tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברנרד הייתה נשואה בפעם הראשונה למפיק, הסופר והבמאי חורחה גונסלבס, ובשנית להוראסיו סלאדה, שהיה נשיא איגוד השדרים בארגנטינה.
ברנרד נפטרה ב-20 באפריל 2022. הותירה אחריה בת, פטריסיה (ילידת 1951), שלושה נכדים ונין אחד.
הילדה גולדשמידט הייתה ציירת גרמנייה ממוצא יהודי.
בעקבות רדיפות המשטר הנאצי אחר יהודים, היא קיבלה מקלט בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה וחזרה לאוסטריה בשנות החמישים.
גולדשמידט נולדה בלייפציג למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
בין באי ביתם היו ריינר מריה רילקה ותומאס מאן.
בשנים 1914 – 1917 למדה גולדשמידט עיצוב ספרים באקדמיה בלייפציג אצל הוגו שטיינר-פראג והחלה ליצור ליטוגרפיות בסגנון אקספרסיוניסטי.
היא השתתפהבקורסי ציור ומחול בבית הספר לבלט של האופרה בלייפציג וכן כתבה שירה.
בשנת 1918 האקדמיה לאמנויות יפות בדרזדן החלה לקבל לראשונה נשים וגולדשמידט למדה שם ציור בין השנים 1920–1923 ושם למדה אצל אוסקר קוקושקה.
בין השנים 1923–1932 בילתה חלק מזמנה בפריס ואת הקיץ עשתה בדרום צרפת לפני שחזרה ללייפציג לחורף.
היא הציגה עבודות בניו יורק בשנת 1923 ושכרה סטודיו במונפרנאס.
תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה בגלריה קאספארי במינכן בשנת 1932 אך נסגרה על ידי הרשויות.
כשהחלו רדיפות המשטר הנאצי בגרמניה, גולדשמידט ואמה עברו לקיצביל שבטירול באוסטריה בשנת 1933. והן קיבלו אזרחות אוסטרית בשנת 1936. בעקבות האנשלוס, הסיפוח הנאצי של אוסטריה בשנת 1938, הן ברחו ללונדון בשנת 1939.
כשהגיעו ללונדון בשנת 1939, הקימו גולדשמידט ואמה עסק קטן, שהתמקד בייצור ומכירה של כפפות.
לאחר חופשה קצרה באזור האגמים הן עברו לצפון אנגליה והתמקמו באחוזת לנגדייל ליד אמבלסייד.
שם הם מצאו את עצמם בקרב קהילה אמנותית שכללה כמה פליטים אחרים, ביניהם האמן קורט שוויטרס, שהפך לחבר קרוב והשפיע על עבודתה.
ברובע האגמים המשיכה גולדשמידט לנהל את העסק שהקימו, והעבירה שיעורים בעבודות עור והמשיכה לצייר.
היא ציירה נופים אקספרסיוניסטיים בצבעי פסטל עזים וגם דיוקנאות כמו "ערה וחולמת", המראה דיוקן של נשים בהתבוננות עצמית מלנכולית.
דיוקן עצמי מאותה תקופה, בו גולדשמידט מתארת את עצמה כספינקס, אם כי הוא מתרחש בנוף אנגלי, נמצא באוסף גלריית טייט.
בשנת 1949 קיימה גולדשמידט תערוכת יחיד במנצ'סטר ומאוחר יותר באותה שנה, לאחר שאמה נפטרה, חזרה לקיצביהל.
באוסטריה ניסתה גולדשמידט לנהל בית הארחה במשך מספר שנים, אך לאחר שלמדה שיעורים אצל אוסקר קוקושקה בשנת 1954, החליטה להתרכז בציור.
ציוריה נעשו נועזים ומובנים יותר לעיתים קרובות עם קווים שחורים עבים המקיפים גושי צבע עזים.
טיולים לוונציה בשנות השישים וישראל בשנת 1968 הובילו לסטים של הדפסי משי, הנקראים "ישראל: אדם וארץ".
גם טיולים למלטה וגוזו סיפקו השראה.
גולדשמידט הציגה כמה תערוכות יחיד באוסטריה ובאנגליה.
יצירותיה הוצגו בתערוכה שהתקיימה במוזיאון התרבות וההיסטוריה באוסנבריק בשנת 2001, אשר התרכזה באמנים שעבודתם דוכאה תחת המשטר הנאצי.
תערוכה משותפת של עבודותיהם של גולדשמידט ושוויטרס התקיימה בגלריה לאמנות אבוט הול בשנת 2003 ובתערוכת Refuge: The Art of Belonging בתערוכת 2019.
הילדה היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית-בריטית-אמריקאית, מסוגת הדרמה ופנטזיה עירונית, המבוססת על סדרת ספרים בעלי שם זהה מאת לוק פירסון.
הסדרה עוקבת אחר הרפתקאותיה של הילדה, ילדה שגדלה במרחבי יערות הפרא, העוברת יחד עם אמה וצבי-השועל שלה לעיר טרולברג.
שם היא מתיידדת עם מפלצות מסוכנות, יצורים מוזרים, רוחות, גמדים ומכשפות.
הסדרה עלתה לשידור ב-21 בספטמבר 2018 בשירות ההזרמה נטפליקס.
הסדרה זכתה לשבחים רבים מצד הקהל והמבקרים.
הילדה היא ילדה צעירה הגדלה עם אמה בבקתה בקצה היער.
במהלך הסדרה, הילדה, טוויג צבי-השועל שלה, גמד קטן בשם אלפור, וחבריה לכיתה דייוויד ופרידה, יוצאים למספר הרפתקאות על מנת לחקור את החיות והרוחות שחיות בעיר טרולברג וסביבתה.
בעונה השנייה, אריק אלברג, ראש סיירת הבטיחות של טרולברג מתכנן להרחיק את מגוון היצורים בטרולברג על ידי השמעת רעשים חזקים המבלבלים את היצורים השונים.
הילדה וחבריה מנסים לעצור אותו.
שם הסרט הוא "הילדה ומלך ההר" והוא ממשיך את קו העלילה של עונה 2.
בלה רמזי - הילדה, צופת דרורים צעירה והרפתקנית שאוהבת לחקור אזורים מסתוריים עם טוויג צבי השועל שלה.
נולדה במרחבי יערות הפרא, אך עד היא עוברת לעיר טרולברג בחוסר רצון רב.
למרות זאת, הילדה ממהרת להסתגל לביתה החדש ולסביבתו, ובסופו של דבר רוכשת חכמת רחוב.
דייזי הגרד - ג'והאנה (אמא), אמה של הילדה העובדת כמעצבת גרפית.
למרות היותה סובלנית להרפתקאותיה של בתה, ג'והאנה עדיין חוששת כשהילדה נקלעה לסכנה.
כמו כן, היא זו שהחליטה להעתיק את מקום מגוריהם לעיר במקום חייהם המבודדים במרחבי יערות הפרא על מנת לספק להילדה חינוך ראוי עם גישה לחברים אנושיים.
אמירה פלסון-אוחו - פרידה, חברתה הטובה ביותר של הילדה ואחת התלמידות החרוצות והמבריקות ביותר בבית ספרם.
היא זכתה בתגים רבים כצופת דרורים בשל כושר הארגון שלה.
מאוחר יותר היא מתאמנת תחת מטילדה פילקוויסט כדי להפוך למכשפה צעירה.
אוליבר נלסון - דייוויד, חברה הטוב ביותר השני של הילדה וחבר צופי הדרורים.
יש לו פחד מחרקים והוא לא שש להרפתקאות המסוכנות של הילדה ופרידה.
רסמוס הארדיקר - אלפור אלדריק, גמדון שנוסע עם הילדה לטרולברג כדי ללמוד על החיים בעיר והופך לאחד מחבריה הטובים ביותר.
אלפור כותב בדוחותיו את כל הרפתקאותיהם על מנת להעשיר את הגמדים בידע על טרולברג.
ג'ון הופקינס - אריק אלברג, ראש סיירת הבטיחות של טרולברג.
אינו כשיר לתפקיד ושואף לתהילה שלא מגיעה לו.
הילדה וחבריה מנסים לעצור אותו מהרחקת כל היצורים הקסומים מטרולברג.
לוסי מונטגומרי - גארדה גוסטב, סגניתו של אלברג.
חכמה יותר מאלברג, ופחות אכפת לה מפרסום.
קייסה המרמלונד - קייסה, ספרנית שעוזרת להילדה בחקר הרפתקאותיה.
קייסה לוקחת תפקיד פעיל יותר בעונה השנייה, לאחר שהיא מתגלה כמכשפה.
ריס פוקני - טרבור, בריון מקומי שאוהב להתנכל להילדה וחבריה.
אקו מיטשל - איש העץ, יצור עשוי עץ שמבקר לעיתים קרובות בביתה לשעבר של הילדה ביער.
נוהג להיכנס בלי הזמנה ומבלי לטרוח לדפוק בדלת.
בעל ידע נרחב במגוון נושאים שונים.
שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי הילדה ומלך ההרHilda and the Mountain King30 בדצמבר 2021
לוק פירסון, יוצר הסדרה, עבד בעבר בתעשיית האנימציה, שם שימש כאמן סטוריבורד במספר פרקים של הרפתקאות פין וג'ייק.
כבר בתחילת כתיבת הסדרה, הוא לא שקל ברצינות עיבוד אנימציה לספרים, אם כי היו לו כמה מחשבות כיצד הדמות יכולה להתאים לאנימציה עוד לפני שעבד על הקומיקס הראשון.
לפני שסילברגייט פנו אליו, היו מספר חברות אנימציה שהתעניינו בעיבוד הסדרה לאנימציה, אם כי מעולם לא הוסכם בין אותן חברות לפירסון שום דבר.
פירסון הרגיש כאילו אותן הצעות אחרות שינו את התפישה שלו לאיך הסדרה אמורה להראות באנימציה, וכי הן מרגישות לא נכונות.
בשנת 2014, מפיק סילברגייט, קורט מולר, מצא את הילדפולק, הספר הראשון בסדרת הילדה, בחנות ספרים עצמאית בברוקלין, ניו יורק.
המפיקים בסילברגייט אהבו את הספר והתעניינו להביא אותו לטלוויזיה כסדרת אנימציה.
פירסון הסכים עקרונית להצעה ועד מהרה החלה העבודה על הסדרה.
כשפירסון וסילברגייט החלו לעבוד יחד על התכנון הראשוני, הם רצו לבנות את העלילה על בסיס הספרים המקוריים תוך שמירה על התחושה המיוחדת שיש לסדרה.
פירסון דאג במיוחד לוודא שהתוכנית לא מרגישה "טלוויזיונית ורשמית מדי".
פיתוח הסדרה הוזכר לראשונה בקצרה ב־15 ביוני 2016, בניו יורקר, וקבע כי נטפליקס מתכננת "סדרת אנימציה בת 13 פרקים, המבוססת על ארבעת הספרים הראשונים, שתצא בתחילת 2018".
ב־21 ביוני 2016, לוק פירסון וסם ארתור (מייסד שותף של חברת נוברו פרס) הודיעו בבלוג הרשמי של נוברו פרס כי סילברגייט מדיה תשתתף גם בהפקת הסדרה, כדברי פירסון:
Mercury Filmworks, אולפן אנימציה אחר, הידוע בעיקר בעבודה על סדרות אנימציה שונות של דיסני, נכנס גם הוא למיזם בשלב מוקדם בפיתוח.
נוצר מבחן אנימציה של דקה וחצי כדי להבין כיצד התוכנית תראה.
היו ניסויים שונים בעיצוב ובסגנון הציור של הסדרה כדי לראות מה יעבוד בצורה הטובה ביותר בשלב הסופי.
אנימציה נוספת סופקה על ידי Atomic Cartoons, שעזרו להנפיש 8 פרקים.
בכל הנוגע לעיצוב דמויות רקע לסדרה, פירסון היה בדרך כלל יוצר רישומים ראשוניים לדמות, ואז הם היו מתורגמים לעיצוב מוגמר על ידי Mercury Filmworks.
כמה דמויות קיבלו עיניים מיוחדות, דייוויד לדוגמה, על מנת לעזור להם להשתלב טוב יותר בסגנון האירועים.
היצורים בסדרה, כמו גם בסדרת הספרים, מבוססים במידה רבה על פולקלור סקנדינבי.
אחת ההשראות הגדולות ששימשו להכנת הסדרה הייתה הפולקלור הסקנדינבי: איורים לאמונות המסורתיות של העמים הצפוניים, שנכתב על ידי ויליאם אלכסנדר קרייגי.
יצורים רבים בתוכנית נלקחו ישירות מהסיפורים הללו.
ב-22 בדצמבר 2021 לוק פירסון אישר שתופק עונה שלישית אחרונה שעלילתה תתקדם מעבר לאירועי הסרט "הילדה ומלך ההר".
ב-9 במאי 2022 פורסם שנטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שלישית אחרונה.
שני הפרקים הראשונים של עונה 1 הוקרנו בבכורה בפסטיבל סרטי הילדים הבינלאומי בניו יורק ב־25 בפברואר 2018. הפרק הראשון והשלישי של העונה השנייה הוקרנו בפסטיבל בבכורה ב־22 בפברואר 2020.
העונה הראשונה שוחררה כבלעדית לנטפליקס, ב־21 בספטמבר 2018. העונה השנייה שוחררה ב־14 בדצמבר 2020.
הילדה זכתה לשבחים מצד המבקרים והמעריצים על הכתיבה, הדמויות, האנימציה והפסקול שלה.
אמילי אשבי מ- Common Sense Media העניקה לסדרה ארבעה מתוך חמישה כוכבים, וקבעה כי:
אליסון קיין מקוליידר העניק לסדרה ארבעה מתוך חמישה כוכבים, באומרו:
העונה הראשונה של הילדה מחזיקה בציון של 100% בRotten Tomatoes.
אחרים התמקדו בדמות המכונה "הספרנית", וטענו כי דמותה היא "בין תיאורי תרבות הפופ החיוביים ביותר של ספרנים", מלבד ספריות בקלאופטרה בחלל ושי-רה ונסיכות הכוח.
אותו סוקר קובע כי תשע הדקות בעונה הראשונה בתוך ספרייה יוצרות "רושם עז", כולל פרק המציג חדר אוספים מיוחד, וטוען כי הסדרה מבהירה את "חשיבותם של ספרנים וספריות במשך השנים שיבואו."
יצא משחק מובייל שהתבסס על הסדרה בשם Hilda Creatures ושוחרר עבור מכשירי iOS בApp Store ב־18 באוקטובר 2018. המשחק פותח על ידי חברת הפיתוח הבריטית BIGUMAKU.
גרסת אנדרואיד פורסמה ב־6 בדצמבר 2018.
רומן המבוסס על שני הפרקים הראשונים של הסדרה בשם הילדה והאנשים הנסתרים, יצא לקהל הרחב ב־4 בספטמבר 2018. הספר חובר על ידי סטיבן דייוויס ואויר על ידי סירה מילר.
שני ספרים נוספים שהתבססו על העונה הראשונה יצאו לאור בשם הילדה והמצעד הגדול והילדה והמרחב לשום מקום.
הם שוחררו בהתאמה ב־22 בינואר 2019 וב־21 במאי 2019. שניהם נכתבו גם על ידי דייוויס ומילר.
שלושה רומנים נוספים המבוססים על הסדרה, במיוחד על העונה השנייה, ששמם הילדה ותולעת הזמן, הילדה וספינת הרפאים, והילדה והווף הלבן יצאו כולם ב־17 בנובמבר 2020. הספרים נכתבו שוב על ידי דייוויס, ואת שלושתם איירה ויקטוריה אוונס.
"הילד שצייר חתולים" (ביפנית: 猫 を 描 い た 少年) היא אגדה יפנית, שתורגמה לאנגלית על ידי לפקדיו הרן, ופורסמה בשנת 1898, כאחת מסדרת האגדות היפניות של המוציא לאור הסגאווה טקג'ירו.
מאוחר יותר הוא נכלל גם בספר האגדות היפניות של הרן.
הכותרת המקורית בכתב היד של הרן הייתה "אמן החתולים".
הדפסתו על נייר רגיל כמו בשאר הסדרות לא נעשתה באישורו של הרן, וספר זה הפך לראשון מתוך חמשת כרכים שקבע הרן שהודפס על נייר קרפ.
בכפר קטן גרו חקלאי ואשתו, שתוארו כזוג הגון.
היו להם ילדים רבים וכולם היו מוצלחים בחקלאות, למעט הבן הצעיר שהוא היה אמנם אינטליגנט אך קטן ושברירי, ולא מתאים לעבודה קשה.
ההורים החליטו שלילד יהיה טוב יותר שהוא יהפוך לנזיר, ושלחו אותו להכשרה תחת הנזיר הזקן של מקדש הכפר.
אף שהילד הצטיין כתלמיד, היה לו הרגל שהוא לא היה יכול לעמוד בפניו, ציור חתולים בכל מקום, כולל בשולי הספרים הקדושים, עמודי המקדש וקירותיו.
בעקבות הרגלו המגונה הילד גורש.
ובעת שגירשו אמר לו הנזיר: "הימנע מלישון במקומות גדולים בלילה."
הילד לא רצה לחזור לחווה של אביו מחשש לעונש, ובמקום זאת הוא נסע למקדש בכפר הסמוך בתקווה להתקבל שם כנזיר.
הילד לא ידע שכל הנזירים שחיו שם גורשו על ידי חולדה מפלצתית וענקית, ומספר לוחמים נעלמו לאחר שניסו להרוג אותה בלילה.
הילד נכנס למקדש הנטוש והמאובק, מצא מכחול וקצת דיו, וכהרגלו החל לצייר חתולים בכל מקום.
כשהיה עייף, נזכר הילד בדברי הכומר הזקן שלא לישון במקומות גדולים, והוא טיפס לתוך ארון קטן כדי ללכת לישון.
במהלך הלילה הוא שמע קולות איומים של צרחות ולחימה.
כשהבוקר הגיע והוא סוף סוף יצא החוצה, הוא מגלה את גופת חולדת המפלצת.
כשהוא תוהה מה יכול היה להרוג אותה, הוא שם לב שלכל החתולים שלו יש עכשיו דם על הפה.
כל אנשי הכפר החלו לכבד אותו על היותו גיבור שהביס את המפלצת, והוא גדל להיות אמן מפורסם.
סיפור זה היה ידוע מאזורי טוהוקו ועד צ'וגוקו ושיקוקו תחת הכותרת Eneko to Nezumi.
פרשנים מסוימים אומרים שמקורו של הסיפור הוא מאגדות עם מהמאה ה-15.
הוצע כי גרסתו של לפקדיו הרן היא סיפור חדש, ואין לה סיפור יפני מקורי.
כך נטען: "במהדורה האנגלית שלו, לפקדיו הרן סיפר סיפור חדש על מגע עם יצורים מרגשים.
בסיפור המקורי, הילד הופך לאב המנזר של המקדש לאחר התקרית, אך בגרסת הרן הוא ממשיך להיות אמן בעל שם."
הילדה בסוודר הירוק: חיים בצל השואה הוא ספר שנכתב על ידי קריסטינה חיגר ודניאל פייזנר , יצא לאור בהוצאת St.
Martin's Press בשנת 2008. כדי להימנע מגירוש למחנות ריכוז נאצים במהלך השואה באוקראינה, התחבאו קריסטינה חיגר ומשפחתה במערכת הביוב של לבוב.
כדי להתחמם היא לבשה סוודר ירוק שסבתה סרגה לה, שנמצא כעת במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
הספר תורגם לעברית ויצא בהוצאת דני ספרים בשנת 2012.
הנערה בסוודר הירוק הוא ספר זיכרונות שנכתב על ידי קריסטינה חיגר ודניאל פייזנר על חייה של חיגר כשהיא בורחת מגטו לבוב עם משפחתה.
חיגר ובני משפחתה נאלצים להיכנס לביוב של לבוב כדי להימלט מרצח בידי הנאצים.
הבריחה שלהם מתחילה בספטמבר 1939, כאשר הגרמנים פלשו לעיר לבוב וחיגר רק התחילה גן ילדים.
לאחר שהחיילים הגרמנים כבשו בהצלחה את לבוב, משפחתה של חיגר ושאר האוכלוסייה היהודית בעיר נאלצו להגיע לגטו לבוב.
לאחר שהוכנסו לבית חדש, אביה של חיגר בנה מקומות מסתור סודיים עבורה ועבור אחיה.
הם התחבאו שם במשך שעות, עם כמות קטנה של מזון.
הם הוצרכו לשמור על שתיקה מוחלטת כדי לא להיתפס על ידי הנאצים.
במאי 1943, רגע לפני חיסול גטו לבוב, קבוצה קטנה מן הגטו ברחה לביוב דרך בור סודי שאביה של חיגר חפר במשך שבועות באמצעות כפיות, מזלגות וכלים קטנים אחרים.
בזמן שהייתה שם, סבתה של חיגר סרגה לה סוודר צמר ירוק כדי לחמם אותה.
בתיאור חוויותיה בביוב, מתארת חיגר עובד ביוב קתולי פולני בשם לאופולד סוחה.
בתחילה היה מביא לקבוצה אוכל תמורת כסף, אבל גם כשהמשפחה כבר לא יכלה לשלם, המשיך.
היא מספרת שלאופולד סוחה היה לוקח גם את הבגדים שלהם לניקוי, למרות הסיכון להיתפס.
משפחת חיגר כינו אותו "המלאך".
חיגר מזכירה תקופה שבה איבדה את קולה בעקבות טראומה, ולאופולד סוחה הביא אותה למכסה ביוב והרים אותה כדי להראות לה את העולם שמחוץ לביוב ולהרגיע אותה.
הקבוצה סבלה מספר אירועים מסכני חיים בתוך הביוב, כולל הצפות חמורות ושריפה גדולה.
חיגר כותבת על החוויה שלה, "איכשהו יכולנו תמיד להמציא משהו שיגרום לנו להתפוצץ בצחוק.
אני חושב שזה הציל גם אותנו.
זה הציל את המוח שלנו".
מתוך 150,000 היהודים שחיו בלבוב, שרדו רק שלוש משפחות, ביניהן משפחת חיגר.
לאחר שנמלטו מהביוב של לבוב, עברו חיגר ומשפחתה לישראל.
שם למדה רפואת שיניים ונישאה לניצול שואה נוסף בשם מריאן.
חיגר ובעלה היגרו לארצות הברית.
כעת הם גרים בלונג איילנד.
לחיגר ולמריאן יש שני ילדים ושני נכדים.
אחיה של חיגר, פאוול, נהרג בתאונת דרכים במהלך שירות מילואים, כשהיה בן 39. היו לו שני ילדים וחמישה נכדים המתגוררים כיום בישראל.
אביהם של חיגר ופאוול נפטר בשנת 1975, ואמם בשנת 2000, בגיל 91.
חיגר היא כיום עד הראייה החי היחיד למה שהתרחש בביוב של לבוב.
הסוודר הירוק המפורסם שלה הוצג במוזיאון לזכר השואה של ארצות הברית ושוחזר על ידי סורגים ברחבי העולם.
באפילה, סרט דרמה פולני משנת 2011 שנכתב על ידי דייוויד פ.
שאמון , בוים על ידי אגניישקה הולנד , ומועמד לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-84, מבוסס על סיפור זה.
"הילד שבך" הוא האלבום החמישי של הזמר והיוצר יהודה פוליקר שיצא לאור בדצמבר 1995 בחברת התקליטים NMC ובהפקה עצמית של פוליקר בעצמו.
זהו אלבום האולפן החמישי של פוליקר.
בהפקת האלבום וכתיבת השירים השתתפו יעקב גלעד ויועד נבו.
"הילד שבך" יצא לאור לאחר האלבומים "אפר ואבק", בו עבד עם הפזמונאי יעקב גלעד, והאלבום "פחות אבל כואב", שבו שירים שהלחין פוליקר לאמנים אחרים, ובו עבד לבדו בלי גלעד.
בדצמבר 1995 שב פוליקר לעבוד עם יעקב גלעד.
באותה שנה פקדה את פוליקר ומשפחתו טרגדיה נוספת - בן אחיו, קובי ('קובי הקטן'), שם קץ לחייו ארבע שנים אחרי מותו של בן דודו, קובי ('קובי הגדול') שנהרג בצבא.
את השיר "קין" המופיע באלבום, כתב פוליקר לאחר מותו של אחיינו 'קובי הגדול'.
האלבום היה אלבום כפול, ולראשונה היה פוליקר מעורב במידה רבה בכתיבת השירים, יחד עם יעקב גלעד.
בין היתר השתתף בכתיבת השירים "אני רוצה גם", "לא יודע", "רומנטיקה זולה", "והילדים באים", "כמו גנב באפלה" ו"זה הילד שבך".
שיר נוסף שזכה להצלחה מהאלבום היה "נמס בגשם", אותו כתב גלעד על ילד שהוריו מתכחשים לו וקופא לבסוף למוות על חוף הים.
גלעד אף מבצע אותו בדקלום.
האלבום כלל גם מספר קטעים אינסטרומנטליים, כ"מעל הגשר", "המנטליות של תוף הפח" ו"נני".
האלבום "הילד שבך" זכה להצלחה גדולה, וכך גם סיבוב ההופעות שבעקבותיו, שתועד על גבי אלבום ההופעה הכפול "הופעה חיה בקיסריה".
האלבום הוקלט בשתי הופעות שונות של פוליקר, ביוני וביולי 1996, ויצא לאור ב-1997. ביצועי ההופעה ל"פנים אל מול פנים" ו"דברים שרציתי לומר" יצאו כסינגלים לתחנות הרדיו, וזכו להצלחה במצעדי הפזמונים.
האלבום כלל גם הקלטת אולפן לנעימה "לעיניך הכחולות", אותה הקליט פוליקר עם יזהר אשדות.
באותה שנה יצא אלבומו של אריק איינשטיין "לאן פרחו הפרפרים", שעבורו הלחין פוליקר את השירים "האור בקצה" ו"אח מילת מפתח".
שירי "הילד שבך" עוסקים בגבר מבולבל ומפוספס, שעבר תלאות בחייו ותולה תקוות בחלומות גדולים.
בשנת 2023 יצא לאור הסרט הדוקומנטרי "פוליקר, הילד שבי" שביימו אתי אנטה ויניב אמודאי שנקרא על שם האלבום.
האלבום יצא לאור בשני דיסקים.
את מרבית השירים כתבו במשותף יהודה פוליקר, יעקב גלעד ובעיבוד המוזיקלי השתתף יועד נבו.
המנטליות של תוף הפח (2:35)
האלבום הופק בחברת NMC יונייטד אנטרטיינמנט והוקלט באולפני המון בשנים 1994–1995, הקלטות נוספות באולפני טריטון ואולפני קולינור.
יהודה פוליקר - גיטרות, קלידים, בס, בוזוקי, בגלמה, ג'ומבוש
יועד נבו - קלידים, תכנותים, סימפולים, לופים
ניר אברבוך - קלידים נוספים
עמי אופיר, טל הרצברג - גיטרה בס
דורון רפאלי, ניר צידקיהו - תופים
קולות: עמי איילי, יגאל אייזן ויהודה פוליקר
ציור העטיפה: דויד ויינארוביץ' - "קצת מהמנטליות של תוף הפח" 1984
"הילדה איילת" (מיידיש "מֵיידעֶלעֶ אָלְקֶע") הוא שיר שנכתב על ידי קדיה מולודובסקי המתאר את הילדות הקשה של ילדים יהודים מהמעמד הנמוך בפולין הקונגרסאית.
השיר מתאר ילדה בת שש שבמקום לשחק עליה להתעסק במטלות הבית.
לשיר יש שני תרגומים לעברית.
הראשון הוא של פנינה היילפרין מ-1934, שכמעט ואינו מוכר.
והשני, המוכר, של נתן אלתרמן.
השיר מתאר ילדה מלאת חן וחיים, אך כל הזמן עליה לעבוד במטלות הבית: בין המטלות המוזכרות בשיר: טיפול באחיה התינוק, שטיפת כלים, ניקיון הבית, כביסה וקילוף תפוחי אדמה, וזאת לצד קריאה וכתיבה - כאשר אביה, נפח קשה-יום, מאיים עליה שיגרשה מן הבית.
כשהיא יוצאת לתלות כביסה היא נתקלת בלהקה קטנה של אווזים ומשתוקקת לנדוד בחברתם עד החשכה, אבל שוב מוזעקת הביתה, שם מחכה לה סדרה נוספת של מטלות.
קצת אחר כך, היא משתוקקת להצטרף אל הציפורים ולנדוד איתן בשמיים עד בוא החשיכה, ושוב היא נתלשת באיומים אל סדרה שלישית של מטלות.
באמצע מטלת התפירה, הכפתורים בשיר עוברים האנשה, שרים והופכים לגלגלים שמתפזרים על פני העיר, ובסופו של דבר היא רותמת את הגלגלים לרכבת ונוסעת "למרחקים למרחקים אל ארץ לא נודעת".
התרגום נעשה במהלך מלחמת העולם השנייה, במקביל לכתיבת הפואמה שירי מכות מצרים, כאשר גורל יהדות פולין כבר היה ידוע ליישוב היהודי בארץ ישראל.
השימוש בשם איילת לילדה - שם עברי שלא ניתן לילדים מחוץ לישראל באותה תקופה מתכתב עם פואמת "מכות מצרים" שנחתמת בשיר "איילת" (איילת השחר) המביע את צמיחת התקווה, כחלק מהמחזור הנצחי של חורבן וגאולה.
גם איילת ב"מכות מצרים" וגם בשיר של מולדובסקי שואפות חרות מובהקות.
התרגום של אלתרמן, בדומה לשאר יצירתו, הוא בשפה גבוהה וספרותית עם מילים כמו "בולבוסים" ו"קורנס" שאינן משמשות בחיי היום יום בעברית, דבר שאינו נפוץ בספרות ילדים.
בתרגומה של היילפרין נקרא השיר שרה, והוא פחות קודר מתרגומו של אלתרמן, וכנראה פחות נאמן למקור.
ההורים בתרגומה של היילפרין מתוארים כמחנכים ולא מתעללים, גם לא מוזכרת ה"שמשייה הכחלחלת" המוזכרת בתרגומו של אלתרמן, וזאת מטעמים חינוכיים וסוציאליסטיים.
בשנות השבעים הלחינה נעמי שמר את השיר, כשיר המיועד למקהלה.
השיר בוצע בין היתר על ידי מקהלה בניצוח נעם שריף ועל ידי הסולנית רמה סמסונוב.
הילדברנד גורליט () היה היסטוריון אמנות ומנהל גלריה לאמנות גרמני.
הוא היה אחד מארבעת סוחרי האמנות המורשים של היטלר וגרינג.
בתקופת השלטון הנאצי, שימש גורליט כסוחר אמנות עבור המשטר.
פעילותו כללה סחר באמנות מנוונת שהוחרמה ממוזיאונים גרמניים, וכן רכישת יצירות אמנות במחירים נמוכים מיהודים, שנאלצו למכור את נכסיהם תחת לחץ.
בנוסף, רכש גורליט ציורים בצרפת הכבושה, רבים מהם יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים, עבור מוזיאון הפיהרר המתוכנן של אדולף היטלר בלינץ (שלא הוקם לבסוף) ועבור אוספו הפרטי.
האוסף הפרטי של גורליט כלל גם יצירות אמנות משפחתיות שירש מאביו ומאחותו, שהייתה אמנית מוכשרת.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובתקופת הדה-נאציפיקציה, הוא מונה למנהל האגודה לאמנות למען הריין וווסטפאליה וכיהן בתפקיד זה עד מותו בתאונת דרכים בגיל 61. אוסף גורליט, האוסף הפרטי שלו, כלל למעלה מ-1,500 יצירות אמנות של אמנים אימפרסיוניסטים, קוביסטים ואקספרסיוניסטים ומאסטרים עתיקים.
האוסף נותר כמעט עלום עד שנת 2013, אז נחשף לציבור לאחר שנמצא על ידי הרשויות בפשיטה על ביתו של בנו, קורנליוס גורליט במינכן..
הילדברנד גורליט נולד למשפחה אמנותית בדרזדן ב-1895. אביו קורנליוס גורליט (האב) היה אדריכל והיסטוריון אמנות, אחיו ויליבלד היה מוזיקולוג, אחותו קורנליה הייתה ציירת, ובן דודו וולפגנג היה גם הוא סוחר אמנות.
סבתו, אליזבת גורליט, הייתה יהודייה, כך שעל פי חוקי נירנברג הוא נחשב ל"רבע יהודי".
לאחר סיום לימודיו, גילה גורליט עניין בתולדות האמנות ונרשם ללימודי התחום בבית הספר הטכני בדרזדן, שם כיהן אביו כנשיא המוסד.
בשנת 1914 החלה מלחמת העולם הראשונה, וגורליט ואחיו הבכור התנדבו לצבא הגרמני.
הוא נפצע הן בקרב על הסום והן בקרב בשמפאן.
לאחר מכן שירת עד 1919 כקצין עיתונות בווילנה ובקובנה שבליטא.
עם שובו לגרמניה המובסת חווה גורליט אכזבה עמוקה מהמלחמה ומהפוליטיקה, והוא החליט להקדיש את חייו לאמנות בלבד, כדרך לברוח מהפוליטיקה, אירוניה שלא חמקה מעיניהם של ביוגרפים.
לגורליט הייתה מערכת יחסים קרובה עם אחותו קורנליה, שהייתה ציירת אקספרסיוניסטית והייתה בקשר עם מארק שאגאל.
היא שירתה במלחמת העולם הראשונה בווילנה כאחות, וזמן קצר לאחר המלחמה עברה לברלין.
דיכאון והתעלמות מיצירתה האמנותית הובילו להתאבדותה בשנת 1919. גורליט טיפל בעבודותיה, אך חלקן הושמד על ידי אימו לאחר מותו של אביו.
לאחר תום המלחמה, חידש גורליט את לימודיו בתולדות האמנות, תחילה בפרנקפורט, אחר כך בברלין, ולאחר מכן ב-1921 שוב בפרנקפורט.
בשנת 1924 הוענק לו תואר דוקטור.
בשנת 1923 הוא התחתן עם רקדנית הבלט הלן האנקה, שהוכשרה אצל הרקדנית האקספרסיוניסטית מרי ויגמן.
מאוחר יותר נולדו להם בן ובת, רולף ניקולאוס קורנליוס, הידוע בתור קורנליוס (הבן), וניקולין בניטה רנטה.
בין השנים 1921 ו-1924 פרסם גורליט בעיתונות מאמרי אמנות, ובשנת 1925, לאחר סיום לימודיו, הפך למנהל הראשון של מוזיאון קוניג אלברט בצוויקאו.
אחת התערוכות הראשונות שארגן בצוויקאו הייתה תערוכת אוקטובר 1925 של הצייר מקס פכשטיין.
התערוכה הצליחה מבחינה כלכלית, אך עוררה התנגדות בחוגים השמרנים המקומיים.
בשנת 1926 הוא התקשר עם הבאוהאוס בדסאו לעיצוב וקישוט המוזיאון.
מאוחר יותר המשיך להציג אמנות עכשווית: בשנת 1926 קתה קולביץ ותערוכה מיוחדת על אמנות עכשווית בדרזדן, בשנת 1927 אריך הקל וקארל שמידט-רוטלוף ובשנת 1928 אמיל נולדה.
מאוסף מכתביו עולה כי הוא הכיר היטב אמנים מודרניים באותה תקופה, והוא רכש והציג יצירות של רבים מהם, ביניהם ברלך, פיינינגר, הופר, קנדינסקי, קירשנר, קלה, קוקושקה, ליסיצקי, מארק ומאנק.
עבודתו של גורליט זכתה להערכה של עמיתיו שזכתה לביטוי בעיתונות הארצית.
בעיתונות המקומית, לעומת זאת, ספג ביקורת קשה, שהייתה אחת הסיבות לפיטוריו בשנת 1930.
לאחר פיטוריו עבר גורליט להמבורג, שם הפך לאוצר ולמנהל ה-Kunstverein (האגודה לאמנות).
בשנת 1933 הוא ויתר חברי ההנהלה אולצו על ידי הנאצים להתפטר.
מהחל מאמצע שנות ה-30 רכש גורליט יצירות אמנות רבות.
רכישות אלו התבצעו לעיתים קרובות במחירים נמוכים ממוכרים פרטיים, בהם בעלי אוספי אמנות יהודיים.
במקרים רבים, המכירה נעשתה תחת כפייה, בין אם עקב דרישות תשלום מס גבוהות ובין אם עקב הצורך למכור נכסים כדי להימלט מגרמניה הנאצית.
לטענתו של גורליט, הוא סייע למוכרים במצוקתם, מאחר שהיו מעט סוחרי אמנות שהיו מוכנים לבצע עסקאות מסוג זה.
אך עם זאת הוא לא נמנע מהתעשרות בתהליך, וגילה אדישות לדרישות של תובעים לאחר המלחמה להשבת רכוש או לקבלת פיצוי בגין יצירות שנמכרו בכפייה.
גורליט היה אחד מארבעה סוחרי האמנות שמונו על ידי הוועדה הנאצית לניצול אמנות מנוונת לשיווק יצירות אמנות שהוחרמו בחו"ל.
כ-16,000 יצירות אמנות כביכול "מנוונות" הוסרו מהמוזיאונים והוחרמו בכל רחבי גרמניה.
חלק מיצירות אלו הוצג בתערוכת האמנות המנוונת.
שמו של גורליט מופיע בחלק גדול מהרשומות במסמך, שהכין משרד התעמולה, המפרט את יצירות האמנות המנוונת שהוחרמו.
הרשומות מספקות פרטים על גורלו של כל חפץ, כולל האם הוא הוחלף, נמכר או הושמד.
גורליט ניצל את מעמדו כדי למכור יצירות אמנות גם לאספנים מקומיים.
במהלך הכיבוש הנאצי של צרפת, מינה הרמן גרינג מספר סוחרי אמנות של מבצע רוזנברג, כולל גורליט, לרכוש נכסי אמנות צרפתית עבור מוזיאון הפיהרר המתוכנן של היטלר, שאותו רצה לבנות בלינץ.
חלק מהיצירות שנרכשו הועברו לאוסף האמנות האישי של גרינג.
בתחילת 1943, מנהל מוזיאון הפיהרר המתוכנן מינה את גורליט להיות סוכן הרכש הרשמי שלו.
גורליט, שכבר יצא לפריז למסעות רכישה מטעם מוזיאונים גרמניים, רכש בין השנים 1943 ל-1944 כ-200 יצירות בפריז ובהולנד, לא כולל יצירות שנרכשו לאוסף שלו.
ביניהן 168 יצירות שהיו מיועדות למוזיאון הפיהרר.
במהלך נסיעותיו הרשמיות לפריז, שהייתה מרכז סחר אמנותי בתקופת מלחמת העולם השנייה, רכש גורליט יצירות אמנות רבות, לעיתים ממקורות מפוקפקים או יצירות שנבזזו מיהודים, כדי להעשיר את אוספו הפרטי.
בנוסף, הוא התעשר מאוד מעמלות שקיבל עבור רכישת יצירות אמנות עבור המשטר הנאצי.
גורליט נתפס יחד עם אשתו באשבך ביוני 1945 כשברשותם עשרים תיבות של יצירות אמנות.
בחקירתם, סיפרו גורליט ואשתו לרשויות צבא ארצות הברית כי בהפצצת דרזדן בפברואר 1945, הושמד רוב האוסף ותיעוד עסקאות אמנות בביתו בקייזר שטראסה.
מאה וחמש עשרה יצירות שנלקחו ממנו על ידי השלטונות האמריקאים והגרמניים הוחזרו לו, לאחר שהצליח לשכנע אותם שרכש אותן כדין.
בין אלה היו מאלף האריה של מקס בקמן ודיוקן עצמי של אוטו דיקס.
גורליט הציג את עצמו בהצלחה בפני חוקריו כקורבן של רדיפות הנאצים בשל מורשתו היהודית, וניהל משא ומתן על שחרור רכושו.
בין אם חלקים מהאוסף שלו ורישומי העסקאות שלו הושמדו בדרזדן כפי שטען גורליט ובין אם לאו, חלקים נוספים של האוסף הוסתרו בפרנקוניה, סקסוניה ופריז, משם הושבו לאחר המלחמה.
גורליט חזר לעסוק במסחר ביצירות אמנות ובשנים 1948–1949, מונה כמנהל האגודה לאמנות למען הריין ווסטפליה.
במהלך חמש השנים הבאות הוא הציג למעלה מ-70 תערוכות של אמנים מודרניים מובילים ותיווך במכירת ציורים.
במקביל רכש יצירות עבור האוסף שלו, כולל בת הכפר עם עז של גוסטב קורבה, שעליה שילם 480,000 פרנק צרפתי.
הוא גם השאיל יצירות מהאוסף שלו למספר תערוכות נודדות: תערוכה אחת כזו, "צבעי מים, רישומים והדפסים גרמניים: סקירה של אמצע המאה", שכללה 23 יצירות מהאוסף שלו, נדדה בארצות הברית עד לאחר מותו ב-1956 בתאונת דרכים.
שנה לפני מותו, חיבר גורליט הקדמה בת שישה עמודים לכתב יד של קטלוג תערוכה, אשר לא הודפס מעולם.
הקטלוג, למעט עמוד מהותי אחד שנעדר ממנו (המתעד את פעילותו עבור הנאצים), שרד בארכיון בדיסלדורף, והוא מספק סקירה אישית, אשר עברה "חיטוי" משמעותי של קריירת האמנות של גורליט ושל היבטים מסוימים בהיסטוריה של האוסף שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצליח גורליט לטשטש את מעורבותו בביזה הנאצית, ובכך להסיר מעליו את ה"כתם" הנאצי.
בגרמניה שלאחר המלחמה, יחד עם סוחרים אחרים של אמנות שנבזזה על ידי הנאצים, הוא בנה קריירה מכובדת כמנהל אגודת אמנות ומנהל תערוכות, סוחר אמנות ואספן.
לאחר מותו, זכה גורליט להוקרה בעיתונות הגרמנית, בכתבות ובנאומים ששיבחו את תרומתו לקידום האמנות המודרנית ויוצריה.
כאות להערכה, רחוב בדיסלדורף נקרא על שמו.
פתיחתם לציבור של ארכיונים צבאיים וארכיוני מודיעין בסוף שנות ה-90, וגילוי אוסף יצירות האמנות שהוסתר בבית בנו במינכן, הובילו להערכה מחדש של פעילותו.
גורליט נתפס כיום כ"סוחר האמנות של היטלר" ומשתף פעולה נאצי שעשה רווח כספי נאה משיתוף פעולה זה.
התגלה כי הוא היה חסר אמפתיה לקורבנות היהודים של המשטר הנאצי, שמהם נלקחו רבות מהיצירות בהן סחר.
כמו כן התבהר תפקידו כאחד מארבעת סוחרי האמנות הרשמיים שהוסמכו על ידי גרינג והיטלר לסחור באמנות מנוונת.
גורליט טען כי הוא "הציל" רבות מהיצירות מהרס, בין אם על ידי הנאצים, בין אם על ידי הפצצות בעלות הברית, ובין אם על ידי ביזה נוספת על ידי הסובייטים; למרות שיש בכך יסוד של אמת, המניע שלו היה בבירור התעשרות אישית, והבטחת הישרדות שלו ושל בני משפחתו בתקופת הנאצים.
על פי המבקר ג'יימס מקאולי, גורליט היה פושט רגל מוסרית ו"סוחר אמנות בינוני להחריד, שנראה שהעיקרון שהנחה אותו היה רווח וקידום מקצועי".
בניגוד לטענתו של גורליט אוסף האמנות שלו לא הושמד במלחמה, וכ-1,500 יצירות אמנות נותרו ברשותו.
לאחר מותו ירשה אותו אשתו הלן, וב-1968, לאחר מותה של הלן, עבר האוסף לבנם קורנליוס (וחלקו לאחותו רנטה).
היצירות נשארו בידיהם של קורנליוס ורנטה במשך יותר מארבעה עשורים הרחק מתודעת הציבור.
במהלך השנים הם מכרו מספר קטן של יצירות.
ב- 2010, פקידי מכס גרמניים, שערכו ביקורת שגרתית על רכבת בגבול גרמניה-שווייץ, מצאו על קורנליוס סכום 9,000 אירו במזומן, שלדבריו היה כסף ממכירה של ציור.
הסכום עורר את חשד הרשויות, ובחיפוש בדירתו ב-2011 בדירתו בשוואבינג, מינכן, התגלה אוסף יצירות האמנות, שכלל 1,406 פריטים, שהוחרם לאלתר..
בהמשך סוכם כי האוסף יוחזר לקורנליוס, מאחר שלא היו ראיות לכך שהוא הפר חוקים גרמניים כלשהם; עם זאת, דבר לא הוחזר עד למותו של קורנליוס.
יצירות האמנות שנשמרו במעונו של קורנליוס בזלצבורג, אוסטריה, נותרו ברשותו, מאחר שלרשויות הגרמניות לא הייתה שם סמכות שיפוט.
קורנליוס גורליט נפטר ב-6 במאי 2014. בצוואתו מינה קורנליוס את המוזיאון לאמנויות יפות ברן בשווייץ כיורשו היחיד, ככל הנראה משום שנפגע מאוד מהיחס שקיבל מהרשויות הגרמניות.
המוזיאון הסכים לקבל את האוסף, למעט היצירות שהיה חשד לגביהן שהן יצירות אמנות שנבזזו בזמן המלחמה.
תערוכות של חלק מהעבודות מהאוסף הוצגו בנובמבר 2017.
רשימת פרסומים מאת הילדברנד גורליט
הילדה דיקיקה, או סלאם (DIK-1/1) היא מאובן של ילדה בת שלוש, המתוארך לתקופה שלפני 3.3 מיליון שנה.
הממצאים הם מאובן של גולגולת ושל חלקי שלד של הומינין נקבה מסוג "אוסטרלופיתקוס אפרנסיס", בת שלוש שנים, שנמצאו לראשונה בדיקיקה, באזור עפר שבצפון מזרח אתיופיה בשנת 2000, ושוחזרו בשנים שלאחר מכן.
למרות שבתחילה היא כונתה בשם התינוקת של לוסי, הרי שלמעשה הדגימה תוארכה לפני 3.3 מיליון שנה, כלומר היא מבוגרת בכ-100,000 שנים מהמאובנת הידועה בשם "לוסי" (אשר תוארכה ללפני כ-3.2 מיליון שנים).
סלאם ידועה גם בשם הילדה דיקיקה.
משמעות המילה "סלאם" היא "שלום" באמהרית.
המאובנים התגלו על ידי הפליאונתולוג יליד אתיופיה זרסנאי אלמסגד (Zeresenay Alemseged), והם יוצאי דופן בשל גילם ומצבם.
ב-20 בספטמבר 2006, פרסם כתב העת Nature את הממצאים של החפירות בדיקיקה, אתיופיה, מספר קילומטרים דרומית להדר, האתר הידוע שבו נמצאה ההומינין המאובנת הידועה בשם לוסי.
השלד המשוחזר כולל כמעט את כל הגולגולת, הגו, וחלקים רבים של הגפיים.
תכונות השלד מצביעות על הסתגלות להליכה זקופה (דו-רגליות) וכן לטיפוס על עצים, תכונות המתאימות היטב לתכונות השלד של לוסי ולדגימות אחרות של אוסטרלופיתקוס אפרנסיס מאתיופיה ומטנזניה.
סריקות CT של הגולגולת מראות היווצרות של שיניים קטנות מסוג ניבים, מה שמצביע על כך שהדגימה היא נקבה.
"התינוקת של לוסי" קיבלה רשמית את השם "סלאם " (ሰላም, כלומר "שלום").
השם פורסם בטקס ההכרזה על התגלית במוזיאון הלאומי באדיס אבבה.
כחלק מחגיגת המילניום של אתיופיה הוטבע מטבע זהב לזכרה, והוא ניתן לפקידי ממשל ולמבקרים במהלך שנת החגיגה.
להלן תקציר של המאמר המקורי המתאר את התינוקת סלאם, אשר נכתב על ידי Zeresenay Alemseged, Fred Spoor, William H.
הילדה ליד קערת הגחלים היא ציור שמן על בד של הצייר ז'ורז' דה לה טור מן השנים 1646–1648, הנחשב לאחת מעבודותיו המאוחרות והמזוקקות ביותר.
היצירה, שהייתה במשך עשרות שנים באוסף פרטי, מוצגת במוזיאון הלובר אבו דאבי במסגרת אמנות אירופית של המאה ה-17.
הציור מציג ילדה צעירה המוארת באורם של גחלים לוחשות בתוך קערת מתכת קטנה.
הקומפוזיציה מדגישה פשטות וצמצום: כמעט ללא פרטים סביבתיים, עם פרופיל ילדותי בעל לחיים תפוחות ועין נסתרת.
תאורת הגחלים יוצרת סצנה של שקט, דממה והתבוננות פנימית, המעניקה ליצירה אופי אלגורי ועדין.
חוקרים העלו השערה כי יצירה זו עשויה להיות קשורה לציור "המעשן" מהמוזיאון לאמנות פוג'י בטוקיו, שנוצר באותן שנים.
ההשערה נדחתה בשל הבדלים משמעותיים במידות, בפלטת הצבעים ובבעיות ייחוס.
ההשוואה מדגישה את ייחודו של הציור: מינימליזם, צמצום צורני ושימוש מדוד במיוחד במקורות אור.
הילה הררי (במקור הילה חיון; נולדה ב-1 באוקטובר 1975) היא זמרת וכוכבת ילדים ישראלית.
הררי החלה את דרכה בפסטיגל 1985 כאשר ביצעה את השיר "בלבולים", לצד קורין אלאל.
במהלך שירותה הצבאי שירתה בלהקה הצבאית, תחת ניהולו של אלון אולארצ'יק.
בשנת 1999 הייתה הררי חברה בלהקת פרה קדושה.
קודם לפרסומה כזמרת לימדה מוזיקה בבית הספר הריאלי בחיפה.
ב-2004 הוציאה את הסינגל "אנשים אומרים".
השיר בילה זמן רב בצמרת המצעד של ערוץ 24. בקליפ משתתף צק ברקמן (עמי ב"אהבה מעבר לפינה").
הסינגל השני של הררי, "זה היה ביתי", היה חידוש לשיר של מני בגר, בשיתוף כלא 6 ומני בגר עצמו.
השיר כבש את מצעדי הרדיו והפך למזוהה עם המחאה כנגד תוכנית ההתנתקות.
הסינגל השלישי של הררי היה הראשון פרי עטה: "מכוסה".
אחריו הוציאה, בפברואר 2005, את אלבום הבכורה שלה, "זה היה ביתי".
בתחילת 2007 הוציאה את הסינגלים "מכה בפנים" ו"לילות לבנים".
בספטמבר 2008 יצא אלבומה השני, "אולי נאהב".
הוציאה את קלטת הילדים "המופע של הילה" ובכך ביססה את מעמדה ככוכבת ילדים.
בהמשך הפכה את שמה כדמות כוכבת הילדים "היללי" שמבצעת קאברים לשירים עבור ילדים מהמוזיקה הישראלית.
בשנת 2022 עלה ליוטיוב פרק פיילוט לתוכנית חדשה לילדים בשם "I speak English", בה משתתפת הררי לצד סוזי מילר.
בעקבות הצלחת פרק הפיילוט הוחלט על הפקת סדרת תוכניות שתשודר בערוצים השונים ובאינטרנט.
בסדרה משולבים שירים מקוריים אותם כתבה והלחינה הררי ויחד הן מלמדות את ילדי ישראל את שפת האנגלית.
הילדסהיים היא עיר בסקסוניה התחתונה שבגרמניה.
העיר ממוקמת במחוז הילדסהיים, כ-25 קילומטרים דרום-מזרחית להנובר על גדות נהר אינרסטה, יובל של נהר לאינה הזורם דרך הנובר.
הילדסהיים הפכה למקום מושבו של בישוף בשנת 815 ונשלטה משך ארבע מאות שנה על-ידי אנשי דת, עד שנבנה במקום בית עירייה ולתושבים ניתנה השפעה מסוימת.
בשנת 1367 הפכה הילדסהיים חברה בברית ערי הנזה.
העיר נפגעה קשה בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה ולב העיר, ששימר בניינים מתקופת ימי הביניים חרב לחלוטין.
מרכז העיר נבנה מחדש בסגנון מודרני ובשנות השבעים החל שחזור של הלב ההיסטורי של העיר, כשבתי הבטון שנבנו מוסרו והוחלפו בתעתיקים של בנייניה העתיקים.
בתקופה זו נוסדה במקום גם אוניברסיטה.
בעיר נמצאות כנסיית מיכאל הקדוש וקתדרלת מריה הקדושה שזכו בתואר אתר מורשת עולמית.
עם ילידי העיר המפורסמים נמנה הנס אדולף קרבס, ביוכימאי ממוצא יהודי, זוכה פרס נובל על גילוי מעגל קרבס.
בעיר התקיימה לאורך השנים קהילה יהודית גדולה.
בין רבניה נמנו רבנים ידועי שם ובהם: רבי צבי הירש אופנהיים; רבי אליקום גץ (נפטר 1705); רבי מנחם מנדל שטיינהארט (1768–1825) ורבי יהודה ליב בודנהיימר (1799–1868).
בפאראפסיכולוגיה ובתורות רוחניות רבות, הילה היא שדה של קרינת אור עדינה המקיפה, כביכול, אדם או חפץ – בדומה להילה המופיעה ביצירות אמנות דתיות.
ביצירות אלה, ההילה מסמלת לרוב אדם בעל כוח או "קדושה" מסוימת.
תנועות רוחניות רבות (כגון תאוסופיה, אנתרופוסופיה, ארכאוסופיה, האחווה הלבנה האוניברסלית ועוד) מייחסות לכל צבע של הילה משמעות מדויקת, המצביעה על מצב רגשי מסוים.
תיאור שלם של ההילה ושל צבעיה סופק על ידי צ'ארלס לידביטר, תאוסופיסט בן המאה ה-19.
כתביו פותחו לאחר מכן על ידי תומסו פלמידסי
ספקנים כגון רוברט טוד קרול טוענים כי קיימים הסברים טבעיים להילות, כגון מיגרנות או סינסתזיה.
אנשים מסוימים רואים "הילות" כתוצאה ממיגרנה, אפילפסיה, ליקוי במערכת הראיה או במוח.
עייפות בעין יכולה ליצור גם היא מעין "הילה".
באטלר קישר בין הילות לבין תפיסה על-חושית ו"נביעות" מנטליות, רגשיות ואתריות.
הוא סיווג הילות לשני סוגים עיקריים: אתרי ורוחני.
רוברט ברוס סיווג אותן לשלושה סוגים: אתרי, ראשי ורוחני.
ספרים שונים טוענים לקשר בין תכונות אופי לבין הצבעים של שכבות שונות בהילה.
ההילות נחשבות כקשורות ל"גוף האתרי" ונטען שהן יכולות לשמש כאמת מידה ויזואלית למצב בריאותו של הגוף הפיזי.
החשיבה המקובלת היא שהילות הן לא אור אמיתי, אלא "תרגום" של חושים אחרים, בלתי ידועים, המתווספים למראה הוויזואלי.
לפי ברוס, לא ניתן לראותן בחושך מוחלט, או כאשר אף חלק של האדם או החפץ המקרין אינו נגלה לעין.
הטענות לגבי קיומן של ההילות שנו במחלוקות לכן הן מסווגות על ידי הספקנים או האתאיסטים כפסבדו מדע.
מבחן אחד לדוגמה הוא כזה בו "קוראת הילות" הוצבה למול מחיצה אטומה ובה מספר חריצים אשר מאחוריהם עמדו גם בני אדם אמיתיים וגם בובות.
ה"קוראת" לא הצליחה לזהות היכן עמדו בני אדם והיכן היו בובות, וטענה כי מאחורי כל החריצים היו בני אדם אמיתיים.
במבחן אחר, אשר בוצע במסגרת תוכנית טלוויזיה של הספקן והקוסם ג'יימס רנדי,
"קורא הילות" הוצב בפני מחיצה אטומה אשר מאחוריה עמדו חמישה אנשים.
הוא טען כי הוא מסוגל לראות את ההילות שלהם מעבר למחיצה.
כל אדם נע בתורו אל מחוץ למחיצה, וה"קורא" התבקש לזהות היכן האדם עמד מאחורי המחיצה.
הוא הצליח לזהות רק 2 מתוך 5.
ד"ר הילדה שראם היא פוליטיקאית גרמנייה ממפלגת הירוקים, פעילה נגד האנטישמיות ולהנצחת זכר השואה.
שראם היא בתו של אלברט שפר, אשר היה שר החימוש בממשלתו של אדולף היטלר, ושותף לפשעי המשטר הנאצי.
שפר הואשם בפשעי מלחמה ובפשעים כנגד האנושות במשפטי נירנברג ונדון לעשרים שנות מאסר בכלא שפנדאו.
בטרם כיהן שפר כשר החימוש, היה אדריכלו האישי של היטלר, ונחשב לידידו הקרוב.
שראם היא השנייה מבין ששת ילדיו של שפר, בהם האדריכל אלברט שפר הבן .
בילדותה, בטרם נפילת המשטר הנאצי, הייתה שראם בין המבקרים באוברזלצברג משכנו ההררי של היטלר, וניהלה אורח חיים המקובל בקרב ילדי בכירי המשטר הנאצי.
לאחר כליאתו של אביה, ניהלה שראם עמו התכתבות ערה בעת שבתו בכלא, שהחלה בהיותה בת 17. התכתבות זו וטענתו של אביה כי "לא ידע דבר" הביאו אותה למחשבה עצמאית, ולמסקנות משלה.
באשר לאביה טענה שראם כי אינה חשה אשמה, כי אם בושה.
לאחר מלחמת העולם השנייה בילתה שראם שנה בארצות הברית והתארחה אצל משפחה קוויקרית.
לאחר מכן שבה לגרמניה ולמדה חינוך.
בשנות השמונים הפכה שראם לפוליטיקאית ליברלית ושימשה כסגן נשיא הפרלמנט של ברלין, מטעם מפלגת הירוקים.
שראם שיתפה פעולה עם הביוגרפית של אביה, גיטה סרני אשר פרסמה בשנת 1995 ביוגרפיה ביקורתית בשם "אלברט שפר ומלחמתו באמת".
סרני כינתה את שראם "האדם המוסרי ביותר שהכרתי מעודי".
בשנת 1994 ייסדה שראם את קרן "Zurückgeben" (להעניק בחזרה), אשר סייעה לנשים יהודיות בתחום האומנות.
שראם ייסדה את הקרן בכספי ירושת אביה, ובמכירת תמונות משפחתיות, אשר היא חשדה כי במקורן היו שייכות ליהודים, והוחרמו בימי המשטר הנאצי.
כן פעילה שראם במכון "קונטקט" המסייע לקורבנות הנאצים במזרח אירופה אשר אינם זכאים לסיוע אחר מן הממשלה הגרמנית.
היא אף בחבר המנהלים של המרכז לסיוע לנפגעי טרור בברלין.
בספטמבר 2004 קיבלה שראם את פרס משה מנדלסון על פעילותה זו, ותרמה חלק מכספי הפרס למכון צוריקגבן, ולמכון קונטקט.
הקהילה היהודית בברלין ביקשה כי הפרס לא יינתן בבית כנסת, והטקס התקיים בסוף בכנסייה.
דובר הקהילה הדגיש כי שראם ראויה לקבל את הפרס, אך הבהיר כי המטען הרגשי הכרוך בזכר אביה של שראם אינו מאפשר הענקת הפרס בין כותלי בית כנסת.
"הילדים מגבעת נפוליאון" היא סדרת דרמה ישראלית לנוער ששודרה בין השנים 2001–2004 בערוץ הילדים במשך שלוש עונות.
הסדרה עוקבת אחר קבוצת בני-נוער הרפתקנית אשר פותרת תעלומות ופשעים, ומתאספת בגבעת נפוליאון שברמת גן.
לסדרה היו שלוש עונות שכל אחת מהן כללה 11 פרקים.
הסיפור מסופר דרך נקודת מבטו של עידו (יון תומרקין), בנם של אבי, צייר מתוסכל (הרן שגיא), ודפנה, משווקת סדנאות רוחניות (גיליה שטרן), ולרוב הוא גם זה שמפצח את התעלומות.
בדרכו משדה התעופה נשדד "פסל כף-היד", חלק מפסל זהב עתיק, שהושאל מבריטניה לצורך תערוכה במוזיאון ישראל.
את הפסל אבטחו מיכאל, אבא של יובל, ועופר, מאבטח חדש אשר נהג ברכב בודד יחד איתו.
במהלך הנסיעה עצרו השניים לדרישתו של מיכאל ולמורת רוחו של עופר מכיוון שמולם עמד רכב, ומאחוריו אדם פצוע.
לאחר הירידה מן הרכב נקלעו השניים למארב, במהלכו נורה עופר, ומתעלף מיכאל.
עופר הועבר לאשפוז בבית החולים ללא הכרה ומיכאל נעצר בחשד להיותו שותף לשוד.
את חשדם של החוקרים מחזקת העובדה שמיכאל ערך זה עתה חגיגת בר מצווה יוקרתית לבנו, כפי המתגלה בקלטת שנמצאה בביתו במהלך חיפוש, וזאת אף על פי שמצבו הכלכלי אינו מאפשר זאת.
בניסיון לעזור ליובל, מגיעים תומר ועידו, חבריו לכיתה, לזירת הפשע.
בסוף העונה, עופר שב להכרתו, אך נפטר לאחר כמה שעות, ותעלומת פסל כף היד לא נפתרה מעולם.
מיכאל משוחרר ממעצר לאחר שצחייק, אשר איתו הימר מיכאל, אישר את גרסתו של מיכאל לפיה זכה בכסף במהלך משחק הימורים.
בעונה השנייה ניסו חברי הקבוצה לפצח היכן נמצא דוקטור אלישע בלוך (גל זייד), מדען שיצר בעבודתו גלולה נגד עישון בשם "זיפו 8", אך כאשר גילו זאת, הוא פוטר מעבודתו.
אך בלוך המשיך לייצר גלולה זו בביתו בסודיות ובפרנואידיות עד שנחטף על ידי אדם בשם מיקי מאוס אשר רצה את הדיסק עם הנוסחאות אשר קשורות לגלולה.
בעונה זו הצטרפו דמויות חדשות, ונוצרו קשרים שונים בין הדמויות.
בעונה השלישית החבורה עברה לגור במהלך החופש ב"זולה" החדשה באולפן של בוננזה, אחיו של תומר.
אבי אביו של עידו פורש מעבודתו כצייר ומקים להקה בשם "אבי והקמטים".
בו זמנית בורח הפסנתרן, סרגיי הורוביץ (פיני טבגר) מפושעים שרוצים להקליט אותו מנגן יצירות שמעולם הוא לא הוציא לאור ולמכור את זה, סרגיי הוא הומלס רוסי שאינו דובר עברית, המתגלה כנכדו של סרגיי רחמנינוב.
עונה זו מבוססת בחלקה על פרק בשם "הפסנתר" בתוכנית שערורייה, גם היא מאת היוצר שלמה משיח.
הסדרה זכתה בשני פרסי האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית סדרות ילדים ונוער.
לסדרה יצאו ספר המגולל את עלילת הסדרה של שתי העונות הראשונות.
עידו קליין (יון תומרקין): בעונה הראשונה תלמיד בית ספר בן 12, חברו לכיתה של יובל ומתגייס לעזרתו בהשפעת תומר.
ילד שקט וביישן, אך פועל בנחישות ואומץ בשעת הצורך.
עידו הוא בנם של אבי, צייר מתוסכל (הרן שגיא), ודפנה, משווקת סדנאות רוחניות (גיליה שטרן), ואח קטן לנועם.
הוא מאוהב באלה, חברתו לכיתה.
תומר (דרור זיו): חברו לכיתה של יובל.
גונב יחד עם גיל את "הגוי", שלד שנתרם לבית הספר על ידי מכון ויצמן למדע.
תומר נוהג להקניט את בנות בית הספר ולהעיר הערות מיניות.
מגונן על יובל כשילדי הכיתה מתנכלים לו.
מגייס את עידו על מנת לתמוך ביובל ולעזור לו לזכות את אביו.
אחיו הקטן של בוננזה ואחיין של ירושלים.
יובל לוין (רז פלטו): הבן של יעל ומיכאל, אחיה הגדול של מאיה ובן הדוד של שלי.
גיל (אלכס לין) (עונה ראשונה): החבר הכי טוב של תומר.
אלה (אנה סגן כהן) (עונה ראשונה): חברה לכיתה של עידו.
כשתומר וחבורתו נוהגים להקניט את בנות בית הספר ולהעיר הערות מיניות, היא קוראת להם "אידיוטים".
עידו מאוהב בה מצטרפת להיות חלק מהחבורה היא ועידו הופכים לזוג אך מסופר בסוף העונה שנפרדו ויש לה חבר חדש.
דנה (דנה בובליל) (עונה ראשונה [אורחת], עונה שנייה): הבת של אלכס.
הייתה מאוהבת בעידו והיא שכנעה אותו לבוא למבחן בד לאיזו סדרה, שלבסוף לא התקבל אליה ולא גלתה לו את זה עד שהיא גלתה שהוא מאוהב בשלי.
אוס (רוני נדלר) (עונה שלישית): הבת של חגית.
זמרת בתחילת דרכה, השיר שמספר עליה, היה השיר היחיד שהיא הוציאה בסדרה.
הצטרפה לחבורה לאחר שיצרה אי הבנה בין הבנים לבין שלי.
שלי (נטע אטיאס) (עונה שנייה ושלישית): בת דודה של יובל.
שבה מתאהבים גם עידו וגם תומר בעונה השנייה, ומסוף העונה השנייה נהייתה בת זוגו של תומר.
בעונה השלישית היא נחטפת בתחילת העונה השלישית על ידי חבורת הפושעים שרודפים אחרי הורוביץ לצורך חקירה ומשתחררת.
אבי קליין (הרן שגיא): אבא של עידו ונועם ובעלה של דפנה.
אומן במקצועו שבעונה הראשונה עבד כצייר, בעונה השנייה כעוזר תפאורה באולפן אצל אלכס אבא של דנה ובהמשך פוטר.
בעונה השלישית פרש מעבודתו כצייר והקים הרכב בשם "אבי והקמטים", שהוציאו רק שיר אחד.
לאחר שנחטף אף הוא על ידי הפושעים בעונה השלישית, הם מרוב חופזה לאחר שהמנהיג נתפס, השאירו אצלם את הדיסק ושחררו אותו.
לדברי עידו, אבי בטוח שהשיר שהוציא, הוא להיט ברוסיה.
דפנה קליין (גיליה שטרן): אמא של עידו ונועם ואשתו של אבי.
נועם קליין (אלעד אורן) (עונה ראשונה): הבן של אבי ודפנה ואחיו הגדול של עידו.
מיכאל לוין (מתי סרי): אבא של יובל ומאיה ובעלה של יעל עד שהם מתגרשים בסוף העונה הראשונה.
אחרי הסיפור עם פסל כף היד שהיה חשוד בגניבת הפסל.
בעונה השנייה הוא עבד בדוכן בים.
בעונה השלישית עבד כמתדלק, והיה הסולן ב" אבי והקמטים", בסוף העונה השלישית יוצא עם חגית אמא של אוס.
יעל לוין (גילי בן אוזיליו) (עונה ראשונה ושנייה): אמא של יובל ומאיה ואשתו של מיכאל.
מאיה לוין (אביה עדני) (עונה ראשונה ושנייה): הבת של מיכאל ויעל ואחותו הקטנה של יובל.
מנהלת בית הספר (חנה דרורי קשי) (עונה ראשונה)
צביה (לירז ברגמן) (עונה ראשונה): מורה בבית הספר.
עומר (איתן לונדנר) (עונה שנייה): הבוס של צמרת.
צמרת קרני (לימור פראג) (עונה ראשונה ושנייה): כתבת פלילים, בעונה השנייה מנסה לפענח פרטים אודות ד"ר בלוך שנחטף ואודות ההמצאה שלו, עד שהחוטף של הדוקטור הורג אותה.
בן רוזן (עמנואל רוזן) (עונה שנייה): מגיש חדשות.
ירושלים (צביקה בונר) (עונה שנייה): דוד של תומר ובוננזה.
בוננזה (כפיר לוי) (עונה שלישית): אחיו הגדול של תומר, מנהל אולפן ההקלטות, אוס ואמא שלה גרות אצלו באולפן יחד עם תומר, יובל, שלי, ועידו, מקליט ללהקה של אבי דיסק, ומנסה לעזור לאוס להיות מפורסמת ולהוציא שירים.
עו"ד אדלמן (שמואל אדלמן) (עונה ראשונה): עורך דין של מיכאל.
עו"ד רונן זיו (ירון לוי סבג) (עונה ראשונה): עורך דין של מיכאל.
עו"ד אורן סלע (בועז הלפמן) (עונה שנייה): עורך דין לגירושים של מיכאל ויעל.
יבגני רספוטין (ולדימיר פרידמן) (עונה שלישית): רב-סמל במשטרה.
שלמה צחייק (אברהם סלקטר) (עונה ראשונה): בעל הימורים.
שבתאי (שבתאי קונורטי) (עונה ראשונה): העוזר של צחייק.
יוליה (לודמילה חן) (עונה שלישית): טוענת במשטרה שהיא אמא של סרגיי, אך בעצם היא מחפש את סרגיי כדי שינגן לה בפסנתר יצירות שיצר ושעוד לא הוציא לאור כדי שהיא תוכל לגנוב את זה ממנו.
סרגיי הורוביץ (פיני טבגר) (עונה שלישית): פסנתרן רוסי, הומלס, אוהב מאוד לנגן על פסנתר ומחפש כל הזמן פסנתר לנגן עליו, יצר יצירות שעוד לא יצאו לאור והמון פושעים רוצים למצוא אותו כדי שינגן להם ושהם יוכלו לגנוב לו את היצירות שלו, בהמשך פוגש את אוס והם מתיידדים.
בסוף הסדרה תומר, אוס, ויובל לוקחים אותו לבית ספר להקליט את היצירות שלו אך בסוף הוא גילה את זה ולקח להם את ההקלטה ומאז לא ראו אותו.
בסדרה מסופר שהוא נודד בארץ בכל מיני מקומות וגם בחו"ל.
שיר (טינקרבל) (עונה שלישית): המורה לפסנתר של עידו, יש לה חנות של כלי זמר, עידו מתאהב בה, בהמשך הסדרה יוצאת עם זוסמן והם הופכים להיות זוג.
יקי (יוסי שמש) (עונה שלישית): מתופף בלהקה של אבי.
כריסטינה (פולינה בורשטין) (עונה שלישית): צ'לנית בלהקה של אבי.
עופר כץ (ליאור קופרלי) (עונה ראשונה): מאבטח.
מת לאחר כמה ימים בבית החולים.
יוסף צלניקר (אילן גנני) (עונה שנייה): חבר טוב של אלישע בלוך, כשהוא נחטף הוא מנסה לעזור לו, נעלם מהסדרה ללא הסבר.
אלכס (שמעון כהן) (עונה שנייה): אבא של דנה, מעסיק אצלו את אבי אבא של עידו ובהמשך מפטר אותו.
בוריס (גרגורי בקרמן) (עונה שנייה): פועל שיפוצים אצל אבי ודפנה.
דוד ברונו (ניקו ניתאי) (עונה שלישית): פרופסור, נרצח על ידי הכנר העוזר של יוליה.
חגית (אורית שר) (עונה שלישית): אמא של אוס, גרה עם אוס באולפן של בוננזה אחיו של תומר, בסוף הסדרה יוצאת עם מיכאל אבא של יובל.
הילדים משכונת חיים היא סדרת טלוויזיה מקורית לילדים שהופקה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנים 1976–1978, ושודרה בשידורים חוזרים לאורך שנות השמונים.
הסדרה היא בת 22 פרקים.
מטרתה של הסדרה כפי שנוסחה על ידי יוסי אלפי בסדרת הרדיו "סדרתיות", היא להביא לייצוג של ילדים מזרחיים בטלוויזיה.
הסדרה נכתבה על ידי יוסי אלפי ובוימה על ידי חיים שירן, ששון חי ואליק ותיקאי.
ד"ר אברהם שטאל היה היועץ הפדגוגי של הסדרה, וכתב את ספרי הלימוד והמדריכים למורה שליוו אותה.
מטרת הסדרה הייתה להסביר מושגי לשון ואת חשיבות התקשורת הבין אישית.
בנוסף, הייתה לה מטרה סמויה – ליצור עבור ילדים מעדות המזרח ומהשכונות אובייקט הזדהות טלוויזיוני.
כך, התוכנית התמקדה בחיי שכונה ישראלית, עם ילדים בעיקר מבני עדות המזרח ומשפחותיהם ועם מדריך נוער שכונתי (ששון גבאי).
פתיח התוכנית תיאר גם הוא את השכונה: .
בין הקטעים הזכורים מהתוכנית: יוני לא אוהב את הקובה שאמו מכינה, הכבאי אישוני לא ממש ממהר לצאת לכבות שריפות, יחזקאל מספר סיפורים ועוד.
פרקי הסדרה "הילדים משכונת חיים" הועלו לאתר הטלוויזיה החינוכית.
את פתיח הסדרה כתב יורם טהרלב והלחינה שוש רייזמן.
ששון גבאי – המדריך ששון
רחל אטאס – רחל, אמא של יוני
אריה אליאס – יחזקאל בעל המכולת, אבא של עודד
אבינעם מור-חיים – אישוני הכבאי
אבנר חזקיהו – לוי פקיד הדואר
ז'אק כהן – מר כהן השוטר
יצחק חלוצי – חלוצי בעל הקיוסק
יעקב בודו - חנני, מטאטא הרחובות
עודד ציון - ג'נגו, עוזרו של המדריך ששון
שוש דיין - שוש המחרפנת
כמו כן השתתפו גבי עמרני, יוסי סגל, גדעון זינגר, חנן גולדבלט, עפרה חזה, אורי גבריאל ושחקנים ילדים.
לסדרה הופקה בשנת 1979 תוכנית המשך, "מסיפורי השכונה", אשר זכתה להצלחה פחותה ושודרה רק בשני סבבים.
בסדרה זו השתתפו רק שבעה משחקני הסדרה המקורית.
תוכנית זו התמקדה בסיפורי ומנהגי העדות השונות.
לסדרה נלוותה חוברת לימוד לכיתות ג–ה.
באפריל 2023, לקראת חגיגות שנת ה-75 למדינת ישראל, פורסם שבכוונת כאן חינוכית להפיק גרסת המשך לתוכנית.
פרק הבכורה של התכנית עלה לשידור ב-16 במרץ 2025. הראשון שלוהק לתוכנית היה יוסי ואסה בתפקיד השוטר המקומי.
שחקנים נוספים שלוהקו הם קובי פרג' בתפקיד הנכד של יחזקאל, בנו של עודד, שמנהל את חנות המכולת, יוצר הסדרה המקורית, יוסי אלפי, בתפקיד המבוגר שמספר סיפורים, וכך למעשה מחליף את יחזקאל, שנהג לעשות את זה.
כמו כן, לוהקו שם גם השחקניות עדנה בליליוס (בתפקיד שוש, יו"ר ועדת השכונה), דקלה הדר (בתפקיד בעלת מסעדה צמחונית ממוצא ארגנטיאי) ושירי גדני (בתפקיד מעצבת שיער).
חבורת הילדים הנוכחית מחליפה בין היתר את ששון המדריך של המועדון.
בשונה מהסדרה המקורית, הסדרה הנוכחית עוסקת בנושאים חברתיים יותר.
בעקבות הצלחת הסדרה יצא ספר המבוסס על הסדרה שנקרא באותו השם.
בסדרה "שובו של השריף" נעשתה פרודיה על הסדרה הזו ובה להקת בנות פסיה ביצעו באופן פרודי את שיר הפתיחה של הסדרה ואת "שיר הפיסוק" אותו ביצעה עפרה חזה בסדרה.
בתוכנית "ארץ נהדרת" נעשתה פרודיה על הסדרה הזו ועל "ריצ'רץ'" כשהם הוצגו כערסים.
פרודיה נוספת נעשתה במסגרת אחת הפרסומות של "חומוס אחלה" של שטראוס בכיכובו של ז'אק כהן, שהיה מכוכבי הסדרה.
הילה היא תופעה אופטית של היווצרות מעגל סביב מקור אור.
הילה מופיעה לעיתים קרובות סביב השמש או הירח כתוצאה משבירת קרני האור בגבישי קרח באטמוספירה.
קיימים סוגים שונים של הילות בהתאם לצורת גבישי הקרח ולסידור המרחבי שלהם.
ההילה הנפוצה ביותר קרויה "הילת 22°", והיא נוצרת כתוצאה משבירת אור בגבישי קרח משושים.
חלק גדול מקרני האור נשברות בזווית כוללת של 22°, ולכן ההילה מופיעה כמעגל של אור בזווית זו סביב מקור האור.
זו גם זווית השבירה המינימלית
ולכן העיגול שמוגבל על ידי ההילה פחות בהיר מחלקה החיצוני.
הילדרלדו לואיס בליני (בפורטוגזית: Hilderaldo Luís Bellini; 7 ביוני 1930, איטפירה שבסאו פאולו – 20 במרץ 2014) היה כדורגלן ברזילאי.
בליני החל את הקריירה שלו בואסקו דה גאמה ומשם עבר לסאו פאולו וסיים את הקריירה בקבוצת אתלטיקו פרנאאנסה.
בליני זכה עם נבחרת ברזיל במונדיאל 1958 ובמונדיאל 1962 והשתתף במונדיאל 1966. פסל בדמותו מניף את גביע ז'יל רימה הוצב בכניסה לאצטדיון המרקנה.
הילה גרסטל (נולדה ב-1955) היא משפטנית ישראלית.
כיהנה כנציבת הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות בשנים 2014 - 2016. לפני כן כיהנה כשופטת ונשיאת בית המשפט המחוזי במחוז המרכז.
נולדה בהרצליה כהילה פוקס בשנת 1955, להורים ניצולי השואה שעלו ארצה מפולין בשנת 1946 באוניית מעפילים.
היא בוגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (1978).
בשנים 1977–1979 התמחתה בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובמשרד עורכי דין, ובסופן קיבלה רישיון לעריכת דין.
עבדה במשך ארבע שנים כעורכת-דין שכירה, ולאחר מכן כעצמאית.
בשנת 1990 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום בתל אביב.
בשנת 1996 מונתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב במינוי זמני, ובשנת 1997, תוך כדי הכהונה הזמנית, מונתה למינוי קבוע.
בשנת 2000 מונתה גרסטל לעמוד בראש ועדה לבחינת ההתמחות ובחינות הכניסה ללשכת עורכי הדין.
ב-2002 הגישה הוועדה בראשותה את המלצותיה, בכללן הארכת תקופת ההתמחות, בחינות דו-שלביות, עמידה בקורס מעשי, שינוי בהרכב ועדת הבחינה ועוד.
ב-2010 פרסם משרד המשפטים תזכיר חוק בו אומצו עיקרי הדו"ח, וב-2014 פורסם תזכיר נוסף בו אימץ חלקי, בדבר שינוי מתכונת הבחינות.
בשנת 2006 מונתה לסגנית נשיא, שימשה בין היתר כראש מחלקת ערעורים בבית המשפט, וישבה כאם בית הדין ביחד עם השופטים עוזי פוגלמן ואילן ש' שילה.
שמה של גרסטל הוזכר לא פעם כמועמדת לבית המשפט העליון, בשנת 2004 היא הסירה את מועמדותה בשל נימוקים אישיים.
במאי 2007 התבקשה על ידי שר המשפטים דניאל פרידמן, על דעת נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש, להקים את בית המשפט המחוזי מחוז מרכז ולכהן כנשיאתו הראשונה.
בית המשפט המחוזי מחוז מרכז החל לפעול בחודש ספטמבר 2007 בפתח תקווה, תוך שגרסטל עורכת בעצמה את מיון והכשרת עובדיו, ובחודש ספטמבר 2012 עבר למשכנו הקבוע בלוד.
ב-25 בנובמבר 2013 המליצה ועדת איתור בראשות היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין למנות את גרסטל להקים ולעמוד בראש נציבות הביקורת על מערך התביעה ומייצגי המדינה בערכאות.
הממשלה אישרה את מינויה ביום 22 בדצמבר 2013, והיא נכנסה לתפקידה ב-1 באפריל 2014. לטענת וינשטיין, גרסטל אמרה לו כי היא נכונה לכהן בתפקיד, אך היא מצפה שיבקשו ממנה לעשות זאת ולא שתגיש את מועמדותה בעצמה, ווינשטיין הורה למנכ"ל משרד המשפטים לבקש זאת וגרסטל הסכימה.
כנציבת הביקורת על מערך התביעה וייצוג המדינה בערכאות טיפלה גרסטל במאות תיקים.
הידועים שבהם, התנהלות פרקליטת מחוז תל אביב רות דוד בפרשת רונאל פישר, וייצוג משרד הבריאות והמכון לרפואה משפטית בידי הפרקליטות בפרשת ד"ר מאיה פורמן.
ביחס לפרשה האחרונה התעמתה בחריפות עם פרקליט המדינה שי ניצן, אשר טען כי אין בסמכותה של גרסטל לבקר פרקליטה שפעלה בשליחותו של היועץ המשפט לממשלה.
לאחר עימות מתמשך עם ארגון פרקליטי המדינה הודיעה גרסטל ב-18 באפריל 2016 על התפטרותה מהתפקיד, אשר נכנסה לתוקף ביולי 2016. היא נימקה את התפטרותה בכך שנמנע ממנה להיות מיוצגת על ידי עורך דין מטעמה בדיון בבג"ץ, ובכך שבכנסת הונחה הצעת חוק, שלפיה התביעה המשטרתית לא תהיה כפופה לנציבות הביקורת.