tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הישגי השיא שלו בשלב זה של העונה היו רבעי הגמר בטורניר טוקיו (משטח קשה) ובטורניר סטוקהולם (משטח קשה באולם)
את שנת 2011 סיים נלבנדיאן כמדורג במקום ה-64 בעולם.
באליפות אוסטרליה הפתוחה נקנס נלבנדיאן ב-8000$ בשל התנהגות בלתי ספורטיבית לאחר שבסיום המשחק בסיבוב השני מול ג'ון אייזנר, בו הודח נלבדיאן בחמש מערכות, השליך המחבט הצידה..
ביוני העפיל נלבנדיאן לגמר טורניר קווינס.
במשחק הגמר הוא הוביל 1-0 במערכות מול מרין צ'יליץ', אך ספג הפסד טכני, לאחר שבמהלך המערכה השנייה בעט בעצבים בשלט פרסומת, ופצע בטעות את רגלו של שופט הקו.
באולימפיאדת לונדון (2012) נלבנדיאן הודח בסיבוב הראשון, לאחר שהפסיד בשתי מערכות לינקו טיפסרביץ'.
ב-1 באוקטובר 2013 פרש נלבנדיאן מטניס מקצועי לאחר שלא הצליח להתגבר על פציעה.
לאורך השנים היה דוד נלבנדיאן ציר מרכזי בנבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה.
מאזנו בגביע דייוויס עומד על 32-10 לטובתו, ומאזן של 21-5 במשחקי היחידים.
על אף שלא זכה עם נבחרתו בתואר הנכסף, סייע לה להגיע למעמד הגמר בשנת 2006, שם למרות שני ניצחונות על מאראט סאפין, ועל ניקולאי דווידנקו, הפסידה נבחרת ארגנטינה בתוצאה הכללית 3-2.
נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה בכיכובו של נלבנדיאן העפילה לגמר גם בשנת 2008. הגמר נערך על אדמת ארגנטינה, ולמרות ניצחון במשחק הראשון מול דוד פרר, הפסידה נבחרתו לנבחרת גביע דייוויס של ספרד בתוצאה הסופית 3-1.
גם בשנת 2011 העפילה נבחרת גביע דייוויס של ארגנטינה לגמר הטורניר, שם פגשה שוב את נבחרת גביע דייוויס של ספרד, על אף ניצחונו של נלבנדיאן במשחק הזוגות במפגש, יתר משחקי היחידים הוכרעו על ידי הספרדים, שניצחו בתוצאה הסופית 3-1.
הישגמס'תאריךטורנירמשטחשותףיריבים בגמרתוצאההפסד בגמר 1. 2003 בואנוס איירס, ארגנטינה חימר לוקאס ארנולד מריאנו הוד סבאסטיאן פרייטו 2-6 ,2-6
דוד סוסלן (גאורגית: დავით სოსლანი, דַוית סוֹסלַני) (מת בשנת 1207) היה נסיך אלאני והמלך המלווה של הממלכה הגאורגית המאוחדת, כבעלה השני של המלכה השולטת תמר, שנישאה לו בסביבות 1189. הוא נודע בעיקר בזכות מבצעיו הצבאיים בתקופת המלחמות הגאורגיות כנגד שכניהם המוסלמים.
דוד סוסלן היה חבר בית המלוכה ששלטה בממלכת אלניה, ממלכה נוצרית אורתודוקסית בצפון הקווקז, שאצולתה הרבתה בנישואי תערובת עם שושלת בגרטיוני מגאורגיה.
על פי מקורות מאוחרות יותר, שנכתבו בתקופת שלטונו של גיאורגי הרביעי לשה, בנם של תמר ודוד סוסלן (1212-1223), מיוחס מוצאו של דוד במעורפל כצאצא לבית בגרטיוני.
גרסה אחרת למוצא שושלת בגרט נמצאה מאוחר יותר בשני כתבים מהמאה השמונה עשרה של ההיסטוריון, הנסיך וחושטי בגרטיוני, שהתייחס לדוד סוסלן כצאצאו של גיאורגי הראשון (1014-1027) ואשתו האלנית, אלדה ובנם דמטרה (דמטריוס), טוען אומלל לכתר הגאורגי, שבנו דוד הוכרח על ידי בגרט הרביעי לגלות לאלניה.
על פי וחושטי, דוד וצאצאיו, אטון וג'דרון, נישאו למשפחת בית המלוכה האלני, והפכו ל"מלכי האוסים (אוסטים)".
ג'דרון זה, על פי וחושטי, הוא אביו של סוסלן.
תיאור זה של השתלשלות העניינים מקבל מהימנות על פי מספר היסטוריונים גאורגיים.
אף על פי זאת, סוגיית מקור הגנאלוגי של סוסלן נותר שנוי במחלוקת.
פיסקה מעניינת מהחיבור הגאורגי האנונימי, מהמאה השלוש עשרה, "היסטוריה ושבחים של שליטים", מציינת כי דוד היה תחת חסותה של הנסיכה הגאורגית רוסודן, בתו של דמטרה הראשון, דודתה של תמר מצד אביה, והגיע מ"צאצאי ("ძენი", "בני-") אפרים, שהיה אוסי נאה וחזק בקרב".
ההיסטוריון הגאורגי, קורנלי קקלידזה, מעלה את הסברה כי ייתכן שמשפחתו של סוסלן, "ה"אפרימידיסים", טענו כי הם מצאצאי אפרים מעשרת השבטים, ומשווה את האגדה המשפחתית לאגדה הבגרטים, שמחשיבים את עצמם כצאצאי דוד המלך.
בשנת 1946, הארכיולוגית הצפון אוסטית, אבגניה פצ'לינה, הודיעה כי במהלך החפירות בקפלת נוזאל בערוץ ארדון, בצפון אוסטיה, היא גילתה, לכאורה, את קיברו של דוד סוסלן, שזוהה בכתובת שבקפלה בכתב אסומתוורולי, והעלתה את הסברה כי ייתכן שדוד סוסלן היה ממשפחת צאראזון, שבט הרואי של הנוזאל הידועה במסורת הפולקלוריסטית של האוסטים.
אולם היפותיזה זו לא התקבלה על ידי רוב ההיסטוריונים הגאורגיים, שהטילו ספק במסקנותיה.
תמר נישאה לדוד סוסלן בארמון דידובה ליד טביליסי בין השנים 1187–1189, לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, הנסיך יורי בוגוליובסקי מרוס של קייב.
רושם הרשומות הארמני, מחיטר גוש, דיווח בחיבורו "אישקאראקאן" ("דברים שראוי להזכירם") כי תמר "נישאה לאיש מהממלכה האלאנית, קרוב משפחתה מצד אימה, ששמו סוסלן, נקרא דוד לאחר שעלה לכס המלכות".
מעמדו של דוד סוסלן כמלך מלווה, כמו גם דמותו באומנות של ימי הביניים, דמותו המופיעה על מטבעות, הוכתב בדקדקנות לסיפוק הצורך בדמות מלך גברית, אבל נותר שליט נחות, שמלכותו נבעה מסמכויותיה של תמר, ולא היה בעל סמכות עצמאית.
דוד תמך בנמרצות במדיניות ההתפשטות של תמר והיה אחראי במידה רבה להצלחות הצבאיות של הממלכה הגאורגית.
כל המקורות הגאורגיים מימי הביניים חד-משמעיים לגבי יופיו, כישרונו הצבאי, אומץ ליבו ונאמנותו לתמר.
בשנות התשעים של המאה השתים עשרה, הוביל דוד את הגאורגים לפשיטה על ברדה (Bərdə), תאודוסיופוליס, גר'ארקוניק (Գեղարքունիք), באילאקאן (Beyləqan) וגנג'ה.
ניצחונותיו על האילדגיזים של אזרבייג'ן בקרב שמקור (1 ביוני 1195), ועל הסלג'וקים של סולטנות רום בקרב בסיאן (1203), הבטיח את מעמדה של הממלכה הגאורגית במזרח ובמערב הקווקז.
זמן קצר לאחר מכן הוא נהרג בסביבות שנת 1207.
לתמר ודוד היו שני ילדים שהפכו מאוחר יותר למלכי הממלכה הגאורגית המאוחדת:
הרב דוד סלומון (ה'תר"ע, 1910 – ט' באייר ה'תשכ"ה, 11 במאי 1965) היה רבם של כפר אברהם ועין גנים (אז מושבי עובדים וכיום שכונות בפתח תקווה).
נולד בחרקוב שבאוקראינה לרב אברהם ישראל משה סלומון, שהיה רבה של העיר, ולצירל, בתו של הרב משה לנדינסקי, ראש ישיבת ראדין.
ילדותו ובחרותו עברו בצל המהפכה הקומוניסטית, השלטון הקומוניסטי סגר את כל הישיבות ברוסיה ואוקראינה.
כתוצאה מכך עבר למינסק שבבלארוס, בה התקיימו לימודים מחתרתיים שאורגנו על ידי קבוצות בחורים מישיבות שנסגרו על ידי השלטונות.
השיעורים נמסרו על ידי הרב יהושע צימבליסט מהורודנא במרתף בית הכנסת "שואבי מים", ועל ידי הרב אברהם אליהו מייזס (לימים מראשי נטורי קרתא) בבית הכנסת "משכיל לאיתן" בעיר.
על חבריו באותה תקופה נמנו הרב שאול ישראלי ששימש לו כחברותא והרב משה צבי נריה.
עם הזמן הפך המצב לבלתי נסבל, סלומון וחבריו אף נעצרו על ידי הנ.ק.ו.ד., ולמזלם הרב שוחררו לאחר חקירה צולבת, ללא משפט ומאסר.
בעקבות המעצר החליט לברוח לפולין ולצורך כך הצטרף ליוזמתו של הגאון הרב שאול ישראלי, (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית לישראל ובית הדין הרבני הגדול מראשי ישיבת מרכז הרב) ביחד עם הרב אברהם שדמי (לימים ראש כולל "בית זבול").
השלושה פנו לקבל עצה מהרב יעקב קלמס במוסקבה (לימים חבר מועצת הרבנות הראשית).
הרב קלמס ערך עבורם "גורל הגר"א" שנפל על הפסוק "פנו וסעו לכם ובאו הר האמורי ואל כל שכניו בערבה ובשפלה ובנגב ובחוף הים ארץ הכנעני והלבנון עד נהר הגדול נהר פרת" ().
מבחינתם הפור הופל והרמז הברור הכריע את הכף; לחצות את הגבול על אף הסכנה הכרוכה בכך.
בכ"ג בשבט ה'תרצ"ג (19 בפברואר 1933), התכסו השלושה בסדינים לבנים, למטרות הסוואה, על מנת שלא יבלטו על רקע השטח המושלג, והחלו להתגנב דרך נהר פרוט הקפוא הגובל עם פולין.
השלושה הצליחו להתחמק מהמשמרות הסובייטים, אך נתפסו מיד על ידי אנשי משמר הגבול הפולני והובאו למעצר.
בתחילה רצו הפולנים למסור אותם לידי הרוסים, אולם לאחר מכן הסכימו לבקשת העצורים לאפשר להם לנסות להשיג סרטיפיקטים לארץ ישראל, ואז "יגורשו" כחוק מפולין.
העצורים פנו במכתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק הרב הראשי לארץ ישראל בבקשת סיוע להשגת אישורי עלייה לארץ ישראל, שהיו מוגבלים במסגרת "הספר הלבן השני".
הרב קוק, שהבין את סכנת החיים בה שרויים הבחורים, פנה מיידית אל הנציב העליון, ארתור ווקופ, אשר נענה לבקשה ונתן את האישורים.
עם הגעת הסרטיפיקטים לפולין, שוחררו השלושה מהכלא וגורשו לארץ ישראל.
עם הגעתו ארצה בצוותא עם חבריו, החל הרב סלומון את לימודיו בישיבת מרכז הרב שעמדה בראשותו של הרב קוק.
כארבע שנים לאחר מכן, הוסמך לרבנות במסגרת הישיבה על ידי הרב יעקב משה חרל"פ.
במשך תקופה למד בהיכל התלמוד בתל אביב.
משרתו הראשונה, הייתה כרבם של המושבים עין גנים וכפר אברהם, שהפכו במרוצת השנים לשכונות בעיר פתח תקווה.
הוא הקים בעין גנים ישיבה, שבהמשך עברה לכפר אברהם.
עם קום המדינה בתש"ח, יזם בצוותא עם כמה רבנים שונים של הציונות הדתית, את הקמת "חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי", ארגון שמטרתו הייתה לתת מענה לשאלות הלכתיות בענייני דת ומדינה.
למרות פעילותו הציונות והשתייכותו לזרם המפד"ל, היה ביחסים קרובים עם רבני הציבור החרדי, ואף עם מתנגדי המדינה כדוגמת הגרי"ז רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, (רבי ועלוועל מבריסק) איתו למד בדרך קבע אחת לשבוע.
גם מבחינה חינוכית פעל עם אנשי אגודת ישראל, כאשר ייסד את רשת ישיבות תורה ומלאכה (תו"ם), תחת הנהלתו של איש אגודת ישראל וחבר הכנסת מטעמה, הרב שלמה יעקב גרוס.
נפטר בט' באייר ה'תשכ"ה, מהתקף לב, בשנת ה-55 לחייו ונקבר בבית הקברות סגולה.
על שמו שכונת "קריית הרב סלומון" הסמוכה לכפר אברהם, וישיבת נחלת דוד שהוקמה על ידי בנו, הרב ברוך שמעון סלומון כמחצית השנה לאחר פטירתו.
הרב דוד סלומון נישא לציפורה, בתו של הרב ישראל אריה ספיר, מרבני פתח תקווה.
בנו הרב יעקב משה סלומון מילא את מקום אביו כראש הישיבה הטכנולוגית בכפר אברהם ושימש כמנכ"ל משרד הדתות.
בנו הרב חיים שלמה היה מנהל ובעלים של בית אבות מונטיפיורי בפתח תקווה.
בנו הרב ברוך שמעון סלומון מילא את מקומו כרבה של שכונת "כפר אברהם", ובהמשך היה רבה הראשי של פתח תקווה, ראש ישיבת נחלת דוד.
בנו הרב יהושע סלומון (חתנו של הרב אליהו חזן ראש ישיבת תורה ודעת) הוא ראש כולל בירושלים.
בנו מאיר היה ראש האגף לאכיפת חוק הונאה בכשרות ברבנות הראשית לישראל.
בנו הרב אברהם יצחק סלומון היה ר"מ בישיבת "נחלת דוד" לצעירים בפ"ת ובישיבה הטכנולוגית כפר אברהם.
בנו הרב אליהו הוא רב המושב בית גמליאל והמועצה האזורית חבל יבנה.
חתנו הרב יוסף שיינין - רבה הראשי של אשדוד
חתנו הרב מנחם תיק היה בשליחות בקהילה באודסה באוקראינה 13שנים
חתנו הרב עמירם שקדי, ראש כולל אהלי דבורה בירושלים
חתנו הרב גרשון בינט, מנהל כולל תומר דבורה בירושלים ומשנה למנהל האגף החינוך התורני בעיריית ירושלים
בין גיסיו: הרב דוד חנזין מחב"ד והרב חיים מנחם בקשט, שהיה סגן הרב הראשי לצה"ל.
חכם דוד ניטו (ונציה 1654 - לונדון 1728), היה איש אשכולות יהודי: רב, ראש ישיבה, דיין, רופא, פילוסוף, אסטרונום, מתמטיקאי, משורר וסופר.
הוא כיהן כראש מוסדות ציבור בקהילת ליוורנו, וכאב"ד ורב הקהילה הפורטוגזית בלונדון.
התפרסם בשל ספרו "כוזרי שני" המוכיח את אמיתות התורה שבעל-פה.
דוד ניטו (Nieto) נולד בוונציה, בכ"ט בטבת ה'תי"ד (13 בינואר 1654), למשפחה מצאצאי האנוסים.
אביו, פנחס ניטו, היה סוחר, מנכבדי העדה הספרדית בעיר וחבר ה'מעמד' שלה.
הוא התכתב עם הרב שמואל אבוהב, רבה של ונציה, ותשובות אליו מופיעות בספרו "דבר שמואל".
ניטו התחנך בוונציה, והיה תלמידו המובהק של הרב אבוהב.
בנעוריו עברה משפחתו לרג'יו, שם קיבל אביו רישיון מדוכס המדינה להקים בית מלאכה ליצור גרביים, אך משהוקם גטו בעיר עברו לרומא.
הוא השתלם באוניברסיטת פדובה ברפואה ובפילוסופיה, ובפדובה השלים את לימודיו וקיבל את סמיכתו לרב.
לאחר נישואיו התגורר ניטו בליוורנו, בה כיהן כדיין, דרשן, וראש ישיבה, ובשנת 1701 התבקש בידי קהילת לונדון לשמש בה כרב, לאחר עזיבתו של רבי שלמה אאיליון את לונדון לאמסטרדם.
רבי דוד ניטו הגיע ללונדון בספטמבר 1701.
בחורף ה'תס"ד פרצה בקהילת לונדון מחלוקת עזה סביב השקפותיו של רבי דוד ניטו, לאחר דרשה שמסר בבית הכנסת.
בדרשתו טען הרב כי אלהים והטבע אחד הם.
מתנגדיו, עשו שערורייה ורעש בקהל והאשימו אותו בקרבה לדעותיו של ברוך שפינוזה, שהוכרז בידי הקהילה היהודית ככופר.
המחלוקת הסתבכה לאחר שהקהילה הדיחה את מתנגדי הרב מתפקידיהם הרשמיים, וסירבה לכל התערבות של בוררים חיצוניים בפרשה.
במהלך המחלוקת הדפיס הרב ניטו חוברת בספרדית בשם "ההשגחה האלוהית" או בשמה המלא "על ההשגחה העליונה האלוהית, עצם הטבע האוניברסלי, או על טבע הטבעים" (Della Divina Providencia, ó sea Naturalezza Universal, ó Natura Naturante) להבהרת עמדתו.
המחלוקת באה לסיומה רק לאחר כשנתיים, כאשר הועברה להכרעת בית הדין האשכנזי בהמבורג (שמפאת ריחוקו נחשב לנייטרלי), בראשות רבי צבי הירש אשכנזי (ה"חכם צבי"), שפסק לטובת רבי דוד ניטו וכתב תשובה ליישב את דבריו, מה שהביא לשלום בין הצדדים.
רבי דוד ניטו נחשב אחד ממתנגדי השבתאות הנחרצים והתקיפים.
בעת הפולמוס הגדול שפרץ באמסטרדם בשנת 1714 סביב ספריו ושיטתו של השבתאי נחמיה חייא חיון, עמד ניטו לצידם של רבי משה חגיז וה"חכם צבי" כנגד עמדתה של הקהילה הספרדית באמסטרדם בראשות רבי שלמה אאיליון - קודמו של ניטו ברבנות לונדון.
ניטו אף חיבר חיבור מיוחד בשם "אש דת" נגד ספרו של חיון "שלהבתיה" בו תקף חיון את מצדדי שיטת ה"צמצום שלא כפשוטו" ובראשם הפילוסוף-המקובל הספרדי-הולנדי רבי אברהם כהן דה-הירירה.
לאחר שנאלצו חגיז והחכם צבי לעזוב את אמסטרדם מזעם הקהילה הם עברו אל לונדון, תחת חסותו של ניטו.
בנוסף לעימות הישיר כל שנות כהונתו מול דעות השבתאים, נאלץ הרב להפריך עלילות שווא שהעלילו אנשי-כנסייה נוצרים נגד היהודים.
מאידך, נוכרים רבים אהדו אותו, והוא לא מנע מכמרים להשתתף בשיעורו בגמרא.
רבי דוד ניטו טיפל באנוסים הרבים שהגיעו מספרד ופורטוגל ושבו ליהדות ללא כל ידיעות.
ספרו החשוב והמפורסם ביותר, "מטה דן וכוזרי חלק שני", מוקדש להוכחת אמיתות התורה שבעל-פה ודברי חז"ל.
רבי דוד ניטו ביקש ממרביצי התורה בכל נפוצות יהודה וישראל שילמדו את שלושת הוויכוחים הראשונים שבספר לתלמידים, ויפרשו אותם באר היטב, קודם שישנו לתלמידים פירוש המשנה או הגמרא, למען לא יפוג לבם בראותם שקלא וטריא כי יכירו וידעו שאלו ואלו דברי אלוקים חיים.
רבי דוד ניטו נפטר בלונדון, ביום בו שמלאו לו 74 שנים, בכ"ח בטבת ה'תפ"ח (10 בינואר 1728).
את מקומו מילא בנו, הרב יצחק ניטו.
רבי דוד ניטו אמר בדרשה שהשם יתברך והטבע, והטבע והשם יתברך, הכל אחד.
רבי דוד ניטו הסביר את דבריו באופן הבא:
הוא מקיים ומכריח שהשם יתברך והטבע, והטבע והשם יתברך, הכל אחד, מאחר שדוד המלך מקיימו: וכו'.
שם טבע הוא המצאת האחרונים, ואינו מצוי בדברי חז"ל.
הקב"ה משיב הרוח, והוא יתברך מוריד הגשם, והוא יתברך מפריח טללים, מזה מוכרח שהקב"ה עושה כל אותם העניינים שהאחרונים קוראים טבע, באופן שאין טבע בעולם, ואותו דבר שהוא ההשגחה הוא שקוראים טבע.
זה שאמר שהאלוקים והטבע, והטבע והאלוקים, הכל אחד.
דעה זו ישרה חסידה וקדושה, ואשר לא יאמינו בה הם קראים ואפיקורסים.
כמעין תוספת לדברי רבי דוד ניטו והחכם צבי, כתב הרב משה אביגדור עמיאל, שאמנם זהו מה"שקרים המוסכמים" כי מה שמוסכם בפי כל כי את האלוקים אנו יודעים מהטבע, בעוד כל מה שאנו קוראים טבע הוא בא רק כדי לשבר את האוזן.
ספר "מטה דן וכוזרי חלק שני"
הספר נקרא "מטה דן", בהיותו מטה עוז ודין, להכות על קודקוד הקראים, תלמידי ענן ושאול, ולדון אותם במלקות ברצועת האמת והסברא.
ולפי שמגמת רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי להוכיח אמיתת התורה שבכתב בפרט ועל התורה שבעל-פה לא דיבר אלא בכללות, הלך רבי דוד ניטו בעקבותיו, להוכיח אמיתות התורה שבעל-פה בכלל ובפרט, וחיבר ספרו, כספר הכוזרי, בדרך שאלה ותשובה בין הכוזרי והחבר השני, וכינה אותו "כוזרי חלק שני".
הספר "מטה דן וכוזרי חלק שני" עשיר בהוכחות הגיוניות ומדעיות.
הראשון, להוכיח שכבר בימי הנביאים הייתה לישראל תורה שבעל פה.
השני, להוכיח שחכמי ישראל לא בדו מלבם פירוש התורה והמצוות.
השלישי, להוכיח שמחלוקת חז"ל נוגעת רק לפירוש קצת מן העיקרים אבל לא לעיקרים המקובלים.
הרביעי, להראות שהתורה כוללת כל החכמות, ושחכמי ישראל היו בקיאים בכל החכמות ויש להם יתרון על הפילוסופים.
החמישי, להוכיח אמיתות סוד העיבור וחשבון השנים.
הספר התקבל בקהילות ישראל, יצא לאור בשנית בשנת תק"מ (1780) בהסכמת הרב אריה לייב גינצבורג, ובמהלך הדורות בשמונה מהדורות נוספות.
בשנת תקנ"ד (1794) רבי משה חיים רימיני, מרבני פירנצה, צירף לספרו "מחר חדש" את הקונטרס "מטה דן כוזרי", השגות על קצת דברים שכתב רבי דוד ניטו בוויכוח החמישי, שלדעת רבי משה היו כשגגה שיצאה מלפני השליט.
הקהילות יעקב (בספרו "חיי עולם") מנה את הספר כספר מתאים לאלו הרוצים לעסוק בחקירה עקב בעיות באמונה.
כתב הרב שמעון יעקב הלוי גליקסברג: 'החכם ר"ד ניטו מופיע בספרו זה, כאחד מגדולי התורה בישראל ובקי גדול בחכמות הכלליות, הוגה דעות אמיתיות ומגן על מסורת היהדות בכישרון רב מתוך הכרה פנימית, ברורה וחזקה.
ולכן עושה הספר רושם עז על כל ההוגים בו, והוא באמת מן הספרים המעולים והמועילים בספרות ישראל'.
מטה דן המכונה 'כוזרי שני', להוכחת אמיתות התורה שבעל פה.
עיקרו של הספר נכתב נגד טענות הקראים, אך מכוון באופן ישיר נגד טענותיו של אוריאל אקוסטה.
את שם הספר וצורתו אימץ מספר הכוזרי של רבי יהודה הלוי.
אש דת, נגד ספריו של השבתאי נחמיה חייא חיון, ובעיקר להגנת הפילוסוף-המקובל הספרדי-הולנדי אברהם כהן דה-הירירה מטענות הכפירה שהטיח בו חיון.
הרב ניטו חיבר מספר חיבורים נוספים בעברית ובספרדית שנותרו בכתב-יד.
אחד מהם הוא אנציקלופדיה ראשונה מסוגה על כל התלמוד בבלי בשם "שער דן" שכנראה לא הספיק להשלימה.
כן חיבר שאלות ותשובות, שכמה מהן נכנסו לשו"ת "פרי עץ חיים" לחכמי ישיבת "עץ חיים" באמסטרדם, ושירים לעת מצוא שכמה מהם נכנסו לקובץ השירים "קול עוגב".
הרב פרופ' דוד ניימרק (לעיתים נוימרק; בכתיב יידי: ניימאַרק; בכתיב לועזי: David Neumark או Neimark; כ"ב באב תרכ"ו, 3 באוגוסט 1866, שטשרץ, גליציה – י"ח בכסלו תרפ"ה, 15 בדצמבר 1924, סינסינטי, אוהיו), פילוסוף יהודי רפורמי, חוקר הפילוסופיה היהודית ופעיל ציוני.
דוד ניימרק נולד לשלמה בעיירה שצ'ז'ץ שבגליציה (בפולנית: Szczerzec; שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) וכיום Щирець שבאוקראינה) בשנת תרכ"ו (1866).
ניימרק היה ילד פלא, שהחל בגיל שנתיים וחצי בלימוד עברית ובגיל שש בלימודי תלמוד.
בילדותו התחנך בחדר, ובבגרותו (1887) למד גם לימודים תיכוניים בעיר לבוב.
בין השנים 1892–1896 התגורר בגרמניה, למד באוניברסיטת ברלין (התמקד בלימודי פילוסופיה) ונסמך לרבנות בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בעיר.
בתקופת שהותו בלבוב החל ניימרק לפעול במסגרות לאומיות ושיתף פעולה עם שמריהו לוין, יוסף לוריא, ראובן בריינין, יהושע טהון, מרדכי אהרנפרייז ומיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
בברלין, בשנת 1896 החל לכתוב בעיתון "השילוח" בהוצאת אחד העם, בו גם פורסמה עבודת הדוקטורט שכתב בנושא "תורת הבחירה בשיטותיהם של קאנט ושופנהאואר".
באותהּ שנה החל לכהן כרב בראקוניטץ (רקוניץ, ) שליד פראג ובאפריל 1899 עמד בראש האספה הציונית הראשונה שהתקיימה בסביבת פראג.
בשנת 1904 סיים את תפקידו וחזר לגרמניה לבקשתו של אחד העם, לצורך עריכת מדור היהדות באנציקלופדיה עברית "אוצר היהדות" שתוכננה בהוצאת "אחיאסף".
לאחר שבוטלה הדפסת האנצקלופדיה, היגר ניימרק בשנת 1907 לארצות הברית.
בשנת 1908 שכר נשיא ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי שבמדינת אוהיו, הרב קאופמן קוהלר (Kohler), את ניימרק למשרת פרופסור לפילוסופיה בהיברו יוניון קולג', משרה שבה כיהן משנה זו ועד פטירתו ב-1924. ניימרק נחשב בקרב הסטודנטים למרצה פופולרי בשל חכמתו ושנינותו.
באמריקה זכה לכינוי "פאט" (Pat; קיצור של השם האירי הנפוץ "פטריק") בשל הזקן האדמדם שטיפח, שבגינו דמה לדמות הסטראוטיפית של אירי בתקופתו.{{הערה|Jacob Rader Marcus, United States Jewry, 1776-1985: The Germanic Period, Wayne State University Press, 1993|כיוון=שמאל}}
בשנת 1912 יצא ספרו "תולדות העיקרים בישראל", וב-1921 פרסם את "תולדות הפילוסופיה בישראל".
בתווך (1917) הוציא קובץ מאמרים על עניינים פילוסופיים, ספרותיים וזמניים בשם "מקרן זווית".
ניימרק פרסם מאמרים בנושאי אקטואליה ופילוסופיה בעברית, בגרמנית ובאנגלית.
הוא השתתף בקביעות במערכת "השלח" ("השילוח"; מהיווסדו) וכתב ב"לוח אחיאסף", "התורן" ו"הדור".
בשנותיו בארצות הברית השתתף במרבית העיתונות העברית הנפוצה.
בכתב העת של ראובן בריינין "ממזרח וממערב" כתב, לראשונה בשפה העברית, על אודות ניטשה.
פרופ' ניימרק נפטר בסינסינטי בחורף 1924.
בתו, מרתה ניימרק (1904–1981), הייתה הראשונה שהעלתה את נושא סמיכת נשים לרבנות: בשנת 1921, בהיותהּ בת שבע-עשרה, הגישה מרתה – אז סטודנטית בהיברו יוניון קולג' – בקשה להיסמך לרבנות.
בקשתהּ עוררה דיון בן שנתיים בשאלה אם על הקולג' להסמיך גם נשים לרבנות.
בפתיחת הספר, מספר ניימרק כי בתהליך חיבור הספר "תולדות הפילוסופיה בישראל" - מעבודותיו העיקריות והמפורסמות ביותר - החליט שעל מנת לבסס את הרעיונות המופיעים בו יש תחילה לחבר סיכום יסודי של תולדות העיקרים ביהדות לאורך ההיסטוריה.
את המושג "עיקר" מתאר ניימרק בתור האמיתות העיקריות העומדות בבסיס האמונה (מקביל למונח באנגלית Dogma ).
בתחילת הספר דן ניימרק בשאלה האם בכלל ליהדות ישנם עיקרים, לאור מחלוקת בנושא בתקופת כתיבת הספר.
לאחר מכן, הוא מפרט את העיקרים כפי שהוא רואה אותם תחת חלוקה לעיקרים מהותיים, היסטוריים, ומעשיים.
לאחר ההקדמה, מסכם ניימרק את תולדות העיקרים ביהדות בחלוקה ל-4 תקופות היסטוריות מוגדרות:
תקופת ספרי הברית, מימות משה עד עזרא.
תקופת אנשי כנסת הגדולה, מדור עזרא עד חתימת כתבי הקודש.
תקופת המשנה, מחתימת כתבי הקודש עד חתימת המשנה.
תקופת הוויכוח הספרותי, מחתימת המשנה ואילך
בספר זה מבטא ניימרק עמדות ביקורתיות המאפיינות את התפיסה הרפורמית של תקופתו, ואף הולכות צעדים מספר מעבר אליהן.
לדוגמה, הרעיון כי שלוש הבריתות - ברית סיני, ברית דברים, וברית עזרא - הן יצירות ספרותיות נפרדות שבאו להגדיר את עיקרי האמונה, ובכך להחליף את הברית הקודמת.
החידוש שמציע ניימרק, הוא שכל אחת מהבריתות באה לא כדי לבטל את קודמתה, אלא כדי לתקן בעיות מרכזיות במערכת האמונה והדת שאפיינו את העם בתקופתן.
הספר מתואר על ידי ישוע בלוך בתור עבודת המחקר המקיפה ביותר בנושא באותה התקופה.
על כך מוסיף בלוך ומתאר את ניימרק כאחד המלומדים היהודיים החשובים ביותר בזמנם.
דוד בן שלמה נימרק, תולדות העיקרים בישראל, אודסה: מוריה, תרע"ג-1912 – תרע"ט.
דוד ניימרק, מקרן זווית: קובץ מאמרים על עניינים פילוסופיים, ספרותיים וזמניים, ניו יורק: אסף, תרע"ז-1917.
דוד בן שלמה נימרק, תולדות הפילוסופיה בישראל: על פי סדר המחקרים, ניו יורק: א.י.
דוד ניימרק, "כוח הקולטורה של היהודים", לוח אחיאסף, ח (תר"ס), עמ' 155–172.
דוד סימור , שנודע בכינויו שים (בכתיב צרפתי: Chim), היה צלם וצלם עיתונות יהודי-פולני-אמריקאי.
נולד בשנת 1911 בשם דוד שִימִין (בפולנית: Dawid Szymin) בעיר ורשה, בנם של רגינה ובנימין שימין (1880–1942), מו"ל נודע של ספרים עבריים ויידיים בוורשה, שותף בהוצאת הספרים החשובה "צנטרל".
למד אמנות גרפית בלייפציג, והחל להתעניין בצילום כאשר המשיך בלימודיו בסורבון שבפריז בשנת 1933. אז החל לעבוד כצלם עיתונות עצמאי, וחתם על עבודותיו 'CHIM' ("שים") – קיצור פונטי בכתיב צרפתי באותיות רישיות של שם משפחתו, שימין.
שים התפרסם וזכה למוניטין לאחר שסיקר את מלחמת האזרחים בספרד בין השנים 1936–1938. בשנת 1939 תיעד שים את מסעם של פליטים ספרדים למקסיקו, ומשם נסע עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לניו יורק, ואימץ לעצמו את שם המשפחה סימור.
ב-1942 התגייס שים לצבא האמריקני (כחלק מנערי ריצ'י), והשתתף בלחימה באירופה.
שני הוריו נותרו בפולין ונרצחו בשנת 1942 באוטבוצק.
עם סיום המלחמה חזר לאירופה לתעד מטעם אונסק"ו את מצוקתם של הילדים הפליטים.
בשנת 1947 הקים סימור יחד עם אנרי קרטייה ברסון ורוברט קאפה את סוכנות מגנום.
הוא המשיך לסקר נושאים מגוונים, החל ממצוקתם של הילדים בכל רחבי אירופה, דרך כוכבי הוליווד ועד לסיקור עלייה לישראל בשנותיה הראשונות.
לאחר מותו של קאפה ב-1954 היה שים לנשיא סוכנות מגנום, והחזיק בתפקיד זה עד למותו שלו שנתיים מאוחר יותר.
ב-10 בנובמבר 1956 נהרג סימור מפגיעת מכונת ירייה מצרית בעת שסיקר את שביתת הנשק לאחר מבצע קדש, ארבעה ימים לאחר חתימתהּ בסואץ.
אחותו הגדולה, הָלָה (הלינה) שימין (לימים איילין (Eileen); 1908–2004), היגרה אף היא לניו יורק.
היא הייתה אשתו של העיתונאי והסופר שמואל לייב שניידרמן, ולקחה חלק מרכזי במחקר ובעריכת חומריו.
בנה הצעיר, בן שניידרמן, הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 2011 פורסם סרט דוקומנטרי המזוודה המקסיקנית אודות נדודי אוסף של כ-4,000 צילומים ממלחמת האזרחים בספרד שצילמו רוברט קאפה, דוד סימור וגרדה טארו שנעלמו לאחר מותו של קאפה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ונתגלו במקסיקו בשנת 2007.
דוד סארְנוֹף היה יזם ואיש עסקים יהודי-אמריקאי, חלוץ בתחומי שידור רדיו וטלוויזיה, תקשורת אלחוטית ואלקטרוניקה לצורכי בידור.
הוא ייסד את רשת השידור NBC ועמד בראש ענק האלקטרוניקה RCA במשך חמישה עשורים עד פרישתו ב-1970. בשל כך, ובשל העובדה כי היה בעל דרגת בריגדיר גנרל בחיל הקשר (אותה קיבל בעת שירות מילואים בשנת 1945), זכה לכינוי "הגנרל".
סארנוף נולד בשטעטל אוזליאני (Uzlyany, בבלארוסית: Узляны) ליד מינסק אז באימפריה הרוסית.
הוא למד בחדר עד להגירת משפחתו לארצות הברית ב-1900. הוא פרנס את משפחתו כמוכר עיתונים ולאחר מכן, בגיל 15, התקבל כנער שליח בחברה לייצור כבלים.
לאחר שלא קיבל חופש בראש השנה עבר לחברת מרקוני לאלחוט וטלגרף.
הוא עבר מתפקיד לתפקיד תוך שהוא לומד עקרונות של תקשורת אלחוטית תוך כדי עבודה.
הוא נשלח לאייש תחנות אלחוט מרוחקות בצפון אמריקה בננטקט, ניופאונדלנד ולברדור ובין היתר סייע לספינות ציד לווייתנים ואיים מרוחקים.
ב-1912 היה מוצב בתחנת הטלגרף והאלחוט בחנות וונאמייקר בניו יורק.
לדבריו אייש במשך שלושה ימים רצופים את עמדת האלחוט בחנות, על מנת לסייע באיתור וחילוץ ניצולי הספינה טיטניק.
אולם, כפי שציינו היסטוריונים הוא לא דייק בדבריו, כיוון שבאותה עת כבר היה בתפקיד ניהולי ולא כאלחוטן וכן כיוון שהאירוע החל ביום ראשון, שעה שהחנות הייתה סגורה.
חברת מרקוני גדלה מאוד עקב התקנות שתוקנו לאחר טביעת הטיטניק להרחבת רשת תחנות האלחוט והטלגרף וסארנוף התקדם לתפקיד ניהולי בכיר.
בנוסף לתפקידו הניהולי המשיך לפתח תחומים טכנולוגיים כגון הסדרת שידור אלחוט מרכבת ושידור מוזיקה מתחנת השידור בחנות וונאמייקר.
ב-1915 טען שהציע לנשיא החברה לפתח "תיבת רדיו למוזיקה" ("Radio Music Box") לקליטת שידורים מסוג זה, עם זאת לא נמצא לטענה כל אישוש.
כך או כך, במהלך מלחמת העולם הראשונה התרכזה פעילות החברה במכירת ותחזוקת מתקני הרדיו של צי ארצות הברית ורדיו לצורכי בידור לא נראה כהשקעה כדאית.
סארנוף היה במהלך המלחמה למנהל הפעילות המסחרית של מרקוני.
ב-1919 רכש אואן יאנג, מנכ"ל ג'נרל אלקטריק את מרקוני ויצר, יחד עם AT&T את תאגיד RCA, סארנוף קיבל תקציב של 2,000$ לפיתוח "תיבת רדיו למוזיקה".
ב-2 ביולי 1921 ארגן סארנוף שידור של קרב האיגרוף בין ג'ק דמפסי וג'ורג' שרפנטייה, שכונה "קרב המאה".
300,000 איש האזינו לקרב המשודר והביקוש למכשירי רדיו ביתיים זינק.
באותה עת מונה דייוויד סארנוף למנכ"ל RCA.
ב-1923 החל הממשל הפדרלי לחקור עבירה על חוקי ההגבלים העסקיים על ידי התאגיד המשותף, המונופוליסטי: AT&T, ג'נרל אלקטריק ו-RCA.
לא היו יהודים רבים באותה תקופה בהנהלת החברות הגדולות בארצות הברית וסארנוף סבל מהתנכלויות רבות על רקע אנטישמי.
לבסוף הלך לשוחח בנושא עם מנהלו יאנג והלה לקח אותו תחת חסותו.
באותה שנה רכשה RCA את חברת התקליטים והגרמופונים ויקטור טוקינג משין והפכה גם לשחקנית ראשית בתחומים אלה על ידי חברת תקליטי RCA.
ב-1937 הקים את תזמורת הבית של NBC (ו-RCA-ויקטור), התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית ואף שכר את ארטורו טוסקניני על מנת שינצח על התזמורת, בה ניגנו כמה מהנגנים הבולטים של התקופה, בהם ולדימיר הורוביץ, יאשה חפץ ורודולף סרקין.
התנהלותו של סארנוף כנשיא RCA
סארנוף טיפח תדמית עממית, שוחח עם מהנדסים וטכנאים ליד פסי הייצור ושולחנות התכנון ונראה כמי ששוקל ברצינות כל רעיון שהועלה בפניו.
עם זאת, הוא ידע להיות חסר מעצורים במלחמתו נגד מתחרים.
ב-1933 התנגד סארנוף להצעתו של אדווין ארמסטרונג, מהנדס בכיר ב-RCA וממציא השיטה לשידור באפנון תדר (FM), להעביר את שידורי NBC לשיטה החדשה (במקום שיטת אפנון משרעת (AM) ש-RCA שלטה בה ללא מצרים).
לפיכך עזב ארמסטרונג את RCA והקים חברה משלו.
ב-1948 תבע ארמסטרונג את RCA בטענה שסארנוף הפעיל במשך שנים את השפעתו על הוועדה הפדרלית לתקשורת של ארצות הברית (Federal Communications Commission - FCC) כך שתעכב ותמנע שידורי FM.
בתגובה טען סארנוף ש-RCA בעצם המציאה את שיטת אפנון התדר ותבע רישום פטנט.
הדיונים הממושכים בבתי המשפט התישו את ארמסטרונג ורוששו אותו מנכסיו עד שהתאבד ב-31 בינואר 1954.
שיטת השידור של CBS לא נקלטה במכשירי RCA ולו הייתה מתקבלת, הייתה מחייבת את הצרכנים להיפטר ממכשירי הטלוויזיה של RCA שברשותם ולרכוש אחרים.
על אף שב-1950 (לאחר שסארנוף הצליח לעכב את ההחלטה מספיק) אישרה ה-FCC את הטלוויזיה של CBS, בידי RCA היה כבר פתרון מתחרה עדיף (שהיה הבסיס לתקן NTSC).
בפברואר 1929 עמד אואן יאנג, מנכ"ל ג'נרל אלקטריק, עורך דין ודיפלומט, בראשות משלחת שנועדה לשאת ולתת עם הבנק המרכזי של גרמניה, הרייכסבנק, על הסכם לצמצום ופריסת חובותיה של גרמניה ופיצויי המלחמה שנפסקו לה במסגרת הסכם ורסאי.
יד ימינו במשלחת היה סארנוף, אשר ניהל את המשא ומתן עם נגיד הרייכסבנק, היילמאר שאכט.
במאי 1929 התפרסמה "תוכנית יאנג" שהמליצה על הקטנה משמעותית של סכום הפיצויים, ולהסדר תשלומים נדיב שהשתרע עד לשנת 1988, אולם הסכם זה נדחה על ידי אדולף היטלר והלאומנים הגרמנים.
ב-1944, בעת מלחמת העולם השנייה, נשלח סארנוף לאנגליה, על מנת לתאם ולייעץ לגנרל דווייט אייזנהאואר בנושא רדיו ותקשורת המונים ערב הפלישה לנורמנדי.
חלק מתפקידו היה שיקום רדיו צרפת החופשית (שהתפתח לימים לרדיו אירופה החופשית) ורדיו תנועת ההתנגדות הצרפתית כערוצי לוחמה פסיכולוגית, אספקת מידע לציבור ושידור הודעות מוצפנות לפעילים בעומק שטח האויב.
על שירותו זכה בדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד) בחיל הקשר.
במהלך המלחמה הקרה היה סארנוף לאחד הדוברים התקיפים ביותר בארצות הברית כנגד הקומוניזם.
הוא התכתב עם ריצ'רד ניקסון בהיותו של האחרון סגן נשיא והציע להשתמש ברדיו כמכשיר תעמולה הצעותיו בתחום השפיעו על התפתחותה של תחנת קול אמריקה הממלכתית כרשת משדרים רבי עוצמה ששידרו לארצות מזרח אירופה.
כמו כן הציע סארנוף לניקסון להצניח בשטחי מזרח אירופה מיליוני מכשירי רדיו ביתיים (מתוצרת RCA כמובן) שיותאמו לקליטת שידורי "קול אמריקה".
סארנוף היה פעיל ברדיפת קומוניסטים לפי "הרשימות השחורות" של הסנטור ג'וזף מקארתי והכין רשימות של חשודים בשיתוף פעולה עם המפלגה הקומוניסטית ב-RCA, NBC ו-RKO.
ב-4 ביולי 1917 נישא לליזט הרמן (Lizette Hermant), חיי הנישואין היו יציבים וארכו 54 שנה עד מותו של סארנוף.
רוברט סארנוף, הבכור, ירש את דייוויד סארנוף כיו"ר RCA עם מותו של האב ב-1971. תומאס (טום) סארנוף, צעיר הבנים, היה לנשיא NBC בחוף המערבי.
ב-1952 הציע סארנוף להקים תחנת טלוויזיה לצה"ל ואף לסייע בגיוס התקציב הדרוש.
משלחת מיוחדת של משרד הביטחון יצאה לארצות הברית כדי ללמוד את הנושא והגישה בשובה את ההצעה לראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, אך הלה הורה למנכ"ל משרד הביטחון לגנוז אותה.
בשנת 1951 זכה לעיטור אביר צלב לורן הצרפתי וחבר כבוד של הרזיסטנס כהוקרה לפועלו לטובת צרפת החופשית.
משנת 1959 היה עמית קרן רוקפלר.
מעבדות RCA בפרינסטון (ניו ג'רזי), הפכו לחברת המחקר ופיתוח "Sarnoff Corporation (תאגיד סארנוף)".
דוד סולברג (9 ביולי 1924 - 2 במאי 2012) היה פרופסור ומייסד המחלקה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת בר-אילן.
סולברג נולד ב-9 ביולי 1924 בשווייץ.
הוא השלים תואר דוקטור באוניברסיטת בזל בשנת 1955 על אליוס אריסטידס, ובאותה שנה עלה לישראל.
בשנת 1957 התחיל ללמד באוניברסיטת בר-אילן את הקורס "הציוויליזציה היוונית והרומית" והיה למורה הראשון שלימד לימודים קלאסיים בבר-אילן, בשנת 1967 מונה למרצה בכיר, ובשנת 1974 מונה לפרופסור חבר.
היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח בין השנים 1974–1976, בין 1978 ל-1982 ובין 1983 ל-1985. סולברג לימד, גם לאחר פרישתו לגמלאות, יוונית עתיקה במסגרת קורס שנתי במחלקה ללימודים קלאסיים.
בשנת 1996 יצא ספר מאמרים לכבודו "Classical Studies in Honor of David Sohlberg" בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן ובעריכת פרופסור רנון קצוף.
סולברג הוא חבר כבוד ב"אגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל".
נישא לחווה לבית קהן, שהייתה מרצה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן ונפטרה בשנת 2007. היה אב לשלושה ילדים והתגורר בפתח תקווה.
דוד נָמֵרִי ("דוידקָה") (י"ד אדר ב' תרס"ח, 17 במרץ 1908 – ט"ו סיון תשכ"ו, 3 ביוני 1966) היה ממייסדי קיבוץ אשדות יעקב, סגן מפקד המוסד לעלייה ב', סגן מפקד הפלמ"ח ומנכ"ל משרד התחבורה.
נמרי נולד בעיירה סקידל בפלך גרודנו בפולין (כיום בבלארוס) לינטה ונחום למפרט.
הבית היה בית יהודי ציוני פעיל והילדים היו חברים בתנועות נוער ציוניות.
בנעוריו בסקידל אחרי סיום בית הספר, נבחר נמרי לעבודה בסחר העצים, שהיה העיסוק המרכזי באזור.
הייתה זו עבודה פיזית קשה להטעין עצים על קרונות הרכבת ושכרה היה יחסית גבוה.
כחניך תנועת החלוץ עלה לארץ ישראל ב-1926 והצטרף לפלוגת חיפה של הקיבוץ המאוחד (פלוגת ג'ידרו), עמה הצטרף לקיבוץ גשר (לימים קיבוץ אשדות יעקב) ומונה כמנהל עבודה במפעל החשמל בנהריים ב-1927 ומפקד הגנת הנקודה והוא בן 19.
ראשי ההגנה הכירו בכישוריו הלוגיסטיים ומינוהו כממונה על הצד הלוגיסטי ולקצין המבצעים של המוסד לעלייה ב' בשנים 1937–1947. בתפקידו זה היה אחראי למבצעי העפלה בים, באוויר (במסגרת מבצע כנף הראשון) וביבשה.
וכן לאיתור החופים המתאימים להורדה, ולשם כך ערך יחד עם כתריאל יפה את הסקר הראשון של חופי הארץ.
בהגיע האוניות היה אחראי להורדת המעפילים מהאוניות במהירות, לפני שהשלטונות הבריטיים יבחינו בכך.
נמרי נחשב אקטיביסט בהשקפותיו ובמעשיו, יחד עם חבריו אנשי הקיבוץ המאוחד, במאבק מול הבריטים.
דוידקה ויגאל אלון תבעו להגיב בפעולות צבאיות כנגד הבריטים, ובהנחייתם נדרשו מובילי אוניות המעפילים להתנגד לכל ניסיון של הבריטים להשתלט על האוניות.
כשעמד על הפרק נושא אוניות הגירוש בקיץ 1946 שלח דוידקה שדר למוסד לעלייה ב' בתל אביב: "אם יגורשו בלי הגבה לא נינקה לעולם".
דוידקה היה איש הקשר בין הפלמ"ח והמוסד והאחראי על לשכת הקשר של המוסד בנמל חיפה.
לשם ההורדה ארגן את "נערי הירקון" (שלימים היו המסד לפלי"ם).
בהנהגתו הורדו בחופי הארץ כ-60,000 מעפילים שבאו ב-80 אוניות.
בהעפלה ביבשה מסוריה, לבנון, טורקיה ועיראק, ארגן את הברחת המעפילים מעיראק דרך נהריים במשאיות, שעשו דרכן מעבר הירדן מערבה ובהן הוכנסו המעפילים אל מתחת לרצפת קרשים שהותקנה ברצפת המשאית.
על ההעפלה האווירית הסביר לימים כיצד עלה הרעיון: .
במקביל לעשייה זאת עסק נמרי במנהלות של למעלה משלושים מבצעי חומה ומגדל, מהעלייה לתל עמל ב-1936, ובהמשך העלייה לעין גב (פעמיים), לכפר רופין, נווה איתן ובית יוסף, לשרונה, למעוז חיים, לגינוסר ולחניתה.
רבות מהעליות לקרקע היו באזורים שהיו צפויים להיות סגורים להתיישבות יהודית על פי הספר הלבן.
נמרי הצטרף כחבר המטה הראשון של הפלמ"ח, והתמנה לסגן מפקד הפלמ"ח יצחק שדה (1941–1943) יחד עם גיורא (ז'ורה) שינאן.
משה שרת כינה אותו: "האקונום של הפלמ"ח".
כאחד מראשי הפלמ"ח היה גם ממקימי הפלי"ם, אחראי לקשר בין המחלקה הגרמנית והצבא הבריטי וארגון מחלקת הטייס.
אחרי שהות קצרה בקיבוצו, בשל הולדת תאומיו, פיקד על נפת כנרת של ההגנה, שמנתה כ-20 יישובים.
מייד אחרי השבת השחורה בה נעצרו מנהיגי היישוב ונכלאו בלטרון, ארגן דוידקה את הברחתו של הרמ"א משה סנה באונייה לצרפת, מתחת לאפם של הבריטים.
בתקופת פעילותו בהגנה ובפלמ"ח היו לדוד נמרי 10 כינויי סתר מחתרתיים.
שאר הכינויים: אשדותי, דוידקה, ותיק, חרט, ירמוקי, לבן, נתן, עמלי, חופי.
בשנים 1947–1949 היה שליח ההגנה ומשרד הביטחון לארצות הברית לצורכי רכש אוניות, נשק ותחמושת.
בתוקף תפקידו רכש 30 אוניות וספינות, שחלקן שימשו להובלת מעפילים וחלקן לחיל הים.
שתי הפריגטות הראשונות בחייל נרכשו על ידו.
אחת מספינות חיל הים נקראה אח"י נגה (ק-26) על שם בתו.
לאחר מלחמת העצמאות חזר לקיבוצו, ואחרי הפילוג בתנועה הקיבוצית עסק, בעיקר, בבניית הפלג החדש - אשדות יעקב מאוחד.
בשנת 1951 היה מגשר בין הצדדים בשביתת הימאים: ההסתדרות והממשלה מול הימאים השובתים.
בשנת 1954 היה חבר הוועדה הציבורית להקמת מוזיאון ההגנה בבית אליהו גולומב ועל שמו בשדרות רוטשילד 23 תל אביב (בוועדה היו 89 חברים בראשות שרת העבודה גולדה מאירסון).
ב-1960 מונה לסמנכ"ל, וב-1962 למנכ"ל משרד התחבורה, תפקיד בו החזיק עד 1965, בתקופות כהונתם של שרי התחבורה יצחק בן אהרן וישראל בר יהודה.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל, ב-1962 החלה בניית נמל אשדוד.
רעייתו דבורה לבית לוין נולדה ב-1914 בטמבוב ברוסיה.
משפחתה היגרה ב-1923 לארצות הברית וב-1931 עלתה דבורה מדטרויט כאחת מעשרת הצעירים חברי "הקבוצה" האמריקאית, שנקלטה בארץ על ידי גולדה מאיר.
שירתה כגדעונית בהגנה והייתה ד"ר לבלשנות אנגלית ומורה לאנגלית בעמק הירדן ובטכניון.
ילדיהם: שאול - יוצר וצייר ויוני - זמר, שהחל דרכו המוזיקלית בלהקה צבאית - צוות הווי פיקוד ההדרכה.
אחד מנכדיו - שהם שושני, היה אלוף ישראל לנוער בחתירה בקיאקים ונהרג בתאונת דרכים ב-1990 והוא בן 16.
אחותו הבכורה, ציפורה באבקס (1900 - 1942), נספתה בשואה עם בעלה וילדתה.
אחיו קדיש (1904 - 1979) היה ממייסדי אשדות יעקב ומנהל בית החרושת לשימורים "אשד".
ב נעצר על ידי הבריטים, כי סברו בטעות שהוא דוד, ונכלא במחנה המעצר ברפיח;
אחיו הצעיר יעקב נמרי (1911 - 1982) היה מפקד הנוטרים וההגנה בקריית ים וממייסדי העיר.
הוריו עלו ארצה ב-1934 והתיישבו בגשר, שלימים עברה לאשדות יעקב, ליד שני בניהם הגדולים.
על שמו רחובות בחיפה ובתל אביב, "בית דוידקה" בקיבוצו אשדות יעקב מאוחד, אולם התצוגה במוזיאון חיל הים בחיפה והספרייה במחנה המעפילים בעתלית.
דוד סוזנה נולד בקיץ 1946 בטנג'יר שבצפון מרוקו.
בבית הוריו דיברו ספרדית, והוא שלט בספרדית ובצרפתית.
בתחילה הגיע לקיבוץ העוגן, וכעבור פחות משנה הגיע לירושלים ללימודי תואר ראשון בתולדות האמנות באוניברסיטה העברית.
את התואר השני עשה באדריכלות בפורטוגל, וכששב ארצה התיישב בירושלים.
הקים את האנדרטה המונומנטלית "שערי המזרח" לציון עלייתם של יהודי מזרח אירופה וצפון אפריקה דרך מרסיי.
ב-1980 חנך את הפסל "בשערי ירושלים" במבשרת ציון.
ב-1996 חנך את הפסל המונומנטלי "האדם" בעיר טרגונה שליד ברצלונה, קטלוניה (ספרד).
ב-2005 הכין פסל מונומנטלי לעיר הולדתו טנג'יר שבמרוקו.
ב-2007 הציג את הפסל "מנורת דוד" ליד הכנסת בירושלים.
ב-2011 הוצב ונחנך הפסל "שבריריות" בכיכר השלום באשדוד.
בשנים 2010–2012 תכנן, עיצב והקים את הפסל "גלוריה", במינמיסנריקו שבמחוז מיאגי, יפן.
"שגריר ישראל ביפן ביקש להדק את הידידות בין המדינות ולתרום ליפן פסל שיסמל ידידות זו.
בפסל שיצרתי חמישה אנשים מחזיקים מגן דוד, ובמרכזו דגל יפן".
הציג תערוכות ותערוכות יחיד רבות וזכה בפרסים.
יצירותיו מצויות במוזיאונים ואוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
בשנים 1980–1982 שימש כעורך ירחון לספרות ואמנות "לטיטוד 35" בשפה הספרדית.
בשנים 1987–1990 כיהן כקונסול הכללי של ישראל במרסיי ומונקו.
השתלם באוניברסיטת אקס-אן-פרובאנס בסדנה בנושא אמנות וחברה.
ייצג את אגודת הציירים והפסלים בישראל בוועידות מטעם אונסק"ו בנושא אמנות בשטוטגרט (1979) ובהלסינקי (1983).
בשנת 1987 כיהן כדירקטור מוזיאון ישראל.
היה יועץ אמנותי לסימפוזיון הבינלאומי לפיסול באבן.
ב-1984 היה יועץ אמנותי ליריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
ב-2006 שימש יועץ ראש העיר ירושלים לאמנות ועיצוב.
כיהן כיועץ העירוני לאמנויות בעיריית ירושלים.
תערוכתו האחרונה, "אדם", הוצגה בגלריה "ארט טיים" בירושלים (2013).
את התערוכה הקדיש סוזנה לצוות המחלקה האונקולוגית בבית החולים הדסה עין כרם, שלדבריו "מורכבת מאנשים שיש להם לב מיוחד.
הרעיון לתערוכה נולד מהשהות שלו במחלקה, וארבעה צבעים משמשים בה כסמלים: אדום, כחול, צהוב וירוק.
ב-19 במרץ 2014 הציב בבסיס מיטב (בקו"ם לשעבר) יצירה, "מגן גיבורים", שבה חמישה חיילים בגובה כ-6 מטר נושאים מגן דוד עשוי מברזל צבוע בצבעי צה"ל.
טקס חשיפת הפסל התקיים במעמד האלופה אורנה ברביבאי, ראש אכ"א קצינים בכירים ואישי ציבור.
לסוזנה נולדו שני בנים ובת, ובן נוסף שנולד מחוץ לנישואים.
נפטר בנר שמיני של חנוכה התשע"ה, 24 בדצמבר 2014.
1967 – גלריה "אוסטוריל", ליסבון, פורטוגל
1976 – תערוכת מיצג בשכונת קטמון ט', ירושלים
1980 – התערוכה "צפיפות", בית האמנים, תל אביב
1981 – גלריה גולדמן, מרילנד, ארצות הברית
1983 – בית האמנים, ירושלים
1990 – "מחווה לפרובנס", טירת המלך רנה, טרסקון , צרפת
1998 – המוזיאון לאמנות מודרנית, ברצלונה
2000 – מוזיאון סיבורי, בואנוס איירס, ארגנטינה
2004 – תערוכת פורום ברצלונה
2013 – התערוכה "מזל סרטן" בגלריה "ארט טיים", ירושלים.
1968 – הספר "ירושלים-יהודה הלוי", בהוצאת אקדמון האוניברסיטה העברית.
1981 הוציא את אלבום "צפיפות" הכולל סדרה של 10 הדפסי משי וקטלוגים הכוללים מאמרים רבים בעברית, ספרדית וצרפתית.
סוזנה: עבודות בשחור / Soussana, ירושלים: ועד עדת הספרדים, תשמ"א 1981. (אלבום תמונות) (עברית וספרדית)
1991 – ספר מחווה לפרובנס.
אזרח כבוד של העיר אקס-אן-פרובאנס, צרפת.
אזרח כבוד של העיר מרסיי, צרפת.
1991 – אביר מסדר האמנויות והספרות (ממשלת צרפת).
1998 – מדליית ז'ואן מירו לאמנות מטעם אונסק"ו.
דוד סטוליאר (30 באוקטובר 1922 – 1 במאי 2014) היה הניצול היחידי מפיצוץ אוניית המעפילים סטרומה ב-1942. אסון זה נחשב כאסון הגדול ביותר בתולדות ההעפלה, וכאסון הימי האזרחי הכבד ביותר במלחמת העולם השנייה.
אסון בו טובעה האנייה על ידי טורפדו ששוגר מצוללת סובייטית, ובו נהרגו כל נוסעי האנייה למעט סטוליאר, 769 ניצולי השואה ועשרת אנשי צוות הסיפון, לאחר שעברו מסע רב תלאות.
דוד בנם של יעקב (יאשה) סטוליאר ובלה לייקמן.
יעקב ובלה נפגשו בדרכם כאשר ברחו מאודסה באירועי המהפכה הבולשביקית.
הוא נולד ב-31 באוקטובר 1922 כאשר משפחתו התגוררה בקישינב, אז חלק מרומניה.
ב-1927 עברה משפחתו לוואנס הצרפתית שלחוף הים התיכון שם היה לאחיו הגדול של האב יעקב, בית מלון.
ב-1930 הם חזרו לרומניה, שם מצא האב עבודה במפעל טקסטיל של אח אחר.
ב-1932 התגרשו הוריו של סטוליאר.
אביו נשאר בבוקרשט שם עסק בייצור בבושקות, והוא ואמו עברו לצרפת.
אמו עברה לפריז, שם התגורר אחיה.
דוד סטוליאר עבר ללמוד במכללת קרנו בפונטבלו, המרוחקת כ-55 קילומטרים מפריז.
בית ספר זה היה אהוד על מהגרים מברית המועצות אשר הגיעו ללמוד בו, שם היה גר במשך השבוע, ובכל סוף שבוע היה נוסע ברכבת אל אימו.
ב-1936 עבר סטוליאר להתגורר בבוקרשט, לבקשת אביו.
אמו נישאה בשנית לגבר ממוצא רוסי-צרפתי.
סטוליאר נסע לבקר את אמו מדי קיץ.
בקיץ 1939 הורה לו אביו לחזור מיד לבוקרשט עקב מלחמה אפשרית.
הוא חזר לבוקרשט ולמד בפוליטנכניקום, עד אשר סולק ממנו ב-1940, בגלל היותו יהודי.
עקב כך, פתחה הקהילה היהודית בבוקרשט בית ספר משלה.
סטוליאר עבר ללמוד בו, אך לא לזמן רב, מאחר שבשלהי 1940 סגרו הרשויות של רומניה הפשיסטית את בית הספר, ושלחו את כל הצעירים למחנה עבודה בקרבת בוקרשט.
מספר חודשים לאחר שעזב את צרפת, נתפסה אימו בידי הגסטפו ונשלחה למחנה השמדה באושוויץ שם נספתה.
בשלהי 1941 הצליח אביו של דוד לשחררו ממחנה העבודה, לאחר שהשיג עבורו דרכון, על ידי תשלום כבד לרשויות ורכש עבורו כרטיס לנסיעה באונייה סטרומה תמורת הסכום האדיר של אלף דולרים, וזאת על מנת לחלצו מהשואה ברומניה.
לפני היציאה, לקח יעקב את בנו דוד אל הרב צבי גוטמן על מנת שיברכו במסעו לארץ ישראל.
האונייה, שיצאה מנמל קונסטנצה שברומניה ב־11 בדצמבר 1941 בדרכה לארץ ישראל, עברה תלאות רבות עד הפצצתה בטורפדו על ידי הצוללת הסובייטית Shch-213 וטביעתה המיידית בלב ים ב-24 בפברואר 1942.
בעקבות הפיצוץ, קוער האונייה התחתון שקע מיד והאונייה ירדה אחריו במהירות למצולות.
בין שורדי ההפגזה היו דוד בן ה-19 ואחד מקציני האונייה, שהצליחו לטפס על קורה והיו סנטימטרים ספורים מעל קו המים.
שני הניצולים ניסו לעודד אחד את השני כדי לשרוד ובמשך הלילה הקר שבא שרו, דיברו וצעקו.
הם חששו שאם יפסיקו - לא יחזיקו מעמד בקור העז ששרר במים ויקפאו למוות.
לפנות בוקר התברר לסטוליאר שהקצין לא החזיק מעמד ומת.
סטוליאר סיפר שבשלב מסוים גמלה בליבו ההחלטה להתאבד כדי שלא יהיה טרף בעודו חי לדגים כברקודה, אך למרות שניסה להגיע לאולרו, ידיו היו קפואות מכדי לבצע את הפעולה.
בתום שהייה של כ-24 שעות במים, הגיעה סירת דייגים טורקית שהבחינה בקריאותיו, משתה אותו מהמים אל החוף שם זכה לטיפול.
לאחר יומיים נלקח על ידי שוטרים, הועבר לבית חולים צבאי ונשמר בבידוד.
בבית החולים ביקר אותו סימון ברוד, שבא לבדוק את שלומו כל יום.
אחרי יומיים התלווה לברוד רופא יהודי, שבדק את סטוליאר וציווה לחבוש את אצבעות ידיו ורגליו בתחבושות קמפור ולהחליף את התחבושות לעיתים קרובות, הוראה שהצילה את אצבעותיו.
לאחר כשבועיים הועבר מבית החולים למאסר.
במשך המאסר, היו מנועים נציגי הקהילה היהודית לבוא עמו במגע.
עם התגברותה של מחאה ציבורית, שחררו אותו הטורקים ממאסר, והבריטים נאותו לתת לו היתר עלייה לארץ-ישראל במסגרת מכסת העליות.
לאחר ששוחרר חסר כל, ללא תעודות, סייעה לו הקהילה היהודית המקומית בטורקיה, בהם העסקן סימון ברוד אשר ליווה ואירח אותו עד שקיבל תעודת מעבר אז העלה אותו לרכבת לסוריה.
משם חצה סטוליאר את הגבול ללבנון, ועשה את דרכו לחיפה שם התייצב בתחנת המשטרה.
בארץ נחקר על ידי הבריטים, אודות אירועי אוניית סטרומה.
ב-1943 התגייס לצבא הבריטי ולחם במסגרת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בחזית צפון אפריקה.
ב-1945 התחתן בבית הכנסת בקהיר עם אדריה נחמיאס, יהודייה ילידת אלכסנדריה (1924).
ב-1946, עם שחרורו מהצבא הבריטי באו הוא ואשתו לארץ והתגוררו בחיפה.
דוד ואדריה הצטרפו לארגון ההגנה ודוד החל לעבוד בחברת הנפט Esso.
במלחמת העצמאות לחם כמקלען בחזית הצפון.
לאחר המלחמה חזר לעבוד בחברת הנפט.
דוד סייע לאביו ולאמו החורגת לעלות לישראל.
ב-1951 נולד לדוד ואדריה בנם רוני.
ב-1953 סגרה חברת הנפט את עסקיה בישראל, ודוד עבר לעסוק בתחום זה ביפן עם אשתו ובנם הקטן.
ב-1961 נפטרה אשתו אדריה בטרם עת, ומבלי שידעה מעולם שהיה ניצול מסטרומה.
ביפן הגיע לתפקיד סמנכ"ל של חברת הנפט היפנית "Mitsubishi Shoji" מקבוצת מיצובישי.
ב-1968 נישא למרדה, אשת עסקים, ילידת מדינת אורגון, ארצות הברית.
דוד, הדובר שמונה שפות שונות, נהג בתוך משפחתו לדבר בצרפתית, ומאז שנישא למרדה עברו לדבר באנגלית.
ב-1972 הם הקימו מפעל לייצור נעליים וחברה בשם קוואלה.
שיווקו בין היתר גם לחברות ומותגים ידועים בארצות הברית ואירופה.
בשנים 1972–1979 הם גרו בו זמנית באורגון ובטאיפיי בירת טאיוואן ובפריז לצורך עסקיהם.
ב-1979 פתחו מאפייה באורגון ומאוחר יותר ייסדו בית ספר ללימודי אפייה.
את חברת הנעליים הם סגרו בשנת 1999. בנו רוני, אשתו ובתם התגוררו בלוס אנג'לס.
נפטר ב-1 במאי 2014 בעיר בנד שבמדינת אורגון.
סיפורו האישי של סטוליאר התפרסם לראשונה בעיתון דבר ראשון בשנת 1995, לאחר שאותר על ידי תחקירן והסכים להתראיין לעיתון.
בשנת 1999 הוזמן סטוליאר לישראל וצולם סרט אודות סיפורו.
סטוליאר היה מעורב בפעילויות שונות להנצחת הניספים ופרשיית סטרומה.
אמנם במשך השנים הוא העדיף שלא להעלות ולהיזכר באירועים הקשים הללו, ברם, מסוף שנות ה-90 הוא נאות להתראיין לכתבות רבות בערוצי תקשורת שונים ברחבי העולם.
לאחר מציאת שרידי האונייה הטבועה ביולי 2000, יצאה למקום טביעתה משלחת מטעם מוזיאון השואה בוושינגטון לעריכת טקס זיכרון.
על שרידי האוניה הוצמד השלט סטרומה ודוד סטוליאר עם בני משפחות הנספים, אמרו קדיש.
עיריית חולון, אשר מראשיתה הנציחה את סטרומה והנספים בה, ביקשה מדוד סטוליאר להעלות את זיכרונותיו על הכתב.
בטקס מיוחד שנערך בחולון ב-2012 במלאת 70 שנים לטביעת ספינת המעפילים "סטרומה", הוקרא מכתב שכתב סטוליאר במיוחד לכבוד הטקס.
דוד סולטן (נולד ב-11 בספטמבר 1938) הוא מזרחן ודיפלומט ישראלי בדימוס.
כיהן כשגריר ישראל במצרים, בטורקיה ובקנדה.
דוד סולטן נולד בשכונת הליופוליס בקהיר, בן זקונים לוויקטוריה ויום-טוב.
בגיל 11, בספטמבר 1949, עלה עם הוריו ממצרים לישראל.
המשפחה התגוררה בגבעתיים, שם למד בבית הספר היסודי על שם ברל כצנלסון ובבית הספר התיכון על שם דוד קלעי.
באוגוסט 1958 התגייס לחיל התותחנים.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה של ארצות האסלאם ומדע המדינה ותואר שני בהיסטוריה של ארצות האסלאם ויחסים בינלאומיים.
ב-1963 החל עבודתו במשרד החוץ, לאחר שעבר את בחינות הצוערות.
שימש כעובד מחקר בנושאי המזרח התיכון עד ליציאתו לשליחותו הראשונה כמזכיר ראשון בשגרירות בחוף השנהב ב-1972. לאחר מלחמת יום הכיפורים, עם ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל מצד מדינות אפריקניות ובהן חוף השנהב, עבר ב-1974 לשמש כמזכיר ראשון ולאחר מכן יועץ בשגרירות ישראל בהאג.
ב-1979 סיים שליחותו בהאג ושב לעבודה במשרד בירושלים, השתתף בקורס הבין שירותי של קהילת המודיעין הישראלית ושימש מנהל מחלקה במרכז למחקר מדיני.
ב-1982 כיהן כנציג ישראל ל בניירובי, קניה, וניהל את יחסי ישראל-קניה.
ב-1983 עבר לכהן כציר בשגרירות ישראל בקהיר וב-1985 עבר לכהן כקונסול כללי במילאנו, איטליה.
החל מ-1987 שימש כמנהל לשכת המנכ"ל במשרד החוץ והחל מ-1989 שימש כסמנכ"ל לענייני מזרח תיכון במשרד.
במסגרת תפקיד זה השתתף בשיחות השלום שנפתחו בוועידת מדריד, בשיחות שהתקיימו בוושינגטון בעקבותיה ובשיחות הרב-צדדיות שנפתחו במוסקבה.
בשנים 1992 עד 1996 שימש כשגריר ישראל במצרים ובשנים 1996 עד 2000 שימש כשגריר ישראל בקנדה.
בשנת 2000 היה חבר במשלחת ישראל לעצרת הכללית של האו"ם ונציג בוועדה השלישית לענייני זכויות אדם.
בשנים 2001 עד 2003 שימש כשגריר ישראל בטורקיה, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2003.
ב-2007 פרסם את ספרו הדן בהסדרת היחסים בין ישראל למצרים "בין קהיר לירושלים: הנורמליזציה בין מדינות ערב וישראל - הדוגמה המצרית" בהוצאת אוניברסיטת תל אביב.
באותה שנה פורסם הספר גם בשפה האנגלית וב-2010 פורסם הספר בתרגום לערבית בהוצאה מצרית.
דוד נישא לעדינה ב-12 בפברואר 1971. לשניים שתי בנות משותפות ושישה נכדים.
אחת מבנותיו היא הדיפלומטית הישראלית, ענת סולטן-דדון.
דוד סיטון (8 בינואר 1909 – 1989) היה עיתונאי וסופר עברי, פעיל ציוני ואיש ציבור ספרדי בימי היישוב ולאחר קום המדינה.
דוד סיטון (במקור: סתהון) נולד בירושלים בשנת 1909. מצד אביו היה בן למשפחה סורית-דמשקאית שמוצאה בחלב שעלתה לארץ ישראל במחצית המאה ה-19, והייתה ממייסדי שכונת נחלת ציון בירושלים.
מצד אמו היה בן למשפחה ספרדית-ירושלמית ותיקה שמוצאה מאזור הבלקן.
סיטון גדל והתחנך בירושלים, ובנעוריו למד בגימנסיה הריאלית (בית הספר התיכוני למסחר) בעיר.
בשנת 1924, בעודו בן 15, הקים את סניף הנוער "ניצן" של אגודת "צעירי המזרח", אגודת ציונית-עברית שפעלה למען רווחת בני עדות המזרח בירושלים.
הקריירה העיתונאית של סיטון החלה עם מאמרו הראשון לעיתון העברי דואר היום בשנת 1926. בהמשך כתב לשורה של עיתונים, כולל חזית העם, הבוקר, הירדן, העם, חדשות אחרונות ועוד.
סיטון היה חבר המועצה המנהלת של דואר היום ושימש כעורך המהדורה הערבית שלו (בריד אל-יום) ושל המהדורה הערבית של עיתון הבוקר.
לאחר קום המדינה שימש בתור עורך של העיתון הד-המזרח (לצד אליהו אלישר), ובהמשך היה המייסד והעורך של כתב העת שבט ועם וכתב העת במערכה, שניהם שימשו כבמה ייחודית במינה עבור פרסומים בנושאי יהדות ספרד והמזרח וסוגיות אקטואליות הקשורות להם.
לאורך חייו פרסם אלפי מאמרים וכתבות בעיתונים שונים.
תחומי עיסוקו העיקריים היו יהדות המזרח, פוליטיקה של היישוב ולאחר מכן מדינת ישראל, הסכסוך הישראלי-ערבי ושאלות הנוגעות לעולם הערבי ככלל.
הוא כתב מאמרים גם ל-Palestine Tribune, וכמה ממאמריו בנושא השאלה הערבית אף תורגמו לעיתונות היידיש.
מלבד כתיבתו העיתונאית שימש למשך שנים מספר כפרשן מדיני בקול ישראל.
סיטון היה פעיל באצ"ל ובלח"י בתקופת היישוב ואף נכלא מספר פעמים על ידי רשויות המנדט באשמת פעילות מחתרתית במהלך שנות ה-40. לימים פרסם את ספרו "באור ובסתר : דפים מיומנו של עציר" על רשמיו מימי הפעילות המחתרתית והשהות בכלא הבריטי.
בתחילת שנות ה-40 עסק גם בחינוך והדרכה, והקים בשנת 1943 סמינריון להכשרת צעירים ספרדים לשליחות בקרב תפוצות יהודי ארצות המזרח.
הוא שימש כחבר במוסדות השונים של העדה הספרדית בארץ ישראל, ולאחר קום המדינה כיהן לתקופה כיו"ר ועד העדה הספרדית.
סיטון חיבר ופרסם במהלך חייו סיפורים קצרים ופרקי רומן, העוסקים בהווי החיים של יהודי ארצות המזרח.
בשנת 1974 פרסם את ספרו " קהלות יהודי ספרד והמזרח בעולם בימינו", שנתן תמונת מצב לגבי הקהילות הספרדיות בעולם.
כעבור שמונה שנים פרסם ספר מעודכן על אותו נושא.
בשנת 1975 פרסם ספר בערבית על "ירושלים בתולדות עם ישראל".
בשנת 1977 פרסם את הספר "סיפורה של שכונה: סיפורים וציורים ירושלמיים".
על שמו ככר במרכז רחוב עזה בירושלים.
קהלות יהודי ספרד והמזרח בעולם בימינו , הוצאת במערכה, 1974.
סיפורה של שכונה: סיפורים וציורים ירושלמיים, ועד עדת הספרדים בירושלים, 1977.
באור ובסתר: דפים מיומנו של עציר, הוצאת במערכה, 1978.
הקהילות הספרדיות בזמננו, ועד עדת הספרדים, 1982.
דוד סויסה (נולד ב-25 בדצמבר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
סויסה גדל בשכונת גבעת המורה בעפולה.
התגייס לצה"ל ב-1984 ושירת כלוחם וכקצין בחיל התותחנים, את שירותו החל בגדוד 334 בו התקדם והיה למפקד סוללה וסמג"ד.
שימש מפקד גדוד 411 במהלך מבצע ענבי זעם, מפקד ענף קצינים בביסל"ת, מפקד עוצבת התקומה, מפקד אגד ארטילרי 282 בשנים 2004 עד 2005. במקביל פיקד לסירוגין על חטיבת מכבים.
לאחר מכן מונה לקצין אג"ם פיקוד הדרום.
בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות פיקד על חטיבת אנשי קבע שעסקה בפינוי מגוש קטיף.
שימש ראש מטה פיקוד הדרום במהלך מבצע עופרת יצוקה וקצין תותחנים ראשי מינואר 2009 ועד אוגוסט 2012. בתקופתו כמפקד החיל הוקמה יחידת רוכב שמיים, הורחב מערך החימוש המדויק והאיכון (כולל כניסה לשירות מבצעי של מכ"ם ר"ז) והוקם גדוד אימון מתקדם בביסל"ת.
בשירות המילואים שימש כמפקד מרכז האש של מפקדת העומק.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל עיריית עפולה ובמקביל כראש מטה שר הבינוי.
בבחירות המקומיות שנערכו ב-2013 התמודד על תפקיד ראש העיר, זכה ב-23.5% מהקולות ולא עלה לסיבוב השני.
הוא כיהן כיו"ר ועדת החינוך וועדת הביטחון במועצת העירייה.
בנובמבר 2015 התפטר מתפקידו כראש מטה שר הבינוי בעקבות חוות דעת משפטית של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, שקבעה כי קיים ניגוד עניינים בהיותו ראש מטה במשרד הממשלתי ובמקביל חבר מועצה עירונית.
בדצמבר פוטר מחברותו בקואליציה העירונית ומתפקידו כיושב ראש הוועדות במועצה על רקע תמיכתו במחאה הציבורית נגד תוצאות המכרז בשכונת עפולה עלית.
משנת 2022 הוא מכהן כמנכ"ל כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
בעל תואר ראשון במנהל החינוך, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
דוד (דודי) סופר (נולד ב-13 באוגוסט 1976) הוא מוזיקאי, מנצח, מעבד ופסנתרן ישראלי.
דוד סופר התחיל את לימודי הפסנתר בגיל שמונה בקונסרבטוריון העירוני גבעתיים אצל אנה דורטרוט.
לאחר שירותו הצבאי, המשיך את לימודי הפסנתר אצל רינה ולדמן והופיע כפסנתרן ג'אז ולאחר תקופה לא ארוכה כסולן בתוכניות קלאסיות.
את לימודי התזמור והקומפוזיציה הרחיב באופן פרטי אצל רפי קדישזון ובמקביל למד נגינה בקונטרבס אצל אלי מגן שהיה נגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
את לימודי הניצוח סיים בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה אצל יואב תלמי, אי-אן שו, רונן בורשבסקי וואג פפיאן.
הוא לקח חלק פעיל בכיתות אמן אצל פרופסור נעם שריף ואצל זובין מהטה.
משנת 2021 דוד מנהל מרכז המוזיקה- הקונסרבטוריון העירוני הרצליה.
סופר מכהן כמנצח הראשי והמנהל המוזיקלי של תזמורת השרון - הרצליה, התזמורת הסימפונית הבין-דורית - הוד השרון, התזמורת הסימפונית של הטכניון ותזמורת כלי הנשיפה של הטכניון.
כמו כן, הוא משמש כמנהל האמנותי של תוכנית "צלילים שלובים" של התזמורת הסימפונית חיפה, תוכנית קונצרטים לבני נוער הפעילה כל אזור הצפון במסגרת פעילות סל תרבות ארצי.
סופר הוא גם מנהל מוזיקלי ומנצח על תוכנית "אלחאן" עם "תזמורת הגליל" - התזמורת הקאמרית הערבית יהודית מנצרת, וכמו כן מנצח ומשתף פעולה עם מגוון תזמורות ביניהן, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת סימפונט רעננה והתזמורת הסימפונית של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
בנוסף מקדיש חלק ניכר מעבודתו לחינוך ועבודה עם נוער - ריכז את מגמת המוזיקה בבית הספר רעות לאמנויות ניהל מוזיקלית וניצח על התזמורת הסימפונית הייצוגית של בית הספר, ניצח על התזמורת הייצוגית של "מרכז חינוך ליאו באק" בחיפה ובעבר שימש כמנצח מקהלת תיכון "אוהל שם" ברמת גן.
במסגרת תפקידיו יוצא דוד מדי שנה כראש משלחת לסיורי קונצרטים בחו"ל.
סופר כתב מוזיקה למחול – שיתוף פעולה עם הכוריאוגרפית דנה רוטנברג, מוזיקה לתוכניות ילדים יחד עם ד"ר עידית סולקין והקים את תזמורת ה"דיבנד" וה"סימפוג'אז" איתן הופיע ברחבי הארץ.
החל משנת 2024 הוא המנהל המוזיקלי והמנצח של התזמורת הסימפונית בבית הספר הארצי לאמנויות ע"ש תלמה ילין.