tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, וראש־הממשלה, דוד בן-גוריון, שיגרו איגרות ברכה לאומה החדשה.
בנוסף העניקה המשלחת הישראלית במתנה מרפאה ניידת.
השגריר הראשון של ישראל במדינה חנן יבור היה אחד מחמישה שגרירים ראשונים שהגישו את כתב אמנתם.
במהלך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, ישראל קיימה פעילות ענפה ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, לרבות בניגריה.
לאורך התקופה, מאות מומחים ומתנדבים ישראלים נשלחו על מנת לסייע בפיתוח והמודרניזציה של ניגריה, ובעיקר בתחומי החקלאות, החינוך, הרפואה וההכשרה טכנולוגית.
במקביל, מאות אנשי מקצוע ניגרים, ביניהם חקלאים, מומחים, אנשי חינוך, אנשי אקדמיה, סטודנטים, רופאים, עובדים קהילתיים ומהנדסים נשלחו לישראל על מנת לקבל הכשרה מקצועית מקיפה בתחומם.
משה (ג'רי) בית הלוי הישראלי שימש כמאמן נבחרת הכדורגל הראשון של ניגריה העצמאית.
בנובמבר 1971 ביקר נשיא ניגריה יעקובו גואון בישראל, יחד עם נשיאי קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וסנגל במטרה לתווך בהסכם שלום בין ישראל ומצרים.
ארבעת הנשיאים האפריקניים ביקרו גם במצרים, אך יוזמת השלום נכשלה.
בעת ביקורו של יעקובו גואון בישראל הפגינו נגדו חברי הכנסת של המרכז החופשי שמואל תמיר ואליעזר שוסטק, ופעילי הליגה להגנה יהודית במחאה על מעורבותו ברצח העם בביאפרה.
במאי 1973 איים גואון בניתוק היחסים עקב התעלמת ישראל מיוזמת השלום של ארגון אחדות אפריקה והמשך החזקת "השטחים הכבושים".
הקשרים נותקו לבסוף בעקבות מלחמת יום הכיפורים ב-26 באוקטובר 1973, עקב "נוכחות של חיילים ישראליים באפריקה", לאחר שכוחות צה"ל חצו לגדה המערבית של תעלת סואץ.
בנובמבר 1975 תמכה ניגריה בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם הקובעת כי "ציונות היא גזענות".
למרות ניתוק היחסים המשיכו אנשי עסקים וחברות מישראל לפעול באופן נרחב בניגריה, ביניהם החברות "סולל בונה", "כור תעשיות" ו"אשטרום".
בשנת 1984 ביקרה בישראל משלחת של ראשי שבטים מניגריה ופגשה את נשיא המדינה חיים הרצוג וראש הממשלה יצחק שמיר.
באותה שנה אירע תקרית בין-לאומית שקבוצת ישראלים נתפסה בלונדון, בעת ניסיון כושל לחטוף את שר התחבורה לשעבר של ניגריה, אומרו דיקו.
שניים מהעצורים, פליקס אבוטבול ואריה (לב) שפירא טענו שהם אנשי מוסד.
אך אחר כך התברר שהם אנשי עסקים ישראלים הגרים בניגריה ועבדו בשליחות ממשלה ניגריה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 התנהלו מספר פעמים מגעים לחידוש היחסים, שלא יצאו לפועל.
בפברואר 1989 פגש נשיא ניגריה עם הנשיא הרצוג בעת הלווית הירוהיטו, קיסר יפן, והוגשה לו הזמנה לבקר בישראל.
באוגוסט 1991 ביקר שר החוץ של ניגריה בישראל לדון בחידוש היחסים.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות חודשו לבסוף במאי 1992. בעקבות חידוש היחסים, ישראל הקימה מחדש את שגרירותה באבוג'ה בחודש אפריל 1993, ובעקבותיה ניגריה פתחה מחדש את שגרירותה בישראל.
במהלך נובמבר 2003, הושקה בלאגוס "אגודת הידידות ניגריה–ישראל", וזאת בהשתתפותם של כ-2,000 אורחים מקומיים.
האגודה נועדה לתרום לקידום היחסים בין שתי המדינות, ובעיקר בתחום הדתי, הבא לידי ביטוי בביקורם מדי שנה של אלפי אזרחים ניגרים בישראל במסגרת מסע צליינות בארץ הקודש.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה ניגריה בהחלטה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
במסגרת הדיונים גם נחתם הסכם תעופה דו-צדדי בין ניגריה וישראל, אשר מאפשר לראשונה לקיים טיסות ישירות בין שתי המדינות.
ההסכם, אשר נחתם בין סגן שר החוץ הישראלי, זאב אלקין, לשרת החוץ הניגרית, פרופ' ויאולה אונוולירי, צפוי להקל על הגעתם לישראל של כ-30 אלף צליינים מדי שנה, וזאת מכל רחבי אפריקה שמדרום לסהרה.
באפריל 2023 החלה חברת אייר פיס להפעיל טיסות ישירות מנמל התעופה בן-גוריון אל אבוג'ה.
היחסים הכלכליים בין המדינות החלו במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר מספר חברות ישראליות החלו לפעול במדינה ולסחור עמה, בהם: צים, תה"ל (תכנון המים לישראל) ומקורות.
ב-1959 חברת סולל בונה, חברת הבנייה הישראלית, הקימה מיזם משותף במדינה.
ומאז הייתה מעורבות בעשרות פרויקטים של בנייה ותשתיות.
במשך השנים עשרות חברות ישראליות פועלו בניגריה בתחומים שונים, לרבות תחומי הבנייה, התשתיות, ההיי-טק, התקשורת, החקלאות וניהול המים.
כמו כן, שתי המדינות מקיימות יחסי מסחר שוטפים בתחומים מגוונים.
בשנת 2002 הגיע שר התעשייה והמסחר הניגרי, מוסטפא בללו, לביקור רשמי בישראל, במהלכו קיים פגישה עם שרת התעשייה והמסחר הישראלית דליה איציק.
במהלך הפגישה בין השרים נדונו יחסי הסחר בין המדינות, וכן אפשרויות השתלבותן של חברות ישראליות בפרויקטי תקשורת וחקלאות בניגריה.
בשנת 2006, נחנך פורום העסקים ניגריה–ישראל, אשר נועד לסייע בהרחבתם של קשרי המסחר המתפתחים שבין שתי המדינות, באבוג'ה.
עוד באותה השנה, שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות הדדי, אשר במסגרתו התחייבו שתי המדינות לקיים מגעים שוטפים בנושאים פוליטיים וכלכליים אשר לשתי המדינות יש בהם עניין משותף.
הסיבוב הראשון של ההתייעצויות התקיים בירושלים במהלך חודש נובמבר 2006.
היחסים הביטחוניים בין המדינות החלו זמן קצר לאחר קבלת העצמאות שישראל הציעה סיוע צבאי לניגריה.
ישראל סיפקה לראשונה נשק לניגריה בתחילת 1966. זמן קצר אחר כך הייתה הפיכה צבאית במדינה, וכמה חודשים אחר כך פרצה מלחמת ביאפרה.
תחילה לא התערבה ישראל במלחמה, אך לאחר שהחלו להגיע ידיעות על רצח עם בביאפרהישראל החליטה לספק לה סיוע צבאי ואזרחי, זאת גם על רקע תמיכת מדינות ערב ובראשם מצרים בממשלה הפדרלית שפעלה נגד ביאפרה.
במרץ 2006 נחתמה עסקת הנשק הגדולה ביותר עד אז בין ישראל לניגריה, בסכום של כ-250 מיליון דולר.
במסגרת העסקה, בין חברת "אירונאוטיקס" הישראלית לבין משרד ההגנה הניגרי, היא סיפקה ציוד והכשירה צוותים לפעלה של מערכות מודיעין אוויריות וימיות של מטוסים זעירים ללא טייס.
לאחר חתימת העסקה עלו טענות על תשלום שוחד כדי לזכות בה, ופרץ סכסוך בנוגע לתשלום עמלה.
באותה תקופה נחתמה עסקה נוספת בשווי 25 מיליון דולר באמצעות מתווך ישראלי, שבה נמכרו שתי ספינות "שלדג" מתוצרת "מספנות ישראל" לחיל הים של ניגריה.
אחר כך פורסם כי העלות בפועל של שתי הספינות הייתה כ-10 מיליון דולר וכי הניגרים טענו שהובטחו להם ספינות חדשות, אך הם קיבלו ספינות משומשות, מעודפי חיל הים הישראלי, שעברו שדרוג.
ב-2018 פתחה משטרת ישראל בחקירה בחשד לשוחד ששולם בעסקה, אך לאחר שנתיים הוחלט לסוגר את החקירה מחוסר ראיות.
ב-2014 סיכלה ארצות הברית עסקת נשק במסגרתה התכוונה ישראל למכור לניגריה מסוקי קוברה שיצאו משירות, על רקע חשש מפגיעה באזרחים בעת הפעלת מסוקי הקרב במדינה.
בין מדינת ישראל והרפובליקה של ניז'ר לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
עם זאת, בין השנים 1960–1973 התקיימו בין שתי המדינות יחסים דיפלומטיים לא רשמיים, אשר נותקו בשנת 1973. בהמשך, בשנת 1996, חודשו היחסים בין המדינות, אך נותקו בשנית בשנת 2002, בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה.
מכינון היחסים ועד לשנת 1973
המגעים בין שתי המדינות החלו לראשונה במהלך שנת 1960, בשנה בה ניז'ר זכתה לעצמאותה מצרפת.
באותה התקופה, מדיניות החוץ הישראלית התמקדה בניסיון לכונן קשרים חיוביים עם מדינות רבות ברחבי אפריקה, כדוגמת גאנה ואנגולה, וזאת כמשקל נגד להשפעתו של החרם הערבי, אשר גרם למדינות רבות ברחבי העולם להימנע מקיום יחסים דיפלומטיים רשמיים עם מדינת ישראל.
לאורך שנות ה-60 המוקדמות, הושקו בשטחה של ניז'ר מספר תוכניות פיתוח ישראליות, אשר רובן התבססו על שיגור מומחים ישראלים לסיוע בתחום הפיתוח החקלאי באזורים הצחיחים ברחבי ניז'ר.
באותה התקופה, ממשלת ישראל גם סייעה בהקמתה של תנועת החלוצים הצעירים של ניז'ר, כתנועת נוער לאומית בעלת ציביון אזרחי.
שיתוף הפעולה בין שתי המדינות אף הוביל, באמצע שנות ה-60, לפתיחתה של שגרירות ניז'רית רשמית בישראל.
היחסים בין המדינות הצטננו במידה ניכרת בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כאשר הפופולריות של מדינת ישראל, אשר נחשבה עד אז כמופת וסמל למדינה שאינה אימפריאליסטית, נפגעה במידה רבה, בעיקר בקרב חברי ממשלת ניז'ר.
כמו כן, מדינת ישראל מצידה ראתה בשלילה את התחממות היחסים שבין ניז'ר ללוב, יריבתה המרה של ישראל, אשר החלו להתהדק בצורה משמעותית החל משנת 1969, וזאת בין היתר בעקבות העלייה הניכרת בביקוש לנפט הלובי בתקופה זו.
העלייה בהשפעתו של הסכסוך הישראלי-ערבי בין השנים 1967–1973, אשר הגביר את הלחץ על ניז'ר מטעם בעלות בריתה בקרב העולם הערבי והאסלאמי, בהן לוב, גרם לבסוף לרפובליקה של ניז'ר, בדומה למדינות רבות נוספות באפריקה, להחליט על ניתוק כלל הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, אשר יצא לפועל ב-1 בינואר 1973.
חרף ההכרזה הרשמית בדבר ניתוק היחסים הדיפלומטיים, היחסים בין שתי המדינות המשיכו להתקיים על אש קטנה גם לאחר שנת 1974. עם זאת, היחסים בין שתי המדינות ספגו מהלומה נוספת במהלך סוף שנות ה-70, בעקבות התחממות היחסים בין ישראל לבין דרום אפריקה תחת משטר האפרטהייד, שהייתה יריבה מושבעת של ניז'ר.
ביטוי נוסף למשבר ביחסי שתי המדינות באותה התקופה התרחש במהלך ההצבעה באו"ם על החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, במסגרתה ניז'ר הצביעה בעד ההחלטה לפיה "הציונות היא צורה של גזענות ואפליה גזעית".
מחידוש היחסים בשנת 1996 ועד ניתוקם מחדש בשנת 2002
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו מחדש ב-28 בנובמבר 1996. הדבר התאפשר הודות לחתימה על הסכמי אוסלו, אשר הביאו להתקרבות משמעותית בין ישראל למדינות מתונות בקרב העולם הערבי והאסלאמי, ואיפשרו גם כינון יחסים עם מדינות כמו ניז'ר, אשר נחשבו כתומכות במחנה הערבי-אסלאמי.
עוד סייעו לכינון היחסים הדיפלומטיים מחדש סופו של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, וכן לחץ מארצות הברית לתמוך בתהליך השלום בין ישראל והפלסטינים.
עם זאת, פרוץ האינתיפאדה השנייה, במהלך אוקטובר 2000, הביא לפגיעה משמעותית ביחסים בין שתי המדינות, כאשר דעת הקהל בניז'ר, בדומה לזו ברחבי העולם הערבי, נרעשה נוכח העדויות בדבר "מעשי הזוועה" אותם מבצעת מדינת ישראל כלפי הפלסטינים, ותבעה מממשלתה לנקוט בצעדים מעשיים כנגד מדינת ישראל.
לבסוף, בחודש אפריל 2002, ובעקבות שורה של הפגנות המוניות כנגד פעולותיה של מדינת ישראל, וכן כנגד תמיכתה של ארצות הברית בישראל, ממשלת ניז'ר הודיעה פעם נוספת על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל.
בהודעה רשמית מטעם ממשלת ניז'ר, מ-21 באפריל 2002, גינתה זו את הפעולות הצבאיות הישראליות בשטחים הפלסטיניים, וכמו כן גינתה את "עקשנותו של ראש הממשלה שרון ואת שאיפתו הברורה לבחון מחדש את כל ההחלטות הקודמות במסגרת תהליך השלום, אשר מאיימת באופן חמור על השלום והביטחון בכל רחבי המזרח התיכון".
בצעד זה, ניז'ר הייתה המדינה הראשונה שניתקה את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל, מאז תחילתה של האינתיפאדה השנייה בשנת 2000.
נכון ל-2023 לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אך כן מתקיימים מגיעים ליצירת קשרים אלה ולקידום אינטרסים הדדיים בין השתיים.
כמו כן, לא קיימים הסדרים תיירותיים מכל סוג בין השתיים.
עם זאת, לא קיים איסור רשמי על הגעתם של אזרחי ניז'ר לביקור בישראל.
מצד שני, חרף הפגנות כנגד מדיניותה של מדינת ישראל, אשר מתקיימות בניז'ר אחת לתקופה, תיירים ישראלים ממשיכים לבקר בניז'ר, וזאת לרבות מספר מצומצם של אנשי עסקים ישראלים, אשר פועלים ברחבי המדינה.
בין ישראל למרוקו מתקיימים יחסים דיפלומטיים.
בעקבות הסכם ישראל–מרוקו נפתחה בינואר 2021 הנציגות הדיפלומטית הנוכחית של ישראל במרוקו, וכשבועיים לאחר מכן נפתחה הנציגות הדיפלומטית של מרוקו בישראל.
בעבר, על אף שמרוקו שלחה כוחות צבא שנלחמו כנגד ישראל במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים, לאורך השנים התבלטה מרוקו כמדינה ערבית מתונה ביחסה לישראל.
המלך חסן השני תמך בפיוס ובפשרה בסכסוך הישראלי-ערבי, ותיווך בין הצדדים בהסכם השלום בין ישראל למצרים ובמשא המתן בין ישראל לפלסטינים.
לאחר הסכם אוסלו ב' בשנת 1995 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
בשנת 2000, בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה, ניתקה מרוקו את יחסיה עם ישראל.
ב-2020 נחתם הסכם ישראל–מרוקו, כחלק מהסכמי אברהם, ובמסגרתו חודשו היחסים.
בנובמבר 2022 חתמו מקורות ורשות החשמל והמים במרוקו על הסכם לפיתוח משק המים במדינה.
בשנת 1948 בעקבות הכרזת העצמאות של ישראל, הסולטאן, ולימים המלך, מוחמד החמישי נשא נאום אנטי-ציוני חריף, ומיצב את מרוקו כחלק מהצד הערבי בסכסוך הישראלי-ערבי.
משלחות של מתנדבים מוסלמים ממרוקו הצטרפו לצבאות ערב שנלחמו בישראל במהלך מלחמת העצמאות.
עם זאת, עד שנת 1956 מרוקו הייתה עדיין מדינת חסות של צרפת, ולא ניהלה מדיניות חוץ עצמאית.
העלייה ממרוקו הייתה הגדולה בעליות שהתרחשו ממדינות ערב, והיא מנתה בסך הכל 210,000 איש.
המאורעות הקשים ביותר בתקופה זאת היו פרעות אוג'דה וג'ראדה שהתרחשו ביומיים 7–8 ביוני 1948. כדי להגן על יהודי צפון אפריקה בכלל, ומרוקו בפרט, מהפרעות, הוכשרה יחידה של עשרים מפקדים שליחי צה"ל והמוסד בראשות שלמה חביליו.
היחידה נקראה "המסגרת", הכפופה לאגף "ביצור" במוסד, והוקמה לאחר סיור של חביליו במרוקו, תוניסיה ואלג'יריה במהלכה ביצע הערכת מצב.
הפרעות הגבירו את קצב העלייה ואת חששם של היהודים לגבי עתידם במרוקו, ובין השנים 1948 ל-1956, כשמרוקו עדיין הייתה בשלטון צרפתי, עלו לישראל בין 85,000 ל-92,000 יהודים.
הנציב העליון הצרפתי התנגד להגירה של היהודים ממרוקו והטיל הגבלות על אף תחינות מצד גורמים ישראלים שימנע מכך.
במקביל החלה פעילות של הקונגרס היהודי העולמי בנושא עלייתם של יהודי מרוקו.
ב-1954 התמנה ג'ו גולן (גולדין) לאחראי מטעם הסוכנות על המגעים עם מרוקו להעלאת היהודים, כאשר הוא עצמו היה מכר, מתקופת לימודיו בפריז, של מנהיגים מרוקאים בכירים, בהם ראש הממשלה הראשון, מבארכ אל-בכאי, ושרים בכירים.
בנוסף על אלו הוא גם יצר קשר עם יורש העצר, מולאי חסן, לימים המלך חסן השני.
לקראת מתן העצמאות, בתוך המוסד רווחה ההערכה כי ניתן יהיה להמשיך בתשתית העלייה החשאית גם אם מרוקו תקבל עצמאות.
הערכות אלו התבדו כאשר בשנת ב-1956 קיבלה מרוקו את עצמאותה מצרפת, ואחת מפעולותיה הראשונות של הממשלה החדשה היה להגביל את העלייה של יהדות מרוקו לישראל.
בפקודת הממשלה נסגרה יחידה של הסוכנות היהודית שפעלה בקזבלנקה, ו-13 שליחי הסוכנות גורשו ממרוקו.
בשנת 1957 לאחר מכן מרוקו אסרה גם על כל פעילות ציונית בשטחה.
עקב ההגבלות על העלייה פעלה המחתרת היהודית במרוקו בהנחיית המוסד הישראלי וניהלה מבצעי עלייה חשאית ממרוקו.
במקביל לעמדה הרשמית האנטי-ישראלית שנקטו המנהיגים הלאומיים המרוקאים בתקופת המנדט הצרפתי ובהמשך לאחר שלקחו את השלטון ברבאט, מגעיו של גולן הניבו שלוש פגישות מוצלחות עם הסולטאן מוחמד החמישי, בתקופה שקדמה להכרזת העצמאות המרוקאית, ובמסגרתן קבע הסולטאן כי: "מעולם לא התנגדנו להקמת מדינה יהודים וגם לא לקיומה.
אנחנו סבורים שצריך לעשות הכל כדי שלא לבודד את ישראל.
ההצהרה שינתה מעט מאוד בשטח, ועיקר העלייה המשיכה להיעשות באופן חשאי.
ב-1958 לחץ עממי על הממשלה והמלך ברבאט הובילו להצטרפותה של מרוקו לשורות הליגה הערבית.
לשם תיאום פעילות חשאית, ביקר ראש המוסד איסר הראל במרוקו פעמים אחדות בסוף שנות החמישים.
בשנת 1961 בעקבות אסון טביעת ספינת אגוז וחילופי השלטון בין המלך מוחמד החמישי לבנו חסן השני, נערך משא ומתן חשאי בין ישראל למרוקו והושגה הסכמה שאפשרה את יציאת היהודים מהמדינה.
כחלק מההסכם ישראל התחייבה לשלם לממשלת מרוקו סכום של 50 דולר עבור כל יהודי שממשלת מרוקו תאשר את יציאתו מהמדינה, ובנוסף ישראל התחייבה לסייע למרוקו לשדרג את מנגנוני הביטחון הפנימיים שלה.
היהודים הורשו להגר ממרוקו בתנאי שישראל לא הייתה היעד המוצהר שלהם, ובתנאי שהעלאתם נעשתה דרך גוף אחראי שאינו ציוני.
הגוף שהיה אחראי לשם כך היה היא"ס (HIAS), ארגון יהודי-אמריקאי הומניטרי שנוסד במקור כדי לסייע לפליטים יהודים ב-1881. הארגון סייע ליהודים נתיני ארצות הברית להשיג רישיונות כניסה עבור קרוביהם שבאירופה, לעזור להם בצעדיהם הראשונים בארץ החדשה ולהילחם בחוקים המגבילים את אפשרות ההגירה של יהודים מארץ לארץ.
בעקבות הסרת המגבלות על עזיבת מרוקו, רוב רובם של בני הקהילה היהודית במדינה עלו לישראל או היגרו לאירופה לאורך השנים הבאות.
ערב מלחמת ששת הימים בשנת 1967 עוד נותרה במרוקו קהילה יהודית גדולה יחסית, בת 60,000 איש.
בעקבות מלחמת ששת הימים והאיומים שהתגברו על הקהילה היהודית במרוקו, החל הגל האחרון של עלייה ממרוקו, כאשר חלק מהם עלו לישראל ישירות וחלק אחר לאחר שהיית פרק זמן מסוים בארצות אירופה.
עוד בסוף שנות החמישים, בעוד נושא העלייה מופקד באחריותה של הסוכנות היהודית, שלח ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, את הסופר ואיש החינוך נתן אנדרה שוראקי למרוקו, במסגרת שליחות מטעם משרד החוץ.
במרוקו הוא נפגש עם מנהיגי ממשל ואופוזיציה, כולל אישים במפלגת אל-איסתקלאל האופוזיציונרית, במטרה להסדיר ביקור, אפילו חשאי, של בכיר מרוקאי בישראל.
מאמציו לא הצליחו להביא למטרה שלשמם נשלח, ושוראקי נשלח לשליחויות נוספות במרוקו שמטרה להמשיך ולקדם מגעים, ויצר קשר בין היתר עם אישים כגון אל-מהדי בן ברכה ממפלגת אל-איסתקלאל וסגן ראש הממשלה עבד רחים בועביד.
בכל המקרים הביעו המנהיגים שעימם נפגש שוראקי הערכה רבה כלפי ישראל, אך במקביל סלדו מביקור בה לנוכח אילוצים פנימיים בתוך ארצם.
המוסד, במקביל לפעילותה של "המסגרת", הפעיל רשת איסוף תוכן מודיעיני, שנועדה לבלום את השפעתו של גמאל עבד אל נאצר במצרים ובין היתר גילתה תוכנית להתנקשות ביורש העצר חסן בעת מסע דיפלומטי של אביו המלך מוחמד החמישי.
המוסד ביצע העברת פרטים לשלישו ואיש אמונו של המלך, מוחמד אופקיר, ניסה להשיג את אמונו, ודרכו להשפיע על עמדת המלך הרשמית ביחס לישראל וליהודים.
ב-1958, ביוזמת אלינור רוזוולט, ג'ו גולן וראש עיריית פירנצה, נערכה בעיר, באיטליה, ועידה בין ישראלים לערבים, שכללה אינטלקטואלים, פוליטיקאים ועיתונאים משני הצדדים, ונועדה להביא לקירוב לבבות ולהרגעת הסכסוך הישראלי-ערבי.
בין נציגי המשלחת הישראלית היו ראובן שילוח, מוריס פישר, רוסתם בסתוני ומרטין בובר.
במסגרת המשלחת המרוקאית נכללו בין היתר יורש העצר חסן השני, מנהיגי מפלגת אל-איסתקלאל בן-ברכה ועלאל אל-פאסי ודוקטור מוחמד דדון.
באפריל 1960 ביקר בישראל סלאם גסוס, שהיה שותף לוועידה, וקרא לממשלת ישראל לשתף פעולה עם המלך ולחזק את משטרו, מפאת האפשרות שאם יתמוטט עלולה לעלות ממשלה סוציאליסטית שתרכין ראש למצרים של נאצר.
לאחר הפגישה עם גסוס, התרחבו המגעים בין האחראים על נושא העלייה בסוכנות היהודית ליורש העצר חסן השני.
שהעריך מחד כי פתיחת שערי העלייה עלולה לפגועה בתשתית הכלכלית של מרוקו, ובמקביל היה מודע כי מהלך כזה יפתח עבור ארצו אפשרויות כלכליות בארצות הברית ובאירופה.
חסן גם היה מודע לכך ששיתוף פעולה עם ישראל יביא להדרה של מרוקו מהליגה הערבית.
הוא עצמו אמר "אם הדבר היה נוגע רק למרוקו הייתי מציע לצרף את ישראל לליגה הערבית.
אך אחיותינו חשות עצמן מאוימות והן חיות בתחושות עוינות שאין אנו יכולים להתעלם מהן." בפברואר 1961, בלחץ אמריקאי וצרפתי, הסכים המלך מוחמד החמישי להיפגש עם משלחת ישראלית, והחל מפנה במדיניותו, אך לפני שזה תפס תאוצה הוא נפטר וירש אותו בנו, חסן השני.
ב-1963 נרקמו יחסים בין אנשי שירותי הביטחון של שתי המדינות, אותם הובילו דוד שומרון ויעקב כרוז מהצד הישראלי ומוחמד אופקיר ראש שירות הביטחון המרוקאי.
הקשרים הובילו לפגישה בין כרוז יחד עם ראש המוסד וראש אמ"ן מאיר עמית למלך חסן השני ולאחר מכן לפגישה נוספת של כרוז עם המלך, בה גובשה עסקת מכירת נשק למרוקו וכן לסיוע חקלאי שניתן על ידי היועצים לובה אליאב ואפרים שילה.
ישראל ומרוקו המשיכו לנהל יחסים חשאיים מאותה תקופה, ואלה באו לידי ביטוי גם בפרשת בן ברכה.
ב-29 באוקטובר 1965 נחטף ונרצח אל-מהדי בן ברכה, פעיל פוליטי אופוזיציוני מרוקאי ומתנגד לבית המלוכה.
על פי גילויים שהתפרסמו לאחר מכן, פגעו ביחסי ישראל–צרפת ועוררו סערה פוליטית בישראל, המוסד הישראלי היה זה שסיפק לשירותי הביטחון המרוקאיים את המידע על מקום הימצאו של בן-ברכה.
סוכנות ביון החוץ של מרוקו, המינהל הכללי למחקר ותיעוד, הוקמה בסיוע המוסד.
איש המוסד אהרון שרף בנה וניהל (ב-1970) את הקורס הראשון להכשרת עובדי הסוכנות, שהייתה אז בתכנון.
היחסים הביטחוניים ההדוקים בין שתי המדינות נמשכו גם בתקופתו של המלך מוחמד השישי.
מלחמות ששת הימים ויום הכיפורים
מרוקו לקחה חלק במאמצי התיווך בין ישראל למצרים לאורך השנים, וכן בתיווך בין ישראל לפלסטינים.
כחלק ממאמצי תיווך אלה מרוקו הייתה מהמדינות הערביות הראשונות שאפשרו למנהיגים ישראלים לבקר בהן.
במהלך כהונתו כשר הפגיש חסן מלך מרוקו את דיין, עם ד"ר חסן תוהאמי, שליחו ויועצו האישי של נשיא מצרים אנואר סאדאת ב-1977. פגישה זו הייתה בבחינת פריצת דרך מדינית, שהובילה למגעים ישירים בין ישראל ומצרים, ששיאם בביקורו ההיסטורי של סאדאת במדינת ישראל.
בספטמבר 1977, מעט לפני ביקור סאדאת בכנסת ישראל, נפגש שליחו, סגן ראש הממשלה חסן תוהאמי, עם שר החוץ הישראלי משה דיין במרוקו.
בדצמבר נפגשו השניים שוב, בארמון המלך במרקש, בהשתתפות המלך חסן השני.
ב-22 ביולי 1986 ראש ממשלת ישראל שמעון פרס ערך ביקור במרוקו ונפגש עם המלך חסן השני בעיירת הנופש איפראן.
בשנת 1995 לאחר הסכם אוסלו ב' כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
באותה השנה, אירחה את ועידת הפסגה הכלכלית בקזבלנקה אשר דיוניה עסקו במיוחד בכינון פרויקטים ושיתופי פעולה כלכליים בין ישראל לשכנותיה, אך יוזמות אלו לא הבשילו לכלל מעשה.
בשנות ה-90 עם כינון יחסים דיפלומטים בין המדינות התקיים מסחר גלוי בין ישראל למרוקו.
בשנת 1994 המכון הישראלי ליצוא העריך שסך היצוא הישראלי למרוקו בתחומים כגון חקלאות, הייטק ושירותים עסקיים מגיע ל-220 מיליון דולר בשנה.
בשנת 2000, בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה, ניתקה מרוקו את יחסיה הרשמיים עם ישראל.
כניסת תיירים ישראליים למרוקו התאפשרה רק דרך מדינה שלישית, והויזה הונפקה בפועל רק במשרדי ביקורת הגבולות במרוקו.
במקביל, המסחר הגלוי בין המדינות היצוא הישראלי למרוקו פחת משמעותית, ונכון לשנת 2012 הוא עמד על כ-20 מיליון דולר בלבד.
על פי ההערכות חברות ישראליות ייצאו מוצרים למרוקו גם דרך מדינות צד-שלישי וללא שתווית "יוצר בישראל" מופיעה עליהם.
מספר התיירים הישראלים שנסעו למרוקו מדי שנה נע בין 30–45 אלף איש.
לפי משרד הכלכלה והתעשייה, בשנת 2020 התקיים סחר מזערי עם מרוקו שהסתכם במאות אלפי שקלים בשנה.
ב-10 בדצמבר 2020, נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, דיווח על ההסכם המתגבש.
ב-22 בדצמבר 2020 נחתם הסכם מסגרת לחידוש היחסים הדיפלומטים לצד מספר הסכמים נוספים: הסכם לשיתוף פעולה בתחום המים, הסכם בריאות, והסכם כלכלי.
ישראל פתחה בשנית את משרד הקישור ברבאט, בראשות דוד גוברין, ומרוקו פתחה משרד קישור בתל אביב בראשות עבד אלרחים ביוד.
ב-25 ביולי 2021 החלו טיסות ישירות בין המדינות.
ב-11 באוגוסט 2021 הגיע שר החוץ הישראלי, יאיר לפיד, לביקור מדיני ראשון שבו חנך ברבאט את הנציגות הישראלית והודיע על שדרוג היחסים לדרג שגרירויות.
ב-14 ביוני נחתם הסכם שיתוף פעולה בין התאחדות הכדורסל של ישראל להתאחדות הכדורסל של מרוקו, בדגש על קידום מאמנים ומחנות אימון משותפים, בנוכחות של פיב"א ושגריר ישראל במרוקו, דוד גוברין.
ב-15 ביוני 2022 נערך, בפעם הראשונה, משחק כדורסל בין נבחרת הנשים של ישראל לזו של מרוקו, כמשחק ראווה, בו ניצחה הנבחרת המרוקאית 62-58.
במרץ 2023, ארמון מרוקו ביקש ממפלגת הצדק והפיתוח להפסיק לבקר את היחסים עם ישראל.
ביולי 2023 הודיעה ישראל כי הכירה בריבונות של מרוקו על סהרה המערבית.
במאי 2024 נתניהו הציג את מפת מרוקו כאשר סהרה המערבית אינה תחת ריבונותה.
משרד החוץ התנצל על התקרית.
באפריל 2020 פורסם כי מרוקו רכשה מישראל מל"טים מסוג "הרון" בעסקה בשווי של כ-50 מיליון דולר.
ב-16 ביולי 2021 נחתם הסכם שת"פ בתחום הגנת הסייבר בין ישראל למרוקו, שיכלול שת"פ בנוגע למחקר ופיתוח, שיתוף מידע הגנתי, שת"פ בתחומי פעילות משותפים וכו'.
בנובמבר 2021 חתם שר הביטחון הישראלי, בני גנץ, על הסכם שיתוף פעולה ביטחוני עם מרוקו בביקור רשמי במדינה.
היה זה הביקור הפומבי הראשון של קציני צה"ל על אדמת מרוקו.
ב-25 במרץ 2022 התקיים ביקור ראשון של אנשי צבא ישראלים במרוקו עם מקביליהם בצבא המרוקאי כחלק משיתוף הפעולה הביטחוני בין המדינות.
ביוני 2022 פורסם שישראל תיקח חלק כמשקיפה בתמרון צבאי ימי ואווירי שיקרא "האריה האפריקני", שיתקיים במרוקו בו ישתתפו כ-7,500 חיילים.
ב-18 ביולי 2022 החל ביקורו של הרמטכ"ל הישראלי, אביב כוכבי, בפעם הראשונה במרוקו, לשם הידוק היחסים הביטחוניים בין ישראל למרוקו.
במסגרת זו, נפגש כוכבי עם הרמטכ"ל ושר ההגנה המרוקאים, וביקר בבסיסי הצבא המרוקאי.
ביוני 2023, משלחת של 12 לוחמים ומפקדים מיחידת סיירת גולני השתתפה בתרגיל "African Lion 2023" תרגיל בינלאומי ענק בו משתתפות כ-18 מדינות וכ-8,000 חיילים מצבא ארצות הברית, מרוקו המארחת וצבאות נוספים מרחבי העולם.
מצה"ל נמסר כי "לוחמי סיירת גולני יתמקדו בתרגול אתגרי לחימה שונים המשלבים לוחמת חי"ר אורבנית (שטח בנוי) ולוחמה תת-קרקעית (מול איום המנהרות בה הם מתמחים ויסכמו את האימון בתרגיל משותף לכל הצבאות".
בפברואר 2020 משרד החוץ הישראלי פרסם סרטון שבו קרא לאנשי עסקים מרוקאים להשקיע בישראל.
לאחר פרסום הסרטון התקבלו במשרד החוץ פניות ממרוקאים אשר הביעו שמחה על פרסום הסרטון והביעו רצון לשיתוף פעולה בין המדינות.
ב-1 ביוני 2021 הודיעה חברת אשרא, החברה הישראלית לביטוח סיכוני חוץ, שהיא מתחילה לבטח יצואנים ישראלים שמייצאים למרוקו.
ב-13 בפברואר 2022 נחתמה עסקה ביטחונית בין מרוקו לתעשייה האווירית על סך 500 מיליון דולר, שבמסגרתה תספק התעשייה האווירית למרוקו מערכת הגנה אווירית ברק MX.
ב-13 במרץ 2022, לאחר מספר דחיות בשל מגפת הקורונה, החלה חברת רויאל אייר מרוק להפעיל קו טיסות בין קזבלנקה לתל אביב בתדירות של 4 טיסות שבועיות.
ב-15 במרץ 2022 הגיע לישראל משלחת עסקית ראשונה ממרוקו, שכללה 80 נציגים ממגוון תחומי המשק המרוקאי, מטעם ה-CGEM, ארגון המעסיקים (תעשיינים וחברות) של מרוקו, לסדרת פגישות עם חברות ישראליות ולבחינת העמקת שיתופי הפעולה הכלכליים בין המדינות.
במסגרת הביקור, באותו היום נחתם הסכם שיתוף פעולה כלכלי בין התאחדות התעשיינים הישראלית ל-CGEM לשיתוף פעולה בין חברות ישראליות למרוקאיות.
ב-29 במרץ יצאה משלחת עסקית ראשונה של נשיאות המעסיקים והעסקים, התאחדות התעשיינים, איגוד לשכות המסחר, מכון היצוא והתאחדות חקלאי ישראל, לקידום היחסים הכלכליים בין המדינות ולהרחבת שיתוף הפעולה הכלכלי.
ב-30 במרץ 2022, בפעם הראשונה, פתח משרד עו"ד ישראלי בשת"פ עם משרד עו"ד צרפתי שלוחה במרוקו במטרה לתת מענה משפטי בינלאומי לעסקים הפועלים בישראל, צרפת, מרוקו ובמערב אפריקה.
ב-23 במאי 2022 נחתם מזכר הבנות לשיתוף פעולה בתחום החדשנות בין ישראל למרוקו.
שיתוף פעולה זה כולל טכנולוגיות חקלאות, מים ומזון, טכנולוגיות אקלים ולוגיסטיקה, וגם, פתרונות לגבי מחסור בהון אנושי.
באותו היום, נחתמה אמנה לשיתוף פעולה בין לשכת עורכי הדין הישראלית ללשכת עורכי הדין של מרוקו.
ב-27 במאי נחתם הסכם שיתוף פעולה בתחום החדשנות והטכנולוגיה בין המדינות, הכולל שיתוף פעולה בתחומי בינה מלאכותית, טכנולוגיות חקלאיות, ניהול מים והתפלת מים, מדבור, טכנולוגיות לעיבוד מזון, ביוטכנולוגיה, אנרגיות מתחדשות, טכנולוגיות רפואיות ותעשיית התרופות, ערים חכמות ותעשיית הרכב, טכנולוגיית מידע, חלל, מדעי הרוח והחברה וסביבה.
ב-6 בספטמבר 2022 הוכרז כי מדינת ישראל תפתח נספחות כלכלית במרוקו במהלך 2023.
בדצמבר 2022 חברת ניו-מד אנרג'י הכריזה כי היא החלה בתהליך חיפושי גז במסגרת השטח הימי של מרוקו.
ב-28 בינואר 2021 תורגם לראשונה ספר ישראלי להפצה במרוקו, בהוצאת des chemin Casablanca בקזבלנקה.
הספר, נערה בחולצה כחולה, עוסק בנער שעלה ממרוקו לישראל.
ב-11 באוגוסט 2021 שר החוץ הישראלי ומקבילו המרוקאי חתמו על שלושה הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי התיירות, התרבות והספורט.
ב-4 באפריל 2022 דווח על הפקה משותפת של סרט קולנוע בין ישראל מרוקו וארצות הברית, אשר ייקרא בשם "Autisto", ויעסוק באישה המתגוררת בתל אביב ביחד עם בנה, הלוקה באוטיזם ובאפילפסיה.
לפי הדיווח, ההסכם על ההפקה המשותפת פורסמה לקראת סוף 2020, ובנוסף, הסרט קיבל תמיכה ממרכז הקולנוע המרוקאי ומחברת הפקות מרוקנית בשם "Valkyries Productions".
ב-26 באפריל, נחתם הסכם שיתוף פעולה אקדמי נוסף בין הטכניון לאוניברסיטת מוחמד השישי המרוקאית.
ביולי 2023 נחתם הסכם הבנות לשיתוף פעולה בין ארכיון המדינה למקבילו המרוקאי.
מרוקו היא בעלת קהילה יהודית בת כ-4,000 נפשות, ונחשבת לקהילה היהודית הגדולה ביותר במדינה ערבית, נכון לשנת 2021. בחברה המרוקאית יש זרמים מנוגדים ביחסם לישראל ולישראלים.
מצד אחד, גורמים המקבלים את ישראל ושואפים לקיים עמה קשרים ובמיוחד עם ישראלים יוצאי מרוקו.
דוגמה לכך הוא ביקורה בישראל בינואר 2017 של משלחת שהורכבה מאנשי עסקים ואינטלקטואלים מוסלמים ממרוקו.
מצד שני, זרמים פאן ערביים, פאן אסלאמיים ופרו-פלסטיניים העוינים לישראל, תומכים בחרם עליה, ומתנגדים לקשרים מכל סוג עם ישראל.
במרוקו פעילים מספר ארגונים הפועלים ברוח זו, שמקיימים לעיתים הפגנות נגד סממנים פומביים לקשרים בין ישראל למרוקו, כגון הופעות של אמנים מישראל.
לאורך השנים מרוקו התאפיינה בכך שהיא אחת ממדינות ערב היחידות שנחשבת לידידותית לתייר הישראלי ומהווה יעד תיירות עבור ישראלים.
תיירים ישראלים ביקרו במרוקו עוד משנות ה-70 ושנות ה-80.
מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל חלה הקצנה ביחס כלפי ישראל, הכוללת התבטאויות שנאה והפגנות תמיכה בחמאס ובטבח שבעה באוקטובר, כולל איומים על ישראלים המבקרים במדינה.
בין מדינת ישראל ורפובליקת נמיביה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2013, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחום הכלכלה והמסחר.
עם זאת, שתי המדינות אינן מחזיקות בשגרירויות רשמיות במדינה השנייה, כאשר מקום מושבו של השגריר הישראלי בנמיביה הוא דרום אפריקה, בעוד שנמיביה מיוצגת בישראל על ידי קונסוליית כבוד, אשר מקום מושבה בחיפה.
חברת אטלנטיק - חברה לדיג וספנות הישראלית אף קיבלה זיכיון לדוג לאורך חופי נמיביה.
עם כינון ההסכם לקיום בחירות ומתן עצמאות לנמיביה בסוף 1989, הודיעו נציגי סוואפ"ו (הארגון שלחם לשחרור נמיביה וזכה בבחירות) שלא יזמינו את נציגי ישראל לחגיגות העצמאות.
הם נתנו לכך שתי סיבות: החלטת ארגון אחדות אפריקה לא לקיים יחסים עם ישראל והעובדה שהאש"ף תמך במשך השנים במאבקם.
ולא כוננו יחסים דיפלומטיים עם המדינה.
במהלך 1993 בעקבות השיפור במצב המדיני ביקר נציג משרד החוץ הישראלי במדינה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לראשונה בתחילת שנת 1994, בעקבות הסכמי אוסלו והכרת ישראל באש"ף.
במהלך ינואר 2008, ראש ממשלתה של נמיביה, נהאס אנגוּלה, קיבל לידיו פקס אשר נשלח, כביכול, מטעם בית הנבחרים של ארצות הברית.
בפקס התבקש ראש הממשלה לאמץ נימה חיובית יותר כלפי מדינת ישראל, וזאת במסגרת הדיונים השונים באומות המאוחדות.
בהמשך, שגרירות ארצות הברית בנמיביה לא אישרה או הכחישה את אמיתות המכתב.
במהלך ינואר 2009, ובתגובה לפעולת צה"ל בשטח רצועת עזה, ממשלת נמיביה גינתה את פעולותיה של מדינת ישראל, בטענה כי "פעולה אגרסיבית זו, והשימוש החסר פרופורציה בכוח על ידי ישראל, צפויים להוביל אך להסלמה נוספת של אלימות".
יחסי המדינות בראי הסכסוך הישראלי-פלסטיני
לאורך השנים, מספר ארגונים וקבוצות בנמיביה קראו לניתוק היחסים עם ישראל, בתגובה לאירועי הסכסוך הישראלי הפלסטיני.
בשנת 2002, האגודה הלאומית לזכויות אדם של נמיביה קראה לניתוק היחסים עם ישראל בשל מה שהגדירה "ההכחשה המתמשכת של מדינת ישראל, של הזכות הבלתי מעורערת להגדרה עצמית לעם של פלסטין".
כמו כן, במהלך מבצע עופרת יצוקה בראשית שנת 2009, מפלגות האופוזיציה בפרלמנט הנמיבי קראו אף הן לניתוקם המיידי של היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה נמיביה בהצבעה על החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם לשדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם – מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה.
ב-21 בדצמבר 2017, תמכה נמיביה בהחלטה של העצרת הכללית של האומות המאוחדות השוללת את ההכרה האמריקאית בירושלים כבירת ישראל.
בשנת 2001 רכש איש העסקים הישראלי לב לבייב את השליטה בחברת נמקו מנמיביה, החברה השנייה בגודלה לכריית יהלומים מתחת לים.
החברה החזיקה בזיכיון לכריית יהלומים בשפכי הנהרות בים ולאורך חופי נמיביה.
בתחילת 2004 קיבל לבייב 36 זיכיונות נוספים לכריית יהלומים מממשלת נמיביה.
ביוני 2004 אמר לבייב בריאיון כי בזיכיונות יש פוטנציאל לכריית יהלומים בשווי 3 מיליארד.
בסוף 2004 זכתה חברת אפריקה ישראל להשקעות (שגם הייתה אז בבעלות לבייב) במכרז להקמה והפעלה של מספנה בנמיביה.
החל משנת 2005, החברה של לבייב "יהלומי ל.ל.ד" החלה להפעיל את מרכז ליטוש היהלומים הגדול ביותר באפריקה.
בעקבות לבייב ישראלים נוספים החלו לפעול בעף היהלומים בנמיביה.
בינואר 2008 נהרגו חמישה יהלומנים ישראלים בהתרסקות מטוס במדינה.
ב-27 בספטמבר 2006 נעצר על ידי האינטרפול בעיר וינדהוק שבנמיביה איש העסקים הישיראלי קובי אלכסנדר ושוחרר למעצר בית, בבית שקנה בנמיביה ב-4 באוקטובר 2006. אלכסנדר ברח לנמיביה בעקבות פרשת בקדייטינג בה הואשם בארצות הברית (לנמיביה אין הסכם הסגרה עם ארצות הברית).
משפטו נדחה פעם ובינתיים המשיך לשהות בנמיביה.
והשקיע עשרות מיליוני דולר בנמיביה.
ההשקעות הכוללות השקעות בפיתוח נדל"ן, השקעות בעסקים מקומיים, תרומות לארגוני צדקה שונים ומלגות לימודים..
באוגוסט 2016 אלכסנדר שב לארצות הברית לנהל את משפטו.
לאחר ששהה בנמיביה כעשר שנים.
ביולי 2011, בעקבות חשדות להוצאת יהלומים מהמדינה שלא כדין ולהברחת אחרים במקומם, משטרת נמיביה החרימה כאלפיים יהלומים ממפעל הליטוש של לב לבייב.
באוגוסט פתח גם האינטרפול, יחד עם משטרת נמיביה, בחקירה בנושא.
ביוני 2012 הודיעה ממשלת נמיביה כי הפסיקה את אספקת יהלומי הגלם ללבייב.
באפריל 2014 גם הוקפאה פרויקט של לבייב לכריית פוספטים בים.
עם זאת חודשיים אחר כך הותר לו לבנות מפעל הדגמה לכריית פוספטים, בו ביקש לשתף גם את חברת כימיקלים לישראל.
בין מדינת ישראל לרפובליקת ליטא קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
ישראל הכירה בעצמאותה של ליטא בשנת 1991, והיחסים הדיפלומטים בין השתיים החלו כשנה לאחר מכן, ב-1992. במהלך ינואר 2015 נפתחה שגרירות ישראל מחדש בבירה וילנה.
שגרירת ישראל הנוכחית היא שלי הגלר ליבנה.
לליטא יש שגרירות רשמית בתל אביב, ושלוש קונסוליות כבוד בהרצליה, ברמת גן ובנתניה.
ב-1995 ביקר בישראל נשיא ליטא, אלגירדס ברזאוסקאס, וביקש מעל בימת הכנסת סליחה מהעם היהודי על מעשיהם של אותם ליטאים אשר הרגו באכזריות, ירו, גירשו ושדדו יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2007 זומן יצחק ארד, לשעבר יושב ראש הנהלת יד ושם, אשר לחם במחתרת כנגד הנאצים, לחקירה בליטא על פעולותיו כפרטיזן והריגת ליטאים לא-יהודים, בזמן מלחמת העולם השנייה.
ליטא חשדה בארד שהשתתף במעשי טבח כנגד ליטאים במלחמה.
עם זאת, ישראל סירבה לבקשת ליטא.
במהלך חודש אפריל 2012, מינתה ליטא לראשונה נספח מסחרי רשמי במדינת ישראל, זאת במטרה לקדם את יחסי הסחר בין ליטא וישראל, ובנוסף, לקידום השקעות ישראליות בליטא.
בחודש יולי 2013, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, קיים ביקור רשמי בליטא, אשר במהלכו קיים פגישה עם נשיאת ליטא, דליה גריבאוסקאיטה.
במהלך הביקור, הדגישה הנשיאה כי "היחסים עם מדינת ישראל חשובים ביותר לליטא ולאיחוד האירופי", וכן אמרה כי "לישראל ולליטא יחסים בילטרליים חזקים מזה 20 שנה, אנו רואים בישראל מודל של חדשנות ונפעל לחיזוק היחסים בין המדינות".
ב-2016 רכש צבא ליטא מרפאל - מערכות לחימה מתקדמות נשק בעסקה בסכום של 400 מיליון אירו שכוללת טילי ספייק.
בהמשך האשימה ליטא את רפאל בטיפול לקוי בתקלות.
ב-23 באוגוסט 2018 נסע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור מדיני בליטא.
הביקור נערך במטרה לאתגר את הקונצנזוס באיחוד האירופי בנוגע לסוגיה הפלסטינית והאיראנית, ובנוסף, לצבור תמיכה למהלכים שמקדמת ממשלתו באיחוד ובאומות המאוחדות, כמו עידוד העברת השגרירויות הזרות לירושלים.
במסגרת הביקור השתתף נתניהו בפסגת המדינות הבלטיות.
בווילנה נועד עם ראש ממשלת ליטא סאוליוס סקוורניאליס, נשיאת ליטא דליה גריבאוסקאיטה, ראש ממשלת לטביה מאריס קוצ'ינסקיס וראש ממשלת אסטוניה יורי רטס.
ב-26 בנובמבר 2020 אישרה הממשלה הסכם לשיתוף פעולה עם ממשלת ליטא בנושאי ביטחון הציבור ומאבק בפשיעה.
בפברואר 2022 נפתחה קונסוליית הכבוד של ליטא בנתניה.
ביוני 2023 ראש הממשלה בנימין נתניהו נפגש עם ראש ממשלת ליטא אינגרידה שימוניטה.
שני המנהיגים דנו בסוגיות אזוריות ובייחוד בסוגיית האיום האיראני.
נתניהו ציין כי איראן גרעינית תפגע ביציבות האזורית ותהווה איום על העולם כולו.
כמו כן, דנו השניים בהרחבת שיתוף הפעולה במגוון תחומים, בין היתר בתחומי החדשנות, סייבר ובינה מלאכותית.
בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הפדרלית הדמוקרטית של נפאל קיימים יחסים דיפלומטים מלאים מאז ינואר 1953.
הקשרים הראשונים שנוצרו בין ישראל לנפאל נקשרו בינואר 1953, בוועידה האסייתית הסוציאליסטית שנערכה ביאנגון, בה נפגשו לראשונה שר החוץ הישראלי משה שרת, נציג מפא"י, ובישוושוואר פרסאד קויראלה, יו"ר מפלגת "הקונגרס הנפאלי" (नेपाली कांग्रेस).
עניין כינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לנפאל הועלה לראשונה על ידי שרת רק בעת ביקורו בקטמנדו ב-1956, במסגרת מסעו באסיה.
ראש ממשלת נפאל השיב כי מדינתו תלך בעקבות הודו, שלא כוננה יחסים עם ישראל באותה התקופה.
בעקבות קיום בחירות דמוקרטיות בנפאל ב-1959, בהן זכתה בבחירות בנפאל מפלגת "הקונגרס הנפאלי".
המפלגה ויושב-ראשה בישוושוואר פרסאד קויראלה, כעת ראש ממשלת נפאל, גילו ידידות לישראל עוד מימי הפגישה עם נציגי מפא"י בוועידה ב-1953. קויראלה ביקר לראשונה בישראל באוגוסט 1958 כאורח הוועד הפועל של ההסתדרות.
קויראלה ביקר שוב בישראל באוגוסט 1960 והשתתף בוועידה הבינלאומית על תפקיד המדע בקידום מדינות שנערכה אז במכון ויצמן ברחובות.
י"ב טאפא, ראש הסיעה הפרלמנטרית של מפלגת הקונגרס בא ארצה בדצמבר 1959 וביקורו היווה את פריצת הדרך הגדולה ביותר ביחסים.
טאפא מסר כי עניין היחסים עם ישראל נדון כבר בקרב חוגי השלטון בנפאל.
ראש הממשלה קויראלה תומך נלהב בהחלפת נציגויות דיפלומטיות.
העניין נדון גם עם ממשלת הודו, שהפנתה את תשומת לבה של נפאל לכך שהודו לא קיימה יחסים עם ישראל.
בסופו של דבר, החליטה נפאל להודיע על החלפת נציגויות דיפלומטיות עם ישראל במסגרת הודעה כללית על פתיחת שורה של נציגויות במקומות שונים בעולם.
ב-15 באפריל 1960 כתב קויראלה לגולדה מאיר והודיע שממשלת נפאל החליטה יום קודם לכן לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם ישראל.
הוא ביקש מכתב רשמי מממשלת ישראל ובו הצעה לכינון היחסים כדי שיוכל לשלוח הסכמה רשמית להצעה זו.
ב-28 באפריל שלחה מאיר איגרת רשמית כמבוקש, שבה הציעה כינון יחסים דיפלומטיים מלאים.
ב-25 במאי השיב לה קויראלה ונקבע יום לכינון היחסים.
היחסים הדיפלומטים בין ישראל לנפאל כוננו ב-1 ביוני 1960, מאז הקמת היחסים נפאל תומכת תמיכה מלאה בישראל.
ישראל פתחה את השגרירות שלה בקטמנדו, עיר הבירה של נפאל במרץ 1961, ונפאל פתחה את השגרירות שלה בתל אביב בשנת 2007.
בחודש ספטמבר 1963 נערך ביקור של מלך נפאל מהנדרה ורעייתו בישראל, בה חוזקו קשרי הידידות עם ישראל.
במרץ 1966 ערכו נשיא מדינת ישראל זלמן שזר ורעייתו ביוקר גומלין בנפאל.
במהלך ההצבעה בעצרת הכללית של האו"ם בשנת 1975 על החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם שהשוותה את הציונות לגזענות, נפאל נמנעה.
בין ישראל לנפאל קיים שיתוף פעולה כלכלי וחקלאי, ב-2010 נפגש שר החקלאות הישראלי שלום שמחון עם מקבילו הנפאלי לקראת הסכם חתימה של שיתוף פעולה חקלאי בין נפאל לישראל.
הסכם שיתוף הפעולה המדובר היה העברת טכנולוגיה לייעול השימוש במים, רעיונות בנושא פיתוח הכפר, שימור קרקע וכן פעילות כלכלית נלווית.
כמו כן, מתקיימת פעילות משותפת בין שתי המדינות בבנייה, תשתיות, חינוך, ביטחון ועוד.
בעבר סייעה ישראל לנפאל בתחום תמיכה טכנית, ונפאל סיפקה לישראל כוח עבודה, אך תחומי פעילות אלו הופסקו.
באפריל 2015, התרחשה רעידת אדמה בנפאל.
נפאל זכתה לגיבוי מצד ישראל שהתבטא בחילוץ ומציאת הנעדרים הישראלים והמקומיים.
שגרירת נפאל בישראל (מ-2002) היא קנטה ריזל.
שגריר ישראל בנפאל (מ-2023) הוא שמוליק אריה בס.
לאורך השנים קיימו המדינות סוגים שונים של שיתופי פעולה ביטחוניים.
בשנת 1966 עברו 100 חיילים נפאלים קורס צניחה בישראל, לקראת הקמת בית ספר לצניחה בנפאל.
מאז, צה"ל וצבא נפאל ביצעו מספר תרגילים ואימונים משותפים, בין היתר עם דגש על לוחמה בטרור והיערכות של פיקוד העורף.
האימונים המשותפים מתואמים על ידי נספחות צה"ל בהודו, שאחראית גם על שיתוף הפעולה עם נפאל.
בנוסף, קונה נפאל מישראל ציוד לחימה, בין היתר רובים מסוג תבור, גליל אייס, ומערכות פיקוד ושליטה.
לשכת המסחר האמונה על יחסי המסחר בין ישראל ונפאל היא לשכת המסחר ישראל–הודו ונפאל הפועלת תחת לשכת המסחר ישראל– אסיה.
ב-21 במאי 2020 נחתם לראשונה מזכר הבנות בין לשכת המסחר הישראלית ללשכת המסחר נפאל–ישראל השוכן בקטמנדו.
טקס החתימה נערך באמצעות האינטרנט.
בין מדינת ישראל ורפובליקת מלאווי מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים.
כבר בתחילת שנות ה-60, עוד לפני שמלאווי זכתה לעצמאות, נוצרו קשרים בין ישראל ומלאווי ושרים של ניאלסלאנד ביקרו בישראל.
לקראת קבלת העצמאות, ישראל העניקה למלאווי סיוע בהקמת בית ספר לאחיות ובאימון יחידות גדנ"ע.
עם הכרזת עצמאות מלאווי, ביולי 1964, כוננו קשרים דיפלומטיים עם ישראל שבניסיון להתמודד עם השפעותיו של החרם הערבי, פעלה לייסד יחסים דיפלומטיים עם מדינות אפריקה שמדרום לסהרה.
היזמה לכינון היחסים הדיפלומטיים נענתה בחיוב מצד מלאווי, שניהלה מדיניות חוץ פרו-מערבית.
כאשר קיבלה מלאווי את עצמאותה עזבו אותה כמעט כל חברי הסגל הרפואי האירופאים והייתה סכנה ששירותי הבריאות במדינה יתמוטטו.
בהמשך, חתמו שתי המדינות על הסכם סחר ושיתוף פעולה כלכלי בתאריך 31 במאי 1968, במהלך ביקור של נשיא מלאווי, באנדה, בישראל.
באנדה היה ראש המדינה הראשון שביקר בישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת ששת הימים, ובניגוד למדינות אפריקניות אחרות שנענו ללחצי מדינות ערב, הביעה מלאווי תמיכה בעמדתה של ישראל.
מלאווי התמידה בעמדה זאת ויחד עם לסוטו וסווזילנד הייתה אחת משלוש המדינות היחידות באזור שהמשיכו לקיים יחסים דיפלומטיים עם ישראל, גם לאחר מלחמת יום הכיפורים.
במהלך חודש ספטמבר 2014 הגיע סגן נשיא מלאווי לישראל, לפגישה עם נשיא המדינה ראובן ריבלין.
במהלך הפגישה, ציין הנשיא כי "אנו זוכרים לטובה כי מלאווי הייתה בין המדינות הבודדות באפריקה שלא ניתקו את היחסים עם ישראל ב-1973. המדינות, מלאווי וישראל ביחסים טובים עוד מאז הכרזת העצמאות של מלאווי בשנת 1964, ועוד מנאומו של הנשיא בנדה הראשון בכנסת ישראל".
בשנת 2015 נבחר דוד ביסנובטי כחבר הפרלמנט הישראלי-יהודי הראשון במלאווי.
בשנת 2020 מונה ניר גז לקונסול של כבוד של מלאווי בישראל.
בספטמבר 2020 הודיע נשיא מלאווי לזרוס צ'אקוורה על כוונת המדינה לפתוח שגרירות בירושלים.
בהמשך ציינו במדינה כי בכוונתם לפתוח את השגרירות עד קיץ 2021.
ב-29 בנובמבר 2023 הודיעה מלוואי כי נשלחו מעל 200 עובדי חקלאות בעקבות המחסור בידיים עובדות לאחר טבח 7 באוקטובר.
ב-27 בדצמבר 2023 נפתחה שגרירות מלאווי בישראל בביתו של הדיפלומט דוד ביסנובטי במושב בן שמן
יחסי ישראל–נאט"ו הם היחסים בין מדינת ישראל, לברית הצבאית נאט"ו.
ישראל אינה חברה בברית, אך היא מקיימת יחסים מיוחדים עם הארגון והוגדרה במעמד של בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו מטעם ארצות הברית מאז 1987.
במרץ 1953 ערכה מועצת הארגון כינוס במטרה לדון בשאלת המזרח התיכון ומעמדו בתוכנית ההגנה האסטרטגית שלו.
למרות גישה חיובית כלפי ישראל, הוא שקל לכונן ברית ההגנה עם ארצות הליגה הערבית בלבד (עקב שטחם הגאוגרפי העצום) בעוד שלגבי ישראל עלתה אפשרות לכרות ברית נפרדת, אך הנושא היה בעדיפות משנית.
במהלך 1957 נערכו ניסיונות מצד ישראל לבדוק אפשרות של כינון קשרים רשמיים או אף ערבות ביטחונית עם הארגון.
אך כמה מהמדינות החברות בנאט"ו התנגדו לכל קשר שהוא בין הארגון לבין ישראל.
בתשובה לשאלה, אם תוכל ישראל לצפות לקבלת הגנה מצד נאט"ו במקרה של התקפה עליה מצד מדינות ערב, השיב מזכיר נאט"ו, פול אנרי ספאק, במסיבת עיתונאים, כי נאט"ו היא ברית צבאית בעלת גבולות גאוגרפיים מוגדרים, וישראל איננה כלולה בגבולות הללו.
במאי 1958 ישראל הוזמנה להשתתף בכינוס של מועצת אירופה שלאחר הוקמה ועדה מיוחדת לדון בצירוף ישראל למערכה הכלכלית של נאט"ו בתחום הרכש.
בעקבות כך ישראל החלה לייצא נשק וציוד צבאי למדינות הארגון.
בדצמבר 1987 חתמה ישראל על מזכר עם ארצות הברית לקבלת מעמד של בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו, הכינוי שניתן על ידי הממשל האמריקני לבעלות ברית קרובות במיוחד איתן הוא מנהל יחסים אסטרטגיים אך אינן חברות בארגון, בעקבות מהלך שיזם שר הביטחון יצחק רבין.
המזכר שיפר את יחסי המחקר, הפיתוח והרכש הביטחוניים בין שתי המדינות, ועסק גם בסיוע הלוגיסטי לישראל.
הוא השווה את מעמדה של ישראל בארצות הברית למעמד חברת נאט"ו, הזכאית להשתתף ולקבל גישה בתוכניות הפיתוח הביטחוניים של ארצות הברית.
המזכר גם שיפר את הגישה של תעשייה ביטחונית בישראל לרכש של מדינות נאט"ו.
שר הביטחון רבין יזם את ההסכם גם כפיצוי על ההפסדים הפיננסיים הגדולים שנגרמו מביטול פרויקט הלביא לתעשייה ביטחונית בישראל, כך שיוכלו להשתתף ביתר קלות במכרזים של מדינות נאט"ו.
בשנת 1995 מדינת ישראל הוזמנה לדיוני פורום הדיאלוג הים-תיכוני.
דיאלוג זה הוא שמה של מסגרת של שיתוף פעולה למען שלום, שנוצרה על ידי נאט"ו בשנת 1994. זוהי מסגרת של שיתוף פעולה דו-צדדי בין נאט"ו למדינות שותפות, המהווה מרכיב אינטגרלי של הגישה הקואופרטיבית לביטחון, שאומצה על ידי הברית הצפון אטלנטית לאחר סיום המלחמה הקרה.
מאז ישראל השתתפה במספר תרגילי חילוץ והצלה של נאט"ו בים התיכון במעמד של "שותפה", אך בעקבות אירועי המשט לעזה ב-2010 הטילה טורקיה, החברה בנאט"ו, וטו על השתתפות ישראל בתרגילים נוספים.
הווטו הוסר בעקבות חתימת הסכם הפיוס בין ישראל לטורקיה ביוני 2016, והסדרי הפיצויים עם משפחות משתתפי המשט בין שתי המדינות.
ביוני 2006 ישראל צורפה למערכת הקטלוג של נאט"ו.
מערכת שנועדה למסד מתכונת אחידה של שימוש במלאי ובציוד בכל המדינות החברות בנאט"ו.
המטרה היא ליצור שפה לוגיסטית משותפת של נאט"ו, במיוחד במבצעים צבאיים, כאשר כל המדינות החברות ישתמשו בנהלים אחדים בתחום הלוגיסטי.
המהלך לצירוף ישראל למערכת הקטלוג של נאט"ו החל לפני ב-2004, בעקבות ועדה שהוקמה באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, שבחנה את הצורך לקבוע במערכת הביטחון מתכונת אחידה בנהלים בתחום הרכש והוחלט ליישם את מערכת הקטלוג של נאט"ו.
בשנת 2006 קרא השר אביגדור ליברמן לישראל להצטרף לאיחוד האירופי ולנאט"ו.
באפריל 2007, כוח ימי של נאט"ו השתתף בתרגיל עם חיל הים באילת.
בדצמבר 2008 שלחה ישראל ספינת טילים למבצע "ACTIVE ENDEAVOR" בים התיכון.
במסגרת המבצע, עורכו ספינות של הברית סריקות בכלי שיט בים התיכון, במטרה למנוע מעבר טרוריסטים ונשק להשמדה המונית ולשפר את בטיחות הספנות באזור.
בשנת 2009 הצהיר מזכ"ל נאט"ו, יאפ דה-הופ סחפר, כי ישראל לא תוכל להתקבל כחברה בארגון וליהנות מחובת ההגנה המשותפת הקבועה בסעיף 5 שלו, אלא אם יהיה הסדר שלום עם הפלסטינים ובמקביל
תצטרף עוד מדינה ערבית לברית.
כמו כן, חברות ישראל בברית כרוכה בחובות מצידה כגון: חובת התייעצות לפני פעולות צבאיות משמעותיות שתנקוט, וחובת חתימה על האמנה לאיסור הפצת נשק גרעיני.
סעיף 5 גם יחייב את ישראל להשתתף בהגנה על כל מדינה חברה בארגון, אם תותקף.
בתחילת 2012 מסרה דוברות נאט"ו כי הברית בוחנת שילוב ספינת חיל הים הישראלי בכוח משימה של נאט"ו בים התיכון.
ב-3 במאי 2016 הודיעה נאט"ו כי נציגי ישראל יוכלו להשלים את תהליך האמנה ולפתוח משרד במטה הארגון בבריסל.
בספטמבר 2016 הגיש אהרון לשנו-יער, שגריר ישראל הראשון לנאט"ו (שימש גם כשגריר ישראל לאיחוד האירופי) את כתב האמנתו.
בנובמבר 2016, הוזמנה ישראל להשתתף בתרגיל שנקרא "הר שחור" שנמשך שלושה ימים והשתתפו בו 680 איש מ־32 מדינות.
בנובמבר 2017 ישראל ונאט"ו חתמו על הסכם לשיתוף מידע ביטחוני.
ב-9 בפברואר 2018 חתמו ישראל ונאט"ו על הסכם לשיתוף פעולה המאפשר לחברות ישראליות להתמודד במכרזים של נאט"ו.
ביוני 2019, השתתפה ישראל לראשונה בתרגיל השנתי של נאט"ו, "מכת חרב" ("Saber Strike"), במזרח אירופה כאשר עשרות לוחמי צה"ל נשלחו לתרגיל.
בנובמבר 2024 מונה אבי ניר-פלדקליין לשגריר ישראל לאיחוד האירופי ולמוסדות נאט"ו.
בין ישראל ומלטה מתקיימים יחסי ידידות במסגרת יחסיה של ישראל עם האיחוד האירופי.
בראשית 1964 ביקר דום מינטוף בישראל והצהיר שהיחסים בין ישראל למלטה יתחזקו כאשר מלטה תקבל את עצמאותה.
יוסף בורג ייצג את ישראל בחגיגות העצמאות של מלטה בספטמבר 1964 והעריך שהיחסים בין המדינות יהיו טובים.
בשנת 1970 קיים יוחנן מרוז, מנהל אירופה במשרד החוץ של ישראל שיחות עם מנהיגי מלטה והביע סיפוק מעמדת הנייטרליות שנקטה מלטה בסכסוך הישראלי ערבי.
בתחילת 1972 הצהיר דובר ממשלת מלטה שיחסי מלטה עם ישראל הם מצוינים וכי מלטה לא תסכים לוותר על יחסיה עם ישראל תמורת סיוע כלכלי מארצות ערב.
דום מינטוף שמר על יחסים טובים עם ישראל אך התלונן שצים אינה מתקנת אוניותיה במספנות במלטה.
בשנת 1973 ניהל מינטוף מערכה נגד ישראל בפורומים בינלאומיים.
ב־26 לאוקטובר 1995 נהרג במלטה פתחי שקאקי, מייסד תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, על ידי שני מתנקשים, פעולה המיוחסת למוסד הישראלי.
ההתנקשות בוצעה כשהיה בדרכו למלון דיפלומט בסילמה בו התגורר.
לימים פורסם כי שייטת 13, בפיקוד יואב גלנט, סייעה ללוחמים להיחלץ מן האי בסיום המבצע.
באפריל 2005 חתמו סגן ראש הממשלה ושר החוץ, סילבן שלום, ושר החוץ של מלטה, מיכאל פרנדו על הסכם שיתוף פעולה בתחום הבריאות והרפואה בין שתי המדינות.
באוקטובר 2005 הציע ראש ממשלת מלטה, לורנס גונצי, לרשות הפלסטינית עזרה בבניית נמל מתקדם בעזה ובהקמת מתקן להתפלת מי ים.
לדבריו, מתן עזרה מסוג זה יכול להפחית את המתח באזור.
ב-22 בינואר 2017 ערכה אוניברסיטת חיפה כנס בנושא השפה והתרבות של מלטה, בהשתתפות שגרירת מלטה בישראל, שגריר ישראל במלטה אייל סלע, קונסולי הכבוד של מלטה ואורחים נוספים.
את הכנס יזם פרופ' אהרון גבע-קליינברגר, ראש המחלקה לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה, שהוא מומחה בעל שם עולמי בשפה המלטזית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הציגה מלטה קו ניצי נגד ישראל.
ב-15 בנובמבר 2023 לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הגישה מלטה הצעה למועצת ביטחון של האו"ם להפוגות הומניטריות דחופות וארוכות ולמסדרונות הומניטריים לאורך רצועת עזה.
ההחלטה עברה ברוב של 12 מדינות.
במאי 2024 הייתה מלטה בין המדינות שהסכימו על הכרה במדינה פלסטינית.
אולם בלחץ ארצות הברית נמנעה מהכרה במדינה פלסטינית ורק הכריזה שתעשה זאת כשהנסיבות יתאימו.
בתחילת אוקטובר 2024 סירבה מלטה להעניק רשות עגינה לאונייה שנשאה חומר נפץ עבור ישראל.
ב-2 במאי 2025, רשת CNN דיווחה כי שני כטב"מים ישראליים תקפו בסמוך לחופי מלטה ספינה שהייתה אמורה להגיע לרצועת עזה במטרה לשבור את המצור הימי ולהעביר ולהכניס סיוע הומניטרי לרצועה.
הספינה עלתה באש וניזוקה אך לא היו נפגעים בקרב חברי המשט.
בסופו של דבר המשט לעזה יצא לדרך ב-1 ביוני מסיציליה.
ב-25 במאי 2025 ראש ממשלת מלטה רוברט אבלה הודיע כי ארצו תכיר רשמית במדינה הפלסטינית בחודש יוני בעקבות המלחמה בעזה ולאחר שארבע מדינות באיחוד האירופי (ספרד, אירלנד, נורווגיה וסלובניה) עשו זאת במאי–יוני 2024. וב-22 בספטמבר 2025 הכריז ראש ממשלת מלטה, רוברט אבלה על הכרה במדינה פלסטינית.
ב-17 באוקטובר 2013 ביקר ראש ממשלת מלטה ג'וזף מוסקט בישראל ובמהלך הביקור נפגש עם נשיא המדינה, שמעון פרס.
זה היה הביקור הרשמי הראשון של ראש ממשלת מלטה בישראל.
ב-26 ביולי 2018 ביקר במלטה סגן השר במשרד ראש הממשלה ח"כ מייקל אורן ונפגש עם הצמרת המדינית.
זה היה ביקור ראשון במלטה של אישיות מדינית בכירה בישראל מזה שנים רבות.
ב-28 בנובמבר 2018 ביקר בישראל שר האוצר של מלטה פרופ' אדוארד שיקלונה ונפגש עם חברי לשכת המסחר ישראל-מלטה ועם שר האוצר משה כחלון.
בביקור השתתף גם יו"ר הבורסה לניירות ערך של מלטה ג'וזף פורטלי.
ב-29 בינואר 2019 ביקרה בישראל נשיאת מלטה מרי-לואיז קוליירו ונפגשה עם הנשיא ראובן ריבלין.
דצמבר 2024 – שר החוץ גדעון סער ביקר במלטה במסגרת כנס שרי החוץ של OSCE (הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה), שהתקיים שם.
בינואר 2015 זכתה חברת רציו מלטה, הקשורה לבעלי השליטה של חברת רציו הישראלית, ברישיון לחיפושי נפט וגז בחופי מלטה.
ב־6 באפריל 2017 זכתה חברת קאר-2-גו מקבוצת שגריר במכרז של ממשלת מלטה להפעלת מערך של 150 כלי רכב חשמליים.
תקופת המיזם היא עשר שנים עם אופציה להארכה
ב-19 ביוני 2018 נחנכה בתל אביב לשכת המסחר ישראל-מלטה במעמד שר החוץ של מלטה כרמלו אבלה והשר צחי הנגבי.
במסגרת הביקור נפגש השר האורח עם ראש הממשלה ושר החוץ בנימין נתניהו, והעניק ראיון ראשון לעיתון ישראלי.
בחודש יוני 2019 ביקרה במלטה משלחת ראשונה של אנשי עסקים ישראליים, מטעם לשכת המסחר ישראל-מלטה.
המשלחת נפגשה, בין היתר, עם שרי האוצר והחוץ, יו"ר לשכת המסחר של מלטה ואנשי עסקים בכירים.
לישראל אין שגרירות במלטה, אלא רק מחלקה העוסקת ביחסי שתי המדינות בשגרירות ברומא.
במשך מספר שנים פעלה שגרירות ישראלית בוולטה, בירת מלטה, אך היא נסגרה כעבור שנים.
ב-19 באוקטובר 2016 הגיש אייל סלע, שכיהן כשגריר נודד של ישראל במלטה וסלובניה, את כתב האמנתו לנשיאה מרי-לואיז קוליירו.
סלע סיים את תפקידו בשנת 2022, עת מונה לשגריר בארגנטינה.
ב-14 באוקטובר 2002 הגיש שגריר מלטה אברהם בורג את כתב האמנתו לנשיא המדינה עזר ויצמן והיה בכך לשגריר התושב הראשון של מלטה בישראל.
עד אז יוצגה מלטה על ידי שגריר לא-תושב, שכיהן ברומא.
ב-21 ביוני 2009 נחנכו המשרדים הראשונים של שגרירות מלטה בישראל, בתל אביב, במעמד ד"ר טוניו בורג , סגן ראש הממשלה ושר החוץ של מלטה.
ב-17 באוקטובר 2012 הגיש שגריר מלטה סיימון פוליצינו את כתב האמנתו לנשיא שמעון פרס.
ב-7 בפברואר 2016 הגישה שגרירת מלטה ססיליה אטארד-פירוטה את כתב האמנתה לנשיא ראובן ריבלין.
ב-10 בנובמבר 2020 הגיש השגריר פטריק קול את כתב האמנתו לנשיא ראובן ריבלין.
השגריר קול סיים את כהונתו לאחר מספר חודשים, מסיבות אישיות, וחזר למלטה.
בחודש אוקטובר 2021 חזרה לכהן בתפקיד השגרירה שקדמה לו, ססיליה אטארד-פירוטה, וב־16 בדצמבר 2021 היא הגישה את כתב האמנתה לנשיא יצחק הרצוג.
במהלך הטקס הנשיא ציין באוזני השגרירה כי הודות לטיסות הישירות בקו תל אביב-מלטה, ישראלים רבים התאהבו במדינתה.
ב-1 באפריל 2018 חנכה חברת התעופה אייר מלטה קו טיסות ישירות מהבירה וולטה לנמל התעופה בן-גוריון, לאחר שבמשך מספר שנים הפעילה רק טיסות שכר בקו.
בשיא עונת התיירות קיימה החברה 5 טיסות שבועיות, אך עם פרוץ מגפת הקורונה פעילות הקו הואטה.
יחסי ישראל–מונגוליה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין מונגוליה.
היחסים בין שתי המדינות הושפעו מיחסיה של ישראל עם ברית המועצות ועם הרפובליקה העממית של סין לאורך השנים, והבשילו בשנת 1991 לידי כינון יחסים דיפלומטיים מלאים.
לישראל ומונגוליה הסכמים לשיתוף פעולה במגוון תחומים, הסכם הגנה על השקעות והסכם פטור הדדי מאשרות.
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה הרפובליקה העממית של מונגוליה אחת המדינות המבודדות בעולם.
מגעים ראשונים בין נציגים מונגולים לישראלים התקיימו כפי הנראה בשנת 1949 במוסקבה, כאשר גולדה מאיר שירתה בה כציר ישראל בברית המועצות וקיימה שיחה אקראית עם השגריר המונגולי.
ואולם, משרד החוץ הישראלי לא גילה באותן שנים שום יוזמה כלפי מונגוליה ולא האמין שיש סיכוי לפתח יחסים תקינים עמה.
הניסיונות הראשונים לבחון אפשרות של קיום יחסים דיפלומטיים בין המדינות נעשו בשנת 1960. בעקבות רמיזות מצד דיפלומטים מונגולים, הציע מנהל מחלקת אסיה במשרד החוץ, יעקב שמעוני, לשרת החוץ גולדה מאיר ליזום ביקור של שגריר ישראל במוסקבה במונגוליה, בתקווה שהקשרים שייווצרו בביקור יובילו לכינון יחסים.
ואולם, שגרירות מונגוליה במוסקבה סירבה להעניק אשרה לשגריר הישראלי והיוזמה לא יצאה אל הפועל.
ניסיון נוסף ברוח דומה נעשה ב-1967, כאשר ישראל קיוותה לנצל את המתיחות ביחסי ברית המועצות וסין ולנצל את מרחב התמרון שמצב זה הקנה למונגוליה, אך גם יוזמה זו לא הצליחה להתממש.
המפנה ביחסי ישראל-מונגוליה החל עם השינויים הדרמטיים שחלו ביחסי ישראל עם ברית המועצות, סין והודו ועם מדינות נוספות באסיה בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20.
בפברואר 1993 נחתם הסכם לשיתוף פעולה מדעי בין האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים לבין האקדמיה המונגולית למדעים.
ב-1994 ביקר בישראל שר החקלאות המונגולי וחתם על הסכם בתחום החקלאות עם המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי של ישראל (מש"ב), שבעקבותיו החלו חקלאים מונגולים להשתתף בקורסים והכשרות של מש"ב בישראל.
בדצמבר 1996 ביקר בישראל שר החוץ המונגולי, טסרופילין גומבוסורן.
במסגרת הביקור חתמו שתי המדינות על הסכם פטור הדדי מאשרות.
בשנת 1998 ביקר אריאל שרון במונגוליה, כשכיהן כשר החוץ.
בנובמבר 2003 ביקר בישראל שר החוץ המונגולי, לובסנגין ארדנצ'ולון, כשהוא מלווה במשלחת עסקית, ונפגש עם עמיתו הישראלי, סילבן שלום.
הביקור התמקד בהידוק היחסים וקידום קשרי הסחר בין המדינות ובתהליך השלום.
במסגרת הביקור נחתמו שני הסכמים: הסכם הגנה על השקעות והסכם התייעצויות בין משרדי החוץ של שתי המדינות.