tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר, היה מופקד על קביעת סדרי היום של ישיבות הממשלה וועדות השרים; שימש במקביל מזכיר ועדת השרים לביטחון לאומי ('הקבינט המדיני ביטחוני'); שימש הגורם המקשר בין הממשלה לבין הכנסת, ובין הממשלה לבין נשיא המדינה; וכן היה ממלא מקום מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בנוסף, מתוקף תפקידו, היה האוזר דובר הממשלה.
במקביל לתפקידו כמזכיר הממשלה, שימש האוזר יו"ר משותף של תוכנית 'מסע', המביאה לישראל מדי שנה כעשרת אלפים צעירים לשהות של מספר חודשים במטרה להגביר את הזיקה למדינת ישראל ולעם היהודי; היה חבר בקרן למורשת הכותל המערבי, וכן שימש חבר בוועדה המייעצת לשיקום היכל העצמאות.
האוזר הקים את תוכנית "מורשת" לשיקום תשתיות מורשת לאומיות.
ב-2010 עברה בממשלה ההחלטה להקים את התכנית להעצמת תשתיות המורשת הלאומית "ציוני דרך".
עם הקמת הממשלה ה-33, בינואר 2013, הודיע האוזר על רצונו לסיים את תפקידו לאחר כארבע שנים בתפקיד.
האוזר המשיך לכהן כמזכיר הממשלה ה-33 עד למינויו של האלוף במיל' אביחי מנדלבליט, ששימש הפרקליט הצבאי הראשי, בחודש מאי 2013. ברקע סיום תפקידו של האוזר כמזכיר הממשלה הייתה התלונה שהגיש יחד עם יועז הנדל ויוחנן לוקר על מעשיו של נתן אשל איש אמונו הקרוב של ראש הממשלה.
לאחר סיום תפקידו שב למגזר הפרטי ושימש יועץ מיוחד במשרד עורכי הדין גולדפרב זליגמן.
במסגרת זו, הוא ליווה חברות ותאגידים גדולים במשק הישראלי וייצג גופים זרים בישראל.
שימש מעת לעת פרשן מדיני ופוליטי בכלי תקשורת מרכזיים בישראל.
לאחר מכן שימש האוזר כדירקטור בקרן הריט הציבורית 'סלע קפיטל נדל"ן'.
בחודש אוקטובר 2013, הצטרף האוזר לסגל ההוראה בבית הספר למדיניות ציבורית וממשל, באוניברסיטה העברית.
במסגרת זו, הרצה האוזר בפני תלמידים לתואר שני בבית הספר.
בנוסף שימש האוזר עמית מחקר בכיר ב"פורום קהלת".
החל מחודש ינואר 2014, משמש האוזר יו"ר ארגון הבוגרים של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
נוסף על אלה כיהן האוזר כדירקרטור של המרכז האקדמי שלם.
בין 2017 ל-2019 כיהן האוזר כיושב ראש היחדה למען הגולן, הפועלת לקידום ההכרה הבין-לאומית בריבונות ישראל ברמת הגולן, ולהסרה מסדר היום של האפשרות לנסיגה ישראלית מרמת הגולן.
כיום האוזר מכהן כנשיא הכבוד של היחדה.
בין השנים 2018-2019 כיהן כחבר הוועדה הוועדה הציבורית המייעצת לבחינת יחסה של ישראל לציבורים בעולם בעלי זיקה לעם היהודי.
ב-2018 פרסם האוזר מאמר, בו הביע את עמדתו כי האינטרס של ישראל הוא בפיצול של סוריה למספר ישויות, ובמעורבות אמריקאית בנעשה בה (כדי למנוע התחזקות של איראן וטורקיה בה), וכי ישראל צריכה להגיע ל-100,000 מתיישבים יהודים בגולן עד שנת 2030.
האוזר מזוהה עם הימין השמרני.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 חבר האוזר למשה יעלון ולמפלגת תל"ם והוצב במקום ה-14 ברשימת כחול לבן (ביחד עם מפלגות חוסן לישראל ויש עתיד) לכנסת.
הרשימה קיבלה 35 מנדטים והאוזר נכנס לראשונה לכנסת העשרים ואחת.
בכנסת ה-23 במהלך הפילוג בסיעת כחול לבן שחל בעת בחירת ראש סיעתם בני גנץ לתפקיד יושב ראש הכנסת, הצביעו בעדו האוזר ועמיתיו למפלגת תל"ם יועז הנדל ואנדריי קוז'ינוב, בעוד ששאר חברי מפלגת תל"ם ויש עתיד נעדרו מההצבעה כאות מחאה.
ב-29 במרץ 2020 אושרה בוועדה המסדרת התפצלותו יחד עם יועז הנדל מסיעת תל"ם לסיעתם שתיקרא "דרך ארץ".
בתוך כך מונה ליו"ר ועדת חוץ וביטחון וליו"ר ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים.
ב-15 ביולי נבחר לכהן בוועדה למינוי שופטים.
באוגוסט 2020 בעקבות משבר קואליציוני על תקציב המדינה לשנת 2020 שהיה מביא לפיזור הכנסת, יזם האוזר את דחיית אישור התקציב ב-100 ימים.
יוזמה זו, שהביאה לתיקון של חוק יסוד: הכנסת בהוראת שעה, ספגה ביקורת מבג"ץ, שהוציא בעקבותיה התראת בטלות.
ב-9 בדצמבר 2020 הודיע האוזר יחד עם יועז הנדל על הצטרפות סיעת "דרך ארץ" למפלגת "תקווה חדשה" של גדעון סער ובהמשך הוצב במקום השמיני ברשימתה.
בתגובה הודיע בני גנץ שיפעל להדיח את האוזר מתפקידו בוועדת חוץ וביטחון ובמקומו הודיע גנץ שינסה למנות את חבר הכנסת איתן גינזבורג, אך לבסוף נשאר לכהן בתפקידו עד סוף כהונת הכנסת.
באוקטובר 2023 פרסם עמית סגל כי במהלך כהונתו זו, כיו"ר ועחו"ב, האוזר חזה והתריע בראיון עימו שנתיים לפני מתקפת הפתע על מדינת ישראל, כי זו הולכת לקרות.
תפיסתו הביטחונית-אסטרטגית של האוזר, בה עמד על האתגרים העומדים לפתחה של ישראל, ובמסגרתה חזה גם את מתקפת הפתע (כמו גם את אתגרי הלגיטימציה והאתגרים מצפון ומאיראן) נוסחה במסגרת נאום הסיכום שנשא לתפקידו כיו"ר ועדת החוץ והביטחון.
את עמדתו באשר לשורשי המחדל, פרש האוזר בהמשך בשורת מאמרים ובנייר עמדה שפרסם פורום המזרח התיכון במהלך חודש ינואר 2024.
כיו"ר ועדת החוץ והביטחון היה האוזר מחלוצי התפיסה לפיה על ישראל להוביל מגמה של הגדלת תקציב הביטחון, בניגוד לעמדה שרווחה אז במערכת המדינית והביטחונית כאחד.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע נכנס לכנסת עקב הפסקת חברותו במסגרת החוק הנורווגי של השר יועז הנדל.
ב-20 באוקטובר 2021 נבחר לנציג הכנסת בוועדה המציעה מועמדים למשרת היועץ המשפטי לממשלה וליו"ר ועדת המשנה לאסטרטגיה ומדיניות בוועדת החוץ והביטחון.
בכנסת זו גם מונה לסגן יו"ר הכנסת, ליו"ר ועדת המשנה לזכאי חוק השבות וקשר עם התפוצות בוועדת החוקה, חוק ומשפט ולחבר ועדת הכלכלה.
כמו כן כיהן בכנסת זו כיושב ראש השדולה לאתרי מורשת ונכסי מורשת לאומית.
בכנסת זו כיהן האוזר גם כיו"ר אגודת הידידות הבינ-פרלמנטרית ישראל-יפן.
על פעולתו לחיזוק הקשר בין המדינות, זכה בעיטור שר החוץ היפני לשנת 2022. עיטור שניתן ליחידים 'בעלי הישגים יוצאי דופן בתחומים בינלאומיים, על מנת להוקיר את תרומתם לקידום הידידות בין יפן למדינות ואזורים אחרים'.
במסגרת כהונה זו הוביל האוזר מהלך לאימוץ הגדרת העבודה של IHRA לאנטישמיות על ידי הכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש, נפרד יחד עם שותפו למפלגת דרך ארץ, השר יועז הנדל, ממפלגת תקווה חדשה לאחר שהמפלגה התמזגה עם כחול לבן למפלגת המחנה הממלכתי.
הנדל והאוזר בתחילה חברו לאיילת שקד והקימו איתה רשימה בשם הרוח הציונית, אך טרם סגירת הרשימות, רשימה זו התפרקה על רקע חילוקי דעות בין שקד להנדל והאוזר.
בעקבות כך, החליטו בהמשך הנדל והאוזר לא לרוץ במסגרת מפלגתית כלשהי, לכנסת העשרים וחמש, כך שהאוזר לא מכהן בכנסת זו.
עם תום כהונתו בכנסת העשרים וארבעה שב האוזר למגזר הפרטי ומיקד את פעילותו בחיזוק היחסים הבילטרליים בין ישראל ויפן כמו גם משולש היחסים ישראל יפן וארצות הברית.
בינואר 2024, במהלך מלחמת 'חרבות ברזל', פרסם מאמר משותף יחד עם ה-Japan Society בטיימס היפני בו טען כי הגיע הזמן שיפן תיקח חלק מרכזי בשיח האסטרטגי במזרח התיכון.
בהמשך, פרסם קריאה דומה גם על דפי ה-Nikkei היפני ובכך מיצב עצמו כאחד משני הישראלים היחידים בהיסטוריה שפרסמו על דפי העיתון הגדול ביפן.
בהמשך אותה שנה פרסם, יחד עם אנדרו סיידל מאמר דעה בעיתון The Wall Street Journal, שבו קרא ליפן להצטרף להסכמי אברהם, וטען כי מהלך כזה עשוי לחזק את מעמדה האסטרטגי של יפן, להעמיק את שיתוף הפעולה עם ארצות הברית, ולתרום ליציבות אזורית במזרח התיכון.
במסגרת פעילותו, מייצג האוזר תאגידים יפנים בפעילותם בישראל, מוביל תוכניות יזמות משותפות לשתי המדינות ומייעץ בנושא לחברות ישראליות.
כמו כן, מכהן האוזר כיועץ מיוחד במשרד עורכי הדין פרל כהן לצר ברץ, בו דסק יפני הנחשב לאחד המובילים בישראל בתחומו.
לצד פעילותו העסקית מכהן האוזר כחבר הוועד המנהל במוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית בחיפה.
האוזר הוא פרופסור אורח באוניברסיטת Shizenkan למנהיגות וחדשנות בעיר טוקיו שביפן.
האוזר הוא יו"ר הוועד המנהל של עמותת 'נאמני תל חי' שמטרתה להחיות, לשמר, להנגיש ולהפיץ את מורשת תל חי ואת עמידת הגבורה של חבריה ומגיניה בפיקודו של יוסף טרומפלדור.
האוזר התבטא בחריפות נגד החלטת הממשלה שלא לקיים בשנת התשפ"ד את הטקס הממלכתי השנתי הנערך בי"א באדר לאור 'מלחמת חרבות ברזל' ופינוי יישובי הצפון וציין כי ההחלטה "מעידה על היעדר הפרספקטיבה ההיסטורית אצל אלה המובילים אותנו ובסממן מדאיג נוסף באשר לחוסנה הלאומי של ישראל".
בשנה זו קיימה העמותה, יחד עם חברי "לובי 1701" וכיתת הכוננות של כפר גלעדי טקס אזרחי אלטרנטיבי באנדרטת האריה השואג בתל חי.
היה נשוי להילה טוב ולהם שני בנים, בהם העיתונאי מיכאל האוזר טוב, המשמש הכתב הפוליטי של עיתון הארץ.
לאחר עשור של זוגיות, השניים התגרשו.
בת זוגו הנוכחית היא מפיקת הטלוויזיה והדוברת דליה בודינגר, סמנכ"לית תקשורת בחברת אלביט מערכות.
האוזר הוא אספן של פריטי ישראליאנה.
צבי גילת (נולד ב-4 במרץ 1954) הוא מחנך, עיתונאי וסופר ישראלי.
גילת נולד וחי בפתח תקווה עד שירותו הצבאי.
את שירותו עשה בסיירת שקד, במסגרתה השתתף במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שירותו למד חינוך ופילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
את דרכו העיתונאית החל בעיתון חדשות בשנת 1984, בו כתב את המדור השבועי "פני השטח", שסקר את היחסים בין ישראלים לפלסטינים בתקופת האינתיפאדה הראשונה.
לאחר מכן היה הכתב המדיני של העיתון וסיקר בין השאר את הסכמי השלום בין ישראל לפלסטינים, את המהפכה ברומניה ואת נפילת חומת ברלין.
כתב גם בעיתונים ידיעות אחרונות (כתבות בנושאי פוליטיקה וחברה ואת המדורים "נהג מונית" ו"היה שם"), במעריב (כתב וערך את המדור "ישראלים"), במחנה (מסלולי טיולים) ובמקומון "העיר" (מדור ביקורת מסעדות עממיות בשם "עודף ממאה").
בשנת 1988 כתב יחד עם חנוך מרמרי את התסריט לסדרה "כללי המשחק" ששודרה ב.
בשנת 2001 השתתף בתוכנית "חלון ישראלי לטבע" ששודרה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק, כחלק מרצועת שידור יומית ישראלית.
ספרו "שביל ישראל, המדריך השלם" בהוצאת מפה - מיפוי והוצאה לאור שיצא לאור לראשונה בשנת 1998, הפך עד מהרה למדריך המקובל ביותר לצועדים לאורכו של השביל.
כמו כן הוציא במסגרת הוצאה זו את הספרים "מדריך לקברי צדיקים" ו"דרכים יפות" בשנת 2005. בסוף 2018 יצא לאור ספר סיפוריו הקצרים "תמיד יישאר סדק" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
גילת מתגורר במבשרת ציון ועוסק בעיקר בהנחיית קבוצות-לומדות בבית המדרש הפלורליסטי קולות, בבית מדרש אלול ובמסגרות אחרות.
לגילת ולאשתו ניצה שלושה ילדים.
מדריך מפה לשביל ישראל, הוצאת מפה, 1998
קברי צדיקים: האנשים, המקומות, הסיפורים, האגדות, הוצאת מפה, 2005
אלה החיים שהייתי רוצה לחיות, הוצאת עם עובד, 2003 (אסופת סיפורים מאת סופרים שונים הנקראת על שם הסיפור מאת גילת שהתפרסם בה)
דרכים יפות, הוצאת מפה, 2009
תמיד יישאר סדק, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018
הרב צבי דרבקין (נולד בשנת תרצ"ג, 1933) הוא ראש ישיבת גרודנא באר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה.
נולד בארץ ישראל לרב אליהו ירוחם דרבקין שכיהן לימים כרבה של הוד השרון, ולחנה, נכדתו של הרב אליעזר דן רלב"ג, ראש ישיבת עץ חיים.
בנערותו למד בישיבת פוניבז' והתקרב לרב יוסף שלמה כהנמן, הרב מפוניבז', ולרב שמואל רוזובסקי, ראש ישיבת פוניבז'.
בעת לימודיו בישיבה זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת תשי"ג.
בשנת תשכ"ז (1966) נקרא על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן לכהן כראש ישיבת גרודנא באשדוד, לצד הרב דב צבי קרלנשטיין.
בשנת תש"ל הצטרף אליהם הרב יצחק הקר.
בשנת תש"ס (סוף 1999) התפלגה הישיבה והרב דרבקין והרב הקר עברו יחד עם קבוצה מתלמידי הישיבה לקריית ישמח משה שבגני תקווה, כאשר הם זוכים לחסותה הכלכלית של הנהלת ישיבת פוניבז'.
בשנת תשס"ה עברה הישיבה לבאר יעקב.
בכסלו תשפ"א (סוף 2020) מונה לחבר במועצת גדולי התורה.
בשנות ה-50 נישא לחיינה, בתו של שמחה זיסל שפירא.
גיסיו הם: הרב ברוך שפירא, מראשי לב לאחים, הרב יוסף דיסקין, מראשי ישיבת תפארת ציון, והרב יחזקאל צויבל, שהיה ראש ישיבת תפארת יעקב בירושלים.
הרב דרבקין אב לחמישה ומתגורר בקרית פוניבז' בעיר אשדוד.
חתנו, הרב חיים יעקב כגן, הוא בנו של הרב הלל כגן, שכיהן במשך שנים רבות כמשגיח בישיבת גרודנא, ומכהן כיום כר"מ בישיבת תורה בתפארתה, חתנו השני הוא הרב יצחק אברמוביץ מרבני הקהילה החרדית באשדוד.
אחותו שרה נישאה לרב ברוך ויסבקר, ראש ישיבת בית מתתיהו.
שיעורי הגר"צ דרבקין על מסכתות סדרי נשים נזיקין ועל סדר קדשים.
הדר נולד בתל אביב, למד בגימנסיה העברית "הרצליה" והצטרף לארגון ההגנה בגיל 15. שירת במשטרת היישובים העבריים ובמלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה בגדוד 51 של חטיבת גבעתי.
ב-1952 סיים לימודי כלכלה ומשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1955 סיים לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטה העברית.
התמחה אצל השופט שמעון אגרנט בבית המשפט העליון.
בזמן הלימודים יצא לקורס מפקדי פלוגות וקיבל דרגת סרן.
ב-1956 חזר לשירות קבע בצה"ל, סיים קורס מג"דים ושירת כתובע צבאי בעזה בתקופת מלחמת סיני וכתובע בבית הדין המיוחד למניעת הסתננות.
שירת כסנגור בחיל האוויר, רמ"ד הדרכה, וסנגור ראשי בפיקוד הדרום ובגייסות השריון.
ב-1966 יצא ללימודי דוקטורט במשפט בינלאומי באוניברסיטת לונדון, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושאי הגנת רכוש פרטי בזמן מלחמה.
עם סיום הלימודים מונה ב-1 בספטמבר 1968 לפרקליט הצבאי הראשי בדרגת אלוף-משנה.
ביוני 1973 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו היה שותף במשרד עורכי דין יחד עם בכירים נוספים מהפרקליטות הצבאית בדימוס.
ב-1981 שימש סנגורו של עיזאת נאפסו, קצין מודיעין בצה"ל ממוצא צ'רקסי, שהואשם והורשע בריגול.
צבי הורביץ (בן יעקב; י"ח באייר תרכ"ג, מאי 1863 – כ"ב באייר תרצ"ח מאי 1938) היה מאנשי ביל"ו, נמנה עם קבוצת מייסדי גדרה.
נולד בסלוצק, בלארוס, לרבקה ויעקב הורביץ, מצאצאי השל"ה.
בצעירותו התייתם מאביו וגדל בבית סבתו.
למד בבית המדרש למורים בהנהלתו של יהושע שטיינברג.
התגורר במינסק והתחבר לאנשי חובבי ציון ובהם יהושע דב בנינסון, לימים חותנו.
בשנת 1883 הצטרף לביל"ו, עזב את רוסיה ועלה לארץ ישראל.
בתקופה הראשונה שהה עם חבריו בבית אנטון איוב שבסמוך ליפו ועבד במקוה ישראל.
נבחר להנהלה המרכזית של ביל"ו והיה הגזבר של התנועה.
ב-14 באפריל 1884 השתתף בישיבה בביתו של יחיאל מיכל פינס בירושלים שבה דנו על ייסוד מושבה ביל"ויית.
למחרת יצא לבדוק את אדמת גדרה (אז: קטרה), שנרכשה על ידי פינס.
כמומחה חקלאי הוא הביע את דעתו החיובית על המקום ובעקבות זאת הוחלט להקים שם את המושבה הביל"ויית.
היה בין שבעת אנשי ביל"ו שעלו לגדרה בכ"ה בכסלו תרמ"ה (15 בדצמבר 1884).
בשנת 1886 נסע לרוסיה לשאת את לאה בנינסון, בתו של יהושע דב בנינסון.
כששבו לארץ הוא חזר לגדרה לבנות את ביתו ואילו אשתו שהתה בינתיים בראשון לציון, אצל דודה יהודה צלליכין.
בשנת 1887 נולד בראשון לציון בנו אמנון.
כעבור שנה הצטרפו אליו אשתו ובנו התינוק.
תקופה מסוימת שימש מנהל הכספים של ועד המתיישבים בגדרה.
הורביץ היה בר-סמכא בתחום החקלאי ועסק במיכון החקלאות.
התמחה בנטיעת גפנים ושקדים ובתעשיית היין, והדריך רבים מבני הקיבוצים והמושבים, ובהם נהלל, דגניה וגן שמואל.
בניו הם אמנון ואבינועם הורביץ.
נכדתו, בת בתו ימימה, היא העיתונאית ומבקרת התיאטרון הדה בושס.
הורביץ פרסם רשימות על גדרה ב"הארץ" וב"המגיד", וכן מאמרים מקצועיים בתחום החקלאות ב"דער קאלאניסט" שבעריכת מנשה מאירוביץ ואברהם משה לונץ.
בין השנים 1883–1892 כתב יומן אישי ובו תיעד את קורותיו.
קטעים ממנו התפרסמו ב"הארץ" ובירחון "עתידות".
בשנת 1935 פרסם חלק מזכרונותיו בירחון "מימים ראשונים" שבעריכת אלתר דרויאנוב, בשם "מרשימותיו של אחד משרידי הבילויים".
בנו, אמנון, המשיך במפעלו התיעודי של אביו ועסק בחקר תולדות הביל"ויים.
צבי (צביקה) גילת (הורביץ; 19 במרץ 1919 – 21 באוקטובר 1992) היה איש צבא ישראלי, ממקימי ומפקדי מערך ההדרכה של ההגנה, מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל, ומפקדו הראשון של גדוד 72 בחטיבה 7 בקרבות לטרון.
הקים מחדש את חטיבה 8 כחטיבת מילואים הראשונה בצה"ל, היה מפקד פיקוד הדרום והיה נספח צבאי בגאנה.
גילת נולד בעיר בוברויסק ברוסיה לחיים ופרומה הורביץ, עלה עם הוריו לארץ ישראל ב-1923. גדל והתחנך בפתח תקווה בבתי הספר פיק"א ואחד-העם.
התגייס להגנה בגיל 16, ולאחר מכן נשלח על ידה לסייע בהגנת העובדים בבניית גדר הצפון (הגבול בין ארץ ישראל ללבנון, בקירוב), ופיקד על כתת-נוטרים ב-1938. התגייס למנגנון ההדרכה של ההגנה, פיתח את התוכניות לקורסי המכ"ים והמ"מים.
היה מדריך ראשי ומפקד במספר גדול של קורסים בג'וערה, סייע בהכנת התשתית להפיכת ההגנה מארגון מחתרת לצבא.
ב-1939 לחם במסגרת פלוגות הלילה של אורד וינגייט ולאחר מכן הטמיע את נושא לוחמת הקומנדו והלחימה בלילה בארגון ההגנה.
ב-1943 פיקד על קורס קצינים לא רשמי של מפקדים יהודים בצבא הבריטי בחולדה מטעם ההגנה על מנת להעניק להם הכשרה שהבריטים לא רצו לתת.
בשנים 1946–1947 למד הנדסה בטכניון ותוך כדי כך היה חלק מיחידה של ההגנה לטיפול בפורעים ערבים והענשתם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נאלץ להפסיק את לימודיו, ומונה יחד עם חיים לסקוב למפקד בה"ד 1 וקורס הקצינים הראשון במלחמת העצמאות.
כדי להימנע ממצב של שני מפקדים, תפקד גילת כסגנו של לסקוב.
לטענת לסקוב, איש הצבא הבריטי, גילת נשלח לפקח עליו.
לאחר הקורס נלקח גילת עם סגל ההדרכה לקרבות לטרון.
הוא השתתף בהקמת חטיבה 7 ומונה למפקד גדוד 72 של החטיבה.
זמן קצר מאוד לאחר הקמתו נשלח הגדוד חסר הניסיון להשתתף בהתקפה הכושלת הראשונה על מתחם לטרון (מבצע בן נון א'), וספג אבדות כבדות.
בימים שלאחר המתקפה הכושלת כבש הגדוד את הכפרים בית ג'יז ובית סוסין ברכס הגבעות שמדרום ללטרון, ובכך אפשר סלילת דרך העוקפת את מתחם הלגיון הירדני (דרך בורמה).
גילת נשלח מטעם צה"ל לצ'כוסלובקיה לצורך רכישת נשק ולאימון מתנדבים יהודים מברית המועצות וצ'כוסלובקיה, שחלקם לחמו בנאצים במלחמת העולם השנייה, לקראת גיוס לצה"ל.
בהמשך שירותו בצה"ל פיקד גילת על חטיבה 8, שהוקמה מחדש כחטיבת המילואים הראשונה של צה"ל, ותרם להכנת התשתית של מערך המילואים.
הוא מונה למפקד פיקוד הדרום שהוקם מחדש ופיקד עליו בתקופת הלחימה בפדאיון ופעולות התגמול, כולל הקמת סיירת שקד.
בשנים 1952–1957 כיהן כמפקד מחוז דן של הג"א, ופיקד על העיר תל אביב וארגונה לאפשרות תקיפה אווירית מצרית במבצע קדש.
ב-1958 מונה למזכיר ראשון ונספח צבאי בשגרירות ישראל באקרה שבגאנה.
סייע להידוק הקשרים עם ישראל והקמת התשתית הביטחונית של מדינה זו.
ב-1962 פרש מצה"ל ועבר לעבוד בסולל בונה כמנהל בחטיבת המפעלים של החברה.
נפטר באוקטובר 1992. נקבר בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
היה נשוי לחנה, בנם אברהם (מיקו) גילת הוא מייסד קבוצת מיקאל.
חלק מן הערכים על הדרכה ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
צבי גלי (גולדשטיין) (1921 – ינואר 1962) היה צייר ואמן קרמיקה ישראלי, עסק גם ברסטורציה של פסיפסים וקרמיקה.
צבי גלי נולד בשנת 1921 בחיפה.
אביו היה רוקח ובעל בית מרקחת וצייר חובב, אצלו החל ללמוד ציור לראשונה.
בראשית שנות הארבעים למד הדפס אצל הרמן שטרוק.
בשנת 1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת בחיל ההנדסה.
גם בעת שירותי הצבאי לא הפסיק לצייר.
על גבי גב של תמונה שהוא שלח להוריו כתב שהוא ממשיך לצייר וכי אין דבר היכול להפריע לו מעבודתו זו.
בסיום מלחמת העולם השנייה נרשם ללימודי אמנות באיטליה באקדמיה לאמנות בפירנצה, שם למד ציור פרסקו יצירת פסיפסים רסטורציה של פסיפסים וקרמיקה, וזכה בכמה פרסים בתחום הקרמיקה.
בפירנצה גם הכיר את אשתו הגרמניה אורסולה.
בשנת 1948 חזר לארץ והשתתף במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה נסע לצרפת ולמד אמנות באקדמיה לאמנות בפריז.
בשנת 1954 התחתן עם אשתו בקפריסין וחזר לישראל והתיישב במוצא עילית, שם בנה כבשן קרמי.
בנו, קרל, נולד במוצא בשנה זו.
במחצית שנות החמישים יצר ציורים עבור מבני חברת אל על בניו יורק, עבור "וילה שרובר" בירושלים ועבור האוניות "תיאודור הרצל" ו-"ירושלים".
בשנת 1958 הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בפברואר 1959 פרסם גלי בכתב העת "אופקים" את המאמר "אמנות ציורי הקיר וראשיתה בישראל".
שימש גם כמנהל "המוזיאון לאמנות עתיקה" בחיפה.
בשנת 1961 חלה במחלה ממארת ונפטר בקאסל שבגרמניה, אליה נסע לטיפולים שם גם נקבר.
בשנת 1962 הוצגו עבודותיו בתערוכה קבוצתית בביתן הישראלי בביאנלה של ונציה.
ביולי 1962 לאחר מותו החליטה עיריית חיפה להעניק לו את פרס הרמן שטרוק על תמונתו "אדרת הנביא" שהוצגה במוזיאון לאמנות חדשה בחיפה.
על אף שהקריירה האמנותית של גלי הייתה קצרה, ניתן להבחין בהתפתחות מציור בדרגות שונות של סגנון גאומטרי בהשפעת הקוביזם אל הפשטה גוברת.
בעבודותיו המוקדמות הופיעו דמוית אדם, פעמים רבות בתוך נושאים תנ"כיים, ונופים.
ב"קוממיות" (1949), לדוגמה, יצר תיאור סצנת קרב ובה דמויות אדם אנונימיות ובעלי חיים המעוצבים בסגנון קוביסטי רך ובצבעים מונוכרומטיים.
עבודות הקרמיקה שיצר הציגו דמויות אדם מסוגננות ומעוטרות בעלות אופי פרימיטיביסטי.
תבליטי הקיר המאוחרים שיצר נושאים אופי מופשט, בצבעי לבן ואפור.
1940–1942 – תחריט וחיתוך עץ אצל הרמן שטרוק, חיפה
1945–1948 – אקדמיה לאמנות, רומא, איטליה; לימודים בפירנצה, איטליה; לימודי קרמיקה בסיינה, איטליה
1954 - טרקלין לאמנות, חיפה
1954 - בית האמנים, ירושלים
1956 - המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה - תערוכת תמונות שמן וטמפרה
1956 - בית האמנים, ירושלים
1958 - המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק, ארצות הברית
1961 - המוזיאון לאמנות חדישה, חיפה
1981 - תערוכה רטרוספקטיבית, גלריה דבל, ירושלים.
צבי גרמן (1917 - 15 באוגוסט 2007) היה לוחם ההגנה וקצין צה"ל, פיקד על גדוד 32, על חטיבת אלכסנדרוני ועל חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות.
גרמן נולד בקרמניץ (כיום באוקראינה), עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1924 ולמד בכפר הנוער בן שמן.
ב-1933 הצטרף לארגון ההגנה, ב-1936 הצטרף לנוטרות, היה חבר בפו"ש ומשומרי מחצבות מגדל צדק.
עם הקמת פלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט, נקרא גרמן למפקדתו של יצחק שדה, בה הוצע לו להתנדב לשרת ביחידה, הוא נסע לעין חרוד, והיה מהבולטים בלוחמיה.
ב-1939 סיים קורס מדריכים ראשיים של ההגנה והצטרף למנגנון הקבע של הארגון.
הוא שירת בלשכת ההדרכה והיה מהמדריכים הראשיים בארגון ובין השאר פיקד על קורסי מ"כים.
במלחמת העצמאות הקים את גדוד 32 בחטיבת אלכסנדרוני, בהמשך שירת כקצין המבצעים של החטיבה ובאוגוסט 1948 מונה למפקדה.
בנובמבר 1948 מונה למפקד חטיבת כרמלי.
לאחר המלחמה נותר בשירות הקבע בצה"ל, שירת כראש מטה פיקוד המרכז וכמפקד מחוז חיפה.
פיקד על מצעד צה"ל ביום העצמאות בירושלים ב-1951 ובעפולה ב-1955.
לאחר שחרורו עבד במשרד האוצר, והיה ממונה על המשק והשירותים במשרדי הממשלה בשנים 1966 עד 1970. לאחר מכן עבד במשרד הבריאות.
התגורר עם רעייתו זהבה ברמת השרון, והיה אב לשתי בנות, זמירה והמוזיקאית יעל גרמן.
חלק מן הערכים על הדרכה ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
צבי גראנט הוא המין הבינוני בסוג – גדול מצבי הסומרינג וקטן מהצבי היחמורי, ומבחינה חיצונית צבי סומרינג דומה לו מאוד בשל צבעי פרוותו.
במשקל הגוף, צבי גראנט הוא הכבד ביותר מבין כל מיני תת-משפחת הצבאיים, והוא שוקל אף יותר מסוגים כדוגמת צבי ג'ירפי, צבי קלארק, צבי יעלי, דלגן ואנטילופה הודית; בגובה הכתפיים לעומת זאת, הוא השלישי בגודלו לאחר הצבי היחמורי (שגדול ממנו ב-25 ס"מ) והצבי הג'ירפי (שגדול ממנו ב-10 ס"מ).
על פי IUCN צבי גראנט מחולק לשלושה תת-מינים:
granti), תואר ב-1872 ומצוי בעיקר בצפון ומרכז טנזניה וכן בדרום מערב קניה.
petersii), תואר ב-1884 ומצוי בעיקר בדרום קניה, צפון מזרח טנזניה, וכנראה גם בדרום סומליה.
notata), תואר ב-1897 ומצוי בעיקר במזרח מרכז ומערב קניה, דרום מערב אתיופיה, דרום מזרחה של דרום סודאן, מזרח אוגנדה, וייתכן שגם בדרום מערב סומליה.
ההבדל בין תת-המינים הוא בעיקר במבנה הקרניים ובצבע הפרווה.
את צבאי גראנט ניתן לזהות בקלות בשל הקרניים הגדולות והארוכות – דמויות הנבל שלהם, שהן הקרניים הגדולות ביותר מכל מיני הצבאים.
מבנה הקרן הנפוץ של הזכר הוא למעשה גרסה מוגדלת של קרניי הצבי היחמורי או הסומרינג – הקרן צומחת לכיוון מעלה ואחורה, מתעקלת החוצה ופנימה ובסופה חוד מעוקל המזכיר צבתות סרטן.
מלבד המבנה העיקרי ניתן לראות אצל הזכרים צורות שונות של הקרן המשמשות לעיתים כזיהוי בין תת-מינים.
הצורות הנוספות והנפוצות הן: צמיחה לכיוון מעלה עם עיקול החוצה ופנימה כקרני הדלגן, צמיחה מעוקלת לאחור, הממשיכה ישר עד הסוף ונראית כקרני ראם הכפופות בתחילתם, או צמיחה ספירלית רגילה כקרני צבי תומסון.
בקרניים טבעות בולטות לכל אורכן, ובקרן ממוצעת של זכר יש כ-20 עד 30 טבעות.
הדו צורתיות זוויגית (הבדל בין הזכר לנקבה) נראה בעיקר בקרניים; קרני הנקבות הן בעלות מבנה של קרני דלגן, קטנות כמעט פי 2 משל הזכרים, דקות מאוד בהשוואה לזכרים, והטבעות שעליהן קטנות יותר ופחות בולטות.
צבע קרני הזכר הוא בדרך כלל שחור-כחלחל ושל הנקבות חום-אפרפר.
הפרווה הבהירה של צבי גראנט, קצרה בדומה לשאר הצבאים האפריקנים והיא מורכבת משערות דלילות.
צבע הפרווה הכללי הוא חום בז'-צהבהב או כתמתם בהיר, והוא נוטה להיות בהיר (חולי) באזור הראש והצוואר, וכהה יותר (אדמדם בהיר) באזור האחורי של הגב.
בדומה לצבי היחמורי והסומרינג הצבע הלבן שולט בכמה מקומות כדוגמת הסינר הלבן שמקיף את הגרון והשפתיים, הבטן וצדדי המותניים, החזה והצדדים הפנימיים של הרגליים, ובעיקר הכתם הלבן בעכוז שמתפשט גם לצדדים.
משני צדדי הכתם הלבן יש פסים שחורים בינוניים, שלעיתים נמשכים עד סוף הרגליים.
הכתם השחור במותניים שאופייני למרבית הצבאים נעדר בדרך כלל אצל זכרי צבי הגראנט, ורק לעיתים יהיה במקומו פס כהה דהוי.
אצל הנקבות הפס השחור נפוץ יותר ודוהה עם הגיל, אך הוא אינו נמצא במיקום הרגיל כשל צבאים אחרים אלא מעט יותר למעלה.
לשני המינים יש פס בהיר מאוד בצבע חולי באמצע המותניים, והוא גדול ובולט בעיקר אצל הזכרים.
סימוני הפנים של צבי גראנט הם די יוצא דופן בקרב הצבאים אם כי הם אינם בולטים כשל צבי סומרינג.
הפסים השחורים שנמשכים מהעיניים לאף דקים מאוד אצל צבי גראנט, ולעיתים ניתן לחשוב שהם אינם קיימים; הפסים הלבנים לעומת זאת עבים מאוד, מקיפים את העיניים ויורדים עד לאף, ונעצרים בכתם שחור ייחודי המתוח לרוחבו של החוטם לפני הנחיריים.
מתחילת המצח ועד אמצע החוטם צבע השערות הוא חום כהה, ולעיתים יש בצדדי המצח כתמים שחורים המשווים לו מראה רב-גוני במיוחד.
מסביב לנחיריים צבע העור הוא אפרפר והוא נמשך עד לשפתיים הלבנות.
גופו של צבי גראנט עבה וארוך, והוא גדול משמעותית אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות; הן לזכר והן לנקבה צוואר ארוך ועבה אף יותר משל צבי פרסי, אולם כרגיל צוואר הזכר עבה יותר משל הנקבה והוא משחק תפקיד חשוב בעונת הרבייה.
העיניים של צבי גראנט גדולות ושחורות, והאף שלו מחורץ וגדול באופן משמעותי משל צבאים אחרים.
הרגליים של צבי זה ארוכות וחזקות, ומסתיימות בפרסות גדולות ואפורות.
האוזניים הלבנות של צבי הגראנט דקות וארוכות, והזנב אף הוא דק וארוך ומסתיים בציצת שיער שחורה בניגוד לצבע הלבן בשאר הזנב.
מידות גופו של צבי גראנט הן:
צבי גראנט נפוץ במזרח אפריקה במדינות: טנזניה, קניה, אוגנדה, סומליה, אתיופיה ודרום סודאן.
תפוצתו הנוכחית מתפרשת על שלושה אזורים עיקריים שמאוכלסים על ידי שלושת תת-המינים:
החלק המרכזי המאוכלס על ידי תת-המין "נאוטאטה", ומתפרש על פני דרום מזרחה של דרום סודאן, מזרח אוגנדה, דרום אתיופיה, מרבית שטחה של קניה, ובשל המצב המדיני בסומליה לא ניתן לדעת האם האוכלוסייה בדרום מערב סומליה משויכת לתת-מין זה או לתת-מין נפרד.
החלק הדרומי המאוכלס על ידי תת-המין ה"סרנגטי", ומתפרש על פני מישורי הסרנגטי ואזור השימור נגורונגורו שבמרכז וצפון טנזניה, וכן בדרום קניה עם פס רחב הנמשך עד מרכז המדינה.
החלק המזרחי המאוכלס על ידי תת-המין "פטר", ומתפרש בעיקר על פני דרום מזרח קניה וצפון מזרח טנזניה, וארגון השימור IUCN מסופק האם גם החלק בדרום סומליה מאוכלס על ידי תת-מין זה או על ידי תת-מין נפרד.
בית גידולו של צבי גראנט הוא מגוון למדי וכולל בעיקר את שטחי הסאהל, סוואנות גשומות וצחיחות, מישורים פתוחים מדבריים למחצה או מיוערים למחצה, וכן כרי דשא עד גבהים של 2,500 מטר מעל פני הים.
בעונת הגשמים צבי גראנט מעדיף אזורים גבוהים יותר שפוריים בגלל הגשם, ובעונה היבשה עמקים ושפלות.
הסיבה שצבאי גראנט אינם בררנים בבחירת בית הגידול ומסוגלים לחיות גם באזורי מדבר, נובעת מכך שהם אינם תלויים במקורות מים, ואת המים הדרושים לקיומם הם משיגים מאכילת צמחים שונים.
לעומת זאת הם נוטים להימנע מסוואנות עם עשבים גבוהים, בהן יש סכנה מטורפים.
הטמפרטורות על פני מרחבי תפוצתו נעות בין 20 ל-30 מעלות צלזיוס ומעלה, וכמות המשקעים הממוצעת בהם נעה בין 100 ל-2,000 מ"מ בשנה.
צבאי הגראנט פעילים בכל שעות היום, ונמצאים לעיתים קרובות בעדרים קטנים של 7–30 פרטים; הקבוצות מורכבות בדרך כלל מזכר טריטוריאלי אחד ששומר על שטחו בקנאות, וקבוצה של נקבות וצאצאיהם שמתפרשים על שטח רחב יותר ומדי פעם נכנסים לשטח של הזכר.
זכרים צעירים עשויים לחיות בקבוצות משלהם, שנעות מסביב לשטחם של זכרים טריטוריאליים.
עם זאת, קבוצות אלה אינן קבועות ותלויות באספקת המזון במשך השנה: בחורף שבו יש מזון רב הזכרים הבוגרים תופסים לעצמם שטחים, ומגרשים כל זכר אחר שיכנס לשטחם; בקיץ שבו רוב הזמן הם נודדים מאזורים הררים לעמקים או להפך, העדרים עשויים לגדול ולכלול גם זכרים צעירים מה שמקל עליהם לשרוד.
הקבוצות של הזכרים הצעירים מתחלקות לפי גילאים, והם אינם מחזיקים טריטוריה עצמאית.
כל זכר שמצטרף ללהקה יכול להיכנס רק על ידי לחימה שתקבע את מעמדו בקבוצה.
הקבוצות של הזכרים נוטות להיות רופפות מאוד וכל זכר עוזב כשהוא רוצה, בדרך כלל כדי לחפש טריטוריה.
לזכרים גדולים עם קרניים וצוואר עבים יש את הסיכוי הגדול ביותר להקמת טריטוריה.
מריבות בין זכרים בוגרים נפתרות בדרך כלל על ידי הפגנת כוח.
תחילה הם מקיפים אחד את השני ומניפים את צווארם מצד לצד, שכן עיקר הכוח שלהם הוא בצוואר העבה.
אם לאחד יהיה צוואר קטן יותר הוא ייסוג במהירות, אולם אם שניהם ביחסי כוח שווים, הם ילחמו בפועל על ידי נגיחות, נעילת קרניים ודחיפות עם הצוואר, בניסיון להתיש את היריב.
בעדרים של זכרים צעירים הלחימה הרבה יותר נפוצה ממבוגרים, והזכר הדומיננטי שם לעיתים לא יטרח להילחם אלא ישלח את פיקודיו.
בין המאפיינים שעוזרים לצבי הגראנט לחיות במדבריות למחצה או להישאר בסוואנות זמן רב אחרי הגשמים, הוא יכולתו לקבל נוזלים ממזונו, וכמו כן הוא אינו בררן למדי ואוכל סוגים רבים של עשבים וצמחים שפרסתנים אחרים אינם נוגעים בהם כלל.
התזונה גם משתנית בין החורף לקיץ וכוללת: דשא, עשבים, עשבי תיבול, זרעים, פרחים, חזזיות, שיחים קוצניים ורגילים, דגנים, פירות, ניצנים, קליפות, עלים ועוד.
כיון שצבאים אלו אוכלים ביסודיות כמעט את כל מיני הצמחים, הם גורמים במקומות רבים להאטה בצמחייה.
כמרבית הפרסתנים האפריקניים גם צבאי הגראנט נודדים בעונות, אך בעוד שיונקים כדוגמת גנואים, זברות, אימפלות, אילנדים וצבאי תומסון ינדדו לעבר מקורות מים, צבאי הגראנט ינדדו בכיוון ההפוך לאזורים שחונים שבהם יש צמחייה טרשית וחוסכים לעצמם תחרות עם בעלי חיים על מקורות מחייה.
בחלק מהאזורים צבאי גראנט יצטרפו דווקא לנדידה יחד עם צבאי תומסון, וניזונים מהעשבים החדשים שצומחים בעקבות הגנואים האילנדים והזברות; במהלך עונה זו צבאי גראנט עלולים להתרבות עם צבאי תומסון, וניתן לראות צאצאי כלאיים שלהם.
הטורפים הנפוצים של צבאי גראנט הם ברדלסים וזאבים טלואים, ובמידה פחותה גם אריות, נמרים וצבועים.
בסרנגטי, צבי התומסון אהוד יותר על הברדלס, בעוד שפארקים ליד ניירובי עיקר מזונו של הברדלס הוא צבי גראנט.
הטורפים העיקריים של העופרים הם תנים, וכן סרוואלים וקרקלים.
בשעת סכנה צבי גראנט מסוגל לפתח מהירות גבוהה עד 80 קמ"ש, בעוד שזכרים גדולם וכבדים יגיעו ל-72 קמ"ש.
הצבי יכול להשתמש בקרניו הגדולות כדי להילחם ולעיתים גם להינצל מטורפיו ואפילו לפצוע אותם קשה.
ההיריון נמשך כ-198 ימים, כאשר שיא הלידות הוא בחודשים ינואר ופברואר.
הצבייה תעזוב את העדר שלה כדי ללדת במקום מוסתר ובטוח.
לאחר הלידה, הנקבה אוכלת את השליה והנוזלים אחרים כדי לשמור על העופר נקי ונטול ריח שימשוך טורפים.
נקבות שילדו באותו זמן יישארו יחד כדי להגן על העופרים.
העופרים בימים הראשונים נשארים כמעט ללא תזוזה במקומם, ולכן אמם נשארת בקרבת מקום ומניקה אותם כארבע פעמים ביום.
כאשר העופר מסוגל ללכת הוא עוזב עם אמו ומצטרף לעדר.
העופרים נגמלים בגיל שישה חודשים אך ימשיכו להישאר עם אמם עד שיגיעו לבגרות בגיל 18 חודשים.
צבי גראנט מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה ואוכלוסייה גדולה; עם זאת מגמת אוכלוסייתו היא במצב ירידה בשל אובדן חלקים נרחבים מתפוצתו על ידי חקלאות, ציד לא חוקי ותחרות עם בעלי חיים ביתיים.
ברוב האזורים המספרים של צבאי גראנט נמצאים בירידה, וב-25% מהם בעלייה – כדוגמת מסאי מארה, שמורת אמבוסלי, שמורות "טראנגירה" ו"מקומאזי", והפארק הלאומי סרנגטי.
כ-30% מצבאי הגראנט מצויים באזורים מוגנים.
האוכלוסיות הגדולות ביותר נמצאות בפארקים הלאומים: אומו, מאגו, ובוראנה (אתיופיה), מסאי מארה, קאג'יאדו, ליקיפיאה, וצ'אבו (קניה) טראנגירה ואזור השימור נגורונגורו (טנזניה).
האוכלוסייה העולמית של צבי גראנט נאמדת בין 140,000 ל-350,000 פרטים.
צבי (ציצי) גרא (1 באפריל 1927 – 27 בינואר 2008) היה מצאצאי מייסדי ראשון לציון.
מהפעילים נגד פינוי חבל ימית.
אמן רב תחומי שעסק בציור, צילום, פיסול, עיצוב אמנותי, בימוי, הפקה והוראת האומנות.
גרא נולד בשנת 1927 לגרו גרא (קרישבסקי) ויהודית (אלטשולר).
בצעירותו למד במוסד שומריה שבמשמר העמק.
ב-1948 התגייס לפלמ"ח ושירת בתקופת מלחמת העצמאות באזור ירושלים במסגרת הגדוד השישי.
בהמשך שירת בפלוגת מטה של חטיבת הראל.
עבר קורס קצינים ושירת כקצין מודיעין.
שוחרר ב-1949. בתקופה זו הכיר והתיידד עם רחבעם זאבי והקשר הזה נמשך כל השנים שלאחר המלחמה, עזר למפלגתו בתקופת הבחירות ואף התמודד ברשימתה לכנסת השתים עשרה.
במלאת 20 שנה למלחמה היה גרא בין השותפים להכנת כינוס חטיבת הראל
ב-1950 סיים את האקדמיה לאמנות "בצלאל" שבירושלים שם למד ציור, תפאורה ותאורת במה, אצל הבמאי פיסקטור ואצל צייר התפאורות גורליק.
ב-1952 עבר לעבוד בארצות הברית וקנדה שם נישא לבמאית הקולנוע והכוריאוגרפית אלידע גרא.
בשנת 1964 עלו לישראל עם שלושת ילדיהם.
בני הזוג התגרשו ב-1984. נשא לאישה שנייה את עכסה לפיד.
עבד כיועץ אמנותי של הטלוויזיה החינוכית ובהמשך כמנהל אמנותי.
בתקופת פינוי סיני (1982) הצטרף למחאה נגד הכוונה לפנות את חבל ימית ועבר לגור לתקופה מסוימת באזור.
היה שותף לפינוי ובעקבות אירוע זה הקים את פסל "קיר ימית".
השתתף כמרואיין בסדרה "תקומה" של הערוץ הראשון.
נפטר בישראל ב-2008 ונקבר בבית העלמין בסביון.
קברו עוצב בצורת הציור שצייר גרא לתקליט של להקת זינגלה.
ב-1953 היה אחראי על התפאורה בתוכנית "בדרום אין כל חדש" של להקת פיקוד הדרום.
ב-1953 עיצב את התפאורה להצגה "אמיל והבלשים במסגרת התיאטרון הקאמרי לילדין ולנוער.
ב-1965 עיצב את התפאורה להצגה "נאסר א-דין" בתיאטרון הקאמרי.
ב-1966 היה אחראי על העיצוב האמנותי של הסרט "שני קונילמל" (1966).
כולל עיצוב הלוגו של הסרט ובניית עיירה בשם "קבצ'נסק" שנראתה כמו שטעטל יהודי אמיתי סמוך לאולפני גבע
ב-1966 עיצב את התפאורה להצגה "פרנסואה ראש גזר" בתיאטרון העממי.
ב-1997 עיצב את אנדרטת הפריצה לכלא עכו בטיילת הים בעכו.
ב-1968 עיצב וציר את ספרו של יוסף ויץ, הנדנדה העזובה (בהוצאת מסדה)
ב-1969 - עיצב את התפאורה במופע "מאילת באהבה" (20 שנה לשחרור אילת) שארגן מרכז ההסברה במשרד ראש הממשלה.
ב-1969 עיצב את התפאורה להצגתו של יגאל לב "גלריה של טיפוסים" בתיאטרון דני דגן.
ב-1976 עיצב גרא את צידו הפנימי של תקליטה של להקת זינגלה, Peace.
ציור זה מכסה את קברו של גרא.
ב-1988 ביים גרא את עצרת ה-20 להתיישבות בגולן.
העצרת נערכה לא הרחק מהמושב מעלה גמלא.
ב-2003 עיצב את הפסל של נתן פנץ ביפו
עיצוב אנדרטת פורצי החומה בעכו.
צבי הוגלין (שם מדעי: Eudorcas tilonura), הוא מין אנטילופת-צבי בינונית בסוג צבי אמיתי, החי בצפון מזרח אפריקה.
תואר לראשונה בשנת 1868 ונקרא על שם מגלהו.
צבי זה מוכר יותר כתת-מין של צבי אדום חזית בטקסונומיות וארגוני השימור, אך הם מציינים כי מדובר רק באופן זמני, בהתחשב בשוני הגנטי שיש לו.
אף על פי שתפוצתו של צבי אדום חזית קרובה מאוד לתפוצה של צבי הוגלין, אין זה סותר לכך שהוא יכול להיות מין נפרד כיוון שהתפוצה מופרדת על ידי רצועה של 2,500 קילומטר ושני יובלי הנילוס - הכחול והלבן.
לצבי הוגלין זוג קרניים ספירליות, המשתנות מקרני צבי אדום חזית בכך שהם כפופות יותר לאחורה.
הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת וממשיכה לאחורה עד שמסתיימת בשפיץ חד ומעוקל כלפי פנים.
קרני צבי אדום חזית נמצאות תמיד בצמיחה כלפי מעלה, והן ישרות יותר.
הקרניים עבות יחסית לכל אורכם ומסתיימות בשפיץ חד.
הקרן מחורצת במספר טבעות בולטות.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ושל הנקבות דקות וקצרות יותר.
הפרווה של צבי הוגלין דומה למדי לצבי אדום חזית, עם גוונים אדמדמים כהים בגב ובחלק האחורי, ובהירים יותר בצדדי הבטן והרגליים.
העכוז, הגחון והמותניים בצבע לבן בוהק.
גם לו פס שחור דק יחסית המופרד על ידי רצועת שיער אדמדמה מהמותניים.
סימוני הפנים שלו דומים לצבי אדום חזית, אך אין לו את הפסים הלבנים והאדמדמים שנמשכים מהעיניים לפה, ותחת אלו יש לצבי הוגלין משקפיים לבנים וגדולים סביב העיניים.
מידות גופו זהות ככל הנראה לצבי אדום חזית.
צבי הוגלין כאמור נפוץ בצפון מזרח אפריקה.
הוא מצוי בשתי אוכלוסיות מבודדות; הראשונה במחוזות שבמדינות הבאות: סודאן - קסלה, סנר ומדינת הנילוס הכחול.
השנייה שקטנה יותר מצויה בצפון מזרח סודאן במחוז אל-בחר אל-אחמר.
בית גידולו של צבי הוא בעיקר סוואנות צחיחות וסוואנות שיחים-דוקרניות, כמו גם אזורים צחיחים למחצה או אזורים הררים של הרמה האתיופית בגבהים של 1,000 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 100–800 ס"מ.
האקולוגיה שלו דומה לצבי אדום חזית.
צבי הוגלין מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל ציד, תחרות עם בעלי חיים מקומיים, ואובדן בית גידול מתמשך, הצפוי לגרום לאוכלוסיות שלו לפחות ב-10% נוספים במהלך ה-15 שנה הבאות.
המקום המוגן היחידי שבו הוא נמצא, הוא הפארק הלאומי דינדאר בסודאן, ואכיפה של ציד בפארק זה כמו גם הקמת אזורים מוגנים נוספים עשויה למנוע את התרחיש הקיים.
אומדן האוכלוסייה העולמי לצביי הוגלין הוא 4,000-3,500 פרטים.
צבי דק-צוואר (שם מדעי: Nanger) הוא סוג של צבאיים ממשפחת הפריים, החיים רק באפריקה.
צבי יחמורי (Nanger damd) - מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
כל המינים שויכו בעבר לסוג צבי, בו נכללים רוב מיני האנטילופות דמויי הצבי.
מינים אלו מתאפיינים בצוואר דק וארוך יחסית לשאר הצבאים והם דומים לצבי קלארק וצבי ג'ירפי.
הם גדולים למדי מבחינת מידות גוף ולכולם יש כתמים לבנים בבטן ובעכוז.
הזכרים שבהם גדולים לרוב בצורה ניכרת מהנקבות.
הקרניים שלהם בעלות מבנה ספירלי יותר משל מיני הצבי הרגילים.
רבן של בריסק, רישא ולבוב, מחבר ספר השו"ת ברכת רצ"ה.
נולד בלבוב שבגליציה לרב מרדכי זאב אורנשטיין, בנו של הרב יעקב משולם אורנשטיין – מגדולי פוסקי ורבני יהדות גליציה בזמנו, ומחבר "ישועות יעקב".
למד אצל אביו ואצל הרב שמריה שטיקלר ממוסט ורבנים נוספים.
נישא לריבעלע בתו של העשיר מסלוצק ר' יונה איסרלין, אך התגרש לאחר זמן מה, הוא נישא בשנית לשרה עכסה בת ר' יחיאל מיכל בן ציון קריסטינופולר אב"ד בראדי (נפטרה טבת תרנ"א).
בשנותיו הראשונות סירב לקבל תפקידי רבנות, הוא ירש הון רב, רכש אחוזה והתפרנס מדמי השכירות.
הוא סבר שרכישת ביטוח רכוש נובעת מחיסרון באמונה ולכן לא ביטח את רכושו.
שרפה שכילתה את רכושו כמעט כליל אילצה אותו לחפש משרה רבנית.
בשנת ה'תרכ"ג (1863) הדפיס את ספרי "ישועות יעקב" של סבו וצירף להם הערות והשגות משלו, הספר זכה לתפוצה רחבה והקנה לנכד הצעיר שם ברחבי העולם התורני.
שנה לאחר מכן חיפשה קהילת בריסק הוותיקה, רב שיחליף את רבה המנוח הרב יעקב מאיר פאדווא, ופנתה בהצעה למינוי אל הרב יוסף שאול נתנזון.
האחרון דחה את ההצעה והציע במקומו את הרב צבי הירש אורנשטיין.
הוא כיהן ברבנות העיר במשך תשע שנים.
בתרל"ג (1873) גורש מבריסק בידי השלטונות הרוסיים בשל היותו נתין זר.
הוא נסע לריישא וכיהן ברבנות העיר במשך שנה וחצי.
עם פטירת רבי יוסף שאול נתנזון נפתחה מערכת בחירות סוערת לרבנות העיר לבוב, מרכז יהדות גליציה.
הרב אורנשטיין שמלבד קרבת המשפחה שלו לרבני העיר הקודמים, גם שלט בשפה ובספרות הגרמנית והצרפתית, זכה לתמיכת האליטה של הקהילה ולתמיכת החוגים המתקדמים.
זו כשלעצמה הייתה סיבה טובה עבור המחנה החסידי להתנגד למינויו ולבחור במועמד אחר, הרב יצחק אהרן איטינגא (אטינגר), שלמרות עושרו היה עממי ואהוב על המעמדות הנמוכים.
לאחר מערכת בחירות יצרית ועמוסת כתבי פלסתר הדדיים, ניצח רצ"ה, במה שהגדיר וונדר "ניצחון האריסטוקרטיה על הדמוקרטיה".
לאחר שנבחר, השלימו מתנגדיו עם בחירתו, בעיקר בשל הכבוד הרב שהסב למעמד הרבנות.
הוא היה שותף גם בפעילות הציבורית של מוסדות הקהילה וחבר מועצת העיר.
התנגד להקמת בית מדרש לרבנים בסגנון מודרני בעיר.
היה שותף לתכנון הקמת תנועת מחזיקי הדת של חרדי גליציה, אך בשל נקודות מסוימות שלא התקבלו על דעתו פרש ולא השתתף בכנס היסוד של התנועה.
הוא נפטר בט' בניסן ה'תרמ"ח, 21 במרץ 1888 לאחר מחלה ממושכת ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
חתנו הרב אריה לייב ברודא כיהן אחריו כראב"ד לבוב, והביא לדפוס את ספרו "ברכת רצ"ה" שנה לאחר פטירתו (למברג תרמ"ט) בתוספת הערות והגהות בשם "מלחמות אריה".
צבי דיזנדרוק מסאי ופילוסוף עברי.
דיזנדרוק, נולד בסטרי, גליציה, לאריה יהודה דיזנדרוק ולגולדה האופטמן.
היה נציג ופעיל בולט של הספרות והתרבות העברית בעיר וינה (אליה היגר כבר בשלהי מלחמת העולם הראשונה) לאורך כל שנות העשרים.
בסוף שנת תרע"ב עבר לארץ ישראל ולימד בבית־ספר תיכון בפתח תקווה.
שנה לאחר מכן עבר לברלין, שם ישב עד תרע"ו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת וינה.
באותו זמן נתמנה מרצה לפילוסופיה ולספרות עברית בבית המדרש למורים בווינה, מיסודו של הרב צבי פרץ חיות.
ערך בווינה (בשותפות עם גרשום שופמן) ביטאון ספרותי עברי ('גבולות', החל משנת 1919).
בשנת תרפ"ו לימד בניו־יורק ושנה לאחר מכן עבר לירושלים, שם לימד פילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנות השלושים היגר לארצות הברית, שם שימש מרצה לפילוסופיה ב'היברו יוניון קולג'', בסינסינטי.
התחיל את דרכו בספרות בכתיבת שירים.
מאמרו הראשון התפרסם בשנת תרס"ו בעיתון "העת".
עסק בחקר הפילוסופיה הקלאסית (תרגם לעברית את המדינה, פַידוֹן, גורגיאס, ואת קריטון לאפלטון) והפילוסופיה היהודית בימי הביניים (בעיקר: משנתו של הרמב"ם).
את עיקר דעותיו על השימוש האנושי בשפה הוא פרסם בסדרת מאמרים שהופיעו בכתבי העת "השלוח", "התקופה" ו"העולם", אותם הוא כינס בקובץ מסות עיוניות "מן השפה ולפנים" (תל אביב תרצ"ד).
הוא נפטר ב-1940 בארצות הברית.
בתו, ארנה דיזנדרוק (1999-1923); בנו ליאו דיזנדרוק (2011-1920), היה פרופסור לפיזיקה בקווינס קולג' בניו יורק.
בן אחותו ליבה יהודית, הרב מנחם מנדל דיזנדרוק, רבה של הקהילה היהודית בליסבון ושל הקהילה הספרדית בסאו פאולו.
תרגם מיונית צ' דיזנדרוק, עם מבוא והערות מאת המתרגם.
צ' דיזנדרוק, "התכלית והתוארים בתורת הרמב"ם", תרביץ א (תר"ץ), עמ' 60-1; א-כד.
צ' דיזנדרוק, מן השפה ולפנים: עשרה פרקים, תל אביב תרצ"ד.
תרגם מיונית צ' דיזנדרוק עם מבוא והערות מאת המתרגם.
צבי הופמן (נולד ב-1947) הוא ספורטאי ישראלי פאראלימפי לשעבר.
הופמן נולד בהונגריה ועלה לארץ בשנת 1957. שירת בחיל הנדסה ונפצע בשנת 1968. כנכה צה"ל השתתף במשחקים הפאראלימפיים.
ב זכה במדליית זהב בקרב חמש עם צבירת 4086 נקודות.
בנוסף דורג במקום החמישי בתחרויות הדיפת כדור ברזל (11.68 מטר) ובתחרות הטלת כידון, במקום השישי בתחרות זריקת דיסקוס.
ב זכה בשלוש מדליות ארד: בתחרות קרב חמש, בקפיצה לרוחק (2.33 מטר) ובזריקת דיסקוס.
בתחרות הדיפת כדור ברזל דורג במקום השמיני.
ב דורג במקום העשירי בזריקת דיסקוס, במקום ה-11 בהדיפת כדור ברזל ובמקום ה-19 בתחרות קפיצה לרוחק.
צבי הארי הורוביץ (29 באוגוסט 1924 – 1 באוקטובר 2008) היה עיתונאי ועורך עיתונות יהודי דרום-אפריקאי רוויזיוניסט, שעמד בראש הפדרציה הציונית של דרום אפריקה.
עלה לישראל ושימש דיפלומט ישראלי ויועץ לראשי הממשלה מנחם בגין ויצחק שמיר.
יוזם מרכז מורשת מנחם בגין ומנהלו במשך ארבע שנים.
הורוביץ נולד ב-1924 בלייפאיה שבלטביה, למוישה ומלשין (קוטשר) הורוביץ.
המשפחה היגרה ליוהנסבורג ששכנה אז באיחוד דרום אפריקה עם שני בניהם כשהארי היה בן עשר וכך ניצלו מהמוות ב בידי גרמניה הנאצית ומשתפי הפעולה הלטבים.
עוד בהיותו בלטביה הצטרף הורוביץ הצעיר לתנועת בית"ר, תנועת נוער ציונית רוויזיוניסטית, לאחר ששמע את זאב ז'בוטינסקי, אבי הציונות הרוויזיוניסטית, נואם שנה לפני הגירת המשפחה לדרום אפריקה.
הורוביץ המשיך להיות פעיל ואחר כך מנהיג לאומי של ארגונים רוויזיוניסטים ושל תנועת בית"ר בדרום אפריקה, ולאחר מכן עמד בראש הפדרציה הציונית של דרום אפריקה.
כעיתונאי מקצועי, הורוביץ שימש במשך 25 שנה עורך "הראלד היהודי", שבועון שהיה הביטאון של המפלגה הרוויזיוניסטית בדרום אפריקה, והיה שדרן, פרשן טלוויזיה ודובר.
בשנת 1964 היה הורוביץ אחד מנושאי ארון קבורתו של ז'בוטינסקי, כאשר הוא ואשתו נקברו מחדש בהר הרצל שבירושלים.
כתומך ותיק של מנחם בגין, פגש הורוביץ לראשונה את ראש ממשלת ישראל העתידי ב-1946 במהלך ביקור בארץ ישראל לאחר הקונגרס הציוני ה-22 בבזל, שווייץ.
כשפגש את בגין, זה עדיין היה מפקד האצ"ל.
השניים המשיכו לשמור על קשר לאחר שישראל זכתה בעצמאות ובתקופה בה בגין היה יושב ראש האופוזיציה ושר בלי תיק בממשלת ישראל השלוש עשרה.
בעקבות בחירתו של בגין לשלטון ב-1977, עלו הורוביץ ואשתו פרדה לישראל והתיישבו בירושלים.
לאחר מכן הצטרף ללשכת ראש הממשלה כיועץ למידע חיצוני, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1980, עת מונה לציר הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון.
הוא חזר לירושלים באמצע שנת 1983 כדי להיות יועץ ראש הממשלה לענייני יהדות התפוצות, תחילה תחת בגין, ולאחר מכן, לאחר התפטרותו, תחת יצחק שמיר.
הוא מילא תפקיד זה עד היבחרו של יצחק רבין לראשות הממשלה ב-1992.
עם מותו של בגין במרץ 1992 הציע הורוביץ להקים אנדרטה חיה לראש ממשלת ישראל השישי, המבוססת על מערך הספריות הנשיאותיות בארצות הברית.
היה זה המוסד הראשון מסוגו בישראל.
כדי להביא פרויקט זה למימוש הוא ארגן את קרן מורשת מנחם בגין אשר גייסה בהנהגתו 20 מיליון דולר אמריקאי להקמת מרכז מורשת מנחם בגין בירושלים, מול הר ציון.
ב-1998, בעצתו של הורוביץ, הציע חבר הכנסת ראובן ריבלין את החוק להנצחת מנחם בגין, שאושר במליאת הכנסת ברוב שקרוב ל-100 חברי כנסת.
החוק הקים את "מרכז בגין" העתידי כמפעל ההנצחה הרשמי של ראש הממשלה מנחם בגין.
מרכז בגין מפעיל מוזיאון, ארכיונים, ספרייה ומרכז מחקר הנוגעים בחייו ופועלו של מנחם בגין וכן מארח מגוון תוכניות "כדי להשיג את מטרתו של בגין ולהעביר לדורות הבאים את אמונתו של בגין בדמוקרטיה פרלמנטרית, את חזון השלום שלו למען ישראל בטוחה, צדק חברתי, ושיבת היהודים לישראל".
הורוביץ זכה בפרס נשיא ראש הממשלה ונשיא המדינה לשנת 2005 על ידי המועצה להנצחת נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה, בהוקרה על תפקידו בהקמת המרכז וב-2008 זכה בפרס יקיר ציון מטעם הפדרציה הציונית של דרום אפריקה בישראל.
הורוביץ שימש כראש המרכז מ-2004 ועד מותו ב-1 באוקטובר 2008 בגיל 84, לאחר שסבל מהתקף לב בבית בנו בראש השנה.
הוא נקבר בחלק השמורה לאנשי האצ"ל בהר המנוחות בירושלים.
ההספדים נשאו על ידי משה ארנס, בני בגין, בנימין נתניהו, ראובן ריבלין, בני משפחה וסגל מרכז בגין.
צבי גלינקה (24 בנובמבר 1924 - 9 בנובמבר 2015) היה פרופסור לבוטניקה; מראשוני חוקרי הפיזיולוגיה של הצמח בישראל.
צבי גלינקה נולד בלומז'ה, פולין, וגדל במשפחה ציונית דתית.
אביו, מאיר, הוסמך לרבנות ואימו, שיפרה, ניהלה גן ילדים בשפה העברית.
בהיותו בגיל 8 עלה עם הוריו ואחותו יפה (כיום סלוצקי) לארץ ישראל.
המשפחה התגוררה ברמתיים (כיום חלק מהוד השרון).
גלינקה למד בבית-ספר יסודי דתי, ובסיומו למד בתיכון בתל אביב והיה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
בשנים שלפני הכרזת המדינה הצטרף גלינקה ל"הגנה" ויצא להכשרה בקיבוץ אילון.
בקיבוץ חלה במלריה שסיכנה את חייו, וחזר לאזור השרון.
בין השנים 1946–1943 שירת גלינקה כנוטר ב"משטרת היישובים העבריים" ובמקביל היה אחד ממפקדי הגדנ"ע בשרון.
במסגרת זאת היה אחראי על ביטחונם והעברתם של מעפילים שירדו מספינותיהם צפונה משפיים.
משנת 1946 ועד קום המדינה פיקד גלינקה על הגדנ"ע בנפת פתח תקווה.
עם הקמת המדינה השתתף בקורס הקצינים הראשון של צה"ל.
במלחמת יום כיפור, בגיל 49, גויס לשמונה חודשי מילואים, השתתף בכוח שחצה את תעלת סואץ, ושירת כמ"פ מפקדה בגדוד מילואים מעבר לתעלה.
גלינקה המשיך ושירת במילואים בדרגת סרן עד אחרי גיל 50.
נטייתו להדרכה והוראה משכה אותו ללימודי הוראת טבע בסמינר למורים בגבעת השלושה.
בסיום לימודיו בסמינר החל גלינקה לעבוד כמורה לטבע.
בשנת 1957 נפתחה שלוחה של האוניברסיטה העברית באבו כביר, תל אביב, וגלינקה החל ללמוד במחלקה לביולוגיה.
בשנת 1966 סיים גלינקה את לימודיו לתואר השלישי באוניברסיטה העברית, בהנחיית דר' לאונורה ריינהולד.
הוא היה מראשוני הסגל האקדמי של המחלקה לבוטניקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 מונה לפרופסור מן המניין.
בין השנים 1978–1982 עמד בראש המחלקה לבוטניקה, ובשנים 1985–1988 ניהל את מכון הדגנים.
גלינקה עסק במחקר בסיסי, שתרם להבנת הגורמים המשפיעים על תנועת מים בצמחים.
הבנת הגורמים והתהליכים הללו יכולה לתרום לגידול צמחים לתועלת האדם בסביבה שחונה ודלת מים.
בתמצית, מצביעים מחקריו על כך ש:
פחמן דו-חמצני מעכב תנועת מים בגבעול (נבטי חמניות), בהתאם לפוטנציאל המים בגבעול.
ההורמון הצמחי ABA מגביר תנועת מים דרך הממברנות בשורשים (גזר) וגם בגבעולים (חמניה), כתוצאה מהשפעתו על התכונות של הממברנות של התאים בצמחים אלו.
נושא זה נחקר מכיוונים שונים, ומצביע על כך שהשפעת ההורמון ABA תלויה ב-ATP (מקור אנרגיה), וכי יש הבדלים בתגובה ל-ABA בין סוגי תאים שונים.
כמו כן, השפעת ABA על תנועת מים תלויה בריכוז היונים בתמיסה, והיא גבוהה יותר ככל שיורד ריכוז היונים בתמיסה.
נבחנה החַדירוּת של ממברנות של תאי צמחים שונים למים וליונים, ונתגלה כי היא מצביעה על תהליכי חדירה שונים בממברנות של תאים שונים.
עוד נמצא שיש השפעה גם לטמפרטורה.
במספר ניסויים שערכו פרופ' גלינקה ושותפיו נחקרו התנאים לחדירוּת הממברנה לאשלגן, ונמצאה השפעה של הלחץ האוסמוטי החיצוני, השפעה של יוני סידן והשפעה של לחץ הטורגור (לחץ על דופן התא שנוצר בגלל כניסת מים).
נמצא שכניסת יוני אשלגן לתאים מושפעת באופן בלתי-תלוי הן ביוני סידן והן בטורגור של התאים.
תחום אחר שאותו חקר פרופ' גלינקה היה השפעת האור הנקלט על ידי הפיגמנט הצמחי פיטוכרום וההורמון הצמחי IAA על התארכות מזוקוטיל (הגבעול שמתחת לפסיגים) של נבטי תירס.
לאחר פרישתו לגמלאות, שימש בהתנדבות כחבר בוועדת המלגות לתלמידים מצטיינים בעיריית חולון.
בשנת 1998 הוענק לפרופ' צבי גלינקה התואר "יקיר העיר חולון".
גלינקה נפטר ב-9 בנובמבר 2015, ביום הולדתו ה-91, על פי התאריך העברי.
בלכתו לעולמו השאיר אחריו אישה, רותי לבית דשא (דויטש), בת למשפחת מייסדי כפר ביל"ו, אותה פגש בעת לימודיו בסמינר בגבעת השלושה ושלושה ילדים.
הובא למנוחות בבית העלמין הדרום בחולון .
גלינקה כתב מאמרים רבים, בעצמו ובשותפות עם עמיתי מחקר.
צבי הזפק (שם מדעי: Gazella subgutturosa) הוא מין בסוג צבי שחי במרכז אסיה.
הוא תואר מדעית בשנת 1780 על ידי חוקר הטבע הגרמני ג'ון אנטון גולדנסטט ולו כ-4 תת-מינים.
המין קרוי על שמה של נפיחות גדולה בגרונו שמזכירה את מחלת הזפקת.
צבי הזפק חי בערבות עשב או מדבריות ופעיל בשעות הדמדומים.
הארגון החברתי שלו משתנה בין העונות מקבוצות קטנות לעדרים עצומים.
בעבר, האוכלוסייה של צבי הזפק הכילה מיליוני פרטים, אולם במהלך המאה ה-20 היא צנחה במהירות כתוצאה מציד איטנסיבי שהחמיר עם כניסת הנשק החם ורכבי שטח.
נכון לשנת 2020, האוכלוסייה שלו קטנה מ-50,000 פרטים והיא נמצאת במגמת ירידה מתמשכת.
צבי הזפק שייך לסוג צבי בשבט אנטילופות ערבה שבתת-משפחת הצבאים, לצד 10 מינים נוספים.
בתוך הסוג צבי, הוא מסווג בתת-הסוג Trachelocele לצד צבי רים וצבי קיווייה הקרובים אליו מבחינה גנטית.
מבחינה חיצונית, צבי הזפק חולק קווי דמיון רבים עם הצבי ההודי ומיני הצבי היעלי, ותפוצתו חופפת עם כל שלושת המינים בסוג.
לצבי הזפק יש בין 3 ל-5 תת-מינים.
צבי פרסי (G.s.subgutturosa) - נפוץ באיראן, מזרח עיראק, אזרבייג'ן, ג'אורג'יה, מערב אפגניסטן ופקיסטן.
צבי טורקמני (G.s.gracilicornis) - נפוץ בקזחסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן.
צבי ירקנדי (G.s.yarkandensis) - נפוץ בצפון וצפון-מערב סין העממית.
צבי מונגולי (G.s.hilleriana) - נפוץ במונגוליה.
בעבר היה לצבי הזפק תת-מין נוסף שנודע בתור צבי החול (G.s.marica); תת-מין זה, חי בחצי האי ערב, במערב עיראק ובלבנט.
החל משנת 2010, צבי החול פוצל מצבי הזפק על ידי ארגוני שימור בינלאומיים על בסיס מחקר גנטי שמצביע על כך ששני המינים הם פרפילטים, ומאז הוא מוכר כמין עצמאי.
צבי הזפק הוא פרסתן בגודל בינוני עם מבנה מוצק יותר מצביים אסיינים אחרים; גופו דק ואלגנטי, צווארו רחב וראשו קצר, חרוטי ומעוגל בקצהו.
אוזניו ארוכות וצרות, עיניו גדולות ואפו מחורץ.
הרגליים שלו דקיקות וארוכות ומסתיימות בפרסות קצרות וחדות.
סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא הנפיחות הבולטת בגרון דמוית הזפקת שנראית אצל שני הזוויגים; הנפיחות גדולה ובולטת במיוחד אצל הזכר, והיא משמשת אותו להפקת קריאות עמוקות במהלך החיזור.
לצבי הזפק קרניים ארוכות ועבות בצורת נבל ובהן כ-12 עד 20 טבעות.
הקרניים צומחות מהקודקוד, פונות לצדדים ואז מתעקלות אחורה ומעלה; קצה הקרניים מתעקל לעיתים קרובות כלפי פנים בצורת צבת.
הקרניים שאורכן 25–43 ס"מ נישאות על ידי הזכר, בעוד שהנקבה נטולת קרניים בדרך כלל; בכך, צבי הזפק יוצא דופן מצביים אחרים בסוגו שאצלם הנקבות נושאות אף הן קרניים.
הזכר גם נוטה להיות גדול וכבד מן הנקבה.
לצבי הזפק פרווה קצרה ודקה שהופכת לעבה, ארוכה ושעירה לקראת החורף.
צבעה הכללי משתנה על פני טווח התפוצה הרחב שלו, ונע מחאקי לחום קקאו, חום אפרורי, כתום בוהק, צהבהב חיוור או חולי.
הבטן, המפשעה, המותניים, החזה ופנים הרגליים בצבע לבן בוהק, והזנב שחור מבריק.
הפס השחרחר במותניים שאופייני לצבאים, נראה לעיתים קרובות אצל צבי הזפק, בפרט אצל צביים שחיים באזורים קרים.
לצבי הזפק פנים לבנות בוהקות ופסים כהים דהויים בצידי הפנים.
סימוני הפנים נוטים להיעדר אצל צביים החיים באזורים מדבריים.
צבי הזפק מצוי במרכז אסיה; טווח התפוצה שלו משתרע לאורך הערבות האסיאתיות הגדולות, כולל מרבית שטחן של איראן, טורקמניסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן ואזרבייג'ן, מערב עיראק, מזרח פקיסטן, אפגניסטן, חלקים נרחבים מצפון ומרכז סין העממית (בפרט שינג'יאנג, צ'ינגהאי, מונגוליה הפנימית וגאנסו), וכלה בדרום ומרכז מונגוליה.
הצבי נכחד מארמניה ומג'ורג'יה אך הושב לטבע אצל האחרונה.
הוא הובא על ידי האדם למספר איים בים הכספי ובימת אראל.
טווח התפוצה העצום של צבי הזפק, חצוי ברובו על ידי שרשרות ההרים המושלגות של הינדו-כוש, קארקוראם וטיין שאן, ומסיבה זאת, הוא מצוי במספרים זניחים בקירגיסטן וטג'יקיסטן ההרריות ונעדר מכל האזורים ההרריים הגבוהים במדינות חבל טורקסטן.
הערבה האירואסייתית משמשת כגבול הצפוני של תפוצתו.
בשל הדמיון הרב בין שני המינים, גבול הטווח במערב בין צבי הזפק לצבי החול אינו ברור; ככל הנראה נהר החידקל ושט אל-ערב מהווים מחסום טבעי בין המינים, כשהשניים תופסים את הגדה המזרחית והמערבית בהתאמה.
עם זאת, ישנה אפשרות שאוכלוסיות הצבאים במישורים ממזרח להרי הזגרוס באיראן אינן שייכות לצבי הזפק.
בית הגידול של צבי הזפק כולל ערבות-עשב עצומות וערבות-שיחים על מישורים או רמות גבוהות, מדבריות חול ומלח ומורדות הרים; הוא נמנע לחלוטין מיערות וצוקים.
הצבי מצוי הן בשפלות והן ברמות גבוהות עד רום 3,500 מטר מעל פני הים.
הגורם העיקרי שמגביל את הצבי הוא עומק השלג ורוחות סוערות.
במקומות שבהם יש לחץ ציד גבוה, הצביים אף מסוגלים לעבור לפעילות לילית.
במהלך היממה, צבי הזפק נע למרחקים בינוניים דרך שטחי מרעה, בורות מים ואזורי מנוחה.
התנועה של הצבי מושפעת גם היא מזמינות המזון ומזג האוויר; במהלך החורף, עדרי הצביים גומעים מדי יום לפחות 10–30 ק"מ עקב המחסור במזון, בעוד שבקיץ הם נעים בממוצע ביום כ-3 ק"מ בלבד.
בקיץ, הצביים נודדים לעבר ההרים השופעים במזון, אך בחורף נאלצים לחזור לעמקים וקניונים עקב הקור העז ועומק השלג.
כשצבי הזפק נרגש או נבהל, הוא פותח בסדרת קפיצות גבוהות עם רגליים נוקשות המוכרות כדלגנות; הצבי מסוגל לרוץ במהירות של 60 קמ"ש, ובמהלך הריצה צווארו מושט וזנבו זקוף.
כאשר הצבי נמלט מסכנה, הוא עוצר אחרי 200–300 מטר כדי להעריך מחדש את האיום ולמנוע בזבוז אנרגיה.
לאחר שנוכח שחלפה הסכנה, הצבי מבצע תנועה מעגלית רחבה עד שחוזר לנקודת המוצא.
צביי הזפק מתקשרים ביניהם באמצעות פעיות, קריאות רמות, ציוצים וגניחות.
הצביות משמיעות קול צרוד נמוך כדי לקרוא לעופרים, והללו מגיבים בגעייה שדומה לבקר.
בעונת הרבייה, הזכרים מפיקים צליל עמוק שנשמע למרחק 100–150 מטר כדי להכריז על נוכחותם.
צבי הזפק הוא יונק צמחוני אוכל-עשב שצורך מדי יום 6 ק"ג של מזון צמחי; תזונתו העיקרית מורכבת מעשבים, אך הוא ניזון גם מהלופיטים (צמחים שגדלים בקרקעות מלוחות), מורכבים, קטניות, זוגניים, שרביטנים, דלועיים, עפריתיים ואשליים.
באזורים חקלאיים, הצבי עשוי להזיק לגידולים שונים ככותנה, חיטה, שעורה, קנה סוכר, תירס, חומוס, בצל, פירות, תמרים ומלונים.