tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אתר פופולרי נוסף הוא מזח נייפלס (Naples Pier), נקודת תצפית המשקיפה לים המשמשת לדייג ולצפייה בשקיעה.
לאורך החופים ובמרכז העיר יש מגוון מסעדות, גלריות אמנות, ובוטיקים יוקרתיים שמושכים קהל רחב.
נייפלס היא עיר תרבותית המארחת גלריות אמנות, מופעים ואירועים מיוחדים לאורך השנה.
המרכז לאומנויות נייפלס הוא מקום מפגש חשוב לאוהבי האמנות ומציע תערוכות, הופעות ומופעי תיאטרון.
בנוסף, מתקיימים בעיר אירועי תרבות גדולים כמו פסטיבל האמנות של נייפלס, המושך אמנים ומבקרים מכל רחבי המדינה.
האוכלוסייה בנייפלס מגוונת וכוללת תושבים מבוססים וגמלאים רבים, שמגיעים ליהנות מאיכות החיים הגבוהה ומהאקלים הנוח.
האקלים, יחד עם מגוון השירותים והתרבות המקומית, משכו לעיר משפחות ואוכלוסייה צעירה יותר.
בנייפלס מערכת חינוך ציבורית פרטית חזקה, הכוללת בתי ספר, מכללות, ומוסדות להשכלה גבוהה.
מוסדות החינוך באזור נחשבים איכותיים ומושכים תושבים מהסביבה.
נייפלס נמצאת בקרבה לכביש המהיר I-75, המוביל צפונה למפרץ טמפה ולמיאמי ממזרח.
בנוסף, העיר מקושרת בכבישים משניים לערים ולישובים שבאזור דרום מערב פלורידה.
פעילויות ספורט ופנאי הן חלק בלתי נפרד מהחיים בנייפלס, עם מגרשי גולף מפורסמים, חופים מושלמים לספורט ימי, ושמורות טבע המאפשרות טיולים רגליים, שייט וצפייה בבעלי חיים.
נייע פּרעסע היה עיתון יומי קומוניסטי ביידיש שיצא לאור בפריז, צרפת.
הגיליון הראשון, שהכיל 4 עמודים, יצא לאור ב-1 בינואר 1934. היוזמה להוציא לאור את העיתון הייתה של קבוצת חברים יהודים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
לפני כן היו כתבי עת קומוניסטיים אחרים ביידיש שנאסרו על ידי שלטונות המדינה הצרפתית.
נייע פרעסע היה אחד משני עיתונים יומיים ביידיש שיצאו לאור בפריז בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, השני היה "" הפרו-ציוני.
והיה מהעיתונים הראשונים באירופה שתקפו בחריפות את הנעשה בגרמניה לפני תחילת מלחמת העולם השנייה
מספר החברים היהודים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית לא היה גדול, ובעת ייסוד העיתון היו בה בין 200 ל-300 איש, אך רעיונות קומוניסטיים זכו לתמיכה נרחבת בקרב הקהילות היהודיות בצרפת.
בתחילה היו לנייע פרעסע כ-10,000 קוראים.
שרובם היו יהודים שהגרו מפולין, חברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית של פולין, אך כשהיגרו לצרפת לא הצטרפו למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בשנת 1936, לאחר מערכת בחירות אינטנסיבית של המפלגה הקומוניסטית הצרפתית בקרב הקהילות היהודיות, והקמת ממשלת החזית העממית, הגיע מספר הקוראים ל-20,000. בתחילת 1956 נכתב בעיתון שיש להם כ-5000 מנויים המשלמים דמי חבר לעיתון.
בין עורכי העיתון, היה שמואל נדלר שהיה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית והוצא להורג על ידי הנאצים בכ"ח באב ה'תש"ב, (11 באוגוסט 1942) יעקב גרומוב, וכן ליאו כץ, לפני שעבר למקסיקו, (בתחילת שנות ה-60 היה כתב בעיתון הקומוניסטי קול העם), וכן הוציא לאור שני ספרים.
אחד ממנהלי העיתון, שגם כתב בו רבות, היה , ממנהיגי המחתרת היהודית קומוניסטית בצרפת.
בתקופת הכיבוש הגרמני של צרפת נאסרה הוצאתו של היומון, אך ב-15 ביולי 1940 הודפס שוב כעיתון מחתרתי.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הודפסה מהדורה יומית של 8,700 עותקים.
וה"נייע פרעסע" היה הגדול מבין שלושת היומונים השמאלנים ביידיש שיצאו לאור בפריז באותה תקופה.
בקיץ 1951 הורו שלטונות צרפת על גירושו של העורך יעקב גרומב.
גרומב, מהגר יהודי-פולני שקיבל אזרחות צרפתית ב-1950, הואשם על ידי השלטונות בכך שלא "נטמע מספיק" בחברה הצרפתית.
נגד החלטה זו נערכו מחאות נרחבות, גם מחוץ לרבעים הקומוניסטיים.
ובהמשך ביטל בית המשפט את צו הגירוש.
בסיום שנת 1951, הוציא העיתון גיליון יובל מיוחד, בו הויעו ברכות מהעיתונים המקבילים שלו ברחבי העולם, כשביניהם היינט קול העם ועוד.
ב-7 בנובמבר 1969 פרסמו ידידי נייע פרעסע הודעה, על רקע המשבר הפוליטי בפולין ב-1968, המגנה את המדיניות האנטישמית של ממשלת פולין.
וִילְיאֶם נֵפִּיר שׁוֹ היה מטאורולוג בריטי.
הוא המציא את הטפיגרמה, תרשים להערכת באטמוספירה.
הוא גם כיהן כנשיא ו.
שו נולד בברמינגהאם, בנם של צ'ארלס תומאס שו, תכשיטן וצורף, ואשתו קזיה לאודן.
הוא התחנך בבית הספר המלך אדוארד, ברמינגהאם.
הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' וקיבל תואר שני ב-1876, ולאחר מכן באוניברסיטת ברלין בברלין.
בשובו לבריטניה החל לעבוד כמדגים בפיזיקה במעבדת קוונדיש המקושרת לאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1879. בשנת 1887 החל להרצות על פיזיקה ניסויית.
בשנת 1898 הוא הפך לעוזר המנהל של מעבדת קוונדיש.
בשנת 1891 נבחר לעמית של החברה המלכותית.
בשנת 1900 הפך למזכיר המועצה המטאורולוגית.
בין השנים 1905–1907 היה מנהל המשרד המטאורולוגי.
ב-1907 הפך לפרופסור הראשון למטאורולוגיה באימפריאל קולג' בלונדון.
בשנת 1911 כיהן כנשיא הוועדה המטאורולוגית הבינלאומית שקדמה לארגון המטאורולוגיה העולמי.
ב-1915 הוא פיתח את הטפיגרמה.
הוא זכה לתואר אבירות מהמלך ג'ורג' החמישי מאוחר יותר באותה שנה.
שו חקר גם את זיהום האוויר, והיה הראשון שחקר ודן בערפיח ובחן את בעיות הבריאותיות שגרם.
בשנת 1925, הוא כתב יחד עם את הספר "בעיית העשן של ערים גדולות".
בשנת 1885 התחתן עם שרה ג'יין דוגדייל הרלנד, מרצה למתמטיקה בקולג' ניוהאם, היא נפטרה ב-1923. לא היו להם ילדים.
1910: הוענקה לו של החברה המלכותית למטאורולוגיה
1923: הוענקה לו המדליה המלכותית של החברה המלכותית.
1924: הוא היה מרצה מוזמן של הקונגרס הבין-לאומי של המתמטיקאים בטורונטו.
ניירובי היא בירת קניה והעיר הגדולה בה.
מקור שמה במילה בשפת המסאי Enkarenairobi, שפירושה "מים קרירים".
לפני הקמת העיר הייתה באזור ביצה.
העיר נוסדה בשנת 1899 כנקודת אספקה של חברת הרכבת של אוגנדה, אשר בנתה מסילת רכבת בין מומבסה ואוגנדה.
לאחר שפרצה בעיר מגפה בתחילת המאה ה-20 נשרפה העיר ונבנתה מחדש.
לאחר שהעיר גדלה, היא הפכה לבירת הפרוטקטורט הבריטי של מזרח אפריקה ב-1905. מסילת הברזל הביאה עושר רב לעיר, והיא הפכה לעיר השנייה בגודלה בקניה, אחרי מומבסה.
העיר שימשה כנקודת יציאה למסעות במרחבי אפריקה, והוקמו בה מספר בתי מלון עבור תיירים וציידים.
היא התרחבה מאוד והצטרפו אליה מתיישבים לבנים רבים.
גידול העיר תחת השלטון הבריטי הכעיסה את בני שבט המסאי, ובהמשך גם את בני שבט הקיקויו, מאחר שהתפתחות העיר באה על חשבון שטחיהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה גרמה המחלוקת לפרוץ מרד המאו מאו.
ג'ומו קניאטה, שבהמשך היה נשיא קניה הראשון, נעצר על ידי הבריטים על מעורבותו במרד על אף שלא היו ראיות לכך.
קניה זכתה לבסוף בעצמאות ב-1963, וניירובי הייתה לבירתה.
לאחר העצמאות גדלה ניירובי במהירות.
התפתחותה המהירה הובילה ללחץ על התשתיות בעיר, והפסקות חשמל ומים אירעו לעיתים תכופות.
בהמשך שופרו התשתיות בעיר ובעיות אלו פחתו.
עקב הקרבה לסומליה השכנה, שבה פעילות נרחבת של ארגוני טרור מוסלמים, והיחסים הענפים שיש לקניה עם מדינות המערב, המדינה ובמיוחד המטרות המערביות שבה הן יעד לפיגועי טרור;
לאחר כניסתו של צבא קניה לשטחים הנשלטים על ידי ארגון הטרור א-שבאב, החל גל תקיפות בתחומי קניה, ביניהם נגד כוחות הביטחון ונגד כנסיות, זאת במטרה ללחוץ על הממשל הקנייתי לסגת משטחיו.
הבולט מביניהם הוא פיגוע הירי בקניון וסטגייט, שהתרחש ב-21 בספטמבר 2013. בליל ה-24 בספטמבר הודיעה ממשלת קניה על סיום פעולת השחרור, בפעולה נהרגו 5 מחבלים ועוד 11 מחבלים נעצרו.
העיר משתרעת על שטח של כ-684 קילומטרים רבועים בדרום-מערב קניה בגובה 1,796 מטרים מעל פני הים.
מאחר שניירובי נמצאת סמוך לקצה הדרום-מזרחי של הבקע הסורי-אפריקני, מורגשות בה לעיתים קרובות רעידות אדמה קלות.
הרי נגונג נמצאים מערבית לעיר.
הר קניה נמצא צפון מזרחית מניירובי, והר הקילימנג'רו נמצא דרומית-מזרחית ממנה.
בשני ההרים ניתן לצפות מניירובי ביום בהיר.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בשנת 2019 אוכלוסיית העיר מנתה כ־4.4 מיליון תושבים, רובם דוברי סוואהילי ואנגלית.
בעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי ג'ומו קניאטה, שהוא נמל התעופה הגדול ביותר במזרח אפריקה ובמרכזה.
ב-2006 שירת נמל התעופה למעלה מ-4.4 מיליון נוסעים.
הוא נמצא 20 ק"מ ממרכז ניירובי.
חמישה ק"מ דרומית לניירובי נמצא נמל תעופה קטן, נמל התעופה וילסון.
אמצעי התחבורה הציבורית הנפוץ ביותר בניירובי הוא מטאטו, אלה הם כלי רכב הדומים למונית שירות הנפוצה בישראל.
המטאטו יכול להסיע בין עשרה ל-15 נוסעים, אך לעיתים קרובות מועלים הרבה יותר נוסעים מהמותר.
המטאטו מתופעל על ידי נהג וכרטיסן שבאחריותו לגבות את הכסף מהנוסעים ולהורות לנהג לעצור כדי לעלות נוסעים.
חלק מהמטאטו שופרו ואף מכילים טלוויזיה בעלת צג פלזמה.
תיירים לרוב נדרשים לשלם יותר מנוסעים מקומיים.
אמצעי תחבורה נוסף הוא מיניבוסים שבהם 14 עד 24 מושבים.
הם בבעלות הממשלה והמחיר בהם אחיד.
המיניבוסים מבצעים נסיעות עירוניות בלבד ולהם דלת אחת להורדה והעלאת נוסעים בתחילת המיניבוס.
המיניבוס מתופעל על ידי נהג וקונדטור.
אמצעי תחבורה נוסף הוא אוטובוסים, אלה לרוב בבעלות פרטית ומופעלים בקווים בינעירוניים או בין מדינות.
רמת האוטובוסים משתנה מחברה לחברה ובהתאם לביקוש בקו.
בקו מומבסה - ניירובי מופעלים אוטובוסים מודרניים הכוללים מיזוג אוויר, תא שירותים, טלוויזיה ואף מלצר אשר מחלק משקאות קלים.
ניירובי מקושרת למסילת רכבת העוברת ממומבסה לקמפלה.
המסילה משמשת בעיקר להעברת סחורות ומשא.
רכבת נוסעים יוצאת שלוש פעמים בשבוע למומבסה, ברכבת שלוש מחלקות.
מחלקה ראשונה הכוללת שתי מיטות בחדר ובמחיר כלולה ארוחת בוקר וצהריים.
במחלקה השנייה ארבע מיטות בחדר ובמחיר כלולה ארוחת בוקר וצהריים.
במחלקה השלישית ישנם מקומות ישיבה בלבד.
ייחודה של ניירובי טמון בהימצאותה של שמורת טבע בשטחה - הפארק הלאומי ניירובי, הממוקמת בתוך העיר.
כמו כן בעיר ישנם יותר מינים של עופות מאשר בכל עיר בירה אחרת בעולם.
נייר ערך הוא מניה, איגרת חוב, כתב אופציה ונייר ערך מסחרי, לרוב בעל ערך כספי מסוים.
הוא עשוי להינפק בידי תאגיד (כגון חברה או אגודה שיתופית) או ממשלה.
ניירות ערך בדרך כלל נסחרים בבורסה, בה שוק המניות מוסדר ומפוקח, ומאפשרת לבצע עסקאות בניירות ערך, סחורות, מטבע חוץ וכדומה.
מרבית העסקאות מבוצעות בבורסה, אך קיימות גם עסקאות מחוץ לבורסה המבוצעות בדרך כלל על ידי משקיעים מוסדיים.
העסקאות מבוצעות על ידי חברי הבורסה.
מחירי ניירות הערך הנסחרים מגדירה את ניירות הערך באמצעות שורה של סוגי ניירות שונים (מניה, אג"ח, נייר ערך מסחרי, אופציה, חוזה עתידי וכו').
לצד הדוגמאות ישנם מושגי שסתום, כלומר הגדרה כללית שתאפשר להכניס תחת הגדרת ניירות הערך גם סוגים שונים של ניירות שאינם מופיעים בהכרח בהגדרה הקונקרטית.
הפסיקה האמריקאית קבעה בפסק הדין "" ארבעה כללים שיאפשרו לזהות מבחינה מהותית מהו נייר ערך.
באופן כללי, נייר ערך הוא השקעת כסף ביוזמה משותפת במטרה להרוויח עוד כסף ללא השקעת מאמץ או תרומה נוספת מצד המשקיע.
(1) הם אינם מקנים זכות השתתפות או חברות בתאגיד ואינם ניתנים להמרה או למימוש בניירות ערך המקנים זכות כאמור;
(2) הם מונפקים לפי חיקוק מיוחד;חשיבות השאלה המושגית נובעת מחובות שונים שמטילים דיני ניירות הערך על המנפיקים - כך, למשל, כדי להנפיק נייר ערך חייבים לכתוב תשקיף שהרשות לניירות ערך תאשר.
גורמים המשפיעים על מחירי ניירות ערך
כיוון שהמסחר בבורסה פתוח לכלל הציבור, המחירים הנקבעים לניירות הערך הנסחרים בה מושפעים מהלכי הרוח בציבור, מפרשנויות שונות הניתנות להודעות החברות הנסחרות בה, ומספקולציות המועלות בתקשורת.
לדוגמה - חברות בתחום התחבורה תלויות באופן ישיר באספקת נפט, ועל כן שערי מניותיהן יטו לרדת בתקופות בהן ישנה עלייה במחירי הנפט.
בדומה לכך לרוב אירועים של חוסר יציבות מדינית או פוליטית יגרמו לתנודות כלפי מטה בשערי ניירות הערך, מאחר שסוחרים רבים יותר יחששו מאירועים אשר יזיקו לחברה ויפגעו ברווחיותה.
שיעור הריבית נחשב לגורם כלכלי משמעותי המשפיע על מחירי המניות.
שיעור ריבית גבוה מהווה תחרות על כספם של המשקיעים ומכביד על רווחיות החברות, ואילו שיעור ריבית נמוך מדרבן את הכלכלה ורווחיות החברות מצד אחד ואת מצב רוח המשקיעים מצד שני.
נייר הערך הסחיר ביותר בבורסות השונות בעולם (אם כי לא בהכרח המוכר ביותר).
איגרת חוב (אג"ח) היא נייר ערך סחיר המייצג חוב של מנפיק האג"ח למחזיקו.
החוב (האג"ח) נושא ריבית תקופתית ולעיתים גם הצמדות שונות כלפי מחזיק האג"ח.
בניגוד למניה, לאג"ח יש מועד פדיון - תאריך בו מפסיק להתקיים נייר הערך - ויש תקבולים שוטפים במהלך חייו.
בסוף חיי איגרת החוב יקבל המשקיע את הריבית התקופתית האחרונה ואת הקרן.
תנודות במחיר איגרת החוב יכולות לנבוע ראשית כל משינויים בריבית הבנק המרכזי וכן מציפיות המשקיעים לשינויים בריבית.
כמו כן האפשרות כי לחברה לא יהיו אמצעים לשלם את הריבית התקופתית ואת הקרן למחזיקי האג"ח תהווה זרז לירידה בערכה בבורסה.
ישנם סוגים רבים של איגרות חוב, כאשר החלוקה הראשית היא אג"ח מדינה (המדינה "לוקחת" הלוואה מהציבור) ואג"ח קונצרנית (הפירמות "לוקחות" הלוואה מהציבור).
חלוקת משנה בין סוגי איגרות החוב יכולה להיות גם איגרות צמודות מדד (הן אג"ח מדינה והן קונצרני), בעלות ריבית קבועה או משתנה ועוד.
אג"ח יכול להיות מונפק בפרמיה (מחיר מעל 100) או בנכיון (מחיר מתחת ל-100), כגון המק"מ שמונפק על ידי בנק ישראל.
בשני המקרים - פרמיה או נכיון - יקבל המשקיע בתום תקופת האג"ח מחיר 100.
קיימים פרמטרים רבים המבדילים בין אג"חים שונים.
יכול אג"ח להיות צמוד למדד המחירים לצרכן, צמוד למט"ח כלשהו, או שאינו צמוד כלל.
כמו כן התשואה יכולה להיות בצורת ריבית קבועה או ריבית משתנה.
המוצר המפורסם כיום בבורסה הוא המניה, שטר בעלות ובו אגד של זכויות בחברה הנקבעות בדין ובתקנון, ומקנה לבעליה ארבע זכויות מרכזיות:
הזכות לקבל דיבידנד במקרה של רווחים בחברה
הזכות לקבלת נכסי החברה במקרה של פירוק
ממעמדו של כל שותף בחברה הולך ומתחזק ככל שיש בידיו יותר מניות.
מי שמחזיק ביותר מחמישה אחוזים ממניות החברה נקרא בעל עניין, ומי שמחזיק יותר ממחצית המניות נקרא בעל שליטה.
כיום אין צורך בתעודות פיזיות של המניות, והרישום נעשה בצורה ממוחשבת במסלקת הבורסה.
מטרת החברה בהנפקת המניות היא לגייס כמות של כסף שתוכל לעזור לה להמשיך לגדול ולצמוח, לרוב באמצעות השקעותיה ופעולותיה העסקיות או התרחבות לשווקים חדשים.
בנוסף, הנפקה יכולה לסייע לחברה בכך שיש לה הערכת ערך חיצוני המאפשר לה לקבל הלוואות מהבנקים (שכן הבנק יודע את ערך החברה וכן יכול להשתמש במניות בתור בטוחה), וכן לבצע עסקאות למכירת חלק מהחברה במחיר שהוא באזור מחיר השוק.
זהו נייר ערך הניתן להמרה למניה, המקנה למחזיק בו את הזכות לרכוש מניה במחיר שנקבע מראש כפי שפורסם בתשקיף החברה.
למעשה רוכש כתב האופציה קונה את המניה בשני תשלומים - בזמן רכישת כתב האופציה, ובזמן ההמרה של כתב האופציה למניה ("מימוש").
בזמן המרת כתב האופציה למניה יש לעשות חישוב האם הדבר משתלם מבחינה כלכלית.
את החישוב ניתן לבצע בצורה הבאה: אם מחיר המימוש נמוך ממחיר המניה בשוק, כתב האופציה נמצא "בתוך הכסף" וכדאי למשקיע לממש את האופציה למניה.
אבל, אם מחיר מימוש האופציה גבוה ממחיר המניה בשוק, כתב האופציה נמצא "מחוץ לכסף" ולא כדאי למשקיע לממש את האופציה למניה.
עד להמרת האופציה למניה אין למחזיק בה זכויות לחברה בדומה לאלו של בעל מניות (אינו זכאי לקבלת דיבידנדים וכו').
אורך חיי כתב האופציה מוגבל לתקופה מסוימת שנעה בדרך-כלל בין שנה לארבע שנים.
לאחר פקיעת האופציה אין לה ערך ולא ניתן לסחור בה.
כמו כן, ישנם כתבי אופציה המאפשרים המרה לניירות ערך אחרים, כגון איגרות חוב.
זהו נייר ערך שהונפק בידי תאגיד מסוים ומהותו היא שהוא נייר ערך לטווח קצר.
בישראל, הוא מייצג התחייבות של החברה לשלם למחזיק בנייר ערך זה סכום כסף במועד שלא מוקדם משבעה ימים ולא מאוחר משנה.
ניתן לסחור בנייר ערך מסחרי גם מחוץ לבורסה, אך הוא לא יהיה ניתן למימוש או להמרה לניירות ערך אחרים.
גם נייר הריבית של נייר ערך מסחרי ניתן להצמיד למדד, לשער חליפין או למחיר אחר כלשהו.
נייר ערך מסחרי הוא למעשה מכשיר פיננסי המהווה תחליף לאשראי לזמן קצר עבור החברות והוא בדרך כלל מונפק במסגרת של תשקיף מדף.
בישראל, הגדרת נייר ערך מסחרי כחלק מהגדרת נייר ערך ב, ולא כמכשיר פיננסי אחר, מהווה חידוש בחוק.
נייר הערך המסחרי מאפשר לחברה לקבל אשראי בריבית נמוכה מזו שהייתה נדרשת במערכת הבנקאית.
הנפקת נייר ערך מסחרי פשוטה מהנפקה של נייר ערך רגיל מאחר שדי בתשקיף מדף לשם כך.
הבורסה לניירות ערך בתל אביב מאפשרת להנפיק יחידות השתתפות של שותפויות מוגבלות משלושה סוגים:
בישראל - עבירות שונות בחוק ניירות ערך
בחוק ניירות ערך, התשכ"ח-1968 מוגדרות מספר עבירות פליליות, בהן:
שימוש במידע פנים – כאשר איש פנים (או אדם שקיבל מידע מאיש פנים), עושה שימוש (סוחר או מוסר מידע) במידע פנים (מידע שאינו ידוע לציבור, ואילו נודע לציבור היה בו כדי להביא לשינוי משמעותי במחיר נייר הערך של החברה).
החוק מגדיר גם מתי לא ישא אדם באחריות פלילית לשימוש במידע פנים.
להרחבה עיינו בערך מידע פנים.
אדם הניע או ניסה להניע אדם לרכוש או למכור נייר ערך ועשה זאת בצורה מניפולטיבית - באמירה כוזבת או מטעה או בהסתרת עובדות.
אדם השפיע בדרכי תרמית על השער של נייר הערך.
עבירת עובד חבר בורסה – עובד חברה החַבֵרה בבורסת ת"א, חייב למכור ולקנות נייר ערך או נייר ערך המיר - רק במסגרת הבורסה, בכתב, דרך הממונה עליו, יום מראש, בחשבון המנוהל בסניף אחד בלבד של חבר הבורסה ועל שמו של העובד.
נייר לקמוס (מכונה גם נייר ליטמוס; בגרמנית: Lackmus; באנגלית: Litmus) הוא נייר מיוחד העשוי מתמציות צבע שנלקחו מחזזיות.
הוא משמש לרוב כאינדיקטור pH, על מנת לבדוק האם חומר מסוים הוא חומצה או בסיס.
נייר לקמוס קיים בשלושה צבעים: אדום, כחול וסגול.
נייר לקמוס כחול הופך אדום במגע עם חומר חומצי, ואילו נייר לקמוס אדום הופך כחול במגע עם חומר בסיסי.
נייר לקמוס נייטרלי הוא סגול.
ניתן לייצר נייר לקמוס גם מתמיסות מימיות שמתפקדות באופן דומה.
השימוש הראשון המתועד בנייר לקמוס היה בשנת 1300 לספירה, על ידי האלכימאי הספרדי ארנולדוס דה וילה נובה.
מהמאה ה-16 ואילך, הצבע הכחול נלקח מחזזיות שונות, בעיקר באזור הולנד.
מקור השם העברי (המקובל גם בגרמנית ובשפות אחרות, אך לא באנגלית) בשפה ההולנדית: לאק (ורנית) + מוס (חזזית).
נייר לקמוס כחול ישנה את צבעו לאדום בסביבה חומצית (pH נמוך מ-4.5), ואילו בסביבה בסיסית (pH גדול מ-8.3) יישאר כחול (ערכי ה-pH מציינים את רגישותו של נייר הלקמוס; מבחינת ההגדרה הכימית pH גבוה מ-7 הוא בסיסי ונמוך מ-7 - חומצי).
השימוש העיקרי בנייר לקמוס הוא לקביעה האם תמיסה היא חומצית או בסיסית.
נייר לקמוס מגיב באופן מיידי בטמפרטורת החדר.
ישנם סוגים שונים של נייר לקמוס: כאלה המודדים ערכים רק בטווח החומצי או רק בטווח הבסיסי, כאלה המודדים את כל טווח הערכים, נייר שרק מבדיל בין בסיס לחומצה.
לקמוס יכול להימצא בסוגים שונים של חזזיות.
נייר טואלט (מצרפתית Papier de toilette, "נייר שירותים") הוא מוצר מנייר טישו שעיקר תכליתו הוא ניקוי פי הטבעת לאחר עשיית צרכים, ומשמש גם לקינוח האף וניגובו או לניגוב כללי.
לרוב, הנייר עדין ורך, על מנת למנוע חיכוך או גירוי בעת השימוש.
נייר טואלט שונה בהרכבו מממחטת נייר.
הוא מתוכנן כך שיתפרק במגע עם מים, על מנת למנוע סתימות במערכת הביוב.
סוגים אחדים של נייר טואלט נועדו להתפרק בבורות שופכין, ואילו אחרים - לא.
נייר זה משמש גם לניגוב האף בעת הצורך.
משום כך נהגו לכנותו בעבר "נייר אף".
ברומא העתיקה נעשה שימוש בספוג על מקל, אשר לאחר השימוש הוחזר לדלי ובו מי מלח.
ב-21 בדצמבר 1891 נרשם הפטנט על נייר הטואלט.
נייר הטואלט הפך במאות ה-19 וה-20 למצרך יומיומי בכל רחבי העולם.
חשיבותו הוכחה כאשר הקומיקאי ג'וני קרסון סיפר בתוכניתו בדיחה תמימה על מחסור אפשרי בנייר טואלט.
בעקבות הבדיחה נרשמה בהלת קניות, שגרמה למחסור אמיתי בנייר הטואלט.
בגליל הנייר המודרני לרוב מוטבעים עיטורים בצידו החיצוני.
עיטורים אלו משמשים לעיתים לזהות את המותג.
בתלמוד (שבת פ"א) מסופר על קינוח עם צרורות, "אבנים מקורזלות" (אבנים מחודדות בצד אחד) ו"פרפיסא" (צמח שגדל בעציצים).
שומרי שבת משתמשים בשבת אך ורק בנייר טואלט חתוך מראש, כדי להימנע ממלאכת קורע וממלאכת מחתך (לפי חלק מהדעות), שהן מל"ט מלאכות האסורות בשבת.
לשם כך ניתן להשתמש בנייר טואלט רגיל, אותו קורעים לפני השבת בכמות מספקת.
יצרני נייר טואלט בישראל מייצרים גם נייר חתוך מראש, המותאם מלכתחילה לשימוש בשבת.
ובכך נותנת מענה לדרישה הלכתית נוספת.
על חבילות נייר טואלט כשרות נאמר שהן נעשו "ללא חילול שביעי" כלומר שהמפעל שומר שבת, אלא שהמילה "שבת", שהיא אחד משמות האל לא מופיעה ככזו אלא בכינוי שביעי על מנת למנוע את ביזוי המילה שבת.
לעיתים מופיע על החבילה רק הכיתוב ש"ש (שומר שביעי).
כיוון שהמינוח "אשר יצר" משמש כלשון נקייה לציון עשיית צרכים (על פי ברכת אשר יצר הנאמרת עם סיומם), כונה בעבר נייר הטואלט ביידיש "אשר יצר פּאפּיר", דהיינו, נייר אשר יצר.
נייר דבק הוא רצועת נייר שבצידה האחד נמצא דבק אורגני יבש.
כדי להשתמש בנייר זה יש להרטיב את הדבק בצד הדביק ולאחר מכן להצמידו למקום בו רוצים להדביקו.
נייר דבק משמש היום בעיקר לבולי דואר ולחיבורי קופסאות קרטון ומוצרי אריזה מנייר.
בעבר שימש לתיקון של ניירות קרועים ולמדבקות.
סרטים דביקים עשויים נייר דבק היו גם בשימוש משרדי.
יתרונו של נייר הדבק הוא בכך שלאורך זמן הדבק שלו לא מתייבש, נחלש ונושר כמו המדבקות הנדבקות מעצמן.
כן אפשר בקלות להמיסו במים, זאת בניגוד לניירות או הסרטים הדביקים הנפוצים כיום, הגורמים נזק לאובייקט המודבק.
חסרונו של נייר הדבק הוא ששקיפותו מוגבלת ובדרך כלל הוא אטום.
נייר דבק השקוף שווק לראשונה על ידי חברת 3M בשנת 1930.
ניירות זיגלסקי הוא כינויה של שיטת "הניירות המנוקבים", המאפשרת לפענח הודעות אניגמה מוצפנות.
השיטה שימשה את המפענחים הפולנים בביורו שיפרוב לפני מלחמת העולם השנייה וכן את הקריפטוגרפים הבריטים בבלצ'לי פארק במהלך המלחמה.
הכינוי "ניירות זיגלסקי" ניתן לשיטה כיוון שהומצאה על ידי קריפטוגרף פולני בשם הנריק זיגלסקי, באוקטובר 1938.
השיטה כרוכה בהצמדת מספר ניירות שכל אחד מהם מכיל שבכה של חרירים במיקומים שונים.
יש ליישר את הניירות אחד ביחס לשני ואז להאיר במנורה מתחת לניירות.
כך נפסלו מספר רב של צירופי מפתחות אפשריים של האניגמה.
אם התצורה הייתה נכונה ואם היה מספיק מידע, היה נותר פתח אחד שהוביל לפענוח.
בדומה לשיטת "קטלוג הכרטיסים" של מריאן רייבסקי, הייתה שיטת ה"ניירות המנוקבים" בלתי תלויה במספר חיבורי התקעים.
ייצור הניירות על ידי הביורו שיפרוב נעשה על ידי המתמטיקאים-קריפטוגרפים עצמם, תוך שימוש בסכיני גילוח ועל כן ארך זמן רב.
עד ה-15 בדצמבר 1938 הסתיים רק שליש מהעבודה.
בתאריך זה הכניסו הגרמנים לשימוש את הרוטורים IV ו-V וכך האריכו את משך העבודה שנדרשה על מנת לייצר את הניירות פי עשרה, שכן כעת נדרשו פי עשרה יותר ניירות עבור 60 צירופים אפשריים של רצפים במכונת אניגמה שבה בוחרים שלושה מתוך חמשת הרוטורים.
בסוף שנת 1939, כחודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שיתפו הפולנים את צרפת ובריטניה בהישגי פיענוח צופן האניגמה.
שיטת ניירות זיגלסקי הייתה חלק מהמידע שחשפו הפולנים בפני שתי המדינות.
בבלצ'לי פארק נעשה ייצור שתי קבוצות של הניירות באופן ממוכן.
הממונה על האגף שהיה אמון על הייצור היה ג'ון ג'פריס.
הניירות כונו בבלצ'לי "נטס" (בעברית:רשתות) אולם לאחר מכן הם כונו "ניירות ג'פריס".
ייצור קבוצת הניירות הראשונה הסתיים בדצמבר 1939, וב-28 בדצמבר 1939, הועבר חלק מהקבוצה השנייה לקריפטוגרפים הפולנים, שהספיקו לברוח מפולין הכבושה ל"PC Bruno" שבפאתי פריז.
ייצור הניירות שעוד נותרו הסתיים ב-7 בינואר 1940 והם שוגרו לצרפת על ידי אלן טיורינג מיד לאחר מכן.
הקריפטוגרף מריאן רייבסקי מעיד: "בעזרתם המשכנו לפענח את המפתחות היומיים של האניגמה."
הניירות אפשרו לפולנים לבצע את פיענוח האניגמה הראשון שלהם בזמן המלחמה כבר ב-17 בינואר 1940.
במאי 1940 שינו הגרמנים פעם נוספת את נוהלי קידוד מפתחות ההודעות (למעט באזור נורווגיה).
לאחר מכן הפכו הניירות לחסרי תועלת לחלוטין.
נייר ערך מגובה משכנתה (mortgage-backed security או MBS) הוא נייר ערך אשר התזרים העתידי שלו מגובה על ידי קרן ותשלומי הריבית של קבוצת משכנתאות.
במשכנתאות לצורך מגורים בארצות הברית קיימת אפשרות לשלם יותר מתשלום החובה החודשי או לשלם את כל יתרת המשכנתה.
מסיבה זו תזרים החזרי הריבית של המשכנתה אינו ידוע מראש באופן ודאי, ולכן הוא משקף סיכון נוסף למשקיע בנייר ערך זה.
ישנו סוג ספציפי של נייר ערך מגובה משכנתה הנקרא "נייר ערך מסחרי מגובה משכנתה" אשר מגובה על ידי מקרקעין מסחרי או בנייני מגורים.
מקרקעין אלו מגוונים עם הלוואות ארוכות (חמש שנים ומעלה), אשר בדרך כלל מציעות ריבית קבועה עם הגבלות על תשלום מראש, ועם הלוואות קצרות (שנה עד שלוש שנים) המציעות בדרך כלל ריביות משתנות וללא הגבלות על התשלום מראש.
ניירות ערך אלו היו מבין הגורמים העיקריים להתפתחות משבר הסאבפריים.
נייר ערך הָמִיר הוא נייר ערך הניתן להמרה בנייר ערך אחר או בניירות ערך אחרים, בהתקיים תנאים מסוימים.
בבורסה לניירות ערך נסחרים מספר סוגים של ניירות ערך המירים, בהם כתבי אופציה ואיגרות חוב להמרה.
המשקיע רואה את כלי ההמרה למניה כערך מוסף אשר נותן חשיפה לצמיחה עתידית של החברה.
במועד הנפקתם מבטיחים מוצרים אלו מחיר מופחת עבור המניה במקרה של כתב אופציה, או ריבית במקרה של איגרת חוב.
מאפיינים של ניירות ערך המירים
יחס ההמרה – קובע את מספר המניות שתתקבלנה מהמרה של יחידת נייר ערך המיר אחת.
תקופת ההמרה – יכולה להיות יום מסוים או תקופה.
כפיית המרה – במקרים מסוימים יכול נייר הערך לכלול אופציה כזו שבה החברה יכולה לכפות את ההמרה על מחזיקי נייר הערך.
הגנות על מחזיק נייר הערך – לעיתים החברה מנפיקה מניות הטבה, אשר מורידות את הערך הכספי של כל מניה.
פרמיית המרה – זהו ההפרש בין השווי ההוגן של נייר הערך ההמיר ובין השער התאורטי שלו (שער המניה שיתקבל מההמרה חלקי שער המניה).
כתב אופציה (Warrant) הוא נייר ערך המיר, המאפשר לרכוש מניה בשני תשלומים – בעת הרכישה ובעת מימושו (המרתו) למניה.
כתב האופציה מקנה למחזיק זכות לרכוש מניה במחיר ידוע מראש שפורסם בתשקיף ("מחיר המימוש").
אם מחיר המימוש נמוך ממחיר המניה בשוק – כתב האופציה נמצא "בתוך הכסף" וכדאי למשקיע לממש את האופציה למניה.
אם מחיר המימוש גבוה ממחיר המניה בשוק, כתב האופציה נמצא "מחוץ לכסף" ולא כדאי למשקיע לממש את האופציה למניה.
לכל כתב אופציה הנסחר בבורסה אורך חיים מוגבל, בדרך כלל בין שנה לארבע שנים, שלאחריו הוא פוקע.
מניה המתקבלת ממימוש כתב אופציה היא מניה חדשה שהחברה מנפיקה עבור המממש.
מימוש האופציה בעבור החברה הוא גיוס כסף נוסף.
מחזיק האופציה רשאי לממש את זכותו במהלך חיי כתב האופציה.
בתום חיי האופציה, פוקע תוקפה, היא לא שווה דבר, לא ניתן להמירה למניה ואף לא ניתן לסחור בה.
ישנם גם כתבי אופציה המאפשרים המרה לניירות ערך אחרים, כמו איגרות חוב או איגרות חוב להמרה.
שטרי הון הם ניירות ערך המירים הניתנים להמרה למניות.
הם דומים מאוד לכתבי אופציה, אולם, בדרך כלל, אין להם מחיר מימוש או תאריך פקיעה.
לפיכך, כל התמורה שהתאגיד מצפה לקבל, עבור ההקצאה העתידית של המניות שתבוצע בעת המרת שטר ההון, משולמת לתאגיד כבר בעת הקצאת שטר ההון עצמו.
יש להבחין בין שטרי הון שהם ניירות ערך המירים לבין ניירות ערך אחרים המכונים "שטר הון", כגון סוג של אג"ח המונפק בדרך כלל על ידי בנקים.
איגרת חוב להמרה (Convertible Bond) היא למעשה איגרת חוב המשולבת עם כתב אופציה הניתן להמרה למניה.
ההמרה מתבצעת לפי יחס שנקבע מראש ופורסם בתשקיף, המשקף את מספר איגרות החוב להמרה שיש להמיר על מנת לקבל מניה אחת ("יחס ההמרה").
יתרונן של האג"ח להמרה הוא, שהן משלבות סיכוי לרווח במסלול המנייתי, כאשר המניה עולה, עם סיכון מוגבל במסלול איגרת החוב, כאשר המניה יורדת.
גם לאג"ח להמרה תקופת חיים מוגבלת וידועה, שבסופה יכול המשקיע לקבל את ההשקעה בחזרה בתוספת תשלומי הריבית המגיעים למחזיקי אג"ח רגילות, או להמיר את האג"ח במניות ביחס ההמרה.
הנפקת אג"ח להמרה מאפשרת לחברה לגייס הלוואות בריבית נמוכה יותר מאיגרות חוב רגילות בשל הזכות הנוספת אותה מקבל המשקיע.
מנקודת המבט של המנפיק קיימים מספר יתרונות בהנפקת אג"ח להמרה.
ראשית, בדרך כלל אג"ח להמרה נושאות ריבית מופחתת בהשוואה לאג"ח שאינן להמרה.
שנית, האפשרות שאיגרות החוב יומרו למניות וכך ימחק החוב של החברה (בעת ההמרה, ההון העצמי של החברה גדל בשיעור הקיטון בהתחייבויות שלה).
שלישית, ההטבה של אפשרות ההמרה למניה מוסיפה לאטרקטיביות של האיגרת והופכת את גיוס הכספים לפשוט יותר.
כמו כן, חלוקת אופציות למנהלים מהווה תמריץ משמעותי עבור המנהלים (אם מחיר המניה עולה), תוך שאינה עולה כסף (ישירות) לבעלי המניות.
קיימות מניות שניתן להמירן למניות מסדרה אחרת.
זה המצב, למשל, בסוגים מסוימים של מניות בכורה אשר מקנות לבעליהן את הזכות להמירן למניות רגילות.
נייר כסף, הוא גיליון מתכת דק העשוי מבדיל .
נייר הפח הוחלף לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי נייר אלומיניום זול ועמיד יותר, שעדיין מכונה "נייר כסף" באזורים רבים (דוגמה לכינוי שגוי).
נייר כסף עשוי מגיליון דק של פח היה זמין מסחרית לפני המוצר המקביל לו מאלומיניום.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, נייר כסף היה בשימוש נפוץ, וישנם אנשים שממשיכים להתייחס למוצר החדש בשם הישן.
נייר כסף נוקשה יותר מנייר אלומיניום.
הוא נוטה לתת טעם קל של פח למזון העטוף בו, וזו הסיבה העיקרית שהוא הוחלף במידה רבה באלומיניום ובחומרים אחרים לעטיפת מזון.
בגלל עמידותו בפני אִכּוּל, עמידותו בפני חמצון, זמינותו, עלותו הנמוכה, רעילותו הנמוכה וגמישותו הקלה, נייר כסף שימש כסתימה לחורים בשיניים לפני המאה ה-20.
הקלטות האודיו הראשונות על גלילי פונוגרף נעשו על נייר כסף.
נייר סינון הוא נייר חדיר למחצה המוצב בניצב לכיוון זרימת נוזל או גז, ומשמש לסינון מוצקים מהנוזל או הגז הזורמים.
ניירות סינון מיוצרים בקשת רחבה של ערכים לתכונות כגון נקבוביות, עוצמת הרטבה, קצב זרימה, יעילות, קיבולת ועוד.
ישנם שני מנגנונים של סינון עם נייר:
"סינון נפחי" - בו נלכדים החלקיקים בגוף הנייר ועל כן, מתאים לעבודה עם נוזלים.
"סינון שטחי" - בו נלכדים החלקיקים על פני השטח ועל כן מתאים לעבודה עם מוצקים.
אחד השימושים הנפוצים של נייר הסינון הוא חליטת תה (או צמחים אחרים) באמצעות תיון.
נייר סינון משמש גם להכנת קפה באמצעות מכונת קפה.
נייר הסינון יכול לשמש גם במכשירים כמו שואב אבק.
בשיטה זו האבק נשאב ונכנס אל השקית העשויה בד או נייר סינון מיוחד.
כל האבק/ליכלוך נשאר בשקית שלוכדת אותו ואילו האוויר יוצא החוצה.
במערכת הזרקת דלק מסנן הדלק (Fuel filter) נקרא בעגה 'פילטר דלק', הוא מסנן העשוי נייר סינון המותקן בין משאבת הדלק לבין צינור החלוקה.
בניסויי מעבדה והדגמות עם תא אלקטרוכימי, משתמשים בנייר סינון ספוג במלח כגשר מלח במקום צינור זכוכית בצורת U שהוא אביזר יקר ומורכב יותר.
נְיָר פֶּחָם (ידוע בישראל כנייר קופי, נְיָר עִתּוּק או נייר העתקה) הוא נייר המשמש להכנת עותק אחד או כמה עותקים בו זמנית.
הנייר מצופה בצד אחד בשכבה של פחם או דיו יבש בצבע שחור (קיימים גם ניירות העתקה בצבע כחול).
את הנייר מניחים בין שני ניירות.
רישום בנייר העליון מועתק אל הנייר התחתון.
בצורה זו אפשר להכין עותק אחד או יותר.
נייר פחם היה נפוץ בעבר אולם כיום הוחלף בעיקר על ידי נייר כימי או שימוש באמצעים אלקטרוניים כגון צילום מסמכים.
הנייר עדיין בשימוש במקרים בהם עותקים מיידית של מסמכים בכתב נחוצים.
דוגמאות לכך הן קבלות בנקודת המכירה או הודעות קנס.
הנייר משמש גם לעטיפת תכולת מעטפות בעיקר בשל אטימותו לאור.
נייר אפייה הוא נייר המבוסס על תאית, לרוב נייר פרגמנט, המשמש באפייה כמשטח מונע הידבקות לשימוש חד פעמי אשר אינו נשרף גם בטמפרטורות גבוהות יחסית בתוך תנורים ביתיים.
המקור לשם הנייר הוא סוג הנייר שהיה עשוי מעורות של חיות שהיה בייצור נרחב מאוד בעיר פרגמון שביוון, אם כי לא שם הומצא על פי ממצאים ארכאולוגיים.
שם סוג זה התגלגל דרך הלטינית (pergamenum) למילה האנגלית Parchment.
נייר הפרגמנט המודרני מיוצר על ידי הזרמת גיליונות העשויים מעיסת נייר דרך אמבט של חומצה גופרתית (בשיטה הדומה להכנת נייר העתקה), ולעיתים משתמשים באבץ כלורי.
תהליך זה ממוסס באופן חלקי או הופך את הנייר לעיסה ג'לטינית, תהליך שניתן לבטל את השפעתו על השכבה החיצונית של נייר האפייה על ידי שטיפתם של הכימיקלים החוצה וייבוש הנייר.
תהליך זה מייצר נייר המאופיין בצפיפות ויציבות גבוהים עם עמידות גבוהה בחום, ואנרגיה נמוכה על פני המשטח שהופכת אותו לבלתי דביק וקל לשחרר ממנו מאפים.
נייר אפייה מזכיר במראהו קלף.
המאפיינים, המעניקים לנייר את היכולת להיות בלתי דביק, יכולים להיעשות על ידי נייר המצופה בחומרים משמרי לחות היכולים לעמוד בטמפרטורות הגבוהות בהן משתמשים בתהליך האפייה או הצלייה.
לעיתים משתמשים בנייר העשוי משכבת סיליקון דקה.
ניתן להניח את הנייר על גבי תבנית אפייה, אך נהוג להצמידו בעזרת מעט מאוד מים המונחים על גבי התבנית ומשמשים כחומר "מדביק" בין הנייר לתחתית ודפנות תבנית האפייה, מה שמונע מהנייר מלהתרומם ומקל על העבודה איתו.
הנייר משמש גם כמעטפת לאידוי מוצרי מזון בעזרת סגירתו לצורת שקית, ובישול המזון בתוך סביבה אטומה, המונעת את התייבשותו ונחשבת לבריאה בשל העדר הצורך בשמן.
נייר האפייה יכול להוות תחליף בכל מקום בו נדרש נייר שעווה כבסיס שאינו נדבק, אולם נייר השעווה אינו יכול להוות תחליף לנייר האפייה בתנור, היות שמרכיביו יגרמו ליצירת עשן במהלך האפייה.
נייר שעווה הוא נייר, שתכונתו היא דחיית מים ושומן בזכות אטימתו על ידי ציפוי שני צדדיו בשעווה.
המצאת נייר השעווה מיוחסת לממציא תומאס אדיסון.
לנייר זה שימושים בבישול - שכן מזון איננו נדבק אליו - וכן בעטיפת מזון (כגון כריכים ועוגיות) לשם שמירת טריותו.
בתקופה המודרנית מוכרת גם גרסה של נייר זה, המצופה בסיליקון, בדומה לנייר אפייה.
עם זאת, מקומו במטבח נתפס במידה רבה על ידי ניילון נצמד.
שימושים נוספים של נייר השעווה כוללים דפי מצע למדבקות נייר, כחומר גלם במלאכות-יד וכן לעטיפה לשם הבטיחות של סכינים כגון סכיני גילוח.
נייר לֶטֶש או נייר זכוכית או נייר שיוּף, הוא נייר עבה וחזק המצופה בגרגרי זכוכית או גרגרי חומר שוחק אחר ומשמש לליטוש ולהחלקה של משטחים מוצקים.
הוא משמש לשיוף והסרה של מעט חומר ממשטחים שונים כך שיהיו חלקים יותר (למשל במהלך גימור של עבודות עץ), הסרת שכבה של חומר (למשל הסרת שכבת צבע ישנה מחפץ לקראת צביעתו מחדש), או הפיכת משטח למחוספס יותר (למשל כהכנה למריחת שכבת דבק).
נייר זכוכית גס בדרגה גבוהה עשוי לשמש למשטחים מחוספסים, וככל שהוא עדין יותר הוא משמש להחלקה וליטוש עדינים יותר של המשטח.
השימוש המתועד הראשון בנייר לטש הוא מהמאה ה-13 בסין, אז הוצמדו שברי צדפים, זרעים וחול באמצעות דבק טבעי למטרות שפשוף והסרת חומר.
חומרים נוספים מהם יוּצרו ניירות לטש הם עורות כרישים, מאובנים חיים של דגים מסוימים (מתועד אצל ילידים מקומורו), וצמח השבטבט הגס לאחר בישולו וייבושו (בשימוש מסורתי בקרב היפנים).
הוא נקרא בשם "נייר זכוכית" משום שלעיתים קרובות יוּצר משברי זכוכית קטנים, שקצוותיהם החדים מאפשרים שפשוף וחיתוך יעיל, בעוד חול הוא רך יותר ופחות יעיל בשפשוף גס של חומרים; כיום חלק מניירות הזכוכית לא מיוצרים כלל מזכוכית.
במקרים רבים החומר בו משתמשים הוא צורן קרביד, מוכר גם כ"קרבורונדום" (Carborundum).
לליטוש משטחים מחומר קשה במיוחד, משתמשים ברסיסי יהלום.
ב-1833 החל ג'ון אוקלי מלונדון לייצר נייר לטש באופן תעשייתי במפעלו, בשיטות חדשות.
איזק פישר ג'וניור מוורמונט הציג לראשונה את תהליך ייצור נייר הזכוכית בארצות הברית ב-1834. ב-1921 ייצרה חברת 3M נייר לטש שגבו עמיד בפני מים, בשם "Wetordry".
כדי לאפשר אופני עבודה שונים, קיימים מוצרים ואריזות שונים המבוססים על נייר לטש, ביניהם נייר לטש דו-צדדי, "ספוג לטש", כלומר נייר לטש המודבק לפיסת ספוג כדי להקל על השימוש בו, רצועה סגורה של נייר לטש המשמשת לשיוף מכני, נייר לטש שדבוק לדיסקה רכה המשמשת לשיוף מכני, ועוד.
נייר לטש מאופיין על ידי מספר, שמציין את הגודל הממוצע של החלקיקים.
השיטות הנפוצות שנמצאות בשימוש הן השיטה האמריקאית CAMI, והשיטה האירופית FEPA, מוכרת גם כ-ISO 6344. בשתי השיטות, מספר קטן יותר מציין נייר גס יותר, כלומר בעל חלקיקים גדולים יותר, וההפך - מספר גדול יותר מציין נייר עדין יותר, בעל חלקיקים קטנים יותר.
הדירוג נע בין P12, עם גודל חלקיקים של כ-1800 מיקרומטר (או 1.8 מילימטר), ועד P2500, עם חלקיקים בגודל של 8.4 מיקרומטר.
בדרך כלל הדירוג מודפס על גב גיליון נייר הלטש.
נייר טישו, ובקיצור טישו או טישיו (מאנגלית: Tissue), היא נייר רך המשמש לייצור נייר טואלט, מטפחות נייר ומגבת נייר.
נייר טישו מיוצר מתאית גולמית או מנייר ממוחזר.
נייר טישו מיוצר במכונה לייצור נייר שיש בה גליל ייבוש המחומם בקיטור (מייבש ינקי), ומוקף על ידי אוויר חם.
על הגליל מרססים חומר דביק על מנת להחזיק את העיסה.
נייר קרפ נעשה על ידי "להב הרופא" של הינקי המגרד את הנייר היבש מעל פני שטח הגליל.
מידת ההתקמטות נקבעת על ידי חוזק הדבק, צורתו של להב הרופא, ההבדל בין מהירות הלהב למהירות הסיבוב של הגליל ומאפייני העיסה.
חומר הגלם ממנו מכינים נייר טישו הוא עיסת תאית.
הניירות הטובים ביותר בספיגת מים מיוצרים בתהליך ייבוש, בטכניקה של הזרמת האוויר החם דרך הנייר.
ניירות אלה גם מכילים כמויות גבוהות של עיסת-נייר מולבנת (NBSK) המשמשת כתקן לעיסת נייר, ועיסת-נייר כימותרמית (CTMP) הנוצרת בזכות תהליך ההפקה בחום.
הנייר הנוצר עבה, בעל חוזק מתיחה גבוה גם בהיותו רטוב ויכולת טובה לספיגת מים.
התהליך שבו מיוצרים ניירות כאלה, צורך בערך כפליים אנרגיה לעומת האנרגיה הנדרשת בייבוש רגיל של הנייר.
מאפייני הנייר נקבעים על ידי איכותו והתוספים לעיסה (הן לנייר הבסיס והן לציפויו).
עוצמת המתיחה של נייר רטוב, היא לעיתים קרובות קנה מידה משמעותי לאיכות הנייר.
נייר טישו משמש בדרך כלל לקינוח האף, לניגוב, כמפיות וכנייר טואלט.
נייר שימש למטרות היגיינה במשך מאות שנים, אבל הנייר כפי שאנו מכירים אותו היום יוצר בארצות הברית רק מאמצע 1940. במערב אירופה החל הייצור התעשייתי בקנה מידה גדול בתחילת 1960.
מגבות נייר הן היישום השני בגודלו עבור נייר במגזר הצרכני.
לסוג זה של נייר יש בדרך כלל משקל בסיס של 20–24 גרם למטר רבוע.
בדרך כלל מגבות נייר עשויות משתי שכבות נייר המחוברות יחדיו.
סוג זה של נייר יכול להיות עשוי מ-100% עיסת כימיקלים, 100% סיבים ממוחזרים או משילוב של השניים.
בדרך כלל, סיבים מחומרים כימיים נמצאים בתוך מגבת הנייר כדי לשפר את חוזקה.
מטפחת נייר היא נייר רך, סופג, לשימוש חד-פעמי, המותאם לקינוח האף, לניגוב ולניקוי קל.
הנייר נמכר בדרך כלל באריזות, עליהן מופיע כיתוב המסביר כי המוצר נועד להקלה באמצעות סילוק הנזלת מהאף.
ממחטות האף הראשונות הוצגו ב-1920. הממחטות השתנו לאורך השנים, במיוחד ברכותן ובחוזקן, אבל העיצוב הבסיסי שלהן נותר קבוע.
אדם במערב אירופה משתמש בממוצע ב-200 ממחטות נייר בשנה, שנועדו גם למגוון רחב של פונקציות "אלטרנטיביות", כגון טיפול בפצעים קלים, ניקוי פנים וידיים וניקוי משקפיים.
גלילי נייר טואלט היו קיימים מאז סוף המאה ה-19. כיום, יותר מ-20 מיליארד גלילים של נייר טואלט נמצאים בשימוש מדי שנה במערב אירופה.
נייר עטיפה הוא סוג של נייר דק ושקוף המשמש לעטיפה ולריפוד של פריטים שבירים.
מפיות שולחן עשויות לעיתים מנייר טישו.
אלו עשויות מאחת עד ארבע שכבות ובמגוון איכויות, גדלים, קפלים, צבעים ותבניות בהתאם לשימוש המיועד ולאופנות הרווחות.
הרכב חומרי הגלם משתנה, ונעשה שימוש בנייר ממוחזר.
מתוך סך הייצור העולמי המוערך בכ-21 מיליון טונות של נייר, אירופה מייצרת כ-6 מיליון טונות.
השוק האירופי לנייר טישו מגלגל מחזור של כ-10 מיליארד אירו בשנה.
הוא גדל בקצב של 3% בערך ומהווה כ-23% מהשוק העולמי.
מכלל תעשיית הנייר, ממחטות הנייר מהוות כ-10% מהשוק.
בצפון אמריקה, צריכת ממחטות הנייר לנפש היא בערך פי שלושה מאשר באירופה.
באירופה, התעשייה מיוצגת על ידי האיגוד המקצועי, סימפוזיון ממחטות הנייר האירופי (ETS).
חברי ETS מייצגים את רוב יצרני ממחטות הנייר ברחבי אירופה (כ-90% מהייצור הכולל באירופה של ממחטות נייר).
ETS נוסד ב-1971 והוא ממוקם בבריסל משנת 1992.
תעשיית נייר טישו עושה ככל יכולתה כדי למזער את הנזקים לסביבה.
46.5% מחומרי הגלם בתעשיית הנייר הם חומרים ממוחזרים.
התעשייה עושה שימוש בדלק ביולוגי (כ-50% מהאנרגיה העיקרית שלה) המהווה חיסכון גדול מאוד באנרגיה.
צריכת האנרגיה של תעשיית הנייר ירדה ב-16% וצריכת החשמל ירדה ב-11%, בשל אמצעים שננקטו, כגון שיפור תהליכי הטכנולוגיה ושימוש בחום ובלחץ משולבים (CHP).
פליטת פחמן דו-חמצני מדלקים מאובנים ירדה ב-25% עקב השינויים בתהליך הייצור הקשורים בשימוש ובניצול מוגבר של דלק דל בפחמן.
מעבר לכך, רוב מוצרי הנייר מבוססי עץ, מוחזרו לשימוש נוסף ולייצור דלק אורגני.
EDANA, גוף הסחר של תעשיית מוצרי ההיגיינה הסופגים הלא ארוגים (הכוללת מוצרים כגון מגבונים ביתיים לשימוש בבית), החל לדווח מדי שנה, מאז 2005 על השפעת התעשייה על הסביבה.
מהנתונים ניתן ללמוד כי פחות מאחוז אחד ממוצרי העץ המסחריים זיהם את הסביבה וכי אחוז הפסולת המוצקה הלא עירונית, הוא פחות מ-0.5%.
גם הפסולת העירונית המוצקה (MSW), מגיעה למקסימום 2% בלבד.
זהו נתון מרשים ביחס לניירות רגילים (דפים למדפסת, לדוגמה), פסולת גינה ופסולת מזון, שבהם אחוז הפסולת המוצקה נע בין 18 ל-20 אחוזים.
כיום יש כבר עניין רב בשימוש בסיבי נייר ממוחזרים כדי לייצר נייר טישו חדש.
עם זאת, השאלה אם שימוש זה תורם לסביבה יותר מאשר ייצור נייר באמצעות סיבים חדשים נשארה פתוחה.
מתוך ממצאים של המחקרים עולה שישנם יתרונות וחסרונות סביבתיים הן בשימוש בסיבים חדשים והן בסיבים ממוחזרים.
סך ההשפעות הסביבתיות משתנה ממקרה למקרה ולא ניתן לנסח כללים מקיפים לכל המצבים.
מאפיינים העלולים להשפיע על כדאיות השימוש של כל אחד מהסוגים כוללים למשל את מיקומו של מפעל הנייר, זמינותה של טחנה לטחינת סיבים בקרבת מקום, אפשרויות אנרגיה (לדוגמה, דלקים מזהמים מול דלקים שמזהמים פחות) וניצול הפסולת.
ישנן אפשרויות למיזעור ההשפעות הסביבתיות בשימוש בכל סוג של סיבים.
סיבים ממוחזרים מבטלים את הצורך בייבוש תרמי של סיבים או הובלה למרחקים ארוכים של עיסת נייר העשויה תאית.
כתוצאה מכך יש חיסכון בדלק.
שימוש בפסולת נייר, מונעת בזבוז משאבים וזיהום הסביבה.
בחירת הנייר הממוחזר נעשית בהתאם לצורכי המוצר הסופי, כך שניתן לבחור את תהליך המחזור היעיל ביותר.
שימוש במקורות חומרי הגלם תוך שמירה על נוהלי ייעור בהתאם לשיטות החוקיות המקובלות.
השימוש יוצר הזדמנויות ליצירת מקורות חדשים של אנרגיה, כדי להגדיל את השימוש בביומסה של הדלקים ולהפחתת פליטות של פחמן דו-חמצני.
התועלת בעת שימוש באחד משני סוגי הסיבים
שיפור יעילות האנרגיה בייצור ממחטות נייר.
השימוש יוצר הזדמנויות לבחינת חלופות אנרגיה שונות, שמקורן אינו מבוסס על דלקים מאובנים, עבור ייצור ממחטות הנייר.
יצירת הזדמנויות לחקירת מערכות פינוי חלופיות למוצר, על מנת למזער את ההשפעה הסביבתית של מוצרים משומשים.
איחוד תעשיות הנייר האירופאי, פרסם בשנת 2002 דו"חות המתמקדים בהמלצות לשימור הסביבה.
מהדוח"ות עולה כי "קצת למעלה מ-60% מפסולת הנייר המיוצרת באירופה, מגיעה מטחנות מוסמכות הפועלות תחת סטנדרטים בינלאומיים".
ישנן מספר "תוויות-אקולוגיות" שתוכננו כדי לסייע לצרכנים לזהות ממחטות נייר העומדות בסטנדרטים סביבתיים.
שימוש במדבקת "התווית האקולוגית" הוא חלק אינטגרלי מהמדיניות הלאומית הסביבתית שהתקבעה בסוף שנות השבעים.
התוכנית הלאומית הראשונה הייתה ביוזמת 'מלאך כחול' הגרמני שבעקבותיו הצטרף בשנת 1989 'הברבור הנורדי'.
בשנת 1992 אימץ את היזמה, גם הארגון לתיוג סביבתי האירופי, הידוע יותר בשמו 'פרח האיחוד האירופי' (EU Flower).
היוזמות הללו נועדו לתמוך בפיתוח המוצרים, באיזון סביבתי, וביצירת קריטריונים חברתיים כלכליים.
ישנם שלושה סוגים של תוויות, המודבקות על אריזת ממחטת הנייר בהתאם לדירוגה האקולוגי, כפי שהוגדר על ידי ISO (ארגון התקינה הבינלאומי).
הקריטריונים לתווית אקולוגית זו, נקבעו על ידי צד שלישי (לא של היצרן), והם מבוססים על מחזור החיים של המוצר ("life cycle1").
תווית זו מתבססת על ההצהרות של היצרנים או של הקמעונאים.
בתווית השלישית ישנה הצהרה (EPDs) - המספקת פרטים כמותיים אודות השפעת המוצר על הסביבה בהתבסס על מחזור החיים שלו.
זוהי הצהרה עצמאית הניזונה מהנתונים המסופקים על ידי חברות הייצור והיא מגובה בלוגו המאמת את הנתונים.
נייר בריסטול הוא נייר ללא ציפוי עם גימור מכונה.
בניגוד לסבור, הוא לא קרוי על שם העיר בריסטול בדרום-מערב אנגליה, אלא על שם .
ניירות בריסטול עשויים להיות מדורגים לפי מספר השכבות שהם מכילים, או על ידי הצפיפות שלהם.
נייר הבריסטול הנפוץ הוא בדרך כלל לבן, אם כי קיימים גם בצבעים שונים רבים.
נייר בריסטול משמש להדפסת מסמכים, חוברות ועלוני קידום מכירות.
הוא משמש גם עבור כריכה רכה של ספר או קטלוג, תיקיות קבצים, תגים וכן כרטיסים.
שימוש נוסף הוא עבור דגמים מוקטנים.
חלק מהתלמידים משתמשים בסוג זה של נייר, על מנת לבנות מודלים בקנה מידה שלהם.
רובד בריסטול דק מספיק כדי להיות שקוף, ועובי של שניים עד שלושה רובדי בריסטול הם הפופולריים ביותר.
נייר בריסטול משמש לשרטוט טכני, איור ושאר אמנות דו-ממדית.
הוא מספק שני משטחי עבודה – מלפנים ומאחור.
איכות זו מבדילה אותו מלוח המחשה, שבו יש רק משטח עבודה בחזית.
נייר ערך למוכ"ז (Bearer security) הוא נייר ערך המגולם במסמך סחיר (שטר).
העברת נייר ערך למוכ"ז (ר"ת של "למוסר כתב זה") מתבצעת על ידי מסירה פיזית של השטר.
למעשה, זו פיסת נייר שהאוחז אותה הוא הבעלים של נייר הערך.
בכך, נייר ערך למוכ"ז שונה מנייר ערך על שם, שהבעלות בו מתועדת במרשם מרכזי אחד, המנוהל בידי התאגיד המנפיק.
בניגוד לנייר ערך למוכ"ז, העברת נייר ערך על שם דורשת פעולה (כגון רישום ההעברה במרשם בעלי ניירות הערך) שאינה מסירה פיזית בלבד.
שני הסוגים הנפוצים של ניירות ערך למוכ"ז הם מניות למוכ"ז (bearer shares) ואג"ח למוכ"ז (bearer bonds).
ניירות ערך למוכ"ז שונים ממסמכים סחירים למוכ"ז שאינם נייר ערך, כגון שטר למוכ"ז (קרי, שטר חליפין למוכ"ז, שיק למוכ"ז או שטר חוב למוכ"ז) או שטר מטען למוכ"ז.
ניירות ערך למוכ"ז מופיעים במרשמי ניירות הערך (כגון מרשם בעלי המניות) של החברה שהקצתה אותם.
בניגוד לניירות ערך על שם, אין תיעוד של שמות הבעלים עצמם (שאינם ידועים לחברה), אלא רישום של כמות ניירות הערך למוכ"ז הנמצאים במחזור, של תאריך ההקצאה ושל מספור השטרות.
ככלל, כל סוג של נייר ערך יכול להתקיים בצורת נייר ערך למוכ"ז.
מניות ואג"ח הם שני סוגי ניירות הערך העיקריים המוקצים למוכ"ז.
ישנם ניירות ערך שכמעט אין טעם להקצותם בדרך זו, מכיוון שהם קצרי-מועד.
אם תוקפם יפוג מבלי שנעשתה פעולת מימוש מסוימת, בעליהם יחזיק נייר חסר ערך.
כאלו הם, למשל, כתבי אופציה.
ניירות ערך למוכ"ז אינם חייבים להוות סדרה (class) נפרדת בהון התאגיד.
אין כל קשר בין חלוקת המניות לסדרות (מניות של אותה חברה, עם זכויות צמודות שונות; לדוגמה, מניות רגילות לעומת מניות יסוד) לבין יצוגן בדרך של מניות למוכ"ז או מניות על שם.
אפשר שלחברה יהיו מניות מסדרה אחת בלבד, חלקן מניות על שם והחלק האחר – מניות למוכ"ז.
כל אותן מניות מקנות את אותן זכויות.
ההבדל היחיד נעוץ באופן מימוש הזכות.
בעוד שבנוגע למניות על שם, החברה יודעת את זהות בעל המניה ויכולה לפנות אליו על מנת לקיים אירועי מימוש זכות – תשלום דיווידנד או זכות כלכלית אחרת, כינוס אספה כללית וכדומה – הרי בעל מניה למוכ"ז נדרש לפנות בעצמו לחברה ולהציג את שטר המניה כדי לקבל את הזכויות הנובעות ממנו.
חוק החברות של ישראל מסדיר סוגיות אחדות הקשורות למניות למוכ"ז ולניירות ערך למוכ"ז בכלל.
החוק דן בסוגיות אלו בארבעה הקשרים שונים (סעיף ההגדרות; הפרק העוסק במרשם בעלי המניות; הפרק העוסק בהגדרת בעל מניות; הסימן העוסק בהעברת ניירות ערך).
החוק מגדיר "נייר ערך למוכ"ז" כ"נייר ערך שתמורתו המלאה שולמה לחברה ושהוצא בשלו שטר המעיד על כך".
החוק מבחין בין "נייר הערך" עצמו לבין ה"שטר", שהוא המסמך הפיזי המגלם אותו.
הדרישה, שרק נייר ערך שתמורתו שולמה במלואה יוכל להיות נייר ערך למוכ"ז, נובעת מחוסר היכולת להתחקות אחר הבעלים של הנייר אחרי ההקצאה.
לכן, לא ניתן לדרוש את התשלום במנות; יש לקבלו במלואו ורק אז להקצות את הנייר.
השימוש במונח "שטר" כפשוטו מצביע על כך שהחוק רואה את שטר נייר הערך למוכ"ז כמסמך סחיר לכל דבר, שחלים עליו דיני השטרות הכלליים.
קביעה זו מעוגנת בשתי הוראות נוספות בחוק החברות: "אחיזה בשטר היא ראיה לכאורה לבעלות בו" ו"נייר ערך למוכ"ז הוא מסמך סחיר, שהעברתו היא במסירת השטר לידי הנעבר".
החוק ממשיך ודן במניות למוכ"ז.
נעשית שוב הבחנה בין המונחים "שטר מניה" ו"מניה למוכ"ז", כאשר החוק מגדיר "שטר מניה" כ"שטר המציין שהמחזיק בו הוא בעל מניה למוכ"ז".
כדי שחברה תוכל להקצות מניות למוכ"ז, חייבת להימצא הרשאה לכך בתקנון שלה.
הקביעה המהותית החשובה ביותר של חוק החברות בנוגע למניות למוכ"ז היא שהאוחז בשטר מניה הוא בעל מניה לכל דבר.
זאת, בניגוד למצב ששרר בימי פקודת החברות, אז היו ספקות באשר למעמדו של בעל מניה למוכ"ז ונמצאו חברות בהן רק מי ששמו הופיע במרשם בעלי המניות נחשב לבעל מניה.
גם באותה תקופה, ניתן היה לקבוע במסמכי ההתאגדות שבעל מניה למוכ"ז הוא בעל מניה לכל דבר ועניין.
בחברות רבות אכן קבעו כך.
חוק החברות ביטל את ההבחנה בין צורות שונות של מניה לעניין מעמדו של בעליה.
החוק קובע כי שר המשפטים רשאי להתקין תקנות בדבר הנוסח והצורה של שטרי מניה, אך עד היום לא הותקנו תקנות כאלה.
החוק מפרט את האופן בו יש לרשום מניות למוכ"ז במרשם בעלי המניות: יצוינו "עובדת הקצאתן של מניות למוכ"ז, מועד הקצאתן וכמות המניות", כמו גם "המספור של המניה למוכ"ז ושל שטר המניה".
לפי החוק, ניתן להפוך מניה על שם למניה למוכ"ז ולהפך.
אם החברה מוציאה שטר מניה במקום מניה על שם, עליה למחוק את שם בעל המניה מהמרשם ולרשום במקומו את המניה למוכ"ז.
אם בעל מניה מבקש להחזיר את שטר המניה שבידו לחברה ולהירשם במרשם בעלי המניות, הוא יכול לעשות כן, אם אין הוראה בתקנון האוסרת על כך; שטר המניה יבוטל והמניה תהפוך למניה על שם.
בהתאם לתיקון לחוק החברות, תשנ"ט - 1999 (תיקון מס' 28), אשר פורסם ברשומות ביום 17.3.2016, ונכנס לתוקף ביום 17.9.2016, חברות לא יוכלו להנפיק עוד מניות למוכ"ז.
מניות למוכ"ז הקיימות ערב תיקון החוק יימחקו או יהפכו לרדומות, לפי העניין.
בהתאם להוראות המעבר לתיקון, בעל מניה למוכ"ז שיחזיר לחברה את שטר המניה ערב כניסת החוק לתוקף, יקבל תחתיה מניה בעלת זכויות זהות והמניה למוכ"ז תבוטל.
מניה למוכ"ז שלא תוחזר כאמור, תיהפך למניה רדומה כמשמעותה בסעיף 308 לחוק החברות, תשנ"ט-1999 והחברה תנפיק תחתיה מניה שתירשם במרשם בעלי המניות בהתאם לזכויות המניה למוכ"ז.
בהתאם להוראות המעבר לתיקון, בעל נייר ערך למוכ"ז שאינו מניה, שיחזיר את נייר הערך לחברה ערב כניסת החוק לתוקף, יקבל תחתיו נייר ערך על שם, בעל זכויות זהות ונייר הערך יבוטל.
נייר ערך שלא יוחזר כאמור, לא יקנה לאוחז בו זכויות עד אשר יוחזר לחברה ויונפק תחתיו נייר ערך בעל זכויות זהות כאמור.
הבעיה העיקרית שמעוררים ניירות ערך למוכ"ז נוגעת לאופן העברת הזכויות לבעליהם בעת אירועי מימוש זכות, כגון תשלום דיווידנד או כינוס אספה כללית.
נייר ערך על שם אינו מעורר בעיה זו, שכן החברה (או, במקרה של חברה ציבורית, החברה לרישומים ומסלקת הבורסה) יודעת את זהותו של בעל נייר הערך ויכולה להעביר לו את הזכות הנדונה או לאפשר לו לממשה.
לאחר הכרזה על אירוע מימוש זכות, בעל נייר ערך למוכ"ז יכול להגיע אל משרדי החברה, להציג את השטר ולממש את זכותו.
עם זאת, ממגוון סיבות, ייתכן שהבעלים ישכח כליל מקיומו של השטר או שלא יגיע לקבל את הזכויות הנובעות ממנו.
פתרון אפשרי אחד לבעיה זו הוא הפקדת התשלום בנאמנות לטובת בעלי ניירות הערך למוכ"ז.
כאשר אלו יבקשו לקבל את התשלום המגיע להם, הם יוכלו לפנות אל הנאמן.
מנגנון זה אפשר שיחול לגבי כל תשלום או תמורה העשויים להתקבל עבור מניות, לרבות דיווידנד, תמורה כפויה בהצעת רכש מלאה, פדיון של מניה ניתנת לפדיון, תשלום על שברי מניה באיחוד מניות, תמורת מיזוג וחלוקת עודף הנכסים בפירוק.
על החברה או הנאמן לקיים רישום של כל אירוע מימוש זכות מכוח שטר נייר ערך למוכ"ז, כדי שאותן זכויות לא יתקבלו יותר מפעם אחת על אותה יחידת נייר ערך.
בישראל, נעשה שימוש במנגנון זה לטובת בעלי המניות למוכ"ז של Jewish Colonial Trust Limited וכן לטובת בעלי המניות למוכ"ז של מלון המלך דוד בע"מ.
מנגנון אחר, שהיה נפוץ מאוד בעבר, הוא שימוש בתלושים או קופונים שנתלשו משטר המניה עצמו, בכל פעם בה בעל המניה הגיע לקבל דיווידנד.
מנגנון זה הוא מוגבל יחסית (מתאים רק לדיווידנד או לתשלום תקופתי) ולא נותן מענה לצורך לתעד את זהותו של בעל המניה במעמד מימוש הזכות.
בעיה אחרת הקשורה למניות למוכ"ז נובעת מכך שמניות אינן מקנות רק זכויות, אלא גם חובות.
החיוב העיקרי המוטל על בעל מניה הוא לשלם עבור מנייתו – דבר שחייב להיעשות ממילא כתנאי להקצאתה של כל מניה למוכ"ז.
אולם, על בעל מניה מוטלים גם חיובים לא-כלכליים, הנוגעים לצד הממשלי של מערכת היחסים הנובעת מהמניות.
אם לא ניתן לאתר את בעל המניות, לא ניתן לתבוע ממנו את קיום החיוב.
בעיה זו נפתרת באמצעות הדרישה שבמעמד מימוש הזכות הממשלית (בעיקר הצבעה באספה הכללית), בעל המניה למוכ"ז יהיה חייב להזדהות ולמסור את אותם פרטים הנרשמים לגבי בעל מניה על שם.
בנוסף, לפי הקבוע בתקנונים רבים, תנאי להצבעה באסיפות החברה הוא הפקדת שטר המניה במשרד החברה ורישום שמו של המפקיד לפני ההצבעה, כאילו הייתה זו מניה על שם.
גם אובדן של שטר נייר ערך למוכ"ז עשוי להוות בעיה, בשני היבטים שונים: ראשית, בעל נייר ערך למוכ"ז, אשר טוען כי שטר נייר הערך אבד לו, עשוי לדרוש מהחברה לקבל שטר חלופי תחתיו.
במקרה כזה, קיים סיכון שאדם שלישי, אשר ימצא את שטר נייר הערך המקורי, יטען שהוא בעל נייר הערך, כך שלכאורה יתקיים כפל זכויות.
לכן, נהוג לדרוש מבעל השטר שאבד לתת התחייבות לשיפוי החברה, כתנאי להוצאת שטר נייר הערך החלופי.
ההיבט השני של הבעיה מקורו בכך שאם שטר נייר ערך אבד או הושמד, ייתכן שבעליו לעולם לא יוכל לדרוש את הזכויות הנובעות מנייר הערך.
במקרה כזה, לא תהיה אפשרות לקיים אירועי מימוש זכות לגבי אותו נייר ערך וישרור חוסר התאמה בין הנתונים שבידי החברה לגבי ניירות הערך שהנפיקה, כפי שהם משתקפים במרשם בעלי ניירות הערך, לבין היקף ניירות הערך הקיים במציאות.
סוגיה נוספת הנוגעת לניירות ערך למוכ"ז היא מיקום ה-situs (מושב הזכות) לפי נייר הערך.
באופן קלאסי, נהוג לערוך הבחנה בין ניירות ערך על שם לניירות ערך למוכ"ז, כאשר מקום המושב של הראשונים הוא מקום מרשם בעלי ניירות הערך (משרדה הרשום של החברה) ואילו האחרונים נעים בהתאם למיקומו הפיזי של השטר.
יש לכך נפקות, למשל, במשפט הבינלאומי הפרטי, לעניין הדין החל על זכויות התביעה של בעל נייר הערך.
ניירות ערך למוכ"ז מציתים את הדמיון בשל העבירות הגבוהה שלהם והאפשרות לגלם ערך רב באמצעותם.
לכן, הם מתאימים לשמש בתור מקגאפין.
בסרט מת לחיות, פושעים מנסים לשדוד איגרות חוב למוכ"ז בשווי 640 מיליון דולר.
אולם, נראה כי גם אם היו מצליחים במזימתם, השודדים היו נתקלים בקשיים בבואם לפדות את איגרות החוב, שכן גנב אינו "אוחז כשורה" לפי דיני השטרות ואינו זכאי לזכויות שבשטר.
אם האגרות היו נמכרות הלאה, לקונים תמי לב, ייתכן שאלו היו יכולים ליהנות מהן, אם היו עומדים בתנאי תקנת השוק.
נייר באקי הוא צבר מקרוסקופי של ננו-צינורות פחמן (CNT), היוצרות יריעה דקה, חזקה וקלת משקל, אשר ניתן להקנות לה תכונות ייחודיות של הולכה תרמית וחשמלית.
השם נייר באקי, הוא על שמו של האדריכל באקמינסטר פולר, אשר בנה את הכיפה הגאודזית, שלימים נמצא גם זהה למבנה הפחמן C60. מבנה זה מהווה את אבן הבנייה הבסיסי של CNT ונייר הבאקי.
נייר באקי הוא יריעה משטחית דקה, העשויה מצבר של ננו-צינוריות פחמן CNT בעובי של 1:50,000 משערה אנושית.
בתחילה, שימושו של נייר הבאקי היה אמצעי לניוד CNT.
כיום, נמצא נייר הבאקי במוקד הפיתוח של מספר תחומי מחקר ושימושים בשל תכונותיו:
שיטה ראשונה: מערבבים ננו צינוריות עם ממיסים כמו Sodium lauryl sulfate ומסננים בעזרת לחץ חיובי או שלילי עד לקבלת יריעה דקה.
ננו צינוריות מתחברות אחת לשנייה בעזרת כוח ואן דר ואלס.
הכוח שבאופן כללי חלש למדי בשל שטח פנים ענק הופך להיות משמעותי מאוד.
ניתן לשלוט בעובי של הנייר בעזרת המסה של ננוצינוריות בתמיסה.
בדרך זאת אפשר לקבל עוביים בין 120 ל – 650 מיקרון.
נייר באקי בעובי יותר מ – 500 מיקרון נקראה דיסק באקי.
בשיטה זו מקבלים אנטרופיה גבוהה אשר משפיעה על תכונות של נייר הבאקי כגון: מוליכות חום, חשמל ותכונות מכניות.
שיטה שנייה נקראת שיטת "דומינו": בשלב ראשון מגדלים על מצע סיליקון "יער" של צינוריות פחמן מסוג- MWNT) Multi-Walled Nanotube ) בעלות שכבות רבות - צינורית בתוך צינורית, וכן הלאה, למספר שכבות.
גובה של הננוצינוריות בדרך כלל כ – 100 מיקרון.
בשלב שני מניחים ממברנה מלמעלה ובעזרת "מערוך" משטחים MWNT, כך שהם נופלים כקוביות דומינו ונדבקים לממברנה.
בשלב שלישי מפרידים את הממברנה מנייר הבאקי על ידי המסתה במתאנול.
בשיטה ה"דומינו" מקבלים ננוצינוריות מסודרות יחסית לכיוון אחד וכתוצאה מכך מקבלים תכונות תרמיות וחשמליות משופרות בכיוון ההשטחה.