tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן להמחיש את הבעיה הכללית של חלוקת סוד בעזרת בעיה קומבינטורית ידועה: אחד-עשר מדענים עובדים על פרויקט סודי אותו הם מעוניינים לשמור בכספת.
מטעמי בטיחות כל מדען צריך לקבל מנעול ומפתח משלו, אולם למען הנוחות הם מעוניינים שדי יהיה בנוכחות שישה מהם כדי לפתוח את הכספת.
מהו מספר המנעולים הקטן ביותר הדרוש להם?
ומהו מספר המפתחות הקטן ביותר שכל מדען יידרש לשאת על מנת לאפשר זאת?
הפתרון המתמטי (לפי נוסחת הבינום) מראה שמספר המנעולים הדרוש הוא 462 וכל מדען צריך לשאת 252 מפתחות.
בדרך זו מובטח שכל תת-קבוצה של שישה מדענים תוכל לפתוח את הכספת.
כמובן שפתרון זה אינו מעשי לאור העובדה שמספר המפתחות והמנעולים יגדל באופן מעריכי ככל שמספר המדענים יגדל (למשל למספר כפול של מדענים יידרשו לא פחות מ-74,613 מנעולים וכל מדען יאלץ לשאת 20,349 מפתחות לפחות).
כמובן שלא ניתן לפתור בעיה זו על ידי חלוקה פשוטו כמשמעו של הסוד לכל המשתתפים.
למשל אם הסוד הוא מפתח הצפנה בגודל 64 סיביות אותו מעוניינים שני משתתפים לחלוק ביניהם.
אם כל משתמש יקבל מחצית מהמפתח, קרי 32 סיביות.
הרי שניחוש המפתח השלם באמצעות כוח גס על ידי המשתתף האחר או על ידי יריב במקרה שאחד נחשף מצריך רק ניסיונות.
בכללות עבור סיביות ו- חלקים אפשר לנחש את הסוד ב- ניסיונות.
סכמת חלוקת סוד תקרא מושלמת אם אף קבוצה לא מורשית של משתתפים לא תוכל להסיק כל מידע ביחס לסוד מהחלקים שניתנו לחבריה.
כלומר בהינתן רק חלקים או פחות, הסוד יכול להיות כל ערך בהסתברות שווה.
סכימת הסף של עדי שמיר נקראת מושלמת בהקשר זה.
יתירה מזו בניגוד לשיטות קריפטוגרפיות אחרות, שיטת שמיר אינה מסתמכת על השערות בלתי מוכחות כלשהן כגון בעיות מתמטיות פתוחות מתורת המספרים.
בנוסף סכימת-הסף של עדי שמיר מקיימת את התכונות הבאות:
כל חלק בודד של הסוד אינו עולה על גודלו של הסוד כולו (מטעמי בטיחות כמובן שרצוי שגודלו של כל חלק יהיה כגודל הסוד השלם לפחות).
ניתן להוסיף או להפחית את מספר החלקים (כגון אם אחד מהחברים בקבוצה הלך לעולמו או כשאר נוספו חברים חדשים) מבלי להשפיע על יתר החלקים.
ניתן לשנות חלק אחד מהסוד מבלי להשפיע על הסוד השלם.
היתרון שבכך ברור, שינוי כזה לעיתים קרובות משפר את בטיחות הסוד, כיוון שהוא יקשה על יריב פוטנציאלי לצבור מידע שיעזור לו לחשוף את הסוד לאורך זמן.
ניתן להעניק סמכות גבוהה יותר לחלק מן המשתתפים, על ידי מתן מספר גדול יותר של חלקים למשתתף אחד לעומת האחרים.
קיימת שיטה פשוטה לחלוקת סוד עבור המקרה , כלומר כאשר יש צורך בכל החלקים על מנת לשחזר את הסוד.
שיטה זו מושלמת מהיבט של תורת האינפורמציה והיא מבוססת על פנקס חד פעמי כדלהלן: הסוד מקודד כמחרוזת סיביות ועבור משתתפים מייצרים רצפים אקראיים וכל משתתף למעט האחרון יקבל אחד מהם בהתאם.
כאשר המשתתף האחרון יקבל את .
כלומר חיבור מודולו 2 (XOR) של כל הערכים האקראיים עם הסוד.
לא קשה להוכיח כי מאקראיות החלקים האחרים נובע שגם אקראי ולכן אינו מכיל בפני עצמו כל מידע על הסוד.
רק שיתוף פעולה של כל המשתתפים כלומר רק חיבור XOR של כל הערכים האקראיים יניב את תוצאה הרצויה; כלומר , פחות מכך התוצאה שתתקבל תהיה חסרת תועלת לחלוטין.
החיסרון הוא כאמור בצורך בשיתוף פעולה של כולם, בדרך זו אין אפשרות לשחזר את הסוד על ידי מספר קטן יותר של משתתפים.
עובדה היוצרת בעיה בהיעדר אחד המשתתפים (כגון במקרה של מחלה או מוות פתאומי) או כאשר אחד מהם אינו מעוניין לשתף פעולה.
מנגנון סכימת-סף (n,t) של עדי שמיר
המנגנון מבוסס על תכונה ידועה של פולינומים; בהינתן נקודות במישור דו-ממדי עם קואורדינטות שונות, קיים פולינום אחד ויחיד מסדר המקיים , עבור כל שלם .
כדי לחלק את הסוד ל- משתתפים בוחרים פולינום אקראי מסדר המוגדר: , קובעים את (הסוד עצמו) ואז מחלקים לכל אחד את ערך הפולינום בנקודה באופן זה: בהתאם למספר המשתתפים (למעט ).
בהינתן כל תת-קבוצה של נקודות ( עם מציין ) ולא חשוב איזה מהם, ניתן לשחזר את הפולינום ולכן לשחזר את הסוד .
מאידך ערכים כאלו אינם מספיקים.
חישוב המקדמים על ידי הנקודות אפשרי על ידי אינטרפולצית לגראנג'.
שמיר המחיש את הרעיון באמצעות חשבון מודולרי בשדות סופיים ולא בשדות ממשיים או שדה המספרים המרוכבים, הן בשל הנוחות שביישום ממוחשב של שדות אילו והן מטעמי בטיחות.
קבוצת השלמים מודולו מספר ראשוני גדול מהווה שדה סופי, שבו אינטרפולציה היא פשוטה לביצוע, ואפשר להוכיח שהוא מספק רמת בטיחות גבוהה.
קיימים אלגוריתמים לאינטרפולציה בשדות מסדר ראשוני בסיבוכיות של .
מנגנון חלוקת סוד של עדי שמיר מאפשר לחלק סוד בין משתמשים באופן כזה שכל קבוצה של משתמשים תוכל לצרף את חלקם יחד ולשחזר את הסוד.
ניתן ליישם את המנגנון כך שהמשתמשים מסתייעים בצד שלישי שתפקידו לבחור את הסוד בעצמו ולחלקו בין המשתמשים בדרך בטוחה, כך שכל משתמש מכיר רק את חלקו בסוד.
חלוקת הסוד על ידי הצד השלישי
בוחר ראשוני הגדול מהסוד ומ- ומגדיר את .
בוחר מקדמים אקראיים בלתי תלויים הנמוכים מ- ומכין את הפולינום .
מחשב את עבור כל המשתמשים (או עבור כל הנקודות עד ) ושולח את החלקים לכל משתמש בהתאמה, יחד עם המציין (המציין של כל משתמש יהיה פומבי).
כך כל נקודה מיוצגת על ידי .
שחזור הסוד על ידי משתמשים (או יותר)
אוספים את הנקודות של כל המשתמשים כדי לחשב את המקדמים המקבילים ובעזרת אינטרפולציה של לגראנז' להלן, משחזרים את הסוד שהוא .
לפי נוסחת לגראנז' הסוד מחושב על ידי:
כאשר הוא השתף של המשתמש ו- מחושב כך:
שהוא צירוף ליניארי של כל המציינים של הקבוצה .
שימו לב שערכי קבועים ואינם תלויים בסוד על כן ניתן לחשבם מראש, אם הערך קבוע.
חלוקת סוד בעזרת משפט השאריות הסיני
אחד הרעיונות לשימוש ב-CRT ככלי לחלוקת סוד הוצע על ידי Asmuth-Bloom ב-1983. תחילה מכינים סדרה עולה של שלמים חיוביים זרים זה לזה שמקיימת:
ואז בהינתן סדרה פומבית כזו וסוד המיועד לחלוקה בין חברים, כאשר , האלגוריתם פועל כדלהלן:
כאשר שלם אקראי כלשהו המקיים .
בהינתן תת-קבוצה של חלקים מתוך , הסוד ניתן לחילוץ על ידי , כאשר את מחשבים על ידי פתרון מערכת הקונגרואנציות כפתרון יחיד מודולו :
ישנן שיטות יעילות לחישוב CRT.
השיטה הישירה לפי גאוס מוצאת פתרון בסיבוכיות זמן של פעולות בסיביות.
בשיטה זו הפתרון הוא כאשר וכן ו-.
כלומר הוא סכום הכפולות של החלקים הנוטלים חלק בשחזור הסוד והערכים בהתאמה, המחושבים מודולו הכפולה של המודולים המקבילים להם.
והערך הוא הופכי כפלי מודולרי של אותו אפשר לחשב על ידי אלגוריתם אוקלידס המורחב.
דוגמה במספרים קטנים לסכימת סף (5,3).
יהי הסוד ונתונה הסדרה עבור משתתפים וכן שימו לב שמתקיים התנאי .
אם נבחר תוצאת חישוב החלקים תהיה כעת אם תת-קבוצה של חברים, נניח: , ו- מעוניינים לשחזר את הסוד תחילה עליהם לפתור את מערכת הקונגרקואנציות:
קיים פתרון יחיד והסוד הוא .
שיתוף פעולה של פחות מ- חברים לא יחשוף שום מידע לגבי הסוד.
לחלוקת סוד תועלת רבה במקרים נוספים מעבר לשמירה על מפתחות הצפנה.
פרוטוקול חלוקת סוד נחשב לכלי מבטיח במערכות חישוב רב משתתפים שהיא אחת מהבעיות החשובות ביותר בקריפטוגרפיה מתקדמת.
קיימים פרוטוקולים רבים לחישוב רב משתתפים בטוח שמנצלים חלוקת סוד כפרוטוקול משנה.
חלוקת סוד עם מאפיין אימות; שיטת חלוקת סוד בטוחה נגד יריבים אקטיביים.
זהו פרוטוקול שמאלץ הגינות וכופה על המשתתפים לשחק בהתאם לכללים, כל עוד לא יותר משליש מהם חשודים כמושחתים שמנסים להטות את מהלכי הפרוטוקול לטובת גילוי סוד אחר מעבר למה שמגיע להם.
טל רבין ומיכאל בן-אור הציעו שיטה כזו המבוססת על בעיית חישוב רב-משתתפים בטוח כמו בעיית המיליונר.
בשיטה זו ניתן למנוע רמאות של עד שליש מהמשתתפים.
מערכת הצפנה שבה משתתפים יותר ממצפין אחד להצפנת מידע באופן כזה שרק בשיתוף פעולה של כל המשתתפים או מתוך מהם, במקרה של סכימת סף, יהיה אפשר לפענח אותו.
חלוקת סוד להגנה על שרתים.
כדי להגביר אמינות שרת המחזיק במידע קריטי אפשר לחלק את המידע על פני מספר נקודות שונות בשיטת חלוקת סוד באופן כזה שכל שרת נחשב כמשתתף אחד המחזיק בחלק אחד מהסוד שיכול להיות מידע קריפטוגרפי כמו מפתחות הצפנה.
גם אם מספר שרתים יקרסו תהיה אפשרות לשחזר את הסוד ועדיין הסוד יהיה בטוח.
כלומר פריצה לשרת אחד לא תועיל כדי לחשוף את הסוד, אלא יהיה צרוך לפרוץ לכל השרתים או ל- שרתים מתוך במקרה של סכימת סף.
חלוקת סוד במערכת הצבעה אלקטרונית מבוזרת; ניתן ליישם את רעיון חלוקת הסוד במנגנון הצבעה אלקטרונית (Evote) באופן כזה שגם עם קיומם של נקודות הצבעה (קלפיות) מושחתות תהיה אפשרות להבטיח הצבעה אמינה, בהנחה שהסבירות לכך שכל הקלפיות מושחתות נמוכה.
כך שרק קשירת קשר מצד מספר גדול של נקודות הצבעה, תאפשר רמאות, בכך מובטחת הצבעה אמינה.
בטופולוגיה ובגאומטריה דיפרנציאלית חלוקת יחידה (נקרא גם פיצול יחידה) היא אוסף של פונקציות אי שליליות ממרחב כלשהו שסכומן הוא זהותית אחד, כאשר כל פונקציה לא מתאפסת רק באזור קטן שמוגדר מראש.
חלוקת יחידה משמשת להרחבת אלמנטים שמוגדרים באופן מקומי (רק על סביבה קטנה) לאלמנטים שמוגדרים באופן גלובלי.
אוסף פונקציות ממרחב טופולוגי X למספרים הממשיים נקרא חלוקת יחידה אם מתקיימים ארבעת התנאים:
לכל i התומך של שהוא הסגור של קבוצת כל הנקודות בהן לא מתאפס - הוא קומפקטי.
לכל קיימת סביבה U כך שלכל חוץ ממספר סופי של אינדקסים ולכל , .
סכום כל הפונקציות הוא 1 בכל נקודה.
מהדרישה הקודמת סכום זה הוא סופי בכל נקודה ולכן אין בעיה של התכנסות טורים:
כאשר נתון כיסוי , אם לכל i קיים j כך שהתומך של הפונקציה ה-i מוכל בקבוצה ה-j בכיסוי, נאמר שחלוקת היחידה משועבדת לכיסוי.
כאשר ההכלה היא יותר מדויקת כלומר לכל i, התומך של הפונקציה ה-i בחלוקת היחידה מוכל בקבוצה ה-i בכיסוי (או בסימונים ) נאמר שחלוקת היחידה משועבדת לכיסוי עם אותם אינדקסים.
אם כל הפונקציות בחלוקת היחידה הן פונקציות רציפות חלוקת היחידה נקראת חלוקת יחידה רציפה.
ביריעה חלקה חלוקת יחידה היא חלקה (או ) אם כל הפונקציות שלה הן חלקות.
בצורה דומה, ביריעה אנליטית חלוקת יחידה היא אנליטית אם כל הפונקציות שלה הן אנליטיות.
תנאי מספיק לקיום חלוקת יחידה במרחב טופולוגי נורמלי הוא שהמרחב יהיה פרקומפקטי.
כך לדוגמה ליריעות הטופולוגיות כמעט תמיד יש חלוקת יחידה רציפה (למעט מספר מצבים פתלוגיים).
חלוקת הודו הוא המונח המקובל לתיאור המאורעות שהתרחשו ב-15 באוגוסט 1947, כשהודו ופקיסטן קיבלו את עצמאותן מבריטניה, והודו הבריטית חדלה להתקיים.
ספציפית מתייחס המושג לחלוקתן של בנגל ופנג'אב, שחלקים מהן הפכו, בהתאמה, למזרח פקיסטן (ולימים בנגלדש) ולמרבית שטחה של מערב פקיסטן.
הכינוי "חלוקת הודו" אינו מתייחס לחלוקתה המאוחרת של פקיסטן ב-1971, אחרי מלחמת העצמאות של בנגלדש; גם היפרדותן של בורמה (כיום מיאנמר) וציילון (כיום סרי לנקה) מממשלת הודו הבריטית אינה כלולה במונח.
ציילון הייתה חלק מנשיאות מדראס מ-1795 ועד שהפכה למושבת כתר נפרדת ב-1798. בורמה סופחה בהדרגה לממשל הודו הבריטית בשנים 1826–1886 ונשארה חלק ממנה עד 1937, אז היא הפכה למושבת כתר נפרדת מהודו.
בורמה וציילון קיבלו את עצמאותן בתחילת 1948.
אשר לשאר תת-היבשת ההודית, לנפאל ולבהוטן היו אמנות עם הבריטים שהבטיחו להן מעמד של מדינות עצמאיות, שלא כ"מדינות הברית" (או מדינות הנסיכים) שעליהן חל המונח "חלוקת הודו".
בורמה אינה נחשבת חלק מתת-היבשת, משום שהן היסטורית והן גאוגרפית יש לה דברים רבים יותר במשותף עם דרום-מזרח אסיה מאשר עם הודו.
שתי מדינות ריבוניות ועצמאיות נולדו באופן רשמי בשעת חצות של 15 באוגוסט 1947. טקסי העברת הסמכויות נערכו יום קודם לכן בקאראצ'י, שנועדה להיות הבירה החדשה של פקיסטן, כדי לאפשר למשנה למלך הבריטי האחרון, לואי מאונטבאטן, להשתתף הן בטקס בקאראצ'י והן בטקס בדלהי.
פקיסטן חוגגת את עצמאותה ב-14 באוגוסט, והודו ב-15 באוגוסט.
זרעי החלוקה נטמנו הרבה לפני העצמאות.
ההיסטוריונית שירין קין טוענת כי הבריטים, שעדיין חששו מן האיום הפוטנציאלי בדמות המוסלמים ששלטו בתת-היבשת במשך יותר מ-300 שנה תחת האימפריה המוגולית, הנהיגו מדיניות של הפרד ומשול.
סיווג האזרחים על פי דתם היה גם מאפיין של השלטון המוגולי.
כשההודים בשלטון בריטניה התחילו להתכונן לעצמאות החל מאבק בין שתי העדות בתוך תנועת העצמאות ההודית, ובמיוחד בקונגרס הלאומי ההודי; שתי העדות חתרו לשליטה בתנועה, שעשויה הייתה להוביל לשליטה במדינה כולה לאחר העצמאות.
המוסלמים חשו מאוימים על ידי הרוב ההינדי; ההינדים מצידם הרגישו שמנהיגי התנועה מתחנפים למוסלמים ומתנכרים לרוב האוכלוסייה.
הליגה המוסלמית הכלל-הודית (AIML) נוסדה בדאקה ב-1906 על ידי מוסלמים שלא בטחו בקונגרס ההודי הלאומי, שהיה אומנם חילוני ופופולרי, אך רוב חבריו היו הינדים.
עם הזמן עלו בליגה מתווי פעולה שונים.
בין הראשונים שדרשו מדינה נפרדת למוסלמים היה הסופר והפילוסוף עלאמה איקבאל, שאמר, בנאום הנשיאותי שנשא ב-1930 בפני ועידת הליגה המוסלמית, כי לדעתו אומה מוסלמית נפרדת היא הכרחית בתת-יבשת הנשלטת על ידי ההינדים.
"אספת סינד" העבירה הצעת החלטה שהפכה זאת לדרישה רשמית ב-1935. איקבאל, ג'והאר ואחרים עמלו קשה כדי לגייס את מוחמד עלי ג'ינה, שעד אז עשה נפשות לאחדות מוסלמית-הינדית, להנהיג את התנועה למען האומה החדשה.
ב-1930 כבר החל ג'ינה לאבד תקווה באשר לגורלם של המיעוטים בהודו מאוחדת עתידית, והחל להביע את דעתו שמפלגות הזרם המרכזי, דוגמת מפלגת הקונגרס (שהוא היה חבר בה בעבר) אינן רגישות לאינטרסים מוסלמיים.
בוועידת הליגה המוסלמית בלאהור ב-1940 הבהיר ג'ינה שהוא מחויב לפתרון של שתי מדינות, ומאותה עת הייתה זו עמדתה הרשמית של הליגה:
על כל פנים, היו גם ארגונים הינדיים לאומניים כמו ההינדו מהאסבהא ("האספה ההינדית הכלל-הודית הגדולה" או Akhil Bhāratīya Hindū Mahāsabhā) שטענו אף הם כי קיים שבר בין שתי האומות, אף כי התנגדו לחלוקת המדינה.
ב-1937, בישיבה ה-19 של הינדו מהסאבהא שנערכה באחמדאבאד, קבע ויר סאווארקר בנאומו הנשיאותי כי
רבים ממנהיגי מפלגת הקונגרס היו חילונים והתנגדו לחלוקת המדינה על-פי קווים דתיים.
מהאטמה גנדי, שהיה גם הינדואי אדוק וגם פציפיסט אדוק, האמין שהינדים ומוסלמים יכולים וצריכים לחיות בידידות.
הוא התנגד לחלוקה בכל מאודו, ואמר:
גנדי ותומכיו נאבקו במשך שנים כדי שיישארו מוסלמים במפלגת הקונגרס (בשנות ה-30 החלה עזיבה רבתי של פעילים מוסלמים מן המפלגה), ובכך הצליח לקומם עליו קיצוניים הינדים ומוסלמים כאחד (גנדי נרצח מעט אחרי החלוקה בידי הקיצוני ההינדואי נאטורם גודסה, שהאמין שגנדי הלך לקראת המוסלמים על חשבון ההינדואים).
פוליטיקאים ומנהיגים עדתיים ליבו את הרוחות בשני הצדדים ועוררו פחדים וחשדות בשתי העדות, מה שהביא למאורעות נוראים כמו המהומות שנגרמו ביום הפעולה הישירה שארגנה הליגה המוסלמית ב-1946, שבהן טבחו מוסלמים והינדואים אלה באלה בכלכותה ובסביבתה, ונהרגו כ-5000 איש.
ככל שהלך הסדר הציבורי והתערער בכל צפון-הודו ובנגל, התגבר הלחץ ליצור חלוקה פוליטית ומדינית כדי להימנע ממלחמת אזרחים של ממש.
עד שנת 1946 עדיין הייתה הגדרת "פקיסטן" על פי הליגה כה גמישה עד שניתן היה לפרש אותה גם כמדינה עצמאית וגם כחלק מקונפדרציה הודית.
יש היסטוריונים המאמינים שג'ינה התכוון לעשות שימוש במושג "פקיסטן" כקלף מיקוח, על מנת להשיג עצמאות רבה יותר למחוזות המערביים, בעלי הרוב המוסלמי, כך שלמרכז ההינדי תהיה פחות שליטה בהם.
היסטוריונים אחרים סבורים שג'ינה ראה בחזונו פקיסטן גדולה יותר ורצה לדרוש גם את מזרח פנג'אב ומערב בנגל, כולל אסאם, שבכולן רוב הינדי.
ג'ינה נאבק גם לספח לפקיסטן את קשמיר, מדינה בעלת רוב מוסלמי ששלט בה שליט הינדי; וכן את המדינות היידראבאד וג'ונאגאד, מדינות בעלות רוב הינדי תחת שליט מוסלמי.
בעקבות מחקרים חדשים, מתחזקת ההערכה כי לו היה זוכה ג'ינה להיות ראש ממשלתה הראשון של הודו, הייתה נמנעת החלוקה.
גנדי, שעמד על משקלם של הדחפים האישיים המניעים את ג'ינה, אף הפציר בנהרו ופאטל לאפשר לג'ינה המוסלמי להיות ראש הממשלה הראשון של הודו העצמאית.
אך הדבר לא הסתייע, וג'ינה היה לאבי האומה של פקיסטן.
השלטון הבריטי בהודו לא שלט במישרין בכל האזור שנקרא בשם "הודו".
בעוד חלק ממחוזות הודו נשלטו ישירות בידי הבריטים, חלקים נרחבים של הודו היו מדינות נסיכים עצמאיות למחצה, שנשלטו בידי שליטים מקומיים בתיאום עם הבריטים, באמצעות הסכמים והסדרים משפטיים שונים.
החלוקה בין שתי המדינות החדשות התבצעה על פי תוכנית הידועה כיום בשם "תוכנית השלושה ביוּני" או תוכנית מאונטבאטן.
בדו"ח שהזמינה ממשלת בריטניה מעורך דין לונדוני בשם סר סיריל רדקליף, ונקרא על שמו תוכנית רדקליף (Radcliffe Award), נקבעו אזורים שבהם רוב מוסלמי שישתייכו לפקיסטן ואזורים שבהם רוב הינדי שישתייכו להודו.
בעקבות זאת, פקיסטן כללה שני אזורים נפרדים, מזרח פקיסטן ומערב פקיסטן, שמפרידים ביניהם אלפי קילומטרים של טריטוריה הודית.
ב-18 ביולי 1947 קיבל הפרלמנט הבריטי את חוק עצמאות הודו, שסיכם את סידורי החלוקה.
בעקבות החלוקה הצטרפה פקיסטן כחברה חדשה באו"ם, ואילו הודו תפסה את מקומה של הודו הבריטית באו"ם.
ל-565 מדינות הנסיכים ניתנה הבחירה לאיזו מדינה להצטרף.
המדינות שהנסיכים שלהן לא הצטרפו לאף מדינה, או אלו שבחרו במדינה שדתה שונה מדת רוב התושבים, כמו ג'ונגאד, היידראבאד ובעיקר קשמיר, הפכו למוקדים של מתח וסכסוך.
חלוקת הודו הייתה מתחילתה הסדר שנוי במחלוקת עזה, ועד היום היא גורמת למתחים ברחבי תת-היבשת.
כלפי המושל הכללי, לורד מאונטבאטן, נטען שהאיץ את התהליך בצורה שפגעה בו ושהשפיע על תוכנית רדקליף כך שתיטה לטובת הודו.
בין המבקרים יש גם הטוענים שחפזונם של הבריטים היה בין הגורמים לזוועות החלוקה.
משום שהכרזת העצמאות התקיימה לפני החלוקה עצמה, שמירת הסדר הציבורי הייתה באחריותן של שתי המדינות החדשות.
חילופי אוכלוסייה גדולים לא נלקחו בחשבון; התוכנית קראה לעגן בחוק את שמירת זכויות המיעוטים שייוותרו משני צידי הגבול.
הייתה זו משימה בלתי אפשרית ושתי המדינות נכשלו בה.
החוק והסדר לא עמדו במעמסה, ורבים נהרגו ונרצחו בהפרות סדר, מעשי טבח או פשוט מקשיי הדרך כשניסו להימלט.
התוצאה הייתה אחד מחילופי האוכלוסין הגדולים ביותר בהיסטוריה.
מצד שני, יש הטוענים כי הבריטים נאלצו לזרז את התהליך בעקבות אירועים בשטח.
שלטון החוק והסדר הציבורי קרסו בהודו כבר פעמים רבות בעבר והביאו לשפיכות דמים רבה.
כשמאונטבאטן התמנה למשנה למלך כבר הייתה תת-היבשת על סף מלחמת אזרחים.
אחרי מלחמת העולם השנייה היו לבריטניה משאבים כספיים מוגבלים, וייתכן שהללו לא הספיקו לשמירה על הסדר הציבורי בהודו.
ייתכן שיציאה מהירה מהודו נראתה כאלטרנטיבה עדיפה על פני התפרקות איטית של הראג' הבריטי.
חילופי אוכלוסייה בקנה מידה עצום אירעו בחודשים שמיד לאחר החלוקה.
מרגע שהתבססו הגבולות בין שתי המדינות החדשות, עברו כ-14.5 מיליון איש בין המדינות.
על פי מפקד שנערך בין הפליטים ב-1951, עברו כ-7,226,000 מוסלמים מהודו לפקיסטן, ומספר דומה של הינדואים וסיקים (7,249,000) עברו מפקיסטן להודו מיד אחרי החלוקה.
מבין הפליטים 78%, או כ-11.2 מיליון, עברו ממדינה למדינה במערב, רובם בין שני חלקיה של פנג'אב; 5.3 מיליון מוסלמים עברו מהודו למערב פנג'אב שבפקיסטן, ואילו 3.4 מיליון הינדים וסיקים עברו מפקיסטן למזרח פנג'אב שבהודו.
מלבד פנג'אב עברו במערב גם כ-1.2 מיליון פליטים בין סינד ומהאראשטרה.
במזרח עברו רוב הפליטים (כ-3.5 מיליון) ממזרח בנגל למערב בנגל שבהודו, וכ-700,000 מוסלמים עברו בכיוון ההפוך.
הממשלות החדשות בשתי המדינות לא היו ערוכות להתמודדות עם חילופי אוכלוסייה בקנה מידה כל כך גדול, וכתוצאה מכך התחוללו אירועים אלימים ומעשי טבח קשים בשני צידי הגבול.
על פי ההערכות הממעיטות נהרגו בהתנגשויות אלו 200,000 איש, וההערכות הגבוהות נוקבות בכמיליון איש.
על פי ריצ'רד סימונדס "על פי ההערכות הנמוכות ביותר, חצי מיליון איש מתו ושנים-עשר מיליון איבדו את ביתם".
בצד הפקיסטני נאלצו הינדים וסיקים רבים לברוח בחוסר כל בעקבות איומי רצח.
בהודו ניסה גנדי להפעיל את השפעתו בממשלת הקונגרס כדי להבטיח שכל מוסלמי שיבחר להישאר יוכל לעשות זאת.
בפועל, לעיתים קרובות גורשו אנשים בידי שכניהם או בידי שליטים מקומיים, גם ללא עידוד הממשלה.
דמוגרפיה דתית של הודו, פקיסטן ובנגלדש בימינו
במידה מסוימת משקפת הדמוגרפיה בת-ימינו של שלוש המדינות את תוצאות אירועי החלוקה.
למרות חילופי האוכלוסין המסיביים במהלך החלוקה ולאחריה, הודו הפדרלית והחילונית היא עדיין מושבה של האוכלוסייה המוסלמית השלישית בגודלה בעולם (אחרי אינדונזיה ופקיסטן).
בפקיסטן, לעומת זאת, מיעוטים דתיים מהווים חלק קטן בהרבה.
בנגלדש הטרוגנית יותר מפקיסטן ופחות מהודו.
הודו (1,095 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2006, לעומת 361 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
1.94% בודהיסטים, ג'יינים, פארסים ואחרים (21 מיליון)
פקיסטן (162 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2005, לעומת 34 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
בנגלדש (144 מיליון תושבים על פי הערכות ב-2005, לעומת 42 מיליון במפקד האוכלוסין מ-1951)
1% נוצרים, בודהיסטים ואנימיסטים (1.44 מיליון)
בשלוש המדינות נטמעו במידה רבה כל הפליטים.
נכסי הישות המשפטית שנקראה "הודו" עד 15 באוגוסט 1947, כלומר האימפריה הבריטית ההודית, התחלקו בין שתי המדינות החדשות בהליך שהפך לטעון ושנוי במחלוקת.
מהטמה גנדי פתח בשביתת רעב בשלב מסוים כדי להפעיל לחץ על ממשלת הודו שתעביר כספים לפקיסטן, אף על פי ששתי המדינות כבר נלחמו זו בזו במלחמת קשמיר.
הקבוצה שהתנקשה בחייו של גנדי הזכירה שביתת רעב זו בין הסיבות שהניעו אותה לרצוח אותו.
פנג'אבים רבים שדתם הינדית או סיקית התיישבו בחלק ההודי של פאנג'ב ובדלהי.
האחריות ליישובם-מחדש של ההינדים מסינד נפלה על כתפיהן של כל המדינות ההודיות, אבל רוב הסינדים התיישבו במדינות המערביות גוג'ראט ומהאראשטרה.
הינדים שנטשו את מזרח פקיסטן התפשטו בכל צפון-מזרח הודו, ורבים מהם השתקעו במדינות הסמוכות מערב בנגל, אסאם וטריפורה.
חלק מהפליטים נשלחו לאיי אנדמן.
בסוף שנת 2004 התנגדו יוצאי סינד בתקיפות לניסיון בבית המשפט העליון של הודו לחייב את ממשלת הודו להסיר את המילה "סינד" מהמנון הודו, שנכתב על ידי רבינדרנת טאגור לפני החלוקה, כיוון שהיא פוגעת בריבונותה של פקיסטן.
פליטים-לשעבר מילאו תפקיד פעיל בפוליטיקה של הודו.
ראש ממשלת הודו לשעבר, מאנמוהאן סינג, הוא סיקי פנג'אבי שנולד בכפר הנמצא כיום בשטח פקיסטן.
גם שני ראשי ממשלה קודמים של הודו נולדו בפאנג'ב המערבית.
הפליטים מפקיסטן איבדו את מעמד הפליט שלהם, ונחשבים כמי שהשתלבו באופן מלא בחברה ההודית.
הפליטים בפקיסטן הגיעו מאזורים שונים בהודו.
מספר רב של פנג'אבים נמלטו מהמהומות במזרח פנג'אב; למרות הקשיים העצומים, הפליטים ממזרח פנג'אב לא נתקלו בבעיות התאקלמות מבחינה תרבותית או לשונית אחרי החלוקה.
לעומת זאת, פליטים רבים שהגיעו מחלקים אחרים של הודו שומרים עדיין על זהות נבדלת וידועים בשם מוהג'יר , בעוד צאצאי הפליטים מפנג'אב נטמעו בחברה השלטת ואינם רואים בעצמם עוד פליטים.
רבים מהפליטים שאינם פנג'אבים התיישבו בסינד, בעיקר בקאראצ'י ובהיידראבאד, שם יש להם כוח פוליטי רב.
הם נבדלים משאר תושבי סינד במעמדם כפליטים ובכך שהם דוברי אורדו ולא סינדית.
נשיא פקיסטן לשעבר, פרבז מושארף, נולד בדלהי שבהודו, וכך גם כמה מנהיגים פקיסטניים קודמים, כולל ראש ממשלת פקיסטן הראשון, ליאקת עלי ח'אן.
מאז החלוקה הטראומטית ושפיכות הדמים שנלוותה אליה, התקשו הודו ופקיסטן לקיים יחסים תקינים.
אחד הנושאים השנויים במחלוקת ביותר הוא גורלה של קשמיר, שלא הוכרע מאז החלוקה.
קשמיר עמדה במרכזן של שלוש מלחמות, ובסך הכול היו ארבע מלחמות בין הודו לפקיסטן:
מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה (1947) כוחות לא-רשמיים בתמיכת פקיסטן פלשו לקשמיר, אחרי שהמדינה ניתנה להודו על ידי המהראג'ה שלה, הארי סינג, אף על פי שהיה בה רוב מוסלמי.
מלחמת הודו-פקיסטן השנייה (1965) כוחות גרילה בתמיכת פקיסטן פלשו לקשמיר ההודית.
לאחר חמישה שבועות של קרבות הושגה הפסקת אש בעזרת האו"ם.
מלחמת הודו-פקיסטן השלישית (1971) אחרי שהודו הכריזה על תמיכתה בבנגלים במזרח-פקיסטן במאבקם לעצמאות מפקיסטן, תקפה פקיסטן שדות תעופה בצפון מערב הודו, בהשראת מבצע מוקד שהשיג עליונות אווירית לישראל במלחמת ששת הימים; אך ההודים התכוננו להתקפה כזו ובמהרה השיגו עליונות אווירית על פקיסטן.
המלחמה הסתיימה תוך זמן קצר בתבוסה מוחצת לפקיסטן.
הודו כבשה שטחים פקיסטניים (שאותם היא החזירה מאוחר יותר כמחווה של רצון טוב) וסייעה להשגת עצמאות לבנגלדש.
מלחמה זו השפיעה בעקיפין על מלחמת יום כיפור בעבור שאנואר סאדאת, נשיא מצרים, רצה לצאת למלחמה בשנה זו אך המלחמה בהודו, שלקחה את כל תשומת הלב הבינלאומית, גרמה לו לדחות אותה.
מלחמת קרגיל (1999) המשבר התנהל כאשר שתי המדיניות היו חמושות בנשק גרעיני.
חיילים פקיסטניים פלשו לקשמיר במהלך החורף, תקופה שבה עמדות הצבא בהרים אינן מאוישות.
הודו כבשה בחזרה כמעט את כל השטח שתפסה פקיסטן.
מחשש להסלמה שתביא למלחמה גרעינית, ארצות הברית לחצה על פקיסטן לסגת משטחיה של הודו ללא תנאים.
פקיסטן נענתה ללחץ ונסוגה וכך הסתיים המשבר.
הגבול הבריטי-טיבטי, המתפתל בהרי ההימלאיה, מעולם לא סומן באופן סופי ומחייב.
הודו, שירשה קטע ארוך של קו הגבול עם סין, שפלשה לטיבט, הגיעה לבסוף לידי מלחמה עם סין (מלחמת הודו–סין, 1962).
האלימות בין ההינדים והמוסלמים לא נפסקה לאחר החלוקה.
בני שתי הקהילות נטבחו במהלך מאורעות 1971 בבנגלדש, שהביאו למותם של 200,000-3,000,000 איש לפי הערכות שונות.
הינדים שנשארו בפקיסטן נרדפו בגלל דתם, ומוסלמים בהודו סבלו פעמים רבות מגלי אלימות בין-עדתית.
קליטת אוכלוסיית הפליטים העצומה לא תמיד עברה באופן חלק.
מוסלמים דוברי אורדו שעקרו לפקיסטן התלוננו שהם סובלים מאפליה בקבלה למשרות ממשלתיות, וסכסוכים פוליטיים בקראצ'י לעיתים קרובות נובעים מעוינות בין סינדים למוהג'יר.
הפליטים שהגיעו מפקיסטן להודו סבלו מעוני ומצוקה, כי רובם הגיעו בידיים ריקות.
סכסוכים פנימיים רבים בהודו, פקיסטן ובנגלדש, שהתבטאו במלחמות אזרחים, פיגועי טרור או מהומות, נובעים ממתח בין הדתות, כמו גם מפעילות של ארגונים בדלניים שונים, שבמקרים רבים הם תוצאה ישירה או עקיפה של אירועי החלוקה.
החל משנת 2021, הודו ציינה את "יום הזיכרון לזוועות החלוקה" ב-14 באוגוסט, יום לפני יום העצמאות ההודי.
חלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה החלה עם מסירת חבל הסודטים, כתוצאה של הסכם מינכן שנחתם בספטמבר 1938.
ההנהגות הפוליטיות של בריטניה וצרפת פעלו מתוך מדיניות של פיוס במטרה למנוע מלחמה עם גרמניה הנאצית.
במסגרת מדיניות זו, אותה הוביל ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין, נענו המעצמות לתביעת היטלר שחבל הסודטים יסופח, בטענה שבחבל זה יש רוב של גרמנים אתנים.
דרישה זו הייתה המשך למדיניות התפשטות טריטוריאלית גרמנית, שעוד קודם לכן באה לביטוי בסיפוח אוסטריה (אנשלוס).
טרם הסיפוח הייתה צ'כוסלובקיה מדינה צעירה, עצמאית ודמוקרטית, בעלת כוח צבאי ומפעלי נשק, והיא לכאורה הייתה יכולה לנסות ולהתמודד ולהגן על עצמה מול הוורמאכט.
מיד לאחר סיפוח חבל הסודטים, כבשה הונגריה כשליש משטח סלובקיה, ואילו פולין כבשה את אזור טשין - כיבושים שנכפו על צ'כוסלובקיה במסגרת בוררות וינה הראשונה.
למרות הסכם מינכן, פלש צבא גרמניה אל צ'כיה במרץ 1939 וכבש את שארית המדינה.
אזור הכיבוש הפך לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
הפרוטקטורט הכפוי כלל משלוחם של מתנגדים למחנות ריכוז, רצח המוני, עבודות כפייה והשמדת היהודים.
משטר זה נמשך עד לכניסת הצבא האדום לפראג במאי 1945.
לאחר המלחמה צ'כוסלובקיה שבה והוקמה והמיעוט הגרמני הוגלה.
ב-1948, לאחר שהקומוניסטים השתלטו עליה, הייתה צ'כוסלובקיה לגרורתה של ברית המועצות, עד למהפכת הקטיפה בשנת 1989. המדינה נותרה מאוחדת עד לפירוקה בראשית 1993.
צ'כוסלובקיה נוסדה בתום מלחמת העולם הראשונה עם התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית.
המדינה החדשה כללה את חבלי הארץ צ'כיה, סלובקיה, זקרפטיה וחבל הסודטים.
הגבול באזור בוהמיה נקבע על פי תוואי גבול ההיסטורי שבין אוסטרו-הונגריה לגרמניה.
העם הצ'כי היווה את רוב האוכלוסייה במדינה החדשה, אך חיו בה מיעוטים רבים.
אף על פי שרוב תושביו היו גרמנים, חבל הסודטים נחשב חלק מבוהמיה, ולכן נכלל גם הוא בשטחה של צ'כוסלובקיה.
הסלובקים היוו כ-35% אחוז מהאוכלוסייה ובנוסף אליהם היו מיעוטים משמעותיים של גרמנים (בעיקר בחבל הסודטים), פולנים (בעיקר באזור העיר טשן ובשלזיה) הונגרים (בזקרפטיה ובסלובקיה) ואוקראינים-רוסים (בזקרפטיה).
בין שתי מלחמות העולם הייתה צ'כוסלובקיה מדינה משגשגת ומפותחת, דמוקרטית, ובעלת צבא קטן אך מאומן ומצויד היטב.
לצ'כוסלובקיה הייתה ברית הגנה עם צרפת באותו זמן, ובריטניה בתורה הייתה מחויבת לברית צבאית עם צרפת.
מן העבר השני הייתה ברית המועצות כרוכה אף היא בברית צבאית עם צ'כוסלובקיה, ואף ניסתה מספר פעמים ליצור גוש חוסם אנטי-נאצי יחד עם מדינות מערב אירופה.
מערכת הבריתות הייתה אם כן אמורה לספק לצ'כוסלובקיה הגנה צרפתית ובריטית ממערב וסובייטית ממזרח.
בחבל הסודטים בגבולה עם גרמניה בנתה צ'כוסלובקיה קו הגנה מבוצר, שעקב עוצמתו כונה "קו מאז'ינו הקטן".
בשנות ה-30 של המאה ה-20, שטפה רוח לאומנית את אירופה, ורובו הגדול של המיעוט הגרמני הגדול של כ-3 מיליון תושבים, הצביע למפלגה הפרו-נאצית בצ'כוסלובקיה, מפלגת הגרמנים הסודטים (SdP) ששאפה להתאחד עם גרמניה.
לאחר סיפוח אוסטריה (האנשלוס) החל היטלר לתבוע ריבונות גרמנית על חבל הסודטים ואילו תגובת צ'כוסלובקיה הייתה גיוס צבאי כללי.
היטלר הסתייע בפוליטיקאי הגרמני-סודטי קונראד הנליין, ותחת הנהגתו הציתה מפלגת הגרמנים הסודטים מרד עממי של המיעוט הגרמני בחבל הסודטים, אך צ'כוסלובקיה דיכאה את המרד.
פעולות הגרמנים הסודטים מצד אחד, ודיכויים על ידי הצ'כוסלובקים מצד שני, היו הבסיס המוסרי-לאומי כביכול של היטלר לדרוש את סיפוח אזור הסודטים לגרמניה.
הגרמנים שיערו שיוכלו לכבוש בקלות את צ'כוסלובקיה באמצעות טקטיקת ה"בליצקריג", אך הם חששו מכניסה אפשרית של צרפת ובעקבותיה בריטניה, ואולי אף ברית המועצות, למלחמה.
הגרמנים חיזקו את הכוח הצבאי בגבול צרפת וביצרו עוד יותר את קו זיגפריד, הקו הנגדי לקו מאז'ינו הצרפתי.
לעומת זאת, הצ'כוסלובקים האמינו ביכולתם להגן על ארצם, בכפוף לסיוע צרפתי-בריטי.
ההסכם עם צרפת לפיו בריטניה תגן עליה, אמור היה להכניס את בריטניה למלחמה במקרה של התקפה גרמנית על צ'כוסלובקיה, בעקבות ההסכם הצ'כוסלובקי-צרפתי.
על רקע הסלידה החזקה ממלחמה בעקבות מלחמת העולם הראשונה ראש ממשלת בריטניה, נוויל צ'מברלין וראש ממשלת צרפת, אדואר דאלאדיה, היו נחושים לא להיגרר למלחמה בשום אופן.
צ'מברלין סבר שהיטלר הוא פרטנר אפשרי הפתוח למשא ומתן וכי יהיה ניתן לצאת מהסבך בשלום אם צ'כוסלובקיה תיכנע לתביעותיו הטריטוריאליות של היטלר.
בפגישה ביניהם ב-15 בספטמבר, הגיעו צ'מברלין והיטלר להסכמה שבריטניה לא תתנגד להחזרת חבל הסודטים לגרמניה, ואילו גרמניה תימנע מתביעות טריטוריאליות נוספות בעתיד.
הממשלה הצ'כוסלובקית נכנעה בחוסר רצון ולמחרת התפטר הקבינט הממשלתי הצ'כי מתפקידו וראש המטה הכללי הצ'כסלובקי, ין סירובי, התמנה לראש הממשלה.
צ'כוסלובקיה התכוננה למלחמה הצפויה במלוא המרץ, כשהיא מסתמכת על עזרתן של צרפת, של בריטניה ושל ברית המועצות.
במסגרת גיוס כללי גויסו חיילי המילואים, ויחד עם הצבא הסדיר עמד מספר החיילים הצ'כוסלובקים על כ-1,800,000 חייל.
גם צ'מברלין הכיר בכך שהמאמצים הדיפלומטיים מוצו עד תום ונראה היה שמלחמה היא בלתי נמנעת.
אם קודם לכן נהנה צ'מברלין מרוח גבית של רוב הבריטים שסברו שחובה להימנע ממלחמה בגלל 'חבל סודטים מרוחק', הרי כשחזר צ'מברלין לבריטניה גילה שהלך הרוח הציבורי השתנה.
העם הבריטי התחיל להפנים שלא מדובר באיום ספציפי על צ'כוסלובקיה אלא באיום קולקטיבי.
צ'מברלין החל להיתקל בהתנגדויות ובמחאות אופוזיציונריות בפרלמנט הבריטי, בבית הלורדים ואף בקבינט הממשלתי שלו.
גם בעיתונות הבריטית הוא ספג ביקורת חריפה על שהשפיל את עצמו באופן מחפיר בפני היטלר.
כמו כן לא עלה בידו של צ'מברלין לשכנע את עמיתו הצרפתי דאלאדיה, ללחוץ על צ'כוסלובקיה להיכנע לדרישותיו החדשות של היטלר שהועלו בגודסברג.
דאלאדיה הגיע ללונדון כדי לדון עם צ'מברלין על הסיטואציה החדשה, וב-25 בספטמבר הוחלט להשיב בשלילה לדרישותיו של היטלר.
ממשלת בריטניה התחייבה בפני דאלאדיה שהיא תגן על ביטחונה של צרפת במקרה של מלחמה עם גרמניה, וממשלת צרפת בתורה חידשה את התחייבותה לצ'כוסלובקיה לתמיכה בה במקרה של תקיפה.
ב-26 בספטמבר נאם היטלר במועדון הספורט בברלין נאום פרובוקטיבי, בו הציב אולטימטום ואיים ש"או שהוא [בנש] ייענה להצעה הזו [לספח את חבל הסודטים] ויעניק לגרמנים [הסודטים] את החופש שלהם, או שניקח את החופש הזה בעצמנו".
מיד לאחר הנאום הגיע לברלין שליחו המיוחד של צ'מברלין הרייס וילסון, ויחד עם השגריר הבריטי בברלין, נוויל הנדרסון, הוא נפגש עם היטלר, והם ביקשו ממנו לחכות זמן מה כדי לתת לצ'מברלין אפשרות להשפיע על צ'כוסלובקיה להעביר את האזורים המדוברים לידי גרמניה.
וילסון והנדרסון מסרו להיטלר את המברקים של צ'כוסלובקיה, צרפת ובריטניה בהם נדחה על הסף האולטימטום שהציב.
לאחר שהנדרסון ווילסון עזבו, הורה היטלר בפני הקבינט שלו על הכנת גרמניה למלחמה, כשהוא מוסיף בצעקה: "צ'כוסלובקיה חייבת להימחק מן המפה!".
היום המיועד לפתיחת המתקפה היה מתוכנן מראש ל-1 באוקטובר, אך היטלר הורה לשלוח מידית שבע דיוויזיות ממוכנות לגבול עם צ'כוסלובקיה וחמש דיוויזיות נוספות לגבול עם צרפת, כשהוא מסביר ש"הצבא צריך להיות מוכן לתקוף את צ'כוסלובקיה כבר ב-30 בספטמבר".
גם צרפת ובריטניה התכוננו למלחמה.
צרפת הכריזה על גיוס כללי, ו-65 דיוויזיות נשלחו לגבול עם גרמניה.
הסיטואציה אז הייתה לטובת צ'כוסלובקיה.
צ'כוסלובקיה יחד עם צרפת ריכזו כוחות פי שלושה יותר מגרמניה.
הנספח הצבאי של גרמניה בצרפת שלח אזהרה למטה הכללי של הצבא הגרמני אודות ריכוז כוחות צרפתיים גדולים בגבול, לאור העובדה שלגרמניה היו בגבול רק 12 דיוויזיות.
עוד הזהיר הנספח הצבאי כי איטליה - עמה היה לגרמניה הסכם לסיוע צבאי במקרה של מלחמה עם צרפת - אינה מראה סימני הכנה למלחמה הצפויה.
איטליה הייתה אמורה לתקוף את צרפת מגבולה המשותף עימה, אך היא כלל לא ריכזה כוחות בגבול זה.
גם בבריטניה הוכרזה כוננות גבוהה.
חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי הבריטי החלו בגיוס חלקי; ניתנו הוראות לחפור מקלטים; ילדי לונדון הוצאו מחוץ לעיר, ואף חלק מהאוכלוסייה האזרחית הבוגרת החלה לצאת מהעיר.
ב-27 בספטמבר נשא צ'מברלין נאום רדיופוני בפני האומה הבריטית.
הוא עדכן את האזרחים במצב הקריטי, דיווח על הוראתו לגיוס חלקי, ותיאר את הגורם למלחמה באופן מרוחק ומנוכר:
הוא תיאר את מאמציו עד לאותו הרגע להציל את השלום, והוסיף שאפילו עכשיו הוא עדיין מוכן לצאת פעם שלישית לגרמניה אם צעד זה יביא לכינון שלום.
הוא סיים את נאומו בהצהרה: "אני איש שמחפש שלום מעמקי ליבי, אך אם אני איווכח לנכון שמעצמה מסוימת רוצה לאיים על העולם באמצעות כוח וטרור, אזי אורֶה על התנגדות מקסימלית לכך".
כשצ'מברלין סיים את נאומו, התחושה בבריטניה הייתה, שתוך יממה בריטניה תהיה במלחמה עם גרמניה.
המידע על הכנותיהן המואצות של המעצמות האירופיות למלחמה הגיע עד מהרה להיטלר וסגל שריו.
העובדה ששתי המעצמות, צרפת ובריטניה, מתכוננות למלחמה, הדאיגה את היטלר.
בנוסף דיווחו מנהיגי הונגריה להיטלר שממשלות יוגוסלביה ורומניה הזהירו את הונגריה, שבמקרה שהונגריה – בהיותה בת ברית של גרמניה – תצטרף למתקפה הגרמנית על צ'כוסלובקיה, הרי שיוגוסלביה ורומניה יפלשו יחד להונגריה.
פירוש הדבר היה שהמלחמה תתרחב מיד בתחילתה למדינות הבלקן, התפתחות שהיטלר עוד לא היה מוכן אליה.
עד כמה שהיטלר היה נחוש להתקיף את צ'כוסלובקיה, הוא הודאג מהמידע שקיבל.
לכך נוספו לחצים פוליטיים ודיפלומטיים שונים על היטלר.
מלך שוודיה מסר מברק לשגריר הגרמני בסטוקהולם, בו הבהיר שאם היטלר לא יחזור בו מהאולטימטום שהציב, אזי גרמניה תישא באחריות למלחמה שתפרוץ.
הוא תבע מהיטלר שיחזור בו מהתאריך שניתן באולטימטום (ה-1 באוקטובר) וידחה את האולטימטום בעשרה ימים לפחות.
הוא סיים באזהרה שהרכב הכוחות הנוכחי אינו מותיר לגרמניה סיכויים לנצח במלחמה.
גם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט קרא להיטלר, במברק לברלין, שלא לצאת למלחמה.
הוא אמנם נתן להיטלר להבין שארצות הברית לא מתכוונת להתערב במקרה של מלחמה, אך עם זאת ביקש שהיטלר יתפשר בדרכי שלום, ולא יגרור את אירופה למלחמה.
בנוסף למברק הנשיאותי, הזהיר גם השגריר הגרמני בוושינגטון, הנס דיקהוף, שאם בריטניה תיגרר למלחמה, האומה האמריקאית תתייצב לצדה, משמע - במקרה של מלחמה בין גרמניה לבריטניה, ארצות הברית תסייע לבריטניה אך לא תילחם לצידה.
השגריר הוסיף כי הוא מקווה שמנהיגי ארצו יבינו את התוצאות העלולות לנבוע ממלחמה, וכי לא יפעלו בפזיזות.
רוב הגנרלים מהמטה הכללי הגרמני סברו שאין זה הזמן המתאים להתקיף את צ'כוסלובקיה.
האדמירל הגרמני אריך רדר יעץ להיטלר שלא לפתוח במלחמה.
היטלר, שהכיר בכך שמלחמה אינה רצויה במצב הנוכחי, שלח בליל ה-27 בספטמבר מסר מרגיע לצ'מברלין, ובו ביטל במרומז את החשש שבכוונתו לכבוש את צ'כוסלובקיה כולה מעבר לחבל הסודטים, ואף הוסיף שלאחר שגרמניה תקבל מה שמגיע לה, היא מוכנה לערב בעצמה את הגבולות החדשים של צ'כוסלובקיה.
צ'מברלין נאחז במסר המרגיע של היטלר, ובתגובה הצהיר על מוכנותו להגיע פעם נוספת לגרמניה לצורך דיון מחודש.
הוא הציע שראשי ממשלות גרמניה ובריטניה יתכנסו יחד עם עמיתיהם מצרפת ואיטליה לוועידה משותפת, בה ינסו למצוא פתרון למשבר, הצעה שרקמה עור וגידים בוועידת מינכן.
בוועידת מינכן הציג מוסוליני, ראש ממשלת איטליה, הצעה לפתרון המשבר.
ההצעה, שהייתה פרי עטם של הגרמנים שתורגמה לאיטלקית, הוצגה על ידו – בהכוונתו של היטלר – כהצעה איטלקית עצמאית ונייטרלית, האמורה לפתור את המשבר.
ההחלטה שהתקבלה בוועידה נודעה כ"הסכם מינכן".
נציגי צ'כוסלובקיה כלל לא השתתפו בוועידה, ורק הוזמנו אליה כדי להמתין בחדר צדדי, ולקבל לידיהם את ההחלטות שיתקבלו.
כך יצא שבוועידה בה נחתם גורל צ'כוסלובקיה, נציגיה כלל לא נכחו.
גם נציגי ברית המועצות לא הוזמנו לוועידה.
ההסכם, עליו חתמו מנהיגי ארבע המדינות, הכתיב למעשה כניעה מלאה לדרישותיו של היטלר, למעט הארכת תאריך סיום הסיפוח עד ל-10 באוקטובר.
עקרונות ההסכם כללו, בין היתר, סיפוח מידי של אזורים בעלי רוב גרמני, קביעת גורל אזורים בעלי מיעוט גרמני גדול באמצעות משאלי עם והתחייבות צרפת ובריטניה לערוב לגבולותיה החדשים של צ'כוסלובקיה.
הסכם מינכן נרשם כאחד ההסכמים הידועים לשמצה בהיסטוריה, ונחשב לאחד הגורמים העיקריים שהביאו בסופו של דבר לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
תוצאותיו המידיות היו סיפוח חבל הסודטים ואזורים אחרים לגרמניה, סיפוח שהיה הצעד הראשון והמשמעותי בתהליך ההשתלטות של גרמניה על צ'כוסלובקיה.
צ'מברלין נועד עם היטלר גם באופן פרטי, לפני חזרתו לבריטניה, כשבפגישה הביע צ'מברלין את תקוותו שצ'כוסלובקיה לא תעכב את מימוש ההסכם, וביקש ש"גם אם יהיו סכסוכים מקומיים קטנים, לא תגיב גרמניה ב'הפצצת פראג, בירת צ'כוסלובקיה' ".
הוא גם הביע את תקוותו שההסכם יביא לייצוב המצב הפוליטי באירופה.
לפי הצעתו של צ'מברלין, נחתם גם הסכם נוסף עליו חתמו הוא והיטלר, ובו מובטחים היחסים הידידותיים בין בריטניה לגרמניה, ושכל שאלה שנוגעת באינטרסים של שתי המדינות תיפתר בדרכי שלום.
צ'מברלין התקבל בבריטניה בהתלהבות, והבריטים הצדיעו ברחובות לראש ממשלתם ש'הציל את השלום'.
הוא נשא נאום קצר בו אמר את המשפט המפורסם שלו: "ידידי הבריטיים, אני שמח לבשר לכם שזכינו בשלום עם כבוד".
גם בהרבה מדינות נוספות הדעה הרווחת הייתה שצ'מברלין הביא שלום.
לאחר שנמסר תוכנו של הסכם מינכן לבנש, הוא כינס את הקבינט הצ'כוסלובקי בארמון הרג'ין בפראג, כדי לדון בסיטואציה החדשה שנוצרה.
לאחר שהתברר שבריטניה וצרפת לא יבואו לעזרת צ'כוסלובקיה במקרה שתותקף, והן אף ילחצו עליה לקיים את ההסכם, הברירה היחידה שנותרה הייתה כניעה.
בדיעבד התברר שוועידת מינכן הייתה אחד הגורמים למלחמת העולם השנייה.
ועידת מינכן נתפסת כטעות אסטרטגית היסטורית של מדינות המערב ובמיוחד של צ'מברלין.
תערובת של הססנות ופייסנות גרמה לצ'מברלין לוותר להיטלר פעם אחר פעם.
התוצאה המיידית של מדיניות זו הייתה פירוק צ'כוסלובקיה וקריעתה לגזרים, והתוצאה ארוכת הטווח הייתה הכנסת העולם למלחמת עולם שנייה בת שש שנים שבהן נזרעו החורבן וההרס הגדולים בהיסטוריה.
בבסיס התובנה שוועידת מינכן גרמה למלחמת העולם השנייה, עומדת ההסתברות שההתכופפות של צרפת ובריטניה הייתה החמצת ההזדמנות המצוינת האחרונה להכניע את גרמניה הנאצית.
מומחים רבים סבורים שאילו צרפת ובריטניה לא היו נוטשות את צ'כוסלובקיה ומתפייסות עם היטלר, גרמניה הייתה נשברת והיטלר היה מצמצם את גחמותיו.
אמנם היטלר איים במלחמה, אם דרישתו לסיפוח חבל הסודטים לא תמולא; אך גרמניה הנאצית עוד לא הייתה מוכנה אז למלחמה כוללת, מה שהיה מונע מהיטלר לממש את איומו.
לחלופין, אם הוא היה פותח במלחמה, סבורים מומחים צבאיים והיסטוריונים, שגרמניה לא הייתה מנצחת בה, ובזמן קצר יחסית היא הייתה יכולה להיות מובסת.
צ'כוסלובקיה בעצמה הייתה מסוגלת להגנה עצמית אקטיבית ואפקטיבית נגד מתקפה גרמנית.
הגבול הצ'כי עם גרמניה היה מבוצר מאוד, והצבא הצ'כי היה מאומן ומצויד היטב.
כך, שצ'כוסלובקיה הייתה יכולה להתמודד ביעילות נגד הדיוויזיות הגרמניות בגבולה, לפחות למשך זמן מספיק שצרפת, בריטניה וברית המועצות תהיינה מוכנות לבוא לעזרתה כנגד גרמניה.
אם גרמניה הייתה פותחת אז במלחמה, היו צרפת ובריטניה מביסות אותה בקלות.
אך המדיניות של צ'מברלין ולהיטותו להשיג את השלום בכל מחיר, כמו גם האסטרטגיה הפוליטית קצרת הרואי שלו, הן אלה שהביאו עוד קודם לכן לאנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה), ולפירוקה של צ'כוסלובקיה בוועידת מינכן.
לאחר מכן הדרך הייתה סלולה להיטלר לכיבוש מדינות נוספות באירופה, וגם נשאר לו מספיק זמן להתכונן למלחמת עולם ולכיבוש מרכז אירופה.
צ'מברלין שגה שגיאה פוליטית-היסטורית, במדיניותו הפייסנית המסוכנת כלפי היטלר.
השפעת מדיניותו של צ'מברלין לגבי ברית המועצות
שגיאה פוליטית חמורה נוספת עשה צ'מברלין ביחסו לברית המועצות.
אם מפני חשדנותו כלפי ברית המועצות ואם מפני שנאתו לסטלין, שליטהּ, העובדה שמידר את ברית המועצות מהתערבות בקונפליקט הגרמני-צ'כוסלובקי, הייתה טעות היסטורית חמורה.
צ'מברלין לא ראה לנכון לשתף את ברית המועצות בדיונים עם היטלר בוועידת מינכן, ואף לא לדווח לה ולהיוועץ עימה.
ודאי שהוא התנגד לכך שברית המועצות תגן באופן אקטיבי על מדינה אירופאית.
אי מעורבותה של ברית המועצות החליש את עמדות העולם המערבי, מה ששיחק לידיו של היטלר.
בנוסף לכך, יש הרואים במדיניותו הנוקשה של צ'מברלין נגד ברית המועצות, את הכשרת הקרקע להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שחתמה ברית המועצות עם גרמניה כמה חודשים מאוחר יותר.
הנתק בין ברית המועצות לבין מדינות המערב העמיק לאחר ועידת מינכן, ומסתבר שסטלין נטר על יחסו המזלזל של צ'מברלין, כדי לתת זמן לברית המועצות להתחזק צבאית עשה את הצעד של כריתת ברית עם גרמניה, ולאחר מכן אף השתתף בחלוקת פולין הכבושה (כמעט ללא מלחמה מצד ברית המועצות).
על אף שגרמניה קיבלה את כל מה שדרשה, הרי אם מצידה של צ'כוסלובקיה ההסכם קויים במלואו אף שמעולם לא חתמה עליו, הרי שמצידן של צרפת, בריטניה וודאי של גרמניה, שיזמו את ההסכם, חתמו עליו וכפו אותו על צ'כוסלובקיה, ההסכם כלל לא קויים.
אף פעם לא נערכו משאלי עם באזורים עליהם סוכם על כך.
הצוות הבינלאומי שהיה אמור לפקח על קיומו המלא של ההסכם, העביר את השטחים שהיטלר דרש ללא כל משאל עם וללא היסוס.
מאוחר יותר גם לא קיימו צרפת ובריטניה את התחייבותן לערב לגבולותיה החדשים של צ'כוסלובקיה.
הן כמעט לא התערבו יותר, ונתנו לגרמניה לקרוע עוד ועוד טריטוריות צ'כוסלובקיות עד לפירוקה המוחלט ומחיקתה ממפת אירופה.
כשהן כן התערבו היה זה בכיוון ההפוך של התחייבותן – קידום הפירוק, ולא מניעתו.
תוך ימים ספורים מחתימת ההסכם וכניסת כוחות צבא גרמניה לחבל הסודטים, כבר שלטה גרמניה על החלק הגדול של אזור הסודטים.
בסופו של דבר, גרמניה קיבלה שטח של כ-39,000 קמ"ר ללא ירייה אחת.
לא רק שטח גדול וכרבע מאוכלוסייתה איבדה צ'כוסלובקיה, אלא גם חלק גדול מהתעשייה הכבידה שלה, כי המפעלים הגדולים של התעשיות העיקריות היו מרוכזים כמעט כולם באזור שסופח לגרמניה.
כמו כן נחשפה צ'כוסלובקיה בגבולה עם גרמניה לגמרי, ללא כל קו הגנה כלשהו, מה שהיה איום אסטרטגי משמעותי בשביל צ'כוסלובקיה.
כל הגבול המבוצר וקו ההגנה המפורסם שבנו הצ'כים בגבול עם גרמניה, שהיה קו ההגנה החזק באירופה אחרי קו מאז'ינו, בוטל בעצם סיפוח הסודטים.
היה זה, כאמור, השלב הראשון בפירוקה הטוטלי של צ'כוסלובקיה כולה.
מנהיגי צ'כוסלובקיה היו נחושים הפעם לא להיכנע יותר ולהתנגד לדרישות הטריטורליות, גם אם ארבעת המנהיגים ידרשו זאת.
הנשיא הצ'כוסלובקי בנש נתן להבין שהוא לא יתן לכפות עליו שוב ויתורים.
ביום רביעי, ה-5 באוקטובר נודע כי נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש התפטר.
רשמית נמסר שהוא התפטר בגלל אי סבילותו את המשך הלחצים הצפויים מצד צרפת ובריטניה נוכח הדרישה ההונגרית, והוא הציע על כך את התפטרותו; אך הסיבה האמיתית להתפטרות הייתה דרישה תקיפה מכיוון ברלין.
בנש אף ברח מצ'כוסלובקיה ללונדון ימים ספורים לאחר ההתפטרות, בעקבות מידע מודיעיני שהגיע לארגוני הביון הצ'כיים, על תוכנית גרמנית לחסל את בנש.
התפטרותו של בנש שהיה איש מוערך, מדינאי מוכשר ובעל כישרון מנהיגות מבריק, הייתה מכה קשה בעבור צ'כוסלובקיה כולה.
השאלה שנשאלה בפי ההמון הצ'כוסלובקי הייתה: "אם בנש אינו הנשיא, מי ינהל וינהיג את צ'כוסלובקיה בתקופת המשבר הזאת?".
ואכן, זה מה שרצו בברלין להשיג.
ההתפטרות של בנש הייתה התקדמות ניכרת בדרך לחיסולה של צ'כוסלובקיה.
הממשלה החדשה שינתה את המדיניות הנחושה של בנש, והיא החלה לרַצות את היטלר.
מנהיגיה החדשים של צ'כוסלובקיה ציפו שבדרך זו היטלר יתרצה ולא יחסל את שאריות המדינה.
אחד הצעדים במדיניות זו היה התרת המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
מיעוטים אתניים שונים שתחת שלטונו המבוסס של בנש, לא העזו להרים את ראשם, החלו עתה לדרוש חופש פוליטי.
ההונגרים והפולנים שהיו בצ'כוסלובקיה החלו לגלות לאומנות, בהרגישם שהזמן הנכון לכך הגיע.
ממשלת צ'כוסלובקיה לא הייתה נכנעת לדרישות, אילולא התערבותם של ארבעת המנהיגים שחתמו על הסכם מינכן, אשר דרשו שצ'כוסלובקיה תתפשר.
לממשלה הצ'כוסלובקית לא נשארה כל ברירה, ופולין קיבלה שטח של כ-1900 קמ"ר בסביבות העיר טשן, עם אוכלוסייה של כ-300,000 תושבים שרובם היו צ'כים ורק מיעוטם פולנים.
שר החוץ של צ'כוסלובקיה, ד"ר קרופטה אמר לשר החוץ של פולין יוזף בק: "על טשן תשלמו בוורשה".
אמירה שאכן התגשמה כשנה מאוחר יותר בתחילת מלחמת העולם השנייה, כשפולין נכבשה על ידי גרמניה.
אחרי סיפוח השטחים הגדולים להונגריה ופולין, הוזמן שר החוץ החדש של צ'כוסלובקיה, ד"ר חוואלקובסקי על ידי שר החוץ של גרמניה, יואכים פון ריבנטרופ, לבוא לברלין, וכשהגיע הציע לפניו את דרישותיו של היטלר.
בעיה אתנית גדולה בצ'כוסלובקיה הייתה האומה הסלובקית.
החלקים המרכזיים שהרכיבו את צ'כוסלובקיה היו צ'כיה וסלובקיה (ומכאן שמה).
אמנם, במשך 20 שנות קיומה של צ'כוסלובקיה הייתה סלובקיה חלק בלתי נפרד מצ'כוסלובקיה; אך במצב החדש שנוצר גם הסלובקים התחילו לדרוש אוטונומיה רחבה יותר במסגרת הרפובליקה הצ'כוסלובקית.
בעצם, סלובקיה כולה הייתה כלולה בדרישת ההונגרים מצ'כוסלובקיה, אך היטלר מנע זאת מההונגרים, ונתן להם לכבוש רק את חלקיה הדרומיים.
תוכניתו לגבי צפון סלובקיה הייתה שתתנתק מצ'כוסלובקיה, תקבל עצמאות, ותוקם בה ממשלת בובות פשיסטית, שתפעל לפי הוראותיו.
דבר זה שירת את האינטרסים שלו יותר מאשר אם הונגריה תשתלט על סלובקיה כולה.
מרד סלובקי בממשלה הצ'כוסלובקית היה רצוי, אם כן, בעבור גרמניה הנאצית שהתכוונה לפרק כליל את צ'כוסלובקיה, ועל כן השתמש היטלר בסלובקים ועודד אותם לחתור תחת ממשלת צ'כוסלובקיה ולדרוש עצמאות.
הממשלה הנאצית הגרמנית עודדה את הנאצים הסלובקיים להתמרד בממשלה הצ'כוסלובקית, וכשזה אכן קרה, עמדה הממשלה הצ'כוסלובקית בחוסר אונים.
מפקד הלופטוואפה של צבא גרמניה, הרמן גרינג, נועד עם שני מנהיגים סלובקים, שניו מאך ופרדיננד דורצ'אנסקי, והדריך אותם כיצד לתבוע אוטונומיה רחבה ביותר.
כמו כן, נפגש ריבנטרופ עם לאומנים סלובקים, ועודדם לתבוע אוטונומיה בתקיפות מממשלת צ'כוסלובקיה.
במקביל, גם היטלר עצמו נפגש עם פרופסור וואיטך טוקה, אחד הלאומנים הסלובקים הגדולים באותה תקופה.
טוקה היה אויב מושבע של הצ'כים, ולוחם מפורסם למען זכויות הסלובקים.
הוא אף הורשע על ידי בית משפט צ'כי, בראשית שנות קיומה של צ'כוסלובקיה, בבגידה, ונגזרו עליו 15 שנות מאסר.
טוקה הגיע להיטלר עם בקשה מוכנה: ש"הפיהרר יפעל לעצמאותה של סלובקיה".
הוא אמר להיטלר: "אני שם את גורל עמי בידכם".
היטלר שהיה מרוצה היתמם בערמומיות, ואמר שאילו ידע על רצונו של העם הסלובקי בעצמאות הוא כבר היה משיג זאת מזמן, עוד בוועידת מינכן; אך גם עכשיו, אמר היטלר, עדיין לא מאוחר, והוא ידאג לעצמאות סלובקיה.
טוקה הודה כשהוא התרגש ואמר: "זה היום היפה בחיי".
כשטוקה חזר לצ'כוסלובקיה הוא עוד יותר התאמץ להסית ולהזין את הלאומנות הסלובקית.
בסופו של דבר לא נשארה כל ברירה לממשלה הצ'כוסלובקית, והיא אישרה אוטונומיה רחבה ביותר, עם ממשל סלובקי עצמאי, שהוקם בפרלמנט הסלובקי בברטיסלאבה, במסגרת הרפובליקה הפדרלית של צ'כוסלובקיה.
ממשלת צ'כוסלובקיה נוקטת אמצעים דרסטיים
את מה שעשו הגרמנים בסלובקיה, עשו גם בזקרפטיה.
האוכלוסייה בחלק של זקרפטיה שעוד לא סופח להונגריה, הייתה מורכבת ממיעוטים של רוסינים, אוקראינים והונגרים.
הצבא הצ'כי נכנס באחת הלילות בתוך מונקאץ', עם טנקים ותותחים כבדים, וירה לכל עבר, כשהוא מסב נזק משמעותי לצבא הונגריה.
ב-6 במרץ 1939, החליט נשיא צ'כוסלובקיה, האכה, סוף־סוף, לנקוט באמצעים מעשיים דרסטיים.
האכה דחה בתקיפות את הדרישה לאוטונומיה של זקרפטיה, ושלושה ימים אחר כך, הורה על פירוק הממשל העצמאי הסלובקי, וביטול האוטונומיה הסלובקית.
הצעדים הדרסטיים של ממשלת צ'כוסלובקיה נתנו להיטלר את ההזדמנות לה חיכה, והוא התערב מיידית.
היטלר מינה את נציג סלובקיה בממשלת צ'כוסלובקיה, קרל סידור, לראש הממשלה העצמאית של סלובקיה, וכאשר התכנס הקבינט הסלובקי, נכנסו נציגי גרמניה, ותבעו שהפרלמנט הסלובקי יכריז על עצמאות של סלובקיה.
כשטיסו הגיע יחד עם סגן ראש הממשלה הסלובקי, דורצ'נסקי, לברלין, הוא נועד עם היטלר, ריבנטרופ וראשי הצבא הגרמני, בראוכיטש וקייטל.
היטלר הוכיח את טיסו על כפיית הטובה מצד הממשלה הסלובקית, אחרי שדאג לאוטונומיה של סלובקיה.
הצורך בלחץ המסיבי שנדרש היטלר להפעיל על מנהיגי סלובקיה להכריז על עצמאות, נבע מכך, שהם היססו לבצע את הצעד.
אף שהם רצו בכך, הם סברו שיהיה זה מוקדם מדי להכריז עצמאות כשעדיין אין כל תשתית כלכלית, צבאית וממשלתית לקיום עצמאי.
היטלר, אם כן, הפעיל לחץ כבד על טיסו, ואיים שאם לא תכריז ממשלת סלובקיה על עצמאות, הוא לא ידאג יותר לטובתה של סלובקיה.
ריבנטרופ הוציא גם מסמך, שלדבריו קיבל אותו בו ברגע, ובו דווח על כך שהצבא ההונגרי כבר עבר את הגבול הסלובקי-הונגרי, ופלש לסלובקיה.
הדיווח הכוזב, נוצר ללחוץ על טיסו.
כשטיסו חזר לסלובקיה ב-14 במרץ הוא הציג לפני הפרלמנט מסמך שנכתב בידי הגרמנים, כנוסח להכרזת עצמאות.
חברי הפרלמנט ויתרו על דיון בעניין, לאחר שנציגים גרמניים שנכחו בפרלמנט הזהירו שעיכובים יביאו את גרמניה לכבוש את סלובקיה מיידית, קיבלו את הנוסח שהוצע והכריזו על עצמאות.
מה שהסלובקים עשו בסלובקיה, עשו האוקראינים אף הם בזקרפטיה, ואחרי שסלובקיה הכריזה עצמאות, הכריזו על החבל כעל מדינה עצמאית חדשה בשם "זאקארפאטסקיה אוקראאִינה", ולעיר בירתה הוכרזה העיר חוסט.
הצבא הצ'כי עזב במהירות את זקרפטיה, מאחר שסלובקיה הפרידה בינה לצ'כיה, והוא היה מוצא את עצמו מכותר.
האוקראינים המעטים שהתנגדו לצבא ההונגרי, חוסלו במהירות.
ההשלכות הפוליטיות של חלוקת צ'כוסלובקיה בצרפת ובריטניה
ממשלות צרפת ובריטניה לא עשו דבר למנוע את פירוק צ'כוסלובקיה וכיבוש צ'כיה על ידי גרמניה.
בצרפת ובבריטניה התחוללו מחאות אדירות, והושמעה ביקורת חריפה נגד צ'מברלין ודאלאדיה.
היטלר ומוסוליני לעגו למנהיגי צרפת ובריטניה בגלוי.
כששגריר צרפת בברלין רצה למסור לריבנטרופ מסמך מחאה מממשלת צרפת נגד כיבוש צ'כיה, ריבנטרופ התחמק מלפגשו, וכשהוא מסרו למזכיר המדיני של גרמניה, פון ווייצזקר, במקום לריבנטרופ, הוא זרק המסמך חזרה בזלזול.
בבריטניה, ראו את צ'מברלין כאחראי הישיר לפירוק.
צ'מברלין כבר הכיר בכך שהוא שגה בהתנהלותו מול היטלר.
ב-18 במרץ, שלושה ימים לאחר שצ'כוסלובקיה נמחקה, הוא נאם נאום בו הוא אזר אומץ להגיד שהיטלר הטעה אותו, והוא הצהיר שלהבא בריטניה תשתמש בכל כוחה להתנגד בתקיפות נגד כל תוקפנות בעתיד.
מאוחר יותר נועדו דאלאדיה וצ'מברלין, וצ'מברלין הציע לחתום על ברית הגנה משותף לצרפת, בריטניה, ברית המועצות, פולין, רומניה וטורקיה, וכך ליצור גוש חוסם לגרמניה הנאצית.
ההצעה הייתה על רקע פנייתו של שר החוץ הרוסי מקסים ליטבינוב לצ'מברלין לחתום על ברית הגנה דומה.
ברית המועצות כבר פנתה בעבר לבריטניה לחתום על הצעות דומות, אך אז היא נדחתה, בעקבות התנגדותו של צ'מברלין לשיתוף פעולה עם ברית המועצות; אך כעת לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה, ברית המועצות הביעה מחדש את רצונה לבצע את הצעד הנחוץ לחסום את גרמניה הנאצית.
אך מההצעה לא יצא דבר מאחר שגם פולין לא רצתה להסכים לברית הגנה או אפילו הצהרה משותפת עם ברית המועצות.
אמנם פירוק צ'כוסלובקיה השפיע לפחות להתנגדותם הנחרצת של בריטניה וצרפת להסכים לדרישות היטלר מפולין כחצי שנה מאוחר יותר, מה שהביא לפתיחת מלחמת העולם השנייה, אך אז הסכם ריבנטרופ-מולטוב בין ברית המועצות לגרמניה כבר נחתם, וברית המועצות השתתפה בכיבוש פולין.
השפעת חלוקת צ'כוסלובקיה על יהודיה
זכויות האדם של היהודים בצ'כוסלובקיה החלו להיפגע ככל שהתקדם פירוק המדינה.
עם הסיפוח הגרמני של חבל הסודטים החלה רדיפה אנטישמית גלויה של היהודים שהתגוררו באזור מצד השלטון החדש.
רדיפה דומה התקיימה בכל האזורים בהם שלטה גרמניה הנאצית באותה תקופה, והיא באה לביטוי במיוחד עם קבלתם של חוקי נירנברג ב-1935.
לאחר התפטרותו של בנש, נשיא צ'כוסלובקיה, חיפשה הממשלה הצ'כוסלובקית החדשה דרכים לרַצות את היטלר, וכתוצאה מכך החל השלטון הצ'כוסלובקי להפלות את היהודים לרעה, ואף החיל את חוקי נירנברג בשטח המדינה, בהתאם לדרישתו של היטלר.
בתקופה זו, הפכו הקריאות שהאשימו את היהודים במשבר שאליו נקלעה צ'כוסלובקיה לדבר שכיח.
על פי דרישת היטלר, גם היהודים באותם חלקי המדינה שסופחו לידי הונגריה, החלו לסבול מרדיפה אנטישמית גלויה מצד השלטון.
רובם המוחלט של יהודי צ'כוסלובקיה מצאו עצמם תחת כיבוש נאצי במהלך מלחמת העולם השנייה, ורובם המכריע נספה בשואה.
רק לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקמה מחדש המדינה הפולנית.
לקראת אמצע מחצית המאה ה-18 איבד האיחוד הפולני-ליטאי חלק ניכר מכוחו, ונותר תלוי במדיניותה של האימפריה הרוסית.
הדבר ניכר במיוחד במהלך בחירתו של מלך פולין האחרון, סטניסלאב פוניאטובסקי, שהיה מקורב ליקטרינה הגדולה ובמשך זמן-מה היה מאהבה.
עוד בתקופת ולדיסלאב הרביעי במחצית המאה ה-17 החלו לנצל יותר ויותר את ליברום וטו.
נוהג זה מבוסס על כך שכל חברי הפרלמנט שווי זכויות ולכן כל ההחלטות צריכות להתקבל פה אחד.
כתוצאה מכך, דעה של אציל בודד יכולה הייתה לטרפד החלטה חשובה.
תהליך קבלת החלטות היה מורכב וארוך מאוד.
יתרה מכך, נוהג זה נתן אפשרות ללחץ ואף ל"קניית" חבר פרלמנט בודד על ידי שגרירי מדינות זרות כדי לטרפד החלטות.
במהלך מלחמת שבע השנים היה האיחוד נייטרלי, אך נתן אישור לכוחות של האימפריה הרוסית לעבור בשטחו לכיוון פרוסיה.
החל משנת 1764 מלך פולין ניסה לבטל את ליברום וטו ולהנהיג רפורמות נוספות בממשל.
בשנת 1767, בלחץ השגריר הרוסי ניקולאי רפנין, התקבלה חוקה חדשה שלמעשה ביטלה את כל הרפורמות הקודמות.
הסיים הפולני פעל למעשה תחת שליטה מלאה של השגריר הרוסי.
בלחץ השגריר, נעצרו מתנגדיו בקרב האצולה הפולנית.
בשנת 1768 רפנין אף הצליח להעביר חוק לפיו נוצרים שאינם קתולים קיבלו אותן זכויות כמו נוצרים קתולים.
התערבות גסה של רפנין בענייני המדינה גרמה לפריצת מרד, במהלכו לחמו המורדים נגד צבא המלך, צבא של האימפריה הרוסית ונגד התקוממות מקומית באוקראינה.
המורדים פנו לקבלת עזרה מצרפת והאימפריה העות'מאנית.
הטורקים נחלו מפלה במלחמתם נגד הרוסים והעזרה מצרפת הייתה מועטה ביותר.
באותה תקופה, חתמו נציגי פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה על ברית סודית שכונתה "ברית שלושת הנשרים השחורים", משום שעל סמלי המדינות היה נשר שחור, בניגוד לנשר לבן על סמל פולין.
במהלך פברואר 1772 מדינות הברית חתמו על הסכם חלוקת האיחוד הפולני-ליטאי.
בתחילת אוגוסט 1772 פלשו צבאותיהם לשטחי האיחוד והתמקמו בהתאם לחלוקה שסוכמה קודם לכן.
כוחות המורדים, שהבסיס שלהם היה באוסטריה, נאלצו לעזוב את בסיסיהם מאחר שאוסטריה הצטרפה לברית.
למרות המצוקה הם לחמו בעקשנות, והלחימה נמשכה עד לאביב 1773. ב-28 באפריל 1773 כבשו כוחות בפיקוד אלכסנדר סובורוב את קרקוב.
בהתאם להסכם התבצעה חלוקת פולין כדלקמן:
האימפריה הרוסית קיבלה שטחים בליבוניה, בלארוס עד לדווינה המערבית כולל ויטבסק, פולוצק והסביבה.
סך הכל הועבר שטח של 92 אלף קמ"ר עם אוכלוסייה של 1.3 מיליון תושבים.
פרוסיה קיבלה שטחים לאורך החוף הבלטי, לא כולל גדנסק, טורון ואזורים נוספים.
סך הכל הועבר שטח של 36 אלף קמ"ר, שבו 580 אלף תושבים.
אוסטריה קיבלה אזורים בפולין קטן וגליציה ללא קרקוב.
סך הכול הועבר שטח של 83 אלף קמ"ר שבו 2.6 מיליון תושבים.
תוך שימוש בלחץ צבאי בלתי פוסק, דרשו מדינות הברית ממלך פולין ומהסיים להכיר בחלוקה באופן רשמי.
מחוסר ברירה, כינס סטניסלאב פוניאטובסקי את הסיים, ובשנת 1775 החלוקה קיבלה הכרה רשמית.
כמו כן, שונו כמה מחוקי המדינה, אך הליברום וטו נשאר בתוקף.