tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף שנות ה-50 תרגם מצרפתית עבור הוצאת הקיבוץ המאוחד את מחזות המהפכה של רומן רולן – "ה-14 ביולי" (Le Quatorze Juillet), "משחק האהבה והמוות" (Le Jeu de l'amour et de la mort), "הזאבים" (Les Loups), "דנטון" (Danton) ו"רובספייר" (Robespierre) – בשני כרכים, שנותרו בכתב יד.
בשנות ה-60 תרגם את מחזהו של סמואל בקט עד שיבוא גודו (En attendant Godot; ידוע בעברית בשם "מחכים לגודו").
סטנדל, מנזר פַּרמֶה: רומן; תרגם מצרפתית: יונתן רטוש; הביא לבית הדפוס: חיים אברבאיה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"א–תשי"ב.
וויליאם ביב , במצולות ים; תירגם מאנגלית אברהם רגלסון והתקין ח' אברבאיה, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
אלבר קאמי, הדבר; [תרגם מצרפתית: יונתן רטוש; התקין: ח.
אברבאיה], תל אביב: עם עובד, תשי"ג 1953. (La Peste)
אלינור פרז'ן, חרמשנית הכסף; תרגמה: מאיה אגמון; ערך והתקין: חיים אברביה; תרגום השירים: אוריאל אופק; צִיֵּר: ארנסט ה' שפארד, תל אביב: מחברת לספרות ('מרגנית: ספרי מופת לילדים ולנוער'), תשי"ט 1958. (The Silver Curlew)
א' נסביט, הטירה הקסומה; תרגם: ב' עברון; ערך והתקין לדפוס: חיים אברביה, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ך.
ח' אברבאיה, משה ברור, יוסף נדבה (עורכים), אנציקלופדיה גיאוגרפית בצבעים, מהדורה עברית מעודכנת ומורחבת, 8 כרכים, תל אביב: מ' מזרחי, 1966.
רבי נח חיים אברהם שפירא (תקפ"א-תקפ"ג, 1821–1823 (בערך), איליה - ד' באייר תרמ"ו, 9 במאי 1886) היה רב וראש ישיבה ליטאי, רבה של סמרגון וראש ה"" המפורסם בעיר זו.
נולד באיליה לרב אריה לייב שפירא, תלמידו של רבי מנשה מאיליה ומגדולי תלמידי רבי חיים מוולוז'ין, שכיהן באותה תקופה כרבה של העיירה.
חיים אברהם היה הבן השלישי בין שישה בנים שכולם היו רבנים מפורסמים בליטא.
בצעירותו עברה המשפחה לסמרגון והוא למד תורה מפי אביו, חברו ללימודים אצל אביו היה ראובן לוין, שנעשה לימים רבה של דווינסק.
כשעזב אביו את רבנות סמרגון לטובת רבנות קובנה הגדולה, מינו אותו בני הקהילה המקומית כרב, אך הוא סירב לשבת על כיסא אביו בחייו ולקבל את תואר הרבנות.
הוא ענה לשאלות הלכתיות והתמקד בשיעוריו בישיבה, ה"קיבוץ" אותו הקים אביו בעיר, שמשך אליו את טובי הלמדנים בתקופתו.
מעמדו בקרב אחיו הרבנים היה נכבד, ואחיו רבי רפאל שפירא כיבד אותו להוביל את בתו ליפשא לחופתה עם רבי חיים הלוי סולובייצ'יק.
לאחר פטירת אביו בראשית 1853 התמנה רשמית כרבה של סמרגון, תפקיד בו כיהן עד פטירתו בד' באייר תרמ"ו, 9 במאי 1886. הוא התפרנס ממסחר, ואת משכורתו על עבודת הרבנות תרם בקביעות לצדקה, בעיקר לתמיכה בלומדי ה"קיבוץ".
הוא הנהיג תמיכה מסודרת ומכובדת ללומדי ה"קיבוץ" כדי שלא יצטרכו להתארח בבתי תושבים מקומיים כמנהג אותם ימים.
כתביו אבדו ככתבי אביו, אך חידושים מתורתו שבעל פה מצוטטים בכתבי בני דורו.
בתשס"ד (2004) נעשה ניסיון ראשון ללקטם.
בעת שהותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק בסמרגון למד אצל הרב שפירא תורה, וזה אף נהג בו כבן.
בתו צביה התאלמנה בצעירותה ונישאה בשנית לרב מאיר פיימר רבה של סלוצק
בתו השנייה נישאה לרב מנשה יוסף גינצבורג מרבני ה"קיבוץ" ומו"ץ בסמרגון, מחבר "גבעות עולם" (וילנה תרנ"ח).
בנם הוא רבי איסר גינצבורג רבה של פאריץ' ורב בברונקס
בתו הצעירה רבקה (תר"כ, סמרגון - שבט תרצ"ח, יאשינובקה) נישאה לרב תנחום גרשון ביליצקי, מגדולי תלמידי וולוז'ין, רבה של יאשינובקה
הרב חיים אהרן טורצ'ין (ה'תרע"ז, 1917 - י"ב בסיוון ה'תשל"א, 5 ביוני 1971) היה ראש ישיבה ממוצא ליטאי, מגדולי תלמידיו ומקורביו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק "הרב מבריסק", וראש "הישיבה למצוינים" בירושלים.
נולד באמדור, ליטא, לרב יצחק יונה טורצ'ין ולפייגל בת חיה מינדל וחיים אהרן ויטקינד, ונקרא על שם סבו זה.
למד בישיבת שער התורה בגרודנה אצל הרב שמעון שקופ.
אמו ניהלה את עסקיו של אביה והייתה אחראית לפרנסת המשפחה, בשנות ה-30 של המאה ה-20 עלתה המשפחה לארץ ישראל יחד עם חיה מינדל, סבתו של חיים אהרן.
בשנת 1944 נפטרה הסבתא, אביו שנשא הספד בהלווייתה התמוטט ונפטר במהלך ההספד ושניהם נקברו יחד בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
אמו האלמנה שלחה אותו ללמוד אצל אחיה הרב הלל ויטקינד בישיבתו, ישיבת "בית יוסף - נובהרדוק" בתל אביב.
בהמשך למד בישיבת חברון כנסת ישראל.
נישא לשרה לאה בתו של הרב ישראל שלום לוריא (רוטמן), ר"מ ומשגיח בישיבת תורת חיים ומו"צ בעדה החרדית.
בין גיסיו: הרב אברהם יעקב זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים; הרב אברהם יעקב ויינר (מחבר ספרי "שארית יעקב"), הרב יוסף ליס והרב חיים שאול גריינימן.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת מקור ברוך בירושלים שבה התרכזו תלמידי חכמים רבים באותה תקופה, המשיך ללמוד בכולל האברכים של ישיבת חברון, והיה למקורבו ותלמידו של "הרב מבריסק", הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
כתביו של הרב טורצ'ין שימשו להפצת תורתו של הרב מבריסק, בהם חידושים רבים בענייני חנוכה ופורים שמסר בשמו ב"קונטרס בענייני חנוכה ומגילה" שהדפיס בסטנסיל בשנת ה'תש"ל וזכה לתפוצה גדולה בעולם הישיבות.
בעידודו של הרב מבריסק, הקים בשנת ה'תשי"ט (1959) יחד עם תלמיד נוסף, הרב יצחק חיים קרסניצקי את "הישיבה למצוינים" בירושלים ועמד בראשה.
הישיבה התפרסמה בשל סגנון לימודה בשיטת בריסק.
ביום שבת, י"ב בסיוון ה'תשל"א, 5 ביוני 1971, נפטר בבית חולים הדסה עין כרם בירושלים לאחר אשפוז קצר.
הוא נקבר לאחר השבת בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
לאחר פטירתו נדפסו משיעוריו ומכתביו, ספרי מעשי חייא על התלמוד ובעניינים שונים.
אחיו הם: הרב יהושע חנן טורצ'ין רבה של שכונת הרצליה בחיפה, הרב ניסן טורצ'ין, רבה של יהוד והרב אלעזר צדוק טורצ'ין, מחבר-משותף של "שונה הלכות" עם הרב חיים קניבסקי.
בנו הרב יהושע דוד טורצ'ין כיהן כממלא מקומו כראש ישיבת "ישיבה למצוינים" ובהמשך כיהן כראש ישיבת תולדות אהרן, כיום הוא נשיא קהילת "קהל פרושים".
בנו הרב יצחק טורצ'ין נשוי להניה בת ר' רפאל משה יעקב הנפלינג מתלמידיו של רבי אלחנן וסרמן.
בתו מינדל, נישאה לרב חזקיהו יוסף שרייבר.
רבי חיים בן דוד אבולעפיה (נפטר ה'תקל"ה, 1775) היה רב בארץ ישראל ובכמה מקהילות ישראל באימפריה העות'מאנית במאה ה-18.
נולד לדוד אבולעפיה בטבריה באמצע המאה ה-18, למד בישיבות טבריה והיה תלמידו של הרב יצחק הכהן רפפורט מחבר הספר "בתי כהונה".
בראשית דרכו הרבנית כיהן כרב ודיין בצפת וכעבור שנים אחדות הוזמן לכהן כרבה של העיר לריסה ביוון.
בשנותיו האחרונות כיהן כרבה של איזמיר עד פטירתו בחודש אדר ב' ה'תקל"ה.
פירושו הגדול על הסמ"ג נשרף בשרפה הגדולה של איזמיר בשנת 1772
מלבד כתביו אלו, ידוע שחיבר "חידושי דינים" על כמה מצוות, כתב היד היה בידי הרב חיד"א שמצטט אותו בכתביו.
שתי תשובות הלכתיות שלו נדפסו בסוף שו"ת "בעי חיי" של רבי חיים בנבנישתי על חושן משפט, חלק א (שלוניקי תקמ"א).
חיים אַבְּרַבַנְאֵל (במקדונית: Хаим Абраванел, בסרבו-קרואטית: Haim Abravanel; 25 בדצמבר 1896, פירוט, ממלכת סרביה – 15 במרץ 1984, בת ים, ישראל) היה רופא יהודי, מנהל בית החולים הממשלתי בביטולה בשנים 1946–1963. אברבנאל ורעייתו ברטה היו המשפחה היהודית האחרונה שהתגוררה בעיר, לאחר חורבן הקהילה היהודית בשואה.
תחילת דרכו ומלחמת העולם השנייה
חיים אברבנאל נולד בפירוט למשפחה בת 11 נפשות.
ב-1925 הוסמך לרפואה באוניברסיטת קרל בפראג ובהמשך התמחה בווינה ברפואה פנימית וקרדיולוגיה.
בשנות ה-30 הועסק כרופא בסקופיה.
שניים מאחיו, בן ציון ויוסף, היגרו לארצות הברית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויס אברבנאל לצבא ממלכת יוגוסלביה והוצב בתפקיד רופא צבאי בגזרת קוסובו.
באזור פרצה מגפת טיפוס הבטן ואברבנאל הוחש לטפל בחולים מקרב האוכלוסייה האזרחית.
בין השאר טיפל בבני משפחת רזניקי, משפחה מוסלמית ממוצא אלבני, והציל ממוות את בן המשפחה מוסטפא.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
אברבנאל ויחידתו נפלו בשבי הגרמנים והוחזקו במחנה מעצר.
אבי משפחת רזניקי, ארסלאן רזניקי שמע על דבר נפילתו בשבי והגיע למחנה המעצר עם בנו מוסטפא בלבוש אלבני מסורתי כדי לשחרר את אברבנאל.
לאחר שאיתרו אותו, הלבישו אותו בני משפחת רזניקי בלבוש אלבני מסורתי ומילטו אותו ממחנה המעצר.
ב-2008 העניק ארגון יד ושם אות חסיד אומות העולם לבני משפחת רזניקי לאחר פנייה מנכדתו של אברבנאל.
לֶקֶה רזניקי, נכדו של מוסטפא רזניקי הקים ועומד בראש "ארגון הידידות ישראל-קוסובו על שם חיים אברבנאל".
ב-11 במרץ 1943 ביצעו הבולגרים אקציה בסקופיה, עצרו 3,290 מבני הקהילה ובכלל זה אברבנאל ומשפחתו והובילו אותם מחנה מונופול אשר שכן בשטח מפעל הטבק "מונופול" שבעיר.
בשל היותו רופא, שוחרר אברבנאל ממעצרו ונשלח לאזור קומאנובו, שם שהה עד 1945.
קהילות יהדות מקדוניה חרבו בשואה.
6 מאחיו ובני משפחותיהם נספו בטרבלינקה.
ב-1946 מונה אברבנאל למנהל בית החולים הממשלתי בביטולה.
לאחר השואה, ועד קום מדינת ישראל התגוררה במקום קהילה קטנה בת כמה עשרות נפשות.
לאחר כינון מדינת ישראל עלו אליה רבים מקרב שארית הפליטה ואלו שלא עלו היגרו מביטולה לסקופיה.
אברבנאל ורעייתו ברטה נותרו המשפחה היהודית היחידה בעיר.
במהלך כהונתו ניסה אברבנאל לפעול מול השלטונות כדי שיסייעו לשיקומו של בית העלמין היהודי שבעיר, אשר היה במצב ירוד לאחר המלחמה, וכן ריכז את טקס האזכרה השנתי לקהילה שנערך ב-11 במרץ.
ילדיו של אברבנאל ובני משפחותיהם התגוררו בסקופיה.
ב-26 ביולי 1963 התחולל בסקופיה רעש אדמה עז.
בנו של אברבנאל, ד"ר נסים ניצ'קו, בתו ד"ר רני (Reni) לוי אברבנאל וחתנו ד"ר סלבאטור לוי נהרגו ברעש.
נכדתו רחל ניצלה משום שהתארחה בביתו של אברבנאל בביטולה.
לאחר האסון שפקד אותם עזבו בני משפחת אברבנאל את ביטולה עם נכדתם ועלו לישראל.
למרות גילו המתקדם, נאלץ אברבנאל לעבוד למחייתו כרופא מחליף בקופת חולים עד סוף שנות ה-70. ב-1981 הלכה לעולמה ברטה אברבנאל, וב-1984 הלך לעולמו חיים אברבנאל והוא בן 87 שנים.
בינואר 2018 נקרא בית החולים הממשלתי בביטולה על שמו של ד"ר חיים אברבנאל.
בית החולים נבנה ב-1948 בשטח בו שכנה השכונה היהודית בעיר.
בטקס ממלכתי שנערך בנוכחות ראשת עיריית ביטולה, סגן שר הבריאות המקדוני, שגריר ישראל במקדוניה דן אורין, ונכדתו של חיים אברבנאל, ד"ר רחל שלי לוי דרומר, צוינה התרומה של הקהילה היהודית לעיר לאורך השנים, חשיבות הנצחתה ושימור זיכרון גורלה הטרגי.
הרב חיים אברהם ישראל (מכונה גם מהר"א ישראל) היה פוסק, שד"ר, ורב הקהילה היהודית באנקונה שבאיטליה.
חיבר את הספרים אמרות טהורות ובית אברהם על ארבעה טורים ובית יוסף.
נולד בשנת ה'תס"ח בירושלים, ונדד לרודוס בצעירותו כשאביו, הרב משה ישראל מונה לרב הראשי בקהילה.
הוא נישא בשנת ה'תצ"ג ונסע לקושטא להדפיס את ספרו של אביו, משאת משה.
בשנת ה'תק"ד התמנה לרב בקנדיה.
בשנת ה'תקי"ב נסע, כאחיו הרב אליהו ישראל למסע באירופה כשד"ר, וכשחזר התמנה לרב באלכסנדריה, ובה'תקכ"ו עבר לכהן בליוורנו, עד שמונה לרב העיר אנקונה שם כיהן בין השנים 1774–1785. החיד"א מזכיר אותו בספרו "שם הגדולים".
בנו, הרב משה, שימש כרב ומורה צדק באלכסנדריה.
חיים או משהו כזה (מאנגלית: Life or Something Like It) הוא סרט קולנוע דרמטי-קומי רומנטי אמריקאי משנת 2002 בכיכובם של אנג'לינה ג'ולי, אדוארד ברנס וטוני שלהוב.
ביים סטיבן הרק לפי תסריט של ג'ון סקוט שפרד ודיינה סטיבנס, והפיקו ג'ון דייוויס וארנון מילצ'ן.
העלילה הנפרשת על פני שבוע, עוסקת במוטו שלפיו התנהלותו של אדם קובעת את גורלו, ובשאלה הספקולטיבית מה קורה לאדם שיודע שנותר לו שבוע לחיות.
הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-26 באפריל 2002, נחל כישלון מסחרי, וב-15 באוקטובר באותה שנה יצא לצפייה ביתית בהזרמת מדיה וב-DVD.
על תפקידה בסרט, ג'ולי הייתה מועמדת לפרס פטל הזהב ההיתולי לשנת 2003 בקטגוריית השחקנית הגרועה ביותר.
לייני קאֶריגן (אנג'לינה ג'ולי) היא כתבת מצליחה וקרייריסטית בתחנת הטלוויזיה KQMO בסיאטל.
היא מטפחת תדמית פרפקציוניסטית של "אישיות טלוויזיונית", לובשת חליפות מעצבים ואף אימצה כסמל מסחרי תסרוקת בסגנון מרילין מונרו אלילת ילדותה.
לייני מאורסת לקאל קופר (כריסטיאן קיין), כוכב קבוצת הבייסבול "סיאטל מארינרס" ודוגמן פרסומות, וחברתה הטובה היא אנדריאה (מליסה אריקו), מגישת חדשות שעל אף חברותן, מקנאה בלייני על הצלחתה.
לייני מועמדת למשרת חלומותיה כמגישה בתוכנית בוקר יוקרתית ברשת ארצית בניו יורק, וכדי להכינה למבחן בד, מנהל התחנה, דניס, מחייב אותה לעבוד עם פיט סקנלון (אדוארד ברנס), צלם ותיק ומוערך שבעבר היה לה סטוץ איתו.
כיום שוררת ביניהם איבה ולייני מסרבת לעבוד עם פיט.
היא נאלצת לשתף פעולה בעל כורחה, ויחסי העבודה ביניהם רוויי קנטרנות הדדית.
השניים יוצאים להכין כתבה על חסר בית המוכר כ"הנביא ג'ק" (טוני שלהוב) שמקבץ נדבות תמורת ניבוי נבואות.
לייני מבקשת מג'ק לנבא את סיכוייה להתקבל למשרה בניו יורק וכן את תוצאת משחק הפוטבול בין "סיאטל סיהוקס" ל"דנוור ברונקוס".
הוא אומר שה"סיהוקס" ינצחו 19–13, מוסיף שמחר ירד ברד, ולבסוף מנבא שלייני תמות ביום חמישי בעוד שבוע ולא תקבל את המשרה.
פיט לא מצליח לשכנע את לייני המוטרדת שלא מדובר במתיחה שנעשתה ביוזמתו, ומסביר שהיא נסערת מכיוון שכל חייה מתמקדים בשאיפה חסרת משמעות לזכות בהכרה.
אחרי ששתי הנבואות הראשונות מתגשמות, לייני נתקפת פאניקה ועושה בדיקות רפואיות שתוצאותיהן תקינות לחלוטין.
היא הולכת לחפש ניחומים אצל אביה האלמן פאט ואחותה גוּוֶן המבוגרת ממנה, אך נתקלת באדישות מצד האב ובעוינותה של גוון, על רקע יריבותן רבת השנים על לבו של אביהן.
מכיוון שכך, לייני הולכת בלילה אל "הנביא ג'ק" ומבקשת ממנו נבואה כלשהי כדי לקעקע את אמינותו.
ג'ק מנבא שמחר בשעה 9:06 בבוקר תתרחש רעידת אדמה בסן פרנסיסקו, ואחרי שגם זה קורה, לייני משתכנעת שהיא תמות בשבוע הבא.
בצר לה, היא באה אל פיט שמבטל את דבריו של ג'ק ומסביר לה שעליה ללמוד "לחיות את הרגע" במקום לתכנן את חייה לפרטי-פרטים, ורק היא יכולה לשנות את גורלה.
לייני עושה חשבון נפש ובוחנת את יחסיה עם אביה, אחותה וקאל, שממנו היא נפרדת בסופו של החשבון.
בתוך כך, היא מזניחה את עצמה ומתחילה לעשן סיגריות ולאכול ג'אנק פוד.
כאשר היא ופיט מסקרים בשידור חי הפגנה של נהגי אוטובוסים שובתים, היא מגיעה באיחור, שתויה ומוזנחת, ומביעה תמיכה במפגינים.
אחרי שאחד מהם אומר לה שהם דורשים יותר סיפוק בעבודה, לייני פוצחת בשירת "Satisfaction (I can't get no)" מביכה, אך סוחפת את הנוכחים.
למחרת ההפגנה, יום שלישי, לייני מתעוררת בביתו של פיט עם הנגאובר, לא זוכרת דבר מאירועי יום האתמול, ורואה ששדרים בערוצי הטלוויזיה המתחרים לועגים ל"קונצרט הרוק" שלה.
פיט מספר שהיא התעלפה במכוניתו, ונענה לבקשתה להישאר אצלו תוך שהוא מחפה עליה אחרי שהיא לא הגיעה לעבודה.
הוא מסביר לה שיש בחיים דברים חשובים יותר מעבודה, ומציג לה את טומי, בנו מנישואים כושלים.
השלושה מבלים ביחד את היום שבסופו פיט מוכיח לה שאפשר ליהנות מהחיים סתם כך.
אחרי שפיט מחזיר את טומי אל אמו, גרושתו של פיט, השניים חוזרים אל דירתו ושוכבים לראשונה מאז הסטוץ.
כאשר השניים מגיעים לעבודה למחרת, יום רביעי, ובעוד לייני סבורה שעומדים לפטר אותה בגלל השידור מההפגנה, נודע לה שהשידור דווקא עורר הדים חיוביים בניו יורק, היא קיבלה את המשרה ומתבקשת להגיע לניו יורק בו-ביום.
פיט דוחה את הצעתה להצטרף אליה, כדי להישאר קרוב לבנו ומשום שהוא אוהב את חייו כפי שהם, ולא מוכן לחיות כמוה, המרוכזת בעצמה ודבר לא מספק אותה.
לייני הולכת להיפרד מאביה שמודה שהוא אף פעם לא ידע איך לדבר איתה, אבל משתי בנותיו, רק היא הצליחה לשמח את אמה המתה כשזו הייתה על ערש דווי.
בעוד לייני טסה לניו יורק רגועה ומאושרת, פיט בא אל "הנביא ג'ק" בדיוק כאשר זה מכריז ש"מלאך ייפול מהשמיים", ומלגלג עליו בכעס מכיוון שהיא קיבלה את המשרה, ומכאן שנבואת מותה הופרכה.
ג'ק הנרגז עונה שאם היא תמות מחר, המשמעות היא שלייני לא תקבל את המשרה והנבואה תתגשם.
בערב, בטלוויזיה מדווחים שכוכב עבר בקבוצת הבייסבול "קליפורניה איינג'לס" (בתרגום לעברית: מלאכי קליפורניה) נהרג בהתרסקות מטוסו הפרטי.
פיט מבין שזה ה"מלאך" שנפל מהשמיים כפי שג'ק ניבא, משאיר הודעת אזהרה מבוהלת בתא הקולי של לייני וממהר לטוס לניו יורק באותו הלילה.
בשידור הבכורה שלה, לייני מראיינת את דבּרה קונורס, אשת טלוויזיה שזכתה בפרס על מפעל חיים ונודעה כמראיינת שגורמת לידוענים לבכות בשידור חי.
בטלפרומפטר מוצגות שאלות שקונורס הכינה מראש, אבל כשהיא מספרת שעזבה את אהובה בגיל 25 לטובת הקריירה, לייני זונחת את השאלות המוכנות, משתפת את קונורס בסיפורה האישי ועוברת לשאלות על ויתורים בחיים הפרטיים, דבר שגורם לקונורס לבכות בשידור חי.
אף על פי שהראיון מעורר התפעלות, לייני מבינה את טעותה ומחליטה לחזור לסיאטל.
כאשר לייני יוצאת מהבניין, פיט מגיע.
ברחוב מתרחשת תקרית שבה שוטרים מנסים להשתלט על גבר חמוש.
פיט מנסה להסב את תשומת לבה, אך לייני נפגעת מירייה ומובהלת לחדר ניתוח.
היא מתעוררת בשעה שלוש לפנות בוקר בחדר התאוששות, פיט יושב לידה ומרגיע אותה שגם בסיאטל כבר יום שישי, והיא בחיים.
השניים מתוודים אהדדית על אהבתם.
בסצנת הסיום, לייני חזרה לסיאטל, נישאה לפיט וקיבלה תוכנית טלוויזיה משלה.
היא, פיט וטומי באצטדיון, צופים בקאל בזמן משחק בייסבול של ה"מארינרס", ומאחוריהם נראה "הנביא ג'ק" צוהל על זכייתו בהתערבות על המשחק.
במונולוג הסיום שלה, לייני מבינה שבאותו יום אכן מת בה החלק באישיות שלה שלא ידע איך לחיות, ונבואתו של ג'ק התגשמה.
היא אימצה דרך חיים שלפיה עליה לחיות כל יום כאילו זה יומה האחרון, כי יום אחד עלול באמת להיות האחרון.
+שחקניםדמויותאנג'לינה ג'ולילייני קאריגןאדוארד ברנספיט סקנלוןטוני שלהובהנביא ג'קכריסטיאן קייןקאל קופרמליסה אריקואנדריאהגרגורי גיציןדניסמקס בייקרוין, טכנאי הקלטותג'סי ראת'רפורד טומיליסה ת'ורנהילגווןסטוקרד צ'אנינגדבּרה קונורסג'יימס גאמוןפאט קאריגןמריקה אנוויקלייני בגיל 10אשלין מורגן ויליאמסלייני בגיל 5קייסי סטיבנסגוון בגיל 15
עיקר הסרט צולם באתרים אותנטיים (On location) ברחבי סיאטל, וחלקים אחרים צולמו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, ובמנהטן, ניו יורק.
תחנת הטלוויזיה הבדיונית KQMO מוקמה בתחנה האמיתית KOMO-TV בסיאטל, כאשר הלוגו של התחנה שונה לצורך הצילומים באולפן ערוץ החדשות "KOMO 4", על ניידות שידור ועל המיקרופונים, וכמה מבכירי המנחים של KOMO-TV תרמו לסרט הופעת קמע.
סצנת הריאיון עם דברה קונורס, המתרחשת כביכול בניו יורק, צולמה למעשה באולפני BCTV בוונקובר.
הסרט הופץ לבתי הקולנוע ב-26 באפריל 2002 ונחל כישלון בקופות, כאשר כנגד תקציב של 40 מיליון דולר, ההכנסות הסתכמו ב-16,872,671 דולר.
כאמור לעיל, ב-15 באוקטובר 2002 הופץ הסרט לצפייה ביתית והכניס ממכירה ומהשכרה 24 מיליון דולר.
הסרט התקבל באכזבה אצל מבקרי הקולנוע, אף על פי שהופעתה של ג'ולי זכתה להתייחסויות חיוביות בדרך כלל.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון 28% על בסיס 122 ביקורת, עם דירוג ממוצע של 4.5 מתוך 10. סיכום הביקורות היה שאף על פי שג'ולי מצודדת, "חיים או משהו כזה" הוא סרט מאולץ וצפוי מכדי להעביר באופן משכנע את המסר שצריך לעצור כדי להריח את הוורדים.
באתר Metacritic, הסרט קיבל דירוג ממוצע של 31% על בסיס 32 ביקורות שהוגדרו כשליליות באופן כללי.
רוג'ר איברט סבר שזהו סרט מסורבל ומובנה באופן לא הגיוני, וניכר שיוצריו לא מתמצאים בעבודת הטלוויזיה.
כפרפרזה על המימרה שגמל הוא סוס שתוכנן על ידי ועדה, אזי הסרט תוכנן על ידי אותו גמל, לדברי איברט, המוסיף שג'ולי במשחקה "בוחנת את הגבולות התאורטיים של המשחק המוגזם ההיסטרי".
איברט העניק לסרט כוכב אחד מתוך חמישה.
פיטר בראדשו כתב בהגרדיאן הבריטי שלאנג'לינה ג'ולי, עם כל יתרונותיה ומגוון הדמויות שהיא יכולה לגלם, אין כישורים הדרושים לתפקיד קומי-רומנטי, והיה אפשר לחשוב על ליהוק מוצלח יותר לדמותה של לייני קאריגן, כגון קייט הדסון או בריטני מרפי.
ואילו ברנס הוא אחת הדמויות הראשיות הגבריות חסרות ההבעה, שלא לומר המשעממות ביותר שיש בהוליווד.
בדומה לאיברט, בראדשו העניק לסרט כוכב אחד.
סטיב סיימלס, אשר נתן גם הוא כוכב אחד, ציין שהופעתה של סטוקרד צ'אנינג מבריקה בדמות דברה קונורס, תואמת ברברה וולטרס, וזמן המסך שניתן לה היה קצר עד כדי פשע כלפיה.
בניגוד לאיברט, בראדשו וסיימלס, מיק לסאל כתב בסן פרנסיסקו כרוניקל שמדובר בדרמה רומנטית שנמצאת בדרך למצוינות, עם שני כוכבים המסברים את העיניים (ג'ולי וברנס) ותסריט עם מסר משמעותי על הקושי לאזן בין לחיות את היום אך ללכת לשום מקום, ובין לחיות עבור המחר ולהיות חסרי חיים.
הסרט, סבור לסאל, מעז לרמוז משהו שנשים טוענות, אבל לסרטים על נשים אין אומץ להודות בו: עבור נשים, הדרך לצמרת המקצועית דורשת מחויבות לכל החיים וכרוכה בבחירות קשות ובוויתורים.
לדברי לסאל, ג'ולי מיטיבה לשחק את האישה שמשתחררת מעכבות, אבל הצופה יכול להבין אותה כאשר היא מתפרקת, כי אולי משהו בה היה חייב להתפרק.
לגבי ברנס, בסגנון של בחור רגוע והגון, הוא מגלם את האנטיתזה של לייני, והסרט רומז שאם הוא היה אישה, התחייבויותיו בחיים היו שונות מעט.
עוד סבור לסאל, שהבמאי סטיבן הרק מעביר את המסרים בחסכנות ובדרך של לשון המעטה, ובסיכום הדברים, מדובר בסרט נשים ראוי.
סניידר שהעניק שלושה כוכבים, סבור שבכללותו, הסרט מקסים וחינני על אף שהוא לא חף מבעיות כגון סוף שטחי ומושלם מדי, ותסריט מרושל לעיתים.
סניידר טוען שדמותה של לייני רדודה דיה כדי להיות אמינה, וידידותית באופן שובה לב דיו כדי להתחבב.
אמנם יש בסרט כמה סצנות מטופשות להפליא כמו הפגנת נהגי האוטובוסים, אבל כאשר הן נעשות בסגנון ובגישה המתאימים – הן מצליחות.
חיים אליעזר כהן (נולד במרץ 1949, ה' באדר תש"ט) הוא בלשן ישראלי, חבר האקדמיה ללשון העברית ופרופסור אמריטוס בחוג ללשון עברית באוניברסיטת תל אביב.
חיים אליעזר כהן נולד בשנת 1949 בתל אביב.
למד באוניברסיטת תל אביב בחוגים ללשון העברית ולשפה וספרות ערבית.
בשנת תשנ"ב קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "ההיצב התחבירי של הכינויים בלשון התנאים".
מונה לפרופסור חבר בחוג ללשון העברית באוניברסיטת תל אביב.
בשנים תשע"א–תשע"ה כיהן כראש בית הספר למדעי היהדות באוניברסיטה זו.
תחומי מחקרו: לשון חז"ל ומסורות הלשון בסידור התפילה.
בשנת תשס"ג נבחר לחבר־יועץ באקדמיה ללשון העברית ובשנת תשס"ח נבחר לחבר בה.
החל משנת תשע"א עורך המילון ההיסטורי ללשון העברית.
בשנים תשנ"ד–תשס"ב היה עורך כתב העת "לשוננו לעם".
שימש חבר המערכת של מילון "רב מילים".
רבי חיים אברהם אישטרושה או איסטרושה או איסטרולסה היה אב"ד, רבה של שירון (סרס) שביוון בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, ומחבר שו"ת ירך אברהם.
נולד בשנת התק"ך (1760) בשאלוניקי לרבי דוד איסטרושה, בן בנו של הרב דניאל בן משה אישטרושה, ראש ישיבת פורטוגל - יחיא בסלוניקי ומחבר ספר "מגן גיבורים".למד בצעירותו בביתו, שם היה בית המדרש שבראשו עמד אביו.
זמן מה לאחר שהוסמך להוראה, יצא לשמש ברבנות בעיר קומוטיני, בצפון-מזרח יוון, כמו כן כיהן כרב גם בערים לאריסה וקסטוריה.
הרב חיים פאלאג'י מביא אותו בספריו, ומכנה אותו
בט' בטבת ה'תקס"ד מונה לרבה של הקהילה היהודית בשירון, שם התפרסם ובתקופה זו הדפיס את ספריו.
לאחר זמן מה שב לשאלוניקי היה רגיל לדרוש בבית המדרש "מגורשי קאשטיליה" שבעיר, כמו למשל בשנת התקד"ן (1794), אז דרש לכבוד פטירת סבתו מצד אמו, פלור.
בשנת התקס"ח דרש בק"ק "קאטאלטן ישן" שבעיר לכבוד פטירת גיסו, אמו של האחרון ויצחק מאטאלון בשנת התקס"ג חנך את בית הכנסת "איטליא חדש" שבסלוניקי.
כיהן כרבה של קהילת איטליא ישן בעיר.
נפטר בשנת התקפ"ט (1829) ונספד באזמיר על ידי רבי דוד אמאדו.
ירך אברהם חלק א' (שאלוניקי תקע"ה) - שאלות ותשובות בנושאים השייכים לחלקים אורח חיים, יורה דעה ואבן העזר בשולחן ערוך, ובסופו שאלות בנושאים אבן העזר וחשן משפט שהשיב סבו, רבי דניאל וכן קונטרס שמות גיטין שחיבר זקנו.
בתוך הספר ישנם גם תשובות מאת אבי המחבר, רבי דוד.
ירך אברהם חלק שני (שאלוניקי התקע"ה) - שאלות ותשובות בנושאים השייכים לחלק חשן משפט בשולחן ערוך.
בן לאברהם (שאלוניקי התקפ"ו) - דרושים על סדר פרשות השבוע, וביניהם דרושים שחיבר אביו, כמו למשל דרוש שכתב לו אביו לומר בבר המצווה שלו, ודרוש א' בפרשת וישב.
עוד בחיבור דרושים להספד יוסף מרדכי מיוחס (בעל ספר ברכות המים), החיד"א, חכם אברהם הלוי ועוד.
בספר גם דרושים לשבת הלבשה
רבי חיים אבן חביב היה מחכמי פורטוגל במאה ה-15. בשנת 1497, עם גירוש פורטוגל, היגר אל העיר פאס שבמרוקו.
בשנת ה'רס"ה השלים את החיבור "ספר הבתים", בו מלאכת איסוף וסידור של אלפים מתשובות הרשב"א, לפי הנושאים שבהם הן עוסקות, הספר לא נדפס.
רבי חיים נולד לרבי משה אבן חביב.
יש הסבורים כי אביו הוא רבי משה בן שם טוב אבן חביב, מחבר פורה בנושאי פילוסופיה, שירה ודקדוק עברי.
כנראה בעת גירוש פורטוגל הוא קידש שם שמיים בעמידתו האיתנה על הנאמנות לדת היהודית, לנוכח מעשי הכפייה וההרג שביצעו השלטונות במקום.
הוא חתם את "ספר הבתים" שסידר, בחרוז: .
עם גירוש פורטוגל, בשנת ה'רנ"ז (1497), היגר אל העיר פאס שבמרוקו ונמנה עם חכמי המקום.
הוא שקד שם על איסוף וסידור שאלות ותשובות הרשב"א, הנחשבות ליסוד בפסיקה ההלכתית.
עלה בידו לקבץ ולסדר לראשונה כ-3,000 תשובות אל תוך ספר בן שני כרכים גדולים הנחשב במשך מאות שנים לקובץ תשובות הרשב"א הגדול ביותר.
את שם הספר קרא "ספר הבתים", משום שאת התשובות סידר לפי "בתים", כאשר כל בית מציין נושא הלכתי ראשי המכיל את כלל התשובות העוסקות באותו נושא.
החלק הראשון מכיל עשרים ותשעה בתים והחלק השני עשרים וחמישה.
את המלאכה סיים בי"ב בניסן ה'רס"ה (1505).
בחתימת הספר כתב על גודל טרחתו בחיבור הספר: והוסיף תפילה שייפקד בבנים זכרים: .
מפעלו זה נזכר לשבח על ידי אחד ממגורשי ספרד שבאו לפאס, המקובל וההיסטוריון רבי אברהם אדרוטיל, בספרו "השלמות לספר הקבלה":
החיד"א כתב על חשיבותו של הספר: הספר לא נדפס.
כתב היד היה במרוקו עד המאה ה-18. עד אז עשו בו שימוש חכמי מרוקו, ומהם: רבי שמואל אבן דנאן, רבי מנחם סירירו, רבי יעקב אבן צור וכן השד"ר ששהה תקופה ממושכת במרוקו רבי חיים יעקב.
רבי מתתיה סירירו כותב לרבי יוסף חיים בן סאמון, שהתעניין אצלו על קניית כתבי יד מאוצרות משפחת סירירו, כי בשנת ה'תקט"ז, לאחר מאמצים מרובים, מצא, יחד עם רבי משה נגארה, את כתב היד בפאס.
וכנראה כך, במהלך אמצע המאה ה-18, הובא הספר לליבורנו.
וכך כתב רבי יוסף חיים בן סאמון: .
הספר הובא גם לידי ידידו של בן סאמון, החיד"א, שאף עשה בו שימוש רב.
במאה ה-19 הגיע הספר לידיו של רבי שתכנן להוציאו לאור.
לאחר מכן בא לידי רבי יהודה זרחיה אזולאי, שכתב שער לכתב היד וכלל בו ציטוטים שונים העוסקים בשבחיו של הרשב"א.
בשנת ה'תרל"ה הוצע הספר למכירה על ידי אספנים שהוציאו את חידושי הר"ן על מסכת ראש השנה, מכתב יד שהיה בעזבונו של רבי יהודה זרחיה אזולאי.
משם הספר עבר לחכמי ירושלים שמכרו אותו לאוצר המקטלג זוסמן יעבץ (אביו של זאב יעבץ).
כיום הספר נמצא בספריה הבודלייאנית.
החוקר הרב יעקב משה טולידאנו העיד כי ראה פירושים שונים על נ"ך מרבי חיים אבן חביב שהועתקו על ידי רבי יהודה בן רבי מאיר טולידאנו, בשנת ה'תק"ע בערך.
רבי חיים אברהם דב הכהן לוין (או אברהם (חיים) דובער לוין, כונה גם "המלאך"; נפטר בו' בסיוון ה'תרצ"ח) היה משפיע חסידי בארצות הברית, מייסד ומנהיג קהילת המלאכים.
בינו לבין חסידות לובביץ' שררה מתיחות אידאולוגית לאחר פרישתו ממנה.
נודע בפרישותו הקיצונית, ובהטפתו להסתגרות בפני העולם המודרני.
נולד ככל הנראה בין השנים ה'תרי"ט – ה'תרכ"א, לרבי שניאור זלמן לוין אב"ד בקרסילוב.
בגיל אחת עשרה התייתם מאביו.
במלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר במינסק.
בשנת ה'תרפ"ד היגר לארצות הברית (יש אומרים עקב רדיפות מצד חסידי ליובאוויטש), שם התגורר בברונקס, והיה רב בבית המדרש "נוסח האר"י".
הרב לוין היה בעל הדרת פנים ומראה מרשים, והתנהג בקיצוניות ובפרישות.
הנהגותיו בעבודת ה' היו באופי של הנהגות מראשית ימי תנועת החסידות.
בשבתות ובחגים היה מונע את עצמו משינה.
בין היתר סופר עליו כי היה עומד למעלה מ-10 שעות אחוז מחשבות ומתבונן בשתיקה.
עקב תכונות אלו כונה "המלאך".
את תלמידיו ושומעי לקחו הדריך ללבוש ציצית גדולה ולגדל פאות ארוכות, שלא כדרך חב"ד, וכך גם לבושם היה חריג מהמקובל: חליפות ארוכות.
הוא הורה להם שאת לימודם בתלמוד בבלי יעשו רק מתוך התלמוד הבבלי של דפוסי סלאוויטא וזיטומיר שהוערכו מאוד בתנועת החסידות, ולא בש"ס וילנא – דבר שקומם כנגדם את ראשי הישיבות בארצות הברית.
פרישתו מחסידות חב"ד החשיבה אותו כמתנגד לה, ורבי שרגא פייבל מנדלוביץ' עודד את תלמידיו מישיבת תורה ודעת ללמוד עמו, כתריס בפני ההשפעה החב"דית הגוברת,
אך בשנת ה'תרצ"ה לאחר חילוקי דעות ותקריות עם הרב מנדלוביץ' ותלמידיו, כמו החבאת כרכי התלמוד בבלי של תלמידי הרב לוין (שהיו מדפוסי סלאוויטא וזיטומיר), עזבו תלמידיו את ישיבת תורה ודעת, והקימו את ישיבת "נתיבות עולם" בוויליאמסבורג בראשות תלמידו הרב יעקב שור.
בחב"ד הוערך בתחילה כמעמיק גדול בחסידות, אם כי לפי מקור מסוים דעתו של "הרשב"ץ" לא הייתה נוחה ממנו כבר אז.
לאחר שפרש, היחס אליו הפך להיות שלילי.
בחב"ד הגדירו את שיטתו כ"חיצוניות", והצביעו על הדרכתו לתלמידיו לפרוש מהעולם הזה בניגוד לשיטת חב"ד.
הרב יואל כהן כתב במכתב מכסלו תשי"ב את התרשמותו מה"מלאכים" לאחר שחזר על מאמרי חסידות בבית המדרש של המלאכים, לפי הוראתו של רבי מנחם מנדל מליובאוויטש להפיץ את מאמרי החסידות בבתי כנסיות:
לפי ד"ר ישראל נתנאל רובין, 'המלאך' נטש את חב"ד-לובביץ' לאחר עימות עם ר' שלום בער שניאורסון, האדמו"ר החמישי, אותו האשים 'המלאך' בכפירה בעיקר.
'המלאך' אמר לשניאורסון כי לפי הרמב"ם הוא מין ואין לו חלק לעולם הבא.
את מקומו בהנהגת הקהילה מילא תלמידו הרב יעקב שור, אחיו של רבי גדליה שור.
בנו רפאל זלמן – נפטר בשנת ה'תשנ"א.
מכתביו, הכתובים – רובם ביידיש – בשפה חריפה ובסגנון תובעני, הוצאו לאור לאחר פטירתו בספר בשם "אוצר אגרות קודש", ירושלים תשי"ב (מהדורה נוספת: ניו יורק תשל"ג).
רוב מכתבים אלו לבנו, וחלק מהם לחסידיו.
הספר הודפס בעילום שם המחבר, והוא מתואר כ"אחד מהמיוחדים שבדורו, אחד מן הרמתיים ושמו טמיר ופלי".
שמו מרומז בתיאור תוכן הספר: "עֹלות בקנה א'ח'ד' (=ראשי התיבות של שמו הפרטי) כפתור ופרח".
חַיִּים אֲבִיגְדוֹר (נולד ב-1700, ה'ת"ס, תאריך פטירתו אינו ידוע) היה רב ושד"ר, מחבר הספר "פרי עץ חיים".
אביגדור נולד בקושטא וגדל בביתו של משה הכהן, לאחר שנתייתם מהוריו בגיל צעיר.
בראשית דרכו התורנית למד בישיבת אליעזר נחום, ובהמשך למד כשבע שנים בישיבת חיים קמחי, אשר בעקבותיו ביקש לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בצפת.
לאחר מותו של קמחי שב לקושטא, אולם בשל מגפה שפרצה בעיר יצא במסע לערי אירופה, תחילה לסלוניקי וללאריסה שביוון, ובהמשך לאיטליה, לגרמניה ולהולנד.
במסגרת מסע זה גייס תרומות ליישוב היהודי בטבריה ולישיבה שהיה ברצונו להקים שם.
בהיותו באמסטרדם נסמך על שולחנו של יוסף הכהן די אזיבידו, ובשנת 1742 פרסם את ספרו, "פרי עץ חיים", שעסק ביד החזקה, בארבעה טורים בתלמוד ובפוסקים.
בספרו כתב גם שאלות ותשובות ודרישתו וחידושיו על פרשת השבוע.
הרב אריה לייב מאמסטרדם חתם על הסכמה לספר זה.
בהמשך אותה שנה עלה לטבריה והצטרף לחוג של חיים אבולעפיה ביישוב היהודי בעיר, ואף נשלח מטעמו כשד"ר לאיטליה.
חיים אביגדור נשא אישה, אולם לא השאיר אחריו ילדים.
הרב חיים אברהם אליהו שטרית (מכונה בקיצור: חיים אב"א; סביב ה'תר"י, 1850 - ז' באלול ה'תרס"א, 1901) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של צפרו בסוף המאה התשע עשרה ובראשית המאה העשרים.
התייתם בגיל צעיר, וגדל בביתו של משה שטרית (אלפילאלי).
בי"ד תמוז תרכ"ט נשא את מסעודה לבית אלבאז.
בהמשך, שימש יחד עם רבי שלום אזולאי הראשון כשוחט ובודק של צפרו.
בהמשך, ולא יאוחר משנת תר"ן, התמנה לדיין בבית דינם של רבי רחמים יוסף אג'ייני ורבי רפאל משה אלבאז, לצד חביריו הדיינים רבי שלום אזולאי, ורבי אבא אלבאז.
בית הדין תיקן תקנות שונות לקהלת צפרו.
בשנת תרנ"א הוצע לו לכהן כדיין של העיר ואזאן, אך ככל הנראה זה לא יצא לפועל.
ככל הנראה בשנת תרנ"ו, לאחר פטירת רבי רפאל משה אלבאז, התמנה לאב בית הדין ורבה של העיר, ובית דינו התכתב בענייני הלכה עם דייני צפת: רבי ישמעאל הכהן ורבי חיים מנשה סתהון, וכן עם הראשון לציון היש"א ברכה.
כמו כן התכתב עם רבני המערב, כדוגמת רבי יצחק אבן דנאן ורבי שלמה אבן דנאן רבני פאס.
בשנת תרנ"ב קמה ישיבה חדשה בצפרו ביוזמת הרב משה מורצייאנו מדבדו, רבי חיים אב"א נמנה עם רבני הישיבה.
בישיבה למדו בעיקר לימודי הלכה בעיון, כשהם מקיפים בתוך שנים ספורות טור ובית יוסף על יורה דעה, אבן העזר וחושן משפט.
עם פטירת רבי חיים אב"א, הישיבה דעכה.
מתלמידיו ידועים רבי ישמ"ח עובדיה ורבי רפאל מאמאן, וככל הנראה גם רבי שלום מרדכי אזולאי.
בימיו האחרונים שהה בפאס, שם נדבק במחלת הקדחת.
עודנו במחלתו, חזר לצפרו ולאחר יומיים נפטר.
השאיר אחריו שלשה ילדים: ר' יוסף מרדכי, שרה ואבא.
מלל לאברהם - 33 תשובות ופסקי דין, נדפס על ידי הרב דוד עובדיה, פאס תשכ"ג.
הניח תשובות ופסקי דין נוספים שעדיין מצויים בכתבי יד, ומקצתם נדפסו בספרי חכמי דורו.
חיים אבירם (20 בינואר 1949 – 11 ביוני 2023) היה כלכלן ישראלי, מומחה לכלכלת תחבורה ולכלכלה עירונית.
כיהן כפרופסור לכלכלה וכדיקן הפקולטה למדעי החברה והרוח במכללה האקדמית כנרת.
היה חבר במועצה להשכלה גבוהה ועסק בתכנון פרויקטי תחבורה בישראל ובמדינות מתפתחות ברחבי העולם.
אבירם נולד ב-20 בינואר 1949 בישראל, להוריו שרה ויוסף.
גדל בשכונת קריית משה בפתח תקווה ולמד בבית הספר היסודי נצח ישראל ובהמשך בתיכון דתי ישורון.
היה חבר בתנועת הנוער בני עקיבא.
התגייס לחטיבת גולני והתקדם לקצונה.
במהלך שירות מילואים במלחמת ההתשה נפצע באופן אנוש בעת שפיקד על מעוז מול תעלת סואץ.
ב-1976 נפצע שוב, הפעם בראשו, בתאונת דרכים לאחר שירות מילואים, פציעה שהצריכה שישה ניתוחי ראש.
אבירם השלים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני בהנדסה אזרחית ודוקטורט בתכנון ערים בטכניון.
עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופ' דניאל שפר, עסקה בהשפעת פרויקטים תחבורתיים על מחירי קרקעות.
אבירם החל את דרכו המקצועית ככלכלן במשרד התחבורה ובבנק ישראל, ובהמשך הצטרף למכון הישראלי לתכנון ומחקר תחבורה.
ב-1978, עם זכיית המכון במכרז של הבנק העולמי, עבר עם משפחתו לאקוודור והחל בקריירה בינלאומית בתחום תכנון התחבורה.
במהלך השנים עבד בפרויקטים רבים בדרום אמריקה, באיים הקריביים ובאפריקה.
פרויקטים אלה כללו תכנון דרכים באזורים נידחים ומערכות תחבורה ציבורית.
לאחר השלמת הדוקטורט, הקים עם פרופ' שלמה בכור את חברת הייעוץ א.ב פלאן שפעלה מנשר.
במקביל לעבודתו בחו"ל, המשיך לעבוד בפרויקטים מרכזיים בישראל.
אבירם לימד בטכניון כעמית הוראה בכיר ולאחר מכן הצטרף לסגל האקדמי הבכיר של המכללה האקדמית כנרת.
במכללה ייסד את המחלקה לכלכלה וכיהן כדיקן המייסד של הפקולטה למדעי החברה והרוח.
היה חבר במועצה להשכלה גבוהה ובוועדות שונות במכללה.
במהלך הקריירה האקדמית והמקצועית שלו, פרסם אבירם דו"חות ופרסומים מקצועיים רבים.
הוא חיבר שני ספרים אקדמיים:
יסודות הכלכלה העירונית, רסלינג, 2012
כלכלת תחבורה, אופיר ביכורים, 2017
מעבר לכתיבה האקדמית, אבירם פרסם בהוצאת אופיר את הספר "סיפורי סבתא", קובץ סיפורים קצרים המתאר את חייהם של יהודים במזרח אירופה בתקופת "תור הזהב" של היהדות.
הספר, המיועד בעיקר לבני נוער, מלווה בביאורים רבים כדי לאפשר לקוראים חילוניים להכיר מושגים ומנהגים מן היהדות.
האיורים לספר נעשו על ידי אחיינו, דן כתבן-זולנץ.
אבירם היה נשוי ליעל, שופטת במקצועה, ואב להדר, פרופסור למשפטים בארצות הברית.
מלבד עיסוקיו האקדמיים והמקצועיים, אהב לדוג, לטייל ולשחות, ובשנת 2013 צלח את הכנרת בשחייה.
בשנת 2023 חלה אבירם במפתיע ואושפז בבית החולים כרמל.
הוא נפטר לאחר כחודש וחצי במחלקת טיפול נמרץ, בעקבות מאבק במחלת ריאות נדירה.
הובא למנוחות בבית העלמין מנוחה נכונה בקריית טבעון.
חיים אהרוני הוא יזם ישראלי בתחום ההיי-טק, מומחה לאבטחת מידע, ממייסדי חברת הסייבר CYE, שהפכה בשנת 2021 לחד קרן לאחר גיוס של 120 מיליון דולר.
אהרוני משמש כ-CPO, וכמשנה למנכ"ל החברה מאז היווסדה בשנת 2012.
הוא בעל תואר בהנדסת מערכות מידע, אותו סיים בהצטיינות, וכן מוסמך כ־Certified CISO מטעם היחידה ללימודי המשך ולימודי חוץ של הטכניון.
בשנת 2012 היה אהרוני שותף לייסוד חברת CYE (סייסק בע"מ) יחד עם ראובן ארונשוילי, מתן חן, גבי לבנברג ואייל גרינברג.
החברה מתמחה בפיתוח מוצרי אבטחת סייבר מבוססי בינה מלאכותית, ומוצר הדגל שלה הוא Hyver – מערכת בינה מלאכותית למיפוי, ניתוח וניהול סיכוני סייבר ארגוניים, המספקת תמונה כוללת של מצב האיומים ומאפשרת לארגונים לתעדף ולקבל החלטות מושכלות בנוגע להשקעות באבטחת מידע.
אהרוני מוביל את אסטרטגיית המוצר של CYE ומשמש גם כמשנה למנכ"ל.
במסגרת תפקידיו הוא אחראי על אפיון וחדשנות בפלטפורמות הטכנולוגיות של החברה.
CYE נחשבת לאחת מחברות הסייבר הבולטות בישראל, עם לקוחות רבים מקרב חברות Fortune 500.
בשנת 2021 גייסה החברה 120 מיליון דולר מקרנות ההשקעה EQT ו־North83, מה שהפך אותה לחד קרן ישראלי.
אהרוני מעורב בהחלטות האסטרטגיות של החברה, הוא היה שותף למהלך רכישת חברת הסטארט־אפ Solvo על ידי חברת CYE בשנת 2025.
אהרוני פעיל בקידום חדשנות וטכנולוגיה בישראל, בדגש על תחום הסייבר.
הוא מרבה להרצות בכנסים מקצועיים בישראל ובעולם ומלווה יזמים בתחילת דרכם.
אהרוני נשוי לעינת ואב לשניים.
חיים אבני (נולד ב-5 ביולי 1930) הוא היסטוריון של עם ישראל בעת החדשה, פרופסור אמריטוס ב של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו עוסקים בין השאר בהגירה והתיישבות יהודים באמריקה הלטינית, בהתארגנות קהילתית של יהודים בתפוצות, ובגבולות ההצלה בתקופת השואה (ספרד של פרנקו ומדינות שונות באמריקה הלטינית).
אבני נולד בשנת 1930 בווינה, ועלה לארץ עם הוריו בשנת 1933 באונייה "דצ'ייה" שהגיעה ב-24 ביוני 1933 לנמל חיפה החדש.
ב-1940 עברה המשפחה לירושלים בעקבות הפצצות חיל האוויר האיטלקי בתל אביב, ומאז הוא חי בירושלים.
עבודת הגמר לתואר שני, בהדרכת ישראל היילפרין, עסקה ב"הצלה דרך ספרד ופורטוגל בתקופת השואה".
על עבודה זו, זכה בפרס ע"ש יצחק גרינבוים (1961).
בשנת 1967 החל ללמד במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית, ובהמשך ייסד ועמד בראש המדור ליהדות אמריקה הלטינית, ספרד ופורטוגל במכון.
עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטה העברית (תשכ"ט) עסקה במפעל ההתיישבות של הברון מוריס דה הירש בארגנטינה.
בשנים 1983–1995 שימש במקביל כעמית-מנהל (co-director) של תוכנית ללימודי יהדות לתארים מתקדמים ב-Universidad Iberoamericana במקסיקו סיטי, ולאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1999 מונה (בשנת 2000) למנהל האקדמי של הארכיון הציוני המרכזי.
אבני היה נשוי לאסתר, לבית קוקייה אותה הכיר בגיל 16, בתנועת "עקיבא" של התנועה המסורתית (1930-2022), לאחר מותה הקדיש זמן רב לעריכת ספר על סיפורה ההסטורי של משפחות קוקיה ואבני, שיצא בהוצאה משפחתית.
גדעון אבני היה המדען הראשי של רשות העתיקות, יואב אבני – חוקר בכיר במכון הגיאולוגי, עדי אביב, מנהלת בית ספר התיכון משגב ונילי אבני-מגן המנהלת הזואולוגית והוטרינרית הראשית של גן החיות התנ"כי בירושלים.
אבני הגדיר כמוקדי מחקר מרכזיים, בין השאר:
הלגיטימציה של מיעוט יהודי "להיות שונה אך במעמד שווה" בחברות רוב (הגירה, חינוך ומעמד החינוך הפרטי).
התארגנות יהודית בתפוצות בתנאים של מיעוט וולונטרי וגבולות הסמכות הקהילתית.
גבולות ההצלה בתקופת השואה, ובפרט יחסה של ספרד בימי פרנקו ויחסי מדינות שונות באמריקה הלטינית ליהודים נרדפים.
בנוסף מופיעים ברשומות מחקריות מאוחרות יותר פרסומים שלו על הנהגה יהודית בארגנטינה בתקופות משבר (למשל סביב פרשת אייכמן).
ארגנטינה "הארץ היעודה": מפעל ההתיישבות של הברון דה הירש בארגנטינה.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשל"ג.
מביטול האינקוויזיציה ועד חוק השבות: תולדות ההגירה היהודית לארגנטינה.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, [תשמ"ב].
ספרד והיהודים: בימי השואה והאמנסיפציה.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד; ירושלים: המכון ליהדות זמננו – האוניברסיטה העברית, יד ושם, תשל"ה.
אמנציפציה וחינוך יהודי: מאה שנות ניסיונה של יהדות ארגנטינה 1884–1984. ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1985.
טמאים: סחר בנשים בארגנטינה ובישראל.
תל אביב: משכל (ידיעות ספרים), 2009.
הרב חיים אהרן בצלאל הכהן פאול (י"ט באב תרמ"ב, 4 באוגוסט 1882 – י"ח בכסלו תש"ב, 8 בדצמבר 1941) היה רב ואב בית דין, מנהל בית ספר עברי, ראש קהילה ואיש ציבור רב-פעלים בלטביה.
נמנה עם בכירי הרבנים בלטביה עד להשמדת הקהילה בשואה.
נרצח בטבח גטו ריגה בגיל 59.
אהרן בצלאל הכהן נולד בשנת תרמ"ב (1882) בעיירה דאוגבפילס (דווינסק, דינאבורג) שבלטביה, אחד מעשרת ילדיהם של רפאל הכהן פאול ורחל לאה לבית בלייכמן.
מילדות הפגין כישורים יוצאי דופן והיה מתלמידיו של הגאון רבי מאיר שמחה הכהן, רבם של "המתנגדים" בדווינסק.
בנעוריו נשלח ללמוד בישיבת לומז'ה הידועה והמשיך את לימודיו במוסדות התורניים המובילים באותה תקופה, ישיבת סלבודקה (שבעיר קובנה) וישיבת וולוז'ין, שעם בוגריהן נמנו גדולי תורה והוראה רבים.
בגיל 17 בלבד הוסמך לרבנות על ידי שניים מגדולי הרבנים בליטא ובלטביה – הרב רפאל שפירא, ראש ישיבת וולוז'ין, והרב מאיר שמחה הכהן מדאוגבפילס.
בגיל 20 התקבל ללימודי פילוסופיה ופילולוגיה באוניברסיטת קניגסברג היוקרתית שבמזרח פרוסיה (כיום קלינינגרד שברוסיה).
בשנת 1906 קיבל את תפקידו הראשון כרב קהילה בעיירה זילופה (רוזנו, רוזינובסק) שבלטביה, שם כיהן ברבנות במשך 13 שנה.
במלחמת העולם הראשונה התנהלו קרבות ליד העיר, היא נפגעה קשה ורבים מיהודי העיירה נעקרו מבתיהם.
במקביל לדאגה לקהילתו, נרתם הרב פאול בתקופה זו לסייע לפליטים שהגיעו לאזור מקורלנד ומליטא.
בשנת 1918, בתקופת הכיבוש הגרמני, מונה לראש המועצה המקומית בזילופה.
בשנת 1919 העתיק הרב פאול את מקום מגוריו ליאוניילגבה (פרידריכשטאט, ניירי) שבלטביה בעקבות מינויו כרב העיר וכאב"ד בעיירה.
במשך 21 שנים, עד לכיבוש המדינות הבלטיות על ידי הסובייטים ב-1940, הוא כיהן ביאוניילגבה בתפקידים אלה והיה ראש הקהילה היהודית ואחד מאנשי הציבור המובילים בעיירה.
הוא הוביל את הקמת "תלמוד תורה", שימש כמורה בבית הספר היסודי היהודי העירוני, ובשנת 1925 מונה למנהל בית ספר זה.
בתחילת שנות ה-20 נבחר כחבר מועצת העיר ושימש כסגן ראש העירייה במשך שמונה שנים.
היה מעורב בפעילות ציבורית ענפה, ובין השאר שימש כחבר בצלב האדום של יאוניילגבה.
הרב פאול נודע כאחד הרבנים ומנהיגי הקהילה המוערכים ביותר בלטביה.
כציוני מסור, תומך בקרן הקיימת וקנאי נלהב לשפה העברית, הוא ניהל מאבק עיקש נגד הבּוּנְד האידישיסטי והצליח להנהיג את שפת ההוראה העברית בבית הספר שבניהולו ביאוניילגבה.
ב"פנקס הקהילות לטביה ואסטוניה" נכתב אודותיו: "הרב חיים אהרון בצלאל פאול החל לכהן כרבה של הקהילה הקטנה עוד בתקופת השלטון הצבאי הגרמני, בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
הוא המשיך בכהונתו זו גם בתקופה שלאחריה והיה בין שתי מלחמות עולם לדמות דומיננטית בקרב יהודי יאוניילגבה.
עם כינון השלטון הלטבי מילא הג'וינט תפקיד פעיל בארגונה של הקהילה ובשיקומה החומרי: בעידודו של מוסד זה נבחרת מועצת-קהילה בהשתתפות חמש רשימות בלתי מפלגתיות.
בראש המועצה עמד הרב פאול [...] בשנת 1930 היו מוסדות הקהילה נתונים במשבר, בין השאר בגלל הפסקה בזרימת הכספים מיוצאי הקהילה שמעבר לים.
לאחר הפיכת אולמאניס אורגנה הקהילה מחדש.
הרב פאול המשיך לעמוד בראשה ולייצגה בפני השלטונות.
בשנת 1938 מינה הרב פאול 'פרנסים' קבועים לבית הכנסת המרכזי (גבאי, מורה וקופאי) ומינוים אושר בידי משרד הפנים הלטבי.
בית ספר יהודי בלשון הגרמנית נוסד ביאוניילגבה עוד בתקופת השלטון הצבאי הגרמני.
בתקופת לטביה הריבונית קיבל המוסד הכרה בתור מוסד עירוני הזכאי לסיוע מכספי העירייה.
בהתחלה הייתה לשון ההוראה רוסית; לאחר מכן, עם הצטרפות בית-הספר לרשת בתי-הספר הידישאית ציש"א, היא הוחלפה ביידיש.
בשנת 1922 מנה המוסד 153 תלמידים שלמדו בשש כיתות.
הרב פאול, ששימש בבית-ספר זה כמורה ליהדות, מונה ב-1925 למנהלו.
בהשפעתו החליטה מועצת ההורים להוסיף החל משנת הלימודים 1927/8 מסלול לימודים עברי [...] הרב פאול נבחר למועצת העיר ושימש בתפקיד סגן ראש העירייה, עד להתפטרותו מתפקידו בשנת 1925, עם מינויו למנהל בית-הספר היהודי".
ב-1940, לאחר כיבוש לטביה על ידי השלטון הסובייטי, עבר עם משפחתו לריגה.
ב-8 בדצמבר 1941 (י"ח בכסלו תש"ב) נרצחו הרב פאול ואשתו חיה ליבה בטבח יער רומבולה, באקציה השנייה לחיסול גטו ריגה.
זמן קצר לפני שהעתיק את מגוריו לזילופה נשא הרב פאול לאישה את חיה ליבה לבית לימן, ילידת דווינסק (דאוגבפילס).
בבגרותו הוּסף לרב פאול השם חיים כסגולה לבריאות, לאחר סיבוך של מחלת הסוכרת שבה לקה, ומאז נקרא חיים אהרון בצלאל.
בתו נחמה, אחות בבית החולים "לינת הצדק" בריגה, נרצחה באקציה הראשונה לחיסול גטו ריגה ב-30 בנובמבר 1941 (י' בכסלו תש"ב).
בסוף 1944 נספה בנו שמואל זַנוויל (זאוֶול) – רב, עורך דין, מורה ב"תורה ודרך-ארץ" ועיתונאי ב"פרימארגן" – במחנה הריכוז דכאו.
שתי בנותיו הרופאות, שושנה ואידה, והבת הצעירה גיטה, ניצלו עם משפחותיהן בזכות שירותן בצבא האדום בצ'כוסלובקיה בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה היגרו שושנה ואידה לארצות הברית, וגיטה עלתה לארץ ישראל.
הבן הרופא זליק ראובן עלה לארץ כמפקד אוניית המעפילים הבלתי-לגאלית "קאטינה" באפריל 1939, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
נכדיו של הרב פאול, ניניו וצאצאיהם חיים כיום בישראל ובארצות הברית.
אחד מניניו הוא צלם העיתונות הישראלי זיו קורן.
בעצרת הזיכרון של יוצאי לטביה ואסטוניה בישראל שנערכה ב-8 בדצמבר 2021, ביום השנה ה-80 לטבח ביער רומבולה, הודלקו במנורת ששת הקנים שישה נרות לזכר הנספים.
את הנר הראשון הדליקה שלומית (מיקי) קורן יחד עם נכדיה, לזכר סבה הרב פאול שנרצח באקציה השנייה ב-8 בדצמבר 1941.
באתר הארכיון ההיסטורי של איגוד יוצאי לטביה ואסטוניה בישראל, הועלו תמונות של הרב פאול כמנהל בית הספר בפרידריכשטאט (יאוניילגבה).
חיים אורון (כינוי: "ג'וּמֵס"; נולד ב-26 במרץ 1940) הוא יושב ראש החברה להגנת הטבע, שימש כיושב ראש מפלגת מרצ, וכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
אורון נולד בתל אביב להורים שעלו מפולין, אביו היה פועל במפעל טקסטיל ואמו עקרת בית.
למד בתיכון חדש, והתחנך בקן רמת גן של השומר הצעיר.
את הכינוי "ג'וּמֵס", שהוא שמו הערבי של פרי השקמה, קיבל בהיותו חניך בתנועה.
בשנת 1958 התגייס לגרעין נח"ל.
את פרק המשימה ביצע בקיבוץ להב, ובפרק הצבאי שירת בנח"ל המוצנח.
עם סיום שירותו הצבאי נשאר בקיבוץ.
ב-1964 מונה למזכיר תנועת "השומר הצעיר", וב-1968 למזכיר הקיבוץ הארצי, הצעיר ביותר שמונה לתפקיד זה.
עם סיום כהונתו ב-1971 חזר לקיבוץ להב.
בקיבוץ עסק בחקלאות וכן שימש כמחנך בבית הספר התיכון "מבואות הנגב" וכמנהל מפעל "דולב" לייצור מכלי פלסטיק, שבבעלותם המשותפת של הקיבוצים להב ודביר.
במהלך עבודתו בקיבוץ פיתח שיטה להשקיית חיטה, עליה זכה בפרס נמיר.
במקביל המשיך בפעילות פוליטית, ונמנה עם מייסדיה של "שלום עכשיו".
ב-1984 שב לעמוד בראש הקיבוץ הארצי.
לקראת הבחירות להסתדרות הכללית ב-1994, הצטרף אורון להתארגנות של חיים רמון ועמיר פרץ, שהקימו את סיעת "חיים חדשים בהסתדרות".
התארגנות זו חוללה מהפך וניצחה את רשימת מפלגת העבודה בראשות חיים הברפלד.
אחרי הבחירות מונה אורון לגזבר ההסתדרות.
בין השאר ניהל בתפקיד זה את הפרדת קופת חולים כללית מההסתדרות, כחלק מיישום חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
בשנת 1988 נבחר אורון לכנסת ה-12 מטעם מפ"ם.
הוא כיהן כחבר בוועדת הכספים ובוועדה לענייני ביקורת המדינה.
לקראת הבחירות לכנסת השלוש עשרה התמזגה מפ"ם עם רצ וחלק מ"שינוי", והקימו את מרצ.
אורון נבחר לכהונה נוספת, מטעם המפלגה המאוחדת, והיה חבר בוועדה לביקורת המדינה ובוועדת הכספים, שבה שימש כרכז הקואליציה.
בתפקיד זה הוביל יחד עם חיים רמון את חקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי, ועמד בראש ועדת המשנה שטיפלה בהליכי החקיקה וקבעה את סל הבריאות המובטח על פי החוק.
בנוסף, שימש באותה הכנסת כיושב ראש ועדת האתיקה, וכן כיהן בוועדת הכנסת.
לפני הבחירות לכנסת ה-14 ב-1996, הודיע יו"ר מפ"ם, יאיר צבן, על פרישתו מהחיים הפוליטיים, ואורון היה לנציג הבכיר של מפלגה זו במרצ.
לאחר הבחירות שבה מרצ לאופוזיציה, ואורון היה ליושב ראש הסיעה.
במהלך כהונתו בכנסת ה-14 הגיש שתי עתירות לבג"ץ - האחת הביאה לפסילתו של החוק שהכשיר את פעולתו של ערוץ 7, והשנייה, אותה הגיש עם אמנון רובינשטיין, הביאה לפסילתו של הסדר "תורתו אומנותו".
עם הקמת ממשלת ברק בשנת 1999, התמנה אורון לשר החקלאות.
בראשית שנת 2000 הודיע על התפטרותו מהכנסת, על מנת לאפשר למוסי רז להיכנס לכנסת במקומו.
בשל כך, לאחר פרישתה של מרצ מהקואליציה באמצע שנת 2000, נותר ללא תפקיד בזירה הציבורית.
הוא שב לקיבוץ להב, ומונה ליו"ר מועצת המנהלים של מפעל "דולב".
בשנת 2003 שב לכנסת, וריכז את פעילות האופוזיציה בוועדת הכספים.
באותה שנה היה לאחד מראשי יוזמת ז'נבה לפתרון בהסכם קבע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
משלהי 2004 מקיים אורון מגעים רצופים עם מרואן ברגותי הכלוא בישראל, וסייע כמתווך ללשכות ראשי הממשלה, אריאל שרון ואהוד אולמרט, שביקשו לקבל את חוות דעתו של ברגותי על מהלכים המתקיימים ברשות הפלסטינית.
בשנת 2005 זכה אורון באות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון, בקטגוריית הרשות המחוקקת.
בכנסת ה-17, כיהן אורון כיו"ר ועדת האתיקה וכחבר בוועדת הכספים.
ב-3 בדצמבר 2007 הודיע כי בכוונתו להתמודד על ראשות מרצ.
זמן קצר לאחר מכן הודיע יו"ר המפלגה, יוסי ביילין, כי לא יתמודד שוב על ראשות המפלגה, וכי יתמוך באורון.
בבחירות שהתקיימו במרצ ב-18 במרץ 2008 ניצח אורון את רן כהן וזהבה גלאון ונבחר לראשות המפלגה.
מאז 2003 הוא עומד בראש השדולה לבריאות הציבור.
אחד המאבקים המתמשכים שלו בנושא הוא למען עדכון קבוע של סל הבריאות.
הוא הגיש מספר פעמים הצעת חוק בנושא שעברה בקריאה ראשונה בכנסת ה-17 אולם הליכי החקיקה לא הושלמו עד תום כהונתה, אך הוא הצליח חלקית במאבק כאשר בסוף 2007 ועדת הכספים הגיעה להסכם עם משרד האוצר על עדכון הסל למשך 3 שנים.
לאחר כישלונה של המפלגה בבחירות לכנסת ה-18, בהן זכתה לשלושה מנדטים בלבד, קראו חלק מחברי ממפלגתו לאורון להתפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה, וכמו כן לפנות את מקומו בכנסת לזהבה גלאון, שמוקמה במקום הרביעי ברשימה, לאחר שהוזזה מהמקום השלישי לטובת נציג "התנועה החדשה", אשר התאחדה עם מרצ, מהלך אותו הוביל אורון.
אורון הצהיר כי יממש את אחריותו על המפלגה כיושב ראש שלה.
בינואר 2011 הודיע כי מכיוון שהוא אינו מתכוון להתמודד לקדנציה נוספת כיושב ראש המפלגה ואינו מתכוון להתמודד בבחירות הבאות לכנסת הוא פורש מהכנסת ומפנה את מקומו לגלאון.
ב-23 במרץ 2011 הוא הגיש את התפטרותו מהכנסת.
במערכות הבחירות שלאחר מכן הוצב אורון בין המקומות האחרונים ברשימה כאקט סמלי.
פעילות לאחר הפרישה מן הכנסת
גם אחרי הפרישה מהכנסת המשיך אורון לכהן כיושב ראש מרצ עד לבחירתה של זהבה גלאון לתפקיד בפברואר 2012. בפברואר 2012 נבחר אורון ליושב-ראש הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע.
אורון היה מועמד אחרון של רשימת המחנה הדמוקרטי ב, ושל רשימת מרצ בבחירות לכנסת העשרים ואחת, הבחירות לכנסת העשרים וארבע והבחירות לכנסת העשרים וחמש.
אחד מהם, אורי, שירת בחיל האוויר כראש להק המודיעין בדרגת תת-אלוף, ולאחר מכן מונה למנהל סוכנות החלל הישראלית.
בן נוסף של אורון נהרג בגיל 4 כאשר נפל מהטרקטור עליו אורון נהג ובן נוסף, עודד, שימש מפקד טייסת מסוקים.
נכדו הוא טייס קרב בחיל האוויר.
חיים אורון הוא אחיו הבוגר של חוקר הג'נוסייד, פרופסור יאיר אורון.
חיים (היינץ) אלכסנדר (9 באוגוסט 1915, ברלין – 18 במרץ 2012, ירושלים) היה מלחין ישראלי.
אלכסנדר נולד ב-1915 בברלין בירת גרמניה למשפחה מוזיקלית.
התייתם מאביו בגיל שבע ומאז "אומץ" על ידי בית היתומים היהודי ברוך אאורבך ששכן בדרך שנהאוזר 162 בברלין.
החל את דרכו לעולם המוזיקה בלימודי פסנתר, תאוריה וזמרה אצל מורים פרטיים ובמסגרת קונסרבטוריון שטרן בברלין.
בבית הכנסת הסמוך לבית היתומים הוא ליווה בהרמוניום בערבי שבת ובשבתות וחגים יצירות חזנות מאת סלומון זולצר, לואיס לבנדובסקי מלחינים יהודים אחרים.
הוא היה הילד היהודי היחידי במקהלת הילדים של בית הספר הגבוה למוזיקה בברלין (Hochschule für Musik), שם אף שר לעיתים כסולן.
הפסנתרן ויליבלד צ'ירש היה מורו לפסנתר והוא הרחיב את תחומי העיסוק בשיעורים להוראת ספרות המוזיקה כולה.
צ'ירש הנחה אותו אל עולם האופרה; יחד קראו וניתחו יצירות מאת ואגנר, מוצארט ובטהובן ואת האופרות של אלברט לורצינג.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 החלה חקיקה נגד היהודים בתחומים שונים, בהם בתחום המוזיקה.
ב-1934 הורחק אלכסנדר מאיגוד המוזיקאים, ובהמשך הורחק גם מן הקונסרבטוריון יחד עם סטודנטים יהודים אחרים.
בשנת 1936 עלה אלכסנדר לארץ ישראל בעקבות שליחותו של הכנר אמיל האוזר להענקת סרטיפיקטים לארץ ישראל למוזיקאים יהודים צעירים באירופה, שהוזמנו לקורס בן שנתיים באקדמיה בירושלים שפתח האוזר באותה עת.
עם תום לימודיו השתקע אלכסנדר בארץ ישראל והמשיך את לימודיו עם אירמה ושטפאן וולפה.
הוא השתלם בנגינה בפסנתר אצל אילונה וינצה-קראוס ולמד את תורתו של פאול הינדמית אצל חנוך יעקבי.
שטפאן וולפה היה תלמידו של ארנולד שנברג וחסיד שיטת שנים-עשר הטונים, שאותה ראה כיחידה לכתיבת מוזיקה מודרנית.
יעקבי, לעומתו, שלל שיטה זו לחלוטין ודגל בתורת הינדמית.
בהיותו סטודנט צעיר התבטא אלכסנדר בסגנון מודאלי ורק בהמשך החל להגשים מקצת מרעיונותיו של וולפה.
ב-1945 סיים אלכסנדר את לימודיו והחל ללמד פסנתר, תאוריה וקומפוזיציה באקדמיה ע"ש רובין למוזיקה ולמחול בירושלים עד ליציאתו לגמלאות ב-1981.
בנו נפל בפעולת פשיטה בגבול לבנון ב-28 בדצמבר 1970.
1950 "שישה מחולות ישראליים" לפסנתר.
1952 "וקיבצתי אתכם", מוטט למקהלה א-קאפלה (פרס ה"זמריה" הראשונה).
(מילים מספר יחזקאל ומספר תהילים)
1952 ששה מחולות ישראליים לפסנתר
1955 "למען ציון לא אחשה" למקהלה מעורבת (פרס הנשיא).(מילים מספר ישעיהו)
1957 "מגש הכסף" למקהלה מעורבת למילים של המשורר נתן אלתרמן
1957 "ראי אדמה" למקהלה מעורבת למילים של המשורר שאול טשרניחובסקי
1960 אדם בטבע : קנטטה (מילים לוי בן-אמתי בעקבות א.ד.
1962 עת לנוח, עת לרקוד לשתי חליליות
1966 "יהללו שמו במחול" לתזמורת, "סונטה קצרה לשני פסנתרים", "בנות קול" לפסנתר (פרס מכון למוסיקה ישראלית).
1967 נבא לאוהלים לחלילית ולצ'מבלו
1963 "מרובעים" לתזמורת קאמרית, למילים של המשורר הפרסי עומר ח'יאם.
1969 "שור- דודי" לטרומבון ופסנתר.
1971 "נבוט" מוזיקה לבלט, שירים וקטעים לפסנתר.
1974 אלתור על שיר פרסי לפסנתר או צ'מבלו.
1976 שירים מאת נתן יונתן : לקול (מצו-סופרן) וקלרנית
1977 "שולמית שובי" למקהלה מעורבת (מילים רבי שלמה בן מזל טוב (מאה-16))
1977 "שוכנת בשדה" למקהלה מעורבת (מילים מאת שלמה אבן גבירול)
1977 שיר חתונה מתוניס לשני חלילים
1978 "שיר אמונה למקהלה ולתזמורת (מילים אמיר גלבע)
1980 דואטים לסופרן, מצו-סופרן ופסנתר (מילים יהונתן גפן)
1982 קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת קאמרית
1982 שירי דרווישים לשני אבובים
1982 וריציות על שיר בוכרי לאבוב סולו
1984 שלושה שירי צפרים למקהלת ילדים (מילים: רנה ליטוין, אהרן זאב ואברהם ברוידס)
1987 שלוש קטעים לחליליות: הרפתקאות - סונטינה - סיציליאנה
שני ניגונים חסידיים לשתי חליליות אלט
לבשי בגדי תפארת לקול זמרה, פסנתר, שתי חליליות, צ'לו, תוף ערבי
כמו כן, חיים אלכסנדר הלחין גם מספר שירים עבריים, כמו: רומיה ויואל, תמרה, הסמלת ובעולם.
כמו כן ערך מספר עיבודים.
הוא השתתף בעריכת האנציקלופדיה העברית.
2001 – פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים
הרב חיים אלעזר שפירא (בהונגרית: Spira Lázár, בצ'כית/סלובקית: Lazar Spira); מכונה ה"מנחת אלעזר", על שם ספרו; ה' בטבת ה'תרל"ב, 17 בדצמבר 1871 – ב' בסיוון ה'תרצ"ז, 12 במאי 1937) היה רב ואב"ד מוקצ'בו (מונקאץ') והאדמו"ר השלישי של חסידות מונקאטש.
אחד מחשובי הרבנים במזרח-מרכז אירופה בין שתי מלחמות העולם, שהנהיג קו שמרני ותקיף של התנגדות לציונות, לתנועת המזרחי ולאגודת ישראל.
נולד בעיירה סטריז'וב שבגליציה האוסטרית, שהייתה בימיו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו היה רבי צבי הירש שפירא, נינו של רבי צבי אלימלך מדינוב (ה"בני יששכר").
אמו אסתר הייתה בתו של רבי חנינא הורוויץ מאולינוב, נכדו של רבי נפתלי מרופשיץ.
הוא היה בנם היחיד ונקרא אלעזר על שם אבי סבו, רבי אלעזר שפירא מלאנצוט.
כשחלה בגיל שלוש, נוסף לו השם "חיים", בהוראת רבי חיים הלברשטאם מצאנז, רבו של אביו.
ב-1882 מונה סבו, הרב שלמה שפירא, לאב"ד מוקצ'בו (מונקאץ'), שבהונגריה, והחל לנהוג בה כאדמו"ר.
המשפחה חצתה את הרי הקרפטים והתיישבה בעיר, אך הילד אלעזר נותר קשור למנהגי היהודים במולדתו: , כתב לימים, .
באותה שנה, בגיל 10, החל לכתוב בפנקס דברי תורה ששמע מהוריו ורבותיו, וחידושי תורה משל עצמו.
בדצמבר 1886 (ה'תרמ"ז) נישא לחיה חאשא, בת האדמו"ר רבי שרגא יאיר רבינוביץ מביאלוברזיג, שלה היה מאורס מגיל שמונה; החתונה התקיימה בטשביניה שבפולין, שאליה עבר לגור ובה למד עם חמיו.
בתקופה זו נסע לבירה ורשה ולמד את מלאכת המילה.
חמש שנים לאחר הנישואים התברר לו שאשתו לא תוכל ללדת.
הוא המתין חמש שנים נוספות, וכשלא נולדו להם ילדים התגרש ממנה.
היא חזרה לבית אביה והתחתנה עם האדמו"ר רבי חיים הגר מאנטניא, אך לא האריכה ימים.
לאחר מותה תרם והנציח את זכרה בהקמת שכונת "בתי מונקאטש" בירושלים, ובכל שנה היה מציין את יום השנה שלה.
בחשוון ה'תרס"ז (1906), נשא את רחל פרל בת רבי יעקב משה סאפרין מקאמארנא, ונולדה להם בת יחידה, חיה פרומא רבקה.