tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכאן השביל יורד (בסימון שבילים כחול) בצורה מתונה, בסופו ניתן להגיע לנקודת תצפית על רמת ישי, עמק יזרעאל, הכרמל והרי נצרת.
בהמשך הירידה ניתן להגיע אל שלולית חורף מלאכותית.
שלולית החורף, מלאה במים רק בעונת החורף לאחר הגשמים.
משם השביל ממשיך ימינה חזרה לכיוון החניון.
הגישה למסלול הטיול היא מכביש 7513, כ-200 מטרים ממערב למסעף הכניסה לאלוני אבא.
שְׁמוּרַת חוּלָה היא שמורת טבע בדרום עמק החולה, אשר הוקמה במהלך ייבוש החולה ובעקבותיו, על מנת לשמר ולשחזר את הסביבה הייחודית של אגם החולה והביצות שיובשו.
השמורה נמצאת מצפון ליסוד המעלה, באזור שבו היה בעבר חלקו הצפון-מערבי של האגם.
זוהי שמורת הטבע הראשונה שהוכרזה בישראל, והמאבק הציבורי להקמתה הביא לייסוד החברה להגנת הטבע.
השמורה מוכרת כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר לשימור ולפיתוח בר-קיימא של בתי גידול לחים.
אגם החולה והביצות סביבו היו סביבה טבעית ייחודית בארץ ישראל ובמזרח התיכון כולו, במגוון הרחב של מיני צמחים ובעלי חיים המייצגים אזורי אקלים שונים בעולם.
עם תחילת התכנון והביצוע של ייבוש האגם והביצות, בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, נרתמו חובבי טבע ואנשי מדע מתחומים שונים למאמץ משותף, על מנת להשאיר חלק מהסביבה הטבעית כפי שהייתה, למטרות מחקר והדגמה.
היוזמה עוררה מאבק ציבורי רחב שנמשך שנים אחדות, ואשר במהלכו נוסדה החברה להגנת הטבע ב-1954. לאחר התכתבויות, דיונים וויכוחים רבים של הגופים המתכננים והמבצעים, החליטה הוועדה המחוזית של מחוז הצפון, ב-6 ביוני 1956, להקצות כ-4,300 דונם משטח האגם המיובש לשמורת טבע.
ב-26 בנובמבר 1964, לאחר אישור "חוק הגנים הלאומיים ושמורות הטבע" בכנסת, הייתה שמורת החולה לשמורת הטבע הראשונה שהוכרזה על פיו.
עד 1968 נוהלה השמורה על ידי קרן קיימת לישראל, ובשנה זו הועברה האחריות עליה לרשות שמורות הטבע.
בשונה משמורות טבע אחרות, שמורת החולה אינה משמרת את המצב הטבעי שהיה במקום בעת הקמתה, אלא נוצרה באמצעות בניית סוללות עפר לסכירת המים ויצירת אגם מלאכותי, לאחר שמי האגם המקורי נוקזו.
על פי התוכנית הייתה השמורה אמורה לכלול אגם בשטח של כ-2,000 דונם, שטחי ביצה ואחו המייצגים את מגוון חברות הצומח הטיפוסיות לאזור, וכן את נחל עינן עד למעיינות המזינים אותו, אשר תוכננו לשמש מקור מים לשמורה.
אולם עם הורדת מפלס מי אגם החולה ב-1958 הסתבר שהסוללות שהוקמו חלחלו ולא שמרו על מפלס המים, כך שבמקום אגם בשטח 2,000 דונם ובעומק 2–3 מטרים, נותר אגם בשטח מאות אחדות של דונמים ובעומק 60 ס"מ בלבד.
שאיבת מרבית המים מעיינות עינן, לצורך אספקה ליישובי הגליל העליון, הפחיתה באופן משמעותי את כמות המים המוקצית לשמורה, ובמקום מי מעיין נקיים הוזנה השמורה בעיקר במים שהוזרמו אליה מבריכות דגים, מזוהמים בכימיקלים ותערובות מזון מלאכותיות המפחיתות את כמות החמצן המומס במים ופגעו אנושות ביצורים בעלי זימים כגון רכיכות ודגים.
חלק ניכר מהשטחים שיועדו להיות ביצה נותרו יבשים רוב השנה וכוסו בעיקר בסבך קנה מצוי, שהצל ומנע התפתחות מגוון של חברות צומח אחרות הזקוקות לאור.
רק לאחר מלחמת ששת הימים הובאו לשמורה ג'מוסים מבקעת בית צידה, לצורך רעייה וריסון ההתפשטות של חברת הקנה.
בעקבות כל אלו נעלמו בשנים הראשונות רבים מהנופים, הצמחים ובעלי החיים המיוחדים לאזור וחלה הידרדרות מהירה במצב הסביבה הטבעית.
ב-1971 הוחלט לנסות לראשונה ולשקם את השמורה, בעיקר על ידי חידוש הסוללות ובניית מאגר שיקוע לשיפור איכות המים.
השיקום הצליח חלקית, אך איכות המים נותרה ירודה מאחר שעיקר מקורות המים הוזרמו מבריכות הדגים ומינים פולשים כגון שפמנונים היו מערבלים את הקרקע הבוצית ופוגעים בצלילות המים וכמות אור השמש החודרת.
ב-1999 יובש האגם המרכזי בניסיון לצמצם את אוכלוסיית השפמנונים והצמחים הפולשים ולנסות להחזיר מיני צומח מקומיים כגון גומא פפירוס ונופרים.
ניסיון זה פגע בבית הגידול וסדק את סוללות העפר שפגמו ביכולת האטימה של הסוללות וגרמו לירידת מפלס המים.
בנוסף הצמחים שנשתלו נשאו מינים פולשים של חלזונות, בעיקר מצפון אמריקה שדחקו מינים מקומיים והנופרים עצמם לא שרדו לאחר שנאכלו במהרה על ידי הנוטריות שפלשו לאגם בעבר.
בעקבות כך נעשה ניסיון שיקום נוסף ב-2004 שמטרתו אבטחת איכות וכמות המים והחל מ-2005 החלו להזרים מים נקיים מהירדן שאכן שיפרו את איכות המים וגרמו להתאוששות קלה במגוון החי ששרד.
ב-2011 התגלתה בשמורה אוכלוסייה של עגולשון שחור-גחון, מין של דו-חי שנחשב עד אז כנכחד.
בשנת 2007 הנפיק דואר ישראל סדרה בת שלושה בולים של שמורת החולה, ועליהם כמה מבעלי החיים הייחודיים לשמורה.
שמורת האירוסים היא שמורת טבע בנתניה, הסמוכה לים התיכון.
השמורה, יחד עם בריכת דורה (שלולית חורף עונתית) הסמוכה לה, מהווה אזור תיירותי חשוב לנתניה.
בנוסף, ישנם בשמורה, מתקני שעשועים לילדים, שלטי הסבר על הצמחים בה, אזור לפיקניקים וירידה לים דרך המצוק.
הכניסה לשמורה היא ללא תשלום.
יונקים: שועל מצוי תן זהוב, ארנבת מצויה, נברן, גרביל חוף, דורבן, קיפוד חולות, קיפוד מצוי ועוד.
זוחלים: צב יבשה מצוי, שנונית השפלה, נחושית החולות, נחושית עינונית ועוד.
ציפורים:פשוש, שרקרק מצוי, צופית בוהקת, חוגלת סלעים, דאה שחורת-כתף, בז מצוי, קוקיה מצויצת, אנפית בקר, סבכי שחור-כיפה, סבכי חורש, חנקן אדום גב, שלדג לבן-חזה, תחמס אירופי, דרור הבית, דרור ספרדי, בולבול צהוב שת ומיני חטפיות חולפות.
שמורת גובוסטאן (באזרית: Qobustan qoruğu - "שמורת ארץ הואדיות") כ-60 ק"מ דרומית-מערבית לבאקו באזרבייג'ן שוכנת באזור סלעי בעל אקלים חצי-מדברי והיא נודעת בפטרוגליפים הרבים שנותרו בה מתקופת האבן ולאחריה.
האתר התגלה באקראי בשנות השלושים של המאה ה-20 על ידי כורים, ובשנת 1966 הוכרז כשמורת טבע לאומית ששטחה 44,000 דונם.
בשנת 2007 היה חלק מהשמורה לאתר מורשת עולמית.
לפני כ-12,000 שנה החלה התיישבות במערות האזור שהיה פורה ולח בסיום עידן הקרח האחרון.
המקום שכן בסמיכות לחוף הים הכספי, שמפלס מימיו הגיע אותה עת כ-80 מטר מעל למפלסם הנוכחי.
ב-1939 החל סקר ארכאולוגי בגובוסטאן ונמשך מאז בידי חוקרים שונים.
עד כה נתגלו למעלה מ-6,000 פטרוגליפים, שהמוקדמים שבהם הם מהאלף ה-8 לפנה"ס.
בפטרוגליפים נראות דמויות אדם ובעלי חיים דוגמת שור הבר, חזיר בר וסוסיים - חלקם בגודל טבעי.
עוד נראות בהם סצנות ציד, הקרבת קרבנות, סצנות קרב, ריקודים והתרחשויות נוספות מחיי היום-יום.
ציורי סירות גומא, שלפי אמונת התושבים הובילו את השמש לאחר שקיעתה במערב למקום זריחתה במזרח ביום המחרת, הביאו את החוקר הנורווגי תור היירדאל להציע, על סמך דמיון בין ציורים אלה לסירות סקנדינביות, כי מקורם של תושבי סקנדינביה היה בתחומי אזרבייג'ן של ימינו.
פטרוגליפים וכתובות אבן נמצאו בגובוסטאן גם מהתקופה הרומית ומימי הביניים.
כתובת בלטינית מסוף המאה ה-1 נחקקה בידי יוליוס מקסימוס (Julius Maximus), שר מאה בלגיון הרומי ה-12 שיכול ויצא למשימת סיור מסוריה.
כתובת זו, שתוכנה כבר אינו קריא בשל פגעי האקלים, נחשבת לכתובת הרומית המזרחית בעולם.
פטרוגליפים מימי הביניים הפכו קטנים ומופשטים יותר בהשפעת האסלאם, ונמצאו בשמורה כתובות בערבית מהמאה ה-12 עד המאה ה-14. האתר הניב ממצאים נוספים רבים כולל אבן טמבורין ששימשה ככלי נגינה פרימיטיבי, וכן נתגלו בו שרידי יישוב ואתרי קבורה.
בשנת 2007 הכריז ארגון אונסק"ו על שטח של 5,370 דונם בשמורה כאתר מורשת עולמית.
בשמורה יש מספר גדול של הרי געש של בוץ, וההערכה היא כי מתוך 700 הקיימים בעולם, 300 נמצאים במזרח אזרבייג'ן.
אלה הם תלים הנמצאים כ-10 ק"מ מדרום לאזור הפטרוגליפים, הפולטים בוץ מבעבע וגז.
שמורת החי דג'ה בגבול שבין מחוז הדרום ומחוז המזרח בקמרון היא שמורת טבע בשטח של 5,260 קמ"ר המוקפת מצפון, ממערב ומדרום על ידי נהר דג'ה, אחד מיובליו המשניים של נהר קונגו.
השמורה שוכנת במרחק של כ-240 ק"מ דרומית-מזרחית לבירה יאונדה, והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1987.
המקום הוכר כשמורת צייד ב-25 באפריל 1950, כשמורת חי ב-22 במאי 1973 וכשמורה ביוספרית ב-1981. שטח השמורה שטוח עד גבעי ומשתרע בגבהים שבין 400 ל-800 מטר.
קו שבר בדרומה של השמורה יצר עמק עמוק בדרום-מזרחו של האזור שבו מצוקים לאורך כ-60 ק"מ.
נהר דג'ה זורם לאורכו של קו שבר זה דרך מערכת של מפלים.
האקלים בשמורה הוא משווני עם שתי עונות גשומות במאי ובספטמבר.
כמות המשקעים השנתית עומדת על 1,570 מ"מ בממוצע, והטמפרטורה הממוצעת נעה בין 18°C ל-30°C ועומדת על ממוצע שנתי של 23.3°C.
הצמחייה בשמורה מורכבת בעיקרה מיער גשם טרופי שבו 43 מיני עצים.
צמרות העצים מגיעות לגובה ממוצע של 30 עד 40 מטר ולגובה מקסימלי של 60 מטר.
בנוסף לעצים יש בשמורה כ-1,500 מיני צמחים שונים.
בשמורה אוכלוסייה נרחבת של יונקים מ-107 מינים, ביניהם פרימטים שונים פילים, סיטטונגה, בונגו, תאו אפריקני, נמרים.
הזוחלים כוללים לטאות, פיתונים ושני מינים של אליגטורים הנחשבים כנתונים בסכנת הכחדה.
למעלה מ-320 מיני ציפורים מיוצגים גם הם באזור.
בשמורה מתגוררת אוכלוסייה של פיגמים המנהלים אורח חיים מסורתי, והם חופשיים לצוד ברחבי בשמורה בשיטות מסורתיות.
שמורת הטבע ואלה דה מה מאי") היא שמורת טבע השוכנת בעמק בגובה של 160 עד 200 מטר בלב הנוף הגבעי במרכז האי פרסלין (Praslin) בסיישל.
השמורה ידועה בעיקר בשל שישה מינים אנדמיים של דקליים שצומחים בשטחה, הידוע שבהם הוא קוקוס הים (Coco de mer, שם מדעי Lodoicea maldivica).
המקום עמד במצבו הטבעי עד שנת 1930 לערך, אולם אז החליט בעל הקרקע להפוך אותו לבית הבראה ולגן בוטני, ובמטרה ל"יפותו", נטע בו צמחי קפה, עצי פרי וצמחי נוי.
ב-1945 רכשה הממשלה את השטח ומאז עשתה זו מאמצים להשיבו למצבו המקורי.
ב-18 באפריל 1966 הוכרז המקום כפארק לאומי ששטחו 195 דונם והוא שוכן בליבו של הפארק הלאומי פרסלין ששטחו 3240 דונם.
בשנת 1983 הוכרזה השמורה כאתר מורשת עולמית.
ריכוז הדקליים בשמורה הוא בין הצפופים בעולם, ועל שטח של חמישית קמ"ר בלבד שוכנים כ-6,000 פרטים של קוקוס הים בלבד.
עץ זה, הגדל רק בסיישל, צומח לגובה של עד 40 מטר, ועליו מגיעים לאורך של עד 10 מטר ולרוחב של 4.5 מטר.
הפרח הזכרי עשוי להגיע לאורך של מטר ופרי הקוקוס מגיע להיקף של עד חצי מטר ולמשקל מקסימלי של 30 ק"ג.
פרי קוקוס הים מתאפיין בזרע הגדול בממלכת הצומח.
בשמורה מספר צמחים אנדמיים נוספים, וכן מספר מינים של בעלי חיים, שהידוע שבהם הוא התוכי השחור (Lesser Vasa Parrot, שם מדעי Coracopsis nigra), גם הוא אנדמי למקום.
שְׁמוּרַת הַמַּסְרֵק היא שמורת טבע הסמוכה למושב בית מאיר.
השמורה קיבלה את שמה בזכות עצי אורן ירושלים הצומחים בפסגתה והמזכירים מרחוק צורה של מסרק לשיער הנעוץ בראשה.
ככל הנראה הראשונים שנתנו לשמורה את שמה היו חברי הכשרה של הפלמ"ח שישבו בגבעת ברנר ויצאו לסיורים באזור.
השמורה מאופיינת בצמחיית חורש ארץ ישראלי של עצים ירוקי עד כמו אלון מצוי ואלה (אלה ארצישראלית ואלת המסטיק), צמחים מטפסים כגון קיסוסית ועוד.
בשמורה קיימים גם פרטים בודדים של אלת הכלאיים הנדירה.
כיפת המסרק בנויה מחוואר תצורת מוצא, אשר ממנו מתהווה קרקע רנדזינה - תשתית נוחה להתפתחות חורש האורנים.
בתחילת שנות השבעים נמדד גילם של כמה מהאורנים המבוגרים ביותר בשמורה.
המדידות נעשו על ידי קידוח בגזע העץ וספירת טבעות הצימוח העונתיות (דנדרוכרונולוגיה).
אחדים מהעצים היו כבר אז בני יותר מ 150 שנה.
בתחום שמורת המסרק נמצא גם קבר שייח' אחמד אל עג`אמי.
לפי וילנאי אל עג`מי היה הספר של הנביא מוחמד, אולם נראה כי אין בסיס לאגדה זו.
המקום שימש כמקום תפילה וסביבו נקברו תושבי הכפר הסמוך בית מחסיר שאת קבריהם ניתן לאתר עד היום ברחבי השמורה.
במלחמת העצמאות התנהלו קרבות עזים על השליטה ברכסים השולטים על הכביש לירושלים העובר בסמוך.
במפות של לוחמי הפלמ"ח וההגנה סומנו פסגות הרכסים במספרים עוקבים ששימשו אותם בעת ניהול הקרבות.
משלט מספר 1 היה בגבעה עליה ניצבת כיום האנדרטה לפורצי הדרך לירושלים, בסמוך לצומת שואבה.
הפסגה של המסרק ובה קבר השיח הייתה משלט 17. כיבוש המסרק, משלט 17 והכפר בית מחסיר הסמוך נעשה על ידי חטיבת הראל של הפלמ"ח במהלך מבצע מכבי.
השלט המוצב בשמורה מתאר את מהלך הקרבות.
בעת טיול בשמורה ניתן להבחין בשרידי תעלות הגנה, בעיקר בצידה הצפוני של השמורה, כמו גם במערכת בונקרים מבטון בפסגתה בסמוך לקבר השיח.
אלה גם אלה שייכים לביצורי הגנה של תושבי בית מאיר שבעת מלחמת סיני (1956) נערכו להגנה היקפית סביב פסגת השמורה למקרה של הצטרפות ממלכת ירדן למלחמה.
שרידים של ביצורים דומים ניתן למצוא גם בסמוך לצומת בר גיורא וישובים אחרים בהרי יהודה שנערכו להגנה בצורה דומה.
בקנדה, שמורת האומות הראשונות או שמורת התושבים המקומיים או שמורת אינדיאנים (Indian reserve) הוא שטח טריטוראלי המוענק על ידי הכתר לאומה אינדיאנית, מכוח חוק האינדיאנים (מכוח סמכות המלוכה הקנדית השולטת ישירות באומות הראשונות, ולא באמצעות הממשל הפדרלי הקנדי).
שטח טריטוריאלי זה דומה במהותו ובשימושיו לשמורות האינדיאנים של ארצות הברית.
בקנדה למעלה מ-600 שמורות אינדיאנים, אשר הן לרוב קטנות מאוד בשטחן.
ישנם מספר שבטים המתגוררים במספר שמורות.
על פי החוק, רשאי השר לענייני אינדיאנים ופיתוח הצפון לקבוע שטחי קרקע, ולהגדיר את השימוש בשטחים אלה.
הבעלות בשטח ניתנת לשבט, ואנשי השבט יכולים להעביר את הבעלות בינם לבין עצמם, אך לא לאנשים שאינם אנשי השבט.
החוק אף אוסר מתן שליטה בשטח לאדם שאינו תושב השבט, דבר המקשה על הפיתוח הכלכלי של השמורות, מאחר שלא ניתן להטיל עיקולים על השטחים, ובשל כך בנקים לא נותנים הלוואות ומשכנתאות לתושבי השמורות.
על מנת לאפשר מתן הלוואות הקים איגוד המשכנתאות והדיור הקנדי (Canada Mortgage and Housing Corporation) - איגוד ממשלתי - קרן מיוחדת שתלווה לתושבי השמורות.
למרבית השמורות אין מקורות הכנסה, ולרוב הכנסות השמורה מנוהלות על ידי משרדי הממשלה ולא על ידי השמורה.
יחד עם זאת תושבי השמורה פטורים ממיסים פדרליים וממיסים פרובינציאליים ומחויבים לשלם רק מיסים מקומיים (מיסי הרשות המקומית של השמורה).
תאגידים בבעלות השמורות אינם פטורים ממיסים.
שְׁמוּרַת גְּאוֹן הַיַּרְדֵּן הוא שם כולל לחמש שמורות טבע מוכרזות הנמצאות בחלקו הצפוני של גאון הירדן בעמק בית שאן.
שמורת חמדיה – ידועה גם בשם שמורת טבע גאון הירדן חמדיה
שמורת טירת צבי – ידועה גם בשם שמורת טבע גאון הירדן החוף השקט טירת צבי
שמורת כפר רופין – ידועה גם בשם שמורת טבע גאון הירדן כפר רופין
שמורת מעוז חיים – ידועה גם בשם שמורת טבע גאון הירדן מעוז חיים (אל עזאויה)
השמורות כוללות בתוכן קטעים מנהר הירדן.
השמורות ברוכות בעצים וצמחיית סבך עבותה ואף בחיות בר רבות כגון חתולי בר, קרקלים, חתולי ביצות, חזירי בר, נמיות, זאבים, תנים ומיני עופות רבים.
שמורות עין ג'ינדה וטירת צבי (החוף השקט) הוכרזו בדצמבר 1969. שמורת מעוז חיים הוכרזה ביולי 1970. שמורת כפר רופין הוכרזה ביולי 1972. ושמורת חמדיה הוכרזה במאי 1988.
שְׁמוּרַת הֲדַסִּים היא שמורת טבע מוכרזת הנמצאת בפאתי כפר הנוער הדסים שבשרון, בקרבת היישובים כפר נטר, אבן יהודה וקדימה.
כיום השמורה סגורה לקהל למטרות שיקום, לאחר שהתחוללה בה שרפה.
בשנת 1947, עם הקמת כפר הנוער הדסים, החל אבינועם קפלן, מורה בכפר לטפח חלקה בפתאי אדמות הכפר יחד עם התלמידים.
בשנת 1965, לאחר שנחקק חוק שמורות הטבע והגנים הלאומיים, הייתה שמורה זו בין הראשונות שהוכרזו בישראל.
בשמורה מיני צמחים המהווים דוגמה נדירה לצמחיית השרון, ביניהם אלון תבור לוטם מרווני, קורנית מקורקפת, גולנית ערבית וקידה שעירה.
השמורה הייתה חלק מיער השרון שכיסה בעבר את מרביתו של השרון.
בסמוך לשמורה נמצאת גבעה המכונה "גבעת ורה", על שם ד"ר ורה ויצמן, ממקימות ויצו, ובה בית עלמין קטן שבו טמונים מייסדי הכפר.
שמורת הפארק הלאומי נאהאני , הנמצאת בטריטוריות הצפון-מערביות בקנדה, מגינה על חלק מהאזור הטבעי של הרי מקנזי.
במרכז השמורה זורם נהר סאות' נאהאני.
מקורו של השם נאהאני הוא בשם המקום בשפת הדנה - Nahʔa Dehé, שמשמעותו היא "נהר אדמת אנשי ה-Nahʔa".
בפארק ישנן תצורות אדמה אחדות שנוצרו במשך מיליוני שנים.
משקעים שנותרו על ידי ים שהיה בתוך היבשת לפני כ-200 עד 500 מיליון שנים נדחסו לתוך שכבות הסלע השונות.
השכבות הללו ממוקמות בעומק 6 קילומטרים, והן עשירות במאובנים.
בעקבות תזוזת היבשות התנגשו הלוח הצפון-אמריקאי והלוח הפסיפי, ועוצמת ההתנגשות דחפה את שכבות הסלע כלפי מעלה.
רכסי הסלע התכופפו ונשברו, והותירו אחריהם את הרכסים שניתן לראות כיום.
כתוצאה מכך הייתה גם פעילות וולקנית באזור, שכתוצאה ממנה זרמה לבה לתוך סלעי המשקע אך לא חצתה אותם.
בפארק אין הרי געש, אך עמודים של סלעים חמים הנקראים בתולית נשלחו כלפי מעלה ודחפו את המשקעים עוד יותר.
השכבה העליונה של סלעי המשקע נסחפה לבסוף, והותירה אחריה את עמודי הגרניט שיוצרים את "הרכס המהוה" (Ragged Range).
בשני מיליוני השנים האחרונות כיסו קרחונים חלקים נרחבים בצפון אמריקה, ויצרו את רוב תצורות הקרקע המוכרות לנו כיום.
אזור הפארק אמנם הושפע מעידני קרח קודמים, אך עידן הקרח האחרון (שהתרחש לפני כ-85,000 עד 10,000 שנים) השפיע רק על החלקים המערבי והמזרחי של הפארק.
מצב זה אפשר למאפיינים הגאולוגיים של הפארק זמן רב יותר להתפתח בהשוואה לחלקים אחרים של צפון אמריקה.
החלק המרכזי של הפארק הוא נהר סאות' נאהאני, המתחיל ליד מוס פונדס ומסתיים בנקודת המפגש שלו עם נהר ליארד בסמוך לנאהאני בוט (Butte).
סאות נאהאני הוא דוגמה נהירה לנהר קדום.
ההרים התרוממו באיטיות מספקת, והנהר היה בעל עוצמה מספקת לשמור על מסלול זרימתו לאורך ההיסטוריה, כך שמסלולו הנוכחי דומה או זהה למסלולו שלפני התרוממות ההרים.
כיוון שמסלולו של הסאות' נאהאני עקלקל, גם הקניונים שהוא חצב במשך השנים אינם ישרים.
במעלה הזרם הסאות' נאהאני ישנם ארבעה קניונים הנקראים על שם סדר מיקומם, כלומר הקניון הראשון וכן הלאה.
הקניון הרביעי, שאורכו כשמונה קילומטרים, מתחיל במפלי וירג'יניה, והוא נוצר כתוצאה מכך שהמפלים גרמו לסחיפה של אבן הגיר המקיפה את הנהר.
הקניון השלישי משתרע לאורך רכס פיונרל, ואורכו כ-40 קילומטרים.
הקניון הזה מאופיין במדרונות משופעים ולא תלולים, כיוון שקירותיו מורכבים משכבות של פצלים, אבן חול ואבן גיר.
נקודת הסיום של הקניון השלישי ותחילת הקניון השני היא ביג בנד, שבה הנהר פונה בזווית של 45 מעלות.
הקניון השני משתרע לאורך רכס הדלס (Headless).
הקניון האחרון מתחיל לאחר עמק דדמן (Deadman), ויש בו את הקירות הגבוהים והאנכיים ביותר שנחצבו דרך אבן גיר.
הוא מסתיים בקרב המעיינות החמים על שם קראוס, ואורכו הכולל הוא כ-30 קילומטרים.
לאחר מכן מועטת זרימת הנהר והוא מתפצל למספר ערוצים נפרדים, עובר את גבול הפארק, ולאחר מכן חוזר ומתאחד בקרבת הכפר נאהאני בוט.
במרחק קצר מהכפר הוא מתחבר עם נהר ליארד.
במפלי וירג'יניה נופלים מי הנהר מגובה של 90 מטרים, וביחד עם האשד סלואיס בוקס גובה הנפילה הוא יותר מפי שניים ביחס לזה של מפלי ניאגרה.
במרכז המפלים נמצא צריח סלעי הנקרא סלע מייסון על שם ביל מייסון.
בעבר היו המפלים בקצה המזרחי של הקניון הרביעי במורד הזרם, ובמשך השנים הם חצבו את דרכם דרך אבן הגיר המקיפה את הנהר.
סחיפה זו הסיטה את המפלים במעלה הזרם ויצרה את הקניון הרביעי.
האזור הקרוב ביותר למפלים הוא בית גידול עבור מספר מינים נדירים של סחלביים, וזאת כתוצאה מהערפל הקבוע השורר במקום.
במורד הזרם מהמפלים נמצאים אשדי נהר נוספים.
תילי הטוף הידועים כ"קומקום הארנב" הם בין הגדולים ביותר מסוגם בקנדה.
התל הגדול ביותר מתנשא לגובה 27 מטרים ומשתרע לאורך 74 מטרים.
המעיינות באזור זה נובעים ממעמקי האדמה, בסמוך לבסיס של בתולית הגרניט היוצר את הרכס המהוה.
הפעילות הוולקנית שגרמה להתרוממות ההרים ממשיכה לחמם את המים בעומק זה.
המים החמים מפעפעים כלפי מעלה, וממסים סידן פחמתי ממרבצי אבן הגיר הנמצאים בדרכם.
המים מתקררים עם הגעתם למעיינות שבפני הקרקע, וחלקיקי הסידן הפחמתי משתחררים.
חלקיקים מיקרוסקופיים אלו מצטברים ויוצרים שוליים נקבוביים של קלציט מסביב לבריכות המים.
תהליך זה נמשך זמן רב מאוד, וההשערה היא כי התילים עצמם החלו להיווצר לאחר תום עידן הקרח האחרון לפני כ-10,000 שנים.
האקלים בפארק הוא אקלים יבשתי קר עם טווח טמפרטורות רחב: טמפרטורות המינימום והמקסימום שנמדדו בפורט ליארד הן 34 ומינוס 46.7 מעלות צלזיוס בהתאמה.
כמות המשקעים הממוצעת בין יוני לאוגוסט היא בין 60 ל-90 מילימטרים, וביולי מתחוללות סופות רעמים חזקות.
באזורים הגבוהים ביותר יורדים יותר משקעים והטמפרטורה יורדת בהדרגה.
השלג יורד בפארק לאורך כל השנה.
המעיינות החמים הגופריתיים, הטונדרה האלפינית, רכסי ההרים, ויערות האשוחית והצפצפה הם בית גידול עבור מינים רבים של עופות, דגים ויונקים.
הפארק נמצא בשלושה מתוך כלל האזורים האקולוגיים של קנדה: טייגה קורדילרה במערב, מישורי טייגה במזרח וחלק קטן מדרום הפארק על פני בוריאל קורדילרה.
צמחיית הפארק משתייכת לשני סוגים עיקריים: יער ארקטי צפוני וטונדרה אלפינית ארקטית.
המגוון הרחב של מאפייני הקרקע בפארק משמש כבית גידול עבור למעלה מ-700 מינים של צמחים וסקולריים ו-325 מינים של טחבים, ומבחינה זו הפארק הוא האזור המגוון ביותר בטריטוריות הצפון-מערביות.
הפאונה של הפארק מגוונת מאוד ביחס לגובהו, והיא הסתגלה לחורפים הקשים באמצעות נדידה או באמצעות תרדמת חורף.
הפארק הוא בית גידול עבור 42 מינים של יונקים, 180 מיני עופות מ-29 משפחות שונות, ו-16 מינים של דגים.
עד כה לא נצפו בפארק מינים של זוחלים או דו-חיים.
הוועדה למעמד של חיי בר בסכנה בקנדה (COSEWIC) הגדירה עשרה מינים של בעלי חיים המתגוררים בפארק כמינים בעלי עניין, איום או סכנה מיוחדים, ובהם דוב גריזלי.
אנשי הדנה השתמשו בקרקעות סביב לפארק במשך אלפי שנים.
ההתיישבות האנושית הראשונה באזור אירעה ככל הנראה לפני 9,000 עד 10,000 שנים.
עדויות לשימוש פרהיסטורי נמצאו באגם יוהין ובאתרים אחרים ברחבי הפארק.
ההיסטוריה הכתובה של האזור מכילה התייחסויות רבות לשבט נאהא, שאנשיו היו יושבי הרים שנהגו לפשוט על יישובים בגבהים נמוכים יותר.
אנשים אלה נעלמו, והסיבות לכך טרם נודעו.
המגע הראשון עם סוחרי פרווה אירופאים התרחש במאה ה-18, והמגעים התרחבו עם תחילת המחקר של אלכסנדר מקנזי בנהר מקנזי ובניית תחנות סחר בפורט סימפסון ובפורט ליארד.
במאה ה-19 נטשו מרבית משפחות הדנה את אורח חייהם הנוודי, והתיישבו בקהילות קבועות יותר, ובמקרים רבים בקרבת תחנות הסחר.
בשלהי המאה ה-19 נדדו האינדיאנים יושבי ההרים מאזור נאהאני במורד הנהר עם סירותיהם המצופות בעור של אייל קורא, על מנת לסחור בתוצרת הפרוות מהחורף.
סירות אלה היו מבוססות על הסירות של חברת מפרץ הדסון, ואורכן היה כ-20 מטרים.
הן נבנו משש עד עשר יריעות עור של אייל קורא שנתפרו ביחד ונמתחו מעל למסגרת שנבנתה ממוטות אשוחית.
משפחות שלמות יכלו לשבת בסירות, וכן כלביהן ומטען הפרוות.
עם הגעת הסירה ליעדה היא פורקה והיריעות נסחרו ביחד עם הפרוות.
לאחר ביקור במצודות חזרו האינדיאנים לבתיהם רק עם מה שיכלו לשאת על כלביהם.
עם תחילת הבהלה לזהב של קלונדייק נפוצו סיפורים על הנאהא ועל האזורים המסוכנים שבהם הם מתגוררים, וזאת כאשר מחפשי זהב ניסו להשתמש בהם על מנת למצוא את הדרך לשדות הזהב המפורסמים של יוקון, או למצוא את הונם בנהרות פלאט וסאות' נאהאני.
ב-1908 נמצאו גופותיהם חסרות הראש של מחפשי הזהב המסטיסים וילי ופרנק מקלאוד, ובעקבות כך נפוצו אגדות על עמקים רדופים על ידי רוחות רפאים שבהם זהב אבוד, וזאת אף על פי שמעולם לא נמצאו כמויות זהב משמעותיות.
מקרי מוות נוספים של מחפשי זהב בשנים הבאות הוסיפו נופך לאגדות.
שמם של מקומות אחדים בפארק, כגון עמק דדמן (איש מת), נחל הדלס (חסר ראש), ורכס פיונרל (הלוויה), נושא עדות לאגדות הללו.
ב-1964 ביקר באזור של הפארק החוקר ז'אן פוארה ממונטריאול, ובהתאם לתוכניתו שט במורד הנהר בסירת דינגי מתנפחת.
במהלך ארבע משלחות המחקר שלו בעמק הוא גילה למעלה מ-250 מערות.
אחת הידועות מביניהן הכילה 116 שלדים של הכבש Ovis dalli, שתוארכו באמצעות תיארוך פחמן-14 לשנת 2500 לפנה"ס בקירוב.
הערותיו על טופוגרפיית הפארק, והמפות המפורטות שלו, סללו את הדרך להקמת הפארק.
הפארק הוקם ב-1972, בתקופת כהונתו של ראש ממשלת קנדה פייר אליוט טרודו, על שטח בגודל 4,766 קמ"ר.
ב-1978 היה הפארק לאחד מארבעת אתרי הטבע הראשונים שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
ב-1987 הוכרז נהר סאות' נאהאני כנהר מורשת קנדי.
כיום מבקרים בפארק עד 1,000 אנשים בכל שנה.
הפארק היה במעמד של שמורת טבע עד ליישוב המחלוקת עם שבטי ילידים שטענו לבעלות על חלק מהקרקעות.
בשנת 2003 הושג הסכם בין הגוף שייצג את הילדים לבין סוכנות הפארקים הקנדית, ולפיו ניתנה הגנה זמנית לשטח של 23,000 קמ"ר.
באוגוסט 2007 הוסיפה הממשלה הפדרלית שטח נוסף בגודל 5,400 קמ"ר.
ב-9 ביוני 2009 הודיעו ממשלת קנדה וארגון הילידים המקומי על קידום חקיקה שתגדיל את שטח הפארק ל-30,050 קמ"ר.
שטחו החדש של הפארק מכיל למעלה מ-500 דובי גריזלי, שני עדרים של זן ההאייל הצפוני Rangifer tarandus caribou, ומינים של בעלי חיים נוספים.
השטח החדש כולל בתוכו את ההרים הגבוהים ביותר ואת שדות הקרח הגדולים ביותר בטריטוריות הצפון-מערביות.
הגישה לפארק היא בעיקר באמצעות טיסה, ועם הרחבת הפארק נוספו אתרי נחיתה חדשים, וכיום יש שבעה בסך הכל.
שמורת הציד ג'ובה היא שמורת ציד מוגנת ובית גידול לשימור אוכלוסיות ציפורים בסביבת עיר הבירה של דרום סודאן, ג'ובה, שבאפריקה.
גודלה 200 קמ"ר ושטחה מוגדר כסוואנה.
היא מהווה סביבת המגורים הטבעית של מינים כמו חוברת ערב ו-Heuglin's Francolin.
שמורת הטבע גאמבול היא שמורת טבע הממוקמת כעשרה קילומטרים דרומית לסן-לואי שבסנגל, המשתרעת על פני שטח של כ-720 דונמים.
היא הוכרזה רשמית כשמורה בשנת 1983.
השמורה היא ביתם של מינים רבים של ציפורים, זוחלים ויונקים.
באתר פועלות תוכניות לרבייה מחודשת, והשבה לטבע, של שלושה מיני צבאים.
כמו כן בשמורה נפוץ גם צב היבשה הדרבני.
רונדווליי היא שמורת טבע בתחום השיפוט של העיר קייפטאון בדרום אפריקה, דרומית-מזרחית למרכז העיר.
השמורה משתרעת על פני 29 דונם, מאופיינת בסביבה ביצתית וכוללת גם לגונה של מים מליחים.
השמורה הוכרזה ב-1952 באזור ששימש עד אז לרעיית סוסים ובקר ולכריתת עצים.
בתחילה כללה השמורה רק את הלגונה ושטח של כקילומטר רבוע אחד מסביבה.
היא הורחבה בהדרגה ב-1963 וב-1987. כדי לשמור על מפלס המים, הוקם סכר בצדה הדרום-מזרחי.
בשמורה מצויים 230 מיני עופות בהם שקנאים מצויים, אגמיות מצויצות ומגלנים קדושים אפריקניים.
היונקים המצויים בשמורה כוללים קרקלים, דרבנים, שועלי כף, סטינבוקים ונמיות מצויות.
בשנת 1981 הובאה לשמורה קבוצה של היפופוטמים.
לאורך הלגונה מסלול הליכה באורך של כקילומטר ולאורכו שישה מסתורים לצפייה בציפורים ושני מגדלי תצפית.
כן פועלים במקום מוזיאון קטן ומרכז הדרכה.
שמורת האינדיאנים פורט מוהאבי היא שמורת אינדיאנים לאורך נהר הקולורדו, המשתרעת על שטח 95 קילומטרים רבועים באריזונה, 51 קילומטרים רבועים בקליפורניה ו-23 קילומטרים רבועים בנבדה.
השמורה הוקמה ב-1870, והיא ביתם של קרוב ל-1,100 תושבים בני המוהאבי, שבט אינדיאני המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
שלא כמקובל בשמורות אינדיאנים רבות אחרות באריזונה, בני המוהאבי חיים על פחות מ-50% משטח השמורה.
המוהאבי החכירו את מרבית האדמה בבעלותם לחברות לגידול כותנה, תירס, וסויה המעסיקות לבנים ואמריקנים ממוצא מקסיקני.
האתר של מצודת פורט מוהאבי לשעבר, שמ-1890 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 שימש כפנימייה וכקצה המזרחי של דרך מוהאבי (Mojave Road) שוכן בתחומי שמורת האינדיאנים פורט מוהאבי.
האזור היה מיושב ברציפות במשך אלפי שנים על ידי תרבויות שונות של עמים ילידים.
שמורת האינדיאנים פורט מוהאבי הוקמה ב-1870 יותר מעשור לאחר שהצבא האמריקני הביס את בני השבט במלחמת מוהאבי והעימותים הצבאיים פסקו.
השמורה משתרעת על שטחים לאורך נהר הקולורדו השייכים לשלוש מדינות סמוכות: אריזונה, קליפורניה ונבדה.
ב-1890 הועבר מתחם פורט מוהאבי, השוכן בתחומי השמורה, ממחלקת המלחמה של ארצות הברית לידי הלשכה לענייני אינדיאנים.
במשך עשרות שנים ועד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הפעילה הלשכה פנימייה לילדי האינדיאנים משבט מוהאבי ושבטים אחרים, בניסיון להטמיע את הצעירים בתרבות של הזרם המרכזי באמריקה.
הם אולצו לדבר אנגלית ולחיות לפי כללי האמונה הנוצרית בעודם בבית הספר.
הנכס הועבר לבעלות השמורה ב-1935. השמורה לא תחזקה את המבנים בכוונה מכיוון שהם היוו סמל לתקופה מכאיבה ביחסים עם ארצות הברית, ומצבם הידרדר.
המוהאבי החכירו את שטחים נרחבים מהאדמה בבעלותם לחברות חקלאיות המגדלות אלפלפה, תירס וסויה.
לבנים ואמריקנים ממוצא מקסיקני רבים מתגוררים במקום, ובני המוהאבי חיים על פחות מ-50% משטח השמורה.
השבט מפעיל מ-1995 את מתחם בית המלון והקזינו Avi Resort & Casino בסמוך ללפלין בקצה הדרומי של נבדה, סמוך לגבול עם קליפורניה.
ב-20 באוקטובר 2003 הודיע מנהל השמורה על הסכם בין השמורה למושל קליפורניה גריי דייוויס לאפשר הקמת קזינו מערבית לעיירה נידלס (על גדת הקולורדו מול האדמות בבעלות השמורה באריזונה בגדה ממול).
השבט מפעיל חברת חשמל עצמאית (Aha Macav Power Service), המספקת שירותים גם ליישובים שמחוץ לשמורה.
נכון ל-2012 הפעיל "המרכז לחינוך אינדיאני" (Center for Indian Education) באוניברסיטת המדינה של אריזונה "סדנאות ללומדי ודוברי השפה בשמורת האינדיאנים של פורט מוהאבי בצפון-מערב אריזונה, קליפורניה ונבדה.
בפורט מוהאבי חיים כ-22 זקנים הדוברים מעט מוהאבי".
על מיזם תחיית השפה אחראית המשוררת נטלי דיאז (Natalie Diaz).
שמורת דלבים היא שמורת טבע במערב בנימין, בין היישובים טלמון ודולב, בה עובר נחל דולב (או בשמו הערבי ואדי דילב) הנגזר משמם של עצי הדולב המזרחי שגדלים בו, ועל שמם נקרא גם היישוב הסמוך דולב.
הנחל הוא אחד מיובליו של נחל מודיעים.
אורכו כ-20 ק"מ, ובחלקו העליון הוא שופע מעיינות, 6 מהם נכללים בתחומי השמורה.
השמורה נמצאת בצד המזרחי של נחל דלב, באזור היישוב דולב שבמערב בנימין.
קיים שביל שמתחיל בכרמים של היישוב דולב, בעליות ליישוב, וחוצה את כל השמורה עד לצד המזרחי שלה, ממנו עולים שבילים לכיון טלמון ודולב.
דרך לרכב שטח מסומנת כחול יוצאת מהישוב חרשה, מתפתלת לאורך הגדה הצפונית של ואדי דילב דרך טלמון עד לאפיק הנחל באזור הדלבים, וממשיכה במעלה הגדה הדרומית עד לכביש דולב - עין קיניא.
לאורך הנחל יש שטחי חקלאות שלחין ומטעי זיתים, וכן טחנת קמח הנמצאת בין דולב וטלמון.
בתחום השמורה נמצא ריכוז דלבים, אוכלוסיית הבר היחידה ביהודה ושומרון, והדרומית ביותר בעולם, שככל הנראה נתנה לנחל את שמה.
באוקטובר 2005 נכרתו עצים אלו להסקה בידי פלסטינים, והעצים נמצאים כיום בתהליך התחדשות.
במדרונות מדרום לנחל נמצא יער אורנים נטוע ושרידי חורש טבעי אשר משתקם מאוד והיום מהווה חורש ים תיכוני מרשים, עם אלון מצוי, אלות, חרובים ושיחי לוטם.
מצפון לנחל גדלה בעיקר בתה של קידה שעירה וסירה קוצנית, ומתפתח גם חורש טבעי.
בשנת 2018 חוותה השמורה רצף הצתות מצד תושבי הכפרים הסמוכים במטרה לשרוף את היישוב דלב.
במדרונות הנחל נמצאים מצוקים שגובהם מגיע ל-20 מ', ובהם מספר מערות.
בין בעלי החיים באזור השמורה ניתן לראות צבאים וחזירי בר, תנים ושועלים ואף צבועים לעיתים נדירות.
בנוסף דורסים רבים מוצאים את מקומן בשמורה, הודות לצמחייה הרבה ואזורי כינון במצוקים.
עצי הדולב גדלים בדרך כלל בקווי רוחב צפוניים, ושמורת הדלבים משמרת את תפוצתם הדרומית ביותר בכדור הארץ.
בשנים האחרונות נשפך ביוב רב מהעיר רמאללה ומכפרי הסביבה לנחל, בנוסף לפסולת בניין רבה,
דבר אשר פוגע פגיעה בלתי הפיכה בשמורה, מזהם את מי התהום והמעיינות, מחריב את הצמחייה הטבעית ומברח את בעלי החיים.
במהלך השנה מצויות בנחל נביעות מים קבועות, ומימי הנחל זורמים עד לטחנת הקמח.
בסוף החורף, ולעיתים גם באביב, זורמים בנחל מים לכל אורכו, עד המיזוג עם נחל מודיעים.
השמורה נמצאת מספר ק"מ מערבית לעיר רמאללה, ומשתרעת בין דולב ועין קיניא בדרום לטלמון ואל-מזרעה אל-קיבליה בצפון, ובין ח'רבת כפריה במזרח לכפר אל-ג'ניה במערב.
לנחל דלבים ישנן תצורות קרקע ייחודיות, כמו תצורת ה'טמון'.
בין היישוב דלב לכפר עין קניא קיים מחשוף סלע עתיק, המכונה תצורת עין קניא.
התחתרות עמוקה של הנחל, יחד עם ההבדל בין השיא הטופוגרפי לשיא הגאולוגי בהרי בית אל יצר את החשיפה של הסלעים.
במורדות היישוב דלב קיים צניר יפיפה באורך של כ-20 מ'.
על גדת הנחל, בין היישובים טלמון ודולב, עוברת דרך רומית עתיקה שהשתמרה היטב.
מעל הדרך ישנו מצוק ובו מספר מערות מפלט, שמשוערות כשרידים מהמרד הגדול של היהודים ברומאים.
בשמורה מספר מבנים עתיקים, טחנת קמח ובורות מים.
מאפיינים: עץ נשיר, גבוה ורחב, הגדל בארץ ליד נחלי איתן כמו נחל דולב כזיב, בצת, נחל עמוד ומקורות הירדן, במקומות בעלי מי תהום גבוהים ובגנים ציבוריים.
הדולב מאריך ימים ויש עצים שגילם נאמד במאות שנים.
העלים גדולים ושסועים ככף היד.
הפרחים ירקרקים, קטנטנים וחד מיניים.
הם נישאים בתפרחות דמויות עגילים.
מכל פרח נוצר פרי זעיר הנקרא אגוזית.
האגוזיות מאוגדות בכדורים המשתלשלים כלפי מטה.
בשמורה שבילים מסומנים למטיילים והולכי רגל, דרכים ייעודיות לרכבי שטח ומצוק שחביב על גולשי ספורט ה"סנפלינג".
בצד הדרומי, על כיפה קטנה ליד צוק הנשרים נמצה מצפה רנה, בו אפשר לעצור לנוח.
במקום ספסלים, פרגולה, עצים, בוסתן, מגדל תצפית ומבנה אבן.
ניתן לשכשך ולשחות בבורות המים ברחבי השמורה ובנביעות הפזורות בה.
בצד הדרומי במורדות של דולב נמצא מצפה אלישיב, שנבנה בתוך צניר מוארך ויפה הצופה על השמורה.
המקום נבנה לזכר אלישיב טיימנס, בן היישוב דולב, שנהרג בתאונת טרקטורון כאשר טייל בנחל.
בקצה המזרחי של השמורה, קיים קטע ארוך מאוד סלעי שיוצר מעוק יפיפה בנחל, ובחלקו מפל של כמעט 10 מטרים.
בנוסף בקצה המזרחי מצפון לנחל נמצא האתר הארכאולוגי חורבת כפריה, אתר יפה שהיה חווה צלבנית גדולה מאוד.
המבנה מגיע לאורך של 20 מ'
כמו כן, נשתמר מבנה תת-קרקעי גדול.
שמורת הטבע אגם זאקרו ויער המלך היא שמורת טבע (Naturschutzgebiet בראשי תיבות NSG) במדינת ברנדנבורג בגרמניה.
ההכרזה על ההגנה על השטח נעשתה ב-22 במרץ 1941 בכתב העת הרשמי של ממשלת פרוסיה בפוטסדאם בצו על הקמת "שמורת הטבע אגם זאקרו ויער המלך" בנפת פוטסדאם.
מאז 30 בנובמבר 1998 נכללת השמורה באזור השימור (Landschaftsschutzgebiet בראשי תיבות LSG) "יער המלך עם אגמי האבל והנוף החקלאי של זבורגר" (Königswald mit Havelseen und Seeburger Agrarlandschaft).
אזורי יער נרחבים סביב אגם זאקרו היו שמורת הטבע העתיקה ביותר בפוטסדאם מאז שנת 1941. האזור ממוקם צפונית-מזרחית לפוטסדאם, בין יונגפרנזה, נהר ההאבל המגיע מברלין והיישוב גרוס גליניקה (Groß Glienicke).
אגם זאקרו (Sacrower See) הוא אגם בחלק הצפוני של העיר פוטסדאם ברובע זאקרו.
האגם הרדוד שמימיו עשירים בסיד שוכן כולו בשמורת הטבע אגם זאקרו ויער המלך.
אזור יער נרחב צפונית-מזרחית לפוטסדאם ודרומית ליישוב גרוס גליניקה נקרא "יער המלך" (Königswald).
הוא מוקף באגמים קרמפניצר זה (Krampnitzer See) ויונגפרנזה והנהר האבל.
באמצע "יער המלך" שוכן אגם זאקרו.
יערות אורן עתיקים יותר ויערות נשירים מעורבים כמו גם כמה ביצות קטנות קובעים את אופי היער.
בתוך היער יש כמה גבעות.
אלו כוללים את רהברג (Rehberg), גבעת זדליצברג (Zedlitzberg) בגובה 66 מטר, שוורצר ברג (Schwarzer Berg), לואיסנברגה (Luisenberge) בגובה 78 מטר, פוקסברגה (Fuchsberge) והכרם ליד זאקרו.
19 מטרים מעל לחוף להיניצזה (Lehnitzsee) במערב יער המלך נמצא מבצר מתקופת הברונזה המכונה רומרשנזה (Römerschanze, שם מטעה מכיוון שלאתר אין שום קשר לרומאים), הנקרא גם קוניגסוול (Königswall, "קיר המלך"), על שלוחה של השטח.
הבית המחליף של בית היערן של זדליץ שנשרף בשנות השלושים של המאה ה-20 נמצא ביער.
בקצה הדרומי של הפארק שוכנים ארמון זאקרו עם הכפר בעל אותו שם וכנסיית הגואל ונמל זאקרו.
שמורת הטבע הלאומית של הארצות הדרומיות של צרפת היא המגנה על כל השטחים היבשתיים וחלק מהמרחב הימי בשלושת המחוזות התת-אנטארקטיים (צפונית לקו הרוחב 60° דרום) של שטחי הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת, כלומר איי קרוזה, איי קרגלן והאיים סן פול ואמסטרדם.
הפארק הוקם באוקטובר 2006, הוא מגן על 7,668 קילומטרים רבועים ביבשה ועל 665,301 קילומטרים רבועים בים, על שטח כולל של 672,969 קילומטרים רבועים.
זה הופך אותה לשמורת הטבע הגדולה ביותר בצרפת.
ב-5 ביולי 2019 הוכרזה השמורה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מטרתה העיקרית היא הגנה וניהול יעילים של האזורים הטבעיים בתחומה במטרה לשמור על המגוון הביולוגי הכללי של הטריטוריות הדרומיות, במיוחד על ידי הבטחת הגנה על לווייתנאים, שכן היא נמצאת בתוך אזור המקלט הדרומי שלהם.
בשל מרחקם הגדול מכל מוקד של פעילות אנושית מהווים האיים הצרפתיים התת-אנטארקטיים מקלטים ייחודיים לצמחייה ובעלי חיים.
המורשת הביולוגית האוקיינית שלהם עדיין כמעט שלמה ובמקרה היא עשירה וחשובה משמעותית.
בדצמבר 2016 הורחב היקף השמורה ליותר מ-600,000 קילומטרים רבועים.
מטרת השמורה בחלק היבשתי היא להבטיח את שלמותם הטריטוריאלית של איים והאיונים של שלושת המחוזות של איי קרגלן, ארכיפלג איי קרוזה והאיים סן פול ואמסטרדם.
מערך של יותר מ-300 איים בשטח של כ-7,668 קילומטרים רבועים.
הנקודה הגבוהה ביותר היא הר הגעש הרדום (1,850 מטר), השוכן על האי המרכזי "גראן טר" (Grande Terre).
הגנה על מערכות אקולוגיות יבשתיות וימיות
בשל ההיסטוריה הגאולוגית והביולוגית שלה, מיקומה הגאוגרפי אלפי קילומטרים מכל יבשת ופעולות הגומלין בין הסביבות הימיות והיבשתיות, שמורת הטבע הלאומית של הארצות הדרומיות של צרפת היא משכן למגוון ואוכלוסיות מינים ייחודי.
המשימה של קהילת הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת היא לנהל את שמורת הטבע באמצעות תוכנית ניהול לעשר שנים.
תוכנית הניהול השנייה, שנמשכת בשנים 2018–2027, סובבת סביב שבעה נושאים שמטרתם שימור השטח: הטבע הפראי, מצב השימור הטוב של מערכות אקולוגיות יבשתיות דרומיות, אפיון ושימור מערכות אקולוגיות ימיות.
שטחי דרום עשירים ומגוונים, פיתוח ידע על עופות ויונקים ימיים במטרה לשמר את אוכלוסיות העופות הנמצאים בסכנת הכחדה, פיתוח רכישת ידע על ניצול משאבים ימיים, חיזוק הידע המדעי בשטח, מעבדה חיה ומצפה למגוון ביולוגי ולשינויים גלובליים.
שמורת הטבע נוצרה בצו מיום 3 באוקטובר 2006.
ב-15 בספטמבר 2008 הוגדרה השמורה כאתר רמסר.
ב-24 בנובמבר 2018 צורפה השמורה לרשימה הירוקה של שטחי שימור מוגנים של הארגון IUCN.
ב-5 ביולי 2019 הוכרזה השמורה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "הארצות והימים הדרומיים של צרפת".
בדברי ההסבר להכרזה נכתב: "'נווה מדבר' זה במרכז האוקיינוס הדרומי משתרע על שטח של יותר מ-67 מיליון הקטאר ותומך באחד הריכוזים הגבוהים ביותר של עופות ויונקים ימיים בעולם.
בפרט, הוא מונה את האוכלוסייה הגדולה ביותר של פינגווינים מלכותיים ואלבטרוסים צהובי-חרטום בעולם.
הריחוק של האיים הללו ממרכזי פעילות אנושית הופך אותם לחלון ראווה של אבולוציה ביולוגית ושטח ייחודי למחקר מדעי".
ועוד נכתב כי: "הם מאכלסים למעלה מ-50 מיליון עופות של עד 47 מינים.
קרוב למחצית מהאוכלוסייה העולמית של 16 ממינים אלה מתרבה באיים אלה.
לדוגמה, הם מציגים את האוכלוסייה הגדולה ביותר של פינגווין מלכותי ואלבטרוס צהוב-חרטום בעולם, כמו גם 8 מינים אנדמיים כמו אלבטרוס אמסטרדם, המוגדר כ-flagship species ואחד מהעופות הנדירים בעולם.
הם מארחים גם אוכלוסיות גדולות של טורפים ימיים, כולל המושבה השנייה בגודלה של פיל ים דרומי והמושבה השלישית בגודלה של דוב ים אנטארקטי, וגם לווייתנאים כמו דולפין קומרסון, תת-מין אנדמי הקיים באיי קרגלן".
שמורת בריכת פסוטה היא שמורת טבע הנמצאת בכניסה ליישוב הנוצרי פסוטה שבגליל העליון, ובה שלולית החורף, בריכת פסוטה, הנקראת בפי תושבי האזור 'טטרמה'.
גודל הבריכה הוא 3.47 דונם וכשב-2006 הוכרזה הבריכה כשמורת טבע, היא נהפכה לשמורת הטבע הקטנה ביותר בישראל.
הבריכה נמצאת בין המושב אבירים לכפר פסוטה ונמצאת במטעי הכפר.
הבריכה משמשת אתר רבייה לשלושה מיני דו-חיים - צפרדע הנחלים, אילנית מצויה וסלמנדרה כתומה.
שמורת החרמון או שמורת הר החרמון היא שמורת טבע מאושרת, העתידה להשתרע על פני שטח של כ-85,000 דונם בשטחי הר חרמון וסביבו, ועתידה להיות השמורה הגבוהה והצפונית ביותר בישראל.
השמורה המתוכננת אינה כוללת את אתר החרמון והגן הלאומי מצודת נמרוד המהווים מובלעות בתוך השמורה, וכן את מושב נווה אטי"ב ומעיין הבניאס.
ההפקדה של תוכנית מספר ג/20776 פורסמה בילקוט הפרסומים ב-27 ביולי 2016. בינואר 2022, אושרה השמורה בוועדה מחוזית צפון.
בין היונקים החיים בשמורה נמצאים: נברן שלג, תן זהוב, שועל מצוי, זאב הודי, חזיר בר, יערון חרמוני, דלק הסלעים ועוד.
בין העופות החיים בשמורה נמצאים: בזבוז לבנון, חצוצרן החרמון, צוקית חכלילית, סלעית חורף, אירניה, שיחנית גדולה, סלעית קיץ, צחיחנית החרמון ועוד.
בין הזוחלים החיים בשמורה נמצאים: צפע החרמון, לטאה חרמונית, שממית החרמון ועוד.
23 ממיני הפרפרים החיים בשמורה ייחודים לה וכוללים את: סטירית החרמון, סטירית הלבנון, סטירית הפסים, שילגן חרמוני ועוד מינים רבים.
בשמורה חיים מיני הצמחים: אלון חרמוני, דובדבן שרוע, צבעוני החרמון ועוד.
ישנם אתרים רבים בתחומי השמורה:
ביר א-צבא – יישוב קדום
בקעת מן – בקעה באזור כתף חרמון
ברכת נקר – ברכה עונתית
העיר האבודה - אתר קדום
הר אגס – פסגה בכתף שיאון
הר בין הבתרים – אתר קדוש – לפי המסורת כאן התקיים מעמד ברית בין הבתרים
הר כחל – פסגה בשלוחה המרכזית של דרום החרמון
חוות מע'ר שבעא – שתי חוות קדומות
כתף שיאון – שלוחתו המערבית של דרום החרמון
מצפה הר דב – תצפית לכװן מערב
מצפה רמתא – תצפית לצור בצפון ולכרמל בדרום
נבי חזורי – קבר וחורשה הקדושים לדרוזים
נחל גובתה – ראשו בהר חבושית ונשפך לנחל חרמון סמוך לעין בניאס
נחל גלשון – אפיק הנשפך לנחל גובתה
נחל זבדים – ראשו ליד כפר רמתא ונשפך לנחל שיאון
נחל חזורי – יובל לנחל גובתה
נחל סנאים – אפיק הנשפך לנחל שיאון, לידו יישוב קדום
נחל סער – אחד מיובליו של נחל חרמון
נחל ערער – ראשו ליד התחנה התחתונה של אתר הסקי, נשפך לנחל שיאון
נחל שיאון – ראשו ליד מוצב החרמון הסורי, נשפך לנחל חרמון
עמק בולען – עמק המורכב מקבוצת דולינות גדולות
עמק שנונים – עמק ובמרכזו ברכת שנונים
שמורת הטבע הלאומית צ'ומולונגמה (במנדרינית: 珠穆朗玛峰 国家级 自然保护区) היא שמורת טבע אשר בה נמצא החלק הסיני של הר האוורסט.
השמורה משתרעת על פני 36,000 קילומטרים רבועים.
"צ'ומולונגמה" הוא השם של הר האוורסט בטיבטית.
השמורה נוסדה ב-18 במרץ 1989. השמורה הייתה אחת משמורות הטבע הראשונות בעולם שנוהלו ומוגנים לחלוטין על ידי מתנדבים מקומיים.
השמורה כוללת 5 מתוך 14 הפסגות הגבוהות ביותר בעולם אשר ממוקמות בגובה של מעל ל-8,000 מטר.
בשמורה ישנם 53 מיני יונקים, 206 מיני ציפורים ו-20 מיני דגים.
נמר השלג הוא סמל שמורת הטבע קומולנגמה.
בשמורה ישנם 2,348 מיני צמחים.
שמורת האינדיאנים יורוק היא שמורת אינדיאנים עבור בני היורוק הממוקמת בחלקים ממחוזות קליפורניה המבולדט ודל נורטה בצפון קליפורניה בארצות הברית, על רצועה באורך 71 קילומטרים של הנהר קלאמת.
זהו אחד מהשבטים הבודדים שמעולם לא נעקרו מארצות אבותיהם בקליפורניה.
לשבט יורוק יש 6,311 חברים רשומים, שבט הילידים הגדול ביותר בקליפורניה.
הגישה לשמורה המשתרעת על פני 219.41 קילומטרים רבועים היא באמצעות של קליפורניה מדרום, אשר מסתיים בתוך השמורה.
היא גובלת בשמורת האינדיאנים הופה בדרום, וצמודה למערכת הפארקים רדווד במערב.
מפקד האוכלוסין של שנת 2000 דיווח על אוכלוסיית תושבים של 1,103 נפשות בשטח השמורה, בעיקר בקהילת קלאמת בקצה הצפוני של השמורה.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020 מנתה האוכלוסייה 1,236 נפשות.
שמורת הטבע טיגרובאיה בלקה (בטג'יקית: Мамнуъгоҳи давлатии табии Бешаи палангон, תעתיק "בשאי פלאנגון"; ברוסית: Тигровая балка, מילולית "עמק הטיגריס") נמצאת בטג'יקיסטן קרוב לגבול אפגניסטן שם מתחברים הנהרות ו ויוצרים את האמו דריה.
השמורה משתרעת לאורך 40 קילומטרים מדרום-מערב לצפון-מזרח.
שמורת הטבע הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשם "יערות הטוגאי של שמורת הטבע טיגרובאיה בלקה" ונוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
נכס זה ממוקם בין הנהרות ואחש ופאנג' בדרום-מערב טג'יקיסטן.
השמורה כוללת מערכות אקולוגיות נרחבות של צמחית גדות המכונה טוגאי, מדבר קשקה-קום החולי, פסגת בוריטאו, כמו גם הרי הודג'ה-קזיון.
הנכס מורכב מסדרה של טרסות של מישורי הצפה מכוסות בקרקעות סחף, הכוללות יערות הטוגאי שעל גדות הנהרות עם מגוון ביולוגי ספציפי מאוד בעמק.
יערות הטוגאי בשמורה מייצגים את יער הטוגאי הגדול והשלם ביותר מסוג זה במרכז אסיה, וזהו המקום היחיד בעולם בו השתמר יער הטוגאי, המערכת האקולוגית של עצי צפצפת הפרת, במצבו המקורי על פני שטח נרחב כזה.
השמורה ששטחה 460 קילומטרים רבועים מתוארת על ידי הקרן העולמית לשימור חיות הבר כשמורת הטבע החשובה ביותר במרכז אסיה, בגלל גודלה והמגוון האקולוגי שבה.
בנוסף, יש לה חשיבות גדולה עבור מערכות אקולוגיות של מינים נדירים של , או יער גדות.
המקומות הגבוהים ביותר מגיעים לכ-1,200 מטר מעל גובה פני הים.
האקלים יבשתי וצחיח, בתי הגידול השונים של טיגרובאיה בלקה כוללים מדבריות למחצה, שטחי עשב דמויי סוואנה עם עצי פיסטוק וצמחיית טוגאי עם צפצפה, ועשבים גבוהים.
האזור היה אחד המעוזים האחרונים של הטיגריס הכספי, שעקבותיו נראו בשמורה בפעם האחרונה ב-1953. נכון להיום, טיגרובאיה בלקה היא עדיין משכן הטרף הראשי המקורי של הטיגריס, נדיר.
מינים גדולים נוספים של השמורה כוללים צבועים מפוספסים, תנים זהובים, חתולי ביצות, חזירי בר, צבי הזפק, דורבנים, נוטריות שהובאו מבחוץ, זאבים אפורים, שועלים אדומים ובגבעות גם כבש אוריאל.
השמורה זוהתה על ידי BirdLife International כאזור ציפורים בעלי חשיבות (IBA) מכיוון שהיא תומכת במספרים משמעותיים של אוכלוסיות מיני עופות שונים, בין אם כישיבים, או כשוהים בחורף, רבייה או כנתיב נדידה.
אלה כוללים נטה אדומת-ראש, קורמורן גמדי, בז ציידים, אגמייה מצויה, עגור אפור, מין היונה , שעיר משורטט, תחמס מצרי, מין הנקר , עורב חום-עורף, ירגזי מצוי, עפרוני מדבר, מדברון, שיחנית אסייתית, מין הדרור וסבכי מדבר.
היא מגינה על האי לשעבר ברסאקלמס בימת אראל וכוללת גם שטחים גדולים מסביב של הימה שיבשה.
היא משתרעת על שטח של 1,608.26 קילומטרים רבועים ומושפעת מאוד מהתייבשות ימת אראל.
באזורים היבשים של השמורה חיים, בין היתר, פראים, אנטילופות סאיגה וצבי הזפק.
חלקים מהשמורה צורפו לאתר המורשת העולמית מדבריות החורף הקרים של טוראן של ארגון אונסק"ו שהוכרז בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
ברסה-קלמס הוגדרה כאזור מוגן בשנת 1939. השמורה ממוקמת באזור ימת אראל וכוללת אזורים שהיו בעבר מתחת לפני המים אך כיום יבשים.
היא מורכבת משני מקבצים, אחד מסביב לאי לשעבר ברסאקלמס ואחד מסביב לאיים לשעבר קסקקולן ואוזון-קאיר.
במקור היא כללה רק את האי לשעבר ברסאקלמס.
בשנת 2006 הורחבה השמורה פי עשרה וכוללת כיום איים אחרים ואזורים יבשים.
כעת היא משתרעת על פני 1,608.26 קילומטרים רבועים.
אזורי הימה לשעבר מכילים כיום גם ביצות מלוחות ודיונות חול.
בעלי חיים גדולים וחשובים בשמורה הם פראים, אנטילופות סאיגה וצבי הזפק.
פרסתנים אלה הוכנסו במקור לברסה-קלמס כאשר האזור הוגדר כאזור מוגן.
בפרט, רבים מהפראים הועברו לשמורות אחרות כשהשמורה התקרבה למגבלת הקיבולת.
מיני יונקים אחרים כוללים זאב מצוי, שועל מצוי, שועל קורסאקי, מין הארנבת , בר אוגר מצוי, , קיפוד חולות מצוי וסנאי קרקע.
בשמורה ניתן למצוא בסך הכל 27 מיני יונקים.
באזור המוגן חיים כ-175 מיני עופות, 22 מיני זוחלים ושני מיני דו-חיים.
שמורת הטבע ברקטלי גרגום (בטורקמנית: Bereketli Garagum goraghanasy) היא שמורת טבע מדברית במחוז אחאל בטורקמניסטן, דרומית למדבר קאראקום.
היא משתרעת על שטח של כ-870 קילומטרים רבועים.
היא הוקמה בשנת 2013 במטרה להגן ולשמור את על המערכות האקולוגיות של מדבר קאראקום.
השמורה כוללת את השפלה המרכזית ואת זאוונגוז-קראקום, וכן בחלקה את שרשרת אגמי המים המלוחים של אונגוז של אפיק הנהר העתיק של אמו דריה, שחוצה את מדבר קאראקום לכל רוחבו ממזרח למערב.
מגוון הנופים משפיע על הרכב הצמחייה באזור.
יוזמת מדבר מרכז אסיה (בראשי תיבות באנגלית CADI) עובדת על פרויקט להרחבת גבולות השמורה, כדי לספק תנאי חיים טובים יותר לפרסתנים הנודדים מחוץ לשמורה אל בורות המים.
השמורה צורפה לאתר המורשת העולמית מדבריות החורף הקרים של טוראן של ארגון אונסק"ו שהוכרז בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
בשטח השמורה יש יותר מ-1,000 מינים של בעלי חיים, 20 מיני יונקים, 150 מיני עופות, 15 מיני זוחלים, מין אחד של דו-חיים, והשאר מיוצגים על ידי חסרי חוליות.
עיט זהוב, כרוון מצוי, צבי הזפק ואחרים כלולים בספר האדום של טורקמניסטן.
בשמורה 293 מינים של צמחים, כולל 210 מינים של צמחים עילאיים.
אלה הזקוקים להגנה קפדנית כוללים את הצבעוני הסוגדיאני.
שמורת הטבע גפלנגיר (בטורקמנית: Gaplaňgyr goraghanasy) היא שמורת טבע במחוז דשוגוז בטורקמניסטן.
השמורה הוקמה ב-1979 ונועדה להגן על הצמחייה ובעלי החיים המקומיים ולשקמם.
היא נמצאת בשטחה של רמת גפלנגיר הקצה הדרומי של רמת אוסטיורט בגבול עם קזחסטן ואוזבקיסטן בחלק הצפון-מערבי של מחוז דשוגוז.
שטחה 2,822 קילומטרים רבועים, והיא כוללת שני אזורים מוגנים במיוחד: שמורת סאריגאמיש ושמורת שאסנם.
גפלנגיר פירושו "רמת ברדלס", אבל החתולים הגדולים נכחדו בכל אזור אוסטיורט.
26 מינים של יונקים, 147 מיני עופות ו-918 מינים של צמחים עילאיים תועדו בשמורת גפלנקיר.
מינים נדירים מוגנים של בעלי חיים שנמצאו בשמורה כוללים, צבי מרכז אסיה, תת-מין של כבש אוריאל (Ovis vignei cycloceros) המכונה כבש הרי אוסטיורט, גירית הדבש וכן אוכלוסייה ניכרת של אנטילופת הסאיגה הנודדת לכאן מקאראקלפאקסטן בחורף.
הצמחים כוללים את הצבעוני הטורקמני, מין של גיבסנית, מין של שיטה ו-55 מינים אנדמיים נוספים.
שמורת הטבע גפלנגיר משלבת גם שני מקלטים לחיות הבר: מקלט סאריגאמיש, שהוקם ב-1980 כמערכת אקולוגית של אגם-חוף, ומקלט שסנם, שהוקם ב-1984 לשימור מדבר האבן ואת ה.
שמורת הטבע רפטק (בטורקמנית: Repetek goraghanasy) היא שמורת טבע מדברית במחוז לבאפ בטורקמניסטן, במזרח מדבר קאראקום, סמוך לנהר אמו דריה.
היא שוכנת כ-70 קילומטרים דרומית לטורקמנאבאט וידועה בזכות ה"זמזן" (כוח אפור).
היא הוקמה בשנת 1928 למחקר ושימור של מערכת אקולוגית של מדבר חול, היא משתרעת על שטח של 346 קילומטרים רבועים.
הנוף של השמורה צחיח, עם דיונות חול רחבות בגובה של כ-15–20 מטרים ואורך של 8–10 קילומטרים באזורים רבים, שטחים נרחבים של דיונות חול ושקעים דמויי עמקים.
גובה ממוצע 185–200 מטרים מעל גובה פני הים.
לקרקעות יש תת-קרקע חולית, אך בתוך השמורה צומחים "21 מיני עצים, 104 מיני עשבים, 8 מיני פטריות, מין אחד של אזוב, 68 מיני אצות קרקע ו-197 מיני פטריות".
התחנה המדעית של מדבר החול רפטק אורגנה ב-1912 בהחלטת החברה הגאוגרפית הרוסית, והשמורה הוקמה ב-1928 על בסיס התחנה המדעית.
במהלך התקופה הסובייטית השמורה הייתה שייכת למכון המדבריות של האקדמיה למדעים של הרפובליקה הסובייטית של טורקמניסטן.
רשימת הפרסומים המדעיים הנוגעים לתחנת מדבר החול רפטק ושמורת הביוספרה מאז 1982 עד 1991 כוללת כ-250 מאמרים (30% על מבנה נוף וגאוגרפיה, 20% על בוטניקה ו-50% על זואולוגיה).
המכון למדבריות, צמחייה ובעלי חיים של האקדמיה למדעים של טורקמניסטן הוקם בשנת 1962 כדי ללמוד על דרכים לטייב אדמות מדבריות לשימוש כלכלי בשמורה.
שמורת הביוספרה המדינתית רפטק היא חלק מאזור עופות חשוב (IBA) ומאז 1979 נמצאת בפיקוח של אונסק"ו, אך "האתר נמצא בניהולו של המשרד להגנת הטבע של טורקמניסטן".
השמורה "תומכת במכלול השלם ביותר של מיני עופות האופייניים למדבר החול של הקאראקום" ו"יש בה אוכלוסייה חשובה של צבי הזפק (Gazella subgutturosa) אשר רשום כפגיע (VU) ברשימה האדומה של IUCN".
שמורת הביוספרה המדינתית רפטק היא בעלת אקלים מדברי (סיווג האקלים BWk בשיטת קפן), עם חורפים קרירים וקיץ חם מאוד.
כמות המשקעים היא בדרך כלל מועטה ולא קבועה, והם יורדים בעיקר בחודשי החורף והסתיו.
ב-28 ביולי 1983, נמדדה בשמורת הביוספירה המדינתית רפטק טמפרטורה של 50.1 מעלות צלזיוס, שהיא הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בטורקמניסטן ובברית המועצות לשעבר, וגבוהה מהטמפרטורות הגבוהות שנרשמו אי פעם באירופה או באמריקה הדרומית.
שמורת הטבע קארם היא שמורת טבע לאומית בנפת מסקט, עומאן.
היא ממוקמת על חוף מפרץ עומאן ומגינה על יער מנגרובים ועל אדמת הביצה שמסביב.
השמורה, שהוקמה בשנת 1975, נחשבת לאזור צפרות חשוב מאז 1994, וכאתר מוגן על ידי אמנת רמסר מאז 2013.
השמורה נמצאת באזור העירוני שלה אשר בצפון-מזרח עומאן.
השמורה הוקמה בשנת 1975 בעקבות צו שהוציא הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד.
1,068 דונם מחלקה התחתון של השמורה הוגדרו כאתר מוגן על ידי רמסר ב-19 באפריל 2013.
נכון ל-2013 נמצאים בשמורת הטבע 194 מיני עופות, 27 מיני סרטנים ו-48 מיני רכיכות.
שמורת הביוספרה תּוּרָאן (בפרסית: ذخیر گاه زیست کره توران; תעתיק לעברית: זח'יר גאה זיסת כרה תוראן), הידועה גם בשם חאר־תוּראן, ששטחה הוא 1,470,640 דונם, כוללת שלושה אזורים מוגנים:
אזור מוגן (منطقهٔ حفاظتشده), כ-8% משטח השמורה.
מקלט לחיות בר (پناهگاه حیات وحش), כ־17% משטח השמורה.
פארק לאומי (پارک ملی), כ־75% משטח השמורה.
השמורה זכתה לכינוי "אפריקה של איראן" בשל המגוון הביולוגי העשיר שבה.
זו שמורת הביוספרה הגדולה ביותר באיראן, והשנייה בגודלה בעולם לאחר סרנגטי בטנזניה.
הפארק הלאומי ח'אר תוראן רשום כשמורה הביוספרית השנייה בעולם על ידי אונסק"ו.
השמורה שוכנת בפרובינציית סמנאן, בסביבת העיר .
הפארק הלאומי מתחיל בחלקו הדרומי ביותר של מחוז גולסתאן ומשתרע עד לחלקו המזרחי ביותר של מחוז סמנן.
הוא ממוקם בצד הדרומי של כביש (מספר 44) טהראן-משהד, צפון-מזרחית למדבר המרכזי של איראן.
אזור זה הפך לאזור מוגן תחת ניהול ארגון הסביבה האיראני בשנת 1972, ובשנת 1976, חלק ממנו הוגדר כשמורת חיות בר.
באותה שנה, קומפלקס תוראן זכה גם בתואר שמורת ביוספרה על ידי אונסק"ו.
לאחר מכן, בשנת 2002, החלקים המרכזיים של המתחם הזה שודרגו לפארק לאומי.
ח'אר תוראן הוא ביתם של ברדלס אסייתי, זאבים, תנים, שועלים, צבועים, קרקלים, נמרים, חתולי בר, צבאים, יעלים (תת-מין איראני), ראמי בר וזברות (תת-מין איראני).
בין ציפורי האזור ניתן למצוא את העורב, הסנונית השחורה, חוגלות, הירגזי, השליו, עיטמים, הנץ, היונה, ינשופים, נצים, ודרור המצוי.
ניתן למצוא מגוון רחב של זוחלים באזור זה, כולל סדרת הצבים, לטאות ונחשים.
באפריל 2010 נחנך בשמורה מרכז מחקר, המתמקד בהצלה מהכחדה של הזברה האיראנית.
המרכז כלל, גידור, מבני מחקר ושמירה, אגם מלאכותי, אספקת חשמל מאנרגיה סולארית ושטח רעיה של כ-700 דונם של מרעה.
שְׁמוּרַת טֶבַע היא חבל ארץ שהוכרז כמקום מוגן מפני תהליכים אשר עלולים לשנות את אופי החי, הצומח והדומם בו.
שמורת טבע מיועדת בעיקר לשמר מצב קיים, של צמחים, בעלי חיים ותצורות נוף, המותאמים לסביבה של השמורה המסוימת.
שמורת הטבע שומרת על המאזן האקולוגי ומגנה על אוכלוסיית החי והצומח המקומי מפני פגיעה – לרוב של בני האדם – כגון: ציד, קטיפת פרחי בר, עיבוד חקלאי, בנייה, תעשייה מזהמת ועוד.
לשמורות טבע יעוד נוסף: הן מהוות "ריאות ירוקות" למדינה, וככל שמחריף הזיהום הסביבתי, חשיבותן עולה וגוברת.
בנוסף, לשמורות הטבע גם תכלית תיירותית וחינוכית ובשל כך מצויים בהן מסלולי טיול מסומנים ושילוט הדרכה.
חוקים מיוחדים אוסרים על פגיעה בכל המצוי בשמורת טבע: ערכי טבע מוגנים וחיות בר.
בתקופות מוקדמות היו אחוזות ציד גדולות שהחזיקו מלכים ואצילים שלאיש לא הייתה רשות להיכנס אליהן – מלבד בעליהן ואורחים שהוזמנו על ידם.
שטחי טבע אחרים היו פתוחים בפני כול.
ההבנה כי יש צורך בשימור הטבע התעוררה רק בעת החדשה, משהחלו להתייחס לטבע כאל ערך בפני עצמו ששימורו מועיל לרווחת האדם.
שמורת הטבע הראשונה בעולם הייתה, ככל הנראה, קטע מיער פונטנבלו (Fontainebleau) שליד פריז, שקבוצת ציירים הצליחה (ב-1858) להגן עליו באמצעות צו.
ב-1864, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית – חתם לינקולן על חוק, שהעניק לעמק יוסמיטי במערב רכס הרי סיירה נבדה בצפון מדינת קליפורניה מעמד של שמורת טבע.
גם במקרה זה, כמו בזה של יער פונטנבלו, הסתפקו היוזמים במניעת הריסת האתר, בלי להבטיח אמצעים לשמירה ושימוש בו.
ב-1870 לאחר שנערך סקר בשטח המוכר כיום כפארק לאומי ילוסטון בהרי הרוקי, נהגה הרעיון של פארק לאומי כפי שאנו מכירים אותו כיום.
עורכי הסקר החליטו לפעול לשימור המקום לטובת כלל הציבור, וב-1872 החליט הקונגרס האמריקני להעניק למקום מעמד של פארק לאומי.
בארצות שונות, קיימים כיום סוגים שונים של שטחים מוגנים.
הסיווג בישראל: שמורת טבע, גן לאומי, שמורה ביוספרית המכונה גם "מרחב ביוספרי", שמורת נוף, יער קק"ל ואתר לאומי.
שלטונות המנדט הבריטי חוקקו את פקודת הציד שנועדה להגן על חיות הבר ולהסדיר את נושא הציד.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, עם הכוונה לייבש את אגם החולה, החלו חובבי הטבע במאבק אשר נועד לשמר את מערכת הטבע הייחודית של החולה.
תוצאת המאבק הייתה הקמתה של שמורת הטבע הראשונה בישראל, שמורת החולה, וכן הקמתה של החברה להגנת הטבע.
בעשר השנים הראשונות לקיומה עסקה החברה להגנת הטבע בפיקוח בשטח, בהקמת בתי ספר שדה ובהסברה.