tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שני ראשי האורתודוקסיה הגרמנית הרבו לתקוף את ההיסטוריון היינריך גרץ, שהיה קרוב לפרנקל, וסירבו להמליץ על בוגרי ברסלאו לכהן ברבנות אם לא הסכימו להכחיש בפומבי את דעותיו של מורם.
בשנות פעילותו במכון, כמקודם, התבלט רז"פ כחוקר ראשון במעלה של מדעי היהדות.
הוא פרסם מאות מאמרים ומספר רב של ספרים אודות הנושא.
ב-1869 דחה את הצעת הקהילה בפראג לכהן כרבם מסיבות של זקנה.
ב-1870 הוציא את יצירה מרכזית נוספת, "מבוא הירושלמי", בו בחן בפירוט את לתלמוד הירושלמי שזכה עד אז לתשומת לב מעטה.
הוא הניח שם את היסודות למחקר העתידי בתחום, בכך שהבחין בין הפשטות והישירות של הירושלמי לסגנון הבבלי ובכך שראה בשניהם השתקפות של התרבויות המקומיות וכך מקור לגזור ממנו את ההבדלים בין בבל לארץ-ישראל.
לרגל יום הולדתו השבעים העניק לו הקיסר פרנץ יוזף את התואר "יועץ חצר" (Hofrat).
בערוב ימיו עמד על סף הוצאת החלק השני של "מבוא הירושלמי", והשלים כמעט את כולו.
לפי זכרונותיו של דוד קאופמן, הוא השלים את המבוא כמעט עד המשפט האחרון ביום שישי, ה-12 בפברואר 1875. הוא מת בשבת למחרת, בשתיים אחר הצהריים, ונקבר בברסלאו.
פרנקל לא הצליח למסד את השקפת הביניים שלו.
אף כי הירחון להיסטוריה ובית המדרש היו במות מרכזיות ורבות-השפעה, תומכיו לא התארגנו כמו שני המחנות באגפיהם.
ב-1868 ייסדו בוגרי המכון אגודה, אך היא התכנסה רק פעם אחת.
יוצא ברסלאו הרב אלכסנדר קוהוט הביא את הגישה שרווחה שם לארצות הברית ב-1885 והיה הדמות החינוכית המרכזית בבית המדרש לרבנים באמריקה, שקם בהשראת קודמו בגרמניה והיה בהדרגה למוקדה של היהדות הקונסרבטיבית.
זו הכריזה על אימוץ מורשתו של פרנקל בעשור שלאחר מלחמת העולם השנייה, כשהתנתקה סופית מקשריה עם האורתודוקסים והתמצבה כתנועה בעלת מדיניות עצמאית.
כמה חיבורים היסטוריים והשקפתיים מרכזיים של הקונסרבטיבים, כמו "מסורת ושינוי" מאת הרב מרדכי וקסמן, הציגו רצף עם האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, באמצעות קוהוט וגורמים מקשרים אחרים.
עבודותיו של פרַנקל על התלמוד זכו להשפעה אדירה באקדמיה.
אף כי חוקרים אורתודוקסיים מרבים להסתמך עליהם, הם עושים זאת לרוב תוך התעלמות מהמחבר או התייחסות אליו כ"חכם אחד" או אפילו "ז"פ" (כבמהדורת שטיינזלץ של מסכת פאה), בלי מתן הסבר.
זַכַּריה פַּליאשווילי (בגאורגית: ზაქარია ფალიაშვილი; 16 באוגוסט 1871 – 6 באוקטובר 1933) היה מלחין גאורגי, שנחשב למייסד האסכולה האופראית הגאורגית.
הוא הוכתר כ"אמן העם" בשנת 1925 בתקופת גאורגיה הסובייטית.
פליאשווילי נולד בכותאיסי, ב-16 באוגוסט 1871, למשפחה מוזיקלית.
אביו היה זמר במקהלת הכנסייה, ושלושה מאחיו היו מוזיקאים.
כנער צעיר הוא שר במקהלה ולמד לנגן על עוגב בכנסייה הקתולית של מרי הקדושה בכותאיסי.
את השכלתו המוזיקלית הראשונית קיבל מאחיו איוון, לימים מנצח.
בשנת 1887 עבר לטביליסי, שם היה חבר-מקהלה בכנסייה הקתולית של מריה הקדושה, והחל לפקוד את בית הספר למוזיקה בטביליסי.
לימודיו כללו נגינה על קרן צרפתית והלחנה.
בין השנים 1900-1903 הוא למד להלחין תחת שרביטו של סרגיי טאנייב בקונסרבטוריון של מוסקבה.
עם חזרתו למולדתו, החל לשחק תפקיד חשוב בהתפתחות המוזיקה הלאומית של גאורגיה.
הוא אסף שירי פולקלור גאורגיים, וייסד, יחד עם אחרים, את הפילהרמוניה הגאורגית.
ב-1918 אף נתמנה למנהל הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי, תפקיד שבו שימש לסירוגין גם מאוחר יותר.
פליאשווילי הלחין יצירות לתזמורת הסימפונית, אבל נודע בעיקר בשל המוזיקה הווקלית שלו, שכללה שירים ופזמונים.
יצירותיו העיקריות הן שלוש האופרות: "אבסלום ואתרי" (אבשלום ואתרי), דאיסי ("דמדומים") ולטוורה.
יצירות נוספות שלו: קנטטה לכבוד מהפכת אוקטובר משנת 1927, סוויטה גאורגית המבוססת על מוטיבים פולקלוריסטיים לתזמורת משנת 1928, מוזיקה לרומנסות ויצירות למקהלה ואחרות.
תיאטרון הבלט והאופרה של טביליסי נקרא על שמו, ומדי עונה האופרה הראשונה שמועלית היא פרי יצירתו.
האופרה מעלה מדי שנה שלוש הפקות קבועות: אבשלום ואתרי, דאיסי וכתו וקוטה של דולידזה.
זכריה פליאשווילי נפטר ב-6 באוקטובר 1933 בטביליסי.
(בהונגרית: Zalaegerszegi TE) הוא מועדון כדורגל מהוותיקים ביותר בהונגריה מהעיר זאלאגרסג, בירת מחוז זאלה שבמערב הונגריה.
המועדון הוקם בשנת 1912 וזכה בשני תארים מקומיים בתולדותיו – האליפות ההונגרית בעונת 2001/02, וכן בגביע ההונגרי בעונת 2022/2023. כמו כן המועדון הגיע לגמר הגביע ההונגרי בשנת 2010 והפסיד.
המועדון ירד מליגת העל ההונגרית לליגה השנייה בסוף עונת 2011/2012 לאחר 18 שנה בליגת העל ההונגרית.
בסיום עונת 2018/2019 חזרה לליגת העל ההונגרית.
הקבוצה הוקמה כבר בשנת 1912, עוד בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
תחילה הקבוצה לא כללה כדורגלנים מקצוענים אלא שימשה כקבוצה של סופרים ואנשי רוח.
הקבוצה הייתה מצויה בפריחה מתמדת בתחילת המאה ה-20 אך הפריחה נקטעה על ידי מלחמת העולם הראשונה בה הייתה מעורבת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1920 זלאגרסגי TE, או "מועדון האתלטיקה של זלאגרסג", הוקם באופן רשמי.
ההיסטוריה של הקבוצה בסבב הליגות של הונגריה, החלה בשנת 1924, אז נרשמה הקבוצה לליגה השנייה בהונגריה.
המועדון זכה עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1934 בתואר "אלופת ליגת המשנה" והקבוצה עלתה לראשונה בתולדותיה לליגה הבחירה בהונגריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, וההרס הרב שהיא גרמה בהונגריה, הקבוצה נפגעה קשות, מבחינת ציוד ומתקנים בעיקר, ולכן השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה היו עונות שפל יחסית בשביל הקבוצה.
בשנת 1957 התאחדה הקבוצה עם עוד שני מועדונים מקומיים ובכך בעצם סימלה את נקודת המפנה בהתנהלותה מקבוצה קטנה וחלשה לקבוצה משמעותית יותר בהונגריה.
למרות ההתחזקות הקבוצה עדיין לא התרוממה מבחינת הישגים ממשיים שכן הליגה נשלטה בעיקר על ידי קבוצות פרנצווארוש, MTK הונגריה, אויפשט ובודפשט הונבד ולכן עד שנת 1994 לערך לא נחשבה זלאגרסג לקבוצה צמרת משמעותית בליגה ההונגרית.
הקבוצה זכתה באליפות היסטורית בעונת 2001/02 כאשר הקבוצה עוקפת לקראת סיום הליגה את פרנצווארוש הגדולה בדרך לתואר הראשון הממשי שלה בהונגריה.
מאז הקבוצה התאזנה מעט והפכה לקבוצת מרכז טבלה רגילה בהונגריה עם נטייה למעלה הטבלה.
הקבוצה החלה את הופעותיה באירופה בעונת 2002/03 במוקדמות ליגת האלופות, אז הוגרלה בסיבוב השני המוקדם מול קבוצת NK זאגרב מקרואטיה ועברה אותה אך בסיבוב השלישי המוקדם הוגרלה מול קבוצת מנצ'סטר יונייטד מאנגליה ולמרות ניצחון ביתי 0–1 הקבוצה הפסידה באנגליה 5-0 ועברה לסיבוב הראשון של גביע אופ"א במקום.
בסיבוב הראשון של גביע אופ"א הוגרלה הקבוצה מול קבוצת דינמו זאגרב מקרואטיה והפסידה לה הפסד ביתי 1–3 והפסד חוץ 0–6 והודחה מהמפעל.
זלאטקו זחוביץ' (; נולד ב-1 בפברואר 1971) הוא כדורגלן עבר סלובני, וכיום המנהל הספורטיבי של קבוצת מריבור.
זחוביץ' נולד בעיר מריבור, שבסלובניה, אשר באותה העת הייתה חלק מיוגוסלביה.
הוא החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבוצת קובינר מריבור.
בשנת 1989, הוא נצפה על ידי הכדורגלן היוגוסלבי הנודע מילקו דורובסקי (אשר באותה העת היה חייל שהוצב בעיר מריבור).
אחרי עונה אחת בלבד ביוון, עבר זחוביץ' לשחק בקבוצת הלה ליגה הספרדית ולנסיה.
גם בוולנסיה, שיחק עונה אחת בלבד, לפני שעבר לקבוצה האחרונה בקריירה הפורה שלו, בנפיקה ליסבון, בה שיחק בין השנים 2001–2005.
בשנת 2001, כאשר היה שחקנה של ולנסיה, הוא הגיע עימה את לגמר ליגת האלופות, בו הפסידה ולנסיה בדו-קרב בעיטות עונשין לאלופת הבונדסליגה באיירן מינכן.
זחוביץ', היה אחד משחקניה חסרי המזל של ולנסיה שהחמיצו את בעיטת העונשין שלהם.
ליתר דיוק, אוליבר קאן, שוערה של באיירן עצר בצורה מדהימה את הבעיטה המדויקת של זחוביץ'.
משחקו הראשון עבור נבחרת סלובניה היה ב-7 בנובמבר 1992, משחק ידידות נגד קפריסין.
הוא העפיל יחד עם נבחרתו לטורניר הגמר של יורו 2000 בבלגיה ובהולנד, ובמהלך הטורניר שיחק זחוביץ' בכושר טוב, כאשר כבש 3 מתוך ארבעת שעריה של סלובניה בטורניר.
לאחר הטורניר המרשים מבחינתו, הציעה עבורו קבוצת פולהאם מהפרמייר ליג סכום בגובה 18 מיליון פאונד, אך זחוביץ' סירב לעבור לשחק באנגליה וההצעה נדחתה.
סלובניה הצליחה גם להעפיל למונדיאל 2002 בקוריאה הדרומית ויפן, אך לזחוביץ' היו מחלוקות רציניות עם מאמן הנבחרת, סרקו קטאנץ, והוא נשלח הביתה מיד לאחר משחקה הראשון של הנבחרת נגד ספרד.
קטאנץ התפטר מיד לאחר הטורניר, ובעקבות כך זחוביץ' חזר לשחק בנבחרת.
משחקו האחרון בנבחרת היה ב-28 באפריל 2004, נגד שווייץ.
סך הכל, זחוביץ' שיחק 80 משחקים בנבחרת סלובניה (שיא לאומי), בהם כבש 35 שערים (גם כן שיא לאומי), ובעקבות נתונים אלו, הוא נחשב לכדורגלן הסלובני המצליח ביותר מאז שהמדינה זכתה בעצמאות ב-1991.
בתור שחקן, היה ידוע זחוביץ' כבעייתי, וכמעורר מחלוקות רבות וויכוחים עם מאמניו, כמו שקרה לו במהלך מונדיאל 2002 עם מאמנו קטאנץ.
כאשר הגיע לאולימפיאקוס, הצליח להסתכסך עם הנהלת המועדון, דבר שגרם לעזיבתו לאחר עונה אחת בלבד את הקבוצה.
גם עם מאמנו בוולנסיה, הקטור קופר, לאחר שטען שלא קיבל מספיק דקות משחק.
כמו כן, אופיו הבעייתי של זחוביץ' התבטא גם בכך שהכריז על פרישתו באמצע עונת הכדורגל של 2004/2005, בעודו משחק בבנפיקה ליסבון ופרש מיידית ולא בסיום העונה, כנהוג.
זלאטקו הוא אביו של לוקה זחוביץ'.
זכריה רצאבי (28 במאי 1934 - 10 באוקטובר 2005) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי בקבוצת הפועל פתח תקווה, וכונה "היהלום השחור".
רצאבי נולד במחנה יהודה, שהפכה לאחר מכן לשכונה בפתח תקווה, והחל את הקריירה שלו בקבוצת הפועל מחנה יהודה, ששיחקה בליגות נמוכות.
לאחר שהפגין את כישרונו, בעונת 1955/1956 הוא עבר להפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית, שהייתה הליגה העליונה בישראל.
בעונתו הראשונה בקבוצה הוא תרם כמות מכובדת של שבעה שערים, במהלך 11 משחקים בלבד.
בעונת 1956/1957 הוא זכה עם פתח תקווה בתואר הראשון שלו, גביע המדינה, לאחר שכבש שער במשחק הגמר מול מכבי יפו.
בעונת 1957/1958 הוא הציג שוב יכולת טובה וכבש שמונה שערים עבור קבוצתו, שסיימה במקום השני בליגה, נקודה בלבד מתחת למכבי תל אביב.
בעונת 1958/1959 היה רצאבי שותף לזכייתה של הפועל פתח תקווה באליפות, תוך שהוא כובש 12 שערים.
הוא זכה עם קבוצתו באליפות גם בעונת 1959/1960, והיה הכובש המוביל שלה עם 17 שערים.
בעונת 1960/1961 הוא זכה יחד עם שלמה לוי בתואר מלך השערים של הליגה, לאחר שכבש 15 שערים.
ב-1962/1963 הוא זכה לבדו בתואר מלך השערים, אף על פי שסיים את העונה עם 12 שערים בלבד, הכמות הנמוכה ביותר עמה זכה שחקן כלשהו בתואר זה.
רצאבי היה חלק מרכזי בחמש זכיות רצופות של הפועל פתח תקווה באליפות, והיה מלך השערים של הקבוצה ארבע פעמים.
לאחר האליפות האחרונה, עם 89 שערים בליגה, עזב רצאבי את פתח תקווה וחזר להפועל מחנה יהודה.
רצאבי שיחק לאורך הקריירה שלו 11 פעמים במדי נבחרת ישראל, ואף כבש שער במשחק מול נבחרת פקיסטן במסגרת משחקי המוקדמות לגביע אסיה 1960.
רצאבי נפטר ב-10 באוקטובר 2005 בגיל 71, לאחר שסבל ממחלת הסרטן.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה .
באוקטובר 2007 נערך טקס הוקרה לזכרו בפתח תקווה.
בשנת 2009 נבחר רצאבי להיכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
זלאטן איברהימוביץ' (בשוודית: Zlatan Ibrahimović; נולד ב-3 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת החלוץ.
איברהימוביץ' הוא מלך השערים של נבחרת שוודיה בכל הזמנים.
הישגיו האישיים והקבוצתיים קיבעו את מעמדו כאחד מהחלוצים הגדולים בכל הזמנים.
הוא זכה ב-32 תארים קבוצתיים בקריירה, דבר ההופך אותו לאחד הכדורגלנים המעוטרים ביותר.
בנוסף הבקיע בארבעה עשורים שונים בקריירה שלו, והוא אחד משלושה שחקנים במאה העשרים ואחת אשר הבקיעו בכל אחת מבין 90 הדקות השונות של משחק הכדורגל (האחרים הם כריסטיאנו רונאלדו ולואיס אלברטו סוארס).
הוא הבקיע 570 שערים רשמיים במהלך הקריירה שלו; נגזרת מכך, הוא ניצב במקום הרביעי במספר השערים עבור שחקנים פעילים ושערים במאה העשרים ואחת.
איברהימוביץ' נולד במאלמה שבשוודיה, לאב בוסני-מוסלמי, ולאם קרואטית-קתולית.
לו אחות-חורגת מנישואיו הקודמים של אביו, ואח קטן.
הוא מתאר באוטוביוגרפיה שלו ילדות בבית עני, הוריו עבדו ואחותו החורגת דאגה לו ולאחיו; בנעוריו נתפס מספר פעמים בגנבה מחנויות, ואחותו התמכרה לסמים וטופלה במוסדות גמילה מספר פעמים.
איברהימוביץ' התחיל לשחק בקבוצת הילדים של מועדון כדורגל קטן בשם באלקן באזור מגוריו, רוסנגורד, שכונת מהגרים ענייה בעיר.
בגיל 14 עזב את בית הספר והתמקד בכדורגל.
לאחר מכן עבר לשחק במועדון הגדול של העיר מאלמה.
בקבוצת הבוגרים של המועדון החל לשחק בעונת וכבר באותה שנה חוזר על ידי מועדוני כדורגל רבים באירופה, בהם ארסנל.
המועדון שהצליח לזכות בשחקן היה אייאקס אמסטרדם, שביולי 2001 קנה את כרטיסו תמורת 7.8 מיליון אירו.
איברהימוביץ' השתלב בהדרגה בהרכב אייאקס והחל להצטיין ולהבקיע שערים רבים בהולנד.
באוגוסט 2004 נקנה כרטיסו בידי המועדון האיטלקי יובנטוס תמורת כ-16 מיליון אירו.
איברהימוביץ' שיחק שתי עונות אצל ה"גברת הזקנה" שבהן היא זכתה בשתי אליפויות, אך בסיומן הן נשללו ממנה בעקבות פרשת השחיתות בכדורגל האיטלקי.
הקבוצה אף הוענשה בהורדה לליגה השנייה.
ב-2006 איברהימוביץ' חתם על חוזה באינטר מילאנו תמורת 24.8 מיליון אירו, שם שיחק עם החולצה מספר 8.באינטר שיחק שלוש שנים וזכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות רצופות.
ביולי 2009 נרכש כרטיס השחקן שלו על ידי המועדון הספרדי ברצלונה תמורת שיא מועדון של 45 מיליון אירו בעסקת חליפין עם סמואל אטו.
איברהימוביץ' הגיע עם ברצלונה לשלב חצי גמר ליגת האלופות, בו הודחה ברצלונה על ידי קבוצתו לשעבר, אינטר מילאנו.
על אף שנרכש בסכום כספי גבוה, בעיות שונות, בין היתר עם המאמן פפ גווארדיולה, הובילו לעזיבתו כעבור עונה אחת בלבד.
בקיץ 2010 סיכמו ברצלונה ומילאן על העברתו לקבוצה האיטלקית, כאשר בעונת 2010/2011 יהיה מושאל ובתום העונה תוכל מילאן לרכוש את הכרטיס תמורת 24 מיליון אירו.
אחרי המעבר מברצלונה למילאן, סך הכספים ששולמו תמורת השוודי בקריירה עמד על 168.8 מיליון אירו ובכך הפך לכדורגלן היקר ביותר בהיסטוריית המשחק והיחיד שעבר לחמש קבוצות (אייאקס, יובנטוס, אינטר, ברצלונה ומילאן) תמורת לפחות 20 מיליון דולרים.
מעברו ממילאן לפריז סן-ז'רמן ב-2012 הגדיל את שיא סך הכספים ששולמו תמורת השוודי בקריירה לכ-191.3 מיליון אירו, וחיזק את מעמדו ככדורגלן היקר ביותר בהיסטוריית המשחק והיחיד שעבר לשש קבוצות תמורת לפחות 20 מיליון דולרים.
סוכנו בכל המעברים החל משנת 2000 הוא מינו ראיולה.
ב-12 ביולי 2012 אישר בעלי מילאן, סילביו ברלוסקוני, כי הסכים להעביר את איברהימוביץ' וטיאגו סילבה לפריז סן-ז'רמן תמורת 65 מיליון אירו.
כעבור חמישה ימים מההכרזה הושלמה באופן רשמי העברתו בסך 25 מיליון אירו לפריז סן-ז'רמן, עימה חתם איברהימוביץ' על חוזה לשלוש עונות תמורת שכר של כ-14 מיליון אירו לעונה.
ב-18 בספטמבר 2012 שיחק איברהימוביץ' במדי פריז סן-ז'רמן מול דינמו קייב במחזור הפתיחה של ליגת האלופות לעונת 2012/13 והפך לשחקן הראשון שמופיע בליגת האלופות במדי שש קבוצות שונות.
הוא אף הבקיע שער במשחק שהסתיים בתוצאה 4:1 לפריז ולכן הפך גם ליחיד שכבש שער במדי 6 קבוצות שונות בליגת האלופות.
ב-19 בספטמבר 2013 האריך איברהימוביץ' את חוזהו בקבוצה עד תום עונת 2015/2016. הארכה זו העניקה לו שדרוג בשכר, והוא הרוויח סכום של 15 מיליון יורו לעונה, במקום 13.8 מיליון יורו עד אז.
ב-13 במאי 2016 הודיע איברהימוביץ' כי הוא יעזוב את פריז סן-ז'רמן.
ב-1 ביולי 2016, חתם איברהימוביץ' בהעברה חופשית על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת בהתאם לכמות ההופעות שירשום במנצ'סטר יונייטד וקיבל את החולצה עם המספר 9. ב-7 באוגוסט, ערך זלאטן את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר יונייטד וכבש את שערו הראשון בניצחון 2:1 על לסטר סיטי במגן הקהילה.
ב-14 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג וכבש את שער הליגה הראשון שלו בניצחון 3:1 על בורנמות'.
ב-19 באוגוסט, כבש איברהימוביץ' צמד שערים בניצחון יונייטד 2:0 על סאות'המפטון במשחקו הראשון באולד טראפורד.
ב-10 באוגוסט כבש בדרבי של מנצ'סטר בהפסד 2:1 למנצ'סטר סיטי.
ב-30 בנובמבר, כבש זלאטן צמד שערים בניצחון יונייטד 1–4 על ווסטהאם יונייטד בגביע הליגה האנגלי.
ב-4 בדצמבר כבש איברהימוביץ' נגד אברטון ושבוע לאחר מכן כבש שער ניצחון מאוחר נגד קריסטל פאלאס.
ב-17 בדצמבר כבש צמד בניצחון 0–2 על וסט ברומיץ' אלביון.
ב-16 בפברואר, כבש איברהימוביץ' שלושער בניצחון יונייטד 0–3 על סנט אטיין במשחק הראשון בשלב 32 האחרונות של הליגה האירופית.
ב-27 בפברואר, כבש איברהימוביץ' צמד שערים שהעניק ליונייטד ניצחון 2–3 על סאות'המפטון בגמר גביע הליגה האנגלי.
ב-24 באפריל 2017, בזמן משחק רבע גמר הליגה האירופית נגד אנדרלכט הבלגית, קרע איברהימוביץ' את הרצועה הצולבת בברכו.
פציעה שנמשכה עד סוף העונה כשחוזהו במנצ'סטר יונייטד נגמר.
זלאטן זכה בעונתו הראשונה של יונייטד במגן הקהילה, הליגה האירופית ובגביע הליגה האנגלי.
ב-24 באוגוסט 2017, חתם איברהימוביץ' על חוזה חדש לשנה נוספת במנצ'סטר יונייטד וקיבל את המספר 10 במקום ווין רוני שעזב לאברטון, מכיוון שחולצה מספר 9 אותה זלאטן לבש בעונה הקודמת נלקחה על ידי רומלו לוקאקו שחתם ביונייטד בקיץ זה.
ב-22 במרץ 2018 הודיעה יונייטד על עזיבתו של איברהימוביץ' ומעבר שלו לקבוצת לוס אנג'לס גלאקסי.
ב-31 במרץ במשחק הבכורה שלו בקבוצה בדרבי של לוס אנג'לס נכנס איברהימוביץ' כמחליף וכעבור שש דקות בלבד כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה מ-40 מטרים.
בדקה ה-91 השלים צמד שכבש את שער הניצחון וחזרה של קבוצתו מפיגור 0–3 לניצחון 3-4. ב-15 בספטמבר 2018 כבש את שערו ה-500 בקריירה במשחק מול טורונטו.
בסיום המשחק אמר איברהימוביץ' כי הוא שמח עבור טורונטו, שייזכרו כקורבן ה-500 שלו.
הישג זה הציב את איברהימוביץ', יחד עם ליונל מסי וכריסטיאנו רונאלדו, ברשימת השחקנים הפעילים היחידים שהגיעו ל-500 שערים בקריירה (מועדונים ונבחרת).
בתחילת עונת 2019 מונה איברהימוביץ' לקפטן הקבוצה.
לאחר שני שערים שהבקיע ב-31 במרץ במשחק מול פורטלנד טימברס, הגיע איברהימוביץ' ל-515 שערים בקריירה, ועקף את גונאר נורדאהל כשוודי עם מספר השערים הגבוה ביותר.
ב-27 בדצמבר 2019 איברהימוביץ' חזר למילאן מהסרייה א' וחתם בקבוצה עד תום עונת 2019/2020 עם אופציה לעונה נוספת.
ב-6 בינואר 2020 ערך את הבכורה המחודשת שלו במילאן במסגרת משחק ליגה מול סמפדוריה, כשעלה מן הספסל בדקה ה-55. ב-11 בינואר 2020 כבש בבכורה המחודשת בהרכב בניצחון קבוצתו 2–0 על קליארי בליגה.
ב-27 באוגוסט 2020, בגיל 38, האריך את חוזהו במועדון בעונה נוספת.
ב-17 באוקטובר 2020 הבקיע זלאטן צמד נגד אינטר ונתן למילאן ניצחון ראשון בדרבי בליגה מאז 31 בינואר 2016. ב-7 בפברואר 2021 כבש זלאטן צמד בניצחון קבוצתו 0–4 על קורטונה.
עם צמד שערים אלו, הגיע החלוץ ל-500 שערים בקריירת מועדונים ול-569 שערים בכל המסגרות כולל נבחרת.
ב-23 באוקטובר 2021 כבש זלאטן את השער העצמי הראשון בקריירה שלו במסגרת הליגה האיטלקית, בניצחון 2–4 על בולוניה.
ב-5 ביוני 2023 הודיע איברהימוביץ' על פרישה מכדורגל.
ב-7 באוקטובר 2001 במשחקו הרשמי הראשון בנבחרת שוודיה כבש איברהימוביץ' את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–3 נגד נבחרת אזרבייג'ן בבמוקדמות מונדיאל 2002. לאחר מכן היה חלק מסגל נבחרתו במונדיאל 2002.
במהלך יורו 2004 כבש איברהימוביץ' שני שערים לזכות נבחרתו שהודחה בשלב רבע הגמר בפנדלים נגד נבחרת הולנד.
במוקדמות מונדיאל 2006 כבש איברהימוביץ' רביעייה בניצחון 0–7 של נבחרתו על נבחרת מלטה.
היה שותף במונדיאל 2006 שבו נבחרתו הודחה בשלב שמינית הגמר על ידי נבחרת גרמניה.
ביורו 2008 כבש איברהימוביץ' שני שערים אך נבחרתו לא עברה את שלב הבתים.
נבחרתו לא הצליחה להעפיל למונדיאל 2010.
ביורו 2012 איברהימוביץ' כבש שני שערים.
שערו השני היה בניצחון 0–2 של נבחרתו על נבחרת צרפת כאשר בדקה ה-54 בעט מהאוויר בעיטה אדירה לרשת.
למרות הניצחון נבחרתו לא עברה את שלב הבתים.
ב-14 בנובמבר 2012 במהלך משחק ידידות נגד נבחרת אנגליה כבש איברהימוביץ' רביעייה.
שערו האחרון במשחק נחשב לאחד משעריו היפים בקריירה.
בדקה ה-90 שוער אנגליה ג'ו הארט נגח כדור שהגיע לעברו, איברהימוביץ' הגיע לכדור ומ-25 מטרים כבש במספרת אדירה לרשת.
שער זה זיכה אותו בפרס פושקש לשנת 2013 בתור השער היפה ביותר בשנה שלפני כן.
בנוסף איברהימוביץ' הוא הראשון בהיסטוריה שכובש רביעיית שערים נגד נבחרת אנגליה.
ב-4 בספטמבר 2014 כבש איברהימוביץ' צמד במשחק ידידות מול נבחרת אסטוניה ובכך הפך למלך השערים של נבחרת שוודיה בכל הזמנים.
את השיא הקודם החזיק סוון רידל עם 49 שערים ב-1932.
ב-22 ביוני 2016, בסוף טורניר יורו 2016 שבו שוודיה הודחה בשלב הבתים, פרש איברהימוביץ' מנבחרת שוודיה וממשחקים בין-לאומיים.
ב-16 במרץ 2021, זומן זלאטן שוב לנבחרת שוודיה לקראתם משחקי הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2022, אף על פי כן, לא זומן לסגל הנבחרת ליורו 2020 עקב פציעה.
היות שאמו נוצרייה ואביו מוסלמי, איברהימוביץ' ציין שאין לדברים האלה קשר לכדורגל, ושהדת שלו היא כדורגל.
עם זאת, לאחר כמה שנים הגדיר עצמו בתור קתולי אדוק.
בת זוגו של איברהימוביץ' משנת 2002 היא הדוגמנית הלנה סגר, ולהם שני ילדים.
רוב נכסיו של איברהימוביץ' בשוודיה.
ב-2015 רכש כנסייה בסטוקהולם בשווי 12 מיליון אירו והפך אותה לבית מגורים למשפחתו, ובנובמבר 2019 רכש 50 אחוזים מהבעלות על קבוצת הכדורגל השוודית האמרבי.
איברהימוביץ' תורם לארגון WFP (World Food Programme), ארגון למען אנשים רעבים ברחבי העולם.
בתחילת שנת 2015, במהלך משחק בליגה, חשף קעקועים זמניים על גופו עם שמות של 50 אנשים רעבים שהארגון עזר להם בהצלחה.
בשנת 2011 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "אני זלאטן איברהימוביץ'".
איברהימוביץ' מדבר ומבין ברמה גבוהה חמש שפות שונות: שוודית, בוסנית, אנגלית, איטלקית וספרדית.
בנוסף גם מדבר ברמה חלקית צרפתית.
בשנת 2023 השתתף כשחקן בסרט הלייב-אקשן הצרפתי "אסטריקס ואובליקס: הממלכה התיכונה", שם גילם את קאיוס אנטי-וירוס.
זִכְרִינִי (נקרא גם: זִכְרִיָה; שם מדעי: Myosotis) הוא סוג של צמח בעל פרחים, השייך למשפחת הזיפניים.
בסוג זה כ-50 מינים בעולם, חלקם נפוצים גם בארץ ישראל.
הזכריני פורח על פי רוב באביב, פרחיו בדרך כלל כחולים ולפעמים לבנים או ורודים.
מקור השם המדעי Myosotis מיוונית, ופירושו אוזן של עכבר - בעקבות צורת העלה.
בשפות אירופאיות שונות ידוע הצמח יותר בכינוי שמשמעותו "אל תשכח/י אותי" ומכאן גם שמו העברי.
בשפה הצרפתית מכונה הפרח בכינויים רבים כשהנפוץ שבהם, Ne m'oubliez pas, הפך לכנויו בשפות נוספות (כגון גרמנית: Vergissmeinnicht ואנגלית: Forget me not).
הסוג זכריני מגוון מאוד ובין 50 המינים השונים שלו יש לעיתים הבדלים ניכרים, אולם לרובם פרחים שטוחים וקטנים (בקוטר סנטימטר אחד או פחות) בעלי חמישה עלי כותרת בצבע כחול, לבן או ורוד עם מרכז צהוב.
זהו צמח חד-שנתי או רב-שנתי, בעל מערכת שורשים פסיבית על פי רוב.
זכריני מופשל (Myosotis refracta Boiss) - צמח חד שנתי הפורח בתכלת או לבן בחודשים אפריל או מאי.
זכריני זקוף עוקצים (Myosotis stricta) - צמח חד שנתי הפורח בחודשים מאי, יוני.
נפוץ בישראל בחרמון ובמישור החוף.
זכריני מאונקל (Myosotis uncata) - צמח חד שנתי הפורח בחודשים מרץ, אפריל, מאי.
זכריני מסועף (Myosotis ramosissima) - צמח חד שנתי הפורח בחודשים אפריל, מאי.
בישראל נפוץ בחרמון ובמישור החוף.
Myosotis alpestris - המין האלפיני של זכריני.
הוא פרח הסמל של מדינת אלסקה.
Myosotis scorpioides - מין אירופאי ואסייתי הנפוץ גם בצפון אמריקה ובאזורים נוספים.
הזכריני מופיע בפולקלור, באגדות ומוזכר בתרבות של עמים שונים באירופה, במקרים רבים כסמל של זיכרון או נאמנות.
לפי אגדה אחת, ישו ישב על ברכי אימו ואמר שברצונו שהדורות הבאים יוכלו גם הם לראות את עיניה של אימו.
הוא נגע בעיניה ואז נופף מעל האדמה ופרחי זכריני הופיעו.
על פי אגדה גרמנית, אלוהים נתן שם לכל הפרחים, כאשר פרח אחד קטן קרא: "אל תשכח אותי, אלוהים!", אלוהים השיב: "כך יקרא שמך".
לפני הצטרפותם בשנת 1949 לקנדה, אנשי ניופאונדלנד השתמשו בפרח לציון זכרם של חללי מלחמותיהם.
השימוש הזה לא פסק לחלוטין גם בימינו.
הבונים החופשיים משתמשים בפרח כסמל זיכרון לחבריהם אשר היו לקורבנות הנאצים.
הפרח משמש לציון מאה שנה לרצח העם הארמני 1915–1923.
הסופר הנרי דייוויד תורו כתב על יופיים הצנוע של פרחי זכריני.
בספרות העברית נקרא הצמח זִכְרִיָה, והוא מופיע בשירו של חיים נחמן ביאליק "קומי צאי": "יחד נפליג אל השדה...
הפרח הוא הפרח המסמל את מדינת אלסקה שבארצות הברית.
הנרי הרביעי מלך אנגליה אימץ את הפרח כסמל בזמן שהיה בגלות ב-1398. הפרח המשיך לשמש כסמל המלך גם לאחר חזרתו בשנה לאחר מכן.
בסרט לא תשכח ליאו (צ'נינג טייטום), מתלוצץ עם פייג' (רייצ'ל מקאדמס) (אשר עברה תאונה שמחקה את זיכרונה), באומרו שהיא הייתה צריכה להביא את סוג הפרחים האלו כאות התפייסות עם הוריה.
הרב זכריה מנדל הכהן כ"ץ (תק"צ, 1830 – כט בחשון תרנ"ז, 5 בנובמבר 1896) היה רבן של אליטה וראדין.
נולד בעיירה אנטוקול (היום שכונה בעיר וילנה) למשפחת רבנים ענפה, מצאצאי הרב רפאל הכהן מהמבורג.
אביו הוא הרב דוד כ"ץ.
הרב זכריה מנדל כיהן כרבה של העיירה אליטה שבליטא.
בשנת תרמ"ד התמנה לרבה של ראדין, עיירת מגוריו של החפץ חיים.
היה בקי גדול בתלמוד, והיו שטענו נגדו כי הוא פוסק הלכות מתוך הש"ס.
אחיו, ישראל כ"ץ, הוא אביו של הרב יעקב כ"ץ, שהיה משגיח בישיבת טלז, וסבו של הרב דב כ"ץ, מחבר סדרת "תנועת המוסר".
בנו הרב זלמן דולינסקי - מגדולי המוסר, משגיח בישיבת סלבודקה ובישיבת מיר.
בנו הרב אברהם ויסבורד - חניך ישיבת סלבודקה, רב הערים טולה, סמולנסק ויפו.
נפטר בירושלים בשנת תרצ"ו (1936).
בנו הרב יוסף יוזפא כגן - רב העיירה מאישיגולה שליד וילנה.
בנו הוא הרב דוד כהן, "הרב הנזיר".
גיסו, הרב מרדכי סנדר קופשטיין, נישא בנישואים שניים לבתו פרל.
חתנו הרב חנוך אטקין - רבה של לוגה וסנקט פטרבורג.
בתו שרה נישאה לבן דודה הרב דוד כהן, "הרב הנזיר".
בנו הרב ישעיהו כ"ץ - רב בבאקשט ובוריסובקה, היום בפולין.
מרבותיו של אחיינו, "הרב הנזיר".
בנו הרב ברוך אליה רבינוב - רבה של אישישוק, היום בליטא.
חתנו הרב מרדכי סנדר הלוי קופשטיין - הרב ואב"ד של העיירה ראדין לאחר פטירתו של הרב זכריה מנדל כ"ץ.
זלאטוגרד (בבולגרית: Златоград) היא עיר במרכז דרומה של בולגריה, השנייה בגודלה במחוז סמוליאן, השוכנת על רכס הרודופי, 228 קילומטרים דרומית מזרחית מהבירה סופיה, 60 קילומטרים מבירת המחוז סמוליאן ו-5 קילומטרים מגבול יוון.
במסמכים מהמאה ה-18 מתועד על אדמות זלאטוגרד המודרנית כפר בשם בֶּלוֹבִידוֹבוֹ.
התיעוד היה בהקשר בנייתה של כנסייה ביישוב.
ב-1834, בעיצומו של עידן התחייה הלאומית הבולגרית הושלמה בניית הכנסייה וב-1852 הוקם בית ספר ללימודי דת.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכלל היישוב בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית.
לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) הועבר השטח לחזקת האימפריה העות'מאנית ובתקופה זו מתועדת אוכלוסייה שרובה מוסלמית סונית.
ב-1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבש השטח בידי צבא ממלכת בולגריה ומאז נותר בחזקת הבולגרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה זכה היישוב למעמד של עיירה.
זלאטוגרד ממוקמת בשיפולי רכס הרודופי בגובה ממוצע שנע בין 420 ל-550 מטרים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.8oc וערכי הקיצון נעים ממינוס 0.8oc בינואר ועד 20.6oc ביולי.
כמות המשקעים השנתית עומדת על 1,000 מילימטרים בממוצע לשנה.
זכריה סיטשין היה סופר יהודי אמריקאי, ישראלי לשעבר, יליד אזרבייג'ן, אשר כתב 13 ספרים, רובם רבי מכר, שתורגמו ל-25 שפות לפחות.
התזה שלו בספריו, המתבססת על תרגום שלו לחרסים שומריים עתיקים, היא שהאלים הקדומים מהמיתולוגיה השומרית, היו אסטרונאוטים קדומים (חוצנים), שביקרו בכדור הארץ וקידמו את האנושות למצבה הנוכחי, על ידי מניפולציות גנטיות שעשו ב-DNA של האדם.
סיטשין נולד ב-1920, למשפחה יהודית בבאקו בירת אזרבייג'ן הסובייטית.
המשפחה עלתה לארץ ישראל המנדטורית, ובה הוא גדל, חי ועבד כעיתונאי וכעורך עיתונות עד גיל 32. בתקופה זו גם למד וקיבל תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת לונדון.
נישא ב-1941 ונולדו לו שתי בנות.
ב-1952 היגרה המשפחה לארצות הברית, התיישבה בניו יורק, ובה הוא חי וכתב עד מותו ב-2010.
ב-1976 כתב סיטשין את פירושיו לכתבי שומר העתיקה, בהם טען כי תרבות חוצנית שמוצאה מכוכב לכת בשם "ניבירו" השפיעה על התפתחותה של התרבות השומרית, וכי האלים השומרים, המכונים "אנונקי", היו למעשה גזע של חוצנים.
לטענתו חוצני "ניבירו" נחתו על כדור הארץ לפני כ-450 אלף שנים, והקימו מרכז גדול באזור של שומר דאז, איראן-עיראק של היום.
סיטשין טען גם, כי אנשי שומר ידעו ש"ניבירו" הוא כוכב הלכת ה-12, וכי הוא מקיף את השמש אחת ל-3,600 שנים, ולפיכך הידע שלהם באסטרונומיה אודות מערכת השמש נחשב לטענתו למתוחכם במיוחד יחסית לתקופה בה חיו.
סיטשין התבסס על כתבי התנ"ך כחיזוק לטענותיו בפירוש הכתבים השומריים (למשל על ).
ספריו של סיטשין נמכרו במיליוני עותקים ברחבי העולם.
עם זאת, רעיונותיו אינם מקובלים כלל בקרב מדענים וחוקרים באקדמיה, והם נתפסים כפסבדו מדע וכסיפורים בדיוניים שסיטשין בדה מליבו.
סיטשין לא היה היסטוריון או מדען מוסמך; מתודולוגיית המחקר שלו לפיה פירש את כתבי השומרים, וכן טענותיו האסטרונומיות והמדעיות שלקו בחוסר דיוק רב, ספגו ביקורת רבה.
כוכב הנפילים, תרגום: בן עמי לבבי, הוצאת עידן חדש, 2006
בחזרה לבראשית, תרגום: אסתי אורן, הוצאת שני, 1993
זכריס (סקריס) טופליוס (בפינית: Zachris Topelius; 14 בינואר 1818 – 12 במרץ 1898) היה סופר ומשורר פיני שכתב בשוודית, ונחשב לדמות מייסדת בספרות הילדים והנוער בשוודיה ובפינלנד.
כן עבד כעיתונאי, היסטוריון ושימש כרקטור אוניברסיטת הלסינקי.
שמו הרשמי של טופליוס היה "זכריאס" (Zacharias), ולעיתים אף השתמש בשם זה, אך העדיף את השם "זכריס" ולעיתים חתם אך בקיצור "ז.".
"טופליוס" הוא צורה לטינית של השם הפיני "טופילה".
טופליוס נולד בעיירה קודנאס, במחוז אוסטרובותניה במערב פינלנד, שתושביו דוברי שוודית.
אביו היה רופא ונשא אף הוא את השם "זכריאס טופליוס".
כתחביב עסק אביו בתיעוד שירי עם פינים.
בילדותו נשלח לבית הספר בעיר אואולו ושהה שם אצל קרובי משפחה שהפעילו ספריית השאלה, וטופליוס גדל כשהוא מוקף בספרים, שהפעילו את דמיונו העשיר.
ב-1831 הגיע להלסינקי והסתובב בחוג הלאומנים הפינים שסבבו את לודוויג רונברג, שבביתו שהה.
ב-1833 החל ללמוד באוניברסיטת הלסינקי, עד לקבלת תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1847 לאחר שהגן על תזה שעסקה במנהגי הנישואים של הפינים הקדמונים.
הוא למד היסטוריה, תאולוגיה ורפואה.
הוא היה "המזכיר של החברה הפינית לחי והצומח", ובין 1846 ל-1861 הועסק בספריית האוניברסיטה ולימד היסטוריה, סטטיסטיקה ושוודית בבית ספר.
ב-1854 קיבל משרת פרופסור להיסטוריה שלא מן המניין באוניברסיטה, ולאחר מכן ב-1863 קיבל משרת פרופסור מן המניין לפינית, רוסית והיסטוריה נורדית, וב-1876 קיבל משרת פרופסור מן המניין להיסטוריה כללית.
הוא היה רקטור של האוניברסיטה בין 1875 ל-1878, ולאחר מכן פרש, וקיבל את התואר "יועץ ממלכתי" (статский советник), תואר כבוד באימפריה הרוסית שפינלנד הייתה חלק ממנה באותו הזמן.
גם לאחר פרישתו מהאוניברסיטה, ב-1878, הוא המשיך לעמוד בקשר עם האוניברסיטה, ובמקביל השקיע עצמו ביצירה ספרותית.
עוד בצעירותו התפרסם כמשורר לירי, ופרסם שלושה כרכי שירה בשם "פריחת האברש" בין 1845 ל-1854. בשנת 1850 פרסם רומן היסטורי בשם "דוכסית פינלנד".
כן ערך את העיתון "הלסינגפורס גאזט" בין 1841 ל-1860. יצירתו האהובה ביותר היא "סיפורו של רופא צבאי", רומן היסטורי, בסגנון ולטר סקוט המתאר את סיפורה של משפחה שוודית פינית במאות ה-17 וה-18, החל מימי גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה ועד ימי גוסטב השלישי, מלך שוודיה.
היצירה פורסמה בהמשכים בין 1853 ל-1867. כן שלח ידו במחזאות, ומיצירותיו זכתה להצלחה טרגדיה בשם "רגינה ואן אמריץ" (1854).
ביצירותיו כיוון לטיפוח לאומיות פינית חזקה.
טופליוס עסק אף באופרה, ככלי ביטוי לאומי ורומנטי.
בין היתר כתב, ביחד עם ידידו המלחין פרדריק פאסיוס, ליברטו לאופרה הפינית הראשונה "Kung Karls jakt", (הציד של המלך קרל).
על אף שהליברטו נכתב בשוודית, הנושא נחשב לנושא לאומי פיני.
טופליוס זכור אף כאחד האבות המייסדים של ספרות הילדים הפינית והשוודית.
בין 1865 ל-1896 ערך חוברות בשם "קריאת ילדים" שהשפיעו על ספרות הילדים הנורדית.
טופליוס מזוהה עם ספרות הילדים עד כדי כך שבמרכז הלסינקי מצוי פיסלו כשהוא מוקף בילדים.
טופליוס מת באחוזתו בסיפו שבפינלנד בשנת 1898.
זכריה עופרי (7 באוגוסט 1932 - 9 במרץ 2018) היה כדורסלן ישראלי ששיחק בתפקיד הסנטר בקבוצת מכבי תל אביב ובנבחרת ישראל של שנות החמישים.
עופרי נחשב לאחד מראשוני כוכבי הכדורסל הישראלי.
עופרי החל את הקריירה הספורטיבית שלו בגיל 7 במחלקת ההתעמלות של מכבי הצפון ת"א.
כשהיה בן 13 החל לעסוק בכדורסל ובגיל 16 שיחק לראשונה בקבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב.
עופרי שיחק בקבוצת מכבי תל אביב לאורך כל הקריירה, מגיל 16 ועד לפרישתו.
עופרי היה ידוע בשליטה בכדור, במהירות ובדיוק.
תכונות אלו גרמו לו לייצר מהלכי כדורסל תוך כדי הטעיות ותכסיסים.
כשהיה עופרי בן 20 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, בדרך ל-21 הופעות, בהן קלע 155 נקודות.
עופרי הוביל את הנבחרת בטורנירי אליפות אירופה (1953) ואליפות העולם (1954) ואף הוביל את הנבחרת למקום השני המכובד במכבייה הרביעית.
עונת 53/54 הייתה עונת השיא של עופרי, בה היה ממצטייני הנבחרת בטורניר אליפות אירופה, וקלע 173 נקודות בליגה הישראלית.
עופרי התנדב כמורה למתמטיקה ואנגלית בבית-ספר בתל אביב.
זלאביה בערבית: زلابية, (נקראת קורץ בקרב חלק מיהודי תימן, זׇנְגוּלׇה בקרב יהודי עיראק וג'ילבי בהודו.) הוא מאכל מתוק העשוי מבלילת קמח חיטה, מטוגן בשמן עמוק ולרוב נספג בסירופ סוכר.
נהוג לעצב את הזלאביה בצורת בייגלה או בצורות מעגליות.
המאכל נפוץ מאוד בתת-היבשת ההודית, במדינות כמו הודו, פקיסטן, סרי לנקה, נפאל ובנגלדש, וכן במדינות רבות במזרח התיכון, כגון לוב, איראן, עיראק, ירדן, סוריה, לבנון, תוניסיה, אלג'יריה, מצרים וגם בישראל.
המאכל נפוץ מאוד במהלך חודש הרמדאן בקרב מוסלמים, בחגיגות הדיוואלי בקרב הינדים ובקהילות נוצרים בחג ההתגלות ובחג הפסחא.
בקרב יהודי תימן ומדינות נוספות במזרח התיכון, נחשבת הזלאביה כמאכל מסורתי לחנוכה ושבועות.
ברכתה של הזלביה, בדומה לסופגנייה, היא ברכת בורא מיני מזונות.
בתת-היבשת ההודית, היא ידועה בשם ג'ילבי בהינדית ומוגשת עם מנת חלב מרוכז ממותק, רברי או נאכלת עם קאצ'ורי וקארי ירקות בחלק הצפוני של תת-היבשת ההודית.
זכריה סטאנקו (ברומנית: Zaharia Stancu; 5 באוקטובר 1902 בסאלצ'יה, מחוז טלאורמן - 5 בדצמבר 1974 בבוקרשט) היה סופר, פובליציסט ומשורר רומני.
נודע ברומנים בעלי ליריזם מרתק, הרומן שלו "Desculț" ("יחף") (1948) על חיי הדיכוי של האיכרים הרומנים בתחילת המאה ה-20. היה חבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1955. שירתו הסנטימנטלית, המלנכולית, מקרבת אותו במידה מסוימת למשורר שהעריץ ותירגם, סרגיי יסנין.
בזכות דעותיו השמאליות והאנטי-פאשיסטיות, בימי השלטון הקומוניסטי זכה סטאנקו לכהן בתפקידים רמי דרג - יושב ראש איגוד הסופרים (1950-1949 ו-1974-1966), מנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, בשנים 1950-1948, ושוב ב-1968-1960 חבר באספה הלאומית הגדולה (פרלמנט) מטעם מפלגת השלטון.
ב-1969 חבר משנה בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
זכריה סטאנקו נולד בשנת 1902 בכפר סאלצ'יה, במחוז טלאורמן שמישור של דנובה במשפחה של איכרים עניים.
אחרי שנטש את בית הספר בגיל 13, עבד כשרת, אחר כך כשולייה של בורסקאי וכמוכר בחנות קטנה.
חזר ללימודים בתיכון בעיר רושיורי דה ודה ובשנת 1921 בעידודו של הכומר והסופר גאלה גאלקטיון, התחיל לכתוב בעיתונים.
בשנים 1932-1928 למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
ב-1920 פרסם שירים ראשונים במספר מגזינים.
בשנת 1924 התחיל לכתוב בכתב העת הלאומני לתרבות Gândirea ("גנדיריה"-"החשיבה") ובהמשך עמד בראש הנהלתו.
אחרי סיום לימודיו התמסר לכתיבה ספרותית ועיתונאית.
בשנת 1932 הוציא לאור את כתב העת "Azi" ("אז", "היום" ברומנית).
בשנת 1937 הוציא לאור את העיתון הדמוקרטי "Lumea românească" ("לומיה רומניאסקה" - "העולם הרומני").
שני כתבי העת הוצאו מחוץ לחוק על ידי ממשלת גוגה-קוזה הלאומנית הקיצונית.
לסטאנקו נאסר לפרסם ואף נאסר בשנת 1942 למשך 3 חדשים במחנה המאסר לאסירים פוליטיים בטרגו ז'יו.
אחרי נפילת המשטר הרודני של אנטונסקו, בשנת 1945 התקבל סטאנקו לשורות המפלגה הקומוניסטית שכבשה תוך כמה שנים את השלטון, בתנאי הכיבוש הסובייטי.
בשנת 1946 התמנה זכריה סטאנקו כמנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט, תפקיד שבו כיהן בעת המשטר הקומוניסטי פעמיים.
כעבור 3 שנים התקבל לאיגוד הסופרים הרומנים.
במרץ 1950 סולק סטאנקו מן המפלגה הקומוניסטית (אז מפלגת הפועלים הרומנית) בטענה שבצעירותו היה סוכן של הבולשת הבורגנית ושבשנת 1939 גינה מעל דפי העיתון את המתקפה הסובייטית נגד פינלנד.
בהמלצת מנהיג המפלגה גאורגה גאורגיו-דז' לא ננקטו נגדו אמצעי דיכוי נוספים והורשה להמשיך לפרסם.
כעבור מספר שנים התקבל בחזרה למפלגה.
סטאנקו נבחר בשנת 1955 כחבר האקדמיה הרומנית.
מעוניין בכנות בהתפתחות התרבות הרומנית, כיושב ראש איגוד הסופרים נהג הדיפלומטיות והשתדל לנצל את הקשר עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית כדי לעודד את פריחת המגזינים לספרות, את ההוצאה לאור Cartea Românească ("קארטיה רומניאסקה" - הספר הרומני)
ואת הדור הצעיר של פרוזאיקנים ומשוררים משנות ה-1960, ביניהם ניקיטה סטנסקו, ד.ר.
ב-1969 נבחר לחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
זכריה סטאנקו פרסם עד שנות ה-40 שישה קובצי שירה.
קטעי שירה מופיעים גם בתוך הרומנים שכתב.
הרומן שלו "יחף" "הסתובב בעולם בסנדלי זהב" כפי שנאמר באמרה שחוקה בזמנו, שהתייחסה לעובדה כי הספר תורגם לשפות רבות (עד שנת 1988 - 24 שפות), כולל יפנית, אורדו או וייטנאמית.
הספר חטא, לפי דעת מבקרים אחדים, בשימוש מופרז ב"סגנון העיתונאי".
למשל האפיזודה שבה הבויאר מצווה על האיכרים לחבוש מחסומים בפה פן יאכלו מן הענבים שהם קוטפים, נחשב על ידי מבקרים מסוימים כסיפור מופרך
בנו, הוריה סטאנקו, (1983-1926) היה גם הוא סופר, מחבר רומנים היסטוריים.
בית ספר בעיר רושיורי דה ודה, במחוז טלאורמן, נקרא על שמו
1927 - פרס חברת הסופרים הרומנים על קובץ השירים "פואמות פשוטות"
1954 - פרס המדינה לספרות
1971 - פרס הרדר מטעם אוניברסיטת וינה
1971 - תואר גיבור העמל הסוציאליסטי
1972 - עיטור המסדר "ניצחון הסוציאליזם" ברומניה
1948 - Desculț (יחף), רומן, גרסה מתוקנת בשנת 1960 - ב-3 כרכים: דרך עיני הגבור הראשי, הילד דאריה, משתקפים החיים רבי הסבל של האיכרים במישור הדנובה בדרום רומניה בתחילת המאה ה-20, ימי מרד האיכרים ברומניה בשנת 1907
1968 Ce mult te-am iubit (כמה שאהבתי אותך) - רומן-קינה על מותה של אם הסופר, שלדעתה של הסופרת ומבקרת הספרות רות אלמוג עולה על הרומן של אלבר כהן, "הספר של אמי" ו"מעורר התרגשות ביופיו ובחכמתו".
Vântul şi ploaia (הרוח והגשם) 3 כרכים
1951 -Primii paşi (הצעדים הראשונים)
1962 Costandina (קוסטנדינה), עם הקדמה מאת אורל ברנגה
1974 Poeme cu lună (פואמות עם ירח) פורסם לאחר מותו
1955 - Sarea e dulce (המלח הוא מתוק)
ב-1934 ערך סטאנקו "אנטולוגיה של משוררים צעירים", מאויירת על ידי 55 דיוקנאות מאת מרגרטה סטריאן עפ אחרית -דבר מאת יון פילאט
2002 - זכריה סטנקו - כמה שאהבתי אותך (Ce mult te-am iubit), בתרגומו של יותם ראובני, בהוצאת נמרוד
2004 - זכריה סטנקו - חרב הזמן, הוצאת נמרוד, בתרגומו של יותם ראובני
רבי זכריה מנדל בן אריה לייב (נפטר ה'תס"ו, 1706 בערך) היה רב, פרשן ה"שולחן ערוך", מחכמי יהדות פולין בתקופת האחרונים.
רבה של בלז וראש הישיבה בה ומראשי ועד ארבע ארצות.
חיבר את הספר "באר היטב" על חלקי יורה דעה וחושן משפט שבשולחן ערוך.
חיבורו לחושן משפט נדפס במהדורות השו"ע הנפוצות כפי שהוא, בעוד החיבור הנפוץ היום לחלק יורה דעה נערך על ידי רבי אברהם אופנהיים על בסיס ספרו של רבי זכריה.
בנו בכורו של הרב אריה לייב בן זכריה מנדל, רבה של קראקא.
סבו מצד אמו היה רבי פישל, רבה של קראקא.
גיסיו היו רבנים נודעים: רבי שמואל מפיורדא, מחבר הספר "בית שמואל", רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים ורבי שאול בן רבי השיל מקראקא שנשאו את שלוש אחיותיו.
לאחר פטירת אביו בט"ו באייר תל"א, 25 באפריל 1671, התמנה לרבו של בית הכנסת הגבוה של עדת בוהמיה בקראקא.
מקראקא עבר לטורבין, ובשנת תמ"ט (1689) התמנה כרבה של בלז, משרה בה החזיק כשבע עשרה שנה עד פטירתו.
מלבד יחוסו למשפחה רבנית מפורסמת, התפרסמו גם רבים מצאצאיו כמלומדים ומנהיגי ציבור.
בניו ובנותיו חתניו וכלותיו היו:
רבי משה בן זכריה מנדל, שמילא את מקומו כרבה של בלז לאחר פטירתו.
רבי יצחק, רבה של סקול.
ואשתו חנה בת הרב חיים מייזלש.
בנה היה הרב יששכר בר רמרז, רבה של סקול, חמיו של רבי שלום רוקח מייסד שושלת חסידות בעלז.
בתה הייתה רבקה הענא אמו של רבי שלום רוקח.
על מצבת בעלה רבי אייכל נכתב שהיה "ראש סנהדרי קטנה בפולין"
בעלה היה רבי אריה ליב בן נתן נטע מחכמי פולין, רבה של טרנינגרד, ורבו של הרב אריה לייב הלוי אפשטיין "בעל הפרדס".
ובניה: והרב נתן נטע בן אריה לייב, אב"ד ברודי, והרב יעקב בן אריה לייב, מחבר "כֹּכב יעקב" ורבה של לוצק, אביו של ר' משה יהושע ראביטש חתנו של ר' צבי הירש מטשורטקוב.
זְכַרְיָהוּ, דמות מקראית, נביא בימי עוזיהו.
כתוב זה מתאר זכריהו כך: .
עוזיהו נהג לדרוש באלוהים כדי לדעת כיצד יש לנהל את הממלכה, כאשר הנביא זכריהו היה בחיים.
המחבר המקראי מציין כי .
שמו של זכריהו זה, אשר מופיע בדברי הימים לא מופיע במקור אחר ואין מידע על נביא בשם זה אשר ניבא בימי המלך עוזיהו.
יש הסוברים כי הכתוב , מציב את דמותו של זכריהו כחשובה ולכן גם הכתוב מציין את התקופה בו הוא מנבא כ.
על זהות נביא זה הועלו השערות שונות.
רש"י סובר כי זכריהו אינו אלא המלך עוזיהו.
במסכת סוטה מ"ח, ב' מזהה רש"י את זכריהו בזכריה בן יהוידע.
יש קושי בזיהוי זה טמון בזמנו של זכריה בן יהוידע אשר חי בזמנו של המלך יואש מלך יהודה.
היעבץ הוא אחד מהחולקים על זיהוי זה.
לשיטתו, זכריהו בנו של יהוידע נסקל באבנים במצוות סבא רבא של עוזיהו.
ואפשרי שכתוב זה לא נכתב בידי רש"י.
יש הסוברים כי זכריהו זה הוא עזריהו הכוהן שהיה בין אלה שהזהירו את עוזיהו לא להקטיר לה' וכך לקחת מסמכויות הכהנים מאז ימי אהרון.
הרב זאב יעבץ מזהה את זכריהו בזכריהו בן יברכיהו אשר שמו מופיע בספר ישעיהו לדעת הרב משה צבי סגל זיהוי זה אינו נכון וזאת מפני שבעל ספר דברי הימים אינו מכנה אותו נביא או חוזה כמו שהוא מכנה נביאים אחרים בספר.
לשיטתו הכינוי אינו אלא חכם המבין במראות האלוהים.
"זכרני נא" הוא שיר בסגנון רוק חסידי שהולחן ובוצע על ידי דב שורין ב-1996 למילים מתוך ספר שופטים.
השיר הוקלט באלבום "אוהב ה'" של שורין ולהקת כיכר ציון ב-1999, וב-2002 באלבום "נקמה" של שורין.
הוא התפרסם וזכה לפופולריות כשיצא כרימייק באלבום "הנשמה לך 4" של תזמורת שלהבת.
השיר התפרסם גם כשיר נקמה פופולרי בקרב נוער הגבעות וגורמי ימין קיצוני אחרים, אשר מחליפים את אחת המילים בפסוק מספר שופטים מ"מפלשתים" ל"מפלסטין".
השיר הולחן על ידי דב שורין בעקבות רציחתם של ירון ואפי אונגר על ידי מחבלים פלסטינים ב-1996, לא הרחק מקבר שמשון.
הוא הלחין פסוק מדבריו של שמשון, שהתפלל לאל, לאחר שהפלשתים עקרו את עיניו, שייתן לו כוח לנקום באויביו הפלשתים בפעם האחרונה, ואז הפיל את הבניין על עצמו ועל שוביו.
מילות השיר לקוחות מחלקו השני של פסוק בספר שופטים:
השיר הוקלט לראשונה על ידי שורין ולהקת כיכר ציון ב-1999 באלבומו "אוהב ה'" (Madly In Love With The One Above).
בביצוע זה ציטט שורין את הפסוק במדויק, אולם בעיבוד נוסף בשנת 2002 באלבום "נקמה", החליף את המילה "מפלשתים" במילה "מפלסטין".
העיבוד השני זכה לפרסום לאחר שבשנת 2004 תזמורת שלהבת עשתה לו קאבר באלבום "הנשמה לך 4", תוך שהיא שומרת על נוסח הפסוק המקורי.
גרסאות כיסוי נוספות של השיר כוללות ביצוע של דדי גראוכר ויונתן פורת באלבומם המשותף "דדי ויונתן" (2004), ביצוע עצמאי של גראוכר באלבום האוסף "HASC XX" (2010) וביצוע של אריאל זילבר בדיסק "ימים כתומים: שירי תקווה ואמונה" שיצא ב-2005 בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל השיר הושמע פעמים רבות, בין היתר במוצבי צה"ל, כקריאה לנקמה באויב על טבח שבעה באוקטובר, ואף נכלל בקליפ "מחרוזת שירי רבאק" שהופק על ידי הרבנות הצבאית.
השיר, בגרסתו הכוללת את המילה "מפלסטין" במקום "מפלשתים", נשמע פעמים רבות בעיקר במצעדי דגלים, בהפגנות ובאירועים בעלי אופי ימני, כאשר בדרך כלל יתווסף "יימח שמם" מיד לאחר המילה "בפלסטין".
השיר זכה לתשומת לב מיוחדת בדצמבר 2015, אז פורסם תיעוד מ"חתונת השנאה", בה נראו אנשי ימין קיצוני הרוקדים לקול השיר, כשבידי מקצת הרוקדים כלי נשק, ואחד הנוכחים דוקר תמונה של הפעוט עלי דוואבשה שנרצח בעיירה דומא.
ב-2023 פרסם העיתונאי שפרסם את האירוע, רועי שרון, ספר על הטרור היהודי בשם "וְאִנָּקְמָ֧ה", רמז למילות שיר זה.
חתונה זו עודדה רבים להתנגד לשיר, בטענה ששיר זה מעודד פגיעה בחפים מפשע.
בין המתנגדים נמנו המוזיקאי נעם יעקובסון, שכתב כי "את האנרגיה הכוחנית שהשיר הזה מעורר היינו צריכים כולנו להרגיש", והרב אמנון בזק מישיבת הר עציון שביקר את השימוש בשיר ופירט:
לעומתם, סולן להקת שלהבת, גלעד פוטולסקי שהשתתף בביצוע השיר באלבום הלהקה "הנשמה לך 4", כתב כי השיר הוא מוזיקה חסידית לגיטימית, והבעייתיות היא כאשר משתמשים בשיר זה למעשים חסרי אחריות.
אנשי ציבור נוספים הצטרפו לדעתו וטענו כי השיר אינו קורא לפגיעה בחפים מפשע אלא רק במחבלים ואויבי ישראל.
העיתונאי עמנואל שילה, שלקח חלק בפרסום השיר, כתב כי צפה שלא הרבה הרכבים ימשיכו לנגן אותו בשמחות עקב השם הרע שיצא לו בחתונת השנאה, והוסיף כי "איננו מייחלים לנקמת ההתאבדות של שמשון, ובטח שאיננו מייחלים לנקמה בזויה ושפלה של רצח פעוטות בשנתם".
זלאטקו דאליץ' (בקרואטית: Zlatko Dalić; נולד ב-26 באוקטובר 1966, בליונו, בוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ומאמן נבחרת קרואטיה בהווה, שהוביל אותה למשחק הגמר במונדיאל 2018, הישג השיא שלה במשחקי המונדיאל.
דאליץ' התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של היידוק ספליט.
במהלך הקריירה שלו, דאליץ' שיחק בציביליה וינקובסקי, בבודוצ'נוסט פודגוריצה, בוולז' מוסטר ובוואראז'דין.
את קריירת האימון התחיל לאחר שפרש מקריירת המשחק בשנת 2000 והצטרף לצוות האימון בוואראז'דין כעוזר מאמן.
בחודש מאי 2005 הוא מונה למאמן הקבוצה ובעונתו הראשונה הוביל את הקבוצה למקום השלישי בליגה הקרואטית ולגמר של גביע הכדורגל הקרואטי.
בקיץ 2007, לאחר שהחוזה שלו אצל ואראז'דין הסתיים, הוא הפך למאמן של רייקה, וסיים את העונה במקום הרביעי בליגה הקרואטית.
בעונת 09–2008 עבר דאליץ' לאלבניה שם אימן את דינמו טירנה וזכה עם הקבוצה בסופרקאפ האלבני.
בפברואר 2009, דאליץ' התפטר מאימון מהקבוצה.
לאחר תקופת האימון הקצרה באלבניה, חזר לקרואטיה וב-2009 החל לאמן את המועדון הקרואטי השלישי שלו, סלאבן בלופו.
בעונת מונה למאמן אל-פייסלי מליגת העל הסעודית.
בסיום העונה רשם המועדון את הישג השיא בהיסטוריה שלו, כאשר העפילה לפלייאוף טורניר גביע המלך הסעודי (שלב רבע הגמר).
בסיום העונה נבחר למאמן העונה בליגה הסעודית, ועקף מאמנים ידועים אחרים שאימנו בסעודיה באותו זמן כמו גבריאל קלדרון, וולטר זנגה ואריק גרטס.
ב-3 במאי 2012 חתם על חוזה באל-הילאל הסעודית, תחילה כמאמן הקבוצה המשנית של המועדון, ולאחר מכן מונה למאמן הראשון.
באותה שנה זכה עם הקבוצה בגביע הנסיך הסעודי – זכייתה השישית ברצף של הקבוצה.
ב-8 במרץ 2014 דאליץ' מונה למאמנה של קבוצת אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
עם הקבוצה סיים במקום הראשון בבתים בליגת האלופות האסיאתית של אותה שנה, המוביל את הקבוצה לשלבי הנוק-אאוט לראשונה, משנת .
הקבוצה הגיעה עד לשלב רבע הגמר של הטורניר.
במאי 2014 זכה עם הקבוצה בגביע הנשיא באיחוד האמירויות.
הוא המשיך עונה נוספת על קווי הקבוצה, ובעונה זו הצליח להוביל את קבוצתו עד לשלב חצי הגמר של ליגת האלופות האסיאתית, שם הודחה על ידי אל-הילאל, קבוצתו הקודמת.
בסוף השנה זכה בתואר מאמן השנה על ידי העיתונות המקומית.
בעונתו השלישית בקבוצה סיימה אל-עין את שלב הבתים ללא הפסד, והתקדמה לשלב הפלייאוף.
בסוף עונה זו זכה שוב בתואר מאמן השנה במדינה.
ב-7 באוקטובר 2017 מונה למאמן נבחרת קרואטיה, במקומו של אנטה צ'אצ'יץ' לאחר מספר תוצאות לא טובות.
המינוי נעשה בסמוך לשלבי ההכרעה של מוקדמות מונדיאל 2018. עם מינויו הצהיר כי אם הנבחרת לא תעפיל למונדיאל 2018, יעזוב את תפקידו.
יומיים לאחר מינויו, דאליץ' ערך את הופעת הבכורה שלו על הקווים של הנבחרת בניצחון 0–2 נגד , שהבטיח לקרואטיה את סגנות הבית שלה ומקום בשלב הפלייאוף למונדיאל.
בפלייאוף, קרואטיה פגשה את אותה ניצחה 1–4 במשחק הראשון ואילו המשחק השני הסתיים בתיקו 0-0, תוצאה שהבטיחה את העפלתה של קרואטיה למונדיאל.
בעקבות כך, דאליץ' חתם על חוזה חדש בנבחרת, שמשאיר אותו עד ה-30 ביולי 2020 ומשכורתו מוערכת ב-500 אלף אירו לשנה.
במונדיאל קרואטיה הוגרלה לבית עם , ו.
תחת דאליץ', קרואטיה סיימה בראשות הבית עם מאזן מושלם והעפילה לשמינית הגמר לראשונה מאז מונדיאל 1998.
בשמינית הגמר סיימה בתיקו מול , אך עברה אותה לאחר קרב פנדלים.
ברבע הגמר עלתה שוב לאחר קרב פנדלים, לאחר שסיימה בתיקו מול המארחת , במשחק בו שתי הנבחרות כבשו בהארכה.
בחצי הגמר פגשה את אלופת העולם לשעבר , שבו גם סיימה בתיקו 1-1 בסיום הזמן החוקי, אך עלתה לגמר לאחר שער בהארכה של מריו מנדז'וקיץ'.
בגמר פגשה נבחרתו את והפסידה לה בתוצאה 2–4, אך סיימה את הטורניר במקום השני, הישג השיא של הנבחרת בגביע העולם בכדורגל.
גביע הנשיא של איחוד האמירויות הערביות:
זל בריאן מילר היה מדינאי וסופר אמריקאי ממדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
מילר כיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית כסגן מושל ג'ורג'יה בשנים 1975–1991, לאחר מכן כמושלה ה-79 בשנים 1991–1999 ולבסוף כנציגה בסנאט של ארצות הברית משנת 2000 עד 2005.
מילר נחשב לשמרן ביחס למפלגה הדמוקרטית ובסוף ימיו אף הביע תמיכה במועמדים מטעם המפלגה הרפובליקנית היריבה.
ב-2004, הוא תמך בנשיא ארצות הברית המכהן ג'ורג' ווקר בוש, שהתמודד בשנית לבית הלבן מטעם המפלגה הרפובליקנית נגד מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון קרי בבחירות לנשיאות שנערכו באותה השנה.
מילר היה נואם מרכזי בשני המוסדות הלאומיים המרכזיים של שתי המפלגות הפוליטיות באמריקה: ב-1992 נאם בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית ובכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית נאם ב-2004.
ב-2004 ויתר מילר על התמודדות חוזרת לסנאט.
לאחר שפרש מהסנאט הצטרף למשרד עורכי הדין "מקנה לונג & אלדריג" כמומחה שאינו משפטן בלשכה לעניינים ממשלתיים של המשרד.
נוסף על כך, מילר היה תורם לפוקס ניוז.
מילר נולד ביאנג האריס, עיירה הררית קטנה שבמחוז טאונס, ג'ורג'יה.
אביו, סטיבן גריידי מילר (1891–1932), היה מורה שהלך לעולמו לאחר מאבק בדלקת קרום המוח כאשר מילר היה תינוק בן 17 ימים.
מילר גודל בידי אמו האלמנה, ביריד בריאן (1893–1980).
הייתה לו אחות גדולה, ג'יין, אשר הייתה מבוגרת ממנו בשש שנים.
בילדותו חי מילר הן ביאנג האריס והן באטלנטה.
מילר למד לימודי תעודה במכללת יאנג האריס שבעיר הולדתו ומאוחר יותר למד באוניברסיטת אמורי.
פחות מחודש לאחר שביתת הנשק במלחמת קוריאה, נתקף מילר בהרעלת אלכוהול לאחר צריכה ממושכת של משקאות חריפים בהרים הצפוניים של ג'ורג'יה; מאוחר יותר יאמר כי אירוע זה היה הנקודה השפלה ביותר בחייו.
באותה התקופה התגייס מילר אל הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בתום שלוש שנות שירותו בחיל הנחתים של ארצות הברית, מילר הגיע לדרגת סרג'נט.
לאחר שהשתחרר נרשם מילר ללימודים גבוהים באוניברסיטת ג'ורג'יה וקיבל תואר בוגר ומוסמך אוניברסיטה בהיסטוריה מהאוניברסיטה.
הוא לימד היסטוריה במכללת יאנג האריס לאחר סיום לימודיו הגבוהים.
הוריו של מילר היו מעורבים בפוליטיקה המקומית בהרים הצפוניים של ג'ורג'יה.
מילר, שהאמין במשנת המפלגה הדמוקרטית זה מכבר, לימד היסטוריה ומדע המדינה במכללת יאנג האריס לפני שנבחר לראש עיריית יאנג האריס מ-1959 עד 1960. הוא נבחר לשתי תקופות כהונה בסנאט של מדינת ג'ורג'יה בשנים 1961–1964. ב-1964 וב-1966 הוא התמודד ללא הצלחה למועמדות הדמוקרטית לייצוג ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מילר תמך בהפרדה גזעית בשתי התמודדויותיו למועמדות הדמוקרטית.
מאוחר יותר כיהן בממשלת המדינה כמזכיר בפועל של המושל לסטר מדוקס וסניף המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה.
מילר כיהן גם כיושב ראש מטה הבחירות של וולטר מונדייל בג'ורג'יה כאשר הלה התמודד לנשיאות ארצות הברית ב-1984.
ההתמחות הפוליטית הראשונה של מילר ברשות המבצעת של ג'ורג'יה הייתה כהונתו כראש המטה של המושל מדוקס.
הוא נבחר לסגן מושל ג'ורג'יה ב-1974, וכיהן בתפקיד זה במשך ארבע תקופות כהונה: מ-1975 עד 1991, תחת המושלים ג'ורג' באסבי וג'ו פרנק האריס.
כהונותיו אלה העניקו לו את תואר סגן המושל שכיהן במשרדו את הזמן הרב ביותר בהיסטוריה של ג'ורג'יה.
בשנת 1980, מילר לא הצליח לערער את מעמדו של הסנאטור הרמן טאלמדג' במפלגה הדמוקרטית העיקרית עבור תפיסת מועמדותו לסנאט של ארצות הברית.
מילר נבחר למושל מדינת ג'ורג'יה ב-1990, בהביסו את המועמד הרפובליקני ג'וני אייזקסון (שמאוחר יותר יירש את מקומו בסנאט) לאחר שהביס בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית את ראש עיריית אטלנטה אנדרו יאנג ואת המושל לעתיד רוי בארנס, ב-13 בדצמבר.
במהלך מסע הבחירות שלו, האמין מילר בהגבלת תקופות כהונה עבור נבחרי ציבור והתחייב לכהן רק תקופת כהונה אחת כמושל.
מאוחר יותר הוא התמודד מחדש למשרד המושל ונבחר ב-1994. את מסע הבחירות שלו ניהל ג'יימס קארוויל, שניהל את מסע הבחירות המוצלח של ביל קלינטון לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
ב-1991 תמך מילר במועמדותו של מושל ארקנסו קלינטון לנשיאות ארצות הברית.
מילר היה הנואם המרכזי בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית שהתכנסה במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק.
בשני קווים שנזכרו, אמר מילר כי הנשיא ג'ורג 'ה' בוש "פשוט לא מבין את זה", והתייחס לדבריו של סגן הנשיא דן קווייל:
כמושל, מילר קידם באורח עיקש את החינוך הציבורי.
הוא סייע להקים את מלגת HOPE, מלגה אשר מימנה את שכר הלימוד של סטודנטים מג'ורג'יה להם ציון בן 3.0 נקודות בתיכון שנשמר על ידם בעת לימודם בקולג'.
נוסף על כך, המלגה הוענקה למשפחות שהרוויחו פחות מ-66 אלף דולר אמריקני בשנה.
מלגות HOPE מומנו על ידי ההכנסות שנאספו ממשחקי הלוטו וההימורים בג'ורג'יה.
בדצמבר 1995 הכריז משרדו על הוספת בת מיליארד דולר לתקציב החינוך במדינה.
מלגת HOPE זכתה לשבחים מהמנהיגים הדמוקרטים הלאומיים.
תוכנית מלגות HOPE מספקת עד היום לסטודנטים בג'ורג'יה הזדמנות ללמוד במכללה ציבורית או באוניברסיטה.
ב-13 בינואר 1998 הכריז מילר, שהאמין באפקט מוצרט, כי הוא יוסיף לתקציבה המיועד של המדינה $105,000 לשנה על מנת לספק לכל ילד שייוולד בג'ורג'יה קלטת או תקליטור של מוזיקה קלאסית.
מילר השמיע לנציגי בית המחוקקים קטע מתוך "אודה לשמחה" שבסימפוניה התשיעית של בטהובן ושאל "נו, אתם לא חשים חכמים יותר?" מילר בקש מיואל לוי, המנצח של התזמורת הסימפונית של אטלנטה, להכין אוסף של קטעים מוזיקליים קלאסיים שיכללו בקלטת.
כאשר עזב את משרד המושל בינואר 1999, קיבל מילר משרת הוראה במכללת יאנג האריס, אוניברסיטת אמורי ואוניברסיטת ג'ורג'יה.
הוא היה פרופסור אורח בכל שלושת מוסדות הלימודים הללו כאשר נבחר לסנאט של ארצות הברית.
יורשו של מילר כמושל, רוי בארנס, מינה את מילר לאייש את המושב הריק בסנאט שהותיר אחריו הסנאטור הרפובליקני פול קובררל, שנפטר ביולי 2000. בעוד שמבחינה היסטורית שלטה המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של ג'ורג'יה והחלה לדעוך במהלך השנים, מילר נותר פופולרי במרוצת השנים.
הוא ניצח את מאק מטינגלי בבחירות המיוחדות בנובמבר 2000.
מילר תמך לעיתים קרובות ברפובליקנים והעביר לא פעם ביקורת על הדמוקרטים בתקופת כהונתו בסנאט.
הוא תמך רבות באידאולוגיה של ג'ורג' ווקר בוש, כולל תוכניותיו לקצץ במסים וקידוח נפט בשמורת הטבע הארקטית הלאומית (Arctic National Wildlife Refuge).
הוא תמך באיסור על הפלות מלאכותיות כסנאטור, על אף שכמושל תמך בהפלות מלאכותיות.
עם זאת, מילר נשאר חבר במפלגה הדמוקרטית, ואמר כי "אני אהיה דמוקרט עד יום מותי".
מילר ניהל את מסע הבחירות של מקס קלילנד הדמוקרטי לסנאט ב-2002 נגד חבר הקונגרס סאקסבי צ'אמבליס, למרות הבדלים אידאולוגיים בין השניים.
מילר טען בספרו "כבר לא מפלגה לאומית: מצפונו של דמוקרט שמרני" (שנכתב והוצא לאור ב-2003), כי המפלגה הדמוקרטית איבדה את הרוב שלה בקונגרס משום שהיא אינה תואמת את האידאולוגיות ואת החזון שהיה לה בעת נשיאותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי.
הוא טען שהמפלגה הדמוקרטית, כפי שהיא מתנהלת כעת, היא מפלגה שמאלנית מנותקת שאינה מחוברת לאמריקה של ימינו, וכי המפלגה הרפובליקנית מאמצת את האידיאלים הדמוקרטיים שבהם הוא מאמין זמן כה רב.
הספר דורג במשך תשעה שבועות במקום הרביעי ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
ב-2003 הודיע מילר כי לא יתמודד מחדש לסנאט כאשר כהונתו תגיע לקצה.
הוא גם הודיע כי הוא יתמוך בנשיא בוש בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 ולא באף אחד מתשעת המועמדים המתמודדים על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות.
את מקומו ירש ג'וני אייזקסון הרפובליקני.
תמיכתו בג'ורג' ווקר בוש בבחירות 2004
בנאומו המרכזי שנשא בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1 בספטמבר 2004, ביקר מילר את "מדינת" המפלגה הדמוקרטית.