tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־29 במאי 1865 מינה הנשיא אנדרו ג'ונסון את ויליאם וודס הולדן (יריבו) למושל קרוליינה הצפונית.
ואנס נעצר ב־13 במאי 1865 בביתו בסטייטסוויל בידי הגנרל יו ג'דסון קילפטריק.
הוא נלקח לראלי ומשם ב־20 במאי נשלח לבית הכלא "הקפיטול הישן" בוושינגטון.
הוא חלק תא עם ג'ון לצ'ר, מושל וירג'יניה לשעבר.
התנאים היו סבירים יחסית – מיטת ברזל, כיסא, ואפשרות לקנות אוכל ממסעדה מקומית.
ב־3 ביוני ביקש חנינה במסגרת תוכנית החנינה של הנשיא אנדרו ג'ונסון, בין היתר מפני שאשתו הייתה חולה מאוד.
הוא קיבל שחרור על תנאי ב־6 ביולי לאחר 47 ימי כליאה, וחנינה מלאה ב־11 במרץ 1867 – אף שמעולם לא הוגש נגדו כתב אישום.
לאחר המלחמה עבד ואנס כעורך דין לתקופה קצרה בעיר סטייטסוויל, ואז עבר לשארלוט, שם ייסד משרד עורכי דין עם קלמנט דאו ור.
בנוסף לשארלוט, הוא הופיע בבתי משפט בקונקורד, דאלאס, לקסינגטון, לינקולנטון, מנרו וסאליסברי.
הרצח המתוקשר הפך לנושא של שיר העם המפורסם "Tom Dooley".
ואנס ומנהיגים אחרים של הקונפדרציה לשעבר נאסרו מלחזור לתפקיד ציבורי לפי התיקון ה־14 לחוקה משנת 1868. בתקופה זו היה מדוכדך ומלא תרעומת על המגבלה – במיוחד משום שאותו תיקון שהרחיק אותו מהפוליטיקה האהובה עליו העניק לגברים אפרו-אמריקאים אזרחות מלאה וזכויות פוליטיות.
סביב 1868 החל לתמוך בפוליטיקאים מהמפלגה השמרנית, תוך שימוש בשיח גזעני כדי לגייס תומכים נוספים.
בפברואר 1868 השתתף ואנס בוועידת השמרנים של קרוליינה הצפונית, שנקראה גם "ועידת המורדים", בראלי.
העיתון The Daily Standard ציין שהוועידה בלטה בשנאתה לממשל הפדרלי ולמשועבדים לשעבר.
לאחר קריאות רבות מהקהל עלה ואנס לדבר באופן ספונטני – הוא טען שאין לו דעה קדומה כלפי המשועבדים לשעבר ושיבח את התנהגותם ונאמנותם בזמן המלחמה.
עם זאת, הדגיש את אמונתו שרק לבנים משכילים צריך להיות זכות הצבעה בדרום.
ב־1870 מינה אותו בית המחוקקים של קרוליינה הצפונית לסנאט של ארצות הברית, אך בגלל התיקון ה־14 לא היה יכול לכהן אלא אם יקבל אישור ברוב של שני שלישים בשני בתי הקונגרס.
ג'וזף אבוט, סנאטור רפובליקני מקרוליינה הצפונית, הגיש בקשה לוועדת הסנאט למניעת כהונתו של ואנס בשל תמיכתו בקונפדרציה.
ואנס בילה למעלה משנה בניסיון לשכנע את הסנאט הרפובליקני ברובו לקבלו – ללא הצלחה.
מתוך חשש שהוועדה עלולה להושיב דווקא את אבוט, ויתר ואנס במרץ 1872 על תעודת הבחירה שלו, מה שאפשר לבית המחוקקים לבחור דמוקרטי אחר במקומו – וכך נעשה.
בעודו מנוע מעיסוק בפוליטיקה, התפרנס ואנס מהרצאות.
הרצאתו החשובה הראשונה הייתה "חובות התבוסה", שנשא בטקס הסיום של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית ב־7 ביוני 1866. לאחר מכן הופיע במגוון במות – מירידים מחוזיים ועד אולמות גדולים בפילדלפיה, ניו אורלינס ובולטימור.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 כבר היה בעל שם לאומי כנואם מבריק.
סגנונו היה ייחודי, מותאם לכל קהל, משלב הומור חד ושנינות עם רצינות – בדומה ללינקולן.
בין הרצאותיו הפופולריות: "הצד המצחיק של הפוליטיקה", "הדמגוג", וכן הרצאות על מלחמת האזרחים כגון "הימים האחרונים של המלחמה בקרוליינה הצפונית".
משנת 1870 בערך נשא ואנס מאות פעמים את הרצאתו "Scattered Nation" ("האומה המפוזרת"), שבה שיבח את היהודים וקרא לסובלנות דתית.
למרות שמניעיו אינם ברורים לגמרי, ברור שלא מדובר היה במניע פוליטי – בקרוליינה הצפונית חיו אז פחות מ־500 יהודים ואנטישמיות הייתה נפוצה.
חוקרים מציינים כי ואנס הושפע אולי מהיכרותו עם הבונים החופשיים, שקיבלו לשורותיהם יהודים.
בנוסף, יצר קשר אישי עם היהודי סמואל ויטקובסקי, שכן ויטקובסקי הציל את ואנס מהשפלה לאחר מעצרו כאשר הציע לו הסעה בכרכרה.
עם זאת, בתוך הקריאה לסובלנות כלפי יהודים, ביטא ואנס דעות גזעניות כלפי שחורים.
הוא טען כי בניגוד ליהודים, "הכושי האפריקני" אינו תורם לציוויליזציה, וכי חוקים ובתי משפט "כפו עליו" שוויון עם אנשים שהוא "אינו יכול להשתוות אליהם".
ב־1875 חתם הנשיא יוליסס ס.
גרנט על חוק חנינה שכלל את ואנס.
הוא ניסה להתמודד לסנאט והפסיד, אך ב־1876 נבחר לכהונה שלישית כמושל קרוליינה הצפונית.
הוא כיהן שנתיים מתוך ארבע.
ההשבעה שלו ב־1877 לוותה בטקסים מפוארים שהפכו למסורת במדינה.
כאשר כיהן כמושל לאחר המלחמה, נחשב יחסית מתקדם לזמנו.
הוא קידם רפורמות חקלאיות, הרחבת הכשרת מורים באמצעות "בתי ספר ציבוריים", והרחבת מערכת החינוך הציבורית – כולל חינוך נפרד אך שווה לאפרו-אמריקאים.
ב־1877 המליץ להקים גם מוסד להכשרת מורים שחורים – הצורך בו גדול אף יותר, לדבריו, מאשר אצל לבנים.
בשנתיים שלאחר מכן דווח לבית המחוקקים כי הוקמו שני מוסדות כאלה – אחד לאנשים לבנים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית, והשני לשחורים בבית הספר הווארד בפאייטוויל – מוסד שהפך בהמשך לאוניברסיטת המדינה של פאייטוויל.
בכהונתו השלישית הצליח ואנס להביא את הרכבת למערב קרוליינה הצפונית.
זה היה חלומו עוד משנת 1853. הוא המליץ לשלוח אסירים לעבוד בבניית מסילת הרכבת – רובם עבדים משוחררים שנאסרו על פי חוקי רעב שאפשרו לכלוא מובטלים.
כדי לממן את המיזם פנה לבעלי הון במחוז באנקום וביקש מהם לסייע – ומשסירבו, אף כתב להם מכתב חריף.
לאחר מכן פנה לממשל הפדרלי.
הפרויקט היה מאתגר במיוחד – טיפוס של כ־300 מטר בשלושה מייל בלבד.
היסטוריונים מתארים כי פרויקט הרכבת בהרי בלו רידג' הפך למסע הצלב האישי של ואנס.
למרות שאמר שיש לדאוג לאסירים, בפועל התנאים היו קשים מאוד – מזג אוויר קשה, מזון מועט, היעדר דיור סביר ותאונות רבות, כולל קריסות מנהרות.
לפחות 125 מתוך 558 האסירים מתו במהלך העבודות.
ואנס לקח אחריות חלקית, אך לא הודה במלואה בחלקו בטרגדיה.
הציבור זכר בעיקר את ההישג הכלכלי של פתיחת מערב המדינה למסחר.
ב־1878 נבחר ואנס שוב לסנאט, שם הפך למנהיג דמוקרטי בולט.
הוא גילה מעט מרירות כלפי הצפון וסייע לאחד מחדש את הקונגרס, שעדיין היה מפולג בין צפון לדרום.
הוא נבחר מחדש ב־1885 ו־1891 וכיהן עד מותו ב־1894. במהלך כהונתו עמד בראש ועדות שונות ונטל חלק מרכזי בדיוני חוקי המכס של מקינלי.
באחד מנאומיו הראשונים בסנאט, תמך ואנס בהסרת הפיקוח הצבאי על בחירות בדרום והסרת חוקים שחייבו נאמנות לאיחוד מצד מושבעים.
הוא האשים את הממשל הפדרלי בכך שיצר כאוס בדרום, שלל זכויות מחלק מהאזרחים והעניק אותן למשוחררים חסרי השכלה.
הוא טען שהממשלות שהוקמו בתקופת השיקום בזזו את הדרום בכ־262 מיליון דולר.
מצד שני הודה כי קרוליינה הצפונית היא אחת המדינות שממעטות לפגוע בזכויות השחורים, אם כי הודה בקיומן של תקריות קשות.
הוא תקף את הצביעות הצפונית וטען בסרקזם כי בצפון אין אפליה כלל – אף שלא היה כך.
עם זאת, הדגיש כי הוא מאמין בעליונות הלבנים ואינו מוכן שהשחורים "ישלטו בעמנו".
ואנס התמודד גם עם כוח פוליטי חדש – ברית החקלאים.
היו שטענו כי עשה ויתורים כלפיה כדי להיבחר לסנאט; מנגד נטען כי כלל לא התכוון לקדם את הצעותיהם.
עם זאת, ואנס היה מראשי המתנגדים למכס וראה עצמו כמגן על המעמד החקלאי.
הוא אף עודד את החקלאים להתארגן, דבר שהוביל בסופו של דבר להקמת הברית.
בהמשך הגיש את "תוכנית מערכת שלוחות משרד האוצר" מטעם מנהיג הברית, אך לאחר שחקר אותה קבע שהיא לא מעשית ואף בלתי חוקתית.
למרות זאת, שיבח את החקלאים על מאבקם ונלחם ברפובליקנים שלדעתו פגעו בזכויותיהם.
הוא סירב שיבחרו בו אם יכפו עליו לתמוך בתוכנית – והמחוקקים אף שינו את הנוסח כדי שיוכל להיבחר.
בזירה הלאומית תמך ואנס בדרך כלל בנשיא גרובר קליבלנד.
הוא התנגד למכסים של מקינלי, לתוכניות שירות המדינה, לרשות ההכנסות הפנימית, ולחיסול "חוק רכישות הכסף".
כמו כן התנגד למונופולים גדולים ולבעלות מסילת ברזל על קרקעות עודפות.
ואנס תמך בהגדלת כמות הכסף במחזור ובמטבעות כסף – וטען כי צמצום הכסף יביא לקריסת מחירים ושכר.
בנאומו האחרון מ־1893, שנחשב בעיני רבים לטוב ביותר, התריע כי "השפעת ההרס של חצי מכמות המטבע – בלתי ניתנת לתיאור".
לאחר מלחמת האזרחים, הקו קלוקס קלאן הפך לארגון טרור ואלימות ברחבי הדרום, כולל בקרוליינה הצפונית.
לאורך השנים הופיעו טענות שונות שלפיהן זבולון ואנס היה חבר או מנהיג בארגון, אולם המקורות בנושא סותרים.
הקישור המוקדם ביותר בין ואנס לקלאן מופיע בתצהיר משנת 1872, בו מצוין כי "נשמע בקרב חברי הקלאן" שוואנס שימש כמנהיג המדינה, אך מצהיר התצהיר הבהיר שלא ידע זאת בעדות ממקור ראשון.
מקור נוסף, בספרה של סוזן לורנס דייוויס משנת 1924, נטען כי ואנס היה "הדרקון הגדול" של הקלאן בקרוליינה הצפונית; אולם חוקרים מודרניים הראו שהספר רצוף טעויות, פתולוגיות ופלגיאט, ולכן מהימנותו נמוכה.
למרות זאת, טענות אלה הועתקו בהמשך גם במחקרי המאה ה-20. עם זאת, בביוגרפיות מודרניות – לרבות של ההיסטוריון גורדון מקיני – מצוין כי ואנס הצהיר בפומבי בשנת 1870 כי התנגד לקלאן "מההתחלה", וסירב לשתף פעולה עם הארגון בטענה שהוא "חברה חשאית" המסכנת את החוק והסדר.
גם ההיסטוריון מילטון רדי מציין כי ואנס ביקר את הקלאן ותיאר את חבריו כ"פחדנים ובריונים".
עם זאת, היסטוריונים אחרים מדגישים שוואנס נהנה לעיתים מן המתח והאלימות שיצר הקלאן בתקופת השיקום, וששימושו הפוליטי באווירה זו סייע למחנה השמרני להשיג כוח באזורים שונים של המדינה.
לכן, שאלת מעורבותו המעשית של ואנס בקלאן נותרת שנויה במחלוקת: בעוד שטענות על הנהגה רשמית אינן מבוססות היטב, ברור כי יחסו לארגון היה מורכב וכלל הן הסתייגות פומבית מהאלימות והן שימוש פוליטי במציאות שיצר.
בשנת 1851 החל ואנס לחזר אחר הארייט "האטי" אספי, בתו של כומר פרסביטריאני.
השניים נישאו בשנת 1853 ונולדו להם חמישה בנים.
המשפחה התגוררה באשוויל, שם החזיק ואנס גם מספר עבדים ששימשו בעבודות הבית והחצר.
ואנס היה פעיל במסדר הבונים החופשיים ועסק במספר יוזמות חברתיות, ובהן הקמת בית הקברות ריברסייד בעיר.
לאורך השנים תמך ואנס באוניברסיטת קרוליינה הצפונית, ואף הוצע לו לשמש כנשיא האוניברסיטה בשנת 1875 – הצעה שדחה בהומור אופייני לו.
בתקופת חייו סבל משבץ שעורר בעיות בריאותיות ממושכות.
לאחר מות אשתו הראשונה ב־1878, התחתן ואנס בשנת 1880 עם פלורנס סטיל מרטין, אלמנה אמידה מקנטקי.
בני הזוג התגוררו בוושינגטון ובנו בית קיץ בשם "גומברום" בבלק מאונטיין.
בשנותיו האחרונות החלה בריאותו להידרדר.
הוא עבר ניתוח עיניים קשה, ובניסיון לשפר את מצבו הרפואי נסע במסעות ארוכים בארצות הברית ומחוצה לה.
למרות זאת, מצבו המשיך להחמיר.
ואנס נפטר בוושינגטון הבירה ב־14 באפריל 1894 לאחר שלקה בשבץ נוסף.
נערך לו טקס ממלכתי בסנאט, בנוכחות הנשיא גרובר קליבלנד, שופטי בית המשפט העליון וחברי קונגרס רבים.
לאחר מכן הועברה גופתו ברכבת עם ליווי צבאי ורשמי לערים ראלי ואשוויל, שם הובא למנוחות.
לאורך המסלול עמדו אלפי אזרחים לחלוק לו כבוד אחרון, ובאשוויל נכחו כ־10,000 אנשים בהלווייתו – מספר כמעט זהה לאוכלוסיית העיר כולה באותה תקופה.
ואנס נקבר תחילה ליד אשתו הראשונה בריברסייד, אולם אשתו השנייה העבירה אותו לקבר משפחתה.
ילדיו ערערו לבית המשפט והחזירו אותו מחדש לקבורה בחלקת משפחת ואנס – והוא נקבר לבסוף שלוש פעמים באותו בית קברות.
עם מותו הותיר אחריו עיזבון קטן מאוד – פחות מ־5,000 דולר.
זבוב הוא הפרק העשירי בעונתה השלישית של סדרת דרמת הפשע האמריקאית "שובר שורות", והפרק ה-30 בסדרה כולה.
הפרק נכתב בידי סם קטלין ומוירה וולי-בקט, ובוים על ידי ריאן ג'ונסון.
הוא שודר לראשונה בערוץ "AMC" בארצות הברית ובקנדה ב-23 במאי 2010.
הפרק נחשב לאחד הפרקים הידועים והשנויים במחלוקת ביותר בסדרה.
הוא בנוי כ"" המתרחש כמעט כולו במקום אחד – המעבדה התת-קרקעית של וולטר וייט וג'סי פינקמן – ומתמקד בניסיונותיהם לצוד זבוב שחדר למתקן.
בעוד שעם שידורו הוא זכה לתגובות מעורבות מצד הצופים בשל הקצב האיטי שלו, המבקרים שיבחו אותו כהישג אמנותי ופסיכולוגי המעניק מבט עמוק לנפשו של וולטר וייט, לתחושת האשמה שלו ולאובדן השליטה בחייו.
וולטר וייט, הסובל מנדודי שינה, שוכב במיטתו ובוהה בנורה האדומה והמהבהבת של גלאי העשן בניסיון להירדם.
מאוחר יותר הוא מגיע עם ג'סי פינקמן למעבדת המתאמפטמין בתת-קרקעית שלהם, שם הם מתחילים להכין אצווה נוספת של הסם.
בסוף היום מחשב וולט כי התפוקה שלהם, אף שהיא גבוהה מן הנדרש, נמוכה מן היעד שהוא מצפה לו.
ג'סי, שלוקח בסתר כמויות קטנות להפצה עצמאית, מציע שהפער נובע מדליפות או אובדן אחר, אך וולט מתעקש שיש לכך סיבה אחרת.
לאחר שג'סי עוזב, וולט מבחין בזבוב במעבדה, וחושש שהוא עלול לזהם את תהליך הייצור.
הוא מנסה שיטות שונות ללכוד אותו, ואף נתלה באופן מסוכן ממרפסת השירות של המעבדה, אך מחליק ונופל לרצפה.
כאשר ג'סי חוזר למחרת, הוא מוצא את וולט סובל מכאבים בעקבות הנפילה ומתעקש שלא ניתן להתחיל לבשל עד שהזבוב ייעלם.
ג'סי מודאג מחוסר השינה של וולט ומציע לצאת החוצה כדי לדבר, אך כאשר הוא יוצא, וולט נועל אותו מחוץ למעבדה וחוזר לחפש את הזבוב.
לאחר שג'סי מנתק את אספקת החשמל הראשית, וולט מאפשר לו להיכנס, והשניים מחליטים לעבוד יחד.
ג'סי מביא נייר דבק ללכידת זבובים, אותו הם תולים ברחבי המעבדה, וכן כדורי שינה שאותם הוא מערבב בסתר בקפה של וולט.
במהלך ההמתנה הוא מספר על דודתו המנוחה, שסבלה מהזיות שמיעתיות כתוצאה מהתפשטות מחלת הסרטן למוחה.
וולט טוען כי הוא עדיין מצוי בהפוגה מהמחלה.
וולט אומר כי למעשה היה צריך למות כבר, ומנסה לקבוע מה היה הרגע המושלם לכך: לאחר שהשיג מספיק כסף, לאחר לידת בתו הולי, לפני הניתוח ולפני שסקיילר גילתה על מעשיו.
לבסוף הוא קובע שהרגע המושלם היה הלילה שבו ג'יין מרגוליס מתה, ומספר לג'סי על שיחתו עם אביה, דונלד.
הוא מנסה לחשב את ההסתברות לפגוש הן את האב והן את הבת באותו לילה, מבלי שפגש אף אחד מהם קודם לכן, אך מגיע למסקנה שהסיכויים גבוהים מכדי לחשבם.
ג'סי מוסח כאשר הוא מבחין בזבוב סמוך לתקרה.
בעודו מטפס בסולם כדי להגיע אליו, וולט, ההולך ונרדם, נראה כמי שעומד להתוודות בפני ג'סי על חלקו במותה של ג'יין.
ג'סי אומר כי מותה של ג'יין לא היה באשמת איש, אך מודה שהוא עדיין מתגעגע אליה.
וולט מוותר על הזבוב וקורא להתחיל בעבודה, באומרו כי "הכול מזוהם".
ג'סי יורד מהסולם, מבחין בזבוב שנוחת עליו, ומחסל אותו.
ג'סי משכיב את וולט הישן על ספה, מנקה את המעבדה ומתכונן להפקת האצווה הבאה.
מאוחר יותר הם עוזבים יחד, אך וולט מזהיר את ג'סי שאם הוא אכן גונב מן התוצר, הוא לא יוכל להגן עליו אם גאס פרינג יגלה זאת.
ג'סי מכחיש שלקח דבר-מה, ומצהיר שאינו מבקש הגנה מאיש.
באותו לילה מתעורר וולט לרחש זמזום, ורואה זבוב נוחת על הנורה המהבהבת של גלאי העשן.
הפרק "זבוב" הופק בעקבות מגבלות תקציב משמעותיות של הסדרה, כאשר ההפקה לא יכלה להרשות לעצמה את העלות, שנעה בין 25,000 ל-35,000 דולר, שנדרשה לשינוע משאיות ההפקה לאתר צילום חדש.
יוצר הסדרה, וינס גיליגאן, ציין על כך: חוקרים ציינו כי השימוש במבנה של פרק בקבוק יצר "ערך עודף" (Surplus Value) הפקתי; החיסכון הכספי והזמני שהושג בצילום המינימליסטי אפשר להפקה להשקיע משאבים רבים יותר בפרקי סיום העונה הגרנדיוזיים, ובכך הפך האילוץ הכלכלי לכלי אמנותי המשרת את הקצב הנרטיבי של העונה כולה.
הפרק נכתב בידי סם קטלין ומוירה וולי-בקט, ובוים בידי ריאן ג'ונסון.
ג'ונסון השתמש במגבלות המרחביות של המעבדה כדי ליצור סגנון ויזואלי יוצא דופן, הכולל זוויות צילום חריגות ושימוש בטכניקת "נקודת מבט" (POV) של הזבוב, במטרה להעצים את תחושת חוסר הנוחות והאובססיה של הדמויות.
מלבד ניצבים המופיעים במכבסה, בריאן קרנסטון ואהרון פול הם שני השחקנים היחידים שמופיעים בפועל בפרק.
השחקנים דין נוריס (האנק), בטסי ברנדט (מארי) ואר ג'יי מיט (וולט ג'וניור) מופיעים בקרדיטים אך אינם משתתפים בפרק.
קולה של אנה גאן (סקיילר) נשמע בפרק, אך מדובר בהקלטה ממוחזרת שנלקחה מפרק בעונה השנייה.
הפרק "זבוב" נחשב לאחד הפרקים העמוקים והסימבוליים ביותר בסדרה, ומשמש כרפלקציה פילוסופית על מצבו המוסרי של וולטר וייט.
התמה המרכזית בפרק היא המתח שבין הכלה (Containment) לזיהום (Contamination).
וולטר אובססיבי ללכידת הזבוב במעבדה הסטרילית, כביכול כדי להגן על טוהר המוצר, אך ניתוחים אקדמיים מצביעים על כך שהזבוב מסמל את ה"זיהום המוסרי" שפשה בחייו.
האובססיה של וולט משקפת את ניסיונו להשיב לעצמו תחושת שליטה בעולם שהולך ומתפרק סביבו; הוא אינו יכול לשלוט בהשלכות המוסריות של מעשיו – ובראשן מותה של ג'יין מרגוליס – ולכן הוא מתמקד במפגע פיזי זניח.
במהלך הפרק, תחת השפעת כדורי שינה, וולט חווה רגע של וידוי וחרטה, ותוהה מה היה "הרגע המושלם" שבו היה צריך למות כדי שמשפחתו תזכור אותו כאדם טוב.
מבקרים וחוקרים השוו את הפרק ליצירות אבסורדיות ואקזיסטנציאליות מובהקות:
פיודור דוסטויבסקי ופרידריך ניטשה – דמותו של וולט בפרק זה מנותחת לעיתים דרך עדשת הרומן "החטא ועונשו".
הזבוב מסמל את ייסוריו המצפוניים של הגיבור לאחר שחצה את הקווים המוסריים.
הניסיון שלו להפוך ל"על-אדם" ניטשיאני, שאינו כפוף למוסר המקובל, מתנפץ אל מול האובססיה הנוירוטית שלו לחרק קטן – מה שממחיש את פגיעותו האנושית.
ז'אן-פול סארטר – דימוי הזבוב בפרק מתכתב עם המחזה "" של סארטר, שבו הזבובים מייצגים את אלות החרטה והייסורים (האריניות).
המעבדה הסגורה הופכת למרחב אקזיסטנציאליסטי המדגיש את חוסר החופש של הדמויות, הלכודות בתוך המערכת שיצרו.
פרנץ קפקא – האווירה בפרק הוגדרה כ"קפקאית", במיוחד בתחושת חוסר-האונים של וולט מול משימה סיזיפית ובלתי-אפשרית בתוך סביבה תעשייתית ומנוכרת.
ברמה המדעית-מטאפורית, הפרק עוסק בחוק השני של התרמודינמיקה – האנטרופיה.
למרות מאמציו הכבירים של וולט לשמור על סדר ושליטה מוחלטת, הזבוב מייצג את אי-הסדר המובנה במערכת.
הכרתו של וולט בסוף הפרק כי "הכל מזוהם" (It's all contaminated) מהווה הצהרה נדירה של מודעות עצמית; הוא מבין כי הפנטזיה שלו על צמיחה כלכלית נקייה ובלתי מוגבלת היא אשליה, וכי הכאוס והרעלנות שהפיץ יחלחלו בסופו של דבר לכל תחום בחייו.
שידור הבכורה של הפרק נצפה בידי כ-1.20 מיליון צופים, ירידה לעומת 1.62 מיליון הצופים בפרק הקודם, "Kafkaesque".
זהו מספר הצופים השני הנמוך ביותר מבין פרקי העונה השלישית בשידורם המקורי, מעט מעל "Half Measures" (1.19 מיליון).
Club" העניקה לפרק ציון A, שיבחה את הבימוי של ריאן ג'ונסון וציינה כי הפרק בביקורת עבור "טיים", ג'יימס פוניווזיק כינה את הפרק , והשווה אותו לטובה לפרק "Pine Barrens של "הסופרנוס".
קן טאקר מ"אנטרטיינמנט ויקלי" כתב כי יהיה "מופתע אם גם בריאן קרנסטון וגם אהרון פול לא יהיו מועמדים לאמ"", ושיבח אותו על כך שהוא "נפתח כהזדמנות עבור וולט וג'סי לבטא לעומק את העצב והחרטות שלהם על כל מה שעבר עליהם".
אלן ספינוול, בכתיבתו ל-"HitFix", שיער כי "זבוב" עשוי להיות "פרק הבקבוק הטוב ביותר אי-פעם", וציין בכותרת המשנה של ביקורתו כי הגישה החסכונית בתקציב הובילה בסופו של דבר ל"קלאסיקה מיידית".
אמה דיבדין מ-"Digital Spy",, קתרין קרנהאן מ-"Junkee", וקייטלין תומאס מ-"TV.com" דירגו כולן את הפרק בין הטובים בסדרה.
בשנת 2013, מאט זולר זייץ, שכתב עבור "Vulture", הגדיר את "זבוב" כפרק הטוב ביותר בסדרה כולה, וכינה אותו .
באותה שנה דורג הפרק במקום החמישי בדירוג כל 62 פרקי הסדרה של "אנטרטיינמנט ויקלי", כאשר דארן פראניץ' כתב: .
איאן סנדוול דירג את הפרק כפרק הבקבוק הטוב ביותר במקום הראשון.
עם זאת, טאשה רובינסון מ-"The A.V.
Club" טענה כי הפרק מציג רובינסון כתבה כי "שנאה אותו", במסגרת כתבה שבה דנו כותבים שונים באתר בפרקים שלדעתם היו החלשים ביותר בסדרות גדולות.
בשנת 2016 כלל "הגארדיאן" את הפרק ברשימת "פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר אי-פעם".
בשנת 2019 דירג "The Ringer" את הפרק במקום ה-14 מתוך 62 פרקי הסדרה, ו-"Vulture" דירג אותו במקום ה-15. באותה שנה טען "MovieWeb" כי יש הרואים בו את הפרק הגרוע ביותר בסדרה, פשוט משום שהוא פרק בקבוק.
גם "Business Insider" ציין באותה שנה כי מדובר ב"פרק השנוא ביותר" בסדרה.
חוקרי תרבות הציעו הסברים שונים לאופיו השנוי במחלוקת של הפרק בקרב הקהל הרחב.
על פי הניתוח המבוסס על תאוריית ה"יותר מאשר הנאה" (Plus-de-Jouir) של ז'אק לקאן, התגובה השלילית של חלק מהמעריצים נבעה מהפרה חריפה של "חוזה הצפייה"; בעוד שהקהל ציפה להנאה המופקת מפעולה קצבית וממתח עלילתי ("הנאה"), הפרק כפה עליו עימות ישיר עם חוסר האבסורד, החרדה והסטטיות של הדמויות.
חוקרים טענו כי "זבוב" הציב מראה מול מבנה ההפקה של הסדרה עצמה, ובכך חשף את הפער שבין "הערך" (עולם הפשע הגרנדיוזי) לבין "העבודה" הסיזיפית והמתישה המתרחשת במעבדה.
בנוסף, מחקרים על קבלת הקהל של סוגת המערבון המודרני מצביעים על כך שהתסכול של הצופים נבע מהסטייה מהדימוי הגברי של וולטר וייט.
בעוד שהסדרה נתפסת כעדכון לנרטיב של "כיבוש המערב" שבו הגיבור מפגין שליטה וכוח, בפרק זה וולט מוצג כדמות קטנונית וחסרת-אונים מול מטרד זניח.
פער זה בין הציפייה ל"על-אדם" ניטשיאני לבין המציאות הנוירוטית והאנושית שהפרק הציג, תרם לתחושת הניכור של חלק מהצופים.
זבחאן (במונגולית: Завхан аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה.
האיימאג ממוקם במערב המדינה, ובירתו היא אוליאסטאי.
נשיא מונגוליה הקודם, נצגין באגאבנדי, הוא יליד הסום יארו.
זביגנייב קאזימירז' בונייק (בפולנית: Zbigniew Kazimierz Boniek) (נולד ב-3 במרץ 1956) הוא כדורגלן עבר פולני.
זביגנייב בונייק התחיל את הקריירה במחלקת הנוער של קבוצת זבישה בידגושץ' לאחר מכן עבר לשחק בקבוצת וידזב לודג' .
ב-1982 בונייק עבר ליובנטוס והיה לשחקן הפולני הראשון שפנה לקריירה בינלאומית.
הוא הגיע למקום השלישי במונדיאל 1982 וזכה בגביע אירופה ב-1985.
בונייק כבש 24 שערים ב-80 משחקים בנבחרת פולין.
לאחר שסיים את הקריירה שלו ככדורגלן באיי אס רומא בשנת 1988, פתח בקריירת עסקים מצליחה.
בונייק מונה לסגן נשיא התאחדות הכדורגל הפולנית, וביולי 2002 מונה למאמן נבחרת פולין.
פרש מאימון בדצמבר 2002, לאחר 5 משחקים בלבד (2 ניצחונות, תיקו אחד ו-2 הפסדים).
נבחר לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004 והיה הנציג היחיד של פולין ברשימה זו.
זבונימיר בובאן (; נולד ב-8 באוקטובר 1968 בעיר אימוטסקי שבקרואטיה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הקשר בנבחרת יוגוסלביה ובנבחרת קרואטיה, והתפרסם בעיקר בזכות התקופה שלו במילאן.
בובואן החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת דינאמו זאגרב, והיווה חלק משמעותי בזכייה של יוגוסלביה באליפות העולם לנוער ב-1987
ב 13 במאי 1990 בעט בקצין המשטרה היוגוסלבי ראפיק אחמינוביץ במהלך משחק מול הכוכב האדום בלגרד.
משחק זה שבעקבותיו החלו מהומות אשר כונו מהומות דינמו זאגרב-הכוכב האדום בלגרד.
בעיטה זו אשר סימלה את האפשרות לקורא תיגר על השלטון היוגוסלבי, הפך את השחקן לגיבור לאומי קרואטי.
אירוע זה מהווה את אבן הפינה להתקוממות הקרואטית לקבלת עצמאות והיפרדות מיוגוסלביה.
ב-1991 עבר לבארי האיטלקית שם שיחק עונה אחת בלבד ואז עבר למילאן.
מיד לאחר החתמתו, הושאל לקבוצה בארי למשך עונה, מכיוון שמילאן חשבו שייקח לו זמן להסתגל לכדורגל האיטלקי מבלי שיחשב כאחד משלושת השחקנים הלא-איטלקים להם היה מוגבל המועדון.
זאת לאחר ששנה קודם לכן הפסיד בובאן עם מילאן בגמר ליגת האלופות למארסיי 1:0.
בשנת 2001, לאחר שתפקידו במילאן צומצם, הוא הושאל לסלטה ויגו הספרדית, אך שיחק שם מספר מועט של משחקים לפני שפרש ב-2002.
לבובאן היה תפקיד משמעותי בהצלחה של נבחרת קרואטיה בגביע העולם בכדורגל לשנת 1998, והוא שימש כקפטן הנבחרת בטורניר זה וכן בגביע אירופה בכדורגל לשנת 96.
הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה הייתה במשחק ידידות נגד רומניה בשנת 1990, ומשחקו האחרון במדי הנבחרת הלאומית היה ב-1999 במשחק ידידות נגד צרפת.
בקריירה שלו בנבחרת הלאומית של קרואטיה, לבובאן היו 51 הופעות, והוא הבקיע 12 שערים.
מאז שפרש ממשחק פעיל, בובאן השלים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת זאגרב.
בובאן החל גם קריירה כעיתונאי ספורט, והוא משמש כנשיא הניהולי לעיתון הספורט הקרואטי "Sportske novotsi".
בובאן גם משמש כפרשן בשידורים חיים של משחקים של הנבחרת הקרואטית בתחנת הטלוויזיה הלאומית הקרואטית "RTL Televizija" וכמו כן, הוא משמש כפרשן ל"Sky Italia" וכבעל טור בעיתון ספורט איטלקי.
אליפות אירופה עד גיל 21: 1990 (מקום שני)
כדור הכסף באליפות העולם לנוער:
כדורגלן השנה בקרואטיה (2): ,
זביד היא עיר בת כ-50,781 תושבים בדרומו של מחוז אל חודיידה במערב תימן.
העיר הקרויה על שם הואדי הסמוך, היא אחת הערים העתיקות במדינה, ושימשה כבירתה בין המאה ה-13 והמאה ה-15 וכמרכז בעולם הערבי והמוסלמי.
בשנת 1993 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית, ובשנת 2000 הוספה לבקשת ממשלת תימן אל רשימת האתרים בסיכון, וזאת בשל שימור לקוי והריסת 40% מבתיה העתיקים ובניית בתי בטון תחתיהם.
כיום העיר נמצאת בשוליים התרבותיים והכלכליים של המדינה, וזוהר העבר אינו ניכר בה על נקלה.
העיר שוכנת על משטח מורם במרכזו של אזור חקלאי פורה.
מועד יסודה המדויק של העיר אינו ידוע בוודאות, אבל בשנת 631 כהשלטון המוסלמי באזור התבסס, היא הייתה לבירת מחוז.
היא התפתחה בתקופתו של מייסד השושלת הזיידית החל בשנת 820, והוא העניק לה את צורתה המעגלית, ביצר אותה והקים מערכות שסיפקו לה מים.
המסגד הגדול בעיר נבנה בשנים אלה ומסגד אלאסליר הקיים הורחב.
למרות שזביד חרבה בשתי הזדמנויות בידי קנאים דתיים היא נבנתה בכל פעם מחדש.
במאה ה-11 ובמחצית הראשונה של המאה ה-12 העיר הצטמצמה בגודלה, וחלק מביצוריה והארמון שהיה בה נהרסו.
עם סיפוחה של תימן לאימפריה של צלאח א-דין ב-1173 התבססה בה שליטי השושלת הרסולית אשר היו למושליה ולאחר מכן לשליטיה.
אלה קבעו את בירתם בזביד, ומ-1216 ועד 1429 קידמו את החינוך הדתי ואת המחקר במדינה, והקימו בתי ספר, מדרסות, מעונות ומבנים קשורים.
מתוך 62 מדרסות שהוקמו בעיר, 22 עדיין פעילות.
עוד הקימו הרסולים ארמונות לעצמם והרחיבו את מבני הציבור הקיימים בעיר.
באמצע המאה ה-15 איבדה העיר את מרכזיותה השלטונית אך המשיכה והתקיימה כמרכז לימודי.
עם השתלטות האימפריה העות'מאנית על תימן ב-1538, איבדה העיר את חשיבותה וצנעא ירשה את מקומה.
צורתה של העיר היא אליפטית ושטחה כ-1,350 דונם.
רשת צפופה של רחובות וסמטאות צרים, חלקם ברוחב של 2 מטר בלבד, מרשתת את העיר, ואלה מתרחבים מדי פעם לכיכרות קטנות.
רחובות רחבים יותר מקיפים את מרכזה של העיר, עדות לתוואי קווי ההגנה הקודמים של העיר.
הכיכר הגדולה היחידה שוכנת בסמוך למצודה שבמזרח העיר.
המסגד הראשון בזביד, מסגד אלאסליר, ניצב בליבה של העיר וככל הנראה הוקם במקום פולחן קודם.
המסגד הגדול שוכן במערבה של זביד והשוק משתרע בין שני המסגדים.
בעיר 86 מסגדים, רובם פשוטים, והם בנוים מלבנים ומצופים במעטפת סטוקו לבנה.
מסגדים אלה נותרו מ-236 מסגדים ששכנו בעיר בשיאה.
הבתים ערוכים סביב חצרות מרכזיות שבפינותיהם בארות, מטבחים, מתקני רחצה ושירותים.
החצרות נבדלות מהרחוב בחומות גבוהה, והיחידה המשפחתית מתבססת על חדר מלבני המכונה "מורבע".
בתי העשירים מכילים מספר חדרים, נישאים לגובה של שתיים או שלוש קומות וחזיתותיהם מעוטרות.
זבולון קוורטין היה חזן יהודי נודע.
נמנה עם החזנים הגדולים שפעלו במאה ה-20, ונחשב אחד משלושת הגדולים של התקופה (רוזנבלט-הרשמן-קוורטין).
קוורטין ככל הנראה היה מהחזנים היקרים ביותר בכל הזמנים והתעשר מהופעותיו ומהקלטות רבות בהן השתתף.
התפרסם במיוחד בקטע החזנות "טִהֵר רבי ישמעאל", שמבוצע עד ימינו על ידי חזנים רבים.
זבולון (הכהן) קוורטין נולד בחונורוד, (נובוארכנגלסק), אוקראינה, למשפחה חסידית שעסקה במסחר בטקסטיל.
בילדותו עבד בעסקי המשפחה, והיה גם שוליה של כורך ספרים ומנעולן.
גיסו, שהתרשם מקולו, דחק בו לפתח את כישרונו, אך קוורטין התעניין יותר באופרות ומוזיקה קלאסית.
מאוחר יותר אביו הביאו לפני החזן ירוחם בלינדמן (הידוע גם כ"ירוחם הקטן") שיחווה את דעתו על כישוריו.
בספרו האוטוביוגרפי סיפר קוורטין כי האב לא התלהב מהרעיון, והעדיף שהילד יעבוד עם המשפחה.
ב-1894 קוורטין התחתן, ובשבת לאחר החתונה התאכסן אצל משפחת חותנו באליזבטגראד (היום: Kirovohrad).
כשנקרא על ידי הגבאי לקרוא את ההפטרה, הרשים את הקהל, והתבקש להוביל את תפילת מוסף שאחריה, וזו הייתה כנראה תחילת הקריירה שלו.
לאחר מכן נסע ללמוד חזנות בווינה, וביוני 1896 הופיע בקונצרט הפומבי הראשון שלו.
בשנים הבאות המשיך להופיע בבתי כנסת ובאולמות קונצרטים ברחבי אירופה וכיהן כחזן באוקראינה ובבודפשט.
ב-1903 מונה לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת של הקהילה היהודית בווינה, בשכר גבוה במיוחד.
ב-1914 הוזמן לסיבוב הופעות בארצות הברית בשכר שיא של 30,000 דולר, אך עקב מלחמת העולם הראשונה נדחתה הנסיעה והוא נשאר בבודפשט.
ב-1920 מימש את ההזמנה והגיע לארצות הברית.
הופעתו הראשונה הייתה במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הייתה זו הופעה לא מוצלחת במיוחד, אך בהופעה הבאה באולם ה"היפודרום" התעלה על עצמו ומשם יצא לסיבוב ברחבי יבשת אמריקה.
בתום הסיבוב החליט להשתקע בארצות הברית, והתמנה לחזן בבית הכנסת "טמפל עמנואל" שבברוקלין, בשכר שיא של אותם ימים – 12 אלף דולר.
ב-1926 ביקר בארץ ישראל, ובביקורו השני ב-1929 החליט להישאר בארץ ישראל ורכש בית על הכרמל.
בינואר 1931 חזר בפעם השלישית, וביחד עם שותפו, יהודי אמריקאי בשם מר.
כס, בנה את שכונת אחווה בתל אביב, וגם השקיע כספים ברכישת קרקעות ונטע פרדס תפוזים על יד גדרה, אך הערבים השמידוהו וב-1937 שב לארצות הברית והתמנה לחזן בניוארק, ניו ג'רזי.
קוורטין נפטר ב-3 באוקטובר 1952, בביתו ברחוב יוניאן בקראון הייטס, ברוקלין, והובא לקבורה בישראל.
קוורטין בלט בקול הטנור והמנעד הרחב של קולו, שבא לידי ביטוי, בין השאר, בקטע החזנות המפורסם ביותר שלו: "טיהר רבי ישמעאל עצמו", העוסק ברבי ישמעאל - אחד מעשרת הרוגי מלכות - בעת שעמדו להוציא אותו ואת חבריו התנאים להורג.
הקטע הולחן לתפילת יום הכיפורים בה אומרים את הקטע.
קטע זה נחשב אחד מקטעי השיא בחזנות האשכנזית-אירופית, ונושא גוון מלנכולי.
קוורטין פרסם 3 ספרים על חזנות, וכן ספר אוטוביוגרפי ביידיש - "מיין לעבן" (חיי).
זבולן (בסלובקית: Zvolen) היא עיר במרכז סלובקיה במחוז באנסקה ביסטריצה על נהר החרון, כ-190 ק"מ מברטיסלאבה.
זבולן נמצאת סביב נקודת השפך של נהר סלטינה לתוך החרון, שהיא הנקודה הנמוכה ביותר בעיר בגובה של 278 מטר מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר בעיר היא בשכונת בקובה יאמה (Baková jama), הנמצאת 421 מטר מעל פני הים.
כבר במאה ה-9 התקיים במקום בו נמצאת היום שכונת מוטובה של זבולן יישוב סלאבי שהיה למרכז אזורי למרכז סלובקיה.
במאה ה-11 וה-12 הוקם בזבולן Pustý hrad, אחד המבצרים הגדולים ביותר באירופה, והעיירה נמצאה למרגלותיה.
זבולן נמצאה אז על דרך מסחר ראשית בין בודה וקרקוב ובשנות ה-30 של המאה ה-13 הייתה אחת הערים הראשונות בהונגריה לקבל זכויות עיר חופשית מידי בלה הרביעי.
הזכויות אושררו ב-28 בדצמבר 1243 לאחר הפלישה הטאטארית.
לאיוש הראשון, מלך הונגריה בנה במקום ארמון חדש ששימש את מלכי הונגריה כאחד מאתרי הציד בהם שהו לעיתים.
בשנת 1382 הוא הזמין לארמון בזבולן את אצילי פולין כדי שישבעו אמונים לזיגמונד, חתנו המיועד.
לאחר מותו של לאיוש הראשון, קיימה בתו מרים שירשה את ממלכתו, את חתונתה עם זיגמונד בזבולן, בשנת 1385.
ג'יסקרה העביר את זבולן חזרה לשליטה ישירה של מתיאש הוניאדי מלך הונגריה במאי 1462 במסגרת ברית עם מתיאש בו נהיה לאחד מאציליו וקיבל סכום כסף נכבד.
בשנת 1601 נפגעה זבולן משריפה גדולה אשר הרסה את בית הספר, הכנסייה, בית יתומים ובתים רבים.
תושבי זבולן ביקשו מהמלך הקלות במיסים כדי שיוכלו לשקם את העיר.
במהלך החצי השני של המאה ה-17 היו רוב תושבי זבולן פרוטסטנטים ורוב זה נשמר למרות שתושבי זבולן לא הורשו להקים כנסייה פרוטסטנטית וברוב הערים החופשיות האחרות הקתולים הצליחו להחזיר לעצמם את הרוב.
בשנת 1708 נפגעה העיר שוב משריפה גדולה.
בנובמבר 1847 נבחר ליודוביט שטור לפרלמנט ההונגרי כנציג זבולן והיה הסלובקי היחיד שנבחר.
בשנים 1871–1872 הונחו מסילות ברזל בזבולן והיא נהייתה מרכז תעשייתי חשוב וביחד עם ברטיסלאבה וקושיצה הייתה מהערים שגדלו באופן המהיר ביותר בסלובקיה.
בשנת 1952 הועבר לזבולן הבסיס לאוניברסיטה ליערנות וטכנולוגית עץ שכללה מחלקות ללימודי מתמטיקה ופיזיקה, כימיה, הנדסה, טכנולוגיית עץ, ציוד לעיבוד עץ ומוצרי עץ.
בשנת 1971 הוסף גם מחלקה לכלכלה ומינהל של תעשיית העץ.
יהודים לא הורשו להתגורר בזבולן ובשאר הערים החופשיות בהונגריה מתחילת המאה ה-16, ועד סוף המאה ה-18 לא התגוררו יהודים בכל מחוז זבולן.
יהודים התיישבו בזבולן באמצע המאה ה-19 והם הקימו קהילה נאולוגית לאחר הקרע ביהדות הונגריה.
בית כנסת נבנה בזבולן בשנת 1895 והקהילה הגיעה לשיא גודלה בסביבות שנת 1910 כאשר מנתה 610 נפש מתוך 8,799 תושבים.
היהודים היו פעילים מאוד בעיר מבחינה כלכלית והקימו עסקים רבים, בהם בית חרושת גדול לייצור גבינה.
צעירים יהודים רבים היו פעילים בתנועות הנוער הציוניות.
בסביבות שנת 2000 נעשו עבודות נרחבות לשיקום בית הקברות היהודי בעיר.
בשנת 2009 נפתח פארק הנשמות האצילות לזכר היהודים שנרחצו.
אֶרְנֶה פוֹר, (1895 – אחרי 1937) היה פקיד בנק יהודי-הונגרי, ובגיל 24 הצטרף בתפקיד בכיר ל"המשמר האדום" בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
זבולון מושיאשווילי (23 ביולי 1971, א' באב ה'תשל"א – 4 באוגוסט 2023, י"ז באב ה'תשפ"ג) היה שחקן, מפיק, קומיקאי, מוזיקאי וזמר ישראלי.
נולד בעיר כותאיסי שבגאורגיה הסובייטית לאביו מרדכי ואמו נני.
בשנת 1972, כשהיה בן תשעה חודשים, עלה עם משפחתו לישראל, והם התגוררו בנצרת עילית.
בביתו דיברה המשפחה רק בשפה הגאורגית.
על ילדותו סיפר: "בגיל 16 הגעתי לראשונה לחוג דרמה במתנ"ס המקומי.
היה לי קשה, אבל ידעתי שזה עשוי לפתור את בעיית הביישנות שלי [...] הפעם הראשונה שאזרתי אומץ לעלות על במה הייתה במסיבת הסיום בכיתה י"ב.
כשהשתחררתי מהצבא החלטתי להיבחן לסטודיו של יורם".
מושיאשווילי למד במקיף אורט שבנצרת עילית.
את שירותו בצה"ל עשה בנח"ל מוצנח.
לאחר השחרור למד בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
בתחילת 2007 טען מושיאשווילי שאורי גלר גנב ממנו את הפורמט לתוכנית "אורי גלר מחפש את היורש".
מושיאשווילי טען שהוא זה שיזם והגה את הרעיון, קיים פגישות והתכתבויות רבות בנושא, ואף חבר אל "מעיין הפקות" שהחלה בתהליכים להפקת התוכנית.
מושיאשווילי דרש 750 אלף דולר כפיצוי, אך בסופו של דבר הפרשה לא הגיעה לבית משפט.
עם סיום לימודיו החל לשחק בסרטים קצרים.
הסרט הקצר הראשון בו שיחק הוא סרטו של אבי מוסל "החברה של קורבי", על פי סיפור של אתגר קרת.
על כך סיפר בראיון: "קרה לי משהו מיוחד בשבוע הראשון שהגעתי לתל אביב, עוד לפני הלימודים...
היה לי אז שיער ארוך וראיתי בסינמטק מישהו עם שיער ארוך, ניגשנו אחד לשני [...] אמרתי לו שאני רוצה ללמוד משחק והוא אמר לי שהוא רוצה אותי לסרט גמר שלו".
הסרט זכה בפסטיבל הסרטים ביפן במקום ראשון ובפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט השני בו שיחק הוא "המנהל" של שרון הולצמן.
ב-1996 התארח בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" בתור עובד בנמל.
ב-1997 שיחק בסרט הקצר "עם חוקים" של דובר קוסאשווילי, וגילם את משה קדברה בסרט "עפולה אקספרס", ובנוסף גם גילם את ניר בסרט "הממלכה הקסומה של הוגו" שיצר בני רדום.
הופעתו הטלוויזיונית המשמעותית, איתה מושיאשווילי מזוהה מאז, הייתה בין השנים 1997–2004 כאשר שיחק בקומדיית מצבים הישראלית "שמש", ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית קשת.
בסדרה הוא גילם את שַׂשִׂי שווילי, טבח שמתנהג כמו ילד בעקבות היפנוט שחווה בעברו.
על ההשפעה של הערצת הרחוב בתקופה זו סיפר: ""ארבעה-חמישה חודשים בשנה הטלפון שלי היה סגור...
מסתם בן אדם ברחוב פתאום קוראים לך עשרה אנשים בדקה, וזה עוד אלה שהיה להם אומץ".
ב-2001 שיחק בסרט "חמש דקות בהליכה" בבימויו של איתי לב.
ב-2003 הופיע בסרטו של דובר קוסאשווילי "מתנה משמיים" בתפקיד אורח בחתונה.
ב-2005 שימש כמפיק שותף בסרט "ימים קפואים" של הבמאי דני לרנר.
ב-2008 גילם את ארקדי בסרט "מפטיר" של דויד בן ארי.
באותה שנה שיחק לצד אבי ביטר ואורית פוקס בפרסומת של החטיף "קליק".
ב-2009 שיחק בסרטו של חיים בוזגלו "סרק סרק".
בין השנים 2009–2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה "קופיקו" בתפקיד עוזרו של פטרוזיליה.
ב-2010 גילם רוצח שכיר בסרטו של חיים בוזגלו "כבוד".
ב-2011 היה חבר בוועד המנהל של שח"ם - ארגון השחקנים בישראל.
ב-2012 שיחק בסדרת הטלוויזיה "קטמנדו" ובסרטו של עודד דוידוף "הדילרים".
ב-2013 גילם את זבולון בעונה השנייה של הסדרה "חסמבה דור 3".
ב-2014 שיחק בסרט הקולנוע "שושנה חלוץ מרכזי".
באותה השנה החל להופיע גם בפני הציבור הדתי כשבשיאו הופיע בתהלוכת ל"ג בעומר של פעילי חב"ד בפני מעל 10,000 ילדים.
ב-2015 הופיע בסרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון".
אחרי הסדרה "שמש" מושיאשווילי הופיע בתיאטרון ושיחק בהצגות ילדים.
בין השנים 1995–1996 שיחק בהצגה "חלק אינטגרלי" שכתבו גיל קופטש ושלומי מוסקוביץ וביימה דדי ברון.
הצגה זו הופקה במסגרת הסטודיו של יורם לווינשטיין והמשיכה לרוץ כהפקה פרטית.
בתיאטרון הקאמרי ב-2010 גילם את גרישה בקומדיה "חורף מתחת לשולחן" מאת המחזאי הצרפתי רולאן טופור בבימוי אלינור אגם בן דוד.
ב-2002 הוציא את הסינגל "צעד קדימה" – דואט לצד הזמרת שמרית יפרח.
את השיר כתב והלחין מיכאל ועקנין.
ב-2007 הוציא סינגל בשם "תמנה אותי", במסגרת ההרכב "זוריקופ".
על סינגל זה אמר: "האמת היא שמההתחלה הייתה לי התלבטות עם השיר.
הרגשתי שאני חייב לעשות אותו, אחרי שנפגעתי מכל מיני עניינים, אבל דווקא כשסיימתי את ההקלטות – לא בא לי לשווק את הסינגל, כי הייתה בו יותר מדי ביקורת.
נכון שזו ביקורת חברתית עניינית, אבל חכמי ישראל אומרים שיש להבליט דווקא את הצד הטוב בעם ישראל".
ב-2019 הוציא את הסינגל "היום יפנה" יחד עם האמן יוסף מאצנר והזמר אילן דמרי.
ב-2021 הוציא את הסינגל "אנא בכח-ראפ" יחד עם האמן יוסף מאצנר.
ב-2022 הוציא את הסינגל "טאטע" יחד עם הזמר אילן דמרי.
ב-2005 חזר בתשובה והפך לחסיד חב"ד.
ב-4 באוגוסט 2023 נפטר ממחלת כבד בבית החולים הדסה עין כרם ונקבר בבית העלמין בנוף הגליל.
זביגנייב קז'ימייז' בז'ז'ינסקי (בפולנית: Zbigniew Kazimierz Brzeziński, 28 במרץ 1928 – 26 במאי 2017) היה פוליטולוג ופוליטיקאי דמוקרטי אמריקאי ממוצא פולני, ששימש בשנים 1977–1981 כיועץ לביטחון לאומי בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
נודע בתמיכתו במאבק המוג'אהדין באפגניסטן נגד הכיבוש הצבאי הסובייטי ודגל בתמיכה בדיסידנטים בברית המועצות ובמדינות הגוש הקומוניסטי.
בז'ז'ינסקי נולד בשנת 1928 בוורשה, שבאותה עת הייתה חלק מן הרפובליקה הפולנית השנייה, למשפחה שמוצאה בבז'ז'ני (Brzeżany), ומכאן שם המשפחה.
אביו, תדיאוש , היה דיפלומט זוטר בשגרירות פולין בגרמניה בין השנים 1931 ל-1935 .
בילדותו ראה בז'זינסקי את עליית הנאציזם לשלטון ורכש את השפה הגרמנית.
בין השנים 1936 ל-1938 הוצב האב בברית המועצות, וב-1938 נשלח לקנדה.
עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה נשארה המשפחה בקנדה.
בז'ז'ינסקי למד באוניברסיטת מקגיל בה סיים תואר שני ועבר לאוניברסיטת הרווארד ללימודי דוקטורט.
לאחר שלא קיבל קביעות בהרווארד, שהעדיפה את הנרי קיסינג'ר על פניו, עבר ב-1959 לאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב-1969 התקבל לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1973 היה ממקימי ועד השלישייה, ארגון לשיתוף פעולה בין ארצות הברית, מערב אירופה ויפן, שהוקם ביוזמת דייוויד רוקפלר.
הוא הזמין את מושל ג'ורג'יה ג'ימי קרטר להיות חבר בוועד.
לאחר שג'ימי קרטר נבחר כנשיא ארצות הברית היה בז'ז'ינסקי היועץ לביטחון לאומי ונחשב מאדריכלי הסכם השלום בין ישראל למצרים בקמפ דייוויד.
ב-1981 העניק קרטר לבז'ז'ינסקי את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית, על תרומתו לנורמליזציה בין הרפובליקה העממית של סין לארצות הברית, תרומתו לזכויות אדם ולביטחון הלאומי של המדינה.
בתקופת כהונתו התמודד עם שני משברים: המהפכה האיסלמית האיראנית והפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
לאחר ששליט איראן השאה מוחמד רזא פהלווי הודח, בז'ז'ינסקי תמך בכך שארצות הברית תתיר לו להיכנס לתחומה לצורכי טיפול רפואי, דבר שמנהיגי המהפיכה התנגדו לו.
בנובמבר 1979 נפגש בז'ז'ינסקי באלג'יר עם ראש ממשלתה הזמנית של איראן, מהדי באזרגאן, שנחשב גורם ששאף לשמור על קשרי איראן וארצות הברית, צעד שהוביל להשתלטות על השגרירות האמריקנית בטהראן על ידי מתנגדיו של באזרגאן ולהחזקת בני הערובה בשבי ליותר משנה, עד היום האחרון לכהונת קרטר.
בעת הדיונים על הצעדים שעל ארצות הברית לנקוט כדי להביא לשחרורם, תמך בז'ז'ינסקי במבצע צבאי לשחרורם, בניגוד לעמדת שר החוץ סיירוס ואנס.
המבצע יצא לדרך באפריל 1980 אך נכשל כבר בתחילתו (מבצע טופר העיט).
בדצמבר 1979 פלשה ברית המועצות לאפגניסטן.
בעקבות זאת תמך בז'ז'ינסקי במבצע ציקלון, פעולות שניהל ה-CIA במטרה לחמש את לוחמת גרילה של המוג'אהדין האפגנים באמצעות פקיסטן במלחמתם נגד ברית המועצות.
בז'ז'ינסקי לא נקט בקו מפלגתי למרות קשריו הדמוקרטים המובהקים.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1988 תמך במועמד הרפובליקני ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
לקראת מלחמת עיראק ב-2003 הוא הודיע על התנגדותו למלחמה, עמדה לא מקובלת בחוגיו.
הוא ביקר את המלחמה בטרור של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש והתייחס אליה כקטסטרופלית.
בתחילת הקמפיין לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 שימש בז'ז'ינסקי כיועץ אסטרטגי למועמד לנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בהמשך הורחק מאובמה במטרה למשוך מצביעים פוטנציאליים מהקהילה היהודית.
עם זאת, שמו הועלה כמועמד לשאת תפקיד בכיר בסגל הבית הלבן.
בז'ז'ינסקי שימש גם כפרופסור למדיניות חוץ אמריקאית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, וכן כיועץ מיוחד במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בוושינגטון.
גם בשנים האחרונות התפרסם מספר פעמים כשתקף את השדולה הישראלית איפא"ק ואת מדיניות ההתנחלויות של ישראל.
הוא קרא גם בעקביות להידברות ישירה של ארצות הברית עם איראן והתנגד לתקיפה של מתקני הגרעין האיראניים.
בז'ז'ינסקי היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
אחד מילדיו, מארק , היה שגרירה של ארצות הברית בשוודיה, ובתו מיקה היא עיתונאית המנחה בין היתר את התוכנית "Morning Joe" בערוץ MSNBC.
בלילה שבין 26 ו-27 במאי 2017 נפטר בז'ז'ינסקי בעת ששהה בבית חולים בצפון וירג'יניה.
מחקרים ביחסים בינלאומיים הוצאת ספריית פועלים 1977.
Second Chance ההזדמנות השנייה: שלושה נשיאים ומשבר מעצמת-העת האמריקאית 2007.
זביגנייב הרברט (בפולנית: Zbigniew Herbert; 29 באוקטובר 1924 – 28 ביולי 1998) היה משורר, מסאי ומחזאי פולני.
בן לדור היוצרים שלאחר מלחמת העולם השנייה שתולדות חייו וכתיבתו שזורים בקורותיה של המאה העשרים.
נחשב לאחד מגדולי המשוררים המודרניים בפולין, שלכל אורך חייו לקח חלק פעיל בקונפליקטים של העם הפולני ובלט בדבקותו בעקרונותיו המוסריים והאמנותיים.
זביגנייב הרברט נולד בשנת 1924 בלבוב, בעבר חלק מפולין וכיום בשטח אוקראינה.
סבו היה אנגלי שהגיע ללבוב כמורה לאנגלית.
אביו, לגיונר פולני בזמן מלחמת העולם הראשונה, שתמך בהשבת עצמאותה של פולין, היה משפטן ועבד כמנהל בנק.
אבותיו הגיעו לגליציה מאנגליה דרך וינה ולפי המסורת המשפחתית נראה שישנו קשר משפחתי רחוק למשורר האנגלי ג'ורג' הרברט .
ילדותו של הרברט בשנות ה-20 הייתה בתקופה שבה פולין זכתה לעצמאות, והלך הרוח הפטריוטי נישא באוויר.
באותם ימים בילה בחיק משפחתו, הזכורה לו כנווה פסטורלי ויציב.
המלחמה וההרס שבאו על פולין באו במפתיע וסימנו עבורו את קץ החיים הקודמים ותחילתם של חיי הגולה הנצחיים.
ב-1939, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 15, חזה הרברט בהריסתה של לבוב כשפלש הצבא האדום לפולין, וב-1941 חזה בנפילתה לידי צבאה של גרמניה הנאצית, דבר שהותיר בו חותם עז.
באותה תקופה החל לכתוב את שיריו הראשונים, שהתפרסמו רק 15 שנה מאוחר יותר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה לקח חלק בפעילות המחתרתית ב"ארמייה קריובה"(צבא המולדת).
בזמן המלחמה למד ספרות פולנית בקבוצות לימוד חשאיות של האוניברסיטה ע"ש יאן קזימיר.
ב-1944, עם כניסת הרוסים ללבוב עקר לפרושוביצה, לקח שיעורי אמנות וכלכלה באוניברסיטת קרקוב וקיבל תואר בכלכלה.
ב-1949 למד באוניברסיטת "ניקולס קופרניקוס" שבטורון, וקבל תואר במשפטים ותואר בפילוסופיה כתלמידו של הפילוסוף הנריק אלזנברג, שהיה לו למנטור בהמשך דרכו.
ב-1951 המשיך זמן מה בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה.
בסוף שנות ה-40 החל לפרסם שירים ומאמרים מפעם לפעם בכתבי עת, בשמו ובשם עט, אך בשל מגבלות הצנזורה הנוקשה וזרם הריאליזם הסוציאליסטי במשטר הקומוניסטי, נאלץ לפרוש מן הכתיבה.
בתקופה זו עבד בעבודות זוטרות וחי חיי דלות.
ב-1956, לאחר שפרצו מהומות אוקטובר הפולני נגד השלטון הסובייטי, ובעקבות מותו של סטלין, החלה הפשרה פוליטית שהביאה להקלות חלקיות ופריחה תרבותית, והרברט כעמיתיו מארק חלאסקו ויוליה הרטויג, היה בין היוצרים ששיריהם ראו אור.
באותה שנה פורסם מחזור השירים הראשון שלו, "מיתר האור".
הוא זכה להצלחה גדולה ומצבו הכלכלי השתפר מעט.
בסוף שנות ה-50 הצליח להשיג מלגה קטנה שאפשרה לו לצאת מפולין, והוא החל במסע נדודיו ברחבי אירופה שנמשך שנים ארוכות שבמהלכן שב מעת לעת למולדתו.
הוא שהה בלונדון, באיטליה, בברלין ובפריז.
הוא לימד תקופה קצרה באוניברסיטת קליפורניה בשנת 1971, שבמהלכה החל בכתיבת "מר קוגיטו".
ב-1968 תורגמה שירתו לראשונה לאנגלית בידי צ'סלב מילוש ופיטר דייל סקוט, ולשפות רבות לאחר מכן.
לעברית תורגמו רבים מספריו על ידי דוד וינפלד, ומחזותיו הוצגו בפולין ובארצות אחרות.
הוא זכה להכרה ולפרסים בינלאומיים, בהם:
פרס אוסטריה לספרות אירופאית לשנת 1965
פרס ת"ס אליוט לשנת 1993
פרס ירושלים לספרות לשנת 1991
בעת שהותו בירושלים התיידד עם המשורר יהודה עמיחי ואף הקדיש לו שיר הנקרא 'ליהודה עמיחי' ופותח בשורה "כי אתה המלך ואני רק נסיך".
ב-1968 נשא לאשה את קטרז'ינה גֵ'דוּשיצְקָה, ובין השנים 1965-1968 שימש כעורך כתב העת לשירה "Poezja",אך פרש מהתפקיד במחאה על מדיניות אנטישמית.
ב-1981 חזר לפולין, עם הקמתה של התנועה "סולידריות" שהתנגדה לשלטון הקומוניסטי, והצטרף למערכת העיתון המחתרתי "Zapis".
כשהוצאה "סולידריות" מחוץ לחוק הוא תמך בה בגלוי והפך לסמל הרוחני במאבק לעצמאותה של פולין.
המשפט "הֱיֵה נֶאֱמָן לֵךְ" מתוך שירו "המסר של מר קוגיטו" היה לסיסמת המאבק.
בראשית שנות ה-90, לאחר התמוטטות ברית המועצות וכשמפלגת "סולידריות" עלתה לשלטון, הוא מתח ביקורת על התנהלותם של הממשלה ושל אישים פולנים בולטים, כדוגמת צ'סלב מילוש ואדם מיכניק, שראה בהם אחראים למחדלים שנעשו בפולין אחרי נפילת הקומוניזם.
דבריו עוררו ויכוח סוער וממושך בפולין.
ב-1992 שב לצמיתות לפולין והתגורר בוורשה, כשבריאותו רופפת והוא סובל מאסתמה חמורה, והיה מרותק למיטתו רוב הזמן.
זמן קצר לפני מותו הספיק לפרסם את אוסף שיריו "אפילוג של סערה".
ב-1958, בעת מגוריו בפריז, פגש לראשונה את צ'סלב מילוש.
בין שני המשוררים, פולנים מהגרים, שהדאגה למצב הפוליטי והאתי בפולין הייתה משותפת להם, נרקמה ידידות מיוחדת ומורכבת.
מילוש, שהיה מבוגר מהרברט ב-13 שנים ופעיל כמשורר וכמתרגם, שימש להרברט כמורה רוחני בתחילת דרכו הספרותית.
בשיא שיתוף הפעולה ביניהם תרגם מילוש את שירי הרברט לאנגלית ובכך חשף אותו לקהל הקוראים האמריקאי והבריטי.
הרברט הקדיש לו את שירו "אלגיה לפורטינבראס" (דמות מ"המלט").
עם הזמן, כשמעמדו של הרברט כמשורר התבסס, נפלו ביניהם חילוקי דעות אישיים ופוליטיים, שמקורם בגישותיהם הפטריוטיות השונות.
הרברט האשים את מילוש בכך שלדעתו לא גילה מספיק פטריוטיות ושבזמן הכיבוש הנאצי לא השתתף בפעילות המחתרת, ומילוש האשים את הרברט בכך שלדעתו לקה בעיוורון מיסטי ורגשי בכל הקשור לפולין.
הייתה ביניהם התכתבות ענפה לאורך השנים והם התפייסו לפני מותו של הרברט.
שירתו בעלת מבנה אסתטי דל בפיסוק ומדויקת.
היא כתובה בראייה אירונית, ריאליסטית ומפוכחת, ועוסקת במושג הסבל המתמשך והזיכרון.
הוא מרבה להשתמש באלמנטים מיתולוגיים והיסטוריים, כשהעבר משמש לו כלי להתבוננות בהווה.
בראיון עמו אמר שהוא פונה להיסטוריה לא בתקווה להפיק ממנה לקח, אלא כדי לעמת את הניסיון שלו אל מול ניסיון האחרים, וכדי להשיג לעצמו מה שאפשר לכנותו כחמלה ואחריות כלל-אנושיים.
לאחר שחווה את ההרס שבמשטר הטוטליטרי, החל להטיל ספק בהשגת גאולה דרך הסתמכות על תורות מיסטיות או רציונליות ושלל את האוטופיה.
שירתו נוקטת עמדה לפיה היחיד מחויב לעמוד בהתנגדות חסרת סיכוי מול ההיסטוריה ללא ערובה לניצחון, תוך השענות על הקהילה האנושית חסרת השלמות, שבה היחיד אחראי לקהילה ונושא את הזיכרון ההיסטורי אל הדורות הבאים.
כך נאמר לגיבור שלא מרצונו בשירו "המסר למר קוגיטו" בתרגומו של דוד וינפלד.
מיתר האור (1956), קובץ השירים שנכתבו החל ממלחמת העולם השנייה על פני תקופה של 15 שנה, הספוגים ברושם האכזרי של המלחמה הוא סוקר את כישלון האידאולוגיות, חולשתה של האמנות ואי-כשירותה של השפה להעביר את האירועים.
הרמס כלב וכוכב (1957), מעמיד את מלחמת העולם השנייה בהקשר אוניברסלי, הקורבנות מצטרפים לשאר קורבנות המלחמות בהיסטוריה.
מר קוגיטו (1974), מהחשובות ביצירותיו שהחלה להיכתב בעת שהותו בארצות הברית.
הגיבור הטרגי-קומי המודרני והחתרן, ששימש כאני-הדובר הביקורתי של המשורר, מגלם את התודעה העל זמנית ובאמצעותו סוקר הרברט את תולדות האדם בזמן ומוצא נחמה בחוסר השלמות האנושית.
שמו מיוחס לקוגיטו (החשיבה) של דקארט.
דו"ח מעיר נצורה (1983), נכתב כתגובה פיוטית לתודעת המרי שעלתה לנוכח המשטר הצבאי בפולין.
אלגיה לעת פרידה (1990), המשורר פונה בשאלות אתיות ופילוסופיות כגון מושג הרוע, הטבע וההרואיות, עמידותו של הזיכרון והצורך בחמלה.
רוביגו (1992), שירים מתפלמסים הפונים ליחידים.
הספר נקרא על שם תחנת הרכבת בעיר האיטלקית בה עבר בדרכו לעיר אחרת.
אפילוג של סערה (1998), קובץ שיריו האחרון שמסכם את תהפוכות חייו.
שם הספר הושאל מציורו של ג'ורג'ונה.
אנתולוגיה (1998), לפני מותו הספיק לקבץ את מיטב שיריו מכל תקופות חייו.
בעת שהותו הממושכת באירופה כתב את רשמיו על אמנות מערב אירופה:
ברברי בגן (1962), קובץ המסות שנכתב בעת מסעו הראשון לצרפת ולאיטליה.
זהו מפגשו הראשון של המשורר, הזר ממזרח אירופה שמתבונן בהיקסמות ובאירוניה בגן העדן התרבותי של מערב אירופה.
טבע דומם עם רסן (1993), הספר מוקדש ל"תור הזהב של הולנד" באמנות במאה ה־17, תקופה המצטיירת להרברט כמודל חיובי של חיים בהיסטוריה שבה האמנות משקפת את החיים.
מר קוגיטו ושירים אחרים, תרגם מפולנית דוד וינפלד, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984.
דו"ח מעיר נצורה, תרגם מפולנית דוד וינפלד, ספריית הפועלים, 1990.
האפוקריפים ההולנדיים, תרגם מפולנית דוד וינפלד, עם עובד, 1997.
אלגיה לעת פרידה, תרגם מפולנית דוד וינפלד, הקיבוץ המאוחד, 1998.
ברברי בגן, תרגמו מפולנית מרתה ויורק סטנקביץ', כרמל, 2004.
אפילוג של סערה, תרגם מפולנית דוד וינפלד, קשב לשירה, 2005.
טבע דומם עם רסן - קובץ מסות על האמנות ההולנדית, תרגם מפולנית דוד וינפלד, כרמל, 2008.
שירים, תרגם מפולנית דוד וינפלד, כרמל, 2012.
מועדון כדורגל הנשים זבזדה-2005 פרם הוא מועדון כדורגל נשים רוסי, הנחשב למועדון כדורגל הנשים המוצלח ביותר במדינה, לאחר שהעפיל לגמר ליגת האלופות לנשים בעונת 2008/09 וזכה במרב תוארי האליפות (שישה במספר).
הקבוצה הוקמה ב-2005 ומאז היא משתתפת קבועה באליפות רוסיה בכדורגל נשים.
הקבוצה הוקמה ב-2005 וב-2006 כבר השתתפה באליפות רוסיה בכדורגל נשים, גביע רוסיה בכדורגל נשים ובאליפות מחוז פרם.
בעונת הבכורה שלה הקבוצה זכתה באליפות מחוז פרם לאחר שלא ספגה אף שער והבקיעה 54 שערים לאורך טורניר אליפות המחוז כולו.
בגביע המדינה, העפילה הקבוצה לשמינית הגמר ובליגה הקבוצה סיימה כסגנית אלופת ליגת המשנה וכבר בעונת 2007 השתתפה בליגה הבכירה.
בעונת הבכורה שלה בליגה הצטרפו לקבוצה כדורגלניות מנבחרת רוסיה בכדורגל נשים ונבחרת אוקראינה, כמו כן הוזמן אלכסנדר גריגוריאן לאמן את הקבוצה.
גריגוריאן הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ובגביע ולדאבל היסטורי כבר בעונת הבכורה שלה, כאשר היא גוברת על מובילת הליגה רוסיאנקה ממחוז מוסקבה.
הקבוצה שיחקה את כל העונה, ללא הפסד כלל.
עם זכייתה באליפות, הפכה הקבוצה מפרם לקבוצה הראשונה מהעיר פרם שזכתה להשתתף בטורנירים האירופאיים, ובגביע אופ"א לנשים - טורניר כדורגל הנשים החשוב ביותר באירופה, ששינה את שמו בעונת 2009 לליגת האלופות.
בעונת 2008, הקבוצה חזרה על הישגה מהעונה הקודמת וזכתה באליפות ללא כל הפסד, והעפילה עד לגמר ליגת האלופות בעונת 2008/09. הקבוצה הייתה לאחת מארבע קבוצות כדורגל הנשים הטובות ביבשת, לאחר שגברה על מחזיקת הגביע הקודמת, פרנקפורט הגרמנית וגברה גם על ברונדבי הדנית.
בעונתה המוצלחת בליגת האלופות, הקבוצה ניצחה 9 משחקים ברציפות, שהיה לשיא בטורניר הזה.
אולם, במשחק הגמר הראשון הקבוצה הפסידה 6-0 לדיסבורג 2001 הגרמנית והמאמן אלכסנדר גריגוריאן לקח על עצמו את האשמה והתפטר.
במשחק השני הקבוצה סיימה בשוויון 1:1 והודחה.
בשנים 2014-2015 זכתה באליפות הליגה הרוסית.
בעונת 2016 סיימה כסגנית האלופה אך זכתה בגביע הרוסי.
עונה לאחר שוב זכתה באליפות הלאומית ובשנים 2018-2019 העפילה פעמיים רצופות לגמר הגביע הרוסי.
ליגת האלופות לנשים: גמר 2009
זבולון סימן-טוב (בדארי: زابلون سیمینتوف; נולד ב-1959) הוא סוחר שטיחים יהודי, שהתגורר בקאבול.
הוא היה מאחרוני היהודים שחיו באפגניסטן.
סימן טוב התפרסם כשהוצג בכלי התקשורת כיהודי האחרון שחי שם.
בספטמבר 2021 החליט לעזוב את אפגניסטן.
סימן-טוב נולד בעיר הראת במערב אפגניסטן, סמוך לגבול עם איראן, שבה התקיימה במשך שנים קהילה יהודית ענפה.
סימן-טוב הגיע לקאבול כילד כשהוריו ברחו בשנות ה-50 מהעיר הראת, לאחר שהאפגנים בעיר החלו לרדוף את בני עירם היהודים בעקבות הקמת מדינת ישראל.
בשנות השבעים עזבו רוב בני הקהילה היהודית את קאבול, והתפזרו בעולם.
אחרי הפלישה הסובייטית בדצמבר 1979 עזבו המשפחות היהודיות האחרונות את קאבול, ונותרו בה רק יהודים בודדים.
ביניהם, זבולון סימן-טוב, שהיה מוכר שטיחים, ויצחק לוי, שהיה מעין רופא אליל.
שניהם הכריזו על עצמם כגבאי בית הכנסת היחיד שנותר בקאבול, עברו להתגורר במתחם הריק של בית הכנסת ושמרו עליו.
לעיתים התקבצו שם אזרחים זרים או חיילים יהודים המוצבים במדינה, וכך המשיך בית הכנסת להיות פעיל מעת לעת.
לפרנסתו פתח סימן-טוב חנות שטיחים סמוך לביתו, אולם הוא נאלץ לסגור אותה בשנת 2001, לאחר הפלישה האמריקאית לאפגניסטן.
צורכי הדת שלו נשלחו אליו מדי חג על ידי ארגון יהודי מניו יורק.
בשר כשר, לצרכיו האישיים ולפרנסתו, שחט סימן-טוב בעצמו, לאחר שקיבל אישור מיוחד מרב בסמרקנד שבאוזבקיסטן הסמוכה.
בשלב מסוים עלה סימן-טוב עם משפחתו לישראל וגר בחולון כמה שנים.
הוא הסתכסך עם אשתו, סירב לתת לה גט ולשלם מזונות, ברח מישראל וחזר לקאבול להתגורר במתחם בית הכנסת, כאשר משפחתו גרה עד היום בחולון.
גם יצחק לוי עלה לישראל, הותיר את משפחתו בבאר שבע, וחזר לקאבול.
סימן-טוב טען שמשפחתו הביאה את ספר התורה העתיק של בית הכנסת, ולכן גם טען לבעלותו עליו.
גם יצחק לוי טען מנגד לבעלות על ספר התורה הנדיר והיקר.
עקב כך, שררו בין סימן-טוב ללוי יחסי עוינות.
המחלוקת התגלגלה להאשמות הדדיות בפני הרשויות, ובסופה נכלאו סימן-טוב ולוי על ידי הטליבאן.
בתקופת מעצרם נבזז בית הכנסת וספר התורה העתיק נגנב.
הם שוחררו ממעצרם ללא פתרון לשאלה מי גנב את הספר.
בשנת 2005 מת לוי וסימן-טוב נותר לבדו במתחם בית הכנסת.
סימן-טוב סירב בעיקשות לעזוב את ארצו על אף שמשפחתו הקרובה מתגוררת בישראל, עד שב-5 באפריל 2021, בעקבות השתלטות הטליבאן על אפגניסטן, החליט לבסוף לעזוב והודיע כי בכוונתו לעלות לישראל תוך מספר חודשים.
באוגוסט 2021 הודיע כי החליט להישאר במדינה, בטענה שהוא הרגיש שעליו להישאר כדי להגן על בית הכנסת האחרון שנותר במדינה מפני הטליבאן.
לעומת זאת, לפי אחת הטענות, סימן טוב בחר שלא לעלות לישראל משום שהוא מסרב לתת גט לאשתו, החיה בישראל.
בספטמבר 2021 עזב לבסוף את אפגניסטן לטורקיה, אחרי שחש שהסכנה לחייו גברה.
בכך הסתיימה, ככל הידוע, הנוכחות היהודית באפגניסטן.
בערב יום הכיפורים ה'תשפ"ב חתם על הגט לאשתו, אחרי שנים רבות שסירב לעשות זאת.
בנובמבר 2024 עלה סימן-טוב לישראל.
מחזה וסרט על סיפורם של סימן-טוב ולוי
סיפורם של לוי וסימן-טוב נתן השראה למחזה מאת המחזאי האמריקאי ג'וש גרינפלד, The Last Two Jews of Kabul.
זבולון תוחמן (טוּכמַן) (1913 – 13 באוגוסט 1971) היה מנהל הגימנסיה העברית בירושלים בשנים 1956–1971 ומחברם של ספרי לימוד רבים במתמטיקה.
זבולון בן יצחק טוכמן נולד ב-1913 בביאליסטוק, ועלה לארץ ישראל ב-1933. למד באוניברסיטה העברית בירושלים מתמטיקה ופיזיקה, וב-1942 סיים לימודי תואר מוסמך.
ב-1945 התקבל לעבודה כמורה למתמטיקה בגימנסיה העברית בירושלים, וב-1956 התמנה לתפקיד המנהל החמישי של הגימנסיה.
כיהן בתפקידו עד מותו, ב-1971. לאחר מותו, התמנה סגן המנהל, שמואל מיכאלי, למחליפו.
תוחמן חיבר, לבדו וביחד עם חברו לסגל הגימנסיה, שרגא פייבל קלעי, כמה ספרי לימוד נודעים במתמטיקה.
ספריהם, שנודעו בשם הקיבוצי "קלעי–תוחמן" – בנושאי אלגברה, אריתמטיקה, טריגונומטריה, גאומטריה אנליטית וחדו"א – זכו לפופולריות רבה בשנות ה-50 וה-60, יצאו במהדורות אחדות ושימשו כספרי הלימוד למקצועות הריאליים ברוב בתי הספר בארץ.
היה חבר במספר רב של ועדות ממלכתיות בנושאי חינוך, בהן הוועדה הראשונה שבדקה את תוכניות הלימודים והנהיגה רפורמות בחינוך.
תוחמן התגורר עם משפחתו בשכונת קריית משה בירושלים.
נפטר ב-1971 מסרטן, בגיל 58. נקבר בהר המנוחות.
בנו יצחק תוחמן הוא חוקר אסטרופיזיקה תאורטית, פרופסור חבר לפיזיקה תאורטית באוניברסיטה העברית בירושלים.
זבורטורול (ברומנית לפי כתיב ארכאי Sburătorul) היה מגזין ספרותי רומני והחוג הספרותי שהתגבש סביבו, שדגל בקידום מגמות וסגנונות מודרניים בספרות הרומנית.
מנהיגו היה מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו.