tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דליה מנטבר (נולדה ב-21 בנובמבר 1951) היא מדריכת כושר גופני ומנחת טלוויזיה ישראלית.
מוסמכת מאסטר בפילאטיס ומקימת הסטודיו הראשון בישראל.
מנטבר נולדה בתל אביב לשרה ולאלברט בטיטו.
את שירותה הצבאי עשתה בשלוש להקות צבאיות: להקת פיקוד המרכז, צוות הווי צנחנים, ולהקת פיקוד הדרום.
היא הופיעה בסרט הקולנוע "שלאגר" בבימויו של אסי דיין, ובמחזות זמר כמו "ברנשים וחלומות", "הללויה הוליווד" לצד חנה לסלאו וריקי גל, ו"כמו ציפורים".
מנטבר בוגרת מתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב, בוגרת חשבונאות במכללה למינהל ובוגרת מכללת וינגייט.
לאחר סיום לימודיה במכללת וינגייט, לימדה בבית הספר למחול של בת דור.
באותה שנה הגיע לארץ אלן הרדמן, מתלמידיו של יוזף פילאטיס, שבחר בה, לפי דבריה, כמתאימה להנחיל את שיטת הפילאטיס בישראל.
לאחר שהתמחתה בלונדון חזרה לישראל ולימדה את השיטה בסטודיו לרקדנים של בת דור.
בשנת 1977 פיתחה את מכשיר הכושר "פיזיקל" והפיקה קלטת וידאו עם תרגילים ייעודיים למכשיר.
בשנת 1986 הצטרפה לצוות המנחים של התוכנית "שעת כושר" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
הנחתה תוכניות בנושא פילטיס בטלוויזיה.
החזיקה ברשת של מכונים לפלאטיס, שבשיאה מנתה 22 סניפים ברחבי הארץ.
בנוסף הפעילה בית ספר להכשרת מורים לפילאטיס.
במשך שנים כתבה טור בידיעות אחרונות על אורח חיים בריא.
בנוסף הוציאה קלטות וידאו בנושא כושר גופני, כמו הקלטת "איך שריר נולד" לנשים בהריון, וקלטות אודיו לתרגול פילאטיס.
ב-5 במאי 2017 קבעה שיא ישראלי לשיעור המוני בהשתתפותם של למעלה מ-3,000 אנשים, תחת כיפת השמיים.
בשנים 1975 עד 1991 הייתה נשואה לאלי מנטבר, ולהם בת משותפת.
כיום היא בזוגיות עם איציק אורן.
דליה גדלה בבאר שבע ובבת ים.
היא אחותו של המוזיקאי אילן וירצברג.
בגיל 10 התייתמה מאביה, בני וירצברג, שהיה ניצול שואה, מחבר הספר "מגיא ההריגה לשער הגיא", ששם קץ לחייו בירייה בנוכחות המשפחה.
וירצברג היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בתורת הספרות הכללית, מוסמכת אותו מוסד בלימודי תרבות, וכן בוגרת לימודי תעודה בעריכת לשון - שלושתם בהצטיינות.
ב-2009 הוציאה לאור מחדש את ספרו של אביה בהוצאת כרמל, ובקיץ 2017, 50 שנה לאחר פרסומו הראשון, יצא הספר במהדורה באנגלית בהוצאת יד ושם בתוספת אחרית דבר שחיברה ובעריכה מדעית של ד"ר בלה גוטרמן.
ב-18 במרץ 2019 הושקה מהדורה זו במוסד "יד ושם" בהשתתפות חנה יבלונקה ועמיה ליבליך.
מוטי אשכנזי נשא ברכה, ודליה - את דבר המשפחה.
ב-2015 חיברה תזה במסגרת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן בהנחיית פרופ' משה צוקרמן בנושא "מודלים של אשפוז פסיכיאטרי מפיליפ פינל עד פרנקו בזאלייה".
ב-2003 הקימה לצד צביאל רופא את "מתמודדים למען מתמודדים - לקידום זכויותיהם של מתמודדי הנפש בישראל", ושנה לאחר מכן יזמו השניים את "צועדים בראש מורם" – מצעד של אלפי נפגעי הנפש ברחובות תל אביב.
בני הזוג רופא יזמו והובילו כנס מתמודדים ארצי שהתקיים בבית בארבור בתל אביב ב-15 בנובמבר 2007 בהשתתפות כ-400 איש, והודיעו על פרישה מפעילות ארגונית.
דליה וצביאל הקימו אתר היכרויות חינמי למתמודדי נפש - "נפש אל נפש" בשנת 2012. את האתר ניהלה בפועל דליה עד 2019.
וירצברג-רופא ערכה את דו"ח הקשירות של "בזכות" מאת עו"ד שרון פרימור, היועצת המשפטית של ארגון בזכות.
מ-17 ביולי, למחרת דבריה בדיון בוועדת ביקורת המדינה שנסב על דו"ח מבקר המדינה בנושא מערך האשפוז הפסיכיאטרי הממשלתי (שבו נכתב: "בביקורת נמצאו תנאי אשפוז הפוגעים באיכות חייהם של המטופלים עד כדי ביזוי ופגיעה בכבודם"), הובילה וירצברג יוזמה לוועדת חקירה ממלכתית בנושא (ר' פרק בהמשך).
המטרה: מתווה כולל חדש לשירותי בריאות הנפש ברוח תנועת אל מיסוד, בדומה לנהוג במדינות אחרות זה עשרות שנים.
מטרתה, כפי שהצהירה על כך פעמים רבות, אינה חיפוש אשמים לצורך מסקנות פרסונליות.
ב-16 באוגוסט, בדיוק חודש לאחר שנציגת מל"מ דיברה בישיבת הוועדה לביקורת המדינה בעקבות הדו"ח הקשה של מבקר המדינה על מערך האשפוז בבריאות הנפש, הושק ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים מחדש בישיבה חגיגית בביתה הפרטי של הפעילה הוותיקה ברטה ריינמן.
פעילות הארגון הוקפאה בפברואר 2019 עם פרישתה הזמנית של וירצברג מפעילות ציבורית.
באמצע אוקטובר 2019, עם חזרת הכנסת מהפגרה למושב החורף 2018, הגיש חבר הכנסת דב חנין מחדש את הצעת החוק מ-2014 לתיקון חוק טיפול בחולי נפש כדי שתתאפשר בחירת מקום האשפוז, כפי שמתאפשר לכלל החולים בישראל.
דב חנין פרש מהכנסת, ולאחר הבחירות באפריל 2019 הגיש חברו למפלגה, חבר הכנסת עופר כסיף, את ההצעה מחדש.
כתבה שני בלוגים המתמקדים בנושאי בריאות הנפש.
התראיינה רבות לתקשורת, כולל בתוכנית "לונדון את קירשנבאום", פרסמה מאמרים בעיתון 'הארץ' ובכתבי עת דיגיטליים שונים וגם בכתבי עת מקצועיים בישראל ומחוצה לה כגון Psychiatric services, כתב העת של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה.
בינואר 2018 פרסמה דליה מאמר באתרו של רוברט ויטאקר ומאמר נוסף במרץ 2018 על ההיסטוריה של תנועת המתמודדים בארץ.
מאמר שלה ושל צביאל על המאבק המשפטי לביטול הסדר האזוריות באשפוז הפסיכיאטרי התפרסם ב-2015 בכרך א' של מדריך אוקספורד לאתיקה פסיכיאטרית.
ביוני 2000 נישאה לצביאל רופא.
בפברואר 2019 החליטה לפרוש זמנית מפעילות ציבורית.
ב-16 באוגוסט, בדיוק חודש לאחר שנציגת מל"מ דיברה בישיבת הוועדה לביקורת המדינה בעקבות הדו"ח הקשה של מבקר המדינה על מערך האשפוז בבריאות הנפש, שבו נכתב: "בביקורת נמצאו תנאי אשפוז הפוגעים באיכות חייהם של המטופלים עד כדי ביזוי ופגיעה בכבודם", הושק ארגון מל"מ - מתמודדים למען מתמודדים מחדש.
ב-4 בנובמבר 2018 פונה עו"ד דרור שטרום אל וירצברג-רופא בתפקידה כיו"ר מל"מ ומבקש ממנה לבנות טבלה מפורטת לפי הנחיותיו שתשמש תשתית מידעית לצורך המשך הפעילות.
ב-17 בנובמבר התפרסם המאמר דורשים ועדת חקירה באתר הבלוגים JOKOPOST.COM
כמו כן, תוכנן לקרוא מהכנס להקמתה של ועדת חקירה ממלכתית בהינתן הסכמתה של השופטת בדימוס דליה דורנר, נשיאת מועצת העיתונות, לעמוד בראשה.
עמוסים ומפורדים, הוצאת טרקלין, 1982 - שירה
מאמרים בכתבי עת, אתרים ואסופות
שיקום והחלמה בבריאות הנפש: פרקטיקה, מדיניות ומחקר, עמ' 43 הוצאת ליתם, 2007 תוכן העניינים של הספר
Supported Reporting of First Person Accountsכתב העת סכיזופרניה בולטין, אוגוסט 2010, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד
דורשים ועדת חקירה ממלכתית, אתר JOKOPOST, 17 בנובמבר 2018
על ניסיון להיחלץ משבי ולהיאבק בטיפול כוחני.
בתוך נעמי הדס לידור ומקס לכמן (עורכים).
נגד כל הסיכויים - משיקום ומהחלמה לשילוב קהילתי, הקריה האקדמית אונו, 118-127.
שיחות בבריאות הנפש עם מנחם סופר ראיון אודיו, אוקטובר 2016
צבי גיל, עיתונאי וסופר, ממייסדי הטלוויזיה הישראלית, מארח בבלוג "זרקור", יוני 2019
דליה כרמל (נולדה ב-1 בספטמבר 1935) היא ישראלית המתגוררת בניו יורק, אשר בעת שירותה בצה"ל בשנות ה-50 שימשה כמזכירתו של ראש אגף המודיעין, בנימין גיבלי, והייתה מעורבת בזיוף מסמך המזכה את בנימין גיבלי מאחריות לעסק הביש, ומטיל את האשמה על שר הביטחון פנחס לבון.
ב-3 במאי 1953 התגייסה דליה כרמל לשירות סדיר בצה"ל.
היא הוצבה לחיל המודיעין ושירתה תחילה תחת יהושפט הרכבי ובהמשך וכשנה אחרי כמזכירה בלשכת ראש אגף המודיעין, אלוף-משנה בנימין גיבלי עם שובו מארה"ב.
אגף המודיעין (אמ"ן) הוקם באותה שנה כאגף במטה הכללי של צה"ל.
עד אז פעלה במטכ"ל מחלקת המודיעין, שהייתה כפופה לאג"ם, אגף המטה הכללי (לימים אמ"ץ, אגף המבצעים).
ראש מחלקת המודיעין הראשון היה סגן-אלוף איסר בארי וראש אגף המודיעין הראשון היה בנימין גיבלי.
שמות שניהם נקשרו לפרשות חמורות; שמו של איסר בארי נקשר במספר פרשיות שהחמורה שבהן הייתה פרשת טוביאנסקי, הוצאתו להורג של קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי, שהואשם על לא עוול בכפו, כפי שהתברר לאחר מעשה, בריגול.
שמו של בנימין גיבלי עתיד להתקשר, במהלך שירותה של דליה כרמל כמזכירתו, בפרשת העסק הביש.
כשדליה כרמל החלה בתפקידה כמזכירתו היה בנימין גיבלי מפקד נערץ שזכה לנאמנות עיוורת מפקודיו.
בתפקידה כמזכירתו הייתה דליה כרמל שותפת סוד למהלכים צבאיים ומודיעיניים.
כן הייתה מודעת למערכת היחסים המורכבת שבין הדרג הצבאי לדרג המדיני.
בתחילת שנות ה-50 התנהלו שיחות בין מצרים לבריטניה על פינוי הצבא הבריטי מתעלת סואץ.
באמ"ן עלה רעיון לחבל במתקנים בריטיים ואמריקאים במצרים, כך שהפעולה תיראה כאילו נעשתה על ידי מחתרת מצרית, ובכך לפגוע ביחסים שבין מדינות המערב למצרים ולגרום לביטול הפינוי.
את החוליה הקים שליח אמ"ן אברהם דר, שהגיע למצרים בשנת 1951 בזהות בדויה, של "ג'ון דרלינג" - אזרח בריטי מגיברלטר, במטרה לגייס צעירים מתוך תנועות הנוער הציוניות במצרים.
הפיקוד על החוליה נמסר לסא"ל מרדכי בנצור, מפקד יחידה 131. אברי אלעד, איש מודיעין בעל עבר מפוקפק, הגיע למצרים בסוף חודש יוני 1954 בזהות בדויה של גרמני בשם פאול פרנק, לשעבר קצין בוורמאכט, הפועל במצרים כנציג חברה מסחרית גרמנית, כדי להפעיל את פעולות החבלה של החוליה.
הפעולה השלישית נועדה להתבצע ב-23 ביולי וכוונה נגד בתי קולנוע בקהיר ובאלכסנדריה.
הפעולה נכשלה על מדרגות בית קולנוע באלכסנדריה, כאשר מטען תבערה התלקח בטרם עת בכיסו של אחד מחברי החוליה, שנעצר במקום.
היחיד שלא נעצר היה אברי אלעד, שהצליח להתחמק ממצרים.
ראשי החוליה, ד"ר משה מרזוק ושמואל עזר, נידונו למוות והוצאו להורג בתלייה.
שניים אחרים נידונו למאסר עולם.
האחרים נידונו לתקופות מאסר של 15 ו-7 שנים.
בעקבות הכישלון התחוללה בישראל סערה פוליטית שקיבלה את הכינוי "הפרשה".
במרכזה עמדה השאלה "מי נתן את ההוראה?".
שני האישים הטיחו זה בזה את האשמה על מתן ההוראה.
במסגרת הטחת האשמות הדדית זו נטלה דליה כרמל תפקיד חשוב.
לגיבלי לא הייתה כל ראיה לטענתו שלבון נתן את ההוראה לביצוע הפעולה, והוא החליט לייצר ראיה כזאת באמצעות הכנסת זיוף להעתק מכתב ששלח בשעתו לרמטכ"ל משה דיין.
ב-12 ביולי 1954 נסע הרמטכ"ל לביקור בחו"ל.
במהלך ביקורו נשלחו אליו מספר מכתבים מגיבלי אשר העתקיהם נשמרו בתיקי אמ"ן.
העתק מכתבו של גיבלי לדיין מיום 19 ביולי 1954 זויף על ידי מזכירתו דליה כרמל, על פי הוראתו של מרדכי בנצור.
גיבלי ידע על הזיוף, ואף הורה לבצעו.
בזיוף הוכנסה למכתב המקורי בדיעבד הפסקה האומרת בין היתר: "על פי הוראתו של לבון הכנסנו לפעולה את החבריה של מאה שלושים ואחד".
ראש הממשלה משה שרת לא היה מעורב בפעולה, ונודע לו עליה רק אחרי הכישלון והמעצרים.
שרת ביקש לברר מי היה האחראי לתסבוכת, והקים לשם כך את ועדת אולשן-דורי, שכללה את נשיא בית המשפט העליון השופט יצחק אולשן, ואת הרמטכ"ל בדימוס יעקב דורי.
המכתב המזויף הונח על שולחנה של ועדת אולשן-דורי, ועל פי מסקנות השניים "הכניס ספק בלבנו בדבר האשמה כי שקר בפי ראש אמ"ן".
למרות הטלת הספק לא הצליחה הוועדה להגיע לחקר האמת וכתבה במסקנותיה שהוגשו לשרת ב־12 בינואר 1955: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון.
עם זאת, איננו בטוחים שלבון אמנם נתן את ההוראות המיוחסות לו".
במהלך אותה שנה נשלחה דליה כרמל על ידי מפקדיה ללונדון, לשרת כמזכירתו של נספח צה"ל בבריטניה מיכאל בן-גל.
הצנזורה הצבאית הטילה איפול כבד על פרסום פרטי "העסק הביש", ובמשך שנים רבות הייתה ההתייחסות לנושא זה בעיתונות במילות קוד וברמזים בלבד.
דליה כרמל קיבלה בתקשורת את הכינוי "המזכירה".
בשנת 1957 השתחררה דליה כרמל מצה"ל וחזרה לישראל.
מעורבותה בפרשת "העסק הביש" לא נסתיימה בכך והיא צפויה להמשך בעתיד בשנת 1960 כשהפרשה תשוב ותתעורר כפרשה פוליטית.
עם שובה לארץ החלה כרמל לעבוד כמזכירתו של שר האוצר לוי אשכול.
בעבודתם במחיצה אחת החלו להקשר בין השר למזכירתו קשרים אישיים.
אשתו של לוי אשכול אלישבע הייתה אז חולה מאוד ובמצב זה התחזקו קשריו עם דליה והוא מצא בה אוזן קשבת להביע בפניה את רגשותיו.
אלישבע נפטרה בשנת 1959. לאחר פטירתה ביקש אשכול לשאת את דליה לאשה, אך הפרש הגילים ביניהם שהיה ארבעים שנה היה גבוה ודליה סירבה להנשא לו.
בשנת 1960, כשביקשה להתרחק מעניין העסק הביש ומהעבודה במחיצת אשכול, טסה לניו יורק.
1960 - פרשת לבון מתעוררת
דליה כרמל הספיקה לשהות בניו יורק כשלושה חודשים, ואז נקראה לשוב לישראל לחקירה נוספת.
אברי אלעד, המפעיל של החוליה, שבשל אילוצי הצנזורה הצבאית כונה בתקשורת "האדם השלישי", הגיע לישראל אחרי שנותר שבועיים במצרים בלא שנעצר.
לדליה כרמל הובטחה חסינות מפני הפללה בשל עדותה בפני הוועדה, אך העדות ניתנה על ידה בחו"ל, כאשר היועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר הגיע לפריז לקבלת העדות.
בעדותה מסרה כי בנימין גיבלי כתב ביולי 1954 מכתב לרמטכ"ל משה דיין אודות הפעולה במצרים.
לדבריה היא הדפיסה מאוחר יותר עמוד נוסף למכתב, בו נוספה הפיסקה: "לפי הוראתו של לבון".
הוועדה חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון, אך לא הגיעה למסקנה חד-משמעית, ובכל מקרה בן-גוריון דחה את ממצאי הוועדה.
עדותה של דליה כרמל בפני היועץ המשפטי לממשלה, שנשלח לפריז מטעם ועדת כהן לגבות אותה, שבה הודתה בזיוף המכתב, הייתה הפעם האחרונה שבה הייתה מעורבת באופן אישי בפרשה ובחקירות.
עם זאת נזכר שמה עוד שנים רבות לאחר מכן בספרים ובפרסומים אודות הפרשה, בתחילה כ"המזכירה" ובמרוצת השנים, כשנחשפו השמות שמאחורי הכינויים שניתנו למעורבים בפרשה, בשמה האמיתי.
היא לא שבה עוד לישראל, ונשארה לחיות בניו יורק, שם סידרו לה גורמי שלטון, שהיה להם עניין להרחיקה מישראל, עבודות במוסדות ישראליים שונים ובמשרדי הבונדס.
לבסוף נתקבלה לעבודה במשרד אל על, ועבדה שם 37 שנים.
בניו יורק נישאה ליהודי אמריקאי בשם הרברט גולדשטיין, ובמרוצת הזמן פנתה לעסוק בתחביבה, איסוף ספרי בישול ובהם מתכונים של מזון האופייניים לקהילות האתניות השונות ברחבי ארצות הברית.
היא נהגה להשאיל ספרים לכל המעוניין, ותרמה יותר מ–11 אלף ספרים לאוניברסיטת ניו יורק במנהטן, ובביתה במנהטן נותרו עוד אלפי ספרים נדירים.
דליה כרמל הפכה לאחת מאספני ספרי הבישול החשובים בעולם וקיבלה את הכינוי "The Angel of American Food Writers" (בעברית "המלאך של סופרי המזון האמריקאים").
לאחר מות בעלה היא ממשיכה לגור בניו יורק.
בשנת 2018 הוצג סיפור קשריהם האינטימיים של דליה כרמל ולוי אשכול במסגרת סדרתו של רביב דרוקר "הקברניטים", אודות ראשי ממשלה בישראל ששודרה בערוץ 10.
ב-4 בספטמבר 1992⁩ שודר עמה ריאיון במגזין חדשות "יומן" ב, שערכו יאיר שטרן ושבתי טבת בניו־יורק, בו הודתה לראשונה שזייפה את העתק המכתב ששלח בנימין גיבלי לרמטכ"ל משה דיין ב-12 ביולי 1954 על ידי הוספת פסקה האומרת כי הפעולה בוצעה על פי הוראתו של לבון.
בספטמבר 2004 שודר שוב ריאיון עמה, בתוכנית התיעודית "הפרשה" על העסק הביש, אשר שודרה בערוץ 8.
ב-17 באוגוסט 2018 התפרסם בעיתון "מעריב" ריאיון טלפוני נוסף שערך כתב העיתון אייל לוי עם דליה כרמל.
בריאיון מודה שוב דליה כרמל במעשה.
יחד עם זאת היא טוענת כי לבון אמנם נתן את ההוראה, אך הזיוף נועד לחזק את טענתו של גיבלי כי לבון נתן את ההוראה, אשר לגיבלי לא היו ראיות מוצקות להוכחתה.
ביטחונה בכך מסתמך על זכרונה כי גיבלי הלך לפגישה בארבע עיניים עם לבון וחזר ממנה נרגש והורה לה לכנס קבוצה של קצינים לישיבה איתו.
לדבריה, היא לא נכחה בישיבה, אך היא סבורה כי משם יצאה ההוראה לביצוע הפעלה.
לגבי מערכת היחסים שלה עם לוי אשכול היא אומרת כי אהבה אותו כבוס וטיפלה בו מכיוון שהתאלמן ובנותיו היו בבית הספר ובצבא ולא היה להן זמן לטפל בו.
היא מוסיפה כי היו מיודדים, אבל לא כגבר ואישה.
היא מודה כי הציע לה נישואין, אך היא לא נעתרה לו בשל פער הגילים ביניהם.
היא ייצגה את ישראל בשתי אליפויות עולם (פראג 1962 ודורטמונד 1966).
נוסף לכך, היא רקדנית בלט קלאסי ומודרני בעלת סטודיו למחול.
היא החלה לרקוד בלט קלאסי מגיל 4. הייתה רקדנית בלהקות מחול, מהטובות בארץ ובחו"ל, בסגנונות קלאסיֿ מודרני וג'אז.
סיימה את מגמת המחול באקדמיה בירושלים ואת בית הספר להוראת המחול באקדמיה.
ביבס התאמנה בהתעמלות מכשירים בקבוצת הפועל ירושלים בהדרכתה של אגנס קלטי בווינגייט.
היא הייתה אלופת ישראל בהתעמלות מכשירים ושימשה כמאמנת המחוננים בנבחרת ישראל.
היא סיימה את המכללה האקדמית בווינגייט לחינוך גופני במגמת מחול ובנוסף סיימה את לימודי הפיזיותרפיה.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 סיימה ביבס בתחרות הקבוצתית במקום 15.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1963 זכתה ביבס בתואר אלופת ישראל בהתעמלות בתוצאה של 69.1 נקודות, לפני רינה כהן מהפועל ירושלים (62 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה בשנת 1966 סיימה אבלס בתחרות הקבוצתית במקום 16 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 90 בתוצאה של 70.732 נקודות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1967 זכתה ביבס במדליית זהב במשותף עם רות אבלס בתוצאה של 71.55 נקודות.
בשנת 1966 נישאה ביבס לאלוף ישראל בהיאבקות משה ויינברג.
השניים התגרשו, מספר שנים לפני שנרצח בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
בשנת 1970 הקימה סטודיו למחול בשם "הסטודיו של דליה" הנמצע בחרות.
בשנת 1967 זכתה ביבס בתואר ספורטאית השנה בהתעמלות.
דליה שמעונה גרידינגר (27 ביולי 1926 – 16 ביולי 1979) הייתה כימאית ישראלית, מראשי מפעל דשנים וחומרים כימיים.
דליה גרידינגר נולדה בשנת 1926 בשכונת נוה צדק בתל אביב, בת למרים (ביתו של שמעון רוקח) ויוסף כצנלבוגן-כץ.
קיבלה תואר שני בכימיה מאוניברסיטת לוזאן שבשווייץ.
בשנת 1958 קיבלה תואר דוקטור מהטכניון בחיפה.
בתום לימודיה החלה לעבוד במפעל דשנים וחומרים כימיים בחיפה, ובשנת 1969 מונתה למנהלת אגף המחקר במפעל ולחברה בהנהלת החברה, שהתפתחה לספק הגדול ביותר של דשנים בישראל.
גרידינגר פרסמה מאמרים בכתבי עת מדעיים, ועל שמה רשומים פטנטים אחדים.
נמנתה עם מייסדות סורופטימיסט בישראל והייתה נשיאת הארגון בישראל.
בשנת 1950 נישאה לקלמן גרידינגר, בעל מספר בתי קולנוע, כולל קולנוע ארמון בחיפה ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
בניהם, מוקי וישראל גרידינגר, הם בעלי השליטה בחברת תיאטראות ישראל, שראשיתה בקולנוע ארמון שייסד סבם, משה גרידינגר.
נפטרה ב-16 ביולי 1979, לאחר מאבק של עשר שנים במחלת הסרטן.
לאחר מותה הקימה משפחתה את קרן דליה גרידינגר ז"ל למלחמה בסרטן, המעניקה מלגות לחוקרי סרטן.
בטכניון מתקיים מדי שנה כנס בינלאומי על שמה, Dahlia Greidinger Symposium.
הוקמה קרן לחקר דשנים ובראשה הועמד יוסף הגין.
בשנת 2009 נחנך בבית הספר הריאלי "בית דליה למדעים", ובו מעבדות וחדרים ללימודי מדעי הטבע.
בשנת 2016 הוקמה עמותה לחקר מחלת הסרטן ומניעתו על שמה.
דליה יודוביץ היא פרופסור באוניברסיטת אמורי.
יודוביץ נולדה בטרנסילבניה והיגרה לארצות הברית.
ב-1979 סיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, מספר פילוסופים עיצבו את הגישה שלה וביניהם ז'אן-פרנסואה ליוטר.
היא פעלה כראש החוג לצרפתית ואיטלקית באוניברסיטת אמורי, בנוסף היא גם לימדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת פנסילבניה.
עבודתה המרכזית הראשונה עסקה בסובייקטיביות של רנה דקארט וניתחה אותו ביחד עם מרטין היידגר.
ב-2001 יצא ספרה העוסק במהות הגוף מבחינה תרבותית וכיצד נבנה מישות חיה לאובייקט מכני.
היא גם עוסקת רבות במחקריה בספרות צרפתית של המאה ה-17 ובפילוסופיה של האמנות הפוסט-מודרנית.
דליה דנון (נולדה ב-28 בספטמבר 1945) היא חוקרת, אוצרת עצמאית, מתמחה באמנות מודרנית ואמנות ישראלית.
דליה דנון נולדה בתל אביב, לרחל לבית פרקש ושלום לבית הופטמן.
אביה, ממייסדי קן בית"ר בצ'כיה אשר שימש כמפקדו, סייע בארגון עלייתם הבלתי לגאלית של שלוש מאות מחברי התנועה לארץ ישראל.
בשנת 1939, בדרכם לארץ ישראל, גורשה האנייה לקפריסין.
לאחר ששהו כשלושה חודשים במחנות המעצר, עלו בני הזוג ארצה, לשכונת שפירא בתל אביב.
שם, נולדו דליה ואחיה הבכור שלמה.
בשנת 1969 נישאה לשי דנון, שחקן תיאטרון הבימה.
לזוג נולדו הבנים דני וגילי והמשפחה התגוררה בחולון.
בשנת 1992 עברה המשפחה לתל אביב.
עד ראשית שנות ה-90, עבדה בתחום החשבונאות.
ב-2006, בעקבות מותם של בנה ובעלה תוך שנה אחת, הגיעה דליה להחלטה שהדרך היחידה להתמודד עם הכאב, תהיה באמצעות עיסוק באמנות, אוצרות וניהול גלריה דנון.
בשנת 1991 החלה את לימודיה בפקולטה לאומנות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2011 סיימה את התואר השני בתולדות האמנות.
עבודת המאסטר שלה, עסקה בקבוצת אמני אקלים שפעלו בארץ מאוקטובר 1973 ועד לתחילת מלחמת לבנון הראשונה, 1982.
דליה עבדה כאסיסטנטית של פרופסור גילה בלס בתערוכה "ריאליזם חברתי בשנות ה-50 אמנות הפוליטית בשנות ה-90", שהוצגה במוזיאון חיפה לאמנות ב-1998, והמשיכה לעבוד לצידה של פרופסור בלס בתערוכה פנחס אברמוביץ - "מעגלי יצירה" מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה.
אוגוסט 1994. כמו כן, השתתפה במחקר לספרה של בלס ד"ר חיים גמזו: ביקורות אמנות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2006.
דליה גם הייתה עוזרת מחקר של ד"ר רות מרקוס לקורס על אמניות יוצרות בישראל משנת 1920 עד 1970.
בשנת 1976 נפתחה "גלריית דנון", ברחוב בן יהודה בתל אביב, בניהול בעלה שי.
בתחילה, הציגה הגלריה תערוכות של אמנים בראשית דרכם.
ב-1981 עברה הגלריה לרחוב פרוג בתל אביב, והציגה תערוכות של אמנים ותיקים יותר, ביניהם משה רוזנטליס, יחיאל סגל, רות שלוס, שמשון הולצמן, יעקב וכסלר ומרסל ינקו.
בשנת 1994 עברה הגלריה לקומה הראשונה של המבנה ברחוב פרוג.
תערוכת הפתיחה בחלל החדש הוקדשה לצייר רוברט בזה.
במהלך השנים השתתפה הגלריה בירידי אמנות בחוץ לארץ.
כמה מן האמנים שלה, הציגו בגלריות בבירות אירופה.
לאחר פטירתו של שי ב-2006, החליטה דליה על כיוון חדש לגלריה, גלריה שתפנה לקהלים צעירים יותר, שילוב של אמנים מדור הביניים עם אמנים בראשית דרכם ועריכת תערוכות יחיד עם תערוכות קבוצתיות.
התערוכה הראשונה בגלריה המחודשת הייתה תערוכה של דוד אבידן, שהתבססה על עבודות מאוסף הגלריה, ומהארכיון של אבידן.
חלק נכבד מהעבודות של אבידן היו מתערוכה שאבידן הציג בגלריה ב-1981, ולא זכתה למבקרים רבים.
לעומת זאת, התערוכה החדשה זכתה לתהודה רבה, ומשכה קהל רב.
החל משנת 2006, ועד לסגירת הגלריה ב-2010 הפעילה דליה וניהלה את "גלריית דנון" תוך שינוי אופייה.
עם סגירתה של הגלריה ממשיכה דליה לפעול כאוצרת עצמאית, ומציגה תערוכות רבות בחללים שונים.
מ–2015, היא אוצרת בגלריה מקום לאמנות בקריית המלאכה בתל אביב.
דנון פעילה בעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שהוקמה על ידי ד"ר רות מרקוס, וחברה בוועד המייסד שלה.
במסגרת העמותה אצרה סדרת מפגשי אמנות ותרבות בסמינר הקיבוצים ובאוניברסיטת תל אביב.
בנה דני, יליד 1971, היה עורך דין שסיים בבגרותו לימודי משפטים בהצטיינות באוניברסיטת סאסקס, אנגליה, ועבד כעורך דין בתל אביב.
בהמשך, חי בהובוקן בניו ג'רזי, שם עבר את בחינות הלשכה של ניו יורק וניהל את משרד הנדל"ן "Urban Sanctuary".
ב-6 במאי 2005, דני נפטר בגיל 34 ועשרה חודשים לאחר מותו, נפטר אביו שי ממחלת הסרטן.
ב-2007, נקרא האולם המרכזי בבית האמנים בתל אביב על שמם של דני ושי דנון, בן ואב שנפטרו בתוך שנה אחת.
בספריית תיכון "קוגל", הוקמה פינת הנצחה לזכרו של דני, בוגר בית הספר.
ב-2012 פרסמה דליה את הספר "שניהם" לזכרם של בעלה ובנה.
האמן, הקולנוען והמשורר גילי א.
דליה כהן-קנוהל (נולדה ב-1956) היא סופרת ומחזאית ישראלית.
דליה כהן קנוהל נולדה בבאר שבע וגדלה במושב נווה ימין למשפחה ממוצא יהדות פרס.
למדה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת חיפה שבה קיבלה תואר דוקטור בתחום התיאטרון הפוליטי.
מחקרה "התיאטרון הישראלי: פוליטיקת זהויות וייצוגם של 'האחרים' בשנים 1948–1998".
דליה כהן-קנוהל פרסמה שלושה רומנים שאחד מהם תורגם לערבית והתפרסם במצרים.
כהן-קנוהל כתבה וביימה מספר הצגות שהשתתפו בפסטיבלים שונים.
לימדה במכללות בית ברל, אמונה ובאוניברסיטת תל אביב.
חברת המועצה לתרבות ואמנות מינואר 2018.
נשואה לחוקר המקרא פרופסור ישראל קנוהל והם מתגוררים בירושלים.
חילוניות ודתיות בתיאטרון הישראלי: המצאה וייצוגים
הספר עוסק בשאלה כיצד מתמודד התיאטרון הישראלי עם הדתיות והחילוניות.
הוא מתמקד באופן בו פועלות ששתי קטגוריות הנתפסות בשיח הציבורי כשוללות זו את זו.
האם הוא מאמץ אל לבו את החילוניות ודוחה מכל וכל את הדתיות, או שמא מנהל אתה יחסי גומלין מורכבים וטעונים שאינם מאפשרים ניתוק מוחלט?
כיצד מתמודדים החילונים עם שאלות תאולוגיות עקרוניות, כגון תופעת הרוע בעולם וצידוק האל?
כיצד רואים החילונים בישראל את הדתיים?
כיצד נתפסת האישה החרדית בעיני החילונים?
בספר זה ימצא הקורא ניתוחים ופירושים ליחסי הגומלין המתקיימים בין מסלולי הייצוג וההתייחסות אל הדתיות והחילוניות בתיאטרון הישראלי, לבין גישות פוליטיות, חברתיות ותרבותיות.
בחברה הישראלית: בין ממלכתיות, ליברליזם ואינדיבידואליזם למשיחיות ומקרא.
טיעוני המחברת מומחשים ומאוירים בשפע דוגמאות מתוך המחזות הרפרטואריים הבולטים שהועלו על בימות הארץ ביובל השנים 1948–1998, ביניהם - "הוא הלך בשדות", "בקץ הימים", "אכזר מכל המלך", "מורד ומלך", "פליישר", "בטולות שידוך","חפץ","ייסורי איוב", "ויאמר וילך", "סינדרום ירושלים", "הילד חולם" ועוד רבים אחרים.
ההתייחסות לדתיות ולחילוניות נבחנת דרך שתי עמדות מרכזיות: עד שנות השבעים דרך העמדה ה"חלומית" שאותה ראו בחזונם הוגי הציונות ומייסדי הארץ ובוניה, ודרך העמדה "הפרוזאית" שבאה לידי ביטוי במעשה היום יומי; ומשנות השבעים ואילך דרך שלילת הדת והדתיים והפולמוסים התאולוגיים.
שלושים שנים חיו האחים חנה ודניאל פלורנטין מבלי לדעת לאן נעלם אביהם.
לאחר שנודע מקום קבורתו, מבקשת בתו לממש את צוואתו: להיקבר באי קורפו.
במשך חודשים מספר של גילוי קורות אביהם וארגון הקבורה, מתעמתים האחים סביב חידת עברה של המשפחה והעלמות אביהם, מעלים מיתוסים משפחתיים, ואירועים שונים שהובילו אותם בדרכי חייהם.
העלילה נעה בין זמנים שונים בהיסטוריה: מן העיירה צ'יטה די קאסטלו באיטליה וירושלים במאה החמש-עשרה לשנות השלושים בארץ ישראל.
ומיישובי הטמפלרים בירושלים ושרונה, לשואת יהודי האי קורפו.
העלילה נפתחת בחודש ינואר 1963, כאשר העיתונאית גליה והעורך עשתר מבקרים את ז'קלין בבית המעצר של מעבר מנדלבאום, מעבר שהפריד אז בין שני חלקי ירושלים, וברומן, משמעותו הסימבולית רחבה הרבה מעבר לכך.
ז'קלין עצורה שם מסיבה עלומה, שמתבררת רק לקראת סוף הרומן, הקופץ במכונת הזמן חמש שנים אחורה להיכרות בין ז'קלין לגליה.
זו מפרסמת עליה רשימה אוהדת בעיתונה לרגל שנת העשור למדינה.
ברשימה מוצגת ז'קלין כעולה חדשה מצרפת שלחמה בשורות המחתרת הצרפתית, אך הקורא יודע כבר מלכתחילה שמדובר בבדותה העלולה להתגלות בסופו של דבר.
המספרת היודעת–כול (גליה) יודעת לכאורה פחות מהקורא.
גליה התמימה מוקסמת מדמותה של ז'קלין, מאמינה לשקריה ומוחלת לה גם כשהשקר נחשף.
בניגוד לגליה, שלא יודעת שז'קלין בחרה בזהות בדויה, הקורא יודע על כך כמעט מלכתחילה.
הוא גם יודע שהעיר המחולקת תתחבר מחדש בתוך קצת יותר מארבע שנים, והידע הזה מעניק לו לכאורה יתרון על כל גיבורי הסיפור האחרים, יתרון המאפשר לו להשלים פרקי עלילה בראשו הקודח.
העלילה עוסקת בז'קלין כהן, שיש מי שיראה בה בת דמותה של המסאית והסופרת ילידת קהיר, ז'קלין כהנוב.
כהנוב הייתה מסאית מבריקה שנחשבה כמבשרת הים–תיכוניות בתרבות הישראלית.
זהו רומן העוסק בזהויות אמיתיות ובדויות, בשאלות גורל ובסיפור של בגידה, של גבר באישה, אישה בגבר ואח באחיו, וסיפור על משפחות שסועות.
זהו לא רק מעבר פיזי בין מערב העיר ומזרחה, אלא גם מעבר תרבותי בין מזרח למערב, מעבר וגשר בין תרבויות ושפות, מעבר בין תקופות, מעבר בין עלייה ארצה וירידה ממנה, וכמובן גם מעבר ספרותי בין גוף ראשון לשלישי." [ירון אביטוב, 'מקור ראשון']
העלילה מספרת את סיפור מסעה של אישה בעקבות אביה שנעדר מאז המהפכה האיראנית.
היא מתחילה באמסטרדם בה היא נפגשת עם חברו של אביה.
במוזיאון היהודי בעיר היא נתקלת בשני ספרונים המספרים את סיפור משפחתו של המשורר הפרסי-יהודי שהיה נערץ על אביה: סרמד קאשני, בן המאה השבע עשרה.
ספרונים מפתיעים אלה מספרים את דרכה של משפחתו של קאשני במאה השבע עשרה : מקאשן לדלהי ואמסטרדם ועד לקריביים.
בסופו של המסע בעקבות משפחה זו, תחשוף פלורה את סודות זהותו והיעלמותו של אביה במהפכה של 1979.
זהו ספר המגולל מסע נפשי ורוחני, ולצד סיפור העלילה המותח נשזרים שירים קלאסיים מן התרבות הפרסית.
ספר זה מעמיד סטנדרט חדש בשילוב בין ויזואליה לשירה, בין פיוט לסיפור עלילה, בין עלילה בדיונית לעובדות היסטוריות.
סיפורו של סרמד קאשני ב'ציפור בעיר קדושה' מתבסס על דמותו של מיסטיקן משורר וקדוש סופי בשם זה, שהיה ממוצא יהודי ופעל בחצר הנסיך המונגולי דארה שיקו במאה השבע עשרה.
הוא נרצח בדלהי על ידי יורשו של הנסיך ומקום קברו הוא אתר עלייה לרגל עבור רבים.
הדהודים לחותם שהותיר סרמד בתרבות ההודית ניתן לראות בדברי עבול קאלאם עזיז, שהיה פעיל בתנועת השחרור ההודית, ושר החינוך הראשון של הודו החופשית.
עזיז העריץ את דרכו של סרמד ואמר בכתביו כי הוא הולך בעקבות קאשני שהיה מופת למחשבה וביטוי חופשיים.
סיפור חלקם של היהודים הקאריביים בסחר העבדים במאות 17 ו-18 בציפור בעיקר קדושה מסתמך על מחקרים ותיעוד שנעשו שקיים בהקשר לסחר העבדים באזור הקאריביים וחלקם הפעיל של היהודים בסחר זה.
המחזה מתרחש בוונציה בשנת 1666, שנת השיא אך גם שנת השבר של התנועה המשיחית השבתאית.
בשנה זו התאסלם שבתאי צבי ובכך החלה קריסתה של התנועה המשיחית השבתאית כתנועת המונים.
רק גרעינים קשים של מאמינים המשיכו להאמין במשיחיותו ויצרו השקפת עולם סבוכה ומלאת סתירות המנסה לתת פשר תאולוגי משיחי להמרת הדת של שבתאי צבי.
העלילה מתנהלת ברובה בכלל תיאטרון קטן בוונציה שמנהלו ומרבית שחקניו הם יהודים.
שני מצורעים המגיעים לוונציה מתוך תקווה לפגוש את המשיח שיגאל אותם מצרעתם מוצאים בתיאטרון מקלט ללילה, לאחר שנדחו במקומות אחרים שבהם ביקשו קורת גג.
המצורעים מוצאים את עצמם מצטרפים ללהקת השחקנים, כאשר התחפושת מאפשרת להם להופיע בציבור מבלי שהצרעת תפרח לעיני כל.
במובן זה התיאטרון משמש כמרחב גאול, מדומה וממשי כאחד, במציאות לא גאולה, המתח לקראת בוא המשיח מחמיר את מצבם של המצורעים והם משעבדים עצמם לגובה המיסים המבטיח להם תרופת פלא שתאפשר להם לקבל את פני המשיח עם פנים צחות בריאות.
דמות מרכזית נוספת במחזה היא ברוריה, אשת עסקים בת שלושים ושמונה שהתאלמנה ונותרה עם גנה יחידה.
ניסיונותיה להיחלץ מבדידותה מובילים אותה לחזר אחרי הרב המשיחי יוסף זכות, המפיח בה תקוות שווא לנישואים תוך ניסיון לסחוט ממנה כספים עבור התנועה המשיחית.
ברוריה מחכה למשיח בעיקר מתוך תקווה שלאחר בואו יממש יוסף זכות את הבטחתו לנישואים וגאלנה מבדידותה.
ברוריה מפקידה את בנה לזמן מה בידי יוסף וחבורתו, אך מתוך הזנחה הוא טובע בים.
בשלב זה נעה ברוריה בין הרצון להמשיך להאמין במשיח שישיב את בנה לחיים לבין הכעס על חבורת המאמינים שבעטיה טבע בנה, ורצונה לחשוף את השקר והרשע שיש בחבורת המשיח.
הדמות היחידה במחזה שמפוכחת משיכרון המשיח הוא דניאל, אחיה של ברוריה, שחקן ומנהל התיאטרון.
בתמיכתו משתחררת ברוריה אט אט מאמונתה בשבתאי צבי, וכדרכם של חוזרים בשאלה ובתשובה היא חשה צורך עז להפיץ את אור האמת.
ברוריה הופכת את עניין הפצת הכרוזים המספרים בגנות שבתאי צבי ובפרשת התאסלמותו לתכלית חייה.
המחזה הועלה בתיאטרון 'מקרוב' מייסודו של ניקו ניתאי והוא עוסק בסיפורן של רות ונעמי.
המחזה מעניק פרשנות חדשנית לציפיית הגאולה של רות, ציפייה שנצבעת בגוון קומי בדמותו של הגבר הנואש שבא להשתדך לרות.
לאחר מות בעלה חיים נחמן ביאליק, עוברת מניה מ'בית ביאליק' לדירה אחרת.
היא אורזת חפצים ותוך כדי כך מגלה מכתבים ומסמכים המחזירים אותה לעבר, ליחסים שבינה לבין ביאליק, או גם בינו לבין נשים אחרות כמו הציירת אירה יאן והסטודנטית הצעירה חיה פיקהולץ.
עם עימותים ואכזבות, וגם משהו מהביוגרפיה האישית שלו כילד וכבוגד, וכמובן כמשורר.
היא מספרת על עצמה, גם מצטטת כמה מהשירים שלו, וחושפת משהו מחייהם המשותפים.
זהו לא רק סיפור אישי 'אמיתי' של מניה, אלא נגיעה בשורשי המהות של הקשר הזוגי בין בני אדם.
ההצגה "הכניסיני תחת כנפך" הועלתה לראשונה במסגרת פסטיבל "מרכז הבמה" ו"פסטיבל ישראל" ב-2013 ובהמשך ב"תיאטרון הסימטה".
כשנה לאחר עליית חומייני לשלטון באיראן וסילוקו של השאה, נותרת פָּרְבָנֶה תקועה בבית משפחתה בטהראן, אותה הגיעה לבקר.
היא מתקשה לשוב לתל אביב, בנה הסטודנט אמיר שממתין לשובה, מנסה להבין מדוע היא מתמהמהת?
מה יהיה על אביו שמרגיש נטוש?
חליפת מכתבים ביניהם מתקיימת כשנה ומסתיימת עם עזיבתה של האם את טהראן והגעתה לפריז.
בחירתה זו מעוררת את בנה לחשבון נפש הנוגע לבחירותיו בחיים ומקומה הדומיננטי של האם בחייו.
התכתבותם של פרבנה ובנה חושפת את זרותה הכפולה של האם כמהגרת בישראל ובת למשפחה זורואסטרית באיראן.
אט אט נחשפים בפני הבן חייה הסודיים של אמו בימי נעוריה.
תוך כך, הוא לומד להכיר כמה מיסודות של התרבות הפרסית והזורואסטרית ואת השפעתן על רבדים ביהדות ובהלכה.
מכתבי האם פרבנה ובנה אמיר (אותו מגלם היוצר יורם בלומנקרנץ) משולבים בצלילי מוזיקה פרסית מרטיטה, בשירתה של זמרת השירה הפרסית הקלאסית דליה פז'נד ובליווי המוזיקאים ירון ירחמיאל צ'רניאק, נגן טָאר ; יערה בארי, נגנית קָמָנְצֶ'ה.
המופע שלום לזמיר עלה בתיאטרון יפו ובתיאטרון החאן בירושלים.
המחזה מתרחש במצרים, לאחר פטירת אביו הרמב"ם, אברהם בנו וממשיך דרכו מרגיש את עול גדולתו של אביו ומנסה להשתוות ולהתעלות, בתוך כך נכנס לפולמוס עם הקהילה היהודית בעודו מנסה להחזיר את מנהג הנבואה האקסטטית, דבר הגורם לו לסכסוך ישיר עם הקהילה אשר אינה מעוניינת לשנות דרכים.
את חזונו הוא משית על בנו שלו, עובדיה אשר איננו מעוניין בגדולה או בפרסום, אלא חיי שקט ומשפחה עם האישה עימה רוצה להקים בית, אך מתחושת מחויבות לאביו וסבו נסחף בחוסר רצון לסערה אשר מאיימת למוטט את עולמו.
המחזה משולב שירה פרסית ועברית עם ציטוטים בערבית, על ידי הזמרת דליה פז'נד אשר גם משחקת, את התפקיד הראשי אברהם, מגלם אליעז ראובן-דנדקר ותפקיד בנו עובדיה גולם על ידי השחקן רונן כהן, כהן-קנוהל עצמה גם משחקת על הבמה ומשלבת קטעי ריקוד.
המופע עלה בבית הקונפדרציה ובתיאטרון יפו.
"מעוף הפרפר" [סיפור קצר] בתוך: הכיוון מזרח: כתב עת לתרבות וספרות.
"ג'ון ווין במעברת בית ליד",.
הכיוון מזרח: כתב עת לתרבות וספרות, 32.
"הכניסיני תחת כנפך", [מחזה] כרמל כתב עת לשירה 17.
כהן-קנוהל (ויטל),דליה (2004) "'ככה אני מדברת': דיבור תשוקה וגאולה על פי סמי ברדוגו", הכיוון מזרח, 8 עמ' 12–14
כתב עת נוגה 2004 (התפרסם בגיליון "אקטיביזם נשי") כותרת המאמר: " אמהות אנוסות מייסדות: מפורטוגל ומשהד ועד טבריה ונוה-צדק".
"מסע לבוסניה: בביתו של המשורר הלאומי מאק דיזדר" אתר 'אימגו' 19.4.2017
דליה מור (נולדה ב-1953) היא פרופסור למדעי ההתנהגות.
משמשת ראש צוות הקמה ונשיאה מיועדת של המכללה האקדמית מזרח ירושלים.
שימשה נשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית, סגנית הנשיא לעניינים אקדמיים במכללה האקדמית תל אביב-יפו, דיקאן בית הספר למדעי ההתנהגות במסלול האקדמי המכללה למנהל וחברת הנהלת ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות (ור"מ).
בשנת 1962 נסעה לחמש שנים עם משפחתה לשליחות בניגריה ובגאנה.
עם חזרתם ארצה עברו לרמת חן ברמת גן.
את לימודי התיכון התחילה בתיכון בליך ברמת חן וסיימה בפנימיית הדסים, כשהוריה נסעו שוב לשליחות, לטנזניה במזרח אפריקה.
בשנת 1978 נישאה לשחקן התיאטרון אברהם מור (2012-1935) לו הייתה נשואה עד לפטירתו.
בשנת 2018 נישאה בשנית, לפרופ' מוטי רביד, מנהל המרכז הרפואי מעייני הישועה.
בשנת 1980 השלימה תואר ראשון בסוציולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1984 קיבלה תואר שני בסוציולוגיה (בהתמחות פסיכולוגיה חברתית) באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1988 הוענק לדליה מור תואר דוקטור בסוציולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
הגישה את עבודת הדוקטור "סגרגציה בשוק העבודה והשלכותיה לאי שוויון בשכר ותחושות קיפוח", בהנחיית פרופ' אפרים יער ופרופ' גדעון פישלזון.
תחומי המחקר של דליה מור הם פסיכולוגיה חברתית (צדק חברתי, מיקוד שליטה זהויות חברתיות); עמדות תפיסות ויחסים בין ישראלים ופלסטינים; מגדר; משפחה ועבודה; ושיטות מחקר כמותניות.
משנת 1988 עד 2006 שימשה מרצה באוניברסיטה העברית, במחלקה לסוציולוגיה ובביה"ס לעבודה סוציאלית.
בשנת 1995 נסעה לשנת הוראה בקליפורניה כמרצה אורחת (Distinguished Visiting Faculty) במחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת קליפורניה.
בשנת 1996 החלה לעבוד במכללה למינהל כמרצה בכירה בבית הספר למדעי ההתנהגות.
שימשה בהמשך ראש תוכנית מצטיינים לתואר ראשון בבית הספר למדעי ההתנהגות, וראש התוכנית לתואר שני בייעוץ ארגוני בבית הספר למדעי ההתנהגות.
בשנים 2009–2015 שימשה דיקאן בית הספר למדעי ההתנהגות במכללה.
בשנים 2015–2018 שימשה סגנית הנשיא לעניינים אקדמיים במכללה האקדמית תל אביב יפו.
משנת 2018 מור היא ראש צוות ההקמה ונשיאה מיועדת של המכללה האקדמית מזרח ירושלים.
בשנת 2005 קיבלה תואר פרופסור חבר, ובשנת 2011 מונתה לפרופסור מן המניין.
דליה מור הייתה יועצת בכירה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, יועצת הוועדה המייעצת להערכת עיסוקים בסקטור הציבורי וחברה בוועדת ההיגוי במרכז המחקר של כנסת ישראל, שדולת הנשים.
בשנים 1998–2005 שימשה חוקרת בכירה במכון טרומן לחקר השלום.
שימשה חברת הוועדה המייעצת בנציבות שירות המדינה לקידום שוויון בתעסוקה שבמשרד המסחר והתעשייה בשנים 2008–2013.
בשנים 2010–2015 הייתה חברת הנהלה באגודה הסוציולוגית העולמית.
נבחרה לנשיאת האגודה הסוציולוגית הישראלית ב-2013 ושימשה בתפקיד זה עד 2015.
דליה מור, 70 שנות אישה: ערכים, תפיסות והתנהגויות, סטימצקי, 2019
1988 - פרס עבודת דוקטורט מצטיינת, קרן שניצר לחקר בעיות כלכליות וחברתיות.
2000 - פרס מק'גרגור למאמר המצטיין של העשור בכתב העת The Journal of Applied Behavioral Science
דליה זרחיה (נולדה ב-29 בפברואר 1956 בירושלים) היא אמנית ישראלית, היוצרת במגוון אמצעים של האמנות החזותית: פיסול, ציור ומיצב.
הוריה של זרחיה נולדו בישראל, בנים למשפחות שעלו לארץ ישראל בעלייה השלישית.
אמה, חוה (אווה) בר, בת למשפחה שעלתה לארץ ישראל מוורשה, פולין.
אביה, נתן זרחיה, בן למשפחה מהעיר חלב, סוריה.
הנטייה ליצירה ולעבודת מלאכה עברה במשפחה בין הדורות: אברהם זרחיה, סבה של דליה, היה חרש ריקועי נחושת פעיל בסוריה, לאחר שעבר אליה מחצבייה שבלבנון ועם עלייתו לארץ ישראל אף לימד בבצלאל, החל משנת 1923. עבודותיו ליוו את ילדותה של זרחיה בבית הוריה.
אמה של זרחיה למדה את מרבית שנותיה במערכת החינוך הנוצרית במנזר סט.
החינוך הנוצרי הנוקשה היה לאחד המרכיבים החשובים בהיסטוריה האישית של האם, והשפיע בהמשך גם על אופן חינוכה ויצירתה של דליה.
סמלים וסיפורים נוצרים מהווים חלק חשוב באיקונוגרפיה המופיעה ביצירותיה של זרחיה.
אביה של דליה היה איש מקצוע בעל ידע טכני רחב והיה בעל מוסך נודע בירושלים, הוא העביר לדליה את הסקרנות והיכולת להשתמש בידע הטכני, שניכר בעבודותיה.
לאחר סיום השירות הצבאי, למדה זרחיה שנה אחת בבצלאל, אך פרשה מלימודי האמנות והמשיכה במסגרות פרטיות שונות ובלימוד עצמאי.
זרחיה חברה בעמותת 'מקום לאמנות' בקרית המלאכה בתל אביב, והייתה מרצה במסגרת סל תרבות ובאמנות לעם ברחבי הארץ.
זרחיה מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשני ילדים.
יצירות האמנות של זרחיה עוסקות בחפצים הנושאים זיכרונות עבר וכן בנושאים הקשורים לביתה הפרטי ולהיסטוריה המשפחתית.
בראשית דרכה האמנותית ציירה זרחיה ציורים מבוססים על זיכרונות אישיים של נופי סביבות מגוריה במספר סדרות ציורים בנושא האדמה או מרחבי המגורים הפרטיים.
ציורים אלה תיארו את הנופים בחופש ויזואלי, תוך שהם מספרים את סיפור חייה.
עבודות אלו הוצגו בתערוכות בברלין (1990), בבית האמנים בירושלים ובגלריה טובה אוסמן בתל אביב (שתיהן ב-1994).
בראשית שנות האלפיים החלה זרחיה לצור עבודות מיצב, תוך שילוב של אובייקטים מגוונים שאותם ליקטה, חלקם מהארכיון המשפחתי של בית המסחר למחוכים וחזיות של סבתה.
המיצב מיטת כלולות (2000), הורכב ממיטת הכלולות שלה, תוך שימוש של מסגרת המיטה בלא מזרן ובתוספת אריגי הינומה, סדין שהונח על הריצפה ועלי כותרת של פרחים.
זרחיה נמשכה לחיבור ולשילוב של אלמנטים היסטוריים נושאי זיכרון, לכדי יצירה אמנותית חדשה, כשהנושא המוביל מתבסס לעיתים קרובות על השפעות הנצרות וסמליה המופיעים כחלק מרכזי ביצירות.
בתערוכה קטנה של רישומים, שהציגה בגלריה גרוס האלטרנטיבית בדיזנגוף סנטר, תל אביב (2005, אוצרת נעמי שלו), התמודדה זרחיה עם הקשיים והזיכרונות האישיים מתקופת בית הספר והנערות, ובעיקר עם תופעת החרם, תופעה רווחת בקרב ילדים בכלל.
במקום להציג פורטרטים חזיתיים של "מלכות הכיתה", בחרה זרחיה לתאר את הדמויות מעורפן, כך שהפנים כלל אינם מתוארים, והמבט הוא על העורף ועיצוב השיער.
בחירה זו מציעה מבט או היכרות אנונימית, תוך אפיון האדם באמצעות השיער.
ציורים אלה מתייחסים לסיטואציות של היררכיות כוחניות, כנגד אלה הסובלים מהיותם שקופים ודחויים בחברה, ובשל כך מתוארים בלי זהות מפורשת.
סרט וידאו קצר שיצרה, "ללא כותרת" (2007), הופק בתמיכת קרן רבינוביץ והוצג בבית האמנים בתל אביב.
הרעיון לסרט עלה בעקבות העניין של זרחיה בחפצים שאין בהם עוד צורך והם ננטשו על ידי בעליהם.
הסרט מתאר חווית נסיעה מהכפר אל העיר הגדולה, כאשר הנופים חולפים מבעד לחלון הרכבת.
התיאור כולו בוים וצולם בסטודיו, תוך יצירת החוויה במבט תקריב על חלקי מכונת הסריגה, שניתנה לזרחיה על ידי אמה.
העניין בסרט נוצר מיצירת דימוי של מציאות מתוך התבוננות חדשה באמצעות חפץ ששימש במקור לפונקציה שונה לחלוטין.
בעקבות פטירת האם ב-2014 החלה זרחיה לשלב חפצים רבים שמצאה בבית ההורים שממנו נפרדה.
מתוך החפצים הללו, נוצרו שתי תערוכות מבוססות-אובייקטים וחפצי-בית בשימוש כרדי מייד וכפסלים במיצב.
התערוכות "רסיסי חיים" ו"מחשבות על פסנתר כנף לבן" (2017) נוצרו בהשראת סיפורי המשפחה והעיסוקים של סבה וסבתה, שהיו בעלי בית מלאכה למחוכים וחזיות, כדוגמה למלאכות שנכחדו מן העולם.
שידות מגירות, בגדים ישנים, חלקי כיסאות ועוד, הוצבו יחד ויצרו סביבות היסטוריות מיוחדות.
האוצרת מרב רהט כתבה במאמרה: "בתערוכה מחשבות על פסנתר כנף לבן הופכת זרחיה את הזיכרונות והמחשבות אודות יחסיה עם אמה ואודות התא המשפחתי בו היא גדלה לנקודת מוצא למסע ממשי/בדיוני.
במהלך אמיץ היא שמה על השולחן תחושות ורגשות שליוו אותה שנים ומציעה מבט אל סיפור אישי שהופך אוניברסלי."
1992 – עבודות חדשות, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצרת: שרה הקרט.
1993 - "שבוע ישראל" בחסות שגרירות ישראל בגרמניה, מלון פנטה, ברלין.
1994 – מציור לקולאז', בית האמנים, ירושלים.
1994 – אדמה אדמתי, גלריה טובה אוסמן, תל אביב.
1994 - "מציור לקולאז", בית האמנים, ירושלים.
2003 - "קומי צאי", הגלריה לשלום, המרכז לאמנות, גבעת חביבה.
2005 – לא רואים ממטר, גלריה גרוס, תל אביב, אוצרת: נעמי שלו.
2006 - דליה זרחיה: שנה טובה לך אמא, מסגרות פאר, תל אביב-יפו: 29 ספטמבר - 17 נובמבר.
2007 - דליה זרחיה: נוודות, איזכור, אירוניה, בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל-אביב: 8 נובמבר - 8 דצמבר.
2009 – בתנועה, גלריה גרוס, תל אביב, אוצרת: נעמי שלו.
2010 – סטאטי במעגלים, בית האמנים, תל אביב.
2011 – מדפי עץ, גלריה אפרטארט, תל אביב, אוצרת: רותם ריטוב.
2017 – רסיסי חיים, מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב.
2017 – מחשבות על פסנתר כנף לבן, מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב.
2020 – ריבת שושנים, מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב, אוצרת: דניאל צדקה כהן.
2023 - "אִין סִיטוּ", גלריה בגליל, המכללה האקדמית גליל מערבי עכו.
2023 - "קצה", גלריה גבול לאמנות עכשווית, קיבוץ חניתה.
2024 - אצילה למחצה, מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב, אוצר: יאיר ברק.
1994 - "דגלים", "ארט פוקוס", מוזיאון אשדוד לאמנות; אוצרת : טובה אוסמן (קטלוג).
1996 – אמנים שולחים שלום, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
אוצרים: דורון פולק, טליה רפפורט.
2000 – אמנים שולחים שלום, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, אוצר: דורון פולק.
2006 – שנה טובה לך אמא, גלריה גרוס, דיזנגוף סנטר, תל אביב, אוצרת: נעמי שלו.
2011 – אי-מהות, גלריה דודו גרשטיין, תל אביב.
2015 – 9 קירות אמן, מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב, אוצר: ניר הרמט.
2016 – 9 קירות אמן, מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב, אוצרת: דליה דנון.
2017 – Home Sweet Home, בית בנימיני, תל אביב, אוצרת: מרב רהט.
2019 – 9 קירות אמן, מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב.
2019 – נשים יוצרות מציאות, בית האמנים ראשון לציון, אוצרות: דבורה מורג וענת מנדיל.
2020 – מים מרים, הגלריה העירונית – בית גורדון-לונדון, ראשון לציון.
2025 - תנועת הבינה, אוצרת: רותם ריטוב, גלריה זוזו, עמק חפר.
אוסף עודד שתיל תל אביב.
אוסף ארי ואן רוזנבלט לוס אנג'לס ארצות הברית.
תערוכת "אצילה למחצה", מקום לאמנות, תל אביב נובמבר 2024
דליה בן ארי (נולדה ב-1951) היא עיתונאית ויוצרת סרטי תעודה ישראלית.
בן ארי החלה לכתוב בשבועון "לאישה" בשנות השבעים.
בכתבותיה התמקדה בראיונות ובסיפורים אישיים.
היא סיקרה בקביעות את טקסי בחירת מלכת היופי ואת הזוכות בתחרות.
בשנות השמונים שהתה תקופה בארצות הברית עקב תפקידו של בעלה כנספח צבאי בוושינגטון.
היא עסקה גם ביצירה דוקומנטרית ויצרה את "מחפשים את אבא", סדרה של חמישה סרטים תיעודיים ששודרו בערוץ 2 אודות ישראלים המחפשים אחר אביהם במקומות שונים בעולם, הסרטים זכו למדרוג גבוה.
ב-2017 החלה לכתוב עבור הירחון "את".
הייתה נשואה לנתן בן ארי עד למותו ב-2022. אם לשתי בנות, בהן הדוגמנית שירי בן ארי.
דליה אן דרבישייר הייתה מלחינת מוזיקה אלקטרונית בריטית.
דרבישייר הייתה חלוצה בתחומה, ועבדה עם ה-BBC ביחידת אפקטי הסאונד.
היא עבדה עם התאגיד משנות השישים עד תחילת שנות השבעים.
במהלך הזמן הזה, דרבישייר הלחינה עבור התאגיד מוזיקה לכ-200 תוכניות.
אחת הבולטות ביותר מביניהן היא סדרת המדע הבדיוני הבריטית דוקטור הו, שדרבישייר הלחינה את נעימת הפתיחה שלה.
היא כונתה "הגיבורה השקטה של המוזיקה האלקטרונית הבריטית".
דרבישייר היוותה מקור השראה לאמנים רבים, ביניהם אפקס טווין ו-The Chemical Brothers.
דליה דרבישייר נולדה ב-1937 בקובנטרי שבמערב בריטניה, לאדוארד דרבישייר, שעבד בגימור מתכות, ולאשתו אמה (לבית דוסון).
הייתה לה אחות אחת, שנפטרה בגיל צעיר.
בשנת 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, כדי לשמור על ביטחונה, היא הועברה לפרסטון, שם גרה רוב משפחתה המורחבת.
דרבישייר הייתה נבונה מאוד וכבר בגיל 4, לימדה את חבריה לכיתה קרוא וכתוב, ולדבריה הרדיו היה מקור חינוכה.
היא נמשכה למוזיקה כבר מגיל צעיר.
בילדותה היא רצתה ללמוד לנגן על כלי נגינה, ובגיל 8 הוריה קנו לה פסנתר.
היא התמקצעה בנגינה, ונכחה במספר תחרויות בצעירותה.
דרבישייר למדה בבית הספר "באר'ז היל" (Barr's Hill School) בין השנים 1948 ל־1956.
בשנת 1956, התקבלה לאוניברסיטת אוקספורד ולקיימברידג', ללימודי מתמטיקה.
ההישג מרשים ביותר, בהתחשב בעובדה שבתקופה זו היחס בין הנשים לגברים מבין התלמידים היה בערך אחת לתשעה.
נוסף על כך, היא זכתה במלגה ללמידת מתמטיקה בגירטון קולג' השייכת לקיימברידג'.
לבסוף דרבישייר החליטה ללמוד בגירטון בין השנים 1956–1959. היא למדה מתמטיקה במשך שנה, ולאחר מכן קיבלה אישור לעבור למסלול מוזיקה.
לאחר שנתיים, דרבישייר סיימה תואר שני, המורכב חלקית מלימודי מתמטיקה וחלקית ממוזיקה (היא התמחתה בהיסטוריה של המוזיקה מימי הביניים ומהתקופה המודרנית).
דרבישייר פנתה ללשכת המשרות באוניברסיטה ואמרה שהיא מעוניינת בעבודה הכוללת סאונד, מוזיקה ואקוסטיקה.
הם ייעצו לה לבחור עבודה בעזרה לחירשים או במדידת עומק באמצעות צליל.
בסופו של דבר, היא הגישה בקשה לעבוד בחברת התקליטים דֶקָה, אבל נאמר לה שחברה זו לא מעסיקה נשים.
ביוני 1959 עברה דליה דרבישייר לז'נבה שבשווייץ.
היא לימדה פסנתר את ילדי הקונסול הבריטי, ומתמטיקה את ילדי דיפלומטים קנדיים ודרום אמריקאים.
בעודה שוהה בז'נבה, היא החלה לעבוד עם איגוד הטלקומוניקציה הבינלאומי - סוכנות של האו"ם העוסקת ברדיו ובנושאי טלקומוניקציה אחרים ברמה בינלאומית.
בשנת 1960 היא חזרה לקובנטרי, ושם לימדה בבית ספר יסודי.
לאחר מכן היא עברה ללונדון, ובמהלך כחצי שנה עבדה כעוזרת מחלקת קידום של יוצרי מוזיקה בחברת ההוצאה לאור "Boosey & Hawkes".
בנובמבר 1960 הצטרפה ל-BBC כעוזרת מנהלת אולפן ועבדה ב-"Record Review", תוכנית מגזינים בה סקרו המבקרים הקלטות של מוזיקה קלאסית.
לאחר זמן מה, היא שמעה על "הסדנה הרדיופונית של ה-BBC" ("BBC Radiophonic Workshop"), שלוחה של ה-BBC שמטרתה ליצור אפקטי סאונד למען רדיו וטלוויזיה, והחליטה ששם היא מעוניינת לעבוד.
ראשי מחלקת תפעול התוכניות המרכזי (Central Programme Operations) קיבלו את הבקשה בבלבול, שכן רוב העובדים בסדנה הועברו לשם שלא לפי בקשתם.
עם זאת, באפריל 1962, היא התקבלה לעבוד במקום, ועבדה שם במשך 11 שנים.
במשך תקופה זו, היא יצרה מוזיקה וסאונדים עבור כ־200 תוכניות רדיו וטלוויזיה.
העבודה המפורסמת ביותר שלה הייתה מנגינה אלקטרונית שהיא יצרה בתחילת דרכה, ב-1963. זו הייתה המנגינה האלקטרונית הראשונה שהושמעה בטלוויזיה.
המנגינה הולחנה על ידי רון גריינר למען מנגינת הפתיחה של תוכנית המדע הבדיוני דוקטור הו, ונוצרה, בעזרת חיבור ייחודי של אפקטי סאונד, על ידיה.
כאשר גריינר שמע את התוצאה, תגובתו הייתה "באמת כתבתי את זה?" דרבישייר ענתה לו "את הרוב".
הגיע לה לפחות חצי מהקרדיט, ועם זאת, היא לא זכתה לקבלו.
באותה התקופה, ה-BBC העדיפו שלא לפרסם את שמות עובדיהם.
היא לא זכתה לקרדיט על עבודותיה על המסך עד לספיישל יום השנה ה-50 של דוקטור הו, "היום של הדוקטור".
העיבוד המקורי של דרבישייר שימש כשיר הפתיחה המרכזי של הסדרה לשבע עשרה העונות הראשונות שלה, בין השנים 1963 עד 1980. דרבישייר הלחינה מוזיקה לתוכניות נוספות ששודרו ב-BBC, כגון "הינומות כחולות", "חולות זהובים" ו"מצב דליאן".
אולפנים וארגונים נוספים בהם עבדה
"Unit Delta Plus" היה ארגון שהוקם ב־1966 על ידי דליה דרבישייר, , ו.
מטרת ארגון זה הייתה ליצור מוזיקה אלקטרונית ולקדם את השימוש בה בטלוויזיה, בקולנוע ובפרסום.
הם הציגו את המוזיקה שלהם בכמה פסטיבלים למוזיקה אלקטרונית.
בשנות השישים המאוחרות, דרבישייר יצרה ביחד עם בראין הודג'סון ודייוויד וורהאוס את "אולפן קליידופון".
האולפן הפיק מוזיקה אלקטרונית למגוון בתי קולנוע בלונדון.
בשנת 1968, תחת השם , הפיקו ויצרו השלושה בסטודיו את אלבום המוזיקה , שנכלל עד ימינו ברשימות של אלבומים חשובים ומשפיעים בפיתוח המוזיקה האלקטרונית.
לאחר מכן, עזבו דרבישייר והודג'סון את הקבוצה, ואת האלבומים הבאים של White Noise הוציא וורהאוס לבדו.
בשנת 1974 דרבישייר התחתנה עם דוד האנטר.
מערכת היחסים הייתה קצרה ולא מוצלחת, ומעט מאוד ידוע עליו.
עם זאת, הם לא התגרשו.
בשנת 1978 היא הכירה את קלייב בלקברן; הוא נשאר בן הזוג שלה להמשך חייה.
בשנותיה האחרונות היא חזרה לעבוד מעט במוזיקה, הלחינה צלילים שהיוו בסיס למוזיקה של .
בשנותיה האחרונות סבלה מאלכוהוליזם כרוני.
היא נפטרה עקב אי-ספיקת כליות, בגיל 64, בשנת 2001.
דליה מנור היא אוצרת, חוקרת תולדות האמנות, עיתונאית ומבקרת אמנות, מרצה וכותבת על אמנות ותרבות ישראלית ויהודית.
לשעבר מנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון הנגב לאמנות ושל המוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח.
מנור ילידת קיבוץ נאות מרדכי, בילדותה התגוררה בחיפה.
בעלת תואר ראשון ושני בתולדות האמנות מאוניברסיטת תל אביב ותואר שלישי מאוניברסיטת לונדון.
פעלה כמבקרת אמנות ועורכת בשנות ה-80 וה-90. ב-1985 החלה לכתוב על אמנות ומסחר בעיתון גלובס ועל אדריכלות ועיצוב בעיתון חדשות ובעיקר פרסמה במשך שנתיים ביקורות שבועיות של תערוכות במקומון "קול ירושלים".
במקביל החלה ב-1986 לכתוב על תערוכות גם במוסף התרבות והספרות של ידיעות אחרונות עד 1988 אז עברה לפרסם מאמרים על אמנות בעיתון הארץ.
ב-1995 החלה גם לכתוב ביקורות על תערוכות בירחון האנגלי Art Monthly ובכתבי עת אחרים בבריטניה ובארצות הברית.
חייתה בלונדון בשנים 1992–2004. סיימה תואר שלישי בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון בנושא צמיחתה של אמנות בארץ ישראל.
בשנים 2008–2011 עסקה בפרויקט מחקרי מטעם הקרן הלאומית למדע בישראל.
דליה מנור לימדה במוסדות אקדמיים שונים, בהם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת תל אביב, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, מכללת ספיר, HIT מכון טכנולוגי חולון.
בשנים 2010–2020 כיהנה מנור כמנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון הנגב לאומנות ומוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח.
בשנים 2024-2021 הייתה אוצרת של גלריה ויטרינה ע"ש ג'וליה מזרחי ב-HIT מכון טכנולוגי חולון ולאחר מכן אוצרת וחוקרת עצמאית.
מנור פרסמה ביקורות ומאמרים מחקריים על אמנים ועל תערוכות בכתבי עת ובעיתונות ואצרה תערוכות במוזיאון תל אביב לאמנות, במוזיאון ינקו דאדא, בגלריה לאמנות של בצלאל בתל אביב, בסדנאות לאמנים ועוד.
בשנות ה-80 עבדה מנור כעיתונאית בירושלים ולימדה באקדמיה לאמנות ועיצוב – בצלאל.
בנוסף לאוצרות, שימשה מנור כמרצה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע ובאוניברסיטת תל אביב.
בדצמבר 2010 מונתה מנור למנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון הנגב לאמנות ושל המוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח, תפקיד בו שימשה 10 שנים.
בתקופה זו היא הציבה את המוזיאון על מפת התרבות והאמנות המקומית בזכות תערוכות יחיד לאמנים מרכזיים בישראל ומחוצה לה וכן תערוכות של אמנים צעירים ובינלאומיים.
בפעילותה במוזיאון מנור שמה דגש רב על אמניות נשים ועל חקירת מקומו של הנגב באמנות הישראלית.
הייתה חברה בוועדות מקצועיות שונות, ועדות פרסים באמנות פלסטית מטעם משרד התרבות ויו"ר ועדת השופטים בפרס ישראל באמנות פלסטית לשנת 2023.
התערוכה הראשונה שאצרה מנור הייתה תערוכת היחיד של פיליפ רנצר "מיומנו של לוחם חירות" - מיצב, שהוצגה במוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, בשנת 1988.
בשנת 1989 אצרה מנור תערוכה קבוצתית נודדת בשם "5 אומנים – חמש סדרות" עבור אמנות לעם.
בשנת 1991 אצרה מנור בביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, תערוכה בשם: "פרספקטיבה: מושגים אסתטיים חדשים באמנות שנות ה-80 בישראל", שהציגה תשעה אמנים מדורות שונים.
בקטלוג הציגה מנור קריאה היסטוריוגרפית מחודשת של תולדות האמנות בישראל.
את התערוכה הקבוצתית "4 בנובמבר 1995: רצח ברטרוספקטיבה" אצרה מנור ב-2005 בשיתוף עם ד"ר דנה אריאלי-הורוביץ בגלריה בצלאל בתל אביב.
כן אצרה מנור את הביאנלה השלישית לרישום בבית האמנים בירושלים, בה השתתפו 150 אמנים שהציגו 200 יצירות ב-4 חללי אמנות.
התערוכה הקבוצתית "סלמה/הרצל: מבטים מדרום תל אביב" התקיימה ב-2008 בסדנאות האמנים בתל אביב.
בשנת 2009 אצרה מנור בבית התפוצות את התערוכה "ארץ מול שמיים", רטרוספקטיבה לצייר לודוויג בלום.
תערוכה זו התמקדה במחצית השנייה של שנות ה-80. לאחר שנה הוצגה תערוכה זו גם בגלריית בן אורי והמוזיאון בלונדון.
בשנת 2011 אצרה מנור תערוכת יחיד לשושנה פינקלשטיין – "נגיעות בצבע" במשכן לאמנות עין חרוד.
תערוכת יחיד של ורדה גצוב באוצרותה הוצגה בקרקוב, פולין ב־2022.
בעקבות הזמנה של בית בנימיני אצרה שם תערוכה לאמנית אווה אבידר ב־2023.
בשנת 2025 אצרה תערוכה לראובן ברמן קדים לציון 10 שנים למותו בגלריה גבעון בתל אביב.
מנהלת ואוצרת ראשית של מוזיאון הנגב לאמנות
בשנת 2011 הוצגה במוזיאון הנגב לאמנות תערוכה של פיסול, הדפס וציור של מנשה קדישמן.
"רוח דרומית: מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשווית", תערוכה קבוצתית, 2011.
בשנת 2012 תערוכת "צבע מקומי: אמנות ישראלית מאוסף הללה טל" שכללה גם למעלה מ-60 יצירות של אמנים חשובים רבים כמו יגאל תומרקין, משה גרשוני, אביבה אורי, אורי ליפשיץ ועוד.
"סיגלית לנדאו – קריאטידה", תערוכת יחיד, 2013.
"דרומה – מיכה בר-עם", צילומים, תערוכת יחיד, 2013.
במשך שנות עבודתה במוזיאון הנגב לאמנות, נתנה במה לאמנים צעירים כך למשל בשנת 2013 אצרה מנור את תערוכת היחיד הראשונה של האמן אייל אסולין "וירוס".
קבוצת הברביזון החדש – שוק בבאר שבע, תערוכה קבוצתית, 2013.
"אייל סגל – נופל במקום", תערוכת יחיד, 2013.
"אור ורוד: ציורי המדבר של לודוויג בלום", תערוכת יחיד, 2014.
"שלומית באומן – אזל", תערוכת יחיד, 2014.
"המדיום הוא המסר: הדפסי פופ מאוסף מוזיאון ישראל, ירושלים", 2014.
"סיפור על נייר", בשיתוף עם לורה בכר, תערוכה קבוצתית בין-לאומית, 2015.
"קווים לדמותו: הדימוי האנושי ביצירתו של מרסל ינקו", בשיתוף עם רעיה זומר, מוזאון עין הוד, 2015.
"פבל וולברג – רודינה מאט / מולדת", תערוכת יחיד, 2016.
"זוודיתו יוסף סרי – פירורי פחם", תערוכת יחיד, 2017.
"חומרים למחשבה – מבחר מאוסף המוזאון", תערוכה קבוצתית, 2017.
"אניסה אשקר – זהב שחור", תערוכת יחיד, בשיתוף עם שרון לאור - סירק, מוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח, 2017.
"נתיבים ועקבות – אמנות עכשווית מאוסטרליה", בשיתוף עם ג'ין שרמן , סידני, 2017.
בשנת 2018 אצרה מנור שלוש תערוכות יחיד במוזיאון הנגב:
התערוכה "יפה מכל הכוכבים", סוקרת את עבודותיה של אמנית הצילום חנה סהר לאורך שני עשורים.
התערוכה "אורות" שהוקדשה לצלמת דליה אמוץ.
"גלגל הצבעים" – מבחר מעבודותיו של האמן אוסוולדו רומברג.
בשנת 2019 אצרה מנור שלוש תערוכות יחיד נוספות:
"דוריס ארקין – זה קרה".
"היו זמנים בבאר שבע" מאוספי הארכיון הציוני המרכזי וארכיון שפילברג, 2019.
"חוט של מחשבה", אוצרת מקומית בתערוכה קבוצתית בינלאומית נודדת, 2019.
"אולגה קיסלבה - מה אומרים העצים: בין מדע לאמנות" תערוכת יחיד בינלאומית, 2019.
"מה נשמע בבית" – אמנים מהנגב יוצרים בעקבות משבר הקורונה, 2020.
ביאנקה אשל גרשוני: ראשים ופרחים: ציורי מחשב, תערוכת יחיד 2020.
"שרפרף ומרפסת" – מיכאל ארגוב, מיכאל גרוס, רחל שביט-בנטואיץ, מאוסף המוזאון, 2021.
אוצרת גלריה ויטרינה ע"ש ג'וליה מזרחי
צביקה קנטור, "מלכודת החמור", תערוכת יחיד, 2021.