tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנסיות נוצריות פציפיסטיות בהן: אגודת הידידים (הקווייקרים), מנוניטים, והאמיש, מתנגדים למלחמה על יסוד האמונה כי האמונה הנוצרית אינה מתיישבת עם פעולה לוחמנית כיוון שישו עודד את מאמיניו לאהוב את אויביהם ולהתנגד למעשי אלימות.
מאז מלחמת האזרחים האמריקאית נודעו חברי הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי בהתנגדותם להשתתפות בכוחות הלוחמים ובחרו לעבוד בבתי חולים ובתפקידי חובשים ולא בתפקידים קרביים, זאת בעידוד הכנסייה.
חברי עדי יהוה ואחוות ישו, אף שאינם פציפיסטים במובן המלא של המונח, נמנעים מללמוד את אמנות הלחימה.
סרביה במלחמת העולם הראשונה הייתה זירת המערכה הראשונה והעילה לפרוץ המלחמה, כאשר הניצוץ לפרוץ המלחמה נגרם בשל סכסוך פנימי של האימפריה האוסטרו-הונגרית מול סרביה, שגרר אחריו, בשל מערכת הבריתות, את כל מדינות אירופה למלחמה.
הצבא האוסטרו-הונגרי פלש לסרביה ב-28 ביולי 1914, אך באופן מפתיע הצליחה הממלכה הקטנה שנלחמה על חייה להדוף את פלישת האימפריה פעמיים.
רק באוקטובר 1915, ובסיוע צבא האימפריה הגרמנית ובולגריה, הצליחו מעצמות המרכז לכבוש את סרביה ומונטנגרו ולהשליט בשטחן משטר צבאי.
הכוחות הסרביים הכשירים פונו ממנה במבצע ימי, בסיוע מדינות ההסכמה לאי קורפו והשתתפו מאוחר יותר בלחימה לצד מדינות ההסכמה בחזית המקדונית.
סרביה ספגה במלחמה 1,100,000 הרוגים חיילים ואזרחים, רבע מכלל כל הכוח המגויס, כרבע מכלל אוכלוסייתה בת 4.6 מיליון (שיעור הרוגים לגודל אוכלוסייה הגבוה ביותר במלחמת העולם הראשונה) ו-56% מכלל אוכלוסיית הגברים, אובדן ממנו לא התאוששה.
מיד לאחר סיום המלחמה קמה מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ממנה צמחה יוגוסלביה.
סרביה הייתה ממלכה חופשית מאז קונגרס ברלין (1878), וקיימה ברית פאן-סלאבית עם האימפריה הרוסית, איתה חלקה מאפיינים של מוצא, דת ותרבות.
משהסתיימה החקירה הפלילית ב-23 ביולי והתגלה שבתכנון וארגון ההתנקשות היה מעורב רב-סרן בצבא הסרבי, הגישה אוסטרו-הונגריה מכתב אולטימטום לממשלת סרביה.
המכתב הציב לסרבים עשר דרישות מפורטות שמטרתן להרוס את מקורות המימון ובסיסי הפעולה של ארגוני הטרור אשר לטענת אוסטרו-הונגריה עמדו מאחורי הרצח בסרייבו.
אוסטרו-הונגריה איימה כי במידה וסרביה לא תקבל את מלוא דרישותיה בתוך 48 שעות, תחזיר אוסטריה את שגרירה מסרביה.
בהתאם להסכם סודי משנת 1892 בין צרפת לרוסיה, הייתה אף צרפת מחויבת לגייס את צבאה.
עד מהרה הצטרפו כל המעצמות לצדדים היריבים ופרצה מלחמה כוללת.
בראשית המערכה הצליחו הסרבים להעמיד כוח לוחם שמנה 250,000 חיילים בפיקודו של המרשל רדומיר פוטניק.
ב-28 ביולי פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה בכוח של שלוש ארמיות תחת פיקודו של אוסקר פוטיורק.
עם כניסת הרוסים למלחמה יומיים לאחר מכן עברה ארמייה אוסטרו-הונגרית אחת לחזית המזרחית והותירה כוח של 270,000 חיילים אוסטרו-הונגרים מול 180,000 סרבים.
על אף יתרונם המספרי ואיכות ציודם, לא הצליחו האוסטרו-הונגרים להביס את הסרבים ואיבדו כ-40,000 חיילים, בשלושת ניסיונות ההתקפה בסוף יולי וראשית אוגוסט, בראשית ספטמבר, ובנובמבר - דצמבר.
הצלחתם היחסית של הסרבים נבעה גם מכך שהרוסים בעלי בריתם העבירו להם ערב המלחמה את תוכנית הפלישה האוסטרו-הונגרית, שהועברה אליהם באמצעות המרגל קולונל אלפרד רדל.
ב-2 בדצמבר כבשו האוסטרו-הונגרים את בלגרד.
בנקודה זו הצליחו צרפת ויוון להחיש לסרבים סיוע בתחמושת, בעיקר פגזי ארטילריה וב-15 בדצמבר שוחררה בלגרד על ידי הכוחות הסרביים.
הניצחון הוביל תנופה במסגרתה הובסו האוסטרו-הונגרים בקרב קולובארה ונסוגו מסרביה.
עד סוף השלב הראשון בדצמבר 1914, לאחר שהאוסטרו-הונגרים גורשו אל מעבר לגבול, עמדה מצבת כוח האדם של הצבא הסרבי על 420,000 חיילים בעוד האוסטרו-הונגרים תגברו את הכוחות לסדר גודל של 450,000 חיילים.
מלבד האיבה הלאומית שחשו האוסטרו-הונגרים כלפי הסרבים ורצונם בנקמה על מות הארכידוכס, מעצמות המרכז נזקקו לשטחה של סרביה לצורך העברת אספקה יבשתית בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית.
סרביה לא הצליחה לשקם את צבאה ולגייס כוחות נוספים וצבאה עמד ב-1915 על כ-225,000 חיילים.
הסיוע שהגיע מצרפת ובריטניה היה דל ומאוחר.
בראשית אוקטובר 1915 שכנעו הגרמנים את פון הצנדורף לנסות לכבוש את סרביה פעם נוספת.
ב-7 באוקטובר חצו כוחות אוסטרו-הונגרים וגרמניים את הנהרות סאווה ודרינה וב-9 באוקטובר נפלה בלגרד.
ב-14 באוקטובר הכריזה בולגריה מלחמה על סרביה, אשר, עקב מלחמת הבלקן השנייה (1913), הגדירה אותה כ"אויבתה הטבעית" ותבעה תביעות טריטוריאליות בשטחה.
כוחות בולגריה חדרו לסרביה בשני ראשים וכבשו את הערים ניש וסקופיה.
המרשל פוטניק הכריז על נסיגה כללית של הכוחות הלוחמים, שנסוגו דרך מונטנגרו לדורס שבאלבניה.
הכוחות הסרבים הלוחמים חולצו במבצע ימי, בסיוע מדינות ההסכמה, ורוב הכוח הכשיר ללחימה פונה לאי קורפו.
בין אפריל ליוני 1916 הצליחו הסרבים לארגן מחדש 118,000 חיילים, בשתי ארמיות רגלים ואוגדת פרשים אחת, אליהם הצטרפו בראשית 1917 28,000 מתנדבים סרבים שאורגנו בשתי אוגדות.
כוחות הכיבוש הפעילו יד קשה ואכזרית על האזרחים הסרבים.
לפי ההערכות, כ-650,000 אזרחים מצאו את מותם ברעב, במגפת טיפוס הבהרות ובהתקלויות אלימות עם שלטונות הכיבוש.
תוצאות המלחמה עבור סרביה היו הרסניות.
הממלכה איבדה 1.1 מיליון איש מתוך אוכלוסייה בת 4.6 מיליון איש לפני המלחמה.
275,000 הרוגים נהרגו כחיילים בצבא, כ-175,000 מתו כחיילים ברעב ובמגפות והשאר אזרחים.
במהלך תקופת הממשלה הגולה חל שינוי משמעותי בשיווי המשקל של הכוחות הפוליטיים, כאשר המיליטנט הפאן-סרבי קולונל דרגוטין דימטרייביץ' ("אפיס") (מנהיג ההפיכה ב־1903, וראש ארגון "היד השחורה" שהואשם בקשר לרצח בסרייבו) נשפט והוצא להורג ביוני 1917 בשל האשמות שקשר כנגד הממשלה המלכותית.
החוגים הצבאיים מעתה נשלטו בידי הפלג המלוכני, ה"יד הלבנה" של הגנרל פטר ז'יבקוביץ', שהיה לאחר מכן ראש הממשלה (1929-1932).
ב־25 בנובמבר אספת העמים של וויבודינה הצביעה בעד הצטרפות לסרביה.
ב־29 בנובמבר הצביעה האספה הלאומית של מונטנגרו בעד הצטרפות לסרביה, ויומיים לאחר מכן אספה של מנהיגים מהאזורים הסלאביים בדרום אוסטרו-הונגריה הצביעו גם הם להצטרף למדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, ממנה צמחה ב-1 בדצמבר 1918 ממלכת יוגוסלביה.
סרביה, או יורשתה ממלכת יוגוסלביה, לא קיבלו ייצוג בוועידת השלום בפריז.
עם זאת, חוזה ניי שנחתם עם בולגריה והסדיר את כניעתה ב-27 בנובמבר 1919 העביר שטחים מבולגריה ליוגוסלביה, במסגרת תיקוני גבול.
האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו השתתף ב פעם אחת בלבד, ב.
היא שלחה למשחקים 5 ספורטאים, וזכתה בשתי מדליות ארד: אחת באתלטיקה ואחת בטניס שולחן.
המשלחת ייצגה את סרביה ומונטנגרו לאחר התפרקות יוגוסלביה.
האיחוד המדיני בין סרביה למונטנגרו הסתיים בשנת 2006, ואת המשלחת המשיכו שתי משלחות נפרדות: סרבית ומונטנגרית.
סרביה ומונטנגרו מעולם לא לקחה חלק באולימפיאדת חורף פאראלימפית.
אולימפיאדה זהב כסף ארד סה"כהמשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) 0 0 2 2 סה"כ 0 0 2 2
הרפובליקה של סרביה השתתפה לראשונה ב בבייג'ינג (2008), האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה לאחר פירוק האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
המשלחת הסרבית כללה 14 ספורטאים, אשר שניים מהם זכו במדליית כסף.
ב זכתה סרביה בשתי מדליות הזהב הראשונות, יחד עם שלוש מדליות כסף.
סרביה לוקחת חלק באולימפיאדת החורף לספורטאים נכים מאז המשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010).
סרבה (ברומנית: Sârbă או Sîrba) הוא ריקוד עם רומני מהיר במקצב 2/4 ממשפחת המחולות הבלקנו-קרפטיים ונפוץ ברומניה וברפובליקת מולדובה.
סרבה הוא ריקוד מעורב לשני המינים המתבצע בדרך כלל בחצי מעגל.
המחוללים צועדים בו זמנית לצדדים וידיהם על כתפי המחוללים הסמוכים מצד ימין ומצד שמאל.
את הריקוד מתחילים מצד שמאל אל צד ימין, תוך שילוב צעדים אל מרכז המעגל והחוצה.
גם כליזמרים נוהגים לנגן סרבה
סרביה משתתפת בכל ההמשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הסרביים תשעה מדליות, מתוכן מדליית זהב יחידה.
סרביה משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, עד כה לא זכה ספורטאי נוער אולימפי סרבי במדליה במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של סרביה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והייתה המשלחת הגדולה ביותר שסרביה שלחה עד כה.
המשלחת כללה 32 ספורטאים שהתחרו בשמונה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים כדורסל עם זכייה במדליית זהב בטורניר הנערים ושחייה עם זכייה במדליית כסף במשחה 100 מטר בסגנון שחייה חופשית, מדליית ארד במשחה 100 מטר בסגנון שחיית פרפר נערים והעפלה לגמר וסיום במקום השמיני במשחה 200 מטר בסגנון שחיית פרפר נערים.
נבחרת הנערים בענף הכדורעף דורגה במקום הרביעי.
ספורטאי המשלחת גם העפילו לגמרים בענפים חתירה בה סיימו במקום החמישי בטורניר הזוגות נערים, אתלטיקה בתחרות קפיצה משולשת נערות בה סיימו ללא ציון מאחר שהאתלטית נפסלה בניסיון הקפיצה הראשון, נפצעה ולא ניסתה לקפוץ ביתר הניסיונות.
בענף הג'ודו המשלחת דורגה במקום החמישי בקטגוריות המשקל עד 100 ק"ג נערים ועד 78 נערות.
המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים אופניים וטניס.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 24 ספורטאים שהתחרו ב-12 ענפים.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים הרמת משקולות עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל מעל 85 ק"ג נערים, קאנו/קיאק עם דירוג במקום הרביעי בתחרות הספרינט נערים בקיאק.
בענף הג'ודו המשלחת סיימה במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 81 ק"ג נערים ובענף הקליעה היא סיימה במקום החמישי בתחרות הנערים בירי ברובה אוויר למרחק של 10 מטרים ובמקום השביעי בתחרות הנערות בירי ברובה אוויר למרחק של 10 מטרים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים אופניים, אתלטיקה, בדמינטון, היאבקות, חתירה, טאקוונדו, טניס ושחייה.
סרביה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מאולימפיאדת הנוער אינסברוק המשלחת מנתה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפים.
המשלחת דורגה במקום ה-19 במסלול הסלאלום הענק בענף סקי אלפיני.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענף הביאתלון ודורגה בין המקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים בענפים סקי אלפיני וסקי למרחקים אך גם לא דורגו בין המקומות האחרונים.
סרביה ומונטנגרו השתתפה בתחרות האירוויזיון למוזיקאים צעירים פעם אחת בלבד, ב-2006. סרביה ומונטנגרו פרשה מהתחרות ב-2008 עקב משאל העם על עצמאותה של מונטנגרו ובאותה שנה הצטרפה סרביה לתחרות כמדינה עצמאית.
המבצעים והשירים שייצגו את סרביה ומונטנגרו באירוויזיון למוזיקאים צעירים
שנה מבצע כלי יצירות חצי גמר גמר 2006מריה גודג'בקפסנתרלא ידוע - לא העפילה לגמר
סרביה באירוויזיון הילדים 2018 השתתפה עם השיר "Svet" אותו ביצעה בויאנה רדובנוביץ'.
השיר סיים במקום ה-19 עם 30 נקודות.
ב-13 בספטמבר 2018 הוחלט בבחירה פנימית כי בויאנה רדובנוביץ' תייצג את סרביה עם השיר "Svet".
סרביה הופיעה בסדר ה-10 על הבמה, אחרי אירלנד ולפני איטליה.
סרביה סיימה במקום ה-19 עם 30 נקודות.
חבר השופטים 12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודות
סרביה קיבלה 28 נקודות מהצבעה.
נקודות שהוענקו על ידי סרביה
ציוןמדינה12 נקודות 10 נקודות 8 נקודות 7 נקודות 6 נקודות 5 נקודות 4 נקודות 3 נקודות 2 נקודות 1 נקודות
סרביה ומונטנגרו באירוויזיון הילדים 2005 השתתפה עם השיר "Ljubav pa fudbal" שבוצע על ידי פיליפ ווצ'.
זאת הייתה השתתפותה היחידה של סרביה ומונטנגרו בתחרות.
השיר הגיע למקום ה-13 עם 29 נקודות.
ב-2 באוגוסט 2005 הוכרז כי סרביה ומונטנגרו יעשו את הופעת הבכורה שלהם באירוויזיון הילדים 2005. איגוד השידור האירופי ידעו שזאת יכולה להיות השתתפות הבכורה שלהם במה שיהפוך להיות הפעם האחת והיחידה שהם יתחרו כאומה באירוויזיון הילדים בעקבות משאל עם על פירוק סרביה מונטנגרו בשנת 2006.
אירוע בחירת הנציג והשירים התקיים ב-29 בספטמבר 2005.
בתחרות השתתפו 18 מתמודדים שונים.
פיליפ ווצ' זכה בתחרות עם השיר "Ljubav pa fudbal" שסיים עם 58 נקודות.
מקרא • מקום ראשון • מקום שני • מקום שלישי • מקום אחרון
12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות איגוד השידור האירופי מקדוניה הצפונית קרואטיה5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודות קפריסין
נקודות שהוענקו על ידי סרביה ומונטנגרו
ציוןמדינה12 נקודות ספרד10 נקודות מקדוניה הצפונית8 נקודות בלארוס7 נקודות רומניה6 נקודות קרואטיה5 נקודות דנמרק4 נקודות יוון3 נקודות נורווגיה2 נקודות לטביה1 נקודות רוסיה
סרבוהי סרגסיאן (בארמנית: Սրբուհի Սարգսյան; נולדה ב-3 באפריל 1994) היא זמרת ארמנית, שהתפרסמה כשהשתתפה בעונה הראשונה של הגרסה הארמנית לתוכנית "אקס פקטור", שבה היא הגיעה לגמר וזכתה במקום השני.
בשנת 2018 התמודדה בעונה השמינית של התוכנית "The Voice אוקראינה", הגיעה לגמר וזכתה במקום הרביעי.
סרבוק ייצגה את ארמניה באירוויזיון 2019 שנערך בתל אביב שבישראל.
נולדה בירוואן שבארמניה ב-3 באפריל 1994. היא גדלה בירוואן ולמדה בקונסרבטוריון הלאומי קומיטאס ירוואן, שם למדה לנגן על קאנון.
ב-2010 נבחנה סרבוק לעונה הראשונה של "אקס פקטור", וזכתה שם במקום השני.
ב-2012 היא הקימה להקה שנקראת Allussion.
בשנת 2018 התחרתה סרבוק בתוכנית "The Voice אוקראינה" וזכתה במקום הרביעי בגמר, בנובמבר באותה השנה הוכרז כי היא תייצג את מדינתה ארמניה באירוויזיון 2019.
2014 – Boat (כאמנית אורחת אצל גאריק פאפויאן)
2018 – Let Me Down (כאמנית אורחת אצל האמביק אשוט)
סרביה החדשה () הוא חבל ארץ לשעבר ב שנוסד על ידי הגנרל הרוסי-סרבי יובאן הורוואט בשנת 1752. חבל הארץ ממוקם באוקראינה דהיום וחופף ברובו את שטח מחוז קירובוגרד.
בירת חבל הארץ ומרכז ההגירה של הסרבים הייתה העיר נובומירהורוד (מירגורוד החדשה).
המייסד, יובאן הורוואט, הגיע לאזור בסוף ספטמבר 1751 ובשנת 1752 הקים שם את סרביה החדשה.
רוב היישובים בסרביה החדשה נקראו על שם יישובים בסרביה עצמה ובאישור יליזבטה, קיסרית רוסיה, קראו על שמה התושבים מבצר שבנו.
בסופו של דבר, הואשם הורוואט בשחיתות והוגלה מן המקום על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
בשנת 1764 במסגרת חלוקה מנהלית מחדש של האימפריה הרוסית התפרקה סרביה החדשה והועברה לשליטת ממשלת נובורוסיה.
הורוואט חזר למקום רק ב-1775 ונפטר קרוב לסרביה החדשה ב-1886.
סרביה החדשה, למרות שמה, לא כללה בעיקר סרבים.
למעשה, רוב התושבים באזור היו מולדובנים ואוקראינים, והסרבים היוו כ-11 אחוזים בלבד מתוך האוכלוסייה.
האוכלוסייה באזור בשיאה הגיעה ל-5,482 תושבים, ב-1757.
סרבן גניאה (ברומנית: Șeׁrban Ghenea; במקור מבטאים ׁׁׁׁׁׁ"שֶׁרבׇּן גֶנְיׇה"; נולד ב-13 באוקטובר 1969) הוא טכנאי קול ומיקסינג רומני-אמריקאי.
גניאה נולד בבוקרשט, רומניה בשנת 1969. בשנת 1976 עבר עם משפחתו למונטריאול.
בהמשך, למד במכללת ג'ון אבוט, באוניברסיטת קונקורדיה ואז באוניברסיטת מקגיל.
במהלך הקריירה שלו, עבד גניאה עם אמנים מובילים בעולם המוזיקה, ביניהם טיילור סוויפט, אדל, דמי לובאטו, ברונו מארס, בריטני ספירס, אריאנה גרנדה וג'סטין טימברלייק.
הוא ביצע מיקסינג ללמעלה מ-188 הקלטות שכבשו עשרות פסגות מצעדי פזמונים שונים ברחבי העולם.
גניאה זכה בסך הכול בשישה עשר פרסי גראמי ושלושה פרסי גראמי לטיניים.
הוא זכה בפרס גראמי לאלבום השנה שלוש פעמים; ביחד עם טיילור סוויפט על 1989, ביחד עם אדל על 25, וביחד עם ברונו מארס על 24K Magic.
גניאה זכה גם בפרס גראמי הלטיני לאלבום השנה ביחד עם שאקירה על Fijación Oral, Vol.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמיהקלטת השנה"Worship""Vampire""Anti-Hero"אלבום השנהGutsMidnightsהקלטת הפופ-דאנס הטובה ביותר"Baby Don't Hurt Me""One in a Million"פרס ג'ונומהנדס ההקלטה של השנה"Anti-Hero" (טיילור סוויפט), "Paint the Town Red" (דוג'ה קאט)2025פרס גראמיהקלטת השנה"Fortnight" האלבום המעובד הטוב ביותר, לא קלאסיShort n' Sweet אלבום השנהThe Tortured Poets Department הקלטת הדאנס פופ הטובה ביותר"Yes, And?"
סרביה השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Ramonda" בביצוע הזמרת-יוצרת הסרבית טיה דורה.
תאגיד השידור הסרבי, Radio Television of Serbia (RTS), ארגן תחרות קדם בת 28 משתתפים בשם "Pesma za Evroviziju '24" על מנת לבחור את נציגות המדינה לאירוויזיון.
סרביה הוגרלה להתחרות בחצי הגמר הראשון של תחרות האירוויזיון, שהתקיים ב-7 במאי.
לאחר מכן שובצה כמדינה השנייה בסדר ההופעות של המשדר.
בסיום המופע נמנתה סרביה בין עשר המדינות המעפילות לגמר.
במופע הגמר, בתום הקראת הניקוד שהעניקו צוותי השופטים, דורג השיר הסרבי במקום ה-18 עם 22 נקודות.
בהצבעת הקהל הוא דורג במקום ה-14 עם 32 נקודות.
כך, בתום הקראת הניקוד מהצבעות הקהל בבית, שהתווסף לניקוד מהשופטים, סיים השיר במקום ה-17 עם 54 נקודות.
קודם לאירוויזיון 2024 השתתפה סרביה חמש עשרה פעמים בתחרות מאז הופעת הבכורה שלה באירוויזיון 2007 בו זכתה עם "Molitva" בביצוע הזמרת מריה שריפוביץ'.
היא המדינה היחידה שזכתה במקום הראשון בפעם הראשונה בה השתתפה.
מאז הצטרפותה העפילו שנים-עשר מתוך חמישה-עשר השירים ששלחה לגמר.
באירוויזיון 2023 נשלח לוק בלאק עם השיר "Samo mi se spava", שסיים במקום ה-24 עם 30 נקודות.
תאגיד השידור הסרבי, Radio Television of Serbia (RTS), אמון על שידור האירוויזיון בשטח המדינה ועל תהליך בחירת הנציגות הסרבית לאירוויזיון.
בעבר השתמש התאגיד הן בבחירות פנימית והן בקדמים שונים כתהליכי בחירה.
בין השנים 2007–2009 נערכה התחרות "Beovizija", אולם לאחר שנציגת המדינה לאירוויזיון 2009 כשלה בניסיון להעפיל לגמר החליט לשנות את פורמט הקדם לדבר אחר.
ב-2012 בחר RTS בפעם הראשונה הנציג והשיר הסרבי לאירוויזיון באופן פנימי.
בשנה שלאחר מכן חזר לפורמט קדם בשם "Beosong", אך הוא הניב תוצאה לא טובה, שכן המדינה כשלה בפעם השנייה להעפיל לגמר.
בשנים 2016–2017 שב התאגיד לבחור באופן פנימי, ובשנים 2018–2019 חזר לפורמט הקדם המסורתי "Beovizija".
ב-2022 פיתחה פורמט חדש בשם "Pesma za Evroviziju", המלווה את המדינה גם היום.
ב-13 ביולי 2023 אישר RTS את ההשתתפותה של סרביה באירוויזיון 2024, והשאיר את שיטת הבחירה על כנה.
הוא אורגן והופק על ידי RTS על מנת לבחור את נציג ושיר המדינה לאירוויזיון 2024. התחרות כללה שני חצאי גמר, ב-27 בפברואר וב-29 בפברואר וגמר ב-2 במרץ 2024. את שלושת הערבים הגישו דרגאנה קוסיירינה וסלאבן דושלו.
בשנת 2023 אישר RTS שפורמט הקדם ששומש בשנים 2022–2023 יתקיים כמתוכנן גם הפעם.
תהליך הבחירה כלל חצאי גמר ב-27 בפברואר וב-29 בפברואר וגמר ב-2 במרץ 2024. כולם נערכו בסטודיו 8 בקושטניאק.
ארבעה-עשר אמנים התחרו בכל חצי גמר, ומתוכם שמונה העפילו לשלב הגמר.
ב-24 בינואר 2024 נקבע הרכב חצאי הגמר וסדר ההופעות של כל אחד מהם.
התקציב להפקת האירוע עמד על 250,000 אירו.
אולם הושקע בו 300,000 אירו, ועוד 173,000 אירו נוספים שהושקעו על ידי תורמים חיצוניים.
מערכת ההצבעה הייתה זהה לכל שלושת המופעים.
נעשה שילוב בין קולות השופטים להצבעות הקהל ביחס שווה של 50/50. שתי הקבוצות העניקו סט דומה של נקודות כמו באירוויזיון: 1–8, 10 ו-12 נקודות לשיר שאהבו ביותר.
כמו כן, מנחי הקדם היו דרגאנה קוסיירינה וסלאבן דושלו.
קריסטינה רדנוביץ' וסטפן פופוביץ' ניהלו את קטעי החדר הירוק.
ב-26 ביולי 2023 פתח RTS את תקופת הגשת המועמדויות להשתתפות בקדם.
מועד סגירת ההרשמה נקבע ל-1 בנובמבר, אך הוא הוארך בעשרה ימים עד ל-10 בנובמבר.
המבצעים נדרשו להחזיק באזרחות סרבית ולא היו מגבלות על לאום כותבי השיר.
לפחות 51% ממילות השירים הצטרכו להיות באחת השפות הרשמיות במדינה.
עם תום ההרשמה הוגשו לתאגיד 235 שירים.
ב-11 בדצמבר 2023 נערך סבב האזנה מול פאנל מומחים, שצמצם את המועמדויות ל-28 אמנים סופיים, ששמותיהם נחשפו ב-21 בדצמבר.
בין האמנים המתחרים נמנים קונסטרקטה, זוכת "Pesma za Eurovision '22", נציגת סרביה לאירוויזיון 2022 ואחת המשתתפות ב-"Beovizija" בשנים 2008 ו-2009 כחלב מההרכב זמליה גרובה!, ובויאנה, שייצגה את סרביה באירוויזיון הילדים 2018.
חבר השופטים בחצאי הגמר הורכב מוולדימיר יובאנוביץ', נציג של ארגון OGAE סרביה; ז'ליקו ואסיץ', זמר-יוצר סרבי; מילוס מיחאילוביץ', פסנתרן ופרופסור לנגינה על פסנתר בפקולטה למוזיקה בבלגרד; מילוש רוגנוביץ', מלחין ופזמונים וגוצה טרז'ן, שהיה יו"ר הוועדה.
סדר ההופעות נחשף עוד ב-24 בינואר.
"Gnezdo orlovo" בביצוע הזמרת ברסקביצה דורג במקום הראשון עם 24 נקודות – קיבל את מרב הנקודות הן מצוות השופטים והן מהקהל.
פרט לברסקביצה העפילו גם מרקו מנדיץ', M.IRA, הצמד בויאנה ודוד רדוסאבלייביץ', לנה קובאצ'ביץ', חריסטינה ווקוביץ', זוריה וקני נייה מרטאב לגמר.
את המשדר פתחה נבנה בוז'וביץ' גם גרסת כיסוי לשיר הזוכה של אירוויזיון 2023, "Tattoo" בביצוע הזמרת לורן.
בנוסף, גיפט, דרגנה רדאקוביץ', דה אורתודוקס, דיין פטרוביץ', דראגאקוביץ' וייזיליה, איוואנה פטרס, זואי קידה, קסנייה קנז'וויץ', יוליאנה וינצן, איגור סימיץ', מלאדן לוקיץ' ומילוס מרקוביץ' ביצעו מחרוזת שירי אבבא.
"Ramonda" בביצוע טיה דורה דורג במקום הראשון עם 24 נקודות – קיבל את מרב הנקודות הן מצוות השופטים והן מהקהל.
פרט לדורה העפילו גם קונסטרקטה, איווה לורנס, זיינה, נמנייה ראדושביץ', ג'ורג'י, דושאן קורטיץ' ומילאן בויאקוביץ'.
את המופע פתח לוק בלאק, נציג סרביה לאירוויזיון 2023 עם השיר "Samo mi se spava".
הוא הופיע פעם נוספת מאוחר יותר באותו הערב עם שיריו "God's Too Cool" ו-"Chainsaws in Paradise".
סאניה ווצ'יץ' הופיעה עם "Cha Cha Cha", השיר הפיני באירוויזיון 2023 שבוצע במקור על ידי קרייה; ואילו להקת הוריקן ביצעה את "Fuego", השיר הקפריסאי באירוויזיון 2018, שבוצע במקור על ידי אלני פוריירה.
יתרה מזאת, פרינץ הופיע עם "Soldi", השיר האיטלקי באירוויזיון 2019, שבוצע במקור על ידי מחמוד.
את המופע פתח ז'ליקו יוקסימוביץ', שייצג את סרביה באירוויזיון 2012, עם "Lane moje", "Lejla", "Adio" ו-"Nije ljubav stvar".
לאחר התחרות הביע העם הסרבי את התנגדותו לניצחונה של טיה דורה עם "Ramonda".
לטענתו, הגיע ל-"Gnezdo orlovo" בביצוע ברסקביצה לנצח, זאת בנימוק שהיא דורגה במקום הראשון בהצבעות הקהל.
החלה עצומה מקוונת, שדורשת סיבוב הצבעה נוסף ושרק הקהל יקבע את הזוכה.
בנוסף, במהלך שידור הגמר של התחרות נחשף כי אחת השופטות, איוואנה ראשיץ', העניקה ל-"Gnezdo orlovo" אפס נקודות, דבר שזכה לביקורת רחבה מכלי התקשורת בסרביה.
גם השופטים שריפוביץ', זיבנוביץ' וז'יקה העדיפו את "Ramonda" על פני "Gnezdo orlovo", וקיבלו איומים על חייהם.
נחשד כי ראשיץ' הייתה שתולה של ההפקה, שרצתה לחבל בתוצאות האמת.
עם זאת, המפקחת על התחרות "Pesma za Evroviziju '24" הצהירה כי הליך ההצבעה היה סדיר.
ב-9 במרץ נערכה עצרת תמיכה בברסקביצה מול מטה ה-RTS.
אולם מעט מאוד אנשים השתתפו בה, ונסיעתה של דורה למאלמו התקיימה כמתוכנן.
באפריל 2024 קיים תאגיד השידור הסרבי RTS טקס פרידה חגיגי עבור נציגת סרביה לאירוויזיון 2024. בטקס נכחו אורחים רבים, בהם שגרירת שוודיה בסרביה אניקה בן דוד, עורכת תחום הבידור הראשית ב-RTS סנדרה פֶּרוֹביץ', מנכ"ל הרשות דראגן בויושביץ', וכן חברי מועדון OGAE סרביה, מעריצי התחרות, עיתונאים ואורחים נוספים.
במהלך הטקס העניקה שגרירת שוודיה לטיה דורה את דגל שוודיה, ולוק בלאק, שייצג את סרביה באירוויזיון 2023, העביר לידיה את דגל סרביה.
בסרביה, כל תוכניות האירוויזיון שודרו בערוץ RTS 1, וכן באופן בינלאומי בערוץ הלוויין RTS Svet, עם פרשנות של דושקה וויצ'יניץ'.
רדיו בלגרד 1 שידר את חצי הגמר הראשון, עם פרשנות של קטרינה אפשטיין, ואת הגמר עם פרשנות של אפשטיין וניקולטה דויצ'ינוביץ'.
במהלך ההופעה של בחצי הגמר הראשון, הופסק השידור בערוץ RTS 1 ללא התרעה, כדי לאפשר את שידור טקס קבלת הפנים של נשיא הרפובליקה העממית של סין, שי ג'ינפינג.
השידור הועבר לערוץ RTS 2, ששידר כ-25 דקות מהמשדר, כולל סיום ההופעה הפולנית, ההופעות של ו, וחלק מההופעה של , עד שהשידור הוחזר ל-RTS 1.
סרביה בחרה להציג את מריה שריפוביץ', נציגת סרביה לאירוויזיון 2007, שדורגה במקום הראשון, ואת קונסטרקטה, נציגת המדינה לאירוויזיון 2022, שדורגה במקום החמישי.
דורה השתתפה בחזרות טכניות ב-27 באפריל וב-1 במאי, ולאחר מכן בחזרות הגנרליות ב-6 וב-7 במאי.
בסוף הערב סרביה הוכרזה כאחת מעשר המדינות שהעפילו לגמר.
חבר השופטים הסרבי הורכב מאלק אלכסוב, לוקה איבנוביץ', מילובן בוסקוביץ', לנה קובצ'ביץ' וז'ינה מורקיץ'.
סַרְבָנוּת, או אי־ציות, היא פעולה הננקטת על ידי אדם הנתון למרותו של מישהו אחר, ומסרב בכוונה, לפקודה או לצו חוקי.
סרבנות יכולה לנבוע משיקולים אידאולוגיים־פוליטיים, או מצפוניים.
לרוב מתייחס המושג לסירוב לשרת בצבא או לבצע פקודות צבאיות מסוימות וכן למערכות היררכיות אחרות.
לרוב משויכת הסרבנות עם אידאולוגיה פציפיסטית.
סרבנות במובנה הרחב יכולה להתפרש כביטוי של התנגדות לנורמה חברתית, ובמובנה המצומצם כמעשה של עבירה על החוק הנובעת ממניעים אידאולוגיים.
ההכרה בסרבנות כנובעת באופן ישיר ממוסר אנושי, הופכת אותה לתחום נפרד במסגרת כלל הביטויים של עבירות על החוק.
לעיתים הסרבנות היא ביטוי לפעילות פוליטית מכוונת ולעיתים היא מבטאת עמדות אישיות.
לרוב מקבל הסרבן את העונש המוטל בחוק על סרבנותו.
הדיון בסוגיית הציות לחוק במשטר דמוקרטי מתעורר כל אימת שמדינה דמוקרטית מוצאת את עצמה במצב שבו נדמה כי קיימת סתירה בין הפעלות של המשטר הדמוקרטי הלכה למעשה ובין עקרונותיו.
הסרבנות יכולה להתקיים בהקשר של מאבק פוליטי או מוסרי, והיא יכולה להיות חלק ממאמץ פוליטי רחב יותר, של מרי אזרחי.
באופן ישיר, פוגעת הסרבנות בממשלה, בכך שהיא מונעת את קיום פעולותיו באופן מלא.
באופן עקיף, לעיתים רבות הסרבנות מעוררת תנועות הקרובות לערכים שבשמם נעשה הסרבנות, ועל כן משמשת ככוח פוליטי מעבר לערכה הישיר.
חלק מהסרבנים מנסים גם לפרסם את סיפורם בתקשורת, לעורר דעת־קהל חיובית לדעותיהם, ולהביא לסרבנות נוספת, או להתחזקות הזרם הפוליטי המייצג את דעותיהם (גם אם הוא לא קשור בהכרח בסרבנות).
לדוגמה: כאשר ניהלה צרפת מלחמת מאסף באלג'יריה התעוררה שאלת חובת הציות לצווי הגיוס שהוצאו אמנם מכוחה של ממשלה נבחרת דמוקרטית, אך הייתה בהם פגיעה, לדעתם של גורמים שונים בציבור הצרפתי בעיקרון הבסיסי הקשור לדמוקרטיה – זכות ההגדרה העצמית של האלג'יריים.
סרבנות יכולה להיות "סרבנות אפורה" שבה הסרבן לא מפרסם את מעשהו.
באופן טבעי, סרבנות זאת היא פחות מוכרת היות שהסרבן אינו מנסה להבליט אותה ואף עשוי להסוות אותה בטענות אחרות.
קיימים סוגים רבים של סרבנות, הנובעים מתפוצתה הרחבה של התופעה במהלך ההיסטוריה.
סרבנות רציונלית מול סרבנות מצפונית
סרבנות רציונלית שואפת לקידום המצב החברתי, ומהווה תגובה מתוכננת למצב קיים, מתוך כוונה לשפר את מהלך האירועים.
סרבנות זאת שוקלת את התוצאות של כלל ההחלטות השונות הנוגעות לה, ומבוצעת מתוך שיקול זה.
דוגמה: מי שמדינתו מצויה במלחמה שאינה צודקת לטעמו, נחשב לסרבן רציונלי כאשר הוא מאמין כי סרבנותו תועיל למדינתו ולאנושות.
במקרה זה, אם סרבנותו תביא להגברת התמיכה בלחימה דווקא, אזי לא יסרב אלא יבחר בדרך פעולה אחרת.
הדוגמה הבולטת ביותר לסרבנות רציונלית היא סרבנותו של מוהנדס קרמצ'נד גנדי (מהטמה גנדי) בתקופת השלטון הבריטי בהודו.
סרבנות מצפונית מניחה כי הממשל עצמו אינו מהווה גורם בעל ערך מוסרי, וכי קיים מוסר עליון, אשר קיומו של הממשל אינו נמדד ביחס אליו.
בדוגמה הקודמת, הסרבן המצפוני משייך את המדינה כולה לעושה מעשה בלתי צודק, ועל כן מסרב לקחת חלק במעשה זה, בלא בחינה של תוצאות סרבנותו.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא סרבנותו של נוער הפרחים בשנות ה־60 של המאה ה־20 לשירות צבאי בווייטנאם.
סרבנות קונקרטית מול סרבנות מופשטת
סרבנות מופשטת היא סרבנות בביטויה הכללי, כיחס האדם לממשל.
סרבנות זאת תומכת בסרבנות באופן כללי, בלא התחשבות בביטוי הממשי שלה.
סרבנות קונקרטית תקפה למצב חברתי נתון, בהתחשב בתהליכים הממשיים המתרחשים בו.
סרבנות מסוג זה מתייחסת לרקע הקיים ולמגמות השונות.
סרבנות שכזאת היא בהכרח רציונלית.
סרבנות טוטאלית מול סרבנות חלקית
סרבנות חלקית היא סרבנות לביצוע הוראות מסוימות של הממשל.
לרוב תהיה לפקודות צבאיות מסוימות (כגון: סירוב לשירות בשטחים כבושים), אך עשויה להתייחס להחלטות ממשל אחרות, כדוגמת הפרת המונופול הבריטי על ייצור המלח על ידי סרבנים הודים בהנהגת מהטמה גנדי.
סרבנות טוטאלית היא סרבנות לכל מגע עם הרשויות, הכולל תשלום מסים, תעסוקה, קבלת הטבות וכו', מתוך אי הכרה בלגיטימיות של הממשל על מוסדותיו.
סרבנות מסוג זה עשויה להיות עקב פעולת ממשל מסוימת, כדוגמת סרבנות המס של הנרי דייוויד תורו, כביטוי להתנגדותו למלחמה במקסיקו, או מתוך תפיסה הרואה בכל צורת ממשל צורה חברתית לא מוסרית, כדוגמת סרבנותו של לב טולסטוי להחזיק אדמות.
במקרה האחרון מונעת הסרבנות מתוך אמונה כי מצבה הטבעי של החברה הוא בלתי מאורגן, וכי כל ממשל הוא הפעלת כוח שאינה טבעית.
בישראל מתקיימת סרבנות מסוג זה בקרב נטורי קרתא.
מבחינה ארגונית, הסרבנות עשויה להיות מעשה של פרטים או של קבוצות.
הבדלים אלה באים לידי ביטוי באופייה הרשמי של הסרבנות, לדוגמה: בהכרזה משותפת של קבוצת אזרחים מסוימת על סרבנות לתשלום מיסים.
כמו כן, הרקע לסרבנות עשוי להיות אישי או נובע מזרם פוליטי.
מכיוון שהסרבנות לעיתים אינה מוכרת באופן רשמי כמעשה של רבים, הרקע לסרבנות מכריע אם הסרבנות אישית או קבוצתית.
תנועת סרבנות היא תנועה חברתית, שעיקר פעילותה הוא התנגדות לממשל מדפוס זה.
תנועות כאלה משרתות לרוב מאבק חברתי רחב, הפועל גם במישורים נוספים.
הדוגמה הבולטת ביותר לתנועה כזאת במהלך ההיסטוריה היא תנועתו של מהטמה גאנדי לשחרור הודו, בשנות הכיבוש הבריטי.
סרבנות אזרחית מול סרבנות צבאית
סרבנות אזרחית היא סרבנות לביטויים האזרחיים של הממשל, כדוגמת מיסוי, עבודה במגזר הציבורי, תקנות חוקים ועוד.
לרוב, התנגדות למיסוי היא הביטוי המרכזי להתנגדות מסוג זה, שכן הוא מייצג את מקור כוחו של הממשל.
סרבנות צבאית היא סירוב לפקודות מסוימות של הצבא, ולעיתים סירוב מלא לשירות בצבא, כתוצאה מחוסר הסכמה עם מדיניות הממשלה, שאותה מבצע הצבא.
לעיתים התנגדות כללית לשרת בצבא מטעמי מצפון רגשיים, מוכרת רשמית כסיבה לאי־גיוס.
במקרים מסוימים אלה נחשבת הסרבנות לדעה של אדם המקבל שירות צבאי באופן כללי, אך מתנגד לכך שהוא עצמו ישרת בצבא.
במקרים כאלה, הגדרת ההתנגדות אינה נחשבת לסרבנות.
סרבנות לשירות צבאי עשויה להיות ביטוי לפציפיזם, המתנגד לעצם קיומו של כוח לוחם, או ביטוי להחלטה פוליטית מסוימת בנוגע לשימוש בכוח הצבאי, כדוגמת הכרזת מלחמה או כיבוש.
הסרבנות במשטרים לא־דמוקרטיים פשוטה, שכן היא מהווה התנגדות לכוח השולט ולערכיו, בדומה לכל מרד אחר.
במשטרים לא־דמוקרטיים, הסרבנות מייצגת התנגדות פאסיבית, אך היא נתפסת כהתנגדות לכל דבר על ידי השלטון ועל ידי הציבור.
במשטר דמוקרטי, יש בין המבצעים אקט של סרבנות המנמקים זאת על סמך עקרונות המהווים בסיס למשטר הדמוקרטי, כמו למשל, עקרון חופש הביטוי ועקרון חופש המצפון, עם זאת, הדמוקרטיה מחייבת שיתוף של הפרט בחיי הכלל, ושינוי של החברה מתוך גבולותיה.
לכן, יחס הסרבנות לדמוקרטיה מורכב.
תופעת הסרבנות מתרחשת במשטרים דמוקרטיים מסיבות שונות:
במשטר דמוקרטי נהוגות נורמות של ביקורתיות לגיטימית של המשטר, עיקרון המביא לצמיחת תופעות סרבנות.
במשטר דמוקרטי קיימת תקשורת שאינה משרתת אך ורק את המדיניות הנבחרת, ועל כן מסרי סרבנות מוצאים דרך לציבור רחב, עיקרון המגביר את תופעות הסרבנות, וכן הופך כל סרבנות למשתלמת מבחינת העלאת הנושא לסדר היום הציבורי.
ענישת אזרחים אינה חמורה במשטרים הדמוקרטיים כמו בלא־דמוקרטיים, עיקרון המקל על הסרבנות.
מבחינה היסטורית, מדינות דמוקרטיות הן גם ליברליות, ועל כן נהוגים בהן דפוסי מחשבה ליברלים המעמידים את הפרט במרכז, עיקרון המעודד פעולה המתנתקת מהחברה (הבאה לידי ביטוי בשלטון), על־פני פעולה המשנה את החברה מתוך שיתוף איתה (על־יד המוסדות הדמוקרטיים).
יש ויכוח בנוגע לטענה האם סותרת הסרבנות את הדמוקרטיה, שכן הממשל הדמוקרטי מייצג כוח פוליטי בשליטת העם, או למעשה מקדמת את ערכיה בהפניית תשומת לב לפעולות הנוגדות את אופי הדמוקרטיה.
הסרבן מפעיל כוח פוליטי נגדי, המתנגד לכוח הפוליטי של הממשלה הנבחרת, ובכך מחליש את היסודות העממיים שבשלטון.
בניסוח אחר, הופך הסרבן את עצמו לשליט־בכוח־עצמו, ובכך מהווה ניגוד לשליטת העם.
עם זאת, יש המתארים מציאות שונה, בה סרבנות מקדמת את הדמוקרטיה.
תומכי הסרבנות במקרה זה, לרוב טוענים כי קיימים פגמים בדמוקרטיה, המאוזנים על ידי הסרבן.
מבחינה חברתית, לרוב מייצגת הסרבנות מעשה לא־שיתופי, אם כי לעיתים מנסה הסרבן להשפיע על החברה, באמצעות הוצאת עצמו אל מחוץ לגבולות ההסכם החברתי, וניסיון ליצירת נורמות חדשות.
דוגמאות לסרבנות במשטרים דמוקרטיים, הן למשל, הסרבנות להשתתף במלחמת וייטנאם, או הסרבנות לשתף פעולה עם ציידי עבדים (נתיב הבריחה) בתקופה שלפני שחרור העבדים בארצות הברית.
בכל מקרה, אין לראות באי הסכמה להתנדבות או לעשיה מעבר לחובה החוקית כסרבנות, אלא כאקט של אי הזדהות עם השלטון ומטרותיו
מרבית הסרבנים מסכימים לסבול את הסנקציה המוטלת בחוק על סרבנותם.
מכיוון שברוב המקרים העונש הוא מאסר, הופך הסרבן לאסיר מצפון.
ניתן להסביר זאת בכמה דרכים:
הסרבנות נובעת מדפוס פעולה פאסיבי, ועל כן מדכא התנגדות פעילה למשטר.
במקרים רבים, הסרבנות נובעת מתפיסת־עולם הדוגלת באי־אלימות, ועל כן הסרבן מוכן לסבול אלימות בצורת סנקציה, אך לא לגרום לה בצורת התנגדות לסנקציה.
הסרבן אינו מעוניין לפגוע בשלטון מעבר לאי הסכמתו עם הוראה מסוימת, אותה הוא מסרב לבצע.
הסרבן מקבל את הלגיטימיות של המשטר ושל צורת הענישה שלו, אך פוסל ביצוע פעולה מסוימת הסותרת את מצפונו.
כל זאת תקף, כמובן, במידה והסרבנות אינה טוטאלית.
הסרבן מבקש להוכיח לציבור כי הוא אכן פועל ממניעים מוסריים, ועל כן מוכן לסבול סנקציה על מנת להוכיח כי נפגע מסרבנותו.
כמו כן, עמידתו בנזק המוטל עליו על ידי השלטון לו הוא מתנגד, עשויה להפוך אותו לקדוש מעונה, ובכך להגדיל את התמיכה בדעותיו.
הסרבן מבקש להיחשב חלק מהחברה, וטוען שבמציאות שבה הוא מסרב זכותו כפרט בחברה לסרב ולעיתים משום שמדובר בשלטון שמעשיו אינם תואמים את עמדותיו הרשמיות, ועל כן הוא מנצל את צורת הענישה על־מנת לאזן את חריגתו ולזכות בשמיטת חובות, כפי שאסיר־עבריין משלם חובו לחברה, וחוזר להתקבל בה.
במקרה זה, לרוב הסרבן אינו מעוניין בשינוי ממשי של המציאות, אלא רק באי־ביצוע של הוראה מסוימת.
ניתן למצוא במקרא אירועים שונים, שבהם תופעת הסרבנות כלפי בעלי הסמכות באה לידי ביטוי.
הדוגמה הבולטת הראשונה היא סירוב המיילדות העבריות לביצוע הוראותיו של פרעה, להמית כל זכר עברי שיוולד, והשקר לפרעה בדבר מנהגן של הנשים העבריות ללדת כחיות, בלא מיילדת ().
יואב בן צרויה התחמק מביצוע פקודתו של דוד המלך לפקוד את שבטי לוי ובנימין – "כי נתעב דבר המלך את יואב" ().
דוגמאות נוספות במקרא ניתן למצוא בהתנגדויות שונות להכרח חיצוני לכפור באלוהות.
דוגמאות כאלה בכתובים הן סירוב חנניה, מישאל ועזריה להשתחוות בפני פסל, כפי שחייב החוק הבבלי, כמתואר בצורה הבאה: "הו נבוכדנצר, אין אנו צריכים להשיב לך בעניין זה כי אלוהנו שאנו עובדים יושיענו...
אך גם אם לא כך יהיה, דע, הו מלך, כי לא נעבוד את אליך ולא נסגוד לצלם הזהב שהקמת" (, .
מתורגם לעברית), סירוב דומה של דניאל לסגוד למלך פרס, במחיר גוב האריות, וסירוב מרדכי היהודי להשתחוות להמן.
דוגמאות נוספות לסרבנות ביהדות מופיעות בערך קידוש השם.
דיון בחובת הסרבנות ביהדות מופיעה בערך ייהרג ואל יעבור.
בפס"ד על השתמטות משירות מילואים תיאר השופט אלון את ההכרה שיש במשפט העברי לסרבנו טעמים כלכליים וכן מטעמים מצפוניים, אך כל זאת רק במקרה של מלחמת רשות ולא של מלחמת מצווה.
תאוריות על מקור הסרבנות ביהדות
ישנם הטוענים שהסרבנות נפוצה ביהדות באופן יחסי יותר מאשר בתרבויות אחרות, בגלל תכונותיה של הדת היהודית הרואה את כל היהודים ככפופים לאל ולא לבני אדם אחרים: "כי לי בני ישראל עבדים, עבדי הם אשר הוצאתי אותם מארץ מצרים לא ימכרו ממכרת עבד" ().
אמנם, היהדות, לרוב הדעות, אינה אנרכיסטית, ומצווה על ציות למנהיג (למשל משנה תורה, הלכות מלכים, פרק ג').
אולם מכיוון שגם המנהיג כפוף לאל, החובה לציית לו היא רק כאשר הוא פועל בהתאם לסמכותו שניתנה לו על ידי האל.
באופן דומה, החובה לציית להורים במצוות כיבוד אב ואם היא רק כאשר ההורים אינם מצווים לפעול נגד התורה.
ישנם המסבירים את הסרבנות ביהדות בכך שהעם היהודי נוצר ממשפחות רועים שברחו מהריכוזיות של הממלכות העיקריות, כפי שבא הדבר לידי ביטוי בתיאור המסורות המקראיות של עזיבת אברהם את מסופוטמיה ועזיבת העברים את מצרים.
התפתחותם האנרכית, באופן יחסי, של השבטים העבריים בכנען, בהיעדר שלטון מרכזי עד המלכת שאול, והסמכויות המצומצמות יחסית של המלך בימי בית ראשון, תואמת את התפתחות הנטייה לסרבנות אצל היהודים.
ייתכן שההימנעויות הללו מהשתחוות מקורן באיסור החמור של עבודה זרה.
בישראל, סרבנות היא בעיקר סירובו של חייל בצה"ל למלא פקודות חוקיות מסוימות שניתנו לו על ידי מפקדיו, ולעיתים סירוב מלא לשירות בו, כתוצאה מחוסר הסכמה עם מדיניות ממשלת ישראל, שאותה מבצע הצבא, או מתוך פציפיזם.
סרבנות היא סירוב פקודה ממניעים פוליטיים-אידאולוגיים.
הגדרת המונח סרבנות בצה"ל מחולקת לשני חלקים: סירוב פקודה, וסירוב גיוס.
סירוב פקודה מתייחס לחייל בשירות סדיר או מילואים שבמהלך תפקידו מקבל פקודה לבצע פעולה כלשהי, והוא מסרב לבצע אותה מסיבה כזו או אחרת.
על סירוב הפקודה החייל מועמד למשפט אצל מפקדיו.
סירוב גיוס מתייחס לאנשים המסרבים להתגייס, וגם קבוצה זו מתחלקת לשניים – אלו שמסרבים להתגייס לצה"ל מלכתחילה, בדרך כלל בשל עמדות פוליטיות, ואלו שמשרתים בצה"ל ומסרבים להמשיך את שירותם במילואים.
האחרונים מקבלים קריאה להתייצב בצו על פי חוק, אך לא מתייצבים בשל סיבות שונות – בין היתר סיבות פוליטיות.
אחרי טבח כפר קאסם נטבע המושג "פקודה בלתי חוקית בעליל", המתאר מצב שבו חייל חייב לסרב לבצע פקודה, משום שהיא בלתי-חוקית בעליל.
סירוב לציית לפקודה כזו אינו בגדר סרבנות.
מדינת ישראל מוגדרת כמדינה דמוקרטית ובשל כך ההתנגדות לשלטון במדינת ישראל מותרת על פי חוק.
עם זאת, בעיני רבים בחברה הישראלית הסרבנות נחשבת ללא-לגיטימית, שכן היא נתפסת כניסיון של המיעוט לכפות את דעתו על הרוב, אשר החליט באופן דמוקרטי לשלוח את הצבא למשימות מסוימות.
הגיוס לצה"ל הוא יותר מציות יבש לחוק; הגיוס מהווה חוזה אזרחי בין האזרחים למדינה: הראשונים מסכימים לוותר על חלק מהאוטונומיה שלהם, תמורת השתתפות בקולקטיב, בזכויות ובהטבות שהוא מעניק.
בהקשר זה, סירוב של קבוצה בחברה להתגייס נתפס כהפרת החוזה.
זאת בנוסף למיליטריזם בחברה הישראלית, אותו נוטים הסרבנים לבקר.
הסרבנים טוענים בדרך כלל, כי סרבנותם איננה פוליטית אלא מצפונית, שכן המצפון שלהם לא מאפשר להם לציית לפקודה שקיבלו (להשתתף בפעולה צבאית מסוימת בשטחים, או לחלופין, להשתתף בפינוי התנחלויות).
טיעון נוסף המשמש לעיתים את הסרבנים הוא, שהפקודה שהם קיבלו היא פקודה בלתי חוקית בעליל.
סרבנות הנובעת מהתנגדות כללית לשרת בכל צבא שהוא, דהיינו, מהשקפת עולם פציפיסטית, מוכרת רשמית כסיבה לאי-גיוס בנות לצה"ל.
לעומתה, התנגדות לגיוס חובה ספציפי לצה"ל כצבאה של מדינת ישראל או לסירוב למלא פקודות מסוימות, נקראת לעיתים "סרבנות חלקית" או "סרבנות סלקטיבית".
לעיתים מוקעת הסרבנות, ובעיקר זו הסלקטיבית, ככזו שאינה מונעת מטעמי מצפון, כלומר פעולה אישית בה נוקט אדם בשל צו מצפונו בלבד, אלא כסרבנות פוליטית.
"סרבנות פוליטית" מוגדרת כשימוש בסרבנות לשירות צבאי או לפקודות מסוימות על מנת להשיג מטרה פוליטית כלשהי, ולהשפיע על מקבלי ההחלטות או על דעת הקהל הציבורית.
תנועות הסרבנות אינן מקבלות הגדרה דיכוטומית זו, וטוענות שסרבנות יכולה (ואף חייבת) להיות מצפונית ופוליטית בו זמנית.
הסרבנות היא על פי רוב פעולה של יחידים, ולעיתים - פעולה מאורגנת של קבוצה.
קשת הדעות הרחבה היא הסיבה העיקרית שלתופעת הסרבנות אין ארגון דגל אחד.
סיבה נוספת היא שרוב הסרבנים עד היום טענו כי פעולתם מצפונית-אישית, וככזו אין היא מונעת מהחלטה קבוצתית כלשהי.
רוב תנועות הסרבנות בישראל הגדירו עצמן כארגוני מידע, תמיכה וסיוע לסרבנים, אך לא כגוף המחולל סרבנות.
ניסיון לקבוע קו גבול בין סרבנות לגיטימית לשאינה לגיטימית נעשה על ידי הסוציולוג ד"ר לב גרינברג:
"אין לאף אחד זכות להתנגד בכוח לצה"ל או לסמכות המדינה.
זו המרדה והיא מחייבת איסור מוחלט וענישה מחמירה.
אין כל השוואה בין סירוב מצפוני, אישי ובלתי אלים המבקש להשפיע על ידי נכונותו לשאת בעונש, לבין התנגדות קולקטיבית, מאורגנת ואלימה המערערת את סמכות המדינה ומתעמתת אתה בכוח".
אחד הגורמים להתרחבותה של תופעת הסרבנות היא היחלשות הלאומיות אל מול התגברות השפעתן ומעמדן של תפיסות אינדיבידואליות.
פוליטיקאים רבים מהימין ומהשמאל גם יחד גינו את תופעת הסרבנות, והיא גם זכתה להתנגדותו החריפה של הפילוסוף אסא כשר, ממחברי הקוד האתי של צה"ל.
לעומתו, ישעיהו ליבוביץ נודע בתמיכתו הגלויה בתופעת הסרבנות.
מקום המדינה עד למלחמת ששת הימים
סרבנות איננה תופעה חדשה בחברה הישראלית.
כבר בשנת 1925 נוסדה תנועת "ברית שלום" שדגלה בפציפיזם.
בשנת 1947 ייסד נתן חפשי, חבר בתנועת "ברית שלום", את אגודת "סרבני מלחמה מטעמי מצפון בארץ ישראל" שהטיפה להימנעות מכל פעול אלימה וראתה במלחמה פשע נגד האנושות.
לסרבנות בתקופת טרום המדינה היה ערך ברמה ההצהרתית, אך לא המעשית.
עם הקמת המדינה הוקם גם הצבא הישראלי, שתפס את מקומם של הארגונים החמושים שפעלו ביישוב היהודי, שהשירות בהם היה על בסיס התנדבותי.
הצבא החדש דרש גיוס של כלל האוכלוסייה היהודית וציות מלא לפקודותיו.
למרות זאת, כבר במהלך מלחמת העצמאות הופיעו מקרים של סרבנות לשירות בצבא.
יוסף פרוקופייץ היה הסרבן הראשון בצה"ל מטעמי מצפון, שנשפט על סירובו להתגייס.
ב-23 במאי 1948 הוא נשפט בפני בית הדין העליון של מרכז המפקד לשרות העם.
באותו היום התקיים משפט נוסף של סרבני גיוס, ירמיהו ונעמי שטיין, "שמסרבים לקבל את צו המוסדות הלאומיים כיוון שמוסדות אלה הם ציוניים".
השניים היו חברים ב"תנועת הכוח השלישי", שהתנגדה לשיתוף פעולה עם הציונות ולמלחמה בין יהודים לערבים.
ב-30 באוגוסט אותה שנה נשפט סרבן גיוס נוסף מטעמי מצפון, יוסף אבילאה.
מעבר להיותו פציפיסט, ראה אבילאה בערבים בני עמו, ואף תמך במוצהר בסיפוח ארץ ישראל לממלכת ירדן.
גזר דינו של אבילאה היה קנס על תנאי ושירות צבאי בתפקיד לא מלחמתי.
אבילאה דחה את ההסדר, ונמצא לא כשיר לשירות על ידי הצבא.
בפרשת אלטלנה, שהתחוללה ביוני 1948, התגלו סירובי פקודה.
חיל האוויר הונחה להפציץ את האוניה אך אף טייס לא הסכים לעשות זאת.
התותחן יוסף אקְסֵן, התותחן הראשון שקיבל את הפקודה להפגיז את האוניה, סירב לעשות זאת, ואף הצהיר שהוא מוכן להישפט ולהיות מוצא להורג בטענה שזה הדבר הטוב ביותר שהוא יעשה בחייו.
עוד שמונה חיילים מגדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני סירבו להשתתף בכיתור האוניה.
גם מ"מ בפלמ"ח סירב לפקוד על חייליו לירות בקופצים למים.
במהלך שנות החמישים והשישים היו עוד מספר מקרים של סרבנות לשרת בצבא, כאשר המקרה שזכה לתהודה הרבה ביותר היה של אמנון זכרוני.
זכרוני, חבר בתנועה שייסד חפשי, גויס באוקטובר 1953 לצבא אך סירב מטעמי מצפון להישבע אמונים לצבא וללבוש מדים.
לאחר שנידון לשבעה חודשי מאסר בשל סירובו, הוא פתח בשביתת רעב, שלוותה במכתב גלוי לנשיא המדינה.
שביתת הרעב עוררה תהודה עולמית וב-19 ביוני 1954 הודיע הצבא על ביטול גזר דין המאסר, והוא שבר את צומו ביום ה-24. בהמשך שירת כמתרגם ועורך ביטאונים בהג"א.
ממלחמת ששת הימים עד לאינתיפאדה השנייה
בשנות השבעים, בעקבות מלחמת ששת הימים וכיבוש שטחי יהודה, שומרון וחבל עזה חל שינוי מהותי באופייה של הסרבנות כשחל מעבר מסרבנות על רקע מצפוני-פציפיסטי לסרבנות על רקע אידאולוגי-פוליטי.
באוגוסט 1971 שלחו ארבעה חברי הארגון "מצפן" מכתב לשר הביטחון ובו הכריזו על סירובם להתגייס ל"צבא הכיבוש".
סירוב זה נשא אופי של מחאה פוליטית ונבע מהתנגדות לפעולה צבאית מסוימת ולא מהתנגדות עקרונית לשירות בצבא.
גם בארגון "שי"ח" נערכו דיונים בנוגע לסרבנות ובשלהי 1972 הצהירו מילואימניקים חברי הארגון על התנגדותם לשרת בשטחים שמעבר לקו הירוק.
חבר שי"ח יצחק לאור היה ראשון הסרבנים שהצהירו על כך בפומבי מתוך כוונה לעשות פוליטיזציה של ההתנגדות לכיבוש, להבדיל מסרבנות מטעמים מצפוניים.
במקביל נשלח לכלא יוסי כותן, על רקע סירובו לשרת במילואים בעזה.
אריה ארנון, לימים פרופסור לכלכלה וגדעון עשת, עיתונאי, הלכו בעקבותיהם.
ביולי 1979 נשלח לשר הביטחון "מכתב השמיניסטים" הראשון ובו הצהירו 27 בוגרי כיתות י"א וי"ב על סירובם לשרת בשטחים.
מכתב זה הוביל לשינוי במדיניות הצבא בנוגע לבקשות אישיות להימנע משירות ביהודה, שומרון וחבל עזה ומעתה נטה הצבא שלא להיעתר לבקשות מסוג זה.
על רקע מלחמת לבנון הראשונה הפכה הסרבנות לתופעה חברתית רחבה.
הקמת תנועת "יש גבול" העלתה על נס את הלגיטימציה לסרבנות פוליטית.
במהלך המלחמה נשפטו ונכלאו 168 חיילים בשל סרבנותם.
מקרה הסרבנות המפורסם ביותר הוא של אלי גבע, מפקד חטיבה בחיל השריון שהודיע שאינו מוכן להוביל את חייליו לפריצה לתוך העיר ביירות משיקולי מוסר מלחמה ובשל כך פרש מתפקידו.
תופעת הסרבנות במהלך המלחמה חרגה בחינת היקפה ובחינת אופיים של הסרבנים – תופעת הסרבנות, שעד כה הייתה נחלתם של חברים בקבוצות שוליים, הפכה לתופעה המאפיינת גם חלקים מרכזיים במערכת הפוליטית.
במהלך שנות האינתיפדה הראשונה המשיכה תופעת הסרבנות הסלקטיבית לצבור תאוצה.
כ-180 חיילים נשפטו ונשלחו לתקופות מאסר שונות.
בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו נרשמה גם סרבנות עקרונית לשירות בצה"ל מצד הימין.
כך סרב, למשל, מוטי קרפל, לימים ממקימי תנועת "מנהיגות יהודית", לשרת בשירות מילואים משום שהתנגד למדיניות ממשלת השמאל.
במקביל לכך, התפרסמו בעקבות הסכמי אוסלו גילויי-דעת של רבנים לפיהם יש לסרב לפקודת פינוי יישובים או בסיסי צבא והעברתם לידי הפלסטינים: הראשון היה של הרב שלמה גורן והשני של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב שאול ישראלי והרב משה צבי נריה.
לא ידוע על חיילים שסירבו באותן השנים בעקבות קריאות אלו, אולי מכיוון שלא פונו בהן יישובים.
האינתיפדה השנייה שפרצה בשלהי חודש ספטמבר 2000, העלתה שוב את נושא הסרבנות לסדר היום.
סרבן השטחים הראשון באינתיפאדה היה נועם כוזר, ובשנים 2001 ו-2002 פורסמו שני מכתבי שמיניסטים שנשלחו לשר הביטחון ובהם הצהירו כי יסרבו לשרת בשטחים וחלקם הביעו התנגדות לשירות בצבא בכלל.
באפריל 2003 הועמדו לדין חמישה מחותמי המכתב במשפט שזכה לכינוי "משפט הסרבנים".
בספטמבר 2003 חתמו 27 טייסי חיל האוויר במילואים על מכתב בו הצהירו כי הם מסרבים לעשות מילואים בשטחים, וחודשים ספורים לאחר מכן חתמו 13 לוחמי סיירת מטכ"ל.
בעקבות 2 המכתבים פורסם מכתב נוסף עליו חתמו 51 קצינים לוחמים, צעד שהוביל להקמת תנועת "אומץ לסרב".
מכתבים אלו היוו עוד שלב בהפיכת הסרבנות לתופעה מרכזית, שכן באו מצד חיילי יחידות עילית בצבא.
בגופים ומפלגות בשמאל היו כמה גישות.
היו מנהיגים אשר לא הביעו התנגדות נחרצת לסרבנות וחלקם – אף ששללו את המהלך – הביעו הערכה כלפי הסרבנים (למשל תנועת שלום עכשיו).
אחרים אף תמכו בגלוי בסרבנות, למשל ח"כ זהבה גלאון וח"כ רומן ברונפמן ממרצ.
לעומתם, פוליטיקאים במפלגת העבודה וכן אמנון רובינשטיין, רן כהן ואבשלום וילן ממרצ הביעו התנגדות נחרצת לסרבנות.
הממסד הביטחוני, בראשות ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז והרמטכ"ל משה יעלון הביעו התנגדות חריפה לסרבנות והזהירו שהיא עלולה לפגוע בחוסן הלאומי.
גם בג"ץ פסק כנגד הסרבנות הסלקטיבית והזהיר שאם תותר סרבנות שמאלנית, לא תהיה ברירה להתיר גם סרבנות ימנית, והצבא יהפוך "לצבא של עממים המורכבים מיחידות שונות שלכל אחת מהן תחומים שבהם מותר לה לפעול מצפונית, ותחומים אחרים שבהן נאסר עליה מצפונית מלפעול".
אנשי ימין טוענים שסרבנות השמאל מעודדת את הפלסטינים להמשיך בטרור ולראיה הם מביאים ציטוט מהספר "המלחמה השביעית" של העיתונאים עמוס הראל ואבי יששכרוף, בו הם מצטטים פעיל חמאס שטוען שמכתב הטייסים ומכתב סיירת מטכ"ל עודדו אותם להמשיך בפיגועי ההתאבדות.
כמו כן, נטען כי יש להבחין בין סרבנות מימין, הנוגעת לאי מילוי פקודות פוליטיות, כגון פינוי יישובים, שאינן קשורות לביטחון אזרחים ישראלים ולתפקיד הצבא ככוח מגן, לבין סרבנות משמאל, הנוגעת לאי מילוי פקודות הקשורות לביטחון אזרחים ולתפקיד הצבא ככוח מגן, דוגמת עמידה במחסומים.
יועצו של רה"מ שרון, דב וייסגלס, סיפר שתנועת הסרבנות, יחד עם יוזמות כמו יוזמת ז'נבה, הבהירו לשרון עד כמה הציבור בישראל אינו מרוצה מהמשך האלימות ודורש התקדמות בתהליך השלום – דרישה שתוכנית ההתנתקות באה, לפי חלק מהדעות, לסכל, לא למלא.
בעקבות תוכנית ההתנתקות שהציג אריאל שרון ב-2004 ואישורה בממשלה ובכנסת, הודיעו מספר רבנים שיש איסור מוחלט "לעקור יישוב ולגרש אחים".
ויכוח עז ניטש בחוגים הדתיים לאומיים בשאלת הלגיטימיות של הסרבנות.
הוויכוח נגע בסוגיות היסוד של התפיסה הציונית דתית וביחסה למדינת ישראל.
אנשי ציבור בקרב המתנחלים, כגון אורי אליצור, הודיעו שיסרבו להתפנות בשקט.
בעקבות ההכרזה על תוכנית ההתנתקות גבר החשש שחיילים דתיים לאומיים יסרבו לפקודת הפינוי.
החשש גבר בעקבות פסיקת הלכה של הרב אברהם שפירא, מבכירי הרבנים של הציונות הדתית שהשווה את הפקודה לפנות התנחלויות לפקודה של חילול שבת, או אכילת טרפה – לה חייב כל יהודי לסרב.
היו גם אנשי אקדמיה דתיים כמו פרופ' הלל ויס מהמחלקה לספרות באוניברסיטת בר-אילן וד"ר יאיר ויסמן מהמחלקה למדעי המחשב שם שפרסמו בעיתונות מאמרים הקוראים לסרב פקודה.
לעומתם, אפי איתם, הסמן הימני של המפד"ל דאז ותא"ל (במיל') בצה"ל, גינה בחריפות את הסרבנות וחזר על עמדתו שאסור לסרב לפקודות ואסור להרים יד על חיילי צה"ל.
בראש הרבנים המתנגדים לסרבנות התייצב הרב שלמה אבינר, ששילם על עמדתו מחיר אישי.
עם זאת, אפילו הרב אבינר הבהיר כי למעשה הוא מצפה מחייל שלא למלא את פקודת הפינוי, לא מתוך סירוב הפגנתי, אלא מתוך היעדר יכולת מוסרית ונפשית למלאה.
יש שראו אף בהבהרה זו מעין קריאה ל"סרבנות אפורה".
אחרי אישור התוכנית בכנסת ב-2005 ודחיית הקריאות למשאל עם, החלו חוגי ימין בפעולות הקוראות לסרבנות כנגד ההחלטה.
עיקר הפעולות התמקדו בהחתמה המונית של חיילים בשירות סדיר המתחייבים להימנע מסיוע לפעולות צבאיות הכרוכות בהתנתקות או מסייעות לה.
הקיצוניים שבתומכי הסרבנות ראו אף בהשתתפות בביצוע פעילות ביטחונית שוטפת בתקופת ההתנתקות כדי סיוע להתנתקות בשל העובדה שבאופן עקיף, השתתפות זו משחררת כח אדם לעסוק בביצוע ההתנתקות.
עמותת "מטה חומת מגן" בראשות נועם לבנת (אחיה של לימור לבנת) פרסמה מכתב ובו חתימות של 13,000 חיילים המסרבים לקחת חלק בפינוי ההתנחלויות.
תומכי הסרבנות אף חיזקו את טענתם בציטוט מדבריו של אריאל שרון עצמו בריאיון שנתן לערוץ 7 בתקופת הסכמי אוסלו ובו הוא אמר: "כמי ששירת בצה"ל שנים רבות אני אומר שחייל חייב למלא פקודות.
ואם החייל מרגיש שהפקודה שניתנה לו היא בניגוד למצפונו, עליו באופן אישי, ואני מדגיש – באופן אישי, להתייצב בפני מפקדו, להסביר לו זאת ולהיות מוכן לשאת בתוצאות, כפי שהיו דברים מעולם."
אל מול סרבנות הימין עלו טענות מצד השמאל והמרכז של המפה הפוליטית, כי הסרבנות למלא את פקודת הפינוי מוכיח כי בעיני המסרבים ותומכיהם, הדמוקרטיה הישראלית איננה אלא כלי למימוש שאיפותיהם המשיחיות, וכי נאמנותם למדינה היא אינסטרומנטלית בלבד.
בפועל, במהלך תוכנית ההתנתקות, היו כמה עשרות חיילים סרבנים בלבד (סרבנים הם כאלו שנשפטו בצבא על סירוב פקודה כלשהו, במקרים רבים הועברו סרבנים כאלו לשירות במקום אחר כגון הנח"ל החרדי או שמירה בבסיסי הציוד בלי שירשמו כסרבנים).
זאת, משתי סיבות: ראשית, צה"ל איים בעונשים חמורים (עד כדי הדחה לאיש קבע) לכל סרבן, ושנית, למשימות הפינוי ("המעגל הראשון") נלקחו, בנוסף לשוטרים, בעיקר קצינים, נגדים וחניכי קורס קצינים בשירות סדיר, שאינם שייכים למערך השדה.
חיילי מערך השדה ובייחוד חיילי חטיבת גולני, החוגרים בשירות סדיר והקצינים במילואים, שלהם היה יחסית מעט להפסיד מהדחה ובקרבם פוטנציאל הסרבנות נחשב לגבוה, כמעט שלא נטלו חלק בפינוי עצמו, ואילו מחלקות בני הישיבות, כמו גם הנח"ל החרדי, אשר בהם היה פוטנציאל הסרבנות הגבוה ביותר, לא השתתפו כלל בהינתקות.
סיבה אפשרית נוספת היא שבניגוד לכפי שהצטייר, אחוז גבוה מבין החיילים הדתיים לא קיבל את עמדתו של הרב שפירא.
מאידך, טענו גורמים בימין הדתי כי מספר הסרבנים בפועל היה גבוה בהרבה וכלל "סרבנים אפורים" רבים שדאגו שאי-השתתפותם בפעולה לא תגיע לכדי סירוב פקודה והליכים משמעתיים.
בקרב חוגים מסוימים בציבור הדתי לאומי הופיעה קריאה לחשבון נפש לאור ממדיה ה"בלתי מספיקים" של הסרבנות.
במהלך מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006 היו קריאות בימין לסרב להילחם במלחמה אשר, לדידם, מטרתה השגת שקט על מנת לבצע נסיגה ביהודה ושומרון במסגרת תוכנית ההתכנסות.
קריאה זו באה בעקבות דבריו של ראש הממשלה אהוד אולמרט שהמלחמה בצפון מקדמת את תוכנית ההתכנסות.
בין הקוראים היו מיכאל פואה ושושי גרינפילד שקראה לסירוב להשתתף במלחמה בהלווייתו של אחיה יהודה גרינפלד שנהרג בהיותו במילואים מנפילת קטיושה וסיפרה כי לפני נפילת אחיה, ביקשה בפניו שיסרב להשתתף בלחימה.
חייל המילואים אבי אבלו, תושב אפרת, אף ערק משירות ויצא להפגין בירושלים נגד הלחימה חסרת התוחלת לדעתו.
סירובו זכה להבנה מצד חברת הכנסת אסתרינה טרטמן מישראל ביתנו וביקורת מצד שני על סרבנות בזמן מלחמה.
דובר יישובי גוש קטיף, ערן שטרנברג, המשמש גם כקצין במילואים, קרא גם הוא לחיילים לסרב להשתתף במלחמה מעל דפי עיתון בשבע.
בתוכניתה של יעל דן בגלי צה"ל, בזמן הלחימה בלבנון, הביע את דעתו כי המלחמה היא תוצאה של תוכנית ההתנתקות ולכן על אנשי המילואים, תומכי פינוי גוש קטיף, לשלם את המחיר על כך ולהילחם לבדם במלחמה, ללא סיוע מאנשי הימין.
בנוסף לסרבן מימין, ישבו בבתי הכלא הצבאיים שבעה חיילי מילואים אשר סירבו ליטול חלק בלחימה בלבנון.
חיילים אלו נשפטו לעונשים שבין 14–28 ימי מחבוש.
שני חברי כנסת מהאיחוד הלאומי, אריה אלדד וצבי הנדל, אשר הביעו בעברם התנגדות נחרצת לסרבנות בעקבות מספר מקרי סרבנות של פעילי שמאל, הודיעו כי הם תומכים בסרבנות של החיילים בצה"ל כאשר מדובר בפינוי שטחים.
לפני ההתנתקות קראו לסרב פקודה אביו ואחיו של בנימין נתניהו – פרופסור בן ציון נתניהו ודוקטור עידו נתניהו.
וכן 185 אנשי ציבור ואישי רוח נוספים, ביניהם מאיר הר ציון, אורי אליצור, יוסי בן אהרון ואחרים, שכינו את המעשה "גילוי של עריצות, רשעות ושרירות לב, המכוון לשלול את זכותם של יהודים באשר הם לחיות בארצם, פשע לאומי ופשע נגד האנושות".
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל דיווחו הארגונים יש גבול, אומץ לסרב ו"מסרבות" על גידול משמעותי במספר הסרבנים שפנו אליהם - קרוב ל-100 פניות מתוך 300,000 מתגייסים, ברובם אנשי מילואים, המנמקים את צעדיהם בהסתבכות המלחמה, בחשד לפשעי מלחמה שנעשים בה, וכחלק מהמחאה הגוברת נגד התנהלות הממשלה.
בחודש יולי 2025 סירבו שלושה לוחמים בשירות סדיר להילחם ברצועת עזה.
הם נשלחו לכלא והודחו מלחימה.
עונש המאסר הושת עליהם לאחר שנפגשו עם קצין בריאות הנפש, אשר קבע כי הם כשירים להשתתף בלחימה, והם עמדו בסירובם להיכנס לעזה.
בדצמבר 2025 המליץ הרמטכ"ל, אייל זמיר, לקדם לדרגת תת-אלוף את אלוף-משנה (מיל') גרמן גילטמן, ששירת במילואים במשך 700 ימים במהלך המלחמה, אך שר הביטחון, ישראל כ"ץ, פסל מינוי זה, בנימוק שבמרץ 2023 השתתף במחאת "אחים ואחיות לנשק" ואמר "אני לא מוכן לשרת במקום שהוא לא דמוקרטיה".
מספר המתגייסים החרדים עומד על כ-1,200–1,300 בשנה (מאות מהם רשומים כחרדים אך אינם חרדים בפועל)מתוך כ-60,000 צעירים חרדים בגילאי גיוס.
במהלך השנים הוסדר חוקית אי הגיוס של הציבור החרדי.
כתוצאה מגורמים אלו החל צה"ל בשנת 2024 בתהליך גיוס חרדים
מתוך 3,000 צווי גיוס שנשלחו לחרדים בשלב הראשון, הגיעו 273 ללשכת הגיוס ומתוכם התגייסו בפועל 48 חרדים.
מתוך 900 מלש"בים מהמגזר החרדי שזומנו לימי מיון, רק 48 הגיעו בפועל לביצוע צו ראשון ותהליכי קליטה ומיון.
שיעור סרבנות זה הוא ממחזור הגיוס הספציפי ולא מקרב הציבור החרדי בכלל.
עם זאת, נתונים אלו מצביעים על אחוז סרבנות גבוה מאוד בקרב החרדים.
בנוסף, נפתחו מוקדים המעניקים לחרדים שרוצים להימנע מגיוס סיוע משפטי או ליווי, ושמזמינים חרדים לדווח על מי ששוקל להתגייס.
בדצמבר 2025 דווח על קיומם של טקסים בהם מחולקים לסרבנים חרדים מענקים כספיים כל יום מעצר בכלא הצבאי.
נכון לסוף אוקטובר 2025 מתוך 54 אלף הצווים שנשלחו, כ-800 חרדים חוילו.
כ-400 בתהליך של צו גיוס, כ-9400 לא שיתפו פעולה עם צו הגיוס, וכ-5700 הוכרזו משתמטים.
ממחקר על העמדות, המוטיבציות והתפיסות החברתיות של הציבור החרדי בנוגע לשירות צבאי, עולה כי כרבע מהצעירים החרדים הביעו רצון לשרת בצה"ל, אך רק כ-10% תכננו בפועל להתגייס.
נתון זה תואם את שיעורי הגיוס בפועל.
עוד נמצא כי צעירים חרדים נוטים להעריך בחסר את שיעור בני גילם המעוניינים לשרת בצבא.
החרדים שרוצים להתגייס חווים את רצונם כלא לגיטימי בהשפעת התנגדות ההנהגה הרבנית, וסבורים כי הם בין הבודדים שרוצים להתגייס.
להלן הסיבות העיקריות לסרבנות במגזר החרדי:
פחד מחשיפה להשפעות חיצוניות שעלולות לפגוע באמונה ובאורח החיים החרדי.
תפיסה שלימוד תורה חשוב יותר משירות צבאי ומגן על העם היהודי
תפיסת הפטור מגיוס כחלק מובנה מהאזרחות החרדית.
התפתחות תפיסה על פיה "יהודים טובים" אינם מתגייסים.