tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מבלה את שעות היום בשינה במערות, חללי עצים ועל כפות דקלים, ומעדיף אתרי לינה חמים ולחים.
הוא מחפש את מזונו בשטח פתוח ומאתר אותו באמצעות איכון הד.
הוא ניזון בעיקר מחרקים בעלי קליפה קשה, שאותה הוא מפצח עם שיניו החזקות.
האשפית ממליטה גור יחיד מדי שנה.
מעבר לכך, אין מידע רב על האקולוגיה והביולוגיה של הסוג.
בסוג זה יש 8 מינים מוסכמים, וייתכן שבעתיד יוגדרו מינים נוספים.
אשף חרום-אוזן (שם מדעי: Tomopeas ravus) הוא מין עטלף זעיר ונדיר במשפחת האשפיים שאנדמי לחוף המדברי של פרו ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1900 על ידי הזואולוג האמריקני גריט סמית מילר.
סיווגו של האשף היה נתון במחלוקת במשך זמן רב.
במקור הוא תואר כסוג במשפחת הנשפוניים, ובשנת 1970 הוצע אף להקים עבורו משפחה עצמאית עקב היותו צורת ביניים בין הנשפוניים לאשפיים.
בשנת 1994, מחקר גנטי העלה שהוא קרוב יותר לאשפיים, ומאז הוא מסווג בתוכה תחת תת-משפחה נפרדת.
האשף חרום האוזן הוא המין הקטן ביותר במשפחת האשפיים, ומצוי בסכנת הכחדה עקב טווח תפוצה מצומצם ואובדן בית גידול.
על בסיס מספר קריטריונים, האגודה הזואולוגית של לונדון מסווגת אותו ברשימת 100 היונקים הפגיעים ביותר להכחדה.
האשף חרום האוזן בעל גוף קומפקטי, מוצק ועגלגל, ראש קצר ומעוגל וכנפיים צרות וארוכות.
הגולגולת שטוחה ועדינה עם שקע מוארך באמצע עצמות האף, והקשתות הזיגומטיות אינן בולטות כל כך.
הפנים קטנות וצרות, הלוע רחב והחרטום קצרצר.
סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא אוזניו הארוכות והשטוחות שאינן אופייניות לאשפיים; הן קעורות במרכז, מופרדות זו מזו ובעלות צפירים זעירים בלתי נראים.
העיניים קטנות ובולטות והנחיריים צינוריים ומופרדים זה מזה.
השפה העליונה עודפת על התחתונה ועטויה בזיפים וקפלי עור עדינים.
השיניים קצרות, חדות ומעוקלות במקצת.
בניגוד למרבית האשפיים, אצל האשף חרום האוזן הזנב מוקף לחלוטין בקרום התעופה האחורי ואינו חופשי בקצה.
האשף חרום האוזן הוא המין הקטן ביותר במשפחתו: אורכו הכולל מהאף עד קצה הזנב 73–85 מ"מ, אורך זרועותיו 31–34 מ"מ ומשקלו 3.5-2.3 גרם בלבד.
בניכוי הכנפיים, ממדי גופו אינם עולים על זו של בוהן אנושית.
הפרווה של האשף חרום האוזן רכה וצפופה, ונוטה להיות ארוכה בצד העליון וקצרה בצד התחתון.
צבעה הכללי בהיר למדי, ונע בין חום שזוף לזהוב, צהוב-קש, צהבהב או אפרפר בהיר.
הגחון והחזה חיוורים יותר ונעים בין צהבהב-שמנת לשנהב.
הכנפיים, הזנב, האוזניים והפנים בצבע חום שוקולד כהה, ערמון או שחור-מלוכלך שעומד בניגוד מוחלט לפרווה החיוורת.
האשף חרום האוזן אנדמי למדבר סצ'ורה לאורך קו החוף המרכזי של פרו מעבר להרי האנדים, וסביר להניח שנוכח גם בקצה הדרום-מערבי של אקוודור בסמיכות לגבול הפרואני.
טווח התפוצה שלו מצומצם למדי, ועל פי הערכות קטן מ-100 קמ"ר.
בתוך הטווח, האשף נדיר למדי ונפוץ בדלילות, ובעבר אף הייתה סברה שנכחד מן העולם לאחר שלא נצפה בטבע במשך 30 שנה רצופות.
בית הגידול של הסוג מורכב מפסיפס של גבעות סלעיות, בתה חופית, דיונות חול ויער גדותיים עד רום 2,300 מטר מעל פני הים, ושוכן באזור מדברי צחיח למחצה ודל בגשמים.
בהתחשב בנדירותו של המין, מעט מאוד ידוע עליו.
הוא פעיל בלילה, ניזון מחיפושיות ומבלה את שעות היום בעלווה צפופה של ינבוט, במערות או בסדקים של סלעי גרניט.
עונת הרבייה מתרחשת בחודשי יולי ואוגוסט בעונה היבשה.
האשף חרום האוזן הוא הפונדקאי היחידי של מין פרוטוזואה טפילי הקרוי על שמו: אימריה טומופאה (Eimeria tomopea).
האשף חרום האוזן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), לאור הירידה המתמשכת במספריו בעקבות אובדן בית גידול לחקלאות והתרחבות עירונית, וטווח תפוצה מצומצם ומקוטע שמשתרע על 100 קמ"ר בלבד ומכיל בתוכו 12 אזורי איסוף היסטוריים בסך הכול.
הוא סובל לעיתים קרובות מהדברה במערות שמכוונת נגד מיני הערפדים.
אשף מולוסוס (שם מדעי: Molossus) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת האשפיים ובו 9 מינים שחיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1805 על ידי הזואולוג הבריטי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר והוא קרוי על שם מולוסוס - גזע נכחד של כלב רועים גדול מיוון העתיקה ששימש להגנה מפני זאבים.
אשף מולוסוס קרוב חיצונית ופילוגנטית לסוגים אשף מסטיף מדומה ואשף כלבי, והאחרון נחשב בעבר כתת-סוג שלו.
לאשף מולוסוס גוף חסון, רחב ושטוח, צוואר עבה במיוחד וראש רחב ומעוגל דמוי כלב.
הגולגולת חזקה ומסיבית יותר משל האשף הכלבי, והחרטום הרחב והשטוח מתמזג איתה לחלוטין.
האוזניים רחבות ומקופלות עם צפירים קטנים שמוסתרים בעיטור עור עגול, והן מתחברות במרכז המצח.
העיניים בולטות, החוטם רחב וקטום עם נחיריים גדולים וקצהו מזדקף מעט.
מרבית השיניים קצרות וחזקות והניבים ארוכים; החותכו.
הלוע מעוגל וחלק ללא קפלי עור, והלסת התחתונה קצרה וחזקה.
הכנפיים ארוכות וצרות וכנף הזנב גדולה ומזכירה חצאית בצורתה.
למינים אחדים בסוג יש שקיק על הגרון שבולט יותר אצל הזכרים, ובו בלוטות ריח שמפיקות נוזל שומני ריחני.
מלבד אשף המסטיף המדומה והאשף הכלבי, אשף מולוסוס חולק קווי דמיון רבים גם עם אשף מולוסוס מדומה.
הפרווה של אשף מולוסוס קצרה, צפופה וקטיפתית, ויש לו צווארון שיער עבה סביב הצוואר והעורף.
צבע הפרווה משתנה בין המינים, ונע בין שחור לחום ביסטר כהה, ערמון-ארגמן-סגלגל, אדום, כתום עז, זהוב, אוכרה או חום אפרורי.
הגחון והחזה נוטים להיות בהירים יותר.
הפנים, האוזניים, הכנפיים, כפות הרגליים והזנב בצבע שחור מבריק או חום כהה.
הזרועות והשוקיים ולעיתים גם פנים האוזניים בצבע בורדו.
אצל חלק מהמינים הפרווה דו-גונית, ואחדים בעלי כתמים או נקודות באזורים שונים.
אשף מולוסוס מצוי באמריקה הדרומית והצפונית.
טווח התפוצה שלו כולל את בליז, גואטמלה, ניקרגואה, הונדורס, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, קולומביה, וונצואלה, אקוודור, טרינידד וטובגו, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, פרו, בוליביה, ברזיל, פרגוואי, צפון ומרכז ארגנטינה ואורוגוואי.
במקסיקו הוא נפוץ עד לגבול עם ארצות הברית, ועשוי לחצות לעיתים את נהר ריו גראנדה לתוך שטחה של טקסס; בנוסף, הוא נוכח גם בפלורידה קיז.
בית הגידול של אשף זה מגוון למדי וכולל יער גשם טרופי, יער סובטרופי יבש, יער מנגרובים, יער גדותיים, יער עננים עד רום 2,400 מטר, ביצות, וסוואנה טרופית, דוקרנית או צחיחה למחצה.
אשף מולוסוס פעיל בדמדומים ובשקיעה וניזון אך ורק מחרקים מעופפים (בעיקר עשים, חיפושיות ופשפשאים).
כנפיו הארוכות והצרות מקנות לו יכולת טיסה מהירה, אך מאידך יכולת התמרון שלו נחותה; בשל כך, הוא נוטה לצוד בעיקר בשטחים פתוחים, מעל גופי מים או מעל חופת היער.
את שעות היום, אשפי מולוסוס מבלים בלינה במושבות גדולות מעורבות של 1,300-50 פרטים, בתוך מערות, נקיקי סלע, כפות דקל, בולי עץ חלולים ומבנים נטושים.
האשפית ממליטה גור יחיד פעם או פעמיים בשנה ולעיתים נדירות תאומים.
הגורים נגמלים בגיל 6–8 שבועות ומגיעים לבגרות בגיל שנה.
אשף מולוסוס אצטקי (Molossus aztecus)
אשף מולוסוס סינלואה (Molossus sinaloae)
אשף מולוסוס קטיפתי (Molossus molossus)
אשף מולוסוס שחור (Molossus rufus)
אשף מולוסוס פנטון (Molossus fentoni)
אשף מולוסוס מדומה (שם מדעי: Molossops) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשפיים ובו 2 מינים שחיים באמריקה הדרומית.
הסוג הוקם בשנת 1865 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס ושמו המדעי מציין את דמיונו לסוג אשף מולוסוס, על אף שהקרבה הפילוגנטית והחיצונית בין השניים מועטת.
בעבר הסוג כלל 2 מינים נוספים שקיבלו מאוחר יותר מעמד של טקסונים מונוטיפים: אשף קבררה ואשף מאטו גרוסו.
בטקסונומיות מסוימות, הסוג עדיין מופיע ככזה המכיל 3 או 4 מינים.
אשף מולוסוס מדומה בעל גוף גוצי שמנמן, גולגולת חרוטית, מצח שטוח ומשופע ופנים רחבות וכלביות.
כנפיו צרות וארוכות ומתרחבות בקצה.
האוזניים משולשות וקצרות יחסית, אך ארוכות בהרבה משל אשף מולוסוס ואינן מתחברות במצח; בנוסף, אין להן עיטור עור גדול בבסיס.
העיניים קטנות, החוטם ארוך ושטוח, האף גדול ובעל נחיריים עגולים שמוקפים בבליטות.
השפתיים עבות, הלוע קצר, גמיש ומחודד והלסתות והשיניים חזקות.
האצבעות דקיקות עם טפרים קטנים חדים.
הזנב ארוך ועבה, וכנף הזנב משולשת.
אורך הראש והגוף של אשפי מולוסוס 40–68 מ"מ, אורך הזרוע 27–40 מ"מ ואורך זנבו 19–37 מ"מ; משקלם 4–9 גרם כאשר הנקבות קטנות מן הזכרים.
מבחינה פילוגנטית, הוא קרוב במיוחד לאשף הכלבי ואשף קבררה ולאחר מכן לאשף מאטו גרוסו ולסוג אשף מדומה.
מבחינה חיצונית, ניתן למצוא קווי דמיון רבים בינו לבין מינים ממשפחת הנשפוניים.
הפרווה של אשף המולוסוס המדומה קצרה וצפופה עם צווארון עבה וארוך סביב העורף והצוואר.
צבעה הכללי נע בין אדמדם לחום שוקולד, חום קינמון, אוכרה, זהוב, צהוב או כתום, כשאזור הראש והצוואר נוטה להיות כהה יותר.
הגחון והחזה חיוורים בדרך כלל ונעים בין צהבהב ללבנבן.
הפנים, הכנפיים והאוזניים שחרחרות בעוד שהלוע, השוקיים, הרגליים והזרועות בצבע בורדו או ורוד.
אשף מולוסוס מדומה מצוי באמריקה הדרומית.
מלבד ארגנטינה, שני המינים נוכחים בכל המדינות הבאות: ברזיל, פרגוואי, בוליביה, פרו, אקוודור, קולומביה, וונצואלה, סורינאם, גיאנה וגינאה הצרפתית.
התפוצה הגאוגרפית של הסוג משתרעת מהיער האטלנטי לעבר ביצות הפנטנל, ערבות הפמפס, ומשם לאורך המורדות הצפוניים של הרי האנדים, אגן האמזונאס הסראדו והקטינגה.
בית הגידול כולל סוואנה טרופית או דוקרנית, יער נשיר יבש, יער גשם טרופי, יער מנגרובים ובתה.
אשפי מולוסוס הם יונקים חברותיים שחיים בקבוצות קטנות של 3–15 פרטים.
הם פעילים בשעות הדמדומים והלילה וניזונים מחרקים שאותם הם מאתרים באמצעות איכון-הד.
האשף משתמש בשני סוגי קריאות הד: סוג אחד לשטח פתוח וסוג אחד לשטח סבוך מרובה עצמים.
התזונה שלו כוללת עשים, חיפושיות, זבובים, פשפשאים וחגבאים.
יש לו יכולת טיסה מהירה והוא מחפש מזון בעיקר בשטחים פתוחים.
את שעות היום האשפים מבלים בעיקר בחללי עצים, גזעים, עלווה צפופה, חורים באדמה, נקיקי סלעים ומבנים נטושים.
לסוג זה אין עונת רבייה קבועה, והאשפית יכולה להיכנס להיריון מספר פעמים בשנה כשבכל פעם היא ממליטה צאצא יחיד.
התנשמת הלבנה היא הטורפת העיקרית של הסוג.
אשף מסטיף (שם מדעי: Mops) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת האשפיים ובו כ-16 מינים שחיים באזור הטרופי ביבשות אפריקה ואסיה.
הסוג הוקם בשנת 1842 על ידי חוקר הטבע הצרפתי רנה פריבייר לסון, והוא קרוב מבחינה חיצונית וגנטית לסוגים אשף מסטיף זוטר ואשף מצנפת.
השם המדעי ("מופס") פירושו במלאית "עטלף".
אשף המסטיף מתאפיין בגוף מוצק וחסון, כנפיים ארוכות וצרות, וראש קצר, רחב ומסיבי.
החרטום רחב והלוע מוארך ומחודד במקצת.
האוזניים קצרות, רחבות ומעוגלות, והן מתקפלות מעט פנימה ומתחברות באזור המצח בצורת V; בחלק התחתון של האפרכסת, יש דש עור גדול ועגול שמתחבר כמעט לשפה.
הלסתות חזקות, השיניים ארוכות וחדות והשפתיים גדולות, עבות ומכוסות זיפים; לאורך השפה העליונה, יש קפלי עור בולטים בדומה לכלבי המסטיף שהעניקו לסוג את שמו.
העיניים קטנות ובולטות והאף גדול ועגול עם נחיריים נפוחים.
הזנב ארוך וגמיש, ורובו חופשי ואינו מוקף בקרום התעופה האחורי.
הפרווה של אשף המסטיף קצרה יחסית, ועבה או דלילה בהתאם למין.
צבעה הכללי חדגוני בדרך כלל ונע בין חום אפרורי לחום קפה כהה, אפור כהה או בהיר, אפור-שחרחר, שחור, ערמוני חום אדמדם או חום-בורדו.
הגחון, החזה והגרון בצבע אפרפר חיוור, שנהב או לבנבן.
הכנפיים, האוזניים והפנים דלילים בשיער, וצבעם נע בין שחור מבריק לשחור פחם, חום כהה או חום בורדו.
אשפי המסטיף חיים באפריקה שמדרום לסהרה, בדרום-מזרח אסיה, בחצי האי ערב ובמדגסקר.
ביבשת אפריקה, הטווח שלהם משתרע על מרכז ומערב היבשת, מסנגל עד לאתיופיה, ומסודאן עד דרום אפריקה.
באסיה, הם מצויים בעיקר בחצי האי המלאי, בסומטרה, בורניאו, סולאווסי, פלאוואן ומינדנאו.
בהתחשב בטווח התפוצה הנרחב, בית הגידול מגוון למדי; עם זאת, הוא מעדיף בתי גידול לחים דוגמת יערות גשם טרופיים, יערות עננים, יערות גדותיים, יער מנגרובים, ביצות וסוואנות טרופיות.
אשפי המסטיף פעילים בלילה, ומבלים את שעות היום בבדידות, בזוגות, בקבוצות קטנות או במושבות של עד 400 פרטים שמפיקות ריח חריף חזק וכמות גדולה מאוד של גואנו.
אתרי הלינה שלהם כוללים מערות, מכרות, נקיקים, חללי עצים, כפות דקל ומבנים נטושים, עם העדפה לאזורים עם לחות גבוהה וטמפרטורה חמה במיוחד של 35–42 מעלות.
לאחר השקיעה, הם יוצאים בהמוניהם לחפש מזון בשטחים פתוחים ומעל חופת יער ומקורות מים, בטיסה מהירה וגבוהה עם יכולת תמרון נמוכה.
הם ניזונים בעיקר מחרקים, והלסת החזקה שלהם מותאמת בעיקר לפיצוח שריון חיפושיות.
פריטי טרף נוספים כוללים פשפשאים, פרפראים, שפיראים ואחידי כנף.
האשף מאתר את טרפו באמצעות איכון-הד, בתדר של 18–50 קילוהרץ המתאים לציד בשטחים פתוחים.
יש שתי עונות רבייה בשנה.
משך ההיריון של האשפית כחודשיים, ולאחר מכן הנקבה ממליטה גור יחיד שנגמל בגיל 30–50 יום.
אשף מסטיף ספורל (Mops spurrelli)
אשף מסטיף פיטרסון (Mops petersoni)
אשף מסטיף גמדי (Mops nanulus)
אשף מסטיף באקארי (Mops bakarii)
אשף מסטיף מסילתי (Mops thersites)
אשף מסטיף אנגולי (Mops condylurus)
אשף מסטיף מלאי (Mops mops)
אשף מסטיף סולאווסי (Mops sarasinorum)
אשף מסטיף טרבור (Mops trevori)
אשף מסטיף מידאס (Mops midas)
אשף מסטיף ניאנגרה (Mops niangarae)
אשף מסטיף מדג'י (Mops congicus)
אשף מסטיף זוטר (שם מדעי: Chaerephon) המכונה גם אשף צ'ירפון, הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשפיים ובו כ-20 מינים שחיים באפריקה, דרום-מזרח אסיה ואוקיאניה.
הסוג הוקם בשנת 1874 על ידי הזואולוג האירי ג'ורג' אדוארד דובסון והוא קרוי על שם צ'ירפון - חברו הנאמן של סוקרטס שמואנש כעטלף בקומדיית הציפורים של אריסטופאנס.
אשף המסטיף הזוטר קרוב מבחינה פילוגנטית בעיקר לסוג אשף ולאחר מכן לסוגים אשף מסטיף ואשף מצנפת.
אשף המסטיף הזוטר מתאפיין בגוף גוצי, כנפיים ארוכות וצרות, ראש גדול ומעוגל וחרטום רחב ושטוח.
האוזניים קצרות, רחבות ועטויות קפלים וקמטים שמכסים את הצפירים הקטנים; הן מחוברות בקודקוד באמצעות קרום עור.
העיניים חרוזיות ובולטות והאף גדול עם נחיריים עגולים.
הלוע הנפוח מתאפיין בשפה עליונה ארוכה, מקומטת ועטוית זיפים קצרים שמעניקים לאשף את מראה המסטיף.
קרום התעופה האחורי בינוני ומשולש.
הזנב ארוך וגמיש וכמחצית ממנו חופשי ואינו מחובר לקרום.
הפרווה של אשף המסטיף עבה ורכה והיא משתרעת מעט על קרומי הכנף הסמוכים לצלעות.
צבעה הכללי משתנה בין המינים וחדגוני בדרך כלל.
סקלת הצבעים כוללת חום אפרורי, אפור כהה או כסוף, חום חלודה, אוכרה, חום ביסטר וחום שחרחר.
אזור הגחון בהיר יותר ונע בין צהבהב או חום בהיר לאפרפר, שנהב או לבן בוהק.
סביב הכתף והצוואר יש צווארון שעיר וכהה.
למינים אחדים הפרווה מנומרת בכתמים בהירים.
הפנים והאוזניים בצבע שחרחר, אפור כהה או בורדו.
הכנפיים בצבע שחור פיח או סגלגל עד אפור חיוור-לבנבן.
אשפי המסטיף הזוטרים חיים ברחבי אפריקה, דרום אסיה ואוקיאניה; טווח התפוצה של הסוג כולל את מרבית אפריקה שמדרום לסהרה, מדגסקר, תת-היבשת ההודית, איים מבודדים באוקיינוס ההודי, מדינות הודו-סין, חצי האי המלאי, איי סונדה, איי מאלוקו, אוסטרליה, גינאה החדשה, איי שלמה, ניו זילנד ופיג'י.
בית הגידול מגוון במיוחד וכולל יער גשם טרופי, יער גשם ממוזג, יער עננים, סוואנה טרופית, צחיחה או דוקרנית, בתה ואזורים מדבריים למחצה.
אשפי המסטיף הזוטרים הם עטלפים חברותיים במיוחד, וחיים במושבות של עד אלפי פרטים.
הם לנים ביום במערות, ומתעוררים לקראת ערב ויוצאים בלהקות גדולות וקולניות לצוד.
הם חוזרים למערה לפנות בוקר.
התזונה של האשפים מורכבת מחרקים מגוונים והם משתמשים באיכון-הד כדי לצוד ולנווט בסביבה.
אשפי המסטיף מתרבים לאורך השנה, והאשפית עשויה להמליט עד 3 פעמים בשנה.
ההיריון נמשך 60–72 יום ולרוב נולד גור יחיד.
האשפית מטפלת בגורים במשך כ-3 שבועות, ולאחר מכן הם נגמלים ומסוגלים כבר לעוף ולצוד בכוחות עצמם.
הנקבות מגיעות לבגרות תוך זמן קצר, והזכרים בגיל 5 חודשים.
אשף מסטיף טלוא-אוזן (Chaerephon major)
אשף מצנפת או אשף מסטיף אמיתי (שם מדעי: Eumops) הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת האשפיים ובו כ-17 מינים שחיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1906 על ידי הזואולוג האמריקני גריט סמית מילר והוא קרוב מבחינה חיצונית וגנטית לסוגים אשף מסטיף ואשף מסטיף זוטר שקטנים יותר.
אשף המצנפת מתאפיין בגוף שטוח, כנפיים ארוכות וצרות, ראש גדול ועבה וגולגולת מסיבית.
החרטום רחב, קטום ופונה מעלה, הלוע גדול והשפתיים עבות ורפויות; בניגוד לאשפי המסטיף, אצל אשף המצנפת השפה העליונה אינה מקומטת בצורה בולטת ועשויה להיות חלקה.
העיניים קטנות ובולטות והאף גדול ורחב עם נחיריים צינוריים.
הרגליים קצרות ושריריות עם כפות רחבות.
הזנב דק וארוך ובולט מעבר לכנף הזנב.
האוזניים העגולות של האשף גדולות, רחבות ועטויות קפלים וקמטים; הן מתחברות במצח באמצעות קרום עור גדול שנופל על הפנים ובשילוב עם האפרכסות הגדולות יוצר מראה של מצנפת שהעניק לסוג את שמו.
הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת אצל הסוג: הזכרים גדולים וכבדים עם כנפיים ארוכות וגדולות יותר; נוסף על כך, יש להם על הגרון שק גדול עם בלוטות ריח שמכוסה בשיער ומתנפח בעונת הרבייה.
הפרווה של אשף המסטיף קצרה, עבה ורכה.
צבעה הכללי נע בין חום אפרורי לאוכרה, ערמוני, אפור כהה, אפור צפחה מבריק, אפור-שחרחר, חום ביסטר כהה, שחור פיח או שחור מבריק.
אצל מרבית המינים, הצד התחתון חיוור בצבעו ונע בין בז' לצהבהב, אפרפר חיוור או לבן בוהק ואצל מיעוטם יש רצועות לבנות בצידי הגוף.
סביב הצוואר, הכתף והעורף יש צווארון שיער ארוך וכהה.
האוזניים ורודות עם אפרכסות סגלגלות או שחרחרות.
הפנים, הזרועות והשוקיים ורודים או שחרחרים.
אשפי המצנפת חיים באמריקה הצפונית והדרומית; טווח התפוצה של הסוג משתרע על דרום ארצות הברית (פלורידה, אריזונה, ניו מקסיקו, קליפורניה וטקסס), מקסיקו, חלק מהאנטילים הגדולים, מדינות אמריקה המרכזית, קולומביה, וונצואלה, אזור גויאנה, פרו, בוליביה, ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי וארגנטינה.
המינים בסוג חיים בבתי גידול מגוונים: החל מיער גשם טרופי, יער עננים, סוואנה טרופית וערבות הפמפס וכלה במדבריות צחיחים חמים ובפטגוניה הצחיחה והקרה.
הם נמצאים גם בסביבה עירונית.
המינים בסוג פעילים בעיקר בשעתיים הראשונות לאחר השקיעה ולפני עלות השחר.
הם מבלים את היום בשינה במערות, חללי עצים, כיסי סבך, עלווה צפופה, כפות דקל, חורים של נקרים, מבנים נטושים וארובות.
אשפי המצנפת חיים במושבות של 10–20 פרטים ויוצאים לצוד בלהקה.
המושבה עשויה להיות מעורבת או להכיל זכר יחיד והרמון נקבות.
כאשר אשף המצנפת מופרע במקום מנוחתו, הוא מנסה תחילה לאיים בפה פעור במקום להימלט מיד; גם כאשר החליט לסגת, הנטייה שלו לברוח על ארבע במקום לעוף.
כנפיו הצרות והארוכות של האשף מאפשרות לו טיסה מהירה שבאה על חשבון יכולת התמרון.
מהירות הטיסה הממוצעת שלו היא 65 קמ"ש, אולם בתעופה בלהקות מהירות הטיסה מטפסת ל-95 קמ"ש.
הוא נוטה לטוס בגובה רב ובקו ישר.
אשפי המצנפת הם אוכלי-חרקים מובהקים, ותזונתם מורכבת בעיקר מחרקים מעופפים (בפרט חיפושיות, זבובים, פשפשאים ועשים).
הם מנווטים, מתקשרים ומאתרים את טרפם באמצעות איכון-הד, וקריאותיהם בתדר נמוך של 8–22 קילוהרץ שנשמע לאוזן אנושית.
הם אוכלים את טרפם תוך כדי תעופה.
אצל רוב המינים הרבייה מתרחשת לאורך השנה.
האשפית ממליטה גור יחיד פעם או פעמיים בשנה לאחר היריון של 80–90 יום והוא נגמל לאחר 5–6 שבועות.
אשף מצנפת אכזרי (Eumops ferox)
אשף מצנפת גויאני (Eumops maurus)
אשף מצנפת דליטקוס (Eumops delticus)
אשף מצנפת טרומבול (Eumops trumbulli)
אשף מצנפת מערבי (Eumops perotis)
אשף מצנפת ננסי (Eumops nanus)
אשף מצנפת סנבורן (Eumops hansae)
אשף מצנפת פלורידאני (Eumops floridanus)
אשף מצנפת צ'יריבאיה (Eumops chiribaya)
אשף עירום או אשף בולדוג עירום (שם מדעי: Cheiromeles) הוא סוג של עטלף גדול וייחודי במשפחת האשפיים ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה.
הסוג הוקם בשנת 1824 על ידי הזואולוג האמריקני תומאס הורספילד ושמו המדעי מציין את הדמיון של כפות רגליו ליד אנושית.
סוג זה ידוע בעורו החשוף, ביכולת הקיפול של כנפיו ובריחו המצחין.
האשף העירום מתאפיין בגוף גדול, חסון ושמנמן, צוואר עבה, וראש גדול ונפוח.
הגולגולת מסיבית ושטוחה מעט ובחלקה האחורי הסמוך לעורף יש רכס-חץ (Sagittal crest) מוגבה באופן חריג.
הפנים רחבות, החרטום ארוך ורחב, הלוע גדול והלסתות חזקות.
הניבים גדולים וארוכים במיוחד והחותכות העליונות גם הן גדולות מאוד.
העיניים בינוניות והאף רחב עם נחיריים גדולים.
האוזניים גדולות ומחודדות בקצה, עם דש עור בולט בבסיס.
הכנפיים ארוכות וצרות והזנב ארוך ועבה במיוחד.
האשף העירום הוא בין הסוגים הגדולים במשפחתו: אורך ראשו וגופו 104–265 מ"מ, אורך הזרוע 65–90 מ"מ ואורך זנבו 54–75 מ"מ; משקל המינים נע בין 73 ל-200 גרם.
הפטמות של הנקבות ממוקמות בבית השחי.
הרגליים עבות עם שרירים חזקים שמאפשרים תנועה קרקעית זריזה.
כפות היד רחבות עם אצבעות מנוגדות ואגודל בולט; האגודל מכוסה בשיער נוקשה ומשמש ככל הנראה לטיפוח.
תכונה ייחודית אצל הסוג, היא היכולת לקפל את קרומי הכנף לתוך כיסים עמוקים בצידי הגוף; הכיסים מורכבים למעשה מקפל עור עבה שנמתח מתחתית הזרועות עד לחלק העליון של הרגל.
האשף מקפל את כנפיו במהלך שעות המנוחה, בטיפוס או בתנועה קרקעית, והוא משתמש ברגליו האחוריות כדי לדחוף את הקרומים לתוך הכיסים.
בדרך זו, האשף מסוגל לזחול בזריזות על ארבעת גפיו כמו חולדה ולהשתחל לסדקים צרים מבלי שהכנפיים יגבילו את תנועתו וייפגעו מעצמים חדים.
כפי שמרמז שמו, האשף העירום חסר שיער באופן כללי, להוציא מספר כתמי שיער זעירים בראש, בסנטר ובכנף הזנב וצווארון זיפים ארוך ושומני שמקיף את בלוטות הריח בגרון.
העור הגמיש של האשף רפוי ועבה במיוחד, חרוש קמטים, ודומה לעור הפיל.
צבעו של העור משתנה מעט בין המינים ונע בין שחור מבריק לשחור פיח, חום ביסטר כהה, חום שוקולד, חום אפרורי או חלודה.
העור נוטה להיות חיוור וסגלגל יותר באזור הלוע, הגרון, פנים האוזניים, הזרועות והשוקיים.
מיני האשף העירום חיים בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום חצי האי המלאי (מלזיה ודרום תאילנד), האיים הגדולים של אינדונזיה: סומטרה, ג'אווה, בורנאו וסולאווסי, כל איי הפיליפינים, לצד מספר איים קטנים כמו סינגפור, סימולו, בנגקה וקו-טרוטאו.
בית הגידול מורכב מג'ונגל סבוך לצד יער נשיר יבש או טרופי, ביצות, מנגרובים ואזורים סלעיים.
המינים בסוג פעילים בדמדומים ובלילה ונבדלים ממרבית העטלפים בכך שהם יכולים לנוע בזריזות גם על ארבעת הגפיים.
הם מבלים זמן רב בטיפוס על עצים ובהליכה על האדמה בחיפוש אחר אתר לינה, ובמהלך היום תופסים מחסה בגזעי עצים חלולים, מערות, סדקים באדמה ומחילות לצד אשפי מסטיף.
האשפים העירומים חיים במושבות המוניות של עד 20,000 פרטים ויוצאים לצוד בלהקות.
התזונה שלהם מורכבת מחרקים (בעיקר טרמיטים ועשים), והם מחפשים מזון מעל חופת היער, בסמוך לאדמה או מעל שדות אורז.
על מנת לאתר טרף, האשפים העירומים משתמשים בשני סוגים של איכון-הד: אחד לסביבה פתוחה ואחד לסביבה מרובת מכשולים.
האשפית ממליטה בדרך כלל תאומים, ומשאירה אותם במקום מסתור כשהיא יוצאת לצוד.
המינים בסוג מאוימים מצד ציד לבשר ואובדן בית גידול.
אשפוז בית (נקרא גם אשפוז ביתי) הוא טיפול תומך המתקיים בבית המטופל תחת מעקב רפואי, בניגוד לטיפול הניתן במרפאות או בבתי אבות.
אשפוז בית מאפשר נגישות רפואית אשר מחליפה, במקרים מסוימים, אשפוז בבית חולים.
אמצעים טכנולוגיים ניידים מאפשרים להעניק שירותי אשפוז בביתו של החולה.
נייד מאפשר ביצוע בדיקה בבית החולה ואבחון הפרעות קצב שונות, ומכשיר האולטרסאנד הנייד מזהה הצטברות נוזלים בגוף.
אשפוז בית מיועד לרוב לחולים הסובלים מזיהומים או לחולים כרוניים שחלה החמרה במצבם, אך הוא עדיין מוגדר יציב.
הוא יכול להוות חלופה לאשפוז בבית חולים במצבים הבאים:
מחלות זיהומיות – דלקת ריאות, דלקת בדרכי השתן, קורונה, צלוליטיס (דלקת בעור), זיהום בדרכי העיכול
מחלות כרוניות – אי-ספיקת לב, מחלת ריאה חסימתית כרונית (COPD), אסתמה
אורתופדיה – פצעים קשיי ריפוי, זיהום לאחר ניתוח
אשפוז בית הוא שירות הניתן במסגרת סל הבריאות וללא השתתפות עצמית ללקוחות כל קופות החולים.
על מנת לקבל הפניה לאשפוז בית, יש לפנות לרופא משפחה או לצוות המיון / המחלקה, במידה והחולה נמצא בבית החולים.
רפואת ההוספיס המודרנית כוללת טיפול מקל לאלו שאינם בני טיפול והבראה בבתי חולים או בבתי אבות.
בהוספיס בית מאפשרים לאנשים שאובחנו במחלות חשוכות מרפא ומצויים בשלב הסופי של המחלה לסיים את חייהם בכבוד ובבית.
הטיפול הפליאטיבי מפחית אשפוזים מיותרים, משפר אבחונים בחולי סרטן המקבלים טיפולים.
שירות ההוספיס הביתי מיועד לחולים סופניים הסובלים ממחלות אונקולוגיות או כרוניות: אי ספיקת לב, דמנציה, מחלות נוירולוגיות ועוד.
השירות ניתן ללא השתתפות עצמית למבוטחי כל קופות החולים במסגרת "חוק החולה הנוטה למות"(2005) המסדיר את זכויות החולה הסופני.
את הבקשה להוספיס בית ניתן להעביר לרופא המשפחה או לצוות המחלקה בבית החולים.
אֶשְׁעָן היא עיר מקראית בהר יהודה הנזכרת במסגרת תיאור נחלת שבט יהודה, ב, ונמנית בקבוצה 6 של רשימת ערי יהודה: "אֲרַב וְרוּמָה וְאֶשְׁעָן.
רשימת ערי יהודה שבה נזכר היישוב, מתוארכת במחקר לחציה השני של תקופת המלוכה.
היא ערוכה בסדר גאוגרפי לא חמור ונחלקו הדעות אם שיקפה חלוקה מנהלית של הממלכה, ובאיזה שלב: בימי חזקיהו טרם מסע סנחריב, או סביב ימי יאשיהו בשלהי התקופה.
באתר בו מזוהה אשען (להלן), כמו ביתר אתרי יישובי ההר מהרשימה, הממצא מאפשר את שני התארוכים.
כאמור, האזכור האפשרי בספר מיכה שהציע אליגר הוא מסופק מאוד.
הקינה שב מוסבת על החורבן בעת מסע סנחריב על יהודה, בימי חזקיהו; אלא שכל היישובים המזוהים בה נמצאים בשפלה, כך שמעבר לשחזור הטקסטואלי המפליג, ההשערה לחלוטין לא מתאימה לאשען שבהר.
בנוסח ב' של תרגום השבעים צורת השם "סומה".
מרגוליס סבור שאין זה אלא שיבוש מנוסח א' של תרגום השבעים אשר משקף את הנוסח העברי ודומה שדעתו היא המכרעת, אם כי לדעת אָבֵּל נוסח ב' של תרגום השבעים אמין יותר.
בעקבות אבל, יש סבורים כי ח' א-סמיה שימרה את השם המשתקף בנוסח ב' של תרגום השבעים.
אולם לבד מהבעיה הלשונית הכרוכה בשם זה הרי באתר עצמו אין שרידים מתאימים, בעוד שאתרים סמוכים הבאים בחשבון מזוהים כולם.
בתחום המוגדר על ידי ערי קבוצה 6 של רשימת ערי יהודה, שהינן מזוהות, האתרים המתאימים לערי הקבוצה שקשה לזהותן הם ח' ביסם, ח' א-נצרה, אל-חדב וח' כנען.
במצב ידיעותינו הנוכחי עדיף לזהות בח' ביסם את אחד מיישובי קבוצה 5 (אולי חֹלֹן?).
זיהויה של אשען עדיף בח' א-נצרה, משום שבמרחק מה ממנה (כ-2 ק"מ) מצויה חורבה בשם אסהא\אצחא, ששמה מגלה דמיון קל לשם אֶשְׁעָן, וכנראה הוא חסר מובן בערבית.
מתוך מכלול השיקולים לעיל יש עדיפות מסוימת לזיהוי אשען בח' א-נצרה.
ח' כנען ואל-חדב תזוהנה במקרה כזה עם ינים או שמא חמטה.
עם זאת יש להודות ביושר, כי "הכיסאות המוזיקליים" בין השמות אשען, ינים וחמטה לבין האתרים ח' א-נצרה, אל-חדב וח' כנען, אינם ניתנים לפתרון חד-משמעי של זיהוי, למעט העובדה שאלו שלושת האתרים המוכרים היחידים שיכולים להתאים לזיהוי שלוש ערים עלומות אלה.
ח' א-נצרה הוא שם מאוחר ("חרבת הנוצרים") ליישוב שנקרא בעבר מג'דל פדיל.
נראה שראשית היישוב בתקופת הברזל 2ג-ד, אם כי הממצא עדיין דל מאוד (הערכת השטח כ-5 ד').
לאחר פער ממושך מתחדש היישוב בתקופה הביזנטית (12 ד', שטחו המרבי), ונמשך בתקופות האיסלמיות ועד ימינו (כ-5 ד').
אשפטאדה (בפורטוגזית: Espetada) הוא מאכל ושם של טכניקת בישול אוכל על שיפודים הנפוץ בפורטוגל ובקרב מדינות הדוברות פורטוגזית.
המאכל מורכב מבשר בקר, חזיר, עוף או דגים, פלפל חריף, בצל וצ'וריסו שאותם שמים על שיפוד וצולים גחלים או שבבי עץ.
המאכל מוגש בליווי אורז לבן, תפוחי אדמה וסלט ולעיתים גם בולו דו קאקו או פולנטה על מנת לספוג את מיצי הבשר.
הוא אוהב, הוא גונב, הוא מכבד") הוא סרט קומדיה היסטורית פולני משנת 2021. הסרט מספר את סיפורו של זדז'יסלב נג'מרודזקי - פושע פולני, אשר נמלט 29 פעמים מבתי כלא שונים במדינה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים ניו הורייזון בוורוצלב ב-18 באוגוסט 2021. הסרט זכה בפרס הקהל בפסטיבל הסרטים של קרקוב, וכן בפרס עבור התלבושות הטובות ביותר בפסטיבל הסרטים בגדיניה.
זדז'יסלב נג'מרודזקי הוא מנהיג של כנופיה קטנה בפולין הקומוניסטית.
הוא ואנשיו פושטים על חנויות כל-בו ושודדים מכוניות.
המשטרה לוכדת אותו פעם אחר פעם, אולם הוא נמלט מהכלא שוב ושוב ושם ללעג ולקלס את רשויות החוק הפולניות.
אולם אז זדז'יסלב מתאהב בתרזה, נערה הגונה שמנסה לגרום לו לחזור למוטב.
לאחר שהוא נכנס לכלא פעם נוספת, תרזה מציבה אתגר בפניו.
הוא ירצה את עונשו וימלא את חובו לחברה.
היא מבטיחה לחכות לו עד שישתחרר.
אשף התחפושות הוא סרט קומדיית הרפתקאות אמריקאי משנת 2002 בבימויו של פרי אנדלין בלייק שנכתב על ידי דיינה קארווי והאריס גולדברג.
הסרט הופק על ידי סיד גאניס, אלכס סיסקין, בארי ברנרדי וטוד גארנר.
בסרט מככבים קארווי, ברנט ספיינר, ג'ניפר אספוזיטו, הרולד גולד וג'יימס ברולין.
הוא מספר את סיפורו של אדם שעובר סדרת אימונים להפוך ל"אשף התחפושות" על ידי סבו כאשר פושע חוטף את הוריו.
פיסטשיו דיסגייזי הוא בן לשושלת ארוכה של אמני-תחפושות.
שושלת בעלת שורשים בני 2000 שנה באירופה.
כשפבריציו (ג'יימס ברולין), אביו, נחטף על-ידי דבלין באומן (ברנט ספיינר), המתכנן לגנוב אוצרות יקרים, על פיסטשיו להשתמש בכישרונו המיוחד ובעזרת עוזרתו (ג'ניפר אספוסיטו) להציל את אביו ואת אוצרות העולם.
דיינה קארווי - פיסטשיו דיסגייזי.
ברנט ספיינר - דוולין באומן.
הרולד גולד - סבא דיסגייזי.
ג'יימס ברולין - פבריציו דיסגייזי.
בארצות הברית, הביקורות לסרט היו שלילות באופן מקיף ונחשב כאחד הסרטים הגרועים בכל הזמנים.
ב-Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג אישור של 1% על סמך 104 ביקורות עם דירוג ממוצע של 2.6/10, מה שהופך אותו לסרט בעל הדירוג הנמוך ביותר שהפיקו אולפני Revolution.
הקונצנזוס אומר: "ניסיון עקר לנצל את כישרון החיקוי של דיינה קארווי, "אשף התחפושות" הוא פארסה מרגיזה וחסרת שנינות המרודדת על ידי בדיחות ילדותיות".
ב-Metacritic, לסרט יש ציון של 12 מתוך 100 מבוסס על ביקורות של 24 מבקרים, מה שמצביע על "קטילה מוחצת".
קהלים שנסקרו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון "B−" בסולם של A עד F.
רוג'ר איברט, שהעניק לסרט דירוג של כוכב אחד מתוך ארבעה, נתן מעט שבחים לעיצוב ההפקה של הבמאי פרי אנדלין בלייק, כמו גם ליכולות החיקוי של קארווי, אבל ראה את הסרט הכולל כ"כמו אורח במסיבה שחושב שהוא מצחיק אבל הוא לא".
אברט גם ציין שהסרט הוא רק באורך של 65 דקות, אך כולל 15 דקות של סצנות שאחרי הכתוביות על מנת להתאים לאורך של פיצ'ר.
גם באנגליה, ג'יימי ראסל מ-BBC תיאר את הסרט ככל כך גרוע עד שהוא שגורם לסרטים אחרים כמו הג'יגלו מת מצחוק להיראות כמו מקבילות קומיות להאזרח קיין: "מעולם לא זכו כל כך הרבה בדיחות לתגובות קהל כל כך שקטות.
ומעולם לא נראו 80 דקות שהרגישו כאלה נצחיות".
פיטר בראדשו, שכתב בגרדיאן, העניק לסרט שני כוכבים מתוך חמישה, תוך שהוא מציין מספר מצומצם של רגעים משעשעים, אך מתח ביקורת על קארווי והציע לקהל הפוטנציאלי ש"אולי כדאי לו להכניס את רובה לפה".
אדם סמית' ברדיו טיימס משך את תשומת הלב ל"תסריט הצולע" ול"עלילה בקושי קוהרנטית", וציין כי "כשהדבר הקרוב ביותר לבדיחה אמיתית הוא הנטייה של האיש הרע להפליץ בכל פעם שהוא צוחק, אתה יכול להיות די בטוח שאתה לא בידי גאוני קומדיה".
אלן מוריסון, שכתב לאמפייר, הציע שזה לא יותר מחיקוי קלוש של קומדיית הדמות של סדרת אוסטין פאוורס, והגיע למסקנה ש"אשף התחפושות" הוא הסרט הגרוע ביותר שנעשה אי פעם: "סרט על אידיוטים, שנעשו על ידי אידיוטים, לאידיוטים".
הקומיקאי והמנחה לשעבר של Mystery Science Theatre 3000, מייקל ג'יי נלסון, כינה את הסרט כקומדיה השלישית הגרועה ביותר שנעשתה אי פעם.
לעומת זאת, בישראל, הסרט התקבל באופן חיובי יותר.
הסרט ככלל ודמותו של פיסטשיו בפרט זכו למחווה ואזכור בסרט הישראלי ההיא שחוזרת הביתה של הבמאית מיה דרייפוס.
חוץ מזה, הסרט הוא מרכיב עיקרי בלימודים של מגמת ההפקה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש.
אָשַׁנְטִי הוא חבל ארץ בדרום גאנה, החבל המאוכלס ביותר והשלישי בשטחו במדינה.
החבל נודע בייצור מטילי זהב ובתעשיית הקקאו שבו.
בירת החבל והעיר הגדולה ביותר בו היא קומאסי.
חבל אשנטי שוכן בחגורה התיכונה של גאנה.
הוא גובל בשישה חבלי ארץ: בונו, בונו מזרח ואהאפו בצפון; חבל המזרח במזרח; חבל המרכז בדרום; וחבל המערב בדרום-מערב.
שטחו של החבל 24,389 קמ"ר, כ-10% משטחה של המדינה, נתון המציב אותו במקום השלישי בגודלו מבין 16 חבלי הארץ של גאנה.
זהו החבל המאוכלס ביותר במדינה עם כ-5.4 מיליון תושבים (לפי מפקד 2021), כשישית מאוכלוסיית המדינה.
החבל נחלק ל-43 יחידות מנהליות בעלות ממשל מקומי, שכל אחת מהן גם מהווה מחוז בחירה לנציג אחד לפרלמנט.
הכלכלה של חבל אשנטי מבוססת מגזר השירותים ועל חקלאות כמו גם על הפקת משאבי טבע.
החבל ידוע בהפקת מנגן ובוקסיט, וכן בייצור סחורות חקלאיות כגון קקאו ויאם.
בחבל רמת מיסוי נמוכה ללא צורך רב בהשקעת חוץ ישירה.
מרכזה של אוכלוסיית החבל שוכן במטרופולין העיר קומאסי.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2000, עמדה אוכלוסיית החבל על מעל 3.6 מיליון איש, אולם צפיפות האוכלוסייה, 148.1 נפש לקמ"ר, נמוכה מזו של חבל המרכז.
רוב אוכלוסיית החבל משתייכת לאקאן.
הרוב המוחלט הם אזרחים מלידה, וכ-5% הם מתאזרחים.
נמל התעופה קומאסי משרת את החבל לטיסות פנים.
בשטחי החבל עוברים חמישה כבישים מהירים ארציים ועוד מספר כבישים מהירים מקומיים.
בחבל ישנן שלוש אוניברסיטאות ציבוריות ועוד מספר אוניברסיטאות ומכללות פרטיות פזורות ברחבי החבל.
שירותי הבריאות בחבל מנוהלים על ידי מנהלת הבריאות של חבל אשנטי.
תחת הסוכנות ישנם 43 מנהלות בריאות מקומיות עבור כל נפה.
ישנם מעל 1,600 מוסדות בריאות בחבל, רובם מרפאות קהילתיות.
אַשְׁקְלוֹן היא עיר חוף במחוז הדרום בישראל, במישור החוף הדרומי, השוכנת בין הנגב לשפלה בקצה המערבי של חבל לכיש.
העיר מונה כ-190,000 תושבים, השלישית בגודלה במחוז הדרום, וה־13 באוכלוסייתה במדינת ישראל.
אשקלון היא העיר המערבית ביותר במדינת ישראל.
העיר הוקמה ב־1948 כמועצה מקומית, והוכרזה ב־1951 כמגדל־אשקלון.
ב־1955 אוחדה עם המועצה המקומית אפרידר לרשות מקומית אחת שנקראה אשקלון.
העיר היא אחת מהעתיקות בעולם.
היא בעלת היסטוריה של יותר מחמשת אלפים שנה ונמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל העתיקה.
אשקלון נזכרת לראשונה ב: .
אשקלון שוכנת במישור החוף, בקצה הדרום־מערבי של חבל לכיש, המפריד בין הנגב לשפלה, וכעיר המערבית ביותר בישראל, גבולה הדרומי של העיר רחוק מרצועת עזה כ־7 ק"מ.
לכל אורכה של העיר עוברת "דרך הים" (ויה מאריס העתיקה).
אשקלון, אחת הערים העתיקות בעולם, שימשה בכל תקופותיה עיר מעבר של דרכים ונתיבות ים, מסילת רכבת שירדה ממרכז הארץ (מסילת לוד ותל אביב) אל רצועת עזה, בואכה מצרים.
מסילה זו הותקנה ב־1918, בסוף מלחמת העולם הראשונה, בידי הצבא הבריטי, שכבש אז את ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית.
כביש החוף העולה מצפון סיני בואכה רצועת עזה אל גוש דן, הוא ציר התנועה החשוב ביותר במישור הים התיכון.
שני נחלי אכזב, נחל שקמה בדרום ונחל אבטח בצפון, זורמים סביב אשקלון, מנקזים מדי חורף את מי השיטפונות ונשפכים לים התיכון.
אשקלון, העיר החדשה, משתרעת על שטח של כ־45,000 דונם.
בתחומה גם התל העתיק של אשקלון הקדומה, המשתרע על יותר מ־2,000 דונם בתחומי הפארק הלאומי שבדרום־מערב העיר.
שם, לחוף הים התיכון, מצויים גם שרידי הנמל העתיק וכן שני נמלים קטנים עם שוברי גלים בולטים אל תוך הים: נמל הנפט של קצא"א ונמל מי הקירור של תחנת הכוח רוטנברג, שהקימה חברת החשמל בסוף שנות ה־80.
אדמות אשקלון חוליות ברובן, להוציא אדמות שכונת גבעת ציון שבדרום־מזרח העיר.
העיר שוכנת על כמה גבעות השוברות את קו הרקיע וקו החוף, ומגיעות לגובה של 60 עד 80 מטר מעל פני הים.
להקות בני־כנף חולפות בשמיה, ובפארק הלאומי מקננות ציפורים מסוגים שונים.
תנים, שועלים, ארנבות ונמיות, דרבן לעת מצוא ולעיתים רחוקות גם צבאים תועים הבאים מחבל לכיש בתקופת היובש.
היא נהנית ממשבי רוח העולים מן הנגב וממדבר יהודה ומאזנים את לחות חוף הים.
כך, בניגוד לערי החוף הצפוניות ממנה, מצטיינת אשקלון באקלים יבש גם בלילות הקיץ.
בממוצע השנתי נרשמים בה רק 33 ימי גשם, וכמות המשקעים הממוצעת מגיעה ל־515 מ"מ בשנה.
אשקלון נמנית עם הערים הקדומות ביותר בארץ ישראל.
ראשית היישוב במקום לפני כ־5,000 שנה, אך עיר של ממש קמה באתר בתקופה הכנענית התיכונה (2200 עד 1550 לפנה"ס).
היא נמנתה עם הערים הגדולות, ושימשה כעיר הנמל הגדולה ביותר בתקופה הכנענית.
סוחרים פיניקים מאשקלון השתתפו במסעות סחר והתיישבות מעבר לים.
על העיר שלטו בזה אחר זה שמונה עמים (ותרבויות): כנענים, פלשתים, פיניקים, הממלכות ההלניסטיות, רומאים, ביזנטים, ערבים וצלבנים.
אותם עמים, בתורם, השתלטו בכוח הזרוע על העיר וירשו את קודמיהם.
בשנת 1150 לפנה"ס לערך נכבשה העיר על ידי הפלשתים.
תחת שליטת הפלשתים הפכה אשקלון לאחת מחמש ערי פלשתים.
אשקלון נזכרת כבר בסיפורי שמשון הגיבור (שופטים י"ד).
בין ערי הפלשתים לבין ממלכת יהודה וממלכת ישראל, התקיים מתח צבאי ומדיני מתמיד.
בשנת 604 לפנה"ס בא קץ עידן הפלשתים.
אשקלון, העיר האחרונה של הפלשתים, נכבשה על ידי הבבלים, והצבא הבבלי בראשותו של נבוכדנאצר החריב ושרף את העיר והגלה את תושביה.
אשקלון נבנתה מחדש בתקופה ההלניסטית והייתה לנמל ימי חשוב, עם נוכחות פיניקית.
בתקופה הרומית תפסה אשקלון מקום חשוב בעולם התרבות היווני, סופרים ופילוסופים יוונים רבים כגון אנטיוכוס מאשקלון היו מילידי העיר.
הורדוס, שליט יהודה, שיש הסבורים שנולד בעיר, האדיר את העיר וחיזק אותה.
על פי יוסף בן מתתיהו, הורדוס המלך בנה את בית המועצה הענק ששרידיו המרשימים נמצאים בפארק אשקלון.
עם פרוץ המרד הגדול טבחו התושבים הנכרים 2,500 מיהודי העיר.
העיר המשיכה לשגשג לאחר מכן תחת שלטון האימפריה הרומית וביזנטיון.
גם בתקופת המשנה ותקופת התלמוד חיו באשקלון לא־יהודים לצדם של יהודים.
בשנת 644 השלימו הערבים את כיבוש הארץ, וכך עברה גם אשקלון לשלטון מוסלמי.
בשנות ה-70 של המאה ה-11 איבדו הפאטמים את שליטתם בארץ ישראל לבית סלג'וק.
הם השיבו את השליטה לזמן קצר לפני הגעת מסעי הצלב לארץ.
עם פלישת הצלבנים נכבשה מרבית הארץ; אקורד הסיום של הכיבוש, קרב אשקלון, שנערך בסמוך לעיר, נגמר בניצחון הצלבנים.
עם זאת, לא נפלה אשקלון בידיהם, ואשקלון נותרה אחד ממעוזיהם היחידים של הפאטמים בסוריה רבתי.
היא שימשה להיערכות הצבא הפאטמי וגם כבסיס ימי לצי.
בשנת 1150 בוצרה העיר על ידי שליטה הפאטמי בחמישים ושלושה מגדלים.
שלוש שנים לאחר מכן נפלה העיר בידי הצלבנים ומלכם בלדווין השלישי מלך ירושלים, וזאת לאחר מצור שהוטל עליה במשך חודש.
בהמשך המאה הייתה העיר בסיס צלבני למתקפות על מצרים בהנהגת צלאח א־דין, וכוחותיו של א־דין תקפו בעיר מספר פעמים.
בשנת 1187 הובסו הצלבנים בקרב קרני חיטין על ידי צלאח א־דין, וממלכת ירושלים נפלה.
הצלבנים גורשו מהעיר אשקלון על ידי המוסלמים בהנהגת א־דין, שהרס את מבני העיר, גירש את האוכלוסייה והעלה הכל באש, כדי למנוע הקמה מחדש של המקום כבסיס צלבני.
העיר זכתה לתחייה בינואר של שנת 1192, כאשר הצלבנים חזרו אליה בראשות מנהיגם ריצ'רד לב הארי.
תוך כמה חודשים הם שיקמו את העיר וביצרו אותה בחפיר, חומה, מגדל ושערים.
אך בסוף אותה שנה צלאח א־דין וריצ'רד החליטו לפרק את אשקלון שוב.
האתר נשאר נטוש עד נובמבר 1239, עד שנכבש שוב על ידי הצלבנים תחת הפיקוד של הרוזן טיבו הרביעי משאמפאן.
בשנה שלאחר מכן, נבנה מבצר בפינה הצפון־מערבית של העיר על ידי ריצ'רד, רוזן קורנוול.
המוצב נפל בידי המצרים תחת פח'ר א־דין באוקטובר 1247. סופה של אשקלון העתיקה הגיע בשנת 1270 וזאת לאחר שהסולטאן הממלוכי, ביברס, הרס סופית את העיר, מילא את נמלה וסתם אותו, וכתוצאה מכך ננטשה העיר ולא נבנתה שוב.
המסגד הראשי של אשקלון נבנה מחדש על ידי עבד אל-מלכ אבן מרואן (685–705) לאחר שהעיר נכבשה מידי הביזנטים.
לא ברור אם הבניין החליף כנסייה ביזנטית והאם זהו אותו מסגד שנבנה שוב ב־772 יחד עם מינרט.
אולם בסוף המאה העשירית אלמקדסי מתאר את המסגד הגדול כעומד בשוק של סוחרי הבדים ומרוצף בשיש.
המסגד והשוק מוזכרים ששים שנה לאחר מכן על ידי נאסר א־ח'וסרו (1047).
בשנת 1092 בנה הגנרל הארמני הפאטימי בדר א-דין אלג'מאלי מנבר עבור ראשו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מחמד, שנכרת בקרב כרבלא ב-680. סביב הראש הקבור במקום הוקם משהד שיעי (מקום קדוש) ששימש מקום לעלייה לרגל.
אחרי נפילת אשקלון לידיים צלבניות באוגוסט 1153, והמסגד הגדול הומר לכנסייה שהוקדשה לסנט פול.
ב־1123 הרוזן היו מיפו העניק "את אחד המסגדים הטובים ביותר בעיר של אשקלון" שהיה אז עוד בידיים מוסלמיות למנזר של סנטה מריה בעמק יהושפט.
ב־1153 המנזר חיזק את טענותיו ביחס למסגד הגדול.
המסגד המדובר הכיל את ראשו של אלחסין, נכד הנביא.
הראש הוצא והועבר לקהיר ממש לפני שאשקלון נפלה בידי הצלבנים ב־1153. צלאח א־דין החריב את הקתדרלה הצלבנית, אך המנבר של בדר א-דין אלג'מאלי הועבר למערת המכפלה בחברון, שם הוא מצוי עד היום.
אל־מג'דל (ערבית: المجدل) הייתה עיר ערבית ליד חורבות אשקלון העתיקה.
מג'דל נודעה בזכות תעשיית האריגה שלה.
על חוף הים שכן בקרבתה משהד נבי חוסיין – מבנה עתיק מסוף המאה ה־11 ובו, על פי המסורת, נטמן ראשו של חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד.
לכן נהגו מוסלמים לעלות אליו לרגל.
בתקופת המנדט הייתה מג'דל חלק מנפת עזה ושטחה העירוני היה 1,346 דונמים.
ערב מלחמת העצמאות התגוררו בה כ־10,000 תושבים.
בזמן המלחמה חנה באזור חיל המשלוח המצרי ולכן הפציץ חיל האוויר הישראלי את העיירה מספר פעמים.
בין 30 באוקטובר ל-4 בנובמבר 1948, ברחו החיילים המצריים יחד עם רבים מתושביה לרצועת עזה.
העיר נכבשה ב־5 בנובמבר 1948, במהלך מבצע יואב.
בעת כניסת צה"ל לעיירה, נמצאו בה בין 1,000 ל-2,000 תושבים שעזבו, בעיקר לרצועת עזה, עד סוף 1950.
כיום מג'דל היא שכונת מגדל באשקלון ובה שוכן המרכז המסחרי העיקרי בעיר.
בפברואר 1950 כבר יישבו מוסדות המדינה כ־3,500 עולים חדשים: כשליש מתימן, 15% מטורקיה, 10% מצפון אפריקה וכ־40% מדינות מרכז אירופה.
בשנים הראשונות ליישוב העולים במג'דל נקרא היישוב החדש במספר שמות.
בתחילה נקרא מגדל־עזה, אחר כך מגדל־גד ולאחר מכן מגדל־אשקלון.
ביולי 1950 הוקמה הוועדה העירונית של מגדל־גד.
יושב ראש הוועדה (ראש העיר בפועל) היה אפרים צור.
בשבועות הבאים חולקו הבתים הנטושים של הערבים המפונים לעובדי ציבור.
היישוב היהודי תוכנן כיישוב חקלאי ועורף לוגיסטי ליישובים החקלאיים שעתידים היו לקום באזור.
עד מהרה קיבל היישוב החקלאי צביון עירוני ובשנת 1951 הוכרזה מגדל־אשקלון כעיר.
אליעזר מילרוד מונה לשמש כראש העירייה הראשון.
באותה שנה החלה ביוזמת ההסתדרות הציונית בדרום אפריקה הקמת שכונת מגורים בסמוך למגדל־אשקלון בשם אפרידר.
השם נגזר מהמילים אפריקה ועמידר.
ב־1953 הוכרזה השכונה כמועצה מקומית בשם אשקלון וכונתה לעיתים אשקלון החדשה.
כמו כן, נבנתה בשנים אלו על ידי היזם צבי סגל שכונת ברנע על אדמות הכפר אלג'ורה שחרב ב-1948. ד"ר יחזקאל זונאבנד מונה כראש המועצה המקומית.
ב־1955 החליט משרד הפנים לאחד את שני היישובים לעיר אחת בשם "אשקלון".
ד"ר זונאבנד מונה כראש העיר המאוחדת.
בין 1949 לתחילת שנות השישים של המאה הקודמת היה ניסיון שלא צלח, להקמת עיר הסרטים ברנע באשקלון על ידי צבי סגל.
בשנת 1956 הקים יעקב זלקין, עולה חדש מצרפת, את "קולנוע רחל", שנקרא על שם אמו.
את בית הקולנוע תכננו בני הזוג שולמית ומיכאל נדלר, שתכננו במשרדם התל אביבי באותה תקופה עוד מספר בתי תרבות ברחבי הארץ, בעיקר ביישובי הפריפריה.
אשקלון נבנתה כאוסף של שכונות ללא מרקם עירוני אחיד.
היא הורכבה בעיקר משכונות לעולים חדשים בדרום העיר, לצד אוכלוסייה ישראלית ותיקה ומבוססת יחסית שישבה בעיקר באפרידר.
בשנות השבעים החלו לבנות את שכונת ברנע מצפון לאפרידר וכוללת מבנה חברתי-כלכלי הדומה לה.
אשקלון היא אחת הערים שקלטו הכי הרבה עולים משנות התשעים והשכונות "נווה הדרים" "כוכב הצפון" "נווה דקלים" "נווה אילן" ו"גן הוורדים" מורכבות רובן ככולן מעולי ברית המועצות לשעבר שאכלסו אותן בשנות התשעים.
תנופת בנייה נוספת החלה בסוף העשור השני של המאה ה-21 שאז החלו להרחיב את ברנע צפונה, ונבנתה שכונת "אגמים" בדרום העיר, שהוסיפו אלפי יחידות דיור, כאשר בשנות העשרים של המאה ה-21 החלו לבנות את "עיר היין" עם כמעט 10,000 יחידות דיור.
לאחר תוכנית ההתנתקות חלה תפנית לרעה במצב הביטחוני בעיר שנמצאת כ-7 קילומטרים מרצועת עזה, צפונית לה בקו החוף, עובדה אשר גרמה לעיר להיות המטווחת ביותר ומספר רקטות רב נורו אליה מרצועת עזה.
בשנת 2005 הופעלה לראשונה מערכת הכריזה "צבע אדום" המתריעה על ירי רקטות וטילים לאחר כשנה הוחלפה מערכת הכריזה באזעקה עולה ויורדת לאחר תלונות רבות מצד התושבים שהכריזה נשמעת חלש ברחבי העיר.
ירי הרקטות מהרצועה הוביל את צה"ל לבצע מבצעים על מנת לצמצם את הירי, כדוגמת מבצע גשמי קיץ, שהחל ביוני 2006. בנובמבר 2006, לאחר תקופה של ירי הושגה הפסקת אש בין ישראל לחמאס וירי הקסאם צומצם אם כי לא הופסק כליל.
באפריל 2007 החלה הידרדרות מחודשת בגזרת גבול הרצועה כאשר עשרות רקטות נורו אל העיר וסביבתה.
ההסלמה נמשכה לתוך חודש מאי, אז גבר מאוד ירי הרקטות.
ב־14 במאי 2008, בעת ביקורו בישראל של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, שוגרה רקטת גראד מבית להיא שבצפון רצועת עזה ופגעה פגיעה ישירה בקניון חוצות שבכניסה לאשקלון, ללא שהופעלה לפני כן מערכת האזעקה, היא חדרה את הקומה העליונה, וגרמה לקריסת הקומה כולה.
בעקבות כך מד"א, בית החולים ברזילי ומשטרת ישראל הכריזו על אר"ן – אירוע רב נפגעים ופינו מן המקום עשרות רבות של פצועים בהם תשעה במצב קשה לבית החולים ברזילי.
בדצמבר 2008, ערב מבצע עופרת יצוקה ובמהלכו, המשיכה אשקלון לספוג ירי של רקטות קסאם וגראד שכוון כנגד האזרחים המתגוררים בה, עובדה שגרמה לשיתוק חלקי של החיים בעיר.
כמו כן במהלך מבצע עמוד ענן שוגרו מאות רקטות לעבר העיר.
במהלך מבצע צוק איתן נורה המספר הגבוה ביותר של רקטות לעבר העיר.
מרביתן יורטו על ידי כיפת ברזל, אך מאות מהן פגעו בעיר וגרמו לנפגעים ולנזק.
בין המבצעים נורו לעבר העיר במהלך הסלמות ביטחוניות מספר רב של רקטות.
ב-25 בדצמבר 2019 בביקורו בעיר של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כחלק ממסע בחירות, נורו לעבר העיר שתי רקטות אשר יורטו על ידי מערכת כיפת ברזל.
ב-11 במאי 2021, בתחילתו של מבצע שומר החומות נהרגו בעיר שתי נשים ונפגעו עשרות מפגיעות רקטות.
במהלך המבצע ספגה העיר למעלה מאלף רקטות שנורו לעברה ב-12 ימים בלבד, וזה המספר הגבוה ביותר מבין כל ערי ויישובי הדרום.
במהלך מלחמת חרבות ברזל נורו מעל 1,000 רקטות לעבר העיר אשר גרמו לנפגעים ונזק.
במהלך המלחמה ראש העיר תומר גלאם הורה להקים חמ"ל עירוני להתמודדות עם איום הרקטות על העיר והנחה לפתוח כיתת כוננות שתפעל ברחבי העיר.
חמישה כוכבים – מסמלים את חמש שכונותיה העיקריות של העיר
עמוד שיש עם כותרת – סמל לעיר העתיקה אשקלון
סרט – מסמל את תכנונה של אשקלון כעיר הסרטים של ישראל
גלגל שיניים – מסמל את מפעלי התעשייה בעיר
גלי הים – מסמלים את היותה עיר חוף
רקע – הכחול מסמל את הים והתכלת את השמים הבהירים של העיר
עשהאל צוקרמן – 1948–1950 – בנובמבר 1948 מונה למושל הצבאי הראשון כשאחריותו על אזור הדרום.
בהמשך בשנים 1948–1950 מונה למושל מגדל, לימים אשקלון.
בשנות ה־90 נקלטו בעיר מעל 50,000 עולים חדשים, בעיקר מברית המועצות ומאתיופיה.
במהלך אוגוסט 2005 נקלטו בעיר כמה עשרות מפונים מרצועת עזה, כחלק מתוכנית ההתנתקות, בעיקר מהיישוב כפר דרום.
עם זאת, ישנם אזורים בעיר המכונים בכינויים שונים.
כך למשל, רסקו – אזור שהיה בעבר חלק מאפרידר וכיום חלק מהסיטי, שכונת הטייסים שהיא למעשה חלק מאפרידר (לאורך רחוב "הטייסים"), שכונת מגדל המים – כינוי לאזור המרכזי של אפרידר, בו עומד מגדל המים, שכונת רמת רפאלי שהיא למעשה שכונת רמת כרמים, שכונת הגולף היא השכונות ברנע ב' ו־ג'.
כמו כן, ישנם שמות רבים שנקבעו בעבר ולאחר מכן שונו, כגון שכונת "גבעת ציון" שכונתה בעבר "שיכונים" על שמם של שיכוני העולים שנבנו בה, ושכונת "שמשון" שכונתה בעבר "עתיקות" על שם העתיקות שנמצאו בקרבתה (כיום ברחבי העיר).
באשקלון פועלים למעלה מ־50 מוסדות חינוך ובהם, המכללה האקדמית אשקלון.
בשנת 2007 קיבלה המכללה הכרה כמוסד להשכלה גבוהה מטעם המועצה להשכלה גבוהה, ובהדרגה הוכרו חוגים נוספים שלה מבחינה אקדמית.
בעיר פועלים כ־38 בתי ספר יסודיים וכ־24 בתי ספר על־יסודיים.
בעיר קיימים כחמישה בתי ספר ייעודיים, כגון בית הספר לאמנויות (כיתות א'–י"ב), ובית ספר אחד של החינוך המיוחד.
כמו כן פועלת בעיר תוכנית תלמ"א – תוכנית לאומית למצוינות באנגלית, המביאה כ־60 מורים מארצות הברית לישראל למשך הקיץ כדי שילמדו אנגלית בבתי הספר.
התלמידים נהנים ממגוון פעילויות באנגלית, ביניהן מופע קסמים, סדנת שפת סימנים, תיפוף וסדנאות אוכל.
בין השאר, בעיר פועלים ארבעה בתי ספר תיכוניים טכנולוגיים-מדעיים של רשת אורט ישראל, הוותיק מביניים, "אורט אפרידר" נוסד בשנת 1955. השניים האחרים הם, תיכון 4 שנתי עם מכללה טכנולוגית ע"ש רחביה אדיבי, תיכון 6 שנתי אורט מקיף א' ומקיף ומכללה ע"ש הנרי רונסון.
בנוסף, בעיר פועל מכון התורה והארץ – מכון למחקר, ליישום ולהסברה של המצוות התלויות בארץ, בו פועלים רבנים, מדענים ואגרונומים.
ב־2001 הוקם באשקלון גרעין תורני בשם "אורות אשקלון".
בראש הגרעין עומד הרב אופיר כהן ובמסגרתו פועלת בעיר גם ישיבת הסדר וכן גם ישיבה גבוהה.
בעיר קיים פרויקט עמ"ן (עיר מתנדבת נוער) של ג'וינט ישראל ומשרד החינוך, אשר מעודד נוער להתנדב.
הפרויקט פועל בשיתוף עם מועצת הנוער העירונית ומשתתפים בו כ־51% מבני הנוער בעיר.
קיימים גם פרויקטים וארגוני נוער נוספים המקיימים פעילות לנוער.
אריאל – 2 סניפים, סניף בנים וסניף בנות.
סניף הבנים הוקם בחנוכה התשע"ח (12 בדצמבר 2017).
הסניף ממוקם במקלט ברחוב הבעל שם טוב 1. סניף הבנות הוקם בתשפ''ב (2022) וממוקם בתיכון אמי"ת מקיף ב' בעיר.
משצ"ים – מדריך של"ח צעיר
מד"צבים – מדריכים צעירים\בוגרים, עם מספר סניפים בעיר.
התנועה פועלת על מנת להכשיר נערים להיות מדריכים ונותנת להם כלים אשר יעזרו להם בהמשך החיים וכמובן בפרט בהדרכה.
המד"צבים פועלים לרוב בימי ראשון במרכז העירוני לנוער, ולוקחים חלק מהפעילויות ומהאירועים שמתרחשים בעיר.
פרח יום הולדת – תנועה שהוקמה על ידי תנועת המד"צבים העירונית.
התנועה פועלת על מנת לעשות ימי הולדת ופעילויות לילדים, ובפרט לילדים שעוברים קשיים חברתיים וחרמות.
התנועה פועלת במרכז העירוני לנוער לרוב בימי שלישי.
בני עקיבא – 7 סניפים (אפרידר, נוויאות, גבעת ציון, גן הוורדים, עתיקות, אגמים, ברנע) וגרעין נחשון (בית ספר בתנועה – מקיף עירוני דתי ב').
מועצת התלמידים והנוער העירונית – מרכז פעילות במרכז העירוני לנוער.
המועצה תורמת רבות לעיר, לקהילה, ולמדינה.
המועצה אחראית על ייצוג התלמידים והנוער בעיר ופועלת על מנת להשיג את מטרותיה ובקשות הנערים באשקלון, ובנוסף המועצה פועלת ולוקחת חלק באירועים בעיר.
כנפיים של קרמבו – סניף בברנע.
הנוער העובד והלומד – 2 קנים עירוניים (אפרידר וברנע) וסניף אחד בעתיקות.
עזרא (תנועת נוער) – סניף בברנע.
השומר הצעיר – 2 קנים (אפרידר ועתיקות), ובית אחד (עתיקות).
הצופים – בעיר קיימים שלושה שבטים: שבט נמרוד שבאפרידר, אשר הוקם בשנת 1958, שבט אדר שבברנע ושבט שמשון שבשכונת שמשון אשר הוקמו על ידי קומונת בני שנת שירות של תנועת הצופים בשנת 2013.
נוע"ם – מרכז פעילות בקהילת נצח ישראל
נוער מד"א – בתחנת מד"א אשקלון
תוכנית נטע – תנועת נוער טכנולוגית.
פעילות מתקיימת במתנ"ס בית ווסק.
CTeen – ארגון חב"ד לנוער.
מופעל במספר מוקדים ברחבי העיר.
"קניון גירון" – ממוקם בשדרות בן-גוריון, בסמוך לתחנה המרכזית הישנה.
"קניון חוצות" – ממוקם בשכונת מגדל, שדרות בן-גוריון, בכניסה המרכזית לעיר.
"פאואר סנטר" (קוסמוס/נצבא סנטר) – ממוקם בצומת כפר סילבר, בסמוך לתחנת הרכבת.
"גלובוס סנטר" – ממוקם בכניסה הדרומית לעיר בסמוך למושב מבקיעים.
"קניון לב" – ממוקם ברחוב ההסתדרות בשכונת "נווה אלונים", שופץ בשנת 2024.
"המדרחוב" – שוכן בשכונת מגדל ההיסטורית, מגוון עסקים ברחוב מוטה-הליכה.
"אשקלון MARKET" – שוק מקורה השוכן בשכונת מגדל בסמוך למסוף "רמז".
"מרכז אפרידר" – במרכז שכונת אפרידר ברחוב "הנשיא", מכיל פינות ישיבה, ברים, מסעדות ועוד.
מתחם "מרינה-מול" – מרכז מסחרי במרינה, מכיל קולנוע, מסעדות, אולם אירועים, מתקני שעשועים ועוד.
מרכז SEA-U ברנע" – מרכז קניות ואוכל הממוקם בכיכר הרחובות "שדרות קדש"-"שדרות ירושלים".
"אשקלונה" – פארק המים שנסגר בשנת 2014.
לאורך מרבית הרחובות בשכונת "שמשון" נמצאים קיוסקים וחנויות קטנות שמשמשות את תושבי השכונה.
מרכז "רחבעם זאבי" – נמצא ברחוב "רחבעם זאבי" בברנע ב', מכיל מסעדות, מכון כושר ועוד.
"מרכז דלילה" – מתחם המכיל פאבים ומסעדות.
"SEA-PARK" – נמצא בחוף "דלילה" ועד המרינה, נמצאים בו מתקני ילדים, מקומות ישיבה, מדשאות, משאיות אוכל ומתחם טיפוס וגלישה.
פארק "אגמים" – ממוקם בצפון שכונת "אגמים מערב" ובמזרח שכונת "שקמים", מכיל מתקני משחק המחולקים לשלושה מתחמים לפי גיל.
"אקו-פארק" – הפארק השני בדרום שכונת "אגמים מערב" מכיל אגם מלאכותי, מתחמי פיקניק והופעות, דוכני מזון, מדשאות, מסלולי ריצה ועוד.
"מצפור" – בטיילת הצפונית מצפון לחוף "בר כוכבא", מכיל מקומות ישיבה, דוכני אוכל, מסלולי ריצה ושביל אופניים לכל אורך מערב שכונות ברנע ב' ו-ג'.
פארק "עיר היין" – ממוקם בין רחוב "יצחק שמיר" ו-"יצחק רבין" בברנע לבין שכונת "עיר היין", מכיל עתיקות, מתקני משחק, מסלולי ריצה ואופניים.
"פיאצה" – כיכר עירונית גדולה המקיפה את המזרקה בסוף רחוב "בן-גוריון" בירידה לים, מכילה מזרקות לילדים ומקומות ישיבה בסמוך לים.
פסטיבל "דרום עולה" – פסטיבל דרום עולה הוא פסטיבל אשר מתרחש כל שנה במהלך חוה"מ סוכות, במהלך ימי הפסטיבל ישנם הופעות והפעלות לבאי הפסטיבל בין היתר ישנם דוכנים, הופעות מוזיקליות, להקות מקומיות ועוד.
אירועי קיץ בשכונות – בשכונות מתקיימים אירועי קיץ אחת לשבוע, בכל פעם במקום אחר.
בכל אירוע מופיעים שלושה אמני ילדים בכל פעם, ובמקום פועלים מתקני שעשועים.
לילה לבן – בשנת 2012 התקיים הלילה הלבן הראשון בתולדות העיר.
במהלך הלילה הופעלו מעל ל־20 דוכנים במקביל, ביניהם התקיימה הופעה של דודו אהרון, הופעות סטנד־אפ, מסיבות ילדים, הופעות אקרובטיקה וכו'.
ציפורי לילה הם אירועי לילה לבני הנוער.
פסטיבל בריזה – הפסטיבל המתקיים בסוף חודש אוגוסט ומופיעים בו אמנים כמו איל גולן ועומר אדם.
אשקלון היא עיר תיירות מתפתחת.
מוקדי התיירות העיקריים בה הם: חוף הים, גן לאומי אשקלון והמרינה.
באשקלון פועלים מספר בתי מלון וכפרי נופש.
אשקלון היא עיר היסטורית ובה ממצאים ארכאולוגיים בני אלפי שנים, חלקם נמצאים בגן הלאומי אשקלון המנוהל על ידי רשות הטבע והגנים וחלקם מפוזרים ברחבי העיר, בין הבתים בשכונות ובגינות מוסדרות.
לאורך שנות השבעים והשמונים פעל בעיר "כפר הנופש הצרפתי" אשר פעל בסגנון הדומה לקלאב מד ומשך אליו בעיקר תיירות חוץ.
רצועת החוף של אשקלון מתמשכת לאורך כ־12 קילומטרים על שפת הים התיכון, ומהווה מרכיב מרכזי בחיי תושבי אשקלון ובדימוייה כעיר חוף.
חלק ניכר מרצועת החוף משמש לפעילויות פנאי ונופש הפתוחים לציבור הרחב, בעיקר כחופי רחצה, טיילות ופארקים.
רוב חופי הרחצה והטיילות מרוכזים ברצועת החוף המרכזית.
אזור בתי מלון החל להתפתח לפני שנים רבות.
בשנת 1979 יונה גורן יזם והקים מלון "איתני הטבע" שהיה מרכז פעילות טבעונית חשוב.
מלון זה בהמשך עבר בנייה מחדש ופועל כיום תחת השם "רג'ינה-גורן(2016)".
חופי הרחצה בעיר: חוף בר כוכבא צפון/דרום, חוף דלילה צפון/דרום, חוף הפארק הלאומי, חוף גוטה וחוף חופית.
באזור טיילת ברנע הוצבו פסלי לווייתנים, שמדמים שני זנבות המבצבצים מהמים ונמצאים בתנועה.
הפסלים עשויים פלדה וברזל ופוסלו על ידי האומן והפסל אהרלה בן אריה ומיועדים להנאתם של המטיילים.
לאורכה של הטיילת מוצבים ספסלים בסגנונות מיוחדים ומקוריים במיוחד ומתקני משחק לילדים המבקרים במקום.
בטיילת גם ממקום מבנה קבר השייח' עוואד
פרויקט המרינה הוקם בחוף אשקלון בשנת 1995, בין החופים "בר כוכבא" ו"דלילה".
המרינה הוכרזה כנמל בינלאומי לספנות ולתיירות ומשמשת כשער כניסה למדינת ישראל.
באשקלון ישנם כ־27 גנים ופארקים.
בהם גן לאומי אשקלון וגן שעוני השמש.
אתר הנצחה לנופלים בני העיר
בית הכנסת "אמרי טל" – על שם טלי חטואל ובנותיה שנרצחו על ידי מחבלים בכביש כיסופים
אנדרטת כיכר ניו יורק – לזכר ארבעת הישראלים שנספו באסון מגדלי התאומים
אנדרטת צומת אשקלון – לזכר תושבת העיר חופית אייש שנרצחה בפיגוע התאבדות בצומת
באשקלון ארבעה אזורי תעשייה עיקריים: אזור התעשייה הדרומי, הצפוני, אזור התעשייה הקלה גבעת ציון ופארק ההייטק.באזור התעשייה הדרומי קיימים מתקני תשתית לאומיים רבים, כגון: תחנת הכוח רוטנברג, קו צינור אילת־אשקלון ומתקן התפלה אשקלון.
באזורי התעשייה הצפוני והדרומי קיימים מפעלים, חברות, מתחמי קניות, תחנת רכבת, מוסכים ומשרדים.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה עברו לאזורי התעשייה של אשקלון מפעלים רבים מאזור התעשייה ארז.
בשנת 2005 החלה לפעול בעיר תוכנית מהל"ב (המכונה "תוכנית ויסקונסין"), תוכנית חברתית־תעסוקתית המופעלת על ידי ממשלת ישראל.