tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה כולל את קידום התרגום של הקוראן ליידיש (שפורסם במקור בסוף שנות ה-80) וכן תרגומים עדכניים לעברית, במטרה לקדם הבנה בקרב הרוב היהודי בישראל.
כמנהיג העדה, עודה מייצג ומקד את עקרונות היסוד של התאולוגיה האחמדית.
הוא דובר בולט של המוטו האחמדי העולמי: "אהבה לכולם, ואין שנאה לאיש".
הוא מרבה לצטט עיקרון זה בנאומיו, ומדגיש כי עבור קהילתו, לא מדובר בסיסמה פסיבית אלא בחובה דתית לפעול למען האנושות ללא הבדל דת או מוצא אתני.
בהתאם לאמונת הקהילה בשוויון מוחלט בין בני האדם, עודה מדגיש לעיתים קרובות את היעדר הבחירה של האדם בנסיבות לידתו.
בנאום שנשא בכנס שלום יהודי-ערבי בשנת 2023, אמר: "מעולם לא נשאלתי באיזה בית אני רוצה להיוולד.
לא הייתה לי בחירה, ואני מניח שגם לכם לא הייתה הבחירה הזו".
גישה זו משקפת את תפיסת הקהילה כי מכיוון שמוצא ולאום אינם בחירה, אין לאף קבוצה עליונות מובנית על פני אחרת.
עודה והקהילה האחמדית דוגלים בחופש דת מוחלט, בהתבסס על הפרשנות האחמדית לפסוק הקוראני "אין כפייה בדת".
במאמרים שפרסם בכתב העת הבינלאומי Review of Religions, טען עודה כי האסלאם האמיתי מחייב הגנה על בתי תפילה של לא מוסלמים בתי כנסת וכנסיות עוד לפני הגנה על מסגדים.
נושא מרכזי במשנתו הפוליטית, הנובע ישירות מהדוקטרינה האחמדית של "ג'יהאד העט" (מאבק מוסרי ותודעתי), הוא חוסר התוחלת בפתרונות צבאיים לבעיות אידאולוגיות.
ביחס לארגונים פונדמנטליסטים, הוא נוהג לומר: "באידאולוגיה לא נלחמים בכוח; באידאולוגיה נלחמים באמצעות אידאולוגיה חלופית".
לתפיסתו, האידאולוגיה החלופית היא "האסלאם האמיתי" שמציגה העדה האחמדית, השוללת אלימות ומקדמת שיח אינטלקטואלי.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר בהובלת חמאס, גינה עודה בפומבי את האלימות.
בראיון לערוץ 7, הצהיר כי הטבח "מנוגד לאסלאם" ודחה את השימוש בכתבי הקודש להצדקת פגיעה באזרחים
מוּחָרָם הוא החודש הראשון בלוח השנה המוסלמי.
ביום העשירי לחודש חל יום עשוראא'.
בתקופה שקדמה לאסלאם (ה"ג'אהיליה") היה חודש מוחרם אחד מארבעת החודשים שהיו אסורים בלחימה בתרבות הערבית.
זהו, ככל הנראה, המקור לשמו - "מוחרם" בערבית פירושו "אסור", והכוונה: "אסור בלחימה" (השוו למילה "חרם" בעברית מקראית, שפירושה "איסור" או "דברים שאסור לקחת אותם").
באסלאם אין חג המקביל לראש השנה, אולם במדינות מוסלמיות אחדות נהוג היום הראשון של חודש מוחרם כיום מנוחה.
גם בישראל נהוג יום זה כיום חופשה בבתי ספר שבהם רוב התלמידים מוסלמים, ובמשרדי רשויות מקומיות שרוב תושביהן מוסלמים.
העשרה בחודש מוחרם הוא יום עשוראא (عاشوراء).
יום זה נקבע על ידי מוחמד כצום מזריחה עד שקיעה.
לפי מסורות אחדות קבע מוחמד צום של שלושה ימים בין 9 ל-11 במוחרם.
יש הרואים בצום הזה השפעה יהודית משום שהתאריך שלו דומה לתאריך של צום יום הכיפורים בלוח השנה העברי.
עוד בימיו של מוחמד בוטלה החובה לצום ביום זה (או בשלושת הימים) והוחלפה במצווה לצום במהלך חודש רמדאן, אולם גם כיום נחשב צום עשוראא כצום מומלץ וכביטוי לאדיקות דתית.
מוסלמים שנאלצו לבטל חלק מצום רמדאן נוהגים לפצות על כך באמצעות צום עשוראא למשך יום אחד עד שלושה ימים.
אצל השיעים חודש מוחרם הוא חודש של אבל, ששיאו ביום עשוראא.
יום עשוראא היה יום מותו של האימאם חוסיין, בנו של הח'ליף הרביעי עלי בן אבי טאלב.
בזרם האיסמאעיליה, שהתפלג מהשיעה, נהוג שישה-עשר במוחרם כ"יום האימאמים".
מוחרם כציון מעבר מדירה לדירה
בתקופה העותמאנית התגבש מנהג באימפריה, על פיו שכר הדירה שולם שנה מראש בחודש מוחרם, בהיותו הראשון מבין חודשי השנה.
ייתכן כי הדבר נבע מתקנות השלטון העות'מאני שעל פיהן דייר ששכר דירה מהווקף המוסלמי במשך יותר משנה נחשב לדייר מוגן שלא ניתן לפנותו ללא הסכמתו.
התאריך שנקבע לצורך התקנות היה תחילת השנה המוסלמית.
לפיכך דרש הווקף מדייריו להחליף ביניהם את הדירות בתחילת חודש מוחרם או למצוא דיור חלופי.
תיאורים בני התקופה מלמדים על תכונה רבה סביב מעברי הדירות במוחרם, שלווו לא פעם במצוקה ובכי, כאשר הדיירים לא הצליחו לחסוך די כסף כדי להישאר בדירה והיה עליהם לעזוב עם מיטלטליהם.
בעקבות התקבעות המנהג הפכה המילה "מוחרם" לשמה של פעולת המעבר בין הדירות עצמה.
כך, למשל, תיאר הסופר דוד שחם בזיכרונותיו מילדותו בתל אביב:
מנהג המעבר מדירה לדירה בחודש מוחרם רווח כנראה בארץ ישראל עד קום המדינה ואז פסק.
בעולם האסלאמי תפקיד המֻחְתַסִבּ הוא לפקח על הסדר הציבורי בעיר.
תפקיד זה התקיים בעיקר באימפריה המוסלמית של ימי הביניים, והוא נודע בשם זה החל מהמאה ה-10 לספירת הנוצרים.
המוחתסב מקבל את מינויו מטעם הקאדי, כפי שקובעת השריעה, ותחתיו עובדים מפקחים נוספים המסדירים את מגוון ההיבטים של החיים הציבוריים.
לתפקיד המוחתסב מתמנה רק אדם מוסלמי, ומכאן ניתן לראות שהקאדי ראה בתפקיד זה לא רק תפקיד מנהלי – אלא גם דתי.
פיקוח על בריאות הציבור, ובכלל זה איכותם של מקורות המים, שחיטת הבהמות והמלחת הבשר.
המוחתסב אף ערך ביקורות במרחצאות, מסעדות ומאפיות כדי לוודא שהם מקפידים על היגיינה מספקת.
פיקוח על השווקים ועל הסוחרים, ובכלל זה פיקוח על מחירים ועל אמינותן של מידות ומשקלות המשמשות את המוכרים.
השבעת רופאים ופיקוח על המרפאות והרפואה.
בתקופה העבאסית התרחבו סמכויותיו, מכיוון שרוב האוכלוסייה באימפריה הייתה כבר מוסלמית.
הוא פיקח על קיום אורח חיים אסלאמי תקין, לדוגמה התנהגות נאותה בין גברים ונשים, שאנשים יגיעו בזמן לתפילות במסגדים, אכיפת איסור לקיחת ריבית ושתיית יין בפומבי (אשר אסורים באסלאם) ושהאנשים שאינם מוסלמים יקבלו את המגבלות עליהם.
כפי שניתן לראות, אחריותו של המוחתסב מקיפה את כל תחומי החיים.
דוגמה לכך היא התקנה (שמקורה בסביליה במאה ה-12) המחייבת פועלים להפסיק עבודות רועשות בזמן התפילות.
מוט (ברבים מוטות) הוא מונח כללי לכל חפץ ארוך, דק וקשיח - לרוב גלילי - המשמש לדבר-מה, על פי רוב בהקשר מכני כלשהו.
תכונותיו של מוט והחומרים שמהם הוא עשוי משתנים בהתאם לצורך שלו הוא נועד לשמש.
מוט מאפשר להעביר הן כוחות משיכה והן דחיפה, אולם רק במסלול ישר (בשונה מחבל, שמאפשר העברת כוח בכיוון משיכה בלבד ובמסלול לא ישר).
מוט יכול להיות מקל, טריז או תורן, כמו גם להצביע על חלק במכניקה של רכב - כמוט הילוכים, מוט היגוי או סרן (ציר-גלגלים); מוט גמיש במיוחד משמש למשל כחכת דיג, או כאביזר בציוד סקי, או כעמוד לתמיכת אוהל.
עד לסוף הרנסאנס שימשו מוטות מחודדים בעלי ראש קרב ככלי נשק.
כלי נשק אלו ידועים כנשק מוט ונעים מרמחים פשוטים, דרך חניתות ועד מוטות-גרזן והאלברדות בעלי ראשי קרב שכללו מגוון גרזנים, פטישים, להבים, חודים ומגוון קרסים שנועדו נגד שריון לוחות.
מטה הוא מוט או מקל המשמש כסמל מנהיגות, בעיקר בעת העתיקה.
פרופ' מוחסן פח'רי-זאדה מהאבאדי (בפרסית: محسن فخریزاده مهابادی; 1957 – 27 בנובמבר 2020) היה ראש תוכנית הגרעין האיראנית, קצין בדרגת בריגדיר גנרל במשמרות המהפכה האסלאמית ובמשרד ההגנה האיראני, פרופסור לפיזיקה גרעינית באוניברסיטת האימאם חוסיין בטהראן, וראש המרכז למוכנות וטכנולוגיות הגנה מודרניות.
פח'רי-זאדה נהרג בהתנקשות סמוך לטהראן, בעת שנהג לביתו.
מוחסן פח'רי-זאדה היה ראש פרויקט 111 , פרויקט הגרעין הצבאי האיראני, ומאז 1991 ועד מותו היה מרצה וחבר במועצת המדענים של המחלקה לפיזיקה בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת האימאם חוסיין בטהראן.
עבודתו על פרויקט 111 עם משרד ההגנה האיראני החלה עוד לפני שנת 1991. משום כך נחשב ליעד מודיעיני עיקרי של סוכנויות הביון המערביות, בעיקר ה-CIA והמוסד.
במהלך חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן ציין בנימין נתניהו בנאומו כי בראש פרויקט "אמאד" עמד מוחסן פח'רי-זאדה, שהמשיך אותו גם ב-2018 תחת ארגון סאפאנד (SPND), הכפוף למשרד ההגנה האיראני.
על פי דיווח בניו יורק טיימס, ההכנות להתנקשות החלו בשנת 2019, בסדרת פגישות בין גורמים ישראליים, בהובלת ראש המוסד דאז יוסי כהן, לבין גורמים אמריקאיים בכירים, בהם הנשיא דאז דונלד טראמפ וראש ה-CIA ג'ינה הספל.
ביום שישי 27 בנובמבר 2020 נהרג פח'רי-זאדה בהתנקשות סמוך לעיירה אבסארד שליד טהראן, בעת שנהג לביתו ברכבו הלא־משוריין, כשלצדו יושבת אשתו.
אחד עשר מאבטחיו שהו בשלוש מכוניות, אחת מלפני רכבו ושתיים מאחוריו.
ההתנקשות בו בוצעה מרחוק, באמצעות תקשורת לוויינית ושני רכבים, שעל אחד מהם, טנדר של ניסאן, הותקנה מכונת ירייה מאג רובוטית שנשלטה מרחוק.
לצורך התקנת מערכות התקשורת ומכונת הירייה הוברחו הרכיבים לאיראן בחלקים לאורך תקופה של כ-8 חודשים.
הרכבים אף צוידו במערכות בינה מלאכותית וזיהוי פנים שנועדו לגשר על השיהוי בין הרכבים לבין מרכז הבקרה ממנו הופעלו.
הרכב הראשון הוצב בצד הדרך ואפשר את זיהויו באמצעות מצלמה, ולאחר מכן הוא נורה על ידי הרכב השני.
מכונת הירייה ירתה 13 קליעים, מתוכם גם כאלו שהופנו כלפי מאבטחיו.
הרכב השני מולכד בחומרי נפץ שנועדו לאפשר השמדה עצמית לצורך העלמת ראיות, אך הפיצוץ לא השמיד אותו לחלוטין כמתוכנן, וחוקרי האירוע עדיין לא הבינו את מטרתו.
ה"ג'ואיש כרוניקל" פרסם בפברואר 2021 פרטים נוספים על ההתנקשות.
על פי המאמר, ההתנקשות תוכננה על ידי צוות של כ-20 סוכני מוסד, חלקם ישראלים וחלקם אזרחי איראן.
מחבר המאמר טען כי קיבל אישור מאנשי "המוסד" כי הם אחראים להתנקשות, אף כי באופן רשמי מדינת ישראל לא אישרה ולא הכחישה כל מעורבות באירוע.
איראן האשימה את ישראל ואת המוסד בהתנקשות, ואיימה בנקמה.
בדצמבר 2020 דווח באיראן כי חלק מהמעורבים בחיסול נתפסו ונעצרו.
בנובמבר 2024 נגזר על ארבעה מהם עונש מוות באשמות ריגול לטובת ישראל ושיתוף פעולה עם המוסד.
לפי דוח של קהילת המודיעין האמריקאית משנת 2023, איראן האיצה מאז ההתנקשות את הרחבת תוכנית הגרעין שלה, ובכלל זה פעילויות מחקר ופיתוח לשם ייצור החומר הבקיע הדרוש להרכבת התקן גרעיני.
מוחסן מח'מלבאף (בפרסית: محسن مخملباف, תעתיק מדויק: מחסן מח'מלבאף; נולד ב-29 במאי 1957) הוא במאי ומפיק סרטים איראני השייך לתנועת הגל החדש בקולנוע האיראני.
סרטיו הוצגו בפסטיבלי סרטים בינלאומיים רבים וזכו בפרסים.
ב-2001 בחר המגזין "טיים" את סרטו "ליקוי חמה בקנדהאר" לאחד ממאה הסרטים הטובים בכל הזמנים.
ב-2006 הוא נמנה עם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים של ונציה וב-2007 שימש כנשיא האקדמיה לקולנוע של אסיה.
מח'מלבאף עזב את איראן ב-2005, זמן קצר לאחר בחירתו של מחמוד אחמדינז'אד לנשיא איראן, עבר להתגורר בפריז ולאחר שהתקבלו איומים על חייו עבר ב-2011 להתגורר בלונדון.
מוחסן מח'מלבאף נולד בטהראן ב-29 במאי 1957. הוא החל לתמוך באמו החד-הורית בגיל 8. עד הגיעו לגיל 17 הספיק לעבוד כנער מעלית, כפועל חקלאי וכן בעבודות שונות נוספות.
כצעיר מן השכונות הדרומיות של טהראן, הוא הקים מיליציה אסלאמית מחתרתית, ובגיל 17 נורה ונעצר בעת שניסה לחטוף נשק משוטר.
הוא שוחרר מהכלא זמן קצר לאחר מהפכת 1979. ארבע וחצי השנים בכלא חידדו את השקפתו על החיים ועל החברה האיראנית, ובסיומן התרחק מן הפוליטיקה לטובת עיסוק בספרות ובאמנות, ובמיוחד בקולנוע, מתוך אמונה כי החברה האיראנית סובלת מעוני תרבותי יותר מכל דבר אחר.
מח'מלבאף הפך לסופר ויוצר קולנוע באיראן של בתר-המהפכה.
הוא כתב נובלות, סיפורים קצרים ותסריטים, אשר חלקם תורגמו לשפות רבות.
הוא כתב וביים 18 סרטים עלילתיים ו-6 סרטים קצרים, וכן כתב תסריטים וביצע עבודות עריכה עבור יוצרי קולנוע איראנים אחרים.
סרטיו הוקרנו יותר מ-100 פעמים בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים ברחבי העולם, והוא זכה בפרסים רבים.
בשנת 1996 הוא נטש באופן זמני את הקריירה הקולנועית שלו כדי ללמד.
הוא הקים את בית הספר לקולנוע "מח'מלבאף", שבו לימד קולנוע לקבוצה נבחרת של תלמידים ובהם שלושת ילדיו.
המחקר לסרט "ליקוי חמה בקנדהאר" כלל נסיעה חשאית לאפגניסטן בימי שלטון הטליבאן.
הוא הושפע מאוד מן המצב הקשה במדינה, ולאחר השלמת הסרט קיבל על עצמו את ניהולם וביצועם של פרויקטים באפגניסטן שעסקו בחינוך להיגיינה ובשיפור תנאי החיים של פליטים אפגנים באיראן.
רבות מיצירותיו עברו צנזורה באיראן וכמעט שלא הוצגו בה.
בתו, סמירה, ביימה ב-2003 את הסרט "חמש אחר הצהריים", שצולם אף הוא באפגניסטן.
מח'מלבאף הוא דמות מרכזית בקולנוע האיראני.
סרטיו בוחנים את הקשר בין האדם לבין סביבתו החברתית והפוליטית.
כתוצאה מכך, עבודתו משמשת פרשנות על ההתקדמות ההיסטורית של המדינה האיראנית ואנשיה.
מח'מלבאף מתמקד בכמה ז'אנרים, מסרטים ריאליסטים ועד פנטזיה וסוריאליזם, ממינימליזם ועד תמונות מורכבות ורחבות של חיי היומיום, והוא בעל נטייה (משותפת לבמאים איראנים רבים) לעיסוק בילדות ובקולנוע.
בשנת 1981 הוא כתב את התסריט לסרט "Towjeeh" בבימויו של מנוצ'הר האגאניספאראסט (Manuchehr Haghaniparast).
בשנת 1982 כתב את התסריט לסרט "Marg Deegari" בבימויו של מוחמד רזא הונרמנד (Mohamad Reza Honarmand).
הוא ביים את סרטו הראשון "Tobeh Nosuh" ב-1983. סרטו "חרם", מ-1985, מתרחש בתקופה הטרום-מהפכנית באיראן.
הסרט מספר את סיפורו של גבר צעיר בשם ואלֶה (מג'יד מג'ידי) אשר נידון למוות על רקע נטיותיו הקומוניסטיות.
רבים מאמינים כי הסרט מבוסס על חוויותיו האישיות של הבמאי.
בסרט "רוכב האופניים" מ-1987 יוצר מח'מלבאף דיוקן עדין ועמוק של יאוש וכוח סבל אנושיים אל מול מצב של ניצול מתמשך.
הסרט מספר את סיפורו של נאסים, פליט אפגני עני באיראן, אשר זקוק נואשות לכסף עבור אשתו החולה.
לבסוף נאסים מסכים לרכוב על אופניים בתוך עיגול קטן למשך שבוע תמורת הכסף שהוא צריך לתשלום החשבונות הרפואיים של אשתו.
ב-1989 ביים את הסרט חתונה מבורכת.
בסרט זה מתוארת דמותו של צעיר איראני, שהשתתף במלחמת איראן–עיראק, והתמודדותו עם זכרונותיו ממלחמה זו, המשפיעים על תפקודו היומיומי והאנשים הסובבים אותו.
"זמן של אהבה" (1991) הוא סרטו העלילתי התשיעי של מח'מלבאף והסרט הראשון שאותו הוא מכנה "התקופה השלישית" שלו.
זוהי טרילוגיה רומנטית המציעה שלוש גרסאות של אותו סיפור.
ב-1996 ביים מח'מלבאף את הסרט "רגע של תמימות" שנאסר להפצה באירן אך זכה לביקורות חיוביות בעולם, ואת הסרט "Gabbeh".
הסרט עוקב אחר נדודיהם של בני הקאשקאי (Ghashghai), אשר השטיחים הבהירים שהם מייצרים מספרים את סיפורם.
הסיפור המרכזי עוסק באישה צעירה המתאהבת בזר מסתורי, אך נאסר עליה להינשא לו.
השימוש במטאפורת השטיחים הופך את הסרט לרומנטי, פואטי, ולא-ריאליסטי.
האירועים בסרט נראים כמרחפים סביב בזמן ובמרחב, כמו בחלום.
"ליקוי חמה בקנדהאר" (2001) הוא אודיסיאה בדיונית בהשראת סיפור אמיתי.
זהו מבט על אפגניסטן של לפני 11 בספטמבר 2001, שבה חוקי הטליבאן כפו על נשים חוקים קשים ששללו מהן זכויות אדם בסיסיות.
אישה מערבית ממוצא אפגני חוזרת לאפגניסטן כדי לנסות למנוע את התאבדותה של אחותה במהלך הליקוי האחרון של המאה ה-20.
בני משפחתו, שלמדו בבית הספר לקולנוע שייסד, זכו להצלחה אף הם.
מארזייה משכיני (Marzieh Meshkini), אשתו, זכתה ב-13 פרסים בינלאומיים על סרטה "היום הפכתי לאישה" והבת סמירה קיבלה את פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן ב-2001 וב-2003. בתו הצעירה חאנה ביימה את סרטה הראשון "Joy of Madness" ב-2003. בשנת 2000 העניקה אוניברסיטת בוסטון למח'מלבאף את הפרס המיוחד שלה.
מח'מלבאף גם הקים ארגון חוץ-ממשלתי המאפשר לילדים אפגנים ללמוד בבתי-ספר באיראן.
בעקבות שתדלנותו, נעשו שינויים בחוק האיראני שאפשרו לעשרות אלפי ילדים אפגנים ללמוד באיראן.
הוא פרסם 27 ספרים, שרבים מהם תורגמו ליותר מעשר שפות.
מח'מלבאף התנגד בחריפות לשלטונו של נשיא איראן אחמדינז'אד, אותו כינה "טרוריסט".
הוא התבטא והפגין נגד משטרו של אחמדינז'אד, שלטענתו שנוא על ידי בני עמו, מספר פעמים.
במהלך המאחה לאחר הבחירות לנשיאות איראן ביוני 2009 הכריז מח'מלבאף מעל דפי "הגארדיאן" הבריטי כי הוא דוברו של מיר-חוסיין מוסאווי בחו"ל.
בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, אמר מח'מלבאף: "העם האיראני רוצה שלום למען פלסטין, ופתרון בעיות באמצעות דיאלוג.
אני מקווה שהפלסטינים ישיגו מדינה עצמאית משלהם.
זה לא יהיה באמצעות מלחמה ורקטות...
אני אמן, לא פוליטיקאי, אני אוהב בני-אדם.
לכל האנשים שנולדו על כדור-הארץ יש זכות לחיות.
מלחמות הן תמיד יוזמה של מנהיגים והעמים הם הקורבנות.
ילד, בין אם ישראלי או פלסטיני, צריך לחיות.
ביולי 2013 הגיע כאורח הכבוד של פסטיבל הקולנוע ירושלים והציג את סרטו "הגנן" , אשר צולם בגנים הבהאיים בחיפה וברחבי ישראל.
בספטמבר 2015 התארח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ושימש כיו"ר חבר השופטים.
בפסטיבל הוקרן סרטו הקצר "הדייר", ולאחריו הסרט "בית ספר של אבא" בהשתתפותו ובהשתתפות משפחתו, המספר על בית הספר לקולנוע שהוא הקים ובו לימד את בני משפחתו ליצור סרטים.
מוּחֶרֵס לִיבֶּרֵס (ספרדית: Mujeres Libres תרגום: "הנשים החופשיות") היה ארגון נשים אנרכו-סינדיקליסטי ספרדי, שפעל עבור האינטרסים של נשות מעמד הפועלים הספרדי.
הארגון נוסד בשנת 1936, על ידי לוסיה סאנצ'ס סאורניל (Lucía Sánchez Saornil), מרסדס קומפוסאדה (Mercedes Comaposada) ואמפארו פוץ' אי גסקון (Amparo Poch y Gascón), ומנה כ-30,000 חברות בשיאו.
הארגון דגל ב"מאבק כפול" - מאבק פמיניסטי למען שחרור האישה ומאבק חברתי לצדק מעמדי.
הוא האמין כי שתי המטרות חשובות באותה המידה ויש לפעול להשגתם במקביל.
בספרד המהפכנית של שנות ה-30, נשים רבות בתנועה האנרכיסטית זעמו על אפליה, דיכוי ובוז מצד גברים בכלל ובתוך שורות האנרכיסטים בפרט, ומדחיקתן לשוליים והדרתן בתנועה שהתיימרה להיאבק בכל סוג של היררכיה ודיכוי.
תנאי החיים של נשים לפני מלחמת האזרחים היו דכאניים ביותר, הן אולצו להתחתן בנישואי שידוך ללא בחירה, ונשים לא-נשואות חויבו במלווה גבר ביציאה מביתן.
יתר על כן, נשים השתכרו כמחצית משכר הגברים בשוק העבודה.
לנשות המעמד הבינוני והגבוה היו חירויות ספורות, בעוד נשות מעמד הפועלים נותרו משוללות זכויות כמעט לגמרי.
מייסדות המוחרס ליברס היו נשים פעילות במסגרת התנועה הליברטריאנית בספרד, שלא היו מרוצות מאופן ההתמודדות של התנועה עם הבעיות הייחודיות שנתקלו בהן כנשים.
לתחושתן, למרות היומרה להיאבק לשוויון, הגברים בתנועה סירבו להתייחס לנשים כאל שוות.
התחושה הייתה כי: "כל החברים, רדיקליים ככל שיהיו בבתי קפה, איגודים, ואפילו קבוצות זיקה (FAI), נראים כמתנערים מהדימוי שלהם כתומכי השחרור הנשי על סף בתיהם.
בפנים, הם מתנהגים עם רעיותיהם שלהם בדיוק כמו "בעלים" ממוצעים".
על אף שנשים רבות היו פעילות באיגודים המקצועיים ובתנועות האנרכיסטיות כ-CNT וה-FAI, הן היוו מיעוט בתנועות אלו.
פעילותן קיבלה הכרה מועטה, בעיקר מסיבות סקסיסטיות, ומתוך חשש של נשים להיות מעורבות.
גברים בדרך כלל לא לקחו ברצינות את פעילותן של נשים במישור הציבורי והפוליטי.
בפגישות של ארגון ה-FIJL צחקו על נשים שקמו לדבר, עוד בטרם נשאו מילים, זאת על אף שארגונים כ-CNT דגלו רשמית ביחס שווה לגברים ולנשים בשורותיהם.
תפיסת תנועות השחרור הייתה כי גברים ונשים צריכים להיות שווים בזכויותיהם ובחובותיהם.
המוחרס ליברס לא נתפסו כארגון פמיניסטי נפרד, אלא כמי שרואות את מצוקותיהן של הנשים כחלק בלתי נפרד מן הבעיות החברתיות הקיימות, ושותפות למאבק למהפכה חברתית, תוך דחיפה להכרה ביכולותיהן של נשים וארגונן בקהילות להשגת מטרה זו.
בשנת 1935 הוקמה התנועה במדריד, במטרה להקנות השכלה לנשים להבנת המציאות הפוליטית, האידאולוגיה האנרכיסטית ולמאבק לזכויות נשים.
המקימות היו לוסיה סאנצ'ז סראורניל, סופרת ומשוררת שהייתה פעילת איגוד מקצועי בברצלונה ומרסדס קומפוסאדה, עורכת דין אשר גדלה בבית בעל נטייה שמאלית עם אב סוציאליסט.
שתיהן ניסו להיות פעילות במדריד במסגרות דוגמת ה־CNT, אולם היו מתוסכלות מהיחס שקיבלו מהחברים.
יחד הן הקימו את המוחרס ליברס וערכו במשותף מגזין אשר התמקד באנרכו-סינדיקליזם ובהשכלת נשים.
מאוחר יותר הצטרפה אליהן הפסיכולוגית אמפרו פּוֹץ' אי גסקון אשר שאפה לקדם חופש מיני רחב יותר לנשים, אתגרה את רעיון המונוגמיה, ונאבקה במוסר המיני הכפול כלפי מיניות גברית ומיניות נשית.
בינתיים בברצלונה, סולדאד אסטראצ' (Soledad Estroach) פעילה באיגוד המקצועי אשר הרגישה כי אינו פונה די לנשים ואינו הולם את מצוקותיהן, הקימה קבוצה משלה, "הקבוצה התרבותית הנשית" (Grupo Cultural Feminino).
ב-1936 הקבוצות גילו זו על קיומה של זו, והתאחדו לפדרציה לאומית - Agrupacion Mujeres Libres.
בהביאן את הטענה האנרכיסטית, כי ארגון מהפכני חייב לעצב עצמו בדמות החברה אליה הוא שואף, הן דחו את התפיסה המרכזית באנרכיזם הספרדי - שגרסה כי שוויון האישה יבוא מאליו עם המהפכה החברתית-כלכלית.
במקום זאת קידמו המוחרס ליברס חינוך ושוויון מגדרי בתשתית התנועה האנרכיסטית.
בחודשי הפעולה הראשונים התמקדה התנועה בהעלאת המודעות וביצירת רשת פעילות ברחבי התנועה.
הן נכחו בפגישות ודיווחו על התנהלויות שוביניסטיות של חברים בתנועה.
ככל שגדל מספר החברות כך גם התרחבה מעורבותן הפוליטית בתנועה.
עם תחילת המהפכה ב-1936 כבר העמידו המוחרס ליברס רשת יציבה של פעילות אנרכיסטיות שהיו מוכנות להשתתף במהפכה.
הארגון הפיק תעמולה באמצעות הרדיו, ספריות נודדות, וסיורים מודרכים.
מארגנות ופעילות נסעו דרך האזורים הכפריים של ספרד וסייעו להקים קולקטיבים חקלאיים ומסגרות תמיכה לנשים.
בתחום החינוכי פעלה התנועה להכשרת מנהיגות נשית בתנועת הפועלים האנרכיסטית.
הן הקימו בתי ספר, מסגרות חברתיות ועיתונים לנשים בלבד, על מנת להעלות את ההערכה העצמית בקרב נשים ואת תודעתן הפוליטית.
רבות מן העובדות בספרד היו אנאלפביתיות, והתנועה פתחה מסגרות וחוגי אוריינות, הכשרה טכנית והכשרה במדעי החברה.
הוקמו גם בתי ספר לאחיות, להכשרה רפואית למקרי חירום, וכן הוקמו כיתות בריאות אשר הפיצו מידע על בריאות מינית, וטיפולים לפני ואחרי לידה.
ייחודו של ארגון המוחרס ליברס היה ההתעקשות לשמור על אוטונומיה מהארגונים שהיו בשליטה גברית כ-CNT, FAI, ו-FIJL, ומאבק על מעמד שווה בקרב ארגונים אלו.
הארגון סייע לכניסתן של נשים לשוק העבודה, על ידי הכשרה מקצועית, זו נעשתה בשיתוף עם האיגודים המקומיים, שנאלצו למלא את שורות העובדים אשר יצאו לחזית.
תרומה נוספת של הארגון למאמץ המלחמתי הייתה סיוע לכניסת נשים לשורות המילציה, על ידי מתן שיעורי ירי והקמת מטווחים ואימוני מטרות.
מגזין התנועה נועד לשמור על חברות הארגון מעודכנות בנעשה ברחבי התנועה.
הגיליון הראשון שלו יצא ב-20 במאי 1936. המגזין הדפיס רק 14 גליונות, כשהאחרון נמצא בדפוס בשעה שמלחמת האזרחים הגיעה לברצלונה - עותקים ממנו לא שרדו.
המגזין עסק בחיי האישה העובדת וב"התעוררות המצפון הנשי כלפי רעיון החירות".
התנועה הקימה גם מעונות יום לילדים, שאמותיהם עבדו או נמצאו בשליחות תנועתית.
גם במעונות היום היה נהוג חינוך פוליטי.
בנוסף הפעילה התנועה גם מסגרות להוראת הטיפול בילדים והתפתחות הילד.
התנגדות לתנועה בקרב שורות הארגונים האנרכיסטיים באה הן מצד שמרנים שגרסו שתפקיד האישה הוא גידול הילדים והצעת תמיכה לבעלים האקטיביסטים, והן מצד גורמים שגרסו כי המאבק לזכויות האישה פוגע במאבק האנרכיסטי להקמת חברה חדשה, בה בכל מקרה יהיה שוויון בין נשים לגברים.
מוחסן רזאי מירקאא'ד (בפרסית: محسن رضایی میرقائد; נולד ב-9 בספטמבר 1954; תעתוק מדויק: מחסן רצ'אאי) הוא פוליטיקאי איראני, כלכלן ומפקד צבאי לשעבר, המכהן כיום כמזכיר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
לפני כן היה מפקד משמרות המהפכה האיראניים במשך 16 שנה.
בבחירות לנשיאות בשנת 2009 התמודד כמועמד שמרן והגיע שלישי עם 1.7 אחוזי בחירה, כשלפניו מחמוד אחמדינז'אד והמועמד הרפורמיסטי מיר-חוסיין מוסאווי.
רזאי למד הנדסת מכונות באוניברסיטה האיראנית למדע וטכנולוגיה לפני שנת 1979, אך החליף את לימודיו לכלכלה באוניברסיטת טהראן לאחר מלחמת איראן–עיראק, שם למד עד שנת 2001 וקיבל תואר דוקטורט.
הוא היה בין מקימי אוניברסיטת האימאם חוסיין, שם הוא מלמד כיום.
בנובמבר 2006 הוציא שופט ארגנטינאי צו מעצר נגד רזאי ועוד שישה בקשר לפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, שאירע בשנת 1994. רזאי נמצא כיום ברשימת המבוקשים הרשמית של האינטרפול.
צו המעצר הבינלאומי לרזאי על ידי אינטרפול (המשטרה הבינלאומית) ב-7 בנובמבר 2007 ולבקשת השופט הארגנטינאי על פשעים שגרמו למוות, ונדליזם וונדליזם בקשר עם השתתפותו בפיצוץ מרכז הסיוע היהודי וכפי מפקד משמרות המהפכה בזמן הוצאת משמרות המהפכה האסלאמית.
מוחסן רזאי עדיין מבוקש על ידי האינטרפול.
ממשלת ארגנטינה גינתה את החלטת הנשיא למנות סגן נשיא כלכלי של רזאי, המבוקש על ידי האינטרפול כחשוד בהפצצת המרכז הקהילתי היהודי אמיה בבואנוס איירס ב-1994.
הוא התמודד גם בבחירות לנשיאות איראן שהתקיימו ב-14 ביוני 2013, והגיע למקום הרביעי עם כעשרה אחוזים מהקולות.
למוחסן רזאי חמישה ילדים: שני בנים ושלוש בנות.
אחד הבנים, אחמד רזאי, היגר לארצות הברית, יצא נגד מדיניות השלטון האיראני והאשים את אביו ואחרים בתמיכה בפעולות טרור.
הוא שב לאיראן בשנת 2008, אבל היגר לאיחוד האמירויות ב-2011. בנובמבר 2011 נמצאה גופתו במלון בדובאי.
ביום שני, 17 באוקטובר 2022, משרד החוץ הארגנטינאי קיבל את בקשת התובע המיוחד לאחר שאישר את נוכחותו של מוחסן רזאי בקטר, ובאמצעות תיווך שגריר שלו בדוחא, פנה למשרד החוץ.
והעביר את בקשת ממשלת ארגנטינה-
מוט מתיחה הוא יחידה מבנית דקה המשמשת למתיחה.
בדרך כלל משמשים מוטות אלה לנשיאת עומסי מתיחה בלבד.
במרכבי מטוסים ובכנפיהם נעשה לעיתים שימוש במוטות מתיחה.
מוטות מתיחה משמשים במבנים מפלדה, למשל גשרים, מבנים תעשייתיים, טנקים, מגדלים ועגורנים.
בקטרים המונעים בקיטור, מוטות מתיחה משמשים לחיבור מספר גלגלים ולהנעתם באמצעות התנועה הסיבובית שמפיק המנוע (דרך הטלטל).
חישורים של גלגלי אופניים הם מוטות מתיחה.
קשת היא מבנה יעיל לתמיכה במשקל רב.
עם זאת, בהקמת קשתות מתגלה בעיה מבנית בכך שהיא מפעילה כוחות אופקיים בבסיסה אשר שואפים "לדחוף" את הקירות או העמודים עליהם היא נשענת לצדדים.
במילים אחרות, הקשת מעבירה את הכוח המופעל עליה מלמעלה לכוחות דחיקה לצדדים.
על כוחות אלו ניתן להתגבר בכמה דרכים: על ידי עיבוי עמוד או קיר בבסיס הקשת, על ידי בניית ארקדה - סדרת קשתות ברצף התומכות אחת בשנייה, או על ידי תמיכה חיצונית על צדי הקשת (כגון תמיכות דואות באדריכלות הגותית).
באדריכלות האסלאם מתקיים פתרון ייחודי לבעיה המבנית של הקשת, מוט מתיחה בבסיס הקשת.
המוט, העשוי ברזל או עץ, מנטרל את הכוחות האופקיים, ומאפשר את השענת הקשת על עמודים דקים ועדינים, שעליהם לשאת אך ורק את הרכיב האנכי (המשקל) של הקשת.
מוט המתיחה מעניק לארקאדות האסלאמיות את המראה הקליל והעדין האופייני לאדריכלות האסלאמית.
מוטות מתיחה משמשים לעיתים לחיזוק קשתות וקירות בניין שקועים כדי לאפשר להם לשאת כוחות צדדים המופעלים עליהם.
מוחסן דגש (1929–2009) היה שוטר ישראלי בדרגת סגן ניצב במשמר הגבול, מעוטר עיטור האומץ.
דגש, בן העדה הדרוזית, נולד בכפר מנסורה וגדל במע'אר.
שירת בצה"ל בשנים 1949 עד אוגוסט 1951. בדצמבר 1951 התגייס למשמר הגבול כמפקד מחלקה והחל בקריירה ארוכה במשטרת ישראל.
הוא כיהן כסגן מפקד פלוגה בג'נין, שימש קצין מבצעים במרחב העמקים, היה מפקד הפלוגה הדרוזי הראשון במשמר הגבול ופיקד פעמיים על פלוגה ז', שימש קצין אג"ם של מג"ב איו"ש, סגן מפקד מג"ב צפון ומפקד הכוח המשולב של משמר הגבול וצה"ל בגזרת צור וצידון בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
במהלך שירותו ובעיקר בתקופת מלחמת ההתשה היה מעורב בהיתקלויות רבות עם מחבלים.
ביוני 1970 עמד בראש צוות החילוץ של כוח סיור של מג"ב שנתקל במארב, בדצמבר 1974 פיקד על כוח מג"ב שהרג 4 מחבלים שחדרו לישראל בסמוך לקיבוץ מנרה, בתקרית בה נהרג אחד משוטרי משמר הגבול.
על פועלו בתקריות אלו זכה לעיטור האומץ של המשטרה ב-1974. כמו כן זכה פעמיים בצל"ש ממפקד מג"ב צפון ובצל"ש אלוף ממפקד פיקוד הצפון רפאל איתן על אירוע התקלות עם מחבלים בטווח קצר.
ב-1975 נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-27 למדינת ישראל, ה'תשל"ה, כנציג משמר הגבול.
בכך היה לדרוזי הראשון וללא יהודי הראשון להשיא משואה בטקס.
הוא השתחרר משירות הקבע ב-1983 בדרגת סגן ניצב.
לאחר פרישתו היה פעיל פוליטי, שימש מזכיר סניף מפלגת העבודה במע'אר, חבר מרכז המפלגה, חבר במועצה המקומית מע'אר ויו"ר השכונה המזרחית.
כמו כן שימש עוזרם של שר הכלכלה והתכנון גד יעקבי ושל שר המשטרה חיים בר-לב.
בוהארי הוא בן לאתניה פולאני.
באמונתו הדתית הוא מוסלמי סוני.
מוחמדו בוהארי נולד בשנת 1942 בדאורה, מדינת קצינה, בניגריה, אז מושבה בריטית, כבנו ה-23 של אביו אדאמו.
אביו מת כשהיה כבן 3-4, ואמו, זולייכת, גידלה אותו כאם יחידנית.
הוא למד בבית ספר יסודי בדאורה ובמאי'אדווה, אחר כך בבית ספר בקצינה (1956-1953).
בשנים 1956–1961 למד בתיכון המחוזי קצינה.
בוהארי התגייס לצבא הניגרי בשנת 1961. בשנת 1963 התקבל לבית הספר לאימונים צבאיים (שנקרא החל מפברואר 1964 האקדמיה הצבאית הניגרית) בקדונה.
בשנים 1962–1963 עבר אימונים בבית הספר מונס לפרחי קצונה במחנה אלדרשוט באנגליה (שנסגר בשנת 1972).
בינואר 1953 הועלה לדרגת סגן משנה והתמנה למפקד כיתה בגדוד השני לרגלים באבאוקוטה.
בנובמבר 1963-ינואר 1964 עבר קורס מ"כים במכללה הצבאית בקדונה.
מאוחר יותר ב-1964 עבר קורס לקציני תובלה בבית הספר לתובלה צבאית בורדן, בריטניה.
בשנים 1965–1967 פיקד על הגדוד השני בחיל רגלים.
ב-1967 מונה למייג'ור בגזרה השנייה של החטיבה הראשונה של חיל הרגלים.
בהמשך עלה בהיררכיה הצבאית במסגרת חיל הרגלים .
ב-1973 נשלח למכללה לקציני מטה בוולינגטון,
ובשנים 1978–1979 התמנה למזכיר צבאי במטכ"ל והיה לחבר במועצה הצבאית העליונה.
בשנים 1979–1980 הועלה לדרגת קולונל וביוני 1979–יוני 1980 למד במכללה הצבאית של צבא ארצות הברית בקרלייל (פנסילבניה) וזכה שם לתואר מאסטר ללימודי אסטרטגיה.
בשנים 1980–1983 כיהן בוהארי כגנרל בראש חטיבת רגלים 4, חטיבת רגלים ממוכנת 2 וחטיבה 3.
ההפיכה הצבאית הצפונית ב-18 ביולי 1966
הפיכה זו הייתה כאמור תגובה להפיכה מינואר 1966 שהונהגה על ידי קבוצה של קצינים בני האתניה איגבו שהדיחה את הממשלה שנבחרה דמוקרטית בראשות אבובכר טפאווה בלווה.
רבים מהחיילים מצפון ניגריה הרגישו אבלים עקב רציחתם של מנהיגים בכירים כמו ראש הממשלה טפאווה בלווה והסרדאונה מח'ליפות סוקטו וראש הממשלה הצפוני חאג' אמדו בלו ושל 4 קצינים בכירים – בריגדיר זכריה מאימלארי, קולונל קור מוחמד, לפטננט קולונלים אבוגו לארגמה וג'יימס פם.
ההפיכה הנגדית הייתה רצחנית ביותר והביאה לרציחתם של קצינים, ברובם בני האתניה איגבו.
עם הקרבנות נמנה גם השליט הטרי, הרמטכ"ל הראשון של הצבא הניגרי, הגנרל אירונסי ולוטננט קולונל אדקונלה פאג'ואי, המושל הצבאי של אזור המערב.
באוגוסט 1975, לאחר העלייה לשלטון של הגנרל מורטללה מוחמד, התמנה מוחמדו בוהארי למושל מדינת צפון-מזרח.
בפברואר 1976 חילק הממשל הצבאי את המדינה לשלוש מדיניות: מדינות באוצ'י, בורנו וגונגולה.
באוגוסט 1991 מתוך מדינת בורנו נוצרה מדינה נוספת בשם יובה וגונגולה פוצלה לשתי מדינות אחרות – טאראבה ואדמאווה.
באוקטובר 1996 נוצרה מדינת גומבה על חשבון מדינת באוצ'י.
נציב פדרלי לנפט ולמשאבי טבע
במרץ 1976 מינה הנשיא אולוסגון אובסנג'ו את בוהארי לנציב פדרלי לענייני נפט ולמשאבי הטבע.
עם הקמת הקורפורציה הלאומית הניגרית לנפט (Nigerian National Petroleum Corporation, NNPC) הוא התמנה ליושב הראש שלה וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1978. בעת כהונתו בתפקידים הנ"ל נמצא כי 2.8 מיליארד דולר נעלמו מחשבונות הקורפורציה בבנק מידלנדס בבריטניה.
בית דין לחקירת מכירות הנפט, שהוקם ב-1983 על ידי ממשל שהו שאגארי, לא מצא הוכחות בנוגע לאשמתו.
ב-1983 כוחות מצ'אד פלשו למדינת בורנו.
בוהארי פיקד על הכוחות הניגריים, גירש את הפולשים וחדר בעקבותיהם לשטח צ'אד, בניגוד לפקודה של הנשיא שאגארי שדרש ממנו לסגת בחזרה לשטחי המולדת.
בעת העימותים עם הצ'אדים ספגו הניגרים מעל 100 נפגעים כולל שבויים.
מייג'ור גנרל מוחמדו בוהארי נמנה עם מנהיגי ההפיכה הצבאית ב-31 בדצמבר 1983 שהדיחה את הממשלה שנבחרה בדרכים דמוקרטיות בראשות הנשיא שייחו שאגארי.
בעת קשירת הקשר היה בוהארי מפקד החטיבה השלישית המשוריינת.
הגנרל טונדה אידיאגבון מינה אותו לרמטכ"ל, ובפועל היה בוהארי לאיש החזק השני במדינה.
בהמשך היה לראש המועצה הצבאית השלטת שעלתה לשלטון בעקבות ההפיכה.
ההפיכה שמה קץ לרפובליקה הניגרית השנייה – תקופה קצרה של דמוקרטיה רב-מפלגתית שנמשכה משנת 1979. לפי "הניו יורק טיימס", הקצינים הקושרים טענו שדמוקרטיה רופפת היא יותר גרועה מחוסר דמוקרטיה כלל.
בוהארי הצדיק את פעולת הקצינים כאמצעי להעניש את הממשלה האזרחית המושחתת ללא תקנה וביטל באופן מידי את חוקת ניגריה משנת 1979.
לצורך רפורמה של הכלכלה, ביקש הנשיא בוהארי לשקם את הכלכלה וערך קיצוצים בהוצאות הלאומיות, נאבק בשחיתות ועודד את המגזר הפרטי.
ניסיונו לאזן מחדש את האוצר הציבורי על ידי העלאת מיסים הביא לאובדן משרות וסגירות עסקים.
הוא ניתק את הקשרים עם קרן המטבע הבינלאומית לאחר שזו דרשה ממנו לפחת את הנאירה ב-60%.
הוא נקט באמצעי צנע ובו-זמנית סירב לסיוע הקרן.
במאי 1984 בהודעתו על התקציב הלאומי החדש הוא יזם שורה של צעדים משלימים:
הפסקת גיוסם של עובדים במגזר הציבורי, העלאת ריביות, הפסקת מיזמים בעיר הבירה, איסור על הלוואות ממשלתיות, קיצוץ של 15 % מן התקציב של שאגארי, צמצום היבוא, עדיפות ליבוא של חומרי גלם והעדפה לשימושם בחקלאות ובתעשייה.
צעדים כלכליים אחרים כללו שינויים בערך המטבע, הפחתת מחירים למוצרים ולשירותים וכו'.
המשטר הצבאי המשיך במידה רבה את מדיניות החוץ של הנשיא המודח שיחו שאגארי.
בינואר 1984 בנאום השנה החדשה אמר בוהארי שהוא ישמור ויחזק את היחסים הדיפלומטיים עם כל הארצות והארגונים הבינלאומיים כמו הארגון לאחדות אפריקה, האומות המאוחדות, OPEC, ECOWAS וחבר הלאומים הבריטי.
הוא הבטיח לכבד את כל ההתחייבויות של ניגריה המעוגנים בהסכמים שחתמו הממשלות הקודמות.
מדיניות החוץ התמקדה בעיקר באפריקה, ובראש ובראשונה בשכנות של ניגריה.
המנהל בוהארי היה מעורב בשערורייה בנוגע לטיפול ב-53 מזוודות של האמיר מגוואנדו, שכללו, ככל הנראה, 700 מיליון דולרים.
האמיר חזר מערב הסעודית ומזוודותיו עברו ללא בדיקה את המכס הניגרי.
לפי צו 2 משנת 1984, הבולשת הממלכתית והרמטכ"ל קיבלו סמכות לעצור ולכלוא ללא אשמה למשך עד שלושה חדשים, אנשים שנחשבו מסוכנים לביטחון המדינה.
נאסרו שביתות והפגנות עממיות ו"הארגון הלאומי לביטחון", הבולשת, זכה לסמכויות ללא תקדים.
נגד אנשים ממורמרים כמו שובתים ללא היתר הופעלו אמצעי הפחדה, הטרדה וכליאה.
עד אוקטובר 1984 צומצמו משרותיהם של 200,000 אזרחים.
הושלכו לכלא מבקרים של המשטר, לרבות האמן הפופולרי, פלה קוטי, זמר אפרו-ביט, שהיה פעם מועמד לנשיאות.
הוא נעצר ב-4 בספטמבר 1984 בנמל התעופה כשהתכונן לצאת את המדינה לסיור הופעות באמריקה.
הוא הואשם ביצוא בלתי חוקי של מטבע זר, דבר שתואר על ידי אמנסטי אינטרנשיונל כחסר בסיס.
הזמר נידון ל-10 שנות מאסר ושוחרר לבסוף אחרי 18 חדשים, אחרי שהמשטר של בוהארי הודח בהפיכה.
ב-1984 הוציא בוהארי את הצו 4 ל"הגנה נגד הוצאות דיבה".
הצו נועד להרתיע עיתונאים ואנשים אחרים מלפרסם או לדווח על מעשים שהיו עלולים להטיל אור שלילי על הממשל הצבאי או פקידי ממשלה.
מי שהפר את הצו היה עלול להישפט על ידי בית דין צבאי והידון ללא ערעור לקנס מעל 10,000 נאירה ומאסר עד שנתיים.
שני עיתונאים מהעיתון גארדיאן, טונדה תומפסון ונדוקה איראבור נמצאו אשמים בהפרת הצו ונשפטו.
לפי הצו 20 נגד סוחרי סמים נידונו לעונש מוות.
בשנת 1985, בעקבות קשיים כלכליים ועלייה ברמת הפשיעה במדינה, החליט ממשל בוהארי לפתוח את הגבולות (שהיו סגורים מאפריל 1984) עם בנין, ניז'ר, צ'אד וקמרון כדי להאיץ את גירושם של 700,000 עובדים זרים ומהגרים.
אחת מהירושות הכבדות ביותר של ממשל בוהארי היה מה שנקרא "המלחמה נגד חוסר המשמעת" (War against indiscipline - WAI).
צעדים ננקטו נגד אזרחים שלקו ב"חוסר מוסר" ו"חוסר אחריות אזרחית", נדרשו להיות מוצגים בפני המוני העם בתחנות אוטובוסים על ידי חיילים חמושים בשוטים.
עובדים שאיחרו לעבודה הושפלו ואולצו לבצע "קפיצות צפרדע" מול עיני הקהל.
כל תלמיד מעל גיל 17 שנתפס מעתיק בבחינות עלול היה להידון ל-21 שנות מאסר.
מעשי זיופים או הצתה נענשו בעונש מוות.
שרירותיות המשטר משכה בקורת רבה, כולל מצד הסופר וולה סויינקה, חתן פרס נובל, שכתב מחזה בנושא "הפשעים של בוהארי".
אירוע אחר אופייני לתקופת בוהארי הייתה פרשת עומארו דיקו, שר תחבורה לשעבר.
דיקו נמלט מהמדינה זמן קצר אחרי ההפיכה שהדיחה את ממשלת שאגארי, שבה היה שותף.
הוא הואשם במעילה בשווי 1 מיליארד דולר מתוך רווחי הנפט.
בעזרת אנשי המוסד הישראלי, איתרה אותו הבולשת הניגרית בלונדון וסוכנים ניגרים וישראלים סיממו אותו וחטפו אותו לניגריה.
הוא הוכנס לשק פלסטיק בתוך ארגז שעליו היה כתוב "מטען דיפלומטי".
הארגז עם החטוף הוטס במטוס ריק בואינג 707 של חברת התעופה הניגרית.
הקשר נחשף בשדה תעופה בריטי על ידי אנשי ביטחון בריטיים.
במסגרת יוזמה למיגור השחיתות במדינה, בתוך 20 חודשי הנשיאות של בוהארי, כ-500 פוליטיקאים, פקידים בכירים ואנשי עסקים נכלאו באשמת שחיתות.
הדחתו בהפיכה בשנת 1985 ומאסרו
באוגוסט 1985 הודח הגנרל בוהארי בהפיכה שתוכננה על ידי הגנרל איברהים בבנגידה ועמיתים אחרים במועצה הצבאית העליונה SMC.
בבנגידה מינה בממשלו החדש הרבה מקרב אלו שביקרו בחריפות את שלטונו של בוהארי, לרבות אחיו של פלה קוטי, אולוקויה רנסומה-קוטי, רופא שהוביל שביתת מחאה נגד הידרדרות שירותי הבריאות.
בוהארי נכלא בבנין סיטי עד שנת 1988. חסידיו משוכנעים שהודח על ידי גורמים מושחתים בממשלו, שחששו כי יובאו בפני משפט בזמנים שמדיניותו התחילה להגיע להישגים בתחום המשמעת הציבורית, הורדת רמת השחיתות, הורדת האינפלציה, העלייה בכוח האדם העובד ושיפור פריון העבודה.
איברהים בבנגידה טען, להפך, שבוהארי נכשל בהתמודדות עם הבעיות הכלכליות של המדינה והבטיח לרענן את הכלכלה הפגועה בעקבות שנים רבות של ממשל לקוי ושחיתות.
בימי השליט הצבאי סאני אבאצ'ה שהדיח את בבנגידה, בשנת 1988, שוחרר בוהארי מן המאסר והתמנה ליושב ראש הקרן Petroleum Trust Fund (PTF), גוף כלכלי שהוקם על בסיס ההכנסות של ניגריה בעקבות העלייה במחיר מוצרי הנפט, במטרה לקדם מיזמי פיתוח ברחבי המדינה.
כתבה בירחון "ניו אפריקן" שיבחה בשנת 1998 את ניהולו "השקוף" של PTF תחת הנהגתו של בוהארי וכינה אותו "סיפור הצלחה" נדיר.
עם זאת ציינה הכתבה כי היו מבקרים שתמהו בנוגע להקצאת 20% ממקורות הקרן לצבא שהכנסותיו אינן מדווחות כראוי.
חזרתו לחיים הפוליטיים אחרי 2003
מאוחר יותר, בעת חזרת ארצו למשטר אזרחי, בשנת 2003 הציג בוהארי את מועמדותו בבחירות לנשיאות ניגריה מטעם מפלגת "כל העם של ניגריה" ANPP.
הוא הובס על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית של העם PDP, הנשיא לשעבר, הגנרל בדימוס אולוסגון אובסנג'ו, בהפרש של מעל 11 מיליון קולות.
בדצמבר 2006 שוב נבחר בוהארי למועמד מוסכם פה אחד של מפלגת "כל העם של ניגריה".
יריבו בבחירות באפריל 2007 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית של העם, עומארו יאר אדואה שמוצאו מאותו אזור, מדינת קצינה.
לפי התוצאות הרשמיות של הבחירות 70% מן הקולות היו בעד יאר אדואה, מול 18% בעד בוהארי.
אחרי כניסתו לתפקיד של הנשיא יאר אדואה, מפלגתו ANPP הסיכמה להצטרף לממשלה בניגוד לדעתו.
במרץ 2010 עזב בוהארי את המפלגה לטובת מפלגה חדשה שהקים עם אחרים: CPC – הקונגרס למען שינוי פוליטי,
אחרי מותו של יאר אדוואה ממחלה, בבחירות הכלליות באפריל 2011 בוהארי היה שוב מועמד לנשיאות מול שלושה מועמדים עיקריים:הנשיא המכהן, גודלאק ג'ונתן מטעם המפלגה הדמוקרטית של העם, מלאם נוהו ריבאדו מטעם קונגרס הפעולה של ניגריה ACN ואיברהים שקאראו ממפלגת ANPP.
בוהארי רץ לנשיאות על בסיס מצע ממוקד במאבק בשחיתות והתחייב להסיר את חסינות המובטחת לבכירי הממשל.
הוא הצהיר על תמיכה בחיזוק שלטון השריעה, חוק האסלאם התקף במדינות הצפון של ניגריה, מה שהרחיק ממנו את המצביעים הנוצרים מדרום המדינה.
מערכת הבחירות התלוותה במעשי אלימות שבהם איבדו את חייהם כ-800 בני אדם.
חסידים של בוהארי תקפו יישובים נוצריים ממרכז המדינה.
המהומות שנמשכו שלושה ימים יוחסו לדברי הסתה של בוהארי.
למרות טענות ה-Human Rights Watch שהגדיר את הבחירות כ"הגונות ביותר בהיסטוריה של ניגריה", טען בוהארי לזיופים.
אחרי ניצחונו של ג'ונתן הואשם ביהארי בהסתה לאלימות.
"אם מה שקרה ב-2011 יחזור ב-2015 הוא אמר, "בעזרת אלהים, גם הכלב וגם הבבון יתרחצו בדם".
הוא הבטיח שיהפוך את המדינה לבלתי משילה על ידי הנשיא החדש.
עם זאת חלק מהציבור נטה להעריץ אותו על ביטוייו נגד לשחיתות.
בבחירות 2015 בחר בוהארי כשותף למירוץ כמועמד לתפקיד סגן הנשיא את משפטן והכומר פרופ' ימי אוסינבאג'ו.
הבחירות ב-2015 מתקיימות תחת סימן האיום הביטחוני של הארגון האיסלמיסטי הקיצוני בוקו חראם.
המחנה של הנשיא ג'ונתן המבקש לחדש את המנדט ביקש פסילתו של בוהאי מלהשתתף במירוץ לנשיאות בטענה שהוא הפר את החוקה.
לפי הכללים המקובלים, כדי להציג מועמדות לנשיאות אדם צריך שתהיה לו לפחות תעודה אחת של בוגר בית ספר.
בוהאי לא הצליח להביא תעודה כזאת וטען שהתעודות המקוריות שלו אבדו בעת ההפיכה שהדיחה אותו מהשלטון ב-1985.
בבחירות לנשיאות ב-2015 היה בוהארי מועמד מטעם "הקונגרס של כל המתקדמים".
מצעו בנוי היה שוב סביב תדמיתו כלוחם בשחיתות ואדם בלתי משוחד וישר כסרגל, בנוסף לנושא הביטחון הפנימי שהפך למרכזי.
ביהארי הבטיח שלא יעמיד לדין מנהיגים לשעבר ויעניק חנינה לבכירים שגנבו בעבר בתנאי שיביעו חרטה על מעשיהם.
בינואר נציגים של תנועת המורדים "לאמנציפציה של הדלטא של ניג'ר" MEND העוינים כלפי הנשיא המכהן גודלאק ג'ונתן הביעו דברי תמיכה במועמדותו של בוהארי לנשיאות, אם כי הצהרות אלה יש לקבלן בהסתייגות בהתחשב ליחסו השלילי ביותר של בוהארי כלפי ארגון זה.
האתגרים הביטחוניים; ניסיון ההתנקשות של בוקו חראם בחייו
ב-2012 הוזכר שמו של הגנרל בדימוס בוהארי על ידי הארגון בוקו חראם ברשימה של אנשים שנחשבו מקובלים עליו כדי לתווך בינו לממשלה הפדרלית.
ב-2013 הצהיר בוהארי כמה הצהרות שנויות במחלוקת בהן ביקש מהממשלה הפדרלית להפסיק הריגת חברי בוקו חראם והטיל את האחריות על עליית כוחו של ארגון זה על ההשפעה הגוברת של פעילים נוצרים באזורי הדרום.
הוא הטיל את אחריות להידרדרות המצב הביטחוני בניגריה על פעילויות של ארגון הדלטא של ניג'ר.
הוא תמה על היחס המיוחד של הממשלה הפדרלית כלפי פעילים נוצרים אלה וציער את הריגתם של פעילי בוקו חראם ואת הריסת בתיהם.
יושב ראש האיגוד הנוצרי של ניגריה, הכומר איו אוריטזג'פור מחה על דבריו וקרא למעצרו.
במאי 2014 אחרי חטיפת התלמידות בצ'יבוק על ידי אנשי בוקו חראם, גינה ביהארי בחריפות את פעילות הארגון הזה.
הוא פנה לניגרים לשים הצידה כל חילוקי דעות דתיות, פוליטיות ואחרות כדי למחוץ את המרד, שלדבריו, משך קנאים מטורפים המתחזים למוסלמים".
ביולי 2014 ניצל בוהארי מהתנקשות באמצעות מתאבד עם פצצה בקדונה, פיגוע שעלה את חיי 82 בני אדם.
בדצמבר 2014 בוהארי התחייב כי יגביר את הביטחון במדינה אם ינצח בבחירות בהתחלת שנת 2015.
תוך כדי התערערות המצב הביטחוני בחלק מהמדינה בגלל מתקפות ומעשי הטבח המרובים של הארגון בוקו חראם ומצב חוסר האונים לכאורה של ממשלת הנשיא גודלאק ג'ונתן נוכח אירועים אלה, התחיל הרייטינג של בוהארי לעלות בסקרי דעת הקהל.
בנסיבות אלה, בעילה ביטחונית, החליטו השלטונות בעצת גורמי ביטחון החלטה שנויה במחלוקת לדחות את הבחירות שהיו צריכות להתקיים ב-14 בפברואר 2015 עד ל-28 במרץ 2015. הועלה חשד כי הבחירות נדחו כדי לעצור את העלייה בפופולריות של בוהארי.
הנשיא גודלאק ג'ונתן הכחיש שהיה מעורב בעניין.
בעבר תמך בוהארי ביישום השריעה במדינה.
הוא צוטט בשנת 2001 אומר: "אני אמשיך להראות באופן גלוי ובתוכי את מחויבותי המלאה לתנועת השריעה הסוחפת את כל ניגריה", והוסיף "בעזרת האל, לא אעצור את התנועה ליישום מלא של השריעה בארץ".
ב-4 בינואר 2014 הכריז בוהארי שהוא בעד חופש הדת, וכי כל ניגרי צריך שיהיה חופשי ובטוח לנהל את חייו הדתיים לפי האמונות השונות: "לעולם לא צריכה הדת להוות תירוץ לפילוג בינינו, לדיכוי או לפריבילגיות.
כל חיי הבעתי את אמונתי שכל הניגרים צריכים לעבוד את האל בהתאם לרצונם".
הוא דחה את הטענות כי יש לו אג'נדה אסלאמיסטית רדיקלית.
ב-6 בינואר 2015 אמר: "מפני שלא יכולים לתקוף את הרקורד שלי, הם מאשימים אותי באופן כוזב בשוביניזם אתני, הם מאשימים אותי באופן כוזב בפונדמנטליזם דתי.
מפני שאינם יכולים לתקוף את הרקורד שלי, הם מאשימים אותי באופן שקרי באלימות בחירות - בעוד שאנו דרשנו רק שלום.
אפילו כראש מדינה, לא נכפה לעולם את השריעה".
ב-12 בפברואר 2015 הצהיר כי שריעה איננה יכולה להיות החוק של ניגריה".
החל ממאי 2016 נודע על בעיות בבריאותו, יצא למספר חופשות מחלה ונסיעות לבדיקות רפואיות בחו"ל.
בפברואר 2019 נבחר בוהארי שוב כנשיא ניגריה כשגבר על יריבו, סגן הנשיא לשעבר, אטיקו אבובכר, ועלה עליו ב-3 מיליון קולות.
ב-29 במאי 2023 בוהארי העביר בצורה הוגנת את השלטון לנשיא החדש בולה טינובו, בטקס שהתקיים באיגל סקוור באבוג'ה.
מיד אחרי הטקס חזר למדינתו קצינה בה זכה לקבלת פנים מצד המנהיגים המקומיים הממלכתיים והמסורתיים.
הוא פרש לחוותו וביתו בדאורה.
בוהארי הלך לעולמו בגיל 82 בבית חולים בלונדון ביולי 2025 בעת קבלת טיפולים רפואיים.
סגן הנשיא קשים קטימה ליווה את הסעת גופתו זחקה למולדת.
הנשיא בולה אחמד טינובו ציין את חשיבות מורשתו של בוהארי עיבור דרכה הדמוקרטית של ניגריה.
בשנת 1971 התחתן עם ספינאטו לבית יוסוף, שהייתה הגברת הראשונה של ניגריה בשנות שלטונו באוגוסט 1985 - דצמבר 1983. נולדו להם 5 ילדים: 4 בנות ובן.
הבת הבכורה, זולייכט נפטרה בגיל 40 בנובמבר 2012 מאנמיה חרמשית, יומיים אחרי שילדה תינוק.
בשנת 1988 התגרשו בני הזוג הגרושה, סאפינאטו, נפטרה בינואר 2006 מסיבוכי סוכרת והובאה לקבורה בבית הקברות המוסלמי אונגוואר רימי.
בדצמבר 1989 נשא בוהארי לאשה את עיישה לבית חלילו.
מנישואים אלו נולדו עוד בן וארבע בנות.
בחודש מאי 2016 החל הנשיא בוהארי לסבול מבעיות בריאות, יצא לחופשות מחלה ארוכות, וצמצם את הופעותיו הציבוריות.
עיטור המסדר של ניגריה בדרגת מפקד גדול
מולא מוחסן לארי (בפרסית: ملا محسن لاری; שינה את שמו ממולא מרדכי קצב, ملا مردکی قصب) היה יהודי מהעיר לאר שליד שיראז, שהמיר את דתו לאסלאם.
מולא מוחסן לארי חי בתקופת השושלת הספווית ועסק בשחיטה וקצבות.
לאחר סכסוך עם יהודי קהילתו לאור זאת שלא קנו ממנו בשר ליום כיפור, המיר לארי את דתו לאסלאם.
אז ביקש מאחד ממנהיגי הדת המוסלמים פתווה שיחיל חוק שיחייב את כלל היהודים להניח כובע כחול לראשם.
מוחסן לארי פעל ברחבי הממלכה ליישום הצו.
הוא עבר מעיר לעיר ומכפר לכפר, גבה מיהודים דמי חסות כמס וחייב אותם להניח את הכובע.
בסופו של דבר כשהגיע לארי למחוז גילאן - מאזנדראן שלצד הים הכספי, בו שכנו מספר גדול של תושבים יהודים, ראש הקהילה היהודית הוציא את מוחסן לארי לסיור בסירתו בלב הים והטביע אותו.
והיהודים החלו אט אט להוריד את הכובע והפסיקו לעשות בו שימוש.
מוחמדו ג'ייטה הוא כדורסלן צרפתי המשחק בקבוצת מונקו.
ג'ייטה נולד בפנטין, פרבר של פריז בצרפת, בן לאב סנגלי ואם מגמביה.
הוא למד באקדמיית הספורט הצרפתית INSEP.
ב-2012 החל לשחק במועדון הכדורסל בולון-סור-מר מהליגה השנייה בצרפת.
הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 16.2 נקודות (מלך הסלים של הליגה), 9.7 ריבאונדים (מקום שני בליגה) למשחק ומדד יעילות משוקלל של 21.1 נקודות (מקום שני בליגה).
בתום העונה נבחר ל-MVP של הליגה.
ביולי 2013 חתם על חוזה בקבוצת נאנטר מהליגה הראשונה בצרפת.
בעונת 2013/2014 רשם ממוצע של 6.7 נקודות ו-4.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
הוא זכה עם נאנטר בגביע הצרפתי.
הוא זכה עם נאנטר ביורוצ'לנג'.
ביולי 2016 עבר לשחק בקבוצת שטרסבורג IG ושנה אחר כך עבר ללימוז'.
ב-2018 עבר לשחק באוקסיליום טורינו האיטלקית.
ג'ייטה היה חבר בסגל נבחרת הקדטים של צרפת לאליפות אירופה לקדטים עד גיל 16 ב-2010. הוא קלע באליפות 7 נקודות בממוצע וקטף 6.1 ריבאונדים.
ב-2011 היה חבר בסגל נבחרת הנוער של צרפת לאליפות אירופה עד גיל 18. הוא קלע באליפות 11.7 נקודות בממוצע למשחק ולקח 9.8 ריבאונדים (רביעי באליפות).
באליפות אירופה לנוער עד גיל 18 ב-2012 רשם 16.6 נקודות (רביעי בטורניר) ו-11.6 ריבאונדים למשחק (ראשון בטורניר).
ב-2013 השתתף באליפות אירופה לעתודה עד גיל 20, הוא קלע 12 נקודות וקטף 7.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-2014 שיחק באליפות אירופה לעתודה עד גיל 20, הוא רשם 11.7 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק.
הוא נכלל בסגל נבחרת צרפת הבוגרת לאליפות אירופה בכדורסל 2015.
האייתוללה העליון קורבּאן-עלי מוחקיק כאבּולי (בפרסית: حضرت آية الله العظمى قربانعلی محقق كابلى; 1 ביוני 1928 - 11 ביוני 2019) היה המרג'ע תקליד של המוסלמים השיעים מזרם האית'נא עשריה שבאפגניסטן.
נולד בכפר טורקמן שבמחוז פרואן שבאפגניסטן, מצפון מערב לקאבול.
מוצאו האתני הוא מהעם דובר הפרסית הזארה.
בהיותו בן שבע החל את לימודיו בתחום הדת, בכך שהחל ללמוד את הקוראן וספרי דת בפרסית.
במהלך שנות לימודיו התעמק בתאולוגיה, לוגיקה, הלכה, ספרות, ובעוד ענפים של מדעי האסלאם והשריעה.
כדי להעמיק את השכלתו עבר לקאבול, אך הבין שדלות המשאבים והמצב הפוליטי אינם מהווים סביבת לימודים טובה.
מאפגניסטן עבר לאיראן, ומשם המשיך לנג'ף שבעיראק.
בשנת 1973, לאחר השלמת לימודיו, שב מוחקיק כאבולי כאייתולה עליון של אפגניסטן, שם הוא התקבל בברכה על ידי אלפים שהמתינו לו עם הגעתו.
במהלך חייו, הקים האייתולה העליון מוחקיק כאבולי מוסדות רבים להשכלה ולחינוך, ותרם רבות לחיזוק האסלאם ולפיתוח המודעות התרבותית באפגניסטן.
מוטות הליכה הם אביזרי עזר להליכה, בפרט להליכה ספורטיבית ולטרקים.
המוטות משמשים לייצוב הגוף ולהקטנת העומס על מערכת השריר-שלד.
בבסיסם, מוטות הליכה אינם יותר מאשר מקל ארוך בעובי המאפשר החזקה ביד, אולם המוטות המיוצרים מכילים מספר רכיבים סטנדרטיים ההופכים אותם לנוחים ומתאימים במיוחד לתפקידם:
ידית - קיימות ידיות ישרות וידיות בצורת r או T המאפשרות אחיזה נוחה יותר של המוט מלמעלה.
הידיות מיוצרות ממגוון של חומרים שנועדו להפוך אותן מחד לנוחות לאחיזה ולמנוע החלקת כף היד והיווצרות שלפוחיות, ומאידך לעמידה בתנאי השימוש הכוללים מאמצים בכיוונים שונים, תנאי אקלים שונים וקרינת שמש ישירה.
שעם נחשב כחומר הטוב ביותר לידית, ומוטות רבים מיוצרים עם ידיות דמויות שעם.
לידית מחוברת על פי רוב לולאה המאפשרת העברת היד דרכה.
השימוש בלולאה עוזר בהחזקת המוט, וכן משאיר את המוט תלוי על היד ומונע נפילתו לקרקע במקרה שאחיזתו נשמטה.
לעיתים מחובר לידית מצפן, כסוג של גימיק.
חוליות - המוטות מורכבים מ-2 או 3 חוליות הנשלפות זו מזו בצורה טלסקופית.
כאשר החוליות מכונסות לחלוטין אורכו של המוט קצר ביותר ומתאים לשינוע.
פתיחת החוליות מתאפשרת לאורכים משתנים, וכך להתאמה אישית לשימוש.
החוליות עשויות מחומר קל משקל, חזק אך לא פריך.
רוב המוטות עשויים מאחת משתי סגסוגות שונות של אלומיניום: אלומיניום 6061 או אלומיניום 7075 .
חומר נוסף המשמש לייצור מוטות הליכה הוא פלסטיק מחוזק בסיבי פחמן.
מוטות מאלומיניום 6061 נחשבים עמידים מאוד, זולים אך כבדים.
אלומיניום 7075 מעט יותר יקר, עמיד ומעט יותר קל.
מוטות מסיבי פחמן (מכונים "מוטות קרבון") הם קלים ביותר אך יקרים וסובלים מפריכות.
לאחר שליפת החוליות לאורך המתאים, קיימים שני סוגים של מנגנונים להחזקתן במקום.
הנפוץ יותר הוא מנגנון הפועל באמצעות לחץ על דפנות החוליה כתוצאה מסיבוב בורג בתוך שרוול מתרחב - בדומה לפעולתו של דיבל (בתמונה) החיסרון של מנגנון זה הוא זמן ארוך יחסית לתפעולו.
המנגנון הפחות נפוץ הוא על ידי תפסים, אשר תפעולם מיידי.
בולם זעזועים הסופג חלק מהמכה של נעיצת המוט בקרקע (או בסלע) על מנת להגן על כף היד.
יתד - היתד הוא חלקו התחתון של החוליה התחתונה של המוט, אשר פוגע בקרקע ולכן סופג את המכה בעוצמה הגבוהה ביותר.
היתדות עשויים מחומרים עמידים יותר מהחוליות עצמן, למשל טונגסטן קרביד .
חלק מהמוטות כוללים אביזרי עזר ליתד הניתנים לפירוק והרכבה, כגון סופיות מגומי (להליכה על משטחים קשים), טבעות פלסטיק רחבות להליכה בשלג, טבעות גומי לשטחים בוציים או חוליים ועוד.
השימוש העיקרי במוטות הוא להליכה.
השימוש במוטות אפשרי בזוג או במוט בודד.
הכיוון הרצוי למוטות הוא לגובה בו בעת אחיזה בידית נוצרת במרפק זווית ישרה.
פרק כף היד מושחל בלולאת הידית מלמטה כלפי מעלה, כך שאחיזת הידית כוללת גם אחיזת הלולאה, וחלק ממשקל הגוף נשען על הלולאה.
צורת אחיזה זו מאפשרת שליטה טובה יותר על חלקו העליון של המוט.
העיקרון של ההליכה עם מוטות הוא שבכל רגע נתון הגוף מיוצב לקרקע בשתי נקודות - רגל ומוט המוחזק ביד הנגדית.
בעת הליכה בשטח מישורי, המוטות ננעצים בקרקע במקביל לרגל נגדית ובאותו קו עם הרגל.
בעת עליה, המוטות מקוצרים או שנקודת האחיזה מונמכת (במוטות המאפשרים זאת), והמוטות ננעצים מאחורי קו הרגלים.
בירידה המוטות מוארכים, או מוחזקים מעל הידית (במוטות עם ידית T), וננעצים לפני קו הרגליים.
צורת השימוש הנ"ל נחשבת ליעילה ביותר.
עם זאת, ישנם מטיילים המשתמשים במוטות בסגנון אחר על פי נוחותם האישית.
גישוש כאשר פני הקרקע אינם ברורים (בעת הליכה במים, בוץ או שלג למשל)
הרחקת נחשים ובעלי חיים אחרים.
בשנת 2017 הוערך גודל השוק העולמי של מוטות הליכה ב-71 מיליון דולר.
הארגון לשמירת שביל האפלצ'ים מעריך כי השימוש במוטות הליכה על השביל בקרב מטיילים המשלימים מסע דרך עומד על כ-90%, בעוד שבקרב מטיילים "יומיים" השימוש נע בתחום 10%-15%.
בהליכה ספורטיבית, המתבצעת בתוואי "חלק" וללא שיפועים חזקים, השפעת המוטות על היציבות וחלוקת העומסים זניחה, ועיקר השפעתם נובעת מהגברת האינטנסיביות של האימון (בשל הפעלת הידיים) והגדלת קצב ההליכה.
לעומת זאת, בהליכה בתוואי משופע, מחקרים הראו כי שימוש במוטות הליכה מקל משמעותית את הלחצים, הכוחות והמומנטים הפועלים על חלק הגוף התחתון, בעיקר במישור האנכי, ומפחית פגיעות ונזק לשרירים.
בעת נשיאת משקל רב (למשל תרמיל גב) השימוש במוטות גורם לחלוקה שונה של העומס ומאפשר שינוי מסוים באסטרטגיה של הגוף להתמודדות עם משקל (למשל, הליכה תוך הטיית הגוף קדימה) ובכך מפחית את הנזק הנגרם לשרירים ולשלד.
בהליכה בירידה, השימוש במוטות מקל על הנשימה ומפחית את צריכת האנרגיה של הגוף.
מוחנגה היא העיר והמטרופולין השנייה בגדולה ברואנדה והיא נמצאת בנפת מוחנגה שבמחוז הדרום .
שם העיר הקודם של מוחנגה היה גיטאראמה והוא היה בשימוש עד ל-2006.
העיר נמצאת כ-45 ק"מ מבירת המדינה קיגאלי, כ-85 ק"מ מהעיירה הקטנה קיבחו וכ-40 ק"מ מהעיירה ניאנזה .
העיר נמצאת ליד הכבישים RN1 ו-RN7. בנוסף, בעיר נמצא מספר רב של תחנות דלק.
החודש הכי קר הוא מאי (18 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 989 מילימטרים בשנה.
חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (150 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (3 מ"מ גשם).
בעיר יש בית חולים, אצטדיון, תחנה מרכזית, מרכז לאמנויות, תחנת משטרה ובית כלא.
בנוסף יש מספר רב של סניפי בנק, כנסיות, סופרמרקטים, בתי מלון, מכללות ובתי ספר.
מוּחרַאנִי (; במקור מוּחנַארִי , "חֹרֶשׁ-אַלוֹן") הוא מחוז היסטורי במזרח גאורגיה, שפלה בשטח של מחוז מצחתה מתיאנתי בגאורגיה של היום, צפונית לעיר מצחתה.
הוא שוכן בתוך הגבולות ההיסטוריים של כארתלי מוקף בנהר הקורה ושני יובלות שלו: כּסַאנִי ואראגווי.
ממוקם בצורה אסטרטגית על נתיבי מעבר ראשיים החוצים את גאורגיה של העת העתיקה ושל ימי הביניים.
שפלה פורייה וברת השקיה, אזור מתקדם מבחינה כלכלית ובמובן מסוים קישרה בין המחוזות שנמצאות בשפלה של כארתלי למחוזות שנמצאות ברמה של כארתלי.
במאה השנייה עד המאה הרביעית לספירה, שכן באזור היישוב דזַאלִיסִי , אחד היישובים החשובים ביותר באיבריה הקווקזית.
הרשומות הגאורגיות מימי הביניים מתארים את מוחראני כאזור מיוער, שהיה מועדף על ידי מלכי גאורגי לציד.
לאחר מכן מסופר כי משפחת האצולה דזַאגַאנִיסדזֶה (ძაგანისძე) הייתה בעלת המחוז מן המאה ה-8/9 לשנת 1123, עת בו הוחרמה על ידי דוד הבנאי.
מוחראני הפכה לחלקה משגשגת של השטחים המלכותיים.
חלקו נתרם על ידי הכתר מאוחר יותר למנזר שיו-מר'ווימה וקתדרלת סווטיצחובלי.
בשנת 1512 עבר המחוז בבעלות תורשתית לענף עקיף של שושלת בגרטיוני ששלטה בממלכת כארתלי .
זה קרה כאשר בגרט הראשון הצליח לקבל את הזכות להחזיק את מוחראני ללא תשלום מידי דוד העשירי, מלך כארתלי, שהיה אחיו הבכור.
כגמול על סיוע קריטי שלו במאבק של דוד בגאורגי השני , מלך ממלכת קאחתי.
מאותו זמן ואילך, נקרא האדון של מוחראני בשם מוּחרַאן-בַּאטוֹנִי (მუხრან-ბატონი), והענף הבגרטיוני נקרא בַּגרַטִיוֹן-מוּחרַאנֵלִי (חלק מנציגי המשפחה התאזרחו ברוסיה בשם נסיכי בַּגרַטִיוֹן-מוּחרַאנסקִי).
עם ירידת סמכותו של השלטון המרכזי, הפכה מוחראני לאחוזה פאודלית אוטונומית שנקראה סַאתַאווַאדוֹ - "אחוזת התַאווַאדִי " או נסיכות גאורגית.
היא נקראה סַאמוּחרַאנבַּאטוֹנוֹ - "אחוזת מוחראן-באטוני".
היישוב הראשי של נסיכות זו נקראה שִׁיוֹסאוּבַּאנִי ומשנות השבעים של המאה ה-18 היא ידועה בשם מוחראני .
המבצר שנבנה במפגש הנהרות הקורה והכּסַאנִי , בתחילת המאה ה-16, שימש כמעוז מרכזי באזור.
כפרים נוספים שהוחזקו על ידי נסיכי מוחראן-באטוני היו: אר'איאני , חַאנדַאקִי , תֵזִי , אוֹקַאמִי ובחלק מהזמן לַאמִיסקַאנָה גרֵמִיסחֶווִי .
המעמד האוטונומי של מוחראני נמשך עד לסיפוח הרוסי של מזרח גאורגיה בשנת 1801 , אבל לא בוטל לחלוטין עד לשנות הארבעים של המאה ה-19.
מולא מוחסן פאיז כאשאני (פרסית: ملا محسن فیض کاشانی) היה מיסטיקן, משורר, פילוסוף ומוחדית' מוסלמי תריסרי שיעי (נפטר ב-1680).
מוחסן פאיז כאשאני נולד בכאשאן למשפחת חכמים מוסלמית שיעית שהייתה ידועה בלמדנותה.
פאיז החל את חינוכו בבית מגוריו, כאשר אביו, שאה מורתד'א, מלמדו.
בבעלות אביו של פאיז הייתה ספרייה עשירה מאוד, דבר שהעניק יתרון לאחרון.
בהגיעו לגיל עשרים, פאיז החל לנסוע לאספהאן, כדי להמשיך ללמוד.