tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 באוקטובר נחתם הסכם קמפו פורמיו בין צרפת לבין האוסטרים (ממלכת הבסבורג, שהייתה החלק המרכזי באימפריה הרומית הקדושה), אשר שם באופן זמני סוף לקואליציה האנטי-צרפתית.
שלוחיו של טליראן ראו בכך הזדמנות להגביר את הלחץ על המשלחת האמריקאית.
בשלב זה הצטרף ללחצים לוסיאן הוטוואל, איש עסקים שעשה את הונו בקולוניה הצרפתית סן-דומנג (באי היספניולה) וכונה לאחר מכן "Z".
הוא פגש את השלושה ומסר להם מסר דומה לקודמיו.
ב-27 באוקטובר, הגיע הוטינגר (X) שוב והפעם היה תקיף הרבה יותר.
הוא התרברב בהשגים הצבאיים של צרפת והתעקש על תשלום מיידי.
התגובה המפורסמת של פינקני הייתה "לא, לא, אף לא גרוש!" ().
כשהוטינגר איים שסירוב יביא למלחמה, ענה מרשל ש"הלוואת כסף תחת השוט והכפייה של צרפת, משמעה אובדן הממשל של עצמנו ומסירת עצמאותנו הלאומית לממשלה זרה".
הפגישות המשיכו בחודשים נובמבר 1797 – מרץ 1798. טליראן זיהה את גרי כחוליה החלשה מבין השלושה והציע לו לשאת ולתת איתו בנפרד, הצעה שנועדה לפלג את האמריקאים.
הוא איים לדאוג לכך שאם לא יענו האמריקאים לדרישותיו, מלחמה תפרוץ והוא ידאג לכך שהאשמה תיפול על הפדרליסטים בלבד.
במידה רבה התוכנית להעמיק את השסע במשלחת האמריקאית הצליחה – גרי נפגש מספר פעמים עם טליראן לבדו.
בניגוד לשני האחרים, דאגתו העיקרית הייתה מפני ברית צבאית בין ארצות הברית לבריטניה, ואף שהוא מעולם לא הסכים לתנאים של טליראן, הוא עדיין האמין שניתן להגיע להסכם.
לבקשתו של טליראן, ששאף לבודד את מרשל ואת פינקני, גרי החל לשמור בסוד את תוכן הפגישות, ואף הודיע על כך לשני עמיתיו.
ב-2 וב-6 במרץ נפגשו השלושה שוב עם טליראן, שהחמיר את דרישות התשלום ואף דרש כעת התנצלות רשמית בנוגע לנאום הפרידה של ג'ורג' וושינגטון, זאת בנוסף לדרישה להתנצלות על דבריו של אדמס.
השליחים האמריקאים הצליחו בנוסף להשיג מטליראן הודאה שבכוונת הממשלה הצרפתית להשתמש בהלוואה האמריקאית כבטוחה לקבלת הלוואות נוספות.
בשלב זה הגיעו מרשל ופינקני להחלטה שאין עוד טעם למשא ומתן ושאפו לחזור לארצות הברית.
עם זאת, הם הבינו שאם הם יחזרו ביוזמתם, הדבר יתפרש בארצות הברית כחלק מתוכנית פדרליסטית להכריז על מלחמה עם צרפת.
מסיבה זו הם העדיפו לחכות שטליראן יגרשם מהמדינה.
ב-20 במרץ הודיע להם טליראן שבהוראת הדירקטוריון הוא ינהל משא ומתן רק עם נציגים חסרי פניות, כלומר עם גרי בלבד.
השליחים האמריקאים הסכימו שהם ינהלו את המשא ומתן כקבוצה בלבד, והודיעו לטליראן שצרפת לא יכולה לבחור מי יהיה הנציג של ארצות הברית.
בתגובה ביקש טליראן באופן לא רשמי את עזיבתם של שני הנציגים הפדרליסטים, אך במשך מספר שבועות התווכחו הצדדים על האופן בו הם יעזבו.
טליראן ניסה לכפות על פינקני ומרשל לבקש באופן רשמי מסמכים שיאפשרו להם לחזור בביטחה, על מנת שהוא יוכל לציירם כגורמים לכישלון המשא ומתן.
מרשל ופינקני סירבו ואיימו לחזור דרך אנגליה, פעולה שטליראן הזהירם לא לעשות.
בסיכומו של דבר, ב-13 באפריל שלח טליראן מכתב שמבקש מהם באופן רשמי לעזוב, בצירוף המסמכים הדרושים.
ב-23 באפריל עזבו פינקני ומרשל; גרי נותר בפריז.
פרסום, סערה ציבורית וזהות לאומית
האיגרות ששלחו שלושה השליחים באוקטובר 1797 הגיעו לפילדלפיה ב-4 במרץ 1798. הן היו מוצפנות ונדרש זמן לפענחן במלואן, אך תוך יום התברר לאדמס שמשלחתו כשלה.
עוד לפני הבשורה הרשמית, בקבינט של אדמס הובעו דעות שונות לגבי מה יש לעשות אם יכשל המשא ומתן, והאם על ארצות הברית להכריז רשמית על מלחמה במקרה זה.
אדמס בעצמו שקל את האפשרויות ולבסוף הגיע למסקנה שאין למדינה אינטרס להכריז על מלחמה, אך יש לנקוט בצעדים שיאפשרו לה להילחם ולהגן על הסחר הימי.
ב-19 במרץ הוא הודיע לקונגרס על כישלון המשא ומתן.
בנוסף הוא המליץ להקצות תקציבים להגנה על המסחר והטריטוריה של ארצות הברית, להשקעה במספנות ותעשייה הצבאית ולספק הכנסה ממשלתית שתאפשר להתמודד עם נסיבות של אובדן הכנסה ממסחר.
בנוסף, הוא הודיע שארצות הברית תאפשר לימאים וסוחרים להתחמש על מנת להגן על עצמם.
תומאס ג'פרסון, סגן הנשיא ומנהיג הרפובליקנים-דמוקרטים, שהיה הקול הבולט ביותר נגד מלחמה עם צרפת, הגדיר את הצעדים כ"שיגעון".
העיתונות הדמוקרטית-רפובליקנית האשימה את אדמס ואת חברי המשלחת בכישלון השיחות, ורבים טענו שהממשל פעל במפגיע במטרה להכשיל את המשא ומתן ולהביא למלחמה.
בקונגרס, הדמוקרטים-רפובליקנים נקטו בלשון פחות נחרצת.
הם קידמו בבית הנבחרים שורה של החלטות אנטי-מלחמתיות ודרשו מאדמס לפרסם את התכתובת עם שליחיו.
חלק ניכר מהפדרליסטים תמכו בבקשה, שכן הם ציפו שהתכתובת תעבוד לטובתם, בעוד שהדמוקרטים-רפובליקנים ציפו שהפרסום יביא לסקנדל ויחשוף את הניסיון כביכול של אדמס להביא למלחמה.
ב-2 באפריל עברה בבית הנבחרים החלטה שדורשת את המסמכים, ברוב של 65 תומכים מול 27 מתנגדים.
כל המתנגדים היו מהמפלגה הפדרליסטית.
אדמס מסר את המסמכים לקונגרס והאיץ בנציגים לשמור על חשאיות עד שיסתיים הדיון בעניינם, אבל ב-6 באפריל הוחלט, ביוזמת הפדרליסטים, שיודפסו 1,200 עותקים.
תוך שבוע הופיעה התכתובת בעיתונות.
פרסום התכתובת והשחיתות של טליראן הובילה להתמוטטות זמנית של האופוזיציה, ואדמס עצמו הפך לנשיא פופולרי במשך תקופה קצרה לאחר מכן.
בכל רחבי ארצות הברית, הפרסום הוביל למהפך בגישה של אזרחים רבים, שנטו עתה לרגשות לאומיים ואנטי-צרפתיים.
"התגובה האנטי-צרפתית שלזמן קצר טלטלה את המדינה בקיץ של 1798 התבטאה בדרכים שונות.
אמריקאים רבים הטיחו את הכעס שלהם בצרפת באמצעות מחוות סמליות, כגון שירים פטריוטים ועטיית סמלים שחורים על כובעם...
גברים בגיל המתאים, כמעט בכל קהילה, יצרו במהירות מליציות מתנדבים.
אלו שהיו צעירים או מבוגרים מידי לשירות במיליציה תרמו את כוחם לארגוני סיור פרטיים, שהיו יכולים להיקרא לסיוע בזמן פלישה.
נשים היו מעורבות גם כן, במקרים מסוימים, ביצירה של יחידות צבאיות לנשים בלבד.
תושבי ערים באזורי החוף תרמו אלפי דולרים לבניית הצי האמריקאי הצעיר.
חשיבות רבה ביותר הייתה לכך שאזרחים מכל רחבי האיחוד השתתפו במאות מפגשים מקומיים, שבהם הם אימצו החלטות שתמכו באופן נחרץ בממשלה הפדרלית.
מאות עצומות נשלחו לנשיא אדמס, אשר הביעו את ההתלהבות הציבורית מפעולות לאומניות נגד צרפת.
בנוסף להיותן אמצעי נוסף להבעת תסכול, פניות אלה ייצגו את דעת הקהל לגבי היחסים בין ארצות הברית לצרפת ב-1798. הן היוו הוכחה להתפתחותה של סולידריות לאומית בעוצמה שלא הייתה נוכחת מאז המהפכה".
לפי קרול ברקין, הפרשה היוותה שלב חשוב בהתהוות הזהות הלאומית והפטריוטיות האמריקאית, עם הממשל הפדרלי במרכזו.
"התוצאה החשובה ביותר של פרשת XYZ היא אולי הגילוי שנאמנות לממשל הפדרלי הייתה למרכיב החיוני והבל-יעבור של פטריוטיזם [בארצות הברית].
צמיחת הנאמנות הזו החלה באיטיות בקדנציה הראשונה של וושינגטון כנשיא.
במרד הוויסקי, אזרחים התאספו לתמיכה באדם שהם אהבו והעריצו; במהלך פרשת האזרח ז'נה, הם הגנו על הסמכויות של משרת הנשיא.
בפרשת XYZ, אזרחים רצו להגן פחות על הכבוד של הנשיא, ויותר על הכבוד של האומה שעליה הוא הופקד לשמור.
הם בירכו בהתלהבות את ג'ון אדמס על כך שהוא הגן על הכבוד של מדינתם, ובכך הם גילו את הזהות שאותה הם חולקים כאמריקאים.
על אף כל המחלוקות שפילגו את הפדרליסטים והדמוקרטים-רפובליקנים...
הם התעקשו שלמדינתם יש אופי לאומי שמלכד אותם יחד".
מילות השיר Hail, Columbia , שכיום משמש כמארש הטקסי של סגן נשיא ארצות הברית, חוברו על ידי ג'וזף הופקינסון ב-1798 בהשראת הפרשה והתסיסה הלאומית שהיא עוררה.
חקיקה ביטחונית ותחילת המלחמה הבלתי-רשמית
בקונגרס המשיכו הדיונים על התגובה הנדרשת לפרשה, למצב הבין-לאומי ולהמלצותיו של אדמס.
הדמוקרטים-רפובליקנים ניסו לנקוט בגישה זהירה – רובם עדיין רצו להימנע מהקצאת תקציבים נרחבים לביטחון, אך הם לא רצו להיתפס בעיני הציבור כחלשים אל מול העלבונות שספגו השליחים האמריקאים לפריז והאיומים על הריבונות האמריקאית.
טיעוניהם נגד המלצותיו של אדמס התמקדו בעלות הגבוהה של השקעה בצבא ובצי.
הפדרליסטים ענו להם בהאשמות לגבי חולשה וחוסר נאמנות של אנשי המפלגה היריבה.
בימים הבאים עברו בקונגרס שורה של צעדי חקיקה, בכללם איסור על יצוא כלי נשק, רכישה של כלי נשק, תותחים ותחמושת, הגדלה של כוחות הארטילריה וההנדסה, והקצאת תקציבים להגנה על מעגנים.
ב-30 הצעת החוק להקמת מחלקת הצי של ארצות הברית הפכה לחוק.
במאי ויוני 1798 פורסמו מסמכים נוספים הקשורים בפרשה, כאשר כל פרסום נתפס כמפלה נוספת לעמדה הפרו-צרפתית של הדמוקרטים-רפובליקנים.
בעקבות זאת, מספר נציגים מהמפלגה, כולל ג'פרסון עצמו, החליטו לעזוב את פילדלפיה, מה שהגדיל את כוחם של הפדרליסטים בקונגרס ואיפשר להצעות חוק לעבור ביתר קלות.
ב-13 ביוני חתם אדמס על "חוק להשעיית יחסי המסחר עם צרפת ומדינות החסות שלה".
ב-21 ביוני הוא פרסם הצהרה קצרה, בה הוא כתב: "אני לעולם לא אשלח עוד שגריר לצרפת, מבלי לקבל בטוחות שהוא יתקבל ויזכה לכבוד הראוי להציג של אומה גדולה, חופשית, בעלת עוצמה ועצמאית".
ב-7 ביולי 1798, התאריך שבדרך כלל מצוין כתחילתה של המלחמה הבלתי-רשמית, עבר חוק שביטל סופית ורשמית את האמנות של 1778 בין ארצות הברית לצרפת.
באותו היום, קפטן סטיבן דקטור, שפיקד על ספינת הצי "דלאוור", תפס את ספינת הפריבטיר הצרפתית "קרויבל".
יומיים לאחר מכן אישר הקונגרס התקפות על ספינות מלחמה צרפתיות.
אדמס נותר איתן בדעתו שאין צורך בהכרזת מלחמה רשמית.
לעמדה זו היו שותפים גם חברי הקבינט, אף שמזכיר המלחמה ג'יימס מקהנרי ומזכיר המדינה טימות'י פיקרינג ייצגו עמדה ניצית יותר מזו של אדמס.
בניגוד לדעתו של הנשיא, שהעדיף הרחבה של הצי ולא של כוח היבשה, פיקרינג ומקהנרי לחצו להעביר תקציב בקונגרס לגיוס צבא של 20,000 חיילים.
הקונגרס העביר את החקיקה הדרושה, וכך הוקם "הצבא הארעי של ארצות הברית" בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון.
הקמת צבא קבע זה, היה נושא שעורר מחלוקת רבה, שכן נבחרים רבים, במיוחד מהמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ראו בצבאות קבע אמצעי לממשלות עריצות.
בנוסף, בלחץ חברי הקבינט, אדמס מינה את אלכסנדר המילטון כאחד המפקדים של הצבא הארעי (בדרגת Inspector General), אף שאדמס עצמו לא בטח בהמילטון.
פעולות אלה והמשך החקיקה הנלהבת בקונגרס סימנו מידה מסוימת של אובדן שליטה של אדמס: הוא נהנה מהאהדה הציבורית, אבל בהיעדר אופוזיציה דמוקרטית-רפובליקנית, לא היו מעצורים רבים בפני עמיתיו הפדרליסטים בקונגרס, ובמקרים רבים הקונגרס "נתן" לאדמס אמצעים שהוא לא ביקש ושעתידים היו להטות את דעת הקהל חזרה נגדו.
בין השאר במטרה להגדיל את ההוצאות הביטחוניות, הקונגרס העביר ב-1798 שורה של חוקי מס חדשים, שהוכיחו את עצמם לא פופולריים.
כשהחלה לשוך ההתלהבות הלאומית סביב הפרשה, בסתיו 1798, שורת החוקים הידועים כחוקי הזרים וההמרדה תפסו את מרכז הדיון הציבורי; חוקים אלה, יחד עם ההתנגדות להקמתו של צבא סדיר ולמסים החדשים הולידו ביקורת רבה, שהופנתה כלפי אדמס והפדרליסטים.
בניגוד לטענות שהממשל הפדרליסטי מחרחר מלחמה, אדמס קידם הסכם שלום עם צרפת (אמנת מורטפונטן ), שנחתם לבסוף ב-30 בספטמבר 1800; אך גם פעולה זו ספגה ביקורת רבה, ובכל מקרה תוצאותיה הגיעו מאוחר מדי בכדי להשפיע על הפופולריות של אדמס לפני הבחירות.
ידיעות על התגובה לפרשה בארצות הברית החלו להגיע לצרפת במאי 1798. כשנדרש טילראן להסביר לדירקטורט את הפרשה, הוא טען שלא היה לו קשר אליה ושהמגעים עם האמריקאים לא נעשו ברשותו.
גרי, שנותר בצרפת אחרי שפינקני ומרשל עזבו, שיתף פעולה עם טליראן והעמיד פנים שהוא מסייע לו לזהות מיהם X, Y ו-Z שנשאו ונתנו עם האמריקאים.
ביולי, הגיע לצרפת ויקטור דו פונט ומסר לטליראן דו"ח מפורט.
דו פונט מונה ב-1797 לשגריר צרפת בארצות הברית, אך בעצת רופוס קינג, השגריר של ארצות הברית בלונדון, אדמס סירב לאשר את המינוי.
עם זאת, הוא שהה מספר שנים לפני כן בארצות הברית והמשיך לשוחח עם מדינאים אמריקאים, כולל תומאס ג'פרסון, לפני חזרתו, בזמן שפורסמה הפרשה בארצות הברית.
כשהוא הגיע חזרה לצרפת, הוא דיווח על הנטייה האנטי-צרפתית של הציבור וההתקרבות האפשרית לבריטניה בעקבותיה.
דיווחים אלו, בנוסף לשינויים פוליטיים בתוך צרפת, שחיזקו את מעמדו של טילראן אל מול הדירקטורט, הביאו לשינוי חד במדיניות הצרפתית.
בחודשים מאי–אוגוסט ניסה טליראן ללא הצלחה ללחוץ על גרי לפתוח במשא ומתן.
עם זאת, גרי הודיע לו שאין לו סמכות לנהל משא ומתן רשמי לבדו.
ביוני הורה אדמס לגרי לחזור מיידית לארצות הברית, אך טליראן שחשש לאבד את האפשרות למגעים עם ארצות הברית, מנע ממנו במשך מספר שבועות.
טילראן לחץ על הדירקטורט לפנות למדיניות ידידותית יותר כלפי ארצות הברית.
ב-31 ביולי 1798 הוציא הדירקטורט צו ידידותי יותר לארצות הברית, עם הנחיות למיתון המתקפות של פריבטירים על ספינות אמריקאיות.
באוגוסט, הוא פנה הפעיל את קשריו בהאג על מנת לנסות לשפר את הקשרים עם ארצות הברית.
עם זאת, הידיעות על השינוי בקו הצרפתי הגיעו לארצות הברית רק מספר חודשים לאחר מכן, ולכן לא מיתנו את התגובה האמריקאית.
פרשת איראן-קונטראס או "איראנגייט" הייתה שערורייה פוליטית במהלך כהונתו השנייה של ממשל רונלד רייגן.
במסגרת הפרשה, מכרה ארצות הברית נשק למשטר האייתולות באיראן, בעסקה סיבובית שתווכה על ידי ישראל.
בתמורה שחרר ארגון חזבאללה בני ערובה אמריקאים שהחזיק בלבנון.
התשלום שהתקבל מאיראן – למרות אמברגו נשק שהטילה ארצות הברית – הועבר לממשל האמריקאי מבלי שנרשם בספרי החשבונות הרשמיים.
כך התאפשר לממשל לעשות שימוש בכספים אלו ללא ידיעת הקונגרס וללא פיקוחו, לצורך מימון כוחות הקונטראס – המורדים נגד המשטר הסנדיניסטי בניקרגואה, אשר הואשמו בתמיכה במרידות קומוניסטיות במרכז אמריקה.
מהלך זה הפר את האיסור שהטיל הקונגרס על מימון קבוצות מורדים בניקרגואה.
דוקטרינת רייגן, מדיניות נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, כללה סיוע לכוחות גרילה אנטי-קומוניסטיים ברחבי העולם.
היא יושמה באפגניסטן, אנגולה, קמבודיה, אל סלוודור, גואטמלה וניקרגואה, לצורך פגיעה בהישגים להם זכתה ברית המועצות בעולם השלישי במהלך שנות ה-70. באותן שנים איראן נלחמה בעיראק ונזקקה לחידוש מלאי הנשק.
איראן ששלטה אז בארגון חזבאללה הלבנוני, מינפה את מלחמת האזרחים בלבנון ללקיחת בני ערובה אמריקאים בשבי למטרות סחיטה ומינוף יכולת מיקוח מול ארצות הברית עד אישור עסקאות נשק.
הקונגרס האמריקאי התנגד באותה עת לתמיכה או סיוע כלשהו בשלטון האיראני או במורדים בניקרגואה.
הוא אף העביר בסוף 1985 את "תיקון בולאנד" , שאסר להעניק סיוע למורדים אלה.
מראשית משבר בני הערובה באיראן הואשמה איראן בקיום דיפלומטיית חטופים, אסטרטגיה לפיה הרפובליקה האסלאמית חוטפת במכוון אזרחים זרים לעיתים בעלי אזרחויות כפולות (איראנית ומערבית), כקלף מיקוח במשא ומתן דיפלומטי, וכקלף לבחינת הלך הרוח והערבות ההדדית בדאגה לאחר ושמירת זכויות אדם בהנהגת המדינה מקבילה.
כשבאמצעי זה הם שואפים להקל בסנקציות, השיג ויתורים פוליטיים, כלכליים, או שחרור אזרחים איראנים הכלואים במדינות אחרות.
כשהמעצרים לרוב מאופיינים במעצר על בסיס האשמות מעורפלות.
בעקבות העסקה מול איראן, בו חויבו האיראנים בשחרור החטופים האמריקאים כמו במחיר מופקע על הנשק.
מדינת ישראל העבירה נשק לראשונה לבקשת ה-CIA לשימוש מחתרת הקונטראס ב-1983 וב-1984 במבצע שכינויו היה "קומקום עקום".
הנשק היה נשק שלל שצה"ל לכד במלחמת לבנון הראשונה.
בפעם הראשונה הועבר הנשק בלא תשלום בהוראת שר הביטחון דאז משה ארנס.
בפעם השנייה תבעו היחידה לסיוע ביטחוני (סיב"ט) ומחלקת קשרי חוץ בצה"ל פיצוי כספי עבור הנשק.
המגעים בין הצדדים החלו בחודש מרץ 1985, ונמשכו בחודשים שלאחר מכן.
באוגוסט פנתה ממשלת ישראל לממשל רייגן בהצעה לתווך בעסקה לשחרור הכומר האמריקאי בנג'מין ויר, שהוחזק בלבנון.
לפי העסקה, ישראל הייתה אמורה למכור לאיראנים 508 טילי טאו נגד טנקים ובתמורה לקבל טילים חלופיים מארצות הברית.
העסקה יצאה לפועל בחודשיים שלאחר מכן.
בנובמבר אותה שנה התבצע השלב השני בו הייתה אמורה ישראל, בסיוע המתווך עדנאן ח'אשוקג'י, להעביר 500 טילי הוק נגד מטוסים לאיראנים, בתמורה לשחרור שאר בני הערובה האמריקאים.
כבר בשלב זה הסתבך הממשל בהסתרת העסקה מהקונגרס בניגוד לחוק.
שלב זה נכשל לאחר שאיראן לא הייתה מרוצה מ־18 הטילים הראשונים שנשלחו אליה, וטענה כי הוטעתה על ידי ישראל.
בינואר 1986 התבצע שלב נוסף, במעורבות ישראלית מצומצמת יותר, במסגרתו העבירו האמריקאים 1,000 טילי טאו נוספים לאיראן.
בין החודשים מאי ונובמבר הועברו נשק וחלקי חילוף נוספים בערוץ זה.
הכספים שזרמו מעסקאות אלו הועברו לקולונל אוליבר נורת', שהיה פקיד במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית (NSC).
נורת' השתמש בכספים הללו כדי לממן קבוצות של מורדים ניקרגואים שכונו ה"קונטראס" (קיצור בספרדית של Contrarevolucionarios, "מתנגדי המהפכה").
קבוצות אלו התנגדו למשטר הסנדיניסטי ששלט אז בניקרגואה.
באותם ימים האשימה ארצות הברית את השלטון בניקרגואה בכך שהוא נתמך על ידי קובה וברית המועצות, וכי הוא תומך בקבוצות מורדים קומוניסטים שניסו להפיל את המשטר באל סלוודור שנתמך על ידי ארצות הברית.
ה-CIA אימן את המורדים החל מינואר 1982 וסיפק להם תחמושת, יחד עם מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
ב־3 בנובמבר 1986 פרסם לראשונה העיתון הלבנוני "א-שיראע" ידיעה על כך שארצות הברית מוכרת נשק לאיראן תמורת שחרור בני ערובה.
הפרשה החלה להיחשף במלואה רק שלושה שבועות מאוחר יותר, כאשר נודע שהופל מטוס בניקרגואה שהכיל משלוחי נשק לקונטראס, והניצול היחיד מהמטוס סיפר לשוביו שהוא נשלח על ידי ה-CIA.
ב-26 בנובמבר 1986, לאחר ששר המשפטים של ארצות הברית האשים את ישראל במכירת נשק לאיראן, פרסמה ישראל הודעה רשמית שהיא העבירה נשק לאיראן לבקשת ארצות הברית, אך שהכסף הועבר על ידי האיראנים ישירות לארצות הברית.
לאחר לחץ ציבורי, הסנאט של ארצות הברית החליט למנות ועדת חקירה.
הוועדה עסקה בין השאר גם בשאלה האם רייגן וסגנו, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ידעו על העסקה.
רייגן ובוש הכחישו שידעו אבל עדויות אחרות רמזו כי היו מודעים לפחות לחלק מהמאורעות.
הוועדה נזפה בהם וטענה כי הייתה להם אחריות ניהולית על הפרשה.
כתוצאה מעבודת הוועדה הועמדו מספר אנשים לדין.
חלקם זוכו וחלקם קיבלו חנינה מג'ורג' הרברט ווקר בוש בשלהי כהונתו כנשיא.
נורת' ופוינדקסטר הועמדו למשפט והורשעו בקשירת קשר, מרמה, עדות שקר לקונגרס, שיבוש מהלכי משפט והשמדת ראיות.
לבסוף זוכו שניהם בערעור מסיבות טכניות - הפרה אפשרית של התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית (המקנה לאזרח את הזכות להליך הוגן) עקב שימוש בעדות החוסה תחת חסינות, ובשל הסבר לקוי שניתן על ידי השופט למושבעים.
נגד מזכיר ההגנה של ארצות הברית באותה התקופה, קספר ויינברגר, הוגש כתב אישום בעבירת עדות שקר ושיבוש מהלכי חקירה ביוני 1992, אך הוא קיבל חנינה מבוש ב-24 בדצמבר באותה שנה, בערב חג המולד.
עוזר מזכיר המדינה לענייני מדינות אמריקה, אליוט אברמס, הורשע בעבירות של הלנת מידע מהקונגרס ונידון למאסר על תנאי, וגם הוא קיבל חנינה מבוש.
יועץ הנשיא לביטחון לאומי, רוברט מקפרלן, נידון לשנה מאסר על תנאי, קנס ועבודה בשירות הקהילה על דיווח שקר לקונגרס.
דמות מרכזית נוספת בפרשה היה אלברט חכים, יהודי שנולד בביירות להורים איראנים.
בשנות השבעים סחר בנשק עבור איראן, אך לאחר המהפכה האיראנית עבר לארצות הברית, שם הקים חברה ליצוא נשק עם גנרל משוחרר מחיל האוויר האמריקאי, חכים סייע במימון העסקה ויצירת הקשרים עם גורמי ממשל באיראן.
האישים הישראלים שהיו מעורבים בעסקה
העסקה בוצעה בידיעתה ובעידודה של הצמרת המדינית והביטחונית של ישראל.
ראשי הממשלה באותה תקופה, שמעון פרס ויצחק שמיר, וכן שר הביטחון יצחק רבין, היו מעורבים וידעו את כל פרטי העסקה.
בשלב הראשון, שימשו כמתווכים ישראליים סוחרי הנשק הפרטיים יעקב נמרודי ואל שווימר.
כעבור שבעה חודשים, הוחלפו השניים על ידי הדרג המדיני.
נסיבות ההחלפה עוררו ויכוח שנמשך שנים רבות.
נטען כי נמרודי ושווימר הטעו את האיראנים בנוגע לטילי ההוק, דבר שכמעט הוביל לכישלון העסקה.
נמרודי הכחיש טענות אלה, וטען כי הטעו אותו בכך שסיפקו לו טילים מדגם שגוי.
בנוסף, טען נמרודי בראיון לעיתונות ובספרו "התקווה והמחדל – פרשת איראנגייט", כי בעת שהותו בשווייץ נאלץ, תחת איומי נשק מצד סוכני מודיעין איראנים, לגשת לסניף בנק ולהחזיר כספים שנגבו ממנו מבלי שסופקו התמורות המובטחות.
לאחר סיום שלב זה, החליפו את נמרודי ושווימר עמירם ניר, ששימש יועץ ראש הממשלה למלחמה בטרור.
שנים רבות לאחר חשיפת הפרשה, המשיכו להתנהל ויכוחים על פרטיה.
מחלוקות אלה עמדו ברקע למאבק בין העיתון "מעריב", שנרכש על ידי יעקב נמרודי, לבין "ידיעות אחרונות" שבבעלות משפחת מוזס.
עמירם ניר היה נשוי באותה תקופה לג'ודי שלום ניר מוזס, בת משפחת מוזס.
מאבק זה כלל שלוש פרשיות בולטות: פרשת האזנות הסתר, חשדות לרצח (שהועלו על ידי רפי פרידן), ופרשת השיבוש, שבה היו מעורבים יעקב נמרודי והסופר אריה קרישק.
פרשת בְּהַר (או בְּהַר סִינַי) היא פרשת השבוע התשיעית בספר ויקרא.
בשנים שאינן מעוברות קוראים בדרך כלל את פרשת בהר ביחד עם פרשת בחוקותי.
הפרשה מפרטת דינים והלכות כלכליים, ובהם:
מצוות השמיטה, היובל ודינים נלווים
בתים ושדות בתקופת היובל (ובכלל זה איסור מכירת הארץ לצמיתות)
דיני עבד כנעני והאיסור לשחררו
גאולת עבד עברי הנמכר כעבד לגוי
איסור הקמת פסל, מצבה ואבן משכית
השבת בה קוראים את פרשת בהר יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים.
שנת בשה ושנת גכה - כ"ב באייר.
שנת זשג ושנת בחג - כ"ד באייר.
שנת השא ושנת זחא - כ"ו באייר.
שנת השג - י' באייר.
שנת החא - י"ב באייר.
שנת זשה ושנת בחה - ט"ו באייר.
שנת זחג - י"ז באייר.
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל י"ג באייר, בחוץ לארץ כ' באייר.
בארץ ישראל נפרדת ובחוץ לארץ מחוברת:
שנת הכז - בארץ ישראל כ' באייר, בחוץ לארץ כ"ז באייר.
האשכנזים והספרדים מפטירים ב (בק"ק פוזנא סיימו ).
בהפטרה מתוארת עסקת מכירת שדה שנערכה בין ירמיהו לבין דודו חנמאל בן שלום, שסמלה את התקווה לשוב לארץ ישראל אחרי הגלות.
התימנים והאיטלקים מפטירים ב - (לאשכנזים ולספרדים זו הפטרת פרשת בחוקותי).
בנוסח רומניא הפטירו עד .
תורת כהנים בפתיחת הפרשה שואל דברים אלה של המדרש הובאו בידי רש"י בפירושו לפרשה, והפכו לביטוי עברי ידוע, המביע תמיהה על עניינים שאין ביניהם קשר.
במשמעותו המקורית, ברש"י ובמדרש, הוא מוסב על פסוקיה הראשונים של הפרשה, אשר עוסקים במצוות השמיטה, אך מקפידים לציין שהדברים נאמרו בהר סיני:
המדרש שואל מדוע דווקא במצווה זו בחרה התורה לציין את העובדה שהיא נאמרה בהר סיני, ומשיב שזו דוגמה לכל מצוות התורה, שגם אלו מהן שניתן להבין ממקום כתיבתן שלא כל פרטיהן נאמרו למשה רבנו בהר סיני - נאמרו לאמיתו של דבר כבר קודם לכן.
דברי מדרש זה נתפרשו בדרכים שונות, בין השאר בפירוש רש"י ובפירושו של הרמב"ן.
פָּרָשַׁת אֱמֹר היא פרשת השבוע השמינית בספר ויקרא.
הלכות העוסקות בקדושת הכהן, בין השאר הנשים שאסור להם לשאת והאיסור להיטמא למתים.
איסורים מיוחדים החלים על הכהן הגדול.
המומים הפוסלים כהן מלשרת במקדש.
האיסור החל על טמאים להקריב קורבנות ולאכול קודשים, והאיסור על זרים שאינם כוהנים לאכול מבשר הקורבנות.
רשימה של מומים הפוסלים את הקורבן, וכן תנאים נוספים לכשרות בהמה לקורבן, בהם מצוות 'אותו ואת בנו'.
פרשת המועדות: שבת וחגי ישראל והמצוות המיוחדות לכל חג וחג.
הדלקת הנרות ועריכת לחם הפנים
ציווי על הדלקת נר התמיד במנורה ועל לחם הפנים.
פרשת המקלל - סיפור על ריב בין שני אנשים, בן האישה הישראלית, שלומית בת דברי ממטה דן וריבו עם איש ישראלי במחנה ישראל, ועונשו של בן האישה הישראלית, שקילל את השם.
דיני מכה אדם ומכה בהמה.
השבת בה קוראים את פרשת אמור יכולה לחול בתשעה תאריכים שונים:
שנת השג - ג' באייר.
שנת החא - ה' באייר.
שנת זשה ושנת בחה - ח' באייר.
שנת זחג - י' באייר.
שנת בשה ושנת גכה - ט"ו באייר.
שנת זשג ושנת בחג - י"ז באייר.
שנת השא ושנת זחא - י"ט באייר.
שנת הכז - בארץ ישראל י"ג באייר, בחוץ לארץ כ' באייר.
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל ו' באייר, בחוץ לארץ י"ג באייר.
ההפטרה מתארת אף היא את דיני הקדושה המיוחדים החלים על הכוהנים הנבחרים שלא נכשלו בעוון עבודה זרה בשלהי תקופת בית ראשון.
פרשת בְּהַעֲלֹתְךָ היא פרשת השבוע השלישית בספר במדבר.
בפרשת בהעלותך מסתיימות ההכנות של בני ישראל לקראת היציאה למסע במדבר סיני אל עבר ארץ ישראל.
עם היציאה למסע מתגלות בעיות, קשיים וסכסוכים פנימיים בתוך המחנה, לרבות פגיעה במנהיגותו של משה רבנו.
כנספח לנושא חנוכת המזבח שבסוף פרשת נשא מובא הציווי על הדלקת הנרות במקדש על ידי אהרן.
תיאור מפורט של טהרת הלויים וכניסתם לעבודה במשכן:
חגיגת הפסח בפעם הראשונה אחרי יציאת מצרים.
קביעת פסח שני לטובת מי שלא יכול לחגוג את הפסח במועדו.
תיאור הקמת המשכן ופירוקו על פי הענן השוכן עליו:
פרשת החצוצרות: ה' מצווה את משה להכין שתי חצוצרות שישמשו להתרעה על אירועים שונים במחנה.
תיאור חגיגי של תחילת המסע במדבר סיני (בעדות מסוימות קוראים פרשייה זו במנגינה מיוחדת).
דו-שיח בין משה לחותנו חובב בן רעואל (לפי חז"ל הוא יתרו) בעניין הצטרפותו למסע.
פרשת "ויהי בנסוע": האמירות החגיגיות של משה על ארון הברית בתחילת הנסיעה ובחניה (בספרי התורה פרשה זו מעוטרת לפניה ולאחריה באות נו"ן הפוכה).
עם ישראל מתאוננים רע באוזני ה'.
בעקבות זאת פורצת אש הפוגעת ומכלה בקצה המחנה.
עם ישראל צועקים אל משה שיתפלל אל ה'.
המקום נקרא 'תבערה' על עונש הבערה בעקבות החטא.
בני ישראל ממשיכים להתלונן על היעדר בשר, למרות אספקת המן הסדירה:
משה מתלונן בפני ה' על התנהגותם של בני ישראל ועל הקושי בהנהגת העם:
ה' מצווה את משה למנות שבעים זקנים שיישאו איתו בעול ומבטיח לספק לעם בשר:
משה ממנה שבעים זקנים באוהל מועד, ושני זקנים שנשארו במחנה, אלדד ומידד, מתנבאים שם.
יהושוע בן נון מציע להעניש אותם אך משה מגיב במורת רוח:
ה' מספק שלווים למאכל לבני ישראל כפי שהבטיח, והורג בהם בעודם אוכלים:
מרים ואהרן מדברים לשון הרע על משה ואשתו הכושית.
ה' קורא למשה, אהרון ומרים לאוהל מועד ונוזף באהרון ומרים:
לאחר מכן מרים לוקה בצרעת, משה מתפלל עליה () והעם מחכה עד שתטהר.
השבת בה קוראים את פרשת בהעלותך יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
שנת השג - ט' בסיוון
שנת החא - י"א בסיוון
שנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - ט"ז בסיוון
שנת השא ושנת זחא - י"ח בסיוון
שנת הכז - י"ט בסיוון
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל י"ב בסיוון, בחוץ לארץ י"ט בסיוון
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - בארץ ישראל י"ד בסיוון, בחוץ לארץ כ"א בסיוון
ההפטרה היא בספר זכריה, מ עד (התימנים ממשיכים עד ).
זכריה מנבא על הקדשת יהושע הכהן הגדול ועל מנורת המקדש.
פָּרָשַׁת בֹּא היא פרשת השבוע השלישית בספר שמות.
לפי החלוקה לפרקים, הפרשה מתחילה ב ומסתיימת ב.
בפרשה מסופר על מכת ארבה, מכת חושך ומכת בכורות, שהביאה לכך שפרעה נכנע והסכים לשלח את ישראל ממצרים.
המצוות העיקריות המופיעות בפרשה הן קידוש החודש, קורבן פסח וחג הפסח, סיפור יציאת מצרים, וקידוש בכורות.
את פרשת בא קוראים בין התאריכים ג' בשבט-י' בשבט.
בתקופת הגאונים נהגה בבבל חלוקה שונה של הפרשיות, ולפיה החלה הפרשה במכת ברד (ב).
פרשה זו נקראה "פרשת השכם" או "פרשת השכם בבקר".
התיעוד האחרון למנהג זה הוא מקהילת קונסטנטין במאה ה-16, בספר "עיבור שנים" לרבי יששכר בן סוסאן.
הפרשה נפתחת בקריאה של ה' אל משה: "בא אל פרעה", ובנימוק כפול להכבדת לב פרעה: כדי לשים בקרבו את אותות ה', וכדי שבני ישראל יספרו לדורות על המכות שקיבלו פרעה והמצרים וילמדו מכך את האמונה ה'.
בפרשה הקודמת, וארא, הטיל אלהים על מצרים את שבע המכות הראשונות מתוך עשר המכות, אך הן לא הביאו את פרעה להסכים לשלח את עם ישראל כולו ממצרים.
בתחילת פרשה זו אלהים מטיל שתי מכות נוספות: הארבה האוכל את כל היבול החקלאי של מצרים, ולאחר מכן מוטל חושך על הארץ, והמצרים אינם יכולים לראות דבר.
המכות מביאות לנסיגה בעמדתו של פרעה, הוא מסכים לדרישתם של משה ואהרן לשלח את כל עם ישראל ממצרים, אך מסרב להניח להם לקחת את צאנם ובקרם.
משה מבהיר לו שהם ייצאו עם כל המקנה שלהם, ושגם הוא ייאלץ לתת להם בהמות לזבוח, אולם ה' מכביד את ליבו והוא מסרב.
לפי ציווי אלוהים, נערכות ההכנות לקראת היציאה ממצרים: בני ישראל מצטווים לשאול משכניהם המצרים תכשיטים מכסף ומזהב.
ה' נותן את חן העם בעיני המצרים, ולהלן בפסוקים המספרים על היציאת מצרים נאמר שהם שאלו מהמצרים תכשיטים ואף שמלות.
משה מזהיר את פרעה שבמכה הבאה ימותו כל בכורי מצרים.
פרשת החדש - הציווי על הפסח
אחרי הדברים על ההכנה ליציאה ממצרים, מופיעה הפרשיה ההלכתית הראשונה בתורה המכונה 'פרשת החדש' על שם המילה הפותחת את הפסוק הראשון: "החדש הזה לכם ראש חדשים".
הפרשה נפתחת בציווי על שמירה על חודש היציאה ממצרים, חודש האביב, כחודש הראשון בלוח השנה העברי.
בהמשך מצווה אלוהים את משה על דיני קרבן פסח, שיקריבו בני ישראל בזמן שיוכו בכורי מצרים.
עליהם להכין את השה כבר בעשרה בחודש, ולשמור עליו עד יום ארבעה עשר בחודש.
הם מצווים לשחוט את הקרבן בשעת בין הערביים, ולמרוח את דמו על משקופי פתח הבית כמגן בפני המשחית, שיכה במצרים במכת בכורות.
עליהם לצלות אותו באש (ולא לאכול אותו מבושל או נא) ולאכול את כל בשרו בלילה, כל משפחה בביתה.
הם הצטוו לאכול את הקרבן עם מצה ומרור, כשהם מוכנים לקראת היציאה לדרך - מתניהם חגורים ומקלות ההליכה כבר בידיהם.
קרבן הפסח גם נקבע כקרבן לדורות, שאחריו יבוא חג בן שבעה ימים, שבו אסור לאכול חמץ אלא רק מצות.
היום הראשון והאחרון של החג יהיו ימים טובים, ותיאסר בהם עשיית מלאכה מלבד הכנת אוכל נפש.
בפרשיה מופיעות מצוות נוספות - השבתת שאור, וכן איסור על הימצאות חמץ ושאור ברשות אדם מישראל.
בפרשיה מופיע תיאור יציאת מצרים, בין השאר מתואר שה' יעשה שפטים באלוהי מצרים.
בין הפרשנים היו שפירשו שהכוונה היא שהפסלים של האלילים יתכלו באופן ניסי (רש"י למשל), והיו שפירשו שהכוונה היא לפגיעה בכוחות העליונים מהם יונקים המצרים(ספורנו למשל).
בחצות הלילה הורג אלוהים את כל בכורי מצרים.
פרעה ממהר אל משה ואהרן ומצווה עליהם לעזוב מיד, עם כל עם ישראל, את ארץ מצרים.
העם יוצא לדרך, ובכך מסתיים שעבוד מצרים.
עד סיום הפרשה מופיעות פרשיות הלכתיות, המפרטות דינים הקשורים לפסח ולזיכרון יציאת מצרים: דיני אכילת קרבן הפסח, מצוות קידוש בכורות, מצוות סיפור יציאת מצרים ומצוות תפילין.
פרשיה על דיני אכילת קרבן פסח
מצות קרבן הפסח ניתנה לעם ישראל כמצווה הראשונה אותה הוא מקיים ומבטאת את יציאתו מעבדות מצרים לחירות ולהיותו עם ה'.
הפרשיה דנה בשאלת השתתפותם של אנשים שאינם שייכים באופן אורגני לעם ישראל.
הפרשיה פותחת בקביעה על קרבן הפסח ש:"כל בן נכר לא יאכל בו".
אונקלוס מתרגם "כל בר ישראל דישתמד לא יכול בה", כלומר הוא מפרש שהכוונה היא לבן ישראל מומר.
במכילתא מפורש שהכוונה הן לישראל מומר והן לגוי: "שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים, ואחד גוי ואחד ישראל במשמע".
עבדים שנקנו על ידי בן ישראל יכולים לאכול מקרבן הפסח לאחר שהם נימולים.
גם גר משתתף בקרבן הפסח לאחר שהוא נימול.
אדם מישראל שלא נימול, אסור באכילת הקרבן.
נושא נוסף בו עוסקת הפרשיה היא האכילה בפועל של הקרבן, התורה קובעת כי אסור להוציא את בשר הקרבן מהבית בו הוא נאכל, ואסור לשבור עצם מהבשר.
הפרשיה ההלכתית השנייה בסיום פרשת בא עוסקת במצוות שונות אשר נועדו להנחיל את זכר יציאת מצרים.
המצווה הראשונה היא קידוש הבכורות, הן בכור אדם והן בכור בהמה.
מצווה נוספת היא המצווה לזכור את יציאת מצרים.
בנוסף, מובאות המצוות הקשורות לחג הפסח: איסור אכילת חמץ, איסור החזקת חמץ ברשות האדם, מצוות אכילת מצה שבעה ימים, וקיום יום טוב ביום השביעי של פסח.
מופיעה מצוות של סיפור יציאת מצרים, "והגדת לבנך".
בסיום הפרשיה מופיעה המצווה לשים את זיכרון יציאת מצרים "לאות על ידך ולזיכרון בין עיניך" - חז"ל ובעקבותיהם רוב פרשני התורה ביארו שהכוונה היא לתפילין של יד ולתפילין של ראש.
רשב"ם לעומת זאת פירש ש"לפי עומק פשוטו יהיה לך לזיכרון תמיד כאילו כתוב על ידך, כעין שימני כחותם על לבך".
הפרשיה היא הפרשיה הראשונה הנמצאת בתפילין, הן של יד והן של ראש.
הפרשיה השלישית והאחרונה בפרשת בא, עוסקת בדיני בכורות, ומבארת את הקשר שלהם ליציאת מצרים.
בני ישראל מצטווים להקדיש ולתת את בכורות הבהמות הטהורות לה'.
יש להקדיש גם את בכור החמור.
התורה מביאה את ההסבר למצות הקדשת הבכורות במסגרת דו-שיח שעתיד להתקיים בין צאצאי היוצאים ממצרים שיתפלאו מה פשר המצווה, ואבותיהם יסבירו להם שכאשר הם יצאו ממצרים ה' הכה את כל בכורות האדם והבהמה במצרים במכת בכורות.
הפסוק האחרון חוזר על המצווה לחקוק את זיכרון יציאת מצרים על היד ועל הראש, "והיה לאות על ידכה ולטוטפת בין עיניך".
פרשית 'והיה כי יביאך' היא הפרשיה השנייה בתפילין, הן של יד והן של ראש.
השבת בה קוראים את פרשת בא יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג - ג' בשבט
שנת הכז - ד' בשבט
שנת החא - ה' בשבט
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז - ו' בשבט
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה - ח' בשבט
שנת זחא ושנת זחג - י' בשבט
כמו בפרשת וארא, גם בפרשת בא מפטירים בנבואות שניבאו נביאי ישראל על מצרים.
התימנים, העיראקים, התוניסאים והלובים ואיטלקים, מפטירים ב"משא מצרים" של ישעיהו (, ובנוסח איטליה מתחילים ), והספרדים והאשכנזים מפטירים בנבואת מצרים של ירמיהו ().
"פרשת אלישבע" הייתה פרשת סחיטה על רקע שוחד מיני שהופעלה כנגד משה דיין בעת היותו שר הביטחון.
בשנת 1969, בעת מלחמת ההתשה, פנתה אישה בת עשרים וארבע בשם אלישבע צ'יזס אל שר הביטחון משה דיין וביקשה ממנו לסייע לה בשחרורו מן הכלא של אחיה, שעבר עבירה פלילית כלשהי.
דיין נאות להיפגש עמה, ונוצר קשר אינטימי בינה לבין דיין, שהיה מבוגר ממנה בשלושים שנה.
פגישותיהם של השניים היו במלונות פאר בתל אביב.
דיין היה אז בשיא תהילתו לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים ולפני הפגיעה בתדמיתו שנגרמה כתוצאה ממלחמת יום הכיפורים.
דיין היה נשוי באותה עת לאשתו רות ובמקביל ניהל קשר זוגי עם מי שעתידה להיות אשתו השנייה, רחל.
בהמשך הקשר בין דיין לצ'יזס, היא החלה להאמין כי דיין מתכוון להתגרש מאשתו רות כדי לשאת אותה לאישה.
אמה של צ'יזס, אלפרידה צ'יזס, זממה להפוך את הקשר בין דיין לבתה למקור לסחיטה.
היא הקליטה את שיחות הטלפון של בתה עם דיין ואספה כל פתק בכתב ידו של דיין.
דיין, שלא ראה בקשר עם צ'יזס אלא הרפתקה חולפת, אחת מרבות שהיו לו, ניתק כעבור זמן את הקשר עמה.
כשנותק הקשר פנתה האם אל דיין בדרישה לשלם דמי שתיקה.
לאחר משא ומתן שנערך בין עורכי הדין של הצדדים שילם דיין לאם ולבתה סכום של עשרת אלפים לירות.
האם לא הסתפקה בכך וניסתה להרוויח סכום דומה מהשבועון "העולם הזה", שעורכו אורי אבנרי היה מבקר חריף של דיין ושל עסקי העתיקות שלו.
סיפור הפרשה נתגלגל גם לשבועון הגרמני "שטרן", שפרסם עליו כתבה ארוכה בצירוף תצלומים.
בישראל נתקלה הפרשה בקשר של שתיקה, פרט לפרסום ב"העולם הזה".
בקרב הציבור הרחב לא הצליחו מעלליו המיניים של דיין לפגוע בתדמיתו.
הדבר אף לא בא כהפתעה לציבור, לאחר שכבר בשנת 1963 פרסמה הדסה מור את רומן המפתח "דרכים לוהטות" ובו תיאור הרומן שהיה לה עם משה דיין בעת ששניהם היו נשואים לבני זוג אחרים, ונכללו בו אף תיאורים אינטימיים חושפניים.
נהפוך הוא, דבר הפרשה התקבל בקרב חלקים בציבור כסממן לגבריותו של משה דיין והתעלמותו מן המוסכמות.
תדמיתו של דיין לא נתערערה אלא כשנתיים לאחר מכן, בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
פרשת אָרָטֶן (או מקרה אָרָטֶן; נכתב גם אראטין, אראטען; בלועזית: Araten) היא פרשת התנצרותה של הנערה היהודייה מיכלינה ארטן, בת למשפחה מבוססת שהשתייכה לחסידות גור מהעיר קרקוב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הפרשה זעזעה את הקהילה היהודית בתחילת המאה ה-20, ועוררה פולמוס באשר לצורך בלימודים לבנות.
בבוקר 1 בינואר 1900 נעלמה מיכָלינה אָרָטֶן, בתם הבכורה של צביה וישראל ארטן מקרקוב.
במהרה התברר שהיא נמצאת במנזר פולני סמוך וזמן קצר לאחר מכן היא התנצרה.
האב, ישראל ארטן, פעל בצורה נמרצת להשיבה הביתה זאת באמצעות המשטרה המקומית ופנייה למחוקקים ושרים בממשלה האוסטרו-הונגרית.
המאמץ הגיע לשיאו בשתי פגישות של ארטן עם הקיסר פרנץ יוזף בווינה ובמכתב שנשלח על ידי האב לאפיפיור.
שתי הטענות העיקריות של האב היו שהנערה הייתה מתחת לגיל 14 ולפיכך הסמכות עליה עדיין נתונה בידי ההורים וכמו כן שהנערה נחטפה ולא הגיעה למנזר מרצונה החופשי.
המשטרה המקומית שחקרה את העניין הגיעה למסקנה, המגובה בעדויות רבות, שמיכלינה הייתה כבר בת 15 (ומאורסת) ושהלכה לכנסייה מרצונה החופשי.
רופא שהיה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, שעימו היה למיכלינה קשר (לא רומנטי) בחודשים שלפני הפרשה, העיד כי היא סיפרה לו על הסבל שלה בבית הוריה.
מיכלינה הועברה לבלגיה ונישאה ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1904, לפולני, מנהל האחוזה בפוזן שבה עבדה כאומנת.
האב פגש פעם אחת את בתו, בשנת 1905, לאחר שכבר הייתה אמא לבן, לימים רופא פולני (נכדה היה חלוץ השתלות בפולין.)
הפרשה העסיקה רבות את העיתונות היהודית והלא-יהודית של התקופה והדיה הגיעו גם לנויה פרייה פרסה ולטיימס הלונדוני, העיתון החשוב בעולם באותה עת.
הכינוי "מקרה ארטן" (או "מעשה ארטן") בעיתונות היהודית הפך שם כללי לציון מאות המקרים של בנות יהודיות שעזבו את בית הוריהן והתנצרו.
מעל דפי העיתונים תלו רבים מקרה זה ודומיו בחינוך לקוי או חסר של הבנות היהודיות, ובפרט אצל האדוקים השמרנים.
הפרשת עוררה פולמוס לגבי החינוך הפולני הרחב שאותו קיבלו הבנות היהודיות, לעומת החינוך התורני הדל בגלל האיסור ללמד בנות תורה.
בכך היא תרמה להקמת בתי הספר של "בית יעקב" בראשות שרה שנירר.
לקראת סוף חייה נפגש אחיה עם אחד מקרובי המשפחה של בעלה של מיכלינה, וכך נוצר קשר ביניהם.
מיכלינה ביקרה בישראל, ולאחר מכן קבעה את דירתה בישראל אצל אחיה.
אביה ישראל ארטן לא זכה לראותה חוזרת לחיק משפחתה.
הפרשה מתוארת בצורה אפולוגטית בספר "מיכלינה בת ישראל" שכתבה גיסתה, רחל סַרְנָה-ארטן.
החוקרת רחל מנקין פרסמה גרסה מדעית לפרשה בספרה: בנות סוררות: מרד הנערות בגליציה ההבסבורגית שתורגם לעברית בשנת 2024. להערכתה של מנקין, הפרשה שימשה מקור השראה לנובלה של ש"י עגנון "תהִלה".
בשם "פרשת ארטן" כונתה גם פרשה אחרת שנגעה לסכסוך על קרקעות בפתח תקווה שהיו בבעלותו של אברהם ברוך ארטן (בנו של ישראל ארטן) בסוף קיץ תרצ"ב (1932).
פרשת אילן גרפל היא פרשה שבה עצרו שלטונות מצרים אזרח ישראלי-אמריקני בשם אילן גרפל ב-12 ביוני 2011, והאשימו אותו בפעילות חשאית כסוכן "המוסד" בעקבות ההפיכה במצרים.
הממשל המצרי לא סיפק ראיות שתומכות בהאשמות, והשלטונות בישראל ומשפחתו של גרפל דחו אותן בתוקף.
לאחר ארבעה חודשים וחצי במעצר, במסגרת עסקה שעשתה ממשלת ישראל עם מצרים, שוחרר גרפל והושב לישראל ב-27 באוקטובר 2011, תמורת שחרור 25 עצירים ואסירים פליליים מצריים שהוחזקו בבתי הכלא בישראל.
אילן גרפל נולד וגדל ברובע קווינס שבניו יורק, והוא בעל אזרחות ישראלית ואמריקנית.
בקיץ 2002 גרפל עבד ברובע קווינס כמתמחה במשרדו של חבר הקונגרס הדמוקרטי גארי אקרמן, שבהמשך פעל למען שחרורו של גרפל ממצרים.
בשנת 2005 סיים גרפל את לימודיו באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, מרילנד וקיבל תואר ראשון.
לאחר מכן עלה לישראל ושירת בצה"ל בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים.
במהלך מלחמת לבנון השנייה נפצע בהיתקלות עם אנשי חזבאללה בכפר טייבה.
בתום שירותו הצבאי חזר לארצות הברית, שם התקבל לבית הספר למשפטים באוניברסיטת אמורי בג'ורג'יה.
בקיץ 2010 התנדב בישראל בבית המשפט העליון אצל השופט חנן מלצר.
במאי 2011 נכנס למצרים באמצעות דרכונו האמריקני, כשליח מטעם אוניברסיטת אמורי שבג'ורג'יה במטרה לסייע לפליטים הנמצאים בקהיר.
מעצרו של גרפל וההאשמות בדבר ריגול והסתה
ב-12 ביוני 2011 נעצר גרפל על ידי שלטונות מצרים בחשד לריגול לטובת ישראל, וכן בחשד שניסה לפגוע בביטחונה של מצרים ולגייס צעירים כדי ללבות סכסוך בין עדתי.
בישראל הכחישו בתוקף את ההאשמות נגד גרפל ואת הטענה שפעל כסוכן חשאי ישראלי.
חבריו וקרובי משפחתו ציינו בתקשורת כי הוא למעשה סטודנט למשפטים בעל עניין אישי רב במזרח התיכון, ואינו סוכן "המוסד" שניסה לתמוך בהפיכה במצרים, כפי שטענו השלטונות המצריים.
אמו ציינה שהוא הגיע לקהיר במהלך מאי 2011 ודחתה בתוקף את ההאשמות לפיהן היה מעורב בפעולות מחאה כבר בפברואר 2011. מעצרו של גרפל עורר חששות בישראל לגבי עתידו לנוכח ההרעה ביחסים בין ישראל למצרים כתוצאה מההפיכה במצרים ומהדחתו של חוסני מובארכ.
לאחר מעצרו התפרסמו בתקשורת המצרית תמונות של גרפל שנלקחו ממחשבו האישי, שבהן הוא נראה משתתף בהפגנות של ההפיכה במצרים, ליד הפירמידות במצרים וגם תמונות שלו במדי צה"ל.
ממשלת מצרים לא סיפקה מעולם ראיות כלשהן שתומכות בטענות הקשות שהפנו נגד גרפל, ואפילו במצרים הפך מעצרו המפוקפק של גרפל במהרה מושא ללעג רב במדיה המצרית.
בתחילת אוקטובר 2011, לאחר שהתקשורת החלה לדווח בהרחבה על כך שגרפל ישוחרר בקרוב, הודה גורם מצרי בכיר בעיתון הלונדוני אל-חיאת כי גרפל לא היה מרגל.
הגורם הרשמי הבכיר ציין כי "מה שעשה גרפל בימי המהפכה לא הגיע עד לכדי ריגול, ומתוך ההגיון הזה ניתן לשחררו בתמורה להשגת רווחים כלכליים שיועילו למצרים".
בעקבות ביצוע מוצלח של יישום השלב הראשון של עסקת שליט ב-18 באוקטובר 2011, ישראל ומצרים הגיעו להסכמה על שחרורו של גרפל תמורת 25 אסירים ועצירים מצרים.
ב-25 באוקטובר 2011, את ישראל ייצגו במגעים אלה עו"ד יצחק מולכו וח"כ ישראל חסון.
הקבינט הביטחוני הישראלי אישר פה אחד את עסקת החילופים.
לאחר חתימת העסקה ראש הממשלה בנימין נתניהו הודה לארצות הברית על הסיוע בהשגת עסקת גרפל.
ממשלת ישראל הצהירה כי אף אחד מהמשוחררים המצריים שישוחררו במסגרת העסקה אינו אסיר ביטחוני, אך עיתון מצרי טען שיש מחבלים בין המשוחררים.
ח"כ מיכאל בן ארי ואחרים עתרו לבג"ץ נגד העסקה, אך העתירות נדחו, בנימוק:
"אין זה ראוי כי נתערב בהחלטה שנתקבלה על ידי מי שבידיו כל הנתונים המדיניים והביטחוניים, ועליו גם מוטלת האחריות לתוצאות.
בענייננו מדובר בעסקה שנעשתה מול המשטר הנוכחי במצרים ונראה שאין צריך להכביר מילים על הרגישות המדינית המתבקשת בכגון דא, ובפרט בעת הנוכחית.
בהחלטות מדיניות שכאלה, הכרוכות ביחסי החוץ של המדינה, שיקול דעתה של הרשות המבצעת הוא רחב ביותר, ובהתאמה, מתחם ההתערבות של בית משפט זה הוא מצומצם עד מאוד ושמור לנסיבות חריגות ביותר."
עסקת חילופי האסירים בוצעה בהצלחה ב-27 באוקטובר כאשר אילן גרפל הועבר ממצרים לישראל, בליווי מולכו וחסון, ובמקביל שחררה ישראל את האסירים והעצירים המצרים.
לאחר שגרפל נחת בישראל ונפגש עם משפחתו הוא נסע לירושלים לפגוש את ראש הממשלה נתניהו, שבירך אותו.
בחוגי הימין הקיצוני בישראל היו התנגדויות לעסקה בטענה שגרפל היה פעיל שמאל קיצוני שהשתתף בהפגנות בנעלין, בבילעין ובשייח ג'ראח.
מנגד, ידידיה מאיר, בטורו השבועי בעיתון "בשבע", חלק על קביעתם וטען שגרפל הוא אדם דתי ובעל קשר עמוק עם מדינת ישראל ועם ישראל.
מאיר גם טען שגרפל העיד על עצמו שהוא אינו שמאלני או אנרכיסט אלא אדם השואף לתקן את העולם.
פרשת איקיוטק היא פרשייה שהתפרסמה לראשונה בשנת 2013, בה חברת "איקיוטק" וחברות נוספות שקשורות אליה דרשו תשלום מאלפי אזרחים על שירותי תוכן משנים קודמות.
לפרשה היבטים תקשורתיים, משפטיים, פליליים ופוליטיים, והיא נדונה גם בכנסת ובמשרד התקשורת.
בשנת 2021 הוגש כתב אישום נגד מנכ"ל איקיוטק, בן אופק.
איקיוטק היא חברה בבעלות איש העסקים בן אופק.
אופק, שנקרא בעבר יניב בן שושן, נעצר בסוף שנת 2000 בחשד שהטמין מטען דמה בסניף בנק לאחר שחשבונו שם הוגבל.
חברת במרום הפקות 2004 היא חברה שנוסדה בשנת 2004 ומציגה את עצמה באתר החברה כמספקת שירותי מבחן בד (אודישן).
החברה התחייבה לספק שירות של הזמנות למבחני בד במסרונים וכן שירותים שונים להכנה ולהצגה, כגון צילומי תמונות וקורס איפור.
בשנת 2007, בעקבות דיווחים של אזרחים על חיוב קטינים בגין שירותי תוכן סלולריים, חיוב על שירות בתשלום שלא בידיעתם וללא תעריפים ברורים, פרסם משרד התקשורת הנחיות כך שכל הרשמה לשירות תוכן תהיה ברורה, לרבות הצגת המחיר, וכן אישר הרשמת קטינים בתנאי שהמחיר יוצג באופן ברור וההרשמה תאומת על ידי קוד.
עד שנת 2011 חברות תוכן דיגיטלי יכלו לצרף לקוחות לתוכניותיהן על סמך אישור התקנון בדף הפרסום שכלל את מחיר השירות, אימות הטלפון באמצעות קוד, וכך לגבות כספים ישירות מחשבון הסלולר.
בספטמבר 2011 פרסם משרד התקשורת תקנות לפיהן חויבו חברות הסלולר לשלוח לכל לקוחותיהם טופס שבו יכול הלקוח לבחור אילו שירותים סלולריים לחסום ואילו שירותים להשאיר פתוחים.
מספריהם של לקוחות נחסמו לקבלת שירותי תוכן בתשלום, אלא אם חתמו על הטופס.
האפשרות של לקוח לחסום עצמו הייתה קיימת תמיד, אלא שעתה, ברירת המחדל הייתה שהלקוח חסום לשירות, ונדרשה חתימה אקטיבית כדי לפתוח את השירות.
יתר הנחיות הרישום נותרו כפי שהיו בעבר.
פתיחת הליכי הגבייה נגד חייבי איקיוטק
במאי 2013, לאחר ארבע שנים שבהן התנהלה תובענה ייצוגית, קיבלה חברת במרום הפקות בע"מ פסק דין לטובתה, אשר קבע כי הלקוחות שנרשמו לשירותיה, לרבות קטינים, נרשמו באופן תקין וחוקי, בהתאם להנחיות משרד התקשורת באותה עת.
במרום הפקות בע"מ נתנה המחאת זכות על כל חובותיה לחברת איקיוטק בע"מ ועוד מס' חברות.
בית המשפט איפשר לאיקיוטק להגיש תביעות חוב כנגד מי שלא שילמו בעבור שירותי התוכן של חברת במרום הפקות בע"מ (https://www.ynet.co.il/articles/0,7340,L-4918964,00.html).
מסע הגבייה גרר מחאה אלימה במסגרתה הוצאו צווי הרחקה לראשי קבוצת המאבק, וכן גרר דיון ציבורי נרחב בו הדעות נחלקו בין המצדדים בזכותה של החברה לגבות חובות המגיעים לה ע"פ דין, לבין המצדדים בחייבים שהופתעו לגלות על החוב שתפח עם השנים בשל הדיון במסגרת התביעה הייצוגית שבה זכתה איקיוטק.
החברה פתחה בהליכי גביה רבים (בעזרתם של עורכי דין) נגד אנשים שונים עבור אי תשלום על שירותים.
אולם במקרים רבים אחרים אנשים התלוננו על כך שהתשלומים שנגבו מהם היו מוגזמים או אף שגויים.
פרסום בתקשורת ודיונים בממשלה ובכנסת
הפרשה פורסמה לראשונה בתחקיר של גלי צה"ל באוגוסט 2013. פרסום הפרשה גרם למשרדי עורכי דין נוספים להצטרף למסע הגבייה, שהניב, לפי ההערכות, מיליוני שקלים.
הפרשה זכתה להתייחסות ציבורית של חבר הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד, בועז טופורובסקי, לראשונה בנובמבר 2013, כאשר הוא פנה לשרת המשפטים ציפי לבני ודרש "להקפיא את הליכי ההוצאה לפועל של איקיוטק".
בתגובה לכך טענה חברת "איקיוטק" כי מעורבותו בפרשה נגועה בניגוד עניינים, מכיוון שלאשתו, שלי הרמן, יש חוב של עשרות אלפי שקלים לחברה.
משרד התקשורת מסר שאין בסמכותו לטפל בתלונות הצרכנים על איקיוטק, היות שאיקיוטק גובה חובות בגין שירותי תוכן אינטרנטיים, אך שר התקשורת גלעד ארדן פנה למפכ"ל המשטרה בבקשה לחקור את הפרשה.
משרד התקשורת פרסם נייר עמדה לציבור שבו נאמר כי רק חברת הסלולר רשאית לגבות תשלום על שירותי תוכן שסופקו באמצעות מכשירי הסלולר, אך כאמור ממילא איקיוטק גבתה כספים בעבור שירותי תוכן אינטרנטיים, והנחיית משרד התקשורת התבררה כהודעה שאין בה דבר.
הפרשה נדונה בוועדת הכלכלה של הכנסת בימים האחרונים של 2013. נציגי איקיוטק טענו כי החברה פועלת על פי חוק, בהתאם להנחיות הרגולטור ובהתאם לפסק דין במסגרתו נקבע כי הרשמות החייבים לשירותי התוכן הן הרשמות תקינות, בהן המחיר הוצג באופן ברור, ועל כן על החייבים לשלם את חובם.
בסיום הדיון סוכם כי "משרדי הממשלה הנוגעים בדבר יקיימו דיון משותף ויפרסמו הנחיות לציבור כיצד לנהוג".
בסופו של דבר הונחה הציבור לבדוק את מכתבי הדרישה באופן יסודי ואם ישנו חוב - לשלמו.
סבב שני של מכתבי חוב והתגובה הציבורית
סבב נוסף של מכתבי חוב שוגר בפברואר 2014. בעקבות זאת המועצה הישראלית לצרכנות פרסמה הודעות לציבור בנושא, שבה היא ממליצה לא לשלם את החוב הנדרש (אך כן להשיב למכתבים), לדרוש מהפונים מסמכים המוכיחים התקשרות עם החברה בעבר, וחולקת על אמינות הוכחות ההתקשרות שהחברה הציגה.
בספטמבר 2014 שודרה סדרת כתבות בתוכנית צינור לילה בערוץ 10. בעקבות שידור הסדרה הגיש מנכ"ל איקיוטק תביעה נגד ערוץ 10 וכן נגד מנחה התוכנית גיא לרר באופן אישי בסכום של שלושה מיליון שקלים בגין הוצאת לשון הרע.
ביוני 2022 נסגרה התביעה ואופק נדרש לשלם ללרר ולמערכת הצינור כשבעים וחמישה אלף שקלים עבור הוצאות בית משפט.
בפברואר 2014, בעקבות תלונות צרכנים, נחקר במשטרה מנכ"ל איקיוטק בן אופק (נקרא במקור יניב בן שושן).
בתום חודשי חקירה ארוכים המשטרה העבירה את חומרי החקירה לפרקליטות מחוז תל אביב עם המלצה להגשת כתב אישום.
באפריל 2014 החלה ועדת האתיקה הארצית של לשכת עורכי הדין בישראל לחקור גם היא את הפרשה.
בגיליון ינואר 2016 של ועדת האתיקה פרסמה לשכת עורכי הדין את מסקנתה.
היא לא התייחסה לפעולות של חברת איקיוטק בגיוס הלקוחות אלא רק לגביית הכספים על ידי עורכי הדין.
הלשכה הגיעה למסקנה שגביית החובות הייתה לגיטימית וחוקית.
במסגרת הדיונים הוועדה אף החליטה לסגור את כל התלונות שהוגשו נגד עורכי דין במסגרת הפרשה.
במאי 2014 נערך דיון בכנסת בוועדה לענייני ביקורת המדינה בראשות חבר הכנסת אמנון כהן בנושא, וסוכם בסוף הדיון כי "יש לרכז את ראשי כל הגורמים הרשמיים הרלוונטיים כדי לנסות ולפתור את הבעיה בפועל".
לאחר דיונים רבים, הוחלט כי החברה פעלה כחוק, אך הומלץ לשנות את החוק כך שהליכי גבייה כנגד חייבים יעשו קודם באמצעות מכתב התראה מטעם החברה ללא חיוב בשכ"ט עו"ד.
המלצה זו התגבשה לימים במה שכונה "חוק איקיוטק", אשר אושר ביוני 2016 על ידי הכנסת ה-20 וקבע קנס של עד 22,000 ₪ לחברה שלא תשלח הודעת חוב תוך 4 חודשים ממועד היווצרות החוב.
תובענה ייצוגית נגד חברות התקשורת פרטנר, סלקום, פלאפון והוט מובייל וכן חברת איקיוטק בבית המשפט המחוזי בתל אביב בסך 300 מיליון שקלים, הוגשה בידי המועצה הישראלית לצרכנות ביולי 2014. בכתב התביעה נטען שחברת "איקיוטק" דורשת כספים שלא בצדק ועליה לפצות חייבים על ניסיונות הגבייה.
בינואר 2017, לאחר דיונים רבים, המליץ בית המשפט המחוזי למועצה לצרכנות לשקול את מחיקת התביעה.
במסגרת הדיון התברר כי בכירים במועצה לצרכנות הגישו את התביעה משיקולים זרים, בין היתר בשל היותם חייבים כספים לחברה.
ב-2016 הורשע בן אופק בגין אי-הגשת דו"חות מס הכנסה עבור 8 חברות שניהל וכן אי-הגשת דו"חות אישיים, ונגזרו עליו 6 חודשי עבודות שירות וקנס.
באוגוסט 2017 הודיעה פרקליטות מחוז ת"א כי היא ממליצה על הגשת כתבי אישום כנגד ראשי חברת איקיוטק ובהם אופק, בגין קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות וקשירת קשר לביצוע פשע, בכפוף לשימוע.
בפברואר 2021 הוגש כתב אישום נגד בן אופק.
אופק הואשם בביצוע עבירות של קבלת דבר במרמה וניסיון לקבלת דבר במרמה.
בפברואר 2024 הודיעה פרקליטות מחוז ת"א על חזרה מהאישום כנגד בן אופק וחברת איקיוטק דיגיטל וויזן, שתי הנאשמות בפרשה, וביתה משפט ביטל את כתב האישום, זאת בעקבות הסדר מותנה עם אופק, שבמסגרתו שילם 20 אלף ש"ח למדינה ופיצוי של 25 אלף ש"ח למתלוננים.
אופק התחייב לא להמשיך בתביעות חוב, והודה שבאתר שלו היו מצגים כוזבים.
בנובמבר 2025 אישר בית המשפט המחוזי מרכז הסכם פשרה נרחב בתובענה הייצוגית נגד קבוצת איקיוטק וחברות הסלולר, במסגרתו יפוצו הצרכנים בסכום כולל של 1.35 מיליון שקלים, ויינתן צו מניעה קבוע שיחסום כל דרישת חוב עתידית.
חבר הכנסת בועז טופורובסקי (יש עתיד) הציע הצעת חוק בשיתוף עם המועצה הישראלית לצרכנות במרץ 2014, שנועדה להגביל את הגבייה המסיבית של חובות מצרכנים על ידי גופים שונים, וקביעת כללים לגביית החובות ומתן המידע לצרכן בעת בקשת תשלום החוב.
משרד התקשורת קנס את חברות הסלולר פלאפון, סלקום, פרטנר והוט מובייל במאי 2014 בקנסות מצטברים של כ-2.2 מיליון ש"ח, משום שלא הודיעו למנויים באמצעות מסרונים, בזמן הרישום לשירותי תוכן, אודות פרטי השירות., בד בבד עלו טענות כי משרד התקשורת למעשה לא חושף את מלוא הנתונים
אושר סופית בכנסת חוק איקיוטק של חבר הכנסת יואל חסון (המחנה הציוני) - הצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון מס' 46).
על פי התיקון, עוסק הטוען כי לצרכן יש חוב כלפיו, חייב לשלוח אליו הודעת חוב בתוך ארבעה חודשים מהמועד בו היה אמור לשלם את החוב.
הודעת החוב תכלול את הפרטים המהותיים הנוגעים לחוב, והעוסק ישלח אותה לצרכן בעצמו, ולא על ידי אחר, במסמך נפרד.
בנוסף, אם ביקש זאת הצרכן, עוסק מחויב לשלוח תיעוד המאשר את קיומה של העסקה שלגביה נשלחה אליו הודעת החוב, בתוך 14 ימים מיום הבקשה.
העוסק לא יוכל לנקוט הליכי גבייה כלפי הצרכן או לחייב אותו בהוצאות גביית החוב כל עוד לא עברו 14 ימים מיום ששלח לצרכן את ההודעה על קיום החוב.
אם העוסק פנה להליך משפטי או להוצאה לפועל מבלי שניתנה לצרכן התראה מראש – העוסק יישא בכל הוצאות ההליך, כולל הוצאות המשפט, גם אם החוב היה מוצדק.
פרשת אלאור אזריה החלה ב-24 במרץ 2016 (פורים, י"ד באדר ב' ה'תשע"ו), לאחר ששני מחבלים תושבי חברון הגיעו לעמדת צה"ל בתל רומיידה ודקרו את אחד החיילים.
השניים נורו על ידי החיילים.
אחד מהם, רמזי עזיז אל-קסראווי תמימי, נהרג מהירי, והאחר, עבד אל-פתאח א-שריף , נפצע קשה.
כעבור מספר דקות ירה סמל אלאור אזריה בראשו של א-שריף, ששכב על הקרקע, והרג אותו.
האירוע צולם במצלמה על ידי תושב חברון ופורסם באתרי החדשות.
לאחר תחקיר מבצעי נפתחה חקירת מצ"ח נגד אזריה והוא הועמד לדין בבית דין צבאי של פיקוד המרכז.
בראשית 2017 הורשע אזריה בהריגה ובהתנהגות שאינה הולמת ונידון ל-18 חודשי מאסר בפועל, 12 חודשי מאסר על תנאי והורדה לדרגת טוראי.
בעקבות בקשת חנינה צבאית שהגיש לרמטכ"ל גדי איזנקוט, עונשו הופחת מ-18 חודשי מאסר ל-14 חודשי מאסר.
לאחר שריצה תשעה חודשי מאסר, שוחרר מהכלא בגין הפחתת שליש.
מעשהו, העמדתו לדין והרשעתו של אזריה, כמו גם התגובות של צה"ל והמערכת הפוליטית, עוררו פולמוס ציבורי נרחב בישראל – בהמשך לדיון שהחל עוד קודם לכן ביחס להוראות פתיחה באש במהלך גל הטרור הפלסטיני.
ב-24 במרץ 2016, יום חמישי במהלך חג פורים, בשעה 8:10 בערך, הגיעו שני מחבלים תושבי חברון בני 21, עבד אל-פתאח יוסרי א-שריף ורמזי עזיז אל-קסראווי תמימי, כשהם חמושים בסכינים לעמדת צה"ל ליד תל רומיידה.
השניים דקרו חייל מגדוד שמשון בידו ובכתפו ופצעו אותו קל.
החייל שנדקר ומפקדו ירו בדוקרים.
אל-קסראווי נהרג מהירי וא-שריף נפצע קשה.
מספר דקות לאחר מכן הגיע למקום כוח תגבור שכלל את סמל אלאור אזריה, חובש צבאי מגדוד שמשון שסייע לטיפול בחייל הפצוע.
במהלך האירוע נשמעו קריאות שיש מטען על המחבל.
על פי עדותו, המ"מ הנחה את אחד החיילים לירות במחבל אם יעשה תנועות חדות.
בסרטון שפורסם מאוחר יותר, נראה אזריה מתרומם מאחורי האמבולנס ומתקדם אל חייל אחר.
לאחר חילופי דברים קצרים והעברת קסדה לידיו של החייל תומר מסיקה, אזריה דרך את נשקו האישי, התקדם צעדים בודדים כדי לעבור את המ"מ והמ"פ מהצד וירה בראשו של א-שריף ששכב על הקרקע.
בתום האירוע דיווח עליו מפקד הפלוגה, רס"ן תום נעמן, למג"ד, סא"ל דוד שפירא, שדיווח למפקד חטיבת כפיר, אל"ם גיא חזות.
אזריה המשיך לאבטח את העדלאידע של תושבי חברון.
חזות הגיע כעבור 4 שעות למקום התקרית לתחקיר ראשוני, והורה על השעיית החייל מפעילות.
בשעה 12:30 האירוע הובא לידיעת הציבור, כאשר עימאד אבו שמסייה, פעיל "בצלם" שהיה במקום, העביר לכלי התקשורת סרטון שתיעד אירועים שהתרחשו לאחר אירוע הדקירה.
לאחר פרסום הסרטון ובעקבות דיווח של אל"ם חזות לפרקליט הצבאי הראשי, תא"ל שרון אפק, נפתחה חקירת מצ"ח בנושא.
דיווח על האירוע הועבר גם לרמטכ"ל גדי איזנקוט, וממנו לשר הביטחון, משה יעלון, ולראש הממשלה, בנימין נתניהו.
התחקיר המבצעי העלה שעוד לפני הירי של אזריה בדק קצין את גופו של המחבל ולא מצא עליו חגורת נפץ או מטען חבלה.
הבדיקה בוצעה בהתאם לנוהל צבאי שפורסם זמן קצר לפני האירוע שקבע שאין צורך להמתין לבדיקת חבלן למחבל שביצע פיגוע דקירה, בטענה שאין זה סביר כי מחבלים המבצעים פיגוע דקירה נושאים עליהם גם חגורת נפץ.
מנגד, בתחקיר שערך מד"א עלה כי במהלך פינוי החייל הפצוע לא הוסר החשש מהימצאות מטען חבלה על גופו של המחבל, ולכן הוא לא טופל בידי אנשי מד"א.
בעקבות התקרית נזף מפקד חטיבת כפיר בשלושה קצינים, כיוון שלא טיפלו בדוקרים ולא פינו אותם לאחר נטרולם, שכן על פי פקודות צה"ל יש להעניק טיפול רפואי גם למפגעים לאחר נטרולם.
סמל אזריה נעצר כעבור מספר שעות מהאירוע ונפתחה נגדו חקירת מצ"ח.
על פי עדות אחד החיילים שהיו במקום, לאחר הירי אמר אזריה: "מגיע לו למות, הוא דקר את החברים שלי".
אזריה הכחיש שאמר את הדברים.
לטענת התביעה, בתחקיר שערך המג"ד זמן קצר לאחר האירוע טען אזריה כי ירה במחבל מאחר שחשש כי הוא עדיין חמוש בסכין ובתגובה אמר לו המג"ד: "אני חושב שאתה משקר".
בחקירתו מאוחר יותר טען אזריה כי ירה מאחר שחשש כי המחבל נושא חגורת נפץ מתחת למעיל שלבש.
אמירה זו נתמכה בעדות מפקד המחלקה, ששהה בשטח לאורך האירוע, והעיד כי "היה חשש להימצאות מטען חבלה על גופת המחבל".
לאחר תחקיר ראשוני בשטח בחברון מפקד אוגדת יהודה ושומרון תא"ל ליאור כרמלי הגיע למסקנה כי ההליך הנכון הוא קיום דין משמעתי לאלאור אזריה, והעביר את ההמלצה לאלוף הפיקוד רוני נומה.
אלוף הפיקוד נומה חשב אף הוא שיש לקיים דין משמעתי והעביר את המלצתו לרמטכ"ל גדי איזנקוט.
הרמטכ"ל פסל את ההמלצה על הסף, וקבע כי יש לבצע חקירת מצ"ח מקיפה.
כך גם חשבו שר הביטחון וראש הממשלה בנימין נתניהו.
מעצרו של אזריה הוארך בהמשך, לצורך השלמת החקירה.
תחילה נחקר אזריה בחשד לרצח, אך כעבור מספר ימים שונה סעיף החשד להריגה.
ההליכים המשפטיים בפרשה נערכו בבית דין צבאי דרום, בסמוך לקריית מלאכי.
ב-31 במרץ הוחלט כי אזריה ישוחרר לחלופת מעצר פתוח במחנה נחשונים, בנימוק שמחומר החקירה עלה כי ייתכן וקם לחייל סייג "הגנה עצמית".
ערעור התביעה על השחרור למעצר פתוח – נדחה.
בהחלטתו ציין המשנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים, תא"ל דורון פיילס, כי סרטון שהציגה ההגנה העלה חשד לקיומו של מטען נפץ על גופו של המחבל.