tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השניים ניסו לטהר את שמם ממעורבות בגרימת מותם של אלפי צוענים גרמנים במחנות הריכוז בתקופת המשטר הנאצי, וטענו כי ריטר עצמו סיכל כמה תוכניות להשמדה כוללת של הצוענים.
הם טענו כי כבר בשנת 1935 התכוונו אנשי המשרד לענייני גזע של האס אס להעלות את כל הצוענים על אונייה ולהטביעה בים התיכון.
הם טענו כי בין התוכניות שריטר סיכל בזמן המלחמה הייתה תוכנית לנטוש את הצוענים בשלג הרוסי כדי שיקפאו שם למוות, או באזורי הביצות במזרח.
טענות אלו שימשו בידיהם אליבי להצדקת פועלם ברייך השלישי.
ייתכן, עם זאת, שמהימנותם של פרטים אלו בעדותו של ריטר מפוקפקת, כמו פרטים אחרים שמסר במהלכה, משום שלריטר היה אינטרס להעלות טענות כאלו, כדי להסביר את המלצתו לעקר אלפי צוענים גרמנים ולכלוא אותם במחנות ריכוז.
בשנת 1958 יזם התובע המחוזי בפרנקפורט חקירה של פעולותיה של יוסטין בזמן המלחמה, אך החקירה נסגרה בשנת 1960, לאחר שהתובע המחוזי הגיע למסקנה כי מעשיה כפופים לחוק ההתיישנות.
שופטים בפרנקפורט מצאו שאין ראיות מספקות להעמדה לדין של יוסטין בשנת 1964, והאמינו שיוסטין לא ידעה כי רעיונותיה יובילו לכך שהילדים יישלחו למחנות ריכוז ושהניצולים לא יכולים לזכור במפורש שהיא הכתה אותם.
יוסטין ביססה את עבודתה על רעיונותיו של רוברט ריטר וכבר לא האמינה בהם.
בגרמניה המערבית שלאחר המלחמה עבדה יוסטין כפסיכולוגית של משטרת פרנקפורט.
היא מתה מסרטן בשנת 1966 באופנבך על המיין, עיר בפאתי פרנקפורט.
אווה מריה סימונס (בהולנדית: Eva Maria Simons; נולדה ב-25 באפריל 1984) היא זמרת-יוצרת הולנדית.
סימונס התפרסמה בעקבות השיר "Policeman" ושיתופי פעולה עם זמרים אחרים, דוגמת אפרוג'ק, TYP וויל.איי.אם.
במהלך קריירת הסולו שלה, סימונס הוציאה לאור 12 סינגלים.
סימונס נולדה באמסטרדם, בירת הולנד, לאם זמרת ממוצא סורינאמי ולאב הולנדי.
סבה, ג'וני מאייר, היה נגן אקורדיון.
כנערה, סימונס לקחה חלק במקהלה הבית ספרית שלה, "ג'ודיס קידס".
בשנת 2004, סימונס השתתפה בתחרות המוזיקה ההולנדית "Popstars: The Rivals".
לאחר האודישן שלה, שופטי התחרות החליטו לחבר את סימונס עם ארבע זמרות נוספות וליצור להקה חדשה בתחרות.
הלהקה הוציאה את הסינגל "Plaything" ואת האלבום ?How Raffish Are You.
ביולי 2005, סימונס פרשה מהלהקה.
בשנת 2009, סימונס הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "Silly Boy".
נכון לינואר 2021, השיר צבר כ-3.2 מיליון צפיות באתר "יוטיוב".
ביולי 2010, סימונס ומייק המילטון כתבו את השיר "Take Over Control".
השיר הוצא לאור על ידי הדי ג'יי אפרוג'ק.
השיר הגיע למצעד הבילבורד הוט 100 6 שבועות רצופים וזכה במצעד שירי הדאנס קלאב.
השיר הוסמך במדינות רבות לפלטינה ולזהב באוסטרליה ובארצות הברית.
בשנת 2011, סימונס הופיעה יחד עם הזמר ויל.איי.אם בשיר "This Is Love" מתוך אלבומו הרביעי Willpower.
ב-20 במרץ 2012, סימונס הוציאה לאור את הסינגל "I Don't Like You", על ידי חברת התקליטים "אינטרסקופ רקורדס".
השיר הופק על ידי הדי ג'יי זד.
במאי 2012, סיומנס הצטרפה לסיבוב ההופעות של הצמד המוזיקלי "LMFAO" באמריקה הצפונית.
ב-24 ביולי באותה השנה, סימונס הוציאה את הסינגל "Renegade".
ב-21 וב-22 באפריל 2013, סימונס הופיע לצידה של ביונסה בסיבוב ההופעות שלה, "The Mrs.
ב-10 באפריל 2015, סיומנס הוציאה את הסינגל "Policeman".
השיר זכה במקום הראשון במצעדי המוזיקה של מספר מדינות דוגמת ישראל ופלנדריה.
ב-17 ביולי 2017, סימונס הוציאה את השיר "Guaya".
ב-25 בינואר 2019, הוציאה את השיר את השיר "Like That"
+ שם מיקומי שיא הולנד?How Raffish Are You(כשהייתה חלק מלהקת "Raffish") 10
שנהפרסתוצאההערות 2012פרס המוזיקה של MTV אירופה לזמר ההולנדי הטוב ביותרפרס BMI לשיר הפופ הטוב ביותר
אווה פרנה (בפולנית: Ewa Farna; נולדה ב-12 באוגוסט 1993) היא זמרת ודוגמנית פולנית-צ'כית.
היא הוציאה חמישה אלבומי אולפן בפולנית וארבעה אלבומי אולפן בשפה הצ'כית, וקיבלה עבורם אישורי פלטינה וזהב, הן בפולין והן בצ'כיה.
פרנה היא הזמרת הצעירה ביותר ברפובליקה הצ'כית.
היא שפטה את הסופרסטאר הצ'כי-סלובקי ב-2013, באקס פקטור (פולין) ב-2014, וכיום היא שופטת ב"איידול" (פולין).
פרנה נולדה ב-12 באוגוסט 1993, למשפחה פולנית המתגוררת בכפר ונדרינה, הסמוך לטרינק שבצ'כיה.
היא למדה בבית ספר יסודי פולני בוונדרינה, בית ספר לאמנות במשך חמש שנים, וגימנסיה פולנית בצ'סקי טשין.
היא גם למדה בבית ספר למחול ולמדה לנגן בפסנתר.
אלבומה השני, Ticho, שהגיע למקום השני בצ'כיה, והגרסה הפולנית לאלבום הבכורה שלה, שנקרא Sam na Sam, יצאו בשנת 2007. לאחר סיבוב הופעות, הקונצרט DVD Blíž ke hvězdám הפך ל-DVD המוזיקלי הנמכר ביותר של 2008 ברפובליקה הצ'כית.
בתחילת 2009 יצאה הגרסה הפולנית לאלבומה השני בשם Cicho.
כמו כן, בשנת 2010 אווה נכללה באחד הפרקים של "Hela w opalach".
אלבומה הבא, Virtuální, יצא לאור ב-26 באוקטובר 2009, וסיבוב ההופעות שלה Buď וירטואנלי החל ב-3 בנובמבר 2009 בברנו ונסגר בפראג ב-6 בדצמבר 2009. הרגל הבינלאומית של הסיור כיסתה גם את פולין וסלובקיה.
בשנת 2010 יצא האלבום הפולני "EWAkuacja" של פרנה.
האלבום זכה בפרסים רבים, ביניהם פרסי "Viva Comet 2011" הן עבור הסינגלים והן עבור האלבום כולו.
2011 הייתה שנת יום הולדתו ה-18 של אווה, אז נערכו קונצרטי יום הולדת, אחד ברפובליקה הצ'כית, עם DVD "18 Live", ואחד בפולין עם DVD "חי, "niezapomniany koncert urodzinowy".
באוקטובר 2013, הקאמבק הגדול של פרנה עם אלבומה "W)Inna?" גרם לבלבול.
רבים חשבו בטעות שהכותרת היא התייחסות לתאונת הדרכים של פרנה ב-2012. בשנת 2014 יצא הסינגל הצ'כי "Leporelo" של אווה יחד עם קליפ, והשיר "Lesek" על מנהלה לסק ורונקה.
ב-22 במאי 2012, אווה פרנה התרסקה עם מכוניתה בין העיירות טרינק ווינדרנה.
היא יצאה מהתאונה בשריטות קלות בלבד.
על פי בדיקת נשימה היא נהגה בהשפעת אלכוהול, עם אחוז אלכוהול בדם נמוך מ.
היא חגגה את חלוף מטורה יום קודם ונרדמה על ההגה.
היא האשימה את זה בתשישות שנגרמה מפגישת דחיפה של שבוע לפני הבחינה.
ב־24 במרץ 2013, היא זכתה בפסלון "פרסי בחירת הילדים 2013" בקטגוריית "הכוכב הפולני הטוב ביותר".
ב-4 באוגוסט, יחד עם אוולינה ליסובסקה, תמכה בקונצרט של הזמרת הקנדית נלי פורטדו במהלך The Tall Ships Races 2013 בשצ'צ'ין.
ב-21 באוקטובר הוציאה את אלבומה הרביעי בשפה הפולנית שכותרתו [W] Inna?, שהופיע לראשונה במקום השביעי במצעד הפולני - OLiS.
האלבום היה מקודם על ידי סינגלים: "Znak", שנלקח, בין היתר, על ידי מקום שלישי ב- AirPlay - טבלה ראשונה ומקום ראשון ברשימת AirPlay - טלוויזיה, "הדבר המועדף", "המשימה הסודית", שם הופיע לראשונה במקום השלישי ברשימת Airplay ו"שגרה ".
הוצאת הספרים קיבלה את מעמד הזהב.
באפריל 2014 קיבלה שתי מועמדויות לסופרג'דינקי, שנערך במסגרת הפסטיבל הלאומי לזמר פולני באופולה, בקטגוריות: SuperArtist ו- SuperAlbum (עבור (W) Inna?).
בסופו של דבר היא זכתה בפסלון בקטגוריית SuperAlbum.
ביוני הועמדה לפרסי אסקה למוזיקה לשנת 2014 בקטגוריית "האמן הטוב ביותר".
ב-23 באוגוסט 2014, בפסטיבל פולסט סופוט, קיבלה את זמיר הקהל (על השיר "צ'יצ'ו").
ב-14 בנובמבר הוציאה את אלבום האולפן הרביעי בשפה הצ'כית שכותרתו לפורלו, עמה הגיעה למקום ה -11 במצעד הצ'כי.
היא קידמה את האלבום בסינגלים: "Leporelo", שלקח, בין היתר, מקום 10 ברשימת טופ 100 ברדיו ומקום 4 בטופ 50, "Z nálezů a krás", שם היה במקום ה -59 ברשימת טופ 100 ברדיו.
בנובמבר 2014 היא הייתה מועמדת לטלקאמר "Tele Tygodnia" 2015 בקטגוריית המוזיקה.
בגיל 11 השיגה את הצלחתה הראשונה וזכתה בתחרות שירים במורביה הצ'כית.
זמן קצר לאחר מכן זכתה בפסטיבל הנוער האירופי בסוסנוביץ ובתחרות שירי הילדים בהאווירזוב.
היא הבחינה על ידי לזק ורונקה, מפיק מוזיקלי וכותב שירים שהציע לשתף איתה פעולה.
הם התחילו לעבוד על הדגמות שהלכו לסניף הצ'כי של יוניברסל מיוזיק גרופ.
במקביל השתתפה בתוכנית "סיכוי להצלחה" עם שירים שכתב יאצק צועני.
היא תפסה את המקום הראשון בפרשנות שלה ל"צעיר מדי, זקן מדי" של רייזרד ריינקסקי.
בהופעה האחרונה היא שרה יחד עם ריינקסקי, צועני ופיוטר רוביק.
ב-6 בנובמבר 2006, בגיל 13, היא הופיעה לראשונה בשוק המוזיקה הצ'כי עם אלבום אולפן בשם Měls mě vöbec rád, שטיפס לראש דירוג המכירות בצ'כיה והפך לאלבום פלטינה.
שיר זה הביא לה פרסים והבחנות יוקרתיים רבים, כמו גם פופולריות רבה בצ'כיה ובסלובקיה.
ב-1 באוקטובר 2007 היא הוציאה את אלבומה השני Ticho, איתו הגיעה למקום השני במצעד הצ'כי.
כמו הראשון, הוא גם הפך לאלבום פלטינה.
ב-9 בנובמבר 2007 היא הופיעה לראשונה בשוק המוזיקה הפולני, ויצאה על ידי יוניברסל מיוזיק פולסקה, אלבום בשם Sam na sam, שהוא גרסה פולנית לאלבום Měls mě vöbec rád.
ב-7 בנובמבר 2008, ה-DVD Blíž ke hvězdám הוקרן לראשונה ב-17 ביוני 2008. זה היה ה-DVD הנמכר ביותר ברפובליקה הצ'כית בשנת 2008.
אווה פרנה מגיעה ממשפחה פולנית פטריוטית מהכפר ונדרינה (פולנית: Wędrynia) באזור זולציאה.
אביה תדיאוש הוא מוזיקאי בקבוצות עממיות פולניות אזוריות.
פרנה מחזיקה באזרחות פולנית-צ'כית כפולה אף על פי שהצהירה פעמים רבות כי היא מרגישה "כקוטב גאה".
היא מנהלת קמפיינים נמרצים למען זכויות המיעוט הפולני בצ'כיה, ולעיתים קרובות משתפת פעולה עם קונגרס הפולנים בצ'כיה.
אווה סידני הון , המכונה בדרך כלל אווי, הייתה ציירת אירית ואמנית ויטראז'.
היא נחשבת לחלוצה המוקדמת של הקוביזם, אף שעבודותיה הידועות ביותר הן ויטראז'ים.
היצירות הבולטות ביותר שלה הן החלון המזרחי בקפלה במכללת אטון, המתארת את הצליבה, וארבעת השדות הירוקים שלי, שנמצאת כעת בבנייני הממשלה בדבלין.
אווה הון נולדה ברובוק גרוב, מחוז דבלין, ב-22 באפריל 1894. היא הייתה בתם הצעירה של ג'וזף הון, ואווה אלינור, לבית רובינסון, בתו של סר הנרי רובינסון ונכדתו של כומר ואלנטיה העשירי.
זמן קצר לפני יום הולדתה השתים עשרה היא סבלה מפוליו (שיתוק ילדים).
היא המשיכה את לימודיה בשווייץ, ויצאה לסיורים לספרד ולאיטליה לפני שעברה ללונדון בשנת 1913. שלוש אחיותיה התחתנו כולן עם קציני צבא בריטים, וכולן התאלמנו במלחמת העולם הראשונה.
הון למדה בבית הספר לאמנות ביאם שו בלונדון ולאחר מכן בבית הספר המרכזי לאומנויות ומלאכות.
היא פגשה את מייני ג'לט כאשר שתיהם למדו אצל וולטר סיקרט במכון הטכני בווסטמינסטר.
היא עבדה בפיקוחו של אנדרה להוטה ואלברט גלייז בפריז לפני שחזרה להשפיע על הכנסת הסגנון המודרניסטי לאירלנד ולהפוך למייסדת התערוכה האירית לאמנות זו.
היא נחשבת לחלוצה המוקדמת של הקוביזם אך בשנות השלושים של המאה העשרים פנתה לוויטראז'ים, אותה למדה אצל וילהלמינה גדס.
עבודותיה החשובות ביותר הן ככל הנראה החלון המזרחי, המתאר את הצליבה, עבור הקפלה במכללת אטון, וינדזור (1949–1952) ו"ארבעת השדות הירוקים שלי", הממוקמים בבנייני הממשלה, דבלין.
עבודה זו, שהוזמנה על ממשלת אירלנד, זכתה בפרס הראשון עבור ויטראז' בתערוכה העולמית בניו יורק בשנת 1939.
החלון המזרחי של מכללת אטון הוזמן בעקבות הרס הבניין לאחר שהוטלה פצצה על בית הספר בשנת 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה.
האמנית הוזמנה לתכנן את החלון המזרחי בשנת 1949, והחלון החדש הוכנס בשנת 1952. יצירה זו הופיעה על בול דואר אירי בשנת 1969. מדצמבר 2005 עד יוני 2006 הוצגה בגלריה הלאומית של אירלנד תערוכה מעבודותיה.
בכנסיית סנט מרי בקלונסילה יש גם חלונות ויטראז' שהיא עיצבה.
הון הייתה אישה אדוקה ביותר; היא בילתה במנזר אנגליקני בשנת 1925 בטרורו בקורנוול והפכה לקתולית בשנת 1937. ייתכן והדבר השפיע על החלטתה להתחיל לעבוד בוויטראז'ים.
בתחילה עבדה כחברה בקואופרטיב הזכוכית הצבעונית An Túr Gloine לפני שהקימה סטודיו משלה ברתפרנהאם.
אווה מריה טרז' (בהונגרית: Törzs Éva Mária; בודפשט, 14 בפברואר 1914 – בודפשט, 6 באפריל 1987) הייתה ציירת יהודייה-הונגרייה.
אווה טרז' נולדה במשפחה יהודית.
משנת 1931 למדה אצל אישטוואן סניי במשך שלוש שנים.
השתתפה בתערוכות של "סלון האביב" ושל "אגודת פאל סיניאי מרשה", שם קיבלה פרס הכרה.
באמצעות פירושקה סאנטו הצטרפה לקבוצת "אמני היצירה הסוציאליסטיים", השתתפה בתערוכת הקבוצה בשנת 1937 בהיבשוולג' ולאחר מכן השתתפה בתערוכת האגודה החדשה לאומנים.
היא שרדה את השואה ובשנת 1945 השתתפה ב"תערוכה הלאומית החופשית" הראשונה ששמה היה "אישה באמנות" בארמון קארויאי, ולאחר מכן בגלריה של בודפשט בתערוכת קבוצת האמנים הסוציאליסטים שארגנה לאיוש נמט.
בשנות החמישים ציירה כמה דיוקנאות מטעם המדינה, כמו של הפסל פרנץ מדיישי.
משנת 1953 עבדה כשנתיים במושבת האמנים של סנטאנדרה.
בשנים אלה ניהלה מספר חוגי רישום במפעלים.
תערוכתה האחרונה הייתה בהצגת קבוצת האמנים הסוציאליסטים בשנת 1969.
אווה טרז' היא בתם של השחקן ינה טרז' והשחקנית רוז'י פוראי.
אחיה הוא איבאן טרז' (בחו"ל איבאן טורס, 1916–1983) שהיה תסריטאי ובמאי קולנוע.
סבה וסבתה מצד אביה היו אהרון אדולף טרז' (קודם בלוך) וברהה בורבאלה וייס, סבה וסבתה מצד אמה היו מאנו פישר, סוחר, ואנה לייטנר.
בעלה היה אקסל אוסטרברג (Axel Fritiof Gustaf Österberg) (1911–1968), היה עיתונאי מתסיס, סופר ומתרגם פוליטי.
ממוצא שוודי, שנהג לחתום בשם קלוק.
היא התחתנה עמו ב-20 באפריל 1939 בבודפשט.
אווה מולר הייתה כלכלנית אמריקאית, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת מישיגן.
אווה מולר נולדה בגרמניה להורים בעלי השכלה בכימיה.
אמה של אווה לא הצליחה למצוא עבודה בתחום ולכן המשיכה בלימודי תואר שלישי.
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון המשפחה עברה לארצות הברית.
אווה מולר למדה במכללת סמית' עד לשנת 1942 ואחרי סיום הלימודים החלה לעבוד בבנק בניו יורק.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה היא קיבלה מלגת לימודים והחלה לימודי תואר שלישי בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום הלימודים היו לה קשיים לקבל עבודה בהיותה אישה, אך בסופו של דבר היא נקלטה באוניברסיטת מישיגן והתחילה לעבוד במכון לחקר מדעי החברה.
אווה מולר עבדה באוניברסיטת מישיגן במשך כל הקריירה.
בשנת 1957 היא הצטרפה לסגל של פקולטה לכלכלה בה קיבלה מינוי של פרופסור בשנת 1964 ופרופסור אמריטה בשנת 1988. בשנת 1969 התקבלה כעמיתה באגודת סטטיסטיקאים של ארצות הברית (באותה שנה עם מארי ד.
בשנת 2001 קיבלה את פרס אגודת כלכלנים האמריקאית.
אווה מולר התרכזה במחקרים בתחום התנהגות הצרכנים, פיתוח כלכלי ודמוגרפיה כלכלית.
היא פרסמה עבודות בתחום השפעת אבטלה על ביטחון הצרכנים, סיבות להקטנת ילודה בטייוואן ועוד.
אווה נוגאלס היא פרופסור לביוכימיה, ביופיזיקה וביולוגיה מבנית ספרדייה.
במהלך חייה למדה וחקרה במדריד, בבריטניה ובארצות הברית.
כיום היא חוקרת במכון הווארד יוז למחקר רפואי ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
נוגאלס הייתה חלוצה בשימוש במיקרוסקופ אלקטרונים קריוגני (Cryo-EM) במחקר בנושא ביולוגיה מבנית.
נוגאלס נולדה בשנת 1965 במדריד שבספרד.
הוריה גדלו בספרד לאחר מלחמת האזרחים, ובעקבות המצב נאלצו לעבוד כילדים ולא סיימו את לימודיהם.
אביה עבד כנהג משאית ואמה הייתה עקרת בית.
למרות זאת, עבור הוריה, לימודיה היו מאוד חשובים.
"הלימודים שלי ושל אחי, היו בעלי חשיבות עליונה ולמרות שלא היה לנו כסף ליוקרה, תמיד היו לנו ספרי לימוד חדשים ומעולם לא פספסנו שיעור - אני חושבת שלמדתי כמה פעמים עם חום בבית הספר!" היא מספרת.
נוגאלס מספרת שהחלה להתעניין במדע לאחר שצפתה בתוכנית "Cosmos: A Personal Voyage" שנכתבה והוגשה על ידי קרל סייגן.
היא נהנתה לצפות בסייגן מצליח לפשט מושגים קשים ומורכבים ולעורר סקרנות אצל הצופים בתוכנית.
בנוסף, היא מתארת כי המורה שלה לפיזיקה בתיכון הראה לה את היופי שבמדע, ובפרט את היכולת להסביר חוקי טבע באמצעות מתמטיקה ועורר בה השראה.
כיום נוגאלס נשואה לפיזיקאי הווארד פאדמור.
לזוג יש שני בנים, דניאל וריקי.
את התואר הראשון שלה בפיזיקה למדה נוגאלס בשנת 1988 באוניברסיטה האוטונומית של מדריד.
את התואר השני שלה עשתה במקור קרינת הסינכרוטרון, בבריטניה בנושא הדינמיקה המבנית של הרכבת טובולין (חלבון המשמש חומר בניין לשלד התוך תאי), תוך קבלת תואר דוקטור בביופיזיקה מאוניברסיטת קיל, בבריטניה בשנת 1993.
משנת 1993 עד היום היא חוקרת ועובדת באוניברסיטת ברקלי.
בין תפקידיה הרבים, חלקם היו ועודם במחלקה למדעי החיים.
בין היתר היא חקרה במחלקה כ-פוסט דוקטורנטית, הייתה מדענית סגל בכירה, סגנית מנהלת המחלקה לביו - אנרגיה וביולוגיה מבנית וחברת הוועדה המייעצת המדעית.
בנוסף למחלקה למדעי החיים, איישה תפקידים נוספים באוניברסיטת ברקלי, ביניהם: ראש התכנית לתארים מתקדמים בביופיזיקה, יו"ר לימודי תואר ראשון בביולוגיה מולקולרית ותאית, ראש חטיבת ביוכימיה, ביופיזיקה וביולוגיה מבנית במחלקת MCB ומדענית סגל בכירה בחטיבת ביופיזיקה מולקולרית וחטיבה הדמיה ביולוגית.
בשנת 2000 החלה לעבוד כחוקרת במכון הווארד יוז למחקר רפואי.
כיום היא גם חוקרת במעבדת נוגאלס שהוקמה בשיתוף אוניברסיטת ברקלי ובמכון הווארד יוז.
במהלך חייה נוגאלס עסקה בתחומי מחקר רבים.
ביניהם: ביוכימיה, מכלולים ביולוגיים מורכבים, מבנה ויסות של השלד התוך תאי, דינמיקה של מיקרו-צינורית, מכונות חניכה של תעתיק אנושי, אפיגנטיקה, השתקת גנים וביופיזיקה.
אחד מהחידושים המשמעותיים שלה היה שימוש במיקרוסקופ אלקטרונים קריוגני בחקר ביולוגיה מבנית, שהפך לכלי המחקר המרכזי במעבדת נוגאלס.
מטרת המחקר במעבדת נוגאלס היא הבנת הדרך בעזרתה מתרחשים תהליכים מולקולריים מכריעים בחיי התא האאוקריוטי.
התא האאוקריוטי הוא תא בעל גרעין תא ואברונים, להבדיל מהתא הפרוקריוטי שבו אין גרעין תא ואין אברונים מוקפים קרום.
תחת תחום זה, חוקרים נושאים נוספים, לדוגמה, הרכבה עצמית דינמית של שלד תוך תאי (ציטוסקלטון), תוך שימוש בתפקודיו החיוניים בחלוקת התא.
השלד התוך תאי הוא מערכת דינמית של סיבים המורכבים מחלבונים.
תפקידי השלד התוך תאי הם שמירה על מיקום האברונים בנוזל התוך תאי (ציטופלזמה).
הוא מהווה מעין מסילה עליה נעים אברונים באופן מסודר ברחבי התא ומהווה תשתית עליה נבנה התא.
אחד החומרים מהם השלד התוך תאי מורכב הוא מיקרוטובול, הבנוי מהחלבון טובולין.
המיקרוטובולים ממלאים תפקיד מרכזי בחלוקת התא בכך שהם מתחברים לחומר התורשתי (DNA) ומאפשרים העברת עותק שלם של החומר התורשתי מתא האם לתא הצאצאים.
במהלך עבודת התזה שלה נוגאלס בחנה פולימרים של טובולין שהורכבו בנוכחות וינבלסטין וטקסול (שהן תרופות נגד סרטן).
במהלך עבודת הפוסט-דוקטורט שלה במעבדת קן דאונינג היא הייתה חלק מהצוות הראשון שמצא את המבנה האטומי של טובולין באמצעות קריסטלוגרפיית אלקטרונים.
ֿדוגמה לנושא אחר שחקרה הוא המכונות המולקולריות המסדירות את בקרת ביטוי הגנים, במיוחד בשלב תעתוק הגנים.
בגנים נמצאות הוראות הייצור של כל אחד מהחלבונים הנחוצים לפעילות התא.
הוראות ייצור אלה מתבטאות בכך שהגנים המרכיבים את החומר התורשתי ובנויים מנוקלאוטידים מתועתקים למולקולות mRNA והן מתורגמות לחלבונים.
כלומר, הם חוקרים את המכונות המולקלריות המסדירות את תהליך זה, במיוחד בשלב שבו הגנים מתועתקים לכדי מולקולות mRNA.
כשהיא מתקדמת במחקר שלה, היא אומרת, "אני רוצה להמשיך ולבנות מורכבות במערכות שאני לומדת.
כביולוגית מבנית, אני רדוקציוניסטית (מפשטת תופעות ומסבירה אותן במונחים הנובעים ממספר מצומצם ביותר של מאפייני מציאות בסיסיים או פשוטים) מטבעי, אבל אני רוצה להיות מסוגלת לחרוג מגבולות האפשר כדי להשיג תובנה ביולוגית שמגיעה על ידי הצבת חלקי הפאזל יחד ורואה כיצד הם יכולים להתארגן, להשתלב ולנוע.".
2023, פרס שאו במדעי החיים.
אווה מישל קוטה היא שחקנית, רקדנית, זמרת ודוגמנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בקומדיות של נטפליקס נערה גבוהה וסרט ההמשך נערה גבוהה 2.
קוטה נולדה ב-10 באפריל 2002 בפנטון, מישיגן שם גם גדלה.
היא למדה באקדמיית המחול בברודוויי, JC שהייתה בבעלותה ובניהולה של אמה ג'נט, אך נסגרה לצמיתות ב-2017. מישל הופיעה מהעונה השלישית עד העונה השביעית בתוכנית המציאות "רקדניות קטנות".
מישל הוכשרה בריקוד עכשווי, בלט, פוינט, ג'אז וסטפס.
היא גם דוגמנית ועשתה את הופעת הבכורה שלה על המסלול בשבוע האופנה בניו יורק בשנת 2017.
מישל הופיעה בשנת 2013 בסדרת הטלוויזיה "רקדניות קטנות" והייתה לרקדנית/שחקנית קבועה בתוכנית במשך 4 עונות נוספות.
מאוחר יותר היא סיירה בארצות הברית עם כוכבות אחרות מהסדרה במסע ההופעות שהתקיים בשנת 2018. בשנת 2016, היא הופיעה בפרק הראשון של תוכנית הריאליטי "אז אתה חושב שאתה יכול לרקוד: הדור הבא", אם כי בסופו של דבר לא התקבלה בגלל גובהה.
היא הופיעה במספר סרטים קצרים בשנת 2018 והופיעה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "היפים והאמיצים".
תפקידה הגדול הראשון במשחק הגיע כשיחקה בתפקיד ראשי בסרט נטפליקס "נערה גבוהה", ששודר לראשונה ב-13 בספטמבר 2019. מישל הצטלמה לסרט ההמשך, "נערה גבוהה 2" באפריל 2021. הסרט יצא ב-11 בינואר 2022.
בשנת 2018, היא השיקה קמפיין מדיה חברתית, #13Reasons4Me שמעודד אנשים לרשום 13 דברים שהם אוהבים בעצמם או בחייהם.
שנה כותרתתפקיד הערות 2018This Is Me אוליביה ניוטון-ג'ון סרט קצר מאמה מיה!
אנהA Christmas Dinner סופיה ביילי 2019 נערה גבוהה ג'ודי קריימן 2022 נערה גבוהה 2
שנה כותרתתפקיד הערות 2014–2017 רקדניות קטנותעצמה 18 פרקים 2016 אז אתה חושב שאתה יכול לרקוד: הדור הבא פרק 1 2018 היפים והאמיצים דוגמנית בחברת פורסטר 2 פרקים 2020Zombies 2: The Collabזומבי סרטון קצר
אווה מריה הולצלייטנר היא פוליטיקאית אוסטרית, חברה במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה (SPÖ).
ב-9 בנובמבר 2017 הושבעה כחברה במועצה הלאומית של אוסטריה.
ב-26 ביוני 2021 נבחרה לכהן כסגן יו"ר ה SPÖ וכיושב ראש ארגון נשים של SPÖ במקום גבריאלה היינש-הוסק.
לאחר לימודי התיכון החלה הולצלייטנר ללמוד כלכלה חברתית באוניברסיטת יוהנס קפלר לינץ (JKU).
בשנת 2016 היא קיבלה תואר הראשון והחלה את התואר השני.
בספטמבר 2015 החלה לעבוד באוניברסיטת האגנברג למדעים יישומיים כעוזרת בקבוצת המחקר HEAL (מעבדת האלגוריתמים היוריסטים והאבולוציוניים).
בשנת 2012 הצטרפה הולצלייטנר למפלגת SPÖ.
בשנים 2016–2021 כיהנה כיושבת ראש ארגון הדור הצעיר של ה-SPÖ במדינת אוסטריה עילית.
ב-9 בנובמבר 2017, הושבעה כחברה במועצה הלאומית האוסטרית.
בעת נאום במועצה הלאומית באוקטובר 2021, סבלה הולצלייטנר מסחרחורת והתמוטטה.
לאחר טיפול רפואי היא שבה להכרה תוך זמן קצר ולוותה אל מחוץ לאולם המליאה.
אווה ניר הייתה רופאה ביוכימאית אמריקאית שמחקרה עסק בתפקיד ומבנה של חלבוני G וגילוי של יחידה חדשה של חלבון זה עבורו זכתה בפרס FASEB בשנת 1998.
אווה אוגנבליק, מאוחר יותר שינתה את שמה לניר, נולדה ב-1937 בוורשה.
היא ברחה מפולין עם הוריה בשנת 1939 ואחרי שהות קצרה בברזיל התיישבה בניו יורק בגיל שמונה.
בארצות הברית, שני הוריה לא יכלו להמשיך בעבודתם האקדמיות, אך שניהם תמיד דחפו את ניר לעבר הישגים אקדמיים גבוהים.
היא למדה במכללה רדקליף ולאחר מכן סיימה את לימודיה בשנת 1957. באותה תקופה, היא הכירה והתחתנה עם רוברט ניר (פרופסור לרפואה, בית החולים הכללי של מסצ'וסטס).
בשנת 1963 סיימה ניר את לימודיה הרפואה באוניברסיטת קולומביה ובשנת 1966 הצטרפה לצוות הרווארד כחוקרת בביולוגיה ושם עבדה במשך שלושה עשורים.
במהלך שהותה בהרווארד, לניר ובעלה הוי שני ילדים, רוברט וריצ'רד.
לאורך הקריירה שלה, היא שירתה בוועדה המייעצת הבכירה בנושא שירותי בריאות נשים של שותפים והדרכה אינספור סטודנטים.
ב-20 בפברואר 2000, מתה ניר מסיבוכים כתוצאה מסרטן השד והשאירה מאחור את בעלה ושני בניה.
הקריירה האקדמית של אווה ניר נהייתה רצינית כשהצטרפה להרווארד כחוקרת צוות בביולוגיה במעבדתו של ד"ר גוידו גוידוטי ב-1966. היא קודמה לתפקיד עוזרת פרופסור לרפואה ב-1976 ובסופו של דבר הפכה לפרופסורית קבועה ב-1991, מה שהפך אותה לאישה השנייה שמחזיקה בתואר אי פעם.
במהלך תקופה זו היא גם הרחיבה את מחקרה בבית החולים בריגהם לנשים כעמית מחקר במחלקה הקרדיולוגית.
בנוסף, ניר שירתה במועצות רבות כולל מועצת המורים במדעי ביוכימיה בהרווארד וחברת וולטר ברדפורד קנון.
כמרצה וחוקרת היא התעניינה בעיקר כיצד תאים מפרשים את המסרים שהם מקבלים מאור, הורמונים ונוירוטרנסמיטורים והרצתה לבוגרי תואר ראשון במדעי ביוכימיה.
המחקרים המוקדמים של ניר התחילו במעבדותיו של ד"ר גידו גוידוטי.
שם היא למדה את הכימיה הביולוגית של חלבוני תקשורת ועל הכימיה של המוגלובין.
הניסוי העיקרי שלה באותה תקופה היה טיהור אדניליל וגואניל ציקלאז (אנזימים בתוך התא), כדי להבין יותר טוב איך הם מייצרים את מולקולות ה-cAMP (מולקולה זאת מווסתת תגובות כגון חילוף חומרים של סוכר ושומנים, צמיחת תאים והתמיינות).
מאוחר יותר עברה ניר למחלקת הלב וכלי הדם של בבית החולים בריגהם לנשים, שם החלה לחקור חלבונים (הידועים כחלבוני G בגלל ויסותם על ידי GTP) המווסתים אותות בין קולטני פני התא ואדנילט ציקלאז, אותו אנזים שחקרה בעבר תחת גוידוטי.
בהמשך, חלבוני ה-G הפכו למרכז המחקר של ניר והיו במרכז מאמריה.
האסטרטגיה של ניר הייתה לחקור מגוון רקמות על מנת לנתח היבטים שונים של חלבון G והובילה אותה לגלות סוג חדש ועוד משפחה גדולה ומורכבת של חלבונים אלה.
מחקרה בתחום הוביל לשיתוף פעולה בין ניר לדייוויד קלפאם( M.D.
Ph.D) שגם עסק בקולטנים ואותות, בשנת 1985. יחד, הם חקרו קולטנים בלב שהוביל לעיסוק באותות של חלבון G, המומחיות של ניר.
הם הראו שתת-היחידה אלפא של חלבון G אינה מדברת ישירות עם קולטני הלב בניגוד למחקרים קודמים.
המחקר (שפורסם ב-1987) הכריע לבסוף את המחלוקת הידועה בעולם האותות של חלבון G לטובת ניר וקלפאם.
עבודתה של ניר עזרה להבנת תקשורת בין תאית במוח ואיך הגוף שלנו מגיב להורמונים ותרופות ותרמה ידע רב לעולם תקשורת החלבונים.
פועלה זיכה את ניר בפרסים בינלאומיים ולפרסום מאמרים רבים.
ניר זכתה בפרס המחקר הבסיסי של ב־1996 יחד עם דייוויד א.
בתוך רשימת הפרסים שבהם אווה ניר זכתה נמצאים:
מלגת דיימון רוניון מה ב־1973
זכתה בחברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים 1997
פרס FASEB למצוינות במדע 1998
נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים 1998
נבחרה למכון לרפואה של האקדמיה הלאומית למדעים 1998
אווה פאהידי-פוסטאי (במקור פאהידי, בהונגרית: Fahidi Éva; 22 באוקטובר 1925 – 11 בספטמבר 2023) הייתה סופרת ושחקנית יהודייה-הונגרייה, ניצולת שואת יהודי הונגריה.
אווה פאהידי נולדה למשפחה יהודית בורגנית בדברצן, הונגריה.
הוריה הוטבלו ככל הנראה לנצרות בשנת 1936 (אין תיעוד לכך).
ב-1943 סיימה את לימודיה במכון לחינוך בנות בעיר הולדתה.
היא הוכשרה להיות פסנתרנית, אבל העבודה הבלתי אנושית שביצעה לאחר מכן, גרמה לה לפגיעה משמעותית בגב.
במהלך השואה ב-29 באפריל 1944 אולצה המשפחה על ידי הז'נדרמים ההונגרים, ששיתפו פעולה עם הנאצים וביצעו את הוראות "קומנדו אייכמן" של גירוש יהודי הונגריה מערי השדה ומהכפרים להיכנס לגטו דברצן יחד עם שאר תושבי העיר היהודים (כ-10,000 יהודים).
ב-14 במאי הם גורשו בקרונות בקר למחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו.
במהלך ה"סלקציה" שביצע יוזף מנגלה בעצמו, נשלחו אחותה בת האחת עשרה של פאהידי, גילי, ואמן (אירמה וייס), מיד לתאי הגזים, ואביהן, דז'ה, איבד את חייו בשל תנאי המחנה.
49 מבני משפחתה נרצחו במהלך השואה.
ב-13 באוגוסט 1944 הועברה אווה פאהידי למחנה מינכמילה (Münchmühle) באלנדורף, שהיה חלק ממחנה הריכוז בוכנוולד, שם נאלצה לעבוד במפעל לחומרי נפץ.
כשמלחמת העולם השנייה הסתיימה ב-1945, הצליחה פאהידי לברוח מצעדות המוות מבוכנוולד.
לאחר השחרור נדדה כאדם ש"נאלץ לעזוב את ביתו", עד שהצליחה לחזור הביתה להונגריה באוגוסט 1945. שם בדברצן דירת הוריה כבר נתפסה על ידי הונגרים נוצרים, דודה הרופא לקח אותה תחת חסותו ולביתו.
ב-1947, לאחר שבוע בלבד של היכרות, היא נישאה לבעלה הראשון, שהיה העורך הראשי של עיתון המפלגה הקומוניסטית של מחוז היידו-ביהר.
לאחר מכן הוא הורשע במשפט ראווה והוצא להורג.
בעלה השני איתו חיה 27 שנים חזר למפלגה ב-1956, בעוד פאהידי, עם ידיעותיה באנגלית, בגרמנית ובצרפתית, קיבלה עבודה בסחר חוץ.
חברת ילדות שלה נפטרה בגיל חמישים.
פאהידי אימצה את בתה בת ה-16, ולימים היא הפכה לפסנתרנית.
כפי שהייתה הציפייה הבלתי כתובה במשטר הקומוניסטי עד לחילופי המשטר, כניצולת שואה, היא לא דיברה על גירוש יהודי הונגריה במשך 45 שנה.
בשנת 1990 הוזמנו האסירים לשעבר של מחנה שטאטאלנדורף (Stadtallendorf) לבקר באנדרטה במחנה אושוויץ, שם ביקרה פאהידי לבסוף ב-2003. לבקשת מוזיאון שטאטאלנדורף כתבה פאהידי ספר זיכרונות בגרמנית, ולאחר מכן החלה לכתוב את זיכרונותיה בכלל.
הם פורסמו ב-2005 בשם "נשמת הדברים" (Anima Rerum – A Dolgok Lelke).
הספר יצא לאור גם בגרמניה.
גרסאות באנגלית ובאיטלקית יצאו ב-2019.
בשנת 2019 יצא לאור ספרה של פאהידי "הנושא והמושא של האהבה" (A Szerelem Alanya és Tárgya), המציג את תקופת הסוציאליזם דרך סיפורה האישי של הסופרת.
שני הספרים עוסקים למעשה בהגינות, כבוד, אהבה והתנהגות אנושית, אשר ניתן היה לשמר גם במצבים הנואשים ביותר.
פאהידי הייתה פעילה ביותר עד לגיל מתקדם: היא השתתפה באירועים שונים כעדה, ופגשה, בין היתר, את נשיאי גרמניה ואוסטריה ואת קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל.
היא השמיעה את קולה בקביעות נגד הגזענות והאנטישמיות בעיתונות הבינלאומית וההונגרית.
היא גם מילאה תפקיד בעבודתן של כמה קרנות זרות והעבירה הרצאות הן בהונגריה והן מחוצה לה.
היא ראתה את שליחותה בכך שהדור הצעיר ישמור את זיכרון השואה ויילחם באופן פעיל נגד כל צורות הגזענות.
ב-11 בספטמבר 2023 הלכה לעולמה.
אווה חדד היא שחקנית אמריקאית.
הייתה אשתו השנייה של יהונתן גפן.
חדד נולדה בניו יורק, ארצות הברית ב־1965. אביה, יחזקאל חדד, פרופסור לרפואת שיניים, ישראלי ואמה אחות שווייצרית.
היא שיחקה במחזות אוף-ברודוויי ובתיאטראות בניו יורק ובהמשך באופרת סבון במשך שלוש שנים.
ב־1991 עלתה לישראל ולמדה עברית באולפן.
בישראל יוצגה על ידי פרי כפרי.
בהמשך חזרה להתגורר בניו יורק.
היא שיחקה בתפקידי משנה במספר סרטים וסדרות בישראל ובארצות הברית.
ב־1984 החלה לשחק באופרת הסבון האמריקאית "One Life to Live" ברשת ABC.
שם שיחקה במשך שלוש שנים.
בשנים 1988 עד 1989 שיחקה בסדרה "Knightwatch" גם כן ב-ABC.
ב־1991 שיחקה בסדרה הישראלית "סיפורים לשעת לילה מאוחרת".
ב־1991 שיחקה בסרט "אריות ים" בכיכובו של רוב לאו וכדיילת בסרט "האב האובד" עם ליב אולמן ומייקל יורק ועודד תאומי.
ב־1992 שיחקה בסרט הישראלי "אזרח אמריקאי" של איתן גרין, בסרט "The Long Shadow" ובסרט "כידונים ואורכידאות" בכיכובם של ריקי גל ואסי דיין המבוסס על ספרה של סביון ליברכט.
ב־1994 שיחקה בסרט "ייפוי כח" שעוקב אחר לוחם אצ"ל בתקופת המנדט הבריטי.
באותה שנה דיבבה בדיבוב האנגלי של הסדרה "עומר".
ב־1995 שיחקה בסרט הישראלי "ב-72 לא הייתה מלחמה".
ב־1997 הופיעה במספר פרקים בסדרה "חוק וסדר".
ב־1998 הופיעה באופרת הסבון "Guiding Light".
הייתה נשואה מספר שנים למשורר יהונתן גפן, ולשניים נולדה בתם נטשה רות גפן ב־1995. הם חיו בניו יורק שם גידלה את בתה גם לאחר הגירושין.
אווה ממלוק הייתה פעילה אנטי פשיסטית ולוחמת מחתרת אנטי נאצית יהודייה.
ממלוק הייתה בתם השנייה של סוחר היין אלברט ממלוק (1878–1936) ואשתו מרתה לבית פייזר (1884–1942).
אחותה הגדולה הילדגרד (1912–1941) מתה משחפת כשאווה הייתה כלואה.
ממלוק הייתה בת ארבע-עשרה כשטיפסה על גג חנות הכלבו "הרטי" ליד דירתה בשנת 1932 באזור בל-אליאנס-פלאץ בברלין-קרויצברג.
היא ציירה את הסיסמה "הלאה היטלר!" (Nieder mit Hitler) בצבע לבן.
היא נעצרה אך שוחררה כמה ימים לאחר מכן מפאת גילה הצעיר.
היא נעצרה שוב כשהניחה פרחים על קבריהם של מנהיגי ברית ספרטקוס, רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט ב-24 בנובמבר 1934, בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה, מעשה שהוגדר כ"חתרני" בפקודות "המעצר ההגנתי" הנאצי.
היא נאסרה במחנה הריכוז מורינגן בסקסוניה התחתונה ושוחררה במאי 1935. גם לאחר שחרורה המשיכה לפעול נגד הנאצים.
ככל הנראה היא הייתה ראש קבוצת נשים ונערות יהודיות אנטי-פשיסטיות שהדפיסו והפיצו עלונים.
פיטר סימסן על אווה ממלוק
ב-1934, באמצעות מכר משותף, פגשה ממלוק את פיטר סימסן (Pieter Siemsen; 1914–2004), שהיה בנו של נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ברייכסטאג, אוגוסט סימסן, שהיגר לארגנטינה דרך שווייץ לאחר שהנאצים עלו לשלטון.
היא הייתה בת שש-עשרה, הוא היה בן עשרים.
פיטר גורש משווייץ בחזרה לגרמניה ב-1934 וגויס בכפייה לשירות העבודה של הרייך ולשירות צבאי בוורמאכט.
באוטוביוגרפיה שלו כתב שלא היה לה רקע פוליטי "אבל היא הייתה נגד הנאצים בכל ליבה ועם הזמן גם פיתחה מודעוּת פוליטית".
אולם לפי מקורות אחרים, אווה ממלוק הייתה חברה בתנועת הנוער העובד הסוציאליסטי (SAJ), שפורקה ב-1933. מאז היא הייתה פעילה בהתנגדות אנטי-נאצית.
השניים התאהבו ולעיתים קרובות הלכו למסעדה זולה ליד תחנת הרכבת ברלין גן החיות, מכיוון שנודע שלא היה לקהלהּ "שום קשר לנאצים".
ובכל זאת היה המקום נתון למעקב צמוד של הגסטפו.
פיטר סימסן תיאר בזכרונותיו אירוע במקום:
סימסן הצליח לעזוב את גרמניה ב-1937 ולהגר לארגנטינה.
לפני שעזב, הם קנו "טבעות נישואין ב-90 פניג לזוג" מחנות וולוורת.
לפי זיכרונותיו, הם נשארו בקשר מכתבים לפחות עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מות האב, הולדת הבת טנה
ב-10 בנובמבר 1936, אביה של אווה, אלברט ממלוק, מת בגיל 58 בבית החולים היהודי בברלין-ודינג.
לפי מפקד המיעוטים במאי 1939 אווה עדיין עם אמהּ מרתה ואחותה הילדגרד בדירת הוריהם ברחוב נויבורגר (Neuenburger 3) בקרויצברג.
אמה ניהלה את "חנות יין ומשקאות חריפים מרתה ממלוק" בכתובת זו עד 1940.
ב-3 בספטמבר 1939 ילדה אווה בת בשם טנה (Tana) בבית החולים היהודי, שהיה בין המקומות הבודדים שעדיין נתנו שירות רפואי ליהודים.
ברישום הלידה של טנה במשרד הרישום ברובע ודינג, אווה רשומה כאֵם יחידנית, משלח היד - 'עובדת בית'.
סימסן לא היה האב, שכן הוא היגר מגרמניה ב-1937. מאוגוסט 1938 התאפשר לתת רק מעט מאוד שמות פרטיים לילדים יהודים, כולל 'טנה'.
לדברי עמיתתה לעבודה אינגה ברנר, אביו של הילד לא היה יהודי, אך כדי להגן עליו מפני אישום לפי סעיף "ראסנשאנדה" בחוקי נירנברג, אווה ציינה כי האב היה יהודי שהיגר.
בפרוץ המלחמה גויסה אווה לעבודת כפייה במפעל בוצקה (Butzke) לייצור ברגים בעיר ברלין.
שם פגשה את אינגה ברנר לבית גרסון (1922–2012) באפריל 1941, וזו הצטרפה לקבוצת ההתנגדות של אווה.
לימים הייתה ברנר השורדת היחידה מהקבוצה.
היא מסרה עדות על פעילות הקבוצה, שכן הייתה עם אווה כמעט עד תום המלחמה.
היא סיפרה שאווה הייתה מלאת אנרגיה ואישה צעירה מלאת חיים.
במחרטה במפעל היא אהבה לשיר את פזמוני "אופרה בגרוש": "היא הייתה מאוד יפה, מלאה בכיף ותמיד שרה".
בספטמבר 1941 נעצרו אווה ממלוק וחברותיה לעבודת הכפייה, אינגה ברנר ואינגה לוינסון.
הן השאילו ספרים שנאסרו על ידי הנאצים למנהל עבודה לא יהודי, שהוסגר לגסטפו על ידי מנהל עבודה אחר, על פי עדותה לימים של אינגה ברנר.
איש קשר מקבוצת ההתנגדות שלהם התאבד זמן קצר לפני פגישה מתוכננת, וייתכן שהותיר אחריו חומר מפליל שמצא הגסטפו.
שלוש הנשים נלקחו לכלא המשטרה באלכסנדרפלאץ ונידונו למוות, ללא שימוע ראוי, בגין "פגיעה במאמץ המלחמתי".
עונשם הומתק למאסר עולם במחנה ריכוז.
לדברי אינגה ברנר, הדבר הושג באמצעות שוחד והתערבות של קרוב משפחה לא-יהודי ממשפחתה של ברנר.
כשאווה הייתה בכלא, אחותה הילדגרד ממלוק נפטרה ב-11 בדצמבר 1941, בגיל 29 משחפת.
ב-13 בינואר 1942 אווה ממלוק ושתי הנשים הנוספות שובצו לטרנספורט ה-8 וגורשו לגטו ריגה.
ברנר הצליחה להישאר יחד עם אווה לפרקי זמן ארוכים.
שתיהן הועסקו בעבודת כפייה ליד ריגה, במיוחד באתר הבנייה של שדה התעופה ספילבה (Spilve).
לדברי ברנר, ממלוק המשיכה להיות פעילה בהתנגדות לנאצים בריגה.
באתר הבנייה של שדה התעופה ספילבה, ברנר (אז אינגה גרסון) פגשה מהנדס גרמני שהסכים לשלוח דואר לדודה שלה בברלין, שהייתה נשואה לגוי.
ללא ידיעתו שלחה הדודה ברלין לריגה מצלמה זעירה שנאפתה בתוך עוגה: "אווה, שהייתה איתי באתר הבנייה, עם כמה לטבים, יצרה שוב קשר עם קבוצת ההתנגדות...
היא הייתה נערה מאוד אמיצה.
אמרו לה שדודה שלי צריכה ליצור קשר עם מישהו שייתן לה עוגה והיא תשלח לי את העוגה.
היא עשתה זאת בלי לדעת מה יש בעוגה.
היא נתנה את זה למישהו, איני יודעת למי.
היו תמונות שצולמו במצלמה זו, וחלקן הופיעו בספרים."
עד כה לא ניתן לזהות את התמונות החשאיות הללו מריגה.
טנה ממלוק, בתה בת השלוש של אווה, נשארה בבית יתומים יהודי בברלין לאחר גירוש סבתה.
כתובתה האחרונה לפני הגירוש הייתה (רחוב שנהאוזר הישן 4 (Alte Schönhauser Straße 4).
לאחר סגירתו הכפויה של בית יתומים זה, גורשה טנה ב-29 בנובמבר 1942 למחנה ההשמדה אושוויץ שם נרצחה.
הטרנספורט ה-23 של 29 בנובמבר 1942 כלל 998 אנשים, בהם 75 ילדים, רובם מבית היתומים היהודי אורבך, בגילים שבין 10 חודשים ל-16 שנים.
לא ידוע מדוע גורשה טנה בנפרד מסבתה.
בהצהרת הנכסים שמולאה עבורה, היא מכונה "יתומה".
בהוראת משטרת הביטחון הנאצית בריגה, נלקחה ממלוק למחנה הריכוז שטוטהוף ב-1 באוקטובר 1944, שם קיבלה מספר אסירה 94020. הסיבות להעברה אינן ידועות.
בעדותה משנת 1991 הניחה אינגה ברנר שאווה מתה בספילבה (Spilwe) בשנת 1943 מאלח דם עקב תת-תזונה, עבודה קשה ותנאי תברואה ירודים, אולם לפי תעודת המוות הרשמית של הנאצים, אווה ממלוק מתה ב-23 בדצמבר 1944, בשעה 8:35 בבוקר בבלוק 21 של מחנה הריכוז שטוטהוף, מ"חולשה פיזית כללית".
חודש לאחר מכן, בינואר 1945, הצליחה ברנר להימלט ממחנה לוויין של שטוטהוף יחד עם שרלוט ארפאדי.
ב-10 באוקטובר 2011 הונחה אבן נגף לזכר ממלוק בברלין-קרויצברג ברחוב נוינבורג 1 (Neuenburger Straße 1, לשעבר Neuenburger Straße 3).
אווה סוובודה (בפולנית: Ewa Swoboda; נולדה ב-26 ביולי 1997) היא אתלטית פולנייה, סגנית אלופת עולם באולם (גלאזגו 2024), אלופת אירופה באולם (גלאזגו 2019) ופעמיים סגנית אלופת אירופה (בלגרד 2017 ואיסטנבול 2023) בריצת 60 מטר.
נוסף לכך, היא סגנית אלופת אירופה (רומא 2024) בריצת 100 מטר.
באליפות העולם באולם 2022 שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 היא סיימה במקום רביעי בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.04 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון ביולי היא סיימה במקום 12 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.08 שניות ובמקום 11 בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 43.19 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה במינכן באוגוסט היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של (42.61 שניות), אחרי גרמניה (42.34 שניות) ולפני איטליה (42.84 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.18 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2023 סיימה במקום שישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.97 שניות ובמקום חמישי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.66 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת, ב-2 במרץ 2024 זכתה במדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.00 שניות, אחרי ג'וליאן אלפרד מסנט לוסיה (6.98 שניות) ולפני זיינב דוסו מאיטליה (7.05 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא לאומי חדש ואת תוצאת השנה בעולם של 6.98 שניות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא ביוני היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.03 שניות, אחרי דינה אשר-סמית' מהממלכה המאוחדת (10.99 שניות) ולפני זיינב דוסו (11.03 שניות).
באולימפיאדת פריז סיימה במקום תשיעי בריצת 100 מטר בחצי הגמר בתוצאה של 11.08 שניות.
בריצת שליחות 4x100 מטר סיימה במקום 12 בתוצאה של 42.86 שניות.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ סיימה במקום רביעי בתוצאה של 7.07 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שבסין במרץ סיימה מקום רביעי בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.09 שניות.
אווה לוטה לואיזה ג'ואן פלארדינגרברוק (בהולנדית: Eva Lotte Louise Vlaardingerbroek; נולדה ב-3 בספטמבר 1996) היא פוליטיקאית, עיתונאית ופעילת ימין רדיקלי אירו-סקפטית ואנטי-פמיניסטית הולנדית.
פלארדינגרברוק נולדה באמסטרדם ב-3 בספטמבר 1996 לאם קתולית ולאב פרוטסטנטי, שניהם מתחום המוזיקה הקלאסית.
שאביה הוא מוזיקולוג ומנהל קונצרטים לשעבר.
היא נכדתו של התאולוג הפרוטסטנטי הרפורמי הקונטיננטלי, יוהנס פלארדינגרברוק.
היא למדה פילוסופיה של המשפט באוניברסיטת אוטרכט, שם השתתפה בתוכנית המצטיינים של הפקולטה.
לאחר מכן למדה בגרמניה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן והשלימה את התואר הראשון שלה.
לאחר מכן החלה את התואר בפילוסופיה של המשפט באוניברסיטת ליידן.
התזה שלה עוסקת בנושא ההתקשרות המינית בעידן #MeToo.
את התואר השני סיימה בהצטיינות.
במהלך לימודיה הצטרפה למפלגת הימין הקיצוני הפוליטית "פורום לדמוקרטיה" (FvD) ב-2016. ב-2019 נשאה נאום נגד הפמיניזם המודרני בקונגרס המפלגה.
בשנת 2019 התמחתה דרך מפלגת "פורום לדמוקרטיה" בפרלמנט האירופי בבריסל.
לאחר מכן עזבה את בריסל כדי לעבוד כמרצה-חוקרת באוניברסיטת ליידן, במהלך עבודתה בליידן פרסמה כמה מאמרי דעה ב-Elsevier Weekblad.
ולרדינגרברוק היוותה קול חזק במחאת החקלאים ההולנדים.
היא ידועה בביקורת שלה על ממשלת הולנד תחת ראש הממשלה לשעבר, מארק רוטה.
היא הופיעה פעמים רבות, בתוכנית "טאקר קרלסון הלילה" של המנחה השמרני האמריקאי טאקר קרלסון.
בפוקס ניוז ואצל מארק סטיין בתוכנית האירוח שלו בטלוויזיה הבריטית.
באוקטובר 2020 עזבה את תפקידה באוניברסיטה ואת עבודת הדוקטורט שלה כדי להתמקד במלואה בקריירה פוליטית, ולאחר מכן הודעתו של מנהיג ה-FvD תיירי בודט ב-31 באוקטובר כי פלארדינגרברוק תאייש את המקום החמישי ברשימת המועמדים של המפלגה בבית הנבחרים.
לאחר מחלוקת על מנהיגותו של בודט והערות מפלות של חברי אגף הצעירים שהסלימו בנובמבר 2020, הודיעה פלארדינגרברוק בתוכנית הבוקר של WNL Goedemorgen Nederland ב-26 בנובמבר כי בחרה בצד שכנגד בודט.
מאוחר יותר באותו יום פרסמה פלארדינגרברוק, יחד עם ו-Joost Eerdmans, Annabel Nanninga, ו־Nickz Pouw-Verweij הצהרה משותפת שהודיעה על עזיבתם את המפלגה.
משמעות הדבר הייתה עזיבת הקריירה הפוליטית.
באפריל 2023 פורסמה ב-Algemeen Dagblad חשיפה על כיצד בשנת 2021, חודשים לאחר הסכסוך והפיצול, FvD איימה עליה ועל חברים לשעבר אחרים בקנסות כבדים בגין הפרת סודיות המפלגה לכאורה.
פלארדינגרברוק מעולם לא הוגשה רשמית ולא נמצאה אשמה בהפרת סודיות המפלגה ותיארה זאת כניסיון השתקה.
בדצמבר 2019 נטען בעיתון "Het Parool" כי פלארדינגרברוק "זעזעה את הולנד הפמיניסטית בנאומה שנשאה נגד הפמיניזם המודרני", בנאום היא כינתה את הפמיניזם המודרני כ"סוג של דיסוננס קוגניטיבי הארדקור".
וקבעה כי "לנאו-פמיניסטיות אין עמדה נחרצת על מה נחשב בעייתי ברב-תרבותיות והגירה, הדבר בולט במיוחד בנושאים המעסיקים אותן: כמו סקסיזם למשל.
אז, מכך יוצא שהפמיניזם הזה הוא אכן אחת השטויות הגדולות של זמננו".
דבריה זכו לביקורת נוקבת מצד מספר פרשנים הולנדים: לאחר שהעיתון ההולנדי De Volkskrant וכמה מעיתונאים שלהם סימנו את פלארדינגרברוק כ"עלמת המגן של הימין הקיצוני" ו"נסיכה ארית" המהווה סכנה ל זכויות נשים ומיעוטים.
היא כינתה את המאמר שנכתב נגדה "רצח אופי" על רקע פוליטי.
פלארדינגרברוק התבטאה גם נגד הפלות.
לא משנה כמה החיים קטנים, הם קדושים.
לומר אחרת זה צביעות מוסרית ואינטלקטואלית.
לכן, אין זה בידך לקחת את החיים האלה.
זה לא הגוף שלך, אז זה לא הבחירה שלך, פשוט".
במהלך מגפת ה-COVID-19, היא ביקרה נחרצות את הסגרים, חיסוני mRNA והגבלות אחרות ל-COVID-19, וקבעה כי העולם המערבי "מאבד את חירותו".
בינואר 2021, הופיעה בשידור חי ב"טאקר קרלסון הלילה" וטענה כי אירופה "צועדת לעבר מערכת חדשה, משטר עריץ, של פיקוח ושליטה המונית".
כמו כן, בשנת 2021 היא עבדה במשך זמן מה בשוודיה כמגישה של תוכנית אירופה הפאן-אירופית שלה, "בואו נדבר על זה" בערוץ היוטיוב של כלי התקשורת השוודי Riks, המזוהה עם מפלגת השוודים הדמוקרטים.
ב-1 בינואר 2022 החלה לעבוד כיועצת משפטית במשרד עורכי דין, שם התמקדה בזכויות אדם וליטיגציה אזרחית.לאחר יותר מארבעה חודשים עזבה את המשרה הזאת.
באפריל 2022 נאמה פלארדינגרברוק בוועידת השמרנות הלאומית של בריסל וקראה לאנשים "לדחות את הגלובליזם ולאמץ את אלוהים".
בתחילת יולי 2022, דיברה פלארדינגרברוק על משבר החנקן ההולנדי בערוץ הטלוויזיה האמריקאי פוקס ניוז בשיחה עם טאקר קרלסון.
בהתייחס לתיאוריות הקונספירציה "ההחלפה הגדולה והאיפוס הגדול".
פלארדינגרברוק טענה שהמשבר נוצל לגניבת קרקע מחקלאים כדי לבנות עליה בתים למהגרים.
היא גם העריכה כי העלייה בפשע האלים בשוודיה קשור למה שהיא תיארה כמדיניות הגירה "קיצונית".
פלארדינגרברוק מופיעה בקביעות כפרשנית בתוכנית האירוח של מארק סטיין בערוץ הטלוויזיה הבריטי GB News, וכן בערוץ היוטיוב הימני-פופוליסטי Achtung, Reichelt!
של ג'וליאן רייכלט, העורך הראשי לשעבר של העיתון הגרמני "בילד".
ב-11 במרץ 2023 השתתפה פלארדינגרברוק במחאה התומכת בחקלאי Zuiderpark כנגד הממשלה בהאג.
בהפגנות, הצהירה כי "החקלאים שלנו נלחמים נגד הסוג הגרוע ביותר של עוול".
בנובמבר 2023 הצהירה שהיא תצביע למפלגה לחופש (PVV) בראשות חרט וילדרס בבחירות הכלליות בהולנד ב-2023. במאי 2024 נאמה נאום רדיקלי על ההגירה באירופה בבודפשט, בנאום קראה להצלת אירופה וטענה שההחלפה הגדולה כבר אינה תיאוריה, אלא מציאות.
עד סוף 2020 הייתה במערכת יחסים עם הסופר הצרפתי ז'וליאן רושדי, שבין 2012 ל-2014 היה נשיא "ג'נרציה ניישן", אגף הנוער של המפלגה הימנית הפופוליסטית הצרפתית Front National.
במהלך הסכסוך בתוך ה-FvD בנובמבר 2020, שראה את פלארדינגרברוק פונה בפומבי נגד מנהיג המפלגה תיירי בודט, בודט חשף כי פלארדינגרברוק והוא ניהלו רומן ב-2017, שאליו השיבה פלארדינגרברוק שהדבר לא היה יותר מאשר הרפתקאה קצרה.
ב-29 במרץ 2022, וויל ויט, פרשן לשעבר של קבוצת ההסברה השמרנית האמריקאית PragerU, הודיע שהוא ופלארדינגרברוק התארסו.
הזוג הכיר דרך המייסד-השותף של PragerU , דניס פרגר, כשנה לפני כן.
אווה פאיור (בפולנית: Ewa Pajor; נולדה ב-3 בדצמבר 1996) היא כדורגלנית פולנייה המשחקת בעמדת החלוצה בברצלונה מליגת העל הספרדית ובנבחרת פולין.
פאיור מגיעה מהכפר פנגוב שבמחוז אונייוב, פולין.
כשהייתה בת 8, החלה באימוני כדורגל בקבוצת הנוער של אורלטה ויילנין.
לאחר שסיימה את בית הספר היסודי, עברה לקונין והצרטפה למחלקת הנוער של מדיק קונין .
ב-14 באפריל 2012 ערכה החלוצה את הופעת הבכורה שלה בליגת העל הפולנית, בניצחון 3:0 על ביאלה פודולסקה.
פאיור כבשה צמד במשחק, והפכה לכדורגלנית הצעירה בהיסטוריה של ליגת העל הפולנית, כשעלתה לשחק בעודה בת 15 שנים ו-133 ימים.
בכדי להשתתף במשחק, פאיור נדרשה לקבל אישור מיוחד מההתאחדות הפולנית, כיון שחוקת הכדורגל הפולנית התירה את השתתפותן של כדורגלניות מגיל 16 ומעלה בלבד.
בעונת 13–2012 סיימה מדיק במקום השני בליגת העל וזכתה בגביע הפולני.
בגמר מול אוניה רסיבורז, כבשה החלוצה את שני השערים בניצחון 2:1. שתי העונות הבאות היו הצלחה עבור פאיור, כשהיא זוכה יחד עם קבוצתה באליפות ובגביע פעמיים ברציפות.
מדיק השתתפה בשלב 32 האחרונות בליגת האלופות, ולמרות ניצחון 2:0 במשחק הראשון מול גלאזגו סיטי היא הודחה מהמפעל.
פאיור שיחקה את משחקה האחרון במדי מדיק בניצחון 5:0 על גרניק לצ'נה, בו כבשה שלושער.
ב-25 ביוני 2015 עברה החלוצה לוולפסבורג מהבונדסליגה לנשים.
את הופעת הבכורה שלה במדי המועדון ערכה ב-8 באוקטובר 2015, בתיקו 0:0 מול ספרטק סובוטיצה, במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
את הופעת הבכורה בליגה ערכה החלוצה ב-15 בנובמבר, בניצחון 4:0 על אסן.
ב-23 בדצמבר 2017 האריכה פאיור את שהותה בוולפסבורג עד לקיץ 2020. ב-24 באפריל 2020 האריכה שוב את החוזה מול וולפסבורג, עד לקיץ 2023.
פאיור לקחה חלק בהצלחה המקומית של וולפסבורג מרגע הגעתה לקבוצה, כשהיא זוכה בבונדסליגה במשך ארבע עונות רצופות ובגביע הגרמני במשך תשע עונות רצופות.
פאיור סיימה כמלכת השערים בבונדסליגה בעונות 19–2018 ו-2023-24. בליגת האלופות, העפילה פאיור לגמר יחד עם קבוצתה בארבע עונות שונות, כשהקבוצה מפסידה בכל הגמרים בהם השתתפה.
במהלך עונת 24–2023, כבשה פאיור רביעייה בניצחון 9:1 על נירנברג.
באפריל 2024 פורסם שפאיור עתידה לעבור לברצלונה בתום העונה, כשהודעה רשמית תתפרסם לאחר העונה.
ב-17 ביוני ברצלונה הודיעה על החתמתה של פאיור בחוזה עד 2027.
פאיור השתתפה יחד עם נבחרת פולין U17 ביורו לנערות ב-2013, וזכתה בטורניר עם נבחרתה.
ב-9 באוקטובר זכתה החלוצה השחקנית הטובה באירופה עד גיל 17 של אופ"א.
ב-20 באוגוסט 2013 ערכה פאיור את הופעת הבכורה במדי נבחרת פולין במשחק נגד צ'כיה במסגרת גביע הבלטון בהונגריה.
פאיור עלתה כמחליפה בדקה ה-75, זכתה בבעיטת עונשין וכבשה שער.
חודשיים לאחר מכן, ב-25 באוקטובר, הופיעה רשמית לראשונה במדי הנבחרת, בהפסד 6:0 לצרפת.
במרץ 2015 השתתפה יחד עם נבחרתה בגביע איסטריה שנערך בקרואטיה, בו ניצחה בגמר נגד נבחרת סלובקיה.
ב-6 בספטמבר 2022 הפכה פאיור לכובשת המצטיינת בהיסטוריית נבחרת פולין כשעקפה את מרתה אוטרובסקה.
מלכת השערים בליגת האלופות: 2022-23
שחקנית הטורניר ביורו לנערות: 2013
אווה פוגלמן היא פסיכולוגית אמריקאית, סופרת, יוצרת קולנוע וחלוצה בטיפול בהשפעות הפסיכולוגיות של השואה על ניצולים וצאצאיהם.
היא מחברת הספר המועמד לפרס פוליצר "מצפון ואומץ: מצילים של יהודים במהלך השואה" ועורכת שותפה של הספר "ילדים בתקופת השלטון הנאצי: נקודות מבט פסיכולוגיות על תהליך הראיון".
היא הכותבת והמפיקה המשותפת של הסרט התיעודי עטור הפרסים "שוברים שתיקה: הדור שאחרי השואה" ומחברת שותפה של "ילדים בשואה ותוצאותיה: מחקרים היסטוריים ופסיכולוגיים של ארכיון קסטנברג" (2019).
פוגלמן נולדה במחנה עקורים בקאסל, גרמניה, לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא היגרה לארצות הברית בשנת 1959, לאחר שחיה בישראל.
פוגלמן קיבלה את התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה מברוקלין קולג', את התואר השני שלה בייעוץ שיקומי מאוניברסיטת ניו יורק, ותואר דוקטור מ-אוניברסיטת העיר ניו יורק.
היא בעלת הכשרה מתקדמת בטיפול משפחתי מהמכון המשפחתי של בוסטון והכשרה בתחום הפסיכותרפיה הפסיכואנליטית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בוסטון.
קבוצות לילדים של ניצולי שואה
ב-1976, בזמן שעבדו בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, ביקשו פוגלמן ופסיכולוגים נוספים, להקים מרפאה יהודית לבריאות הנפש באוניברסיטת בוסטון בשיתוף עם ארגון הלל.
התוצאה של פרויקט זה, הייתה קבוצת טיפול קצרת מועד, הראשונה לילדים של ניצולי שואה, אותה הובילה פוגלמן יחד עם עמיתתה בלה סברן.
ההשראה לקבוצה הגיעה, מקריאת דיאלוג בין כמה ילדים לניצולי שואה, שפורסם בתגובות של "סקירה יהודית עכשווית" ב-1975. הקבוצות, משכו צעירים מקשת רחבה של הקהילה היהודית, מאלה שאימצו בגלוי את זהותם היהודית ועד לאלו שלא ידעו שהם יהודים עד לבגרותם.
הקבוצות נתנו למשתתפים הזדמנות ללמוד, מה המשותף להם ומה הייחודי להיסטוריה המשפחתית האישית שלהם; זה גם נתן להם תמיכה, כדי להיות מסוגלים לתקשר עם הוריהם על העבר הנורא שלהם, רבים מהם בפעם הראשונה.
בשנת 1978, פתחה פוגלמן את הקבוצה הקצרה הראשונה, לילדי ניצולי שואה בישראל, באוניברסיטה העברית בירושלים, שם עבדה עם ד"ר הלל קליין ואורי לסט, על מחקר ההשפעה הפסיכולוגית של השואה, על ניצולים ומשפחותיהם בישראל.
הטכניקות הטיפוליות פורצות הדרך, שנקבעו בקבוצות אלה, נכתבו במאמרה של הלן אפשטיין, שפורסם ב-19 ביוני 1977, במגזין הניו יורק טיימס תחת הכותרת "יורשי השואה", ומאוחר יותר בספרה בשם "ילדי השואה: שיחות עם בנים ובנות של ניצולים".
המאמר של אפשטיין ניסח, את מה שחשו ילדים רבים של ניצולים, אך לא הצליחו לתאר במילים: שהם חשו תחושת אבל, שלא הוכרה על ידי הקהילה היהודית הגדולה.
הבנה זו העניקה השראה לילדים של ניצולי השואה, לרצות להתחבר זה לזה, ועוררה תנועה של דור שני לניצולי שואה.
קבוצות אלו קיבלו צורות שונות, במונחים של קבוצות מוגבלות בזמן, לעומת קבוצות פתוחות, כאשר חלקן משלבות דורות מרובים, ילדים ניצולים או דור שלישי, ואחרות משתמשות בשיטות שונות, כגון עזרה עצמית ומנהיגות פסיכואנליטית, פסיכודרמה, ופסיכותרפיה פסיכודינמית.
כנסים והתכנסויות לדורות של ניצולי שואה
כנס בינלאומי ראשון על ילדי ניצולי שואה
בקיץ 1976, אווה פוגלמן, בלה סברן ומשה ולדוקס נפגשו עם הרב אירווינג גרינברג, ראש מרכז המשאבים היהודי הלאומי (כיום המרכז היהודי הלאומי ללמידה ומנהיגות), כדי לדון באפשרות לתת חסות לכנס ניצולי הדור השני.
חסיד ענק של חינוך והנצחת השואה, הרב גרינברג תמך ברעיון וקיבל את הכספים מספר שנים לאחר מכן למתן חסות לוועידה הבינלאומית הראשונה לילדי ניצולי השואה, שהתקיימה ב-4–5 בנובמבר 1979, בהיברו יוניון קולג'.
הלן אפשטיין הייתה הדוברת המרכזית.
הכנס משך אליו יותר משש מאות בני הדור השני מרחבי ארצות הברית שחזרו לבתיהם והקימו ארגונים וקבוצות למען אנשים כמותם.
הכינוס העולמי הראשון של ניצולי השואה
במהלך תקופה זו, פוגלמן הייתה סטודנטית לתואר שני ב־CUNY Graduate Center, שלמדה פסיכולוגיה חברתית ואישיותית.
בשנת 1980, כאשר האספה האמריקאית של ניצולי השואה (הידועה כיום בשם האספה האמריקאית של ניצולי שואה יהודים וצאצאיהם) החלה לארגן את המפגש הבינלאומי הראשון של ניצולי השואה, הם פנו לכמה מבני הדור השני כולל פוגלמן, מנחם וז'אן בלוך רוזנזפט, ז'נט פרידמן, וחיים ודינה זלוטוגורסקי לשלב תוכנית דור שני בכנס.
בשנת 1981 התכנסו בירושלים עשרת אלפים ניצולים וצאצאיהם.
אלי ויזל כתב שבועה ביידיש, על חובות מורשת השואה, שהדור השני קיבל על עצמו.
פוגלמן הייתה מהחברים המייסדים של הרשת הבינלאומית לילדים של יהודים ניצולי שואה, שנוסדה בספטמבר 1981, בעקבות הכינוס העולמי הראשון.
מנחם רוזנזפט היה יו"ר מייסד.
ארגון זה נתן חסות והיה שותף לכנסים גדולים, לילדים של ניצולים בניו יורק ב-1984 וב-1986, בלוס אנג'לס ב-1987, בישראל ב-1988, בוושינגטון ב-1983, בפילדלפיה ב-1985, ותמך במצוקת יהודי אתיופיה ב-1982 על ידי אירוח עצרת בניו יורק.
בשנת 1985, במהלך מה שנקרא מחלוקת ביטבורג, הארגון גייס הפגנה של ניצולים וילדים של ניצולים, כדי למחות על ההוקרה של הנשיא רונלד רייגן וקנצלר מערב גרמניה הלמוט קוהל לנופלים של חברי הוואפן-אס-אס הגרמנים, שנקברו בבית הקברות בביטבורג בזמן מלחמת העולם השנייה.
באותו יום הם הנציחו את קברי האחים של ברגן בלזן.
בשנת 1978, פוגלמן הובילה יחד עם ד"ר הנרי גרונבאום בקיימברידג', קבוצה המיועדת לילדים של ניצולי שואה.
הקבוצה הפכה לנושא הסרט התיעודי, עטור הפרסים, "שוברים את הדממה: הדור שאחרי השואה" (PBS 1984), בבימויו של ד"ר אדוארד מייסון ובכתיבה והפקה משותפת של פוגלמן.
הסרט זכה להערכה בינלאומית והוצג בפסטיבל ברלין (1985), בסינמטק ירושלים ותל אביב, באיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי, במוזיאון היהודי של ניו יורק ובתיאטרון הציבורי ג'וזף פאפ.
הסרט קיבל סרט כחול בפסטיבל הסרטים האמריקאי, פרס נשר הזהב של CINE ופרס מהמועצה הלאומית ליחסי משפחה.
בהיותה בישראל, בשנת 1981, לרגל הכינוס העולמי הראשון, פוגלמן החלה לאסוף נתונים על לא-יהודים שהצילו יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
פרויקט זה, המכונה "פרויקט הצלה", נתמך על ידי ד"ר ג'ון סלאוסון מהוועד היהודי האמריקאי והפך לעבודת הדוקטורט שלה, המצילים: מחקר סוציו-פסיכולוגי של התנהגות אלטרואיסטית בתקופת הנאצים, שהוצגה ב-1987 במרכז לבוגרים של אוניברסיטת ניו יורק.
מסירותה לאנשים האמיצים הללו הובילה אותה, בשנת 1986, לייסד יחד עם הרב הרולד שולווייס, את הקרן לתמיכה בנוצרים צדיקים, אשר בשנת 1987 תהפוך לקרן היהודית למצילים נוצרים, פרויקט של הליגה נגד השמצה.
הקרן, המכונה היום הקרן היהודית לחסידים, תומכת כיום כלכלית ביותר מ-450 מצילים, לא יהודים, ברחבי העולם.
פוגלמן ארגנה כנסים באוניברסיטת פרינסטון, ברחבי ארצות הברית ובעולם, בנושא.
מחקריה הגיעו לשיאם, בספר המועמד לפרס פוליצר, מצפון ואומץ: מצילים של יהודים בתקופת השואה, שפורסם ב-1994. הספר גם קיבל פרס מאמנסטי אינטרנשיונל, פרס כריסטופר ופרס מהאגודה האוניברסליסטית יוניטרית.
הספר היה רב מכר של "סן פרנסיסקו כרוניקל".
אליזבת סוואדוס, מלחינה, מחזאית וסופרת המועמדת לטוני, הלחינה וביצעה קנטטה מצפון ואומץ (1994), המבוססת על הספר, עם המקהלה הבינלאומית של ארגון האומות המאוחדות.
מחקר בינלאומי על רדיפה מאורגנת של ילדים
בשנת 1984, פוגלמן איחדה כוחות עם הפסיכואנליטיקאית ד"ר ג'ודית קסטנברג ועם עו"ד מילטון קסטנברג, כדי להרחיב את המחקר הבינלאומי לגבי רדיפה מאורגנת של ילדים, פרויקט של חקר התפתחות הילד.
הם החלו פגישות חודשיות עם ילדים ניצולי שואה בעיר ניו יורק, שלימים הפכה לאגודה הלאומית לניצולי שואה לילדים (NACHOS).
קבוצות אחרות התחילו בלוס אנג'לס, שיקגו ובערים אחרות בעולם.
קסטנברג ואנשי מקצוע אחרים בבריאות הנפש, ברחבי העולם, ראיינו 1,500 ילדים יהודים ניצולי שואה, מטפלים וגבו עדויות מילדים אחרים, משנת 1981 ועד היום.
ארגון נוסף שצמח מקבוצות ראשוניות אלו, הוא הפדרציה העולמית של ניצולי השואה וצאצאיהם, שנקראה בעבר הפדרציה העולמית של ניצולי השואה.
הארכיון כיום נמצא במכון אברהם הרמן ליהדות זמננו, באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביד ושם יש גם עותק של הארכיון.
הארכיון שימש מקור לעבודות דוקטורט ולמספר ספרים וכתבי עת, כולל "ילדים בתקופת השלטון הנאצי: נקודות מבט פסיכולוגיות על תהליך הריאיון", "העד האחרון" ו"ילד ניצולי השואה".
ב-1989 פנתה מרים אברמוביץ', במאית ומפיקה-שותפה של "כאילו זה היה אתמול", לפוגלמן, בני הזוג קסטנברג וז'אן בלוך רוזנספט בחזונה לארגן מפגש בינלאומי, של ילדים ניצולים שהוסתרו במהלך השואה.
ילדים מוסתרים היו אלה ששרדו את השואה, על ידי כך שהוחבאו במנזרים, בבתי יתומים, בבתים לא-יהודים, או שהסתתרו בעצמם, עם או בלי מסמכים מזויפים, ביערות או באופן גלוי לעין.