tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הפיגוע החליטו שתי המפלגות הגדולות במדינה (השמרנית והלייבור) על השעיית קמפיין הבחירות למשך יממה אחת.
מתקפת הטרור בטהראן היא מתקפת טרור משולבת שהתרחשה ב-7 ביוני 2017 בשתי זירות בטהראן בירת איראן, במהלכה כ-5 מחבלים חמושים ברובי קלשניקוב ובחגורות נפץ הסתערו בהפרש זמן קצר על בניין הפרלמנט האיראני ועל המאוזוליאום של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני הממוקמים באזורים שונים בעיר.
בפיגוע נהרגו 17 בני אדם ונפצעו למעלה מ-40. ארגון הטרור המדינה האסלאמית נטל אחריות על הפיגוע.
המתקפה היא פיגוע הירי הראשון מזה עשור באיראן, ואירוע הטרור הגדול ביותר במדינה מאז פיגועי זהדאן בסיסתאן ובלוצ'סתאן שביצע ארגון הטרור ג'ונדאללה בשנת 2010.
איראן היא המדינה השיעית הגדולה בעולם, והיא נתפסת על ידי המוסלמים הסונים לעיתים קרובות כאויבת הסונים וכ"כופרת" כחלק מאיבה רבת שנים בין שני הזרמים באסלאם.
בדומה לארגונים סונים-סלפים רבים בעלי אידאולוגיה והאבית, המדינה האסלאמית רואה בשיעים כופרים לא-מוסלמים שאותם יש להרוג, והיא ביצעה מאות פיגועים נגד מטרות שיעיות בסוריה, עיראק ולבנון - אך מעולם לא באיראן עצמה בעלת הרוב השיעי.
ניתן לייחס זאת חלקית לפיקוח האיראני החזק של המנגנונים החשאיים כמו משמרות המהפכה האסלאמית, ואולי גם למיעוט המספרי הסוני באיראן.
מאז הכרזתה על הקמת ח'ליפות עולמית, הצטרפו למדינה האסלאמית בסביבות 50 לוחמים איראניים-סונים - רבים מהם פעלו במחוז דיאלא העיראקי הסמוך לגבול עם איראן.
במרץ 2017, המדינה האסלאמית שחררה וידאו ראשון בפרסית בשם "הארץ של פרס: בין אתמול להיום" בו היא מציגה את איראן כאויב של המוסלמים ומאיימת לגרום להתקוממות נגדה.
בסרטון נראו אימונים של לוחמים איראנים-סונים במחוז דיאלא המשתייכים על פי דאעש לחטיבה בשם "סלימאן אל-פאריסי", וכן עריפות ראש של לוחמים שיעים שנפלו בשבי הארגון.
איראן הואשמה בסרטון בהיותה "מקלט לכופרים" עקב הסובלנות שלה ליהודים החיים בקרבה, בכך שהיא תומכת בחות'ים במלחמת האזרחים בתימן, בהקמת מיליציית החזבאללה השיעית בלבנון וברדיפת הסונים.
בחודשים שקדמו למתקפה בטהראן, דווח על מאמצים רבים של המדינה האסלאמית ליצור תסיסה בקרב המיעוט הסוני באיראן באמצעות תעמולה במדיה.
המטרות שנבחרו על ידי התוקפים בטהראן הן בעלי ערך סמלי גבוה: הפרלמנט האיראני ממוקם במרכז העיר, והמאוזוליאום של האייתוללה רוחאללה ח'ומייני נחשב לאתר מקודש עבור השיעים באיראן עקב היותו מחולל המהפכה האסלאמית באיראן ומקים הרפובליקה.
בסביבות השעה 10:40, שלושה מחבלים מארגון המדינה האסלאמית מחופשים לנשים וחמושים ברובי AK-47 ובאקדחים, פתחו בירי בבניין הפרלמנט האיראני במרכז טהראן ולקחו בין 2 ל-4 בני ערובה.
מחבל אחד פוצץ את עצמו באחת מהקומות של בניין הפרלמנט.
מטרת המחבלים הייתה כנראה לפגוע בחברי הפרלמנט, אולם הם לא הצליחו למצוא את האולם המרכזי שבו הייתה אמורה להתקיים ישיבת הפרלמנט.
בשעה 13:00, שני המחבלים האחרונים כותרו בבנין, ולאחר שהציגו דרך חלונות הקומה הרביעית את אחד מבני הערובה, הם ניצלו את הרגע ופתחו באש על הקהל שהתאסף מחוץ לפרלמנט.
כוחות הביטחון בראשות משמרות המהפכה האסלאמית החלו לנהל חילופי אש עם המחבלים באגף המערבי של הפרלמנט.
בשעה 13:15, למחבלי דאעש נגמרו המחסניות של רובי הקלשניקוב, והם החלו להשתמש באקדחיהם.
במהלך חילופי האש, חברי הפרלמנט ששכנו בחלק אחר של הבניין פונו ממנו.
לאחר מצור של כ-3 שעות, משמרות המהפכה האסלאמית חיסלו את שני המחבלים הנותרים.
במהלך האירוע נהרגו כ-16 בני אדם ועשרות נפצעו.
בשעה 11:09 - כחצי שעה לאחר תחילת המתקפה על הפרלמנט, זוג מחבלים חמושים פתחו בירי על אזרחים במאוזוליאום של רוחאללה ח'ומייני הנחשב לאתר מקודש באיראן וממוקם בדרום טהראן.
אדם אחד נהרג, וחמישה נפצעו.
לאחר מכן, אחד המחבלים התאבד באמצעות חגורת נפץ וגרם לפצועים נוספים, ואחר נהרג במהלך חילופי האש בטרם הספיק להתפוצץ.
כוחות צבא נפרסו במתחם הקבר בתום האירוע.
מאוחר יותר דיווחה ממשלת איראן שחוליה נוספת של מחבלים נעצרה בדרכה לתקוף מקום נוסף.
ביולי 2018 הוצאו להורג 8 אנשים שהורשעו במעורבות במתקפת הטרור.
מתקפת הגז ברכבת התחתית של טוקיו הייתה מתקפת טרור שהתרחשה ברכבת התחתית של טוקיו ב-20 במרץ 1995. המתקפה בוצעה על ידי חברי כת אום שינריקיו אשר שחררו את גז העצבים סארין לאוויר בחמישה מוקדים בו זמנית ברכבת התחתית של טוקיו במהלך שעת העומס ברכבת.
המתקפה כוונה בעיקר נגד רחובות שעברו דרך מחוז צ'יודה שם שוכנים רוב משרדי הממשלה היפנית.
המתקפה בוצעה בפיקודו של שוקו אסהארה שכבר ביצע מספר התנקשויות ופעולות טרור קודם למתקפה.
לאחר המתקפה, המשטרה עצרה מעל למאתיים חברי כת כולל אסהארה.
ב-2004, 13 מחברי הכת נשפטו למוות ואחרים נשפטו למאסר עולם, וביולי 2018 הוצאו להורג 6 חברי הכת הנותרים.
ב-20 במרץ 1995, במהלך שעת העומס ברכבת התחתית (סביבות שבע וחצי בבוקר), חמישה חברים מהכת אום שינריקיו נכנסו לרכבת התחתית כשבידיהם שקיות עטופות בעיתון ובתוכם סארין נוזלי.
כל תוקף אחז בשתי שקיות שביחד הכילו כליטר של סארין נוזלי.
עם שקיות הסארין ומטריות מחודדות בידיהם נכנסו המפגעים לרכבות התחתיות, כל אחד לרכבת אחרת.
כל תוקף יצא מהרכבת שלו בתחנה אחרת, הפיל את השקית שלו, דקר אותה עם המטריה עד שנקרעה ויצא החוצה למפגע אחר אשר המתין לו במכונית מחוץ לתחנה.
בינתיים הסארין דלף מהשקיות והתפשט ברחבי תחנות הרכבת ופגע בכל עובר אורח שבא במגע איתו.
בטמפרטורת החדר סארין נוזלי מתאדה במהירות, לכן הסארין הנוזלי התאדה ופגע גם באנשים שרק נשמו אותו.
ביום התקיפה האמבולנסים פינו 688 מטופלים לבתי חולים ועוד כמעט חמשת אלפים איש הגיעו לבתי החולים בדרכים אחרות.
סך הכל טיפלו בתי החולים ב-5,510 אנשים - 17 מהם הוגדרו במצב אנוש, 37 במצב קשה ו-984 במצב בינוני עם בעיות ראייה שונות.
השאר חוו רק התקף חרדה.
ב-2008 הממשלה היפנית העבירה חוק שקבע כי הנפגעים מהתקפת הגז זכאים לפיצויים מהמדינה משום שההתקפה הייתה מכוונת נגד הממשלה היפנית.
ב-27 בפברואר 2004, נשפט שוקו אסהארה למוות בתלייה, אך עורכי דינו ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון.
בית המשפט העליון דחה את החלטתו בנושא עד שהתקבל אישור פסיכיאטרי ששוקו כשיר לעמוד לדין.
ב-27 במרץ 2007 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של שוקו.
פעמיים נוספת ניסו עורכי דינו של שוקו להגיש ערעור לבית המשפט העליון אך פעמיים הוא נדחה.
ב-27 בנובמבר 2004 תמו כל המשפטים של חברי הכת (חוץ משל שוקו).
מתוך 185 אנשים שנשפטו, 13 נשפטו למוות, 5 נשפטו למאסר עולם, 80 נשפטו לתקופות מאסר שונות, 87 נשפטו למאסר על תנאי, שני אנשים נקנסו ועוד חבר כת נמצא חף מפשע.
ב-6 ביולי 2018, הודיע משרד המשפטים היפני ששוקו ועוד שישה חברי כת אחרים שהיו מעורבים במתקפה נתלו מוקדם יותר באותו היום.
אזרח רוסי בשם דמיטרי סיגצ'יוב ניסה להביא לשחרור מבצעי המתקפה, אך הניסיון שלו בסופו של דבר לא יצא לפועל והוא חזר לרוסיה, בה נעצר.
מתקפת הטילים בלטקיה היא תקיפה שביצע חיל האוויר הישראלי ב-17 בספטמבר 2018, בה הותקפו מחסני נשק ותחמושת במערב סוריה, בלטקיה, בחומס ובטרטוס.
מערכות ההגנה האווירית של צבא סוריה, שניסו להפיל כלי טיס ישראליים, הפילו בטעות מטוס סיור איליושין Il-20M אלינטי רוסי עליו היו 15 אנשי צוות של צבא רוסיה.
התקיפה בוצעה שעות אחדות לאחר החתימה על ההסכם הרוסי-טורקי ליצירת אזור מפורז במחוז אידליב, אשר דחתה מבצע צבאי שתוכנן על ידי כוחות הממשל הסורי ובעלות בריתו להשגת שליטה באזור.
בליל 17 בספטמבר 2018, תקפו מטוסי F-16 פייטינג פלקון של חיל האוויר הישראלי יעדים צבאיים בסוריה.
סמוך לשעה 22:00, מספר גדול של טילי אוויר-קרקע פגעו בלטקיה ובמחוזות טרטוס וחומס שבמערב סוריה.
המרכז הסורי לזכויות אדם דיווח כי הטילים כוונו אל מחסני תחמושת השייכים למכון התעשייה הטכנית בפרבר של לטקיה.
שני בני אדם נהרגו ועשרה נפצעו.
מספר מחסני נשק ותחמושת נפגעו, ולפחות מחסן תחמושת גדול אחד הושמד לחלוטין.
בשונה ממנהגה, התייחסה ישראל לתקיפה זו ודובר צה"ל הצהיר כי
לדברי משרד ההגנה הרוסי, הפריגטה הצרפתית אוברן (Auvergne) שיגרה טילים במהלך המתקפה, בנוסף לחדירת המטוס הישראלי.
צרפת הכחישה כל מעורבות בתקיפה.
בזמן המתקפה האווירית הפעילו הסורים את מערכות ההגנה האווירית שלהם, בניסיון ליירט את המטוסים הישראליים, וירו לכל עבר עשרות טילי קרקע-אוויר במשך כ-40 דקות.
המטוס הופל כשהיה מעל הים התיכון כ-35 ק"מ ממערב לבסיס חמיימים, כשעליו 15 חיילים רוסים.
רוסיה פתחה בחיפושים בים התיכון אחר שרידי המטוס, ובמסגרת זו סגרה לשיט ולטיסה אזורים בים התיכון.
רוסיה ציינה שלא מסרה לסוריה את קודי זיהוי עמית-טורף של מטוסיה, אף שאלה יכלו למנוע את הפלת המטוס.
בתגובה להפלת המטוס זומן גרי קורן, שגריר ישראל ברוסיה, לשיחת הבהרה במשרד החוץ הרוסי.
כמו כן, הצהיר דובר משרד ההגנה הרוסי כי ישראל אשמה בהפלת המטוס בעקבות מתן התראה קצרה מדי לתקיפה.
בהמשך ריכך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את התגובה ואמר שישראל לא הפילה בכוונה את המטוס הרוסי, ושנפילתו היא תוצאה של שרשרת טעויות טראגית.
לטענת צה"ל, מנגנוני התיאום בין צה"ל לצבא רוסיה פעלו היטב, וכי האשמה על הפלת המטוס מונחת לפתחה של סוריה.
זאת משום שביצעה יירוט ללא הבחנה, באיחור, לאחר שהמטוסים הישראליים חזרו לשטח ישראל.
בתגובה הרשמית מסר דובר צה"ל: .
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, התקשר לנשיא רוסיה והביע צער על התרסקות המטוס.
הוא ציין שהאחריות להפלתו מוטלת על סוריה.
כשלושה ימים לאחר התקרית יצאה לרוסיה משלחת צה"לית בראשות מפקד חיל האוויר עמיקם נורקין.
המשלחת הציגה את ממצאי התחקיר של צה"ל בניסיון להפיג את המתחים שנוצרו בעקבות התקרית.
ב-23 בספטמבר הציג דובר משרד ההגנה הרוסי איגור קונאשנקוב את התחקיר הרוסי, ולפיו הועברה מישראל הודעה שגויה בנוגע למיקום התקיפה.
המטוס הרוסי דיווח ב-22:07 כי הוא תחת אש; ב-22:29 דיווחו הרוסים לישראל כי כלי הטיס נמצא במצוקה ודרשו שהמטוסים הישראליים יעזבו את האזור; וב-22:53 דיווחה ישראל כי הם עזבו את המרחב האווירי הסורי.
צה"ל הגיב לתחקיר הרוסי בהודעה כי למחרת, הודיע שר ההגנה של רוסיה סרגיי שויגו כי צבא רוסיה יעביר את מערכות טילי הנ"מ S-300 לידי צבא סוריה, שלה מערכת זיהוי עמית-טורף שתמנע פגיעה במטוסים רוסיים.
מתקפת הטרור בלונדון הייתה סדרה של פיצוצים שאירעו ברחבי העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת בשנת 1999. במהלך שלושה סופי שבוע רצופים מה-17 ועד ל-30 באפריל 1999 הופעלו שלוש פצצות שונות מתוצרת בית שהכילו מסמרים רבים בבריקסטון שבדרום לונדון, בבריק ליין שבמזרח לונדון, ובפאב "The Admiral Duncan" אשר באזור סוהו.
כל פצצה הכילה עד 1,500 מסמרים באורך 14 סנטימטרים.
הפצצות גרמו למותם של שלושה אנשים, ובהם אישה בהריון, ופצעו 140 בני אדם, מתוכם ארבעה איבדו גפיים.
ב-2 במאי 1999 עצרה משטרת לונדון את דייוויד קופלנד בחשד להוצאה לפועל של הפיגועים.
קופלנד, שנודע בעקבות כן בכינוי "מחבל המסמרים של לונדון", היה נאו-נאצי, וחבר לשעבר בשתי קבוצות פוליטיות של הימין הקיצוני, המפלגה הלאומית הבריטית, ולאחר מכן חבר התנועה הלאומית הסוציאליסטית.
לטענתו הפיגועים כוונו נגד הקהילות השחורות, הדרום-אסיאתיות, והקהילות ההומוסקסואליות של לונדון.
קופלנד הורשע ברצח בשנת 2000 ונידון לשישה מאסרי עולם.
הפיצוץ הראשון בוצע בשבת, ה-17 באפריל 1999, בבריקסטון שבדרום לונדון.
אזור דרום לונדון מכיל קהילה שחורה גדולה.
הפצצה הוכנה באמצעות חומר נפץ שנלקחו מזיקוקי דינור אשר הונחו בתוך שקית ספורט בשוק של בריקסטון.
חלק סוחרי השוק של בריקסטון אשר חשדו בשקית, ובהם גארי שילינג, העבירו את השקית לשטח פחות צפוף, לאחר שהבחינו כי קופלנד התנהג בחשדנות.
הסוחרים קראו למשטרה, שהגיעו למקום בדיוק כאשר הפצצה התפוצצה בשעה 17:25. 48 בני אדם נפצעו בפיגוע, מהם רבים שנפצעו באופן קשה משום שמסמרים רבים באורך 14 סנטימטרים נארזו סביב הפצצה.
הפיצוץ היה רב עוצמה ושלח מסמרים לכל הכיוונים, ניפץ חלונות, וגרם נזק רב לרכבים שחנו לאורך הרחוב.
הפיגוע בבריק ליין שבמזרח לונדון
הפצצה השנייה הופעלה ביום השבת בשבוע שלאחר מכן, ב-24 באפריל 1999, בבריק ליין אשר בקצה המזרחי של לונדון, בה יש קהילה בנגלדשית גדולה.
בעוד שבבריק ליין יש שוק רחוב הומה בימי ראשון, קופלנד בחר בטעות לפוצץ את הפצצה ביום שבת, כאשר הרחוב היה פחות הומה.
קופלנד השאיר את הפצצה בשקית ריבוק שחורה ברחוב הנברי.
השקית התגלתה על ידי עובר אורח שהביא את השקית לתחנת המשטרה בבריק ליין שהייתה סגורה.
הוא הניח אותה בתוך מכונית הפורד סיירה שבבעלותו, אשר חנתה ברחוב בירק ליין 42, שם הפצצה התפוצצה בהמשך.
13 בני אדם נפצעו בפיגוע, וכמו כן המבנים והמכוניות בזירת הפיגוע ניזוקו קשות.
הפצצה התפוצצה בדיוק כאשר התאספו בקרבת מקום מוסלמים רבים מחוץ למסגד East London Mosque.
הפיגוע השלישי והאחרון הופעל בערב יום שישי, ה-30 באפריל 1999, בפאב "אדמירל דאנקן" ברחוב אולד קומפטון שבסוהו, לב הקהילה ההומוסקסואלית של לונדון.
באותה העת הפאב והרחוב מחוץ לפאב היו הומים.
קופלנד השאיר את הפצצה בתיק הספורט אשר התגלה על ידי הלקוחות של הפאב.
הפצצה התפוצצה בשעה 6:37 בדיוק כאשר התיק נבדק על ידי מנהל הפאב מארק טיילור.
שלושה אנשים נרצחו בפיגוע ו-70 נפצעו, רבים מהם באופן קשה.
ארבעה מן הניצולים נאלצו לעבור ניתוח להסרת הגפיים.
בפיצוץ שאירע בפאב בסוהו נפטרה אנדריאה דייקס בת ה-27, אשר הייתה בחודש הרביעי להריונה יחד עם חבריה ניק מור בן ה-31 וג'ון לייט בן ה-32. בעלה של אנדריאה, ג'וליאן, נפצע קשה.
ארבעת החברים מאסקס נפגשו בפאב " The Admiral Duncan" כדי לחגוג את הריונה של אנדריאה.
קופלנד נעצר בלילה של ה-30 באפריל כשהמשטרה קיבלה את כתובתו - חדר שכור בסאניבורק רוד שבהמפשייר.
קופלנד הודה בביצוע שלושת הפיגועים ברגע שפתח את הדלת למשטרה, ואמר להם: "כן, כולם אני ביצעתי את כולם, ביצעתי אותם לבד".
הוא הראה להם את חדרו, שם היו תלויים שני דגלים נאציים על קיר, יחד עם אוסף תצלומים וכתבות על הפיגועים.
ב-30 ביוני 2000 קופלנד הורשע ברצח והטמנת פצצות וקיבל שישה מאסרי עולם.
ביוני 2014 תקף קופלנד אסיר בבית הכלא בלמארס עם כלי נשק מאולתר - סכין גילוח המחובר למברשת שיניים.
באוקטובר 2015 הוא הודה באשמה ונדון על כך לשלוש שנות מאסר נוספות.
מתקפת הטרור בגבול ישראל–מצרים נערכה ב־21 בספטמבר 2012 בדרום רצועת עזה כאשר שלושה חמושים מצרים לבושים בבגדים אזרחיים עם חגורות נפץ, רובי AK-47, ומשגרי RPG, התקרבו לגבול מצרים-ישראל באזור בו בניית גדר הגבול עדיין לא הושלמה, ופתחו באש על קבוצת חיילי צה"ל שמפקחת על העובדים האזרחיים שבנו את גדר הגבול.
במהלך האירוע, אשר סוכל בשלב מוקדם יחסית על ידי כוחות צה"ל, נהרג חייל ישראלי ונפצע חייל נוסף באורח בינוני.
שני החיילים היו בוגרי ישיבות הסדר.
שלושת המחבלים נהרגו בקרב היריות.
הקבוצה המיליטנטית הג'יהאדיסטית "אנצאר בית אל-מקדס" נטלה אחריות לפיגוע.
הפיגוע היה האירוע הרביעי מסוגו, שבוצע בתקופה של כשנה, למרות ניסיונה של מצרים לשים סוף לפעילות של ארגוני טרור בחצי האי סיני.
ב־21 בספטמבר 2012, שלושה מצרים חמושים היטב אשר היו לבושים בבגדים אזרחיים, והחזיקו עליהם שתי חגורות נפץ, רובים, ומשגרי RPG, ניגשו לגבול ישראל–מצרים ליד הר חריף שבדרום הר הנגב, באזור בו בניית גדר הגבול עדיין לא הושלמה.
בעת ההתקפה ישראל סיימה לבנות כ־200 קילומטרים מגדר ההפרדה בעוד שרק נותר לבנות עוד 40 קילומטרים, כולל קטע הגדר באזור הר חריף – פרויקט שהושלם לבסוף במהלך שנת 2013.
המחבלים פתחו בתחילה באש על קבוצת חיילי חיל התותחנים ששמרו על עובדים אזרחיים שבנו את גדר הגבול.
המחבלים פתחו באש על קבוצה קטנה של חיילי צה"ל, ירו עליהם ממרחק של כ־100 מטרים, בעת שהחיילים נתנו מים לקבוצה של 10 מהגרים אפריקנים בלתי חוקיים שחצו גם הם את הגבול לישראל.
אנשי גדוד קרקל מיהרו לזירת הפיגוע ולקחו חלק בקרב היריות עם המחבלים.
במהלך חילופי האש התפוצצה חגורת הנפץ של אחד מהמחבלים.
בסופו של דבר הצליחו כוחות צה"ל להרוג את שני המחבלים הנותרים.
במהלך הקרב אחד מהמחבלים נהרג על ידי לוחמת מגדוד קרקל.
במהלך האירוע נהרג חייל ישראלי אחד על ידי המחבלים – רב"ט מהישוב נוף איילון וחייל נוסף נפצע באורח בינוני – תלמיד בישיבת ההסדר מעלות, אשר נורה בראשו על ידי המחבלים בעת שהוא נתן מים למהגרים אפריקנים שניסו לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי לישראל.
חייל נוסף נפגע מרסיסים כתוצאה מפיצוץ חגורת הנפץ.
שני חיילי צה"ל פונו לבית החולים סורוקה בבאר שבע.
יהלומי מת זמן קצר לאחר שהגיע לבית החולים.
בעקבות הפיגוע הגיעו כוחות מיוחדים של צה"ל למקום הפיגוע במטרה לחקור את האפשרות של חדירת מחבלים נוספת לישראל.
יומיים לאחר הפיגוע נטלה על עצמה הקבוצה המיליטנטית של ארגון אל־קאעידה "אנצאר בית אל־מקדס" את האחריות על המתקפה.
הקבוצה קבעה כי הפיגוע בוצע בתגובה לסרט השנוי במחלוקת "תמימות המוסלמים" שהופק בארצות הברית ולטענתם יהודים היו מעורבים ביצירת הסרט, אף על פי שהמפיק של הסרט היה נוצרי קופטי בן 55 ממצרים שחי בארצות הברית.
כמו כן טענה הקבוצה ששלושת המחבלים שביצעו את הפיגוע אכן חדרו לישראל יום לפני הפיגוע והסתתרו במשך יום שלם עד שהבחינו בסיור הצה"לי אותו הם התקיפו.
בליל 21 בספטמבר העבירה ישראל למצרים את גופותיהם של שלושת המחבלים.
בתגובה למתקפה כוחות הביטחון המצריים הגבירו את האבטחה לאורך האזור שנמצא בסמוך לגבול בין מצרים לישראל.
בנוסף, בעקבות המתקפה החלו הכוחות המצריים לחפש באזור אנשים החשודים במעורבות במתקפה.
מאות אנשים השתתפו בהלוויה של נתנאל יהלומי.
יהלומי נקבר בבית הקברות במודיעין, וקודם לכן הועלה מדרגת טוראי לרב"ט.
ב־24 בספטמבר 2012 ביקר נשיא המדינה שמעון פרס את משפחת יהלומי המתאבלת.
במהלך הפגישה שקיבלה סיקור תקשורתי נרחב ציין פרס כי "כאב האובדן שלכם הוא עצום, באתי אליכם בערב יום הכיפורים כדי לומר לכם בשם האומה כולה כמה אנו גאים בבן שלכם ושכאבכם הוא כאבינו".
ב־9 במרץ 2022 נגנב נשקו האישי והתפילין של רב"ט נתנאל יהלומי מבית משפחתו שקיבלו אותו למזכרת מבנם.
בעקבות הגניבה פרסמה משפחתו הודעה ובה ביקשה מהגנב להחזיר את הנשק והתפילין.
בעקבות הפיגוע צה"ל ציין שימשיך להציע סיוע למסתננים, כולל מתן אספקת מזון ומים.
מתקפת הטילים בארביל הייתה מתקפה שהתרחשה ב-15 בפברואר 2021. במסגרתה נורו רקטות רבות כנגד מטרות אמריקאיות בארביל, בירת כורדיסטן העיראקית.
המתיחות בין ארצות הברית לאיראן הסלימה כבר בינואר 2020, כאשר חיל האוויר של ארצות הברית ביצע את התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד בה נהרג מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני וכן אבו מהדי אל-מוהנדס שהיה סגן מפקד אל-חשד א-שעבי (כוחות הגיוס העממי) ואף פיקד על חלק מכוחות חזבאללה.
הממשל האמריקאי בראשות נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ נימק את הריגת סולימאני בטענה כי הוא מהווה "איום".
מנגד הממשל האיראני טען כי התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד היא טרור מדינתי.
ח'אמנאי חידש את נדרו לנקום בסולימאני בדצמבר 2020, איום זה התמשש כאשר ב-20 בדצמבר פגעו שני טילים בסמוך לשגרירות האמריקאית בבגדאד והתפרש על ידי רבים במערב כנקמה איראנית בסמוך לציון יום השנה למותו של סולמיאני.
כאשר החלו בבגדאד בינואר 2021 הפגנות אנטי-אמריקאיות החליטה ארצות הברית לצמצם את כוחותיה שלקחו חלק בכוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה, שהיא בעצם הקואליציה הבינלאומית בראשות ארצות הברית נגד המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
זהות התוקפים לא הייתה ברורה בתחילת האירוע, כאשר הרשויות העיראקיות והאמריקניות פתחו בחקירה לזיהוי העבריינים וטענו כי הם "יפעלו ביחד עם העיראקים על מנת לתת דין וחשבון לאחראים" וזאת במקביל לחקירה זהה מצד העיראקים.
סברה זו נובעת מהעימות בין ארצות הברית לאיראן שהתעצם לאחר התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד (2020).
על אף ההאשמות המרובות נגדה איראן הכחישה כל מעורבות לתקיפות.
ב-16 בפברואר הצהיר דובר משרד החוץ האיראני, סעיד ח'טיב-זאדה, כי "איראן מתנגדת לכל מעשה שפוגע בביטחון עיראק" וכפר בהאשמות של הטוענים כי לאיראן יש קשר לסראיה אווליה אל-דאם.
ראש ממשלת עיראק, מוסטפא אל-כאזמי קרא לחקירת ההתקפה ונשיא עיראק ברהם צאלח כינה את המתקפה "הסלמה חמורה" וטען כי היא "מערערת את המאמצים להבטיח את ביטחונו של העם העיראקי", מסרור בארזאני, ראש ממשלת כורדיסטן העיראקית גינה את התקיפות.
ב־17 בפברואר הפעילה שגרירות ארצות הברית בבגדאד שנמצאת באזור הירוק מערכת הגנה אווירית ואף נשלחו מסוקי סיור שיסיירו באזור, הסיבה הרשמית מאוחרי החלטה זו לא פורסמה.
מתקפת ברטיסלאבה–ברנו הייתה מתקפה שניהל הצבא האדום במערב סלובקיה ודרום מוראביה לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
המתקפה נערכה בין 25 במרץ ל-5 במאי 1945 תוך שימוש בכוחות החזית האוקראינית השנייה כדי לכבוש את בירת סלובקיה, ברטיסלאבה, ובירת מוראביה, ברנו.
באביב 1945 פתח הצבא האדום במתקפה גדולה על האגף הדרומי של החזית המזרחית.
ב-10 במרץ, החזית האוקראינית הרביעית החלה במתקפת מוראביה–אוסטרבה, וב-15 במרץ החזית האוקראינית השלישית החלה במתקפת וינה.
החזית האוקראינית השנייה, שהייתה ממוקמת בין החזית האוקראינית השלישית והרביעית, קיבלה את המשימה לכבוש את ברטיסלאבה וברנו.
בתחילת המתקפה, ארמיית המשמר ה-7, בהתקפת לילה מפתיעה, פרצה דרך ההגנות של דיוויזיות הרגלים הגרמניות ה-153 וה-357 על נהר הרון.
ופערה פרצה ברוחב 17 קילומטרים ובתוך יומיים הארמייה התקדמה כ-35 קילומטרים מערבה עד נובה זמקי.
ב-29 במרץ, יחידות הצבא האדום כבשו את קומארום (עם חלק מקומארנו) בהונגריה ואת נובה זמקי בסלובקיה.
לאחר מכן ארמיית המשמר ה-7 מיהרה לחצות את השפלה הדנובית לעבר ברטיסלאבה.
התקדמות הארמייה ה-53 במרכז סלובקיה הייתה איטית יותר בשל השטח ההררי ותנועת הארמייה ה-40 בהרים הייתה איטית אף יותר.
עם זאת, ב-26 במרץ 1945 שחררה הארמייה הרביעית הרומנית את באנסקה ביסטריצה, מרכז המרד הלאומי הסלובקי, שהובס בשנה הקודמת.
ב-2 באפריל החל הקרב על ברטיסלאבה כאשר היחידות הסובייטיות כבשו את שדה התעופה בוואינורי.
הנשיא טיסו וממשלת הבובות של מדינת סלובקיה כבר עזבו את הבירה וב-5 באפריל מצאו מקלט במנזר קרמסמינסטר האוסטרי.
ההגנה על ברטיסלאבה כללה יחידות של הארמייה הגרמנית השישית והארמייה השלישית ההונגרית.
בליל 3 באפריל הרסו הגרמנים את כל הגשרים העיקריים מעל הדנובה.
בתמיכת חטיבת הטנקים ה-27 וצי הדנובה, החיילים הסובייטים של קורפוס הרובאים ה-23 וקורפוס הרובאים של המשמר ה-25 (שניהם חלק מארמיית המשמר ה-7) דחקו את הכוחות הגרמניים אל מחוץ לעיר.
ברטיסלאבה נתפסה בערב 4 באפריל בשבוע השני למבצע.
מחוזות העיר בגדה הדרומית של הדנובה נכבשו למחרת על ידי הארמייה ה-46. גם ארמייה זו הייתה חלק מהחזית האוקראינית השנייה, אך משום שנלחמה בצד השני של נהר הדנובה, השתתפה ברוב הזמן במתקפת וינה של החזית האוקראינית השלישית.
למען שחרור ברטיסלאבה תרמה הארמייה ה-46 את קורפוס הרובאים ה-10 של המשמר שלה.
ממשלת צ'כוסלובקיה והנשיא עברו לברטיסלאבה ב-8 במאי.
המכשול העיקרי הבא להמשך התקדמות כוחות ברית המועצות היה הגבול הסלובקי-מוראבי שנוצר על ידי נהר מוראבה, שבאזור (בין דווין להודונין) היה מוקף ביערות גדות ושטחי ביצה.
באביב השטח המוצף התרחב עד 8 קילומטרים.
למרות זאת, ב-6 באפריל חצו יחידות הסיור הראשונות של קורפוס הפרשים של המשמר ה-6 את הנהר ולמחרת אבטחו את הגשר וסוללת הרכבת שניזוקו, שהייתה הדרך היחידה מעל המים.
הקרב הכבד על העיירה לנז'הוט נמשך ארבעה ימים, שם חוזקה ההגנה הגרמנית החזקה ביותר מ-60 טנקים, בהם הטנק הכבד טייגר II.
לנז'הוט שוחררה לבסוף ב-11 באפריל, אך 25% מבתיה נהרסו כליל ועוד 60% ניזוקו.
פרשים סובייטים איבדו כמעט 1,500 איש ו-2,000 סוסים, בעיקר כתוצאה משהייה ארוכה במים קרים.
הארמייה ה-53 חצתה את נהר מוראבה ליד חודונין ששוחררה מוקדם ב-13 באפריל.
הארמייה ה-53 איבדה במהלך המעבר כ-350 איש, בעוד שהצבא הגרמני כ-130 איש.
באותה עת, הארמייה ה-40 באגף הימני עדיין נלחמה בהרים הסלובקיים.
ב-10 באפריל שחרר הצבא את העיירה טרנצ'ין והצליח לחצות את נהר הוואה מדרום לעיר אף על פי שכל הגשרים נהרסו על ידי כוחות גרמנים נסוגים.
טרנצ'ין הפכה אז ל"עיר קדמית" והמחוזות שלה מאחורי הנהר לא שוחררו עד 29 באפריל.
לאחר פריצת הדרך בנהר המוראבה, יחידות הקורפוס הממוכן ה-7 התקדמו במהירות לנהר ייהלבה שם פגשו את קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה.
ב-18 באפריל הורה מפקד מרכז קבוצות הצבא לבטל את ה"פסטונג ברנו" ולהילחם באויב בהתקרבות לעיר.
ההתקדמות הסובייטית נעצרה בעיירה ראיהרד 15 קילומטרים דרומית לברנו.
עם זאת, היחידות הסובייטיות המשיכו מערבה ובשעה 22:00 באותו יום הגיעו לכנסיית הכפר הקטן אוז'כוב, פחות מ-12 קילומטרים מפאתי ברנו, שהפכה בכך לטווח הארטילריה הסובייטית.
יחידות הסיור של הקורפוס הממוכן ה-7 חדרו צפון מערבה יותר וכבשו כמה כפרים, כולל הכפר פופובקי.
חלק מהטנקים הקלים הסובייטיים אף הגיעו לפאתי ברנו אך הושמדו עד מהרה.
מכיוון שדיוויזיית פלדהרנהאלה הייתה מאחורי נהר ייהלבה ואזור זה הוגן רק על ידי יחידות אימון אס אס ופולקסשטורם, הטנקים של דיוויזיית הפאנצר ה-16 נקראו לסיוע בהתקפת נגד.
בערב 19 באפריל, טנקים ותותחי סער גרמנים חדרו במהירות לקווי החיילים הסובייטים המותשים, באש מטווח קצר הרסו טנקים סובייטים רבים וכבשו מחדש את הכפר אוז'כוב ואת הגבעה עם הכנסייה.
למחרת, 20 באפריל, תקפו טנקים גרמניים של דיוויזיית הפאנצר ה-16 לעבר הטנקים של קורפוס פלדהרנהאלה ויחד ניתקו וכיתרו את הסיור הסובייטי בפופובקי.
אבל לגרמנים לא היה מספיק כוח להשמיד לחלוטין את הסובייטים המוקפים.
יתרה מכך, מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-16 נתפס על ידי פרטיזנים צ'כים, מה שהשפיע קשות על התיאום שלה עם יחידות גרמניות אחרות.
בליל 23/24 באפריל, הקורפוס הממוכן ה-7 פתח במתקפה חדשה ושחרר את היחידות המוקפות, ולמחרת שחרר שוב את אוז'כוב.
קרב אוז'כוב נמשך שבעה ימים והיה קרב הטנקים הגדול ביותר בתולדות מוראביה.
הצבא האדום איבד 960 איש ו-35 כלי רכב משוריינים, הגרמנים איבדו כ-275–300 איש וכ-30 כלי רכב משוריינים, הכפר אוז'כוב ספג 23 אבדות ו-80% מהבתים נהרסו.
ההתקפה הסובייטית החדשה נתמכה על ידי ארמיית הטנקים של המשמר ה-6, שהגיעה זה עתה לעורף הארמייה ה-53 לאחר נפילת וינה.
בעוד קבוצת הפרשים הממוכנים של המשמר ה-1 חידשה את התקפתה על ברנו, הארמייה ה-53 פתחה במתקפה מזרחה לברנו, והתקדמה לעבר סלפאניס וסלבקוב.
התקדמות הארמייה פרצה את הקווים הגרמניים וארמיית הטנקים של המשמר ה-6 התקדמה דרך הפער בערב 23 באפריל.
עד הערב של 25 באפריל הגיעו טנקי הארמייה לפאתי ברנו ממזרח, בעוד שקבוצת הפרשים הממוכנת הגיעה לברנו מדרום.
למחרת בבוקר שוחרר מרכז העיר ועד הצהריים גם טירת שפילברק, ששימשה עד אז ככלא הגסטפו של ברנו.
ברנו שוחררה ב-26 באפריל 1945, אך חלק ממחוזותיה הצפוניים היו בידי גרמנים עד 5 במאי.
בימים שלאחר השחרור, ארמיות החזית האוקראינית השנייה אבטחו את קו החזית המערבי והתרחבו צפונה כדי לפגוש את כוחות החזית האוקראינית הרביעית ובכך לאגף את ארמיית הפאנצר הגרמנית הראשונה.
עם זאת, לאחר פרוץ מרד פראג הסטאבקה שינתה את הפקודות והחזית האוקראינית השנייה הצטרפה למתקפה על פראג.
בינתיים, גם הארמיות הרומניות ה-1 וה-4 התקדמו לאורך נהר המוראבה ולפני תום המלחמה שחררו את העיירות אוטרוקוביץ', קרומזר'יז' ופרוסטיוב.
במהלך המתקפה, ספגו הכוחות הסובייטיים אבדות של כמעט 17,000 הרוגים.
מקורות סובייטים דיווחו שהם השמידו תשע דיוויזיות גרמניות.
לפי הדיווחים, המתקפה יצרה תנאים למתקפה של פראג שכן היא אפשרה לאגף את קבוצת ארמיות מרכז מדרום.
במסגרת הארמייה ה-53 הסובייטית צורפה גם פלוגה למטרות מיוחדות של צ'כוסלובקיה.
מטרתה היחידה הייתה לכבוש ולאבטח את המבנים בברנו לצורכי הממשלה הצ'כוסלובקית.
עם זאת, בגלל סיומה המהיר של המלחמה, עברה הממשלה מברטיסלאבה ישירות לפראג ב-10 במאי.
הנשיא אדווארד בנש בילה כמעט שבוע אחד בברנו המשוחררת לפני שהצטרף לממשלה בפראג.
החזית האוקראינית השנייה (בפיקודו של מרשל רודיון מלינובסקי; ראש המטה שלה היה גנרל הארמייה מאטוויי זכארוב) הורכבה מהיחידות הבאות.
ארמיית המשמר השביעית (קולונל גנרל מיכאיל שומילוב)
הארמייה ה-40 (לוטננט גנרל פיליפ ז'מצ'נקו)
הארמייה הרומנית הרביעית (גנרל ניקולאה דסקלסקו)
הארמייה ה-53 (לוטננט גנרל איוון מנגארוב)
הארמייה הרומנית הראשונה (גנרל וסיל אטנסיו)
קבוצת הפרשים הממוכנת של המשמר ה-1 (לוטננט גנרל איסה פלייב)
ארמיית האוויר החמישית (קולונל גנרל סרגיי גוריונוב)
צי הדנובה (אדמירל אחורי גאורגי חולוסטיאקוב)
ארמיית המשמר המשוריינת השישית (קולונל גנרל אנדריי קרבצ'נקו), מאז 16 באפריל 1945
אלמנטים של קבוצת ארמיות דרום (בפיקודו של אוטו והלר)
קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה (אולריך קלימן)
אלמנטים של קבוצת ארמיות מרכז (בפיקודו של פרדיננד שרנר)
ארמיית הפאנצר הראשונה (ולטר נהרינג)
תמיכה אווירית ניתנה על ידי צי האוויר ה-4.
מתקפת ברנוביץ' הייתה מתקפה שנערך בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם הראשונה בין צבא רוסיה לכוחות גרמניה ואוסטריה-הונגריה ביולי 1916.
במקביל למתקפה של החזית הדרום-מערבית הרוסית, הייתה אמורה החזית המערבית הרוסית לפתוח במתקפה לכיוון וילנה.
עם זאת, תוכנית ההתקפה שונתה - במקום התקפה על וילנה, המתקפה הייתה לכיוון אזור ברנוביץ'.
שינוי כיוון זה בא בעקבות פקודות מלמעלה, שתווך בחזון לגריגורי רספוטין, והתקבל על ידי הצאר כמפקד העליון.
בתחילת יוני 1916 החלו חיילי החזית הדרום-מערבית במתקפה, תוך שהם השיגו פריצות דרך נגד הצבא האוסטרו-הונגרי והתקדמו לגליציה.
עם זאת, גנרל אלכסיי אברט, מפקד החזית המערבית הרוסית, דחה פעמיים את המתקפה המתוכננת לעבר ברנוביץ', תחילה ב-31 במאי, אחר כך ב-4 ביוני, ולאחר מכן ניסה לבטל את המבצע לחלוטין.
בפקודת המפקדה העליונה הרוסית, גנרל אוברט נאלץ "לתקוף את האויב בחזית - נובוגרודק - ברנוביץ'" ב-3 ביוני.
הארמייה הרביעית הרוסית פתחה במתקפה הראשונה ב-2 ביולי עם שלושה קורפוסים, אך נעצרה עד למחרת.
הרוסים חידשו את המתקפה ב-4 ביולי אך שוב נעצרו לאחר יומיים בלבד של לחימה.
בחסות הלילה ב-8 ביולי, הרוסים פתחו במתקפה שלישית אך כל ההתקפות הרוסיות נהדפו עד סוף היום שלאחר מכן.
ב-14 ביולי, הצבא הגרמני פתח במתקפת נגד והחזיר את כל הקרקע האבודה.
ניסיון רוסי אחרון נעשה מ-25 ביולי עד 29 ביולי, אך שוב נכשל.
למרות חודשים של היערכות ויתרון של פי שישה בכוח אדם ובתותחים, הרוסים לא הצליחו לפרוץ את העמדות הגרמניות המבוצרות, ותפסו רק את הקו המבוצר הראשון באזורים מסוימים של המתקפה שאבדו לאחר מכן להתקפות נגד גרמניות.
מתקפת הטילים בארביל (2022) הייתה מתקפה שבוצעה ב-13 במרץ 2022, כאשר מספר טילים בליסטיים שוגרו על ידי משמרות המהפכה ממחוז מזרח אזרבייג'ן, איראן, על העיר ארביל בירת כורדיסטן העיראקית.
כמה ימים קודם למתקפה, פרסמה משמרות המהפכה הצהרה המבטיחה שישראל תשלם על הריגת של אהסאן קרבלאיפור ומורטזה סעידנג'אד, שני קולונלים של משמרות המהפכה שנהרגו בתקיפה אווירית ישראלית בפאתי דמשק בסוריה ב-7 במרץ.
מפקד משמרות המהפכה האלוף חוסיין סלמי, והגנרל אמיר עלי חאג'יזדה השתתפו בהלוויותיהם.
הטילים הבליסטיים פגעו במטרה בשעה 1:20 לפנות בוקר, באותו זמן של חיסולו של קאסם סולימאני בתקיפת מל"ט אמריקאי ב-2020. הרשויות הכורדיות דיווחו כי בין המקומות שנפגעו מהטילים היו הקונסוליה האמריקאית של העיר ושכונת מגורים, וכי אזרח אחד נפצע בתקיפה.
בתקשורת האיראנית נטען כי "במתקפה נפגעו 9 סוכני המוסד".
למחרת המתקפה קבלו משמרות המהפכה אחריות למתקפה.
משמרות המהפכה טענו כי היעד הוא "המרכז האסטרטגי" של ישראל בארביל.
על פי גורם רשמי אמריקאי אחד, המטרות הקיפו מבנים שבהם על פי החשד פעלה חוליה של המוסד, כך לפי שיחה עם מקביל עיראקי.
על פי הדיווחים, הטילים ששוגרו היו מדגם פאתח 110 האיראני.
למחרת המקפה זימנה עיראק את שגריר איראן בעיראק, בשל "הפרה בולטת של הריבונות (העיראקית)", ומחתה על המתקפה שגרמה "אובדן רכוש" ו"נזקים לאזרחים ורכוש".
איש הדת השיעי-העיראקי מוקתדא א-סדר הגיב למתקפה בציוץ "השטח העיראקי מדרום לצפון וממזרח למערב לא צריך להיות חלק מסכסוכים אזוריים" וכי "מעורבותה של עיראק בסכסוכים אזוריים הייתה אירוע מסוכן", והוסיף קריאה לרשויות המוסמכות לשלוח מיד מכתב מחאה לאו"ם ובנוסף לזמן את השגריר האיראני.
המתקפות גונו על ידי ראש ממשלת עיראק מוסטפא אל-כאזמי, מחלקת המדינה של ארצות הברית, נשיא עיראק ברהם צאלח ונשיא כורדיסטן העיראקית לשעבר מסעוד ברזאני, כששני האחרונים הגדירו את המתקפה כמתקפת טרור.
קאיס אל-חזאלי, מנהיג עסאיב אהל אל-חק, מפלגה פוליטית שיעית ומיליציה עיראקית, שיבח את המתקפה, וטען שיש לו מידע על הנוכחות הישראלית וכי מה שהופצץ בארביל הוא המפקדה של המוסד.
ב-21 במרץ, הזהיר ג'עפר אל-חוסייני, דובר תנועת חזבאללה קטאיב בעיראק, כי פעילות סוכנות הריגול הישראלית המוסד באזור כורדיסטן האוטונומית למחצה עלולה לגרום לסכסוך בין עיראק לשכנותיה.
גורמים רשמיים בישראל סירבו להגיב.
מתקפת הטרור בחיפה (1969) היו מספר פיגועי תופת שבוצעו בימים רביעי-חמישי י' בחשוון - י"א בחשוון ה'תש"ל, 22-23 באוקטובר 1969 בהם נרצחו 2 ונפצעו 23 יהודים במספר פיגועי תופת בבנייני מגורים בכמה זירות בעיר חיפה.
באותם ימים התנהלה מלחמת ההתשה בין ישראל נגד ירדן ומצרים, ובוצעו פיגועי תופת רבים בישראל באותה שנה, מתקפת טרור זו היוותה עליית מדרגה לאור אופן ביצועם החריג באותה תקופה, באירועים אחרים נפגעו מתקני תשתיות במפרץ חיפה, בהם אירוע ירי על בתי הזיקוק ופיצוצים במתקנים נוספים בצפון העיר ובחופי רחצה.
אחת מהקבוצות שהובילה את אותם פיגועים הייתה קבוצת מחבלים ערבים אזרחי ישראל, שכונתה אז "החוליה העכואית" שהונהגה על ידי פאוזי נימר.
אחד מחברי החוליה היה אבו חיר, אז נגר צעיר בן 26 מעכו, נשוי ואב ל-2, בימים שלפני האירוע החביא כלי נשק רבים בנגרייה שלו ברחוב ונציה בעכו העתיקה.
יעדי הפיגועים היו פגיעה ביהודים על ידי תקיפת בתי מגורים וכלי תחבורה, וכן פגיעה בתשתיות נפט, מים, חשמל ותחבורה.
בימים 22 באוקטובר ו-23 באוקטובר 1969 בסך הכול אירעו חמישה פיגועי תופת נפרדים בכניסות לבנייני מגורים ברחבי העיר חיפה בשכונות מרכז הכרמל, אחוזה, קריית שפרינצק, קריית אליעזר ונווה שאנן, הפיצוצים התרחשו על ידי מטעני חבלה במשקל 5–7 קילוגרם נפץ שהונחו על ידי המחבל יוסף אבו אל-חיר תושב עכו.
בפיגועים נהרסו 8 דירות כליל, ונשרפו מעל 5 מכוניות, בחלק מהפיגועים היה נזק רב מאוד ובחלק נזק קטן אם בכלל.
הפיצוץ הראשון בוצע בשעה 04:40 ברחוב ברל כצנלסון 24 (ברמת חן כיום) בשכונת נווה שאנן, כתוצאה מהפיצוץ נפצעו 2 אנשים באורח קל ונרצח יהודי תושב הבניין חיים מינקוביץ, דירת הקרקע שבבניין נהרסה כליל כתוצאה מעוצמת הפיצוץ.
הפיצוץ השני בוצע בשעה 06:30 בבוקר בשדרות מוריה 75 בשכונת אחוזת שמואל, בפיצוץ נפצעו 3 אנשים, מתוכם 2 באורח בינוני ואחד באורח קל, מן ההתפוצצות נפער חור גדול בקיר החיצוני, רצפת הקומה הראשונה התמוטטה, שלוש מכוניות שנכחו בחניית הבניין נשרפו מהפיצוץ.
הפיצוץ השלישי בוצע בשעה 07:50 בפינת שדרות ווג'ווד רחוב קיש, ונפצעו 7 אנשים באורח קל, כתוצאה מהפיצוץ נהרסה דירה שטרם השתכנו בה אנשים ושאר הבניין ניזוק גם כן.
הפיצוץ הרביעי בוצע בשעה 16:13 ברחוב יציאת אירופה 4 בקריית שפרינצק בו נפצעו 3 אנשים, 2 דירות קרסו ודירה נוספת נהרסה כליל, בין הפצועים תינוק בן 7 חודשים שנפצע קל וחולץ מתחת להריסות לאחר 40 דקות.
הפיצוץ החמישי בוצע יום לאחר 4 הפיצוצים, בשעה 02:15 לפנות בוקר ברחוב אבנר 1 בקרית אליעזר, ביום י"א בחשון תש"ל, (23.10.1969).
באותו פיצוץ נפצעו ארבעה אנשים באורח קשה ו-3 באורח קל ונרצחה היהודיה רחל לב ברסלר תושבת הבניין.
כמה שעות לאחר מתקפת הטרור והפיצוץ החמישי בקרית אליעזר בוצע על ידי החוליה פיצוץ גם בכיכר חמרה שבהעיר התחתית של חיפה, אם כי לא ידוע על נפגעים ואין כמעט שום מידע על אותו פיצוץ שכנראה לא הוביל לנזק משמעותי במיוחד במקום.
ראש ממשלת ישראל דאז גולדה מאיר אמרה לאחר מתקפת הטרור כי "הרוצחים הבאים מעבר לגבול והמנהיגים השולחים אותם טועים, אם הם חושבים שיפחידו אותנו: הם יקבלו את העונש המגיע להם, גם אם הדבר ייקח זמן".
מתקפת הטרור הביאה לעליית מדרגה בפיגועי התופת בישראל באותן שנים והגבירה את המתיחות שגם כך הייתה גבוהה עקב מלחמת ההתשה.
עם חשיפת החוליה, התגלתה אחת נוספת ממג'ד אל-כרום שפוצצו מכונית תופת בכניסה לעכו בה נהרגו 2 המחבלים.
מאות מפגינים יהודים ניסו בעקבות האירוע להיכנס לעיר העתיקה בעכו.
שוטרים רבים מנעו זאת מהם ועל פי הדיווחים הפעילו אלות כנגד היהודים.
שלושה שוטרים ושמונה מפגינים נפצעו.
המחבל יוסף אבו אל-חיר תושב עכו יליד 1943, שוחרר ב-1985 כחלק מעסקת ג'יבריל, ביוני 2017 חזר לישראל אבו אל-חיר, 34 שנים לאחר שגורש.
ועדת שחרורים בבית המשפט המחוזי בנצרת פסקה שהוא הפר את תנאי שחרורו, ולכן יחזור לרצות את מלוא עונשו, 15 מאסרי עולם ועוד 30 שנות מאסר.
מתקפת גל אנושי היא טקטיקת חי"ר התקפית שבה כוח תוקף מבצע הסתערות חזיתית, ללא כל ניסיון לתפוס מחסה, עם תצורות חי"ר מרוכזות בצפיפות נגד קו האויב, שנועדה להכריע את המגינים באמצעות שימוש בעצם משקל העדיפות המספרית המכרעת של התוקפים.
המונח "גל אנושי" מתייחס למסה של חיילים תוקפים, השוטפים את קו ההגנה של האויב, כמו גל אוקיינוס השוטף את החוף.
או'דאוד, אנליסט בצבא האמריקאי, הגדרה טכנית של טקטיקת מתקפת גל אנושי היא התקפה חזיתית על ידי פורמציות רגלים צפופות מול קו האויב, ללא כל ניסיון להסוות את תנועת התוקפים, או להיעזר בתוואי השטח, כדי למזער את אבדות הכוח התוקף.
מטרת מתקפת גל אנושי היא להביא כמה שיותר אנשים לטווח קרוב מאוד/טווח מגע מקווי האויב, בתקווה שעצם ההלם של מסת התוקפים הגדולה יכריע את הכוח המגן, או יגרום לו להתפרק/לסגת.
תלותה של מתקפת גל אנושי בקרב קרוב מבטלת לרוב את החשיבות של הארגון וההכשרה של הכוח המתקיף, אך היא דורשת אומץ רב, כפייה או מורל גבוה לצורך התקדמות המתקיפים כלפי אש האויב.
עם זאת, במפגש עם נשק מודרני כגון נשק אוטומטי, מקלעים, ארטילריה וכלי טיס הטקטיקה הזו נעשית הרבה יותר מסוכנת ופחות יעילה במונחי אבדות.
לפיכך, על מנת שמתקפת גל אנושי תצליח בשדה הקרב המודרני, חיוני שהמתקיפים יזנקו אל קו האויב בזמן הקצר ביותר ובמספר הגדול ביותר האפשרי, כך שמסה מספקת תוכל להתקיים כאשר המתקיפים מגיעים לטווח קרב קרוב.
משמעותו של פתרון זה בדרך כלל היא שהמתקיפים חייבים לוותר על הסוואה וחשאיות לטובת מספרים ומהירות.
בשל פשרה זו, התקפות גל אנושי יכולות לשמש כלי בידי תוקף שאינו מאומן טקטית או אחד שחסר לו כוח אש ויכולת תנועה, אך מסוגל לשלוט בכוח האדם שלו.
התקפות גל אנושי נעשו בידי מספר כוחות צבאיים ברחבי העולם, כולל צבאות אירופאיים ואמריקאיים במלחמת האזרחים האמריקאית ובמלחמת העולם הראשונה, הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה, הצבא הסיני במלחמת קוריאה ובמלחמת סין-וייטנאם, והבסיג' האיראני במלחמת איראן-עיראק.
מקורות מערביים ואוקראיניים טענו, שגם כוחות היבשה הרוסיים השתמשו בטקטיקה זו, במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה.
התקפות גל אנושי נעשו במהלך מרד הבוקסרים (1899–1901) בסין, כאשר כוחות המורדים הסיניים ביצעו התקפות גל אנושי נגד כוחות ברית שמונה האומות.
ב-11 וב-14 ביוני 1900, המורדים, שהיו מצוידים בנשק קר בלבד, תקפו בהתקפות גל אנושי את כוחות ברית האומות בלנגפנג, שהיו מצוידים ברובים ובמקלעים.
כמו כן, הבוקסרים חסמו את דרך הנסיגה של המשלחת ברכבת על ידי הרס המסילה מטיינג'ין ללנגפנג.
הבוקסרים וצבאו של דונג פושיאנג פעלו בשיתוף פעולה, כאשר הראשונים תקפו ללא הפוגה את כוחות ברית שמונה האומות בהתקפות גל אנושי, שיצרו לחץ נפשי קשה על כוחות הברית.
במהלך המצור על פורט ארתור במלחמת רוסיה-יפן (1904-1905), נערכו התקפות הגל האנושי של הצבא היפני נגד העמדות הרוסיות כללו תקיפות ישירות ומסיביות על עמדות ארטילריה ומקלעים רוסיות.
התקפות אלו גרמו לאבדות כבדות ליפנים שבסופו של דבר הפכו לבשר תותחים עם אלפי חיילים שנהרגו בקרבות אלו.
התקפות הגל האנושי התאפיינו בפריצות קדימה ללא התחשבות בהפסדים, מתוך אמונה שהכמות הגדולה של החיילים תביא לשבירת הקווים הרוסיים ולנסיגתם.
התקפות אלו כללו הסתערויות ליליות ויומיות כאחד, כשחיילים יפנים ניסו להתקדם מול אש כבדה של מקלעים וארטילריה רוסית.
הדיווחים מציינים כי "גוש עבה ובלתי נשבר של גופות כיסתה את האדמה הקרה כמו כיסוי" לאחר התקפות אלו.
הגנרל היפני, נוגי מארסוקה, הוביל את ההתקפות למרות האבדות הכבדות, במאמץ לכבוש את ההרים והעמדות האסטרטגיות שהיו חלק ממערכת ההגנה של פורט ארתור.
בין ההתקפות הבולטות היו קרבות על גבעות טקושאן והסיואוקושאן, שם נאלצו היפנים להילחם בתנאים קשים של גשם כבד, עשן וצפיפות רבה, אשר הגבילו את הראות.
למרות הקשיים, הצליחו היפנים לכבוש את הגבעות לאחר קרבות עזים ונפגעים רבים.
המצור על פורט ארתור נמשך כארבעה חודשים, ונחשב לאחד הקרבות האלימים והמדממים במלחמת רוסיה-יפן.
הטקטיקות של התקפות גל אנושי הוכחו כקשות וקטלניות, אך לעיתים קרובות הצליחו להביא להישגים בשדה הקרב.
התקפות גל אנושי שימשו גם את הרפובליקאים בספרד במהלך מלחמת האזרחים בספרד, במיוחד בהגנתם על קסה דה קמפו במהלך המצור על מדריד, ובפרט התקפת הנגד של עמודה דורוטי בהובלת בואנוונטורה דורוטי עצמו.
כמו כן, כפי שסיפרו חברים לשעבר בגדוד לינקולן, לא היה נדיר שפקודות הרפובליקניים יורו ליחידות להתקיף בתקיפות שקציני השטח הזהירו כי הן לא נבונות או כמו-אובדניות.
נרשמו מקרים של שימוש בהתקפות גל אנושי במלחמת האזרחים הרוסית, כפי שסיפרו חיילים אמריקאים ברוסיה שתמכו בצבא הלבן.
התקפות סובייטיות בגזרות אחרות נבלמו בהצלחה על ידי הפינים.
הצבא היפני הקיסרי הכשיר יחידות מיוחדות שהוכשרו בתקיפה מסוג התקפות גל אנושיות והיה ידוע בסוג תקיפות מסוג זה.
התקפת החייל הוכיחה את עצמה כאסטרטגיה מוצלחת במלחמת רוסיה-יפן ובמלחמת סין-יפן השנייה, שם החיילים היפנים המיומנים נלחמו נגד אויבים עם משמעת נמוכה יחסית וללא כלי נשק אוטומטיים רבים כמו מקלעים, לעיתים קרובות הם היו גם בעלי יתרון מספרי בשדה הקרב.
במקרים כאלה, תקיפה מחושבת יכלה לשבור את קווי האויב ולנצח בקרב.
היעילות של אסטרטגיות כאלו בסין הפכה אותן לטקטיקה סטנדרטית עבור הצבא הקיסרי היפני.
טקטיקות אלה התפרסמו בעיקר בקרב קהלים מערביים במהלך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, שם השתמשו הכוחות היפנים בגישה זו נגד כוחות בעלות הברית.
עם זאת, כוחות בעלות הברית היו בעלי יתרון מספרי משמעותי על היפנים, והיו מצוידים במספר גבוה מאוד של כלי נשק אוטומטיים.
הם גם היו כוחות מאומנים היטב שהסתגלו במהירות לתקיפות היפניות.
קריאת הקרב היפנית "בנזאי" הובילה לכך שצורת התקפה זו נקראה "מתקפת בנזאי" על ידי כוחות בעלות הברית.
בנוסף לשימוש האסטרטגי שנעשה במתקפות מסוג זה על ידי כוחות הצבא היפניים, השכיחות של מתקפות מסוג זה נגרמה גם כתוצאה מההצמדות של חיילים יפנים לקוד הכבוד המסורתי שלהם הבושידו, שראה בכניעה מעשה בזוי או בלתי מקובל, בעוד שאומץ לב במהלך תקיפת גל אנושי, אפילו אם היא אובדנית, נחשב לבחירה מכובדת.
תקיפות הבנזאי שבוצעו על ידי חיילים יפנים לרוב לא היו יעילות בשינוי תוצאת הקרב, אך חיילים אמריקאים דיווחו מאוחר יותר על לחץ נפשי קשה שנבע מהצורך בהגנה נגד גלים אנושיים אלה.
הצבא האיראני השתמש בטקטיקות של התקפות גל אנושי במהלך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988) במטרה להתגבר על היתרון הצבאי של צבא עיראק שהיה מצויד בנשק סובייטי מתקדם.
התקפות אלו כללו הסתערויות ישירות על עמדות האויב על ידי חיילי חי"ר קלים וכוח צבאי למחצה מהבסיג' .
ההתקפות התאפיינו בפריצה בקבוצות קטנות של 20 חיילים אשר כל אחת מהן קיבלה מטרה ספציפית לתקוף.
למרות ההפסדים הכבדים שנגרמו כתוצאה מהתקפות אלו, הן לא היו חסרות תכלית כפי שתוארו לעיתים בתקשורת הבינלאומית.
למעשה, הן כללו גם טקטיקות של חדירה, הפתעה והטעיה.
במלחמת אריתריאה-אתיופיה בשנים 1998–2000, השימוש הנרחב בתעלות הביא להשוואות של הסכסוך למלחמת החפירות של מלחמת העולם הראשונה.
על פי כמה דיווחים, מלחמת תעלות הובילה לאובדן של "אלפי חיים צעירים בהתקפות של גל אנושי על עמדות אריתריאה".
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, מקורות אוקראיניים וכלי התקשורת המערביים טוענים לעיתים קרובות שהצבא הרוסי השתמש בחיילים (בעיקר אסירים ואזרחים שגויסו בכפייה) להתקפות גל אנושיות כדי להתגבר על מערכי ההגנה האוקראינים.
במהלך הקרבות על באחמוט, ווהלדר ואבדיאבקה, הכוחות האוקראינים טענו כי הפיקוד הרוסי השתמש בטקטיקות גל אנושי כדי לכבוש מקומות יישוב באוקראינה.
בעיקר דובר על יחידות של קבוצת וגנר שהשתמשו באסירים, שהתגייסו ישירות מהכלא להילחם בחזית באוקראינה, בהתקפות גל אנושי.
נטען גם כי החיילים הרוסים שהשתתפו בהתקפות גל אנושי היו מאומנים ומצוידים באופן לקוי, ותקפו כמעט ללא סיוע ממוכן או אווירי.
ג'ון קירבי דובר מועצת הביטחון הלאומי של ארצות הברית, טען כי רוסיה שלחה "מסות של חיילים בלתי מאומנים ישירות לשדה הקרב ללא ציוד הולם, ונראה כי גם ללא הכשרה והכנה נאותה."
באוקטובר 2024 שלחה צפון קוריאה חיילים לרוסיה, כדי לסייע בלחימה בחזית קורסק.
בדצמבר 2024 קירבי אמר שהחיילים הצפון קוריאנים משתמשים בעיקר בטקטיקת הגל האנושי וש"ראשי הצבא הרוסי והצפון קוריאני מתייחסים לחיילים האלה כאל 'בשר תותחים'".
מתקפת הנגד של 8 באוקטובר הייתה קרב שהתחולל ב-8 באוקטובר 1973, בגדה המזרחית של תעלת סואץ, כחלק מחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים.
הקרב החל כמתקפת נגד של כוחות השריון של צה"ל במטרה לפרוץ את הקו המצרי, שהתבסס בגדה המזרחית של תעלת סואץ לאחר צליחתה עם פרוץ המלחמה.
אלא שכוחות הצבא המצרי, שנערכו להתקפה זו, בלמו את הכוחות הישראלים ואף התקדמו ונאחזו בחלקים מציר החת"ם המרוחק 8-10 קילומטרים מתעלת סואץ.
הצלחת הצבא המצרי ויכולתו לעמוד מול צה"ל והתקדמותו, הביאו לתחילתו של ויכוח בקרב צמרת הצבא המצרי לגבי המשך המלחמה, בין קצינים שתבעו להצמד לתוכנית המקורית של היאחזות בגדה המזרחית ובין קצינים שרצו לנצל את ההצלחה ולנסות להתקדם אל קו מעברי הגידי והמיתלה.
בסופו של דבר, בלחצה של ברית המועצות, נערכה התקפה מצרית ב-14 באוקטובר וזו נכשלה כישלון חרוץ והיוותה את אחד הגורמים למעבר צה"ל ממגננה למתקפה.
כישלון מתקפת הנגד הישראלית הביא לדמורליזציה בקרב חלק מההנהגה הישראלית והיה אחד מהגורמים המרכזיים להחלפתו של אלוף פיקוד הדרום הישראלי, שמואל גונן, ול"מלחמת הגנרלים" שהחלה בישראל עם סיום המלחמה.
כמו כן, התבטאויות סותרות של גורמים בהנהגה הישראלית בתקשורת לגבי מצבו של צה"ל, הביאו לתחילתו של תהליך בו ירד באופן זמני אמון הציבור הישראלי בדיווחים הרשמיים.
על נקודת המבט הישראלית על יום הלחימה ב-8 באוקטובר, כתב הסופר חנוך ברטוב:
החוקר אורי בר-יוסף תיאר את מתקפת הנגד כ"הכישלון הגדול ביותר בתולדות צה"ל, לפחות מאז קרבות לטרון במלחמת העצמאות." הוא ייחס את הכישלון לשלל בעיות, שהקשה שבהן: "פקודותיו החפוזות והמנותקות מהמציאות של גונן, שכל מעייניו היו נתונים לחציית התעלה, ובמהירות."
ב-6 באוקטובר החלה מלחמת יום הכיפורים במתקפה מתואמת של צבא סוריה על רמת הגולן וצבא מצרים על קו בר-לב שנפרש לאורך גדתה המזרחית של תעלת סואץ.
ההתקפה כונתה על ידי המצרים מבצע באדר ובמסגרתה, במקביל להרעשה הארטילרית, החלו כוחות מצריים לצלוח את התעלה.
עקב כישלון אגף המודיעין הישראלי בחיזוי כוונות הצבא המצרי, הופתעו כוחות צה"ל ולא הצליחו לתת מענה אמיתי למתקפה המצרית.
מעוזי קו בר-לב כותרו וחלקם נכבשו וכוח השריון הישראלי המצומצם נפגע קשות מהשימוש המצרי המסיבי בחוליות נ"ט רגליות.
ב-7 באוקטובר הצליחו המצרים לצלוח את תעלת סואץ ב-13 ראשי גשר עליהם העבירו כוחות רבים שכללו גם טנקים וארטילריה.
באותו יום החלו להגיע לאזורי הקרבות שתי אוגדות מילואים ישראליות שגויסו עם פרוץ המלחמה.
לאוגדה 162 בפיקוד אברהם אדן הוקצתה הגזרה הצפונית, לאוגדה 143 בפיקוד אריאל שרון הוקצתה הגזרה המרכזית ולאוגדת סיני (בפיקוד אברהם מנדלר), שחלק מיחידותיה ספגו אבדות קשות ביומיים הראשונים של הלחימה, הוקצתה הגזרה הדרומית.
מטרתן הראשונית של אוגדות צה"ל הייתה לייצב קו הגנה על ציר החת"ם ובמקביל לנסות ולחלץ את אנשי המעוזים המכותרים.
אלו קיבלו הוראות לפנות את המעוזים ולסגת לעבר כוחות צה"ל, אך במקרים רבים תנאי הקרב לא אפשרו זאת.
במהלך 7 באוקטובר, לאחר שהמטכ"ל הישראלי סבר כי יש בידיו תמונת מצב סבירה של החזיתות הסורית והמצרית, אושרה על ידו מתקפת נגד שהוצעה על ידי אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן.
למתקפה היו מספר מטרות: עצירת התנופה המצרית ומניעת היאחזות הצבא המצרי בקו סדור, פגיעה בראשי הגשר המצריים, השמדת הארמייה השנייה ובמידת האפשר פגיעה בארמייה השלישית ובמידה והמתקפה תצליח, נלקחה בחשבון גם אפשרות צליחה של כוחות צה"ל אל הגדה המערבית של התעלה.
בעקבות הצלחת מבצע הצליחה וכיבוש חלק ממעוזי קו בר-לב, היו יחידות ומפקדי הצבא המצרי במורל גבוה.
לעומת זאת, בחדר המלחמה של פיקוד דרום היה מצב הרוח קודר.
החל להוודע היקף האבדות הישראליות בנפש ובטנקים ובמקביל, נשמעו בקשר קריאות נואשות של אנשי המעוזים שבקשותיהם לסיוע ולחילוץ הושבו פעמים רבות ריקם.
שר הביטחון, משה דיין, שביקר בחדר המלחמה, אף המליץ על נסיגה לקו המעברים.
בחלקה הצפוני הייתה הקרקע ביצתית ולמעט צירים בודדים, התנועה ברכב כלשהו הייתה קשה מאוד עד בלתי אפשרית.
בחלקה הדרומי של הגדה המזרחית, במרחק של כ-20 קילומטר מזרח לתעלה, מצוי רכס הררי ובו שני מעברים הכרחיים שכיוונם הוא מזרח-מערב.
הצפוני הוא מעבר הגידי והדרומי הוא מעבר המיתלה.
רכס הררי זה ממשיך דרומה עד אזור ראס סודר וכונה "קו המעברים".
בחלקה המרכזי והצפוני של הגזרה לא קיים מכשול טבעי המונע מכוחות ממונעים להגיע לעומק צפון סיני.
ב-1973 היו קיימים בגזרה שלושה כבישים עיקריים בכיוון צפון-דרום
ציר לכסיקון - הציר הסמוך ביותר לקו המים של תעלת סואץ שלאורכו נפרשו מעוזי קו בר-לב
ציר החת"ם (חיל תותחנים) - ציר המרוחק 8-12 ק"מ ממזרח לתעלה
ציר בלוזה-טסה-ראס סודר המרוחק כ-30-35 ק"מ ממזרח לתעלה (מכונה לעיתים "כביש הרוחב")
כבישים אלו חוברו על ידי מספר כבישים שכיוונם מזרח-מערב
כביש החוף הצפוני המוביל מאל עריש לבלוזה ומשם לקנטרה (ציר עלקת במפת קוד סיריוס)
מרפידים לטסה ומשם, יוצאים צירים מערבה בכיוון אסמאעיליה (ציר טליסמן במפת קוד סיריוס), ולדרום מערב בכיוון דוורסואר הנמצאת בין האגם המר הקטן והאגם המר הגדול (ציר עכביש במפת קוד סיריוס)
מביר תמדה דרך מעבר הגידי אל קצהו הדרומי של האגם המר הגדול
מנח'ל דרך מעבר המיתלה אל מצפון לעיר סואץ
בקו בר-לב היו 16 מעוזים שהיו מאוישים על ידי חיילי צה"ל
על ציר החת"ם היו תעוזים שהיו אמורים להיות מאוישים על ידי חיילי מילואים של צה"ל.
התעוזים לא אוישו בשום שלב של המלחמה אף על פי שנמצאו בליבו של שטח הלחימה.
על כביש הרוחב היו פזורים בסיסים של צה"ל בהם היו גם מפקדות ולוגיסטיקה.
כ-35 ק"מ מזרחית לטסה נמצאו בסיסי רפידים, צביר בסיסים שהיה המרכזי במזרח סיני וכלל גם שדה תעופה.
הכוח ההתקפי הקרקעי העיקרי של צה"ל במלחמת יום הכיפורים הסתמך על חיל השריון.
כוחות השריון בכלל החזית הדרומית כללו 500 טנקים, מהם 30% מדגמים ישנים.
חלק מהיחידות לא היו מצוידות בציוד ובחימוש מלא כתוצאה מהמחסור ואי הסדר ששרר בחלק מהימ"חים בזמן גיוס כוחות המילואים.
אוגדה 162 בפיקוד אברהם אדן נפרשה לאורך ציר בלוזה-טסה בכוח של 183 טנקים:
חטיבה 460 בפיקוד גבי עמיר, בכוח של 50 טנקי M60 פטון.
חטיבה 217 בפיקוד נתן (נתק'ה) ניר, בכוח של 71 טנקים.
חטיבה 500 בפיקוד אריה קרן, שחלק מיחידותיה עדיין היו בתנועה לשטחי הכינוס, וכללה 62 טנקים.
חטיבה 11 בפיקוד אהרן פלד (פדל'ה).
חטיבה ממוכנת שכללה גדוד טנקים עם 44 טנקי סופר שרמן ושני גדודי חרמ"ש והייתה בדרכה אל שטחי הכינוס.
אוגדה 143 בפיקוד אריאל שרון כללה שלוש חטיבות שריון:
חטיבה 14 בפיקוד אמנון רשף, בכוח של 56 טנקי מגח 3.
חטיבה 421 בפיקוד חיים ארז, שכללה שלושה גדודי טנקי מגח 3.
חטיבה 600 בפיקוד טוביה רביב, שכללה שלושה גדודי טנקי M60A1 פטון.
אוגדה 252, שהתייצבה בגזרה הדרומית של החזית, לא הייתה חלק מהמתקפה ופעלה מול הכוחות המצריים שעמדו מולה.
הכוח המצרי (לאורך כל החזית) מנה כ-900 טנקים.
חטיבת חי"ר עצמאית 135, בפיקוד קולונל מוסטפא אל-עבאסי, שפעלה מצפון לקנטרה בתקיפת מעוזים והנחת מארבים
דיוויזיית חי"ר 18 בפיקוד פואד עזיז ע'אלי.
חטיבת שריון 15 תגברה את דיוויזיה 18.
הדיוויזיה המצרית השנייה בפיקוד בריגדיר גנרל עמיד חסן אבו סעדה.
ערב הקרב היו בגזרה זו כ-120 טנקים מצרים.כללה שלוש חטיבות אורגניות:
דיוויזיית חי"ר 16 בפיקוד בריגדיר גנרל עבד ראב אל-נבי חאפז.
הדיוויזיה פעלה בגזרת ציר החת"ם בסמוך לאזורי "חמוטל", "מכשיר" ו"חמדיה" ובאזור דוורסואר, וכללה שלוש חטיבות:
בגזרתה הצפונית של הארמייה השלישית:
חטיבה עצמאית אמפיבית 130, בפיקוד קולונל מחמוד שועייב
כמו כן, שתי דיוויזיות, ממוכנת ומשורינת, היוו עתודה ארמיונית בגדה המערבית של תעלת סואץ.
התרחיש שצה"ל נערך אליו בשנים שקדמו למלחמה היה של מתקפה מצרית, לא בהכרח כוללת, שתיעצר על קו המים.
התוכנית הצה"לית הייתה שגם אם למצרים יהיו הישגים טריטוריאליים מקומיים, מיד תונחת עליהם התקפת נגד.
גישה זו גרסה הכרעה התקפית בכל מחיר ומעבר ממגננה להתקפה במהירות, גם אם עדיין בנקודות מסוימות טרם נבלם הכוח המצרי.
בשני ימי הלחימה הראשונים פעלו יחידות השריון של צה"ל שהיו בקו האש במסגרות קטנות של פלוגה ומחלקה, תוך מאמצים לסייע באש ולחלץ את אנשי המעוזים, ולא הגיעו למיצוי "אפקט השריון" של לחימה במסגרות גדולות.
שני גורמים אלו היו מהמובילים לתוכנית מתקפת הנגד.
לטענת ברטוב, העדיף דוד אלעזר שצה"ל יישאר במגננה ויצא להתקפת נגד רק בעקבות שבירת המתקפה המצרית, אלא שבהכרותו עם הצבא המצרי, סבר שהמצרים לא יתקיפו במהירות ויעדיפו לפעול עקב בצד אגודל, תוך עיבוי המערך שלהם בגדה המזרחית בנשק נ"ט ופרישת שדות מוקשים.
הוא חשש שעיכוב בהתקפה הישראלית יביא לכך שבהתרחשה, ימצא צה"ל מול מערך הגנתי סדור שקשה להבקיעו.
כמו כן, סבר שעיכוב בהתקפה יאפשר למצרים להעביר עוד טנקים רבים לגדה המזרחית.
ב-7 בערב התקיימה בחמ"ל פיקוד דרום שבאום חשיבה קבוצת פקודות בהשתתפות הרמטכ"ל, דוד אלעזר, אלוף פיקוד הדרום ומפקדי האוגדות, למעט האלוף שרון שהגיע באיחור אחרי שבמסוק שעמד להטיסו נתגלתה תקלה טכנית.
הרמטכ"ל הציג את התוכנית שגיבש.
על פי התוכנית, אוגדה 162 אמורה הייתה לתקוף מן האגף את הארמייה השנייה בכיוון מצפון לדרום, בין ציר לקסיקון הסמוך לתעלה ובין ציר החת"ם.
הכוחות הוזהרו שלא להיכנס לטווח של שלושה קילומטרים מתעלת סואץ מחשש לירי טילי נ"ט מעברה המערבי ומחשש לחי"ר מצרי מחופר החמוש במטולי RPG.
גונן אף הציע עוד קודם לכן, בישיבה נפרדת עם הרמטכ"ל, לצלוח את התעלה, אך אלעזר הורה שאין לצלוח את התעלה ללא אישור ממנו.
אוגדה 143 הייתה אמורה להמתין בגזרה המרכזית כדי לסייע לאוגדה 162 במידת הצורך, ואם הכוחות שבצפון יכריעו את המצרים, אמרה התוכנית שאוגדה 143 תתקוף, גם היא מהאגף, בכיוון מצפון לדרום את הארמייה השלישית בכיוון העיר סואץ.
אלעזר קבע כי גם היציאה של אוגדה 143 דרומה מהגזרה המרכזית תתבצע רק לאחר אישור שלו.
שרון, שהגיע בערך ב-9 בערב, כשהרמטכ"ל עמד לעזוב, תודרך על ידו בקצרה ונתבקש להתעדכן אצל גונן בפרטי התוכנית.
לפני עזיבת הרמטכ"ל הציע שרון לחלץ במשך הלילה חלק מאנשי המעוזים וטען כי ניתן לצלוח את התעלה.
אלעזר סירב לאשר את פעולת הלילה לחילוץ המעוזים הואיל וגונן העריך, עוד קודם לכן, כי פעולה שכזו עלולה לגרום פגיעה בכ-50 טנקים.
בישיבה נכח גם רמטכ"ל העבר יצחק רבין ולטענת ברטוב, סבר רבין גם מספר שנים לאחר המלחמה כי התוכנית "הייתה הטובה ביותר האפשרית".
על פי ברטוב, עקרונות ההתקפה שנמסרו על ידי אלעזר לדיין בטלפון (בנוכחות ראש אג"ם, ישראל טל וראש אגף מודיעין, אלי זעירא) היו חמישה:
ההתקפה תתנהל בגדה המזרחית נגד ריכוזי השריון של שתי הארמיות המצריות
הכוחות התוקפים לא יתקרבו לתעלה לטווח בו יהיו חשופים לפגיעת טילי נ"ט
ראשי הגשר המצריים יותקפו מהאגף (מצפון או מדרום, בהתאם לתוכנית הסופית) ולא מהחזית
מטרת ההתקפה אינה צליחת התעלה ואינה חילוץ אנשי המעוזים ואלו יתבצעו רק אם תנחל ההתקפה הצלחה גדולה
בכל שלב, במשך היום כולו, תמצא רק אוגדה אחת בקרב תנועה ושתי האוגדות האחרות תהיינה באותה עת ערוכות לבלימה ולסיוע לאוגדה התוקפת.
קצת אחרי חצות שינה גונן את תוכניתו.
נראה שעל בסיס מידע מודיעיני אופטימי הוא שינה את ההוראות לאדן ופקד עליו לנוע לכיוון המעוזים "חיזיון" ו"פורקן" (מצפון לאגם המר הקטן סמוך לגשר פירדאן) ולהתכונן לצליחה ליד מעוז "מצמד" באזור דוורסואר.
למרות פקודה זו, תכנן אדן לשמור על ההוראה הראשונית ולא לתת ליחידותיו להיכנס לטווח של טילי הנ"ט שמעבר תעלת סואץ.
בנוסף, על פי דרישת ראש ענף מבצעים במטכ"ל העבירו גונן וסגנו, אורי בן ארי, פקודת מבצע מסודרת של תוכנית ההתקפה.
על פי תוכנית זו, אוגדה 162 אמורה הייתה לתקוף מן האגף את הארמייה השנייה מצפון לדרום, בין ציר לקסיקון הסמוך לתעלה ובין ציר החת"ם ולהיערך לחציית התעלה באזור המעוזים "חיזיון" או "מצמד", במידה והדבר יתאפשר, כדי לתפוס "ראשי גשר" בצד המערבי של התעלה.
אוגדה 143, שישבה באזור צומת טסה על ציר החת"ם, הייתה אמורה להמתין בגזרה המרכזית כדי לסייע לאוגדה 162 במידת הצורך.
בהמשך, לאחר שאוגדה 162 תכריע את המצרים בגזרתה (בין המעוזים "מילנו" ו"מצמד"), תתקוף אוגדה 143 מצפון לדרום, מאזור צומת טסה ועד אזור מעוז "אגרופית" בצפון מפרץ סואץ, את כוחות הארמייה השלישית המצרית שחצו את התעלה מזרחה, מאגפם הצפוני.