tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את חילופי הדברים מפריעה השכנה ג'ודי טוקודה (סנדרה או) שהסתקרנה למראה היילי המהלכת על הגג, ובאה למסור עוגיות מעשה ידי בנות הצופים, שג'ף קונה דרך קבע.
היילי מזדהה כאחייניתו של ג'ף, והשכנה החשדנית עוזבת.
ג'ף אומר להיילי שהיא לא תתחמק מעונש, והיא עונה באירוניה שבנסיבות הנתונות היא לכל היותר תקבל עבודות שירות, תספר את סיפורה וג'ודי פוסטר תביים את העיבוד הקולנועי.
ג'ף מצליח שוב להיחלץ מהכפיתה, הם נאבקים אך היילי בורחת ומפתה אותו לרדוף אחריה אל הגג, שם קשרה לארובה את החבל עם הלולאה.
היא מאיימת עליו עם האקדח שלו ומזהירה אותו שג'נל בדרך, ואז היא תרוץ לזרועות ג'נל ותעמיד פנים שג'ף אנס אותה.
לבסוף ג'ף מודה שהיה מעורב ברצח דונה מאואר.
לדבריו, הוא רק צפה בשותפו לפשע אונס ורוצח אותה, אך לא נטל חלק במעשה.
הוא מבטיח למסור לה את שם הרוצח אם תחוס על חייו, ולהפתעתו, היילי עונה: "אני כבר יודעת את השם.
ארון אמר לי שאתה ביצעת את הפשע, לפני שהתאבד", ורומזת לכך שאילצה גם את השותף לפשע להתאבד.
ג'נל מגיעה אל הבית, והיילי דוחקת בג'ף להתאבד בתלייה בטרם ייחשפו מעשיו, ומבטיחה להשמיד את כל הראיות.
ג'ף המובס מניח להיילי לכרוך את החבל על צוואר וקופץ מהגג, ואז היילי משלימה את המשפט הקודם שלה במילים "או לא".
בסצנת הסיום, היילי עוזבת את הזירה והולכת לאורך הרחוב לבושה בברדס האדום שאותו לבשה בסצנת הפגישה בבית הקפה.
בצ'אט הפותח את הסרט, היילי וג'ף משתמשים בכינויים:
כינויה של היילי הוא Thonggrrrl14. המספר 14 הוא גילה, ואילו צירוף האותיות הוא וריאציה של השם Thong Girl, כינוי של דמות קומיקס שנוצרה על ידי הסופר והקולנוען גלן וייס, גיבורת-על הלוחמת בפשע כשהיא לובשת חוטיני.
גם ג'ף, כאשר הם יוצאים מבית הקפה בדרכם אל ביתו, מכנה את היילי בחיבה "נערת החוטיני" כרמז לדמות מהקומיקס.
כינויו של ג'ף הוא Lensman319. תרגום הצירוף Lensman לעברית הוא: איש העדשה, כינוי המרמז על היותו צלם, וכפי שמתברר בסרט, 319 היא וריאציה של התאריך הקשור לג'נל רוג'רס.
דמותשחקנ/יתהערותהיילי סטארקאליוט פייג'ג'ף קולברפטריק וילסוןג'ודי טוקודהסנדרה אוהופעת קמע של השחקנית כשכנה של ג'ף.ג'נל רוג'רסאודסה רייבקרדיטים מופיעה ריי בשם הבמה ג'ניפר הולמס, ואין לבלבל עם שחקנית הטלוויזיה ג'ניפר הולמס.דונה מאוארארין קראפטמופיעה בתמונות סטילס בלבד.
המפיק ריצ'רד היגינס סיפר שאת ההשראה לסרט שאב מסיפור שהוצג בסדרת האקטואליה הטלוויזיונית 20/20 , אודות נערות יפניות שפיתו גברים מבוגרים שנחשדו בניצול ילדים, להגיע למקום מפגש לפי בחירתם, שם הותקפו על ידי כנופיית נערות שהכו ושדדו אותם.
לדברי היגינס, הסיפור גרם לו לתהות: מה אם התוקף הצפוי איננו כזה, אלא דווקא מי שאמורה להיות הקרבן?.
לאור העובדה שהסוגיות שעולות בסרט שנויות במחלוקת מטבען, ההפקה שאפה לקיים תקציב נמוך של $950,000 כדי לצמצם ככל שניתן את התערבות החברה המפיצה.
לכן, הסרט צולם תוך 18 יום אחרי חמישה ימי חזרות בלבד.
רוב הסצנות צולמו ברצף כרונולוגי על במה אקוסטית, ובקירות הבית הותקנו דלתות צונחות כדי שהמצלמה תמקד את הצופים רק במה שהם אמורים לראות.
לצילום מחוץ לבית ועל הגג שימש ביתו של מתאם הפעלולים של הסרט, אריק ברנן.
מכיוון שעד סרט זה, סלייד התמחה בפרסומות וקליפים, הוא ייחס חשיבות לאפקטים של גוונים ותאורה, ואלה בוצעו כחלק מתהליך הדיגיטציה של הסרט בשלב הפוסט-פרודקשן, בידי איש האפקטים החזותיים ז'אן-קלמנט סורט, מומחה בעיצוב צבעים דיגיטלי (קולוריסט).
זה היה אחד הסרטים הראשונים שבהם ניתן לקולוריסט קרדיט בכתוביות הפתיחה, ולא בסיום כמקובל.
סרטון כתוביות הפתיחה הופק על ידי אולפן MOMOCO בלונדון, שמעצב כותרות לפרסומות.
המעצב ניק בנס הסביר שהריבוע האדום ש"מחפש" את הכתוביות בתוך צורות גאומטריות לבנות בין קווים אפורים, מהווה הפשטה של הסצנה שבה היילי מחפשת בביתו של ג'ף ראיות מפלילות, והריבוע נע באיטיות כביטוי של אהדה למצבה הפסיכוטי של היילי, ומשקף את הסגנון המינימליסטי של הסרט.
הצורות הגאומטריות התבססו בחלקן על הארכיטקטורה של ביתו של המפיק ריצ'רד היגינס.
זאת מכיוון שהבית נבחר כחלופה אם לא היה נמצא תקציב למימון במה אקוסטית.
היבטים מסוימים בעלילה מעורפלים בכוונה תחילה.
כך, אין פרטים על הרקע של היילי וג'ף, לא מתברר מה בדיוק קרה לדונה מאואר, ולא ידוע מה מצאה ג'נל כאשר הגיעה לבית, מכיוון שמהגרסה הסופית של הסרט נחתכה סצנה שבה היא מוצאת את גופתו של ג'ף תלויה מהגג.
רבים סברו שהברדס האדום בסצנות הפגישה והסיום מהווה הרמז לסיפור כיפה אדומה והזאב הרע, אולם סלייד הסביר שבשל תקציב ההלבשה המצומצם השתמשו בברדס הפרטי של פייג', שצבעו כתום, אך הצבע שונה בשלב הפוסט-פרודקשן משיקולי התאמת גוונים, והדמיון לכיפה אדומה מקרי.
"הרד קנדי" הוקרן בהצגת בכורה כסרט חצות במסגרת פסטיבל "סאנדנס" בינואר 2005, וחברת Lions Gate רכשה את זכויות ההפצה תמורת 4 מיליון דולר.
ב-1 באפריל 2006 הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בפלורידה, ב-14 בחודש יצא להקרנה מצומצמת בשני בתי קולנוע בלוס אנג'לס ובניו יורק, וב-28 בחודש – לקהל הרחב בארצות הברית וקנדה.
באירופה, התקיימו הקרנות בכורה בספרד במסגרת פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של קטלוניה ב-14 באוקטובר 2005, ובבריטניה – ב-20 באפריל 2006 במסגרת פסטיבל סרטי האימה Dead By Dawn.
ב-5 באוקטובר 2010 הופצה גרסת הבלו-ריי, אשר בנוסף לפרק בן 51 דקות המתעד את עשיית הסרט, היא כוללת שש סצנות שלא נכללו בגרסה הקולנועית.
בין היתר, סצנות אלה כוללות גרסאות רחבות יותר של סצנת ההתכתבות הפותחת, והסצנה שבה היילי קוראת בקול את מכתבה של ג'נל לג'ף.
כמו כן, סצנה שבה היילי מתקשרת הביתה, וסצנה שבה היא חוקרת את ג'ף לגבי גורלה של דונה מאואר, שתיהן הוצאו מהגרסה הקולנועית.
בסוף שבוע הבכורה המצומצמת, הסרט הכניס $58,049. ההכנסות בארצות הברית הגיעו ל-$1,024,640 ובשאר המדינות ל-$5,997,569, נתונים שהעמידו את סך כל ההכנסות על 7,022,209 דולר.
באתר Metacritic קיבל ביקורות מעורבות או ממוצעות, וציון 5.8 על בסיס 30 ביקורות, ואילו גולשי האתר דרגו אותו 8.1 מתוך 10.
ג'ון גראסי ראה את "הרד קנדי" כתוצר של האווירה בארצות הברית אחרי פיגועי 11 בספטמבר, וכאלגוריה למשבר האמונה שנתן לגיטימציה לעינוי אסירים תוך ויתור על דמוקרטיה ליברלית והליך משפטי הוגן.
לדבריו, כאשר עינויים הופכים לנורמה מקובלת, נחצה רף מוסרי.
גראסי ציין שהיילי מייצגת רעיון אכזרי ומפגינה חזות שאי אפשר לראות מאחוריה אדם אמיתי.
כך, הסרט משאיר לקהל הצופים את הברירה הנפסדת בין פדופיל חסר אונים לבין נערה מתבגרת סאדיסטית.
רוג'ר איברט כתב שמדובר בסרט מרשים ואפקטיבי שנע בין סרט נקמה לבין תסריט פורנוגרפי ללא עירום שבו אשה דומיננטית מענה גבר, תוך משחק יוצא מן הכלל של שני השחקנים הראשיים.
לדעתו של ויל לאריק, פייג' ווילסון ראויים לפרס אוסקר על שהם מצליחים לכבוש את לב הקהל בתוך אתר שכולל רק כמה חדרים, ללא סיוע של דמויות נוספות וללא אפקטים מיוחדים.
בצד הביקורות השליליות, מנולה דארגיס כתבה בניו יורק טיימס שמדובר בלא יותר מסרט ניצול יומרני ולא-קוהרנטי מבחינה ויזואלית, ואף שהיילי טוענת שברצונה לעשות צדק, היא מתגלה אך כבת דמותן השטנית של ואלרי סולאנס ולורנה בוביט.
המבקר ג'ונתן טומפסון טען שהדמויות מגוחכות, והוא היה מעדיף למחות את הסרט מזכרונו.
בישראל, ליטל אבזון כתבה שמדובר באחת מפנטזיות הנקמה המוצלחות של העשור הראשון של המאה, הסרט מצולם מדהים ומטריד כאחד וקשה לצפות בו בלי לשבת על קצה המושב.
אהרן קשלס ואורי שחורי כתבו באתר ynet שאלמלא השליש האחרון והמאכזב, הסרט היה הופך למותחן המושלם של שנת 2006. הם מציינים שדייוויד סלייד יוצר קולנוע הנשען על מלאכת ההסתרה מבחינת התסריט והצילום, ומהקהל נמנעת התמונה הכוללת.
על המסך מתקבלת התנצחות פסיכולוגית בין טורף וטרפו, כך שהיצירה נסמכת בראש וראשונה על יכולת המשחק המופלאה של וילסון ופייג'.
"הרד קנדי" זכה בתשעה פרסים:
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של קטלוניה בסיטגס, ספרד, 2005: הסרט הטוב ביותר; בחירת הקהל לסרט באורך מלא הטוב ביותר; התסריט הטוב ביותר.
פסטיבל הסרטים של מאלגה, 2006: הסרט הטוב ביותר; הבמאי הטוב ביותר (סלייד); השחקנית הטובה ביותר (פייג'); הצלם הטוב ביותר (וילמס).
פרס התאחדות מבקרי הסרטים באוסטין לשחקנית הטובה ביותר (פייג') לשנת 2006.
פרס אגודת מבקרי הסרטים בפיניקס לסרט שלא הוערך כראוי לשנת 2006.
בנוסף לזכיות האלה, הסרט קיבל מועמדויות לחמישה פרסים:
שתי מועמדויות לפרסי טריילר הזהב לשנת 2006 למותחן הטוב ביותר ולכותרות הטובות ביותר בטריילר.
פרס איגוד המבקרים הקולנועיים באינטרנט (Online Film Critics Society - OFCS) עבור פריצת השנה לשחקנית לשנת 2006.
פרס הקולנוע הבריטי העצמאי עבור הסרט העצמאי הזר הטוב ביותר לשנת 2006.
פרס אמפייר לפנים חדשות בקולנוע עבור שחקנית לשנת 2006.
הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס הוא רגימנט חיל רגלים של הצבא הבריטי אשר מכיל 3 גדודים.
הרגימנט נוצר בשנת 1992 כאיחוד של רגימנט המלכה ורגימנט המפשייר המלכותי, שני רגימנטים שנוצרו גם הם מאיחוד לאורך השנים של 12 רגימנטים היסטוריים.
הזהות הגאוגרפית של רגימנט הנסיכה מוויילס כולל את אזור לונדון, מחוזות דרום-מזרח אנגליה, האי וייט ואיי התעלה - אזורים אלו מהווים את אזורי הגיוס של חיילי הרגימנט כמו גם את האזורים הגאוגרפיים של הרגימנטים ההיסטוריים המרכיבים אותו.
הרגימנט הוקם על שמה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, היא שימשה גם כמפקדת הסמלית של הרגימנט - לצד מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק.
בתחילת 1996 לאחר שהתגרשה דיאנה מהנסיך צ'ארלס, תפקידה הסמלי כמפקדת הרגימנט הסתיים ומאז מלכת דנמרק משמשת לבדה בתפקיד זה.
מבין הרגימנטים של חיל הרגלים בצבא הבריטי, נחשב הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס לשני בסדר הבכירות (אחרי הרגימנט המלכותי של סקוטלנד).
גדוד 1 - חיל רגלים משוריין: הגדוד משרת בחטיבה 20 (חי"ר משוריין), בסיס האם של הגדוד בבסיס וסטפלן, גרמניה.
גדוד 3 - מילואים, חי"ר קל: הגדוד משרת בחטיבה 7 (חיל רגלים), בסיס האם של הגדוד בקנטרברי.
גדוד 4 - מילואים: גדוד מילואים.
בשנת 2021, הגדוד השני של הרגימנט, גדוד חי"ר קל שהוצב בקפריסין, הועבר מהרגימנט לרגימנט הריינג'רים בתור הגדוד השני של הרגימנט החדש.
הרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס נוסד ב-9 בספטמבר 1992 על ידי איחודם של רגימנט המלכה (Queen's Regiment) ורגימנט המפשייר המלכותי (Royal Hampshire Regiment).
מאז הקמת הרגימנט, הגדוד הראשון והשני הוצבו לסירוגין בעיראק (כחלק ממלחמת עיראק), אפגניסטן (כחלק ממלחמת אפגניסטן) וכחיל מצב בטריטוריה הבריטית בקפריסין.
הרגימנט המלכותי של המלכה (מערב סארי) הוקם בשנת 1661 ועד לפירוקו ב-1959 היה הרגימנט השני הוותיק ביותר בצבא הבריטי (אחרי הרגימנט הסקוטי המלכותי) וכך גם השני בסדר בכירותו.
הרגימנט גם נשא את תואר הקרב העתיק ביותר בצבא (תואר קרב שהורש לרגימנט המלכותי של נסיכת ויילס) - 'טנג'יר 1662-80', מה שהכנה לרגימנט את הכינוי "רגימנט טנג'יר".
הרגימנט הרגלי ה-31 (הנטינגדונשייר) נוסד בשנת 1702 בתור רגימנט נחתים, ב-1715 הרגימנט הפך ליחידה רגלית וקיבל את המספר 31.
הרגימנט הרגלי ה-70 (סארי) נוסד ב-1758 מתוך הגדוד השני של הרגימנט ה-31, הוא הוקם בסקוטלנד ושונה לרגימנט סארי ב-1782 עד שנסגר ב-1881.
הבאפס (רגימנט מזרח קנט המלכותי)
רגימנט מערב קנט המלכותי של המלכה
הרגימנט הרגלי ה-50 (של המלכה)
הרגימנט הרגלי ה-97 (של רוזן אולסטר)
הרגימנט הרגלי ה-35 (סאסקס המלכותי)
הרגימנט הרגלי ה-107 (הרגלי הבנגאלי)
רגימנט מידלאסקס (של דוכס קיימברידג')
הרגימנט הרגלי ה-57 (מערב מידלאסקס)
הרגימנט הרגלי ה-77 (מזרח מידלאסקס של דוכס קמרידג')
'רגימנט המפשייר המלכותי' נוסד בשנת 1881 על ידי איחוד שני הרגימנטים של מחוז המפשייר: רגימנט הרגלי ה-37 (צפון המפשייר) ורגימנט הרגלי ה-67 (דרום המפשייר).
יחידות הרגימנט נלחמו בין היתר במלחמת הבורים, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, בשנת 1946 זכה הרגימנט בתואר "מלכותי" עבור שירותו יוצא הדופן במלחמת העולם השנייה.
רגימנט הרגלי ה-37 (צפון המפשייר) Regiment of Foot) הוקם בשנת 1702 בצפון אירלנד, בשנותיו הראשונות השתתף בלחימה בארצות השפלה כחלק ממלחמת הירושה הספרדית ובהמשך במלחמת הירושה האוסטרית.
ברבע האחרון של המאה ה-18 השתתף הרגימנט בדיכוי מרד היעקוביטים בסקוטלנד, מלחמת שבע השנים וב-1776 נשלח הרגימנט להילחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות השתתף הרגימנט רק בלחימה הראשונית בארצות השפלה לפני שנשלח להצבה בקריבים, גיברלטר ובהמשך קנדה.
ב-1846 נשלח הרגימנט לסרי לנקה לדכוי מרד מקומי וב-1857 נשלח לצפון הודו להשתתף בדיכוי המרד ההודי הגדול, לאחר מכן שירת תקופה קצרה באירלנד לפני שנשלח שוב להודו.
ב-1881 אוחד הרגימנט לתוך 'רגימנט המפשייר המלכותי'.
רגימנט הרגלי ה-67 (דרום המפשייר) Regiment of Foot) הוקם בשנת 1758 מתוך הגדוד השני של הרגימנט הרגלי ה-20. מייד עם הקמתו נשלח הרגימנט להשתתף בקרבות מלחמת שבע השנים, בין 1785-1803 הוא הוצב בקריבים ולאחר מכן נשלח להודו עד 1826. בשנים אלו השתתף הגדוד השני בקרבות המלחמות הנפוליאוניות בחצי האי הספרדי.
יחידות הרגימנט השתתפו בקרבות מלחמת האופיום השנייה (1860) והמלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878) לפני שפורק הרגימנט ב-1881 ואוחד לתוך 'רגימנט המפשייר המלכותי'.
הרדאר הייתה תוכנית טלוויזיה שבועית בהגשת סיון קליין ואריאל מרגלית ששודרה בערוץ עשר.
ב-20 בספטמבר 2018 הופסק שידור התוכנית מסיבות תקציביות.
לקראת פיצול ערוץ 2, ביולי 2017 ירדה מהאוויר התוכנית "ערב טוב" עם גיא פינס בערוץ 10, בעקבות מעברה לקשת.
בעקבות כך לא הייתה בערוץ 10 תוכנית העוסקת בבידור היומי ובערוץ הוחלט ליצור תוכנית חדשה שעוסקת ברכילות ובחדשות מעולם הבידור בשם "הרדאר".
התוכנית עלתה לשידור ב-4 בספטמבר 2017. מכיוון שהרצועה בה הייתה משודרת "ערב טוב עם גיא פינס" הייתה כבר של "הכל כלול", הוחלט לשבץ את התוכנית בשעות הלילה.
התוכנית שודרה בימים ראשון–חמישי, במשבצת השידור שבין "הצינור" ל"היום שהיה" (שעת השידור איננה קבועה; לרוב בסביבות השעה 22:30).
התוכנית התקבלה על ידי מבקרי הטלוויזיה בביקורות מעורבות.
התוכנית זכתה לנתוני רייטינג נמוכים במיוחד ולא הצליחה לשמש כמתחרה לתוכניות שמשודרות איתה באותה רצועה.
בפברואר 2018 עברה שעת השידור לשעה מאוחרת, 23:45. ב-28 במרץ 2018 יצאה התוכנית לפגרה של יותר מחודש וחזרה לאוויר ב-10 במאי 2018 במתכונת שבועית.
התוכנית האחרונה שודרה ללא ידיעת המנחים והצופים שזאת התוכנית האחרונה.
הרגל הוא פרט התנהגות שגרתי, שחוזר על עצמו באופן סדיר, אשר נוטה להתרחש באופן בלתי מודע, או יכול להיות מתוכנן.
דוגמה להרגל יכולה להיות פתיחת חלון בבוקר, או אכילת ארוחת צהריים בשעה מסוימת קבועה.
פעמים רבות האדם אינו שם לב לפעולות שהוא עושה מתוך הרגל, משום שפעולות שגרתיות מצריכות פחות מודעות עצמית.
התנהגות חדשה יכולה להפוך לאוטומטית, ובכך להפוך להרגל.
יצירת הרגל היא תהליך שבו התנהגות מסוימת הופכת לאוטומטית דרך חזרתיות סדירה.
בעת התגבשותו של הרגל ניתן לנתח אותו בשלושה חלקים: הסימן, ההתנהגות והגמול.
הסימן הוא הדבר שגורם להרגל להתממש, הוא הטריגר להתנהגות.
כל דבר שאדם יכול לקשר להרגל יכול לשמש כסימן עבור הרגל זה.
ההתנהגות היא ההרגל, כלומר הפעילות שבה עוסק האדם כתגובה לסימן.
הגמול הוא רגש חיובי אשר ממשיך את "לולאת ההרגל".
ההרגל עשוי להיות מופעל בתחילה לצורך הגשמת מטרה כלשהי, אבל לאורך זמן פוחתת חשיבותה של המטרה וההרגל הופך לאוטומטי יותר.
כאשר התנהגויות חוזרות על עצמן בהקשר קבוע, מתחזק הקשר שבין ההקשר לבין הפעולה.
התהליך הזה מגביר את האוטומטיות של אותה הפעולה בהקשר הנתון.
להתנהגות אוטומטית יכול להיות אחד או יותר מהמאפיינים הבאים:
קיים מגוון רחב של כלים דיגיטליים ואפליקציות, שנועדו לסייע ביצירה של הרגלים.
לדוגמה, Habitica היא מערכת העושה שימוש במשחקים, היא מיישמת אסרטגיות מעולם משחקי המחשב להתמודדות עם משימות מהחיים האמיתיים על ידי הוספת תגמולים כגון זהב וניסיון.
עם זאת, רבים מהכלים הללו לא מעוצבים כראוי, אינם משקפים את הידע התאורטי שנצבר בנושא ועל כן לא מצליחים לסייע בפיתוח אוטומטיות.
הרגל רע הוא דפוס התנהגות בלתי רצוי שחוזר על עצמו, כגון: דחיינות, כסיסת ציפורניים, מציצת אצבע (בגילאים מבוגרים), חיטוט באף ועוד.
המפתח לאבחנה בין הרגל רע מתוך התמכרות או הפרעה נפשית הוא שליטה עצמית.
אם לאדם יש שליטה על התנהגותו, אז זה הרגל.
ככל שמזהים את ההרגלים הרעים הללו בשלב מוקדם יותר, כך קל יותר לתקן אותם.
במקום לנסות להימנע מההרגל הבלתי רצוי, יכול להיות יעיל יותר לחפש לו מנגנון התמודדות בריא יותר.
ישנם מספר הרגלים שניתן לייחס לעצבנות או חוסר ביטחון עצמי, כמו כסיסת ציפורניים וגמגום.
הרגלים מסוג זה מוכרים כתסמינים של מצבים רגשיים כמו חרדה, חוסר ביטחון, רגשי נחיתות ותחושת מתח נפשי.
משום שהרגלים מסוג זה משמשים כמנגנון התמודדות עם קשיים רגשיים, כשמנסים להתגבר עליהם יש לתת מענה למקור הרגשי שעורר אותם.
הַבִּיטוּאציה או התרגלות, היא ירידה בעוצמת התגובה לגירוי מסוים בעקבות חשיפה מתמשכת אליו.
הרגע הנכון הוא אלבום של הזמר קובי רכט משנת 2003.
האלבום נוצר ביוזמתו של קובי בן עטר, שמצא קלטת אודיו עם סקיצות מאת רכט, והפציר ברכט להקליטן ולהוציאן באלבום.
האלבום עובד והופק על ידי טל שגב ופיטר רוט, לצד רכט עצמו.
האלבום הוקלט באולפני "הצוללת", במימונו הפרטי של רכט, והופץ בחברת הד ארצי.
הסינגלים שיצאו לרדיו מהאלבום היו "יושב עם הגיטרה", "נגמר לך הכוח" ו"הרגע הנכון", שיר הנושא, שבו השתתף הזמר רמי פורטיס.
ל"יושב עם הגיטרה" צולם וידאו קליפ, בבימויו של תום שובל.
לאחר צאת האלבום, החל רכט בסיבוב הופעות אקוסטי, שלהקתו כללה את צוף פילוסוף (בס), ערן פורת (תופים) וקובי אייזנמן (גיטרות).
הסיבוב לווה בסינגל "אילון צפון סגור".
(כל המילים והלחנים - קובי רכט, אלא אם מצוין אחרת)
הזמן תם (מילים: קובי רכט והילה רז)
קובי רכט - שירה, גיטרות, עיבודים והפקה מוזיקלית
פיטר רוט - גיטרות, בס, כלי הקשה, קולות, עיבודים והפקה מוזיקלית
טל שגב - קלידים, פסנתר, המונד, פנדר רודס, קולות, עיבודים והפקה מוזיקלית
רמי פורטיס - שירה ("הרגע הנכון")
אלדד ברמן - טכנאי הקלטה ומיקס
הרגעת הסערה היא אחד הנסים של ישו בבשורות, הנס נמנה עם סוגי הנסים שבהם ישו הדגים שליטה בטבע.
הנס מדווח בשלושת הבשורות הסינופטיות: בבשורת מתי ח': 27, בבשורת מרקוס ד': 35–41, ובבשורת לוקס ח: 25-22. יש להבחין בין הנס הזה הנבדל מהנס של ישו ההולך על המים.
גם בנס ההוא מדובר על ספינה שמפלגה ב בעת שמתחוללת סערה עזה.
על פי הבשורות, ערב אחד ישוע ותלמידיו חצו את הכנרת בסירה.
לפתע התחוללה סערה עזה, כשהגלים נשברו על גבי הסירה כך שהיא הוצפה, והייתה סכנה מוחשית שהיא תטבע.
ישוע ישן באותו זמן על מצע בירכתי הספינה.
התלמידים העירו אותו ובקשו בתחינה: "המורה, הלא תדאג לנו שמא נטבע?" .
ישוע הרגיע את הסערה במאמר פיו, ומיד שקט הים לחלוטין.
הוא נזף בהם באומרו אם קטני אמונה מדוע אתם פוחדים?
לאחר שהים נרגע ופחדם נרגע הם תמהו על כך שישוע במאמר פיו מצליח להשקיט את הסערה, הם הבינו שמי שעומד לפניהם איננו אדם רגיל ואפילו יותר מנביא רגיל.
לפי בשורה על פי מרקוס
הסופר מייקל קיין העיר כי הכנרת ידועה בהתפרצות סערות פתאומיות ועזות.
איש הדת האנגליקני ג'ון קלוז העיר כי ישו שאל את תלמידיו שאלה זו "מדוע אתם כל כך פוחדים?", בעצם הוא ביקש שתלמידיו ינסו לעמוד על מקור פחדם, על מנת שיגיעו להבנה ששורשיו של כל פחד נובעים מהפער בין החשיבה החומרית לבין החשיבה הרוחנית.
באמצעות השאלת "האם עדיין אין לכם אמונה?" ישו הצביע באופן ברור על פגם בתפיסה הרוחנית שלהם.
קלוז הוסיף והעיר כי על ידי שאלה אחרונה זו הנחה ישו באופן ברור את תלמידיו, ובאמצעותם את כל הדורות הבאים של האנושות, שכל פחד הוא התוצאה של ליקוי מתמשך בהבנת העקרונות השמימיים במוח האנושי.
מסיפור הנס בשלוש הבשורות הסינופטיות, ניתן להבין שהשקטת הסערה גרמה לתלמידיו של ישו להבין שמדובר בשליח אלוהים, שקיבל סמכות גם על איתני הטבע.
הֶרֶג קוֹמֶנדטוֹרֶה (ביפנית: 騎士団長殺し) הוא רומן מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי, שיצא לאור ביפן ב-2017. במקור יצא תחילה בשני חלקים: "הרעיון מתגלה" – (顕れるイデア編), והמטפורה המשתנה (遷ろうメタファー編,).
המהדורה האנגלית של שני הכרכים תורגמה על ידי פיליפ גבריאל והמהדורה שבה כרך אחד הכולל את שני החלקים תורגמה לאנגלית על ידי אלפרד קנופף.
הספר יצא לאור בישראל ב-2020 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר בתרגומו מאנגלית של שאול לוין.
הגיבור המספר, חסר השם, הוא צייר כושל, בן 36, שאשתו עוזבת אותו בתחילת הספר.
ממוטט נפשית מעזיבתה, הוא מתפטר מציור מסחרי של דיוקנאות אנשי עסקים שבו עסק ויוצא במכוניתו למסע ארוך במחוזותיה הכפריים של צפון יפן.
באחת מתחנותיו במחוז מיאגי, בעת שהוא סועד במסעדת דרכים, מצטרפת אל שולחנו אישה שנראה כי היא בורחת ממישהו.
הגיבור חושד שהיא בורחת מגבר שיושב בקרבתם בזמן שהם אוכלים.
הגיבור מכנה את האיש הזה כ"איש עם הסובארו פורסטר הלבנה".
בסופו של דבר האישה והגיבור מקיימים יחסי מין אלימים במלון אהבה.
למחרת הוא מתעורר והיא כבר איננה.
הוא חוזר למסעדה לארוחת בוקר ורואה שוב את האיש עם הסובארו פורסטר הלבנה והוא מרגיש כאילו האיש יודע בדיוק מה עשה עם האישה במלון הדרכים.
דמותו של האיש עם הסובארו פורסטר הלבנה ממשיכה לרדוף את הגיבור במשך כל היצירה.
מסע הדרכים של הגיבור מגיע לסיומו כשמכוניתו מתקלקלת.
הוא שב לאזור טוקיו ומקבל על עצמו לשמור על בית אביו של חברו מסאהיקו.
הבית המרוחק נמצא על ראש הר.
בעליו הוא טומוהיקו אמאדה - צייר בעל שם שהועבר למוסד סיעודי כשהוא סובל מדמנציה מתקדמת.
כיוון שפרש מציורי הדיוקנאות, מוצא הגיבור את פרנסתו מהוראה בחוגי ציור לילדים ולמבוגרים במתנ"ס בעיירה סמוכה.
יום אחד הוא שומע רעש מהתקרה, הוא מחפש ומוצא עליית גג שחדר אליה ינשוף.
עליית הגג ריקה לחלוטין למעט ציור גדול העטוף היטב בנייר עטיפה יפני הקשור בחבל ואליו מחוברת תווית ובה שם הציור: "הרג קומנדטורה".
הגיבור מתלבט מספר ימים באם לפתוח את הציור, כיוון שאמאדה לא השאיר אף אחד מציוריו בביתו וברור שלא חפץ בכך שהציור המוסתר יתגלה.
לבסוף הוא פותח את עטיפת הציור ומגלה ציור של אמאדה, בסגנון הציור של תקופת אסוקה, שבו מתוארת סצנת הפתיחה של האופרה "דון ג'ובאני" ובה דוקר דון ג'ובאני בחרבו והורג את הקומנדטורה (מפקד בצבא האיטלקי) - אביה של דונה אנה, הנזעק להגן על תומת בתו.
במקביל לפתיחת הציור ולהתעמקותו של הגיבור בציורו של אמאדה, הוא מחליט לחזור באופן חד פעמי לציור דיוקן תמורת סכום גדול מאוד.
איש העסקים ששכר אותו לציור דיוקנו הוא וטארו מנשיקי, איש עסקים מסתורי ומתבודד שעשה הון ופרש.
מתברר כי הוא קנה בית העומד בצידו השני של העמק, מול מקום מגורי הגיבור.
בתהליך ציור הדיוקן מתחברים הגיבור ומנשיקי.
פתיחת הציור וההיכרות עם מנשיקי מתניעים שרשרת מאורעות.
הסופר מתאר את גילוי הציור וההיכרות עם השכן המסתורי כ"שתי אבני הדומינו הראשונות".
לילה אחד שומע הגיבור צלצול פעמון מסתורי שחוזר בכל לילה בשעה קבועה.
הוא מתחקה אחר מקור הצלצול ומוצא גל אבנים כבדות מאחורי מקדש נטוש ביער הסמוך שממנו בוקעים צלילי הפעמון.
הוא מגייס את מנשיקי וזה שוכר צוות בנייה שיזיז את האבנים.
הם חושפים בור מעשה ידי אדם עם קירות אבן בנויים בקפידה בגובה של שניים וחצי מטרים.
אין שום דבר בבור חוץ מפעמון עתיק שהגיבור לוקח אל ביתו.
מערכת היחסים בין הגיבור ומנשיקי הולכת ומתפתחת.
מנשיקי מגלה לגיבור כי הוא רכש את ביתו כדי לעקוב אחר נערה צעירה בת 13, מָארִיֶה אקיגאווה, שהוא חושד שהיא בתו.
היא מתגוררת על גבעה אחרת מעבר לעמק ומנשיקי צופה בה במשקפת משוכללת.
אמה של הנערה, שהייתה אהובתו של מנשיקי לפני שנישאה, מתה כשהבת הייתה ילדה קטנה ודודתה (אחות האב הרשמי), שוקו, חיה אתם ומתפקדת כאמה.
יום אחד מתגלה בפני הגיבור בביתו דמות בשר ודם בגובה של כ-60 סנטימטר שהיא העתק מושלם בגודל ובצורה של דמות הקומנדטורה מציורו של טומוהיקו אמאדה.
הדמות, הפונה אל הגיבור בלשון רבים ודיבורה מוזר, מציגה את עצמה כ"רעיון" וכמי שצלצל בפעמון בבור שהתגלה.
לאחר שהגיבור משלים את ציור דיוקנו של מנשיקי, שבו הוא שובר את מחסום היצירה שלו ומפיק לראשונה ציור בעל ערך אמנותי, מבקש מנשיקי כי הגיבור יצייר את דיוקנה של מאריה, שהיא תלמידה בכיתת הציור שלו, כדי שמנשיקי יוכל לפגוש אותה "במקרה".
הגיבור מתחיל לצייר את מאריה ומתחיל גם ציור של הבור ביער.
הוא מפסיק לעבוד על ציור ה"איש עם הסובארו פורסטר הלבנה", שבו החל מתוך חשש שהשלמת הציור תגרור אחריה מאורעות אפלים.
מכאן מתגלגלת שרשרת אירועים המערבת ריאלי ופנטסטי שבה ציורו של טומוהיקו אמאדה, "הרג קומנדטורה" מהווה מחולל וציר מרכזי של המאורעות.
הסופר ומבקר הניו יורק טיימס, הארי קונזרו , מבקר את אורכו הרב של הספר ואת התיאורים המיותרים, לדעתו, של נושאים שאינם משמעותיים לסיפור ובה בשעה, מצר על החמצת הסופר מתיאור משמעותי יותר של היחסים האנושיים, לדוגמה עם אשת הגיבור המספר.
הוא מסכם את ביקורתו במילים: "הרג קומנדטורה" הוא מפלצת מיטלטלת, אכזבה מסופר שעשה עבודה טובה בהרבה.
כפי שהגיבור המספר בספר מסכם באופן גולמני את אחת מחוויותיו העל טבעיות: "זו כנראה רק הייתה פיסה של חלום מקוטע"".
לעומתו, בביקורת בעיתון הבריטי, האינדיפנדנט, טוען המבקר וסופר ספרי המסתורין, צ'ארלס פינץ' כי ככל שמורקמי מתבגר הוא בוחן יותר ויותר את חייהם של גילאי הביניים ולא רק של הצעירים, ומכתיר את הספר בכינוי "כסוחף ומעודד בחזרתיות".
הוא מסכם את ביקורתו בציטוט מהספר: "האומץ לא לחשוש משינוי באורח החיים, החשיבות שיש לכך שהזמן עומד לצדך" ופינץ' אומר: אלו הם שיעורים צנועים, לאור האירועים המגוחכים שפקדו אותו.
שום דבר שאנחנו ממציאים לא יכול להיות מוזר כמו החיים.
אנו מכבדים עובדה זו על ידי המצאתה בכל מקרה.".
הרגימנט האנגליאני המלכותי הוא רגימנט חיל רגלים קל בצבא הבריטי.
הרגימנט הוקם ב-1 בספטמבר 1964 בתור 'רגימנט גדול' שכלל פירוק וסיפוח ארבעת רגימנטים מחטיבת מזרח אנגליה בצבא הבריטי; 'הרגימנט המזרח אנגליאני הראשון (נורת'ק וסאפוק המלכותי)', 'הרגימנט המזרח אנגליאני השני (לינקולינשייר ונורת'המפטון המלכותי של דוקסית גלוסטר)', 'הרגימנט המזרח אנגליאני השלישי (הרגלים ה-16/ה-44)' ו-'רגימנט לסטרשייר המלכותי'.
הרגימנט הצטמצם לאורך השנים משבעה גדודים בהקמתו וכיום כולל שני גדודים סדירים וגדוד מילואים אחד.
בסיס האם של הרגימנט בברי סנט אדמונד בסאפוק, כאשר לשני הגדודים הסדירים (הראשון והשני) בסיסי אם בלונדון ומרכז אנגליה, כמו כן שניהם משרתים ברוטציה כחלק מחיל המצב הבריטי בקפריסין.
הרגימנט מזוהה עם האזור הגאוגרפי של מזרח אנגליה וממשיך לגייס מאזורי הגיוס של הרגימנטים ההיסטוריים שהרכיבו אותו, בהם מחוזות אסקס, נורפוק, סאפוק, בדפורדשייר, קיימברידג'שייר, לינקולנשייר, הרטפורדשייר, נורת'האמפטונשייר, לסטרשייר וראטלנד.
מבין הרגימנטים הרגליים הסדירים (לא משמר) הקיימים כיום בצבא הבריטי, הרגימנט האנגליאני נחשב לוותיק ביותר והיה לראשון מגל הרגימנטים החדשים שנוסדו על בסיס רגימנטים היסטוריים החל משנות ה-60.
הרגימנט כולל שלושה גדודים, הנמצאים שלושתם תחת פיקוד חטיבת חיל הרגלים השביעית והפיקוד המזרחי, כמו כן הרגימנט נמנה תחת הפיקוד הטקסי של דיוויזיית המלכה.
הגדוד הראשון: גדוד חיל רגלים קל (עתיד לעבור לפיקוד חטיבת הסיוע הביטחוני ה-11 ב-2023)
הגדוד השני: גדוד חיל רגלים קל.
הגדוד השלישי: גדוד מילואים חיל רגלים קל.
הרגימנט המזרח אנגליאני הראשון (נורת'ק וסאפוק המלכותי)
'הרגימנט המזרח אנגליאני הראשון' נוסד באוגוסט 1959 על ידי איחוד שני רגימנטים: רגימנט סאפוק ורגימנט נורפוק המלכותי.
רגימנט סאפוק הוקם ב-1685 בתור 'רגימנט הרגלים של דוכס נורפוק', ב-1751 הוא קיבל את המספר 12 וב-1782 קיבל שיוך גאוגרפי וכונה 'רגימנט הרגלים ה-12 (מזרח סאפוק)', ברפורמות של 1881 קיבל את שמו הסופי 'רגימנט סאפוק'.
לאורך שנות קיומו השתתף הרגימנט במערכות שונות סביב העולם, כולל המצור על גיברלטר (1779), המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה, ומלחמת הבורים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתו גדודי הרגימנט באופן נרחב בחזית המערבית ובמזרח התיכון כולל המערכה על ארץ ישראל.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירתו גדודי הרגימנט במערב אירופה ובקרבות המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
רגימנט נורפוק המלכותי נוסד ב-1685 בתור 'רגימנט הרגלים של הנרי קורנוול' (על שם מפקדו), בדומה לרגימנט סאפוק הוא קיבל ב-1751 מספר ובהמשך גם שיוך גאוגרפי ונקרא 'רגימנט הרגלים התשיעי (מזרח נורפוק)', ב-1881 אוחד עם עוד כמה יחידות מיליציה מקומיות לכדי 'רגימנט נורפוק'.
היסטוריית השירות של רגימנט נורפוק דומה לרגימנט סאפוק, עם שירות בחזית המערבית והמזרח התיכון במלחמת העולם הראשונה ושירות במזרח הרחוק ואירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1935 קיבל הרגימנט את התואר "מלכותי" מידי המלך ג'ורג' החמישי.
הרגימנט המזרח אנגליאני השני (לינקולנשייר ונורת'המפטון המלכותי של דוכסית גלוסטר)
'הרגימנט המזרח אנגליאני השני' נוסד ביוני 1960 על בסיס שני הרגימנטים 'רגימנט לינקולנשייר המלכותי' ו'רגימנט נורת'המפטונשייר', שבעצמו התבסס על שני הרגימנטים 'רגימנט הרגלים ה-48 (נורת'המפטונשייר)' ו'רגימנט הרגלים ה-58 (רטלנדשייר)'.
עם הקמת הרגימנט המזרח אנגליאני השני ניתנה לו השייכות של אליס דוכסית גלוסטר, שייכות זו לא המשיכה לרגימנט האנגליאני המלכותי היורש.
רגימנט לינקולנשייר המלכותי הוקם ב-1685 בתור 'רגימנט הרגלים של רוזן באת', במשך השנים התגלגל שמו לכדי 'רגימנט הרגלים ה-10 (צפון לינקולן)', ב-1881 שונה שמו לרגימנט לינקולנשייר ולאחר מלחמת העולם הראשונה קיבל את התואר "מלכותי".
רגימנט נורת'המפטונשייר הוקם ב-1881 על ידי איחוד רגימנט הרגלים ה-48 וה-58 בנוסף לגדוד מיליציה מקומי.
מאז הקמתו שירת הרגימנט בהודו ודרום-אפריקה, במהלך מלחמת העולם הראשונה גדודי הרגימנט לקחו חלק בלחימה בחזית המערבית כמו גם במערכה על סיני וארץ ישראל.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הרגימנט שירת במערב אירופה במערכה על ארצות השפלה ובהמשך המלחמה שירת בדרום מזרח אסיה, צפון אפריקה והמערכה באיטליה.
שני הרגימנטים ההיסטוריים שהרכיבו את רגימנט נורת'המפטונשייר (ה-48 וה-58) נוסדו שניהם באמצע המאה ה-18:
רגימנט הרגלים ה-48 (נורת'המפטונשייר) נוסד ב-1741 ולקח חלק במערכות השונות בקריבים וצפון אמריקה במהלך המאה ה-18 ולאחר מכן השתתף בקרבות המלחמות הנפוליאוניות כולל המערכה בחצי האי האיברי ובין היתר ב-1856 לקח חלק במלחמת קרים.
רגימנט הרגלים ה-58 (רטלנדשייר) נוסד ב-1755 לקח חלק אף הוא במערכות בקריבים וצפון אמריקה לאורך המאה ה-18 ולאחר מכן נשלח לגיברלטר בשנות ה-80 של המאה ה-18. במהלך המלחמות הנפוליאוניות שירת הרגימנט בצפון אפריקה וסוריה ולאחר מכן בחצי האי האיברי במערכות כנגד צבאותיו של נפוליאון בונפרטה.
לאורך רוב המאה ה-19 שירת הרגימנט בדרום מזרח אסיה בסרי לנקה, ניו זילנד ואוסטרליה, ובשנותיו האחרונות הוצב בדרום אפריקה והשתתף במלחמת הזולו ומלחמת הבורים הראשונה עד שפורק ב-1881.
הרגימנט המזרח אנגליאני השלישי (הרגלים ה-16/ה-44)
'הרגימנט המזרח אנגליאני השלישי' נוסד ביוני 1958 על בסיס שני הרגימנטים 'רגימנט בדפורדשייר והרטפורדשייר' ו'רגימנט אסקס', שבעצמו התבסס על שני הרגימנטים ההיסטוריים של מחוז אסקס 'רגימנט הרגלים ה-44 (מזרח אסקס)' ו'רגימנט הרגלים ה-56 (מערב אסקס)'.
רגימנט בדפורדשייר והרטפורדשייר נוסד ב-1688 בתגובה למהפכה המהוללת, בשנותיו הראשונות לחם הרגימנט במערכות מלחמת הירושה הספרדית וב, לאחר מכן באיים הקריבים לפני שחזר לאירופה לקחת חלק במערכות מלחמת הירושה האוסטרית ו.
במלחמת בעולם הראשונה שירת הרגימנט בעיקר בחזית המערבית והמזרח התיכון, אחרי המלחמה שונה שמו ל'רגימנט בדפורדשייר והרטפורדשייר', במלחמת העולם השנייה שירתו גדודי הרגימנט בכל אזורי הלחימה בעיקר צפון-מערב אירופה, דרום-מזרח אסיה, צפון אפריקה והים התיכון.
רגימנט אסקס הוקם ב-1881 על ידי איחוד רגימנט הרגלים ה-44 וה-56 (מזרח ומערב אסקס בהתאמה).
מאז הקמתו שירת הרגימנט בין היתר במלחמת הבורים השנייה, במלחמת העולם הראשונה שם בין היתר לחם בגבורה ב, קרב גליפולי והמערכה על ארץ ישראל,ובמלחמת העולם השנייה.
הרגימנט הוצב בישראל בין 1936 ל-1939 במהלך המרד הערבי הגדול.
שני הרגימנטים ההיסטוריים שהרכיבו את רגימנט אסקס (ה-44 וה-56) נוסדו שניהם באמצע המאה ה-18:
רגימנט הרגלים ה-44 (מזרח אסקס) נוסד ב-1741 ולקח חלק במערכות השונות באמריקה במהלך המאה ה-18 בהן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לאחר מכן השתתף בקרבות המלחמות הנפוליאוניות, המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה ובין היתר ב-1856 לקח חלק במלחמת קרים.
רגימנט הרגלים ה-56 (מערב אסקס) נוסד ב-1755 במקור בקאמבריה תחת המספר '58' ושונה ל-56 כשנה לאחר מכן.
בשונתיו הראשונות השתתף במערכות במצור על הוואנה, במצור על גיברלטר ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך המאה ה-19 השתתף בין היתר במלחמת קרים והמרד ההודי של 1857, לפני שפורק ב-1881.
רגימנט לסטרשייר המלכותי (Royal Leicestershire Regiment) הוקם ב-27 בספטמבר 1688 בלונדון כדי לקחת חלק בלחימה באירלנד כחלק ממלחמת תשע השנים.
ב-1701 נשלח הרגימנט להילחם בספרד ופורטוגל כחלק ממלחמת הירושה הספרדית, וב-1715 הוחזר ולקח חלק במרד היעקוביטים בסקוטלנד.
סמל הרגימנט: סמל הרגימנט מורכב מכוכב מוכסף בעל שמונה קודקודים עם סמל מבצר גיברלטר במרכזו.
שלושה רגימנטים היסטוריים שהרכיבו את הרגימנט השתתפו במצור הגדול על גיברלטר ב-1779, רגימנט אסקס, סאפוק ונורצ'המפטונשייר.
כומתה: חיילי הרגימנט לובשים כומתה בצבע חאקי, מסורת זו הגיעה מהגדוד הראשון של רגימנט נורפוק המלכותי אשר נלחם לצד חיילי המשמר תחת פיקוד חטיבת המשמר העצמאית ה-24 במהלך מלחמת העולם השנייה.
קציני רגימנטי המשמר עושים שימוש בכומתות חאקי ורגימנט נורפוק אימץ לעצמו את המסורת הזו, מסורת שהמשיכה לאחר המלחמה ואומצה גם בהקמת הרגימנט החדש והחל מ-1970 כומתת החאקי נמצאת בשימוש רשמי של כלל חיילי הרגימנט האנגליאני.
הרקע השחור לסמל הכומתה: מסורת ייחודית נוספת של הרגימנט האנגליאני היא מורשת מרגימנט הרגלים ה-9, אשר חייליו היו אמונים על טקס הקבורה של לוטננט ג'נרל סר ג'ון מור שנהרג בקרב קורונה ב-1809 במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
הרגימנט ההיסטורי עשה שימוש ברקע השחור כאות אבל ולזכרו של הקצין, מסורת שהמשיכה גם לרגימנט המודרני.
עיט סלמנקה: חיילי הרגימנט עונדים סמל "עיט סלמנקה" על שרוול שמאל במדים הטקסיים מס' 1 ומס' 2. הסמל הוא העתק של העיט הצרפתי (של הרגימנט ה-62) שנלקח על ידי רגימנט הרגלים ה-44 (מזרח אסקס) במהלך קרב סלמנקה במלחמות הנופליאוניות, העיט עצמו נמצא כיום במוזיאון רגימנט אסקס.
לרגימנט ישנם 344 תוארי קרב אשר כולם הגיעו מהרגימנטים הקודמים אשר מרכיבים אותו.
הרד (בהונגרית: Heréd) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בהרד מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מתחילת המאה ה-12 עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1200.
יהודים חיו בהרד במאה ה-18 ובמאה ה-19. יהודי הכפר קיבלו שירותי דת מקהילת לרינצי.
18 הרגזנים או הרגזנים הוא כינוי שניתן לקבוצה של אמני מופשט אמריקאים שמחו נגד התערוכה "ציור אמריקאי היום – 1950" (American Painting Today - 1950) שהוצגה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק והחרימו את התחרות שלוותה לתערוכה.
הקבוצה הביעה את מחאתה במכתב גלוי שנשלח בשנת 1950 לנשיא המוזיאון.
הסיקור התקשורתי הנרחב של המחאה, וכחלק ממנו, תצלום קבוצתי אייקוני של האמנים העומדים מאחוריה, שהופיע במגזין "לייף", הפכו את הקבוצה למפורסמת, ועמה את המונח אקספרסיוניסט מופשט.
העיסוק במחאה האמנותית ביסס את אמני המופשט הללו כדור הראשון של זרם אמנותי חדש.
הרקע: עליית אסכולת ניו יורק
פרוץ מלחמת העולם השנייה והרדיפה הנאצית אחר "אמנות מנוונת" זירזה את העברת מרכז הכובד של האמנות המודרנית מפריז לארצות הברית, ועמה גם את הגירתם של אמנים רבה בכיוון זה.
כך, העיר ניו יורק הפכה לביתו של האוונגרד האמנותי.
לשנות הארבעים המוקדמות חשיבות מיוחדת בהתפתחות האמנות האמריקאית, כאשר ברקע, הציור הריאליסטי (תנועת הרגיונאליזם ) החל להיתפש כביטוי אמנותי שאינו הולם את התקופה הסוערת.
בשנת 1942, פגי גוגנהיים, שברחה מאירופה עם בעלה, האמן הסוריאליסטי מקס ארנסט, פתחה גלריה חדשה בניו יורק בשם Art of This Century שהציגה אמני אוונגרד אמריקאים ואירופאים ומבטיחים.
ג'קסון פולוק ערך שם את תערוכת היחיד הראשון שלו בשנת 1943, וב-1945, הציגה הגלריה את יצירותיו של האמן מארק רותקו.
כאשר גוגנהיים סגרה את הגלריה שלה ב-1947 כדי לעבור לוונציה, גלריית בטי פרסונס (The Betty Parsons Gallery), שנפתחה שנה קודם לכן, החלה לייצג את האמנים פולוק, בארנט ניומן, מארק רותקו וקליפורד סטיל.
הגלריה ייצגה גם את האמנים אדולף גוטליב, הדה סטרן ותיאודורוס סטמוס .
באותה תקופה, הגלריות היחידות שהסכימו להציג את אמני הקבוצה שכותנה אסכולת ניו יורק, היו גלריית פרסונס, גלריית סמואל קוץ (Samuel Kootz Gallery) וגלריה צ'ארלס איגן (Charles Egan Gallery) .
עבור הגלריות הצעירות הללו מדובר היה בבחירה לא רווחית כלל.
המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור יצירה של פולוק לפני שנת 1947, היה 740 דולר ועבור יצירה של רותקו בשנת 1946 – 120 דולר בלבד.
בגלריה קוץ, מ-1946 עד 1948, הוצעו יצירות של הנס הופמן, ויליאם בזיוט ורוברט מאת'רוול במחירים שנעו בין 100 ל-950 דולר, וככל הנראה התקבלו בעבורן באופן מעשי מחירים נמוכים בהרבה.
הגלריה נסגרה בשנת 1948 בגלל קשיים כלכליים.
ההצלחה של אמני האסכולה הגיעה רק לאחר סדרה של מאמרים פופולריים שפורסמו במגזין "לייף", שהמפורסם שבהם הוא מאמר על פולוק ב-1949 והמאמר על הרגזנים משנת 1951, עליו יפורט מטה.
מאז ינואר 1943 התקיים שיתוף פעולה בין מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שאמור היה להגיע לשיאו בשילוב אוספי האמנות האמריקאית של המוסדות במסגרת בניין חדש, שנתרם על ידי גרטרוד ונדרבילט ויטני.
לפי הסכם בלתי כתוב, מוזיאון ויטני רכש אמנות אמריקאית בעוד המטרופוליטן ריכז את רכישותיהם במה שהם כינו אמנות "קלאסית".
ואולם, ג'וליאנה פורס, מנהלת מוזיאון ויטני מ-1931 ועד מותה ב-1948, תמכה בנטישת שיתוף הפעולה.
ב-1 באוקטובר 1948, חבר הנאמנים של המוזיאון הצביעו על "חילוקי דעות רציניים" עם המטרופוליטן, במיוחד בכל הנוגע להצגת מגמות עדכניות ומתקדמות באמנות, נושא שמוזיאון ויטני הדגיש באופן מיוחד בעשייתו.
לבסוף, מוזיאון ויטני נסג באופן חד צדדי מיוזמת חיבור האוספים עם המטרופוליטן.
ב-1 בינואר 1949 הודיע מוזיאון המטרופוליטן על הקמת מחלקה לאמנות אמריקאית, ורוברט בוורלי הייל מונה לראש המחלקה.
ועדת נאמנים הוקמה כדי לייעץ לו, והיא מנתה את אליהו רוט, וולטר ס.
לואיסון, על אף שהיה אספן מוערך של אימפרסיוניסטים, נודע כמי שכינה אמנות מופשטת אוונגרדית "לא אנושית".
ביולי 1949, רולנד ג'יי מקיני, לשעבר מנהל מוזיאון בולטימור לאמנות ומוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, מונה גם הוא ליועץ, ובהמלצתו הוחלט שמוזיאון המטרופוליטן יארח סדרה של תערוכות תחרותיות לאומיות פתוחות.
הראשונה שבהן היא התערוכה "American Painting Today - 1950", שהפכה למרכזו של ויכוח אמנותי סוער.
על פי ההחלטה, האמנים בתערוכה ייבחרו על ידי חמש קבוצות שופטים מאזורים שונים בארצות הברית, שיגישו את בחירותיהם לוועדת שיפוט ארצית.
זו תורכב מחמישה שופטים אזוריים ושניים נוספים שימונו על ידי המטרופוליטן.
המחאה והמכתב הגלוי למוזיאון המטרופוליטן
בשנת 1948, ויליאם בזיוט, בארנט ניומן, דייוויד הייר, רוברט מאת'רוול ומארק רותקו הקימו בניו יורק בית ספר בשם "Subjects of the Artist School", בו התקיימו הרצאות פתוחות לקהל הרחב, עם דוברים כגון ז'אן ארפ, ג'ון קייג' ואד ריינהרדט .
בית הספר נכשל כלכלית ונסגר באביב 1949, אך אוניברסיטת ניו יורק השתלטה על המוסד ושינתה את שמו ל"סטודיו 35".
המכתב נחתם על ידי ג'ימי ארנסט, אדולף גוטליב, רוברט מאת'רוול, ויליאם בזיוט, הנס הופמן, בארנט ניומן, קליפורד סטיל, ריצ'רד פוזט-דארט, תיאודורוס סטמוס, אד ריינהרדט, ג'קסון פולוק, מארק רותקו, בראדלי ווקר טומלין, וילם דה קונינג, הדה סטרן, ג'יימס ברוקס, וולדון קיס ופריטץ בולטמן.
הפסלים התומכים במכתב ושמם נוסף לו, היו הרברט פרבר, דייוויד סמית, איברם לאסו, מרי קאלרי, דיי שנאבל, סימור ליפטון, פיטר גריפ, תיאודור רוזק, דייוויד הייר ולואיז בורז'ואה.
תחושת אי הנוחות של האמנים מתיוג, כאינדיבידואלים או כקבוצה, הייתה ניכרת.
בסוף שלושת ימי הסימפוזיון בסטודיו 35, אלפרד בר הציע לקבוצה לכנות את עצמה בשם.
דה-קונינג השיב לו: "זה הרסני לתת לעצמנו שם".
פולוק מצדו, סירב לחתום על המכתב, אלא אם יהיה ברור שהחותמים אינם קבוצה (אם כי בסופו של דבר חתם).
ביום ראשון, 21 במאי 1950, ניומן לקח את ההצהרה החתומה לעורך של "הניו יורק טיימס".
ההצהרה, שכותרתה: "מכתב פתוח לרולנד ל.
רדמונד", הופיעה בעמוד הראשון של העיתון ב-22 במאי.
ניומן אמר לטיימס שהם מבקרים את החברים בחמש קבוצות השופטים האזוריים ובמיוחד, שהם מתנגדים לקבוצה של ניו יורק, לחבר השופטים הלאומי ולחבר השופטים שאמון על הפרסים בתחרות.
התגובה הראשונה למכתב המחאתי הופיעה במכתב המערכת של העיתון ניו יורק הראלד טריביון ב-23 במאי 1950. מאמר המערכת תקף את האמנים על "עיוות עובדות" בטענתם שהמטרופוליטן "בז" לציור המודרני.
שם המאמר היה: "The Irascible Eighteen" (שמונה עשר הרגזנים).
מבקרת האמנות של העיתון באותה תקופה הייתה אמילי גנאואר, וההנחה הרווחת היא שהיא זו שכתבה את מאמר המערכת, שגם העניק את השם לקבוצה.
גוטליב, בסיוע ניומן וריינהרדט, ניסח תגובת נגד עליו חתמו 12 ציירים ושלושה פסלים, ושלח אותו לעורך העיתון, אך זו מעולם לא פורסמה.
וולדון קיס דן בסוגיית המכתב הפתוח במהדורת 5 ביוני של העיתון "The Nation", וכינה את מנהל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, פרנסיס הנרי טיילור, פיליסטיניסט.
יומיים לאחר מכן מגזין "טיים" עסק במחאה במאמר שכותרתו "המרד של השקנאים".
המעשה של בר סימן לעולם האמנות שמוזיאונים צריכים לתת את הדעת על זרם האקספרסיוניזם המופשט ואמניו.
ב-3 ביולי 1950, קבוצה של 75 אמנים פרסמה הצהרה המגנה על מוזיאון המטרופוליטן, באמצעות מכתב פתוח לנשיאו.
האמנים החתומים כללו את מילטון אייברי, וויל בארנט, פיליפ אוורגוד, חאבייר גונזלס, ג'ורג' גרוס, הנרי קורנר, רג'ינלד מארש, וולדו פירס, מנפרד שוורץ והארי שטרנברג.
ב-15 בינואר 1951 ביקש מגזין "לייף" לפרסם כתבה מצולמת שתתעד את תוצאות התחרות במוזיאון המטרופוליטן ותציג גם תמונה של המוחים נגד המהלך.
עורכת האמנות של המגזין, דורות'י סייברלינג, שלחה את הצלמת, נינה לין לצלם את החבורה של אמני המחאה בסטודיו ברחוב 44. הם התאספו ב-24 בנובמבר, כשרק שלושה מהחותמים המקוריים נעדרו מהצילום: וולדון קיס, הנס הופמן ופריץ בולטמן.
לין צילמה שתים עשרה תמונות, מהן אחת הופיעה במגזין.
בארנט ניומן התעקש שהקבוצה תצטלם "כמו בנקאים".
האמנים הורשו להתמקם באופן עצמאי במרחב.
הדה סטרן, שהגיעה באיחור, נראית מאחור (עומדת על שולחן) והיא האישה היחידה בתצלום.
הכיתוב שצורף לתצלום התייחס לקבוצה כרצינית, כבדת ראש (Solemn).
ואכן, לרבים מהקבוצה היו הסתייגות מההופעה בתקשורת המיינסטרים, ובמיוחד לרותקו.
בתצלום נראים האמנים הבאים: בשורה הראשונה: תיאודורוס סטמוס, ג'ימי ארנסט, בארנט ניומן, ג'יימס ברוקס, מארק רותקו; שורה אמצעית: ריצ'רד פוזט-דארט, ויליאם בזיוט, ג'קסון פולוק, קליפורד סטיל, רוברט מאת'רוול, בראדלי ווקר טומלין; בשורה האחורית: ווילם דה קונינג, אדולף גוטליב, אד ריינהרדט, הדה סטרן.
המאמר ב"לייף" עשה יותר מרק לספק לציבור תמונה של הקבוצה כשאמניה דומים יותר לבנקאים מאשר ל"רגזנים".
העורכים הציבו את התמונה במגזין כשהיא גדולה יותר מהתמונות של היצירות הזוכות בתערוכת התחרות במטרופוליטן, ואף לפניהן.
כמו כן, הכיתוב בתמונה התייחס למחאה של אמני האקספרסיוניזם המופשט ככזו ההולמת וממשיכה את מסורת האוונגרד, והזכיר בהקשרה אף את סלון הדחויים של 1863 בפריז, שהוקם באופן מתריס ביחס לסלון האקדמי, ואת אסכולת אשקאן.
אירווינג סנדלר, היסטוריון של אסכולת ניו יורק והאקספרסיוניזם המופשט, כתב שהתצלום של לין "הפך לדימוי לפיו אנו רואים בעיני רוחנו את האמנים שהשיגו את ניצחון הציור האמריקאי".
התצלום הפך לאבן הבוחן של חיבורים חשובים על אסכולת ניו יורק.
סנדלר אף השתמש בו כתצלום החזית הפנימית והעטיפה האחורית של ספרו "The Triumph of American Painting: A History of Abstract Expressionism, published in 1970", שפורסם בשנת 1970. ספר זה הגדיר את האקספרסיוניזם המופשט לדור של חוקרים.
הרגימנט המרסיאני הוא רגימנט חיל רגלים בצבא הבריטי.
הרגימנט הוקם ב-1 בספטמבר 2007 על בסיס שלושה רגימנטים היסטוריים שפורקו וסופחו לתוכו.
הרגימנט מזוהה עם מרכז אנגליה ומגייס את חייליו מחמשת המחוזות של ממלכת מרסיה ההיסטורית שעל שמה נקרא, שיוכו של הרגימנט לאזור זה מקנה לו את הכינוי "חיל הרגלים של לב אנגליה".
הגדוד הראשון (לשעבר 'רגימנט צ'שייר') - חי"ר ממוכן, תחת פיקוד מבצעי של צוות קרב חטיבת השריון ה-12.
הגדוד השני (לשעבר 'רגימנט ווסטרשייר ויערני שרווד') - חי"ר קל, תחת פיקוד מבצעי של צוות קרב החטיבה הקלה הרביעית.
הגדוד השלישי (לשעבר 'רגימנט סטפורדשייר') פורק מספר חודשים לאחר הקמת הרגימנט.
רגימנט צ'שייר נוסד בשנת 1689 על ידי דוכס נורפק, לאורך כ-300 שנות קיומו נודע בתור רגימנט הרגלים ה-22 עם השיוך לאזור צ'שייר וב-1881 קיבל את השם 'רגימנט צ'שייר'.
בהיותו אחד הרגימנטים הוותיקים בצבא הבריטי עד שאוחד לתוך הרגימנט המרסיאני ב-2007, לקח הרגימנט חלק במערכות והמלחמות השונות שבהן היה מעורב הצבא ובעיקרן העימותים של האימפריה הבריטית ומלחמות העולם.
הרגימנט היה אחד מחמשה רגימנטים רגליים בלבד שלא אוחדו או סופחו מעולם עד לסיפוחו ב-2007 (כל אלו אוחדו מאז גם הם לתוך רגימנטים מאוחדים).
רגימנט ווצ'סטרשייר ויערני שרווד נוסד בשנת 1970 על ידי איחוד שני הרגימנטים המרכיבים את שמו.
לאורך ההיסטוריה שלו, שירת הרגימנט בין היתר בכוחות הבריטיים בגרמניה ובקפריסין, בשנת 2004 לקח חלק בפעילות מבצעית כחלק ממלחמת אפגניסטן.
רגימנט ווצ'סטרשייר הוקם בשנת 1881 כחלק ממהלך סידור מחדש של רגימנטים רבים בצבא הבריטי.
הרגימנט הרגלי ה-29 (ווסטרשייר) - התקיים בין 1694 עד לאיחודו לתוך רגימנט ווצ'סטרשייר ב-1881.
הרגימנט הרגלי ה-36 (הרפורדשייר) - התקיים בין 1701 עד לאיחודו לתוך רגימנט ווצ'סטרשייר ב-1881.
רגימנט יערני שרווד (רגימנט דרבישייר) ) הוקם בשנת 1881
רגימנט הרגלי ה-45 (יערני שרווד) - התקיים בין 1741 עד לאיחודו לתוך רגימנט יערני שרווד ב-1881.
הרגימנט הרגלי ה-95 (דרבישייר) - התקיים בין 1823 עד לאיחודו לתוך רגימנט יערני שרווד ב-1881, הוא מוכר במיוחד עבור לחימתו במלחמת קרים והמרד ההודי הגדול.
רגימנט סטפורדשייר (של נסיך ויילס)
רגימנט סטפורדשייר ) נוסד בשנת 1959 על ידי איחוד שני הרגימנטים דרום סטפורדשייר וצפון סטפורדשייר.
הרגימנט הוצב לפרקי זמן ארוכים בצפון אירלנד לאורך שנות ה-70 ומחצית שנות ה-80, ב-1990 נלחם הרגימנט במלחמת המפרץ תחת פיקוד חטיבת השריון השביעית, ובשנות האלפיים לקח חלק במלחמת קוסובו ולאחר מכן בפלישה לעיראק ב-2005. הרגימנט פורק ב-2007 וסופח לתוך הרגימנט המרסיאני.
רגימנט דרום סטפורדשייר נוסד בשנת 1881 על ידי איחוד הרגימנט הרגלי ה-38 וה-80, מיד עם הקמתו נשלח לצפון אפריקה כחלק מהמלחמה המהדית ולאחריה לקח חלק במלחמת הבורים בדרום אפריקה.
במהלך מלחמות העולם התרחב הרגימנט משמעותית וגדודיו נשלחו במסגרות שונות להילחם במערכות והחזיתות העיקריות.
הרגימנט אוחד ב-1959 עם רגימנט צפון סטפורדשייר לתוך רגימנט סטפורדשייר.
הרגימנט הרגלי ה-38 (סטפורדשייר הראשון) - התקיים בין 1705 עד לאיחודו לתוך רגימנט דרום סטפורדשייר ב-1881.
הרגימנט הרגלי ה-80 (מתנדבי סטפורדשייר) - התקיים בין 1793 עד לאיחודו לתוך רגימנט דרום סטפורדשייר ב-1881.
רגימנט רגימנט צפון סטפורדשייר (של נסיך ויילס) ) נוסד ב-1881 על ידי איחוד הרגימנט הרגלי ה-64 וה-98, הוא אוחד ב-1959 עם רגימנט דרום סטפורדשייר לתוך רגימנט סטפורדשייר.
הרגימנט הרגלי ה-64 (סטפורדשייר השני) - התקיים בין 1756 עד לאיחודו לתוך רגימנט צפון סטפורדשייר ב-1881.
הרגימנט הרגלי ה-98 (של נסיך ויילס) - התקיים בין 1824 עד לאיחודו לתוך רגימנט צפון סטפורדשייר ב-1881.
הרגימנט ממשיך לשמר מסורות ופריטי לבוש ייחודיים אשר ירש מהרגימנטים ההיסטוריים המרכיבים אותו.
צבע מכפלת - חום בהיר (Buff) כנהוג ברגימנט צ'שייר (צבע המכפלת מופיע רק במדים הייצוגיים).
סמל הצווארון - סמל עלה אלון ובלוט מעל למוטו "יציב" (Firm) כנהוג ברגימנט צ'שייר.
סמל זרוע - סמל "קשר סטפורד" (קשר בוהן פשוט הדומה בצורתו לבייגלה) כנהוג ברגימנט סטפורדשייר.
דרגות קצונה - סיכות המתכת של דרגות הקצונה צבועים בגוון ארד כנהוג ברגימנט צפון סטפורדשייר.
חגורת אורווה - חום בהיר (Buff) כנהוג ברגימנט צ'שייר.
הרגימנט האירי המלכותי (ה-27 (אניסקילן), ה-83, ה-87 ורגימנט ההגנה אלסטר) הוא רגימנט חיל רגלים בצבא הבריטי.
הרגימנט הוקם ב-1 ביולי 1992 על בסיס שני רגימנטים שפורקו וסופחו לתוכו; רגימנט הריינג'רים האירי המלכותי ורגימנט ההגנה אלסטר.
הוא כיום הרגימנט היחיד בצבא הבריטי שמזוהה עם ומגייס את חייליו מצפון אירלנד, מתוך 18 רגימנטים שהוקמו לאורך ההיסטוריה באירלנד ושירתו בצבא הבריטי.
הגדוד הראשון: גדוד תקיפה וסיור קל המשרת בצוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16. הגדוד מוצב בתרנהיל, שרופשייר, אנגליה.
הגדוד השני: גדוד חי"ר קל (מילואים) המשרת בחטיבה 19 (חי"ר קל) כחלק מהאוגדה הממוכנת השלישית.
הגדוד מוצב בליסברן, צפון אירלנד.
כשהוקם הרגימנט ב-1992 הוא נחשב לרגימנט גדול שכלל 11 גדודים אשר אוחדו מכלל יחידות הצבא הבריטי בצפון אירלנד באותה העת.
מתוך כך הוא הופרד משאר הדיוויזיות המנהלתיות בצבא והיה תחת פיקוד הדיוויזיה האירית כשהוא הרגימנט היחיד בדיוויזיה.
מבין הגדודים שהרכיבו אותו, היו שני גדודים סדירים ושני גדודי מילואים, לצד שבעה גדודי "שירות הבית" שהתפרסו על פני המחוזות השונים של צפון אירלנד.
ב-1993 שני הגדודים הסדירים אוחדו לגדוד אחד ובשנת 2003 מספר גדודי שירות הבית צומצם לשלושה, ב-2005 עם הודעת ה-IRA על סיום המאבק המזוין עם הממלכה המאוחדת, בוטל שירות הבית ונסגרו גדודים אלו.
בשמו המלא "הריינג'רים האירי המלכותי (ה-27 (אניסקילן), ה-83 וה-87)" נוסד ביולי 1968 על ידי איחוד שלושת הרגימנטים של חטיבת צפון אירלנד:
הוקם בשנת 1881, הוא שירת במלחמת הבורים, מלחמת העולם הראשונה, שם לחם בין היתר במערכת גליפולי ובחזית המערבית, ומלחמת העולם השנייה, שם לקח חלק במערכה בבורמה, צפון-אפריקה ואיטליה.
בהקמתו נוסד הרגימנט על בסיס שני רגימנטים קודמים ופורקו וסופחו לתוכו:
הרגימנט הרגלי ה-27 (אניסקילן): Regiment of Foot) הוקם ביוני 1689 בתור מיליציה מקומית באזור אניסקילן במחוז פרמנה, צפון אירלנד.
הרגימנט לקח חלק בקרבות מלחמת תשע השנים בהם המצור על נמור, בתחילת המאה ה-18 הוצב תקופה בקולוניות האנגליות באסיה, השתתף בדיכוי המרד היעקוביטי של 1745 ובמהלך מלחמת שבע השנים לחם בצפון ומרכז אמריקה.
ב-1762 ספג הרגימנט אבדות כבדים במצור על הוואנה כחלק מהמלחמה האנגלו-ספרדית ופונה חזרה לאירלנד, אך הוחזר ליבשת אמריקה כחלק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות שירת הרגימנט במצרים ולאחר מכן השתתף בקרבות המערכה בחצי האי האיברי, כולל המצור על בדחוס (1812) וקרב סלמנקה, בשנת 1815 השתתף הרגימנט בקרב ווטרלו כחלק מהחטיבה ב-10. בהמשך המאה ה-19 לחם הרגימנט במלחמות הקוסה בדרום אפריקה ובין 1854 ל-1868 הוצב בהודו הבריטית כחלק מדיכוי המרד ההודי הגדול.
בהודו, התחבר הרגימנט לרגימנט הרגלי ה-108 של ארמיית מדראס, וב-1881 כחלק מרפורמות צ'ילדרס הנרחבות, התחברו שני הרגימנטים כאשר כל אחד הפך לגדוד ברגימנט הפוסיליירים אניסקילן המלכותי.
הרגימנט הרגלי ה-108 (מדראס): Regiment of Foot) הוקם ב-1766 לשירות חברת הודו המזרחית הבריטית כחלק מארמיית מדראס.
לאחר המרד ההודי הגדול של 1857, יחידות חברת הודו המזרחית הועברו לפיקוד הצבא הבריטי כך גם הרגימנט ה-108 שנודע לפני כן בשם רגימנט הרגלים מדראס השלישי וקיבל את מיספור החדש עם הצטרפותו לרשימת הרגימנטים בצבא הבריטי.
ב-1881 כאמור פורק הרגימנט והתחבר עם רגימנט אניסקילן ה-27 ליצירת הרגימנט החדש.
הוקם בשנת 1881 בתור 'רגימנט הרובאים האירי המלכותי' ושונה לרגימנט רובאי אלסטר המלכותי ב-1921. לאורך שנות קיומו, לחם הרגימנט במלחמת הבורים, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה.
בהקמתו התבסס הרגימנט על שני הרגימנטים הקודמים שסופחו לתוכו:
הרגימנט הרגלי ה-83 (מחוז דבלין): Regiment of Foot) הוקם ב-1793 ולאורך רוב שנות קיומו הוצב בקולוניות השונות של האימפריה הבריטית.
הוא לקח חלק במערכה בחצי האי האיברי ולאורך המאה ה-19 לחם בין היתר במרידות בקנדה ב-8–1837 ובמרד ההודי הגדול של 1857. ב-1881 פורק ואוחד כאמור לתוך רגימנט הרובאים האירי המלכותי.
הרגימנט הרגלי ה-86 (מחוז דאון) המלכותי: הוקם אף הוא ב-1793 כתגובה ל, הוא הוצב בשנותיו הראשונות בהודו הבריטית ובתחילת המאה ה-19 לחם ב לפני שחזר להודו כחלק מהמערכות כנגד האימפריה המראטהית, וב-1858 לקח חלק במערכה במרכז הודו כחלק מהמרד ההודי הגדול.
) הוקם בשנת 1881 בתור 'רגימנט הנסיכה ויקטוריה (הפוסיליירים האירי המלכותי)' ושמו שונה ל-'רגימנט הפוסיליירים האירי המלכותי (של הנסיכה ויקטוריה)' ב-1920. הרגימנט לקח חלק ב (1882) ומלחמת הבורים השנייה (1899–1902), במלחמת העולם הראשונה גדודי הרגימנט לחמו בכל החזיתות העיקריות, כולל בחזית המערבית, החזית המקדונית, גליפולי ובפלשטינה.
במלחמת העולם השנייה הרגימנט היה חלק בחיל המשלוח שנשלח לצרפת ובהמשך גדודי הרגימנט לחמו בין היתר בצפון אפריקה והמערכה באיטליה.
הרגימנט הרגלי ה-87 (הפוסיליירים האירי המלכותי): Regiment of Foot) הוקם ב-1793 בתור 'הרגימנט הרגלי ה-87 (האירי של נסיך ויילס)' ובשנותיו הראשונות לחם במלחמות הנפוליאוניות כולל המערכה בחצי האי האיברי, ב-1825 לקח חלק ב.
ב-1827 הפך לרגימנט פוסיליירים והופסק השיוך עם נסיך ויילס, בתקופה זו הוצב בעיקר בדרום-מזרח אסיה ובהודו, ולקח חלק גם בקרבות המרד ההודי הגדול.
הרגימנט הרגלי ה-89 (של הנסיכה ויקטוריה): Regiment of Foot) הוקם אף הוא ב-1793 בתור 'הרגימנט הרגלי ה-89' הוא שויך לויקטוריה, הנסיכה המלכותית רק ב-1866. הרגימנט לחם במערכות המלחמות הנפוליאוניות ובהמשך המאה ה-19 לקח חלק בין היתר במלחמת 1812, המלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה, מלחמת קרים, והמרד ההודי הגדול.
רגימנט ההגנה אלסטר נוסד בשנת 1970 כרגימנט חיל רגלים שהיווה כוח צבאי לסיוע כוח השיטור המלכותי של אלסטר ולשמירה על הביטחון בצפון אירלנד במהלך הסכסוך בצפון אירלנד (1968-1998).
הוא היה בזמנו הרגימנט הגדול ביותר בצבא הבריטי עם שבעה גדודים שהתרחבו לכדי 11 גדודים בשיא גודלו.
בשונה מיחידות השיטור הבריטיות ואף יחידות צבאיות אחרות שהוצבו ברוטציה בצפון אירלנד, רגימנט ההגנה לא עסק במשימות שיטור ושליטה בהמון, ובשונה מיחידות אחרות בצבא, למשך 22 שנות קיומו נותר במצב שירות פעיל בקו החזית.
הרגימנט התבסס על מתנדבים מרחבי צפון אירלנד, כאשר כל גדוד השתייך לאזור אחר, הרגימנט גם היה הראשון לשלב נשים בשירות מבצעי מלא.
מדים: לחיילי הרגימנט מספר אלמנטים ייחודיים במדים שלהם שהגיעו בירושה מרגימנט הריינג'רים האירים, שבעצמו כלל מסורות שונות מכלל הרגימנטים ההיסטוריים שהרכיבו אותו.
בין היתר ניתן למנות את הטארטן הכתום המשמש את תזמורת הרגימנט במדי שרד, כומתת הקובין (Caubeen) עם נוצת מצנפת ירוקה, חגורת אורווה בצבע ירוק כהה, כפתורים שחורים במדי השרד וחגורת סם בראון בצבע שחור.
אלמנטים רבים במדי השרד הגיעו מרגימנט הרובאים אלסטר ולכן דומים לנהוג ברגימנטי רובאים אחרים (כיום רגימנט הרובאים ורגימנט רובאי גורקה המלכותי), בהם מכנסי שרד בצבע ירוק כהה, חגורת עור שחורה מוצלבת לקצינים וכובעי שאקו ייחודיים לרובאים.
סמל הרגימנט: סמל הרגימנט מורכב מנבל, שהוא סמל אירלנד היסטורי נפוץ, אשר היה חלק מסמלי הרוב הגדול של הרגימנטים ההיסטוריים שהרכיבו את הרגימנט האירי המלכותי.
חיית קמע רגימנטלית: לרגימנט חיית קמע, וולפהאונד אירי בשם בריאן בורו ה-10, בדומה לנהוג ביחידות אחרות הוא נחש לחייל ברגימנט ואף יש לו דרגה.
"הרגלים רעים: הקלטות מוקדמות" הוא אלבום הקלטות מוקדמות ושירים שלא ראו אור מהאלבום הרגלים רעים של יוני בלוך.
האלבום יצא במקור בתור דיסק שחולק בהופעה לכבוד עשור לאלבום באוגוסט 2017, ולפלטפורמות יצא ב־15 ביולי 2021.
המחוז הרגיטה (ברומנית: Județul Harghita,בהונגרית: Hargita megye) הוא מחוז במרכז רומניה במזרחה של טרנסילבניה.
בית המחוז היא מיירקוריה צ'וק (Miercurea Ciuc).זהו מחוז בעל צביון דמוגרפי-תרבותי בגלל היותו מאוכלס על ידי רוב הונגרי-סקלרי (82,89% מכלל התושבים - ב-2011) והוא נחשב לחלק מחבל הסקלרים.
לצד הונגרים חיים בו רומנים (15.94%) ועוד מיעוטים קטנים (1.2%)
לפני 1876 שטח המחוז היה חלק מ"הכסא הססקלרי צ'וק" (בהונגרית - צ'יק) ומ"הכסא הסקלרי אודווארהיי" (ברומנית:אודורהיול סקוייסק).
אחרי איחוד טרנסילבניה עם רומניה אחרי 1918, בין מלחמות העולם היה שטח המחוז חלק המחוזות צ'וק ואודורהיי.
בשני העשורים הראשונים של תקופת המשטר הקומוניסטי ברומניההוא היה חלק מהאזור האוטונומי ההונגרי או "האזור האוטונומי מורש-הונגרי" שבוטל ב-1968 בימי הנהגתו של ניקולאיה צ'אושסקו.
אז הוקם המחוז הרגיטה הנוכחי על ידי מיזוג הנפות (ראיונים) טופליצה, גאורגיין, אודורהיו סקוייסק ומיירקוריה צ'וק.
שם המחוז מושאל מהרי הרגיטה, חלק מהקרפטים המזרחיים.