tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רביע ד' הוא הרביע האחרון שנבנה בשוק ובו התגלתה תוך כדי תהליך הבניה כנסייה ביזנטית, מסיבה זו לא המשיכו לבנות את הרביע ומעל הממצאים נבנה מגרש חניה.
בחפירות הצלה שנערכו החל משנות ה-90 באזורים שליד השוק העירוני, במתחם ג' ומתחם ד', נמצאה פעילות אנושית משלהי האלף החמישי לפני הספירה.
תושבי התקופה הותירו אחריהם שרידים בעלי חשיבות ארכאולוגית.
לדוגמה, במתחם ה' התגלו שרידי בית מלאכה לייצור להבי מגל מצור.
בשנת 2003 חשף טרקטור שעבד במתחם ד', ברחוב בית אשל, ליד השוק העירוני, חלק עליון של בית מלאכה לסיתות כלי צור מן התקופה הכלקוליתית.
בשטח של כשלושה וחצי מטרים רבועיים נמצאו מאות אלפי פריטי צור שהופקו מחלוקי נחל באר שבע הסמוך.
ברביע ג' בשוק מוצב סביל ועליו הקדשה מאת הנשיא השלישי של מדינת ישראל, זלמן שזר, הכתוב בסביל הוא בשפות עברית וערבית.
כיום (2021) בסביל זה לא זורמים מים, הוא מגודר כדי למנוע חבלה בו.
הכיתוב בסביל: "הרהט הזה הוקם בימי כהונתו של מעלת נשיא מדינת ישראל שניאור זלמן שזר, להרוות צמאונם של ....
בשוק מתקיימים סיורים מודרכים, ימים מרוכזים המהווים מעין הפנינג קהילתי רחב, משחקי חיפוש המטמון ברחבי השוק וסיורי טעימות.
השורד הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2021, בבימויו של בארי לוינסון על פי תסריט מאת ג'סטין ג'ואל גילמר.
בסרט מככב בן פוסטר, שמגלם את דמותו של הארי האפט, ניצול אושוויץ, שנאלץ להתאגרף מול אסירים אחרים במטרה לשרוד.
לצדו של פוסטר מככבים ויקי קרייפס, בילי מגנוסן, פיטר סארסגארד, ג'ון לגוויזאמו ודני דה ויטו.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2021. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-28 באפריל 2022.
הסרט מתאר את סיפורו של הארי האפט (בן פוסטר), מתאגרף יהודי, שהתאגרף במהלך שהותו במחנה ההשמדה אושוויץ במטרה לשרוד.
לאחר המלחמה מהגר האפט עם אחיו פרץ לארצות הברית.
בניו יורק הוא מנסה לארגן קרב נגד רוקי מרציאנו, וזאת כדי למצוא את לאה, אהבת חייו מלפני המלחמה (דר זוזובסקי).
בן פוסטר – הארי האפט
ויקי קרייפס – מרים וופסוניקר
בילי מגנוסן – דיטריך שניידר
פיטר סארסגארד – אמורי אנדרסון
דני דה ויטו – צ'ארלי גולדמן
דר זוזובסקי – לאה קרישינסקי
סארו אמרזה – פרז האפט
קינגסטון ורנס – אלן האפט
סופי נאפ – הלן האפט
פבלו רייבול – בלינקי פאלרמו
בנובמבר 2018, נמסר לראשונה כי בן פוסטר לוהק לצוות השחקנים של הסרט, שאותו התעתדו לביים הבמאי בארי לוינסון, על פי תסריט מאת ג'סטין ג'ואל גילמר, ולהפיק מתי לשם, אהרון ל.
גילברט, ג'ייסון סוסנוף, לוינסון וסקוט פארדו.
במרץ 2019, נמסר כי לצוות השחקנים לוהקו בילי מגנוסן, דני דה ויטו, ויקי קרייפס, פיטר סארסגארד, דר זוזובסקי וג'ון לגוויזאמו.
בהמשך אף נמסר כי על הלחנת המוזיקה עבור הסרט יהיה אמון המלחין הנס צימר.
צילומי הסרט החלו בפברואר 2019.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2021. באוקטובר 2021, נמסר כי חברת "HBO Films" רכשה את זכויות הפצת הסרט.
בנוסף, הסרט עתיד לעלות לשירות "HBO Max".
השורש הריבועי של 3, אשר מסומן כ- או 31/2, הוא המספר הממשי החיובי שכאשר יוכפל בעצמו, תהיה התוצאה שווה ל-3. השורש הריבועי של 3 הוא מספר אי רציונלי.
הוא ידוע גם בתור הקבוע של תיאודורוס, על שם תיאודורוס מקירנה, שהוכיח את האי-רציונליות שלו.
נכון לדצמבר 2013, חושבו 10 מיליארד ספרות של .
65 הספרות הראשונות של :
השבר () הוא קירוב לשורש - הוא שונה מהערך הנכון בפחות מ- (בערך).
ארכימדס חישב טווח עבור הערך של השורש: ; הגבול התחתון מדויק עבור (6 ספרות אחרי הנקודה) והגבול העליון עבור (4 ספרות אחרי הנקודה).
ניתן לבטא אותו כשבר משולב ().
ניתן לבטא אותו גם כשבר משולב מוכלל כגון:
ניתן למצוא את השורש הריבועי של 3 כאורך הצלעות של משולש שווה-צלעות החוסם מעגל בקוטר 1.
אם משולש שווה-צלעות בעל צלעות באורך 1 נחתך לשני חצאים שווים, על ידי חציית זווית פנימית כדי ליצור זווית ישרה עם הצלע שמולה, היתר של המשולש ישר-הזווית הוא באורך 1 ואורכן של הצלעות הוא ו-.
מכאן, טנגנס של 60° שווה ל-, והסינוס של 60° והקוסינוס של 30° שווים ל-.
הוא המרחק בין צלעות מקבילות של משושה משוכלל בעל צלעות באורך 1.
זהו אורך האלכסון הפנימי של קוביית יחידה.
לווסיקה פיסקיס יש יחס בין הציר העיקרי לציר הקטן השווה ל-:1. ניתן להראות זאת על ידי בניית שני משולשים שווי-צלעות בתוכו.
בהנדסת הספק, המתח בין שתי פאזות במערכת תלת-פאזית הוא פי מהמתח לקו הנייטרלי.
הסיבה לכך היא שכל שתי פאזות נמצאות במרחק של 120° זה מזה, ושתי נקודות במעגל המרוחקות 120 מעלות זו מזו מופרדות במרחק שגדול פי מהרדיוס.
השושלת האבגרית הייתה שושלת ממוצא נבטי, ששלטה בין השנים 134 לפנה"ס עד שנת 242 לספירה בממלכת אוסרואנה ובבירתה אדסה שבמסופוטמיה עילית.
חלק מבני השושלת נשאו שמות איראניים, בעוד שלאחרים היו שמות ערביים, כולל אבגר עצמו.
יהודה בנציון סגל מציין כי השמות המסתיימים ב-"וּ" הם "ללא ספק נבטים".
מלכי השושלת האבגרית דיברו "סוג של ארמית".
לקראת 132 לפני הספירה השתחרר אריו, ראש שבט מקומי משלטון הממלכה הסלאוקית והקים ממלכה עצמאית (או נסיכות) עם אדסה כבירתה.
מלבד כמה שליטים ממוצא ארמני או פרתי, רוב שליטי הממלכה היו נבטים.
ממלכה זו, המכונה לעיתים "נסיכות אבגר" (אחד עשר שליטים נושאים שם זה), הצליחה לשמור על האוטונומיה שלה במשך קרוב לארבע מאות שנים, למרות הכובשים השונים שעברו דרכה במהלך ההיסטוריה שלה.
על פי פליניוס הזקן, בתקופה הרומית התושבים היו ערבים ושליטיהם היו בעלי התואר "פילרך" (ראש פילה) או "טופרך" (שופט).
הממלכה השתרעה צפונה עד הרי הטאורוס, מערבה עד הפרת, שהפריד בינה לבין ממלכת קומגנה, ומזרחה לחידקל.
היא כללה, מלבד אדסה, ערים חשובות כמו חרן, נציבין (במסופוטמיה), רזאנה, סרוג, סינגרה (סינגאר, בעיראק) וזאוגמה על הפרת, שהייתה צומת חשוב לשיירות.
בזמן הטריומווירט הראשון הייתה אדסה בעלת ברית של הרומאים.
הפרוקונסול מרקוס ליקיניוס קראסוס חצה את הפרת בראש צבא של 42,000 איש בעצת אבגר השני ותקף את מסופוטמיה במטרה להשתלט על סלאוקיה על החידקל.
אבל אבגר השני שהתייצב לצד הפרתים בגד בו.
קראסוס הובס בקרב חרן (53 לפנה"ס) ונהרג במהלך הנסיגה (לפי פלוטרכוס).
לאחר קרב חרן ניהלו מלכי השושלת מדיניות פרו-פרתית במשך כמאתיים שנה.
אבגר החמישי (שלט 13–50 לספירה) מתואר כאחד המלכים הראשונים שקיבלו עליהם את הנצרות, עת ניצר אותו אדאי מאדסה (תדאוס מאדסה), אחד משבעים השליחים.
בתחילת המאה ה-2 לספירה הפכו הרומאים את אוסרואנה למדינה קליינטית רומית.
המלך אבגר השביעי בן עזד הודח על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס, אשר החזיק את העיר בשליטתו במשך שנתיים לפני שהעביר אותה לשני נסיכים זרים, יאלור ופרתמספטס.
בשנת 123 הצליח מענו השביעי בן עזד, אחיו של אבגר השביעי, לשוב לכס המלוכה.
מזמן זה, כמו באזורים רבים תחת שלטון רומי, נטבעו מטבעות עם דמותו של הריבון השולט בצד אחד וזו של הקיסר הרומי בתקופתו מאחור.
בשנת 163 ואאל, בנו של סהרו, חבר לפרתים במאבק נגד הרומאים.
בתקופת שלטונו של הקיסר קרקלה (198–217), כנראה בשנת 214, הודח אבגר התשיעי סוורוס, ואוסרואנה שולבה בפרובינקיה רומית (קולוניה).
לאחר מכן, שלטו מלכי השושלת האבגרית רק לכאורה.
אבגר העשירי פראהד, השליט הנומינלי האבגרידי האחרון, התיישב ברומא יחד עם אשתו.
השורד האולטימטיבי היא סדרת טלוויזיה בריטית ששודרה במקור בערוץ דיסקברי בין 27 באוקטובר 2006 עד 12 במרץ 2012. בתוכנית כיכב מומחה ההישרדות וההרפתקן הבריטי בר גרילס אשר הדגים לצופים טכניקות הישרדות שונות בסביבות קיצוניות ברחבי העולם.
התוכנית שודרה במשך שבע עונות וכללה בסך הכל 76 פרקים.
לאורך השנים התוכנית שודרה ב-170 מדינות ברחבי תבל וצפו בה למעלה מ-350 מיליון בתי אב.
התוכנית בוטלה ב-2012 עקב חילוקי דעות מתמשכים על חוזה העבודה בין ערוץ דיסקברי לגרילס.
כל פרק בסדרה צולם במיקום אחר בעולם ועסק בתרחישי הישרדות שונים.
בתחילת כל פרק גרילס הוצנח ממסוק למיקום שונה ברחבי העולם עם אזורי טבע בראשיתיים, אשר הכיל לעיתים רבות סביבה מסוכנות, כאשר הוא נדרש לשרוד תוך שהוא מסתמך על כישוריו והמשאבים הזמינים באותה הסביבה בלבד.
במסגרת התוכנית גרילס הדגים מגוון רחב של טכניקות הישרדות, כולל מציאת מזון ומים, בניית מחסה, ניווט בשטח, והתמודדות עם חיות בר מסוכנות.
במסגרת התוכנית הוא ביקר בין היתר בג'ונגלים, מדבריות, אזורי הרים, ובאזורים ארקטיים.
בעקבות ההצלחה של התוכנית גרילס הפיק מספר סדרות ספין-אוף כולל את התוכנית "Running Wild with Bear Grylls" , ששודרה במקור בין 2014 ל-2018, בה הצטרף לגרילס בכל פרק ידוען אחר, כמו בין היתר זאק אפרון, צ'נינג טייטום, בן סטילר, קייט וינסלט, והנשיא המכהן ברק אובמה.
המהלך הוביל להפסדים כספיים ניכרים לקרנות הגידור ולמוכרים בחסר אשר ניסו להרוויח מכך שהערך של המניה היה במגמת ירידה לאורך השנים.
חברת גיימסטופ, אשר בעבר הייתה קמעונאית דומיננטית בתעשיית משחקי הווידאו, התמודדה בשנים שקדמו לשורט סקוויז עם קשיים פיננסיים ניכרים בעיקר בעקבות התחרות עם השירותים שסיפקו לגיימרים את האפשרות להוריד משחקי וידאו מלאים דרך שירותים דיגיטליים ובעקבות התחרות עם חברות קמעונאות מקוונות כמו אמזון.
לקראת סוף 2020 חלק גדול מהמניות הזמינות של גיימסטופ נמכרו במסגרת מכירה בחסר.
בינואר 2021 מחיר המניות של גיימסטופ החל לעלות באופן דרמטי.
באותה התקופה משקיעים שונים, ובמיוחד אלה שהגיעו מקהילת r/wallstreetbets בפלטפורמת Reddit, החלו לרכוש בהמוניהם את מניות גיימסטופ, והדבר גרם למחיר של המנייה להרקיע שחקים.
השורט סקוויז גרם לכך שבשיא, ב-28 בינואר, מחיר המניה של גיימסטופ היה מעל ל-500 דולר למניה - כמעט פי 30 מהשווי של 17.25 דולרים למניה בתחילת החודש.
ככל שמחיר המניה עלה, קרנות הגידור, אשר ניסו במקור לבצע מכירה בחסר, החלו לעמוד בפני לחץ הולך וגובר.
על מנת למנוע הפסדים נוספים קרנות הגידור נאלצו לרכוש בחזרה את המניות של גיימסטופ במחירים גבוהים בהרבה, והדבר גרם למניה לעלות עוד יותר.
הדבר גרם להפסדים מסיביים לחלק מקרנות הגידור, ובמיוחד לקרן הגידור מלווין קפיטל, אשר לפי הדיווחים הפסידה מיליארדי דולרים כתוצאה מהמהלך.
במהלך אותה התקופה מחיר המניה של גיימסטופ השתנה באופן ניכר על בסיס יומי והדבר הוביל לכך שהאירוע זכה לסיקור תקשורתי נרחב באותה העת.
ב-28 בינואר, מספר ברוקרים, ובמיוחד שירותי ברוקרים מבוססי אפליקציות כמו Robinhood, עצרו באופן זמני את הרכישות של מניות גיימסטופ, בטענה שהם לא היו מסוגלים לספק מספיק משכונים במסלקות על מנת לבצע את אותן ההשקעות שהלקוחות שלהם ביקשו לבצע.
ההגבלות הללו עוררו זעם בקרב משקיעים רבים שהאשימו את אותן הפלטפורמות וכמו גם פוליטיקאים ואנשי עסקים בולטים מכל הקשת הפוליטית בכך שהם מבצעים מניפולציות לשוק הפיננסי על חשבונם.
עשרות תביעות ייצוגיות הוגשו נגד Robinhood וברוקרים אחרים, וההגבלות שהוטלו הובילו גם לכך שהוועדה של בית הנבחרים האמריקני לשירותים פיננסיים קיימה שימוע בקונגרס על התקרית.
בשבועות שלאחר השורט סקוויז מחיר המניה של גיימסטופ צנח באופן מהותי, אם כי המחיר של המניה נותר גבוה באופן משמעותי מהמחיר של המניה לפני השורט סקוויז.
חלק מהמשקיעים שרכשו את המניות של גיימסטופ כשמחיר המנחה היה בשיא הפסידו סכומי כסף ניכרים כאשר מחיר המניה צנח, בעוד שאחרים אשר מכרו את המניות לקראת המועד בו מחיר המניה היה בשיא, הצליחו במקרים רבים להרוויח סכומים משמעותיים.
למרות שהשווי של מניות גיימסטופ צנח באופן מהותי, חלק מהמשתמשים בקהילת r/wallstreetbets ניסו באותה העת לשכנע את המשתמשים האחרים שלא למכור את מניות גיימסטופ בכל מקרה, בטענה שהשווי של המניות צפוי לעלות או בטענה שאם הם יסרבו למכור את המניות יהיה לכך מסר פוליטי.
המניות של גיימסטופ המשיכו לחוות תנודתיות במשך החודשים הבאים, בין היתר בשל התעניינות מתמשכת מצד משקיעים רבים במניות של גיימסטופ.
זו הייתה הפעם הראשונה בה קבוצה גדולה ומאורגנת של משקיעים קמעונאיים הצליחה להשפיע באופן משמעותי על מחיר מניה, ולהסב הפסדים גדולים לקרנות גידור.
השורט סקוויז חשף את החולשות של מכירה בחסר, והדגיש את הצורך ברגולציות שייקחו בחשבון את ההשפעה הגוברת של משקיעים אשר מאורגנים באמצעות פלטפורמות מקוונות כמו Reddit על השווקים הפיננסים.
הקהילה המקוונת r/wallstreetbets בפלטפורמה Reddit, אשר מילאה תפקיד מרכזי באירוע, זכתה לפרסום נרחב בעקבות האירוע אשר גרם לכך שמיליוני משתמשים הפכו לחברים באותה הקהילה בעקבות השורט סקוויז.
סרט הדרמה האמריקני "כסף טיפש", אשר הקרנת הבכורה שלו התקיימה ב-22 בספטמבר 2023, התבסס על האירוע.
בסרט כיכבו בין היתר פול דנו, פיט דייווידסון, וינסנט ד'אונופריו, אמריקה פררה, ניק אופרמן, אנתוני ראמוס, סבסטיאן סטן, שיילין וודלי וסת' רוגן.
הסרט הדוקומנטרי "GameStop: Rise of the Players" עסק גם באירוע ומסגרתו רואיינו משקיעים מהקהילה המקוונת r/wallstreetbets שהיו מעורבים בשורט סקוויז.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-28 בינואר 2022.
HBO הפיקה את המיני-סדרה "Gaming Wall Street" , אשר התבססה גם היא על האירוע, ואשר עלתה לשידור לראשונה ב-3 במרץ 2022.
נטפליקס הפיקה את המיני סדרה "Eat the Rich: The GameStop Saga", אשר התבססה גם היא על האירוע, ואשר עלתה לשידור לראשונה בספטמבר 2022.
השושלת הטימורית מיסודו של טימור לנג שלטה על אימפריה גדולה אשר התקיימה בין 1370 לבין 1506. האימפריה הטימורית שכנה בחלק מרכזי הדרום-מערבי של יבשת אסיה והשתרעה מהודו ועד גאורגיה.
האימפריה נוסדה על ידי הכובש המונגולו-טורקי הגדול טימור לנג יליד העיר שאחריסאבז אשר כבש את מרבית שטחי מרכז ודרום-מערב אסיה ושלט באימפריה מ-1370 ועד מותו בפברואר 1405.
האימפריה החלה לקרום עור וגידים לאחר שטימור החל לנצח את נסיכי האזור בו גדל ועבר להילחם בשבטים השכנים.
כושר ההנהגה הצבאי שלו החל לבלוט יותר ויותר ושאיפותיו משכו אותו להילחם מעבר למולדתו וההתרחבות הטריטוריאלית שלו לא פסקה.
טימור, הכובש הגדול, הרחיב את כיבושיו לכל עבר בצפון הוא הגיע עד מוסקבה, בדרום כבש את שטחי אפגניסטן ופקיסטן של ימינו, ובמערב הוא כבש את איראן, בגדאד, כורדיסטן, סוריה ואנטוליה תוך ניצחון על באיזיט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
את מותו מצא הכובש הגדול בפברואר 1405 בשנות השישים לחייו במהלך מסע המלחמה נגד סין, כאשר בדרך לשם הוא חלה בשפעת ומת.
בתקופת עלייתה של האימפריה הגיעה לשיאה טכניקת שימוש בצבע בארכיטקטורה.
הטימורים בנו בתקופה זו מבנים מפוארים רבים, בעיקר למטרות הנצחה ודת, במגוון ערים, ובעיקר סמרקנד והראת.
כאשר תפס שאה רוח' את השלטון, הוא העביר את העיר הבירה מסמרקנד להראת.
בנו הבכור אולוג בג מונה למושל סמרקנד ואילו בנו הצעיר בייסונקור שירת כווזיר בבירה החדשה.
בשנת 1449 נרצח אולוג בג על ידי בנו עבד א-לטיף וזה מת בשנת 1450.
אבו סעיד נכדו של מיראן שאה שלט בטראנסאוקסאניה, אפגניסטן וצפון פרס.
השליט החשוב האחרון של האימפריה הטימורית היה חוסיין באיקרא (מת ב-1506).
כוחה של השושלת הטימורית במרכז אסיה הגיעה לסופה עם הופעתם של האוזבקים, השבטים הטורקים מהצפון.
האוזבקים בראשותו של מוחמד שייבני כבשו את סמרקנד מידי באבור (צאצא של טימור) בשנת 1500 ושוב בשנת 1505. בשנת 1507 נכבשה הראת.
בשנת 1527 ייסד באבור את הבסיס עליו תקום האימפריה המוגולית.
יאדגאר מוחמד מירזא - 1470 (6 שבועות)
השושלת היוליו-קלאודית היא השושלת הראשונה של קיסרים ששלטו באימפריה הרומית משנת 27 לפנה"ס עד שנת 68 לספירה.
מקור שמה של השושלת הוא משני בתי אב, היוליים – שהייתה משפחתו של הקיסר אוגוסטוס, והקלאודיים – שהייתה משפחתה של אשתו ליוויה ובניה.
אולם למרות שמה, הלגיטימיות של השושלת נבעה מהשתייכותה לבית האב של היוליים.
גַּאיוּס יוּלְיוּס קֵיסָר אוֹקְטַבְיָאנוּס הידוע בשם אוגוסטוס היה מייסד השושלת ומשטר הקיסרות ברומא, השתייך לבית האב היוליאני אחרי אימוצו על ידי דודה של אמו, יוליוס קיסר ולכן נשא את השם קיסר אשר הפך ברבות הימים לתואר שליטי רומא ושליטי אימפריות בכלל.
תחילה בחר כיורש את אחיינו, מרקוס קלאודיוס מרקלוס ואף חיתן אותו עם בתו יוליה, אולם מרקלוס מת בשנת 23 לפנה"ס, אחרי מותו של מרקלוס אוגוסטוס השיא את בתו למרקוס ויפסניוס אגריפה והוא נחשב כיורשו עד מותו בשנת 12 לפנה"ס.
יורשו הבא היה בנו החורג טיבריוס שחותן עם יוליה ככל הנראה מתוך מחשבה שהוא ישמש קיסר ביניים בין אוגוסטוס לנכדיו-בניו המאומצים גאיוס ולוקיוס אולם בסופו של דבר סר חינו של טיבריוס ואוגוסטוס החל לקוות שגאיוס ולוקיוס יוכלו לרשתו באופן ישיר.
עוד מועמד אפשרי לירושה היה נירון קלאודיוס דרוסוס, בנו החורג של אוגוסטוס מליוויה.
הוא חיתן אותו עם אחייניתו יוליה אנטוניה, אולם דרוסוס נהרג בשנת 9 לפנה"ס בעת מסע מלחמה בגרמניה.
בעקבות מותם של גאיוס ולוקיוס אוגוסטוס אימץ בשנת 4 את טיבריוס לבן והוא ירש את אוגוסטוס עם מותו בשנת 14.
טיבריוס השתייך ליוליים כתוצאה מאימוצו על ידי אוגוסטוס ולקלאודיים על פי מוצאו מלידה.
בפקודת אוגוסטוס הוא אולץ לאמץ כבן את אחיינו גרמניקוס, ולכן העדיף אותו כיורש על פני דרוסוס שהיה בנו הטבעי.
אולם גרמניקוס נפטר בסוריה בשנת 19, וטיבריוס אף נחשד בהרעלתו מכיוון שלא אהב את הפופולריות הרבה שלה זכה גרמניקוס בקרב העם והצבא אולם ככל הנראה חשדות אלו היו חסרי בסיס.
עם מותו של גרמניקוס הפך דרוסוס ליורשו של טיבריוס אולם הוא נפטר בשנת 23.
טיבריוס העביר את מרבית ניהולה היום-יומי של האימפריה לידיו של סיאנוס מפקד המשמר הפרטוריאני בשעה שהוא פרש לאי קאפרי, בשנת 30 הוא השיא אותו לנכדתו וסיאנוס אף נחשב ליורשו עד שטיבריוס ציווה להוציא אותו להורג בשנת 31.
כיורשיו החדשים בחר את קליגולה, בנו של גרמניקוס ואת נכדו גמלוס ואלה ירשו אותו עם מותו בשנת 37.
קליגולה היה הקיסר הראשון מהשושלת שהשתייך לשני בתי האב, הוא היה נינם של אוגוסטוס וליוויה.
עם עלותו לשלטון הוא הצליח להדיח את גמילוס ולשלוט שלטון יחיד באימפריה.
עד מהרה שלטונו של קליגולה התדרדר לשלטון עריצות מטורף עד שבסופו של דבר הוא נרצח על ידי שומרי ראשו מהמשמר הפרטוריאני.
אחרי רציחתו דודו קלאודיוס נבחר לקיסר על ידי הצבא.
קלאודיוס השתייך לקלאודיים והיה נכדם של ליוויה ובעלה הראשון טיבריוס נירון (למרות שבמהלך שלטונו החיה את השמועה שסבו האמיתי היה אוגוסטוס).
תחילה יורשו המיועד היה בנו בריטניקוס, אולם עם נישואיו לאגריפינה הצעירה הוא אימץ את בנה נירון ומינה אותו ליורשו, נירון עלה לכס הקיסר לאחר שקלאודיוס הורעל בשנת 54.
אמו של נירון הייתה נינתו של אוגוסטוס והשתייך ליוליים.
תחילה נירון היה שליט בובה הנתון להשפעתם של יועציו ואימו, אולם עם הזמן הצליח להשתחרר מהשפעתם והפך לקיסר נהנתן שהתעניין יותר בתענוגות החיים מאשר בניהולה המוצלח של האימפריה.
הוא עסק בחיסול מתחרים אפשריים מתוך השושלת.
התנהגותו של נירון הביאה בסופו של דבר לפריצת מרד כנגדו וכשהוא הבין כי לא יוכל לדכא אותו התאבד בשנת 68. עם מותו בא הקץ על השושלת היוליו-קלאודית.
השׁוֹשֶׁלֶת הבֻּוַיְהִית הייתה שושלת ממוצא איראני, אשר הקימה קונפדרציה שהשתרעה על שטחים גדולים של הח'ליפות העבאסית.
הבויהים אף הקימו פרוטקטורט בבגדאד ונטרלו את מרכז הח'ליפות מעמדת כוח אמיתית.
הבוויהים יצאו במקור מחבל דיילם , השוכן על רכס הרי אלבורז דרומית לים הכספי (חלק ממחוז גילאן באיראן המודרנית).
הדיילימים היו ידועים כלוחמים רגליים משובחים ושימשו כבסיס הכוח לעלייתם של הבוויהים.
השושלת הבוויהית החלה בפועלם של שלושה אחים, עלי, חסן ואחמד, בניו של בוויה.
האחים הבוויהם היו מפקדים שכירי חרב של גדודי רגלים מדיילם.
בוויה היה דייג בחוף הים הכספי וכך היו גם בניו לפני שפנו לקריירה צבאית.
האחים הבוויהים ניצלו את מעמדם כמפקדים של יחידות שכירי חרב לכבוש לעצמם את פארס (עלי), את אזור אל-ג'יבאל המשתרע מריי ועד אספהאן (חסן) ואת כירמאן וח'וזסתאן (אחמד).
כירמאן נשמטה מידי הבוויהים ונותרה מחוץ לתחום שלטונם שנים רבות, עד שנכבשה מחדש.
ב-945 השתלט אחמד על בגדאד ועל עיראק.
הבוויהים שלטו לזמן קצר גם על חבל מוסול.
הקונפדרציה הבוויהית הוסיפה והתפשטה גם עד עומאן, הג'זירה, טברסטן וגרגאן.
עד תחילת המאה ה-11 הייתה השושלת הבוויהית חלק מאזור אשר נהנה מתור זהב תרבותי.
בגדאד הייתה אחת מהערים המרכזיות באזור, והכילה באותה עת את אחת מהספריות החשובות ביותר בעולם, והייתה ביתם של המלומדים והמשוררים מהחשובים ביותר בעולם.
כתוצאה מגל קור קיצוני שנמשך באזור במרבית השנים משנת 1027 ועד 1060, שהשפיע באופן עקבי על גידולי החקלאות, כבר בשנים 1031-1027 תיעדו תושבי המקום בכתביהם רעב גדול, מגפות ותופעות של נוודים אלימים, אשר מחפשים מזון וכרי מרעה פוריים במקביל לפשיטות ביזה על יישובים.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-11 החלו אירועי תסיסה ואלימות שונים בבגדאד בפרט ובשטחה של השושלת הבוויהית בכלל.
נמצא קשר בין אירועים אלימים אלו לבין שינויי האקלים (שגרמו לעליית מחירי המזון).
קבוצות נוודים, שבהמשך יתאחדו תחת השם סלג'וקים, נדדו לאורך שנות ה-30 של המאה ה-11 באזור, במסעות של ביזה וחיפוש אחר מזון.
הקבוצות התאחדו סביב שנת 1040 ויצאו למלחמה כנגד מנהיגי האימפריות מאזור ח'וראסאן.
בעקבות קשיים של הצבאות האימפריאליים בהשגת אספקה, נחלו צבאות אלו מפלות בקרב מול הסלג'וקים, אף על פי שהאחרונים היו נחותים מצבאות האימפריות בגודל הצבא והציוד.
בהדרגה, ובמיוחד לאחר הניצחון הגדול, ביקשו קבוצות נוודים רבות באזורי הערבות המקומיים לראות את עצמם כחלק מהסלג'וקים, וכך בהדרגה גדל כוחם ומספרם.
נסיבות חריגות אלו הביאו לכך שהסלג'וקים, רועים נוודים, אשר אינם באים ממסורת אצולה כלל וכלל, הפכו לכוח חזק אשר השתלט בהדרגה על אזורים נרחבים ממזרח לשטחי האימפריה הבוויהית, תחת טענות ללגיטימיות בעקבות כך ש"רק אללה נותן את השלטון למי שהוא חפץ".
עד אותו שלב נשלטה בגדאד על ידי השושלת הבוויהית, שבה עמדות הכוח נשלטו במקביל על ידי סונים ושיעים.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-11 כשלה ההנהגה הבוויהית בשמירה על שלטון יציב, במיוחד בשנים בהן המחסור במזון היה גדול יותר, ובכירים סונים הובילו ניסיונות הפיכה כנגד הממשל.
גם בשאר שטחי השושלת החלו תסיסות שונות, בראשן מרד במחוזות כורדיים, שם פשטו מיליציות למסעות ביזה ואונס, שהגיעו עד בגדאד עצמה.
בעקבות חוסר יכולתו של השלטון הבוויהי לשלם לחיילים באופן סדיר נוצר מרד גם בקרב הצבא, במהלכו הציתו חיילים מבני ציבור ובזזו בתים בעיר, וכן לא היה מי שיעצור את הפרעות של מיעוטים כורדיים וערביים בקרבת העיר.
במקביל, בעוד העיר מתמודדת עם כאוס פנימי, קרב אל העיר צבא שהובל על ידי ההנהגה הסלג'וקית, וכלל גם נספחים רבים שביקשו להצטרף לכוח.
ב-18 בדצמבר 1055 נכנסה ההנהגה הסלג'וקית לבגדאד, בטענה שעליהם לעצור בעיר בדרכם לחג' במכה, אולם בפועל השתלטו הסלג'וקים בהדרגה על העיר, הדיחו את השושלת הבוויהית מההנהגה, ובאופן חסר תקדים החלו בשושלת של עם נודד וחסר מורשת ששולט על אחת הערים המרכזיות בעולם האסלאם.
גם לאחר תחילת שלטון הסלג'וקים בבגדאד, נותרו בעיות האקלים בעינן ובעקבותיהם גם בעיות המזון, ו-13 השנים הראשונות של השלטון היו רצופות ברעב, אלימות, ביזה של מזון, ומלחמת אזרחים שבמהלכה פרצה מגפה.
בכמה שנים ספורות בסוף שנות ה-50 של המאה ה-11 נהרגו, על פי ההערכות, שליש מהתושבים באזור עיראק-איראן-ח'וראסאן.
בשנת 1060 החל האקלים באזור להתייצב, מה שהוביל לחידוש שגשוג החקלאות, והיה הרקע לתחילת היציבות השלטונית של הסלג'וקים באימפריה החדשה שכוננו.
בעקבות שרפות קשות שפקדו את הספריות הגדולות של הערים הגדולות באזור, כחלק מגלי המהומות הרבים בשנים אלו, אבדה כמות אדירה של כתבי יד אשר היו חלק מלבו של אחד המרכזים התרבותיים החשובים של התקופה.
אובדן זה גרם לשינויים שונים בתוכן ובסגנון הלימוד התרבותי-רוחני באזור, וייתכן - אף על פי שאפשרות זו מצויה במחלוקת - שאובדן זה היה גורם מרכזי בנפילתו של האזור מפסגת התרבות העולמית.
החשיבות של עליית הקונפדרציה הבוויהית
החשיבות הגאופוליטית של השושלת הבוויהית
בשנת 945 נכנס אחמד בן בוויה לתוך בגדאד והכפיף את עיראק לתחום שלטונם של הבוויהים.
בכך צורפה בגדאד, מרכז הח'ליפות, לקונפדרציה הבוויהית, ששלטה בזמן זה על חלק גדול מן הרמה האיראנית.
אחרי תקופה ארוכה של פירוד שב האזור האיראני והתאחד מבחינה פוליטית עם לב עולם האסלאם.
הח'ליפות, שהפסידה את השליטה הממשית בכול הפרובינציות האיראניות לטובת שושלות מקומיות, איבדה את השליטה הישירה גם על מעוז שלטונה בבגדאד.
הבוויהים שלטו לכאורה בשם הח'ליף, אך למעשה היו השליטים האמיתיים בבגדאד כמו בכול יתר שטחי הקונפדרציה שלהם.
הבוויהים ראו לנכון להקדיש תשומת לב רבה לא רק לקידום מרכז הח'ליפות, אלא גם לפיתוח כלכלי של המחוזות האיראניים.
בנוסף, פעלו הבוויהים להשיב את החוק והסדר לתחום שלטונם ואף הגבילו את פעילותן של המיליציות העירוניות, שעלו בכוחן עם שקיעת השלטון המרכזי של הח'ליפות.
הבוויהים אף השקיעו משאבים רבים בבנייה, בבגדאד, בשיראז ובאיצפהאן.
ערי הבירה של הקונפדרציה הבוויהית
לבוויהים היו שלושה מרכזי פעילות.
אף על פי שכבשו את בגדאד הייתה זו דווקא פארס, שבירתה שיראז, המחוז החשוב ביותר בקונפדרציה הבוויהית.
ריי הייתה הבירה של מחוז אל-ג'יבאל ובגדאד בירת עיראק.
היו יחידות פוליטיות קטנות נוספות בקונפדרציה הבוויהית ולהן מרכזים מקומיים.
החשיבות הדתית של השושלת הבוויהית
בתחילת דרכם זהותם הדתית של הבוויהים אינה ברורה לחלוטין.
הבוויהים היו פרו-עלי, אך לא שיעים זיידים, כפי שיש הטוענים.
בהמשך שלטונם גוברת הזדהותם של הבוויהים עם הזרם השיעי התרי-עשרי.
השתלטות הבוויהים על בגדאד הביאה לעליית כוחו של הזרם התרי-עשרי בבירת הח'ליפות.
כתוצאה מכך הפך בהדרגה הח'ליף העבאסי להיות הסמל של האסלאם הסוני.
אף על פי שרק חלק מהשליטים הבוויהים פרשו את חסותם על נציגי השיעה התרי-עשרית, הפכה השושלת כולה מזוהה עם זרם זה, לא רק אצל היסטוריונים בני זמננו, אלא גם על ידי שושלות סוניות יריבות.
הע'זנווים והסלג'וקים אחריהם ניצלו את ההזדהות של חלק מהשליטים הבוויהים עם השיעה התרי-עשרית, על-מנת לסווג את הבוויהים ככופרים ואת עצמם כמגיני האסלאם הסוני.
טענה זו הייתה התואנה המרכזית בה השתמשו הסלג'וקים כאשר כבשו את בגדאד מידי הבוויהים.
החשיבות התרבותית של השושלת הבוויהית
השושלת הבוויהית הייתה עד לקראת סופה במהלכו של תור זהב תרבותי אשר היה באזור עיראק-איראן-ח'וראסאן.
הערים המרכזיות שהיו בשליטת השושלת הכילו באותה עת כמה מהספריות החשובות ביותר בעולם, והיו ביתם של המלומדים והמשוררים מהחשובים ביותר בעולם.
במובן התרבותי, עודדו הבוויהים את המשך היצירה התרבותית הערבית, אך עם זאת תרמו תרומה לא קטנה גם להתפתחותה של התרבות הפרסית-מוסלמית החדשה בתחום שלטונם.
הבוויהים סייעו לעליית תרבות זו באיראן ובעיראק גם אם במידה פחותה מתרומתם המקבילה של הסאמאנים בטראנסאוקסאניה ובח'וראסאן.
הדומיננטיות הפוליטית של הבוויהים והסאמאנים לצד תפקידם בצמיחת התרבות הפרסית החדשה, הביא את המזרחן ולדימיר מינורסקי לכנות את תקופת שלטונם של שתי השושלות בתור "האינטרמצו האיראני", בין השלטון הערבי לכיבוש הטורקי.
התארים שלקחו השליטים הבוויהים לעצמם
אחמד בן בוויה היה הראשון שלקח לעצמו את התואר "אמיר אל-אומרא".
משרת האמיר אל-אומרא הייתה קשורה במקורה לפיקוד צבאי, אך עשר שנים לפני כניסת הבוויהים לבגדאד, ניתנה משרה זו למחמד אבן ראאק, כאשר בנוסף לפיקוד על הצבא כללה בתוכה גם את סמכויות המנהל האזרחי של הח'ליפות.
אבן ראאק, והאמירים אל-אמרא שבאו בעקבותיו רוקנו את הדיואנים המסורתיים מסמכותם והיו השליטים בפועל, אף על פי שמשלו בשמו של הח'ליף.
הבוויהים המשיכו מסורת בת עשור זו, ולקחו לעצמם את כל הפונקציות המנהלתיות, שהיו פעם בסמכות מנהל הח'ליפות.
הוספת לקב לשמם של השליטים הבוויהים
מלבד תואר האמיר אל-אומרא, נהגו הבוויהים להוסיף לשמם לקב המורכב מתארים המצורפים למילה דוולה (המציינת שושלת וגם ממלכה).
כינוי מכובד זה ניתן לשליטים הבוויהים על ידי הח'ליף.
סוג זה של כינויים ניתן כבר למנהיגים שקדמו לבוויהים, כגון נאצר אל-דוולה החמדאני, אך בתקופה הבוויהית התקבע נוהג זה.
השליט האחרון של השושלת הבוויהית אף ביקש להוסיף לעצמו לקב המבוסס על תואר המצורף למילה דין, דת, אך במקרה זה סירב הח'ליף להעניק לו לקב זה.
הבוויהים אמצו גם את התואר האיראני הקדום "שאהנשאה".
תואר זה ניתן לשליט הבוויהי, שהיה בעל מעמד הבכורה בקונפדרציה המשפחתית, ולא עבר בירושה מאב לבן.
בגדאד לא הייתה העיר המרכזית בקונפדרציה הבוויהית, ולפיכך ישב השאהנשאה פעמים רבות בעיר אחרת.
תואר השאהנשאה אף אפשר לבוויהים לבסס מעין עליונות על השושלות האיראניות האחרות, שפעלו בתוך עולם האסלאם, כגון האספהבאד'ים בטברסטן, והשושלות המקומיות בדיילם.
אל התואר שאהנשאה לא נלוו סמכויות מעשיות, אך המאבק על היוקרה המגולמת בו, היה אחת מנקודות החיכוך בין בניה השונים של השושלת הבוויהית.
סולטאן - התואר שלא היה
כאהן מדגיש כי השימוש בתואר סולטאן לתיאור השליטים הבוויהים הוא אנכרוניזם.
התואר סולטאן, שמטרתו הפרדה בין הסמכות הדתית של הח'ליף לסמכות הפוליטית של השליט בפועל, התגבש רק בתקופה הסלג'וקית ולא היה קיים במובן זה בזמן השלטון הבוויהי.
בזמן עלייתם לשררה חיזרו הבוויהים אחר תמיכת הח'ליף.
עלי בן בוויה הבטיח להעלות מס לח'ליפות, בתמורה להכרת הח'ליף בשלטונו על פרס.
הח'ליף נתרצה והעניק לעלי את ההכרה שביקש, אך זה לא העביר את המס שהתחייב אליו.
אחרי שהבוויהים סיפחו את בגדאד לתחום שלטונם, הפכו הח'ליפים לשליטי בובה.
עלי וחסן מונו למשרות של נציבי מחוזות ואילו אחמד, לקח לעצמו את התואר אמיר אל-אומרא, והכפיף את כל מוסדות השלטון העבאסי תחת סמכותו.
השליטים הבוויהים התירו לח'ליף להמשיך ולהחזיק מזכירים, אך רק להם היה מותר להחזיק בווזיר.
הבוויהים נהגו להחליף ח'ליפים שהפריעו לתוכניותיהם.
שקיעתה ההדרגתית של השושלת הבוויהית בבגדאד, הביאה לעלייה מחדש בכוחו של הח'ליף.
הבוויהים השתלטו על בגדאד בתקופת שפל של הח'ליפות בכלל ושל בסיסה בבגדאד בפרט.
הח'ליף היה שליט רק בשם על שטחי הח'ליפות עוד לפני הפרוטקטורט הבוויהי, וגם השליטה בעיראק נשמטה מידיו בעשור לפני כניסתו של אחמד בן בוויה לבגדאד.
מאחר שמוקד הכוח הבוויהי היה ממוקם בפרס, לא זכתה בגדאד לשוב למעמדה הכלכלי והפוליטי הקודם, וזאת על אף ניסיונם של חלק מהשליטים הבוויהים לשקם את עיראק ואת בירת הח'ליפות.
למרות זאת, לא מעט מהח'ליפים זכו להעביר את חייהם בנעימים תחת השליטים הבוויהים, וזאת כל עוד לא התערבו בפוליטיקה.
יתרה מזאת, ריחוקם מהחיים הפוליטיים הביא לגידול משמעותי באורך תקופת שלטונם של הח'ליפים, שפעלו בתקופה הבוויהית.
גם תחת הסלג'וקים, "מגיני הח'ליפות", לא קיבלו הח'ליפים זכויות פוליטיות משמעותיות ונאלצו להסתגר בארמונותיהם, תוך שהם משמשים במידה רבה רק כסמל של שלטון דתי.
שקיעת כוחם של הבוויהים בבגדאד, הביאה לעלייה בכוחם של הח'ליפים אל-קאדר ואף יותר מכך בנו אל-קאאם, שמילא תפקיד חשוב בהחלפת השלטון הבוויהי בסלג'וקי.
התפתחות תפקידם הדתי של הח'ליפים כדוברים של האסלאם הסוני, בתגובה להתגבשות השיעה התרי-עשרית, שחלה באותה תקופה, נבעה במידה רבה מאופי מערכת היחסים בין השליטים הבוויהים לבין הח'ליפים.
כוחם של הבוויהים נסמך על הצבא החזק שלהם, שבראשיתו היה מורכב מחיילים רגלים מדיילם.
כבר בתחילת עלייתם לגדולה הבינו הבוויהים, כי לא כדאי להם לבסס את צבאם על קבוצה אתנית אחת.
הבוויהים הוסיפו בהדרגה לצבאם, לוחמים מקבוצות אתניות שונות, אך המרכיב החשוב ביותר היה זה של ממלוכים טורקים.
בדומה לשושלות ששלטו לפניהם ולשושלות ששלטו אחריהם, מצאו השליטים הבוויהים את החיילים הממלוכים כמתאימים ביותר למטרותיהם.
הממלוכים היו לוחמים מיומנים ביותר, אשר לחמו כקשתים רכובים.
חשובה לא פחות, הייתה נאמנותם האישית של הממלוכים לשליט שרכש אותם כחיילים-עבדים (נאמנות שלא עברה הלאה ליורשיו של אותו שליט).
הצבא הבוויהי התבסס בסופו של דבר על שני מרכיבים עיקריים, הדיילמים והממלוכים, שהמאבק ביניהם היה אחת מהבעיות העיקריות, שטרדו את השלטון הבוויהי.
הצורך לבסס עצמם על צבא חזק דרש כסף רב והבוויהים לא הצליחו לגבות מספיק מיסים כדי לממן זאת.
כתוצאה מכך, הואצה בתקופה הבוויהית התפתחותה של שיטת האקטאע.
בשיטה זו קיבלו קציני הצבא את משכורתם בצורה של הכנסות מקרקעות חקלאיות, שהוקצו להם.
בדרך כלל, לא היו מקבלי האקטאעאת מתיישבים בקרקע החקלאית שהוקצתה להם, אלא רק דואגים לגבות את הכנסתם בעודם יושבים בערים.
שיטת האקטאע, יצרה מעגל קסמים שהנציח עצמה שכן השימוש בשיטה הביא לירידה בהכנסות הישירות של השלטון המרכזי, מה שהגביר את הצורך בחלוקת קרקעות נוספת.
הקונפליקט במחקר אודות השיעיות של הבוויהים
בניגוד למה שאמר המזרחן המפורסם קלוד כאהן, נכון לתחילת המאה ה-21, מקובל על רוב החוקרים כי זהותם הדתית של הבוויהים, בזמן כיבוש בגדאד, לא הייתה שיעית באופן חד משמעי.
הבוויהים היו אומנם מזוהים עם השקפות השיעה, כבר מעת בואם לבגדאד, אך אף על פי שעודדו את התפתחותה של סיעה שיעית בבגדאד, לא היו השליטים הראשונים לשושלת שיעים במובהק (בייחוד עצ'ד אל-דולה).
השיעה התרי-עשרית, שתורתה התגבשה בבגדאד באותה תקופה, קיבלה את חסותם רק של חלק מהשליטים הבוויהים.
כאהן עצמו מציין כי הגישה של הבוויהים הייתה תמיד יותר פוליטית מאשר דתית-כיתתית.
לפיכך, הקביעה של המזרחן הצרפתי כי הבוויהים לא הכירו להלכה "בחוקיות שלטונה של הח'ליפות העבאסית", כבר מקובלת פחות במחקר.
השושלת האַיוּבִּית הייתה השושלת המייסדת של סולטנות מצרים שהקים צלאח א-דין ב-1174 לאחר חיסולה של השושלת הפאטמית.
מדובר במשפחה של שליטים מוסלמים סונים ממוצא כורדי, שפעלה במאות ה-12 וה-13 ובשיא פריחתה שלטה על מצרים, סוריה, צפון עיראק, חלקים מארץ ישראל, ערב הסעודית ותימן.
מייסד השושלת היה אַיוּבִּ, ונציגה המפורסם ביותר היה צלאח א-דין, נכדו של איוב.
האימפריה האיובית התקיימה מרבית שנותיה כ קונפדרציה של נסיכויות מקומיות, אשר בראשן עמדו שליטים איובים.
לנסיכים המושלים המקומיים הייתה אוטונומיה שלטונית מסוימת בתחומם, והם נשבעו אמונים לסולטאן המרכזי – לרוב היה השליט המבוגר מבני השושלת – שישב במצרים.
התערבותו של הסולטאן בענייני הפנים של הנסיכויות השונות הייתה אחד מבין הגורמים לפריצתם של מאבקי פנים רבים.
נור א-דין, שליט מהשושלת הסלג'וקית, ירש מהאמירות של אביו זנגי ב-1146 את העיר חלב וסביבותיה.
הוא שאף להרחיב את גבולות אמירותו ולדחוק אל מחוץ לגבולות המרחב את הצלבנים.
לשם כך קרא נור א-דין לאחדות מוסלמית, שסייעה לו גם בהגדלת כוחו הצבאי והכלכלי, ותוך שימוש בתעמולה דתית אדירה, הצליח לספח בהדרגה מדרום את דמשק וממזרח את ג'זירה.
היעד שהציב לעצמו אז היה כיבוש מצרים הפאטימית, שהשלטון בה נחלש כתוצאה מסכסוכים פנימיים.
הצלבנים, שחששו מאיחוד בין סוריה למצרים שיוביל לכיתורם, פשטו מדי פעם על מצרים, ובכך סיפקו לנור א-דין שעת כושר לה נזקק להגשמת תוכניתו.
באמצעות פשיטות אלה, הצליחו הצלבנים להשתלט על קהיר, ובתגובה – קראו השליטים הפאטימים לנור א-דין לחוש לעזרתם.
הסורים נתקבלו במצרים כמשחררים, וראש צבאו של נור א-דין, שירכוה, בן למשפחה כורדית, מונה לווזיר של הח'ליפה הפאטימי.
במות הווזיר שירכוה ב-1169 ירש אותו בן אחיו, צלאח א-דין.
נור א-דין, שהשפעתו במצרים הלכה וגדלה, הדיח לבסוף את הח'ליפה הפאטימי, ומינה ב-1171 את צלאח א-דין לנציב מצרים.
עם מותו של נור א-דין ב-1174 ועליית בנו הקטין א-צאלח איסמעיל אל-מלכ לשלטון, התפוררה האחדות המוסלמית אותה גיבש.
צלאח א-דין החל כבר בימי נור א-דין לבסס לעצמו מעמד עצמאי, וניצל את הנסיבות החדשות שנוצרו: הוא מרד בשלטון בנו הקטין של נור א-דין, והחל לאחד מחדש את חלקי ממלכתו המתפוררת של נור א-דין.
צלאח א-דין, בדומה לנור א-דין, גייס לטובת פעילותו תעמולה דתית נמרצת שקראה לאחדות מוסלמית כנגד הצלבנים.
בתעמולתו הדגיש לראשונה את חשיבות ירושלים וקדושתה לאסלאם, ואת החובה לשחררה מידי הצלבנים.
צלאח א-דין הפך את מצרים למרכז השלטוני של השושלת האיובית, ולבסיס ממנו יצא למלחמותיו בצלבנים.
הוא שאף להרחיב את גבולות ממלכתו לשטחי ארץ ישראל וסוריה במטרה להבטיח למצרים מרחב הגנה קדמי מצפון-מזרח.
במקביל, הצליח צלאח א-דין להשתלט גם על צנעא שבתימן, והעמיד שם שליטים מבני משפחתו שהצליחו, לימים, לכלול בתחום שלטונם גם את העיר החשובה מכה.
צלאח א-דין הכריע לבסוף את הצלבנים בקרב קרני חיטין ב-1187, ובעקבותיו נפלה גם ממלכת ירושלים בקלות לידי האיובים.
אירוע טראומטי זה הוביל לפתיחת מסע הצלב השלישי, במהלכו הצליחו הצלבנים לכבוש רצועת חוף מצור עד יפו, עם מעבר יבשתי צר לרמלה וללוד, אך הניסיונות לכבוש את ירושלים בחזרה כשלו.
ב-1192 הגיע צלאח א-דין להפסקת אש עם הצלבנים, וכשנה אחר כך הוא נפטר.
מסע הצלב השלישי דלדל את אוצר ממלכתם ואבדותיהם בנפש היו כבדות, לכן העדיפו האיובים משלב זה להימנע ככל האפשר מלחימה בצלבנים.
הם ניסו לסיים את המאבק עמם באמצעים דיפלומטיים, גם במחיר ויתורים טריטוריאליים.
במשך כשלושה עשורים שרר שקט יחסי בין שני המחנות: התמיכה האירופית במסעות הצלב פחתה והצלבנים לא יצאו למתקפות מערי החוף שבהן התבססו.
המאבק על השליטה בים התיכון
אחת ההשפעות של מסעי הצלב על הצד המוסלמי הייתה ללא ספק על הצי של מצרים.
אחרי האימפריה הביזנטית דורגה מצרים בתור הכוח הימי החזק ביותר ב.
עוד בטרם הסתיימו מסעי הצלב הושמד הצי המצרי לחלוטין ואיבד את ההגמוניה שלו בים התיכון.
רק מעט נותר מכוחה הימי של המדינה: בשנת 1152 השיטה השושלת הפאטימית (שקדמה לשושלת האיובית) באגן הים התיכון ציר התקפי של שבעים נושאות מפרש, ואילו בשנת 1155 נותרו אניות מועטות עם צוותים המחופשים לצלבנים.
בתוך האירועים האלה, הוביל צלאח א-דין למצב חדש ופיתח את הצי המלחמתי.
ניתן לחלק את מהלך האירועים לשלושה פרקי זמן עיקריים:
שנות המשבר, שנמשכו מעלייתו של צלאח א-דין לשלטון ב-1169 ועד לשנת 1179.
המתקפה הגדולה (1179–1187) שנת המבצעים הצבאיים המוצלחים ביותר של הצי המצרי נגד כלי השיט של הצלבנים.
האסון – שנבע מהתפתחויות מהותיות בצי המלחמתי בתקופה 1187–1191 ובמיוחד בגלל ההשפעה של מסע הצלב השלישי (1189–1191).
המלחמה בים בתקופתו של צלאח א-דין
מבחינת הרקע המשפחתי שלו, עולה כי צלאח א-דין לא חונך על מסורות ימיות.
עם זאת מסעות הקרב שלו במצרים הדגימו בפניו את החשיבות של הגנה ימית ושל תמיכה ימית במלחמה באזורי החוף.
לקח מר במיוחד היה המצור על אלכסנדריה בשנת 1167.
היה ברור לו שאסטרטגיה מלחמתית נגד הצלבנים במצרים מחייבת כוחות ימיים חזקים.
מצד שני לצלבנים היה חשוב למגר את הצי האיובי בעודו באבו.
במשך שש שנים (1167 – 1173) הצליח צבאו של צלאח א-דין לסכל מתקפות של ציים ביזנטיים ונורמנדיים שאף ניסו לחדור למצרים דרך הנילוס.
בנייה מחדש של הצי האיובי במצרים
הקיסר הביזנטי בקיץ של שנת 1177 תכנן ביחד עם הצלבנים בממלכת ירושלים עוד כיבוש והפנה את ציו נגד צלאח א-דין.
אך בינתיים תהליך הבנייה מחדש של הצי המצרי עבר בלי הפרעה.
באביב 1179 הצי המצרי היה מוכן לפעולה.
מספר הספינות המדווח הכפיל את עצמו באותה שנה.
אם מביאים בחשבון שבעקבות האסון הצי של השושלת הפאטימית שקדמה לשושלת האיובית לא עלה על 75 אניות קרב הרי נראה כי בשנת 1179 הצלח הצי המצרי להחזיר לעצמו את כוחו המבצעי הקודם.
צלאח א-דין היה נחוש בדעתו להשיב את הצי המצרי לגדולתו, והוא התקדם בשאיפותיו בדרך הדרגתית ושיטתית.
לאחר שקבע צלאח א-דין משכורות לספניו והעלה את שכרם הוא התחיל לצבור חומרי בנייה.
הוא סיכם על חוזים מסחריים עם מדינות סחר באיטליה העניק להם זכויות יתר וזיכיונות בתנאי שהם יספקו לו ברזל, קורות עץ ושעווה.
תפקיד הצי לאחר קרב קרני חיטין
בשנת 1187 ולאחר מכן הצליח הצי המצרי להשיג לעצמו שוב את העליונות.
עד אז הצבא והמצב הפוליטי בסוריה השתנה לגמרי מהמצב שקדם לעלייתו של צלאח א-דין לשלטון.
בשנת 1187 הביס צלאח א-דין את הצבא של הצלבנים בקרב קרני חיטין, וכתוצאה מהניצחון הגדול הזה יכול היה לתפוס כמעט את כל שטחיהן של ממלכת ירושלים ושל סוריה.
במשך אותם מבצעים הצי של צלאח א-דין הגן על האגף הימי בסיורים לאורך חופי מלכות ירושלים.
אחת ההשלכות החשובות יותר מנקדות הראות של האסטרטגיה הימית היה כיבוש עכו בשנת 1187 על ידי צבאו של צלאח א-דין.
ההשתלטות על בסיס ימי זה גרם להיערכות מחדש של הצי המצרי.
עם מותו של צלאח א-דין התפרקה האימפריה שלו לאמירויות רבות, כשכל אחד מיורשיו מנסה לקרוע לעצמו נתח מהשלל.
האימפריה המפוררת לא הצליחה להחזיק מעמד ונכבשה במהרה על ידי כוחות אחרים.
צלאח א-דין לא הצליח להבטיח את שרידות הממלכה שלו, בין השאר משום שפיצל אותה, בטרם מותו, בין בניו ואחיו.
חלוקה זו הובילה לסדרת מאבקים בין השליטים השונים, בסופם יצא אחיו של צלאח א-דין, אל-מלכ אל-עאדל, כשידו על העליונה: עד 1200 הוא הצליח למצב עצמו כשליטה הכולל של האימפריה המאוחדת, ושלטונו התפרש על פני מצרים, ארץ ישראל, מרבית השטח של סוריה וצפון עיראק.
גם בני משפחתו ששלטו בחלב, וכן בדרום חצי האי ערב, נשבעו לו אמונים.
ברם, גם הוא חילק את הממלכה בין בניו טרם מותו ב-1218, והאימפריה נגררה שוב למאבקי כח פנימיים בין בניו לבין גורמים מרדניים שניסו לפרוק עול.
בנו אל-מלכ אל-כאמל, ששלט במצרים, ירש את אביו כסולטאן האימפריה, ונאלץ להתמודד עם מסע הצלב החמישי ומסע הצלב השישי, ועשרים שנות שלטונו, עד מותו ב-1238, לוו בחוסר יציבות תמידי.
חוסר יציבות זה נוצל על ידי הצלבנים, אשר כרתו מערכת בריתות עם האמירויות האיוביות באזור, במסגרתן הצליחו להעביר לרשותם שטחים שונים ללא לחימה, ובכללם, לבסוף, גם את ירושלים.
בנו הבכור של אל-כאמל, אל-מלכ אל-עאדל השני ירש את כס אביו אך הודח אחרי כשנתיים, ב-1240, על ידי אחיו אל-מלכ א-צאלח איוב .
א-צאלח איוב, ששלט בשנים 1240–1249, אמנם הצליח לאחד כמעט את כל שטחי אימפריית צלאח א-דין תחת ידיו, אך כל שנות שלטונו עסק במלחמות פנים עם השליטים האיובים האחרים, עם הצלבנים ועם הח'ווריזמים שנסו מאימת ג'ינגיס ח'אן.
השושלת האיובית הגיעה אל קיצה במחצית המאה ה-13, לאחר פטירתו של א-צאלח איוב ב-1250, בעת מסע הצלב השביעי.
אלמנתו שג'ר א-דור, שמרה בסוד את דבר מותו, שלטה בפועל במצרים במקומו דרך ייזום פקודות בשמו.
בכך היא סייעה לשמור על יציבות השלטון והצבא, עד הגעתו למצרים של בנו הבכור של א-צאלח איוב ויורש העצר, תוראן שאה, אותו זימנה בחשאי ממקום מושבו בעיראק.
בשובו עלה בידו להביס את הצלבנים ולהסיגם מכל השטחים שכבשו.
אולם, בניסיון להיפטר מהתלות בגדודי הממלוכים, בראשם עמד המצביא ביברס, נרצח תוראן שאה על ידם, והם מינו במקומו, כסולטאנית, את אימו החורגת – שג'ר א-דור.
מהלך זה לא מצא חן בעיני השליטים האיובים בסוריה, אשר התאגדו לקואליציה שקראה להדחתה, בגיבוי של הח'ליפה העבאסי בבגדאד.
הם השיאו אותה עם אייבכ, שהיה בן השושלת האיובית, אך נרצח בסופו של דבר בידה ובמקומו התמנה קוטוז (שהיה ממלוכ של אייבכ) לעוצר של בן הסולטאן המנוח, מה שסימן את קץ שלטון האיובים במצרים.
מנגד, עם פלישת המונגולים לשטחי הח'ליפות העבאסית בין 1256–1260, נכבשה סוריה מידי האיובים.
אחרי שהביס את המונגולים בקרב עין ג'אלות ב-1260, הכריז על עצמו ביברס כסולטאן והקים את האימפריה הממלוכית.
ביסוס הסונה כזרם ההלכתי המרכזי
עוד בימי נור א-דין, לאחר שכבש שטחים מידי הפאטימים השיעים, החלה "תחייה סונית" בסוריה, שכללה הקמת עשרות מדרסות לכל הזרמים ואסכולות באסלאם.
התהליך לווה, במקביל, במאבק קשה בחכמי הדת השיעים ובתומכיהם.
אנשי דת סונים החלו להשתלב במנגנון השלטון, והפקידות גויסה מבין בוגרי המדרסות.
לאחר עלייתו לשלטון, החל צלאח א-דין תהליך דומה במצרים, שהייתה, במשך שנים, מעוז שיעי תחת שלטון האיסמעילים.
אל-אזהר הפך למוסד לימודי סוני, ומצרים כולה הפכה למרכז דתי סוני, ולכר פורה למחקר מדעי ולתאולוגיה.
יורשי צלאח א-דין החישו את תהליך העברת מרכז הכובד האסלאמי מבגדאד ומפרס – לסוריה ומצרים; הם הקימו רשת צפופה של מדרסות לארבע האסכולות הסוניות, בדומה לנור א-דין, ומשכו אליהן צופים וחכמי דת רבים.
כתוצאה מכך גם מרכז הכובד התרבותי – בתחומי השירה והספרות – עבר לאזורי שליטת האיובים.
היהודים (והנוצרים) באימפריה האיובית היו במעמד של בני חסות, (ד'מי), ולמרות זאת שיעור גבוה למדי מהאוכלוסייה היהודית, יחסית לגודלה, הועסק במוסדות השלטון.
ואולם מרבית נושאי המשרות השלטוניות הבכירות היו מוסלמים, ומתי-מעט היהודים שהגיעו בכל זאת למשרות רמות כשל ווזיר – התאסלמו קודם מינויים.
רבים מהיהודים שנשאו בתפקיד בחצר השלטון מילאו גם תפקידים בקהילה היהודית, הגם שלא באופן רשמי, וניצלו את מעמדם וקשריהם לסיוע לבני דתם ולהגנה עליהם.
עם זאת, השתלבותם של יהודים במנגנוני השלטון לא נבעה מכך שהשליטים האיובים גילו סובלנות יתירה כלפי בני מיעוטים.
צלאח א-דין, לדוגמה, הטיל עליהם מגבלות ישנות וחדשות, ובמשך כל תקופת שלטון השושלת האיובית רבו ההגבלות שהוטלו על בני החסות היהודים והנוצרים.
כזו הייתה, למשל, המגבלה שחייבה את היהודים לענוד סימן מזהה על תרבושם ועל גלימתם, מגבלה שכל תכליתה הייתה השפלה ויצירת הבחנה בינם לבין האוכלוסייה המוסלמית.
למרות זאת, מצרים וסוריה תחת שלטון האיובים היוו מפלט נוח יחסית ליהודים שברחו מאל-אנדלוס, אשר נכבשה כמעט כולה עד 1172 בידי אל-מוואחידון שנהגו באכזריות בבני מיעוטים לא מוסלמים.
השושלת ההאשמית היא שושלת מלוכה שמקורה בחג'אז שבחצי האי ערב, ובניה מולכים בממלכת ירדן למן הקמתה ועד היום.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומיד לאחריה יועדה השושלת ההאשמית למלוך במרבית שטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון שנכבשו בידי בריטניה בתמורה לסיועם לבריטים במלחמה, ובני השושלת אכן מלכו לתקופות מוגבלות גם בחג'אז, בסוריה ובעיראק.
מאז 1958 נותר בידי המשפחה רק כס המלוכה הירדני, ונציגה הנוכחי במלוכה הוא עבדאללה השני, בנו של חוסיין מלך ירדן.
ההאשמים או "בני האשם" הם ענף של שבט קורייש, שבטו של הנביא מוחמד שהתיישב במכה שבחיג'אז למן המאה השנייה ושלט בה למן המאה החמישית.
ההאשמים מייחסים את מקורם להאשם אבן עבד אל-מנאף , שהיה סבא-רבא של הנביא מוחמד.
המשמעות למונח "האשמים" כיום היא למשפחה ספציפית המתייחסת לחסן בן עלי, נכד-נכדו של הנביא מוחמד, שצאצאיו נקראו "שריפים" (אצילים).
בכך רואים עצמם ההאשמים צאצאים ישירים של הנביא מוחמד.
ההיסטוריה המוקדמת של ההאשמים הייתה רצופה מאבקים עם בני בית אומיה על הח'ליפה – מילוי תפקיד ה"יורש" או "ממשיך דרכו" של מוחמד, מאבק שסופו היה פיצול בין האסלאם הסוני לבין השיעה.
לאורך שנים ארוכות שלטו ההאשמים בשטחי חיג'אז, ומשנת 1201 ועד 1925 ברציפות משלו על העיר הקדושה מכה (אף שב-1517 הכירו בריבונותו של הסולטאן העות'מאני באזור).
עד היום רואה עצמו בית המלוכה הירדני כבעל זכויות היסטוריות בחיג'אז ובמכה, אף שכיום אין לו כל סמכויות שלטוניות במקום.
חוסיין בן עלי וממלכת חיג'אז
למן המאה ה-10 התפתחה מסורת בהסכמה של מינוי בני האשם לתפקיד השריף והאמיר של מכה.
חוסיין בן עלי גלה לעבר הירדן, ובנו עלי גלה לעיראק – שתי טריטוריות שנשלטו בידי בניו האחרים.
בנו השלישי של חוסיין, פייסל, עמד בראש המשלחת הערבית לוועידת השלום בפריז, כשהוא טוען בזכות הקמת ממלכה ערבית בשטחי המזרח התיכון שנכבשו מן האימפריה העות'מאנית.
הוא מונה בידי הבריטים ב-1920 כמלך סוריה, אולם ישיבתו בכס מלכות זה הייתה קצרת ימים שכן בוועידת סן רמו באותה שנה הוחלט על מסירת סוריה למנדט צרפתי.
הבריטים העניקו לו כפיצוי ב-1921 את כס המלכות בעיראק, אותה הוביל פייסל לעצמאות בשנת 1932.
לאחר מותו של פייסל ב-1933 ירש אותו בנו גאזי.
הוא מלך בעיראק עד מותו בתאונת דרכים מסתורית ב-1939, וירש אותו בנו היחיד פייסל השני.
היות שהיה בן 4 בעת המלכתו, מונה דודו עבד אל-אילה כעוצר שמילא את תפקיד המלך עד הגיעו של פייסל לגיל בגרות ב-1953. פייסל השני מלך בעיראק עד להפלתו בהפיכה צבאית ב-1958, אז הוצא להורג עם יתר בני המשפחה המלכותית וראשי השלטון, ועיראק הפכה לרפובליקה.
את תואר מלך עיראק ירש הנסיך זייד, אחי סבו של פייסל השני (אחיו הצעיר של פייסל הראשון), שמעולם לא זכה לממש את מלכותו.
הוא חי עם אשתו פחר אל-ניסא זייד באירופה עד מותו בשנת 1970.
הטוען כיום לכתר העיראקי הוא שריף עלי בן אל-חוסיין, בן דודו מצד אימו של פייסל השני, החי בגלות בלונדון.
גם לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין ב-2003, לא הצליח שריף עלי לחדור למוקדי הכוח של הפוליטיקה בעיראק החדשה.
ממלכת עבר הירדן, לימים ממלכת ירדן
בנו השני של חוסיין בן עלי, האמיר עבדאללה, מונה בידי הבריטים ב-1921 לעמוד בראש הנסיכות ההאשמית בעבר הירדן.
כאמיר עבר הירדן נקט בעמדה מתונה כלפי הציונות והצהרת בלפור.
הוא הוביל את הנסיכות לעצמאות בשנת 1946, אז הוכתר כמלך עבר הירדן והחל מ-1949 (לאחר צירוף יהודה ושומרון לממלכה) כמלך "הממלכה ההאשמית של ירדן".
הוא נרצח בידי מתנקש פלסטיני בירושלים ב-1951, ואת מקומו ירש בנו טלאל, שכעבור שנה בשלטון אובחן כסובל מסכיזופרניה, ולפיכך הודח בידי הפרלמנט הירדני ואושפז.
תחתיו הומלך ב-1953 בנו חוסיין, שהנהיג את הממלכה למשך 46 השנים הבאות.
חוסיין הצליח לשמור על יציבות השלטון בממלכה, שנתערער בעקבות גלי פליטים פלסטינים שנתווספו לממלכה עד כדי הפיכתם לרוב בה.
לאורך שנות שלטונו תמרן חוסיין בין מחויבותו לפאן ערביות לבין נטייתו הפרו-מערבית.
הוא מת מסרטן בשנת 1999.
עבדאללה השני הומלך כמלך ירדן לאחר מות אביו, וממשיך להוביל את ירדן במדיניות פרו-מערבית.
כיום הוא בן השושלת ההאשמית היחיד המכהן בתפקיד מלכותי בראש מדינה.
השושלת הבורג'ית (הממלוכים הבורג'ים או הממלוכים הצ'רקסים, בערבית: المماليك البرجية) הייתה שושלת של סולטאנים ממלוכים ממוצא צ'רקסי אשר שלטה במצרים ובחלקים נרחבים מהמזרח התיכון בין השנים 1382 עד 1517. במהלך שלטונם נלחמו הסולטאנים הבורג'ים במצביא המונגולי טימור לנג וכבשו את האי קפריסין.
מקור שם השושלת הוא במגדל ממנו שלטו הממלוכים הבורג'ים.
הממלוכים השתלטו על מצרים בשנת 1250. תחילה שלטה השושלת הבחרית אשר כללה בעיקר סולטאנים ממוצא קיפצ'קי, אם כי הסולטאנים הראשונים היו ממוצא צ'רקסי.
בשנת 1377 פרץ מרד אשר בסיומו השתלטו הצ'רקסים על עמדות המפתח באימפריה הממלוכית כשהם מובלים על ידי ברקוק ובראקה.
ב-1382 מונה ברקוק לסולטאן ובכך תמה השושלת הבחרית והחלה השושלת הבורג'ית.
יריבו המר של ברקוק היה המצביא המונגולי טימור לנג ושני הצדדים נלחמו שנים רבות.
ב-1399 נפטר ברקוק ובמקומו מונה בנו פרג' כסולטאן.
אחרי חמש שנים נוספות של לחימה ועם מותו של טימור לנג, הצליח הסולטאן פרג' לכבוש את סוריה.
למרות הניצחון, סבל הסולטאן פרג' מהתנגדות של האמירים המקומיים ונאלץ לסגת בשנת 1412.
בשנת 1421 תקפה ממלכת קפריסין את מצרים אך המתקפה לא הצליחה ולבסוף הוכרחה לקבל את מרותו של הסולטאן ברסביי.
במהלך שלטונו של ברסביי קטנה אוכלוסיית מצרים בצורה ניכרת.
הוא הירבה בפשיטות באסיה הקטנה ומת בשנת 1438.
ב-1467 תקפו העות'מאנים את הממלוכים לאחר שאחיו של הסולטאן העות'מאני באיזיט השני הורעל בזמן שהיה אורחו של הסולטאן הממלוכי קאיתבאי.
באיזיט הטיל מצור על הערים אדנה וטרסוס אך הובס על יד קאיתבאי.
קאיט ביי ניסה גם לעזור למוסלמים בספרד בכך שאיים על הנוצרים בסוריה, אך ללא השפעה מכרעת.
הוא מת בשנת 1496 והשאיר אחריו חובות גדולים.
ב-1515 הצליחו העות'מאנים לכבוש את סוריה, ושנתיים מאוחר יותר ב-1517 הצליחו העות'מאנים לכבוש את קהיר.
עם הכיבוש הפכה איסטנבול למרכז השליטה של האימפריה, אך משפחות הממלוכים המשיכו לשלוט במצרים אם כי הן היו כפופות לסולטאנים העות'מאניים.
שלטונם של הממלוכים נמשך עד עלייתו של מוחמד עלי פשה אשר טבח במנהיגי הממלוכים.
תקופת שלטונם של הממלוכים הבורג'ים התאפיינה באי יציבות פוליטית וכלכלית, אשר הביאה לבסוף לנפילתם.
רשימת הסולטאנית של השושלת הבורג'ית
השושלת הגונדרית הייתה שושלת קיסרים אמהרים, ששלטו באימפריה האתיופית משנת 1606 עד שנת 1855. שושלת זו היא צאצאית של השושלת הסולומונית ומהווה ענף נפרד המכונה "הענף הבוגר" בניגוד לשושלת השאוונית המכונה "הענף הצעיר".
ייסוד השושלת מיוחס לקיסר סוסניוס שהיה נינו של הקיסר דווית השני ונכדו של בנו יעקב אשר התחבא במערה בתקופת פלישת גארן כאשר המוסלמים רצו להכרית את השושלת הסולומונית.
נינו השני של דווית השני ונכדו של בנו יעקב, ייסד את השושלת השאוונית.
סוסוניוס נלחם בקיסר שהיה בתקופתו יעקב אשר היה חצי יהודי, וזאת מכיוון שאמו הקיסרית הראגו אמלק הייתה אחותו של מלך ביתא ישראל משושלת הגדעונים, גדעון השביעי.
יעקב שהיה היורש החוקי והיה יורש העצר היה בנו של הקיסר סרצה דנגל.
ההסתה כנגד הקיסר החצי יהודי החלה בראשותו של הפטריארך הפורטוגזי-קתולי אפונסו מנדז אשר התנגד לשלטון הקיסר היהודי ואמו ה"יהודייה חדשה".
ההסתה של הישועים הפורטוגזים אשר בתקופתם התרחשה גם האינקוויזיציה הפורטוגזית ואי הסבלנות ליהודים, גרמה להם לשנוא את הקיסר היהודי ואת קהילת יהודי אתיופיה, ביתא ישראל ולהסית את תושבי אתיופיה לפגוע ביהודים.
בסופו של דבר סוסוניוס הצליח להוציא להורג את הקיסר יעקב ולכבוש את שטח הממלכה היהודית בין השנים 1624–1627. לאחריו עלה בנו פאסילידס שהיה ההפך הגמור מאביו הוא בישר תקופה חדשה (תקופת התחייה האתיופית) כאשר ייסד את עיר הבירה הקיסרית גונדר - ומכאן שם השושלת.
השושלת החדשה העמידה מספר קיסרים חשובים עד שהפכה לשושלת בובה כאשר ראס תיגראי מיכאל סהול רצח את הקיסר יואס הראשון והחל את תקופת השופטים האתיופית בה קיסרי שושלת זו היו בובות והשלטון בפועל נמצא בידי סגני הקיסרים.
בייחוד באמצע התקופה ולקראת סיומה משרה זו נשלטה על ידי שושלת יג'ו המוסלמית.
בסופו של דבר בשנת 1855 הקיסר האחרון של השושלת הגונדרית הודח על ידי קאסה היילו והשושלת באה אל קצה.
שםתקופת כהונהייאסו1787–1788באדה מריאם1787–1788תקלה היימנות1788–1789 -תקלה גיורגיס הראשון24 באפריל 178826 ביולי 1789הוחזר לכס הקיסרות בפעם הראשונה.18חאזקאיס26 ביולי 1789ינואר 1794 - תקלה גיורגיס הראשוןינואר 179415 באפריל 1795הוחזר לכס הקיסרות בפעם השנייה.19באדה מריאם השני15 באפריל 1795דצמבר 1795 - תקלה גיורגיס הראשוןדצמבר 179520 במאי 1796הוחזר לכס הקיסרות בפעם השלישית.
-סלומון השלישי20 במאי 179915 ביולי 1799הוחזר לכס הקיסרות.22דמטריוס25 ביולי 179924 במרץ 1800 - תקלה גיורגיס הראשון24 במרץ 1800יוני 1800הוחזר לכס הקיסרות בפעם החמישית.
-סהלה דנגלאוקטובר 183229 באוגוסט 1840הוחזר לכס הקיסרות בפעם הראשונה.ב-1832 אגוולה אנבסה מכריז על עצמו כקיסרבתגובה לכך הקיסר מטפל במרד.30יוהנס השלישי30 באוגוסט 1840אוקטובר 1841 -סהלה דנגלאוקטובר 18411845הוחזר לכס הקיסרות בפעם השנייה.
- יוהנס השלישי18451845הוחזר לכס הקיסרות בפעם הראשונה.
-סהלה דנגל18451851הוחזר לכס הקיסרות בפעם השנייה.
- יוהנס השלישי18501851הוחזר לכס הקיסרות בפעם השנייה.
-סהלה דנגל185111 בפברואר 1855הוחזר לכס הקיסרות בפעם השלישית.
השושלת הגוג'אמית היא שושלת שליטים ששלטו בגוג'ם (1752–1932) שושלת זו היא ענף של השושלת הסולומונית בקו נשי.
שםתחילת כהונהסיום כהונההערות1חביב בן יבידו17441749החזיק בתואר "דאג'זמץ".2יוסדיק וולדה חביב175228 ביולי 1759החזיק בתואר "דאג'זמץ".3היילו יוסדיק17 בפברואר 17845 ביולי 1795החזיק בתואר "ראס".4מאריד היילו5 ביולי 179520 ביולי 1799החזיק בתואר "ראס".5גוולו מאריד20 ביולי 17991825החזיק בתואר "דאג'זמץ".6גושו זאוודה182527 בנובמבר 1852החזיק בתואר "ראס".7טדלה גוולו18531855החזיק בתואר "דאג'זמץ".8דאסטה טדלה186811 בנובמבר 1869החזיק בתואר "ראס".
-תקלה היימנות20 בינואר 188110 בינואר 1901זהו אדאל טסמה לאחר הכתרתו "נגוס" ("מלך").
10מנגשה אטיקםפברואר 1901מאי 1902החזיק בתואר "ראס ביטווודאד" ומושל כללי של גוג'אם.
11ראס באטסבמאי 19021907החזיק בתואר "ראס" ומושל כללי.
12היילו תקלה היימנות19071932החזיק בתואר "לאול ראס".
האפשארים (בפרסית: سلسله افشار) היו מלכי שושלת איראנית ממוצא טורקי מאזור ח'וראסאן אשר שלטו בפרס במאה ה-18 לספירה.
השושלת נוסדה בשנת 1736 על ידי נאדיר שאה, מצביא שהדיח את אחרון מלכי השושלת הספווית, וטען לכתר המלוכה האיראני.
בזמן מלכותו, הורחבו גבולות איראן לגבולותיהם המרביים מאז האימפריה הסאסאנית.
לאחר מותו של נאדר שאה, חולק רובה של האימפריה בידי הזאנדים והדוראנים, והשלטון האפשארי הוגבל למדינה קטנה בח'וראסאן.
השושלת האפשארית הופלה לבסוף בשנת 1796 על ידי אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, מייסד השושלת הקאג'ארית.
השושלת נקראת על שמו של השבט הטורקי אפשאר, שאליו השתייך נאדר שאה.
האפשארים היגרו מטורקסטן לאזרבייג'ן בסביבות המאה ה-13 לספירה.
בתחילת המאה ה-17, השאה הפרסי עבאס הגדול העביר רבים מן האפשרארים מאזרבייג'ן לח'וראסאן כדי להגן על הגבול הצפון-מזרחי של מדינתו מן האוזבקים.
נאדר שאה נולד בשם נאדר קולי למשפחת נוודים צנועה שהתיישבה בח'וראסאן, שם הפך למצביא מקומי.
תחילת דרכו לשלטון החלה עם כך שמורדים אפגנים הדיחו את המלך החלש של השושלת הספווית, סולטאן חוסיין שאה, בשנת 1722. באותו הזמן, כוחות עות'מאנים ורוסים השתלטו על שטחים פרסיים.
נאדר שאה איחד כוחות עם בנו של סולטאן חוסיין, שאה תהמאספ השני והוביל את ההתנגדות לאפגנים, כשהוא מצליח לדחוק את רגליו של אשרף ח'אן, מנהיג המורדים האפגנים, מחוץ לבירה.
כמו כן הכתיר נאדר שאה את טהמאספ השני למלך.
נאדר שאה נלחם כדי להחזיר את האדמות שאבדו לטובת העות'מאנים ולהשיב את האחיזה הפרסית באפגנים.
בזמן שהיה במזרח ונלחם באפגנים, התיר המלך החדש, טהמאספ השני, לעות'מאנים לקחת מחדש את השטחים במערב שהוחזרו לאיראן על ידי נאדר שאה.
נאדר נגעל מיחסו של המלך אליו והחליט להדיחו מן השלטון וכך עשה.
בשנת 1732, השאה הודח ובמקומו הוכתר בנו התינוק עבאס השלישי .
ארבע שנים לאחר מכן, אחרי שהשיב את רוב אדמות פרס האבודות, החליט נאדר להכתיר את עצמו למלך כשאה איראן בטקס בערבת מוגאן בחלקה הצפון-מערבי של הממלכה (אזרבייג'ן של היום).
כיבושי נאדר שאה ובעיית ירושתו