tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיפורים אלו מבטאים את האדם התמים ולעיתים חסר המודעות שעלול להביא הרס על האנושות בעקבות חוסר הכרתו עם הערכים המוסריים הבסיסיים שהחברה מושתתת עליהם.
יש המוסיפים על סיפורים אלה גם את סיפורו של פרומתאוס הכבול מן המיתולוגיה היוונית ואת המפלצת של פרנקנשטיין.
הדייט שהביך אותי הוא סרט קומדיה רומנטית שנכתב ובוים על ידי טום גורמיקן.
מככבים בסרט זאק אפרון, מיילס טלר, מייקל בי.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-27 בינואר 2014, והוא שוחרר לציבור הרחב בארצות הברית ב-31 בינואר.
מייקי, ג'ייסון ודניאל הם שלושה חברים נואשים.
האחד מהם על סף גירושים, השני לא מוצא זוגיות ואילו השלישי הוא "הפנים היפות" של החבורה.
ג'ורדן) נזרק על ידי אשתו וג'ייסון (זאק אפרון) ודניאל (מיילס טלר) מתחייבים, כאות הזדהות, להימנע ממערכות יחסים רציניות כל עוד מייקי רווק.
הכל הולך טוב עד שהם פוגשים שתי בחורות יפות, ואז ג'ייסון ודניאל נאלצים להיאבק ברגשותיהם מחשש להפר את ההסכם עם מייקי.
שם השחקן/יתשם הדמותסוג התפקידזאק אפרוןג'ייסוןראשימיילס טלרדניאלמייקל בי.ג'ורדןמייקיאימוג'ן פוטסאלימקנזי דייוויסצ'לסימשניג'סיקה לוקאסוארה
הדיילי סטורמר הוא אתר חדשות אמריקאי המזוהה עם הימין הרדיקלי בארצות הברית, ובעיקר עם תנועת האלט רייט.
שמו מבוסס על שמו של מגזין התעמולה הנאצי, "דר שטירמר".
האתר החל לפעול ב-4 ביולי 2013. מייסדו והעורך הראשי של האתר הוא אנדרו אנגלין, אמריקאי יליד קולומבוס, אוהיו.
אנגלין יצר את האתר כתחליף לאתרו הקודם "פאשיזם".
האתר ידוע בין היתר בזכות השימוש שלו בממים אינטרנטיים מהאתר 4chan אשר ידוע כמוקד משיכה של נאו נאצים.
האתר מנסה למשוך אליו קוראים צעירים ומגוונים מבחינה אידאולוגית.
בעוד כמה סופרים המזוהים כלאומנים לבנים שיבחו את ההישגים של האתר, אחרים התייחסו לתוכן ולנימה, והאשימו את אנגלין בהיותו פרובוקטור, שמנסה להכפיש את הלאומנות הלבנה האמיתית.
ה"דיילי סטורמר" מנצח על מה שהוא מכנה "צבא הטרולים", המעורב בהטרדות באינטרנט של דמויות שאנגלין חולק עליהן פוליטית.
באוגוסט 2017, לאחר שגרם זעם על כך שביקר את קורבן הרצח בעצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל, האתר נדחה על ידי מספר רשמי שמות מתחם ועבר לרשת העמוקה.
המם התבסס על קריקטורה אנטישמית, דבר אשר גרם לסערה תקשורתית בישראל.
לאחר מכן פרסם האתר הודעות תמיכה ביאיר נתניהו ולתקופה מסוימת אף שם את תמונתו ברקע דף הבית של האתר
היא תוכנית טלוויזיה טבע-פלאונטולוגי אמריקאית אשר שודרה בערוץ PBS בין 22 בנובמבר ל-25 בנובמבר 1992 וכללה 4 פרקים שאורכם 56 דקות.
הסדרה מורכבת משיחות ומחקרי פלאונטולוגים אשר מספרים על חיי הדינוזאורים, איך הם חיו ואיך התנהגו וכן מדברים על הסיבה שהם נכחדו בסוף הקרטיקון.
היא מלווה במספר איורים של דינוזאורים ובקריינותה של השחקנית ברברה פלדון.
התוכנית גם יצאה בקלטות ולייזרדיסק אך לא ב-DVD.
התוכנית כוללת מחקרי פלאונטולוגים שונים על חיי הדינוזאורים השונים מראשית הטריאס, כמו ההררזאורוס עד לטירנוזאורוס של סוף הקרטיקון.
חלק מהדינוזאורים היו מאבותיהם של העופות המודרניים והמדענים חלוקים על חום גופם.
כמו כן התוכנית בודקת ממה הם נהרגו בסוף עידן המזוזואיקון.
המפלצות מגיחות: הפרק עוסק בהגעת הדינוזאורים הראשונים והיצורים שחיו באותה תקופה, באמצע הטריאס
בשר על העצמות: הפרק עוסק במבנה גופם של הדינוזאורים והמחקר על מראם וחום גופם של הדינוזאורים.
הטבע של החיה: הפרק עוסק בחיי הדינוזאורים השונים, בין שהיו טורפים, אוכלי כל או צמחוניים.
המוות של הדינוזאורים: הפרק עוסק בהכחדה הגדולה בסוף הקרטיקון שחלה לפני 66 מיליון שנה ואיך יצורים אחרים שרדו עד ימינו.
הִדַּיי עֳפָאִים (נולד בשנת 1979) הוא חקלאי, שף, מסעדן, גבן, עיתונאי, יזם ומחבר ספרי אוכל.
הדיי עפאים נולד בשנת 1979 בחיפה, והוא הצעיר מבין שלושה אחים.
בן ליענקל'ה, ניצול שואה מפולין, ולברכה, בת קיבוץ יגור.
בנערותו התחנך במרכז חינוך ליאו באק ולאחר מכן שימש מדריך בבית ספר שדה חצבה ובבית ספר שדה הר הנגב של החברה להגנת הטבע.
עפאים התגייס לצה"ל בשנת 1999 ושירת כקצין ביחידת שלדג.
לאחר שחרורו בשנת 2003 החל ללמוד היסטוריה של עם ישראל וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל התפרנס מחברת הסעדה שהקים.
בשנת 2006 החל לנהל את ארגון CIE, זרוע החינוך של מגבית קנדה בישראל ובשנת 2008 הצטרף לחברת התיירות Routes Travel & Tours בתפקיד Chief Epicurean Officer.
בשנת 2008 הקים עם אחיו ינון בערבה, את משק עפאים לחקלאות בת קיימא.
לאחר הצגת התוכנית למשרד החקלאות, המשק זכה לתמיכה ממשלתית ולתמיכה של קרנות שונות והוא משמש משק מודל המארח חקלאים מרחבי ישראל ומהעולם, המבקשים ללמוד דרכים ליישום את עקרונותיה של חקלאות בת קיימא.
עפאים משמש הגבן הראשי במחלבה שהקים והשף הראשי בבתי-הקפה, המסעדות והקייטרינג של המשק.
בנוסף, מארח עפאים במשק בו הוא מתגורר במושב צפרירים סדנאות ומפגשים בנושאי אוכל וחקלאות.
עפאים ואחיו הקימו יחד עם שותפיהם חנויות משק למכירת התוצרת אותה הם מגדלים ומעבדים וכן בתי קפה, מרכז מבקרים ובר:
מרכז המבקרים נמצא בדיר בערבה ומארח סיורים, סמינרים וארוחות בנושאי חקלאות בת קיימא.
חנות המשק במרכז רננים במכבים– הוקמה בשנת 2015 ונסגרה בשנת 2023.
חנות המשק ובית הקפה בבית הכרם בירושלים, הוקם בשנת 2016 ושוכן בבניין היסטורי לשימור.
חנות המשק ובית הקפה בבית הנסן (לשעבר בית החולים למצורעים) – הוקם בשנת 2017. בשנת 2018 נבחר בית הקפה באתר מאקו לבית הקפה הטוב בישראל.
באותה השנה הופיע בית הקפה במדריך העולמי Truth, Love & Clean Cutlery, ונבחר כאחת מעשר המסעדות המומלצות בישראל.
באותה השנה בחר מדריך גו-מיו בקפה להופיע בספרו לשנת 2018.
הדיר – בר תרבות שהוקם בשנת 2018 ושוכן בבית הנסן, במבנה ששימש בעבר כדיר לגידול עזים שסיפק חלב לשימוש בית המצורעים במקום.
חנות המשק ובית הקפה בבנימינה - הוקם בשנת 2019 בבית היסטורי ברחוב המייסדים בעיר ונסגר בשנת 2024.
משק עפאים במוזיאון ישראל – בית הקפה של המשק הוקם בביתן הכניסה למוזיאון ישראל בירושלים בשנת 2021. עיצובו הייחודי בסגנון ובריהוט האופייניים לבית הישראלי של שנות ה-50 וה-60 הפך את המקום לאבן שואבת לחובבי עיצוב ובכלל.
חנות המשק ובית-הקפה ביפו – הוקם בשנת 2024 בבית עדנה – מרכז תרבות וסדנאות במתחם נגה, השוכן בבניין לשימור.
בשנת 2020 הקים עפאים חווה חקלאית נוספת בעמק האלה, בה נטע חלקת בוסתן הכוללת מאות עצים, שתי חלקות כרמי גפן ליין, כרם זיתים לשמן וכוורות לדבש.
בשנת 2023 השיק עפאים את "מקומי", מותג יין פרטי בייצור עצמי.
את שם היקב בחר מתוך כתביו של א.ד.
גורדון: "ועוד נזכרתי, והנה סולם מוצב ארצה וראשו מגיע השמיימה, ומה אנו מחפשים?
האם לא מקום בשביל אותו הסולם?".
עפאים הוא גם עיתונאי ומחבר ספרי בישול.
בנוסף, ב-2013-2020 הגיש עפאים פינה קבועה בנושאי תרבות וקולינאריה בתוכניתו השבועית של אבי אתגר ברשת ב' וב-2021 החל להגיש פינה קבועה בתוכניתם של רומי נוימרק ועמרי אסנהיים ברשת ב'.
בשנת 2009 החל לכתוב טור במדור האוכל של עיתון מעריב.
בשנת 2011 החל לכתוב טור במוסף האוכל של הארץ ומשנת 2016 החל לכתוב טור במוסף האוכל באתר כלכליסט.
בנוסף, כותב עפאים עבור מגזיני אוכל בארץ ובעולם.
בשנת 2020 החל עפאים בהגשת התכנית "שיר לערב חג" בה ארח במטבחו מוזיקאים ומוזיקאיות ישראליים מובילים לשיחה, ארוחה וביצוע מוזיקלי משותפים.
בסדרה בהפקת בית אביחי התארחו בין היתר ברי סחרוף, שלומי שבן, רונה קינן, אמיר דדון, ג'יין בורדו ועוד.
הם מתגוררים במשק שהקימו במושב צפרירים שבעמק האלה.
רצינו לקרוא לזה אושר (עורך), הוצאת החברה להגנת הטבע, 1998.
אוטואוכל – טעימה מירושלים, מאת הילה אלפרט, אסף גברון והדיי עפאים, הוצאת Lunch Box, 2013.
ספר על אוכל, הוצאתLunch Box, 2015.
ערבה, הוצאת Lunch Box, 2017. הספר זכה להכרה בתחרות הבינלאומית "Gourmand": הספר הגיע למקום השני בקטגוריות מטבח יהודי, למקום השלישי בקטגוריית הצילום ולמקום החמישי בקטגוריית החדשנות.
הדיוקן האחרון הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 2017 שכתב וביים סטנלי טוצ'י.
בסרט מככבים ג'פרי ראש, ארמי האמר, קלמנס פואסי, טוני שלהוב, ג'יימס פוקנר וסילבי טסטוד.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-11 בפברואר 2017. בממלכה המאוחדת יצא הסרט לאקרנים ב-18 באוגוסט 2017 בהפצת Vertigo Releasing.
ב-23 במרץ 2018 יצא הסרט לאקרנים בארצות הברית בהפצת Sony Pictures Classics.
בשנת 1964 בפריז נתקל הצייר הידוע אלברטו ג'קומטי בחברו המבקר האמריקני ג'יימס לורד, ומבקש ממנו לדגמן עבורו במשך יומיים.
לורד, שהבקשה מחמיאה לו, מסכים לבוא לסטודיו לציור הדיוקן.
הימים הופכים לשבועות ולורד מבין שחייו מתבזבזים אצל גאון יוצא דופן זה.
כשהוא עובר משמחה לתסכול, לבסוף רואה לורד את החזון האמנותי של ג'קומטי, והוא עד להשלמת אחת מיצירות המופת האחרונות של האמן.
ג'פרי ראש – אלברטו ג'קומטי
ארמי האמר – ג'יימס לורד
טוני שלהוב – דייגו ג'קומטי
ג'יימס פוקנר – פייר מאטיס
סילבי טסטוד – אנט ארם
ב-2 בפברואר 2015 הצטרף ג'פרי ראש לצוות השחקנים.
ב-13 במאי 2015 לוהק השחקן ארמי האמר.
ב-12 בפברואר 2016 צורפו לקאסט טוני שלהוב, קלמנס פואסי וסילבי טסטוד.
שלב הצילומים החל ב-15 בפברואר 2016.
הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת מסוגת קומדיה, הנכלל בזיכיון הקול בראש של פיקסאר ומסתמך על הסרט הראשון בזיכיון, "הקול בראש" משנת 2015. הסרט בוים ונכתב על ידי ג'וש קולי על פי סיפורם של יונג-האן צ'נג ובובי אלסיו רוביו, והופק על ידי מארק נילסן.
על הפצתו הייתה אחראית חברת וולט דיסני, חברת האם של פיקסאר.
הסרט הוקרן לראשונה ב-D23 ב-14 באוגוסט 2015, ולאחר מכן הופץ כבונוס ב-3 בנובמבר 2015 ב-Blu-ray של הסרט "הקול בראש".
בשנת 2018, הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 3. מפני שהסרט "הקול בראש" לא הופץ ב-DVD בישראל, הסרט לא דובב לעברית.
אורך הסרט הוא כ-4 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן צרפתית ואיטלקית).
ריילי אנדרסון, שכבר בת 12, מביאה נער לביתה.
כשההורים של ריילי רואים אותו הם תוהים אם הם יוצאים לדייט.
במהלך הסרט רואים את הרגשות של ההורים של ריילי וכיצד הם מתמודדים עם הסיטואציה.
ביל היידר - פחד, שמחה של ג'ורדן
קייטלין דיאז - ריילי אנדרסון
דיאן ליין - אמא של ריילי
קייל מקלכלן - אבא של ריילי
שרי לין - שמחה של אמא, גועל של אמא
לורי אלן - עצב של אמא
לריין ניומן - פחד של אמא
פולה פל - כעס של אמא
פטריק זייץ - שמחה של אבא
ג'וש קולי - עצב של אבא
פיט דוקטר - כעס של אבא
קרלוס אלזראקוי - פחד של אבא
פלי - פחד של ג'ורדן
מונה מרשל - גועל של ג'ורדן
גרג ברגר - כעס של ג'ורדן
קית' פרגוסון - עצב של ג'ורדן, גועל של אבא
במהלך ההפקה של הסרט "הקול בראש", עלה לדיון הצורך ליצור סרט קצר המבוסס על הסרט.
ג'וש קולי אמר שלצוות היה כיף עם הנער שהופיע בסיום הסרט, ולכן רצו ליצור מצב בו יראו מה יקרה בסיטואציה בה הנער פוגש את ההורים של ריילי.
הסרט נעשה תוך עשרה חודשים.
ג'וש קולי מסכם את העלילה שנוצרה "אם ילד מופיע ולאבא אין מושג מי הוא, המוח שלך משתגע.
מה הם עושים כאן?' כך הקולות שבראש שלך מדברים".
הדיילת היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על הרומן משנת 2018 בעל אותו השם מאת כריס בוהאליאן.
הסדרה בכיכובה של קיילי קווקו בתפקיד הראשי ושודרה לראשונה ב-HBO Max ב-26 בנובמבר 2020.
הדיילת קסנדרה באודן מתעוררת בחדר המלון שלה בבנגקוק, עם הנגאובר מהלילה הקודם, כשלצידה גופה מתה.
בעודה מפחדת להתקשר למשטרה, היא ממשיכה בבוקר כאילו כלום לא קרה, ומצטרפת לשאר הדיילים והטייסים שנוסעים לנמל התעופה.
בניו יורק פוגשים אותה סוכני FBI ששואלים אותה על השהות האחרונה שלה בבנגקוק.
היא עדיין לא מצליחה להיזכר באותו הלילה והיא תוהה אם היא יכולה להיות הרוצחת.
קיילי קווקו בתור קסנדרה "קאסי" בודן: דיילת אלכוהוליסטית עם נטיות הרס עצמי.
יש לה רומן חד פעמי עם נוסע בבנגקוק כאשר היא מתעוררת לגלות את גופתו למחרת בבוקר.
היא נשארת לחפש תשובות כדי לנקות את שמה מהרצח.
אודרי גרייס מרשל מגלמת את קאסי הצעירה.
מיכיל האוסמן בתפקיד אלכס סוקולוב (עונה 1): איש עסקים בטיסה של קאסי לבנגקוק.
הוא נרצח בפרק הראשון ומופיע בעיקר דרך הזיות ופלאשבקים.
זושה מאמט בתור אנני מורדיאן: עורכת דין וחברה הכי טובה של קאסי שמסייעת לה במצבה.
טי אר נייט בתפקיד דייבי בודן: אחיה הגדול של קאסי, איתו יש לה מערכת יחסים מסובכת.
אוון אסטלוס מגלם את דייבי הצעיר בעונה 1.
מישל גומז בתור מירנדה קרופט (עונה 1; עונה 2 אורחת): אישה מסתורית עם קשרים לאלכס.
קולין וודל בתפקיד באקלי וור, הידוע גם בשם פליקס (עונה 1; עונה 2 אורח): העניין הרומנטי של קאסי
מרלה דנדרידג' בתפקיד קים האמונד (עונה 1): סוכנת ה-FBI הראשית החוקרת את הרצח של אלכס ושותפה של הסוכן ווייט.
גריפין מתיוס בתפקיד שיין אוונס: דייל וחבר של קאסי.
נולן ג'רארד פאנק בתפקיד ואן ווייט (עונה 1): סוכן FBI החושד בקאסי ברצח ושותפו של הסוכן האמונד.
רוזי פרז בתפקיד מייגן בריסקו: ראש הטיסה של הצוות והחברה של קאסי, שיש לה סודות משלה.
דניז אקדניז בתור מקס פארק (עונה 2; עונה 1 חוזרת): החבר של אנני והאקר שעוזר לקאסי.
מו מקריי בתפקיד בנג'מין ברי (עונה 2): סוכן CIA המשמש כחונך של קאסי.
קלי הרננדז בתור גבריאל דיאז (עונה 2): אשתו של אסטבן ונוסעת בטיסה של קאסי לברלין .
ג'יי ג'יי סוריה בתפקיד אסטבן דיאז (עונה 2): בעלה של גבריאל ונוסע בטיסה של קאסי לברלין.
שריל היינס בתור דוט קרלסון (עונה 2): הבוסית של בנג'מין ב-CIA.
טרי סרפיקו בתור ביל בריסקו
ברוס באק בתור Hak Oh-Seong
דייוויד איאקונו בתור אלי בריסקו
יאשה ג'קסון בתור ג'אדה האריס
שרין שטי בתור ג'ניפר (עונה 1)
ג'ייסון ג'ונס בתור האנק בודן (עונה 1)
אלברטו פרזה בתור אנריקו (עונה 1)
ביבי ניווירת' בתור דיאנה קרלייל (עונה 1)
אישה בליקר בתור נייט (עונה 1)
סטפני קניג בתור סברינה אוזנוביץ' (עונה 1)
ריצ'י קוסטר בתור ויקטור (עונה 1)
אן מגנוסון בתור ג'נט סוקולוב (עונה 1)
מיי מרטין בתור גרייס סנט ג'יימס (עונה 2)
ג'סי אניס בתור ג'ני (עונה 2)
סנטיאגו קבררה בתור מרקו (עונה 2)
שוהרה אע'דאשלו בתור ברנדה (עונה 2)
אריק פאסוחה בתפקיד ג'ים ג'ונס (עונה 2)
מרגרט צ'ו בתור צ'רלי אוטאדה (עונה 2)
אלנה אובאך בתור קרול אטקינסון (עונה 2)
שרון סטון בתור ליסה בודן (עונה 2)
איזבלה מיקו בתור צ'רי (עונה 2)
ב-27 באוקטובר 2017, פורסם כי חברת ההפקות של קיילי קווקו, "Yes, Norman Productions", קיבלו את הזכויות להפקת הרומן "הדיילת".
הרומן יפותח למיני סדרה וקווקו צפויה להיות המפיקה בפועל.
ב-1 ביולי 2019 הוכרז כי גרג ברלנטי הצטרף לסדרה כמפיק בכיר באמצעות ברלנטי הפקות.
ב-1 ביולי 2019 הוכרז כי הסדרה תצטרף לשירות הסטרימינג של וורנר מדיה, HBO Max.
הסדרה צפויה לצאת לאור ב-26 בנובמבר 2020 עם שלושת הפרקים הראשונים.
למחרת יצא טריילר רשמי לסדרה ותאריכי ההשקה של פרקים שיעלו לאוויר לאחר הבכורה; שני פרקים אמורים לצאת לאקרנים ב-3 בדצמבר, ואחריהם שני פרקים נוספים ב-10 בדצמבר, ולאחר מכן גמר הסדרה ב-17 בדצמבר.
עם הכרזת פיתוח הסדרה לוהקה קווקו לתפקיד הראשי.
בספטמבר 2019 לוהקה סונויה מיזונו לככב לצד קווקו.
באוקטובר הצטרפו מיכיל האוסמן, קולין וודל, רוזי פרז וזושה מאמט לצוות השחקנים של הסדרה.
בנובמבר 2019 הצטרפו לצוות הסדרה מרל דנדרידג', גריפין מתיוס וטי אר נייט.
בדצמבר 2019 הצטרף לצוות השחקנים נולן ג'רארד פאנק.
ביבי ניווירת' הצטרפה בתפקיד משני בפברואר 2020. באוגוסט 2020, מישל גומז הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה, במקום מיזונו.
באוקטובר 2020 הצטרפה יאשה ג'קסון לצוות השחקנים בתפקיד משני.
הצילומים החלו בנובמבר 2019 בבנגקוק, תאילנד לפני שהמשיכו בווייט פליינס, ניו יורק בדצמבר.
ב-12 במרץ 2020, חברת האחים וורנר השביתה את שלב הצילומים של סדרה בגלל מגפת הקורונה.
הפקת שני הפרקים הנותרים של הסדרה חודשה ב-31 באוגוסט 2020 בניו יורק.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes הפיק דירוג של 100% בהתבסס על 5 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.67/10.
הדיוקן של וינסטון צ'רצ'יל הוא ציור אומנותי, מעשה ידי האמן האנגלי גרהאם סאתרלנד .
בשנת 1954, נקרא האמן גרהאם סאתרלנד לצייר דיוקן באורך מלא של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל.
סאתרלנד קיבל 1,000 גינאות בעבור העבודה, סכום שמומן על ידי תרומות של חברי בית הנבחרים הבריטי ובית הלורדים.
הציור הוצג לצ'רצ'יל בטקס ציבורי בארמון וסטמינסטר ביום הולדתו ה-80, ב-30 בנובמבר 1954.
צ'רצ'יל מצא את הציור כלא מחמיא, ועל כן שנא אותו.
לאחר ההצגה הפומבית, הציור נלקח לבית מולדתו של צ'רצ'יל בצ'רטוול, אך לא הוצג לראווה.
לאחר מותה של אשתו, הברונית ספנסר-צ'רצ'יל, ב-1977, התברר שהיא השמידה את הציור מספר חודשים לאחר ששולח לביתם כדי להקל על התסכול של בעלה.
בזמן שהציור הוזמן, צ'רצ'יל היה מדינאי מבוגר, קרוב לסיום הקדנציה השנייה שלו כראש ממשלה.
סאתרלנד הרוויח תדמית של צייר מודרניזם הודות למספר דיוקנים מוצלחים, כמו של סומרסט מוהם ב-1949. הוא צייר ציוריו כנאמנים למקור, מבלי לייפות את הפרטים.
היו שהחשיבו את הנטייה שלו לא להחמיא למצוירים בציוריו, כאמצעי להתאכזרות או זלזול במצוירים.
לסאתרלנד ולצ'רצ'יל היו שאיפות שונות לגבי הדיוקן.
צ'רצ'יל קיווה שסאתרלנד יתאר אותו עם גלימה של מסדר הבירית, עיטור האביר הגבוה ביותר בממלכה שניתן לו ממלכת אנגליה בשנת 1953 כהוקרה על שירותיו, אך הציור שהוזמן היה למראה בלבוש נשיאותי רגיל – מעיל יומיומי שחור, עם וסט ומכנסי פסים, ועניבת פרפר.
סאתרלנד הכין סקיצות פחם של צ'רצ'יל בישיבה אצילית בצ'רטוול מאוגוסט 1954, בעודו מתמקד בידיו ובפניו של צ'רצ'יל.
לאחר שהשלים את הסקיצות, הוא הכין מספר ציורי שמן.
סאתרלנד גם עבד עם תמונות מצולמות של צ'רצ'יל.
סאתרלנד לקח את כל החומרים הראשוניים שלו חזרה לסטודיו שלו להכנת היצירה הסופית, אותה הכין על קנבס ריבועי גדול, הצורה שנבחרה כדי לסמל את המוצקות והסיבולת של צ'רצ'יל, המתבטאת בביטוי שתבע, "אני סלע" ("I am a rock").
התנוחה, של צ'רצ'יל אוחז בזרועותיו את כסאו, מזכירה את הפסל של הנשיא האמריקאי אברהם לינקולן, באנדרטת לינקולן בוושינגטון די.
צ'רצ'יל מוצג זועף, מעט צונח קדימה, מוקף בגווני אפור, חום ושחור חורפיים.
סאתרלנד סירב לשוחח עם צ'רצ'יל על היצירה בזמן התהוותה, וחשף בפני צ'רצ'יל רק מעט מחומרי הצבע בהם השתמש.
הברונית ספנסר-צ'רצ'יל חשבה שהיה דמיון נרחב – "מעט זועק בדיוק כמוהו" – אך גם אמרה שזה גרם לו להיראות זועף מידי.
בנו של צ'רצ'יל, רנדולף, חשב שהדיוקן גרם לאביו להיראות מאוכזב.
הברונית ספנסר-צ'רצ'יל ראתה את הדיוקן הגמור לראשונה ב-20 בנובמבר 1954 וצילמה אותו לבעלה.
זו הייתה הצפייה הראשונה שלו ביצירה והוא היה מאוד מודאג.
הוא תיאר זאת ללורד מוראן כמלוכלך ומרושע, והתלונן שזה גרם לו להיראות כשיכור שנאסף מהסטרנד.
עשרה ימים לפני ההצגה הציבורית, הוא שלח מכתב לסאתרלנד וטען ש"הציור, למרות הביצוע האומנותי, לא מתאים" והצהיר שהטקס יכול להתקיים גם בלי הציור.
בתגובה ענה סאתרלנד שהוא צייר את הראש הממשלה כמו שהוא באמת רואה אותו והתיאור היה ייצוג כן ומציאותי.
הפוליטיקאי צ'ארלס דאותטי שכנע את צ'רצ'יל שההצגה חייבת להתקיים כדי למנוע העלבה של חברי הפרלמנט שמימנו את זה.
טקס ההצגה בהיכל וסטמיניסטר שבארמון וסטמינסטר הוסרט על ידי ה-BBC.
הנאום הקבלה שלו, הדגיש צ'רצ'יל את הכבוד חסר התקדים שהוצג לו ותיאר את הציור (באופן שיכול להצטייר כהעלבה) כ"דוגמה יוצאת דופן לאומנות מודרנית", המשלבת "כוח וכנות".
תגובות אחרות היו מעורבות, חלק מהביקורות שיבחו את עוצמת הדמיון שלה, בעוד אחרים גינו זאת כחרפה.
כאשר אניירין בוואן (פוליטיקאי מטעם מפלגת הפועלים ואחת ממבקריו של צ'רצ'יל) כינה זאת "יצירה יפהפייה", לורד היילשם (אחד מעמיתיו הקונסרבטיבים של צ'רצ'יל וחבר) קרא לזה "דוחה".
הציור אמור היה להתלות בבית הנבחרים לאחר מותו של צ'רצ'יל, אך במקום זאת ניתן כמתנה אישית לצ'רצ'יל עצמו, שלקח זאת חזרה לצ'רטוול וסירב להציג את זה.
בקשות לשאול את הציור לתערוכות של עבודותיו של סאתרלנד נענו בסירוב.
בשנת 1978 דווח שהברונית ספנסר-צ'רצ'יל השמידה את הציור תוך שנה מהגעתו לצ'רטוול, על ידי שבירה שלו לחתיכות והעלאה באש כדי למזער סיכויים למצוקה של בעלה, אותה שנאה.
הברונית ספנסר-צ'רצ'יל השמידה לפני כן דיוקנים מוקדמים יותר שלא אהבה של בעלה, כולל סקיצות של וולטר סיקרט ופאול מייז.
היא החביאה את הדיוקן של סאתרלנד במרתפים של האחוזה ושכרה את מזכירתה הפרטית, גרייס האמברלין, ואחיה כדי להוציא אותו באמצע הלילה ולשרוף אותו במיקום מרוחק.
פרשנים רבים הוכו תדהמה מהשמדתה של עבודת האומנות, וסאתרלנד גינה זאת וציין שזו פעולה ונדליסטית, אחרים צידדו בזכותם של הזוג צ'רצ'יל לנהוג ברכושם כפי שראו לנכון.
חלק מסקיצות ההכנה של היצירה של סאתרלנד מוחזקים בגלריית הדיוקנאות הלאומית הלונדון.
טוענים שהעתק של הדיוקן מוחזק ב"מועדן קארלטון", גם הוא בלונדון, אך הוא לא מוצג.
גלריית האומנות של ביוורברוק גם מחזיקים בחלק מההכנות של סאתרלנד לדיוקן.
בשנת 2016 הפרק התשיעי בעונה הראשונה של הסדרה "הכתר", בשם "מרצחים" ("Assassins"), מציגים את הדרמה סביב היצירה, החשיפה וההשמדה של הדיוקן.
סאתרלנד מגולם על ידי סטיבן דיליין.
אף על פי שעדויות היסטוריות מציעות שהמזכירות של צ'רצ'יל היו אלו שבפועל שהרסו את הציור, הפרק מתאר את הברונית ספנסר-צ'רצ'יל צופה בו נשרף על רקע אחוזת צ'רטוול.
הפרק זיכה את ג'ון לית'גו, המשחק את צ'רצ'יל, בפרס אמי על שחקן משנה יוצא דופן בסדרת דרמה.
הדיוקן המשפחתי, או לפעמים דיוקן כוכבי הלכת, הוא תמונת פסיפס הכוללת את רוב כוכבי הלכת במערכת השמש, שצולמה על ידי הגשושית וויאג'ר 1 ב-14 בפברואר 1990 ממרחק של כ-6 מיליארד קילומטרים מכדור הארץ.
הפסיפס מורכב מאוסף של צילומים בודדים של שישה כוכבי לכת ורקע חלקי המתעד את מיקומם היחסי.
הפסיפס מורכב מ-60 תמונות שונות.
התמונות ששימשו לחיבור הפסיפס היו התצלומים האחרונים שצולמו על ידי גשושיות וויאג'ר (שהמשיכו להעביר טלמטריה אחרת לאחר מכן), והיו גם המקור לתמונה המפורסמת של נקודה כחולה חיוורת של כדור הארץ.
האסטרונום קרל סייגן, שהיה חלק מצוות המדע והצילום של וויאג'ר, פעל במשך שנים רבות כדי לאפשר הקצאת זמן ומשאבים לצילום התמונות.
בתמונה ניתן לראות שישה כוכבי לכת משמאל לימין: צדק, כדור הארץ, נוגה, שבתאי, אורנוס, נפטון.
השמש, גם היא נקודת אור במרחק זה, כלולה בתמונה.
ניתן היה לצלם את מאדים באמצעות מסנן אחר ולא צבעוני, אך עד שהיו מיישמים את התהליך בתוכנה ובפיקוד, רצף הפקודות כדי היה תוך כדי ביצוע.
לפסיפס יש מראה בלתי אחיד.
התמונות הבודדות צולמו באמצעות מסננים שונים בחשיפות משתנות כדי להוציא כמה שיותר פרטים בכל אחת.
לדוגמה, השמש צולמה עם המסנן הכהה ביותר והחשיפה הקצרה ביותר הקיימת, כדי למנוע פגיעה בתתי המערכות של מערכת ההדמיה.
רוב התמונות צולמו בגווני אפור עם מצלמת הזווית הרחבה של הגשושית, בעוד שתצוגות תקריב של כל כוכב לכת צולמו בצבע באמצעות מצלמת הזווית הצרה.
רצף התמונות צולם במרחק של כ-40.11 יחידות אסטרונומיות (6 מיליארד ק"מ) מכדור הארץ ומזווית של כ-32 מעלות מעל מישור המילקה.
מבין שתי חלליות וויאג'ר, וויאג'ר 1 נבחרה לצלם את הפסיפס מאחר שמסלולה של הגשושית לקח אותה מחוץ למישור המילקה ובניגוד לוויאג'ר 2, היא הייתה במיקום בו יכלה לצלם את צדק בצורה נקייה מהפרעות הנובעות מבוהק השמש.
בשנת 2013 צולמה תמונה הפוכה של וויאג'ר 1, באמצעות טלסקופי רדיו.
את וויאג'ר 1 לא ניתן לראות באור נראה, אבל אות הרדיו שלה בהיר מאוד בהשוואה לרוב העצמים הטבעיים שנחקרו על ידי טלסקופי רדיו.
הדיוקן המשפחתי של מערכת השמש הוא פסיפס תמונות של כוכבי הלכת וירחים של מערכת השמש שצולמו על ידי הגשושית מסנג'ר במהלך נובמבר 2010, ממיקום מסלולו של כוכב חמה.
זוהי תמונה משלימה לתמונת הדיוקן המשפחתי שצולמה על ידי הגשושית וויאג'ר 1 מהקצה החיצוני של מערכת השמש ב-14 בפברואר 1990.
פסיפס התמונות מורכב מ-34 פריימים בודדים שנרכשו באמצעות מצלמות מערכת ההדמיה הכפולה של מרקורי בגשושית, שכוונו לאזורים המקיפים כל כוכב לכת.
הפסיפס מורכב משתי סדרות של תמונות - סדרת התמונות הראשונה צולמה ב-3 בנובמבר 2010, והשנייה ב-16 בנובמבר באותה שנה.
במסגרת הצילום, יש שילוב של פילטרים ורזולוציות שונות, המאפשרות התמקדות סביב כוכבי הלכת
ניתן לראות בתמונה שישה כוכבי לכת.
משמאל לימין: נוגה, כדור הארץ, צדק, מאדים, כוכב חמה ושבתאי.
אורנוס ונפטון היו קטנים מכדי לראות בצורה חדה וברורה עקב המרחק אליהם אפילו בזמן חשיפה מרבי של עשר שניות (3.0 מיליארד ו-4.4 מיליארד קילומטרים בהתאמה).
במהלך רצף הצילומים, נעשה מאמץ בתכנון כדי להימנע מהפניית המצלמה לכיוון השמש, עקב החום העז מהשמש במרחק בו הייתה הגשושית.
כמו כן ניתן לראות כמה ירחים בתמונה, ובינם הירח של כדור הארץ, וכל ארבעת הירחים הגליליאנים : קליסטו, גנימד, אירופה ואיו.
בנוסף, חלק משביל החלב נראה בין נפטון למאדים.
מכיוון שהגשושית מסנג'ר לא נמצאת באותו מישור מסלול כמו כדור הארץ, המצלמות בחללית היו צריכות להצביע מחוץ למישור המילקה למעלה ומטה כדי לצלם את כל כוכבי הלכת.
זה גרם לתצורת הפסיפס המעוקל התמונה.
אף על פי שהוא קרוב יותר לכדור הארץ, דיוקן משפחתי דומה של כדור הארץ, נוגה ומאדים צולם על ידי החללית Solar Orbiter ב-18 בנובמבר 2020.
הדייג ואשתו הוא סרט משנת 2005 מאת הבמאית והסופרת הגרמנית דוריס דרי, אשר נוצר בהשראת האגדה "הדייג ואשתו" מאת האחים גרים, וכן בהשראת העיבוד של האגדה, "הדייג ודג הזהב", מאת אלכסנדר פושקין.
וטרינר גרמני בשם אוטו, המתמחה בדגים, ובפרט בדגים מזן קוי, פוגש ביפן מעצבת אופנה גרמנית צעירה בשם אידה.
הם מתאהבים ומתחתנים בעודם ביפן.
לחתונתם הם מקבלים במתנה קמע מזל יפני בצורת חתול, הידוע בשם מנקי נקו, שאמור להביא להם מזל ושגשוג.
לאחר שובם לגרמניה הם מתגוררים בקרון המגורים של אוטו.
עד מהרה נכנסת אידה להריון, ובני הזוג עוברים לגור בדירה מרווחת יותר.
הם נאבקים כדי לשרוד כלכלית, אך בעוד שאוטו תופס את עצמו כבעל משפחה נינוח ורגוע אשר מסתפק בחיים פשוטים על מנת להיות מאושר, אידה שואפת להתקדם בסולם הכלכלי.
היא מקווה להגשים את חלומה ולהגיע להצלחה עסקית של חברת עיצוב האופנה הייחודית שלה, אשר מושפעת מן האסתטיקה של דגי הקוי, אליהם נחשפה בעת שהותה ביפן.
אידה חולמת על חיים טובים יותר.
היא עובדת לשם כך יומם ולילה, ולאחר שמגיעה להצלחה ראשונית, המשפחה עוברת לגור בדירה גדולה ומודרנית יותר.
הצלחת היצירות של אידה נמשכת.
היא נוסעת ליפן לעיתים תכופות לרגל עסקיה, בזמן שאוטו נשאר בבית ומטפל בילד.
הניכור בין בני הזוג הולך וגדל, ולאחר שאידה מגיעה למצב שבו הם יכולים להרשות לעצמם לגור בוילה יוקרתית – ובה פסל ענק של מנקי נקו – נראה כי הקשר ביניהם מסתיים.
אוטו חוזר לגור עם אמו ואילו אידה חוזרת לגור עם משפחתה.
בסופו של דבר, השניים מוצאים זה את זה שוב, הם חוזרים לחיות כזוג וחוזרים להתגורר בקרון הישן של אוטו.
"הסרט הוא יצירה חינוכית, משעשעת ומגרה המבוססת על הקונסטלציה הבסיסית של אגדת גרים.
היא מתארת בצורה פורמלית, מגוונת ומלאת דמיון את הבעיות המורכבות המתעוררות כאשר השאיפות למימוש עצמי, הקמת משפחה, אהבה וחלוקת תפקידים מודרנית, מובילים להתנגשות".
"הדייג" היא בלדה מאת גתה, שנכתבה בשנת 1779. בבלדה מתקיים דיאלוג פילוסופי בין דייג לבת ים, המפתה אותו להימלט מחיי האנוש ולהצטרף אל עולם המים, עולם של שלווה וטבעיות, שבו אין את הקשיים והסבל של החיים האנושיים.
הסיפור מתאר דייג יושב ליד מים סוערים.
הוא יושב בשלווה, בוהה בחכתו וחש קרירות עמוקה בליבו.
לפתע, המים גועשים והוא רואה אישה רטובה היוצאת החוצה.
האישה פונה אליו בשירה ומדברת אליו בשאלות פילוסופיות, ומציעה לו לבחור בדרך החיים של דג קטן השוכן בקרקעית המים, חיים שקטים ונטולי דאגות.
היא שואלת אותו מדוע הוא מפתה את עצמו להישאר בעולם האנושי, מלא בשנאה ובחום המוות, ומזמינה אותו לחיים של שלווה טבעית, שבה אין מאבק ולא כאב.
היא מציינת את היופי שבטבע – השמש, הירח, השמיים העמוקים – כל אלה שואבים אליו.
המילים שלה מעוררות בו רצון להימצא במקום של שקט פנימי, שבו יוכל להיות חלק מהמרחבים הגדולים של הטבע, שכמו כן, החיים המושלמים הם תחת המים, בהם כל דבר נמצא במקומו וכולו נינוח ורגוע.
בסוף הבלדה, הדייג, שחש את הכמיהה והפיתוי המופיעים בדבריה, שוקע לתוך המים.
בעודו חצי משוך על ידי בת הים, עד שהוא כבר לא נראה.
הגלים הסוערים מרמזים על כך שהוא לא ישוב עוד, ומובילים אותו אל העולם שמציעה לו בת הים, שמשם לא ישוב עוד לעולם.
תרגומו של עמנואל אולסבנגר מגרמנית
היצירה הייתה תלויה במשך שנים באחוזת פולוק שבבעלות "National Trust for Scotland" , ונתפסה כהעתק של ציור מקורי אבוד.
הציור זוהה על ידי ד"ר בנדור גרוסוונור, במסגרת סדרת הטלוויזיה התיעודית "Britain's Lost Masterpieces" של BBC4, כאשר במהלך ביקור עם משפחתו שם לב לאיכויות סגנוניות שגרמו לו לחשוד כי מדובר ביצירה מקורית של רובנס.
הציור עבר תהליך שימור ושחזור בהובלת המשמר האמנותי סיימון גילספי, במהלכו הוסרו שכבות של לכלוך וצביעה מאוחרת ש"טשטשו" את הטכניקות המובהקות של רובנס.
הבדיקות כללו גם דנדרוכרונולוגיה, שבחנה את לוח העץ ואיששה את תיארוכו לתחילת שנות ה-1620. בדיקות רנטגן וניתוח השכבות הראו כי הציור אינו יכול להיות העתק, אלא היצירה המקורית של רובנס.
הממצא הוצג בפני בן ואן בנדן, מנהל מוזיאון רובנסהויס באנטוורפן, אשר אישר כי מדובר ביצירה מקורית ונדירה של רובנס.
הדיוקן של ג'ורג' וילירס נחשב לתוספת נדירה ומשמעותית לגוף הדיוקנאות של פטר פאול רובנס, שמרבית יצירתו התמקדה בסצנות מיתולוגיות, דתיות והיסטוריות.
עבודות פורטרט אמנותיות שלו הן פחות נפוצות, ולכן גילוי דיוקן מקורי של דמות פוליטית בולטת מהמאה ה־17 נחשב לאירוע חשוב בקנה מידה בין-לאומי.
מעבר לחשיבות האמנותית, לציור יש גם ערך היסטורי יוצא דופן, שכן הוא מציג את הדוכס מבקינגהאם, שהיה מקורבו הקרוב של המלך ג'יימס השישי והראשון – קשר אישי שעמד במרכז מחלוקות רבות בתקופתם והמשיך לעורר עניין במחקר ההיסטורי גם במאות שלאחר מכן.
זיהויו של הציור כהמקור שאבד במשך כמעט 400 שנה, בשילוב העובדה שהציור המקורי הגדול נהרס בשריפה בשנת 1949, מקנים לו ערך ייחודי הן כיצירת אמנות והן כמסמך תרבותי והיסטורי נדיר.
הדיוקן נחשב למחקר מקדים (סקיצה) לציור גדול יותר שהושמד בשריפה בשנת 1949. אף שמדובר בעבודה בלתי גמורה, היא מוערכת כאחת הדוגמאות הנדירות לדיוקנאות שצייר רובנס, הממחישות את גישתו האישית לז'אנר.
הציור זכה להערכה רבה בקרב היסטוריוני אמנות, במיוחד לאור הדמות ההיסטורית יוצאת הדופן של וילירס, שנחשב לדמות פוליטית וחברתית מרכזית בתקופתו ולמקורב ביותר למלך ג'יימס הראשון.
הדיוקן הוצג לראשונה לציבור בגלריית קלוינגרוב בגלאזגו לאחר שידור התוכנית של BBC.
דייוויד מקדונלד, יושב ראש "Glasgow Life", ציין כי מדובר בתוספת חשובה לאוסף האמנות של העיר, וציין את חשיבות הנגשת היצירה לציבור הרחב.
עם זאת, על פי מקורות נוספים, כולל כתבה שפורסמה בצרפת בעיתון Le Figaro, עדיין קיימת המתנה לאישור קונצנזואלי מצד קהילת המומחים הבין-לאומית לרובנס.
רק לאחר הסכמה רחבה מצד חוקרי רובנס ייחשב ייחוס הציור לסופי ובלתי ניתן לערעור.
הדייט של קארל הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 2023 שהופק על ידי פיקסאר, נכתב ובוים על ידי בוב פיטרסון והופק על ידי קים קולינס.
זהו הפרק השישי והאחרון בסדרה "הימים של דוג" והפרק האחרון בזיכיון "למעלה".
מככבים בו קולותיהם של אד אסנר (בתפקידו החוזר האחרון לפני מותו ב-2021) ופיטרסון.
הסרט הקצר עוקב אחר קרל פרדריקסן (אסנר), שיוצא בעל כורחו לדייט הראשון שלו מאז מות אשתו המנוחה אלי, אך אין לו מושג איך דייטים עובדים.
הסרטון, שתוכנן במקור להיות מופץ בדיסני+, יצא לאקרנים בבתי הקולנוע ב-16 ביוני 2023, יחד עם "אלמנטלי" של פיקסאר.
קארל פרדריקסון מאלף את דוג בביתו כשהוא מקבל שיחת טלפון ועונה לה ושומע שהיא מגברת מאיירס, קשישה שגרה בבית האבות, ומכלבה אלפא (שנקרא כיום בטא) שמכריזה על אהבתו לביתו החדש.
לאחר שדוג מנהל שיחה עם בטא, קארל מדבר שוב עם גברת מאיירס ומסכים למשהו, רק כדי להתחרט על כך מיד לאחר שניתק את הטלפון.
קארל מגלה לדוג שהוא פשוט הסכים לצאת איתה לדייט.
הוא עצבני מכיוון שלא היה עם אף אחד מאז שאלי נפטרה והוא לא יודע מה לעשות.
דוג מציע הצעות מה לעשות, שרובן קשורות לדברים שקשורים לכלבים.
קארל מחליט לצאת ולקנות כמה דברים כדי להכין לדייט שלו.
קארל קונה קופסאות רבות של שוקולד ומנסה לקטוף כמה פרחים מהגינה שלו.
יש לו ריקוד אימון עם דוג וגם ארוחת ערב אימון לאחר מכן.
לאחר מכן קארל צובע את שיערו לשחור, מה שמבלבל את דוג.
כאשר קארל מנסה להתקשר לגברת מאיירס כדי לבטל את הדייט, דוג תופס את הטלפון ממנו, הורס אותו תוך כדי, ואומר לקארל שהוא צריך ללכת לדייט ולא לדאוג כי גברת מאיירס תאהב אותו.
דוג מציע להצטרף כגיבוי וקארל מסכים.
לפני שהוא עוזב, קארל מדבר לתמונה של אלי ואומר לה שהוא יוצא להרפתקה חדשה, ושהיא תמיד תהיה החברה שלו.
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק, והופק על ידי עדי וולוצקי באולפני אלרום.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתדוגבוב פטרסוןקובי ליקורמןאלפאעידו מוסריקארל פרדריקסוןאד אסנראבי פניני
פיטרסון הצהיר, "אף אחד לעולם לא יחליף את אלי בקארל.
זה פשוט לכבד אותה, אלי אומרת 'לכי צאי להרפתקה חדשה'.
וזה באמת מעמיד את זה במבחן.
האם עליו לעשות את זה או לא?".
הוא גם הצהיר, "בינתיים, אני חושב על זה כקשת סיפור.
אתה יודע, אף פעם אי אפשר לומר אף פעם, דברים יכולים לדעוך ולקבל רעיון נהדר או מה שזה לא יהיה, אבל אני חושב שזו בסופו של דבר דרך נהדרת לסיים את המיני-סדרה הקטנה הזו."
איתן אנדרטון מ-"" אומר ש"הדייט של קארל" הוא לא רק סרט קצר, אלא גם "אפילוג מקסים לסרט "למעלה" של פיקסאר, ששולח את קארל להרפתקה מסוג חדש".
אנדרטון אומר גם, "כמו היצירה הטובה ביותר של פיקסאר, לסרט הקצר יש ליבה רגשית מרגשת בהשראת החיים האמיתיים, מעורבבת עם קומדיה מענגת הכוללת את הכלב האהוב על כולם, דוג, שמסיח את דעתו בקלות".
אנדרטון מתאר את הסיפור כ"סדרת אירועים משעשעת שבה דוג מנסה לעזור לקארל להתכונן לדייט, משהו מרתיע במיוחד מכיוון שזה יהיה הדייט הראשון שהוא יוצא אליו מאז שאשתו אלי נפטרה".
אנדרטון אומר, "זהו סרט קצר מקסים ונפלא שראוי להקרנה בבתי הקולנוע, ואם אתם חושבים שתצאו מזה בלי להזיל דמעות, תחשבו שוב.
ב-17 בינואר 2023, הוכרז כי הסרטון מתוכנן לעלות לאקרנים בדיסני+ ב-10 בפברואר 2023, לפני שנדחה.
הסרטון הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע לפני הסרט "אלמנטלי" של פיקסאר ב-16 ביוני 2023.
דילמת גניבת התרופה, הידועה גם בשם דילמת היינץ, היא דילמה מוסרית קלאסית שפותחה על ידי הפסיכולוג האמריקאי לורנס קולברג במסגרת מחקריו על התפתחות ההיגיון המוסרי.
הדילמה שימשה כלי מחקר מרכזי בפסיכולוגיה של המוסר החל מאמצע המאה ה־20, ונועדה לבחון את אופן הנימוק המוסרי של בני אדם ולא את ההכרעה המעשית עצמה.
בגרסתה הידועה של הדילמה מתוארת אישה החולה במחלה קשה, אשר תרופה אחת בלבד יכולה להציל את חייה.
רוקח מקומי מסכים למכור את התרופה אך דורש עבורה מחיר מופקע.
בעלה של האישה, היינץ, אינו מצליח לגייס את הסכום הנדרש ולבסוף מחליט לפרוץ לבית המרקחת ולגנוב את התרופה כדי להציל את חיי אשתו.
הנבדקים מתבקשים להשיב האם היינץ היה צריך לגנוב את התרופה, ובעיקר לנמק את תשובתם.
קולברג הדגיש כי עיקר חשיבותה של הדילמה אינו בשאלה האם הגניבה מוצדקת, אלא בנימוקים שמספקים הנבדקים להחלטתם.
לטענתו, נימוקים אלה משקפים את רמת ההתפתחות המוסרית של האדם ואת השלב המוסרי שבו הוא מצוי.
מניתוח תשובות הנבדקים לדילמת גניבת התרופה ולדילמות מוסריות נוספות הסיק לורנס קולברג כי ההיגיון המוסרי של בני אדם מתפתח בשלבים קבועים ואוניברסליים, הקשורים לגיל ולהתפתחות קוגניטיבית.
קולברג מצא כי ילדים נוטים לנמק החלטות מוסריות מתוך שיקולים של הימנעות מעונש או ציות לסמכות, מבלי להפגין הבנה של חוק או מוסר חברתי מופשט.
שלב זה כונה על ידו השלב הקדם־קונבנציונלי.
לעומת זאת, מתבגרים ומבוגרים רבים נימקו את עמדותיהם מתוך התייחסות לחוקים, לנורמות חברתיות ולסדר החברתי, ולעיתים קיבלו אותם כמחייבים מעצם היותם חוקים.
שלב זה הוגדר כשלב הקונבנציונלי.
רק מיעוט מהנבדקים הבוגרים הפגינו נימוקים המבוססים על עקרונות מוסר כלליים ואוניברסליים, כגון קדימות ערך חיי אדם על פני חוקי רכוש.
נימוקים אלה שויכו לשלב הפוסט־קונבנציונלי, שנחשב בעיני קולברג לשיא ההתפתחות המוסרית.
על פי קולברג, המעבר בין השלבים הוא חד־כיווני ואינו תלוי בתרבות מסוימת, והוא משקף התקדמות אמיתית ברמת המוסריות של האדם.
על תאוריית ההתפתחות המוסרית של קולברג נמתחה ביקורת רחבה.
אחת הביקורות המרכזיות נגעה לדגש הרב שהעניק קולברג להיגיון מוסרי רציונלי, תוך הזנחת תפקידם של רגשות, אינטואיציות וגורמים חברתיים בקבלת החלטות מוסריות.
חוקרים מאוחרים יותר, ובהם הפסיכולוג ג'ונתן היידט, טענו כי שיפוט מוסרי מתקבל בראש ובראשונה באופן אינטואיטיבי ורגשי, וכי ההיגיון המוסרי משמש לעיתים קרובות להצדקה בדיעבד של החלטות שכבר התקבלו.
ביקורת נוספת הופנתה להטיה מגדרית במחקריו של קולברג.
קולברג טען כי נשים אינן מגיעות לרוב לשלב הפוסט־קונבנציונלי, אך טענה זו עוררה התנגדות חריפה, בין היתר משום שנשים כמעט שלא נכללו במדגמי המחקר המקוריים.
חוקרות פמיניסטיות הצביעו על כך שהתאוריה משקפת תפיסה גברית של מוסר, המדגישה צדק, חוק ועקרונות מופשטים, ומתעלמת מתפיסות מוסר המבוססות על יחסים, אכפתיות ואחריות בין־אישית.
כמו כן הוטל ספק בטענה לאוניברסליות של שלבי ההתפתחות המוסרית, ונשאלה השאלה האם דילמות היפותטיות, כגון דילמת היינץ, אכן משקפות התנהגות מוסרית בפועל במצבי חיים ממשיים.
לדעת הרב אשר וויס, לפי ההלכה אין ספק שמותר ואף חייב אדם להציל נפשו בממון חבירו, עם זאת ישנן דעות החולקות על כך.
הדיקטטור הגדול הוא סרט קולנוע שנכתב ובוים על ידי צ'ארלי צ'פלין, שגם שיחק בסרט בשני התפקידים הראשיים, הפיק את הסרט (עם המפיק השותף קרטר דיהייוון) ואף נמנה עם כותבי המוזיקה המקורית לסרט.
הסרט לועג למשטרים הדיקטטוריים של אירופה בשנות ה-30 של המאה ה-20 ומוחה כנגד אדולף היטלר, שליט גרמניה הנאצית ונגד בניטו מוסוליני, מנהיג איטליה הפשיסטית.
הסרט יצא לאקרנים ב-15 באוקטובר 1940.
צ'פלין מגלם בסרט גם את הדיקטטור וגם את הספר היהודי.
לצידו שיחקו פולט גודארד, שהייתה נשואה לצ'פלין באותה עת, ג'ק אוקי, רג'ינלד גארדינר, הנרי דניאל ובילי גילברט.
לדברי באד שולברג, האחראי לאיסוף חומר תיעודי למשפטי נירנברג, היטלר הזמין את הסרט פעמיים לצפייה בתוך תקופה קצרה.
הסרט היה מועמד לחמישה פרסי האקדמיה: הפקה יוצאת דופן, השחקן הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר (לג'ק אוקי) וכן המוזיקה הטובה ביותר לתסריט המקורי.
עלילת הסרט מספרת על ספר יהודי (צ'ארלי צ'פלין) החי במדינה הדמיונית "טומאניה", בת דמותה של גרמניה הנאצית.
הספר משתתף במלחמת העולם הראשונה ובהיותו בחזית הוא נתקל בטייס טומאני פצוע בשם שולץ ובמטוס שלו, ועוזר לו להעביר בטיסה מסמכים שיעזרו לניצחון טומאניה.
כלי הטיס מתרסק באזור מבטחים זמן קצר לאחר התבוסה הטומאנית, והספר היהודי נחבט בראשו ומאבד את זכרונו.
שולץ ניצל מההתרסקות ללא פגע.
בשנים שבהן היה הספר מאושפז בבית חולים צבאי כשהוא סובל מאיבוד זיכרון, ה"פוי" (קריאת גועל ביידיש שמשמשת כפרפרזה לכינוי "פיהרר") אדנואיד הינקל (צ'ארלי צ'פלין) עלה לשלטון והטיל מגבלות על היהודים.
הספר (שדומה במראהו לפוי הינקל) בורח מבית החולים וחוזר לאזור מגוריו, בגטו.
הספר מסתבך עם חיילי פלוגות סער והמצב מגיע לכך שהם רוצים להרוג אותו, אך ברגע האחרון מגיע שולץ (הטייס שהספר הציל במלחמה ובינתיים הפך למפקד בכיר בלשכת ה"פוי") מזהה את הספר ומציל אותו.
בינתיים ה"פוי" הינקל זומם לפלוש לאוסטרליץ', בת דמותה של אוסטריה, אך מסתבר שגם בנזינו נפאלוני (ג'ק אוקי), שליט באקטריה (בני דמותם של בניטו מוסוליני ואיטליה הפאשיסטית בהתאמה) רוצה את אוסטרליץ'.
נפאלוני מבקר בטומאניה, שם הינקל נכשל בניסיון להפחיד אותו בהצגת-תכלית צבאית, וגם לא גבר עליו פסיכולוגית בפגישה ביניהם.
נפאלוני מציע להינקל הסכם לפיו צבאות שני הצדדים ייסוגו מגבול אוסטרליץ', אך הינקל רוצה שנפאלוני יסיג כוחותיו ראשון מהגבול ורק אחר-כך ייחתם ההסכם.
לעומתו נפאלוני רוצה שקודם יחתם ההסכם, ולאחר-מכן הכוחות ייסוגו מהגבול.
בסוף הינקל חותם על ההסכם לפני נסיגת הכוחות, תוך שאינו מתכוון כלל לקיימו - אנלוגיה ליחסי גרמניה ואיטליה בין 1933 ל-1935.
הספר היהודי ושולץ (הטייס לשעבר) נלכדו על ידי פלוגות הסער ונשלחו למחנה ריכוז.
השניים ברחו משם במדי קצינים, והגיעו לאזור הגבול עם אוסטרליץ'.
גם הינקל אמור היה להגיע לאזור זה.
בגלל הדמיון החיצוני והיותו של הספר במדים, נוצר הרושם שהספר היהודי הוא הינקל, שרגיל להיות לבוש במדים.
ואילו הינקל, שיצא לצוד לבדו נלכד על ידי רודפיו של הספר, בהנחה מוטעית שהוא הספר.
עקב כך, הספר היהודי שהתחלף עם הינקל נאלץ לפלוש לאוסטרליץ' (אנלוגיה לאנשלוס, סיפוח אוסטריה), שם הוא נשא נאום נלהב בשבח השלום עלי אדמות.
הספר היהודי (צ'פלין), הדמות הראשית בסרט, שירת כטוראי במלחמת העולם הראשונה ובה הציל את חייו של הטייס שולץ.
לאחר שבמלחמה סבל מפגיעת ראש - הוא איבד .
אחרי 20 שנה הוא חוזר לגטו כשאינו מודע לעולם שהשתנה ללא הכר.
הספר מתאהב בהאנה, שכנתו, אך נשלח בסופו של דבר למחנה ריכוז יחד עם שולץ, משם הוא מצליח להימלט.
אחרי שברחו מהמחנה, הוא ושולץ מגיעים לגבול אוסטרליץ', שם החיילים הטומאניים מזהים אותו כפוי הינקל, והוא נושא נאום בשבח הדמוקרטיה והחופש.
האנה (פולט גודארד): שכנת הספר שגרה בצמוד למספרה; היא עוזרת לספר להינצל מפלוגות הסער ומתאהבת בו.
היא מצליחה לברוח מטומאניה לאוסטרליץ', אולם הצבא הטומאני כובש את אוסטרליץ' וגורם לה לסבול מהרדיפות של אותו משטר, ממנו ברחה.
אדנואיד הינקל (צ'פלין): דיקטטור בן דמותו של אדולף היטלר, דומה לו בשמו, בהתנהגותו ובמראהו.
כמו היטלר, גם הוא שונא את היהודים ורודף אותם, ומתכנן להקים אימפריה כוחנית.
הוא מצטייר כדמות לא חכמה במיוחד, שניתן להערים עליה בקלות.
לפני הפלישה לאוסטרליץ' החיילים טועים לחשוב שהוא הספר היהודי, והוא נלקח למחנה ריכוז.
בנזינו נפלוני (ג'ק אוקי): דיקטטור שדמותו מבוססת על בניטו מוסוליני וכן על נפוליאון בונפרטה.
הוא שליט באקטריה, מדינה המזכירה את איטליה.
הוא מתעמת עם הינקל בדרישה לכבוש בעצמו את אוסטרליץ', והשניים רבים עד שלבסוף מוחלט שהוא יסיג את כוחותיו מהגבול תמורת שמירה על עצמאות אוסטרליץ', דבר שהינקל מפר עד מהרה.
קומנדר שולץ (רג'ינאלד רדינר): איש צבא מכובד ששירת כטייס במלחמת העולם הראשונה שם חייו ניצלו בזכות הספר.
מסתבר שבשנים שאחרי המלחמה הוא הצליח לעלות בדרגתו והתמנה למושל הגטו.
הוא לא חש בנוח בתפקיד ואינו תומך של הינקל.
לאחר שהוא מסרב לדרישת הינקל להקשות על חיי היהודים הוא מתוייג כבוגד, מגיע לגטו, שם הוא והספר נעצרים ונשלחים למחנה ריכוז.
השניים מצליחים לברוח מהמחנה ומצטרפים לפלישה לאוסטרליץ'.
גארביג' (הנרי דניאל): שר התעמולה של הינקל, שמזכיר את יוזף גבלס, מייעץ להינקל בעניינים שונים ומסייע בהשגת הסכם עם נפלוני.
הרינג (בילי גילברט): פרודיה על הרמן גרינג, הוא מגושם ומשמש כשר המלחמה של הינקל, תפקיד בו אינו מצליח במיוחד.
מאדאם נפלוני (גרייס הייל): אשתו של בנזינו נפלוני; עד 2002 נחתכו באיטליה כל קטעי הסרט בהשתתפותה, מתוך כבוד לאשתו של מוסוליני, רקלה מוסוליני.
הסרט כולל סצנות מפורסמות רבות; צ'פלין מעולם לא היה שחקן של דיאלוג אלא פנטומימאי והמשיך ביצירת סרטים אילמים גם הרבה אחרי המצאת הסרט המדבר.
סרט זה אינו סרט אילם אך הוא כולל כמה מסצנות הפנטומימה המפורסמות ביותר:
סצנה בה צ'פלין מגלם ספר המגלח לקוח לצלילי מחול הונגרי מספר 5 של ברהמס
סצנה בה הינקל ונפלוני מתחרים ביניהם: כיסאו של מי גבוה יותר
הסצנה בה מחולל הינקל לצלילי לוהנגרין של ואגנר, עם גלובוס שמבוסס על הגלובוס האמיתי של היטלר ועשוי מבלון מנופח, עד שהבלון מתפוצץ בידיו.
צ'פלין מפליא בנאום ג'יבריש המחקה את השפה הגרמנית, שכולו לעג לדיקטטורים ולסגנון דיבורו הצורם וההיסטרי של היטלר.
בנאום המכונה "דמוקרטי שטהונק", מסביר הינקל את עיקרי תורתו באומרו, בין היתר: "דמוקרטי שטהונק.
פריי שפראכן שטהונק." כאשר מתורגמן מתרגם לאנגלית "הפוי סבור כי הדמוקרטיה היא תועבה, הוא מגנה את חופש הדיבור"- במבטא אוקספורדי מושלם.
צ'פלין לועג להיטלר המחפש את האדם הארי המושלם, במשפט "קודם ניקח את היהודים, אחר כך את בעלי השיער הכהה".
בהמשך, מזכיר הינקל את היהודים ("דר יודה") ומתפרץ בצווחות רמות, ממושכות ותוקפניות על המיקרופון תוך נפנופי אגרופים שאינם מותירים מקום לספק באשר לרגשותיו.
הסרט מציג באופן סאטירי את דמויות המפתח האמיתיות של השעה.
ה"פוי" (פיהרר) "אדנואיד הינקל" הוא אדולף היטלר, "בנזינו נפלוני" הוא בניטו מוסוליני, "גארביץ'" (שיבוש של המילה האנגלית Garbage=זבל) הוא יוזף גבלס ואילו "הרינג" (מליח) הוא הרמן גרינג.
סמל מפלגתו של הינקל, כפרפרזה על צלב הקרס הוא שני סימני איקס מחוברים בשם "דאבל קרוס" , שהוא ביטוי שפירושו באנגלית "רמאות" או "מעילה באמון".
המסר המרכזי של הסרט מוצג במפורש בסוף הסרט: הספר היהודי, שכל שאר הדמויות סבורות בטעות שהוא הינקל, עולה לנאום ומתחיל באומרו כי אינו רוצה להיות דיקטטור יותר.
אז משתנה אופן הדיבור שלו בצורה חדה, לעומת אופן הדיבור של הדמות במשך הסרט, וצ'פלין מציג, בשפתו הוא, את עמדתו הפוליטית.
הדמות מבהירה כי הקידמה מצמצמת את המרחקים וההבדלים בין בני האדם; יש להיעזר בטכנולוגיה ולשפר את איכות החיים, ולשאוף לשלום.
הסצנה הזו חריגה אצל צ'פלין בכך שהדמות המגולמת אינה מדברת בשפה הקולנועית, אלא בשפתו הישירה שלו.
בשנות המלחמה הנאום הודפס, חולק והופץ - כחלק מתעמולה אנטי נאצית.
חשיבותו ההיסטורית של הסרט היא בנקיטת עמדה חד משמעית כנגד הדיקטטורים וכנגד היטלר בשעה שארצות הברית שבה פעל צ'פלין ובה נוצר הסרט, הייתה נייטרלית ורבו בה קולות הבדלנים הקוראים להימנע מלקחת חלק במלחמה.
בכתבה שהתפרסם במלאת 80 שנה ליציאת הסרט, נכתב שיש הטוענים כי הסרט הזיק אולי בכך שהצופים צחקו מהיטלר במקום לפחד ממנו, מאחר שהדמות שלו בסרט אנושית ואפילו חביבה.
בשנת 1937 הציע אלכסנדר קורדה לצ'פלין ליצור סרט המתבסס על בלבול בין היטלר לבין צ'פלין, משום שלשניים היה שפם דומה וכן שניהם נולדו באותה השנה בהפרש של ארבעה ימים.
כעבור זמן מה מימש צ'פלין רעיון זה בסרט "הדיקטטור הגדול".
הסופר היהודי-אמריקני קונרד ברקוביץ' תבע את צ'פלין בטענה שנטל ממנו את הרעיון לסרט.
בפשרה ביניהם קיבל ברקוביץ' פיצוי של כ-100,000 דולר.
הדירוג העולמי של פיפ"א הוא מערכת לדירוג של נבחרות הכדורגל הלאומיות החברות בפיפ"א.
כל נבחרת צוברת נקודות על פי תוצאות משחקיה וחשיבותם.
ככל שמספר הנקודות גדול יותר, כך מקומה של הנבחרת בדירוג גבוה יותר.
השיטה הנוכחית הוכנסה לשימוש ב-20 באוגוסט 2018.
שיטת הדירוג הנוכחית מבוססת על הענקת נקודות לפי תוצאת משחקים בארבע השנים האחרונות.
עם זאת, מספר הנקודות שניתן לצבור בכל משחק משתנה על פי גורמים שונים, שאמורים לשקף את הערך האמיתי של ההישג.
מספר הנקודות המוענק לקבוצה עבור כל משחק תלוי בגורמים הבאים:
הבסיס להענקת נקודות הוא תוצאת המשחק.
מספר הנקודות המוענק בסעיף זה מוכפל לאחר מכן בגורמים התלויים בסעיפים האחרים.
סעיף זה הוא פשוט מאד: שלוש נקודות עבור ניצחון, נקודה עבור תיקו ואפס נקודות להפסד.
במקרה שמשחק מוכרע בבעיטות עונשין (פנדלים) הקבוצה הזוכה מקבלת שתי נקודות ואילו המפסידה מקבלת נקודה אחת.
תוצאהנקודותניצחון (ללא בעיטות עונשין)3תיקו1הפסד (ללא בעיטות עונשין)0ניצחון בבעיטות עונשין2הפסד בבעיטות עונשין1
תפקיד סעיף זה הוא לתת משקל שונה למשחק על פי חשיבות המסגרת שבה הוא נערך.
סדר החשיבות הוא: טורניר גמר גביע העולם ("המונדיאל"), טורניר גביע הקונפדרציות וטורנירי הגמר של אליפויות הקונפדרציות, מוקדמות גביע העולם ואליפויות הקונפדרציות ולבסוף משחקי ידידות.
מכפיל חשיבות המסגרת נקבע כדלהלן:
מסגרת המשחקמכפילטורניר גמר גביע העולםx 4.0גביע הקונפדרציות או טורניר הגמר של אליפות הקונפדרציהx 3.0מוקדמות גביע העולם או אליפות הקונפדרציהx 2.5משחק ידידותx 1.0
הישג מול יריב חזק הוא משמעותי יותר מאשר הישג נגד יריב חלש.
לכן חוזק היריב משפיע על הניקוד.
הדבר נעשה על ידי שימוש במכפיל, שמחושב בצורה הבאה:
- Ranking = דירוג היריב
הנוסחה תקפה ליריבים המדורגים מעל המקום 150 בעולם.
מהמקום ה-150 ומטה, המכפיל הוא תמיד 0.50.
כשהיריב מדורג במקום ה-8, המכפיל הוא:
כשהיריב מדורג במקום ה-125, המכפיל הוא:
כשהיריב מדורג במקום ה-188, אז כיוון שהמיקום הוא מתחת ל-150, המכפיל הוא 0.5
גם חוזק האזור ("קונפדרציה") שבו משחקת הנבחרת נלקח בחשבון.
כל אזור מקבל מכפיל בין 0.85 ל-1.00, בהתאם להצלחת האזור בהעפלה לשלושת טורנירי הגביע העולמי האחרונים.
לאחר גביע העולם של 2014, דירוג האזורים הוא כדלהלן:
אזורמכפילאופ"א (אירופה)0.99 xCONMEBOL (דרום אמריקה)1.00 xAFC (אסיה)0.85 xCAF (אפריקה)0.85 xCONCACAF (צפון ומרכז אמריקה והקאריביים)0.85 xOFC (אוקיאניה)0.85 x
המכפיל האזורי לכל משחק בינלאומי הוא הממוצע בין המכפילים האזוריים של שתי הנבחרות שמשחקות:
- Multiplier = המכפיל האזורי המחושב למשחק
- Regional1 = המכפיל האזורי של קבוצה אחת
- Regional2 = המכפיל האזורי של הקבוצה השנייה
בחישוב הדירוג נכללים כל המשחקים ששוחקו בארבע השנים האחרונות (48 חודשים), אך משחקים מאוחרים יותר מקבלים משקל גבוה יותר.
תאריך המשחקמכפיל12 החודשים האחרוניםx 1.0לפני 12–24 חודשיםx 0.5לפני 24–36 חודשיםx 0.3לפני 36–48 חודשיםx 0.2
כל נבחרת חייבת לשחק לפחות 5 משחקים בשנה על מנת להיכלל בדירוג
בסופו של דבר, הנוסחה לחישוב הניקוד עבור כל משחק היא 100 כפול כל המכפילים:
שיטת הניקוד עברה שינויים משמעותיים במהלך השנים, בעקבות ביקורת שטענה שהדירוג לא שיקף נאמנה את הרמה האמיתית של הנבחרות השונות.
אולם, גם השיטה הנוכחית סופגת ביקורת על תוצאות הדירוג שהיא מציגה.
למשל, בנובמבר 2008 העפילה נבחרת ישראל לדירוג שיא של כל הזמנים בדירוג, מקום 15, והקדימה נבחרות כמו פראגוואי (מקום 17), יוון (מקום 18), רומניה (מקום 19), אורוגוואי (מקום 23), מקסיקו (מקום 25) ושוודיה (מקום 29).
כולן נבחרות מבוססות שהגיעו להישגים באליפויות האזוריות והעולמיות, לעומת ישראל, שכשלה להעפיל הן למונדיאל 2006 והן ליורו 2008 או נבחרת רוסיה שדורגה במקום ה-70 לפני מונדיאל 2018 וסיימה בין 8 הראשונות באותו מונדיאל.
הדירוג העולמי של פיפ"א לנשים הוא דירוג של נבחרות הכדורגל הלאומיות, שנקבע על ידי פיפ"א כל שלושה חודשים, מאז יולי 2003. בדירוג משתתפות 178 נבחרות.
הדירוג הרבעוני נקבע לפי הישגיהן ותוצאות משחקיהן של הנבחרות עד אותו חודש.
הדירוג משפיע על חלוקת הנבחרות והקבוצות לבתים במפעלים הבינלאומיים השונים.
הדיקטטורה הצבאית בברזיל שהתקיימה בין השנים 1964–1985, הייתה תקופת שלטון כת צבאית בברזיל.
במהלך התקופה שלטו בברזיל נשאים מטעם המפלגה הצבאית הברית הלאומית להתחדשות.
תחת המשטר הצבאי התרחש שגשוג כלכלי בתחילת שנות השבעים, אך לאחר מכן הפך השגשוג לחוב לאומי כבד ואינפלציה דוהרת.
הנשיא הצבאי האחרון, ז'ואאו פיגיירדו, התפטר במרץ 1985, ובכך הסתיימה הדיקטטורה הצבאית.
שלטונו של הנשיא ז'ואאו גולאר נחשד על ידי רבים בקשרים עם הקומוניזם ובנטייה שמאלה.
גולאר, שכיהן כסגן נשיא ברזיל, מונה לנשיא ברזיל בשנת 1961, לאחר התפטרות תמוהה של הנשיא ז'אניו קואדרוס.
בתחילה צומצמו סמכויותיו, ולצידו מונה ראש ממשלה, לו ניתנו מקצת הסמכויות.
ראש הממשלה טנקרדו נווס התפטר לאחר זמן קצר, ולאחר חילופיהם של שלושה ראשי ממשלה, פנה גולאר בשנת 1963 למשאל עם בו הושבו מלוא הסמכויות למשרת הנשיא.
בשנת 1964 נראה היה לאנשי הכת הצבאית כי נטייתו של גולאר שמאלה היא חזקה מדי, וקשריו עם אישים כקרלוס לואיס פרסטס, וגיסו, לאונל בריזולה, מסכנים את מעמדה של ברזיל.
למרות שרוב ההיסטוריונים סבורים כי ההפיכה שהפילה את שלטונו של הנשיא האזרחי ז'ואאו גולאר הייתה תוצאה של התנהגותו של גולאר ושל חוסר היציבות של המשטר האזרחי בשנותיו האחרונות, אחרים טוענים כי התוכניות להפיכה צבאית בברזיל החלו עוד בשנת 1954.
אף פוליטיקאי אזרחי לא היה מקובל על כל הפלגים הפוליטיים והצבאיים שהתאחדו לשם הדחתו של גולאר.
כך קיבל על עצמו ראש המטה הכללי של צבא ברזיל, המרשל אומברטו קסטלו ברנקו את תפקיד הנשיא, אותו מילא בין השנים 1964 ל-1967.
לארצות הברית היה תפקיד מורכב באירועים שהובילו לדיקטטורה הצבאית.
בשנת 1963 נערך בעיתונות האמריקנית מסע כנגד הנשיא גולאר, ובשנת 1964 תמך לינדון ג'ונסון במתנגדיו של גולאר.
שגריר ארצות הברית בברזיל, לינקולן גורדון, הודה בכך שהשגרירות מימנה את מתנגדי גולאר בבחירות המקומיות בשנת 1962 ואף עודדה את הקושרים כנגדו; שסוכני מודיעין אמריקנים פעלו בברזיל; ושבעת ההפיכה בשנת 1964 היו אוניות הצי האמריקני בכוננות ליד חופי ברזיל.
הממשל בוושינגטון הכיר מיד בממשלה הצבאית בשנת 1964, ואף כינה אותה "כוחות דמוקרטיים" שפעלו כנגד הקומוניזם הבין-לאומי.
בראייה לאחור נראה שהכוח הזר היחיד שהיה מעורב באירועי ההפיכה היו האמריקנים, וגם הם היו גורם שולי למדי.
בתחילה רצה אומברטו קסטלו ברנקו רק לפקח על רפורמה במבנה הפוליטי והכלכלי של ברזיל, ונראה כי לא היה בכוונתו ליצור שינוי בר קיימא במשטר.
הוא סירב לשמש כנשיא מעבר לתקופה בה היה אמור גולאר לכהן, או למסד את אחיזתו של הצבא בכוח הפוליטי.
עם זאת, דרישות ולחצים הביאו להחמרה במצב.
אנשי הכת הצבאית רצו טיהור של המשטר מהשפעות שמאליות ופופוליסטיות, וטענו כי צעדיו אינם מספיקים, בעוד שפוליטיקאים אזרחיים חיבלו ברפורמות אותן ניסה ברנקו לקדם, והאשימו אותו כי הוא דיקטטור.
על מנת לספק את דרישות הקיצונים מאנשי הכת הצבאית הוא השעה וטיהר את הקונגרס, פיטר כמה ממושלי המדינות, והורה בצו על הרחבה משמעותית של סמכויות הנשיא על חשבון הרשות המחוקקת והרשות השופטת.
הוא הצליח בדיכוי השמאל הפופוליסטי, אך הביא לכך שהממשלות הבאות, ממשלותיו של המרשל ארטור דה קוסטה אה סילבה והגנרל אמיליו גרסטזו מדיסי יכלו לשלוט בברזיל שלטון דיקטטורי ללא מעצורים.
ברנקו ניסה לשמור על מידה מסוימת של דמוקרטיה.
הרפורמות הכלכליות שלו סללו את הדרך ל"נס הכלכלי" הברזילאי של שנות ה-70, והדרך בה עיצב מחדש את המערכת הפוליטית עיצבה את היחסים שבין הממשלה ובין האופוזיציה בשני העשורים הבאים.
הוא שמר על עליונות הנשיא על הצבא, והעמיד במקומם מפקדים צבאיים בעלי נטייה להפיכה צבאית.
עם כל זאת, הביאה דרך פוליטית זו לשינוי חוקתי דיקטטורי מרחיק לכת באוקטובר 1965 שהביא לכך שייאלץ לקבל את קוסטה אה סילבה כיורשו.
עד שנת 1965 היו בברזיל שלוש מפלגות עיקריות.
מפלגת השמאל-מרכז שנקראה מפלגת העבודה הברזילאית, מפלגת המרכז-ימין שנקראה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי.
ההפיכה הצבאית לא הביאה לאיסור כולל על פעילות מפלגתית ועל פעילותו של הקונגרס, אלא איגדה את כל המפלגות הקיימות למערכת דו מפלגתית.
רוב אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והאיחוד הלאומי הדמוקרטי יצרו מפלגה בשם "ארנה" (ראשי תיבות בפורטוגזית של "ברית החידוש הלאומי", בעוד שאנשי השמאל והאופוזיציה, רובם יוצאי מפלגת העבודה, יצרו את התנועה הדמוקרטית הברזילאית ששימשה כמפלגת אופוזיציה.
במהלך שנות המשטר הצבאי התקיימו בחירות, בהן זכתה ארנה לרוב מובטח.
כאשר בשנת 1974 זכו אנשי האופוזיציה למספר מושבים גדול משציפו אנשי הכת הצבאית, העביר הקונגרס חקיקה שהגבילה את אנשי האופוזיציה, וכמה מן המושבים בקונגרס נשללו מהם.
מערכת דו מפלגתית זו החזיקה מעמד עד לשנת 1979.
חילוקי הדעות בקרב הכת הצבאית
אנשי הכת הצבאית נחלקו בין אלו שהאמינו שהם צריכים לתחום את פעילויותיהם לתחום הצבאי, והקיצונים שהתייחסו לפוליטיקאים כאל ילדים סוררים המוכנים לבגוד בברזיל ולהסגירה לקומוניזם.
ניצחון הקיצונים גרר את ברזיל למצב של שלטון אוטוריטארי.
עם זאת, בשל העובדה שהם לא יכלו להתעלם ממשקלם של המתונים או מההתנגדות הכוללת בחברה למשטר הדיקטטורי, הם לא יכלו להביא למיסוד תחיקתי של דרישותיהם.
הם לא ניסו לחסל את שרידי המשטר החוקתי הליברלי הישן, הן בשל הלחץ הפנימי והן בשל ביקורת מבחוץ, והברית עם ארצות הברית.
ארצות הברית סיפקה את האידאולוגיה האנטי קומוניסטית של אנשי כת הקצינים, אך גם הטיפה לדמוקרטיה ליברלית, לה לא יכלו הקיצונים להסכים.
בשל דאגתם למראית העין הם נמנעו משלטון אישי, ודרשו כי כל שינוי בשלטון ייערך בצורה חוקתית למחצה, בה העביר הנשיא את סמכויותיו ליורשו.
עם כל זאת, ידם של הקיצונים הייתה על העליונה במשטרו של יורשו של קסטלו ברנקו, קוסטה אה סילבה, והם הצליחו להביא לחקיקת חוק, ב-13 בדצמבר 1968, אשר העניק לנשיא כוחות דיקטטוריים, פיזר את הקונגרס ואת מועצות המחוקקים במדינות, השעה את החוקה, והשית צנזורה על העיתונות.
כאשר לקה הנשיא קוסטה אה סילבה במפתיע בשבץ מוחי, בספטמבר 1969, הסיר המשטר את מסכותיו.
הנשיא החדש, אמיליו גרסטזו מדיסי מונה בהתייעצות של ראשי שלוש הזרועות של צבא ברזיל.
קוסטה אה סילבה ומדיסי ייצגו את הקו הקיצוני של צבא ברזיל, שהיה נחוש להחזיק בשלטון לכל פרק זמן שיידרש על מנת להשיג את מטרותיו.
ממשלתו של מדיסי החזיקה בשלטון ללא כל תמיכה עממית, מבלי שתהיה נתמכת על ידי מפלגה פוליטית, ומבלי שיהיה לה מצע ברור.
היה זה עידן של פעולות טרור בערי ברזיל, חטיפות דיפלומטים, לרבות שגריר ארצות הברית, ומסע מקיף לדיכוי לוחמי גרילה בדרום מערב המדינה, ביער הגשם של האמזונס.
סוכנויות שונות, כשירות המידע הלאומי הוקמו על מנת לרגל אחר מתנגדים פוליטיים, לענותם, "להעלימם", ולסכל את פעולותיהם.