tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאיר (מוניה) מרדור (21 בנובמבר 1913 – 29 במרץ 1985) היה מבכירי ההגנה ומערכת הביטחון הישראלית ומנכ"ל רפא"ל הראשון.
מוניה מרדר (לימים מרדור), נולד בעיר קובל שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית (היום באוקראינה).
בוגר הגימנסיה העברית "תרבות" ומראשי קן "השומר הצעיר" בעיר.
ב-1933 עלה לארץ ישראל, והתגייס מיד לארגון ההגנה.
מ-1936 שירת במנגנון הקבע של הארגון, ושימש בתפקידי פיקוד במחוז חיפה: תחילה כמפקד יגור ואחר-כך (1938–1940) כמפקד הפו"ם (יחידות לפעולות מיוחדות) במחוז, במסגרתה פעלו הוא ואנשיו נגד מבצעי הטרור הערבי ונגד מדיניות "הספר הלבן" של הבריטים בארץ ישראל.
בהמשך שירותו בהגנה שימש בתפקידים שונים בתחומי הרכש, המודיעין וההעפלה במסגרת המוסד לעלייה ב'.
בשנת 1937 היה סגן מפקד מחלקת התעופה של ההגנה, שהייתה תחת כיסוי מחתרתי של "הקלוּב לתעופה" בחיפה.
ב-1940 קיבל מרדור רישיון טיס של ההגנה בכסות חברת "אווירון", והיה לאחד מהטייסים העבריים הראשונים בישראל.
באותה שנה פיקד על מבצעים מיוחדים ועסק בארגון גדודי חי"ש (חיל השדה) בנפות חיפה והמפרץ.
בשנים 1940–1943 היה מעורב בהעפלה הימית והיבשתית לישראל, ובמספר פעולות כמו פיצוץ אוניית המעפילים "פאטריה" ב-1940.
עם הקמת הפלמ"ח ב-1941, הוטל על מרדור לגייס מתנדבים באזור חיפה והצפון ליחידות הראשונות שלו, ומ-1942 עסק בפעולות רכש בצפון.
שנה לאחר-מכן, ב-1943, הוצב מטעם ההגנה במוסד לעלייה ב', כממונה על ההעפלה מארצות המזרח: מצרים, לבנון, סוריה, עיראק ואיראן.
בתפקיד זה פעל גם להקמת תאי הגנה מחתרתיים בקרב הקיבוצים היהודיים בארצות שליחותו, ועסק בהברחת נשק מארץ ישראל לצורך חימושם של התאים.
באביב אותה שנה, היה חבר במשלחת שהביאה אמבולנסים לטהראן, כשי מטעם היישוב לצבא האדום שלחם בנאצים.
ב-1944 עבר מרדור קורס מפקדי מחלקות (היום קורס קצינים) של ההגנה בג'וערה.
באותה שנה הוטל עליו לעמוד בראש יחידת הרכש של ההגנה, שעסקה בפעולות רכש בלתי חוקיות בארץ ישראל ומחוצה לה.
מ-1948 פעל בתחום הרכש באירופה.
באותה שנה עמד בראש המבצע להטבעת ספינת הנשק הערבית "לינו" באיטליה, שהובילה משלוח גדול של נשק צ'כי לסוריה.
לאחר ההשתלטות על המשלוח בלב ים, הגיע הנשק הסורי לנמל חיפה, ולידי צה"ל.
סמוך ליום הכרזת המדינה הוצב מרדור בחיל האוויר, הקים את להק תובלה אווירית (לת"א) ועמד בראשו.
הלהק ערך מבצעי תובלה והפצצה עד סוף מלחמת העצמאות, ומאוחר יותר היה לאחד מיסודותיה של חברת התעופה הלאומית "אל על".
במסגרת תפקידו כמפקד הלהק פיקד וארגן את "מבצע בלק", מבצע רכבת אווירית של מטוסי תובלה להובלת מטוסים, נשק ותחמושת שנרכשו בצ'כוסלובקיה, וכן את "מבצע אבק" שתכליתו רכבת אווירית של אספקה לנגב המנותק, שאיפשר את "מבצע עשר המכות" (הוא "מבצע יואב").
ב-1949 שימש מרדור, למשך זמן קצר, ממלא מקום למפקד חיל הים.
מאוחר יותר באותה שנה השתחרר משירות צבאי ומונה לראש אגף חיל האוויר במשרד הביטחון, תפקיד בו שימש עד 1952. מאוחר יותר מונה למנהל אגף מחקר ותכנון (אמ"ת) במשרד (1952–1957), גוף שעסק בארגון ובניהול מחקרים מדעיים בתחום הביטחון.
הוא נחשב לאחד ממקורביו של ראש הממשלה ושר הביטחון דאז, דוד בן-גוריון.
ב-1958 אורגן אמ"ת מחדש והפך לרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל), יחידת סמך במשרד הביטחון שמרדור מונה להיות מנהלה הכללי.
הוא שימש בתפקיד עד שנת 1968, תקופה של התעצמות התעשייה הצבאית בישראל, במהלכה פותחו אמצעי לחימה רבים שסייעו בניצחון המזהיר של צה"ל במלחמת ששת הימים.
בספרו רפא"ל - בנתיבי המחקר והפיתוח לביטחון ישראל (פרס יצחק שדה לספרות צבאית, תשמ"א) רמז מרדור כי לקח חלק בתוכנית הגרעין הישראלית, וכי במאי 1967 היה מעורב בהשלמת "פרויקט עיקרי" בתחום זה בישראל (במסגרת תפקידו כמנכ"ל הרשות, תוך כדי ההכנות למלחמת ששת הימים).
ספר זה הוא במידה רבה המשך לספרו הקודם, שליחות עלומה - פרקי מבצעים מיוחדים במערכות ההגנה.
עם פרישתו מתפקידו כמנכ"ל רפא"ל ב-1968 מונה מרדור לראש הוועדה לתכנון מערך המשק לשעת חירום (מל"ח).
בדצמבר 1978, לאחר 45 שנות שירות בהגנה, בצה"ל ובמערכת הביטחון, פרש מוניה מרדור ממשרד הביטחון.
הוא חתן פרס ביטחון ישראל ע"ש אליהו גולומב על מפעל חיים מצטבר ועל תרומתו למערכת הביטחון לשנת 1980 (תש"ם).
בתו הייתה שדרנית הרדיו גוני מרדור.
נטמן בבית העלמין בכפר שמריהו.
בתל אביב נקרא רחוב על שמו בשכונת נווה אליעזר שבדרום העיר.
שליחות עלומה - פרקי מבצעים מיוחדים במערכות ה"הגנה", הוצאת "מערכות", 1957
רפא"ל - בנתיבי המחקר והפיתוח לביטחון ישראל, הוצאת "מערכות", 1981
מאיר עוזיאל (נולד ב-13 בינואר 1945) הוא עיתונאי, סאטיריקן, מתרגם, עורך, סופר, איש במה ואיש תקשורת וטלוויזיה ישראלי.
עוזיאל הוא בן למשפחה ארץ־ישראלית ותיקה בת שמונה דורות בירושלים.
סבו היה הראשון לציון ורב ראשי של ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן רב ראשי של מדינת ישראל – הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ועל שמו הוא נקרא.
נולד ב-13 בינואר 1945 בטריפולי שבלוב, בעת שאביו שירת כקצין ארץ ישראלי בצבא הבריטי.
בהיותו בן כשנה וחצי חזרה המשפחה לארץ ישראל.
אמו היא ילידת בנגאזי, ממשפחה בעלת נתינות בריטית מצד אביה (שהיה נשיא הקהילה היהודית בטריפולי) ושורשים מליבורנו באיטליה מצד אמה.
בילדותו גדל בשיכון הקצינים בתל אביב.
בגיל 14 עבר עם משפחתו לקיבוץ נצר סרני.
כשהשתחרר מצה"ל עסק בגרפיקה ופתח סטודיו לאמנות תפקודית בתל אביב.
בשנת 1970, בגיל 25, מונה לעורך הגרפי והמאייר של עיתון מעריב.
ב-1974 החל לכתוב את המדור הסאטירי-אישי "שיפודים" ב"מעריב".
ב-1978 מונה לעורך מוסף חדש במעריב "קריאת ביניים".
ב-1997 הקים את העיתון מקור ראשון והיה עורכו הראשי הראשון במשך כשנה, עד 1998. ממשיך לעבוד ב"מעריב".
החל משנת 1974, החל מאיר עוזיאל לפרסם את המדור "שיפודים" במוסף סופשבוע של מעריב.
כתיבתו של מאיר עוזיאל במדור התאפיינה באופי סאטירי-הומוריסטי, והייתה ידועה גם בביקורת הפוליטית שלו, מנקודת מבט ישראלית מיוחדת לו.
בטור פורסמה גם "פינת השלולית" בה הופיעו סיפורי אהבה ואכזבה בין "צפרדעים" לבין "נסיכות", רבים מסיפורים אלה נשלחו למאיר עוזיאל על ידי הקוראים.
שיפודים פורסם במעריב עד שנת 2014, במשך כמעט 40 שנה.
בהופעת המדור במעריב חלה הפסקה בשנת 2005, אבל הוא המשיך מיד באותה המתכונת בעיתון הצופה-מקור ראשון.
בשנת 2012 חזר מאיר עוזיאל לכתוב את המדור "שיפודים" במעריב.
ב-7 במרץ 2014, שוב הופסק פרסום המדור בעקבות חלופי מו"ל העיתון, ושיפודים חודש שוב במעריב ב-30 בנובמבר 2018, וממשיך להופיע ברציפות מדי שבוע עד היום.
פירוש הדבר הוא ש"שיפודים" מופיע כ-50 שנים, בשתי הפסקות קצרות, ובכך הוא המדור האישי הוותיק ביותר הממשיך להופיע בעיתונות העברית.
כיום מפרסם מאיר עוזיאל בקביעות גם מאמר דעה אישי כל יום ראשון במעריב, וכן מאמרים וכתבות.
בנוסף עסק מאיר עוזיאל כל השנים גם בעריכה עיתונאית, בכתיבת מאמרים, ראיונות וכתבות.
כאמור, בין יתר מפעליו העיתונאיים היה מאיר עוזיאל העורך הראשון של המוסף "קריאת ביניים", מוסף לאנשים צעירים, שהופיע בימי שני ב"מעריב" בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות השמונים (הגיליון הראשון הופיע ביום שני, 26 ביוני 1978).
היה זה מוסף בעל שפה צעירה ונושאים צעירים אשר גם נתן במה ליוצרים ולכותבים צעירים ישראליים בולטים בגיל 20–35.
מאיר עוזיאל כתב גם באופן קבוע בעיתונים האיטלקיים "לה סטמפה", ו"לה רפובליקה" עד אוקטובר 2024.
ספריו של עוזיאל מחולקים לשני סוגים – הסוג האחד הוא ספרי סאטירה ובהם סיפורים הומוריסטיים קצרים והסוג השני הוא רומנים.
הרומנים מיוחדים בסגנון שמאיר עוזיאל מגדיר כ"עבר אמיתי-דמיוני" והם: "עובדות על תשוקה מסוימת" (מודן), "מקום קטן עם דבי" (מודן) ו"איש הישר בעיניו" (טוטם).
כמו כן כתב מאיר עוזיאל רומן ביוגרפי-ספרותי בשם "הראשון לארץ ציון" (עם עובד ויד בן צבי) על אודות סבו, הרב הראשי הראשון לציון בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בשנת 2000 זכה ספר זה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
ב-1999 החל עוזיאל להפעיל בימה אמנותית בשם "בימת מופעי הספרות" המציגה על הבמה יצירות ספרותיות בבימויו, בעריכתו ובהנחייתו ובשיתוף מיטב אמני ישראל.
"בימת מופעי הספרות" של מאיר עוזיאל עולה בעיקר באולמות תיאטרון "הקאמרי", "צוותא" ו"בית אבי חי", אבל גם באולמות גדולים אחרים ברחבי הארץ.
בשנות השבעים הנחה עוזיאל את תוכנית הטלוויזיה לתרבות ואמנות "שמונה וחצי", והשתתף בשעשועוני הטלוויזיה "תשע בריבוע" ו"שחק אותה".
כמו כן השתתף בתוכניות סאטירה ברדיו, ובהן "לצון נופל על לצון" ו"יתוש בראש".
עוזיאל יצר מספר תוכניות טלוויזיה דרמטיות והיסטוריות גדולות, בהן "חידון המחתרות", "החידון הבינלאומי בנושא הגבורה היהודית במלחמת העולם השנייה", ועוד.
בין היתר הגה, יצר וכתב את הסדרה בת תשעת הפרקים "היינו שם איתם", על התנגדות היהודים לנאצים (את הסדרה הנחה ירון לונדון).
בשנים 1986–1989, נשלח מאיר עוזיאל לרומא על ידי המוסדות הלאומיים לכהן כמנהל הסוכנות היהודית באיטליה.
בתפקיד זה הוא סייע לעלייה של יהודי ברית המועצות.
בשנים 1994–1996 נשלח לתקופה נוספת, וכיהן כמנהל קרן היסוד באיטליה.
עוזיאל היה חבר בצוות ההקמה של "מצעד החיים", ואף טבע את השם "מצעד החיים".
השם מהווה משקל נגד ל"צעדות המוות", כינוי לתהליך הפינוי של אסירי המחנות בשטח שליטתה של גרמניה הנאצית, ממזרח אירופה לכיוון גרמניה, בשלהי מלחמת העולם השנייה, תוך כדי רציחתם.
עוזיאל היה חבר בוועד אגודת הסופרים העבריים בישראל, במועצת הפיס לתרבות ואמנות ובוועד הנאמנים של הפרסים הספרותיים במשרד התרבות.
מאז 2011 מנהל את פרס ברנר מטעם אגודת הסופרים.
נשוי לרותי לבית שטקלמכר (ממשפחת מייסדי רמות השבים), אב לשלושה בנים.
בנו, אוהד, נשוי לשלומית עוזיאל-רז, בתו של טייס הקרב זאב רז.
הבית ליד האגם באיטליה, טוטם ספרים, 2023
איש הישר בעיניו, (רומן) טוטם ספרים, ה'תשע"ד, 2014
על האש, מבחר שיפודים (הומור וסאטירה), הוצאת אורנית, ה'תש"ע, 2010
מעומק השלולית, (סיפורים הומוריסטיים קצרים על אהבה) מודן, ה'תש"ס 2000
הראשון לארץ ציון: סיפורו של הרב עוזיאל, (רומן ביוגרפי) הוצאת עם עובד ויד בן צבי, ה'תשנ"ט 1999. זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
מקום קטן עם דבי, (רומן) הוצאת מודן, ה'תשנ"ו 1996
ספר פסיכי, (הומור) הוצאת אורנית, עיצוב ואיורים – ליאורה גרוסמן, ה'תשנ"ג 1993
עובדות על תשוקה מסוימת, (רומן) הוצאת מודן, ה'תשנ"ב 1992
ההיףך: סאטירה לא חינוכית, הוצאת אורנית, ה'תשמ"ט 1989
עשיתי שלולית, (הוצאת רבמכר וספריית מעריב) הומור וסאטירה, ה'תשמ"א 1981
ספר נגד ג'וקים, ספר שיוציא לך את הג'וקים מהראש ויכניס לך אחרים, (הומור וסאטירה) הוצאת רבמכר, ה'תש"מ 1980
ספר רע: ידען לפושע המאורגן, (הוצאת רבמכר), הומור, ה'תשל"ח 1978
סיפורי ערש פוליטקלי קורקט, או, אגדות ילדים בלשון סגי נאור, מאת ג'יימס פין גארנר, תורגם מאנגלית על ידי מאיר עוזיאל ואוהד עוזיאל, הוצאת מודן, 1995
מקום קטן עם דבי, תרגום לרוסית: אפרים באוך.
הופיע בדפוס ואזל, ומופיע במהדורה אינטרנטית
2000 – פרס זאב לספרות ילדים ונוער.
2024 – פרס מפעל חיים לעיתונות מטעם אגודת העיתונאים.
מאיר נוי (נוימן; 30 ביולי 1922 – 17 בנובמבר 1998) היה מוזיקאי ישראלי, מלחין, חוקר הזמר העברי ומורה למוזיקה.
מאיר נוימן נולד ב-1922 כבן הצעיר בקולומיאה שבפולין (בעבר גליציה המזרחית, כיום באוקראינה), בבית יהודי בו זכה לחנוך ציוני ומוזיקלי.
הוא השתלם בלימודי הנדסה ומוזיקה והצטיין במיוחד בנגינה בכינור.
אחיו הבכור הוא דב נוי.
במלחמת העולם השנייה, ברח מהגטו הבוער בעירו, והוא בן עשרים.
בשירותו ב ניצח על להקה מוזיקלית וניגן בה.
בין מבצעי שיריו היו הצ'יזבטרון, הדודאים, העופרים, רן ונמה, להקת "בצל ירוק", מקהלת ילדי צדיקוב והסולנית שלה נעמי לוי ואחרים.
בראשית שנות החמישים היה ממקימי להקת פיקוד דרום, שימש כמנהלה המוזיקלי והלחין חלק ניכר של שיריה, המפורסם שבהם "חיל רגלים".
כן הלחין שירים ללהקות צבאיות אחרות.
בין השירים לילדים שהלחין נמצאים שירים מספרו של יוליאן טובים (בתרגום בנימין טנא) "פלאי פלאים", כשם השיר שהתפרסם בביצוע נעמי לוי ומקהלת הילדים על שם צדיקוב .
בשנים 1949–1979 היה מורה ומחנך בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב ועיצב שם את מסורת השירה בציבור, הנשמרת עד היום.
הוא הקים בביתו את "ארכיון הזמר העברי" ואת "ארכיון הזמר היידי", בהם השקיע את רוב מרצו וכספו.
הוא שקד על איסוף שירי זמר הפזורים בדפוס.
האוסף הפך לארכיון חשוב ורב ממדים בנושא תולדות הזמר העברי והיידי, בשנת 1990 תרם את ארכיונו לאוניברסיטה העברית בירושלים, לספרייה לאומית, למחלקת מוזיקה יהודית בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, הוא "ארכיון וקס - נוי", לזמר עברי ולזמר היידי.
התרומה התאפשרה באדיבותו של מר אליס וקס.
שותף למקצת מפעליו היה אחיו, חתן פרס ישראל, הפרופסור לספרות ופולקלור דב נוי.
הוא היה שותף לייזומו ולהעלאתו של המופע "איש חסיד היה" בהלחנה, בעיבוד ובאיתור לחנים ושירים שנכללו במופע.
בארבע השנים האחרונות לחייו, הוציא מאיר נוי לאור מעל שלושים קבצים של שיריו שהלחין וערך בהוצאה שהקים במיוחד לשם כך בשם "אם אין אני לי מי לי?".
מאיר נוי נפטר ב-27 בנובמבר 1998 בתל אביב.
בנו הבכור, אורי נוי, היה דיפלומט שכיהן כשגריר במיאנמר, צ'ילה, אתיופיה ופרו, והקים את מערך "לוחמת האינטרנט" במשרד החוץ, שהיה מערך ראשון מסוגו בעולם.
בנו הצעיר, אילן נוי, הוא מורה למתמטיקה בתיכון.
מאיר נוימן (עורך), שירון קפריסין: חוברת א', קראולוס: הסמינריון למדריכים של הג'וינט על שם פנחס רוטנברג בגירוש קפריסין, ערב ראש השנה תש"ט [אוקטובר 1948].
סיפור ומנגינה בו: שישה סיפורי-עם ממזרח אירופה, חיפה: עיריית חיפה – המוסיאון לאתנולוגיה ולפולקלור (ארכיון הספור העממי בישראל (אסע"י), 20), תשכ"ח.
דב נוי ומאיר נוי, 'שירי-עם יהודיים מגאליציה', בתוך: דב נוי ומאיר נוי (עורכים), מחקרי המרכז לחקר הפולקלור ב (קובץ שמואל זיינוול פיפע) (תשל"ב 1971), 97–332.
אותיות האלף בית: מספרות ומזמרות ביידיש ובעברית, תל אביב: אקו"ם, תשנ"ט.
מעיני הזמר: השפעות לחנים יהודיים ממזרח אירופה על הזמר העברי, [תל אביב?]: אם אין אני לי מי לי, תשנ"ט.
מנגינות ל"נוה חתולים", (תווים), כתב: סמואיל מרשק, מתרגם לעברית: אהרון צפנת, מתוך הבה נגילה, לא ידועה שנת ההוצאה,
אויפן וועג שטייט אַ בוים, (תווים), יוצר ומעבד: גיל אלדמע, (שיר עם יהודי), מתוך אלדמע גיל, ארכיון, סדרה B.
טניה, (זמר), מחבר: זאב ז'בוטינסקי, רושם תווים: מאיר נוי, מלחין: גיל אלדמע, (מתוך נוי מאיר מחברת עברית מספר 3, עמוד 56-57.).
השקיעה, (סוסיו של מנדל חץ פורח סוסיו כנשר), מוזיקה: מאיר נוי, כתב: יצחק באבל, תרגום: אברהם שלונסקי, ביים: שרגא פרידמן, צייר: נפתלי בזם, הבימה, 1965, ("דגש קל", ספרית הפועלים, 1993).
מאיר עזרי (1924 - 30 ביוני 2015) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל באיראן בשנים 1968–1973. היה פעיל בקהילת יוצאי איראן בישראל.
נולד באיראן לציון עזרי, שהיה מראשי הקהילה היהודית וראש ההסתדרות הציונית בעיר אספהאן, ממנו ספג את האהדה לציונות.
בגיל 15 הקים באספהאן קבוצות נוער יהודיות ציוניות, להפצת הרעיון הציוני.
בשנים 1945–1946 הקים בטהראן את תנועת החלוץ באיראן ויזם וארגן את שלוש הוועידות הראשונות של תנועה זו באיראן.
כן היה פעיל עם אביו בארגון עלייה בלתי לגאלית מעיראק ואיראן לישראל דרך איראן.
בהמשך עסק בארגון עלייה בטיסות ישירות מאיראן לישראל.
בשנת 1950 עלה עזרי לישראל ועבד בסוכנות היהודית כאחראי על קליטת עולים בני העלייה האיראנית והעיראקית.
לאחר מכן יסד וערך את העיתון "כוכב המזרח" בשפה הפרסית, שהיה העיתון היחיד בעולם באותה תקופה שיצא לאור בפרסית מחוץ לגבולות איראן.
העיתון נועד לתת אינפורמציה על המפעל הציוני ומדינת ישראל.
בשנת 1951 הקים את התאחדות עולי פרס בישראל מתוך שרידי ארגונים שהיו קיימים, חלקם על הנייר, ועמד בראשה יותר מ-10 שנים, (בחלקן במקביל לשרותו כשגריר ישראל באיראן).
מתוקף תפקידו כסגן יו"ר ההתאחדות כיהן במועצת יוצאי ארצות המזרח בהסתדרות.
היה פעיל במפא"י בעיקר בקרב העולים מפרס וחבר מרכז המפלגה.
בשנת 1958 נשלח לאיראן כעוזר לשגריר צבי דוריאל.
לאחר כשנתיים מונה לציר תחת השגריר דוריאל וב-1968 נתמנה לשגריר באיראן.
ב-1973 הוחלף על ידי אורי לובראני.
בשנת 1999 קיבל את אות יקיר ירושלים.
כמו כן קבל מאיר עזרי עיטורים מן הקרן הקיימת לישראל, מקרן היסוד, מקרן לב"י ומהחברה הישראלית למדליות ולמטבעות על גיוס רב היקף של תורמים בארץ ובעולם.
בשנת 2001 הוציא לאור בעברית ובפרסית את ספרו האוטוביוגרפי "מי בכם מכל עמו" בעזרתו של אמיר אליאסי תרשיש – שליחות באיראן, שהושק בטקס בבית הנשיא.
בנוסף על כל אלה הקדיש מאיר עזרי זמן לעסקיו, ולאהבתו הראשונה – התנ"ך, מאספקטים של אמונה, מחקר פרושים, וכן אמנות ויודאיקה בהשראת התנ"ך והמסורת היהודית.
במהלך שירותו הקים את המגבית היהודית המאוחדת באיראן ועסק בהתרמת היהודים באיראן למען המגבית ולמען מוסדות אחרים בישראל.
במיוחד גייס תורמים שבכספם נבנו בתי ספר, גני ילדים ובתי כנסת בירושלים ומחלקות שונות בבתי חולים, בהם "שיבא", "הדסה", ו"מאיר".
שמה הטוב של הרפואה בישראל בין היהודים והלא יהודים באיראן שימש את מאיר עזרי במהלך השנים כלי לעידוד יוצאי איראן (ולפני המהפכה באיראן גם אנשי שלטון איראנים) לבחור ברפואה הישראלית לטיפולים מגוונים החל מריפוי עקרות וכלה ברפואת עיניים, אורתופדיה וסוכרת.
בדרך זו השיג תרומות ניכרות לבית החולים ביקור חולים, בית החולים שערי צדק ובית החולים משגב לדך שאף שימש בדירקטוריון שלו זמן מה.
עם קבלת כתב האמנתו לשגריר פעל להידוק הקשרים בין שתי המדינות בכל תחום אפשרי ושמר על קשרים בחוגי השלטון, הצבא, הכלכלה והתרבות באיראן.
הוא יזם וארגן ביקורים של חברי הכנסת, שרים, קציני צבא בכירים, רבנים, בהם הרב יצחק נסים והרב עובדיה יוסף ומומחים בתחומים שונים באיראן, תוך הפגשתם עם אנשי מפתח בשלטון באיראן.
כן דאג להזמנתם של בכירי השלטון באיראן לישראל.
עזרי פעל להקמת שותפות נפט בין ישראל לאיראן בסוף שנות ה-60.
יזם, הקים וטיפח קשרים עם ראשי האסלאם באיראן ואף הזמין מספר הוגי דעות ומנהיגי דת מוסלמים לישראל והפגישם עם מנהיגים רוחניים ורבנים.
כמו כן הזמין לאיראן חוקרים ישראלים ואנשי אקדמיה ידועי שם, למטרות מחקר תולדות האסלאם השיעי והתרבות הפרסית (המחקרים והממצאים יצאו לאור בספרים שנכתבו בנושאים אלה על ידי החוקרים הישראלים).
בתום שליחותו באיראן בשנת 1975 הוענקו למאיר עזרי עיטורים רבים מהשאח וממוסדות אחרים.
השאח העניק לו את העיטור הגבוה ביותר, עיטור שלוש הדרגות של "כתר המלכים" (תאג').
משר החקלאות קיבל עיטור על הידוק הקשרים בין שתי המדינות ותועלתו לחקלאות.
מטעם מפכ"ל המשטרה עיטור "ספאס" על שיפור הכשרתם המקצועית ותדמיתם של קציני המשטרה באיראן.
עיטורים על קידום הספורט והענקת תואר "צופה כבוד" מיו"ר הצופים באיראן.
עיטור אריה והשמש (הסהר האדום) גם על חלקו הנכבד בסיוע ההומניטרי לנפגעי רעידת האדמה במחוז קזווין ולשיראז שבמרכז מחוז פארס, עיטורים הוענקו למר עזרי גם על ידי ראשי הקהילה היהודית באיראן.
ב- 1982 הקים את הארגון העולמי ליהודי איראן בישראל, שמרכזו בירושלים.
הארגון הוקם במטרה לחזק את הקשר בין היהודים שעזבו את איראן מיד לאחר המהפכה ובין מדינת ישראל ומוסדותיה וכן עם ה"ותיקים" יוצאי פרס בישראל שמספרם נאמד ב – 350,000 איש.
כמו כן פעל הארגון לשמירת הקשר עם שארית היהודים שנותרו באיראן לאחר המהפכה והתפוצה האיראנית בארצות הברית (כ-70,000 איש) ובאירופה (כ-10,000 איש).
הארגון עסק גם בגיוס השקעות ותרומות מיהודי איראן.
פרויקט נוסף בו הוא משקיע מרץ, אמצעים וזמן הוא איחוד כל ארגוני יוצאי איראן בארץ לגוף אחד מרכזי בהשראתו ובהנהגתו של מר ניסן חקשורי וקבוצת פעילים צעירים מבכירי צה"ל והמשק הישראלי.
מאיר עזרי יצר קשרים עם יהודים יוצאי אירן בישראל ובעולם והשתמש בקשרים אלו לגיום השקעות בישראל ותרומות לארגונים בישראל, כמו גם לסיוע ליהודי אירן, למשל בסיוע ל-15 יהודי איראן שנאסרו על ידי השלטון המהפכני.
כמו כן, עזרי מקיים פגישות במערב עם יהודים יוצאי איראן ומנסה לסייע להם להמשיך לשמור על יהדותם באיראן או לצאת מאיראן.
מאיר עזרי עומד בעצמו בראש קבוצת משקיעים מחו"ל העוסקת ביזמות בניה ופיתוח בארץ.
בנוסף, מאיר עזרי פעיל עד היום בגיוס תרומות לבתי תמחוי, סיוע בטיפולים רפואיים, רכישת אמבולנסים, עריכת טקסי בר מצווה לנערים מעוטי יכולת, בניית בית אבות ומטרות רבות נוספות.
מאיר עזרי עומד בקשר עם הנשיא משה קצב בנושאים הקרובים לאופי פעילותו ואף התלווה אליו באחדים מביקוריו בחו"ל.
גם בתחום הפוליטי פועל מאיר עזרי אך מקפיד על פעילות מאחדת למען מטרות משותפות לכל המפלגות הציוניות.
הוא תומך ביוצאי איראן בעלי אוריינטציה דומה בכנסת ובתחום המוניציפלי.
מר עזרי מוציא לאור את הירחון "כוכב המזרח החדש" אשר ממשיך את דרכו של העיתון בשנות החמישים ומטרתו להוות גורם המחבר את יוצאי איראן בתפוצות למה שקורה בישראל וליצור זיקה בין תורמים ועולים פוטנציאלים לבין המתרחש בישראל בתחומי החיים השונים.
נוצר צורך דחוף לחידוש העיתון לאחר הפסקה של יותר מעשרים שנה ולהפיצו בקרב יוצאי פרס בעולם כדי ליצור הד ועניין למתרחש בארץ ולחזק את האהדה וההתעניינות במדינה.
מאיר עזרי כעורך ראשי נותן במה ועידוד ליצירה מקורית של סופרים ומשוררים בשפה הפרסית בישראל ובקרב יהודי התפוצות ואף מסייע להוצאת יצירותיהם לאור.
במהלך השנים האחרונות מאיר עזרי מוביל מהלך מהפכני של העברת נכסים שנרכשו על ידי הקהילות היהודיות בארצות הברית (נדל"ן) לבעלות מדינת ישראל או גופים ממלכתיים כמו עיריית ירושלים מתוך ראית הנולד לגבי עתידן של הקהילות בארצות הברית.
בשנת 2006 קיבל מאיר עזרי תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה על פעילותו בהעלאת יהודי עיראק דרך איראן, חלקו בהעלאת יהודי איראן לאחר קום המדינה וההישג הייחודי של יצירת הקשרים המיוחדים עם מדינה מוסלמית – איראן בתקופת השאה.
בשנה זו יזם ומימן את הקמת "מרכז מאיר ומרים עזרי לחקר איראן והמפרץ באוניברסיטת חיפה בראשותו של פרופ' אמציה ברעם אשר נחשב למומחה בעל שם עולמי ומשמש כיועץ לגורמי ממשל אמריקניים בנושא עיראק.
המרכז מפעיל ותומך בחוקרים את הנושאים פוליטיים ותרבותיים הנוגעים ליחסים הרגישים עם מדינות המפרץ ובמיוחד איראן.
רבי מאיר מלובלין (מכונה מהר"ם לובלין) (1558 ה'שי"ח, לובלין - ט"ז באייר ה'שע"ו 1616, לובלין) היה רב, פוסק, וממפרשי התלמוד.
על פי כותבי תולדותיו נולד רבי מאיר בלובלין שבפולין בשנת ה'שי"ח (1558).
אביו רבי גדליה היה בנו של המקובל רבי אשר מקראקא.
הלך ללמוד בישיבה בקראקא, שם נשא את אסתר, בתו של ראש הישיבה ואב בית הדין, רבי יצחק הכהן שפירא.
ב-1582 עבר ללובלין בכוונה לייסד בה ישיבה.
חמש שנים מאוחר יותר, ב-1587 חזר לקראקא למלא את מקום חותנו שנפטר והתמנה לראש ישיבה ולאב"ד.
ב-1595 נתמנה לרב בלבוב, שם כיהן עד שנת 1613 אז נאלץ לעזוב את כס הרבנות בעקבות הסכסוך על הגט מווינה.
חזר ללובלין, שם כיהן כרב העיר עד לפטירתו, בט"ז באייר ה'שע"ו (1616).
המהר"ם היה פלפלן, ודן רבות בדברי רש"י והתוספות, דייק בכל מילה מדבריהם וברוח זו כתב את חיבורו הגדול "מאיר עיני חכמים" שנדפס לאחר מכן בסוף כרכי התלמוד בבלי, בשם "מהר"ם", בצמוד לפירושי מהרש"א ומהרש"ל החל ממהדורת אמסטרדם ה'תקט"ו.
פעמים רבות הוא מתווכח עמם על הבנת פירושי הראשונים.
בפסיקה, נראה שהמהר"ם היה מאסכולת המתנגדים לקודיפיקציה שנכנסה בעקבות כתיבת השולחן ערוך, והוא מציין בספר הפסקים שלו "שו"ת מהר"ם" כי אין לסמוך בעיניים עצומות על פסקי המחבר והרמ"א .
מאידך, וכנראה דווקא בגלל זאת, חש כבוד עמוק כלפי המהרש"ל, כפי שמתבטא רבות בפירושיו על הש"ס, וגם נכתב מפורשות בתשובותיו.
הוא צידד ב"כחא דהיתרא" והשתדל להקל במקום הצורך.
בשנת 1612 סידרו רבי מנוח הענדל ורבי יהושע פלק כץ (בעל "הסמ"ע"), גט בווינה, לאישה שבעלה היה חולה, ולאחר שהבריא הבעל, הורו פוסקים רבים שהגט תקף.
המהר"ם חלק על כך ובתשובה ארוכה שכתב בעניין, פסק שהאישה עדיין נשואה לבעלה, משום שתנאי הגט לא התקיימו.
אומנם רבנים חשובים כבעל ה"לבוש" תמכו בעמדתו, אך מכיוון שהמהרש"א ובעל הסמ"ע התנגדו לפסקו, התעוררה מחלוקת עזה, ואחד מהרבנים החשובים בלבוב מחה נגדו בחריפות, ובשל כך נאלץ המהר"ם לעזוב את לבוב.
בהיותו יושב על כס הרבנות בלובלין מסר שיעור על תוספות קשה ותירץ אותו בפילפול ארוך ואילו הרב שמעון וולף אוירבך (הרז"א) תירץ את התוספות על ידי הוספת אות וא"ו אחת, כאן התעוררה שאלה בין שתי קבוצות התלמידים מה עדיף, לכן פרנסי העיר החליטו לעשות הצבעה והרז"א ניצח.
בהיות כך הרז"א הפך לרב העיר ואילו המהר"ם חזר לביתו.
לאחר כמה זמן הביאו את המהרש"א שיפסוק מה הדין באמת, והמהרש"א בא ואמר שידרוש בליל שבת.
ובסופו של דבר פסק המהרש"א, שכל אחד יחזור למצבו הקודם וכך היה.
השל"ה, רבי ישעיה הלוי הורביץ.
רבי מאיר כ"ץ, אביו של הש"ך.
רבי אפרים זלמן שור, מחבר "תבואות שור".
הרב יהושע העשיל חריף, מחבר "מגיני שלמה" ושו"ת "פני יהושע".
מאיר סבן (בספרדית: Mario Javier Sabán; נולד ב-12 בפברואר 1966) הוא תאולוג יהודי מארגנטינה.
סבן בן לדוד, נצר ליהודי ספרד שגורשו ממדינתם בשנת 1492, ואחר כך גרו באימפריה העות'מאנית.
בשנת 1990 כתב ספרו הראשון שדן בנוצרים חדשים, אבות משפחות האצילות בארגנטינה.
הוא ניתח מקור הנצרות בהקשר שלה עם היהדות.
סבן גר בברצלונה ומלמד מחשבה יהודית באוניברסיטה של ליידה בקטלוניה.
מאיר נוביק (15 במאי 1914 – 18 באוקטובר 2013) היה איש שירותי הביטחון במסגרת ההגנה, שירות הביטחון הכללי ומשטרת ישראל.
נוביק נולד ב-15 במאי 1914 בוורשה שבפולין ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל.
בראשית דרכו בארץ עבד כמורה לחינוך גופני והיה מדריך במסגרת תנועת "הפועל".
בשנת 1937 ייסד את סניף התנועה בנתניה ושם החל לפעול במסגרת "ההגנה".
לאחר הכשרתו בקורסים לפיקוד ומודיעין התמנה למפקד "ההגנה" בעמק חפר.
פעילותו נעשתה במחתרת, תוך התגייסותו למשטרת היישובים העבריים.
בתקופה זו היה פעיל גם במוסד לעלייה ב' ומאוחר יותר התמנה לאחראי שירות ידיעות מאזור חיפה ועד רמת גן.
בעקבות מאסרו ב התפטר משירותו במשטרה, אך המשיך לפעול במסגרת "ההגנה".
בין השאר היה מפעילם מטעם הש"י של שני הסרג'נטים שנחטפו ונתלו על ידי האצ"ל.
לאחר הקמת מדינת ישראל שירת בצה"ל והיה מראשוני שירות הביטחון הכללי.
ב-1949 נשלח למשימות ריגול בארצות הברית.
במהלך שנות החמישים עבר למשטרת ישראל, בה שימש ראש המחלקה לתפקידים מיוחדים בדרגת סגן ניצב.
בסוף שנת 1958 הוא יצא לקורס קציני משטרה בכירים, ובסיום הקורס מונה לראש מחלקת הדרכה, בראשה עמד שנים ארוכות בדרגת ניצב משנה.
במקביל לתפקידו במחלקת ההדרכה, בשנים 1964–1965 חזר למחלקה לתפקידים מיוחדים ועמד בראשה כממלא מקומו של אהרן שלוש בתקופת לימודיו.
בהמשך שירותו שימש ראש אגף ארגון במשטרה.
לאחר שחרורו היה ממונה על ארגון ויחסי הציבור של מוזיאון ארץ ישראל.
ב-1998 זכה לאות יקיר העיר רמת גן.
בנו, ד"ר נמרוד נוביק, היה יועצו המדיני של שמעון פרס בין השנים 1984–1990.
מאיר מליקה (נולד ב-1 באוגוסט 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת החלוץ במספר קבוצות בליגה הבכירה בישראל ובנבחרת ישראל.
מליקה החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב ובמקביל בנבחרת הנוער.
מליקה עלה לקבוצה הבוגרת בתחילת עונת 1988/1989. הוא היה שותף בזכיית הקבוצה באליפות בעונת .
את עונת סיים מליקה כמלך השערים של הקבוצה עם 17 שערי ליגה ו-24 בכל המסגרות.
שניים מהשערים הוא כבש בניצחון 4–0 על הפועל פתח תקווה בגמר גביע הטוטו.
בעונת 1993/1994 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
האירוע הזכור ביותר בקריירה של מליקה הוא תיקול שביצע על רומן פץ בעונת במשחק מול מכבי חיפה באצטדיון קריית אליעזר.
בעקבות התיקול שבר פץ את רגלו.
לאחר התקרית נטען כי מליקה פגע בכוונה בפץ ואף הואשם כי מיד לאחר מכן אמר "אבי, זיינתי אותו".
מליקה הכחיש זאת וטען כי הפגיעה לא הייתה מכוונת.
בהמשך אותו משחק, שהסתיים ב-1–1, כבש מליקה שער יתרון לזכות מכבי תל אביב.
לקראת עונת 1994/1995 עבר מליקה לבית"ר ירושלים, אך מכיוון שלא התאקלם שם עבר להפועל תל אביב עוד בתחילת העונה.
בסוף עונה זו חזר למכבי תל אביב והיה שותף לזכייתה בדאבל בעונת .
בגמר גביע המדינה של אותה עונה מליקה אף כבש את השער האחרון בניצחון 4–0 על עירוני ראשון לציון.
את עונת 1996/1997 פתח מליקה במכבי הרצליה אך באמצע העונה עבר לשחק בהפועל בית שאן.
בעונת 1997/1998 היה שותף במדי בית שאן במשחק מול בית"ר ירושלים שזכה לכינוי משחק השרוכים.
סבו, מאיר מליקה, שעל שמו נקרא, היה שוער בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל, אביו שמואל מליקה היה שוער במכבי תל אביב, בבני יהודה תל אביב ובנבחרת ישראל ואחיו ירון מליקה הוא שוער עבר במכבי תל אביב.
בנו, רוי מליקה, הפך גם הוא לכדורגלן.
מליקה הוא דודו של השוער אופק מליקה.
רבי מאיר מפרמישלאן (תק"ם, 1780 - כ"ט באייר תר"י, 11 במאי 1850) היה מגדולי מנהיגי החסידות ומגדולי בעלי המופת בחסידות, ונכד של ר' מאיר הגדול מפרמישלאן שנמנה בין תלמידי הבעש"ט.
נולד לרבי אהרן אריה לייב, מבניו של ר' מאיר הגדול מפרמישלאן, ולינטה.
כבר מצעירותו התעסק רבות במצוות הצדקה ובדאגה לעניים.
כונה בשם החיבה "ר' מאיר'ל" עד סוף ימיו.
לאחר פטירת אביו בתקע"ג, מילא את מקומו בהנהגה החסידית.
היה תלמיד מובהק של רבי מרדכי מקרמניץ, בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, מגדולי תלמידי הבעש"ט מייסד החסידות.
נודע כפשטן ועניו, ובעל צדקה ותמיכה בנזקקים.
נודע גם כן באהבת ישראל מיוחדת ולימוד סנגוריה אף על פושעי ישראל.
אמר את שיחותיו ודברי תורתו ברמה המתאימה גם לפשוטי העם ואף התהלך ביניהם.
פירש פסוקים ומדרשי חז"ל בדרך עממית ואף בלשונות הגויים.
דברי תורתו וסיפורים עליו נכתבו "פנים מאירים" "אור המאיר", "דברי מאיר" ו"מרגניתא דרבי מאיר".
רבי מאיר מפרמישלאן נודע כבעל מופת ופועל ישועות ואלפי אנשים באו אליו כדי להתברך מפיו.
עיקר הפרסום של רבי מאיר היה בשל רוח הקודש הגלויה שלו, בה נהג לגלות נסתרות.
היו צדיקים, בראשם השרף מסטרליסק, שהתנגדו לכך, אך רבים העריצוהו כמו הרב יוסף שאול נתנזון ורבי חיים הלברשטאם מצאנז שהיה מהבאים להסתופף בצלו בפרמישלאן.
התפרסמו עליו מאות רבות של סיפורי מופתים, רוח הקודש ואהבת ישראל.
נשא לאישה את שלומצה בת ר' צבי מייזלס מפודהייץ שילדה לו בן ו-5 בנות:
רוחמה-רחל - אשת ר' יוסף מלושקוביץ נכד היושר דברי אמת.
פרימט רכיל - אשת ר' יחיאל מיכל מוסקוביץ' מגלינה (נפטר בכ"ו בכסלו תרכ"ז).
אסתר צינה - אשת ר' צבי פרנקל מסדילקוב (נפטר בב' בטבת תרט"ז).
חנה - בזיווג ראשון אשת רבי יהודה יצחק מבארניפקע, בזיווג שני אשת ר' חיים אברהם רדליך ממיקוליוב (נפטר בי"ח בניסן תרל"א).
מרים-חיה - אשת ר' יואל מוסקוביץ' משוץ (נפטר בי"ג בניסן תרמ"ו).
בעצמה ידועה כצדקת מופלגת וכבעלת מופת.
היא קיבלה בירושה מאביה את מקלו, וביקשה שלאחר מותה יניחו את המקל של אביה בקברה להגנה על שוץ (שמה ביידיש של סוצ'אבה), ובמלחמת העולם הראשונה כל העיירות בסביבה נשרפו למעט סוצ'אבה שנותרה שלמה.
היא נפטרה בכ"ה באדר תרס"ג (1903) ומעל קברה הוקם אוהל מפואר בבית העלמין הישן של סוצ'אבה שהיה עוד פעיל אז.
נכדה ר' יעקב מוסקוביץ' הקים חצר חשובה בסוצ'אבה עם בית מדרש גדול במרכזו שלמדו בו תלמידי חכמים רבים והיה מלא בתפילות.
רבי יצחק מקאליש (תק"ל-ו' בשבט ת"ר).
זיסל - נישאה לר' שלמה רדליך ממיקוליוב.
רבי דוב בער לייפר מברז'ן.
רבי יחיאל מיכל מקומרנה (נפטר בט' בניסן תקצ"ג).
מאיר נמני (29 בספטמבר 1948 – 25 ביוני 2017) היה כדורגלן ישראלי וקפטן מכבי תל אביב, דודו של אבי נמני.
נמני החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת מכבי רמלה.
בילדותו היה נמני אוהד של מכבי חיפה ואף התקבל לקבוצה כשעלה לבוגרים.
אולם, משפחתו התנגדה לכך ולכן עבר לשחק במכבי תל אביב בגיל 21. אחיו של מאיר, ראובן, שיחק גם הוא בשנות ה-60 במכבי רמלה, ובמכבי יפו ובתחילת שנות ה-70 עבר לבית"ר תל אביב.
במהלך 12 השנים שבהן היה נמני במכבי תל אביב, שיחק בכל תפקידי ההגנה, כבלם, מגן וקשר.
בתקופתו בקבוצה זכה נמני בארבע אליפויות, שני גביעי מדינה ופעמיים באליפות אסיה לקבוצות.
לזכותו 24 הופעות בנבחרת ישראל, הראשונה ב-1974 נגד נבחרת מלזיה במסגרת גביע אסיה.
נמני השתתף גם במשחקי נבחרת ישראל באולימפיאדת מונטריאול ב-1976. משחקו האחרון בנבחרת היה ב-פברואר 1977 מול נבחרת קוריאה הדרומית באצטדיון רמת גן במסגרת מוקדמות מונדיאל 1978, בו שבר נמני את רגלו.
ב-1981 פרש נמני ממשחק בעקבות פציעה קשה במהלך משחק באצטדיון רמת גן.
לאחר הפציעה החל לאמן את צפרירים חולון למשך מספר שנים.
הוא הצליח להעלות את הקבוצה לליגת העל, ובעונת 1988 זכתה להישגה הגדול ביותר - הפלייאוף העליון.
ב-25 ביוני 2017 הלך לעולמו ממחלת הסרטן.
נטמן לצד אביו בבית העלמין החדש ברמלה.
מאיר סוקולר (נולד ב-17 במאי 1944) הוא כלכלן ודוקטור לכלכלה ישראלי, ששימש במגוון תפקידים בכירים בבנק ישראל, לרבות כממלא מקום נגיד בנק ישראל.
סוקולר נולד בבוכרה, אוזבקיסטן (1964).
הוא סיים את הלימודים לתואר דוקטור ב-1975 באוניברסיטת ניו יורק.
הוא עבד בבנק ישראל בין השנים 1976–2006. הוא החל את עבודתו ככלכלן ביחידת הפיקוח על הבנקים בה התקדם לתפקיד בכיר, לאחר מכן מונה לאחד משלושת סגני מנהל מחלקת המחקר, ממנה התקדם ומונה למנהל המחלקה המוניטרית ומינהל מלוות המדינה.
בינואר 2002 מונה למנהל בכיר, והיה אחראי גם על מחלקת מטבע חוץ והפיקוח על מטבע חוץ.
בפברואר 2002 מונה למשנה לנגיד הבנק (יחד עם אביה ספיבק), מינויו היה בהמלצת הנגיד דאז ד"ר דוד קליין.
הוא כיהן בתפקיד בין השנים 2002–2006. בין 17 בינואר ל-30 באפריל 2005 אף מילא מקום נגיד בנק ישראל.
הוא פרש מבנק ישראל בתום הקדנציה, כשבעה חודשים לאחר כניסתו של פרופ' סטנלי פישר לתפקידו.
בתקופת עבודתו בבנק היה ממגבשי יעד האינפלציה, ומיוזמי רפורמות בשוק ההון.
בשנת 2005 היה סוקולר חבר בוועדת בכר שמונתה לצורך ביצוע רפורמה בשוק ההון – הפחתת ריכוזיות וצמצום ניגודי אינטרסים בבנקים.
לאחר פרישתו מהבנק שימש כיועץ בכיר בקרן המטבע הבין-לאומית.
הוא היה נשוי לשרון סוקולר, עד לפטירתה במאי 2022. הם התגורר בירושלים.
למאיר ושרון נולדו שלושה ילדים ונכדים.
מאיר ניסנסון (נולד ב-1944) הוא מנהל ישראלי שכיהן כמנכ"ל יבמ ישראל בשנים 1996–2012 ולאחר מכן יו"ר יבמ ישראל.
מאיר ניסנסון נולד בשנת 1944 בבואנוס איירס שבארגנטינה, לאב שהיה עורך דין.
בשנת 1955 עלה לישראל עם משפחתו, התגורר ברמת גן, ולמד בה בתיכון אהל שם.
לאחר שירותו בצה"ל למד הנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
הוא גם בעל תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1969 הצטרף לחברת יבמ ישראל, והתמיד בעבודה בה במשך 43 שנים.
בשנים 1977–1979 ובשנים 1991–1994 נשלח לתפקידים בכירים במטה האירופי של חברת IBM בפריז.
את דרכו ביבמ ישראל התחיל כמהנדס תוכנה, המשיך כמנהל משאבי אנוש וסמנכ"ל כספים, וביוני 1996 מונה למנכ"ל החברה במקומו של יהושע מאור.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל התרחבה פעילות יבמ בישראל, תוך שהיא מתאימה עצמה לשינויים הטכנולוגיים ולשינויים בפעילותה של חברת האם.
רכישה בולטת של יבמ ישראל הייתה חברת תדיראן מערכות מידע, שהגדילה מאוד את פעילותה של יבמ ישראל בתחום שרותי המחשוב, במסגרת קבוצת IBM Global Services העולמית.
מערך המחקר והפיתוח של יבמ בישראל התפתח לשלוש מעבדות, המעסיקות יותר מ-1,000 עובדים.
מספרם של כלל עובדי יבמ ישראל גדל והגיע ל-2,000 עובדים.
במהלך כהונתו היה מעורב ברכישתן של 11 חברות הזנק ישראליות על ידי IBM.
בשנת 2012 סיים כהונתו כמנכ"ל יבמ ישראל, אך המשיך כיו"ר החברה.
למאיר ניסנסון שני אחים ושתי אחיות.
אחיו הבכור, צבי בר-נס, הוא ממייסדי חברת המחשוב חילן.
אחותו עליזה רוטברד הייתה מנהלת המחשוב של בנק ישראל בתל אביב וסמנכ"לית המחשוב של הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
אחיו חיים ניסנסון היה במשך שנים רבות מנכ"ל חברת ראדא תעשיות אלקטרוניות.
אחותו הצעירה היא יהודית טיומקין, שהייתה אדריכלית פנים ונשואה לאיש העסקים אבי טיומקין.
מאיר ניסנסון נשוי לוורדה, אדריכלית עצמאית, ואב לשלושה ילדים, מתגורר בתל אביב.
הרב מאיר סטולביץ (בכתיב יידי: סטאלעוויץ; ח' בכסלו תר"ל, 1870 – ל' בשבט תש"ט, 1 במרץ 1949) היה רבה האחרון של חסלביץ שבבלארוס, ולאחר עלותו לארץ ישראל כיהן כרבה של שכונת זיכרון משה בירושלים.
נולד באיישישוק לר' אברהם סטולביץ.
למד בווילנה ולאחר נישואיו היה תלמיד הרב אלכסנדר משה לפידות בעיר ראסיין, אצלו למד תשע שנים.
נישא לרחל לאה בת שמואל ויינר מראסיין (נפטרה בערך בשנת תרע"ב) ולהם בן אחד.
בתחילת דרכו ברבנות כיהן כרבה של גירטיגלה, בתפקיד זה החזיק כ-15 שנה.
באותן שנים חיבר את החלק הראשון של ספרו "מבית מאיר".
בהמשך נתמנה לרב בקפצווא שבפלך סובאלק, אולם כעבור כחצי שנה, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא ברח מעירו, נדד באוקראינה וכיהן בה ברבנות.
לאחר מלחמת העולם מונה לרב בעיר שביז שבמחוז ויטבסק.
לאחר כשש שנים החל לשמש ברבנות העיר חסלביץ והיה רבה האחרון של העיר.
בקיץ שנת תרפ"ט נישא בשנית לחיה גיטל, בתו של הרב יצחק יוספזון מהעיר איווה שבפלך וילנה.
השלטונות הרוסים הערימו קשיים וצרות על מורי הוראה בארצו והחל משנת תר"ץ פתח במאמצים לעלות ארצה.
בשנת תרצ"ב (1932) עלה לארץ ישראל עם אשתו בסיועו של הראי"ה קוק, והיה לידידו של האחרון.
בשנת תרצ"ד התמנה לרבה של שכונת זיכרון משה בירושלים, וכעבור מספר שנים נתמנה ליו"ר אגודת הרבנים ומורי הוראה בעיר.
כן מסר שיעורים בישיבת עץ חיים והיה מחברי המועצה הדתית בעיר.
היה מראשי "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות".
בשנת תרצ"ח הוציא לאור בירושלים את החלק השני של ספרו "מבית מאיר".
חיבר את סדרת ספרי השו"ת "מבית מאיר" הכוללת שלושה כרכים.
מפקד גוש תל מונד בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
שירת בצה"ל כראש ענף כוח האדם.
ממקימי מוזיאון בית השומר בכפר גלעדי.
מאיר ספקטור נולד ב-1893 בכפר גולטה שברוסיה (אז האימפריה הרוסית) לגדליה ופסיה ספקטור.
בנעוריו למד בחדר, ובבית ספר למסחר וכן למד במסגרת פרטית להשלמת בחינות אקסטרניות.
נמשך לציונות והצטרף לתנועת פועלי ציון.
ב-1909 עלה ארצה עם משפחתו על מנת ללמוד בבית הספר בצלאל אולם מהר מאוד החל לעבוד בחקלאות בחדרה.
ב-1910 הצטרף לארגון השומר ועבד מטעם הארגון בשמירה בחדרה .
ב-1911 נשלח לשמור בגליל ובעמק יזרעאל וב-1912 נשלח לשמור בראשון לציון שם קיבל תפקיד מפקח שמירה ומאמן שומרים חדשים.
ב-1914 עזר להקים את תל עדשים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שהה בדמשק ובביירות ועסק בהברחת עולים ונשק ובסיוע לאסירים יהודיים בבתי הכלא בדמשק.
ב-1918, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה התגייס למשטרה הבריטית.
ב-1920 סייע באזור כפר גלעדי להבריח מעפילים מלבנון ארצה ובנוסף פעל לרכישת והברחת נשק דרך גבול הצפון.
בתקופת מאורעות תרפ"ט מונה לפקד על הגנת יישובים בדרום.
ב-1930 נישא ועבר לגור בגוש תל מונד ובתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט פיקד על ההגנה על הגוש.
לפני קום המדינה עבד ספקטור בסוכנות היהודית שם גייס נוטרים.
לאחר הקמת המדינה גויס לצה"ל ומונה לראש ענף כוח האדם ולקראת שחרורו שירת כשופט צבאי בדרגת סגן-אלוף.
ספקטור פעל, יחד עם רחל ינאית בן-צבי ונחום הורביץ, (מאחרוני אנשי "השומר") להקמת מוזיאון בית השומר בכפר גלעדי.
ספקטור נישא לפסיה אברמסון (בתו של החלוץ משה אברמסון) ממנה נולדו הבנים אורי ויצחק (אורי נפטר בגיל שנתיים).
כשנפטרה פסיה ב-1922 נישא ב-1930 לחווה וממנה נולד הבן אורי.
בתקופת שרותו הצבאי חלה ספקטור ונשלח לטיפולים לניו יורק שם נפטר ב-1955. ארונו הובא ב-21 במרץ 1955 ארצה והוא הובא לקבורה בחלקת השומרים בבית הקברות בתל חי.
הרב מאיר סולובייצ'יק (י"ט בטבת תרפ"ט, 1 בינואר 1929 - כ"ד באדר ב' תשע"ו, 3 באפריל 2016) היה ראש ישיבת בריסק בשכונת אחווה, בנו של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק "הרב מבריסק".
נולד בבריסק, לרב יצחק זאב ואלטע הענדל.
נקרא על שם סבה של אמו, הרב מאיר אוירבך ה"אמרי בינה".
בקיץ ת"ש, (1940) נדד לווילנה עם כמה מאחיו ואחיותיו, לאביו ששהה מחוץ לבריסק בפרוץ מלחמת העולם השנייה, והתאחד עמם בווילנה.
בתקופה זו התקרב ביותר לאביו ולמד עמו, הם עלו לארץ ישראל בשנת תש"א (1941) והתיישבו בירושלים.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים, אצל הרב הלל ויספיש ובהמשך אצל הרב איסר זלמן מלצר, יחד עם הרב שמואל אויערבאך והאדמו"ר מרחמסטריווקא - ארצות הברית, וכן למד אצל אביו.
בי"ד אדר א' תשי"ט, כחצי שנה לפני פטירת אביו, נשא את אלישבע בתו של יחיאל בנדיקט.
בשנת תש"ל פתח ישיבה בשכונת אחוה, בעידודו וסיועו של רבי אברהם אביגדור לנדא האדמו"ר מסטריקוב והרב אלעזר מנחם מן שך.
בשנותיו האחרונות התפתחה הישיבה ומנתה כ-200 בחורים ואברכים.
כאביו, נהג למסור את השיעורים בביתו.
מדי ערב הוא מסר שיעור במסכת הנלמדת בישיבה, ולפני תפילת מעריב של מוצאי שבת מסר "שיעור חומש", במסגרת "סעודה שלישית" המונית, שכללה גם זמירות ושירי נשמה.
לשיעוריו יצאו מוניטין והגיעו גם רבים שלא למדו בישיבתו.
בשנים האחרונות, עם הפילוג בציבור הליטאי, הפכה עמדתו למשפיעה ומכרעת, ואת דעתו על ענייני השעה היה משמיע במסגרת השיעור בשבת, במעמד המונים.
לאחר פטירתו התפצלה הישיבה, האחת, בראשות בנו הרב יחיאל שנשארה ב"אחווה", והאחת בראשות בנו בכורו הרב יצחק זאב, שעברה לרחוב תחכמוני בירושלים.
כבני בית בריסק, נודע בדקדוקיו בהלכה.
היה קרוב בעמדותיו לאנשי העדה החרדית בשנותיו האחרונות עמד בקשר עם אנשי הפלג הירושלמי והשתתף בעצרות ובכינוסים שלהם.
נהג להרבות בהליכה לעיר העתיקה ולהר הצופים כדי לצפות על מקום המקדש ולהתפלל שם.
התגורר ברחוב חזנוביץ בירושלים, בבניין שהיה מכונה "שיכון אגודת ישראל".
נפטר בכ"ד אדר ב' תשע"ו ונקבר למרגלות אביו בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו יצאו לאור ספרים מתורתו: "שיעורי מרן ר"מ הלוי" על מסכת ערכין, "שיעורי מרן הגר"מ הלוי" על מסכת זבחים, וספרים נוספים על התורה - בראשית ושמות.
ילדיו: הרב יצחק זאב ממלא מקומו בראשות הישיבה, הרב חיים ר"מ בישיבה, הרב יחיאל ראש הישיבה, הרב אברהם - ראש הכולל, והרב יוסף דוב, חתנו הוא הרב צבי גרוסברד.
רבי מאיר מרגליות (לעיתים: מרגלית; ~ה'תס"ז (בערך) - י' באייר ה'תק"נ, 1790), היה מראשוני רבני תנועת החסידות ורבה של אוסטרוה, תלמיד הבעל שם טוב.
נודע על שם ספרו ה"מאיר נתיבים".
נולד לרב צבי הירש מרגליות, רבה של יאזלוביץ.
אחיו הגדול רבי יצחק דוב היה מתלמידי הבעש"ט ובהשפעתו התקרב לחסידות.
נשא את בתו של רבי חיים מהורודנקא, אחיו של רבי משה מקיטוב וגיסו של רבי נחמן מהורדנקא, ובזיווג שני נשא לאישה את בת דודו רבי אריה לייב אוירבוך אב"ד סטניסלאב מחבר ספר 'נחלת אריה', אלמנת הרב משולם זלמן אשכנזי מפומוריאני.
הוא גידל כבנו את בנה מנישואיה הראשונים, הרב משולם זלמן אשכנזי (השני), לימים רבה של לובלין.
שימש כדיין בברודי, כרב ואב"ד של הורודנקה, ולאחר מכן עבר לכהן כרבה של יאזלוביץ.
משם עבר לכהן כאב בית דין בלבוב.
בשנת ה'תקי"ד נבחר לכהן כרבה של לבוב ושל המחוז כולו.
תקופה מסוימות כיהן כרב בעיירה קומרנא.
מכוחו של צו מלכותי של מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי מונה ב-1775 לרב ברסלב "וכל אוקראינה" (אין הכוונה למדינה המודרנית אלא לגליל בתוך ממלכת פולין).
ביולי 1777 (ה'תקל"ז) נתמנה לרב ואב"ד של אוסטרוה וגלילותיה, מכוח צו של הרוזן והמדינאי החשוב סטניסלב מלכובסקי .
אחיו הרב משה אברהם אבוש כיהן כאב"ד בהורודנקה ובהזאבנא, מחבר ספר "צילותא דאברהם" על הש"ס המכונה גם "חדושי מהרמ"א".
אחיו הרב יצחק דוב כיהן כאב"ד יזלוביץ', מחבר הספר "באר יצחק".
בנו הרב שאול כיהן כאב"ד בלובלין.
הרב יוסף נחמן, אב"ד פולנאה.
הרב בצלאל - מילא את מקום אביו באוסטרוה (חתן הרב חיים הכהן רפפורט)
הרב מרדכי נפתלי אב"ד הרימלוב
חתנו הרב נפתלי הירץ הכהן משאריגרוד
חתנו הרב שמחה כ"ץ מאוסטרהא (בן הרב נחמן כ"ץ אב"ד אוסטרהא).
בנו החורג הרב משולם זלמן אשכנזי היה רבה של לובלין.
"מאיר נתיבים" בשני חלקים, חלק ראשון שאלות ותשובות, וחלק שני חידושי תורה (פולנאה תקנ"א)
"אור עולם" על תרי"ג מצוות (פולנאה תקנ"ה)
"דרך הטוב והישר" על ד' חלקי שו"ע (שם תקנ"ט)
"סוד יכין ובועז" - ספר קבלי-חסידי
מאיר נעמן (נולד ב-1945) הוא פסיכולוג קליני ישראלי, המכהן כיו"ר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל (הפ"י).
נעמן הוא פסיכולוג מומחה ומדריך בפסיכודיאגנוסטיקה ופסיכותרפיה, מוסמך ומדריך לטיפול זוגי ומשפחתי, מורשה להיפנוזה קלינית ומגשר משפחתי מורשה.
מייסד המכון הפסיכולוגי "נעמן התמודדות" ובעל קליניקה פרטית בתל אביב.
מאיר נעמן נולד בצ'רנוביץ שבאוקראינה.
ב-1950 עלה לישראל עם הוריו ואחותו התאומה.
המשפחה התגוררה בבני ברק, שם למד וחונך במסגרת ציונית דתית לאומית.
ב-1963 החל בלימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, במסגרת העתודה האקדמית.
עם סיום התואר הראשון, החל שירותו הצבאי (1967) כ"פסיכולוג שדה" בחיל השריון.
במהלך שירותו הצבאי בקבע, שירת כפסיכולוג במגוון תפקידים, בהם ראש מדור מעבר, פסיכולוג בית הספר לקצינים של צה"ל, ראש מדור מבדקי קצונה ועוד.
הוא השלים את לימודיו לתואר מוסמך בפסיכולוגיה קלינית (1973) באוניברסיטה בר-אילן; נושא עבודת התזה שלו היה התמודדות עם מצבי לחץ.
בהמשך סיים תהליך התמחות בפסיכולוגיה קלינית, במסגרת המרכז לבריאות הנפש "שלוותה".
נעמן הוא גם בעל "דיפלומה בפסיכותרפיה" (1977) מטעם החוג לפסיכותרפיה של אוניברסיטת תל אביב.
עם סיום תפקידו כראש ענף אבחנה פסיכולוגית (1979), נסע עם משפחתו למדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית, שם השלים לימודים לתואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית (1982), מטעם אוניברסיטת Rutgers.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "מודל אינטגרטיבי לסיוע במצבי משבר".
עם שובו ארצה (1982) השתלב נעמן במסגרת המחלקה לבריאות הנפש בחיל הרפואה בצה"ל, שם הקים וניהל את המכון לייעוץ לקבע ומשפחות (מיקו"ם), ובהמשך מונה לתפקיד הפסיכולוג הקליני הראשי של צה"ל (פסק"ר).
ב-1986 החל להורות בחוג לרפואת המשפחה של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ועד סוף 2015 כיהן כחבר סגל בחוג.
לאחר פרישתו מצה"ל (1990) הקים וניהל את המכון הפסיכולוגי "נעמן-התמודדות" (בעבר "אדם-התמודדות").
בשנים 1994–1996, כיהן כפסיכולוג ראשי של בית החולים תל השומר (שיבא).
בשנת 1997 התמנה כפרופ' חבר קליני, מטעם החוג לפסיכולוגיה של אוניברסיטת FDU שבניו ג'רזי, ארצות הברית, במסגרת הוראה בקמפוס התל אביבי שלה.
בשנים 1984–1986 כיהן נעמן כיו"ר "האגודה הישראלית להיפנוזה קלינית".
בשנים 1988–1991 היה חבר מועצת הפסיכולוגים, ובשנים 1993–1995 היה חבר הוועד המרכזי של הסתדרות הפסיכולוגים בישראל ויו"ר צוות התגובות שלה.
בהמשך כיהן כחבר ועד החטיבה הקלינית והחטיבה הרפואית של הסתדרות הפסיכולוגים, וכן כחבר ועד האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה.
מ-2014 מכהן נעמן כיו"ר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, חבר מועצת הבריאות וחבר המועצה הלאומית לבריאות הנפש.
הרב מאיר רחמים נחמד (19 במרץ 1876 – 28 במאי 1943) היה רב, מורה, איש ציבור ופעיל ציוני מחלב שבסוריה, חוקר יהדות סוריה וארם צובא, וממנהיגי ורבני הקהילה היהודית בעיר.
נולד ב-19 במרץ 1876 (כ"ג באדר ה'תרל"ו) בחלב שבסוריה לכדום ולרב חיים נחמד.
סבו, הרב שלמה נחמד שימש כרבה הראשי של חלב.
בצעירותו התחנך ולמד אצל הרב עזרא חמווי, ובסיום לימודיו הוסמך להוראה ונמנה עם רבני העיר.
נישא לשרה סיטון-דבח, וכבר בצעירותו החל לעסוק בפעילות ציבורית ושימש במשך תקופה כמורה בבית הספר של כל ישראל חברים בעיר.
בהמשך ייסד יחד עם אליהו יוסף שמאע והרב רפאל שלמה לניאדו את חברת "צדקה ומרפא" שסייעה לחולים ולעניים.
במסגרת החברה ייסד יחד עם הנ"ל בית חולים יהודי שסייע לאלפי משפחות, וניהל אותו במשך עשרות שנים.
כן שימש כחבר בוועד התרבות של הקהילה, חבר באגודת בני ברית, יו"ר ועד העלייה, סוכן ומנהל קרן קיימת לישראל וקרן היסוד בחלב ובשנות מלחמת העולם הראשונה כחבר בוועד ההגירה.
במסגרת מחקריו, שעסקו בין היתר בהתיישבות הקדומה של יהודים בחלב ובבתי הכנסת העתיקים שבעיר, כתב מאמרים בעיתונים שונים, בהם הארץ, דואר היום ו"העולם".
כן שימש כסוכן החרות בחלב, וכתב מאמרים תורניים בהמאסף של הרב בן ציון קואינקה.
שימש מספר פעמים כציר בקונגרס הציוני מטעם יהדות סוריה, סייע רבות לעליות הנוער, ויצא לשם כך לשליחויות לארצות שכנות.
בשנת 1934 (ה'תרצ"ד) עלה לישראל והשתכן בתל אביב.
הלך לעולמו ב-28 במאי 1943 (כ"ג באייר ה'תש"ג) ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
כתר ארם צובא - סיכום על כתרי ארם צובא, כולל סקירה על כל הכתבים הנמצאים בחלב, חלב ה'תרצ"ג
חידושים שכתב הודפסו בהמאסף בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, שנה א' וב'
מאיר מרדכי בֶּרְךְ (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: בערךְ; בכתב לטיני: Berch; י' בטבת תרכ"ז, 18 בדצמבר 1867 – נספה בשואה, כנראה בין 1939 ל-1943) היה סופר עברי, יהודי פולני.
נולד בעיירה רוֹס בפלך גרודנו שבאימפריה הרוסית לאליהו ראובן ברך.
למד אצל הרב המקומי ובישיבות, במקביל החל בסתר לעסוק בלימודי תנ"ך ועברית.
לאחר נישואיו לצביה אוסוביצקי עלה לארץ ישראל, אך שב מיד לרוסיה והשתקע בביאליסטוק, שם התפרנס מהוראת עברית לילדי עשירים ושם חי ופעל רוב ימיו.
את סיפוריו פרסם בתדפיסים וכסיפורים בהמשכים בעיתונות העברית בת התקופה.
לברך ורעייתו נולדו שני בנים ושתי בנות.
האלמות: יכיל ספורים קטנים למקרא לבני הנעורים, ורשה: האחים שולדברג, תרנ"א
יעקב: חלום או אגדה, ורשה: עבריה (סדרת ביבליותיקה קטנה, 3), דפוס י.
שושנה: אגדה, ורשה: עבריה (סדרת ביבליותיקה קטנה, 9), דפוס י.
מאיר עזורי (נולד בשנת 1975) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
עזורי התגייס לצה"ל ב-1993 והוא בוגר קורס חובלים.
שירת כמפקד דבורה בפלגה 916, פיקד על מוצב שליטה אזורי באשדוד, שימש מפקד סיירת בפלגה 916 וסגן מפקד הפלגה.
ב-2001 עבר לשרת בשייטת ספינות הטילים ושימש קצין גנ"ק באח"י כידון.
ב-2003 מונה למפקד אח"י תרשיש ושימש בתפקיד עד 2004. ב-2008 מונה לראש מדור בענף מבצעי ים וב-2009 לראש לשכת מפקד חיל הים.
ב-2011 מונה למפקד בית הספר לפיקוד ימי.
ב-2012 מונה למפקד אח"י חנית.
ב-2014 מונה למפקד פלגה 33, פלגת ספינות הטילים סער 5. ב-2017 מונה לראש מחלקת מבצעים של חיל הים.
באוגוסט 2019 מונה למפקד שייטת ספינות הטילים, שירת בתפקיד עד ספטמבר 2021.
עזורי בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול ותואר שני בניהול מאוניברסיטת חיפה הוא בוגר קורס מפקדי חטיבות בזרוע היבשה והמכללה לביטחון לאומי.
מאיר עזרן (נולד ב-10 במרץ 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
עזרן גדל במחלקת הנוער של הפועל שדרות, ובשנת 1981 החל לשחק בקבוצת הבוגרים בליגה ב' דרום ב'.
בתחילת עונת 1985–1986 הושאל להפועל באר שבע מהליגה הלאומית לשלוש שנים, שבסיומן נרכש על ידה.
בבאר שבע שיחק שש עונות.
בעונתו האחרונה בבאר שבע התערער מעט מעמדו בהרכב.
בעונת 1991–1992 עבר לקבוצת מכבי יבנה מהליגה הלאומית ובסיומה ירדה הקבוצה לליגה הארצית.
בעונת 1992–1993 הביא אותו ניסים בכר (שאימן אותו בבאר שבע) להוביל את מרכז הקישור של מכבי עירוני אשדוד מהליגה הארצית ובסיום העונה חגגו עזרן וקבוצתו עלייה לליגה הבכירה, כשהוא מהווה עוגן חשוב במרכז השדה.
בעונות 1993–1997 שיחק בהפועל ראשון לציון בליגה הלאומית כשחקן הרכב קבוע.
בעונת 1995–1996 הגיע עם הפועל ראשון לציון עד לגמר גביע המדינה.
בהמשך שיחק בליגות נמוכות ופרש מכדורגל.
עזרן בעל חנות לציוד והלבשה ספורטיבית בשדרות, אימן מספר עונות במחלקת הנוער ובקבוצת הבוגרים של מכבי שדרות בליגה ג' ובליגה ב'.
מאיר ספיר (12 ביולי 1901 – 6 באוגוסט 1960) היה ממובילי ההתיישבות בקבוצת כנרת.
שימש כמפקדה האחרון של תנועת הבריחה בתקופה של הקמת המדינה.
מאיר ספיר נולד בוילנה בשנת 1901 בשם מאיר ספירוב ליעקב ומינה ספירוב.
למד בגמנסיה "קגן" שבעיר ובמקביל הצטרף לתנועות הציוניות צעירי ציון והחלוץ.
עוד בהיותו בגולה הצטרף מאיר לקבוצת וילנה ויחד איתה יצא לחוות הכשרה בעיר הולדתו.
ב-10 באוגוסט 1920 עלה מאיר ארצה, במסגרת העלייה השלישית, יחד עם קבוצת ההכשרה שלו.
תחילה התיישבה הקבוצה, כחלק מקבוצת הר כנרת, במעלה רכס פוריה (מצפון מערב למושבה כנרת).
ב-31 בדצמבר עזבה הקבוצה את הר כנרת והחלה לנדוד ברחבי הארץ תוך חיפוש עבודה בתחומים שונים (סלילת כבישים, בנייה, חציבה, נגרות וכוו').
ב-1922 פנה בנציון ישראלי לחברי הקבוצה לבוא להתיישב בקבוצת כנרת.
לאחר התלבטות קצרה ומתוך רצון לחזור לעבודה החקלאית, נענתה הקבוצה להזמנה וב-23 בספטמבר 1922 (ראש השנה תרפ"ג) הצטרפו מאיר וחבריו לקבוצת כנרת.
ב-1948 מונה מאיר כמחליפו של שאול אביגור כראש המוסד לעלייה ב' באירופה וכאחראי לסיוע ליהודים להגיע ארצה במסגרת תנועת הבריחה.
מאחר שבתקופה זו בוטלו המגבלות של הגעת ספינות ארצה, פעל מאיר בעיקר בארגון העולים והעברתם לערי נמל בים השחור ובים התיכון תוך התמקדות באותן מדינות שהטילו מגבלות על הגירת יהודים (ביחוד בגוש המזרחי).
כמו כן הוטלה על מאיר המשימה לסייע לארגון הרכש של ההגנה בהשגת נשק ותחמושת ברחבי אירופה.
במהלך השנים מילא מאיר שורה של תפקידים ציבוריים:
מזכיר "מועצת פועלי תל אביב" (בתקופת מלחמת העולם השנייה).
יושב ראש ועדת התכנון החקלאי של עמק הירדן והגליל התחתון.
המוסד לביקורת של תנועת מפא"י.
מאיר נישא לרבקה בת יונה וחנה שפרירי.
לזוג נולדו 3 ילדים (נעמי, רות ויעקב).
לאחר פטירת הוריה של רבקה, עברו לגור בביתם שנבנה בקבוצת כנרת.
מאיר נפטר ב-1960 והובא למנוחות בבית הקברות כנרת.
הוריו של מאיר לא זכו לעלות לארץ ונפטרו בוילנה, אחותו הגדולה, ברטה, יחד עם בעלה יחיאל ושלוש בנותיהם, נספו בפונאר בסביבות 1941.
ב-1964 נערכה בהיכל התרבות שבתל אביב עצרת מרכזית בנושא "ההעפלה והגבורה".
במהלך הטקס העניק לוי אשכול לרבקה ספיר מדליון ההעפלה כהוקרה לפעילותו של בעלה מאיר.
ב-1965 הועלה הרעיון להקים במכללת אוהלו את מוזיאון "הבריחה" על שם מאיר ספיר, כדי שישמש לשמירת חומרים היסטוריים הקשורים לארגון.
רק ב-1974 החל תהליך הקמת המוזיאון, והמקום נחנך ב-1976.
מאיר אהב לזמזם ניגונים חסידיים, ולפי דבריה של נכדתו, הללי שמר, זיכרון זה היה מקור ההשראה לשיריה של נעמי שמר שירו של אבא ו"חבלי משיח".
מאיר פדר (נולד ב־27 באוקטובר 1955) הוא פרופסור להנדסת חשמל וראש המרכז לבינה מלאכותית ומדעי הנתונים באוניברסיטת תל אביב.
פדר שירת בצבא ביחידה 8200 בחיל המודיעין.
קיבל תואר ראשון ושני בהנדסת חשמל מאונ' תל אביב, עבד באלביט בצוות ניתוח מערכות בהובלת מאיר בוטבול.
קיבל ב-1987 את התואר השלישי במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) והמכון האוקיינוגרפי ע"ש וודס הול (WHOI) על מחקרו בהנחייתם של פרופ' אלן ויקטור אופנהיים ופרופ' אהוד וינשטיין.
לאחר גמר לימודיו התקבל כמרצה וחבר סגל בפקולטה להנדסה באונ' ת"א.
בין תלמידיו: פרופ' רם זמיר ופרופ"ח עופר שייביץ.
בין תפקידיו האקדמיים:ראש בית הספר להנדסת חשמל, פרופ' אורח ב-MIT.
נכון לאפריל 2022 יש לו 388 פרסומים בגוגל סקולר.
מלבד פעילותו האקדמית הוא מעורב גם בתעשיית ההיי-טק בישראל והוא המדען הראשי בחב' אמימון.
אלגוריתמים סדרתיים לשחזור אותות ושיערוך פרמטרים
פעילותו בטכנולוגיה העלית (היי-טק) הישראלית
פדר היה שותף בהקמת מספר חברות הזנק (סטרטאפים):
1998: Peach networks, ב-2000 נמכרה לחברת מיקרוסופט.
2000: Bandwiz, החברה פיתחה תוכנת שרת-לקוח המאפשרת האצה של העברת תוכן, ללא תלות במספר המשתמשים.
2004: Amimon, העברת תוכן חוזי אלחוטי ברזולוציה גבוהה ללא השהיה, ברחפנים ובמצלמות קולנוע.
כיום פדר הוא המדען הראשי בחברה.
החברה נמכרה ב-2018 לחב' ויטק הבריטית.
2018: Run:ai, ניהול עומסי עבודה של בינה מלאכותית בתשתיות מחשוב.
החברה נמכרה ל-אנבידיה בשנת 2024.
מלבד זאת, פדר תומך מקצועית בחברות שונות בארץ:
ייעוץ לחב' אלביט בפרויקטים ונושאים שונים
מעורבות בתיכון הארכיטקטורה של טכנולוגיית MMX של חב' אינטל וכתיבת אלגוריתמים
שותף בקרן ההון סיכון StageOne
פרס ראש אמ"ן ליצירתיות, 1978
המאמר הטוב ביותר לשנת 1993 בנושא תורת האינפורמציה מטעם Information Theory Society
פרס אוניברסיטת תל אביב לחוקר צעיר מצטיין, 1994
פרס תעשיות האלקטרוניקה, 1994 (הפרס הוענק על ידי נשיא המדינה)
פרס חקר אלקטרוניקה יישומית 1995, מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
עמית IEEE עבור תרומותיו בנושאי עיבוד אותות ודחיסת מידע
פרס אוסקר בקטגוריית הפרסים המדעיים והטכניים לשנת 2021, לטכנולוגית העברת הווידאו האלחוטי, שמומש בשבבים של חברת אמימון
פרס מובילי התעשייה העולמית, 2021
מאיר מרציאנו (נולד ב-1998) הוא עיתונאי ישראלי ששימש בעבר כתב הבריאות של חדשות 13, וכיום משמש כדובר המרכזים הרפואיים של אסותא.
מאיר מרציאנו נולד ב־1998 בתל אביב, והוא הצעיר מבין אחיו.
הוא גדל בבית שמרציאנו מגדירו כ"מזרחי-מסורתי": .
אמו עסקה בנדל"ן, ואביו עסק במוצרי קירור.
אחותו הבכורה, שביניהם הפרש גיל של כ-20 שנה, היא קרן מרציאנו, העורכת הכלכלית של חברת החדשות.
למד בישיבת בר-אילן בתל אביב ובישיבת מעלה גלבוע.
שימש חניך ומדריך בתנועת בני עקיבא.
שירת בגלי צה"ל ככתב לענייני סביבה ואנרגיה ולאחר מכן ככתב לענייני בריאות.
בנובמבר 2020, החל את תפקידו ככתב הבריאות בחדשות 13. באוגוסט 2024 הודיע על עזיבתו את הערוץ.
בספטמבר 2024 החל את תפקידו כדובר המרכזים הרפואיים של אסותא.
מאיר מלמד (ג' באלול ה'תרס"ו, 24 באוגוסט 1906 – כ"ז בשבט ה'תשמ"ז, 26 בפברואר 1987) היה ראש העירייה הראשון של רמלה תחת שלטון מדינת ישראל, בין השנים 1949–1965.
נולד ברוסה שבבולגריה ב-1906 למשה, צאצא למשפחת רבנים, ולאסתר בת שמואל לוי.
רכש השכלה ובקיאות בשפות בולגרית, עברית, ספרדית, צרפתית וגרמנית.
כבר מגיל צעיר עסק בפעילות לאומית.
היה יו"ר תנועת מכבי ברוסה, וממייסדי פועלי ציון בבולגריה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1934, ועבד כפועל חקלאי בכפר סבא.
לאחר מכן עבד בפיצוץ סלעים בנמל תל אביב, הצטרף ל"הגנה" ועבר קורס מפקדים.
הוא עסק בהוראת חינוך גופני במכללת מקס פיין בתל אביב, והיה אחראי מטעם ההגנה על חינוך גופני מיוחד בבתי ספר תיכוניים בתל אביב.
הצטרף למפא"י והיה חבר מרכז המפלגה.