tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקורות המימון של העמותה הם תרומות, ירידים, סיורים לציבור, טיפולים אישיים, וחוגי ילדים.
בשנת 2019 הכנסות העמותה כללו
חוות "רוח בראשית" היא חוות רוח לייצור חשמל השוכנת סמוך להר פרס בדרום רמת הגולן.
החווה מכילה 39 טורבינות רוח, בהספק של 207 מגה-ואט.
המיזם הוא בבעלות החברות אנלייט ו"אוירם", ובשותפות עם היישובים: יונתן, אלוני הבשן, רמת מגשימים, מבוא חמה, נטור, כנף, אבני איתן ומעלה גמלא.
הצעות להקמת חוות רוח ברמת הגולן החלו כבר בשנות ה-80. אזור רמת הגולן נסקר ונמצא כבעל תנאים טובים לניצול אנרגיית הרוח להפקת חשמל.
אחד האזורים שסומנו כאזור מיטבי לניצול אנרגיית הרוח היה אזור הר פרס.
בשנת 1992 הוקמה חוות הרוח הראשונה בישראל על הר בני רסן, שכללה 10 טורבינות שגובהן 30 מטרים.
החל מראשית העשור השני של המאה ה-21 החלו רשויות המדינה בקידום התוכניות לבניית חוות רוח ברמת הגולן, ובהן החווה באזור הר פרס.
בשנת 2018 החלה הקמת חוות הרוח עמק הבכא, הנמצאת אף היא בבעלות חברת אנלייט.
קיימות תוכניות נוספות להקמת חוות רוח בגולן, למשל באזור היישובים הדרוזיים בצפון הרמה.
חוות הרוח כוללת 39 טורבינות מתוצרת ג'נרל אלקטריק, המתנשאות לגובה של כ-180 מטרים.
הטורבינות הוקמו בשטח שבין הר פרס לגבעת אורחה, סמוך לכביש 98. החווה צפויה להפיק 207 מגה-ואט חשמל אשר ימכרו לחברת החשמל.
לצורך העברת החשמל לרשת הארצית נבנה קו מתח גבוה טמון באדמה באורך 26 קילומטרים מהחווה ועד לצומת יהודיה.
העבודות להקמת הטורבינות החלו בשנת 2021, כשעיקר המימון להקמה ניתן בהלוואת נון-ריקורס מבנק הפועלים.
ביוני 2023 חוברה החווה לרשת החשמל לשם הרצתה.
להערכת אנלייט, ההכנסות השנתיות הצפויות מהמיזם עם הפעלתו המלאה יהיו 52-50 מיליון דולר.
טורבינות הרוח בפרויקט הוצבו במרחק של מספר קילומטרים מכל מקום יישוב ולכן אינן מפריעות ליישובים קיימים.
הובע חשש לפגיעה בנוף, אולם זו קטנה יחסית משום שמדובר באזור לא מתויר באופן יחסי.
חששות רבים הובעו בנוגע לפגיעה אפשרית בציפורים ובפרט בנשרים, שאוכלוסייתם בישראל נמצאת במצב פגיע.
אזור תל פארס במיוחד ידוע כמקום מחיה לנשרים, וקיים חשש כי הקמת החווה תביא להכחדתם מהאזור.
בעקבות המחאות חויבה אנלייט להתקין מערכת לאיתור ציפורים שתכלול מכ"ם לגילוי ציפורים ועמדות תצפית אנושיות.
במידת הצורך אמורה המערכת לעצור טורבינות כדי למנוע פגיעה בנשרים ובבעלי כנף אחרים.
חוות רוח היא מתחם שבו פועלות יחדיו טורבינות רוח אחדות לשם ייצור חשמל.
חוות רוח משתנות בגודלן, מחוות שבהן פועלות טורבינות רוח מעטות, לכאלה שבהן פועלות מאות טורבינות רוח.
ישנן חוות רוח יבשתיות וחוות רוח ימיות.
חוות רוח יבשתיות גדולות פועלות בסין, בהודו ובארצות הברית.
ההספק של חוות רוח גדולה מגיע לאלפי מגוואט.
בדצמבר 2020 פעלה חוות הרוח הימית הגדולה בעולם בבריטניה, עם 174 טורבינות רוח, בהספק כולל של 1,218 מגוואט.
כיוון שאינן צורכות דלק בפעולתן, חוות רוח נחשבות למקור טוב לאנרגיה ירוקה.
עם זאת, גם לחוות רוח השפעה סביבתית, כאשר הן מתפרסות על שטח נרחב, גורמות לפגיעה בבתי גידול ועוד.
למיקום של חוות רוח יש השפעה מהותית על מידת הצלחתה.
המיקום נקבע לפי מהירות הרוח השוררת בו, אך גם לפי נגישות לרשת החשמל, נגישות פיזית לאתר ומחירי החשמל המקומיים.
ככל שהמהירות הממוצעת של הרוח גבוהה יותר, כך תגדל יצירת החשמל בטורבינת הרוח, ותהיה כדאית יותר מבחינה כלכלית.
תנאי הרוח האידיאליים הם זרימה יציבה ונטולת מערבולות של רוח מכיוון מסוים.
מבחינה זו, מעברי הרים הם מיקום אידיאלי לחוות רוח, משום שהם מכוונים את הרוחות לכיוון יחיד.
לאיתו מקום מתאים לחוות רוח, מבחינת משטר הרוחות שבו, מסייע אטלס רוחות, תוך אישוש המידע באמצעות מדי רוח ושבשבות.
מאפיין חשוב בתכנון של חוות רוח הוא המרחק בין טורבינות הרוח.
כאשר הטורבינות קרובות מדי זו לזו, הטורבינות שבחזית מול הרוח בולמות את הרוח לטורבונית שמאחוריהן.
מאידך, רווחים גדולים בין הטורבינות מגדילים את השטח הכולל הנדרש לחוות הרוח, ואת דרכי הגישה והכבלים הנדרשים.
המרחק המקובל בין טורבינות היא פי 3.5 מקוטר המדחף של הטורבינה.
בחוות רוח עלות הפקת חשמל נמוכה, עקב הניצול של אנרגיה זמינה.
רוח אינה עולה כסף, ולא נדרש דבר כדי ליצור אותה.
למעשה, העלויות העיקריות הכרוכות בהפקת החשמל בחוות רוח הן עלויות התכנון וההקמה של החווה.
השקעה ראשונית זו עשויה להיות כדאית, משום שתהליך ייצור החשמל והתפעול השוטף זולים.
עקב פשטות המערכת כמות התקלות בה נמוכה יחסית.
יתרון נוסף הוא שאנרגיה חלופית זו אינה מזהמת את הסביבה ואינה מכלה מחצבים כמו תחנות כוח מבוססות דלק דוגמת פחם, נפט וגז טבעי.
טורבינות רוח אינן פולטות גזים מזהמים כמו טורבינות ששורפות גז למשל.
טורבינות רוח אינן פולטות חום לסביבה ואינן מוציאות אוויר חם מאוד (בטמפרטורה של כמה מאות מעלות) ששורפות מיידית בעלי כנף העוברים בסביבת תחנות הכוח הקונבנציונליות.
חשמל זמין בשעות שיא - ישנם זרמי רוח בשעות צריכת השיא בחורף כאשר יש סופות והפרשי טמפרטורות הגורמים לשקעים ורמות ברומטריות, אשר גורמים לרוחות חזקות.
אלה הן בדיוק השעות שבהן מפעילים את החימום בבתים ויש צריכת שיא.
יתרה מכך, היכולת לקיים מתקני ייצור באופן מדולארי מאפשר קרבה של המתקנים ובכך הבטח אספקה ברמה גבוהה יותר ואמינה יותר לצרכנים.
בארצות בהן מותקנות חוות רוח בים ישנם זרמי אוויר קבועים בשעות קבועות ולכן ניתן לקבל גרף ייצור קבוע ואמין בהתאם לצרכים וכן ניתן גם לבצע אדפטציה של שעות פעילות התעשייה לשעות בהן האנרגיה מופקת, בכך להוזיל את עלויות הייצור באופן משמעותי.
הפקת חשמל מרוח מזיקה לסביבה פחות מייצור חשמל בתחנות כוח קונבנציונליות, אולם חוות הרוח משפיעות על הסביבה בתוכה הן פועלות.
המפגעים העיקריים המיוחסים לניצול אנרגיית הרוח הם: רעש, פגיעה בנוף, בטיחות, פגיעה בבעלי חיים, עלות החומרים באנרגיה ופגיעה בניצול קרקעות.
החששות העיקריים הם מפני הרעש שיוצרים להבי טורבינות הרוח, הפגיעה בנוף והנזק לבעלי חיים.
כמו כן ישנם מחקרים שהוכיחו שלחוות גדולות ישנה השפעה שלילית על האקלים ולשימוש מאסיבי בטורבינות בינוניות יכולה להיות השפעה על האקלים הקרוב.
להלן פירוט של החסרונות ופתרונותיהם:
בפעולתה של טורבינת רוח נוצרים שני סוגים של רעש: רעש מכני ורעש אווירודינמי.
ניתן להפחית את עוצמת הרעש האווירודינמי באמצעות התאמת צורת הלהבים ובחירת אתרים מתאימים מבחינת זרימת הרוח, המרוחקים ממקומות יישוב.
כשממקמים חוות רוח במרחק מספיק מהיישוב (1–2 ק"מ) אין שום השפעה של הרעש ביישוב.
השפעת טורבינות הרוח על עופות נחקרה במדינות המנצלות אנרגיה של הרוח.
הנושא החשוב ביותר היה התנגשויות של עופות בטורבינות, אולם נבחנו גם ההשלכות על תזונת הציפורים וקינונן.
שאלת הפגיעה בנוף היא סובייקטיבית מעיקרה, אבל את ההתנגדות הגדולה ביותר מעוררות חוות רוח הבולטות לעין באזורים גבוהים בהרים.
חלק מהגורמים המשפיעים על המראה ניתנים לוויכוח: המרחק מהמתבונן, מספר הטורבינות הנראות בשלמותן או בחלקן, סוג הטורבינות, גודלן וצבען, מספר הלהבים ומהירות סיבובם, תנאי האור וסידור הטורבינות באתר.
החיסרון העיקרי של ייצור חשמל מאנרגיית רוח נובע מהתלות המוחלטת בנשיבת הרוח.
חיסרון עיקרי נוסף הוא היעדר אמצעי אחסון לחשמל, שהופק בעת שהרוח נשבה בחוזקה.
מעריכים שטכנולוגיות עתידיות כגון גלגלי תנופה או מצברי ענק יפתרו את בעיית אחסון החשמל.
עם זאת, גם חשמל קונבנציונלי לא ניתן לאחסון מעבר מהספק תפוקה גבוה לנמוך כרוך בבזבוז דלקים רב, ופליטת זיהומים מיותרים.
חיסרון עיקרי נוסף הוא כמות התפוקה: נדרשות הרבה טורבינות על מנת להפיק חשמל בהספק של תחנת כוח שורפת-דלק גדולה.
חוות רוח יכולות לשנות את מאפייני זרימת האוויר ועוצמתו, ובכך להשפיע על הסביבה הקרובה והרחוקה, הן ברמות החום והקור, והן במשקעים, על ידי שינוי מקום ירידת הגשם, ושינוי בעוצמת הגשם והטל.
טורבינות הרוח הראשונות בישראל נבנו בשנות השמונים באופן ניסיוני.
במסגרת ניסיון זה נבנתה טורבינת רוח בקיבוץ מעלה גלבוע.
בתחילת שנות התשעים נבנתה חווה של עשר טורבינות בהר בני רסן ולכל אחת היה הספק של 600 קילו-ואט.
חוות הרוח המודרנית הראשונה בישראל הוקמה בשנת 2015 על ידי חברת אפקון החזקות.
החווה כוללת שני אתרים, אחד בסמוך לקיבוץ מעלה גלבוע ובו 14 טורבינות, והשני ברכס רמת סירין ובו 11 טורבינות.
גובה הטורבינות הוא 44 מטר והספקן הכולל הוא 22 מגוואט.
בשנת 2021 הוקמה חוות רוח בעמק הבכא שברמת הגולן המונה 34 טורבינות המתנשאות לגובה של 85 מטרים בהספק כולל של 109 מגוואט.
בשנת 2023 הוקמה ברמת הגולן "חוות רוח בראשית" המונה 39 טורבינות.
הטורבינות מתנשאות לגובה של 95 מטרים והספקן הכולל 207 מגוואט.
שתי חוות הרוח ברמת הגולן הן בבעלות חברת האנרגיה אנלייט.
חוות פיצה היא חווה חקלאית שבה ממוקמת פיצרייה המגישה פיצות שעשויות מרכיבים שכולם או חלקם מיוצרים בחווה עצמה.
חלק מחוות הפיצה הן חוות הדגמה, שהן גם מוסד חינוכי, ובהן מלמדים את המבקרים על חקלאות באמצעות הצגת אופן גידולם של מרכיבי הפיצה.
בחווה מגדלים לעיתים קרובות מרכיבים שניתן להשתמש בהם בפיצה, כמו חיטה לבצק, עגבניות ועשבי תיבול לרוטב, בשר חזיר לפפרוני, בקר לגבינה, ואפילו עצי הסקה לתנור האפייה.
לחוות מסוימות יש גישה למרבצי פחם או גז טבעי שיכולים לשמש כדלקים לחימום התנור.
חלק מהחוות בנויות בצורה מעגלית, ומחולקות לחלקות שצורתן מזכירה את צורתן של פרוסות הפיצה.
בקנדה יש חוות פיצה המלמדת סטודנטים, וישנן חוות פיצה נוספות במדינה.
כמה מחוות הפיצה הן בעיקר פיצריות שמטרתן עסקית ולא חינוכית.
חוות פיצה הפכו לפופולריות במינסוטה, ויסקונסין, איווה ובמדינות נוספות בארצות הברית.
חוות קיימא חוקוק היא עמותה המפעילה יוזמות חינוכיות וחברתיות ומתמקדת בקידום בני נוער שנשרו ממסגרות החינוך הפורמליות באמצעות העסקתם בחקלאות אורגנית.
עיקר פעילות החווה מתמקד בגידולי שדה של ירקות מגוונים ללא הדברת מזיקים, על ידי בני נוער שעובדים בשכר.
העמותה הוקמה בשנת 2015 בחוקוק.
את החווה הקימו חברים בקהילה האקולוגית בחוקוק, קבוצה של משפחות שבסיסה באחת משכונות ההרחבה של קיבוץ חוקוק.
קיבוץ חוקוק מאפשר ומשתף פעולה עם חוות קיימא הממוקמת בשטח חקלאי של הקיבוץ.
שכר בני הנוער מגיע ממכירת הירקות, ומכירה של סלי ירקות שבועיים לתושבי הסביבה בשיטת "חקלאות בתמיכת הקהילה" (CSA) וכן מתרומות.
החווה מפעילה גם סיורים, הרצאות ואירועי קטיף.
לצד בני הנוער, מתפעלים את החווה צוות של מתנדבי שירות לאומי מטעם האגודה להתנדבות.
ב-2018 הוקם פרויקט מימון המונים לתשלום תשתיות החווה, ועד 2023 התקיימה החווה בעיקר מתרומות.
בשנת 2023 זכתה החווה במכרז של משרד הרווחה שהכיר בה כמסגרת תעסוקתית.
אחת המשמעויות של הזכייה היא כי המשכורות ישולמו מתקציב המדינה.
הנערים המגיעים לחווה מועסקים בה כעובדים מן המניין.
במסגרות מקבילות, נערים כאלה נמצאים בסטטוס של חניכים, מטופלים או תלמידים.
בחוות קיימא חוקוק הנערים צריכים לבנות שותפויות ולהתגבר על אתגרים יחד עם עובדים אחרים.
הנערים מלווים במדריכים ומקבלים גם הכנה לעולם התעסוקה.
גידול הירקות נעשה ללא חומרי דישון והדברה כימיים.
מגוון הירקות הגדלים בחווה מאפשר מערכת אקולוגית מאוזנת באופן יחסי תוך טיוב טבעי של האדמה.
תכנון הגידול נעשה בהתאם לעונות השנה ובכך נחסכים משאבים רבים של התמודדות עם מזיקים ופתרונות של וויסות טמפרטורה.
חוות קיימא חוקוק היא אחת מכמה חוות הפועלות על פי מודל דומה בישראל ובעולם, חלקן שייכות לרשת חוות קיימא.
החווה הראשונה שהוקמה ברשת חוות קיימא היא קיימא בית זית.
אחריה הוקמו חוות בארותיים וקיימא נהלל.
שנה לאחר מכן הוקמה חווה במודל דומה בטנזניה שבאפריקה - חוות קיימא טנזניה.
במושב מרחביה פועלת חווה שמעסיקה נפגעי נפש, אנשים עם צרכים מיוחדים ובני הגיל השלישי.
חוות פצאל הייתה חוות תנינאים תיירותית שהוקמה בשנות ה-90 ליד היישוב פצאל שבבקעת הירדן, עם כ-1,500 תנינים.
לאחר שנסגרה למבקרים בעקבות האינתיפאדה השנייה, פעלה החווה לצורכי תעשיית העור, אך פעילות זו הופסקה עם תיקון החוק להגנת חיית הבר שאסר על כך.
המיזם נחל כישלון כלכלי, מה שהביא עם הזמן להידרדרות התחזוקה במקום ובמצבם הבריאותי של התנינים.
באוגוסט 2025 בהחלטת המנהל האזרחי פונה האתר ו-262 תנינים שבו הומתו.
לאחר סגירת החווה, נותרו בישראל שתי חוות תנינים – חוות התנינים בחמת גדר וחוות קרוקולוקו ב.
חוות פצאל הייתה חוות תנינאים בסמוך ליישוב פצאל שבבקעת הירדן.
החווה הוקמה בשנות ה-90 כאטרקציה תיירותית ובה היו כ-1,500 תניני יאור.
עם זאת, המיזם לא צלח, ובעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה נסגרה החווה למבקרים.
לאחר סגירת האתר התיירותי, רכש היזם גדי ביתן את החווה באמצעות כונס נכסים.
תחתיו, המשיכה החווה לפעול כמתקן לגידול תנינים, לצורכי עיבוד העורות שלהם ולתעשיית הבשר.
אולם, עם תיקון החוק להגנת חיית הבר, שאסר על גידול התנינים למטרות מסחריות, הופסקה גם פעילות זו.
מאז הופסקה הפעילות בחווה, תשתיות הגידור במקום התבלו ונהרסו, מה שהוביל למספר אירועים בהם תנינים ברחו מהחווה ליישובים ושמורות הטבע במרחב ומקורות מים סמוכים.
התנינים שאותרו נתפסו והוחזרו לחווה.
חלקם נגנבו לבני ברק, שם ניסו למכור אותם.
בשנים שלאחר מכן, משכה החווה מבקרים בלתי מאורגנים בשל מצבה הנטוש, וחדירה חופשית דרך הגדרות הפרוצות.
חלק מהמבקרים תועדו כשהם נכנסים לתוך מתחמי הבריכות, מתקרבים לתנינים, ואף מתעללים בהם באמצעות יידוי אבנים או הכאה במקלות.
לטענת המנהל האזרחי, בשלב זה נטש הבעלים את החווה, והתנינים, שלפי הערכות היו בין כמה מאות, נותרו בתחומי החווה ללא פיקוח.
בחלוף השנים, הלכה והידלדלה אוכלוסיית התנינים בחווה.
התנינים גוועו ברעב, סבלו מרזון קיצוני, והתנאים הקשים הביאו לכך שהתנינים פיתחו התנהגות קניבלית.
תנינים נותרו ללא גפיים, לאחר שהם נאכלו על ידי תנינים אחרים כחלק ממאמצי ההישרדות.
לטענת המנהל האזרחי, הבעלים של החווה סירב לשתף פעולה במציאת פתרונות לתנינים כך שיקלטו במקומות אחרים, לרבות הטסתם לחו"ל.
ב-2025 פנה ארגון בצלמו למשרד החקלאות, המשרד להגנת הסביבה, לרשות הטבע והגנים ולמינהל האזרחי, וקרא להם לנקוט פעולה מיידית בשל הסכנה שנשקפה לציבור מהחזקת תנינים במתחם פרוץ ונטוש.
בארגון התעורר גם חשש מתרחיש של טרור לאומני, שבמסגרתו תהיה פגיעה בגידור הפנימי הדל של מתחם התנינים, שיוביל לבריחת תנינים מהמתחם.
בנוסף, התקבלה חוות דעת וטרינרית שלפיה המשך החזקת התנינים באותם תנאים ירודים מהווה התעללות בבעלי חיים.
לאור חוות דעת זו, הוחלט במינהל האזרחי להמית את התנינים.
באוגוסט 2025 פונתה החווה ומאות התנינים שבתוכה נורו למוות.
לדברי בעל החווה, גדי ביתן, הריגת התנינים בוצעה ללא ידיעתו ותוך הפרת זכויותיו כבעלים.
לדבריו התנינים היו בריאים ולא נשקפה מהם סכנה.
כמו כן, לטענתו אנשי המנהל האזרחי ורשות הטבע והגנים פרצו את שערי החווה, רוקנו את בריכות המים, והורו לעובד המקום למסור את הטלפון ולהימנע מדיווח כשבמשך שעות ירו בתנינים בזה אחר זה.
ביתן טוען כי מדובר בפעולה אלימה וחד-צדדית, ומאשים את הגורמים המעורבים בפגיעה חמורה בבעלי חיים מוגנים ובתדמיתה של ישראל בעולם בתחום רווחת בעלי החיים.
הוא הצהיר כי בכוונתו לפעול משפטית נגד מה שהוא מכנה "מעשה פלילי" שגרם לו נזק כלכלי כבד.
עמותת "תנו לחיות לחיות" גינתה את הריגת התנינים, וטענה כי מדובר בהפרה של חוק צער בעלי חיים ואמנת וושינגטון בדבר חיות מוגנות שאושררה בישראל ב-1979.
חוזה הוא ביטוי חברתי־משפטי להסכמה הנובעת ממפגש רצונות בין שני צדדים כשירים.
ההתקשרות בחוזה היא פעילות יום יומית בעולם המודרני, המתבצעת על ידי כל.
רכישת מוצר בחנות, רכישת כרטיס באוטובוס ונסיעה בו, או אף רכישת משקה קל ממכונה המיועדת לכך, הן דוגמאות לחוזים פשוטים שבני אדם מתקשרים בהם מדי יום.
כמו כן, קיימים חוזים ארוכי-טווח ומורכבים יותר, לדוגמה חוזי מכר על דירה, חוזה שכירות, חוזה עבודה וחוזים עסקיים נוספים.
החוזה הוא הסכמה חברתית המוכרת על ידי החוק, והניתנת לאכיפה על ידי בית המשפט.
החוק, ובאמצעותו, בתי המשפט, מעניקים סעדים (נוספים על סעד האכיפה) למי שנפגע כתוצאה מהפרת חוזה, לרבות סעד הפיצויים.
חוזה יכול לרוב להיכרת בעל פה.
העובדה שהחוזה אינו כתוב אינה פוגמת בהסכמה שבין הצדדים.
לכלל זה מספר חריגים בדינים שונים.
הבולט בחריגים אלה, בדין הישראלי, הוא חוזה לרכישת מקרקעין החייב להיכרת בכתב.
עם זאת, גם לכך קיימים מקרים חריגים, לדוגמה בשנת 2019 הכיר בית המשפט העליון בחוזה מכר שנעשה 30 שנה לפני כן ולא נחתם בכתב.
דיני החוזים העוסקים בסוגי החוזים, בדרכי כריתתם, בסעדים המוקנים בשל הפרתם, ובדרכי קיומם, הם חלק מדיני החיובים, אליהם שייכים אף דיני הנזיקין, ודיני עשיית עושר ולא במשפט.
דוגמה לחוזה נפוץ הוא שלט על מכונה למכירת משקאות קלים, האומר כי המשלשל שקל למכונה יקבל פחית שתייה.
ההלך הצמא, המשלשל את השקל לתוך המכונה, מבצע בעצם אקט של קיבול.
ברגע זה הופכים התנאים שמודפסים על פני המכונה לחוזה המחייב שבין הצדדים.
זהו חוזה אחיד במובן זה שהוא נוסח על ידי צד אחד בלבד, באופן אחיד, על מנת שישמש במספר בלתי מסוים של מקרים.
קל לראות כי יכולת המיקוח בחוזה מסוג זה היא קטנה (או שקל או כלום, אי אפשר להתמקח על המחיר, או על כמות הפחיות וטיבן), ואף זה סממן של חוזה אחיד.
המכונה מקבלת את השקל, ופולטת פחית, וזהו ביצוע החוזה.
אם תקבל המכונה את השקל, ולא תפלוט פחית, הרי שהמדובר בהפרה של החוזה ואף בהפרה יסודית, וייתכן שמדובר בהטעיה, במובן זה שלו היה ההלך הצמא יודע על כך, לא היה כורת את החוזה מלכתחילה.
כאן עולות להלך מספר אפשרויות לתביעה.
הוא יכול לדרוש מבית המשפט אכיפה של החוזה, ולדרוש קבלת פחית משקה.
הוא יכול להודיע על ביטול החוזה, ובמקרה זה יוכל לקבל בחזרה את השקל ששלשל למכונה.
הוא יכול לדרוש פיצויים בנוסף לכל אלו, על הנזק שנגרם לו.
אם עמד ליד המכונה נציג בעלי המכונה, איים באקדח על ההלך, וגרם לו בכך לשלשל למכונה שקל, מבלי שזה חפץ בכך, הרי שזוהי כפייה, ולהלך קמה הזכות לבטל את החוזה מיד ברגע שפוסק האיום.
במקרה זה יוכל לקבל בחזרה את השקל, אך יהא עליו להחזיר את הפחית.
מושג החוזה מופיע כבר בתנ"ך: "כרתנו ברית את מוות ועם שאוֹל עשינו חוזה".
המג'לה, קובץ החוקים האזרחי של האימפריה העות'מאנית, שהיווה את המשפט הנוהג בארץ ישראל בעת שלטון העות'מאנים, לא דנה במושג החוזה.
הוראות המג'לה הנוגעות לחוזים היו מעטות ומפוזרות, ודנו בסוגים מסוימים של חוזים, ובסיטואציות מסוימות הנוגעות לחוזים, אך לא הגדירו בצורה מקיפה את מושג החוזה, דרכי כריתתו, הפגמים בכריתתו, והסעדים המוקנים במקרה של הפרתו.
המג'לה עסקה בסוגיות הנוגעות למכר, שכירות, ערבות והמחאה.
כן עסקה המג'לה בסוגיות כגון סוגיית הכפייה בדיני החוזים.
עם תחילתו של המנדט הבריטי אושר תוקפם של החוקים העות'מאניים על פי דבר המלך במועצה על ארץ ישראל משנת 1922, אך במהלך שנות המנדט הונהגו במשפט המקומי דיני החוזים האנגלים מכוח סימן 46 בדבר המלך לפיו במקום בו אין הוראה מפורשת בחוק העות'מאני יש לנהוג לפי המשפט האנגלי.
המשפט האנגלי הכיל מערכת ברורה ומקיפה אשר הגדירה את החוזה באופן המתאים למשפטה של מדינה מודרנית, ומבוססת על מסורת רבת שנים של המשפט המקובל.
עם זאת, השילוב של הדין העות'מאני והדין האנגלי יצר יציר כלאיים מוזר, ולעיתים בלתי אפשרי.
כך, למשל, לא הכיר הדין העות'מאני בסעד האכיפה שהוא סעד מהותי בדין האנגלי, ולא הבחין בין פיצויים מוסכמים לאלו הנקבעים על ידי בית המשפט.
גם ניסיונות להסדרה חקיקתית של נושאים אלו נתקלו בקשיים ביישומם בפועל בבתי המשפט.
הבדל ממשי נוסף בין הדין העות'מאני והדין האנגלי היה כי הדין האנגלי דרש תמורה כבסיס לתוקף החוזה.
דרישה זו היא ייחודית למשפט המקובל ואינה נמצאת בשיטות משפט אחרות.
כך שנוצר מצב בו החוזים אליהם התייחסה המג'לה - חוזי שכירות, ערבות וכו', לא דרשו תמורה כתנאי לתוקפם, בעוד שחוזה מכל סוג אחר דרש תמורה.
דרישת התמורה היא דרישה מלאכותית, שהביאה לפורמליזם מיותר בדיני החוזים במשפט האנגלי, והמצב שנוצר סיבך מאוד את דיני החוזים בארץ ישראל.
לאחר שקמה מדינת ישראל, קבעה פקודת סדרי השלטון והמשפט כי המשפט שחל עד אז, ימשיך לחול, אך ניתקה את הקשר שבין התפתחויות פסיקתיות וחקיקתיות בבריטניה ובין המשפט הישראלי.
אל השעטנז המשפטי הקיים נוסף עתה רובד של פסיקה ישראלית עצמאית, שהחלה ביצירת משפט חוזי ישראלי עצמאי.
עם סוף שנות ה־60 החל המחוקק מסדיר את דיני החוזים, בחקיקה ישראלית מקורית, שבין מקורות ההשראה לה היו גם המשפט העברי וגם שיטות המשפט האזרחי ובמיוחד ה-BGB, הקודקס האזרחי הגרמני.
בין חקיקת חוקים העוסקים בחוזים ספציפיים כגון חוזה הביטוח, החוזה האחיד, חוזה השכירות, חוזה הקבלנות וחוזה המכר, נחקקו שני חוקי החוזים הכלליים והעיקריים והם חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תש"ל-1970, וחוק החוזים (חלק כללי), תשל"ג-1973.
הגדיר, לראשונה במשפט הישראלי, את מהות החוזה, בקובעו "חוזה נכרת בדרך של הצעה וקיבול לפי חוק זה".
לפי הגדרה זו חוזה הוא תוצר של מפגש רצונות של הצדדים, תהליך חברתי בעיקרו המסדיר את הקשר בין בני האדם על בסיס של הסכמה והבנה הדדית, ומבטא את רצונם ההדדי של הצדדים בקשר ביניהם.
כיום עומדת בשלבי חקיקה ראשוניים הצעת חוק דיני ממונות הבאה להסדיר מחדש את החקיקה האזרחית הישראלית, ולהפוך על פיהן כמה מן הקביעות וההסדרים המצויים בחוקי החוזים הקיימים, אולם חקיקה זו נמצאת, כאמור, בשלבים ראשוניים בלבד.
החקיקה אמורה לאחד ולהסדיר נושאים רבים הקשורים בדיני הממונות ובהם את כל החוקים השונים העוסקים בדיני החוזים.
סעיף 100 להצעת החוק חוזר על דברי סעיף 1 לחוק החוזים, וקובע כי "חוזה נכרת בדרך של הצעה וקיבול לפי הוראות פרק זה".
המשפט בישראל מכיר במספר סוגים פרטניים של חוזים, אשר זכו להתייחסות חקיקתית מיוחדת, מעבר לבסיס הכללי המפורט בחוקי החוזים הכלליים, במקרים אלה גובר החוק הפרטי על האמור בחוק הכללי (הוא חוק החוזים), ואלו הם:
חוזה אזרחי - חובות וזכויות אזרחיות מחייבות תושב רק במעמד אחזקה באזרחות תקפה, ומכאן גם מחויבות שמירת חוקי המדינה כאמנה חברתית.
, ו נוגעים בתנאי קבלת אזרחות וביטול אזרחות.
חוזה בינלאומי - מהווה הסכם חוזה בינלאומי מחייב בין מדינה לבין מדינה אחרת או מספר מדינות שונות נוספות.
"חוק המכר (מכר טובין בין-לאומי), תש"ס-1999" מסדיר את כללי הסחר בין מדינות, "פקודת היבוא והיצוא (נוסח חדש), תשל"ט-1979" את כללי הסחר בייבוא וייצוא, "תקנות הפטנטים (אמנה בינלאומית), 1935" מסדיר כיבוד רישום פטנטים במדינות אחרות ומחייב בעת רישום פטנט בירור קודם האם כבר קיים ריום פטנט דומה.
כשקיימים חוקים ותקנות נוספים בהתייחס לאמנות וכללים ביחסים בין המדינות השונות, לרבות הכרת מדינה באמנות מסוימות של האומות המאוחדות, בנוסף לאמנות המחייבות מעצם היות אותה מדינה חברה באו"ם, ומכאן התחייבות לפעול על פיהן.
חוזה עבודה - הסכם העסקה הוא חוזה בין מעסיק למועסק בהתייחס להטבות שיקבל העובד בעד עבודתו, בין אם בצורת עובד שעתי או בשכר גלובלי.
כשהמעסיק מחויב לחוק בהתייחס לתנאי סף להעסקת אדם שאינו עצמו.
קיים איסור העסקה ללא 'חוזה העסקה' המפרט את אופי העבודה וזכויות העובד חתום על ידי שני הצדדים טרם מועד תחילת ההעסקה.
חוזה ועדים - "תקנות האגודות השיתופיות (רשויות האגודה), תשל"ה-1975" מסדיר את חובות ועד עובדים מול העובדים המיוצגים כמו אופן בחירת הוועד ופעולותיו.
"חוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957" מסדיר את חובות הוועד בייצוג, בקרת קיומן והחלת הסכמים קיבוציים ומהווה הרחבת חובות המעסיק כלפי העובדים.
חוזה המכר - אחד החוזים הנפוצים ביותר, ולפיכך אחד החוזים הדורשים הסדרה חוקית מיוחדת באשר לשאלות המיוחדות לחוזה המכר, במיוחד בנוגע לאי התאמת הממכר.
סדרה של חוקים מסדירה את השאלות הנוגעות לחוזה המכר - , , ו.
חוזה שכירות או שאילה - אותו מסדיר חוק השכירות והשאילה, תשל"א-1971. חוזה השכירות או השאילה הוא חוזה נפוץ, והחוק מסדיר שאלות הייחודיות לסוג זה של חוזים.
חוזה שותפות - "חוק יחסי ממון בין בני זוג, תשל"ג-1973" מסדיר את הגדרת השותפות בחוזה נישואים ולפי הלכת השיתוף תקף גם במקרה של ידועים בציבור.
"פקודת השותפויות [נוסח חדש], תשל"ה-1975" מסדיר את יחסי השותפות בכלל, ובמעמד חוזה ההנפקה בבורסה בפרט.
חוזה אחיד - נושא החוזים האחידים מעוגן בחוק החוזים האחידים, התשמ"ג-1982. חוזה אחיד הוא חוזה שנוסח על ידי ספק, בלשון אחידה, ומשמש להתקשרות עם מספר בלתי מסוים של לקוחות.
מכיוון שיחסי הכוחות בין הספק לצרכן נוטים לרוב לצדו של הספק, שהוא הצד החזק יותר, מגן החוק על הצרכן וכולל שורה של תנאים מקפחים שאותם יכול בית המשפט לפסול.
כן הוקם על פי החוק בית דין מיוחד לחוזים אחידים.
דוגמה טובה לפעולת בית הדין היא הדיון בטענות שעלו כנגד סעיפים בחוזה השכירות שעליו החתימה חברת עמידר את דייריה.
חוזה קבלנות - אותו מסדיר .
חוזה זה עוסק במתן שירות על פי תמורה, ומסדיר הוראות המיוחדות לעניין זה.
חוזה ביטוח - נושא חוזה הביטוח מעוגן ב.
חוזה הביטוח עוסק ביחסים משפטיים מיוחדים בין המבוטח ובין חברת הביטוח.
החוק דן ביחסים בינם לבין סוכן הביטוח המשמש כשלוחם של שני הצדדים לעניינים מסוימים (ועל היחסים ביניהם חל גם ).
החוק מעניק למבוטח המתקשר עם חברת הביטוח בחוזה מסוג זה הגנות מיוחדות.
הגנות נוספות מוענקות על ידי שהחליף את חוק הפיקוח על עסקי ביטוח.
חוזה רשות - הכוונה לחוזים שבין מדינת ישראל ובין כל גוף אחר.
הפסיקה החדישה מכירה בכך שלחוזים אלו אופי דואלי, דהיינו פרט לחוקי החוזים הרגילים חלים עליהם גם עקרונות המשפט המנהלי, אף כאשר אין המדובר בפעולה שלטונית כי אם בחוזים מסחריים לחלוטין.
חוזה יחס - חוזה שבא להסדיר יחסים ארוכי טווח, למשל יחסי עבודה.
לעיתים רבות כשמדובר בעסק מתפתח או חברת הזנק, החוזה יכלול חוזי-משנה נוספים, לדוגמה חוזה סודיות או הסכם מייסדים שמטרתם להסדיר גם את היחסים בזמן העבודה המשותפת, אך גם את החלוקה בנכסים לאחר סיום החוזה.
כתנאי לכריתת חוזה, צריכים להתקיים שלושה תנאי סף:
כוונה ליצירת תנאים משפטיים נמדדת בסיוע של ארבעה מבחנים:
נסיבות ההסכמה בעת כריתת החוזה: למשל, צורת התנסחות שכוללת אלמנטים משפטיים או נוכחות יזומה של עורך דין, מלמדות על כוונה ליצירת תנאים משפטיים.
בחינת הטקסט: כאשר החוזה נערך בכתב, ניתן לבחון האם הוא כולל מאפיינים משפטיים.
בחינת מערכת היחסים: במערכת יחסים קרובה (למשל בין בני משפחה), יש סבירות גבוהה שאף על פי שלכאורה נערך חוזה, לא הייתה כוונה ליצירת תנאים משפטיים.
תוכן ההסכמה: בחינה האם הדברים עליהם הסכימו הצדדים, הם בעלי אופי משפטי.
קיים גם משקל רב לנסיבות רקע מקבל התנאים - במקרה מצוקה כלכלית קודמת לאירוע או מקרה פסיכולוגי שהיה עלול לשבש את שיקול דעתו של המוכר בהתייחס לתנאי המכר.
חוסר השפיות תקפה משפטית, רק אם האירוע הפסיכולוגי או הפסיכיאטרי אבחונו או ניתן להוכיח שאירעו טרם ביצוע חוזה המכר.
בנוסף חובה שתוכן ההסכם יהיה שפיט.
החוק קובע מספר תחומים שאינן שפיטים: זוטי דברים (חוזה על דבר פעוט), חוזים פוליטיים (הסכמים קואליציוניים והבטחות של פוליטיקאים), חוזים בינאישיים (הבטחות בין בני זוג), חוזה למתן ציונים (בית המשפט לא מתערב בנושא שיקול הדעת במתן ציונים, מאחר שנותן הציון הוא הסמכות העליונה).
בנוסף חובה שתהיה לשני הצדדים כשירות משפטית.
לכל בוגר שאינו פסול דין יש כשירות משפטית.
לקיום תנאי הכשירות המשפטית לגבי פסול דין, נדרשת הסכמת האפוטרופוס.
בחוזה שערך קטין, הכשירות המשפטית נקבעת לפי תוכן החוזה.
כאשר החוזה לא מתאים לגיל הקטין (למשל ילד בן 13 שקנה אופנוע), האפוטרופוס רשאי לבטל את החוזה.
בשיטות משפט הנוהגות על פי המשפט המקובל, ישנם שלושה מרכיבים עיקריים בכריתתו של החוזה.
אלו הם הצעה וקיבול, תמורה וגמירות דעת.
שיטת המשפט הישראלית אינה דורשת עוד תמורה כתנאי לקיומו של חוזה תקף בין צדדים כשירים.
כן נדרשת מסוימות, דהיינו כי ההצעה שקיבולה מהווה את כריתת החוזה תהיה מפורטת ומסוימת עד כדי כך שדי בקיבולה על מנת לכרות את החוזה.
ההצעה יכולה להיות לאדם מסוים, לקבוצה, או לציבור בכללותו.
הבטחה חד צדדית אינה יכולה להיות חוזה.
הבטחה כזו יכולה להיות אף מסמך משפטי בעל תוקף מחייב כגון צוואה (המוסדרת בחוק הירושה) אך עדיין אינה בבחינת חוזה בין שני צדדים.
מתנה (המוסדרת בחוק המתנה), מהווה חוזה בלא תמורה בין שני צדדים, במקרה שהסכים מקבל המתנה לקבל את המתנה.
המקרה המפורסם ביותר בתולדות המשפט, בו נדונו אלמנטים אלו של הצעה וקיבול, גמירות דעת ומסוימות, הוא פסק הדין האנגלי בעניין "Carlill v.
בפסק דין זה שניתן באנגליה במאה ה-19 נדון מקרה של חברה שייצרה תכשירים רפואיים שפרסמה כי כל חולה שישתמש בתרופת הפלא החדשה מתוצרתה "כדור העשן הקרבולי" ולא יחלים ממחלת השפעת, יקבל פיצוי בן 100 לירות שטרלינג, סכום עתק באותה התקופה.
רבים השתמשו בכדור העשן ולא החלימו מן המחלה, ותבעו את הפיצוי המגיע להם.
בבית המשפט טענה החברה כי אין לקחת את המודעה ברצינות כהצעה מחייבת משפטית, אלא שהיה זה תעלול פרסומי ולא הצעה רצינית.
בית המשפט פסק כי אדם סביר היה רואה בהצעה כהצעה רצינית ומחייבת, וכי התמורה הנדרשת לשם קיום החוזה הייתה אי הנוחות שבשימוש במוצר פגום.
השופט לינדלי פסק כי "קרא את המודעה כיצד שתרצה, וסובב אותה ככל שתרצה, ועדיין לפניך הבטחה מסוימת, המובעת בלשון שאין לטעות בה." פסק הדין הוא בין הידועים שבפסקי הדין בדיני החוזים, והוא נלמד עד היום בפקולטות למשפטים, גם במדינת ישראל.
הדין הישראלי מייחס חשיבות רבה לתום לבם של הצדדים בעת המשא ומתן המוביל לכריתת החוזה, ו קובע כי מי שמנהל משא ומתן לכריתת חוזה בחוסר תום לב יחויב בפיצויים בשל כך.
ניתן להגדיר יחסים חוזיים כמקרה בו צד אחד (ה"מציע") מציע הצעה שמעידה על גמירות דעת לקשר חוזי והיא מסוימת, ואילו הצד השני (ה"ניצע") מקבל אותה מתוך גמירות דעת.
אירוע זה נקרא "מפגש רצונות" של הצדדים.
ההצעה וקיבולה אינם צריכים להיות מובעים בכתב דווקא.
ניתן להציע ולקבל הצעה בעל פה, ולעיתים התנהגות הצדדים יוצרת מצג המהווה את קבלת ההצעה.
כך, למשל, קבלת שירות במוסך, מהווה הסכמה למחיר לשעת עבודה המוצג על קיר המוסך, גם אם הדבר לא נאמר במפורש.
כניסה לחניון מהווה הסכמה למחיר החניה המפורסם בכניסה, והזמנת אוכל במסעדה מהווה הסכמה למחיר המצוין בתפריט.
עם זאת, ניתן לקבוע בהצעה דרישה לצורת קיבול מסוימת.
לא ניתן לקבוע כי העדר תגובה מטעם הניצע מהווה קיבול.
המושג גמירות דעת לקוח מתוך המשפט העברי, ובאופן ספציפי מתוך דיני קניין.
המונח מבטא את היות העסקה גמורה, עם זאת השילוב של המושג בתוך סעיפי החוק הוא מורכב יותר.
גמירות הדעת של הצדדים לכרות את החוזה נבחנת במבחן הנסיבות.
יש לבדוק האם האדם הסביר הבוחן את הנסיבות באופן חיצוני היה מגיע למסקנה כי הצדדים אכן גמרו בדעתם להתקשר בחוזה מחייב.
ההנחה היא כי התחייבויות שאינן בעלות אופי מסחרי, למשל, התחייבויות שונות בין קרובי משפחה, אינן מראות על גמירות דעת ליצירת יחסים משפטיים.
כך, למשל, הבטחה להזמין את הסבתא לארוחת הערב, אינה כזו שהפרתה יכולה להעניק לנפגע סעד משפטי.
התחייבויות מסוג זה נושאות אופי מוסרי, ומערכת המשפט אינה רואה אותן מעניינה.
גמירות הדעת היא אובייקטיבית וחיצונית, ולא סובייקטיבית.
כך, למשל, מי שהציע מתוך צחוק הצעה, שהצד השני קיבל ברצינות, ימצא עצמו קשור בחוזה מחייב, גם אם לא התכוון כלל לכרות חוזה, רק בשל העובדה שצופה חיצוני אובייקטיבי היה מזהה את ההצעה כרצינית.
כאמור, על ההצעה להיות מסוימת בצורה מספקת, על מנת שקבלתה תיצור את החוזה.
בנוסף, רמת המסוימות של ההצעה, מהווה אינדיקציה חשובה לקביעת גמירות הדעת שהייתה בהצעה.
הפסיקה הישראלית הכירה במספר אלמנטים חשובים שצריכים להיות מפורשים על מנת להוות מסוימות: שמות הצדדים, מהות הנכס, מהות העסקה, המחיר, מועדי מסירת הנכס, מועדי התשלום עבור הנכס, ותשלום ההוצאות והמסים.
פסקי דין אחרים, ומאוחרים יותר הקלו בדרישות אלו, ונקבע שהחוק או הנוהג יכולים להשלים את החסר במסוימות.
בהתאם לכך נפסק שחוזה תקף, אף על פי שלא צוין בו מועד המסירה ותשלום המיסים וההוצאות.
המשפט המקובל דורש תמורה כתנאי לקיומו של חוזה מחייב בין הצדדים.
התמורה הוגדרה במשפט האנגלי כ"כל זכות, עניין, תועלת או טובת הנאה שזכה בהן צד אחד, או כל הימנעות, נזק, הפסד או אחריות שנמנע, סבל או קיבל על עצמו הצד שכנגד לבקשת הלה".
המשפט הישראלי אינו דורש תמורה כתנאי לקיומו של חוזה מחייב, וכן מוכרת התחייבות שאין בצדה כל תמורה, זאת מתוך הנחה שהצדדים הסכימו להתחייבות ביודעין וללא כל כפייה.
למשל העברה ללא תמורה הידועה גם בשם "עסקת מתנה", שבו צד אחד מתחייב לנתינה על סמך חוזה, מבלי שמתקבלת תמורה.
בשיטות משפט המבוססות על המשפט הקונטיננטלי (מקור השראה מוכר למשפט הישראלי בתחום החוזים), אין החוזה נוצר עקב חילופין של תמורה בין הצדדים כי אם בשל מפגש הרצונות של צדדים כשירים בלבד.
אין דרישת כתב במשפט הישראלי (למעט עסקת מקרקעין).
החלפת הבטחות בעל פה יכולה ליצור חוזה מחייב בין הצדדים, שתקפו כזה של חוזה שנערך בכתב.
רוב שיטות המשפט מחייבות את העלאתם על הכתב של חוזים מסוימים, אלו הכרוכים בתשלום סכום כסף נכבד, או אלו הכרוכים במכר מקרקעין.
חוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני, שעדיין מחייב בארץ, דורש שחוזה לשותפות, שכירות או הלוואה שערכם עולה על 10 לירות, או חוזים מן הסוג שנהוג לעשותו בכתב, אין להוכיחם אלא בכתב.
עם זאת, דרישה זו אינה דרישה מהותית, כי אם כלל הוכחתי.
חוזה מן הסוג הזה שנעשה בעל פה תקף, אך אין להוכיחו אלא בכתב.
המשפט הישראלי מכיר בדרישת כתב מהותית אחת, המהווה תנאי לעצם תקפו של החוזה, והוא הוראת , הקובעת כי "התחייבות לעשות עסקה במקרקעין טעונה מסמך בכתב".
להבדיל מהוראות החוק העות'מאני, הקובעות את דרכי הוכחת החוזה בבית המשפט, הוראת חוק זו קובעת כי גם אם לא יתכחשו הצדדים לחוזה, הרי שאם לא נעשה בכתב אינו תקף.
צד המתקשר בחוזה חייב להיות בעל כשרות משפטית.
נושא הכשרות המשפטית מוסדר ב.
באופן רגיל, לכל אדם כשרות משפטית, ולכן יכולת להתקשר בחוזה.
דוגמה לאדם שאינו בעל כשרות משפטית הוא קטין.
קטין אינו יכול להיות צד המתקשר בחוזה, וחוזה שנחתם על ידי קטין ולא אושר על ידי נציגו של הקטין, יכול להתבטל באופן חד צדדי על ידי הנציג, בתוך 30 יום מרגע שנודע לו על החוזה, או במקרה שאין לקטין נציג, תוך 30 יום מיום שהפך לבגיר.
יוצאים מן הכלל פעולות, שדרכן של קטינים לעשותן.
כך למשל, קניית מוצרי מזון במכולת היא פעולה סבירה שדרכו של קטין לבצע, ולכן אין יכולת לבטלה במסגרת זו.
חוזה נכרת, על פי המשפט הישראלי, במפגש רצונות בין צדדים כשירים.
אך לעיתים, על אף כשירותם של הצדדים, הרי שבשל נסיבות מיוחדות הקשורות באחד או יותר מן הצדדים, חל פגם ברצון, ובמקרה זה מוקנית הזכות לביטולו של החוזה לצד הנפגע.
הביטול הוא בהודעה, ובמקרה זה מחויב כל צד להשיב לצד השני את שקיבל על פי החוזה בטרם בוטל (סעיפים 19 - 21 לחוק החוזים (חלק כללי)).
החוק הישראלי מכיר בחמישה פגמים בכריתת החוזה.
חוזה למראית עין הוא חוזה אשר תוכנו המוצהר שונה באופן יסודי מכוונת הצדדים בעת כריתתו.
כך, למשל, חוזה מכר דירה הנוקב בסכום נמוך מהסכום שהוסכם למעשה בין הצדדים, על מנת לשאת בתשלום מס שבח מקרקעין בסכום נמוך יותר.
השאלה שנותרה היא, מה תוקפו, אם קיים, של החוזה הנסתר.
בפסיקה הישראלית נקבע כי חוזה נסתר תקף אם הוא מקיים את התנאים הנדרשים לביסוס חוזה.
בפסיקה קיימת מחלוקת בשאלת תוקפו של חוזה נסתר פסול.
בחלקו השני של , נכתב כי אדם שלישי, חיצוני לחוזה, שרכש זכות בתום לב בהסתמך על אותו חוזה למראית עין, זכותו אינה נפגעת מביטול החוזה.
המשפט הישראלי מכיר בטעות כפגם היכול להוביל לביטול החוזה.
טעות היא כזו שלו היה הצד יודע עליה לא היה מתקשר מראש בחוזה, וזאת פרט לטעות בכדאיות העסקה.
המשפט הישראלי מכיר בהטעיה מכוונת כעילה לביטול החוזה.
הטעיה מסוג זה מתבטאת בהצהרה אקטיבית - בכתב, בהתנהגות או בעל פה, או בשתיקה באשר לעובדות שמן הדין, מן הנוהג או מן הנסיבות לגלותן.
חובת גילוי דין יכולה להיות למשל לפי הקובע חובה לצרף תיאור של דירה לחוזה המכר, או לפי המחייבים עוסק לגלות לצרכן כל פגם המפחית באופן משמעותי מערך הנכס, כל תכונה בנכס המחייבת שימוש בדרך מיוחדת על מנת למנוע פגיעה, ופרטים חשובים אחרים.
כך ניתן לראות, למשל גם תשקיף של חברה בורסאית משום חובת גילוי על פי דין.
בנוסף, ניצול מצב כלכלי קשה אליו נקלע בעל המקרקעין הקודם, לצורך רכישת שטח או נכס במחיר שאינו הולם את ערך המקרקעין ומצב השוק וללא התאמה להערכת שמאי נכון לאותו התאריך, מהווה הטעיה גם כן.
לאור אי דרישת החוק; במעמד בקשת עדכון בעלים בטאבו כמו בעת הפקדת תוכנית הריסה, בנייה, הרחבה או שיפוץ בוועדות התכנון והבנייה לא מתקיימת בקרה על חוזי המכר הקודמים לבעלות מגיש בקשת התוכנית, או כל בקרה אחרת על תקינות שטר המכר.
עושק הוא התקשרות בחוזה עקב ניצול מצוקה של המתקשר, חולשתו השכלית או הגופנית או חוסר ניסיונו, על מנת להשיג ממנו תנאי חוזה גרועים מן המקובל.
החוק הישראלי מכיר בביטול החוזה, אם החתימה עליו נכפתה על הצד הנפגע בכוח או באיום (פרט לאזהרה בתום לב על קיומה של זכות).
האיום או הכוח אינם חייבים להיות איום פיזי באלימות, אך מקובל לומר כי על האמצעי הכופה להיות בלתי חוקי, הגם שלתנאי זה יש סייגים.
הפסיקה מכירה אף בכפייה כלכלית, דהיינו במקרה בו אדם מתקשר בחוזה על מנת להשתחרר מלחץ עסקי או מסחרי המופעל עליו, אולם רק במקרים שבהם כרוך הלחץ בפסול מוסרי, חברתי או כלכלי, ולמתקשר אין חלופה עסקית סבירה אלא להיכנע ללחץ.
על המבקש לבטל חוזה בטענת כפייה לדרוש את הביטול תוך זמן סביר מביטול הכפייה ונטל ההוכחה שאכן הייתה כפייה מוטל עליו.
חוק החוזים (חלק כללי), דורש מצד לחוזה כי יתנהג הן במשא ומתן לכריתת החוזה, והן בקיומו ובביצועו של החוזה, בתום לב ובדרך מקובלת.
הדרישה לתום לב ולדרך מקובלת פורשה בפסיקה כדרישה אחת.
תום הלב הוא מושג שסתום במשפט הישראלי וככזה הפרשנות שלו גמישה יחסית.
נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק, הגדיר את תום הלב כמצב שבו "אדם לאדם - לא זאב, ולא מלאך; אדם לאדם - אדם".
ניתן לראות בדרישה לתום לב כדרישה להתנהגות שאינה שלוחת רסן וחסרת כל עכבות מוסריות מחד, אך אינה התנהגות אלטרואיסטית וחסרת כל אינטרס עצמי מאידך.
עמידה דווקנית על זכויות כאשר הנסיבות אינן מצדיקות זאת, תחבולות מסחריות מסוגים שונים, וצורות שונות של דרכים להשגת יתרון בלתי הוגן על הצד השני פורשו כמנוגדות לעיקרון תום הלב.
הדרישה לתום הלב פורשה כדרישה לתום לב אובייקטיבי.
לפיכך, טענתו של אדם שהוא האמין שהתנהגותו היא תקינה לא תהווה הגנה אם בחינה אובייקטיבית של ההתנהגות תקבע שהיא לא הייתה כזו.
מחיל את עקרונות החוק, ובתוכם את עקרונות תום הלב גם על שאר תחומי המשפט האזרחי.
תום הלב הוכר כעיקרון בסיסי במגוון תחומים משפטיים מכוח סעיף זה.
בתזכיר חוק דיני ממונות, המוצע כקודקס של המשפט האזרחי הישראלי, מופיע תום הלב בעקרונות היסוד, עוד בטרם מגיעים הפרקים העוסקים בדיני החוזים או בדיני החיובים.
בסעיף 2 של ההצעה נאמר: "בשימוש בזכות, בביצוע פעולה משפטית ובקיום חיוב, יש לנהוג בתום לב".
חוזה בלתי חוקי, בלתי מוסרי או סותר את תקנת הציבור
קובע כי חוזה שכריתתו, תוכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, בלתי מוסריים או סותרים את תקנת הציבור הוא בטל.
חוזים שנפל פגם בכריתתם הם ניתנים לביטול, במובן זה שהצד הנפגע יכול להודיע על ביטולם, אך אם לא יעשה זאת, יישארו בתוקפם.
חוזים כאלו הם voidable, דהיינו ניתנים לביטול.
חוזה בלתי חוקי הוא בטל - void.
עם זאת, הוראת מקנה לבית המשפט את שיקול הדעת לקבוע פטור מחובת השבה לצד מסוים לגבי מה שקיבל כתוצאה מהחוזה הפסול, או לאכוף על צד חיוב חוזי אם מצא שהצד השני קיים חיוב שכנגד.
דיונים רבים התקיימו בשאלה מתי יש להורות על קיום החוזה למרות אי חוקיותו.
מצד אחד היו שנתנו בכורה לשיקול ההרתעה וקבעו שיש להעדיף את ביטול החוזה, ומצד שני היו שהעדיפו את עשיית צדק במקרה הפרטני במיוחד כאשר הצד שיזם את החוזה הלא חוקי הוא הנהנה העיקרי מביטולו.
בפסיקה בישראל ניתן לזהות נטייה לאכוף חוזה מכר מקרקעין שכרוכה בו הונאה של רשויות המס.
במשפט העברי תקנה זו מצומצמת אך ורק למצבים בהם מטרתו של החוזה אינה חוקית ומוסרית.
בדומה לחוזה שסותר את תקנת הציבור, במשפט העברי נקבע כי ישנם חוזים העלולים לפגוע בטובת הציבור והם תלויים באישורו של "אדם חשוב" אשר טובת הכלל לנגד עיניו.
על פי ניתן להתנות חוזה בתנאי, שאם התקיימו ייכנס החוזה לתוקף (תנאי מתלה), או שיחדל (תנאי מפסיק).
אותו תנאי הוא אירוע עתידי ליום כריתת החוזה, אשר בעת כריתת החוזה אין הצדדים יודעים בוודאות אם יתרחש.
באשר לחוזה על תנאי מתלה, קיימת תקופה, בין כריתת החוזה ובין התקיימות התנאי, בה מצוי החוזה בתקופה של אי ודאות ושל ערטילאיות.
מצד אחד מחויבים הצדדים ביניהם בחוזה תקף, ומצד שני, חובתם לקיים את החיובים החוזיים טרם נכנסה לתוקף.
בתקופה זו לא ניתן לתבוע את אכיפת החוזה, אך על פי אם נוקט צד בצעדים העלולים להפר את החוזה לכשיתקיים, קמה הזכות לצד הנפגע למנוע נקיטה בהליכים אלו.
כך, לדוגמה, אם התחייב ראובן כלפי שמעון בחוזה למכור את גוריה של כלבתו הגזעית המעוברת, לכשזו תמליט, הרי שזהו חוזה על תנאי מתלה, ואין לשמעון כל זכות לדרוש קבלת גור בטרם נולד.
אך אם ראה ראובן כי שמעון מנסה לפגוע בכלבה באופן שימנע ממנה המלטה, או למכור אותה לצד ג', הרי שזכותו לפנות לבית המשפט בדרישה למנוע צעדים אלו.
סוגי חוזה על תנאי: לפי סעיף 27 קיימים שני סוגים של חוזה על תנאי:
חוזה עם תנאי מתלה - חוזה שתלוי בהתקיים תנאי - על הצדדים לחוזה לא מוטלים כל חובות או זכויות חוזיות עד להתקיימות התנאי, מלבד החובה שלא לסכל את התקיימות התנאי.
חוזה עם תנאי מפסיק - החוזה מתחיל להתבצע עם כריתתו, כאשר על שני הצדדים מוטלים חובות חוזיות.
החוזה יחדל מלהתקיים אם יתממש התנאי המפסיק.
חוזה שטעון תנאי שקבוע בדין: תנאי יכול להיות גם תנאי שנקבע בגין הוראת דין ולא מרצון או הסכמה של הצדדים - ראה עא 464/81 מפעלי ברוך שמיר חברה לבנין ולהשקעות בע"מ נ' ברוריה הוך, לז (3) 393.
הבדל בין חוזה על תנאי להתחייבות חוזית - כאשר צד אחד לוקח על עצמו חובה חוזית אותה הוא אינו מצליח לממש אין מדובר בחוזה על תנאי אלא בהפרת חוזה.
לעומת זאת, כאשר קיום החוזה מותנה בכך שדבר מסוים יתרחש, אשר איש מן הצדדים לחוזה לא התחייב לבצעו, מדובר בחוזה על תנאי.
לדוגמה - כאשר ראובן מסכם עם שמעון שהוא יקנה ממנו את חלקתו אם יינתן אישור בנייה - מדובר בחוזה על תנאי.
אם לא הושג האישור הנ"ל, החוזה חדל מלהתקיים.
כאשר ראובן ושמעון עורכים חוזה מכר שבמסגרתו שמעון מתחייב להשיג אישור בנייה לחלקה הנ"ל אין מדובר בחוזה על תנאי אלא בחוזה שכולל התחייבות חוזית של השגת האישור.
אם שמעון לא השיג את האישור הנ"ל - מדובר בהפרת חוזה.
דוגמה לכך ניתן לראות בעא 1581/98 חברת נתיבי אילון בע"מ נ' בשורה ייזום וקידום פרויקטים בע"מ, נד (4) 209.
חוזה אופציה - אופציה (option) הוא חוזה בין שני צדדים שבו התקיימות או הימשכות החוזה תלויה ברצונו של אחד הצדדים במועד מסוים כאשר התנאים מסוכמים מראש.
לדוגמה: כותב האופציה מעניק לרוכש האופציה זכות לרכוש או למכור נכס תמורת מחיר קבוע מראש במועד קבוע מראש או לפניו ("מועד פקיעת האופציה").
ייתכן שבמועד המימוש הנכס יכלה או יירד אך המחיר כאמור קבוע.
עוסק בחוזה לטובת אדם שלישי.
המדובר במצב עניינים נפוץ, בו התקשר אדם בחוזה שבו התניות המקנות זכויות לצד ג' שאינו צד לחוזה.
מקרה נפוץ הוא פוליסת ביטוח חיים המקנה זכות לתשלום כספי למוטב שאינו צד ישיר לחוזה.
החוק מכיר בשלושה צדדים לחוזה כזה.
החייב והנושה, הם הצדדים הישירים לחוזה, והמוטב, שלטובתו חתם הנושה על החוזה, ואשר החייב מחויב כלפיו.
במשולש זה של יחסים קמות סוגיות רבות המוסדרות על ידי הדין - עד כמה ובאיזה תנאים רשאי המוטב לדרוש מן החייב את קיום החיוב, מתי יכול החייב שלא לקיים את החיוב, באיזה שלב יכול הזוכה לשנות את זהות המוטב ולהחליפו באחר, ושאלות רבות נוספות.
על פי חוזה יפורש לפי אומד דעת הצדדים, כפי שהיא משתמעת מתוך החוזה, ואם אינה משתמעת ממנו - מתוך הנסיבות.
קובע כי פרטים שלא הוסכמו במפורש בין הצדדים ייקבעו לפי הנוהג הקיים בין הצדדים, או לפי הנוהג המקובל בחוזים מאותו הסוג.
פרשנות החוזה והשלמתו הן שתי סוגיות קרובות, העוסקות בעניינים שלא הובררו עד תומם בשעת כריתת החוזה.
פסק הדין המנחה בעניין פרשנות החוזה במשפט הישראלי הוא פסק דין אפרופים.
השופט אהרן ברק שכתב את פסק הדין, קבע כי הוראת לפיה יש בפרשנות החוזה שני שלבים - בדיקת אומד דעת הצדדים, ולאחריה בדיקת הנסיבות החיצוניות, אינה ההוראה היחידה המחייבת בפרשנות חוזה.
חוזה יש לפרש בבדיקה חד שלבית היוצאת מאומד דעת הצדדים אל הנסיבות החיצוניות וחוזר חלילה, עד להשגת פרשנות הרמונית המשיגה את תכלית החוזה ומשולבת בעקרון תום הלב.
כן קבע ברק כי "בפרשנות חוזה יש לחקור אחר הכוונה האמיתית והמשותפת של הצדדים בלא להיות מוגבלים לביטויים או לכינויים שהם השתמשו בהם.
בעימות בין לשון החוזה לבין כוונת עושיו - יד האחרונה על העליונה".
מכאן יש להסיק כי לא לשון החוזה היא המחייבת, כי אם פרשנות המבוססת על אומד דעת הצדדים הנסמך על עקרונות תכלית החוזה ובהם תום הלב.
על פסק דין זה נמתחה ביקורת רבה בטענה כי הוא פוגע בעקרונות של ודאות מסחרית.
אם עד פסק הדין יכול היה צד להסתמך על לשון ברורה בחוזה, מעתה גם ודאות זו כפופה לפרשנות שפסק דין אפרופים נותן לה מרחב רב של אפשרויות, וגמישות רבה מעבר לטקסט הכתוב.
למרות הביקורת הרבה שהושמעה במשך השנים על פסק הדין בפרשת אפרופים הרי בימה"ש עליון חזר על ההלכה בפרשת ארגון מגדלי ירקות נ.
מ"י בהרכב של 9 שופטים.
בפסק דין (שיש הקוראים לו אפרופים השני) חזר בית המשפט על ההלכה על פיה אינו מכוון רק למקרה של לקונה בלשון החוזה אלא שלבית המשפט הסמכות והחובה לחקור ולמצא את כוונתם המקורית והסוביקטיבית של הצדדים בלי להיצמד לטקסט החוזי.
לשני פסקי הדין משמעות רבה מעבר לדיני החוזים היות שאפשר להשתמש בהם לעניין פרשנות טקסטואלית של מסמכים אחרים ולא רק חוזים, לדוגמה חוקים.
בינואר 2011 התקבל בכנסת חוק החוזים (חלק כללי) תיקון מס' 2, התשע"א-2011 וזאת ביזמתו של חבר הכנסת יריב לוין ומתוך רצון מוצהר לקבוע כללי פרשנות לחוזים שיגבירו באופן משמעותי את הוודאות המשפטית, בניגוד ל"הלכת אפרופים".
חוזה יפורש לפי אומד דעתם של הצדדים כפי שהוא משתמע מתוך החוזה ומנסיבות העניין, ואולם אם אומד דעתם של הצדדים משתמע במפורש מלשון החוזה, יפורש החוזה בהתאם ללשונו".
כן מעגן החוק, בסעיף ב', כלל פרשנות שהוכר עד עתה רק בפסיקה, והוא כלל "הפירוש כנגד המנסח".
הדעות חלוקות בשאלה האם התיקון משנה את הלכת האפרופים.
בפסק דין שניתן בתחילת 2012 הביעו השופטים אליעזר ריבלין וסלים ג'ובראן את העמדה שהתיקון לחוק לא שינה את הלכת אפרופים, כנגד העמדה של השופטים ניל הנדל ויורם דנציגר (שהובע בפסק דין קודם).
הדין רואה בחוזה התחייבות שיש לעמוד בה.
עם זאת, הדין צופה מצב שבו יימנע צד מלקיים התחייבות חוזית, אם מרצונו ואם במגוון של נסיבות אחרות, ומעניק מגוון של סעדים לצד הנפגע מהפרת החוזה.
המשפט המקובל הכיר רק בסעד הפיצויים כתרופה במקרה של הפרת חוזה.
עיקרון זה של המשפט המקובל הביא לכך שנאמר שהחוזה במשפט המקובל הוא התחייבותו של צד לשלם לצד השני פיצויים לאחר שיפר את החוזה.
עד לחקיקת חוקי החוזים הישראלים היה הדין הישראלי מורכב מאוד בשאלת התרופות בשל הפרת החוזה, שכן על הבסיס של המשפט המקובל הולבשו על פי פסיקת בית המשפט העליון המנדטורי בשנת 1936, דיני היושר, וכל אלו הורכבו על עקרונות המג'לה, שהוסיפו תנאים שלא היו קיימים מראש במשפט האנגלי.
כך, למשל, היה על בית המשפט העליון לקבוע בשנת 1948 כי ניתן להעניק סעד של אכיפה בהסכם למכירת מקרקעין, גם אם לא התקיימו התנאים, שבסיסם בפסיקת בתי משפט מנדטוריים שבאו לפרש את דיני היושר על בסיס המשפט העות'מאני, כי הקונה שילם את מלוא התמורה והחזיק בקרקע זמן ממושך.
סבך חוקי זה הותר לאחר חקיקת חוקי החוזים הישראלים.
כיום מעניק הדין הישראלי את סעד האכיפה במקרה של הפרת חוזה, אך הדין מכיר גם בזכותו של הנפגע מהפרת חוזה לבטל את החוזה, ולצד סעדים אלו עומד סעד הפיצויים.
בפסקי דין רבים הכיר בית המשפט העליון בכך שסעד האכיפה הוא הסעד הראשי והעיקרי שיש על בית המשפט להעניק במקרה של הפרת חוזה.
אכיפה זו אינה "סעד מן היושר", ואין להגבילה במגבלות של דיני היושר.
על פי בית המשפט העליון, לאחר חקיקת חוק התרופות העיקרון הוא כי "מי שהתחייב על פי חוזה חייב לקיים את שנטל על עצמו".
מקנה לנפגע מהפרת חוזה את סעד אכיפתו.
הסעיף מסייג את האכיפה בשלושה תנאים, שעם התקיימות אחד מהם אין הנפגע זכאי לה -
אם החוזה אינו בר ביצוע.
אם הוא כפייה לעשות או לקבל עבודה אישית או שירות אישי.
אם החוזה דורש מידה בלתי סבירה של פיקוח מטעם בית המשפט.
דוגמה נפוצה היא חוזה לבניית דירה.
אם האכיפה אינה צודקת בנסיבות העניין.
סעיף מפתח המאפשר להכניס בשיקולי בית המשפט את שיקולי תום הלב והצדק.
על פי רשאי בית המשפט להתנות את אכיפת החוזה בתנאים, לרבות קיום חיוביו של הנפגע מן החוזה.
אמנם הסעד העיקרי אותו מעניק הדין הוא סעד האכיפה, אך הדין מכיר גם בזכותו של אדם שנפגע מהפרה יסודית של החוזה לבטל את החוזה, כסעד אלטרנטיבי לסעד האכיפה.
החוק מאפשר לנפגע מהפרה יסודית של החוזה לבטל את החוזה.
על פי הפרה יסודית היא כזו שאדם סביר שהיה צופה אותה מראש לא היה מתקשר כלל בחוזה, או הפרה שהצדדים הסכימו שהיא יסודית.
דוגמה לשימוש בתניה מסוג זה נמצאת בחוזי שכירות רבים נקבע מראש כי תנאי יסודי בחוזה הוא תשלום דמי השכירות במלואם ובמועדם, על מנת שלא להשאיר לבית המשפט שיקול דעת, ולאפשר את ביטול החוזה בכל מקרה של הפרת חוזה השכירות.
גם מי שנפגע מהפרה לא יסודית של החוזה רשאי לבטל את החוזה, אך במקרה זה עליו להעניק למפר ארכה של זמן סביר לקיומו.
חוזה שהופר הפרה יסודית אינו בטל, כי אם ניתן לביטול, וכמו במקרה של פגמים בכריתת החוזה, על הנפגע להודיע למפר החוזה על ביטול החוזה.
בדומה למקרה של פגמים בכריתת החוזה, מעניק ביטול החוזה עקב הפרתו את סעד ההשבה - כל צד משיב למשנהו מה שקיבל על פי החוזה, או את שוויו אם הנפגע בחר בכך.
בצד האכיפה והביטול, מעניק הדין את סעד הפיצויים לנפגע מהפרת חוזה.
סעדי האכיפה והביטול שוללים זה את זה, וברור כי אדם אינו יכול לפנות לבית המשפט ולבקש כי יורה על אכיפת חוזה, ובה בעת לדרוש את ביטולו.
עם זאת, סעד הפיצויים הוא סעד הנוסף על כל אחד מסעדים אלו.
כך יכול אדם לבקש אכיפה או ביטול של החוזה, ובמקביל לדרוש פיצויים על הנזק שגרמה ההפרה.
הפיצויים בהם מכיר הדין הם מכמה סוגים -
פיצויי הסתמכות - פיצויים בעד הנזק שנגרם עקב ההפרה, אותם מעניק , ומטרתם להעמיד את הנפגע בדיוק באותו המצב בו היה לו היה החוזה מקוים.
המדובר בתשלום בגין נזקים שנגרמו לתובע אותם בגין נזקים שנגרמו לו בשל הפרת החוזה.
פיצויים בעד נזק שאינו ממון (המכונים בלשון שאינה משפטית "עוגמת נפש"), אותם מעניק .
פיצוי מוסכם - פיצויים בסכום שעליו הסכימו הצדדים מראש, אותם מעניק .
נטילת רווחי המפר (השבה במובן הרחב) - נטילת רווחי המפר שנוצרו לו עקב הפרת החוזה והעברתם לנפגע.
סוג פיצויים זה מוכר בדין הישראלי מאז פסק דין אדרס.
חוזים רבים צופים פני עתיד.
רבים הם הרוכשים דירה מקבלן, בעודה רק שלד, וסומכים על כך שיסיים את בנייתה.
יש הרוכשים סחורות באשראי, ויש הרוכשים סחורות וממתינים שבועות או חודשים עד לאספקתן.
בנסיבות אלו קיימת האפשרות להפרה צפויה, שהיא הסתברות אם מן הנסיבות או מהתנהגותו או גילוי דעתו של צד, כי החוזה לא יקוים גם כשיגיע המועד לכך.
כך, למשל, מי שרכש רהיטים מחברה, שילם את תמורתם, והספק התחייב לספקם לאחר שבועיים, ולאחר שבוע עבר הרוכש ליד המפעל ומצא כי הוא סגור, רשאי להסיק כי אין בדעת הספק לעמוד בחיוב לספק לו את הרהיטים.
הוראת קובעת כי במקרה כזה, על אף שהמועד לביצוע החיוב טרם הגיע, רשאי בית המשפט להעניק לנפגע מן ההפרה הצפויה סעדים בגין הפרת חוזה.
דוקטרינת הכוח העליון קובעת כי במקרה של חוזה שהופר כתוצאה מנסיבות שלא ניתן לצפותן או למנען, לא יהיה הצד המפר חייב בפיצויים, ולא יהיה הצד הזכאי חייב באכיפת החוזה.
במשפט הישראלי מחיל את הדוקטרינה .
הפסיקה בישראל צמצמה את הנסיבות היכולות להיחשב כסיכול.
נקבע כי חוזה יכול להיחשב כמסוכל רק אם לא ניתן היה לצפות בפועל או בכוח את הנסיבות המסכלות.
כן קבע בית המשפט העליון כי פגעי טבע ככפור, או כגשם עז אף הם ניתנים לצפייה, אם כי השופט מישאל חשין הביע את הדעה כי אם הגשמים הם "שלא בעיתם או שלא כדרכם" ייתכן וישנו סיכול.
אחד העקרונות הבסיסים בדיני חוזים הוא חופש החוזים, שמשמעותו שהרשויות אינן מתערבות בתוכן החוזים, והפרטים במדינה רשאים לערוך חוזים כרצונם.
חופש החוזים, שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, למשל במקרה שהחוזה נערך בין צד חזק וצד חלש, והתערבות המדינה באה להגן על הצד החלש, במחיר של פגיעה בחופש החוזים.
בעקבות זאת יש האומרים שבמקום חופש החוזים מתקיים בימינו צדק חוזי.
חוזה ברסט-ליטובסק היה חוזה שלום שנחתם ב-3 במרץ 1918 בין רוסיה הסובייטית למעצמות המרכז במבצר ברסט ליטובסק.
חוזה זה הביא לעצמאות אוקראינה, אסטוניה, ליטא, לטביה, פולין ופינלנד.
המשא ומתן לשלום החל ב-22 בדצמבר 1917, לאחר חתימת הסכם שביתת נשק בין רוסיה למעצמות המרכז בברסט ליטובסק.
מנהלי המשא ומתן מן הצד הגרמני היו ריכרד פון קילמן, שר החוץ הגרמני, ומקס הופמן, מפקד החזית המזרחית של גרמניה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
מנהל המשא ומתן מהצד האוסטרו-הונגרי היה אוטוקאר צ'רנין, שר החוץ האוסטרו-הונגרי, ומנהל המשא ומתן מהצד העות'מאני היה טלעת פאשה.
בראש המשלחת הרוסית עמד אדולף יופה.
בתחילה הציעו הגרמנים חוזה פשוט, שלפיו תנתן עצמאות רק לפולין ולטביה; אולם בזמן המהפכה ברוסיה ועליית הבולשביקים לשלטון בהּ, הם הכריזו כי יהיה הסכם "ללא סיפוחים ולא פיצויים" – כלומר, רוסיה אינה מתכוונת לתת טריטוריות או כסף תמורת השלום.
כתוצאה מהדרישה הרוסית, המשא ומתן נהייה קשה וסבוך יותר.
הרוסים שנשלטו על ידי הבולשביקים בראשות לנין, מינו את ליאון טרוצקי, איש הסובנארקום, לראש המשלחת למשא ומתן מול מעצמות המרכז.
ב-10 בפברואר 1918 הכריזה רוסיה על סיום המשא ומתן מצִדה, ובאופן חד-צדדי גם על סיום מעשי האיבה בין שני הצדדים.
עמדת טרוצקי שסוכמה במשפט: "לא מלחמה – לא שלום", שיקפה את עמדת לנין לקבל את תנאי החוזה המשפילים מבחינת הפסד הטריטוריות, ובלבד שהשלטון יישמר בידי הבולשביקים.
לנין היה מוכן לסגת עד האוראל ובלבד שהשלטון יישמר בידיו ובידי מפלגתו.
תקוותם של הבולשביקים למצב של "לא שלום ולא מלחמה" עם מעצמות המרכז התבדתה כעבור ימים ספורים, כאשר מעצמות המרכז הכריזו ב-18 בפברואר 1918 כי פסלו את שביתת הנשק; מעצמות המרכז החזיקו תוך שבועיים באוקראינה, הרפובליקה העממית של בלארוס והמדינות הבלטיות.
הצי הגרמני הגיע למפרץ הפיני והתקרב לבירה הרוסית – פטרוגרד.
הרוסים נאלצו ב-3 במרץ לקבל תנאים גרועים יותר מאלו שדחו קודם לכן.
ב-3 במרץ נחתם חוזה שלום בין רוסיה לגרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בולגריה והאימפריה העות'מאנית (בין כל מעצמות המרכז).
רוסיה יצאה ממלחמת העולם הראשונה מושפלת ומובסת.
הצי הבלטי היה צריך לעזוב את בסיסיו בפינלנד וברפובליקות הבלטיות והצי בים השחור היה צריך לעבור לבעלות של גרמניה ובעלי בריתה.
רוב הטריטוריות שמסרה רוסיה עברו לגרמניה.
בחוזה נאמר כי "גרמניה ואוסטרו-הונגריה מתעתדות להחליט בקשר לגורל הטריטוריות הללו באמצעות הסכם עם תושביהן", אך למעשה פינלנד, לטביה וליטא עמדו לעבור לשליטה של הגרמנים.
השטחים שנמסרו לאימפריה העות'מאנית יהיו תחת השגחת ממשלת האימפריה העות'מאנית.
החוזה הראה למדינות ההסכמה מה יהיה גורלן אם יפסידו לגרמניה.
בהתאם להסכם, רוסיה איבדה מאות אלפי קמ"ר בהם התגוררו כ-56 מיליון תושבים (כשליש מאוכלוסיית המדינה).
הדרישה לפיצויים בוטלה בהצהרת השלום (Декре́т о ми́ре) שפרסם לנין ב-8 בנובמבר (27 באוקטובר לפי הלוח הישן).
בסופו של דבר, גרמניה הפסידה במלחמת העולם הראשונה למדינות ההסכמה, והסכם הפסקת האש בין שני הצדדים נחתם ב-11 בנובמבר 1918, שמונה חודשים לאחר חתימת חוזה ברסט-ליטובסק.
כתוצאה מכך פינלנד, לטביה, ליטא, אסטוניה ופולין היו למדינות עצמאיות וריבוניות, וגרמניה נאלצה לוותר על שלטונם עליהן.
חוזה ברסט-ליטובסק החזיק מעמד 8 חודשים.
גרמניה ויתרה על אחד מהתנאים של שביתת הנשק.
חודשיים לאחר חתימת ההסכם הפרה אותו האימפריה העות'מאנית, כאשר פלשה לשטח הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה במאי 1918. באפריל 1922 חתמו רוסיה וגרמניה על הסכם רָפָּאלוֹ, שבו הסכימה גרמניה להפרת הסכם ברסט-ליטובסק ושתי המדינות ויתרו על כל טענותיהן ההדדיות בהקשרים הטריטוריאליים והכלכליים.
באוגוסט 1939, בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הצליחה רוסיה להשיג חלק מן השטחים שאבדו לה במלחמת העולם הראשונה.
חוזה ברסט-ליטובסק היה משמעותי לרוסיה, מכיוון שצמצם את השטח שהיה בידי הבולשביקים.
עצמאות פינלנד ופולין נתקבלה, ואוקראינה והמדינות הבלטיות היו לאזורים אנטי-בולשביקים ומסוכנים להם.
אזורים אלו היו בסיסים של הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה.
כוחות לאומניים ואף מהפכניים ברוסיה זעמו על הבולשביקים על כך שקבלו את ההסכם.
חוזה אייגוּן נחתם בין האימפריה הרוסית לסין הקיסרית בהנהגת שושלת צ'ינג ב-28 במאי 1858 בעיר המנצ'ורית אייגוּן (Aigun).
החותמים היו הרוזן הרוסי מורביוב-אמורסקי והפקיד הרשמי במאנצ'ו.
מטרת החוזה הייתה להחזיר את הגבול בין שתי המדינות אל נהר האמור.
לפי החוזה, קיבלה רוסיה חזרה לשטחה את השטח שמצפון לנהר, שטח אותו איבדה כתוצאה מהסכם נרצ'ינסק שנחתם ב-1689. חלק גדול נוסף של אדמות ממזרח לנהר אוסורי ניתן גם לרוסיה.
הסכם אייגון הסתכם בשני מיליון מיילים של שטח חדש לרוסיה.
בנוסף לטריטוריה, רוסיה השיגה שליטה רבה יותר על הסחר האזורי וכמעט בלעדיות בשימוש בנהרות אמור, אוסורי וסונגארי.