tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וולסטונקראפט טענה כי הנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
היא התנגדה לטענות של ז'אן ז'אק רוסו, שרצה למגר את החינוך הנשי.
וולסטונקראפט הצהירה כי הסיבה לטיפשותן ולשטחיותן של נשים רבות, לא נבעה כתוצאה ממחסור מולד במוח, אלא מפני שהגברים מנעו מהן גישה לחינוך.
לפיכך התייחסה אל הנשים הללו כאל "חיות מחמד" וכאל "צעצועים".
עד למחצית המאה ה-19 ההגות המערבית התייחסה למשפחה פטריארכלית כאל המצב הטבעי.
רק באותה עת התחילה התעוררות ממוסדת של נשים לשינוי מצבן.
נשים החלו לדרוש זכויות כמו הזכות ללמוד ולרכוש השכלה, הזכות לדבר או לנאום בפומבי, זכות לגירושין מול בעל מתעלל, הזכות להצביע ולהשפיע, זכות להיות בעלות רכוש ועוד.
יסודות הפמיניזם המערבי והאוניברסלי קשורות לקווייקרים ולתנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
פעילות ופעילים שהיו בתנועה זו החלו לקדם רעיונות מוקדמים בתחום זכויות לנשים.
בשנת 1830, עודדה לידיה מריה ציילד נשים לכתוב צוואה ופרנסס רייט כתבה ספרים על זכויות נשים ורפורמה חברתית.
אמנם, נשים אלו הרצו בעיקר על עוולות העבדות, אך העובדה כי אישה נאמה בציבור היה עצמו מעמד ראוי לציון.
הקהילה הקוויקרית ברוצ'סטר אספה אליה פעילים מרכזים בתנועה לביטול העבדות כדוגמת תומאס ומרי אן מקלינטוק (M'Clintock), פרדריק דאגלס ואיימי ויצחק פוסט ואחרים.
הוועידה נערכה בסנקה פולס, ניו יורק, ב-19–20 ביולי 1848. לאחר הכינוס התקיימו, כינוסים שנתיים של National Women's Rights Convention (הוועידה הלאומית לזכויות נשים) החל מ-1850. שתי דמויות מרכזיות בכנס היו לוקרישה מוט ואליזבת קיידי סטנטון.
בוועידה הוצג מנשר שחיברה אליזבת קיידי סטנטון, "הצהרת העמדות", שדרש להכיר בזכויות השוות לאלה של הגברים.
סטנטון השתמשה בשפת הכרזת העצמאות של ארצות הברית כדי לקשור את המאבק על זכות הנשים לבחור לחירות האמריקאית: "אנו מתייחסים לאמיתות הבאות כמובנות מאליהן: שכל הגברים והנשים נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולחיפוש אחר האושר".
הסעיף התשיעי שדרש להכיר בזכות הבחירה לנשים היה היחיד שעורר מחלוקת, והצליח להתקבל בזכות תמיכת הפעיל בתנועה לביטול העבדות, האפרו-אמריקאי, פרדריק דאגלס.
דאגלס כתב בהמשך את הסיסמה "לזכות אין מין, לאמת אין צבע".
החל מ־1851, נושא זכות ההצבעה לנשים הפך לנושא המרכזי במאבק של תנועת הנשים בארצות הברית.
בשנת 1851 נפגשה אליזבת קיידי סטנטון עם סוזן ב.
שתי הנשים פעלו במרץ לקידום מעמד האשה וכן למען ביטול העבדות בארצות הברית והקימו ארגונים שונים לקידום נושאים אלו.
בשנת 1866, הן יזמו הקמת האגודה האמריקאית לשוויון זכויות (American Equal Rights Association), אשר נאבקה למען שוויון זכויות הן לנשים והן לאפרו-אמריקאים.
בבריטניה ניהלו הנשים את המאבק לזכותן לבחור בתהליך ארוך במאה ה-19 להרחבת זכות הבחירה לגברים שהתבססה עד אז על רכוש באמצעות חוקי רפורמה.
בשנת 1871 הוקמה האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים NSWS) National Suffrage Women Society) בהנהגתה של לידיה בקר, אשת מדע ממנצ'סטר.
חברי הוועד האחרים כללו את הלן בלקברן, מיליסנט פוקט, ג'סי בוצ'רט, אווה מקלארן, מרגרט ברייט לוקאס, פריסילה ברייט ברייט מקלארן ופרנסס פאוור קוב.
אשה בולטת אחרת שהצטרפה למאבק הייתה ג'וזפין באטלר שעמדה בראש התנועה נגד מיסוד הזנות וסחר בנשים.
הפעילות הבריטיות זכו גם כן לתמיכת חוגים ליברליים ואף לתמיכת חלק מהאיגודים המקצועיים.
הוגה הדעות ג'ון סטיוארט מיל יצא נגד נורמות הפגיעה בזכויות נשים ובעצמאותן בחיבורו "שעבוד האישה" (1869).
בחיבור זה הוא טוען בעד זכות בחירה לנשים וזאת על מנת שיגנו על זכויותיהן.
בנוסף כיהן כנשיא הארגון הסופרג'יסטי הבריטי, NSWS.
בשנת 1870 ייסדו לידיה בקר ו-Jessie Boucherett, את "הירחון למען הצבעת נשים" (Women's Suffrage Journal).שפעל במשך 20 שנה עד למותה של בקר בשנת 1890.
עד העליות הציוניות, נשים בארץ ישראל לא זכו לזכויות רבות.
נשים היו כפופות למג'לה (החוק העות'מאני) שהכפיף אותן לחוקי הדתות השונות, שלא דגלו בזכויות לנשים.
כתוצאה מכך נשים לא יכלו לבחור, היו מקופחות בדיני האישות ירושה ועוד.
עולי העלייה הראשונה, שהיו שומרי מצוות, התייחסו לאפליית נשים כאל מצב נתון, וקיבלו את ההסדרים הקיימים.
עולי העלייה השנייה ומי שעלו אחריהם, היו בעלי השקפת עולם ליברלית שדגלה בשוויון זכויות.
הקונגרס הציוני השני בשנת 1898 העניק זכות הצבעה לנשים לפני כל פרלמנט אחר באירופה.
האספה המכוננת השלישית שהתקיימה בי"ז בטבת תרע"ט (20 בדצמבר 1918), ביפו, ניהלה דיונים על מתן זכות בחירה לנשים.
החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו לצמוח בישראל ארגוני חברה אזרחית בלתי-מפלגתיים, כדוגמת האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים, שחרתו על דגלם את המאבק לקידום זכויות נשים.
בשנת 1992 חלה פריצת דרך נוספת בתחום זה, כשבכנסת הוקמה הוועדה לקידום מעמד האישה, ועדה קבועה שכל דיוניה מיוחדים לנושא זה.
חוק שיווי זכויות האשה, התשי"א-1951
חוק גיל פרישה אשר החליף ב-2004 את חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, התשמ"ז-1987 וקבע שנשים יכולות לצאת לפנסיה לפני גברים.
תיקון משנת 1993 לחוק החברות הממשלתיות בנוגע לייצוג הולם של שני המינים בדירקטוריונים.
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, התשנ"ו-1996
חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998
תיקון לחוק החברות, לפיו יש לכלול אישה בדירקטוריון
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב-1962, סעיף 25 מורה כי במקרה שהורים לא מגיעים להסכמה, הערכאה השיפוטית רשאית להכריע מי יחזיק בקטין, "ובלבד שילדים עד גיל 6 יהיו אצל אמם אם אין סיבות מיוחדות להורות אחרת"
פקודת מס הכנסה, על פי סעיף 36א, כל אישה זכאית לחצי נקודת זיכוי, בין אם היא תושבת ובין אם לא.
מעמד האישה ביהדות עבר תמורות ושינויים במהלך הדורות, והושפע הן מתהליכים פנימיים ביהדות והן מתהליכים חיצוניים.
עד חרם דרבנו גרשום לגבר יהודי היה מותר לשאת יותר מאשר אישה אחת גם ללא הסכמתן של נשותיו הנוכחיות וכן הותר לו לגרש כל אחת מנשותיו גם ללא הסכמתה ולהחזיק פילגשים.
בנוסף, לגברים ניתנת עדיפות על פני נשים במשפטי הירושה כאשר הם במעמד משפחתי זהה.
עובדות אלו גרמו לכך שנשים היו תלויות בגברים וחרדות למעמדן.
ביהדות האורתודוקסית נשים פסולות לעדות.
לפי חלק מהגישות נשים גם מנועות מלכהן בתפקידים ציבוריים, ועל נשים נאסר לקרוא בתורה בציבור, ולא היה נהוג ללמדן תורה פרט למינימום ההכרחי לשם קיום המצוות (בעיקר מצוות לא תעשה).
החל מאמצע המאה ה-20 בהשפעת הפמיניזם הכללי ובהשפעת השוויון היחסי בו זוכות נשים ביהדות הקונסרבטיבית והרפורמית, החל זרם פמיניזם דתי המבקש להחיל ערכים פמיניסטיים על המחשבה וההלכה היהודיים-אורתדוקסיים.
מעמד האישה בחברה האסלאמית מוגדר הן על ידי התרבות וההיסטוריה המוסלמית והן על ידי הכתבים הקדושים לאסלאם, השריעה.
בהלכה המוסלמית, באים לידי ביטוי ההבדלים בין המגדרים על ידי חוקים דתיים המתייחסים לחובות והזכויות של כל אחד מהמינים.
ההבדלים בין המגדרים הם תלויי תרבות וחברה, ובראשית המאה ה-21 ישנן מדינות מוסלמיות המאפשרות זכויות רבות לנשים עם הגבלות הנוגעות בדיני אישות, נישואין גירושין, מעמד, קוד לבוש והשכלה.
לגבי נישואים באסלאם, מחמד התיר ריבוי בנות זוג לגברים מוסלמים, אך הגביל אותם לקחת עד ארבע נשים.
בנוסף, מחמד המליץ לגבר לשאת נשים רק כפי יכולתו לספק לכל אישה את צרכיה.
אך לעומת זאת, ריבוי בני זוג אסור על אישה מוסלמית.
הוויכוח נע בין שתי קבוצות עיקריות: השמרנים והליברלים.
אחת מתורות היסוד של האמונה הבהאית היא שגברים ונשים שווים וששוויון בין המינים הוא סטנדרט רוחני ומוסרי חיוני לאיחוד הפלנטה ותנאי מוקדם לשלום.
האמונה הבהאית מדגישה את החשיבות של יישום עיקרון זה בחיי הפרט, המשפחה והקהילה.
אף על פי כן, התפיסה הבהאית של שוויון רוחני וחברתי מלא בין שני המינים אינה מרמזת על אחדות, כך שההבחנה וההבחנה המגדרית נצפים בתחומי חיים מסוימים.
באופן משמעותי, בעוד שנשים יכולות ומשרתות במגוון רחב של תפקידים נבחרים וממונים בתוך הממשל הבהאי ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית, הם אינם מורשים לשמש כחברים בבית הצדק העולמי, המוסד השלטוני העליון של האמונה הבהאית.
נכון לאוקטובר 2023, ב-65 תחומי שיפוט בעולם קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מוגדר כעבירה פלילית, וב-37 מדינות בלבד נישואים חד-מיניים מוגדרים כמוכרים בחוק.
נכון לשנת 2023, מבלי לכלול ישויות פוליטיות בודדות (רצועת עזה, צ'צ'ניה, שטחים הנשלטים על ידי ארגוני טרור אסלאמיים), כ-2 מדינות אוכפות עונש מוות בחוקיהן על רקע קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, איראן ואפגניסטן, על פי דין השריעה האסלאמי.
עונש מוות על רקע הומוסקסואליות קיים דה יורה אך דווח לאורך השנים כלא נאכף דה פקטו בברוניי, תימן, מאוריטניה, ניגריה (במדינות מסוימות באזורים צפוניים), ערב הסעודית, סומליה, סומלילנד ואיחוד האמירויות הערביות.
בשנת 2020, ביטלה סודאן את עונש המוות שהיה קיים בחוקיה על רקע קיום מין אנאלי (בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד) שלא למטרות רבייה.
לאורך השנים, כ-15 מדינות מוסלמיות הגדירו הומוסקסואליות בין היתר כעילה לעונש של סקילה פומבית באבנים, אם כי מדיניות זו נאכפה בפועל רק על ידי הרשויות המשפטיות של איראן ומדינות שרעיות מסוימות בניגריה.
בשנת 2011, מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם קיבלה את ההחלטה הראשונה שלה להכרה רשמית בזכויות להט"ב המכונה הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית שהיוותה את הפעם הראשונה שבה גינתה העצרת הכללית של האו"ם אלימות ואפליה נגד להט"ב.
לאחר פרסום הדו"ח, האו"ם דחק בכל המדינות שטרם עשו זאת לחוקק חוקים המגנים על זכויות להט"ב בסיסיות בשטחיהן.
מדד השוויון של "Equaldex" לשנת 2023 דירג את המדינות הנורדיות, אורוגוואי, ארצות הברית, קנדה, ספרד והממלכה המאוחדת בין האזורים בעלי מעמד שוויון הזכויות הטוב ביותר בשטחם בין אזרחי להט"ב והטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית בעולם ואת הרשות הפלסטינית, אפגניסטן, סומליה, תימן, מאוריטניה, ברוניי ואיראן בין הגרועים ביותר.
חוקים המשפיעים על זכויות להט"ב ברחבי העולם כוללים, בין היתר, את הנושאים הבאים:
מעמד חוקי של קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בשטחי המדינה או הטריטוריה.
גיל הסכמה לא שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים לזוגות הטרוסקסואלים.
הכרה במערכות יחסים חד-מיניות (נישואים חד-מיניים, איחוד אזרחי, ידועים בציבור).
חוקים נגד אפליה בתעסוקה, דיור, חינוך, מתן סחורות ושירותים והתאמות ציבוריות על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
חקיקה נגד בריונות והטרדות נגד להט"ב בבית הספר .
חוקים לאיסור דברי שטנה, פשעי שנאה ואפליה עקיפה המטילים עונשים פליליים על גילויי אפליה שמונעת על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי.
חוקים הנוגעים להורות להט"ב, כולל אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים (משותף, חורג או על ידי יחידים).
חוקים הנוגעים לגישה לטכנולוגיית רבייה מסייעת (הפריה חוץ-גופית, טיפולי פוריות, פונדקאות אלטרואיסטית או מסחרית).
חקיקה נגד עיסוק או שידול להעברת "טיפול המרה" שמטילה עונשים פליליים בהם מאסר, שלילת תעודת המקצוע וקנס.
חוקים או מדינויות הקשורות לשירות צבאי באופן גלוי בקרב להט"ב.
הגבלות הנוגעות לתרומת דם, קרניות ורקמות אחרות על ידי גברים המקיימים יחסי מין עם גברים.
חוקים הנוגעים לגישה לניתוח להתאמה מגדרית וטיפול הורמונלי חלופי .
הכרה משפטית בשינוי מגדר .
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים
הכרה משפטית באימוץ על ידי זוגות חד-מיניים
התרת שירות צבאי בקרב להט"ב באופן גלוי
הכרה משפטית במגדר שלישי ומגדרים לא בינאריים
איסור על ביצוע טיפול המרה בחוק
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם
בנות זוג של גברים המקיימים יחסי מין עם גברים
הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית
מעמד זכויות להט"ב ברחבי העולם
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באירופה הן שונות מאוד ממדינה למדינה.
נכון ליוני 2023, כ-19 מתוך 34 מדינות העולם שהכשירו נישואים חד-מיניים בשטחן הן אירופאיות ו-11 מדינות נוספות ברחבי היבשת מכירות באיחוד אזרחי, שותפויות רשומות או קוהביטציה רשומה עבור זוגיות חד-מינית, שאינן מכירות בנישואים בין זוגות מאותו מין.
עם זאת, מספר מדינות באירופה אינן מכירות בשום צורה של זוגיות חד-מינית, בעוד קיימות הגבלות בחוקתן שמכירות בנישואים בין בני זוג מהמין השני בלבד ובכך, אוסרות דה יורה על הכרה בנישואים חד-מיניים.
מדינות אלה הן: אוקראינה, ארמניה, בולגריה, בלארוס, גאורגיה, הונגריה, לטביה, ליטא, מולדובה, מונטנגרו, הישות המדינית של נגורנו קרבאך, סרביה, סלובקיה, פולין, קרואטיה ורוסיה.
מבין אלו, קרואטיה, לטביה, הונגריה ומונטנגרו מכירות בצורה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית באמצעות שותפויות רשומות בקרב זוגות חד-מיניים.
מזרח אירופה מוגדר כאזור בעל זכויות משפטיות, הגנה פחותה, מעמד חקיקת זכויות להט"ב ותנאי מחיה גרועים יותר משאר חלקי אירופה עבור אזרחי להט"ב לאור היסטוריית האזור לגבי עוינות כלפי הומוסקסואליות מאז תקופת ברית המועצות שהפלילה מערכות יחסים חד-מיניות בשטחה והייתה בעלת השפעה רבה על מדינות בגוש המזרחי.
על פי ארגון זכויות הלהט"ב האירופאי, "ILGA-Europe", שלוש המדינות המובילות ביבשת מבחינת מעמד זכויות שווה בשטחן בין אזרחים הומוסקסואלים והטרוסקסואלים הן: מלטה, בלגיה ולוקסמבורג.
מבין כלל 50 המדינות הריבוניות עם שטח שממוקם במסגרת ההגדרה המקובלת של יבשת אירופה שחברות בארגון האו"ם, כ-45 מתוכן חתמו בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" בשנת 2008 שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם.
המדינה היחידה שחתמה נגד ההצהרה הייתה קזחסטן שתמכה בהצהרה הנגדית מטעם סוריה.
4 המדינות הנותרות: רוסיה, טורקיה, אזרבייג'ן ובלארוס נמנעו בהצבעתן.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באמריקה משתנות באופן ניכר בין חלקי יבשת-העל והמדינות השונות.
נישואים חד-מיניים באמריקה חוקיים כיום במדינות: ארגנטינה, ברזיל, קנדה, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, קובה, אקוודור, מקסיקו, ארצות הברית ואורוגוואי.
נכון ליוני 2023, מעל 800 מיליון אזרחים חיים במדינות או בטריטוריות תלויות ביבשת אמריקה שבהן נישואים חד-מיניים מוגדרים כחוקיים.
בינואר 2018 קבע בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם כי האמנה האמריקאית לזכויות אדם מכירה בנישואים חד-מיניים כזכות אדם.
פסיקה זו הפכה לגליזציה של איגודים מסוג זה לחובה במדינות הבאות שחתומות על האמנה ומכירות בסמכותו של בית הדין: ברבדוס, בוליביה, צ'ילה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלבדור, גואטמלה, האיטי, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, פרגוואי, פרו וסורינאם.
ארגנטינה, ברזיל, קולומביה ואורוגוואי נכללות גם כן בין המדינות עליהן חלה סמכות בית הדין, אבל נישואים חד-מיניים היו כבר חוקיים בשטחן לפני פסק הדין.
עם זאת, נכון ליוני 2023, ב-6 מדינות עדיין קיימת הפללה דה יורה של קיום פעילות הומוסקסואלית מאז התקופה הקולוניאלית של האימפריה הבריטית על שטחי מדינות חבר העמים הבריטי של היום בגין ביצוע "מעשה סדום".
6 מדינות אלה הן: ג'מייקה, דומיניקה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, גרנדה וגיאנה, היחידה שממוקמת ביבשת דרום אמריקה בעוד שהשאר באיים הקריביים.
כולן מהוות חלק מאיי הודו המערבית הבריטיים לשעבר.
עם זאת, סעיפי החוקים דווחו כלא נאכפים בפועל לאורך השנים.
11 המדינות הנותרות: גיאנה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט קיטס ונוויס, אנטיגואה וברבודה, טרינידד וטובגו, גרנדה, ברבדוס, סורינאם, בליז, האיטי וג'מייקה נמנעו בהצבעתן.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באוקיאניה, בדומה ליבשות אירופה ואמריקה, משתנות מאוד ממדינה למדינה.
הממלכה המאוחדת הציגה עמדות חברתיות נוקשות וחוקים להפללת פעילות הומוסקסואלית בכל רחבי האימפריה הבריטית, כולל מושבותיה ברחבי היבשת.
חוקים אלה ממשכים להיות נוכחים ברוב המדינות והטריטוריות שחברות בארגון חבר העמים הבריטי שנשארו במקומם כיום לאחר שעברו בירושה לאחר קבלת עצמאותן מהאימפריה.
המתנגדים לחקיקת זכויות להט"ב באוקיאניה מנמקים את עמדתם בכך שהומוסקסואליות וטרנסג'נדריות "אינן חלק מתרבויות המדינות באזור" בעוד שמערכות יחסים חד-מיניות הן "חטא מערבי" אף על פי שהחוקים האנטי-הומוסקסואלים עצמם הם מורשת בריטית אירופאית.
במספר מדינות באוקיינוס השקט ישנן מסורות עתיקות שקדמו להגעת המיסיונרים הנוצרים שמציגות נקודות מבט מקומיות ייחודיות של אוכלוסיות שמזדהות בתור מגדר שלישי בהן הפאפאפין בסמואה, סמואה האמריקנית וטובאלו, הלאילאי באיי קוק, הוינינימאן במיקורנזיה והפקאלייטי בטונגה.
המדינה היחידה שחתמה נגד ההצהרה היא איי שלמה שתמכה בהצהרה הנגדית מטעם סוריה.
3 המדינות הנותרות: פפואה גינאה החדשה, קיריבטי וטונגה נמנעו בהצבעתן.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באסיה הן מוגבלות באופן רחב ביחס ליבשות אירופה, אמריקה ואוקיאניה.
מתוך 49 המדינות שמוכרות כעצמאיות ביבשת, פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית ב-20 מדינות בנוסף לאזורים מסוימים (צ'צ'ניה, אצ'ה, רצועת עזה) באסיה בעוד שרק מספר מדינות מעטות חוקקו הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית עבור אזרחים הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים בשטחן.
נכון ליוני 2023, טאיוואן, ישראל, ונפאל מספקות את שוויון הזכויות הרחב ביותר בין אזרחי להט"ב ואזרחים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית משאר מדינות אסיה לצד קפריסין, הודו ויפן.
אפליה היסטורית כלפי הומוסקסואליות בחלק רחב ביבשת אסיה החלה לאחר שג'ינגיס חאן, מייסדה ושליטה הראשון של האימפריה המונגולית (1206–1368), אסר על קיום פעילות הומוסקסואלית בשטחה וקבע עונש מוות למורשעים.
כיום, תחת המשטרים האסלאמים של אפגניסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, איראן, ברוניי, עיראק, סוריה, קטר, מלזיה, ערב הסעודית, כווית, איחוד האמירויות הערביות ותימן, פעילות הומוסקסואלית נושאת עונשים פליליים שנעים מעונש מאסר, ענישה גופנית, בדיקות אנאליות בכפייה, סירוסים כימיים, עינויים, קנסות, הגליה ועד עונש מוות בהוצאה להורג בכפוף לדין השריעה האסלאמי.
עם זאת, לעיתים דווח כי עונש המוות לא נאכף בפועל ומוחלף במקום בעונשי מאסר.
אזרחי להט"ב עלולים להתמודד גם עם הוצאות להורג ללא משפט מצד ארגוני טרור אסלאמיים ששולטים על אזורי מדינות מסוימים בהם המדינה האסלאמית בעיראק והלבנט בסוריה ועיראק וחמאס ברצועת עזה.
13 המדינות הנותרות: רוסיה, הודו, סרי לנקה, סינגפור, טורקיה, סין, לאוס, קמבודיה, מיאנמר, בהוטן, קירגיזסטן, אוזבקיסטן ואזרבייג'ן נמנעו בהצבעתן.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים באפריקה הן מוגבלות מאוד ביחס ליבשות אירופה, אמריקה, אוקיאניה וחלקים מסוימים באסיה.
מעולם לא היה קיים חוק שהפליל פעילות הומוסקסואלית בהסכמה במדינות: בנין, בורקינה פאסו, חוף השנהב, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ג'יבוטי, גינאה המשוונית, מדגסקר, מאלי, ניז'ר ורואנדה.
במשך השנים, אנגולה, בוטסואנה, כף ורדה, גבון, גינאה ביסאו, לסוטו, מוזמביק, סאו טומה ופרינסיפה, סיישל, דרום אפריקה ומאוריציוס הכשירו פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בשטחן.
מאז 2011 מספר מדינות מפותחות מיישמות או שוקלות חוקים המגבילים או אוסרים לחלוטין תמיכה כללית בתקצוב מדינות שמגבילות את זכויותיהם של אזרחי להט"ב בשטחן שכוללות לרוב מדינות אפריקאיות.
למרות זאת, ברוב המקרים מדינות אפריקאיות שונות סירבו לשקול להרחיב את מעמד זכויות הלהט"ב באזורן לאורך השנים.
מספר מנהיגים אפריקאים טענו לאורך השנים שהומוסקסואליות וטרנסג'נדריות הובאו ליבשת על ידי "האדם הלבן והעולם המערבי".
עם זאת, מרבית המחקרים בעולם הוכיחו כי הומוסקסואליות הייתה חלק ניכר מתרבויות אפריקאיות שונות בעבר לפני הגעתם של המיסיונרים הנוצרים בתקופה הקולוניאלית.
במדינות לא מפותחות בעלי משטרים מוסלמים שמיישמים את דין השריעה האסלאמי, בהם: סומליה, סומילילנד, מאוריטניה וצפון ניגריה, נטייה הומוסקסואלית מוגדרת כפשע שדינו עונש מוות ולעיתים אף בסקילה באבנים.
באוגנדה, סודאן, גמביה, טנזניה וסיירה לאון, הומוסקסואלים עלולים לשאת בעונש מאסר עולם בגין ביצוע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, אם כי החוק דווח כלא נאכף בפועל בסיירה לאון.
בנוסף להפללתה של פעילות הומוסקסואלית, קיימת בניגריה חקיקה שהופכת הומוסקסואליות לפלילית עבור בני משפחה הטרוסקסואלים, בעלי ברית וחברים של להט"ב ניגרים.
על פי החוק הניגרי, "בעל ברית הטרוסקסואלי המנהל, עד, עוסק או מסייע לכל סוג של פעילות שאינה בינארית מגדרית והומוסקסואלית" עלול לשאת בעונש מאסר של 10 שנים.
חוקרי אוניברסיטת אוקספורד הצהירו כי המעמד החברתי הקיים נגד להט"ב באפריקה מוביל להשלכות בריאותיות קשות, בעוד ששיעור נשאי האיידס בקרב גברים הומוסקסואלים באפריקה שמדרום לסהרה גבוה פי עשרה מזה של גברים הטרוסקסואלים, שנמנעים מלגשת לטיפול רפואי עקב פליליותה של נטייה הומוסקסואלית בחוק והומופוביה רחבה בקרב האוכלוסייה.
החוקרים קבעו כי הדבר נובע מ-"חוסר נכונות תרבותית, דתית ופוליטית לקבל אותם כאזרחים שווים בחברה".
בשונה מכלל מדינות יבשת אפריקה, לדרום אפריקה קיים מעמד שווה בחוק בין זכויותיהם של אזרחי להט"ב והטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית, מאז שהמדינה הכשירה נישואים חד-מיניים, אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים וחוקתה קובעת איסור מוחלט על אפליה על רקע נטייה מינית בין היתר.
נכון לאוקטובר 2023, דרום אפריקה, בוטסואנה ומאוריציוס מוגדרות כמדינות היחידות ביבשת בהן איסור על אפליה נגד להט"ב מעוגן בחוקתן, ובשנת 2006 הפכה דרום אפריקה למדינה הראשונה ביבשת והחמישית בעולם שהכשירה נישואים חד-מיניים בשטחה לאחר הולנד (2001), בלגיה (2003), ספרד וקנדה (2005).
למרות ההגנה החוקתית, אפליה ואלימות נגד להט"ב דרום אפריקאים עדיין דווחו כנוכחות במיוחד באזורים כפריים.
עם זאת, גילויי אפליה נדירים בהרבה בערים גדולות בהן קיימת סצנת להט"ב רחבה כגון: יוהנסבורג, קייפטאון, דרבן, פרטוריה, פורט אליזבת, איסט לונדון, בלומפונטיין, נלספרויט, פייטרמריצברג, קימברלי וג'ורג'.
שלוש הערים הגדולות בדרום אפריקה, יוהנסבורג, דרבן וקייפטאון ידועות כיעדים בינלאומיים בקרב תיירות להט"ב.
שטחים תלויים ספרדים, פורטוגזים, בריטים וצרפתים הנמצאים בשטחי היבשת (האיים הקנריים, מדיירה, מלייה, סאוטה, סנט הלנה, אסנשן, טריסטן דה קונה, הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת, הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי, מיוט וראוניון) מעניקים שוויון זכויות מלא בקרב אזרחים הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד בשטחם.
למען ביטחונם, תיירי להט"ב מוזהרים להשתמש בשיקול דעת בביקורם באפריקה, בין היתר עם עצות שכוללות להימנע מגילויי חיבה פומביים (עצות שניתנות באותה מידה גם לזוגות הטרוסקסואלים).
דרום אפריקה נחשבת לרוב למדינה האפריקאית המרכזית שמהווה תיירות להט"ב מרחבי העולם, אך גם כף ורדה נכללת לעיתים קרובות בציון התואר כפי שהוצג בסרט התיעודי טצ'ינדס משנת 2015 שסקר את הנושא.
29 המדינות שחתמו נגד ההצהרה ותמכו בהצהרה הנגדית מטעם סוריה כללו את: אלג'יריה, בנין, קמרון, צ'אד, קומורו, חוף השנהב, ג'יבוטי, מצרים, אריתריאה, אתיופיה, גמביה, גינאה, קניה, לוב, מלאווי, מאלי, מאוריטניה, מרוקו, ניז'ר, ניגריה, סנגל, סומליה, סודאן, אסוואטיני, טנזניה, טוגו, תוניסיה, אוגנדה וזימבבואה.
14 המדינות הנותרות: לסוטו, גאנה, ליבריה, אנגולה, בורקינה פאסו, בורונדי, גינאה המשוונית, הרפובליקה של קונגו, מדגסקר, מוזמביק, בוטסואנה, זמביה, נמיביה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נמנעו בהצבעתן.
דרום סודאן לא הייתה מדינה עצמאית בימים אלו ולכן לא הייתה מדינה שחברה באו"ם.
האיגוד הבין-לאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס
פסקי דין בנושא זכויות להט"ב
פסק דין באוורס נגד הארדוויק
בג"ץ יוסי בן-ארי נגד מנהל מינהל האוכלוסין במשרד הפנים
פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה
פסק דין לורנס נגד טקסס
מצב זכויות האדם ברפובליקה האסלאמית של איראן מבוקר לעיתים קרובות הן על ידי גופים פנים-איראניים והן על ידי גופים חיצוניים.
המבקרים הם בדרך-כלל ארגוני זכויות אדם, סופרים, ארגונים חוץ ממשלתיים, ואזרחים מן השורה.
איראן אף מגונה כמעט מדי שנה, על ידי העצרת הכללית של האו"ם וועדת האו"ם לזכויות אדם, עקב הפרות זכויות אדם והחלטות שקיבלה ממשלתה בנושא.
הביקורת הנמתחת על ממשלת איראן היא גם על הגבלות ועונשים הניתנים בעקבות עבירות על החוקה האסלאמית של הרפובליקה, וגם על פעולות שאינן קשורות לאסלאם, כעינויים, אונס, ורצח של אסירים פוליטיים, וכן הכאתם ורציחתם של מתנגדי המשטר על ידי אזרחים אחרים.
אחמד זיידאבאדי עיתונאי ופעיל חברתי נעצר מספר פעמים וקיבל פרס בין-לאומי על פעילותו.
בשנת 2016 נעצר הרופא אחמד רזא ג'לאלי במהלך ביקורו באיראן הוא הואשם בריגול לטובת ישראל.
בשנת 2017 הוא נשפט לעונש מוות ללא נוכחות עורך דין.
למרות הלחץ הבין לאומי הוא לא שוחרר עד היום (2022).
ב-2008 הוציאה איראן להורג באופן קבוצתי 29 אסירים בכלא אווין.
נוויד אפכארי היה מתאבק איראני, שהיה אלוף איראן בהיאבקות וייצג את המדינה בתחרויות בינלאומיות.
הוא נידון למוות והוצא להורג בספטמבר 2020 על ידי המשטר האיראני בעקבות מחאה אותה הביע ב-2018 במהלך הפגנות שנערכו במדינה באותה השנה, כמו גם רצח אותו ביצע לכאורה.
על אף מאמצי המשטר להצדיק את הוצאתו להורג של נוויד כנקמה על הרצח אותו ביצע, מעולם לא הוכח האישום ברצח.
נטען כי איראן אינה נמנעת מלהוציא להורג קטינים, זאת על אף היותה חתומה על אמנת זכויות הילד שאוסרת על כך.
לפי ארגונים המתנגדים לעונשי מוות בין ספטמבר 2022 לינואר 2023 הוצאו להורג באיראן לפחות 41 קטינים.
לפי ארגון אמנסטי בשנת 2023 הוציאה אירן להורג 853 בני אדם, נתון המהווה כ-75% מכלל ההוצאות להורג המתועדות בעולם באותה שנה.
באוגוסט 2024 הוציאה איראן להורג בתליה 29 אסירים ביום, 26 מהם באופן קבוצתי בעיר כרג'.
באוקטובר 2024 דיווחו ארגוני זכויות אדם באיראן על הוצאתם להורג של 166 אסירים במדינה, נתון המהוה שיא של עשרים שנה.
ביניהם גם ג'משיד שארמהד אזרח גרמני ותושב קליפורניה, שהיה פעיל בשורות האופוזיציה האיראנית.
הוא נחטף מדובאי לעומאן וממנה הועבר לאיראן, בה נשפט למוות והוצא להורג בתליה.
בנובמבר שלאחריו הוצא להורג ארווין נתנאל קהרמאני, יהודי איראני כבן 20, שהואשם ברצח של מוסלמי שתקף אותו.
בפברואר 2025, דיווחו שני ארגוני זכויות אדם שאיראן הוציאה להורג במהלך 2024 לפחות 975 בני אדם – עלייה של 17% לעומת 2023.
המשטרה וכן ארגונים מיליטנטים אחרים כמו משמרות המהפכה האסלאמית הפעילו אלימות משטרתית רבה.
לפי דיווחי ארגון זכויות האדם Iran Human Rights, עד תחילת דצמבר 2022 הרגו המשטרה וכוחות הביטחון לפחות 448 מפגינים, בהם 60 קטינים
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באוקיאניה, בדומה ליבשות אירופה ואמריקה, משתנות מאוד ממדינה למדינה.
זכויות האדם בישראל הן חלק מעקרונות היסוד של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
זכויות אלו הן זכויות אוניברסליות, שחלקן עוגנו החל מראשית ימי המדינה בחקיקה, בחוקי יסוד, בפסקי דין של בית המשפט הגבוה לצדק, ובאמנות הבינלאומיות לזכויות אדם שישראל אשררה.
זכויות האדם קיבלו מעמד חוקתי בחקיקה ובפסיקה מתוקף מגילת העצמאות ומתוקף שני חוקי יסוד שנחקקו ב-1992: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק.
חלק מעקרונות זכויות האדם קיבלו ביטוי גם בחקיקה הרגילה בישראל (כגון חוק איסור הפליה במקומות ציבוריים, חוק הגנת הפרטיות, חוק זכויות התלמיד וחוק זכויות החולה ועוד).
מדינת ישראל היא צד לשבע מתוך עשר האמנות הבין־לאומיות המרכזיות בנושא זכויות אדם (The Core International Human Rights Treaties) ובהתאם לכך מחויבת אליהן.
האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות
האמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית
האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים
האמנה בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות
ישראל אשררה אמנות בינלאומיות נוספות אשר מתייחסות לזכויות אדם כגון אמנות ז'נבה, האמנה בדבר מעמדם של מחוסרי אזרחות והאמנה בדבר מעמדם של פליטים.
בישראל פועלים ארגונים אזרחיים העוסקים בקידום ובהגנה על זכויות האדם, חלקם פועלים לקידום זכויות האדם במובנן הרחב ואחרים מתמקדים בזכויות מסוימות (כגון הזכות לפרטיות או זכויות עובדים) או בזכויותיהן של קבוצות אוכלוסייה מסוימות (כגון זכויות המיעוט, זכויות נשים או זכויות אנשים עם מוגבלויות).
כלים מרכזיים המשמשים ארגונים אלה כוללים מחקר ופרסום דו"חות, סיוע פרטני, ליטיגציה פרטנית ועקרונית, פעילות ציבורית ותקשורתית, עבודת סינגור ושדלנות, וכיוצא בזה.
לאורך השנים, נמתחה על ישראל ביקורת מצד ארגוני זכויות אדם וגופים ישראלים ובינלאומיים, על הפליית מיעוטים בהם: ערבים, ישראלים יוצאי אתיופיה, עובדים זרים ונשים.
בנוסף לכך, נמתחה על ישראל ביקורת על פגיעה בזכויות אדם של האוכלוסייה הפלסטינית בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה שנמצאים בשליטה ישראלית חלקית או מלאה (או היו בעבר בשליטתה כמו במקרה של רצועת עזה).
התפתחות רעיון זכויות האדם האוניברסליות
עקרונות זכויות האדם האוניברסליות התפתחו במחצית השנייה של המאה העשרים על בסיס רעיונות שהתפתחו במסגרת ההגות הליברלית וההומניסטית בעת החדשה: רעיון זכויות היסוד (fundamental rights) - הקובע כי קיימות זכויות טבעיות (natural rights) להן זכאי כל אדם מעצם היותו אדם - ובהן הזכות לחיים והזכות לחירות.
הביסוס העיקרי של עקרון הזכויות הטבעיות נעוץ ב וב והן עומדות בבסיסם של מסמכי הייסוד שנוסחו בעקבותן: הכרזת העצמאות של ארצות הברית (1776) ומגילת הזכויות של ארצות הברית (1791) בארצות הברית והצהרת זכויות האדם והאזרח (1789) בצרפת אשר מגדירות את זכויותיהם של "כל בני האדם ללא יוצא מן הכלל".
הקמת ארגון האומות המאוחדות וההכרזה בדבר זכויות האדם
ההכרזה מפרטת מגוון רחב של זכויות וחירויות יסודיות ובעקבותיה אומצו לאורך השנים עשר אמנות הליבה של האו"ם בדבר זכויות אדם.
רקע למחויבות ישראל לזכויות האדם
קידומן של חלק מזכויות האדם בארץ ישראל בעת החדשה החל בתחילת המאה ה-20, עם הקמת ארגוני עובדים כמו ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל (שהוקמה ב-1920), שפעלו לקידום העובדים, רווחתם וזכויותיהם, כמו זכות ההתאגדות, זכות השביתה, זכות מנוחה ועוד.
במקביל הגדיר זאב ז'בוטינסקי (ב-1934) את עקרון חמשת המ"מים בו קבע את חובתה של המדינה לדאוג לחמישה צרכים (זכויות) בסיסיים לכל אזרח: מזון, מעון, מלבוש, מורה ומרפא.
מחויבותה של ישראל לזכויות האדם כתנאי לקבלתה כחברה באו"ם
ב-4 בספטמבר 1931 אימצה מועצת חבר הלאומים החלטה בנוגע לתנאים הכללים הנדרשים לסיום שלטון מנדט.
לפי החלטה זו על הממשלה החדשה (המחליפה את המנדט) להצהיר (בעל פה או בכתב) על הכרה בחובה להבטיח חוקתית את שוויון הזכויות של מיעוטים אתניים ודתיים
החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה (החלטה 181 מיום 29 בנובמבר 1947) הוכפפה להחלטה מ-1931. באותו מעמד התקבלה גם החלטה על "התוכנית להגנת המיעוטים" שהעמידה את זכויות המיעוט, הנשים והדת תחת הגנת האומות המאוחדות ובית הדין הבין-לאומי לצדק וסיפקה ערבויות ספציפיות לזכויות אדם בסיסיות (פרק 2 בהחלטה 181).
ההחלטה בדבר זכויות מיעוטים קבעה כי "ההתניות הכלולות בהצהרות מוכרות כחוקי יסוד של המדינה, ושום חוק, תקנה או פעולה רשמית לא יתנגשו או יפריעו להתניות אלה, ואף חוק, תקנה או פעולה רשמית לא יגברו עליהן" ודרשה שחוקת המדינה תכלול זכויות אלו.
אופיה הדמוקרטי של ישראל ומחויבותה לעקרון זכויות האדם עוגנו בשנת 1948 במגילת העצמאות המבטיחה "שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין [...] חופש דת, חופש מצפון, לשון, חינוך ותרבות" וכי ישראל תהיה נאמנה לעקרונותיה של מגילת האומות המאוחדות.
ב-1949, לאחר הכרזת העצמאות, ביקשה ישראל (באמצעות נציגה אבא אבן) להתקבל לאו"ם.
ב-11 במאי 1949 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 273 אשר העניקה למדינת ישראל חברות באומות המאוחדות.
החלטה זו התקבלה לאור הצהרתה של ישראל שהיא "מקבלת ללא תנאי את החובות של מגילת האומות המאוחדות ומתחייבת לכבד אותן מיום הצטרפותה כחברה באו"ם".
בהקשר של זכויות אדם כוללת מגילת זו הצהרה על השאיפה של כל העמים "...לקידום ועידוד הכבוד לזכויות אדם ולחירויות בסיסיות לכולם ללא הבדל גזע, מין, לשון ודת..."
אמנות בין-לאומיות בנושאי זכויות אדם שאושררו בישראל
ישנן מספר אמנות בין-לאומיות מרכזיות בנושאי זכויות אדם ופרוטוקולים אופציונליים (The Core International Human Rights Instruments).
מתוכן, אשררה ישראל את האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית, האמנה נגד עינויים, האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים, אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות, אמנת זכויות הילד ומספר פרוטוקולים.
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו הוא חוק יסוד שנועד להגן על זכויות האדם העיקריות בישראל.
כפי שכותרתו מבהירה, החוק קובע את כבוד האדם ואת חירותו כערכי היסוד מהן נגזרות זכויות האדם המוגנות בחוק היסוד, שהתקבל כ"מגילת זכויות האדם" של המשפט הישראלי.
אין בחוק היסוד סעיפים משוריינים, והכנסת יכולה לשנותו ברוב רגיל.
החוק התקבל בשלהי ימי הכנסת השתים עשרה, ב-17 במרץ 1992.
זכויות האדם המוגנות מכוח חוק היסוד מפורטות בסעיפים 7-2 להלן:
סעיף 2: אין פוגעים בחייו, בגופו, או בכבודו של אדם באשר הוא אדם.
סעיף 3: אין פוגעים בקניינו של אדם.
סעיף 4: כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו.
סעיף 5: אין נוטלים ואין מגבילים את חירותו של אדם במאסר, במעצר, בהסגרה או בכל דרך אחרת.
(א) כל אדם חופשי לצאת מישראל.
(ב) כל אזרח ישראלי הנמצא בחוץ לארץ זכאי להיכנס לישראל.
(א) כל אדם זכאי לפרטיות ולצנעת חייו.
(ב) אין נכנסים לרשות היחיד של אדם שלא בהסכמתו.
(ג) אין עורכים חיפוש ברשות היחיד של אדם, על גופו, בגופו או בכליו.
(ד) אין פוגעים בסוד שיחו של אדם, בכתביו או ברשומותיו.
עם זאת, בולט היעדרן של מספר זכויות אדם מהותיות כגון הזכות לשוויון, חופש הביטוי, חופש הדת, חופש המחאה, חופש ההתארגנות ועוד.
זכויות אלה ניתנות לתושבי ישראל מכוח עקרונות כלליים שהתקיימו עוד לפני חקיקת חוק היסוד.
הגם שהותרתן של זכויות אלו מחוץ לחוק היסוד נעשתה במודע, בחנה הפרשנות המשפטית את זכויות אלה כנגזרות מהזכות לכבוד, אך פסיקת בית-המשפט העליון בנושא אינה עקבית.
חלק מהזכויות - כגון הזכות לשוויון וחופש ביטוי, הוכרו כנגזרות של כבוד האדם במספר רב של פסקי דין החל משנת 1994.
השפעת גורמים שונים על זכויות האדם
מצב החירום בישראל והשפעתו על זכויות האדם
מול המאמצים לשיפור זכויות האדם בישראל לאורך השנים יש לציין את מצב החירום התמידי בו המדינה נמצאת ואת השפעותיו על מימוש וכיבוד זכויות אדם.
מקורו של מצב חירום זה הוא בתקנות ההגנה (שעת חירום) שחוקקו הבריטים בתקופת המנדט והתקבלו כמות שהן לאחר הקמת המדינה ב-1948, ומשמעותן הוא קיומו של מצב חירום בישראל מאז הקמתה, וזאת על פי סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט ובהמשך לפי חוק יסוד: הממשלה.
מצב חירום זה נותן בידי הכנסת וממשלת ישראל את הסמכות להפעיל הסדרים ייחודיים (תקנות שעת חירום), לעיתים תוך פגיעה בזכויות אדם וחירויות יסוד.
עם השנים נחקקו בישראל חוקים וצווים שונים המצמצמים זכויות אדם תוך הישענות על קיומו של מצב החירום.
עם חוקים אלו נמנים צמצום הזכויות שנקבעו בחוק שעות עבודה ומנוחה, הגבלת יציאה מהארץ, תפיסת מקרקעין, חוק סמכויות שעת-חירום (מעצרים) (המאפשר מעצרים מנהליים ללא העמדה למשפט), הגבלת חופש הביטוי, הגבלת זכות השביתה ועוד.
בסה"כ קבעה הכנסת עם השנים תשעה חוקים ו-165 צווים מגבילים אותם ניתן להפעיל כתוצאה מהפעלת מצב החירום.
ב-1999 עתרה האגודה לזכויות האזרח בישראל לבג"ץ בדרישה לבטל את מצב החירום בישראל.
בג"ץ קיבל את העתירה ונתן לממשלה מספר ארכות כדי לתקן את המצב ובעיקר לנתק את הקשר של חקיקה להגבלת הזכויות מהכרזת מצב חירום.
ב-2008 מתחה נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, ביקורת על קצב עבודתה של הממשלה בטיפול בחוקים וצווים אלו.
ב-2012 דחה בג"ץ את העתירה וקבע שההחלטה על הכרזת מצב חירום תלויה בשיקולים מדיניים ואין מקום לבית המשפט להתערב בה.
ההפרטה והשפעתה על זכויות האדם
עם הקמת המדינה היה המשק הישראלי משק ריכוזי שגופים, חברות וארגונים מרכזיים בו נשלטו על ידי הממשלה ושלוחותיה או על ידי ההסתדרות.
החל משלהי שנות ה-60 החל בישראל תהליך של הפרטה שכלל מכירת נכסי המדינה וההסתדרות לחברות פרטיות וזאת מתוך רצון לייעל את התפעול של אותן חברות ואת השירות הניתן לאזרח.
תהליכי ההפרטה הואצו לאחר עליית הליכוד לשלטון ב-1977 והרחבת התמיכה בליברליזציה של השוק (בהתאם למצע של הליכוד באותה תקופה).
מומחים מצביעים על תרומת תהליכי הפרטה רבים לרווחיות החברות והשירות לאזרח, אולם מחקרים שנעשו בישראל על תוצאות ההפרטה מצביעים על תהליכים בעייתיים במכירת החברות ומסירת חוזים לחברות פרטיות, ונטען שהעברת המיקוד מרווחת האזרח לשורת הרווח גרמה, לא פעם, לפגיעה בזכויות אדם:
כך למשל במסגרת הפרטת חברות ושירותים ניצלו חברות פרטיות כשלים בחוזים עם הממשלה כדי לייקר מצד אחד את השירות לאזרח ובמקביל לצמצם את השירות דבר שאילץ אזרחים לחפש חלופות בשירותים פרטיים יקרים כשלא פעם זכויות של אוכלוסיות דלות אמצעים נפגעו ללא יכולת לממן שירות פרטי.
מערכות מופרטות כאלו ניתן למצוא ב:
מערכת החינוך, שם נפגעה הזכות לחינוך לאחר שגדלו הוצאות ההורים על חינוך ילדיהם בעקבות הפרטת חלק משירותי החינוך.
מערכת הבריאות, שם נפגעה הזכות לבריאות לאחר שחלק מהשירותים לאזרחים הופרטו ומחירם התייקר (למשל השר"פ).
מערכת הרווחה, שם נפגעה הזכות לרמת חיים נאותה לאחר הפרטת שירותים חברתיים (למשל תוכנית ויסקונסין והפרטת האשפוז הפסיכיאטרי שנטען שחולים מוחזקים במוסדות ללא צורך אלא רק מאינטרסים כלכליים).
מערכת המשפט, שם נפגעה הזכות להליך הוגן בעקבות הפרטת שירותים כמו בוררות וגישור.
חלק מהביקורת מתייחס לחוסר בפיקוח ואכיפה הולמים של המדינה על החברות הפרטיות שהיו מעורבות בהליכי ההפרטה כך שחברות שלא עמדו בתנאי ההפרטה ונרשמו אצלן חריגות מהחוזים עם המדינה לא נענשו ולא הופסק החוזה איתן.
השליטה ביהודה ושומרון והשפעתה על זכויות האדם
תושבי ישראל בגבולות הקו הירוק נתונים למרותן של שלוש הרשויות הקיימות בישראל וכפופים לחוק הישראלי כשזכויותיהם מוגנות על ידי שורה של חוקים (ובראשן חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו) ועל ידי האפשרות לבקש את הגנת מערכת המשפט אם לדעתם זכויותיהם הופרו.
לעומת זאת, על שטחי יהודה ושומרון, שנכבשו ב-1967, מוחלים בפועל דיני התפיסה הלוחמתית של המשפט הבינלאומי.
שהוסדרו בתקנות שעת חירום (יהודה והשומרון – שיפוט בעבירות ועזרה משפטית).
על פי דינים אלו מפקד פיקוד המרכז הוא הריבון בשטחים אלו אולם חלה עליו החובה לשמור ולקיים את הדין שהיה קיים באזור ערב כניסת כוחות צה"ל אליו (אלא אם יש צורך לשנות דינים היסטוריים אלו).
דינים היסטוריים אלו מורכבים מאוסף חוקים ותקנות שנכתבו ופורסמו החל מהתקופה העות'מאנית (בין השאר המג'לה וחוקי מקרקעין), דרך החקיקה המנדטורית וכלה בחקיקה הירדנית.
על אף מחויבותה של ישראל לחוקים ההיסטוריים נתונה בידי מפקד הפיקוד הסמכות להוציא צווים חדשים שמשנים את החקיקה ההיסטורית.
מאז 1967 ועד 2020 הוציאו מפקדי פיקוד המרכז (או מי שהוסמכו על ידם - למשל המנהל האזרחי) כ-1,800 צווים כאלו.
אזרחי ישראל המתגוררים בגבולות יהודה ושומרון
תושבים פלסטינים המתגוררים בגבולות יהודה ושומרון
לאחר החלת החוק הישראלי על היישובים היהודיים נשארו רק התושבים הפלסטינים כפופים למערכת החוק של המערכת הצבאית (ומפקד פיקוד המרכז בראשה) ולמנהל האזרחי כמתואר לעיל.
במסגרת הסכמי אוסלו הועברו סמכויות שלטוניות מסוימות לידי הרשות הפלסטינית בשטחי A ו-B.
כשבשטחי C (כ-60% משטח יהודה ושומרון) נותרו סמכויות החקיקה והניהול בידי המפקד הצבאי והמנהל האזרחי באופן מלא.
בעוד שאזרחי ישראל המתגוררים ביהודה ושומרון זכאים להשתתף בבחירות המוניציפליות ובבחירות הארציות לכנסת, האוכלוסייה הפלסטינית זכאית לבחור את ראשי הרשויות המקומיות אך אין לה השפעה בכל הנוגע לכנסת, למפקד הפיקוד או לראש המנהל האזרחי השולטים עליהם.
מצב זה בו אנשים הגרים בשכנות כפופים למערכות חוקים שונות ונשפטים בבתי משפט שונים (בית משפט אזרחי ליהודים לעומת בית משפט צבאי לפלסטינים) גורם לאפליה ולפגיעה בזכות לשוויון.
הקהילה הבינלאומית טוענת כי יחס ישראל לתושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון אמורים להיגזר מאמנת ז'נבה הרביעית (הדנה בהגנה על אוכלוסייה אזרחית במלחמה בין מדינות או תחת כיבוש).
ב-1951 אשררה ישראל את האמנה אך לאחר 1967 התגלו מחלוקות בהקשר של יהודה ושומרון וההתנחלויות וישראל מסרה שבניגוד לעמדת מוסדות האו"ם ורוב מדינות העולם על חריגה מהאמנה היא אינה מכירה בהגדרת שטחי יהודה ושומרון כשטח כבוש ולכן בסוגיה לתפישת ישראל היא אינה כפופה לאמנת ז'נבה הרביעית ולכן לא מתקיימת חריגה.
לצד זאת, ישראל גם אינה מכירה בתחולת אמנות זכויות האדם שאשררה בגבולות יהודה ושומרון מכיוון שלתפיסתה, בניגוד לעמדה הרווחת בעולם, הן חלות רק בגבולות המדינה.
לפי דו"ח חירות בעולם, המפורסם על ידי ארגון "פרידום האוס", ישראל מדורגת "חופשית" עם ציון 74 מתוך 100 (נכון ל-2024) מבחינת ההתייחסות לזכויות האדם.
ציון זה מבטא ירידה הדרגתית מציון 81 בשנת 2014:
מבחינת זכויות פוליטיות ניתן לישראל הציון 34 מתוך 40 (נכון ל-2024)
מבחינת זכויות אזרחיות ניתן לישראל הציון 40 מתוך 60 (נכון ל-2024)
מדד הדמוקרטיה של "האקונומיסט" שמדרג את מדינות העולם לפי קריטריונים של שמירה על זכויות אדם כגון הזכות לשוויון, חופש הביטוי או הזכות לבחור ולהיבחר, דירג את ישראל מהופעתו הראשונה ב-2006 ועד ל-2022 במנעד הנע מ-7.28 (2006) עד ל-7.97 (2021).
המדד מציב אותה בקטגוריית "דמוקרטיה פגומה" (Flawed democracy) – מונח המתאר את מרבית המדינות בהן מתקיימות בחירות חופשיות והוגנות לצד שמירה בסיסית על זכויות אדם, אולם תחומים משמעותיים בהן לוקים בחסר.
את הציון הנמוך ביותר קיבלה ישראל בקטגוריית "זכויות האזרח".
מדד הדמוקרטיה של מכון V-dem נהג לסווג את ישראל כדמוקרטיה ליברלית מאז ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל ב-1966. בדו"ח על 2023 שפורסם במרץ 2024 ירדה ישראל במדד וסווגה כדמוקרטיה אלקטורלית.
דירוג זה מצביע על כך שזכות ההצבעה נשמרת במדינה, אך לא נשמרים המחויבות לשוויון, זכויות מיעוטים, חופש ביטוי או שלטון החוק.
הדירוג מושפע, בין השאר, מעצמאות הרשות השופטת, רמת הביקורתיות המיוחסת לאקדמיה, פתיחות החברה האזרחית וחופש הביטוי המיוחס לתקשורת.
הדו"ח ציין את התיקון לחוק יסוד: השפיטה שהועבר במסגרת הרפורמה המשפטית, אשר ביטל את עילת הסבירות ובכך הגביל את סמכות בג"ץ לפסול החלטות מנהליות.
לא ברור אם המדד לקח בחשבון את פסילתו על ידי בג"ץ.
הדו"ח מציין גם עלייה מהותית בשימוש בעינויים.
"מדד חופש העיתונות" של ארגון "עיתונאים ללא גבולות" משקף את מידת חופש העיתונות בכל מדינה ואת המאמצים שעשו הרשויות להגן על זכות יסוד זו.
מדד זה דירג את ישראל בהשתפרות הדרגתית מ-2013, השנה הראשונה שבה דורגה, בה דורגה במקום 112 מתוך 179 מדינות עד שנת 2022 בה דורגה ישראל במקום ה-86, הגבוה ביותר עד כה.
הזכות לחיים בישראל מעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
סעיף 2 לחוק קובע כי: אין פוגעים בחייו, בגופו, או בכבודו של אדם באשר הוא אדם.
בסעיף 4 לחוק נקבע כי: כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו.
בישראל אסורה המתת חסד באופן אקטיבי אך החוק "עוצם עיניים" מהליכי המתת חסד פסיביים כמו אי חיבור למכונה, אי ביצוע הליכים מצילי חיים.
ב-2005 נחקק חוק החולה הנוטה למות המרחיב את הזכות למות בכבוד ומעניק, בתנאים מסוימים, הגנה משפטית לרופאים המסייעים לחולה סופני המעוניין לשים קץ לחייו.
בישראל קיים מורטוריום בפועל על עונש מוות (במשפט האזרחי ובמשפט הצבאי).
כלומר, אף שהוא נמצא בספר החוקים, למעט הוצאתו להורג של אדולף אייכמן (ב-1962) הומרו כל פסקי דין מוות שנקבעו בבתי משפט לעונשי מאסר, בעקבות ערעורים לבית המשפט העליון או חנינות של נשיא מדינת ישראל.
אחת מהזכויות הנגזרות מהזכות לחיים היא הזכות לביטחון אישי, המעוגנת גם היא ב"הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם", ובאה למנוע אלימות לא מוצדקת, מעצר שרירותי, מאסר שלא כדין, ענישה לא פרופורציונלית, עינויים, גרימת נזק גופני ונפשי ועוד.
הזכות לחירות ומניעת סחר בבני אדם
סחר בבני אדם (כולל סחר בילדים) הוא תופעה כלל עולמית המהווה פגיעה במספר זכויות אדם ובראשן הזכות לחירות.
תופעה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בצורות שונות כגון סחר למטרות עבדות או עבודה בכפייה, אימוץ כפוי, חטיפה, ניצול נשים, חיול ילדים, ועוד.
ב-2000 אימץ האו"ם את פרוטוקול האו"ם למניעה, דיכוי והענשה של סחר בבני אדם, במיוחד נשים וילדים (מכונה גם: "פרוטוקול פלרמו") המשלים את אמנת האומות המאוחדות נגד פשע מאורגן בינלאומי .
ישראל אשררה את הפרוטוקול ב-2008. בנוסף הצטרפה ישראל ב-2021 לאמנת מועצת אירופה בדבר פעולה נגד סחר בבני אדם והייתה בכך למדינה ה-48 שחתמה על האמנה והמדינה הראשונה מחוץ לאירופה.
בישראל האכיפה העיקרית נגד סחר בבני אדם באה לידי ביטוי בתחום הסחר בנשים ומתייחסת בעיקר להבאת נשים לישראל לשם עיסוק בזנות.
ההערכה היא שבשנות השיא נסחרו כ-3,000 נשים בשנה.
מחלקת המדינה של ארצות הברית מדרגת את מדינות העולם לפי רמת הטיפול בסחר בבני אדם כשהדירוג נע בין 1 (המדינה פועלת ככל יכולתה כדי להיאבק בסחר) ל-3 (המדינה לא עושה דבר כדי להיאבק בסחר והיא צפויה לסנקציות כלכליות).
בשלהי המאה ה-20 דורגה ישראל בדרגה 3 אך עם פרסום האמנות בנושא והחקיקה בכנסת החלו הרשויות לפתח מנגנוני טיפול ואכיפה וישראל דורגה בדרגה 2. בשנת 2012 ציין משרד החוץ האמריקאי כי חל שיפור בהתנהלות ישראל והעלה את הדירוג ל-1.
בתיקון משנת 2000 נוסף לחוק העונשין איסור מפורש על סחר בבני אדם אשר משית על הסוחרים עונשים כבדים.
בהמשך תוקן החוק מספר פעמים ונוספו לו התייחסויות לסוגים שונים של סחר בבני אדם, החמרת הענישה על סחר בבני אדם, התייחסות למתן טיפול ושיקום לקורבנות הסחר, איסור פרסום מודעות גיוס לזנות ועוד.
הזכות לשוויון ומניעת אפליה משמעותה שוויון בזכויות ובחובות של האזרחים במדינה ללא אפליה הקשורה לגזע, מגדר, גיל, שפה, לאום, דת, נטייה מינית והשקפה פוליטית ואידאולוגיה.
משמעות הזכות היא לתת יחס שווה לאנשים בעלי תכונות רלוונטיות זהות כשיחס שונה לאנשים בעלי תכונות שוות על רקע שאין לו הצדקה עניינית אסור על פי חוק ומכונה אפליה פסולה.
הזכות לשוויון כוללת את הזכות לגישה שוויונית לשירותים ולמשאבים.
הזכות לשוויון בישראל מוזכרת במגילת העצמאות: "מדינת ישראל ...
זכות זו לא נכללה אומנם ב"חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו" אבל היא מתוקפת במספר פסיקות של בג"ץ (כמו למשל בג"ץ ברגמן נגד שר האוצר מ-1969).
בנוסף אשררה ישראל את אמנות האו"ם המרכזיות שבהן קבועה הזכות לשוויון ואי הפליה: האמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית, האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים, אמנת זכויות הילד והאמנה בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
על אף שהזכות לשוויון עצמה אינה מעוגנת, מפורשות, בחוקי המדינה, קבעה מדינת ישראל שלל חוקים שנועדו לצמצם את האפליה כמו חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, חוק שיווי זכויות האישה, חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חוק זכויות החולה ועוד.
על מנת לממש בצורה מיטבית את הזכות של אזרחים לשוויון הוכר הצורך לסייע לאוכלוסיות מוחלשות או כאלו המופלות לרעה (כמו אנשים עם מוגבלויות, זקנים, עולים חדשים, נשים במצבים מיוחדים, לא יהודים, בני עדות המזרח והבלקן, עולי אתיופיה, חרדים ועוד) לממש את זכותן לשוויון.
אחד הכלים לכך הוא העדפה מתקנת שנועדה לתת עדיפות לאותן אוכלוסיות על פני אוכלוסיות חזקות.
העדפה זו יכולה לבוא לידי ביטוי בקבלה למוסדות להשכלה גבוהה, קבלה לעבודה, הבטחת ייצוג בזירה הפוליטית, זכויות פרישה ועוד.
צדק חלוקתי וזכות הגישה למשאבים
צדק חלוקתי בישראל מתייחס לשאלה "האם חלוקת משאביה של המדינה נעשים באופן צודק?" דהיינו על פי עקרון השוויון.
בהקשר של משאביה של המדינה מתייחס הנושא למשאבים כגון קרקעות מדינה, משאבי טבע, רכוש בבעלות המדינה, אתרים היסטוריים, חופים ועוד.
זכות האזרחים להנות ממשאבי המדינה מוזכרת ב וכן ב.
ב-2016 הוקמה בכנסת הוועדה המיוחדת לצדק חלוקתי ולשוויון חברתי שנועדה לטפל בנושאים כמו צמצום פערים בין תושבי המרכז לתושבי הפריפריה, חלוקה מחודשת של הדיור הציבורי, חלוקת מחודשת של קרקעות, חלוקה מחודשת של תקציבים, הטבות מס לתושבי הפריפריה, פיזור השקעות, ייצוג רב-גוני במשרות ציבוריות ועוד.
בישראל נרשמו מספר מהלכים להחלת הצדק החלוקתי:
ב-2002 ניתנה פסיקה בבג"ץ עמותת שיח חדש נגד שר התשתיות הלאומיות (הקרוי גם "בג"ץ הקרקעות") שביטלה מספר החלטות קודמות של מינהל מקרקעי ישראל שנתנו הקלות במיסים לקיבוצים ומושבים ואיפשרו להם, בין השאר, להסב קרקעות חקלאיות לשטחי מסחר ותעשייה מניבים.
חוק שמירת הסביבה החופית (2004) קבע את זכות הגישה הציבורית למשאבי טבע ואת זכות הציבור לעבור ולשהות באתרים מסוימים לאורך חופי ישראל.
החוק נחקק בעקבות מספר מאבקים לפתיחת חופים לגישת הציבור ובהם המאבק לרציפות שביל סובב כנרת.
בעקבות בג"ץ קעדאן, שאסר על אפליית האוכלוסייה הערבית במכירת קרקעות קק"ל הוגשו בין 2007 ל-2009 מספר הצעות חוק המאפשרות לקק"ל למכור את אדמותיה רק ליהודים.
אחד הפתרונות שגובש בתקופת העתירה לבג"ץ הייתה שאדמת קק"ל שתימכר לערבי תועבר לבעלות המדינה וקק"ל תקבל בתמורה אדמה חלופית.
ב-2023 דווח שקק"ל (בעזרת חברת הבת שלה הימנותא) רוכשת אדמות מיהודים (בעיקר בצפון הארץ) כדי למנוע רכישתן על ידי ערבים.
דו"ח מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022 בנושא התייחס לאפליה כנגד תושבי מזרח ירושלים ולפתרון שגובש בנושא.
לפי הדו"ח רשויות עירוניות בירושלים מערימות מכשולים בפני תושבי מזרח העיר שהגישו בקשה להיתרי בנייה כשבנוסף נטען שהן לא מקצות שטחי ציבור, מערימות קשיים בירוקרטיים, גובות אגרות גבוהות ודורשות לחבר מבנים לתשתיות עירוניות למרות שהעירייה לא הקימה את התשתיות הנדרשות או לא הנגישה אותן.
הדו"ח מציין כי קשיים אלה מובילים לבנייה לא חוקית ואת ההיקף החריג של צווי ההריסה שמוציאה ישראל למבנים אלה.
בבדיקה שבוצעה בשנת 2023 עלה שבגליל, מחיר מגרש ביישוב יהודי גבוה יותר ממחיר מגרש ביישוב ערבי.
כך למשל נמצא שמגרש ביישוב מורשת היהודי עולה מאות אלפי שקלים יותר ממגרש בגודל דומה ביישוב הערבי הסמוך, כאוכב.
בעקבות זאת עלו טענות על אפליית מחירי קרקע לטובת הערבים.
בנוסף נטען שיישובים יהודיים לא מקבלים שטחים להתרחבות בשונה מיישובים ערביים.
זכויות הפלסטינים בכל הנוגע למניעת גישה לאדמותיהם הותוו בבג"ץ "ראשד מוראר נ` מפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון" בו נקבע שעל המפקד הצבאי ביהודה ושומרון (דהיינו הצבא והמשטרה) חלה חובה להגן על זכות הקניין של הפלסטינים באדמותיהם ולאפשר עיבוד אדמותיהם.
ההצהרה הכלולה במגילת העצמאות כי "מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין" הגדירה את התפיסה הרואה בנשים כשוות זכויות ואת החובה להבטיח להן את כלל הזכויות הנגזרות מכך.
הזכות לשוויון ומניעת אפליית נשים מעוגנת באמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים שאותה אשררה ישראל ב-1991 (עם מספר הסתייגויות).
זמן קצר לאחר מכן הוקמה בישראל הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי לקידום מעמד האישה בישראל.
שוויון זכויות האישה מעוגן גם בחקיקה הראשית בישראל:
חוק שיווי זכויות האישה (1951) המבסס, מפרט ומרחיב על האמור במגילת העצמאות.
חוקי עבודה כמו חוק עבודת נשים (1954), חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה (1988), חוק שכר שווה לעובדת ולעובד (1996) וחוק גיל פרישה (2004) נועדו להבטיח את זכויות האישה בשוק העבודה.
בדברי ההסבר לחוק למניעת הטרדה מינית נאמר כי החוק נותן מענה לתופעה שממנה סובלות בעיקר נשים.
חוק החברות הממשלתיות מבטיח ייצוג הולם לבני שני המינים בהרכב הדירקטוריונים של החברות הממשלתיות.
תיקון שנעשה בחוק החברות ב-2011 התייחס גם הוא למתן ייצוג שווה לנשים בהרכב הדירקטוריונים של החברות הממשלתיות.
חוק שירות ביטחון קובע זכויות שוות ליוצאי צבא ללא הבדל מין ומגדר.
במקרים רבים נדרשו נשים לפנות לערכאות על מנת לממש את זכויותיהן:
בג"ץ 4541/94 אליס מילר נגד שר הביטחון ביטל את האפליה בקבלת נשים לכל המסלולים צבאיים (קורס טיס בהקשר של בג"ץ זה).
בג"ץ פלונית נגד בית הדין הרבני בחיפה (הקרוי גם "בג"ץ הבוגדת") ביטל פסק דין של בית הדין הרבני הגדול וקבע שבהליך גירושים זכאית האישה למחצית הזכויות בבית המגורים וכי אין מקום לשקול אי-נאמנות מינית בהחלטה על זכויות אלה.
בג"ץ 746/07 נעמי רגן נ' משרד התחבורה אסר על הפרדה מגדרית בקווי אוטובוס ציבוריים וקבע כי "מפעיל תחבורה ציבורית אינו רשאי להורות לנשים היכן לשבת, והן רשאיות לישב בכל מקום שתרצינה".
בג"ץ שדולת הנשים בישראל (הקרוי גם "בג"ץ הדירקטוריונים") קבע שאופן מינוי הדירקטורים במספר חברות ממשלתיות נעשה בניגוד לחוק ופגע בזכותן של נשים לייצוג שווה.
בג"ץ יעל ארן נגד ממשלת ישראל ביטל את מינויו של מנכ"ל חברה ממשלתית וקבע כי יש לתת עדיפות לנשים על פני גברים בעלי כישורים דומים.
בג"ץ גורן נגד הום סנטר עמד על זכותן של נשים לשכר שווה.
בג"ץ נעמי נבו קבע כי למרות ההבדלים הקבועים בחוק בין גיל הפרישה של נשים וגיל הפרישה של הגברים, יש להשוות את גיל הפרישה של נשים המעוניינות בכך לגיל הפרישה של גברים.
הדיונים בעתירה הובילו לחקיקת חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד.
בג"ץ פורז נגד להט אסר אפליה מטעמי מגדר במימוש זכותן של נשים להשתתף בהליכים לבחירת רב עיר ובכלל זה להיבחר לאספת הבוחרים.
הדו"ח השנתי של נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה ל-2022 מציג נתונים על מקרי אפליה בישראל (על בסיס ניתוח הפניות לנציבות).
מהדו"ח עולה כי רבע מהתלונות שהוגשו מתייחסות לפערי שכר מגדריים (עלייה של פי 7 תלונות ביחס ל-2021 ופי 28 תלונות ביחס ל-2020).
כרבע מהתלונות עסקו באפליה במקום העבודה על רקע היריון (ובסך הכל 40% מהתלונות היו קשורות למשפחה).
זכויות של אנשים בעלי מוגבלויות מעוגנות באמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות שאותה אשררה ישראל.
חוק זה הורחב ב-2005 בפרק הנגישות הקובע את החובה להתאים את הגישה לאנשים עם כל סוגי המגבלות בכל מקום שפתוח לציבור וכל שירות הניתן לציבור.
החוק קבע גם את שיעור העסקת בעלי מוגבלויות במקומות עבודה, כש"יעד הייצוג" לחברות גדולות הוא 5%.
ב-2000 הוקמה נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות הפועלת לקידום שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, למניעת אפלייתם, ולקידום עקרונות היסוד של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, במטרה לשלבם בחברה הישראלית, כאזרחים שווי זכויות.
מחקרים שונים מראים שבעלי מוגבלויות אינם זוכים לשוויון זכויות בישראל ובהרבה פרמטרים הם נפגעים בהשוואה לאנשים ללא מוגבלויות, כולל בתעסוקה והשכלה.
דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-2022, בנושא זכויות אדם, מצביע גם הוא על כך שגופים ממשלתיים הפרו הוראות של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בנושא של קליטת נכים לעבודה.
ההתייחסות לזכויות מיעוטים בישראל כלולה במגילת העצמאות ומעניקה למיעוטים זכויות שוות כמו לכל שאר אזרחי המדינה ומאפשרת להם לשמר את אורח חייהם, תרבותם, חינוכם ואת טקסיהם הדתיים.
זכויותיהן של קבוצות מיעוט לאומי, אתני, דתי או לשוני מעוגנות ב ובמספר אמנות שישראל אשררה, כולל האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית ואמנות נוספות.
האמנות שמות דגש על נושאים ייחודיים לקבוצות מיעוט כגון אי אפליה, הזכות לחופש תרבותי, דתי ולשוני, הזכות להשתתפות פעילה בחיים התרבותיים, הדתיים, החברתיים, הכלכליים, הציבוריים, בקבלת החלטות ועוד.
זכויות אלו מעוגנות בישראל במספר חוקים כגון חוק חינוך ממלכתי, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, חוק שעות עבודה ומנוחה וחוק שירות התעסוקה.
כדי לעקוב אחר מימוש זכויות המיעוטים בישראל הוגדרו כלים כדי לסייע לממשלה בתחום:
ב-1948 הוקם בממשלה משרד המיעוטים לטיפול ושמירת זכויות המיעוטים, שפעל עד סגירתו ב-2013.
ב-2008 הוקמה נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה.
הקמת "הצוות הבין-משרדי למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה" (במסגרת "הממונה המשרדי למניעת גזענות") כפועל יוצא מ"דו"ח פלמור למלחמה בגזענות" ומהחלטה 1958 של הממשלה.
ב-2016 הוגדר מדד הגיוון התעסוקתי שנועד לספק תמונת מצב של שילוב עובדים מקבוצות מגוונות במשק הישראלי.
המדד מודד את מידת הייצוג ושוויוניות השכר של חמש קבוצות באוכלוסייה הישראלית (נשים, חרדים, יוצאי אתיופיה, ערבים ועובדים מגיל 45 ומעלה).
על אף קיומם של חוקים לשמירת זכויות המיעוטים עולות טענות על אפליית קהילות מיעוטים בתחומים שונים כמו נגישות, קבלה לעבודה וגישה למשאבים:
לפי דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת מ-2018 חוק שירות המדינה (מינויים) מחייב ייצוג הולם בשירות המדינה לקבוצות מיעוט (ערבים, חרדים, אתיופים וכו') לפי מפתח של 10% לערבים, 2% ליוצאי אתיופיה וכ-7% לחרדים.
החוק לא קבע יעדים לייצוג הולם של עולים חדשים.