tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפני קבוצת טייסים של חיל האוויר האוסטרלי, שחזרו זה עתה מניסיון תקיפה כושל על תותחי נברון, כשהם זועמים על אובדן 18 מאנשיהם, מופיע אל"ם ג'נסן (ג'יימס רוברטסון ג'סטיס), איש מנהלת המבצעים המיוחדים, ולצידו הסרן קית מלורי (גרגורי פק) ורס"ן רוי פרנקלין (אנתוני קווייל) מקבוצת המדבר ארוכת הטווח.
הטייסים מוחים בפניהם על חוסר התוחלת שבניסיון תקיפת התותחים מן האוויר כיוון שהללו מוצבים בתוך מערה מוגנת היטב, שאין בידי חיל האוויר המלכותי פצצה גדולה מספיק שתוכל להרוס אותם.
מפקד הלהק (ריצ'רד האריס) מצהיר כי הדרך היחידה לפוצץ את התותחים היא להעמיס חומר נפץ על מטוס שיטוס בטיסת התאבדות אל תוך המערה, כשהוא מוטס על ידי "מי שיזם את הפעולה".
ג'נסן מכנס את מלורי ופרנקלין בלשכתו, אומר להם כי הוא האיש אליו התכוון מפקד הלהק, ומטיל על שניהם להוביל קבוצה של שישה אנשי קומנדו שתגיע למערה מצד הים, על ידי טיפוס על הצוק.
למלורי היא אומר כי הוא מטיל עליו את המשימה מאחר שהוא אחד ממטפסי ההרים הטובים בעולם.
עלילת הסרט בדיונית, אך יש סברה כי היא מבוססת על הקרבות שהתחוללו באי קרוס בשנת 1943. סברה אחרת היא כי עלילת הסרט מתבססת על הפינוי הימי של כוחות הצבא הבריטי שניגפו בקרב על האי לרוס בים האגאי.
שנערך בנובמבר 1943. הספר המקורי נכתב בהשראת מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה.
מתגלה בעיה כשמסתבר שאנדראה סטברוס נשבע בעבר להרוג את קית מלורי לכשתסתיים המלחמה, כי הוא זוקף לחובתו אחריות לרצח אשתו וילדיו על ידי הנאצים; הדבר קרה כאשר בהיותו בשורות המחתרת היוונית התיר מלורי, בהגינותו התמימה, לרכב פטרול גרמני נושא פצועים לעבור באחד המחסומים שהציבה המחתרת כדי להגיע לבית חולים.
בפועל אלה היו חיילים שבאו לחסל את סטברוס.
הגרמנים חיסלו את פצועיהם, הגיעו לביתו של סטברוס ופוצצו אותו על אשתו ושלושת ילדיו.
מלורי נפגש עם סטברוס במלון בו הוא שוהה וסטברוס מבטיח לו שבגלל חשיבות המשימה הוא ישתף עמו פעולה, אך מזהיר אותו כי לא חזר בו מכוונתו והוא יבצע אותה בתום המלחמה.
ערב היציאה למבצע מתרחש אירוע שיש בו כדי לעורר חשש בקבוצה כי סודות המבצע דלפו: ביושבם בתדריך המבצעי במפקדה, חש לפתע סטברוס כי מישהו מצותת להם מעבר לדלת.
הוא רומז לחבריו להמשיך בשיחה כרגיל, מתגנב בלאט לעבר הדלת, פותח אותה בבת אחת ואל תוך החדר נופל טיפוס מזוקן ומרושל הממלמל מילים לא ברורות.
כשמפקד הבסיס מוזעק הוא פוטר את העניין בלא כלום, בזהותו את האיש ככורדי העובד בבסיס ככובס.
לדרישת מלורי האיש אמור להיעצר בבסיס עד תום המבצע.
השישה יוצאים בדרכם לאי נברון בספינת דיג רעועה כשהם מחופשים לדיגים יוונים וכלי נשקם מוחבאים.
ספינתם נעצרת על ידי ספינת משמר גרמנית ואנשיה בפיקוד קצין עולים חמושים אל סיפון ספינת הדיג.
אנשי הקבוצה חשים שזהותם עומדת להיחשף ושולפים את כלי נשקם, מחסלים את הגרמנים ומפוצצים את ספינתם בהטלת רימון לתוך התותח שלה.
נותרת רק תמיהה אחת לאנשי הקבוצה - מדוע פנה אליהם הקצין הגרמני בשפה האנגלית?
זה היה אות מבשר רעה.
לקראת סוף השייט לנברון, בחשכת ליל, פורצת סופה חזקה המטלטלת את הספינה הרעועה ומנפצת אותה אל סלעי חוף האי.
אנשי החבורה נחלצים ומגיעם לחוף, אך מאבדים חלק מציודם, בעיקר מזון וציוד רפואי.
בטיפוס מאומץ ומסוכן על גבי הצוק התלול והגבוה מצליחים אנשי הקבוצה להגיע לראש הצוק, אך פרנקלין נפצע קשה.
מילר מציע להשאיר את הפצוע במקום כך שיתגלה על ידי הגרמנים ויזכה כשבוי לטיפול רפואי, כמצופה.
מלורי דוחה את ההצעה ופוקד להמשיך בדרך כשהם נושאים את הפצוע איתם על אלונקה.
פרנקלין הפצוע חש שפציעתו מעכבת את הפעולה ומנסה להתאבד, אך חבריו מצילים אותו ומלורי מרגיע אותו בספרו כי שליחותם בוטלה ובמקומה הוחלט על התקפה ימית מסיבית.
הקבוצה נתקלת באנשי משמר גרמני, אך בקרב יריות עמם היא נחלצת ומצליחה להגיע למקום המפגש עם שתי נשות המחתרת, מריה (בגילומה של אירנה פאפס), אחותו של ספירוס, ואנה (בגילומה של גיא סקאלה), מורה במקצועה שנעצרה בעבר על ידי הנאצים כחשודה בהשתייכות למחתרת, עונתה על ידם קשה ובעקבות כך הפכה לאילמת.
אנשי הקבוצה נכנסים לכפר קטן כדי למצוא רופא שיטפל בפרנקלין הפצוע.
בהתערבם בין תושבי האי החוגגים חתונה מקומית מופיעים לפתע הגרמנים, שככל הנראה פעלו על פי מידע, ואוסרים את אנשי החבורה.
בלב אנשי הקבוצה השבויים מתעורר חשש כי יש בקרבם בוגד.
במעצר מצליחים אנשי הקבוצה להשתלט על שוביהם, לובשים מדים גרמניים ויוצאים אל מחוץ לעיירה ברכב.
ביציאתם הם משאירים מאחור את פרנקלין הפצוע בתקווה שיזכה לקבל טיפול רפואי מהגרמנים.
הללו תחת זאת מזריקים לפרנקלין סקופולמין, הנחשב כ"סם אמת" ומצליחים לחלץ ממנו את המידע (המוטעה) שמסר לו מלורי כי המבצע המתוכנן הוא מתקפה ימית שתבוא מצדו האחר של האי, ההפוך מהצד שבו מוצבים התותחים.
הגרמנים ממהרים להעביר כוחות רגליים ושריון לפי מידע זה לחוף האחר של האי שבו צפויה התקיפה הימית כביכול.
בעת ההכנות הסופיות לחבלה בתותחים מגלה מילר שחלק מחומרי החבלה הושחתו.
מילר המפוכח חושד כי צירוף המקרים של התקלות נובע מבגידה, משחזר ומסיק שהבוגדת היא אנה.
הוא מתעמת איתה והיא מודה שנשברה בחקירתה בידי הנאצים והחלה לשתף פעולה איתם.
בעוד אנשי הקבוצה מתלבטים מה לעשות באנה, מריה אינה מהססת ויורה באנה למוות.
במקביל מתחילה להירקם אהבה בין מריה לבין סטברוס.
אנשי הקבוצה מתפצלים; מלורי ומילר יוצאים לפוצץ את התותחים, סטברוס ופפדימוס יוצאים לפעולת הסחה ומריה ובראון יוצאים לגנוב סירה שתשמש לחילוץ ומילוט הקבוצה בתום המשימה.
בהתקלות עם הגרמנים בראון ופפדימוס נהרגים וסטברוס נפצע.
מלורי ומילר מצליחים לחדור למערת התותחים ונועלים מבפנים את שערי הברזל הכבדים של המערה.
הם ממלכדים את התותחים בחמרי נפץ ובנוסף מצמידים אמצעי חבלה בתחתית פיר המעלית שמשמשת להעלאת הפגזים מהבונקר אל התותחים, כך שהורדת המעלית עד למטה תגרום לסגירת מעגל חשמלי ותבטיח את פיצוץ המתחם.
הגרמנים פורצים את שערי המערה ומלורי ומילר קופצים מן המערה אל הים ומצליחים לשחות אל סירת החילוץ.
מלורי ומילר מחלצים מן המים גם את סטברוס הפצוע ומעלים אותו אל הספינה.
ברגע השיא מגיעות למקום המשחתות הבריטיות שנועדו לחלץ את החיילים מהאי קרוס.
הגרמנים מגלים את לבנות החבלה שהוצמדו לתותחים ומסלקים אותן.
התותחים יורים ופגזיהם מגיעים עד סמוך למשחתות.
לצורך ירי של מטח נוסף מורידים הגרמנים את המעלית אל מצבור הפגזים כדי להביא פגזים נוספים.
בהגיע המעלית לקרקעית היא מפעילה את המילכוד המשני ואז מופעלים חומרי הנפץ שהוטמנו בתחתית הפיר, נגרם פיצוץ אדיר והמערה והתותחים מושמדים.
פרנקלין הפצוע שומע את רעם הפיצוץ בשוכבו על מיטתו בבית חולים וחיוך רחב עולה על פניו.
מלורי ומילר מועלים על סיפון אחת המשחתות, בעוד שסטברוס, שקשר של אהבה נקשר בינו לבין מריה, מחליט לחזור איתה לנברון ולהמשיך בפעולות המחתרת.
הוא נפרד ממלורי בתקיעת כף במחלו על כוונתו להורגו.
השם "תותחי נברון" הפך למושג של יעד אימתני שהשמדתו או כיבושו כרוכים במאמץ, בדבקות במטרה ובסיכון רב.
לא מעט תרמו לכך בחירת השחקנים המתאימים לסיפור של אתוס גבורה זה, האפקטים המיוחדים והמוזיקה ההרואית של דמיטרי טיומקין לנעימת הרקע של הסרט.
בהקשר ישראלי, קיבל מוצב הצבא הישראלי בעין עקוב שמעל הכנרת את הכינוי "מוצב תותחי נברון".
גם שתי סוללות תותחי 155 מ"מ בעמדות מבוטנות שהוצבו בקו בר-לב, האחת בתעוז "מבדד" שבצפון מפרץ סואץ, סמוך למוצב המזח; והשנייה במעוז בודפשט על שפת הים התיכון, שלא נכבש על ידי המצרים במלחמת יום הכיפורים, כונו על ידי צה"ל בשם "נברונים".
במוצבים אחרים עוד בתקופת מלחמת ההתשה כונו טנקי סטלין שהוצבו בעמדות קבועות בשם "נברונים".
תותח פריז (גרמנית: Paris-Geschütz או Kaiser Wilhelm Geschutz, מילולית: תותח הקיסר וילהלם, על שם וילהלם השני, קיסר גרמניה) היה תותח-על שנבנה על ידי תאגיד קרופ במטרה לטווח את העיר פריז ממרחק 130 ק"מ (אזור יער קרפי Crepy).
התותח הופעל על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ממרץ עד אוקטובר 1918.
התותח לא יועד להרס תשתיות או למטרה צבאית אלא ללוחמה פסיכולוגית של הטלת מורא ופחד בלב אזרחים עירוניים.
הירי הראשון של התותח, בשעה 7:18 בבוקר ה-21 במרץ 1918, עורר בהלה רבה.
ביום שישי הטוב, 29 במרץ, פגע פגז פגיעה ישירה בכנסיית St-Gervais-et-St-Protais וגרם להרג 91 אזרחים ולפציעתם של 68. בסך הכול גרם התותח למותם של 256 מתושבי פריז ולפציעתם של 620.
לאור הצלחת התותח בהכבדה על מורל היריב היו ניסיונות לבנות בעת מלחמת העולם השנייה את "תותח לונדון" ("וי 3"), אך הפרויקט נפסק לאחר שבעלות הברית הפציצו את אתר הניסויים בתותח הייעודי.
עם זאת, פיתוח אמצעי ירי לטווח רחוק המשיכו להניע את הגרמנים לייצור רקטות ה-V-1 ו-V-2.
קליבר התותח היה 210 מ"מ ולאחר ירי של 56 פגזים הורחב לכדי 240 מ"מ.
אורך הקנה היה 28 מטרים של קנה מחורץ ועוד 6 מטרים קנה חלק.
כל פגז שנורה במהלך ירי רצוף היה בקליבר גדול מעט מקודמו.
זמן שהיית הפגז באוויר עד הפגיעה היה 170 שניות.
דיוק התותח לא היה גדול והתאים למטרות בגודל עיר, כמו פריז.
הטווח הגדול ביותר הושג בירי בזווית של 55°, כיוון שבזווית זו הגיעו הפגזים לשכבת אטמוספירה גבוהה יותר מאשר בירי בזווית 45° (שהיא, תאורטית, בהזנחת התנגדות האוויר, הזווית המיטבית לירי לטווח מקסימלי).
בשכבה זו, הסטרטוספירה, האוויר דליל והתנגדותו קטנה וכך הושג טווח גדול יותר.
משקל התותח היה 256 טונות והוא נישא על גבי מסילת ברזל ייעודית.
לכל תותח היה צורך בצוות הפעלה ותחזוקה של 80 לוחמים, אשר השתייכו לצי הגרמני הקיסרי, כיוון שהתותח הוגדר כתותח ימי והשתמש בטכנולוגיות דומות לתותחי ספינות.
שלושה תותחים בלבד שימשו במהלך שבעת חודשי ההפעלה וככל הנראה הושמדו על ידי הכוחות הנסוגים, משום שכוחות ארצות הברית שתפסו את נקודת הירי לא מצאו להם שריד.
תותח רכבת הוא תותח כבד המונע ביבשה על גבי מסילת ברזל.
שימוש בתותחי רכבת נעשה ממלחמת האזרחים האמריקאית ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה פחת השימוש בארטילריה כבדה לטובת טכנולוגיית טילי קרקע-קרקע או הפצצה מן האוויר, ובמקביל השתפרה יכולת ההובלה של ארטילריה בכביש על ידי כלים ייעודיים.
תותחי רכבת יוצרו על ידי מספר מדינות, בהן ארצות הברית, צרפת ובריטניה, אך עיקר השימוש והפיתוחים היו פרי ההנדסה של חברת קרופ הגרמנית, ששימשה כזרוע החימוש הגרמנית בשתי מלחמות העולם.
רבים מהתותחים שהותקנו על גבי רכבות תוכננו במקורם כתותחים ימיים שהובלו בספינות וחלקם, כמו שוורר גוסטב או קרופ K5 היו תותחי-על בעלי קליבר ענק וקנה ארוך, אשר בשל משקלם הרב לא יכלו לנוע אלא על גבי מסילות ברזל שנבנו במיוחד.
כל רכבת הורכבה מקטר, קרון התותח עצמו וקרונות לתחמושת, לציוד תחזוקה ולצוות ההפעלה.
בשיקולי תכנון הרכבת תותח על גבי קרון רכבת נלקחו בחשבון המרכיבים הבאים: יכולת צידוד, כלומר יכולתו של הקנה לנוע מצד לצד (ולא רק מעלה-מטה); ספיגת הרתע ועיגון התותח בשעת ירי ולקראת ירי נוסף.
ללא צידוד: עבור תותחים רבים היה משקל הקנה כה גדול עד כי לא ניתן היה להתקינו על גב ציר סובב.
תותח כזה יכול לירות אך ורק היישר קדימה ועל כן יש להכין עבורו באתר הירי מסילה מעגלית, או מסילות במספר עקומות, כך שיוכל למקם את קנהו אל מול המטרה.
צידוד-קרון: בשיטה זו יכול הקרון לנוע מספר מעלות ימינה ושמאלה יחסית לציר האורך שלו.
הפלטפורמה נושאת התותח מחוברת אל פלטפורמת גלגלי הקרון באמצעות ציר.
ירי בזווית גדולה מדי עלולה לפגוע ביציבות הקרון ולגרום לירידתו מן הפסים ולכן זווית הצידוד היא בדרך כלל 2 עד 4 מעלות לכל צד.
צידוד ציר: תותחים קטנים יחסית ניתן להתקין על גבי ציר מרכזי המורכב על פלטפורמת הקרון.
הציר יכול לנוע 360° מעלות, אך הירי מצריך עיגון וייצוב של הקרון בשל הרתע הצידי בשעת ירי שעלול, ללא עיגון טוב, להפיל את הקרון מן הפסים.
קיימות ארבע שיטות לספיגת הרתע.
"עריסה", "עגלה עליונה", ספיגת רתע בהחלקה וספיגת רתע בגלגול.
לרוב היה שימוש בשילוב של כמה שיטות בכלי.
"עריסה": התותח הותקן בתוך "עריסה" ורתע לאחור בתוכה.
הרתע נספג על ידי מנגנון הידראולי בעריסה והוחזר למצב ירי על ידי קפיצים ומנגנון פנאומטי שנדרך על ידי לחץ הרתע.
הייתה זו השיטה המובילה לספיגת רתע בתותחי רכבת קלים יחסית.
"עגלה עליונה": בשיטה זו גוף התותח מורכב על פלטפורמה ("עגלה") הנעה על גבי פלטפורמת גוף הקרון באמצעות גלגלים, הנעים על גבי מסילות בגוף הקרון-הנושא.
בשיטה זו על הקרון להיות מעוגן לפסים בשעת ירי.
ספיגת הרתע נעשית על ידי מנגנון הידראולי והחזרת התותח למצב ירי נעשית על ידי זווית המסילות בקרון הנושא, המטה את התותח קדימה וכן על ידי קפיצים ואף רצועות גומי.
החסרון בשיטה זו הוא שהמנגנון אינו סופג את המרכיב האנכי של הרתע ולכן אינו מתאים לירי בזווית אנכית גבוהה.
ספיגת רתע בהחלקה: בשיטה זו הקרון נע על גבי מספר חוגונים, כאשר כל חוגון נבלם באמצעות מוטות, מצבטים או יתדות המקובעים אל הפסים.
לאחר ירי התותח והקרון רותעים לאחור, תוך שמשקל הקרון נבלם על ידי רכיבי הבלימה שהוזכרו לאחר נסיעה אחורנית ("החלקה") של מטר או שניים.
הפיזור נדרש כדי שהמשקל האדיר לא ייספג בנקודה אחת, אלא יתחלק על פני מספר נקודות (שגם אם יש כשל באחת מהן עדיין ייבלם הרתע היטב).
בשיטה זו יש להתקין מחדש את הקורות לפני ירי נוסף.
השיטה יועדה לתותחים כבדים במיוחד ללא יכולת צידוד, שירו ממסילה מעוקלת.
גם שיטה זו אינה סופגת היטב את המרכיב האנכי של הרתע.
ספיגת רתע בגלגול: בשיטה זו כל הקרון רותע לאחור ומתגלגל 9 עד 15 מטרים, כאשר הוא נבלם רק בכוח הבלמים.
התותח מוחזר לעמדת ירי בגרירה על ידי כננת.
שיטה זו שולבה עם רתיעת עריסה שנועדה לספוג את המרכיב האנכי של הרתע.
היא מתאימה לתותחים עם צידוד קרון ולא מתאימה לתותחים עם צידוד ציר כיוון שאינה מסוגלת לספוג רכיב רתע אופקי בזווית גדולה מדי ביחס למסילה.
יתרונה של השיטה הוא ביכולת לירות מכל נקודה על המסילה בלי צורך בהכנות.
שיטת ספיגת רתע בגלגול בשילוב עם עריסה סופגת היטב הן את רכיב הרתע האופקי והן את הרכיב האנכי.
בשאר שיטות הירי יש לספק פתרונות לספיגת הרכיב האנכי של הרתע וכן ספיגת רכיב הרתע האופקי שאינו מקביל למסילה.
שיטה אחת היא לבנות "רציפי עיגון" בצידי המסילה, על הקרקע ועיגון הקרון אל רציף זה באמצעות מהדקים או עוגנים.
דרך אחרת היא להשתמש ביתדות עיגון אל הקרקע, בלי שימוש ברציף בנוי.
במקרים מסוימים הוכנה באזור הרציף מסילה כפולה ובה זוג פסים מקביל נוסף להקניית יתר יציבות, לקרון היה סט גלגלים מתאים לצמד המסילות הכפול.
בכלים כבדים במיוחד, כגון ההוביצרים הצרפתיים בקליבר 340 מ"מ ו-400 מ"מ וההוביצרים הגרמניים הכבדים, בכללם תותח פריז, שיטת העיגון הייתה חפירת עמדת ירי או שוחת-ירי (pit) בקרקע ועיגון התותח אליו באמצעות בטון או גזעי עצים.
פעילות ההכנה ארכה זמן רב ובה שימשה המסילה לתובלה בלבד.
בהגיע התותח לעמדת הירי הוא הורד והותקן בעמדה.
לחילוץ העיגון בבטון היה צורך לפוצץ את העיגון באופן מבוקר.
הטכנולוגיה של תותחי הרכבת הצליחה להביא ארטילריה כבדה לשדה הקרב.
אולם, הייתה זו טכנולוגיה בעייתית ממספר סיבות.
התותח היה כלי פגיע, במיוחד לתקיפה מן האוויר (במלחמת העולם השנייה), לפיכך ליווה כוח נ"מ כל תותח הן בשלב ההובלה והן בשלב ההפעלה.
התותח היה כלי מורכב שכלל מערכות מכניות-הנדסיות רבות שדרשו צוותים גדולים ומיומנים להפעלה ולתחזוקה שלהן.
כל קלקול באחת מהמערכות המכניות השביתה את הכלי.
התותח היה תלוי באופן מוחלט בקיומה של מסילת ברזל, לעיתים היה צורך להניח במיוחד פסים ועמדות ירי, פעולה יקרה וממושכת.
כמו כן היוו פסי הרכבת כשל קריטי בהיותם פגיעים לחבלה מבלי שניתן להגן עליהם לכל אורכם.
סיבות אלו דחפו לתכנון וייצור כלי ארטילרי משוריין המסוגל לנוע בכוחות עצמו - תותח מתנייע.
בסביבות 1860 הוצע רעיון לנייד ארטילריה על גבי מסילות ברזל במקביל בארצות הברית וברוסיה.
באביב שנת 1862 השתמש רוברט לי, מפקד כוחות הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית בתותח ימי של 32 ליברות שהותקן על קרון שטוח במערכת שבעת הימים.
ב-1864 צילם מת'יו בריידי מרגמה נישאת על רכבת במהלך המצור על פיטרסבורג, וירג'יניה.
מרגמה זו נקראה "הדיקטטור של הפרטסבורג-אקספרס".
בתותחי רכבת נעשה שימוש בדרום אפריקה בעת מלחמת הבורים ואחריה על ידי הצבא הבריטי.
ה-9.2 אינץ' BL, אחד מתותחי הרכבת המוצלחים וארוכי השירות ביותר, הוצג לראשונה בקייפטאון ב-1900 והיה אחד מן התותחים ארוכי-הטווח (15 עד 20 ק"מ) של הבריטים לאורך מלחמת העולם הראשונה.
דגם משופר שלו שירת גם לאורך כל מלחמת העולם השנייה עד 1945. תותח זה היה למעשה תותח חוף שהותקן על גבי ציר-סובב על קרון נמוך ושטוח.
מלחמת העולם הראשונה הצריכה העברת תותחים ארוכי טווח אל החזית במהירות.
כך נותרו משני צידי המתרס פתרונות שונים להטענה והובלה של תותחים ימיים ותותחי חוף סטטיים וכן פיתוח תותחי רכבת ייעודיים.
בשל השימוש בתותחים ימיים בעיקר, אוישו צוותי התותחנות והתחזוקה באנשי צי ולרוב הוכפפו סוללות תותחי הרכבת לחיל הים.
אחד השיפורים המרכזיים שנעשו לתותחים הימיים שיועדו לרכבת היה הגדלת זווית העלרוד שלהם (זווית הנטייה מעלה) עד כדי 45°, בניגוד לירי שטוח-המסלול המאפיין את התותחים הימיים.
לכל התותחים הגרמניים ניתנו כינויים מתותח ה-140 מ"מ "נתן" ו-170 מ"מ "סמואל" דרך "ברונו" בן ה-280 מ"מ ועד "מקס" הענק (380 מ"מ, אורך קנה 45 קליברים) שירה עד לטווח של 50 ק"מ, מתוך שוחת-ירי (ומקסימום 21 ק"מ ללא עיגון בשוחה).
רוב סוללות תותחים אלה השתתפו במתקפת האביב וחלק מהם נתפסו על ידי בלגיה, שעשתה בהם שימוש נגדי.
חלק מהתותחים שימשו את גרמניה גם לאורך מלחמת העולם השנייה.
החברה הגרמנית העיקרית שפיתחה מתקנים וטכנולוגיות להתקנת תותחי רכבת ומיצוי מרב היכולת מהם, הייתה חברת "קרופ" שמהנדסיה בנו גם את תותח פריז, שהובלתו על פסי רכבת הייתה רק לצורך תובלה.
תותח הרכבת הגדול ביותר שתוכנן בקרופ היה "Gamma-gerät", אחד מאבות הטיפוס של ברטה הגדולה, שנפסל לשימוש מבצעי בשל גודלו העצום והמורכבות הלוגיסטית שבהובלתו והכנתו לירי.
צרפת הצטיינה בהסבת תותחים ימיים לרכבת, הגדול שבהם היה ה-Canon de 305 mm Modèle 1893/96, שירה לטווח 31 ק"מ.
תותח הרכבת הצרפתי הגדול ביותר היה ההוביצר Obusier de 520 modèle 1916 בקוטר 520 מ"מ (אורך קנה 15 קליברים), שנבנה מראש כתותח רכבת.
אך תותח זה לא היה בשימוש מבצעי במלחמת העולם הראשונה.
מספר כלים מדגם זה נפלו לידי הגרמנים בעת כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה והורמכט עשה בהם שימוש במצור על לנינגרד.
המפעל הצרפתי שהתמחה בתותחים אלו היה שניידר אלקטריק (Schneider et Cie).
בבריטניה עסקו מפעלי רויאל ארסנל (או וולוויץ' ארסנל - Woolwich Arsenal) בייצור תותחי רכבת ובהרכבת תותחים ימיים על רכבות החל מראשית המאה ה-20. ברשות הצבא הבריטי היו בעיקר תותחים והוביצרים 12 אינץ' ותותחי ה-9.2 אינץ' שהוזכרו.
לקראת סוף המלחמה, במאי 1918, הוצג תותח בן 14 אינץ' שנקרא "בושבאסטר" (HM Gun Boche Buster) שנועד לירי ארוך-טווח (34 - 38 ק"מ) על מטרות אסטרטגיות.
ירי הפגז המבצעי הראשון של התותח היה במסגרת קרב אמיין באוגוסט 1918 ונכח בו המלך ג'ורג' החמישי.
הפגז נחת במטרתו בצומת רכבות במרחק 19 מילים (כ-30.5 ק"מ) וגרם הרס רב.
תוכנן גם "בושבאסטר" בן 18 אינץ', אך הוא לא נכנס לשימוש מבצעי במלחמת העולם הראשונה אלא רק במהלך שנות ה-20, תוך שקני ה-18 אינץ' עושים שימוש במרכבי ה-14 אינץ' שיצאו משירות.
במהלך אפריל ומאי 1918 סופקו לצי האמריקני חמש רכבות מבוסות על תותחי 14 אינץ' ימיים, הם הגיעו לצרפת באוגוסט ופעלו בחזית עד סוף המלחמה.
מפעלי בית לחם סטיל ייצרו תותחי רכבת עבור לקוחות בדרום אמריקה כברזיל ופנמה.
בעוד שעקב טווחם הארוך ניצבו במלחמת העולם הראשונה תותחי הרכבת בעורף הכוחות והיו מוגנים מתקיפה, הרי שבמלחמת העולם השנייה היו חשופים לתקיפה מן האוויר והפכו למטרות קשות-הגנה.
פיתוח ההפצצה מן האוויר ושימוש באוניות-תותחים ארוכי-טווח הפכו את השימוש בתותחי רכבת לבלתי משתלם ברוב החזיתות.
עם זאת, פותחו ונכנסו לשירות תותחי רכבת לקראת המלחמה ובמהלכה, ונעשה גם שימוש בציוד ממלחמת העולם הראשונה.
תותח העל שוורר גוסטב הגרמני החזיק בשיאי גודל וטווח, אך יחס העלות/תועלת הדל יחסית שלו הוכיח שהעידן הגיע אל קיצו ביחס לטכנולוגיות המודרניות.
תותחי-רכבת שולבו במאמצי הבריטים והגרמנים לייצר יכולת ארטילרית לירי מעבר לתעלת למאנש, בנוסף לתותחי חוף ארוכי טווח.
ברית המועצות כמעט ולא השתמשה בתותחי רכבת, אולם שלושת תותחי ה-MK-3-12 (305 מ"מ) שנלקחו מאוניית הקרב "הקיסרית מריה" (Императрица Мария) והותקנו על רכבות שימשו במהלך יוני-דצמבר 1941 להגנה בחזית חצי האי האנקו שבפינלנד.
תותחים אלה נותרו בכוננות במצב מבצעי עד 1991 והוצאו מהשירות ב-1999 היישר אל מוזיאוני המלחמה והרכבת.
היו אלה תותחי הרכבת האחרונים בעולם ששרדו בשירות מבצעי.
תותח נגד מטוסים "3.7 (94 מ"מ) הוא תותח כבד נגד מטוסים נגרר שנע על מרכב בעל ארבעה גלגלים מתוצרת בריטית.
זה היה התותח הכבד ביותר להגנה נגד מטוסים ששימש את צבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
הפגז הגיע לגובה מקסימלי של 9,000 מטר.
עד אמצע שנות ה-30 של המאה העשרים היו המטוסים בעלי מגבלות טיסה נמוכות של גובה ומהירות.
תותחי הנ"מ בקוטר "3 היו יעילים דיים לאיומים מסוג כזה.
עם הופעת המטוסים המהירים בעלי יכולת רום טיסה מוגדל עד לגובה של 30 אלף רגל, נדרש נשק חדש.
הנשק הזה היה תותח ה-"3.7.
הגורם העיקרי לקידום הפיתוח של תותח זה היה הכנסת מכשיר המכ"ם לשימוש צבאי.
מכשיר זה העניק למערכות הנ"מ יכולת גילוי ואיכון מהירה.
לשם כך נדרש תותח בעל טווח מוגדל, מהירות לוע וקצב אש מהיר יותר.
בינואר 1938 היו עדיין ברשות מערך הגנת הנ"מ הבריטית כ-180 תותחים מיושנים בקוטר "3 (76 מ"מ).
מכוון מכ"ם חצי אוטומטי, הפגז בעל מרעום זמן (ללא השמדה עצמית)
הוצב להגנה על שדות תעופה, ערים ומרכזי אוכלוסייה
מכ"ם מסוג ראשוני, פשוט ולא משוכלל
הייצור החל באופן מזורז ללא בעיות שהן ובספטמבר 1939 כבר היו ברשות מערך הנ"מ כ-40 תותחים "3.7. בתקופת המערכה על בריטניה היו ברשות מערך ההגנה כ-1140 תותחים.
בשנת 1943 הם הוצבו בעמדות יבשתיות וב"מבצרי מאונסל" הימיים (כדוגמת מבצר החולות הרועדים בשפך התמזה).
פיתוח הדגמים השונים נמשך עד לדגם האחרון סימן 6 (Mk VI) שהיה בשרות עד 1959.
התותח נגרר על ידי רכב כבד מסוג מטאדור.
לא נעשה שימוש בתותח כנשק נגד טנקים בניגוד למקבילו תותח נ"מ 88 הגרמני, עקב משקלו הכבד.
התותח שקל קרוב לכפליים ממקבילו הגרמני.
עקב זאת הצבתו דרשה זמן רב שלא אפשר הפעלה מהירה כנגד טנקים.
פרט לכך התותחים היו בדרך כלל תחת פיקוד ברמה גבוהה שלא היה לה קשר עם כוחות הקרקע.
בעת הצבתו לפעולה, היה צוות התותח פותח ארבע זרועות לצדדים, לכל זרוע היה בסיס רחב דמוי צלחת שהוצב על הקרקע.
מרכב זה היה משחרר את העומס והרתע מהגלגלים ומעביר אותו ישירות לקרקע.
לפי המידע ממקורות בריטים, היה התותח בשימוש הצבא הבריטי, הניו זלנדי, הקפריסאי, הנפאלי והישראלי.
אזכור יחיד לתותחים אלה מופיע בתיאורו של הטייס פלטיאל מקלף שיצא לטיסת צילום שהוגדרה כחשובה ביותר ערב "מבצע עשר המכות" במטוס מסוג פיירצ'ילד עם הצלם מונטי גולדברג.
בעוברם מעל ריכוזי הצבא המצרי במערב הנגב זיהה פלטיאל בבירור את סוללות התותחים האלה שנעזרו במערכות מכ"ם לאיכון המטוסים.
התותחים ירו לעברו והוא כנראה נפגע מהם, אך המשיך בטיסתו עד לשלב שנאלץ לנטוש.
(ייתכן שפלטיאל מקלף ראה את תותחי ה-88 הגרמניים וזיהה בטעות כתותחים בריטים נגד מטוסים מסוג "3.7).
תותחים מסוג זה נרכשו באנגליה והגיעו לצה"ל לפני מבצע קדש, בשנת 1955. סוללה אחת, שהוצבה באזור מחנה יונה לשעבר, כמעט והפילה בטעות מטוס מוסטנג ישראלי.
התותחים הוצאו מהשירות בשנת 1967, עם הגעת תותחי ה-L-70.
שני תותחים מוצגים במוזיאון בתי האוסף של צה"ל ביפו.
תותח אחד בגן בקריית מוצקין.
תותח תעש 120 מ"מ הוא סדרה של תותחי טנקים חלקי-קדח בקליבר שפותחה ומיוצרת על ידי התעשייה הצבאית (אלביט תעש מערכות), ישראל.
תותחים אלה מותקנים על גבי טנקי מרכבה סימן 3 (תותח דגם MG251) וסימן 4 (תותח דגם MG251-LR) הישראלים.
התותח פותח על בסיס תותח בקליבר 120 מ"מ ריינמטאל L44 של ריינמטאל הגרמנית אך לא מדובר בהעתק ברישיון, אלא פיתוח עצמאי של תעש.
בשנת 1998 זכתה תעש בפרס ביטחון ישראל עבור פיתוח התותח, שהגביר את יכולתה של ישראל לייצר טנקים ללא תלות במדינות זרות (למעט תלות, שעדיין נותרה, בייצור חטיבת הכוח של הטנק).
שני דגמי התותחים הם מתותחי הטנקים הטובים ביותר בעולם, ובמספר פרמטרים (כגון שרוול תרמי ומידות קומפקטיות) אף נמצאים ביתרון ניכר על מתחריהם.
עם מכירת תעש מערכות לאלביט מערכות המשיך פיתוח וייצור התותח באלביט.
כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 הפך התותח מחורק-הקנה בקליבר 105 מ"מ לכלי הנשק הראשי של רוב הטנקים המערביים.
תותח בעל קנה-מחורק הוא תותח שבו על החלק הפנימי של הקנה חרוטים סלילים בורגיים שמטרתם לסובב את הקליע ובכך להקנות לו יציבות בעת מעופו באוויר (עקרון שימור תנע זוויתי ומומנט התמד).
כושר החדירה של תחמושת חודרת שריון מסוג חץ המבוססת על חץ ממתכת בצפיפות גבוהה, תלוי באנרגיית הלוע שמספק התותח.
עם התפתחות השריון של הטנקים, המוגבלות של אנרגיית הלוע שסיפק תותח ה-105 מ"מ נהייתה קריטית יותר למפתחי הטנקים.
אומנם נעשו שיפורים בתותח ובתחמושת הקיימת, אך חברת ריינמטאל, אחת מחברות הנשק המובילות באירופה, החלה לפתח בשנת 1964 תותח חלק קדח (תותח עם קנה בו החלק הפנימי, הקדח, חלק) בקליבר 120 מ"מ, שהותקן לבסוף על טנקי הלאופרד 2 כעבור 15 שנה.
תותח ה-120 מ"מ סיפק 50% יותר אנרגיית לוע, ובכך העלה את כושר החדירה של פגזי החץ.
ישראל רצתה לרכוש את התותח, אך הדבר לא התאפשר מסיבות מדיניות, ולכן הטיל משרד הביטחון על תע"ש לפתח תותח 120 מ"מ ישראלי.
צה"ל אפיין את הדרישות מהתותח:
מידות חיצוניות שלא יחרגו מאלה של תותח ה-105 מ"מ, על מנת לאפשר הסבת טנקים קיימים לתותח החדש.
כוח רתיעה ואורך רתיעה שלא יעלה על הקיים בתותח ה-105 מ"מ, למרות אנרגיית הלוע הגדולה יותר.
צורת תפעול וירי הדומה לזו של תותח ה-105 מ"מ על מנת להקל על הקליטה והסבת צוותי חיל השריון.
יכולות ירי בזוויות הגבהה גבוהות.
התקנה חיצונית של התותח בטנק המאפשרת החלפת התותח ללא פירוק הצריח מתוך הטנק.
התותח MG251 פותח בשנים 1983–1988 עבור טנק מרכבה סימן 3 והצליח לעמוד בכל הדרישות שהציב צה"ל.
התותח נחשף לראשונה ב-1989 אז הוכרז כנשק הראשי של מרכבה סימן 3. בשנת 2003 הותקן דור ב' של ה-MG251, דגם MG251-LR, על מרכבה סימן 4. עם מכירת תעש מערכות (התעשייה הצבאית IMI) לאלביט מערכות, המשיך ייצור התותח בחטיבת אלביט מערכות יבשה (שרכשה גם את סולתם מערכות).
התותח (בשני דגמיו) דומה מאוד לתותח L44 של ריינמטאל המותקן על גבי טנקי המערכה לאופרד 2 הגרמני, M1 אברהמס, K1A1 של קוריאה הדרומית ו-Type 90 היפני.
התותח שומר על הממדים הקומפקטיים יחסית של התותח הבריטי M68 בקליבר 105 מ"מ מחורק-הקנה המותקן על טנקי מרכבה סימן 1, מרכבה סימן 2 וטנקי ה-M60 פטון.
התותח מורכב מפלדה שחושלה בתהליך מיוחד על מנת לאפשר לו לעמוד בלחצים גבוהים יותר, מבלי לעבות את הדופן בצורה משמעותית לעומת תותח ה-105 מ"מ.
קדח התותח (החלק הפנימי של הקנה) מצופה בכרום קשה כדי למנוע בלאי מכני ולהגדיל את אורך חיי הקנה.
התותח הוא חלק קדח על מנת להגדיל את אורך חיי הקנה וכן לאפשר ירי תחמושת חודרת שריון חזקה יותר, שמיוצבת על ידי סנפירים ולא על ידי ייצוב באמצעות סיבוב המגביל את ממדי וביצועי הפגז.
כמו כן, תותח חלק קדח מאפשר, במידת הצורך, גם ירי של טילי נ"ט כגון להט.
תותח תע"ש משתמש במערכת רתיעה והחזרה שונה, המורכבת ממעכב (Retarder) קונצנטרי וריקופרטור (התקן שתפקידו לקלוט את החום המופק ולנצלו) פנאומטי, המחוברים לאצילי התותח.
בתהליך החזרה מהרתיעה מופעל מנגנון פתיחת סדן אוטומטי.
מערכת הרתיעה הייחודית מאפשרת עמידה ברתע גדול יותר (האופייני לתותחי 120 מ"מ) גם בזוויות הגבהה גדולות.
ישנם שני דגמים לתותח: MG251 ו-MG251-LR (שמכונה לעיתים תותח תע"ש דור ב').
הדגם ראשון הוא בעל שרוול תרמי שפותח בידי וישאי , שבא עם מפנה גזים שניתן להסירו לתחזוקה ללא הסרת כל השרוול התרמי, בעוד שהדגם השני הוא בעל מערכת רתיעה מופעלת-גזים ושרוול תרמי חדש שפותח בידי חברת וישאי .
השרוול התרמי של התותח הישראלי נחשב לייחודי וביצועיו הם מהטובים בעולם בהפחתת אפקטים כמו כיפוף הקנה עקב הבדלי טמפרטורות והגברת דיוק הירי.
הדגם MG251-LR הותאם לירי תחמושת חזקה יותר, והציון LR מציין Long Recoil ("רתע ארוך").
דגם מקוצר של התותח, MG253, פותח כדי להתאים לצריח של ה-M60 פטון והותקן על טנקי ה-M60T סברה שהושבחו לצבא טורקיה על ידי ישראל.
שני התותחים יורים תחמושת 120 מ"מ המבוססת על פגזים שפותחו ומיוצרים בידי תע"ש, בהם:
פגז חץ-ח"ש שיכול לחדור כל שריון קיים (נכון ל-2010), גם בטווחים של מספר קילומטרים.
פגז חלולן מיוצב סנפירים בעל דיוק גבוה גם בטווחים ארוכים וכושר הרס גבוה ביותר.
פגז הכלנית - פגז רב-תכליתי היעיל כנגד חי"ר, חי"ר מחופר, חי"ר מבוצר, מבנים, בונקרים וביצורים, רק"מ רך ואף מסוקים מרחפים.
פגז החצב - פגז בעל רש"ק נפיץ הכולל חומר נפץ IM ויחידות רסס מבוקר שנועד בעיקר כנגד מבנים וביצורים, אך יעיל גם כנגד רכב קרבי משוריין.
כל הפגזים כוללים תרמיל מתכלה על מנת לחסוך מקום בטנק וכרכוב ממתכת על מנת לעמוד בלחצי הירי הגדולים.
בנוסף מסוגלים התותחים לירות גם תחמושת 120 מ"מ תקנית של נאט"ו תוצרת גרמניה או ארצות הברית.
שני הדגמים מסוגלים לירות את טיל הנ"ט להט.
: M60T סברה (השבחה ישראלית ל-M60 פטון)
תותח קרופ 75 הוא תותח שדה גרמני תוצרת קרופ (Krupp) בקוטר 75 מ"מ מסוף המאה ה-19 שזכה לפרסום מיוחד בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
זה היה תותח השדה הנפוץ ביותר בצבא העות'מאני ערב ובמשך תקופת מלחמת העולם הראשונה.
בשלבים המתקדמים של מלחמת העצמאות ובשנים הראשונות אחריה, הוא היה התותח הנפוץ ביותר בצה"ל עד להגעת תותחי ה-25 ליטראות הבריטים.
כבר במחצית השנייה של המאה ה-19 יצרה חברת שניידר הצרפתית תותחים בקוטר 75 מ"מ.
חברת קרופ הגרמנית החלה בפיתוח תותח בקוטר זהה ב-1870. בשנת 1873 אימץ הצבא האימפריאלי הגרמני את התותח.
החידוש הגדול: טעינה דרך הבריח (Breach Loading) בניגוד לטעינה דרך הקנה שהייתה נהוגה עד אז אצל רוב יצרני התותחים (Muzzle Loading).
הדגם נקרא C/73, כלומר מודל 1873, כאשר BL= Breach Loading ו-L/27 = מגדיר את אורך הקנה (27 × הקוטר).
Limber = עגלת תחמושת נגררת.
הדגם הראשוני הזה יוצר ללא מגן קדמי.
על בסיס הניסיון המצטבר של הצבא האימפריאלי הגרמני החלה חברת קרופ לשווק את התותח גם לארצות חוץ בקטרים שונים.
בשנת 1881 הזמינה מדינת אורנג' החופשית (שבתוך דרום אפריקה) 14 תותחים במפעלי קרופ שבאסן, גרמניה.
ששת התותחים הראשונים התקבלו בשנת 1892.
תותחים אלה מילאו תפקיד מרכזי במלחמת הבורים.
ב-27 בפברואר 1900 כיתרו כוחות בריטים, אוסטרליים וניו זילנדים את הצבא הבורי.
הלוחמים הבורים שנשארו עם תותחים ללא תחמושת חיבלו בהם והשליכום לנהר.
כשנה לאחר מכן נחתמה שביתת הנשק ובשנת 1902 הוחלט לשלוח את אחד התותחים (תותח מספר 4) לניו זילנד כדי שישמש כמצבת זיכרון לנופלים הניו זילנדים.
תותח זה הוא אחד מתוך שבעה בלבד מדגם זה ששרדו בעולם.
התותח מוצב בגני קוק בעיר וונגני (Wanganui), ניו זילנד.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 החלה חברת קרופ לפתח דגם חדש.
התותחים הראשונים יוצרו בשנת 1903 ולכן נקראו דגם M03 או M1903 - 75. כל דגמי תותחי קרופ בקוטר 75 מ"מ, היו מיועדים ליצוא בלבד.
בשנת 1910 מכרה חברת קרופ לצבא העות'מאני שני מיני תותחים בקוטר זהה של 75 מ"מ:
אחד במשקל כללי של 1,071 ק"ג ושני במשקל כללי של 995 ק"ג.
אחד תותח שדה רגיל ושני תותח הרים קל.
השוני במשקלם של התותחים הזהים נבע מהפילוסופיה הגרמנית שיש לשמור על קליבר אחיד אך לנסות ולהפחית במשקל התותח המיועד ללוחמה בהרים (נקרא תותח הרים) ומיועד לגרירה על ידי סוסים, לעומת תותח השדה.
גם הפגז של תותח ההרים היה קל יותר במשקלו (5 ק"ג) לעומת משקל הפגז של תותח השדה - 6.5 ק"ג.
התותח המקורי הסטנדרטי צויד בכוונת קשתית שתוכננה על בסיס הכוונת הישנה של תותח השניידר הצרפתי.
30 קליברים מנגנון בלימת רתע בלם קפיצי בלם קפיצי בלם קפיצי משקל בעת ירי 985.5 ק"ג 995 ק"ג 1066.5 ק"ג משקל הפגז ?
התותח נמכר (פרט לטורקיה) למדינות הבאות: רומניה, הולנד, דנמרק, בולגריה, ברזיל.
חלק קטן מהתותחים שנמכרו לברזיל הועברו לפרגוואי.
רוב התותחים סומנו על ידי חברת קרופ היצרנית בסמל המסחרי שהוטבע משני צידי הכיתוב.
הסמל הורכב משלושה עיגולים המשתלבים זה בזה.
ביניהם הופיע בדרך כלל הכיתוב: ALFRED KRUPP, ESSEN ובהמשך שנת ייצור התותח.
בצידי הבריח או מתחתיו הופיע בדרך כלל המספר הסידורי של התותח.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה ובזמן המלחמה, היה זה התותח שיוצר בכמויות הגדולות ביותר לעומת כל שאר סוגי ויצרני התותחים האחרים ועל כן גם היה הנפוץ ביותר.
שלוש מדינות רכשו את זכויות הייצור ויצרו את התותח באופן עצמאי.
השלוש הן: בלגיה, איטליה ויפן.
הלקוח הגדול ביותר של מפעלי קרופ לתותח, הייתה טורקיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עצמה, בה לחמה האימפריה הטורקית יחד עם גרמניה נגד בנות הברית, סיפקו הגרמנים לטורקים את רוב מגוון כלי הנשק לרבות תותחים.
תותח ה-75 היה אחד הנפוצים ביותר בשימוש הטורקים.
גם בולגריה רכשה כמות מסוימת של תותחים עוד לפני 1905 ובשנת 1911 תפסו הכוחות הבולגרים בקרבות עם הטורקים 200 - 300 תותחים.
גם צבא רומניה רכש כמות גדולה יחסית של תותחים (כמאה יחידות).
תותחים אלה ניתנים לזיהוי עקב הסימון המיוחד שהוטבע בהם של בית המלוכה הרומני והמלך קארל הראשון.
החל משנת 1916 הפעיל הצבא הטורקי שלוש דיוויזיות חי"ר בחזית הרומנית.
דיוויזיות אלה לכדו עשרות תותחים שיוצרו עבור הצבא הרומני.
תותחים אלה הוטמעו והוכנסו לשימוש מלא ביחידות הארטילריה הטורקית.
אחת משלוש דויזיות אלה, הדויזיה ה-26 נשלחה לחזית הפלסטינית במרץ 1917 יחד עם התותחים שלה.
תשעה תותחים "רומנים" כאלה שנלקחו שלל עם כיבוש ב"ש, היו למעשה הראשונים שנלכדו בפלשתינה על ידי יחידות הפרשים האוסטרלים.
בהמשך הם לכדו בספטמבר 1918 כ-90 תותחים בוואדי עוגה ו-17 באל-זיזה.
שלושה תותחים מאל-זיזה הועברו לאוסטרליה ומשמשים עד היום כמצבות זיכרון לנופלים מיחידת הפרשים הקלים האוסטרלים.
בעת תנועה מנהלתית נגרר התותח על ידי 4–6 סוסים.
הסוסים גררו עגלת תחמושת (Limber) שמאחוריה נגרר התותח.
לקראת הפעלה מבצעית, נותקה העגלה מהתותח והוצבה לידו כאשר היצול שלה היה בקו ישר למעלה.
כך ניתן היה להוציא במהירות את הפגזים מתוכה לשימוש מיידי בתותח.
להלן רשימת קצב אספקת התותחים בקוטר 75 מ"מ לצבא הטורקי של האימפריה העות'מאנית בשנים 1875 - 1914:
היות שמפעלי קרופ בגרמניה לא הצליחו לספק את דרישות הטורקים והיות והתחמושת הייתה זהה, ביצעו הטורקים הזמנה אחת יוצאת דופן זו במפעלי שנידר בצרפת.
המספר L/30 לדוגמה, מציין את אורך הקנה ביחס לקוטרו.
כך למשל מספר זה מוגדר כ-30 קליברים שמביא לקנה באורך של 225 ס"מ ( 75 מ"מ קוטר * 30 פעמים).
מקור המידע לייצור התותחים הטורקי העצמאי: GENERALKURMAY HARP TARIHI BASKANLIGI:
במרץ 1917 מנה למשל הכוח הטורקי שבחזית עזה 20 תותחים שפעלו במסגרת של חמש סוללות: 2 אוסטריות, 2 גרמניות ואחת טורקית.
אחד הקרבות המפורסמים בו השתמשו הטורקים בתותח הזה היה בקרב כיבוש באר שבע שחל בנובמבר 1917.
קרב זה בו תקפו כוחות אנז"ק (הכוחות הרכובים האוסטרלים והניו זילנדים) רכובים על סוסים את המתחם הטורקי של באר שבע, התפרסם עקב העובדה שהטורקים מרוב בהלה שכחו להוריד את הגררות שעל המקלעים וגם של התותחים וכך התאפשר לרוכבים לנוע ולהתקרב מתחת למטחי התותחים.
בשונה ממרעומים מודרניים, בקרופ נקבע זמן הפיצוץ על ידי טבעת פירוטכנית שהפעילה שרשרת ניפוץ.
סיבוב הטבעת קבע את מקום תחילת הבעירה של הטבעת ובהתאם לכך את זמן הפיצוץ.
התחמושת של הקרופ התאימה גם לתותחי 75 מ"מ תוצרת שניידר הצרפתית.
לפי אחד המקורות הטורקיים סופקו לצבא הטורקי לפני המלחמה ובזמן המלחמה מגוון של תותחים.
להלן התותחים שסופקו לפני המלחמה:
להלן התותחים שסופקו בזמן המלחמה:
ניתן לראות מהטבלאות הנ"ל שבעוד שלפני המלחמה היווה הדגם בעל הקוטר של 75 מ"מ את עיקר ההזמנות הטורקיות, הרי שבמהלך המלחמה החלו הטורקים בייצור עצמאי של תותח ה-75 מ"מ, העתק של הקרופ הגרמני, בעוד שהתותחים שהוזמנו מגרמניה היו כבר בעלי קטרים גדולים יותר לאור צורכי ודרישות הצבא.
כמות מסוימת של דגמי 1913 (M13) וכן של דגמי 1914 (M14) שיוצרה עבור הצבא הסיני, נמכרה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
התותח יוצר תחת רישיון בשלוש מדינות שונות: בלגיה, שיצרה תותח בלגי בקוטר זהה שנקרא M1905 והיה עותק של הקרופ הגרמני M1903 שהיה בשימוש הטורקים; איטליה, שייצרה תותח איטלקי שכונה M1906; ויפן.
התותח הבלגי נקרא: Model 1905 75 mm.
דגם זה היה זהה לדגם 1903 הגרמני.
בתחילה נרכשו התותחים בשלמותם מגרמניה.
בהמשך נרכשו התותחים בחלקים מגרמניה שהורכבו בבלגיה, כאשר הקנה יוצר במפעל בבלגיה ממתכות שיובאו במיוחד מאנגליה.
בשנת 1914 היו לצבא הבלגי 18 בריגדות כאשר בכל אחת היו 3 סוללות תותחים.
רובם אבדו בהתקפות הגרמניות הראשונות ומשלב זה ואילך השתמש הצבא הבלגי בתותחי 75 מ"מ תוצרת צרפתית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה יוצרו התותחים הבלגים עם מספר שיפורים.
הדגם האיטלקי יוצר עם כרעיים נפתחים.
זה היה חידוש עולמי שאפשר לירות בזווית גבוהה מאוד.
על כן השתמשו בתותחים בזמן המלחמה גם כנשק נגד מטוסים.
אחד החידושים המצליחים של התותח היה הכרעיים הנפתחים (Split Trail), חידוש שהועתק על ידי יצרני תותחים לפני ובמשך מלחמת העולם השנייה.
גם התותחים שיוצרו באיטליה עברו מספר שיפורים לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אחד השיפורים הבולטים שבוצעו, היה התקנת גלגלי גומי פניאומטים במקום גלגלי העץ כדי להגדיל את הניידות ומהירות הנסיעה תוך גרירה באמצעות מכוניות.
התותח היפני נקרא מודל 38 (Type 38).
התותחים יוצרו במפעלי אוסקה, יפן משנת 1907 עד 1914, יוצרו 2000 יחידות.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה יצרו היפנים כ-400 תותחים נוספים עם כרעיים משופרות (כנראה נפתחות בדומה לדגם האיטלקי) שאפשרו את הגדלת זווית הירי.
התותח נרכש על ידי צה"ל תוך כדי מלחמת העצמאות ושימש כנשק הארטילרי העיקרי של צה"ל עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20. אחד הקרבות המפורסמים בהם שימש התותח הוא בקרבות על משטרת עיראק-סווידאן היא מצודת יואב.
בקרב זה ירה התותח בכינון ישיר כאשר השתמשו בתחמושת רסיק אוויר.
בספטמבר 1948 נרכשו 38 תותחים.
בנובמבר 1948 נרכשו עוד 12 תותחים.
התותחים נרכשו כפי שייוצרו במקור עם גלגלי עץ גדולים בקוטר של 130 ס"מ.
גלגלי העץ הגבילו את מהירות הנסיעה שהייתה מתאימה לגרירה על ידי סוסים או כלי רכב מתקופת מלחמת העולם הראשונה, אבל הייתה איטית מדי לתקופת מלחמת העצמאות.
על כן הם הוחלפו בגלגלי גומי פניאומטים.
חלקם הוחלפו במהלך המלחמה וחלקם לאחר המלחמה.
גם מהירות הלוע של דגם ההרים הקל, הייתה נמוכה מזו של תותח השדה.
קוטר גלגלי הגומי היה כמחצית הקוטר של גלגלי העץ.
שינוי זה הצריך גם שינוי במבנה הצירים של הגלגלים, והורדת גוף התותח כולו, דבר שגרם למיגבלה של ירי בזווית מקסימלית של 10 מעלות.
במידה והזווית לא הספיקה, היו חופרים מתחת ליצול ועל ידי כך הגדילו את זווית הירי ואת הטווח, או שהרימו את התותח על מתקן מיוחד.
תוך כדי המלחמה נרכשו עבור התותחים האלה 80,715 פגזים.
בעקבות תחקיר שנערך בעזרת ארכיון קרופ בגרמניה, התקבל המידע המפרט את משלוחי התותחים בשנת 1904 ותחילת 1905 כפי שמופיע בטבלה הבאה:
על סמך טבלה זו, על סמך תכתובת עם מקורות באוסטרליה ובהסתמך על המספרים הסידוריים שהיו על התותחים שנרכשו ב-1948 על ידי המדינה, נראה ש-50 התותחים שנרכשו על ידי צה"ל, היו מתוך אותם 84 תותחים שסופקו בזמנו לרומניה.
בשנת 1949 היו ברשות צה"ל כ-30 טנקי שרמן מסוג M4 שרמן שנרכשו באיטליה עם תותחים שחובלו במתכוון.
כדי להתגבר על קשיים רבים שהיו בהשגת תותחי טנקים חלופיים מסוג 75 מ"מ M-3, הוחלט לעשות ניסיון ולהתקין בהם את תותח הקרופ 75 מ"מ.
ניסיון בטנק אחד הוכח כמוצלח בצורה חלקית היות שהכינון של התותח נעשה בעזרת המערכת המקורית של הטנק, דבר שגרם לחוסר דיוק בטווח הירי.
אולם מחוסר ברירה הוחלט להמשיך ובסופו של תהליך הותקנו עד מאי 1950 בסך הכל שישה טנקים עם תותחי הקרופ.
כעבור שלושה חדשים נרכשו בצרפת 50 תותחי טנקים 75 מ"מ מקוריים מסוג M3 ובכך הסתיימו ניסיונות התקנת תותחי הקרופ על טנקים.
לאחר הוצאתו משירות קרבי מבצעי, שימש התותח להדרכה בבית הספר לתותחנות שדה.
הנצחה בעולם (מלחמת עולם ראשונה)
מספר רב של תותחים טורקים נתפסו על ידי הכוחות האוסטרלים בארץ בשנת 1918 שקיבלו אותם כאות ניצחון מהפיקוד הבריטי בפלשתינה.
תותחים אלה הושטו לאוסטרליה והוצבו ברחבי המדינה כאותות זיכרון לנופלים.
לאחר הוצאת התותח באופן סופי מצה"ל, פוזרו התותחים כמטרות בשטחי אימונים ברחבי הארץ.
חלק אחר הוצב בגנים ציבוריים ובאתרי הנצחה.
מספר תותחים הוצבו כתצוגה מוזיאלית.
כך למשל ניתן למצוא אותם במוזיאון המלחמה הטורקי, במוזיאונים באוסטרליה, במוזיאונים בריטים וכן בארץ במוזיאון צה"ל ביפו, במוזיאון התותחנים של בית התותחן בזכרון יעקב, במוזיאון בית הגדודים באביחיל ועוד.
אחד התותחים בעל מספר סידורי 488 דגם 03/M שנלכד על ידי הרגימנט היומנארי הבריטי באזור הכפר הוג' (ליד דורות), מוצג במוזיאון הבריטי בעיר וורוויק (Warwick, England).
תותית היא דמות מצוירת אמריקנית בזיכיון בבעלות חברת כרטיסי הברכה American Greetings.
במקור נעשה שימוש בדמות לכרטיסי ברכה ולאחר מכן לבובות, כרזות ומוצרים.
כמו כן, נוצרו צעצועי דמויות של החברים והחברות של תותית.
בהמשך יצאו גם מספר סדרות טלוויזיה וסרטים על תותית וחבריה.
תותית: תותית מחפשת את האביב
תותית גרה בבית בצורת תות ומגדלת תותי שדה בגינה שלה.
חיות המחמד שלה הם פודינג וקוקי.
תותית וחברותיה הכירו אותה בפרק "חיית האוכמניות".
ילדה מרושעת ששונאת ילדות טובות לב.
בסוף כל פרק היא הופכת לנחמדה ולומדת לקח חשוב.
בסדרה מ-2003 היא הייתה הצעירה בילדות, ובסדרה מ-2010 היא הייתה הרפתקנית, אשר כותבת על ההרפתקאות שלה בבלוג.
קובי מוכשר בסקייטבורד וגר בבית על עץ.
דובשנית: הסוסה הצעירה של תותית.
מר חשק: שף מרושע אשר רוצה לגנוב את התותים של תותית כדי להכין עוגות, ולבנות במקום שדה התותים מפעל לעוגות.
ענבית: אשתו של מר חשק.
חמוצית: אחותה התאומה של דובשנית.
עובדת בבית הקפה של תותית.
דובשנית: אחותה התאומה של חמוצית.
אדון זחל: זחל דמוי אנוש.
כוס תה: צב המחמד של תפוחית.
נסיכת האוכמנים: מלכת האוכמנים האנושיים.
אוכמן שושן: אוכמן זקן אשר מנהיג את חבורת האוכמנים האנושיים.
תותח נגד טנקים הוא דגם מיוחד של תותח שמטרתו העיקרית היא פגיעה ברק"ם כבד ובמיוחד בטנקים.
לצורך כך יורה תותח זה פגזים במהירות לוע גדולה מתותחים רגילים ובזווית הגבהה המקבילה כמעט לאופק כדי לבצע ירי בכינון ישיר.
מאפיין חשוב נוסף הוא שימוש בתחמושת שאינה דורשת טיפול מורכב כדי להגביר את קצב הירי ולהגביר את סיכוי הפגיעה במטרה נעה.
הצורך בתותח מסוג זה הופיע במלחמת העולם הראשונה עם הופעתו של הטנק הראשון בשדה הקרב.
עם זאת, היו הטנקים הראשונים איטיים ושריונם דק כך שעוצמתם של תותחי השדה הרגילים הספיקה כדי להשמיד טנקים אלה.
תותחים נגד טנקים פותחו בתקופה שבין שתי מלחמות העולם מתוך מגמה ליצירת תותחים קומפקטיים וניידים בעלי קליבר נמוך יחסית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והופעתם של טנקים כבדים גדל גם קליבר התותחים שהתמודדו עמם.
הגדלת קוטר הקנה דרשה את הגדלת משקל התותח ודרשה ציוד הנדסי כבד כדי לנוע בשדה הקרב או צוות של סוסים רבים.
חיסרון זה פגע ביעילות התותח וגרוע מכך חשפה אותו לפגיעת האויב.
כדי להתמודד עם הבעיה הורכבו תותחים אלה על תובת רק"ם וכך הומצא משחית הטנקים.
תותחים מסוימים אשר לא פותחו במקור לשימוש של ירי נגד טנקים הוכיחו עצמם במהלך מלחמת העולם השנייה גם כתותחים נגד טנקים מעולים.
היו אלו למשל תותח הנ"מ הגרמני בקוטר 88 מילימטר ותותח השדה הבריטי מדגם 25 ליטראות.
השימוש בתותחים נגד טנקים פחת אחרי מלחמת העולם השנייה ולכן פחתה גם שכיחותם בסכסוכים מזוינים.
היעלמותם מנוף הלחימה נבעה בעיקר בגלל פיתוחם של כלי נשק קלים ומדויקים יותר לצורך פגיעה ברק"ם, כגון טילי נ"ט המופעלים על ידי חייל בודד ופלטפורמות תקיפה ניידות וזריזות, כגון מסוקי קרב ורכבי קרב.
תותחי נברון הוא מותחן מלחמתי מאת הסופר הבריטי אליסטר מקלין, שיצא לאור בשנת 1957. זהו ספרו השני של מקלין.
עלילת הספר, המתרחשת במהלך מלחמת העולם השנייה, נפתחת כאשר מתקפה גרמנית קרבה והולכת על האי היווני קרוס שבים האגאי, בו מוצבים אלפיים חיילים בריטיים.
אולם ספינות הצי הבריטי אינן יכולות להפליג לאי ולפנות את החיילים בשל צמד תותחים גרמניים רבי עוצמה, המוצבים באי היווני נברון ושולטים על המעבר הימי המוביל לאי.
הפצצת התותחים על ידי מטוסים אינה אפשרית משום מיקומם של התותחים בשקע שבתוך צוק והביצורים שסביבם.
בצוות חברים גם רב"ט דסטי מילר, חבלן מומחה המשרת בקבוצה המדבר ארוכת הטווח, קולונל אנדריאה סטברוס איש הצבא היווני בעברו ולאחר מכן יוצא הקומנדו הבריטי, לוטננט אנדי סטיבנס, איש הצי המלכותי ומטפס הרים מומחה וקייסי בראון, איש שירות הסירות המיוחד.
צוות הכוחות המיוחדים מפליג לדרום האי נברון תוך שהם חומקים מסיורי הקריגסמרינה ומשמידים סירת משמר גרמנית, מעפילים על המצוק האימתני שבאי, ומתגנבים דרך המערך השמור והמבוצר שהקים הצבא הגרמני באי, כדי להגיע לעמדות התותחים ולפוצצם.
הספר נכתב בהשראת מערכת הדודקאנס במלחמת העולם השנייה ופשיטות הקומנדו והחבלה שביצעו הכוחות המיוחדים הבריטים במהלך המערכה בצפון אפריקה, ובהן יחידת השירות האווירי המיוחד, יחידת קבוצת המדבר ארוכת הטווח (הנזכרת בספר בשמה) ויחידת שירות הסירות המיוחד של ג'ורג' ג'ליקו (המוזכר בספר בשמו).
הספר היה לאחד מן הספרים הידועים והפופולריים ביותר של מקלין.
הספר עובד לסרט קולנוע בשנת 1961. הסרט זכה בשני פרסי גלובוס הזהב.
ב-1968 הוציא מקלין ספר המשך בשם גיבורי נברון.
תותי בר (בשוודית: Smultronstället) הוא סרט שוודי משנת 1957 שבוים על ידי אינגמר ברגמן, ומתאר את סיפורו של אדם זקן שמגולל בזיכרונו את עברו.
הסרט מעלה סוגיות מורכבות בנוגע לחיים ולמוות ועוסק בנושאים מעוררי מחשבה נוספים, כמו יחסים, משפחה, גילוי עצמי ועצם קיום האדם.
הסרט נחשב לאחד מסרטיו האישיים, האופטימיים והטובים ביותר.
פרופסור איזק בורג, אלמן בן 78, הוא רופא קשיש וממורמר.
התמחותו הרפואית והמדעית היא בבקטריולוגיה.
לפני שהתמחה הוא עבד כרופא משפחה בשוודיה הכפרית.
בורג יוצא לנסיעה ארוכה במכונית מסטוקהולם ללונד כדי לקבל תואר כבוד 50 שנה אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטת לונד.
הוא מלווה בכלתו שבהיריון מריאן, שלא מחבבת את חותנה ומתכננת להיפרד מבעלה, אוולד, בנו היחיד של איזק.
במהלך טיולם, איזק נאלץ להתמודד עם סיוטים, חלומות בהקיץ, זקנתו והמוות הממשמש ובא, כדי להעריך מחדש את חייו.
הוא פוגש בדרך בסדרה של טרמפיסטים, שכל אחד מהם הופיע בחלומות העבר של בורג.
בקבוצת הטרמפיסטים הראשונה שני גברים צעירים ואישה בשם שרה, הנערצת על ידי שני הגברים.
שרה מקבילה לאהבת נעוריו של איזק (ומשוחקת על ידי אותה שחקנית).
הקבוצה הראשונה נשארת איתו לאורך המסע.
לאחר מכן הם אוספים זוג בגיל העמידה שרכבו כמעט התנגש בשלהם.
לאחר שבני הזוג לא מפסיקים לריב, מריאן עוצרת את הרכבת ומבקשת מהם לרדת.
הם מזכירים לאיזק את נישואיו הלא-מאושרים.
הוא נזכר בילדותו על שפת החוף ובשרה אהובתו.
הוא מתעמת עם הבדידות שלו ועם היותו אדם מרוחק.
הוא מזהה תכונות אלה הן אצל אמו הישישה והן אצל בנו הפיזיקאי, ומתקדם בהדרגה לקראת קבלה של עצמו, עברו, ההווה שלו והמוות הקרב ובא.
לבסוף בורג מגיע ליעדו ואוסף את הפרס, שמסתמן כפולחן ריקני.
באותו לילה הוא נפרד מחבריו הצעירים בצורה אוהבת, כשהזקן המריר מפעם לוחש, "זכור אותי".
כשהוא הולך למיטתו בבית בנו מתגברת בו תחושה של שלום והוא חולם על פיקניק משפחתי על שפת האגם.
סגירה חיובית של חייו הגיעה, ופניו של בורג מקרינות שמחה.
הסרט זכה בפרס דוב הזהב עבור הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפרס "הסרט הטוב ביותר" ו"השחקן הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע במאר דל פלאטה ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ב-1960. כמו כן היה מועמד לזכייה בפרס אוסקר לתסריט הטוב ביותר.
הסרט השפיע על סרטו של וודי אלן משנת 1988, אישה אחרת.
הדמות הראשית בסרט, מריון פוסט, גם היא נתפסת על ידי חבריה כאישה קרה וחסרת רגשות, שבכורח הנסיבות בוחנת מחדש את חייה.
כמו כן בסרטו של אלן כלתה של פוסט מספרת לה שאחיה, פול, שנא אותה, ופוסט מתעמתת עם עברה באמצעות חלומות שחושפים מידע חשוב לצופה, כמו בתותי בר.
בסרט אחר שלו, פשעים ועבירות קלות, מתייחס אלן לסצנה מתותי בר שאיזק צופה בבני משפחתו כשהם אוכלים ארוחת ערב.
ב-1963 ציין הבמאי סטנלי קובריק את הסרט כסרט השני האהוב עליו כשהתבקש למנות את עשרת הסרטים האהובים עליו.
תוּתִי פְרוּטי (מאיטלקית: Tutti i frutti, 'כל הפירות') הוא ממתק צבעוני המכיל סוגים רבים ושונים של פירות (בדרך כלל מסוכרים) או תמצית טעם מלאכותית המדמה את הטעם של השילוב של פירות שונים.
לרוב הוא משמש כדי ליצור את הטעם של גלידת תותי פרוטי וגם מסטיק.
הפירות המשמשים ליצירת גלידת תותי פרוטי כוללים ביניהם דובדבנים, צימוקים ואננס ולעיתים קרובות מתווספים גם האגוזים.
בהולנד תותי פרוטי מתייחס ללפתן של פירות יבשים המוגשים כקינוח, או כתוספת למנת בשר.
בבלגיה תותי-פרוטי מתייחס למנה אחרונה.
בארצות הברית תותי פרוטי מתייחס לעיתים גם לפירות המושרים עם ברנדי או משקאות חריפים אחרים או גם לפירות המותססים יחד עם נוזל המכיל סוכר ושמרים.
תותים ושוקולד (בספרדית: Fresa y chocolate) הוא סרט קולנוע בבימויים של הבמאים הקובנים תומאס גוטיירס אלאה וחואן קרלוס טביו ובהפקה משולבת קובנית-ספרדית-מקסיקנית.
הסרט יצא לאקרנים ב-1994, והוא מבוסס על הסיפור הקצר "El Lobo, el bosque y el hombre nuevo" ("הזאב, היער והגבר החדש"; הופץ בעברית גם כן בשם "תותים ושוקולד"), שכתב סנל פאס.
פאס גם כתב את התסריט.
את המוזיקה המלווה את הסרט כתב חוסה מריה ויטייר.
עלילת הסרט מתרחשת בהוואנה ב-1979. דוד (ולדימיר קרוס), צעיר החבר במפלגה הקומוניסטית של קובה מגיע לגלידריה "קופליה" שברובע ודאדו.
הוא פוגש שם את דייגו (חורחה פרוגוריה) ותמה מדוע דייגו בוחר בגלידה בטעם תות, ביום שבו הגלידרייה מציעה מצרך נדיר - גלידה בטעם שוקולד.
עד מהרה מתברר לו כי דייגו הוא הומוסקסואל שמתנגד למשטר קסטרו.
דייגו, שנמשך לדוד, מזמין אותו לביתו.
דוד נרתע מכך, אך דמותו של דייגו מסקרנת אותו.
דווקא חברו למפלגה, מיגל (פרנסיסקו גטורנו) מעודד אותו ללכת אליו, כדי שיוכל לעקוב אחריו ולאסוף מידע על פעילותו נגד המשטר.
ככל שהם ממשיכים להיפגש, זונח דוד את רעיון הריגול ואילו דייגו מבין שלא יצליח לפתות את דוד.
בין השניים נרקמת ידידות, ודייגו מצליח לעורר בדוד ספקות לגבי המשטר.
בסופו של דבר, מצליח דייגו לעזוב את קובה, והשניים נפרדים.
"תותים ושוקולד" היה הסרט הקובני הראשון, ונכון לשנת 2011 - היחיד, שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הוא היה מועמד גם לפרס דב הזהב בפסטיבל ברלין, וזכה בפרס דב הכסף מטעם חבר השופטים ובפרס טדי.
כן זכה בפרס גויה לסרט הזר הטוב ביותר בשפה הספרדית, בפרס השופטים בפסטיבל סאנדנס, בפרס קונדור הכסף מטעם מבקרי הקולנוע הארגנטינאים בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר ובשישה פרסים בפסטיבל גרמאדו (בחירת הקהל, בחירת המבקרים, הסרט הלטיני הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (לקרוס ולפרוגריה) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (למירטה איבארה).
כן זכה הסרט בשמונה פרסים בפסטיבל הוואנה לקולנוע, בהם פרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (לפרוגוריה), שחקנית המשנה הטובה ביותר ובחירת הקהל.
תוּתִי הוא אי המצוי בחיבור הנהרות הנילוס הלבן, הנילוס הכחול וכך יוצרים את הנילוס הראשי, בסודאן.
אזור חיבור שלושת נהרות אלה מוקף ב"שלוש הערים": ח'רטום בירת סודאן, אום דורמאן העיר השנייה בגודלה ביותר בסודאן ו הידועה גם בשם באחרי , מרכז תעשייתי גדול.
שטח האי כשמונה קמ"ר אך למרות מיקומו האסטרטגי במרכז כרך של מיליונים, באי תותי יש רק כפר אחד קטן שנוסד בסוף המאה ה-15 ורובו שדות חקלאיים המספקים את מרבית הפירות והירקות הנצרכים בחרטום הסמוכה.
בעבר הגישה היחידה לאי תותי הייתה בהפלגה מאחת מהגדות הסמוכות, אבל בשנת 2009 נחנך המחבר את האי גם לתנועת רכבים.
תותח עץ הוא תותח שקנהו עשוי מעץ במקום ממתכת כמקובל.
לרוב התותח חוזק באמצעות חבלים או רצועות מתכת, כדי שלא יתפרק במהלך הפיצוץ.
תותחי העץ נוצרו לרוב בגין חיסרון במתכות, או חוסר יכולת לעבד את המתכת ולעצבה לצורת התותח הנדרשת.
במקום זאת, השתמשו יצרני התותח בצורת העץ הצינורית ממילא, כדי להופכו לקנה תותח.
בגלל חולשת החומר, שימשו תותחי העץ בכל פעם רק למספר יריות מועט, ופעמים אף באופן חד-פעמי.
התחמושת עבור תותח עץ יכולה להיות מגוונת, הן מחתיכות עץ, קרמיקה או אף מתכת.
תותחי עץ שימשו במספר קרבות: אורנגזב, קיסר האימפריה המוגולית, השתמש מספר פעמים בקרבות ברמת דקאן בתותחי עץ, בגלל חסרון מתכת והיכולת לעבדה לתותחים.
במהלך מרד אפריל השתמשו המורדים הבולגרים נגד הצבא העות'מאני בתותח דובדבן שהיה עשוי מעץ דובדבן.
התותח הפך לאחד מסמלי המרד.
במהלך הקרבות בווייטנאם נגד הכיבוש הצרפתי, השתמשו הלוחמים הווייטנאמים בתותחי עץ, בגלל חוסר יכולתם לעבד את המתכת לצורת התותח הנדרשת.
גם במלחמת בושין היה שימוש מועט בתותחי עץ, מצד כוחות הקואליציה הצפונית.
פעמים שימש תותח עץ, לא כדי לירות בו בפועל במהלך הקרב, אלא כדי ליצור מצג שוא כביכול ברשות הכוחות הלוחמים תותחים.
במקרים כאלו, השתדלו ליצור רושם שהתותח עשוי ממתכת ולא מעץ, כדי לחזק את הרושם שהתותח אכן פעיל.
מקרים שכאלו קרו בין השאר במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אז כונו תותחים אלו בשם "תותח קווייקרי", על שם התנועה הדתית אגודת הידידים, הידועה גם בכינוי "קווייקרים", הדוגלים באי-אלימות.
תותח סביבול הוא תותח קטן שהוצב על חצובה מזלגית סובבת על ציר, אשר אפשרה לצודד אותו בקשת רחבה.
אין לבלבל בינו לבין תותחי ציר (Pivot gun), שהיו כלי נשק גדולים פי כמה ונשענו על ציר סיבוב אופקי.
תותח הסביבול נקרא לפנים גם בשם "פטררו" או "פדררו" (Peterero, Paterero, Pedereo), מן Pedrero, "אבן" בספרדית, שהייתה תחמושתם של התותחים הראשונים.
אורך הקנה שלהם לא עלה בדרך כלל על מטר אחד וקוטר קדח הקנה (קליבר) היה עד 3.5 ס"מ (¼1 אינץ').
הם יכלו לירות כמה סוגי תחמושת.
בדרך כלל השתמשו בהם לירי קלעי אשכול (Grapeshot) וסוגים דומים של קלעים קטני-קוטר, אך גם לירי קלעים כדוריים קטנים (Round shot).
רוב תותחי הסביבול נטענו מן הלוע.
הם כוונו אל המטרה באמצעות ידית עץ שחוברה אל המכנס (Breech).
תותחי סביבול בעלי טעינת מכנס יוצרו כבר במהלך המאה ה-16, והם נמנים עם כלי הנשק הראשונים מסוג זה.
לתותחי הסביבול נטעני המכנס היה מכנס שצורתו כשל קנקן בירה, אותו היו טוענים באבק שרפה ובקלע, והתותחן היה אוחז בידית המכנס ומחבר אותו אל אחורי התותח כשפתחו פונה קדימה.
ניתן היה להשיג קצב אש גבוה למדי לזמן קצר אם הוכנו ונטענו מראש כמה מכנסים.
תותחי סביבול שימשו בעיקר באוניות מפרשים כנשק נגד אדם.
לא היה בכוחם להטביע כלי שיט בשל הקליבר והטווח הקטנים, אך הם יכלו לגרום פגיעות חמורות ביותר לכל מי שנקלע לקו האש שלהם.
בשל גודלם הקטן יחסית קל היה לטלטל אותם ממקום אחד למשנהו על סיפון האונייה, דבר שהיה קשה פי כמה עם סוגי התותחים האחרים.
על פי רוב הם הוצבו על מעקות הסיפון העליון או בדוכניות הלחימה במרומי התרנים, ושימשו להגנה מפני פושטים על הסיפון ולקטילת מלחי האויב כשהאוניות נצמדו או היו קרובות זו לזו.
בשל ממדיהם הקטנים התאימו תותחי הסביבול למגוון רחב של כלי שיט, ובהם כאלו שהיו קטנים מכדי שיחומשו בתותחים הגדולים יותר, והשימוש בהם התרחב גם ליבשה.
הם היו כלי נשק נפוץ במצודות בצפון אמריקה במאה ה-18, ולואיס וקלארק נטלו עימם תותח אחד שכזה במסעם המפורסם אל לב יבשת אמריקה ב-1804. לתותחי סביבול היו שימושים גם בעתות שלום, כמו איתות בירי, ירי מטחי כבוד, ציד לווייתנים (אז הוצבו בחרטום הספינה וירו צלצלים) וציד עופות מים מתוך דוגיות.
תותחי סביבול היו נפוצים ביותר בממלכות ובקיסרויות של אסיה, אליהן הגיעו מאירופה, ובמיוחד בסין ובקוריאה.
הסינים ייצרו תותחי סביבול יצוקים כבר ב-1520, והקוריאנים עשו זאת לראשונה בסביבות 1560. במהלך הפלישות היפניות לקוריאה בשנים 1592–1598 השתמשו אוניות הצי הקוריאני בהצלחה בתותחי סביבול ובתותחים גדולים יותר כדי להדוף את צי הפלישה היפני.
תותח סער הוא תותח או הוביצר המורכב על שלדה או מרכב ממונע, שנועד לשימוש במהלך הקרב, לסיוע חיל רגלים או לתקיפת יעדים מבוצרים.
המונח הוא תרגום המינוח הגרמני "Sturmgeschütz", שהוטבע עבור מכשירים מסוג זה שיוצרו לראשונה בידי גרמניה הנאצית בשנת שנות השלושים של המאה ה-20.
הצורך בתותחי-סער עלה כבר במלחמת העולם הראשונה, כאשר במהלך הסתערויות חיל רגלים התגלה שלא הייתה לו יכולת לתקוף ביצורים.
הרכב יוצר ונעשה בו שימוש בשלדה של פאנצר סימן 3. שמו של התותח נקרא "שטוג 3" (קיצור ל-Sturmgeschütz, תותח סער).
לא היה ידוע בתחילה לאיזה חיל בוורמאכט יסופח כלי הרכב החדש.
בין הבולטים שבתותחי הסער ניתן למנות את:
השטוג סימן 3 וסימן 4 ששימשו את הוורמאכט במלחמת העולם השנייה, הן כתותחי סער והן כמשחיתי טנקים
ה-SU-76, SU-122 ו-SU-152 ששימשו את הצבא האדום במלחמת העולם השנייה
ה-ISU-152 ששימש את הצבא האדום במלחמת העולם השנייה ולאחריה, ואף בצבאות נוספים כמו צבא מצרים במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים
אסתר (תותי) ניניו (נולדה ב-30 באפריל 1994) היא שחקנית ישראלית.
מגיל צעיר החלה לשחק והצטרפה לבית הספר למשחק "יצירתי".