tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחבר בית הנבחרים הוא הגיש הצעת חוק להקמת קולג' תעשייתי בג'ורג'יה, שמאוחר יותר הפך לקולג' והאוניברסיטה המדינתית של ג'ורג'יה במילדג'וויל.
בשנים 1890–1892 היה אטקינסון יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
בבחירות של 1894 נבחר אטקינסון כמושל ג'ורג'יה.
ב-1896 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה.
במהלך תקופת ממשלו, הוא העסיק את האישה הראשונה כעובדת בשכר בממשלת המדינה, הלן דורטץ', ששימשה כעוזרת הספרן המדינתי.
ב-1897 הוא הטיל וטו על הצעת חוק לאיסור פעילות פוטבול במדינה, זאת בעקבות מכתב נרגש של רוזלינד ברנס גאמון, שמותו של בנה ריצ'רד הוביל ליוזמת החוק.
אטקינסון היה תקיף בהתנגדותו למעשי הלינץ' בג'ורג'יה.
כחצי שנה לאחר תום כהונתו כמושל, הוא התמודד עם ההמון שביצע מעשה לינץ' בסאם הוס וניסה לגרום להמון לאפשר להליך המשפטי להתנהל כסדרו.
מאמציו לא נשאו פרי והוס נרצח על ידי ההמון זמן קצר לאחר שאטקינסון התעמת איתם.
ויליאם ייטס אטקינסון נפטר בניונאן ב-8 באוגוסט 1899, בגיל 44. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
על שמו קרויים מחוז אטקינסון שבג'ורג'יה ואולם אטקינסון שבקמפוס הקולג' והאוניברסיטה המדינתית של ג'ורג'יה.
בנו, ויליאם ייטס אטקינסון הבן, היה יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה ב-1942 ובין השנים 1943–1948 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ג'ורג'יה.
ויליאם אלן טרימבל היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אוהיו.
טרימבל נולד ב, קנטקי, ארצות הברית, לג'יימס ולג'יין (אלן) טרימבל.
בשנים שלאחר מכן שירת במגוון תפקידים, בעיקר במיליציה של אוהיו ובצבא ארצות הברית.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב ב-1814. הוא הועבר ל ב-1815 ושירת שם עד להתפטרותו ב-1819, לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם אוהיו.
טרימבל כיהן בסנאט עד למותו כעבור כשנתיים בוושינגטון די.
ויליאם לורימר היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1912 הדיח הסנאט את לורימר מתפקידו בטענה כי בחירתו אינה חוקית עקב שימוש בשיטות מושחתות, כולל מתן שוחד למחוקקים במדינה.
לורימר היה ידוע בתור "הבוס הבלונדיני" של שיקגו.
לורימר נולד ב-27 באפריל 1861 במנצ'סטר שבאנגליה.
משפחתו היגרה לארצות הברית ב-1866, תחילה התיישבה במישיגן ולאחר מכן עברה לשיקגו ב-1870. לורימר היה בעל השכלה עצמית.
הוא התלמד לצייר שלטים כשהיה בן עשר.
הוא עבד בבתי אריזת הבשר בשיקגו ועבור חברת רכבות רחוב.
ב-1909, הוא עזר להנדס את חסימת הבחירה מחדש של הסנאטור אלברט הופקינס, חבר המפלגה הרפובליקנית שהיה בעל בריתו בעבר של לורימר, אך כעת היה אויב פוליטי.
עם חסימת ההצעה לבחירה מחדש של הופקינס, נראה לורימר מופתע כאשר קואליציה של 55 רפובליקנים בבית אילינוי ו-53 דמוקרטים בבית המדינה דחפה את שמו כדי למלא את המושב הפנוי כעת בסנאט האמריקני.
באותה תקופה, הסנאטורים נבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינה.
שמו של לורימר התפרסם ברחבי הסנאט של המדינה, ולאחר קמפיין שנוי במחלוקת, הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, ותפס את מושבו במרץ 1909.
בשנת 1910 פרסם השיקגו טריביון את הודאתו של צ'ארלס א.
וייט, חבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של אילינוי, כי לורימר שילם 1,000 דולר עבור הצבעתו של וייט בבחירות.
ב-13 ביולי 1912, לאחר שתי חקירות בסנאט וויכוחים נוקבים, אימץ הסנאט החלטה שהכריזה "שבבחירתו ננקטו שיטות ופרקטיקות מושחתות, ולפיכך הבחירות אינן חוקיות".
רבים בשיקגו האמינו שהדחתו של לורימר הייתה פוליטית ושהוא הודח בטעות ממקומו.
שחיתות כזו בפריסה ארצית הובילה לאישור, במאי 1912, של התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שקבע בחירה ישירה של סנאטורים אמריקאים.
כשחזר לשיקגו, קיבל את פניו מצעד והמון בפגישה באולם התזמורת.
אחד הדוברים בפגישה היה עורך הדין צ'ארלס לדרר מ-Adler & Lederer (הידוע כיום בשם Arnstein & Lehr, LLP וחבר לשעבר באספה הכללית של אילינוי.
הוא הציג בפני הישיבה החלטה המדקלמת את העוול שנעשה למר לורימר, את מאבקו על כסאו ואת אמונת חבריו בו.
לורימר כיהן כנשיא בנק הנאמנות והחיסכון ברחוב לה סאל מ-1910 עד 1915, ולאחר מכן נכנס לעסקי העצים.
הוא מת בשיקגו שבאילינוי ב-13 בספטמבר 1934 בגיל 73, ונקבר בבית הקברות של קלווארי באוונסטון.
ויליאם מיטשלסון טרלואר היה פרופסור למוזיקה אמריקאי, מלחין, מוציא לאור מוזיקלי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי.
טרלואר נולד ב-21 בספטמבר 1850 ליד לינדן שבוויסקונסין, ולמד בבתי הספר הציבוריים המקומיים.
בשנת 1864 עברה משפחתו למאונט פלזנט שבאיווה, והוא למד בבית הספר התיכון שם ולאחר מכן באיווה וסליאן קולג'.
ב-1872 עבר למיזורי, שם החל קריירה בהוראת מוזיקה במאונט פלזנט קולג' בהאנטסוויל מ-1872 עד 1875. בשנת 1875 עבר למקסיקו, מיזורי, שם הפך לפרופסור למוזיקה ב-Hardin College, וכן לימד במכללה הסינודילית לנשים בפולטון הסמוכה ובבתי הספר הציבוריים המקומיים.
טרלואר נכנס לראשונה לפוליטיקה ב-1894, כיהן כציר בוועידת המדינה הרפובליקנית והתמודד על מושב בבית הנבחרים מול חבר הקונגרס הדמוקרטי צ'אמפ קלארק, אותו ניצח במהלך הגל הרפובליקני באותה שנה.
נטען כי טרלואר היה הבחירה החמישית של המפלגה הרפובליקנית להתמודדות על המושב, וכשהוא נבחר, לעגו לו העיתונים וקראו לו „נגן בנג'ו" ו"מתקן פסנתרים".
עם זאת, קלארק המנוצח הגן עליו באדיבות, כינה אותו „אדם עם כושר סביר ומנהגים טובים" ושיבח את הקריירה האקדמית והיצירתית שלו.
לאחר שכיהן קדנציה במהלך הקונגרס ה-54, הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1896 בהתמודדות חוזרת מול קלארק, הפעם במהלך שנה של הישגים דמוקרטיים.
במהלך כהונתו הקצרה, הוא היה יוזם חוק זכויות היוצרים של טרלואר (Treloar Copyright Bill), שלפיו היה אמור להיווצר רישום זכויות יוצרים ולהוארך תוקפן של זכויות יוצרים.
החוק עורר מחלוקות רבות והיה נושא למאמצי לחץ נרחבים הן מצד תומכים והן מצד מתנגדים.
אף על פי שהחוק לא עבר את ועדת הקונגרס, חלק מהסעיפים שלו אושרו מאוחר יותר.
לאחר שעזב את בית הנבחרים, מונה למנהל הדואר של מקסיקו, מיזורי מ-1898 עד 1904. בשנת 1905, הוא עבר לקנזס סיטי, מיזורי כדי לפתוח עסק להוצאת מוזיקה.
הוא ניהל את העסק בקנזס סיטי מ-1905 עד 1915, ולאחר מכן העביר אותו לסנט לואיס.
שם, גם לימד והלחין מוזיקה, ושימש כשופט בבחירות מ-1920 עד 1924. הוא מת ב-3 ביולי 1935 בסנט לואיס שבמיזורי, ונקבר בבית הקברות בלפונטיין.
העיירה טרלואר, מיזורי נקראת על שמו.
ויליאם לוטון סמית' היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מקרוליינה הדרומית.
הוא ייצג את קרוליינה הדרומית כפדרליסט בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1789 עד 1797, ובמהלכן כיהן כיו"ר הוועדה לדרכים ואמצעים.
סמית' נולד בצ'ארלס טאון בפרובינציית קרוליינה הדרומית בשנת 1758 לבנג'מין סמית' ואן לוטון.
אביו הרוויח את הונו כיבואן של מוצרי יוקרה בריטיים (בעיקר רהיטים וכלי כסף יוקרתיים) לצ'ארלסטון.
הונו הרב של אביו איפשר לו להשתקע במהלך מלחמת העצמאות תוך כדי לימודיו באירופה.
בשנת 1774 למד סמית' משפטים במידל טמפל בלונדון, בריטניה ולאחר מכן המשיך את לימודיו בז'נבה מ-1774 עד 1778. סמית' נשאר באירופה למשך שארית מלחמת העצמאות האמריקאית.
ב-1783 חזר סמית' לקרוליינה הדרומית.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1784 והחל לעסוק בעריכת דין בצ'ארלסטון, והוא התפרסם במהרה כעורך הדין המוכשר ביותר בצ'ארלסטון.
בשנת 1784, שימש סמית' כחבר במועצת הייעוץ של קרוליינה הדרומית.
סמית' נבחר לממונה על העיר צ'ארלסטון, תפקיד ששווה ערך לחבר מועצה עירונית כיום.
בין השנים 1787 ל-1788, סמית' שימש כחבר בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
סמית' נודע כתומך מובהק של ג'ורג' וושינגטון ונבחר כמועמד פרו-אדמיניסטרטיבי לקונגרס הראשון ב-1788 מטעם מחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הדרומית.
על בחירתו ערער יריבו דייוויד רמזי, שטען שמכיוון שסמית' חזר לארצות הברית שזה עתה נוסדה ב-1783, הוא לא היה אזרח ארצות הברית במשך שבע שנים, דרישה חוקתית לבחירה לבית הנבחרים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בסמכות הקונגרס, שהוקמה תחת סעיף I, סעיף 5 של החוקה, לשמש כ"שופט של הבחירות, התוצאות וההסמכות של חבריו".
שסמית' היה מוסמך, וג'יימס מדיסון ציין ש"זו אקסיומה מקובלת, שהלידה היא הקריטריון לנאמנות".
במהלך ממשל וושינגטון, סמית' ליווה את וושינגטון בסיורים ברוד איילנד ובמדינות הדרום.
לאחר מכן, סמית' נבחר מחדש לקונגרס השני ולקונגרס השלישי.
מאוחר יותר הצטרף סמית' למפלגה הפדרליסטית ונבחר מחדש לקונגרסים הרביעי והחמישי.
בקונגרס השלישי, סמית שימש כיו"ר ועדת הבחירות.
בקונגרס הרביעי והחמישי, סמית שימש כיו"ר הוועדה לדרכים ואמצעים.
כיו"ר הוועדה לדרכים ואמצעים, סמית' פעל כמוביל קו עבור הפדרליסטים ונודע כשותף קרוב ודובר הבית עבור שר האוצר אלכסנדר המילטון.
ב-10 ביולי 1797, סמית' התפטר מהקונגרס כדי לשמש כשגריר ארצות הברית בפורטוגל.
הוא החזיק בתפקיד עד 9 בספטמבר 1801, אז התפטר מתפקידו ולקח חופשה.
סמית' חזר לצ'ארלסטון והתמודד שוב לקונגרס בשנים 1804, 1806 ו-1808, אך הפסיד בכל הבחירות הללו למועמד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, רוברט מריון.
בשנת 1808, סמית' הוסמך כלוטננט במיליציה של קרוליינה הדרומית.
באותה שנה, סמית' נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
לאחר הקריירה שלו בפוליטיקה, סמית שימש כנשיא חברת Santee Canal, סגן נשיא אגודת הספריות של צ'ארלסטון וסגן נשיא אגודת סנט ססיליה.
סמית' מת ממחלה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ב-19 בדצמבר 1812 ונקבר בחצר הכנסייה של פיליפ הקדוש.
במושב מיוחד של הקונגרס של ארצות הברית שכינס ג'ון אדמס ב-1797, הציג סמית' עשר החלטות הקוראות להגביר את ההגנה הימית וביצורי החוף בתגובה למשבר ההולך וגובר ביחסי ארצות הברית – צרפת.
סמית' התנגד לאמנציפציה של העבדים, מתוך אמונה שזה לא יועיל לא ללבנים ולא לשחורים.
כפי שהסביר במליאת בית הנבחרים ב-17 במרץ 1790:
"אם השחורים לא יתערבבו עם הלבנים, הם יישארו שחורים עד סוף הזמן; כי לא טענו ששחרורם יהפוך אותם ללבנים; אם הם כן יתערבבו עם הלבנים, אז הגזע הלבן ייכחד, והעם האמריקאי יהיה כולו ממוצא מולאטי.
לא משנה באיזה אופן יראו את הנושא, האבסורד שבשחרור היה ברור".
בשנת 1808, הפוליטיקה שלו התרחקה מאלכסנדר המילטון לכיוון תומאס ג'פרסון, כאשר סמית' אימץ את חוק האמברגו משנת 1807 כדרך להגדיל את העצמאות הכלכלית של ארצות הברית.
ויליאם ג'ונס לאונדס היה עורך דין, בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הדרומית.
הוא ייצג את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1811 עד 8 במאי 1822, אז התפטר מסיבות בריאותיות.
לאונדס נולד ב-11 בפברואר 1782 בג'קסונבורו, קרוליינה הדרומית, והיה בנו של רולינס לאונדס (1721–1800), מחוקק שנים רבות ומושל קרוליינה הדרומית לזמן קצר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, ואחד משלושה ילדים שנולדו לאשתו השלישית של רולינס לוונדס, שרה ג'ונס (1757–1801), בתו של קולונל צ'ארלס ג'ונס מג'ורג'יה.
סבו מצד אביו, צ'ארלס לאונדס, העביר את משפחתו מסנט קיטס באיי הודו המערבית הבריטיים ב-1730 לפרובינציית קרוליינה הדרומית, אך הוצאותיו המוגזמות הובילו להרס כלכלי.
לאחר שהתאבד, בניו צ'ארלס ורולינס הושמו תחת טיפולו של רוברט הול, אז המארשל הראשי של קרוליינה הדרומית (קצין האכיפה הראשי של המדינה).
רולינס לאונדס החליף את הול ב-1745 אך התפטר מסיבות בריאותיות בשנת 1754. בנוסף לעיסוקו המשפטי ולחובותיו האזרחיות, רולינס לואנדס רכש מטעים דרך נישואיו, אותם עיבד באמצעות עבדים.
כמו האח למחצה הבוגר שלו, ויליאם לאונדס קיבל חינוך קלאסי שמתאים למעמדו בקרוליינה הדרומית ובאנגליה, ולאחר מכן למד משפטים.
בשנת 1802, ויליאם לאונדס התחתן עם אליזבת פינקני (1781–1857), בתו של בעל המטעים והמנהיג הפדרליסטי תומאס פינקני.
לבני הזוג נולדו שני ילדים; הבן תומאס פינקני לאונדס (1808–1838) והבת רבקה מוטה לאונדס רוטלדג' (1810–1892).
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1804, והחל את עיסוקו המשפטי בצ'ארלסטון.
הוא גם החזיק בכמה מטעי אורז בחוף האוקיינוס האטלנטי של קרוליינה הדרומית, אותם הפעיל תוך שימוש בעבדים.
לאונדס שירת לראשונה בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בין השנים 1804 ל-1808.
לאונדס נבחר לקונגרס ה-12 כנציג מאזור צ'ארלסטון, והוא היה חבר מרכזי בזרם 'ניצי המלחמה' יחד עם יו"ר בית הנבחרים הנרי קליי, הנשיא העתידי של הבנק השני של ארצות הברית לנדגון צ'יבס, חבר בית הנבחרים מטנסי פליקס גראנדי, וסגן הנשיא לעתיד והסנאטור מקרוליינה הדרומית ג'ון קלהון.
ניצי המלחמה דרשו במהלך מושב הקונגרס להכריז על מלחמת 1812, ודרישתם הושגה ב-19 ביוני.
לאונדס שכר חדר באותו בית הארחה כמו קלהון בוושינגטון די.
סי., והשניים הפכו לחברים קרובים; נכדתו של לאונדס, עשרים שנה לאחר מותו, ציינה כי קלהון אמר לאלמנתו "שמעולם לא היה ביניהם צל".
לאחר המלחמה כיהן לאונדס כיו"ר ועדת הדרכים והאמצעים במשך ארבע שנים.
הוא חיבר והוביל את חוק המכס של 1816 בקונגרס בשיתוף פעולה עם שר האוצר אלכסנדר דאלאס.
הוא גם שימש יו"ר ועדת ההוצאות במחלקת האוצר.
המוניטין שלו כמומחה כלכלי הפך את לאונדס ללקוח הראשי של קלהון בהסמכת הבנק השני של ארצות הברית במהלך הקונגרס ה-14. מוערך מאוד על ידי חבריו לעבודה והעיתונות, לואנדס הוצע לו מספר תפקידי קבינט על ידי ג'יימס מדיסון ומחליפו ג'יימס מונרו, כולל שר האוצר ושר המלחמה.
כאשר לאונדס סירב לתפקיד האחרון, הוא הוצע לקלהון, שקיבל את התפקיד ושימש בו עד להשבעתו כסגן נשיא בשנת 1825. על פי ההיסטוריונים ג'אן ודייוויד הידלר, "הערצה לצדקנותו ותחום התבונה שלו, לואנדס הוזכר לעיתים קרובות ככדאי להיות נשיא, במיוחד משום שהוא נראה חסין מהשאיפה האישית.
כולם האזינו כשוויליאם לואנדס דיבר, משום שתמיד היה לו משהו ששווה להאזין לו."
בהישארו בבית הנבחרים, לאונדס היה דמות מפתח במגעים סביב מה שיהפוך לפשרת מיזורי; התמיכה הדרומית בפשרה הייתה לפחות בחלקה בשל תמיכתו של לאונדס.
ויליאם לאונדס גם פיתח את שיטת ההקצאה של לאונדס, שיכולה הייתה להעניק יותר כוח למדינות הקטנות, אך לא הצליח להעביר את ההצעה בקונגרס.
ב-1821, לאונדס מונה למועמד לתפקיד נשיא ארצות הברית בבחירות של 1824 על ידי המוסד המחוקק של קרוליינה הדרומית, על פני קלהון השאפתן יותר, דבר שהאט את קמפיין הנשיאות של קלהון.
לאחר שנפגע בתאונה בצעירותו, בריאותו של לאונדס הייתה לקויה באופן כרוני, וב-1822 חלה הידרדרות חמורה במצבו, והוא התפטר מכהונתו בקונגרס.
בהמלצת אשתו, יצאה משפחת לואנדס לביקור מרפא באנגליה, אך ויליאם מת במהלך הדרך ב-27 באוקטובר 1822, בגיל 40. הוא נטמן בים, אך אנדרטה לזכרו מוצבת בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
לאחר התפטרותו של לאונדס, מושל קרוליינה הדרומית ג'יימס המילטון הבן, החליף אותו בקונגרס.
במהלך משבר הביטול (Nullification Crisis), המילטון וג'ון קלהון הובילו את כוחות המדינות לביטול במטרה לתמוך בעבדות.
ביוגרף עדכני של לואנדס רואה את השילוב בין שתי הדמויות הללו לבין עמדתו של לאונדס כאחד מהלאומנים הדרומיים האחרונים, כ"מעבר בפוליטיקה הדרומית".
במרץ-אפריל 1824, האלקטורים מקרוליינה הדרומית כיבדו את ויליאם לאונדס לאחר מותו בהצבעה אחת בוועידת המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כמועמד המפלגה לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות הקרובות.
כפי שמופיע על לוח זיכרון היסטורי, עיירת לואנדסוויל, קרולינה הדרומית, נקראה על שמו.
מחוז לאונדס, ג'ורג'יה, נקרא על שמו בשנת 1825 ואלבמה ומיסיסיפי גם קראו מחוזות על שמו בשנת 1830.
ויליאם טרוסדייל היה איש צבא, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טנסי ה-13 בשנים 1849–1851, וכשגריר ארצות הברית בברזיל בשנים 1853–1857.
ויליאם טרוסדייל נולד במחוז אורנג' שבקרוליינה הצפונית, כבנם של ג'יימס ואליזבת (לבית דובינס) טרוסדייל.
אביו היה ממוצא סקוטי-אירי, ושירת בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
לקפטן ג'יימס טרוסדייל הוענק שטח קרקע כגמול על שירותו במלחמה, והוא עשה שימוש בנכס זה כדי לרכוש כמה מאות אקרים במחוז סאמנר שבטנסי.
ב-1796 עברה המשפחה לשטח אדמה זה.
ב-1801 הם תרמו חלק מהקרקע כדי להקים את מקום המושב החדש של המחוז, שהיה לעיירה בשם גלטין.
טרוסדייל התחנך בבתי ספר ציבוריים ומורהו היה הכומר גדעון בלאקברן.
שירות צבאי ופעילות פוליטית מוקדמת
עם פרוץ מלחמת 1812 הצטרף טרוסדייל לרובאים הרכובים של קפטן ויליאם אדוארד.
בשנה שלאחר מכן, כאשר פלוגתו נקראה לשירות במהלך המלחמה נגד המוסקוגי, הוא קודם לדרגת לוטננט.
הפלוגה השתתפה בקרב טאלושאצ'י ובקרב טאלאגדה לפני ששבה הבייתה.
בקיץ 1814, לאחר שטרוסדייל שהה בביתו במשך חודשים ספורים, הוא הצטרף לפלוגת המיליציה שהוקמה על ידי לוטננט קולונל ג'ורג' אליוט.
פלוגה זו הצטרפה לפלישה של אנדרו ג'קסון לפלורידה מאוחר יותר באותה שנה.
בקרב פנסקולה בנובמבר 1814, השתתף טרוסדייל בתקיפה שבה נלקחו שלל תותחים ביום הלחימה הראשון.
הוא התנדב להיות בגל התקיפה הראשון על מבצר סן מיגל, אך המבצר נכנע לפני שהתקיפה החלה.
לאחר כיבוש פנסקולה, מיהרה היחידה של טורסדייל מערבה יחד עם הכוחות של ג'קסון כדי להגן על ניו אורלינס מפני פלישה בריטית שמשמשה ובאה.
הם הגיעו לעיר בדצמבר 1814, וטרוסטדייל השתתף בסדרה של קרבות והתנגשויות ליליות נגד הבריטים ב־23 וב-27 בדצמבר וב-1 בינואר.
לאחר המלחמה שב טרוסדייל לביתו ולמד משפטים.
ב-1820 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע במחוז סאמנר.
בשנים 1827 ו-1829 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, ובשנים 1831–1835 הוא שירת במועצה המקומית של גלטין.
ב-1835 הוא נבחר לסנאט של טנסי, וכיהן בו במשך שנה.
ב-1836, עם פרוץ , הקים טורסדייל פלוגה משל עצמו, ונבחר כקולונל ברגימנט השני של הבריגדה הראשונה.
הרגימנט השתתף בכמה קרבות וסייע להביס את כוחות הסמינול בקרב ביצת ואהו בנובמבר אותה שנה.
ב-1837 התמודד טרוסדייל שוב על מושב בית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה השישי, אך נוצח על ידי ויליאם קמפבל, שהיה פקודו במלחמת הסמינול ולימים יריבו בהתמודדות על משרת המושל.
הוא התמודד שוב ב-1839 וב-1845, אך עובדת היותו דמוקרט במחוז שברובו היה בשליטה ויגית, לא סייעה בעדו.
בבחירות לנשיאות של 1840 תמך טרוסדייל ללא הצלחה במועמד הדמוקרטי מרטין ואן ביורן.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, הצטרף טרוסדייל לצבא ארצות הברית בדרגת קולונל, ופיקד על רגימנט הרגלים ה-14 .
ב-13 ביוני 1847 נחת הרגימנט שלו בווראקרוס, והוצב תחת הדיוויזיה השלישית של גנרל גדעון פילו.
ב-8 ביולי חברו כוחותיו של טורסדייל עם כוחותיו של וינפילד סקוט, והחלו לצעוד לפנים הארץ לכיוון מקסיקו סיטי.
טרוסדייל השתתף בקרב קונטררס ובקרב צ'רובוסקו ב-20 באוגוסט, ובמהלך קרב מולינו דל ריי ב-8 בספטמבר הוא נשרט בכתפו.
בקרב צ'פולטפק ב-13 בספטמבר הוא פיקד על הרגימנטים ה-11 וה-14 ועל סוללת ארטילריה.
במהלך הקרב התרסקה זרועו הימנית מאש האויב, אך הוא המשיך להילחם, והצליח להוביל התקפה שבה נלקח שלל תותח של האויב.
על התנהלותו בקרב זה, הוענקה לטרוסדייל ב-23 באוגוסט 1848 על ידי הנשיא ג'יימס פולק דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
ב-1849 זכה טרוסדייל במועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל טנסי.
יריבו מטעם המפלגה הוויגית, המושל המכהן ניל בראון, התנגד למלחמת ארצות הברית-מקסיקו, ונאבק בפילוגים במפלגה הוויגית הארצית על סוגיית העבדות.
מנגד, טרוסדייל זכה לפופולריות על רקע שירותו במלחמה.
בבחירות הכלליות הוא ניצח את בראון בהפרש של 1,400 קולות.
בהתמודדותו על תקופת כהונה שנייה ב-1851, יריבו היה הפעם ויליאם קמפבל, גם הוא גיבור מלחמת מקסיקו, ששירת תחת טרוסדייל במלחמת הסמינול השנייה, והביס אותו בבחירות לבית הנבחרים ב-1837 וב-1839. כמו בראון ב-1849, מסע הבחירות של טרוסדייל ניזוק כתוצאה מהפעילות במפלגה שלו.
בוועידת נאשוויל ב-1850, שבה זכה טרוסדייל לתמיכה, קראו הדמוקרטים הדרומיים לפרישה מהאיחוד במקרה שארצות הברית תיישם את , שאסר על קיומה של העבדות בשטחים שסופחו לארצות הברית בעקבות מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
רעיון הפרישה לא היה פופולרי בטנסי באותה עת, ולאחר מסע בחירות מכובד, הביס קמפבל את טרוסדייל בהפרש של 1,500 קולות.
ב-1853 מונה טרוסדייל על ידי הנשיא פרנקלין פירס כשגריר ארצות הברית בברזיל.
ביולי אותה שנה הוא הגיע לריו דה ז'ניירו, וכיהן עד 1857. את רוב תקופת שליחותו הוא העביר בקידום פתיחת נהר האמזונאס לסחר בינלאומי.
לאחר שובו מברזיל למחוז סאמנר, העביר טרוסדייל את שארית חייו בעיסוק בעריכת דין.
הוא לקה בשיגרון, שיצר אצלו קשיים פיזיים שמנעו ממנו לקחת חלק בחיים הציבוריים, וכן מלשרת במלחמת האזרחים האמריקאית.
עם זאת, הוא תמך בקונפדרציה, וסירב לשאת שבועת אמונים לארצות הברית, גם כאשר חיילי צבא האיחוד כבשו את ביתו.
ב-1827 נשא טרוסדייל לאישה את מרי אן באג, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
ויליאם טרוסדייל נפטר בגלטין ב-27 במרץ 1872. הוא נטמן בבית הקברות העירוני.
על שמו נקרא מחוז טרוסדייל שבטנסי.
ביתו בגלטין , ניצב ליד הכיכר המרכזית של העיר, ומאז 1900 הוא משומר כאתר היסטורי.
וִילְיֶאם לוּאִיס שְׁטֶרְן נולד לוּדְוִיג וִילְהֶלְם שטרן היה פסיכולוג ופילוסוף גרמני-אמריקאי יהודי שהגה את הפסיכולוגיה הפרסונליסטית, אשר שמה דגש על הפרט על ידי בחינת מאפייני אישיות מדידים כמו גם את האינטראקציה של מאפיינים אלה בתוך כל אדם ליצירת העצמי.
שטרן למד פסיכולוגיה ופילוסופיה אצל הרמן אבינגהאוס באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ולאחר שקיבל את תואר הדוקטור עבר ללמד באוניברסיטת ברסלאו.
מאוחר יותר הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת המבורג, ובשנותיו האחרונות לימד באוניברסיטת דיוק בארצות הברית.
שטרן טבע את המונח מנת משכל (IQ) והמציא את כדרך חדשה לחקור את תפיסת הצליל האנושית.
במהלך הקריירה שלו, שטרן כתב ספרים רבים שהיו חלוצים בתחומי פסיכולוגיה כגון פסיכולוגיה הבדלית, פרסונליזם ביקורתי, פסיכולוגיה משפטית ומבחני אינטליגנציה.
שטרן היה גם חלוץ בתחום פסיכולוגיית ילדים.
יחד עם אשתו, , בני הזוג ניהלו יומנים מדוקדקים המתעדים את חייהם של שלושת ילדיהם במשך 18 שנים.
הוא השתמש ביומנים אלה כדי לכתוב מספר ספרים שהציעו מבט חסר תקדים על ההתפתחות הפסיכולוגית של ילדים גדלים.
לודוויג וילהלם שטרן נולד ב-29 באפריל 1871 בברלין בגרמניה להורים יהודים, רוזה וזיגיסמונד שטרן (1837–1890), והיה בנם היחיד.
שמו המקורי היה לודוויג וילהלם, אך מאוחר יותר השמיט את שמו הפרטי והיה ידוע פשוט כוויליאם.
שטרן היה דודו של הפילוסוף, מבקר הספרות והתאורטיקן היהודי, ולטר בנימין.
אביו של שטרן היה בעל סטודיו קטן לעיצוב בברלין, אם כי העסק לא היה מצליח במיוחד.
כשזיגיסמונד נפטר בשנת 1890, הוא הותיר למשפחתו מעט מאוד כסף, ווילהלם, שלמד באוניברסיטה, נאלץ לעבוד כמתרגל כדי לפרנס את אימו החולה עד מותה בשנת 1896.
שטרן פגש את אשתו לעתיד, , במהלך טיול אופניים ברחבי ברלין.
הוריה של יוזפי לא היו מרוצים מהשידוך, שכן לשטרן היה מעט כסף, אך קלרה התעקשה למרות אי הסכמת הוריה והשניים נישאו בתחילת 1899. בתם הבכורה, הילדה, נולדה ב-7 באפריל 1900, וזה סימן את תחילת הפרויקט בן 18 השנים של משפחת שטרן בתחום התפתחות הילד.
שטרן למד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין בהדרכתו של הרמן אבינגהאוס, שם קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1893. אבינגהאוס עבר לאוניברסיטת ברסלאו ושטרן הלך אחריו, שם לימד בין השנים 1897–1916. משנת 1916 עד 1933 הוא מונה לפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת המבורג.
לאחר עליית הרייך הנאצי, שטרן נאלץ לעזוב את האוניברסיטה בשנת 1934. הוא שהה במשך שנה אחת בהולנד לפני שעבר לארצות הברית כדי לקבל משרה כפרופסור באוניברסיטת דיוק בעיר דרהאם שבקרוליינה הצפונית, אף על פי שידע מעט אנגלית.
שטרן נפטר בפתאומיות ב-27 במרץ 1938, כתוצאה מחסימת עורק כלילי.
שטרן ואשתו, קלרה, השפיעו רבות על תחום התפתחות הילד והשתמשו בשלושת ילדיהם, הילדה, גינתר ואווה, כנבדקים.
הם חקרו את התפתחות השפה כמו גם היבטים אחרים של התפתחות הילד אותם תצפתו.
ילדיהם נולדו בשנים 1900, 1902 ו-1904 בהתאמה, ושטרן ואשתו החלו לתעד ביומנים מיום לידת כל אחד מהם ועד שהגיעו לגיל 12, 10 ו-7, בהתאמה.
הנתונים שהם תיעדו כללו תגובות, מלמול, יכולת לזכור אירועים, שקרים, שיפוט מוסרי ואפילו מפגשים שיטתיים שנרשמו שבהם הילד היה יוצר נרטיבים ותיאורים של סיפורים עם הורה אחד בעוד שהשני רשם את ההערות.
באמצעות תצפיותיהם, שטרן גילה את מה שמכונה "תורת המשחקים", לפיה משחק ילדים נחוץ להתפתחות האישית של הילד, כמו גם את תאוריית ההתכנסות, לפיה טבע וסביבה תלויים הדדית זה בזה בנוגע להתפתחות.
הוא יישם את תאוריית ההתכנסות על התפתחות השפה אצל ילדים, וקבע שילד לא רק מחקה את מה שנאמר לו אלא בוחר אילו מילים שהוא מבין.
שטרן הוסיף גם שמלמול ילדים עוסק פחות במשמעות המלמול ויותר ברגש שמאחוריו, והורים יכולים לתקשר בחזרה את רגשות הילד.
זה אפשר לילדים ללמוד שהיה חשוב כיצד הם הביעו דבר מה.
בתקופתו של שטרן, פסיכולוגים רבים אחרים עבדו על דרכים להעריך באופן איכותני הבדלים אינדיבידואליים.
אלפרד בינה ו, למשל, פיתחו להערכת הגיל המנטלי של ילדים כדי לזהות לקויות למידה, אך חסרה להם דרך סטנדרטית להשוות ציונים אלה בין אוכלוסיות שונות של ילדים.
שטרן הציע שינוי בנוסחה לאינטליגנציה, שחושבה בעבר באמצעות ההפרש בין הגיל המנטלי של הפרט לגילו הכרונולוגי.
במקום זאת, שטרן הציע לחלק את הגיל המנטלי של הפרט בגילו הכרונולוגי כדי לקבל יחס יחיד.
נוסחה זו שופרה מאוחר יותר על ידי לואיס טרמן, שהכפיל את מנת המשכל ב-100 כדי לקבל מספר שלם.
עם זאת, שטרן הזהיר מפני השימוש בנוסחה זו כדרך היחידה לסווג אינטליגנציה.
הוא האמין שהבדלים אינדיבידואליים, כמו אינטליגנציה, הם מורכבים מאוד מטבעם ואין דרך קלה להשוות באופן איכותני בין אנשים.
מושגים כמו פיגור שכלי לא ניתנים להגדרה באמצעות מבחן אינטליגנציה יחיד, מכיוון שישנם גורמים רבים שהמבחן אינו בוחן, כגון משתנים רצוניים ורגשיים.
שטרן המציא את בשנת 1897, שאפשר לו לחקור את הרגישות האנושית לשינויים בצליל.
בעוד שקודמיו הגבילו את עצמם לחקר ספים והבדלים מורגשים באמצעות גירויים קבועים ודיסקרטיים, שטרן חקר את השינוי הרציף של גירוי אחד למשנהו.
שטרן היה חלוץ בתחום שיהפוך לפסיכולוגיה משפטית.
בדומה להוגו מינסטרברג, שטרן חקר את הפסיכולוגיה של עדות ראייה תוך התמקדות מיוחדת בדיוקה.
שטרן, שהיה תלמידו של חלוץ חקר הזיכרון הרמן אבינגהאוס, ביקש ממשתתפים להתבונן בתצלומים ולאחר מכן ביקש מהם להיזכר בפרטים.
הוא שיתף פעולה עם הקרימינולוג פרנץ פון ליסט, ובשנת 1901 ערך מחקר שבו סטודנטים למשפטים היו עדים לוויכוח מבוים בכיתה שבו אחד המשתתפים שלף אקדח, ובאותו רגע הפרופסור עצר את הקטטה המדומה.
לאחר מכן התבקשו הסטודנטים לתת דיווחים בכתב ובעל פה על האירוע.
שטרן ופרנץ גילו שבאירועים כאלה, הזיכרון לאחר מכן היה לקוי כאשר המתח היה גבוה, מה שהוביל אותם למסקנה שמצבים רגשיים יכולים להשפיע על עדות ראייה.
מחקרים אחרים בדקו את השפעת טכניקות החקירה, הבדלים בין עדים ילדים למבוגרים, הבדלים בין עדים גברים לנשים, ואת האופן שבו אירועים המתרחשים בין זמן האירוע לזמן הזיכרון יכולים להשפיע על דיוק העדות.
שטרן ציין שהזיכרון עלול להיות מטעה וחיפש דרכים להבדיל בין מסירת עדות שקרית מכוונת לבלתי מכוונת.
ממצאים אלה טמנו בחובם פוטנציאל לשיפור מערכת המשפט הפלילי והדגימו יישומים מעשיים של מחקר פסיכולוגי.
שטרן ציין גם את ההשפעות שיכולות להיות לבית המשפט על ילדים ודגל בהתייעצות עם פסיכולוג מקצועי בכל פעם שנעשה שימוש בעדות של ילד.
שטרן גם שיער שגברים הם עדים מהימנים יותר מנשים, אך עבודות מאוחרות יותר ערערו על השערה זו.
המחקר מצא שאין הבדלים משמעותיים בין המגדרים בקרב המשתתפים בנוגע לדיוק הזיכרון וההתנגדות למידע כוזב.
עבודתו המוקדמת של שטרן בפסיכולוגיה משפטית אפשרה מחקרי המשך ובחינה מדוקדקים.
וויליאם ג'יימס לה-מסורייר ג'וניור (12 ביוני 1926 – 14 ביוני 2007) היה מהנדס מבנים אמריקאי.
תכנן את מרכז סיטיקורפ, בניין עיריית בוסטון, מגדל AXA ואת בנק אוף אמריקה פלאזה .
הוא ידוע בכך שנאלץ להעריך מחדש את חישוביו במהלך המשבר ההנדסי במרכז סיטיקורפ.
ווילאם, שנולד בפונטיאק , מישיגן, היה הצעיר מבין ארבעה ילדים של ברטה (שרמן) וויליאם ג'יימס לה-מסורייר האב, בעלי עסק לניקוי יבש.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הוא עזב את מישיגן כדי ללמוד מתמטיקה בהרווארד קולג' .
בשנת 1947 סיים תואר ראשון במתמטיקה, ולאחר מכן למד בבית הספר לעיצוב באוניברסיטת הרווארד (GSD).
מאוחר יותר עבר ל (MIT), שם קיבל בשנת 1953 תואר שני בהנדסת בניין ובנייה.
בזמן שעבד ב-MIT, עבד לה-מסורייר עבור אלברט גולדברג, מהנדס מבנים ותיק מבוסטון; בסופו של דבר, לה-מסורייר הפך לשותף ושמה של החברה שונה לגולדברג לה-מסורייר ושות'.
באפריל 1961, השניים נפרדו ווילאם הקים את חברתו .
לה-מסורייר היה אחראי על הנדסת המבנים במספר רב של מבנים בולטים, כולל בניין עיריית בוסטון, הבנק הפדרלי של בוסטון , מגדל AXA ובנק אוף אמריקה פלאזה.
מאוחר יותר, סטודנט צעיר אחר, לי דה-קרוליס, גרם ללה-מסורייר לבצע מחדש את הניתוח שלו.
הוא גילה שהקבלן החליף את המחברים המרותכים הנדרשים במחברי ברגים זולים יותר, וייתכן שחלשים יותר.
חולשה זו הייתה עלולה לתרום לקריסת הבניין ברוחות אלכסוניות.
הבנה זו גרמה לשיפוץ חפוז וחשאי, שתואר במאמר משנת 1995 ב תחת הכותרת "משבר חמישים ותשע הקומות".
המקרה הוא כיום מקרה בוחן אתי בתוכניות לתואר באדריכלות.
בשנת 1968 זכה ויליאם לה-מסורייר במדליית מקצועות של המכון האמריקאי לאדריכלים (AIA), בשנת 1978 נבחר ל (NAE), בשנת 1988 נבחר לחבר כבוד במכון האמריקאי לאדריכלים, ובשנת 1989 נבחר לחבר כבוד ב (ASCE).
בשנת 1999 קיבל את פרס ג'יי לויד קימברו מטעם (AISC), אות הכבוד הגבוה ביותר שלו.
בשנת 2004 הוא מונה לחבר כבוד לאומי של צ'י אפסילון , הלאומית להנדסה אזרחית.
בעקבות נפילה שהתרחשה ב-31 במאי 2007 נכנס לה-מסורייר לניתוח יום לאחר מכן (ב-1 ביוני 2007).
כתוצאה מסיבוכים לאחר ניתוח שעבר, נפטר לה-מסורייר ב-14 ביוני 2007 ב, מיין.
ויליאם לוגן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי.
לוגן נולד ב-8 בדצמבר 1776 בתוך המבצר שבעיירה הרודסבורג בווירג'יניה (כיום בקנטקי), ואת ילדותו המוקדמת בילה במבצר סנט אסף, שם למד בבית בהדרכת הוריו ומורים פרטיים.
בסביבות שנת 1798 עבר למחוז שלבי.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1799 היה נציג בוועידת החוקה של מדינת קנטקי, ובאותה שנה שימש גם כנציג המדינה בבחירת מקום מושב הממשל של מחוז בארן החדש – שנקבע בעיר גלאזגו, ככל הנראה על שם עיר הולדתו הסקוטית של אביו של לוגן.
לוגן כיהן כחבר בבית הנבחרים של קנטקי בין השנים 1803–1806, ושוב בשנת 1808, ובמהלך כהונתו אף כיהן כיושב ראש הבית לשתי תקופות.
הוא כיהן כשופט בבית המשפט לערעורים בין השנים 1808–1812, וכן היה אלקטור לנשיאות בבחירות של 1808, 1812 ו־1816.
בשנת 1819 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן מ־4 במרץ 1819 עד שהתפטר ב־28 במאי 1820 כדי להתמודד על תפקיד מושל קנטקי (אך לא נבחר).
לאחר מכן שימש נציב בחברת נהר קנטקי.
לוגן נפטר ב-8 באוגוסט 1822 בביתו שבמחוז שלבי ונקבר בחלקת הקבר המשפחתית של משפחת לוגן סמוך לעיר שלביוויל.
ויליאם ליון מקנזי קינג היה איש ציבור ומלומד קנדי ששימש כראש ממשלת קנדה במשך שלוש תקופות כהונה לא רצופות שנמשכו בין 1921 ל-1948. בסך הכל שימש קינג בתפקיד למעלה מ-21 שנה והיה בכך לראש הממשלה שתקופת כהונתו היא הארוכה ביותר בחבר העמים הבריטי מאז ומעולם.
קינג מוכר הן בשמו המלא והן כ"מקנזי קינג".
מקנזי קינג נחשב בקנדה לדמות חשובה ואהודה בהיסטוריה הקנדית, וזכרו מונצח באמצעים רבים, לרבות הנצחת דיוקנו על שטר של 50 דולרים קנדיים וקריאת אי על שמו.
עם זאת, ממצאים שהתגלו לאחר מותו באשר למוזרויות שפיתח בחייו הפרטיים, כגון פנייה אל רוחות והתייעצות עמן, מעיבים מעט על זכרו.
קינג נולד בעיר ברלין שבאונטריו (הקרויה כיום קיצ'נר) לג'ון קינג ואיזבל גרייס מקנזי.
סבו מצד אמו, ויליאם ליון מקנזי, היה ראש העיר הראשון של טורונטו, ועמד בראש מרידה כושלת כנגד השלטון הבריטי ב-1837. אביו של קינג היה עורך דין ולאחר מכן מרצה למשפטים.
קינג למד בבתי ספר בעיר מגוריו, ולאחר מכן החל בלימודים גבוהים.
הוא למד משפטים באוניברסיטת טורונטו ובבית הספר למשפטים אוזגוד הול בטורונטו, שם סיים את לימודי התואר השני בשנת 1896. בתקופה זו עבד כעיתונאי עבור העיתון "טורונטו גלוב".
לאחר מכן למד באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת הרווארד לתואר שני בכלכלה ובמדעי המדינה, אותו סיים ב-1898. ב-1909 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד, על תזה אותה כתב כתשע שנים קודם לכן.
זמן מה לימד כלכלה בהרווארד, בטרם שב לטורונטו.
ב-1900 נענה קינג לפנייתו של שר הדואר בממשלת קנדה, שהיה אחראי אף על נושא יחסי העבודה, לערוך פרסום ממשלתי בשם "ביטאון העבודה" (The Labour Gazette).
קינג קיבל על עצמו את המשרה, והפך עד מהרה לדמות מפתח ביחסי העבודה בקנדה, ולסגנו של השר, שהיה איש המפלגה הליברלית.
תפקיד זה לא נחשב תפקיד פוליטי, אלא תפקידו של עובד ציבור.
ב-1908 החליט להתמסר לפוליטיקה, ולהעמיד עצמו לבחירה לבית הנבחרים של קנדה מטעם המפלגה הליברלית הקנדית.
בתחילה נבחר בבחירות משנה, ובשנת 1909 נבחר מחדש ומונה לראשונה לממשלת קנדה בתפקיד שר העבודה.
בתפקיד זה הצליח בחקיקת חוקי עבודה ששיפרו משמעותית את מצבם הכלכלי של העובדים בקנדה, אך בשנת 1911 נפלה ממשלתו הליברלית של וילפריד לורייה, ובבחירות שהתקיימו בסמוך לאחר מכן, נכשל קינג, ולא הצליח להיבחר מטעם מחוזו.
בחירות אלו היוו תבוסה אף למפלגתו של קינג, שהפסידה בבחירות למפלגה השמרנית.
בעקבות תבוסת מפלגתו ואובדן המושב בפרלמנט, החל קינג לעבוד כיועץ לעניין מחקר תעשייתי עבור ג'ון ד.
המשרה הייתה בשכר גבוה, וקינג ביסס יחסים טובים עם רוקפלר, שהיה אז דמות מפתח בכלכלת ארצות הברית.
קינג סייע לרוקפלר לעבור את המשבר של שנת 1914, שכלל שביתת כורים, שדוכאה בכוח הזרוע על ידי אנשי "המשמר הלאומי של קולורדו", באירוע המכונה "טבח לודלאו", בו איבדו את חייהם 20 אנשים, 11 מהם ילדים.
קינג סייע לרוקפלר לפתח רפורמות במכרות שבבעלותו ובעיירות הכורים הסמוכות, שכללו סלילת כבישים ומתקני נופש, כמו גם מתן ייצוג לעובדים בוועדות הקשורות בתנאי עבודתם, דאגה לבטיחות העבודה ולרווחת העובדים, אי נקיטת צעדים כנגד עובדים שהשתייכו לאיגודים מקצועיים, ואף ייזום איגוד מקצועי לחברות שבבעלותו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשיך קינג לעבוד עבור רוקפלר, ולא שירת בצבא, על אף שקנדה, כדומיניון בריטי, הכריזה מלחמה על גרמניה עוד בשנת 1914, ואילו ארצות הברית נותרה נייטרלית למשך שלוש שנים לאחר מכן.
על כך נמתחה עליו ביקורת, לה השיבו תומכיו כי קינג, בן ה-40, לא היה מביא תועלת כחייל, בעוד שבעמדה בה החזיק סייע לפעולתן השוטפת של תעשיות מפתח בקנדה שהיו חיוניות למלחמה.
בשנת 1917 שב לקנדה על מנת להתמודד שוב בבחירות.
הנושא המרכזי בתקופת הבחירות היה גיוס החובה, בו תמכו רוב הקנדים, ואילו קינג התנגד לו.
כתוצאה מכך לא הצליח לשוב ולקבל את המושב בבית הנבחרים.
ב-1918 פרסם קינג, בעזרת ידידו פ.א.
על אף שהספר לא התקבל בהתלהבות גדולה בזמן בו פורסם, היה זה הספר בו פרש קינג את העקרונות שינחו אותו בקריירה הפוליטית שלו לאחר מכן, ואת המצע שיש בכוונתו ליישם.
בשנת 1919, עם מותו של וילפריד לורייה, התמודד קינג על ראשות המפלגה הליברלית וניצח.
בסמוך לאחר מכן שב ונבחר לפרלמנט בבחירות משנה.
הוא עתיד היה לעמוד בראש המפלגה הליברלית עד לפרישתו בשנת 1948.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1921 זכתה מפלגתו של קינג ברוב, והביסה את יריבו ארתור מיין שעמד בראש המפלגה השמרנית.
קינג מונה לראשות הממשלה, שנתמכה על ידי 115 מתוך 223 מושבים בפרלמנט הקנדי, כאשר לשון המאזניים, המפלגה הפרוגרסיבית, שזכתה ב-50 מושבים, לא תמכה בממשלתו אך גם לא הצטרפה באופן רשמי לאופוזיציה.
אולם, עם הזמן ערקו מהקואליציה צירים עד שממשלתו הייתה לממשלת מיעוט לראשונה בהיסטוריה של קנדה.
במצב פוליטי זה פעל קינג באיזון עדין בין דרישות הגורמים השונים בפרלמנט.
המפלגה הפרוגרסיבית, שבתמיכתה הפאסיבית היה תלוי, הייתה מבוססת על החוואים מערבות קנדה, ואילו מפלגתו הליברלית הייתה בעיקר מפלגה שייצגה את אינטרס התעשיינים והעירונים.
על הפרק עמדו שאלות הנוגעות למדיניות המכס, בהם היו דעות הפרוגרסיבים והליברלים חלוקות.
קינג ומפלגתו הליברלית התנגדו למכסים, הפרוגרסיבים תמכו במכסים מתונים והשמרנים תמכו במכסים גבוהים.
ככל שנמשכה תקופת כהונתו הראשונה של קינג, נחלשו הפרוגרסיבים.
חילופים בהנהגתם הביאו לעליית הנהגה שהייתה נוחה יותר למדיניותו של קינג.
כמו כן עלה כוחו של ג'.
וודסוורת', רפורמיסט סוציאליסטי, שעמו ראה קינג עין בעין בנוגע לרבות מבעיות השעה.
בבחירות הכלליות באוקטובר 1925 היו השמרנים למפלגה הגדולה ביותר, אך קינג הצליח להקים קואליציה שנסמכה על תמיכת הפרוגרסיבים.
אך בסמוך לאחר הבחירות פרצה שערוריית שוחד במחלקת המכס, שערערה את מעמדו של קינג.
קינג ביקש מהמושל הכללי של קנדה, ג'וליאן בינג כי זה ישתמש בכוחו, יפזר את הפרלמנט, ויורה על בחירות חדשות, אך בינג סירב לכך.
הייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה של קנדה שהמושל הכללי השתמש בכוחותיו באופן זה.
קינג נאלץ לפרוש, וארתור מיין, השמרני, תפס את מקומו.
ממשלתו של מיין לא החזיקה מעמד זמן רב, ובספטמבר 1926 נערכו בחירות חדשות, שלאחריהן הצליח קינג להקים ממשלה בתמיכת הליברלים והפרוגרסיבים.
בתקופת כהונתו השלישית הצליח קינג לבסס תוכנית קצבאות זקנה ממלכתית.
בפברואר 1930 מינה קינג את קיירין וילסון אותה הכיר באופן אישי, כאישה הראשונה אי פעם ששימשה כחברה בסנאט הקנדי.
ממשלתו של קינג הייתה בשלטון עם תחילת השפל הגדול, וקינג הפסיד בבחירות שהתקיימו בשנת 1930, ואיש המפלגה השמרנית, ריצ'רד בדפורד בנט מונה לראש הממשלה.
קינג נותר פעיל כמנהיג האופוזיציה.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1935 זכו שוב הליברלים, וקינג שב ומונה לראש הממשלה.
התקופה הקשה ביותר של השפל הגדול חלפה, וקינג ביצע תוכניות רווחה כחקיקת חוק הדיור הממלכתי ומינוי ועדת התעסוקה הלאומית.
ממשלתו הקימה גם את תאגיד השידור הקנדי בשנת 1936, ואת חברת "טרנס קנדה איירליינס" (קודמתה של אייר קנדה) בשנת 1939. בשנת 1938 הפך את הבנק של קנדה מחברה פרטית לחברה ממשלתית.
עליית הנאציזם באירופה בשנים אלו, הדאיגה את קינג בעיקר בשל כך שאם בריטניה תיגרר למלחמה ביבשת, תאלץ קנדה להצטרף, כשם שהצטרפה למלחמת העולם הראשונה.
במרץ 1938 בתגובה להפרת הנאצים את סעיפי הסכם ורסאי שעסקו בפירוז חבל הריין הודיע קינג לראש ממשלת בריטניה, באמצעות הנציב העליון הקנדי בלונדון, כי אם תילחם בריטניה בגרמניה עקב פעולה זו, תישאר קנדה נייטרלית.
ביוני 1937 התכנסו כל נציגי הדומיניונים בלונדון להכתרתו של המלך ג'ורג' השישי.
בהזדמנות זו הודיע קינג לראש הממשלה הבריטי, נוויל צ'מברלין כי קנדה תילחם רק אם תותקף בריטניה ישירות, ואם בריטניה תתערב במלחמה ביבשת, לא יוכל צ'מברלין לצפות לתמיכתה של קנדה.
קינג ניצל מסע זה לאירופה על מנת לבקר את היטלר, ובכך היה לראש המדינה היחיד מצפון אמריקה שנפגש עמו.
קינג תיאר את רשמיו מהיטלר ביומנו במילים – "הוא באמת אוהב את בני עמו, וארצו, ויקריב כל קורבן לטובתם".
הוא חזה כי "העולם יראה אדם גדול – מיסטיקן בהיטלר.
איני יכול לתמוך בנאציזם – המשטר האכזרי, דיכוי היהודים, היחס לדת וכיוצא בזה.
אך היטלר, הוא עצמו, הצנוע, יעמוד יום אחד לצד ז'אן ד'ארק בין מושיעי עמם".
ב-1938 במהלך משבר חבל הסודטים שהוביל לוועידת מינכן שב קינג והודיע לצ'מברלין כי אם תפרוץ מלחמה בשאלת צ'כוסלובקיה תישאר קנדה נייטרלית.
קינג הביע דעתו כי יש במדיניותו של צ'מברלין סיכון לעירוב בריטניה, ובשל כך עירוב כל הדומיניונים, במשבר שאינו נוגע לחבר העמים כלל.
כהונה חמישית, מלחמת העולם השנייה
כרבים אחרים, התפכח קינג לאחר הסכם מינכן והבין כי פניו של היטלר למלחמה תוקפנית.
קינג הבין כי אם תפרוץ מלחמה, תהיה זו חובתה של קנדה, כמו גם רצונם של רוב הקנדים, להצטרף לצידה של בריטניה.
עם זאת, היה עליו לקדם עמדה זו מבלי ליצור קרע בין דוברי אנגלית ודוברי צרפתית בקנדה, ומבלי ליצור שסעים פוליטיים עמוקים.
במרץ 1939 הכריז קינג כי אם תפרוץ מלחמה, תחליט קנדה באופן עצמאי אם להצטרף לצידה של בריטניה אם לאו, בהחלטה של הפרלמנט המבוססת על האינטרס העצמי של קנדה.
אך הוסיף – "אם יקום תוקפן ויתקיף את בריטניה, והמפציצים יזרעו מוות בחוצות לונדון, אין לי שום ספק מה יחליט העם הקנדי באמצעות הפרלמנט שלו.
נראה זאת כתוקפנות המסכנת את החירות בכל מדינות חבר העמים הבריטי." בה בעת הבטיח כי לא יקיים גיוס חובה.
מדיניות זו שמרה על האחדות הלאומית בתקופה שהובילה למלחמה.
בסוף אוגוסט 1939 הבין קינג כי המלחמה אינה נמנעת עוד.
ב-25 באוגוסט הכריז על כוננות בצבא, וב-1 בספטמבר על גיוס מלא.
עם זאת, שלא כבמלחמת העולם הראשונה, לא הייתה קנדה באופן אוטומטי במצב מלחמה לאחר הכרזת המלחמה של בריטניה.
קינג מילא את הבטחתו, ורק שבוע לאחר הכרזת המלחמה הבריטית, ב-10 בספטמבר קיים דיון בפרלמנט ובו החליט הפרלמנט על הכרזת מלחמה על גרמניה.
קינג שב והבטיח כי לא יהיה גיוס חובה למלחמה מחוץ לגבולות קנדה.
פרק זמן זה אפשר גם לקנדה להתחמש, ולרכוש נשק מארצות הברית, דבר שהיה מן הנמנע לאחר הכרזת המלחמה, בשל חוקיה של ארצות הברית, שניסו למנוע מעורבות אמריקנית במלחמה.
בבחירות שנערכו בשנת 1940 זכה קינג ברוב ניכר.
לאחר נפילת צרפת ביוני 1940 הכריז קינג על גיוס חובה, אך הודיע כי לא ישלח אל מחוץ לגבולות קנדה אלא את מי שיתנדב לכך.
בתקופה זו, בה עמדה בריטניה בדד אל מול גרמניה, ובה שמרה ארצות הברית על נייטרליות, הייתה לעמדתו של קינג חשיבות רבה.
קינג שימש כמתווך בין צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט, בטרם הוקם הקשר האישי הישיר ביניהם.
רגע רגיש במיוחד היה ב-24 במאי 1940 עת נעזר רוזוולט בקינג להעברת מסר לצ'רצ'יל לפיו אם יושמד חיל המשלוח הבריטי על אדמת צרפת, ונראה כי יהיה על בריטניה להיכנע, יימלט הצי הבריטי לקנדה, ולא ייכנע לנאצים.
בתקופה זו דיבר צ'רצ'יל בגלוי על האפשרות כי אם תותקף בריטניה, יימלטו בית המלוכה והממשלה אל קנדה, וימשיכו במלחמה מאדמתה.
רוזוולט וצ'רצ'יל נעזרו בקינג בשנתיים שלאחר מכן להסדרת סוגיות רבות שנגעו ליחסים בין שני צידי האוקיינוס האטלנטי, למדיניות החכר והשאל וסוגיות ליווי השיירות, שהיוו את דרכה הארוכה והמפותלת של ארצות הברית מנייטרליות למעורבות מלאה במלחמה.
ב-1942 היה לחץ פוליטי על קינג מבית ומחוץ לשלוח חיילים לאירופה.
קינג ערך משאל עם על מנת לשחררו מהבטחתו.
מזה כשלוש שנים לפני המשאל שהו חיילים קנדים מתנדבים בבריטניה.
המעורבות הראשונה הגדולה של הקנדים במלחמה הייתה במהלך הפשיטה על דייפ בה ספגו הקנדים אלפי אבדות.
קנדים השתתפו במערכה באיטליה, ובפלישה לנורמנדי.
כל אלו היו מתנדבים, שכן קינג הבטיח שלא לשלוח לאירופה מי שלא יתנדב, אלא אם יהיה בכך צורך.
במאי 1944 התארח קינג בפרלמנט הבריטי והצהיר שצבא קנדה מחכה לאות לשחרור אירופה.
בנובמבר 1944 נראה היה כי צורכי המלחמה מחייבים משלוח לאירופה גם של מתגייסים שאינם מתנדבים.
הדבר הוביל למשבר פוליטי, ואף להתמרדות של מתגייסים בקולומביה הבריטית.
אך המלחמה הסתיימה בטרם הביא הדבר למשבר חריף יותר.
באוגוסט 1943 אירח קינג את ועידת קוויבק, בה השתתפו גם צ'רצ'יל ורוזוולט.
הוועידה נערכה בעיר קוויבק, ועסקה בעניינים צבאיים בדרג גבוה.
לאחר המתקפה על פרל הארבור, הורה קינג על מעצרם של כ-22,000 קנדים ממוצא יפני ב"רצועת ביטחון" של מאה ושישים קילומטרים מחופה המערבי של קנדה, וזאת על אף שחוות דעת שקיבל מהגורמים המעורבים בפעולה הראו כי המדובר באזרחים נאמנים ושומרי חוק, שאינם מהווים איום כלשהו.
רכושם של היפנים הוחרם, והם נשלחו למחנות מעצר בקולומביה הבריטית.
לאחר המלחמה הציע קינג לאזרחים קנדים אלו "רפטריאציה" ביפן, על אף שרובם לא היו בה מעולם, ואינם דוברים את שפתה.
שובם לבתיהם ב"רצועת הביטחון" התאפשר רק לאחר שנים רבות.
בשנות השלושים בזמן המשבר הכלכלי הנהיג קינג מדיניות הגירה מגבילה ביותר כלפי המבקשים להגר לקנדה.
הממשלה עודדה בעיקר כאלה שראתה כמועמדים להתיישבות חקלאית, וגם אלו התקבלו למדינה במספרים מצומצמים ביותר.
על רקע זה, גם לא הייתה פתיחות רבה לקבלת מהגרים פליטים, ובכללם, יהודים פליטים מאירופה.
יש המאשימים את קינג בהתעלמות משיקולים הומניטריים בנוגע למדיניות ההגירה של ארצו.
לעיתים רבות מזכירים אמירה של פקיד הגירה בממשלתו, משנת 1938 שהשיב לשאלה לכמה יהודים ניתן יהיה לאפשר להגר לקנדה, במילים "אף אחד זה יותר מדי" (None is too many).
ממשלת קנדה בראשותו של קינג לא אפשרה הגירה יהודית המונית בשנים שבין מלחמות העולם ובתקופת מלחמת העולם.
אך בכך לא הייתה יוצאת דופן מרוב מדינות העולם שהשתתפו בוועידת אוויאן.
יש המזכירים באשר לקינג את פגישתו עם היטלר בשנת 1937, פגישה ממנה יצא כשהוא מביע אמנם הסתייגות מדעותיו של האיש אך רושם חיובי מכישוריו כמנהיג.
עם זאת, הייתה ממשלתו של קינג נחרצת במאבקה כנגד הנאציזם במלחמת העולם השנייה, ועמדה לצד בריטניה במאבק המלחמתי מתחילתו ועד לסיום המלחמה, תוך הקרבת קורבנות רבים, גם כאשר ארצות הברית שמרה על נייטרליות, וגם בימים הקשים בהם עמדה בריטניה בדד לאחר נפילת צרפת.
במהלך הביקור בברלין נפגש קינג עם שר החוץ הגרמני, הברון קונסטנטין פון נויראט.
במהלך שיחתם אמר נויראט הגרמני כי "לא היה ביכולתו של קינג לגור בברלין מכיוון שיש בה יהודים כה רבים...
אין כל עונג ביציאה לתיאטרון המלא ביהודים...
הם משתלטים על כל העסקים, על כל הכלכלה...
חייבים לגרש אותם כך שהעם הגרמני ישלוט בעצמו בעירו ובענייניו".
קינג הציע לנויראט כי עליו להתגבר על דעותיו הקדומות ולקדם רצון טוב, ונויראט נראה כמסכים עמו.
בהמשך הפגישה הוזמן קינג לסעודה בביתו הפרטי של נויראט ושם העיר כי מצא את מארחו "נעים מאוד".
בוועידת אוויאן ב-1938 שעסקה בשאלת קליטת הפליטים היהודים, סירבה קנדה לקבל פליטים יהודים מאירופה, אלא אם כן אלו "יעסקו בחקלאות".
עמדה זו לא הייתה אלא סירוב מנומס לקבל פליטים כלשהם, שכן לא היו פליטים העוסקים בחקלאות.
בכך לא חרג קינג מהקו הכללי של כל המדינות שהשתתפו בוועידה, פרט לרפובליקה הדומיניקנית שמנהיגה, רפאל טרוחיו הסכים לקלוט יהודים בתקווה שאלו ישפרו את המאזן האתני בארצו לטובת בני המוצא האירופי.
מדיניות זו של סירוב לקלוט פליטים יושמה במלוא חומרתה בשנת 1939, כאשר הייתה קנדה בין המדינות שסירבו לקלוט את פליטי הספינה סט.
לואיס, ואלו נאלצו לשוב לאירופה, בה מצאו רבים מהם את מותם.
המדיניות נמשכה עד לסיום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1983 פרסמו ההיסטוריונים אירווינג אבלה והרולד טרופר את הספר "None is too many" (אף אחד זה יותר מדי).
כותרתו של הספר לקוחה מאמרה של פקיד הגירה קנדי, שענה באמירה זו לשאלה "כמה פליטים תקלוט קנדה לאחר המלחמה".
בספר מאשימים ההיסטוריונים את ממשלו של קינג באדישות לגורל היהודים באירופה.
מדיניות זו אינה מיוחסת רק לקינג, אלא גם לבכירים בממשלתו, לרבות ראש מינהל ההגירה, פרדריק צ'ארלס בלייר, המושל הכללי של קנדה וינסנט מאסי, והאליטות האנגלופוניות והפרנקופוניות כאחת.
לאחר מלחמת העולם השנייה שינתה ממשלת קנדה בראשותו של קינג את מדיניות ההגירה שלה, וסייעה בקליטתם של יהודים רבים מניצולי השואה.
תקופת הכהונה השישית, לאחר המלחמה
בבחירות שהתקיימו ביוני 1945 זכתה מפלגתו הליברלית של קינג, הגם שאיבדה חלק מכוחה, והוא נבחר לתקופת כהונה נוספת.
קינג סייע לייסד את האומות המאוחדות ואף נכח במושב הפתיחה של האומות המאוחדות בסן פרנסיסקו.
לאחר המלחמה פירק קינג במהירות את מנגנוני השליטה במשק ובמדינה שנוצרו בתקופת המלחמה.
מיד עם סיום המלחמה הורה על הפסקת הצנזורה הצבאית.
הוא החל בתוכנית אמביציונית של תיקונים חברתיים, והניח את הבסיס לצירופן של ניופאונדלנד ולברדור לקנדה.
בתקופה זו החלה קנדה במעורבות במלחמה הקרה.
בנובמבר 1948 פרש קינג, והוחלף על ידי שר המשפטים בממשלתו לואי סן-לורן.
קצבאות משפחה כחלק ממדיניות חברתית-כלכלית
הובלת קנדה למלחמה מול הנאצים במלחמת העולם השנייה
ניהול מדיניות חוץ שמרכיביה הידוק הקשרים עם ארצות הברית לצד שמירה על הזיקה לבריטניה
תמיכה בהשתלבות קנדה בארגונים בינלאומיים ובהקמת מדינת ישראל
במהלך כהונתו הוביל קינג את קנדה ממעמד של מושבה שממשלתה אחראית בפני הכתר הבריטי למעמד של אומה אוטונומית במסגרת חבר העמים הבריטי.
בשנת 1922 שקלה בריטניה להכריז מלחמה על טורקיה בעקבות "תקרית צ'אנאק" בה פגעה טורקיה בחיילים בריטים וצרפתים שהוצבו באזור הדרדנלים.
קינג סירב להביע תמיכה בעמדה הבריטית מבלי להיוועץ עם הפרלמנט, בעוד שהמנהיג השמרני, ארתור מיין, תמך באופן אוטומטי בבריטניה.
הבריטים התאכזבו מתגובתו של קינג, אך המשבר נפתר עד מהרה.
לאחר "פרשת קינג בינג" בה סירב המושל הכללי לדרישתו של קינג לפזר את הפרלמנט ולהכריז על בחירות, דרש קינג מידה נוספת של אוטונומיה לדומיניונים.
דרישה זו נענתה בהצהרת בלפור משנת 1926 בה הוצהר כי "כל אחד והאחד מהדומיניונים של האימפריה הבריטית הוא שווה במעמדו לממלכה המאוחדת וכי הממלכה המאוחדת אינה מעל הדומיניונים האחרים, אף שכל הדומיניונים מאוחדים בנאמנותם לכתר הבריטי.
ב-1946 הוביל קינג את המהלך החשוב שקבע למעשה את מעמדה של קנדה כמדינה נפרדת, כאשר הביא לחקיקת חוק האזרחות הקנדי שיצר את המושג "אזרח קנדי" שלא היה קיים קודם לכן.
לפני חקיקת החוק נחשבו הקנדים לאזרחים בריטים החיים בקנדה.
ב-3 בינואר 1947 קינג קיבל את תעודת האזרחות הקנדית מספר 1.
קינג פעל להורדת מכסים עם מדינות אחרות.
בראשית שנות ה-30 הוא ביקר בוושינגטון וחתם על הסכם להורדת מיסים עם רוזוולט.
כן ניהל שיחות עם נציגי יפן ובריטניה על הורדת מכסים.
קינג מת זמן קצר לאחר פרישתו, ב-22 ביולי 1950 מדלקת ריאות.
תוכניותיו לשעת הפרישה, לכתוב את זכרונותיו, לא התגשמו.
הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט בטורונטו.
קינג לא נישא מעולם, ולא הותיר אחריו צאצאים.
קינג לא היה מנהיג כריזמטי, ולא סחף אחריו קהל מעריצים.
יש המניחים כי לו היה מנסה את ידו בפוליטיקה בעידן הטלוויזיה לא היה מגיע להישגים אליהם הגיע.
הוא לא הותיר אחריו ספרי זכרונות פוליטיים, כשם שהותיר צ'רצ'יל וכשם שהותירו מנהיגים אחרים בני תקופתו.
הספר העיקרי שהותיר אחריו הוא "התעשייה והאנושות" משנת 1918.
זכרו מונצח כיום בקנדה באופנים שונים.
דמותו מופיעה על שטר של 50 דולר קנדי, ואחוזתו הפרטית בקינגסמיר, ליד אוטווה פתוחה לציבור בחלקה.
בית האחוזה בו בילה את ילדותו בקיצ'נר הפך אף הוא למוזיאון ומתקן נופש לזכרו של קינג.
קינג הותיר אחריו יומנים מפורטים, בהם רשם את הרהוריו ומעשיו בין השנים 1893 ועד מותו ב-1950. היומן הוא מסמך היסטורי רב חשיבות, שניתן ללמוד ממנו לא רק על חייו ומחשבותיו של קינג, אלא גם על המאמץ המלחמתי הקנדי ומאורעות חשובים אחרים בהם היה קינג מעורב.
עם זאת, בחלקים נרחבים מותיר היומן תמונה של קינג כאדם הנתון למוזרויות אישיות, ותחביבו הוא יצירת קשר עם המתים.
בין היתר טען קינג כי יצר קשר עם לאונרדו דה וינצ'י, סיר וילפריד לורייה, אמו של קינג, וכלביו מסוג אייריש טרייר שכולם נקראו פאט.
נראה כי קשר זה סיפק לו נחמה רוחנית, ולא השפיע על ענייני המדינה.
עניין זה בעולם שמעבר לא היה ידוע בתקופה בה היה קינג פוליטיקאי פעיל, והתפרסם רק לאחר מותו.
קינג מעולם לא נישא, אך היו לו מספר ידידות קרובות, לרבות אישה נשואה בשם ג'ואן פטסון עמה בילה חלק מזמנו הפנוי.
יש המפרשים כמה פסקאות ביומניו כעדות לכך שנעזר בשירותיהן של פרוצות.
אחרים סבורים כי היה הומוסקסואל.
הוא כיהן מטעם "המפלגה הרפורמיסטית" השמרנית אותה ייסד בשנת 1909. מאסי נחשב לאחד הפוליטיקאים המיומנים יותר בזמנו והיה ידוע בתמיכה שלו באינטרסים כפריים.
ויליאם מאסי נולד וגדל בלימאוודי שבמחוז לונדונדרי שבצפון אירלנד.
אביו, ג'ון מאסי ואמו, מריאן (או מרי אן) לבית פרגסון, היו חוואים ובבעלותם גם היה רכוש קטן.
משפחתו של מאסי הגיעה לניו זילנד ב-1862, אך הוא נשאר באירלנד להשלים את חוק לימודיו.
לאחר שהצטרף למשפחתו בדצמבר 1870, הוא עבד כפועל חקלאי במשך כמה שנים, לפני שרכש חווה משל עצמו במנגרה, דרום אוקלנד ב-1876. ב-1882 נשא מאסי לאישה את בת השכן, כריסטינה אלן פול ויחד הם הביאו לעולם שבעה ילדים.
בהדרגה היה מאסי לפעיל בולט בקהילה.
פעילותו החלה בוועד בית הספר המקומי, באגודת הדיבייטינג המקומית ובאגודות חקלאיות.
עקב התבלטותו בחוגים אלו, הוא נעשה מעורב בחיים הפוליטיים ועבד מטעם החקלאים השמרנים כנגד ממשלת המפלגה הליברלית בראשונות של ג'ון באלנס.
ב-1893 הציג מאסי את מועמדותו בבחירות הכלליות מטעם מחוז הבחירה של פרנקלין, אך הפסיד למועמד הליברלי, בנג'מין האריס.
בראשית 1894 הוצע לו להתמודד בבחירות הביניים במחוז הבחירה השכן של וואיטמטה בהן הוא נחל הצלחה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-1896 הוא נבחר שוב מטעם מחוז הבחירה של פרנקלין, אותו הוא ייצג עד למותו ב-1925.
מאסי הצטרף לשורותיהם של חברי הפרלמנט (ברובם שמרנים) שהיו מתנגדיה של המפלגה הליברלית בהנהגתו של ריצ'רד סדון.
הם היו מאורגנים בצורה לא יעילה והיה להם סיכוי קלוש להצליח להפיל את ממשלת הליברלים.
למרותו של ויליאם ראסל, מנהיג האופוזיציה, סרו 15 חברי פרלמנט בלבד.
מאסי הגדיל את המרץ בשורות ספסלי האופוזיציה השמרנית.
בעוד שהשמרנים התאוששו לזמן מה, גדלה התמיכה בליברלים במידה ניכרת במהלך מלחמת הבורים והשמרנים נותרו מתוסכלים.
הקריירה הפוליטית של מאסי שרדה את התקופה הזו.
למרות האתגר שהציב לו ויליאם האריס, הוא נותר המתנגד הבולט ביותר של הממשלה הליברלית.
לאחר מותו של סדון, הנהיג את המפלגה הליברלית ג'וזף וורד, שהוכיח את עצמו כמנהיג פגיע יותר להתקפותיו של מאסי.
בעיקר השיג מאסי רווחים פוליטיים על רקע ההאשמות בשחיתות ובהעדפת מקורבים לכאורה בשירות הממשלתי שממשלת הליברלים התעלמה מהן או נתנה להן יד.
מדיניותו השמרנית של מאסי הניבה לו גם רווחים פוליטיים כאשר החלו המצביעים להיות מודאגים בנוגע לעליית כוחם של האיגודים המקצועיים ומהאיום שנשקף לכאורה מהסוציאליזם.
ב-1909 הכריז מאסי על הקמתה של מפלגת הרפורמיסטית.
המפלגה הונהגה על ידו וזכתה לתמיכתם של עמיתיו השמרנים.
בבחירות הכלליות של 1911 זכתה המפלגה במספר מושבים גדול מזה של המפלגה הליברלית, אך לא הצליחה להשיג רוב מוחלט בפרלמנט.
הליברלים, שנסמכו על תמיכתם של חברי הפרלמנט העצמאיים שלא הצטרפו למפלגה הרפורמיסטית, הצליחו להישאר בשלטון עד השנה שלאחר מכן, כאשר הם הובסו בהצבעת אי-אמון.
ב-10 ביולי 1912 הושבע מאסי כראש ממשלת ניו זילנד ה-19. יומיים לאחר מכן התפרסם בעיתונות שהוא קיבל את המינוי של מפקד של כבוד של מחוז אוקלנד של "לגיון אנשי הספר" (Legion of Frontiersmen).
חברים מסוימים במפלגה הרפורמיסטית נעשו מתוסכלים משליטתו במפלגה.
ייחוסו ללגיון אנשי הספר, סייע לו רבות בתקופה זו, כאשר כמה יחידות פרשים, רכבו לולינגטון כשהם לבושים במדים וסייעו לשוטרים המיוחדים.
בין הצעדים הראשונים של ממשלת מאסי היה מתן האפשרות לכ-13,000 איש לרכוש את החוות שהוחכרו להם.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה הסיט את תשומת הלב מהסוגיות החברתיות הללו.
הבחירות הכלליות של 1914 הותירו את מאסי ואת יריביו במצב של מבוי סתום בפרלמנט, כאשר אף אחד מהצדדים לא היה מסוגל לגייס תמיכה להקמת ממשלה יעילה.
בחוסר רצון הזמין מאסי את ג'וזף וורד מהמפלגה הליברלית להקים קואליציית מלחמה, שהוקמה ב-1915. בעוד שמאסי המשיך להיות ראש הממשלה, וורד קיבל דה פקטו את המעמד של מנהיג משותף.
מאסי ווורד נסעו לבריטניה כמה פעמים, הן במהלך המלחמה והן לאחר סיומה, כדי לדון בשיתוף הפעולה הצבאי ובהסדרי השלום.
במהלך מסעו הראשון לבריטניה, ביקר מאסי את החיילים הניו זילנדים והאזין לתלונותיהם באהדה.
צעד זה הכעיס כמה בכירי ממשל, שהאמינו שמאסי עקף את הפיקוד הצבאי.
המלחמה חיזקה את אמונתו העמוקה של מאסי בחשיבות הידוק הקשרים בין ניו זילנד לבין האימפריה הבריטית.
הוא השתתף בוועידת השלום בפריז ב-1919 וחתם בשמה של ניו זילנד על חוזה ורסאי.
למרות שהוא סירב לקבל תוארי אבירות ואצולה, הוא קיבל במרץ 1921 ממלך הבלגים אות של קצין גדול של מסדר הכתר הבלגי ואות קצין גבוה של לגיון הכבוד מאת נשיא צרפת באוקטובר אותה שנה.
עקב הקושי להבטיח את קיומו של קונצנזוס על החלטות משמעותיות, איבדה ממשלת הקואליציה את האהדה הציבורית כלפיה במהלך המלחמה.
מאסי היה מודאג במיוחד מעלייתה של מפלגת הלייבור של ניו זילנד.
הוא גם מצא עצמו מתגונן נגד הביקורת שהוטחה כלפיו מחברי מפלגתו, כולל האשמות על התעלמותו מצרכי החקלאים.
ב-1919 הוא פיזר את הקואליציה ונאבק הן בליברלים והן בלייבור על בסיס הפטריוטיזם, היציבות, התמיכה בחקלאים ותוכנית העבודות הציבוריות.
על פי ההיסטוריון הניו זילנדי, טוני וילסון, מאסי היה ידוע בשל הרגשות האנטי-בולשביקיות והאנטי-סובייטיות שלו.
הוא סלד מהסוציאליסטים בני ארצו, כמו אנשי תנועת העבודה ומפלגת הלייבור.
כראש הממשלה, התנגד מאסי להשפעה הקומוניסטית.
הוא התייחס ל"טרור האדום" בברית המועצות של 1919 – 1920, לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, כהוכחה ל"נטייה המעיקה מטבעה" של הסוציאליזם.
בתגובה ל"פחד האדום" העבירה הממשלה את חוק המשך תקנות המלחמה, שהותיר על כנם את תקנות מצב החרום של המלחמה כולל צנזורה.
חוק זה כלל איסור על הוצאתה לאור של ספרות קומוניסטית, איסור שנותר בתוקף עד 1935.
בעיות כלכליות הקטינו את התמיכה במפלגה הרפורמיסטית.
בבחירות הכלליות של 1922 איבד מאסי את הרוב שלו בפרלמנט ואולץ לנהל משא ומתן עם חברי הפרלמנט העצמאיים כדי שממשלתו תשרוד.
הוא גם היה מזועזע מהצלחתה של הלייבור, שכעת היו לה חמישה מושבים בלבד פחות מאלה של הליברלים.