tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מזרחי הופיע עם הלהקה בהצלחה רבה בכל רחבי הארץ עד 1990. באפריל 1990 השתתף בפסטיבל בלוז שנערך לחוף ים המלח עם "הסיקסטיז" גרי אקשטיין, יצחק קלפטר ומרגלית צנעני.
ב-1990 הקים מזרחי הרכב עם בועז ברמן בכלי הקשה, איתי זילבר בבס ודודיק ניזרי תופים.
בהמשך העשור ניגן בהרכבים שונים וגם המשיך ללמד גיטרה, לעבוד באולפנו הפרטי ולהלחין מוזיקה לסרטים.
ב-1991 הלחין מוזיקה לדרמה "כל עמי הארץ מתייהדים" של רפי בוקאי וב-1992 לסרטה התיעודי של מיכל אביעד "אנשים ממול" ולסרטו של הבמאי פלסטיני רשיד משהראווי "דר ודור".
הוא גם ניגן במחווה של אשר ביטנסקי לג'ימי הנדריקס: הקלטת שירו של בוב דילן "לאורך מגדל השמירה".
ב-1998 הקליטה להקת שב"ק ס' חידוש ל"תנו לי דרך".
מזרחי, שזכה לתשומת לב חדשה, החל להקליט שירים לאלבום סולו ראשון עם להקתו החדשה, "השורשים", והראשון בהם, "בעזרת הנשמה", יצא לרדיו ב-1999.
ביוני 2001 יצא לאור אלבום הבכורה הרשמי של מזרחי, "אדון החלומות".
מזרחי כתב, הלחין, עיבד והפיק מוזיקלית.
קלידן להקתו אמיר הכהן ייעץ מוזיקלית ואמנותית.
האלבום כלל שילוב של נגינה בלוזית-רוקית בהשפעות אתניות ירושלמיות.
לצד השירים "בעזרת הנשמה", "מלאך קטן", ו"תנו לי דרך" (בגרסה חדשה), כלל האלבום גם יצירות ארוכות, בהן כמעט שמונה דקות של "ירושלים בין ערביים" ושתים עשרה דקות של "אדון החלומות".
באוקטובר 2001 יצא פסקול "קוקו בן 19" בדיסק (בהוצאת "פונוקול"), ואל 13 הקטעים המקוריים צורפו שישה קטעי בונוס שהקליט מזרחי בשנות השמונים.
במשך העשור הלחין מזרחי פסי-קול לקולנוע ולטלוויזיה, ביניהם לטלוויזיה האמריקאית, לערוץ 4 הבריטי ועוד.
בין השאר הפיק מופעים כמו "עבודה עברית", הופעה שלו עם אמן הבלוז ממפיס סלים בישראל ומחוצה לה ומופעי בלוז נוספים.
בשנת 2006 הוציא אלבום המורכב מחומרים נדירים מהשנים 1975–1982 שחלקם עוד לא יצאו לאור - "Fenderica One".
בקיץ 2007 התאחדה להקת "הבמה החשמלית" לשלוש הופעות בירושלים ובתל אביב, בהרכב: מזרחי בגיטרה, אלי טובול בתופים, שלום בן-יקר בבס ודובי אלדמע בשירה.
במסגרת האיחוד צילם הבמאי ניסים מוסק סרט תיעודי על הלהקה בשם "הבמה החשמלית - אגדת רוקנ'רול", ששודר בהערוץ הראשון.
להופעה במועדון הצוללת הצהובה בירושלים, הצטרף ברי סחרוף.
ב מופיע מזרחי עם להקתו (אלדד סומנר בבס, דן כץ בתופים ואמיר הכהן בקלידים) בחומרים מקוריים ברחבי הארץ, וכמופע מחווה לנגן הגיטרה החשמלית ג'ימי הנדריקס.
ביולי 2014 השתתף בפסטיבל "וודסטוק בירושלים".
ב-7 ביוני 2019 השתתף במופע מחווה ליצחק קלפטר שנערך בהיכל התרבות בתל אביב.
בתחילת שנת 2022 קיים מזרחי סיבוב הופעות מיוחד לציון 50 שנות פעילות (על אף שבפועל מלאו באותה עת 56 שנים לפעילותו).
במסגרת הסיבוב התקיימו הופעות במועדונים שונים במרכז הארץ בהן אירח מזרחי את ברי סחרוף, יהודה קיסר, דני שושן, יוסי פיין, יהונתן גרוסברג, וחברי להקת הסיקסטיז.
1968 - תמי אדלר והבמה החשמלית
1970 - חנטריש שלוש ורבע
רבי שלמה בן אברהם בן שמואל (התפרסם בשם: שלמה ממונפלייה וכשלמה מן ההר), היה תלמיד חכם פרובאנסאלי בן המאה ה-13. הוא נולד בברצלונה, ועבר למונפלייה שבפרובאנס, שכונתה בפי היהודים ההר, על בסיס מקור שם העיר שנובע מהמילה mont.
רבי שלמה מן ההר נודע בהתנגדותו לספרו של הרמב"ם "מורה נבוכים", יחד עם תלמידו הנודע רבי יונה גירונדי.
בשנת 1232, כארבעים שנה לאחר פרסום "מורה נבוכים", שלחו הרב שלמה מן ההר ושניים מתלמידיו – רבי יונה גירונדי ורבי דוד בן שאול – מכתב לחכמים שונים בצרפת, חלקם מבעלי התוספות, והללו הטילו חרם על ספרי הרמב"ם, והפיצו את דבר החרם בקהילות צרפת וספרד.
תומכי הרמב"ם הגיבו בחרם על רבי שלמה מן ההר ותלמידיו, ואף העלילו עלילות בדבר יחוסו ומשפחתו של רבי יונה גירונדי.
פעולות אלו נתקלו בהתנגדות מצד חכמי ספרד ביניהם הרמ"ה והרמב"ן.
נטען כי פולמוס זה גרם שנה מאוחר יותר, בשנת 1233, לשריפת ספרי הרמב"ם בידי נוצרים.
לדברי רבי שלמה מן ההר ותלמידו רבי דוד בר שאול עצמם, מעולם לא ביקשו מחכמי צרפת להחרים את הרמב"ם וספריו, אלא ביקשו מהם סיוע במלחמתם של חכמי ברדש עמהם, וכבודו של הרמב"ם יקר בעיניהם.
רבי אברהם בורנשטיין מסוכצ'וב שיער, שרבי שלמה הוא מחברו של הספר חידושי הרשב"א על מסכת מנחות; כך נטען גם בשמו של רבי יהושע מקוטנא.
המאירי מביא דברים בשמו ובשם חבריו בתואר חכמי ההר.
רבי יוסף אבן שלויש שהחיבור שיטה לא נודע למי מיוחס לו לפי כמה דעות.
הרב שלמה משה סוזין (?
- כ"ח בכסלו ה'תקצ"ו, 1835) היה מגדולי חכמי ירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-19, שימש כשד"ר, ראש ישיבה והראשון לציון.
נולד כנראה בירושלים, אם כי ידוע שחי בצעירותו בחברון ולכן ייתכן שנולד בחברון.
אביו היה רבי אליעזר סוזין, שעל מצבתו נכתב "הרב הישיש מתנהג בחסידות".
נמנה עם חברי ישיבת המקובלים בית אל ופעל רבות למען היישוב היהודי בארץ ישראל שסבל בתקופתו מקשיים רבים.
בשנת ה'תקל"ח (1778) בקירוב, יצא לטורקיה כשד"ר מטעם קהילת חברון, ובשנת ה'תקס"ב (1802) יצא אל צפון אפריקה וטריפולי כשד"ר מטעם קהילת ירושלים.
בשנת ה'תקס"ח (1808) הקים בעזרת נדיב עלום שם ישיבה בשם "בני משה" ועמד בראשה.
באותה שנה יצא לתוניס בשליחות מטעם קהילת ירושלים.
בשנת ה'תקפ"ד (1824) מונה לתפקיד ראש חכמי ירושלים, "הראשון לציון".
בשנת ה'תקפ"ו יצא פעם נוספת בשליחות לארצות צפון אפריקה על אף שכבר שימש בתפקיד הראשון לציון.
בין הרבנים שכיהנו לצדו בבית הדין היו: ר' חזקיה אברהם הכהן, ר' יהודה בן רבי רפאל נבון שהתמנה חמש שנים אחריו לתפקיד הראשון לציון, ר' שמואל הלוי, ר"מ הלוי, ור' ישראל חיים סגרי.
נפטר בכ"ח בכסלו ה'תקצ"ו (1835), ונקבר בחלקת הרבנים הספרדיים בבית הקברות הר הזיתים, לצד קברו של הראשון לציון, רבי רפאל משה בולה.
יחסיו עם הקהילה האשכנזית בירושלים
בזמנו חודשה הקהילה האשכנזית בירושלים והרב סוזין שמר על קשר קרוב עם מנהיג הקהילה האשכנזית בירושלים ר' מנחם מנדל משקלוב.
היה בין היוזמים והיועצים כיצד לגאול את חצר האשכנזים הקדומה חורבת רבי יהודה החסיד.
כך מובא בספרם של אריה ליב פרומקין ואליעזר ריבלין "תולדות חכמי ירושלים": "אכן הרב הגדול הר"מ סוזין גילה אוזן מוהרמ"מ (מורנו הרב מנחם מנדל) ז"ל כי אין כל הצדקה להישמעאל על פי חק נמוסם להחזיק ולהתאחז בבתי דירה המוקדש לבית מדרש ותפילה..."
בעקבות התפתחות היישוב האשכנזי בירושלים החלו האשכנזים לתבוע את חלקם מכספי ההקדשות והעזבונות שנדבו יהודים מארצות אשכנז לארץ ישראל וירושלים.
כמו כן החלו גם הם לשלוח מטעמם שד"רים לארצות שונות.
מצב חדש זה יצר מחלוקות וסכסוכים קשים והרב סוזין מצא דרך להגיע להסכמה ופשרה המקובלת על כל הצדדים על אופן חלוקת הכספים.
כתביו לא הובאו לדפוס אך ניתן ללמוד על השפעתו הרבה מספרים אחרים שנכתבו בתקופתו.
כתב תשובות רבות, חלק קטן מהן נדפסו בספריהם של חכמי הדור "חקקי לב" לרבי חיים פלאג'י, "חוקי חיים" לרבי חיים אברהם גאגין ו"חקרי לב" לרבי יוסף רפאל חזן, אך רובן נשארו בכתב יד בספרייתו של הרב יצחק בדהב.
פרומקין כותב שהיה לו חיבור גדול בכתובים ואינו מציין את תוכנו.
בראש הספר "תקנות ירושלים" נדפסה תשובתו על תקנת העזבונות ושם הוא מרבה בשבח ירושלים וחכמיה.
כבר בשנת ה'תקמ"ח (1788) אנו מוצאים הסכמה ממנו על ספר "עבודת התמיד".
נתן הסכמה והמלצה חמה לספר פאת השולחן לרבי ישראל משקלוב, למרות שהשניים נחלקו בעניין תקנת העזבונות.
פנקסו בכתב ידו נשמר בספרייה הלאומית ובו רשימות וחידושים שונים.
מצאצאיו ידועים בניו רבי יהודה סוזין ורבי חי ידידיה סוזין, ונכדיו אשר גם הם שימשו כשד"רים, ר' יצחק ב"ר חי ידידיה סוזין ורבי משה שלמה סוזין.
אחת מבנות נינותיו היא השחקנית בקי סוזין פריישטדט.
רבי שלמה הלוי סג"ל מקרלין (תצ"ח, 1738 – כ"ב בתמוז תקנ"ב, 1792) היה תלמידם של המגיד ממעזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין.
לאחר פטירת רבי אהרן מקרלין, מילא את מקומו בהנהגת חסידות קרלין.
צאצאיו כיהנו כאדמו"רי חסידות לודמיר.
נולד לרבי מאיר ויוטא בשנת תצ"ח (1738) בטולטשין.
היה תלמידם של המגיד ממעזריטש ורבי אהרן הגדול מקרלין.
אחר פטירתו של רבי אהרן בשנת תקל"ב (1772), מילא את מקומו בחסידות במרחב הליטאי.
נחשב למייסד אסכולת קרלין לעומת אסכולת חב"ד.
רבי שלמה נודע בעיקר בהתלהבותו בתפילה ובניסים ומופתים על טבעיים, על השפעתו הגדולה ברוסיה וליטא כותב הצמח צדק:
רבי שלמה נורה בלודמיר על ידי קוזק רוסי, בעת המלחמה בין פולין לרוסיה (שהביאה בסופה לחלוקת פולין השנייה), ונפטר מפצעיו בכ"ב בתמוז ה'תקנ"ב (1792).
צדיקי החסידות ראו בו "משיח בן יוסף", האמור לההרג על ידי רשע בשם ארמילוס, ולפי המסורת החסידית כך נקרא הקוזק שירה ברבי שלמה.
חסידי קרלין נוהגים ביום ההילולא שלו (כ"ב בתמוז), לברך ברכת שהחיינו על פרי חדש, אף על פי שההילולא חלה בימי בין המצרים.
רוב חסידיו פנו לתלמידו רבי אשר מסטולין וחלקם הלכו לתלמידיו האחרים.
תלמידיו היו רבי אשר מסטולין (הראשון) (שגדל אצלו לאחר שהתייתם בילדותו), רבי מרדכי מלעכוויטש ורבי אורי מסטרליסק.
תלמיד מפורסם נוסף היה רבי יואל מטשפלה, שהיה מראשוני החסידים בליטא, והיה תלמידו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק ולאחר מכן של רבי שלמה ולאחר פטירת רבי שלמה פנה לרבי מרדכי מלעכוויטש.
רבי שלמה גידל את רבי שלום שכנא מפראהביטש ורבי ישראל חיים מלודמיר (שלימים נהיה חתנו של רבי שלמה) בניו של רבי אברהם המלאך בנו של המגיד ממעזריטש ואת רבי יעקב בנו של רבי מנל'ה מקרלין (דודו של רבי אהרן הגדול).
שמע שלמה - דרשות וחידושים על פרשיות השבוע.
לר' שלמה היו שישה בנים ושלוש בנות.
(מקור; סיני - קטו (ג-ד) מוסד הרב קוק, פנקס הקהילות עמוד קצא)
רבי משה מלודמיר חתן רבי יהודה לייב הכהן ובשנית חתן רבי דוד מסטפין
רבי דב בער מטולצ'ין חתנו וממלא מקומו של רבי ברוך ממז'יבוז'.
רבי שלמה ממלא מקום אביו בטולצ'ין.
חתנו רבי אליעזר מראדוויל נכד רבי יוסף מיאמפולה.
חתנו רבי ישראל חיים מלודמיר (בנו של רבי אברהם המלאך).
רבי דב בר מחווסטוב, חתנו של רבי משה זאב אוירבך בן רבי אברהם דב מחמלניק (חתנו של התולדות יעקב יוסף) וחתן רבי צבי בן הבעל שם טוב
חתנו רבי יחיאל מיכל מזוויהל
אשת חתנו רבי משה בער בנו של רבי אהרן מזליחוב ובנו חורגו של רבי אשר מסטולין (שנישא לפייגא אלמנת רבי אהרן).
בזיווג שני נישא לבתו של הרב דוד הלפרין אב"ד אוסטרהא וזסלב.
רבי מרדכי מלעכוויטש (השני), חתנו של רבי נח מלעכוויטש וממלא מקומו.
רבי אשר מלוביצקי (חתנו של בן דודו רבי שלמה מלודמיר)
חתנו רבי יעקב אלעזר בן הרב מרדכי מלוצק.
ילדיו מזיווג שני; רבי חיים חייקיל חתן רבי שלום שכנא אלטשולר (חתנו של רבי אהרן הגדול מקרלין), רבי ישראל מקוברין-טבריה ורבי יעקב יצחק מטבריה.
חתנו רבי דב משה בן הרב זוסמאן נכד החכם צבי.
חתנו (בזיווג שני) רבי שלמה חיים מקוידנוב.
שלמה מעוז (נולד ב-2 באוקטובר 1946) הוא מרצה ופרשן בתחום הכלכלה והפיננסים.
שימש כעשר שנים בתפקיד הכלכלן הראשי בבית ההשקעות "אקסלנס נשואה".
מעוז נולד בעיראק וגדל בנווה אפרים מונוסון.
למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל את הקריירה שלו ככלכלן בשירות הציבורי בלשכת המדען הראשי של משרד התעשייה.
אחר כך היה כתב כלכלי בעיתון "הארץ".
בסוף 1985 מונה לעורך כלכלי של העיתון "ג'רוזלם פוסט", במקביל ללימודיו בלונדון, במסגרתם קיבל תואר מוסמך מבית הספר לכלכלה של לונדון ב-1989 לאחר שאיל העיתונות הקנדי קונרד בלק רכש ה"ג'רוזלם פוסט", הוביל קבוצה של עורכים וכתבים בכירים שפרשו במחאה על התערבותו של המנכ"ל שמינה בלק בתכני העיתון.
הקבוצה ביקשה להקים עיתון מתחרה, אך מעוז עזב אותה אחר כך וחזר לעיתון.
במקביל באותה תקופה שימש כפרשן כלכלי גם בעיתונים "גלובס" ו"חדשות".
מעוז מרצה בתחומי הכלכלה והפיננסים, בין היתר, במסלול האקדמי המכללה למינהל.
הוא פרשן כלכלי בתוכניות שונות ברשתות הרדיו והטלוויזיה, שימש כפרשן קבוע בתוכנית הטלוויזיה "לילה כלכלי" בערוץ 10, מאז מרץ 2009 ועד 2016. מעוז מתמחה בניתוח סוגיות כלכליות ופיננסיות, ועוסק גם בשאלות של תמחור, מיסוי, מסחר בשוק ההון, במטבע חוץ ובגיוס כספים.
המאמר שפרסם באוקטובר 1983 בעיתון הארץ, בנושא המניות הבנקאיות בהן טען כי המניות הבנקאיות הן פצצת זמן כלכלית ופוליטית, הביא לנפילת שעריהן והתרחשות המפולת בשערי המניות בבורסה ולסגירת הבורסה באותה תקופה.
לאחר קריסת המניות נאבק כעורך הכלכלי של הג'רוזלם פוסט, להדחת האחראים.
ב-1990 מונה ליועץ הכלכלי ואחראי הרפורמות במשק של שר האוצר יצחק מודעי.
בתפקידו יזם וביצע רפורמות בשוק ההון, המיסוי, הביטוח הלאומי, רגולציה בשווקים השונים ותיאום וקשרי עבודה של לשכת שר האוצר עם הכנסת ובנק ישראל.
בשנים 1990–1992, בתקופת כהונתו של יצחק שמיר כראש ממשלה, היה חבר בצוות שניסח את בקשת הסיוע של לערבויות ממשלת ארצות הברית לישראל בסך 10 מיליארד דולר, מהלך שנתן יציבות כלכלית לישראל.
הביא להקלה משמעותית בגיוס הון של ישראל בחו"ל בתקופה בה המדינה הייתה במצוקה ובקשיים ביכולת של גיוס הון בעולם.
שינה את שיטת המיסוי על עובדים זרים בישראל, באמצעות ביטול נקודות הזיכוי להם זכאים האזרחים הישראלים.
בשנים 1992–1997 שימש כציר כלכלי בשגרירות ישראל בבריטניה מטעם משרד האוצר במשך חמש שנים.
כנספח מסחרי מטעם משרד התמ"ת בלונדון במשך שנתיים וכנציג משרד התקשורת בעיר זו.
בשנים 1992–1997 במהלך עבודתו בלונדון הביא להכרה של הבורסה בטוקיו בבורסה בתל אביב.
עזר בגיוס הון לממשלת ישראל בלונדון וביפן, בתקופה בה ישראל הייתה במצוקה כספית בתחום ההון והמט"ח.
היה מהלוחצים לרגולציה בשוק המט"ח ולהפחתת מכסים על טקסטיל ומוצרים נוספים על מנת לפתוח את השוק לייצוא מקביל.
מאז דצמבר 2008 מכהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת הכשרת היישוב בע"מ.
כיהן גם כיו"ר אקסלנס נשואה קרנות נאמנות בע"מ.
בפברואר 2012 מונה לכלכלן הראשי של בית ההשקעות "אלפא פלטינום".
החברה קרסה ב-2013 על רקע טענות לגנבת כספי לקוחות, ומעוז היה בין הנתבעים אזרחית בפרשה, אך שמו הוסר מרשימת הנתבעים לאחר מספר חודשים.
בשנים 2013–2016 שימש יו"ר חמש ועדות גאוגרפיות של משרד הפנים לבדיקה של חלוקת הכנסות, שרטוט גבולות בין יישובים והמלצות לביצוע.
במשך שנים משמש בהתנדבות כחבר ועדת השקעות של ויצו ושל ארגון יוצאי מערכת המודיעין.
ב-2014 הוצג מעוז כ"כלכלן ראשי" בפרסומות מטעם קרן אור שקרסה תוך טענות להונאת פונזי.
מעוז שלח מכתב לאנשי הקרן שבו מחה על השימוש בשמו ובתמונתו ללא אישורו.
גם מפרק הקרן קבע שמעורבותו של מעוז בקרן הייתה משנית: מעוז לא שימש ככלכלן של הקרן ולא התווה את תוכניתה העסקית, אלא נשכר ככלכלן-מאקרו לכלל החברות ב"קבוצת טפירו".
בעונה הרביעית של הסדרה הקומית "שנות ה-80", ששידורה החל ב-2018, הופיע מעוז בחלק מהפרקים בתפקיד ראש עיריית טירת כרמל.
בדמות אותה הוא מגלם, עשה שימוש גם בשפת אמו, ערבית יהודית עיראקית.
מעוז מכהן כיום כדירקטור בדיסקונט חיתום קפיטל ובחברת הכשרת היישוב.
בעבר כיהן בין היתר כדירקטור בחברות צים, מפעלי ים המלח, תרכובות ברום, סנו מפעלי ברונוס, קבוצת גולד בונד, דפנה - קופות גמל ופיצויים לעובדי הוראה ואפקון אלקטרו מכניקה.
כיום מפרסם מאמר שבועי במדור עסקים של עיתון מעריב השבוע.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הודיע על התמודדות בפריימריס בליכוד על משבצת מחוז דן, בתמיכתו של ראש הממשלה נתניהו, אך לא נבחר.
סמוך לבחירות תקף את שיטת הפריימריז בליכוד וטען כי היא אינה דמוקרטית, בשל פעילות הסחר-מכר של קבלני קולות.
ב-2013 אמר בהקשר של משבר הדיור בישראל כי הדבר נובע מעודף רגולציה, בפרט בתחום איכות הסביבה, הגורמת להכפלת עלויות הבנייה.
לנוכח זאת קרא לפרק את המשרד להגנת הסביבה.
עמדתו ביחס לאפליה עדתית בישראל
ב-20 בדצמבר 2010 אמר מעוז, בתוכנית הטלוויזיה "לילה כלכלי": "נמאס לי לראות אשכנזים כל הזמן על הכסף שלי.
אשכנזים על השטרות, אשכנזים בבית המשפט העליון - די כבר עם זה".
בעניין זה אמר: "אני רוצה לראות שמישהו ישבור את הראש של האשכנזים בשדרות רוטשילד - המזרחי מכה את המזרחים בהוראת השלטון הלבן".
מעוז ביקר את דפני ליף וראשי המחאה כשאמר: "יוזמי המחאה החברתית הם ילדים מפונקים של האליטות הישנות, שלא רוצים להתמודד בחברה תחרותית" ...
"בגלל ההפגנה שלכם הורידו את מחירי הטונה ועכשיו יש עוד 1,000 מובטלים בפריפריה".
עוד אמר כי "קרקעות המדינה נשדדו על ידי הקיבוצים והמושבים.
עד היום בנים ממשיכים מקבלים קרקע - והם בראש המחנה.
אפילו בסביון משק חקלאי נהנה מזה.
ממש חקלאי - יש שם לולים עדיין?".
מעוז התייחס גם לאפשרויות התעסוקה של בני עדות המזרח כשאמר: "בשנות החמישים, כדי להתקדם באוניברסיטאות, היה צריך להיות קרוב של מישהו מהאוכלוסייה השולטת.
היה צריך ללכת דרך פרוטקציה כדי לקבל תפקיד.
רק אם היית שייך לקליקה האוסטרו-הונגרית"...
"אותה החברה הלבנה עדיין שולטת.
בנק לאומי הוא בנק של הלבנים.
רק הלבנים יכולים להתמנות שם לתפקידים".
מעוז אף טען לקיומו של נפוטיזם בבית המשפט העליון.
בעקבות דבריו הודיעה "אקסלנס נשואה" על פיטוריו המיידים.
הרב שלמה מטולוצין היה מגדולי תלמידי הגר"א ומראשוני תלמידיו שעלו לארץ ישראל.
נמנה בין בכירי תלמידיו של הגאון מווילנא, היה ידוע כגדול בתורה והתפרסם כבעל מופת.
עלה לארץ ישראל בראש חודש ניסן, שנת ה'תקנ"ד (1794) והתיישב בחברון.
כאשר נודע לו כי הרב אברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז) עלה לירושלים ושהצטרפו אליו שם עוד כמה משפחות אשכנזיות, עבר גם הוא לגור בירושלים והצטרף למניין שנוסד בישיבת "אור החיים" של ר' חיים בן עטר.
באותה תקופה התקרב מאוד אל הראש"ז והיה לומד עמו בחברותא.
בנו של רבי שלמה, רבי טוביה, שימש נשיא העדה האשכנזית בירושלים, הופיע בכל המופעים הפומביים של ירושלים כנשיא העדה וכאשר הגיע השר משה מונטיפיורי לביקור היה בין מקבלי פניו.
ר' טוביה התיידד עם הראש"ז והיה מצטרף אליו לכל מסעות השליחות בגולה.
הרב מרדכי צורף, בנו בכורו של הראש"ז נשא לאישה את חנה, שהייתה נכדתו של הרב שלמה מטולוצין ובתו של רבי טוביה.
בחייו כתב ספר בשם "אבן שלמה" אך לא זכה להדפיסו.
הספר נשאר בכתב יד כמאה שנה עד שנינו יואל משה סלומון הוציאו לאור בבית הדפוס שלו.
בסוף ימיו חזר לעיר חברון, שם התחבר לקהילת חב"ד.
שלמה מנדל (מאנדל; Shlomo Mandel; י"ג בתשרי ה'תר"ע, 28 בספטמבר 1909 – כ"ה באלול תשמ"א, 24 בספטמבר 1981) היה חזן ידוע.
מנדל נולד בסאנץ (נובי סונץ') שבמערב גליציה, ערש המוזיקה החסידית, שאותה הוא ספג מילדות והשפעותיה ניכרות בלחניו.
כילד הוא היגר עם משפחתו לטרנוב, שהייתה גם היא מרכז חסידי גדול.
עוד כילד זכה להיסמך על שולחנם של גדולי האדמו"רים שביקרו בעיר, ולזמר בפניהם במהלך סעודה שלישית.
כנער התחנך מוזיקלית בקטוביץ ובבורשה שם גם פגש את החזן משה קוסביצקי אשר המליץ שיעמיק בלימודיו אצל החזן דוד משה שטיינברג שהיה בשעתו החזן של בית הכנסת הגדול של וילנה.
מנדל הפך לחזן בבית הכנסת "תורת הקודש", שם הוא לווה על ידי מקהלה בניצוחו של חנן גלייזר.
מווילנה הוא עבר לוורשה, שבה פעלו החזנים גרשון סירוטה ומשה קוסביצקי, ומונה לחזן בבית הכנסת נוז'יק ומאוחר יותר בשנת 1933 החל לפעול בבית הכנסת "מוריה" שבעיר.
בבית כנסת זה יצא שמעו למרחוק והחל להקליט את תקליטיו הראשונים.
מנדל המשיך לפעול באותו בית הכנסת במשך שנתיים ולאחר מכן עבר לבית הכנסת "אהבת רעים" שבקרקוב שם גם התפרסם והחל להופיע ברחבי אירופה וערך קונצרטים בהולנד ובאנגליה.
במהלך סבב קונצרטים בלונדון, שמע אותו מר קירשנר, מנהיג ציוני דרום אפריקני, אשר אפשר את מעברו של מנדל בשנת 1938 לקהילת בבריאה (Berea) ביוהנסבורג, שם שירת במשך שלושה עשורים עד לפרישתו ועלייתו לישראל בשנת 1974.
מנדל נפטר ביוהנסבורג בחודש אלול שנת 1981, ונקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
ושמור צאתנו - ערבית לשבת
ועל ידי זכרונות - מוסף ראש השנה
ריבונו של עולם - יום כיפור קטן
הרב שלמה (סלמון) מלכה (14 באוגוסט 1878 – 4 באפריל 1949) היה פוסק, הוגה, דיין, פרשן מקרא ומנהיג הקהילה היהודית הקטנה של סודאן.
שלמה מלכה נולד בעיירה אספלו שבמחוז תאפילאלת במרוקו בט"ו באב תרל"ח (1878).
בנעוריו למד בישיבה בעיר מולדתו.
בשנת 1896 נשא לאישה את חנה לבית אסולין (1882–1952), ילידת הכפר טינריר (Tinghir).
בשנת 1892 עלה לארץ ישראל ביחד עם רעייתו, המשיך את לימודיו בישיבות טבריה וצפת והוסמך לרבנות.
בהמשך כיהן כדיין בבית הדין הרבני בטבריה.
בשנת 1906 נעתר לבקשתו של הרב אליהו בכור חזן, הרב הראשי של אלכסנדריה, ונסע ביחד עם משפחתו לאומדורמאן שבסודאן כדי לכהן כרב הקהילה היהודית בעיר.
בסודאן הייתה קהילה יהודית-ספרדית קטנה שמנתה כמה מאות נפשות, שנוסדה כתוצאה מהגירה של משפחות אחדות לסודאן החל מסוף המאה ה-19. לאחר הגעתו לסודאן היה אחד מצעדיו הראשונים לנהל את הליך החזרה ליהדות של מספר נשים יהודיות שאולצו להתאסלם בתקופת המהדייה.
הוא שימש בו זמנית כרב הקהילה, המוהל, השוחט והחזן שלה, אך עשה את פרנסתו מעסקי מסחר והיה הבעלים של תחנה לייצור שמן ומזון, ושל מפעל לייצור מרצפות.
בתהליך הדרגתי עבר מרכז הקהילה היהודית בסודאן מאומדורמאן לח'רטום ובשנת 1920 עבר לשם גם הרב מלכה.
עם השנים ביצר את מעמדו לא רק כמנהיגה של הקהילה היהודית, שבשיאה מנתה קרוב ל-1,000 נפשות, אלא גם כאישיות ידועה בח'רטום וזכה להערכה של נוצרים ומוסלמים.
הוא לימד תנ"ך את הכומר הפרוטסטנטי של ח'רטום, האב בולוס (פאולוס), וכן תלמידים יהודים ולא-יהודים אחרים.
הוא היה אורח כבוד באירועים רשמיים רבים שנערכו בח'רטום, ולאחר פטירתו נכחו מכובדים נוצרים ומוסלמים בהלווייתו.
הרב מלכה ערך ביקורים ארוכים לקהילה היהודית במצרים מדי שנה, בין היתר כדי לבקר את בתו שחייתה באלכסנדריה עם משפחתה.
בשנת תש"ב ביקר גם בארץ ישראל, נפגש עם הרבנים הראשיים ודן עמם על הקמת תלמוד תורה בח'רטום (בני הקהילה היהודית בסודאן למדו בבתי הספר הנוצרים-אירופאים עקב מחסור בבית ספר יהודי).
הרב מלכה כתב בקביעות לעיתון היהודי-מצרי "אלשמס" שיצא לאור בקהיר בערבית ספרותית בעריכת העיתונאי הציוני סעד מלכי.
לאורך השנים הוא כתב יותר מ-200 מאמרים לעיתון - רבים מהם עוסקים בפרשת השבוע או כוללים דרשות על היהדות, אך חלק עוסקים גם בענייני השעה ואקטואליה, מוסר, הגות והיסטוריה.
סדרה של 26 ממאמריו עסקה בפרשנות לשיר השירים.
בין חיבורה הלא תורניים ניתן לציין את כתביו הרבה בדבר מצבם של היהודים בזמן השואה.
במאמריו וכן בהנהגתו של הקהילה היהודית בסודאן בא לידי ביטוי היותו ציוני נלהב.
דרשותיו השבועיות בבית הכנסת של הקהילה היהודית בח'רטום היו בעלות אופי ציוני, הוא שילב את שירת התקווה בהזדמנויות ניאותות בהתכנסויות בבית הכנסת, ולאחר קום מדינת ישראל אף שילב תפילה למען מנהיגיה בתפילות בית הכנסת.
בערוב ימיו קובצו כמה מכתביו בספר בשם "אלמח'תאר פי תפסיר אלתוראה", שיצא לאור בקהיר ב-1949. אסופה נוספת של כתביו יצאה לאור על ידי בנו בארצות הברית ב-1977. הרב מלכה נפטר בח'רטום באפריל 1949 והותיר אחריו ארבעה בנים ושש בנות.
לאחר פטירתו נקרא על שמו בית הכנסת היחיד בח'רטום "אהל שלמה".
הקהילה היהודית התפזרה מסודאן לאחר שזו קיבלה את עצמאותה בשנת 1956 ועקב כך הובא הרב מלכה בשנות ה-70 לקבורה בישראל ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
לאחר פטירתו של שלמה מלכה, את מקומו של כרב הקהילה מילא מספר שנים לאחר מכן, ועד לסגירת הסופית של הקהילה הרב מסעוד אלבז.
New York: Book-Mart Press, 1999(כולל תרגום לאנגלית של כמה מדרשותיו)
שלמה מן (נולד ב-1960) הוא עיתונאי ספורט ישראלי, סופר, פרשן ומבקר תקשורת ספורט.
בנוסף עוסק בהיסטוריה צבאית וחקר קרבות, ופרסם מספר ספרים העוסקים בקרבות צה"ל ברמת הגולן במלחמת ששת הימים.
מן התגייס ב-1978 לחטיבת גולני.
במהלך הטירונות התגלתה אצלו בעיה רפואית, שבעקבותיה נמנע ממנו לשרת בתפקיד קרבי.
מן השלים את השרות הסדיר ככתב ולאחר מכן כעורך ראשי של ביטאון חיל הים, "בין גלים".
מן ערך בעבר את מדור הספורט של מקומון "העיר" ושימש כעורך בעיתון "ידיעות אחרונות".
כמו כן, ערך את תוכנית הספורט ספורT.V בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 2007, עת שימש כעורך במדור הספורט של "מעריב", ירש מהעיתונאים רביב שכטר ועודד קרמר את ניהול הבלוג "עומדים בשער" בתפוז אנשים המבקר את תקשורת הספורט בישראל.
מן כתב בבלוג במשך מספר חודשים תחת שם העט "יגרמייסטר".
במקביל לעבודתו ב"מעריב", המשיך מן את עבודת קודמיו וביקר בחריפות את תקשורת הספורט בישראל, שלדבריו "הסתאבה, התקלקלה והתמלאה אינטרסים".
את עיקר הביקורת בבלוג הפנה מן כלפי אתר הספורט ONE אותו כינה "אתר הריכולים והמסיבות" בשל העיסוק ההולך וגובר ברכילות בתכני האתר ופתיחת מדור "גליצ'ים" שהוקדש כולו לרכילות ספורט, וכן כלפי עורכת התוכן בו, אופירה אסייג שאותה כינה בלעג "גברת התוכן".
בפברואר 2008 דרש עורך דין המייצג את ONE מתפוז אנשים להסיר מהבלוג אמירות פוגעניות ולהעביר פיצוי כספי, ובהנחיית היועצת המשפטית של האתר הוסרו מהבלוג מספר פוסטים.
עוד באותו חודש, לאחר שחש כי הפלטפורמה שבה הוא כותב מצרה את צעדיו, החליט לסגור את הבלוג.
אולם, עורך הדין של ONE דרש ממנו בכל זאת להיחשף ומשלא השיב, תבע אותו האתר, שככל הנראה חשף את זהותו באמצעות כתובת ה-IP בה השתמש.
משהבין שנחשף, חשף את דבר הכתיבה בבלוג בפני הממונים עליו במעריב ופוטר מיד.
כחודש לאחר פיטוריו ממעריב החל מן לכתוב טור קבוע באתר "העין השביעית" שתכניו דומים לתכני הבלוג "עומדים בשער".
בסוף שנת 2015 יצא לחופשה בת חודשיים בשל קשיים כלכליים שאליהם נקלע האתר.
בפברואר 2015 זכתה אופירה אסייג בתביעת לשון הרע שהגישה נגדו ונגד העיתונאים עודד קרמר ורביב שכטר, ונפסק שקרמר ושכטר יחדיו ישלמו לה פיצוי של 30 אלף ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח הוצאות משפט, ומן יישלם פיצוי של 75 אלף ש"ח בתוספת 15 אלף ש"ח הוצאות.
מאז יולי 2013 מן כותב בלוג על קרבות צה"ל ברמת הגולן במלחמת ששת הימים.
הבלוג נקרא "נעמוש" על שמו של אחד המוצבים הסוריים שנכבש ב-1967. מאז פורסמו בו קרוב ל-700 פוסטים.
ביוזמת הבלוג נערכים מפגשים שנתיים בתל פאחר, בהשתתפות לוחמים ומשפחות שכולות.
שלמה מרקל (נולד ב-11 ביוני 1952) הוא מהנדס חשמל ומנהל ישראלי בכיר המכהן כסגן נשיא חברת ברודקום העולמית.
לשעבר יו"ר חברת "רמות" של אוניברסיטת תל אביב.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת תת-אלוף לאחר ששימש ראש מספן הציוד בחיל הים.
שלמה מרקל נולד בחיפה, לחנה ומרדכי.
הוא התגייס לצה"ל ב-1975 לאחר לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון במסגרת העתודה האקדמית.
מילא מגוון תפקידים בחיל הים בהם מנהל פרויקטים של מחקר ופיתוח, ראש מחלקת מערכות משובצות מחשב, בשנים 1991 עד 1995 פיקד על יחידת מרכז המחשבים של חיל הים (ממח"י).
ב-1995 מונה לראש מספן הציוד בדרגת תת-אלוף וכיהן בתפקיד עד 1999. במהלך שירותו זכה בפרסי מפא"ת לחשיבה יוצרת, ובפרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת.
לאחר שחרורו שימש מנהל טכנולוגיות ראשי בקרן הון סיכון האמריקאית ארגו-קווסט.
ב-2001 מונה לסגן נשיא חברת ברודקום העולמית, והוא אחראי בחברה על נושא האסטרטגיה העסקית וכיווני התפתחותה.
בינואר 2015 מונה ליו"ר חברת רמות, חברת מסחור הטכנולוגיות של אוניברסיטת תל אביב.
מכהן כדירקטור בחברת אלמה לייזרס.
מכהן כחבר ועדת השקעות במועדון ה"מאה פלוס".
במסגרת עבודתו בברודקום, נרכשו בישראל 11 חברות.
בשנת 2012 קיבל בשם חברת ברודקום את "פרס החברה הרב-לאומית הנבחרת לשנת 2011" מטעם משרד הכלכלה מידי נשיא המדינה, שמעון פרס, בבית הנשיא, כהוקרה על התרומה לכלכלת ישראל.
הוא חבר בוועד המנהל של הטכניון ושל בית הספר הריאלי.
כמו כן מכהן כחבר הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות.
נבחר ברשימת 100 המשפיעים בישראל מטעם "דה מרקר" ב-2012.
בעל דוקטור למדעים בהנדסת חשמל מהטכניון.
עבד במסגרת עבודת הדוקטורט שלו באלקטרואקוסטיקה, יחד עם יוסף טל, על פיתוח של שיטה חדשנית (Talmark) לתיווי מוזיקלי למוזיקה האלקטרונית וסביבת ממשק להלחנה.
הוא בעל מספר פטנטים בתחום, כמו גם פטנטים בתחומי תקשורת ואבטחת מידע.
ביוני 2016 קיבל תואר "עמית כבוד" של הטכניון על תרומתו לביטחון ישראל, פיתוח תעשיות טכנולוגיה עילית ותרומה להשכלה הגבוהה ככלל ולטכניון בפרט.
בטקס הענקת התארים, נשא דברים בשם מקבלי התארים, בהם הדגיש את חשיבות החינוך וההשכלה הגבוהה למעמדה של ישראל ולחוסנה.
קיבל אות יקיר העיר חיפה לשנת 2020 על תרומתו רבת השנים למען החברה בעיר חיפה לנושאי חינוך, תרבות, מדע ופעילויות חברתיות.
בין בניו, פרופסור גל מרקל.
שלמה מסלאוי (נולד ב-26 באוקטובר 1955) הוא יושב ראש ועד התושבים בשכונת התקווה, יושב הראש של ועד שכונות דרום תל אביב ולשעבר חבר מועצת עיריית תל אביב-יפו מטעם סיעת "כח לגמלאים" .
ממנהיגי מאבקם של התושבים הוותיקים בדרום תל אביב והפריפריה בישראל, בהסתננות הבלתי חוקית.
נולד בשנת 1955 וגדל בשכונת הארגזים בתל אביב, במשפחה בת 13 אחים.
מסלאוי מכהן ברצף כחבר במועצת העיר ת"א-יפו החל משנת 1993. בשנת 1993 רץ כמספר 3 ברשימת לב-אני תל אביבי בראשות רוני מילוא שזכתה ל-5 מושבים במועצה.
בשנת 1998 רץ ברשימת דורון לת"א בראשות דורון רובין כמספר 2. בשנים 2003–2013 כיהן כחבר מועצה מטעם סיעת הליכוד.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-22 באוקטובר 2013 התמודד באופן עצמאי כראש רשימת תל אביב בטוחה שרצה תחת המסר של החזרת הביטחון לתושבים.
מסלאוי פעיל ודובר מרכזי בתחומי רווחה וחברה (משפחות נזקקות, גמלאים, חינוך מיוחד, אמהות חד-הוריות, עולים, נשים, בני נוער, נכים, תרבות) בתל אביב.
ברשימתו חברים פעילי שכונות, המתמקדים בתחום הרווחה ושיפור חיי החברה של התושבים.
לאחר הבחירות ב-2013 חתם במשותף עם סיעת הגמלאים על הסכם קואליציוני עם תל אביב 1 בדגש על נושאים חברתיים.
בבחירות 2018 מסלאוי רץ במשותף עם נתן וולוך כמספר 2 ברשימת "כח לגמלאים ואזרחים ותיקים".
הרשימה זכתה ל-2 מושבים ומסלאוי נבחר שוב כחבר מועצה.
בבחירות ב-2024 זכתה הרשימה במנדט אחד ומסלאוי סיים את כהונתו במועצה.
בתקופת כהונתו של שלמה להט, כיהן כראש אגף שפ"ע (שיפור פני העיר).
שימש כראש אגף הרווחה בעיריית תל אביב-יפו בתקופת כהונתו של ראש העיר רוני מילוא.
כיום מכהן גם כמ"מ יו"ר ההסתדרות מרחב תל אביב מטעם סיעת "עוז", וחבר הנהלה של המכון היהודי ערבי.
במועצת העיר חבר בוועדת הרווחה, ועדת משנה לתכנון ובנייה, ועדת הביקורת, ועדה לצמצום פערים ובוועדה לענייני יפו.
איגוד העובדים הסוציאליים הארצי העניק בשנת 2016, לראשונה, אות מופת לאנשי ציבור הפועלים לקידום הרווחה בחברה הישראלית ומסלאוי היה אחד מחמשת הזוכים.
עם זאת, עיקר פרסומו של מסלאוי ברבים הוא בשל פעילותו בנוגע לזכויות האדם של תושבי דרום תל אביב, הנפגעים מהצפת שכונותיהם במסתננים הבלתי חוקיים מאפריקה.
מסלאוי התנגד ומבקר את החלטותיו של בג"ץ בהן הוא ביטל פעמיים, בנימוק של פגיעה בזכויות האדם, תיקונים לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט).
מסלאוי טוען כי התושבים הוותיקים הפכו לפליטים בארצם וכי חלק משופטי בג"ץ ספונים במגדל השן שלהם ואינם קוראים נכון את המציאות.
לדעתו, הסתמכות ההחלטות על הגדר שתעצור את המסתננים היא נאיבית, כיוון שניתן לחדור באמצעות סולמות מנהרות ודרך גבול ירדן ולאחר מכן לתקוע יתד בארץ, בעזרת פסיקת בג"ץ ובסיוע ארגוני השמאל.
עד לביטולו בשנית של התיקון לחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט) יצאו למעלה מ-5,000 מסתננים את הארץ, כיוון שזומנו למתקן השהייה "חולות" ונאסר עליהם לעבוד.
כמו כן, הייתה ירידה של 40% בהיקף הפשיעה בשכונות.
לדעתו של מסלאוי, בפסיקת בית המשפט הגבוה לצדק, לא ייחסו חשיבות רבה לנתונים אלה ולא התייחסו לזכויות האדם של התושבים בשכונות דרום תל אביב ולפגיעה המתמשכת לאורך שנים באורח חייהם, באיכות חייהם וברמת חייהם, כמו גם להתגברות המשמעותית בהיקף הפשיעה המדווחת ושאינה מדווחת.
פגיעה זו משנה לדעתו את מסלול חייהם של התושבים, שמלכתחילה היו במעמד סוציו-אקונומי נמוך.
הרב שלמה אברהם מלץ (ט"ו בניסן תרפ"ה, אפריל 1925 – כ' באדר א' תשנ"ז, 27 בפברואר 1997) היה ראש ישיבת חפץ חיים ורבהּ השני של רעננה.
נולד בגרמניה לקלונימוס קלמן מלץ.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) עלה עם משפחתו לישראל וגר בחיפה, שם למד בישיבת תפארת ישראל, ובהמשך עברו לקריית אתא.
למד בישיבת ישיבת חברון כנסת ישראל יחד עם הרב ברוך מרדכי אזרחי בחברותא.
בשנת תשי"א נישא לחיה לאה בת הרב אפרים סוקולובר, ולמד בכולל חזון איש בבני ברק.
בשנת תשט"ז התמנה לראש ישיבת חפץ חיים במקומו של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן.
בבחירות שהתקיימו באלול תשכ"ח נבחר יחד עם הרב יצחק חיים פרץ לרבה של רעננה, שם כיהן גם כרב בית הכנסת הגדול ברעננה עד לפטירתו.
נקבר בבית הקברות הישן קלאוזנר ברעננה.
שלמה מילוא (1941 – 1 ביולי 2018) היה טייס בחיל האוויר הישראלי, מנכ"ל התעשייה הצבאית בשנים 1995–2000 וסוחר נשק.
שלמה מילוא הוא בנם של פרומה לבית מלצקי ושל נחום מיליקובסקי, תעשיין (מבעלי גלידת ויטמן) ואיש התנועה הלאומית.
דודו (אחי אמו) מנדל מלצקי היה ממפקדי האצ"ל.
אח נוסף הוא רוני מילוא, שכיהן כחבר הכנסת, כשר וכראש עיריית תל אביב.
בשנת 1962 סיים קורס טיס.
כטייס השתתף במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1995 מונה למנכ"ל התעשייה הצבאית, שהייתה במשבר כספי.
הוא הוביל צמצום חד בכוח האדם של החברה והביא לשיפור במצבה הכספי.
בשנת 1999 העניקה לו התאחדות התעשיינים את פרס התעשייה.
לאחר פרישתו מהתעשייה הצבאית כיהן כדירקטור בחברות אחדות ויחד עם אחיו, רוני מילוא, עסק בתיווך בעסקאות נשק.
היה נשוי לסגלה, ולהם שלושה ילדים.
נפטר בשנת 2018 והובא לקבורה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
שלמה מי-טל (נולד ב-10 בנובמבר 1942 כריצ'רד אלן מאלט) הוא פרופסור (אמריטוס) בפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות (לשעבר הפקולטה להנדסת תעשייה וניהול) בטכניון ועמית מחקר בכיר במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית בטכניון.
מחקריו מתמקדים בכלכלה התנהגותית, מקרו-כלכלה גלובלית, יצירתיות, יזמות וחדשנות.
שלמה מי-טל נולד במיילסטון שבססקצ'ואן, קנדה.
הוא סיים את התואר הראשון באוניברסיטת קווינס באונטריו ואת התואר השני בכלכלה בשנת 1964 הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה לתואר M.Econ ובשנת 1967 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת פרינסטון, ארצות הברית.
לאחר נישואיו לשרון לבוב, אז סטודנטית בדגלאס קולג', עלו בני הזוג לישראל ביולי 1967 ומי-טל התקבל כמרצה לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
מי-טל התקדם לדרגת מרצה בכיר ופרופ' חבר באוניברסיטה, ובשנת 1979 הצטרף לפקולטה לתעשייה וניהול בטכניון כפרופ' חבר.
בשנת 1995 הופקד מי-טל על הקתדרה על שם סונדהיימר בכלכלה בפקולטה.
בשנת 1998 מונה מי-טל למנהל האקדמי של TIM, בית הספר לניהול של הטכניון, והוא המשיך בתפקיד עד לסגירתו הרשמית של בית הספר בשנת 2009. ב-2003 יצא לגמלאות כפרופ' אמריטוס.
משנת 1984, במשך עשרים שנה, היה מי-טל פרופסור אורח בחודשי הקיץ בבית הספר לניהול ע"ש סלואן ב-MIT.
בשנים 1988–1987 כיהן כמנהל הרשות לתכנון לאומי וכלכלי במשרד הכלכלה והתכנון.
יחד עם אשתו שרון, מי-טל החל במחקר בתחום הכלכלה ההתנהגותית בשנות ה-70. ספרו "Minds Markets & Money: Psychological Foundations of Economic Behavior" יצא לאור על ידי Basic Books בשנת 1982. בהמשך יצא באותו הוצאה Economic Games People Play שנכתב בידי מי-טל ואשתו.
מי-טל כתב 15 ספרים, ערך שישה נוספים ופרסם מעל 80 מאמרים בז'ורנלים מקצועיים.
מי-טל לימד קורסים בחדשנות ויזמות במשך כמה עשורים בבתי ספר שונים למנהל עסקים: בגרמניה, צרפת, ארצות הברית, דרום אפריקה, סינגפור וסין.
החל משנת 2008, מי-טל כותב טור קבוע בג'רוזלם ריפורט.
הוא כותב גם מאמרים בעיתונים הכלכליים גלובס, כלכליסט ודה-מרקר.
שלמה וד"ר שרון מי-טל, שעבדה כפסיכולוגית בבית הספר במשך כ-40 שנה, מתגוררים בזכרון יעקב ולהם ארבעה ילדים.
מארי שלמה בן סעדיה מנזלי (ה'ש"ע – ה'ת"ן, 1610 – 1690) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-17, ראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא, וראש הישיבה הגדולה.
מארי שלמה נולד בשנת ה'ש"ע (1610) בערך, בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
שימש כדיין בבית הדין של הקהילה, והיה ראש הישיבה הגדולה שהתקיימה בכניסת אלעלמא.
בשנת ה'תל"ט (1679) יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, ולאחר שחזרו והשתכנו בקאע אל-יהוד התמנה כראב"ד, וכך היה הראב"ד הראשון בבתי הדין הקבועים בקאע אל-יהוד.
מהרי"ץ והרב עמרם קורח ציינו שטרות שראו עם חתימתו, ודברי תורה מפיו.
פירוש קצר להפטרות על דרך הדרש (ה'תל"ז, 1677).
סידור – לא הגיע לידינו.
שלמה (סלמאן) מעתוק (המאה ה-18) היה אסטרונום ומשורר יהודי בבגדאד, שפיוטיו משולבים בליטורגיות של יהודי עיראק.
שלמה מעתוק היה מפורסם בעיר בגדד בזכות הספרייה שברשותו שהייתה הגדולה ביותר בעיר.
בספריה היו למעלה משבעת אלפים ספרים, כתבי יד ומודפסים.
הוא נודע ברחבי הקהילות היהודיות במזרח התיכון כאספן גדול של כתבי יד עבריים.
היו ברשותו תרגומים לשפה הערבית של החומש, שיר השירים, מגילת רות, מגילת אסתר, מגילת איכה וספר דניאל.
מלבד הספרייה, הוא נודע כמלומד, משורר ומנהיג קהילה.
רבים משיריו ששרדו, מספרים על סבלם של יהודי בגדאד בידיו של מושל עריץ.
אחד משיריו המפורסמים ביותר, מספר כיצד נאלץ להסתתר בחמאם טורקי, כדי להימלט מרדיפות, ולאחר מכן עזב את בגדאד עם משפחתו לבצרה.
מעבודתו כאסטרונום שרדו כמה כתבי יד גאומטריים, כולל אחד בשילוב של פרשנות עם חיבור על האצטרולב.
שיריו אוחסנו באוספים של הספרייה הבריטית בלונדון.
חלקם התפזרו מאז, אך רבים מהם נמצאים בספריית אוניברסיטת טורונטו.
שלמה ממן (נולד ב-10 באוקטובר 1953) הוא כוריאוגרף ישראלי העוסק במיוחד בריקודי עם.
הוא מייסדן ומנהלן האומנותי של להקות מחול רבות בישראל; חתן פרס ישראל לתיאטרון, מחול ואופרה לשנת ה'תשפ"ה.
ממן נולד ב-1953 בטבריה, לאמילי, ילידת תוניס, ויעקב, שעלה לישראל ממרוקו.
הוא הבן הבכור במשפחה בת תשעה ילדים.
כבן למשפחה מסורתית, למד בבית הספר הדתי "תחכמוני" שבעיר ואחר כך, בישיבה התיכונית שבקריית שמואל ובתיכון "בגליל" בטבריה.
באותה תקופה, רקד בלהקה העירונית של טבריה, בהדרכתו של יגאל פרי, ועוד כנער, למד בשנים 1969–1970 באולפן למדריכים לריקודי עם בעפולה, בניהולו של גיורא קדמן.
את שירותו הצבאי עשה בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים ובמהלך שירותו, לחם במלחמת יום הכיפורים בחזית רמת הגולן ובקרבות באזור מעבר המיתלה.
ב-1975, לאחר השחרור מצה"ל, הצטרף ללהקת "ענבל", בראשותה של שרה לוי-תנאי, ובמסגרת הלהקה, הופיע כרקדן כמחצית השנה בסבב הופעות בארצות דרום אמריקה.
אחר כך, הצטרף ללהקת כרמון ובמסגרת זאת, הופיע גם בפריז במשך חודשיים, עם תזמורת בניצוחו של יצחק גרציאני, ולצד הזמרים יזהר כהן, אילנית ועוד.
עם שובו ממסע ההופעות בפריז, הקים להקה עירונית בטבריה, שפעלה בחסות מחלקת התרבות של העירייה.
בשנים 1982 ו-1983 יצר את הכוריאוגרפיה להופעות של השירים "הורה" ו"חי" בתחרות הזמר של האירוויזיון, שהגיעו שניהם למקום השני, והשתתף בהם כרקדן.
ב-1982, הוא גם יצר את הכוריאוגרפיה להופעת השיר "הפרח בגני" בפסטיבל הזמר המזרחי, כשהרקדנים היו מלהקת המחול בניהולו מטבריה.
ממן הקים להקות מחול עירוניות-יצוגיות במספר ערים בישראל.
בין היתר, יסד את הלהקה של מרכז בית ברבור בדרום תל אביב, שבין בוגרי הלהקה, אלי מזרחי ואחותו, מירי מזרחי.
להקות שניהל הופיעו בכוריאוגרפיות שיצר באירועים רבים כגון טקס הדלקת המשואות, נעילת המכביה, "פעמוני היובל" ומופעים ליום העצמאות.
בכרמיאל הקים ממן גם את מיזם "בית ספר רוקד", במסגרתו כל תלמידי בתי הספר בעיר למדו ריקודי עם.
במסגרת שירות המילואים שלו, הקים את הלהקה הייצוגית של חיל האוויר.
משנת 2018, הוא משמש כוריאוגרף ומנהל אמנותי של להקת "גלגלי ראשון" - להקה המשלבת רקדנים "עומדים" עם נכים היושבים בכיסאות גלגלים.
בשנת 2000 מונה לשמש מחליפו של יונתן כרמון כמנהל האומנותי של פסטיבל המחול בכרמיאל.
ממן שימש מאז בתפקיד זה במשך שני עשורים.
במקביל, וגם לאחר שפרש מפסטיבל המחול המוביל בישראל, עסק בניהול אומנותי ובהפקות מפגשי להקות ברחבי המדינה.
ממן חיבר למעלה מ־300 ריקודי עם ישראליים, 300 ריקודי כוריאוגרפיה לבמה, הפיק 10 תקליטים ו-3 דיסקים לריקודי עם.
ריקודים רבים מפרי יצירתו הפכו לנכס צאן ברזל בפולקלור הישראלי.
ביניהם, "גוונים", "שירי לי כנרת", "בלדה למעיין" ו"פרח הלילך".
סגנון יצירותיו הושפע מרקע ילדותו, מהישיבה, סגנון החסידות ולהקת ענבל, שהביאה בפניו חשיפה לתרבות התימנית.
הוא הושפע ביצירותיו גם מהתנ"ך ומהמסורת היהודית.
ממן שימש יו"ר ארגון המרקידים והכוריאוגרפים לריקודי עם בישראל ובתפוצות.
הוא חבר במועצה לתרבות ואומנות ובהנהלה האומנותית של "אמנות לעם".
הוא זוכה פרס שר החינוך נפתלי בנט בתחום המחול לשנת תשע"ז.
בשנת 2025 זכה ממן בפרס ישראל לתיאטרון מחול ואופרה.
בנימוקי הפרס קבעה הוועדה כי .
ממן היה נשוי ללוסי ממן, רקדנית וכוריאוגרפית בעצמה, ולשניים בת.
רבי שלמה מפרמישלאן (נפטר ב-3 באפריל 1868) היה דמות חסידית בולטת בארץ ישראל ב, שנודע בכינויו "רבי שלמק'ה".
בן למשפחת אדמו"רי פרמישלאן, אחיו של רבי בערצ'י מנדבורנה, ובן אחיו של רבי מאיר'ל מפרמישלאן.
עלה לארץ ישראל והתיישב תחילה בצפת ולאחר מכן בחברון, שם התפרסם כצדיק.
בהמשך עבר לירושלים, שם מת ונקבר בהר הזיתים.
שלמה נולד לרבי יצחק מקאליש בעיר קאלוש שבגליציה.
היה תלמידו של האדמו"ר משה צבי מסאווראן.
בימי נעוריו עלה לארץ ישראל, שם התיישב תחילה בצפת ולאחר מכן עבר לחברון.
הוא נודע כמנהיג צדיק בעיר חברון ובירושלים.
לאחר מותו הוצבה מצבה גדולה על קברו בהר הזיתים, בה תואר כ"קדוש ונורא".
שלמה זכה למעמד מכובד בקרב קהילות החסידים, ובמהלך שהותו בארץ יצא פעם אחת חזרה לגליציה כדי לפקוד את קברי אבותיו, כפי שתיאר במעשה ידוע בו הצליח לאתר את מקום קבורת אמו למרות תנאי השלג הכבדים.
בין תלמידיו נמנו רבי דוד צבי שלמה בידרמן ורבי יהושע צבי מיכל שפירא.
רבי שלמק'ה התפרסם במעשיו ובאגדות שסופרו עליו.
אחד הסיפורים המפורסמים מתאר איך במהלך סעודה שלישית, בעודו יושב עם תלמידיו בחושך בבית המדרש, הוא ציין שדווקא באותו הרגע הביאו את דודו רבי מאיר'ל מפרמישלאן לגן עדן.
לאחר מספר ימים נודע כי באותה השבת נפטר רבי מאיר'ל מפרמישלאן.
בספרות החסידית מסופר סיפור נוסף על מות בנו היחיד של רבי שלמק'ה, אותו קיבל בצער גדול אך עם אמונה עמוקה.
הוא התפלל שאשתו תמצא נחמה בשבתות, כאשר השבת מביאה עמה אור ושכחת כל צערי העולם הזה.
רבי שלמק'ה נזכר במספר ספרי היסטוריה וחסידות, בהם כתביו של הרב משה מידנר, מחשובי חסידי סלונים בטבריה של המאה ה-20, המתארים את פועלו ואת דמותו הייחודית בתולדות החסידות בארץ ישראל.
ממקימי וממנהלי מוסדות חינוך תורניים בירושלים.
ניהל במשך כ-50 שנה את ישיבת נתיב מאיר ומוסדות חורב בירושלים.
זוכה אות יקיר ירושלים לשנת תשס"ה.
נולד בשנת 1932 בארצות הברית.
למד בישיבות ובאוניברסיטאות בארצות הברית וקיבל תואר מוסמך במינהל חינוכי.
היה חבר פעיל בבני עקיבא ועבד במוסדות חינוך יהודיים בשיקגו.
עמד בראש גרעין תורני גדול בשיקגו בשנות ה-50, ופעל יחד עם הרבנים דוד פוקס, מאיר כהנא, צבי קליימן, שלום הורוביץ ומרים לוינגר.
ההנהגה הרוחנית של הקבוצה הייתה בידי הרב חיים קרייזווירט, שלימים מונה לרבה הראשי של בלגיה.
בשנת 1958, למרות הצעות למשרות חשובות בארצות הברית, עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בשכונת בית וגן בירושלים.
והתמנה למנהל הלימודים בישיבת נתיב מאיר, תפקיד בו כיהן במשך שבע שנים.
בהמשך עבד במוסדות חורב וניהל במשך 15 שנה את האולפנא לבנות ע"ש חנה ויינגרטן.
בתקופת ניהולו עבר המוסד לקמפוס חדש ומפואר.
בשנת 1980 התמנה מרזל ליו"ר הנהלת מוסדות חורב.
היה ידוע בדרישתו למצוינות בדרכי נועם ודרך ארץ מעצמו ומתלמידיו.
במקביל לעבודתו החינוכית, פעל להבאת יהודים מברית המועצות ולקליטתם בישראל.
הוא ורעייתו המשיכו לסייע לעולים בירושלים גם לאחר פרישתו.
מרזל היה תלמיד מובהק של הרב יהושע נויבירט, בעל ה"שמירת שבת כהלכתה", והשתתף בשיעוריו הקבועים בתלמוד במשך עשרות שנים.
לאחר פרישתו לגמלאות הקדיש את זמנו ללימודים ולפעילות ציבורית במוסדות שונים, ביניהם יד שרה, מכון לב, ארגון ארץ חמדה, וכיהן כיו"ר הנהלת מבח"ר.
נפטר בי' באייר ה'תשע"א (14 במאי 2011) בירושלים בגיל 79 לאחר מחלה קשה, ונטמן בהר המנוחות.
בשנת ה'תשס"ה (2005) קיבל אות יקיר ירושלים, "על פיתוחם של מוסדות חינוך תורניים בירושלים ועל פעילות חינוכית, ציבורית והתנדבותית רבת שנים".
היה נשוי לרבקה ולזוג נולדו חמישה ילדים - בן (ברוך מרזל) וארבע בנות.
רבי שלמה מיכאל נעכעס (י"א בתשרי ה'תרנ"ב , 13 באוקטובר 1891 – ח' באדר א' ה'תשי"ד, 11 בפברואר 1954) היה רב אמריקאי יליד ירושלים, כיהן כאב"ד בלוס אנג'לס כעשרים וחמש שנה.
נולד בירושלים, ליצחק וגולדה נעכעס.
למד בישיבת עץ חיים ובישיבת חיי עולם, והיה מתלמידיהם של הרב יוסף יהודה שטרסברג והרב צבי הירש לויטן.
לימים עבר ליפו, שם השתתף בשיעוריו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
נסמך להוראה על ידי הרב יוסף ארוואץ, והרב מרדכי עזראן.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נמלט עם הוריו ואחיו הגדול מירושלים לארצות הברית.
בשנים הראשונות התגורר בניו יורק, בפיטסבורג ובקולומבוס (אוהיו) ושימש בהן כרב ודרשן.
בשנת 1917 עבר ללוס אנג'לס וכיהן בה כאב"ד במשך כשלושים שנה.
כיהן כרב בית הכנסת "קהילת תלמוד תורה של לוס אנג'לס".
השלים תואר במשפטים באוניברסיטת קליפורניה.
בשנת 1921 ייסד את מוסדותיו: "בית מדרש המערבי לתורה ולחכמת ישראל" (Western Jewish Institute) וישיבת "תורה אור", שכללו גם תלמוד תורה.
בשנים 1943–1946 מסר מדי יום שיעור בדף היומי בשידור רדיו לאלפי מאזינים ברחבי ארצות הברית.
באמצע שנות הארבעים פרש מן הרבנות, אך המשיך לעסוק בכתיבה והוציא את ספריו.
לרב נעכעס הייתה ספרייה גדולה ובה כתבי יד רבים, חלקם נמסר לבית הספרים הלאומי בירושלים.
בין השאר היה ברשותו ספר כרתי ופלתי מאת הרב יהונתן אייבשיץ עם הגהות בכתב ידו של הרב אייבשיץ עצמו, ועל פיו פרסם הרב נעכעס יישוב נאות לתמיהה מפורסמת על ר' יונתן אייבשיץ (שערי ציון, שנה י, עמ' ס).
הרב נעכעס פרסם ספרים רבים בעברית ובאנגלית, וכן פרסם מאמרים בכתבי העת היהודיים והתורניים של תקופתו.
השתתף בכתיבת ערכים באנציקלופדיה "אוצר ישראל" של אייזנשטיין ואנציקלופדיות נוספות ביידיש ובאנגלית.
פרסם רשימות וזכרונות בעיתונים יהודיים ביידיש.
בשנת תרע"א נישא לטאבא (טילייה), בת ר' חיים ישראל גודשטיין, שו"ב בפיטסבורג.
נפטרה בשנת 1948. הוא נפטר בשנת 1954 ונקבר בבית הקברות היהודי "בית שלום" במזרח לוס אנג'לס.
תורתו של שם (5 כרכים על התורה, ירושלים, תר"ץ)
וירד מיעקב (על פרקי אבות, לוס אנג'לס, תש"ט)
פירושי רבינו יהודה החסיד למסכת אבות (על פרקי אבות, לוס אנג'לס, תש"י)
שלמה מלכא (1922 – 15 בספטמבר 2006) היה איש חינוך, פוליטיקאי ועסקן ציבורי, כיהן כראש המועצה המקומית יבנה בין 1965 ל-1969.
נולד ב-1922 בעיר קולומבשאר שבאלג'יריה לשלום ומרים מלכא.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא צרפת החופשית.
עלה לישראל ב-23 בדצמבר 1948 על סיפונה של האונייה "נגבה" והתגורר תחילה בנתניה, ולאחר מכן במושב בית גמליאל.
היה ממייסדי בית הספר הממ"ד הראשון ביבנה, "אביר יעקב" שבו לימד, ובהמשך אף ניהל אותו.
כמו כן, ייסד את בית הספר התיכון "אורמת" ליד מפעל "אורמת טכנולוגיות".
ב-1961 נסע בשליחות הסוכנות היהודית לאלג'יריה על מנת לעודד את עלייתם של יהודי המדינה לישראל.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1965 התמודד בראש רשימת המפד"ל למועצת יבנה.
מפלגתו קיבלה את מירב הקולות, והוא נבחר לראשות המועצה לאחר הסכם רוטציה עם המערך.
ב-1966 הודח מתפקידו על ידי המועצה, לאחר שנציגי המערך הפרו את הסכם הרוטציה שחתם מלכא עם סיעתם, והקימו קואליציה בראשות ראש המועצה לשעבר אהרן חג'ג'.
הוא חתם על הסכם כניסה לקואליציה של חג'ג', אך מרכז המפד"ל לא אישר את ההסכם.
בנובמבר של אותה שנה, הדיחה המועצה את חג'ג', ובחרה במלכא שוב לראש המועצה
בין פעולותיו כראש מועצה היה שיפוץ ופיתוח מתחם קבר רבן גמליאל וייסוד ההילולא השנתית במקום.
בבחירות 1969 התמודד במקום השני ברשימת המפד"ל, ונבחר לכהן כחבר המועצה.
ב-4 במאי 1971 התמנה לסגן ראש המועצה.
בבחירות 1973 לא התמודד שוב.
בשנות ה-70 שהה בפריז בשליחות מטעם הסוכנות היהודית למשך 3 שנים.
בראשית שנות ה-80 עמד בראש המועצה הדתית ביבנה.
ייסד את סניף "בני ברית" ביבנה ועמד בראשו.
כמו כן, שימש כראש "העמותה למען הקשיש" בעיר, והתנדב לשמש כיועץ בסניף המקומי של הביטוח הלאומי.
פעל להפצת יהדות ומורשת, בעיקר בקרב בני הנוער ביבנה, בהרצאות תורניות, בחוגים לטעמי המקרא ובהכנת נערים לבר המצווה.
נפטר ב-15 בספטמבר 2006 (כ"ב באלול ה'תשס"ו) ונקבר בבית הקברות בעירו.
ב-2008 קראה עיריית יבנה כיכר על שמו.
היה נשוי לרחמה (רוחמה), בתו של רבי ישראל אבוחצירא ("בבא סאלי הגדול") מקולומבשאר (בנו של רבי אהרן בן רבי יעקב אביחצירא).
עד גיל 75 למד באוניברסיטת בר-אילן פילוסופיה יהודית, בלשנות צרפתית ומחשבים.
שלמה מזל טוב (או: שלמה בן מזל טוב) היה פייטן ומשורר, מדפיס, ורב שפעל בקושטא במחצית הראשונה של המאה ה-16.
נולד לפייטן והמדפיס מזל טוב בן דוד (שנפטר לפני 1513) ושהה ב-1474 בטראני שבאיטליה ועסק גם הוא באמנות הדפוס.
החוקרים נחלקו בדבר מוצא משפחתו, חלקם סברו שהוא מאיטליה, אך מקצתם גרסו כי מקורה רומניוטי.
היה מדפיס ומוציא לאור, שמבית הדפוס שלו יצאו שבעה ספרים.
עבד גם בדפוס שמואל אבן נחמיאש; דפוס גרשם שונצינו ודפוס אליעזר שונצינו.
חיבר המלצות והסכמות למספר ספרים (כמו ספר "ברכת אברהם" לאברהם טריויש צרפתי).
החוקר שלמה רוזאניס כינה אותו "המשורר הראשון הנודע בארצות תוגרמא".
כ-70 שירים שחיבר שרדו, כ-60 מהם בספר "שירים זמירות ותשבחות" (קושטא ש"ה), שאותו ערך ר' שלמה.
רוב ככל שיריו חתומים בשמו (שלמה או שלמה בן מזל טוב).
רובם ליטורגיים, אך שלושה מהם הם שירי חול: שיר לכבוד הסולטן סולימאן המפואר; שיר על משחק השחמט (הבנוי לפי שירו של אברהם אבן עזרא בנושא) ושיר המתאר מתקן מכני משוכלל הדומה לממטרה (שרק חלקו הראשון השתמר).
חיבר שירי קודש בסוגות: בקשה שקולה, מי כמוך ואין כמוך, זולת, רשויות (מהן לשבתות הנחמה ומהן סתמיות), פיוטים לחתן ולברית מילה, פתיחות למצוות עשה ולא תעשה ופיוטים נוספים.
מהמפורסמים שבהם: "שולמית שובי" (הנאמר במספר קהילות בשמחת תורה) ו"שיר לאילת אהבים".
בשיריו ניכרת השפעה ספרדית עזה, הן בתוכן והן בסגנון.
כך, 45 מהם הם: שירים שווי חרוז (34), שירים מעין אזוריים (ביניהם כפולי גוף) ושירי אזור.
גם שיטת השקילה היא כמותית, עם מעט סטיות.
יחד עם האמור, במקצת משיריו ניכרת גם השפעה של השירה הטורקית: חמישה משיריו שקולים בשיטה ההברתית-פונטית, המבשרים, בין היתר, את המפנה שיבוא לידי ביטוי בהמשך המאה, כמו בשיריו של ישראל נג'ארה.
תופעה תבניתית הנמצאת לראשונה בשירה העברית מצויה במספר משיריו הכוללים מילות פנייה מתחלפות, החורגות מהמשקל הקבוע של השיר וכן קטעי רפרן, שאינם בהכרח מחורזים.
בפתיחת שיריו, מצוינות מנגינות, ובמקרה של שירים טורקיים (שירים 233-244 ב"שירים זמירות ותשבחות") נכתב "בניגון ישמעאלי" או "בשינוי ניגון ישמעאלי".
לחנו של השיר "אחר נוגנים" שחיבר, מופיע כ"ישמעאלי" בקובץ, אך אצל פייטנים מאוחרים יותר זכה כבר השיר שהלחן בו הוא מושר ייקרא על שמו.
חיבר מספר ספרים שלא הגיעו לידינו:
רביד זהב ותורי זהב (פירוש לתרי"ג מצוות)
יריעות שלמה (כנראה שירי חול)
שלמה נקדימון (קָאמינקר; נולד ב-29 ביולי 1936) הוא עיתונאי ישראלי ופרשן פוליטי, חוקר תולדות היישוב והמדינה.
פרסם ספרים ובהם מחקרים מקיפים על אירועים ופרשיות בתולדות היישוב והמדינה.
שימש יועץ תקשורת של ראש הממשלה מנחם בגין.
חתן פרס ישראל בתחום תקשורת ותקשורת חזותית לשנת ה'תשפ"ד (2024).
נולד בחיפה בשנת 1936 ובגיל צעיר עבר לתל אביב.
אביו, יצחק אשר קאמינקר, היה חלוץ שעלה ארצה מגליציה המזרחית.
בארץ ישראל נמנה עם מייסדי פועלי אגודת ישראל, ונשא פנקס חבר מס' 1. על שמו נקרא משעול בפתח תקווה.
בשירותו הצבאי בפרקליטות הצבאית, שימש גם דובר לא רשמי של בתי הדין הצבאיים.
עם שחרורו מהצבא, החל לכתוב ב"רימון", שבועון שהקים השב"כ כדי לפגוע ב"העולם הזה".
לאחר מכן, עבר ליומון "חרות", בו סיקר את המערכת הפוליטית לכל גווניה וירד לנבכיה החשאיים וגם כתב טור קבוע על מאחורי הקלעים בתיאטרון הישראלי לגווניו.
ב-1965, עם סגירת "חרות" עבר ל"ידיעות אחרונות", ככתב לענייני ההסתדרות, וזמן קצר אחר כך, ככתב ופרשן פוליטי.
נקדימון התמחה בעריכת תחקירים על הנעשה בזירה הפוליטית והמפלגתית ובדרכי קבלת ההחלטות בממשל.
הוא חתום על מאות סקופים וראיונות בלעדיים.
נקדימון צפה בנעשה באולם מתא מיזוג האוויר של האולם, שהיה ממוקם על גגו של התיאטרון, מבלי שיבחינו בו, גם לא פקידי מפא"י שנשלחו לחפש אחרי עיתונאים.
לבסוף נחשף נקדימון על ידי ראש יחידת המאבטחים של ראש הממשלה, יוסף שיינר.
נקדימון הועמד לדין על "כניסה ללא כרטיסי כניסה לאולם תיאטרון 'אהל' מתוך כוונה להרגיז את המחזיקים במקום הנ"ל" - מבלי לציין שהיה מדובר באירוע פוליטי מסעיר שהתקיים בו -, אך השופטת לאה עוגן זיכתה אותו בהליך של "אין להשיב על ההאשמה".
בשנים 1978–1980, בתקופת המשא ומתן על הסכם השלום עם מצרים, שימש נקדימון כיועץ תקשורת לראש הממשלה מנחם בגין, וגם יצא למצרים כאורחו הרשמי של בגין.
באפריל 2024 הודיע שר החינוך יואב קיש כי נקדימון הוא חתן פרס ישראל בתקשורת לשנת ה'תשפ"ד (2024).
ספרו - דה האן - הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל
אברהם תהומי היה סגן מפקד סניף "ההגנה" בירושלים והיה מעורב בחיסולו של המנהיג החרדי יעקב ישראל דה האן בשנת 1924, שנחשב הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל.
תהומי חי באחרית ימיו בהונג קונג.
נקדימון ראיין את תהומי בהונג קונג ב-1983 וב-1984 בנושא רצח דה האן.
בראיונות עמו, לא הודה תהומי במפורש כי הוא האיש שירה באקדח בדה האן, אך נטל על עצמו את האחריות לביצוע הרצח, שהיה מוצדק בעיניו כמשימה לאומית, שחובה היה לבצעה.
לדבריו, המשימה הוטלה עליו על ידי יצחק בן-צבי, יושב ראש הוועד הלאומי, יוסף הכט המפקד הארצי של ההגנה, וזכריה אוריאלי, מפקד סניף ההגנה בירושלים.
לעומת זאת, חשף נקדימון מסמך בחתימת תהומי, שבו הוא מאשר את השתתפותו האישית בהתנקשות.
בהמשך הקריירה שלו שימש תהומי כאחד ממייסדי האצ"ל והיה למפקדו הראשון.
פרס סוקולוב לתקשורת הכתובה לשנת 1993, על ספרו "תמוז בלהבות", המתאר את סיפור תקיפת הכור האטומי בעיראק בשנת 1981.
פרס לחקר ביטחון ישראל מטעם מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים 1995, על מחקרו "חור שחור – ישראל, ארצות הברית, עיראק 1981–1991".
בשנת 2008 (ה'תשס"ח), ביום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל, הוענק לנקדימון תואר יקיר העיר תל אביב על "תרומה ייחודית בתחום העיתונות, התקשורת, הפרשנות, המחקר, העיון והספרות".
בשנת 2010 זכה בתעודת הוקרה מטעם המועצה להנצחת זכרם ופועלם של נשיאי ישראל וראשי ממשלה במשרד ראש הממשלה, על "מפעל חיים מתמשך להנצחת פועלו ומורשתו של ראש הממשלה מנחם בגין".
התעודה הוענקה על ידי נשיא המדינה שמעון פרס וראש הממשלה בנימין נתניהו.
בשנת 2012 זכה בפרס מפעל חיים משותף לאגודת העיתונאים בתל אביב, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, כ"מי שמצטיין שנים רבות בעשייה עיתונאית ותקשורתית עשירה ומעמיקה.
הישגיו לאורך השנים הקנו לו מקום של כבוד בהיסטוריה של מדינת ישראל ובעולם התקשורת, והוא משמש דוגמה לדורות רבים של עיתונאים".
בשנת 2013 זכה בפרס מטעם המועצה להנצחת זכרם ופועלם של נשיאי ישראל וראשי ממשלה במשרד ראש הממשלה, על כתיבת החיבור "חיים הרצוג: מודיעין ודיפלומטיה במדינה בדרך, 1936–1948".
הפרס הוענק על הנצחת זכרו של נשיא המדינה השישי חיים הרצוג על ידי נשיא המדינה שמעון פרס וראש הממשלה בנימין נתניהו.
בשנת 2022 העניק לו המרכז העולמי של בני ברית פרס הוקרה על תרומתו "באמצעות העיתונאות, להעמקת ידיעותיו של הציבור הישראלי אודות יהדות התפוצות וליחסי הגומלין בינה לבין מדינת ישראל ותושביה".
בשנת 2024 זכה בפרס ישראל בתחום תקשורת ותקשורת חזותית.
שלושת שופטי הפרס, היו"רית עירית לינור, דורון כהן וד"ר נחמן שי, ציינו: "פעילותו העיתונאית רבת השנים של שלמה נקדימון, שהתמקדה בכיסוי עיתונאי ומחקרי בקול מקורי וייחודי הנוגע לפרשיות החשובות בתולדותיה של מדינת ישראל, תרמה רבות לחשיפת האמת והעלאת סוגיות חשובות לקידום העיתונות והתקשורת בישראל".
נקדימון נשוי לזהבה, בעבר בכירה בפרקליטות מחוז תל אביב, אב לשני בנים.
בנו, עורך הדין ישגב נקדימון, משמש היועץ המשפטי לחברת החדשות, ובעברו כיהן לתקופה קצרה כשופט בית משפט השלום רמלה.
דה האן – הרצח הפוליטי הראשון בארץ ישראל (נכתב ביחד עם שאול מייזליש).
הבנק – יצירתו של בנימין זאב הרצל סיפורו של אוצר התיישבות היהודים.
אלטלנה, הוצאת עידנים, 1978 – סיפורה של אוניית הנשק של אצ"ל שעלתה באש תותחי צה"ל, ומלחמות היהודים במהלך מלחמת העצמאות.
לקראת שעת האפס, הוצאת רמדור, 1968 – סיפור תקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים.
אחרי, הוצאת מוקד, 1968 – סיפור חייהם של שישה מבכירי מפקדי צה"ל במלחמת ששת הימים.
סבירות נמוכה, הוצאת רביבים, 1982 – סיפור הרקע למלחמת יום הכיפורים ותוצאותיה.
תמוז בלהבות, הוצאת עידנים, 1986 – סיפור תקיפת הכור האטומי בעיראק בשנת 1981.
בגין (בשיתוף עם אביעזר גולן), הוצאת עידנים, 1978 – סיפור חיים אלבומי ראשון על חייו ופעליו של מנחם בגין
לוחם יהודי: חיים הרצוג - חייל ומפקד (בעריכת שלומי חסקי ומיכאל הרצוג), ידיעות ספרים, 2021 – ביוגרפיה של חיים הרצוג
שלמה ניצן נולד ב-14 בדצמבר 1921 בליבאו שבלטביה למשפחת סוחרים דתית.
הוא למד בתלמוד תורה וגם למד עברית מילדותו.
בשנת 1932, כשהיה בן אחת עשרה, הועלה עם הוריו לארץ ישראל, והמשפחה השתקעה בראשון לציון.
בשנת 1933, כשהיה בן 12, שנה אחרי שעלה לארץ, הוא כבר ידע עברית מצוין ואמר שישראל זאת 'ארץ הכיף' בשבילו.
הוא סיים את בית הספר העממי בעירו, והשלים את לימודיו בלימודי ערב בתל אביב.
עד מלחמת הקוממיות עסק בעבודות נגרות, בניין ומסגרות.
במלחמת העצמאות שירת ככתב צבאי, וערך ספריית ספרי כיס לחיילים.