tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבינט מרקל הרביעי הוא הקבינט ה-23 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הוא הושבע ב-14 במרץ 2018 לאחר שאנגלה מרקל הוצעה כקנצלרית בידי הנשיא פרנק-וולטר שטיינמאייר, ונבחרה על ידי הבונדסטאג בהצבעה הראשונה.
הממשלה נתמכת על ידי קואליציה של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (CDU), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) והמפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU).
הפסיק לכהן עם הקמת הקבינט של שולץ שהושבע ב-8 בדצמבר 2021.
הקבינט מורכב מהקנצלרית אנגלה מרקל וארבעה עשר (חמישה עשר עד 20 במאי 2021) שרים פדרליים.
חמישה עשר שרים עומדים בראש כל משרד (מאז 20 במאי 2021 שר אחד עומד בראש שתי מחלקות); אחד מחברי הקבינט, הוא שר פדרלי לעניינים מיוחדים ללא תיק.
ל-CDU שבעה משרדים, ל-SPD שישה ול-CSU שלושה, כדלקמן:
+הקבינט הרביעי של מרקל 14 במרץ 2018 – 8 בדצמבר 2021משרדדיוקןשםסיעהכהונהקנצלר גרמניהאנגלה מרקלCDU14 במרץ 2018 - 8 בדצמבר 2021סגן הקנצלר
אזרחים ותיקים, נשים ונוערפרנציסקה גיפייSPD14 במרץ 2018 - 20 במרץ 2021כריסטינה למברכטSPD20 במרץ 2021 - 8 בדצמבר 2021משרד הבריאות הפדרליג'נס ספאןCDU14 במרץ 2018 - 8 בדצמבר 2021משרד התחבורה והתשתיות הדיגיטליות הפדרליאנדראס שוארCSU14 במרץ 2018 - 8 בדצמבר 2021המשרד הפדרלי לאיכות הסביבה,
שמירת הטבע והבטיחות הגרעיניתסבניה שולצהSPD14 במרץ 2018 - 8 בדצמבר 2021משרד החינוך והמחקר הפדרליאנג'ה קרליצ'קCDU14 במרץ 2018 - 8 בדצמבר 2021המשרד הפדרלי לשיתוף פעולה
ופיתוח כלכליגרד מולרCSU14 במרץ 2018 - 8 בדצמבר 2021המשרד הפדרלי לעניינים
וראש לשכת הקנצלרהלגה בראוןCDU14 במרץ 2018 - 8 בדצמבר 2021
קבינט מרקל השלישי הוא הקבינט ה-22 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הוא הושבע ב-17 בדצמבר 2013, והפסיק לכהן עם הקמת הקבינט הרביעי של מרקל שהושבע ב-14 במרץ 2018.
אזרחים ותיקים, נשים ונוערמנואלה שווזיגSPD17 בדצמבר 2013 - 2 ביוני 2017קתרינה ברליSPD2 ביוני 2017 - 14 במרץ 2018משרד הבריאות הפדרליהרמן גרוהCDU17 בדצמבר 2013 - 14 במרץ 2018משרד הבריאות הפדרליאלכסנדר דוברינדטCSU17 בדצמבר 2013 - 24 באוקטובר 2017כריסטיאן שמידטCSU24 באוקטובר 2017 - 14 במרץ 2018המשרד הפדרלי לאיכות הסביבה,
שמירת הטבע, הבנייה והבטיחות הגרעיניתברברה הנדריקסSPD17 בדצמבר 2013 - 14 במרץ 2018משרד החינוך והמחקר הפדרליג'והאנה וואנקהCDU17 בדצמבר 2013 - 14 במרץ 2018המשרד הפדרלי לשיתוף פעולה כלכליגרד מולרCSU17 בדצמבר 2013 - 14 במרץ 2018המשרד הפדרלי לעניינים
וראש לשכת הקנצלרפיטר אלטמאיירCDU17 בדצמבר 2013 - 14 במרץ 2018
קבינט מרקל השני הוא הקבינט ה-21 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הוא הושבע ב-28 באוקטובר 2009, והפסיק לכהן עם הקמת הקבינט השלישי של מרקל שהושבע ב-17 בדצמבר 2013.
שמירת הטבע, הבנייה והבטיחות הגרעיניתנורברט רוטגןCDU28 באוקטובר 2009 - 22 במאי 2012פיטר אלטמאיירCDU22 במאי 2012 - 17 בדצמבר 2013המשרד הפדרלי לעניינים
וראש לשכת הקנצלררונלד פופאלהCDU28 באוקטובר 2009 - 17 בדצמבר 2013
ועדת שרים לשוויון מגדרי המוכרת כ-"הקבינט לשוויון מגדרי" הייתה ועדת שרים מיוחדת שהתקיימה בממשלת ישראל השלושים ושש.
הוועדה הייתה האמונה על גיבוש מדיניות ואסטרטגיה למלחמה בפגיעות מיניות, טיפול בפערי שכר ודאגה לנשים מוחלשות.
את הקמת הקבינט יזמה שרת התחבורה מרב מיכאלי, והיא אושרה בממשלת ישראל השלושים ושש ב-5 באוקטובר 2021. זאת כחלק מהדרישות של מפלגת העבודה בהסכמים הקואליציוניים.
על הקמת נמתחה ביקורת מצד גורמים שמרניים ובהם הארגונים תורת לחימה, "פורום הארגונים למען המשפחה" ו"שוברות שוויון".
מבנה הקבינט בממשלת ישראל ה-36
ועדת השרים הורכבה מ-11 שרים, ועסקה בהתוויית מדיניות לקידום שוויון מגדרי, וביישום של כל תוכניות הממשלה הרלוונטיות, ובראשן התכנית למניעת אלימות נגד נשים.
בוועדה כיהנו 11 שרים לפי החלוקה המפלגתית הבאה:
העבודה: 3 חברים (כולל היו"ר) -{בזיקה ליאיר לפיד}
מרצ: 2 חברים -{בזיקה ליאיר לפיד}
כחול לבן: חברה אחת-{בזיקה ליאיר לפיד}
ישראל ביתנו: חבר אחד-{בזיקה ליאיר לפיד}
תקווה חדשה: 2 חברים -{בזיקה לנפתלי בנט}
שר/התפקידסיעהמרב מיכאלישרת התחבורה הבטיחות בדרכים - יו"רהעבודהעמר בר לבהשר לביטחון הפניםהעבודהניצן הורביץשר הבריאותמרצתמר זנדברגהשרה להגנת הסביבהמרצאורנה ברביבאישרת הכלכלה והתעשייהיש עתידפנינה תמנו-שטהשרת העלייה וקליטהכחול לבןמירב כהןהשרה לשוויון חברתייש עתידעודד פוררשר החקלאות ופיתוח הכפר
והשר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגלילישראל ביתנוגדעון סערשר המשפטיםתקווה חדשהיפעת שאשא-ביטוןשרת החינוךתקווה חדשהנחמן שישר התפוצותהעבודה (לא חכ)
קבינט מרקל הראשון הוא הקבינט ה-20 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הוא הושבע ב-22 בנובמבר 2005, והפסיק לכהן עם הקמת הקבינט השני של מרקל שהושבע ב-28 באוקטובר 2009.
+הקבינט הראשון של מרקל 22 בנובמבר 2005 – 27 באוקטובר 2009משרדדיוקןשםסיעהכהונהקנצלר גרמניהאנגלה מרקלCDUסגן הקנצלרפרנץ מונטפרינגSPDפרנק-ואלטר שטיינמאיירSPDמשרד החוץ הפדרליפרנק-ואלטר שטיינמאיירSPDמשרד העבודה והרווחה הפדרליפרנץ מונטפרינגSPDאולף שולץSPDהמשרד הפדרלי לאיכות הסביבה,
שמירת הטבע, הבנייה והבטיחות הגרעיניתזיגמר גבריאלSPDמשרד הכלכלה והטכנולוגיה הפדרלימייקל גלוסCSUקרל-תיאודור צו גוטנברגCSUמשרד ההגנה הפדרליפרנץ יוזף יונגCDUהמשרד הפדרלי לענייני משפחה,
אזרחים ותיקים, נשים ונועראורסולה פון דר לייןCDUהמשרד הפדרלי לעניינים
וראש לשכת הקנצלרתומאס דה מייזיירCDUמשרד הפנים הפדרליוולפגנג שויבלהCDUמשרד החינוך והמחקר הפדרליאנט שאבןCDUמשרד הבריאות הפדרליאולה שמידטSPDמשרד המזון והחקלאות הפדרליהורסט זהופרCSUאילזה אייגנרCSUמשרד האוצר הפדרליפיר שטיינבריקSPDמשרד התחבורה והתשתיות הדיגיטליות הפדרליוולפגנג טיפנזיSPDהמשרד הפדרלי לשיתוף פעולה כלכליהיידמרי ויצ'ורק-זאולSPDמשרד המשפטים הפדרליבריגיטה ציפריסSPD
קבינט שרדר השני הוא הקבינט ה-19 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הוא הושבע ב-22 באוקטובר 2002, והפסיק לכהן עם הקמת הקבינט הראשון של מרקל שהושבע ב-22 בנובמבר 2005.
+הקבינט השני של שרדר 22 באוקטובר 2002 – 22 בנובמבר 2005משרדדיוקןשםסיעהכהונהקנצלר גרמניהגרהרד שרדרSPDסגן הקנצלר
הקבינט של אנדשון (בשוודית: regeringen Andersson) הוא כינויה של ממשלת שוודיה (ה-56 במניין, ממשלת מיעוט), בראשותה של חברת הפרלמנט השוודי מגדלנה אנדשון, שהיא ראש הממשלה האישה הראשונה בהיסטוריה של שוודיה.
הממשלה הוצגה ב-30 בנובמבר 2021, וזכתה לאמון הריקסדאג שנבחר בבחירות שנערכו ב-9 בספטמבר 2018. בבחירות אלה זכתה רשימת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה (מפלגת השלטון היחידה) ב-100 מושבים (כ-29%).
בממשלה מכהנים, כולל ראש הממשלה, 23 שרים: 11 גברים ו-12 נשים.
כך יש בה גם רוב נשי וגם ראש ממשלה אישה ראשונה בהיסטוריה.
הממשלה מורכבת מסיעה אחת בלבד: מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, שזכתה ב-100 מושבים בלבד מתוך 349, אך נהנית מאמונם של 176 חברי פרלמנט (אקטיבית ובהימנעות), מול 173 מתנגדים אקטיביים.
לפיכך, הקבינט של אנדשון עשוי להיות אחת הממשלות החלשות ביותר בהיסטוריה של שוודיה.
עם זאת, התנגדותם האקטיבית של מרבית חברי הפרלמנט לממשלה בשיתוף השוודים הדמוקרטים הקנתה לקבינט החדש את זכות קיומו והוא זכה לאמונם של הריקסדאג ושל מלך שוודיה ב-29 וב-30 בנובמבר 2021.
מספר חודשים לאחר בחירות 2018 הוקמה ממשלת לוון השנייה, בתמיכת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הירוקים, ובהימנעות של מפלגת המרכז.
ביולי 2021 נפלה הממשלה בעקבות הצבעת אי-אמון שבה תמכה מפלגת השמאל, דבר שגרם לסבב התייעצויות חדש ולהקמת ממשלת לוון השלישית, בהרכב זהה, שבועות לאחר מכן.
באוגוסט אותה שנה התראיין ראש הממשלה סטפן לוון לראשות השידור השוודית, ובמהלך הראיון הצהיר כי בדעתו לפרוש ממשרת ראש הממשלה "במהלך הסתיו הקרוב".
המהלך אכן יצא לפועל בתחילת נובמבר, עת התפטר לוון מתפקידו כמנהיג מפלגת הסוציאל-דמוקרטים, ומגדלנה אנדשון נבחרה לכהן בתפקיד במקומו.
כשבועיים לאחר התפטרותו מתפקידו במפלגה, הגיש לוון את התפטרותו ממשרד ראש הממשלה ליושב ראש הפרלמנט, אנדריאס נורלין.
לאחר סבב התייעצויות של נורלין עם נציגי הסיעות השונות בפרלמנט, העניק נורלין את המנדט להקמת ממשלה לאנדשון.
ב-24 בנובמבר, שכונה "יום רביעי הגדול" (superondsdag), הפרלמנט הסמיך את אנדשון להקים את ממשלתה, מה שהפך אותה לאישה הראשונה בהיסטוריה השוודית שזוכה להכרת הפרלמנט ושוודיה חדלה להיות המדינה היחידה מבין המדינות הנורדיות בה לא נבחרה מעולם ראש ממשלה אישה.
הקואליציה שהייתה עתידה לקום כללה את שתי השותפות המסורתיות בגוש השמאל השוודי, הסוציאל-דמוקרטים והירוקים, בברית שנודעה בשם האדומים-ירוקים (De rödgröna).
כשבע וחצי שעות לאחר ההצבעה, נפלה הצעת התקציב של הממשלה החדשה, ובמקומה עבר תקציב שהציעה האופוזיציה, דבר שהוביל את הירוקים לפרוש מהקואליציה.
בעקבות פרישת הירוקים, ולפי החוק השוודי, נאלצה אנדשון להתפטר מהתפקיד, ולוון נותר ראש הממשלה בפועל (acting), דבר שהוביל לכאוס פוליטי מאחר שלא קרה מעולם קודם לכן.
שבוע לאחר מכן, התנצל יושב ראש מפלגת הירוקים בראיון שהעניק לאפטונבלודט, ואמר שהם "היו נאיבים".
בימים חמישי ושישי התקיימו סבב שיחות חדש על ידי נורלין, וביום שני שלאחר מכן, ב-29 בנובמבר, בתמיכת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובהימנעות של סיעות הירוקים, השמאל והמרכז (173 מתנגדים, 101 תומכים), אנדשון קיבלה את הכרת הפרלמנט לממשלה חדשה, הפעם כממשלת מיעוט בהרכב של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בלבד.
ביום שלישי, 30 בנובמבר, פרסמה אנדשון את שמות חברי הקבינט המיועד.
סיעהמספר מנדטיםמספר השרים משרדי השרים תחילת חברות בממשלה סיום חברותהסוציאל-דמוקרטים10023משרד ראש הממשלה, משרד המשפטים, משרד החוץ, משרד ההגנה, משרד הבריאות והרווחה, משרד האוצר, משרד החינוך והמחקר, המשרד לאיכות הסביבה והאנרגיה, משרד התעשייה, משרד התעסוקה, משרד התרבות30 בנובמבר 2021
מספר חברי הריקסדאג החברים בקואליציה
תמיכה חיצונית, אקטיבית ופסיבית, של מפלגת השמאל, הירוקים ומפלגת המרכז (173 מתנגדים בלבד, מתוך 349 חברי פרלמנט).
הנתונים שלהלן מתייחסים להרכב הממשלה ביום הצגתה, ב-30 בנובמבר 2021:
מספר השרים: 23 (כולל ראש הממשלה)
מספר שרים ילידי מדינות זרות (ילידי בריטניה ואירן): 2 שרים
הקבינט של איראן (בפרסית: هیئتدولت ایران) הוא גוף רשמי באיראן המורכב מפקידי ממשלה, שרים, ונבחר בראשות נשיא איראן.
הרכבו חייב להיות מאושר בהצבעה בפרלמנט האיראני.
על פי חוקת הרפובליקה האסלאמית של איראן, הנשיא רשאי לפטר את חברי הקבינט, אך עליו לעשות זאת בכתב, והממונים החדשים צריכים לקבל שוב את אישור הפרלמנט.
הקבינט מתכנס מדי שבוע בשבתות בטהראן.
עם זאת ייתכנו פגישות נוספות אם הנסיבות ידרשו זאת.
למנהיג העליון של איראן יש את הסמכות לפטר את חברי קבינט כמו שרים וסגני הנשיא, כמו כן גם את הנשיא, בכל עת, ללא קשר להחלטות הפרלמנט.
בעקבות המהפכה האיראנית של 1979, מעמדו של השאה הוסר כראש המדינה, ובכך סיים למעשה את שליטת שושלת פהלווי במדינה.
החוקה האסלאמית החדשה של איראן קבעה כי נשיא איראן ימנה את הקבינט האיראני, כולל ראש הממשלה, שאמור היה לבוא לאישור בהצבעת אמון בפרלמנט האיראני.
עם זאת התיקון החוקתי ב-1989 נטל את סמכויותיו של ראש הממשלה והועברו אל הנשיא וסגן הנשיא.
קבינט שרדר הראשון הוא הקבינט ה-18 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, הוא הושבע ב-27 באוקטובר 1998, והפסיק לכהן עם הקמת הקבינט השני של שרדר שהושבע ב-22 באוקטובר 2002.
+הקבינט הראשון של שרדר 27 באוקטובר 1998 – 22 באוקטובר 2002משרדדיוקןשםסיעהכהונהקנצלר גרמניהגרהרד שרדרSPDסגן הקנצלר
ומשרד החוץ הפדרלייושקה פישרGreensמשרד הפנים הפדרליאוטו שיליSPDמשרד המשפטים הפדרליSPDמשרד האוצר הפדרליSPDעצמאיSPDמשרד הכלכלה והאנרגיה הפדרליעצמאימשרד המזון והחקלאות הפדרליSPDGreensמשרד העבודה והרווחה הפדרליSPDמשרד ההגנה הפדרליSPDSPDהמשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוערSPDמשרד הבריאות הפדרליGreensSPDמשרד התחבורה הפדרליSPDSPDSPDהמשרד לאיכות הסביבה, שמירת הטבע ובטיחות גרעיניתGreensמשרד החינוך והמחקר הפדרליSPDהמשרד הפדרלי לשיתוף פעולה כלכליSPDהשר למשימות מיוחדות
הקבוצה לריקוד קאמרי נוסדה בשם "הרביעייה הקאמרית" בשנת 1954 על ידי אשכול.
מטרת הקבוצה הייתה להוות מסגרת לביצוע קומפוזיציות המחול שחיברה באמצעות כתב התנועה, שהחלה לפתח בתחילת שנות ה-50. אשכול רקדה בקבוצה לצד נעמי פולני, ג'ון ג.
הריז ומירה'לה שרון, אולם בתחילת שנות ה-60 החליטה לוותר על ביצוע לטובת שכלול כתב התנועה, חיבור ריקודים והדרכת רקדני הקבוצה בביצועם.
מלבד תרגול וביצוע קומפוזיציות המחול של אשכול, היו רקדני הקבוצה, לצד תלמידים נוספים של אשכול, מגויסים ומעורבים בפעילויות רבות שהפכו את ביתה של אשכול למכון מחקר תוסס לכתב התנועה אשכול-וכמן.
ביחד עם אשכול ובהדרכתה, הם ניתחו ורשמו בסימני הכתב חומרים מתוך דיסציפלינות תנועה ומחול שונות, כגון: בלט קלאסי, טאי-צ'י, שיעורים של משה פלדנקרייז, תנועת חיות ועוד.
שמואל זיידל, רקדן שהיה חבר בקבוצה בין השנים 1967-1987, אף ערך מסעות ברחבי הארץ במטרה להתבונן ולתוות ריקודי-עם של עדות ותרבויות שונות.
הרקדנים היו שותפים גם לתיווי המלא של ריקודיה של אשכול לקראת הוצאתם לאור בספרי תווים, והם היו אלה שרשמו בכתב יד מוקפד את התכלילים המופיעים בספרים.
בנוסף, סייעו הרקדנים בהשתתפות ואירוח כנסי כתב תנועה בינלאומיים, לימדו ילדים וסטודנטים במסגרות שונות, ובכך תרמו להפצת כתב אשכול-וכמן ולחשיפתו בשדה המחול ככלי להוראת תנועה לילדים ולמבוגרים.
כתב התנועה אשכול-וכמן מציע לכל העוסקים בגוף בכלל ומחול בפרט, כלי לניתוח של תופעת התנועה דרך ניסוח תכונותיה ופירוקה ליחידות הבסיסיות המרכיבות אותה.
ניתוח כזה הופך את הכתב למכשיר יעיל ומשוכלל הן למחקר ולתיעוד, הן לשכלול מיומנויות הביצוע והן לקומפוזיציה.
בדומה לשיטות ייצוג-גרפי אחרות, כגון תווים מוזיקליים או מערכת הסמלים המתמטיים, ייעדו אשכול ווכמן לכתב התנועה תפקיד של חשיפת אפשרויות תנועה לא ממומשות ולא מוכרות הגלומות בחומר, והזמנת היוצר או היוצרת לגילויים, המתהווים אף מעבר לכוח המדמה שלהם.
כפי שמסבירים אשכול ווכמן בעצמם בספרם שמתאר את כתב התנועה, שראה אור בשנת 1959: "הואיל והכתב עוצב בעקבות ניתוח מפורט של החומר, הריהו פותח אפשרויות חדשות לטיפול בחומר הזה, לפי שהוא מגלה ומבליט בו הרבה צדדים שעד כאן לא נוצלו כל עיקר.
חקירה זו בעצם-עצמו של החומר ואמצעי המחשבה במסגרתו, מדרבנת את דמיונו של יוצר המחולות, וממריצתו לחשוף רעיונות, המוצנעים בחומר, ולהעלותם ממחשכים."
ביצירותיה, נשענה אשכול על כתב התנועה שפיתחה: היא השתמשה בהגדרות ובערכים הכמותיים שלו ובאמצעותם ניסחה את הנושאים התנועתיים והכללים המארגנים של עבודותיה.
יחד עם מנגנוני החיבור המורכבים שהפעילה, סיפק לה כתב התנועה מכשיר גנרטיבי באמצעותו יצרה עבור כל ריקוד מחדש חומר ייחודי ושונה.
"נושא תנועתי", כותבת אשכול בתוכנייה להופעה של הקבוצה לריקוד קאמרי בשנת 1979, "אפשר להגדיר אך ורק בכתב תנועה; אין אפשרות להגדירו על ידי סיפור מעשה".
במהלך קריירה אמנותית שהתפרסה על פני כחמישה עשורים, חיברה אשכול עשרות ריקודים במסגרת שישה מקבצים אותן כינתה: "סוויטות".
לכל סוויטה מספר נושאים תנועתיים משותפים, שזוכים לפיתוח עצמאי בכל אחד מהריקודים.
חלק עיקרי של הריקודים יצא לאור בספרי תווים בהוצאת האגודה לכתב תנועה, אותה ייסדה אשכול בשנת 1968.
ריקוד קאמרי מחייב מרחב אינטימי וגלוי, אותו מרחב אינטימי שבו כל צורת גוף ותנועת גוף חשופה לחלוטין לַעין הצופָה.
האדם המתנועע נמצא כביכול תחת זכוכית מגדלת בגלל ממדיו של המרחב".
הרכבי הקבוצה בימי חייה של אשכול
הריז, נעמי פולני, מירהל'ה שרון
הריז, אילנה ענבר, אילנה בנאי, רחלי נול, דליה יסקי, עמוס חץ
הריז, אילנה ענבר, אילנה בנאי, רחלי נול, שמוליק זיידל
הרכב הקבוצה לריקוד קאמרי לאחר מותה של אשכול
אשכול נפטרה בשנת 2007. ההרכב של קבוצת הריקוד שהתגבש באותה שנה כלל את הרקדניות הוותיקות רחלי נול-כהנא ורותי סלע, ואליהן חברו רקדניות צעירות יותר - מור בשן ונגה גורל, אשר למדו את ביצוע הקומפוזיציות בהדרכתן ובניהולן האמנותי של הראשונות.
בשנת 2015 הצטרף להרכב דרור שובל.
מאז מותה של רותי סלע בקיץ 2021, ההרכב כולל את רחלי נול-כהנא, מור בשן, נגה גורל ודרור שובל.
נול-כהנא, שרקדה תחת שרביטה של אשכול מאז ראשית שנות ה-60, משמשת כיום כמדריכה לרקדנים בביצוע רפרטואר הריקודים הרחב שחיברה אשכול, ומתפקדת גם כמנהלת האמנותית של הקבוצה.
חלק מייחודה של הקבוצה לאחר מותה של אשכול, מתבטא בשילוב הבן-דורי של ההרכב.
בשנת 2022 הצטרפה הקבוצה לעמותת הכוריאוגרפים.
הקבוצה שואפת לצרף רקדניות ורקדנים נוספים לשורותיה, כדי להבטיח את המשך ביצוע קומפוזיציות המחול של אשכול כמסורת חיה ונושמת.
בשנים האחרונות יצירתה של אשכול זוכה להכרה והוקרה בארץ ובעולם.
פעילות הקבוצה לריקוד קאמרי כיום
הקבוצה פועלת בביתה ההיסטורי של נועה אשכול בחולון, שהיה - ועודנו - מרכז למחקר משותף בנושא כתב התנועה אשכול-וכמן (EWMN) וביצוע רפרטואר המחול של אשכול.
הקבוצה מקדישה שעות רבות הן ללמידה של ריקודים נוספים מתוך הרפרטואר של אשכול, והן לתרגול של ריקודים שכבר למדה.
בשל רמות המורכבות והדחיסות הגבוהות המאפיינות את ריקודיה של אשכול, נדרש זמן רב של עבודה ואימון רציף ומעמיק כדי להשיג שליטה בביצוע.
הקבוצה פועלת למען שימור מורשתה של אשכול וחשיפתה בפני קהלים מגוונים בארץ ובעולם, במספר אופנים: הקבוצה מופיעה בתוכניות שונות מתוך רפרטואר המחול רחב ההיקף של אשכול ברחבי הארץ והעולם במסגרת פסטיבלי מחול, אירועי אמנות, מוזיאונים ועוד.
כמו כן, הקבוצה מנחה סדנאות וסדרות שיעורים לקהל מגוון, המזמנים למשתתפים התנסות בביצוע חומרים מתוך הרפרטואר של אשכול, התנסות בחיבור מבוסס-כתב תנועה, הכרות עם העקרונות, ההגדרות וסימני הכתב, רכישת מיומנות קריאה וכתיבה, ועוד.
בנוסף, מקיימת הקבוצה גם חזרות פתוחות, בהן מוזמנים הצופים להיות עדים לתהליך העבודה הייחודי המתרחש לרוב בסטודיו ללא נוכחות קהל.
במסגרת זו הקהל נחשף לתרגול נפרד של רצפי תנועה שחוברו עצמאית לאיברים שונים והצטברותם ההדרגתית לכדי אקורדים מורכבים.
באמצעות הסבר הכולל בידוד והדגמה של אבני הבניין מהן מורכבת הקומפוזיציה, מתאפשרת לצופה הבנה של דרכי חיבור הריקוד הייחודיות של אשכול באמצעות כתב התנועה שיצרה.
בביתה של אשכול פועל גם ארכיון, המשמר חומרים רבים ומגוונים, המתעדים את הפעילות הענפה שנעשתה על ידי אשכול ושותפיה לאורך עשרות שנים.
אלה נגישים לעיון לאוצרים, אמנים, חוקרים ואחרים, המבקשים להעמיק ידיעותיהם על אודות מורשתה של אשכול, הן כמקור של השראה, והן כמושא של מחקר.
בנוסף, הקבוצה מארחת יחידים וקבוצות בבית נועה אשכול, כגון: כוריאוגרפים, אוצרים, חוקרים, סטודנטים ושוחרי אמנות לצפייה בחזרות פתוחות, הופעות מוסברות, ימי עיון, הרצאות, הקרנת סרטים מארכיון הקרן ועוד.
(תקופה מוקדמת: ראשית שנות ה-60
תקופה מאוחרת: מחצית השנייה של שנות ה-70 ותחילת ה-80)Dance Suite – Theme & Variations
(אמצע שנות ה-60 עד סוף שנות ה-70)Dance Suite – Rubaiyat
(First half of the 70s)לוחם (מארש)Warrior (March)ציפורים ארוכות צוואר (הודי, עגורים)Long Necked Birdsעונות השנהThe Four Seasonsציפורים גדולותGreat BirdsאבקניםPollen (WaltzזיקיותChameleonsציפורים קטנות על עץSmall Birds on Treesציפורי טרףBirds of Preyריקודי הסוויטה – מלאכים וזוויות
(The 80s)מלאכים וזוויות (ויטראז')Angles and Angelsשיטוט RoamingהשתקפויותReflectionsגשם (גשם ראשון)Malqosh (First Rain)סולמותScalesכרוז (יווני עתיק)HeraldsקודהCodaריקודי הסוויטה – אטיודים סימטריים וסנטימנטליים
(Early 80's to mid 90s)אטיוד (עבודת בית)Etudeמחוות (מחוות קטן, קנון 7-8)Gestures (Canon)מחוות II (רוורסים)Gestures - IIאטיוד מס.
1 - אלגיה (הספד)Etude No.
2 - ואלס פורמלי Etude No.
2 - טרנטלה (מעגלים)Etude No.
3 - זכרונות גיבוריםEtude No.
4 - ואלס סנטימנטליEtude No.
4 - ואלס סנטימנטלי - פרידהEtude No.
6 - אלגיה (קינה)Etude No.
הופעות הקבוצה לריקוד קאמרי בימי חייה של אשכול ובניהולה
1967 - פרליודים ופוגות - סוויטת מחול.
בית יד לבנים, תל אביב.
ביצוע: אילנה בנאי, אילנה ענבר, ג'ון ג.
הריז, שמואל זיידל, רחלי נול.
1967 - תוכנית: סוויטה מספר אחת.
1969 - תוכנית: שלוש סוויטות, מסע הופעות בארצות הברית, אוניברסיטאות: אילינוי, ויסקונסין, אינדיאנה ואוהיו.
ביצוע: אילנה בנאי, ג'ון ג.
1969 - תוכנית: שלוש סוויטות.
1970 - תוכנית: סוויטה מספר ארבע.
ביצוע: רחלי נול-כהנא, שמוליק זיידל.
1970 - מרובעים - סוויטת מחולות, קיבוץ דגניה א'.
1971 - תשעים מעלות - סוויטת מחולות.
ביצוע: רחלי נול-כהנא, רותי מרק (סלע), שמוליק זיידל.
1971 - תוכנית: סוויטות שלוש וארבע.
פסטיבל ישראל, אולם בת דור.
1971 - סדרה של שבע הופעות בתוכניות שונות.
פסטיבל "שני עולמות", ספולטו, איטליה.
1979 - סדרה של שש הופעות בתוכניות שונות.
1984 - שנים עשר פרליודים.
ביצוע: רחלי נול-כהנא, רותי מרק (סלע), שמוליק זיידל, תרצה ספיר, צורית קופיט, כדיה מוזס, עמרם אפל.
1984 - סדרה של חמש הופעות בתוכניות שונות.
1987 - חזרות פתוחות (ארבע תוכניות שונות).
ביצוע: רחלי נול-כהנא, רותי מרק (סלע), שמוליק זיידל, תרצה ספיר, נועה קרייתי, כדיה מוזס, עמרם אפל.
1992 - שנים עשר ריקודים דידקטיים.
בית ציוני אמריקה, תל אביב.
1993 - אטיודים סימטריים וסנטימנטליים - סוויטת מחולות.
ביצוע: רחלי נול-כהנא, רותי מרק (סלע).
1993 - סדרה מתמעטת - סוויטת מחולות.
רשימת הופעות הקבוצה לאחר מותה של אשכול
דצמבר 2010 - פסטיבל "ריקודי חדר" בגלריה יפו, ירושלים ובסטודיו נעה דר, תל אביב.
במסגרת תוכנית המופעים של להקת בת-שבע.
פברואר 2011 – מוזיאון ישראל, ירושלים.
נובמבר 2012 - מוזיאון Secession, וינה אוסטריה.
מרץ 2013 - Dia Art Foundation, ניו-יורק ארצות הברית.
מרץ 2013 - תיאטרון Lamama, ניו-יורק ארצות הברית.
דצמבר 2013 – מוזיאון Bonniers Konsthall, סטוקהולם שוודיה.
במסגרת פסטיבל בינלאומי למחול עכשווי.
יוני 2014 – מוזיאון Kunsthous Glarus, גלרוס שווייץ.
ספטמבר 2015 – סוזן דלאל תל אביב.
ספטמבר 2018 – Labortheater, דרזדן, גרמניה.
נובמבר 2021 - פסטיבל "ריקודי חדר", אולם "הזירה" בירושלים ומרכז סוזן דלל בתל אביב.
במסגרת תוכנית "בת שבע מארחת".
אוגוסט 2022 – פסטיבל "תל אביב דאנס", מרכז סוזן דלל בתל אביב.
ספטמבר 2022 – פסטיבל בינלאומי Ultima למוזיקה ומחול באוסלו, Sentralen, אוסלו, נורווגיה.
יוני 2023 – במסגרת Parcours Night המתקיים כחלק מאירועי יריד Art Basel, בזל, שווייץ.
פברואר-מרץ 2024 - "לוחם וחולם" - סדרת מופעי סטודיו בבית נועה אשכול בחולון לציון 100 שנה להולדתה.
הקבוצה הסלפיסטית להטפה ולחימה הידועה בראשי התיבות הצרפתיים GSPC (Groupe Salafiste pour la Prédication et le Combat), הייתה פלג טרור אסלאמיסטי אלג'יראי במלחמת האזרחים האלג'יראית שנוסד בשנת 1998 על ידי חסן חטאב, מפקד אזורי לשעבר של הקבוצה האסלאמית המזוינת.
לאחר הדחת חטאב מהארגון ב-2003, הארגון הכריז רשמית על תמיכתו באל-קאעדה, ובינואר 2007 שינתה הקבוצה את שמה באופן רשמי ל"אל-קאעדה במגרב האסלאמי".
חסן חטאב היה מפקד אזורי של הקבוצה האסלאמית המזוינת.
כאשר נפרד מהקבוצה ב-1998 הוא הקים את הקבוצה הסלפית להטפה ולקרב, כמחאה על הטבח של הקבוצה האסלאמית באזרחים.
לאחר חנינה ב-1999, רבים מלוחמי הקבוצה האסלאמית לשעבר הניחו את נשקם, אך קומץ מועט מהם נותרו פעילים, וביניהם חברי ה-הקבוצה הסלפית להטפה ולחימה.
במרץ 2001 הוכרז ה-GSPC כארגון אסור בבריטניה על פי חוק הטרור 2000.
לאחר מותו של סהראוי ביוני 2004, הפך אבו מוסב עבד אל ואדוד למנהיג הקבוצה הסלפית.
כמו כן, דווח כי עבד אל-מדג'יד דיצ'ו עמד בראש הקבוצה.
במרץ 2005 דווח כי התנועה "עשויה לוותר על המאבק המזוין באלג'יריה ולקבל את יוזמת הפיוס של הממשלה".
במרץ 2005, מנהיג הקבוצה לשעבר, חסן חטאב, קרא לחבריה לקבל חנינה ממשלתית במסגרתה הוצעה להם חסינות מהעמדה לדין בתמורה להנחת נשקם.
עם זאת, בספטמבר 2006, המנהיג העליון של אל-קאעידה איימן א-זוואהירי, הכריז על "איחוד מבורך" בין הקבוצות בהכרזה על צרפת כאויב.
הם אמרו שהם יעבדו יחד נגד האינטרסים הצרפתיים והאמריקאים.
גורמים רשמיים באלג'יריה ורשויות ממדינות שכנות העלו השערות שייתכן שהתנועה הייתה פעילה מחוץ לאלג'יריה.
פעילויות אלו עשויות להתייחס למעורבות ארוכת השנים לכאורה של הקבוצה בהברחות, דמי חסות והלבנת הון בין גבולות מאוריטניה, מאלי, ניז'ר, לוב וצ'אד, ככל הנראה על מנת ליצור תשתית כלכלית לקבוצה.
עם זאת, נראה כי ההתפתחויות האחרונות מצביעות על כך שתת-קבוצה שלהם חיפשה מקלט באזורי הטוארג בצפון מאלי וניז'ר בעקבות פעולות של כוחות ממשלת אלג'יריה בצפון ובדרום המדינה מאז 2003. השירותים החשאיים הצרפתיים מדווחים כי הקבוצה קיבלה מימון מקטר.
כמה משקיפים, כולל ג'רמי קינן, הביעו ספקות בנוגע ליכולתה של הקבוצה לבצע תקיפות בקנה מידה גדול, כמו זו שיוחסה לו בצפון מזרח מאוריטניה במהלך התרגיל הצבאי " פלינטלוק 2005 ".
הם חושדים שהמעורבות של מחלקת המודיעין והביטחון של אלג'יריה היא מאמץ על מנת לשפר את מעמדה הבינלאומי של אלג'יריה כשותפה אמינה במלחמה בטרור, ולפתות את ארצות הברית לאזור.
ההאשמות על קשרים של הקבוצה לאל-קאעידה היו לפני פיגועי 11 בספטמבר.
כחסידים של הג'יהאדיזם הסלפי, חברי הקבוצה נחשבים כשותפים להשקפתו האידאולוגית הכללית של אל-קאעידה.
לאחר הפקדתו של חסן חטאב, מנהיגים שונים של הקבוצה נשבעו אמונים לאל-קאעידה.
כמה משקיפים טענו כי הקשר של ה-GSPC לאל-קאעידה היה אופורטוניסטי בלבד, לא מבצעי.
טענות על פעילות GSPC באיטליה נדונו על ידי מקורות אחרים, שאמרו כי אין ראיות למעורבות כלשהי בפעילות טרור נגד מטרות אמריקאיות, אירופאיות או ישראליות: "בעוד שה-GSPC ...
הקים רשתות תמיכה באירופה ובמקומות אחרים, אלה הוגבלו לתפקידים נלווים (לוגיסטיקה, גיוס כספים, תעמולה), לא פעולות טרור או אלימות אחרת מחוץ לאלג'יריה".
חקירות בצרפת ובבריטניה הגיעו למסקנה כי מהגרים אלג'יריים צעירים האוהדים את ה-GSPC או אל-קאעידה לקחו את השם ללא כל קשר אמיתי לאף אחת מהקבוצות.
טענות דומות בדבר קשרים בין ה-GSPC לאבו מוסעב א-זרקאווי בעיראק התבססו על מכתבים לכאורה לזרקאווי של מנהיג הקבוצה, אבו מוסאב עבד אל-וואדוד.
בראיון בספטמבר 2005 בירך וואדוד על מעשיו של זרקאווי בעיראק.
כמו הטענות הפומביות הקודמות של ה-GSPC בדבר נאמנות לאל-קאעידה, הן נחשבות למאמצי לגיטימציה אופורטוניסטיים של מנהיגי ה-GSPC בשל היעדר ייצוג בתחום הפוליטי של אלג'יריה.
ב-2005, לאחר שנים של היעדרות, גילתה ארצות הברית עניין צבאי מחודש באזור באמצעות מעורבות בתרגיל "Flintlock 2005", שכלל כוחות מיוחדים של ארצות הברית הכשרה חיילים מאלג'יריה, סנגל, מאוריטניה, מאלי, וצ'אד.
ארצות הברית טענה שאזור הסאהל הפך למגרש אימונים למתגייסים איסלאמיסטים.
עם זאת, שתי העדויות החשובות ביותר המוכיחות פעילות טרור הן חטיפת התיירים ב-2003 וההתקפה על בסיס הצבא המאוריטני בדיוק עם תחילתה של "פלינטלוק" - הועלו לאחר מכן בסימן שאלה.
משקיפים אמרו שלממשלות האזור יש הרבה מה להרוויח משיוך תנועות חמושות מקומיות ופעולות הברחה ותיקות עם אל-קאעידה והמלחמה בטרור העולמית.
ביוני 2005, בעוד תרגיל "פלינטלוק" עדיין בעיצומו, ביקשה מאוריטניה ממדינות מערביות המעוניינות להילחם בגל הטרור בסאהל האפריקאי לספק לה ציוד צבאי מתקדם.
23 בנובמבר 2002: מארב על קבוצת חיילים אלג'יראים.
תשעה מתו ושנים עשר נפצעו.
פברואר 2003: 32 תיירים אירופאים נחטפים.
אחד מת ממכת חום, שבעה עשר בני ערובה חולצו על ידי כוחות אלג'יריה ב-13 במאי 2003, והשאר שוחררו באוגוסט 2003.
12 בפברואר 2004: סמוך לטיגרמט, מחוז טאוג'ה, אלג'יריה - קיצוניים מוסלמיים ארבו לסיירת משטרה, הרגו שבעה שוטרים ופצעו שלושה נוספים.
התוקפים חטפו גם כלי נשק ושלושה כלי רכב.
7 באפריל 2005: בטבלט, מחוז בלידה, תוקפים חמושים יורים על חמישה כלי רכב לעבר מחסום כביש מזויף, נהרגו 13 אזרחים, פצעו אחד אחר ושרפו חמישה כלי רכב.
15 באוקטובר 2006: בסידי מדג'אהד, עין דפלה, תוקפים והורגים שמונה מאבטחים פרטיים באמצעים לא ידועים.
הקבוצה למאבק בתאונות בניין ותעשייה היא ארגון שהוקם בשנת 2015 במטרה להיאבק בתופעת תאונות העבודה בישראל ולהביא את הסוגיה לסדר היום הציבורי.
הקבוצה פועלת לאיסוף מידע על תאונות עבודה, קורבנותיהן, נסיבותיהן, ופעולות הפיקוח שבוצעו ביחס אליהן - תוך ניתוח המידע הנאסף במטרה לגבש המלצות מדיניות לשיפור האכיפה, ההרתעה וההגנה על עובדים במקומות עבודתם.
הקבוצה פועלת בעבודת שתדלנות מול משרדי הממשלה והכנסת, ומול התקשורת במטרה להעלות את המודעות לנושא.
פעילות הקבוצה כוללת גם קבוצת פייסבוק בה חברים כ-9,500 איש - המדווחת באופן תדיר על תאונות והרוגים, לרבות ציון שמות החברות בהן אירעו התאונות והרקורד הבטיחותי שלהן.
הקבוצה הוקמה תחילה בשם 'הקבוצה למאבק בתאונות בניין' על ידי עו"ד הדס תגרי בנובמבר 2015, לאחר שנחשפה לעובדה שחמישה עובדים נהרגו בתוך שלושה ימים באתרי בניה.
באפריל 2019, נוספה לשם הארגון גם המילה 'תעשייה' וזאת על רקע עלייה במספר הנפגעים בתאונות עבודה גם בענף זה, והקבוצה הודיעה על הרחבת פעילותה לקידום הבטיחות בכלל ענפי המשק.
ביוני אותה השנה נרשמה הקבוצה גם ברשם העמותות כעמותה רשומה.
אחת הסוגיות הראשונות אותה דחפה הקואליציה, היא הדרישה לסגירת אתרי בנייה בהם נהרגו עובדים או נפצעו באורח קשה.
בעקבות המאבק הציבורי והפרלמנטרי שהובילה, באוגוסט 2016 נקבע חוק המחייב את מינהל הבטיחות והבריאות התעסוקתית במשרד העבודה לסגור למשך יומיים כל אתר בניה בו ארעה תאונה קשה או קטלנית, ואף לפרסם את רשימת האתרים שנסגרו בשל כך באתר האינטרנט של המינהל.
הליך חקיקה נוסף אותה קידמה הקבוצה, הוא החוק האוסר על כניסת בני נוער לאתרי בניין, שנחקק באוגוסט 2018, זאת לאחר ששישה נערים נהרגו במהלך עבודתם באתרי בניה בתוך שנתיים, כולם בני נוער ערבים שיצאו לעבודה במהלך חופשות הלימודים.
סוגיות נוספות בהן הייתה הקבוצה מעורבת הן הסדרת הסמכות של מפקחי הבטיחות במשרד העבודה להטלת עיצומים כספיים בגין הפרות בטיחות באתרי בנייה, וקידום הנקיטה בהליכים משמעתיים מצד רשם הקבלנים שבמשרד השיכון כנגד חברות קבלניות המתרשלות בשמירה על בטיחות עובדיהן.
כמו כן, פועלת הקבוצה גם מול משטרת ישראל בדרישה לטיוב החקירה של תאונות עבודה, פעולות אשר דחפו בין היתר להקמת יחידת פלס.
הקבוצה הייתה מעורבת ביותר בקידום עדכון תקנות הבטיחות בענף הבניין, המגדירות מחדש את האחריות באתרי הבנייה על הבטיחות, לרבות אחריות היזם, החברה הקבלנית ונושאי תפקידים נוספים.
בפברואר 2018 זכתה תגרי ב'מגן זכויות האדם' לזכרו של עו"ד אדם פיש מטעם הקרן החדשה לישראל על פעילותה במסגרת הקבוצה כמנהלת קואליציית הארגונים למאבק בתאונות בניין.
באותה השנה זכתה תגרי לפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים בגין פעילותה בקבוצה למאבק בתאונות בניין ותעשייה, ובשנת 2020 זכתה בגין פעילותה בקבוצה בפרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי.
יו"ר הוועד המנהל של העמותה היא רוני בריל, ולצידה יושבים בוועד ד"ר רותי פויכטוונגר, סרגי אלימוב ויהל זמיר.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ו ביידן כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא ביידן ב-20 בינואר 2021 ועד תום כהונתו ב-20 בינואר 2025.
הנשיא ביידן צירף לקבינט את יושב ראש מועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית ואת מנהל משרד המדע ומדיניות הטכנולוגיה, שלא נכללו בו בימי כהונתו של קודמו דונלד טראמפ.
ביידן הוציא מן הקבינט בתחילת כהונתו את ראש ה-CIA, אך השיב אותו לקבינט ב-2023.
בסך הכל כלל הקבינט 26 בעלי תפקידים (25 עד 2023) וכיהנו בו 16 גברים ו-13 נשים (לא כולל ממלאי מקום).
20 מהם כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של ביידן.
בקבינט של ביידן כיהנה לראשונה אישה, קמלה האריס, כסגנית הנשיא, וכן כיהנה לראשונה אישה, ג'נט ילן, כמזכירת מחלקת האוצר.
מזכיר הבריאות ושירותי האנוש: חבייר ביסרה (2021-2025)
המזכיר לענייני חיילים משוחררים: דניס מקדאנה (2021-2025)
מזכיר ביטחון המולדת: אלחנדרו מיורקס (2021-2025)
ראש מטה הבית הלבן: רון א.
מנהלת משרד הניהול והתקציב: שאלנדה יאנג (2021-2025)
ראש המודיעין הלאומי: אווריל היינס (2021-2025)
שגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות: לינדה תומאס-גרינפילד (2021-2025)
מנהלת הסוכנות לעסקים קטנים: איזבלה קסיאס גוזמן (2021-2025)
הקבינט של ארצות הברית בממשל בנג'מין הריסון כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא הריסון ב-4 במרץ 1889 ועד תום כהונתו ב-4 במרץ 1893.
הקבינט כלל שמונה בעלי תפקידים וכיהנו בו 11 גברים.
חמישה מחברי הקבינט שימשו בתפקידיהם במשך כל תקופת כהונת הקבינט.
התובע הכללי: ויליאם הנרי הריסון מילר (1889-1893)
המנהל הכללי של הדואר: ג'ון ואנאמייקר (1889-1893)
מזכיר החקלאות: ג'רמייה מקליין ראסק (1889-1893)
הקבילדו של ניו אורלינס (באנגלית לפי ספרדית:The Cabildo) שנקרא במקור Casa Capitular הוא בניין היסטורי בעיר ניו אורלינס, לואיזיאנה.
בהתחלה בתקופה של ממלכת המשנה הספרדית הוא שימש כמושב העירייה.
כיום הוא מאחסן את המוזיאון של מדינת לואיזיאנה.
הוא שוכן בכיכר ג'קסון, סמוך לקתדרלת לואי הקדוש.
במשקום שבו שוכן הקבילדו של היום נבנהעוד בימי השלטון המלכותי הצרפתי בית סוהר ותחנת משטרה עירוניים שהמשיכו להתקיים כמעט מאתיים שנה גם בתקופה הספרדית והאמריקאית.
ב-1769 בעקבות המעבר לשלטון ספרדי הרשויות החדשות הרסו את המבנים ובנו קבילדו - מתחם של בית מנהל העיר שכלל פרט בית כלא צבאי, בית כלא אזרחי, תחנת משטרה, מגורי הסוהרים וחדרי המנהל.
הדליקה הגדולה של ניו אורלינס ב-1788 גרמה לנזקים לבניין ולאחר מכן עוד דליקה ב-1794 הרסה חלקים נוספים של מתחם.
הקבילדו הנוכחי נבנה מחדש בשנים 1799-1795.
ב-1821 הוסר סמל ספרד מחזית הבית והוחלף בנשר האמריקאי
עם כדורי תותח, פרי יצירתו של הפסל האיטלקי פייטרו קרדלי.
מאוחר יותר, ב-1847 נוספה הקומה השלישית -עליית גג בסגנון צרפתי.
בשנות ה-1830 המוקדמות הרחיבה מועצת העיר את בית הכלא ולאחר מכן פינתה והרסה אותו בעקבות חנוכת בית הכלא החדש בעיר ב-1839.
הבניין קיבל את שמו הספרדי מהגוף המנהל שהתכנס שם בימי השלטון הקולוניאלי הספרדי: "הקאבילדו המהולל", או מועצת העיר.
כאן בסוף שנת 1803 התנהל הטקס של העברת הבעלות על מושבת לואיזיאנה לידי ארצות הברית.
"לואיזיאנה" שסופחה לצרפת לאחרונה ב-1800 כללה חלקים מדינת לואיזיאנה של ימינו, את שטחי המדינות ארקנסו, מיזורי, איווה, אוקלהומה, קנזס, נברסקה ודרום דקוטה, ועוד חלקים ממינסוטה, צפון דקוטה, טקסס, ניו מקסיקו, קולורדו, ויומינג, מונטנה והמדינות הדרומיות של קנדה.
בסך הכל היה מדובר ב 2,144,476 מ"ר, רבע מהשטח הנוכחי של ארצות הברית
הבניין המשיך לשמש את מועצת העיר ניו אורלינס עד אמצע שנות ה-50 של המאה ה-19.
בשנות ה-1840, ביוזמת הברונית דה פונטלבה, הורחב הקבילדו כדי להשלים את בנייני פונטלבה שנבנו לאחרונה משני צידי כיכר ג'קסון.
נוספה הקומה השלישית בעוד שבקומת הקרקע היו מעקות ברזל יצוק שאפיינו את הסגנון האדריכלי של ניו אורלינס באותה תקופה.
האולם הראשי של הבניין, ה- Sala Capitular (סאלה קפיטולר)
("חדר הכינוסים") שימש במקור כבית משפט: קודם - ב-1803-1799 כבית משפט רגיל וב-1812-1803 כבית משפט טריטוריאלי עליון.
ב-1910-1868 שימש הקבילדו כמושב לסית המשפט העליון של לואיזיאנה.
סאלה קפיטולר הייתה עדה לכמה פרשות משפטיות מפורסמות, לרבות המשפט פלסי נגד פרגוסון
בשנת 1895, הבניין היה במצב של ריקבון ומועמד להריסה; האמן ויליאם וודוורד הוביל קמפיין מוצלח לשימורו ולשיקומו כבניין היסטורי.
בשנת 1911, אחרי שבית המשפט העליון של המדינה פינה את מקומו, הקבילדו הפך למשכנו של מוזיאון מדינת לואיזיאנה.
המוזיאון מציג תערוכות על ההיסטוריה של לואיזיאנה מהתיישבותה ועד לתקופת השיקום, ועל מורשתן של הקבוצות האתניות שחיו במדינה.
בשנת 1960 הוכרז הקבילדו כאתר היסטורי לאומי.
הקבילדו ניזוק קשות בשריפה ב-11 במאי 1988, שהרסה את הכיפה ואת כל הקומה השלישית, אך הוא שוחזר ונפתח מחדש לציבור בשנת 1994. בשנת 2005, הקבילדו שרד את הוריקן קתרינה, שעינו חלפה 48 ק"מ מזרחית למרכז העיר, עם נזק קל יחסית.
ימים אחדים אחרי פריצת הסופה משטרת מדינת לואיזיאנה השתמשה במשרדי העסקים של הקבילדו כדי להקים בהם את מה שנקרא "גפוס נ'".
מהקבילדו, סיירו שוטרי המדינה ברחובות העיר יחד עם משלחות משטרה מניו מקסיקו ומניו יורק.
הקבלה שגויה היא כשל לוגי מסוג שגיאות דגימה, השייכת לקבוצת כשלי היקש בו מגיעים למסקנה היקשית שגויה ביחס להקבלה (אנלוגיה) בין שני פריטים (רעיונות, עצמים, אירועים, וכדומה).
בהקבלה שגויה ישנה הנחה כי מפני שמרכיב א' ומרכיב ב' מקושרים בדרך כלשהי למרכיב ג', יש הקבלה ביניהם, אף על פי שאין הדבר הכרחי.
דוגמה טיפוסית לכשל הזה הוא הניסיון ליצור הקבלה בין יחסים בין אנשים ויחסים בין גופים רחבים יותר (כמו חברות או אומות), בין אנשים לעצמים דוממים או בעלי חיים, או בין מושגים בהקשר אנושי להקשר רחב ומופשט יותר.
קריקטורות או האנשות של גופים נוטות לכשל זה במיוחד, ומרבות לצייר, לדוגמה, את היחסים בין אומות כיחסים משפחתיים.
"אנשים הם כמו תרנגולות, ברגע שהלולן שורק כולם משתתקים."
"הליכוד הוא כמו משפחה בהפרעה, עם הכבשה השחורה התורנית, הבנים המורדים והאב הפטריארכלי."
"היקום הוא כמו שעון מורכב וברור שכמו שכל שעון תוכנן על ידי שען, גם היקום תוכנן על ידי ישות כלשהי."
הקבינט של ד"ר קליגרי הוא סרט אילם גרמני, אשר בשנת 1920 בה הוקרן לראשונה, היווה פריצת דרך צורנית וסגנונית, והיה חלוץ הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, זרם חשוב אשר על אף התקופה הקצרה בה פעל, השאיר את חותמו על תולדות הקולנוע.
הסרט נוצר, במסגרת חברת UFA, חברת ההפקה הגרמנית הגדולה באותם הימים, על ידי המפיק אריך פומר, מחלוצי ההפקה הקולנועית, אשר היה כוח מניע בקולנוע הגרמני בשנות ה-20. פומר הגה את רעיון הסרט, ובתחילה ביקש מהבמאי פריץ לאנג לביים את הסרט.
לאנג עסק בפרויקטים אחרים באותו הזמן, ולפיכך הטיל פומר את עבודת הבימוי על הבמאי רוברט וינה.
וינה נעזר בשלושה ציירים, והפך את הסרט לחלוץ בתחום הקולנוע האקספרסיוניסטי.
השימוש המיוחד במיז-אנ-סצנה, המאפיין את הסרט, מחקה במודע את סגנונות הציור שהתפתחו לאחר מלחמת העולם הראשונה באירופה, והוא בלתי ריאליסטי, ובעל פרספקטיבה מעוותת.
השחקן הראשי, קונרד ויידט נדרש לשחק באופן מוגזם, ההולם את התפאורה בתוכה צולם הסרט.
הסרט מספר את סיפורו של הרופא המטורף ד"ר קליגרי ועוזרו הנאמן, הסהרורי צזארה, וקשריהם לשרשרת רציחות בכפר הררי בגרמניה בשם הולסטנוואל.
הסרט הוא דוגמה מוקדמת לסרט שבו סיפור המסגרת מוצג בהווה ומרבית העלילה מוצגת כפלאש בק - מסופרת על ידי הגיבור לאחר מעשה.
לאחר סרט זה הפך מבנה סיפור המסגרת כזה לנוסחה קולנועית שגורה שאומצה בסרטים רבים.
אולם, בעת שנעשה הסרט "ד"ר קליגרי" היה הרעיון נועז.
הידידים אלאן ופרנסיס מבקרים קרנבל כפרי בו הם פוגשים את קליגרי וצ'זארה, אותו מציג קליגרי במופע.
קליגרי מתפאר בכך שצזארה, הסהרורי, יוכל לענות על כל שאלה שיישאל.
כאשר אלאן שואל את צזארה כמה זמן עוד נותר לו לחיות, צ'זארה חוזה כי אלאן ימות למחרת היום בעת הזריחה – נבואה שהוגשמה.
פרנסיס, ואהובתו ג'יין, חוקרים את קליגרי וצזארה ולבסוף נחטפת ג'יין על ידי צזארה.
צזארה אינו יכול להרוג את ג'יין בשל יופייה הרב, אך מוביל אותה אל מחוץ לכפר כשהוא נרדף על ידי בני הכפר.
פרנסיס מגלה כי קליגרי הוא מנהלו של המוסד המקומי לחולי רוח, ובעזרת ידידיו הוא מגלה כי קליגרי אחוז באובססיה בשל סיפור על ד"ר קליגרי אחר, קודם, אשר השתמש בסהרורי לרצח אנשים.
צזארה נופל אל מותו במהלך המרדף.
כאשר מוצגת גווייתו של צזארה לקליגרי, קליגרי נשבר ומגלה את טירופו, ומאושפז בבית החולים שלו עצמו.
מכאן עובר הסיפור אל "סיפור המסגרת" ומתברר כי הסיפור הוא הזייתו של פרנסיס, חולה רוח המאושפז במוסד, וקליגרי הוא הרופא המטפל בו.
לאחר חשיפת הזיותיו של פרנסיס, מכריז קליגרי כי עתה יוכל לסייע לפרנסיס ולהביא להחלמתו.
את סיפור המסגרת הציע דווקא פריץ לאנג, והוא הוכנס לסרט בניגוד לרצונם של התסריטאים.
עובדה זו מחזקת את האמונה כי לסרט היו משמעויות פוליטיות נרחבות, אך הפיכת העלילה כולה לבדייה ממוחו הקודח של איש מטורף הביאה למעשה לפגיעה במסר החברתי, אם כי ייתכן ויצרה את "הטוויסט" הקולנועי הראשון אי פעם.
הסגנון האקספרסיוניסטי אותו ייצג הסרט זכה לשבחים.
אך יומרתו של הסרט לפרוץ גבולות וליצור גל חדש של קולנוע אקספרסיוניסטי נכשלה.
מספר יוצרים כלאנג ופרידריך וילהלם מורנאו המשיכו ביצירות מסוג זה במהלך שנות העשרים , "נוספרטו" (1922) ו"ד"ר מבוזה" (1922)) אך אומנות זו נותרה במסגרת המצומצמת של מספר יוצרים מרכז אירופים, וסופה שנעלמה בתוך זמן קצר.
השפעת הסרט, והזרם הקולנועי אותו ייצג, נותרה בסרטים מסוג פילם נואר וביצירות של במאים כאלפרד היצ'קוק ובמאי סירטי אימה אחרים.
התאורטיקן זיגפריד קראקובר כתב בספרו "מקליגרי ועד היטלר" כי הסרט ניתן להבנה כאלגוריה לגרמניה של מלחמת העולם הראשונה, כאשר צ'זארה, ההולך בשנתו, מייצג את העם הגרמני שביצע מעשים איומים תחת השפעת דמויות דומיננטיות.
גם אם פרשנות זו שגויה, ומושפעת מאירועי מלחמת העולם השנייה אותם ודאי לא יכלו יוצרי הסרט לצפות, "קליגרי" אכן מייצג את הלך הרוח של העם הגרמני בימיה הראשונים של רפובליקת ויימאר, בו היה רצון להימלט מן המציאות של תבוסה צבאית, מלחמת אזרחים, ואינפלציה דוהרת.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ורג' ווקר בוש כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא בוש ב-20 בינואר 2001, ועד לסיום כהונתו השנייה ב-20 בינואר 2009.
מזכיר המחלקה לביטחון המולדת הצטרף לקבינט לאחר הקמת המחלקה, בשנת 2003.
מספר בעלי תפקידים שכיהנו כחברי הקבינט בימי ממשלו של הנשיא הקודם קלינטון (1993–2001) לא נכללו בו בתקופתו של יורשו בוש:
מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום
בסך הכל כלל הקבינט 21 בעלי תפקידים (20 עד 2003) וכיהנו בו 37 גברים ושמונה נשים.
שלושה מהם כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של בוש - סגן הנשיא דיק צ'ייני, מזכירת מחלקת העבודה איליין צ'או ומנהל התוכנית הלאומית לפיקוח על סמים ג'ון וולטרס.
לאחר תום כהונת ממשל בוש נענה מזכיר ההגנה רוברט גייטס לבקשת הנשיא ברק אובמה להישאר בתפקידו במסגרת הקבינט החדש ופרש ממנו רק בשנת 2011. בכך היה הוא למזכיר ההגנה הראשון בתולדות ארצות הברית ששימש בתפקידו בשני קבינטים של נשיאים ממפלגות שונות.
מנהל התוכנית הלאומית לפיקוח על סמים: ג'ון וולטרס (2001–2009)
הקבינט של ארצות הברית בממשל פרנקלין דלאנו רוזוולט כיהן במשך 12 שנים וחודש - למעלה משלוש תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-4 במרץ 1933 ועד לפטירתו ב-12 באפריל 1945, פחות משלושה חודשים לאחר שהחל בכהונתו הרביעית.
הייתה זו הכהונה הארוכה ביותר בתולדות ארצות הברית של נשיא ושל קבינט.
הקבינט כלל בסך הכל 11 בעלי תפקידים וכיהנו בו 28 גברים ואישה אחת.
שניים מהם - מזכיר הפנים הרולד איקס ומזכירת העבודה פרנסס פרקינס - כיהנו בתפקידיהם במשך כל תקופת נשיאותו של רוזוולט (פרקינס הייתה גם האישה הראשונה שהייתה חברה בקבינט בתולדות ארצות הברית).
מזכיר המדינה קורדל הול כיהן בתפקידו רק מעט פחות מהם - 11 שנים ושמונה חודשים.
מספר החברים הקטן בקבינט ביחס לכהונתו הארוכה נבע מהמספר המוגבל של בעלי תפקידים שנכללו בו בהשוואה לימינו (כך, בקבינט בממשל הנשיא אובמה מכהנים (נכון לשנת 2013) 23 בעלי תפקידים).
מרבית חברי הקבינט שכיהנו בעת מותו הפתאומי של רוזוולט המשיכו לכהן בקבינט של יורשו הארי טרומן, אך כבר במהלך 1945 התחלפו כמעט כולם, למעט מזכיר הצי ג'יימס פורסטל, מזכיר הפנים הרולד איקס ומזכיר המסחר הנרי וולאס.
בעלי תפקידים בדרג חברי קבינט
הקבינט של ארצות הברית בממשל רוזוולט לא כלל אפריקאים אמריקאים.
עם זאת, הנשיא כונן בראשית כהונתו גוף מייעץ בשם "המועצה הפדרלית לענייני שחורים" (Federal Council of Negro Affairs) אשר ייעץ לו בנוגע לקידום צרכיה של האוכלוסייה האפריקאית-אמריקאית בארצות הברית, בין השאר במסגרת מהלכי הניו דיל.
לצורך כך מינה הנשיא 45 גברים ונשים בולטים מציבור זה לתפקידים ביחידות הממשל הפדרלי, אשר נכללו במועצה.
היא זכתה לכינוי הבלתי רשמי "הקבינט השחור".
אחד החברים בקבינט השחור היה הכלכלן ד"ר רוברט ויוור (Robert C.
ב-1966 הוא היה לאפריקאי-אמריקאי הראשון לכהן כחבר הקבינט של ארצות הברית, כמזכיר הראשון של מחלקת השיכון והפיתוח העירוני (בממשל הנשיא לינדון ג'ונסון).
הקבצת לימוד היא שיטה המופעלת במרבית חטיבות הביניים בישראל, ולפיה מחלקים את התלמידים למספר רמות לימוד ומעניקים הוראה מותאמת לכל רמה.
ההקבצה קיימת בתחומי הדעת מתמטיקה ואנגלית.
בישראל אסור לקיים הקבצות בבית הספר היסודי לפי מיון ההישגים, וחלוקה לקבוצות צריכה להיות הטרוגנית.
הפעלת שיטה זו היא רשות ולא חובה, אך יש לפעול בהתאם להנחיות משרד החינוך בנושא:
אין לקיים מבחני מיון להקבצות בכיתה ו' או בכניסה לחטיבת הביניים.
ניתן לבחון תלמידים בודדים במקרה של ספק.
ניתן להפעיל את ההקבצות רק במחצית השנייה של כיתה ז'.
בית הספר צריך להקצות היקף שעות רב יותר לתלמידים בהקבצות הנמוכות ולפתח שיטות לימוד לקידום תלמידים אלה.
בית הספר נדרש לקיים מבחני קידום המאפשרים מעבר מהרמות הנמוכות לרמות הגבוהות יותר לפחות פעמיים בשנה לתלמידים שיימצאו ראויים לכך.
במקרה של חריגה מהנהלים, ניתן להלין בפני המפקח על בית הספר.
השיטה החלה עם הקמת חטיבות הביניים בשנות ה-60, במטרה להתמודד עם בעיות ההוראה בכיתה הטרוגנית, על ידי חלוקה לקבוצות הומוגניות יותר.
השיטה לא נועדה לחזק את התלמידים החזקים, אלא כדי לסייע לתלמידים החלשים ("טעוני טיפוח", מהשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות) ועל ידי כך לצמצם את הפער הלימודי שהם צברו.
תלמידי הקבצה נמוכה אינם תלמידי חינוך מיוחד שאינם מסוגלים לעמוד בדרישות המערכת, אלא שצברו פערים.
בישראל, רוב בתי הספר דוברי העברית נוהגים בשיטת ההקבצות במקצוע המתמטיקה, כ – 60% בכיתה ז', 75% בכיתה ח' ו – 90% בכיתה ט'.
במגזר הערבי, 38% מבתי הספר נוהגים בהקבצות בכיתה ז', 38% בכיתה ח', ו – 45% בכיתה ט'.
ביקורת על הפעלת שיטת הלימוד בהקבצות
נשאלת השאלה האם הפערים אכן מצטמצמים.
מחקרים טוענים שהשיטה מנציחה ואף מגדילה את הפערים, ובמקום לסייע לתלמיד, השיטה מסייעת בעיקר לנבא את עתיד התלמיד (יותר מאשר שאר הגורמים - מוצא, השכלת הורים, ציפיות וכו').
הסיכויים ללמוד בהקבצה הגבוהה עולים ככל שהרקע החברתי-כלכלי של התלמיד גבוהות יותר, רק 9% מן התלמידים בעלי הרקע הסוציו-אקונומי הנמוך למדו בהקבצת המצטיינים, בעוד שיעור בעלי הרקע המבוסס הלומדים בהקבצת המצטיינים עמד על 23%.
בהקבצות הנמוכות מתמקדים בחומר הבסיסי בקצב איטי מתוך מטרה להתקדם טוב יותר בשלבים הבאים, אך בפועל לא מגיעים לשלבים הבאים.
בפועל הקבוצה לא מתקדמת מעבר לחומר הבסיסי, ולפיכך התלמיד לומד פחות חומר לימוד.
המורים הקיימים לא נדרשים להפגין דרכי הוראה מגוונות, המורים החזקים משובצים לכיתות החזקות, יש פחות משאבים (בשל העדר מעורבות הורים שבמקרים רבים אינם מזהים את השמות היצירתיים שנותנים להקבצות הנמוכות) וכן בהקבצות הנמוכות אין תלמידים חזקים שיסייעו לחבריהם.
כמו כן השוואה שבוצעה עם בתי ספר ללא הקבצות מצאה שדווקא תלמיד שלמד בכיתה הטרוגנית רכש ידע רב יותר, וכן שסביבת הלמידה הנוצרת בהקבצות נמוכות יוצרת קושי רגשי, מכיוון שהתיוג פוגע בתחושת המסוגלות, גם אם כוונותיו טובות.
כמו כן, בארצות שבהן אין הסללה (כדוגמת הקבצות, מיון לפי הישגים, או כיתות מצוינות), מושגות תוצאות טובות יותר במבחנים הבין לאומיים.
בין הקשיים הנובעים מן החלוקה להקבצות נכללת סטיגמטיזציה של ההקבצות הנמוכות, תלמידי ההקבצות הנמוכות עלולים לחוות פגיעה ברווחתם הנפשית והחברתית, פגיעה בהערכה העצמית, וכן לפתח גישה שלילית כלפי בית הספר ומוטיבציה נמוכה יותר.
מחקרים מראים שמרבית התלמידים הלומדים בבתי הספר המקצועיים (ללא תעודת בגרות), או במגמות המקצועיות, למדו בחטיבת הביניים בהקבצות הנמוכות.
כמו כן אחוזי העלייה מהקבצה נמוכה להקבצה גבוהה הם נמוכים מאוד.
לפיכך אותה החלטה גורלית בכיתה ז' שנועדה לסייע לתלמיד, בפועל היא עלולה לפגוע בתלמיד, להשפיע על החלטות היועצת בעניינו, לפגוע בלימודי התיכון, בלימודים גבוהים ובאפשרויות התעסוקה שלו בעתיד.
כמו כן בתנאי הקבלה למסלולי בגרות יוקרתיים יש עדיפות ציון נמוך בהקבצה גבוהה מאשר ציון גבוה בהקבצה נמוכה.
מחד גיסא ההפרדה בין הרמות השונות מקדמת את ערך המצוינות הלימודית, ועוזרת לתלמיד להתקדם על פי רמתו, ואילו המיזוג ההטרוגני פוגע בקצב הכיתה ובמצוינות שלה.
מאידך יש הטוענים שקיים "משחק סכום אפס", בו הרווח של החזקים מתקזז עם ההפסד של החלשים, ולכן הנזק עולה על התועלת, ועדיף שהמוסד החינוכי יקדם מיזוג הטרוגני, ולו בלבד בשם שוויון הזדמנויות.
הקבינט של ארצות הברית בממשל הארי טרומן כיהן במשך שבע שנים ותשעה חודשים - ממועד השבעת הנשיא הארי טרומן ב-12 באפריל 1945 – בעקבות מותו הפתאומי של הנשיא פרנקלין רוזוולט – ועד לסיום כהונתו השנייה ב-20 בינואר 1953.
כל חברי הקבינט שכיהנו בו בעת מותו של הנשיא רוזוולט המשיכו לכהן בקבינט של יורשו טרומן, אך כבר במהלך 1945 התחלפו כמעט כולם, למעט מזכיר הצי ג'יימס פורסטל, מזכיר הפנים הרולד איקס, ומזכיר המסחר הנרי וולאס.
בשנת 1947, בעקבות חקיקת חוק הביטחון הלאומי, נגרעו מהקבינט תפקידי מזכיר המלחמה (שהוחלף על ידי תפקידי מזכירי הצבא וחיל האוויר) ומזכיר הצי, ותחתיהם צורף לקבינט נושא תפקיד חדש – מזכיר ההגנה.
הקבינט כלל 11 בעלי תפקידים עד 1947 ו-10 לאחר מכן, ובסך הכל 12 בעלי תפקידים.
כיהנו בו 32 גברים ואישה אחת.
מרבית חילופי הגברי בקבינט התרחשו במהלך כהונתו הראשונה של טרומן.
לאחר שירש את רוזוולט לא היה לטרומן סגן נשיא עד ראשית כהונתו השנייה, ואז הצטרף הסגן אלבן ברקלי לקבינט.
הקבינט של ארצות הברית בממשל דווייט אייזנהאואר כיהן במשך שמונה שנים - ממועד השבעת הנשיא דווייט אייזנהאואר ב-20 בינואר 1953 ועד לסיום כהונתו השנייה ב-20 בינואר 1961.
במרץ 1953, בראשית כהונתו של אייזנהאואר כנשיא, הוקמה מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה והנשיא צירף את העומדת בראשה לקבינט.
הקבינט כלל 11 בעלי תפקידים.
כיהנו בו 21 גברים ואישה אחת.
שלושה מהם - סגן הנשיא ניקסון, שר הדואר ארתור סאמרפילד ומזכיר החקלאות עזרא טאפט בנסון - כיהנו בתפקידיהם במשך כל תקופת כהונתו של אייזנהאואר.
המנהל הכללי של הדואר: ארתור סאמרפילד (1953–1961)
הקבינט של ארצות הברית בממשל לינדון ג'ונסון כיהן במשך חמש שנים וחודשיים, ממועד השבעת הנשיא לינדון ג'ונסון ב-22 בנובמבר 1963 – לאחר רציחתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי – ועד תום כהונתו ב-20 בינואר 1969.
כל חברי הקבינט של קנדי בעת מותו המשיכו לכהן בקבינט של יורשו.
במהלך כהונת הקבינט הוקמו שתי מחלקות ממשל נוספות והנשיא צירף את המזכירים שבראשן לקבינט:
מחלקת השיכון והפיתוח העירוני - הוקמה ב-1966, וג'ונסון מינה לעמוד בראשה את הכלכלן ד"ר רוברט ויוור, האפריקאי אמריקאי הראשון לכהן בקבינט של ארצות הברית;
מחלקת התחבורה - הוקמה ב-1967.
ארבעה מהם - מזכירי המדינה, הפנים, החקלאות והעבודה - כיהנו בקבינט במשך כל תקופת נשיאותו של ג'ונסון.
לאחר שירש את קנדי לא היה לג'ונסון סגן נשיא עד ראשית כהונתו השנייה (ב-20 בינואר 1965), ואז הצטרף הסגן הנבחר יוברט האמפרי לקבינט.
במהלך כהונת הקבינט כיהנו ארבעה אישים כמזכירי מחלקת המסחר.
מזכיר החקלאות: אורוויל פרימן (1963–1969)
מזכיר השיכון והפיתוח העירוני: רוברט ויוור (1966–1968), רוברט ווד (1969)
הקבינט של ארצות הברית בממשל ריצ'רד ניקסון כיהן במשך חמש שנים ושבעה חודשים, ממועד השבעת הנשיא ריצ'רד ניקסון ב-20 בינואר 1969 ועד להתפטרותו ב-9 באוגוסט 1974, בעקבות פרשת ווטרגייט.
ב-1971 אורגנה מחדש מחלקת הדואר והפכה לסוכנות ממשלתית בשם שירות הדואר של ארצות הברית.
בעקבות זאת נגרע תפקיד המנהל הכללי של הדואר מהקבינט.
הקבינט כלל 13 בעלי תפקידים עד 1971 ו-12 לאחר מכן.
איש מהם לא כיהן בו במשך כל תקופת קיום הקבינט.
סגן הנשיא ספירו אגניו נאלץ להתפטר ב-1973. סגן הנשיא שבא במקומו, ג'רלד פורד, לא נבחר לתפקיד אלא מונה אליו על פי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
המנהל הכללי של הדואר: וינטון בלונט (1969–1971)
הקבינט של לוון (בשוודית: Löfven Cabinet) הוא כינויה הכולל של ממשלות שוודיה ה-53, ה-54 וה-55 במניין (ממשלות מיעוט), בראשותו של חבר הפרלמנט השוודי סטפן לוון.
הממשלה ה-53 הושבעה ב-3 באוקטובר 2014, וזכתה לאמון הריקסדאג, שנבחר בבחירות שנערכו ב-14 בספטמבר 2014, בהן זכתה רשימת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה ב-113 מושבים (31%).
בהרכבים משתנים, ממשלה זו והשתיים שבאו לאחריה (ה-54 וה-55) כיהנו בין השנים 2014-2021.
בממשלה כיהנו, כולל ראש הממשלה, 24 שרים, שהתחלקו שווה 12 גברים ו-12 נשים.
שתי הסיעות שהרכיבו את הקואליציה הן: מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה והירוקים, שלהן יחדיו רק 138 מושבים מתוך 349 (39%).
לפיכך, הקבינט של לוון נחשב לאחת הממשלות החלשות ביותר בהיסטוריה של שוודיה.
עם זאת, מאחר שהעקרונות הדמוקרטים מהווים חלק מרכזי בתרבות שלטון החוק של שוודיה בגלגוליה השונים מאז שנות ה-90 של המאה ה-19, ניצחון מפלגתו של לוון יד ביד עם מפלתה של מפלגת השלטון של ראש הממשלה המכהן בבחירות 2014, הקנו לקבינט החדש את זכות קיומו והוא זכה לאמון הריקסדאג ומלך שוודיה.
עוד 21 חברי מפלגת השמאל תומכים מבחוץ (מ-3 באוקטובר 2014)
שם סיעה משרד תפקיד תאריך תחילת כהונה תאריך סיום כהונה תמונהפר בולונד הירוקים משרד האוצר סגן שר האוצר 3 באוקטובר 2014
הנתונים שלהלן מתייחסים להרכב הממשלה ביום הקמתה, ב-3 באוקטובר 2014:
מספר השרים: 24 (כולל ראש הממשלה)
מספר הגברים: 12 שרים (שר אחד מתפקד גם כסגן שר)
מספר הנשים: 12 שרות (שרה אחת מתפקדת בשני משרדים)
השרה הצעירה ביותר: איידה חצ'לוביץ' (27 שנים)
השר המבוגר ביותר: קריסטינה פרסון (68 שנים)
מספר שרים ילידי מדינות זרות (לא שוודיה): 4 שרים
הקבר השביעי הוא ספר מתח לנוער שכתב הסופר אלדד אילני.
הספר יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ובעריכת מיכל פז-קלפ.
הספר, שקיבל את שמו מאלבום הקונספט The graveyard של קינג דיימונד, מספר על חבורת נערים חובבי מוזיקת מטאל החיים בשכונה שקטה ונקלעים להרפתקה חוצת יבשות.
אילני, שהחל לשמוע מטאל בהשפעת ילדיו, כלל בספר זה פרק ששמו "!metal rules" ובו מעין מדריך עבור מאזינים שטרם התוודעו למוזיקת המטאל, הכולל המלצות האזנה המחולקות לארבעה שלבים לפי אינטנסיביות.
הקבינט של ארצות הברית בממשל תומאס ג'פרסון כיהן במשך שמונה שנים - ממועד השבעת הנשיא תומאס ג'פרסון ב-4 במרץ 1801 ועד לסיום כהונתו השנייה ב-3 במרץ 1809.
שניים מהם - מזכיר המדינה ג'יימס מדיסון ומזכיר המלחמה הנרי דירבורן - שימשו בקבינט במשך כל תקופת כהונתו.
במהלך כהונת הקבינט שימשו ארבעה אישים במשרת התובע הכללי.
הקבינט של קוריאה הצפונית הוא, בהתאם לחוקת קוריאה הצפונית, הרשות המבצעת במדינה, וכן הגוף הניהולי בממשלת קוריאה הצפונית.
מאז אוגוסט 2020 עומד בראש הקבינט קים טוק-הון.
החל מהגרסה הראשונה של חוקת קוריאה הצפונית שאומצה ב-1948, סמכויות הרשות המבצעת, אשר במרבית מדינות העולם מוענקות לממשלה, הוענקו לקבינט של קוריאה הצפונית, בראשותו של קים איל-סונג, אבי האומה והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית.
הקבינט ממונה ומחויב במתן דין וחשבון כלפי אספת העם העליונה, הרשות המחוקקת של קוריאה הצפונית.
בשל העובדה שהמשטר בקוריאה הצפונית הוא משטר חד-מפלגתי, כל חברי הקבינט הם גם חברי מפלגת הפועלים של קוריאה, אשר שולטת במדינה מאז הקמתה.
בתקופות בהן אספת העם העליונה מצויה בפגרה, הקבינט מחויב במתן דין וחשבון לישירות לנשיא האספה.
הקבינט, אשר משמש כרשות המבצעת של קוריאה הצפונית, אחראי על יישום המדיניות הכלכלית של המשטר, כפי שנקבעת מטעם מפלגת הפועלים של קוריאה.
עם זאת, הקבינט אינו אחראי על ענייני צבא וביטחון הלאומי, שכן נושאים אלו מצויים באחריותה של ועדת ההגנה הלאומית.
משכך, ארגוניים משטרתיים וביטחוניים כדוגמת צבא העם הקוריאני, המשרד לביטחון העם ומחלקת ביטחון המדינה כפופים ישירות לוועדה, ואינם נדרשים במתן דין וחשבון לקבינט.
תפקידיו הרשמיים של הקבינט של קוריאה הצפונית הם:
הקבלת פני רבו היא מצווה לעלות ולבקר את רבו בשבתות, בחגים ובימים טובים.
יש שכתבו שמצווה זו אינה נוהגת בזמן שבית המקדש חרב.
בתלמוד למדו מצווה זו מדבריו של בעלה של האישה השונמית כאשר שמה פניה ללכת אל אלישע, באחד מימי החול, לאחר שבנה שנולד לה בזכות ברכת אלישע מת,
לאור העובדה שהחיוב נלמד מפסוק בספרי הנביאים, לכאורה התוקף שלו הוא מדברי קבלה, וכך כתב רבי יעקב יהושע פלק.
אולם, לדעת החתם סופר תוקף המצווה (לגברים) הוא מדאורייתא, והוא לומד זאת מהפסוק העוסק בעלייה לרגל: – "את" לרבות תלמידי חכמים.
מלשן הרמב"ן משמע שטעם המצווה הוא מדיני תלמוד תורה, שכתב שם שיש לילך לרב על מנת 'ללכת אל החכמים ואל הנביאים לשמוע דברי השם'.
אמנם מלשון הרמב"ם ועוד משמע שהחיוב הוא מטעם לחלוק כבוד לרבו על ידי שעולה לבקרו.
באחרונים כתבו כמה חילוקי דינים בין שיטות אלו, כגון האם מכלל החיוב אף ללמוד מהרב, או שהחיוב הוא רק לעלות ולבקר.
כתב במגן אברהם שאף אישה חייבת במצווה זו.
החיוב להקביל את פני רבו, הוא בשבת בראשי חודש ויום טוב וכן ברגלים.אמנם כתב במגן אברהם שגם בימי החול מקיים מצווה, אף שאינה חובה.
לדעת רבי יחזקאל לנדא (ה'נודע ביהודה') הטעם שהחיוב הוא דווקא בזמנים אלו הוא שבימים שיש בהם קרבן מוסף יש בהם גם תוספת קדושה, וגם על הרב נוסף אז שפע להשפיע על תלמידו.
בספר שבט סופר כתב שהחיוב אינו דווקא לרבו שמלמדו תורה, וניתן להקביל אף את גדול הדור.