tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היכן אני נמצאת; דולי סיטי; סיפורים בלתי רצוניים; סביבה עוינת מאת אורלי קסטל-בלום
געגועי לקיסינג'ר מאת אתגר קרת
גוף שני מאת עופר שלח
דיבור עקיף מאת עופרה עופר
כמו כן ערך פסח את ספרי השירה הבאים:
עוברים את הנהר מאת משה דור
עבודות על נייר מאת אשר רייך
גן המוח מאת נורית זרחי
בהוצאה זו יזם פסח הוצאה מחודשת ומתוקנת של ימי צקלג מאת ס.
יזהר, ובעקבות כך חזר יזהר לפרסם סיפורת, מקץ למעלה משלושים שנות שתיקה ספרותית, והוציא לאור את הספר "מקדמות".
באמצע שנות התשעים עבר פסח להוצאת כתר, ושימש שם עורך מקור ותרגום תחת העורך הראשי דאז, יון פדר.
ב"כתר" יסד פסח את הסדרה "כותרים", ובה ערך והוציא את ספרי המקור הבאים:
אבן תחת אבן מאת בתיה גור
סוזנה הבוכיה מאת אלונה קמחי
אשתו המנודה מאת אידה צורית
מוזה; הבוקר הרגתי איש; שאהבה נפשי מאת גיל הראבן
המינה ליזה מאת אורלי קסטל-בלום
לא באנו ליהנות; הקייטנה של קנלר מאת אתגר קרת
חיי אהבה מאת צרויה שלו
לבי אומר כי זכרוני בוגד בי מאת שהם סמיט
מה שלומך דולורס מאת יואל הופמן
עד גיל 21 תגיע לירח מאת גפי אמיר
רומן למשרתות מאת אילנה ברנשטיין
שפת גוף מאת שי טובלי
צבוטותי; סרט לבן על כיפה אדומה מאת לימור נחמיאס
מלאך בשר ודם מאת כליל זיסאפל
אושר פתאומי מאת איריס לעאל
חול בעיניים; אצל באבו מאת שולמית לפיד
בשכבי ובקומי אישה מאת מירה מגן
השוק, הבית, הלב מאת רות קלדרון
אהובתו של מטפס ההרים; אודיסיאה מאת אלכס אפשטיין
כמו כן ערך סדרה בשם "קצרים" של ספרונים המחזיקים סיפור אחד כל אחד, ובה ערך כעשרים ספרונים.
בסדרת כותרים יצאו גם התרגומים הבאים, בעריכתו של פסח:
אודיסיאה מאת הומרוס בתרגום אהוביה כהנא
המלומד והזונה, מבחר סיפורים סיניים שבחר ותרגם דן דאור
הספר השחור מאת אורהאן פאמוק בתרגום שלמה אביו
יער נורווגי מאת הרוקי מורקמי בתרגום דורון ב' כהן (נערך בשיתוף פביאנה חפץ)
סילאס מרנר מאת ג'ורג' אליוט בתרגום אהרן אמיר
יוגים, מלכים ונשים שמימיות, מבחר אגדות מסנסקריט, בתרגום אופירה גמליאל
בין השנים 2001 ו-2003 שימש פסח עורך ראשי בהוצאת בבל.
שם ערך והוציא את הספרים הבאים, בסדרה "דרום":
אדם מחרבן משמעות מאת שמוליק ורסנו
הכובש והכלב מאת יקי מנשנפרוינד
זיעה מתוקה מאת רועי רוזן
מתכוני חלומות מאת אלכס אפשטיין
צדוק בנפתולי התשוקה מאת דרור פויר
אבנר ברנר מאת דרור בורשטיין
תמשיך לרקוד מאת נדב לפיד
ימים רבים: אוטוביוגרפיה מאת שולמית הראבן
כמו כן ערך את הסדרה "בבל (כיס) -- תרמיל" בשיתוף הוצאת משרד הביטחון, ובה ספרוני סיפורת מתורגמת מאת הרמן מלוויל, רוברט לואיס סטיבנסון, שטפן צווייג, מיגל דה סרוונטס, הנרי ג'יימס, ועוד.
משנת 2004, עורך פסח, שעובד עתה כעצמאי, את הסדרה "קראתי" עבור הוצאת ידיעות ספרים.
במסגרת זו ערך והוציא את הספרים הבאים:
מאהבה של ליידי צ'טרלי מאת ד"ה לורנס בתרגום אופירה רהט
ג'יין אייר מאת שרלוט ברונטה בתרגום שרון פרמינגר
רוקסאנה מאת דניאל דפו בתרגום גרשון גירון
בל אמי מאת גי דה מופאסאן בתרגום דורית דליות רובינוביץ
מובי דיק מאת הרמן מלוויל בתרגום גרשון גירון
אנקת גבהים מאת אמילי ברונטה בתרגום גרשון גירון
חייו השניים של אברם פוץ מאת פולק רינגלהיים בתרגום דורית דליות רובינוביץ
תרנגול ללא רחמים מאת כריסטוס חומנידיס בתרגום דספינה שרמייסטר וחיים פסח
כל הכבוד, נוח מאת נועם זיו
שפת קיר מאת עליזה אולמרט וגיל הראבן
ניטשה העברי מאת יעקב גולומב
לחווה לא הייתה אמא, וגם אתה יכול מאת אלה מושקוביץ-וייס
ואיש לא ידעה מאת חנה גרפי
שיר ערש לילדה מאת אבישג רבינר
בהוצאות אחרות, ערך פסח את הספרים הבאים:
גברת דאלוויי; אורלנדו מאת וירג'יניה וולף, בתרגום שרון פרמינגר, בהוצאת פן
הגלים מאת וירג'יניה וולף, בתרגום ליה נירגד, בהוצאת פן
כתוב בים מאת אלה מושקוביץ-וייס, בהוצאת חרגול ועם עובד
כאילו יום אהבה אחרון מאת דניאל כהן-שגיא בהוצאת אבן חושן
פעם אחת היא נגעה בי מאת נטע פלג בהוצאת מטר
האביר, השד והבתולה, מאת חיים פסח ועלי יסיף (הספר זכה בפרס שר החינוך)
הסיפור החדש: מבחר הסיפור העברי 1985-1995, בחר חיים פסח
בת שנות אלפיים: אנתולוגיה של סיפורי מהגרים חדשים, בחר חיים פסח
שירי תל אביב, מבחר זוטא ב', בחרו חיים פסח וחיים נגיד
במקביל לפעילותו כעורך בהוצאת זמורה ביתן, שימש פסח עורך-שותף (עם אשר רייך) של כתב העת "מאזנים", מייסודה של אגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל.
אחד החידושים שהנהיגו השניים בכתב העת הוותיק הוא המדור "השוואת תרגומים".
בשנות השמונים כתב פסח טור קבוע במוסף הספרותי של ידיעות אחרונות, וכן יזם ופרסם תרגומי שירה שהותקנו על ידי מתרגמים שונים במיוחד עבור המוסף.
בסוף שנות התשעים שימש פסח מרצה ללשון במכללת עלמא בתל אביב.
במהלך השנים שימש פסח שופט במספר ועדות פרסים: ועדת פרס ראש הממשלה, פרס אקו"ם, ופרס ולנברג.
בשנת 2014 זכה פסח בפרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש לוי אשכול.
הרב חיים פינחס שיינברג (כ"ז באלול ה'תר"ע, 1 באוקטובר 1910 – כ"ז באדר ה'תשע"ב, 20 במרץ 2012) היה ראש ישיבת תורה אור, פוסק הלכה, רבה של קריית מטרסדורף בירושלים וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בסוף ימיו נודע בכינוי "זקן ראשי הישיבות".
נולד באוסטרוב שבפולין, בנם השני של יעקב יצחק ויוספה (לבית טמבק).
טרם לידתו היגר אביו לארצות הברית.
בשנת ה'תרע"ט, כשהיה בן תשע, הצטרפו אליו האישה והילדים.
הם התגוררו בלואר איסט סייד.
למד בישיבת רבנו יעקב יוסף עד גיל 14. בשנת ה'תרפ"ד עבר ללמוד אצל הרב משה סולובייצ'יק בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
משם עבר לבית מדרש לרבנים בראשותו של הרב יהודה לבנברג שבניו הייבן שבקונטיקט, מוסד תורני ללא לימודי חול.
בגיל שש עשרה וחצי סיים ללמוד את כל הש"ס.
בגיל 17 חזר ללמוד בישיבת רבנו יצחק אלחנן, אצל הרב משה סולובייצ'יק והרב שלמה פוליצ'ק.
קיבל סמיכה לרבנות מהרב ברוך בר ליבוביץ, הרב משה סולובייצ'יק, הרב ד"ר דב (ברנרד) רבל ועוד.
בט"ו באדר א' ה'תרפ"ט (1929) נישא לבאשע, בהיותה בת 17, על פי הצעת אביה, הרב יעקב יוסף הרמן; מסדר החופה וקידושין היה הרב ברוך בר ליבוביץ.
בעידוד חותנו, עברו בני הזוג להתגורר בעיירה מיר שבפולין (כיום בלארוס), על מנת ללמוד בישיבת מיר.
לאחר קרוב לחמש שנים, בשנת ה'תרצ"ה חזרה המשפחה לניו יורק, כדי לא לאבד את אזרחותם האמריקאית.
לאחר חזרתו למד בישיבת היכל רבינו חיים הלוי בבוסטון אצל הרב יוסף דוב סולובייצ'יק ולאחר מכן שימש משגיח רוחני בישיבת חפץ חיים שברובע קווינס.
בתפקיד זה הוא שימש במשך 25 שנה.
בשנת ה'תשכ"א, הקים (בעזרתם של אחיו הרב שמואל וחתנו הרב חיים דוב אלטוסקי) בשכונת בנסונהרסט שבברוקלין את ישיבת "תורה אור" והחל לעמוד בראשה.
במקביל שימש כרב של קהילת "בקש שלום אנשי אוסטרובא".
באייר ה'תשכ"ה (1965) עלה לישראל והעביר לשם את ישיבתו.
תחילה שכנה הישיבה בבניין בית היתומים דיסקין בירושלים.
בשנת ה'תשל"א היא עברה לבניין הנוכחי בקריית מטרסדורף.
נהג להיות עטור בתפילין במשך כל היום ולבש מעל 50 ציציות.
בשבת לא דיבר דברי חול.
לא אכל אלא בסעודת מצווה.
עסק רבות במשנתו של הרב אריה לייב הלר וכתב חיבורים על כל ספריו, "קצות החושן", "אבני מלואים" ו"שב שמעתתא".
בשנותיו האחרונות כונה "זקן ראשי הישיבות".
נפטר ביום רביעי, כ"ז באדר ה'תשע"ב, 21 במרץ 2012, בן 101. הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בירושלים.
מסע ההלוויה נע מישיבת תורה אור שבראשה עמד, אל הר הזיתים והשתתפו בו על פי הערכת המשטרה כ-100,000 אנשים.
במהלך ההלוויה מונה בנו יחידו למלא את מקומו בראשות ישיבת תורה אור.
היה נשוי לבאשע (ה'תרע"ג - ג' בחשוון ה'תש"ע), במשך כשמונים שנה.
אחות אשתו הייתה הסופרת רוחמה שיין.
לרב שיינברג בן יחיד - הרב שמחה שיינברג, שהתמנה תחתיו לראשות הישיבה; וארבע בנות - חנה, זלדה, פרומה רחל ורבקה.
בתו זלדה הייתה נשואה לרב ניסן אלפרט שכיהן כר"מ במתיבתא תפארת ירושלים וכראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן (נפטרה ב-2021).
בתו פרומה רחל אשתו של הרב חיים דב אלטוסקי, מחבר סדרת ספרי "חידושי בתרא" על מסכתות התלמוד, שכיהן כראש ישיבת תורה אור לבני חו"ל.
נכדו הוא הרב מרדכי אלטוסקי, אשר הוציא לאור בצעירותו את ספרו של סבו "משמרת חיים".
נכדו הוא הרב יעקב שיינברג מראשי ישיבת תושיה תפרח וחתנו של הרב אליעזר דינר.
חתנו הרב חיים דוב אלטוסקי, ראש הישיבה לבני חו"ל
בנו הרב שמחה שיינברג, ראש הישיבה הנוכחי
הרב יוסף שטרן, היה מגיד שיעור בישיבת תורה אור
הרב נח אורלוויק מנהל רוחני בישיבת תורה אור
הרב ישראל גואלמן, רב ברמות ור"מ בישיבת תורה אור
הרב משה לואיס, ראש ישיבת "שערי חיים"
הרב מרדכי לוין, ראש כולל "תורת חיים"
הרב אליהו פרנקל, מגיד שיעור בישיבת תורה אור
הרב אלחנן פרץ, רב קהילה ברמת בית שמש ומחבר ספרים
הרב צבי שרלין, רב בשכונת רמת אשכול ומגיד שיעור בישיבת תורה אור
הרב יעקב העבר, רב קהילה ברמת בית שמש, מו"ל ספרי קודש ומחבר ספרים
טבעת החושן, על שולחן ערוך חושן משפט, כולל הערות על הספרים קצות החושן ונתיבות המשפט, ה' כרכים, ה'תשי"א-ה'תשל"ב
אגרא דשמעתתא (ה' כרכים) - על הספר שב שמעתתא
מילואי אבן (ה' כרכים) - על הספר אבני מילואים
משמרת חיים, שאלות לעיון שמטרתן הרגלת התלמידים בחשיבה למדנית-ישיבתית, ואשר נאמרו לפני תלמידים בזמן משמר ומכאן שמו.
בסופו של הספר ישנן הצעות לפתרונות.
הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בתשע"ו, בתוספת תירוצים והערות מהרב ברוך מרדכי אזרחי.
שיעורי רבי חיים פינחס - חידושים על שבע מסכתות בש"ס
אמרי חיים - על ענייני סדר קדשים והלכות נדה
נתיבות חיים - שיחות מוסר
חיים פֶּרֶלְמן (Chaïm Perelman; 20 במאי 1912, ורשה – 22 בינואר 1984, בריסל) היה משפטן, פילוסוף של המוסר ושל המשפט, בלגי ממוצא יהודי-פולני, הנחשב לאחד מהתאורטיקנים החשובים ביותר של רטוריקה וארגומנטציה במאה ה-20. חיבורו המרכזי: "מסה על הארגומנטציה – הרטוריקה החדשה" (Traité de l'argumentation – la nouvelle rhétorique; 1958).
פרלמן נמנה בסוף קיץ 1942, בין מייסדיו של הוועד להגנת היהודים בבלגיה בבריסל וניהל את מחלקת הסיוע למבוגרים בארגון.
במקביל התבקש להישאר בתפקידו ב"איגוד היהודים בבלגיה" (Association des Juifs en Belgique) במטרה לדלות מידע ולעשות שימוש במשאבים של האי"ב לטובת הארגון המחתרתי.
חיים פרלמן נולד בעיר ורשה (בעת הולדתו עוד בתחום המושב של האימפריה הרוסית, וכעבור שנים ספורות בירת המדינה הפולנית החדשה) בשנת 1912. בשנת 1925 היגר עם משפחתו לאנטוורפן שבבלגיה.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטה החופשית של בריסל, שבה עתיד היה להישאר לאורך הקריירה שלו.
בשנת 1934 קיבל תואר דוקטור למשפטים, ובהמשך, לאחר שהשלים דיסרטציה על הפילוסוף והמתמטיקאי גוטלוב פרגה, קיבל תואר דוקטור נוסף ב-1938. באותה שנה מוּנה למרצה במחלקה לפילוסופיה וספרות.
בסוף אותה שנה הוא היה לפרופסור מן המניין הצעיר ביותר בתולדות אוניברסיטה זו.
פרלמן החל את מחקרו במשפטים ובפילוסופיה במסגרת הפוזיטיביזם הלוגי.
בשנת 1944 הוא השלים מחקר אמפיריציסטי שעסק בצדק, שהמסקנה שעלתה ממנו הייתה שמאחר שיישומיו של המשפט מערבים תמיד שיפוטים ערכיים – והואיל וערכים אינם כפופים למסגרת לוגית, אובייקטיבית – הרי שיסודות הצדק אינם אלא שרירותיים.
פרלמן ראה במסקנה שעלתה ממחקרו טענה שלא ניתן להחזיק בה, שכן שיפוטים ערכיים מהווים חלק אינטגרלי מכל חשיבה מעשית וקבלת החלטות, ולטעון ששיפוטים אלה נעדרים כל בסיס לוגי פירושו לדחות את היסודות הרציונליים של הפילוסופיה, המשפט, הפוליטיקה והאתיקה.
כתוצאה ממחקרו, נטש פרלמן את הפוזיטיביזם לטובת שיטות פילוסופיות העשויות לספק רציונל לשיפוטים ערכיים.
ב-1948 הוא פגש בלוסי אולברכטס-טיטקה (Lucie Olbrechts-Tyteca), שלמדה אף היא באוניברסיטה החופשית של בריסל, והחל לעבוד בשיתוף עמה על פרויקט שעתיד היה לכונן את הרטוריקה של העולם העתיק כבסיס עבור לוגיקה של שיפוטים ערכיים.
ב-1958 פרסמו פרלמן ואולברכטס-טיטקה את מחקרם על מערכת השקילה הבלתי-פורמלית (informal reasoning) בספר Traité de l'argumentation: la nouvelle rhétorique ("מסה על הארגומנטציה – הרטוריקה החדשה").
העבודה, שנערכה תוך התבוננות מוקפדת וסינתזה ברוח פרגה, ניתחה מנעד רחב של טיעונים ממשיים מתחומי הפילוסופיה, המשפט, הפוליטיקה, האתיקה והעיתונאות.
הניתוח הוליד תאוריה של ארגומנטציה אשר הושתתה על מתן מקום לערכים ולקהל, ואשר התוותה נקודות פתיחה וטכניקות כלליות לטענת טיעונים.
ב-1962 הוזמן פרלמן על ידי הנרי ג'ונסטון הבן ורוברט אוליבר לבוא לשמש פרופסור מחקר אורח באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (Penn State).
שיתוף הפעולה בין ג'ונסטון לפרלמן, שהחל עוד בטרם פרסום "הרטוריקה החדשה", נשא פירות; ג'ונסטון ייסד את כתב העת רב-ההשפעה Philosophy and Rhetoric, ופרלמן ביסס את מעמדו בארצות הברית כאחד המובילים שבתאורטיקנים של הארגומנטציה.
במרוצת שני העשורים הבאים המשיך פרלמן לפרסם עבודות הקשורות או הנגזרות מן "הרטוריקה החדשה".
בנוסף, הוא הרים תרומות משמעותיות למדעי המשפט, בכהונתו כמנהל המרכז הלאומי לחקר בלוגיקה באוניברסיטה החופשית של בריסל ובפרסומיו הנמשכים בפילוסופיה של המשפט ובארגומנטציה.
בשנת 1962 זכה פרלמן בפרס פרנקי (Francqui) היוקרתי, המוענק למדען או הוגה בלגי צעיר (עד 50) כהכרה בהישגיו.
בדצמבר 1983 העניק הפרלמנט הבלגי לפרלמן, כהוקרה על הישגיו האקדמיים והאזרחיים, תואר ברון.
על הצדק: מסות על המוסר ועל המשפט (תרגם מצרפתית: יוסף אור), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"א.
הלוגיקה המשפטית (תרגמה מצרפתית: אורה גרינגרד), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג.
ממלכת הרטוריקה: רטוריקה והעלאת טיעונים (תרגם מצרפתית: יוסף אור), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ד.
הרב חיים שמעון פינטו הוא רב הערים אשדוד וקריית מלאכי, ונשיא מוסדות "שובה ישראל" שהקים בנו, הרב יאשיהו יוסף פינטו.
נולד לרב משה אהרן פינטו ואחיו של רבי דוד פינטו.
הוא נצר לשושלת רבנים מקובלים ממרוקו.
נשוי לזהרי, בתו של רבי מאיר אבוחצירא, בנו של הבאבא סאלי.
בשנות השבעים התמנה לתפקיד רבה של קריית מלאכי, במקום הרב יוסף עזרן שהתמנה להיות רבה של ראשון לציון.
עם זאת הוא המשיך לגור גם בעיר אשדוד.
לאחר מינויו הוא עורר סערה ואת זעמה של העדה החרדית כשהודיע שהעלה לקבורה בקריית מלאכי ארבעה קברי צדיקים מסוריה וממרוקו, ורמז ששניים מהם הם הרב חיים ויטאל והרב חיים פינטו (הראשון).
הוא עורך מדי שנה הילולה גדולה לכבוד רבי חיים ויטאל בסמוך לאחד הקברים.
בשנות התשעים ייסד בנו, הרב יאשיהו פינטו, את מוסדות "שובה ישראל" באשדוד.
לאחר פטירת הרב גרשנטקורן, רבה האשכנזי של קריית מלאכי, בשנת 2000, גברה מעורבותו בענייני הדת במקום, והוא החל לעבוד בתחום הכשרות כשהוא מפקח באמצעות חתנו הרב שמואל אוחנה על הכשרות של העיר ומוציא עיתון בנושא כשרות.
בשנת 2010 נבחר ברוב של 46 מתוך 48 לשמש כרבה של העיר אשדוד.
באישור מועצת הרבנות הראשית הוא ממשיך לשרת גם כרב של קריית מלאכי, עד שיימצא לו מחליף.
בשנת 2010 הקים בקריית מלאכי בית דין, והוא עומד בראשו יחד עם הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי, רב שכונת חב"ד בעיר.
הרב חיים צבי אהרנרייך (עהרנרייך; ה'תרל"ה, 1875 - י"ח בכסלו ה'תרצ"ז, 1937) היה רב הונגרי, ראש ישיבה ומחבר תורני, רבה של מאד וראש הישיבה בעיירה.
נולד בסובראנץ (סוברנצה ) במחוז אונג שבממלכת הונגריה (כיום סלובקיה) לרב יעקב ולהינדל רייזל אהרנרייך בתו של הרב אברהם יהודה שוורץ, מחבר הספר "קול אריה".
נישא לבת דודתו לאה שוורץ, בתו של הרב נפתלי שוורץ מחבר "בית נפתלי".
עם פטירת רבה של מאד הרב מרדכי וינקלר החל לכהן כרב הקהילה, שם שימשו ברבנות סבו וגם חותנו.
כמו כן עמד בראשות הישיבה שבעיירה.
בחייו הוציא לאור שני ספרים: "קצה המטה" על הספר "מטה אפרים" של ר' אפרים זלמן מרגליות על הלכות ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות וקדיש יתום "וחיים" על הספר "שערי אפרים" לר' שלמה זלמן מרגליות, הלכות קריאת התורה.
לאחר פטירתו יצא לאור בידי בניו ספר השו"ת "קב החיים".
הספר נדפס בימי השואה בקליינווארדיין.
כל ספריו יצאו לאור מחדש בידי בנו הרב אליעזר בניו יורק.
אחיו, הרב שלמה זלמן אהרנרייך היה רבה של שימלוי.
הרב שלמה זלמן הוציא לזכר אחיו (ולזכר ר' חיים אלעזר שפירא ממונקאטש) חוברת הספד בשם "יקרא דחיים".
לרב אהרנרייך היו שלושה בנים וארבע בנות.
כולם מלבד אחד נספו בשואה.
בנו הרב משה לייב - שימש כדיין במרגיטה.
לאחר פטירת אביו כיהן כרב קהילת מאד, נספה בשואה.
בנו הרב אליעזר - עמד לימין אחיו בראשות הישיבה במאד שהתקיימה עד תקופת השואה.
לאחר השואה שימש כרב הקהילה במאד, אליה התלקטו הניצולים.
בהמשך עבר לניו יורק ובה הקים את מכון "חברה מפיצי תורה ממשפחת קול אריה", שהוציאה לאור עשרות ספרים של צאצאי ה"קול אריה".
זיסל שפיצר - אשת הרב דב שפיצר רב בברוקלין ומחבר הספר תולדות קול אריה
שרה בריינדל - אשת של הרב חיים אלטר פריעד רב בטיסא ליק.
גיסו היה הרב נתן צבי בריסק, אב"ד מאג'ארטשקע.
אחיינו היה הרב נפתלי בריסק רבה של ביהרנאג'באיום.
חיים פשוטים הוא מושג הכולל בתוכו מספר אמונות נפרדות הנוגעות בדרכים לפשט את סגנון החיים של אנשים.
דרך מסוימת יכולה להיות לדוגמה להמעיט את כמות הרכוש של אנשים.
ורנון הווארד הגדיר חיים פשוטים כך "הצלחת בחיים כאשר כל מה שאתה באמת רוצה זה רק מה שאתה באמת צריך".
למרות שהתאוריה הסגפנית תומכת בחיים פשוטים, לא כל הזרמים של חיים פשוטים תומכים בסגפנות.
ההבדל בין אלו החיים בעוני לבין אלו החיים בצורת חיים פשוטים הוא שאלו החיים חיים פשוטים בוחרים בכך מרצון, בעוד אלו החיים בעוני לא.
לבחירה בחיים פשוטים יש סיבות רבות, בהן: רוחניות, בריאותיות, יותר זמן איכות עם המשפחה והחברים, איזון בית-עבודה, טעם אישי בסגנון חיים, הסתפקות במועט, או מטעמים של הורדת טביעת הרגל האקולוגית ולחץ.
חיים פשוטים יכולים גם לנבוע מהתנגדות למטריאליזם וצרכנות.
מספר רב של דתות ומסורות רוחניות מעודדות חיים פשוטים.
דוגמאות מוקדמות הן השאראמאנה מעידן הברזל בהודו, והבודהיזם.
מספר אנשים פרטיים טענו כי התגלות רוחנית הובילה אותם לחיים פשוטים, ביניהם: פרנציסקוס מאסיזי, אמון הנאסי, טולסטוי, רבינדרנת טאגור, אלברט שווייצר ומוהנדס קרמצ'נד גנדי.
לחיים פשוטים יש מקורות עתיקים המשתרעים עד למנהיגים המוקדמים של דתות מסוימות כגון: זרתוסטרה, בודהה, לאו דזה, קונפוציוס, ומקורות מהאתיקה היהודית נוצרית ומתרבות היוונית-רומאית.
דיוגנס, דמות מרכזית בהתפתחות הזרם הציניקני, טען כי חיים פשוטים הם הכרח למוסריות, ומסופר שחי בחבית.
אנשים פשוטים הם קבוצה נוצרית אשר כבר מאות שנים חיים בסגנון חיים בו סוגים מסוימים של טכנולוגיה ועושר אסורים מסיבות פילוסופיות.
קבוצה שכזאת לדוגמה הם האימיש.
גם מוחמד, המנהיג הרוחני של האסלאם, נהג בחיים פשוטים.
צמצום זמן עבודה, צריכה ורכוש
מספר אנשים מביאים לפרקטיקה את התאוריה של חיים פשוטים באמצעות צמצום הצריכה שלהם.
באמצעות הקטנת כמות הכסף הנצרכת עבור כיסוי הוצאות, הזמן המוקדש לעבודה יכול לקטון אף הוא.
הזמן הנחסך יכול להיות מוקדש לעזרה לאחרים, או לכל מטרה אחרת.
אנשים אחרים יכולים להשתמש בזמן הנוסף לשיפור איכות החיים שלהם, דוגמת אנשים המעוניינים לעסוק באמנות או בכל פעילות אחרת.
הדבר גורם לאנשים מסוימים לפתח התנגדות עקרונית לכסף, דבר שהוביל אנשים מסוימים לחיים ללא כסף כלל.
הקטנת ההוצאות יכולה גם לאפשר הגדלת כמות החסכונות, דבר שיכול לאפשר עצמאות כלכלית ופרישה מוקדמת.
הקטנת כמות הרכוש והגודל של הבית יכולים ליצור סוג מסוים של חיים פשוטים.
אתגר ה-100 דברים, היא תנועה אשר שואפת להוריד את כמות הרכוש של אנשים ל-100 פריטים, בכוונה לגרום לאנשים לחיות חיים פשוטים יותר.
תנועת הבתים הקטנים שואפת לגרום לאנשים לחיות בבתים קטנים יותר, עם פחות זיהום וצריכה מועטת יותר.
דרך אחת להעלות את אי התלותיות היא לחזור לאדמה ולגדל את האוכל שלך בעצמך, ובכך להוריד את ההסתמכות על כסף ועל הכלכלה.
טום הודג'קינסון אומר שהדרך לחיים חופשיים ופשוטים היא להפסיק לצרוך ולהתחיל לייצר.
גינון יערות, שפותח בידי רוברט הארט שהאמין בחיים פשוטים, היא שיטת גידול אוכל מבוססת צמחים באדמות בעלות מאפיינים יעריים.
הרעיון של מרחק אוכל, המרחק שאותו עבר האוכל מהרגע בו הוא הופק או גדל עד לשולחן האוכל, משמש את תומכי החיים הפשוטים בשביל לעודד אנשים לגדל לעצמם את האוכל.
הרעיון כעת מקבל תמיכה מהאוכלוסייה הלא קיצונית, כפי שהודגם בספר דיאטת 100 המיילים.
שוכני ערים יכולים גם הם להפיק לעצמם כמות מסוימת של אוכל בעזרת עציצים או גינות קטנות בתוך בתיהם.
עגבניות, חסה, תרד, אפונה, תותים ומספר עשבי מרפא יכולים לשגשג בעציצים וערוגות.
דרכים נוספות לגידול אוכל ביתי הן הנבטת זרעים, אשר יש הטוענים כי היא אפקטיבית במיוחד.
אנשים אחרים מדברים על אורך הזמן הלוקח לצמחים לגדול, ועל הבורות של אנשים בנושא.
לדוגמה, לראש ברוקולי אחד לוקחים 105 ימים לגדול.
ישנן גישות האומרות כי על אדם לפעול בדרך של "עשה זאת בעצמך", ובכך לא להסתמך על בעלי מקצוע בתחומים שונים.
לאנשים המאמינים בגישה של חיים פשוטים יש דעות שונות ביחס לטכנולוגיה.
הפוליטיקאי והאקטיביסט האמריקאי סקוט נירינג היה סקפטי בנוגע לאיך האנושות תשתמש בטכנולוגית חדשות, כגון נשק גרעיני.
אלו אשר נמנעים מכל טכנולוגיה יכולים להיקרא לודיטים או נאו לודיטים.
למרות שהיום רוב התומכים בחיים פשוטים עושים זאת ממניעים חילוניים, יש דמיון רב בין אלו הנמנעים מטכנולוגיה לקבוצות דתיות כגון האיימיש.
אלו שתומכים בחיים פשוטים אך לא מסתייגים מטכנולוגיה, רואים בדרך כלל בטכנולוגיות מהפכניות אפשרות לקדם את החיים הפשוטים לאנשים הממוצעים.
לדוגמה, הם טוענים שהאינטרנט יכול להוריד את טביעת הרגל הפחמנית של האדם באמצעות הקטנת השימוש בנייר ועבודה מהבית.
מקבלי טכנולוגיות שתומכים בחיים פשוטים מאמצים לקרבם הן מחשבים, טורבינות רוח וטורבינות מים.
לגישה זאת ישנם מתנגדים רבים, שמדברים על תופעות הלוואי של טכנולוגיות אלו, כגון גלובליזציה.
למרות שאנרכו-פרימיטיביזם לא מחייב חיים פשוטים, אלא רק נטישה של טכנולוגיות מסוימות, קיים קשר הדוק בין האמונה האנרכו-פרימיטיביסטית לחיים פשוטים.
דרך נוספת ליישם את התאוריה של חיים פשוטים היא לאמץ דיאטה פשוטה.
דיאטות צמחוניות ובפרט טבעוניות, זוהו לא אחת עם שאיפה לחיים פשוטים, בפרט כאשר הן תורגלו על ידי נזירים וסגפנים.
דוגמה לדיאטה פשוטה נוספת היא דיאטה פריגנית.
חיים פְּרֵס (פרעסס; י"ב בחשוון תר"ד, 1843 - כ"ט באדר א' תרנ"ד, 1894) היה ממשכילי ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19, ממחיי השפה העברית ועורך כתב העת "שערי ציון".
נולד בביאליסטוק, בנו של ישעיהו פרעס.
בשנת 1850, בהיותו בן שש, עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בעיר העתיקה בירושלים.
אביו היה כורך ספרים ואמו מיילדת.
בשנת 1860, בהיותו בן שבע עשרה, נישא לשרה, בת יעקב הכהן, חסיד חב"ד ממשפחת רבי מנחם מנדל מוויטבסק.
לאחר נישואיו התגורר בדרום הרובע המוסלמי, בחצר ר' נחום משקלוב ברחוב הכרי, סמוך לחצר רייסין.
פרס היה ממחיי השפה העברית בארץ ישראל.
היה בקי בתורת הדקדוק העברי ועסק בחקר הלשון העברית ובהוראתה.
בלוח ארץ ישראל (ט"ז) כתב עליו אברהם משה לונץ:
פרס נמנה עם הכותבים הקבועים בעיתון "חבצלת".
פרסם מאמרים בחקר הלשון העברית במוסף הספרותי-מדעי של העיתון, "פרחי החבצלת".
בשנת 1873 יצא בשליחות העיתון למזרח אירופה כדי לגייס מנויים לעיתון.
בשנת 1873 נמנה עם מייסדי חברת תפארת ירושלים, וכעבור שנתיים נמנה עם מייסדי הספרייה על שם מונטיפיורי.
בשנת 1876, עם צאתו של כתב העת "שערי ציון" על ידי המו"ל והמדפיס יצחק גאשצינני, התמנה פרס לעורך העיתון.
הגיליון הראשון הופיע באייר תרל"ו.
בשנה הראשונה הוא יצא פעמיים בחודש והיה דו לשוני, בעברית וביידיש, ומתחילת השנה השנייה יצא מדי שבוע ובשפה העברית בלבד.
שמו של פרס החל להופיע בו רק החל מן השנה השנייה.
הוא כתב את המאמרים הפובליציסטיים הראשיים וקרא לחנך את הנוער לעבודה ובכלל זה לעבודת האדמה.
הוא פרסם בעיתון רומן היסטורי בהמשכים בשם "גיא החזיון".
בשנת 1880 יצא פרס למזרח אירופה כדי להרחיב את מעגל מנויי העיתון.
בתקופת היעדרותו מילא את מקומו כעורך אברהם משה לונץ.
בתקופה שבה שימש לונץ כממלא מקומו של פרס הוא התעוור ופרס הקדים את שובו ארצה.
"שערי ציון" נחשב מתחרה לעיתון "חבצלת".
בשנות השמונים של המאה ה-19 החל תהליך שקיעתו של העיתון והוא הופיע בתדירות לא קבועה.
פרס נפטר בירושלים בשנת 1894, בגיל 50, ונקבר בהר הזיתים.
אשתו עסקה בהוראה בבית הספר לבנות שייסד משה מונטיפיורי והיא האריכה ימים ונפטרה בשנת 1938, בגיל 96. בנם הוא החוקר והגאוגרף ישעיהו פרס.
חיים פרלוק (נולד ב-27 באוגוסט 1953) הוא יו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות מאז 2009. היה גם יושב הראש הראשון של המועצה הזו בשנים 2003–2007. אל"ם (מיל'), רופא, היה מרצה בבית הספר לביטוח במכללה האקדמית נתניה, ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
הבעלים ויו"ר של קבוצת החברות פרלוק אחזקות רפואיות, ובהן "מדיטון" רשת מרכזים רפואיים, "מדישור", ו"מדיטון אדם".
חיים פרלוק נולד בתל אביב.
אביו, משה פרלוק, היה מראשי תנועת בית"ר בפולין ולאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1935 היה מוותיקי הציונים הכלליים וממקימי המפלגה הליברלית ומקורב למנחם בגין.
חיים פרלוק הצטרף בצעירותו למפלגה הליברלית, יורשתה של מפלגת הציונים הכלליים, שמאוחר יותר התמזגה בליכוד.
בשנות השמונים מילא תפקידים שונים ב"צעירי הליכוד", בין היתר כיהן כיושב ראש הדור הצעיר וב-1988 שובץ במקום ה-55 ברשימת מועמדי הליכוד לבחירות לכנסת השתים עשרה.
פרלוק הוא רופא בהכשרתו, בוגר של הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ומומחה לחיתום רפואי.
היה מרצה בבית הספר לביטוח במכללה האקדמית נתניה, היה מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ומכהן כרופא ראשי בחברות ביטוח אחדות.
שימש דירקטור במספר חברות, בהן "דלק", "ניופארם", "מקסימה" ו"החברה הממשלתית לאיכות הסביבה".
כיהן כיו"ר החברה העירונית "גני יהושוע".
מכהן כמ"מ יו"ר הנהלת " קשת העמותה למען הקשיש".
חבר דירקטוריון חברת המים הממשלתית - מקורות ומשמש כיו"ר ועדת החדשנות והטכנולוגיה של החברה, וחבר בוועדות הכספים, ביקורת והתפ"ת של החברה.
הוא יו"ר עמותת בית החולים לחיות בר בספארי ברמת גן ומשמש כיו"ר עמותת הבוגרים של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
משמש גם כיו"ר עמותת החתמים (בתחום הביטוח).
חבר דירקטוריון קנט-קרן נזקי טבע, חברת הביטוח הממשלתית.דר' פרלוק משמש בקנט כיו"ר ועדת ביקורת, כיו"ר ועדת חדשנות וטכנולוגיה.
ד"ר פרלוק מונה ע"י ממשלת ישראל ומשמש כיום מתחילת שנת 2023 כיו"ר המועצה לתרבות ואמנות של מדינת ישראל.
כאלוף-משנה במילואים, פרלוק שימש ראש מחלקת יק"רים (יחידות קישור רפואיות) בחירום.
כיום משרת במבקר מערכת הביטחון.
נשוי לאורנה (לבית הוברמן) ואב לשלושה בנים.
פרלוק מילא שורת תפקידים בתחום התרבות והאמנות, בהם יו"ר מדור התיאטרון במשרד התרבות והספורט, חבר הנהלת תיאטרון בית לסין, חבר מועצת הספרייה הלאומית, חבר בהנהלת האופרה הישראלית וחבר בוועד הנאמנים של פרס היצירה בתחום הציונות ופרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
מונה לראשונה במרץ 2004 לתפקיד יו"ר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות על ידי השרה לימור לבנת.
ב-2007 פרש מהתפקיד עקב חילוקי דעות עם השר החדש ראלב מג'אדלה והוחלף על ידי איש מפלגתו של השר יחיאל לקט.
ב-2009, כשחזרה לימור לבנת, מונה שוב לתפקיד וב-2013 החליטה הממשלה להאריך את תקופת כהונתו בשנתיים נוספות, עד סוף 2015.
כיהן במשרד התרבות כיו"ר המדור למוזיקה, כיו"ר המדור למחקר ומורשת, כיו"ר המדור לתרבות ערבית, וכיו"ר המדור לתרבות בקהילה במועצה לתרבות.
כיום (2015) מכהן כיו"ר המדור לפרינג', כראש מדור תיאטרון וכחבר מדור זמר עברי.
חיים פנחס (שוגון) (נולד ב-30 ביולי 1952) הוא חוקר פרטי שהיה קצין במשטרת ישראל שם כיהן כראש מחלקת הבילוש ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
חיים פנחס (מכונה גם: "שוגון") נולד וגדל בקיבוץ נחשולים.
אימו ניצולת שואה ואביו עלה לישראל מטורקיה בנעוריו, כחניך בתנועת נוער.
אביו של פנחס ומשפחתו הגרעינית היו ממקימי קיבוץ נחשולים.
לאחר שירותו הצבאי, פנחס עבד במשך כשנה בהקמת קו הביצורים האחורי (לאחר הנסיגה במלחמת יום הכיפורים), בהקמת העיר ימית ובפרויקטים נוספים.
בשנת 1976 התגייס פנחס למשטרת ישראל.
הוא שירת במשטרת ישראל במשך כ-16 שנים בתפקידים שונים בתחומי הבילוש, המודיעין, החקירות ובתפקידי פיקוד שונים.
בתפקידו האחרון היה לראש מחלק הבילוש הנושאי ביחידה המרכזית תל אביב.
במהלך שירותו במשטרת ישראל, סיים פנחס תואר ראשון עם התמחות בתחום המודיעין והחקירות.
הכינוי "שוגון" דבק בו בשל דמיונו לדמות מן הסדרה הטלוויזיונית "שוגון".
חיים נשוי ליוספה פנחס, ששירתה גם היא במשטרת ישראל כבלשית במרחב שרון במחוז המרכז.
הזוג הורים לארבעה: שתי בנות ושני בנים.
לאחר גיוסו של פנחס למשטרה, הוא צורף על ידי ראש מחלק הבילוש דאז, תנ"צ משה פרידמן, לימ"ר תל אביב שהוקמה בשנת 1975 על ידי מפקד מחוז ת"א באותם ימים, ניצב דוד עופר.
בארבע וחצי השנים הראשונות לשירותו, שימש פנחס כבלש מן המניין ועסק בעיקר בלכידת שודדים, פורצים וגנבי רכב (פשיעת רחוב).
במקביל, סיים קורס חוקרים וקורס סמלי מודיעין ולאחר זמן קצר נשלח על ידי מפקדיו לקורס קציני משטרה.
לאחר סיום קורס הקצינים, במשך מספר שנים (עד שנת 1982), פנחס שימש כמדריך בקורסי קצינים בבסיס ההדרכה בשפרעם.
בסוף שנת 1982 חזר פנחס לימ"ר תל אביב, תחילה כראש חוליה ובהמשך מונה לראש מחלק בילוש נושאי.
במסגרת תפקידו כקצין משטרתי פנחס מונה כמפקד על מחלקה שמטפלת בפשיעה המרכזית במדינת ישראל; פשיעה קשה בתחום הפלילי, טיפול במשפחות פשע ובארגוני פשיעה, תופעות פשיעה כגון מעשי שוד סדרתיים, סד"ח (סחיטת דמי חסות), איתור כנופיות שהתמחו בפריצה לבנקים וגנבה מכספות ולכידת אנסים סדרתיים.
במהלך שירותו הוענק לפנחס מינוי של תובע משטרתי, וכך התאפשר לו להופיע בפני שופטים בדיונים שונים, כמו גם הארכות מעצר.
בשנת 1985 היה חוקר בדרגת מפקח ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
במהלך 1986 קודם לדרגת פקד.
פעולות ומבצעים עיקריים עליהם פיקד פנחס במסגרת שירותו במשטרה
פרשת רצח הילד אורון ירדן
כבלש (ראש צוות) פנחס היה חלק מכוח המעצר שפעל ללכידת החוטף צבי גור בפרשת רצח אורון ירדן בשנת 1980.
פענוח חטיפת ורצח הילד אורן בהרמי
רוצחי הילד אורן בהרמי, שנחטף ונרצח בשנת 1987.
הרוצחים נלכדו לאחר מבצע מורכב: באותה עת, שוהים בלתי חוקיים נהגו ללון בגן הפעמון ביפו.
לאחר הרצח הוכנסו שוטרים למקום על מנת ללמוד את אופן פעילותם של השוהים במקום.
בפעילות המשטרתית נחשף כי חלקם נהגו לאנוס ילדי שוהים בלתי חוקיים שהיו מגיעים לישראל למטרות עבודה.
אורן בהרמי היה עולה חדש מאיראן, מה שגרם לשוהים הבלתי חוקיים להניח שמדובר בילד ערבי.
על פי החשדות הם אנסו אותו ולאחר שגילו שמדובר בילד יהודי הם רצחו אותו במוט ברזל.
פנחס מיפה רשימת חשודים ובמבצע בעזה נעצרו כל השוהים הבלתי חוקיים והובאו למעצרים בישראל.
מתוך העצורים אותרו הנאשמים ברצח אורן בהרמי, הורשעו ונידונו למאסר עולם."בפיענוח של רצח הילד אורן בהרמי, שלחתי ליפו בלשים שהתחפשו לערבים.
הם ישבו שם והתחברו עם החבורות, ואז התגלה שהמקום הוא מוקד לפעילות של הומוסקסואלים.
הבלשים אמרו להם: גם אנחנו רוצים, ואז הם אמרו: הם אונסים כאן ילדים".
בדצמבר 1981, בהיותו אסיר נמלט, רצח הרצל אביטן את מפקד כלא רמלה דאז, רוני ניצן, בפתח ביתו.
בשנת 1988 נמלט אביטן ממאסר בפעם השנייה על ידי גילוף אקדח מזויף מלחם באמצעותו איים על סוהר שלקח כבן ערובה.
אביטן נלכד על ידי פנחס וצוותו מספר ימים לאחר שעבר לדירה ששכרו עבורו בהוד השרון, בעקבות חקירה ומידע שנתקבל במשטרה והוביל לאיתורו.
לכידת "האנס מצפון תל אביב"
יוסף מחאג'נה, תושב אום אל פחם, נלכד לאחר מקרי אונס רבים שביצע באזור צפון תל אביב:"הייתה לו שיטה ייחודית: הוא היה פורץ לדירות בשעות לילה, ולאחר שהיה גונב רכוש הוא היה בוחן את זהות הדיירים.
ברגע שהיה מגלה כי מדובר בדירה של אישה שגרה בגפה, הוא היה שב לאחר כמה ימים לדירה ואונס את בעלת הדירה שאותה היה מפתיע בשנתה (...) 'ניהלנו אחריו מצוד ענק.
כל היחידה המרכזית בתל אביב גויסה למבצע', סיפר אתמול רב פקד בדימוס פנחס שוגון, שניהל את המצוד אחר האנס".פנחס נתן הוראה שכל פריצה לדירה באזור זה בצפון תל אביב תטופל על ידו אישית, אף על פי שלא זה תפקידו בפועל.
בעבודה ממושכת של חקירה ופעולה, הקמת צוותי מארבים ועוד, נתפס מחאג'נה במארב: "היחידה המרכזית אספה אז פרט לפרט ובנתה פאזל לפיו "האנס מצפון תל אביב" פועל רק בימי שישי לפנות בוקר, בקומות קרקע באזור מצומצם מאוד בצפון העיר.
כשנלכד התברר שהוא עובד כצבע בתל אביב ובדרך לסוף שבוע בבית באום אל-פחם מבצע את זממו.
במשך השבוע, בלילות, חצי משטרת ישראל שכבה על הגגות ובתוך פחי זבל.
טכנאי המחלקה לזיהוי פלילי גילו בכל זירות האונס, בעיקר בחול שמתחת לחלון ממנו נכנס האנס, עיקבה של נעל ספורט מסוג "אליס" (פעם הייתה חברה כזאת).
המספר היה 42. בסוליית הנעל הימנית היה פגם ייצור".
המשימה ללכידת ה"אנס האתלטי", משה שבתאי, הוטלה במקור על משטרת רמת גן.
לאחר לכידת "האנס מצפון תל אביב" נתבקש פנחס לקחת על עצמו את ריכוז החקירה בפרשה זו.
לאחר שפנחס וציוותו ניתחו את מאפייני המקרים, עלה כי האנס נהג להתחזות למורה וקבע פגישות בחצר בית ספר אליאנס.
למבצע לכידת האנס גויסו מעל 100 שוטרים; פנחס הגה את הרעיון ללכוד את האנס בסיוע שוטרת סמויה שהתחזתה לתלמידת בית הספר, שוטרי ימ"מ שהתחזו לשחקני כדורסל ששהו במגרש בית הספר ואבטחו את השוטרת הסמויה וכ־100 שוטרים נוספים שמוקמו מחוץ לבית הספר.
השוטרת המתינה לאנס בשטח הפגישה המיועד כאשר מוצמד לה מכשיר הקלטה.
למרות מוכנותה, הצליח האנס לתפוס אותה ולברוח, ונלכד רק לאחר מרדף משטרתי.
משה שבתאי, שהיה אדם נשוי ועסק בספורט באופן מקצועי (היה שחקן קבוצת הכדורסל מכבי תל אביב ונבחרת ישראל) הואשם בכ-18 מעשי אונס.
לכידת "אנס התיאטרון" דניאל כץ
לאחר עבודה מאומצת וניתוח פסיכולוגי מקיף שביצע צוות החקירה בפיקודו של פנחס, כץ נלכד במהלך ניסיון לביצוע אונס.
כץ הורשע בשני מעשי אונס ובשלושה מקרים של ניסיונות לאונס ונשלח ל-18 שנות מאסר, מהן ריצה 15 שנים.
ב-18 בפברואר 1991 נעצר אדריאן שוורץ בחשד לאונס ילדה בשכונת רחביה בירושלים.
אדריאן נלכד במהלך סיור משטרתי בו השתתפה ילדה שנאנסה, אשר זיהתה אותו ברחוב, לא רחוק ממחסן הממוקם תחת מועדון שחמט בו שיחק שוורץ.
לאחר לכידת שוורץ בגין אונס הילדה בשכונת "רחביה", צוות החקירה בראשותו של פנחס הצליח להביא להרשעתו של שוורץ בעוד מספר תיקי אונס בעלי מאפיינים דומים לאונס הילדה בשכונת רחביה, בהם, עד אותה עת, זהות האנס הייתה עלומה.
"פנחס הוא ה"אס" ששלפה המשטרה כנגד השודד האופנוען, שהסעיר את דמיונו של הציבור (...).
מקרין כוחניות, נונקונפורמיסט אמיתי בתוך המערכת המשטרתית המסורבלת.
פנחס לקח יחידה משטרתית ממוצעת והפך אותה למשהו אחר: מתוחכמת, גמישה, מהירת-תגובה.
איש קשה (....) תובעני, פרפקציוניסט.
הכינוי שהדביקו לו העיתונים: שוגון."
רוני ליבוביץ' נתפס לאחר שביצע כ-22 מעשי שוד בנק ברחבי הארץ, בעיקר בגוש דן.
הוא עורר סקרנות בציבור וזכה לסיקור תקשורתי נרחב.
לייבוביץ' נתפס לאחר עבודה מודיעינית ממושכת ותרגילי חקירה שכללו ניתוח מאפיינים פסיכולוגיים של החשוד, איסוף עדויות וניהול ממצאי זירה.
הפעולות שהובילו ללכידתו כללו פרסום ידיעה פיקטיבית בעיתונות בדבר לכידתו, בעקבותיו יצא לייבוביץ' לביצוע שוד בנק ונלכד בזירה.
הוא הודה בחקירתו בכל מעשי השוד בהם נחשד.
פיצוח ארגון הפשע של כנופיית "רמת עמידר" בראשות יוסי הררי
כנופיית "רמת עמידר" הוקמה על ידי האחים רוני ויוסי הררי בראשית שנות ה-90:"האחים הררי היו ידועים כנושים עוצמתיים מאוד, בלשון המעטה, והאלימות הרבה שאפיינה את שיטת הגבייה שלהם הותירה מעט מאוד אנשים שהעזו להתחמק מתשלום חובות".בשנים 1984–1985 חברי הכנופיה סחטו באלימות קשה, מכוני עיסוי ברחוב ריינס בתל אביב.
בעקבות עבודת מודיעין מאומצת וממושכת בראשותו של פנחס, נצברו די ראיות על מנת להביא למעצרם של חלק מחברי הארגון (כולל יוסי הררי), שנשפטו לשנים ארוכות בכלא.
פיצוח ארגון הפשע של האחים אלפרון
האחים אלפרון היוו יעד מספר אחד של משטרת ישראל בשנות השמונים.
לצד התחזקות בני משפחת אלפרון, השתכללו גם מערכות הגבייה שלהם".האחים אלפרון נעצרו מספר פעמים בפרשיות קטנות ונשלחו למעצרים קצרים.
באמצע שנות השמונים הם הקימו משרד לגביית חובות שנקרא "מאזני צדק" ברמת גן, במסגרתו סחטו האחים אלפרון מאות אנשים במעטה של גבייה חוקית.
לאחר עבודה משטרתית ממושכת בפיקודו של פנחס נעצרו מרבית חברי הארגון (כשלושים איש), בהנהגת בני משפחת אלפרון.
לאחר משפט מתוקשר, תוך כדי איומים על הפרקליטה שניהלה את התיק, רות דוד, נשלחו חלק מחברי הארגון לתקופות מאסר ממושכות.
פרשיית האיומים על שלמה להט
במהלך קיץ 1989 רימון רסס הושלך על דלת ביתו של להט ומטעני חומר נפץ הונחו מתחת לרכבו ותחת רכביהם של היועצים המשפטיים של העירייה.
פנחס, שהיה אז ראש המחלק לבילוש נושאי, ניהל את החקירה ובסופה קיבל ציון לשבח על פענוח הפרשייה והבאתו לדין של העבריין.
פרשיית האזנות הסתר לעיתונאי מרדכי גילת
במסגרת הפרשה הזמין אלי צוברי ממפלגת ש"ס, האזנות לגילת מהחוקר הפרטי יעקב אשל.
"חיים פנחס: הבנו שבידינו רק המבצעים ולא השולחים.
אשל אמר לנו שהשר דרעי הוא שביקש את ההאזנה (...) בשלב זה של החקירה, כבר שלח רב-פקד חיים פנחס ("שוגון") לאבו כביר חמישה חשודים.
הוא טמן מלכודת לחשוד השישי, שעדיין הסתובב חופשי.
שוגון שימוש אז ראש מחלק בילוש ביחידה המרכזית בת"א.
בעצמו נטל חלק במבצע לכידת המצותתים בגבעתיים".פנחס פיקד על החקירה והביא לתפיסתם של המעורבים.
הובלת שינוי מדיניות בחקירות נשים
החל משנות השמונים היה פנחס פעיל בתמיכה וסיוע לארגוני נשים.
הוא הוביל שינויים בנוהלי החקירה של נשים קורבנות אונס כדוגמת ליווי של נציגות ארגוני נשים את הקורבנות גם במהלך חקירתן של הקורבנות בחדרי החקירה.
חיים פנחס שיתף כי: "הדבר היחיד המנחה חוקר שגובה עדות מנאנסת הוא לכידת החשוד ולא הטיפול בקורבן.
אולם מיד עם קבלת התלונה יוצרת המשטרה קשר עם מרכזי הסיוע, כדי שאלה ישלחו מתנדבת לתמוך ולסייע לנפגעת (...) לעיתים נפגעות חוששות לספר את כל האמת על נסיבות האונס מחשש שלא יאמינו להן.
באחד ממקרי האונס שטיפלתי בהם התלוננה נערה בת 16 שצעיר חטף אותה ואנס אותה ולאחר מכן פצע אותה.
הצעיר טען בחקירתו שהוא בילה עם הנערה קודם לכן והדבר נעשה בהסכמתה (...) בתחילה הנערה עמדה על גרסתה שכלל לא הכירה את הצעיר והם לא בילו יחד, אבל כעבור מספר ימים, הודתה הנערה שהיא הכירה אותו והם גם בילו יחד, אבל הוא אנס אותה.
בסופו של דבר, הצעיר הורשע באונס ונדון לשש שנות מאסר".
בשנת 1992 פנחס הקים את משרד החקירות "שוגון חקירות".
כיום המשרד נחשב אחד ממשרדי החקירות המובילים בארץ.
בשנת 1998 נכנס פנחס לטולכרם ולכד גנבי רכב שגנבו את מכוניתו של איזי כהן, מנכ"ל חברת מגדל ביטוח.
פנחס משמש כפרשן לענייני פלילים ומשטרה בתוכניות טלוויזיה ועיתונות.
כ־4 שנים לאחר פרישתו ממשטרת ישראל הוגש נגד פנחס כתב אישום, על פיו, לקראת סיום תפקידו במשטרה, יצר קשרים עסקיים עם אדם שהכיר במסגרת חקירה שניהל לצורך הקמת עסק משותף.
פנחס הורשע בעבירות מרמה והפרת אמונים.
בשנת 2002 בוטלה הרשעתו על רקע עברו כשוטר מצטיין ונקבע כי יבצע 250 שעות של עבודות שירות לתועלת הציבור.
פנחס קיבל ציונים לשבח מארגונים רבים, חלקם חשאיים, במהלך שירותו.
זכה בציון לשבח על פענוח והבאתו לדין של מניח המטענים ברכבו של ראש עיריית תל אביב שלמה להט והיועצים המשפטיים של העירייה במהלך קיץ 1989. חלק מפעולותיו לא הותרו לפרסום עד היום.
הרב חיים פריימן (ט"ו בסיון תרצ"ב, 19 ביוני 1932, פרנקפורט דמיין - ליל כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014, בני ברק) היה רב ישראלי, מחבר מדריכים הלכתיים פופולריים, ומהדיר ספרות חז"ל.
נולד ב-19 ביוני 1932 בפרנקפורט דמיין שבגרמניה, בנם של חוה בת הרב אברהם הקשר וישראל מאיר פריימן.
אביו היה בן למשפחת רבנים וחוקרים מפורסמת ביהדות גרמניה.
בנו של הרב יעקב פריימן, רבה של ברלין ואחיו של אברהם חיים פריימן שהיה חוקר המשפט העברי; ואחיינו של אהרן פריימאן, מגדולי הביבליוגרפים העבריים; אבי-סבו היה הרב ישראל מאיר פריימן מפילנה, חתנו של רבי יעקב אטלינגר, רבה של אלטונה ומחבר "ערוך לנר".
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה חיפשו הוריו דרך לעקור מהמדינה, אך בסופו של דבר נשארו בה עד ערב מלחמת העולם השנייה.
פריימן נשלח לאנגליה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט", ולאחר זמן מה הצליחו הוריו אף הם לצאת מגרמניה.
לאחר המלחמה היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה במנהטן.
בצעירותו למד בישיבת תורה ודעת, ובמסגרת לימודיו בבית מדרש סמוך לישיבה הכיר את רבו הראשון, הרב ישראל זאב סת"ם מקלם.
הוא זכה גם לקרבתו של הרב אהרן קוטלר.
את המשך לימודיו עשה בישיבת ראדין בארצות הברית, שהוקמה מחדש על ידי רבי מנחם מנדל זקס (חתנו של החפץ חיים), שאף סמך אותו לרבנות למרות גילו הצעיר ולמרות התנגדותם של כמה מבני הישיבה על הצעד החריג בגיל זה.
בהקשר לנתינת ה"סמיכה" לפריימן הצעיר צוטט הרב זקס כמי שאמר: "אם לו לא, אזי למי כן?".
בישיבה זו למד בחברותא עם צבי קושלבסקי, שלימים עלה אף הוא לישראל ועומד בראש ישיבת "היכל התורה" בירושלים.
בשנת תשי"ב, בהיותו בן 21, עלה לישראל כדי ללמוד בישיבת פוניבז'.
גם לאחר נישואיו עם ביתיה מונק בשנת תשי"ט המשיך את לימודיו במסגרת ישיבת פוניבז' והיה מקורבם של ראשי הישיבה.
הוא גר בסמיכות לישיבת סלבודקה בבני ברק, ורבים היו באים לביתו לבירור עניינים מוקשים בספרות חז"ל ובספרות הראשונים.
בין ידידיו היו הרב אברהם גנחובסקי והרבנים דוב לנדו ואהרן יהושע צוקר (צוקער).
הוא שימש כמרצה להלכה בסמינר הרב וולף בבני ברק במשך חמש עשרה שנים, חיבר "קיצורי הלכה" – מדריכים פופולריים להלכות מצויות כמו לשון הרע, וטיפול בתינוקות בשבת ויום טוב, עם פתרונות הלכתיים לטיפולים שגרתיים שכרוכה בצורתם הרגילה פעילות האסורה בשבת, כמו סחיטת נוזלים.
אחר כך שימש כר"מ בישיבת "אור התלמוד" בבני ברק במשך שתים עשרה שנים.
את עיקר מפעלו התורני עשה במהדורתו המתוקנת לתוספתא לסוף סדר נזיקין, לסדר קדשים ולסדר טהרות, ובמהדורת ספרו של הראב"ד "כתוב שם".
נפטר בליל כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 בבני ברק, לאחר מחלה קשה, בגיל 83, ונקבר למחרת בהר המנוחות בירושלים.
הטיפול בתינוק בשבת וביום טוב, בני ברק, תשל"ד (ואחריה מהדורות רבות)
קיצור הלכות לשון הרע ורכילות, בני ברק: המסורה, תשמ"ג
תוספתא: כתב יד וינה: סדר קדשים, עם השוואה לנוסח דפוס ראשון וניציא רפ"ב וקטעים מהגניזה, בני ברק: מישור, תשס"ט
תוספתא: כתב יד וינה: סדר טהרות, עם פירוש הר"ש מלוקט מתוך פירושו על משניות טהרות (בשני כרכים), בני ברק: מישור, תשע"א
הרב חיים פסחוביץ (ה'תרל"ט, 1879 - כ"ב בשבט ה'תשט"ז, 4 בפברואר 1956) היה רב ליטאי, שנטה בסוף ימיו בירושלים, לקומוניזם, והתפרסם בשל כך בכינוי: הרב האדום.
נולד בליפנישקי במחוז וילנה, רוסיה (ליטא) לחיה שרה בת הרב יצחק קוזנצקי מרוז'ינוי ולרב יחזקאל פסחוביץ, שהיה דרשן מפורסם.
למד בישיבה שבבית המדרש "זובחי צדק" בווילנה, ואחר כך ב"קיבוץ" באיישישוק ובוולוז'ין.
תקופה מסוימת עשה בישיבת לידא והתקרב לרב יצחק יעקב ריינס, ראש הישיבה.
למד במשך שנה ב"כנסת ישראל" בסלובודקה, לפי דוד תדהר הורחק פסחוביץ מהישיבה לאחר שנתפס קורא בספרות השכלה, והוחזר בהתערבותו של הרב צבי הירש רבינוביץ לאחר שהחתים את רוב בחורי הישיבה על חוות דעת שצידדה בהיתר קריאת ספרים כאלו.
לדברי תדהר היה פסחוביץ האחראי לפילוג הישיבה בעת פולמוס המוסר.
אחרי לימודיו בסלובודקה נסע ללמוד אצל רבי חיים סולובייצ'יק בבריסק.
לפי בקשת רבו זה, דרש באירוע התרמה לבית המדרש, והתפרסם כדרשן מוצלח, בעקבות פרסומו, הוזמן בידי העסקן הציוני בן ציון ניימרק, לדרוש בבית המדרש "הקדש" בבריסק בשבח הציונות לקראת הקונגרס הציוני העולמי הראשון.
התגייס לצבא הרוסי והוצב ליד רוגצ'וב, תנאי השירות שלו היו קלים בשל שדלנות של הרב מרדכי וייצל מאושמינה, ומאוחר יותר הוא השתחרר בשל גילו של אביו.
לאחר השחרור, חזר לבית הוריו ועזר בפרנסתם באמצעות דרשותיו, הוא נישא לרבקה בת ישעיה לנדמן מהעיירה טראב, ולאחר חצי שנה במחיצתה, נפרד ממנה ונסע לקיבוץ הפרושים באיישישוק לחצי שנה.
אחרי שהות בביתו למשך חגי תשרי, נסע ללמוד בכולל קובנה.
בהיותו בקובנה נולד לו בנו הבכור אליעזר יצחק, בשל שיקולי ביטול תורה, לא נסע לשהות לצד אשתו או להשתתף בברית המילה, ואת פדיון הבן ביצע שלא בנוכחות התינוק, בקובנה.
בהמשך נסע לווילנה ובה נסמך לרבנות בידי הרב שלמה הכהן ורבנים וילנאיים נוספים, כמו גם בידי הרב חיים יהודה ליב ליטווין, הרב מרדכי וייצל והרב פנחס רוזובסקי משווינציאן.
בהמלצת הרב מאיר נח לוין מווילנה והרב מרדכי וייצל רוזנבלט מאושמינה, התמנה כרבה של העיר סטארי-דורוגי, קהילה יהודית עשירה שפרנסה אותו ביד רחבה.
מחשש שמא חסידי חב"ד בעיר, יביאו רב נפרד לעיר בתור רב חסידי, כפי שהיה מצוי בערים אחרות, הציע להם לוותר על התוכנית ובתמורה לכך יפסיק ליטול את משכורתו מקופת הקהילה.
הוא רכש שני בתים להשכרה והקים מנסרה שהכניסו לו הכנסה יפה.
לפני מלחמת העולם הראשונה כבר הגיע הונו ליותר מ-40,000 רובלים.
הוא השיא מכספו הפרטי את אחיו ואחותו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסע לווילנה כדי להתקרב לשטחי הכיבוש הגרמני, מחשש שיידרש להתייצב יחד עם חברי השנתון שלו לשירות בצבא הרוסי.
כשחזר לביתו לאחר שלוש שנים, גילה שאשתו נפטרה והותירה אותו עם חמשת ילדיו שהגדול בהם בן 16 והקטנה בת שלוש, ידידים ושכנים טיפלו ביתומים מאז פטירת אמם.
הוא מיהר להינשא בשנית לאישה בשם נעכע פסחוביץ, ממנה נולדו לו בניו זבולון וגרשון פסחוביץ.
תחת השלטון הבולשביקי נאסר פעמיים בשל "עבירות כלכליות", כספו שהיה מושקע בעסקים שונים, בתיו והמנסרה, הוחרמו.
הוא עבר לכהן כרב בעיר כוטימסק, וגם שם נאסר לזמן קצר, לאחר שציטט בדרשת שבת הגדול את האמרה מההגדה של פסח "שפוך חמתך".
זמן קצר לאחר מכן התמנה כרב באחד מבתי הכנסת במינסק, ובשל ידיעותיו בניהול חשבונות התמנה כראש הקהילה העברית בעיר והצליח לאזן את תקציבה של הקהילה.
בתקופה זו נסע בנו אליעזר יצחק פסחוביץ לארץ ישראל כחלוץ ונישא בארץ, בעקבות עליית בנו, הגיש הרב פסחוביץ היתר יציאה כדי לבקר את בנו, ובקיץ ה'תרצ"א, 1931, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בתקופה הראשונה היה מעביר שיעורים ודרשות בבית הכנסת "אחווה" במרכז העיר, ובהמשך התפתח סביבו חוג קטן שהקים את בית המדרש "תורה ודעת", בראשו עמד.
לפרנסתו ולהחזקת בית המדרש, ייסד מעין בנק למתן הלוואות לעסקים קטנים שנקרא: חברת הלוואות "התחיה" בע"מ.
עם התייצבות מצבו הכלכלי, הביא ארצה גם את אשתו ושני ילדיהם המשותפים.
בירושלים החל לשאת בקביעות דברים בשבח רוסיה הסובייטית, ניהל קשרים קרובים עם ראשי תנועות השמאל, כמו משה סנה ואחרים, וזכה בשל כך לכינויו "הרב האדום".
בין היתר השתתף בקביעות באספות "הוועד למען השלום" ו"הליגה לידידות עם ברית המועצות".
חוגים דתיים מן הימין הישראלי הסתייגו ממנו ומדעותיו בשל כך.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה בארצות הברית, בתו לאה שרדה את השואה במחנה ברגן-בלזן והתגוררה אחרי המלחמה עם בעלה ובניה במינסק.
בנו ישעיהו נפל במלחמה בשירות הצבא האדום, ועקבותיהן של שתי בנות נוספות אבדו.
הוא נפטר ביום השבת, כ"ב בשבט ה'תשט"ז, 4 בפברואר 1956. הלווייתו יצאה מבית החולים "אביחיל", והוא נקבר בהר המנוחות.
שם ספרו "דברי ח ־ פ ־ ץ", דרשות לשבתות ולמועדים (ירושלים תשי"ד), הוא ראשי וסופי תיבות של שמו: חיים פסחוביץ.
שימש כתב קול ישראל וכן כתב הטלוויזיה הישראלית.
פלטנר נולד בפתח תקווה בשנת 1937, בנם של שמואל ומלכה פלטנר, שעלו לישראל מבלגיה בשנת 1934. הוא גדל והתחנך במושבה פרדס חנה, למד בבית הספר היסודי "אלונים" במושבה ואת לימודיו התיכוניים עשה בתיכון בחדרה.
בשנת 1955 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 13 (גדוד גדעון) בחטיבת גולני כמפקד כיתה ולאחר מכן כמפקד מחלקה וכסגן מפקד פלוגה.
לאחר שחרורו בשנת 1959 החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בחוגים למדעי המדינה וסוציולוגיה וברבות השנים השתתף גם בקורסים בנושאי כלכלה ושוק ההון.
במקביל התחיל לכתוב לכמה עיתונים.
בשנת 1961 התמנה לסגן עורך ביטאון "במחנה נח"ל", ובמקביל לעבודתו שם ערך כתבות בגלי צה"ל.
בשנת 1965 עשה את צעדיו הראשונים בקול ישראל בעריכת תוכניות בתחום החברתי.
בשנת 1968 קיבל מלגה מממשלת גרמניה ויצא להשתלמות בתחנת הטלוויזיה הגדולה בגרמניה דאז Z.D.F.
עם שובו לישראל השתלב במחלקת החדשות של קול ישראל והיה כתב לענייני מפלגות.
במקביל השתתף בקורס הפקה בטלוויזיה הלימודית (לימים הטלוויזיה החינוכית), בהנחייתו של פרופ' סטאשף (Edward Stasheff), פרופסור ללימודי טלוויזיה, רדיו וחינוך באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית.
איתו בקורס למדו איש הרדיו והטלוויזיה דן כנר והבמאי והתסריטאי אילן מושנזון.
במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים היה חיים פלטנר כתב צבאי בחזית הדרום.
בשנת 1974 החל לעבוד בטלוויזיה הישראלית - תחילה ככתב לענייני עבודה והסתדרות ולאחר מכן ככתב כלכלי, תפקיד שבמסגרתו סיקר את התחום הכלכלי ושוק ההון בתל אביב.
בסוף שנות ה-80 חזר פלטנר לפעילות מלאה במערכת החדשות של הטלוויזיה בתל אביב ובין השאר כיהן גם כראש מערכת החדשות.
במקביל לכיסוי התחום הכלכלי ערך שורה של כתבות ל"יומן השבוע" וכן לתוכנית "רואים עולם", בהן כתבות על טאיוואן, סלובניה וצ'ילה, שבהן ביקר.
בשנת 2002 פרש לגמלאות ומאז ועד למותו עסק בכתיבת מאמרים וכתבות בעיתונים וביטאונים שונים.
בנוסף, הצטרף לתנועת של"מ (שרות לאומי למבוגר), תנועה של גמלאים מתנדבים שפעלה בכל רחבי ישראל ובה הוא כיהן כרכז תקשורת וכחבר הנהלה.
חיים פלטנר היה נשוי לרינה שמש, מורה במקצועה, עד לפטירתה ב-2024. רינה כיהנה במשך 15 שנים במועצת גבעת שמואל, תחילה כחברת מועצה ובהמשך כסגנית ראש המועצה.
היא הייתה מיוזמי הקמת המשמר האזרחי בשכונת רמת אילן בגבעת שמואל ואף הייתה מפקדת השכונה בהתנדבות.
פלטנר נפטר ב-27 בדצמבר 2025, בגיל 88, והובא לקבורה בבית הקברות בתל מונד.
הרב חיים פינטו (ט"ו בתמוז ה'תק"ג, יולי 1743 - כ"ו באלול תר"ה, ספטמבר 1845) היה מגדולי רבני יהדות מרוקו, רב, ראש ישיבה דיין ומקובל בעיר מוגאדור.
נולד באגאדיר שבמרוקו לרב שלמה פינטו.
סבו היה הרב יאשיהו פינטו הראשון.
לאחר כשנה פקד משבר כלכלי חמור את עירו בעקבותיו עבר למוגאדור שם התגורר כל ימי חייו.
קרוב משפחתו הרב מאיר פינטו הכניסו ללמוד בישיבתו של הרב יעקב ביבאס רב הקהילה במוגאדור.
לאחר פטירת הרב יעקב ביבאס מונה במקומו בשנת ה'תקכ"ט לרב הקהילה במוגאדור על אף גילו הצעיר, יחד עם המקובל הרב דוד חזן.
ייסד את בית הדין הרבני הראשון במוגאדור.
עקב תקיפותו בענייני הלכה כינוהו "אביר לב" אך עם זאת היה קשוב לצורכי עדתו ולדאגת עניי עירו.
עמד בראש ישיבה בעירו, ומתלמידיו נמנה רבי דוד זגורי.
בנוסף כתב פיוטים כגון 'אלי ארוממנהו' לכבוד חנוכה וכן חיבורים בהלכה, בקבלה, באגדה וחידושים על הש"ס שאבדו במהלך מלחמת ספרד שהייתה בעיר אסווירה.
הקפיד לערוך מדי שנה את הילולת רבי שמעון בר יוחאי ורבי מאיר בעל הנס ברוב עם ובחג השבועות למד תורה במשך שני לילות עד לשעות הבוקר.
בספרי יהדות מרוקו מובאים סיפורי ניסים רבים המיוחסים לו.
נפטר בכ"ו באלול שנת תר"ה.
נטמן בבית העלמין הישן במוגאדור.
הותיר אחריו ארבעה בנים: רבי יהודה, רבי יוסף, רבי יאשיה ורבי יעקב.
נכדו הוא הרב חיים פינטו השני שהתגורר בקזבלנקה.
חיים פליטר היה ספורטאי ספורט נכים לשעבר בתחרויות אתלטיקה, אלוף פאראלימפי בתחרויות הטלת כידון וזריקת דיסקוס.
ב התחרה בשש תחרויות: בזריקת דיסקוס זכה במדליית כסף (33.68 מטר), בהטלת כידון זכה במדליית ארד (27.47 מטר), בסללום כיסאות גלגלים סיים במקום הרביעי (0:50.60 שניות), בקרב חמש סיים במקום השישי, בהדיפת כדור ברזל סיים במקום השמיני ובתחרות מרתון סיים במקום ה-34.
ב זכה בשתי מדליות זהב: בהטלת כידון (29.43 מטר) ובזריקת דיסקוס (36.24 מטר).
עוד הוא זכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל (9.5 מטר) והשתתף בתחרות קרב חמש אותה סיים במקום החמישי.
ב זכה במדליית כסף בזריקת דיסקוס (40.76 מטר) ובשתי מדליות ארד: בהטלת כידון (37.72 מטר) ובהדיפת כדור ברזל (10.57 מטר).
בתחרות קרב חמש סיים במקום הרביעי.
היה נשוי לכוכבה פליטר ואב לשלושה.
חיים פלג (יוסמן) (ה' בטבת תרע"ב, 26 בדצמבר 1911 – ג' בניסן תשס"ב, 16 במרץ 2002) היה מתרגם, עורך וחוקר ספרות ישראלי.
נולד בשנת 1911 בריגה שבלטביה (אז רוסיה).
קיבל חינוך עברי ב"חדר מתוקן", וסיים את לימודיו בגימנסיה העברית בעירו.
בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" ושלח ידו בעריכת עיתוניה.
כציוני, בשנת 1933 עלה לארץ ישראל כחלוץ.
בראשית דרכו בארץ ישראל, עבד בפרדס ברמת גן.
אחר כך, עבר לעבודות בניין ולהוראת עברית למבוגרים בתל אביב.
בשנת 1944 החל לעסוק בעבודות עריכה, תרגום והגהה בהוצאת "ספרית פועלים".
תוך כדי עבודתו למד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1959 שימש גם כמרצה לספרות בבית הספר הגבוה לפועלים בתל אביב.
בנוסף, פרסם מאמרים בענייני ספרות בכתבי העת "עתים" ו"משא" וב"דף לספרות" של "על המשמר".
נפטר בשנת 2002, בגיל 90 ונקבר בבית הקברות בקיבוץ שפיים.
דודינצב , לא על הלחם לבדו: רומאן; עברית: חיים פלג, גד עירון, מרחביה: ספרית פועלים ('לכל'), 1957.
אלכסנדר סולז'ניצין, יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ' ; מרוסית: אליהו פורת, חיים פלג; סוף דבר: נתן שחם, מרחביה: ספרית פועלים ('גלבוע'), 1963.
מחצית הדרך לירח: סיפורים; עברית: בנימין טנא, חיים פלג, מרחביה: ספרית פועלים ('גלבוע'), 1964. (תרגומים מן הספרות הרוסית בת-זמננו)
יורי בונדאריב, דממה: רומן; תורגם מרוסית בידי חיים פלג, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ד 1964.
ואסילי אקסיונוב, תפוזי מארוקו; מרוסית: חיים פלג; הרישומים: סטאסיס קראסאוסקאס, מרחביה: ספרית פועלים ('גלבוע'), 1965.
יצחק בשביס, העבד; תורגם מאידיש בידי חיים פלג, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ו.
א' ראבוי, פרקי חיים; עברית: ח' פלג, מרחביה: ספרית פועלים בשיתוף עם קרן ויינפר-מורגנשטרן, תשכ"ט 1968.
יחיאל הופר, ר' תנחום; תורגם מיידיש בידי אליהו פורת (עד עמוד 128) וחיים פלג; הובא לדפוס בידי אד"ש, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ט 1968. (סיפור מהווי החסידות)
אוליצקי, דודיה נפח; תורגם מאידיש בידי ד"ב מלכין וחיים פלג, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשכ"ח.
חורחה לואיס בורחס, הדוח של דוקטור ברודי: סיפורים; עברית: צבי וולובסקי, חיים פלג, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו.
יעקב צבי שרגל, עלי ספים: שירים; המתרגמים: אמיר גלבע, ב' מרדכי, חיים רבינזון, אשר שופט, שלמה שנהוד; הביא לבית הדפוס חיים פלג, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים בשיתוף עם קרן ויינפר-מורגנשטרן, תשל"ב.
יפרח חביב, הזקן שהדליק מדורות; מבחר רישומי-התקופה מאת אריה נבון; הביא לדפוס חיים פלג, מרחביה ותל אביב: ספרית פועלים, תשל"ג.
(סיפור חייו של יצחק שדה)
מנחם קפליוק, סיפורו של ג'משיד: סיפורים; הביא לדפוס חיים פלג, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ד.
שירה גורשמן, הצאן והבקר של חנה; [תרגם דניאל בן-נחום; ערך חיים פלג], תל אביב: ישראל-בוך, תשנ"ז 1997.
חיים הרמן פיק נולד באוסטז'שוב, מחוז פוזנן שבפולין (באותם ימים בפרוסיה, ונקראה שילדברג), בכ"ב בטבת ה'תרל"ט לאברהם יהודה ולמינה בת יהודה ליב טאורוגר.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ולאחר מכן למד בגימנסיה.
נסע להלברשטאדט, שם הושפע מן הרבנים אביעזרי זליג אוירבך, יוסף נובל אביו של הרב צבי נחמיה נובל והרב שלמה כהן מזבורוב.
בשנת 1923 קנו פרופסור חיים פיק והרב יהודה לייב פישמן מימון אדמות בין מוצא עילית לירושלים בסמוך לעינות תלם.
במקום היה ישוב יהודי בשם בבית טלמא שהוקם ב-1906 וננטש ב-1911. שמונה משפחות יהודיות התיישבו במקום, שיפצו את בית החרושת והניחו אבן פינה לבית ספר חקלאי לבנות דתיות.
ליישוב המתחדש ניתן השם עמק הארזים, ככל הנראה על שם הברושים הגדולים שצומחים בערוץ הנחל ודומים במראם לעצי ארז.
בזמן מאורעות תרפ"ט (1929) היו תושבי היישוב תחת איום ונמלטו אל היישוב היהודי הקרוב, מוצא ומשננטשה מוצא, מחשש לחיי התושבים, פונו תושבי היישוב לירושלים.
על שמו רחוב פיק בשכונת קריית משה בירושלים.
הוא קבור בבית הקברות סהנדריה בירושלים.
בנו הוא ד"ר פנחס וולטר פיק שהיה נשוי לחנה פיק גוסלר.
בין נכדיו פרופ' חיים פיק - חוקר מח.
גיסו הוא השופט מרדכי לבנון (היה נשוי לאחותו שולמית).
חיים פרוכטר (1925 - 2 במאי 2016) היה אדריכל נוף ופיתוח שפעל בישראל משנות ה-60 ועד שנות ה-90 של המאה העשרים.
בשנת 1964 הקים משרד לתכנון גנים ונוף בשותפות עם אדריכל הנוף ולטר (זאב) פולק.
שיא פעילותם היה בשנות השבעים, עת פעלו ממרחב שלמה שבדרום סיני ועד לנווה אטי"ב שעל הר החרמון.
במספר תחרויות לתכנון גנים נבחרו עבודותיהם לביצוע בעקבות זכייתם במקום הראשון.
כמו כן זכו בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף מטעם עיריית תל אביב-יפו בשנת 1979. ב-1971 הוזמנו פרוכטר ופולק על ידי עיריית קלן שבגרמניה לתכנן גן המייצג אופי ים-תיכוני.
הגן הוצג לציבור במסגרת קונגרס בין-לאומי לתכנון גנים שהתקיים באותה עיר.
חיים פרוכטר נולד ברומניה אך ילדותו עברה עליו בעיירה באדן ליד וינה שבאוסטריה.
בשנת 1934 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בכפר חסידים ליד חיפה.
בהיותו בן חמש עשרה נאלץ להפסיק את לימודיו ולעזור בפרנסת המשפחה.
יחד עם אביו עבד כפועל בניין בעבודות שונות.
בשנות הארבעים למד גננות בחניכות במדור הדתי של בית הספר החקלאי מקוה ישראל.
עם הגעתם של ילדי טהראן לארץ ישראל, החליט להשתלם כמדריך נוער בסמינר בית הכרם בירושלים.
הוא לא השלים לימודים אלה, וחזר לעבוד בגננות ובבניין.
בשנת 1947 עברה המשפחה להתגורר בחיפה, וב-1951 הקים משפחה, ונולדו לו שני בנים ובת.
בשנות החמישים עבד כקבלן לעבודות פיתוח וגינון בשעות היום, ובשעות הערב עסק בתכנון גנים בהדרכתו של אדריכל הנוף יצחק קוטנר אותו הכיר בעת לימודיו ב"מקווה ישראל".