tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו, דר' שאנדור שאגווארי, היה עורך דין מפורסם ואמו שהייתה מורה, רוזאליה ארדש, הייתה פטרונית ידועה, נשיאת קבוצת הנשים של בית הכנסת ברחוב נאג' פובארוש וסגנית נשיא MINOSZ (הברית הלאומית של הנשים היהודיות בהונגריה).
אחותו הצעירה של אנדרה, אגנש שאגווארי, הייתה היסטוריונית וארכיבאית חוקרת בעיקר את שואת יהודי הונגריה.
משנת 1970 עד 1985 הייתה מנהלת ארכיון העיר בודפשט.
דודתו יוזפינה שפיצר שאגווארי הייתה אמו של הפיזיקאי היהודי-הונגרי בעל השם העולמי אגון אורובאן.
אנדרה שאגווארי היה תלמיד מצטיין כבר בגיל צעיר.
הוא בלט בין חבריו התלמידים בדרך החשיבה הייחודית שלו ובכישרונו.
כתב הרבה שירים וסיפורים קצרים בחייו, הוא היה סופר מוכשר, יכול היה להפוך למשורר גדול לו הדברים היו מתנהלים אחרת, אך שאגווארי כשראה את הסבל והעליבות ברובע 8 בבודפשט (שם גדל), היה נחוש לעזור להמוני העם והפך לעורך דין.
הוא התוודע למרקסיזם בשנות לימודיו באוניברסיטה.
בשנת 1935 הפך למנהיג "מפלגת הסטודנטים המתקדמים" (HDP), שהוקמה במסגרת "האגודה האוניברסיטאית של הסטודנטים היהודים-הונגרים במוסדות האקדמיים".
בשנת 1936 קיבל תואר דוקטור במשפטים ובמדע המדינה.
הוא הפך עובד בבית המשפט המחוזי בבודפשט.
באותה תקופה הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
הוא בעיקר הרצה, וארגן את תנועת הנוער של השמאל.
ב-25 ביולי 1937 נשא לאישה את אחת מעמיתיו למפלגה, מגדה בכרך.
בספטמבר אותה שנה השתתף במתקפה על בית מפלגת צלב החץ הפשיסטית, הפרו-נאצית והאנטי-יהודית ברחוב טומפה.
הוא נתפס ונגזרו עליו שמונה חודשי מאסר.
הוא שוחרר ב-10 בדצמבר 1940 ולאחר שרות קצר בשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים בעבור הצבא ההונגרי) בהודמזוושרהיי הועסק על ידי יומון המפלגה נפסבה במחלקת ההפצה שלו.
הוא הפך למזכיר ועדת הנוער הלאומית (OIB) של מדור הנוער ב-MSZDP, והקדיש חלק נכבד מזמנו לנושא זה.
נקודת מפנה גדולה בחייו הייתה כשהצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה בסוף 1940. הוא ירד למחתרת משנת 1942, אך המשיך לעבוד בתנועת הנוער.
הוא היה המארגן הראשי של הפגנת המחאה ליד אש התמיד בכיכר בתיאני בשנת 1941. ב-6 באוקטובר הקיפו שלוש מאות צעירים סוציאל-דמוקרטים את האנדרטה עם שלט והניחו זר על סרט צבעי הדגל לאומי - למען חופש הונגריה - עם הכיתוב "הנוער ההונגרי".
הוא גם השתתף בארגון התנועה נגד המלחמה בכיכר פטפי בשנת 1942. ב-15 במרץ התכנס קהל של שישה עד שמונת אלפים אנשים כדי למחות נגד המלחמה.
המפגינים יצאו לכיוון כיכר לאיוש קושוט, אך בגשר השלשלאות ניסו השוטרים לפזר את המחאה.
כמעט מאה אנשים עוכבו, ובכל זאת חלק מהמפגינים הצליח להגיע לפסל קושוט, שם חזרו על דרישותיהם נגד המלחמה.
בשנת 1944 ערך שאגווארי את העיתון "שלום וחופש".
הוא היה מעורב בארגון תנועת ההתנגדות.
בהנחייתו של פטר האין (לאחר כיבוש הונגריה ב-19 במרץ 1944 חטפו ה-SD והגסטאפו אנשי שמאל ואנטי-פשיסטיים על בסיס רשימות שהעביר אליהם פטר האין.
הוא הורה גם על מעצרו של אנדרה שאגווארי.
לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ ב-16 באוקטובר 1944 מונה ליועץ הממשלה וחבר במועצה השרים.
לאחר המלחמה הוצא להורג) החלו לעקוב אחריו.
ב-27 ביולי 1944 בבודפשט, בקונדיטוריה הגדולה ברחוב בודאקסי (כיום מסעדת רמיז) הגיעו ארבעה ז'נדרמים לעצור אותו.
בן זוגו למפגש נכנע ללא התנגדות, אך שאגווארי הציג תעודת זהות מזויפת ואז שלף אקדח לעבר הז'נדרמים ופצע את שלושתם.
בחילופי האש שהתפתח ניסה שאגווארי להימלט, זרק את אקדחו הריק ורץ לרחוב, אך שם ירה בו אחד הז'נדרמים ופצע אותו אנושות.
האגדה מספרת כי הז'נדרמים התקרבו לשאגווארי הגוסס ושאלו לגבי זהותו.
התשובתו הייתה: "היו לי שלושים ושניים שמות, נחשו איזה מהם אמיתי." שאגווארי ואחד הז'נדרמים שקיבל אות לשבח יחד עם שלושת האחרים, מת מפצעיו בבית החולים.
לאסלו קרישטוף, אחד מארבעת הז'נדרמים נידון למוות בתלייה בשנת 1959 על רצח שאגווארי והוצא להורג, אם כי באותה תקופה לעיתים רחוקות נגזר עונש מוות פוליטי.
בית המשפט העליון של הונגריה ביטל בשנת 2006 את פסק הדין וקבע כי הז'נדרמים פעלו נגד שאגווארי בהתאם לחוק דאז (ועדיין בכל הקשור לשימוש בנשק).
הדבר עורר דיון סוער, ומתנגדי הזיכוי טענו כי ניתן לפרש את הזיכוי כאילו לדעת בית המשפט הונגריה פעלה כמדינת שלטון החוק למרות הכיבוש הגרמני.
ילדי בית היתומים (בודפשט, 1953)
בית המשפט העליון ושלטון החוק; עורך טמאש קראוס, פאל לדרר, טיבור טמאש; 2006
לאסלו שבד: נסיבות רציחתו של אנדרה שאגווארי לאור המסמכים (העבר שלנו - 2008/1.
אגנש שאגווארי (עורכת): אנדרה שאגווארי - חייו ומאבקו להונגריה העצמאית וחופשית (1979)
פרקים מחייו של אנדרה שאגווארי, 1963
אנדרה רוז'דה (במקור רוזנטל, בהונגרית: Rozsda Endre; מוהאץ', 18 בנובמבר 1913 – פריז, 16 בספטמבר 1999) היה צייר סוריאליסטי, צלם יהודי-הונגרי-צרפתי.
אנדרה רוז'דה נולד במשפחה יהודית במוהאץ'.
הוריו היו ארנה וילמוש רוזנטל, בעל בית חרושת ללבנים, ואולגה רוזה גומפרז.
חוויות ילדותו הגדירו את כל אמנותו.
הוא פיתח טכניקה יצירתית שאפשרה לו ליצור עולם סוריאליסטי מיוחד מזכרונותיו: "אני שוזר בד צפוף מהזיכרונות ומהאור שלי, שאני מסתכל עליו עד שהוא מתעורר לחיים, מחזיר את מבטי ועולה לפניי.
אני רוצה לתפוס, לשלוט ולהעריך את הזמן.
אני מרכין את ראשי לזמן ומקשיב למה שהוא אומר."
בשלב מוקדם בחייו הוא החליט לא לבחור את הקריירה שמשפחתו ייעדה לו, אלא להיות צייר.
בבית הספר של וילמוש אבא-נובאק הוא כבר שלט ביסודות מלאכתו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו, שהתקיימה בגלריה טמאש בגיל 23 (1936), זכתה להצלחה רבה: המבקרים שיבחו אותו, וגם המוזיאון לאמנויות יפות קנה תמונה שלו.
"כישרון רציני באופן מפתיע הוא רוז'דה.
מעטים ציירו נשים זקנות, קבצניות כמוהו.
(...) בכמה מציוריו היפים, צעיף שזור ערפל ואור מגביר את המציאות לתופעה מוזיקלית." שיבחה הבקורת של העיתון אשט את הצייר הצעיר.
עידן הציור המוקדם שלו, שהיה קשור לסגנון הפוסט-אימפרסיוניסטי ההונגרי, הסתיים בהשפעת קונצרט ברטוק.
למרות הצלחותיו, בהאזנה לברטוק, הוא הבין שבציור שלו הוא "לא בן התקופה של עצמו" הוא עבר ביחד עם הפסל לאיוש ברטה לפריז (1938), שם למד באקול דה לובר (École de Louvre).
בבירת צרפת התיידד עם הצייר ארפאד סנש, עם ויירה דה סילבה, פרנסואז גילו (אשתו לאחר מכן של פיקאסו) והפך למורה שלה.
הוא פגש את מקס ארנסט ואת אלברטו ג'אקומטי.
הציור שלו השתנה מהיסוד והתקרב לסוריאליזם.
עקב הכיבוש הגרמני של צרפת הוא נאלץ לחזור לבודפשט (1943), שם הושלם סגנונו הסוריאליסטי האישי (אהבה שמימית וארצית, 1947; מוזיאון דה ביו-ארטס דה דיז'ון-Musée des Beau-Arts de Dijon).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא השתתף בהקמת בית הספר האירופי והציג בקביעות בתערוכות הקבוצה.
על פי היסטוריונית האמנות קריסטינה פאשוט, אנדרה רוז'דה היה אחד האישים הבולטים ביותר בבית הספר האירופי.
בשנת 1948 הקבוצה התפרקה מכיוון שהמשטר לא סבל אמנות מופשטת וסוריאליסטית.
בשנים שלאחר מכן, רוז'דה הכין איורי ספרים, הוא יכול היה לצייר רק באופן בלתי חוקי, ולא יכול היה להציג את תמונותיו בתערוכה.
לאחר תבוסת המרד ההונגרי של 1956, הוא שב לצרפת לצמיתות.
הוא בא בקשר עם רמון קנו ועם אנדרה ברטון שכתב הקדמה לתערוכתו בגלריה פירסטנברג (1957).
הוא השתתף בתערוכה הבינלאומית לסוריאליזם במילאנו (1961).
כמה שנים מאוחר יותר הוא זכה בפרס קופלי (1964), שחבר השופטים שלו כלל את הנס ארפ, רוברטו מטה, מקס ארנסט, מאן ריי, רולאן פנרוז, סר הרברט ריד ואת מרסל דושאן.
בשנת 1970 הוענק לו אזרחות צרפתית.
בשנת 1979 הקים את הסטודיו שלו בבאטו-לבואר (Bateau-Lavoir), שם עבד עד סוף חייו.
אנדרה רוז'דה הובא למנוחת עולמים בבית הקברות של מונמארט בפריז.
אנדרה רוז'דה זכר את ההתחלות באופן הבא: "התחלתי ללמוד ציור בבית הספר החופשי של אבא-נובאק.
זו הייתה אחת החוויות האמנותיות והאנושיות החשובות שלי בכל חיי.
זה היה מזל יוצא דופן להיות מסוגל ללמוד ציור במקום אחר מאשר בבית הספר לאמנויות יפות, שם החינוך היה אקדמי להחריד.
אבא-נובאק היה צייר טוב, אבל לא מהפכני בכלל.
הוא היה אישיות עשירה וחופשית."
רוז'דה נזכר בתפנית זו: "רגע לפני שיצאתי לפריז, פגשתי במקרה זוג חברים וציירים: אימרה אמוש ומרגיט אנה.
לא היו לי תוכניות באותו הלילה.
הם הזמינו אותי לקונצרט באקדמיה למוזיקה.
ברטוק מנגן הערב, הם אמרו.
ברטוק היה רק שם עבורי.
) ברטוק ניגן את יצירתו שלו עם אשתו: מוזיקה לכלי מיתר, כלי הקשה וצ'מבלו, שלדעתי היא אחת היצירות החשובות ביותר במאה ה-20. זו הייתה בכורה עולמית.
ישבתי במקום בו יכולתי לראות היטב את ידו של ברטוק.
מעולם לא חשבתי שיכולה להיות מוזיקה מעבר לבאך, מוצרט, מוסורגסקי.
הייתי שיכור לגמרי מהמוזיקה הזו.
) באותו הרגע הבנתי שאני לא בן זמננו."
בשל הכיבוש הגרמני הוא נאלץ לעזוב את צרפת (1943), ולכן ציורו הסוריאליסטי הושלם בבודפשט.
הונגריה כבר הייתה במלחמה באותה תקופה, החוקים שללו את זכויותיהם של יהודי הונגריה, וחלק משמעותי בחברה תמך בכוחות הפוליטיים הימנים קיצונים ובדעותיהם.
אמו של אנדרה רוז'דה גורשה למחנות ההשמדה בשנת 1944. הוא שרד את הרדיפה כשהוא מסתתר בבודפשט.
הוא איבד את אביו המוערך על ידיו עד כדי הערצה בגיל 16 כשאביו התאבד במהלך השפל הגדול.
מעטים היו חובבי האמנות המופשטת והסוריאליסטית בהונגריה שלפני המלחמה.
כאשר רוז'דה הציג את עבודותיו החדשות עם חזרתו מפריז בשנת 1943, המבקרים נדהמו.
לאחרונה, בקשר לאחת התערוכות של בית האמנות אלקוטאש, עסקנו באמנות מופשטת, כלומר באמנות מופשטת ומנותקת מכל המציאות של החיים, עם גחמותיו של דור עבר", כתב אחד המבקרים.
"רוז'דה היה אחת הדמויות המצטיינות והבולטות ביותר של הקבוצה, שנולדה בבודפשט בשנת 1945, בית הספר האירופי", אמרה קריסטינה פאשוט, שהציגה הקבלות בין הטכניקה היצירתית של רוז'דה למקס ארנסט ביחס למרחב ולשטח התמונה.
הדמיון מעניין גם הוא, כיוון שהם לא יכלו לראות את התמונות של השני במהלך אותן שנים.
"זה כאילו מוך זעיר, נוצות או רעלות עדינות למדי ממלאות את קומפוזיציות של רוז'דה.
מוטיבים מתערבלים, מתפוררים או מעובים מחדש בדרך כלל פועלים עם תנועתם, אין קווי מתאר מדויקים, אין התחלה ואין סוף", כתבה.
לאחר כינון המשטר הקומוניסטי, נאסרה אמנות לא פיגורטיבית וסוריאליסטית.
בית הספר האירופי נאלץ לסיים את פעילותו.
רוז'דה נזכרה בתקופה זו: "עם כניסתו של המשטר הקומוניסטי הדברים התנהלו במהירות רבה.
בשנת 1948 היה צריך לפרק את הקבוצה בפשטות.
ההתכנסות האחרונה שלנו הייתה בבית הקפה היפני.
למחרת פרסמנו מודעה בעיתונים: אירופאי נהרג ביפן.
אומנים מופשטים וסוריאליסטים יכלו ליצור רק בחשאי יצירות שתואמות את תפיסתם, אך לא ניתן היה להציג עבודות אלה.
אנדרה רוז'דה נאלץ לעשות איורי ספרים.
מכיוון שלא היה חופשי לצייר הוא ברח לרישום.
בספר הרישומים שלו, שנשא עמו תמיד, הנציח את הדמויות הרגילות של הונגריה בשנות החמישים: אינטלקטואלים, איכרים, חברי מפלגה - הדמויות האופייניות לעידן.
רישומים אלגנטיים ורגישים אלה מראים לא רק את עולם הקונצרטים, המרחצאות, בתי המשפט, חדרי התה, בתי החולים, אלא גם לפעמים את תחושת המיאוס נגד מערכת הדיכוי.
דוגמה לאחרון זה הוא תיאורו של השופט חסר הפנים, כמו גם הטון הנלעג של הדיוקן העצמי שמטשטש חלקית את סטלין.
לאחר תבוסת המרד ההונגרי בשנת 1956 אנדרה רוז'דה ברח לפריז.
מנהל המכון הצרפתי בבודפשט עזר לו להוציא בחשאי את כל ציוריו מהונגריה.
משנות השבעים ואילך ציוריו נעשו מפורטים עוד יותר מבעבר.
הור נזכר בחוויותיו הראשונות בילדותו בצילום, וחשף את הדברים הבאים: "מגיל 15–16 פיתחתי והגדלתי את התמונות שלי.
לאט לאט התחלתי להרגיש משיכה כפולה: צילמתי בחיפזון כדי שאוכל לעורר.
שמתי לב שהמצלמה מלוכדת, שבפירוט היא הרבה יותר מתאימה לתת תמונה ממש נחמדה, לפחות בשבילי.
אני חושב שזה הבסיס לציור שלי.
זה שם, הרצון לייצר פרטים נותר.
בנוסף לציור ולגרפיקה, אנדרה רוז'דה יצר גם רושם מתמשך בצילום.
אחד הצילומים הראשונים ששרד הוא דיוקן עצמי שצולם בגיל ארבע עשרה, אשר צופה גם את אמנות הצילום שלו ואת חזון הציור שלו.
בתצלום קומפוזיציה מורכב ומפתיע זה שצולם בשנת 1927, עומק החלל נעלם, כשכל פרט נראה במישור אחד, כולל דיוקן של הרוסט הצעיר, אותו הצליח לתפוס בהשתקפות.
מוזיאון קישצלי, גלריה בודפשט, בודפשט
הגלריה הלאומית של ההונגריה, בודפשט
אנדרה קנר (בהונגרית: Kner Endre; גיומנדרד, 4 בפברואר 1896 – ברית המועצות, נהר הדון, ינואר 1943) היה בעל בית דפוס בהונגריה, יהודי-הונגרי, אספן בולים, מומחה בבולאות, איש עסקים, מחבר ספרים ממשפחת קנר.
אנדרה קנר נולד במשפחה יהודית ידועה במקום הולדתו, כילדם הרביעי של איזידור קנר וקורנליה נטר.
הוא למד בבית הספר הגבוה למסחר בעיר ארד וסיים את לימודיו בשנת 1914. במלחמת העולם הראשונה, שירת כקצין של גדוד חי"ר מספר 4 של אוראדיה, שוחרר כסגן.
לאחר המלחמה ניהל את ענייניו הכספיים והמנהליים של דפוס קנר בכפר הולדתו.
לאחר מותו של איזידור קנר, הוא ואחיו אימרה קנר הפעילו את בית הדפוס כבעלים משנת 1935.
בינואר 1943, כיהודי, נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים בעבור הצבא ההונגרי).
הוא נשלח לאוקראינה לחזית המזרחית כמסופח לארמייה השנייה (הונגריה) לעבודות פינוי שדות מוקשים, סלילת דרכים וחפירת מלכודות טנקים.
הוא נעלם באזור נהר הדון בשטח ברית המועצות.
אנדרה קנר עסק רבות ולאורך שנים בבולאות.
בספר שנכתב בשנת 1965 בשם "המונוגרפיה של הבולים הונגריים" מוזכר אנדרה קנר שלוש פעמים כמומחה לבולאות והן כאספן בולים שזכה בפרס הראשון בתערוכה.
בעמוד 56 מצוין שמונה כחבר ועדה שהוקמה על ידי הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 להוצאת בולי דואר הונגריים: "...עמד לרשות המעצבים שבועיים בלבד.
הוועדה העממית לחינוך ציבורי הפקידה את הערכת עבודות המכרז בידי ועדת הערכה מיוחדת שהוקמה לשם כך.
חבריה היו: קארוי הולצמן, יוז'ף הורבאט, אנדרה קנר, לאיוש קוזמה, ארפאד מיקולה".
בקיץ 1925, ד"ר ארמין ארדדי ואנדרה קנר הוציאו את "מדריך בולי הדואר ההונגריים 1920-1871".
העבודה, שהייתה ערוכה היטב, תיארה את כל תכונות שיני וסימני המים של הבולים שהוצאו בתקופה ההמצוינת במדריך, בנוסף למידע לגבי מחירם.
בעמוד 81 מצוין: "...ב-8 במאי 1937 נפתחה תערוכת בולים באולמות הבירה Vigadó.
את התערוכה ארגנה 'אגודת הבולים של פאנוניה', שחגגה 20 שנה להיווסדה.
התערוכה, שאורגנה בצניעות, זכתה להצלחה כלכלית גדולה, כיוון שהבולים שהונפקו למטרת ציון התערוכה נרכשו על ידי כמעט 2,000 מבקרים.
התערוכה כללה 40 מיצגים ממוסגרים, שבלט בהם אוסף סימני המים ההונגרי של אנדרה קנר, שזכה בפרס הגדול של התערוכה".
קנר כתב ביחד עם ד"ר ארדודי את "מדריך בולי הדואר ההונגריים 1920-1871", תוך התייחסות מיוחדת לסימני מים, שיניים והבדלי צבעים".
המדריך יצא לאור לראשונה בשנת 1926.
אנדרו בודן היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת פנסילבניה.
בודן נולד בקרלייל שבפנסילבניה ב.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים בעירו.
באוניברסיטה, למד תואר ראשון במשפטים, ולאחר מכן התקבל למשרד עורכי דיון ועסק בנדל"ן.
בודן נבחר לקונגרס ה-15 וה-16 של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, והיה חבר בו כ-4 שנים, בין השנים 1817–1821. בודן השתתף בקונגרס ב-233 הצבעות, מתוך 253 שהיו בזמן כהונתו.
לאחר הקונגרס ה-16 במקומו נכנס ג'יימס מקשרי ובודן חזר לעבודתו בתור עורך דין.
בודן נפטר בקרלייל בשנת 1835. מקום קבורתו אינו ידוע.
אנדרו אביר (Andrew Abir, נולד ב-1962) הוא כלכלן ישראלי, המכהן כמשנה לנגיד בנק ישראל.
נולד בשם אנדרו אייבֶּר בלידס, אנגליה.
עלה לישראל באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 והחל לעבוד בבנק ישראל ככלכלן בשנת 1987.
אביר הוא בעל תואר ראשון בכלכלה, פילוסופיה ומדע המדינה מאוניברסיטת אוקספורד ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 2003 מונה למנהל חדר עסקאות מטבע החוץ של הבנק, תפקיד בו היה אחראי על ניהול הפעילות היומית של בנק ישראל בשוק המט"ח ועל יישום החלטות מדיניות של הבנק בזירה הפיננסית.
בשנת 2008 לסגן מנהל חטיבת השווקים וראש האגף הפיננסי בחטיבה.
בתקופת המשבר הפיננסי העולמי עמד אביר בראש צוות בין-משרדי שעסק בהשלכות המשבר על השווקים הפיננסיים בישראלים והיה מעורב ביישום צעדים לחיזוק היציבות הפיננסית ולהטמעת מערכות מסחר מתקדמות לניהול יתרות המט"ח של ישראל.
בנוסף כיהן כיועץ לבנקים מרכזיים בעולם מטעם קרן המטבע הבינ"ל ובהשלמת תהליך התלבות המשק במערכת התשלומים הבינ"ל (CLS).
בשנת 2011 מונה למנהל חטיבת השווקים בבנק ישראל, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2020. במסגרת תפקיד זה היה אחראי על יישום מדיניות השווקים של הבנק, ניהול עתודות מטבע החוץ של המדינה, ניהול פעילות הבנק בשוקי ההון המקומיים והבין-לאומיים והממשק מול מערכות תשתית פיננסית מרכזיות.
בתקופה זו גם שימש דירקטור מטעם בנק ישראל בבורסה לניירות ערך.
במהלך כהונתו של אביר כמנהל חטיבת השווקים נעשו שינויים מהותיים במדיניות ההשקעה של יתרות המט"ח שבניהולו של בנק ישראל.
שינויים אלה באו על רקע גידול בהיקף היתרות מעבר לרמה הנדרשת לצורכי חירום, וכן בעקבות שינויי חקיקה שאפשרו לבנק ישראל להשקיע בנכסים נוספים.
מהלך זה, אפשר להרחיב בהדרגה את מגוון הנכסים גם למניות ואגרות חוב קונצרניות בדירוג השקעה, תוך שמירה על עקרונות היסוד של נזילות, ביטחון ויכולת התמודדות עם מצבי משבר.
משנת 2017 מונה אביר כחבר בוועדה המוניטרית של בנק ישראל בעקבות פרישתו של נתן זוסמן מהבנק.
בשנת 2019 מונה גם לחבר במועצה המנהלית של הבנק.
בינואר 2020 הודיע הנגיד אמיר ירון על כוונתו למנות את אביר למשנה לנגיד.
מועמדותו אושרה בוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה והוא נכנס לתפקידו בפברואר של אותה שנה.
כמשנה לנגיד היה אביר מעורב בגיבוש ויישום צעדי המדיניות של הבנק במהלך משבר הקורונה ובתקופת מלחמת חרבות ברזל שכללו מהלכים מוניטריים חסרי תקדים דוגמת תוכניות רכישת אג"ח, צעדים לתמיכה בנזילות השווקים הפיננסיים ופעולות לייצוב שוק המט"ח.
החל משנת 2021 היה אביר שותף להובלת פעילות בנק ישראל בפיתוח מערכות תשלומים מתקדמות ובבחינת אפשרות הנפקת מטבע דיגיטלי של הבנק המרכזי (CBDC).
במסגרת זו הוא עומד בראש וועדת ההיגוי של פרויקט השקל הדיגיטלי, האמונה על ריכוז עבודה המטה, המחקר וההיערכות של הבנק לאפשרות הנפקת המטבע.
במסגרת הפרויקט נעשית בחינה נרחבת של ההיבטים הכלכליים, הרגולטוריים והציבוריים של הנפקת מטבע דיגיטלי תוך דיאלוג עם הגורמים הרלוונטיים בעולמות הרגולציה, הטכנולוגיה והמערכת הפיננסית.
בהתבטאויותיו בנושא הדגיש אביר, כי מדובר במחקר, היערכות ובדיקת היתכנות בלבד, עד לקבלת החלטה על הנפקת השקל הדיגיטלי.
ב-18 במרץ 2025 אישרה הממשלה את המלצת נגיד בנק ישראל למנות את אביר לתקופת כהונה נוספת.
אנדרה דריל קרסון הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת אינדיאנה, ברציפות מאז 2008. קרסון, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג כשמונים אחוזים משטחה של עיר הבירה אינדיאנפוליס.
עם פרישתו של פיט ויסקלוסקי בראשית 2021, נהפך קרסון לחבר הוותיק במשלחת אינדיאנה לקונגרס.
קודמתו בתפקיד הייתה סבתו, ג'וליה קרסון, שמותה בטרם עת בעודה מכהנת הוביל לעריכת בחירות מיוחדות בהן ניצח קרסון.
קרסון הוא המוסלמי השני שנבחר ל, לאחר קית' אליסון ב-2006.
אנדרה קרסון נולד וגדל באינדיאנפוליס.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "טכני ארסנל" שבעיר הולדתו, והשלים בשנת 2003 לימודי תואר ראשון במשפט פלילי וניהול אוניברסיטת קונקורדיה בוויסקונסין.
במהלך 2005 קיבל מאוניברסיטת אינדיאנה וסליאן תואר שני במנהל עסקים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 קרסון התאסלם, לאחר חשיפתו לכתביו של ג'לאל א-דין רומי, מיסטיקן סופי בן המאה ה-13, ומשקרא את האוטוביוגרפיה של מלקולם אקס.
בטרם התאסלם השתייך קרסון אל הכנסייה הבפטיסטית והתחנך בבית ספר קתולי.
בשנים 1996–2005 עבד קרסון כקצין התאמה במשטרת הבלו של מדינת אינדיאנה, זרוע אכיפת החוק של מועצת האלכוהול והטבק המדינתית.
מאוחר יותר הועסק בחטיבה למלחמה בטרור של המחלקה לביטחון המולדת של אינדיאנה, ולאחר מכן היה מומחה שיווק של החברה "Cripe Architects + Engineers" באינדיאנפוליס.
מ-2007 ועד 2008 כיהן קרסון כחבר במועצה המשותפת של עיריית אינדיאנפוליס ומחוז מריון.
ב-15 בדצמבר 2007, סבתו של קרסון, ג'וליה קרסון , שייצגה את מחוז הקונגרס השביעי של אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית מאז 1997, נפטרה לאחר מאבק בסרטן הריאה.
שלושה חודשים לאחר מכן, קרסון זכה בבחירות מיוחדות שנערכו במחוז הקונגרס השביעי במטרה לבחור את ממלא המקום של קרסון המנוחה.
מאז הושבע לתפקידו ב-11 במרץ 2008, נבחר קרסון פעם אחר פעם לתפקידו מחדש, ועם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית נעשה לחבר הוותיק ביותר במשלחת אינדיאנה לבית הנבחרים האמריקאי.
קרסון מתנגד להתנחלויות הישראליות שהוקמו בשטחי יהודה ושומרון, ומתאר אותן כ"לא-לגיטימיות ומכשול מרכזי בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני".
ביולי 2019 הצביע קרסון נגד החלטת בית הנבחרים המגנה את תנועת ה-BDS.
בספטמבר 2021 נמנה קרסון בין תשעה מחברי הקונגרס שהצביעו נגד המימון האמריקאי לכיפת ברזל.
הוא חבר בוועדת המודיעין ובוועדת התחבורה והתשתיות של בית הנבחרים.
אנדרו אביולה אומובמידלה הוא כדורגלן אירי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שטרסבורג ובנבחרת אירלנד.
אומובמידלה גדל במחלקות הנוער של ליקסליפ יונייטד ונוריץ' סיטי.
ב-16 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנוריץ' סיטי, בניצחון 2-1 על קארדיף סיטי במסגרת המחזור ה-24 בפוטבול ליג צ'מפיונשיפ לעונת .
בתום העונה העפילה נוריץ' סיטי לפרמייר ליג.
ב-11 בספטמבר 2021 ערך אומובמידלה את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, בהפסד 1-0 לארסנל במסגרת המחזור הרביעי לעונת 2021/2022. ב-31 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 ללידס יונייטד במסגרת המחזור העשירי בליגה.
בתום העונה חזרה נוריץ' סיטי לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-24 בינואר 2025 הושאל אל שטרסבורג.
ב-24 ביוני 2025 חתם על חוזה ל-4 שנים בשטרסבורג.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך אומובמידלה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אירלנד, בהפסד 2-1 לנבחרת פורטוגל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אנדרו אלן הוא טייס קרב ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
אנדרו אלן נולד בעיירה ריצ'בורו שבפנסילבניה.
לאחר סיום לימודי בית ספר הוא למד באוניברסיטת וילאנובה אותה סיים בשנת 1977 עם תואר בהנדסת מכונות.
לאחר הלימודים אלן סיים קורס טיס במסגרת חיל הנחתים של ארצות הברית והוצב בשנת 1980 בבסיס החיל כטייס "מקדונל דאגלס F-4 פנטום" עד לשנת 1983 ואז עבר ל-"מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט" ושירת עד לשנת 1986. בשנת 1987 הוא קיבל הסמכה לטייס ניסוי.
בסך הכול הוא ביצע כ-6000 שעות טיסה ב-30 מטוסים שונים.
בשנת 1987 אלן נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
הוא היה חבר בצוות קרקע של מספר משימות והיה חלק של צוות טכני במרכז החלל ג'ונסון.
בשנת 1992 הוא השתתף במשימת STS-46 כטייס של מעבורת החלל אטלנטיס (לורן שרייבר היה מפקד צוות).
בשנת 1994 הוא השתתף במשימת STS-62 כטייס של מעבורת החלל קולומביה (ג'ון קספר היה מפקד צוות).
המשימה נשאה עימה את מערכת לחקר חוסר כבידה USMP-02 ובנוסף לכך בוצעו ניסויים בתחום ביולוגיה.
במשימת STS-75 בקיץ 1996 הוא היה מפקד צוות מעבורת החלל קולומביה.
לאחר פרישה מנאס"א בשנת 1997 אלן השתלב בתעשייה פרטית.
בשנת 2004 הוא סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת פלורידה.
אנדרה שומוג'י, (במקור שוורץ, בהונגרית: Somogyi Endre; קישווארדה, 26 בפברואר 1922 – בודפשט, 9 במרץ 2006) היה רופא (MD) יהודי-הונגרי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה, אישיות בעלת שם בינלאומי ברפואה משפטית.
אנדרה שוורץ נולד במשפחה יהודית של תעשיינים מצד אביו וחקלאים מצד אמו.
בשנת 1940 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המלכותי ההונגרי בשנאי ג'רג' בקישווארדה.
כיוון שכיהודי כבר לא היה יכול להמשיך בלימודיו הוא קיבל הסמכה כמסגר וכחרט.
הוא הועסק בבודפשט ממרץ 1942 עד אוקטובר 1943. אז נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
במאי 1944 נשלח לחזית המזרחית (הרוסית).
עם נסיגת הכוחות הגרמניים מערבה גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן ב-4 באפריל 1945, ולאחר פינוי המחנה על ידי הגרמנים נלקח למחנה גונסקירכן.
המחנה שוחרר על ידי הצבא האמריקאי ב-4 במאי 1945. לאחר שחזר הביתה, החל את לימודי הרפואה בספטמבר 1945 באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה לאחר מכן שונה לאוניברסיטת אטווש לוראנד) בבודפשט.
את התואר דוקטור לרפואה קיבל ב-1952. כשהיה סטודנט שנה חמישית לרפואה, מונה למדגים במכון לרפואה משפטית של האוניברסיטה.
הוא עבד במכון זה עד לפרישתו.
בשנת 1955 עבר את בחינת המומחה בפתולוגיה-היסטולוגיה ורפואה משפטית.
לאחר מכן עבד גם כמומחה רפואי קבוע בבית המשפט של בודפשט רבתי ובבית המשפט המחוזי של מחוז פשט.
ב-1959 הגן על תואר הדוקטורט (הקטן) שלו (CSs) למדעי הרפואה.
הוא הפך למרצה בכיר מ-1 בספטמבר 1958, ולפרופסור חבר מ-1 בספטמבר 1959 ולאחר מכן פרופסור מן המניין.
ב-1 ביולי 1969 מונה לראש המחלקה וגם למנהל המכון לרפואה משפטית עד לפרישתו ב-1992. ב-1972 הוענק לו התואר דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים (זהה ל PHD).
בין השנים 1979–1985 היה סגן-רקטור אקדמי, ולאחר מכן בין 1985 לבין 1991 היה רקטור האוניברסיטה.
ב-2002 קיבל תעודת זהב מהאוניברסיטה.
ההשפעה המזיקה הלבבית של זרם חשמלי, מוות לבבי פתאומי, דגימות ביופסיה של שריר הלב, בדיקה מורפולוגית וביוכימית השוואתית, בהתייחס במיוחד להשתלת לב.
הוא היה הראשון שהציג בדיקות כרומוזומים במקרים של קביעת הורות.
הוא יצר את התנאים לביצוע ביו-פרוטזה ואת הבדיקה המורפולוגית לשימוש בהחלפת מסתם לב.
בחקירת הפתומכניזם של מוות לבבי פתאומי, הדגים את חשיבות השינויים בהולכת הגירויים ובמערכת ההיווצרות ורשת כלי הדם.
הוא פיתח והציג שיטות חדשות לזיהוי היסטוכימי של מתכות אדמה נדירות ויישום תגובות טואופטיות ברמה המיקרוסקופית האלקטרונית.
הוא כתב 20 ספרים, חמישה פרקי ספרים ופרסם 244 פרסומים מדעיים.
יסודות הרפואה המשפטית, ספר הלימוד שלו הגיע לשש מהדורות.
"המרפאה והפתולוגיה של תאונות חשמל ומכות ברק" פורסם ב-1967, בהוצאת האקדמיה ההונגרית למדעים.
בעשרה כרכים עמל על החומר להכשרה רפואית נוספת עבור הוועדה הרפואית המשפטית של משרד הבריאות.
הוא כתב פרק "על חקירת השינויים הנגרמים על ידי זרם חשמלי" ב-Forensic Medicine Environmental Hazard, עבודה בת שלושה כרכים בעריכת Tedesschi-Eckert.
במשך עשר שנים ערך את כתב העת באנגלית Acta Morphologica של האקדמיה ההונגרית למדעים.
כחבר מערכת, הוא תרם בכתבי העת:
חבר באגודה ההונגרית לרפואה משפטית ובאגודת הפתולוגים ההונגרים.
הוא כיהן בתפקיד נשיא מחלקת הבריאות של החברה ההונגרית לטבע, שנוסדה ב-1841.
חבר בוועדה השיפוטית של המועצה למדעי הבריאות בין השנים 1966–1989, ובמהלכן היה סגן יו"ר במשך 15 שנים.
האגודה המלכותית למיקרוסקופיות (Royal Microscopical Society)
האקדמיה הבינלאומית לרפואה משפטית ולרפואה חברתית, שבה היה מזכ"ל מ-1967 עד 1970 ונשיא מ-1985 עד 1988.
מדליית זיכרון של יוז'ף באלו
מדליית הזיכרון של ארנה ינדראשיק (1965)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1982)
טבעת זהב של אוניברסיטת זמלווייס
אנדרה שוש (במקור שלזינגר, בהונגרית: Sós Endre; בודפשט, 18 ביולי 1905 – בודפשט, 12 ביולי 1969) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, סופר, עורך עיתון, נשיא הקהילה היהודית של בודפשט ושל כל הונגריה.
אנדרה שלזינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין שוש (שלזינגר) (1873–1944) מומחה לתחבורה, ממקימי רשת התחבורה של בודפשט רבתי, "אבי הרכבת הפרברית של בודפשט" ושל רוז'י ברצל (1881–1944).
הוא השלים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד – ELTE) בבודפשט, אך הוצע לו לעזוב מתפקידים באוניברסיטה ב־1931 בגלל שירו שפורסם בנפסבה.
לפני 1945, הוא היה עובד ולאחר מכן העורך של העיתונים וכתבי העת:
שוש ערך גם את הסדרה בשם "ספרייה יהודית חדשה".
הוא נלקח למחנות שירות העבודה במהלך מלחמת העולם השנייה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ובשנת 1944 ישב בכלא הצבאי בגיור.
לאחר 1945 היה עובד בכיר ביומון החשוב נפסבה ולאחר מכן במשך 25 שנים בעיתון "האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet).
בין השנים 1957 לבין 1965 היה נשיא "הנציגות הלאומית של היהודים ההונגרים" (MIOK) ושל הקהילה היהודית של בודפשט.
הוא היה העורך הראשי של העיתון היהודי בהונגריה אוי אלט.
שוש כתב מספר ספרים ומחקרים, היה חבר ב"אגודת הסופרים ההונגרית" וב"האגודה הלאומית של עיתונאים הונגרים".
הוא נפל קורבן לתאונת דרכים.
אשתו הייתה ארז'בט אילונה קוֹנְץ, לה נישא ב־11 ביוני 1929 בבודפשט.
מסדר דגל הרפובליקה העממית ההונגרית (1957)
סמליות בספרות (חיבור, בודפשט, 1924)
הדרמה של אירופה (בודפשט, 1936)
נגד דלתות שננעלו: גורלה של יהדות הונגריה (בודפשט, פריסקופ, 1938)
גרגיר אבק וענק (שירים, בודפשט, 1939)
השלכת אדם: ועידת אוויאן והבעיה העולמית של מהגרים יהודים (בודפשט, 1939)
יהודים בערים ההונגריות (בודפשט, 1941)
דרכם של היהודים ברומא הקלוויניסטית (דברצן) (בודפשט, 1943)
דרכם של יהודי נאג'ווארד (בודפשט, 1943)
סופרי העיר הגדולה (בודפשט, 1947)
המסע הקטלני והסופי של ויימאר של גרמניה (בודפשט, טקה, 1947)
הפילוסוף המיליטנטי של תנועת ההתנגדות הצרפתית (בודפשט, 1949)
סרוונטס (בודפשט, אנשים תרבותיים, 1955)
מי שחטף את הברק מהשמיים...
(הביוגרפיה של בנג'מין פרנקלין; בודפשט, 1957)
תומאס מאן והיינריך מאן: הסבל, המאבק והגדולה של שני האחים הסופרים (עם מגדה ואמוש, בודפשט, גונדולה, 1960)
אברהם לינקולן (עם מגדה ואמוש, בודפשט, Magvető, 1964)
אני פרנקלין מפילדלפיה: חייו של בנג'מין פרנקלין (עם מגדה ואמוש, בודפשט, 1970)
אנדרו בארת פלדמן הוא שחקן וזמר אמריקאי-יהודי.
פלדמן נולד במנהסט, ניו יורק, לדייוויד אן.
הוא גדל עם אחות גדולה.
פלדמן הפך לחובב של מחזות זמר בגיל צעיר מאוד לאחר שצפה בהפקה של "היפה והחיה" בגיל שלוש.
הוא המשיך לככב בהפקות מקומיות שונות, כולל "אנני", "גריז" ו"רנט".
הוא פתח ערוץ יוטיוב בתיכון כדי לעשות פרויקטים לבית הספר.
הוא הקים את להקת חברת הזמר שלו בחטיבת הביניים, "הפקות זניפרוק", כחלק מפרויקט בר המצווה שלו לגיוס כספים לחקר אוטיזם.
הוא וחבר כתבו וביימו מחזמר פארודי של "מלחמת הכוכבים" לחברה, שיעלה מאוחר יותר עם שחקנים מקצועיים.
הוא למד באקדמיית לורנס וודמיר , שם עבדה אמו כמנהלת לפני מותה באוגוסט 2019.
לאחר שלקח חופש מהתיכון כדי לככב במופע "אוון הנסן היקר", פלדמן החליט בתחילה ללמוד באוניברסיטת הרווארד בסתיו 2020, אך הוא דחה את ההרשמה לשנה לשנת 2021 בגלל מגפת הקורונה.
בשנת 2022, הוא נאלץ לקחת סמסטר חופש מהרווארד שלוהק לתפקיד הראשי בסרט "לא לוקחים קשה" לצד ג'ניפר לורנס.
בשנת 2018, בשנתו השנייה בתיכון, גילם פלדמן את פרנק אבגנייל בהפקה של התיכון שלו של המחזמר "תפוס אותי אם תוכל".
לאחר שזכה בטקס פרסים אזורי על הופעה זו, הוא הוזמן להופיע בטקס פרסי ג'ימי, שם זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
סטייסי מינדיך, המפיקה הראשית של "אוון הנסן היקר", הבחינה בהופעתו וביקשה ממנו להיבחן לתפקיד אוון הנסן בברודוויי.
בינואר 2019, בגיל 16, פלדמן קיבל את התפקיד של אוון הנסן.
הופעתו זכתה לשבחים, כששרה בהר מה"ניו יורק טיימס" כתבה, .
הוא עזב את התפקיד בינואר 2020, ולאחר מכן ג'ורדן פישר קיבל את התפקיד.
פלדמן החל בגיוס תרומות עבור קרן השחקנים בשם "Broadway Jackbox" במרץ 2020. גיוס התרומות הזה זרם ב-Twitch, עם שחקני ברודוויי וסרטים מפורסמים מדי שבוע.
בנוסף הוא יצר סדרת תעלומת רצח בשם "Broadway Whodunit", שבה מככבים שחקני ברודוויי ותיאטרון.
בדצמבר 2020, הוכרז שפלדמן יככב בתור לינגוויני במופע צדקה של "רטטוי", תופעת אינטרנט שמקורו בטיקטוק, בהשראת הסרט של דיסני/פיקסאר משנת 2007. המופע שודר באופן בלעדי ב-"TodayTix" בינואר 2021.
בפברואר 2021, הוכרז שפלדמן יערוך את הופעת הבכורה שלו במשחק בטלוויזיה בתוכנית של דיסני+, "היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה", בתפקיד חוזר בעונה השנייה, שם גילם את אנטואן, תלמיד צרפתי בחילופי סטודנטים.
פלדמן עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט עלילתי באפריל 2023 בסרט נטפליקס, "טיול מודרך לאהבה".
הוא כיכב לצד ג'ניפר לורנס ב"לא לוקחים קשה" ביוני 2023.
בשנת 2024, פלדמן נכלל ברשימת פורבס 30Under30.
ביולי 2021, פלדמן הוציא את הסינגל הראשון שלו "Every Pretty Girl" על התאהבות כנער עם הפרעה טורדנית-כפייתית.
בערב חג המולד 2021, פלדמן הוציא את הסינגל השני שלו "Emma".
ביולי 2021, פלדמן הופיע בסינגל "The Old Me and You" של השחקנית והזמרת האמריקאית קוזי זולסדורף.
בספטמבר 2022, פלדמן וג'ו סרפיני הוציאו את "In My Head", דואט שנכתב על ידי דניאל מרצלוף וג'ייקוב ריאן סמית' על הרומן המתהווה בין שני גברים צעירים.
2021: "The Old Me & You" (קוזי זולסדורף בהשתתפות אנדרו בארת פלדמן)
2022: "Archie's All-American" (ג'ו אייקוניס בהשתתפות אנדרו בארת פלדמן)
שנה שם תפקיד הערותסרטים 2020בן פלאט בהופעה ברדיו סיטי מיוזיק הול סרט הופעה; קמע 2023טיול מודרך לאהבה אלכסלא לוקחים קשה פרסי בקר2024סאטרדיי נייטניל לוי2025A Very Jonas Christmas Movieאית'ןTBAPoetic Licenseסם סולומוןטלוויזיה2020–2021Stars in the Houseאנתוניאורח מיוחד; 3 פרקים2020מנחה; ספיישל טלוויזיה2021–2023היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרהאנטואן/אנדיתפקיד אורח חוזר
שנה הפקה תפקיד קטגוריה 2018תפוס אותי אם תוכלפרנק אבגנייל אקדמיית לורנס וודמיר 2019–2020אוון הנסן היקר אוון הנסן ברודוויי 2020SW: A New(sical) Hope האן סולו/דארת' ויידר54 Below 2021 רטטוי המחזמר אלפרדו לינגווינימופע צדקה 20227 Sacrilege StreetמלחיןHarvard-Radcliffe Dramatic ClubPark Map מלחין/מבצע54 Below
שָׁנָה פרסים קטגוריה עֲבוֹדָה תוֹצָאָה 2018 פרסי רוג'ר ריס השחקן הטוב ביותרתפוס אותי אם תוכל פרסי המחזמר הלאומי של התיכונים השחקן הטוב ביותר 2019 פרסי בחירת הקהל של Broadway.comשחקן מחליף אהוב אוון הנסן היקר כוכב השנה של Broadway.com כוכב השנה 2022 פרסי הקברט של BroadwayWorld המופע הטוב ביותר מפת הפארק
אנדרו אקסום (; נולד ב־1978) הוא חוקר אמריקאי של המזרח התיכון, סופר וקצין לשעבר בצבא ארצות הברית.
הוא השתתף בסקירה של גנרל סטנלי מק'קריסטל על האסטרטגיה האמריקאית באפגניסטן.
אקסום נולד בצ'טנוגה, טנסי אביו גם הוא היה עיתנאי ומורה לאנגלית.
בשנת 1996 סיים את לימודיו בבית הספר מקאלי בצ'טנוגה, טנסי ולאחר מכן המשיך ללימודים של 4 שנים באוניברסיטת פנסילבניה, שם היה בעל טור ב"דיילי פנסילבניה", חבר באחוות סיגמא נו וחבר באגודת הספינקס הבכירה.
אקסום, קצין בצבא ארצות הברית, הוביל מחלקה של חי"ר קל באפגניסטן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ובעקבות כך הוביל מחלקה של ריינג'רים של הצבא כחלק מכוחות המשימה למבצעים מיוחדים בכווית ובאפגניסטן בדרגת קפטן.
הוא הוזמן כקצין דרך תוכנית ה-ROTC של הצבא של אוניברסיטת פנסילבניה, אליה הצטרף בתחילה כאמצעי למימון השכלתו שם.
הוא סיים בשנת 2000 תואר ראשון בלימודים קלאסיים ובספרות אנגלית.
לטענתו לימודים אלו עיצבו את תפיסותיו בנוגע לחיי הצבא וניכרים בדרכים שהוא כותב על מה שעשה והרגיש, עם ציטוטים תכופים ורמזים לספרות יוונית עתיקה ולרומנים אמריקאים מודרניים.
בראיון אמר כי הוא "נוטה לחשוב היסטורית".
הוא השתתף ונלחם במבצע אנקונדה.
לאחר מכן סיים תואר שני בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטה האמריקאית של ביירות שם למד גם את השפה הערבית.
בשנים 2006–2007, אקסום היה עמית במכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב.
מאוחר יותר למד לקראת דוקטורט מהמחלקה ללימודי מלחמה, קינגס קולג' בלונדון.
העיתונאי בלייק הונשל מהמגזין Foreign Policy כינה את אקסום "אחד האנליסטים החדים ביותר במזרח התיכון בסביבה".
בעודו בשירות פעיל, וסובל מפציעה לא קרבית בברך, כתב אקסום את ספרו הראשון, "צבא האיש הזה: סיפור חייל מהקווים הקדמיים של המלחמה בטרור".
אקסום מתח ביקורת על כמה מרכיבים אסטרטגיים של המלחמה בטרור.
בפרט, הוא מבקר את ההסתמכות של ממשלת ארצות הברית על תאגידים צבאיים פרטיים בעיראק ובאפגניסטן, כמו גם על מה שהוא רואה כשימוש לרעה במזל"טים בחיסול מטרות טרור.
אנדרו אידוקו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל ירושלים מליגת העל.
אידוקו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת ג'יגאווה.
ב-10 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הניגרית בהפסד 1-0 לאנוגו ריינג'רס כאשר הוא בן 15 ויומיים.
ב-23 במרץ 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד איפאניי אובה.
עד לסיום העונה רשם 13 הופעות וכבש שער אחד.
ב-30 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד קווארה יונייטד.
הוא סיים את העונה עם 9 שערים ב-34 משחקים.
ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-0 להפועל חיפה בו גם הורחק בדקה ה-76 של המשחק.
אנדרו פיקנס באטלר היה עורך דין, בעל עבדים וחבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית, שניסח את חוק קנזס נברסקה עם הסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי.
בשנת 1856, הסנאטור תומך ביטול העבדות צ'ארלס סאמנר נשא נאום שבו העליב את דמותו של באטלר.
בתגובה, פרסטון ברוקס, בן דודו הראשון של באטלר, הכה את סאמנר במליאת הסנאט, וכמעט הרג אותו.
באטלר נולד ב-18 בנובמבר 1796 באדג'פילד, קרוליינה הדרומית, והיה בנם של ויליאם באטלר ובית'לנד באטלר (1764–1853).
ראשית השכלתו הייתה באקדמיית וילינגטון של מוזס ואדל.
הוא סיים את לימודיו במכללת קרוליינה הדרומית (כיום אוניברסיטת קרוליינה הדרומית) והתקבל ללשכת עורכי הדין בקרוליינה הדרומית בשנת 1818.
באטלר נבחר כאיש צעיר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, ובשנת 1824 נבחר לסנאט של קרוליינה הדרומית.
הוא כיהן שתי כהונות וחלק מכהונה שלישית בסנאט של המדינה לפני שמונה לשופט בית המשפט המחוזי ב-1833. בשנת 1835, באטלר מונה לשופט בית המשפט של קרוליינה הדרומית לתביעות נפוצות.
באטלר היה תומך נלהב של העבדות.
הוא ניסח יחד עם סטיבן א.
דאגלס את חוק קנזס נברסקה משנת 1854. חוק זה סיפק התרחבות מערבה, אך כדי לזכות בתמיכת הדרום, הוא ביטל את הפשרה של 1820 בכך שקבע שכל טריטוריה שמבקשת להצטרף לאיחוד תוכל לקבוע בבחירות עצמאיות האם להתיר את העבדות.
הקריירה של באטלר בסנאט ידועה באירוע שבו הוא לא נכח.
הסנאטור צ'ארלס סאמנר ממסצ'וסטס, במהלך נאומו "הפשע נגד קנזס" במאי 1856, השפיל את קרוליינה הדרומית ופגע בבאטלר באופן אישי במונחים שנחשבים חורגים מהתקינות הפרלמנטרית.
סאמנר השווה את באטלר לדון קישוט ואמר כי באטלר: "בחר במאהבת שנדר לה את נדריו, ושהיא, על אף שהיא מכוערת בעיני אחרים, תמיד יפה בעיניו; על אף שהיא מזוהמת בעיני העולם, היא טהורה בעיניו.
אני מתכוון לזונה, העבדות." הסנאטור סטיבן דאגלס, שגם הוא היה מושא לביקורת במהלך הנאום, אמר לעמית בזמן שסאמנר נאם ש"הטיפש הארור הזה [סאמנר] הולך לגרום לעצמו לספוג ירייה על ידי איזה טיפש ארור אחר".
חבר הקונגרס מקרוליינה הדרומית, פרסטון ברוקס, בן דודו הראשון של באטלר, ראה בנאומו של סאמנר מתקפה על כבוד המשפחה שלו.
יומיים לאחר הנאום, ברוקס הכה באכזריות את סאמנר במליאת הסנאט עם מקל הליכה, בעוד עמיתו מקרוליינה הדרומית לורנס קייט הניף אקדח כדי למנוע מסנאטורים אחרים להתערב, אפילו כשסאמנר שכב חסר הגנה על הרצפה וברוקס המשיך להכות אותו.
מאוחר יותר העיר באטלר שאם היה נוכח במהלך הנאום, הוא היה קורא לסאמנר לסדר, בתקווה למנוע פגיעה נוספת.
מותו של באטלר באדג'פילד, קרוליינה הדרומית ב-25 במאי 1857 בגיל 60 יוחס לבצקת.
הוא נקבר בבית הקברות של משפחת באטלר ליד סלודה.
מחוז באטלר, קנזס נקרא על שמו.
אחיו ויליאם באטלר ואחיינו מת'יו באטלר כיהנו גם הם כחברי הקונגרס של ארצות הברית.
אנדרו ראלף אדמסון הוא במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי ואנימטור ניו זילנדי.
ידוע בעיקר כבמאי הסרט המונפש של דרימוורקס "שרק" (2001), המבוסס על ספר הילדים מאת הסופר האמריקאי ויליאם סטייג.
הסרט זכה בפרס אוסקר הראשון לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-74. כמו כן, אדמסון ביים והשתתף בכתיבת שני הסרטים הראשונים בסדרת "סיפורי נרניה" המבוססים על ספריו של ק.ס.
אדמסון נולד בניו זילנד אמו הייתה עקרת בית ואביו מהנדס מחשבים.
כשהיה בן 11, עבר עם משפחתו לפפואה גינאה החדשה, וחזר לאוקלנד שבע שנים לאחר מכן.
בגיל 24 עבר לסן פרנסיסקו וחילק את זמנו בין העיר ללוס אנג'לס.
לאחר שסיים את עבודתו על סרטי "נרניה", השתקע מחדש בניו זילנד.
אדמסון שאף ללמוד אדריכלות, אך החמיץ את מועד ההרשמה לאוניברסיטה עקב תאונת דרכים.
בעקבות זאת, הצטרף לחברת Pacific Data Images ועבר לעבוד בארצות הברית.
החברה פתחה משרד בלוס אנג'לס, שם שימש אדמסון כטכנאי אפקטים מיוחדים בסרטים "צעצועים" (1992) בכיכובו של רובין ויליאמס ו"מלאכים בשמי השדה" (1994) בכיכובו של דני גלובר.
בעברו התמחה בפרסומות אך העדיף לספר סיפורים בפורמט ארוך יותר.
ב-2001 ביים את הסרט "שרק", המבוסס על ספרו של ויליאם סטייג.
למרות תקציב צנוע של 60 מיליון דולר בלבד, הסרט הפך להצלחה עולמית עם הכנסות של כ-500 מיליון דולר, כולל יותר מ-40 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
הסרט כלל דיבוב של מייק מאיירס, אדי מרפי, קמרון דיאז וג'ון לית'גו.
בעקבות הצלחת הסרט, ביים אדמסון גם את "שרק 2" (2004), שהופק בתקציב גבוה של כ-150 מיליון דולר, והפך להצלחה גדולה אף יותר עם הכנסות של מעל 900 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט פתח עם הכנסות של יותר מ-100 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
אדמסון לא ביים את "שרק השלישי" (2007) משום שהתחייב לעבוד על "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים".
הסרט השלישי בבימוי כריס מילר וראמן הוי הפך להצלחה מסחרית עם הכנסות של כ-795 מיליון דולר, אך זכה לביקורות מעורבות.
אדמסון זכה להצלחה עולמית עם "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים", אותו ביים, הפיק וכתב.
הסרט, המבוסס על ספרו של ק.
לואיס, זכה לשבחי הביקורת ולהצלחה קופתית עם הכנסות של כ-744 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט הבא שביים בסדרה, "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" (2008), יצא במאי 2008 והכניס למעלה מ-419 מיליון דולר.
אדמסון חזר להפיק את "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר" (2010).
ב-2011 דווח כי חברת Walden Media איבדה את הזכויות לעיבודים נוספים של "סיפורי נרניה".
עם זאת, בהמשך פורסם כי "אחיינו של הקוסם" יהיה הסרט הבא בסדרה, אך נכון ל-2011 כל הפקות העתיד של הפרויקט הוקפאו.
ב-2018 שיתף פעולה עם להקת ההיפ-הופ הניסיונית Death Grips והשתתף בקריינות בפתיחת השיר "Dilemma" מתוך אלבומם Year of the Snitch.
שנהסרטבמאיתסריטאימפיק2001שרק2004שרק 22005סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדיםמפיק בפועל2007שרק השלישיסיפורמפיק בפועל2008סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן2010סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר2012מר פיפ2012קרקס השמש: עולמות רחוקים
סרטיו של אדמסון זכו בפרסים רבים, ביניהם:
"שרק" – זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, פרס באפט"א לתסריט המעובד הטוב ביותר, ופרס המבקרים הלאומי לסרט האנימציה הטוב ביותר.
"שרק 2" – זכה בפרס בחירת הקהל לסרט הקומי, סרט ההמשך והסרט המונפש הטוב ביותר.
"סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" – זכה בפרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר, פרס באפט"א לאיפור ועיצוב השיער הטוב ביותר, פרס מבקרי הקולנוע האמריקאים לסרט המשפחתי הטוב ביותר ופרס סאטורן לאיפור ואפקטים מיוחדים.
ב-2006 הוענק לו תואר מסדר ההצטיינות של ניו זילנד (MNZM) על תרומתו לקולנוע.
אַנְדְרֶה שִׁיק (בהונגרית: Sík Endre; ) היה היסטוריון ופוליטיקאי הונגרי ממוצא יהודי (הוריו, מצאצאי הרב משה שיק, התנצרו), שר החוץ בין השנים 1958 ו-1961. הוא היה אחיו הצעיר של הכומר שנדור שיק שגם היה משורר ומורה ממסדר הפיאריסטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשבה על ידי הרוסים.
לאחר מכן חי בברית המועצות.
בשנת 1920, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בטיהורים הגדולים של סטלין גורש מהמפלגה.
בשנת 1945, שב להונגריה, והפך לפוליטיקאי קומוניסטי.
בעבודתו המדעית, חקר את ההיסטוריה של קבוצות אתניות אפריקאיות.
ופרסם ספר בנושא בארבעה כרכים, "Fekete Afrika története I–IV" (ההיסטוריה של אפריקה השחורה, 1973–1961), שתורגם לאנגלית ולצרפתית.
הוא קיבל תואר דוקטור למדעים מהאקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1962.
ספרו "Vihar a levelet" ("עלה ברוח סופה", 1971), שהכיל את זיכרונותיו מתקופת הטיהורים הגדולים בברית המועצות בשנות ה-30 של המאה ה-20, נאסר והוצא מיד מהמחזור לאחר הופעתו.
במותו נערכה לו הלוויה ממלכתית.
אַנְדְרֶה שַׁנְסוֹן היה ארכיונאי, סופר ומסאי צרפתי.
הוא היה אביה של השחקנית והתסריטאית .
שנסון נולד בנים, וגדל ב הסמוכה שבאזור שבדרום צרפת, אזור ששימש גם כרקע המועדף לסיפוריו.
הוא תיאר את תושביו, שהתעלו באמצעות עבודה קשה, כדוגמה לאנושות אירופית.
למד תחילה בגימנסיה ב ואחר כך בגימנסיה במונפלייה.
אחר כך למד היסטוריה, פלאוגרפיה (ידע על כתבים עתיקים) ותולדות האמנות ב, קולג' של אוניברסיטת פריז למדעים ולספרות, וקיבל תואר "ארכיונאי פלאוגרף" (Archiviste paléographe) (סיים ב-1924).
בתחילה עבד בפריז בספרייה הלאומית של צרפת, מ-1924 שימש כמזכיר ועדה ממלכתית לחינוך אמנותי, ומ-1933 היה אוֹצֵר / מְשַׁמֵּר במוזיאוני הארמונות של ורסאי וטריאנון.
בתחילה השתתף במלחמת העולם השנייה כקפטן.
לאחר מכן פיקח על אוצרות האמנות שפונו ממוזיאון הלובר, כולל ונוס ממילו, ל ב.
בזמן המלחמה הוא עבד באופן מחתרתי עבור תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר המלחמה הוא היה חבר בצוות העריכה של המגזין בעת חידושו ב-1946. הוא היה תומך ביקורתי של ברית המועצות.
הוא היה אוצר במוזיאון הפטי פאלה, ומנהל (מ-1959 עד 1971) בפריז.
הוא שימש כנשיא ארגון הסופרים הבין-לאומי, האגודה העולמית של סופרים, בין השנים 1956 ל-1959.
הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית ב-17 במאי 1956 ברוב של 18 קולות – כולל ז'ול רומן, אנדרה מורואה וז'ורז' דיאמל – לרשת את מקומו של .
שנסון נפטר בפריז ב-1983. הוא קבור עם אשתו ליד פיק דה בארט ב, המשקיף על עמק טלייראק.
עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד
בהיותו פרוטסטנט, נדיב וחברותי הן בחייו והן בכתיבתו, הוא מיקם את רוב סיפוריו ב, אזור מולדתו.
מדובר במפגש שנתי של פרוטסטנטים המתקיים ביום ראשון, הראשון בחודש ספטמבר, בשטח , בכפריר מה סובראן (Mas Soubeyran) שבנפת גארד.
אנדרה ביינוונו רומן (באנגלית ובצרפתית: André Bienvenue Roman; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה בשנים 1818–1826 (מתוכן בשלוש השנים האחרונות כיושב ראש הבית), ושוב בשנים 1828–1830, בהן כיהן שוב כיושב ראש הבית.
לאחר תום כהונתו בבית הנבחרים, נבחר רומן כמושל לואיזיאנה התשיעי וכיהן בתפקיד בשנים 1831–1835, ושוב בשנים 1839–1843. הוא גם היה נציג לוועידות החוקה של לואיזיאנה של 1845 ושל 1852, ולוועידת הפרישה של לואיזיאנה ב-1861.
אנדרה רומן נולד באופלוסס שבלואיזיאנה הספרדית, כבנם של ז'אק אטיין רומן ושל מארי-לואיז פטין.
זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה לאחוזת מטעי סוכר במחוז סנט ג'יימס.
ב-1815 סיים רומן את לימודיו באוניברסיטת סנט מרי שבבולטימור, ומיד לאחר מכן רכש מטע סוכר משל עצמו במחוז סנט ג'יימס.
בשנה שלאחר מכן הוא נשא לאישה את איימי פרנסואז פרנט, ולשניים נולדו שמונה ילדים.
ב-1818, בגיל 23, נבחר רומן לבית הנבחרים של לואיזיאנה, וב-1822 נבחר כיושב ראש הבית וכיהן בתפקיד עד 1826. בשנתיים הבאות הוא כיהן כשופט של מחוז סנט ג'יימס, וב-1828 נבחר שוב לבית הנבחרים.
הוא נבחר אז שוב כיושב ראש הבית, בעיצומו של המשבר החוקתי שנוצר בעקבות מותו של המושל פייר דרביני באותה שנה.
לאחר מותו של דרביני הושבע נשיא הסנאט של לואיזיאנה, ארמנד בווה כמושל, וכמה חודשים לאחר מכן הוא התפטר ובמקומו הושבע כמושל נשיא הסנאט החדש ז'אק דופרה.
לאחר מכן קבע בית המחוקקים מועד לבחירות מיוחדות שהתקיימו ביולי 1830.
בחירות אלו עמדו בסימן של מתחים בין האוכלוסיות הקרואלית והאנגלו-אמריקאית של לואיזיאנה.
תמיכת הקריאולים התפצלה בין מועמד הדמוקרטים ברנרד דה מריני, המושל לשעבר ז'אק וילר, ומועמדי המפלגה הוויגית ארמנד בווה, ורומן עצמו, בעוד שמועמד האנגלו-אמריקאים, ו.
רומן ניצח בעיקר בזכות תמיכת המדינאי מקנטקי ומנהיג המפלגה הוויגית הנרי קליי, ששהה בניו אורלינס בעת שתכנן את התמודדותו בבחירות לנשיאות של 1832.
בבחירות גרף רומן 3,638 קולות, מול 2,701 הקולות של המילטון, 1,478 הקולות של בווה, ו-463 של דייוויד רנדול.
ב-31 בינואר 1831 הושבע רומן כמושל לואיזיאנה התשיעי, בתקופה של סופות, שיטפונות, שפל כלכלי ומגפות.
באותן שנים של צמיחה כלכלית נמרצת, נספו בלואיזיאנה יותר מ-5,000 איש במגפת קדחת צהובה, מספר הבנקים במדינה עלה מ-5 ל-11, בנק קנאל כרה את תעלת ניו בייסין , וחברת הרכבות פונטצ'רטריין החלה ב-1832 להפעיל את השירות שלה.
לזכותו של רומן נזקפה הקמת מערכת הכליאה של לואיזיאנה.
במחוז סנט ג'יימס נפתח קולג' ג'פרסון, ובמחוז סנט לנדרי נפתח קולג' פרנקלין.
האגודה החקלאית של לואיזיאנה התארגנה, ורומן היה לנשיאה הראשון.
של קרוליינה הדרומית הוביל את רומן ואת רוב תושבי לואיזיאנה לתמוך בעמדתו של הנשיא אנדרו ג'קסון בנוגע לסמכות הפדרלית על ביטול של חוקים פדרליים על ידי המדינות.
לאחר החזרתה של בירת לואיזיאנה מדונלדסונוויל לניו אורלינס, שימש בית החולים צ'ריטי הישן ברחוב קנאל כ והבניין מספר 611 ברחוב רויאל שימש כמעון המושל.
עם תום תקופת כהונתו הראשונה של רומן כמושל, הוא שאף להיבחר לתקופת כהונה נוספת, אך הובס על ידי הוויגי אדוארד דאגלס וייט האב.
ב-1836 התמודד רומן על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הובס על ידי אלכסנדר מוטון.
ב-1838 התמודד רומן שוב בבחירות למשרת המושל.
יריבו הפעם היה דניס פריור, ראש עיריית ניו אורלינס הג'קסוני שניהל חיי זוגיות גלויים עם פילגשו בת התערובת.
רומן הביס את פריור ביחס קולות של 7,590 מול 6,782. ב-4 בפברואר 1839 הושבע רומן בשנית כמנושל, תוך שהוא הדגיש את הצורך בשיפורים בחינוך ובממשל האזרחי.
במהלך תקופת כהונתו זו, התבצעה הדחיפה הציבורית הראשונה לקידום מערכת החינוך הציבורית.
600 כרכים של "מאמר היסטורי על לואיזיאנה" של שארל גאייר נרכשו והופצו בבתי הספר של המחוזות.
ניתן תקצוב להעתקת הארכיונים המחוזיים מהתקופה הקולוניאלית.
רומן יצר את משרת מהנדס המדינה, וקידם את פתיחת המעברים של שפך נהר המיסיסיפי לטובת שיפור השיט.
רומן שימש כנשיא חברת הניקוז של ניו אורלינס, שייבשה את הביצות בפאתי העיר.
חברת הרכבות קלינטון ופורט הדסון, שסייעה לענף הכותנה, הוקמה, וכן נוסדה חווה ניסיונית במחוז סנט ג'יימס.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של רומן כמושל, בוטלה בלואיזיאנה האפשרות של מאסר על אי-תשלום חוב.
על רקע הבהלות הכלכליות, נאבק רומן להשיב את הרגיעה על כנה.
הוא הטיל וטו על כמה חוקים למתן זיכיון לבנקים חדשים בתקופה ההפכפכה ביותר מבחינה כלכלית בלואיזיאנה בעשורים שלפני מלחמת האזרחים האמריקאית.
חוק הבנקים של 1842 יצר חלופה למערכת אשראי נוחה במדיניות מבוססת ומגבילה יותר.
לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כמושל, שב רומן לביתו במחוז סנט ג'יימס, אך נותר פעיל בפוליטיקה.
ב-1845 הוא נבחר כנציג לוועידת החוקה של לואיזיאנה, וב-1848 הוא נסע לאירופה כסוכן של בנק האזרחים ושל האגודה המאוחדת של בעלי החוות לטובת גיוס איגרות חוב.
ב-1852 הוא נבחר שוב כנציג לוועידת החוקה.
בינואר 1861 נבחר רומן כנציג מחוז סנט ג'יימס ומחוז יוחנן המטביל לוועידת הפרישה של לואיזיאנה שהתקיימה בבאטון רוז'.
הוא היה אחד מ-17 הנציגים היחידים שהצביעו נגד הפרישה.
הוועידה קיבלה את החלטת הפרישה ברוב של 113 תומכים מול 17 מתנגדים, ורומן נבחר יחד עם ג'ון פורסיית ומרטין ג'.
קרופורד לנהל את המשא והמתן על פרישה בדרכי שלום של מדינות הדרום מהאיחוד, אך מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם סיוארד סירב להיפגש עמם.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית איבד רומן את כל הונו ורכושו.
אנדרה רומן נפטר בניו אורלינס ב-26 בינואר 1866. טרם פטירתו הוא מונה על ידי המושל ג'יימס מדיסון ולס כרשם שטרי הקניין והמשכנתאות של העיר.
הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה הקתולית במחוז סנט ג'יימס.
קודם לכן שירת בבית הנבחרים ובסנאט.
היה קולונל במיליציה של טנסי וזכה לתהילה לאחר מלחמת 1812, שבה פיקד על הניצחון על הצבא הבריטי בקרב ניו אורלינס.
בתגובה לעימותים עם שבט סמינול בפלורידה הספרדית, הוא פלש לשטח ב-1818 והוביל בכך למלחמה ולחתימה על הסכם אדמס-אוניס (1819), שהעביר את פלורידה מהאימפריה הספרדית אל ארצות הברית.
ניסה לראשונה להיבחר לנשיאות ב-1824. על אף שהשיג יותר אלקטורים וקולות מכל אחד משלושת יריביו, הוא לא הגיע לרוב מוחלט והפסיד בבית הנבחרים לג'ון קווינסי אדמס.
ג'קסון טען שהפסיד בגלל "עסקה מושחתת" בין אדמס ובין יושב ראש בית הנבחרים, המועמד הנרי קליי, שמונה למזכיר המדינה של ארצות הברית.
תומכי ג'קסון יצרו את המפלגה הדמוקרטית, והוא נבחר לנשיאות ב-1828, בניצחון מוחץ.
כנשיא נאלץ ג'קסון להתמודד עם איום פרישה של קרוליינה הדרומית מהאיחוד עקב חוק מכס מגן שנחקק בתקופת אדמס.
בניגוד ליורשיו, ג'קסון התנגד לזכותן של המדינות לפרוש מהאיחוד או לבטל חוק פדרלי .
משבר זכות הביטול שכך לאחר תיקון שיעור המכס ואיום מצד ג'קסון להשתמש בכוח צבאי כדי למנוע פרישה.
ג'קסון חתם ב-1830 על חוק עקירת האינדיאנים, שהעביר בכוח שבטים אינדיאניים מדרום-מזרח ארצות הברית לשטח שמערב לנהר מיסיסיפי (אוקלהומה).
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1832 נוצרה מחלוקת בין הקונגרס, בהנהגת קליי והמפלגה הוויגית, לבין ג'קסון, על רקע התנגדותו של ג'קסון לריכוזיות כלכלית.
בבחירות עצמן ג'קסון נחשב לפיכך כמגן פשוטי העם מול הבנקאים העשירים והצליח לנצח את קליי.
אנדרו ג'קסון נולד ב-15 במרץ 1767, באזור קרוליינה.
הוריו היו מתיישבים ממוצא אירי, אנדרו ואליזבת האטצ'ינסון ג'קסון, פרסביטריאנים שהיגרו מאלסטר שבאירלנד שנתיים קודם לכן.
כשהיגרו לצפון אמריקה ב-1765, עגנו ההורים בפילדלפיה שבפנסילבניה.
הם עברו את הרי האפלצ'ים כדי להצטרף לקהילה סקוטית-אירית בגבול בין קרוליינה הצפונית וקרוליינה הדרומית.
אביו של ג'קסון מת בתאונה בפברואר 1767, בגיל עשרים ותשע, שלושה שבועות לפני הולדתו של אנדרו.
לא ברור היכן אנדרו נולד, שכן אמו ילדה אותו כשחזרה מקבורת אביו.
האזור היה מרוחק ולא ידוע היכן עבר בו הגבול בין צפון ודרום קרוליינה.
ב-1824 כתב ג'קסון מכתב בו אמר שנולד באחוזת המטעים של דודו בקרוליינה הדרומית.
באמצע שנות החמישים נטען שנולד אצל דודו בקרוליינה הצפונית.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית סייע ג'קסון למיליציה המקומית כשליח, בגיל שלוש עשרה.
אחיו הגדול יו מת ממכת חום במהלך קרב ב-20 ביוני 1779. אנדרו ואחיו רוברט נלכדו בידי הבריטים.
הם כמעט גוועו למוות בכלא.
כשאנדרו סירב לנקות את מגפיו של קצין בריטי, חתך אותו הקצין עם חרב, והשאיר צלקות על ידו השמאלית ועל ראשו, ושנאה עזה לבריטים.
רוברט ג'קסון מת ב-27 באפריל 1781, כמה ימים לאחר שאמם אליזבת' הבטיחה את שחרורם.
לאחר שהובטח לה שאנדרו יחלים, היא התנדבה לטפל בשבויי מלחמה על סיפונן של שתי ספינות בצ'ארלסטון, בהן התפרצה מחלת הכולרה.
בנובמבר 1781 היא מתה מהמחלה ונקברה בקבר בלתי מסומן.
אנדרו הפך ליתום בגיל ארבע עשרה, והאשים את הבריטים באובדן אחיו ואמו.
ג'קסון קיבל חינוך בבית ספר מקומי (בדרום לפני מלחמת האזרחים, בתי הספר נבנו בשדות טבק וכותנה שנהרסו).
ב-1781, עבר לראשונה בסדנה של סייס בהכנת אוכפים.
לאחר מכן עבר לסליסברי בקרוליינה הצפונית כשוליה של עורך דין, (הצורה המקובלת אז לפני התפתחות בתי הספר למשפטים להיות עורך דין).
ב-1787 הוכשר לעריכת דין ועבר למחוז המערבי של קרוליינה הצפונית, למה שהפך בעתיד למדינת טנסי.
בהמשך מונה להיות עורך דין מחוזי במערב הישן, תפקיד בו נחל הצלחה על אף שלא היה ממשפחה בולטת.
רוב תיקיו שלו עסקו בבעלות על קרקעות, תקיפות וחבלות.
ב-1796 נבחר ג'קסון להיות ציר בוועידת החוקה של טנסי.
כשהפכה טנסי למדינה באותה השנה, הוא נבחר כנציגה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר שנה, המועצה המחוקקת בחרה בו לסנאט, מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אולם הוא התפטר בתוך שנה (הוא חזר לסנאט ב-1823, לאחר כעשרים וחמש שנה).
ב-1798 מונה לשופט בבית המשפט העליון של טנסי ושירת בו עד 1804.
ב-1794, הקים עסק עם עורך דין ובעל מטעים בשם ג'ון אוברטון, לצורך רכישת אדמות שהיו שמורה לשבטים אינדיאניים.
כשחזר מפלורידה, הוא הוביל למכירת אדמות האינדיאנים.
הוא היה אחד משלושה משקיעים שייסדו את ממפיס.
בנוסף לקריירה המשפטית והפוליטית שלו, שגשג ג'קסון כבעל מטעים, בעל עבדים ושכיר חרב.
הוא בנה בית ומרכול באזור טנסי ב-1803. כעבור שנה רכש את ההרמיטאז', מטע בגודל 259 אקרים (1,048 דונם), במחוז קרוב לנאשוויל.
הגידול המרכזי היה כותנה שהעבדים גידלו.
בתחילה היו בבעלותו תשעה עבדים, ארבעים וארבעה ב-1820 ולאחר מכן החזיק ב-150 עבדים, מספר שהציב אותו באליטה של בעלי המטעים.
במהלך חייו היו בבעלותו 300 עבדים.
גברים, נשים וילדים שחורים עבדו בשלושה אזורים במטעי ההרמיטאז' של ג'קסון.
הם חיו ביחידה משפחתית מורחבת של בין חמישה לעשרה אנשים, וגרו בבקתות שהיו עשויות מלבנים ומבולי עץ.
הגודל והאיכות של מגורי העבדים היו גבוהים יחסית לזמנם.
כדי לעזור לעבדים להשיג אוכל, בנוסף למנות שהוקצבו להם, העניק להם ג'קסון רובים, סכינים וציוד דיג.
לעיתים שילם לעבדיו במטבעות כדי שיוכלו לקנות בשוק המקומי.
ג'קסון דרש נאמנות מעבדיו, ואם האמין שעבדיו ביצעו עבירה משמעותית הוא הסכים להלקות אותם.
לעיתים פרסם כרזות להחזרת עבדים נמלטים שברחו.
יחסית לזמנו, הוא נחשב לבעל עבדים נאור, שסיפק לעבדיו מזון ודיור, ולא אסר על נשים להוליד ילדים.