tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסים מוסק (נולד ב-28 באפריל 1947) הוא במאי קולנוע דוקומנטרי.
מוסק נולד בבולגריה, וב-4 בנובמבר 1948 במהלך מלחמת השחרור, עלו הוריו ואחיו משה מוסק לישראל והתיישבו בירושלים, במושבה הגרמנית.
לאחר שנשר מבית הספר שלחו אותו הוריו למכר, נהג משאית, ללמוד נהיגה, אך מוסק נכשל בשלושה טסטים.
פגישה מקרית באוטובוס הובילה את מוסק להירשם לקורס צילום שפעל בתוך בית הספר המקצועי של משרד העבודה בשכונת תל ארזה, והיה בית הספר הראשון בישראל לצילום.
את בית הספר, שנקרא "המכון לצילום והסרטה, ניהל ד"ר בנימין קורצקי, שעלה מפולין, שם היה ממייסדי בית הספר לקולנוע בלודז', בו למד יחד עם הבמאי רומן פולנסקי.
בהמשך עבר הקורס לבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי ברמת גן, מוסק נשר מהלימודים והחל לעבוד בטלוויזיה הישראלית ב-1971, כעורך וכבמאי.
בין השאר ביים חלק מהפרקים של סדרת הטלוויזיה "עמוד האש", פרקים בסדרה "והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל" וכתבות תחקיר ל"מבט שני".
סרטו הראשון של מוסק היה "השמעת על הפנתרים השחורים, אדון משה?" שצולם ב-1971, חודשים ספורים לאחר שפרצה בירושלים מחאתם של צעירים יוצאי עדות המזרח, שהקימו את תנועת הפנתרים השחורים, שהתפשטה לכל רחבי הארץ.
מצלמתו של מוסק ניצבה מאחורי גבם של מובילי המחאה כאשר אלה פתחו באישון לילה את דלתות הבתים בשכונת מוסררה בירושלים וחשפו את העוני והעליבות שבהם התגוררו משפחות מרובות ילדים.
כל עותקי הסרט נעלמו באופן מסתורי.
עותק הסרט שהיה ברשותו של מוסק נמסר לצ'רלי ביטון כדי שיציג אותו בפסטיבל בגרמניה, אלא שהסרט נעלם ממזוודתו בדרך לשם.
בתחילת שנות ה-2000, נמצא עותק שלו בארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים.
לאחר מציאת העותק עשה מוסק סרט המשך, "שמעת על הפנתרים השחורים?", שבו התחקה אחר הדמויות שלו וקורותיהן.
הסרט שודר בשני חלקים בערוץ הראשון בספטמבר 2003.
רבים מסרטיו ביקורתיים ועוסקים בנושאים חברתיים ופוליטיים ועם זאת הם אישיים ומציגים אנשים ולא רק תהליכים היסטוריים.
בשנת 1994 כתב וביים סרט תיעודי על מנחם בגין.
בשנת 2004, השלים את הסרט "שלום אבו באסם", שהחל לצלם בשנת 1986. הסרט עוקב אחרי היחסים בין אבו באסם, פלסטיני יליד העיר העתיקה בירושלים, ודני רובינס מתנחל שעבר לגור באותו רחוב, המוביל להר הבית, ברובע המוסלמי.
מדי כמה שנים חזר מוסק וצילם אותם.
באותה שנה גם ביים והפיק סרט תיעודי על מרדכי ואנונו, שכלל ראיון ישן שמצא עם ואנונו בו אמר כי הוא מקווה שאזרחי ישראל "לא יסמכו על מה שאומרים להם בחדשות, או אומרים להם בטלוויזיה, או אומרים בעיתונות, אלא באמת יחשבו בעצמם".
סרטו "מערבון בהר חברון", משנת 2013, מתעד את אזור דרום הר חברון, שעל הגבעות הצחיחות שבו נלחמים מתנחלים מסוגים שונים ופלסטינים, זה בזה והאחד בשני.
הסרט עוקב אחרי החווה המבודדת של יוחנן שרת, מתנחל שהוא במקור גרמני פרוטסטנטי שהתגייר, שמסולק מחוותו על ידי מתנחלים קיצוניים יותר.
בשנת 1986 ערך את סרטו של מיקי בהגן, בכיכובו של טוביה צפיר, "האינסטלטור".
את רבים מסרטיו התיעודיים מפיקה אשתו שרון שביט.
את המוזיקה לרבים מסרטיו כתב שלמה מזרחי.
מוסק הוא חבר בארגון "תעאיוש", שמטרתו היא לקדם את השותפות בין יהודים לערבים ולחתור לשוויון ולשלום.
פרס אמנויות הבמה על שם לנדאו ב-2003
פרס המועצה לתרבות ואמנות הקולנוע, על הסרט "האם שמעת על הפנתרים השחורים?"
פרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, "השמעת על הפנתרים השחורים?"
פרס המכון לעידוד הסרט הישראלי, על עריכת הסרט "שיגעון של מולדת" (1980)
פרס כינור דוד על בימוי שניים מפרקי הסדרה "עמוד האש".
פרס אומנויות לבימוי פסטיבל ירושלים
פרס העריכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה על הסרט "שלום אבו באסם".
"השמעת על הפנתרים השחורים, אדון משה?" - 1971
תעלומת המגילות הגנוזות - 1991
מנחם בגין: למות או לכבוש את ההר - 1994
אדולף אייכמן הזיכרונות החסויים - 2002
סלבדור (ספינת מעפילים)|סלבדור - 2006
האזרח נאווי (על עזרא נאווי) - 2007
הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול, ערוץ 1 - 2008
"בין לינדנשטראוס לש"ס", מבט שני - 2012
מערבון בהר חברון - 2013
פרט לסרטים הללו שמוסק ביים הוא גם ביים סדרות טלוויזיה על המוסד, הארכאולוגיה מול התנ"ך, ו"תעלומות ירושלים".
בחלק מהסרטים שלו, כגון "מי אתה מרדכי ואנונו" ו"הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול" מוסק מקריין ואחרים, כגון "האזרח נאווי" הוא צילם.
ניסים ואטורי (נולד ב־23 באוקטובר 1969, י"א בחשוון ה'תש"ל) הוא חבר הכנסת מטעם הליכוד וסגן יו"ר הכנסת.
ואטורי נולד בשכונת רמת אליהו שבראשון לציון.
אביו עלה מלוב בשנת 1949 ואימו תקווה עלתה מעיראק ב־1951. הוא היה חבר סניף תנועת הנוער הלאומי בית"ר בעיר, חניכו של דוד ביטן, לימים חבר הכנסת ויו"ר הקואליציה מטעם סיעת הליכוד.
השניים התקרבו, ולאחר שבשנת 2020 ביטן נדבק בנגיף הקורונה, ואטורי הוסיף לו את השם "חי".
בשנת 1991 הוא מונה ליו"ר נוער הליכוד.
הוא שירת בצה"ל בדרגת רב-סמל בתפקיד מפקד צוות חילוץ מטוסים ממסלולי טיסה באחד מבסיסי חיל האוויר.
בשנת 2011 קיבל תואר דוקטור במנהל עסקים שאינו מוכר בישראל, מאוניברסיטת IUBL האוקראינית, לאחר שלמד שנה בהתכתבות וללא שלמד לתארים מוקדמים יותר.
בהמשך השלים תואר ראשון במשפטים ממכללת שערי מדע ומשפט.
ואטורי הוא קבלן בניין רשום בפנקס הקבלנים.
הוא הקים בקצרין בית קפה בזיכיון של רשת "קפה קפה" אשר נכשל מסחרית, ובשנת 2015 הגיש ואטורי בקשה לפשיטת רגל עקב חובות על סך 2.4 מיליון ש"ח.
בשנת 2016 הוצא בעניינו צו כינוס וב-2018 הוצא נגדו צו פשיטת רגל.
שניהם בוטלו בשנת 2020. באפריל 2024 השעה רשם הקבלנים את רישיונו של ואטורי לשלוש שנים לאחר שנתן לאדם אחר להשתמש ברישיון הקבלן שלו בניגוד לתקנות.
בנוסף הוטל עליו קנס בסך 43,414 ש"ח, גובה הקנס המרבי שמאפשרות התקנות.
ב־2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, התמודד על מקום ברשימת הליכוד במשבצת נציג מחוז מועצות אזוריות, והוצב בה לבסוף במקום ה-94 הסמלי.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2018 נבחר למליאת המועצה האזורית גולן כנציג היישוב שהוא מתגורר בו, אלוני הבשן.
במהלך 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודד בפריימריז לרשימת הליכוד, וזכה במשבצת המועצות האזוריות, שהוצבה במקום ה-37. לאחר שהכנסת העשרים ואחת התפזרה, הוחלט בליכוד להשתלב עם מפלגת כולנו, ולכן מקומו הועבר למקום ה-40. גם בבחירות לכנסת ה-22 ולכנסת ה-23 מוקם במקום זה.
מפלגת הליכוד זכתה בשלוש מערכות אלו ב־32–36 מנדטים, וכך לא נכנס ואטורי לכנסת במערכות הבחירות הללו.
ב־11 בדצמבר 2020 נכנס ואטורי לכנסת לאחר התפטרותו של גדעון סער.
עם פרישת מספר חברים נוספים (בעיקר לתקווה חדשה, מפלגתו של סער) קודם למקום ה־37. לאחר כארבעה חודשים, בבחירות לכנסת ה-24, זכתה המפלגה בשלושים מנדטים בלבד וכך לא נכנס ואטורי לכנסת.
ואטורי זכה בפריימריז ל-4,547 קולות, והוצב במקום ה-21 ברשימה.
באותן בחירות זכתה מפלגתו ב-32 מנדטים, וכך נבחר ואטורי לכהן בכנסת ה-25. בהמשך מונה לסגן יו"ר הכנסת, יו"ר ועדת קרן העושר ברוטציה, חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים והגנת הסביבה, ועדה לצמצום פערים חברתיים בפריפריה, הוועדה המיוחדת לחיזוק ולפיתוח הנגב והגליל, ועדת הכנסת, ועדת המדע והטכנולוגיה, ועדת הכספים וועדת הבריאות.
כדי שיוכל להתמודד על משבצת מחוז גליל ועמקים העביר ואטורי את כתובת מגוריו ב-2020 לקצרין.
לאחר ניצחונו בהתמודדות ב-2022 הוגשה עתירה לבית הדין של הליכוד כנגדו.
ואטורי הגיש ארבע תביעות דיבה נגד אזרחים שהכפישו אותו.
בתביעה נגד רשי לב קיבל 20,000 ש"ח במסגרת הסכם פשרה, בתביעה נגד מוטי הררי נפסקו לזכות ואטורי פיצוי של 10,000 ש"ח בתוספת 7,000 ש"ח הוצאות משפט, ותביעה נוספת הסתיימה בהבעת חרטה של הנתבע.
תמיכה בכהנא וברצח עם בעזה
בנובמבר 2023 תיאר את הרב מאיר כהנא כ"צדיק גדול".
לאחר מכן, בעקבות פרסום ברשת החברתית X בו כינה את חברות הכנסת עאידה תומא סלימאן ואימאן ח'טיב-יאסין כתומכות טרור נאצי, שללה ועדת האתיקה של הכנסת מוואטורי את זכות הדיבור במליאה למשך עשר ישיבות.
בנובמבר 2025, בתגובה לטענה שהליכוד הפך מתנועה ליברלית ל"סניף עלוב של כהנא חי", אמר ואטורי במהלך נאום במליאת הכנסת כי כהנא "צדק בהרבה מקומות שעם ישראל טעה, וגם הליכוד טעה שהדיר אותו..
היום הוא היה קדוש" וכי כהנא היה צריך לקבל פרס ישראל.
ב-17 בנובמבר 2023 פרסם פוסט במהלך מלחמת חרבות ברזל שבו קרא "לשרוף את עזה לא פחות!".
לקראת הדיון, ואטורי לא חזר בו מדבריו, ואף אמר "אשרינו שזכינו להיות נתבעים בהאג".
בפברואר 2025 קרא להפריד את הילדים והנשים ברצועת עזה ולהוציא להורג את כל הגברים.
הפצת תאוריות קונספירציה על "בגידה מבפנים"
ב-13 במרץ 2024 הביע תמיכה בתאוריית הקונספירציה על "בגידה מבפנים", לפיה צמרת צה"ל הכשילה בכוונה את ראש הממשלה בנימין נתניהו על מנת להחליף אותו, ולכן לא עידכנו אותו לגבי מידע מודיעיני לגבי כוונת חמאס לבצע את טבח שבעה באוקטובר.
ואטורי הוא דתי-לאומי, נשוי לאביטל ולהם שבעה ילדים.
סובל ממחלת כליות מילדות ועבר השתלת כליה שתרמה אשתו.
מאז 2001 מתגורר במושב אלוני הבשן שברמת הגולן, וב-2021 הודיע כי יתגורר גם במאחז מצפה יהודה שבגוש עציון.
בתו בת-אל הקימה סניף נוער הליכוד בגולן ועמדה בראש "נוער הליכוד" בשנים 2017–2019.
ניסים חזקיהו ("נוסקו") (נולד ב-10 במרץ 1961) הוא מאייר וקריקטוריסט ישראלי.
חזקיהו נולד בתל אביב-יפו בשנת 1961 וגדל בעיר חולון.
פרסם בנעוריו, בין השנים 1979-1975, קריקטורות בעיתון "מעריב לנוער".
שימש כעורך גרפי של כתב העת "אותיות" ושל מגזין הרכב אוטו.
בשנות ה-2000 יזם את "אנימקס" - פסטיבל הקומיקס, אנימציה וקריקטורה בסינמטק תל אביב והוא משמש כמנהלו האמנותי.
במהלך השנים פרסם קריקטורות בעיתונים כגון "מעריב", "העולם הזה", "The Jerusalem Post", "ידיעות אחרונות".
בשנת 1992 הקים ושימש כ-11 שנה כיו"ר של איגוד הקריקטוריסטים בישראל.
בין עבודותיו כמאייר הספרים "השליפות של המדינה: המשפטים המדהימים, פליטות-הפה המביכות והציטוטים הלוהטים של המפורסמים שלנו" (2002) מאת ירמי עמיר, "מעבר להרי החדשות" (2005) מאת אורי אורבך ו-"האם-אמא של הצבא" (2007) מאת דפנה שלם.
ב-2016 הוציא נוסקו מגזין סאטירי בשם פרה דוקס.
ב-2017 הציג נוסקו במוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס בחולון, תערוכת קריקטורות ממיטב יצירותיו, תחת הכותרת "רץ לספר לחבר'ה".
ב-2025 ציין נוסקו 50 שנות קריירה והציג את התערוכה "50 שנה על הקו" בגלריה העירונית בהרצליה.
1989 בוגר, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
הרב ניסים יגן (י"ב בחשוון ה'תש"ב, 2 בנובמבר 1941 – י"ד בסיון ה'תש"ס, 17 ביוני 2000) היה דרשן ומחזיר בתשובה חרדי.
נולד בירושלים לרחל וליעקב יגן, תלמידו של הרב מרדכי שרעבי.
מקור המשפחה הוא מהעיר אורפה שבטורקיה, ושמה בעבר היה "גאגין".
למד בירושלים, בישיבת לייקווד שבארצות הברית במשך כחמש שנים, ובישיבת מיר בירושלים, אז בראשות הרב חיים שמואלביץ.
נשא לאישה את סולטנה אודט, ולהם 11 ילדים.
לימד בישיבת אור ברוך ובישיבת "אוהל מועד" בירושלים, והיה שותף להקמת ישיבה בגבעת עדה.
בשנת ה'תשל"ח (1978) הקים בירושלים את כולל "קהילת יעקב" שלימים הפך לישיבה.
בלט כמחזיר בתשובה, בהרצאות פרטיות ודרך ארגון "ערכים".
נפטר ממחלת הסרטן בשבת פרשת בהעלותך, י"ד בסיוון ה'תש"ס, ונקבר בהר המנוחות.
בנו הרב מאיר ממלא את מקומו בראשות מוסדות "קהילת יעקב".
בנו הרב יעקב הוא ראש כולל "קהילת יעקב".
לאחר מותו הוציאה ישיבתו ספרים המבוססים על מאות משיחותיו שהוקלטו.
חלקם תורגם לאנגלית, רוסית, צרפתית וספרדית.
נתיבי אור - סדרת ספרים, ליקוט ענייני מוסר וחיזוק על פי שיחותיו
התעוררות ותשובה - על חזרה בתשובה
ניסים פרץ (נולד ב-1960) הוא מנכ"ל חברת נתיבי ישראל.
קודם לכן שירת בצה"ל, ובתפקידו האחרון היה ראש מנהלת המעבר של צה"ל לנגב, בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1977 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני.
שירת בגדוד 13 (גדעון) של החטיבה, עבר מסלול הכשרה כלוחם, וקורס מ"כים חי"ר.
בהמשך עבר קורס קציני תחזוקה.
בתום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד פלוגת מפקדה גדודית וכקצין הלוגיסטיקה של חטיבת גולני.
לאחר מכן שירת כקצין לוגיסטיקה באוגדת שריון וכקצין הלוגיסטיקה של עוצבת הגליל.
בהמשך שימש קצין לוגיסטיקה של פיקוד הצפון, כראש מחלקת לוגיסטיקה בצה"ל ובשנים 2007–2011 שימש ראש חטיבת הלוגיסטיקה באט"ל.
בתפקידו הבא שימש ראש מנהלת המעבר של צה"ל לנגב.
עם סיום שירותו בצה"ל החל לכהן, באוקטובר 2015, כמנכ"ל חברת נתיבי ישראל, סגנו הוא גדי מארק
פרץ הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במינהל ציבורי.
נשוי לתרצה, ששירתה כקב"נית והוסמכה כעורכת דין, ואב לארבעה, מתגורר במושב דוב"ב.
ניסים מלכה (נולד בשנת 1951) הוא רב, איש חינוך ופוליטיקאי ישראלי שכיהן במשך 10 שנים כראש עיריית קריית שמונה.
בגיל עשר הוא עלה עם משפחתו לישראל, בה התגורר בקריית שמונה.
הוא למד בישיבה תיכונית בצפת ובישיבת הכותל.
בצה"ל שירת בגדוד הנח"ל המוצנח במסלול ההסדר, ובגדוד זה השתתף במלחמת יום הכיפורים.
בשירות המילואים עבר קורס קצינים.
מלכה הוסמך לרבנות בגיל 23. הוא עבד כמורה וסגן מנהל בית ספר רמב"ם בקריית שמונה.
ב-1979 יצא לשליחות בוונצואלה, שם שימש רב ומורה בקהילה היהודית המקומית במשך שלוש שנים.
בשובו לישראל מונה לסגן מנהל בית ספר תיכון "המתמיד" בקריית שמונה.
ב-1987 מונה ליושב ראש המועצה הדתית של העיר.
ב-1998 נבחר לחבר מועצת העיר בראש רשימת המפד"ל שזכתה בשלושה מתוך 15 מושבים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד מלכה גם לראשות העיר.
רשימתו קיבלה שני מושבים מתוך 13, והוא עצמו קיבל קצת מעל 30% מהקולות בסיבוב הראשון ועלה לסיבוב השני מול ראש העיר המכהן חיים ברביבאי.
בסיבוב השני קיבל מלכה פחות מ-42% מהקולות.
הוא הצטרף לקואליציה של ברביבאי וכיהן כסגן ראש העיר.
מלכה עזב את המפד"ל והתמודד בראש רשימה עצמאית בבחירות ב-2008. הוא נבחר לראשות העיר בסיבוב השני.
ב-2009 מונה לראש סניף הליכוד בעיר והתמודד מטעם המפלגה בבחירות ב-2013, בהן נבחר לקדנציה נוספת.
ב-2014 נבחר לסגן יושב ראש מרכז השלטון המקומי.
בפברואר 2016 נחקר בחשד לשוחד, מרמה והפרת אמונים ושיבוש הליכי חקירה, בעקבות החקירה נשלח למעצר בית.
באוגוסט 2018 הודיעה פרקליטות המדינה על סגירת התיק נגדו מחוסר אשמה, מלבד סעיף מימון בחירות אסור שנסגר מחוסר ראיות.
בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2018 קיבל מלכה קצת מעל 28% מהקולות ועלה לסיבוב השני מול אביחי שטרן, אך הפסיד בו והודח מראשות העיר.
ב-6 בספטמבר 2022 אישרה הממשלה את מינויו לנציג במועצת החמ"ד שהובא על ידי שרת החינוך יפעת שאשא ביטון.
הרב נסים הכהן (אברי"ש; תאריך לידה לא ידוע - כ' בחשוון ה'תקע"ד, 13 בנובמבר 1813), היה אב בית דין של ה"חארה כבירה" - הרובע הגדול באי ג'רבה שבתוניסיה.
נולד לרב מרדכי הכהן, בן למשפחת אברי"ש.
התחנך בצעירותו אצל הרב אהרן פרץ, ובהמשך אצל הרב אברהם הכהן יצחקי והרב אברהם כלאף.
שימש כ-46 שנים כדיין, מורה צדק, ואב בית הדין בג'רבה, ולימד והרביץ תורה.
משפחתו הייתה משפחת רבנים בתוניסיה, בספרו הוא כותב "וראיתי בכתבי למר זקני הרי"ה (רבי יוסף הכהן), בן הרי"ה (רבי יצחק הכהן)", אך לא ברור מי הם.
אביו, הרב מרדכי הכהן אברי"ש, מגדולי רבני ג'רבה בדורו, ודיין בבית דינו של הרב אהרן פרץ.
אחיו הגדול, הרב יוסף הכהן.
ככל הנראה הוא הרב אברהם הכהן (השלישי), תלמיד חכם ודיין בעיר תוניס.
אחיו, הרב רחמים הכהן אברי"ש, מגדולי רבני ג'רבה בדורו.
כשהרב נסים נפטר, נתמנה במקומו לראב"ד ב"חארה כבירה", עד לעלייתו לארץ ישראל, שם נפטר.
בנו, הרב יוסף הכהן, מגדולי רבני ג'רבה בדורו.
למד אצל אביו, עבר לשמש כרב למשך עשר שנים באחת הערים בסמוך לטריפולי שבלוב, לאחר ששב לג'רבה נתמנה לדיין ומורה צדק ב"חארה כבירה".
העמיד תלמידים רבים ובהם הרב נסים ביתן, שהיה להראב"ד בג'רבה.
התפרנס מצורפות ולא נהנה מכספי הציבור.
חיבר את הספר "שארית יוסף", נפטר בשנת ה'תרי"ח (1858).
מעשה נסים - הכולל חידושים על התנ"ך, תוניס ה'תרנ"ה (1895).
הספר הוגה והוכן לדפוס על ידי שנים מרבני תוניס, משה שתרוג ושלום חי זרקא.
מעשה נסים - פירוש על ספר משנה תורה לרמב"ם, תוניס ה'תרס"ז.
לדברי תלמידו, רוב החידושים שכתב אבדו "בעניין רע" ולא הגיעו לדפוס.
ניסים מנחם (21 בדצמבר 1938 – 4 ביולי 2016) היה גיטריסט וירטואוז וזמר ישראלי.
מנחם נולד בישראל, בכ"ח בכסלו ה'תרצ"ט, וגדל בכרם התימנים.
בן ליהודה ומרים, אח ל-9 ואבא ל-2 ילדים.
בשנות ה–50 היה חבר בצמד "צ'אנגו גיטר" עם יצחק אליעזרוב.
לאחר שפגש את יוסי חורי במסיבה, החליטו בשנת 1960 להקים את צמד הפרברים.
במשך שנות פעילות הצמד הייתה פריטתו על גיטרת הרקינטו אחד מסימני ההיכר של הצמד.
בשנת 1977 החליט מנחם לחזור בתשובה.
תחילה נאלץ הצמד לבטל הופעות בימי שישי ושבת ומנחם הופיע כשכיפה על ראשו.
כיוון שמנחם לא חש בנוח לשיר שירי אהבה, עזב לבסוף את הצמד.
לאחר מכן, החל ללמוד בישיבת "אורות התורה" בבת ים.
לאחר חזרתו בתשובה סירב לחזור לבמה והופיע רק במסגרת המשפחה.
מנחם נפטר בבת ים ונטמן בבית העלמין בבני ברק.
הרב ניסים מויאל (ג' בניסן ה'תרצ"ה, 6 באפריל 1935 – ו' בשבט ה'תשע"ח, 22 בינואר 2018) היה מקובל ישראלי ממוצא מרוקאי, מייסד וראש מוסדות "כרם שלמה – למען שמו באהבה" בקריית גת, ומחבר.
נולד באליג (או איליר) שליד אגדיר שבמרוקו, לרב שלמה ולרחל.
סבו הרב מסעוד מויאל, היה מקובל גדול ומפורסם ונרצח בשנת 1905. בצעירותו למד בסניף ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש במרקש, הוא נסמך לרבנות במרוקו, ולמד קבלה ממקובלים חשובים.
בשנת 1958 נישא לסימי, בתו היתומה של הרב ניסים בוגנים שנרצח.
הוא קיבל גם היתר לעסוק בשחיטה, שבה עסק לפרנסתו במקביל ללימודיו התורניים.
בשנת 1961 ארגן קבוצה של יהודים לעלייה לארץ ישראל, הוא נכלא בשל כך למשך זמן מה, והגיע לישראל ב-1962 עם משפחתו.
זמן מה התגוררו באשקלון ולאחר מכן השתקעו בקריית גת, מקום מגורי חלק ממשפחתה של סימי.
עד 1981 עסק הרב מויאל בעיקר בלימוד עצמי, בשנה זו פגש נדיב שתרם את בית הקרקע שלו ברחוב אלישע בקריית גת לצורך הקמת ישיבה וכולל אברכים.
הוא העמיד ראש כולל וקיבל אברכים ללימודים.
הוא עצמו לא נשא תפקיד פעיל בבית המדרש, אך מעת לעת ישב ללמוד בו לצד האברכים.
המוסד נקרא "כרם שלמה - למען שמו באהבה" והוא עמותה רשומה, הרב מויאל נהג לקבל בחדרו אנשים לעצה ולברכה ולנסוע ברחבי הארץ לגיוס כספים עבור החזקת הכולל.
הוא נהג שלא לקבל כסף מהמדינה.
ברבות הזמן התפתחה סביב המוסדות קהילה גדולה של חוזרים בתשובה מבני העיר ומחוצה לה, והרב מויאל הקים מסגרת נוספת מיוחדת לחוזרים בתשובה וכולל אברכים מיוחד לנשואים, בהשפעתו ולאורו הקים חתנו, המרצה הרב ישראל נח ברגר מוסדות נוספים מלבד חיזוק הקיימים.
ב-1998 זכו המוסדות בהקצאת קרקע מעיריית קריית גת ברחוב הגבורה 9, הוא גייס תורמים ובנה במתחם בית כנסת גדול ושלושה כוללי אברכים.
חלק מבוגרי המוסדות הקימו בעצמם מוסדות תורניים בקרית גת.
נפטר ב-22 בינואר 2018. תנועת ש"ס ומועצת חכמי התורה הוציאו הודעת אבל, והרב יצחק יוסף, והשר אריה דרעי היו בין מספידיו וגם המקובל הרב יעקב עדס שליט"א הספיד וסיפר על כישרון הרב בהחזרה בתשובה, וגם עשה קבלת עול מלכות שמים.
נקבר בבית העלמין בקרית גת.
למרות ששנים רבות לפני כן קנה הרב חלקת קבר בהר הזיתים שבירושלים, הוא חזר בו בסוף ימיו וביקש להיקבר בבית העלמין בקרית גת, בסמוך למוסדות שהקים.
במלאת 11 חודשים לפטירתו, הוציא בנו, הרב נתנאל ספר לזכרו בשם "מעשה נסים", שמרכז את סיפור חייו.
באירוע שנערך ביום זה לזכרו במוסדותיו השתתפו שר הפנים אריה דרעי וחלק מגדולי הרבנים הספרדים.
לרגל שנתיים לפטירתו, החליטה עיריית קריית גת להנציח את פועלו הכביר של הרב נסים מויאל בעיר ושינתה את שמו של הרחוב בו שוכנים המוסדות שהקים מרחוב "הגבורה" לרחוב "הרב נסים מויאל".
הרב מויאל היה נשוי לסימי, ואב ל-8 ילדים.
בנו הרב שמעון, ראש מוסדות "אור שלמה".
חתנו הרב ישראל נח ברגר שנשוי לבתו רבקה, הוא ראש מוסדות "ישמח משה ומרגלית' בקרית גת.
חתנו הרב שמעון בן אבו שנשוי לבתו לימור, הוא ראש הכוללים, ורב שכונה בקרית גת.
מנחת עני - סדרת ספרים על התנ"ך.
מלא העומר מן - על פרקי אבות.
שמן למאור - חידושים על הש"ס.
ניסים הדס (נולד ב-1953) הוא מנהל שכיהן כמנכ"ל חטיבת אלתא מערכות של התעשייה האווירית לישראל (בשנים 2006–2018) וכעת משמש כיו"ר פעיל של חברת ההזנק "RFISEE" וכיועץ ליחידת המכ"ם באלביט מערכות.
הוא חבר סגל במכללת אפקה בפקולטה להנדסה .
ניסים הדס נולד ב-1953 בקהיר.
למד בטכניון במסגרת העתודה האקדמית ובשנת 1974 קיבל שני תארים: מוסמך למדעים בהנדסת חשמל ומוסמך למדעים בפיזיקה שניהם בהצטיינות.
בשנת 1984 סיים תואר שני בהנדסת חשמל, גם הוא מהטכניון, בהצטיינות יתירה.
שירת בצה"ל כקצין אלקטרוניקה בחיל האוויר והשתחרר בדרגת רב-סרן.
נקלט בתעשייה האווירית בשנת 1983. היה ראש פרויקט פיתוח מכ"ם בקרת אש מתקדם למטוסי קרב, שנכנס לשירות מבצעי בהצלחה וזכה בפרס מצוינות לציון יובל למדינת ישראל.
מונה לראש מינהל מכ"ם בשנת 1996, והוביל פיתוח טכנולוגיית מכ"ם לסיור ימי שיושמה במבצע ללכידת הספינה קארין A.
הקים תחום למכ"מי הדמיה למטוסי קרב, מסוקים ומל"טים.
בשנת 2002 מונה למנהל מפעל מיזם באלתא, הרחיב את יכולות המפעל מעיסוק בחיישנים ליכולות מערכתיות, והוביל את מפעל מיזם לזכייה בפרויקט מרכז פענוח המודיעין המאוחד (מרפ"מ) לצה"ל.
בשנת 2006 מונה למנכ"ל אלתא מערכות, וניהל את החברה עד לפרישתו בשנת 2018, לאחר 11 שנים בתפקיד.
בשנת 2018 מונה ליו"ר חברת ההזנק "RFISEE" אשר מפתחת מערכת הדמיה לשוק הרכב האוטונומי.
מלווה באופן צמוד צוות של חברת אלביט מערכות שמפתח מכ"ם טקטי ראשון מתוצרתה, שנחשף בתערוכת יורוסאטורי בפריז.
המכ"ם מסוגל לזהות רחפן מטווח של 12 ק"מ, ואדם מטווח של 15 ק"מ.
משמש בנוסף כחבר סגל ומרצה במכללת אפקה בפקולטה להנדסה.
הדס הוא מומחה למערכות מכ"ם ומרבה להרצות בכנסים מקצועיים ברחבי העולם.
הרב נסים הכהן (1912–1974) היה דיין, מורה הצדק ורבה הראשי של העיר בן גרדאן שבדרום תוניסיה, ורב מושב שרשרת בישראל.
נולד בג'רבה שבתוניסיה בשנת 1912 (ה'תרע"ב) למיחה ולרב כמוס מאסו הכהן, שהיה נשיא הקהילה, נצר למשפחת הכהנים אבריש, ודור שישי לרב שאול הכהן.
לאחר פטירת אביו בז' בסיון של אותה השנה, גדל והתחנך כבן בית אצל הרב דוד (דידו) הכהן.
בהמשך למד אצל הרב רחמים חי חויתה הכהן, שתמך בו כלכלית, גם בהוצאות חתונתו, וכשרצה לצאת לעבוד לפרנסתו, דאג לו הרב רחמים למשרת מלמד תינוקות בתמורה למשכורת חודשית.
בשנת 1931 (ה'תרצ"א) נישא לרחל, ונשלח לשמש כמורה וכמחנך לילדים בעיר בן גרדאן שבדרום תוניסיה, לצד הרב מכלוף יאנה.
בשנת 1938 (ה'תרצ"ח) מונה לשמש כדיין, כמורה הצדק וכרב העיר בן גרדאן, לאחר שהוסמך לכך על ידי הרב דוד כטורזה, ראש הרבנים ואב בית הדין בתוניס.
הרב הכהן והרב מכלוף יאנה ישבו בבית הדין בימי רביעי לסירוגין בכל שבוע.
במשך שנות כהונתו כרב העיר, מסר שיעורים במשך ימי השבוע ובשבת למבוגרים, והקים את קרן הצדקה "דגל התורה" שמטרתה לדאוג לצורכי תלמידיו, ולרכישת ספרים, וכן הפנה את תלמידיו ללימודים בישיבות ידועות.
מפסקיו הבולטים הוא החיוב לברך ברכת המוציא על מצה, אף בשאר ימות השנה, כנגד מנהג הספרדים, והיתר אכילת צבי ואייל על פי מסורת שהייתה בידיו.
ב-7 בנובמבר 1949 (ט"ו בחשוון ה'תש"י) עלה לישראל, והשתכן במעברת בית ליד.
בשנה זו הוסמך לרבנות על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, והחל לשמש כרבו של מושב שרשרת, שם הקים את קרן הצדקה "קופת צנועים", וקידם את תחום החינוך והטהרה כשלימד את צעירי המושב בכל ערב, והקים בו מקווה מקומי.
בחודש אייר ה'תשי"ז, היו הרב הכהן וידידו הרב שלמה מאזוז, מהראשונים שהשתתפו ביום עיון שבועי לרבני האזור, שיזם ידידם הרב רפאל כדיר צבאן, רב העיר נתיבות.
מדי חודש אלול נהגו השלושה לנסוע פעמיים להתפלל ולומר סליחות בכותל המערבי, עם תושבים ורבנים נוספים מהאזור.
הלך לעולמו ב-5 ביולי 1974 (ט"ו בתמוז ה'תשל"ד) לאחר מחלה, ונקבר בבית העלמין שבנתיבות.
אחימלך הכהן - דרושים, חידושי גפ"ת והלכות, בהגהת הרב מאיר מאזוז ירושלים ה'תשל"ה.
הודפס לאחר פטירתו (בשתי מהדורות), על ידי נכדו הרב ניסים מזגני.
מעלות התורה - מאמר מוסרי לבני התורה - קול סיני, שנה א' תשכ"ה (תמונתו בשער הקובץ); קובץ אור ישראל תשל"ו, סימן י"ב.
הערות בעניין ספק קם ליה בדרבה מיניה - תגובה למאמר הרב צבי פסח פרנק, קול תורה, שנה י"א חוברת ו' עמוד י"ח.
ניסים לוי (נולד ב-1955) הוא סופר ישראלי.
ניסים לוי נולד בשנת 1955 בירושלים, וכשהיה בן 10 הוריו התגרשו והוא עבר לחיות בקיבוץ דורות שבנגב הצפוני.
בשנת 1978, עם שחרורו משירות בצה"ל, עזב את הקיבוץ והחל לעבוד בשב"כ.
היה קצין ביטחון של משרד "אל על" בטהראן בשנת 1979, בזמן המהפכה נגד השאה ונחלץ ברגע האחרון בדרך האוויר.
בשנות ה-80 שימש רכז בשב"כ, וב-1984 שירת כשנה בלבנון.
בשנת 2006 ראה אור ספרו הראשון, "שנה בלי ציפורים".
הספר, שנכתב לפני מלחמת לבנון השנייה, הוא רומן על שגרת חייהם של אנשי המודיעין הישראלים בלבנון בשנות ה-80. בשנת 2009 ראה אור ספרו "המועמד", מותחן.
לוי, גמלאי של משרד הביטחון, מלמד היסטוריה, אזרחות וגאוגרפיה בחטיבה העליונה.
מתגורר במושב גיאה שליד אשקלון.
שנה בלי ציפורים, תל אביב: עם עובד (ספריה לעם), תשס"ז 2006.
ניסים חזן (נולד ב-27 ביולי 1981) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשרת כמפקד חטיבה 460. קודם לכן שירת כסגן מפקד עוצבת הגליל ולפני כן כיהן כמפקד עוצבת ראם וראש מטה עוצבת הבזק.
למד בישיבה תיכונית כפר הרא"ה, במכינת בני דוד עלי ובישיבת שבי חברון ועשה שנת שירות מטעם תנועת בני עקיבא בטירת כרמל.
התגייס לצה"ל במרץ 2001 ושובץ בחטיבה 401. עבר מסלול הכשרה כלוחם, ובהמשך קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
בשירותו כלוחם ובמהלך הכשרתו השתתף בלחימה ברצועת עזה וביהודה ושומרון וכן השתתף במבצע חומת מגן.
בסיום הכשרתו כקצין, מונה למפקד מחלקת טנקים למשך שנה ולאחר מכן שירת כסגן מפקד פלוגה בגדוד 9. בתקופה זו השתתף באופן פעיל בלחימה ברצועת עזה וכן במבצעי קשת בענן וימי תשובה בהם פיקד על צוות קרב פלוגתי.
לאחר קורס מ"פים מונה למפקד פלוגה והשתתף בלחימה ביהודה ושומרון.
בהמשך מונה למפקד קורס מפקדי טנקים בחטיבה 460, ושימש בתפקיד זה בעת מלחמת לבנון השנייה.
לאחר המלחמה הוצב כקצין אג"ם בגדוד 9 אך לאחר תקופה קצרה הועבר לפקד על פלוגה בגדוד זה.
בתפקיד זה השתתף במבצעי התקפה רבים ברצועת עזה וכן פיקד על מאמץ ההונאה הצפוני במבצע חורף חם.
באפריל 2008 נמנה חזן עם מובילי הכוח המסתער על המחבלים שחדרו למסוף הדלקים בנחל עוז והשמיד את החוליה לאחר שדרס את גדר הגבול עם הטנק האישי שלו והוביל את כל פלוגתו להתקפת נגד בשכונת שג'אעייה.
בשנים 2008–2010 שירת כסגן מפקד גדוד 9 והשתתף במבצע עופרת יצוקה תחת חטיבת גבעתי.
בהמשך שימש חזן כראש מדור לחימה של חיל השריון ולאחריו נשלח לקורס פיקוד ומטה, בסיומו מונה לקצין האג"ם של חטיבה 401.
ב-2016 הועלה חזן לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 52, תפקיד בו שירת עד 2018. בשנה זו מונה לקצין אג"ם של המרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
לאחר תפקיד זה הועלה לדרגת אל"ם ומונה ב-2020 למפקד עוצבת ראם.
ב-2023 מונה לסגן מפקד עוצבת הגליל ועם השלמת תפקידו נשלח לתקופת לימודים.
בטבח שבעה באוקטובר קפץ מביתו ללחימה בעוטף עזה.
לאחר שנודע לו שיש טנק באזור של פסטיבל נובה הרכיב צוות, והכשיר את הטנק.
(הטנק הפגוע 2ב מגדוד 77 היה בפיקודו של עד שנהרג בקרב) חזן נסע לקיבוץ בארי, שם פיקד על הטנק שירה לעבר בית פסי כהן, בו הוחזקו בני הערובה רבים.
במשך יומיים השתתף בחמישה קרבות בבארי וחילץ תושבים מבתיהם.
במלחמת חרבות ברזל שימש חזן כמח"ט ב' בחטיבה 401 והיה המוביל המבצעי למשימות תת-קרקע בחטיבה ובאוגדה.
במסגרת תפקיד זה הוביל את חשיפת "קריית הממשלה" התת-קרקעית של חמאס במרחב כיכר פלסטין בעיר עזה, את חוות השרתים של חמאס במבצע "ארי ודבש" ואת מערכת התת-קרקע של חטיבת רפיח ושכונת תל א-סולטאן.
ב-22 בנובמבר 2024 פורסם כי ימונה למפקד עוצבת בני-אור.
וב- 5 באוגוסט 2025 החל לפקד על החטיבה.
חזן גר בברוכין, נשוי לד"ר שירי חזן, רופאת נשים ומומחית להיריון בסיכון ובתו של פרופ' גבי ברבש, ואב לשישה.
בעל תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה ממכללת אורות ישראל ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
לקראת תפקידו כמפקד עוצבת בני אור שימש עמית מחקר במכון בלפר באוניברסיטת הרווארד.
ניסים מזרחי (נולד ב-13 באוגוסט 1962) הוא סוציולוג ישראלי; פרופסור מן המניין בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים, בו הוא עומד בראש תוכנית "אתגר החיים המשותפים", בשיתוף מכון שחרית.
נושאי מחקריו העיקריים הם הסוציולוגיה של הידע, הרפואה, התרבות, גבולות חברתיים, זהות מוסרית, ליברליזם ולימודי אתניות.
מזרחי ידוע בקידום העמדה הפוסט-ליברלית בשיח הביקורתי בישראל.
גישה זו שואפת לשחרר את המחקר הקיים ממגבלות מה שהוא מכנה "הדקדוק הליברלי" של השיח הביקורתי.
אין בכך התנגדות לעקרונות כמו צדק ושוויון, אלא, להרחבת המרחב הפרשני מעבר לתחומי החשיבה הליברלית-פרוגרסיבית השולטת במחקר.
בספרו האחרון, מזרחי טוען שכדי להבין את מה שקרוי ההתנהגות הפרדוקסלית – התנגדותן של קבוצות המיעוט והקבוצות הנחשלות לעקרונות החופש והשוויון שעשויים להיטיב עימן – חיוני להכיר את הצורך שלהן בשייכות, בשורשיות, שאיפתן לחיבור לשלם גדול מהן (דת, מדינה או לאום).
תובנה מרכזית העולה ממסקנות המחקר היא שההכרה בשורשיות מאפשרת לפתוח אפיקים חדשים לחשיבה ולפעולה הנחוצים בזמן הזה לצורך שימור המסגרת הדמוקרטית במצב של קיטוב חברתי עמוק.
ניסים מזרחי נולד בשכונת קריית היובל בירושלים.
הוא בנם של דוריס, ילידת עיראק, שעלתה לישראל בבגרותה ושל רחמים מזרחי, יליד הארץ.
הוריו בני מעמד הפועלים שאיבדו את מאור עיניים בהיותם בני שנתיים.
לניסים שתי אחיות מבוגרות ממנו.
מזרחי הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה וסוציולוגיה ותואר שני בהצטיינות יתרה בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1998 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מישיגן באן ארבור בסיוע תוכנית פולברייט ופוסט-דוקטורט מאוניברסיטת הרווארד.
ב-2016, שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מלמד בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב מאז 2001. שימש כראש המחלקה בשנים 2016-2013. הוא עמית מחקר בכיר וראש תוכנית "אתגר החיים המשותפים" במכון ון ליר בירושלים בשיתוף מכון שחרית.
ב-2008 זכה מזרחי בפרס קליפורד גירץ למאמר הטוב ביותר מטעם American Sociological Association (האגודה האמריקאית לסוציולוגיה), ב-2013 זכה בפרס לואי גוטמן למאמר הטוב ביותר מטעם האגודה הסוציולוגית הישראלית ובפרס הרקטור למצוינות בהוראה באוניברסיטת תל אביב.
ניסים מזרחי נשוי לאיריס, רופאת עיניים במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר.
מחקריו של מזרחי עוסקים בשני תחומים עיקריים: מראשית חייו האקדמיים ועד בערך 2009, הוא חקר את המתאם בין תורת ההכרה והפרקטיקה החברתית, במיוחד הרפואה האלטרנטיבית והמחלה הפסיכוסומטית ברפואה המודרנית.
החל מ-2009 הקדיש את מחקריו לסוציולוגיה של הליברליזם וזכויות האדם, מוסר, אתניות, ושונות חברתית.
סוציולוגיה של הליברליזם וזכויות אדם
בסדרת מאמרים החל משנות האלפיים, מזרחי מתמקד בחוסר יכולתה של השקפת העולם האוניברסלית-ליברלית-פרוגרסיבית להסביר את הלכי הרוח של זרמים שונים בחברה.
הוא תיאר את האופן שבו מדעי החברה סיפקו את הבסיס המדעי לעליונות התרבותית על המזרחים הנחשלים.
מזרחי בחן את יחסי האמון בין מנהלים ישראלים לירדנים באתר תעשייתי ישראלי-ירדני וכיצד האמון משתנה בתגובה לאקלים הפוליטי המשתנה.
הוא הראה כיצד תלמידי תיכון ישראלים, חרף אפליה עדתית-מעמדית בקידומם, סירבו לאמץ את פוליטיקת הזהויות וסברו שהגורם המרכזי לקידומם היה כוח רצונם.
הוא חקר שלוש קבוצות מיעוט ישראליות: מזרחים, ערבים ישראלים וישראלים יוצאי אתיופיה.
הערבים, הקבוצה הכי פחות משתלבת מביניהם בחברה הישראלית, השתמשו בביטויים גזעניים בהתייחס לניסיונותיהם המאכזבים.
האתיופים, הבולטים ביותר חזותית, נמנעו מלהשתמש בשפה זו.
המזרחים ראו בעצם אזכור ההתייחסות השלילית כהתייחסות שלילית ותיארו את קבוצתם באור חיובי.
מעבר לחשד: שורשי ההתנגשות המוסרית בין שורשיות לבין ליברליזם-פרוגרסיבי
הספר, בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה, 2024, מציג את המזרחים כמקרה בוחן של אוכלוסייה מודרת חברתית.
הוא חוקר כיצד הם מפרשים את נאמנותם למדינה ודבקותם בימין הפוליטי והדתי למרות דחיקתם לשולי מבנה ההזדמנויות על ידי המדינה (הנהגתה הפוליטית ומוסדותיה), שאלה זו מהדהדת את מה שמכונה בשיח האמריקני: ה"פרדוקס הגדול": תמיכתן של אוכלוסיות עניות באמצע אמריקה במפלגה הרפובליקנית והתנגדותן לסדר היום הליברלי פרוגרסיבי שעשוי לכאורה להיטיב עמן.
הווריאציה הישראלית היא תמיכתם של תושבי הפריפריה החברתית בתנועות הימין ודחייתם את סדר היום של השמאל הפרוגרסיבי והחברתי כאחד.
מזרחי מראה כיצד למרות שהם מזהים מצבים של אי שוויון ואפליה כנגדם, הם דוחים את השקפת הצדק החברתי האוניברסלי המבוסס על עקרונות ליברליים של שוויון, חירות וזכויות האדם.
עקרונות אלה מאיימים על זהותם הגרעינית הנטועה עמוק בשלם היהודי.
ה"שורשיות" (חוויית החיבור לשלם גדול) מאפיינת לטענת מזרחי, את רוב האוכלוסייה היהודית בישראל והיא איננה ייחודית למזרחים מן הפריפריה החברתית.
בפרק המסכם הוא מציע טיפולוגיה הממקמת אוכלוסיות שונות בחברה היהודית בישראל על פי מאפייני השורשיות (קודים לזהות קולקטיבית: אזרחי, פרימורדיאלי וטרנסצנדנטי, וסוגים של טמפורליות: הזמן הציוני והזמן המיתי [דתי קדום]).
הספר מתבסס על מחקר אמפירי נרחב, סקרים וקבוצות מיקוד.
התנהגות המזרחים תיסכלה פעילי זכויות אדם, פוליטיקאים ליברליים, ומדעני החברה, הרואים בה פרדוקסלית.
המחבר מציע פרשנות אלטרנטיבית ל"דקדוק הליברלי", כינויו לעקרונות בבסיס התפישה הליברלית, השליטה במחקר הביקורתי.
הגישה פותחה לראשונה בשני מאמרים.
רוב החוקרים הביקורתיים מציעים שני הסברים לכישלון המסר הליברלי לחלחל לקבוצות המדוכאות: האחד, כישלון בהעברת המסר; השני, המנוחשלים אינם מבינים שהמסר עשוי לסייע להם.
המחבר מפנה את המבט למסר עצמו.
הגישות המנתחות את התנהגותם הפוליטית הלא-ליברלית של המזרחים, העניים הכפריים באמריקה והאיכרים באירופה, מפרשות אותה כתגובת נגד לליברליזם, הנובעת מיחסי הכוח, והכוחות ההיסטוריים, החברתיים והכלכליים.
לדעת מזרחי זוהי התעלמות מהיסודות הקוסמולוגיים העמוקים המרכיבים את ההתנהגות, הקרויים בפיו "דקדוק שורשי", המציב את העצמי כחלק מהשלם, שהתקיים בעבר, קיים בהווה, וחייב לשרוד עבור הדורות הבאים.
בניגוד ל"דקדוק הליברלי", שערכיו הם אוטונומיה של היחיד, שוויון, מחשבה רציונלית והשקפה אוניברסלית.
מזרחי סבור שהשורשיות מאפיינת קבוצות שונות באוכלוסייה היהודית והכללית בישראל ובעולם ולא רק את המזרחים ומבטאת צורך בסיסי בהשתייכות.
כשערכי החופש והשוויון מפרים את תחושת השייכות, קהילות רבות דוחות אותם, מכיוון שהם מאיימים על זהותן הבסיסית, שנטועה בשלם הגדול אליו הן משתייכות.
מתודולוגיה זו מובילה למהלך שהמחבר מכנה "הרמנויטיקה מרובה", ממירה את הפרט הלא-ליברלי מ"קורבן" סביל, לפרשן ומבקר פעיל, והופכת אותו לסובייקט פעיל: פרשן, מנתח ומבקר את מיקומו בתוך המבנה החברתי.
השמאל הפרוגרסיבי והמשקיפים הביקורתיים תופשים חוסר-שוויון כסטטי, מבוסס על יחסי כוחות ושעתוק, הנסתרים מהמזרחים, קורבנות ההגמוניה הציונית-אשכנזית.
לעומתם, המזרחים מבחינים בחוסר-השוויון, אך רואים בו משתנה לאורך הזמן, תהליך טבעי של בינוי אומה, לו הם שותפים גם אם הם משלמים מחירים, ולא מצב סטטי של אפליה.
להבנתם אינם מיעוט מדוכא, אלא שותפים שווים.
המחקר האמפירי, המצביע על ניידות חברתית עולה של המזרחים, תומך בכך.
המזרחים רואים עצמם כחלק מהיהדות ואת המדינה הציונית כפסגת הישות היהודית, תחושת שייכות שהמחבר מכנה "שורשיות".
המזרחים השורשיים רוצים בטובתה של המדינה היהודית, ודוחים את הזהות האוניברסלית של השמאל הפרוגרסיבי, שרואה במדינה ישות נייטרלית שתפקידה לשרת את האזרחים האוניברסליים.
החשיבה הליברלית רואה בגבולות משפחתיים, דתיים ולאומיים מכשולים לאוטונומיה הפרטית ולהרמוניה המשותפת.
לעומתם, הפרטים השורשיים, מהקהילות המוסלמיות והיהודיות כאחד, תופשים גבולות אלו כתנאי מקדים לגילוי אנושיותם המשותפת ולכינונם של יחסי כבוד הדדי, חיים משותפים ושלום.
סוציולוגיה של הרפואה ורפואה אלטרנטיבית
הדיסרטציה של מזרחי עסקה בהתייחסות לבעיית הגוף והנפש עם ראשיתה של הרפואה הפסיכוסומטית בארצות הברית בראשית המאה ה-20. לאחר חזרתו לישראל, הוא חקר היבט אחר ביחסי גוף-ונפש ברפואה המודרנית: היחסים בין הרפואה האלטרנטיבית/משלימה לבין הרפואה המדעית המודרנית.
המחקרים הללו, שפכו אור חדש, בין השאר על הדפוסים החדשים של שיתוף הפעולה בין הצוות הרפואי, בעיקר רופאים, ומטפלים אלטרנטיביים בבית חולים ישראלי, בו הצוות הרפואי תוחם גבול כדי להגן על הידע, המודל המדעי (ביומדיקלי) המאפיין את הרפואה המודרנית.
המחקרים מראים כיצד נשמרת הלכה למעשה החלוקה בין הצוות הרפואי המתמקד בניתוח וטיפול במחלות לבין המטפלים האלטרנטיביים שאינם נחשבים כחברי צוות רגילים, ומתרכזים בעיקר בהקלת כאב ושיפור ההרגשה.
השונות מתבטאת בסימנים סמליים, גאוגרפיים ומבניים.
ב-2012, מזרחי ערך עם מישל למונט גיליון של כתב העת Ethnic and Racial Studies , שפורסם מחדש כספר בהוצאת ראוטלג' בשם Ordinary People Doing Extraordinary Things (אנשים רגילים עושים דברים בלתי רגילים).
המחקר מראה שאופן התמודדותן של קבוצות מיעוט שחוו הדרה היא תלוית תרבות.
המחקרים התקיימו בברזיל, קנדה, צרפת, דרום אפריקה, שוודיה וארצות הברית.
ב-2016, מזרחי היה עורך שותף של אסופת המאמרים Getting Respect (לזכות בכבוד) בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
הספר חוקר כיצד אנשים רגילים חווים אפליה ומגיבים אליהן.
המחקר כלל 400 מרואיינים בני מעמד הפועלים הנמוך-בינוני: אפרו-אמריקאים מפרברי ניו יורק, אפרו-ברזילאים מריו דה ז'ניירו, ערבים ישראלים, ישראלים יוצאי אתיופיה ומזרחים.
ממצאי המחקר הם שהערבים הפלסטינים אינם נוהגים לחשוף את מחשבותיהם ורגשותיהם, אפרו-ברזילאים תופשים תויות כשליליות לפי המעמד ולא הגזע, ואפרו-אמריקאים גלויים יותר מאשר ישראלים יוצאי אתיופיה ומזרחים, שנוהגים למעט להתייחס להדרתם.
ב-2016 מזרחי היה עורך-שותף של גיליון של כתב העת Israel Studies Review לצד מנחם מאוטנר בנושא Resisting Liberalism in Israel—the Case of Marginalized Mizrahim (התנגדות לליברליזם בישראל – המקרה של מזרחים מודרים)
ביחד עם ג'רי ג'ייקובס , מזרחי כתב מאמר על הדומיננטיות של הסוציולוגיה האמריקאית בעולם, וההשלכות הנובעות מכך על מבנה הכוח וביסוס הידע.
לאחרונה (תשפ"ה) מזרחי פרסם יחד עם כנרת שדה אסופת מאמרים בשם "מעבר לדמיון הליברלי של המחקר הביקורתי בישראל".
הפרסום נולד, כפי שמעידים המחברים, "מתוך תחושת דחיפות אינטלקטואלית ופוליטית בכל הנוגע לעתיד החברה והאקדמיה בישראל, דאגה שרק התעצמה אחרי אסון 7 באוקטובר 2023. החשש נובע "מתנועת מספריים", שבמסגרתה הסוציולוגיה והעולם האקדמי נעים שמאלה, בעוד העולם נע ימינה.
תהליך שלדעת מזרחי הוא הרה אסון, גם לגבי מעמדה הבינ"ל של ישראל, וגם בעניין העמקת הקרע בעם בתוך ישראל.
האסופה נולדה גם כתגובה לתמונת מצב לפיה השיח הביקורתי באקדמיה מתגלה כעמדה מסוימת, כלואה בגבולות תרבותיים, חברתיים, רעיוניים ופוליטיים מוגדרים למדי, המכונים בישראל "שמאל", ותחומה בגבולותיה של אליטה הומוגנית למדי, משכילה, חילונית, ליברלית.
שגית מור, נטע זיו, ארלין קנטר, אדוה איכנגרין וניסים מזרחי (עורכים) (2016).
לימודי מוגבלות: מקראה, הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד.
יוסי יונה, ניסים מזרחי ויריב פניגר (עורכים) (2013).
פרקטיקה של הבדל בשדה החינוך בישראל: מבט מלמטה, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד.
ניסים מזרחי וכנרת שדה (עורכים) (תשפ"ה), מעבר לדמיון הליברלי של המחקר הביקורתי בישראל, מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד.
ניסים (נסי) כהן (נולד ב-9 בדצמבר 1975) הוא פרופסור למינהל ומדיניות ציבורית ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
משמש כראש המרכז לניהול ומדיניות ציבורית באוניברסיטה.
כהן נולד בשכונת הקטמונים בירושלים, וגדל ולמד בשכונת רמות.
לאחר שירותו הצבאי כקצין חי"ר השלים לימודי תואר ראשון בחוג למדעי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן השלים לימודי תואר שני ושלישי במחלקה למינהל ומדיניות ציבורית אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
את לימודי הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה, ארצות הברית.
זכה בפרס וולף לדוקטורנטים מצטיינים ובמלגת רוטשילד (יד הנדיב) ללימודי בתר-דוקטורט.
מחקריו עוסקים בעיקר בהיבטים רציונליים של מינהל ומדיניות ציבורית ומתמקדים ברפורמות במינהל הציבורי, יחסי פוליטיקאים-בירוקרטים, בירוקרטיה ברמת השטח, יזמות מדיניות, מדיניות חברתית ומדיניות בריאות.
כהן כיהן כחבר מערכת בכתב העת ביטחון סוציאלי שמפרסם מינהל המחקר והתכנון בביטוח לאומי.
בשנת 2025 נבחר לעורך הראשי של כתב העת.
בשנת 2025 פרסם במוסד שמואל נאמן יחד עם ירין רוזן, עומר וינברג ונתנאל רובינשטיין מארגון תשתית-לחיזוק השירות הציבורי, דו"ח אודות הצורך בחיזוק הקשר בין האקדמיה לשירות הציבורי.
הדו"ח מציע חלופות שונות אשר יחשפו את סטודנטים מכלל תחומי הלימוד בישראל לשירות המדינה ולאנשיו, ולתכנים הקשורים בממשל, ניהול, מנהל ומדיניות ציבורית.
חשיפה זו נועדה לעודד השתלבות של כוח אדם איכותי וערכי בשירות הציבורי ולחזק את תחושת השליחות הציבורית בקרב הדור הצעיר.
פרופ' כהן כתב על הנושא וחשיבותו גם בערוצי תקשורת שונים.
בשנת 2024 פרסם במכון הישראלי לדמוקרטיה עם עורך דין רון דול וטל אבוטבול דוח על מינויים פוליטיים בישראל.
הדוח מצא כי יותר מרבע (26.5%) מהמשרות הבכירות בשירות המדינה מתמנות בפטור ממכרז, בהשוואה לכ-4% בשנת 2000. דו"ח נוסף שכתב עם רון צור של משנת 2020 קרא לאימוץ מודל להערכת מדיניות ציבורית ברמת משרדי הממשלה והרמה הלאומית.
שבר טקטוני שבר אמון עמוק בין דרג נבחר ודרג מקצועי
פרגמנטציה ואי-שיתוף פעולה מספק בתהליכי עבודה מקצועיים רוחביים
היעדר הסדרה של ניהול ממשקים של המערכת השלטונית עם המגזר העסקי האקדמיה והחברה האזרחית
לא יושמו כראוי פרקטיקות יסוד בניהול משברים מתמשכים
אין איגום נתונים תקפים לתמונת מצב לאומית וגיבוש חלופות מבוססות תרחישים להחלטת דרג נבחר
גם לאחר החלטות הדרג הנבחר בלט בהיעדרו גוף ביצועי לאומי אשר מופקד על ניהול יישום ההחלטות ברמה לאומית
אין חקיקה, תקנות, הנחיה או מדריך ממשלתי סדור לניהול אירוע משברי מתמשך שמנחה על תחקור או הערכת מדיניות סדורים
המאמצים ללמוד ולהפיק לקחים מגופי ידע חוץ-ממשליים רלוונטיים מאופיינים בפנייה אקראית ולא סדורה
מבוא למינהל וניהול ציבורי, האוניברסיטה הפתוחה, 2017, רעננה
עלה לישראל בגיל 7. שירת בצה"ל ביחידת ההסרטה של הגדנ"ע כעוזר-צלם (תפקידו הרשמי היה נשק) תחת זאב רב-נוף יחד עם חיים שרייבר, יונה זרצקי ואחרים.
בתחילת דרכו שימש עוזר-צלם של אלפרד שטיינהרדט.
לאחר שחרורו הצטרף ל"אולפני גבע", שם עסק בצילום יומנים, סרטי תעודה, סרטים לצה"ל ("שלוש שעות ביוני") ופרסומות.
בשנת 2–1961 הקים יחד עם יאיר פרדלסקי וישראל רינגל את חברת "סרטי רול".
סרט הקולנוע הראשון שצילם במסגרת "סרטי רול" היה "רק בלירה" בשנת 1964.
הצלם דוד גורפינקל שימש כעוזרו ונמנה עם חניכיו.
לאחר צילום הסרט "המחצבה" ב-1990 התמקד בניהול חברת רול ובהכשרת עובדים צעירים בצילום מקצועי.
בשנת 2003 הוחלט להרחיב את "פרס עדשת הזהב" גם לזכרו של לאון.
הפיק וצילם עשרות סרטים במרוצת השנים, וביניהם:
סעדיה: שורשים במולדת (1951), עלילתי קצר
מחנה בערבה, תיעודי קצר, 1953
צבא העם לעם, תיעודי קצר, 1968
ניסים ורטה (11 באפריל 1975 – 23 באוגוסט 2023) היה שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ותיאטרון ישראלי-חרדי.
נחשב לחלוץ בז'אנר סרטי האימה של הקולנוע החרדי.
ורטה נולד לאליהו ומרסל שרה אוארטה, עולים ממרוקו, וגדל ברובע ג' (קריית הרב אברמסקי) באשדוד.
למד בישיבה של חסידות לעלוב בבני ברק ובישיבת "פורת יוסף" בירושלים.
בצעירותו היה מקורב לרבנים מאיר אבוחצירא, שלום כהן, אברהם אבא לייפר, אלתר אלעזר מנחם בידרמן ומאוחר יותר גם לדוד חי אבוחצירא ואלימלך בידרמן.
במשך מספר שנים היה מתנדב בביקור ילדים חולים במחלקות האונקולוגיות בין השאר במסגרת ארגון "אמנים משמחי לב".
ב-2014 ייסד לצד אסף העצני את "מורשת מכירות פומביות".
בשנותיו האחרונות התעסק לפרנסתו במכירת חפצי יודאיקה עתיקים.
בתחילת דרכו הוכר ממערכונים וסרטי קומדיה שונים בסדרת סרטי "חבורת בלי שטויות" ("בלי שטויות" ו"בשיא הרצינות", 2003) ו-"בתום לב" (2 חלקים, 2004), לצד שאול חיון ובבימויו של יהודה גרובייס.
וכן בסרט הקומי "טעות בחסד עליון" (2 חלקים, 2003), בבימויו של מאיר ישראלי ו"מארב מתוכנן" (2003), בהפקת "מדיה כהלכה".
מאוחר יותר שיחק בסרט הדרמה "אין כמו אבא" בבימויו של שלום אייזנבך (2004) ובסרט ההמשך "הכי אחי שיש" בבימויו של יעקב גילינסקי (2004), ובסרט הראשון בסדרת סרטי ילדים בשם "בערל ושמערל".
באותן שנים הוכר ורטה גם כאורח בתוכניות אקטואליה, מתוכניות רדיו של קול חי והצגות שונות.
בתחילת שנת 2004 יצר את סרטו הראשון "איזה זלמן זה", סרט קומדיה שזכה לביקורות חיוביות.
ורטה גילם את הדמות הראשית ("זלמן") לצד כמה אנשי תעשיית הבידור כקובי סלע, אריאל ברמן, אבי בן ישראל, איציק אשל, שאול חיון ויהודה שוקרון.
לקראת סוף שנת 2004 יצר את הסרט "זעקת הנפטר" הנחשב לסרט האימה החרדי הראשון (המבוסס על עלילת הסרט "החוש השישי").
את הסרט כתב והפיק ורטה שאף שיחק בו בתפקיד ראשי, ובוים על ידי אריאל כהן.
בהתייחס לתקציב הדל אמר בראיון לחדשות ערוץ 2: "הסרט הזה נעשה בעשרת אלפים דולר, תן לשפילברג תקציב כזה הוא לא מוציא סרט כזה".
ב-2006 יצר את "עיוורון", סרט דרמה בן 3 חלקים שזכה לביקורות חיוביות.
מוטיב חוזר בסרטים "זעקת הנפטר", "עולם התוהו" ו"עיוורון" הוא ליהוק השחקן אבי הורביץ, שבאותה תקופה זכה למספר תפקידים בסרטי קולנוע חרדי, לתפקידים ראשיים או משניים.
ב-2006, גילם את "ניסים" בסדרת הסרטים "העיתון" של יהודה גרובייס, דרמת-מתח בהמשכים, שזכתה להצלחה רבה.
באותה שנה חזר לז'אנר סרטי הקומדיה, בסדרת הסרטים "חבורת בלי שטויות" ("בכובד ראש", "בשפה ברורה" ו"ביושר ובכבוד") לצד שאול חיון.
בסוף אותה שנה, יצר את סרט הדרמה "דמעות".
ב-2007 יצר סרט קומי-עלילתי בשם "דרושים" שקיבל ביקורות מעורבות.
ב-2008 הופיע בתפקיד קמע בסדרת הסרטים המצליחה "נשק שחור", של "האחים כהן וחצי" (אריאל כהן ושחר בן חור).
ב-2010 יצר את סרטו האחרון "מנעי קולך מבכי", סרט דרמה לנשים שזכה לביקורות חיוביות.
ב-2012 גילם את "יואב" – מפקד טייסת ומפקד בסיס ההכנה המנטלית להתנתקות, בסרט זוהר הרקיע.
למפרע, זהו תפקידו האחרון של ורטה בקולנוע.
ורטה היה גרוש ואב לבן, התגורר באלעד.
נפטר ב-23 באוגוסט 2023 במרכז הרפואי שיבא, לאחר מאבק שנמשך כשנה ושלושה חודשים במחלת הסרטן.
נקבר בבית הקברות "לחיים" באלעד.
שנה שם תפקיד תיאטרון2007משפחת ג'מילישחקןמשמחי לבהנרדףהצבעי אפללוהגרף פוטוצקייוסל'ה קמצן קדושמידה כנגד מידהכנגד כל הסיכוייםהבריחה מאיראן
ניסים זוארץ (נולד ב-10 בפברואר 1973) הוא יהלומן ישראלי, נשיא בורסת היהלומים הישראלית ונשיא התאחדות היהלומים בישראל.
זוארץ נחשב לאחד היצואנים המובילים של ענף היהלומים בישראל.
זוארץ נולד ב-10 בפברואר 1973. הוא בנם של רוזה וגד זוארץ, מהיצואנים המובילים של ענף היהלומים בישראל.
זוארץ הוא בעלים ומנכ"ל של חברת "DN יהלומים".
לחברה יש משרדים בדובאי, בניו יורק ובהונג קונג.
החברה זכתה שלוש פעמים באות "היצואן מצטיין" על ידי נשיא מדינת ישראל.
בשנת 2020 זוארץ החל לשמש כנשיא התאחדות היהלומים.
בשנת 2024 נבחר לתפקיד נשיא בורסת היהלומים הישראלית.
מלבד היותו נשיא התאחדות היהלומים בישראל, זוארץ חבר נשיאות במגזר העסקי, וחבר בורד ב-WDC העולמי.
בעבר שימש כגזבר בורסת היהלומים הישראלית וכיו"ר ועדת הביטחון של הבורסה.
בשנת 2024 זוארץ פתח חנות תכשיטים במיאמי בשותפות עם משפחת גרוטמן.
בינואר 2025 השתתף במשלחת ישראלית ראשונה לקונגרס יהלומים ותכשיטים בינלאומי שהתקיים בדוחה, בירת קטר.
הביקור נעשה בהזמנתם של השר לסחר בינלאומי ושל יו"ר רשות התיירות של קטר ובקונגרס נכח גם ראש ממשלת קטר, השייח' מוחמד בן עבד א-רחמן בן ג'אסם אאל ת'אני.
בספטמבר 2025, לקראת הגעתו של שר האוצר בצלאל סמוטריץ' לנאום בבורסה ליהלומים, איים זוארץ להרחיק לצמיתות ולקנוס בסכום גבוה כל חבר בורסה שיפריע למהלך האירוע.
זוארץ נשוי לאבישג ולהם שלושה ילדים.
נסים סאאל (נהגה סַאל, באנגלית: Nissim Saal) הוא חזן יהודי-אמריקאי.
סאאל נולד למשפחה ממוצא סורי-ארגנטינאי וגדל בקריית יואל שבמחוז מונרו בניו יורק.
כילד שר וניגן בשמחות משפחתיות.
בצעירותו נהג להאזין למוזיקה של החזנות היהודית, כמו קטעי החזנות של החזן יוסף רוזנבלט, ופחות למוזיקה הפופולרית בקרב צעירים בני גילו.
הוא הושפע גם מסגנונו של הזמר אברהם פריד, שנוהג לשלב אלמנטים חזניים בשירתו.
בראשית דרכו המקצועית פנה לתחום הזמר הפופ-חסידי, ושר בעיקר באנגלית.
בשנת 2020 הוציא גרסת כיסוי לשיר "Breeze Of Hope" שקצר שבחים רבים.
בשנת 2021 הוציא קליפ של השיר "You Raise Me Up" של ג'וש גרובן.
עם התקשרותו עם אמרגנו, המפיק יוחי בריסקמן, ועל פי עצתו, בחר להתמקצע ולהתמקד בתחום החזנות.
סאאל ניחן בקול טנור גבוה ועמוק, ובמנעד קולי רחב ונדיר, מה שהפך אותו לחזן מדובר ומבוקש זמן קצר מתחילת הקריירה שלו כחזן.
מנעד קולו מתפרס על פני ארבע אוקטבות לא כולל פלצט.
חזנים ידועי שם כיעקב מוצן ונפתלי הרשטיק הגדירו את יכולותיו הקוליות כתופעה חד דורית.
שימש כחזן בבית כנסת בלונדון, באוסטרליה ועוד.
מפסח ה'תשפ"ד החל לשמש כחזן הראשי בבית הכנסת ישורון בירושלים.
עקב מגוריו של סאאל בארצות הברית, הוא מתפלל בבית הכנסת אחת לכמה חודשים.
ניסים מרום (נולד ב-31 באוגוסט 1968) הוא עורך דין ישראלי.
בפברואר 2025 נבחר לשמש כפרקליט מחוז תל אביב (פלילי) בפרקליטות המדינה.
מרום התפרסם בעקבות הובלת תיק פרשת 512 ובפרט תיק יצחק אברג'יל, ראש ארגון הפשע הגדול בישראל, במשך 21 שנים.
כן שימש תובע בפרשת משה קצב.
נולד בשם נסים מכלוף ליגאל וגרציה, למשפחה דתית מילידי לוב, וגדל בכפר יונה.
מרום סיים תואר ראשון במשפטים מהמכללה למינהל ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1996 התמחה מרום בפרקליטות המדינה.
עסק בתיקים פליליים שונים בפרקליטות מחוז תל אביב, המוכר מהם הוא תיק משה קצב, בו עסק לצד רונית עמיאל.
כן מנהל צוות בתיק כנגד העבריין אסי אבוטבול המואשם ברצח.
מוביל את הגשת כתב האישום כנגד יונתן אוריך, שמוליק איינהורן ועופר גולן, יועציו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, בחשד להטרדת שלמה פילבר, עד המדינה בתיק 4000. במקביל מוביל את מהלכי הפרקליטות כנגד פילבר עצמו, בחשד שהפר את הסכם עד המדינה באותו תיק.
החל משנת 2020 שימש מרום כמנהל מחלקת מעצרים בפרקליטות מחוז תל אביב ואחראי צוות מוקד בית המשפט המחוזי.
חבר מטעם פרקליטות המדינה בפורום המעצרים הארצי, ומשמש כרפרנט בפרקליטות בתחום פשע מאורגן ועדי מדינה.
הגיש מועמדות לתפקיד ראש המחלקה לחקירות שוטרים אולם משך אותה לאחר מכן.
כן התמודד לתפקיד פרקליט מחוז דרום (פלילי) ללא הצלחה.
במרץ 2019 העיד מרום מטעם המדינה כנגד רות דוד, פרקליטת מחוז תל אביב לשעבר, לה היה כפוף.
לפי עדותו, דוד הציעה לו לפרוש מן הפרקליטות ולהתמודד לתפקיד אחר, כדי להרחיקו מחקירת פרשת הלבנת הון שעליה היה ממונה.
החל מדצמבר 2003 ועד נובמבר 2024, במשך כ-21 שנים, עסק מרום בפרשת 512, הנוגעת לחמישה ארגוני פשיעה שפעלו בישראל מתחילת שנות ה-2000, בהם ארגון הפשיעה הגדול בישראל בראשות יצחק אברג'יל, שאותו הגדיר מרום, "העבריין המסוכן בישראל".
המאבק בין ארגוני הפשע הביא ללמעלה מ-20 הרוגים.
זהו תיק מסועף במיוחד שכולל, לשם הדוגמה, 50,000 שיחות להן האזינה המשטרה.
מרום הוכנס לתיק בשלב מאוחר יחסית והוביל אותו להרשעה תחת סיקור תקשורתי רב.
כתב האישום ראשון בפרשה הוגש בשנת 2015. ניהול התיק הוביל לפירוקם של חמשת ארגוני הפשיעה.
בזמן ניהול התיק הושמעו איומים ישירים כנגד מרום ומשפחתו.
מכתב איום הוצמד לרכבה של אשתו.
בשל כך, תקופה מסוימת שמו נאסר לפרסום.
כמו כן, הוצמדה אבטחה ובני משפחתו מאז והלאה.
לאחר חיתומה זכתה הפרשה לסדרה תיעודית ב"כאן 11" תחת השם תיק 512. מרום ואברג'יל התראיינו לסדרה בהרחבה, ללא ידיעה זה על זה.
כן התראיין לכלי תקשורת נוספים.
בפברואר 2025 בחרה ועדת המכרזים של נציבות שירות המדינה במרום, פה אחד, לתפקיד כפרקליט מחוז תל אביב (פלילי), במקומה של אשרה גז-איזנשטיין.
מרום מלווה את פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
נכח בחיקור הדין שבוצע לישראל איינהורן בסרביה במסגרת הפרשה.
אחותו היא שופטת בית משפט השלום בתל אביב מירה דהן.
אחיו הוא המשפטן ד"ר חיים מכלוף, עו"ד בכיר במשרד הרצוג-פוקס-נאמן.
דמותו של חוקר המשטרה נלו רוזנברג בסדרה פטריק מבוססת על דמותו של מרום ומגולמת בידי השחקן אייל רוזלס.
נִיסָן (מאכדית: nisannu), הוא חודש בלוח הבבלי ובלוח העברי, הראשון במספר לפי המסורת המקראית והשביעי לפי המסורת החז"לית.
חודש זה חל בתחילת האביב בארץ ישראל.
בחודש זה יש 30 ימים.
א' בניסן יכול לחול בימים ראשון, שלישי, חמישי ושבת.
כמו כל שמות החודשים המקובלים בלוח השנה העברי מאז השיבה מגלות בבל, שמו של החודש הובא מהתרבות הבבלית, יחד עם מרכיבים תרבותיים נוספים, אשר הבולט והחשוב שבהם הוא הכתב העברי, המקובל מאז ועד היום.
מקור השם במילה האכדית "ניסנו", ומשמעו ניצן, שפריחתו באביב, ככתוב: .
שמו של החודש מופיע במגילת אסתר: , ובספר נחמיה: .
בביתא ישראל החודש נקרא ליסן.
משמעות מאוחרת לשם הבבלי נדרשה על ידי חז"ל, והיא נגזרת מדמיון צלילי: ניסן מלשון נס, משום שנעשו בו ניסים לישראל.
במקרא מכונה חודש ניסן בשם "החודש הראשון" וכן "ראש חדשים", בציווי מקראי מיוחד שנאמר למשה רבנו זמן קצר לפני יציאת מצרים, ציווי שכלל גם את מצוות קידוש החודש: "החדש הזה לכם ראש חדשים, ראשון הוא לכם לחודשי השנה" (שמות י"ב, ב').
שם זה מופיע גם במגילת אסתר "בחודש הראשון הוא חדש ניסן.
טעם נוסף לכך כתב רבי אברהם אבן עזרא .
חודש ניסן נקרא במקרא גם בשם "חודש האביב": "את חג המצות תשמר: שבעת ימים תאכל מצות אשר צויתך, למועד חדש האביב, כי בחדש האביב יצאת ממצרים" (שמות ל"ד, יח).
רמז נוסף ניתן לשם חודש האביב שהוא אב-י"ב כלומר הראשון לי"ב = שנים-עשר החודשים.
ראש חודש ניסן שימש בתקופת התנ"ך ובתקופה התלמודית, כראש השנה למלכים, ובו התחילו למנות את שנות מלכי יהודה.
בקרב יהודי תוניסיה ולוב נהוג טקס הנערך בערב ראש חודש ניסן ומכונה "בשישה" או "בסיסה".
הטקס כולל איחולים לשנה טובה וברוכה, כציון לשנה חדשה, המתחילה, כאמור, בניסן, על-פי מסורות קדומות.
בהלכה, בכל חודש ניסן לא צמים ולא אומרים בתפילה תחנון, ונוהגים שאין מספידים בו.
על פי הדעה המקובלת בחז"ל, חנוכת המשכן הייתה בא' בניסן, ובשנים עשר הימים ממנו עד י"ב בניסן הקריבו נשיאי שנים עשר השבטים קורבנות, נשיא ליום.
זכר לכך, נוהגים לקרוא בכל יום את הפסוקים המתארים את קרבן הנשיא שהקריב באותו יום.
בחודש ניסן חל חג הפסח, ובו מתחילה ספירת העומר הנמשכת עד לחג השבועות.
ברכת החמה, שאותה מברכים פעם ב־28 שנה, חלה כמעט תמיד במהלך חודש ניסן.
בחודש זה נוהגים לברך את ברכת האילנות, שזמנה הוא באביב.
בנוסף נאמר על חודש זה ש"לא חמה קשה ולא צינה קשה" ולכן יצאו בני ישראל ממצרים בחודש זה.
חשבון התקופות מיוסד על ניסן, בהתאם לדעת רבי יהושע שבחודש ניסן נברא העולם, על פי דעתו ניסן הוא גם חודש הגאולה: "בניסן נגאלו (ממצרים), בניסן עתידין ליגאל".
מזלו של החודש הוא טלה.
בלוח השנה במגילות קומראן מזלו הוא מזל שור.
א' בניסן – ראש השנה למלכים ולרגלים – תחילת שנה חדשה בתקופת חז"ל, בסיסה (מנהג יהודי תוניסיה ולוב)
י"ד בניסן – ערב פסח
מט"ו בניסן עד כ"א בו – פסח (מציין את יציאת מצרים)
החל מט"ז בניסן – ספירת העומר
כ"א בניסן – שביעי של פסח (מציין את קריעת ים סוף)
כ"ב בניסן – מימונה (מנהג יהודי מרוקו)
כ"ז בניסן – יום הזיכרון לשואה ולגבורה
א' בניסן – על פי הדעה המקובלת, היה היום השמיני של חנוכת המשכן, ובשנים עשר הימים ממנו עד י"ב בניסן הוקרבו קורבנות הנשיאים על ידי נשיאי שנים עשר השבטים קורבנות.
זכר לכך, נוהגים רבים לקרוא בכל יום את הפסוקים המתארים את קרבן הנשיא שהקריב באותו יום
ב' בניסן – נשרפה הפרה אדומה הראשונה על ידי אלעזר הכהן
י' בניסן – עם ישראל, בהיותו במצרים, לוקח לביתו שה לצורך קורבן פסח
י' בניסן – על פי , עברו בני ישראל את מעבר הירדן ונכנסו לארץ ישראל בהנהגתו של יהושע בן נון
י"ב בניסן – (על פי המקרא והמסורת היהודית) – עזרא יוצא מבבל לעלות לירושלים
י"ג בניסן – המן האגגי מפיל פור לקביעת תאריך השמדת היהודים
י"ד בניסן – הקריבו בני ישראל את קורבן פסח במצרים
י"ד בניסן – הקריבו בני ישראל בגלגל את קרבן הפסח הראשון בארץ ישראל
י"ד בניסן – היום הראשון משלושת ימי התענית שהכריז מרדכי היהודי לביטול גזירת המן האגגי, בעקבות כך נחגג לדורות יום תענית אסתר
ט"ו בניסן – פסח מצרים, ויציאת מצרים
ט"ו בניסן – המשתה הראשון של אסתר המלכה, עם אחשוורוש והמן
כ"א בניסן – על פי המסורת, נעשה נס קריעת ים סוף
כ"ב בניסן – על פי סדר עולם, היום הראשון להקפות סביב חומות יריחו על ידי יהושע בן נון.
לאחר שבעה ימים, בכ"ח בניסן, נפלו החומות
כ"ג בניסן – עם ישראל הגיע למרה, לאחר קריעת ים סוף וצעידה בת שלושה ימים
כ"ד בניסן – המחזה האחרון בספר דניאל: "האיש לבוש הבדים" נגלה לדניאל לאחר שהתענה שלשה שבועות, ומספר לו על חורבן מלכות פרס בידי מלכות יוון ועל העתיד להתרחש בימי מלכות יוון