tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אישיותו ואופיו התקיף של קאפלו הקנו לו את הכינוי "דון פאביו" בממלכה הבריטית, ואכן מוסר העבודה שלו השתלם כשבשנת 2009 נבחר כמאמן השנה של ה-BBC.
בפברואר 2012 התפטר מאימון נבחרת אנגליה, לאחר מחלוקת חריפה בינו לבין התאחדות הכדורגל האנגלית בנושא קפטן הנבחרת.
כמאמן נבחרת אנגליה, הונו הוערך ב-34 מיליון ליש"ט בידי הסאנדיי טיימס.
על אף הצהרותיו של קאפלו כי נבחרת אנגליה תהיה משרת האימון האחרונה בקריירה שלו, ב-16 ביולי 2012 הוכרז קאפלו כמאמנה החדש של נבחרת רוסיה, וכי הוא יחליף בתפקיד את דיק אדבוקאט שהתפטר לאור הכישלון בטורניר יורו 2012 שנערך בפולין ובאוקראינה.
בינואר 2014 האריך קאפלו את חוזהו ברוסיה, וזאת עד יולי 2018. בשנת 2014, היה קאפלו המאמן בעל המשכורת הגבוהה ביותר בעולם כאשר השתכר בסכום של 8.3 מיליון אירו בשנה.
ביולי 2015 פוטר מאימון נבחרת רוסיה, וזאת בשל חוסר הצלחתו.
ביוני 2017 מונה למאמנה של ג'יאנגסו סונינג הסינית.
על רקע האכזבה מיכולתה של הקבוצה במחזורים הראשונים של עונת 2018 פוטר קאפלו מג'יאנגסו ב-27 במרץ.
ב-9 באפריל 2018 הודיע קאפלו על פרישה מאימון.
סרייה א' (2): , (שתי האליפויות נשללו מיובנטוס עקב פרשת שחיתות)
מאמן השנה של הסרייה א':
מאמן השנה של ה-BBC :
פאביו גרוסו (באיטלקית: Fabio Grosso, נולד ב-28 בנובמבר 1977) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בנבחרת איטליה, עמה זכה במונדיאל 2006. כיום הוא מאמן ססואולו.
עבר לפרוג'ה מהסרייה א' ביולי 2001, ובעונתו הראשונה שיחק 24 משחקי ליגה וכבש שער אחד.
בעונתו השנייה בקבוצה שמר על מקומו בהרכב, שיחק 30 משחקים וכבש ארבעה שערים.
ובעונתו השלישית שיחק רק 12 משחקים בטרם נמכר לפלרמו.
בינואר 2004, במהלך חלון ההעברות, עבר לפאלרמו, מהליגה השנייה באיטליה.
בשארית העונה הופיע 21 פעמים במדי הקבוצה, כבש שער אחד והעפיל עם הקבוצה לליגה הבכירה.
עונתה הראשונה של הקבוצה בסרייה א' הייתה מוצלחת במיוחד, כאשר הקבוצה סיימה את העונה במקום השישי, וזכתה בכרטיס לגביע אופ"א.
באותה העונה גרוסו שיחק ב-36 משחקים וכבש שער אחד.
את עונת 2005/2006 סיימה פאלרמו במקום השמיני.
גרוסו היה אחד מארבעה שחקני פאלרמו שקיבלו ממרצ'לו ליפי זימון לנבחרת איטליה אשר זכתה במונדיאל 2006. לאחר הטורניר המוצלח נמכר גרוסו לאינטר מילאנו.
גרוסו הצטרף לאינטר מילאנו תמורת 5.5 מיליון אירו ב-6 ביוני 2006, אך לא הצליח לתפוס את מקומו בהרכב הקבוצה, ושיחק בעיקר כמחליף.
הוא שותף ב-23 משחקי ליגה באותה העונה וכבש שני שערים.
בעקבות העונה המאכזבת, נמכר גרוסו לאולימפיק ליון בקיץ 2007 לאחר עונה אחת בלבד באינטר מילאנו.
ביולי 2007 חתם גרוסו על חוזה לארבע שנים באולימפיק ליון.
עונתו הראשונה בקבוצה הייתה מוצלחת והוא הפך לשחקן הרכב משמעותי הן בליגת האלופות והן בליגה הצרפתית.
בעונתו השנייה בקבוצה שיחק רק 22 משחקים בליגה עקב פציעה.
לאחר שנתיים בצרפת חזר גרוסו בקיץ 2009 לאיטליה כאשר יובנטוס שילמה תמורתו 2 מיליון אירו.
גרוסו הפך לשחקן הרכב באופן מיידי, וכבש את שער הבכורה שלו ב-28 בנובמבר במשחק נגד אודינזה.
בעונתו הראשונה ביובנטוס שיחק 28 משחקים וכבש שני שערים.
גרוסו היה חלק מסגל נבחרת איטליה אשר זכתה במונדיאל בגרמניה ב-2006. בשלב שמינית הגמר בהתמודדות נגד אוסטרליה גרוסו ספק-הוכשל ברחבה על ידי לוקאס ניל בתוספת הזמן.
פרנצ'סקו טוטי כבש את הפנדל אשר העלה את איטליה לשלב הבא בניצחון 0–1.
את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-4 ביולי 2006, בהתמודדות מול גרמניה בחצי גמר המונדיאל, בדקה ה-119'.
בגמר הטורניר, כבש גרוסו את הפנדל האחרון בדו-קרב בעיטות העונשין מול צרפת אשר העניק לאיטליה את גביע העולם.
בפתיחת עונת , הודיעה יובנטוס כי גרוסו יצטרף לסגל האימון של מערכת הנוער של מועדון.
ב-11 במרץ 2014, בעקבות סדרת תוצאות חלשה, קיבל גרוסו את משרת האימון הראשונה שלו, מאמן קבוצת הנוער "פרימוורה" (עד גיל 19) של יובנטוס, המועדון במדיו פרש ממשחק פעיל.
ב-13 ביוני 2017, לאחר כשנתיים וחצי כמאמן הנוער של יובנטוס ולקראת עונת , התמנה גרוסו לתפקיד מאמן בארי.
ב-23 במרץ 2021, מונה למאמן פרוסינונה, איתה זכה בסרייה ב'.
ב-16 בספטמבר 2023 חתם מונה למאמן אולימפיק ליון בה שיחק, לאחר חודשיים עזב את המועדון.
ב-3 ביוני 2024 חזר אל הסרייה ב' וחתם בססואולו.
פאביו קנבארו (באיטלקית: Fabio Cannavaro; נולד ב-13 בספטמבר 1973) הוא מאמן כדורגל איטלקי וכדורגלן עבר ששיחק בעמדת הבלם.
בעברו שימש כקפטן נבחרת איטליה, עמה זכה במונדיאל 2006, והחזיק בשיא ההופעות בתולדות הנבחרת.
קנבארו נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים בעולם וזכה בתוארי כדור הזהב וכדורגלן השנה בעולם בשנת 2006.
נולד בנאפולי והחל לשחק כילד בקבוצה המקומית נאפולי בתור הזהב שלה, עת במועדון שיחקו גם דייגו מראדונה וצ'ירו פרארה.
תחילה היה אחד מהילדים אשר תפקידם להביא את הכדורים לקבוצת הבוגרים (במונדיאל 1990 שימש קנבארו בתפקיד זה בעת שמראדונה ונבחרת ארגנטינה הדיחו את איטליה במשחק חצי הגמר באצטדיון סאן פאולו).
אך עד מהרה הבחינו ביכולותיו ככדורגלן וב-7 במרץ 1993 הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת במשחק נגד יובנטוס באצטדיון דלה אלפי.
לאחר שנתיים בהן שיחק כבלם בהרכב הראשון, נאלצה נאפולי, אשר הייתה שרויה במשבר כספי, למכור את קנבארו, ובקיץ 1995 הצטרף לקבוצת פארמה, מחזיקת גביע אופ"א.
פארמה הייתה באותה עת אחת הקבוצות החזקות בסרייה A.
יחד עם המגן ליליאן טוראם והשוער ג'אנלואיג'י בופון ובהדרכתו של המאמן קרלו אנצ'לוטי יצרו קנבארו וחבריו את ההגנה החזקה ביותר בליגה האיטלקית.
ב-1997, סיימה הקבוצה במיקום הגבוה בתולדותיה – המקום השני, מרחק נקודה אחת בלבד מהאלופה יובנטוס.
בשבע שנותיו במועדון, זכה קנבארו בגביע אופ"א ובגביע האיטלקי (שניהם בעונת ).
בקיץ 2002, נמכר לאינטר מילאנו תמורת 32 מיליון אירו.
אולם השנתיים בהן שיחק ב"נראזורי", אשר אומנו על ידי הקטור קופר, נחשבו כאכזבה יחסית.
יכולתו הייתה בינונית והוא סבל מפציעות רבות.
בקיץ 2004, אחרי אליפות אירופה לאומות, בה נכשלה נבחרת איטליה (כולל קנבארו ששיחק במדיה) כישלון חרוץ, הציע לו המאמן פאביו קאפלו חוזה ביובנטוס, אותה החל אז לאמן.
לקנבארו יועד תפקיד מרכזי בקבוצה המחודשת שבנה קאפלו.
הוא חזר לשתף פעולה עם ליליאן טוראם וג'אנלואיג'י בופון, חבריו מפארמה ויחדיו הם יצרו שוב את קו ההגנה המצטיין של הליגה האיטלקית.
שתי העונות שלו ביובנטוס הסתיימו בשתי אליפויות.
הגנת יובנטוס נחשבה באותן שנים כאחת מהחזקות ביותר בכל אירופה, מעמדו של קנבארו עלה והוא ביסס את מעמדו כאחד מטובי הבלמים בעולם.
מיד לאחר טורניר הגביע העולמי של 2006 ועם קריסתה של יובנטוס בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א', הצטרף קנבארו למאמנו קאפלו ולחברו למדי יובנטוס, אמרסון, ועבר לריאל מדריד והיה שותף לזכיית הקבוצה באליפות ספרד כבר בעונתו הראשונה, ב-19 במאי 2009 חתם קנבארו בקבוצתו לשעבר יובנטוס, לאחר שחוזהו בריאל מדריד תם.
ביוני 2010 חתם קנבארו על חוזה באל-אהלי דובאי, אך נופה מהקבוצה כעבור שנה.
ביולי 2011 הודיע על פרישתו מכדורגל.
מהיותו נער, שיחק קנבארו בכל הנבחרות הצעירות של איטליה.
הוא אף היה שותף לנבחרת עד גיל 21, אותה אימן צ'זרה מאלדיני, אשר זכתה בשתי אליפות אירופה רצופות (1994, ו-1996).
בקיץ 1996 הוא נטל חלק באולימפיאדת אטלנטה במדי הנבחרת האולימפית.
את חולצת הנבחרת הבוגרת הוא לבש לראשונה בינואר 1997, במשחק מוקדמות מונדיאל 1998 נגד צפון אירלנד.
מאז ועד היום קנבארו נחשב כמעוז ההגנה האיטלקית, לרוב, לצד אלסנדרו נסטה אשר מרכיב יחד עמו קו הגנה הנחשב לאחד הטובים ביבשת.
קנבארו השתתף במונדיאל 1998, בו הודחה איטליה בדו-קרב בעיטות עונשין מול המארחת והאלופה צרפת.
ביורו 2000 שוב נוצחו האיטלקים על ידי הצרפתים, הפעם בגמר.
במונדיאל השני של קנבארו, מונדיאל 2002, הודחו קנבארו והנבחרת האיטלקית בשמינית הגמר על ידי קוריאה הדרומית.
במונדיאל 2006 איטליה לא הבריקה במיוחד בשלב הבתים המוקדמים, אבל הציגה הגנה חזקה בראשותו של קנבארו וספגה רק שער אחד עד למשחק הגמר, וגם זה היה שער עצמי.
במהלך הטורניר ערך קנבארו את הופעתו ה-95 ובכך הפך לשחקן עם מספר ההופעות הרביעי בגודלו בנבחרת.
במשחק הגמר, אשר התעלה לרמה גבוהה של ההגנות, ניצחה לבסוף איטליה לאחר הארכה ודו-קרב בעיטות עונשין.
קנבארו, הקפטן הוותיק של נבחרת איטליה, זכה לקבל לידיו את גביע העולם ולהניפו לקול תשואות האוהדים האיטלקיים.
היו לו 136 הופעות (מתוכן ב-70 היה קפטן) והוא שיאן ההופעות של נבחרת איטליה בכדורגל.
לאחר פרישתו של מרצ'לו ליפי מאימון, מונה קנבארו למאמנה של קבוצת גואנגג'ואו אוורגראנד הסינית, שאותה אימן ליפי לפני הפרישה.
ב-9 ביוני 2016 התמנה לתפקיד מאמן טיינג'ין קואנג'יאן מליגת המשנה הסינית.
קנבארו נשוי לדניאלה ולהם שלושה ילדים.
גם אחיו של פאביו, פאולו קנבארו, היה כדורגלן ושיחק עד 2017 במועדון ססואולו כמגן.
ב-2007 יסדו פאביו קנבארו והכדורגלן בן עירו, צ'ירו פרארה, קרן שמטרתה לסייע ברכישת ציוד מחקרי וציוד ניתוחי למחלת הסרטן לבתי חולים בעירם, נאפולי.
בפברואר 2015 נידון לעשרה חודשי מאסר בפועל בשל כניסה לנכס שהוחרם ממנו על ידי המשטרה.
ליגת העל הסינית בכדורגל: 2019
אביר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה: 2000
עיטור הזהב על הצטיינות בספורט של הוועד האולימפי האיטלקי: 2006
קצין במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה: 2006
פאביין סוויצקי היה מנצח אמריקאי שנולד ברוסיה.
שם משפחתו המקורי היה קוסביצקי.
בהיותו ברוסיה למד נגינה בקונטרבס ושיחק תפקידי אופי בתיאטרון.
כשהיגר לארצות הברית הגיע לבוסטון, שם היה דודו, סרגיי קוסביצקי, המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של בוסטון.
פאביין הקים תזמורת סימפונית עממית בבוסטון וניצח עליה.
התחרות בתוך המשפחה לא מצאה חן בעיני הדוד, והוא דרש מאחיינו לשנות את שמו.
באמצע שנות ה-30 הופיע סוויצקי כמנצח אורח עם התזמורת הסימפונית של אינדיאנפוליס, ובהמשך לכך עזב את בוסטון כעבור שנה ומונה למנהל המוזיקלי של תזמורת אינדיאנפוליס.
בניהולו עלתה קרנה של התזמורת בעולם, היא הרבתה בסיורי קונצרטים ברחבי ארצות הברית, הופיעה בשידורי רדיו, והקליטה עם חברות תקליטים רבות וידועות שם.
פאביו ג'וניור פריירה (בפורטוגזית: Fábio Júnior Pereira; נולד ב-20 בנובמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
פאביו ג'וניור גדל במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל, והחל את הקריירה שלו ככדורגלן בקבוצה מקומית קטנה, עד שעבר בשנת 1997 לקבוצת קרוזיירו.
כשעלה לקבוצה הבוגרת הבקיע שערים רבים, ולאחר שרשם 12 הופעות ו-8 שערים בנבחרת הצעירה של ארצו, זומן ג'וניור לנבחרת ברזיל בשנת 1998, ובסך הכל רשם בשנה שלאחר מכן שלוש הופעות במדי הנבחרת הלאומית.
בשנת 1999 עבר לקבוצה האיטלקית רומא תמורת סכום של 15 מיליון דולר.
לאחר כמעט שנתיים ברומא, בהן לא הצליח להשתלב בקבוצה, חזר לקרוזיירו, ולאחר מכן שיחק גם בפלמיירס, ויטוריה דה גימארייש ואתלטיקו מיניירו.
לאחר גיחות קצרות לליגות הבכירות ביפן ובקטר, הוחתם ג'וניור בקבוצה הגרמנית בוכום בשנת 2006. ג'וניור שיחק עונה אחת בקבוצה, והבקיע במדיה שלושה שערים בבונדסליגה.
לקראת עונת 2007/2008 הגיע ג'וניור לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך מול שירוקי במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
במחזור השני של ליגת העל הבקיע את שער הבכורה שלו, בהפסד 1–2 לבית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד.
כבר בתחילת העונה נקלעה הקבוצה לתחתית הטבלה וג'וניור לא הצליח להבקיע שערים רבים, אך במחזור התשיעי העניק לקבוצה את ניצחונה הראשון באותה עונה, כשכבש את שער הניצחון (1–0) בדרבי מול מכבי תל אביב.
ג'וניור הפך לאהוב על האוהדים כשכבש צמד בדקות האחרונות של הדרבי השני באותה עונה, והעניק לקבוצתו ניצחון 3–1, והוסיף שער נוסף בניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים בסיבוב השלישי.
בסך הכל כבש ג'וניור 11 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, והעפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה.
בתום העונה סיכם עם הנהלת הקבוצה על קיצוץ שכרו על מנת להישאר במועדון, אך לבסוף החתימה הקבוצה את החלוץ סמואל יבואה, ופאביו ג'וניור שוחרר מהפועל תל אביב.
בקיץ 2008 חזר פאביו ג'וניור לברזיל וחתם בקבוצת באהיה, ולאחר מכן שיחק בקבוצות נוספות בברזיל.
בשנת 2010 חתם בקבוצת אמריקה מיניירו.
בעונתו הראשונה במועדון כבש 19 שערים והעפיל עם הקבוצה לליגה הראשונה.
בעונה שלאחר מכן כבש ארבעה שערים אך לא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה בחזרה לליגת המשנה, ובעונת 2012 כבש 14 שערים.
בינואר 2014 עבר לקבוצת מינאס בוקה, וכעבור חמישה חודשים חתם בקבוצת בואה אספורטה, אך במדיה שיחק שלושה חודשים בלבד.
לאחר חצי שנה שלא שיחק, ב-31 בינואר 2015 חתם בקבוצת גוארני MG.
בינואר 2016 חתם בקבוצת וילה נובה, ובתום העונה פרש ממשחק פעיל.
פאבו יוהנס נורמי (בפינית: , 13 ביוני 1897 – 2 באוקטובר 1973) היה רץ פיני למרחקים בינוניים וארוכים ואחד הספורטאים האולימפיים הגדולים ביותר אי פעם.
נורמי, שנודע בכינוי "הפיני המעופף", היה מסמליה של האומה הפינית הצעירה של שנות העשרים של המאה העשרים.
הוא זכה ב-12 מדליות אולימפיות (9 מזהב ו-3 מכסף), יותר מכל מתחרה אחר באתלטיקה, מאז חודשו המשחקים האולימפיים ב-1896.
נורמי נולד בעיר טורקו שבדרום-מערב פינלנד.
כבן 12 התייתם מאביו הנגר ויצא לעבוד כנער שליח ועובד משרדי, על מנת לסייע בפרנסת משפחתו הענייה.
על רקע ילדותו זאת יש לראות את אופיו של נורמי הבוגר, שתואר כאדם קשה ומופנם.
ב-1914 החל לרוץ במסגרת אגודה מקומית.
התקדמותו הושגה בקצב מתון ובגיל מאוחר יחסית, אך בהתמדה, יותר בזכות עבודה קשה מאשר הודות לכישרון מולד ומבנה גוף אופטימלי.
חזהו ואגנו הרחבים שיוו לו מראה שהתאים יותר למתאבק טיפוסי מאשר לאצן.
כשהחל להתבלט הושווה למדליסט הזהב הפיני מאולימפיאדת סטוקהולם, הנס קולמיינן, מי שהיווה השראה למספר רצים פינים מעולים, ששלטו בריצות הבינוניות והארוכות בדורם.
בשנים 1919 ו-1920 עשה את שירות החובה שלו בצבא, שבמהלכו התאמן אימונים סדירים ועשה את הפריצה שהביאה אותו לסגל האולימפי הפיני לקראת אולימפיאדת אנטוורפן (1920).
בצבא סבל מבעיות משמעת ואף נחשד ברמאות כשסיים מסע רגלי ארוך תוך נשיאת משקל כבד, זמן רב לפני כל החיילים האחרים; למעשה רץ את כל הדרך במקום ללכת.
נורמי הגיע לאנטוורפן עם התוצאות הטובות ביותר במבחנים הפנימיים של פינלנד, מעצמת הריצה של אז.
את מרוצו הראשון, 5,000 מטרים, סיים במקום השני, לאחר שבחוסר ניסיונו פרץ מהר מדי ומוקדם מדי, ואיבד את ההובלה לקראת הסיום.
לאחר מכן שעה לעצת קולמיינן וקצב עצמו טוב יותר במרוץ ה-10,000, אותו סיים ראשון לפני אותו רץ צרפתי שהקדימו ב-5,000. הניצחון במרוץ השלישי שלו באנטוורפן, ריצת שדה למרחק 8,000 מטרים, זיכה אותו בצמד מדליות זהב, האחת אישית והשנייה קבוצתית.
החייל נורמי שב לפינלנד עטור ארבע מדליות ואף קודם לדרגת רב-טוראי לאחר המשחקים, אולם תהילתו של בן-ארצו קולמיינן, שהביא את הקריירה שלו לסיום מוצלח בזכייה בריצת המרתון, האפילה על הישגיו.
לאחר האולימפיאדה של 1920 זכה נורמי במלגה ללימודי הנדסת מכונות בהלסינקי.
לימודיו לא מנעו ממנו להגיע למשחקי פריז, 4 שנים לאחר מכן, כפייבוריט מנוסה שרשם כבר על שמו שמונה שיאי עולם במרחקים השונים.
בקיץ 1924 הגיע נורמי לשיאו בפריז.
הוא זכה במרוצים ל-1500 ו-5000 מטרים, אף שהזינוק לזה האחרון נערך פחות משעתיים אחרי שהסתיים הראשון.
כדרכו לא השאיר נורמי דבר ליד המקרה ותירגל בהכנותיו לקראת המשחקים את ההתאוששות המהירה בין הריצות.
ריצת השדה שנערכה בחום כבד הותירה 24 מ-39 משתתפים מחוסרי הכרה, אולם נורמי עמד בתנאים הקשים והוסיף שתי מדליות זהב למאזנו.
למחרת זכה בזהב חמישי בריצה הקבוצתית ל-3,000 מטרים, בה התמודד עם רצים רבים שהיו 'טריים'.
פרנסי המשלחת הפינים מנעו ממנו זהב שישי, כאשר לא אפשרו לו להשתתף במרוץ ה-10,000, אם משום שחששו לבריאותו לאחר המאמץ המצטבר, או שהעדיפו שישאיר מדליה אחת לאתלטים הפינים האחרים, ואכן וילה ריטולה הפיני זכה במדליית הזהב בריצה זו.
במחאה יצא לבדו לריצה בפריז, לא זו הרשמית של המשחקים - וסיים אותה בזמן טוב משיא העולם.
בעקבות הצלחה זו יצא נורמי למסע בארצות הברית והתחרה שם במרוצים רבים.
באמריקה התקבל ככוכב ואף נפגש עם נשיא ארצות הברית קלווין קולידג'.
אז התחלו לצוץ שמועות שהאשימו את נורמי במקצוענות.
התקופה שבין אולימפיאדת פריז לאולימפיאדת אמסטרדם התאפיינה בהאטה בקצב שבו שבר נורמי שיאי עולם ובירידה מסוימת בכושרו, בין השאר משום שסבל מראומטיזם ומפציעות בגיד אכילס.
למרות זאת חזר לכושר לקראת המשחקים ושב וזכה בזהב בריצת 10,000 מטרים.
עליה הוסיף כסף בריצת 5000 מטרים ובריצת 3,000 מכשולים.
הסיבה שבגללה השתתף נורמי במרוץ המכשולים, אף על פי שלא הצטיין בהיבט הטכני של הקפיצה, הייתה שריצת השדה בוטלה באמסטרדם, משום שהמארגנים לא ששו לראות את שאירע בפריז ארבע שנים קודם לכן חוזר על עצמו.
כך הגיע מנין המדליות שהשיג ל-12.
בשנים שלאחר אמסטרדם הציב לעצמו מטרה, כמו קולמיינן לפניו, להשלים את המעבר למרחקים הארוכים ביותר.
הוא קבע שיאים במרחקים כגון 20 קילומטרים, בדרכו ליעד הסופי: סיום הקריירה בזכייה במרתון האולימפי של 1932. כשקבע שיא-עולם לא רשמי במבחנים הפינים, נראה היה שכהרגלו תזמן הפיני העיקש את הכנותיו באופן מושלם, אולם אז צצו שוב ההאשמות במקצוענות.
השוודים התלוננו שהפיני 'מקצוען' ומקבל כסף.
למעשה, נורמי קיבל דמי נסיעה שהיו לדעת השוודים גבוהים מדי.
ברוב דרמטי של 13 נגד 12, החליטה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, בראשה עמד זיגפריד אדסטרום, לפסול את השתתפותו של נורמי במשחקים האולימפיים.
עצומה של כל רצי המרתון בכפר האולימפי לא עזרה וההחלטה נותרה בעינה.
כך נגנז חלום המרתון וירדו לטמיון שנות האימונים שהקדיש למענו.
כתוצאה מההחלטה חלה אפילו התדרדרות של ממש ביחסים בין שתי המדינות הסקנדינביות, לפחות בכל האמור לשיתוף פעולה ספורטיבי.
ב-1934, כשנתיים לאחר ההחלטה שסיימה למעשה את הקריירה שלו, פרש נורמי מריצה.
נורמי נישא ב-1932 לסילבי לקסונן, אשת-חברה פינית ידועה.
בנם היחיד מאטי היה בבגרותו גם הוא לרץ למרחקים בינוניים, אולם נורמי האב חשב שלבנו אין את הכישרון הדרוש לריצה ולא עודד אותו בתחום זה.
ב-1935 התגרשו בני הזוג ונורמי מעולם לא נישא בשנית.
לאחר פרישתו עסק נורמי בעניינים הקשורים לריצה רק לעיתים רחוקות.
הוא אימן את רצי המשלחת הפינית לאולימפיאדת ברלין (1936) שנערכה בגרמניה הנאצית ועזר להם לזכות ב-7 מדליות.
יחסיו עם חניכיו תוארו כיחסים שבין רב-סמל ראשון לטירונים.
ב-1952, כשארחה פינלנד את המשחקים האולימפיים בבירתה הלסינקי, הוחלט לכבד את נורמי וקולמיינן יחדיו בהדלקת הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה (כבוד השמור מסורתית לגדולי הספורטאים של האומה המארחת), אולם נורמי עשה זאת בחוסר רצון בולט, משום שראה בריצה לא יותר מהקדמה לפרק החשוב יותר בחייו, בו היה לאיש עסקים מצליח.
את המימון הדרוש כדי להתחיל את הקריירה השנייה שלו השיג נורמי ממקורותיו הוא: מהכסף שחסך בשנים שעוד עבד כשכיר וממה שקיבל (על אף חובבנותו המוכרזת) עבור ריצה.
בין השאר סחר במניות בבורסה, תוך שימוש בקשריו כדי להשיג מידע מבנקאים ידועים, והקים חנות סדקית גדולה.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה ביזמות נדל"ן, כשבנה דירות מגורים רבות להשכרה ולמכירה.
עובדיו הכירו אותו כמעסיק תובעני, ששילם משכורות מעל לתעריף השוק ודרש את מסירותם בתמורה.
ב-1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, נסע שוב לארצות הברית כדי להשתמש בפרסומו כדי לעורר את דעת הקהל האמריקאית לטובת פינלנד בשעתה הקשה.
בתקופה שלאחר המלחמה הייתה בנייה עסק רווחי מאוד בפינלנד ונורמי היה לעשיר מופלג, עד כדי כך שראה בתהילת העבר שלו כנטל שמונע ממנו מלזכות לכבוד הראוי לו כאיל הון.
בשנות החמישים ניסה בלא הצלחה להתרחב לעסקי הספנות.
כישלונו נבע מהתנגשות חזיתית עם איגודים מקצועיים חזקים.
בזקנתו סבל נורמי מבריאות לקויה והקים קרן למימון מחקר רפואי בתחום מחלות הלב שמהן סבל.
פאבו נורמי הלך לעולמו ב-1973 ונערכה לו בהלסינקי הלוויה ממלכתית.
לאחר כן נטמן בחלקה המשפחתית בבית העלמין בטורקו.
הצלחתו של נורמי - מספרי השיא של 12 מדליות אולימפיות בהן זכה וכ-26 שיאים עולמיים שקבע - נבעה מגישתו המקצועית והשיטתית להכנה פיזית ופסיכולוגית.
הוא היה אמן הריצה הטקטית וידע לקבוע את הקצב המתאים לכל ריצה ולכל יריב, מתי להדבק ליריביו ומתי לברוח קדימה.
ככל שהתבגר עשה יותר שימוש בטקטיקה של הידבקות לאורך המרוץ ויציאה קדימה בסופו.
מקצועיותו התבטאה גם בקריאה של כל הספרות שנכתבה על ריצה.
חיבתו הגדולה הייתה נתונה לריצות השדה (cross-country) ולתנאי דרך קשים.
את התחרויות שבהן השתתף ניהל בצורה מחושבת.
שיאי עולם נשברו על פי תכנון מראש, בתחרויות קטנות שאורגנו במיוחד, וכל פעם בשיעור לא-גדול.
סגנון הריצה של נורמי היה ייחודי והתאפיין בצעד גבוה ודחיפת האגן קדימה ככל האפשר.
הסגנון והשיטה עמדו מאחורי הדומיננטיות שלו וחיפו על כך שברמה הפיזית לא היה אתלט יוצא דופן: גובהו היה בינוני וגם הדופק שלו היה רגיל.
פאבו נורמי הוא אחד מארבעה אתלטים בלבד שזכו ב-9 מדליות זהב אולימפיות, והיחיד שזכה ב-12 מדליות כלשהן.
בקנה מידה זה הוא האתלט האולימפי הטוב ביותר אי פעם.
פרמטרים סטטיסטיים רבים מלמדים על הדומיננטיות שלו בריצות הבינוניות והארוכות של זמנו.
ביניהם בולטים במיוחד עשרות שיאי עולם, 20 אליפויות לאומיות של פינלנד (המעצמה העולמית המובהקת בריצות אלה באותה תקופה), ועשרות שיאי עולם בלתי-רשמיים באולמות שקבע במהלך שהותו בארצות הברית.
כשבאים להשוות בין איכות הישגיו של נורמי לאלה של אתלטים מאוחרים יותר בני-השוואה, כגון קרל לואיס, ראויה לציון מצד אחד העובדה, שפעמיים קיבל צמד מדליות זהב על ריצה אחת, ריצת השדה האישית-קבוצתית שבוטלה מאז כמקצוע אולימפי.
מצד שני, כדי לזכות במדליות שלו היה על נורמי להתחרות בצפיפות שלא תאמן, ואפילו באותו יום ובהפרש של פחות משעתיים, במרוצי סבולת ארוכים וטעוני זמן התאוששות ארוך.
אין לדעת גם כמה מדליות נוספות יכול היה להשיג, אילו התאפשר לו להשתתף במרוץ ה-10,000 של אולימפיאדת פריז ובמרתון של אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932); לכל הפחות הייתה סבירות גבוהה שיזכה בראשון מבין השנים.
מעל לכל מייחדת את נורמי העובדה שהוא זכה בכסף או בזהב בכל אחד מעשרת המרוצים האולימפיים שבהם השתתף.
שיאי העולם של נורמי גם הם מצביעים על דומיננטיות שאין לה אח ורע: שיאו ב-10,000 מ' - אותו קבע בשובו מאולימפיאדת פריז, כדי להוכיח שיכול היה לזכות בזהב השישי שנמנע ממנו - החזיק מעמד כמעט 13 שנים.
אף ספורטאי אחר לא הצליח מאז להחזיק את אותו שיא לתקופה דומה, אף שבמקצוע זה התחרו מגדולי הרצים, שמות כרון קלארק, היילה גבריסלאסי ואמיל זטופק.
שיאים שקבע במרחקים לא אולימפיים ארוכים יותר, כגון 20,000 מטר או המרוץ לשעה אחת, עמדו בעינם עשרות שנים.
נדבך נוסף בייחודו של נורמי הוא המקום שתפס כסמל של האומה הפינית בכלל, מעבר לתחום המצומצם של ספורט.
ראיה אחת לכך היא הופעתו על גבו של שטר כסף פיני בן 10 מארק, מקום השמור לאישים חשובים בתולדות המדינה שהנפיקה את השטר.
הופעתו על גבו של שטר כסף פיני בן 10 מארק
לכבוד הישגיו בתחום הספורט נקרא אסטרואיד 1740 על שמו
בית ספר ברובע מרצאן-הלרסדורף בברלין נקרא על שמו
מרתון על שמו נערך החל משנת 1969 במדינת ויסקונסין שבארצות הברית וכן בעיר הולדתו טורקו (משנת 1992)
פאביו לואיזי (באיטלקית: Fabio Luisi, נולד ב-17 בינואר 1959 בג'נובה) הוא מנצח איטלקי.
פאביו לואיזי למד בקונסרבטוריון ניקולו פגניני אצל ממי סקיאווינה.
אחרי קבלת התואר בלימודי פסנתר, המשיך ללמוד הוראת פסנתר אצל אלדו צ'יקוליני ואנטוניו באקלי.
פאביו לואיזי החל להתעניין בניצוח כשעבד בפסנתרן מלווה ונרשם ללימודי ניצוח בקונסרבטוריון של גראץ, אצל מילאן הורוואט.
הוא עבד באופרה של גראץ כמלווה ומנצח.
הופעתו הראשונה כמנצח הייתה באיטליה בשנת 1984. משנת 1990 עד 1995 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גראץ.
משנת 1995 עד 2000 היה מנהל אמנותי ומנצח ראשי של תזמורת אמני הצליל בווינה.
בשנים 99–1996 היה אחד משלושה מנצחים ראשיים (Hauptdirigenten) של תזמורת הרדיו של מרכז גרמניה בלייפציג, יחד עם מרצ'לו ויוטי ומנפרד הונק.
משנת 1999 עד 2007 היה מנצח ראשי יחיד של תזמורת זו.
כמו כן הוא היה מנצח ראשי של תזמורת שווייץ המערבית בשנים 1997 עד 2002. משנת 2005 ועד שנת 2013 כיהן לואיזי כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של וינה.
משנת 2007 ועד שנת 2010 כיהן לואיזי כמנצח הראשי של התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ושל הזמפר-אופרה בדרזדן.
במרץ 2005 ניצח לואיזי לראשונה במטרופוליטן אופרה, על הצגה של דון קרלוס מאת ורדי .
לואיזי ניצח על כמה הקלטות אופרה, בהן "ארולדו", "ירושלים" ו"אלזירה" של ורדי, ווילהלם טל של רוסיני.
בשנת 2020 התמנה לתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של דאלאס החל מעונת הקונצרטים 2020/21 ובספטמבר 2022 התמנה למנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של NHK בטוקיו.
פאביוס שך (שאך, ש"ך; בגרמנית: Fabius Schach; 1 באוקטובר 1868, וֶקְשְׁנֶה, רוסיה – 3 באוקטובר 1942, טרזיינשטאט) היה מראשוני התנועה הציונית ומייסדיה בגרמניה.
שך נולד בעיירה וֶקְשְׁנֶה (Viekšniai) שברוסיה (כיום בליטא, לא הרחק מהגבול עם לטביה), בנו של רב, נצר לרבי שבתי הכהן (הש"ך).
בתקופת שהותו בגרמניה החל לבוא במגע עם פעילות ציונית, ובשנת 1893 התמנה למזכיר סניף האגודה להתגוננות מפני האנטישמיות בעיר קלן.
בתקופה זו עבד בשיתוף פעולה עם מקס בודנהיימר, וכעבור זמן קצר מונה על ידי בודנהיימר ודוד וולפסון למזכיר האגודה היהודית-לאומית בקלן.
בתקופה זו השתתף בשלוש הוועידות הראשונות של ציוני גרמניה ובשני הקונגרסים הציוניים הראשונים.
לאחר מכן פסקה פעילותו עקב חשדות שהועלו נגדו על פרסום דברי התנגדות להרצל.
בשנת 1899 הודיע על פרישתו מפעילות בקבוצה הציונית בקלן.
פעילותו העיקרית להפצת רעיון הציונות נעשתה בראשית דרכו בתנועה, עת פרסם את החוברת הקצרה "לשון שקמה לתחייה" (Eine auferstandene Sprache) על תחיית השפה העברית (ככל הנראה ב-1892) ואת החוברת "יהדות עממית או סאלונית" (Volks- oder Salonjudenthum; 1893) כנגד תופעת ההתבוללות בקרב יהדות גרמניה.
בוועידת ציוני גרמניה הראשונה ובקונגרס הציוני הראשון לקח חלק בניסוח מטרות התנועה הציונית.
לאחר הפסקת פעילותו הרשמית בתנועה הציונית עסק שך בכתיבת ועריכת שבועונים יהודים ועבריים.
ב-14 בספטמבר 1942, בעת מלחמת העולם השנייה, גורש לטרזיינשטאט, ושם נספה כעבור שבועיים וחצי, בגיל 74.
פאביה (באיטלקית: ; שם הייסוד בלטינית: Ticinum) היא עיר הנמצאת בצפון איטליה, ובירת נפת פאביה במחוז לומברדיה.
העיר שוכנת בעמק/מישור הפו, 35 ק"מ דרומית למילאנו, סמוך לנקודת החיבור שבין נהר הפו ונהר הטיצ'ינו, במרכז העמק המשתרע בין הרי האפנינים מדרום להרי האלפים מצפון.
פאביה היא בירת נפה עשירה בפעילות חקלאית הכוללת יין, אורז, דגנים ומוצרי חלב.
אזורי התעשייה הספורים בסביבות העיר אינם פוגעים באווירה הכפרית והשלווה המאפיינת את פאביה וסביבתה.
בנוסף, פאביה ידועה כביתה של אחת האוניברסיטאות העתיקות בעולם, אוניברסיטת פאביה, שהוקמה באופן רשמי ב-1361 על בסיס בית ספר למשפטים שפעל במקום החל משנת 825. האוניברסיטה, יחד עם מספר מוסדות מחקר מדעיים מתקדמים הממוקמים בעיר, הופכים את פאביה לאחד מהמוקדים האקדמיים החשובים באיטליה.
ייסוד העיר משויך ככל הנראה לרומאים, אשר הקימו את העיר כמוצב צבאי קדמי ותכננו אותה על בסיס פריסת רחובות במתאר שתי וערב, צורה המאפיינת את רחובות העיר העתיקה עד היום.
עם היווסדה, העניקו הרומאים לעיר את השם Ticinum, על שם נהר הטיצ'ינו החוצה את העיר.
העיר הותקפה לעיתים קרובות על ידי הברברים, עד לכיבושה בשנת 572 על ידי הלומברדים, שהפכו אותה לבירת ממלכתם ושינו את שמה ל-Papia, מכאן נובע שמה המודרני.
פאביה נשארה בירת הלומברדים למשך כ-200 שנה.
בשנת 774 נכבשה העיר על ידי קרל הגדול, אך העיר שמרה על מעמדה וכנסיית סן-מיקלה בעיר שימשה לטקסי הכתרה למלכי איטליה.
אט אט לאורך ימי הביניים איבדה העיר מחשיבותה, עד שבשנת 1360 סופחה העיר לדוכסות מילאנו, תחת שלטון בני משפחת ויסקונטי שהקימו בעיר את הארמון הנושא את שמם וחולש על מרכז העיר.
בשנת 1525 נערך בסמוך לעיר קרב פאביה הקרב הסתיים בהפסד כוחות הצבא הצרפתי ולמעשה הכריע במידה רבה את מאבק הכוחות על השליטה באירופה בין בית ולואה לבין בית הבסבורג.
מתחילת המאה ה-17 ועד אמצע המאה ה-19 הייתה פאביה נתונה לשלטונם של מעצמות זרות שונות, בהן הספרדים, הצרפתים והאוסטרים, עד שבשנת 1859 עברה העיר לשלטון ממלכת סרדיניה (שהיוותה את הבסיס לאיחוד איטליה) יחד עם שאר מחוז לומברדיה.
עקב חוסר חשיבותה האסטרטגי פאביה לא נפגעה באופן משמעותי במלחמות העולם.
מרכזה העתיק של העיר השתמר היטב לאורך השנים, וכיום העיר שומרת, מבחינה ארכיטקטונית, על צביונה מימי הביניים.
רחובות המרכז העתיק שומרים על מתאר העיר הרומאית המקורי ומסודרים בצורת שתי וערב סביב שני רחובות אנכים זה לזה המחלקים את העיר לארבעה רבעים.
הרחוב הראשון, Strada Nuova, נמתח מצפון לדרום החל מארמון ויסקונטי ועד לגשר המקורה ומהווה את ליבה המסחרי של העיר.
השני, קורסו קאבור, נמתח ממערב למזרח ומהווה גם הוא רחוב מסחרי חשוב ולאורכו מצויים אתרים מרכזיים, בהם פיאצה ויטוריה ובניין העירייה.
נקודת המפגש בין שני הרחובות הללו מוגדרת כמרכזה הגאוגרפי של העיר.
פיאצה ויטוריה (כיכר העיר המרכזית)
מנזר צ'רטוזה די פאביה (Certosa Di Pavia)
כיכר לאונרדו דה וינצ'י ומגדלי ימי הביניים שבתחומה
תיאטרון פראסקיני, בית האופרה של העיר משנת 1771, נחשב לאחד היפים באיטליה (Teatro Fraschini)
האקלים של פאביה הוא זה האופייני למרכזו של עמק הפו.
החורף לח וקר והקיץ חם.
לעיתים קרובות במהלך עונת הקיץ נשבר החום על ידי סופות גשמים חזקות המקררות באופן מהיר את הטמפרטורה.
מכיוון שגודלה של העיר קטן יחסית, במהלך עונת החורף ערפילים וקרח מכסים גם את מרכז העיר.
עונות האביב והסתיו מאופיינות בגשמים רבים.
פאביה הגיעה לשיא במספר תושביה בשנת 1971 עם 88,839 תושבים, אך מאז ניכרת ירידה חדה במספר התושבים עד ל-71,239 תושבים בשנת 2009. מעבר לתושביה הרשומים, מתגוררים בפאביה למעלה מ-23,000 סטודנטים אשר שוהים בה במהלך תקופות הלימודים אך, ברובם המכריע, חוזרים לביתם ברחבי איטליה בסופי שבוע ובחופשות.
פאביה היא עיר אקדמאית בעלת חשיבות עליונה באיטליה ובה שוכנים מספר מוסדות אקדמאיים מרכזיים:
אוניברסיטת פאביה – אחת מהעתיקות באירופה (נוסדה בשנת 1361).
בניין האוניברסיטה המרכזי ממוקם במרכז העיר העתיקה ומכיל 12 חצרות פנימיות שנבנו בין המאות ה-15 וה-19. סגנון הבנייה השולט בבניין הוא סגנון הניאו קלאסיציזם המאפיין את חזית הבניין וחלק ניכר מאולמותיו המפורסמים.
הפעילות האקדמאית באוניברסיטה מתחלקת בין תשע פקולטות בהן לומדים למעלה מ-23,000 סטודנטים.
אוניברסיטת פאביה מושכת מספר גבוה של סטודנטים ישראלים וזרים, בעיקר בתחום לימודי הרפואה הניתנים ללימוד בשפה האיטלקית או האנגלית.
גיזליארי קולג' ובורומאו קולג' – הקולג'ים העתיקים בפאביה שמטרתם קידום לימודים אוניברסיטאיים ועידוד מצוינות אקדמאית מתלמידיהם הלומדים במסגרת אוניברסיטת פאביה.
IUSS PAVIA – המרכז האוניברסיטאי ללימודים גבוהים.
המכון למחקר מדעי ורפואי סאן מטאו (Fondazione IRCCS Policlinico S.
Matteo) – בית החולים המרכזי של העיר והנפה המכיל תחתיו מספר מוסדות מתקדמים למחקר רפואי הידועים בעיקר בתחומי הנוירולוגיה, האונקולוגיה והקרדיולוגיה.
קרן סלבטורה מאוג'רי (fondazione IRCCS Salvatore Maugeri) – מרכז לטיפול ומחקר מתקדם בתחומי השיקום המוטורי, הקרדיו-ואסקולרי והפנאומולוגי.
הוכחה למעמדה האקדמאי-רפואי האיתן של פאביה ניתנה עם חנוכתו ב-15 בפברואר 2010 של מאיץ ההדרונים האונקולוגי (CNAO) הראשון באיטליה, השני באירופה והרביעי סה"כ בעולם, המאפשר טיפול בגידולים סרטניים באמצעות הקרנת הדרונים.
כמו כן, ברשות מחלקת הפיזיקה של אוניברסיטת פאביה מאיץ חלקיקים גרעיני (LENA), היחידי מסוגו בקרב אוניברסיטאות באיטליה ושבאמצעותו פרסמה לאורך השנים אוניברסיטת פאביה למעלה מ-608 מחקרים בתחומי הכימיה והפיזיקה הגרעינית.
בשלהי ימי הביניים היגרו לעיר יהודים רבים ממערב אירופה, בעיקר מגרמניה וצרפת.
בין הגולים היה רבי יעקב לנדא, בעל
ספר האגור, וכן רבי יוסף קולון (מהרי"ק) שהיגר אליה ממנטובה.
עד למלחמת העולם השנייה התקיימה בפאביה קהילה יהודית קטנה שהתרכזה באזור Via dei Liguri.
קהילה זו התפזרה במהלך המלחמה, ולאחר סיומה לא התבססה שוב קהילה יהודית בעיר.
כיום, מתגוררות בעיר משפחות יהודיות ספורות המחוזקות בנוכחות ישראלית של כ-60 סטודנטים ישראלים לערך הלומדים במוסדות להשכלה גבוהה בעיר (נכון לאוגוסט 2010).
שירותי דת מסופקים על פי הצורך על ידי הקהילה היהודית במילאנו.
המשפחה הישראלית שנספתה באסון הרכבל של סטרזה–מוטרונה במאי 2021 התגוררה בפאביה.
לעיר פאביה שלוש ערים תאומות:
פאביו אלכסנדרה דה סילבה קונטראו (בפורטוגזית: Fábio Alexandre da Silva Coentrão; נולד ב-11 במרץ 1988 בוילה דו קונדה, פורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קונטראו החל את הקריירה בקבוצת ריו אבה המקומית ובעונת עבר לקבוצת בנפיקה ליסבון.
בתחילת דרכו בבנפיקה הושאל למספר קבוצות, אולם כבר בעונתו המלאה הראשונה בקבוצה, , הוביל אותה לזכייה בליגה הפורטוגזית עם תשעה בישולים.
בשנת 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל הלאומית, במשחק נגד .
קונטראו היה אחד השחקנים הבולטים בסגל הנבחרת במונדיאל 2010, אולם פורטוגל הודחה כבר בשמינית הגמר.
בשנת 2004 הצטרף קונטראו לקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל ריו אבה ומעט לאחר מכן החל לשחק בקבוצה הבוגרת ולקראת סיום עונת אף ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגזית.
במהלך עונת הפך קונטראו רשמית לשחקן הקבוצה הבוגרת ואף הבקיע את שערו הראשון במדיה, במשחק נגד אוניאו דספורטיבו דה לייריה, בו הפסידה ריו 5-2. אף על פי כן, במשחקיו המועטים בעונה זו לא הצליח למנוע את ירידה של קבוצתו לליגה הפורטוגזית השנייה, לאחר שזו סיימה את העונה במקום ה-16 בלבד.
בעונת הפך קונטראו לשחקן הרכב בריו וכבש ארבעה שערים שערים ב-27 משחקים בכל המסגרות, בזכותם נבחר לפריצת השנה בליגה השנייה.
למרות יכולתו המרשימה, ריו סיימה את העונה במקום השלישי בלבד ונאלצה להישאר בליגת המשנה עונה נוספת.
לאחר עונה זו, עזב קונטראו את ריו וחתם בבנפיקה ליסבון.
בתחילת דרכו בבנפיקה לא מצא קונטראו את מקומו ברוטציה של מאמנו, חוסה אנטוניו קמאצ'ו וב-1 בינואר 2008 הושאל לנסינול מדיירה, אותה הוביל למקום העשירי בליגה הפורטוגזית עם ארבעה שערים ובישול אחד ב-16 משחקים.
בסיום העונה שב לבנפיקה, אך מעט לאחר מכן הושאל לריאל סרגוסה מהליגה הספרדית השנייה.
בסרגוסה היה שחקן שולי לחלוטין ובינואר 2009 הוא עזב את הקבוצה והושאל שוב, הפעם לקבוצת נעוריו, ריו אבה, במדיה כבש שלושה שערים ובישל שניים נוספים ב-16 משחקי ליגה.
בעונת שב קונטראו לבנפיקה והפך לאחד השחקנים המובילים שלה.
ב-2 בדצמבר 2009 הבקיע את שערו הראשון במסגרת אירופית בניצחון 1-2 על באטה בוריסוב במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
בהמשך הוביל את בנפיקה לרבע גמר המפעל עם ניצחונות מרשימים על הרטה ברלין ואולימפיק מרסיי, אך קבוצתו הודחה לאחר הפסד 5-3 בסיכום שני המשחקים נגד ליברפול.
גם בליגה הפגין יכולת מצוינת ואף סיים כסגן מלך הבישולים עם תשעה, שניים פחות מאנחל די מריה שבישל 11 שערים.
כמו כן, הוביל את בנפיקה לזכייה באליפות וגביע הליגה ונבחר ל"פריצת השנה" בפורטוגל.
ב-5 ביולי 2011 חתם קונטראו בריאל מדריד לשש שנים, תמורת 30 מיליון אירו.
ב-26 באוגוסט 2015 הושאל קונטראו למונקו לעונה אחת, ובתחילת עונת 2016-17 חזר לריאל מדריד.
ב-5 ביולי 2017 הושאל לספורטינג ליסבון לעונה אחת.
ב-31 באוגוסט 2018 חזר לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו ריו אבה וחתם לעונה אחת.
במהלך אותה עונה ספג קונטראו 11 כרטיסים צהובים ושני אדומים, שוחרר ב-30 ביוני 2019 ולא מצא קבוצה חדשה לתחילת עונת 2019–2020.
ב-29 בינואר 2020 הודיע קונטראו על פרישה מכדורגל.
קונטראו היה שותף לכל הנבחרות הצעירות של פורטוגל, ובסך הכל הבקיע 11 שערים ב-18 משחקים במדיהן.
בנובמבר 2009 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת וב-14 לחודש ערך את הופעת הבכורה שלו במדיה, במשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. עם סיום עונת נכלל בסגל המורחב של פורטוגל למונדיאל, ולאחר שהפגין יכולת טובה במשחקי ההכנה נכלל גם בסגל הסופי של הנבחרת.
במונדיאל עצמו, היה למגן השמאלי הפותח של נבחרתו ואחד משחקני ההגנה הבולטים בטורניר, לאחר שהיה אחד הגורמים המרכזיים בהגנת הברזל של פורטוגל שלא ספגה ולו שער אחד בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים.
בנוסף ליכולותיו ההגנתיות, קונטראו סייע רבות לנבחרתו גם במשחק ההתקפה שלו, ואף בישל להוגו אלמיידה את השער השלישי בניצחון 0-7 על .
עם זאת, פורטוגל הודחה מהטורניר כבר בשמינית הגמר, לאחר הפסד 1-0 לאלופה הנכנסת, .
כולל הגביע הפורטוגזי, גביע הליגה הפורטוגזית, הסופר קאפ הפורטוגזי וגביע המלך הספרדי.
פאביו אאורליו רודריגז (בפורטוגזית: Fábio Aurélio Rodrigues; נולד ב-24 בספטמבר 1979) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן בקבוצות גרמיו, סאו פאולו, ולנסיה וליברפול.
רשם 13 הופעות בנבחרת ברזיל עד גיל 23 בין השנים 1999–2000, בהן כבש שער אחד.
לאאורליו הייתה היכולת לשחק בעמדת המגן השמאלי וגם בעמדת הקשר השמאלי.
הוא ייצג את ברזיל באולימפיאדת סידני בשנת 2000 בנבחרות עד גיל 17 ועד גיל 20, אך מעולם לא שיחק עבור נבחרת ברזיל הבוגרת.
כאזרח איטלקי, לאאורליו הייתה את האפשרות לשחק עבור נבחרת איטליה אך בחר במקום הולדתו, ברזיל.
אאורליו הצטרף לולנסיה הספרדית בזמן שהייתה סגנית אלופת אירופה.
בשנת 2006 עבר לליברפול ובכך חבר למאמנו לשעבר בולנסיה, רפאל בניטס.
אאורליו הגיע עם ליברפול לגמר ליגת האלופות בעונת 2006/2007, אותו הקבוצה הפסידה 1–2 למילאן.
בשש שנותיו עם האדומים, זכה אאורליו עם ליברפול במספר גביעים מקומיים.
בקיץ 2012 שוחרר אאורליו מליברפול וחזר לשחק בארץ מולדתו, כשחתם בגרמיו הברזילאית.
באפריל 2014 החליט לפרוש ממשחק פעיל לאחר סדרה ארוכה של פציעות.
אאורליו נשוי ואב לשני ילדים.
פאביו פוניני (באיטלקית: Fabio Fognini; נולד ב-24 במאי 1987) הוא טניסאי איטלקי.
נכון למאי 2022 מדורג במקום ה-51 בעולם בסבב ה-ATP.
דירוג השיא שלו היה 9, ב-15 במרץ 2019. עד כה זכה ב-9 תארים ביחידים ו-6 תארים בזוגות.
פוניני נולד בסנרמו שבאיטליה לסילבנה ולפולביו.
בילדותו התגלה פוניני ככישרון בעקבות ההגעה שלו בשיאו למקום 8 בעולם לנוער.
פוניני התחיל את הקריירה ב-2004 בגיל 16.
2011 הייתה השנה בה פוניני החל לבלוט בסבב הזוגות.
פוניני זכה בתואר הזוגות הראשון שלו יחד עם בן ארצו סימון בוללי.
בסבב היחידים פוניני עוד לא בלט בתחילת השנה והפסיד בסיבוב הראשון של אליפות אוסטרליה הפתוחה לפלוריאן מאייר.
אך בהמשך השנה פוניני הגיע לרבע גמר גראנד סלאם ראשון באליפות צרפת הפתוחה.
אליפות ארצות הברית הפתוחה גם לא העירה פנים לפוניני כשהוגרל בסיבוב השני נגד תומאש ברדיך הצ'כי.
לעומת זאת פוניני הצליח מאוד בטורניר זה בזוגות עם סימון בוללי בן ארצו כשהגיעו ביחד לחצי גמר הזוגות.
את השנה סיים פוניני בין ה-50 הראשונים בעולם ליחידים.
את 2012 פתח פוניני לא טוב כשהפסיד בסיבוב הראשון של אליפות אוסטרליה הפתוחה לאלחנדרו פאייה הקולומביאני.
בעונת החימר הצליח יותר כשבטורניר בוקרשט הגיע לגמר ATP ראשון בקריירה והפסיד ל ז'יל סימון הצרפתי.
באליפות צרפת הפתוחה פוניני הגיע עד הסיבוב השלישי שם הפסיד ל ז'ו-וילפריד צונגה הצרפתי.
בעונת הדשא הגיע פוניני עד רבע הגמר של טורניר איסטבורן שם הפסיד לאנדי רודיק שניצח בטורניר.
בווימבלדון פוניני הפסיד לרוג'ר פדרר השווייצרי שבסופו של דבר גם ניצח בטורניר.
באולימפיאדת לונדון הפסיד פוניני ל נובאק ג'וקוביץ' שדורג אז שני בעולם.
באליפות ארצות הברית הפסיד פוניני בסיבוב השלישי לאנדי רודיק האמריקאי.
לאחר האליפות הגיע פוניני לגמר שני בקריירה והפסיד למרטין קליז'ן הסלובקי.
פוניני סיים את השנה במקום ה-45.
2013 הייתה שנת הפריצה של פוניני.
באוסטרליה הוא הפסיד בסיבוב הראשון ליחידים אך הגיע עם שותפו ובן ארצו סימון בוללי לחצי גמר גראנד סלאם זוגות שני בקריירה שם הפסידו לאחים ברייאן המדורגים 1 בעולם בזוגות.
הוא זכה ביחד עם סימון בוללי בתואר הזוגות השני בבואנוס איירס בארגנטינה.
ביחידים הגיע פוניני לרבע הגמר בבואנוס איירס שם הפסיד למדורג 1 בטורניר, דויד פרר הספרדי.
מהמשך העונה פוניני היה בשיאו.
הוא הגיע לחצי הגמר של טורניר אקפולקו היוקרתי שם הפסיד לדויד פרר אחרי מאבק עיקש.
פוניני התחרה באינדיאן וולס נגד נובאק ג'וקוביץ' המדורג ראשון בעולם ואף ניצח מערכה לפני שהפסיד.
לאחר מכן הדהים את עולם הטניס כשהגיע לחצי הגמר של טורניר מאסטרס 1000 במונטה קרלו.
שם הפסיד למדורג 1 בעולם נובאק ג'וקוביץ' שניצח בטורניר.
באליפות צרפת הפתוחה הפסיד לרפאל נדאל הספרדי שלאחר מכן גם ניצח באליפות.
בעונת הדשא השתתף פוניני בטורניר איסטבורן והפסיד ברבע הגמר לאיבן דודיג.
בווימבלדון הפסיד ליורגן מלצר האוסטרי בסיבוב הראשון.
לאחר ווימבלדון פוניני היה בכושר שיא וזכה בשני תוארי יחידים ברצף: הראשון בשטוטגרט שבגרמניה מסבב ה-250 כשבגמר גבר על המקומי פיליפ קולשרייבר.
ולאחר מכן זכה בתואר השני ברציפות בהמבורג מסדרת ה-500 כשבגמר גבר על פרדריקו דלבוניס הארגנטינאי שגבר בחצי הגמר על רוג'ר פדרר.
פוניני נכנס ל-20 הראשונים בעולם והמשיך בכושר השיא כשהגיע לגמר טורניר בפעם השלישית ברציפות בטורניר אומג אך הפסיד בגמר לספרדי טומי רוברדו.
המשך העונה הייתה מאכזבת מבחינת פוניני.
הוא הפסיד בסיבוב השני במונטריאול לארנסט גולביס.
בסינסינטי הפסיד בסיבוב הראשון לראדק סטפאנק.
באליפות ארצות הברית הפתוחה אכזב כשהפסיד הפסד מוחץ למדורג 120 בעולם.
בסנט פטרסבורג, שבו היה הפיינליסט אשתקד הפסיד בסיבוב השני למיכאל פרז'יז'ני.
בטורניר בייג'ינג הציג יכולת פנטסטית והגיע עד רבע הגמר שם הוליך 1–4 6-2 על רפאל נדאל המדורג ראשון בעולם אך לבסוף הפסיד.
בשנת 2019 הגיע פוניני להשיג השיא בקריירה שלו וזכה באפריל בטורניר החימר מונטה קרלו מסבב המאסטרס atp 1000. פוניני ניצח בגמר 3:6, 4:6 את דושאן לאיוביץ', כאשר בדרך לגמר ניצח את מלך החימר נדאל.
בעקבות זכייה זו והשגים נוספים במהלך השנה, פוניני הגיע לדירוג השיא שלו בסבב ה atp וטיפס עד למקום ה 10 בדירוג.
סגנון המשחק של פוניני בעיקר הגנתי והחבטה הטובה ביותר שלו היא דרופ שוט.
המשטח המועדף עליו הוא חימר והישגיו היו בעיקר על משטח זה.
מאמנו של פוניני הוא ז'וזה פרלס.
נפת פאביה (באיטלקית: Provincia di Pavia ) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר פאביה.
נפת פאביה גובלת בנפת מילאנו בצפון.
במזרח היא גובלת בנפת לודי ובסן קולומבנו אל למברו ובנפת פיאצ'נצה .
בדרום-מערב ובמערב ובצפון-מערב נפת פאביה גובלת במחוז פיימונטה ( נפת אלסנדריה ובנפת וורצ'לי ובנפת נוברה)
פאבולה וסוז'ט הם מונחים ספרותיים בנרטולוגיה לניתוח סטרוקטורליסטי של הפורמליזם הרוסי.
הפאבולה, כלומר הסיפור, מציגה את סדר האירועים הכרונולוגי שלפיו התרחשו אירועים מסוימים בנרטיב.
עם זאת, מאחר שיצירה איננה חייבת להופיע בסדר הכרונולוגי של הסיפור אלא יכולה לתאר אירועים בסדר אחר באמצעות למשל היזכרות באירוע טראומטי, הונח המושג סוז'ט.
הסוז'ט, העלילה, מציג את הסדר שבו בפועל מסודרים האירועים בנרטיב ולמעשה הוא תלוי מחבר.
כלומר פאבולה אחת, רצף מסוים של אירועים, יכול להיות מתואר בידי מחבר בסוז'טים רבים.
כך באמצעות הסוז'ט, יכול המחבר לתמרן את התרחשויות הנרטיב ולהדגיש אירוע אחד על חשבון אחר בהתאם להעדפותיו.
פאביו בוריני (איטלקית: Fabio Borini; נולד ב-29 במרץ 1991) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בסמפדוריה בעמדת הקיצוני.
בוריני התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של בולוניה 1909, ובקיץ הצטרף לאקדמיה של צ'לסי.
בעונת הצטרף לקבוצת המילואים בה רשם מאזן מרשים של 10 שערים ב-11 משחקים ואף שימש כקפטן הקבוצה.
ב-15 בספטמבר 2009 נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הראשונה במשחק ליגת האלופות נגד פורטו, אך לא שותף באותו משחק.
5 ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד טוטנהאם הוטספר.
בוריני ערך את הופעת הבכורה המלאה שלו נגד קווינס פארק ריינג'רס במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הליגה האנגלי.
ב-17 במרץ 2011, בוריני הושאל לסוונסי סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ עד לתום העונה.
כבר במשחקו הראשון בקבוצה הוא הבקיע צמד במשחק הליגה נגד נוטינגהאם פורסט.
בתום העונה עלתה סוונסי לפרמייר ליג, אך בוריני עזב את המועדון.
בתום העונה התברר שעוד לפני שעבר לסוונסי, בוריני סיכם בפארמה ל-5 שנים.
צ'לסי תבעה מפארמה עוד 100,000 אירו, ולאחר שזכתה בתביעה שילמה פארמה ב-19 תשלומים את היתרה.
ב-31 באוגוסט 2011, הושאל בוריני תמורת 1.25 מיליון אירו עם אופציה לרכישת כרטיס השחקן בסיום העונה תמורת 7 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ברומא בהפסד 1–2 בבית לקליארי.
ב-23 בינואר 2012 רכשה רומא מחצית מכרטיס השחקן שלו תמורת 2.3 מיליון אירו.
ב-23 ביוני 2012 רכשה רומא את החצי השני של הכרטיס בו החזיקה פארמה תמורת 5.3 מיליון אירו.
ב-13 ביולי 2012 חזר לפרמייר ליג כאשר חתם בליברפול תמורת 13.3 מיליון אירו.
ב-9 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו בליברפול בניצחון 0–3 נגד הומל במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
באוקטובר שבר את רגלו ונעדר כ-3 חודשים.
ב-9 בינואר 2013 חזר לשחק במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד, נגדה גם נפצע.
ב-17 בפברואר 2013 פרק את הכתף לאחר התנגשות עם קייל בארטלי במשחק הליגה נגד סוונסי סיטי.
ב-27 באפריל הוא חזר למגרשים אחרי כחודשיים וחצי ואף כבש את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג במשחק זה שנגמר בניצחון 0–6 נגד ניוקאסל יונייטד.
לאחר עונה לא יציבה בליברפול, ב-2 בספטמבר 2013 הושאל לסנדרלנד עד לסיום העונה.
בוריני ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–3 לארסנל במסגרת הליגה.
ב-27 באוקטובר 2013 בוריני הבקיע את השער הראשון שלו עבור סנדרלנד בדרבי נגד ניוקאסל יונייטד שהיה גם שער הניצחון של קבוצתו שניצחה 1–2. ב-19 באפריל, בוריני הבקיע את שער הניצחון בסטמפורד ברידג' נגד צ'לסי והנחיל לז'וז'ה מוריניו הפסד בית ראשון כמאמן צ'לסי.
התוצאה נשמרה מועדון הורהו ליברפול שתי נקודות ברורות של צ'לסי בחלק העליון של טבלת ליגת העל.
בוריני זכה בתואר "הכדורגלן הצעיר של השנה בסנדרלנד".
בתום העונה הציעה סנדרלנד לליברפול 14 מיליון לירות שטרלינג תמורתו, אך בוריני העדיף לחזור לליברפול ולהילחם על מקומו בהרכב.
ב-31 באוגוסט 2015 חזר לסנדרלנד תמורת 8 מיליון לירות שטרלינג.
ב-30 ביוני 2017 הושאל בוריני למילאן עד לסוף העונה.
ב-7 ביוני 2018 חתם באופן קבוע במילאן.
ב-14 בינואר 2020 עבר להלאס ורונה בהעברה חופשית.
ב-19 בינואר עלה מהספסל להופעת בכורה וכבר שער בתיקו 1-1 מול בולוניה.
בסיום העונה שוחרר מהקבוצה, ולאחר חצי שנה ללא משחק חתם בפתיח קראגומרוק הטורקית.
ב-13 בנובמבר 2009 בוריני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של איטליה בהפסד 0–2 נגד הונגריה.
בוריני שימש כקפטן נבחרת הנוער לקראת אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת .
ב-26 בפברואר 2012 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת, כעבור 3 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד .
בוריני אף נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2012. במאי נכלל בסגל הנבחרת הצעירה לקראת אליפות אירופה עד גיל 21 - 2015 ונכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
נבחרת מצטייני אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2013
פאביו קוואליארלה (באיטלקית: Fabio Quagliarella; נולד ב-31 בינואר 1983) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
קוואליארלה שיחק במספר קבוצות באיטליה, ביניהן יובנטוס, עמה זכה בשלוש אליפויות איטליה.
קוואליארלה רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה ב-2007, ומאז ייצג אותה ביורו 2008 ובמונדיאל 2010.
לאורך הקריירה לובש קוואליארלה את החולצה עם המספר 27 לזכרו של ניקולו גאלי, חברו לנבחרת הצעירה ובנו של שוער העבר ג'ובאני גאלי, שנהג ללבוש את אותו המספר ונהרג בתאונת דרכים בשנת 2001.
קוואליארלה החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של טורינו.
הוא עלה לשחק במדי הקבוצה הבוגרת בעונת .
באותה עונה רשם הופעה אחת בלבד, הופעת הבכורה שלו בסרייה א', בניצחונה של קבוצתו 2:1 על פיאצ'נצה.
בסיום העונה ירדה טורינו לסרייה ב'.
לקראת עונת הושאל קוואליארלה, שהספיק לערוך חמש הופעות ליגה בלבד במדי טורינו, לפיורנטינה ששיחקה אז בליגה הרביעית לאחר שפורקה והוקמה מחדש.
קוואליארלה לא הצליח להפגין יכולת גבוהה במדי הקבוצה, וכבש רק שער ליגה אחד ב-12 הופעות, עד שבינואר החליטה פיורנטינה לבטל את עסקת ההשאלה.
קוואליארלה הושאל לחצי העונה הנותרת לקבוצת קייטי מהליגה השלישית, ובאותה עונה שוב לא הצליח לבלוט, וכבש פעמיים בלבד ב-11 הופעות ליגה.
עסקת ההשאלה נמשכה גם בעונת , ובה הפגין קוואליארלה יכולת מצוינת עם 17 שערים ב-32 הופעות ליגה.
קוואליארלה חזר לטורינו, אז בסרייה ב', בעונת .
הוא זכה למעמד של שחקן הרכב בקבוצה, וסייע לה לעלות בחזרה לליגה הבכירה, אך בעקבות חובות כלכליים הקבוצה לא הורשתה לעלות ליגה.
קוואליארלה סיים את דרכו בקבוצה ושוחרר בהעברה חופשית כבר באותו הקיץ.
בעקבות שחרורו מטורינו, חתם קוואליארלה באודינזה, ומיד הועבר לאסקולי בעסקת אחזקה משותפת.
הוא בילה את עונת כשחקן הרכב במדי העולה הטרייה לסרייה א', וב-21 בדצמבר 2005 כבש את שערו הראשון בסרייה א', בניצחונה של אסקולי 1:0 על טרוויזו.
ביוני 2006, עם סיום העונה, קנתה אודינזה את חלקה של אסקולי בעסקת האחזקה המשותפת, וחודש אחר כך חתמה על הסכם דומה עם סמפדוריה.
קוואליארלה שיחק בסמפדוריה בעונת , במהלכה זכה להצלחה גדולה עם 13 שערי ליגה וסגנון משחק מרהיב, שמשכו אליו תשומת לב רבה ואף הקנו לו זימון בכורה לנבחרת איטליה.
בסיום העונה, שתי המחזיקות בכרטיס השחקן, אודינזה וסמפדוריה, היו מעוניינות בחלוץ.
ב-21 ביוני 2007, לאחר שלא הצליחו להגיע ביניהן להסכמה על תנאי העברה, הלכו הקבוצות למכירה פומבית עיוורת על השחקן.
במכירה זכתה ההצעה של אודינזה, שעמדה על 7.15 מיליון אירו לעומת הצעה 6.5 מיליון של סמפדוריה.
לאחר פתיחת עונה מהוססת, שכללה שער ליגה אחד בלבד ב-11 משחקי הליגה הראשונים, חזר קוואליארלה להפגין יכולת משופרת, בין היתר בזכות שיתוף פעולה פורה עם שותפו להתקפה אנטוניו די נטאלה.
קוואליארלה סיים את העונה עם 12 שערי ליגה.
עונה אחר כך שמר קוואליארלה על יכולתו הגבוהה, כשכבש 13 שערי ליגה, ושמונה שערים נוספים במסעה של הקבוצה בגביע אופ"א.
אודינזה רשמה הצלחה באותה עונה במפעל, לאחר שנעצרה רק בשלב רבע הגמר על ידי ורדר ברמן.
קוואליארלה סיים במקום השלישי בטבלת הכובשים במפעל באותה עונה.
בסיום אותה עונה, זכה שערו של קוואליארלה מול נאפולי ב-31 בינואר 2009 בבעיטת יעף מעשרים מטרים, בתואר שער העונה בסרייה א'.
ב-1 ביוני 2009, לקראת עונת , חתם קוואליארלה בנאפולי, תמורת סכום של כ-18 מיליון אירו לתקופה של חמש שנים.
בנאפולי הוא שיתף פעולה עם שחקני החלק ההתקפי אסקיאל לאבסי ומארק האמשיק בדרך ל-11 שערי ליגה, והקבוצה סיימה במקום השישי המוביל לליגה האירופית.
משחקו האחרון של קוואליארלה בנאפולי היה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית של עונת מול אלפסבורג, בניצחון 1:0. במשחק הגומלין קוואליארלה לא שותף, לאחר שאיבד את חולצת ההרכב לשחקן הרכש החדש אדינסון קבאני.
ב-27 באוגוסט 2010, יום לאחר משחק הגומלין מול אלפסבורג, עזב קוואליארלה את נאפולי וחתם ביובנטוס.
העסקה הוגדרה כהשאלה לעונה תמורת 4.5 מיליון אירו, עם אופציה לרכישה תמורת 10.5 מיליון אירו נוספים.
משחקו של קוואליארלה במדי נאפולי מול אלפסבורג קבע כי הוא לא יוכל לקחת חלק במשחקיה של יובנטוס בטורניר האירופי, אך את עונת המשחקים בליגה פתח קוואליארלה בהצלחה, כשהוביל את טבלת הכובשים במועדון בחצי העונה הראשונה, עם תשעה שערים ב-17 הופעות.
במשחק הראשון של יובנטוס לאחר פגרת החורף, ב-6 בינואר 2011 מול פארמה, נפצע קוואליארלה ברצועה של ברכו הימנית ונאלץ להחמיץ את שארית העונה.
ב-22 ביוני 2011, לקראת עונת , חתם קוואליארלה על חוזה חדש ביובנטוס לשלוש עונות, וסכום של 10.5 מיליון אירו הועבר לנאפולי תמורת ההעברה הקבועה.
תחת המאמן החדש של יובנטוס, אנטוניו קונטה, זכה קוואליארלה בתארים ראשונים בקריירה, כשהיה שותף לזכייתה של יובנטוס בשלוש אליפויות רצופות.
קוואליארלה שיחק ביובנטוס עד לתום עונת , בסך הכל ארבע עונות בהן כבש 23 שערי ליגה ב-83 הופעות.
ב-17 ביולי 2014 עבר קוואליארלה לקבוצת נעוריו ויריבתה העירונית של יובנטוס, טורינו.
ההעברה הוערכה בסכום של כ-3.5 מיליון אירו.
ב-26 באפריל 2015 כבש קוואליארלה את שער הניצחון מול קבוצתו הקודמת יובנטוס.
טורינו גברה על יריבתה העירונית 2:1, ורשמה ניצחון ראשון במשחק הדרבי של העיר טורינו לאחר בדיוק 20 שנים.
ב-1 בפברואר 2016 הושאל קוואליארלה לסמפדוריה עד לסוף העונה עם אופציה לרכישה.
בתום העונה מימשה סמפדוריה את אופציית הרכישה והעבירה את החלוץ לשורותיה.
קוואליארלה זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה על ידי המאמן רוברטו דונאדוני.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת ב-28 במרץ 2007, במסגרת ניצחונה הביתי של איטליה 2:0 על במוקדמות יורו 2008. קוואליארלה נכנס כמחליף בדקה ה-88 במקומו של לוקה טוני.
באותו הטורניר כבש קוואליארלה את שעריו הבינלאומיים הראשונים.
ב-6 ביוני 2007, בהופעתו השלישית במדי הנבחרת והראשונה כשחקן הרכב, כבש קוואליארלה את צמד השערים שהעניקו לנבחרתו ניצחון 2:0 על בקובנה.
קוואליארלה זומן על ידי דונאדוני לסגל איטליה לקראת יורו 2008. הוא זכה ל-13 דקות משחק בלבד בטורניר כולו, כשעלה כמחליף ל-13 דקות במשחקה השני של איטליה בשלב הבתים, מול .
לאחר טורניר היורו הוחלף דונאדוני במרצ'לו ליפי.
תחת המאמן החדש היה שותף קוואליארלה בחמישה משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, וכן זומן לסגל איטליה לגביע הקונפדרציות 2009, שם הודחה איטליה במפתיע בסיום שלב הבתים.
קוואליארלה רשם הופעה אחת בטורניר.
שערו הראשון של קוואליארלה תחת ליפי היה במשחק ידידות מול כשבוע לפני פתיחת מונדיאל 2010, שהסתיים בשוויון 1:1.
קוואליארלה זומן על ידי ליפי לסגל איטליה למונדיאל, שהיה מהגרועים בתולדות הנבחרת והסתיים בהדחה מהמקום האחרון בבית ו'.
הוא לא שותף בשני משחקיה הראשון של איטליה, בשניהם סיימה בשוויון 1:1 מול נבחרות ו, ועלה כמחליף במחצית משחקה האחרון של איטליה בטורניר, מול , במקומו של אלברטו ג'ילארדינו.
קוואליארלה היה מעורב בשער הראשון של קבוצתו בדקה ה-81, לאחר שבעיטת יעף שלו נהדפה מהקו על ידי הבלם מרטין שקרטל, ואנטוניו די נטאלה, חברו לשעבר של קוואליארלה בהתקפת אודינזה, כבש מהכדור החוזר.
שתי דקות בתוך תוספת הזמן של המשחק, כבש קוואליארלה שער מצמק לזכות נבחרתו, כשהקפיץ כדור מחוץ לרחבה מעל לשוער יאן מוחה.
השער הוגדר כאחד השערים היפים בטורניר, והופעתו של קוואליארלה במשחק זכתה לשבחים רבים בתקשורת האיטלקית, על רקע האכזבה הכללית מהנבחרת.
הוא זומן לקראת משחק הידידות של איטליה מול ולקראת משחקיה של הנבחרת במוקדמות יורו 2016 מול ו, אך לא שותף כלל במהלכם.
מלך השערים של ליגת העל האיטלקית: 2018/2019
פאביו וולו (באיטלקית: Fabio Volo; נולד ב-23 ביוני 1972) שם עט של פאביו בונטי, הוא סופר, שחקן, מדבב, שדרן רדיו וטלוויזיה ותסריטאי איטלקי.
פאביו בונטי נולד בעיירה בראשה ( מחוז לומברדיה ) בצפון איטליה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון הוא עבד בכמה עבודות מזדמנות, ובשנת 1996 הוא הפך לאחת מהדמויות המובילות ב"רדיו קפיטל", תחנת רדיו איטלקית.
החל משנת 1998, הוא כיכב בשלוש מהדורות של תוכנית הטלוויזיה האיטלקית Le Iene.
בשנת 2000 החל וולו לשדר תוכנית רדיו משלו, "Il volo del mattino", בתחנת הרדיו Deejay ופרסם את ספרו הראשון שנקרא באיטלקית "Esco a fare due passi".
לאחר מכן הוא כתב עוד כשבעה ספרים.
מבין הספרים שכתב יצאו לאור שלושה ספרים בעברית.
בשנת 2002 וולו הופיע לראשונה כשחקן בקומדיה הרומנטית "Casomai" והיה מועמד לפרס דוד די דונטלו כשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט זה.
בשנים 2006 ו-2008 השתתף פאביו וולו בתוכניות: "Italo Spagnolo" ו-"Italo Americano" בערוץ MTV ובשנת 2011 וולו שיחק בתפקיד ראשי בסרט שנעשה על פי ספר שלו, ונקרא באיטלקית "Il giorno in più".
בשנת 2012 הוא חזר לטלוויזיה עם התוכנית "Volo in diretta".
ספר הביכורים של וולו מכר מעל 300,000 עותקים.
ספרו השני (2003) היה הספר הנמכר ביותר באיטליה באותה שנה.
בשנת 2010 זכה וולו בפרס הספרותי: "Premio Letterario la Tore Isola d'Elba", עבור יצירתיות ומצוינות.
(הוא הזוכה השישי בפרס הזה).
וולו שיחק ב-12 סרטים (הראשון בשנת 2002 היה הקומדיה הרומנטית Casomai) וגם דיבב את הסרט "קונג פו פנדה" בגרסה האיטלקית שלו.
קונג פו פנדה (דיבוב באיטלקית) יצא בשנת 2008
קונג פו פנדה 2 (דיבוב באיטלקית) יצא בשנת 2011
אהבה איטלקית, יצא בשנת 2021
הרומנים שכתב נמכרו במלמעלה מחמישה מיליון עותקים באיטליה.
עד היום הוא כתב שמונה ספרים
הזמן שאבד לי, יצא לאור בשנת 2009, תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בשנת 2012. "הזמן שאבד לי הוא ספר שהכנות שבו מורגשת בכל שורה.
לא אחת הוא גורם לקורא לפרוץ בצחוק, אבל לרוב הקורא מוצא את עצמו מתרגש ונדהם לגלות עד כמה חייו של לורנצו דומים לחיים של כל אחד מאיתנו"
החיים עצמם, יצא לאור בשנת 2015, תורגם לעברית ויצא לאור בישראל בשנת 2017. " הוא מגולל את סיפור המשבר שתוקף את הזוג עם לידת בנם, את התפוגגותו של הקסם ששורר בין שני נאהבים.
ומנסה להעלות תשובה, דרך מילוט.
כיצד להתמודד עם מה שקורה לאחר ההתאהבות, עם האחריות הזוגית והמורכבות שטמונה בלהיות יחד באמת".
פאבולוץ' (באוקראינית: Паволоч; ביידיש: פאַוואָלאָטשׁ) היא עיירה היושבת על מפגש הנהרות רוסטביציה ופבולוצ'קה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה, כ-50 ק"מ מברדיצ'ב וכ- 110 ק"מ מקייב.
העיירה הוקמה במאה ה-14, ואוכלוסייתה אוקראינית.