tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטווח שלה כולל את אלג'יריה, מצרים, עיראק, ישראל, ירדן, כווית, לוב, מאוריטניה, מרוקו, ערב הסעודית, סוריה, תוניסיה וסהרה המערבית.
עפרוני זה חובב אזורי מדבר סלעי וחשוף למחצה.
הקן שלו נמצא על הקרקע, ובתטולה 2–4 ביצים.
מזונו הוא זרעים בתוספת חרקים בעונת הקינון.
ישראל היא המקום היחיד בו תועד קינון של מין זה, והאוכלוסייה בישראל הולכת ופוחתת, ועשויה לרדת גם במקומות אחרים; כנראה כתוצאה מאובדן בתי גידול.
אף על פי כן, זוהי ציפור נפוצה בחלקים רבים בטווח הנרחב שלה והאיגוד הבינלאומי לשימור הטבע דירג את מצב השימור שלה כללא חשש.
צְחִיחָנִית (שם מדעי: Eremophila) הוא סוג עופות, בו שני מיני עפרוניים, שלראשם זוג ציצות דמויות-"קרניים".
שם הסוג הנוכחי הוא מיוונית עתיקה eremos, "מדבר", ו-phileo, "לאהוב".
השם העברי מרמז על חיבתה לשטחים חשופים וצחיחים.
תמונה שם מדעי שם עברי תפוצה Eremophila alpestris צחיחנית החרמון צפון אמריקה, אירופה, אסיה Eremophila bilopha צחיחנית מדבר אלג'יריה, מצרים, עיראק, ישראל, ירדן, כווית, לוב, מאוריטניה, מרוקו, ערב הסעודית, סוריה, תוניסיה וסהרה המערבית
יש לפחות מין מאובן אחד שנכלל בסוג זה:
† Eremophila prealpestris (הפליוקן המאוחרת של וארשטס, בולגריה)
בניגוד לרוב העפרונים האחרים, אלו מינים ייחודיים למראה עם דפוסי ראש ופנים בולטים, שחור ולבן בצחיחנית ושחור וצהוב ברוב צחיחניות החרמון.
בקיץ לזכרים משני המינים יש "קרניים" שחורות, המעניקות לעפרונים אלה את שמותיהם החלופיים.
עפרונים אלו מקננים על הקרקע בשטחים פתוחים.
צחיחנית חרמון היא מין נודד בעל תפוצה נרחבת באזורים הצפוניים של צפון אמריקה, אירופה ואסיה ובהרי אירופה.
צחיחנית מדבר היא בעיקר מין יציב בחלק גדול מצפון אפריקה, דרך צפון ערב ועד למערב עיראק.
צְחִיחָן (שם מדעי: Eremopterix) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת העפרוניים (אין לבלבל אותו עם צחיחנית, סוג אחר במשפחה).
תפוצת הצחיחנים משתרעת מאפריקה ועד תת-היבשת ההודית.
בישראל מגיעים כמזדמנים נדירים המינים צחיחן שחור-כיפה וצחיחן חום-כיפה.
השם המדעי של הסוג, Eremopterix, מגיע מיוונית עתיקה מהמילים eremos - מדבר; ו-pterux - כנפיים.
בעבר, חלק מהרשימות ראו גם את המין הבא כמין בסוג:
צְחִיחָן שְׁחֹר-כִּפָּה (שם מדעי: Eremopterix nigriceps) הוא מין של ציפור שיר בסוג צחיחן שבמשפחת העפרוניים.
תפוצתו משתרעת ברחבי צפון אפריקה, ממאוריטניה דרך המזרח התיכון ועד צפון-מערב הודו.
בית הגידול הטבעי שלו הוא סוואנות יבשות.
בישראל הוא מזדמן נדיר ולא קבוע.
בחורפים מסוימים הוא עשוי להתפרץ עם מיני עפרונים נוספים לאזור הערבה, אם כי ברוב השנים הוא נעדר.
בדרך כלל נצפה באביב ובחורף.
ייתכן כי הוא אף קינן בארץ.
שם המין הספציפי, nigriceps, מגיע מלטינית, מהמילים niger - שחור; ו-ceps, caput - ראש.
nigriceps - (ג'ון גולד, 1839) - התת-מין הנומינלי, מצוי באיי כף ורדה
albifrons (צחיחן שחור-כיפה סהרי) - (קרל יאקוב סונדוואל, 1850) - מצוי ממאוריטניה וסנגל ועד סודאן
melanauchen (צחיחן שחור-כיפה מזרחי) - (ז'אן-לואי קבאניס, 1851) - מצוי ממזרח סודאן דרך סומליה, חצי האי ערב, האי סוקוטרה, דרום עיראק, איראן ופקיסטן
הזכרים הבוגרים בעלי דגם ראש בולט, ראש שחור מנוגד במצח וכתמי לחיים לבנים.
חלקיו העליונים בצבעי חום-אפרפר בהיר, וחלקיו התחתונים וסוככות התת-כנף שחורים ומנוגדים לכתמים לבנים בצידי החזה.
הזנב שחור עם קצוות צהובים ונוצות מרכזיות אפורות, המקור בצבע לבנבן-שנהב.
הנקבות שונות מאוד בהיותן בעלות גוון חום-חולי בהיר בחלקיהן העליונים, עם פסים חלשים על הכיפה וכתמים לבנבנים סביב העין ובצידי הצוואר.
חלקיה התחתונים של הנקבה לבנבנים עם פס חזה חום חיוורת וסוככות כנפיים שחורות.
הצעירים דומים לנקבות, אך נוצות הראש מנוקדות בחום.
שירתו של הזכר מגוונת למדי.
היא מורכבת בדרך כלל מסדרה קצרה של 2–4 תווים פשוטים עם צליל מלנכולי מעט, המושרים תוך מעוף ראווה או מנקודת תצפית נמוכה בשיח או על סלע, וחוזרת על עצמה כל 4–5 שניות.
הקריאות הן "צֶ'פּ" המזכיר דרור.
תפוצתו של הצחיחן שחור-הכיפה מתפרשת על רחבי צפון אפריקה, מארכיפלג כף ורדה מזרחה דרך הסאהל של צפון אפריקה, ממשיכה דרך חצי האי ערב ומגיעה עד לפקיסטן והודו במזרח.
צחיחן שחור-כיפה מצוי במישורים צחיחים או צחיחים למחצה, עם צמחייה נמוכה וכתמי עשב.
הוא מעדיף אזורים חוליים על פני אזורים עם אדמה סלעית, והוא נצפה גם במדברי מלח.
בחום הצהריים, מפחיתים הצחיחנים את איבוד המים על ידי שהות בצל, והם אף תועדו תופסים מחסה בתוך מאורות של לטאות גדולות.
הצחיחן ינסה גם לווסת את טמפרטורת גופו על ידי מעוף, תוך שהרגליים משתלשלות תחתיו כדי לחשוף את העור החשוף, או על ידי ישיבה מול הרוח, כשהכנפיים שמוטות במטרה להגדיל את שטח הפנים החשוף לאוויר הנע.
מחוץ לעונת הקינון הוא יכול ליצור להקות של עד 50 פרטים המחפשים מזון יחד, אך תועדו גם להקות גדולות יותר של כמה אלפים.
הזכר מבצע מעופי ראווה מעל שטחי הקינון, בהם הוא ממריא בחדות מעלה מהקרקע, מסתובב באוויר ושר, ולבסוף מבצע סדרה של צלילות רדודות.
לעיתים גם הזכר וגם הנקבה יבצעו את המעוף ביחד, כשהזכר רודף אחר הנקבה בתעופה מתפתלת ונמוכה.
עונת הקינון מתרחשת בדרך כלל במהלך חודשי הקיץ, ולעיתים קרובות היא מותחלת בשל גשם; ולכן יכולה להתרחש כמעט בכל עת כאשר התנאים נוחים.
הקן הוא שקע רדוד, מרופד בצמחים וחומרים אחרים, כאשר השפה מתוחמת לעיתים קרובות באבנים קטנות או בגושים קטנים של אדמה.
הוא ממוקם בדרך כלל מתחת לשיח או לציצת דשא בצל.
הדגירה מבוצעת על-ידי שני ההורים.
התטולה מכילה 2 עד 3 ביצים, והדגירה עליהן נמשכת 11 עד 12 ימים.
הגוזלים מתחילים לעזוב את הקן לתקופות קצרות זמן מה לפני שהם מסוגלים לעוף כ-6 ימים לאחר הבקיעה, ובדרך כלל עוזבים אותו לגמרי כיומיים לאחר-מכן.
זמן קצר לאחר שהגוזלים עוזבים את הקן, הם נפרדים וכל הורה הופך להיות האחראי הבלעדי על אחד מהם.
ייתכן כי התנהגות זו מפחיתה את הסיכון לטריפה.
כאשר יש יותר משני צאצאים, אלה שאין להם הורה אחראי בדרך כלל אינם שורדים.
הגוזלים מסיימים את פריחתם בסביבות גיל 21 או 22 יום, ומגיעים לבגרות מינית בגיל שנה בערך.
הצחיחן שחור-הכיפה הוא ציפור אוכלת זרעים, אך הוא ניזון גם מחרקים וחסרי חוליות אחרים.
תזונתם של הגוזלים בקן מורכבת בעיקר מחרקים.
כציפורים החיות באקלים כל כך חם, הצחיחנים מבצעים את רוב שיחור המזון בשעות הבוקר המוקדמות ולפנות ערב.
המזון מלוקט בדרך כלל מהקרקע, אם כי חרקים מעופפים ניצודים לפעמים על ידי הצחיחן הצד אותם באוויר.
למין טווח נרחב, אוכלוסייה גדולה שמגמתה מוערכת בעליה, ובשל כך מסווג הצחיחן ברמת סיכון של "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
תצפיות מראות כי אוכלוסיית המין נמצאת במגמת עלייה ומרחיבה את תפוצתה דרומה.
צְחִיחָן חוּם-כִּפָּה (שם מדעי: Eremopterix signatus) הוא מין של ציפור שיר בסוג צחיחן שבמשפחת העפרוניים.
תפוצתו משתרעת ברחבי צפון-מזרח אפריקה.
בתי הגידול הטבעיים שלו הם סובטרופיים או טרופיים, בתות יבשות וערבות בשפלה, ואזורי מדבר חמים.
בישראל נרשמה תצפית אחת בלבד, מהאחד במאי 1983 באילת על-ידי הדורם שיריחי.
השם המדעי של הסוג, Eremopterix, מגיע מיוונית עתיקה מהמילים eremos - מדבר, ו-pterux - כנפיים.
שם המין הספציפי, signatus, מגיע מלטינית, ומשמעותו בולט או מסומן היטב, מהמילים sinare - להבחין או signum - סימן.
signatus (אמיל אוסטל, 1886) - תת-המין הטיפוסי, מצוי בדרום ובמזרח אתיופיה, סומליה ומזרח קניה
harrisoni (ויליאם רוברט אוגולוי-גרנט, 1900) - מצוי בדרום-מזרח דרום סודאן ובצפון-מערב קניה
לזכר צווארון וסינר חום-ערמוני כהה, לחיים לבנות, כתמים לבנים עגולים בעורף ובכיפה, המוקפים בגבול חום-ערמוני המשתלב בצווארון.
הצבע הכהה נמשך עד בסיס הזנב ובתת-כנף, המופרדת מהבטן בכתמי צד מוארכים ולבנים.
בדומה לשאר המינים בסוג, הנקבות שונות מאוד בהיותן בעלות גוון חום-חולי מפוספס.
צחיחן זה מצוי בדרך כלל בזוגות או להקות קטנות של עד ארבעים פרטים, ונצפה לעיתים קרובות סביב בורות מים.
תעופתו נמוכה וקרובה לקרקע, והוא נוהג לשיר בתעופה או בעמידה על קרקע חשופה.
למין יש תפוצה נרחבת ואוכלוסייה שמוערכת כגדולה (אף כי לא נערך אומדן מדויק), ובשל כך מסווג צחיחן זה במצב שימור של "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
תצפיות מדרום קניה מרמזות כי אוכלוסיית המין אף נמצאת במגמת עלייה.
צחי עוזיאל (נולד ב-1972) הוא שופט ישראלי, המכהן כמנהל בתי המשפט.
עוזיאל נולד בישראל בשנת 1972. בשנת 1990 סיים את לימודיו בבית הספר קריית חינוך - יפו.
בשנת 1997 סיים בהצטיינות לימודי משפטים באוניברסיטת קובנטרי, שבאנגליה.
בשנים 1997–1998 התמחה אצל מנהל המחלקה האזרחית בפרקליטות מחוז מרכז, ד"ר עמנואל נוה.
בחודש נובמבר 1998 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1998–2010 שימש פרקליט בכיר בפרקליטות מחוז מרכז וממונה על עניינים פליליים ואכיפה כלכלית.
בשנים 2002–2007 שימש כמתרגל ועוזר הוראה של השופט (בדימוס) יעקב קדמי בקורסים סדר דין פלילי ודיני ראיות, במרכז הבינתחומי הרצליה.
משנת 2007 מרצה בקורס "ארגוני פשיעה בישראל - הלכה למעשה", בקריה האקדמית אונו.
בשנת 2007 סיים בהצטיינות לימודי תואר שני כפול במשפט ציבורי ובינלאומי באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן, במסגרת תוכנית Executive.
בחודש דצמבר 2010 מונה לשופט בתי משפט השלום במחוז תל אביב.
באוקטובר 2015 מונה לסגן נשיא בתי משפט השלום במחוז תל אביב.
ב-15 ביולי 2019 מונה לנשיא בתי משפט השלום במחוז תל אביב.
ב-8 בנובמבר 2023 החליט שר המשפטים יריב לוין, בהסכמת ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון, עוזי פוגלמן, כי עוזיאל ימונה למנהל בתי המשפט בשנים 2024 עד 2029, וב-1 בינואר 2024 החל עוזיאל לכהן בתפקיד זה.
בפברואר 2024 מונה לשופט בבית משפט מחוזי.
צחי חזן הוא שחקן וסטנדאפיסט ישראלי.
עבד חמש שנים כסוהר בשירות בתי הסוהר ושירת בכלא צלמון.
בשנת 2009 עזב את עבודתו ועבר מצפת לתל אביב על מנת להתחיל קריירה כשחקן וסטנדאפיסט.
בשנת 2009 הופיע בתוכנית הסטאנדאפ "ביפ קומדי האוס".
בשנים 2013–2018 גילם את משה דוקרני/מוש דוקרונובסקי בסדרת הילדים הקומית של HOT "הקלמרים".
בשנים 2013–2020 השתתף בסדרה הקומית של שלום אסייג "שנות ה-80" גילם את דדה גבאי, בנו של אהרון, עבריין שכונתי של טירת הכרמל, פורץ לבתים וגונב דברים עם חברו הטוב דודו, נודע כ"הפורץ הטוב ביותר בטירה".
בשנת 2015 התארח בעונה החמישית בסדרת דרמת הנוער של ערוץ הילדים למנויי HOT "גאליס".
בשנת 2016 התארח בעונה הראשונה של הסדרה הקומית של אדיר מילר שנקראת "צומת מילר" בתור העבריין ניר שווישה.
באותה השנה שיחק בסדרה של HOT "עקרון ההחלפה".
בשנת 2017 גילם סוכן ממתקים בסדרת הילדים הקומית של ערוץ הילדים "המלון של פיני".
באותה השנה גילם את העבריין יוסי טווינה בתוכנית הרשת שיצרו רן סופר ורוני ששון שהעולה ליוטיוב ושנקראת "בסלון אצל ששון".
בשנים 2019–2020 השתתף בסדרה הקומית של כאן 11 "שב"ס" שיחק בתפקיד ליעוז.
בשנת 2020 שיחק את דניאל דאהן בסדרה הקומית "נבסו".
באותה השנה שיחק עובד בפיצוצייה בסדרה הקומית של Yes "לעבור את הלילה".
בשנת 2021 גילם את דמותו של סנגור ארזי בסדרת הדרמה של כאן 11 "פמת"א".
באותה השנה שיחק בסדרה הקומית של קשת 12 "מה שבע" בתור בני.
בשנת 2022 שב לגלם את דמותו של דדה גבאי בעונה הראשונה של הסדרה "שנות ה-90" סדרת ההמשך של "שנות ה-80".
בשנת 2024 השתתף בתוכנית הרדיו של דידי הררי שנקראת "דידי לוקאלי".
בשנת 2016 נישא לדוגמנית שיר איטח (גרושתו של הכדורגלן אביב חדד) והם גרים בשדרות.
צי ארצות הברית הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
זהו הצי הגדול בעולם ובעל העוצמה הגדולה ביותר מבין כלל ציי המלחמה בעולם: ההדחק הכולל המוערך של כל אוניות המלחמה בצי ארצות הברית, לא כולל אוניות שירות וסיוע, גדול מההדחק הכולל של 13 ציי המלחמה הבאים אחריו בגודלם גם יחד.
צי ארצות הברית מפעיל 11 נושאות מטוסים, שתיים נוספות נמצאות בתהליכי בנייה וחמש נוספות בתכנון; לעומת 17 נושאות מטוסים בכל שאר ציי המלחמה.
ההדחק הכולל של נושאות המטוסים בצי ארצות הברית (המכונות "נושאות על") גדול ביותר מ־145% מההדחק הכולל של כלל נושאות המטוסים בציי העולם האחרים.
נכון לפברואר 2022 הצי כולל 296 ספינות ומעל 3,700 מטוסים.
ראשיתו של צי ארצות הברית בצי הקונטיננטלי שהוקם במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775 – 1783).
זמן קצר לאחר סיום המלחמה פורק הצי הקונטיננטלי.
בעשור שלאחר המלחמה סבלו אוניות סוחר אמריקאיות מידיהם של שודדי ים ברברים, וכדי להגן עליהן הועבר בקונגרס ב־1794 חוק ההתחמשות הימית, שאישר בניית שש פריגטות כבדות, שהיו למעשה האוניות הראשונות של צי ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) מילא הצי תפקיד מרכזי בהטלת הסגר ימי על קונפדרציית המדינות של אמריקה והשתלטות על הנהרות החשובים שעברו בה.
במלחמת העולם השנייה נטל צי ארצות הברית חלק מרכזי באבטחת האספקה הימית לבריטניה, שאפשרו את עמידתה במתקפות של גרמניה הנאצית.
המתקפה על בסיס הצי בפרל הארבור הייתה העילה להצטרפות ארצות הברית למלחמה, והצי היה המרכיב העיקרי במלחמה נגד הקיסרות היפנית.
עם סיום המלחמה היה צי ארצות הברית הצי החזק בעולם.
ב יש לצי נוכחות גלובלית גדולה, ויחידות הצי פרוסות בהיקפים משמעותיים במערב האוקיינוס השקט, הים התיכון והאוקיינוס ההודי.
צי ארצות הברית הוא צי "מים כחולים", כלומר בעל יכולות לפעול בכל העולם (להבדיל מ"צי מים חומים", הפועל במימי נהרות, ו"צי מים ירוקים", הפועל סמוך לחופים) כולל מרחבי האוקיינוסים הגדולים, אך גם בעל יכולות לפעול במימי חופים.
יחידות הצי פועלות בפריסות קדמיות של ארצות הברית בימי שלום והן בעלות יכולת להגיב במהירות למשברים באזורים שונים בעולם.
בכך מהווה הצי שחקן פעיל לעיתים קרובות במדיניות החוץ של ארצות הברית ובמדיניותה הצבאית.
הצי הקונטיננטלי היה כפוף למחלקת המלחמה של ארצות הברית עד להקמת מחלקת הצי ב־1798. משנת 1947 כפופה מחלקת הצי למחלקת ההגנה.
לצד הצי משתייך גם חיל הנחתים של ארצות הברית, זרוע האחות של הצי, למחלקת הצי.
מחלקת הצי, כאמור, היא חלק ממחלקת ההגנה, שבראשה עומד מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
הקצין הבכיר ביותר במחלקת הצי הוא ראש המבצעים הימיים (Chief of Naval Operations, CNO), קצין בדרגת אדמירל.
שלוש עשרה המושבות ומלחמת העצמאות
שורשיו של הצי בתושבי שלוש עשרה המושבות, שהיו יורדי ים בעלי מסורת ארוכה והצמיחו מתוכם קהילה גדולה של ספנים, קברניטים ובוני אוניות.
ניצנים ראשונים לצי היו כבר בשלביה המוקדמים של מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כאשר המושבה מסצ'וסטס הפעילה מיליציה ימית משלה.
הקונגרס הקונטיננטלי השני התלבט בשאלת בניית הצי; תומכי הצי הצביעו על הצורך להגן על חופי המושבות ועל אוניות הסוחר, וגם על החשיבות בקיום הצי כדי להקל על יצירת קשר עם מדינות זרות.
המתנגדים טענו שקריאת תיגר על הצי המלכותי הבריטי, שהיה באותה עת הכוח הימי הגדול והעוצמתי ביותר בעולם, היא מעשה חסר הגיון וחסר סיכוי.
ג'ורג' וושינגטון, מפקד הצבא הקונטיננטלי, הכריע את הוויכוח כאשר רכש את הסקונר האנה, שמשימתה הייתה למנוע את הסחר הימי הבריטי, ודיווח לקונגרס על אוניות הסוחר הבריטיות שנלכדו.
ב־13 באוקטובר 1775 אישר הקונגרס הקונטיננטלי רכישת שני כלי שיט חמושים, לפעולה נגד אוניות סוחר בריטיות.
החלטה זו יצרה למעשה את הצי הקונטיננטלי ונחשבת להקמה הראשונה של הצי.
במהלך המלחמה הפעיל הצי כחמישים ספינות, מתוכן עשרים ספינות מלחמה עיקריות.
הישגי הצי היו מעורבים; אוניותיו השיגו מספר הצלחות בקרבות נגד אוניות מלחמה בריטיות, ולכדו מספר רב של אוניות סוחר בריטיות, אך איבד 24 כלי שיט במהלך המלחמה ובשלב מסוים במלחמה נותרו בצי רק שני כלי שיט פעילים.
מההקמה מחדש עד מלחמת האזרחים
עם סיום מלחמת העצמאות נמכרו כל כלי השיט שהיו ברשות הצי הקונטינטלי, ובמשך כעשר שנים לא היה לארצות הברית כוח ימי, למעט הספינות של שירות ספינות המכס של ארצות הברית.
במהלך אותן שנים היו אוניות הסוחר של ארצות הברית חשופות לתקיפותיהם של שודדי הים הברברים, שמולן לא היו ספינות שירות המכס יעילות.
כדי להתמודד עם שודדי הים חוקק הקונגרס את חוק ההתחמשות הימית ב־1794, שאישר את בנייתן של שש פריגטות חדשות.
עד אוקטובר 1797 נכנסו כבר שלוש מהן לשירות: קונסטליישן (USS Constellation), יונייטד סטייטס (USS United States) וקונסטיטושן (USS Constitution).
ג'ון אדמס, שהיה סגן נשיא ארצות הברית באותה עת היה הדמות המובילה בבניית הפריגטות, ולעיתים קרובות מכונה "אבי הצי האמריקאי".
בשנים 1798–1799 לקח הצי חלק ב, ובשנים 1801–1805 השתתף ב, במהלכה הגן הצי על אוניות סוחר אמריקאיות משודדי הים הברברים, הטיל הסגר על נמליהם ותקף את אוניותיהם.
במלחמת 1812 נטל הצי חלק משמעותי.
אוניות צי ארצות הברית ניצחו ב־11 דו־קרבות מול אוניות של הצי המלכותי הבריטי, והביסו שייטת בריטית בקרב על ימת אירי וכך הבטיחו את פעולות צבא ארצות הברית באותה זירה.
כתוצאה מניצחונו של הצי החל צבא ארצות הברית בפלישה לקנדה, שהסתיימה בניצחון אמריקאי בקרב על התמז ב־5 באוקטובר 1813, שבמהלכו נהרג טקומסה, מנהיג השבטי הילידים האמריקאיים.
מותו הביא למעשה לסיומה של הברית בין האינדיאנים הצפון האמריקאים לבריטים באזור דטרויט, והשליטה האמריקאית בימת אירי ניתקה את נתיבי האספקה שדרכם הזרימו הבריטים ציוד ותחמושת לבעלי בריתם, הילידים האמריקאים, ובכך הסתיימה למעשה מעורבותם של האחרונים במלחמה.
למרות הניצחון בימת אירי, צי ארצות הברית לא הצליח למנוע מהבריטים להטיל הסגר ימי על נמלי ארצות הברית ולא הצליח למנוע מהבריטים להנחית כוחות.
ב־1815, לאחר סיום המלחמה, התרכז הצי בהגנת אוניות הסוחר ונתיבי הים.
שייטות של הצי נשלחו ל, דרום אמריקה, אפריקה ול.
ב השתתפה שייטת של הצי ב שהסתיימה בניצחון ארצות הברית ומדינות אירופה ובחיסול תופעת הפירטיות מחופי צפון אפריקה.
מ־1819 ועד לפרוץ מלחמת האזרחים עסקה שייטת אפריקה של הצי בדיכוי סחר העבדים.
במהלך פעילות זו לכדו אוניות הצי 36 ספינות עבדים, אם כי תרומתן של הספינות האמריקאיות הייתה קטנה בהרבה מזו של אוניות הצי המלכותי הבריטי הגדול בהרבה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו (1846–1848) הטיל צי ארצות הברית הסגר ימי על נמלי מקסיקו, לכד או שרף את אוניות הצי המקסיקני במפרץ קליפורניה, ולכד את כל הערים הגדולות בחצי האי באחה קליפורניה.
שייטת האוקיינוס השקט סייעה בכיבוש קליפורניה בשורה של מבצעים משולבים עם כוחות קרקעיים של מיליציות מקומיות.
בחוף המזרחי ביצע הצי לראשונה מבצע נחיתה אמפיבית נרחב ראשון בתולדותיו לכיבוש וראקרוס: אוניות הצי הנחיתו 12,000 חיילים, על ציודם, ביום אחד.
מתנדבים משורות הצי הנחיתו תותחי אוניות כבדים והפעילו אותם בהרעשת העיר עד לכידתה.
מבצע הנחיתה המוצלח וכיבוש וראקרוס פתחו את הדרך לכיבוש מקסיקו סיטי ולסיום המלחמה בניצחון אמריקאי.
ב־1854 תפס הצי את מקומו כשחקן מוביל בתחום יחסי החוץ של ארצות הברית, כאשר קומודור מת'יו פרי הצליח להכריח את שוגונות טוקוגאווה, שליטי יפן, לחתום על הסכם קנגאווה שפתח את שעריה של יפן וביסס קשרים דיפלומטיים עם ארצות הברית.
במלחמת האזרחים של ארצות הברית היה לכוח הימי תפקיד חשוב.
צי האיחוד הטיל הסגר ימי על נמלי מדינות הדרום, שהלך והתהדק לאורך המלחמה וגרם למעשה לקריסת כלכלת מדינות הקונפדרציה.
ספינות מהירות של הדרום הצליחו לחדור מדי פעם דרך ההסגר, בתדירות יורדת והולכת, והיוו קשר חיים דק עם העולם.
יחידות מים חומים (יחידות צי הפועלות בנהרות) השתלטו לאורך שנות המלחמה על נתיבי המים העיקריים של הקונפדרציה (בעיקר נהר המיסיסיפי, מנעו תנועה של הדרומיים והקלו על תנועת כוחות צפוניים.
ההשתלטות על נהר המיסיסיפי נעשתה בשורת מבצעים משולבים של הצי וצבא הצפון, וחצו את הקונפדרציה לשתיים.
במהלך המלחמה התנהל הקרב הימי הראשון בהיסטוריה, קרב המפטון רודס, בין אוניות מחופות שריון מונעות בקיטור.
הקרב התנהל בין אוניית צי ארצות הברית "מוניטור" ואוניית הקונפדרציה "וירג'יניה", והסתיים ללא הכרעה.
בתחילת מלחמת האזרחים מנה הצי 42 כלי שיט בלבד, אך בשיאה שירתו בצי 671 אוניות וספינות, מהן כמה עשרות מחופות שריון.
למרות הגידול הרב במספרים וביכולות הוזנח הצי לאחר מלחמה.
מספר האוניות הכשירות לקרב הלך וירד, והטכנולוגיות אותן הפעיל הצי היו מיושנות.
בשנות ה־80 של המאה ה־19 היה הצי במצב שבו לא יכול היה להילחם מול שום כוח אירופי, ואף לא מול צי מלחמה מדרום אמריקה.
בשנות ה־80 של המאה ה־19 הוחל בתוכנית חידוש ומודרניזציה של הצי.
בניית אוניות מחופות שריון עבור הצי הניעו את תעשיית הפלדה של ארצות הברית, והולידו את "צי הפלדה החדש".
ב־1898 הנחיל הצי תבוסה מוחצת ל במהללך מלחמת ארצות הברית–ספרד ורכש הערכה מחודשת לרמתו הטכנולוגית וליכולתו המבצעית.
בנייה מהירה של אוניות מערכה, תחילת פרה־דרדנוט ולאחר מכן דרדנוטים הביאו את הצי לשורה הראשונה של ציי המלחמה בעולם, כולל הצי המלכותי הבריטי והצי הקיסרי הגרמני.
ב־1907 יצאו רוב אוניות המערכה של הצי האמריקני, יחד עם כמה אוניות סיוע, למסע סביב העולם.
הצי שיצא למסע נקרא "הצי הלבן הגדול", ומטרתו - כפי שהוגדרה על ידי נשיא ארצות הברית, תיאודור רוזוולט, הייתה להפגין את יכולתו של הצי לפעול גם בזירה העולמית.
המסע נמשך 14 חודשים, ובמהלכו הקיף הצי את כדור הארץ.
ב־1911 כבר היה הצי בעיצומן של בניית אוניות מערכה מסוג סופר דרדנוט בקצב גבוה, שהיה עתיד להגיע בתוך כמה שנים לתחרות ישירה עם הצי הבריטי, אז הצי הגדול והעוצמתי ביותר בעולם.
באותה שנה, 1911, רכש הצי את המטוס הראשון, מהלך שהוביל להקמת הגיס האווירי של צי ארצות הברית, אם כי מטרתו הייתה הגנת בסיסים יבשתיים.
רק ב־1921 החל הצי להפעיל זרוע אווירית במשמעותה האמיתית.
מלחמת העולם הראשונה והשנים שבין מלחמות העולם
במהלך מלחמת העולם הראשונה התמקד צי ארצות הברית במספר משימות.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה החל הצי לסייע בהגנה על האוניות שהעבירו מאות אלפי חיילים ונחתים מעבר לים, כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית.
העברת חיל המשלוח מארצות הברית לצרפת, דרך האוקיינוס האטלנטי, בשיאה של לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת שהתנהלה באותה עת חייבה את ארגון האוניות בשיירות וליווין על ידי אוניות מלחמה.
כחלק מהמערכה נגד הצוללות השתתף צי ארצות הברית בהנחת מחסום המוקשים הצפוני.
פיקוד הצי היסס בשאלת משלוח אוניות מערכה לבריטניה, ורק לקראת סוף 1917 נשלחה לבריטניה פלגת אוניות המערכה התשיעית, שמנתה ארבע אוניות (מאוחר יותר צורפה אוניית מערכה חמישית).
הפלגה נקלטה ב כאסקדרון המערכה השישי, ואפשרה לבריטים להוציא משירות אוניות מערכה מיושנות ולחלק את צוותיהן לאוניות אחרות.
משחתות וכלי טיס של צי ארצות הברית השתתפו במבצעי לוחמה נגד צוללות.
כוחו של צי ארצות הברית המשיך לגדול מתוקף תוכנית שאפתנית לבניית אוניות, שנשענה גם על חוק שהועבר בקונגרס ב־1916.
ב, שהתקיימה לאחר המלחמה וושינגטון בין 12 בנובמבר 1921 ל־6 בפברואר 1922, הוסכם על הטלת הגבלות על בניית אוניות מלחמה, בעיקר אוניות מערכה.
שתי נושאות המטוסים הראשונות של הצי, סרטוגה (CV-3) ולקסינגטון נבנו על בסיס סיירות מערכה שבנייתן הופסקה על פי אמנת וושינגטון, שנחתמה בסיום הוועידה.
בשנים הבאות עשה ממשל רוזוולט שימוש בתקציב המינהל לעבודות ציבוריות, שהוקם כחלק מהניו דיל, לבניית אוניות עבור הצי.
בין האוניות שנבנו בדרך זו היו יורקטאון (CV-5) ואנטרפרייז (CV-6).
ב־1936, עם השלמת נושאת המטוסים וואספ (CV-7) היה ההדחק הכולל של נושאות המטוסים של ארצות הברית 165,000 טון, אם כי הנתון הרשמי היה 135,000 טון, כדי לא לחרוג מההגבלות הרשמיות של אמנת וושינגטון.
אחד מהתומכים העיקריים בצי באותה תקופה היה פרנקלין רוזוולט, שהיה סגן שר הצי במלחמת העולם הראשונה.
הוא העריך את הצי ונתן לו סיוע משמעותי.
המפקדים הבכירים בצי היו להוטים לחדש וניסו מגוון טכנולוגיות חדשות, בהן טורפדו מגנטי, ופיתחו תוכנית מלחמה שנקראה תוכנית מלחמה "כתום" למלחמה היפותטית עם יפן באוקיינוס השקט, מלחמה שהפכה למציאות בתוך כמה שנים.
במהלך המלחמה גדל הצי מאד, בשל הצורך להילחם בשתי חזיתות: באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט.
באוקיינוס השקט התבססה האסטרטגיה של כוחות בעלות הברית, "דילוג איים", על יכולותיו של הצי.
צי ארצות הברית לחם בשורת קרבות מכריעים, ובהם קרב ים האלמוגים, קרב מידוויי, המערכה באיי שלמה, קרב ים הפיליפינים, קרב מפרץ לייטה, אחד הקרבות הגדולים בהיסטוריה הימית וקרב אוקינאווה.
עד 1943 כבר היה גודלו של צי ארצות הברית כגודלם של כלל ציי המלחמה האחרים בעולם גם יחד.
עד סוף המלחמה נוספו לצי מאות אוניות מלחמה, ובהן 18 נושאות המטוסים מסדרת אסקס, 8 אוניות מערכה, ויותר מ־70% מכלל אוניות המלחמה בעולם, שההדחק שלהן עולה על 1,000 טון.
ביום הניצחון על יפן פעלו במסגרת הצי 6,768 אוניות.
הפוטנציאל לעימות צבאי במהלך המלחמה הקרה דרבן את צי ארצות הברית להמשיך בפיתוח הטכנולוגי של מערכות נשק, אוניות וכלי טיס.
האסטרטגיה הצבאית של ארצות הברית השתנתה ושמה כעת דגש על פריסה קדמית, לסיוע לבעלות בריתה.
גרעין הפריסה האמורה הייתה אמורה להיות קבוצת קרב שגרעינה נושאת מטוסים.
הצי היה אחראי על הטלת ההסגר הימי על קובה במהלך משבר הטילים באוקטובר 1962 ונטל חלק חשוב במלחמת וייטנאם.
צוללות הטילים הבליסטיים שנכנסו לשירות בצי החל משנות ה־50 של המאה ה־20 היוו מרכיב מרכזי במדיניות ההתרעה של ארצות הברית.
באוקטובר 1983 השתתפו כוחות של הצי במבצע זעם דחוף - פלישת ארצות הברית לגרנדה, וב־1987 וב־1988 נטל הצי חלק במבצעים נגד איראן, העיקרי שבהם - מבצע גמל שלמה.
הצי השתתף במלחמת המפרץ (אוגוסט 1990 - פברואר 1991), במבצע משמר דרומי נגד עיראק (קיץ 1992 - אביב 2003), במבצע כוח מחושב נגד רפובליקה סרפסקה (ספטמבר 1995), במבצע שועל המדבר נגד עיראק (דצמבר 1998), ובמבצע כוח מאוחד נגד הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (מרץ - יוני 1999).
גם בעשורים הראשונים של המאה ה־21 ממשיך הצי למלא תפקיד מרכזי בתמיכה באינטרסים של ארצות הברית ברחבי העולם.
הצי עבר מהאסטרטגיה של המלחמה הקרה, במסגרתה נערך למלחמה בהיקף גדול מול ברית המועצות, לאסטרטגיה של הפעלת כוחות מיוחדים ותקיפות נקודתיות באזורי עימות ברחבי העולם.
פיתוח כלי שיט ומערכות נשק חדשות נמשך, ובמסגרתו מתחילות להיכנס לשירות נושאות המטוסים מסדרת ג'רלד פורד ואוניית מלחמה חופית.
בשל גודלו של הצי, הטכנולוגיה המתקדמת שברשותו ויכולתו להפעיל כוח צבאי הרחק מחופיה של ארצות הברית, ממשיך הצי להוות נכס אסטרטגי ומהווה את אמצעי עיקרי דרכו ממשיכה ארצות הברית את מאבקה בטרור, על ידי שמירה על הסחר הבינלאומי והגנה על מדינות בעלות ברית.
ב־2007 הצטרף הצי לחיל הנחתים ולמשמר החופים באימוץ אסטרטגיה ימית חדשה שנקראה "אסטרטגיה משותפת לכוח הימי במאה ה־21".
הרעיון המרכזי של אסטרטגיה זו הוא בהתמקדות במניעת המלחמה, בצד המיקוד המקובל בניהולה בפועל.
האסטרטגיה שגובשה מתווה קווים לפעילות משותפת של הצי, חיל הנחתים ומשמר החופים, יחד עם שותפים בינלאומיים, כדי למנוע משברים אלה או כדי להגיב אליהם במהירות.
ב־2010 ציין ראש המבצעים הימיים דאז, אדמירל גארי ראפהד, שהדרישות מהצי הולכות וגדלות, ואילו הצי עצמו מתכווץ לנוכח תקציבים עתידיים, ההולכים וקטנים, צריך הצי להישען יותר ויותר על שיתופי פעולה בינלאומיים.
ב־2013 נלחם הצי על החזקתן של אחת עשרה נושאות העל שברשותו, במסגרת התקציב שאושר, על חשבון קיצוץ אוניות קטנות יותר ועיכוב בתוכנית החלפתן של צוללות הטילים הבליסטיים.
בשנה שלאחר מכן עמד הצי מול קיצוץ אפשרי גם של נושאת על אחת.
ראש המבצעים הימיים, אדמירל ג'ונתן גרינרט אמר שעשר נושאות על לא יוכלו לתת מענה מתאים לצרכים הצבאיים של ארצות הברית.
לורד הים הראשון הבריטי, לורד ג'ורג' זאמבלאס, ציין שצי ארצות הברית עובר מתכנון מוכוון תוצאה לתכנון מוכוון משאבים, כהגדרתו.
שינוי מרכזי במדיניות הצי החל ב, עם העברת מוקד התכנון וההיערכות למזרח אסיה.
מזכיר הצי, ריי מייבוס, הצהיר כי עד 2020 ייפרש 60% מצי ארצות הברית ב.
תוכנית בניית האוניות ל־30 שנה של הצי העדכנית מגדירה צי שבו 350 כלי שיט, שנועד להתמודד עם סביבה עולמית תחרותית יותר ויותר.
בשנת 2020 החל הבניית צוללת מסדרה חדשה קולומביה והיא מתוכננת להיכנס לשירות בשנת 2031.
הצי מנוהל על ידי מחלקת הצי (Department of the Navy), שכפופה למשרד ההגנה.
בראש מחלקת הצי עומד מזכיר הצי.
ראש המבצעים הימיים, שכפוף למזכיר הצי, הוא אדמירל ארבעה כוכבים (מקביל לגנרל).
מזכיר הצי וראש המבצעים הימיים הם המפקדים של הצי.
הפיקודים המרכזיים של הצי הם:
פיקוד כוחות הצי (בעבר הצי האטלנטי) - המשרת את פיקוד צפון של ארצות הברית ולפיקוד האסטרטגי
צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית - הכפוף לפיקוד האינדו–פסיפי של ארצות הברית
פיקוד אירופה ואפריקה של הצי - הכפוף לפיקוד אירופה של ארצות הברית ולפיקוד אפריקה של ארצות הברית
פיקוד מרכז של הצי - כפוף לפיקוד מרכז של ארצות הברית
פיקוד דרום של הצי - כפוף לפיקוד דרום של ארצות הברית
פיקוד הסייבר של צי ארצות הברית - הכפוף לפיקוד הסייבר של ארצות הברית
פיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית - הכפוף לפיקוד המבצעים המיוחדים
משרד מודיעין הצי - יחידת מודיעין של הצי
הצי השני - החוף המזרחי, מערב וצפון האוקיינוס האטלנטי.
הצי השלישי - מזרח וצפון האוקיינוס השקט.
הצי הרביעי - האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט מסביב לאמריקה הדרומית
הצי החמישי - המזרח התיכון.
הצי השישי - מזרח ודרום האוקיינוס האטלנטי והים התיכון.
הצי השביעי - מערב האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
הצי העשירי - פיקוד הסייבר של הצי
מפקדות קרקעיות עיקריות מוצבות בקוריאה וביפן.
אגפי המטה העיקריים: אספקה, רפואה, הנדסה ופרקליטות (JAG).
יחידת העילית "אריות הים" (Navy Seals) היא היחידה המיוחדת העיקרית של הצי, זוהי יחידת קומנדו ימי שמתמחה גם בלוחמה בטרור.
בנוסף, הצי מפעיל יחידות מיוחדות נוספות.
יחידה זו התפרסמה לאחר שחיסלה את הטרוריסט אוסאמה בן לאדן.
נורפוק, וירג'יניה - הבסיס הימי הגדול ביותר בעולם.
פרל הארבור, הוואיי - נמל מים עמוקים, ומפקדת צי האוקיינוס השקט.
סן דייגו, קליפורניה - הנמל העיקרי בחוף המערבי של ארצות הברית.
קיטסאפ, וושינגטון - נמל הבית של הצוללות נושאות הנשק הגרעיני.
מפרץ גואנטנמו - נמצא בחוף הדרומי של קובה.
יוקוסוקה, יפן - הבסיס הגדול ביותר מחוץ לארצות הברית.
בסיסים ראשיים נוספים נמצאים בפלורידה (נמל ומפקדה אזורית) ובנבדה (בסיס אימון של הזרוע המוטסת של הצי).
האקדמיה הימית של ארצות הברית בסיס האימונים הראשי של הצי שנמצא באנאפוליס שבמרילנד
נכון לפברואר 2022 מפעיל צי ארצות הברית 296 כלי שיט.
מספר זה כולל את כלי השיט המופעלים על ידי פיקוד התובלה הימית הצבאית (Military Sealift Command, MSC), שצוותיהן מורכבים מאזרחים וצוות צבאי מצומצם.
מקובל להקדים לשמות אוניות הצי הנמצאות בשירות פעיל את הקידומת USS, ראשי תיבות של "United States Ship", אוניית ארצות הברית.
לשמותיהן אוניות שאינן בשירות פעיל, או כאלה המאוישות על ידי צוות אזרחי, ניתנת הקידומת USNS, אוניית צי ארצות הברית.
שמות האוניות עצמם נבחרים על ידי מזכיר הצי, על פי כללים קבועים.
כך, למשל, נקראות נושאות מטוסים על שם נשיאי ארצות הברית, וצוללות טילים בליסטיים נקראות על שם מדינות.
עם זאת, גם לכללים אלה יש יוצאים מן הכלל, כמו נושאת המטוסים נימיץ, הקרויה על שם אדמירל הצי צ'סטר נימיץ, דוריס מילר (CVN-81) על שם גיבור מלחמת העולם השנייה שזכה בצלב הצי או הצוללת הנרי מ.
ג'קסון ssbn-730), הקרויה על שמו של הסנטור הנרי ג'קסון, מתומכיו הגדולים של הצי.
בנוסף לשמה של האונייה, ניתן לה מספר ומספר אותיות, המסמלות את סוג האונייה, למשל DD, שהוא הסימול למשחתת, ו־DDG למשחתת הנושאת טילים.
האות T המופיעה לפני סימול הסוג (למשל T-AGOS) מסמלת שהאונייה מופעלת על ידי פיקוד התובלה הימית הצבאית (Military Sealift Command).
כל כלי השיט של הצי רשומים במרשם כלי השיט של הצי, ובו מתועד מהלך חייה של כל אונייה, מכניסתה לשירות ועד ליציאתה ממנו.
על אוניות שיוצאות משירות לקראת גריטה נאמר שהן "נמחקו מהמרשם".
בנוסף, מחזיק הצי אוניות שיצאו משירות אך נמצאות ברמת אחזקה בסיסית, כך שניתן יהיה להחזירן לשירות פעיל במקרה הצורך.
צי ארצות הברית היה אחד מהכוחות הימיים הראשונים בעולם שעשו שימוש בכור גרעיני להנעת כלי שיט.
כיום, כל נושאות המטוסים והצוללות הפעילות בצי מונעות בכוח גרעיני.
כל אחת מנושאות המטוסים מסדרת נימיץ מונעות בשני כורים גרעיניים המקנות לאוניות טווח כמעט בלתי מוגבל ואנרגיה חשמלית שהייתה יכולה להספיק לעיר בת 100,000 תושבים.
בעבר הפעיל הצי גם סיירות מונעות בכוח גרעיני, אך כולן יצאו משירות.
בתחילת העשור השני של המאה ה־21 זיהה הצי צורך ב־313 אוניות מלחמה, אך על פי התוכניות והאילוצים התקציביים ניתן היה להפעיל רק בין 232 ל־243 כלי שיט.
במהלך העשור נע מספר כלי השיט שברשות הצי בין 270 ל־300, כולל אוניות סיוע כמו שולות מוקשים וגוררות, וכן אוניות הנמצאות באחסנה.
נכון לאוגוסט 2024 היו ברשומות הצי 297 אוניות מלחמה.
על פי הגדרות הצי, 237 אוניות מתוכן משויכות לצי הקרבי (Battle force ships), כלומר הן אוניות בשירות פעיל שיש להן יכולת לתרום למבצעים קרביים.
+אוניות הצי הקרביסוגסדרהסימול גוףמספר האוניותאוניות בשירות בפועלהערותנושאות מטוסיםנימיץCVN1010ג'רלד פורד11CVN-79 בשלבי כניסה לשירות.
לאנדAS20אוניות סיוע לצוללותספירהדT-EPF120אוניות תובלה מהירהלואי ב.
פולרESB33בסיס צף לחיל משלוחמונטפורד פוינטT-ESD20פלטפורמת נחיתה צפה לחיל משלוחבלו ריג'LCC22אוניית פיקוד על מבצעים אמפיביים
+אוניות בשירות פעיל שאינן חלק מהצי הקרביסוגסדרהסימול גוףמספר האוניותהערותאוניות לסיור חופיאוניות הסיור החופי מסדרת סייקלוןPC5שםקונסטיטושןפריגטת מפרשים תלת תרנית, בעלת 44 תותחים.
הושקה בשנת 1797. לאחר יצאתה משירות שומרה והפכה לאחד מסמליו של הצי.
אוניית המלחמה הישנה ביותר בעולם שעדיין שטה ונמצאת בשירות פעילפואבלואוניית מחקר של צי ארצות הברית שהוסבה לאוניית ביון (סימול גוף: AGER-2).
נלכדה על ידי הצי של קוריאה הצפונית ב-23 בינואר 1968 ומאז לא הושבה לידי צי ארצות הברית.
הצי האמריקני מפעיל גם כלי טיס הפועלים מבסיסים יבשתיים ומנושאות מטוסים (נומ"ט).
ניל ארמסטרונג - אסטרונאוט, האיש הראשון שצעד על הירח.
ג'ורג' בוש האב - נשיא ארצות הברית וראש ה־CIA.
היה טייס הקרב הצעיר ביותר במלחמת העולם השנייה.
ג'ימי קרטר - נשיא ארצות הברית.
ג'רלד פורד - נשיא ארצות הברית.
שירת על נושאת מטוסים במלחמת העולם השנייה.
לינדון ג'ונסון - נשיא ארצות הברית.
ג'ון קנדי - נשיא ארצות הברית.
היה מפקד ספינת טורפדו שמספרה 109-PT ופיקד על צוות בן 12 אנשים במלחמת העולם השנייה.
ריצ'רד ניקסון - נשיא ארצות הברית.
היה קצין אספקה במלחמת העולם השנייה.
דייוויד פרגוט - הראשון שקיבל דרגת אדמירל בצי (במהלך מלחמת האזרחים).
ג'ון פול ג'ונס - אחד המייסדים הבולטים של הצי.
היה מפקד ימי בכיר במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ג'ון קרי - סנאטור מטעם מסצ'וסטס.
היה מפקד סירה מהירה במלחמת וייטנאם.
ריצ'רד מרסינקו - מייסד צוות שש של הקומנדו הימי ללוחמה בטרור.
ג'ון מקיין - סנאטור מטעם אריזונה.
היה טייס קרב ושבוי מלחמה במלחמת וייטנאם.
דייוויד רובינסון - שחקן כדורסל ב־NBA לשעבר (בקבוצת סן-אנטוניו ספרס).
ג'סי ונטורה - מושל מדינת מינסוטה (מתאבק לשעבר).
כריס קייל - צלף, השתתף במלחמה בעיראק.
קארול אלדן ואלן וסטקוט, ראשית הצי האמריקאני, 'חיל הים', פברואר 1949, עמ' 28–29.
צחצוח שיניים הוא פעולה של קרצוף שיניים עם מברשת שיניים, בדרך כלל עם משחת שיניים.
ניקוי בין השיניים (עם חוט דנטלי או מברשת) יכול להיות שימושי עם צחצוח שיניים, ויחד שתי הפעילויות הללו הן האמצעי העיקרי לניקוי שיניים, אחד ההיבטים העיקריים להיגיינת הפה.
צחצוח שיניים כראוי מסייע במניעת עששת ומחלות חניכיים, הגורמות לפחות שליש מאובדן שיניים במבוגרים.
אם לא מצחצחים שיניים בצורה נכונה ובתדירות גבוהה, זה עלול להוביל למינרלים ברוק, וליצור אבנית.
בריאות שיניים ירודה נקשרה למחלות לב ולקיצור תוחלת החיים.
בעיות חמורות רבות נובעות מאי שמירה על היגיינת הפה.
אי צחצוח שיניים גורם להצטברות חיידקים מזיקים על השיניים והחניכיים.
חיידקים הגדלים בפה יכולים להדביק את החניכיים, ולאחר מכן יכולים לעבור לתוך כלי הדם.
כאשר חיידקי דלקת חניכיים ופריודונטיטיס עוברים לתוך כלי הדם, הם יכולים לגרום להתנפחות ולכלי דם פגומים.
כלי דם נסתמים, מקשים על זרימת הדם ועלולים להוביל לקרישי דם, התקפי לב ושבץ.
למרות שהמחקר בבית הספר לרפואה בהרווארד צפה ב"שאריות של חיידקי הפה בתוך כלי דם של טרשת עורקים רחוקים מהפה", ישנם גורמים נוספים הכוללים מגדר, צריכת אלכוהול, סוכרת, פעילות גופנית, עישון והיסטוריה משפחתית של בעיות לב שעלולות להגביר את הסיכון למחלת עורקים כליליים.
גורמים אלו מקשים לשפוט עד כמה אי צחצוח שיניים מעלה את הסיכון למחלת לב כלילית, אך קיים מתאם מוכח בין בריאות פה לקויה למחלת לב כלילית.
תופעת לוואי שלילית נוספת של אי צחצוח שיניים היא מחלת נשימה או ריח רע מהפה.
לפי איגוד רופאי השיניים האמריקאי , אי צחצוח נכון מאפשר לשאריות מזון להצטבר על השיניים, קו החניכיים ועל פני הלשון.
הרובד מוביל להצטברות חיידקי חניכיים ופריודונטיטיס, מה שמייצר ריח רע.
ריח רע מהפה הוא נפוץ מאוד, ורוב האנשים חווים זאת, אך אי צחצוח שיניים מגביר את הסיכון.
איגוד רופאי השיניים האמריקאי קובע כי צחצוח שיניים נכון מסיר חיידקים התורמים לריח מהפה ומשפר את היגיינת הפה.
צי 600 הספינות היה תוכנית אסטרטגית של הצי האמריקאי במהלך שנות ה-80. מטרת התוכנית הייתה לבנות מחדש ולהגדיל את הצי האמריקאי לאחר צמצומו הדרסטי בסיום מלחמת וייטנאם.
התוכנית, שנוצרה על ידי מנהיגים רפובליקאים, הייתה חלק מרכזי במצע הבחירות של רונלד רייגן במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1980.
החזרה לשירות של ארבע אוניות המערכה מסדרת איווה.
החזקה של ספינות ישנות בשירות לאורך זמן רב יותר.
תוכנית חדשה ונרחבת לבניית אוניות.
הרעיון נתמך על ידי ג'ון ליהמן שהפך למזכיר הצי בממשל רייגן, וכן על ידי קספר ויינברגר, מזכיר ההגנה בממשל.
שורשיו של רעיון "צי 600 הספינות" נובעים ממלחמת וייטנאם.
כמו במקרים רבים קודמים של מלחמות וסכסוכים גלובליים, ארבע הזרועות העיקריות של הכוחות המזוינים האמריקאים - צבא היבשה, חיל הים, חיל האוויר וחיל הנחתים - התרחבו במהירות כדי לעמוד במשימות הנדרשות מהם.
נפילת סייגון והנסיגה האמריקאית מווייטנאם הובילו למורל נמוך ולאיבוד יוקרה רבה של כוחות הביטחון האמריקאים.
ברית המועצות, שתמכה בצפון וייטנאם, התחילה להשתמש בנמלים הישנים של ארצות הברית בדרום וייטנאם.
בנוסף לכך, הצי הסובייטי התחיל להפליג במשנה מרץ בכל האוקיינוסים של העולם.
הצבא האדום החל לפרוס כוחות גדולים יותר ויותר של חיל רגלים, שריון ומטוסי קרב בכל רחבי מזרח אירופה.
עד שנת 1978 קבעו אדמירלים אמריקאים שהכוחות הימיים של ארצות הברית נמצאים במצב קשה ושהצי הסובייטי מתקרב אליהם בצעדי ענק.
לבסוף, ההשתלטות על שגרירות ארצות הברית בטהראן ב-1979 שהובילה למשבר בני הערובה באיראן, וכישלון ניסיון החילוץ שלהם במבצע ציפורן הנשר, הגדילה את התחושה שהכוח הצבאי האמריקאי הופך עם הזמן למוגבל וקטן יותר ויותר.
למרות השיפורים הרבים בזרועות האחרות, הצי האמריקאי היה המרוויח העיקרי מתוכנית הבנייה מחדש.
תחת ממשל רייגן, צוללות הטילים הבליסטיים הראשונות מסדרת אוהיו הושלמו.
בנייתן של נושאות המטוסים ממסדרת נימיץ וכן צוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס הואצה בצורה דרמטית.
מערכת הלחימה "אייג'יס" (AEGIS) הותקנה על הסיירות החדישות מסדרת טיקונדרוגה שגם בנייתן הואצה.
מספר נושאות מטוסים ותיקות שעמדו לצאת מהשירות נכנסו לתוכנית מיוחדת שנועדה להאריך את משך השירות היעיל שלהן.
ולבסוף, אוניות המערכה הוותיקות מסדרת איווה הוחזרו לשירות ועברו תהליך שדרוג מקיף שכלל בין היתר התקנה של מערכות נשק חדשות כדוגמת טילי AGM-84 הרפון, BGM-109 טומהוק וכן מערכות נ"מ מדגם "פלנקס".
התעופה הימית שודרגה עם הכנסתם של מטוסי קרב חדשים מדגם F/A-18 הורנט וכן גרסאות משופרות של מטוסים ישנים יותר.
כלי הנשק והמערכות החדשות עזרו לארצות הברית לחזור למקום הראשון בעוצמה הימית וכן עוררו שינויים אסטרטגיים.
לפני התוכנית, המטרה העיקרית של צי ארצות הברית הייתה לשמור על חופי המדינה וכן להחזיק את נתיבי השייט העיקריים לאירופה נקיים מאיומים.
לאחר ההתרחבות של הצי טענו אדמירלים אמריקאים שהצי צריך לקחת תפקיד פעיל סביב אירופה והמזרח הרחוק, וכך לאלץ את ברית המועצות לנהל כל מלחמה אפשרית כנגד ברית נאט"ו בשתי חזיתות שונות, ולהקשות על המצב האסטרטגי של ברית המועצות.
למרות שתוכנית "צי 600 הספינות" לא הושלמה עד סיום ממשל רייגן, בתחילת שנות ה-90 היה הצי האמריקאי הגדול ביותר בעולם (ובהפרש ניכר מהצי הסובייטי), עם יותר מ-100 צוללות פעילות ו-15 קבוצות קרב של נושאות מטוסים.
עם קריסת ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 וחוסר באיומים נראים לעין על ארצות הברית, חלק מהתוכניות לגידול הכוח הצבאי של ממשל רייגן בוטלו או הוקטנו במידה ניכרת.
בסיסים רבים של צבא ארצות הברית ברחבי אירופה וארצות הברית גופא נסגרו או צומצמו.
בצי האמריקאי, צמצום התוכנית הוביל להוצאה משירות של חלק מנושאות המטוסים הישנות יותר.
כמו כן, הוצאו משירות כל ארבע אוניות המערכה מסדרת איווה ובוטלה או הואטה בנייתן של צוללות וספינות רבות.
צי האינדיאס (בספרדית: Flota de Indias), הידוע גם כצי האוצר הספרדי היה מנגנון סחר ברחבי האימפריה הספרדית שהסדיר את הסחר בין ספרד לבין הקולוניות שלה באמריקה ובפיליפינים בין המאות ה-16 וה-18 בצורה של שיירות עונתיות של ספינות סוחר מאובטחות בידי ספינות מלחמה.
השיירות חצו יחדיו את האוקיינוס האטלנטי הלוך ושוב על מנת לספק אבטחה מפני שודדי ים ופריבטירים, ובו בזמן אכפו את המונופול על הסחר.
ציי האינדיאס עשו את דרכם מסביליה (והחל משנת 1707 מקדיס) שבספרד, למספר מצומצם ביותר של נמלים באמריקה בנושאם מותרות ומוצרים מוגמרים שונים, שלא ניתן היה לייצר בקולוניות, או שנאסר ייצורם, ומאוחר יותר גם עבדים.
בדרכם חזרה הביאו איתם ציי האינדיאס מוצרים יקרי ערך, כגון כסף, זהב, אבנים יקרות וקקאו לממלכת קסטיליה שבספרד, כמו גם את "החמישית המלכותית" (quinto real), רווחי המס בשיעור של 20% על הסחר ועל כריית המתכות היקרות, ששולמו לכתר ספרד.
לצי האינדיאס הייתה מקבילה משלימה באוקיינוס השקט שהסדירה את הסחר בין מלכות המשנה של ספרד החדשה לבין הפיליפינים, שכונתה הגליאון של מנילה (el galeón de Manila).
במסגרת מנגנון זה הפליגו ספינות בודדות פעם או פעמיים בשנה בין נמל מנילה בפיליפינים ואקפולקו בספרד החדשה וסחרו במוצרים סיניים תמורת כסף מקסיקני.
המוצרים הועברו על פני היבשה לנמל וראקרוס, שם הצטרפו לשלל הסחורות שחצו את האוקיינוס האטלנטי על גבי ציי האינדיאס.
שיטת צי האינדיאס פותחה בשנות ה-20 של המאה ה-16 כמענה לבעיית שוד הים של הספינות שנשאו את העושר שגילתה ספרד באמריקה בידי שודדי ים ופריבטירים אנגלים, צרפתים והולנדים.
במסגרת השיטה הורכבו שני ציים נפרדים, שכל אחד מהם הורכב מגליאונים (ספינה רב תכליתית ורב סיפונית שהייתה בשימוש האירופים באותה העת) שחלקן חומשו כספינות מלחמה ואחרות היו ספינות סוחר.
לאחר הפריקה והעמסת מטען חדש נפגשו שני הציים בנמל הוואנה שבקובה, ועשו את דרכן חזרה לספרד.
נוסף על צורכי האבטחה שימשה השיטה גם להבטיח את המונופול על המסחר ולהגביר את העושר המופק מהקולוניות שבאמריקה.
על פי חוק לא הורשו המושבות לסחור במוצריהן אלא עם נמל אחד בספרד (כאמור, תחילה סביליה ומאוחר יותר קדיס).
כך, לא רק שאומות אחרות הודרו מהסחר, גם בספרד עצמה הייתה מידה גדולה של פיקוח על הסחורות היוצאות והנכנסות.
משך כשתי מאות נשמר המונופול בקפדנות, יחסית.
ההכנסות היוו את המנוע העיקרי של הכלכלה הספרדית, ומימנו מלחמות רבות עם האימפריה העות'מאנית ועם רוב מדינות אירופה.
במאה ה-17 החלה השיטה לדעוך מסיבות מגוונות: סערות שפגעו בציים הסבו נזקים כבדים.
כך, למשל, אבדו חלקים ניכרים מהציים של השנים 1622, 1715 ו-1733. שודדי הים הקאריביים ואחרים שעסקו בשוד ימי, בין אם בצורה מורשה, כפריבטירים ובין אם לא, פגעו גם הם בסחר מדי פעם.
איום זה גבר עם התבססותם של כוחות קולוניאליים אחרים באיים הקאריביים, לאחר תפיסת סן קריסטובל ונייוויס בידי האנגלים (1624) וקוראסאו בידי ההולנדים (1634).
הצי של שנת 1628 נתפס בידי ההולנדים והציים של 1656 ו-1657 בידי האנגלים.
לא רק השיירות בדרכן בים, כי אם גם נמלי המוצא שלהם בים הקאריבי היו בסכנה.
כך, בשנת 1739 במסגרת מלחמת אוזנו של ג'נקינס, הותקף נמל פורטובלו ובשנת 1762, במהלך מלחמת שבע השנים, תפסו האנגלים את הוואנה ומנילה, דבר שמנע את תנועת השיירות.
אובדנים אלו, למרות שלא אירעו לעיתים קרובות, פגעו קשות בכלכלה הספרדית, שהתבססה ברובה על ייבוא המתכות מאמריקה ופחות על תוצרת עצמית וייצור.
לבסוף, גם היקף הסחר פחת.
הציים של שנת 1550 הורכבו מ-17 ספינות, ואלם מספרן עלה בהדרגה עד לכדי 100 ספינות בסוף המאה ה-16. אולם באמצע המאה ה-17 שוב ירד מספרן לכדי כ-25 ספינות.
החל מסוף המאה ה-17 שוב חלה עלייה מתונה בהיקף הסחר, אולם זו לא הגיעה לשיאי העבר.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-18 הופסקה שיטת הציים לאמריקות במרבית שטחי האימפריה, וספינות החלו להגיע ישירות לחופה המערבי של אמריקה הדרומית על ידי מעבר במצר מגלן, מבלי להזדקק לתיווך במצר פנמה.
המעבר המדורג לסחר חופשי ברחבי האימפריה האיץ את דעיכת השיטה וציים קטנים יותר עשו את הדרך מוורקרוס לספרד בשנות ה-70 של המאה ה-18 ועד שנת 1789, שכן גילדת הסוחרים שם הייתה חזקה דיה על מנת לשמרו תקופה ארוכה יותר.
על אף הדימוי הרווח של תפיסת שיירות רבות בידי האנגלים וההולנדים, הצליחה השיטה למעשה להביא את רובן המכריע של השיירות בבטחה ליעדן.
ספינות מעטות יחסית אבדו לאויבי ספרד במהלך שנות פעילות הצי.
גליאונים נוספים של הצי אבדו בידי איתני הטבע.
רק האדמירל ההולנדי פיט היין הצליח לכבוש צי שלם, בקרב במפרץ מטנזס ליד פלורידה בשנת 1628, כשלאחר מכן נלקח מטען הצי לרפובליקה ההולנדית.
האדמירל האנגלי רוברט בלייק תקף פעמיים את הצי, בקרב קאדיס בשנת 1656 ובקרב סנטה קרוז דה טנריף בשנת 1657, אך הוא לכד רק גליאון אחד וקצינים ספרדים הצליחו למנוע מרוב הכסף ליפול לידי האנגלים.
צי איי הודו המערבית הושמד בקרב מפרץ ויגו בשנת 1702 במהלך מלחמת הירושה הספרדית, כאשר הופתע בנמל בעת פריקת הסחורות, אך המלחים הספרדים כבר פרקו חלק משמעותי ממטענו, אף אחת מהתקפות אלה לא התרחשה בים פתוח.
במקרה של הגליאונים של מנילה, ארבע ספינות בלבד נלכדו על ידי ספינות מלחמה בריטיות.
בהערכה כוללת הייתה זו אחת השיטות הימיות המוצלחות ביותר שהחזיקה מעמד במשך כמאתיים וחמישים שנה.
שרידי אוניות אוצר ספרדיות, בין אם טבעו בקרב ימי או, כפי שהיה נפוץ יותר, על ידי סערות היוו מטרה עיקרית עבור ציידי אוצרות מודרניים.
בין הספינות והציים שסבלו במיוחד מאיתני הטבע היו חלק מספינות הצי של שנת 1733 כולל הקפיטנה לאחר שנתקלו בסופת הוריקן.
באוגוסט 1750, עלו לפחות שלוש אוניות סוחר ספרדיות (ה"אל סלבדור", ה"נואסטרה סניורה דה סולדד" וה"נואסטרה סניורה דה גואדלופה"), על שרטון במהלך הוריקן ליד חופי צפון קרולינה.
סופות קשות נוספות שגרמו לטביעת ספינות התרחשו בשנים 1622, 1715, חלק מהספינות חולצו ביניהן ה"נואסטרה סניורה דה אטוצ'ה" וה"סנטה מרגריטה" מהצי של שנת 1622.
שרידי האורקה דה לימה מהצי של 1715והסן פדרו מהצי של 1733, מוגנים כיום כשמורות ארכאולוגיות תת-ימיות של פלורידה לאחר שנמצאו על ידי ציידי אוצרות.
אוניית הסוחר הספרדית האנקרנסיון טבעה בשנת 1681 במהלך סערה ליד שפך נהר צ'אגרס בצד הקריבי של פנמה.
האנקרנסיון טבעה בעומק של פחות מ-12 מטרים.
שרידי האנקרנסיון, התגלו בשנת 2011 כאשר רוב המטען שלה עדיין על הסיפון וחלק מגוף הספינה שלם.
הקפיטנה (אל רובי) הייתה ספינת הדגל של הצי של 1733; היא עלתה על שרטון במהלך הוריקן ליד אי שהוא חלק מהפלורידה קיז, ואז טבעה.
לאחר מכן, צוללנים מצאו את רוב האוצר שהייתה על סיפונה.
הקפיטנה הייתה הראשונה מבין ספינות צי שנת 1733 שנמצאה שוב בשנת 1938. עובדי חילוץ הצליחו לחלץ פריטים מהספינה הטבועה במשך יותר מ-10 שנים.
זהב נוסף נמצא ביוני 2015.
הסן חוזה הוטבעה בשנת 1708 על ידי כוחות בריטיים ליד חוף קולומביה.
שרידיה התגלו בשנת 2015 וההערכה היא שהיא מכילה 17 מיליארד דולר אמריקאי בזהב, כסף ואבנים יקרות אחרות.
ממשלת קולומביה מבקשת לחלץ את האוצר אך ישנם חילוקי דעות מול ממשלת ספרד.
ה"נואסטרה סניורה דה לאס מאראווילאס" שהתנגשה בינואר 1656 באונייה אחרת בצי, סבלה נזק לגוף שלה וטבעה בשונית אלמוגים מול חופי איי בהאמה.
מטען האונייה, ובו כמעט 3.5 מיליון פריטים, נמצא בין שנות ה-50 וה-90 של המאה ה-17, התגליות האחרונות מספינה זו הוצגו במוזיאון הימי של איי בהאמה.
צי האוקיינוס השקט הרוסי הוא הצי הרוסי שממוקם בבסיסים על חוף האוקיינוס השקט.
מאז אוקטובר 2010 מפקד הצי הוא האדמירל סרגיי אבאקיאנץ.
בנוסף לבסיס הימי באזור ולדיווסטוק, אוניות הצי ממוקמות באזור פטרופבלובסק-קמצ'טסקי וצי הצוללות בבסיס ויליוצ'ינסק (Вилючинск) ובסיס ריבאצ'י, שעד 1994 נקרא בשם "פטרופבלובסק-קמצ'טסק-53" (Петропавловск-Камчатский-53).
יעד צי האוקיינוס השקט הוא הגנת החופים האסייתיים של רוסיה ונוכחות במימי האוקיינוס השקט.
ב-21 במאי 1731 הקיסרית אנה חתמה על צו להקמת שייטת ים אוחוצק (Охотская военная флотилия) שהייתה השייטת הימית הצבאית הראשונה של רוסיה במזרח הרחוק.
בשנת 1849 הועברו לאזור אוניות נוספות והעיר פטרופבלובסק-קמצ'טסקי נקבעה כבסיס הראשי של "השייטת הסיבירית".
אוניות השייטת השתתפו בהגנת העיר במהלך מלחמת קרים.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הבסיס הראשי של השייטת הועבר לולדיווסטוק שבנייתה החלה כמה שנים לפני כן.
בשנת 1897 הממשל של האימפריה הרוסית הגיע למסקנה שקיים סיכוי גבוה למלחמה נגד יפן.
בעקבות כך השייטת הסיבירית חוזקה על ידי מספר אוניות שהועברו מהצי הבלטי.
בתחילת המאה ה-20 האוניות התרכזו ב-2 בסיסים עיקריים, בפורט ארתור ובולדיווסטוק והם רוכזו תחת השייטת הסיבירית ושייטת האוקיינוס השקט הראשונה.
לקראת תחילת מלחמת רוסיה–יפן היחידות אוחדו תחת פיקודו של סטפאן מקארוב ושודרגו למעמד של צי.
במהלך המלחמה הצי איבד את מפקדו, בסיסו בפורט ארתור כולל כל האוניות שעגנו בו וחלק משמעותי של האוניות שעגנו בוולדיווסטוק.
בשלבים הראשונים של המלחמה התרחש קרב של אוניית המלחמה וריאג שהיה האירוע היחיד במהלך מלחמת רוסיה–יפן שנכנס לתרבות הרוסית.
לקרב לא היו השלכות ממשיות על מהלך המלחמה אך הוא נכלל במורשת הצבאית של רוסיה כמעשה גבורה של אונייה בודדת נגד כוחות עודפים.
האניות שהגיעו מהצי הבלטי ושרדו את המלחמה, חזרו בסופה חזרו ללייפאיה ובאזור נותרו רק האוניות של השייטת הסיבירית.
בעקבות מלחמת האזרחים ברוסיה כל אוניות הקרב של השייטת עזבו את רוסיה הסובייטית.
בשנת 1922 החלו הסובייטים בהקמת יחידות ימיות עצמאיות להגנת חופי המזרח רחוק, וב-1935 הם נקראו בשם צי האוקיינוס השקט.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלק מאוניות הצי הועבר ללחימה בים ברנץ יחד עם הצי הצפוני כמו כן הצי היה שותף בקרבות נגד היפנים, לשחרורה של קוריאה הצפונית ולכיבוש האיים הקוריליים.
בין מפקדים הבכירים של הצי באות התקופה היה נחום צירולניקוב.
בשנת 1961 החל הצי בקליטת הצוללות הגרעיניות מסדרת נובמבר.
מאז, במהלך כל תקופת המלחמה הקרה יחידת הצוללות הגרעיניות של הצי הלכה והתעצמה.
ב-7 בפברואר 1981, מטוס Tu-104 התרסק סמוך לשדה תעופה צבאי במחוז לנינגרד - 52 הרוגים, מתוכם 16 אדמירלים ומפקד צי האוקיינוס השקט - האדמירל אמיל ספירידונוב.
בתקופה הסובייטית אוניות הצי הופעלו להפגנת נוכחות באוקיינוס ההודי.
לצורך כך הוקם בסיס ימי גדול בדרום וייטנאם.
שימוש בבסיס זה נמשך גם בתקופה הפוסט סובייטית והופסק רק בשנת 2002.
בשנות ה-90, לאחר התפרקות ברית המועצות, הצי סבל מאוד מחוסר תקצוב ולא קיבל אף ספינה חדשה לשירותו.
אומנם חלק מהאוניות הועברו לצי מצי הים השחור, כולל ספינת הדגל הנוכחית של הצי.
רק בשנים האחרונות ישנה הזרמה תקציבית ופרויקטים שאפתניים לבניית ספינות קרב מודרניות חדשות עבור צי האוקיינוס השקט.
חלק מצוללות הצי ממוקמות בבסיס ריבאצ'יי.
בשנת 2008 באחת הצוללות גרעיניות של הצי התרחשה תקלה בעקבותיה נהרגו 21 ימאים ונפגעו רבים נוספים.
הצוללת הצליחה לחזור לנמל האם בכוחות עצמה.
במאי 2010, מלחי צי האוקיינוס השקט שחררו מכולת נפט רוסית בשם "אוניברסיטת מוסקבה", שנחטפה על ידי שודדים סומליים.
בינואר 2011, סגן ראש ממשלת רוסיה, איגור סצ'ין, חתם על הסכם עם שר ההגנה הצרפתי, אלן ז'ופה, לפיו רוסיה תזמין בניית ספינות מצרפת עבור צי האוקיינוס השקט.
הספינה הראשונה צפויה הייתה להגיע לצי במהלך שנת 2013, אך לבסוף נמכרה לידי מצרים יחד עם ספינה נוספת.
כמו כן, רוסיה מפתחת פרויקט לבניית קורבטה עבור צי האוקיינוס השקט.
בשנת 2022 מתוכנת להיכנס לשירות בצי צוללת מדור חדש הקיסר אלכסנדר השלישי והנסיך אולג.
ניקולאי גרסימוביץ' קוזנצוב - (1938)
צוללות לא גרעיניות - 8
כנף של מטוסי יירוט (מיג-31)
כנף של מסוקי לוחמה נגד צוללות (Ka-27,Ka-29)
טייסת מטוסי לוחמה נגד צוללות (Tu-142)
טייסת מטוסי תובלה (טופולב Tu-134, איליושין Il-18, אנטונוב An-26, אנטונוב An-12, אנטונוב An-24)
צטיניה (במונטנגרית: Цетиње או Cetinje, באיטלקית: Cettigne, ביוונית: Κετίγνη, בטורקית: Çetince) היא עיר הבירה לשעבר של ממלכת מונטנגרו וכיום הבירה המשנית של המדינה, בה נמצא מעונו הרשמי של הנשיא.
העיר ממוקמת למרגלות הר לובצ'ן.
נכון לשנת 2011, מונה העיר אוכלוסייה 13,991 תושבים.
העיר שוכנת במערב מונטנגרו, במחוז צטיניה ומשמשת גם כבירת המחוז.
צטיניה נוסדה במאה ה-15 ושימשה בתקופות שונות כמרכז המינהלתי של מונטנגרו כמרכז דתי אורתודוקסי וגם כבירת המדינה.
מלחמות הכיבוש של העות'מאנים בימי הביניים אילצו את הלורד של זיטה באותו זמן איוון צרנוביץ' להעביר את בירת ארצו מן העיירה המבוצרת של זאבליאק לחלקים מרוחקים יותר, עד אובוד בשנת 1475, וזמן קצר לאחר מכן, לצטיניה מרגלות הר לובצ'ן.
הוא בנה בית משפט בתחום צטיניה בשנת 1482 וכעבור שנתיים גם מנזר.
על יד בית המשפט הוקם המנזר המלכותי החדש שנקרא צטיניה על שם נהר צטיניה שעובר באזור.
המנזר החדש הפך למושבו של המטרופולין זיטה.
ומאז, התרחבה העיר והפכה להיות מרכז דתי ותרבותי חשוב, שבו דורד צרנוביץ' (בנו של איוון צרנוביץ'), הקים את בית הדפוס הראשון של דרום סלאביה.
בשנת 1878 עם עצמאותה של מונטנגרו לאחר שנים ארוכות של שלטון ע'תמאני הפכה צטניה לבירת המדינה.
תנופה של בנייה עברה על העיר.
הוקם הארמון לנסיך ניקולה הראשון.
מבנים מודרניים רבים שנועדו לקונסוליות זרות נבנו בשל כינון יחסים עם מדינות שונות באירופה.
הבניינים של הקונסוליות הצרפתיות, רוסיות, בריטיות, איטלקיות והאימפריה האוסטרו-הונגרית נחשבים כמפוארים מבין כולם.
עם זאת, בתחילת המאה ה-20 היו בעיר רק כ-5,000 תושבים.
אנשי רוח רבים מרחבי המדינה בחרו לעבור לגור בבירה ותרמו לתרבות, חינוך ואמנות בה.
בדצמבר 1914 במלחמת העולם הראשונה הופצצה העיר על ידי מטוסים של האימפריה האוסטרית ובינואר 1916 נכבשה העיר בידי האוסטרים.
העיר תוארה בינואר 1916 בהצפירה:
"העיר צטיניה, בירת המדינה, בין הרי קארסט יושבת.
בנו אותה שם מושלי מוגטיניגרו לפנים, למען אשר יוכלו מהרה להמלט אל ההרים ומעברותיהם בבוא עליהם אויב ולהלהם שם אתו על נקלה.
על כן לא נלכדה עוד צטיניה ביד אויב, עד אשר באה אוסטריה ולכדה אותה.
בכל סביבות צטיניה אין יער.
אין שם גם שדות פוריים.
אדמת הזריעה בהרים מועטה היא.
צומחים שם עצים, אך מעטים ,קטנים ודקים הם.
הבקעה הקטנה, שבה נמצאת העיר צטיניה, מימיה מועטים.
כשהזמן כתקונו, מספיקים המים שבה לכל התושבים, ואולם בזמן חורב שורר צמא בין חמשת אלפי תושבי העיר.
יש שנים שגשמי זעף יורדים שם כמעט בכל יום מימי הקיץ, ואולם גם הם אינם מועילים להספיק מים בשפע, כי הם יורדים אך במשך רגעים אחדים.
בצטיניה יש פרדס, גנים, שדרות אילנות, תיאטרון.
בתי העיר הם בלי שום קישוטים, ורובם בני שתי קומות.
הרחובות - רובם ארוכים ורחבים ונקיים למדי.
גם בתי הצבור הם בלי שום קישוטים.
בבית גדול ופשוט, משוח בצבע־לבן, הוא ה"ארמון החדש", ישב ניקולה הראשון.
בככר שלפני הארמון וברחובות הרחבים, הסמוכים אל הככר, מטיילים יושבי העיר בשעה שהם פנויים מן העבודה."
בנובמבר 1944 נכבשה העיר מידי הגרמנים על ידי כוחותיו של טיטו.
בשנת 1962 תואר העיר בעל המשמר על ידי מ.
"צטיניה אינה מצטיינת בסגנון אדריכלי מיוחד, כפי שמצטיינות עיירות היסטוריות רבות בבאלקנים.
אולי משום שנהרסה העיר פעמים כה רבות, בנו תושביה את בתיהם בהתאם לצורכיהם ולפי יכולת התקופה הדלה דאז, ללא קישוטים וסלסולים יתירים.
מעל לשורות של בתים נמוכים ופשוטים, מזדקרים בנייני הצירויות והשגרירויות לשעבר וכמה בניינים ממלכתיים־ציבוריים מתקופת העצמאות.
אלה מנוצלים היום לצרכים אחרים (בפרלמנט לשעבר שוכן...
קולנוע, היחיד בעיר; בשגרירות צדפת — הספרייה הלאומית הגדולה; בשגרירות אחרת — גאלריה לאמנות, ועוד).
בארמונו של המלך ניקולה — בית צנוע בן קומתיים, שמבחוץ אינו עושה רושם מיוחד — נמצא היום המוזאון הממלכתי של מונטנגרו, ובו אוצר היסטורי רב, מחיי בית־המלוכה, ששכן שם וגם מעברה של מונטנגרו בכלל.
באותה כיכר עצמה נמצאת גם "ביליארדה", ארמונו של הבישוף־המשורר הגדול, פטר נגוש פטרוביץ'.
ארמון זה בנוי כעין מיבצר בתוכו משוכנים היום, נוסף למוזיאון של נגוש עצמו, מוזיאון אתנוגרפי ומוזיאון מלחמת המרי ב־.45—1941 באחד מחדריו של נגוש עומד גם...
הביליארד המפורסם, הראשון מסוג משחק זה אותו הנהיג נגוש בארצו!"
"בצטיניה עשרת אלפים תושבים (כמו לפני המלחמה) וספק אם עוד יגדל מניינם.