tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף שהעיקרון של קרובי משפחה זהים שהאחד חרדי והשני חילוני נשמר גם בסרטי ההמשך, דמות החילוני שונתה מעט.
בסרט זה הראשון בסדרה היו אלו קוני ומקס בני הדודים, ובסרטי ההמשך הדמויות המרכזיות הן קוני ומוני האחים התאומים.
הסרט משתייך לסוגת סרטי געפילטע פיש.
בסרט מודגשת דמותו של קוני למל באופן המעוצב על פי היחס העוקצני של החברה החילונית לדמותו של החרדי.
דמות זו יצרה אבטיפוס סטריאוטיפי של דמות "החרדי" בסרטים, שהועברה גם לסרטים ומחזות אחרים.
כך, לדוגמה, אמר ג'קי לוי:
מבקר הקולנוע מאיר שניצר כתב על הסרט:
שני קליין (נולדה ב-21 באוקטובר 1984) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
קליין נולדה וגדלה בהוד השרון כבת זקונים לשמחה, שהייתה מורה-מחנכת, ולדוד, שעבד בענף הרכב.
לקליין שלוש אחיות גדולות ממנה.
את שירותה בצה"ל עשתה כרל"שית במשרד ראש הממשלה.
כשהייתה בת 22 התגרשו הוריה.
בשנים 2009–2011 למדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין.
בין השנים 2009–2014 גילמה את המורה של דניאל בסדרה "רמזור", ששודרה בשידורי קשת של ערוץ 2. בשנת 2010 במסגרת לימודיה בסטודיו של "יורם לוינשטיין" שיחקה במחזמר "סיגל", המבוסס על חייו של אריס סאן ואהבתו לעליזה עזיקרי.
בשנת 2011 שיחקה במחזה "צומת וולקן", בבימויו של נועם שמואל, ובהמשך שיחקה במחזה "שיקגו", מאת פרד אב ובוב פוסי.
בשנת 2012 גילמה את דמותה של שולי בסדרה הקומית "זנזורי", אשר שודרה ב-Yes Comedy, והשתתפה בקליפ "בואי איתי לסרט", של שון גיטלמן.
ב-2014 שיחקה בסרטו של ערן ריקליס "ערבים רוקדים" בתפקיד "אסנת", ובסרט הקומי המצליח של השנה "אפס ביחסי אנוש" בתפקיד "רמה".
על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס אופיר 2014 בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
עוד באותה שנה גילמה את חגית בסדרת המתח "בתולות" ב-HOT3.
בשנת 2015 שיחקה בסדרת הילדים "מריו" בערוץ הילדים (Yes).
בנוסף, שיחקה בסדרה הקומית "חברות" בערוץ 10 ובתפקיד ראשי בסרט "ההר".
בשנת 2016 שיחקה בסרט הקצר "ולתפארת מדינת ישראל" ובסרט "איי הורדוס".
באותה שנה החלה לשחק בסדרה "מטומטמת" ב-HOT3 גם על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרסי האקדמיה.
בחנוכה 2017 השתתפה במחזמר "מדגסקר".
בשנת 2018 השתתפה בסדרה "הרמון" בערוץ 13, בסדרה אילת בתפקיד רווית ובסרט הקולנוע "הורדוס איילנד".
משנת 2018 הנחתה את השעשועון "האתגר הגדול - לילדים בלבד" ששודר בערוץ הופ!
בתור הדמות של המפקדת גבי, ואף שרה את שיר הפתיח של התוכנית.
ביולי 2019 הנחתה את תוכנית הקיץ של ערוץ הופ!
של אותה שנה "קיץ של אתגרים" לצידם של כוכבי הערוץ: יובל המבולבל, הדוד חיים ומיכל הקטנה, ובאוקטובר של אותה שנה שיחקה בסדרה "מורובוט" בערוץ KidZ לצופי הוט.
באותה שנה השתתפה במיני סדרה על האירוויזיון "דוז פואה" בכאן 11 בתפקיד ציונית.
בשנת 2021 השתתפה בסדרה הסאטירית "ערוץ אפס" ששודרה בכאן 11.
קליין משחקת בתיאטרון חיפה בהצגה "של מי החיים האלה" בבימויו של אלון אופיר.
בשנת 2020 שיחקה במחזה "הנשים של ג'ייק" בתיאטרון חיפה מאת ניל סיימון ובבימויו של אלון אופיר והנחתה את התכנית "פשוט בבית" ששודרה בכאן 11.
החל משנת 2021 משחקת את השומרת של בית הספר "שדות" בסדרה "שקשוקה" המשודרת בכאן חינוכית.
באותה שנה גילמה את יפה מקסימוב בסדרת הדרמה "המעילה" ששודרה ביס.
בשנת 2023 השתתפה בעונה השלישית של התוכנית "הזמר במסכה" בתור החמסה, והודחה עשירית.
באותה שנה השתתפה בסדרה "שישה אפסים" ששודרה בכאן 11 לצד רוני דלומי, עופר חיון ועוד.
על תפקידה בסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקנית משנה בסדרת קומית לשנת 2023. היא גם שיחקה את אפרת אשתו של יניב בסדרה "יניב" שמשודרת ברשת 13.
בשנת 2025 משחקת בהצגה "האמת" בתיאטרון באר שבע ובבימויו של מולי שולמן מאת פלוריאן זלר.
באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה "התנתקות" בתור עידית עציוני אחותו של מפקד ההתנתקות הגרה בגוש קטיף.
שנהשםדמותהערותסרטים2014ערבים רוקדיםאוסנתסרט קולנועאפס ביחסי אנושרמה2015מה שלא הורג אותךעובדת בנמל התעופהסרט סטודנטים2016ההרצביהסרט קולנועולתפארת מדינת ישראלנועה כהןסרט סטודנטים2017מדגסקר - מחזמר הרפתקאותגלוריהקלטת ילדים2018הורדוס איילנדשושנהסרט קולנוע2021עוד סיפור אחדאביגילטלוויזיה2009–2014רמזורהמורה קרןתפקיד אורח2010האיאמילי2012זנזורישולי2014–2015בתולותחגית2015חברותשירלימריואדווה2016קינגיםשלי2016–2019מטומטמתנתנאלה בן-דוד2017החברים של נאורעינב2018כדברארותםהרמוןתהילה (נועה)אילתרווית וינקרהפסיכולוגיתמרגלית אביונהתפקיד אורח2018–2020האתגר הגדולגבי המפקדת2019דוז פואהציונית2019–2020מורובוטגילה פיינשטיין בלום2020שב"סיהודיתתפקיד אורח2021ערוץ אפסמעילהיפה מקסימובפשוט בביתמנחה2021–הווהשקשוקההשומרת של בית הספר "שדות"2022המרדףמתמודדת2023יניבאפרת אלג'םשישה אפסיםרותי2025התנתקותעידית
שנה ארגון קטגוריה יצירה תוצאהסימוכין 2014 פרסי אופיר שחקנית המשנה הטובה ביותר אפס ביחסי אנוש 2017 פרסי האקדמיה לטלוויזיה השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה ודרמה יומית מטומטמת 2018פרסי האקדמיה לטלוויזיה2021שחקנית המשנה טובה ביותר בדרמהמעילה2023שחקנית משנה הטובה ביותר בדרמה קומיתשישה אפסים
שני פסנתרים הוא שמו של סיבוב ההופעות של הזמרת-יוצרת קרן פלס.
לחלקו הראשון של סיבוב ההופעות הצטרף אליה בן זוגה לשעבר עמרי בר.
במהלך הסיבוב היא נכנסה להיריון וכשילדה היא לקחה הפסקה מההופעות.
את המשך הסיבוב היא עשתה לבדה.
במהלך ההופעות היו על הבמה שני פסנתרים בהם ניגנו פלס ובר.
הם ניגנו יחד שירים רבים ביניהם שירים שלה, שירים שכתבה לאחרים וכן שירים שהיא אוהבת במיוחד.
במופע ההשקה התארחו חברתה הטובה מירי מסיקה ובעלה אורי זך, שהחליף אותה על הפסנתר.
השתיים שרו יחד מספר שירים של מסיקה שפלס כתבה והלחינה.
"לייק וואנקה" (החל מדצמבר 2012, חודש יציאת השיר)
שניאדובה (בפולנית: Śniadowo, שניאדובו) הוא כפר במחוז לומז'ה שבפרובינציית פודלסיה בפולין, כ-17 ק"מ דרומית מערבית ללומז'ה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
הכפר נזכר מהמאה ה-14, עת נקרא "סמולודובו".
מהמחצית השנייה של המאה ה-17 התפתח היישוב, כאשר היה בבעלות משפחת אצולה פולנית, ובשנת 1699 הוענקו לו היתרים לקיים בו ירידים שנתיים.
בשנת 1703 הוענקו ליישוב זכויות עיר, וניתן לו שמו הנוכחי.
קהילה יהודית עצמאית התקיימה ביישוב מסוף המאה ה-17, אך כבר מהמאה ה-16 היוו היהודים רוב מוחלט מקרב תושבי שניאדובה.
בית כנסת מפואר שנבנה ביישוב במאה ה-16 נותר עומד על תילו עד סוף המאה ה-19. בתקופה זו נמנו בכפר כ-1,300 יהודים.
בשל הגירה על רקע התנכלויות אנטישמיות נותרו בכפר בין מלחמות העולם 386 יהודים בלבד, פחות ממחצית מתושביו.
בשנים 1936 ו-1938 אירעו התפרעויות אלימות רחבות נגד יהודי היישוב.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, הוציאו בו אלו להורג למעלה מ-50 יהודים, וגירשו את יתר יהודיו לגטו לומז'ה הסמוך.
משם שולחו יהודי העיירה בנובמבר 1941 למחנה ריכוז בזמברוב, וממנו הועברו בינואר 1943 למחנה ההשמדה אושוויץ.
שני רעים יצאו לדרך הוא ספר ילדים מאת ימימה אבידר טשרנוביץ' ומירה לובה שיצא לאור בשנת 1950 עם איוריה של מירה לובה.
זה מספרי הילדים הראשון שיצא בישראל שדן בנושא השואה בצורה של ידידות בין נער צבר יליד הארץ ונער ניצול שואה ונכה.
המחברות מציינות בהקדמה כי הסיפור נכתב לפני מלחמת השחרור, דהיינו זמן קצר לאחר סיום המלחמה וגלוי האמת על היקף השואה.
בספר יש תיאור של אתרים היסטוריים בנאפולי, רומא, פומפיי ופירנצה וזאת בתקופה שבני הנוער בארץ עדיין לא יצאו לחו"ל.
אילן שפירא - נער חסון הלומד בכיתה ח' בתל אביב.
הוא נולד וגדל במושב "תל שמואל".
אילן אינו ממושמע ומתפרע בכיתה ומורתו מבקשת לסלק אותו.
ההורים מוצאים פתרון על ידי העברתו לתל אביב שם יגור אצל האלמנה זהבי ובתה איילה.
עד מהרה תופס אילן את מקומו בכיתה והופך ל"מלך הכיתה" התלמידים נשמעים לו יותר מאשר למחנכים.
אילן גם מתאמן קבוע בהפועל.
יעקב ("יאנק") דושינסקי - בן גילו של אילן.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חי עם הוריו ואחותו הקטנה חנה'לה בעיירה ליד לובלין.
ביום פרוץ המלחמה נהרס ביתם מהפצצה והם נצלו בנס.
הם נמלטו מהמקום בעגלה כשמטוסי הגרמנים מפציצים אותם.
לבסוף הגיעו לביתה של האלמנה ברוניסלבה קוסובסקה שהאב סחר בעבר עם בעלה המנוח.
היא הסכימה להלינם תמורת תשלום.
כאשר הגרמנים קרבו למקום הם נמלטו, נתפסו והועברו לגטו שם סבלו מרעב והשפלות.
יעקב היה מבריח אוכל מהצד הארי וכמה פעמים נתפס והוכה קשות.
ההורים הורו ליעקב לברוח מהגטו עם אחותו ולהגיע לבית האלמנה.
הם נספו אחר כך בגטו.
האלמנה מפנקת את חנה'לה ורוצה להפוך אותה לנוצרייה.
יעקב נפגש עם פרטיזנים ובעזרתם הוא חוטף את חנה'לה מבית האלמנה והם מצטרפים לפעולות מסוכנות כמו פיצוץ מסילות ברזל.
באחת הפעולות נפצע יעקב בברכו, ניצל על ידי טנקיסט רוסי ומועבר לבית חולים שם מטפל בו דוד איש הבריגדה היהודית.
דוד מביא לו ספרים בעברית על ארץ ישראל ומכין אותו לקראת העלייה.
הוא מועבר למחנה מעבר באיטליה, שם הוא לומד איטלקית וכעבור מספר שבועות הוא מגיע ארצה עם קבוצת נערים פליטים.
בארץ הוא גר בצריף בתל אביב עם דודו-חיים - סנדלר עני.
כשמגיע יעקב לכיתה רואה בו אילן סיכון במעמדו כמלך הכיתה.
עד מהרה מתחלקת הכיתה לאלה שמצדדים בכח (אילן) ובמוח (יעקב).
העימות בניהם מגיע לפיזי כאשר אילן דוחף את יעקב וזה אינו מחזיר.
לבסוף בשעת ערב נפגש אילן ביעקב והוא מספר לו על קורותיו בשואה ומאז הם הופכים לידידים בנפש.
יעקב מספר לאילן כי נודע לו שאחותו חנה'לה נמצאת במנזר באיטליה כנזירה בשם חנקה קוסובסקה וכי לא ישקוט עד אשר יביא אותה לארץ.
הם מחליטים לצאת ביחד לחפש אותה באיטליה.
במשרד חברת הספנות דוחים אותם אבל שם הם נפגשים בנער סיפון המכונה "ג'חש" המבטיח לעזור להם לאחר שהוא שומע את סיפורו של יעקב.
בתחילה הוא מגניב אותם לנמל והם מסתתרים בתוך שקי בצל אך עיטוש מטריד של אילן בגלל הבצלים, מגלה אותם והם מסולקים מהנמל.
לבסוף מצליח ג'חש להגניב אותם בתור "נוסעים סמויים" בספינה "מרגלית", כשהם מסתתרים בתוך מכונית קרייזלר של מר פניבון, אדם עשיר שערך מסע במזרח התיכון עם אשתו ומגיע לנאפולי בטיסה.
בלילה יוצאים אילן ויעקב לשאוף אוויר ומבחינים בספינת מעפילים בשם "החותרים".
הספינות מתקרבות ולפתע נופלת ילדה קטנה לים.
אילן לא מהסס, קופץ ומציל אותה מטביעה.
אילן ויעקב מתגלים אך הקברניט סולח להם לאחר ששמע את סיפורם וגם מבטיח להחזירם ארצה כעבור שבועיים.
בנאפולי הם נפגשים במצחצח נעליים בשם מריו המכיר להם את שכונות העוני של העיר.
במסע החיפושים שלהם הם מגיעים גם לרומא ומסיירים באתריה ולבסוף הם מגיעים לפירנצה.
שם הם נתקלים באשה המכונה "זיקית" בגלל יכולתה להחליף תלבושות וזהויות.
היא אבדה את משפחתה וכעת פועלת להצלת ילדים יהודים ממנזרים.
יעקב מראה לה את תמונתה של חנה'לה והיא מזהה אותה במעורפל.
היא מצליחה לחדור למנזר מחופשת לקבצנית, מזהה את חנה'לה ומצליחה להעביר לה פתק כי אחיה יעקב חי ונמצא בקרבת מקום.
חנה'לה פוגשת ביעקב מיד לאחר שירתה במקהלת הנזירות בכנסיית סנטה מריה דולורוזה.
כשהיא רואה אותו היא מתעלפת בזרועות נזירה שצעדה לידה.
לבסוף חוזרים כולם בספינה "מרגלית" ומתקבלים כגיבורים על ידי בני משפחותיהם.
שני שאולי (נולדה ב-27 ביוני 1983) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה, זמרת ומדבבת ישראלית.
אמה היא השחקנית והזמרת עירית ענבי.
לאחר מעבר משפחתה להרצליה, הצטרפה ללהקת המחול "התנועטרון".
בילדותה השתתפה בסדרת הקלטות "שירים קטנים" בקלטות מספר שלוש ושמונה ביחד עם אחותה עדי.
באותן שנים הקליטה ג'ינגלים שונים לרדיו.
שיחקה בתפקיד מרי במחזמר "אוליבר טוויסט", בבימויו של מנחם גולן, שהוצג בחנוכה בשנת 1999, בהשתתפותם של צחי נוי, רינת גבאי, אלי דנקר, ושלמה בראבא.
בתיכון למדה במגמת תיאטרון "היובל" וסיימה תעודת בגרות עם שבע יחידות תיאטרון.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקה של המשטרה הצבאית.
החשיפה הטלוויזיונית הראשונה לה זכתה, הייתה בתוכנית המציאות "גריז" שנועדה ללהק למחזמר "גריז".
שאולי היא בוגרת בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
במסגרת הלימודים, הופיעה במספר הפקות.
ביניהן, "ברונו" על פי עיין ערך: אהבה מאת דויד גרוסמן, תיאטרונטו שהוצג בהבימה ובמופע "לה מריפוסה" – מופע תיאטרון מחול שהמשיך להופיע ב"קאמרי 4" במשך שנתיים, ואף ייצג את ישראל בפסטיבלי תיאטרון בשאנגחאי ובפולין.
ההצגה האחרונה בה לקחה חלק במסגרת הלימודים הייתה "המערב הפרוע" בבימויו של סיני פתר שנכנסה לתיאטרון הערבי-עברי ביפו .
לאחר לימודיה בסמינר הקיבוצים, הוסיפה ולמדה פיתוח קול אצל שוש רייזמן, חדווה מלר וחיים פנירי; קורס משחק מול מצלמה אצל מיכל בת-אדם ורותי דייכס ולימודי מחזות זמר אצל עידן ליפר.
בין השנים 2008–2011 השתתפה במספר הצגות ילדים, ביניהן: "פינוקיו" בתפקיד פינוקיו, בבימויו של אבי דור, "צחוק של ילד" בכיכובו של יובל שם-טוב וב"לג'ירפה נתפס הצוואר", בהתיאטרון שלנו, בתפקיד העכברה.
כמו כן, שיחקה לצד עירית ענבי, חני נחמיאס ואושיק לוי בהצגת הילדים "שמלת השבת של חנה'לה", שביים עידן עמית והשתתפה בהפקה המוזיקלית של רוני וייס ואבי קורן "החתול במגפיים", בתפקיד הנסיכה, לצידם של שולה חן, ושמיל בן ארי.
השתתפה גם ב"חלומות מתוקים" בבימויו של קובי מחט.
כמו כן במסגרת סל תרבות ארצי שיחקה בהצגה "אלימות רשת" בבימוי ניצן כהן.
במסגרת תיאטרון השעה הישראלי שיחקה בהצגה "מייד אין איזרעל" בבימוי רענן פררה ומשה בן שושן.
שאולי שיחקה בסדרה "ספר לי סיפור", לHOT VOD Young, המבוססת על סיפורי ילדים קלאסיים.
בשנת 2011 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי.
ההפקה הראשונה בה לקחה חלק היה המחזמר "קברט" בבימויו של עמרי ניצן.
בהמשך, השתתפה במחזמר "קזבלן" בבימויו של צדי צרפתי בתפקיד שרינה.
לאחר מכן השתתפה ב"סיפור הפרברים" בבימויו של צדי צרפתי, לצד רונה-לי שמעון, ומשי קלינשטיין, שם שחקה את קונסוואלה הפרטוריקנית.
החל מ-2018, שאולי משחקת בתפקיד מימזי במחזמר "מצחיקונת" בבימויו של צדי צרפתי, לצד מיה דגן, ועמוס תמם.
החל ממרץ 2018 גילמה את תפקיד ג'ודי במחזמר "שורת המקהלה".
בשנת 2018, עלה המחזמר "שיגעון המוזיקה" בתיאטרון הקאמרי, שם גילמה שני את דמותה של אנט, צעירה המאוהבת בטוני, אחת מהדמויות הראשיות.
בגרסה המקורית של המחזמר, כללה העלילה סצנת אונס שבה אנט הייתה מעורבת.
עם זאת, בעקבות ביקורת ציבורית, הוחלט להסיר סצנה זו מההפקה הישראלית, במטרה להימנע מפגיעה ברגשות הצופים.
ניר סלונים, בביקורתו באתר מאקו, שיבח את הופעתה של שני שאולי בתפקיד אנט.
הוא תיאר אותה כ"לב הפועם, השבור, של ההצגה", והוסיף שהיא " מתאבדת על הבמה כאחרונת הלולייניות, והרבה בזכותה לא תרגישו שנקלעתם לעוד ספקטקל מבדר עשוי היטב."
משנת 2019, החלה להופיע בהצגה לילה בפריז – ערב שאנסונים צרפתיים, ולאחר מכן שיחקה בהצגה החיים הם קברט לסירוגין עם רויטל זלצמן.
בשנת 2020 השתתפה שני שאולי בסדרת הקומדיה "אנדרדוגס", ששודרה ב-yes, בתפקיד סיסי גולד.
בשנת 2021, עלתה ההצגה "גדר חיה", שם שאולי שיחקה את ג'ויס.
החל משנת 2022 משתתפת במחזמר החבדניקים בתפקיד השדכנית (לסירוגין עם טלי אורן) בתיאטרון הקאמרי.
בנובמבר 2023, כחודש לאחר אירועי ה-7.10, הצטרפה שני שאולי לשחקני תיאטרון הקאמרי במופע "ימים טובים פי אלף".
המופע, שנוצר במיוחד לתקופה זו, משלב שירים ישראליים מוכרים וקטעי קריאה המתמקדים במלחמה, התמודדות ותקווה.
בין השירים שבוצעו: "זן נדיר", "יכול להיות שזה נגמר" ו"מדינה קטנה".
בשנת 2024 נכנסה שני שאולי
להחליף את כנרת לימוני בהצגה "הקומדיה על שוד הבנק", בתפקיד רות, ואת מורן ארביב גנס בהצגה "הבן של מושיקו הגדול" בתפקיד מיכל.
במהלך 2024, שני שאולי עלתה עם המופע המוזיקלי "חי בסרט" המוקדש לשירים הגדולים של הקולנוע הישראלי.
המופע, בבימויו של שמעון מירמן ובניהולו המוזיקלי של רועי זו-ארץ.
שני מופיעה במופע לצד שחקנים נוספים, ביניהם יניב סוויסה, שמעון מירמן וגיל קפטן.
השתתפה גם במופע "You Won't Survive on Broadway If You Don't Have Any Jews" מווסט אנד, כשזה הוצג במוזיאון תל אביב לאמנות.
כמדבבת, העניקה את קולה לדמויות בסרטים "אסטריקס באחוזת האלים", "הקול בראש" ו"בית".
שאולי נשואה ואם לשני ילדים.
"שני משוגעים" הוא שיר עברי שבוצע על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
השיר, שנכתב והולחן על ידי סתיו בגר ואליה רוסיליו, נבחר כשיר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשע"ח (2018) של גלגלצ ואתר ynet.
השיר יצא כסינגל בינואר 2018. בשיר פונה הדובר-השר לאהובתו ומזכיר לה את אהבתם בילדות.
המופע של עומר אדם בשנת 2018 שזכה להצלחה רבה, נקרא אף הוא "שני משוגעים", כשם השיר.
על פי נתוני אקו"ם ומדיה פורסט היה השיר למושמע ביותר בתחנות הרדיו השונות בשנת תשע"ח.
לפי נתוני שירות המוזיקה ספוטיפיי, "שני משוגעים" היה לשיר הישראלי המושמע ביותר בספוטיפיי בשנת פעילותה הראשונה בישראל.
השיר זכה במקום הראשון במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ, במצעד של מאקו והגיע למקום השני במצעד השנתי של כאן גימל.
נכון לדצמבר 2025 לשיר זה יש מעל ל-68 מיליון צפיות.
באוגוסט, העלו אביב אלוש ועילי בוטנר ביצוע בגרסת רוק לשיר, מהאולפן של גלגלצ.
בינואר 2020, הוציא לואי עלי גרסה בשפה הערבית לשיר בשם "מג'נין".
שניאור זלמן אביגדורי (ויגדרהוז; 28 בספטמבר 1890 – 19 באוקטובר 1960) היה רופא פנימאי גלילי מפורסם בתקופת היישוב, ולאחר קום המדינה רופא ועסקן רפואי בירושלים, יו"ר ההסתדרות הרפואית בישראל.
נולד בעיר ניקולייב שברוסיה לשאול שהיה סוחר.
למד בחדר ואחר כך בתיכון אקסטרני ובמכון לרפואה באוניברסיטת דורפט, לאחר שקיבל תואר דוקטור לרפואה המשיך בלימודיו באוניברסיטת פטרבורג, ואחר החל לעבוד כרופא פנימאי בבתי חולים בלנינגרד, פלך חרסון ובסרביה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הרוסי כרופא צבאי והגיע לדרגת סגן-אלוף, במקביל היה עסקן פעיל ביקופו, חברת הסיוע לפליטים יהודים במלחמה.
אביגדורי עלה לארץ ישראל ב-1919 על סיפון האונייה "רוסלאן", האונייה המאורגנת הרשמית היחידה שהפליגה מהאימפריה הרוסית לארץ ישראל, ונחשבה כסנונית הראשונה בתקופה שתוגדר לימים כ"העלייה השלישית".
הם יצאו מנמל אודסה בסוף נובמבר ועגנו ביפו ב-19 בדצמבר.
אביגדורי נמנה עם רשימה ארוכה של דמויות מפתח ביישוב שעלו על סיפון הרוסלאן וזיכו אותה בכינוי "המייפלאואר הציונית".
עם הגיעו לארץ ישראל נשלח מטעם "הדסה" כרופא למושבות וערי הגליל.
אחר כך עבד תקופה בחיפה ובתל אביב, ולבסוף השתקע בירושלים, ברחוב החבשים שבמרכז העיר.
במקביל לעסקנות רפואית, תחילה כיו"ר הסתדרות הרופאים בירושלים ובשנותיו האחרונות כיו"ר הסתדרות הרופאים בישראל, המשיך אביגדורי בפעילות מדעית ופרסם מאמרים רפואיים בישראל ומחוצה לה.
במלחמת העצמאות היה חבר הוועדה הרפואית לשעת חירום בישראל, ויו"ר הוועדה הירושלמית לשעת חירום.
כן היה שותף לייסוד הליגה למלחמה בשחפת, ועמד במשך תקופה בראשה.
שניאור זלמן אביגדורי מת בפתאומיות מהתקף לב בעת שהותו בבית הבראה באשקלון, בערבו של יום 19 באוקטובר 1960. הוא נקבר למחרת היום בהר המנוחות בירושלים.
רחוב על שמו נקרא במרכז העיר ירושלים.
היה נשוי ליונה, והניח אחריו שלוש בנות.
אחת מהן הייתה הדסה אביגדורי אבידוב.
שני ליטמן (נולדה ב-25 בנובמבר 1975) היא עיתונאית, פובליציסטית ועורכת ישראלית, כתבת "הארץ" ומבקרת תרבות וטלוויזיה.
שני ליטמן נולדה בראשון לציון וגדלה ברחובות.
אחיה הוא עודד ליטמן, במאי תיאטרון, דרמטורג ומטפל בפסיכודרמה.
בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ומאוניברסיטת נאנטר שבפריז, ותואר שני בקולנוע מאוניברסיטת תל אביב.
בוגרת תוכנית העמיתים של "עלמא בית לתרבות עברית".
בשנים 1993–1995 שירתה ככתבת במחלקת החדשות של גלי צה"ל.
עבדה כעוזרת לנספחת התרבות של ישראל בפריז, כתחקירנית וכעורכת תוכן בסרטים ובסדרות תיעודיים.
ב-2006 שיחקה בסרט "למראית עין".
בשנת 2015 יצרה והפיקה עם מיכל בן טובים את הסרט הדוקומנטרי "לא בבית", העוסק בהר הזיתים בירושלים.
הסרט, שהופק במימון הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הציג בפסטיבלים בין-לאומיים באיטליה ובבנגלדש.
ליטמן הייתה כתבת במוסף "הארץ" וסגנית עורכת המוסף השבועי של "דה-מרקר".
היא כותבת כתבות מגזין, ביקורות בנושאי תרבות, על קולנוע תיעודי ועל טלוויזיה וכן מאמרי דעה.
במשך שלוש שנים כתבה על אומנות פלסטית במוסף "גלריה".
עמיתה ב"מכון גשר למנהיגות", שמטרתו לטפח ולהכשיר מנהיגים ישראלים ליצירת חיבור ואחדות בין קבוצות בעם היהודי בתוך ישראל ובתפוצות
פרס "פורום היוצרים הדוקומנטריים" על תחקירה בסרט התיעודי "שיטת השקשוקה" (2008).
שני ליטמן נשואה לאמיר הספרי, פרסומאי, תסריטאי ובמאי; אם לשתי בנות.
שני פלג (נולדה ב-25 באפריל 1982) היא זמרת-יוצרת, מפיקה מוזיקלית וגיטריסטית ישראלית.
פלג נולדה בשנת 1982 בחולון, וגדלה בכפר סבא.
היא החלה את דרכה המוזיקלית בגיל 14 כשלמדה לנגן בגיטרה קלאסית, אז גם החלה לכתוב ולהלחין.
בנוסף לגיטרה למדה תופים ופיתוח קול במסגרות פרטיות.
בשנת 2002 למדה פלג מוזיקה אלקטרונית במכללת הד בתל אביב ושרה בהרכב "ITP".
ב-2007 הוציאו את אלבומם הראשון, "Lose Your Illusion".
בשנה שלאחר מכן הוציאו את אלבומם השני, " The People Are".
בשנת 2006 למדה ברימון בית ספר למוסיקה במגמת הלחנת שירים, אז גם החלה להופיע עם חומר מקורי ולעבוד על אלבום הבכורה שלה.
בשנת 2011 עשתה קולות באלבומו השמיני של ברי סחרוף, אתה נמצא כאן.
בשנת 2009 התחילה להקליט את אלבום הבכורה שלה שכלל עשרה שירים, מתוכם תשעה שירים פרי עטה ושיר של ויסלבה שימבורסקה שהלחינה.
את האלבום הפיק קובי פרחי והעבודה עליו ארכה כשנתיים.
האלבום "שני פלג" יצא בנובמבר 2011, בהוצאת חברת "נענע דיסק", וזכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה.
ביולי 2017 הוציאה פלג את אלבומה השני, "ניתוקים", בהפקה והוצאה עצמית.
מימון המונים להפקת האלבום בוצע באתר "הדסטארט".
באלבום מארחת פלג את הזמרת אילנית בשיר "הדוד גיבור".
ב-2018 הוציאה פלג שלושה שירים, הראשון שבהם היה "ספק", שנכנס לפלייליסט לילה בגלגלצ, אחריו "החלום האמריקאי" ולבסוף "נחשים וסולמות" שנכנס לבחירות העורכים ב-כאן 88.
ב-2020 הוציאה את השיר "גורי רוח" שהולחן למילותיה של המשוררת אורין רוזנר והוקלט באולפן הביתי של פלג.
כל הדברים ביקום רק מבקשים ליטוף (2025)
"שני שושנים" הוא שיר ישראלי שכתב יעקב אורלנד והלחין מרדכי זעירא בשנת 1943. זהו אחד השירים העבריים המבוצעים ביותר.
הוא בוצע לראשונה על ידי אסתר גמליאלית, התפרסם עם ביצועה של שושנה דמארי, וזכה לגרסאות כיסוי רבות של זמרים ישראליים נודעים.
את השיר חיברו יחד זעירא ואורלנד בבית הקפה "כסית" בתל אביב בעת שהגישו לשרה זעירא, אשתו של מרדכי, זר שושנים, ובו שושן אחד לבן והשני אדום.
לבקשתה של זעירא, הם הלחינו על כך שיר וכתבו אותו על מפית.
אסתר גמליאלית ששמעה אותו, קיבלה אותו מזעירא לראשונה, עבור שתיים וחצי לירות פלשתינאיות.
שושנה דמארי הייתה מהמבצעות הראשונות, אך שכחה קטע מסוף השיר: "עד כי סוף סוף חושב אני, נשבור נשבר גם השני" במקומו חזרה על שתי השורות הראשונות – "היה היו לפני שנים, שני שושנים שני שושנים".
טעות זו חזרה על עצמה אצל מבצעים נוספים.
השיר זכה לעיבודים רבים, בהם של משה וילנסקי, גיל אלדמע, מנחם ויזנברג ורבים נוספים.
לשיר חובר ריקוד מאת אליהו גמליאל בשנת 1968.
כמו כן, "הגבעטרון" ביצע בתחילת דרכו שיר באותו הלחן ובמילים דומות, תחת השם "שני מטאטאים".
שני סרטנים (בהולנדית: Twee krabben) היא יצירה באמצעות צבע שמן של טבע דומם שהצייר וינסנט ואן גוך צייר בשנת 1889. בציור מתוארים שני סרטנים אחד על גבו ואחד על רגליו על רקע ירוק.
הציור הוא בגובה של 47 על רוחב של 61 סנטימטרים.
מוערך שוואן גוך השלים את היצירה לאחר שחרורו מאשפוז במוסד בינואר 1889. ככל הנראה, הצייר שאב השראה לנושא הציור ממגזין אומנות יפני שהציג הדפס של סרטנים של קצושיקה הוקוסאי.
ואן גוך קיבל את המגזין מאחיו, תיאו, בספטמבר 1888. הצייר הושפע רבות מאומנות יפנית כפי שניתן לראות מיצירותיו השונות, כגון פריחת השקד.
ב-7 בינואר 1889 הוא כתב לתיאו:
כיום, היצירה מוצגת בגלריה הלאומית בהלוואה מאוסף פרטי.
ואן גוך צייר יצירה דומה בשנת 1887 בשם סרטן על גבו, המוצגת במוזיאון ואן גוך.
ככל הנראה מדובר באותו סרטן שגם מתואר בציור שני הסרטנים.
הצייר השתמש במשיחות מכחול שונות כדי ליצור טקסטורה לציור.
את דמות הסרטנים עצמם ואן גוך יצר באמצעות משיחות מכחול של קווים מקבילים.
שני נערים צוחקים (בהולנדית: Twee lachende jongens) הוא ציור שמן מן המאה ה־17 מאת האמן ההולנדי פרנס הלס.
היצירה מתארת שני נערים מחויכים המחזיקים ספל בירה, ונחשבת לאחת מיצירות הז'אנר החברתיות שצוירו במהלך תקופת תור הזהב של הציור ההולנדי.
הציור מאופיין בסגנונו החיוני והאופייני של הלס, שבו דמויות סמוקות־לחיים מופיעות בסצנות יומיומיות מלאות הומור והבעה.
על פי מספר חוקרים, הציור "שני נערים צוחקים עם ספל בירה" משתייך ככל הנראה לסדרה שבה חקר הלס את חמשת החושים.
בפרשנות זו, הציור מייצג את חוש הראייה – שכן אחת הדמויות מתבוננת בספל שבידה, וחברתה משקיפה מעבר לכתפה.
הציור מדגים את סגנונו האופייני של הלס, הכולל דמויות סמוקות־לחיים הנהנות משתייה משותפת.
הציור "שני נערים צוחקים עם ספל בירה" נזכר לצד שתיים מיצירותיו הידועות ביותר של פרנס הלס – "אביר צוחק" המוצג באוסף וולאס בלונדון, ו"הצוענייה" המוצגת בלובר שבפריז.
הציור שמור באוסף מוזיאון "Hofje van Mevrouw van Aerden" בעיר לירדאם, ליד אוטרכט, אך נודע גם בשל העובדה שנגנב ממנו שלוש פעמים – בשנים 1988, 2011 ו־2020. באירוע הגניבה האחרון, שהתרחש ב־26 באוגוסט 2020, פרצו גנבים למוזיאון דרך דלת אחורית בסביבות השעה 3:30 לפנות בוקר, ונמלטו עם הציור.
משטרת הולנד פתחה בחקירה מקיפה שכללה בדיקות פורנזיות, עיון בצילומי מצלמות אבטחה ואיסוף עדויות מתושבים מקומיים.
לדברי מומחה לאיתור יצירות גנובות ארתור בראנד, הציור נגנב בדיוק ביום השנה למותו של פרנס הלס בשנת 1666, והוא אף כינה את היצירה "חשובה ויקרת ערך במיוחד", בהיותה מוכרת כנכס מורשת לאומית של הולנד.
בינואר 2021 דיווח הניו יורק טיימס על כך שהציור נותר נעדר חודשים לאחר גניבתו באוגוסט 2020. הציור, המתוארך לשנת 1626, נחשב לנכס תרבותי חשוב של הולנד.
הכתבה הדגישה את הקושי באיתור יצירות אמנות גנובות, במיוחד כאשר הן מועברות במהירות בין קבוצות פשע מאורגן.
לדברי בראנד, לעיתים גם הגנבים עצמם אינם יודעים היכן נמצאות היצירות לאחר שהועברו בין גורמים שונים.
הציור נגנב לראשונה בשנת 1988, לצד ציור נוסף מאת יקוב ואן רויסדאל, "נוף יער עם סמבוק פורח".
שני הציורים הוחזרו לאחר שלוש שנים.
בשנת 2011 נגנבו שוב שני הציורים, אך אותרו והושבו לאחר שישה חודשים, ב־28 באוקטובר 2011. לאחר הגניבה השנייה שיפץ המוזיאון את מערך האבטחה שלו, והתיר גישה לציורים היקרים רק בליווי פיקוח.
בשנת 2020 נגנב הציור בפעם השלישית.
הגניבה השלישית התרחשה כאשר המוזיאון היה סגור לציבור בשל מגבלות הקורונה.
זוהי הפעם השנייה שבה נגנבה יצירת אמנות ממוזיאון הולנדי בתקופה זו – לאחר שציור של וינסנט ואן גוך נגנב ממוזיאון סינגר לארן במרץ אותה שנה.
לפי הודעת המשטרה, האזעקה הופעלה בשעה 3:30 לפנות בוקר, והשוטרים הגיעו למקום במהירות.
עם כניסת מנהל המוזיאון למתחם, התגלה כי הדלת האחורית נפרצה והציור נעלם.
דובר המוזיאון הפנה את התקשורת אל המשטרה, שפתחה בחקירה בעזרת מומחים לזיהוי פלילי ולגניבות אמנות.
הערכת השווי של הציור נעה בין 15 ל־17.76 מיליון דולר.
לפי RTL Nieuws, בראנד העריך את שוויו בכ־15 מיליון אירו, בעוד שדיווחים אחרים ציינו סכום של כ־13 מיליון ליש"ט (17.1 מיליון דולר) ואף 17.76 מיליון דולר.
השווי הזה עולה על השיא שנקבע בעבר ליצירה של הלס – פורטרט של וילם ואן הייטהייזן, שנמכר בשנת 2008 תמורת 14 מיליון דולר.
ב־6 באפריל 2021 הודיעה משטרת הולנד על מעצרו של גבר בן 58 מהעיירה בארן, בחשד למעורבותו בגניבת שתי יצירות אמנות – הציור של הלס שנגנב בלירדאם, והציור של ואן גוך שנגנב בלארן.
החיפוש אחר שתי היצירות נמשך, והמשטרה ממשיכה לאסוף עדויות.
לדברי בראנד, גניבות מסוג זה אינן נדירות, ולעיתים משמשות היצירות ככלי מיקוח בהסכמי טיעון.
ב־24 בספטמבר 2021 גזר בית משפט בלליסטאד שמונה שנות מאסר על נילס מ', בן 59 מהעיירה בארן, בגין מעורבותו בשתי הגניבות.
נגזר עליו לשלם פיצויים בסך 9 מיליון אירו, עבור חלק משווי הציור של הלס שלא כוסה בביטוח.
הוא הורשע על בסיס ראיות DNA שנמצאו בזירות הגניבה.
בפסק הדין נאמר כי הוא "גזל מהציבור מאות שנים של הנאה" וגנב חלק מהמורשת התרבותית של הולנד.
שני פוקר (נולדה ב-ד' בטבת ה'תשנ"ג, 28 בדצמבר 1992) היא משוררת, עורכת ספרותית ומבקרת ספרות ישראלית.
פוקר נולדה וגדלה ברמת גן.
את השכלתה האקדמית רכשה בחוג לספרות של אוניברסיטת תל אביב, שם השלימה עד כה שני תארים.
במסגרת לימודי תואר המוסמך, חיברה עבודת גמר בנושא "הפיוט כמצע ליצירה עממית: עיבודי מעתיקים לפיוטים של שלמה אבן גבירול" בהנחיית אריאל זינדר.
כיום, שוקדת פוקר בחוג זה על תואר שלישי.
שיריה התפרסמו לראשונה בשנת 2018 בכתב העת "המוסך", וזמן קצר לאחר מכן גם בכתבי העת "הבה להבא" ו"הו!".
מאז, מתפרסמים שיריה בקביעות בבמות שונות, לרבות כתבי עת, עיתונים ואנתולוגיות שירה.
במקביל, סיפורים פרי עטה של פוקר התפרסמו לאורך השנים בין השאר בכתבי עת כמו "מעבורת" ו"גרנטה", ובאתר "ynet".
נוסף לפרסומים אלה, פוקר כותבת בקביעות רשימות ספרות בעיתון הארץ וחברה במערכת כתב העת "הבה להבא" בעריכת עודד כרמלי.
בשנת 2019 יצא ספר שיריה הראשון "מחצית חביוני" ובשנת 2024 יצא ספר שיריה השני, "התמנון השבע".
שני הספרים נערכו על ידי כרמלי ופורסמו בהוצאת "הבה לאור".
עם פרסומם, זכו השניים לביקורות נלהבות ומשבחות מצד מבקרי ספרות והובילו לזכייתה בפרס ע"ש גד יעקבי מטעם אוניברסיטת תל אביב ובפרס רמי דיצני לשירה מטעם עמותת הליקון.
נוסף לעשייתה כמשוררת ומבקרת ספרות, פוקר משמשת גם כעורכת ספרותית.
בשנת 2021 ערכה ביחד עם עודד כרמלי את פרויקט כינוס כל המחזות של יונה וולך, שהותקנו לספר "אנדרטה של צרעת: יונה וולך - כל המחזות", שיצא בהוצאת "הבה לאור".
השניים המשיכו לערוך אנתולוגיה נוספת המוקדשת ליצירתה של וולך ופרסמו בשנת 2023 את הספר "השירים שמחוץ לספרים: יונה וולך", אשר מאגד, לדבריהם, "את כל השירים של יונה וולך שלא נכללו בספריה 'התקניים'.
לצד שירים שלא ראו אור מעולם ונחשפים [...] לראשונה, רבים מהשירים בספר הם שירים שוולך עצמה פרסמה בחייה – ונדחו מספריה בשל היותם פרועים, בלתי ממושמעים וניסיוניים."
בשנת 2022 מצאה פוקר שירים גנוזים של המשורר דן פגיס בארכיונו שבמכון גנזים.
השירים התפרסמו במוסף תרבות וספרות של עיתון הארץ ובגיליון 18 של כתב העת "הבה להבא".
בשנת 2025 ערכה ראיון עם המשוררת סיגלית דוידוביץ במסגרת גיליון 23 של כתב העת "הבה להבא", שהוקדש למשוררים "נשכחים".
כחלק מראיון זה, פורסמו ארבעה שירים חדשים של דוידוביץ שנכתבו במהלך שלושים השנים שבהן דוידוביץ לא פרסמה שירה.
מחצית חביוני, קובץ שירה, הבה לאור, 2019.
התמנון השבע, הבה לאור, 2024.
אנדרטה של צרעת: יונה וולך - כל המחזות, הבה לאור, 2019.
השירים שמחוץ לספרים: יונה וולך, הבה לאור והספריה החדשה, 2023.
שניאור זלמן ובר (נולד בח' באלול ה'תשנ"ו, 23 באוגוסט 1996) הוא איש תקשורת ופובליציסט ישראלי.
יוצר ומגיש הפודקאסט 'כור ההיתוך'.
פרשן ועורך רשת 'קו עיתונות'.
בעבר כיהן כעורך ראשי של אתר בחדרי חרדים ורשת העיתונים קו עיתונות דתית ועיתון "מרכז העניינים".
נולד לרב עידו ארליך-ובר בשכונת בתי אונגרין הסמוכה למאה שערים ירושלים.
למד בישיבה קטנה בתומכי תמימים באלעד, את דרכו בעיתונות התחיל בהיותו תלמיד בישיבת חב"ד במגדל העמק.
בהמשך שימש כעורך אתר חב"ד שטורעם.נט.
שירת בצה"ל ושימש כחזן צבאי ברבנות הצבאית.
כתלמיד ישיבה קיים ראיון יוצא דופן עם אב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס שפורסם בשבועון כפר חב"ד, כן ערך ראיון עם מנהיג קהילת ישיבת המתמידים הרב לייב מינצברג, בו הביע האחרון התנצלות על דברים שפורסמו בשמו נגד חסידות חב"ד.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה, יצא לשליחות בעיר אנטוורפן שבבלגיה ושימש משגיח רוחני בישיבת "תומכי תמימים" לבני שלוחי חב"ד מרחבי אירופה.
הצטרף לאתר בחדרי חרדים והיה לעורך האתר.
בשנת 2019 מונה לעורך רשת המקומונים קו עיתונות דתית.
במסגרת תפקידו הרחיב את עיתון סוף השבוע של הרשת – "כל ישראל".
בנוסף, פרסם טור פרשנות ופובליציסטיקה שבועי.
מפרסם מעת לעת מאמרי דעה פובליציסטיים.
ביולי 2021 מונה לעורך הראשי של עיתון "מרכז העניינים", בעל תפוצה של 130 אלף עותקים במגזר החרדי, והחליף בתפקיד את העיתונאי יצחק נחשוני.
במסגרת תפקידו הוסיף מדורים חדשים.
בספטמבר 2022 פרסם בעיתון 'מרכז העניינים' מאמר מאת ראש האופוזיציה בנימין נתניהו שבו קרא לחסידים ולליטאים להמשיך להיות מאוחדים, זאת על רקע החשש מפיצול ביהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת.
המאמר גרר ביקורת ביהדות התורה נוכח מה שהשתמע כהתערבות של נתניהו במחלוקת פנימית במפלגה.
בנובמבר 2022 ערך ריאיון עם רבם של יהודי איראן, הרב יהודה גראמי, שבו תיאר האחרון את מצבם של יהודי איראן לנוכח המצב המתוח ששרר במדינה והסכנה הנשקפת למשטר.
החל משנת 2023 הוא משדר פודקאסט ראיונות שנקרא 'כור ההיתוך'.
אחיו הוא העיתונאי אריה ארליך, עורך מגזין בעיתון 'משפחה'.
"שני עצים לזכר המצי"ר" (1973) הוא הדפס מאת אריה ארוך.
העבודה "שני עצים לזכר המצי"ר" הוא חלק מסדרה של שלושה הדפסים, שיצר אריה ארוך בשנים 1974-1972 בסטודיו של דוד בן שאול בירושלים.
ההדפס בוצע בטכניקה של הדפס אבן ובמהדורה בת 25 עותקים.
בן שאול שב בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 מלימודי אמנות בפריז, שם התמחה בטכניקות גרפיות.
ארוך ביצע כמה מתווים להדפס זה.
ההדפס מכיל פרופיל של ראש גבר, המתואר כדמות אנונימית, חסרת פרטים.
מתחתיה מתוארות שתי צורות המאזכרות צורות של שני עצים שונים.
כמו הראש, גם העצים משורטטים באופן מרומז, ללא גזע.
לצד הדימויים, מופיעים שרבוטי צבע שונים בצבע שחור, סגול ובאדום-כחול.
הדימויים מודפסים על רקע של משטח לבן, היוצר מסגרת פנימית לעבודה.
בחלקו השמאלי של ההדפס מופיעה הכתובת בכתב יד - "שני עצים לזכר המצי"ר", המהווה את שמה של העבודה.
המצי"ר הוא כינויו של המשורר העברי מרדכי צבי מאנה (1859–1886).
בין היתר כתב מאנה חיבור שכותרתו "חכמת הציור בכלל ובין בני עמנו בפרט" (1881).
מרדכי עומר טען כי אחד המקורות לשימוש בדימויי העצים הוא באיורים לספר הלימוד לאמנים של כריסטיאן לודולף ריינהולד מ-1784, ששימש מקור לכמה עבודות אחרות של ארוך.
גדעון עפרת הציע לזהות את דמות הפרופיל בהדפס הן עם דמות אביו של ארוך והן עם דמותו שלו.
ההדפס מהווה על פיו "פיוס עצמי עם 'שדים' נפשיים של ארוס ואב, אך לא פחות מכך צוואה תרבותית של לב ומוח, שעניינם אחדות ניגודים כסוד היצירתיות בכלל, אך סודו של אמן יהודי".
שני נחשוני (נולדה ב-29 ביולי 1985) היא עיתונאית ישראלית העובדת בעיתון "ישראל היום".
ב-1995, כשהייתה בת 10, הייתה חברה בלהקת השכנים של צ'יץ'.
נחשוני היא בעלת תואר ראשון בעיצוב פנים מבנה וסביבה ממכללת שנקר.
את שירותה בצה"ל עשתה בתחנת הרדיו הצבאית גלי צה"ל ובתחנת הבת גלגלצ והגישה מספר תוכניות בתחנות.
ב-2005 עזבה את גלי צה"ל וגלגלצ, ועברה לרדיו ירושלים.
במקביל לעבודתה ברדיו ירושלים, שימשה כתחקירנית בהעולם הבוקר וכמגישת "המהדורה" בערוץ הראשון.
ב-2007 עברה לרדיו תל אביב והגישה את התוכנית "משהו משהו".
ב-2010 עברה להגיש את התוכנית "זורמות" עם עדי שילון, וב-2012 החלה לשמש כמגישה מחליפה בתוכנית הבוקר עם סלוצקי ודומינגז.
ב-2013 עזבה את תוכניתה עם שילון, אולם המשיכה לעבוד ברדיו תל אביב עד 2015. אז החלה לעבוד בערוץ 2 ככתבת דיגיטל בתוכניות שיחת היום ומדברים על זה, וככתבת בחטיבת החדשות האנגלית ב-I24NEWS.
ב-2017 עזבה את תפקידיה בערוץ 2 וב-I24NEWS והצטרפה לתאגיד השידור הישראלי, שהיה בשלבי הקמה.
שם שימשה ככתבת תרבות בכאן חדשות, מבזקנית ומגישה מחליפה בתוכנית "חדשות הלילה".
ב-2023 הצטרפה לערוץ הטלוויזיה האינטרנטי "רלוונט".
לאחר סגירת הערוץ, מונתה לראש דסק התרבות של "ישראל היום".
שני מזרחי (נולדה ב-25 באפריל 1977) היא עיתונאית לשעבר בידיעות אחרונות, ynet, מעריב ודה מרקר, עורכת דין ואשת תקשורת.
נולדה בירושלים, בת זקונים במשפחה של שני אחים.
למדה בבית הספר היסודי "מנשה אלישר" וסיימה לימודי תיכון בגימנסיה העברית בשכונת רחביה בעיר.
שירתה בצה"ל כמ"כית בנים ללימודי רובאי 03 ו-04 לעולים חדשים, ולאחר מכן כמש"קית קליעה וצלפים.
מזרחי השלימה תואר ראשון במשפטים מהמכללה האקדמית קריית אונו בשנת 2008, והיא בעלת הסמכה בעריכת דין מטעם לשכת עורכי הדין משנת 2009.
שני מזרחי החלה את דרכה העיתונאית בשנת 2001 ב"עיתון ירושלים", המקומון של ירושלים מבית ידיעות אחרונות, ככתבת לענייני משפט ומשטרה.
כמה שנים לאחר מכן החלה לסקר גם תחומים נוספים בעיר ירושלים, באתר האינטרנט ynet.
בשנת 2006 עברה לסקר את תחום המשטרה בידיעות אחרונות, סניף ירושלים.
במסגרת זו סיקרה את פרשת ההטרדות ועבירות המין של נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, ואת מלחמת לבנון השנייה בגבול הצפון.
מיד עם תום מלחמת לבנון השנייה מונתה מזרחי לכתבת משפט כללי בעיתון מעריב, שם סיקרה את פרשת רשות המיסים, פרשת הולילנד ועוד.
בשנת 2008 החלה את התמחותה במשפטים במשרד עורכי הדין יהודה רסלר ושות'.
בתום התמחותה בשנת 2009, ובו זמנית ללימודי ההסמכה, מונתה שני כדוברת וחוקרת ועדת החקירה הממלכתית לבדיקת טיפול הרשויות המוסמכות במפוני גוש קטיף וצפון השומרון, בראשותו של המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט אליהו מצא.
בפרק "שלמי תודות" בדוח הוועדה (עמוד 5) נאמר: "...
תודתנו נתונה גם לעורכת הדין שני מזרחי, שלצד מילוי תפקידה כדוברת הוועדה, שבגדרו קיימה קשר רצוף ויעיל עם נציגי התקשורת וגורמים חיצוניים, עסקה גם בעריכת חומר כתוב ובכך סייעה לנו בעבודתנו."
לאחר שוועדת החקירה הגישה את מסקנותיה לממשלה חזרה שני לעבודה העיתונאית ככתבת משפט בעיתון The Marker, שם חשפה את חקירות המשטרה בפרשת השחיתות של ראש עיריית רמת גן לשעבר, צבי בר, חשפה את חקירות המשטרה בפרשת תיאום המחירים של שופרסל וחשיפות רבות נוספות.
בעבודתה כעיתונאית חשפה מזרחי אי סדרים בימ"ר ירושלים, על רקע פרשת הרצח הכפול בנטף, שבמסגרתה הורשע משה קסטל, נהג מונית תושב העיר, ונידון לשני מאסרי עולם.
בעקבות מעורבות של אחד החוקרים הבכירים בפרשה עם גורמים בפרשת הבנק למסחר ועם גרושתו של הנאשם, פרש החוקר ממשטרת ישראל.
בהמשך השתתפה מזרחי בסדרה דוקומנטרית על פרשת הרצח הכפול (האזרח ק').
בינואר 2012 סיימה מזרחי את תפקידיה כעיתונאית ועברה לעבוד בחברת עורכי הדין גורניצקי ושות', שם מילאה את תפקיד מנהלת יחסי הציבור.
לאחר כמה שנים עברה לעבוד כעצמאית, תוך שהיא ממשיכה ללוות את גורניצקי ושות' ולקוחות אחרים, חברות ופרטיים, בליווי יחסי ציבור ובניהול משברים.
שני מזרחי היא אם לילדה.
מתגוררת עמה ועם עם בן זוגה, רמי מנור, ברמת גן.
שָׁנִי נִיקוֹל לוּק (7 בפברואר 2001 – 7 באוקטובר 2023) הייתה אמנית קעקועים ואושיית רשת גרמנייה-ישראלית, שנרצחה במהלך הטבח בפסטיבל נובה ב-7 באוקטובר 2023, וגופתה נחטפה לרצועת עזה.
ב-17 במאי 2024 חולצה גופתה במהלך מבצע חילוץ ברצועת עזה.
סרטון שהופץ ברשתות החברתיות מציג את גופתה הכמעט עירומה, מוטלת מעוותת בחלקו האחורי של רכב מסוג טנדר, כשגופתה מוצגת לראווה על ידי מחבלי חמאס כשלל מלחמה, מול המון עזתי צוהל אשר יורק על הגופה תוך כדי שגופתה נחטפת לרצועת עזה.
סרטון זה היה בין הראשונים שחשפו את מעשי הזוועה של חמאס במתקפת הפתע על ישראל.
הווידאו צבר פרסום במהירות והפך לסמל חזותי של היחס הברוטלי של המחבלים הפלסטינים כלפי אזרחים לא חמושים.
סיפור חטיפתה של לוק זכה לתשומת לב גם עקב קמפיין של משפחתה, שסברה כי עודנה בחיים ומטופלת בבית חולים בעזה, עקב שיחת טלפון שאמה קיבלה מעזה.
אולם בסוף חודש אוקטובר אימתה מדינת ישראל את מותה של לוק.
לוק נולדה ב-7 בפברואר 2001 במושב אדרת בקרבת עמק האלה, ובגיל שנתיים עברה להתגורר עם משפחתה ביישוב שריגים.
אביה היה ניסים לוק, ישראלי, ואמה הייתה ריקארדה לוק, גיורת מגרמניה, אשר עלתה לישראל בתחילת שנות ה-90. סבה, עמרם לוק, כיהן כראש מועצת בית שמש בשנים 1967–1979. בתחילת שנות האלפיים עברו לוק ומשפחתה לפורטלנד, אורגון, ארצות הברית, והיא למדה בגן ילדים באקדמיה היהודית של פורטלנד.
בבגרותה עברה לוק לתל אביב, בה עבדה כאמנית קעקועים עצמאית, וגם הייתה משפיענית באינסטגרם.
בריאיון ל"דר שפיגל" סיפרה דודתה כי לוק החזיקה בדעות פציפיסטיות.
ב-7 באוקטובר 2023, כחלק ממתקפת הפתע על ישראל, חצו מחבלי חמאס וארגוני טרור אחרים מרצועת עזה לישראל.
הם ביצעו טבח בפסטיבל המוזיקה נובה ביום שבת, חג שמחת תורה.
האירוע היה פסטיבל טראנס פסיכדלי באוויר הפתוח, שהתקיים ביום האחרון של סוכות ובשמחת תורה, ליד קיבוץ רעים שבחבל אשכול, כ-5 ק"מ גדר המערכת.
לאחר שההתקפה החלה ונשמעה התרעת צבע אדום, לוק דיברה בטלפון עם אמה ואמרה שיש מעט מקומות להסתתר ושהיא תנסה למצוא מחבוא.
לוק הייתה בפסטיבל יחד עם בן הזוג שלה, אוריון הרננדס ראדו, אזרח מקסיקני אשר נחטף לעזה, וחברם המשותף קשת קסרוטי.
לאחר החטיפה משפחתו קיבלה מהטלפון שלו הודעות טקסט מאיימות בערבית.
קרוב של אוריון העיד כי הם רצו למכוניות.
שני נהגה ברכב הראשון, לכיוון הכביש הראשי.
שם עצרו אותם חמאס, והיא התקשרה לחבריה ברכב השני והתריעה בפניהם על הסכנה.
בזכות כך הם נטשו את הרכב, ברחו רגלית, ובכך ניצלו.
הדבר האחרון שהוא שמע היו הצרחות של שני, יריות, ואז התנתק הקשר.
זמן קצר לאחר הטבח הופץ סרטון בו נראתה גופתה של לוק, מעוותת ומוטלת באחורי טנדר, כשבגדיה נתלשו והיא כמעט עירומה.
מעל לגופתה מחבלי חמאס המובילים אותה כשלל מלחמה, בקריאות "אללה אכבר", לצהלות המון עזתי היורק על גופתה.
עצמותיה נשברו ואיבריה כופפו בזוויות בלתי טבעיות, כדי שתיכנס לתא המטען.
ניתן לזהות פגיעת ראש משמעותית וכי שיערה ספוג דם.
הווידאו, שנחשב לאמצעי תעמולה של חמאס ברשתות החברתיות, צבר פרסום במהירות, והיה בין הראשונים שחשפו את מעשי הזוועה של חמאס במתקפת הפתע על ישראל.
הסרטון הפך לאחד הסרטונים הוויראליים הראשונים שפורסמו.
לאחר מכן נפתח גל סרטונים של אנשי חמאס המצעידים בני ערובה וגופותיהם.
כמו כן צולמו תמונות והופצו באינטרנט.
לפי מומחי אבטחה שרואיינו לסוכנות הידיעות הצרפתית, לפרסום הסרטון, יחד עם סרטונים אחרים המציגים אזרחים מתים או שבויים, יש אופי של תעמולה מכוונת ומתוחכמת שמטרתה לעורר תחושות "חוסר אונים, שיתוק והשפלה", וכי התפשטות ויראלית של חומרים כאלה גורמת להגברת הנרטיב הרצוי לחמאס.
בטור בניו יורק טיימס, ניקולס קריסטוף דן בסרטון כדוגמה לגורמים לטראומה פסיכולוגית ולכעס שחוו בקהילות יהודיות לאחר ההתקפות.
לפי הפרשן בובי גוש מהוושינגטון פוסט, חמאס פרסם סרטוני תעמולה במהירות, מתוך רצון להיות הראשון לצבור הישגים בלוחמה פסיכולוגית.
עם זאת, הסרטון שהמציג את לוק לא גרם לדמורליזציה בחברה הישראלית.
במקום זאת, היחס הברוטאלי מצד החוטפים, הביא לסלידה ולדחייה, ואם כבר, חיזק את הנחישות הישראלית לדרוש עונש.
אף על פי שחמאס נחסם בטוויטר עקב היותו ארגון טרור, חלק מסרטוני התעמולה שלו הופצו בפלטפורמה, לאחר שנשאבו מרשתות חברתיות אחרות.
עיתונאים דנו בסרטון המראה את לוק, יחד עם תכנים אחרים הקשורים לחמאס, בהקשר של אזהרת הנציבות האירופית לאילון מאסק, הבעלים של טוויטר, לגבי התרת הפצת תוכן לא חוקי.
ב-12 באוקטובר, הנציבות האירופית יזמה חקירה נגד טוויטר בגין הפצת "תוכן אלים וטרור" וצורות אחרות של תוכן בלתי חוקי.
עלי מחמוד, צלם עצמאי שעובד עבור סוכנות הידיעות AP והתלווה למחבלי חמאס ב-7 באוקטובר, פרסם את תמונת החטיפה של שני לוק.
התמונה מציגה את גופתה מוטלת באחורי טנדר כשהמחבלים חוגגים מעליה, בנסיעה לעיר עזה.
בנימוקי הבחירה, הכילו השופטים נימה המאדירה את פשעי חמאס: .
בהכריזם על זכייתה של AP, מארגני הפרס פרסמו את התמונה הלא מצונזרת של לוק כשהיא ללא רוח חיים, בעמוד האינסטגרם שלהם, אך היא נמחקה לאחר ההתקוממות.
עצומה שעליה חתמו מאה אלף בני אדם דורשת מענקית הצילום היפנית "ניקון", הספונסרית של התחרות, לפעול לשלילת הפרס.
התמונה זכתה בפרס בתחרות הפוטו-ג'ורנליזם מטעם בית הספר לעיתונות באוניברסיטת מיזורי.
מיכל קוטלר-וונש, שליחה מיוחדת מטעם משרד החוץ למאבק באנטישמיות, תקפה את הבחירה באומרה: "כך נראית נורמליזציה של שנאה אנטישמית".
פוסט ברשת הפייסבוק שכתבה ניקול לוק, סבתה של שני, אודות השתיקה של העולם נוכח מתן הפרס לצילום המזעזע של גופתה של נכדתה, זכה לפרסום רב: .
סוכנות AP טענה כי לא ידע דבר על המתקפה.
אף על פי כן, משפחתה של לוק, לצד משפחות אחרות של נרצחי הטבח במסיבת הנובה, תבעו את סוכנויות הידיעות שצלמים ועיתונאים מטעמן לקחו חלק בטבח.
כבר מ-7 באוקטובר דווח בתקשורת כי לוק נרצחה, והסרטון תואר כמציג גופה ללא רוח חיים.
בני משפחתה של לוק האמינו שהיא עדיין בחיים, ואמה, ריקארדה לוק, פנתה לממשלת גרמניה בבקשה לעזרה.
ריקארדה סיפרה כי קיבלה מידע מחבר משפחה, שלו איש קשר בעזה, ממנו עלה שלוק מקבלת טיפול בבית חולים האינדונזי בעיר עזה, עקב חבלת ראש קשה, והיא מאושפזת באורח אנוש.
בנוסף, ריקארדה קיבלה הודעה מהבנק כי ב-8 באוקטובר נעשה שימוש בכרטיס האשראי של לוק ליד אותו בית חולים.
בשבועות שלאחר מכן, חבריה ובני משפחתה של לוק השתתפו בקמפיין מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים.
ב-13 באוקטובר הגיעה לישראל שרת החוץ של גרמניה אנאלנה ברבוק, ונפגשה עם ריקארדה ובני משפחה של חטופים בעלי אזרחות גרמנית.
לאחר מכן בני המשפחות נפגשו גם עם קנצלר גרמניה, אולף שולץ, במהלך ביקור הסולידריות שלו בישראל ב-17 באוקטובר.
השלטונות הגרמניים החשיבו את לוק כאחת מאזרחיה שנחטפו לעזה, ורבים האמינו שהיא נחטפה בחיים.
אביה של לוק, ניסים לוק, השתתף בקמפיין בצורה פחות בולטת, ולא רצה למשוך תשומת לב לרקע הצבאי והמודיעיני שלו.
הוא נסע לארצות הברית ונפגש עם רוברט קנדי ג'וניור ועם סנאטורים אמריקאים.
ב-30 באוקטובר 2023, ממשלות ישראל וגרמניה אישרו את מותה של לוק.
מומחים פורנזיים מצאו את החלק הפטרוסי של עצם הרקה מהגולגולת שלה בכביש המוביל אל מחוץ למתחם הפסטיבל, עם ה-DNA שלה.
עקירת עצם זו מעידה על מוות ודאי, על פי המרכז הלאומי לרפואה משפטית באבו כביר.
ישראל רואה בה כמי שנהרגה לפני הגעת גופתה לעזה.
בתגובה למידע החדש כתבה פוקוס כי התברר כי היא נהרגה במהלך הטבח.
מכיוון ששאר גופתה לא נמצאה, לא ניתן היה לערוך הלוויה.
אף על פי כן, המשפחה ישבה שבעה שבמהלכה ביקרו בביתם כ-4,000 בני אדם כביטוי של סולידריות, לדברי ריקרדה.
בעיתון "בילד" הגרמני נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג צוטט כמי שאמר שראשה של לוק נערף, אולם דוברו תיקן ואמר כי נמצא "חלק ניכר מהגולגולת שלה".
ב-17 במאי 2024, חצי שנה אחרי שנמסר למשפחתה כי אינה בחיים, חילצו כוחות צה"ל ושב"כ את גופתה של שני לוק מעזה, ביחד עם גופותיהם של יצחק (איציק) גלרנטר, עמית בוסקילה ורון בנימין, והביאו אותן לישראל.
המודיעין על מיקום הגופות נמסר בחקירת שב"כ של מחבל שנתפס על ידי כוחות הביטחון.
הגופות אותרו במנהרה תת-קרקעית במבנה אשר שופץ על ידי אונר"א ובמימון גרמני, מה שעורר זעם בגרמניה.
משפחתה קיבלה לידיהם את התכשיטים שענדה ביום הטבח: עגילי זהב, צמיד לרגל, וגם הצמיד המקורי שלה מפסטיבל הנובה.
שבעה ימים לאחר מכן, ב-24 במאי 2024, חילץ צה"ל מג'באליה שבצפון רצועת עזה גם את גופתו של אוריון הרננדס, בן זוגה של שני אשר היה תייר ממקסיקו, ונרצח גם הוא ב-7 באוקטובר.
באיתור נמצאו גם גופותיהם של חנן יבלונקה ומישל ניסנבאום.
במקרה זה האיתור נחשף שלא באמצעות ידיעה מודיעינית, אלא לאחר חפירה יזומה של פיר מנהרה שנראה חשוד ללוחמי יהל"ם.
ב-19 במאי 2024, מספר ימים לאחר איתור הגופה, נקברה שני בבית העלמין שביישוב שריגים, מאות ליוו אותה בדרכה האחרונה.
אביה ניסים העיד כי שרי הממשלה התנו את הגעתם במתן רשות לנאום בהלוויה, האב סירב ומשכך אף שר לא הגיע.
אוסף עבודות אמנות של לוק הוצג במוזיאון נחום גוטמן לאמנות בתל אביב.
יום הולדתה ה-23, שנערך 4 חודשים אחרי הרצח, נחגג על ידי חבריה הקרובים של שני לוק במועדון "הקולאבו" בתל אביב.
באירוע, שנקרא "Shaniqua Forever", השתתפו בהתנדבות אמנים מתחומים שונים, ובהם הדיג'יים קפטן הוק וספייס קאט, הזמר דודו פארוק וכן מקעקעים וציירים.
הרווחים עברו למשפחה למען פרויקט הנצחה באמצעות קולקציית בגדים לפי ציוריה של שני.
הזמר אורי קומאי (דודו פארוק) הוציא את השיר "גולני שלה", אותו הקדיש לזכרה של שני לוק.
שני לנדן (נולדה ב-12 בספטמבר 1991) היא אתלטית ישראלית.
לנדן נולדה בקליפורניה שבארצות הברית למשפחה שהיגרה מישראל בעקבות עבודה.
היא למדה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס והשתייכה לקבוצה הריצה של האוניברסיטה.
עם סיום לימודיה עלתה לישראל והצטרפה למועדון הריצה של א.ס.
רמת השרון והמאמנת זהבה שמואלי.
במהלך שנותיה בארץ הייתה 10 פעמים אלופת ישראל - שבע פעמים בריצת 800 מטר ושלוש פעמים ב-400 מטר.
בתחרות שנערכה באוסלו, נורווגיה ב-18 ביוני 2024 היא קבעה בריצת 800 מטר שיא ישראלי חדש של 2:02.59 דקות.
לנדן מתגוררת בקלייטון, פרבר של מלבורן שבאוסטרליהֿ, שם היא לומדת לדוקטורט במכון למחקר רפואי הדסון.
שני רוכבים על החוף הוא שמם של שני ציורים דומים מאת הצייר היהודי-הגרמני מקס ליברמן.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נתפס הציור בידי יחידת "אנשי המונומנטים" של בעלות הברית, יחד עם יצירות נוספות מאוספו של גורליט.
האחרון נחקר בידי יחידת חקירת ביזת האמנות (Art Looting Investigation Unit) בשל מעורבותו בביזת יצירות אמנות.
סוזן רונלד, בספרה "הגנב האמנותי של היטלר: הילדברנד גורליט, הנאצים ובזיזת אוצרות אירופה", מתארת כיצד הצליח גורליט להשיב לידיו חלק מהיצירות שהוחרמו ממנו.
לדבריה, הוא הצהיר בשבועה כי רובן נשרפו במהלך הפצצות בעלות הברית על המבורג ודרזדן – טענה שהתבררה כבדויה.
למרות זאת, הצליח לשכנע את אדווין ריי, ראש מחלקת האמנות והארכיונים של המונומנטים במינכן, להאמין שחלק מהיצירות שייכות לקרובת משפחתו בריגיטה.
בשנת 2012 נחשף אוסף אמנות סודי שהחזיק קורנליוס גורליט, בנו של הילדברנד גורליט, בדירתו במינכן.
גילוי אוסף גורליט עורר הדים ברחבי העולם והוביל לאיתור מחודש של הציור "שני רוכבים על החוף".
משפחתו של דוד פרידמן זיהתה את היצירה השדודה ודרשה את השבתה, אשר הושלמה בשנת 2015. דייוויד טורן, בן משפחתו של פרידמן, סיפר כי זכר את הציור בילדותו, כאשר צפה בו ברגע שבו נאלץ קרוב משפחתו לחתום על מסירת רכושו לידי קצין נאצי.
בחודש יוני 2015 נמכר הציור במכירה פומבית של סותבי'ס תמורת 1.865 מיליון ליש"ט (2.92 מיליון דולר).
הציור השני היה חלק מאוסף פרטי בניו יורק עד שנמכר במכירה פומבית של סותבי'ס בשנת 2009. הבעלים החדש היה אספן פרטי נוסף.
הציורים דומים מאוד, אך קיימים ביניהם הבדלים קטנים, כגון תיאור רגלי הסוס השני, הנראה בבירור בציור שנלקח מאוספו של פרידמן.
שני שרייזין (נולדה ב-27 ביולי 2005) היא שחיינית אמנותית ישראלית, אלופת המשחקים האירופיים (קרקוב 2023) בתרגיל קומבינציה קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני סיימה במקום חמישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, פולינה פריקזצ'יקובה, נטע רוביצ'ק ונוי גזלה בתוצאה של 85.9667 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה באוגוסט סיימה במקום חמישי בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, אביטל פודקופייב, פולינה פריקזצ'יקובה, נטע רוביצ'ק ונוי גזלה.
בנוסף, סיימה יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, פולינה פריקזצ'יקובה ונוי גזלה במקום חמישי בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 82.9956 נקודות, ובמקום חמישי בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 86.0333 נקודות.
במשחקים האירופיים שנערכו בקרקוב שבפולין ביוני זכתה במדליית זהב בתרגיל קומבינציה קבוצתי יחד עם עדן בלכר, שלי בובריצקי, מאיה דורף, קתרין קונין, איה מזור, ניקול נחשונוב, אריאל נשיא, נטע רוביצ'ק ונוי גזלה בתוצאה של 248.6083 נקודות, לפני גרמניה (163.3205 נקודות) וטורקיה (135.7999 נקודות).
בנוסף, סיימה במקום רביעי בתרגיל קבוצתי אקרובטי יחד עם עדן בלכר, מאיה דורף, ניקול נחשונוב, נטע רוביצ'ק, שלי בובריצקי, קתרין קונין ואריאל נשיא בתוצאה של 179.4000 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה שביפן ביולי סיימה במקום שמיני בתרגיל קבוצתי אקרובטי יחד עם שלי בובריצקי, מאיה דורף, אריאל נשיא, נטע רוביצ'ק, קתרין קונין, ניקול נחשונוב ועדן בלכר בתוצאה של 199.9667 נקודות.
הרב שניאור זלמן אשכנזי (נולד בכ"א באדר ה'תש"ם, 9 במרץ 1980) הוא סופר, מרצה, שליח חב"ד בראשון לציון ורב בית הכנסת המרכזי בעיר.
נולד בשנת 1980 לאביו מרדכי שמואל אשכנזי, רב היישוב כפר חב"ד וחבר בית דין רבני חב"ד.
בשנת 1993 החל את לימודיו בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בישראל ולאחר מכן למד במשך 4 שנים בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש שבמרכז חב"ד העולמי בניו יורק, ארצות הברית.
כשהיה בן 23 התחתן בשידוך עם חני דוברבסקי, בתו של מרדכי צבי דוברבסקי, רב קהילת חב"ד בראשון לציון.
לאחר חתונתם עברו הזוג להתגורר בראשון לציון ובשבע השנים שלאחר חתונתו למד בכולל אברכים.
באותה תקופה היה עורך בכל שבוע את מאמר ההלכה של אביו לעיתון כפר חב"ד.
בשנת 2009 החל למסור שיעור שבועי קבוע בפרשת השבוע בבית הכנסת "המרכזי" בראשון לציון.
לאחר כמה שיעורים החל המפיק ובמאי הקולנוע מיקי בהגן להסריט את שיעורו השבועי של אשכנזי ולהעלותם לרשת האינטרנט ובכללם לאתר החדשות החב"די "חב"ד אונליין".
לאחר כמה שנים החליט אשכנזי להעלות את שיעוריו ליוטיוב על מנת להקל על השרתים של האתר החב"די.
בשנת 2013 הוציא אשכנזי את ספרו הראשון, "ארץ ושמיים" המבוסס על דרשותיו וכתביו של הרבי מלובביץ' מחולקים על פי פרשת השבוע והיה לרב מכר בישראל.
באוגוסט של אותה שנה מונה לרב בית הכנסת "המרכזי" בראשון לציון.
בשנת 2018 הוציא את ספרו "14 כוסות תה בשבוע" העוסק העוסק בענייני זוגיות ושלום בית.
בשנת 2019, הוציא את הספר "עידן השוקולד" העוסק בחינוך ילדים בעידן הפוסט מודרני, וכן את הספר "מה שלמדתי מהרבי" המנגיש את תפיסת עולמו של הרבי מלובביץ'.
באוגוסט 2021 החל להעביר שיעור קבוע בספר התניא ברדיו קול חי, ובינואר 2022 החל לשדר את תוכנית האירוח "בואו נדבר על זה", בה הוא מראיין אישים מפורסמים על נושאי יהדות, חינוך ותורת חב"ד, ביניהם הרב הראשי לישראל ישראל מאיר לאו וחבר מועצת הרבנות הראשית יצחק דוד גרוסמן.
בינואר 2023, לבקשת חברי הכנסת מיכל וולדיגר ומיכאל ביטון, החל אשכנזי למסור שיעור קבוע במשכן הכנסת.
כמו כן, אחת לחודש מוסר אשכנזי שיעור לבכירי מערכת הביטחון הישראלית לשעבר.
באוקטובר 2023 החל לכתוב את המאמר השבועי בחזית הגיליון "פרשה" היוצא לאור מדי שבוע על ידי צעירי אגודת חב"ד בישראל וכן לוקח חלק בעריכת חוברות מידע של הארגון.
הרב אשכנזי מעביר הרצאות תורניות להמונים מדי יום, ובכל שבוע כותב דרשה שבועית אשר מיועדת לשימוש שליחי חב"ד ברחבי העולם.
אמו, סימה (לבית וולפא) היא צאצאית לגאון מווילנה ודור שביעי לרבי שניאור זלמן מלאדי.
אשתו חני היא המייסדת והמנהלת של בית הספר היסודי לבנות חב"ד בראשון לציון.
"ארץ ושמיים", 2013, ידיעות ספרים
"14 כוסות תה בשבוע: אושר, נישואים, תקשורת: התמודדות מוצלחת עם אתגרי היומיום ברוח חכמת החיים של חב"ד", 2018, צעירי אגודת חב"ד בישראל
"עידן השוקולד", 2019, צעירי אגודת חב"ד בישראל
"מה שלמדתי מהרבי", 2019, צעירי אגודת חב"ד בישראל
רבי שניאור זלמן מלאדי (ליוזנה, ה'תק"ה–ה'תק"ט, 1745–1749 – פני , כ"ד בטבת ה'תקע"ג, 26 בדצמבר 1812; מכונה: אדמו"ר הזקן, בעל התניא, הגר"ז או "הרב") היה אדמו"ר, פוסק, מייסד חסידות חב"ד ומנהיגה הראשון עד לפטירתו.
תחילה שימש כ"מגיד מישרים" של הקהילה היהודית בליוזנה ולאחר מכן עבר ללאדי.
בין השנים ה'תקל"ז ל-ה'תקס"ב הנהיג את תנועת החסידות ברוסיה הלבנה, תחילה לצד רבי ישכר בר מלובביץ' ורבי ישראל מפולוצק, ולאחר מכן לבדו.
ספריו המרכזיים הם ספר התניא, ספר היסוד של חסידות חב"ד, וכן שולחן ערוך הרב.
שניאור זלמן נולד כבנם הבכור של רבי ישראל ברוך פוזנר ורבקה.
ישנן כמה גרסאות לגבי תאריך הולדתו.
על פי המסורת שסיפר האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, שניאור זלמן נולד בתאריך י"ח באלול תק"ה (15 בספטמבר 1745), כך גם ציין האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון שהוסיף כי התיארוכים האחרים הם ככל הנראה תוצאה של הערכה שגויה.
ברשימה אחרת, שההיסטוריון החב"די יהושע מונדשיין נטה לייחס אף אותה לרבי יוסף יצחק, גם כן צוינה השנה תק"ז, ומונדשיין שיער שמדובר ב"משנה ראשונה" (=דעה ראשונית) של הריי"צ, אותה זנח לאחר מכן.
לדברי מונדשיין, מעדות שניאור זלמן עצמו בעת מאסרו עולה שנולד בסביבות תק"ט.
מספר מקורות מציינים כי הלידה קרתה בליוזנה, ברשימות מנחם מנדל שניאורסון צוין כי ספק נולד בליוזנה, ספק נולד בפוזנן, ובמגילת י"ט כסלו נאמר כי הוא נולד בסביבות ליוזנה וויטבסק ועל פי ה"בית רבי" נולד בליוזנה.
על פי המסורת החב"דית, רוח הקודש נכנסה בברוך וקרא לבנו בשם "שניאור" המסמל שני אורות.
בשם רבי מנחם נחום מצ'רנוביל מובא כי שני אורות אלו הם: 1) אור ישר ואור חוזר.
2) תורה שבכתב ותורה שבעל פה.
3) תורת הנגלה ותורת הנסתר.
לפי מסורת שסיפר הריי"צ, כשנולד שניאור זלמן, ערך הבעש"ט – רבו של אביו – סעודה גדולה ואמר שנשמה חדשה ירדה לעולם שתאיר את העולם בתורת הנגלה ובתורת החסידות.
מסופר גם כי הבעש"ט ביקש מהורי התינוק שלא יפרסמו את לידת בנם.
בגיל שלוש הובא לבעש"ט לבקשתו לשעה קלה, בה גזז את שערותיו והניח לו את הפאות שם ידו על ליבו וברכו.
כשהיה בן חמש שנים למקרא, הביאו אביו פעם נוספת אל הבעש"ט, וברכו שוב.
בחוזרם הביתה שאל הילד את אביו, מי היה האיש הזה?
והשיבו כי זה היה "סבא".