tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל משנת 1986 פיליפס עובדת בשיתוף פעולה צמוד לפיפ"א (התאחדות הכדורגל העולמית), והייתה במעמד של "שותף רשמי" במשחקי גביע העולם 2006 שנערכו בגרמניה.
שמונה מתוך 12 האצטדיונים בהם נערכו משחקי הטורניר, הוארו במערכות תאורה של פיליפס והוצבו בהם מסכי ענק ולוחות תצוגה של החברה ההולנדית.
כמו כן, שני השחיינים ההולנדים המפורסמים ביותר כיום, פיטר ואן דן הוחנבאנד ואינגה דה ברוין, אשר זכו יחדיו באולימפיאדת סידני (2000) בשמונה מדליות (ומתוכן, חמש מדליות זהב), שוחים במועדון השחייה של איינדהובן הנתמך על ידי פיליפס.
פיליצה (בפולנית: Pilica) הוא נהר במרכז פולין הנשפך ממזרח אל הנהר ויסלה.
אורכו הוא 319 קילומטר, שטח אגן הניקוז שלו הוא 9,273 קילומטרים רבועים, והוא היובל השמאלי הארוך ביותר של הוויסלה.
פיליפס רקורדס (Philips Records) הוא מותג הקלטות השייך לענק האלקטרוניקה ההולנדי פיליפס.
החברה החלה את דרכה בתור Philips Phonografische Industries או PPI בשנת 1950, והפיצה במהלך שנות ה-50 בבריטניה הקלטות תחת המותג Columbia Records.
ב-1962, שיתוף בין פיליפס לדויטשה גרמופון יצר את קבוצת DGG/PPI.
המותג Philips Classics Records (פיליפס קלאסיק רקורדס) החל לשמש את חברת פיליפס בשנות השמונים להפצת הקלטות של מוזיקה קלאסית.
כיום פיליפס רקורדס היא חלק מקבוצת יוניברסל מיוזיק גרופ.
פיליפיקוס ורדאניס (או ברדאנס; ביוונית: Φιλιππικός Βαρδάνης) היה קיסר האימפריה הביזנטית בשנים 711–713.
פיליפקוס היה בנו של האציל ניקיפורוס הארמני.
הוא שירת בצבאו של יוסטיניאנוס השני והגיע לעמדת חשיבות.
בתמיכת המונותליטים הוא ניסה לתפוס את השלטון מידי יוסטיניאנוס השני אך נכשל והועבר בתחילה לקפלוניה על ידי טיבריוס השלישי ולאחר מכן הוגלה לחרסונסוס שבחצי האי קרים.
בקרים ורדאניס שינה את שמו לפיליפיקוס ועורר את תושביה של חרסונסוס למרד בעזרת הכוזרים.
המורדים הצליחו לכבוש את קונסטנטינופול בעזרת הצי, ופיליפיקוס תפס את השלטון מידי יוסטיניאסוס אשר ברח, אך זמן קצר לאחר מכן נתפס והוצא להורג.
לאחר תפיסת השלטון פיטר פיליפיקוס את פטריארך קונסטנטינופול קירוס ומינה במקומו את יוחנן הרביעי בן סיעתו.
הוא הכריז כבטלים את החוקים של סינודים קודמים, של הוועידה האקומנית השישית, שהכריזה על המונותליטיזם ככפירה.
בתגובה, סירבה הכנסייה הרומית להכיר בשלטונו ובפטריארך שמינה.
במקביל הטיל בשנת 711 טבליס, ח'אן בולגריה, מצור על קונסטנטינופול.
כאשר הסיט פיליפיקוס את צבאותיו להגן על הבירה, ניצלו זאת המוסלמים תחת אל ואליד הראשון מבית אומיה, וחדרו לאימפריה המזרחית מאסיה הקטנה.
פיליפקוס נפל קורבן להפיכה צבאית כאשר חייליו המורדים חדרו לארמונו ועוורו אותו ב-3 ביוני 713. נסיבות מותו לא נודעו והוא הוחלף על ידי המורדים במזכירו ארטמיוס, שמלך לזמן קצר בשם אנסטסיוס השני.
פיליפינית (Filipino, או Wikang Filipino) היא השפה הרשמית של הפיליפינים, כפי שהוגדרה בחוקה הפיליפינית משנת 1987. השפה שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות והיא למעשה גרסה ספרותית של שפת טאגאלוג, השפה הנפוצה ביותר בפיליפינים.
עם זאת הפיליפינית נחשבת דה יורה לשפה נפרדת והיא משמשת כשפת אמצעי התקשורת והחינוך.
ב־13 בנובמבר 1936, המכון הלאומי ללשון בחר את שפת הטאגאלוג כבסיס לשפה רשמית של המדינה.
הבחירה בטאגאלוג הושפעה מהגורמים הבאים:
זוהי השפה הנפוצה ביותר ומובנת בכל רחבי הפיליפינים.
אינה מפוצלת לניבים שונים ורחוקים זה מזה.
לטאגאלוג יש מסורת ספרותית עשירה ומפותחת.
יותר ספרים נכתבו בטאגאלוג מאשר בכל שפה אוסטרונזית אחרת.
זו הייתה השפה המדוברת במנילה, בירתה המדינית והכלכלית של הפיליפינים.
זו הייתה שפת המהפכה הפיליפינית והקטיפונן – שני אירועים מרכזײם בהיסטוריה של הפיליפינים.
ב־1939 השפה קיבלה את השם Pilipino, וזאת על מנת להפריד אותה מהקבוצה האתנית טאגאלוג ולהפוך אותה לשפת כל הפיליפינים.
ב-1973 הוכרז בחוקה הפיליפינית על שפה "חדשה" בשם Filipino כשפה הרשמית החדשה של המדינה, ובשורות החוקה אף נרמז שלא טאגאלוג ולא פּיליפינו עומדות בבסיס השפה הלאומית החדשה.
בחוקה של 1987 נכתב שהשפה מבוססת על "השפות המדוברות הקיימות בפיליפינים ועל שפות אחרות" וכך למעשה היא מפרידה בין פיליפינית לבין טאגאלוג.
פיליפוס החמישי היה מלך מוקדון משנת 221 לפנה"ס ועד מותו.
פיליפוס היה בנו של דמטריוס השני איטוליקוס, מלך מוקדון ונכדו של אנטיגונוס השני גונאטס, מלך מוקדון.
הוא עלה לשלטון לאחר מותו של אנטיגונוס דוסון שהיה בן דוד של אביו.
מכיוון שהחל למלוך בגיל צעיר, מיד לאחר עלותו לשלטון פרצה מלחמת בעלות הברית (220–217 לפנה"ס), שבמהלכה הוכיח את עצמו פיליפוס כמצביא מוכשר, ולאחריה היה מעמדה של מוקדון ברחבי יוון איתן מתמיד.
עם זאת, הצלחותיו במלחמה גרמו לפיליפוס להעריך את כוחו יתר על המידה, והוא כרת ברית עם חניבעל מקרתגו נגד הרפובליקה הרומית, במטרה להשתלט על השטחים הרומיים באיליריה.
בעקבות כך הסתבכה מוקדון במלחמה המוקדונית הראשונה, שהסתיימה עם החתימה על שלום פויניקי שלא שינה מהותית את המצב הקיים.
עם זאת, לאחר המלחמה הרומאים לא חדלו מלהתערב בענייני הבלקן, ובסופו של דבר הכריזו שוב מלחמה על פיליפוס, ופרצה המלחמה המוקדונית השנייה.
מלחמה זו הייתה הרסנית הרבה יותר מקודמתה, פיליפוס הובס בקרב קינוסקאפאלאי והסכים לתנאי שלום נוקשים שכללו ויתור על יוון, והרומאים הכריזו על עצמאותה.
את שנות שלטונו האחרונות הקדיש פיליפוס לחיזוק הממלכה מבחינה פנימית, והצליח לייצב אותה מבחינה חברתית וכלכלית.
מדיניותו לא יכלה לעורר חשד אפילו בחשדנים שבמדינאי רומא, אולם למרות זאת המשיכו הרומאים להתערב בענייניו ולהאשים אותו שהוא מתכנן מלחמה חדשה.
הם אף הציתו סכסוך ירושה בין בניו, שהסתיים ברציחתו של אחד מהם.
רק מותו בשנת 179 לפנה"ס מנע מסע מלחמה רומאי שלישי ואחרון.
ירש אותו בנו פרסאוס, שעד מהרה הסתבך עם רומא שוב, ובמלחמה המוקדונית השלישית אבדה למוקדון עצמאותה לנצח.
את שארית חייו העביר פרסאוס בבית כלא רומי.
פיליפוס נולד על פי הידוע בשנת 238 לפנה"ס, בעיר פלה, שהייתה בירתה של ממלכת מוקדון.
הוא היה בנו של מלך מוקדון דמטריוס השני איטוליקוס.
סבו היה אנטיגונוס השני גונאטס, וסבא רבא שלו היה דמטריוס פוליורקטס.
אמו הייתה ככל הנראה פתיה נסיכת אפירוס, בתו של אלכסנדר השני, מלך אפירוס ונכדתו של פירוס.
פלוטרכוס כותב שכבר מצעירותו ניכר שהוא ניחן בכל המעלות המצופות ממלך, ושהוא הכריז שישיב על כנם את ימי אלכסנדר הגדול.
פיליפוס היה בן תשע, כאשר בשנת 229 לפנה"ס מת אביו.
לפיכך, בן דודו של אביו, אנטיגונוס השלישי דוסון, מונה כעוצר.
אנשי האצולה והצבא סברו שהמצב הפוליטי בבלקן תנודתי מדי בשביל שאנטיגונוס ישמש כעוצר בלבד עד שפיליפוס יגדל, ועל כן הוחלט לתת לו סמכויות מלאות של מלך.
אנטיגונוס היה מלך מוצלח מאוד, הוא ניצל את "המלחמה הקלאומנית" בין הליגה האכאית לספרטה כדי להגביר את עוצמתו, והקים "ברית" ("סימאכיה" ביוונית) אשר נקראה "הברית הקורינתית", וכללה את מוקדון, הליגה האכאית, אפירוס, אקארנאניה, פוקיס, בויאוטיה וערים נוספות.
כמו כן, השתלט חזרה על קורינתוס.
במסגרת הברית התחייבו כל המדינות החברות בה לערוב זו לביטחונה של זו.
ידוע שעל ערש דווי, מסר אנטיגונוס לפיליפוס בעל פה את צוואתו האחרונה.
הוא הורה לו להתהלך בנעימות עם בעלי בריתו, ולהשתדל למושכם לנאמנות שברצון ולא להביאם בכפייה לציות וכניעה.
לא ידוע כמה הדברים השפיעו על פיליפוס בפועל.
בשנת 221 לפנה"ס, אנטיגונוס מת ופיליפוס בן ה-17 הוכתר כמלך מוקדון.
שנה לאחר מכן, ביקש מנהיג הליגה האכאית אראטוס מסיקיון לכנס את ערי הברית כדי לדון בשני נושאים, הראשון היה צירופה של מסניה לברית, והשני היה הכרזת מלחמה על הליגה האיטולית, שגילתה תוקפנות כלפי מסניה.
פיליפוס יצא עם פמלייתו ממוקדון, והגיע לקורינתוס.
מתוקף תפקידו כמנהיג הברית דרש פיליפוס משאר הנציגים לפגוש אותו שם.
אולם בעקבות פרוץ מלחמת אזרחים בספרטה עזב פיליפוס את קורינתוס ומיהר לטיגיאה, כדי להפסיק את מלחמת האזרחים.
פיליפוס גילה מהר מאוד את שורשי הסכסוך הספרטני.
אזרחים רבים בספרטה היו ממורמרים בשל חוזה השלום הנוקשה שכפה עליהם אנטיגונוס דוסון לאחר המלחמה הקלאומנית.
בין אותם אזרחים אף נמנו שלושה מחמשת האפורים שהנהיגו את ספרטה.
אולם משהתקרב פיליפוס לעיר בראש חילותיו, התעודדו שני האפורים שנותרו נאמנים לו וקראו לעם להפר את עצת האפורים הזוממים להפר את חוזה השלום עם מוקדון.
הדבר רק העלה את המירמור בספרטה, ושני האפורים נרצחו.
נאמניהם נמלטו אל מחנהו של פיליפוס.
במועצת המלחמה של פיליפוס היו שדרשו להחריב לחלוטין את ספרטה, כפי שעשה אלכסנדר הגדול בשעתו לתבאי.
לאחר שתמה הפרשה הספרטנית, חזר פיליפוס לקורינתוס ונפגש שם עם נציגי המדינות החברות בברית.
הנושא הראשון שעמד על סדר היום היה תביעה של מרבית הנציגים להכריז מלחמה על הליגה האיטולית.
ביוזמת אראטוס מסיקיון, הציגו המדינות החברות בברית סדרת תביעות כנגד האיטולים (שחלק גדול מהן כבר היו ישנות ולא רלוונטיות).
הבויאוטים התלוננו על כך שהאיטולים בזזו בימי שלום את היכל אתנה בבויאוטיה.
פוקיס התלוננה על כך שחמש או שמונה שנים לפני כן ניסו האיטולים לכבוש את הערים אמבריסוס ודאוליון.
בלית ברירה, נתן פיליפוס את אישורו להכריז מלחמה.
בקורינתוס, הכינו האכאים המרוצים מסמך רב סעיפים המפרט את יעדי המלחמה, שהוצגה כ"מלחמת קודש" לשחרור העיר הקדושה דלפי, שנשלטה בידי האיטולים.
האיטולים השיבו שאכן יעשו זאת, לאחר האספה השנתית הקבועה שלהם בסתיו הקרוב.
האיטולים פתחו במסע נואש לגיוס בני ברית.
בעקבות הפיכה בספרטה, בוטל משטר האוליגרכיה שהונהג בה מאז המלחמה הקלאומנית, וליקורגוס, מזרע המלוכה, הוכתר כמלך ספרטה.
ליקורגוס ביטל את הברית עם האכאים והמוקדונים, וכרת ברית עם האיטולים.
התוכנית האיטולית הייתה לפתוח חזיתות רבות ככל האפשר ובכך להימנע מקרב מכריע.
מצבם של האכאים היה נואש.
האיטולים, בסיוע ספרטה ואליס, פשטו שוב ושוב על עריהם וכבשו רבות מערי הגבול שלהם.
הם הפצירו בפיליפוס לנוע צפונה לעזרתם עם חייליו, אולם פיליפוס תכנן מסע דרומה.
פיליפוס נע דרך אפירוס, שחייליה הצטרפו אליו ברצון, ומשם המשיך לעבר אקארנאניה, חבל ארץ שבו נמצאו ערים איטוליות חשובות.
האיטולים תקפו בעזרת חיל פרשים את הצבא המוקדוני כאשר ניסה לחצות את הנהר, אולם הפלטסטים, חיל רגלים קל מעולה בצבא המוקדוני, הניסו אותם.
פיליפוס הפסיק זמנית את מסע הכיבושים שלו, בגלל ששבט הדארדאנים מתסליה תקף את מוקדון גופה.
הוא חזר עם צבאו למוקדון ופלש לתסליה.
הדארדאנים, שכבר ריכזו את כוחותיהם על הגבול לקראת הפלישה למוקדון, נבהלו מפני הצבא המוקדוני ונסוגו אל תוך תסליה.
פיליפוס שחרר את חייליו למשך הקיץ, ובעיצומו של החורף נע צפונה אל תוך הפלופונסוס.
המפקד האיטולי בזירה, אוריפידס, רצה להימנע מקרב מכריע, שבו לא היה לו סיכוי, אולם פיליפוס הנחיל לו תבוסה קשה ליד סטימפאלוס.
באביב של שנת 218 לפנה"ס, נפגש פיליפוס עם אראטוס ועם שאר מהנהיגי הליגה האכאית, והוסכם על תמיכה כלכלית מוגבלת בצבאו של פיליפוס.
בצורה זו למעשה, הוצג פיליפוס יותר כשכיר חרב של הליגה ופחות כבעל בריתה.
יתרה מכך, האכאים קיוו, שהתלות של פיליפוס באספקת המזון מצידם, תאפשר להם להגביל את מידת ההשפעה המוקדונית בפלופונוסוס.
בהמשך נודע לפיליפוס שהאיטולים תקפו עמדות של הצבא המוקדוני בתסליה.
כתגובה, הפליג פיליפוס לנמל לימאניה באקארנאניה, ומשם הגיע לעיר תרמון (Δήμος) ששכנה 60 ק"מ משם.
תרמון הייתה אחת הערים החשובות של האיטולים.
היא שימשה כמרכזם התרבותי והדתי, בתוכה נשמרו גם חלק גדול מהאוצר וממחסני הנשק של האיטולים, משום שהיא נחשבה כמקום קשה מאוד לכיבוש.
אולם פיליפוס כבש את העיר, והניח לצבאו לערוך בה טבח ולבזוז כל דבר בעל ערך.
החיילים המוקדונים בזזו את מערכות כלי הנשק שהוקדשו לאלים, והשתמשו בהן במקום כלי הנשק הישנים שלהם.
15,000 כלי נשק, וכן חפצי הערך שהמוקדונים לא יכלו לשאת עמם, נשרפו, וחפצים ופסלים אמנותיים רבים נותצו והופלו באופן ונדלי.
כמו כן ציווה פיליפוס לחרוט על קיר של אחד המבנים הציבוריים קטע משיר של סאמוס משורר החצר של פיליפוס:
מספר קצינים במחנה המוקדוני כבר מאסו במלחמה ובפיליפוס בכלל, וטענו שהוא משרת יותר את האינטרסים של האכאים, שחפצו בהשמדה מוחלטת של האיטולים, מאשר את האינטרסים של מוקדון, שכבר לא היה לה מה להרוויח מהמלחמה המתמשכת.
בין אותם קצינים נמנו מגאליאס וליאונטיוס, מפקדי חיל הפלטסטים היוקרתי, וכן שני קצינים נוספים בשם קרינון ופטולומיאוס.
בראש האופוזיציה עמד הקצין הבכיר אפלס, אשר נהנה מהשפעה רבה על המלך והצבא וכן ביוון בכלל.
הוא שהה אותה תקופה בכלקיס, אולם הקפיד לעמוד בקשר עם הקצינים האחרים במחנה האופוזיציה.
בתחילה היה הקרב שקול, אולם בהמשך הצטרפו בני בריתו האילירים של פיליפוס אל הקרב, והאיטולים נסוגו.
פיליפוס ערך משתה, והזמין אליו את מצביאיו וידידיו וביניהם אראטוס מסיקיון.
בין המוזמנים נמנו הקצינים מגאליאס וליאונטיוס, שכאמור עמדו בראש האופוזיציה במחנה המוקדוני וניסו לשבש את מהלכי פיליפוס.
במהלך הסעודה השתכרו השניים יותר מדי, והטיחו עלבונות וגידופים באראטוס, ומאוחר יותר אף יצאו החוצה ורגמו אותו באבנים.
התפתחה מהומה במחנה, ופיליפוס שלח אנשים שיבררו מה קורה.
אראטוס סיפר לשליחי המלך בקצרה את שאירע והסתלק לאוהלו בשקט.
ליאונטיוס מיהר גם הוא להסתלק מהאזור, ופיליפוס קרא רק למאגאלאס ולקצין נוסף בשם קרינון, שהיה מעורב במהומה, ונזף בהם, "אבל הם לא בלבד שלא נרתעו, אלא אף הוסיפו חטא על פשע באומרם שלא ינוחו עד אשר ישלמו לאראטוס את המגיע לו".
בתגובה, ליאונטיוס לקח מספר פלטסטים אשר היו נאמנים לו וניגש אל אוהל המלך "כי היה משוכנע, שיוכל בגלל נעוריו להטיל עליו אימה ולגרום במהרה לשינוי עמדתו".
ליאונטיוס שאל בתקיפות מי הורה לעצור את מאגאליאס וקרינון.
פיליפוס השיב לו, גם כן בתקיפות, שהוא עצמו הורה זאת, וליאוניטיוס, שנוכח לדעת שהמלך עקשן משציפה, מיהר לעזוב במהרה.
לאחר מכן הפליג פיליפוס ללאוקאס, שם ערך משפט ראווה לשלושת הקצינים.
פיליפוס מצא את השלושה אשמים וקבע שקרינון יוחזק במעצר, ועל מגאליאס הוטל קנס שליאונטיוס היה ערב לו.
פיליפוס התעכב יומיים בלוקאס, ולאחר מכן הפליג ללכאיון ליד קורינתוס, ודרש מכל בעלות הברית לשלוח את צבאותיהן לשם לעזרתו.
כאשר הגיעה התגבורת, נע במהירות אל לאקדמון, חבל הארץ שבו שכנה ספרטה, שכאמור הייתה עוינת למוקדון.
ליאונטיוס ומאגאליאס לא ויתרו, וניסו לעורר במחנה מרד של הפלטסטים.
המורדים התנפלו על מגורי הקצינים הבכירים ואף ניסו לתקוף את מגורי המלך, אולם פיליפוס פנה אליהם בדברים והבטיח להם שיטפל בטענותיהם.
בעקבות כך, חזרו המורדים לאוהליהם והמזימה נכשלה.
כשראו שהשפעתם על המלך והחיילים קטנה משציפו, ביקשו השניים את עזרתו של אפלס.
אפלס הגיע מכלקיס לקורינתוס, ובעלי בריתו ארגנו לו קבלת פנים רבת רושם.
אפלס תכנן להגיע ישר אל מגורי המלך, והיה משוכנע שפיליפוס הצעיר לא יוכל להתווכח עמו.
אולם להפתעתו, כאשר התקרב אל אוהל המלך, ניגש אליו שליח ובישר לו שהמלך אינו פנוי לשוחח עמו כעת.
אפלס היה נבוך מכך, וחזר אל מגוריו.
המלך איבד את האמון באפלס, ועל אף שנהג בו בכל הכבוד הראוי, הפסיק להזמינו למועצות המלחמה.
כשהבחין בזאת מגאליאס, נמלט לאתונה, אולם האתונאים סירבו להעניק לו רשות כניסה לעיר והוא נמלט לתבאי.
כאמור לעיל, במסגרת המשפט שנערך בלאוקאס נקבע שאם מגאליאס לא ישלם את הקנס שלו, ליאונטיוס ישלם.
פיליפוס החליט לדכא אחת ולתמיד את האופוזיציה המרדנית בצבאו, והחליט לנצל את החוב כדי להיפטר מליאונטיוס.
הבעיה הייתה שליאונטיוס היה מפקדם הנערץ של הפלטסטים, והללו לבטח לא ישתקו על הוצאתו להורג של מפקדם.
על כן הפקיד פיליפוס באופן זמני את הפלטסטים בידי קצין הנאמן לו בשם טאוריון, ושלח אותם למשימה דחופה כביכול.
בזמן העדרם, מיהר לעצור את ליאונטיוס.
כאשר נודע על כך לקצינים הזוטרים בחיל הפלטסטים, מיהרו הללו ושלחו מכתב לפיליפוס, בו הם מודיעים שהם נכונים לשלם בעצמם את החוב.
המכתב רק הרגיז יותר את פיליפוס, שהוציא להורג את ליאונטיוס במהירות האפשרית.
מאוחר יותר, כאשר נודע לפיליפוס שמגאליאס מפיץ אצל האיטולים איגרות תעמולה נגדו, הוא הורה לעצור את אפלס ובנו, ושלח מצביא בשם אלכסנדר אל תבאי, בהוראה להעמיד למשפט את מגאליאס.
אפלס ובנו הוצאו להורג, וכאשר נודע למגאליאס שאלכסנדר מתקרב לתבאי על מנת לעוצרו, שלח יד בנפשו.
בהמשך השנה הוציא פיליפוס להורג את פטולומיאוס, לאחר משפט ראווה שערך לו בדמטריאס שבתסליה.
הוא גם התארח אותה תקופה בביתו של אראטוס בעיר סיקיון, ואפשר שדברי החנופה של הסטרטגוס האכאי הממולח נעמו לאוזניו יותר מאשר הביקורת של המפקדים המוקדוניים.
הוא פלש לפאיוניה, ארץ השוכנת מצפון למוקדון, וכבש את העיר בילאזורה על נהר וארדאר.
כיבוש בילאזורה, שהייתה עיר מרכזית בצומת שבין ארצם של הדארדאנים לבין מוקדון, שלל למעשה כמעט לחלוטין אפשרות של פלישה דארדאנית בעתיד.
לאחר מכן שיגר קצין בשם כריסוגונוס אל מוקדון במטרה לגייס תגבורת, ולאחר שזו הגיעה, נע אל העיר לאריסה בדרום תסליה.
הוא נע בלילה במהירות ועם שחר כבר היה במליטייה.
אנשי העיר התגוננו באומץ, אולם בהדרגה, מטר הקליעים ששיגרו הקטפולטות של פיליפוס איפשרו למוקדונים להתקרב אל החומות מרחק קרוב מספיק כדי לחתור תחתיהן.
החומה קרסה עוד לפני שהמוקדונים הספיקו להצית אש תחתיה, ובטרם הסתערו חייליו של פיליפוס אל תוך העיר, נכנעו התושבים.
פיליפוס מכר את התושבים לעבדות, וקרא לעיר מחדש על שמו, "פיליפופוליס".
פיליפוס אייש במהירות כל ספינה שהשיג, ויצא למרדף אחרי סקרדיליאדס שנראה בפעם האחרונה בוזז באזור דרום הפלופונסוס.
מכיוון ששהה ממילא בפלופונוסוס, פנה לארגוס כדי לצפות במשחקים הנמאיים.
פיליפוס הראה את המסר לידידו הקרוב דמטריוס מפארוס, שהיה בעבר שליט האי פארוס מטעם הרומאים.
דמטריוס השיב שכעת נראה שברית עם קרתגו נגד הרומאים היא עניין נכון.
יוון כולה כורעת בפניו, אם מתוך פחד אם מרצון, וכעת ניתן להרחיב את מוקדון על חשבון איטליה.
חוקרים אחרים מבקרים את צעדו של פיליפוס וסוברים שמוקדון לא נזקקה למלחמה נגד רומא כדי להרחיב את שליטתה בבלקן, אותם חוקרים סוברים שניצחונותיו על האיטולים גרמו לפיליפוס להעריך את עצמו כמצביא גדול מכפי שהיה באמת.
האיטולים שמחו מאוד על ההצעה, והציעו לפיליפוס להיפגש בנאופקטוס.
פיליפוס הציע "שכל אחד מן הצדדים יחזיק את אשר הוא מחזיק" והאיטולים קיבלו זאת, אף על פי שמשמעות הדבר הייתה שהם איבדו ערים רבות וחשובות.
לאחר שהושג ההסדר עם האיטולים, פיליפוס סב על אחוריו צפונה כדי לטפל בנסיך האילירי סקרדיליאדס, שהחל לגלות עצמאות יתירה ולהרחיב את שטחי ממלכתו.
פיליפוס תקף את סקרדיליאדס, והצליח לכבוש חזרה את אשר זה כבש ממוקדון, ואף יותר מכך.
פיליפוס סבר שהגבול האילירי עדיין לא בטוח דיו, ועל כן העסיק את אנשיו מרבית החורף בבניית ספינות מלחמה שהיו אמורות לשמש במלחמה באילירים.
בתחילת הקיץ של שנת 216 לפנה"ס, הפליג פיליפוס עם הצי החדש צפונה לכיוון איליריה.
באוגוסט נודע לו על השמדת צבא רומאי ענק בקרב קאנאי בידי חניבעל מה שנתן לו אור ירוק למלחמה ברומא.
חניבעל עצמו, שהעזרה שהגיעה אליו מקרתגו הייתה מעטה, היה זקוק לבן ברית ושמח על הצעת פיליפוס.
הברית נכנסה לתוקפה כבר בקיץ של שנת 215 לפנה"ס.
יש הסוברים שברית זו היא למעשה נקודת מפנה בהיסטוריה, שכן זו הפעם הראשונה ששלושה עולמות שונים וזרים שעד אז היו בקשר מועט (יוון, קרתגו ורומא), נפגשו יחדיו.
תנאי ההסכם שנחתם קבעו כי פיליפוס יכין צי גדול, בן כמאתיים אוניות, יפלוש לאיטליה, יבוז את החופים ויילחם בים וביבשה בכל הכוח שברשותו; בתמורה יוכל להרחיב כרצונו את גבולות ממלכתו ביבשת יוון ובאיים.
איתרע מזלו של פיליפוס, ושליחיו נתפסו בשובם לארצם על ידי שייטת האוניות הרומית שהגנה על חופי איטליה בין ברונדיסיום לטארנטום.
פיליפוס כבש את אוריקוס והטיל מצור על אפולוניה, אולם אז הופיעה שייטת רומית בפיקודו של הפראיטור מרקוס ואלריוס לאיווינוס וסגר עליו.
פיליפוס לא רצה להיכנס לקרב מול הצי הרומי, הוא עלה ליבשה העלה את ספינותיו באש וחזר עם צבאו למוקדון דרך היבשה.
לרוע המזל, פיליפוס לא הצליח לשכנע את שאר ערי הברית (ה"סימאכיה") לצאת למלחמה על רומא או אפילו לסייע לו בה.
גרוע מכך, במסיניאה פרצה מלחמת אזרחים שפיליפוס נאלץ להתערב בה בעל כורחו.
כמו כן, הלכו והתקררו יחסיו של פיליפוס עם הפוליטיקאי האכאי אראטוס מסיקיון, ועל פי השמועות, פיליפוס היה האחראי למותו של אראטוס בחורף 214 לפנה"ס.
"שיחות חשאיות" החלו להתנהל בין הרומאים לבין האיטולים, שלא השלימו עם התבוסות והשטחים שאבדו להם בשלום נאופקטוס.
הספקות האחרונים שהיו לאיטולים התפוגגו לאחר שסירקוסאי וקפואה נפלו בידי הרומאים, מה שהבהיר להם שמלחמת חניבעל-רומא היא רק עניין של זמן.
הקרבות בין פיליפוס לרומאים היו עד למועד זה ימיים בלבד, ולא רציניים.
הצטרפות האיטולים למלחמה יכולה הייתה לשנות זאת.
הרומאים כרתו ברית עם האיטולים, שהצטרפו למלחמה בהתלהבות רבה.
בשנת 210 לפנה"ס, הגיע לזירה מצביא רומאי חדש, פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס.
האימפריום שלו הוארך גם לשנת 209 לפנה"ס, והמלחמה התנדנדה ללא הכרעה.
באותה שנה פנו אתונה, רודוס, כיוס ומצרים אל הרומאים והמוקדונים בבקשה להגיע להסדר ביניהם.
ואכן, פיליפוס החליט שהמלחמה ברומאים אינה משתלמת יותר, והיה מוכן להגיע להסכם שלום.
אטאלוס הבטיח סיוע רב, וסולפיקיוס השיט את ציו אל מול העיר נאופקטוס באיסתמוס, כדי להפגין נוכחות רומית רבת משמעות.
בהדרגה החלה המלחמה נוטה לצד מוקדון.
פרוסיאס הראשון, מלך ביתיניה, כיבד את בריתו עם פיליפוס ותקף את פרגמון.
בלית ברירה, נטש אטאלוס את יוון כדי להגן על ארצו.
בהדרגה החלו האיטולים לחוש שנטל המלחמה נופל בעיקר עליהם, ולכן חתמו על הסכם שלום נפרד עם פיליפוס.
אולם בינתיים הצליחו מתווכים מערי מדינה יווניות, ובראשן אפירוס, לשכנע את פיליפוס וסמפרוניוס לחתום על הסכם שלום.
פיליפוס, שהעסיק דרך קבע מרגלים באיטליה, למד עד מהרה כי לאחר שיכניעו את קרתגו, לא יסתפקו הרומאים בהישגים החלקיים בזירת הבלקן.
עם זאת, למרות הכנותיו, שכללו גם הכנת צי מלחמתי גדול, פיליפוס לא רצה לגרום לרומא למצוא תואנה למלחמה אתו, ועל כן נזהר לא לפגוע באחת מן המדינות החתומות על שלום פויניקי.
לקראת המלחמה, הוא רצה להבטיח בראשית את גבולו הצפוני.
לפיכך, הוא יצא למלחמה נוספת נגד האילירים, וכן ניהל קרב גדול עם הדארדאנים והסב להם אבדות כבדות.
את מערך ההגנה הצפוני השלים באמצעות כריתת ברית עם מספר ממלכות תראקיות.
פיליפוס הפעיל לחץ כבד על הערים הכרתיות שעדיין צידדו ברודוס, ולאחר מכן כרת ברית עם שודדי ים אייטולים וספרטנים, שהחלו להתנפל על אוניות רודיות.
מצרים הציעה נישואין בין בנו של פיליפוס למלך הצעיר תלמי החמישי (אפיפנס), וכן דרשה הבטחה שפיליפוס יישאר נייטרלי במלחמה המתקרבת בין מצרים לאימפריה הסלווקית, אולם בתמורה לכך מצרים לא הציעה דבר, ופיליפוס פנה אל המלך הסלווקי אנטיוכוס השלישי (הגדול).
על פי פוליביוס, פיליפוס היה אמור לקבל את מצרים עצמה, וכן את קאריה וסאמוס, בעוד אנטיוכוס יקבל רק את קוילה-סוריה ופיניקיה.
אפיאנוס לעומתו, טוען שפיליפוס היה אמור לקבל את איוניה, האיים הקיקלאדיים וקירנה.
כך או כך, פיליפוס היה מעודד מהברית, שבמסגרתה אנטיוכוס הכיר למעשה בתביעותיו בבלקן, והוא החל לתקוף את נחלות תלמי ואת בעלות בריתה של רודוס בתראקיה וסביב ים השיש.
רודוס ובעלות בריתה פרגמון, קיזיקוס וביזנטיון כינסו בשנת 202 לפנה"ס צי מלחמתי משותף, ושנה אחר כך ניצחו את פיליפוס בקרב כיוס.
פיליפוס רצה לסיים במהירות את המלחמה בטרם יספיקו הרומאים להתערב.
הוא החליט לנסות להכריע את המערכה ביבשה, שם היה לו יתרון בולט.
עם זאת, הצי החזק של אויביו סגר עליו, ובצבאו שרר מחסור באספקה.
פרגמון ורודוס שיגרו משלחת משותפת אל רומא, ולחברי המשלחת הובטח שהמצב ביוון ייבחן בכל הרצינות.
בשנת 200 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול פובליוס סולפיקיוס גלבה מקסימוס, בעצמו מוותיקי המלחמה הרומית-מוקדונית הראשונה, ומהתומכים הראשיים במלחמה חדשה נגד מוקדון בסנאט הרומי.
סולפיקיוס קיבל את מוקדון כ"משימה", וביוזמתו אורגנה משלחת שכללה בין היתר את גאיוס קלאודיוס נרו ופובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס, ומטרתה הרשמית הייתה בדיקה לעומק של מצב העניינים בבלקן.
בפועל המשלחת נועדה להבטיח שברגע האמת לא תתארגן קואליציה אנטי-רומית שתילחם לימין פיליפוס.
המשלחת ביקרה בערי בירה של מספר ממלכות באזור, ובסופו של דבר הגיעה אל אתונה.
אתונה איבדה את עצמאותה לטובת מוקדון בשנת 338 לפנה"ס, והיחסים בינה לבין מוקדון היו רגישים.
הרגשות האנטי-מוקדוניים באתונה החריפו בעקבות המלחמות הממושכות של פיליפוס, שפגעו קשות בכלכלה של אתונה.
במהלך סתיו 201 לפנה"ס, נערכו באתונה חגיגות לכבוד האלה דמטר.
חגיגות אלו, שכונו "מיסתירה" (פולחן סוד), היו מיועדות לנשים בלבד, וגברים שהשתתפו בהן הוצאו להורג.
במהלך החגיגות, נתפסו שני צעירים מאקרנאניה, שהגיעו למקום בשגגה.
כוהני הדת באתונה הוציאו את השניים להורג, והשלטונות החילוניים לא עשו דבר כדי למנוע זאת.
בתגובה, ביצעו האקרנאנים פשיטת נקם על אדמת אטיקה, ולקחו בה חלק גם חיילים ששלח פיליפוס.
בנוסף על כך, פיליפוס הפקיע ארבע ספינות מהצי האתונאי.
הרודים והפרגמונים ניצלו את ההתגרות הברורה הזו של פיליפוס באתונה, החזירו את הספינות לאתונאים, והתקבלו בעיר כאורחי כבוד.
מלך פרגמון נשא נאום באוזני בני אתונה, ודחק בהם להצטרף גם כן למאמץ המלחמתי נגד מוקדון.
האתונאים לא ששו להסתבך במלחמה, אולם בסופו של דבר נכנעו ללחץ והכריזו מלחמה.
הכרזת המלחמה של אתונה על מוקדון, הפכה למעשה את המלחמה ממלחמה פוליטית-כלכלית של רודוס ופרגמון נגד מוקדון, ל"מלחמת צדק" של העם היווני נגד מוקדון הכובשת והמדכאת.
אתונה נהנתה ממערכת בריתות שרשמית היו אמורות להגן עליה, אולם בפועל העזרה שרצו ויכלו להגיש לה הייתה מעטה מאוד.
בהתחשב בכך, הפריש פיליפוס כוח קטן שכלל 2,000 רגליים ו-200 פרשים כדי לפשוט על אדמת אטיקה, בעוד הוא, עם שאר הכוח, נע אל תראקיה כדי להשלים את רצף שלטונו שם.
באבידוס הוא נפגש עם נציג של המשלחת הרומית (שעזבה את אתונה וכעת שהתה ברודוס).
הנציג הוסיף עוד שני סעיפים לאולטימטום הקודם: הסתלקות מתחומי השלטון של תלמי והענקת פיצויים הולמים לרודוס.
כעת נעלמו הספקות האחרונים, והרומאים יכלו להתפרץ אל יוון פעם נוספת, כשהם מעמידים פנים של משחררים.
באביב של שנת 199 לפנה"ס פתח סולפיקיוס במסע מזרחה והגיע עד לינקסטיס, הסמוכה למוקדון.
פיליפוס מיהר לחסום את המעברים, אולם לאחר קרב אאורדאיה, שבו הוכיח את עליונותו הטסטודו הרומאי, פרצו הרומאים החוצה.
פיליפוס עצמו נמלט משדה הקרב רק בקושי, על גבי סוס ש"שאל" מאחד מחייליו.
עם סיום השנה הוחלף סולפיקיוס בידי הקונסול החדש פובליוס ויליוס טפולוס.
באביב 198 לפנה"ס פלש ויליוס למוקדון דרך מעלה הנהר אאוס.
פיליפוס הספיק לחסום את הדרך, והצליח לעכב את הפלישה לאורך כל השנה.
עם תחילת שנת 197 לפנה"ס, הוחלף ויליוס במצביא חדש בשם טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס, שהביא עמו לזירה עוד 9,000 חיילים.
כעת היה הכוח הרומאי גדול במידה ניכרת מהכוח המוקדוני.
פלמינינוס הצליח לאגף את הכוח המוקדוני בקרב הנהר אאוס, ובכך הדרך למוקדון הייתה פתוחה לפניו.
עם זאת, פלמינינוס לא ניצל את ניצחונו לצורך פלישה למוקדון, ואת יתרת השנה העביר בניסיון להרחיב את הקואליציה האנטי-מוקדונית.
ביוני של שנת 197 לפנה"ס נפגשו הצבאות בקרב קינוסקאפאלאי, שהסתיים בניצחון רומאי מוחץ.
משלחת מטעמו יצאה גם כן לרומא.
פיליפוס הפך לבעל ברית נאמן לרומא, וגייסות מוקדוניים ששלח, לחמו לצד הרומאים במלחמת נאביס.
באביב 196 לפנה"ס נחתם סופית הסכם השלום.
כמו כן, הנציג הרומאי "יעץ" לפיליפוס בפגישה שנערכה בארבע עיניים לבקש מרומא ברית רשמית, וזאת כדי להסיר מעליו כל חשד שהוא תומך בבן בריתו לשעבר אנטיוכוס השלישי, שברומא החלו להתכונן למלחמה נגדו.
תחזיתם של הרומים אכן התגשמה.
אנטיוכוס השלישי, מלך האימפריה הסלאוקית, שהיה שליט חזק שהפך את ממלכתו לממלכה החזקה ביותר באסיה, החל לשאוף להרחיב את שלטונו גם לאירופה על חשבון מוקדון ורומא.
בשנת 192 לפנה"ס הוא פלש ליוון בראש צבא גדול, בסיוע האיטולים שלא היו מרוצים מהישגי המלחמה המוקדונית השנייה, ובסתיו של אותה שנה פרצה מלחמה רשמית בינו ובין רומא.
יועצו הצבאי של אנטיוכוס, שהיה לא אחר מאשר חניבעל, הציג בפניו תוכנית שאפתנית כיצד לנצח, וכחלק מפרטיה קבע שיהיה על אנטיוכוס לכרות ברית עם פיליפוס.
הרומאים חששו מאוד מאפשרות כזו, ופיקחו על פיליפוס בצורה הדוקה.
לא ברור מה עשה אנטיוכוס כדי לרכוש את ידידותו של פיליפוס.
פיליפוס עצמו טען מאוחר יותר שאנטיוכוס הציע לו 3,000 טלנטים, 50 אוניות, וכל הערים ביוון שפיליפוס החזיק בהם בעבר.
לא סביר להניח שאנטיוכוס הרחיק לכת עד כדי כך בהצעות נדיבות, אולם ידוע שפיליפוס סרב.
אנטיוכוס זעם על הסירוב, וכדי לבזות את פיליפוס ציווה לקבור את עצמות החיילים המוקדוניים שמתו בקרב קינוסקאפאלאי.
פיליפוס מצדו זעם על השפלה זו, והודיע לרומאים שהוא מוכן להכריז מלחמה על אנטיוכוס.
כבר בשנה הבאה פתח פיליפוס בפעולות משותפות עם הרומאים נגד אנטיוכוס.
לצבא המוקדוני היה חלק חשוב בניצחון במלחמה זו, וכפיצוי על כך, הותר לפיליפוס לקבל חזרה חלק מאדמותיו, ואף את העיר החשובה דמטריאס.
כמו כן, ויתרו לו הרומאים על יתרת פיצויי המלחמה שעוד היה חייב, וכן שוחרר בנו דמטריוס, שהוחזק עד אז כבן ערובה ברומא.
אף על פי שהפך לבעל ברית נאמן לרומא, עדיין המדיניות הרומית מנעה ממנו מדיניות חוץ פעילה כפי שהנהיג בעבר, והוא התמקד במדיניות פנים שנועדה להבטיח את שלטונו ולייצב אותו.
הוא סיים לשלם את פיצויי המלחמה, וכתוצאה מכך היה האוצר המוקדוני מרושש.
לפיכך, הוא הטיל מס מיוחד על תוצרי חקלאות וסחר ימי, פיתח מחדש מכרות, והאיץ את טביעת המטבעות.
הודות לפועלו, הפכה עד מהרה דמטריאס לאחד ממרכזי הסחר החשובים ביותר ביוון כולה.
בעיה נוספת שעמדה בפניו, הייתה בעיית הדמוגרפיה.
המלחמות הממושכות שניהל פיליפוס, דיללו בצורה משמעותית את אוכלוסיית מוקדון.
הוא עודד ילודה, על ידי כך שחוקק חוק שהכריח הורים לגדל ילדים.
כמו כן הוא לא היסס להביא מתיישבים תראקים למוקדון.
אולם כשניסה לנצל סכסוכים פנימיים בתוך ערי גבול כדי להשתלט עליהן, מחו על כך הרומאים בתוקף.
ועדה מיוחדת שנשלחה לזירה מטעם הסנאט, הציגה את פיליפוס כנאשם, ונהגה בו כפושע לכל דבר.
כל משפט שהעז להגיד, שימש כהוכחה נגדו.
באחת הפעמים הוא ציטט באקראי מתוך שיר של תאוקריטוס את המילים: "עוד לא הסתירה השמש את פניה ממני", והדבר מיד נופח מעבר לכל קנה מידה ופורש כרמז תוקפני ואימפריאליסטי מצדו.
בסופו של דבר הוא אולץ להחזיר את השטחים שכבש, וכנקמה ביצע סדרת התנקשויות חשאיות בערים המדוברות.
פיליפוס למד את הלקח – אם רצונו לשמור על מלכותו, עליו להימנע מכל חיכוך מיותר עם רומא.
עם זאת, הוא הרחיב את גבולו הצפוני בהדרגה באמצעות מלחמות ובריתות.
אלא שהמדינות היווניות שעיינו את פיליפוס, הבינו היטב שדעתם של הרומאים משוחדת מראש לרעת פיליפוס בשל התוקפנות הארוכה שלו כלפיהם, וניצלו זאת היטב.
בחורף 184 לפנה"ס רחשה רומא משלחות מכל רחבי יוון, שהציגו שלל טענות נגד פיליפוס, החל מסכסוכי גבולות, וכלה בגנבת בקר.
פיליפוס שיגר משלחת משלו לרומא בהנהגת בנו דמטריוס.
דמטריוס שהה זמן רב ברומא כשבוי לאחר המלחמה המוקדונית השנייה, ועל כן עמדתו במשא ומתן הייתה כנועה ומתרפסת.
פלמינינוס אף נפגש עמו ביחידות, והצהיר במפורש שרומא מעוניינת בו כמלך.
המוני העם במוקדון, שמאסו במלחמות, תמכו בסתר בדמטריוס, וכך גם רבים בחצר המלוכה ובצבא.
המסע סבל מליקויים רציניים בתכנון, ובמהלכו ניכרה התרופפות רצינית במשמעת בקרב הצבא המוקדוני.
במהלך המסע, העפיל פיליפוס בעצמו, מתוך סקרנות בלבד, אל ראש ההר אימוס, שנטען שממנו אפשר להשקיף עד הרי האלפים.
פיליפוס הקריב על ההר לזאוס והליוס, אולם אפילו מעשה תמים זה נוצל לרעה בידי אויביו הפוליטיים, ונטען שפיליפוס למעשה בוחן את תוכניות הכיבוש הבאות שלו.
בקיץ של שנת 179 לפנה"ס, עזב פיליפוס את דמטריאס במטרה להגיע לסלוניקי.
עם זאת, באמפיפוליס הוא חלה אנושות ומת.
הוא אף הגדיל לעשות וביקש מהסנאט ברומא להכיר בו כמלך.
אך היחסים הטובים בין פרסאוס לרומאים לא האריכו ימים, ובשנת 168 לפנה"ס נפתחה "המלחמה המוקדונית השלישית", שבסופה הוגלה פרסאוס אל רומא, והממלכה כולה הובאה תחת עול רומאי.
פיליפוס עלה לשלטון בתקופת השיא של העולם ההלניסטי.
אבותיו הפכו את מוקדון לאחת המעצמות המובילות של התקופה, בשורה אחת עם מצרים התלמיית והאימפריה הסלווקית.
תקופת שלטונו הייתה ארוכה וסוערת, ומלאה במלחמות.
הוא עלה לשלטון בימי מפנה משמעותיים ביותר בהיסטוריה העולמית, ימים שהסתמנו בעלייתה של רומא ממעצמה מקומית באיטליה למעצמה עולמית השולטת על מרבית העולם.
ההיסטוריון דוד גולן מסכם את חייו ופועלו של פיליפוס במילים: "פיליפוס קיבל את מוקדון למלוך בה בעולם אחד, והותירה בעולם אחר".
מרבית החוקרים מסכימים כי בתחילת שלטונו הוכיח את עצמו פיליפוס כמצביא מוצלח ביותר.
הוא עלה לשלטון בגיל 17, צעיר אף יותר מהגיל שבו עלה לשלטון אלכסנדר הגדול.
תוך זמן קצר הוא הצליח להיפטר מאופוזיציה מרדנית שהורכבה מקצינים מנוסים ומבוגרים בהרבה ממנו, והוביל את ממלכתו לסדרת ניצחונות מרשימים ביותר שהושגו תוך זמן קצר.
עם זאת, אין ספק שהיה מדינאי גרוע.
הצלחותיו נגד האיטולים גרמו לו להעריך את עצמו יתר על המידה, והוא הכריז מלחמה על רומא בפזיזות, כאשר התועלת שיכל להרוויח ממנה הייתה מועטת ורומא ללא ספק כלל לא רצתה במלחמה.
במלחמה המוקדונית הראשונה נאלצו הרומאים להשקיע מעט מאוד חיילים, והצליחו הודות לפעילות דיפלומטית ענפה שמטרתה לגרום לאויביו האחרים של פיליפוס להילחם למענם את רוב המלחמה.
מרגע שהשיגו הרומאים דריסת רגל משמעותית ביוון, שוב לא ניתן היה להחזיר את הגלגל אחורנית, וברור היה שגם לאחר הסכם השלום הרומאים מחרחרים מלחמה.
המלחמה המוקדונית השנייה הייתה הרת אסון הרבה יותר מקודמתה, ולאחריה איבדה מוקדון למעשה את מעמדה כמעצמה.
בתמימותו סבר פיליפוס שיוכל לחיות בשלום לצד המנצחים, אם כי היסטוריונים בני העת העתיקה מאשימים אותו שתכנן בסתר מלחמה חדשה נגד רומא.
במחקר המודרני נדחית סברה זו מכל וכל.
חלק מהחוקרים אף מעריכים שהרומאים כבר החלו לתכנן מסע מלחמה מוחץ ואחרון נגד מוקדון, ורק מותו בטרם עת מנע או למען הדיוק עיכב זאת.
פרט לכך שהעניק חירות יתר לערים שתחת שלטונו, מה שהתבטא בין היתר ביציקת מטבעות נחושת בצורה עצמאית, בתקופת שלטונו של פיליפוס, לא נשתנתה הרבה מדיניות הפנים של מוקדון.
עם זאת, מדיניות החוץ שלה השתנתה בצורה דרסטית: ממעמד של ראש ברית יוונית וכוח מרכזי בזירת העולם ההלניסטי, ירדה מוקדון בימי פיליפוס לשפל של גרורה של רומא המודחקת אל ארץ הגרעין בלבד ואסורה בכל יוזמה ביוון.
מכאן קצרה הייתה הדרך עד שסופחה מוקדון כליל אל המעצמה החדשה.
פיליפוס היה נצר לשושלת האנטיגונידית, שושלת מלוכה שייסד הדיאדוך הידוע אנטיגונוס מונופתלמוס ("שתום העין").
אביו היה דמטריוס השני, אשר כונה "איטוליקוס" בשל ניצחונותיו על הליגה האיטולית.
סבא שלו היה אנטיגונוס השני ("גונאטס"), וסבא רבה שלו היה דמטריוס פוליורקטס ("הצר על הערים").
אין מידע ברור בנוגע לאמו.
לטענת אב הכנסייה אוסביוס מקיסריה, היא הייתה שבוית מלחמה בשם כריסאיס (Chryseis).
ההיסטוריון ויליאם טרן, במאמרו משנת 1940, מזהה אותה עם אישה אחרת של דמטריוס, פתיה.
פתיה הייתה נסיכת ממלכת אפירוס, בתם של אלכסנדר השני, מלך אפירוס ואולימפיאס השנייה, ונכדתו של פירוס.
לפיליפוס הייתה אחות למחצה בשם אפמאה השלישית, ואח למחצה בשם סאמוס.
פיליפוס נישא על פי ידוע פעמיים.
אשתו הראשונה, ששמה אינה ידוע, ילדה לו בת בשם אפמאה הרביעית, שנישאה לפרוסיאס השני, מלך ביתיניה.
אשתו השנייה הייתה פוליקרטיה מהעיר ארגוס, והיא ילדה לו שלושה ילדים: פרסאוס, דמטריוס, ופיליפוס.
פיליפי (יוונית: Φίλιπποι) הייתה פוליס במוקדון העתיקה.
ב-2016 הוכרזו שרידיה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
העיר נוסדה על ידי מלך מוקדון פיליפוס השני בשנת 356 לפנה"ס ונקראה על שמו.
העיר הוקמה בצפון מוקדון כמאחז נגד השבטים התראקים וכנקודה שתבסס את שליטתה של מוקדון במחצבי העפרה שהיו קיימים במקום.
כתוצאה מההכנסות מהעפרה ומשטחי החקלאות, שנעשו זמינים עם ייבוש הביצות בקרב העיר פיליפי, הפכה לפוליס עשירה.
למרות שפיליפי נחשבה כחלק מן הממלכה המוקדונית כמו פולייס אחרות, היא נהנתה מאוטונומיה פנימית שהמשיכה גם לאחר התבוסה הסופית של מוקדון מידי הרפובליקה הרומית בשנת 168 לפנה"ס בקרב פידנה וכתוצאה מכך, הפיכתה לפרובינקיה בשנת 148 לפנה"ס.
ליד העיר נערך קרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס.
היה זה אחד מהקרבות הגדולים ביותר בהיסטוריה הרומאית ולאחריו ווטרנים מן הלגיונות הלוחמים יושבו בעיר.
כתוצאה ממהלך זה, השתנה מעמדה והיא הפכה לקולוניה.
העיר המשיכה לשגשג בתקופת הקיסרות הרומאית והפכה לאחת הערים הגדולות ביותר במוקדון.
הברית החדשה מתעדת את ביקורו של השליח פאולוס בעיר במהלך מסעו השני, ככל הנראה בשנת 49 או 50. הדעה המקובלת, המתקבל על מעשי השליחים והאיגרת אל הפיליפים היא שפאולוס הוא זה שייסד את קהילת המאמינים המשיחיים בעיר.
פיליפי נכבשה על ידי הגותים בשנת 473 והצליחה לשרוד בפלישות השונות לאזור עד שננטשה מיושביה במהלך המאה החמש עשרה.
פיליפינו ליפי (באיטלקית: Filippino Lippi; 1457 בקירוב – 18 באפריל 1504), בנו של הצייר פיליפו ליפי, היה אחד הציירים הבולטים באסכולה הפלורנטינית בתקופת הרנסאנס המוקדם.
הקומפוזיציות הראוותניות והדינמיות והשימוש באדריכלות, ביגוד וחפצים רומיים שלו נחשבים למבשרים חשובים של המנייריזם הטוסקני.
פיליפינו (נולד בשם פיליפו ליפי אך כונה "פיליפו הקטן=פיליפינו" על מנת להבדיל בינו לבין אביו) היה בנם של הצייר פיליפו ליפי ובת זוגו לוקרציה בוטי (Buti).
שנת לידתו אינה ידועה בוודאות אך מוערכת כ-1457. פיליפינו החל כנער צעיר ללמוד את אומנותו בסדנתו של אביו.
לאחר מותו של האב בשנת 1469, עבר ללמוד ולעבוד בסדנתו של הצייר סנדרו בוטיצ'לי, שהיה בעבר תלמידו של אביו.
עם סיום הכשרתו, ב-1473, החל פיליפינו ליצור בסגנונו של בוטיצ'לי, כשחלק מעבודותיו אותה תקופה יוחסו זמן רב ל"ידיד של בוטיצ'לי" ("amico di sandro", יחוס שנעשה במאמר משנת 1899 שכתב היסטוריון האמנות הנודע ברנרד ברנסון).
אך מעט מעבודותיו מאותה תקופה שרדו, וגם מעל אלו מרחף לעיתים צל של ספק.
על פי ג'ורג'ו וזארי, בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר המתעד חיי האמנים בתקופת הרנסאנס, עבודתו הציבורית החשובה הראשונה של פיליפינו הייתה השלמת הפרסקאות בקפלת בראנקאצ'י, בכנסיית המסדר הכרמליתי בפירנצה, שמזאצ'ו ומאזולינו הותירו אחריהם מבלי להשלימה כחמישים שנה קודם לכן.
לפרסקאות אלה הכניס פיליפינו את דיוקנו העצמי , כמו גם דיוקן של מורהו, בוטיצ'לי.
עבודה חשובה נוספת הייתה ציור הלוח "חזון ברנרדו (ברנאר מקלרבו) הקדוש" שנעשתה בשנים 1480-1482 עבור כנסיית הבאדיה של מסדר הבנדיקטינים בפירנצה (שם היא נמצאת עד היום), בה כבר ניתן להבחין בסגנונו הייחודי של פיליפינו.
עבודה חשובה מאוחרת יותר הייתה ביצוע עבודות הפרסקו עבור אוליבירי קאראפה, הקרדינל של נאפולי (1488-1493).
בפרסקאות אלה (בכנסיית סנטה מריה סופרה מינרווה ברומא) ניתן להבחין בכל המאפיינים של עבודותיו המאוחרות יותר, ובמיוחד הקומפוזיציות המורכבות והנפתלות (שלפי וזארי "ביצע אותן לבדו").
יצירתו האחרונה של פיליפינו, "ההורדה מן הצלב", היא תמונת מזבח גדולה שנעשתה עבור כנסיית "סנטיסימה אנונציאטה" בפירנצה.
היצירה, הנמצאת כיום באוסף האקדמיה לאמנות של פירנצה, נותרה בלתי גמורה בחלקה עם מותו של פיליפינו והושלמה על ידי פייטרו פרוג'ינו.
פיליפינו הלך לעולמו באפריל 1504 לאחר שחלה בדלקת של השקדים.
ביום מותו, מספר וזארי, נסגרו כל סדנאות האמנים בפירנצה לשם כבודו.
פיליפינו לא הותיר אחריו תלמיד בעל שם גדול (הנודע בתלמידיו היה רפאלינו דל גארבו, אמן מינורי למדי), אך ליצירותיו, ובמיוחד לציורי הפרסקו הגדולים שלו, הייתה השפעה ניכרת על המנייריזם שהתפתח בפירנצה ובטוסקנה בעשורים הראשונים של המאה ה-16.
פיליפוס הקדוש היה אחד משנים עשר שליחיו של ישו בברית החדשה.
פיליפוס נולד בבית צידא שבגליל, והיה בין ראשוני החוברים לישו.
יום החג לפיליפוס נקבע לאחד במאי, אך בנצרות הקתולית חוגגים אותו ב-3 בו, ובנצרות האורתודוקסית המזרחית - ב-14 בנובמבר.
פיליפוס הטביל לנצרות ברחבי הארץ בסוריה, בפריגיה, וביוון.
הוא נצלב בשנת 80 בעיר היוונית הייראפוליס באסיה הקטנה.
על פי הבשורה על-פי יוחנן, פיליפוס ערך לישו הכרות עם תלמיד נוסף, נתנאל (ברתולומאוס הקדוש).
באותה בשורה מבקש פיליפוס מישו, במהלך הסעודה האחרונה:
הברונית פיליפין מתילד קאמיל דה רוטשילד הייתה שחקנית תיאטרון צרפתיה ממוצא יהודי, חלק ממשפחת רוטשילד הידועה.
בעלת יקב שאטו מוטון רוטשילד.
שיחקה בתיאטרון תחת שם הבמה פיליפין פסקל.
פיליפין נולדה בבולון-ביאנקור שלייד פריז בירת צרפת לאב יהודי ולאם קתולית אליזבת דה רוטשילד.
היא הייתה בתו היחידה של סוחר היינות הברון פיליפ דה רוטשילד ונצר לשושלת הבנקאות של משפחת רוטשילד.
בזמן לידתה, אמה, אליזבת פלטייה דה שאמביר, הייתה אשתו של היונקר מארק דה בקר-רמי, אציל בלגי.
נישואיהם לא צלחו והזוג התגרש ב-1934, אחרי ריב משפטי שכלל איומים של היונקר לחטוף את בתה של אשתו.
בעת היותה בת עשר, היא הייתה עדה לכך שהגסטאפו עצר את אימה, אליזבת דה רוטשילד, שלימים נספתה במחנה הריכוז ראוונסבריק.
ב-1958 היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז ושיחקה בקומדי פראנסז ביחד עם קתרין דנב.
היא גילמה את אחד התפקידים הראשיים בהרולד ומוד, ביחד עם מאדלן רנו בשנים 1980-1973.
היא הכירה את במאי התיאטרון הצרפתי ז'אק סרס (Sereys), והם נישאו בשנת 1961. הם גידלו שלושה ילדים, קאמיל, שנולדה ב-1961; פיליפ, שנולד ב-1963 וז'וליין, שנולד ב-1971; הם השתמשו בשם המשפחה סרס דה רוטשילד.
לימים הזוג התגרש, אולם ז'אק סרס נותר במועצת המנהלים של חברת "הברון פיליפ דה רוטשילד".
לאחר מכן נישאה פיליפין דה רוטשילד לז'אן-פייר דה בומארשה, סופר וחוקר.
פיליפין דה רוטשילד נכנסה לעסקי היין של אביה בשנות השבעים.
כשפיליפ הלך לעולמו ב-1988, ירשה ממנו פיליפין שלוש אחוזות בבורדו: שאטו מוטון רוטשילד (אותו רכש סב-סבה נתניאל דה רוטשילד ב-1853), שאטו ד'ארמאיאק ושאטו קלר-מילון.
היא גם התמנתה ליושב ראש ובעלת השליטה בחברת "הברון פיליפ דה רוטשילד".
בעת פטירתו של אביה, מכרה החברה 1.3 מיליון ארגזי יין בשנה.
בשנת 2000, המכירות כמעט הוכפלו לסך של 2.1 מיליון ארגזים.
בה-1999, העפילו המכירות לסביבות ה-155 מיליון דולר.
אחזקות היין שלה כללו את שאטו מוטון רוטשילד, שאטו ד'ארמאיאק, שאטו קלר-מילון, דומן דה לאמבר, ברון ארק, ברון פיליפ דה רוטשילד, מוטון קאדה, אופוס וואן ווינה אלמאויוה.
הונה הפרטי נאמד בזמנו ב-190 מיליון אירו, על פי העיתון לה נובל אקונומיסט.
כמו כן, הייתה אבירת לגיון הכבוד.
פיליפין איירליינס היא חברת התעופה הלאומית של הפיליפינים.
החברה מפעילה טיסות ליותר מ-60 יעדים בדרום-מזרח אסיה, מזרח אסיה, צפון אמריקה, אוקיאניה, והמזרח התיכון.
חברת התעופה נפגעה קשות מהמשבר הפיננסי באסיה בשנת 1997, דבר שגרם לפיטורי אלפי עובדים, למכירת חלק גדול מצי המטוסים שלה, ולביטול יעדיה לאירופה ולמזרח התיכון.
בשנת 1998 נכנסה להליך כינוס נכסים, אך יצאה ממנו לחלוטין ב-2007.
בשנת 2010 טסו בחברה יותר מ-9 מיליון נוסעים, באותה השנה דירגה חברת הייעוץ הבריטית Skytrax את פיליפין איירליינס בשלושה כוכבים.
החברה נוסדה ב-26 בפברואר 1941 על ידי מספר אנשי עסקים מקומיים, והחלה את פעילותה במרץ אותה השנה.
בתחילת דרכה הפעילה טיסות בין מנילה לבאגיו סיטי, באמצעות מטוס ביצ'קראפט מודל 18.
בפברואר 1946 רכשה החברה חמישה מטוסי דאגלס DC-3, והפעילה באמצעותם טיסות ל-15 יעדים.
באותה השנה חכרה מטוס דאגלס DC-4 והפעילה באמצעותו טיסות לקליפורניה, ובכך הפכה לחברת התעופה האסייתית הראשונה שהפעילה טיסות מעבר לאוקיינוס השקט.
במאי 1966 רכשה PAL מטוסי BAC 1-11, ובשנת 1969 רכשה מטוסי דאגלס DC-8 באמצעותם הפעילה טיסות לרומא פרנקפורט ואמסטרדם.
בשנת 1972 הכריז הנשיא פרדיננד מרקוס על משטר צבאי במדינה, כחלק ממדיניותו החליט על הקמת חברת תעופה אחת במדינה.
בשנת 1974 השתלטה PAL על חברות התעופה "אייר מנילה" ו"פיליפינס אוריינט איירוויז", ובשנת 1977 הלאימה ממשלת הפיליפינים את החברה.
בשנת 1979 הוסיפה החברה לצי המטוסים שלה מטוסי בואינג 727, בואינג 747-200, ואיירבוס A300.
לאחר שנבחרה קורסון אקינו בבחירות של שנת 1986, החליטה על שדרוג מסיבי של צי החברה.
במאי 1996 נרכשו מטוסי איירבוס A340, ותוכנן ארגון הצי מחדש.
אולם המשבר הפיננסי באסיה פגע בחברה קשות, סכסוכים בין הנהלת החברה לוועד העובדים, גרמו לשביתה מוחלטת של החברה, ועד סוף מרץ 1999 סגרה את בסיסה בסבו סיטי.
לאחר שש שנים של הפסדים, בשנת 2000 דיווחה החברה לראשונה על רווח של כ-44,200,000 ₱.
באותה השנה מכרה ללופטהנזה את תחזוקת כלי הטיס שלה.
בשנת 2001 חידשה את טיסות בעסקים שלה לאוסטרליה וקנדה, כמו כן השיקה את מועדון הנוסע המתמיד שלה "Mabuhay Miles".
בשנת 2003 רכשה מטוס בואינג 747-400, החמישי בצי מדגם זה, בהמשך רכשה שני מטוסי איירבוס A320.
במרץ 2008 הזמינה PAL מיצרנית המטוסים בומברדייה שמונה מטוסי דאש 8, לקראת הקמת חברת הבת שלה; PAL אקספרס, החברה הפעילה טיסות פנימיות במדינה עד שנת 2010 אז העבירה את פעילותה לחברת בת אחרת של פיליפין איירליינס; איירפיל אקספרס.
לפיליפין איירליינס הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
קטר איירווייז וייטנאם איירליינס (סקאיי טים)
בינואר 2019 פורסם כי החברה פנתה לשלטונות ערב הסעודית בבקשה להפעלת טיסה לנמל התעופה בן-גוריון מעל לשטחה האווירי.
במאי 2021, דווח כי החל מאוקטובר צפויה החברה להפעיל שתי טיסות שבועיות מנמל התעופה בן-גוריון לנמל התעופה הבינלאומי נינוי אקינו.
בהמשך נדחתה השקת הקו לאפריל 2022.
פיליפוס פצאלניקוס היה פוליטיקאי יווני, ששימש כיושב ראש הפרלמנט ההלני בין 2009–2012.
נולד במברוחורי על יד קסטוריה במערב מקדוניה.
ב-1985 נבחר לפרלמנט מטעם התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית.
ב-9 בנובמבר 2011 עלה שמו כמועמד לתפקיד ראש ממשלת האחדות הזמנית שאמורה להוביל לאישור תוכנית הצנע והקיצוצים שנכפתה על יוון על ידי מדינות אירופה, כתנאי לקבלת סיוע כלכלי שנדרש למדינה בהתמודדותה עם המשבר הכלכלי שפקד אותה בסוף העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2015 ביחד עם יורגוס פפנדראו הוא הקים מפלגה שלא עברה את אחוז החסימה בבחירות שנערכו באותה שנה.
פצאלניקוס למד באוניברסיטת סלוניקי ובאוניברסיטת בון.
נפטר ב-13 במרץ 2020. היה נשוי לעורכת דין גרמנייה, מריאלה בינדביק.
פִילִיפְּס אוֹלָאוֹסֶבִּיקַן אִידוֹווּ הוא אתלט בריטי ממוצא ניגרי, סגן האלוף האולימפי (בייג'ינג 2008) ואלוף עולם (ברלין 2009) בקפיצה משולשת.
אידווו נולד להורים ניגרים ברובע האקני שבלונדון.
בבית הספר הוא גילה את כישרונו בכדורסל ובפוטבול, אולם תחום הספורט שבו הצליח בצעירותו יותר מכול היה אתלטיקה.
בשנת 1997 זכה באליפות אנגליה לבתי ספר במקצה הקפיצה המשולשת ובאליפות איגוד האתלטיקה החובבני, וכן הגיע למקום רביעי באליפות אירופה לנוער.
בשנת 2000 סיים במקום שישי באולימפיאדת סידני ובשנה שלאחר מכן סיים במקום תשיעי באליפות העולם באדמונטון.
במדליה הראשונה שלו בתחרות מסדר גודל עולמי זכה במשחקי חבר העמים הבריטי ב-2002, שם זכה במדליית כסף וקבע שיא אישי של 17.68 מ'.
באותה שנה סיים במקום חמישי באליפות אירופה.
בשנת 2003 נפצע אידווו בברכו, פציעה אשר הצריכה ניתוח ואשר השביתה אותו למשך כל העונה.
שאיפתו לחזור לכושר לקראת אולימפיאדת אתונה לא התממשה, כאשר פסל בשלוש קפיצותיו בגמר באותה אולימפיאדה.
במרץ 2006 זכה אידווו במדליית הזהב במשחקי חבר העמים במלבורן, אולם מאוחר יותר באותה שנה סיים רק במקום החמישי באליפות אירופה בבירמינגהאם.
בשנת 2007, בהיעדרו של האלוף האולימפי כריסטיאן אולסון משוודיה, זכה אידווו באליפות אירופה באתלטיקה באולם בבירמינגהאם, תוך שהוא קובע שיא אליפות חדש של 17.56 מ'.
ביוני אותה שנה זכה בתחרות ליגת הזהב באוסלו, ובחודש שלאחר מכן כבר נמנה עם שלושת קופצי המשולשת הטובים בעולם.
ב-9 במרץ 2008 זכה אידווו בתואר העולמי הראשון שלו, אליפות העולם באתלטיקה באולם, אשר התקיימה באותה שנה בוולנסיה.
באליפות זו שבר את השיא הבריטי ואת שיא חבר העמים בקפיצה משולשת באולם של ג'ונתן אדוארדס.
למרות הצלחתו באליפות העולם באולם ובמשחקי חבר העמים, בחר אידווו להחליף את מאמנו ועבר להתאמן תחת אסטון מור.
באולימפיאדת בייג'ינג זכה אידווו במדליית הכסף בקופצו 17.62 מטר, 5 ס"מ פחות מתוצאתו של נלסון אבורה מפורטוגל.
בתחילת עונת האתלטיקה של 2009 סבל אידווו שנית מפציעה בברכו ולא היה באפשרותו להגן על תוארו באליפות אירופה באולם.
ברם, באוגוסט של אותה שנה באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה הוא זכה במדליית זהב תוך שהוא קובע שיא אישי חדש של 17.73 מטר, לפני נלסון אבורה (17.55 מטר) ואלקסי קופיו מקובה (17.36 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2010 זכה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 17.81 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית, בשנת 2011 זכה אידווו במדליית כסף בתוצאה של 17.77 מטר, אחרי כריסטיאן טיילור מארצות הברית (17.96 מטר) ולפני ויל קליי, אף הוא מארצות הברית (17.50 מטר).
באותה שנה מונה לחבר מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לאתלטיקה.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים אידווו במקום 14 בתוצאה של 16.53 מטר ולא הצליח להעפיל לשלב הגמר.
אידווו ידוע בשל אופיו האקסצנטרי.
הוא מחליף תדיר את צבע שיערו, בעל פירסינג במקומות שונים בפניו וצוחק צחוק מתפרץ בולט.
יש לו חברה בשם קרליטה ושני ילדים.
פיליפסבורג (בהולנדית Philipsburg, נהגה "פיליפסבורח") היא העיירה הגדולה ביותר ועיר הבירה של מדינת סנט מארטן שבממלכת ארצות השפלה (עד שנת 2010 נכללה סנט מארטן בישות האוטונומית "האנטילים ההולנדיים" של הממלכה).
היישוב ממוקם על רצועת קרקע צרה בין אגם מלח מצפון למפרץ גדול מדרום.
העיירה משמשת כמרכז המסחרי של האי סנט מרטן ושוכנת בחלקו הדרומי.
בשנת 2017 התגוררו ביישוב 1,894 תושבים.
פיליפסבורג נוסדה בשנת 1763 על ידי ג'ון פיליפס, סקוטי, קפטן בחיל הים ההולנדי.
המיקום היה נוח לאיסוף מלח מימת המלח הסמוכה מצפון והעמסתו לספינות במפרץ מדרום.
היישוב הפך במהרה מרכז עמוס לסחר בינלאומי.
שני המבצרים ההיסטוריים מעידים על החשיבות האסטרטגית של פיליפסבורג בסנט מארטן: מבצר אמסטרדם ופורט ויליאם.
אזור זה בדרך כלל משופע ונמצא בעונה היבשה.
על פי מערכת מזג האוויר, פיליפסבורג בעלת מזג אוויר טרופי סוואנה.
אטרקציית הקנייה העיקריות וחזיות הרחובות היפים נמצאים בלב ליבה של העיר.
גם נמל פיליפסבורג הוא נמל מבוקר על ידי ספינות שיט רבות, ספינות כמו Celebrity Solstice, Crown Princess דיסני מג'יק, ומאז 2010 גם ספינות כגון Oasis of the Seas ו-Anthem of the Seas.
הנמל מפורסם ברחבי העולם בשל היותו קרוב לחוף הים ותמונות מקרוב של נחיתת מטוסים, הנמל עצמו הפך עבור רבים סיבה בפני עצמה לבקר.
הדף סילון מהמטוסים יוצא וגורם ליצירת גלים מלאכותיים.
עם זאת, הדפי הסילון פיזית מסוכנים כל כך שהצופים צריכים להזהר; הרשויות המקומיות צריכות להציב אזהרה על גדרות שדה התעופה כדי להודיע לאנשים על הסכנה של הדף סילון מהמטוסים.
פיליפוס הרביעי היה מלך מוקדון למשך תקופה קצרה בשנת 297 לפנה"ס.
פיליפוס היה בנו של הדיאדוך קסנדרוס, בנו של המצביא אנטיפטרוס.
היו לו שני אחים קטנים: אנטיפטרוס הראשון ואלכסנדר החמישי.
פיליפוס נולד בתקופה קשה עבור מוקדון.
קסנדרוס מת בשנת 297 לפנה"ס, ובאופן טבעי, פיליפוס שהיה הבכור עלה לשלטון.
תקופת מלכותו הייתה קצרה מאוד, והוא מת עוד באותה שנה בעיר אלאטייה (Ἐλάτεια).
פיליפוס השלישי ארהידאוס, מלך מוקדון (ביוונית עתיקה: Φίλιππος Γ; 359 - 317 לפנה"ס) אשר נולד בשם ארהידאוס (Ἀρριδαῖος) היה מלך מוקדון באופן רשמי בין 323 לפנה"ס עד מותו.
הוא היה בנו של פיליפוס השני, מלך מוקדון, ואחיו למחצה של אלכסנדר הגדול.
על פי הידוע הוא סבל מנכות נפשית ופיזית, והיה למעשה שליט בובה בידי הדיאדוכים.
פיליפוס נולד בשם ארהידאוס באזור שנת 359 לפנה"ס.
אביו היה פיליפוס השני, מלך מוקדון ואמו הייתה אשה מלריסה בשם פילינה (Φίλιννα).
לא ברור כמה חוקיים היו נישואיהם של הוריו.
בשנת 356 לפנה"ס נולד לארהידאוס אח בשם אלכסנדר.
אלכסנדר היה בנה של אשה אחרת של פיליפוס, אולימפיאס.
מגיל צעיר התגלה שארהידאוס סובל ממוגבלויות פיזיות ונפשיות.
לטענתו של פלוטרכוס, בילדותו הוא היה דווקא נער מחונן, אולם אולימפיאס הרעילה אותו והפכה אותו למוגבל, במטרה להוריש את הכתר לבנה.
חלק מהחוקרים המודרניים מפקפקים בטענה זו.
בשנת 337 לפנה"ס הציע פיקסדורוס שליט קאריה להשיא אחת מבנותיו לפיליפוס השני.
פיליפוס סרב, והציע את ארהידאוס כבעל לנערה במקומו.
אלכסנדר ואולימפיאס סברו שפיליפוס מתכוון בכך לחזק את מעמדו של ארהידאוס ולהפוך אותו ליורשו.
אלכסנדר שלח שליח אל פיקסדורוס, שהציע לו לבקש דווקא את אלכסנדר כבעל לבתו.
פיליפוס גילה את המזימה, העניש קשות את אלכסנדר וגירש כמה מחבריו מהארץ.
למרות זאת, ארהידאוס, בשל מוגבלויותיו, מעולם לא נחשב איום רציני על אלכסנדר, וכאשר בשנת 336 לפנה"ס נרצח פיליפוס השני, אלכסנדר עלה על כס המלוכה ללא כל בעיות.
בשנת 334 לפנה"ס יצא אלכסנדר למסע המלחמה הגדול שלו.
לא ידוע איזה תפקיד רשמי מילא ארהידאוס בתקופה זו, אולם אלכסנדר לקח אותו עמו למסעותיו.
ככל הנראה חשש מפני אצילים במוקדון שעלולים לנצל אותו כדי לחולל מרד.
בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר מוות מסתורי בבבל.
מותו של אלכסנדר יצר מבוכה רבה בקרב מצביאיה של מוקדון, כיוון שלא היו לו ילדים חוקיים.
ארהידאוס היה לפיכך המועמד הטבעי למלוכה, אולם אשתו של אלכסנדר, רוקסנה, הייתה בהריון אותה עת.
המצביא פרדיקס טען שאלכסנדר הפקיד בידיו את טבעת החותם וסמלי המלוכה, ולפיכך הציע להמתין חודש עד שרוקסנה תלד, ובהנחה ויהיה זה בן זכר, ימונה פרדיקס כעוצר לנסיך עד שיגדל.
הצעתו של פרדיקס נתקלה בהתנגדות מצד החיילים העממיים יותר בצבא מוקדון, והללו פתחו במרד מזוין.
פרדיקס שלח את מלאגרוס כדי להרגיע אותם, אולם הלה מרד בו והפך למנהיג המורדים.
בהנהגתו של מלאגרוס, הם התנפלו על בבל, הבריחו ממנה את מפקדיהם, והכריזו על ארהידאוס כמלך מוקדון בשם "פיליפוס השלישי", על שם אביו.
פרדיקס הסכים לקבל על עצמו את מלכותו של פיליפוס בתקווה שיהיה לו קל לשלוט במלך חולה הנפש, וקיבל את תפקיד העוצר.
במסגרת הסכמי בבל מונו כל מצביאי המלך המנוח כשליטים זמניים בארצות שונות ברחבי האימפריה, ועד מהרה ניסה כל אחד מהם להפוך את עצמו למלך בארצו.
פרדיקס שידך לפיליפוס את הנסיכה אורידיקה, שהייתה למעשה אחייניתו.
אורידיקה הייתה אשה שאפתנית ורבת השפעה, אולם כל עוד היה פרדיקס חי שמרה על פרופיל נמוך.
בשנת 320 לפנה"ס הובס פרדיקס במלחמת הדיאדוכים הראשונה, והדיאדוכים האחרים התכנסו והחליטו למנות עוצר חדש.
תלמי הראשון הציע שכעוצרי הממלכה ימונו מצביא נוסף שנקרא גם כן ארהידאוס, יחד עם פאיתון, עד שיגדל אלכסנדר הרביעי.
לפיליפוס ולאורידיקי לא נותרה ברירה אלא לבוא עמו למוקדון.
אורידיקי ופיליפוס החליטו בתחילה לתמוך בפוליפרכון, שהיה זקוק להם כיוון שאלכסנדר הרביעי היה אותה העת באפירוס.
פוליפרכון רצה להבטיח לעצמו בעלי ברית, ובשמו של פיליפוס פרסם צו הקובע שכל הפוליס היווניות שהפכו לאוליגרכיות בידי אנטיפטרוס, יוכלו לחזור למעמדן הקודם כדמוקרטיות.
פיליפוס השלישי מופיע בספרה של מרי רנו "משחקי קבורה" (Funeral Games) מ-1981, שם מוצעת בין היתר תאוריה על פיה קסנדרוס התעכב בכונה מלהגיע למוקדון והניח לאולימפיאס להרוג עבורו את פיליפוס.
בספרה של אנאבל ליון (Annabel Lyon) משנת 2009, "שביל הזהב" (The Golden Mean), מתואר שפיליפוס למד בצעירותו אצל אריסטו לצדו של אלכסנדר, דבר שלא ידוע האם אכן קרה במציאות.
אלכסנדר בתחילה נגעל מאחיו המוגבל, אולם לומד לאהוב אותו לפני שיוצא לכבוש את העולם.
פיליפוס מופיע בסדרה היפנית המצוירת "Historie", העוסקת בחייו של אאומנס.
הוא מופיע כילד מוגבל, אשר נעשה מאושר כאשר אאומנס בונה עבורו מרכבה צעצוע.
הוא פורץ בבכי כאשר אלכסנדר הורס את הצעצוע שלו, אולם אאומנס בונה עבורו מרכבה חדשה.
פיליפינה שרלוטה, נסיכת פרוסיה , הייתה בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ואשתו של קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
פיליפינה שרלוטה נולדה בברלין ב-13 במרץ 1716 לפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ולסופיה דורותיאה מהנובר, בתו של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
ב-2 ביולי 1733 התחתנה פיליפינה שרלוטה עם קרל, נסיך הכתר של בראונשווייג-וולפנביטל, ממנו נולדו לה 13 ילדים.
בשנת 1735 מת חמיה פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ובעלה עלה לשלטון במקומו כקרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
פיליפינה שרלוטה התערבה בנהול הממשל, והייתה דומיננטית מאוד בחצר.
בנוסף קשרה פיליפינה שרלוטה קשרים חמים עם כמה מאנשי הרוח הגרמניים של אותה תקופה, ואף אירחה אותם בחצרה.
פיליפינה שרלוטה שקדה על חינוך בנה קרל וילהלם פרדיננד, ושלחה אותו להתחנך אצל אחיה פרידריך השני, מלך פרוסיה.
בשנת 1773 מינה בעלה קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל את בנה קרל וילהלם פרדיננד לעוצר, ובשנת 1780 מת בעלה קרל, ובנה עלה לשלטון כקרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
ב-17 בפברואר 1801 מתה פיליפינה שרלוטה בבראונשווייג, והשאירה אחריה ספרייה בת 4,000 ספרים.
ב-2 ביולי 1733 התחתנה פיליפינה שרלוטה עם קרל הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל (1735–1806)
סופיה קרולינה, נסיכת בראונשווייג-וולפנביטל (1737–1817), התחתנה עם פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית