tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחברי הקאסטה העליונה אסור להינשא לאלמנות, ויש קאסטות המחויבות בלבישת מלבושים מסוימים או מלבושים בצבעים מסוימים.
סעיף 15 לחוקת הודו מ־1949 אוסר אפליה על רקע קאסטה, אף שתופעת האפליה עודה קיימת בחברה ההודית כיום.
יש הרואים גם ביהדות חלוקה דמוית קאסטות: בתחילה כהנים, לויים ויתר שבטי ישראל.
לאחר שיבת ציון הגדיר עזרא הסופר סך של עשר קבוצות (עשרת היוחסין), כולל זכויות כל קבוצה ולמי מותר לשאת את מי.
הסיבה לצעד זה של עזרא נבעה מכך שבעלי היוחסין לא רצו לעלות לארץ ישראל ורק דלת העם רצתה לעלות לארץ ישראל.
על מנת למנוע נישואים האסורים על פי ההלכה הגדיר עזרא קבוצות שונות.
לדוגמה אסופי – תינוק שנמצא לבדו ואין יודעים מי אביו ואמו.
איסורי החיתון אינם מצביעים על חסרונו הרוחני של האדם ("ממזר תלמיד חכם עדיף מכהן עם הארץ" וכן "עדיף ישראל תלמיד חכם מכהן עם הארץ").
קאסד (מפרסית: שליח) הוא שמה של פצצה מונחית מתוצרת איראן, שהוצגה כדגם החל משנת 2006. ב-26 באוגוסט 2007 ניתן לה פרסום רב על ידי כלי התקשורת באיראן, שם הוצגה כ"פצצה חכמה" מתוחכמת.
ניכר בצורתה של הפצצה כי היא מהווה העתק של הפצצה האמריקנית GBU-15. לטענת צבא איראן, מטוסי F-5 ו-F-4 פנטום יכולים לשאת את הפצצה.
ניתוח של התמונות שהתפרסמו על ידי כלי התקשורת האיראניים מעלה, כי ייתכן וההודעה על הכנסת הפצצה לייצור סדרתי אינה נכונה, וכי מרכיבים של הפצצה לקוחים מאמצעי לחימה אחרים (כך למשל, נראה כי ראש הביות של הפצצה לקוח מטיל האוויר קרקע האמריקני AGM-65 מאבריק, המצוי בידי איראן).
כלי התקשורת באיראן, שדיווחו על הכנסת הפצצה לייצור סדרתי, ציינו כי משקלה הוא 900 ק"ג.
סרטון וידאו המתאר ניסויים בפצצה הופץ על ידי איראן, ובו נראית הטלה שלה ממטוס F-4 פנטום של חיל האוויר האיראני.
בסרטון נראית פגיעה של הפצצה ליד המטרה המיועדת, ובצילומי מצלמת ההנחיה שלה נראית החטאה של מטרים אחדים.
קאסטיו דה לה ריאל פוארסה (בספרדית: Castillo de la Real Fuerza; מילולית: מבצר הכוח המלכותי) הוא מבצר בהוואנה.
המבצר שוכן מערבית לנמל הוואנה, בסמוך למרכזה ההיסטורי של העיר.
במקום בו שוכן המבצר שכן בעבר מבצר אחר, שניזוק קשות בהתקפה של פריבטירים צרפתים בהנהגת ז'אק דה סור ב-1555. ב-1558 הונחו יסודותיו של המבצר, אך הבנייה עצמה החלה רק ב-1562. כוח העבודה, שהתבסס על עבדים ועל אסירים צרפתים, סיים את הבנייה ב-1577. המבצר עשוי אבן גיר שנחצבה בסמוך להוואנה.
הוא מוקף בחומה עבה ומשופעת ובחפירים, ואל שערו מוליך גשר מתרומם.
זמן קצר לאחר בנייתו, התברר כי הוא ממוקם רחוק מדי מפתח הנמל, וכי הוא אינו מאפשר את הגנתו של הנמל באופן יעיל.
במקומו, הוקמו שני מבצרים אחרים - אל מורו (ממזרח לנמל) וסן סלוודור דה לה פונטה (ממערב לו).
לפיכך, הוסב השימוש במבצר והוא הפך למשכנו של מושל הוואנה.
המושלים השונים ערכו בו כמה שינויים.
ב-1634 נוסף מגדל שעון ועליו שבשבת בדמותה של החיראלדה מקתדרלת סביליה, המכונה "לה חיראלדייה" (La Giraldilla).
לא ברור מדוע נבחרה דווקא דמותה של החיראלדה, אך על פי ההשערות, הדבר נעשה לזכרה של אינס דה בובדייה, האישה היחידה שכיהנה כמושלת הוואנה, שנהגה לצפות בים, בציפייה לשובו של בעלה, ארננדו דה סוטו, ממסעותיו בפלורידה.
החיראלדייה המקורית נמצאת כיום במוזיאון העירוני של הוואנה, ובמקומה מוצב העתק.
שינוי נוסף שנעשה במבנה, היה ב-1851, אז נהרס חלק מחזיתו, כדי לאפשר את הרחבתו של רחוב או'ריילי, וכדי המבצר לא יאפיל על קאפלת אל טמפלטה הסמוכה.
ב-1898 פרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד, במהלכה כבשו האמריקאים את קובה.
אחרון המושלים הספרדים עזב את המדינה בדצמבר אותה שנה, והמבצר נותר מיותם.
ב-1899 השתכן במבצר הארכיון הלאומי, וב-1938 נוספה גם הספרייה הלאומית.
ב-1957, הם הועברו למשכנם החדש, בסמוך לפלסה דה לה רבולוסיון.
לאחר המהפכה הקובנית ב-1959 שוכנו במבצר משרדי הוועדה הלאומית לאנדרטאות והמרכז לשימור, שחזור ו.
לתקופה קצרה הוקם במקום מוזיאון לכלי נשק, אך התנאים במקום לא אפשרו את שימור הממצאים באופן הולם.
ב-1977, לרגל יום השנה ה-400 להקמתו, שינה המבצר את ייעודו פעם נוספת, ונפתח בו מוזיאון לאמנות.
ב-1990 הוקם בו המוזיאון הלאומי לקרמיקה קובנית, אך הוא נסגר ב-2007.
המבצר שופץ לקראת הכרזת אונסק"ו על הוואנה העתיקה וביצוריה כאתר מורשת עולמית ב-1982.
קאסטרו פרטוריו (באיטלקית: Castro Pretorio) הוא שמו של הרובע השמונה עשר מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
סמל הרובע מתאר את ראשו של שומר המשמר הפרטוריאני על רקע אדום.
הרובע ממוקם באתר בו היה ממוקם מחנה המשמר הפרטוריאני, ונקרא על שמו .
שטח הרובע הפך לחלק מהעיר רומא, כאשר, בעת בניית חומת אורליאנוס נעשה שימוש בחומת מחנה המשמר הפרטורי כחלק מחומת העיר החדשה.
ברובע נמצאים כיום הפיאצה דלה רפובליקה (כיכר הרפובליקה), שער פיה (שריד של חומת אורליאנוס) וכן הכנסיות: סן ברנרדו אלה טרמה, סנטה מריה דגלי אנג'לי וסקרה קורה די ג'סו.
כמו כן נמצא ברובע הפאלאסו מאסימו אלה טרמה המשמש חלק מהמוזיאון הלאומי של רומא ומרחצאות דיוקליטוס.
קאסה רוסאדה (בספרדית: Casa Rosada; מילולית: "הבית הוורוד") הוא כינויו של מקום העבודה המרכזי של נשיאי ארגנטינה.
הקאסה רוסאדה ממוקם בצדה המזרחי של פלאסה דה מאז'ו בבואנוס איירס, והוא זכה לכינוי זה בשל צבעו הוורוד.
מעונם הרשמי של נשיאי ארגנטינה, קינטה דה אוליבוס, שוכן בעיר אוליבוס, השייכת לפרובינציית בואנוס איירס.
העיר סמוכה לבירה הפדרלית בואנוס איירס.
במקום בו שוכן היום הקאסה רוסאדה שכן בעבר מבצר שהוקם ב-1594 כדי להגן על בואנוס איירס.
ב-1713 הורחב המבצר עד לכדי שטח של כ-10 דונמים, נבנו בו צריחים, והוא החל לשמש את מושלי המושבה, ועם כינונה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 - את מושליה של זו.
לאחר עצמאות ארגנטינה שימש המבצר את נשיאיה, אך במחצית המאה ה-19 הוא חדל לתקופה קצרה מלשמש את הנשיאים, מרביתו נהרס כדי לאפשר את הסבתו למבנה שייעודו אדמיניסטרטיבי, והמבנה החדש נבנה בסגנון נאו-קלאסי.
כשנבחר ברטולומה מיטרה לנשיא ארגנטינה ב-1862 הוא שב לקאסה רוסאדה.
המבנה נצבע בוורוד במהלך כהונתו של דומינגו פאוסטינו סרמיינטו, ב-1873. בשנה זו גם הוחל בהרחבתו של המבנה.
לפי האמונה המקובלת, הצבע הוורוד סימל את האיחוד בין שתי התנועות הפוליטיות הבולטות באותה העת - הפדרליסטים שדגלם היה אדום, והאוניטריוס שדגלם היה לבן.
עם זאת, הסיבה האמיתית לצבע הוורוד נעוצה בכך שהצבע היה עירוב של סיד ודם בקר, ששימש לייצוב הצבע.
כמו כן, צבע דגלם של האוניטריוס לא היה לבן לגמרי, וכלל גם כחול.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 נערכו בקאסה רוסאדה שיפוצים נוספים, והמבנה במראהו הנוכחי נחנך ב-1898. ב-1957 נחנך במבנה מוזיאון הכולל מידע אודות נשיאי ארגנטינה לדורותיהם וחפציהם האישיים.
פאביוס מאגנוס אורליוס קאסיודורוס סנאטור , המוכר כקאסיודורוס, היה מדינאי, סופר ואחד האבות המייסדים של תרבות ימי הביניים.
נולד בסולציום שבקלבריה, בן למשפחת אצולה סורית שישבה באיטליה.
את הקריירה התחיל כחבר-מועצה ועוזר לאביו, שהיה מושל סיציליה.
רכש לעצמו שם כמומחה הבקי בחוקים.
כיהן כקוואיסטור בשנים 507–511, כקונסול ב-514, וכראש האדמיניסטרציה (Magister officiorum) אצל המלך האוסטרוגותי תיאודריך הגדול ואצל בנו.
התבלט כמשכיל וכתב על תקופתו.
בשנת 537 או 538, אחרי שהביזנטים כבשו את איטליה, עזב את איטליה לקונסטנטינופול, שם שהה למעלה מעשור והתעמק בשאלות דתיות.
קאסיודורוס שילב בהשכלתו את המערב והמזרח, את התרבות היוונית, הרומית והגותית.
שילב ידע דתי קתולי עם אריאני.
כאשר חזר לאיטליה, ייסד מנזר על אדמות אחוזתו לחוף הים היוני.
כתב תקנון נזורה בו הטיל על הנזירים טיפול בקניינים רוחניים ושמירתם.
אסף כתבי יד עתיקים ודאג להעתקתם, תמך במדע ובטכנולוגיה – התקין שעוני שמש, שעוני מים ומכשירים דומים.
כתב (או דאג שיכתבו בשמו) ספר המתאר את המלכים הגותיים, ספרי לימוד וספר דקדוק.
קאסיודורוס כתב חיבור שבו הנחה נזירים איך להעתיק ספרים ובו אמר שהעתקת כתבי-יד היא דרכו של הנזיר בהתמודדות עם השטן ועם פיתוייו, פרסם ספר על חוקי הכתיב, תרגם את "קדמוניות היהודים" של יוסף בן מתתיהו מיוונית עתיקה ללטינית.
בשנים 2021-2020 הוכרז כ"משרת האל" על ידי הכנסייה הרומית-קתולית.
בספרו "עקרונות הספרות האלוהית והארצית" הכין קאסיודורוס לנזירים תוכנית לימודים בשני חלקים, חלק העוסק בכתבי קודש וחלק העוסק בכתבי חולין, בהם אריסטו.
הִיגְ'רָה (בהינדי: हिजड़ा; באורדו: ہجڑا; בבנגלית: হিজড়া או নপুংশক, או קוּסְרָה בפנג'אבי) היא קבוצה בתרבות דרום אסיה של זכרים מבחינה פיזיולוגית שאימצו זהות מגדרית נשית.
הן לובשות בגדי נשים ומאמצות תפקידי מגדר נשיים.
להיג'רה היסטוריה ארוכה המתועדת בתת-היבשת ההודית, החל מהאימפריה המוגולית עד ימינו, המספרת על תפקידים מגוונים בתרבות תת-היבשת – חלקם מאופיינים בלימינליות מגדרית, חלקם רוחניים, וחלקם קשורים להישרדות הפרט.
בפקיסטן חיות קהילות מאורגנות של היג'רות בלבד, שבראשן גורו.
קהילות אלו מתקיימות מזה דורות רבים על ידי אימוץ נערים צעירים שנדחו ממשפחותיהם או ברחו משם.
רבות מהן עובדות כזונות ממין זכר כדי לקיים את עצמן.
המילה "היג'רה" מקורה בשפת אורדו, לשם הגיעה מן השורש הערבי הג"ר, ומשמעותה "עזיבת השבט",{{הערה|"hjr (main meanings): a) to break with, leave, forsake, renounce, emigrate, flee"
97.}} בדומה למילה העברית "הגירה".
משפת האורדו הושאלה המילה גם להינדי, ואף לשפות אחרות.
המילה תורגמה בעבר לשפות מערביות כסריס, אינטרסקס או הרמאפרודיט, מונחים שבמרכז הגדרתם עומדות חריגות פיזיולוגית באיברי המין.
עם זאת, מרבית חברי ההיג'רה נולדות כזכרים מבחינה פיזיולוגית ורק מיעוטן נולדות עם שונות פיזיולוגית.
בשפת אורדו נחשבת המילה לכינוי גנאי, ובמקומה נעשה שימוש במילה "ח'וואג'ה סארא" (خواجه سرا).
בהודו משתמשות קבוצות היג'רה מסוימות במילה הקדומה יותר "קינאר" (kinnar), הנחשבת רשמית ומכובדת יותר.
מונחים נוספים שנעשה בהם שימוש הם "קהאסואה" (खसुआ; khasuaa) או "קהוסאראא" (खुसरा; khusaraa).
בבנגלית נקראת ההיג'רה "হিজরা" (נהגה: היז'רָה, היז'לָה, היז'רֶה, היזרָה, או היזרֶה).
תת-היבשת ההודית מגוונת מאוד מבחינה תרבותית ולשונית, ולכן קיימים מושגים רבים המבטאים קטגוריות מגדריות או מיניות דומות.
ניתן להתייחס אליהם כמילים נרדפות, אך למעשה הם מבטאים זהויות מגדריות ומיניות נפרדות אשר תלויות בהבדלים גאוגרפיים ותרבותיים.
בשפת טלוגו נקראת ההיג'רה "נפונסאקודו" (నపుంసకుడు; napunsakudu), "קוג'ה" (కొజ్జ; kojja) או "מאדה" (మాడ; maada).
במדינה ההודית טאמיל נאדו נעשה שימוש במושג "ת'ירו נאנגאי" (Thiru nangai), שפירושו 'בת האל', עלי (Ali), וכן "אראבאני" (aravanni, aravani) או "ארובאני" ("aruvani"), שפירושו בנות חסותו של האל אראבאן.
בשפת פנג'אבי בהודו ובפקיסטן נקראת ההיג'רה "קהוסרה" (khusra) או "ג'אנקהה" (jankha).
בשפה הגוג'ראטית נקראת ההיג'רה "פאבאייה" (પાવૈયા; pavaiyaa).
בשפת אורדו נעשה שימוש גם במושג "ח'וואג'ה סירא" (خواجه سرا; khwaaja sira).
הפאבאייה (પાવૈયા; Pavaiyaa) בצפון הודו מתפללות לאלה באהוצ'ארה מאטה (Bahuchara Mata), הנחשבת לפטרונית הקהילה ההיג'רית.
בדרום הודו מיוחס לאלה רנוקה (श्री रेणुका; Renuka) הכוח לשנות את מינו של אדם.
חסידים גברים הלובשים בגדי נשים ידועים בשם "ג'וגאפה" (Jogappa), והם לוקחים על עצמם תפקידים דומים לאלו של ההיג'רה, כגון ריקוד ושירה בטקסי לידה וחתונות.
המילה "קוטהי" (kothi) או "קוטי" (koti), המקובלת ברחבי הודו, בדומה למונח "קתואי" (ליידי בוי בתאית; กะเทย), מתארת גברים או נערים נשיים הלוקחים על עצמם תפקידים נשיים ביחסי מין עם גברים, אך לא חיים בקהילות כמו ההיג'רה.
מספר מקבילות מקומיות הן "דוראני" (durani) בשפת קולקטה, "מֵנאקה" (menaka) בקוצ'ין, מֵטי (meti) בנפאל וזֵנאנה (zenana מאורדו زنانة) בפקיסטן.
מאז סוף המאה העשרים פועלות פעילות היג'רות וארגונים לא ממשלתיים מערביים להכרה רשמית של בנות ההיג'רה כבני המגדר השלישי, שאינן גברים או נשים.
פעילים לזכויות אדם וארגוני להט"בים ביקשו להכליל אותן תחת המושג "טרנסג'נדר".
זהות מינית זו אינה תואמת את הטקסונומיה המערבית המודרנית של המגדר והנטייה המינית ורעיונות מערביים של מין ומגדר.
רוב חברות ההיג'רה נולדות כזכרים, אך ייתכן שכמה מהן נולדות כאינטרסקס (עם איברי מין דו-משמעיים).
בתרבות המערבית הן נתפסות לרוב כבנות המגדר השלישי, ורובן רואות את עצמן הן כגברים והן כנשים.
עם זאת, חלקן רואות עצמן (או נתפסות על ידי החברה) כנשים, כגברים נשיים או כאינטרסקס.
חלקן, בעיקר דוברות האנגלית המושפעות מהשיח הבינלאומי בנוגע למיעוטים מיניים, רואות עצמן כנשים טרנסג'נדריות או טרנסקסואליות.
שלא כמו נשים טרנסקסואליות, ההיג'רה אינן מנסות להביא את הסביבה לתפוס אותן כנשים.
גבר שהתנהגותו המינית היא פסיבית במהלך יחסי מין עם גברים יזהה את עצמו לרוב כקוטהי (או במונח המקומי המקביל).
אף על פי שלרוב יש להבחין בין קוטהי להיג'רה, הן לרוב מתלבשות כנשים ומתנהגות באופן נשי כשהן נמצאות בציבור, ולעיתים אף משתמשות בלשון נקבה בדיבור.
בני הזוג של ההיג'רה והקוטהי הם לרוב גברים גבריים, שזהותם המגדרית היא כשל גבר סיסג'נדר וביחסי מין הם בתפקיד החודר.
גברים אלו הם פעמים רבות נשואים, ויחסיהם הם ההיג'רה או הקוטהי נשמרים לרוב בסוד.
חלק מההיג'רה יהיו במערכות יחסים מתמשכות עם גברים ואפילו יינשאו, אם כי בדרך כלל הנישואין לא יהיו מוכרים על פי החוק או הדת.
ההיג'רה והקותהי מכנות לרוב את בני הזוג הגבריים שלהם בכינויים; דוגמאות לכינויים כאלה הן "פאנתהי" (panthi) בבנגלדש, "גירייה" (giriya) בדלהי, או "סרידהאר" (sridhar) בקוצ'ין.
במקרים מסוימים נעשה תהליך המעבר אל תוך ההיג'רה בטקס דתי של סירוס.
עם זאת, לא כל אחת מבנות ההיג'רה עוברת סירוס, ואחוז המסורסים מביניהן אינו ידוע.
פעולת הסירוס המכונה "נירוואן" (nirvan), שפירושה 'לידה מחדש', מבוצעת על ידי דאי (dai; מיילדת מסורתית), והיא כוללת סילוק מוחלט של הפין, האשכים ושק האשכים עם סכין וללא הרדמה.
צעקות השבר של המסורס מטושטשות על ידי קול חצוצרות.
כיום עשויות חלק מחברות ההיג'רה לעבור ניתוח לשינוי מין המאפשר להן לקיים יחסי מין, אך מקרים אלו נדירים.
בנות ההיג'רה חיות לרוב בשולי החברה ומעמדם נמוך מאוד, אף מתחת לקאסטת האסורים במגע.
המילה "היג'רה" נאמרת לרוב בצורה מזלזלת.
לבנות ההיג'רה הזדמנויות תעסוקה מצומצמות מאוד; רוב הכנסותיהם באות מביצוע טקסים, קבצנות או זנות – עיסוק המתועד עוד מתקופות מוקדמות יותר.
בנות ההיג'רה ובעיקר אלו המתפרנסות מזנות חוֹות אלימות קשה במקומות ציבוריים, בתחנות משטרה, בבתי כלא ובביתן.
בדומה לטרנסג'נדרים ברחבי העולם, ההיג'רה סובלות מאפליה קיצונית בתחומי התעסוקה, הדיור, הבריאות, החינוך, ההגירה והחוק, ובכל מערכת בירוקרטית המתקשה להתמודד עם חוסר השיוך שלהן למין הזכרי או הנקבי.
במקרים מסוימים נעמדות בנות ההיג'רה בכניסות לחנויות ומבקשות תשלום בשביל לפנות את המקום, ובכך למעשה גובות דמי חסות מבעלי העסקים.
מאז שנת 2006 החלו בנות ההיג'רה לקחת חלק בגביית מסים שלא שולמו יחד עם פקידי העיר פטנה במדינת ביהר בצפון-מזרח הודו, וקיבלו על כך ארבעה אחוזים עמלה על שירותן.
ניתן למצוא את בנות ההיג'רה ברחובות, ברכבות ובמקומות ציבוריים אחרים מקבצות כסף למחייתן.
אם הן נתקלות בסירוב הן עלולות להביך את האדם מולן כדי לאלץ אותו לתת נדבה באמצעות שימוש בתנועות מגונות, בשפה גסה ואפילו בפעולה בעלת אופי מיני כמו חשיפה עצמית של איברי המין.
בנות ההיג'רה עורכות טקסים דתיים בחתונות ובלידות של בנים זכרים.
בטקסים אלו הן שרות, מנגנות ורוקדות ריקודים בעלי אופי מיני.
על פי האמונה, מעורבותם אמורה להביא מזל ולהבטיח פוריות, ובטקסי לידת בנים זכרים הן "שואבות" מהרך הנולד כל נטייה הומוסקסואלית.
למרות היותן של בנות ההיג'רה אורחות בלתי-קרואות, המארח בדרך כלל ישלם להן עבור שירותן, אם כדי שיפנו את המקום או מתוך פחד מפני כוחות מיוחדים המיוחסים להן.
על פי האמונה הן יכולות להביא מזל רע וחוסר פוריות.
הכוחות שלהן מוסברים בכך שמאחר שהן אינן עוסקות בפעילות מינית, הן מחזיקות בתוכן אנרגיה שניתן להשתמש בה באופן מאגי.
האמונה ביכולת זו מאפשרת להם גם לתת שירות של חיזוי העתיד, מתן ברכות לבריאות ושירותים דומים בבתים פרטיים.
שירות זה מתוגמל היטב על ידי בני המעמד הגבוה.
בספר העתיק "קאמה סוטרה" מתואר ביצוע מגע מיני אוראלי בגבר על ידי בני המין השלישי.
קטע זה קיבל פירושים שונים, כמו של גברים החושקים בגברים סריסים (אלה מחופשים לגברים ואלו מחופשים לנשים), זכר ונקבה טרנסווסטייטים (הגבר מתלבש כאישה והאישה כגבר) או שני זכרים ביולוגיים, אחד לבוש כגבר והשני כאישה.
במהלך השלטון הבריטי בהודו פעלו הרשויות למיגור ההיג'רה, שאותה ראה כאיום על ההגינות הציבורית.
חוקים אלו בוטלו, אך החוק האוסר סירוס – רכיב משמעותי בתרבות ההיג'רה – נותר על כנו, אם כי הוא נאכף לעיתים נדירות בלבד.
בנוסף, במהלך אותה תקופה נכללו ההיג'רה תחת "חוק השבטים הפושעים" (CTA), אשר נחתם ב-1871 וסוּוגו לפיו כעבריינים.
משום כך חלה עליהם חובת רישום והתפקדות, פיקוח הדוק מצד הרשויות וכן סטיגמה חברתית שלילית למשך זמן רב.
על אף שבשנת 1952 בוטל סיווגם בחוק השבטים הפושעים, נותרה הסטיגמה החברתית על כנה.
בהינדואיזם בנות ההיג'רה שייכות לג'אטי משל עצמן.
לרוב הן עורכות פולחן לאלה
באהוצ'ארה מאטה, הנחשבת לפטרונית הקהילה ההיג'רית, או לאל שיווה, או לשניהם.
תרבות קאסטת ההיג'רה מושפעת ממסורות של מספר דתות.
האלה באהוצ'ארה מאטה באהוצ'ארה מאטה''' היא אלה בפנתאון ההינדואיסטי שנקשרו לה שני סיפורים שונים הקשורים בהתנהגות טרנסג'נדרית.
בסיפור אחד היא התגלתה בדמות של נסיכה שסירסה את בעלה כיוון שהוא רץ ביער כשהוא לבוש כאישה במקום לקיים יחסי מין איתה.
סיפור אחר מתאר גבר שניסה לאנוס אותה ולכן היא קיללה אותו בהפרעה בזקפה.
כשהגבר ביקש את סליחתה כדי שתסיר את הקללה, היא התנתה זאת בכך שירוץ ביער בלבוש אישה.
המקדש העיקרי של באהוצ'ארה מאטה הוא במדינת גוג'ראט
והוא מקום עלייה לרגל לבנות ההיג'רה, הרואות בה את פטרוניתן.
ככל האלים, מופיע האל שיווה במגוון צורות.
כאשר הוא מתמזג עם האלה פרוואטי הם יוצרים יחד את האל ארדהנארי (Ardhanārī) – אל אנדרוגינוס, המייצג את ההקבלה בין האלוהיות הנשית לזו הגברית.
ארדהאנארי מופיע כשחציו גבר וחציו אישה.
מאמיניו של ארדהאנארי מצויים בעיקר בצפון הודו, והוא בעל חשיבות מיוחדת כפטרונם של בנות ההיג'רה, המזדהות עם אי-בהירות מגדרית.
בגרסאות מסוימות של האפוס ההודי ראמאיאנה, כאשר ראמה עוזב את העיר איודהיה לגלות בת 14 שנה, קהל מאמיניו הולך אחריו אל היער מתוך מסירותם אליו.
כשראמה מבחין בכך הוא מבקש מהם לא להתאבל ופוקד על כל הגברים והנשים לחזור אל העיר.
אחרי תקופת הגלות חוזר ראמה ומגלה כי בנות ההיג'רה, שאינן נשים ואינם גברים, לא משו מהמקום בו נשא את נאומו.
כאות הערכתו על הדבקות והמסירות שלהן הוא מעניק להן את היכולת לתת ברכה לבני אדם בטקסי מעבר כמו לידה וחתונות.
אגדה זו היא הבסיס למנהג בו שרות בנות ההיג'רה באירועים אלו גם היום.
באפוס העתיק מהאבהארטה האל אראוואן מציע את דמו לאלה קאלי כדי להבטיח את ניצחונו על הפנדאבים, בני האל פאנדו.
קאלי מסכימה לבקשתו ומעניקה לו כוח.
בלילה שלפני הקרב אראוואן מבקש להתחתן לפני מותו.
כיוון שלא נמצאה אישה שתרצה להתחתן עם גבר שהולך אל מותו, קרישנה לובש צורה של אישה יפה בשם מוהיני ומתחתן עם אראוואן.
בדרום הודו, בנות ההיג'רה רואות באראוואן את אביהן הרוחני ולכן הן נקראות גם אראוואנות.
בחבל הארץ ההודי, טאמיל נאדו, נערך פסטיבל דתי של ההיג'רה בחודשים מאי ואפריל.
הפסטיבל נמשך 18 יום ומגיעות אליו בנות ההיג'רה מכל המדינה.
מקדש אראוואני שבכפר קובאגאם במחוז וילופוראם הוא מקדשו של דייטי קותהאנדאבאר, המזוהה עם אראוואן.
במהלך הפסטיבל האראוואנות משחזרות את סיפור חתונתם של האל אראוואן והאל קרישנה ומקריבות קורבן.
לאחר מכן הם מתאבלות על מותו של אראוואן דרך ריקודים טקסיים ושבירת הבאנגלים, צמידים המסמלים את נישואיה של אישה.
בפסטיבל נערכת גם תחרות יופי וכן סמינרים שונים בנושא איידס ו-HIV.
הפסטיבל תועד בסרט התיעודי "ליידיבוי" של ערוץ BBC 3 ובסדרת הטלוויזיה "טאבו" בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
העיסוק הקולנועי בהיג'רה החל עוד בראשיתו של הקולנוע ההודי כאתנחתא קומית.
נקודת מפנה ראויה לציון התרחשה בשנת 1974 כאשר בסרט "קונווארר באפ" (האב הלא נשוי) הופיעו בנות היג'רה אמיתיות בשירה ובריקוד.
אחד התיאורים הראשונים של בת היג'רה באופן מעורר הזדהות היה בסרטו של הבמאי מאני ראטנאם "בומבי" משנת 1995. בסרט "טאמאנה" משנת 1997 מככב שחקן בשם פארש רוואל כדמות מרכזית בשם טיקו, היג'רה שמגדל יתום צעיר.
השחקנית פוז'ה בהאט מפיקה ומשחקת בסרט זה עם אביה, מאהש בהאט שכתב את התסריט וביים.
בת ההיג'רה אותו שיחק ראגוביר יאדאב מתמקצעת בהכרת מקצוע הזנות לאלמנות ורנאסי, קבוצה נוספת הנמצאת בתחתית הסולם החברתי.
סרט זה הביא למחלוקות רבות.
לאחר מכן הופיעו דמויות של בנות היג'רה כדמויות משנה שונות, אם כחלק מהניצבים-זמרים או כדמויות שוליות אחרות המציגות אותם לא פעם באור שלילי.
לעומת זאת, הסרט Welcome to Sajjanpur (2008) של הבאי שיאם בנגל עוסק בין היתר בתפקיד בנות ההיג'רה בחברה ההודית באמצעות דמותו של מוני שמתמודדת על משרה פוליטית מקומית.
ברומן "דלהי: רומן" של הסופר ההודי קושוואנט סינג' , אחת הדמויות הראשיות, בהאגמאטי, היא מבנות ההיג'רה, מתפרנסת מזנות ואהודה מאוד בחוגים דיפלומטים בדלהי.
ברומן "בומבי אייס" של הסופרת לסלי פורבס יש עלילת משנה משמעותית הנוגעת לרצח בנות היג'רה שעבדו בזנות.
בספרו השני של הדיפלומט והסופר ההודי ויקאס סווארופ "תעלומה בשישה קולות", אחד מגיבורי הספר, אקטי, מתגורר מספר חודשים בביתה של אחת מבנות ההיג'רה עד להירצחה.
בערוץ Vijay TV בשפה הטמילית מוקרנת תוכנית טלוויזיה מצליחה בשם "Ippadikku Rose" בהנחיית טרנסג'נדרית בשם רוז שם היא חולקת מניסיונה האישי.
באופרת הסבון הברזילאית "Caminho das Índias" (הדרך להודו) מוצגים בנות היג'רה במספר הקשרים, בעיקר בטקסים שונים בהם הן מקבלות תשלום עבור שירתן.
בספר "המשרד לאושר עילאי" של הסופרת "רוי ארונדהטי" מוצגת דמותה של אנג'ום.
(לשעבר, גבר הנקרא "אפטאב" – גבר מוסלמי מניו דלהי, שנולד עם איברי מין זכריים ונשיים ועובר ניתוח לשינוי מין).
אנג'ום היא היג'רה שחיה בשולי החברה, במעין קומונה של היג'רות ונאלצת להתמודד עם התכתיבים החברתיים שנכפים עליה.
Jareena, Portrait of a Hijda אודות חייה של ג'רינה, מבנות ההיג'רה בעיר בנגלורו (1990)
Middle sexes - סרט תיעודי של HBO המתאר גם את בנות ההיג'רה בתקופה המודרנית (2005)
The Hijras of India תוכנית רדיו תיעודית של BBC
קאסה דה מי פאדרה (במקור: Casa de Mi Padre, בתרגום חופשי לעברית: בית אבי) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2012 בשפה הספרדית בבימויו של מאט פיימונטה ובכיכובם של ויל פרל, גאל גרסיה ברנאל, דייגו לונה וג'נסיס רודריגז.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-16 במרץ 2012.
עלילת הסרט מתמקדת בארמנדו אלווארז (מגולם על ידי ויל פרל), עובד חווה טוב לב אך נאיבי במקצת אשר חי ועבד במשך כל חייו בחווה של אביו באזור כפרי במקסיקו.
ארמנדו מסור למשפחתו ונאמן לאביו, מיגל ארנסטו, למרות שהוא אינו שאפתן כמו אחיו הצעיר ראול (מגולם על ידי דייגו לונה).
לאחר שהחווה נקלעת לקשיים כלכליים קשים, ראול מגיע לעזרתו של אלווארז יחד עם ארוסתו היפה סוניה (מגולמת על ידי ג'נסיס רודריגז ).
ארמנדו מתאהב באופן מיידי בסוניה, אך מנסה לשמור ממנה מרחק מתוך כבוד לאחיו.
עם זאת, לאחר שהוא מגלה שראול מבצע העסקאות מסוכנות מתברר שהגעתו של ראול גרמה למשפחה להיות בסיכון רב בהרבה מבעבר.
המצב מסתבך לאחר שארמנדו מתאהב בסוניה ולאחר שהאחים מסתבכים עם ברון סמים אכזר ומסוכן בשם אונזה.
ויל פרל בתפקיד ארמנדו אלווארז
גאל גרסיה ברנאל בתפקיד אונזה
דייגו לונה בתפקיד ראול אלווארז
פדרו ארמנדאריס ג'וניור בתפקיד מיגל ארנסטו
ניק אופרמן בתפקיד הסוכן פרקר
קסנדרה אליזבת' "קאסי" ונטורה היא שחקנית, זמרת-יוצרת, רקדנית ודוגמנית עבר אמריקאית.
קסנדרה אליזבת' ונטורה נולדה וגדלה בניו לונדון, קונטיקט שבארצות הברית.
אמה היא ממוצא אפרו-אמריקאי, מקסיקני ומהודו; בעוד שאביה מהפיליפינים.
בגיל 14 החלה את צעדיה הראשונות כדוגמנית.
בתור נערה היא דגמנה למותג "Delia's" ולמגזין "סבנטין".
לאחר מכן היא הופיעה בווידאו קליפ לשיר של זמר ה-R&B, מריו.
בעידודו של המפיק המוזיקלי רוקוויילדר, למדה שיעורי פיתוח קול ובלט.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים בשנת 2004, עברה להתגורר בניו יורק, ושם יוצגה על-ידי סוכנות הדוגמניות וילהלמינה מודלס.
קאסי פגשה את הראפר ראיין לזלי שהציג אותה לפני המפיק המוזיקלי טומי מוטולה.
לזלי כתב עבורה את סינגל הבכורה שלה, "Me & U", שיצא ב-25 באפריל 2006. לאחר מכן, שמע זמר הראפ והמפיק המוזיקלי שון "פאף דדי" קומבס את השיר והחתים את קאסי בחברת התקליטים שלו, "באד בוי רקורדס".
"Me & U" זכה להצלחה רבה והגיע למקום השלישי במצעד האמריקאי הבילבורד הוט 100. אלבום הבכורה של קאסי, תחת הכותר (וכינוי שמה הפרטי) "Cassie" שיצא ב-7 באוגוסט.
האלבום נחת במקום הרביעי במצעד האמריקאי הבילבורד הוט 100, עם מעל ל-100 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו.
הסינגל השני והאחרון מהאלבום היה "Long Way 2 Go" שיצא ב-28 באוגוסט 2006.
ביוני 2007, דווח כי ונטורה הפסיקה לעבוד עם חברת התקליטים "באד בוי רקורדס", ובמקביל דיווח קומבס ("פאף דדי") כי קאסי עבדה עם הראפרים קניה וסט ופארל ויליאמס.
אם כי, הפעם היא לא עבדה על אלבומה השני עם ראיין לזלי, שהפיק את חלקו הגדול של אלבומה הראשון, אך שיתפה-פעולה עם אמנים כגון, הזמר אייקון, וההרכב המוזיקלי הנפטונז.
בשנת 2008 ביצעה קאסי את הופעת הבכורה שלה בתחום הקולנוע, כשכיכבה בסרט הדרמה המוזיקלי-רומנטי "סטפ אפ 2: הרחובות".
בסרט היא רקדה וביצעה את השיר "Is It You" שנכנס לפסקול הסרט.
הסינגל יצא ב-13 בנובמבר 2007 והגיע למקום ה-52 בממלכה המאוחדת.
ב-19 באוגוסט 2008 יצא שיתוף-פעולה של קאסי עם ראיין לזלי בשיר "Addiction".
בשנת 2009 חתמה ונטורה על חוזה הקלטות עם חברת אינטרסקופ רקורדס.
בשנת 2011 השתתפה בווידאו קליפ לשיר של הראפר, ויז קאליפה.
2013–הווה: אלבום אוסף ואלבום שני
הסינגל הראשון מהאלבום היה "Official Girl" שהיה שיתוף-פעולה עם הראפר ליל ויין.
הסינגל השני היה שיתוף-פעולה עם שון "פ' דידי" קומבס בשם "Must Be Love" שיצא ב-14 באפריל 2009. ב-14 בפברואר 2012 יצא הסינגל השני מהאלבום שהיה "King of Hearts" כשמו של האלבום.
ב-13 בספטמבר יצא שיתוף-פעולה של קאסי עם זמרת ההיפ הופ, ניקי מינאז', שנכללה באלבומה "Pink Friday Roman Reloaded: The Re-Up" ונקרא "The Boys".
במקביל לעבודתה על אלבומה השני עבדה קאסי על אלבום אוסף, ביחד עם המוזיקאי ואמן המוזיקת היפ הופ, will.i.am.
האלבום, שנקרא "RockaByeBaby", יצא ב-11 באפריל 2013. באלבום שיתפה ונטורה-פעולה עם אמנים כמו ריק רוס, אסתר דין וויז קאליפה.
באפריל 2013 פורסם כי קאסי נבחרה לדגמן את קולקציית הקיץ של מותג האופנה האמריקאי "Forever 21".
בין השנים 2007–2018 הייתה בזוגיות מתוקשרת עם הראפר והשחקן האמריקאי, שון "פ' דידי" קומבס.
בסוף 2018 החלה בקשר זוגי עם מאמן הכושר האישי, אלכס פיין.
באוגוסט 2019 הודיע על אירוסיהם, ובספטמבר 2019 הם נישאו זו לזה.
בדצמבר 2019 נולדה בתם הבכורה, ובמרץ 2021 נולדה בתם השנייה.
סטפ אפ 2: הרחובות (2008) – סופי סונובן; תפקיד נשי ראשי
הזיווג המושלם (2016) – איב; תפקיד ראשי
שחקי אותה מותק 3 (2016) -– מלינה מרטין; תפקיד ראשי
קאסיו פרננדס מגאלייאס (בפורטוגזית: Kassio Fernandes Magalhães; נולד ב-11 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הבלם וכיום עוזר מאמן עירוני קריית שמונה.
קאסיו את הקריירה שלו בקנואס מהליגות הנמוכות בברזיל.
לאחר שבעונת איבד את מקומו בהרכב, במרץ חתם בצ'אנגצ'ון יטאי הסינית, בדצמבר שוחרר מהמועדון.
בקיץ הגיע לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה.
ב-18 בינואר 2014 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול בני סכנין שהסתיים בתיקו 1-1. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב בניצחון 1-0 על מכבי נתניה במשחק הגמר.
ב-31 ביולי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית, בתיקו 1-1 נגד דינמו מוסקבה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
באוגוסט 2018 חזר לישראל וחתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
ב-11 ביולי 2019 חתם בוילפרנקואנסה מפורטוגל, בה שיחק עונה אחת בסיומה פרש מכדורגל.
במאי 2023 חזר לישראל ומונה לעוזר מאמן עירוני קריית שמונה.
קאסטלז'ינסט היא עיירה במחוז גארון עילית שבחבל אוקסיטניה בדרום-מערב צרפת.
נכון לשנת 2012 מתגוררים בקומונה 9,369 תושבים.
העיר נמצאת כ-10 קילומטרים מצפון לעיר טולוז, בירת המחוז.
שינויים דמוגרפיים בקומונה לאורך השנים:
לקומונה ההסכם ערים תאומות עם:
קאסה דה פילאטוס (בספרדית: Casa de Pilatos, כלומר בית פילאטוס) הוא ארמון בסביליה בספרד.
הארמון בנוי בשילוב סגנונות של הרנסאנס האיטלקי והמודחאר הספרדי.
יש רואים בו אב-טיפוס של ארמון אנדלוסי.
את בניית הארמון התחיל, בשנת 1483, המרקיז פדרו אנריקס דה קיניונס (Pedro Enríquez de Quiñones).
השלים אותו בנו פדריק אנריקה דה ריברה, המרקיז הראשון של טריפה.
פדריק חזר ב-1520 מביקור באיטליה.
הוא התרשם מאוד מהארכיטקטורה והאמנות של "שיא הרנסאנס" באיטליה, ועיצב את הארמון בשילוב של סגנון זה עם סגנון המודחאר הספרדי.
שינויים רבים נעשו בבניין במהלך המאות הבאות.
עם תחילת בנייתו ב-1483 נקרא הארמון Palacio de San Andrés (ארמון אנדריאס הקדוש).
השם "בית פילטוס" נובע מאותה נסיעה של פדריק אנריקה דה ריברה שבמסגרתה ביקר גם בארץ ישראל ובירושלים.
בעקבות הביקור הנהיג בסביליה את מנהג המסע בעקבות הוויה דולורוזה שלפי המסורת התחיל בביתו של פונטיוס פילטוס.
המסע בסביליה התחיל בארמון, ובעקבות כך השתרש הכינוי "קאסה דה פילטוס".
התיעוד הישן ביותר של הכינוי הוא משנת 1754.
הכניסה לארמון היא דרך שער שיש רנסאנסי, שתוכנן על ידי אנטוניו מריה אפרילה , אדריכל מג'נובה.
מהשער עוברים דרך חצר חניית הכרכרות לרחבה הראשית של הארמון.
מקושטת באריחי azulejos ובעיטורי גבס.
הרחבה מוקפת עמודים, במרווחים לא שווים, התומכים בקשתות חצי עגולות.
מעליהן מעקה של תחרת אבן גותית.
במרכז החצר נמצאת מזרקה שיובאה מג'נובה.
בפינות 3 פסלים רומיים: מינרווה, מוזה רוקדת וקרס, בפינה הרביעית פסל מקורי מהמאה החמישית לפנה"ס של אתנה.
על הקירות מסביב 24 מדליונים ובהם פרוטומות של מלכים ספרדיים, קיסרים רומיים ודמויות חשובות אחרות.
המדרגות לקומה השנייה מעוטרות אף הן באריחי azulejos והתקרה היא בדגם חלת דבש מודחארית.
בחדרי הקומה השנייה מוצגות תמונות מהמאות ה-16 עד ה-19, בהן סדרת ציורי מלחמת שוורים של גויה ופייטה של הצייר האיטלקי סבסטיאנו דל פיומבו.
לארמון שני גנים, בגן הקטן Jardin Chico בריכה ובה פסל ברונזה של בכחוס.
קאסטל נואובו (באיטלקית: Castel Nuovo, "הטירה החדשה".
מכונה גם Maschio Angioino) היא טירה בנאפולי, איטליה.
הטירה ממוקמת בכיכר העירייה (Piazza Municipio) מול בית העירייה במרכז נאפולי.
היא נבנתה בימי הביניים (1279–1282) ובשל גודלה ומיקומה האסטרטגי הפכה לאחד האתרים הידועים של העיר ונקודת ציון עירונית בולטת.
הטירה נבנתה על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה מאנז'ו ושרדה מספר מצורים.
היא שופצה ושוחזרה ב-1823 ונמצאת בשימוש עד היום (כיום כמרכז מנהלי, מוזיאון ואטרקציה תיירותית).
הטירה בנויה בצורת טרפז לא-סימטרי על בסיס יסודות מוגבהים עם חלקלקה.
מערך ההגנה של הטירה כולל 5 צריחים עגולים גבוהים עם שינות וביניהם חומה עבה המשמשת גם כקיר החיצוני של חדרים בטירה.
הקיר המזרחי, הפונה לנמל, מוצק ועבה ויש בו רק מעט חלונות והם קטנים יחסית.
המבנה המזרחי הוא הגדול והמאסיבי ביותר.
החזית המרשימה ביותר היא החזית המערבית, הפונה אל מרכז העיר.
בחזית זו נמצאים 3 מתוך 5 הצריחים, ושניים מהם שומרים על השער הראשי, שמעוטר בשער ניצחון קלאסי משיש לבן ובו פיסול רב.
בטירה ניתן למצוא קמרונות גותיים אך גם אלמנטים של אדריכלות איטלקית ואדריכלות הרנסאנס.
לפני עלייתו לשלטון של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה (שארל מאנז'ו) ב-1266, בירת ממלכת נאפולי הייתה פאלרמו.
למרות זאת, היו מגורים מלכותיים בנאפולי, בטירת קאסטל קאפואנו.
כאשר הבירה הועברה לנאפולי, שארל הורה על הקמת טירה חדשה ומפוארת, שתהיה קרובה לים, ובה יישבו המלך וחצרו.
העבודות על הטירה החלו ב-1279 תחת השגחתם של אדריכלים ורבי-בנאים צרפתיים, והושלמו ב-1282.
בשל אירועי ערבית סיציליאנית, התקוממות של תושבי סיציליה נגד שלטונו של שארל, הטירה עמדה שוממה עד 1285, אז מת שארל הראשון וירש אותו בנו שארל השני, מלך נאפולי.
שארל השני קבע את מושבו בטירה, שהפכה לגרעין המרכז ההיסטורי של העיר ואתר של אירועים מפורסמים.
לדוגמה, ב-13 בדצמבר 1294, התפטר האפיפיור סלסטינוס החמישי מתפקידו בהיכל שנמצא בטירה זו.
11 ימים לאחר מכן, נבחר בוניפקיוס השמיני לאפיפיור החדש, ומיהר לעבור לרומא, כדי לא להיות תחת הסמכות של בית אנז'ו.
תחת שלטונו של רובר, מלך נאפולי (שהחל ב-1309) הוגדלה טירה ועוטרה בקישוטים ויצירות אמנות, ונהפכה למרכז פטרוני לאמנויות.
ב-1347 הותקפה הטירה על ידי לאיוש הראשון, מלך הונגריה וצבאו וניזוקה באופן משמעותי.
תחת שלטונה של ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי שוקמה ותוקנה הטירה.
תיקון הטירה וביצורה אפשרו למלכה ג'ובאנה להדוף את הפלישה השנייה של לאיוש ההונגרי ולעמוד במצור שהטיל עליה.
הטירה עמדה במספר מצורים בשנים שלאחר מכן, והחל מ-1399 שימשה כמגורים הרשמיים של לאדיסלאו, מלך נאפולי (במקור מהונגריה).
הטירה הוזנחה תחת שלטונה של אחותו, ג'ובאנה השנייה, מלכת נאפולי.
תחת שלטון בית אראגון, שהחל בכיבוש העיר על ידי אלפונסו החמישי, מלך אראגון בשנת 1442, הטירה שופצה ובוצרה כדי לעמוד נגד הארטילריה החדשה שכללה גם תותחים מבוססי אבק שרפה.
בתקופתו נוסף לטירה שער ניצחון מעוטר ומפורסם, פרי תכנונו של פרנצ'סקו לורנה, כדי לציין ולהעלות על נס את כניסתו לנאפולי.
השער הוקם על השער הראשי של הטירה.
את הפיסול על השער ביצעו הפסלים פרה ז'ואן וגיום סגררה, שזומנו על ידי אלפונסו מקטלוניה.
בהיכל הטירה הידוע בשם היכל הברונים, קשרו הברונים קשר נגד בנו של אלפונסו, פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי.
המלך גילה את דבר הבגידה, זימן את הברונים לסעודה חגיגית ואז הכניס את חיל המשמר שסגר את כל הפתחים ועצר את הברונים, שלאחר מכן הוצאו להורג.
היכל הברונים שימש לישיבות מחוז נאפולי עד 2006.
אחרי שנאפולי נבזזה בידי חייליו של שארל השמיני, מלך צרפת ב-1494, ממלכת נאפולי סופחה לספרד והטירה הפכה ממקום מגורים למבצר צבאי חשוב.
עם זאת, מלכי ספרד שביקרו בעיר השתכנו בטירה (כגון ביקורו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1535).
קרלוס השלישי, מלך ספרד הפך את המבצר קאסטל נואובו שוב למקום מגורים, ובכך לטירה.
גם הדוכס סטפנו די קונסה התגורר בטירה.
ב-1823 עברה הטירה מקצה של תיקונים, שיפוצים ושחזור, אחריו נשארה במצב טוב למדי עד היום.
כיום הטירה מהווה אטרקציה תיירותית מרכזית בעיר נאפולי וסביבתה.
קאסטור מרודוס , הידוע גם כקאסטור ממסאליה או קאסטור מגלאטיה על פי הסודא, היה מדקדק ורטוריקן יווני.
הוא כונה "פילורומאוס" (Philoromaeus, "אוהב רומא") ומשערים כי הוא חי בזמנם של קיקרו ויוליוס קיסר.
קאסטור נזכר פעמים רבות במקורות כבר-סמכא בעניינים היסטוריים.
הכינוי "פילורומאוס" מצביע על האפשרות שאהדתו הייתה נתונה לרומאים, וייתכן אהדה זו מופיעה גם באזכור חיבור פרי עטו על ידי פלוטרכוס, שבו השווה בין מוסדותיה של רומא עם אלה של פיתגורס.
הסודא מתארת אותו כחתנו של מלך גלטיה דייוטארוס (המכונה שם "סנאטור רומאי"), שלאחר מכן הוציא להורג את קאסטור ואשתו, מכיוון שקאסטור העלה האשמות לגביו בפני הקיסר.
כפי הנראה מדובר בפרשה שבה קיקרו הגן על דייוטארוס.
נראה כי זה אותו קאסטור הנזכר על ידי סטראבון, שכונה "סאיקונדאריוס" (Saecondarius), היה חתנו של דייוטארוס והוצא להורג על ידו.
אולם כלל לא בטוח שקאסטור זה הוא קאסטור מרודוס, הרטוריקן, מכיוון שכאשר קיקרו טען בשם דייוטארוס, הקאסטור שהביא את דייוטארוס לידי סכנה, נקרא במפורש "נכד" של המלך הזה ובאותו הזמן (44 לפנה"ס) היה עדיין איש צעיר.
אחת מיצירותיו של קאסטור נזכרת בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס.
יוסף בן מתתיהו מציין בחיבורו "נגד אפיון" את "קאסטור כותב העתים" בין הסופרים המפורסמים שטענו בחיבוריהם כי אנטיוכוס אפיפאנס היה זקוק לכסף ולכן הפר את בריתו עם היהודים ושדד את אוצרות בית המקדש בירושלים.
ייתכן וקאסטור השתמש לשם כך בחיבורו של קודמו, אפולודורוס מאתונה.
על פי הסודא, קאסטור חיבר את היצירות הבאות:
"על ויכוחים או הרפתקאות" (Peri Epicheirematon), בתשעה ספרים.
"על שכנוע" (Peri Peithous), בשני ספרים.
"כרונולוגיה" (Chronologia) או "כרוניקה" (Chronika), הנזכרת מספר פעמים בכרוניקון של אוסביוס.
קאסיו ראמוס (בפורטוגזית: Cássio Ramos; נולד ב-6 ביוני 1987), ידוע גם בשמו הפרטי קאסיו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת השוער בקרוזיירו ובנבחרת ברזיל.
קאסיו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גרמיו.
ב-26 באוקטובר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–2 נגד פלומיננסה.
ב-18 בינואר 2009 קאסיו ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד רודה.
לקראת סוף חלון ההעברות, הושאל לספרטה רוטרדם עד לסיום העונה.
בעונת קאסיו הפך לשוער השלישי של פ.ס.וו.
ב-28 בספטמבר 2011 קאסיו חזר לברזיל וחתם בקורינתיאנס.
ב-10 במאי 2012 קאסיו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד אמלק במסגרת גביע הליברטדורס.
קאסיו נבחר לשוער המצטיין של גביע העולם למועדונים 2012.
בצעירותו, קאסיו שיחק בנבחרת הנוער של ברזיל אף השתתף עמה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת .
באותה שנה הוא קיבל את זימון הבכורה שלו לנבחרת הבוגרת, אך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך רק ב-10 בנובמבר 2017 במשחק ידידות נגד .
קאסיו נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
אליפות מחוז פאוליסטה: , , ,
קאסול הוא כפר במחוז קולו במדינת הימאצ'ל פרדש בהודו.
הכפר ממוקם בעמק פרוואטי , על גדות נהר פרוואטי , על הדרך בין בהונטאר ומניקארן .
הכפר ממוקם כ-30 ק"מ מבהונטר וכ-3.5 ק"מ ממניקארן.
הכפר הוא יעד תיירותי פופולרי לתרמילאים ומטיילים.
הכפר פועל כבסיס ליציאה לטרקים ליעדים סמוכים בהם קירגנגה.
יש שמכנים אותו בשם "מיני ישראל של הודו" בגלל אחוז גבוה של תיירים ישראלים.
קאסול נחשב כחלק משביל החומוס ויש בית חב"ד פעיל בעונת התיירות.
בכפר מתגוררים כ-700 תושבים וחלק גדול מפרנסתם מתבסס על התיירות הישראלית העוברת בו.
קאסטר היא עיר בת כ-40 אלף תושבים בדרום צרפת במחוז טארן שבחבל אוקסיטניה.
היא שוכנת על גדת הנהר אגו, כ-80 קילומטרים מזרחה לעיר טולוז.
העיר גדלה סביב מנזר בנדיקטינים שהוקם בשנת 647. היא הייתה תחנת מעבר בדרך סנטיאגו מכיוון שבכנסיית העיר נשמרו שרידים של וינסנט מסרגוסה.
במהלך מסע הצלב האלביגנזי היא נכבשה וסופחה לצרפת.
העיר סבלה מאירועי מלחמת מאה השנים ובסופה היא כללה רק כ-4000 תושבים, מחצית ממה שהיה לפני המלחמה.
בסביבת 1560 רוב אוכלוסיית העיר עברה לנצרות פרוטסטנטית.
בשנת 1629 קרדינל רישלייה פיקח באופן אישי על הריסת מבצרי העיר.
בשנת 1665 היו בעיר 7,000 תושבים כמחצית היו שייכים לנצרות פרוטסטנטית.
במהלך המאה ה-19 העיר גדלה והתפתחו בה מספר מפעלי תעשייה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בעיר התמקם מטה של מעבדות פייר פאבר וביחד עם מרכז פיתוח של החברה הוא מהווה כיום את המעסיק הראשי של תושבי העיר.
בעיר ממוקם מוזיאון של פרנסיסקו דה גויה שהוקם בשנת 1840 והוא מציג אוסף גדול של ציורי האמן.
בשנת 1954 הוקם מוזיאון של ז'אן ז'ורס בבית בו הוא נולד.
קאסי ניקול תומסון היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, ילידת אוסטרליה.
עד לגיל 5 היא התגוררה עם משפחתה בואנואטו ואז עברה לניו הייוון שבמיזורי.
כיום היא מתגוררת בלוס אנג'לס.
בגיל 11 תומסון החלה להצטלם בפרסומות והשתתפה במספר תוכניות טלוויזיה.
תומסון לראשונה שיחקה בקולנוע בשנת 2006 כאשר הייתה בת 12. בשנים 2009–2011 היא שיחקה בסדרה "אהבה גדולה".
בשנים 2012–2014 היא שיחקה בסדרת טלוויזיה "הוחלפו בלידתן".
בשנת 2013 תומסון שיחקה תפקיד ראשי בסרט "Grave Halloween".
בשנת 2014 היא שחקה בסרט "Left Behind" לצד ניקולס קייג'.
בשנת 2018 היא שחקה בסרט "גלוריה בל" ובסרט ההרפתקאות לכל המשפחה "נועדה לרכוב".
בנוסף לקריירה במשחק תומסון כותבת שירים.
בשנת 2008 היא הוציאה סינגל בו שרה לצד טיילור לאוטנר.
ואישיה (בסנסקריט: वैश्य) היא אחת מארבע הוארנות במדרג הקסטאי בחברה ההודית והנפאלית.
נמצאת במקום השלישי במדרג הקסטאי.
בני קאסטת הואישיה ידועים בעיסוקם במסחר, בנקאות, בעלות על שטחים, אחזקה של עדרי חיות.
ואישיה היא הקסטה השלישית במדרג הקאסטות.
הקאסטה הראשונה היא הברהאמינים, הכהנים ואנשי הדת.
הקאסטה השנייה היא הקשטרייה, הלוחמים.
הקאסטה השלישית היא הואישיה, הסוחרים.
והרביעית היא השודרה, המשרתים והעבדים.
מקורה של קאסטת הואישיה הוא במזמור 'המנון לאדם' בה מתוארת צמיחת הואישיה מהבטן והירכיים כסימן לכח יצרני ופוריות.
קאסטת הואישיה כאחת משלוש הקאסטות הראשונות רשאית ללמוד את כתבי הקודש.
אחד מהאנשים הבולטים שנחשב ואישיה הוא מהאטמה גנדי.
קאסה בנפיקה לורס (בפורטוגזית: Casa Benfica Loures) הוא מועדון כדורגל חופים מליסבון, פורטוגל.
ברמה הבינלאומית, הקבוצה זכתה בשנת 2022 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים.
קאסטה: מקורות חוסר שביעות הרצון שלנו הוא ספר עיון מאת העיתונאית האמריקאית איזאבל וילקרסון, שפורסם באוגוסט 2020 על ידי רנדום האוס.
הספר מתאר את הגזענות בארצות הברית כהיבט של מערכת קאסטות – מערכת מעמדות חברתיות המאופיינת במושגים כמו היררכיה, הכלה והדרה וטוהר.
וילקרסון עושה זאת על ידי השוואת היבטים של החוויה של אנשים לא לבנים אמריקאים למערכות הקאסטות של הודו וגרמניה הנאצית, והיא חוקרת את השפעת הקאסטה על חברות שעוצבו על ידם ועל אנשיהן.
"קסטה", שבא בעקבות ספרו של וילקרסון מ-2010 "החום של שמשות אחרות", זכה לשבחי המבקרים ולהצלחה מסחרית.
הוא זכה או היה מועמד למספר פרסים, והופיע באופן בולט ברשימות רבי-המכר העיון וברשימות הספרים הטובים ביותר לסוף השנה.
קאסה דה מוזיקה (בפורטוגזית: Casa da Música) הוא אולם קונצרטים בפורטו, פורטוגל.
האולם תוכנן על ידי האדריכל רם קולהאס ונפתח ב-2005.
המבנה תוכנן לציון השנה החגיגית 2001 בה העיר פורטו הוגדרה כבירת התרבות של אירופה, זה הבניין הראשון בפורטוגל שמוקדש בלעדית למוזיקה, בין אם בהופעות חיות ובין אם בתחום ההכשרה והיצירה האמנותית.
Casa da Música יצא לדרך בשנת 1999 לאחר תחרות אדריכלים בינלאומית בו זכה הפרויקט שהוצג על ידי רם קולהאוס ומשרדו OMA.
הבנייה החלה ב-1999 בתחנת הטראם הישנה בכיכר בואביסטה (Rotunda da Boavista), והמבנה נחנך ב-15 באפריל 2005.
ב-1 בספטמבר 1998, משרד התרבות הפורטוגלי (Minstro da Cultura) הכריז על בנייתו של ה-Casa da Música, לרגל כהונתה של פורטו ב-2001 כבירת התרבות של אירופה.
בתכנון המבנה הייחודי השתתפו גופים ומומחים רבים, לצד רם קולהאוס שניצח על המלאכה, עבדו על הפרויקט חברת ההנדסה ארופ מלונדון, משרד אדריכלים מקומי Afassociados.
חברת הסצנוגרפיה Ducks scéno, האקוסטיקאי רנץ ואן לוקסמבורג ו-AFA, עיצוב הפנים נעשה על ידי Inside Outside (Petra Blaisse).
על מיקומו הוחלט ב-8 במרץ 1999, בשטח עירוני בבואביסטה.
האתר שימש בעבר אזור היערכות לרכבות קלות.
הבנייה התארכה ארבע שנים מעבר לתוכנית, ועלתה כ-100 מיליון אירו.
הוא נפתח לקהל ב-14 באפריל 2005, עם הופעות של קלה ולו ריד, בעוד שההשקה הרשמית התרחשה למחרת בנוכחות נשיא פורטוגל, עם קונצרט של "Orquestra Nacional do Porto" (התזמורת הלאומית של פורטו).
המבנה הפך מיד לאייקון עירוני.
עם אודיטוריום של 1300 מושבים מואר באור יום, היה זה אולם הקונצרטים היחיד בעולם עם שני קירות עשויים לחלוטין מזכוכית.
עיצוב הבניין זכה לשבחים ברחבי העולם.
ניקולאי אורוסוף, מבקר האדריכלות של הניו יורק טיימס, כינה אותו "הפרויקט האטרקטיבי ביותר שהאדריכל רם קולהאס בנה אי פעם" וציין כי מדובר ב"בניין שהלהיט האינטלקטואלי שלו משתווה ליופיו החושני".
הוא גם השווה אותו ל"עיצוב השופע" במוזיאון גוגנהיים בילבאו של פרנק גרי, "רק בבחינת ההיבט המקורי של הבניין, זהו אחד מאולמות הקונצרטים החשובים ביותר שנבנו ב-100 השנים האחרונות".
הוא השווה את זה לאולם הקונצרטים של וולט דיסני, בלוס אנג'לס, ולאולם הפילהרמונית של ברלין.
המבנה מעוצב כפאון א-סימטרי בגובה תשע קומות העשוי לוחות בטון לבן, נחתכים על ידי חלונות זכוכית גליים או מישוריים.
הכניסה אליו דרך גרם מדרגות קדמי והוא ניצב במרכזה של רחבה פתוחה עצומה של שיש בגוון צהוב-חום.
קלוהאס מאתגר בכוונה את הסדר הנאו-קלאסי של שדרות מתכנסות ואת כיכרות סגלגלות של בלוקים רציפים שבמרכזם אנדרטה גבוהה, שמגדירה את הכיכר.
קאסטיון (בספרדית: Club Deportivo Castellón) הוא מועדון כדורגל ספרדיי.
המועדון נוסד בשנת 1922 בעיר קאסטיון דה לה פלאנה שבקהילה אוטונומית ולנסיה.
הקבוצה שיחקה בעבר בלה ליגה וכיום משחקת בליגה הספרדית השנייה.
קבוצות כדורגל ראשונות הוקמו בעיר בשנת 1911. המועדון הנוכחי הוקם בשנת 1922.
בעונת 1941/1942 הקבוצה לראשונה שיחקה בליגה העליונה.
ההישג של הקבוצה היה בעונת 1972/1973 אותו היא סיימה במקום החמישי.
באותה עונה היא שיחקה בגמר גביע המלך והפסידה.
בסך הכול היא שיחקה בלה ליגה 11 עונות.
בשנת 1991 הקבוצה ירדה לליגה הספרדית השנייה וכעבור 3 שנים לליגה השלישית.
היא חזרה לליגה השנייה בסיום עונת 2004/2005.
בשנת 2011, בעקבות בעיות תקציביות ואי-תשלום לשחקנים הקבוצה הוצאה מליגה שלישית והחלה לשחק בליגה הרביעית.
היא חזרה לליגה השלישית בשנת 2018. בשנת 2020 היא חזרה לליגה השנייה ואך שרדה בה עונה בודדת.
בעונת 2024/2025 היא חזרה לליגה השנייה.
קאסיני הייתה גשושית שנשלחה על ידי נאס"א וסוכנות החלל האירופית לחקור את כוכב הלכת שבתאי וירחיו.
הגשושית שוגרה ב-15 באוקטובר 1997 מנמל החלל קייפ קנוורל, פלורידה ונכנסה למסלול סביב שבתאי ב-1 ביולי 2004. קאסיני הייתה הגשושית הרביעית אשר ביקרה בשבתאי והראשונה שנכנסה למסלול סביבו.
היא סיימה את משימתה ב-15 בספטמבר 2017.
הגשושית קרויה על שם ג'ובאני דומניקו קאסיני וכריסטיאן הויגנס.
מסעה של קאסיני אל שבתאי
הגשושית שוגרה בכיוון הפוך ליעדה.
במקום לשלוח אותה בכיוון הפוך מזה של השמש, כיוון בו נמצא מסלולו של שבתאי יחסית לכדור הארץ, היא שוגרה דווקא לכיוון השמש, לעבר כוכב הלכת נוגה, הקרוב לשמש יותר מאשר כדור הארץ.
הגשושית התקרבה אל נוגה ועברה בסמוך אליו.
זאת על מנת להאיץ את מהירות הגשושית, בטכניקה הקרויה מקלעת כבידתית.
בכבידה של נוגה נעשה שימוש פעמיים: ב-26 באפריל 1998 וב-24 ביוני 1999. לאחר מכן, ב-18 באוגוסט 1999, עברה קאסיני ליד כדור הארץ והסתייעה בכבידתו להאצת מהירותה.
הבא בתור (והאחרון) להאיץ את הגשושית היה כוכב הלכת הענק צדק, הגדול והמאסיבי שבין כוכבי הלכת של מערכת השמש.
בסיום מסעה, כאשר הגיעה לקרבת שבתאי ביולי 2004, הופעל מנועה העיקרי של קאסיני למשך תשעים ושבע דקות כדי להאט את תנועתה.
פעולה זו גרמה לה להיכנס למסלול יציב סביב שבתאי, שבו הגשושית נשארה עד 15 ספטמבר 2017, המועד שבו הוכנסה הגשושית לאטמוספירת הכוכב ונשרפה.
המשימה הראשית של קאסיני נמשכה 4 שנים והסתיימה בינואר 2008.
הארכת המשימה הראשונה, שנקראה Cassini Equinox Mission הייתה לשנתיים נוספות והסתיימה בספטמבר 2010.
הארכת המשימה השנייה היא עד לספטמבר 2017. משימה זו נקראת Solstice Mission .
הארכת משימה זו התחילה במהלך נקודת ההיפוך החורפית של החלק הצפוני (winter solstice) ועד לנקודת ההיפוך הקיצית (summer solstice)
שלב סיום המשימה (The Grand Finale) החל עם התקרבות קאסיני אל שבתאי וטבעותיו ב-23 באפריל 2017. קאסיני נכנסה למסלול הקרב והולך לשבתאי ומשימתה הסתיימה ב-15 בספטמבר 2017, כאשר קאסיני נשרפה עם חדירתה לחלק העליון של האטמוספירה.
הגשושית שלחה צילומים של התופעות להן גורם הירח פרומתאוס בטבעות שבתאי ובעיקר בטבעת האחרונה (F).
פרומתאוס הוא אחד הירחים הקטנים, בעל קוטר של 91 ק"מ.
כל 14.7 שעות חוצה פרומתאוס את הטבעת F, מושך אחריו חלקיקי קרח ואבק ויוצר שובל בו אין חלקיקים.
כל סיבוב נעשה במיקום מעט שונה מהקודם וכך נוצרים מספר שבלים.
הגשושית שלחה קריאות מגנטיות של שבתאי שתרמו להשערת טבעות ריאה.
ב-24 בדצמבר 2004 הופרדה מקאסיני הנחתת הויגנס, וב-14 בינואר 2005 היא נחתה על טיטאן, ירח של שבתאי.
מיד עם נחיתתה החלה הגשושית לשדר תמונות ממקום הנחיתה.
קַאסֶל היא עיר בגרמניה, בצפון מדינת הסן.
העיר שוכנת על שפת הנהר פולדה, אחד משני מקורותיו של הנהר וזר.
היא בירתו של האזור האדמיניסטרטיבי קאסל (Kassel Regierungsbezirk) ושל מחוז (Kreis) קאסל.
לאחר מלחמת העולם השנייה קאסל השתייכה לאזור הכיבוש האמריקאי.
ב-1949 היא ביקשה להפוך לבירה החדשה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית), אולם ועדה מיוחדת שהוקמה לשם כך שללה בקשה זו בגלל מיקומה החשוף ליד הגבול הפנימי של מזרח גרמניה (גרמניה המזרחית).
העיר בון הפכה לעיר הבירה הזמנית עד שליטת ברלין.
שיקום העיר בוצע על פי תוכניות שהתבססו עוד מהתקופה הנאצית ועל פי רעיונות של "עיר ידידותית למכוניות".
מעברים תת-קרקעיים נבנו לצורך הרכבת החשמלית שפעלה בין השנים 1968 ל-2005.
אנדרטת הרקולס היא הסמל המזוהה ביותר עם העיר.
בראש האנדרטה מופיע פסל עצום של הרקולס.
מתחם האנדרטה כולל דרך ארוכה במיוחד, ומפל מים שמתפרש על כ- 1.5 ק"מ.
האנדרטה, הנקראת גם "הארמון העצום" ( Colossal Palace, בגרמנית- Octagon) מחזיקה את פסלו של הרקולס הנמצא מעליה.
פסל זה נבנה על ידי הנסיך הבוחר קרל מהסן קאסל (Landgrave Carl of Hesse-Casse) ועל ידי האדריכל האיטלקי ג'ובני פרנצ'סקו גורנירו (Giovanni Francesco Guerniero) בין השנים 1700–1717. האנדרטה עצמה בנויה עם מעין פירמידת מדרגות שבקצה שלה נמצא פסלו של הרקולס, שהוא כלשעצמו בגובה 8.2 מטרים.
הפסל של הרקולס הוא שחזור של הפסל האגדי Farnese Hercules שמקורו ביוון העתיקה.
באנדרטה נמצא מרכז מבקרים, שממנו מתפרש נוף אל כל עבר קאסל.
בית הנשף (Ball house) הוא מבנה תיאטרון שנבנה בקאסל, כתוספת לפארק Bergpark Wilhelmshöhe (ברגפארק וילהלמסהוהה) שבקאסל.
חזיתו של המבנה מבחוץ נינוחה, אך לא כך עיצוב הפנים שלו.
המבנה כולל אולם גדול (בגלל זה נקרא אולם הנשף) עם נברשות מקריסטל ואוצרות רבים.
המבנה נבנה על ידי Leo von Klenze (1784–1864) כתוספת לתיאטרון החצר, בשנים 1808–1809 תחת שלטונו של אחיו של נפוליאון- בונפרטה Jérôme Bonaparte.
במהלך המאה ה-19 נוסף עיצוב הפנים שבחלל המבנה, על ידי האדריכל Johann Conrad Bromeis, כל זאת תחת שלטונו של הנסיך האלקטור וילהלם השני (כל זאת בעת שלטונו בין השנים 1831-1821).
טירת האריות (Lion's Castle)- או בגרמנית Löwenburg, היא טירה בפארק Bergpark Wilhelmshöhe (ברגפארק וילהלמסהוֹהֶה) שבקאסל.
מרחוק נראית הטירה כמעין מבנה יפה תואר ורומנטי של אביר מימי הביניים, אך למעשה היא נבנתה בין השנים 1793–1801. בנוסף לא שימשה הטירה כמבצר נגד אויבים, אלא לצורכי פנאי והנאה בלבד.
כדי לענות על בקשה זאת הטירה מכילה בתוכה חדרים מפוארים, עם ריהוט מברונזה, שטיחי קיר וזכוכית רבים.
הטירה כוללת בתוכה נשקייה וויטראז'ים בסגנון אדריכלות ימיי הביניים- מעיד על האהבה הגדולה של בעליה לאיסוף פריטים היסטוריים.
הטירה (או למעשה הארמון) כוללת מוטיבים מאדריכלות ימי הביניים יחד עם עיצוב פנים מתקופת הבארוק, מה שמעשיר מאוד את הייחוד שלה בעולם כולו כאחת הטירות הבודדות שבנויות כך בתוספת המאוזולאום של הנסיך הבוחר וילהלם הראשון בכנסייה של הטירה.
ארמון ווילהלמסהוֹהֶה (Schloss Wilhelmshöhe)- ארמון זה הוא ארמון מפואר הנמצא בפארק ברגפארק וילהלמסהוֹהֶה.
בית המרחץ שיש (Marmorbad)- זהו בית מרחץ המצופה בפנים שיש.
מוזאון הטבע של קאסל (אוטונאום)- מוזאון להיסטוריה של הטבע.
מקום משכנו המפורסם של "הפיל של גתה".
הדוקומנטה (Documenta Und Museum Fridericianum GmbH) היא תערוכה המתרחשת פעם ב-5 שנים, בקאסל ובמקומות נוספים בעולם בתאריך סמוך.
בשנת 1955 נערכה הדוקומנטה הראשונה ביוזמת פרופסור ארנולד בודה (Arnold Bode) אשר שאף להחזיר לגרמניה את האומנות העכשווית ואת השיח הבין לאומי בנושא האומנות לאחר שדוכאה במשך כעשור תחת משטר גרמניה הנאצית.
בודה הקים גם את "הארגון לאומנות מערבית של המאה ה-20" ("Society of Western Art of the 20th Century").תערוכת הדוקומנטה הראשונה אופיינה בסגנונות מודרניים כגון קוביזם ואקספרסיוניזם.
אומנים ידועים כמו פבלו פיקאסו, הנרי מור ומקס ארנסט הציגו יצירות בתערוכה ראשונה זו, לצד אומנים מודרניים כמו אוסקר שלמר, פול קלי ומקס בקמן.
התערוכה הראשונה משכה אליה כ-130,000 איש.
הדוקומנטה קיימת עד ימינו, ופורחת ומשגשגת בקאסל ובמקומות נוספים בעולם, והיא מעלה את קאסל לאחת מערי האומנות החשובות באירופה.
הדוקומנטה ה-14 התקיימה ביוני 2017 בקאסל, וב-14 באפריל באתונה.
הדוקומנטה ה-15 התקיימה ביוני 2022.
האחים גרים (יאקוב ווילהלם גרים- Jacob and Wilhelm Grimm) בילו במשך זמן רב מחייהם בעיר קאסל.
למעשה קאסל נמצאת על "מסלול האגדות של האחים גרים" שעובר במספר ערים בגרמניה, בעקבות סיפורי הילדים המוכרים, ועובר גם בה.
היא הייתה המקום בו לוקטו האגדות ותורגמו לכ-160 שפות שונות.
קאסל גם הייתה המקום בו הדעות הפוליטיות ותפיסת עולמם נוצרו, עקב השראתם מתרבות הספרות הגרמנית והשפה הגרמנית כאחד.
בקאסל קיים בנוסף גם מוזאון אודות האחים גרים.
אחרי מלחמת העולם השנייה, נבנתה קאסל בסגנון מודרני במקום הסגנון העתיק שאפיין אותה קודם.
בשנות החמישים של המאה ה-20, התבצעה בנייה מאסיבית בעיר בעקבות ההרס הרב בתקופת המלחמה.
במיוחד ניתן לראות זאת בבניינים ברחוב טְרֶפֶּן שבעיר.
ברחוב זה גם נמצאים מבנים רבים המיועדים לשימור בעתיד.
התיאטרון העירוני של קאסל, הוא התיאטרון הראשון בגרמניה שנמצא במבנה קבע.
הוא הוקם עוד בשנת 1605.
בקאסל נמצאת אוניברסיטת קאסל שהוקמה אחרי מלחמת העולם השנייה וגם בית הספר והחטיבה "פרידריכגימנסיום".
קאסם סולימאני (בפרסית: قاسم سلیمانی, בתעתיק מדויק: קאסם סלימאני; 11 במרץ 1957 – 3 בינואר 2020) היה איש צבא איראני בדרגה המקבילה לאלוף בחייו (הועלה לדרגה המקבילה לרב-אלוף לאחר מותו) ששימש מ-1998 עד 2020 מפקד כוח קודס, הכוח האחראי לפעילות משמרות המהפכה האסלאמית מחוץ לגבולות איראן.
במשך שנים קידם את חזון "הסהר השיעי" – התפשטות המהפכה האיראנית ברחבי המזרח התיכון – ויצר מערכות אופרטיביות שנועדו לכתר את אויבותיה של איראן: ישראל וערב הסעודית, במיליציות פרו-איראניות.
פיקד על החדירה האיראנית בעיראק באמצעות מיליציות שיעיות, פיקח במשך שנים על תהליך בניית הכוח וההתעצמות של חזבאללה בלבנון ושל החות'ים בתימן, והעמיק את שיתוף הפעולה האיראני עם חמאס.
לסולימאני הייתה השפעה רבה בפוליטיקה האיראנית.
הוא נחשב ליד ימינו של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי, ומעבר לתפקידיו הצבאיים נשא גם בעמדת מפתח במגעים מדיניים בין איראן למדינות שונות, מסוריה ועד רוסיה.
במשך שנים היה אויב מר של ישראל וארצות הברית, והיה מהמקדמים הגדולים בעולם של רשתות טרור מוסלמי.
בין היתר היה אחראי לרשת הפעילות של איראן ושלוחותיה באמריקה הלטינית, ויזם והוציא לפועל עשרות פיגועים קטלניים במצוות הממונים עליו.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נאבק לתמיכה במשטר בשאר אל-אסד, בנה את הברית שהובילה למעורבות הרוסית במלחמה, והיה בעל תפקיד מרכזי במלחמה נגד דאעש.
במקביל, קידם התבססות צבאית איראנית בתוך סוריה כדי לאיים על ישראל.
בעקבות פעילותו הסלימה המערכה בין המלחמות ואף הגיעה לנקודת רתיחה של סף מלחמה במבצע בית הקלפים.
לאחר הפגיעה הישראלית בהתבססות האיראנית בסוריה במהלך שנת 2018, העביר את עיקר ההתרכזות שלו לעיראק, מה שהוביל להסלמת העימות עם ארצות הברית והשפיע על פרוץ העימות הישיר בין ארצות הברית לאיראן.
אחרי ההסלמה נהרג בסיכול ממוקד שיזמה ארצות הברית במסגרת התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד.
סולימאני נולד למשפחת איכרים ענייה בכפר קנאת מלכ שבמחוז כרמאן ב-11 במרץ 1957. תושבי הכפר ההררי היו מחולקים חברתית בין חמולות.
מוצא חמולת סולימאני הוא לורי.
שם אביו חסן ושם אימו פאטמה.
בצעירותו עבר לעיר כרמאן והחל מגיל 12 עבד כפועל בניין כדי לסייע בהחזר חוב של אביו.
ב-1975 החל לעבוד כקבלן בארגון המים של כרמאן.
כאשר לא היה בעבודה, בילה את זמנו בהרמת משקולות במכוני כושר מקומיים והשתתף בדרשות של מטיף נודד בשם חוג'את קמיאב, בן חסותו של האייתולה חומייני.
הוא התחתן בגיל צעיר ונולדו לו חמישה ילדים בשם נרג'ס, חוסיין, פטימה, זיינב ורזא.
באותה תקופה פיתח את עמדותיו הפוליטיות ושנאה עמוקה כלפי משטר מוחמד רזא שאה פהלווי.
דרך המטיף קמיאב הכיר לראשונה את איש הדת עלי ח'אמנאי.
בהמשך, נרצח חוג'את קמיאב בידי אנשי המוג'אהדין ח'לק.
לסולימאני היו חמש אחיות ואח אחד.
אביו, שנפטר בשנת 2017, היה חקלאי כל חייו.
אמו, פאטמה, נפטרה בשנת 2013. אחיו של סולימאני, סוהראב, חי ועבד עם סולימאני בצעירותו.
סוהראב סולימאני הוא סוהר והמנהל הכללי לשעבר של ארגון בתי הסוהר בטהראן.
באפריל 2017 הטילה ארצות הברית סנקציות על סוהראב "על תפקידו בהתעללויות בבתי הכלא האיראניים".
לסולימאני היה דאן בקראטה, והוא היה מאמן כושר בנעוריו.
לאחר המהפכה האיראנית הצטרף, ביחד עם מספר פעילים נוספים, למשמר מיליטנטי למחצה של תומכי המהפכה שנקרא "משמר הכבוד", ובהמשך סופח גוף זה לשורות משמרות המהפכה האסלאמית, שם קיבל תפקיד פיקודי.