tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משטר היתרים נוקשה בתחום התעשייה ומשק האנרגיה: 150 המפעלים הגדולים במשק – מגזרי תעשיית האנרגיה, המינרלים, הכימיקלים, הפסולת והתעשייה הביטחונית יידרשו להקים תחנות ניטור לטובת מערך נתוני זיהום ארציים שנתוניו יפורסמו באופן שוטף.
כל אחד מהמפעלים הללו יחויב בהנפקת היתר פליטה שפרטיו יהיו נתונים לעיון הציבור ולהערותיו.
היתרי הפליטה יחודשו מדי שבע שנים.
ביטול היתר פליטה, בשל הפרת הוראותיו או מסירת פרטים כוזבים, יביא לסגירתו של המפעל.
על הנפקת ההיתרים תיגבה אגרה, אשר תתומחר בהתאם להיקף הזיהום של הגוף מבקש ההיתר.
תעשייה בינונית וקטנה תהיה כפופה להוראות דומות, אלא שהמנגנון להסדרתן יתבסס על תנאי רישיון עסק.
קנסות של עד 1,200,000 ש"ח וכן עונשים של עד שנתיים מאסר: עבירות על הוראות החוק יגררו קנסות מנהליים שגובהם ינוע בין 100 ל-800 אלף ש"ח.
כל יום של הפרה מתמשכת יעלה בין חמשת אלפים ל-40 אלף ש"ח, 5% מסכום הקנס המקורי.
הפרה חוזרת, תוך שנתיים, תגרור קנס בסכום כפול, קרי עד מיליון ו-600 אלף ש"ח.
המפעלים שישאו בקנס יחויבו לפרסם, על חשבונם, את נסיבות העבירה והסכום ששולם כקנס.
בבתי המשפט יהיו המזהמים חשופים לעונשים שיגיעו עד לשנתיים מאסר או עד מיליון ומאתיים אלף ש"ח.
בנוסף לעונשי המאסר והקנסות יהיה בית המשפט רשאי לחייב את המורשעים בתיקון המפגע הסביבתי שגרמו או במימון הוצאות השיקום.
פיקוח סביבתי על ציי רכב ונהגים: ציי רכב גדולים, בהם חברות ליסינג שבהן למעלה ממאה כלי רכב פרטיים וחברות הסעה בהן למעלה מחמישים כלי רכב מסחריים, יקבלו הוראות למניעת זיהום אוויר מהמשרד להגנת הסביבה, למשל התקנת ממירים קטליטיים בכל רכב בצי.
בפרסומות לכלי רכב יחויבו היבואנים והמשווקים לציין את רמת הזיהום שפולט הדגם המפורסם.
השטח המינימלי שיוקדש לרצועת האזהרה יהיה 7% משטח המודעה.
נתוני הזיהום הנפלט מהרכבים יוצגו בכל אולמות המכירה.
כלפי הנהגים יפעלו פקחי המשרד להגנת הסביבה לאכיפת תקני הפליטה המותרים, בין היתר על ידי שלילת רישיון רכב או מסירת הודעת אי שימוש עד לתיקונו.
תוכנית לאומית לצמצום זיהום אוויר: הממשלה חויבה להציג עד 2012 (ארבע שנים ממועד חקיקת החוק) תוכנית רב שנתית מאושרת לצמצום זיהום אוויר.
במסגרת התוכנית ייקבעו יעדים ברורים לצמצום הזיהום, האמצעים ולוחות הזמנים להשגתם.
מעמדו של המשרד להגנת הסביבה בתוך הממשלה ומול הגורמים הפרטיים יתחזק הודות לשורה של סמכויות חדשות שיוענקו למשרד במסגרת החוק, ואשר יבטיחו את עצמאותו וינתקו אותו מהתלות במשרדי ממשלה אחרים, כמו משרד האוצר ומשרד התחבורה.
התוכנית הלאומית אמורה לכלול, בין היתר, יעדים שאפתניים לצמצום פליטת גזי חממה, אך בפועל אינה עושה זאת.
הצעת "חוק אוויר נקי לישראל" הונחה על שולחן הכנסת ה-16 ב-16 במאי 2005 על ידי ח"כ עומרי שרון וקבוצה של 47 מחברי הכנסת.
עם פיזורה של הכנסת ה-16 וכינונה של הכנסת ה-17 בשנת 2006 הוחל על הצעת החוק דין רציפות.
מאוקטובר 2006 עד יולי 2008 נערכו 20 ישיבות הכנה על החוק בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
האחראי בוועדה, שבראשה עמד ח"כ אופיר פינס, לקידום החוק היה ח"כ דב חנין.
תומכים נוספים שעזרו לקידום החוק הם חברי הכנסת מיכאל מלכיאור ומשה גפני.
עמותת אדם טבע ודין המשיכה לכל אורך הדרך למלא תפקיד מפתח בתהליך החקיקה בסיוע ובתמיכה של הארגונים הבאים : מגמה ירוקה, מרכז השל, חיים וסביבה, הקואליציה לבריאות הציבור, אזרחים למען סביבה בגליל (אל"ס), צלול ותחבורה היום ומחר.
החוק אושר במליאת הכנסת ב-22 ביולי 2008 ברוב של 39 חברי כנסת בעד, ללא מתנגדים או נמנעים.
החוק מיושם רק באופן חלקי.
לדוגמה, היטל הפליטה, אותו אמורים המפעלים הגדולים לשלם בגין פליטת מזהמים לאוויר, לא נקבע בפועל, ולכן הוראות החוק בעניין זה הן אות מתה.
בנוסף, חלק מהוראות החוק סותרות זו את זו או לא מיושמות בצורה נכונה.
במטרופולינים שיש בהם ערכים גבוהים של מזהמים באוויר, נדרשו הרשויות המקומיות, כל אחת בנפרד, להכין תוכניות להפחתת זיהום האוויר.
החוק מאפשר להכין גם תוכניות פעולה משותפות למספר רשויות.
חוק אזרחות הרייך מ-15 בספטמבר 1935 חילק את האוכלוסייה הגרמנית ל"אזרחים בעלי דם גרמני או דם קשור" ולנתינים "פשוטים", "בני לאום לא גזעי".
כך נוצרה חברה דו-מעמדית: אזרחי הרייך בעלי מלוא הזכויות, ואזרחי הרייך עם פחות זכויות.
קשור לכך "החוק להגנת הדם הגרמני והכבוד הגרמני" (חוק ההגנה על הדם), שנחקק במקביל, שהתייחס גם לנישואים בין יהודים לבעלי "דם גרמני".
יחסי מין מחוץ לנישואים בין חלקים אלה של האומה נחשבו "בגידה גזעית" והחוק הפך זאת לעבירה בת ענישה.
על בסיס חוק אזרחות הרייך נחקקו פקודות על חוק אזרחות הרייך.
הראשונה בהן הכילה הגדרה נאצית למונח "יהודי" והורתה על פיטורי עובדי המדינה היהודים האחרונים שנותרו במדינה ועד אז זכו לפריבילגיית לוחם חזית.
אזרחות גרמנית ניתנה בהתאם לחוק הרייך והלאום (RuSTAG) מ-22 ביולי 1913, אך עם הפקודה ה-12 מ-25 באפריל 1943, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, הוכנסו חוקי אזרחות הניתנת לביטול (Staatsangehörigkeit auf Widerruf) והגנה על סמך קרבת משפחה (Schutzangehörige) וכך נקבע כי צוענים ויהודים לא יוכלו להפוך לאזרחים ולא יזכו להגנה.
חוק אזרחות הרייך היה אחד משני חוקי נירנברג שהתקבלו ב-7 בנובמבר 1935 בקונגרס המפלגה הנאצית (10-16 בספטמבר 1935) על ידי הרייכסטאג והוכרזו על ידי נשיא הרייכסטאג הרמן גרינג.
הרייכסטאג התוועד למטרה זו ב-15 בספטמבר 1935 וטלגרף לנירנברג.
חוק אזרחות הרייך הפר את השוויון המשפטי של אזרחי גרמניה.
הוא הבחין בין "אזרח הרייך" שהוא לבדו בעל זכויות פוליטיות מלאות, לבין האזרח ה"פשוט":
אזרח שייך לאגודת ההגנה של הרייך הגרמני ו"מחויב" לכך במיוחד.
אזרח הרייך הוא הנושא היחיד של זכויות פוליטיות מלאות "על פי החוק".
הוא חייב להיות אזרח בעל "דם גרמני או קשור" (תקן אובייקטיבי).
בנוסף, עליו להוכיח באמצעות התנהגותו כי הוא "מוכן ומסוגל לשרת בנאמנות את העם הגרמני והרייך" (תקן סובייקטיבי).
"אזרחות הרייך" הייתה אמורה להינתן (בכתב) באמצעות כתב אזרחות רייך.
עם זאת, החקיקה שהתבססה על הסמכות להוציא פקודות עברה שינויים בין השנים 1935 ל-1943, כך שבזמן ביטול חוק אזרחות הרייך ב-1945 היו חמש קטגוריות שונות:
אזרחי הרייך (ולכן אזרחים בו זמנית),
חברים מוגנים של הרייך הגרמני (תושבים זרים של האזורים המשולבים, למשל הפרוטקטורט),
אנשים ללא מעמד חוקי (למשל יהודים וצוענים בשטחים שנכבשו במלחמת העולם השנייה).
ההנפקה המתוכננת של מכתבי אזרחות הרייך לא התרחשה.
עד לביטול חוק אזרחות הרייך נותרה רק אזרחות רייך זמנית.
החוק במקורו נועד לתת אזרחות רק למעגל אזרחים קטן.
עם סיפוח אוסטריה ב-13 במרץ 1938 והכניסה לתוקף של "הפקודה על אזרחות גרמנית באוסטריה" מ-3 ביולי 1938 (RGBl א' עמ' 790) לא הייתה יותר אזרחות אוסטרית.
"אזרחות הרייך הזמנית" הייתה קשורה לזכות ההצבעה ברייכסטאג בזמן כניסת חוק אזרחות הרייך לתוקף, ולכן לא הונהגה באוסטריה.
במקום זאת, כל האוסטרים קיבלו בתחילה איפסו יורה אזרחות גרמנית, כולל יהודים וצוענים.
עם הגזרות שהטיל לאחר מכן חוק אזרחות הרייך, אזרחותם של יהודי אוסטריה וצוענים נשחקה בהדרגה.
עם חלוקת הגרמנים לשני מעמדות, לאזרחי רייך (מיוחסים) ולנתינים (פשוטים), החלה כרסום בזכות האזרחות, שחלה באופן שווה על כולם.
יצירת אזרחות הרייך המיוחסת של "דם גרמני או קשור" אפשרה את השלילה העתידית של זכויותיהם של שאר האזרחים, שמעתה והלאה נחשבו נחותים.
כך הוצא לפועל תפקידו המרכזי של החוק.
יהודים לא הוזכרו במפורש בחוק.
אף על פי כן, חוק זה נועד בעיקר להדרתם ולשלילת זכויותיהם.
הפקודה הראשונה לחוק אזרחות הרייך מ-14 בנובמבר 1935 הפכה את חוק הגזע לפרקטיקה בירוקרטית.
הוא קבע תפיסה גנאלוגית הדרגתית של יהודים (§ 5): "יהודי הוא מי שמוצאו לפחות משלושה סבא וסבתא יהודים", "חצי יהודי הוא מי שמוצאו מסבא וסבתא יהודים, אחד או שניים" (§ 2).
סיווג כ"יהודי" התבסס על היותם של הסבים והסבתות יהודים בלידתם, ללא קשר אם בחייהם היו יהודים, נוצרים או אתאיסטים.
לעומת זאת, הסיווג כ"חצי יהודי " התבסס על קריטריונים עובדתיים.
מה שנקרא "חצי יהודי", היה במקרה של "שני ...
אם אלה היו שייכים ל"קהילה הדתית היהודית" או היו נשואים ל"יהודי" או הרות מחוץ לנישואים, המונח "יהודי" חל גם עליהם, מה שנקרא "יהודי בעל תוקף".
יהודים לא יכלו להיות אזרחי הרייך ולכן נשללו מהם זכויות פוליטית, במיוחד זכות ההצבעה, ונאסר עליהם למלא תפקיד ציבורי (§ 4).
עם זאת, הדרישה של תוכנית המפלגה הנאצית משנת 1920 להסיר כליל את אזרחותם הגרמנית לא יושמה בצו הראשון של חוק אזרחות הרייך.
אבל חוק זה צמח עד מהרה לכלי מסכן קיום, כי כתוצאה מכך הוצאו עוד שתים עשרה "תקנות לפי חוק אזרחות הרייך", שבאמצעותן הודח המיעוט היהודי עוד יותר לשוליים ונשלל ממנו זכויות.
פקודות אלו הסדירו וקבעו בין היתר:
פיטורי הפקידים והנוטריונים היהודים האחרונים,
איסור על פעילותם המקצועית של רופאים יהודים, רופאי שיניים, וטרינרים, רוקחים, עורכי דין ועורכי פטנטים,
חובת רישום של עסקים יהודיים,
חברות חובה בהתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה; פירוק כל הארגונים היהודיים שבניהול עצמי,
הדרה מהציבור ומלימודים בבתי ספר ממלכתיים,
אובדן אזרחות בעת יציאה משטח המדינה,
החרמת נכסים במקרה של מוות,
הכנסה לתחום השיפוט של הגסטפו במקום תחום השיפוט הרגיל.
חוק אזרחות הרייך פורסם ברשומות, בעיתון החוקים של הרייך (Reichsgesetzblatt) ב-16 בספטמבר 1935 ונכנס לתוקף באותו יום.
באוסטריה נחקק החוק ב-24 במאי 1938, פורסם ב-27 במאי ונכנס לתוקף עם חוק הגנת הדם.
בצו הראשון לחוק אזרחות הרייך, כל האזרחים בעלי הדם הגרמני עד להכרזה על תקנה סופית - שמעולם לא הגיעה – קיבלו אזרחות רייך זמנית.
"בעלי דם יהודי למחצה" זכו בתחילה גם לזכויות פוליטיות כאזרחי הרייך.
צו (פקודה) זה הגדיר מי נחשב יהודי או "חצי גזע יהודי" ברייך הגרמני.
בהיעדר מאפיין ניתן לאימות, שימשה ההשתייכות הדתית של האבות כקריטריון לשיוך אדם ל"גזע יהודי" קיים כביכול:
"יהודים" ("יהודים מלאים, Volljuden") היו מי ששלושה או ארבעה מהסבים שלהם היו יהודים "גזעיים".
"חצי יהודי" הוגדר כאדם "שמקורו מסבא אחד או שניים שהם יהודים לחלוטין מבחינת גזע" אך לא היו לו קשרים נוספים ליהדות.
כדי לקבוע האם הסבים היו יהודים "מבחינה גזעית", היה צריך לחזור לדור הסבים, מה שהיה מוביל למאמץ מחקרי כמעט בלתי אפשרי.
לכן, בעל סבא וסבתא יהודים נחשב אוטומטית "יהודי לחלוטין" אם השתייך לקהילה היהודית הדתית.
בעל סבא וסבתא עם "דם גרמני", שנישא למשפחה יהודית והצטרף לקהילה הדתית היהודית, יכול היה להיחשב יהודי "לפי גזע" בתעודה הארית.
אדם נחשב יהודי גם אם היו לו שני סבים יהודים "מבחינת גזע" ובנוסף
עדיין השתייך לציבור הדתי היהודי או התקבל אליו לאחר חקיקת החוק;
היה נשוי ליהודי או נישא ליהודי לאחר חקיקת החוק;
היה נשוי ליהודי לאחר 15 ספטמבר 1935, או
היה ילד לא חוקי שנולד אחרי 31 ביולי 1936 ליהודי שמת לאחר ה-31 בספטמבר 1935.
יהודי שמבחינה גזעית נחשב "חצי יהודי" אך נחשב "יהודי מלא" לפי מאפיינים נוספים אלה, כונה גם "יהודי בתוקף".
מאפיינים לא-גזעיים, כמו השתייכותם הדתית של הסבים והסבתות, השתייכותו הדתית או הצהרת כוונות בעסקה משפטית, הכריעו את היותו של אדם יהודי.
לכן הפקודה הייתה בעלת סתירות גם בעיני מי שתמכו בהשקפת העולם הנאצית.
תקנה זו קבעה כי "יהודים" במשמעות הגדרה מ-31 בדצמבר 1935 הם גם יהודים שהיו עובדי מדינה שפרשו לגמלאות.
עד אז, על פי חריג בפסקה § 3 סעיף 2 לחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שיעור גבוה באופן בלתי צפוי של "לא ארים" שיכולים להפעיל את פריבילגיית הלוחם בחזית נותרו במעמד של משרתי המדינה ולפיכך היו פטורים עד אז מהחוק.
כתוצאה הכרחית מכך ש"יהודים" לעולם לא יוכלו להיות אזרחי הרייך (סעיף § 4 לתקנה 1), היו חייבים לפי פסקה 2 כל הפקידים היהודים לפרוש לגמלאות ב-31 בדצמבר 1935.
שלוש תקנות נוספות מתייחסות ל"תקנה הראשונה" ומשנות או משלימות אותה בנקודה אחת.
"הצו השני לחוק אזרחות הרייך" (1935) מגדיר אילו אנשים אמורים לצאת לפנסיה.
"הצו השביעי לפי חוק אזרחות הרייך" (1938) ביטל את הוראות צו אזרחות הרייך הראשון, לפיו עובדי מדינה יהודים בדימוס קיבלו את מלוא השכר הפנסיוני עד גיל פרישה.
במקביל הופחתו קצבאות הפנסיה הללו.
ב"צו התשיעי לחוק אזרחות הרייך" (1939) הותר ל"חצי יהודים" מהאוסטמרק (אוסטריה לפני הסיפוח) שלא היו נשואים ליהודים להמשיך בנישואין אם על פי חוק הנישואין האוסטרי מ-6 ביולי 1938 עד פרסום חוק אזרחות הרייך ישנו במיטות נפרדות.
הצו השני מייצג בעיקר פירוט של סעיף 4 לצו הראשון.
החידוש הוא שתת-סעיף 4 בסעיף 1 לצו הראשון חל גם על רופא בכיר בבתי חולים ציבוריים ועצמאיים ללא מטרות רווח ובעל תפקיד רפואי.
הצו נכנס לתוקף לגבי אלה שפרשו לגמלאות מ-31 בדצמבר 1936.
תקנה זו לא פורסמה באוסטריה.
במקומה באה הפקודה לארגון מחדש של שירות המדינה המקצועי מ-31 במאי 1938.
"צו שלישי לחוק אזרחות הרייך" הגדיר אילו מפעלים מסחריים ייחשבו "יהודיים".
אלה היו אמורים להירשם בפנקס נפרד שהיה נגיש לציבור.
שר הכלכלה של הרייך הוסמך להסדיר, בהסכמה עם שר הפנים של הרייך וסגן הפיהרר, כי על חברות אלה להשתמש בסימן מיוחד החל מ"מועד שייקבע".
לאחר חקיקת "הצו הרביעי לחוק אזרחות הרייך" מ-25 ביולי 1938, החל מ-30 בספטמבר 1938 נשלל רישיונם של רופאים יהודים לעסוק ברפואה.
כמו כן, אף יהודי לא יכול היה לקבל רישיון לעסוק ברפואה.
חוזי שירות עם רופאים יהודים בוטלו החל מ-31 בדצמבר 1938. הסכמי שכירות לחדרים שהרופא שכר לעצמו, למשפחתו או למקצועו היו אמורים להתבטל גם הם החל מ-30 בספטמבר 1938.
מתוך 3,152 רופאים יהודים שעדיין עסקו במקצועם, 709 קיבלו "אישור ניתן לביטול" לעבוד עבור חולים יהודים על בסיס צו זה.
המשמעות היא שמבין כ-9,000 הרופאים היהודים העוסקים ב-1933, רק פחות מעשרה אחוזים עדיין היו בעלי רישיון.
אולם הביטול היה אפשרי בכל עת.
הצו הסדיר סיום חוזי שירות והשכרה שהיו קשורים אליו.
על משפטנים יהודים נאסר לספק ייעוץ משפטי מאז 1935. בשנת 1938 הורשו מספר "יועצים" לייצג ולספק ייעוץ משפטי ללקוחות יהודים.
מתוך 1,753 עורכי דין יהודים שעדיין היו מורשים לעבוד, רק 172 הורשו לעבוד כיועצים.
פעילות זו הייתה עשויה להתבטל בכל עת, והיועצים היו נתונים לפיקוח משפטי.
ב"צו השישי לחוק אזרחות הרייך" מ-31 באוקטובר 1938 נאסר על יהודים לעבוד בתור עורכי פטנטים.
הפקודה הסדירה הפסקת שירות וחוזי שכירות הקשורים בכך.
מלוא התגמולים של עובדי המדינה שיצאו לגמלאות על פי פקודה ראשונה, שעדיין שולמו על בסיס "פריבילגיית לוחם חזית", הופחתו בפקודה זו מ-1 בינואר 1939 לשיעור הפנסיה הכללית.
הצו פורסם באוסטמרק (אוסטריה), אך לא היה אמור להיות מיושם שם.
ב"צו השמיני לחוק אזרחות הרייך" מ-17 בינואר 1939 נאסר על רופאי שיניים, וטרינרים ורוקחים יהודים לעסוק במקצועם החל מ-31 בינואר 1939. הצו סגר כל תחום רפואה בפני יהודים.
הם הורשו להמשיך לעבוד רק כעוזרים לעבודות עם יהודים או בבתי חולים יהודיים.
מעט רופאי שיניים וטכנאי שיניים שהורשו להמשיך בעיסוקם הורשו לטפל רק בנשים וילדים יהודים.
פקודה זו הסדירה גם סיום חוזי שירות ושכירות תואמים.
ב"צו התשיעי לחוק אזרחות הרייך" מ-5 במאי 1939 נקבע ש"יהודים למחצה" מהאוסטמרק לא ייחשבו נשואים ליהודי אם הנישואים נמשכו עד לפרסום חוק אזרחות הרייך (16 בספטמבר 1935).
לא ניתן היה להפריד זוגות על פי חוק הנישואין האוסטרי, אלא רק להפריד שולחנות ומיטות, בתנאי שלא נערכו נישואים חדשים (שאז אפשר היה להפריד בין בני הזוג).
צו זה חייב יהודים להיות חברים ב"התאחדות הארצית של היהודים בגרמניה", אשר פעלה כהרחבה של המשרד הראשי לביטחון הרייך ומאוחר יותר הוכרחה לסייע בגירושים.
האגודה נדרשה לקדם הגירה של יהודים ולגבות היטל רכוש כדי לסייע למהגרים עניים.
האגודה הייתה מחויבת להבטיח את השכלת היהודים.
כמוסד האחראי על הרווחה היהודית, היה עליה לספק תמיכה ליהודים נזקקים כדי שמוסדות רווחת הציבור לא יצטרכו להתערב.
הסיוע אמור היה להיות ממומן מתרומות הקהילה היהודית הענייה והמזדקנת.
משנת 1941 נתן המשרד לביטחון הרייך כספים מרכוש שהוחרם מהיהודים המגורשים.
הגזירה העשירית לא הייתה בתוקף באוסטמרק (שמה של אוסטריה לאחר האנשלוס).
יהודי איבד אזרחות גרמנית "עם העברת מקום מגוריו לחו"ל".
המשמעות היא שכל יהודי גרמניה שהיגרו, נשללה אזרחותם, מה שהשפיע על כ-250,000 עד 280,000 יהודים מהגרים.
בפקודה נקבע כי הדבר חל על העברות מגורים לאחר מכן.
לאחר פקודת היינריך הימלר ב-18 באוקטובר 1941 נאסר על היהודים להגר, מה שהקל על איתורם בגרמניה וגירושם המסיבי בשנים שלאחר מכן.
הצו היה כנראה גם חלק מהאריזציה במטרה להעביר את יתרת נכסיהם של יהודי גרמניה למדינה הנאצית לצורך גירושם הקרוב ללא צורך בביצוע פרטני כפי שהיה מקובל לפני כן.
הוחלט ש"רכושו של יהודי המאבד אזרחות גרמנית כתוצאה מצו זה יחזור לרייך עם אובדן האזרחות.
[…] הנכסים המעוקלים ישמשו לקידום המטרות הקשורות בפתרון השאלה היהודית." נאסרו גם ירושה ותרומות.
אולם אם היו על נכס התחייבויות כגון תביעות מזונות, חובות וכדומה, אלו לא נלקחו לידי הרייך ולא קוזזו משווי הרכוש המעוקל.
רכבות גירוש רבות היו אמורות להוביל לגנרלגוברנמן, לנציבות הרייך אוסטלנד או לנציבות הרייך אוקראינה, שלא נחשבו למדינות זרות על פי חוקי הרייך.
לכן, אזורי יעד אלו נקבעו על ידי שר הפנים מ-3 דצמבר 1941 כ"מדינה זרה במשמעות הצו ה-11".
לפני מועד זה התקבלה החלטה פרטנית כאקט מינהלי פורמלי, ששימש לאחר מכן רק כלפי יהודים חסרי אזרחות לשם גירוש לגטו טרזינשטט.
ליהודים אלה הוגש מסמך על ידי פקיד במחנה הריכוז, לפיו כל רכושם הוחרם כ"נכסים עוינים לעם ולמדינה".
היה חוק החרמת רכוש עוין לעם ולמדינה כבר מ-1933 וצו מ-29 במאי 1941, אך לא ניתן לגזור סיבה להחרמת נכסים לא מהנוסחים ולא ממשמעותם המילולית.
העוול שבצו ה-11, בו נקבע "ללא הליך ברור נוסף", היה בשלילת אזרחות גרמנית לאחר גירוש, אובדן נכסים והשעיית זכויות לפנסיה.
עם זאת, לדברי אוה דיטריך אדם, פקודה זו לא יצרה "חוק חדש מהפכני" אלא רק קבעה בחוק את המצב בפועל, בעת גזל רכוש יהודי, ובכך ייצגה פישוט מינהלי.
בניגוד לתוכניות המקוריות, לא הוחל על היהודים המתגוררים ברייך מס על החרמת נכסיהם.
בין 30 בינואר 1933 ו-8 במאי 1945, האזרחות הגרמנית נשללה מאנשים מסיבות פוליטיות, גזעיות או דתיות.
בית המשפט החוקתי הפדרלי קבע בהחלטה ב-14 בפברואר 1968 שצו 11 לפקודת חוק אזרחות הרייך הוא סתירה בלתי נסבלת לצדק ובטל מלכתחילה.
מהצו ה-11 חוסר האזרחות דה יורה הנובע מהפקודה על חוק אזרחות הרייך נתפס כבלתי מעורער.
יהודים ששרדו ממחנה ריכוז או השמדה והיו מחוץ לגרמניה לקראת סוף המלחמה נחשבו עקורים חסרי אזרחות.
ב"צו ה-12 לחוק אזרחות הרייך" נקבע "ביטול אזרחות" גרמנית ומעמד משפטי של "חבר מוגן ברייך הגרמני".
היו ארבע קטגוריות עם סטטוסים משפטיים שונים:
אנשים מוגנים שלא יכלו להיות אזרחים
צוענים ויהודים (וגם "חצי יהודים") לא יכלו להיות או להפוך לאזרחים שניתן להגן על מעמדם.
הדבר השפיע על ילדים של יהודים או צוענים שמתו לאחר 30 באפריל 1943, התאריך שבו נכנסה תקנה זו לתוקף.
יהודים או צוענים שהחזיקו באזרחות גרמנית איבדו אותה לאחר פקודת חוק אזרחות הרייך ה-12.
באמצעות "הצו ה-13 לחוק אזרחות הרייך" הורחקו היהודים מתחום השיפוט הרגיל.
מעשים פליליים של יהודים נענשו מעתה על ידי המשטרה.
היהודים המעטים שנשארו לפי חוק ברייך, רובם שרדו בהגנה הלא ודאית של "נישואי תערובת", והיו נתונים לחסדי הגסטפו.
לאחר מותו של יהודי, רכושו עבר לרייך.
חוק אזרחות הרייך, יחד עם תקנותיו, בוטל באמצעות חוק מועצת הפיקוח של בעלות הברית מס' 1 (Kontrollratsgesetz Nr.
באוסטריה פורסם הביטול בעיתון המדינה החוקי ב-6 ביוני 1945 בדיעבד, החל מ-10 באפריל 1945.
בית המשפט הפדרלי החוקתי ניסח את העקרונות המנחים הבאים בשנת 1968: "ניתן לשלול תוקף תקנות משפטיות נאציות אם הן סותרות באופן כה ברור עקרונות יסוד של צדק עד שהשופט שירצה ליישם אותן או להכיר בתוצאות המשפטיות שלהן יגיד שזהו אי צדק במקום צדק.
בצו ה-11 לחוק אזרחות הרייך מ-25 בנובמבר 1941 הסתירה לצדק הגיעה לרמה בלתי נסבלת עד כדי כך שיש לראותה בטלה מלכתחילה." אחד מעקרונות המשפט הבסיסיים הוא איסור השרירותיות, המעוגן כיום בחוקת גרמניה.
החל משנת 1935, בית המשפט העליון הפדרלי של שווייץ הבהיר במספר החלטות כי בשווייץ יש לראות בחקיקה הנאצית האנטישמית - במיוחד חוק אזרחות הרייך - כעוולה המפרה עקרונות משפטיים, שמשמעותה היא שאסור ליישמה.
בפועל, השלטונות התעלמו מכך בדרישת ויזה ל"לא-ארים" ב-1938, וראו התקנה בדבר דרכוני יהודים וביטול היתר ההתיישבות ליהודי גרמניה גולים מנובמבר 1941.
חוק 30 הוא חוק בינארי חד-ממדי של אוטומט תאי שהוצג על ידי סטיבן וולפרם בשנת 1983. וולפרם תיאר אותו כ"החוק האהוב עלי בכל הזמנים" ופירט עליו בספרו, "A New Kind of Science".
לפי שיטת הסיווג של וולפרם, חוק 30 הוא חוק ברמה 3, המציג התנהגות כאוטית.
חוק זה מעורר עניין מיוחד, משום שהוא יוצר דוגמאות מורכבות ואקראיות לכאורה על ידי כללים פשוטים ומוגדרים היטב.
לכן, וולפרם מאמין שחוק 30, ואוטומט תאי בכלל, הם המפתח להבנה כיצד חוקים פשוטים יוצרים מבנים והתנהגויות מורכבים בטבע.
לדוגמה, דפוס צבע שמייצג חוק 30 מופיע על קונכייתו של מין של חלזון ימי הנקרא חרוטון הטקסטיל.
בנוסף, חוק 30 שימש כמחולל מספרים אקראיים בתוכנה שיצר וולפרם, Mathematica, והוצע גם לשימוש כצופן זרם בקריפטוגרפיה.
עם זאת, בחינתו של חוק 30 כמייצר מספרים רנדומליים במבחן כי בריבוע הציגה תוצאות ירודות בהשוואה לחוקים אחרים המבוססים על אוטומט תאי.
בכל האוטומטים התאיים היסודיים של וולפרם, אינסוף מערכים חד-ממדיים של תַאֵי אוטומט תאי נלקחים בחשבון, כאשר כל תא נמצא במצב התחלתי כלשהו.
במרווחי זמן בדידים, כל תא משנה ספונטנית את מצבו, בהתבסס על מצבו הנוכחי ומצבם של שני התאים השכנים לו.
עבור חוק 30, מערכת הכללים שקובעת את המצב הבא של האוטומט הם:
הדפוס הבא נוצר ממצב התחלתי שבו תא יחיד במצב "1" (שחור) מוקף בתאים במצב "0" (לבן).
פה, הציר האנכי מייצג זמן (עם הירידה בציר האנכי הזמן עולה) וכל קטע בציר האופקי מייצג את מצבם של כל התאים במערך בנקודת זמן מסוימת במהלך התפתחות הדוגמה.
מספר מוטיבים מופיעים במבנה, כמו הופעות תכופות של משולשים לבנים ורצועת דפוס קבועה בצדו השמאלי של המבנה; עם זאת, למבנה כולו אין דפוס שאפשר להבחין בו.
מספר התאים השחורים בדור נקבע על ידי הרצף:
כפי שניתן לראות בתמונה הנ"ל, חוק 30 מייצר לכאורה אקראיות למרות העדר כל דבר שיכול להחשב במידה סבירה כקלט אקראי.
סטיבן וולפרם הציע להשתמש בטור האמצעי כמחולל פסבדו אקראי; הוא עבר מבחני רנדומליות סטנדרטיים רבים, ווולפרם השתמש בחוק זה בתוכנה Mathematica ליצירת מספרים שלמים אקראיים.
למרות שחוק 30 מייצר אקראיות בדפוסי קלט רבים, יש אינסוף דפוסי קלט שמביאים לדפוסים חוזרים.
דוגמה טריוויאלית לדפוס כזה היא דפוס קלט המורכב מ-"0" בלבד.
דוגמה טריוויאלית פחות, שמצא מתיו קוק, היא קלט המורכב מאינסוף חזרות על הדפוס '00001000111000', עם חזרות אפשריות שמופרדות על ידי שש "1".
דוגמאות נוספות רבות נמצאו על ידי Frans Faase, ראו דפוסים חוזרים בחוק 30.
חוק אולדריץ'-ורילנד (באנגלית Aldrich–Vreeland Act) הוא חוק שחוקק הקונגרס של ארצות הברית ב-1908 בעקבות המשבר הכלכלי של 1907.
החוק ייסד את "הוועדה המוניטרית הלאומית", שנועדה לבדוק כיצד מתנהלים בנקים מרכזיים בעולם, ולנסות ליישם זאת בארצות הברית, אשר בה באותה תקופה לא היה בנק מרכזי.
היוזם המרכזי של החוק, הסנאטור נלסון אולדריץ', עמד בעצמו בראש הוועדה, שבעקבות המלצותיה הוקם ב-1913 הבנק הפדרלי.
בנוסף, החוק אפשר ל"בנקים לאומיים" להנפיק שטרות חוב המגובים לא רק באיגרות חוב ממשלתיות, אלא גם באיגרות חוב של חברות כמו חברות רכבת ותשתיות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 העלה הפיזיקאי אנריקו פרמי פרדוקס הידוע בכינויו פרדוקס פרמי שעיקרו השאלה "אם אכן ישנם חיים תבוניים ביקום, אז היכן הם?".
שאלה זו באה לאחר עשרות שנים של שימוש בדמויות חוצניות בספרות המדע הבדיוני.
בין אם החוצנים קיימים במציאות ובין אם לא, האלמנט של חוצנים נפוץ מאוד במדע בדיוני.
השימוש שעושה המדע הבדיוני בדמויות חוצנים הוא המשך ישיר של דמויות בדיוניות ששימשו בתרבות האנושית מאז שחר ההיסטוריה – יצורים כשדים, אלים ובעלי חיים דמיוניים.
כבר במאה ה-17 תיאר יוהאן קפלר בספרו "סומניום, או: האסטרונומיה של הירח", חוצנים החיים על הירח.
קפלר תיאר אותם כיצורים בעלי עור קשיח, הנחבאים במערות מפני אור השמש.
בסוף המאה ה-19 תיאר הסופר הבריטי הרברט ג'ורג' ולס בספרו מלחמת העולמות פלישה מהחלל של חוצנים שמקורם ממאדים.
עם התרחבותה של ספרות המדע הבדיוני במאה ה-20 נפוץ השימוש בחוצנים, ועמו הרב גוניות של תיאוריהם.
הרעיון של חוצנים חדר גם לקולנוע המדע הבדיוני.
הגיוון הרב של שימוש בדמויות חוצנים מאפשר להצביע על תכונות עיקריות.
ישנם חוצנים המתוארים במדע הבדיוני לפרטי פרטים, עד כדי תיאור של מבנה פנימי ותכונות פיזיולוגיות.
להלן מספר מיונים אפשריים של חוצנים בעקבות ספרות המדע הבדיוני:
רוב החוצנים המתוארים במדע הבדיוני הם אורגניזם.
יחד עם זאת, תוארו חוצנים שאינם אורגניים.
על פי רוב מתוארים החוצנים בצורה המאפשרת שיוכם למיון הטקסונומי.
כך ניתן למצוא חוצנים דמויי יונקים, זוחלים, חרקים, רכיכות, צמחים ועוד.
תיאור נפוץ מאוד הוא של חוצנים דמויי אדם.
חוצנים לא אורגניים הם בדרך כלל תבוניים באופן מלא או חלקי, ובכך נבדלים מחפצים סתמיים.
פרנק הרברט מתאר גזע תבוני "קלבנים", שבפועל הם כוכבים בעלי תבונה.
רוג'ר מקברייד אלן מתאר יצור בעל תבונת מכונה המהווה בשלב הסופי של התפתחותו כדור דייסון.
רוברט צ'ארלס וילסון מתאר תבונה חוצנית בענן של ננו-מחשבים.
סטניסלב לם, בספרו סולריס מתאר אוקיינוס תבוני שאנשים מתקשים לתקשר איתו.
בספרות המדע הבדיוני מוצגים שלשה מבנים אפשריים לתבונה חוצנית:
מינים לא תבוניים: בספרות המדע הבדיוני נעשה שימוש נרחב במיני בעלי חיים, חיידקים או צמחים.
דוגמה מפורסמת היא תולעי החול בסדרת חולית.
מינים תבוניים למחצה: אלו מינים שחלק מהמין תבוני וחלק אחר אינו – למשל מינים בהם יש מספר מגדרים ורק חלק מהם תבוניים, או מינים ששלבי התפתחות מסוימים במחזור החיים תבוניים ושלבים אחרים לא.
מינים תבוניים: ספרות המדע הבדיוני מתארת מינים ברמות שונות של תבונה – מבסיסית ביותר ועד לתבונה העולה משמעותית על זו האנושית כדוגמת הטיילונים בסדרת המדע בדיונית ארץ: הקונפליקט האחרון.
תכונה נוספת בה נבדלים מיני חייזרים תבוניים זה מזה היא יחסם לאנושות.
בספרות המדע הבדיוני המוקדמת היה יחסם של גזעי חייזרים לאנושות על פי רוב עוין, והסיפורים התמקדו בקונפליקט שבין האנושות לבין החוצנים.
כיום ניתן למצוא מגוון רחב של יחסים בין האנושות לגזעי חוצנים - גזעי חוצנים אשר אינם בעלי נטייה כגזע אך לפרטים עצמם עשוי להיות יחס כזה או אחר.
ישנם תיאורים של גזעים שיחסם כגזע משתנה במהלך העלילה - ברוב המקרים מדובר ביחס עוין שמשתנה לטובה.
דוגמה אופיינית למין כזה הם הפורמיקים בסדרת המשחק של אנדר.
חוק אוסטרליה, 1986 הוא שם שניתן לצמד חוקים נפרדים אך קשורים: האחד הוא חוק של הפרלמנט האוסטרלי הפדרלי, והשני הוא חוק של הפרלמנט של בריטניה.
שני חוקים אלו, שהם כמעט זהים, הועברו על ידי שני הפרלמנטים ונכנסו לתוקף יחדיו, בשל חוסר הוודאות בנוגע למי משני הפרלמנטים יש סמכות לחוקק אותו.
החוק ביטל את האפשרויות שנותרו לממלכה המאוחדת לחוקק חוקים הנוגעים לאוסטרליה, להיות מעורבת בפעילותה של ממשלת אוסטרליה ושמערכת בתי המשפט בבריטניה תשמש כערכאת ערעור על החלטות בתי המשפט באוסטרליה.
קהיליית אוסטרליה הוקמה ב-1901 על ידי איחוד של שש מושבות בריטיות, כאשר כל אחת מהן הפכה להיות מדינה.
חוקת אוסטרליה קבעה את מעמדו של הפרלמנט הפדרלי כגוף בעל סמכויות חקיקה במגוון נושאים מסוימים והותירה את שאר הנושאים לסמכויות הפרלמנטים של המדינות.
החוקה עצמה הייתה חלק (והיא עדיין חלק) מהחוק הבריטי.
הפרלמנט הבריטי החזיק את סמכויות החקיקה העליונות בנוגע לאוסטרליה.
סמכויות החקיקה של הפרלמנט הבריטי בנוגע לאוסטרליה בוטלו ברובן עם חקיקתו ב-1931 של חוק וסטמינסטר, שאומץ על ידי אוסטרליה ב-1942, למפרע מ-1939. סעיף 4 לחוק זה קבע ששום חוק עתידי של הממלכה המאוחדת לא ייושם בדומיניונים (שאוסטרליה הייתה אחת מהן), למעט במקרים בהם יצוין בחוק שהדומיניון ביקש ואישר את החוק.
עד אז הייתה אוסטרליה מבחינה חוקית מושבה בריטית בממשל עצמי, אך עם אימוצו של חוק וסטמינסטר היא הפכה להיות כמעט לחלוטין מדינה ריבונית.
אף על פי כן, סעיף 4 לחוק וסטמינסטר היה בתוקף רק בנוגע לחוקי בריטניה שנגעו לחוק הפדרלי האוסטרלי, לא לחוקי בריטניה שהיו חלק מהחוקים של מדינות אוסטרליה.
כך, לפרלמנט הבריטי הייתה עדיין הסמכות החקיקתית במדינות ובטריטוריות.
למרות זאת, בפועל, סמכות זו לא הופעלה מעולם.
לדוגמה, במשאל העם שנערך באוסטרליה המערבית באפריל 1933 בנוגע לשאלת ההיפרדות מהאיחוד, 68% מהמצביעים נתנו את קולם להיפרדות מאוסטרליה והפיכתה של אוסטרליה המערבית לדומיניון נפרד.
ממשלת המדינה שלחה משלחת לבריטניה כדי לבקש שתוצאות המשאל יעוגנו בחוק, אך ממשלת בריטניה סירבה להתערב על רקע העובדה שהיה זה עניין פנימי של ממשלת אוסטרליה.
כתוצאה מהחלטה זו שהתקבלה בלונדון, לא ננקטו שום צעדים מעשיים ליישום תוצאות המשאל לא בקנברה ולא בפרת'.
חוק אוסטרליה שם קץ לכל הסמכויות של הפרלמנט הבריטי לחוקק חוקים הנוגעים לאוסטרליה, מבחינה פדרלית, מדינתית או טריטוריאלית.
לעומת זאת, שום חוק עתידי של המדינות לא יבוטל עקב אי התאמתו לשום חוק בריטי הנוגע לאוסטרליה.
על פי סעיף 3 לחוק וסטמינסטר, למדינות, כמו לממשל הפדרלי, תהיה הסמכות לבטל או לתקן חוק קיים של בריטניה ככל שהוא נוגע למדינה.
חוקי המדינות לא יהיו כפופים יותר להתרה או להשעיה של המלכה, סמכות שבאופן חריג נותרה לגבי החקיקה הפדרלית.
באופן דומה, ביטל חוק אוסטרליה את סמכות הממשלה הבריטית בשליטה במדינות האוסטרליות.
במיוחד מדובר על כך שמכניסת החוק לתוקף, יכול רק ראש ממשלת המדינה לייעץ למלכה על מינויו או העברתו מתפקידו של מושל המדינה.
בכל זאת, המלכה עדיין יכולה להפעיל את כל אחד מסמכויותיה בנוגע למדינה, רק אם היא "נוכחת באופן אישי" במדינה.
בעת איחוד אוסטרליה בשנת 1901, הפך בית המשפט העליון של כל אחת מהמושבות לבית המשפט העליון של המדינה.
כמו כן, הוקם בית המשפט העליון של אוסטרליה, שאחד מתפקידיו היה לשמוע עתירות על החלטות בית המשפט העליון של כל אחת מהמדינות.
טיוטת החוקה שהוגשה לממשלת בריטניה לחקיקה בבריטניה, קבעה שבית המשפט העליון יהיה הערכאה העליונה במערכת המשפט האוסטרלית.
אף על פי כן, הבריטים הגיעו לפשרה.
סעיף 74 לחוקה האוסטרלית קבע שתי אפשריות לערעור על החלטות בית המשפט העליון האוסטרלי לפני הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית.
הייתה אפשרות של הגשת ערעור במקרה שבית המשפט העליון הוציא אישור שהעניין הוא אוסטרלי פנימי, כלומר שהוא נוגע ליחסים שבין הממשלה הפדרלית לבין אחת או יותר מהמדינות או שהוא נוגע ליחסים שבין מדינה אחת או יותר לבין מדינות אחרות.
עתירה למועצה המלכותית יכלה גם להיות מוגשת באישור המועצה עצמה.
לפרלמנט האוסטרלי הייתה סמכות לחוקק חוקים שיגבילו את האפשרות השנייה והוא אכן עשה כן ב-1968 וב-1975, אך החקיקה בתחום זה יכלה רק להגביל את האפשרות לפנייה למועצה המלכותית, לא לבטלה כליל.
ב-1985 קבע בית המשפט העליון פה אחד "שעבר זמנה של.
למרות שהדרך להגשת עתירות למועצה המלכותית על החלטות בית המשפט העליון הייתה חסומה באופן מעשי, לא היה בית המשפט העליון יכול למנוע הגשת עתירות על החלטות של בתי המשפט של המדינות ישירות למועצה המלכותית.
כמו כן החוקה לא הגבילה או הגדירה את הזכות להגביל בחקיקה את הגשתן של עתירות כאלו.
הקושי בהגשתה של כל עתירה למועצה המלכותית בלונדון היה גורם מרתיע: בכל שנה לא הוגשו יותר מעתירות אחדות.
בכל זאת, החל משנות השמונים האפשרות להגשת עתירות נראתה כמהלך מיושן.
בנוסף, ב-1978, השתררה מבוכה בנוגע לערך התקדימי היחסי של ההחלטות של בית המשפט העליון והמועצה המלכותית כאשר בית המשפט קבע שהוא יותר לא יהיה כבול להחלטות המועצה המלכותית.
סעיף 74 לחוקה לא תוקן ואין אפשרות לתקנו באמצעות חקיקה.
אף על פי כן, סעיף 11 לחוק אוסטרליה מרחיק לכת ומבחינה חוקתית הופך את סעיף 74 לאות מתה.
כך, למטרות מעשיות, חוק אוסטרליה ביטל סופית את האפשרויות להגיש עתירות למועצה המלכותית.
התוכנית לעצב מחדש את ההסדרים החוקתיים הפדרליים והמדינתיים הצריכה שכל אחד מהפרלמנטים של המדינות יעביר את החקיקה בעצמו.
הכותרת המלאה של חוקי המדינות הללו היה "החוק המאפשר את ההסדרים החוקתיים המשפיעים על הקהילה ועל המדינות להיות בהתאם למעמד של הקהילה האוסטרלית כאומה ריבונית, עצמאית ופדרלית".
תוכן החוק של כל אחת מהמדינות קבע ש"בקשת והסכמת" המדינה ניתנת הן לגרסה האוסטרלית והן לגרסה הבריטית של חוק אוסטרליה.
המלכה העניקה את ההסכמה המלכותית לחוק הבריטי ב-17 בפברואר 1986 וב-24 בפברואר היא הכריזה שהחוק יכנס לתוקף ב-3 במרץ, בשעה 5:00 (שעון גריניץ').
לאחר מכן, בביקורה של המלכה באוסטרליה, חתמה המלכה בטקס שנערך במעון המושל בקנברה ב-2 במרץ על ההכרזה שהחוק האוסטרלי יכנס לתוקף ב-3 במרץ בשעה 5:00 לפי שעון גריניץ' (16:00 שעון קנברה).
כך, הן על פי חוקי אוסטרליה וחוקי בריטניה, שתי הגרסאות של חוק אוסטרליה נכנסו לתוקף בו זמנית.
את הטקס ניהל ראש ממשלת אוסטרליה, בוב הוק, שלידיו מסרה המלכה את ההעתק החתום של ההכרזה, יחד עם כתב ההסכמה המלכותית המקורי של החוק הבריטי.
ההבדל העיקרי בין שתי הגרסאות של החוק נעוץ בשם המלא של החוק.
בגרסה האוסטרלית מוזכרת אוסטרליה כ"אומה ריבונית, עצמאית ופדרלית", אזכור שנעדר מהגרסה הבריטית.
בעוד שניתן להבין שהחוק הוא סוג של הכרזת עצמאות, ניתן גם להבין שאוסטרליה כבר הייתה עצמאית עוד לפני כינון החוק והשאלה אם העצמאות הושגה, נותרה פתוחה.
לפני כינון החוק לא פורסמה הכרזת עצמאות לאוסטרליה.
בשנת 1999 נתן בית המשפט העליון של אוסטרליה פסק דין בעתירה שהוגשה על ידי אזרח בשם הנרי סו מקווינסלנד כנגד הת'ר היל, שהייתה מועמדת לסנאט האוסטרלי.
התיק שנדון במקרה זה נקרא "סו נגד היל" (Sue v Hill).
הת'ר היל החזיקה באזרחות כפולה, בריטית ואוסטרלית ועל פי סעיף 44i לחוקת אוסטרליה מנועים אזרחי מדינות זרות להיבחר לפרלמנט (כולל לסנאט) גם אם הם מחזיקים באזרחות אוסטרלית.
בהחלטתו קבע בית המשפט שמיום כניסתו לתוקף של חוק אוסטרליה, נחשבת בריטניה ל"מדינה זרה" (foreign power), כמשמעותו לגבי סעיף 44i לחוקה, כך שמועמד לפרלמנט המחזיק באזרחות בריטית מנוע מלהיבחר.
חוק אומנה לילדים, התשע"ו-2016 בא להסדיר את פעילותן של משפחות אומנה.
משפחות אומנה פעלו בישראל גם שנים רבות טרם חקיקתו של חוק זה, על פי נהלים של הרשויות המעורבות בפעילות זו ועל פי התייחסות נקודתית בחוקים שונים.
סעיף 1 לחוק מציג את מטרתו:
חוק זה מטרתו לעגן את זכויותיהם של ילדים באומנה, ואת חובת המדינה להבטיח את טובתם ואת זכויותיהם, בהתאם לאמנה בדבר זכויות הילד, ומתוך הכרה בפגיעותם הייחודית ובזכותם להגנה ולעזרה מיוחדות, ובלי לגרוע מאחריות הוריהם, מחובתם ומזכותם להבטיח את טובת ילדיהם ואת זכויותיהם.
החוק אושר בכנסת ב-23 בפברואר 2016, ונכנס לתוקף כעבור כתשעה חודשים, ב-6 בדצמבר 2016.
החוק מציין כי "זכותו הטבעית של ילד לגדול בבית הוריו, ואם הוצא ממנו – לחזור אליו, אלא במקרים שבהם טובת הילד מחייבת את גידולו מחוץ לבית הוריו", ובהתאם לכך מדגיש החוק כי "בכל פעולה המתבצעת לגבי ילד לפי חוק זה או החלטה המתקבלת בעניינו תהיה טובת הילד שיקול מכריע".
החוק מונה זכויות אחדות של הילד:
לחיות בתנאים ובסביבה שיאפשרו לו, ככל האפשר, התפתחות אישית ואת מימוש יכולותיו והפוטנציאל שלו, לרבות התפתחות גופנית, נפשית, רגשית, שכלית וחברתית.
להיות מוגן מפני כל צורה של ניצול ופגיעה, לרבות פגיעה פיזית, נפשית או מינית, הזנחה והתעללות, ומפני כל צורה של טיפול אכזרי, בלתי אנושי או משפיל, ושל ענישה גופנית, נפשית או משפילה.
לדעת מיהם הוריו, להכיר את הוריו ואת בני משפחתו, ולשמור על קשר אישי עמם.
שייעשה מאמץ מרבי למניעת העברתו ממשפחת אומנה אחת לאחרת או למסגרת השמה חוץ-ביתית אחרת.
בחירת משפחת האומנה שבה יושם תיעשה תוך חתירה לשמירת רציפות ויציבות של קשריו הרגשיים, חינוכו, הרקע האתני, הדתי, התרבותי והלשוני שלו ומאפייניו הייחודיים האחרים.
תישמר זהותו האישית והתרבותית בהשמתו, ובכלל זה שמו, שפתו, דתו ותרבותו.
החוק מסדיר גם אומנת חירום – אומנה לילדים הנתונים בשעת משבר ונדרש להם סידור מגורים חלופי מידי, בהתראה קצרה ולתקופה קצובה, בשל חשש לשלומם.
משרד הרווחה והשירותים החברתיים ממונה על ביצוע חוק זה, ועליו לפעול לאיתור, לגיוס, לבדיקה ולהכשרה של אומנים.
במסגרת המשרד פועל ממונה על רישוי אומנה, שבסמכותו להעניק רישיון אומנה למבקש שהתקבלה בעניינו חוות דעת בדבר הערכת כשירות המעידה על התאמתו לתפקיד, ולאחר שעבר הכנה והכשרה.
על האומן מוטלת אחריות לטפל בילד, להשגיח עליו ולדאוג לצרכיו ולהתפתחותו, בדרך שהורה מסור היה נוהג, ובהתאם לתוכנית הטיפול של הילד.
משרד הרווחה משלם לאומן בעבור הוצאות שיאפשרו לו לספק את צורכי הילד.
תשלום זה פטור ממס הכנסה.
בחירת בית ספר וגן ילדים כפופה, ככל האפשר, לבחירת הורה הילד בהתחשב באורח חייו ודרכו החינוכית.
יציאת הילד מישראל לתקופה העולה על שבועיים מצריכה אישור של מנחה האומנה שמונה לילד.
(1) ההשמה תהיה ככל האפשר בקרב קרובי משפחתו של הילד;
(2) אם מתקיים צורך בהשמה של ילד ושל אחיו, תיבחר ככל האפשר משפחת אומנה שתוכל לקלוט את כל האחים יחדיו, ותמנע את הצורך בהפרדתם;
(3) מקום מגורי משפחת האומנה יהיה ככל האפשר בקרבת הורי הילד או בני משפחה שיש לו עמם קשרים משמעותיים;
(4) במשפחת האומנה יתגוררו בו-זמנית לכל היותר חמישה ילדים באומנה.
השמת ילד תיעשה תוך חתירה, ככל האפשר, להשגת ההסכמה של הוריו בתוך זמן סביר להוצאתו מהבית, להשמתו במשפחת האומנה ולתוכנית הטיפול שהוכנה בעבורו.
אחריותו, חובתו וזכותו של הורה שילדו הושם באומנה לקיים קשר אישי עמו, בכפוף לתוכנית הטיפול שנקבעה לילד ולהחלטת בית המשפט, אך אם נשקפת סכנה לילד או למשפחת האומנה מחשיפת פרטים מזהים, תתאפשר אומנה חסויה, שבה פרטים מזהים הנוגעים למקום המגורים או לעניינים אחרים הקשורים לה חסויים מפני הורי הילד.
בנוסף לאומן ממונה לילד מנחה אומנה, שישמש המלווה האישי של הילד ואיש הקשר הקבוע שלו בתקופת השמתו באומנה, וילווה את משפחת האומנה וידריך אותה.
על משרד הרווחה והשירותים החברתיים להקים מנגנון לבירור תלונות של ילדים המושמים באומנה בכל הנוגע לחיי היום-יום שלהם באומנה.
במסגרת חקיקתו של חוק אומנה לילדים נחקקו גם תיקונים עקיפים ב-17 חוקים, לשם התאמתם לחוק החדש.
משפחות אומנה פעלו בישראל גם שנים רבות טרם חקיקתו של חוק זה, על פי נהלים של הרשויות המעורבות בפעילות זו ועל פי התייחסות נקודתית בחוקים שונים (למשל הזכות לחופשת לידה למי שקיבל לאומנה ילד שגילו אינו עולה על 10 שנים, שנוספה לחוק עבודת נשים בשנת 2011).
בהיעדר חוק המסדיר נושא זה בראייה כוללת נתקלו משפחות אומנה בקשיים שונים, כפי שהדגימה לאה גולן, מנכ"לית עמותת אור שלום המטפלת בילדים ונוער בסיכון:
משפחת אומנה שרצתה לקחת את ילד האומנה להליך פעוט כמו תספורת, הייתה נדרשת להגיש בקשה רשמית ולקבל אישורים מגורמים שונים (משרד הרווחה, האפוטרופוס של הילד, ההורים הביולוגיים).
לעיתים לקח שבועות ואפילו חודשים להשיג אישורים כאלו.
כל זאת, עבור משהו טריוויאלי והכרחי כמו תספורת.
נוהל זה חזר על עצמו גם כאשר היה מדובר בנושאים יותר מהותיים, כמו אישור להשתתף בטיולי בית הספר, לימודי נהיגה ואפילו ביצוע בדיקות דם לילד.
לכל אלו ולאחרים נדרשו שורה של אישורים, שהכבידו ופגעו בחיי היום יום של המשפחות ושל הילדים, ואף הרתיעו משפחות שביקשו לשמש כמשפחות אומנה.
את החוק יזמה חברת הכנסת קארין אלהרר מסיעת "יש עתיד".
ב-1 ביולי 2013 הובאה הצעת החוק לדיון מוקדם בכנסת, וב-3 בדצמבר 2014 הוגשה לקריאה ראשונה.
החוק אושר בכנסת ב-23 בפברואר 2016, ונכנס לתוקף כעבור כתשעה חודשים, ב-6 בדצמבר 2016. עם אישור החוק אמרה ח"כ אלהרר שהיא מקדישה אותו לדפנה מאיר, שגידלה עם בעלה שני ילדי אומנה בנוסף לארבעת ילדיהם, ונרצחה כחודש לפני אישור החוק.
חוצן במבחן הוא סרט אנימציה ממוחשבת קצר, שנוצר באולפני האנימציה של פיקסאר.
הסרט יצא בשנת 2006 בבימויו של גארי ריידסטרום ויוצר על ידי קתרין סרפיאן, שיצרה בהמשך גם את הסרט "אמיצה".
הסרט הוצג לראשונה ב-12 באוקטובר 2006, בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-42 בשיקגו, והוצג בקולנוע ובמדיה הביתית עם הסרט "רטטוי" ב-29 ביוני 2007. הסרט הופץ גם באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 1.
חייזר צעיר בשם סטו, נמצא בתוך חללית ועושה מבחן של חטיפת בן אדם.
הוא צריך לחטוף חקלאי יישן בשם ארני תחת עינו הפקוחה של הבוחן האדיש שלו ששמו מר B.
על ידי שימוש רק בזיכרון שלו, סטו צריך להשתמש בלוח בקרה שעליו אלפי מתגים זהים על מנת לחטוף את החקלאי.
סטו מהסס על איזה מתגים עליו ללחוץ ובמהלך הניסיונות שלו למצוא את המתג הנכון הוא גורם לארני להיתקל בקירות ובתקרה, אך למרות זאת ארני לא מתעורר.
סטו מתעצבן על כך שהוא לא מוצא את המתג הנכון ומתחיל ללחוץ באקראיות על מתגים וגורם לארני לעופף סביב החדר באקראיות כמו כדור פינבול.
בסופו של דבר, לאחר שהסתכל ברשימותיו, סטו מצליח לתמרן את ארני מבעד לחלון ולמעלה לתוך הספינה, אבל הוא סוגר את קרן הגרירה מבלי לסגור את פתח המטען.
וארני צונח לעבר הקרקע, מר B תופס פיקוד ומצליח לתפוס את ארני לפני שהוא מתרסק על הקרקע, ואז הוא דוחף את סטו רחוק ממנו מתחיל לעבוד על מתגים במהירות מדהימה, מר B מחזיר את ארני למיטה שלו ומסדר את הבלאגן שסטו ייצר.
מדוכא מכישלונו, סטו נאבק לעצור את הדמעות.
באנחה, מר B מאפשר לו להטיס את החללית חזרה לחלל.
סטו תופס בשמחה את מוט ההיגוי ומתחיל לתמרן, כעבור רגע הספינה מתרסקת על האדמה, מוחצת את ביתו של ארני.
כאשר החללית מתרוממת, החלק התחתון שלה מכוסה בעפר ופסולת, ושום דבר לא נשאר מהבית מלבד עמוד עפר גבוה במרכז מכתש, שנוצר על ידי פתח המטען הפתוח.
על העמוד הזה ארני עדיין ישן שינה עמוקה במיטתו.
עם סיום הקרדיטים, נשמע קול השעון המעורר של ארני, ואחריו פיהוקו, צרחה וחבטה - מה שמעיד על כך שהוא נפל לתוך המכתש.
ההפקה על הסרט החלה באמצע שנת 2005 והושלמה בקיץ 2006. בהכנת הסרט לא היו שימושים בטכנולוגיות מתקדמות, חוץ משימוש בתוכנה חדשה בשם Jiggle.
תוכנה זו נותנת לאנימטורים ליצור תהודה, או לנענע, חלקים מסוימים של הגוף.
האנימטור יכול לשלוט כמה רחוק תהיה התהודה (לדוגמה רק בתוך איבר), או למנוע תנועה רק מחלקים מסוימים של הגוף.
חוצן במבחן היה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר ב-23 בינואר 2007 בטקס פרסי אוסקר ה-79.
חוק אזור סחר חופשי באילת (פטורים והנחות ממסים), התשמ"ה-1985 הוא חוק המעניק הקלות מס אחדות לתושבים ולעסקים באילת.
החוק אושר בכנסת האחת עשרה ב-31 ביולי 1985, והוא נכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 1985.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את מטרתו:
מטרתו של החוק המוצע היא לנצל את מיקומו הגאוגרפי של אזור אילת על מנת שיהיה מנוף לשגשוג כלכלי של האזור, דבר שיתרום גם למשק המדינה.
ההנחה היא שהקמת אזור סחר חפשי באזור אילת תביא לשיפור בשלושה מישורים עיקריים:
(1) שיפור במישור הסחר הבינלאומי והייצור המקומי בתעשיות קלות, שיושג כתוצאה.
מהפחתת העלויות באמצעות פטור ממסים עקיפים וממס ערך מוסף, פטור ממס מעסיקים, הטבות במס הכנסה לעובד ומתן מענק למעסיק;
(3) קיימת ציפייה שכתוצאה ממתן הטבות במס לעובדים שהם תושבי אזור אילת יעברו עובדים לגור באילת.
החוק אושר בכנסת האחת עשרה ב-31 ביולי 1985, ונקבע בו שהוא ייכנס לתוקף ביום שיקבעו שר האוצר, שר התיירות ושר התעשייה והמסחר, אך לא יאוחר מ-1 בנובמבר 1985. החוק נכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 1985 (לא לפי קביעת השרים אלא בתיקון לחוק).
החוק מעניק הקלות מס אחדות לתושבי אזור אילת (שהגדרתו בחוק: "תחום העיר אילת; ולגבי שירותי תיירות מסוימים, עד קו רוחב 924") ולעסקים באילת הרשומים בה כעוסקים.
מס ערך מוסף (מע"מ): מכירתם של טובין המצויים באזור אילת, בידי עוסק תושב אזור אילת, לצריכה באזור אילת או לשימוש בו, פטורים ממע"מ (פטור זה אינו חל על מוצרים אחדים, כגון רכב פרטי, תכשיט שמחירו מעל 200 דולר ובולי דואר).
פטור זה חל גם על מכירתם של מקרקעין המצויים באזור אילת ועל מתן שירותים באזור אילת בידי תושב אזור אילת.
בינואר 1994 בוטל הפטור על מכירת סיגריות באילת בשל פרופורציות צריכה לא סבירות (עם ביטול הפטור ירד שיעור קניית הסיגריות באילת ב-65%).
מס מעסיקים: מעסיק תושב אילת פטור ממס מעסיקים בשל הכנסת עבודה שהוא משלם בעד עבודה המתבצעת באילת.
מס זה בוטל כליל החל מ-1 בינואר 2008, כך שהקלה זו הפכה מאז לחסרת משמעות.
בנוסח המקורי של החוק ניתן זיכוי זה רק להכנסה שנצמחה או הופקה באזור אילת, ובתיקון לחוק שתוקפו מ-1 בינואר 1994 הורחב הזיכוי גם להכנסה שנצמחה או הופקה על ידי תושב אילת בתחום מועצה אזורית חבל אילות.
הטבה למעסיק להפחתת עלויות: מעסיק תושב אילת המשלם הכנסת עבודה לעובדו בעד עבודה המתבצעת באילת, זכאי להטבה לשם הקטנת עלויות השכר, בשיעור של 20% מהכנסת העבודה האמורה, אך לא יותר מסכום המס שעליו לנכות מהכנסת העבודה של אותו עובד.
פטור ממיסים עקיפים: לא יוטלו מיסים עקיפים על יבוא טובין לאזור אילת לשם מכירתם בו תמורת מטבע חוץ, לתיירים או לתושבי ישראל היוצאים לחוץ לארץ בדרך האוויר או הים.
את החוק משלימות תקנות אזור סחר חופשי באילת (פטורים והנחות ממסים), התשמ"ו-1985.
חוק 34 הוא מם אינטרנט הקובע כי קיימת פורנוגרפיה באינטרנט על כל נושא שניתן להעלות על הדעת.
חוק 34 נוצר כנראה מקומיקס מקוון משנת 2003, שכותרתו (חוק #34 יש פורנו של זה.
ללא יוצא מן הכלל), שצויר על ידי פיטר מורלי-סוטר, ובו תיאר את התדהמה שלו בעת שראה פורנו של קלווין והובס, שנוצר כפרודיה.
גולשי האינטרנט הפכו את חוק 34 למם נפוץ, בשל הריבוי של פורנוגרפיית האינטרנט, במיוחד בקרב ז'אנרים כמו ספרות חובבים, סלאש פיקשן והנטאי.
בשנת 2006, כתבו מספר משתמשים מהפורום האנונימי 4chan רשימה הומוריסטית בשם "Rules of the Internet" (חוקי הרשת), ובה התקבע בין השאר חוק 34. הרשימה התקבעה בויקי "אנציקלופדיה דרמטיקה" (Encyclopedia Dramatica), העוסקת בתרבות ובשערוריות רשת, והופצה במהירות באותם זמנים.
במאי 2007, הוקם מאגר מידע של חוק 34 בכתובת Paheal.net, עם ארכיון תמונות חוק 34 שניתן לערוך בו חיפוש, ואתרים שונים החלו להופיע זמן קצר לאחר מכן.
ב-20 באוגוסט באותה שנה, הקומיקס המקוון xkcd פרסם קומיקס שכותרתו "Rule 34", שכלל תרחישים מיניים היפותטיים, ביניהם תחרויות איות הומוארוטיות.
בשנת 2008, משתמשי 4chan פרסמו מספר רב של פרודיות וקריקטורות בהן מומחש חוק 34. בסלנג המיוחד של מערכת הפורומים 4chan, "פורנו" מכונה rule 34, Pr0nz.
אחד ממילוני התחדישים הלשוניים טוען כי חוק 34 "החל להופיע בפרסומים באינטרנט ב-2008".
בעוד חוק 34 המשיך להתפשט ברחבי האינטרנט, אמצעי התקשורת המסורתיים החלו לדווח עליו.
במאמר של Daily Telegraph משנת 2009, חוק 34 דורג במקום השלישי ברשימת "10 כללי וחוקי האינטרנט המובילים".
בכתבה של CNN משנת 2013 נאמר כי חוק 34 הוא "כנראה חוק האינטרנט המפורסם ביותר" שהפך לחלק מתרבות המיינסטרים.
ב-14 בנובמבר 2018, סטרימר ברשת החברתית טוויץ' חגג את הגעתו לגיל 18 ופרסם סרטון בטוויטר, בו הוא חיפש תמונות של חוק 34. הסרטון הפופולרי והתגובות לו סוקרו על ידי The Daily Dot.
על פי החוקרים אוגי אוגאס וסאי גדאם, "היום, חוק 34 משגשג כמו תורה מקודשת בבלוגים, סרטוני יוטיוב, פידים בטוויטר ורשתות חברתיות.
קורי דוקטורוב מסכם כי "ניתן לחשוב על חוק 34 בתור סוג של האשמת האינטרנט על היותו בור שפכים של פריקים, חנונים ומוזרים, אבל ניתן לראות מבעד לעדשת הקוסמופוליטיות, [ש]מעידה על תחכום מסוים – גישה אנינת טעם לחיים".
החוק המקורי נוסח מחדש ואוזכר רבות מאז שהפך ויראלי ברשת.
להלן כמה שינויים נפוצים בהם מושמטת האמירה "No exceptions" שכתובה בגרסה המקורית של הכלל.
"Rule 34: If you can imagine it, it exists as internet porn" (חוק 34: אם אתה יכול לדמיין את זה, זה קיים בתור פורנו באינטרנט).
החידה של מציאת יוצא מן הכלל של פורנוגרפיה באינטרנט לחוק 34 הובילה להסקת חוק 35. ב-12 באוקטובר 2006, רשימה חדשה של "חוקי האינטרנט", שפורסמה באתר "אנציקלופדיה דרמטיקה", כללה את:
ביטוי אחר של חוקים אלה הוא:
No exceptions" (חוק 34: אם זה קיים, יש פורנו של זה.
לפיכך, "החוקים מראים שאם אתה יכול לחשוב על תרחיש, נושא או סגנון פורנוגרפי – לא משנה כמה אזוטרי או בלתי סביר הוא עשוי להיראות – אז פורנו כזה כבר יהיה מוכן, והוא יהיה זמין באינטרנט.
אם זה לא המקרה, אז זה רק עניין של זמן עד שיהיה פורנו כזה".
חוק אדהולם הוא חוק המתאר את התפתחות שלוש הקטגוריות של הטלקומוניקציה: תקשורת קווית (נייחת), תקשורת נומדית (nomadic; בעברית: תקשורת נוודת, כלומר אלחוטית נייחת) ותקשורת אלחוטית ניידת.
החוק מדבר על קצב השידור של שלוש קטגוריות התקשורת ועל התכנסות שלושת הטרנדים.
לפי חיזויי חוק אדהולם, בשנת 2030 יתכנסו התקשורת הנומדית והתקשורת הניידת לאותם קצבי שידור.
חוק אדהולם הוצע ונקרא על שם פיל אדהולם (Phil Edholm), מחברת נורטל.
הוא צפה מגמה שטכנולוגיות טלקומוניקציה תכפלנה את קצב שידורן כל 18 חודשים, מאז שלהי שנות ה-70 ועד תחילת שנות ה-2000. החוק דומה לחוק מור, שמציג גדילה מעריכית של צפיפות הטרנזיסטורים בשבבים.
הוא גם שם לב שיש התכנסות הדרגתית של טכנולוגיות התקשורת השונות.
לפי התחזית, בשנת 2030 יתכנסו טכנולוגיות התקשורת הנומדית (נייחת) והתקשורת האלחוטית (ניידת).
ג'ינדל צפה ברוחבי פס של רשתות תקשורת עולות מקצב של ביטים לשנייה לטרה ביטים לשנייה, תוך הכפלה כל 18 חודשים, בהתאם לתחזית חוק אדהולם.
ג'ינדל זיהה שלושה גורמים עיקריים שאפשרו את הגדילה המעריכית של רוחב פס תקשורתי:
MOSFET – ה-MOSFET הומצא על ידי המהנדסים מוחמד מ.
אטאללה ודאון קאהנג במעבדות בל בשנת 1959, והוצג לראשונה ב-1960. הוא אבן הבניין הבסיסית של רשתות טלקומוניקציה ומניע את האינטרנט העולמי עם קצבים מהירים והספק חשמלי נמוך.
התפתחויות בטכנולוגיית MOSFET הן גורם חשוב בהתפתחות טכנולוגיות תקשורת ובהתאם לחוק אדהולם.
מערכות לייזר אופטיות – הלייזר הודגם לראשונה בשנת 1960 במעבדת בל על ידי צ'ארלס הארד טואנס וארתור לאורנד שאולוו.
טכנולוגיית לייזר עברה הטמעה במערכות מעגלים משולבים מבוססי MOSFET שהובילה לפיתוח מערכות אור-גליות בסביבות שנת 1980. שהוביל להתפתחות מעריכית של רוחב הפס בתחילת שנות ה-80.
תורת האינפורמציה – בשנת 1948 הגה קלוד שאנון במעבדות בל את תורת האינפורמציה.
היא סיפקה בסיס להבנת משמעויות יחס אות לרעש, רוחב פס ושידור ללא שגיאות בנוכחות רעש בטכנולוגיות טלקומוניקציה.
במדעי המחשב, חוצץ מעגלי, תור מעגלי, חוצץ מחזורי או חוצץ טבעתי () הוא מבנה נתונים המשתמש בחוצץ יחיד בגודל קבוע הפועל כאילו קצותיו מחוברים זה לזה.
מבנה זה מתאים במיוחד לטיפול בזרמי נתונים רציפים.
גרסאות מוקדמות של חוצצים מעגליים יושמו אף ישירות בחומרה.
חוצץ מעגלי מתחיל במצב ריק והקיבולת שלו קבועה.
בתרשים להלן מוצג חוצץ המסוגל להכיל 7 איברים:
נניח שהערך 1 נכתב למרכז החוצץ המעגלי (מיקום ההתחלה המדויק אינו חשוב בחוצץ מעגלי):
לאחר מכן נניח ששני איברים נוספים מתווספים לחוצץ המעגלי – 2 ו-3 – אשר ממוקמים אחרי 1:
אם מוסרים שני איברים, שני הערכים הוותיקים ביותר בחוצץ המעגלי ימחקו.
חוצצים מעגליים פועלים לפי עיקרון FIFO (נכנס ראשון, יוצא ראשון).
בדוגמה זו, הערכים 1 ו-2 נכנסו ראשונים לחוצץ, ולכן הם יוסרו ראשונים, וכך יישאר הערך 3 בחוצץ.
אם לחוצץ יש 7 איברים, אז הוא מלא לחלוטין:
מאפיין מרכזי של חוצץ מעגלי הוא שכאשר הוא מתמלא ומתבצעת כתיבה נוספת, הנתונים הוותיקים ביותר נדרסים.
בדוגמה הנוכחית מתווספים שני איברים נוספים – A ו־B – אשר מחליפים את הערכים 3 ו־4:
לחלופין, השגרות המנהלות את החוצץ יכולות למנוע דריסה של נתונים, ובמקום זאת להחזיר שגיאה או לזרוק חריגה.
ההחלטה אם נתונים יידרסו או לא תלויה בסמנטיקה של שגרות ניהול החוצץ או ביישום המשתמש בחוצץ המעגלי.
לבסוף, אם בשלב זה מוסרים שני איברים, לא A ו-B הם שיוסרו, אלא 5 ו-6, משום שהם כעת האיברים הוותיקים ביותר.
היתרון המרכזי של חוצץ מעגלי הוא שאין צורך להזיז או לסדר מחדש את האיברים שבו כאשר אחד מהם נצרך.
לעומת זאת, בחוצץ שאינו מעגלי יש להזיז את כל האיברים הנותרים לאחר הסרת איבר.
לכן, חוצץ מעגלי מתאים במיוחד למימוש FIFO (נכנס ראשון, יוצא ראשון), בעוד שחוצץ רגיל שאינו מעגלי מתאים יותר להתנהגות LIFO (נכנס אחרון, יוצא ראשון).
שימוש בחוצץ מעגלי (Circular buffering) הוא אסטרטגיית מימוש יעילה לתור בעל גודל מרבי קבוע.
כאשר לתור יש קיבולת מוגדרת מראש, חוצץ מעגלי הוא פתרון אידיאלי, משום שכל פעולות התור מתבצעות בזמן קבוע.
עם זאת, הרחבת חוצץ מעגלי דורשת הקצאה מחדש של זיכרון והזזת נתונים, פעולה יקרה יחסית.
עבור תורים שצריכים לגדול באופן דינמי ללא מגבלה קבועה, ייתכן שמימוש באמצעות רשימה מקושרת יהיה עדיף.
במצבים מסוימים, דריסה של נתונים בחוצץ מעגלי היא תכונה רצויה, למשל ביישומי מולטימדיה.
כאשר החוצץ משמש כחוצץ חסום בבעיית היצרן–צרכן, ייתכן שעדיף שהיצרן (כגון מחולל שמע) ידרוס נתונים ישנים אם הצרכן (כגון כרטיס הקול) אינו מצליח לעמוד בקצב באופן זמני.
בנוסף, משפחת אלגוריתמי הדחיסה הלא־מאבדת מידע LZ77 פועלת בהנחה שמחרוזות שנראו לאחרונה בזרם הנתונים צפויות להופיע שוב בקרוב.
לכן, מימושים של אלגוריתמים אלה שומרים את הנתונים העדכניים ביותר בתוך חוצץ מעגלי.
מבנה ותפקוד של חוצץ מעגלי
ניתן לממש חוצץ מעגלי באמצעות מצביע וארבעה משתנים שלמים (integers):
תמונה זו מציגה חוצץ מלא חלקית שאורכו הוא 7:
תמונה זו מציגה חוצץ מעגלי מלא, שבו ארבעה איברים (מספרים 1 עד 4) נדרסו:
בהתחלה, האינדקסים start ו-end מוגדרים ל-0. פעולת כתיבה בחוצץ המעגלי שומרת איבר במיקום האינדקס end, ולאחר מכן מגדילה את end למיקום הבא בחוצץ.
פעולת קריאה מחזירה איבר ממיקום האינדקס start ולאחר מכן מגדילה את start למיקום הבא.
שימוש רק באינדקסים start ו-end אינו מספיק כדי להבחין בין מצב של חוצץ מלא לבין חוצץ ריק תוך שימוש בכל איברי החוצץ.
פתרון אחד הוא להגביל את הגודל המרבי של החוצץ לשימוש של Length - 1 בלבד.
במקרה כזה, החוצץ נחשב ריק כאשר start שווה ל-end, ומלא כאשר מספר האיברים בשימוש מגיע ל־Length - 1. פתרון נוסף הוא להשתמש במשתנה שלם נוסף count, שמוגדל בעת כתיבה ומוקטן בעת קריאה.
בדיקה האם החוצץ ריק מתבצעת על ידי בדיקה האם count == 0, ובדיקה האם החוצץ מלא מתבצעת על ידי בדיקה האם count == Length.
קטע הקוד הבא בשפת C מציג מימוש יחד עם בדיקה מינימלית.
הפונקציה מוסיפה איבר לחוצץ, והפונקציה מחזירה איבר מהחוצץ.
שתי הפונקציות מטפלות נכון בקיבולת החוצץ:
ניתן לבצע אופטימיזציה למימוש חוצץ מעגלי על ידי מיפוי הזיכרון הבסיסי של החוצץ לשני אזורים רציפים בזיכרון הווירטואלי (אורך החוצץ חייב להיות כפולה של גודל הדף במערכת).
גישה כזו מאפשרת קריאה וכתיבה בחוצץ ביעילות רבה יותר באמצעות גישה ישירה לזיכרון.
כל גישה החורגת מסוף האזור הראשון בזיכרון הווירטואלי תמשיך אוטומטית מכתובת ההתחלה של החוצץ בזיכרון.
כאשר הזזת הקריאה נכנסת לאזור השני בזיכרון הווירטואלי, גם הזזות הקריאה וגם הכתיבה מוקטנות באורך של הזיכרון הבסיסי של החוצץ.
חוק אפודיקטי (מיוונית: αποδεικτικος, אַפּוֹדֵיקְטִיקוֹס, "מוחלט") הוא חוק שאין עליו עוררין.
החוק נקרא כך, כיוון שהוא מנוסח בצורה אבסולוטית, לדוגמה בלשון "עשה" או "אל תעשה".
באופן זה, לדוגמה, מנוסחים עשרת הדיברות שמצויים בספר שמות, וכן רבים מחוקי התורה.
ראשון חוקרי המקרא שהבחין בין שתי צורות היסוד העיקריות של חוקי התורה (קאזואיסטי ואפודיקטי) היה אלברכט אלט, אחד מממשיכי דרכו הבולטים של הרמן גונקל.
השימוש בחוק אפודיקטי מעיד על הקשר בין המחוקק לבין הכפופים לחוק: בעשרת הדיברות האל מבטא את מהות הקשר בינו לבין עם ישראל.
מהות הקשר המועברת לעם בזמן קבלת הדיברות מנומקת בנימוק במבנה זה: "אני יצרתי אתכם, לא יהיה לכם אלוהים אחרים על פני כי אני הוצאתי אתכם ממצרים...".
במתן התורה האל מצווה על עם ישראל או על אומות העולם, בין השאר, גם ציוויים ללא כל התניה או סיבה נתפסת על הדעת.
שלא כמו המצוות "לא תגנוב" ו"לא תרצח", מצוות כגון לא תעשה לך פסל או תמונה הן בעצם מצוות ללא התניה.
חוק אמפר הוא חוק פיזיקלי מתחום האלקטרומגנטיות, אחד ממשוואות מקסוול, שנתגלה על ידי אנדרה מרי אמפר (André-Marie Ampère), פיזיקאי צרפתי צעיר בתחילת המאה ה-19. על פי חוק אמפר, מקורות השדות המגנטיים הם זרמים חשמליים.
מבחינה זו הוא מקביל לחוק גאוס, הקושר את עוצמתו של שדה חשמלי לעוצמת המטען שיוצר אותו.
החוק הוכלל כעבור כמה עשרות שנים עבור זרמים חשמליים משתנים, על ידי הפיזיקאי הסקוטי ג'יימס קלרק מקסוול.
מקסוול הכליל את הנוסח המוקדם של אמפר שזרם חשמלי הוא מקור לשדה מגנטי, לאמירה כללית יותר לפיה מקור של שדה מגנטי הוא שדה חשמלי המשתנה בזמן.
חוק אמפר מהווה הכללה כלשהי לחוק ביו-סבר כשם שחוק גאוס מהווה הכללה כלשהי לחוק קולון.
חוק אמפר המקורי קובע כי קיים יחס ישר בין הזרם החשמלי העובר דרך עקומה סגורה לבין השדה המגנטי המשיק לעקומה הנוצר כתוצאה מהזרם הזה: : .
בהצגה אינטגרלית, ניתן לנסח את החוק כך: האינטגרל המסלולי של השדה המגנטי לאורך מסלול סגור שווה לזרם (סך השטף של צפיפות הזרם) העובר דרך כל משטח הנשען על מסלול זה.
כאשר הוא קבוע פרמאביליות הריק.
על ידי שימוש במשפט סטוקס מקבלים את הצורה הדיפרנציאלית:
דוגמה – שדה מגנטי סביב תיל אינסופי