tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל המבנה - עמודים, קורות, קשתות, שערים וחלונות חצובים בסלע.
בתוך המקדש יש כמה עשרות פסלי ארד מוזהבים של אלים טאואיסטיים, ועל הצוקים מסביב יש כ-500 פסלונים נוספים מברזל מוזהב בגובה 30 ס"מ.
האטרקציה העיקרית היא מבער הקטורת ראש הדרקון.
צוק סלע באורך שלושה מטרים וברוחב של 33 ס"מ המזדקר מחזית הצוק מעל לתהום.
הסלע מגולף בצורת גלים וקשקשים וקצהו מגולף בדמות ראש דרקון שעליו מונח מתקן למקלות קטורת.
בעבר היה נהוג ללכת עליו על מנת להניח במתקן מקלות קטורת, אבל המנהג הופסק לאחר שאנשים נפלו ממנו וקיפחו את חייהם והמקום גודר.
פסגת טְייֵנְג'וּ (天柱; Tiānzhù - "עמוד הרקיע") - המקום הגבוה ביותר בהרי וודאנג (1,612 מטרים).
הפסגה מוקפת חומה שנבנתה ב-1419 מאבנים מסותתות.
אורכה 345 מטרים עובייה 1.8 מטרים וגובהה עד 10 מטרים.
בחומה קבועים ארבעה שערים המייצגים את שערי הרקיע.
המטפסים להר נוהגים להיכנס בדרך כלל דרך שער הרקיע השני (Ertian men), ויש היורדים דרך שביל המדרגות התלול המוביל לשער הרקיע השלישי (Santian men).
ארמון ההרמוניה העליונה (太和宮; Tàihé gōng - טָאיְחֶה גונג) - נבנה ב-1416 מתחם מבנים על טרסה מתחת לפסגה.
המבנה החשוב ביותר בו הוא:
האולם המוזהב (Jinding) - מבנה קטן עשוי ארד המצופה בזהב השוכן על פסגת ההר.
קירות המבנה עשויים לוחות ארד במשקל כולל של 20 טון שנוצקו בבייג'ינג והובלו דרך התעלה הגדולה של סין לנאנג'ינג ומשם דרך הנהרות יאנגצה והאן לוודאנג.
על קירות המבנה יצקו זהב במשקל 300 קילוגרם.
המבנה מוקף בעמודים התומכים בגג הכפול, ובכניסה אליו פסלי עגורים וצבאים.
בתוך המבנה פסלו היושב של האל גֶ'ן ווּ (真武, Zhen wu - "לוחם מושלם") לבוש שריון שמשקלו המשוער 10 טון שמשני צדדיו הנער המוזהב ונערת הירקן.
ארמון הרקיע הסגול (紫霄宮; Zǐxiāo gōng - דְזְה-שְׂיָאו גוֹנְג) - מתחם המבנים הגדול והשמור ביותר בהרי וודאנג.
הארמון הוקם למרגלות פסגת גָ'אנְצִ'י (Zhanqi - "הדגל המתנופף") בשנים 1126-1119, נבנה מחדש ב-1413 והורחב בשנים 1820-1803. מהמבנים המקוריים שרדו 29 בניינים המשתרעים על שטח כללי של כ-6,850 מ"ר.
הבניינים כוללים היכלות ומבני מגורים של הנזירים הטאואיסטיים.
המבנה המרכזי הוא "היכל הרקיע הסגול", מבנה עץ שגובהו 18 מטרים, אורכו 30 מטרים ורוחבו 22 מטרים.
הגג מכוסה ברעפים מזוגגים בצבע כחול.
בתוך האולם פסלו של קיסר הירקן.
בין המבנים היכל חְווָאנְגִ'ין (Huanjing) שבו נוהגים לקרוא כתבי קודש טאואיסטיים, בניין חמשת העננים בן חמש הקומות ואולם הנסיך השוכן בפסגה.
הרי ווּ-יִי (בסינית: 武夷山; בפין-יין: Wǔyí Shān) הם רכס הרים בנציבות נָאנְפִּינְג שבצפון מחוז פוג'יין, על הגבול עם מחוז ג'יאנגשי בסין.
זהו אחד האזורים העשירים ביותר במגוון הביולוגי בדרום-מזרח סין.
הרכס הוא אתר תיירות פופולרי, והוא כולל כמה מנופי הטבע היפים ביותר בסין.
הרי וו-יי הם גם המקור לכמה מסוגי התה הידועים בעולם: תה אולונג, ובמיוחד המין המכונה תה דה חונג פאו ("גלימה אדומה גדולה"), ומין התה השחור המכונה תה לפסנג סושונג.
הרכס הוכר ב-1999 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית טבעי ותרבותי בשם "הר וויי".
הרי וו-יי שוכנים בדרום-מזרח סין בין העיר וויישאן בנציבות נָאנְפִּינְג שבצפון מחוז פוג'יין, לעיירה וויישאן בנציבות העירונית שָׁאנְגְזָ'או (上饒, פין-יין Shàngráo) במחוז ג'יאנגשי.
זהו רכס ההרים הגבוה ביותר בדרום-מזרח סין, ומשום כך הוא מכונה "גג מזרח סין".
הרכס הוא קו פרשת המים בין היובלים של חלקו התחתון של נהר היאנגצה בצפון, ליובלים של הנהר מין בדרום.
בשטח הרכס מצויים נופים מגוונים של עמקי נהרות מתפתלים שבגדותיהם צוקים תלולים בצורת כיפות או עמודים מגוונים, עמקים וקניונים עמוקים, מפלי מים ופסגות מיוערות.
מקורן של הפסגות במערב הרכס בפעילות געשית.
לעומתן ההרים במזרח עשויים אבן חול אדומה, מדרונותיהם תלולים מאוד, אבל פסגתם שטוחה.
"נהר תשעת הפיתולים" (九曲亭, פין-יין Jiǔqū), שאורכו המלא כ-60 קילומטרים, מתפתל בין הרי אבן החול בקניון עמוק שאורכו כ-19 קילומטרים.
משני צדי גדות הנהר מתנשאים צוקים לגובה שבין 200 ל-400 מטרים, ובמדרונותיהם בולטים זיזים ומערות רבות שהתושבים הקדומים השתמשו בהם כאתרי קבורה .
הפסגה הגבוהה ביותר היא פסגת חְוָאנְגְגָאנְג (黄岗山, פין-יין huánggǎng shān), שגובהה 2,158 מטרים, והיא שוכנת בגבול שבין פוג'יין וג'יאנגשי.
חְוָאנְגְגָאנְג הוא גם ההר הגבוה ביותר בשני המחוזות.
ברכס וו-יי יש יותר מ-110 פסגות אחרות שגובהן עולה על 1,000 מטרים.
הרי וו-יי שוכנים בין קו הרוחב 27° לקו הרוחב 28° באזור האקלים הסובטרופי הגשום.
ההרים פועלים כמחסום המגן בפני זרם האוויר הקר מצפון-מערב ולכן האקלים מושפע מהאוויר החם והלח שמגיע מים סין המזרחי, כ-250 קילומטרים מדרום-מזרח לרכס.
עקב כך האקלים באזור הוא לח מאוד (לחות בין 80% ל-85%) וגשום מאוד.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא בין 2,200 מילימטרים בדרום-מערב ל-3,200 מילימטרים בצפון-מזרח סביב הר חְוָאנְגְגָאנְג, כשתדירות המשקעים וכמותם תלויה בהשפעות המונסון.
באזורים הנמוכים נעות הטמפרטורות הממוצעות השנתיות בין 12°C ל-18°C.
על אף מזג האוויר הסובטרופי יכול לרדת שלג במקומות הגבוהים ולהישאר על הקרקע למעלה מחודש בכרי הדשא שמעל גובה של 1,800 מטרים.
איכות האוויר והמים גבוהה משום שזיהום סביבתי אינו קיים באזור.
ב-31 בינואר 2005 הקים הממשל הסיני באזור תחנה לניטור איכות האוויר.
הרי וו-יי הם הדוגמה המייצגת ביותר למגוון ביולוגי של יערות סובטרופיים סיניים ויערות גשם של דרום סין.
האקולוגיה של האזור שרדה מלפני עידן הקרח מלפני 3 מיליון שנים.
הצמחייה באזור תלויה מאוד בגובה, והיא מחולקת ל-11 קטגוריות נרחבות:
יער מחטני ממוזג בגבהים שבין 1,100 מטרים ל-1,850 מטרים
יער מחטני של אקלים חם בגבהים שמתחת ל-1,000 מטרים
יער ממוזג של יער מעורב של מחטניים ועצים רחבי עלים בגבהים שבין 500 מטרים ל-1,700 מטרים
יער עצים נשירים ועצים רחבי עלים
יער מעורב של עצים רחבי עלים ירוקי-עד ועצים נשירים בגבהים שבין 350 מטרים ל-1,400 מטרים
יער של עצים רחבי עלים ירוקי-עד בגבהים שבין 350 מטרים ל-1,400 מטרים
יער שיחים רחבי עלים נשירים
יער שיחים רחבי עלים ירוקי-עד
באזור נמנו 2,888 מינים של צמחים וסקולריים השייכים ל-1,107 סוגים מ-284 משפחות.
361 מיני טחבים ב-192 סוגים ו-73 משפחות, 18 מינים מתוכם אנדמיים לסין.
280 מיני חסרי זרע ב-85 סוגים ו-40 משפחות, המהווים כ-11% מכלל מיני חסרי הזרע בסין.
25 מיני חשופי זרע ב-18 סוגים ושבע משפחות,
31 מינים מתוך צמחי זרע ב-27 סוגים ו-23 משפחות אנדמיים לסין.
בהר וו-יי יש שפע של מיני סחלבים, 78 מינים ב-32 סוגים.
השיח Actinidia arguta, סוג של קיווי ממשפחת האברשאים שגדל בר בהרי וו-יי מדגים את תופעת ההתאמה לסביבה כשבמהלך התפתחותו באזור נוצרו לו כמה זנים.
סקרים שנערכו בעשרות השנים האחרונות גילו 57 מיני צמחים וסקולריים חדשים, 44 מהם אנדמיים לפוג'יין ולהר וו-יי, ושמותיהם המדעיים מתייחסים למקום הגילוי.
12 מכילים את שם התואר פוג'יין כדוגמת Maddenia Fujianensis, 12 מכילים את שם התואר הר וו-יי, כדוגמת Rhododendron wuyishanicum, ונוספים המתייחסים לפסגות ספציפיות כדוגמת Dryopteris huanggangshanensis.
הצמחים הנדירים ביותר והמצויים לכן בסיכון דוגמת, Emmenopterys henryi או Bretschneidera sinensis, מצויים בדרך כלל ביער של העצים רחבי העלים ירוקי-העד שבעמקי הנהרות.
בנוסף קיימים גם כ-840 מינים של צמחים שאינם וסקולריים - 503 מיני פטריות, 98 מיני חזזיות ו-239 מיני אצות.
הנפוצים ביותר הם יערות עצים רחבי עלים ירוקי-עד המשתרעים על כרבע מהשטח, כמה יערות מהוות את החלקות הגדולות ביותר בעולם של יערות סובטרופיים לחים.
סוגי העצים הנפוצים ביותר ברכס וו-יי הם אשור (אלוניים), ער (עריים), קמליה סינית (תאיים), מגנוליה (מגנוליים), משפחת Elaeaocarpaceae והממליס (Hamamelidaceae).
מעל ל-100 עצים מ-36 מינים הם בני יותר מ-100 שנים, בהם עץ מהמין taxus chinensis var.
mairei שהוא בן כ-900 שנים.
זהו העץ הגדול מסוגו בדרום סין - גובהו 34 מטרים והיקף גזעו 4.8 מטרים.
בתי הגידול והצמחייה המגוונים בהרי וו-יי מספקים מזון ותנאי מחיה למגוון של בעלי חיים, כולל מינים רבים נדירים ובלתי רגילים.
בסך הכול, נמנו באזור כ-5,000 מיני בעלי חיים, מהם 475 בעלי חוליות ו-4,635 חרקים מזוהים, כחמישית ממספר מיני החרקים בסין ובאזור מיוצגים 31 סוגים מתוך 33 הסוגים הקיימים בסין.
להלן פירוט מיני בעלי החוליות שנתגלו באזור:
ארבעים ותשעה מיני בעלי חוליות אנדמיים לסין ושלושה אנדמיים להרי וו-יי.
האחרונים הם העוף בעל מקור התוכי Paradoxornis davidianus ממשפחת הסבכיים, הקרפדה מהמין Vibrissaphora liui ממשפחת המגופריים, ונחש החזרן Pseudoxenodon karlschmidti ממשפחת הזעמניים.
השכבה העתיקה ביותר בהרי וו-יי היא מערכת סלעים מותמרים מעידן הפרוטרוזואיקון (מלפני 2.5 מיליארד שנים ועד לפני 540 מיליון שנים).
הרי וו-יי הם חלק ממערכת הקמטים של קאתיסיאן (Cathayshan fold system), המכונה גם אורוגן וו-יי-יונקי (Wuyi-Yunkai orogen), שנוצרה באורוגנזה (יצירת רכסי הרים) בפלאוזואיקון התחתון.
מקורה בהפחתה של החלק הדרומי של גוש דרום סין מתחת לחלקו הצפוני, תוך סגירת שבר נאנחואה שנוצר לפני כ-800–850 מיליון שנים ויצירת מבני העתקים.
הפעילות הטקטונית לוותה בפעילות געשית, באנאטקסיס (התכה חלקית) וביצירת מחדר פלוטוני נרחב של סלעי גרניט.
פעילות זו התרחשה בין לפני 433 מיליון שנים ל-437 מיליון שנים (סילור תחתון), במקביל לאורוגנזה הקלדונית (Caledonian orogeny) שגרמה ליצירת רכסי ההרים באיים הבריטים ובסקנדינביה.
משלהי עידן הפרוטרוזואיקון ועד אמצע תור הטריאס (מלפני 245 מיליון שנים עד לפני 208 מיליון שנים) היו הרי וו-יי בתהליך רציף של התרוממות מצד אחד וסחיפה, בשל פעולת מים, בליה וחסיפה משמעותיים מצד שני.
בשלב האחרון של תור הטריאס התפתחו סדרה של אגני העתקים במקום בו הצטברו שכבות עבות של אבן חול, גרנוליט וסלעים געשיים ומחדר של גרניט.
בחלק המזרחי התפתחו אגני העתק קטנים, ושכבות גרנוליט בעובי של יותר מ-2,000 מטרים המורכבות בעיקר מאבן חול בגוון אדום ארגמן מתור הקרטיקון (מלפני 145 מיליוני שנים עד לפני 65 מיליוני שנים) הצטברו באגנים.
מאז הרביעון התרומם הר חְוָאנְגְגָאנְג שבמערב בכ-1,000 מטרים בעוד האזור שבמזרח התרומם לאט הרבה יותר וכתוצאה מכך נוצר הפרש גבהים של כ-1,950 מטרים ושיפוע של כ-6.5% באזור של כ-30 קמ"ר.
פסגות ההרים בחלקו המערבי של רכס וו-יי מעל לרום של 1,500 מטרים בנויים מסלעים געשיים או פלוטוניים כדוגמת גרניט, ריוליט וטוף, אזור זה נחצה על ידי העתק בולט שכיוונו מצפון-מזרח לדרום מערב.
הגבעות במזרח בנויות מאבן חול אדומה.
בהרי וו-יי יש מגוון גדול של מאובני צמחיים ובעלי חיים טיפוסיים למזרח סין מתקופת היורה-קרטיקון.
מחקרים ארכאולוגיים גילו כי בני אדם התגוררו באזור הרי וו-יי מלפני כ-4,000 שנים, תקופה שקדמה לתקופת שושלת שיה (2070 לפנה"ס - 1600 לפנה"ס), השושלת הסינית הראשונה שתוארה בכרוניקות הסיניות הקדומות.
בתקופת שושלת שאנג ותקופת שושלת ג'ואו (מהמאה ה-16 לפנה"ס ועד המאה השלישית לפנה"ס) התיישבה באזור הקבוצה האתנית המכונה בָּאיְיְוֵּה (百越, פין-יין Bǎiyuè), והיא פיתחה בהדרגה את תרבות גוּמִין (Gumin) ואת תרבות מִין-יְוֵּ'ה (Mǐnyuè), שתיהן ייחודיות לחלק זה של סין.
מתקופה זו נותרו אתרי הקבורה יוצאי הדופן בנקיקי הסלע הגבוהים שבצוקים המשקיפים על הנהר.
הגופות הושמו בתוך חלקו התחתון של גזע עץ בצורת סירה (מכאן שמם באנגלית Boat Coffins) נעטפו באריגים ולידם הונחו חפצים שישמשו אותם בעולם הבא: כלי חרס, כלי נשק, אריגים וכו'.
חלקו העליון של הגזע שימש מעין מכסה לארון הקבורה.
הארונות הוצבו בתוך נקיקים טבעיים גבוה במעלה צוק כך כש"חרטום הסירה" בלט מהנקיק ונתמכו בלוחות עשויים מחזרן, משי, כותנה וקנבוס המכונים "לוחות חונְגְצְ'יָאו" (Hongqiao).
צורת קבורה זו לא הייתה ייחודית לאזור זה, ואתרי קבורה דומים נתגלו במקומות אחרים בסין לאורך היאנגצה, אבל אתרי הקבורה בהרי וו-יי הם העתיקים ביותר בסין, והם מתוארכים לפני 3,800 שנים, בשלהי תקופת שושלת שאנג ותחילת תקופת שושלת ג'ואו.
בתוך ארונות הקבורה נתגלו שרידים של אריגים מכותנה, העתיקים ביותר שנתגלו בסין.
בתקופות מאוחרות שולבו הקברים בפולחן המקומי והמקומיים נהגו להוציא את העצמות ולהחזירם למקומם בכלים חדשים.
בין 1950 ל-1975 ערך ממשל פוג'יין סקרים בהרי וו-יי בהם נתגלו כ-15 אתרים פרהיסטוריים על שטח כולל של 244 דונם המתוארכים בין התקופה הנאוליתית לתקופת שושלת שאנג וג'ואו.
באתרים נמצאים כלי אבן דוגמת קרדומי אבן ומקדחי אבן ושברים של כלי חרס: קערות בעלות רגלית, אגנים, כלי יין וכלי בישול.
במהלך הסקר נלקחו שני ארונות קבורה בצורת סירה מאתר הסלע הלבן לבחינה.
מתיארוך יצירת הארונות והעצים שמהם נבנו הגיעו החוקרים למסקנה שהארונות נוצרו בין שנת 1750 לפנה"ס לשנת 1295 לפנה"ס, תקופת שושלת שאנג בהיסטוריה של סין.
בתקופת שושלת צ'ין (שלהי המאה השלישית לפנה"ס) הייתה הגירה מסיבית של בני שבטים אחרים לאזור.
בין השנים 334 לפנה"ס ל-110 לפנה"ס שלטה באזור ממלכת מִין-יְוֵּ'ה (閩越, פין-יין: Mǐnyuè).
הממלכה נכבשה חלקית על ידי שושלת האן (משלהי המאה השלישית לפנה"ס ועד תחילת המאה השלישית) בשלהי המאה השנייה לפנה"ס.
עם זאת מיקומה (מנותקת על ידי שושלת הרים) גרמה לכך ששושלת האן לא הייתה מסוגלת לכונן אחיזה של ממש באזור זה.
הממלכה סופחה לממלכת נָאן-יְוֵּ'ה (南越, פין-יין: Nányuè, דרום סין של ימינו וצפון וייטנאם) בין 183 ל-135 לפנה"ס, ונכבשה סופית על ידי שושלת האן המערבית ב-110 לפנה"ס.
שליט וו-יי הפך לווסאל של קיסר סין.
הקיסר ווּדִי משושלת האן (שלט מ-141 לפנה"ס עד 87 לפנה"ס) שלח שליח בשנת 128 לפנה"ס להר וו-יי שהעניק בשם הקיסר תואר לשליט האזור והקריב קורבן בשמו במטרה לרצות את התושבים המקומיים.
הר וו-יי צורף לנציבות קְווֵיְגִ'י (כיום במחוז ג'ג'יאנג).
באתר שבו נהג שליט וו-יי להקריב קורבן באמצע הסתיו כל שנה נבנה בתקופת שושלת מינג "היכל הקורבן של האן" שקיים גם בימינו.
מעשיו של הקיסר ווּדִי עודדו מתבודדים להתיישב בהר וו-יי על מנת לפתח את אישיותם.
חלקם הפכו במיתולוגיה הסינית לבני אלמוות (仙, פין-יין: xiān) ועזרו בכך לעצב את הטאואיזם של הרי וו-יי.
במאה הראשונה לספירה הוקמה בסמוך להרי וו-יי העיר צֶ'נְגְצוּן (城村, פין-יין Chengcun), עיר מוקפת חומה שהשתרעה על 480 דונם ושימשה בירת מלכי מִין-יְוֵּ'ה ומרכז מנהלי לאזור, אתר שנתגלה ב-1958 ושהשתמר יחסית היטב עד ימינו.
מסוף תקופת שושלת האן רכשו הרי וו-יי את מעמדם כהר קדוש שמשך אליו מלומדים ואנשי דת רבים.
הם הקימו בהרים מנזרים ובתי ספר תוך שילובם בנוף שנחשב כמקום אידיאלי למחקר והגות.
ב-618, השנה הראשונה לשלטונו של קיסר סין גאו-דזו משושלת טאנג (שלט 618–626) החלו נזירים לבנות את מקדש האבן במערת צָ'אדונְג בסמוך להר גְ'יֵה-סוּן.
המקדש חרב במפולת סלעים בשנת 1024 (תקופת שלטונו של הקיסר זֶ'נְדְזונְג משושלת סונג) והועתק למערת טָאויְוֵּ'אן.
השגשוג שחל על סין בעקבות עלייתה לשלטון של שושלת טאנג גרם להגירה של בני האן רבים מהצפון להרי וו-יי.
על מנת להבטיח שיופי המקום לא יפגע אסר הקיסר שואן-דזונג משושלת טאנג (שלט 712–756) בצו שנחקק על אסטלת אבן משנת 748 על דיג ועל כריתת עצים באזור, האיסור חל מאגם טונגטינג שבעיקול הראשון של נהר תשעת הפיתולים ועד הכפר צָאודוּן שבמקור הנהר.
הנחיה זו קיימת גם כיום.
בתקופתו של שואן-דזונג הוקם בהר היכל טְייֵנְבָּאו (天寶, פין-יין Tianbao: - "אוצר שמימי", שמו של הקיסר בתקופה בין 742 ל-756).
ההיכל נועד לאפשר לקיסרי סין להקריב קורבנות לאדון ההר.
באמצע הסתיו בכל שנה היו מעלים קורבן לכבוד אדון ההר ואשת הקיסר.
הקיסר יואנדזונג (שלט 943–961) משושלת טאנג הדרומית מינה את אחיו לאחראי המרכזי על פולחן הטאואיזם בהר וו-יי, שלח אותו לאזור על מנת שיעתיק את היכל טְייֵנְבָּאו למקומו הנוכחי מתחת להר דָאוָאנְג, וקבע כי שכל האזור במרחק של 60 קילומטרים מהמקדש יהיה בפיקוחו של המקדש.
בתקופה זו היה הר וו-יי במקום ה-16 ברשימת המקומות הקדושים לטאואיזם.
ההיכל הורחב משמעותית ב-1009 בתקופת הקיסר ג'נדזונג (שלט 997–1022) משושלת סונג, כשנוספו לו כ-300 מבנים.
הוא כונה "ארמון וָאנְּייֵן" (עשרת אלפי השנים), וכיום הוא מכונה "ארמון וו-יי".
בתקופה זו הגיע פולחן הטאואיזם בהר לשיאו, כשבמקביל החלו לקום בהר גם מקדשים בודהיסטיים.
בסך הכול הוקמו 132 מקדשים, היכלות, ארמונות, ומנזרים בהרים.
לתמיכה בכל המקדשים חילקו להם פקידי הקיסרות שטחי חקלאות בגודל של כ-7 קמ"ר.
הרי וו-יי היו ערש הנאו-קונפוציאניזם - פילוסופיה סינית העוסקת במוסריות, בתורת המוסר ובמטאפיזיקה המושפעת מהקונפוציאניזם.
מקורה של הפילוסופיה בהגותם של הפילוסופים הָאן יוּ' (韓愈, פין-יין: Hán Yù; 824-768) ולִי אָוֹ (李翱, פין-יין Lǐ Áo; 841-772) מתקופת שושלת טאנג, אבל התפתחותה העיקרית הייתה בתקופת שושלת סונג בהגותם של האחים צֶ'נְג יִי (程颐, פין-יין: Chéng Yí ; 1107-1033) וצֶ'נְג הָאו (程顥, פין-יין: Cheng Hào; 1085-1032).
הפילוסופיה הגיעה לשיא בתקופת הפילוסוף ג'ו שי, שנחשב לדמות החשובה ביותר בנאו-קונפוציאניזם, שהפכה לתורה השלטת בסין בין המאה העשירית למאה התשע-עשרה.
ג'ו שי, שנולד ביוּאוּשִׂי הקרובה להרי וו-יי, חי ופעל והרצה באזור במשך חמישים שנים מגיל 14 עד מותו בגיל 71, למעט הפסקה בת תשע שנים (שבהן הקים את אקדמיית נקרת האייל הלבן בלושאן).
כאן הוא למד, כתב והרצה כשהוא מפתח את תורתו.
ג'ו שי הקים באזור כמה בתי ספר: אקדמיית הָאנְצְ'וֵ'אן, אקדמיית קָאוטִינְג וב-1183 את אקדמיית וו-יי גִ'ינְגְשֶׁה (Wuyi Jingshe), בפיתול החמישי של נהר תשעת הפיתולים.
בעקבותיו של ג'ו שי הקימו 43 מלומדים מפורסמים אקדמיות בהרי וו-יי והפכו בכך את הרי וו-יי ל"מרכז לימוד הנאו-קופוציאניזם במשך שלוש שושלות" (שושלות סונג, יואן ומנג).
באזור קיימים שרידים של אתרים רבים הקשורים לפילוסופיה זו.
מכאן התפשטה התורה גם מעבר לגבולות סין, למשל לקוריאה, ואינטלקטואלים מארץ זו נהגו במרוצת השנים לעלות לרגל לאזור.
הרי וו-יי המשיכו להיות מרכז של טאואיזם ובהר קיימים כ-60 שרידים של מרכזי מחקר, מקדשים ומקדשים ששרדו.
במקביל התפתחה בהר דת הבודהיזם ובמאה ה-17 החליפה את הטאואיזם כדת העיקרית באזור.
המקדש העיקרי - "היכל הזן טְייֵנְשִׂין יוּנְגְלֶה" נבנה לראשונה בתקופת שלטונו של יונגלה, קיסר סין, הקיסר השלישי משושלת מינג (שלט 1402–1424).
נבנה מחדש והורחב שוב בתקופת שלטונו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג (שלט 1662–1772) וגודלו הגיע ל-26,000 מטרים רבועים.
הרי וו-יי הפכו לאחד משמונת הרי הבודהיזם המפורסמים ביותר בסין.
הקרקע והאקלים של הרי וו-יי מתאימים מאוד לגידול תה, ולאזור היה תפקיד חשוב בהתפתחות גידול התה בסין.
התה מוו-יי המכונה "תה הסלע מוו-יי" (武夷岩茶, פין-יין Wu Yi Yan Cha) היה מוכר היטב בסין כבר בתקופת השושלות הדרומיות והצפוניות (בערך שנת 479).
מאוחר יותר, בתקופת שושלות טאנג וסונג, נהגו לאדות את העלים ולדחוס אותם לצורות עוגיות המכונות תה כחול שהועלו כמס לקיסר.
בשנה השביעית למלוכתו של הקיסר טימור חאן משושלת יואן (בערך בשנת 1302) הוקם גן תה מלכותי על הגדה בפיתול הרביעי של נהר תשעת הפיתולים.
הגן פעל ברציפות על המאה ה-16. המנהג לדחוס את העלים הופסק החל מאמצע שושלת מינג כאשר נתגלה שאם נותנים לתת לעלי התה לעבור תהליך תסיסה מתקבל טעם טוב יותר.
תה אולונג הופיע באזור בין שושלת מינג לשושלת צ'ינג.
על הקיסר צ'יינלונג משושלת צ'ינג נאמר שלאחר שלגם תה שמקורו בהרי וו-יי הוא חיבר שיר קצר "תה וו-יי הוא הטוב ביותר.
טעמו עדין ועז בעת ובעונה אחת".
באמצע המאה ה-17 פיתחו באקראי איכרים מהכפר טונְגְמוּ שבהרי וו-יי את התה השחור.
שמעו של התה מאזור וו-יי הגיע גם מחוץ לסין.
במאה ה-18 הוא הפך למצרך מבוקש ברוסיה הצארית, וסוחרים סיניים ממחוז שאנשי התמחו במכירתו בעיירת הגבול יאקטיה.
במאה ה-19 התעניינו גם האנגלים בתה של אזור וו-יי.
ב-1848 נשלח הבוטנאי רוברט פורצ'ן (Robert Fortune; 1880-1812) לאסוף שתילי תה וללמוד על שיטות עיבוד התה בסין.
היה זה ביקורו השני בסין.
לאחר תבוסתה במלחמת האופיום הראשונה (1842-1839) נאלצה סין, שהייתה עד אז סגורה, לאפשר לזרים לבקר בשטחה.
החברה המלכותית להורטיקולטורה (Royal Horticultural Society) ניצלה רשות זו ושלחה את פורצ'ן לאסוף צמחים בסין.
במשך שלוש שנים, בין 1843 ל-1846, סייר פורצ'ן בסין ואסף צמחים תוך שהוא לומד את השפה, והמנהגים של בני המקום.
ב-1849, במסגרת ביקורו השני בסין הגיע פורצ'ן להר וו-יי והידע שצבר בביקורו הראשון אפשר לו לשוחח עם המקומיים, לקבל 400 שתילי תה וללמוד על שיטות ההכנה המסורתיות של התה.
השתילים נשלחו דרך שאנגחאי ונשתלו במטעים בציילון (כיום סרי לנקה) ובדרג'ילינג שלמרגלות הרי ההימלאיה שאקלימה דומה לזה של וו-יי.
התה מדרג'ילנג שנחשב לאחד מסוגי התה האיכותיים ביותר הוא למעשה סוג של תה וו-יי.
פורצ'ן סיכם את ביקורו השני בסין בספר "מסע לארצות התה של סין, כולל סונג-לו והרי בוהי" ("A journey to the tea countries of China, including Song-Lo and the Bohea hills").
על הרי ווי כתב פורצ'ן: .
גם כיום נחשב התה מהרי וו-יי לאחד מסוגי התה האיכותיים ביותר בעולם.
ארבעת המינים המפורסמים ביותר של אזור הרי וו-יי מכונים: "גלימה אדומה גדולה" (四大名枞, פין-יין: sì dàmíng cōng), "ארהט הברזל" (: 铁罗汉, פין-יין: Tiě Luóhàn), "כרבולת לבנה" (白鸡冠, פין-יין: Bái Jī Guān) ו"צב המים הזהוב" (水金龟, פין-יין: Shuǐ Jīn).
ב-2022 נכללו שיטות העיבוד של התה בהרי וו-יי ברשימת המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של סין.
מספר התיירים המבקרים בהרי וו-יי גדל בצורה משמעותית בשנות התשעים של המאה ה-20 מ-424,000 תיירים בשנת 1993 לכ-700,000 בשנת 1998, מרביתם (כ-85%) מקומיים.
הפעילויות הפופולרית ביותר היא שיט במורד נהר תשעת הפיתולים על רפסודת חזרן, וביקור במערות "חוט השמים".
ההרים מוכרים מאז 1999 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, בשל ערכי תרבות, נופים ומגוון ביולוגי.
אתר המורשת העולמית כולל ארבעה אזורים מוגנים, שלושה מהם רציפים: שמורת הטבע הלאומית וו-יישאן (Wuyishan National Nature Reserve) במערב, שטחה 565 קמ"ר, האזור האקולוגי המוגן של נהר תשעת הפיתולים (Nine-Bend Stream Ecological Protection Area) במרכז, שטחו 364 קמ"ר והאזור הנופי הלאומי ווישאן (Wuyishan National Scenic Area) במזרח ששטחו 70 קמ"ר.
האזור הרביעי: האזור המוגן של שרידי שושלת האן העתיקה (Remains of Ancient Han Dynasty) הוא אזור נפרד השוכן 15 קילומטרים דרומית-מזרחית לגוש העיקרי ושטחו 480 דונם.
סה"כ שטח אתר המורשת העולמי הוא 999.75 קמ"ר המוקפים באזור חיץ ששטחו 278.88 קמ"ר.
חלקים משמורת הטבע הלאומית וו-יישאן מוגנים בצורה מחמירה יותר, כשמורות הביוספריות פוג'יין וג'יאנגשי וו-יישאן בגבול בין המחוזות, תחת הרשת העולמית של אונסק"ו של שמורות ביוספריות.
פסגת חְוָאנְגְגָאנְג - בגובה 2,158 זו הפסגה הגבוהה ביותר בהרי וו-יי.
מהפסגה נשקף נוף של פסגות אחרות הבולטות מים הערפל, אם כי כיום הפסגה סגורה לביקורי תיירים מתוך כוונה לשמר את הטבע בהר.
בצמוד להר בגובה של 1,000 מטרים מעל פני הים נמצא "העמק הגדול של הר חואנגגאנג" הדומה לאולם ארוך הכולל פסגות קרסטיות, יערות שופעים, ופלגים זכים.
נהר תשעת הפיתולים (九曲亭, פין-יין Jiǔqū)- נהר שמימיו צלולים וזכים ואורכו המלא, ממקורותיו ועד שהוא נשפך לנהר צ'ונְגְיָאנְג, 62.8 קילומטרים.
שטח אגן הניקוז של הנהר 534.3 קמ"ר, ושיפועו הממוצע ירידה של כ-16.2 מטרים ל-1000 מטרים.
בחלקו התחתון מתפתל הנהר בקניון עמוק שאורכו כ-19 קילומטרים.
שיט בחלקו התחתון של הקניון הוא הפעילות העיקרית של התיירים המבקרים באתר.
משני צדי גדות הנהר מתנשאים צוקים לגובה שבין 200 ל-400 מטרים, ובמדרונותיהם בולטים זיזים, חרכי סלע ומערות רבות.
פסגת טְייֵן-יוּאוּ - הפסגה שפירוש שמה הוא "מסע שמימי" מתנשאת לגובה של 408 מעל פני הים והיא אתר פופולרי בשל הנוף הנשקף ממנה.
אל ביתן יִילָאן שבפסגת ההר ההר ניתן להגיע מהנהר בכ-1,000 מדרגות או מהעמק המכונה "מערת התה" בכ-700 מדרגות.
עמק זה מפורסם בהיותו מוקף פסגות מכל צד והיציאה היחידה ממנו היא סדק במערבו.
ארונות הקבורה בצורת סירות - בחלק מהמערות שבצוקים לגדת הנהר השתמשו התושבים האתניים הקדומים כאתרי קבורה עבור ארונות הקבורה בצורת סירות המתוארכות לפני כ-3,700 שנים.
ולאורך הנהר נמצאו 18 ארונות קבורה כאלו.
שרידי אקדמיות של נאו-קופוציאניזם - לאורך הנהר מצויים שרידים של 35 אקדמיות שבהם למדו נאו-קונפוציאניזם מתקופת שושלת סונג הצפונית ועד תקופת שושלת צ'ינג (בין המאה העשירית למאה ה-19).
ממבני אקדמיית וו-יי גִ'ינְגְשֶׁה (Wuyi Jingshe) הנרחבת שהקים הפילוסוף ג'ו שי ב-1183, בפיתול החמישי של הנהר נותרו שני חדרים בלבד שנוספו כמה מאות שנים אחר-כך.
מנזרים ומקדשים טאואיסטים - מעטים מבין 60 המנזרים והמקדשים שנבנו לאורך הנהר שרדו עד ימינו.
מבין אלו ששרדו בולטים מקדש טָאויְוֵּ'אן, ארמון "ארמון וָאנְּייֵן" (עשרת אלפי השנים) המכונה גם "ארמון וו-יי", מקדש בָּאיְיוּ'ן ומקדש טְייֵנְשִׂין.
אתרי תרבות התה - מגן התה המלכותי שהוקם בשנה השביעית למלוכתו של הקיסר טימור חאן משושלת יואן (בערך בשנת 1302) על הגדה בפיתול הרביעי של נהר תשעת הפיתולים ופעל עד המאה ה-16 שרדו מעט אלמנטים, והמבנים במקום כיום הם שחזורים שנעשו לאחרונה.
כמו כן יש לאורך הנהר שרידים ממפעלי התה שנבנו במקום החל במאה ה-17.
עיר הבירה של ממלכת מין-יה מתקופת שושלת האן המערבית - אתר ארכאולוגי ליד הכפר צֶ'נְגְצוּן, כ-15 קילומטרים דרומית מזרחית לאתר העיקרי.
זו עיר מוקפת חומה וחפיר המשתרעת על שטח של 480 דונם שנתגלתה ב-1958. העיר נחשבת לעיר העתיקה השמורה בצורה הטובה ביותר דרומית לנהר היאנגצה.
רוחבן 4 מטרים וגובהן נע בין 2 מטרים ל-8 מטרים, ובממוצע מעל לארבעה מטרים.
בחומה היו ארבעה שערי יבשה ושלושה שערים לנהר שחצה את העיר.
בעיר נתגלו ארבעה מכלולי מבנים גדולים שזוהו כארמונות, כמקדשים או כמרכזים מנהלתיים.
מבנים נוספים כדוגמת בתים, קברים, תנורים לשריפת לבנים וליציקת ברזל, נחשפו בעיר ומחוץ לה.
בין השאר נחשפו מערכת ניקוז ובאר שעד היום נובעים ממנה מים, הבאר העתיקה ביותר בפוג'יין.
הרי הפניין הוא רכס הרים וגבעות אשר עובר בחלק הצפוני של אנגליה בין הגבול עם סקוטלנד ועד למרכז אנגליה באזור הפסגות סמוך למנצ'סטר.
הרכס עובר למעשה לאורך הגבול בין צפון מערב אנגליה מצד אחד ויורקשייר וצפון מזרח אנגליה מהצד השני, משום שהוא עובר באופן כמעט רציף לאורך קו האמצע של צפון אנגליה, זכה הרכס לכינוי "עמוד השדרה של אנגליה".
השם 'פניין' כנראה נובע מהמילה הקלטית 'פן' (Pen או Benn) שמשמעה הר או פסגה, ייתכן והשם ניתן בתקופה מאוחרת יותר בהשראת רכס הרי האפנינים באיטליה שגם שמו נובע ממקורות קלטיים.
לאורך הרכס מצויים מספר פארקים לאומיים, 'אזורי יופי טבעי יוצא דופן' (Area of outstanding natural beauty) ושמורות טבע בהם ניתן למנות את הפארק הלאומי אזור הפסגות, הפארק הלאומי יורקשייר דיילס, הפארק הלאומי נורת'מברלנד ואזור היופי הטבעי צפון הפניינים אשר ממוקם בין היורקשייר דיילס לפארק נורת'מברלנד.
שלושה מבין עשרת הפארקים הלאומיים באנגליה נמצאים לאורך הרכס כמו גם שני אזורי יופי טבעי.
הַרי הָעֲבָרִים הוא כינוי שניתן במקרא לרכס הרים באזור עבר הירדן המזרחי, ושימש כאחת מתחנות בני ישראל בעת מסעם במדבר לאחר יציאתם מצרים.
כמו כן נזכר הר זה בספר במדבר בשם הר נבו, עליו נצטווה משה לעלות: (משה כידוע לא זכה להיכנס אליה).
בספר דברים ישנו תיאור מפורט של ההר: .
מתיאור המקום בתורה (לעיל) משתמע שהר העברים נמצא בפינה הצפונית מערבית של רמת מואב סמוך לערבות מואב, וזה אכן מסתדר עם האמור שהר העברים היה התחנה האחרונה של העברים עד ערבות מואב.
עם זאת, ב נאמר: "וַיַּחֲנוּ בְּהָרֵי הָעֲבָרִים לִפְנֵי נְבוֹ." תיאור זה סותר את האמור בציטוט ב בשני דברים: ראשית בדברים מדובר על הר אחד, בעוד בספר במדבר מדובר על "הרי העברים".
כמו כן, מספר דברים משתמע שהר העברים הוא הר נבו, בעוד שמספר במדבר משתמע שהרי העברים הם לפני נבו.
לפיכך ככל הנראה הרי העברים היו רכס הרים, שהר נבו היה אחד מהם.
רמז נוסף בנוגע למיקום הר העברים, נמצא בספר ירמיהו.
משתמע מכאן שהר העברים נמצא בסמיכות לרכסי הלבנון והבשן.
לפיכך מסתבר שבשם זה נקראו אשדות המערב של רמת מואב, היורדות אל ערבות מואב ואל ים המלח והנראות למשקיף מצד יריחו כשלשלת הרים גבוהים.
הרי ואפוטיק הם רכס הרים בהרי הרוקי הקנדיים, המהווים חלק מקו פרשת המים של אמריקה.
ההרים נמצאים בחלקם בשטח הפארק הלאומי באנף, שבתחום פרובינציית אלברטה, ובחלקם בשטח הפארק הלאומי יוהו, שבתחום פרובינציית קולומביה הבריטית בקנדה.
שטחו של רכס ההרים - 1,070 קמ"ר, אורך הרכס כ-61 ק"מ מצפון לדרום, ורוחבו כ-40 ק"מ ממזרח למערב.
הרכס ממוקם ממערב לנהר הואוס ונהר בלייברי, וממזרח לנהר בואו ונהר מיסטאיה, ודרומית למעבר קיקינג הורס.
שם הרכס ניתן לו בשנת 1884 על ידי ג'ורג' מ.
משמעות המילה "ואפוטיק" בשפת סטוני משמעה "עז לבן".
שם ההרים ניתן להם רשמית ב-3 במרץ 1924.
רבים מן הפסגות הגבוהות ביותר של ההרים מכוסות בקרחונים, מאחר שעל הרכס נמצאים שדה הקרח ואפוטיק ושדה הקרח ואפטה.
הרי ואפוטיק מתחלקים לשני רכסי הרים: רכס הנשיא, ורכס ואפוטיק.
הרי ואפוטיק כוללים את ההרים והפסגות:
הרי הרוקי הקנדיים מהווים את החלק הקנדי של הרי הרוקי, של צפון אמריקה.
הם החלק המזרחי של הקורדילרה הקנדית (חלקה הצפונית של הקורדילרה של אמריקה הצפונית, ושם כולל לרכסי ההרים של מערב קנדה), הכוללת מספר רכסי הרים בין הערבות הקנדיות, והחוף הקנדי של האוקיינוס השקט.
הרי הרוקי הקנדיים מצויים בחלקו הדרומי-מזרחי של הקרודילרה הקנדית, בין אזור מישורי הפנים של פרובינציית אלברטה ממערב, לבין מזרח פרובינציית קולומביה הבריטית, ממזרח, וצפונית למדינות איידהו ומונטנה שבארצות הברית (היינו הגבול הדרומי של רכס ההרים הוא גבול ארצות הברית - קנדה).
הגבול הצפוני של רכס ההרים הוא נהר ליארד שבצפון קולומביה הבריטית.
בהרי הרוקי הקנדיים מספר פסגות גבוהות, הגבוהות בהן: הר רובסון (3,954 מטרים) והר קולומביה (3,747 מטרים).
הרי הרוקי הקנדיים מורכבים משכבות צפחה, ואבן גיר.
מרבית שטחי ההרים הוא פארקים לאומיים ופארקים מחוזיים, כמה מהם מהווים יחדיו אתר מורשת עולמית.
הרי הרוקי הקנדיים גובלים ממזרח בערבות הקנדיות, ונמצאים ממערב לבקע הרי הרוקי.
גבולם הצפוני של הרי הרוקי הקנדיים הוא נהר ליארד (היינו הם מסתיימים בגבול בין קולומביה הבריטית ויוקון, ואינם ממשיכים צפוניה ליוקון ולאלסקה.
צפונית להרי הרוקי הקנדיים מצויים הרי מקנזי, המהווים את הגבול בין יוקון לטריטוריות הצפון-מערביות.
ההרים ממעבר לבקע הרי הרוקי, בשטח קולומביה הבריטית, אינם נחשבים לחלק מהרי הרוקי הקנדיים, מבחינה גאולוגית.
הר רובסון (3,854 מטרי) הוא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הרוקי הקנדיים, אבל לא הגבוהה ביותר בקולומביה הבריטית, בהרי החוף של קולומביה הבריטית ובהרי סנט אליאס ישנן פסגות גבוהות יותר.
עם זאת, הר רובסון מרשים בגובהו, בשל גובהו היחסי למעבר ילוהד הסמוך אליו (והנמוך ממנו בכ-2,100 מטרים: גובהו של המעבר מעל פני הים - 985 מטרים).
הר קולומביה (3,747 מטרים) הוא הפסגה השנייה בגובהה בהרי הרוקי הקנדיים, והוא ההר הגבוה ביותר באלברטה.
הר סנואו דואום (3,456 מטרים) אינו הר מרשים בגובהו ביחס להרים אחרים בהרי הרוקי, אולם הוא מהווה את המרכז פרשת המים ההידרולוגי של צפון אמריקה - ממנו זורמים לשלושה אגני היקוות שונים: לעבר האוקיינוס השקט, האוקיינוס הארקטי, והאוקיינוס האטלנטי דרך מפרץ הדסון.
הרי הרוקי הקנדיים מחולקים למספר רכסי הרים, המרוכזים בשתי קבוצות רכסים:
1. הרכסים הקונטיננטליים (הכוללים לשלוש מערכות הרים: רכסי פרונט (הרכסים הקדמיים), רכסי הפארקים (רכסי אזור הפארקים) ורכסי הקוטניי).
2. הרי הרוקי הצפוניים (הכוללים שתי מערכות הרים: רכסי הארט, ורכסי מוסקווא).
נקודת הגבול בין שתי הקבוצות היא מעבר מונקמן, צפונית מערבית להר רובסון, ודרומית להר אובינגטון.
הרי הרוקי הקנדיים הם מקורם של מספר מערכות נהרות גדולות, ומקורם של מספר נהרות גדולים.
בין הנהרות העיקריים שמקורם בהרי הרוקי הם פרייזר, קולומביה, נורת ססקצ'ואן, בואו, ואתבסקה.
הרי הרוקי הקנדיים שונים מבחינה גאולוגית מהרי הרוקי האמריקאיים הדרומיים להם.
הרי הרוקי הקנדיים מורכבים של שכבות סלע משקע כגון אבן גיר ו-צפחה, ואילו הרי הרוקי האמריקאיים מורכבים מסלעים מותמרים ומסלעי יסוד כגון גנייס וגרניט.
הרי הרוקי הקנדיים הם יותר חדים במראה, וצוקיים מהרי הרוקי האמריקאיים, בשל כיסוי הקרחונים הכבד יותר על ההרים הקנדיים.
מעבר הקרחונים יצר מדרונות הרים תלולים יותר בעמקים רחבים, בצורת U, בין ההרים, בעוד שבהרי הרוקי האמריקאיים, בהיעדר מעבר קרחונים, המדרונות פחות תלולים ויוצרים עמקים בצורת V העמקים ביניהם.
קו העצים בהרי הרוקי הקנדיים הוא הרבה יותר נמוך מאשר בהרי הרוקי האמריקאיים.
חמישה פארקים לאומיים של קנדה ממוקמים בהרי הרוקי הקנדיים, ארבעה מהם סמוכים הארבעה הם באנף, ג'ספר, קוטניי ויוהו.
הפארק הלאומי החמישי - ווטרטון אינו סמוך לפארקים האחרים, ונמצא בצמוד לפארק השלום הבינלאומי ווטרטון-גליישר, שבצידו האמריקאי של הגבול.
חמשת הפארקים יחדיו מהווים יחד את אתר המורשת העולמית "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים" (Canadian Rocky Mountain Parks) והוכרזו כאתר מורשת בשנת 1984.
בהרי הרוקי הקנדיים מספר רב של פארקים פרובינציאליים ובהם האמבר, הר אסיניבוין והר רובסון.
בכל אזור הרי הרוקי, ובמיוחד באזור פארקים לאומיים, המועדון האלפיני של קנדה מתחזק סדרה של בקתות אלפיניות לשימוש על ידי מטפסי הרים הרפתקנים.
הקמת הרכבת הקנדית פסיפית אפשרה את פיתוח הפארקים והפיתוח העירוני של אזור הרי הרוקי הקנדיים, אשר קודם לכן היו בלתי נגישים בשל גובה ההרים, מעברי ההרים התלויים, והנהרות הסוחפים.
הרי הרוקי הצפוניים המכונים גם הרוקי הצפוניים הם אזור הררי בצפון הרי הרוקי הקנדיים.
הגבול הצפוני של אזור זה הוא נהר ליארד, המהווה את גבולו הצפוני של רכס הרי הרוקי כולו.
יש מחלוקת בין גאוגרפים בדבר הגבול הדרומי של אזור זה, כאשר חלק מהם מציינים את הר אובינגטון ואת מעבר מנקמן כגבול הדרומי של האזור (כאשר מדרום מצויים הרכסים הקונטיננטליים).
אחרים מתחמים את הרי הרוקי הצפוניים כהרים שמצפון לאגם ויליסטון ונהר פיס, ואחרים כוללים בשטח הרי הרוקי הצפוניים את רכס הארט, עד הר רובסון.
בשטח הרי הרוקי הצפוניים מצויים רכסי ההרים הבאים:
רכס מוסקווא (Muskwa Ranges) (צפונית לאגם ויליסטון)
רכס הארט ׁׂ(Hart Ranges) (דרומית לאגם ויליסטון)
רכס מיסינצ'ינקה (בין מעבר פיין למעבר מונקמן)
בנוסף לפארק הפרובינציאלי צפון הרי הרוקי, מצויים באזור גם ההרים:
הרי הייזלטון הם קבוצת רכסי הרים המהווים את החלק היבשתי של רכסי קיטימט בצפון מערב פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטח הרכסים 25,118 קמ"ר, גובהם 961 מטרים מעל פני הים, והם ממוקמים צפונית למאגר נצ'אקו, בין נהר נאס לרמת נצ'אקו, ובין הרי החוף לנהר באלקליי.
הרי הייזלטון מהווים חלק מההרים הפנימיים.
ממערב להם מצויים רכסי קיטימט, וממזרח להם הרי סקינה.
מצפון להרי הייזלטון, מעבר לנהר נאס, מצויים הרי הגבול.
הרי הייזלטון כוללים כמה תת-רכסים:
רכסי נאס כוללים את הר הגעש הפעיל חרוט ציקס.
רכסי באקלי, בהם פסגות שבע האחיות, שהן הגבוהות בהרי הייזלטון
רכס האוסון, שפסגתו הגבוהה ביותר היא פסגת האוסון
הרי ויקטורי הם רכס הרים בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
אורכו של הרכס ב-160 קילומטרים, ורוחבו 80 קילומטרים.
קצות הרכס הם קרחון מרינר, קרחון טאקר וים רוס.
הר רידולס מגיע לגובה של מעל 3,000 מ'.
אזור ההרים הקרוב לים רוס התגלה ומופה על ידי משלחות המחקר של רוס, בורשקרווינק, סקוט ושקלטון.
מיפוי אזור מרכז ההרים בוצע באמצעות תצלומי אוויר של צי ארצות הברית, ומשלחות סקר של ניו זילנד וארצות הברית בין השנים 1950 ו-1960.
שם הרכס ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד בגלל קרבת ההרים להרי האדמירליות - והקשר לניצחונות הימיים של הצי המלכותי הבריטי.
הרי הנסיך צ'ארלס הם קבוצת רכסי הרים גדולה באדמת מק.
ההרים כוללים את הרכסים אתוס, פורתוס ואראמיס.
שיא גובהם של ההרים הוא הר מנזיס, שגובהו 3,228 מטרים מעל פני הים.
הרים נישאים נוספים הם הר איזאבל והר סטיניר (שגובהם 1,950 מטרים מעל פני הים).
אורך קבוצת ההרים 380 קילומטרים, וצורתם כצורת קשת.
ההרים התגלו לראשונה וצולמו ממרחק באמצעות תצלומי אוויר במהלך מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946.
ההרים מופו על ידי המשלחת הלאומית האוסטרלית לחקר אנטארקטיקה שחקרה את האזור בין השנים 1961–1954.
שמם של ההרים ניתן להם על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה בשנת 1956.
ההרים נקראו על שמו של הנסיך צ'ארלס, הבן הבכור ויורש העצר של מלכת אוסטרליה אליזבת השנייה.
הרי הרולד בירד המכונים הרי בירד הם קבוצת הרים חשופים (שאינם מכוסים קרח) ונונאטאקים, בארץ מרי בירד, בסמוך למדף הקרח רוס שבאנטארקטיקה.
קבוצת ההרים משתרעת בין חלקו התחתון של קרחון לוורט, למדף הקרח רוס.
ההרים מתנשאים לגובה של 222 מטרים מעל פני הים.
הרי הרולד בירד התגלו בדצמבר 1929 על ידי משלחת מחקר גאולוגית, בפיקודו של לורנס גולד, שהייתה חלק ממשלחת המחקר האנטארקטית של ריצ'רד בירד.
אדמירל הימיה ריצ'רד בירד, קרא להרים על שם דייוויד הרולד בירד, בן דודו, ואחד מממני משלחת המחקר (הוא מימן את הפרוות עבור המשלחת).
הָרִי הֶרְטֶל (בפינית: Harri Hertell; נולד ב-1985) הוא משורר פיני.
ייסד אגודה העוסקת בהפצת השירה ובהצגתה.
שיריו תורגמו לאנגלית, לגרמנית, לספרדית, לפולנית, לצ'כית, לצרפתית, לקטלאנית ולשוודית.
תרגומים עבריים של אחדים משיריו ראו אור בספר חסד ויערות, אסופה לשירה פינית צעירה, שראתה אור בשנת 2020, בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל.
הרטל מתגורר עם אשתו ובתו בהלסינקי.
הרטל פרסם גם מדריך להצגת השירה על הבמה ושלוש הקלטות של ביצועי שירה מדוברת.
הרי ווקר הם רכס הרים ונונאטקים המופרדים למדי אך מהווים את ציר ההרים של האי ת'רסטון, שבאנטארקטיקה.
רכס ההרים פרוש בכיוון מזרח - מערב.
ההרים התגלו על ידי אדמירל הימיה ריצ'רד בירד ואנשי השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בטיסת חקר שהם ערכו שהמריאה מהספינה "בר" (Bear) ב־27 בפברואר 1940.
הרכס נקרא על שמו של סגן ויליאם מ.
Walker), רב חובל של הספינה "איילנד" (Island) שהייתה חלק ממשלחת החקר של ארצות הברית (United States Exploring Expedition) ב-23 במרץ 1839.
הרי המלכה מוד הם קבוצה גדולה של הרים ורכסי הרים בין קרחון בירדמור וקרחון רידי.
הקבוצה כוללת את האזור החל מראשו של מדף הקרח רוס ועד רמת הקוטב (המישור האנטארקטי) שבאנטארקטיקה.
הרכס הגדול משתרע על פני מספר אזורים בשטח חסות רוס - ובהם חוף דופק וחוף אמונדסן.
שיא גובהם של ההרים 4,230 מטרים מעל פני הים, בהר קפלן;
האזורים הגובלים בקרחון בידמור (הקצה המערבי של הרי המלכה מוד) נצפו על ידי משלחות החקר הבריטיות בראשות ארנסט שקלטון (שחקר את האזור בשנים 1907–1909) ורוברט פלקון סקוט (שחקר את האזור בשנים 1910–1913).
קפטן רואלד אמונדסן ומשלחתו אל הקוטב הדרומי עלו על קרחון אקסל הייברג בסמוך לאזור המרכזי של קבוצת ההרים בנובמבר 1911.
ההרים כולם מופו על ידי מספר משלחות אמריקאיות בראשות ריצ'רד אוולין בירד (בשנות ה-30 ובשנות ה-40), ועל ידי התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, ותוכנית החקר האנטארקטית של ניו זילנד במשלחות חקר שנערכו החל משנות ה-50 ועד שנות ה-70.
אמונדסן קרא להרים על שמה של המלכה הנורווגית הנסיכה מוד מוויילס.
על אף שמם, ההרים לא נמצאים בשטח ארץ המלכה מוד.
הרי המלכה מוד כוללים את:
הרי ויקטוריה ואלברט הם רכס הרים בקורדילרה הארקטית, בחוף המזרחי של האי אלסמיר, בטריטוריית נונאוט, שבקנדה.
רכס ההרים הוא אחד הרכסים הצפוניים ביותר בקורדילירה הארקטית - ואחד הרכסים הצפוניים ביותר בעולם.
שיא גובהו של הרכס בגובה של 2,290 מטרים מעל פני הים (בכיפת הקרח אגאסיז).
שטחו של הרכס 37,650 קילומטרים רבועים.
הרי הסיירה הגבוהים הוא סרט פשע אפל אמריקאי משנת 1941 בבימויו של ראול וולש עם המפרי בוגרט ואידה לופינו בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ג'ון יוסטון והוא מבוסס על רומן של W.
Burnett משנת 1940 שהשתתף עם יוסטון בכתיבתו.
הסרט סימן נקודת מפנה בקריירה של בוגרט ממשחק בתפקידים משניים לתפקידים ראשיים.
חלק מהסרט צולם בהרי הסיירה הגבוהים.
סצנת הסיום של המרדף וקרב היריות צולמה באזור הסלעי במעלה הר ויטני, הפסגה הגבוהה ביותר בארצות הברית היבשתית.
רוי ארל (המפרי בוגרט) עבריין מורשע על שוד, משתחרר על תנאי לאחר שמונה שנות מאסר.
את השחרור משיג לו העבריין ביג מק (ריצ'רד מקברייד) המתכנן שוד גדול בבית מלון באתר הנופש טרופיקו ספרינגס (שם פיקטיבי) בקליפורניה.
הוא מקבל מכונית וכסף הוראה להיפגש עם משתתפים נוספים בשוד שנמצאים באתר קמפינג בהרי הסיירה הגבוהים.
בדרך הוא נתקל ברכב ובו בחורה צעירה ונאה בשם ולמה (ג'ואן לסלי) הנוסעת עם סבה וסבתה להוריה בלוס אנג'לס.
ולמה מוצאת חן בעיני רוי למרות הפרש הגילים.
היא סובלת מצליעה בגלל רגל קלוטה ורוי ממן לה את הניתוח.
רוי מגיע לאתר הנופש ונפגש עם שאר המשתתפים, "בייב" (אלן קרטיס), "רד" (ארתור קנדי) ומנדוזה (קורנל ויילד).
מנדוסה עובד כפקיד קבלה במלון.
הוא מוסר את תוכנית המלון וכי יפתח את דלת הכספת שבה יש תכשיטים יקרים של אורחי המלון העשירים.
אתם נמצאת מארי ג'קסון (אידה לופינו), חברתו של בייב שהביא אותה מלוס אנג'לס שם הייתה רקדנית בארים.
בייב מתעלל בה ומאיים להחזירה ללוס אנג'לס.
רוי מגן עליה והיא מתאהבת בו.
ביתיים ולמה מחלימה מהניתוח ברגלה אך דוחה את הצעתו של רוי להינשא כי היא כבר מאורסת לאחר ואינה אוהבת אותו.
השוד משתבש לאחר ששומר מגיע למקום ורוי פותח באש.
הרכב של בייב, רד ומנדוזה מתהפך ועולה באש.
בייב ורד נהרגים ומנדוזה נתפס ומוסר את כל הפרטים על השוד.
רוי מביא את השלל לביג מק אך מתברר שהוא מת.
במקום נמצא סגנו קנמר (ברטון מקלין) שדורש את השלל ורוי הורג אותו.
רוי מוסר את התכשיטים לסוחר ברכוש גנוב ומורה למארי להישאר בלוס אנג'לס בעוד הוא ממשיך להרי סיירה הגבוהים אך תמונתו מתפרסמת בעיתונים ומתחיל מרדף אחריו בדרכים הצרות והמסוכנות של הרי הסיירה הגבוהים.
השוטרים סוגרים על רוי שמתבצר מאחורי סלעים בהר ויטני ויורה בתת-מקלע.
למקום מגיעה גם מארי והכלב פארד שמתפרץ ומתחיל לנבוח.
רוי יוצא ממחבואו וקורא למארי אך אז הוא נחשף וצלף פוגע בו והורג אותו.
הוא נופל ומתגלגל עד למארי הבוכה.
הרי הייז או הרי ויל הייז הם רכס הרים גדול, הכולל מספר רב של הרים ופסגות בהרי המלכה מוד, בשטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
הרי הייז מתנשאים מעל הרכס המפריד בין קרחון אמונדסן וקרחון סקוט.
הרכס משתרע בין הר ת'ורן שמצפון-מערב, ועד הר דיץ שמדרום-מזרח.
הרים: הר אסטור, הר ארמסטרונג, הר בורקיק, הר דיץ, הר סולסברי והר פגמטייט
קרחונים: קרחון סקוט וקרחון ברטלט.
ההרים התגלו על ידי אדמירל משנה ריצ'רד א.
בירד בטיסתו אל הקוטב הדרומי שנערכה בין ה-28 וה-29 בנובמבר 1929.
ההרים מופו באופן חלקי על ידי המחלקות הגאולוגיות של משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה שנערכו בשנים 1929 ו-1934.
ההרים נקראו על שמו של ויל ה.
Hays), ראש איגוד מפיקי הקולנוע ומפיצי סרטי הקולנוע של ארצות הברית.
הרי היינס הם רכס הרים מכוסה קרח, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
רכס ההרים משתרע לכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח, ואורכו 40 קילומטרים.
הרכס מהווה את הגדה הדרומית של קרחון האמונד.
ברכס מצויות פסגת אלכסנדר ופסגת ביואנג'ל.
גובהם של ההרים 675 מטרים מעל פני הים; והם ההר ה-4,785 בגובהו באנטארקטיקה.
רכס ההרים התגלה על ידי משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה בשנת 1934.
ההרים נקראים על שמו של ויליאם ס.
הרי הנסיך אלברט הם רכס הרים גדול באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, ובארץ אואטס, שבאנטארקטיקה.
הרכס החופי הוא חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים ומשתרע לאורך חוף ארץ ויקטוריה, צפונית ממצר מקמרדו.
אורכו כ-320 קילומטרים, והוא ממוקם בין קרחון פריסטלי לקרחון פראר.
רכס ההרים התגלה ב-17 בפברואר 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס, אשר גם העניק לו את שמו, על שם הנסיך אלברט, בן זוגה של המלכה ויקטוריה.
הרכס לא נחקר ולא נסקר עד לשנת 1900, אז הגיעו אליו קרטוגרפים בריטים.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נערכו בו סקרים ומיפויים יסודיים על ידי משלחות מארצות הברית וניו זילנד.
הר שם בשפת המקור גובה (מטרים מעל פני הים) הר מקינטושMount Mackintosh2,300 הר ג'ויס Mount Joyce 1,830 הר בילינג Mount Billing 1,420 הר מאליס Mount Mallis 1,360 הר פריסטלי Mount Priestley 1,100
הרי הצלב הדרומי הם קבוצה של רכסי הרים בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הרי הצלב הדרומי ממוקמים בין הקרחונים מרינר ופריסטלי.
שיא גובהם של ההרים 2,760 מטרים מעל פני הים (ברמת סטיוארט).
שטחו של רכס ההרים 6,765 קילומטרים רבועים.
אורכו של הרכס 184 קילומטרים (בכיוון צפון - דרום);
רוחבו של הרכס 103 קילומטרים (בכיוון מזרח - מערב).
חלקי הרכס הקרובים לחוף הים, התגלו לראשונה מרחוק על ידי ג'יימס קלארק רוס בשנת 1841. לאחר מכן נחקרו על ידי משלחות חקר בהנהגת בורשקרווינק, סקוט, שקלטון ובירד.
מיפוי מדויק של הרכס התבצע בהתבסס על סקרים על הקרקע שבוצעו על ידי משלחות חקר ניו זילנדיות ואמריקאיות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, וכן בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית.
שמה של קבוצת הרכסים ניתן לה על ידי משלחת החקר הדרומית (the northern party) של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1965–1966.
הרי וולטון הם שרשרת הרים מבודדת במרכז האי אלכסנדר, שלמול חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
שרשרת ההרים כוללת שלושה מסיבים, המכוסים שלג.
שיא גובהם של ההרים הוא 1,450 מטרים מעל פני הים, בהר מקארתור; ההרים הם הפסגה ה-3,084 בגובהה באנטארקטיקה.
שרשרת ההרים משתרעת לכיוון דרום, החל ממפרצון שוברט - לאורך 40 קילומטרים.
ההרים ממוקמים ממזרח לשדה הקרח לואיס.
בתחום שרשרת ההרים מצויים פסגות ריקטר, נונאטאק סאבייר ופאלינדרום באטרס.
הרכס התגלה לראשונה עת שצולם מהאוויר על ידי לינקולן אלזוורת' בטיסתו מעל האזור ב־23 בנובמבר 1935.
הרכס מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר אלה על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג.
הרכס צולם מהאוויר על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940.
בשנת 1947 הרכס נסקר בסקר קרקעי על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון, בפיקודו של פין רון.
הרכס מופה בשנת 1957 על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי האוויר משנת 1940 ומשנת 1947.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי פין רון.
רון קרא לרכס על שמו של לוטננט קולונל אר.
Walton), מחיל הנחתים של ארצות הברית, אשר סייע לרון בשכנוע צי ארצות הברית להלוות לו ספינה, ובארגון הסיוע של צי ארצות הברית למשלחתו של רון.
הרי הפוקונוס הוא אזור גאוגרפי, גאולוגי ותרבותי בחלק הצפון מזרחי של מדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
נכון ל-2014 אזור הרי הפוקונוס מנה בסביבות 340 אלף תושבים.
הרי הפוקונוס גובלים מצפון באגם וולנפאופאק, ממערב בעמק ויומינג, ומדרום בעמק ליהי.
הנקודה הגבוהה ביותר בהרי הפוקונוס היא "Kistler Ledge" אשר נמצאת בגובה של 675 מטרים מעל פני הים.
אזור הרי הפוקונוס מהווה יעד תיירותי פופולרי בעיקר בקיץ בזכות אתרי הטבע הרבים שבו ומשום שהוא נמצא במרחק שעתיים נסיעה מאזור המטרופולין של ניו יורק ומאזור המטרופולין של פילדלפיה אשר מכילים מיליוני תושבים.
מחנות קיץ רבים, ובהם מחנות קיץ יהודיים, נמצאים בהרי הפוקונוס.
בחורף האזור מהווה יעד פופולרי לסקי.
הרי העַפְרָה (בצ'כית: Krušné hory, נהגה: קְרוּשְׁנֶה הוֹרִי, בגרמנית: Erzgebirge, נהגה: אֶרְצְגֶבִירְגֶה) הם רכס הרים השוכן לאורך גבול צ'כיה-גרמניה, ומפריד בין האזורים ההיסטוריים של בוהמיה בצ'כיה לבין סקסוניה בגרמניה.
הפסגות הגבוהות ביותר הן בצ'כיה בגובה 1,244 מטרים מעל פני הים ו בגרמניה בגובה 1,215 מטרים.
הרי העפרה עוצבו מחדש באופן אינטנסיבי על ידי התערבות אנושית והתפתח נוף תרבותי מגוון.
הכרייה בפרט, על אתרי הפסולת, הסכרים, התעלות והבולענים שלה, עיצבה ישירות את הנוף ואת בתי הגידול של צמחים ובעלי חיים במקומות רבים.
האזור היווה גם את הרקע לשלבים המוקדמים ביותר של הטרנספורמציה המודרנית המוקדמת של כרייה ומטלורגיה ממלאכה זעירה לתעשייה בקנה מידה גדול, תהליך שקדם למהפכה התעשייתית המאוחרת ואף אפשר אותה.
השטחים בגובה של יותר מכ-500 מטרים מעל פני הים בצד הגרמני נכללים ב - הגדול מסוגו בגרמניה באורך של 120 קילומטרים.
החלק המזרחי של הרי העפרה הם נוף מוגן.
אזורים קטנים אחרים בצד הגרמני והצ'כי מוגנים כשמורות טבע ומונומנטים טבעיים.
על הרכסים יש גם כמה אזורי ביצה גדולים הניזונים רק ממי גשמים.
ההרים פופולריים לטיולים רגליים ובאזורים גבוהים יותר קיימים כמה אתרי סקי.
בשנת 2019, הוכרזו חלקים מהאזור כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
כמקובל בשפות רבות, השם "הרי העפרה" הוא תרגום מילולי לעברית של שם הרכס מגרמנית ומצ'כית, אם כי בעברית אין שם מוסכם לרכס זה.
הגאוגרף משה ברור למשל מכנה רכס זה בשם "הרי אֶרְץ", שם שהוא תרגום חלקי של שם הרכס בגרמנית "ארצגבירגה" (Erzgebirge).
האנציקלופדיה העברית מכנה רכס זה בשם "קְרוּשְׁנֶה הוֹרִי", תעתיק של שם הרכס בצ'כית (Krušné hory), אם כי היסטורית הצ'כים מכנים את הרכס גם בשם "Rudohoří" (מילולית "הרים אדומים").
בדיאלקט הדרומי של סורבית, שפת מיעוט החי בסקסוניה, הרכס קרוי "Rudne horiny", שגם פירושו הוא "הרי העפרה".
השם בגרמנית מקובל בחלק מהשפות האירופיות, הן משום שגרמניה שלטה תקופה ארוכה על כל הרכס, והן משום שחלק גדול מהרכס נמצא בשטחה.
מבחינה גאולוגית נחשבים הרי העפרה לאחד מרכסי ההרים הנחקרים ביותר בעולם.
הרי העפרה הם המוטה כך שיציג פני מתלול תלול לכיוון בוהמיה ומדרון מתון בצד הגרמני.
הם נוצרו במהלך תהליך ארוך.
במהלך הקימוט של , התרחשה התמרה עמוק מתחת לאדמה, ויצרה לווחה וגנייס.
בנוסף, מחדרים פלוטונים של גרניט חדרו לתוך הסלעים המותמרים.
עד סוף עידן הפלאוזואיקון, ההרים נסחפו לגבעות מתפתלות (המסיב הפרמי), וחשפו את הסלעים הקשים.
בתור השלישון נחשפו שרידי הרים אלו ללחץ עז כתוצאה מתהליכים טקטוניים של לוחות שבמהלכם נוצרו הרי האלפים, והלוח הצפון-אמריקאי נפרד מהלוח האירואסייתי.
מכיוון שהסלע של הרי העפרה היה שביר מכדי שיעבור קימוט, הוא נשבר ל עצמאי שהורם והוטה לצפון-מערב.
ניתן לראות זאת בבירור בגובה של 807 מטרים מעל פני הים בהר "קומז'י וישקה" (Komáří vížka, "כילה נגד יתושים") השוכן בצד הצ'כי, מזרחית לכפר "צינוואלד-גאורגנפלד" (Zinnwald-Georgenfeld), ממש בקצה הגוש המועתק.
כתוצאה מכך, זהו רכס הרים של גושים מועתקים, אשר נחצב על ידי שורה שלמה של עמקי נהרות המתנקזים דרומה אל ה וצפונה אל ה או ישירות אל האלבה.
המאפיין הגאולוגי העיקרי בהרי העפר הוא המחדר הפלוטוני הגרניטי משלהי הפלאוזואיקון של "איבנשטוק" (Eibenstock), הנחשף לאורך 40 קילומטרים לאורך הציר הצפון-מערבי-דרום-מזרחי שלו ועד לרוחב של עד 24 קילומטרים.
מחדר זה מוקף בהדרגה באזורים של התמרת מגע, שבהם הותמרו הלווחות וה מהפלאוזואיקון להורנפלסים מנומרים, הורנפלסים אנדלוזיטיים וקוורציטים.
שני מרכזי מינרלים מרכזיים חותכים את הפלוטון הזה ביואכימסטאל, אחד בכיוון צפון-מערב משניברג דרך יוהאנגאורגנשטאדט ליואכימסטאל, ושני בכיוון צפון-דרום מפרייברג דרך מרינברג, אנאברג, נידרשלאג, יואכימסטאל ושלאגנוולד.
ההעתקים של שלהי השלישון והגעשיות יצרו דייקים של בזלת ו.
של העפרה כוללים ברזל, נחושת, בדיל, טונגסטן, עופרת, כסף (יסוד), קובלט, ביסמוט, אורניום, בתוספת תחמוצות ברזל ומנגן.
הסלעים החשובים ביותר המופיעים בהרי העפר הם צפחה, וגרניט עם אזורי התמרת מגע במערב, בזלת כשרידים ב (פלסברג), , ברנשטיין, , (גרוסר שפיצברג או שמידברגר שפיצברג), (הסברג) ו כמו גם גנייס וריוליט ( במזרח.
הקרקעות דטריטיות בעלות יכולת חלחול גבוהה.
באזורים המערביים והמרכזיים של ההרים היא נוצרה מגרניט שהתבלה.
פייליט גורם לחמרה, מגנייס שהתבלה במהירות במזרח ההרים, המייצר אדמה קלה.
כתוצאה מתת הקרקע המבוססת על גרניט וריוליט, האדמה מכוסה ברובה ביער; על אדמת הגנייס ניתן היה במאות הקודמות לגדל ולעבד פשתן, ולאחר מכן, שיפון, שיבולת-שועל ותפוחי אדמה עד לרמות הגבוהות.
כיום הקרקע משמשת בעיקר למרעה, אך לא נדיר לראות כרי דשא הרריים כמעט טבעיים.
מצפון להרי העפרה, מערבית לקמניץ וסביב צוויקאו שוכן המזוהה בפועל רק מבחינה גאולוגית.
כאן יש מרבצי פחם אבן שבהם הכרייה כבר ננטשה.
אגן דומה אך קטן יותר עם מרבצי פחם נטושים, , ממוקם דרומית-מערבית לדרזדן בקצה הצפוני של הרי העפרה.
הוא מהווה את המעבר לאזור עמק האלבה.
בחלק המערבי של הרי העפרה נמצאות שתי הפסגות הגבוהות ביותר של הרכס: הר , השוכן בחלק הצ'כי, בגובה של 1,244 מטרים ו, ההר הגבוה ביותר של מדינת סקסוניה בגרמניה, בגובה 1,214 מטרים.
הרי העפרה הם חלק ממערכת הרים גדולה יותר וצמודים להרי פיכטל במערב ול במזרח.
מעבר לנהר האלבה, שרשרת ההרים ממשיכה כ.
בעוד ההרים משתפלים בעדינות בחלק הצפוני (הגרמני), המדרונות הדרומיים (הצ'כיים) תלולים למדי.
הכיוון הכללי של רכס הרי העפרה הוא דרום מערב–צפון מזרח ואורכם כ-150 קילומטרים ורוחבם בממוצע כ-40 קילומטרים.
מנקודת מבט גאומורפולוגית הרכס מחולק ל, ו, מופרדים על ידי העמקים של הנהרות , ו ("קו פלוהה"), חלוקת הקטע המערבי לאורך נהר השוורצווסר נעשתה בתאריך מאוחר יותר משני האזורים האחרים.
הרי העפרה המזרחיים כוללים בעיקר רמות גדולות מתרוממות במתינות, בניגוד לאזורים המערביים והמרכזיים התלולים והגבוהים יותר, והם מנותקים על ידי עמקי נהרות שמשנים כיוון תדיר.
קו הרכס של ההרים עצמם יוצר, בכל שלושת האזורים, רצף של רמות ופסגות בודדות.
ממזרח הרכס צמוד ל וממערב ל וחלקים אחרים של סקסוניה של אזור ה.
דרומית (מזרחית) להרי העפרה המרכזיים והמזרחיים נמצא ומיד מזרחה ממנו, שמופרדים מהרי העפרה המזרחיים באצבעות צרות של האגן הנ"ל.
מדרום (מזרח) להרי העפרה המערביים נמצאים , ו.
מצפון הגבול מוגדר פחות בחדות מכיוון שהרי העפרה, דוגמה טיפוסית ל, יורדים במתינות רבה.
המעבר הטופוגרפי מהרי העפרה המערביים והמרכזיים לארץ הלס מצפון בין צוויקאו לקמניץ מכונה ; וזה מהרי העפרה המזרחיים מכונה .
בין פרייטאל לפירנה, האזור נקרא חזית דרזדן של הרי העפרה (Dresdner Erzgebirgsvorland) או רמת באנביץ-פוסנדורף-בורקהרדסוולד (Bannewitz-Possendorf-Burkhardswalder Plateau).
מבחינה גאולוגית מגיעים הרי העפרה לגבולות העיר דרזדן ב ליד פרייטאל ו.
העמקים בצורת V של הרי העפרה פורצים דרך ההעתק הזה והכתף של .
הרי העפרה שייכים ל בתוך הרמות המרכזיות של אירופה, מסיב שכולל גם את , יער בוהמיה, , , , הרי הענק ו.
במקביל הוא יוצר שרשרת הרים בצורת y, יחד עם יער פפאלץ עילי, יער בוהמיה, הרי פיכטל, , ו, שאין לה שם ייחודי אבל מאופיינת באקלים הומוגני למדי.
על פי המסורת התרבותית, נתפסת צוויקאו מבחינה היסטורית כחלק מהרי העפרה, קמניץ נתפסת מבחינה היסטורית כאילו שוכנת מחוץ להם, אבל פרייברג נכללת בהם.
הגבול כביכול של הרי העפרה נמשך מדרום-מערב לדרזדן לעבר .
מנקודת מבט זו, המאפיינים העיקריים שלהם, כלומר, רמות משופעות במתינות המטפסות עד לקו הרכס החתוך על ידי עמקים בצורת V, הממשיכות עד לקצה הדרומי של .
מצפון להרי העפרה הנוף עובר בהדרגה אל וה.
המעבר התרבותי-גאוגרפי שלו לשווייץ הסקסונית באזור עמקי הנהרות ו אינו מוגדר בצורה חדה.
ההר הגבוה ביותר בהרי העפרה הוא ה , בגובה 1,244 מטרים, בחלק בוהמיה של הרכס.
הפסגה הגבוהה ביותר בצד הסקסוני היא בגובה 1,215 מטרים, שהיה ההר הגבוה ביותר בגרמניה המזרחית.
הרי העפרה כוללים כשלושים פסגות בגובה של למעלה מ-1,000 מטרים מעל גובה פני הים, אך לא כולם הרים מוגדרים בבירור.
רובם שוכנים סביב הקלינובץ' והפיכטלברג.
כשליש מהם ממוקמים בצד הסקסוני של הגבול.
בחלוקת גרמניה לאזורים טבעיים שהתבצעה ברחבי גרמניה בשנות ה-50 של המאה ה-20 היוו הרי העפרה קבוצת יחידות מרכזית מספר 42:
420 המדרונות הדרומיים של הרי העפרה (Südabdachung des Erzgebirges)
421 הרי העפרה המערביים העליונים (Oberes Westerzgebirge)
422 הרי העפרה המזרחיים העליונים (Oberes Osterzgebirge)
423 הרי העפרה המערביים התחתונים (Unteres Westerzgebirge)
424 הרי העפרה המזרחיים התחתונים (Unteres Osterzgebirge)
גם לאחר הסיווג מחדש של אזורים טבעיים על ידי בשנת 1994, הרי העפרה, אזור D16, נותרו קבוצת יחידה מרכזית שגבולותיה כמעט ללא שינוי.
עם זאת, בתחילת המאה ה-21, קבוצת העבודה Naturhaushalt und Gebietscharakter (איזון אקולוגי ואופי שטח) מ (Sächsische Akademie der Wissenschaften) בלייפציג מיזגה את הרי העפרה עם קבוצת היחידות הראשית של אזור ה ממערב ויחידות הנוף העיקריות של שווייץ הסקסונית, ו ממזרח ליחידה כוללת אחת, .
בנוסף שונתה החלוקה הפנימית שלו.
יחידה מרכזית 420 לשעבר קובצה עם החלק המערבי של היחידות הראשיות 421 ו-423 כדי ליצור יחידה מרכזית חדשה, הרי העפרה המערביים (Westerzgebirge), החלק המזרחי של היחידות הגדולות 421 ו-423 הפכו להרי העפרה המרכזיים (Mittelerzgebirge) והיחידות הגדולות 422 ו-424 הפכו להרי העפרה המזרחיים (Osterzgebirge).
לפיכך, החלוקה הנוכחית נראית כך:
היחידה הגאוגרפית של המדרונות הדרומיים של הרי העפרה נותרה ללא שינוי תחת הכותרת של הרי העפרה הדרומיים (Süderzgebirge).
האקלים של האזורים הגבוהים של הרי העפרה מאופיין כקשה באופן מובהק.
הטמפרטורות נמוכות במידה ניכרת בכל ימות השנה מאשר בשפלה, והקיץ קצר יותר באופן ניכר וימים קרירים מתרחשים תדיר.
הטמפרטורות השנתיות הממוצעות מגיעות רק לערכים של 3 עד 5 מעלות צלזיוס.