tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביוני 2015, לאחר הרשעתו של רוכברגר, הודיעה אבין על הדחתו ממועצת העירייה, אך החלטתה זו בוטלה על ידי בית המשפט.
אבין התמודדה בבחירות לראשות עיריית רמת השרון שנערכו ב-12 בינואר 2016. במהלך הבחירות, תמכו בה חברי הכנסת ממפלגת העבודה יצחק הרצוג ושלי יחימוביץ'.
היא לא נבחרה, וסיימה את תפקידה בעירייה עם מינויו של אבירם גרובר, שניצח בסיבוב השני של הבחירות ונבחר.
אבין שימשה כחברה בדירקטוריון של החברה למתנ"סים, ברמה הכלל-ארצית.
במסגרת פעילותה, הקימה את פורום יושבי הראש של החברה למתנ"סים ועמדה בראשו.
אבין חיה בזוגיות עם גיל ואם לשני בנים.
שירה בציבור היא אירוע שבו קהל המשתתפים שר יחדיו.
שירה בציבור היא פחות מוקפדת משירת מקהלה, ומושרים בה שירי עם, שירי מולדת, שירי חג, שירי שתייה, המנונים ועוד.
שירה בציבור מקובלת בקרב ילדים ומבוגרים כאחד.
שירה בציבור מתרחשת בהתכנסויות שזו מטרתן, וכן בהתכנסויות אחרות, כגון שירת ההמנון בסיומו של טקס, שירה כחלק ממפגש רעים או ממסיבה וכדומה.
על-מנת לאפשר שירה בציבור גם למי שאינו זוכר בעל-פה את מילות השירים, משתמשים בשירונים שמחלקים לקהל, או שקופיות המוקרנות עם מילות השירים.
שירה בציבור מתבצעת עם מנחה או בלעדיו.
בעת מופע של זמר או להקה נקרא לעיתים הקהל להצטרף לשירה של שיר מוכר ופופולרי.
בישראל, שירה בציבור של זמר עברי היא מנהג רווח.
לצד ריקודי עם, מקיף המנהג מגזרים רחבים באוכלוסייה, והוא הפך לאחד מסממני החברה הישראלית, ונפוץ גם בקהילות ישראליות בחו"ל, החל מימי תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל וכלה בימינו.
משחר ההיסטוריה האנושית נהנה האדם לשיר בצוותא.
האופי החברתי המגבש והיסוד הרוחני הנובע מהחוויה המוזיקלית של שירה בצוותא הובילו לכך שנעשה שימוש בשירה של קהל בטקסי דת שונים, אצל שבטים פרימיטיביים כמו בדתות המונותאיסטיות.
בנצרות במיוחד נעשה שימוש – בעבר ועד ימינו – בשירה משותפת של הקהל בטקסי המיסה בכנסייה הקתולית.
מלחינים מפורסמים רבים בעבר כתבו מיסות לטקסים בכנסייה, כמו באך, היידן, מוצרט ושוברט.
האפרו-אמריקאים פיתחו את השירה הכנסייתית לז'אנר הנקרא מוזיקת גוספל, השם דגש על ריבוי קולות ושימוש נרחב בהרמוניה.
ובצד החילוני פיתחו האפרו-אמריקאים את מוזיקת הבלוז, המבוססת על שירה של עבדים אפרו-אמריקאים בזמן העבודה בשדות.
שירה בצוותא חדרה גם לתנועת החסידות, שהוקמה כזרם ביהדות באמצע המאה ה-18 במזרח אירופה.
השירה היוותה, ומהווה עד היום בזרמי החסידות השונים, חלק מעבודת השם.
עם התרחבות תופעת החילוניות בעולם המודרני בקנה מידה רחב, ממלאת שירת ההמונים כיום את התפקיד החברתי והרוחני שמילאה השירה בצוותא של קהל גדול בטקסי דת.
הדבר בא לידי ביטוי, למשל, בשירת המנונים לאומיים באירועים ברחבי כל העולם.
מחקרים שנערכו לאחרונה מראים כי שירה בקבוצה מחזקת קשרים חברתיים, ומשפרת את הבריאות הגופנית והנפשית לאור הפגת מתחים ותחושת אושר והתעלות רוחנית.
היא תורמת לשיפור המערכת החיסונית והמערכת הקוגניטיבית והנפשית כאחד.
שירת המונים היא שירה בצוותא של קהל גדול, הכולל מאות ואף אלפי אנשים, לרוב לכבוד אירוע מיוחד.
קהילה מגוונת מתכנסת, לעיתים בגילאים שונים וממגזרים שונים (כולל זרים שאינם מכירים זה את זה) לומדת לשיר שיר במספר קולות בעזרת מנחים מוזיקליים, ולבסוף מבצעת אותו בליווי מוזיקלי.
כל התהליך מצולם ומוקלט באופן מקצועי על ידי צוות הפקה טכני ומוזיקלי ומופק סרטון של האירוע.
שירת המונים משלבת בין העוצמה הקולית של שירת מקהלה מרובת משתתפים לבין החוויה החברתית-מוזיקלית של שירה בציבור.
עם זאת, לשירת המונים יש מאפיינים ייחודיים משל עצמה: שירת מקהלה היא שירה של קבוצת אנשים בעלי ידע במוזיקה, הנפגשים באופן סדיר ומתאמנים על ביצוע השירים באופן מקצועי, במספר קולות, בניצוחו של מנצח מקצועי.
בשירת המונים מתכנס קהל מגוון של אנשים רגילים, ללא רקע מוזיקלי, כאשר הלמידה של הקולות וביצוע השיר במספר קולות הם חלק מהתהליך.
בשירה בציבור שרים מספר שירים מוכרים לקהל ללא חלוקה לקולות, ואילו שירת המונים מתרכזת בלימוד וביצוע שיר אחד במספר קולות, במסגרת מיזם קהילתי.
מספרם הרב של המשתתפים באירועי שירת המונים יוצר איכות ווקאלית מיוחדת במינה.
מבחינה זו הכמות בונה איכות מוזיקלית ייחודית.
שירת המונים היא דרך לחיזוק תחושת השייכות והמחויבות לקהילה באופן חווייתי ועוצמתי.
התהליך המוזיקלי מאפשר ביטוי עצמי יצירתי ופעיל של היחיד לצד הקשבה לאחר, ויוצר תחושת שייכות וחיבור בין קהלים שונים.
התהליך תורם לתחושת הגיבוש והאחדות באמצעות יצירה משותפת רבת עוצמה וחוויה מהנה ומעצימה.
התופעה של שירת המונים בעשור האחרון נולדה מתופעה של נגינת המונים.
מיזם ראשון מסוג זה אירע בשנת 2015, כאשר 1000 מוזיקאים איטלקיים הפיקו אירוע נגינה המוני של מתופפים של הלהיט Learn to Fly של להקת Foo Fighters במטרה לשכנע את הלהקה האמריקאית להגיע לנגן בעירם הקטנה באיטליה.
המיזם תפס תאוצה במהירות עם הפקת עשרות אירועי נגינה המונית ברחבי העולם, ראשית עם קהל גדול של מתופפים, ולאחר מכן מתופפים לצד נגנים בכלים מוזיקליים נוספים.
הרעיון של נגינת המונים במגזר החילוני התפשט במהירות גם לשירת המונים, ואירועים מסוג זה החלו להיות נפוצים ברחבי העולם וזכו לפופולריות רבה.
שירת המונים כוללת שלב הכנה, שבו המארגנים בוחרים שיר מתאים לאירוע ויוצרים עיבוד קולי ייחודי לשיר.
ביום האירוע מתכנס הקהל במקום האירוע, מקבל הסבר על התהליך, נחלק לקולות בהנחיית המנחים המוזיקליים, ולאחר מכן לומד כל קול את תפקידו.
לסיום מבצעים את השיר יחד.
כל התהליך מוקלט ומצולם, עד לתוצר הסופי של וידאו קליפ המציג את תהליך הלמידה ואת הביצוע המוזיקלי המשותף בסיום האירוע.
הרעיון של שירת המונים מומש לראשונה בישראל בשנת 2017 במיזם קולולם.
קולולם שמו להם למטרה לחזק קהילות ולחבר בין אנשים מכלל המגזרים, התרבויות, הדתות והארצות באמצעות שירה בצוותא.
המיזם נפוץ במהירות וכלל אירועים של יותר מ-10,000 משתתפים בישראל ובעולם, ואף זכה בפרסים.
הרעיון אומץ במהרה על ידי גורמים שונים בישראל, וכיום קיימים עשרות מוזיקאים, מפיקים מוזיקליים וחברות הפקה היוזמים אירועים של שירת המונים עבור ארגונים, מוסדות, עיריות ומועצות מקומיות, קיבוצים ומושבים, וכן בתי ספר במגזר החילוני והדתי כאחד – לעיתים קרובות לקהילות מעורבות שונות, בגילאים שונים.
בין הגורמים המארגנים אירועים מסוג זה: שירו כולם הפקות, קול העמק שר – מיזם שירת המונים בעמק חפר, SPS הפקות, וזה הקול ועוד.
שירת המונים בגבעת התחמושת לרגל 75 שנה למדינה ו-55 שנה לאיחוד ירושלים, 11 באוגוסט 2023
נתניה שרה לירושלים – כיכר העיר נתניה, כ-1,000 איש ואישה לכבוד 74 שנים למדינה
כ-1,000 תלמידות האולפנה בעפרה לכבוד ציון 70 שנה להקמת המדינה ו-50 שנות שיבה לירושלים ולחבלי המולדת
קול העמק שר – שירת המונים בקיבוץ העוגן בעמק חפר
קונצרט מולדת למען החזרת החטופים ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, נערך ב-18 בדצמבר 2023 באמפיתיאטרון קיסריה.
בקונצרט בוצע עיבוד מחודש לשיר "הביתה" מאת אהוד מנור, בשילוב ההמנון "התקווה", שירת המונים בהשתתפות אלף נגנים וזמרים ומשפחות החטופים.
לשירה באורדו (באורדו: اُردُو شاعرى) יש מסורת ארוכת שנים ורבת סגנונות, והיא מהווה חלק חשוב ומרכזי בספרות האורדו.
מקור רוב הצורות והמבנים הפואטיים של השירה באורדו הוא בשירה הערבית הקלאסית.
כיום היא מהווה חלק חשוב בתרבות של דרום אסיה.
שפת אורדו הגיעה לשיאה תחת הממשל הבריטי, אז קיבלה מעמד רשמי.
בעקבות חלוקת הודו ב-1947, אנשי הרוח והמשוררים נחלקו לפי החלוקה הלאומית.
עם זאת, השירה באורדו זוכה להערכה בשתי המדינות: גם המוסלמים וגם ההינדים ממשיכים להנות מן המסורת העשירה של השירה.
השירה באורדו היא ביסודה אמנות מוצגת ופומבית, שלעיתים מתקיימת במופעי שירה ציבוריים.
לסרטי בוליווד יש תפקיד חשוב בהנגשת השירה באורדו לדורות הצעירים.
שפת האורדו התחילה להתעצב תחת סולטנות דלהי, אך לא שימשה כשפת כתיבה או שירה עד המאה ה-14. בשלב הראשון שימשה הכתיבה באורדו בעיקר למטרות דתיות ולהפצת רעיונות האסלאם בתת-היבשת ההודית.
רק במאה ה-18 החלו משוררים להשתמש באורדו לכתיבת שירה וספרות יפה.
זו תקופתם של "ארבעת עמודי התווך" של האורדו: מירזא ג'אן ג'אנאן מט'הר (מת 1781), מוחמד רפיע סוודא (מת 1781), מיר דרד (מת 1785) ומוחמד תקי מיר (מת 1810).
הם עידנו את שפת השירה באורדו ושכללו אותה במידה רבה.
סביב כל אחד מהם התפתח מעין חוג ספרותי ותלמידים רבים שהלכו בעקבותיו.
מרכזי שירה מרכזיים התהוו בדלהי ולאחר מכן באווד ובלאקנאו.
פריחה מחודשת בשירת אורדו התגלמה בשיריו של ע'אלב (מת 1869), הנחשב למשורר הנערץ ביותר בתרבות דוברי האורדו.
ע'אלב מפורסם בזכות הע'זלים שלו, הנחשבים לפורצי דרך מבחינת תוכנם.
משוררים מאוחרים הניחו את היסודות לרפורמה בשירת אורדו, שתאמה את ההתפתחויות הפוליטיות והחברתיות של התקופה (סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20).
סיר סייד אחמד ח'אן ומוחמד חוסיין אזאד הם שניים מהבולטים בדור משוררים זה.
לאחר חלוקת הודו, קיבלה השירה באורדו מימד פוליטי ולאומי הקושר אותה עם פקיסטן.
הידוע מבין המשוררים המזוהים עם תקופה זו הוא מוחמד אקבאל.
למרות שמת ב-1938 טרם החלוקה, הרי שהוא נחשב במידה רבה לאבי התנועה הלאומית של פקיסטן ולאחד ממעצבי התרבות באורדו.
סגנונות ומושגים מרכזיים בשירה באורדו הם:
חמד - (حمد) שיר שבח לאללה.
מנקבאת - (منقبت) מזמור צופי בשבח האמאמים או מורים צופיים.
מרת'יה - (مرثیہ) קינה, לרוב על מות חסן וחוסיין.
מת'נוי - (مثنوی) שיר הבנוי ממרובעים במשקל קבוע.
המת'נוי עוסק בדרך כלל באהבה.
נעת - (نعت) שירת שבח לנביא מוחמד.
נט'ם - (نظم) שיר מחורז העוסק במגוון נושאים.
ע'זל - (غزَل) מורכב משני בתי שיר חורזים בעלי משקל קבוע.
בכל ע'זל יש לפחות חמישה בתים.
בית השיר הראשון צריך לכלול מעין פזמון, מילה או צירוף התואמים את החריזה בהמשך השיר.
רובאעי - (رباعی) שיר מרובע.
רח'תה - (رختہ) כינוי לשפה הפואטית באורדו.
תד'כירה - (تذکره) ביוגרפיה פואטית.
דיוואן - (دیوان) אסופה של ע'זלים.
כוליאת - (کلیات) אסופה הכוללת את כל השירים שנכתבו בידי מחבר אחד.
שם העט יכול להיות חלק משמו הפרטי של המשורר או כינוי שאימץ לעצמו.
נהוג כי בסוף השיר המשורר מזהה את עצמו באמצעות שם העט.
בפקיסטן ובאזור דקאן בהודו, השירה באורדו נכתבת בסגנון הקליגרפי נסתעליק של הכתיב הפרסי-ערבי.
בצפון הודו, שם השירה באורדו פופולרית מאוד, נהוג לתעתק את השירה לכתב הדוונגארי, כדי להקל על דוברי האורדו שאינם קוראים את הכתב הפרסי-ערבי.
לעיתים מתעתקים את הכתוב באורדו לאותיות לטיניות.
שירה אטינג (נולדה ב-10 בספטמבר 1986) היא טייסת מסוקי קרב ישראלית, רב-סרן במילואים, שותפה בקרן הון סיכון, לשעבר יושבת ראש פורום 555 וממובילות המחאה נגד הרפורמה המשפטית, במסגרת תנועת "אחים לנשק".
שירה אטינג נולדה וגדלה ביישוב מכבים לאב טייס קרב ואם פסיכואנליטיקאית.
במהלך לימודי התיכון השתתפה במסלול המנהיגות של עמותת "Lead".
שירתה בכפר הנוער כנות במסגרת שנת שירות.
בשירותה בצה"ל התקבלה לקורס טיס, ובסיומו, בשנת 2008, הוסמכה כטייסת מסוק הקרב AH-1 קוברה הראשונה בישראל.
היא שירתה בחיל האוויר 8.5 שנים, מתוכן כ-5.5 שנים בקבע כטייסת AH-1 קוברה, כמדריכה וכמפקדת במגמת טייסי מסוקי קרב בבית הספר לטיסה.
אטינג משרתת במילואים כמדריכה בבית הספר לטיסה בדרגת רב-סרן.
ב-2023 עם ניסיון ממשלת ישראל השלושים ושבע להעביר את פסקת ההתגברות, הקפיאה אטינג את התנדבותה לשירות המילואים.
אולם עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל היא קראה לכל מי שנדרש להגנת המדינה להתייצב לשירות ללא היסוס.
ב-2008, במהלך קורס הטיס, סיימה אטינג תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2015 השלימה תואר שני בלימודי איכות הסביבה באוניברסיטת אוקספורד.
עבודת התזה שלה התמקדה בנושא "טיהור מי שופכין בעזה".
כחלק מהתוכנית שובצה בתפקיד ניהולי במשרד הכלכלה ובמקביל כתבה מחקר יישומי שעסק בפיתוח פתרונות פיננסיים עבור טכנולוגיות מים.
בשנים 2016–2018 עבדה כיועצת במשרד הישראלי של חברת הייעוץ "מקינזי".
ביולי 2018 התמנתה למנהלת מכינה קדם-צבאית בני ציון בשאיפה לשקם אותה לאחר אסון נחל צפית.
אחת מהחלטותיה הראשונות הייתה שלא לפתוח את שנת הלימודים במכינה, על מנת לשקם את המכינה ולהכין תוכנית חדשה.
היא החליפה את הדירקטוריון ובנתה את הצוות מחדש, אך שנה לאחר מכן החליט משרד החינוך שלא לפתוח את המכינה ואטינג הגישה את התפטרותה.
החל מ-2019 משמשת אטינג כמשקיעה בקרן ההשקעות וינטג' (Vintage Investment Partners) ומובילה בקרן את תחום טכנולוגיות אקלים וטכנולוגיות בריאות.
כשותפה בקרן היא פעילה להגדלת הגיוון התעסוקתי לנשים ולערבים.
ב-2017 היא הופיעה בחמישה פרקים בסדרה "הטייסות", ששודרה ב-yes דוקו.
בספטמבר 2023 במסגרת כתבה על תנועת אחים לנשק בתוכנית 60 דקות ציינה שיש צורך שיהיה לטייסים ביטחון במקבלי ההחלטות כאשר ילדים עלולים להיפגע בפעולות.
פעילותה במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית
לאחר פרסום תוכנית הרפורמה המשפטית בינואר 2023 הצטרפה אטינג כפעילה מרכזית במחאה נגד צעדי החקיקה, במסגרת עמותת "אחים לנשק".
היא השתתפה במגוון פעילויות במסגרת המחאה, הרבתה לנאום בהפגנות, בכלל זה בהפגנה המרכזית בקפלן למול 230 אלף איש.
כמו כן התראיינה בנושא באמצעי התקשורת בישראל ומחוץ לישראל.
בפברואר 2023 בהפגנה מול ביתו של שר החינוך יואב קיש דיברה על בג"ץ אליס מילר ועל כך ששילוב נשים בחיל האוויר שיפר את החיל, ועל הפחד שהרפורמה תפגע ביכולת שלה לשרת במילואים.
במרץ 2023 אמרה בראיון כי הרפורמה תפגע בכל רכיבי חייה, כאישה, טייסת במילואים, בעבודתה ובזוגיותה.
2022 - 10 המשפיעים הלהט"בק בהייטק הישראלי
2022 - 40 הצעירים המבטיחים של מגזין The Marker
שירה זהבה דיאמנט כרמל (נולדה ב-19 בנובמבר 1981) היא זמרת ומלחינה ישראלית, הפעילה בהרכבים שונים, בהם בלהקה האחיות לוז.
כרמל נולדה ברחובות לנאוה לנצט, נינתו של יצחק אייזיק בן-טובים, וליואל כרמל.
היא גדלה ברמת אילן, בירושלים ובתל אביב, ועסקה מגיל צעיר באמנויות - מחול, תיאטרון ומוזיקה.
כרמל סיימה את לימודי התיכון במגמת התיאטרון בבית הספר עירוני א' בתל אביב, ובעלת תואר ראשון בזמרה רב תחומית מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
כרמל חיה בגבעתיים עם בעלה אלון דיאמנט כרמל ובנם המשותף.
הזוג התחתן בטקס עם רב קונסרבטיבי כאקט מחאתי נגד ממסד הרבנות, וגם ערך טקס חתונה אלטרנטיבי שנקרא "החתונגב" בפסטיבל האינדינגב בשנת 2013.
בין השנים 2002–2005 למדה כרמל באוניברסיטה לאמנות שימושית בווינה במחלקת האמנות הדיגיטלית, אך עסקה בעיקר בצילום (אנלוגי).
ב-2004 הציגה תערוכת יחיד בגלריה Art und Weise בווינה.
בשנים אלה החלה כרמל להופיע במועדוני הופעות בווינה ובשנת 2003 הוציאה את אלבום הבכורה שלה – אלבום לו-פיי בשם osF (נהגה גם - "אוסף") עם 14 שירים באנגלית ועברית, שכתבה, הלחינה וביצעה, כמו גם הקליטה והפיקה וכל זאת באולפן ההקלטות הזעיר באוניברסיטה.
שירים שונים מהאלבום יצאו אחר כך במגזין של קבוצת האמנות SONANCE.
עם חזרתה לישראל, הפסיקה לצלם באופן מקצועי והחלה להעמיק בתחום המוזיקה.
ב-2006 למדה כרמל כשנה בבית הספר למוזיקה רימון ובמקביל החלה ללמוד פיוטים במיזם החברתי להנחלה מחודשת של הפיוט בחברה הישראלית קהילות שרות, שם למדה במשך 5 שנים.
ב-2009 הופיעה כרמל בפסטיבל הפיוט הראשון (הרשמי) בבית אבי חי עם פיוטים ממסורות שונות בעיבודי ג'אז ובלוז.
כעשור לאחר מכן חזרה אל עולם הפיוט במופע מיוחד בשם "אינדי פיוט" .
בינואר 2008 החלה כרמל להופיע עם שיריה עם להקה משלה.
להקת הליווי שלה לבשה ופשטה צורה עד להתהוותה של להקה קבועה שכונתה לזמן מה "כוכבי הי-ם" וכללה את אריאל גיבנט, תבור בן דור, לירון מיוחס ויחיעם גץ / גיא ביבי.
יחד הופיעו על במות שונות בעיקר בירושלים ותל אביב וגם בבמה האקוסטית באינדינגב 2008.
ב-2009 החלה כרמל לעבוד על אלבום אולפן בהפקה עצמאית יחד עם מארקי פאנק.
את העבודה על האלבום תיעדה בבלוג "שירה בציבור".
האלבום נגנז לקראת שלבי הסיום שלו בשנת 2010,
ולאחר חילופי גברי נוספים בלהקה קמה "רביעיית שירה ז' כרמל".
רביעיית שירה ז' כרמל (אריאל גיבנט – בס, מיכאל גלוקסמן – גיטרה, מרקו מילבסקי – תופים) התקבלו לפרויקט הלהקות של הצוללת הצהובה תחת הנחייתו של אצ'ה בר.
בתום שנת החממה הקליט ההרכב EP דמו והמשיך להופיע רבות בירושלים ובתל אביב.
ההרכב הופיע בפסטיבל האינדינגב ב-2011, בפסטיבל האמנות מנופים ואף בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
אלבום הבכורה של ההרכב יצא לבסוף ב-2013 (הוצאה עצמית) ונקרא "קהלת צדק".
האלבום נועד להיות חצי מאלבום כפול, בעברית ובאנגלית.
החצי השני (באנגלית) מעולם לא יצא.
שירים מהאלבום מופיעים בפסקול הסרט האופה מברלין שיצא ב-2017.
בין השנים 2009–2010 הפיקה כרמל וניהלה אמנותית במועדון "הקצה" הירושלמי סדרת הופעות בשם "שירה מארחת".
בערבים החודשיים הנ"ל התארחו כל פעם 3–4 זמרות/ים יוצרות/ים, ששרו משיריהם בליווי כלי אחד בלבד.
בין המוזיקאיות/ים שהתארחו: ירונה כספי, גון בן ארי, רונית רולנד, מוטי ביקובסקי, מיכל לוטן, יוני ליבנה, שני פלג יובל בן עמי ועוד.
את הפוסטרים לסדרת ההופעות, המאופיינים בסגנון קולאז'י וינטג'י, יצרה ועיצבה כרמל בעצמה, שנוהגת להכין בעצמה גם את עטיפות הדיסקים שלה.
ב-2010, לאחר שהכירו במסגרת סדרת ההופעות "שירה מארחת", חברו יובל בן עמי וכרמל והנחו יחד בגלי צה"ל את התוכנית השבועית "ציפורי לילה עפות רחוק" במשך שנתיים וחצי, עד שידור תוכניתם ה-100 ב-2012.
ב-2012 השתתפה כרמל בעבודת הווידאו "פאקטאריז און פעלדער" של האמן מייקל בלום בתערוכה "לאן?" במרכז לאמנות דיגיטלית בחולון.
לכבוד פתיחת התערוכה, יצרה כרמל יחד עם בן זוגה (כיום בעלה) אלון דיאמנט מופע מיוחד בשם "בירו ובידז'אן" ואף הקליטה את שירי המופע ב-EP הנושא את אותו שם.
לדואו שלהם קראו בני הזוג "The Technicalities" או בכתיב עברי / יידי – "הטעכניקאליטיז".
הרפרטואר של המופע וה-EP הראשונים של הטעכניקאליטיז (הדואו שירה ז' כרמל ואלון דיאמנט) כלל שירים ביידיש שהלחינה כרמל ועיבדו בני הזוג יחד, שנכתבו על - או בבירובידז'אן, כפי שתועדו בספרו של אליהו בנימיני "מדינות ליהודים: אוגנדה, בירובידז'אן ועוד שלושים-וארבע תוכניות" (בהוצאת ספריית הפועלים והקיבוץ המאוחד).
מאוחר יותר ב-2012 השתתף הדואו בפסטיבל International Jewish Music Festival באמסטרדם, וב-2013 הוציאו אלבום לייב עם שירים חדשים ביידיש שנכתבו על ידי משוררים בירובידז'אניים והולחנו יחד על ידי הזוג דיאמנט כרמל.
הצמד המשיך להופיע עם הרפרטואר היידי ברחבי הארץ, בעולם (באוסטריה והולנד) ואף הופיעו בפסטיבל האמנות העכשווית "הערת שוליים" האחרון ("הערה 12") מבית היוצר של קבוצת סלה-מנקה בבית הנסן בירושלים.
ב-2013 השתתפו הטעכניקאליטיז בפרויקט אחר של כרמל - "תפסו מחסה" - עם גרסה שאנסונית לשירם הנודע של זאב נחמה ותמיר קליסקי "לקנות לך יהלום" שתרגמה כרמל ל"אנגלית במבטא צרפתי".
הצמד ביצע את השיר גם בתוכנית "ציפורי לילה עפות רחוק" לדרום צרפת.
ב-2015 הקליטו הטעכניקאליטיז גרסת כיסוי לשיר Team של הזמרת הניו זילנדית לורד, כחלק פרויקט המחווה אליה שיזם יובל בן עמי.
ב-2011 השתתפה כרמל במחווה לזמרת איימי ויינהאוס לאחר פטירתה בטרם עת.
כרמל תרגמה את שירה של ויינהאוס You Know I'm No Good לעברית (וקראה לו "אמרתי שאני פרובלמטית").
לאחר המופע הקליטה אותו כרמל עם הגיטריסטית הילה וייס והעלתה אותו לערוץ היוטיוב שלה.
כך נולד פרויקט "תפסו מחסה" שבו תרגמה כרמל שירי פופ משפה לשפה ומז'אנר אחד לשני כ"ניסוי בתרבות פופולרית, המניע שירים בזמן ובמרחב דרך צורה מוזיקלית ושפה".
כרמל הופיעה עם הפרויקט המלא בפסטיבל PERFORMANCE:02 של בית הספר לתיאטרון חזותי ב-2013.
במהלך שנים אלה (2010–2014) השלימה כרמל את לימודי התואר הראשון במחלקת הזמרה הרב-תחומית באקדמיה למוזיקה בירושלים.
מורתה (וראשת המחלקה) הייתה ורד דקל.
באקדמיה פגשה את יפעת זיו וטליה אמזלג, שהפכו לימים ללהקת "האחיות לוז".
ב-2014 הקימה כרמל להקה נוספת בין כותלי האקדמיה בשם "הבראסרי", יחד עם חברתה ללימודים (ממחלקת היצירה הרב תחומית) אור סיני.
ב-2015 השתתפה כרמל בפסקול סדרת האנימה Kekkai Sensen
עם השיר "העיר הזאת (it's magic)" שהלחין המלחין היפני ויוצר פסקול הסדרה טאיסיי איוואסאקי (岩崎太整).
כרמל כתבה את המילים (בעברית) ללחן, ושרה את השיר.
השניים שיתפו שוב פעולה ב-2022 .
ב-2017 הפיקה וניהלה אמנותית כרמל את המופע "אינדי פיוט" ואף הלחינה ושרה בו פיוטים לצד האמנים יהוא ירון, שלום גד, נעמי חשמונאי, טליה אליאב ושני פלג.
המופע עלה בפסטיבל הפיוט התל אביבי "זמן פיוט" במרכז ברודט, ובפסטיבל הפיוט בבית אבי חי.
תזמורת הבראסרי מנתה שישה נגני כלי נשיפה ומתופף (ללא כלים הרמוניים), וביצעה שירים של כרמל בעיבודה של אור סיני.
ההרכב הופיע ברחבי הארץ ובפסטיבלים כגון "שאון חורף" ו"בתים מבפנים", אירח את רונה קינן בסדרת ההופעות "ג'אז בעברית" בבית אבי חי, ונבחר להופיע במוזיאון היהודי בברלין, הופעה שלוותה במסע הופעות קצר בגרמניה.
ב-2016 הופיעה כרמל עם הבראסרי הופעה אחרונה, בפסטיבל האינדינגב.
האלבום One Source of Bad Information יצא רשמית בינואר 2016 וניגנו בו: עודד לוי - תופים, פטר לנגייל - טובה, ירון אוזנה - טרומבון, טל אברהם - חצוצרה, נועם שפירא - סקסופון תומר עמיקם - קלרינט ניתאי לוי - קלרינט בס).
שיר הנושא של האלבום (הנושא את שמו) נכתב על ידי המשורר רוברט בליי.
עוד באלבום – שיר של המשורר אלמוג בהר וקאבר לטום ווייטס.
האלבום זכה בתואר "אלבום השבוע" ב-88 FM, ו-"אלבום השנה" (העברית) על ידי האוזן השלישית בת"א לשנת התשע"ו.
ההרכב נוסד בין כותלי האקדמיה למוזיקה וכלל את שירה ז' כרמל, יפעת זיו, טליה אמזלג והבסיסט אריאל גיבנט (ששימש כבסיסט גם ברביעיית שירה ז' כרמל).
בהמשך נוספו הגיטסריסט דותן כהן, החצוצרן אלי פרמינגר ונגן קרש הכביסה יואב אלקיים.
במשך השנים הצטרפו להרכב ספיר רוזנבלט ואז ענת מושקובסקי (במקום טליה אמזלג), יובל וילנר, מני וולט, חיים פסקוף ויונתן רוזן.
ב-2014 הקליטו האחיות לוז את EP הבכורה שלהן, והתחילו להופיע תכופות עם מופע הסווינג שלהן, ששולבו בו גם שירים מקוריים שכתבה כרמל.
ב-2016 הקליטו אלבום "לייב" בהופעה חיה במועדון הזאפה.
מאז היווסדן הופיעו "האחיות לוז" עם להקתן בכל רחבי הארץ כמו גם בארצות הברית, קנדה, צרפת, קניה, יוון ועוד, וגם בפסטיבלים כגון פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת (2017), פסטיבל הג'אז בת"א (2015), האינדינגב (2014) ופסטיבל יערות מנשה (2015).
הן שיתפו פעולה (כשלישייה ווקאלית) עם מוזיקאים כגון שלומי שבן, יוני רכטר שלמה גרוניך, ואליוט, ושרו עם להקות ותזמורות, ביניהן מארש דונדורמה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת המהפכה ועוד.
ב-2016 הלחינו וביצעו האחיות פסקול חי לפודסקאסט "סיפור ישראלי".
ב-18–2017 השתתפו האחיות בהצגה סיפור אהבה בשלושה פרקים בתיאטרון הלאומי הבימה, בבימויו של נתן דטנר וניהולו המוזיקלי של ליאור רונן.
ב-2018 גייסו בהצלחה בעזרת פרויקט מימון המונים את הכסף להוצאת אלבום האולפן הראשון שלהן (יצא בדצמבר 2018), שהופק יחד עם המוזיקאי שוזין (Shuzin) והיה לאלבום האולפן ראשון של האחיות עם חומרים מקוריים בלבד (רובם פרי עטה של כרמל).
כפי שבא לידי ביטוי באלבום שלה עם הבראסרי, נוהגת כרמל להלחין שירי משוררות/ים והלחינה בין השאר משירי המשוררות זלדה, לאה גולדברג, חנוך לוין, מלכה חפץ טוזמאן ואנה מרגולין (ביידיש וגם בתרגום לעברית) כמו גם (ובעיקר) משוררות עכשוויות כגון תהל פרוש, אמיר מנשהוף, אלמוג בהר, עדי קיסר ועוד.
באלבום The Birth of Hope של האחיות לוז מ-2018 הלחינה כרמל שיר בשם "You Again" של המשורר המצרי-אמריקאי יחיא לבבידי.
ב-2018 הלחינה כרמל והופיעה בפסטיבל השירה המתורגמת "שירת העולם" שנערך בבית הקונפדרציה עם שירים מתוך אסופת השירה הסינית "לבי נבהל מהירח" (בתרגום יובל אידו טל ויואב רפופורט, בעריכת דרור בורשטיין ובהוצאת הליקון-אפיק), והופיעה איתם גם בהשקת הספר בתל אביב.
באותו חודש הופיעה גם בהשקת ספר התרגום הראשון שיצא בעברית לספר השירה היחיד של המשוררת אנה מרגולין (תרגמו מיידיש: אשר גל ואביבה טל, הוצאת קשב לשירה).
ב-2023 הוציאה כרמל שני שירים מתוך "אינסוף ואחת - שירי ערש לאמהות" אלבום שכולו שירי משוררות על אימהוּת, שהלחינה וביצעה.
הראשון "תספורת" מאת מיה טבת דיין והשני "רוקדות בסלון" מאת ילי שנר.
בשנת 1996 השתתפה כרמל במשלחת "זרעים של שלום".
בהמשך התנדבה כשנה וחצי (במקום שירות צבאי) כמדריכת אמנות לילדים במרכז יפואי שהשתייך לארגון העובדים "מען", ואף הופיעה בערבי התרמה למענו, באחד מהם עם שיר שהלחינה לאירוע יחד עם גיא אלחנן.
כמורה לעברית, התנדבה כרמל במספר מרכזים ואולפנים, הן כמורה והן כמכשירת מורים ומתנדבים.
כמוזיקאית משתתפת כרמל לעיתים באירועים פוליטיים-חברתיים, היא שרה בהפגנות המחאה החברתית ב-2011, הופיעה עם האחיות לוז בערבי התרמה לעמותת "הופכות את היוצרות" ו"בית רות", וחלק משיריה עוסקים בפציפיזם, פמיניזם, ומסרים פוליטיים-חברתיים הומניים אחרים.
לקראת בחירות 2015 יצרה כרמל סרטון "רימיקס" מוזיקלי בשביל קמפיין עמותת "נבחרות".
לקראת סבב ב' של בחירות 2019 ניהלה אמנותית, הפיקה והוציאה כרמל את אוסף השירים הפוליטיים "הכל פוליטי" במטרה לעודד אנשים "להשמיע קול, להאמין שאפשר עוד לשנות, ולקחת אחריות על עתידנו".
באוסף לקחו חלק 20 אמניות ואמנים שונים ביניהם: עומר מושקוביץ, חוה אלברשטיין, זאב טנא, שאנן סטריט, אביב גדג', שלום גד, קוואמי ולהקתה של כרמל האחיות לוז בשיר "פתח תקווה" שיוצא נגד הכיבוש, שהוא שיר הנושא מאלבומן The Birth of Hope.
בשנת 2020, על רקע מגפת הקורונה, הקימה כרמל יחד עם עוד 7 עמיתים/ות את "צלילים" - איגוד המוזיקאים והמוזיקאיות.
בשנת 2019 הקימה כרמל את מאגר המוזיקאיות המופיעות בישראל, כמחאה על חוסר הייצוג של מוזיקאיות נשים בפסטיבלי מוזיקה ואירועים.
בהמשך עבר המאגר לאתר של "קַדְמה - התנועה לקידום נשים, נערות וילדות במוזיקה", שייסדה כרמל עם עמית אמיתי, תהל קליין, הדס טריינין והיא משמשת הדוברת שלה.
2013 - רביעיית שירה ז' כרמל - קהלת צדק
2023 - שירה ז' כרמל - אינסוף ואחת: שירי ערש לאמהות (שני סינגלים ראשונים יצאו, השאר אמורים לצאת בהמשך השנה)
2017 - בלדה לשלוש אחיות (סינגל)
2015 - האחיות לוז עם מארש דונדורמה - Walk in Jerusalem
2016 - האחיות לוז עם OSOG - בשירים who who ו-Swing & a Miss, באלבום OSOG
2017 - שירה ז' כרמל עם יוני ליבנה - הזדמנויות, באלבום הרופא לשבורי לב
2018 - האחיות לוז עם נעם אלרון - גברת, רכבת וכלבלב
2020 - האחיות לוז - השראה מתוקה, באלבום המשורר
2015 - פסקול הסדרה "Kekkai Sensen", שירה ז' כרמל - "העיר הזאת (It's Magic)"
2017 - פסקול הסרט "האופה מברלין", רביעיית שירה ז' כרמל - "קהלת צדק"
2018 - פסקול הסרט "אין בתולות בקריות", האחיות לוז - "תן לי"
2022 - פסקול הסדרה "Spriggan", שירה ז' כרמל - "Chant"
שירה גינצבורג (נולדה בשנת 1978) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל בשחייה במשחה ל-100 מטר גב (1993) ובמשחה ל-200 מטר גב (1994) וזוכת מדליית ארד מהמכביה (1993) במשחה ל-100 מטר גב.
גינצבורג התאמנה בהדרכתו של לאוניד קאופמן בפנימיית המחוננים בווינגייט והתחרתה עבור קבוצת הפועל נתניה.
באליפות ישראל שנערכה באפריל 1993 זכתה גינצבורג ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.00 דקות, 31 מאיות השנייה איטי מהשיא הלאומי של טימאה טוט (1:06.69 דקות), לפני ליטל כשריאל ממכבי מעלה אדומים (1:11.20 דקות) ושירה בש מהפועל נהריה (1:11.52 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:23.30 דקות, אחרי קרן רגאל מהפועל ירושלים (2:21.94 דקות) ולפני ליטל כשריאל ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.84 דקות, אחרי סהר אלוני מהפועל עמק חפר (1:06.22 דקות) וגוני יהודאי מהפועל ירושלים (1:08.27 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי 1993 זכתה גינצבורג במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.65 דקות, אחרי ליסה דובי מארצות הברית שקבעה שיא מכביה חדש של 1:06.33 דקות והדס פדה מישראל (1:07.78 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1994 זכתה גינצבורג ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:27.25 דקות, לפני ליטל כשריאל (2:27.29 דקות) ואניה גוסטומלסקי ממכבי חיפה (2:30.65 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.01 דקות, אחרי ליטל כשריאל (1:07.58 דקות) ולפני אלה ברנוף מהפועל עמק חפר (1:10.89 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר, אחרי ליטל כשריאל (1:06.20 דקות) ומיכל צהרי מהפועל עמק יזרעאל (1:07.00 דקות).
שירה ילון-חיימוביץ (נולדה ב-8 בנובמבר 1962) היא
מרפאה בעיסוק ישראלית, פרופסור חבר
בקריה האקדמית אונו, דיקנית הפקולטה למקצועות הבריאות, ומייסדת החוג לריפוי בעיסוק.
בהמשך, טבעה את המונחים "רמפות קוגניטיביות" ו"פישוט סימולטני".
היא מורשית נגישות שירות, עומדת בראש המכון הישראלי להנגשה קוגניטיבית של אגודת עמי.
מאז 2020 היא ידועה גם בפעילותה הציבורית להעלאת מודעות לתסמונת פוסט-קוביד קוגניטיבי, בעקבות התנסות אישית ממושכת ב"ערפל מוחי" והפרעות זיכרון לאחר החלמתה מקורונה.
ספרה "להאיר את מוחי: סיפור מסע של שיקום קוגניטיבי לאחר קורונה" יצא לאור בהוצאת רסלינג ב-2026.
שירה ילון-חיימוביץ נולדה בירושלים, לירדנה ילון (לבית רובינוביץ), מורה לבלט ומנהלת מחלקת האורחים של הבונדס, ויעקב ילון (לשעבר שכטר), אומן יודאיקה בנחושת.
אחיה, אהוד ילון, הוא טייס באל-על וממקימי Osho Center TLV.
גדלה בשכונת נווה שאנן בירושלים.
בילדותה הייתה פעילה בתנועת הצופים ורקדנית בלהקות "הורה ירושלים".
למדה בגימנסיה העברית בירושלים (יסודי ותיכון).
שירתה בצה"ל כמורה חיילת, תחילה במסגרת מקא"ם בבסיס חיל חימוש בקציעות ולאחר מכן כמורה חיילת בבית הספר של הצבא בבאר-שבע.
עבדה עם עולים חדשים ועם ילידי הארץ ללא ידיעת קרוא וכתוב, ושם נתקלה לראשונה בהוראה מתקנת ובעבודה עם אנשים עם מוגבלות בלמידה.
נשואה לדניאל חיימוביץ, ביולוג אמריקאי ישראלי, נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הזוג גר בהוד השרון, ולו שלושה ילדים.
בשנת 1986 סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק בבית הספר לסיעוד ע"ש הנרייטה סאלד של הדסה והאוניברסיטה העברית.
לאחר מכן למדה שנה במגמת המחול באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
את לימודי התואר השני בריפוי בעיסוק סיימה בהצטיינות בשנת 1992, כבוגרת המחזור הראשון של התואר השני בריפוי בעיסוק בבית הספר לריפוי בעיסוק של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 4–1993, למדה באוניברסיטת ניו יורק ריפוי בעיסוק.
בין השנים 1994 ל-2000 למדה לדוקטורט בפסיכולוגיה חינוכות באוניברסיטת קונטיקט.
כותרת עבודת הדוקטורט שלה הייתה: "חוכמת חיים בקרב אנשים עם מוגבלות שכלית: תפקיד הניסיון והאינטליגנציה המעשית" והמנחה שלה היה פרופסור סטיבן גרינספן.
עבודה אקדמית וציבורית בנושא נגישות קוגניטיבית
ילון-חיימוביץ, מרפאה בעיסוק ומורשית נגישות שירות, עבדה לאורך שנים, קלינית ומחקרית, עם אנשים עם מוגבלות שכלית.
תחומי המחקר העיקריים שלה, בשנים האחרונות:
הנגשה קוגניטיבית - פיתוח ויישום 'רמפות קוגניטיביות' כלומר התאמות נגישות המאפשרות לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית לקחת חלק ולהשתתף בכל תחומי החיים.
ילון-חיימוביץ פרסמה מודל תאורטי יישומי, להנגשה לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית.
מודל זה הפך לבסיס למודלים ולישומים עתידיים.
ילון-חיימוביץ הייתה שותפה בדיוני ועדת המשנה שקבעה את תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (התאמות נגישות לשירות), התשע"ג–2013, שמחייבות שימוש בשפה פשוטה או שימוש בפישוט לשוני וכן חברה בוועדה שכתבה את הרוויזיה לתקן הישראלי לנגישות התקשורת בסביבה הבנויה אשר כולל הנחיות לשימוש בשפה פשוטה ופישוט לשוני.
על סמך המודל התאורטי, פיתחה ילון-חיימוביץ את טכניקת "הפישוט הסימולטני", אשר יושמה לראשונה ברחבי העולם במהלך אירוויזיון 2019. תאגיד השידור הישראלי סיפק נגישות קוגניטיבית לשידור האירוויזיון באמצעות שידור וידאו דיגיטלי, שעסק בתרגום מה שנאמר בזמן אמת באנגלית, לעברית בשפה פשוטה.
שלושה ערוצי "כאן" ביוטיוב הנגישו בעברית את תחרות הזמר לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית, לעיוורים ולאנשים עם מוגבלות בשמיעה בישראל.
ההנגשה לאנשים עם מוגבלות קוגניטיבית נעשית באמצעות פישוט סימולטני, ההנגשה לעיוורים נעשית באמצעות תיאור קולי וההנגשה לאנשים עם מוגבלות שמיעה נעשתה באמצעות שפת סימנים,
ילון-חיימוביץ טבעה במחקרה את המושג "רמפה קוגניטיבית".
בדומה להנגשה פיזית, שמטרתה לשפר את מידת התאמתה של מערכת לשימושם של אנשים בעלי יכולות גופניות מגוונות, כך בהנגשה קוגניטיבית מדובר על התאמה של כל מערכת וסביבה לצרכים של אנשים עם יכולות קוגניטיביות מגוונות.
הנגשה פיזית היא למשל הצבתה של רמפה על מנת לאפשר הגעה של אנשים המתניידים בכיסא גלגלים למבנה מסוים, או הוספת תבליטים בכתב ברייל על כפתורי המעלית כך שגם לקויי ראייה יוכלו לעשות בה שימוש.
בדומה לכך הנגשה קוגניטיבית היא תהליך פישוט של סביבה, כך שהיא תהיה קלה יותר להתמצאות או להבנה, למשל על ידי הצבת שלטים קלים להבנה במקום הוראות בכתב, או צביעת הקירות בחניון של מבנה גדול בכל קומה בצבע שונה, כך שיהיה קל להיזכר במקום החניה.
"הרמפה" במקרה זה, היא רמפה קוגניטיבית.
כשם שאדם עם מוגבלות בניידות לא יצליח להיכנס למבנה ללא רמפה מתאימה, כך אדם עם מוגבלות קוגניטיבית לא יצליח לצרוך מידע מילולי או אחר מהסביבה, ללא הרמפה הקוגניטיבית המתאימה.
בספטמבר 2020 חלתה ילון-חיימוביץ בקורונה.
על אף שלא הוגדרה כחולה קשה, בתוך שבועות החלה לחוש ירידה חדה בתפקודים קוגניטיביים: "ערפל מוחי", פגיעה בזיכרון העבודה, קושי בקריאה ותשישות קיצונית.
בדצמבר 2020 אובחנה אצלה פוסט-קוביד קוגניטיבי – מצב שבו התסמינים הנוירולוגיים והקוגניטיביים של המחלה נמשכים חודשים ארוכים.
באוקטובר 2021 פרסמה ב-ynet/לאשה גילוי אישי רחב־היקף, שבו תיארה את ההתמודדות היומיומית עם ירידת היכולת הקוגניטיבית, ההשפעה על עבודתה האקדמית והצורך בתהליכי שיקום ארוכים.
בראיון זה הדגישה כי שיעור הסובלים מתופעות דומות בישראל עשוי להגיע ל-100–120 אלף בני-אדם, כולל ילדים ונוער, וקראה למערכת הבריאות להכיר בבעיה ולטפל בה.
קמפיין להקמת מרפאות ייעודיות – ביוני 2022 התראיינה באולפן ynet והתריעה על סגירתן של מרפאות השיקום למחלימי קורונה.
לדבריה, כ-400 אלף ישראלים ממשיכים לסבול מסימפטומים לאחר ההחלמה, וחלקם נזקקים לשיקום קוגניטיבי, פיזיותרפיה נשימתית וטיפול בתא לחץ.
הנחיות לשיקום קוגניטיבי כמרפאה בעיסוק וראש המכון הישראלי להנגשה קוגניטיבית, פיתחה מערך הנחיות לאסטרטגיות התמודדות (חלוקת מטלות, תיזמון מנוחות, תרגול זיכרון) והכשירה אנשי מקצוע לטפל בחולים עם "ערפל מוחי".
הרצאות והסברה מאז 2021 מרצה בכנסים רפואיים ואקדמיים בארץ ובעולם על Long COVID קוגניטיבי, ומשלבת את סיפור החלמתה האישי כדי להמחיש את חשיבות ההנגשה הקוגניטיבית במערכות בריאות וחינוך.
מרבית המחקר של ילון-חיימוביץ עסק בבוגרים עם מוגבלות קוגניטיבית.
במהלך עבודת הדוקטורט שלה, היא פיתחה בדיקת וידאו של אינטליגנציה מעשית שנכללה בהמשך ב-DSM-5 כחלק מההגדרות למוגבלות שכלית.
מחקרים שלאחר מכן, בדקו את היישום של מציאות מדומה עבור אנשים עם מוגבלות פיזית ואינטלקטואלית ואת השימוש במודלים מכלילים בהוראה בלמידה אקדמית ובחינוך והכשרת סטודנטים לריפוי בעיסוק.
שירה ילון חיימוביץ, עיצוב אוניברסלי והנגשה עבור ישראלים עם מוגבלות שכלית, באתר קרן שלם
מוגבלות גלויה – נגישות סמויה: סיפורם של אנשים עם מוגבלות שכלית.
בתוך: פלדמן, דניאלי -להב וחיימוביץ, נגישות החברה הישראלית לאנשים עם מוגבלות בפתח המאה ה-21. נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות, משרד המשפטים, עמודים 573 - 596
סיגל עוזיאל-קרל, מיכל טנא-רינדה, שירה ילון-חיימוביץ, חוברת הנחיות להנגשה לשונית
שירה ילון חיימוביץ, הילה רימון גרינשפן, אורנית אבידן-זיו, התאמת תהליך יצירת סמלים ציבוריים ובדיקת מובנותם לאנשים עם מוגבלות שכלית, באתר קרן שלם
שירה העליון (נולדה ב-16 בינואר 1980) היא כדורסלנית עבר ישראלית, ומאמנת מכבי בנות אשדוד ונבחרת ישראל בכדורסל נשים.
העליון החלה לשחק בקבוצת הילדות של בני יהודה, תחת המאמן אלי רבי, בהיותה תלמידה בבית הספר גיבורי ישראל.
שיחקה במשך חמש עונות בליגת העל בכדורסל נשים, ובלטה במיוחד בקבוצת הפועל תל אביב בה העמידה ממוצע של 11.3 נקודות למשחק בעונת 2006/07.
את קריירת האימון החלה העליון דווקא בקבוצת הגברים של הפועל תל אביב, אשר הייתה אז בליגה הארצית, טרם פירוקה והתמזגותה עם קבוצת האוהדים הפועל אוסישקין.
בכך הפכה העליון לאשה הראשונה לאמן קבוצת גברים בוגרת, תוך שהיא ממשיכה לשחק בליגת העל בכדורסל נשים.
בשנת 2010/11 פרשה העליון ממשחק פעיל ועברה לראשונה לאימון קבוצת נשים.
בעונה זו אימנה את הפועל ראשון לציון, עולה טרייה מהליגה הלאומית וסיימה איתה את העונה במקום ה-5. העליון המשיכה באימון הקבוצה עד לעונת 2015/16 בה עברה לאמן את אחת הקבוצות המובילות בליגה, מכבי רמת חן/בליך, אותה אימנה במשך חמש עונות למעט חופשת לידה של כחצי שנה.
במהלך תקופה זו הוליכה העליון את הקבוצה פעמיים למקום הראשון בליגה הסדירה (אך ללא זכייה באליפות הנקבעת בפלייאוף) ולזכייה בגביע המדינה בכדורסל לנשים בעונת 2016/17 לראשונה מאז עונת 2008/09. נוסף על הקריירה כמאמנת קבוצות שימשה העליון כמאמנת נבחרת העתודה לנשים, וכעוזרת מאמן נבחרת ישראל בכדורסל נשים, אלי רבי.
לאחר משבר הקורונה, מונתה העליון למאמנת של אליצור רמלה, מהקבוצות המובילות בכדורסל הנשים בישראל וזוכת גביע המדינה והאליפות בעונה הקודמת.
העליון הובילה את אליצור רמלה לזכייה בשתי אליפויות מדינה והעפלה לרבע גמר היורוקאפ, ועזבה את הקבוצה בתום עונת 2022/2023, לאחר שזכתה באליפות שנייה ברציפות.
בעונת 2024/25 הובילה את מכבי בנות אשדוד לזכייה בטריפל מקומי אליפות, גביע המדינה וגביע ווינר.
בספטמבר 2025 העליון מונתה למאמנת נבחרת ישראל בכדורסל נשים האישה הראשונה בתפקיד החליפה בתפקיד את שרון דרוקר.
לבד מפעילותה המקצוענית כשחקנית ומאמנת, הקימה העליון פרויקט המכונה S-H Project.
הפרויקט פועל כמסגרת משלימה לאימון קבוצתי של שחקניות כדורסל נשים, בדגש על ישראליות צעירות.
בנוסף העליון היא עורכת דין מוסמכת לענייני מקרקעין וירושה.
שירה וידויית היא אסכולת שירה, שהתפתחה בארצות הברית בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, ונחשבת לעיתים כצורה של פוסטמודרניזם.
נהוג לתאר זאת כשירה פרטית, או שירת ה"אני", המתמקדת ברגעים קיצוניים של החוויה האינדיבידואלית, של הנפש והטראומה האישית, כולל נושאים שנחשבו ועדיין נחשבים לעיתים לטאבו כמו מחלות נפש, מיניות והתאבדות, ביחס לנושאים חברתיים רחבים יותר.
מעורבותו של משורר הווידוי בחוויה האישית הוסברה על ידי מבקרי הספרות כמאמץ להתרחק מן המציאות החברתית המחרידה של המאה ה-20. אירועים כמו השואה, המלחמה הקרה, והאיום הקיומי שיצרה התפשטות הנשק הגרעיני, הפכו את הסוגיות הציבוריות למרתיעות הן עבור משוררי הווידוי והן עבור קוראיהם.
משוררי הווידויי פעלו גם בניגוד לאידיאליזציה של חיי משפחה שהייתה מקובלת בשנות ה-50, על ידי חשיפת האומללות שבבתיהם שלהם.
אסכולת "השירה הווידויית" נקשרה במספר משוררים שהגדירו מחדש את השירה האמריקאית בשנות ה-50 וה-60, ביניהם רוברט לואל, סילביה פלאת', ג'ון ברימן, אן סקסטון, אלן גינסברג ו-וו.ד.
"לימודי החיים" והופעת השירה הווידויית
רוזנטל לראשונה במונח "וידוי" בסקירת "לימודי החיים" של רוברט לואל שכותרתו "שירה כווידוי".
רוזנטל הבחין בין הגישה הווידויית לבין מצבים אחרים של שירה לירית באופן בו נעשה שימוש בסודות אשר (על פי רוזנטל) חרגו "מעבר לגבולות המקובלים של רתיעה או מבוכה אישית".
רוזנטל מציין כי בתפיסות קודמות כלפי הווידוי הייתה בדרך כלל "מסכה" שהסתירה את "פניו האמיתיות" של המשורר, וקובע כי "לואל מסיר את המסכה.
הדובר שלו באופן חד משמעי הוא עצמו, וקשה שלא לחשוב על "לימודי החיים" כסדרה של סודות אישיים, מבישים למדי שאדם מחויב מפאת כבודו לא לחשוף".
בסקירה של הספר "סקירת הקניון" (The Kenyon Review) כתב ג'ון תומפסון," לשירים אלה שאלת התקינות כבר אינה קיימת.
הם כבר מימשו את הכיבוש: מה שהם זכו בו הוא הרחבה משמעותית של טריטוריית השירה."
עם זאת, היו מהלכים ברורים לעבר מצב ה"ווידוי" עוד לפני פרסום "לימודי החיים".
מחט הלב של סנודגרס", בו הוא כותב על תולדת גירושיו, הקדים אף הוא את "לימודי חיים".
"לימודי החיים" היו בכל זאת הספר הראשון בסגנון הווידוי שמשך את תשומת ליבו של הציבור הקורא והראשון שסווג תחת האפיון "וידוי".
רב "הווידויים" הבולטים היו השירים בחלק האחרון של "לימודי החיים" בו לואל רומז על מאבקיו עם מחלות נפש ואשפוזו בבית החולים לחולי נפש מק'לין במסצ'וסטס.
סילביה פלאת' העירה על השפעתם של שירים מסוג זה מלימודי "החיים" בראיון בו הצהירה, "התרגשתי מאוד ממה שאני מרגישה שזו פריצת דרך חדשה שהגיעה עם, נניח, "לימודי החיים" של רוברט לואל.
זו פריצת דרך אינטנסיבית אל תוך חוויה רגשית מאוד ואישית מאוד, שלדעתי הייתה טאבו בחלקה.
שיריו של רוברט לואל על התנסותו בבית חולים לחולי נפש, למשל, עניינו אותי מאוד." עם זאת, א.
אלווארז סבר כי כמה מהשירים "בלימודי החיים" מאכזבים, "כי נראה שהם עוסקים באופן כפייתי בתהליכי הפסיכואנליזה יותר מאשר בשירה" ואילו באופן ההפוך, מייקל הופמן ראה פיחות בכשרון המילולי של יצירתו של לואל מעצם הדגש על "כיצד אכנה את המילה המתחילה באות "ו" 'כלומר - וידוי".
בשיעור שירה שלימד באוניברסיטת בוסטון בסוף שנות ה-50, לואל המשיך לעורר נושאי וידוי ביצירתם של כמה משוררים אמריקאים בולטים.
בשנת 1955 ביקש לואל מישרה באוניברסיטה בחלקה על בסיס הצעותיו של הפסיכיאטר שלו, אשר יעץ לו לקבוע שגרה בחייו כדי לסייע במיתון השפעות ההפרעה הדו-קוטבית ממנה סבל.
כיתתו של לואל סחפה אליה מספר משוררות מוכשרות, בהן אן סקסטון וסילביה פלאת'.
סקסטון הצטרפה לשיעור בשנת 1958, ועבודתה עם לואל הוכיחה את עצמה מרכזית בבניית קולה הפואטי.
בשנת 1958, סילביה פלאת' תצטרף גם היא לקורס של לואל.
לאחר שנחשפה לנושאים האישיים בשיריהם של לואל וסקסטון, נשאבה פלאת' בעצמה לנושאים הווידויים והחלה לכלול אותם ביצירתה שלה.
טקסטים מרכזיים אחרים של אסכולת השירה "הווידוית" האמריקנית כוללים את "אריאל" של סילביה פלאת', "את שירי החלום" של ג'ון ברימן ואת שיריו של סקסטון "עד בדלאם וחלק מהדרך חזרה", אם כי ברימן עצמו דחה את התווית 'בזעם ובוז': "המילה לא אומרת דבר.
אני מבין את משמעות הווידוי כמקום שאליו אתה הולך ומדבר עם כומר.
באופן אישי לא הייתי בווידוי מאז שהייתי בין שנים-עשר."
דמות משמעותית נוספת, אם כי באופן חולף, הייתה המסאית והמשוררת הפמיניסטית אדריאן ריץ'.
אחת המשוררות הבולטות של אסכולת "הווידוי" שבחרה בגישה זו במודע הייתה שרון אולדס שהופיעה בשנות השמונים, והתמקדה בתכנים מיניים שנחשבו טאבו שהושפעו מעבודתו של גינסברג .
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, התקוממו כמה סופרים כנגד אסכולת הווידוי בשירה האמריקאית, וטענו שהיא הייתה עסוקה בעצמה מדי.
כך למשל, רוברט בליי, אחד המשוררים הבולטים של אסכולת "הדימוי העמוק" ("Deep Image"), שהייתה מסוגננת והרואית בנימתה, היה ביקורתי מאוד כלפי מה שהוא תפס כנטיות הסוליפסיסטיות של משוררי הווידוי.
הוא התייחס לסלידה האסתטית הזו כאשר שיבח את המשורר הספרדי אנטוניו מצ'אדו על "הדגשת סבלם של אחרים ולא את סבלו שלו".
עם זאת, סופרים ומשוררים רבים אחרים בתקופה זו, כמו שרון אולדס, מארי האו ופרנץ רייט, הושפעו מאוד מהתקדים שקבעה השירה הווידויית בעיסוק שלה בנושאי החוויה האוטוביוגרפית של טאבו, של הנפש והעצמי, של חשיפת חוויות ילדות וטראומות למבוגרים.
ברוח טענה דומה של עיסוק עצמי, ביוגרפים של משוררי הווידוי הבחינו באמביציה משותפת בקרב סופרים אלה להתפרסם.
במקביל להתפשטות התרבות הפופולרית בשנות ה-50, הווידוי הציע לקוראים מבט מפורט על הפרסונה של הסופר, מה שהפך את המשוררים הללו ל"כוכבים" ולא ליוצרים פרטיים.
לנוכח תשומת הלב הציבורית שזכו משוררי הווידוי והרצון המוצהר שלהם להכרה כזו, שירה וידויית מסווגת על ידי חלקם כהיבט של תרבות הסלבריטאים.
התנועה הפואטית של הפורמליזם החדש, שחזרה לחרוז ולמשקל, נבעה גם מהמתקפה נגד המבנה החופשי שהפך לפופולרי בשירה הווידויית.
תנועת שירה נוספת שהתגבשה, בחלקה, כתגובה לשירה הווידויית כללה את משוררי השפה.
שירה גרינברג (נולדה ב-23 בנובמבר 1979) היא הכלכלנית הראשית לשעבר של משרד האוצר של מדינת ישראל.
גרינברג בוגרת תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים וכן תואר מוסמך במסלול מחקרי בכלכלה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב.
גרינברג כיהנה במגוון תפקידים במשרד האוצר מאז שנת 2008. החל מ-2015 כיהנה כסגנית בכירה לממונה על התקציבים בתחומי תקשורת, תיירות, תעשייה, השכלה גבוהה ומדע.
כמו כן כיהנה בוועדות ובגופים ציבוריים רבים.
בינואר 2019 מונתה גרינברג לכלכלנית הראשית במשרד האוצר.
בנוסף לאחריותה על תחזית ההכנסות של המדינה, על העבודה המקצועית של כלכלני האוצר ועל קשרי החוץ הכלכליים של ישראל, היא הובילה מטעם ישראל מספר נושאים כלכליים בינלאומיים וביניהם כללי המס החדשים והפרקים הכלכליים בהסכמי אברהם.
בנוסף עמדה בראש הוועדה לענייני ביטחון לאומי בהשקעות זרות - גוף ממשלתי חדש שהוקם כדי לעסוק בסוגיות אסטרטגיות רגישות, על רקע המתיחות הגוברת בין ארצות הברית לסין.
גרינברג הופיעה ברשימת 50 הנשים מעוררות השראה (power women) של פורבס לשנת 2020 וכן ברשימת 50 הנשים המשפיעות של גלובס לשנת 2022.
בינואר 2023 הוארכה כהונתה של גרינברג בחצי שנה נוספת בסוף חודש יוני של אותה השנה סיימה את כהונתה ככלכלנית הראשית במשרד האוצר.
בפברואר 2023 התייחסה להתקדמות החקיקה להחלשת מערכת המשפט במסגרת תוכנית התקציב הרב שנתית שהונחה על שולחן הממשלה ואמרה כי "ככל שהרפורמה המשפטית תיתפס על ידי השוק כפוגעת בחוזק ובעצמאות מוסדות המדינה, הדבר עלול לפגוע בפעילות הכלכלית ובהשקעות הפרטיות".
בדברים שנשאה בכנס אלי הורביץ לכלכלה ערב סיום תפקידה במאי 2023 אמרה כי הבחירה להוביל את הרפורמה המשפטית דווקא בתקופה זו היא שגיאה כפולה שכן "אנחנו לא צריכים לייצר סיכונים עודפים בזירה המקומית מלבד הסיכונים בזירה הגלובלית".
היא ביקרה גם את ההסכמים הקואליציוניים שלדעתה מקטינים את התמריץ לתעסוקה בקרב גברים חרדים.
גרינברג התייחסה לדו"ח ה-OECD שבו דורגה ישראל במקום האחרון בכל הנוגע לשוויון בין נשים לגברים ואמרה כי "הנושא של פערים מגדריים צריך להיות יותר בשיח הציבורי.
במדינת ישראל לא כל המשרות פתוחות בפני נשים.
פערי השכר החציוני בין גברים לנשים בישראל הם השניים בגובהם בעולם".
עוד אמרה כי "יש להקפיד ששילוב חרדים בשוק העבודה לא ילווה בדחיקת נשים ממנו"
שירה גפשטיין (נולדה ב-1978) היא אמנית ישראלית, העוסקת בציור, פיסול ומיצבים.
יצירתה נעה בין פיגורטיביות לאקספרסיביות, ועוסקת בנושאים חברתיים, פוליטיים, סביבתיים ומשפחתיים.
גפשטיין נולדה במושב גת רימון.
ב-2004 סיימה את לימודיה במדרשה לאמנות, כולל תעודת הוראה והתמחות באמנות פלסטית.
עבודת הגמר שלה נבחרה להצגה במוזיאון ישראל בתערוכה "מיני ישראל" (2006).
היא השתתפה בתערוכות רבות בארץ ובחו"ל, תערוכות יחיד וקבוצתיות, ויצירותיה מצויות באוספים ציבוריים ופרטיים.
גפשטיין השתתפה במבחר תערוכות יחידה ובתערוכות קבוצתיות, ביניהן בביאנלה לאמנות ועיצוב, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, (2020,2023), במשכן לאמנות עין חרוד (2016, 2022), בביאנלה הבינלאומית הים תיכונית הרביעית, חיפה (2020), במוזיאון הנגב, באר שבע (2016), במוזיאון ישראל, ירושלים (2006), במוזיאון תל אביב לאמנות (2011), במוזיאון חיפה (2017), בבית האמנים,ירושלים, (2018),ועוד
גפשטיין היא ממקימי הגלריה השיתופית "בנימין", וכעת חברה בגלריות "מאיה" ו"חנינא" בתל אביב.
החל משנת 2020 מופיעה בסל תרבות ארצי, והחל משנת 2024 גם במערכת הגפ"ן של משרד החינוך גפן.
גפשטיין מרצה, מפתחת סדנאות- אמן ייחודיות, ומופיעה במפגשים וסדנאות עם תלמידים ברחבי הארץ.
במקביל לעשייה האמנותית, הקימה ומנהלת את "הסטודיו לציור", בית הספר לציור.
בשנת 2021 זכתה גפשטיין בפרס מועצת הפיס לתרבות, חממת פיס לאמנות, משכן לאמנות, עין חרוד, ובשנת 2022 הציגה שם את תערוכת היחיד שלה:"משא: רועה, פרש וכלבה לבנה", באוצרותם של יניב שפירא ואלעד ירון.
2024 זכתה בפרס עידוד היצירה, משרד התרבות.
עבודותיה של גפשטיין מאופיינות בדחיסות ורגש עז, ומשלבות ציור פיגורטיבי ולעיתים ריאליסטי עם ג'סטות ציוריות אקספרסיביות.
בציוריה יש עושר דימויים והתייחסות לציירים ישראליים ועולמיים מן העבר, בצד ביקורת אירונית כלפי החברה הישראלית.
ביצירותיה היא בוחנת את תפקידיה כאמנית, אם ואישה, תוך שילוב בין נושאים פרטיים לבין התרחשויות קולקטיביות כגון עימותים ביטחוניים ומשברים אקולוגיים.
בין הדימויים בציוריה מופיעים דמויות משפחתיות, ילדים, חיילים, גדרות ומטוסים – כל אלו יוצרים סביבה טעונה ונרטיב מתוח.
בסדרת העבודות (2010-2016) "יוחנן ואני", ניכרת השפעה מציוריו של יוחנן סימון, במיוחד הדימוי המשפחתי הקיבוצי, הנבחן אצלה בהקשר ביקורתי מול השבר שהתרחש במבנה המשפחה בקיבוץ.
בתערוכתה: משא: רועה, פרש וכלבה לבנה" במשכן עין חרוד (2022) גפשטיין באה בחשבון עם הקאנון הישראלי.המעשה החתרני שעושה שירה גפשטיין לאמנות המקומית יש בו מחאה מובנית נגד שכחה והשְכחה, כמו גם נגד היררכיה פטרונית ובלתי מוצדקת.
ניסיון להתחבר לכרונולוגיה המקולקלת שלנו הוא בהחלט מעשה ראוי לשבח.
נכון שגפשטיין עוסקת גם באמנים ישראלים מתקופות מאוחרות יותר, ואף באמנים עכשוויים יותר, אבל הם באים וצומחים כולם מהשנים הראשונות ומהדיסאוריינטציה.קטלוג התערוכה התלת שפתי כולל את כל גופי העבודה של תערוכת היחיד בעין חרוד ומאמרים מאת האמנית, האוצר ד"ר אלעד ירון ומאמר נרחב מאת יאיר גרבוז.
בפיסול מתמקדת גפשטיין בארעיות וביחסים שבין מבנים לסביבתם.
היא משתמשת בחומרים מתכלים כמו ספוג, רשתות קלות ועץ, ויוצרת באמצעותם דימויים של מגדלים, בתים ומודלים אדריכליים.
בכך היא מביעה ביקורת על תפיסת הבית והחומר בעולם המודרני.
למשל, מגדלי מגורים שיצרה עשויים ספוג, ובכך שואלים על ניגוד בין נראות מונומנטלית לבין שבריריות החומר.
הקשר בין פיסול לציור בולט בעבודותיה, כאשר קווים צורניים של פסלים חודרים לציורים ולהפך.
בעבודת הקיר"שער האריות" (ירושלים, 2017) יושמה שפת גריד אדריכלית מתוך הפיסול.
ביצירה"תמו פלאייך" (2018), דמות מרכזית מהציור תורגמה לפסל במידות טבעיות(בתערוכה "חג הקורבן").
2024 _ משא: חלק ב' והשקת קטלוג, גלריה חנינא, לווי אוצרותי מרב שין בן אלון.
2022 – משא, רועה פרש וכלבה לבנה, משכן לאמנות עין חרוד, במסגרת חממת פיס (אוצרים: יניב שפירא ואלעד ירון).
2021 – אנשים זאבים נשרים ערבה בוכיה וחמור, המעבדה לאמנות (עם שי אזולאי).
2020 – גלגולת ושאר התרחשויות, גלריה מאיה.
2019 – לוגאס, תערוכה זוגית, גלריה המעבדה לאמנות (אוצר: שרון תובל).
2018 – False Flag, גלריה אלפרד (אוצרות: אסד עזי).
2017 – שער האריות, תערוכה זוגית, ביתא, ירושלים.
2014 – באר ירוקה, גלריה בנימין.
2013 – מרחבים חדשים 2, בית מאני (אוצרת: סמדר שפי).
טרקטור!, גלריה Apart.Art, תל אביב (אוצרת: רותם ריטוב).
2025 מזרקה של מזוודות, מוזיאון זומו מתארח בגליל העליון.
2025 מגרש בייתי, פופ אפ קהילתי רמת אליהו, ראשון לציון.
2025 הפרשת חלה, גלריה על הצוק, אוצר גיא מורג.
2024 יומני היקר, גלריה עירונית כפר סבא, אוצרת הגר רבן (קטלוג).
2024 פגישת גלריה, גלריה חנינא תל אביב, אוצרת הגר רבן.
2024: אסופה, גלריה על הצוק, אוצר גיא מורג.
2023 זמן אמת, ציירים מגיבים בזמן אמת, המשרדים של כפר יהושוע, גלריה בית חנקין, אוצרות: אילת הרצוולף, נטע הבר.
2023: חירות בלתי צפויה, גלריה מודיעין 51, אוצרת ניצה פרי.
2023 פטריות אחרי שרפה, גלריה זוזו עמק חפר, אוצרת הגר רבן, 2023
2023 הביאנלה השנייה לאמנות ועיצוב', מוזיאון ארץ ישראל.
אוצרים: אנריאטה אליעזר ברונר, ניר הרמט ותומר ספיר(קטלוג).
2022 הבשלנית הטובה, גלריה זוזו, עמק חפר; אוצרת: רותם ריטוב
2020–2021 – הביאנלה הבינילאומית הים־תיכונית, חיפה (אוצר: בלו סיימון פיינרו).
2021 שנות ומשונות, תערוכה וירטואלית, אוצרת: טל דקל.
2021 חופשה ללא תשלום, גלריה עירונית כפר סבא; אוצרת: הגר רבן
2020 הגוף כאמנות, בית חולים רפאל; אוצר: שרון תובל (קטלוג)
2020 – המצור הגדול, גלריה חנינא, אוצרת: הגר רבן.
2020 –גוף ראשון טבע שני, הביאנלה לאמנות ועיצוב, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
2019 – ציורים גדולים של נשים מודאגות, גלריה חנינא.
2018-2019 משא בזמן, בית האמנים, ירושלים; אוצרת: איריס מנדל (קטלוג)
2018 – חג הקורבן, גלריה חנינא.
2018 _ על שדים ובקבוקים, נעמת תל אביב; אוצרת: נורית טל טנא.
2017 _ אמנות מסוכנת, מוזיאון חיפה לאמנות; אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2016 _ מחנה ציור 2016, פעילים ושיחות על אמנות, מוזיאון הנגב לאמנות; אוצר: דוד וקשטיין
2016 _ אופק חדש לאופקים חדשים, משכן לאמנות, עין חרוד; אוצר: יניב שפירא (קטלוג)
2014 _ מחנה ציור, תחנה לאמנות עכשווית, רמלה; אוצר: דוד וקשטיין
2014 _ שותפים, גלריה שלוש, תל אביב; אוצרת: טל אמיתי־לביא
2014 _ נוף מופרע, גלריה בנימין, תל אביב; אוצר: שחר מרקוס
2013 _ רישום בטאבו, גלריה בנימין, תל אביב
2013 _ מחנה ציור, תחנה לאמנות עכשווית, רמלה; אוצר: דוד וקשטיין
2013 _ איים מלאכותיים, תחנה לאמנות עכשווית, רמלה; אוצר: שחר מרקוס
2013 _ מה שעתיד לבוא, גלריה בנימין, תל אביב; אוצרת: אתי שוורץ
2012 _ תום, תחנה לאמנות עכשווית, רמלה; אוצר: שחר מרקוס
2012 _ חיפה-ירושלים-תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות; אוצרת: רותי דירקטור
2012 _ סגסוגת, גלריה בנימין, תל אביב; אוצרת: קמה מרקשייד
2011 _ חיות רעות, גלריה בנימין, תל אביב; אוצר: גלעד מלצר
2011 _ Re־בולוציה, גלריה בנימין, תל אביב; אוצרת: נועה ססיליה כהן
2011 _ ארשת פנים, מוזיאון תל אביב לאמנות; אוצרת: שרה ריימן־שור
2011 _ הגמל המעופף, גלריה בנימין, תל אביב; אוצר: בלו סימיון פיינרו
2008 _ השטח הגדול, גלריה אגורא, יפו; אוצרת: שרי גולן
2007 _ ציורים קטנים של נשים מודאגות, בית קנר, ראשון לציון; אוצרת: רקפת וינר-עומר
2006 _ ''מיני ישראל,'' מוזיאון ישראל, ירושלים; אוצר: לארי אברמסון (קטלוג)
שירה לב עמי (נולדה ב-8 באפריל 1980) היא ראשת מערך הדיגיטל הלאומי.
קודם לכן, שימשה כמנמ"רית משרד הבריאות.
הוריה של לב עמי, מתתיהו ולורה ספרבר עלו ארצה מברוקלין והיא נולדה וגדלה בקיבוץ יהל.
שירתה ביחידה 8200 כמתכנתת בצוות שעסק באינטגרציה ובממשקים, ולאחר מכן כמפקדת מדור טכנולוגי מבצעי.
השתחררה בדרגת סגן ובמהלך שירותה נבחרה כמצטיינת נשיא המדינה.
לאחר שחרורה משירות קבע המשיכה ביחידה כאזרחית, בפיתוח הדרכה ופיתוח ארגוני לחיילים בתפקידים הטכנולוגיים.
לב עמי מחזיקה בחמישה תארים שניים (ללא תואר ראשון), שלושה מתוכם השלימה במקביל במסגרת התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב:
תואר שני במנהל עסקים – ניהול טכנולוגיות ומערכות מידע והתנהגות ארגונית
תואר שני במדעי המדינה ומדיניות ציבורית
בנוסף, בשנת 2021 קיבלה תואר שני ברגולציה ומדיניות סביבתית מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בכלכלה יישומית מהמכללה למינהל.
בשנים 2002–2004 שימשה כיועצת פיתוח ארגוני ופיתוח הדרכה בחיל המודיעין ביחידה 8200 (כאע"צית).
בשנת 2005 עבדה בחברת שלדור כיועצת אסטרטגית.
באותה שנה הצטרפה למחלקת העסקאות של קבוצת פישמן כמנהלת אינטגרציה ותפעול.
בשנת 2006 מונתה למנהלת אסטרטגיה ומערכות מידע בקרן יד הנדיב.
מונתה ב-2011 כסמנכ"לית מערכות מידע ובריאות דיגיטלית במשרד הבריאות.
כיהנה בתפקיד בין השנים 2011–2018. זכתה בפרס הצטיינות למנהלי מערכות מידע במשק ופרס איכות ומצוינות ארגוני במגזר הציבורי.
בשנת 2018 הקימה את חברת "ספירניגה" - סטארט-אפ בתחום הבריאות הדיגיטלית.
בשנת 2019 כיהנה סמנכ"לית טכנולוגיה, חדשנות דיגיטלית, דאטה ואסטרטגיה בג'וינט.
בשנים 2019–2022 כיהנה כדירקטורית חיצונית בחברת הביטוח "דייוויד שילד".
בפברואר 2022 מונתה למנכ"לית מערך הדיגיטל הלאומי במשרד הכלכלה, שתחתיו אוגדו רשות התקשוב הממשלתי ומטה "המיזם הלאומי ישראל דיגיטלית".
זכתה כמה פעמים באות המנמ"ר המצטיין ובתחרויות מצטייני המחשוב של "אנשים ומחשבים", ובגיל 36 נבחרה לרשימת "40 הצעירים המבטיחים" של עיתון גלובס.
בשנת 2023 נבחרה שירה לב-עמי לרשימת 50 הנשים המשפיעות בישראל (2023 Power Women) של עיתון פורבס ישראל (Forbes).
בעבר, חברה בוועדת איכות סביבה של מועצת העיר מודיעין
חברת ועד מנהל ויושבת ראש ועדת כספים בעמותת "יזמ"ה - יהדות זמננו מורשת העם" במודיעין
בעבר, חברה בוועדת כספים בשדולת הנשים
מתנדבת בקבוצת "הורים למען האקלים"
בעבר, חברת ועד מנהל בעמותת הפורום הישראלי לאנרגיה
בעבר, חברת דירקטוריון קרן קיימת לישראל
חברת פורום דבורה לנשים מנהיגות בחוץ, ביטחון וכלכלה
נשואה לטל לב-עמי, המייסד וסמנכ"ל טכנולוגיות (CTO) של חברת קלאודינרי.
השניים הורים לשלושה ומתגוררים במודיעין.
שירה חדד (נולדה ב-19 בספטמבר 1972) היא עורכת ספרותית, תסריטאית ויוצרת טלוויזיה ישראלית.
שימשה כעורכת ספרות המקור של הוצאת "כתר".
שירה חדד נולדה בשנת 1972 בקיבוץ מעגן מיכאל כ"שירה ניצן".
אביה, רן ניצן, הוא איש עסקים שהתמחה בלוגיסטיקה ואמה מרים (לבית צרפתי) היא מעצבת פנים.
בגיל שלוש עברה שירה עם הוריה להתגורר בניו יורק, במסגרת שליחות בת ארבע שנים אליה יצאה משפחתה.
את שנות התיכון עשתה בבית הספר הריאלי בחיפה ובשירותה הצבאי, שימשה חוקרת מצ"ח.
לאחר תום שירותה הצבאי, למדה ב והשלימה תואר ראשון בעיצוב תעשייתי.
אחר כך, סיימה לימודים לתואר ראשון בספרות באוניברסיטת תל אביב.