tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'אז ג'נינגס (נולדה ב־2000), פעילה, יוטיוברית ואישיות טלוויזיונית אמריקאית
לילי מדיגן (נולדה ב־1998) , פעילה בריטית.
הטרנסג'נדרית הראשונה מחוץ לארון המשמשת בתפקיד מנהלת נושא הנשים במפלגת הלייבור
ניקול מיינס (נולדה ב־1997), שחקנית אמריקאית ופעילה לזכויות טרנסג'נדרים.
מגלמת את גיבורת העל הטרנסג'נדרית הראשונה בטלוויזיה בסדרת הטלוויזיה "סופרגירל" של רשת The CW
הסרט Ma Vie en Rose (בתרגום חופשי "חיי בוורוד") משנת 1997 בבימויו של אלן ברלינר עוקב אחר ילדה צעירה בשם לודוביק, אשר נולדה כבן, ומנסה לגרום לאחרים להסכים עם הזדהותה המגדרית.
"משחק המגדר" של לודוביק מעורר עימותים בתוך המשפחה ודעות קדומות מצד שכניה.
הסרט "טומבוי" משנת 2011 שבוים על ידי סלין סיאמה, מגולל את סיפורו של ילד בגיל 10 בשם לור, אשר נולד כבת, ועם המעבר לשכונה חדשה, מתלבש כבן ומאמץ את השם מיקאל.
בסרט התיעודי "Louis Theroux: Transgender Kids" משנת 2015, בבימויו של טום בארו, עוקב הדוקומנטריסט לואי ת'רו אחר הקהילה הטיפולית בנוער טרנסג'נדרי המתפתחת בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
בסרט, הוא מראיין מספר צעירים טרנסג'נדרים הנמצאים במהלך טיפוליהם הרפואיים, החברתיים והפסיכולוגיים במטרה להתאים לזהות המגדרית הרצויה שלהם.
הסדרה הדוקומנטרית הישראלית "טרנסקידס" שעלתה לשידור בשנת 2019 עוקבת אחר חייהם של ארבעה בני נוער טרנסג'נדרים ואחר התהליך הרפואי והאישי שהם עוברים, ובפרט על התמודדותיהם מול החברה והמשפחה.
"נועצת מבט" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא יצא לאור ב-30 באפריל 2014 על ידי חברת התקליטים NMC, כסינגל מתוך אלבום האולפן הרביעי של הזמר, מודה אני.
נכתב על דיי משה בן אברהם והופק על ידי אסף צרויה.
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ביום צאת השיר בערוץ היוטיוב של אדם.
זהו קליפ מילים, שמלווה לתמונות עיניו של הזמר.
נכון לאוגוסט 2025 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-28 מיליון צפיות.
ב-15 במאי 2014 נכנס למצעד הפזמונים העבריים השבועי של המוביל הארצי במקום הראשון – שם שהה שבועיים רצופים.
הוא יצא מהדירוג ב-10 ביולי אותה השנה, לאחר שמונה שבועות לא רצופים.
נוּעַֿשֶּׁה (באכדית: Nu-ḫa-aš-še, "נוּחַֿשֶּׁה"; באוגריתית (בכתיב חסר): 𐎐𐎙𐎘, "נעֿתֿ"; במצרית: ngś) היה אזור בצפון-מערב הלבנט באלף ה־2 לפנה"ס.
האזור היה ממזרח לנהר האורונטס, גובל בחלב מצפון-מערב ובקטנה מדרום.
על פי רוב המחקרים, הייתה נועֿשה ממלכה קטנה או פדרציה של נסיכויות תחת מלך עליון.
תל חאן שייח'ון זוהה באופן משוער כעיר שנקראה באותו שם של הממלכה – kurnu-ḫa-šeki.
השם "נועֿשה" פירושו "עשיר, משגשג".
ממלכת נועֿשה השתרעה מעמק הפרת במזרח ועד לעמק האורונטס במערב בין חמת בדרום וחלב בצפון.
היא לא כללה את אבלה והיא הופרדה מנהר הפרת על ידי אמר ואשתתה.
העיר הראשית של הממלכה נקראה אוגלזת (כנראה ח'אן שייח'ון המודרנית).
טקסטים חתיים מזכירים את "מלכי נועֿשה", מה שמעיד על כך שהאזור היה מורכב ממספר ממלכות קטנות שייתכן ויצרו קונפדרציה; אחד המלכים לקח על עצמו את התפקיד של פרימוס אינטר פארס (ראשון בין שווים), והתיישב באוגלזת.
רוב האוכלוסייה במחצית השנייה של האלף השני לפנה"ס הייתה שמית-מערבית, בעוד שהמעמדות השולטים היו חורים.
השפה הדיפלומטית שהייתה בשימוש באזור הייתה צורה חורית של אכדית שכן תכונות חוריות מופיעות בכל משפט אכדי בלוחות שנכתבו בנועֿשה; האלמנטים החוריים מהווים כעשירית מהמשפט.
הכתרת מלך כללה משיחה בשמן; נוהג נפוץ במלכויות תקופת הברונזה של מערב אסיה.
השם נועֿשה מופיע בטקסט דו-לשוני חתי-חוריתי (שנקרא שיר השחרור) שהועתק ממקור חוריתי המתוארך לשנת 2000 לפנה"ס.
בטקסט החוריתי, נועֿשה הייתה בעלת ברית קרובה של אבלה.
האזור הוזכר גם בארכיון מרי ובארכיון אלאלח אך לא ציין ישות פוליטית מאוחדת; בזמני מרי, האזורים הצפוניים של נועֿשה היו תחת עליונות ימחֿד בעוד שהדרומיים היו כפופים לקתנה.
הממלכה הקטנה של נועֿשה עברה מיד ליד בין המעצמות הגדולות באזור כמו מצרים, מיתני והחתים.
תחותמס הראשון ערך מסעות צבאיים באזור והגיע לנהר הפרת.
תחותמס השלישי (1470 לפנה"ס) סיפח את האזור, ואז מיתני ביססה את שליטתה על האזור.
שופילוליומה הראשון ניהל סדרת מסעות צבאיים ("מלחמות סוריה הגדולות", 1350-1345 לפנה"ס) נגד תושרתה ממיתני (נפטר 1345 לפנה"ס לאחר מצור כרכמיש), תקף וסיפח את האזור.
תות ענח' אמון גם נפטר, מה שגרם לשופילוליומה הראשון להפוך לשליט החזק ביותר במזרח הקרוב, ששלט על חלקים נרחבים מאנטוליה וסוריה.
מכתבי אל-עמארנה (1350 לפנה"ס) חושפים שנועֿשה הייתה מעורבת בסכסוכי גבול עם שכנתה אמורו.
אמורו התיישרה במהירות עם החתים.
חוזה חתי המתוארך לתקופת שלטונו של מוותלי השני, המאה ה-13 לפנה"ס, מזכיר סכסוכי גבול קודמים בין נועֿשה לחלב בצפון-מערב, שם ביקשו אנשי נועֿשה מהמלך המיתני להתערב; המלך ערך מסע נגד חלב ונתן את האדמות השנויות במחלוקת לנועֿשה.
החוזה מזכיר שאנשי חלב ביצעו עבירה נגד מונרך חתי בשם חתושילי ונועֿשה ביקשה ממנו מחוזות השייכים לחלב; החתים נענו לבקשת נועֿשה.
תאריך סכסוכי הגבול בהם התערבו החתים קשור לתאריך המונרך בשם חתושילי, אך זהותו של המלך הזה מסתורית אך ייתכן ששלט כמלך משותף של ארנוונדה הראשון, תחילת המאה ה-14 לפנה"ס.
מלךשלטהערותתכוהומלך על ידי תחותמס השלישישרופשיכ.
1350 לפנה"סתקופת שופילוליומה הראשוןטטה (חלק I)כ.
1322 לפנה"סתקופת שופילוליומה הראשוןטטה (חלק II)כ.
טטה מנועֿשה היה נכדו של שרופשי והומלך על ידי המלך שופילוליומה הראשון כמלך החדש בחוזה וסאלי.
כאשר שופילוליאומה הראשון נפטר בסביבות 1323 לפנה"ס, האמון של האוכלוסייה בטטה ירד.
טטה ערך מרד נגד אחיו וחזר לכס המלוכה, והותקן על ידי מורסילי השני.
במסמך חתי, טטה ניסה לגייס את מצרים כשותפה כאשר נועֿשה (ככל הנראה גם קינזה) התמרדה נגד החתים.
הדעה הרווחת משווה את המרד הזה לשנה השביעית לשלטון מורסילי, אך ישנן גם דעות לפיהן הוא התרחש בשנה התשיעית לשלטון מורסילי.
ממצרים, שייתכן שבאמת ערכה מסע לסוריה, דרש המלך החתי את הסגרתו של טטה במכתב שנשלח לארמאע (חורמחב).
תל אפיס ייתכן שהיה חלק מנועֿשה, והפך מאוחר יותר למרכז מנהלי תחת חתושילי השלישי.
בתקופת הברזל, האזור הפך להיות ידוע כלועש.
נוֹף הַגָּלִיל היא עיר מעורבת בגליל התחתון ובמחוז הצפון בישראל.
היא הוכרזה כעיר בשנת 1974, לאחר שהייתה מועצה מקומית החל מ-1963. עד יוני 2019 נקראה העיר בשם נָצְרַת עִלִּית (نتسرات عيليت) – בשל סמיכותה לעיר ההיסטורית נצרת.
לפי הלמ"ס נכון לסוף שנת 2022 – כ-52% מתושבי העיר יהודים, לצד מיעוטים של כ-19.8% ערבים-נוצרים ושל כ-12.4% ערבים-מוסלמים.
העיר נמצאת בחלקו המזרחי והגבוה של רכס הרי נצרת, צפונית ומזרחית לעיר נצרת, רכס ארוך המזדקר מתוך הגליל התחתון השטוח, בגובה של כ-500 מ' מעל לפני הים.
שיא גובהה של העיר הוא 573 מ', באזור הר יונה.
ב-18 באוקטובר 1953 הכין ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון תוכנית ביטחונית, שאחד החשובים בסעיפיה, היה סעיף 15: "יהוד הגליל ונצרת".
הקמתה של העיר החלה בדצמבר 1956, על פי חזונו של בן-גוריון.
העיר, שנקראה בתחילה "קריית נצרת", והחל מ-1959 "נצרת עילית", נבנתה כעיירת פיתוח ויושבו בה עולים מארצות שונות.
העיר נבנתה ברובה על אדמות שהופקעו מערביי הסביבה, ביוזמתו של מרדכי שטנר שהיה אחראי על נכסי הנפקדים, דבר שגרם לחיכוכים.
בשנת 1974 הוכרזה נצרת עילית כעיר.
עם השנים השתנה אופייה הדמוגרפי של העיר.
העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים הכפילה את אוכלוסיית העיר וכיום היא נחשבת לאחד ממרכזי "התרבות הרוסית" בישראל.
בנוסף, עברו אליה הרבה תושבים מהעיר נצרת הסמוכה.
העיר נמצאת על גבול האזור המטרופוליני של נצרת, שהוא גוש של אוכלוסייה ערבית שמרכזו בעיר נצרת, אך מחובר ברצף טריטוריאלי ליישובים ערבים נוספים כיפיע, עילוט, משהד, ריינה וכפר כנא.
המתח בין היהודים והערבים התפרץ באלימות של בני מיעוטים באירועי אוקטובר 2000.
חזון מקימי העיר היה להפוך אותה לעיר המחוז, שתהווה מרכז לכל תושבי הגליל.
לכן נבנו בה משרדי הממשלה במחוז הצפוני: פרקליטות מחוז הצפון, הסניגוריה הציבורית, לשכת מרשם המקרקעין, מחוז הצפון במשרד הפנים, מחוז הצפון ברשות מקרקעי ישראל, מחוז הצפון במשרד החינוך ועוד.
רבים מן המשרדים ממוקמים ב"קריית הממשלה" על שם יצחק רבין, בה מצוי גם מבנה היכל המשפט, שבנייתו הסתיימה בשנת 1999, המכיל את בית המשפט המחוזי, בית הדין האזורי לעבודה ובית משפט השלום.
מאז שנות ה-70 התקיימה הגירה של ערבים לעיר.
במאה ה-21 משפחות רבות מהמגזר היהודי נטשו את העיר.
באפריל 2017 אושרה תוכנית המתאר לעיר, במסגרתה יוקמו 12 אלף יחידות דיור חדשות ו-3,000 חדרי מלון, וישודרגו תשתיות התחבורה בעיר ואף הגישה לאזור התעשייה ציפורית.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו להיקלט בעיר עשרות משפחות עולים מקרב בני המנשה.
בדצמבר 2020 הודיע צה"ל רשמית על הקמת שכונה חדשה למשרתי צבא קבע בנוף הגליל.
במהלך מבצע חיצי הצפון ב-2024 הופעלו בעיר אזעקות מדי פעם עקב ירי טילים מלבנון וחשש לחדירת כלי טיס עוינים.
אם כי בתדירות פחותה יותר מאשר בחיפה, בקריות, עכו נהריה ואזור הגליל שהופגזו באופן יום יומי.
כבר בעת הקמת העיר הסתייג בן-גוריון מהשם "נצרת עילית", בגלל הקשר שיש לו עם הנצרות, הוא הציע להחליף את השם ל"קרת" – מילה מקראית שמשמעותה עיר גדולה, אך השינוי לא יצא לפועל.
בנובמבר 2018 הודיע ראש העיר, רונן פלוט, כי בכוונתו לשנות את שם העיר, כדי שלא יימשך הבלבול עם נצרת.
העירייה קראה לציבור להציע שמות לעיר.
לבסוף, מתוך חמש הצעות נבחרות (נוף עילית, נוף הגליל, נופי עילית, נווה עילית וקריית הגליל), נבחר השם "נוף הגליל".
השם החדש אושר בוועדת השמות הממשלתית במרץ 2019, ובמועצת העירייה ביוני 2019. בנוסף התקיים משאל בין התושבים לאישור השם החדש.
במשאל השתתפו כ־10,000 תושבים שמהווים כ־18% מבעלי זכות הבחירה, וכ-80% מהם הצביעו בעד שינוי שם העיר.
ב-21 ביוני 2019 שונה השם רשמית ל"נוף הגליל".
הרב ישעיהו הרצל משמש כרבה הראשי של העיר.
על פי הלמ"ס נכון לסוף 2022, אוכלוסיית העיר היא מעורבת ומורכבת מ:
נוף הגליל, בהיותה עיר מחוז לגליל, משמשת מרכז תעשייה, מסחר ושירותים ליישובי הסביבה.
התעשייה מהווה תשתית מרכזית – הן בנפח שהיא תופסת בכלכלת העיר ובחייה והן במיקומה, שכן חלק מאזורי התעשייה, שהוקמו בעבר מחוץ לעיר, נמצאים היום בסמיכות לשכונות מגורים של העיר שגדלה.
בעיר יש חמישה אזורי תעשייה; אזורי התעשייה א', ב' ו-ג', אזור תעשייה הר יונה ואזור התעשייה ציפורית שמצפון לעיר.
כמאה מפעלים שונים ממוקמים ופועלים באזורי התעשייה.
מאוחר יותר נקנתה החברה והמפעל עמה על ידי עלית.
המפעל מעסיק כ-600 עובדים תושבי העיר והסביבה (נכון לשנת 2008).
קיים בעיר קניון, שוק עירוני במבנה מקורה ומספר של מרכזים מסחריים.
תוכנית "נצרת 2000" אשר הוכנה לרגל ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, בנצרת הסמוכה, תכננה ליצור באזור תשתית תיירותית לבואם של תיירים רבים.
בעיר מערכת חינוך מפותחת, וכן המכללה הטכנולוגית נוף הגליל המשמשת כבית ספר להנדסאים.
בעיר פועלים מוסדות חינוך של כמה קהילות בהם קהילה גדולה של חסידות חב"ד, משנת תשנ"ו רבה הראשי של העיר הוא הרב ישעיהו הרצל מחסידות חב"ד.
בשנת 2010 נפתחו בעיר ישיבה תיכונית, ישיבת ההסדר נוף הגליל, שני גרעינים תורניים הגרעין של תורת החיים וגרעין של ישיבת ההסדר ומכינה קדם צבאית בשם תבור.
כמו כן נוסד בעיר קיבוץ משעול, כקיבוץ עירוני המגדיר את עצמו כקיבוץ-קבוצות-מחנכים, ומשתייך לקבוצות הבחירה של תנועת המחנות העולים.
בעיר פועלת גם תנועת הצופים בשכונת הר יונה - "שבט איריס", וכן גם תנועות הנוער הדתיות אריאל ובני עקיבא.
בעיר פועלת התוכנית הלאומית למצוינות באנגלית, המביאה כ־60 מורים מארצות הברית לישראל למשך הקיץ כדי שילמדו אנגלית בבתי הספר.
בנוסף פועלים בעיר רשת המרכזים הקהילתיים המרכזים את הפעילות העירונית בתחום החינוך הבלתי פורמלי וניצול שעות הפנאי.
הרשת, על שש שלוחותיה, הפרוסות ברחבי העיר, מציעה מגוון רחב של פעילות חוגית, חברתית, קהילתית ותרבותית לתושבי העיר – ילדים, נוער ומבוגרים.
לצד 16 בתי הספר המשרתים את התלמידים היהודים, לא פועל בעיר ולו בית ספר אחד ערבי, והתלמידים הערבים לומדים בבתי ספר פרטיים בנצרת.
בשנת 2021 דחה בית המשפט העליון עתירה בנושא שהגישו הורים.
קבוצת הכדורגל של העיר, הפועל נוף הגליל, משחקת בליגה הלאומית.
קבוצת הכדורסל של העיר, הפועל נעם העמק עילית, משחקת בליגה הארצית.
עיריית נוף הגליל מקפידה לשמור על שטחים ירוקים, ועל ייעור.
בסמוך לעיר נמצא "יער צ'רצ'יל" (אשר הכסף לנטיעתו נתרם על ידי יהודי בריטניה לזכרו של וינסטון צ'רצ'יל).
היער המשתרע במורד ההר בין נוף הגליל לעמק יזרעאל מספק נקודות לצפייה בנוף העמק.
בנוסף קיים בעיר פארק "נוף פארק" הכולל גן חיות, מגרש משחקים ורכבת משחקים.
בעיר פועל מרכז הצעירים, הפונה לחיילים, חיילים משוחררים, זוגות צעירים וסטודנטים בגילאים 18–35 ומציע ייעוץ והכוונה ללימודים, סיוע במציאת עבודה וכן סדנאות וקורסים שונים.
בעיר פועל גם מרכז יוניסטרים – עמותה לפיתוח מנהיגות חברתית ועסקית בקרב בני נוער.
בשנת 2019 הוקמה קרן הקולנוע הצפונית הפועלת מתוך העיר נוף הגליל.
פרויקט הקולנוע הגלילי זוכה להשקיע משאביו בקידום יצירה מקומית, משמש בית עבור יצירות קולנועיות של יוצרים מהגליל, או כאלה המתרחשות באזור הגליל, לתת מקום לאמירות חברתיות ותרבותיות תוך הקפדה מהותית על איכות היצירה על כל מרכיביה.
התמיכה של פרויקט הקולנוע הגלילי באה לידי ביטוי בקרנות, תמיכות תקציביות, סדנאות, והעשרה במגוון תכנים שיאפשרו קידום יוצרים מהפריפריה בכלל ומהגליל בפרט.
על התחבורה העירונית בעיר אחראית חברת שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת.
על עיקר התחבורה הבינעירונית אחראית חברת הנסיעות והתיירות נצרת, בנוסף חברת אגד מפעילה קווים בינעירוניים לירושלים, תל אביב-יפו, חדרה וחברת סופרבוס מפעילה קווים לעפולה ובפרט לתחנת הרכבת בעיר.
בעיר מופעלת תחבורה ציבורית במהלך השבת: מספר קווים עירוניים מופעלים במתכונת מצומצמת וכל הקווים הנוסעים לעיר הסמוכה נצרת, ועוברים בחלקי העיר, פועלים במתכונת רגילה.
בנוסף, קו 332 (מופעל על ידי "נסיעות ותיירות נצרת") המקשר את נוף הגליל לחיפה פועל ביום שבת החל משעות הבוקר המוקדמות.
גם קו 342 מקשר בין נוף הגליל לחיפה, ומגיע למרכזית המפרץ.
כמו כן גם קו 955 המקשר בין נוף הגליל לירושלים.
פרויקט הרכבת הקלה מתחנת מרכזית המפרץ נמצא בשלב ההקמה בפועל, תוואי הרכבת בנוף הגליל יעבור בתחנות: הר יונה וקריית הממשלה, וימשיך לעיר נצרת.
הרכבת תקשר את הערים לעיר חיפה ולכל רשת הרכבת בארץ.
הפרויקט מתוכנן ומבוצע על ידי חברת חוצה ישראל.
נכון לשנת 2017 קיימות בעיר 15 שכונות מגורים והן:
שכונת פינת עדן - מאליבו.
שכונת צפונית (בתוכה מרכז מסחרי דקל "רסקו")
את תפקיד ראש המועצה הראשון וראש העיר הראשון מילא מרדכי אלון.
מנחם אריאב עמד בראש העירייה מ-1977 ועד פרישתו בשנת 2008. בבחירות 2008 נבחר שמעון גפסו.
בשנת 2013 הושעה גפסו מתפקידו עקב חשדות לפלילים.
הוא נבחר מחדש לראשות העירייה, אך עקב השעייתו נבחר אלכסנדר גדלקין שהיה ממלא-מקומו לתפקיד ראש העיר.
בפברואר 2015 הורשע גפסו בלקיחת שוחד, וב-26 באפריל 2015 נדון לשישה חודשי עבודות שירות וקנס של 20 אלף ש"ח.
השופט לא הטיל קלון על גפסו ולכן הוא חזר לתפקידו כראש העיר.
בהמשך הגיע גפסו להסכמה על יציאה לחופשה עד תום ההליכים המשפטיים נגדו.
במקומו נכנס נתנאל טוויטו לתפקיד ראש העיר.
ב-9 בדצמבר 2015 זוכה גפסו מהמשפט השני שהתנהל נגדו, ועל כן היה יכול לחזור לראשות העירייה.
ב-31 במרץ 2016 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של גפסו, וקיבל את ערעורה של הפרקליטות, ופסק כי היה קלון במעשיו, וגזר עליו 6 חודשי מאסר בפועל.
ב-3 ביולי 2016 החל גפסו לרצות את מאסרו בכלא חרמון.
ב-7 ביוני 2016 נבחר לראשונה רונן פלוט לשמש כראש העיר.
נוף איילון (נוף אַיָּלוֹן) הוא יישוב קהילתי דתי הממוקם בצמוד לקיבוץ שעלבים וקריית חינוך שעלבים, ובסמוך לעיר מודיעין.
היישוב שייך למועצה אזורית גזר, בה הוא מהווה את היישוב המזרחי ביותר.
היישוב נוסד בשנת 1994, ונכון לשנת 2022 מתגוררים בו כ-2,000 תושבים.
בתחילה אושר היישוב ב"ועדה לבנייה למגורים (ול"ל) כהרחבה של קיבוץ שעלבים, במטרה לשכן בה את סגל ישיבת שעלבים הנמצאת בתחום הקיבוץ ואת גמלאיה.
כדי להקים את השכונה הקימו ראשי הישיבה עמותת משתכנים פרטית.
בפועל, רבים מהמתיישבים בנוף איילון היו משפחות שהזיקה שלהן לישיבה נבעה מהעובדה שבניהן למדו בה.
בשלב א' נבנו בנוף איילון 170 יחידות דיור על מגרשים בשטח של 400 ו-500 מ"ר.
כשנתיים אחר כך הושלם שלב ב' של היישוב ובו 150 יחידות.
השלב השני נבנה מחוץ לאדמות המועצה האזורית גזר, בקצה התחום של הקו הירוק (בתחום שטח ההפקר).
בשטח המכונה "שטח גלילי", משום שאינו שייך מוניציפלית לשום מועצה.
כך, תושבי שלב ב' לא התבקשו מעולם לשלם ארנונה והיטלי ביוב.
כתוצאה מכך סירבה המועצה לספק שירותים לתושבי שלב ב'.
לצורך קבלת החלטה בנושא שיוך השטח המוניציפלי של היישוב, הקים משרד הפנים "ועדת גבולות", שקבעה, כי יש להפריד את השכונה מהקיבוץ ולספח אותה לעיר מודיעין.
תושבי השכונה מצדם דרשו שתוכרז כיישוב נפרד בתחום מועצת גזר, לאחר שהופרדו מהקיבוץ, שלא רצה להכלילם בוועד שלו.
באוקטובר 2000 עתרו תושבי היישוב לבג"ץ נגד הסיפוח למודיעין.
לבסוף הוחלט להותיר את היישוב בתחום המועצה האזורית גזר.
החל משנת 1999 הרב גדעון בנימין כיהן כרב היישוב.
בספטמבר 2023 הודיע הרב על רצונו לפרוש מהתפקיד.
במרץ 2025 רב אלעד הלחמי החליף אותו בתפקיד.
בית ספר "שלהבת" בנים, בית ספר "שלהבת" בנות, תלמוד תורה "דביר", אולפנת שעלבים, ישיבת ההסדר, ישיבת דרך חיים, הישיבה התיכונית שעלבים נמצאות סמוך לקצה היישוב, בתחום קריית חינוך שעלבים.
ביישוב פועלת תנועת הנוער בני עקיבא תנועת הנוער המרכזית ביישוב, הסניף ביישוב הוא נפרד.
התנועה אריאל פועלת כסניף הרשמי של קריית החינוך שעלבים הסמוכה ליישוב.
ביישוב קיימת גם עמותת 'איתנים בדרך' לילדים בעלי מוגבלויות, אותה הקימו חיים ודבורה לוי על שם בנם איתן לוי שהוא בעל שיתוק מוחין.
נופדיה הייתה אנציקלופדיה אינטרנטית שפורסמו בה מאמרים בפורמט תוכן חופשי.
היא הוקמה בשנת 2000 ונסגרה בשנת 2003, וידועה כיום כקודמתה של ויקיפדיה.
נופדיה הוקמה על ידי ג'ימי ויילס ונתמכה על ידי בומיס – עורכה הראשי היה לארי סנגר.
בניגוד לוויקיפדיה, נופדיה נכתבה על ידי מומחים בלבד ואופיינה בביקורת עמיתים נוקשה, אשר נועדה להביא את מאמריה לרמתן של אנציקלופדיות מקצועיות.
לפני סגירתה ב-2003 התפרסמו בנופדיה 25 מאמרים, ו-74 נוספים היו בשלבי עריכה.
נופדיה פרסמה את מאמריה תחת רישיון חופשי.
בשנתה הראשונה השתמשה האנציקלופדיה ברישיון מיוחד - Nupedia Open Content License, אולם בינואר 2001, לאחר לחץ מצד ריצ'רד סטלמן וארגון התוכנה החופשית, החליפה האנציקלופדיה את רישיונה לרישיון לשימוש חופשי במסמכים של גנו, אותו הרישיון שבו השתמשה ויקיפדיה לפני שעברה ל-CC.
ריצ'רד סטלמן ייסד באותו זמן את GNUפדיה, פרויקט שהיה אמור להתחרות בנופדיה.
אחת הטענות הראשיות של תומכי GNUפדיה כנגד נופדיה הייתה שביקורת העמיתים הנוקשה של נופדיה נוגדת את רוחו של ארגון התוכנה החופשית.
במהלך תקופה זו יצרה נופדיה את ויקיפדיה כפרויקט צדדי, שמטרתו לאסוף מאמרים לפני שהם עוברים את ביקורת העמיתים.
פרויקט זה משך עניין משני הצדדים, שכן הוא הסיר את המחסום הבירוקרטי ואיפשר לציבור הרחב לתרום.
כתוצאה מכך GNUפדיה מעולם לא התפתחה באמת, והאיום לתחרות בין שתי האנציקלופדיות נמנע.
ויקיפדיה, שגדלה בינתיים בקצב מהיר יחסית ומשכה תרומות רבות, פיתחה עד מהרה חיים משלה, והחלה לפעול בנפרד מנופדיה.
חוץ מלהוביל לסופו של פרויקט GNUפדיה, ויקיפדיה אף הובילה לקריסתה ההדרגתית של נופדיה.
בפברואר 2002 החליטה בומיס שאין עוד צורך בעורך ראשי בתשלום, ועד מהרה פרש סנג'ר משני הפרויקטים.
עם גדילתה של ויקיפדיה הצטמקה נופדיה, וב-26 בספטמבר 2003 היא נסגרה סופית, כאשר כ-21 ממאמריה הועתקו אל ויקיפדיה.
כדי לכתוב מאמרים בנופדיה היה דרוש, חוץ מבמקרים נדירים, דוקטורט, אולם מבקרי המאמר - שכן נופדיה התבססה על ביקורת עמיתים - היו לרוב חסרי ידע מיוחד, שכן הם הזדהו בשם מסך בלבד.
למרות שהייתה למבקרים אפשרות להוסיף ביוגרפיה, רבים בחרו שלא לעשות זאת, מה שהוביל למצב בו אנשים בעלי דוקטורט נאלצו לשנות את מאמריהם בהסתמך על ביקורתם של משתמשים אנונימיים ללא ידע בנושא.
תהליך הכתיבה בנופדיה היה שונה מזה שבוויקיפדיה בכך שהבודקים לא היו יכולים לשנות את המאמר, אלא רק להעלות ביקורת.
נוף מחלון בלה־גרא הוא שמו של התצלום הראשון בהיסטוריה ששרד, אותו צילם הממציא הצרפתי ניספור נייפס, ככל הנראה בשנת 1826 או 1827. בתצלום נראה נוף שנשקף מחלון הסטודיו של נייפס בלה־גרא.
בספרי היסטוריה של הצילום בצרפתית מכונה התמונה בשם אחר: "Paysage à Saint-Loup-de-Varennes" ("נוף בסן־לו־דה־וארן").
התצלום, בגודל 16.5X20.5 ס"מ, נעשה בשיטה שהמציא נייפס, שאותה כינה "הליוגרפיה" (Heliography, רישום־שמש).
נייפס עסק בניסויים בחומרים רגישים לאור מאז 1816, והמציא תמיסות שונות שמגיבות לקרני השמש.
לשם הכנת תצלום זה הכין לוח פְּיוּטֶר (סוג של מתכת) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת).
את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור.
התוצאה שהתקבלה הייתה תמונה פוזיטיבית קבועה ויחידאית (בלתי ניתנת לשכפול).
רבים אחרים לפני נייפס ניסו לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה־אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו תשלילים על־פי־רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וגרוע מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור.
נייפס היה הראשון שהצליח לקבע את הדימוי.
התצלום קשה לקריאה ואינו ברור.
רואים בו מצד שמאל את עליית הגג של בית־יונים, ומצד ימין אגף של ביתו של נייפס.
במרכז נראה גגו המשופע של אסם, ומאחוריו עץ.
נייפס הגיע לאנגליה עם תצלומו בשנת 1827, במטרה לעניין את החברה המלכותית בהמצאתו, ובתקווה למצוא לה מממנים.
ניסיונותיו לא עלו יפה והוא חזר מאוכזב לצרפת, כשהוא מותיר את הדימוי הייחודי אצל מארחו, הבוטניקאי פרנסיס באואר (Bauer).
תוצאות מוצלחות ראשונות שהושגו על ידי הפעולה הספונטנית של האור על ידי האדון נייפס משלון־סור־סון.
התמונה עברה ידיים רבות, הוצגה בתערוכה פומבית ב־1898 בטרם נשתכחה על ידי בעליה האחרונים ונעלמה.
התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב־15 בפברואר 1952 על ידי חוקרי תולדות הצילום, הלמוט ואליסון גרנשהיים (Gernsheim), שרכשו את התמונה עבור אוסף הצילום שלהם.
הלמוט גרנשהיים תיארך את הצילום ל־4 ביוני-18 ביולי 1827.
גרנשהיים ניסה לצלם רפרודוקציה של התצלום הישן, שכן את התמונה לא ניתן היה להעתיק או לשכפל (היא נעשתה ללא כל תשליל), אך גילה שהדבר כמעט בלתי אפשרי.
לפיכך החליט גרנשהיים לרטש בעצמו את תצלום הרפרודוקציה בעזרת צבעי מים, ואת התוצאה שקיבל תיאר בעצמו כ"דומה רק בקירוב למקור".
עם זאת, פרסם גרנשהיים את הרפרודוקציה המצוירת במאמרים ובספרים על תולדות הצילום שפרסם, וציור/צילום זה שב והופיע כמעט בכל ספרי ההיסטוריה של הצילום מאז (כולל הרפרודוקציה המובאת בדף זה).
ב־1963, לאחר שהארי רנסום (Ransom) רכש את אוסף גרנשהיים עבור אוניברסיטת טקסס, הועבר התצלום לאוניברסיטה, ושם הוא מוצג כיום במסגרתו המקורית ותחת תאורה מיוחדת.
המרכז למחקר במדעי־הרוח על־שם רנסום, אשר מחזיק בבעלות על התצלום כיום, כפוף להסכם עם גרנשהיים, שלפיו אין לספק כל רפרודוקציה אחרת של ההליוגרפיה של נייפס מלבד ציור־המים הנזכר לעיל.
חוקר תולדות הצילום באומונט ניוהל (Newhall) פרסם ללא רשות את הרפרודוקציה הלא־מתוקנת במהדורה משנת 1982 של ספרו היסטוריית הצילום.
נוף העיר דלפט (הולנדית: Gezicht op Delft) הוא ציור מעשה ידי הצייר ההולנדי יאן ורמיר, אשר הושלם בשנת 1660 או 1661. הציור מוצג כיום בגלריה המלכותית מאוריצהאוס בעיר האג שבהולנד.
הנוהג לצייר נוף עירוני על דקויותיו כבר השתרש בזמן שוורמיר עמל על ציורו המפורסם.
הנדריק ורום כבר השלים שני ציורים כאלו המתארים את דלפט, אבל סגנונם ארכאי יותר: הם מיישמים את הגישה הפנורמית המסורתית, כפי שזו מיוצגת בשני ציורי הנוף העירוני של הרקולס סֵיחרס התלויים בגמלדה-גאלרי בברלין.
סיחרס היה בין הראשונים שהשתמש בטלסקופ של גלילאו על מנת להעביר את רישומי הטיוטה והפרופורציות שלהם (גובהם היה יותר מפי שניים מרוחבם) לפורמט המקובל בציוריו.
ורמיר צייר את נוף העיר דלפט במקום, אבל המכשיר האופטי שכיוון לעבר העיר, ואשר בו השתמש על מנת להעביר את המראֶה אל הקנבס (מראה בעל מודעות וסטרוקטורה ראויים להתפעלות) לא היה הקמרה אובסקורה, אלא הטלסקופ ההפוך.
רק מכשיר זה מסוגל לצמצם את הנוף הפנורמי של מקטע מסוים, להעביר את הדמויות בקדמת הבד לקנה מידה קטן מהרגיל, להדגיש את החלק הקדמי של הציור, ובה בעת לגרום ליתר הקומפוזיציה להתמזג אל המרחב.
התמונה הנוצרת באופן זה כוללת אפקטים אופטיים אשר - אף על פי שאינם ייחודיים לה בשיטת הציור ההולנדית של המאה ה-17 כפי שנטען לעיתים - משרטטים נוף עירוני בעל קומפוזיציה אחידה ואווירה העטופה באור בוהק.
הציור של העיר אינו צדודית עירונית רגילה, אלא ייצוג אידיאלי של דלפט: תוויה העיקריים מופשטים, והם ניבטים אלינו מתוך המערכת הכפולה שיוצרת השתקפותם במי הנמל, בעוד חשרת העבים רבת ההוד, הכבדה והמלאה, מרחפת מעליהם.
נוף העיר דלפט הוא הציור האחרון של ורמיר שבו נעשה שימוש בצבעוניות עשירה ומלאה, וגווני צבע שהועברו אל הבד באמצעות משיכות מכחול עזות.
האמן התעלה על עצמו באופן שבו שיקף את עיר הולדתו, שיקוף אשר נחשב על ידי מבקרים כפרשנות נעלה של הטבע.
נוף המכרות בקורנוול ובמערב דבון (באנגלית Cornwall and West Devon Mining Landscape) כולל עשרה אתרי מכרות, בעיקר של בדיל, נחושת וארסן, הנמצאים במחוזות קורנוול ודבון, בדרום מערב אנגליה.
מכרות אלו היו מן המכרות החשובים בעולם במהלך המהפכה התעשייתית, והיוו כשלעצמם מהפכה טכנולוגית חשובה.
המכרות הוכרזו כאתר מורשת עולמית בשנת 2006.
במאה ה-18 ובמאה ה-19 חלו שינויים גדולים בנוף המחוזות קורנוול (Cornwall) ודבון (Devon), בקצה הדרום מערבי של אנגליה.
השינויים חלו עקב פעולות כרייה נרחבת, בעיקר בעורקים עמוקים של בדיל ונחושת.
התפתחות המכרות הביאה אחריה בנייה נרחבת: מתקנים מעל פני הקרקע, בתי יציקה, ערים חדשות, נמלים, ותעשיות נלוות.
עד תחילת המאה ה-19 הופקו באזור שני שלישים מכמות הנחושת העולמית.
בסוף המאה ה-18 הוחל גם בכריית ארסן, ובמכרות במזרח דבון ומערב קורנוול הופקה חצי מהכמות העולמית של יסוד כימי זה.
המכרות בקורנוול ובדבון הובילו מהפכה טכנולוגית.
מנועי קיטור חדשים, פרי המצאתם של ריצ'רד טרוויטיק וארתור וולף איפשרו כרייה לעומקים שלא ניתן היה להגיע אליהם לפני כן.
מנועים אלה, בצד שיטת ההפעלה שלהם וכל דרך הפעלת המכרה, שהייתה חדשנית לאותה תקופה, יוצאו מקורנוול ודבון למכרות בכל רחבי העולם.
"ייצוא" נוסף היה של כוח אדם: כבר מתחילת המאה ה-19 היגרו מספרים משמעותיים של כורים מן האזור לרחבי העולם, כדי לעסוק בכרייה במקומות שונים, תוך שימור המסורות האנגליות שלהם.
קהילות רבות שנוסדו על ידי מהגרים מקורנוול ניתן למצוא כיום באוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, מקסיקו, איי הבתולה הבריטיים, ספרד, וכן בחלקים אחרים של אנגליה, ויילס, סקוטלנד, אירלנד, איי התעלה, והאי מאן.
תעשיית המכרות המשיכה להתקיים בקורנוול לאחר קריסת מחיר הנחושת בשנות ה-60 של המאה ה-19, והמוקד עבר לכריית בדיל.
כריית מתכות בכלל הסתיימה בקורנוול ב-1998, עם סגירתו של מכרה הבדיל האחרון באירופה.
שרידי המכרות בקורנוול ודבון הם עדות לתרומתם של מחוזות אלה למהפכה התעשייתית, שראשיתה בממלכה המאוחדת.
מעבר לתרומה למהפכה התעשייתית, השפיעה הכרייה בקורנוול ודבון על הכרייה בעולם כולו: הטכנולוגיה שפותחה שם יוּצאה לעולם כולו.
ארגון אונסק"ו הכריז על המכרות בקורנוול ודבון כאתר מורשת עולמית, על פי שלושה מהמדדים שנקבעו:
קריטריון 2: המכרות בקורנוול ובדבון מציגים "שינוי חשוב בערכים אנושיים לאורך תקופת זמן...
באמצעות פתרון יצירתי בתחום הטכנולוגיה";
קריטריון 3: המכרות מציגים "עדות ייחודית...
קריטריון 4: המכרות הם "...דוגמה יוצאת דופן לסוג בנייה, ...
וטכנולוגיה..." במהלך שלב חשוב ומשמעותי של ההיסטוריה של האנושות.
נוף ציון היא שכונה יהודית בדרום-מזרח ירושלים.
השכונה בנויה על המורדות הצפון-מזרחיים של הר אצל, בסמוך לשכונת ג'בל מוכאבר ולטיילת ארמון הנציב.
בשכונה שני רחובות שבהם מתגוררות כ-90 משפחות, רובן נמנות עם הציבור הדתי-לאומי.
אושרו תוכניות בנייה עבור 255 יחידות דיור נוספות.
השכונה כוללת שני גני ילדים, גן משחקים מעבר ביטחוני ושני בתי כנסת.
בשנת 1968 נקנתה הקרקע, בשטח של 11 דונם, על ידי הקבלן רחמים לוי, שקיבל אישור לבנות במקום עוד בתקופתו של ראש העיר טדי קולק.
בשנת 1999 רכשה חברת "דיגל השקעות ואחזקות בע"מ", חברה ציבורית בבעלות יהודה לוי ומאיר שמיר, 75% מהזכויות במקום תמורת 48 מיליון ש"ח.
החברה תכננה להקים פרויקט בהיקף של כ-400 מיליון דולר, המשלב בין מתחם של דירות יוקרה, שטחי מסחר, מלונאות ואטרקציות תיירותיות, בין השאר רכבל.
הסלמת המצב הביטחוני בעקבות האינתיפאדה השנייה גרמה לדחיית ביצוע הפרויקט.
בניית השכונה החלה לבסוף בשנת 2005. היא יועדה תחילה לשיווק כדירות יוקרה לציבור יהדות התפוצות, גם משום שמהדירות נשקף הר הבית.
מיקום הפרויקט בלב שכונה ערבית הקשה על המכירה לקהל האמור, ובעקבות כך הוחלט לשווק את הדירות לציבור דתי-לאומי.
עד שנת 2009 בנתה חברת דיגל 91 יחידות דיור מתוך 395 שתוכננו.
בנובמבר 2009 ערכה תנועת "הליכוד העולמי" טקס הנחת אבן הפינה להרחבת השכונה ב-105 יחידות דיור נוספות.
החברה צברה הפסד של כ-15 מיליון שקל בעקבות הפרויקט ונאלצה למכור את זכויותיה בו במסגרת הסדר חוב עם נושי החברה בסוף שנת 2010. הנושים רצו למכור את זכויותיהם בפרויקט לקבוצה בראשות איש העסקים הפלסטיני-אמריקאי בשאר אל-מסרי, שיוצגה על ידי עורך הדין דב וייסגלס והציעה את ההצעה הגבוהה ביותר.
תושבי השכונה ופעילי ימין יצאו בקמפיין בדרישה למכירת הפרויקט לידיים יהודיות.
בינואר 2011 קיבלו נושי החברה הצעה של קבוצה מתחרה בראשות המשקיע היהודי-אוסטרלי קווין ברמייסטר ורמי לוי, אשר ביקשה לרכוש רק את שטח החברה שפנוי לבנייה בשכונה.
בית ההשקעות דש איפקס (שבבעלות קבוצת BRM של האחים ניר ואלי ברקת), שהחזיק ב-35% מהאג"ח של דיגל, היטתה את הכף לטובת ההצעה של רמי לוי לבעלי האג"ח.
בין עובדיה לוי, שהמשיך להחזיק בחלק מהקרקע, ובין ברמייסטר פרץ סכסוך על אופן חלוקת הקרקע והמשך הבנייה במקום התעכב.
באוגוסט 2016 אישרה עיריית ירושלים הפקעת שטח פרטי השוכן בין שני חלקי השכונה, לטובת הקמת בתי כנסת ומקווה.
באוקטובר 2017 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה היתר בנייה ל-176 יחידות דיור נוספות במתחם.
בשנת 2020 חוברה נוף ציון לחברת החשמל הישראלית, לאחר שעד אז הייתה מחוברת לחברת החשמל המזרח ירושלמית.
ב-נובמבר 2021 החלה בניית בית כנסת קבע בשכונה.
ציר מגדלי הקפה הקולומביאני (בספרדית: Eje Cafetero), הידוע גם כמשולש הקפה (ספרדית: Triángulo del Café), הוא חלק מאזור הפאיסה בקולומביה שידוע בשל תעשיית הקפה המקומית.
האזור משתרע על פני ארבעה מחוזות: קלדס, קינדיו, ואיה דל קאוקה וריסרלדה.
מחוזות אלה משתרעים על פני 13,873 קמ"ר, שהם כ-1.2% משטחה של קולומביה.
לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2005 מונה האוכלוסייה המקומית 2,291,195 תושבים.
בשנת 2011 הכריז אונסק"ו על חלק מהאזור כאתר מורשת עולמית, תחת השם נוף תרבות הקפה בקולומביה.
בהחלטה של אונסק"ו נאמר כי מדובר באזור שהוא דוגמה ייחודית לייצור קפה, וכלל בשטח אתר המורשת שישה אזורי חוות שבהם 18 מרכזים אורבניים בקורדילרת הרי האנדים במערב קולומביה.
היישובים שבהכרזה ניצבים מעל שדות הקפה, והסגנון האדריכלי שלהם הוא סגנון מקומי עם השפעות ספרדיות.
בחלק מהיישובים נעשה שימוש בחומרי בנייה מסורתיים, כגון חמר, להכנת גגות.
גידול הקפה באזור החל רק במאה ה-19, בעיקר כתוצאה מגלי ההגירה שאירעו בתקופה זו.
מקורה של הגירה זו הוא בקבוצות נודדות של כורים שהחלו להתגבש בתגובה למיצוי חומרי הגלם ממכרות שנפתחו על פי רישיונות שניתנו על ידי מלכי ספרד.
גורם נוסף היה הפעילות החקלאית הנמוכה באזור.
המשבר שנוצר כתוצאה מגורמים אלו השפיע על כל התושבים בשלהי המאה ה-18. פתרונו של המשבר נמצא כאשר השופט מון אי ולארדה העניק גישה חופשית לאדמות בקרבת המכרות עבור מי שהתחייבו להקים יישובים חקלאיים, וזאת תוך התעלמות מזכויות בקרקעות אלה.
היישובים שהוקמו, וברבות הימים הפכו למרכזים לייצור קפה, הם אגואדאס, אראנסאסו, טולימה, מאניסאלס, סאלאמינה, פריירה וקינדיו.
במקביל לתהליך ההתיישבות באזור החלה להתפתח תעשיית הקפה המקומית.
ב-1819 החל גידול הקפה בסאלאמינה, שנוסדה רק כעבור 6 שנים.
במהלך תקופת ההתיישבות התעוררו מאבקים בין מתיישבים שקיבלו זיכיון לפעולתם לבין מתיישבים עצמאים.
בתוך 120 שנים הוקמו עוד 86 יישובים, והם משתרעים על פני שטח של כמיליון הקטאר.
האינדיאנים ילידי המקום סולקו ממנו, וקיבלו אתרי מגורים חלופיים בשמורות.
גידול הקפה היה השקעה משתלמת עבור המתיישבים בשל עלותו הנמוכה בהשוואה לעלות גידולים חקלאיים אחרים, הוא היה עמיד ולא דרש פעילות עיבוד מיוחדת ומורכבת, והוא לא גרם לבעיות עם הפוליקולטורה המקומית.
על מנת לפנות מקום למטעי הקפה בוצע באזור בירוא יערות.
ב-1927 נערך לראשונה הקונגרס הלאומי של מגדלי הקפה, ובהמשך השנה הוקמה בתמיכת ממשלת קולומביה פדרציית מגדלי הקפה הקולומביאנית שמטרתה העיקרית היא שיפור רמת החיים של הקהילות המתבססות על גידול קפה.
בשנות ה-60 בוצעו שינויים בתהליך העיבוד של הקפה כתוצאה מהרצון להגדיל את יבול הקפה וכתוצאה מפיתוחם של זני קפה עמידים לחלודה.
המטעים המסורתיים והוותיקים ביותר באזור התאפיינו בשימוש בעצים גבוהים שנשתלו על מנת לספק צל, מחזורי גידול ארוכים, וכמות יבול וצפיפות עצים נמוכות.
מטעים אלה הוחלפו במטעים מודרניים יותר, שמאפייניהם העיקריים היו צפיפות גבוהה יותר, חלקות גידול מסודרות, כמויות יבול גבוהות יותר, ופחות עצי הצללה.
ב-1970 היה יבול הקפה במטעים החדשים רק 5% מכלל יבול הקפה באזור, אך בין 1993 ל-1997 הגיע חלקו היחסי לשיעור של 80%.
מספר החוות גדל אף הוא, וגודלן היחסית הפך לקטן יותר.
שינויים נוספים היו תחילת הגידול של יבולים חדשים, גידול יערות וחורשות, והפחתה במשטחי העשב.
באזור נוף תרבות הקפה מעובדים 35% מכלל תוצרת הקפה של קולומביה, בעיקר בחוות הקטנות השוכנות בו.
האזור שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית מחולק לשישה אזורי משנה שפונו מיערות ונמצאים על מדרונות הגבעות שעליהן גדלים הקפה וגידולים חקלאיים אחרים.
רוב היישובים האורבניים שבגבולות אתר המורשת העולמית נמצאים מעל חוות הקפה.
באזורים האורבניים מתגוררים למעלה מ-220,000 תושבים.
גודלם של האזורים הכפריים הוא בין 826 ל-47,406 הקטאר, ועל פי המידע שסופק לאונסק"ו קיימות באזור 24,000 חוות קפה שבהן מתגוררים כ-80,000 תושבים.
השטח הממוצע של כל אחת מן החוות הוא כ-4.6 הקטאר, מתוכם 2.6 שעליהם נשתלו מטעי הקפה.
המטעים גדלים על מדרונות תלולים, והעצים שבהם מוחלפים אחת ל-6 שנים בקירוב.
המין הטקסונומי של הקפה הוא קפה ערביקה (ולאחרונה גם המין קסטיליו), שמקורו באפריקה וסביבת גידולו הטבעית היא בגובה של 900 עד 2,000 מטרים מעל גובה פני הים.
הקפה מעובד ב, שבה נוצר קפה חלש יותר.
השיטה המסורתית לגידול הקפה באזור זה מאז שנות ה-60 היא שתילת המטעים בשטחי קרקע שבוראו מעצי היער שגדלו עליהם, אך תוך הותרת מספר מספיק של עצים שיספקו את הצל הדרוש לקפה.
לקפה שגדל בלי צל ועם דשן יש תפוקה גבוהה יותר, אך יש לו גם השפעות מזיקות יותר מבחינה בריאותית.
בחלק מן החוות יש מטעים שבהן יש חשיפה חלקית לשמש.
השיטה שנבחרת לגידול הקפה תלויה בגובה החווה, שיפוע המדרון, כמות המשקעים ודפוס פיזורם לאורך השנה, ואיכות הקרקע.
השימוש בגידול עם צל רווח יותר במערב ובמרכז אתר המורשת העולמית.
לאחר הבשלת פולי הקפה ה"בשר" שלהם מופרד, ובתהליך ההתססה שלאחר ההפרדה מוסרת שכבה דביקה.
לאחר מכן שוטפים החוואים את הקפה כדי להסיר את שרידי חומרי ההתססה, ובסיום עיבוד הפולים הם מייבשים אותם.
קיימות שיטות אחדות לייבוש הקפה שנהוגות באזור זה.
אחת מהן היא שימוש בגוארדיולות, שהם תופים גדולים שדרכם מוזרם אוויר חם, ומבנים גדולים בגובה 4 או 5 קומות שידועים כפטיו.
היישובים האורבניים נבנו לרוב במישורים שבראש הגבעות וההרים, מעל לחוות הקפה.
הסגנון האדריכלי של היישובים הושפעה מהאדריכלות הספרדית ומהטופוגרפיה התלולה של האזור.
חומרי הבנייה המסורתיים של הקירות הם לבני חמר, אדמה נגוחה, ועבור הגגות השתמשו ברעפי חמר.
חלק ניכר מהקירות עדיין עשויים מחומרי הבנייה שלעיל, אף שהחל משלהי המאה ה-19 החלו להשתמש גם בתוספות מעץ.
האזורים האורבניים באתר המורשת העולמית מחולקים ל-3 קבוצות: אלו שהתרחבו במשך השנים ושינו באופן כמעט מלא את האופי המקורי שלהם, אלו שכמעט ולא השתנו ונותרו בעלי מראה הומוגני, ואלו שהשתנו במידה כזו שחלקים מהם משמרים את הסגנון האדריכלי המקורי ההומוגני וחלקים אחרים אינם משמרים אותם.
אזור מחוז יישובים שטח (הקטאר) גובה (מטרים) הערות א' קלדס סופיה, ריוסוסיו 1,390 1,545 אוכלוסיית המקום כוללת מתיישבים מאנטיוקיה, וקהילות אינדיאנים של אמברה-וונאן ואפרו-קריביים שפעילות בתעשיית הכרייה המקומית.
ב' ריסרלדה קינקיה 826 1,825 הגידולים החקלאיים העיקריים באזור זה הם אספרגוס, בננה, יוקה, אוסנה, קנה סוכר וקפה.
ג' קלדס אגואדאס, ויה מריה, ניירה, סאלאמינה, פלסטינה, פאקורה, קינקיה 47,406 כלכלת האזור מבוססת על תיירות ועל גידול קפה.
המרכז ההיסטורי של כל אחד מן היישובים באזור זה בנוי לפי המקובל ביישובים ספרדיים.
בפרברי היישובים אין תוכנית אדריכלית מסודרת.
ד' ריסרלדה ארמניה, חנובה, מונטנגרו, סאלנטו, פיחאו, פילנדיה, פריירה, קאלארקה, קורדובה, קימבאיה, קירקסיה 42,820 1,200 - 1,550 נפח התיירות באזור זה הוא הגדול ביותר באתר המורשת העולמית.
בעבר התגוררו באזור אינדיאנים משבט הקימבאיה, שנודעו ביכולתם לעבד זהב.
באזור זה הוקמו המוזיאון והפארק הראשונים באתר המורשת העולמית שהוקדשו לקפה.ואיה דל קאוקה אלקאלה, אולואה, סבייה, קאיקדוניה ה' ואיה דל קאוקה טרוחיו, ריופריו 4,008 1,370 גובהו של האזור ואיכות הקרקע שבו מספקים את התנאים הטובים ביותר לגידול קפה, מבין ששת האזורים.
באזור יש גם מספר שמורות טבע.
ו' ואיה דל קאוקה אל אגווילה, אל קאירו, אנסרמנואבו 44,670 1,000 - 1,900 היישוב אנסרמה הוקם ב-1539 תחת השם סנטה אנה דה לוס קבז'רוס, והוא אחד היישובים העתיקים ביותר באזור.
כמו כן, ממנו יצאו קבוצות מתיישבים שהקימו יישובים אחרים כגון סנטואריו ואפיה.
באזור זה שוכן הפארק הלאומי טאטאמה, הידוע במגוון הביולוגי העשיר שלו.קלדס סן חוסהריסרלדה אנסרמה, אפיה, בלאלקסאר, בלבואה, בלן דה אומבריה, לה קליה, סנטואריו
נוף חנה הוא מבנה היסטורי ברחוב יפה נוף 34 בחיפה, שנבנה בתחילת המאה ה-20 והיה מראשוני הבניינים על הר הכרמל.
המבנה הנוכחי הוא על שמה של הציירת חנה אייכינגרין, וניתן לו בשנת 2005 בידי בנה, משה אלון, לאחר ששיפץ את הבית.
המבנה הוכר על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כאתר מורשת.
המבנה שוכן ברחוב יפה נוף, בקרבת טיילת לואי, ונשקף ממנו נוף נרחב של מפרץ חיפה.
הבניין נבנה בשנת 1922 ושימש בתחילה כבית מגורים פרטי.
מאז החליף בעלים מספר פעמים.
לאחרונה, שופץ הבית בחלקו הפנימי תוך כדי הקפדה על שימור האדריכלות החיצונית הייחודית.
בין השנים 1922–1928 שימש כבית מגורים פרטי.
משנת 1928 שכן בו מלון הרצליה, ששכן לפני כן ברחוב קלר במרכז הכרמל והיה אחד משלושת בתי המלון מרשת "מלונות הרצליה".
בית המלון נודע כאחד מבתי המלון האיכותיים ביותר על הכרמל ואירח אישים ידועים, בהם חיים נחמן ביאליק, שלום אש, ארתור בירם, שמריהו לוין, הלורד בלפור, חיים ויצמן ועוד.
בין השנים 1936-1932 היה ידוע כ"פנסיון בית טלטש".
בשנת 1936 עבר המבנה לידי הצבא הבריטי ושכנה בו המפקדה הצפונית של הצי הבריטי.
בשנת 1948 השתלט ארגון אצ"ל על המבנה והפך אותו למחנה צבאי לאימון אנשי הארגון.
בשנות החמישים של המאה ה-20 הועבר הנכס לאפוטרופוס על נכסי נפקדים.
לאחר מכן עבר לשימוש צה"ל, ובתקופה זו נקרא גם "בית המילואים".
בשנת 2005 רכשה חברת "אלון גלובל בע"מ" את המתחם.
הבית שומר על פי כללי שימור מחמירים.
במסגרת אותו פרויקט מבנה מודרני בן תשע קומות בחלקו האחורי של המתחם.
"נוף" (1928) הוא ציור מאת האמן הישראלי ישראל פלדי.
הציור מציג מעין אידאה של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל, המתבטאת בעיבוד האדמה.
ציורו של פלדי הוא תיאור נוף כפרי.
במישור הקדמי של הציור מתואר עץ גדול ממדים.
מאחוריו משתרע מרחב התחום על ידי שורת עצים בצבע לבן וירוק.
במרחב זה בחר פלדי לתאר עגלה, הנמשכת על ידי חמור אפור, ועליה משא של חציר או אלומות חיטה.
ברקע הציור מתואר נוף של גבעות, המשובץ בחלקות חקלאיות חרושות.
פלדי בחר לתאר את העצמים בציור בצורה כוללנית, בהשפעת האמנות המודרנית, בסגנון נקשר אל אסכולת הציור "הארצישראלית".
עם זאת, ישנו בציור תיאור מרחבי, הבא לביטוי בתיאור גזע העץ הנפחי, ובתלמי השדות, הנמתחים אל עומק התמונה.
משנת 2010 מוצג הציור דרך קבע בתצוגת האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
רפרודוקציה של הציור הופיעה בספר "100 שנות אמנות ישראלית" (2010) מאת יגאל צלמונה.
האתר, המשתרע על האזורים ההרריים של לאנגה ומונפראטו, הוא אחד מאזורי ייצור היין החשובים ביותר באיטליה.
האתר, השוכן במרכז אזור פיימונטה (צפון מערב איטליה), מתואר על ידי אונסק"ו כ"נוף תרבותי", מכיוון שהוא תוצר של מאמץ משותף של האדם והטבע.
הוא זכה למעמד של אתר מורשת עולמית הודות לערך יוצא הדופן של תרבות היין שלו, שעיצבה את נופו במשך מאות בשנים.
האתר כולל חמישה אזורים נפרדים של גידול יין המצטיינים גם בנוף יוצא דופן בתוספת טירת גרינצנה קאבור, שם בעל משמעות סמלית בהיסטוריה האיטלקית ובהתפתחות הכרמים באיטליה.
האתר שוכן בחלקו הדרומי של מחוז פיימונטה, בין נהר הפו והרי האפנינים הליגוריים.
הוא כולל את התחום המלא של התהליכים הטכנולוגיים והכלכליים הקשורים לוויטיקולטורה ולייננות המאפיינים את האזור במשך מאות בשנים.
בחפירות ארכאולוגיות נתגלו באזור אבקה של גפנים המתוארכת למאה החמישית לפני הספירה, כאשר פיימונטה הייתה מקום מפגש וסחר בין אטרוסקים לקלטים.
למעשה מילים מאטרוסקית ומקלטית, בייחוד אלו הקשורות ליין, עדיין בשימוש בניב המקומי.
בתקופת האימפריה הרומית הזכיר פליניוס הזקן את האזור כאחד המתאימים ביותר לגידול כרמים באיטליה העתיקה וסטראבון כתב על חביות היין מהאזור.
נוף בערפל הוא סרט מסע מאת הבמאי היווני תיאו אנגלופולוס, שזכה בפרס אריה הכסף בפסטיבל ונציה בשנת 1988 ובפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר לשנת 1989.
הסרט הוא השלישי בטרילוגיית "השתיקה" של אנגלופולוס (אחרי "המסע לקיתירה" ו"מגדל הדבורים").
הוא מתרכז בשתיקתו של אלוהים, ועוסק בהיבטים קיומיים ואקזיסטנציאליסטים.
כמו בסרטיו האחרים של אנגלופולוס, גם סרט זה מתאפיין ביופי ויזואלי רב ובסצנות הכוללות סמליות רבה ודימויים רבי עוצמה.
הסרט מספר את סיפורם של שני ילדים, ואולה ואלכסנדר, שגדלו עם אמם ומעולם לא פגשו את אביהם.
היא מספרת להם שאביהם עובד ומתגורר בגרמניה.
הילדים מחליטים לצאת לחפש אחר אביהם לבדם ברכבת ובדרך עוברים סדרה של הרפתקאות.
וולה המתבגרת (טניה פלאיולוגו) ואחיה אלכסנדרוס בן החמש (מיכליס זיקי) מעולם לא פגשו את אביהם שגר בגרמניה, לפי מה שאמם מספרת להם.
הם רוצים לפגוש אותו ויוצאים למסע אליו.
וולה ואלכסנדרוס עוזבים בסתר את ביתם והם הולכים לתחנת הרכבת של אתונה.
הם מנסים להשתחל לרכבת הישירה לגרמניה, אך מורדים מהרכבת בגלל שאין להם כרטיס ונעצרים.
שוטר לוקח אותם לדוד רחוק.
הדוד מספר לשוטר שלילדים אין אבא בגרמניה וכי אמם שיקרה להם, כדי שלא ידעו את האמת: יש להם אבות שונים כתוצאה מרומנים קצרים של אימם.
למרות שוולה ואלכסנדרוס מצותתים לשיחה, הם עדיין מאמינים לאמם וחושבים שהדוד משקר.
בחסות סופת שלגים שמכה לפתע בכפר, הילדים מצליחים להימלט.
הם ממשיכים במסעם ברגל ובסופו של דבר פוגשים בבחור צעיר בשם אורסטיס (סטראטוס צורצוגיו), שהאוטובוס שלו התקלקל.
הוא מציע לקחת אותם איתו והילדים נענים להצעה.
אורסטיס הוא הנהג של להקת תיאטרון נודדת שמציגה יצירה על ההיסטוריה היוונית.
לאחרונה, הלהקה נאבקת עם ירידה במספר הקהל, עקב אנשים שמחפשים הסחת דעת קלה יותר.
כשדרכו של אורסטיס מתפצלת משלהם, הילדים עוזבים את הלהקה ומחפשים כלי תחבורה שונים לגרמניה.
הם מצליחים למצוא נהג משאית (ואסיליס קולובוס), שמוכן לקחת אותם איתו.
מאוחר יותר, בזמן שאלכסנדרוס ישן, הנהג אונס את וולה, ונמלט לאחר מכן, מזועזע ממעשיו שלו.
אלכסנדרוס ווולה מגיעים עד מהרה לתחנת רכבת נוספת, שם הם שוב מנסים לנסוע ברכבת.
כשהם מזהים את פקח הכרטיסים, הם בורחים ממנו בדיוק לפני שנתפסים.
הם נתקלים שוב באורסטיס, שלוקח אותם איתו על האופנוע שלו.
בינתיים, להקת התיאטרון של אורסטיס מתפרקת והחברים מתחילים למכור את צורכיהם השונים.
אורסטיס לוקח את וולה ואלכסנדרוס לבית קפה ריק על החוף והם הולכים איתו בטיילת.
לפתע, הילדים עדים לפסל של יד ענקית עשויה משיש המוחזקת על ידי מסוק מתוך הים והלאה לכיוון העיר.
האצבע המורה של היד שבורה.
(מחווה לפסל ישו המוחזק עם מסוק בתחילה הסרט "לה דולצ'ה ויטה").
בשל שירותו הצבאי הממשמש ובא, אורסטיס נאלץ למכור את האופנוע שלו.
מאוחר יותר הוא פוגש שוב את הקונה בבר ומשתמע שהוא מקיים עמו יחסי מין.
וולה מאוכזבת מאורסטיס, לאחר שהתאהבה בו בעצמה, והילדים עוזבים שוב.
אורסטיס מחפש אותם ומוצא אותם בקטע כביש מהיר שזה עתה נבנה.
הוא לוקח את וולה לזרועותיו ומתחיל לנחם אותה בעודה בוכה: "בפעם הראשונה, זה תמיד כאילו אתה מת".
הם נפרדים מאורסטיס שוב, הפעם סופית.
בתחנת רכבת אחרת, חייל נותן לוולה כסף לקניית כרטיסי רכבת והילדים עולים לרכבת לגרמניה.
כיוון שאין בידם דרכונים, הם יורדים מהרכבת זמן קצר לפני ביקורת הגבולות.
בחוץ הם רואים שהגבול נוצר על ידי נהר, ומשתמשים בסירה קטנה כדי לחצות אותו.
לפתע, נורות יריות על ידי משמר הגבול ועץ מתחיל להיראות מתוך הערפל.
כשהערפל מתחיל להתפוגג, וולה ואלכסנדרוס רצים אל העץ ומחבקים אותו.
ואסיליס קולובוס - נהג משאית
מייקל יאנאטוס - שומר בתחנת רכבת
טולה סטת'פולו - אישה בתחנת משטרה
טסוס פלצידיס - פקח רכבת
נופו של פרח יוון הוא אחד הציורים החשובים ביותר של הצייר, האדריכל ומעצב הפנים קארל פרידריך שינקל, שהועתק ידי בשנת 1836. הציור הקייים הוא עיבוד של עבודתו האבודה של שינקל, שהועתקה כמה פעמים על ידי אומנים אחרים לפני אובדנה.
הוא מביע את תשוקתו של שינקל אל שני הסגנונות שאהב - האדריכלות הגותית והאדריכלות הקלאסית הנמצאת לבדה בציור זה.
הציור מביע את העוצמה והכוח שמושקעים בהנחת אלמנט שיש בתהליך הבנייה של מבנה יווני, הנדמה כמקדש.
האלמנט המעוטר הוא חלק מהאפריז של המבנה.
מאחורי המבנה, במרכז הציור, מופיעה עיר מרשימה בסגנון הנאו קלאסי המובהק בו התאפיין שינקל, שניסה לדמות את אדריכלות יוון העתיקה ורומא בדייקנות.
בקדמת הציור מצד שמאל מופיעה כתובת ביוונית, שחרוטה על המבנה.
הכתובת היא ציטוט מההמנון למידה הטובה שמיוחס לאריסטו ומתועד בכתבים של דיוגנס לארטיוס ואתנאיוס.
ההמנון מפאר את הגבורה בקרב של הרמיאס , חתנו וחברו של אריסטו.
במרכז התמונה מתנוסס אקרופוליס עם בתים המקיפים אותו והרים ברקע.
חלק מהפועלים באתר הבנייה מסתכלים על שיירת החיילים המגיעה לעיר ומפסיקים את מלאכתם.
חלקם מופיעים בעירום הרואי , שמהווה אידיאליזציה של הסצנה המתוארת.
ייתכן כי שיירת החיילים החוזרים לעיר רומזת על ניצחון חיילי פרוסיה במלחמות נגד נפוליאון בונפרטה, בהן היא היוותה חלק משמעותי מהקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
ייתכן גם שחזרתם רומזת לעצמאות של יוון מהאימפריה העות'מאנית.
שינקל עצמו לא השאיר עדות מפורטת לגבי הכוונה מאחורי הציור.
"נוף בסביבות ירושלים" או "נס הרים" (1994) הוא הדפס מאת הצייר הישראלי עופר ללוש.
"נוף בסביבות ירושלים" הוא הדפס המתאר נוף הררי של אזור נס הרים, בקרבת העיר ירושלים.
תיאור נוף ירושלים הוא נושא שכיח ביצירות האמן.
העבודה הודפסה בטכניקה של גיר, אקווטינטה וחומצה חיה במרכז גוטסמן לתחריט בכברי במהדורה של 6 עותקים.
הנוף ההררי מחולק לשלוש גליונות נייר, במתכונת של טריפטיכון, בגובה כולל של 190 ס"מ וברוחב של 375 ס"מ.
העבודה מאופיינת באקספרסביות של הרישום, שנוצרה על ידי השימוש בטכניקת האקווטינטה ובהוספת כתמי החומצה על פלטות התצריב העשויות נחושת.
העבודה הוצגה בתערוכת היחיד של ללוש בגלריה האוניברסיטאית (1994).
בתערוכה "עופר ללוש: בין תחריט לפיסול" (2005) במוזיאון הפתוח תפן הוצגה גרסה צבועה של ההדפס.
נוף עתאמנה אסמאעיל היא ערבייה-ישראלית, דוקטור למיקרוביולוגיה, שפית, יועצת קולינרית וזוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות "מאסטר שף" בשנת 2014.
נוף עתאמנה נולדה בבאקה אל-גרבייה, ישראל, לאם מורה לעברית ולאב רופא, כבת הבכורה למשפחה מוסלמית בת שלושה ילדים.
היא למדה בבית הספר יסודי בישובה ובתיכון למדה ב"תיכון חדרה".
למדה לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, והמשיכה לתואר שני במיקרוביולוגיה, כשאת השנה השנייה בתואר למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו שבארצות הברית.
את תואר הדוקטור במיקרוביולוגיה ימית, קיבלה מהטכניון שבחיפה, ישראל.
בשנת 2014 התמודדה בריאליטי הבישול "מאסטר שף" בערוץ 2 של הזכיינית קשת, והגיעה בה למקום הראשון.
תוכנית הגמר שודרה בשידור חי וזכתה לרייטינג גבוה של 42.7%.
לאחר זכייתה בתוכנית המציאות הישראלית שינתה את עיסוקה.
היא החלה לייעץ למסעדות בהכנת תפריטים מהמטבח הערבי, יצרה מתכונים ושיתופי פעולה מסחריים עם חברות ישראליות שונות, בהן סוגת וטרה, וכן לחברות מהמגזר הערבי בישראל.
בנוסף, החלה לקיים סדנאות ללימוד בישול בסגנון המטבח הערבי המודרני, ומופיעה כשפית אורחת באירועים ובמסעדות.
במהלך שנת 2016 חברה למעדנייה כשרה בקיבוץ ניר אליהו, שילבה בתפריט אוכל ערבי פלסטיני עם מאפיינים מודרניים, והחלה לבשל במקום באופן קבוע.
משנת 2015 משמשת נוף עתאמנה אסמאעיל כמנהלת האמנותית של "פסטיבל א-שאם" שהחל בשנה זו, שמתקיים מאז בעיר התחתית בחיפה, ישראל, מדי שנה בחודש דצמבר, ומוקדש למטבח השאמי.
בשנת 2025 החלה להגיש את הסדרה "كتاب الطبيخ" (כִתאב א-טביח') בערוץ מכאן 33.
נוף עתאמנה אסמאעיל נשואה ואם לשלושה.
נוף עם כרכרה ורכבת הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך שנוצר בשנת 1890 בעת שואן גוך התגורר באובר-סור-אוּאז שבצרפת.
ואן גוך חיי את חודשיו האחרונים באובר-סור-אוּאז, עיירה בצפון צרפת, לאחר שעזב את המוסד הפסיכיאטרי במאי 1890. הוא צייר את היצירה כשבוע לאחר שהשלים את דיוקנו של ד"ר פול גאשה.
הנוף המתואר ביצירה מאופיין ביחסיות, כלומר היצירה מומחשת כתמונה אמיתית עם יחסיות מרחק בראייה רגילה.
הנוף בעל הפרספקטיבה הזה הפך לאחד מהאוהבים ביותר על הצייר ביחד עם הנוף בסכוונינגן שבהאג.
במכתב לאחותו, ווילאמינה, ואן גוך מתאר את הניסיון שלו ליצור משהו המתאר את המהירות שבה משתנה המציאות בעת המודרנית.
בציור מתואר שדה ונוף הכוללים בית איכרים, כרכרה הרתומה לסוס וכדומה.
זוהי סצנה אופיינית לנוף הכפרי.
באופן מנוגד, הרכבת העוברת במרחק על רקע ההרים.
ואן גוך תיאר את עבודתו על יצירה זו כמהירה וכמאומצת כנראה הן כדי לתפוס את הרכבת עצמה בציור והן כדי להמחיש את הסגנון המנוגד של הלך החיים המודרני.
כיום, היצירה מוצגת במוזיאון פושקין, מוסקבה, רוסיה.
נוף מושלג (בהולנדית: Landschap met sneeuw) הוא ציור בצבעי שמן של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר בשנת 1888. זוהי אחת מהיצירות הראשונות של הצייר בעיר ארל, בה הוא צייר כמה מיצירותיו הנודעות ביותר.
כמו כן, זוהי אחת מלפחות עשר יצירות של ואן גוך המתארות נוף מושלג.
בציור מתוארים נופי מישור לה קרו וגבעות מונטמג'ור ברקע.
ואן גוך יצר את נוף מושלג בגיל 35 בארל שבדרום צרפת.
בתקופה זו הצייר יצר את יצירותיו הנודעות ביותר.
ארל הייתה שונה מאזורים אחרים שבהם התגורר הצייר, כגון פריז וערים שונות בהולנד.
אנשי ארל היו כהי שיער ועור, והם דיברו צרפתית שנשמעה יותר כמו ספרדית.
האזור היה משופע בצבעים בהירים ובנופים מגוונים, ממישורים להרים.
כשהצייר הגיע לארל בפברואר 1888, העיירה הייתה מכוסה בשלג עקב טמפרטורות נמוכות באופן חריג לאזור.
כשהוא התחיל לצייר את הנוף, השלג כבר התחיל להפשיר.
ציור זה הוא אחד מהראשונים שואן גוך צייר בארל.
ב-24 בפברואר באותה שנה הצייר שלח לאחיו, תיאו, מכתב שבו סיפר כי הוא הצליח להשלים שלושה ציורים ביום ואחד מהם עם נוף מושלג.
הציור מתאר את נוף מישור לה קרו ואת גבעות מונטמג'ור.
עין הצופה נמשכת ישר לכביש המתחיל בחלק השמאלי התחתון של הציור וממשיך לכיוון הגבעות, העצים וההרים שברקע.
ואן גוך השתמש ביצירה בציור קווים אופקיים כדי להדגיש את המישור המתואר, אולם הוא השתמש בקווים אנכיים ליצירת הכביש באופן המשרה מתח בין הרכיבים השונים בציור.
ביצירה נעשה שימוש בצבעים כדי לתאר את הנוף המושלג; לבן וסגול עבור השלג, חום ירוק וכחול עבור השלוליות שנוצרו משלג שנמס וצהוב עבור הדשא.
הנוף מודגש על ידי הגגות האדומים ברקע ועל ידי האיש והכלב המטיילים בשדה.
ואן גוך הושפע מהדפסי העץ היפניים בציוריו עם הנוף המושלג.
למרות זאת, הוא עדיין עשה שימוש במוטיבים הולנדיים לתיאור הנוף המושלג.
הוא השתמש בצבעים כהים לחזית היצירה ובכחול להדגשת השמיים.
השוני מהאמנות ההולנדית מתבטא בכך שואן גוך מיעט לצייר את השמים.
רוב הציור מתמקד בשדה הרחב, וניתן אף לחשוב כאילו ואן גוך עצמו הלך אחרי האיש והכלב בשדה.
מספר ימים לאחר השלמת היצירה התרחשה סופת שלגים נוספת באזור, והאמן צייר ציור נוסף של נוף מושלג אך בפחות פירוט מיצירה זאת.
בספטמבר 2017, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ורעייתו מלאניה טראמפ ביקשו מהנהלת מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים לשאול את היצירה לצורך קישוט אגף מגוריהם בבית הלבן.
מנהלת המוזיאון ננסי ספקטור סירבה לבקשה, אך היא הציעה במקום את יצירתו של מאוריציו קטלאן, "אמריקה" (אסלה מצופה זהב).
בסופו של דבר, לא הועברה שום יצירת אמנות לבית הלבן.
"נוף אחר" הוא סינגל של הזמר יוני בלוך בהשתתפות הזמרת יעל קראוס אשר יצא בשנת 2007.
השיר נכתב בידי ברק פלדמן, הולחן על ידי בלוך עצמו ועובד על ידי בלוך ודניאל קורן.
בשיר מתארחת הזמרת יעל קראוס, אשר מבצעת עם יוני בלוך את השיר ואת קולות הרקע.
תימורה לסינגר מ-ynet תיארה את השיר כ"שיר אהבה חינני".
יוסי חרסונסקי נתן 4 כוכבים מתוך 5 לשיר, וכתב:
השיר הגיע למקום ה-36 במצעד הפזמונים העברי השנתי התשס"ז של רשת ג'.
במצעד השנתי של גלגלצ, השיר הגיע למקום ה-38.
נופי האגבה והמתקנים התעשייתיים הישנים בטקילה (בספרדית: Paisaje agavero y antiguas instalaciones industriales de Tequila) הם אתר מורשת עולמית במדינת חליסקו במערב מקסיקו שהוכרז על ידי ארגון אונסק"ו ב-2006.
שטח האתר 350 קילומטרים רבועים בין הר הגעש לעמק העמוק של הנהר .
האתר הוא חלק מנוף נרחב של שדות של מטעי , המעוצב כתוצאה מהשימוש בצמח שהוא המקור לטקילה, משקה אלכוהולי מזוקק, מאז המאה ה-16. הנוף מכיל גם מתקנים תעשייתיים המשקפים את הגידול בצריכת הטקילה במאות ה-19 עד ה-20. תרבות האגבה נתפסת כחלק מהזהות הלאומית המקסיקנית.
נוף הטקילה תרם ליצירות אמנות רבות כגון קולנוע, מוזיקה, ריקוד וציורים.
המקום כולל גם את הנוף החי והפעיל של תרבות האגבה והמקומות העירוניים של , מגדלנה, ו עם מפעלים גדולים בהם הליבה ("piña") של האגבה מותססת ומזוקקת.
האתר כולל גם עדויות ל שבניה שינו את אזור הטקילה משנת 200 עד 900 לספירה, באמצעות יצירת טרסות לחקלאות, מגורים, מקדשים, גבעות פולחן ומגרשים למשחקי כדור.
אתר מורשת זה מחולק לשני תחומי ליבה, עם הבחנה שונה:
אזור ליבה 01: עמק טקילה ואמטיטאן
אזור ליבה 02: אזור ארכאולוגי
נופי הציד בכוחם של כלבים בצפון שלן (בדנית: Parforcejagtlandskabet i Nordsjælland) הם מקבץ של שטחי ציד ויערות מצפון לקופנהגן.
מקבץ זה הוגש להצטרפות לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1 באוגוסט 2010 ונוסף לרשימה ב-4 ביולי 2015. הנוף כולל שלושה אזורים עיקריים: , ו, הכוללים את שטחי הציד המשמעותיים ביותר עבור אצולת ימי הביניים בדנמרק.
עיצוב רשת הדרכים בצורת כוכב מרכזי של הנוף, עם דרכים ממוספרות, עמודי אבן וגדרות, מדגים את התכנון והעיצוב הייחודיים של נופי ציד במאות ה-17 וה-18.
שלושת האזורים המהווים את אתר המורשת העולמית נמצאים כולם בחצי האי צפון שלן מצפון לקופנהגן.
האזור הראשון הוא בפועל שני שטחים המופרדים על ידי עמק נהר צר: יירסבור דורהייבה (Jægersborg Dyrehave, מילולית "פארק האיילים טירת הציידים"), והיער המגודר יירסבור היין (Jægersborg Hegn, מילולית "גדר טירת הציידים").
שטח אזור זה הוא 14,907 דונם, והוא הקרוב ביותר לבירה בחוף המזרחי של חצי האי.
אזור הסטורה דורהייבה (Store Dyrehave, מילולית "פארק האיילים הגדול") משתרע על שטח בן 10,734 דונם בצורת ריבוע ושוכן צפונה יותר במרכז חצי האי.
אזור גריבסקו (Gribskov, מילולית "יער גריב") משתרע על שטח של 21,957 דונם צפונית לסטורה דורהייבה, וצמוד ל (Esrum Sø).
סטורה דורהייבה וגריבסקו שוכנים לא רחוק מ והעיירה הילרוד.
היערות והמבנים הנלווים בשלושה מקומות מצפון לקופנהגן היוו חלקים מנוף ציד בארוקי שמור היטב שתוכנן בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 עבור המלכים הדנים להשתתף בציד בעזרת כלבי ציד, שיטת ציד המכונה "par force" (קיצור של הביטוי בצרפתית par force de chiens, מילולית "בכוחם של כלבים").
ההיסטוריה של אזור הציד מתחילה עוד בימי הביניים כאשר למלכי דנמרק, לכנסייה ולאצילים היו אחוזות ושטחי ציד ביערות ההרריים של חצי האי ובשטחי הגבעות.