tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסף היודאיקה שלו לא היה גדול במיוחד בהשוואה לאספנים חשובים אחרים, אך הוא היה באיכות כה גבוהה עד כי הוא נכלל בפילו-לקסיקון, שפורסם לראשונה בשנת 1934 על ידי הוצאת פילו-ורלאג בברלין.
במדריך למדעי היהודות הוא נזכר באותה נשימה כמו אוספי הרוטשילדים והששונים.
אביו של מקס רפאל, רפאל האן, כבר החל לאסוף יודאיקה, ובנו רודולף (רוג'ר היידן) ובניו ג'ונתן ומייקל המשיכו במסורת זו.
מאז 2011, צאצאיהם של מקס רפאל וגרטרוד האן מנסים לחקור את ההיסטוריה של משפחתם במסגרת פרויקט המחקר של האן.
חקירה באוספי המוזיאון העירוני של גטינגן זיהתה מספר חפצים השייכים למשפחת האן (רהיטים, עבודות יד, גרפיקה וכו'), שהוחזרו למשפחה באופן רשמי בשנת 2014. כיום הם מושאלים מהמשפחה למוזיאון העירוני בגטינגן.
כתוצאה מכך, מחקר נוסף על מקום הימצאות הרכוש המשפחתי ואוסף יודאיקה בוצע במסגרת פרויקט המחקר האן.
בעזרת מידע קטלוגי ותמונות היסטוריות מהנכס המשפחתי, "גביע יעקב" מאוסף האן זוהה במוזיאון לאומנויות בהמבורג.
הוא הוחזר למשפחה באופן רשמי בנובמבר 2018.
בעקבות החזרת הרכוש נערכה במוזיאון בגטינגן תערוכה של הריהוט של משפחת האן.
ריהוט זה נמכר בזמנו בכפייה במחיר נמוך למוזיאון.
הוא זוהה על פי רישום מדויק שערך המוזיאון בעת המכירה בשנת 1942.
הספר "מורשתו של מקס רפאל האן", שנכתב על ידי ההיסטוריונית של גטינגן קורדולה טולמיין בשיתוף עם צאצאי משפחת האן, מוקדש לגורל אוסף היודאיקה של האן, שהוחרם על ידי מערכת המשפט הנאצית.
הספר פורסם בשנת 2014 בהוצאת הוגרפה-ורלאג.
ב -8 בנובמבר 2017 נחשף לוח זיכרון לזוג האן על קיר הווילה שלהם במרקלשטראסה.
ב-7 בפברואר 2018 הונצח גורלם של מקס רפאל האן ומשפחתו על ידי שיבוץ שמונה אבני נגף במדרכה מול בניין המגורים והמסחר בוונדרשטראסה 70 בגטינגן.
מורשתו של מקס רפאל האן - tollmien.com
פרידריך גוסטב מקסימיליאן שרק המוכר בשם הבמה מקס שרק היה שחקן גרמני, הידוע בעיקר בתפקידו הראשי כרוזן אורלוק בסרט "נוספרטו".
שרק נולד בברלין ברובע פרידנאו ב-6 בספטמבר 1879. שש שנים מאוחר יותר, קנה אביו בית בקהילה הכפרית העצמאית של פרידנאו.
אביו של שרק לא אהב את ההתלהבות ההולכת וגוברת שלו לתיאטרון אך אמו סיפקה לו כסף, בו השתמש בסתר לשיעורי משחק, ורק לאחר מות אביו למד בבית ספר לדרמה.
לאחר שסיים את לימודיו נסע לזמן קצר ברחבי גרמניה עם המשורר והמחזאי דמטריוס שרוט.
שרק קיבל הכשרה ב-"Berliner Staatstheater" (התיאטרון הממלכתי של ברלין), וסיים אותו בשנת 1902. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בבמה בשפייר-מיינדזיז'ץ פודלסקי, ולאחר מכן סייר בגרמניה במשך שנתיים, והופיע בתיאטראות ברחבי העולם.
בשנים 1919–1922 הופיע בקאמרשפילה של מינכן , כולל תפקיד בהפקה האקספרסיוניסטית של הופעת הבכורה של ברטולט ברכט, "תופים בלילה", בה גילם את "בעל הבית של הפריקשואו".
במהלך תקופה זו, הוא גם עבד על סרטו הראשון "ראש עיריית זלמאה".
ב-1922 שיחק בסרט "נוספרטו", עיבוד ללא רישיון לרומן האימה "דרקולה" מאת ברם סטוקר.
חברת ההפקה הכריזה על פשיטת רגל זמן קצר לאחר יציאתו לאקרנים ובכך נמנעה מתשלום תמלוגים לאלמנתו של המחבר, פלורנס סטוקר.
שרק שיחק בסרט את הרוזן אורלוק, המבוססת על דמותו של הרוזן דרקולה.
שרק הופיע בסלפסטיק של 16 דקות (רול אחד), "קומדיה סוריאליסטית" שנכתבה על ידי ברטולט ברכט.
שרק שיחק בסרט "מסתורי מספרה", בבימויו של אריך אנגל.
בשנת 1923 הופיע כעיוור בסרט "הרחוב".
הופעתו של מקס שרק ב"נוספרטו" גולמה על ידי השחקן וילם דפו בסרט "צילו של הערפד" משנת 2000. דפו היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על גילום שרק.
שרק היה ללא ילדים והיה נשוי לשחקנית פאני נורמן, ששיחקה בכמה סרטים.
אנשים בתקופתו סיפרו כי שרק היה עם חוש הומור יוצא דופן ומיומנות בגילום דמויות גרוטסקיות, הם גם תיארו אותו כחי ב"עולם נידח וחסר גוף" ושהוא בילה לעיתים קרובות בהליכה ביערות.
היו שמועות בתקופת הסרט נוספרטו ובמשך שנים רבות ששרק לא היה קיים בפועל והיה שם בדוי לשחקן הידוע אלפרד אבל .
ב-19 בפברואר 1936 שיחק את תפקיד האינקוויזיטור הגדול במחזה "דון קרלו".
בערב חש ברע והרופא שלח אותו לבית החולים, שם נפטר מוקדם בבוקר למחרת מהתקף לב.
הודעת הנקרולוג עליו שיבחה במיוחד את הופעת התפקיד הראשי שלו במחזה "הקמצן" של מולייר.
הוא נקבר ב-14 במרץ 1936 ב"ווילמרסדורפר וולדפרידהוף" בברנדנבורג.
התסריטאי דניאל ווטרס יצר את הדמות מקס שרק (בגילומו של כריסטופר ווקן) לסרט של טים ברטון באטמן חוזר והשווה אותו לדמות שמקס שרק גילם בנוספרטו.
בסדרה בובספוג מכנסמרובע, בעונה השנייה בפרק "משמרת לילה" , הפרק כלל קטעי ארכיון של מקס שרק בתור הרוזן אורלוק מהסרט האילם נוספרטו.
מקסוול ג'נקינס הוא שחקן ופעיל חברתי אמריקאי.
ג'נקינס נולד ב-3 במאי 2005 בשיקגו, אילינוי, הוא בנם של ג'ף ג'נקינס, לשעבר ליצן בקרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי, וג'ולי גרינברג, שחקנית קולנוע ותיאטרון.
הם המייסדים והמנהלים של "קרקס מידנייט", שבסיסו בשיקגו, שהכנסותיו עוזרות לממן פרויקטים סביבתיים ופארקים בשיקגו שהקרקס מתארח בהם.
ג'נקינס החל להופיע עם הקרקס בגיל שלוש, וביצע מופעי אקרובטיקה, הליכה על חבל, ג'אגלינג ונגינה במנדולינה.
ג'נקינס למד בבית הספר התיכון של מכללת ליין טק (אנ') באזור רוסקו וילג' (אנ') של צפון שיקגו, אילינוי.
ב-2023, החל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בחוג ללימודים גלובליים (אנ') עם התמחות בלימודי קולנוע ומדיה.
ג'נקינס החל את קריירת המשחק שלו בשנת 2013 כשהופיע בסדרת הדרמה של ABC, "בגידה".
לאחר מכן הוא המשיך לשחק בתפקידים חוזרים במספר סדרות בהן "סנס8", בבימוי של האחיות וצ'אוסקי, "שיקגו FIRE", בה גילם את דמותו של ג'יי ג'יי הולוואי.
בשנת 2016, ג'נקינס לוהק לתפקיד וויל רובינסון בסדרת הטלוויזיה "אבודים בחלל", גרסה מחודשת של נטפליקס לסדרת הטלוויזיה האייקונית מ-1965. הופעתו הייתה מועמדת למספר פרסי האמן צעיר ופרס סאטורן.
ב-2016 שיחק בסרט "גיבור אמריקאי", שהוצג בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
בו הוא גילם נער צעיר שמחלתו מאלצת את אביו, בגילומו של ג'רארד באטלר, להעריך מחדש את סדרי העדיפויות שלו ולחפש דרך להתחבר מחדש למשפחתו.
ב-2020 הוא גם כיכב לצד מארק וולברג וריד מילר בסרט הקולנוע "ג'ו בל".
תפקידו כאחיו הצעיר של ג'יידין בל זכה לשבחי הביקורת, כאשר מבקר אחד ציין שהסצנות שלו הן בין החזקות ביותר בסרט.
בשנת 2021, ג'נקינס לוהק לתפקיד ג'ק ריצ'ר צעיר בסדרת הטלוויזיה "ריצ'ר" בהפקת אמזון המבוססת על סדרת הספרים הפופולרית.
ג'נקינס הוא גם מוזיקאי, ומנגן במנדולינה, גיטרה, גיטרה בס, כינור ותופים.
להקתו, "Cowboy Jesus and the Sugar Bums", זכתה בפרס המוזיקה של שיקגו.
לצד הצלחותיו המקצועיות, ג'נקינס המשיך להופיע במופע הקרקס ללא מטרות רווח של משפחתו.
באמצעות הופעות אלו, הם גייסו למעלה ממיליון דולר עבור שיפוצו של פארק בשיקגו, פרויקטים קהילתיים וסיוע באסונות בחו"ל.
ג'נקינס היה גם דובר של ארגון צער בעלי חיים אמריקאי.
בתגובה למאמצי הקונגרס הלאומי האינדיאנים באמריקה להסיר קריקטורות אינדיאניות המשמשות כקמעות ספורט, ג'נקינס הוביל עצומה לשינוי הסמל ה"אינדיאני" הסטריאוטיפי שבו השתמש בית הספר התיכון שלו.
בנאום במועצת בית הספר המקומית שלו, הוא טען שהסמל לא מפגין כבוד לעמים ילידים, ושיש תקדים היסטורי של בית הספר לשנות את מדיניותו כדי להתיישר עם הקידמה המודרנית, בדיוק כפי שהיה כאשר שינה את מדיניות ההרשמה שלו.
עד מהרה הוכרז שבית הספר יסיר את הסמל האינדיאני שלו כקמע.
בשנת 2020, ג'נקינס זכה לכבוד על תרומותיו השונות לצדקה ולקהילה כאשר הוענק לו פרס למנהיגים קהילתיים על ידי האקדמיה לאמנים צעירים.
שנה סרטתפקיד הערות 2015Consumed טומי 2016 פופסטאר (אנ') אוון בן ה-10גיבור אמריקאי (אנ')ראיין ג'נסן 2020 ג'ו בל ג'וזף בל2024הם באים בלילה (אנ')תומאסTBAThis Too Shall Pass
+האקדמיה למדע בדיוני, פנטזיה ואימה שנה עבודה מועמדת קטגוריה תוֹצָאָה הערות 2019 אבודים בחלל שחקן המשנה הטוב ביותר בשירות הזרמה 2021אבודים בחלל ההופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר יותר בסדרת טלוויזיה
+פרס אמן צעיר שנה עבודה מועמדת קטגוריה תוצאה הערות 2019 אבודים בחלל ההופעה הטובה ביותר בסדרה או בסרט בשירות הזרמה: שחקן צעיר 2020 פרס הצטיינות מיוחד פרס מנהיגות בקהילה
מקסוול אלחנדרו פרוסט הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת פלורידה.
טרם שירותו בקונגרס היה פעיל חברתי בארגון "March for Our Lives" לקידום חוקי פיקוח על נשק.
פרוסט, שנבחר לבית הנבחרים האמריקאי בגיל 25, הוא חבר הקונגרס הראשון מדור ה-Z והצעיר ביותר בשני בתי הקונגרס.
פרוסט נולד ב-17 בינואר 1997, לאם פוארטו ריקנית ממוצא לבנוני ואב יליד האיטי.
לאמו הביולוגית היו ילדים אחדים, אך הוא אומץ בינקותו.
אמו המאמצת היא מורה לחינוך מיוחד שהיגרה לארצות הברית מקובה ב"טיסות החירות", ואביו המאמץ הוא מוזיקאי תושב קנזס.
ביוני 2021 חידש את הקשר עם אמו הביולוגית.
הוא למד בבית הספר לאמנויות של מחוז אוסקאולה השוכן בקיסימי, והחל מיוני 2022 הוא רשום כסטודנט במכללת ולנסיה השוכנת באורלנדו.
פרוסט החל את הקריירה הפוליטית שלו בסביבות 2012, אז היה פעיל במסע הבחירות של הנשיא ברק אובמה לכהונה שנייה בבחירות 2012 לנשיאות.
הוא גם התנדב ב-"Newtown Action Alliance", ארגון שנוסד בתגובה לטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק.
לימים יספר כי אירועים שונים עיצבו את רעיונותיו, בהם כיבוש וול סטריט, הטבח בתיכון קולומביין, הריגתו של טרייבון מרטין, ופיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו.
בהמשך פעילותו הציבורית התנדב במסעי הבחירות של הילרי קלינטון, ברני סנדרס וחברת בית הנבחרים של פלורידה מרגרט גוד.
בשנת 2016 שרד פרוסט תקרית של אלימות בנשק באירוע לכבוד ליל כל הקדושים שהתקיים במרכז העיר אורלנדו.
טרם כניסתו לפוליטיקה הלאומית, היה פרוסט מארגן קהילתי מטעם האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ופעל למען השגת תמיכה בתיקון הרביעי לחוקת פלורידה.
בנוסף, היה שותף למסכת לחצים שהופעלה על סגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן להסרת תמיכתו בתיקון הייד האוסר על הקצבת מימון פדרלי להפלות.
בנובמבר 2021 נעצר פרוסט בעצרת זכויות הצבעה בכיכר לפאייט שבוושינגטון הבירה.
קודם לכן, באוגוסט 2021, הכריז על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס העשירי של פלורידה.
באוגוסט 2022, יום הפריימריז, גבר במפתיע על חברי הקונגרס לשעבר קורני בראון ואלן גרייסון ועל חבר הסנאט המדינתי רנדולף ברייסי.
בשל דריסת הרגל של הדמוקרטים במחוז, פרוסט היה צפוי לנצח בבחירות הכלליות בנובמבר 2022, ואכן ביום הבחירות ניצח את קלווין וימביש בהפרש של 19%.
פרוסט נהיה לחבר הקונגרס הצעיר ביותר שנבחר בבחירות אלה וחבר הקונגרס הראשון מדור ה-Z.
פרוסט תומך בפתרון שתי מדינות לשני עמים לסכסוך הישראלי-פלסטיני והצביע על כוונתו לבקר בישראל כדי לקדם "מנהיגות אמריקאית להשגת שלום אזורי".
פרוסט מגדיר עצמו הן פרו-ישראלי והן פרו-פלסטיני.
הוא תומך בסיוע צבאי אמריקאי לישראל ללא סייג.
הוא מתח ביקורת על תשלומי הרשות הפלסטינית למחבלים ולמשפחותיהם, והשווה אותה לטקטיקת גיוס של חמאס לביצוע פיגועים נגד ישראל.
פרוסט מתנגד לתנועת ה-BDS ומאשים אותה כמי שמונהגת בידי ארגוני טרור, ומציע לאסור השקעה בעסקים התורמים לתנועה.
פרוסט תומך באי-הפללה של עובדי מין ומשתמשים בקנאביס.
מקס שלזינגר היה חוקר יהודי-גרמני, מומחה לשפות שמיות ולאסלאם, פעיל ציוני בולט ואיש אקדמיה.
שלזינגר תרם רבות לפיתוח האוניברסיטה העברית בירושלים ולקידום מעמדה של הציונות בתנועה הרפורמית בארצות הברית.
מקס שלזינגר נולד ב-4 בספטמבר 1877 בהיידלברג, גרמניה, לעקיבא שלזיגר וברונתה אופנהיימר.
הוא גדל בסביבה יהודית מסורתית, אך גם היה שותף להשכלה הכללית של זמנו.
הוא למד בבית הספר הציבורי ובגימנסיה בעיר הולדתו, שם הצטיין בלימודיו וגילה עניין מיוחד בשפות ובהיסטוריה.
שאה, שהייתה ראש המחלקה להיגיינה בבתי הספר בסינסינטי.
תוך חמש שנים הוא חזר מהשתלמותו באירופה לפסטנטל.
לזוג נולדה בת בשם הדסה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים, המשיך שליגר ללימודים גבוהים באוניברסיטאות מובילות באירופה.
הוא למד באוניברסיטת היידלברג, אוניברסיטת וינה ואוניברסיטת ברלין.
במיוחד למד פילולוגיה, והתמקדות שלזינגר הייתה בשפות שמיות, בשנות השלטון של המדע התורני.
במקביל ללימודי האקדמיים הכלליים, שליגר למד גם במוסדות יהודיים מובילים.
הוא למד בבית המדרש לרבנים בווינה (Israelitisch Theologische Lehranstalt) שם השלים רבנות, ובבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
השילוב של לימודי אקדמיה כלליים יחד עם לימודי יהדות מעמיקים היה אופייני ללימודים יהודים בני זמנו, והעניק לשלזינגר ידע רב בו עסק במשך חייו.
שלזינגר השלים את לימודיו לתואר דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת ברלין בשנת 1901, כשנושא עבודת הדוקטורט שלו היה בתחום המסורת היהודית השמית.
שנים לאחר מכן, ב־1903, השלים את לימודיו בבית המדרש ללימודי יהדות בברלין.
במהלך לימודיו באוניברסיטה ווינה, הצטרף שלזינגר לאגודה הסטודנטיאלית הציונית "קדימה", שהייתה אחת האגודות הציוניות הראשונות.
מעורבות זו סימנה את תחילת פעילותו הציונית, שהמשיכה לאורך כל חייו הבוגרים והאישיים.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת ברלין, היה שלזינגר מעורב בהקמת אגודה ציונית נוספת.
יחד עם חברים נוספים, ביניהם יהודה ליב מאגנס, ארתור בירם, גוטהולד וייל, אויגן טויבלר ואמיל כהן, בקיץ 1902 הקים את "האגודה הלאומית של תלמידי בית הספר".
האגודה נקטה עמדה לאומית ברורה בשאלות היום ופרסמה את עמדותיה בעיתונות היומית, דבר שעורר את חמתם של חברי הסגל בבית המדרש.
בעקבות זאת, נאלצו ראשי האגודה להפסיק את פעילותה.
בשנת 1903, זמן קצר לאחר הסמכתו לרבנות, הגיע שליגר לארצות הברית, שם הצטרף לצוות העריכה של האנציקלופדיה היהודית בניו יורק.
עבודה זו אפשרה לו להשתמש בידע הרחב שרכש בלימודיו ולתרום באופן חשוב לעריכה ולתפוצת מדעי היהדות.
כעבור שנה, ב-1904, קיבל שלזינגר הצעת הצטרפות לסגל האקדמי של היברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו.
הוא מונה לתפקיד פרופסור לפרשנות מקראית וספרות ראשי של המוסד.
מינוי זה היה צעד משמעותי בקריירה האקדמית שלו, ותיעד על התרחבות רבה שהפכה אותו לאחד מההוגים האקדמיים המרכזיים בארצות הברית.
המאבק על הציונות בהיברו יוניון קולג'
תקופת כהונתו של שלזינגר בהיברו יוניון קולג' הייתה קצרה אך משמעותית.
ב-1907, לאחר שלוש שנים בלבד, התפטר מתפקידו בעקבות מחלוקת על מעמדו בציונות.
באותה תקופה, היברו יוניון קולג' היה מעוז של התנגדות לערכים ולערכים יהודיים מסורתיים בקרב היהדות הרפורמית באמריקה.
למרות זאת, הוא היה מהראשונים שעיצבו את המוסד ואת מעמדו בציונות.
יחד עמו הצטרפו גם מקס מרגוליס ונחום סוקולוב, שנמנו עם מובילי בעלי שם.
עמדותיו סימנו את תחילתו של שינוי ביחסה של היהדות הרפורמית לציונות, שינוי שהתפתח בהדרגה לאורך השנים הבאות.
קריירה עסקית ופעילות ציונית באירופה
לאחר שעזב את חברו יוניון קולג', חזר שלזינגר לאירופה והחל בקריירה חדשה בתחום ההוצאה לאור.
הוא הקים בית עסק, ובמקביל המשיך את פעילותו הציונית.
בתקופה זו, שהסתיימה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, היה שלזינגר מעורב בתנועות ציוניות שונות, והפך לדמות בולטת בחוגי ההנהגה הציונית המקומית.
הוא מונה למנהל הקרן הקיימת לישראל בהאג, הולנד, תפקיד שאפשר לו לנצל את קשריו העסקיים והאישיים לטובת התנועה הציונית.
עלייה לארץ ישראל ותחילת המעורבות באוניברסיטה
בשנת 1930, עלה שלזינגר לארץ ישראל המנדטורית.
עלייתו הייתה המשך טבעי לפעילותו הציונית הנרחבת באירופה, והוא ראה בה הזדמנות לתרום באופן ישיר לבניית הבית הלאומי היהודי.
טרם עלייתו, היה שלזינגר מעורב בהקמת האוניברסיטה העברית בירושלים.
כבר ב-1925, עם יסוד האוניברסיטה, מונה לחבר בוועד המנהלים שלה.
מינוי זה היה תוצאה של היכרותו רבת השנים עם יהודה לייב מאגנס, קנצלר האוניברסיטה, אותו הכיר עוד מתקופת לימודיהם המשותפים בברלין.
עם הגיעו לארץ ישראל, הפך שלזינגר לדמות מרכזית בניהול האוניברסיטה העברית.
בין השנים 1930–1935 כיהן כחבר קבוע במועצת האוניברסיטה.
בתפקיד זה, היה אחראי על ניהול ענייניה השוטפים של האוניברסיטה ועל יישום מדיניותה.
שלזינגר היה ידיד קרוב של נשיא האוניברסיטה, יהודה לייב מאגנס, ושימש כיועצו הקרוב.
הוא היה חבר בוועדת הניהול של האוניברסיטה ומילא תפקידו בתנאי של מאגנס ששימש גם כראש הוועדה מ-1935 ועד מועד הפועל של האוניברסיטה כנציג היישוב.
שלזינגר היה מעורב עמוקות בכל היבטי הפיתוח של האוניברסיטה העברית.
הוא היה פעיל בתכנון מבנים, גיוס תקציבים וקביעת תוכניות לימוד.
למשל, הוא התנגד לתוכנית הפיתוח של האוניברסיטה שקבעה דגש על מבנים קטנים, בטענה שהיא אינה גמישה מספיק ואינה מתאימה להתחייבויות הבין-לאומיות של האוניברסיטה.
בנוסף, שלזינגר היה מעורב ישירות בניהול התקציב של האוניברסיטה.
הוא דגל באוטונומיה תקציבית לאוניברסיטה של המוסד, וטען כי על האוניברסיטה להתנתק מהתלות במוסדות הלאומיים ולפעול על בסיס תרומות מבעלי אמצעים ולא מכספי ציבור.
תקופת כהונתו באוניברסיטה העברית הייתה רוויה במאבקים פוליטיים ואידאולוגיים.
אחד המאבקים המשמעותיים התרחש כאשר פרופסור אלברט איינשטיין, בתמיכתו של ד"ר חיים ויצמן, ניסה להדיח את מאגנס מתפקידו כנשיא האוניברסיטה.
שלזינגר פעל בקרב חבריו של מאגנס באמריקה במטרה לסכל את התכנית.
בנוסף לתפקידיו המנהליים הרבים, שלזינגר התעמק בלשון הערבית ובאסלאם והמשיך לפרסם מחקרים בתחומים אלו.
אחד מהישגיו הבולטים היה עריכת ופרסום טקסטים ערביים קלאסיים.
שלזינגר היה שותף בפרסום האקדמי של המכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית.
יחד עם ד"ר שלמה דב גויטיין, הוא פרסם תרגום בשלושה כרכים של ספרו של אחמד בן יחיא אל-בלאד'רי, היסטוריון ערבי חשוב מהמאה התשיעית.
ב-1931, בנוסף למחויבותו לקידום המחקר האקדמי, תרם שלזינגר את רוב ספרייתו הפרטית לספרייה הלאומית באוניברסיטה העברית.
למרות מעורבותו העמוקה בענייני האוניברסיטה העברית, נאלץ שלזינגר לעזוב את ארץ ישראל ב-1939 בשל בעיות בריאותיות.
הוא עבר לניו יורק, אך המשיך להיות מעורב בענייני האוניברסיטה מרחוק.
ב-1941 פרש רשמית מהוועד המנהל של האוניברסיטה, ככל הנראה בשל הקושי לתפקד בו מרחוק ובשל שינויים ארגוניים שהתרחשו באוניברסיטה.
מאבק על הציונות בתנועה הרפורמית
שלזינגר היה דמות מפתח במאבק על מקומה של הציונות בתנועה הרפורמית האמריקאית.
התאגדותו החלה בניו יורק ב-1907, יחד עם עמיתיו מקס מרגוליס וצבי הנרי מלטר, והייתה קרובת מופת משמעותית במאבק זה.
באותה תקופה, רובם הגדול של הנהגת התנועה הרפורמית בכללותה היו ברובם מתנגדים לציונות.
לטענתם, יהדות היא בחירת דת בלבד ולא לאום, ומכאן שניסיונות הפעם במעמדם של היהודים כשייכים לאומה מנוגדים לערכיהם.
שלזינגר, יחד עם דמות הולכת של רבנים תומכים רפורמים, ראה בציונות חלק בלתי נפרד מהזהות היהודית.
הוא טען כי יש סתירה בין האמונה באוניברסליות הדתית לבין המניעה הקבועה של יהודים בארץ ישראל.
המאבק של שלזינגר הפך להיות חלק מהתהליך ארוך של שינוי בתנועה הרפורמית.
במהלך השנים, יהודים רפורמים רבים החלו לתמוך בציונות, כמו סטיבן וויז ואבא הלל סילבר, והחלו לתמוך בציונות ובשפה העברית.
התהליך שלזינגר הוביל בשנות ה-1935, כאשר הציונות הפכה לאחד מעקרונות היסוד של התנועה הרפורמית באמריקה.
היה זה שינוי דרמטי מעמדה אנטי-ציונית שהייתה דומיננטית כאשר שלזינגר עזב את היבריו יוניון קולג' לשלוש שנים קודם לכן.
השינוי בעמדת התנועה הרפורמית כלפי הציונות היה בעל השפעה מכרעת על התפתחות הציונות ומדינת ישראל.
הוא תרם לתמיכה פוליטית וכלכלית משמעותית מצד קהילה יהודית גדולה ומשפיעה בארצות הברית, חיזק את הקשר ההדוק בין העם היהודי בתפוצות לפיתוח היישוב היהודי ולאחר מכן למדינת ישראל.
אחד ממאמריו המשפיעים היה "Reform Judaism and Zionism", שבו בחן את טענתו של ד"ר יעקב פיליפסון, מתנגד בולט לציונות בתנועה הרפורמית, שהרפורמה והציונות אינן מתיישבות זו עם זו באמריקה.
שלזינגר הציג את עמדתו שאין סתירה בין ערכויות היהדות הרפורמית לבין התמיכה בציונות.
במאמרו, התייחס שלזינגר לטענותיו של פיליפסון, אשר טען כי הציונות והיהדות הרפורמית הן "יבלות במחשבתו הפוליטית".
פיליפסון טען כי היהדות הרפורמית היא תנועה רוחנית ואוניברסלית, בעוד הציונות היא פוליטית.
הוא הסתמך על החלטות ועידת פיטסבורג משנת 1885, שדחתה את הרעיון של שיבת ציון ושל הקמת מדינה יהודית.
שלזינגר, חלק על עמדתו של פיליפסון וטען כי הסכמה על החלטות מלפני עשרות שנים אינה רלוונטית למציאות המשתנה.
הוא הדגיש את ההבדל בין לאומיות יהודית פוליטית לבין הציונות, וביקר את פיליפסון על ערבוב בין השניים:
פיליפסון טען כי לאומיות יהודית פוליטית מתייחסת למאמצים להעניק הכרה והגדרה עצמית לאומית ליהודים בתוך המדינות בהן הם חיים.
זה כולל, למשל, את המאבק להכרת היהודים כקבוצה לאומית נפרדת בבריטניה ובהיסטוריה של אותה תקופה, עם זכויות תרבותיות ופוליטיות מסוימות.
לעומת זאת, הציונות, לפי שלזינגר, היא תנועה רחבה יותר ועמוקה יותר.
היא אינה מסתפקת בזכויות פוליטיות בלבד, אלא שואפת ליצירת מרכז רוחני ותרבותי יהודי בארץ ישראל.
לציונות, לדעתו, מצעה התחדשות כולל של רוח היהדות, כולל יצירת תשתית תוכנית, תרבותית וכלכלית שתאפשר התפתחות יהודית עצמאית.
הוא הוסיף והדגיש כי בעוד שהלאומיות היהודית הפוליטית שואפת להסתפק בהישגים מוגבלים בתוך מדינות קיימות, הציונות שואפת ליצור מרחב חדש שבו החיים היהודיים יוכלו להתפתח באופן מלא ועצמאי.
עם זאת, שלזינגר לא דחה כל החלטות של רעיונות היהדות הרפורמית.
הוא הסכים עם הצורך בהתאמת היהדות לעידן המודרני, אך סבר שהיהדות הרפורמית התרחקה לכדי מידי התמקדות על מרכיבים מנותקים מהזהות היהודית.
שלזינגר ראה בציונות פתרון המציע חידוש אותנטי של רוח היהדות.
הוא האמין ביצירת מרכז רוחני-לאומי בארץ ישראל, שיאפשר התפתחות תרבותית, תוכנית וכלכלית יהודית מקורית.
לדעתו, מרכז כזה יהיה עשוי להשפיע לחיוב על היהדות בתפוצות ולהעניק לה כיוון ומסגרת משותפת.
במאמרו, הציג חזון של סינתזה בין היהדות והתרבות העברית, שתתאפשר דווקא בארץ ישראל.
הוא טען כי שם יוכל להתקיים "התחדשות יהדותית" על בסיס של שוויון בין היהדות לתרבות העולמית, ללא הצורך במנגנונים חד-צדדיים מצד היהדות.
בסופו של דבר, שלזינגר האמין כי היהדות הרפורמית תצטרך להתמודד עם האתגר הציוני ולהשתלב עמו כדי לשרוד.
אך הוא הכיר בסתירה הקיימת בין שתי התנועות, והביע את האמירה: "היהדות הרפורמית תהיה ציונית או שלא תהיה כלל."
אחת מתרומותיו המשמעותיות הראשונות של שלזינגר לעולם המחקר היהודי הייתה עבודתו באנציקלופדיה היהודית בניו יורק.
הוא הצטרף לצוות העריכה של האנציקלופדיה ב-1903, מיד לאחר הגיעו לארצות הברית.
במסגרת עבודתו באנציקלופדיה, כתב שלזינגר מספר ערכים חשובים, ביניהם ערכים על חזן, כל נדרי ומרוקו.
(האנציקלופדיה היהודית) עבודה זו אפשרה לו להשתמש בידע הרחב שרכש בלימודיו ולתרום לפרויקט חשוב של תיעוד והפצת הידע היהודי.
לאורך הקריירה שלו, ערך ופרסם שלזינגר מספר עבודות אקדמיות חשובות:
2. עריכה ופרסום של "THE ANSAB AL ASHRAF OF AL-BA-LADHURI" - טקסט ערבי קלאסי חשוב, שפורסם בשני כרכים עם הקדמות בשלוש שפות ומערכת הערות מקיפה.
שלזינגר ערך את הטקסט שהגיע לידיו עד כדי הוצאתו לאור במספר שפות (ערבית, אנגלית, עברית).
3. עריכה של "מקוראן נביא השקר אבו פיר אלכד'אב" - טקסט ערבי נוסף שערך ופרסם.
4. עריכה של "רומא וירושלים" מאת משה הס - ספר חשוב בהיסטוריה של הציונות.
בנוסף לעבודות אלו, פרסם שלזינגר מאמרים ומחקרים רבים בנושאים מגוונים, כולל:
5. "Rashi, his life and work" - מחקר על חייו ועבודתו של רש"י, הפרשן.
אחד מהישגיו הבולטים של שלזינגר בתחום המחקר היה עבודתו המשותפת עם ד"ר שלמה דב גויטיין על תרגום ועריכה של ספרו של אחמד בן יחיא אל-בלאדורי, היסטוריון ערבי חשוב מהמאה התשיעית.
הפרויקט, שכלל שלושה כרכים, היה תרומה משמעותית לחקר ההיסטוריה האסלאמית המוקדמת.
בשל בעיות בריאות, נאלץ שלזינגר לעזוב את ארץ ישראל ב-1939 ועבר לניו יורק.
למרות המרחק הגאוגרפי, הוא המשיך להיות מעורב בענייני האוניברסיטה העברית ובפעילות ציונית.
שלזינגר נפטר ב-9 במאי 1944 בבית החולים הר סיני בניו יורק.
הוא נקבר בבית העלמין וושינגטון הייטס.
מורשתו של שלזינגר ממשיכה להשפיע על העולם האקדמי היהודי עד היום.
לאחר מותו, תרמה אלמנתו, ד"ר מרים שאר שלזינגר, 200,000 דולר להקמת קתדרה לתולדות האסלאם והעמים המוסלמים באוניברסיטה העברית, שנקראה על שמו.
ב-1972 הוקמה קרן המלגות על שם מקס שלזינגר, שמטרתה לקדם את פרסום הטקסטים הערביים ומחקרים בתחום האסלאם, השפה הערבית וההיסטוריה של המזרח התיכון.
הקרן מפרסמת את כתב העת האקדמי "Jerusalem Studies in Arabic and Islam (JSAI)" וכן סדרת ספרים הכוללת מהדורות ראשונות של טקסטים ערביים קלאסיים, מונוגרפיות בהיסטוריה ותרבות אסלאמית, ואסופות מחקרים בערבית ואסלאם.
בנוסף, ב-1961, תרמה אלמנתו של שלזינגר לאוניברסיטה העברית ולמוזיאון המטרופוליטן שבניו יורק, אוסף של יותר מ-1000 מנורות עתיקות, ביניהן נדירות הכוללות סמלים יהודיים כמו מנורה, לולב ואתרוג, שנאספו מאתרים ארכאולוגיים באזור הים התיכון.
שלזינגר ראה חשיבות עליונה בשילוב בין לימודי היהדות המסורתיים לבין מחקר אקדמי מודרני.
הוא האמין כי על האוניברסיטה העברית לשמור על מקומם המרכזי של מדעי היהדות.
אמונה זו באה לידי ביטוי בציטוט שלו שהקריא מאנס לאחר מותו:
"אם יבוא יום שבאוניברסיטה יתחילו לוותר על מקומם המרכזי של מדעי היהדות - תרד מן היום ההוא קרנה של האוניברסיטה העברית".
ציטוט זה משקף את אמונתו העמוקה בחשיבות של שימור ופיתוח הידע היהודי במסגרת אקדמית מודרנית, ואת חששו מפני הזנחת תחום זה לטובת דיסציפלינות אחרות.
שלזינגר ראה באוניברסיטה העברית לא רק מוסד אקדמי, אלא גם כלי חשוב בבניית הבית הלאומי היהודי.
הוא האמין בחשיבות של אוטונומיה אקדמית ותקציבית של האוניברסיטה, ופעל לקידום עצמאותה מהמוסדות הלאומיים.
במקביל, הוא ראה חשיבות רבה בשילוב בין מדעי היהדות למדעים כלליים, ובין מחקר אקדמי לפיתוח הארץ.
שלזינגר פרסם מאמר מעמיק ומשפיע בנושא נישואי תערובת בין יהודים ללא-יהודים.
במאמרו, שזכה לתהודה רבה בקהילה היהודית ופורסם בעיתונות, הביע שלזינגר את דאגתו העמוקה מהתופעה ההולכת וגוברת של נישואים מעורבים, אותה ראה כאחד האיומים המשמעותיים ביותר על המשכיות העם היהודי בעת המודרנית ותיאר את התופעה כ"התאבדות מכובדת" של העם היהודי.
שלזינגר ביסס את טיעוניו על נתונים סטטיסטיים מקיפים שאסף ממדינות שונות באירופה ובארצות הברית, המעידים על עלייה חדה בשיעור הנישואים המעורבים.
במאמרו, סקר את ההיסטוריה של היחס לנישואים מעורבים הן בנצרות והן ביהדות.
הוא תיאר כיצד הכנסייה הנוצרית, שבעבר אסרה על נישואים מעורבים, החלה להתירם בתנאים מסוימים במהלך המאה ה-19. ביהדות, הזכיר שלזינגר את האיסור על נישואים מעורבים המיוחס לעזרא ונחמיה במאה החמישית לפנה"ס.
שלזינגר הציג גם עמדות שונות ביחס לנישואים מעורבים, כולל אלו שתמכו בהם כפתרון ל"בעיה היהודית" או כדרך לשמר את "הגזע הארי", לצד עמדות שהתנגדו להם מסיבות דתיות או אנטישמיות.
החלק המרכזי במאמרו של שלזינגר התמקד בהשלכות השליליות של נישואי תערובת.
ראשית, הוא טען כי נישואים מעורבים מובילים להפחתה משמעותית במספר היהודים, שכן על פי הנתונים שהציג, רוב הילדים מנישואים מעורבים אינם גדלים כיהודים.
לדוגמה, הוא ציין כי בפרוסיה, 70% מהילדים לנישואים מעורבים הובלו לנצרות.
שנית, טען שלזינגר כי נישואים מעורבים מחלישים את תחושת הסולידריות היהודית בקרב הדור הצעיר, שכן ילדים להורים מעורבים מתמודדים עם זהות מפוצלת ולעיתים מתקשים להזדהות עם המסורת היהודית.
לבסוף, הוא הצביע על הקושי בחיי הנישואים עצמם של זוגות מעורבים, תוך ציון שיעור גבוה של גירושים בקרב זוגות אלה.
מאמר זה נכתב בתקופה של התבוללות גוברת בקרב יהודי אירופה ואמריקה.
הוא שיקף את החששות העמוקים של מנהיגים יהודיים מפני אובדן הזהות היהודית ומהווה מסמך חשוב להבנת הדיון הציבורי והאקדמי בנושא נישואי תערובת בתחילת המאה ה-20.
שלזינגר ראה בציונות חלק בלתי נפרד מהזהות היהודית המודרנית.
הוא האמין כי אין סתירה בין נאמנות למדינת המגורים לבין תמיכה בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
גישה זו הובילה אותו להיאבק על מקומה של הציונות בתנועה הרפורמית ולתמוך בהקמת האוניברסיטה העברית כמוסד אקדמי לאומי.
גישה זו באה לידי ביטוי במאמר "Reform Judaism and Zionism".
אלכסיי מקסימוֹביץ' פֶּשְקוֹב 1868 – 18 ביוני 1936), הידוע בשם מקסִים גוֹרקִי , היה סופר ופעיל פוליטי רוסי.
הוא נחשב לאב המייסד של זרם סוציאליסטי חדש באמנות, הריאליזם הסוציאליסטי, שגרס כי על אנשי הרוח לשרת בכתביהם את מטרות הפרולטריון.
גורקי הרבה לכתוב על מעמד הפועלים ומאבקם.
היה מועמד חמש פעמים לפרס נובל לספרות.
רבים מספריו ומחזותיו תורגמו לעברית.
גורקי נולד ב-1868 בניז'ני נובגורוד.
לאחר שאביו מת, חזרה אימו לבית אביה.
גורקי הילד גדל בצל סבו הקשה והאלים, ואחיה של אימו שהיו בורים נבערים ואכזריים.
כשהיה בן תשע מתה גם אימו, וסבתו עזבה את סבו ולקחה עימה את גורקי.
דמותה השפיעה עליו עמוקות, והוא מתאר אותה בהערצה ואהבה בספרו "ילדות".
כשהיה בן תשע-עשרה, אהבה נכזבת, סתירות באופיו, בלבול ושאלות זהות העיקו עליו עד כדי כך שניסה לשים קץ לחייו.
בחודש דצמבר 1887 קנה אקדח צבאי ישן וירה כדור בחזהו.
בכיסו מצאה המשטרה פתק לגלגני: "אני מבקש להטיל את האשמה במותי על המשורר הגרמני היינה; הוא המציא את הלב הסובל מכאב שיניים".
הכדור רק חורר את ריאתו השמאלית.
לאחר מכן עשה ניסיון התאבדות שני בבליעת חומצה מלחית שעמדה ליד מיטתו בבית החולים.
לאחר החלמתו המהירה יצא למסע רגלי למוסקבה מתוך תקווה לפגוש את טולסטוי, אך לא מצא את הסופר.
הוא המשיך במסעו אל הוולגה וערך מסע בן 5 שנים ברחבי האימפריה הרוסית, בו צבר רשמים שהופיעו מאוחר יותר ביצירותיו.
בשנת 1896 נשא לאישה את יקטרינה פאבלובנה וולז'ין בת השמונה עשרה, שהתאהבה בו בעת שעבדו במערכת העיתון בסמרה.
באותה תקופה חזר אל עיר הולדתו וקיבל משרה של עורך מן המניין, ואז החל לפרסם את סיפוריו וזכה להצלחה.
הוא כתב בבוז על הבורגנות, אבל הסתייג גם מן העילית המשכילה.
"גורקי האוטודידאקט לא יכול להתרפא מתסביך הנחיתות שלו כלפי 'המלומדים כביכול', והשליך את כל יהבו על הפועלים".
ספרו "פומה גורדייב" נדפס ב-1899 והוקדש על ידי גורקי לצ'כוב אותו העריץ (צ'כוב עצמו הסתייג מן המגמה הדידאקטית בכתיבתו של גורקי).
גורקי הפך לחברו הקרוב של לנין אחרי פגישתם ב-1902. במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה דירתו בפטרוגרד למרכז פעולה בולשביקי, אך יחסיו הקרובים עם הקומוניסטים לא נמשכו זמן רב.
הוא כתב, שבועיים אחרי מהפכת אוקטובר:
במהלך החזרות על מחזהו "בשפל", בשנת 1902 התקרב לשחקנית מריה אנדרייבנה, שהייתה נשואה לפקיד בכיר בחברת הרכבות הממלכתית ואימצה בשקיקה את תורות השמאל.
ב-1903, לאחר שבע שנות נישואיו הראשונים נפרד מאשתו הראשונה, תוך שהוא שומר עמה על קשרי ידידות, ושני ילדיו נשארו לחיות עמה.
הוא קשר את חייו עם אנדרייבה שעזבה את התיאטרון והפכה לבת זוגו, מזכירתו, ומנהלת משק הבית שלו.
לאחר שמצבו של גורקי הפך עדין עקב המאורעות הסוערים ברוסיה, היא עזבה עמו את רוסיה בהתלהבות וכך יכלה גם לשמש לו כמתורגמנית, היות שידע לדבר רוסית בלבד.
ב-1906 הגיעו בחשאי דרך פינלנד לברלין.
ב-1913, למחרת הזיכוי במשפט בייליס, התבטא גורקי בנוגע לעלילת הדם שנרקמה: "חג היום לרוסיה!
הוציאו דיבה נפשעת על העם היהודי".
הקונפליקטים בין גורקי ללנין הלכו וגברו עם גבור הביקורת של גורקי על "רוסיה החדשה" אחרי מלחמת העולם הראשונה.
מנגד, חסם לנין את יכולת ההתבטאות של גורקי.
מכתביו לגורקי ב-1919 רוויים איומים:
באוגוסט 1921 נאסר חברו ניקולאי גומיליוב בפטרוגרד על ידי הצ'ה קה (המשטרה החשאית) בגלל דעותיו המונרכיסטיות.
גורקי מיהר למוסקבה כשהוא חמוש בהוראה לשחרר את גומיליוב, הוראה שהייתה חתומה על ידי לנין עצמו, אך נוכח כי גומיליוב כבר נורה בידי המשטרה.
באוקטובר היגר גורקי לאיטליה בנסיבות בריאותיות: הוא סבל משחפת.
בגיל חמישים ושתיים נפרד גורקי "באופן ידידותי" (כדברי הסופר והביוגרף אנרי טרויה) ממריה אנדרייבה ודבק במריה בודברג, המכונה מורה, אישה שדיברה שפות רבות, והפכה למזכירתו ולאחר מכן למאהבתו הקבועה.
בודברג, בסבירות גבוהה, עבדה עבור האו.ג.פ.או.
(שירות הביון של ברית המועצות).
על פי סולז'ניצין, חזרתו של גורקי לרוסיה נבעה משיקולים חומריים.
בסורנטו מצא עצמו גורקי ללא כסף וללא תהילה.
מנותק מאדמת רוסיה ומן העם הרוסי חש שכוחות היצירה שלו דועכים.
הוא ביקר בברית המועצות מספר פעמים אחרי 1929, וב-1932 הציע לו סטלין לחזור לצמיתות, וגורקי קיבל את הצעתו.
אחרי חזרתו לברית המועצות קיבל על עצמו את המדיניות התרבותית הסובייטית, על אף שנאסר עליו לצאת את גבולות המדינה.
ביוני 1929 ביקר באיי סולובצקי וכתב מאמר חיובי על הגולאג שהיה כבר אז ידוע לשמצה במערב.
ב-1929 ייסד מחדש את כתב העת הספרותי ליטרטורניה גזטה (כתב עת שנוסד במקור על ידי אלכסנדר פושקין במאה-19) והיה עורכו הראשי מטעם אגודת הסופרים הסובייטים.
חזרתו מאיטליה הפשיסטית היוותה ניצחון תעמולתי עבור הסובייטים.
גורקי זכה לקבל את "עיטור לנין" וניתנה לו אחוזה במוסקבה (כיום מוזיאון גורקי) ודאצ'ה בפרברים.
אחד מרחובותיה הראשיים של מוסקבה נקרא מחדש על שמו, כמו גם עיר הולדתו ניז'ני נובגורוד.
המטוס הגדול בעולם בשנות ה-30, הטופולב ANT20, קיבל את השם "מקסים גורקי", ושימש לטיסות תעמולה בשמי מוסקבה.
ב-1933 ערך גורקי ספר ידוע לשמצה על תעלת בלומורקנאל (התעלה המחברת בין הים הלבן לים הבלטי), שהוצג בידי הממסד הסובייטי כ"דוגמה מוצלחת לחינוך מחדש של אויבי העם".
באופן אירוני המורד המהפכן גורקי הפך למשרתו של המשטר הסובייטי.
עם עלייתו של הדיכוי הסטליניסטי ובמיוחד לאחר מותו של סרגיי קירוב בדצמבר 1934, היה גורקי במעצר בית לא מוכרז בביתו במוסקבה.
מדי יום סופק לו הגיליון המצונזר של פראבדה, שנמחקו ממנו כל הידיעות על מעצרים או רדיפות.
גורקי נפטר במוסקבה ב-18 ביוני 1936, כשנה לאחר מותו הפתאומי של בנו, מקסים פשקוב.
אחת ההאשמות שהועלו במהלך משפט העשרים ואחת ב-1938 הייתה כי גורקי נרצח בידי סוכני נ.ק.ו.ד., אך נראה כי לא היה זה אלא חלק מתעמולה של אנשי סטלין, כדי להשלים את מלאכת ה"טיהורים" של אנשים שיוקרתם בקרב המפלגה הייתה לצנינים בעיניו.
גורקי נפטר בגיל שישים ושמונה כשהוא שחפן, שחוק ותשוש מעייפות.
גורקי היה מחשובי הסופרים בעולם בזמנו, ובעל מעמד גבוה ברוסיה – הן לפני המהפכה והן לאחריה.
כוויקטור הוגו וצ'ארלס דיקנס לפניו, הוא כאב את כאב החלכאים והנדכאים וזעק את זעקתם.
הוא פעל למען זכויות האדם בנושאים רבים.
הוא ראוי להיזכר במיוחד בזכות אהדתו לעם היהודי ולציונות, יציאתו בריש גלי כנגד האנטישמיות, ופעילותו למען הסופרים והאמנים היהודים.
הוא התבטא בקול רם כנגד האנטישמיות, וה"אני מאשים" שלו לאחר פרעות קישינב היה הברור, האמיץ והנוקב ביותר, והתחיל במילים הבאות:
"בשנים האחרונות נעשו במדינתנו מעשים המגלים את חרפת הארץ.
אולם, הדבר המביש ביותר, המעורר חרדה ואימה, בושה והתמרמרות, הוא הטבח האיום שנעשה ביהודי קישינוב.
אנשים הרואים את עצמם כנוצרים, אנשים המאמינים, כביכול, באל חנון ורחום - אנשים אלה, בעצם ימי חג אלוהיהם שקם לתחיה, רוצחים ילדים וזקנים, אונסים נשים, שודדים ומענים את בני אותו השבט אשר נתן להם את הנוצרי."
בשנת 1915 ייסד גורקי את האגודה הרוסית למען חיי היהודים, שפעלה נגד רדיפות הקהילה היהודית.
גורקי היה מיודד עם מספר סופרים יהודיים, בהם שלום עליכם.
הוא העריך מאוד את חיים נחמן ביאליק, והתרגש עד בכי כאשר הגיע לידיו תרגומו הרוסי של "על השחיטה".
ב-1915 כתב מאמר פרו-יהודי ובו ביקורת חריפה על תופעת האנטישמיות ברוסיה.
ב-1916 פרסם מאמר נרגש על "אכן חציר העם" בעיתון היהודי "יֶברייסקאיה ז'יזן" (מאמר זה, כמו המאמר הקודם ורוב מאמריו שהוקיעו את האנטישמיות, הושמטו מההוצאה הסובייטית בת 30 הכרכים של כל כתביו).
מאוחר יותר, בשנת 1921, היה זה בזכות מאמציו שהותר לשורה שלמה של סופרים יהודיים לצאת את ברית המועצות, ביניהם חיים נחמן ביאליק, יהושע רבניצקי, אלתר דרויאנוב, בן־ציון דינור, ועוד.
גורקי היה גם תומך נלהב של תיאטרון "הבימה" ופעל נגד ההתנכלויות לקיומו.
עיר הולדתו, הנקראת כיום ניז'ני נובגורוד, נקראה גורקי בין השנים 1932–1990.
פארק השעשועים פארק גורקי במוסקבה, המשתרע על שטח של 1.2 קמ"ר, קרוי על שמו.
הפארק מאוזכר בשיר Wind of Change, של להקת הרוק הגרמנית "סקורפיונז" יחד עם אתרים נוספים בעיר מוסקבה.
גם בעיר מינסק שבבלארוס קיים פארק שעשועים הקרוי באותו השם.
בשנת 1938, כשנתיים לאחר מותו של גורקי, הופק בברית המועצות הסרט "ילדותו של גורקי" ("Детство Горького") בבימויו של מרק דונסקוי.
הסרט, בשלושה חלקים ("ילדות מרה", "העם" ו"האוניברסיטאות שלי"), מתאר את חייו של גורקי על-פי רשמיו שלו.
בסרט זה נשמע לראשונה שיר שהלחין אריה לב שוורץ למילים שכתב גורקי ושעברו עיבוד על ידי עמיתה של לב.
כמה שנים לאחר מכן, שימש לחן זה כמקור השראה עבור נתן יונתן כשחיבר את שירו "דוגית נוסעת".
יונתן כתב את המילים ללחן של לב שוורץ, לאחר שינויים קלים.
שמו של גורקי הונצח בישראל רק ברחוב קטן ביפו ובפאב באותו אזור הנושא את שמו.
בורגנים [1901], תרגמו שמעון לוי, נינה מיכואלס, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1986.
הוצג בתיאטרון באר שבע, בשיתוף עם תיאטרון בית ליסין, 1990.
הפקת היובל, תרגום - עזה צבי, בימוי - אופירה הניג, רמת גן, מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1992.
הוצג בתיאטרון הקאמרי, בשיתוף עם תיאטרון חיפה, תרגום עזה צבי, בימוי היי קילוס, צייר אריה נבון, מוזיקה רפי בן משה, נובמבר 1970.
הוצג בתיאטרון גשר ב-1994, בבימויו של יבגני אריה.
קייטנים [1904], תרגמה רבקה משולח, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1984.
ילדי השמש [1905], תרגם יותם ראובני, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1985.
ברברים [1905], תרגמה מרים קיני, רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1986.
אויבים [1906], תרגמה מרים קיני, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1982.
התמהונים [1910], תרגמה עדה בן-נחום, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1982.
תרגם אליהו פורת, בימוי רפאל צבי, הוצג בחוג הדרמטי בעין החורש, בראשית שנות הארבעים.
תרגמו שמעון לוי, נינה מיכואלס, רמת גן: המרכז הישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1985.
יגור בוליצ'וב [1932], תרגמה רבקה משולח, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1984.
פומה גורדייב [1899, Фома Гордеев], תרגום: ש' הרברג, ירושלים: מצפה, 1927.
השלושה [1900], תרגם מרוסית אהרן פולאק, ערך יוחנן טברסקי, תל אביב, 1954.
תרגם מרוסית שמאי מנדל, ת"א: ספרים טובים, 1949.
תרגם מרוסית זאב זמירי, תל אביב: גפני, 1966.
העירה אוקורוב [1908], סיפור מימי מהפכת 1905, תרגם אברהם שלונסקי, אופק: תל אביב, 1943.
קלים סאמגין [1927-1936, Жизнь Клима Самгина], תרגם ש' הרברג, מרחביה: ספרית פועלים, 1950.
ילדות, תרגום: לאה גולדברג, ספריית פועלים, 1943, תורגם בשנית על ידי נילי מירסקי, ספריית עם עובד, 1995
מפעל בית אראטאמונוב [1896, Дело Артамоновых], תרגם מרוסית ש' הרברג, תל אביב: הוצאת שטיבל, 1934.
ספורי מעשיות על איטליה, [Сказки об Италии, 1911–1913], תרגם ש.
הרברג, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, 1945.
לידתו של אדם, סיפורים, תרגם מרוסית ש' יורם, תל אביב, 1946.
איבנון טפשון וספורים אחרים, לילדים, תרגם שלמה סקולסקי, ציירה איזה פרליס, ת"א: עמיחי, 1955.
מבחר סיפורי גורקי, תרגם ח' תרסי, בעריכת ל' חזן, ת"א: ניב, 1960.
טוב הוא האדם, סיפורים לנוער, תרגם מרוסית ש' יורם, ניומן, 1968.
דראמה קטנה, סיפור, תרגום מרוסית - אברהם לוינסון, עופר, ירושלים, 1946.
הספר שאיננו מניח לישון, תרגם ליאון שפילקע, לונדון, תר"ע 1910.
בערבה, לנוכח הים, סיפורים, תרגמה מרוסית: דינה מרקון, הוצאת קדימה, 2018.
הזקנה איזרגיל ושירת התחמס, בתוך הספר: האוניברסיטאות שלי, תרגם מרוסית פסח בן עמרם (ליפובצקי), ירושלים: קרית ספר, 1936; תל אביב: עם עובד, 1956, 1989.
האוניברסיטאות שלי [1923, Мои университеты], תרגם מרוסית פסח בן עמרם (ליפובצקי), ירושלים: קרית ספר, 1936; תל אביב: עם עובד, 1956, 1989.
ספרים ואישים: מאמרים, זכרונות, אגרות, תרגם משה בסוק, ת"א: הקיבוץ המאוחד, 1953.
זכרונות על טולסטוי [1919], תרגם מרוסית א' פרסמן, מרחביה: ספרית פועלים, 1946.
האוניברסיטאות שלי, תסכית רדיו, ימימה אבידר-טשרנוביץ, 4 בדצמבר 1944. כתב היד נמצא בארכיון המחברת במכון גנזים, פריט כ-37184.
מקסים וגאן היה מצביא צרפתי.
היה שלישו של המרשל פרדיננד פוש במלחמת העולם הראשונה, לחם לצידו של יוזף פילסודסקי במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, ועמד בראש הצבא הצרפתי לתקופה קצרה במהלך מלחמת העולם השנייה.
וגאן נולד בעיר בריסל בבלגיה.
יש האומרים כי הוא היה בנה הבלתי חוקי של הקיסרית קרלוטה ממקסיקו, אשתו של מקסימיליאן הראשון, ההרפתקן מבית הבסבורג אשר התיימר להקים במקסיקו אימפריה בחסות צרפת, ב.
וגאן היה מודע לשמועות אלו אך לא הכחיש אותן ולא אישר אותן.
הוא התחנך במרסיי אצל משפחה יהודית בשם כהן דה ליאון.
בזיכרונותיו הוא מקדיש מעט מאוד מקום לנעוריו, אך מציין כי בזמן היותו תלמיד הוחדרה בו בחוזקה האמונה הקתולית.
זיכרונותיו מתחילים מקבלתו ל בפריז, כאילו רצה למחוק את הקשר שלו אל המשפחה היהודית.
לבית הספר הצבאי התקבל תחת השם "מקסים דה נימאל" כצוער חוץ, בלגי.
הוא סיים בהצלחה את חוק לימודיו באקדמיה הצבאית בשנת 1887 והוצב בגדוד פרשים.
אז אומץ באופן רשמי על ידי מנהל החשבונות של משפחת כהן דה ליאון, מר וגאן, ממנו קיבל את שמו.
בשלב זה אף הפך לאזרח צרפתי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש וגאן כקצין מטה.
עם פרוץ המלחמה בילה מספר ימים בגדוד קרבי, אך לאחר מכן הוצב כשלישו של הגנרל פרדיננד פוש.
ההיסטוריון תאודור דרייפר, בספרו "מלחמת ששת השבועות" כותב כי "וגאן היה צלו של פוש.
פוש נתן את הפקודות, לעיתים מעורפלות וסותרות.
וגאן תרגם אותן להוראות ברורות ונחושות.
[...] אין לדעת לאן היה מגיע פוש ללא וגאן, ולהפך.
אין לדעת לאן היה מגיע וגאן ללא הרצון הנחוש והכוח המניע של פוש, אשר לא הצטיין כווגאן בכתיבת מזכרים, אך מעולם לא הכיר בתבוסה, אפילו כשזו ניבטה בפרצופו".
לימים ידע היטלר לחזור על מעמד זה במדויק, כאשר הפעם יהיו אלו הגרמנים אשר יכתיבו לצרפתים כניעה משפילה.
לאחר המלחמה המשיכה הקריירה של וגאן לשגשג, על אף פרישתו של פוש.
וגאן נשלח כיועץ לפולין בזמן המלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920 וניסה לסייע ליוזף פילסודסקי בידע צבאי, בלוגיסטיקה ובטקטיקה.
הוא היה בראש המשלחת לצד הבריטי אדריאן קרטון דה ויארט.
כאשר הגיעה המשלחת היה כבר הקרב המכריע, בו הוכו הרוסים בפאתי ורשה בעיצומו.
עם זאת נפוץ המיתוס כאילו הייתה זו הגעתו של וגאן ברגע האחרון הגורם המכריע לניצחון, שכונה "הנס על הוויסלה".
וגאן ציפה לקבל את הפיקוד על הצבא הפולני, אך קבלת הפנים שציפתה לו הייתה מאכזבת.
ב-24 ביולי נפגש לראשונה עם פילסודסקי, ונשאל "כמה דיוויזיות אתה מביא עמך?" השאלה נותרה ללא מענה.
הוא הוצב כיועץ לרמטכ"ל הפולני רוזבאדובסקי, אך שיתוף הפעולה ביניהם לא היה קולח.
הוא הוקף בידי קצינים פולנים אשר ראו בו מתערב מבחוץ, ואשר התעקשו לדבר עמו בשפה הפולנית, אותה לא הבין.
כל הצעותיו לארגון הגנתה של פולין נדחו.
הצעותיו ליצור קו הגנה רציף על נהר הבוג המערבי ולאחר מכן על הוויסלה נדחו, כאשר התוכנית שנתקבלה הייתה תוכניתו הנועזת של פילסודסקי שכללה משיכה של האויב לתוככי השטח הפולני מעבר לוויסלה, וכיתורו באמצעות תנועת מלקחיים של צבאות שהוסתרו בעורף.
תרומתו הניכרת הייתה בהתעקשות על שיטה של פקודות כתובות ורישום פרוטוקולים, שהחליפה את שיטת התשדורות בעל פה שהייתה נהוגה בצבא הפולני לפני בואו.
הוא סייע לגנרל ולדיסלב שיקורסקי, אשר היה בראש אחד הכוחות המסתערים במתקפת הנגד בקרב על ורשה, אך תרומתו הייתה שולית.
וגאן היה רגיל לתת פקודות, ואילו הוא נמצא במקום בו לא הייתה מסורת של ציות.
כבוגר מלחמת העולם הראשונה הייתה חשיבתו של וגאן הגנתית, ואילו הצבא הפולני במלחמה זו היה נתון ברעיונות של הסתערות והתקפה.
לאחר הניצחון בקרב נפגע מיחסו של פילסודסקי, והחליט לעזוב את פולין.
ב-25 באוגוסט ניתן לו אות הכבוד הפולני הגבוה "וירטוטי מיליטרי" ועם שובו לפריז, שלושה ימים לאחר מכן קיבל קבלת פנים של גיבור לאומי, וזכה לאות לגיון הכבוד.
במשך שנים לאחר מכן נפוצה הידיעה הכוזבת כאילו היה זה וגאן אשר ניצח בקרב על ורשה.
וגאן כיהן כנציב העליון על סוריה ולבנון בין 9 במאי 1923 ל-1 בינואר 1925. הוא הצליח במשימתו להרגיע את המצב בסוריה ובלבנון, והידיעה על התפטרותו התקבלה בתגובות צער מצד רבים ממגזרי האוכלוסייה המקומית בלבנון וגם בסוריה.
בשנת 1931 קיבל וגאן מקום ב"אקדמיה הצרפתית" והפך ל"בן אלמוות", במקביל למינויו כמפקד צבא צרפת (צבא היבשה של הכוחות המזוינים של צרפת), בטרם יצא לגמלאות בשנת 1935. וגאן נקרא שוב לשירות סדיר על ידי אדואר דאלאדיה באוגוסט 1939 וקיבל את הפיקוד על הצבאות במזרח התיכון.
תפקידו העיקרי נראה כהכנת צבאו לאפשרות למנוע השתלטות סובייטית על שדות הנפט באזור.
במאי 1940 נראתה תבוסתה הצבאית של צרפת כמעט כעובדה גמורה.
הצבא הצרפתי, אשר הסתמך על הגנה קווית מאחורי קו מאז'ינו, לא היה מוכן לטקטיקות הבליצקריג הגרמניות.
ממשלת צרפת נחלקה בין הנחושים, בהנהגת ראש הממשלה פול רנו ואישים כז'ורז' מנדל, ובין התבוסתנים, אשר דרשו כניעה, וראו בשיתוף פעולה עם גרמניה את הדרך היחידה להבטחת קיומה של האומה הצרפתית.
כשבוע לאחר פרוץ המלחמה החליט רנו להחליף את מפקד הצבא, מוריס גמלן.
רנו רצה להחזיר לצבא את התעוזה הקשורה בשמם של פרדיננד פוש וז'וזף ז'ופר אשר עצרו בגופם את ההסתערות הגרמנית במבואות פריז בשנת 1914. נראה כי וגאן, שלישו המסור של פוש, הוא האיש.
וגאן נקרא לפריז ממקום מושבו בסוריה, והגיע אל העיר ב-19 במאי.
גמלן פוטר עוד באותו היום.
בגיל 73 היה וגאן למפקד הצבא הצרפתי, וזאת כאשר צבאות גרמניה כבשו את ארצות השפלה פרצו את הקו הצרפתי ביער הארדנים, חצו את נהר המז ושעטו מערבה על מנת לכתר את צבאות צרפת וחיל המשלוח הבריטי אשר הוצבו בעמדות עמוק בתוך בלגיה.
הפער בחזית שאותו היה על וגאן לסתום הגיע למאה ושישים קילומטרים, המוצפים בפלדה גרמנית.
המעשה הראשון שאותו עשה וגאן כמפקד עליון היה ביטולה של "הנחיה מס' 12" שהוציא גמלן, שהייתה למעשה פקודת מבצע למתקפת נגד שמטרתה לנתק את עורפם של טורי השריון הגרמנים השועטים מערבה אל הים.
במשך יומיים למד את המצב, בעוד שצבאותיו נסוגים בקצב של עשרות קילומטרים ליום, ומתקפת הנגד אותה תכנן גמלן, במידה והייתה ריאלית מלכתחילה, מאבדת את הסיכוי המועט שהיה לה.
וגאן החליט לטוס צפונה על מנת לעמוד על מצבו של חיל המשלוח הבריטי בצפון.
ב-21 במאי נפגש עם המלך הבלגי לאופולד והורה לו להסיג את צבאותיו אל קו נהר האיסאר, אך לא הצליח להיפגש עם הלורד גורט שעמד בראש חיל המשלוח הבריטי.
כל העיניים היו נשואות אל וגאן, זיכרונות מ"הנס על המארן" ושמועות על "הנס על הויסלה" הביאו לאמונה כי אף בשלב זה יוכל להגות תוכנית מבריקה שתשבש את פעולת האויב.
ב-22 במאי נפגש וגאן עם מפקדי הצבאות, ועם וינסטון צ'רצ'יל ראש ממשלת בריטניה.
וגאן הגה תוכנית פעולה לפיה יתקפו הבריטים בבלגיה מכיוון צפון מערב, בו זמנית עם מתקפה צרפתית מן הדרום, ויכתרו את ראש החץ הגרמני הפונה מערבה.
הכוחות אותם התיימר וגאן להפעיל היו נתונים תחת לחץ גרמני כבד, שלא אפשר פנייה למתקפת נגד תוך 24 שעות.
גורט הטיל וטו על התוכנית וסירב להתקיף.
הוא חשש כי אף אם יתקיף את הגרמנים מצפון, לא יצליחו הצרפתים לפתוח במתקפה מדרום.
גורט הבין כי מתקפת הנגד הצרפתית לא תבוא לעולם, והורה לכוחותיו לסגת.
חיל המשלוח הבריטי החל דרך ארוכה שסופה בפינוי לבריטניה בדנקרק.
התמוטטות התוכניות למתקפת הנגד, הותירה למעשה את וגאן במצב חמור ביותר.
עד 5 ביוני 1940 פונה כל חיל המשלוח הבריטי מדנקרק, ואילו כל צפונה של צרפת היה נתון בידי הגרמנים, אשר עמדו להתחיל בהסתערותם דרומה, אל פריז.
עתה הצטרף וגאן למחנה "התבוסתנים" שהקיף את רנו.
הוא חשב על "מגננה אחת גדולה להצלת הכבוד הלאומי".
היה ברור לו כי צרפת הובסה, ויש להקטין את הנזק ככל האפשר.
ב"הצלת הכבוד הלאומי" התכוון וגאן לאמיתו של דבר לשביתת נשק.
וגאן ערך את הכוחות שנותרו לו במערך הגנתי דרומית לנהר סום.
עדיין היה בידיו כוח ניכר בעוצמה של 49 דיוויזיות.
הוא ערך את צבאו במערך של "קיפודים" וניסה ליצור הגנה לעומק, מקום שעד עתה הייתה ההגנה הצרפתית מבוססת על מחשבה קווית.
אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי.
בעודו עורך את חייליו למגננה "עד המוות" שידר כלפי הממונים עליו וכלפי הממשלה מסרים תבוסתניים חזקים.
ב-1 ביוני 1940 זימן וגאן למשרדו את שארל דה גול אשר עמד להתמנות לתת שר ההגנה, על מנת לחזק את מחנה ה"תקיפים" בממשלת רנו.
דה גול מוסר כי וגאן נועץ בו בשאלה מה לעשות עם 1,200 הטנקים שנותרו בידי צרפת.
"הגנת הקיפוד" שניסה וגאן ליצור, הייתה למעשה הגנה קווית מורחבת, במקום הגנת עומק, הלוקחת בחשבון את "קלף הניצחון של מרחבים גדולים, של משאבים גדולים ומהירות גדולה, כולל את השטחים הרחוקים את הבריתות ואת הימים" כפי שהתבטא דה גול.
דה גול המליץ לפרוס את הטנקים בשני מקומות, האחד בצפון פריז והשני בדרום ריימס, אך הצעתו לא התקבלה.
למעשה ידעו וגאן ודה גול כאחד כי דינו של הצבא הצרפתי על אדמת צרפת נגזר.
וגאן סבר כי הדבר מחייב "מגננה על מנת להציל את הכבוד", דהיינו הכנה לכניעה, לאחר ניסיון אציל, אך פורמלי, לבצע מגננה, ואילו דה גול ראה לנגד עיניו התנגדות עיקשת, הנפרשת על פני יבשות וימים, עד לנפילת האויב.
בזיכרונותיו כותב דה גול כי וגאן היה "משנה מזהיר" אך משקיבל על עצמו את הפיקוד העליון, ומשלא פיקד מעולם פיקוד קרבי, לא היה מסוגל ליטול אחריות ולערוך את התוכניות הרדיקליות המתבקשות מן המצב הקשה.
כאשר החלה המתקפה הגרמנית ב-5 ביוני לא ניתן היה לעצור אותה, וב-14 ביוני נפלה פריז.
בימים אלו, של פרפורי הגסיסה של הרפובליקה הצרפתית השלישית נטתה הכף בין שני מחנות.
"התקיפים" כדה גול, סברו כי יש להמשיך בלחימה בכל מקום בו נמצאים צרפתים, ובמיוחד ממושבות צרפת בצפון אפריקה.
ה"תבוסתנים", אשר קיבלו חיזוק משמעותי בדמותו של שגריר צרפת במדריד, המרשל אנרי פיליפ פטן, (אשר זומן על ידי רנו לפריז, ושם עסק בתככים שמטרתם להביא לכניעה ולהקים ממשלה בראשותו).
התבוסתנים סברו כי יש להיכנע לגרמניה, ולשתף עמה פעולה.
וגאן הפך לאחד מראשי התבוסתנים, וידו הייתה רבה באירועים שהביאו לעליית פטן לשלטון, על כל המשתמע ממנה - כניעה, שיתוף פעולה, ואף השמדת היהודים.
בליל 16 ביוני 1940, עמדה הממשלה הצרפתית, אשר כבר שהתה בבורדו לאחר נפילת פריז, בפני הכרעות קשות.
מחנהו של רנו, אשר רצה להמשיך בלחימה (הועלו מספר הצעות, לרבות איחוד פורמלי בין בריטניה וצרפת וכן הצעות דומות), הפך למיעוט, אל מול אישים כפטן ווגאן.
האחריות על המשך כהונת הממשלה הייתה נתונה על כתפי הנשיא אלבר לברן.
לאחר התפטרותו של רנו, שלא יכול היה לעמוד בעומס, עמדה על כתפי לברן האחריות למינוי ראש הממשלה החדש.
לברן נועץ עם וגאן, ולאחר ששמע דעתו כי המלחמה אבודה וכי המשך הלחימה יביא אך לחורבן צרפת, זימן את ראש התבוסתנים, פטן, ללשכתו, והודיע לו על מינויו כראש ממשלה.
צעד זה, שווגאן היה בין האחראים הראשיים לו, הביא למותה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, ולהקמת משטר שיתוף הפעולה עם הנאצים, הקרוי צרפת של וישי.
בממשלה החדשה שקמה מונה וגאן כשר ההגנה.
בספטמבר נשלח וגאן אל אלג'יריה כנציב כללי מטעם משטר וישי, שם יישם בין היתר את חוקי הגזע של משטר וישי כנגד היהודים.
עם זאת קנה לעצמו שם כמתנגד לנאצים בכך שהתנגד להסכם אליו הגיע האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן עם הנאצים, אשר העניק להם בסיסים בסוריה ובדקאר.
על רקע זה נקרא בחזרה לצרפת בנובמבר 1941. בנובמבר 1942 נעצר על ידי הגרמנים, ונותר במעצר עד שנת 1945 שאז נתפס על ידי ארצות הברית, נשפט כמשתף פעולה, אך שוחרר במאי 1946 ושמו טוהר בשנת 1948.
מקסים גילן (במקור גולדנהירש; 24 במרץ 1931 – 2 באפריל 2005) היה משורר, עורך ופעיל שמאל רדיקלי ישראלי.
מקסים גילן נולד בליל שבצרפת לאוסקר גולדנהירש, בנו של רב מקובל ברוסיה, שעבד כבנקאי בצרפת, ומאוחר יותר שימש כקונסול כבוד של רומניה בספרד, ולשרה גולדנהירש, ילידת ברלין, מזכירת שר במשרד החוץ של רפובליקת ויימאר, ולאחר מכן כתבת בשורה של עיתונים גרמניים-יהודיים, "אולשטיין פרלאג" בפריז.
בעודו ילד, עברה המשפחה לספרד הרפובליקנית.
זכרונותיו הראשונים היו ממלחמת האזרחים הספרדית: ("שיר לאהבה ראשונה", מתוך "מיפוי" 1994).
אביו כיהן כסגן שר הביטחון בממשלה האוטונומית של קטלוניה ועקבותיו אבדו במלחמת האזרחים.
ככל הנראה, נרצח על ידי הכוחות הלאומניים בהנהגתו של פרנסיסקו פרנקו.
מפחד השלטון הפשיסטי, עלתה משפחתו (הוא, אחותו ואמו המשותקת) בפברואר 1944 לפלשתינה דרך פורטוגל, על סיפונה של האוניה "ניאסה", הועברה דרך מחנה המעצר בעתלית, ולאחר מכן השתכנה בשכונת התקווה.
גילן למד עברית ואנגלית וקיבל מלגה לגימנסיה הרצליה, אך לא סיים את חוק לימודיו שם משום שנאלץ לסייע בפרנסת משפחתו.
הוא עבד כנער שליח ביפו ערב מלחמת העצמאות, גיבש לעצמו אידאולוגיה לאומנית כמו-כנענית, הצטרף ללח"י ולחם בשורות הארגון במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר פיזור המחתרות על ידי בן-גוריון, השתתף בהקמתם של כמה ארגונים חשאיים ששמו להם למטרה להפיל את משטר מפא"י.
בגין פעילותו החתרנית נכלא בפעם הראשונה.
בכלא עבר גילן מהפך רעיוני, לאחר שהיה עד לעינויי אסירים ערבים בכלא.
כמו כמה דמויות אחרות ממחתרות הימין – כגון אורי אבנרי איש האצ"ל ונתן ילין-מור המשנה למפקד הלח"י – חבר מקסים גילן אל מחנה השמאל הלא-ציוני והקדיש את חייו למאבק במשטר.
בשלהי שנות החמישים נכלא שוב לזמן קצר לאחר שנחשד לשווא במעורבות ברצח ישראל קסטנר (רוצחו של קסטנר היה מיוצאי הארגונים החשאיים שהקים גילן).
באותה עת כבר נודע מקסים גילן כמשורר עברי מחטיבת המשוררים ואנשי הספרות האוונגרדיים שהובילו את התמורה האנטי-אלתרמנית בשירה העברית (נתן זך, גבריאל מוקד, דוד אבידן: אנשי שירת "דור המדינה").
ספרו הראשון, "גדר פרוצה" יצא ב-1957, וכבר בו קבע גילן את המוטיבים העיקריים ביצירתו: שירת אהבה אישית ובכלל זה שירה ארוטית, המעורבת בשירה פוליטית נוקבת.
אחד משיריו האישיים המוקדמים מוקדש ל"מ.
מרבית ספריו ("חומות יריחו", "שהד", "מטח") יצאו לאור בשנות החמישים והשישים, שבהן נחשב כמשורר פורץ דרך וחבר הבוהמה הספרותית הקטנה של תל אביב.
יצירתו ביטאה את האמונה כי קיומו של היישוב העברי הלאומי יובטח רק על ידי השתלבות במרחב המזרח תיכוני.
עקרונות דומים ביטא גילן גם בפעילותו הפוליטית והעיתונאית.
בראשית שנות השישים, ערך והוציא יחד עם הצייר והאדריכל נחום כהן את כתב העת קילטרטן, כתב עת אוונגרדי בן גיליון יחיד.
הוא גם סלל את דרכה של יונה וולך הצעירה אל עולם הספרות.
לפרנסתו תרגם גילן בשמות עט ספרות ארוטית מאנגלית ועבד כעורך משנה בשבועון "העולם הזה".
גילן ייסד בשיתוף עם שמואל מור את כתב העת "בול", ששילב תכנים ארוטיים עם אקטואליה ומאמרים אנטי ממסדיים, וניסה להתחרות ב"העולם הזה".
ב-1966 עברו גילן ומור על חוקי הצנזורה הצבאית בחשיפת הפרשה שנודעה בשם "פרשת בן ברכה", כאשר פרסמו את הידיעה ששירותי הביטחון הישראליים השתתפו ברציחתו של האופוזיציונר המרוקני אל-מהדי בן ברכה (ידיעה שהתבררה בדיעבד כידיעת אמת).
על כך שילם מקסים גילן בתקופת מאסר שלישית: הוא נידון יחד עם שותפו שמואל מור לשנת מאסר, אך קיבל חנינה מהנשיא זלמן שזר לאחר 135 ימי מאסר.
במהלך המאסר המשיך לפי דרישת שירות הביטחון לערוך את "בול", לבל ייוודע דבר מאסרו.
אולם דבר מאסרם של מור וגילן נודע ברחבי העולם ב-20 בפברואר 1967 כאשר העיתון New York Times פרסם כתבה על משפטם הסודי.
בעקבות הפרסום התארגנה עצומה בינלאומית לשחרורם, שעליה חתמו בין היתר ברטרנד ראסל וז'אן-פול סארטר.
מאסר זה הניב את מחזור השירים "ארבעה שירי כלא", ובו שיר המוקדש למהדי בן ברכה ("כשאני שחושב על מהדי, רעי, צר לי באמת שלא שמרתי עליו בשבילי", מתוך "מיפוי", 1994).
לאחר מלחמת ששת הימים גבר מיאוסו של גילן מישראל.
הוא הזהיר בשיריו מן העתיד לקרות למדינת היהודים עקב השליטה בשטחים שנכבשו במהלכה.
ב-1969 חזר גילן לצרפת מולדתו.
השהייה בחו"ל תוכננה לשנים ספורות אך התארכה ליותר משני עשורים, גילן ראה את הגירתו לצרפת כגלות פוליטית מישראל.
מנותק מההוויה הישראלית, ניצל את גלותו בצרפת על מנת לארגן מפגשים עם אנשי אש"ף.
והקדיש את מלוא זמנו לפעילות פוליטית שתכונן גשרי שיתוף פעולה בין מחנה השלום הפלסטיני למחנה השלום הישראלי.
ב-1974 יצא באנגלית ספרו "כיצד איבדה ישראל את נשמתה?" שבו עיגן תאורטית את עמדתו הפוליטית ().
בסוף שנות השבעים הוציא לאור כתב עת באנגלית בשם "Israel & Palestine" ("ישראל ופלסטין"), אשר מומן על ידי ד"ר נחום גולדמן, שהיה בעבר יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנות השמונים גילן ערך ופרסם, יחד עם חיים ברעם, את כתב העת "במרחב" שהופץ בישראל.
גילן יצר קשר עם הנהגת הארגון לשחרור פלסטין, בייחוד עם סעיד חמאמי ועם עיסאם סרטאווי, ששילמו בחייהם על מגעיהם עם ישראלים.
הודות לכך היה מקסים גילן בין הישראלים הראשונים שנפגשו עם ראשי אש"ף, כאשר נדמה היה לו שהארגון נטש את רעיון הפיכת ישראל כולה לפלסטין ועבר לדגול בפתרון שתי מדינות.
ב-1978, זמן מה לאחר הפיגוע בכביש החוף ומבצע ליטני, טס גילן בזהות בדויה לביירות, נפגש עם אבו ג'יהאד והפציר בו לחדול מלפגוע באזרחים ישראלים.
פעילות זאת הביאה לאיומים תכופים על חייו מפי שירותי ביטחון ערביים ואלה של ישראל.