עצמו, שמכאן ואילך הוא לא יעשה את המעשה הזה יותר.
סקרמנט הווידוי של הכנסייה הקתולית מורכב מחרטה, הודאה וגמילות חסדים.
באסלאם, סליחה דורשת לעיתים קרובות חרטה מצד החוטא.
במקרים שבהם האדם מבקש את סליחת האל, מרכיב החרטה הוא מהותי לקבלת הסליחה.
אצל המורמונים, חרטה היא אחד מארבעת עקרונות האמונה.
העיקרון כולל חרטה כנה או "צער אלוהי", כפרה במידת האפשר, והימנעות מחטא.
המפתח לתהליך החרטה הוא הווידוי של האדם בפני אלוהיו, בו הוא מבקש סליחה על חטאיו ומתחייב שלא לחזור על שגיאותיו.
על חטאים כבדים מתוודים בפני בישוף, המציע דרכים לכפרה ועידוד רוחני.
חרטה היא רגש אישי, שאותו חש האדם, אך יש להבעתה בפומבי גם משמעות חברתית.
בתחילת מאסרו של המחבל היפני קוזו אוקמוטו, שלא הביע חרטה על מעשיו, ניסתה משפחתו לשכנעו להביע חרטה בפומבי על מעשיו, ובכך להחזיר את כבוד העם היפני וכבוד משפחתו, על פי כללי המסורת היפנית.
בדרום אפריקה התנצלו הלבנים על משטר האפרטהייד וגם שחורים רבים התנצלו על רצח לבנים.
רוצחים התוודו מול בני משפחותיהם של הנרצחים בדיוניהן של "ועדות האמת והפיוס".
רבים התוודו, הביעו חרטה וקיבלו חנינה.
תהליך זה פתח פצעים אבל היווה תחילתו של ריפוי.
הדינמיקה הזו היוותה דוגמה לתהליך דומה שאירע ברואנדה לאחר רצח העם שעשו ההוטו בטוטסי ב-1994. בעשורים האחרונים קמו ברחבי העולם עשרות ועדות דומות .
לדוגמה, בפרו הוקמה ועדת אמת ופיוס דומה לשם חקר מלחמת האזרחים שארעה במדינה בשנות ה-80'.
ראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד התנצל בשנת 2008 בפני האבוריג'ינים על רדיפתם ובאוסטרליה נקבע יום לאומי לציון נושא זה, בשם יום ההתנצלות.
חודשים מעטים לאחר מכן התנצל ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר בפני האינדיאנים הקנדים על רדיפתם ועל הפלייתם.
במסגרת הפעולות שנועדו לתקן את האפליה נחקקו חוקים שהתבססו על "ייחודיותם הגלויה" של האינדיאנים כמיעוט.
כחודש לאחר מכן התנצל הקונגרס של ארצות הברית על אפליית השחורים - על העבדות בארצות הברית ועל חוקי ג'ים קרו.
אחד התומכים המשמעותיים בעקירת היפנים בארצות הברית וכליאתם, במהלך מלחמת העולם השנייה, היה ארל וורן, התובע הכללי של קליפורניה.
לאחר מכן ראה וורן בתמיכתו בעקירה את אחת משגיאותיו הגדולות, וכתב באוטוביוגרפיה שלו:
דברים אלה היו חלק מהחרטה הכללית בארצות הברית על צעד זה.
ממשלת יפן התנצלה בשנת 1993 בפני קוריאה הדרומית, על אונס של עשרות אלפי נשים בשנות מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 2008 התנצלו אנשי רוח טורקים על רצח העם הארמני.
בשנת 2011 אישר הסנאט של ארצות הברית החלטת התנצלות על חוק הדרת הסינים.
חרטום בולבוסי הוא מאפיין מבני של גופי אוניות רבים.
זוהי בליטה עגלגלה, דמוית בולבוס, בחרטום (קדמת האונייה) מתחת לקו המים.
החרטום נראה לעין רק כאשר האונייה נמצאת במבדוק, או כאשר היא צפה ללא זבורית.
החרטום הבולבוסי משנה את תבנית זרימת המים סביב גוף האונייה, מפחית את הגרר, מגביר את מהירות האונייה וטווח הנסיעה שלה, ומייעל את צריכת הדלק.
באוניות שבהן חרטום בולבוסי צריכת הדלק יעילה ב-12 עד 15 אחוז מאוניות דומות ללא מאפיין מבני זה.
יעילותו של החרטום הבולבוסי היא מרבית מעל מהירות של 6 קשר.
במהירויות נמוכות יותר חרטום כזה עשוי להגביר את הגרר.
לחרטום בולבוסי השפעה רבה יותר על אוניות גדולות, כגון אוניות משא ונוסעים, הנוסעות למרחקים גדולים במהירות קבועה.
מאפיין זה נדיר בין ספינות קטנות.
כשאוניה נעה במים נוצרים גלי חרטום שמאטים את התקדמותה, וככל שהספינה גדולה יותר ונעה מהר יותר, כך הגלים גדולים וחזקים יותר.
התוספת הבולבוסית בתחתית החרטום נועדה ליצור גלים בפאזה הפוכה לאלה שנוצרים מעל, והתוצאה היא התבטלות חלקית של הגלים בגלל התאבכות הורסת.
הפחתה זו של גלי החרטום והשיפוליים כבר בנקודת החרטום משנה את חלוקת לחץ המים לאורך הספינה ומפחיתה את התנגדות הגלים לתנועתה.
צורתו של הבולבוס מותאמת לצורת החרטום ושונה מספינה לספינה.
יש המציינים כי חרטום בולבוסי אף גורם להגבהת החרטום מעל קו המים.
כיוון שחרטומים בולבוסיים רבים הם סימטריים ואף בנויים בזווית העולה כלפי מעלה, הדבר תורם להתרוממות החרטום מעל המים.
החרטום הבולבוסי הראשון הותקן באוניית המערכה האמריקאית USS Delaware אשר הוכנסה לשירות מבצעי בשנת 1910 ואשר תוכננה על ידי המהנדס הימי דייוויד וו.
בשנות ה-20 ניסו אף אומות אחרות לבנות אוניות עם חרטומים בולבוסיים, ביניהן שתי אוניות הנוסעים הגרמניות "ברמן" (נכנסה לשירות בשנת 1929) ו"אירופה" (1930).
שתי האוניות אף החזיקו בשיא המהירות לחציית האוקיינוס האטלנטי בין השנים 1929–1933. בשנת 1935 שברה את שיא המהירות בחציית האטלנטי האונייה הצרפתית "נורמנדי" אשר אף היא הייתה בעל חרטום בולבוסי.
אף שאוניית הנוסעים הבריטית Queen Mary, אשר חרטומה לא היה בולבוסי, השיגה מהירות דומה, נורמנדי עשתה זאת עם מנוע שהספקו היה פחות בשליש מזה של האוניה הבריטית ובצריכת דלק קטנה יותר.
מחקרים מדעיים ראשונים באשר לתכונות החרטום הבולבוסי פורסמו בשנות ה-50. מחקרים אלה נמשכים עד היום ובזכותם שוכללה צורתו של החרטום הבולבוסי כדי להפחית את כוח הגרר על הספינה.
בחלק מאוניות המערכה, המצוידות בנשק ללוחמה בצוללות, בנוי חרטום הדומה לחרטום בולבוסי ובו מכשיר סונאר, אולם תפקידה ההידרודינמי של בליטה זו הוא משני בלבד לפעולת הסונאר.
בליטה זו מלאה במים ודרכה משגר המכשיר את גלי הקול לאיתור צוללות.
חֵרט וילדרס (בהולנדית: Geert Wilders; נולד ב-6 בספטמבר 1963) הוא פוליטיקאי הולנדי שמנהיג את מפלגת החופש (PVV) הימנית-קיצונית מאז ייסד אותה בשנת 2006 ועומ בראשה בבית הנבחרים.
המפלגה המזוהה עם הימין הקיצוני והפופוליזם.
וילדרס ידוע בפופוליזם הימני שלו, התנגדותו להגירה, התנגדותו לאסלאם והאירו -סקפטיות שלו .
דעות אלו הפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת בהולנד ומחוצה לה.
הוא משתמש תדיר ברטוריקה האנטי-אסלאמית וגזענית.
הוא קרא לסגור את כל המסגדים בהולנד, לסגור בתי ספר איסלמיים, ולאסור את מכירת והחזקת הקוראן.
בניגוד לאנטישמיות המאפיינת לעתים את הימין הקיצוני, וילדרס הוא פרו-ישראלי מובהק.
וילדרס נולד ב-1963 בעיר פנלו שבמחוז לימבורג בדרום-מזרח הולנד, למשפחה קתולית ממעמד הביניים, הצעיר בארבעת ילדי המשפחה.
אביו עסק בניהול בית דפוס.
אמו נולדה באיי הודו המזרחיים ההולנדיים, לימים אינדונזיה.
ב-2009 פרסם השבועון "De Groene Amsterdammer" מאמר המבוסס על חומרי ארכיון שחשף כי סבתו של וילדרס מצד אמו היא ממוצא אינדונזי.
לדברי מזכיר האגודה הגנאלוגית האינדונזית, אם-סבתו של וילדרס הייתה "כמעט בוודאות מוסלמית, או אולי סינית, הווה אומר בודהיסטית".
רכש השכלה תיכונית בבית ספר ממלכתי בהולנד, ואחר כך פנה להכשרה מקצועית בתחום ביטוחי הבריאות.
בנוסף, למד משפטים באוניברסיטה הפתוחה ולאחר שהשלים את לימודיו הוסמך בתחומו.
בשנות העשרים של חייו התנדב במושב תומר שבבקעת הירדן במשך כשנה.
מאוחר יותר הגדיר את התקופה הזו בחייו כגורם שעיצב אותו כ"ידיד אמת של ישראל".
בשנים 1990 עד 2002 היה וילדרס חבר במפלגה הליברלית (VVD) ותלמידו בולקסטיין .בשלב זה, האידיאולוגיה שלו התאפיינה בשילוב של ניאו-ליברליזם כלכלי, ריאליזם במדיניות חוץ, וגישה שמרנית בנושאים חברתיים-תרבותיים.
הוא אימץ סגנון לעומתי והתמקד בנושאים כמו ניצול לרעה של מערכת הרווחה ואזהרות מפני קיצוניות במזרח התיכון, תוך שהוא מציג עצמו כמי ש"שובר טאבואים"
כששב להולנד, החל וילדרס לעסוק בתחום הביטוח.
ולאחר מכן גם בפוליטיקה, ככותב נאומים למפלגת החירות והדמוקרטיה.
בשנים 1990–1998 עבד בתור עוזר פרלמנטרי של מנהיג מפלגתו פריץ בולקסטיין.
בתפקידו זה, הוא ביקר כמעט בכל מדינות המזרח התיכון, לרבות מצרים, איראן, סוריה, ישראל וירדן.
בולקסטיין שימש דוגמא עבור ווילדרס הן בהקשר לביקורת החריפה על מהגרים מוסלמים והן בסגנון הדיבור המתעמת שלו.
לאחר הכשרה בברגן אופ זום, הוא הוצב באורנג'אקזרן ב-Scharsbergen עד דצמבר 1984. בשנת 1984 הוא החל לעבוד במועצה לביטוח בריאות.
לשם כך השלים תוכנית הכשרה באמסטרדם.
שנתיים לאחר מכן, הוא הפך ליועץ משפטי במועצה המפקחת על הביטוח הלאומי.
במהלך תקופה זו, הוא קיבל מספר תעודות חלקיות במשפטים מהאוניברסיטה הפתוחה.
ב-1985 עבר למחוז קאנאלנילנד באוטרכט.
בשנת 1997 נבחר וילדרס למועצת עיריית רובע מגוריו, קנלנאיילנד (Kanaleneiland) שבאוטרכט.
השכונה הייתה שכונת מעמד הביניים, שאליה הגיעו במהלך השנים מהגרים רבים מארצות האסלאם.
כתוצאה מההגירה עלו שיעורי הפשיעה בשכונה, במידה ניכרת.
וילדרס עצמו נשדד סמוך לביתו.
יש הרואים באירוע זה זרז להפיכתו לפוליטיקאי במגרש הלאומי.
לקראת הבחירות הכלליות של 1998 חזר וילדרס להתגורר בעיר הולדתו ונלו.
הוא שובץ במקום ה-45 ברשימה של מפלגת ה-VVD ונכנס לפרלמנט לאחר הקמת הממשלה ב-1998. כחבר פרלמנט היה אחראי על תיק הביטחון הסוציאלי, וכן על הנושאים עיראק, איראן ומרכז אירופה.
בשנת 1999 משך תשומת לב ציבורית בעקבות הצעתו להגביל את זכויות הקצבאות של מקבלי גמלת נכות מכוח חוק ביטוח נכות בשל תלונות נפשיות.
פריצתו לתודעה הציבורית הלאומית אירעה רק בשנת 2002, כשהחל להדגיש בכל נאומיו את הסכנות הכרוכות באסלאם הקיצוני.
בספטמבר 2004 עזב וילדרס את מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (VVD) וייסד את המפלגה למען החירות – PVV.
אחת הסיבות לכך הייתה אי הסכמתו עם עמדת מפלגת העם למען החופש והדמוקרטיה לגבי המשא ומתן לצירוף טורקיה לאיחוד האירופי.
במצע של מפלגתו החדשה כלל את הצורך בהקטנת הסקטור הציבורי, הורדת המיסוי, הקמת תחנות כוח גרעיניות, הכללת זכויות בעלי חיים בחוקה האירופית, אכיפת חוק קפדנית ודמוקרטיה ישירה.
בענייני מדיניות חוץ תומכת מפלגתו בהגדלת השותפות של הולנד בנאט"ו, אי הרחבת האיחוד האירופי, התנגדות לחוקת האיחוד האירופי, ואיסור על החזקת אזרחות כפולה.
לאחר שעזב את ה-VVD, וילדרס הושפע מאוד מניאו-שמרנות אמריקאית ומתכני מכוני מחקר בארה"ב ובישראל.
השינוי המשמעותי ביותר היה ביחסו לאסלאם: הוא החל לראות באסלאם אידיאולוגיה טוטליטרית בדומה לקומוניזם ולפשיזם, המאיימת על המערב, וקרא להטמעה (אסימילציה) מוחלטת של מוסלמים תוך ביקורת חריפה על האליטה הפרוגרסיבית ההולנדית.
משנת 2006 ואילך , לאחר הקמת מפלגתו (PVV), וילדרס נע לכיוון "פופוליזם לאומי" או "ימין רדיקלי פופוליסטי".
שלב זה מתאפיין בהתנגדות חריפה להגירה ולשיתוף פעולה על-לאומי, כמו האיחוד האירופי, ובמסגור הפוליטיקה כמאבק מוסרי בין העם הטוב לאליטה המושחתת.
הוא הקצין את יחסו לאיסלאם ועבר מרצון להטמעה לדחייה מוחלטת, אימץ תיאוריות קונספירציה על "אירוביה" (Eurabia) והאסלאמיזציה של אירופה, קרא לאסור את הקוראן והציע "מס סמרטוטי ראש" (כך קרא לחיג'אב).
הוא אימץ רטוריקה עממית ובוטה יותר ושינה את תפיסתו הכלכלית מתמיכה בשוק חופשי לתמיכה במדיניות רווחה, אך רק עבור ההולנדים.
עד ספטמבר 2012 החזיקה "המפלגה למען החירות" בראשותו, ב-24 מתוך 150 המושבים בבית התחתון של הפרלמנט ההולנדי (כפול ויותר ממה שהיה לה בבחירות שקדמו).
המפלגה נטלה חלק בקואליציית הימין-מרכז ששלטה במדינה מאז 2010, בלי להיות שותפה בממשלה.
אחת ההתחייבויות הקואליציוניות העיקריות שניתנו למפלגתו של וילדרס בתקופה זו, הייתה הקטנת זרם ההגירה למדינה.
בבחירות ספטמבר 2012 בהולנד ירדה המפלגה לכוחה הקודם כמעט, כשזכתה ב-15 מושבים בלבד, בפרלמנט.
המפלה הזו הייתה על רקע המשבר הכלכלי וסירובה של מפלגת החירות לתמוך בצעדי צנע נוספים בהתאם לדרישות האיחוד האירופי, וללא קשר לענייני ההגירה.
הממשלה שהוקמה בנובמבר, כחודשיים לאחר הבחירות הייתה ממשלת אחדות הולנדית בראשות הימין-מרכז אך ללא PVV.
כעבור חמש שנים, בבחירות מרץ 2017, המפלגה עלתה שוב, גם אם לא חזרה לשיא אליו הגיעה ב-2012. היא קיבלה 20 צירים בפרלמנט והייתה למפלגה השנייה בגודלה במדינה.
עם זאת, מרבית המפלגות האחרות הצהירו שלא יֵשבו איתה בממשלה אחת ולפיכך תורכב הקואליציה ההולנדית ככל הנראה בלעדיה.
בבחירות בנובמבר 2023 זכתה מפלגתו ב-37 מושבים והייתה למפלגה הגדולה ביותר בבית התחתון.
לאחר הבחירות נכנסה המפלגה לראשונה לממשלה.
ב-15 במאי 2024 נחתם הסכם קואליציוני בין מפלגת החרות של וילדרס ושלוש מפלגות נוספות (מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה VVD, חוזה חברתי חדש NSC ותנועת האזרח החקלאי BBB).
ביוני 2025 פרשה המפלגה מהממשלה בשל מחלוקת על מדיניות הגירה.בעקבות פרישתו הודיע ראש הממשלה סכוף על התפטרות מתפקידו.
בבחירות אוקטובר 2025 היא ירדה ל-26 מושבים
בינואר 2026, שבעה חברי פרלמנט עזבו את הסיעה הפרלמנטרית עקב חוסר שביעות רצון מהנהגתו של וילדרס.
וילדרס מרבה לעסוק באסלאם ובמוסלמים באירופה.
הפחד העיקרי שלו, חזר ואמר, הוא שאירופה תהפוך לאסלאמית.
וילדרס מתאר כיצד שכונות שלמות מקבלות אופי מוסלמי ותושביהן נוהגים באלימות קשה כלפי יהודים, הומוסקסואלים ונשים מערביות.
לדברי וילדרס, ההתפשטות של המוסלמים באירופה אינה נובעת מתוך רצון להשתלב בחברה, אלא מתוך רצון לכבוש את החברה האירופית על ידי עולם האסלאם.
וילדרס קורא למניעים אלו מניעים קולוניאליסטים.
לווילדרס ביקורת קשה מאוד על האסלאם.
הוא טוען שהיא כמעט ואינה דת במובן הרגיל של קשר בין האדם לאל, אלא בעיקר אידאולוגיה פוליטית, שיטה המכתיבה ליחיד ולחברה כל פרט בחייו.
השיטה הזו אינה דוגלת בחירות של האחר, ולכן ניתן לכנותה אידאולוגיה טוטליטרית.
ווילדרס כינה את נביא האסלאם, מוחמד "פדופיל, רוצח המונים, טרוריסט משוגע וברברי".
בשנת 2008 וילדרס כתב, הפיק וביים את הסרט הקצר "פתנה", המציג את נקודת המבט שלו על האסלאם והקוראן, ואשר עורר סערה גלובלית.
בפברואר 2009 אף נאסרה בשל כך כניסתו לממלכה המאוחדת, אך לאחר שערער, הוסרה ההגבלה ובמרץ 2010 הוא התארח והציג את סרטו בבית הלורדים.
בעקבות דברים שאמר בגנות האסלאם הואשם וילדרס בהסתה לגזענות ובערכאה שיפוטית נמוכה אף הורשע.
אולם ב-23 ביוני 2011 זיכה אותו בית המשפט באמסטרדם מכל ההאשמות וקבע כי "גם אם הצהרותיו בגנות האסלאם פגעו במוסלמים, הן נאמרו במסגרת השיח הפוליטי הלגיטימי".
בהרצאה שנשא בניו יורק, ב-25 בספטמבר 2008, התייחס לאיסלאם כאל אידיאולוגיה פוליטית טוטליטרית המבקשת לשלוט בכל היבט בחיים, בדומה לקומוניזם או לנאציזם.
על פי תפיסתו "הקוראן מבטא אנטישמיות גלויה ומתאר את היהודים כקופים וחזירים...
באסלאם אין קריאה מוסרית, אלא המוסר היחיד של האסלאם הוא קידום האסלאם".
בהמשך השמיע מידע כוזב על פיו וינסטון צ'רצ'יל, הגדיר את האסלאם כ"גורם הריאקציונרי ביותר בעולם", והשווה בין הקוראן ל"מיין קאמפף".
הוא קרא לאסור על בניית מסגדים חדשים, על לבישת בורקה, להוציא מחוץ לחוק מסגדים, בתי ספר אסלאמיים ואת הקוראן.
וילדרס מתאר כבגידה את עמדת האליטה האירופית והשמאל הפרוגרסיבי.
לטענתו, במקום להזדהות עם הערכים היודו-נוצריים של המוסר והחירות, ולשמור על התרבות המערבית, הם פנו לכיוון הרב-תרבותיות, שתוצאותיה הן אובדן הערכים והתרבות המערביים.
לדבריו, סובלנות צריכה לבוא רק כלפי סובלנים ולא כלפי לא-סובלנים (פרדוקס הסובלנות), אך בפועל, הממסד המערבי מצדד דווקא באויב התרבותי, בעודו נלחם במגיני הערכים המערביים.
בבתי ספר באירופה חדלו ללמד יצירות מערביות קלאסיות, מפני שהן פוגעות באסלאם.
זוהי לדעתו גם הסיבה למאבק נגד הסרט שלו ולפגיעה בחופש הביטוי, דווקא נגד הידיד.
וילדרס סבור שהשינוי יבוא רק מהציבור הרחב, תוך שהוא מחלחל כלפי מעלה על ידי כיבוש עמדות הכוח הפוליטיות, התקשורתיות והמשפטיות.
וילדרס חי בישראל מגיל 17 עד 19, ועבד כמתנדב במושב תומר שבבקעת הירדן, בעיקר בחקלאות.
הוא סיפר כי גם במהלך עשרים וחמש שנים נוספות הוא הספיק לבקר בישראל כארבעים פעם.
בנאום בחירות בתל אביב בשנת 2003 הוא הצהיר שהוא חש קשר מיוחד עם ישראל, ושבהגיעו אליה הוא הרגיש מיד בבית.
לדבריו, ביקר במקומות מעניינים רבים במזרח התיכון, אך בשום מקום לא חש את האחווה המיוחדת שחש בישראל.
וילדרס גם דיבר (עם העיתון הגרמני דר שפיגל) על הרקע היהודי ה"אפשרי" של אבותיו, ברומזו לאבי אם אמו – ממשפחת מאיר.
ב-8 במאי 2008 הצהיר וילדרס, שהוא תומך באופן מלא בדעותיה של הציונות הרוויזיוניסטית.
ביוני 2009 הצהיר וילדרס בשיחה עם עיתון הארץ, כי הוא מודאג מהתמיכה המתפוררת בישראל.
לדבריו, ישראל היא "החלוץ" של המערב ובתפקיד זה היא חגורת ההגנה הראשונה של אירופה נגד "גל האסלאמיזציה המתקדם".
הוא הוסיף כי אירופה לא הבינה זאת והאיחוד האירופי נותר "חד צדדי נגד ישראל".
וילדרס רואה בישראל דמוקרטיה בודדת, מוקפת עמים אסלאמיים, שמהווה את קו ההגנה הראשון של המערב.
אילולא ישראל, היה המאבק של הטרור האסלאמי מתקדם יותר לכיוון אירופה.
לדבריו, הסיבה לסכסוך אינה מעשה כלשהו של ישראל נגד הפלסטינים, או פלישת ארצות הברית לעיראק, אלא היא חלק מובנה באסלאם.
לכן, הפקרתה של ישראל וחיסולה, לא רק שלא יפתרו את הבעיה, אלא יהוו זריקת עידוד לאסלאם.
לדבריו, על העמים החופשיים המערביים להראות "הכרת תודה עמוקה" לישראל.
ב-11 בנובמבר 2009 ערך וילדרס התייעצויות עם חבר הכנסת אביגדור ליברמן כדי לחזק את הקשרים בין שני הצדדים.
ב-26 באוקטובר 2010, כינה וילדרס את ירדן "המדינה הפלסטינית היחידה שתתקיים אי פעם", בדומה להתבטאות קודמת שלו כי "ירדן היא פלסטין".
בדצמבר 2016 נחקר וילדרס על ידי השירות החשאי ההולנדי בחשד לקיום קשרים עם ישראל שעלולים להוות "איום על הביטחון הלאומי של הולנד".
במרץ 2017 אמר בריאיון לערוץ 2 כי הקשרים בין ישראל להולנד יתחזקו אם הוא יצליח להרכיב קואליציה, אולם לבסוף מפלגתו הגיעה למקום השני וזכתה ב-20 מתוך 150 מושבים בבית הנבחרים של הולנד.
רק כעבור יותר משש שנים – בבחירות נובמבר 2023, הפכה מפלגתו של וילדרס למפלגה הגדולה ביותר – עם 37 מושבים, ומייד החלה לקיים מגעים עם שאר המפלגות בהולנד כדי להרכיב קואליציה בראשותו.
לאחר החלטת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ (שלבסוף בוטלה על ידי בית המשפט האמריקאי) למנוע אשרות כניסה מכלל אזרחי 7 מדינות מוסלמיות, טען וילדרס לצביעותם של מחנות השמאל האירופי והאמריקאי, שמצד אחד גינו את החלטת טראמפ, אך מצד שני מתעלמים לגמרי מהאיסור על כניסת ישראלים לשטחיהן של מדינות מוסלמיות רבות.
Never again." כתמיכה בישראל והפסקת המימון ההולנדי לארגון אונר"א בעקבות ראיות שהציגה ישראל לארצות הברית כי עובדי אונר"א השתתפו במתקפת הפתע על ישראל.
לאחר הריגת יחיא סינואר, ב-16 באוקטובר 2024, הגיב וילדרס בציוץ קצר שבו שיתף את ההודעה הרשמית של צה"ל על חיסולו של סינוואר, עם כיתוב: "כל הכבוד!".
בלילה בין ה-7 ל-8 בנובמבר 2024, לאחר משחק כדורגל באמסטרדם בין מכבי תל אביב לאייאקס, בוצעו באמסטרדם פרעות קשות באוהדי מכבי תל אביב על ידי פורעים רעולי פנים ועם דגלי פלסטין.
חרט וילדרס הגיב על אירועים קשים אלה ברשת X: .
לאחר פגישתו עם ראש הממשלה נתניהו כתב: "אמרתי לו שבשנה אחת, על ידי ריסוק חמאס, ריסוק חזבאללה והחלשה משמעותית של איראן, הוא עשה יותר כדי להילחם בטרור הבינלאומי ממה שהאיחוד האירופי עשה ב-70 השנים האחרונות".
ביוני 2025 אמר ולדרס: "ישראל נלחמת את הקרב שלנו.
אם ירושלים תיפול, אנחנו הבאים בתור".
בתגובה למבצע עם כלביא, שיבח וילדרס את ראש הממשלה נתניהו: "תודה על פעולתך נגד מדינת האסלאם הטרוריסטית באיראן ועל צמצום יכולותיהם הגרעיניות, אשר בשילוב עם כוונותיהם הנבזיות מהוות איום קיומי על ישראל ועל העולם החופשי כולו."
בעקבות התבטאויותיו החריפות נגד האסלאם נתון וילדרס במשך שנים לאיומים על חייו, מהולנד ומחוצה לה, ונמצא תחת אבטחה כבדה.
התבטאויותיו הובילו גם להפגנות אלימות במדינות מוסלמיות שונות, ובפקיסטן אף פורסמה נגדו פתווה.
לאורך השנים נחשפו ניסיונות פגיעה ממשיים, לרבות סיכול תכניות התנקשות, איומים רבים, ופרסומים פומביים שקראו להרגו, והוא היה יעד מרכזי לרוב האיומים על פוליטיקאים בהולנד.
במקרים אחדים נעצרו ונשפטו אנשים שאיימו עליו או הציעו פרס כספי להרגו.
לווילדרס יש אבטחה משטרתית משטרתית כבדה משנת 2004 והוא חי תחת מגבלות: ליווי קבוע של שוטרים סמויים, מגורים מתחלפים בבתים מאובטחים, נסיעה ברכב משוריין ומשרד באיזור מבודד..
נישואיו הראשונים של וילדרס (בגיל 20) היו קצרי מועד.
ב-31 ביולי 1992 נישא לאשתו השנייה, כריסטינה מארפאי (Krisztina Márfai), הונגרייה ממוצא יהודי.
חרט ון הקה (Geert Van Hecke; נולד ב-20 ביולי 1956 בפיטם) הוא שף בלגי.
חרט ון הקה למד בבית הספר למלונאות "דה הוטלסקול טר דאונן" (Ter Duinen) בקוקסיידה.
הוא עבד במסעדות "לה סנגלייה דז ארדן", "לה קראוואש ד'אור" ו"לה וילה לורן".
מורהו העיקרי היה השף הצרפתי אלן שאפל, עמו עבד שנתיים במסעדתו במיונה.
באותה עת עבדו גם מישל רו ואלן דיקאס אצל שאפל.
בדומה לאלן שאפל, כך גם ון הקה משתמש בראש ובראשונה במוצרים אזוריים.
יצירותיו הקולינריות אינן מורכבות יתר על המידה, במקום זאת הוא שואף להשיג שלמות בביצוע.
ון הקה פתח ב-1983 את מסעדתו "הכרמלית" (De Karmeliet) בפינת הרחובות ירושלים וקארמרסטראט בברוז', ליד מה שהיה עד למהפכה הצרפתית מנזר כרמליטי לשעבר.
ב-1985 קיבלה המסעדה את הכוכב הראשון שלה במדריך מישלן האדום.
כשב-1989 זכתה בכוכב השני במישלן.
מסעדתו הייתה קטנה מדי בשטחה, הוא העביר אותה לרחוב לנגסטראט 19 בברוז'.
ב-1996 זכתה בכוכב השלישי במישלן, בו היא מחזיקה עד היום (2010), והיא אחת משתי המסעדות הבלגיות היחידות ביחד עם הוף ון קלווה של השף פטר חוסנס המחזיקות בניקוד זה.
מסעדת "הכרמלית" מציעה מטבח אירופי קלאסי.
מסעדת "הכרמלית" נבחרה למקום ה-22 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2003,
ב-14 בינואר 2009, פתח ון הקה את "ביסטרו דה רפטר" (Bistro De Refter) במולנמרס 2, ברוז', על ניהולה הופקד בנו, והיא מהווה גרסה קלה של "הכרמלית", עם דגש על מטבח בלגי מסורתי והארוחות בה זולות יותר.
חרטה בתורת ההחלטות היא מונח המשמש להשוואת הביצועים של אלגוריתם מקוון (כזה הפועל בנסיבות שבו עליו לבחור בכל צעד פעולה, בניגוד לנסיבות שבהן אפשר לחכות לכל הקלט לפני שבוחרים פעולות), לבין ביצועים של הפעולות הטובות ביותר בדיעבד.
חרטה של סדרות תוצאות והחלטות
נניח שתהליך מייצר סדרת תוצאות מספריות: ביחידת הזמן ה-, התוצאה היא .
אלגוריתם מקוון משתמש במספרים שהתקבלו כדי לקבל החלטה בתחילת יחידת הזמן ה-.
לאחר שהאלגוריתם מכריז על , מתבררת התוצאה .
המודדת את התועלת מהפעולה היא של התוצאה .
החרטה של סדרת ההחלטות יחסית לסדרת החלטות אפשרית אחרת , מוגדרת כהפרש .
הווקטור מציין את העלייה בערכי המניות ביום ה- (למשל אם המניה ה- הכפילה את ערכה ביום , ואילו אם המניה ה- אבדה את כל ערכה).
השקעה בשוק זה היא וקטור שבו כל איבר הוא החלק שנוטלת המניה ה- מתיק ההשקעות ביום ה- .
התועלת היא קצב הצטברות הרווחים, .
נניח שאלגוריתם ההשקעה משקיע בכל יום לפי היסטוריית השוק, כלומר וקטור ההשקעה הוא , ונשווה אותו לאלגוריתם השקעה פסיבי , המשקיע כל יום לפי תיק קבוע .
לפי הגדרות אלה, החרטה שבהשקעה לפי האלגוריתם יחסית בהשקעה הפסיבית היא .
במדעי המחשב המעשיים ישנה בעיה של חיזוי תנאי תוכנה.
כאשר בתוכנה כתוב תנאי כלשהו, הפקודה הבאה שתתבצע עשויה להיות תלויה בתוצאת התנאי.
מחשבים מודרניים מנסים לנחש מראש את תוצאת התנאי, כדי לטעון את הפקודות הבאות מהזיכרון.
נוכל למדל זאת באופן הבא.
כל תוצאת תנאי היא .
אלגוריתם חוזה את התוצאה הבאה
במקרה זה, נגדיר את תועלת הנחוש כ-, כלומר 1 אם הניחוש הצליח, ו-0 אם לא.
חרטה אפשר למדוד בהשוואה לתוחלת של סדרת התוצאות (אם לתהליך יש התפלגות המייצרת את סדרת התוצאות, החרטה היא ).
אפשרות אחרת היא מדידה של התוצאה בהשוואה לסדרת התוצאות הגרועה ביותר:
אפשרות נוספת היא להגדיר את החרטה כממוצע (בזמן) של אחד הביטויים הקודמים, דהיינו תוחלת או מקסימום של
חרטה פנימית משווה את ההפסד של אלגוריתם מקוון להפסד של אלגוריתם מקוון ומותאם, שבו מוחלפת פעולה אחת באחרת באופן עקבי.
חשיבות של החרטה הפנימית בתורת המשחקים טמונה בכך שבמשחק כללי אם כל שחקן ממזער את החרטה הפנימית שלו ההתפלגות האמפירית של המשחק מתכנסת לשווי משקל מתואם.
אם יש אלגוריתם לבעיית החרטה החיצונית ניתן להמירו, על ידי רדוקציה, לאלגוריתם מקוון ויעיל לבעיית החרטה הפנימית.
הרדוקציה היא ממצב של מידע מלא, בו פעולה שנבחרה על ידי היריב נחשפת אחרי כל מקטע זמן, למצב של מידע חלקי, בו אחרי כל מקטע זמן ניתן לדעת רק עד כמה משתלמת הפעולה הנבחרת.
רדוקציה זו אינה כרוכה בהגדלת החרטה החיצונית.
אשר כל אחת מהן יכולה לקבל ערכים שונים, החרטה הפנימית מוגדרת כמקודם, אלא ששוקלים רק חרטה יחסית לסדרה
ומחליפים כל פעולה מסוג בסדרה המקורית בפעולה מסוג .
דוגמה: חרטה פנימית במירוץ סוסים
באופן דומה לדוגמה בהשקעה בתיק מניות, נניח סדרת מרוצי סוסים שבכל אחד מהם יש (אותם) סוסים.
הווקטור מציין את הניצחון: זהו וקטור שבו כל האיברים הם 0, למעט איבר יחיד שהוא 1 (האיבר המתאים לסוס הזוכה).
גם כאן נניח שהימור הוא וקטור שבו האיבר ה-, כלומר
מציין את חלק ההשקעה של התיק ביום בסוס (כל רכיב כזה הוא לא-שלילי, וסכום הרכיבים בכל יום שווה ל-1), ונגדיר את תועלת ההימור כקצב הכפלת הכסף, או (גם כאן זו אינה האפשרות היחידה).
מושגת על ידי החלפת כל הימור על סוס בהימור על סוס .
בהינתן פעולות, נתון אלגוריתם הבוחר באופן הסתברותי פעולה יחידה כל מקטע זמן.
לאחר כל מקטע זמן מוצג מה הוא ההפסד בעקבות הבחירה הנ"ל.
ננסה למצוא אלגוריתם אדפטיבי היכול ללמוד את דינמיקת המערכת רבת-המשתמשים.
טכניקה בסיסית של ניתוח בעיות שכאלו נקרא ניתוח החרטה וחשיבותו בכך שמאפשר, למשל, להפיק ולמכור אלגוריתם מקון, המתמודד עם מצבים של חוסר-ודאות ושל קבלת החלטות.
לאלגוריתם סיבוכיות ריצה והפסד הכרוח בשימושו.
ננסה להימנע מהמצב המביך בו רוכש האלגוריתם טוען שבדיעבד ניתן היה למזער את ההפסד על ידי שימוש במדיניות חלופית π.
החרטה של האלגוריתם המקוון שמכרנו הוא ההפרש בין ההפסד של האלגוריתם הנ"ל לבין ההפסד בעת השימוש באלגוריתם לאחר נקיטת מדיניות π.
קטגוריה אחת למדיניות אלטרנטיבית פשוטה היא לנקוט באותה פעולה בכל מקטע זמן, בכך החרטה החיצונית מספקת מתודולוגיה כללית לפיתוח אלגוריתמים לא מקוונים (offline), סטאטיים ואופטימאליים (וזאת על ידי מיפוי פתרונות סטאטיים כפעולות שונות).
קטגוריה שנייה למדיניות חלופית היא זו המציעה שינוי פשוט לסדרת הפעולות המקוונות לפי חוק התאמה.
החרטה החלופית מאפשרת לשנות את סדרת הפעולות המקוונת על ידי החלפת פעולה לפעולה .
ההבדל בין החרטה החלופית לחרטה הפנימית היא שמדיניות החרטה הפנימית היא שניתן להחליף פעולה אחת בפעולה אחרת בעוד חרטה חלופית מאפשרת להחליף אוסף של פעולות ב- פעולות אחרות.
החרטה החלופית חסומה על ידי כאשר T הוא מספר מקטעי הזמן.
שו"מ מתואם הוא התפלגות על פני מרחב הפעולות כך שלכל שחקן אין חרטות פנימיות.
למזעור החרטה החיצונית יש השלכה חשובה בתחום בעיות הניתוב: אם כל שחקן ממזער את החרטה החיצונית שלו, מובטח כי התנועה הכוללת תתכנס בקירוב לשיווי משקל נאש.
במצבים רבים יש צורך לקבל החלטות חוזרות בתנאי סביבה של אי־ודאות כמו, למשל, בבחירת הדרך לנסיעה לעבודה או בביצוע משחק חוזר נגד יריב שהאסטרטגיה שלו אינה ידועה.
בהקשר זה יש אלגוריתמים לומדים, המסגלים את עצמם למצב ומניבים תוצאה טובה כמעט באותה מידה בהשוואה למצב בו ההחלטות מבוצעות בדיעבד, וזאת על ידי מזעור החרטה החיצונית.
נניח מודל מקוון בו פעולות אפשריות:
בכל מקטע זמן אלגוריתם מקוון בוחר התפלגות מעל הפעולות, לאחר-מכן היריב בוחר וקטור הפסד כאשר
הוא ההפסד בפעולה ה--ית במקטע ה-.
במודל האינפורמציה המלאה האלגוריתם מקבל את וקטור ההפסד ומחשב את
במודל האינפורמציה החלקית האלגוריתם המקון מקבל כאשר מפולג לפי ו- הוא ההפסד.
ההפסד של הפעולה ה--ית במקטע הזמן הוא וההפסד של האלגוריתם ה- הוא .
נגדיר את החרטה החיצונית באופן שתהיה האפשרות לבחור מבין אוסף אלגוריתמים , הנקראת קבוצת הכיווץ, את האלגוריתם עם הביצועים הטובים ביותר כך שההפסד יהיה:
נרצה למזער את החרטה החיצונית .
, נחפש את האלגוריתם המקוון שהפסדו קרוב ל- .
חרטה חיצונית משתמשת בקבוצת כיווץ קבועה.
נתייחס לחוקי ההתאמה כפעולות המשנות את הפעולות שנבחרו על ידי האלגוריתם המקוון.
על ידי השינוי הנ"ל מתקבלת אסטרטגיה חלופית בה נרצה להשתמש כנגד היריב.
לחוק ההתאמה מקבל כקלט את היסטוריית הבחירות ואת הבחירה הנוכחית שבוצעה על ידי האלגוריתם המקוון ומחזיר כפלט פעולה אופציונלית.
נסמן ב- את הפונקציה בזמן , כולל תלות בהיסטוריה.
בהינתן אוסף התפלגויות הסתברותיות (בהן נעשה שימוש באלגוריתם המקוון ) וחוק ההתאמה נגדיר סדרה חדשה של התפלגויות הסתברותיות כאשר כאשר .
ההפסד של הסדרה המתואמת הוא .
חוק ההתאמה מניב התפלגויות שונות.
בהינתן קבוצת חוקים סופית וחסרת זיכרון (=שאינה תלויה בהיסטוריה) Ғ ואוסף וקטורי הפסד, החרטה של האלגוריתם המקוון היא: כאשר Ғ.
חרטומן יערות (שם מדעי: Scolopax rusticola) הוא מין של חרטומן בגודל בינוני מהסוג חרטומן, החי בחלק הממוזג והסובטרופי של אירואסיה, וגם בצפון ובמרכז ישראל.
חלקו העליון האדום-חום של החרטומן וגרונו ובטנו החומים-צהובים המפוספסים בנויים להסוואה בסביבה מיוערת, ועיניו ממוקמות באמצע צידי ראשו כך שהוא מקבל זווית ראייה של 360 מעלות.
הוא מגשש אחר אוכל בעזרת מקורו החום הארוך והרגיש.
כיום מוערך שיש כ-14–16 מיליון חרטומנים.
אורכו של חרטומן בוגר הוא כ-33–38 סנטימטרים, כולל מקורו הארוך (שנתן לו את שמו), שאורכו 8 סנטימטרים בקירוב.
אורכה של מוטת כנפיו של חרטומן היערות הוא כ-55–65 סנטימטרים.
הכנפיים מעוגלות, והמקור צבוע בוורוד עדין.
צבע רגליו נע בין אפור לוורוד בהיר.
אצל מין זה יש דו-צורתיות זוויגית מובהקת, והזכר גדול הרבה יותר מהנקבה, אף על פי שקשה לזהות פרט כזכר או נקבה ממבט ראשון.
שמו המדעי של חרטומן היערות ניתן לו על ידי קארולוס ליניאוס, שנחשב לטקסונום הראשון, ב-1758. שם הסוג, skolopax, בא מהמילה "חרטומן" ביוונית, ומהמילים הלטיניות rusticus ("כפרי") ו-colere ("לחיות").
כשליש מאוכלוסייתו של החרטומן מתרבה באירופה, ו-90% ממנה מתרבה ברוסיה ופנוסקנדיה.
חרטומנית (שם מדעי: Limnodromus) הוא סוג של עוף ממשפחת החרטומניים הקרוב ללימוזה.
מיני החרטומנית חיים בצפון של סיביר ושל אמריקה הצפונית באזורי חופים ובגדות נהר.
יש להם מקורים ארוכים ורגליים ארוכות ודקות והם יכולים לשלוף טרף קטן מסדקים באבני החוף.
הם בעלי גוף אפור אך מנומר מעט ועוזר להם בהסוואה.
החרטומניות נודדות בחורף לאזורים חמימים יותר, לדרום ארצות הברית ואף לאמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
החרטומנית האסייתית נודדת עד לצפון אוסטרליה.
חרטומית ביצות (שם מדעי: Gallinago gallinago) הוא מין של עוף ביצות בגודל בינוני ממשפחת החרטומניים ומסדרת החופמאים.
חרטומית הביצות היא עוף בעל פסים אנכיים כהים לאורך הראש והגוף.
היא בעלת רגליים ארוכות, מקור ארוך אפור וכנפיים מנומרות בכתמים לבנים לאורך הכנפיים.
הרגליים ארוכות ועוזרות לצעוד בבוץ ובמים.
חרטומית הביצות חיה בביצות ובמקווי מים עומדים באסיה, אירופה וצפון אפריקה.
בישראל היא חולפת וחורפת שכיחה.
היא ניזונה מחסרי חוליות מימיים קטנים.
חרטומן (שם מדעי: Scolopax) הוא סוג של עוף ממשפחת החרטומניים בעלי מקור מוארך וגוף אפור.
מינים אלו בעלי יכולת מעוף איטית והם מסתמכים להגנה על הסוואתם בין הצמחים בשילוב עם גופם המנומר בשחור-אפור - התנהגות נדירה בין העופות.
הם חיים מאירופה ואמריקה הצפונית עד לגינאה החדשה.
רובם מותאמים ליערות יותר מאשר לאזורים פתוחים.
הם מחפשים מזון עם מקורם הארוך ושולים חרקים ותולעים מהאדמה.
חרטומית (שם מדעי: Gallinago) היא סוג עוף ממשפחת החרטומניים שבסדרת החופמאים החיים בקרבת ביצות ואגמים.
החרטומיות מזכירות את בני הסוג חרטומן, אך הן מפוספסות יותר, בעלות מקור רחב יותר והן גם מצויות בקרבת מקווי מים ולא ביערות.
כמותם הן ניזונות בעיקר מחסרי חוליות, במים או ביבשה.
החרטומיות בעלות מצגי חיזור מרהיבים הנערכים בעיקר בזריחה ומבוצעים על שפת המים, אז הן זוקרות את נוצותיהן וקוראות קריאות רמות.
בעת סכנה הן מנמיכות את גופן וקופאות בין השיחים, מסתמכות על הסוואתן.
חַרְטוֹמָנֵי יָם (שם מדעי: Macroramphosidae) היא משפחת דגים מסדרת האבובונאים.
בעבר היא הייתה תת-משפחה של שח-ראשיים, הדומים להם מאוד.
הרבה חוקרים רואים בהם גם היום חלק מהמשפחה.
במשפחה ישנם 8 מינים בתוך 3 סוגים.
חרטומני הים קרויים כך עקב דמיון החרטום שלהם למקור של חרטומנים שהוא ארוך בהרבה משאר הגוף העגלגל שלהם.
הם בעלי עיניים גדולות, והחרטום דק הפונה כלפי מעלה.
הם חיים במים רדודים, אך גם באוקיינוסים הטרופיים.
לעיתים הם חיים בלהקות גדולות בעודם מחפשים סרטנאים קטנים למאכל.
חרטה על הליך התאמה מגדרית היא הפסקת אורח חיים טרנסקסואלי לאחר שנעשה הליך להתאמה מגדרית, באמצעים חברתיים, חוקיים או רפואיים, או תחושת חרטה ורצון לחזור למגדר הקודם.
כך או אחרת, מקרי החרטה האלו מעטים ביותר בעיקר עקב היותה של ההתאמה המגדרית נדירה כשלעצמה.
ישנם מחקרים המראים כי אף שיעור זה נמצא במגמת ירידה.
בין המתחרטים, ישנם כאלו שלאחר שהתחרטו החלו להזדהות כא-בינארים, סביר להניח שלאור התגלות זהותם המגדרית כמורכבת יותר מאשר הזהות המגדרית הבינארית שאליה עשו את ההליכים הללו במקור.
מספר מחקרים שתוצאותיהם פורסמו לאחר סקירה זו ולא נכללו בה עשויים לתקן חלק מן הבעיות.
סקירה משנת 1993 מצאה שיעור חרטה של כ-1% עבור טרנסים וטרנסיות לאחר ניתוח תחתון.
סקירה דומה משנת 2002 מצאה שיעור זהה.
סקירה שיטתית ומטא-אנליזה שנערכה בשנת 2021 בחנה את שיעור החרטה בקרב מי שעברו ניתוח להתאמה מגדרית.
בהתבסס על 27 מחקרים שהתפרסמו וכללו 7,928 משתתפים שעברו סוג כלשהו של ניתוח להתאמה מגדרית, נמצא כי שיעור החרטה נמוך ביותר (1%).
הסיבה השכיחה ביותר לחרטה הייתה נסיבות פסיכו-סוציאליות, במיוחד עקב קשיים שנוצרו כתוצאה מהחזרה לחברה עם המגדר החדש בסביבות חברתיות ומשפחתיות.
סיבות אחרות פחות נפוצות היו שהניתוח לא השיג את המטרות הכירורגיות ברמה אסתטית ופסיכולוגית.
המטא-אנליזה שנערכה על ידי חוקרי מאיו קליניק ב-2010 עסקה באיכות החיים ובתוצאות הפסיכו-סוציאליות של הליכי התאמה מגדרית, בהתבסס על 28 מחקרים קודמים שהתפרסמו בנושא, וכללו יחד 1,833 משתתפים עם דיספוריה מגדרית שעברו ניתוח להתאמה מגדרית הכולל טיפול הורמונלי.
הממצאים העיקריים מתוך חישוב המטא-אנליזה היו כי 80% מן המשתתפים דיווחו על שיפור משמעותי בדיספוריה מגדרית ובאיכות החיים שלהם; 78% דיווחו על שיפור בתסמינים הפסיכולוגיים של דיספוריה; ו-72% דיווחו על שיפור בתפקוד המיני.
מקצת המחקרים שהשתתפו בסקירה בדקו גם את שיעור החרטה.
הממצא העיקרי בנושא זה היה כי רוב הנבדקים לא דיווחו על חרטה על ההתאמה המגדרית.
במחקר אחד משנת 1998, שלושה מתוך 17 טרנסקסואלים שעברו התאמה מגדרית בשנים 1970–1990 הביעו חרטה, ושניים מהם ביקשו לעבור הליך לחזרה למגדרם הקודם.
במחקר נוסף משנת 2006, בטווח של שלוש שנים בממוצע לאחר הניתוח, אף טרנסקסואל מבין 232 שעברו ניתוח להתאמה מגדרית (היפוך פין) לא הביע חרטה עקבית, ושישה אחוזים הביעו חרטה מזדמנת.
הסיבות לשיפור אינן ברורות לחלוטין, אך נמצאות במתאם עם קריטריונים גמישים אך עם זאת אחידים יותר להפניה לניתוח, עם שיפור בטכניקה ובתוצאות של הניתוחים, ועם אקלים חברתי נוח יותר כלפי מיעוטים מיניים ומגדריים.
בהולנד, שבה מרכז אחד מטפל ב-95% מהאוכלוסייה הטרנסג'נדרית, פורסמו ב-2018 שני מחקרים בנושא.
מבין אלו שעברו את הניתוח, רק ב-0.6% מהנשים הטרנסג'נדריות וב-0.3% מהגברים הטרנסג'נדרים נצפתה חרטה על הניתוח שכללה טיפול הורמונלי במרכז לשינוי המגדר חזרה.
החרטה דווחה 11 שנים בממוצע לאחר תחילת הטיפול, ולכן החוקרים כתבו שאולי מוקדם מדי לבחון את שיעור החרטה בקרב אנשים שהחלו את הטיפול בעשור האחרון.
הסיבות לחרטה נחלקו ל'חרטה חברתית', 'חרטה אמיתית' והרגשה א-בינארית.
המחקר השני כלל את כל מי שפנה למרכז בבקשה להליך התאמה מגדרית בין השנים 2007 ו-2009. מתוך 546 המטופלים, 201 (37%) ענו לחוקרים, בהם 136 נבדקים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית.
בטווח של 4–6 שנים לאחר תחילת הניתוח, אף לא אחד הביע חרטה במובן של רצון לחזור למגדר הקודם – ושמונה נבדקים (6%) הביעו אי שביעות רצון מהניתוח או חרטה עליו.
בשוודיה, המשרד הלאומי לבריאות ורווחה (NBHW) מטפל בבקשות להתאמה מגדרית, חוקית וכירורגית.
במחקר שבדק את כל מי שביקש הליך התאמה מגדרית בין השנים 1960–2010, רובם בעשור האחרון, ובקשתו נענתה עד אמצע 2011, נמצא כי כ-2.2% ביקשו עד סוף 2010 לחזור למגדר הקודם.
קבוצה זו כללה עשרה אנשים שזוהו כגברים בלידתם, שגילם החציוני בעת ההליך הראשון היה 35, וגילם החציוני בעת הליך החזרה למגדר הקודם היה 43.5 (כלומר, כעבור שמונה וחצי שנים).
הקבוצה כללה גם חמישה אנשים שזוהו כנשים בלידתן, שגילן החציוני בעת ההליך הראשון היה 22, וגילן החציוני בעת הליך החזרה למגדר הקודם היה 29.5 (כלומר, כעבור שבע וחצי שנים).
במחקר זה נמצא גם ששיעורי החרטה עד 2010 ירדו באופן מובהק סטטיסטית במהלך השנים, מ-27% מהטרנסקסואלים שביקשו התאמה מגדרית בשנים 1960–1971 (ארבעה מתוך 15 מקרים בלבד) ל-0.3% בלבד מהטרנסקסואלים שביקשו אותה בשנים 2001–2010 (אחד מתוך 360 מקרים).