tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חשיבות תפקיד זה התגברה בתקופת מלחמת העולם הראשונה וכעוזרו של אברהם אלברט ענתבי שימש כאיש קשר מול השלטונות העות'מאנים ופעל לביטול גזרות שהוטלו על היישוב היהודי.
לאחר המלחמה הפך לבכיר בפיק"א וסייע רבות למושבות להסדיר את רישום הבעלות על הקרקעות שלהם.
כמו כן היה שותף להקמת שכות בית וגן (שהפכה לימים לבת ים).
ב-1923 היה בין מייסדי "בנק א"י למסחר ותעשייה" יחד עם אנשי עסקים נוספים כמו יוסף רוקח, שלום מאיר, יוסף אליהו שלוש, שמואל כהן יוחננוף ואחרים
נפטר ב-1934 והובא למנוחות בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב
הרב יהושע אברהם יהודה או יאושע אברהם יאודה (1765 - 2 בינואר 1849) היה רב, פוסק, פקיד הקהילה באזמיר ומחבר ספר עבודת משא.
נולד באזמיר בשנת תקכ"ה (1765) לריינה ולרב חיים יהודה אליעזר, מחבר ספר שמחת יאודה, וראש ישיבה בעיר.
בעודו כבן 14 התייתם רבי אברהם מאביו, ונאלץ לעסוק בפרנסת אחיותיו.
פטירתו של אביו השאירה בו רושם כבד, הן מצד היותו מולידו והן מצד תורתו המועטה שזכה לקבל ממנו:
למד עד גיל עשרים ושתיים אצל רבי רפאל אשכנזי, מחבר ספר מראה עיניים ורבה של אזמיר.
רבי יהושע אברם מונה לפקיד העיר, מתוקף תפקידו היה ממונה על הכנסות הקהילה והוצאותיה, וכן לערוך טקסי שבועה על עריכת המס.
עבודה זו הייתה עליו למשא, שכן דרשה ממנו רבות עד כי מרוב עבודה לא יכול היה כמעט ללמוד.
במשך כארבעים שנה היה חולה, עד כי הוא מעיד על עצמו:
כתב ספר חידושים על הרמב"ם וספר דרושים, אך כולם אבדו בשריפה באזמיר, מלבד ספרו בנושא המנהגים והמסים הבנוי על יסוד ספרו של רבי יוסף איסקאפה, אשר היה עמו בכפר אליו נדד.
עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
ישנה מחלוקת באשר לשנת פטירתו, אך הוא ככל הנראה נפטר בירושלים בח' בטבת ה'תר"ט (1849) משם התכתב עם רבני עירו.
רבי חיים פאלאג'י בקהילת קודש אלגאיש ורבי יהושע אברהם קריספין הספידוהו באזמיר.
רבי חיים יאודה אברהם, מחבר ספר אחי וראש, שהיה רב ודיין בעיר ונפטר בי"ח בכסלו התר"ט (1848).
רבי רפאל בנימין אברהם, שהיה מומחה לענייני טרפות.
רבי ברוך אברהם, שנשא לאישה את בתו של רבי רפאל יום טוב אשכנזי וסייע לאביו בהדפסת ספרו.
ספר עבודת משא (שאלוניקי 1846) - דינים, מיסים ומנהגים בעיר אזמיר.
נבנה על בסיס חיבורו של רבי יוסף איסקאפה.
יהושע צבי הלוי (אזיאס) אברס היה חזן ומלחין יהודי, מן הבולטים בזמנו.
שימש כחזן ראשי בקהילות רבות במזרח אירופה, ובמיוחד באודסה.
נודע בזכות קולו יוצא הדופן ותרומתו לעיצוב המוזיקה הליטורגית היהודית.
אברס נולד בשנת 1820 בברדיצ'ב לאביו אברהם ששימש כחזן וכמלמד בעירו.
כבר בגיל שש גילה נטייה חזקה לנגינה, והחל להשתתף באירועים מוזיקליים שונים.
בשנת 1831 כאשר הגיע החזן בצלאל שולזינגר לעירו והאזין לשירתו, התרשם ממנו ולקח אותו עמו לאודסה.
שם לימדו והציבו כסולן במקהלתו, וזמרתו עוררה התפעלות רבה בקרב השומעים.
שם זכה לכינוי "פיצעלע" (הקטן ביידיש), מפני ששמו לא נודע, והיו מכנים אותו פשוט "הקטן".
לאחר תקופה מסוימת, חזן בשם ראטהויז גילה עניין באברס שכר אותו ושילם להוריו סכום של 30 דוקאטן לשנה – סכום שבצלאל לא היה יכול לשלם – ולכן עבר אברס לשמש אצלו במשך מספר שנים.
בגיל 14 נפטר אביו, והוא פנה ללמוד אצל צורף, והפגין כישרון רב בתחום זה.
לאחר שנתיים הפך לבעל מקצוע עצמאי.
ביום מן הימים, כאשר בצלאל עבר ברחוב והאזין לשירתו באמצע עבודתו מבעד לחלון, זיהה את קולו ואמר לו: "השלך את העבודה המלוכלכת, זה לא בשבילך – אתה, עם קולך וכישרונך, שייך לאלוקים ולעמו".
תומכים שונים סייעו לו לממן את לימודיו בעיר מילאנו שבאיטליה, ובשנת 1840 נסע לשם.
בדרכו עבר בעיר ברודי, שם שהה אצל הבנקאי "משה קאליר" וזימר בפניו שירים של רבו בצלאל.
אחד מהשומעים היה פרנס מטרנופול, אשר התרשם ממנו והביאו בעל כורחו לעירו, שם מונה לחזן בבית הכנסת של יוסף פרל.
ובנו, מיכל, למד עמו נגינה.
אברס שימש בתפקידו עד שנת 1842, אז עבר לעיר לבוב (למברג), ומשם עבר לאודסה.
הביצועים הקוליים יוצאי הדופן של אברס, לצד תרומתו למוזיקה מקהלתית בבית הכנסת, תרמו רבות לפרסומו של בית הכנסת והציבו סטנדרטים חדשים בשירת חזנות במזרח אירופה.
ובהמשך למד אצל החזן והמלחין הידוע שלמה זולצר בווינה.
החזן מאודסה פנחס מינקובסקי תיאר אותו כך:
בשנים 1840–1842: חזן בקהילה היהודית בטרנופול.
בשנים 1858–1884: חזן ראשי בבית הכנסת הגדול שבאודסה .
קולו נודע בווירטואוזיות יוצאת דופן, והושווה לזה של זמרת האופרה אדלינה פאטי.
אברס חידש רבות בתחום החזנות המזרח-אירופית, תוך שילוב בין סגנון ה"מְשׁוֹרְרִים" המסורתי לבין עקרונות של מוזיקה קלאסית מערבית.
אברס הלחין שירים ופזמונים לתפילות שבת, ראש השנה, יום הכיפורים ושלושת הרגלים.
זמרַת יָה – קובץ בן 39 קטעים לתפילה לחזן ומקהלה.
הלחנים שלו משקפים ניסיון לתווך בין מסורת מזרח אירופית עתיקה לבין מוזיקה מערבית עדכנית.
בולטות במיוחד קטעים 27 ו-32 בקובץ, בהם ניכרת המורכבות ההרמונית והקישוטים הווקאליים.
ביצירתו של אברס נעשה שימוש אף בקולנוע: בתפילת "אל מלא רחמים" המושרת על ידי כוהנים בסרט "שלמה ומלכת שבא" .
ואחד מתלמידיו הבולטים היה החזן יצחק לכמן.
בתו, מרת גולדשטיין (Abrastzova) הייתה זמרת שעלתה על במת בית האופרה הרוסי בעיר.
חתנו, פנחס בוריסוב היה זמר אופרה.
יְהוֹשֻׁעַ בִּן נוּן (הושע בן נון) הוא דמות מקראית, מנהיג, מדינאי, נביא ומצביא ישראלי.
על פי המקרא היה מנהיג עם ישראל אחרי מות משה וכובש הארץ בתקופת התנחלות השבטים.
קודם לכן היה משרתו של משה וגם תלמידו.
במעמד הר סיני ליווה את משה בדרכו לקבל את לוחות הברית עד מרגלות ההר, ויחד עם כלב בן יפונה היה במיעוט משנים עשר המרגלים שתמך במשה.
לפי התלמוד, אחד התנאים סבר שהוא אף כתב את שמונת הפסוקים האחרונים בתורה, המתארים את מות משה והחלפתו, וכן שהוא הכותב של ספר יהושע.
יהושע מוזכר לראשונה במקרא בספר שמות פרק י"ז בתיאור הקרב שניהלו בני ישראל מול עמלק ברפידים, קרב אותו ניהל יהושע.
לאחר מכן מופיע שוב בספר במדבר פרק י"ג והיה לאחד משנים עשר המרגלים שנשלחו לתור את הארץ, יחד עם כלב בן יפונה.
בהזדמנות זו, הוסיף לו משה את האות י' לשמו, שהיה בתחילה "הושע".
לאחר מותו של משה, שמינה את יהושע ליורשו, הנהיג יהושע את בני ישראל לארץ כנען, וניהל את מסע כיבוש הארץ, החל בכיבוש יריחו וכיבוש העי, דרך הניצחון על חמשת המלכים במקדה (שם אמר: ), כיבוש לבנה, לכיש, עגלון, חברון ודביר, ועד לקדש ברנע בדרום, עזה במערב וחצור בצפון.
יהושע גם הוביל את מעמד הברכה והקללה עם כניסת עם ישראל לארץ, כפי שהנחה משה בציווי המובא בספר דברים.
לפי המקרא נחלת יהושע בן נון הייתה בתמנת חרס ושם נקבר.
יהושע נחשב על ידי חלק מהמפרשים לשופט הראשון ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
רבי משה בן מיימון מביא את סמיכת יהושע בתור דוגמה למינוי מלך על ידי סנהדרין ונביא.
לפי המסורת נולד יהושע במצרים בשם הושע בן נון.
הוא השתייך לשבט אפרים והיה נכדו של אלישמע בן עמיהוד, נשיא שבט אפרים.
דעות שונות ניתנו לגבי שנת לידתו של יהושע.
סדר הדורות מביא בסתם דעה שיהושע נולד בשנת ב'ת"ו לבריאת העולם (1354 לפנה"ס), והיה בן 42 ביציאת מצרים.
מקור דעה זאת בסדר עולם, שיהושע היה בכניסה לארץ בן 82, והנהיג את ישראל 28 שנים, עד למותו בגיל 110, בשנת ב'תקט"ז לבריאת העולם (1244 לפנה"ס).
בנוסף, מביא סדר הדורות את עמדתם של הרשב"ץ ושל הרב אברהם אבן עזרא שיהושע נולד בשנת ב'שצ"ב, כלומר היה בן 56 ביציאת מצרים.
לפי דעה זאת, היה יהושע בן 96 בכניסה לארץ ישראל והנהיג את העם 14 שנים עד מותו.
אליהו שץ טוען שיהושע היה רק בן 19 בעת יציאת מצרים, בן 20 בזמן חטא המרגלים, ובן 59 בעת הכניסה לארץ ישראל ובהתאם כותב שיהושע הנהיג את ישראל במשך 52 שנה.
את עמדתו הוא מבסס על הניגוד בין הפסוקים:
בפסוקים הראשונים, הקובעים שהאנשים שראו את יציאת מצרים לא יכנסו לארץ, מוחרג רק כלב, בעוד בפסוקים האחרונים הקובעים שבני ה-20 ומעלה בעת חטא המרגלים לא ייכנסו לארץ, מוחרגים יהושע וכלב.
בהתאם מסיק אליהו שץ שביציאת מצרים יהושע היה צעיר מכדי להכלל בגזירה על הכניסה לארץ, בעוד בעת חטא המרגלים הוא היה כבר בן 20 ונכלל בגזירה.
הרב יצחק אברבנאל מביא ראייה לגילו המבוגר של יהושע בכך שכבר לאחר כיבוש הארץ ועוד לפני חלוקתה כתוב:
הטוענים שיהושע היה צעיר בעת חטא המרגלים מביאים חיזוק מהפסוק בעת חטא העגל:
אברהם אבן עזרא הטוען שיהושע היה אז מבוגר מפרש שהמילה נער מתייחסת לטיב השירות של יהושע את משה, ולא לגילו הכרונולוגי.
המקרא מאזכר לראשונה את יהושע בספר שמות.
שם הוא מתואר כמי שמצווה על ידי משה לארגן צבא מקרב בני ישראל ולנצח עליו במלחמה כנגד עמלק:
בסמיכות לתיאור מעלתו הגדולה של משה, יהושע מתואר כעוזרו הנאמן והמסור של משה:
יהושע הוא האדם היחיד המלווה את משה להר סיני () ושב איתו עם הלוחות ().
התורה מציינת כי פעמיים יהושע שוגה בטעויות קלות ומשה מתקנו.
הוא מזהה את רעש המחולות של העגל בטעות כקולות מלחמה ().
בפעם אחרת כאשר אלדד ומידד מתנבאים במחנה, הוא מקנא למשה ותובע ממנו לאוסרם, אך משה משיב לו .
לקראת ניסיון הכניסה הראשון לארץ ישראל משה בוחר את יהושע להיות אחד משנים עשר המרגלים, תוך שהוא משנה את שמו מ"הושע" ל"יהושע".
בניגוד לעשרת המרגלים שהוציאו את דיבת הארץ רעה, יהושע ביחד עם כלב בן יפונה טוען כי הארץ טובה מאוד וניתנת לכיבוש ().
בספר דברים מתואר כי מיד לאחר חטא המרגלים נמסר למשה מה' כי יהושע הוא האדם המיועד להנחיל לבני ישראל את ארץ ישראל, ושעל כן הוא צריך לחזק ולטפח אותו לקראת התפקיד – (), ואכן משה מטפח אותו (), ואף נותן לו גיבוי לעיני כל ישראל בסוף ימיו:
עוד מתואר כי יהושע מצטרף לשירת האזינו שמשה אומר, אולי כחלק מהעדות שהשירה הזו אמורה להעיד כלפי עם ישראל ().
יהושע מתואר על ידי ה' באוזני משה, כ"אִישׁ אֲשֶׁר רוּחַ בּוֹ" (), ומשה מתבקש בסוף ימיו לסמוך את ידיו עליו.
תיאור דומה קיים בסוף ספר דברים, שם מתואר כי יהושע מלא ב"רוח חכמה", בשל סמיכת ידיו של משה עליו, והדבר מקנה לו סמכותיות רבה בקרב העם שמוכן לציית לו בשל כך.
ספר יהושע ממשיך את הקו של יהושע כתלמידו המסור של משה וכממשיך דרכו.
יהושע מתגלה כמנהיג וכמצביא נחוש ואמיץ, הקשור לה' בקשר הדוק, הדואג לרוחניותו של העם, לא פחות ממה שהוא דואג למורל הקרבי ולתוכניות המלחמה וההתיישבות שלו.
הספר מתאר נקודות דמיון רבות בין השניים, כדי לחזק את התפיסה, שיהושע הוא המשכו המובהק של משה:
יהושע בוקע את נהר הירדן כפי שמשה ביקע את ים סוף.
ליהושע יש גילוי של מלאך, כפי שלמשה היה גילוי של הסנה ().
הוא שולח מרגלים, כפי שמשה שלח מרגלים.
הוא נופל על פניו בשעת משבר (), כפי שנהג משה לעשות.
הוא מעניש את החוטאים בחומרה () כפי שמשה העניש ().
הוא מוביל את מעמד הברכה והקללה בהר גריזים והר עיבל בו נכרתת ברית עם ה'.
הוא מצביע בכידון במלחמת העי, כפי שמשה הצביע בידיו (ומטהו) במלחמת עמלק.
הוא מחזק את לב ראשי צבאו (), כפי שמשה מחזק אותו ().
הוא כורת ברית נוספת בין בני ישראל וה' בשכם (), בדיוק כפי שמשה כרת ברית נוספת בעבר הירדן בערבות מואב ().
יהושע במותו מכונה "עבד ה'" (), בדיוק כפי שמשה כונה במותו ().
תחת הנהגתו בני ישראל עובדים את ה' (), כפי שעבדו אותו כאשר חי משה.
תקנות יהושע בן נון, המכונות גם "תנאי יהושע", הן סדרת הוראות הלכתיות המיוחסות ליהושע בן נון בעת כניסת בני ישראל לארץ כנען (עמינח, תשמ"ב-תשמ"ג).
מטרתן העיקרית היא הסדרת השימוש במשאבים ציבוריים ופרטיים, תוך יצירת איזון בין צורכי הפרט והכלל בחברה החדשה שנוצרה בארץ ישראל.
מקור התקנות מוזכר לראשונה בברייתא במסכת בבא קמא, שם הן מתוארות כ"עשרה תנאין התנה יהושע" (בבלי, בבא קמא פא ע"א).
חלק מפרשני המקרא קושרים את התקנות לפסוק בספר יהושע: "ויכרות יהושע ברית לעם ביום ההוא וישם לו חק ומשפט בשכם" (יהושע כד, כה).
רבי יהושע בן לוי מונה עשר תקנות עיקריות:
היתר לרעות צאן בחורשות פרטיות: מטרתה לאזן בין זכויות הקניין של בעלי הקרקע לבין הצורך הציבורי בשטחי מרעה.
התקנה מגבילה את ההיתר לחורשות בלבד, ולא לשדות מעובדים, כדי למנוע נזק לגידולים חקלאיים.
היתר ללקט עצים משדות אחרים: תקנה זו מתירה לאסוף עצים משדות השייכים לאחרים.
היא נועדה לספק מקור לעצי הסקה ובנייה, במיוחד לעניים שאין להם קרקע משלהם.
עם זאת, ההיתר מוגבל לעצים יבשים או נפולים, כדי למנוע נזק לעצים חיים.
היתר ללקט עשבים, למעט בשדה תלתן: תקנה זו מאפשרת ללקט עשבים מכל מקום, למעט משדות תלתן.
התלתן היה גידול חשוב למספוא, ולכן הוחרג מההיתר.
התקנה מאזנת בין הצורך באספקת מזון לבעלי חיים לבין הגנה על גידולים חקלאיים חשובים.
היתר לקטום ענפים, למעט בעצי זית מסוימים: תקנה זו מתירה לקטום ענפים מעצים, אך מחריגה עצי זית חדשים (עד גובה מסוים).
מטרתה לאפשר שימוש בענפים לצרכים שונים, תוך הגנה על עצי זית צעירים שהיו בעלי חשיבות כלכלית רבה.
זכות שימוש במעיינות לתושבי העיר: תקנה זו מעניקה לתושבי העיר זכות שימוש במעיינות, גם אם הם נמצאים בשטח פרטי.
היא מבטיחה גישה למים, שהם משאב חיוני, לכלל הציבור.
היתר לדוג בכנרת, עם מגבלות מסוימות: התקנה מתירה דיג בכנרת, אך מגבילה את השימוש ברשתות כדי למנוע הפרעה לספינות.
היא מאזנת בין הצורך במקור מזון ופרנסה לבין שמירה על נתיבי שיט.
היתר לעשיית צרכים מאחורי גדרות: תקנה זו מאפשרת לאנשים לעשות את צורכיהם מאחורי גדרות, גם בשטח פרטי.
היא נועדה לפתור בעיה של היגיינה ציבורית בהיעדר שירותים ציבוריים.
היתר למעבר בשבילים פרטיים עד לעונת הגשמים השנייה: תקנה זו מתירה מעבר בשבילים פרטיים עד לתחילת עונת הגשמים השנייה.
היא מאזנת בין זכות המעבר הציבורית לבין הצורך להגן על שדות מעובדים בעונת הגידול.
היתר לעבור בצדי הדרכים בתנאים מסוימים: תקנה זו מאפשרת לאנשים לעבור בצדי הדרכים, גם אם הם עוברים בשטח פרטי, בתנאים מסוימים (למשל, כשהדרך הראשית בוצית).
היא נועדה להבטיח תנועה חופשית תוך כיבוד זכויות הקניין.
היתר לעקור ענפים למי שתעה בכרם: תקנה זו מתירה למי שתעה בכרם לעקור ענפים כדי למצוא את דרכו החוצה.
היא מאזנת בין הצורך להציל אדם שתעה לבין הגנה על רכוש פרטי.
התקנה הנוספת לגבי הקצאת מקום קבורה למת מצווה: תקנה זו מחייבת הקצאת מקום קבורה לאדם שנמצא מת ללא קרובי משפחה שידאגו לקבורתו.
היא מבטאת את הערך היהודי של כבוד המת ואחריות הקהילה.
כל התקנות הללו משקפות ניסיון ליצור מסגרת חברתית מאוזנת, המכבדת זכויות פרט אך גם מכירה בצרכים הקהילתיים והציבוריים.
הן מהוות בסיס חשוב להתפתחות המשפט העברי ומשפיעות על הלכות רבות עד ימינו.
תקנה נוספת שמוזכרת היא הקצאת מקום קבורה למת מצווה (עמינח, תשמ"ב–תשמ"ג).התקנות משקפות את המתח בין זכויות הפרט לצורכי הציבור, ומהוות ניסיון ליצור איזון בין השניים.
הן מדגימות את הגישה היהודית לבעלות על קרקע, המשלבת בין זכויות הפרט לאחריות חברתית.
כפי שמציין שצ'יפנסקי (תשס"ד), התקנות מהוות חלק מ"התקנות בישראל" ומשקפות את התפתחות המשפט העברי בתקופת ההתנחלות בארץ ישראל.
יהושע כמשה מחולל ניסים ובעל יכולת לגייס את האל לטובת עם ישראל, , בדומה לכתוב ביציאת מצרים: .
תחת הנהגתו הירדן נבקע, חומת יריחו הבצורה נופלת תחתיה, אבני ברד גדולות נופלות על האויבים, והשמש והירח נעצרים – .
למעשה המקרא מציין שיהושע היה האדם היחיד שאלוהים נשמע לפקודתו, ובכך הוא מתעלה אף על משה:
יהושע היה בן 110 שנה במותו.
במקורות רבים מוזכר יום פטירתו כתענית צדיקים, אך קיימת מחלוקת לגבי התאריך המדויק של יום זה:
המקורות הארץ-ישראליים הקדומים מציינים את פטירתו בי"ח באייר.
במגילת תענית בתרא והמקורות ההולכים בעקבותיה נזכר התאריך כ"ו בניסן.
כיום לא נהוג לקיים את צום יהושע.
לפי ספר יהושע, מקום קבורתו של יהושע בן נון הוא בתמנת סרח שבהר אפרים:
כיום נהוג לזהות כקברו את האתר שנקרא קבר יהושע בן נון בשומרון, אם כי לפי מסורות שונות מימי הביניים, המובאות בין היתר בידי רבי פתחיה מרגנשבורג, מזוהה קברו בבקעת ארבל שבגליל התחתון, ומסורות אחרות מזהות את קברו עם נבי יושע בגליל העליון ועם "נבי ינון" שליד שכם.
בספר שופטים מופיע השם ללא שיכול האותיות: "תמנת חרס".
"חרס" הוא השמש ועל פי מדרש בראשית רבתי (כה, יא) ופירוש רש"י, על קברו של יהושע הועמדה תמונת שמש.
בדברי חז"ל, מציינים את המדרג שבין מנהיגי ישראל באמרה "פני משה כפני חמה, פני יהושע כפני לבנה" לפי הפסוק "ונתת עליו מהודך" – ולא כל הודך.
ליהושע בן נון מיוחסות תקנות הנוגעות לכניסת בני ישראל לארץ ישראל.
כך, הברכה השנייה בברכת המזון, ברכת הארץ, מיוחסת ליהושע.
כמו כן, מיוחסות ליהושע בן נון עשר תקנות הנוגעות לשימוש מותר ברכוש של אנשים אחרים הנקראות עשר התקנות של יהושע.
מותר לאדם לרעות צאן בחורשה פרטית שבה אילנות זקנים, אך לא בקר.
וחורשה פרטית שאילנותיה צעירים אסור לרעות בה, לא צאן, ולא בקר, אלא ברשות הבעלים.
מותר לאדם ללקט עצים להסקה משדה חברו, ובתנאי שיהיו זרדים פשוטים שאין בכוחם להשריש, אבל שאר עצים אסור.
מותר לאדם ללקט משדה חברו עשבי בר העולין מעצמם, חוץ משדה תלתן שזרעה לבהמה.
מותר לאדם לקטום ייחורים משדה חברו חוץ מגרופיות של זית, ובלבד שיקטום ייחורים קטנים בלבד, ומאזורים בעץ שאינם מולידים פרי ואין בהם הפסד.
מעיין חדש שהחל נובע בשדה פרטית, מספק מים לכל בני העיר.
מותר לכל אדם לדוג דגים מהכנרת, אף על פי שהיא בנחלת שבט נפתלי.
לבני השבט מותר לדוג אף עם רשת.
מותר לאדם הנמצא בדרך ונזקק לצרכיו, לסטות מן הדרך ולעשות את צרכיו מאחורי גדר של שדה, ואפילו גדל בה גידול יקר.
מי שתעה בין הכרמים, יכול להסיט את ענפי הגפנים לכאן ולכאן, עד שיחזור לדרך.
בחורף כאשר דרכי-הרבים מלאות בוץ, מותר לעוברי הדרכים, להלך בדרכים, שבצידי שדות פרטיות.
מת מצווה, קונה מקומו, ונקבר במקום שנמצא בו.
ובתנאי שלא היה מוטל על הגבול בין שני שדות, או בשטח ששייך למדינה, שבמקרים אלו, מביאים אותו לבית הקברות.
על פי המדרש, יהושע בן נון נישא לרחב הזונה מיריחו לאחר שהתגיירה.
במדרש אגדה שפורסם לראשונה במאה ה-18 מובא מעשה מוזר הקושר את השם נון – בארמית דג, לזה שהוריו השליכו אותו ליאור ובלע אותו דג, פרעה צד את הדג ומצא את יהושע בתוכו, גדלו בביתו ומונה ל"ריש קטיעיא" (תליין), בתוקף תפקידו הרג את אביו, וכשנודע לו על כך עשה תשובה.
יש שפקפקו באותנטיות של מדרש זה, והרב מרדכי הכהן סבר שזו רק בדייה שמבוססת על אדיפוס, מהמיתולוגיה היוונית.
בספר דברי הימים, שם אביו "נון" מנוקד בחולם ולא בשורוק, עובדה המרחיקה עוד יותר את אגדת הדג.
במהלך סקר הר מנשה, שנערך בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20, חשף פרופ' אדם זרטל מאות אתרים ארכאולוגיים בגב ההר מן המאה ה-13 לפנה"ס, בעלי מאפיינים ייחודיים אותם ייחס לחדירת שבטי ישראל בתקופתו של יהושע בן נון.
הממצא הידוע ביותר הוא מזבח הר עיבל, אותו זיהה זרטל עם המזבח שעל פי המקרא הוקם על ידי יהושע בן נון במעמד הברכה והקללה.
זיהוי זה לא התקבל על מרבית הארכאולוגים המקראיים, שהציעו הסברים חלופיים לממצאים, והוא נוגד את האזכור בתלמוד שקבע כי בתום המעמד פירק יהושע את המזבח והעביר אותו לגלגל.
תיארוך הממצאים המיוחסים לתקופתו של יהושע בן נון על פי זרטל חופף לתיארוך המסורתי לתקופה זו על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית ללא התיקון של השנים החסרות.
ההיסטוריון הביזנטי פרוקופיוס בן המאה השישית כותב בספר "היסטוריה של המלחמות" כי יש מבצר בנומידיה, במקום שבו שוכנת העיר טיגיסיס , ושם יש שני עמודי אבן עם כתובת בשפה הפיניקית: "אנו הם אלו שנמלטו מפניו של יהושע השודד, בן נון".
יש פולמוס בין ההיסטוריונים על ערכה של העדות הנ"ל.
מקובל במחקר כי הטקסטים המקראיים שמספרים על ימי יהושע נכתבו מאות שנים אחרי התקופה אותה הם מתארים, שכן תרבות כתיבה בעברית התפתחה בארץ ישראל רק במהלך האלף הראשון לפנה"ס, ועל כן מקובל לא לראות בתיאור המקראי תיאור היסטורי מדויק.
יש הסבורים שתיאורי הכיבוש בספר יהושע אינם מהווים בעיקרם תיעוד של מאורעות היסטוריים.
לדוגמה, ערים מסוימות שכבש יהושע על פי המקרא נכבשות מחדש בידי אחרים מאוחר יותר, והעי קרויה בשם שעשוי לרמז על היותה תל חורבות.
מכאן, על פי המקובל בביקורת המקרא, סביר להניח שמי שכתב את ספר יהושע, או שליקט מקורות שונים המתייחסים למסע הכיבושים, היה חסר מידע לגבי הנפשות הפועלות, ושמו של יהושע הואצל על הכיבושים על מנת להעצים את אישיותו.
טענת חלק מהחוקרים שדווקא תקופת השופטים מייצגת יותר נאמנה את כיבוש הארץ.
יהושע נחשב לדמות חשובה בקרב יהודי הגליל במאות הראשונות לספירה.
הוא תואר ככובש הארץ וכמחולל נסים, בגרסאות שונות של הסיפור המקראי.
לזכרו הונהג צום יהושע, בתאריכים שונים, שהמאוחר מביניהם הוא י"ח באייר.
כמו כן, יהושע הוזכר בהקשרים של רעידת אדמה שהתרחשה במותו.
במאה ה-7 כבר קיימת עדות ברורה המציגה את הקשר בין התאריך י"ח באייר לבין צום יהושע:
עדות נוספת לכך ניתן למצוא גם מהמאה ה-8:
החוקר אלחנן ריינר העלה את האפשרות כי מיתוס זה היה המקור למיתוס על ישו.
עוד טען ריינר כי דמותו של הרשב"י היא גלגול של דמותו של יהושע בן נון בגליל באלף הראשון לספירה.
ריינר הצביע על כך ששתי הדמויות הן אבות מייסדים אגדיים ומחוללי נסים, לשתיהן קשר לרעידת אדמה, שתיהן קשורות בהר מירון כאתר פולחן (על פי הגרסה המזהה את קברו בגליל) ושתיהן נפטרו ב-י"ח באייר.
באסלאם מסורות שונות לגבי מקום קבורתו של יהושע.
על פי מסורות שונות, קברו נמצא באיסטנבול, בירדן, איראן, עיראק, לבנון או ישראל.
על פי מסורת האסלאם השיעי, קברו של יהושע או מסורת על שמו נמצאת ב'נבי יושע' בגליל העליון סמוך למושב רמות נפתלי וכנאה מסורת על מלחמתו נגד מלכי הצפון .על פי פרוש הרד"ק מלחמתו של יהושע בארץ המצפה הייתה במקום בו היה קיים מזבח קדום.
התאספות מלכי הצפון הייתה במקום פולחן מרכזי זה.
המלכים התכנסו שם ולא חששו במלחמה עם לוחמי יהושע שם .
חיים נחמן ביאליק התייחס לדמותו של יהושע בן נון ולחילופי המשמרות בינו לבין משה רבנו בשירו "מתי מדבר האחרונים" משנת 1896. ביאליק העמיד כמוטו לשיר את הפסוק המשנאי "משה מת יהושע מכניס" וכך הוא מתאר בו את יהושע: .
ביאליק לא רק תיאר בשירו את המאורעות התנ"כיים, אלא גם כיוון לשקף בשיר את קורותיו של עם ישראל באותה תקופה, ימי התעוררות הציונית המדינית מבית מדרשו של בנימין זאב הרצל.
הרב מאיר יהושע בן-מאיר (נולד בי"ג בכסלו תש"ח, 26 בנובמבר 1947) הוא מייסד ישיבת ההסדר שבות ישראל באפרת ומי שעמד בראשה.
נולד בארצות הברית וגדל ברמת גן.
אביו היה הרב ישראל שלמה בן-מאיר (רוזנברג), חבר הכנסת מטעם המפד"ל (בכנסות שנייה עד השביעית).
אחיו הגדול היה יהודה בן-מאיר, שאף הוא כיהן כחבר הכנסת מטעם המפד"ל (בכנסות השביעית עד העשירית).
למד בישיבת קול תורה בין השנים תשי"ט–תשכ"ה ושמע שיעורים באופן קבוע אצל הרב שלמה זלמן אוירבך אשר בנה אצלו את דרך הגישה היסודית לסוגיה וסברא ישרה.
לאחר מכן למד בישיבת פוניבז' בין השנים תשכ"ו–תשכ"ז עד לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנים אלו למד את דרך הלימוד הישיבתית-בריסקאית מהרב שמואל רוזובסקי וכן למד מהרב אלעזר מנחם שך והרב דוד פוברסקי.
הוא היה גם תלמידו של הרב ניסן זק"ש, אשר ממנו למד את דרך העיון והדקדוק בדבריהם של הראשונים.
הוסמך לרבנות על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, הרב יצחק אריאלי, הרב ניסן זק"ש והרב אברהם שפירא.
הוסמך לדיינות על ידי הרבנים אושפיזאי, אברהם שפירא וניסן זק"ש.
קיבל כושר לרבנות עיר מהרב שלמה גורן שממנו למד ענייני הלכות צבא וציבור ועוד.
כמו כן סיים תואר שני במחשבת ישראל ולימים אף למד משפטים והוסמך כעורך דין.
את שירותו הצבאי החל בחיל התותחנים.
שירת כסגן הרב של פיקוד צפון תחת הרב ישראל אריאל, וכן כרב של מפקדת הכוחות המשוריינים בסיני (אוגדה 252).
במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים כרב של עוצבת המפץ והקים את "ישיבת גושן", יחד עם הרב מרדכי הלפרין.
במלחמה עסק רבות בפינוי חללי צה"ל והיה הראשון שהפעיל מחלקת סריקה אוגדתית.
לאחר המלחמה שירת במילואים גם כרב גייס דרום.
בשנים תשל"ג–תשל"ד עבד במכון יד הרב הרצוג.
בשנים תשל"ה–תשל"ו שהה בארצות הברית כשליח מחלקת הנוער והחלוץ.
במסגרת זו יזם שלוש משלחות של סטודנטים יהודים בעלי דרכון אמריקאי שביקרו באתרי שואה, בקהילות היהודית שמעבר למסך הברזל ולבסוף סיירו שלושה שבועות בישראל.
באב תשל"ח ייסד ועמד בראש ישיבת שבות ישראל, תחילה בתקוע ומתש"מ (1980) על הגבעות שעליהן קמה לימים העיר אפרת.
בפסח תשמ"ג הצטרף למשפחות הראשונות שהתיישבו בגבעה הראשונה שאוכלסה, גבעת הרימון.
כיום גר בגבעת שאול בירושלים.
הרב בן מאיר ממשיך לשמור על קשר עם ישיבת מרכז הרב ומעביר בה מדי פעם שיחות בסעודה שלישית.
הוא מתייחס לרב אברהם אלקנה כהנא שפירא כאל מורו ורבו ומרבה לצטט מדבריו.
נשוי לד"ר רות בן-מאיר, ראש המדרשה לנשים של אוניברסיטת בר-אילן.
אלי - מנכ"ל עמידר, בעבר ראש חטיבת המחקר באמ"ן.
דסי - מנהלת אגף א' חינוך על-יסודי במשרד החינוך לשעבר ורעייתו של הרב משה בארי מנכ"ל "ארגון רבני צוהר".
בספרו "מה נאכל בשנה השביעית" הוא מונה ליקויים וחסרונות בשיטה הנהוגה בשנת שמיטה של אוצר בית דין, ועל כן סובר שאכילת פירות וירקות מהיתר המכירה עדיפה.
לעניין מצוות ציצית רק צמר של הכבש המקראי בעל אליה גדולה נחשב לצמר, ואילו הצמר המצוי כיום המופק לרוב מכבש מסוג מרינו אינו נחשב לצמר, ואינו מועיל למשל לפטור מציצית בגד כותנה או לפתיל תכלת.
במקום צורך, ובפרט לצורך מצווה (כגון תפילה במניין, לימוד תורה וכדומה), ניתן לטלטל כלי נשק בשבת ככלי שמלאכתו להיתר.
מצדד כשיטה שטבילת כלים חדשים שנקנו ממפעל בבעלות גויים היא מדרבנן גם כאשר מדובר בכלי מתכת.
בשנת תשס"ח הוציא לאור ספר בשם 'מה נאכל בשנה השביעית' היתר מכירה או אוצר בית דין, שבו הוא יוצא להגנת היתר המכירה.
מהדורה מורחבת יצאה בשנת ה'תשע"ד.
בשנת ה'תשע"ח יצא לאור ספרו מפיקודיך אתבונן הכולל מאמרים שפורסמו בבמות שונות בנושאים: הלכות צבא, משפט עברי, רפואה והלכה ועוד.
לספר מצורפת הסכמה שקיבל מרבו הרב אברהם אלקנה שפירא 13 שנה קודם לכן, בשנת ה'תשס"ה.
ערך ספר השלמות והוספות מדברי הראי"ה קוק לערכים באנציקלופדיה התלמודית, כרכים א–נ, בהוצאת המכון להלכה ומחקר שעל יד ישיבת שבות ישראל, תשפ"ג.
הוציא מחדש מספר ספרים של אביו וספרים של אבי-סבו, רבי יהודה יודל רוזנברג.
יהושע בן פרחיה (על פי כתב יד קאופמן: יְהוֹשֻעַ בֶּן פְּרַחְיָיה), היה נשיא הסנהדרין בימי יוחנן כהן גדול.
זוגו של נתאי הארבלי, ששימש לצידו כאב בית דין.
הם הזוג השני בתקופת הזוגות.
כשינאי המלך התחיל לרדוף את הפרושים,נאלץ יהושע בן פרחיה לברוח לאלכסנדריה.
כאשר חלפה הסכנה, שב לירושלים בעקבות הזמנתו של שמעון בן שטח תלמידו: .
באותו מקור מסופר כי יהושע בן פרחיה היה רבו של ישו, ותקרית שהתרחשה כשחזרו מאלכסנדריה לירושלים גרמה להתפקרותו (בתרגום לעברית):
נזדמן יהושע בן פרחיה לפונדק והתייחסו אליו בכבוד רב, ישב ושיבח: כמה נאה אכסניא זו, אמר לו ישו הנוצרי, עיניה של בעלת הפונדק טרוטות, אמר לו: רשע, בכך אתה עוסק, הוציא ארבע מאות שופרות ונידה אותו.
כל יום היה בא ישו לפניו ולא קיבל אותו.
יום אחד היה קורא ר' יהושע קריאת שמע, בא ישו לפניו, היה בדעתו לקבלו, סימן לו בידו שימתין אך ישו חשב שדוחה אותו לגמרי.
הלך והעמיד לבנה ועבד אותה.
אמר לו ר' יהושע: חזור בך, אמר לו: כך מקובלני ממך: כל החוטא ומחטיא את הרבים אין מספיקים בידו לעשות תשובה.
מבחינה היסטורית, העלו כמה מבעלי התוספות (מפרשי התלמוד) את ההשערה כי אין מדובר כאן בישו מייסד הנצרות אלא באדם אחר, שהרי יהושע בן פרחיה חי יותר ממאה שנים לפני ישו מייסד הנצרות, וייתכן שגם במקומות אחרים בתלמוד שנזכר שם זה אין הכוונה לאותו האיש.
מצד שני, אחרים רואים בזה אחת הראיות שהספירה הנוצרית להולדתו - שגויה.
וכנ"ל לגבי כל סיפור חייו לפי הברית החדשה.
מאמרו המפורסם המופיע במסכת אבות: "עשה לך רב וקנה לך חבר, והוי דן את כל האדם לכף זכות" עומד בסתירה למעשה זה, וישנם הסוברים כי יהושע בן פרחיה הבין כי טעה ולכן אמר משנה זו: "הוי דן את כל האדם לכף זכות" ללמד אחרים שלא יחזרו על טעותו.
מתוך תיאור עיסוקו של יהושע בן פרחיה בשריפת פרה אדומה יש שסוברים שהיה ממוצא משפחת כהנים וגם שירת בתפקיד הכהונה גדולה, אך יש שחולקים ואומרים שלא עסק בעצמו בשריפתה אלא נעשתה על פי הוראתו, אך לא היה בעצמו הכהן הגדול.
יהושע בן גמלא היה השם של כהן גדול, או מספר כהנים גדולים בימי בית המקדש השני.
יהושע בן גמלא מוזכר בספריו של יוסף בן מתתיהו, ככהן גדול במחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-1 וממנהיגי ממשלת המרד המתונה בזמן המרד הגדול ערב חורבן בית המקדש השני.
בתלמוד, מוזכר יהושע בן גמלא ככהן גדול שאשתו מרתא בת ביתוס קנתה עבורו את הכהונה הגדולה בימי המלך אלכסנדר ינאי, וכמי שייסד את החינוך הציבורי בישראל.
מקובל לזהות את "יהושע בן גמלא" של התלמוד עם "יהושע בן גמלא" המוזכר אצל יוסף בן מתתיהו תוך תיקון שם המלך שממנו נקנתה הכהונה הגדולה, אך יש החולקים על זיהוי זה וטוענים שמדובר על אנשים שונים.
על פי התלמוד, לאחר שיהושע בן גמלא קידש את מרתא בת בייתוס לאשה, היא קנתה עבורו את הכהונה הגדולה, בתשלום למלך אלכסנדר ינאי:
(תרגום: אמר רב יוסף קשר אנו רואים כאן, שאמר רב אסי שלשה קבים של דינרים העלתה מרתא בת ביתוס לינאי המלך עד שהעלה את יהושע בן גמלא לכהן גדול).
לאחר מכן, נשא אותה יהושע לאשה, דבר שהיה מותר לו לעשות לדעת חכמים, אף שלכהן גדול אסור לשאת אלמנה, מכיוון שנתקדשה לו לפני מינויו לכהן גדול.
התלמוד גם מביא את מינויו של יהושע בן גמלא לכהן גדול כדוגמה למינוי לא ראוי:
תקנת בתי הספר של יהושע בן גמלא
התלמוד מזכיר את "יהושע בן גמלא" לשבח על תקנת יהושע בן גמלא בענייני חינוך:
"אמר רב יהודה אמר רב: ברם זכור אותו האיש לטוב ויהושע בן גמלא שמו, שאלמלא הוא נשתכחה תורה מישראל, שבתחילה מי שיש לו אב מלמדו תורה, מי שאין לו אב לא היה למד תורה...
עד שבא יהושע בן גמלא ותיקן שיהו מושיבין מלמדי תינוקות בכל מדינה ומדינה ובכל עיר ועיר ומכניסין אותן כבן שש כבן שבע".
בעקבות תקנה זאת, נחשב יהושע בן גמלא למייסד בתי הספר בתקופת חז"ל ועל שמו נקראו בתי ספר יהודיים "בן גמלא", בהם בית ספר עברי-אנגלי בפלורידה.
היחס לתקנה של שמעון בן שטח
גם לשמעון בן שטח מיוחסת תקנה "שיהו תינוקות הולכין לבית הספר".
היו שטענו שמדובר במסורות סותרות.
אחרים טענו שמדובר על תקנות שונות ושיהושע בן גמלא הרחיב את חובת הקמת בתי ספר לכל עיר ו/או הוריד את גיל החינוך לגיל 6-7. יצחק אייזיק הלוי טוען שמדובר על אותה תקנה וששמעון בן שטח ויהושע בן גמלא שיתפו פעולה בהעברת התקנה.
לטענתו, התקנה נועדה להרבות תורה בישראל כדי להילחם נגד הצדוקים, ולכן שמעון בן שטח העדיף שהתקנה לא תיוחס לו, כדי לא לעורר את הצדוקים להתנגד לה.
במקום זאת, שמעון בן שטח שיתף פעולה עם יהושע בן גמלא כדי שהוא יעמוד בחזית התקנה וכך היא תעבור בלי התנגדות.
אהרן הימן אף טען ששמעון בן שטח שידך בין יהושע בן גמלא ומרתא בת בייתוס ודחף את יהושע בן גמלא להיות כהן גדול בכדי להעביר את התקנה.
התרומה למקדש של "בן גמלא"
במשנה מוזכר לשבח "בן גמלא" על שתרם למקדש גורלות, שנועדו להגרלת השעירים, מזהב במקום אלו שהיו עשויים אשכרוע (מין עץ) ששמשו קודם לכן.
נוהגים לזהות את "בן גמלא" עם יהושע בן גמלא, ובעקבות זאת כותב אייזיק הירש וייס על יהושע בן גמלא: "הוא היה עשיר גדול ונדב הרבה לתפארת בית אלהים".
המחלוקת על זהות עושי מעשי השבח
קיימת מחלוקת בין בעלי התוספות בעניין הזהות של יהושע בן גמלא של קניית הכהונה עם עושי המעשים שהוזכרו לשבח.
יש מבעלי התוספות שכתבו שאין זה אותו אדם, אלא שני יהושע בן גמלא היו, האחד נזכר לשבח, והשני לגנאי.
לעומת זאת, אחרים מבעלי התוספות כתבו שאחד הוא, ומעשיו נזכרו לשבח, אלא שדרך המינוי שלו זכתה לגינוי בפי חז"ל:
על פי יוסף בן מתתיהו, בזמן כהונתו של הנציב הרומאי אלבינוס (62–64 לספירה), העביר המלך אגריפס השני את הכהונה הגדולה מיהושע בן דמנאי ליהושע בן גמלא.
בין שני הכהנים התחולל מאבק.
שניהם הקימו כנופיות של בעלי זרוע שלחמו ביניהם ברחובות ירושלים.
בשנת 65 לספירה מינה אגריפס השני את מתתיהו בן תאופילוס לכהן גדול במקום יהושע בן גמלא.
עם פרוץ המרד הגדול ברומאים בשנת 66 לספירה, נמנה יהושע בן גמלא על ממשלת המרד המתונה בירושלים.
בהנהגת יוחנן מגוש חלב, השתלטו הקנאים על בית המקדש, שבו שלטה עד אז ממשלת המרד בהסכמת משפחות הכהונה הוותיקות.
הקנאים בחרו כהן גדול חדש, שנבחר על פי גורל.
הכהנים מממשלת המרד יהושע בן גמלא וחנן בן חנן מחו על המהלכים, וכינו את הקנאים "אנשי רשע וזדון שהתמכרו לעשות רע".
בשעה שהאדומים עמדו להיכנס לירושלים על פי הזמנת הקנאים, ניצב בן גמלא בראש המגדל בחומת העיר ונאם באוזניהם.
הוא טען בפניהם כי הגיעו "לחזק ידי בני בליעל משחיתים" והוא מקווה שיגיעו באותה מהירות גם לסייע לשחרר את העיר מידי אויבים נכרים.
הוא דחה את טענות הקנאים, כאילו המתונים בקשו להסגיר את העיר בידי הרומאים, מה שאמור היה לבסס את התערבות האדומים, והציע להם את האפשרות להיכנס לעיר, פרוזים, ללא נשק.
האדומים לא שוכנעו, ונאומו של יהושע זכה לנאום תגובה מפיו של אחד מראשי האדומים, שמעון בן כתלא.
לאחר שפתחו הקנאים בחשאי את שער העיר שמול מחנה האדומים, פרצו הללו לעיר וממשלת המרד הובסה תוך מרחץ דמים.
הפורעים האדומים חיפשו את הכהנים הגדולים חנן בן חנן ויהושע בן גמלא: "במהרה תפשו אותם ושחטום והתיצבו על החללים והתקלסו בחנן על אהבת העם אליו וביהושע על דבריו אשר דיבר אליהם מן החומה.
ובעצמת רשעתם לא נתנו לקבור את עצמות ההרוגים".
יוסף בן מתתיהו ספד בספרו לחנן בן חנן וליהושע בן גמלא:
חוקרי חכמת ישראל טענו שיהושע בן גמלא של התלמוד הוא אותו כהן גדול מימי ערב החורבן, ושהכהונה נרכשה מאגריפס השני.
אייזיק הירש וייס גם הסביר את תקנת החינוך של יהושע בן גמלא על פי המצב בתקופתו בכותבו: "שראה העם מתרשלים בגדול בניהם וזאת ההתרשלות גרמה שהיה מרבית העם פרוע.
לכן אין גם להפליא איך בקל פתחו לבם למסיתים בין להתקשר עם מורדים ובין להאמין באנשים אוחזי עיניים אשר קמו מזמן לזמן לאמר כי רוח ה' עליהם ...".
הזיהוי נסמך על כך שינאי עצמו היה כהן גדול, ועל כן לא סביר שהוא מכר את הכהונה לאחר, ועל כך שמרתא בת ביתוס נזכרת באגדות החורבן, ואילו ינאי המלך נפטר מעל 140 שנה לפני החורבן.
מנגד, טוען הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו דורות ראשונים ובעקבותיו אהרן הימן, שמדובר על שני אישים שונים, שכן יהושע בן גמלא של ערב החורבן היה רשע ולא יכול להיות שהתלמוד יזכיר אותו לשבח.
בנוסף, הם טוענים שקשה לקבל שהצליחו לתקן תקנות משמעותיות ערב חורבן המקדש בתקופה של אנדרלמוסיה ושתקנות שהותקנו בתקופה זאת ייחשבו על ידי האמורא רב כמשמעותיות.
הלוי והימן טענו שאלכסנדר ינאי היה רק כהן גדול בתואר ובזמנים מיוחדים, ואת עבודת המקדש הוא כנראה מסר לכהן אחר.
הלוי טוען שתקנת החינוך מוזכרת גם על שמו של שמעון בן שטח, ועל כן אין לשנות את תקופתו של יהושע בן גמלא מתקן החינוך הציבורי מימיהם של אלכסנדר ינאי ושמעון בן שטח.
יהושע אייזיק (אשל) (13 במאי 1900 – 30 בינואר 1966) היה איש ההגנה, ומפקד שירות האוויר של ההגנה, שהפך לאחר מכן, עוד בתקופתו, לחיל האוויר של צה"ל.
אשל נולד בפולין, עלה לארץ בשנת 1913, ולמד בגימנסיה העברית "הרצליה".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי הטורקים מארץ ישראל, ולקראת סוף המלחמה התנדב לגדודים העבריים.
אחרי המלחמה המשיך אשל לעסוק בענייני ביטחון.
הוא הצטרף לדגניה ב' וארגן את הגנת עמק הירדן.
ב-1937 פיקד על כוח הנוטרים שהקימו את גדר הצפון.
במרץ 1945 קיבל עליו אשל את המשימה לאחד ולרכז את נושאי התעופה.
הוא הקים גוף אזרחי בשם "המועצה הכללית לתעופה" שהיה מסווה לפעילות צבאית.
ב-10 בנובמבר 1947 הוקם "שירות האוויר" של ההגנה, ואשל היה למפקדו.
בתפקיד זה שימש עד אפריל 1948. בין היתר היה אשל הוגה רעיון הקמת בית ספר לצניחה, וב-31 במרץ 1948 הוסב מגדל מים בפרדס חנה למתקן ללימודי צניחה.
הדבר נותר בגדר תוכנית, ולא יצא אל הפועל.
במהלך אפריל 1948, בשלהי תקופתו של אשל, החל השם "חיל האוויר" להחליף בהדרגה את השם "שירות האוויר", מבלי שיצאה הודעה רשמית על כך.
אשל החל לחתום על מכתביו כ"ראש החיל".
ניתן לאמר שאשל היה מפקדו הראשון של החיל לכל דבר ועניין, למעט התואר.
כך חשבו בכירי חיל האוויר ואף הרמטכ"ל הראשון, רב-אלוף יעקב דורי, ובתעודת הוקרה שהעניקו לאשל אחרי סיום תפקידו, על אף שבספירה "הרשמית" מוגדר ישראל עמיר כראשון מפקדי החיל.
בהמשך מלחמת העצמאות היה אשל ל"קצין התיישבות" באגף המבצעים במטכ"ל.
אחרי שחרורו מצה"ל חזר אשל לעבודתו האזרחית כמנהל פרדסים בחברת יכין חק"ל.
הוא הנהיג שיטה חדשה לנטיעת שתילים, שהגדילה את אחוזי הקליטה שלהם ותרמה לחיסכון במים ובימי עבודה.
בשנותיו האחרונות היה יושב ראש ארגון חברי ההגנה.
אשל נפטר בינואר 1966 בזמן שהספיד את חברו רפאל לב באזכרה שנערכה ביום השלושים למותו ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
אחרי מותו הוענק לו פרס העבודה.
אשל נישא לשלומית גולומב (1979-1904), אחותו של אליהו גולומב.
בנם, רב החובל נמרוד אשל, התפרסם כמנהיג שביתת הימאים (1951).
לאשל היו שני ילדים נוספים, נגה ואילן.
יהושע בן-ציון (ספטמבר 1924 - 21 בנובמבר 2004) היה בנקאי ישראלי, מנהלו של "בנק ארץ ישראל בריטניה" אשר קרס וגרם לכך שמדינת ישראל שילמה סכומים גבוהים לכיסוי חובותיו של הבנק.
בשנת 1974 הורשע במספר עבירות פליליות, ובהן גנבה על ידי מנהל של כ-40 מיליון דולר.
נידון ל-12 שנות מאסר, אך ריצה רק כשלוש מהן, לאחר שקיבל חנינה מנשיא המדינה, אפרים קציר, עקב מצב בריאותו.
בן-ציון המשיך לטעון לחפותו, ולאחר שחרורו הקדיש חלק ניכר מזמנו לניסיונות לטיהור שמו, אך נפטר מבלי לקבל חנינה מרחיבה יותר מנשיאי המדינה.
יהושע בן-ציון נולד בתל אביב בספטמבר 1924, דור שישי למשפחה ותיקה בארץ ישראל שמקורה בצפת.
אביו, ד"ר שמואל שמעון בן-ציון, יליד ירושלים, היה רב בארצות הברית וקבלן ובעל בתים בארץ ישראל.
אבי סבו של בן-ציון היה מייסד פתח תקווה יהושע שטמפפר.
בשנת 1954 נרצח שמואל שמעון בן-ציון בירושלים בידי אדם ששכר ממנו דירה.
בן-ציון למד משפטים בתקופת המנדט הבריטי והוסמך כעורך דין.
מתחילת שנות השישים ניהל את "בנק ארץ ישראל בריטניה", שהיה בשליטתה של משפחת ויליאמס, שבראשה עמד נחום זאב ויליאמס, יהודי בריטי ונדבן ידוע, חמיו של יהושע בן-ציון.
בן-ציון הצטרף לתנועת ארץ ישראל השלמה וסייע בפרויקטים הקשורים לתנועה זו.
בין השאר תרם למימון גרעין אלון מורה, שהקים את ההתנחלות הראשונה בהרי השומרון.
הוא נשאר מקורב לחוגי המתנחלים כל ימיו.
בראיון שנערך עם נכדתו קרני אלדד בזמן השבעה עליו היא תיארה את תרומותיו לרווחת חיילים וחיילים משוחררים.
קריסתו של בנק ארץ ישראל בריטניה והרשעתו של בן-ציון
תחילת הסתבכותו של בן-ציון מתוארת בפסק הדין שבו הורשע ב-8 בינואר 1975:
ההלוואות ניתנו בדרכים שנועדו לעקוף את הנחיותיו של המפקח על הבנקים.
בעקבות הלוואות אלה, שלא נפרעו, התמוטט "בנק ארץ ישראל בריטניה" בחודש יולי 1974, ונכנס להליך ממושך של פירוק.
בעקבות זאת נעצר בן-ציון ב-15 ביולי 1974, הועמד לדין והורשע בבית המשפט המחוזי בתל אביב בעבירות של גנבה על ידי מנהל, מרמה ורישומים כוזבים, וכן בעבירה על חוק הבנקאות ועל תקנות ההגנה (כספים), ונידון ב־23 בפברואר 1975 לעונש כולל של 12 שנות מאסר.
בן-ציון והמדינה ערערו על פסק הדין בפני בית המשפט העליון.
בית המשפט העליון דחה את ערעורו של בן-ציון, תוך תיקון סכום הגנבה מ-47 מיליון דולר ל-39.4 מיליון דולר, וציין: "תקופת מאסר ארוכה כזאת טרם ידענו בבתי-המשפט שלנו בעבירות מסוג זה ביחס לעסקי בנקאות, אבל גם חומרת העבירות והיקפן הוא ללא תקדים בקורות הבנקאות הישראלית".
על מעשיו של בן-ציון נאמר בפסק הדין, בין השאר:
לא היה זכר במאזן הבנק ב-31 בדצמבר 1973 לשעבוד הפיקדונות בשווייץ, מפני שהמערער הוליך שולל את רואי-החשבון של הבנק.
בכך רימה המערער גם את לקוחות הבנק בהציגו לפניהם תמונה מסולפת של מצבו האמיתי.
ב-18 בספטמבר 1975 בית המשפט קיבל את ערעור המדינה, והוסיף על עונש המאסר גם קנס בסך 25 מיליון לירות ישראליות.
בית המשפט העליון השאיר את עונש המאסר על כנו, אך בפסק הדין דן בהשפעת בריאותו הרופפת של בן-ציון על יכולתו לשאת עונש זה:
המערער חולה במחלה קשה מאוד (פוליארטריטיס נודוזה), המקצרת את תוחלת חייו במידה ממשית מאוד.
לאחרונה חלה, כפי הנראה, הרעה נוספת במצבו עקב התפשטות המחלה לאחת הכליות.
הוא זקוק להשגחה רפואית מתמדת ולשמירה מעולה בפני הידבקות במחלות אחרות, כי הטיפול האנטיביוטי מקטין את כוח ההתנגדות של גופו לסכנת זיהום.
מקרהו של המערער יוצא אפוא מגדר מקרים רגילים של מערערים המבקשים מבית-המשפט התחשבות במצב בריאותם.
עניין זה הטריד אותנו לא מעט, כי כאן אנו דנים בדיני נפשות פשוטו כמשמעו.
אך לבסוף החלטנו שגם הוא אינו מצדיק את שינוי מידת העונש על ידי בית-משפט זה.
האמת המרה היא, לדעת רופאיו של המערער שלא נסתרה, שגורל התפתחותה של מחלתו ייחתך לשבט או לחסד במשך השנים הקרובות.
לא נוכל לקצר את תקופת מאסרו עד כדי סיומה בשנים קרובות אלא דווקא, ובנסיבות העניין אין טעם לקצרה חלקית: אם המערער יעבור בשלום את שנות מאסרו הראשונות, ממילא תהיה התחזית הרפואית, לפי הידוע לנו כיום, יותר מעודדת לשנים הבאות.
לאחר פסק דין זה נכלא בן-ציון ב-5 באוקטובר 1975, ובמהלך כליאתו אושפז פעמים אחדות.
בן-ציון פנה פעמים רבות לוועדת השחרורים, על מנת שזו תמליץ לשחררו עקב מצב בריאותו.
הוועדה סירבה לעשות זאת, ובן-ציון עתר לבג"ץ שיורה לוועדה להמליץ על שחרורו.
בג"ץ דחה את העתירה, תוך שהוא עוסק בהרחבה במצב בריאותו של בן-ציון.
בין השאר נאמר בפסק דינו של הנשיא זוסמן:
אין חולק על כך שהעותר הוא אדם חולה מאוד, שמצבו ירוד והמשיבים אינם כופרים גם בטענה כי בית-הכלא (בו מוחזק העותר לרוב בחדר החולים) אינו המקום האופטימלי לאנשים מסוגו.
כך גם נקבע בבית-החולים "אסף הרופא" בתעודת השחרור מיום 7 ביוני 1976. סבורני שכל מי שטובת העותר קרובה ללבו, ובראשונה משפחתו המרבה לטרוח למענו, חייב לקבל עובדה זו ברגש של הקלה וסיפוק.
כולי עלמא לא פליגי שהעותר סובל ממחלה קשה, של לב ושל הריאות (קצרת), אך נאמנים עלי דברי הוועדה המשיבה שכאלה יש עוד הרבה בבתי-הכלא, והעותר בוודאי מקבל את הטיפול הרפואי הדרוש.
אישי ציבור וחברי כנסת פנו לנשיא בבקשה שיחון את בן-ציון.
הנימוק לבקשת החנינה היה כפול:
מחלתו ומצב בריאותו של בן-ציון
תחושה שמדובר בחוסר צדק, בטענה שבן-ציון לא חרג בפעילותו הבנקאית מהנורמות בענף, והואשם בשל נטיותיו הפוליטיות.
בשנת 1977, בתחילת דרכו של מנחם בגין כראש ממשלה, כאשר כיהן גם כשר המשפטים, המליץ בגין בפני נשיא המדינה, אפרים קציר, להעניק חנינה לבן-ציון, מתוך התחשבות במצב בריאותו הקשה.
בהמלצת ראש הממשלה העניק הנשיא קציר לבן-ציון חנינה חלקית, בן-ציון שוחרר מן הכלא ב-8 בספטמבר 1977 אך חויב לשלם לאוצר המדינה את הקנס בסכום של עשרים וחמישה מיליון לירות ישראליות שהוטל עליו.
קיומו של הרישום הפלילי, שלא נמחק, מנע מבן-ציון לקחת חלק בניהול חברה כלשהי.
ב-2 במרץ 1980 פרסם העיתונאי יהושע ביצור ב"מעריב" כי "חברי הכנסת משה שחל ויוסי שריד טוענים כי הגיע לידיהם חומר המוכיח שיהושע בן-ציון קיבל חנינה ושוחרר מן הכלא בעקבות התערבותו האישית של ראש הממשלה מנחם בגין, מפני שתרם סכומי כסף גדולים לליכוד ולתנועת החרות.
לטענת הח"כים שחל ושריד, הגיע אליהם מידע זה מאיש שהיה מקורב בעבר לבן-ציון."
בן-ציון תבע את "מעריב" בגין פרסום לשון הרע.
בית המשפט העליון קבע: "אין מחלוקת, שלימים התברר כי המידע, שעליו הסתמכו חברי הכנסת בדברים הכלולים בכתבה, היה מוטעה".
למרות הקביעה המשפטית כי המידע מוטעה, התביעה נדחתה, שכן הפרסום היה חזרה על פרסום קודם של חבר-הכנסת המוגן על פי חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם.
בעקבות ניסיונה של המדינה לגבות מבן-ציון את הקנס שהוטל עליו, ניסיון שלא צלח, הוכרז בן-ציון כפושט רגל ב-20 בדצמבר 1976, למפרע מנובמבר 1975. בהליכי פשיטת הרגל נתבע בן-ציון להשיב גם את הכספים שבגנבתם הורשע.
עוד באפריל 1975 העביר בן-ציון לאחותו זכויות שהיו לו במקרקעין.
בית המשפט ביטל את ההעברה ואפשר לכונס הנכסים לגבות את הזכויות הללו.
בשנת 1997 פנה בן-ציון לבית המשפט המחוזי בתל אביב יפו, בבקשה כי מכוח הוראות סעיף 20(א) לחוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, בטל תוקפן של תביעות החוב שהגישו נגדו מדינת ישראל (בגין הקנס שהוטל עליו) ובנק ארץ ישראל בריטניה (בגין הסכומים בגינם הורשע).
בן-ציון טען שכספים שנתקבלו מבנקים בשווייץ במסגרת הליכי הפירוק, כיסו את הקנס שהושת עליו.
בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון דחו את טענותיו של בן-ציון כי שילם את הקנס שהושת עליו.
נדחו גם פניותיו של בן-ציון לנשיאי המדינה הבאים בבקשה להרחבת חנינתו כך שתכלול גם את טיהור שמו.
בן-ציון לא הביע חרטה על מעשיו, וכשנה לפני מותו טען שהגיעו לידיו מסמכים חדשים, ושבאמצעותם הוא מתכוון להגיש בקשה למשפט חוזר.
בדצמבר 2006 הודיע משרד המשפטים כי הסתיימו הליכי הפירוק של בנק ארץ-ישראל בריטניה, הליכים שהחלו "בעקבות מעילת-ענק של מי שהיה מנהלו הכללי של הבנק, יהושע בן-ציון ז"ל, בסך של 39.4 מיליון דולר".
בתו, אליאורה, נישאה לאריה אלדד, לימים קצין רפואה ראשי וחבר הכנסת.
נכדתו היא המוזיקאית קרני אלדד.
יהושע אריאלי (26 ביולי 1916 - 3 באוגוסט 2002) היה היסטוריון ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"ג 1993.
אריאלי (במקור: קרל לבל, Karl Löbel) נולד בשנת 1916 בקרלסבאד שבבוהמיה, כיום בתחומי צ'כיה (העיר קרלובי וארי).
הוא גדל בבית סוציאליסטי וציוני.
היה בן זקונים ולו שלוש אחיות הגדולות ממנו.
אימו הייתה אחראית בויצו שבבוהמיה ואביו היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית.
יהושע אריאלי עלה לארץ ישראל בשנת 1931, נקלט בחברת הנוער בכפר הנוער בן שמן, שם למד חקלאות.
בשנת 1933 עבר להתגורר בקיבוץ חפציבה.
החל מ-1937 למד מוזיקה, פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית, אך התנדבותו לצבא הבריטי קטעה את חוק לימודיו.
הוא התנדב לארגון ההגנה וב-1940 הצטרף, ביחד עם יוסף אלמוגי ויצחק בן-אהרן, לחיל החפרים ליחידת הסמלים והקצינים הראשונה שהסוכנות היהודית גייסה עבור הצבא הבריטי.
לאחר שהייה בת שנה בצפון אפריקה, נשלחו בשנת 1941 במסגרת מבצע לאסטר על מנת להקים כוח פלישה ליוון, כדי לקיים שם חזית שנייה.
אריאלי נפל בשבי הנאצים בקלמטה והוחזק שם במחנה שבויים בקורינתוס, הועבר כשבוי לסלוניקי ועבר מספר מחנות שבויים באוסטריה ובגרמניה הגדול ביניהם מחנה השבויים לאמסדורף 8B.
את עיתותיו העביר בהלחנת יצירות מוזיקליות ובקריאה בתנ"ך.
בסך הכול היה ארבע שנים שבוי מלחמה בריטי אצל הנאצים (את זהותו היהודית הסתיר).
בתום מלחמת העולם השנייה ולאחר שחרורו מהשבי, אריאלי נתמנה למפקד פלוגה בהגנה.
משלהי 1946 עד ראשית 1947 היה אריאלי שומרו האישי של דוד בן-גוריון.
במלחמת העצמאות שימש מפקדו הראשון של הגדנ"ע בירושלים והקים מחנות אימונים ובסיסי גדנ"ע ברחבי הארץ.
הוא לחם במסגרת הגדנ"ע במלחמת העצמאות והיה מייסדה של "פלוגת יהונתן" שלחמה בחזית ירושלים במלחמת העצמאות.
ב-1951 סיים את לימודי המוסמך באוניברסיטה העברית וטס לאוניברסיטת הרווארד שבבוסטון בארצות הברית שם למד עד שנת 1953. הוא קיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה ב-1955 מהאוניברסיטה העברית.
אריאלי שב ארצה ומאז ואילך נמנה עם סגל ההוראה של החוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטה העברית ועד מהרה נהיה לאחד מבכירי מוריו.
בשנת 1963 נתמנה לפרופסור חבר ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-1967 ייסד באוניברסיטה העברית את החוג הראשון בישראל ללימודים אמריקניים.
בתחילת שנות השישים הקים ביחד עם נתן רוטנשטרייך ופנחס לבון את תנועת "מן היסוד" ולאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי התנועה לשלום וביטחון.
אריאלי נמנה עם המייסדים של אוניברסיטת חיפה וכיהן כרקטור הראשון שלה.
בשנות השבעים עמד בצוותא עם פרופסור שמואל אטינגר בראש ועדה אשר קבעה את אופי הוראת ההיסטוריה בבתי הספר.
כן שימש כיושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית.
כהיסטוריון, עסק אריאלי במגוון רחב של נושאים.
עיקר מחקריו היו על העת החדשה, ובמיוחד בלטו מחקריו על ההיסטוריה של הדמוקרטיה האמריקנית.
הוא נחשב לאחד ההיסטוריונים החשובים בתחום זה מחוץ לארצות הברית.
כמו כן עסק גם בפילוסופיה של ההיסטוריה, בתולדותיו של מקצוע ההיסטוריה ובשאלות היסטוריות כלליות, החורגות מתקופה או אזור מסוימים, כגון שאלת חשיבותה של האישיות ההיסטורית.
קיבל את פרס ישראל לחקר ההיסטוריה לשנת תשנ"ג (1993).
בנו, ד"ר עמוס אריאלי, הוא מרצה במחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן.
זהו ספרו הראשון של אריאלי, שהתפרסם בשנת 1964, בו הוא מבצע מחקר החושף את ייחודה של המסורת המדינית בארצות הברית בתקופת המהפכה האמריקנית וראשית ימי הרפובליקה האמריקנית ומנתח אותם.
זהו אחד המחקרים הבודדים אשר נכתבו על ידי היסטוריון לא אמריקאי אשר נודעה לו השפעה על ההיסטוריוגרפיה של המחשבה המדינית בארצות הברית.
הספר הניח את אבן היסוד להיסטוריוגרפיה מדינית חדשה.
אריאלי גילה לאמריקנים את חשיבות עולמם האידיאי של אבותיהם המייסדים.
הוא ביקש לעמוד על אופייה האוניברסלי של הלאומיות האמריקנית ועל מקומו המיוחד של האינדיבידואליזם בה, תוך חיפוש השורשים האינטלקטואלים והדתיים במחשבה הפוליטית האנגלית, ובתודעה הפוריטנית והפרוטסטנטית.
נשיא איגוד ההיסטוריונים האמריקנים ציין בנאומו משנת 1974 כי מחקרו של אריאלי הוא המעמיק והמקורי ביותר במחקרים על האידיאלוגיה האמריקנית.
אריאלי כתב את הספר בשנת 1965 על מנת לבחון את ההאשמה המחודשת של דוד בן-גוריון וחגי אשד לגבי פרשת לבון, ספר שחלקים ממנו צונזרו מטעמי ביטחון.
המחשבה המדינית בארצות הברית (1969-1967)
שני כרכי אנתולוגיה שערך יהושע אריאלי הם אסופת מאמרים המהווים מסד וטפחות ללימודים אמריקניים.
ספרו של אריאלי, אשר יצא לאור בשנת 1992 הוא אסופת מאמרים פרי עטו, הבודקים את יחסי הגומלין בין ההיסטוריה הפונה אל העיון והעבר לבין הפוליטיקה אשר פניה מועדות אל העשיה, כשחץ הזמן פונה לעבר ההווה והעתיד.
אריאלי בוחן את הנושאים הללו באירופה, ארצות הברית וישראל.
בדיאלקטיקה זו נחשפות הפוליטיקה וההיסטוריה כשתי פנים של אותה מציאות פעלתנית, בספר מכונסים יחדיו מסות, מאמרים, ראיונות והרצאות.
בשער הראשון בספר: "היסטוריה בין הוויה לתודעה", עוסק אריאלי בחשיבותה של ההיסטוריה ובמידת חשיבותה של המחשבה ההיסטורית, החידוש שבהיסטוריה של המאות ה-18 וה-19, מעמדה של ההיסטוריה בין מדעי הרוח, מקומה של האישיות בהיסטוריה ואחריותו של ההיסטוריון כלפי החברה בה הוא פועל.
בשער השני דן אריאלי באושיותיה הדתיים והרוחניים של ההיסטוריה בת זמננו ומתמקד בהשלכותיה של המסורת הפרוטסנטית על עיצובו של העולם המודרני במערב.
שערו השלישי של הספר מוקדש לייחודה של אמריקה בתוקף היותה "עולם חדש" וכולל דיונים במשמעות ה"ספר" (frontier) בהיסטוריוגרפיה האמריקנית, כן הוא דן במשמעותה של ארצות הברית במאה העשרים.
בשערו הרביעי של הספר עוסק אריאלי בפוליטיקה במדינת ישראל.
הוא מנתח בעיות יסוד המהותיות לקיומה של המדינה, שיקבעו את תדמיתה בעתיד ומתרה מפני ניסיון של הפוליטיקה הישראלית וראשיה להתעלם מן התוצאות העלולות לנבוע כתוצאה מהכרעותיה.
מימד העתיד בחוויה האמריקאית/ יהושע אריאלי.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ו.
היסטוריה ומטא-היסטוריה/ יהושע אריאלי; ערך והוסיף מבוא, הערות וביבליוגרפיה דוד אוחנה.
המחשבה המדינית בארצות הברית: מקורות ותעודות/ ערך והוסיף מבואות והערות, בלווית תמונות יהושע אריאלי: המקורות תורגמו מאנגלית בידי שמואל מוהליבר, חיים בראוור ודוד הכהן.
גדנ"ע ירושלים בתש"ח/ עורך ראשי: יהושע אריאלי; ועדת מערכת: מרדכי רוטנברג, אלי זהר ואליעזר שמואלי; תחקיר וכתיבה: אהוד אמיר.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003.
יהושע בן אריה (1928 – 25 בדצמבר 2023) היה גאוגרף ישראלי, פרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית ורקטור האוניברסיטה.
בן אריה היה מגדולי חוקריה של ירושלים וארץ ישראל, חתן פרס ביאליק ופרס ישראל בתחום חקר ארץ ישראל לשנת תשנ"ט.
יהושע בן אריה נולד בפתח-תקוה למשפחת יהושע שטמפפר ממייסדי המושבה מצד אמו, ומצד אביו למשפחתו של משה צבי לבינסון ממיסדי פתח תקווה ומאה שערים מצד אביו.
מקור השם בן אריה הוא עברות של השם לביא סון.
הוא החל את דרכו כמורה בבית ספר תיכון.
בשנת הלימודים 1949–1950 התחיל את חוק לימודיו באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה של עם ישראל ובחוג החדש לגאוגרפיה שרק נפתח אז על ידי דוד עמירן.
במהלך לימודיו נפל בשבי הירדני, לאחר שתעה בדרכו לחקור את אזור בית גוברין, ושוחרר לאחר כחודשיים.
בתום לימודיו שב לצבא והיה חוקר במחלקת ההיסטוריה של צה"ל תחת נתנאל לורך.
ענף ההיסטוריה עסק באותה תקופה בחקר מלחמת העצמאות.
בן אריה הכין חוברות פרקי הסברה המלוות במפות וכוללות 12 שיעורים.
החוברת היוותה את התשתית לשיעורים והרצאות של מורים וקצינים בצבא במשך שנים רבות.
בהתבסס על החוברת נכתב הספר תולדות מלחמת הקוממיות, שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון.
נתנאל לורך, שהסתכסך עם הצבא עקב גישתו ההיסטוריוגרפית, הוציא ספר שהוא גרסה משלו לתולדות מלחמת הקוממיות.
בשנת 1958 שקד בן אריה על עבודת מאסטר אודות הגאוגרפיה של חבל לכיש שהיה אז שטח מוזנח במחקר.
הדבר הובילו לחקור את מערות הפעמון בבית גוברין.
את הדוקטורט הוא הגיש בשנת תשכ"ג 1962 לאוניברסיטה העברית, בהנחייתו של יצחק שטנר בנושא "הגאוגרפיה האזורית של עמק הירדן התיכון: מהכנרת בצפון ועד נחל תבור בדרום".
בשנת 1966 מונה בן אריה למרצה באוניברסיטה העברית, והפך למרצה בכיר שלוש שנים לאחר מכן.
בשנת 1971 מונה לראש המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת אוטווה, באוניברסיטת לונדון ובמרילנד.
ב-1972 היה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית, ושבע שנים לאחר מכן היה לפרופסור מן המניין.
בן אריה שימש כעמית מחקר בלונדון, שם אסף חומר על ספרות הנוסעים לארץ ישראל במאה ה-19. מחקרו יצא לאור בספר בשנת 1970 בשם: ארץ ישראל במאה התשע-עשרה - גילויה מחדש.
בשנים 1977 ו-1979 ראו אור שני ספריו על ירושלים תחת הכותר עיר בראי תקופה, שהיו מאז לנכסי צאן ברזל בחקר העיר.
הוא הרבה לעסק בחקר ארץ ישראל בראשית העת החדשה, ובין השאר ערך מספר מחקרים שבדקו את כמות והרכב האוכלוסייה לפני ההתיישבות הציונית.
ב-2011 השלים בן אריה מפעל, שראה אור בשלשה כרכים תחת הכותרת ירושלים היהודית החדשה בתקופת המנדט: שכונות, בתים אנשים (2011).
לאחר שרכש שם ומעמד בארץ ובעולם, הרבה בן אריה לפעול במוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בין היתר, הוא היה ממקימי אוניברסיטת חיפה ומהמייסדים של המחלקות לגאוגרפיה באוניברסיטאות תל אביב, חיפה ובאר שבע.
במקביל פעל גם במוסדות חינוך ותרבות שונים, כמו במשרד החינוך, במועצה לשימור אתרים, וביד יצחק בן-צבי בו היה פעיל במפעלי מחקר גדולים, וביניהם בייסוד "הקתדרה בעל פה" והמשכה – כתב העת קתדרה.
בשנים 1973–1977 כיהן בן אריה כראש ועדת מקצוע הגאוגרפיה במשרד החינוך.
בשנים 1974–1977 היה ראש 'המרכז לחקר ארץ ישראל והציונות' (כיום: 'מרכז צ'ריק לחקר הציונות, היישוב ומדינת ישראל') באוניברסיטה העברית, ובשנים 1974–1977 היה יושב ראש הוועדה האקדמית של יד יצחק בן-צבי.
בשנים 1981–1985 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית, ובשנים 1989–1993 ניהל את 'המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה' של יד יצחק בן-צבי.
בשנים 1993–1997 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית.
בן אריה התגורר בשכונת רחביה בירושלים.
בן אריה נחשב לאבי האסכולה הגאוגרפית-היסטורית המודרנית בארץ.
אסכולה זו משלבת תחומי ידע שונים ובהם היסטוריה, גאוגרפיה וארכאולוגיה לכדי מיקשה אחת.
זוהי גישה אינדוקטיבית הדוגלת באיסוף מרבי של מקורות: סקירת השטח, שימוש במפות, ספרות, תעודות, שניתן לבסס מהן מסקנות במסגרת הזמן הנחקרת הרלוונטית.
בתחום זה עמד בן אריה בקשרים קרובים עם עמיתיו חוקרי האסכולה ברחבי העולם.
הוא העמיד דור של תלמידים ממשיכי דרכו ברחבי האקדמיה הישראלית, בהם רוני אלנבלום, ריכב (בוני) רובין, רות קרק ורן אהרנסון (האוניברסיטה העברית), גדעון ביגר (אוניברסיטת תל אביב), יוסי בן-ארצי וארנון גולן (אוניברסיטת חיפה), יוסי כץ ועירית עמית-כהן (אוניברסיטת בר-אילן) וחיים גורן (מכללת תל-חי).
גם בין תלמידיהם של תלמידיו שלמדו באוניברסיטה העברית למדו אצלו והושפעו ממנו היו לחוקרים ואנשי סגל באוניברסיטאות ובמכללות.
ביניהם: נמרוד לוז, דורון בר, קובי כהן-הטב, אסף זלצר, מוטי זהר, מיכל משה ואחרים.
בשנת 1978 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "עיר בראי תקופה" ובשנת 1999 זכה בן אריה בפרס ישראל בתחום חקר ארץ ישראל.
בשנתיים שלאחר מכן יצאו לכבודו שני ספרים: האחד, נוף מולדתו: מחקרים בגאוגרפיה של ארץ-ישראל ובתולדותיה, מוגשים ליהושע בן-אריה (עורכים: יוסי בן-ארצי, ישראל ברטל, אלחנן ריינר, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ס); השני, ארץ בראי עברה: מחקרים בגאוגרפיה היסטורית של ארץ ישראל (בעריכת רן אהרנסון וחגית לבסקי.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית ירושלים, תשס"א).
בשנים שלאחר מכן העלה תוכנית גאוגרפית-פוליטית רעיונית לקידום פתרון טריטוריאלי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, המבוססת על חילופי שטחים בין ישראל לרשות הפלסטינית ולמצרים; בן-אריה גם פעל רבות במישור המדיני והציבורי למימוש תוכניתו, תוך שהוא מדגיש את היתרונות שכל אחד משלושת הצדדים המעורבים צפוי להפיק מכך.
בדצמבר 2008 התערב בן אריה לראשונה באופן פומבי בעניין גאוגרפי-פוליטי אחר, כאשר מחה נגד הקמת מוזיאון הסובלנות בתחומי בית הקברות ממילא בירושלים.
בשנת 2001, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
בן אריה היה נשוי לשרה, ארכאולוגית במקצועה, ולהם שלושה ילדים – זאב בן אריה, פרופסור אשר בן-אריה ואורית לייבוביץ'.
עמק הירדן התיכון: נגב כנרות.
מרחביה: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה-1965
ארץ ישראל במאה הי"ט: גילויה מחדש.
ירושלים: כרטא, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, 1970
עיר בראי תקופה - ירושלים במאה הי"ט, כרך א': העיר העתיקה, כרך ב': העיר החדשה בראשיתה.