tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא המשיכה לתפור כדי לעזור בפרנסת המשפחה ולאחר מכן החלה לעבוד בתחום ההוצאה לאור יחד עם לאו.
בשנת 1968 עקב פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה, עברו ברקוביץ ובעלה לקליפורניה בעקבות בניהם, שעברו לשם מספר שנים לפני כן.
ברקוביץ קוהוט נפטרה ב-14 בפברואר 2021, ביום ולנטיין בבית החולים "קייזר פרמננטה" בסן רפאל, לאחר סיבוכים כתוצאה ממגפת הקורונה.
ב-2017, הוקלט בקליפורניה ראיון בעל פה עם ברטה אשר ב-2019 פורסם במאמר "החוויות שלי במהלך שלוש שנים של מאסר במחנה הריכוז אושוויץ" בכתב העת "Judaica et Holocaustica".
הסופרת הבריטית והיסטוריונית ביגוד ואופנה, לוסי אדלינגטון, כתבה את הספר The Dressmakers of Auschwitz: The True Story of the Women Who Sewed to Survive, לאחר ראיון עם קוהוט.
היא ראיינה את ברטה קוהוט בסלון ביתה בגבעות סמוך לסן פרנסיסקו בקליפורניה.
הספר מספק תיאור של הדרך בה הנאצים הרוויחו מהחרמת רכוש המגורשים, שיפוצו, והפכו אותו לזמין לשימוש אזרחי הרייך.
קאמרלנגו, אוצרת תלבושות במוזיאוני סן פרנסיסקו לאמנויות יפות , ציינה כי הפרסום, המתועד והממחקר היטב, גם חוקר את החוויות והסיפורים האישיים של התופרות כמו קוהוט, שעבדו בסטודיו לאופנה.
הספר תורגם לעברית ופורסם בשנת 2023 בהוצאת "מָטָר".
ברט הנרי מילר היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו וחבר המפלגה הדמוקרטית.
מילר נולד ב-15 בדצמבר 1876 בסנט ג'ורג', טריטוריית יוטה, השלים את לימודיו באוניברסיטת בריגהאם יאנג ב-1901 ובבית הספר למשפטים של קמברלנד באוניברסיטת קמברלנד בלבנון, טנסי ב-1902. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בסנט אנתוני שבאיידהו ב-1903, וכיהן כתובע של מחוז פרמונט בין השנים 1912 ל-1914.
מילר התמודד ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1914. הוא נבחר לפרקליט הכללי של המדינה ב-1932, ונבחר מחדש ב-1934. הוא נכשל בניסיונו לקבל את מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל ב-1936, וכיהן במשך חודשיים ב-1938 כנציב העבודה של איידהו.
בשנת 1938, נכשל בניסיונו להיבחר כמועמד הדמוקרטי מטעם מחוז הקונגרס השני לקונגרס ה-76, ולאחר מכן שימש כעורך דין במחלקת השכר והשעות במשרד העבודה האמריקאי בסיאטל שבוושינגטון בשנים 1939 ו-1940.
הוא חזר לשמש כפרקליט כללי של המדינה בין השנים 1940 ל-1944, בתקופה זו היה תומך במחנות המעצר של אמריקאים-יפנים.
מילר "הביע דעה קיצונית אף יותר, וטען שיש לכלוא אותם במחנות ריכוז למשך שארית המלחמה ושלא תינתן להם עבודה.
העבודה שלהם לא הייתה נדרשת, אמר, ואחרי המלחמה עליהם לחזור לקליפורניה: 'אנחנו רוצים לשמור על המדינה הזו כמדינת גברים לבנים'".
הוא נבחר לשופט בבית המשפט העליון של המדינה ב-1944.
ב-1948 נבחר מילר לסנאט של ארצות הברית, כשהביס את הסנאטור המכהן הרפובליקני הנרי דוורשאק, אך מת ב-8 באוקטובר 1949 מהתקף לב לאחר תשעה חודשים בלבד בתפקיד.
המושל צ'ארלס ארמינגטון רובינס מינה את דוורשאק כמחליפו.
נכון לשנת 2024, נותר מילר הדמוקרטי האחרון שהחזיק במושב הסנאט של ארצות הברית מקבוצה 2 מטעם איידהו.
ברט קווק היה שחקן בריטי.
ידוע בעיקר בזכות תפקידו כקאטו בסדרת סרטי הפנתר הוורוד.
הוא הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, בהן "דוקטור הו" ו"עדות אילמת".
קווק נולד להורים סינים בורינגטון, לנקשייר, אנגליה, הממלכה המאוחדת, אך עבר איתם לשאנגחאי זמן קצר לאחר לידתו.
ב-1947 נשלח לארצות הברית כדי ללמוד פוליטיקה וכלכלה.
עם זאת, לאחר המהפכה הקומוניסטית בסין ב-1949 איבדה משפחתו את הונה וקווק נאלץ לחזור לסין לכמה שנים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עבר לאנגליה, שם החל בקריירת משחק.
לקווק היה גם תפקיד משנה בשניים מסרטי ג'יימס בונד; ב"גולדפינגר" הוא גילם את מר לינג וב"אתה חי רק פעמיים" הוא גילם דמות בשם "מספר 3".
הוא גם גילם גנרל סיני בפרודיה "קזינו רויאל" וראש מדינה סיני ב"נעלי הדייג".
בסך הכל הופיע ביותר מ-140 הפקות קולנוע וטלוויזיה.
ברטה ARX160 הוא רובה סער מודולרי שמפותח ומיוצר על ידי חברת הנשק האיטלקית ברטה.
הנשק, המשתמש בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו, פותח במקור עבור הצבא האיטלקי כחלק מתוכנית "חייל העתיד" שלה, ויצא לשוק כמוצר עצמאי ב-2008 יחד עם מטול הרימונים GLX160 שאף הוא פותח במקור עבור תוכנית "חייל העתיד" וניתן להרכיבו מתחת לקנה הרובה או להשתמש בו אד הוק כנשק בפני עצמו בנפרד מהרובה.
בשלהי 2015 הציגה ברטה את רובה הקרב/קלעים ARX200, וריאציה של הרובה המשתמשת בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
הנשק פותח במקור עבור הצבא האיטלקי כחלק מתוכנית "חייל העתיד" (Soldato Futuro) שלה, ונועד להחליף את רובה ה-AR70/90 משנות ה-70 כרובה השירות הסטנדרטי של הכוחות המזוינים של איטליה.
לאחר מספר שינויים נוספים הוצגה הגרסה הסופית של המוצר, שייקרא ARX160, ונועד להחליף את כל שלוש הגרסאות של ה-AR70/90 שהצבא האיטלקי השתמש בהן עד כה.
ב-2008 הזמין הצבא האיטלקי תחילה כ-800 יחידות מהרובה לניסיון עבור חיילי הצבא ששרתו באפגניסטן.
בין 2008 ל-2014 נכנסו לשירות כ-30 אלף יחידות מהרובה שחולקו ליחידות צבא היבשה, חיל האוויר, חיל הים והכוחות המיוחדים.
ב-2012 נכנסה לשירות גרסת A2 של הרובה, שהיא הגרסה שנמצאת בשירות פעיל בצבא כיום.
באותה השנה הציגה ברטה ערכת הסבה של הרובה לקליבר 7.62x39 מ"מ מזרחי המאפשרת לרובה לקבל גם מחסניות של קלאצ'ניקוב.
ב-2013 הציגה ברטה את גרסת A3 עם שיפורים לעיצוב המקורי, וביניהם שיפורים במתפסי הרובה המאפשרים זרימת אוויר טובה יותר לקנה ומסילת פיקטיני נוספת מתחת למתפסים, ועיצוב משופר לידית האחיזה.
ב-2014 משרד ההגנה האיטלקי העניק לחברת ברטה תקציב של כ-2.7 מיליון דולר לצורך פיתוח גרסת ה-ARX200 בקליבר 7.62x51 מ"מ מתוך כוונה להזמין כ-1170 יחידות מהרובה לשימוש כרובה קלעים.
הרובה נכנס לשירות ב-2015, לאחר שעבר מבחני עמידות בתנאי קיצון (טמפרטורות קיצוניות, גשם, מי-ים, אבק ובוץ) ובתנאים מבצעיים.
הקנה ניתן להחלפה מהירה והוא מוצע באורכים של 305 מ"מ ו-406 מ"מ.
קיימת גם ערכת הסבה לקליבר 7.62x39 מ"מ מזרחי המאפשרת לרובה לקבל מחסניות של רובה קלאצ'ניקוב AKM.
ערכת ההסבה מחייבת החלפה של הקנה, הבריח, שמורת ההדק ובית המחסנית.
ARX160 A2: ידועה גם בשם ARX160 SF (ראשי תיבות של Special Forces) לשימוש עבור הכוחות המיוחדים.
מרבית העיצוב המקורי של הרובה נשמר כפי שהוא, אך מגיע עם קנה 305 מ"מ בלבד, כולל מסילת פיקטיני ארוכה יותר בחלק התחתון של המתפסים ומגיע בגימור בצבע מדברי.
מגיע עם ידית אחיזה משופרת, ופתחי האוויר בקנה מוקמו מחדש כדי לאפשר זרימת אוויר טובה יותר לקנה ובנוסף הקטינה את משקלו במעט.
הארכת מסילת הפיקטיני בחלק התחתון של המתפסים חייבה למקם מחדש את המקום בו מתקינים את כידון הרובה וניתן להתקין עליו הן כידוני רובה סטנדרטיים מדגם M9 והן את כידוני ה-Extrema Ratio Fulcrum E.I החדשים שפותחו עבור יחידות הצנחנים האלפיניסטיות של הצבא.
ARX100: גרסה לשוק האזרחי (בעיקר בארצות הברית), בעלת מצב ירי בבודדת (חצי אוטומטי) בלבד.
ARX200: רובה קרב, המבוסס על ה-ARX160, המשתמש בקליבר 7.62x55 מ"מ נאט"ו ונועד לספק פתרון לכוחות הצבא האיטלקי באפגניסטן שחיפשו פתרון ביניים בין רובה הסער בקליבר 5.56 המיועד לטווחים קצרים יחסית לבין רובי הצלפים הבריחיים לטווחים ארוכים יותר.
הצבא האיטלקי מיועד להכניס לשירות שתי גרסאות של הרובה: גרסת רובה קרב, בעלת קת מתקפלת ואפשרות להתקנת מטול רימונים, וגרסת רובה קלעים-צלפים בעלת מצב ירי בבודדת בלבד, קת קבועה, וכוונת ממוחשבת תוצרת Steiner Optics המכילה ציין לייזר, מד שיפוע ומחשב סטייה בליסטית.
: בשימוש הצבא האוקראיני כחלק ממשלוחי נשק שקיבלה במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה.
: בשימוש הקרביניירי, צבא היבשה, חיל האוויר וחיל הים.
: בשימוש המשטרה הצבאית, גדוד המבצעים המיוחדים והיחידה המיוחדת המשטרתית (RENEA).
: גרסאות בקליבר 5.56x45 ובקליבר 7.62x39 נמצאות בשימוש הכוחות המיוחדים והמשמר הנשיאותי.
: רובי ARX160 ו-ARX160 A3 נרכשו על ידי הצבא על מנת להחליף את רובי הקלאצ'ניקוב AK-74.
: בשימוש המשטרה הפדרלית ומשטרת המטרופולין של גוודלחרה.
: בשימוש כוחות א-צאעקה ויחידות הקומנדו הימי.
: בשימוש שירות בתי הסוהר הפולני.
: הרובה בקליבר 7.62x39 מ"מ מזרחי ומטול הרימונים GLX160 נמצאים בשימוש הכוחות המיוחדים הקזחיים.
: בתערוכת DIMDEX 2018 חתמה ברטה על חוזה עם קבוצת "ברזאן החזקות" לייצור מקומי של ה-ARX160 וה-ARX-200 לשימוש הכוחות המזוינים של קטר.
: צבא רומניה בחר ב-ARX160 A3 כרובה השירות של כוחות היבשה על מנת להחליף את רובי ה-PM md.
: מספר רובים נצפו בשימוש הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה.
ברט מנפרד פרנלד היה חקלאי, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל מיין ה־47 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיין.
הוא עמד בראש ועדת הסנאט לבניינים ולשטחים ציבוריים במשך שלוש כהונות.
ראשית חייו, השכלה וקריירה מוקדמת
פרנלד נולד ב-3 באפריל 1858 בעיירה וסט פולנד שבמיין.
בילדותו סבל מפציעות קשות שעיכבו את התפתחותו, עבר כמה ניתוחים, ולא החל ללכת עד גיל שש.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן באקדמיית הברון עד גיל שבע־עשרה, אז נפטר אביו.
לאחר מכן למד בבית ספר למסחר ולהכנה בבוסטון, ולאחר שהשלים את לימודיו עבד כמורה ואף נבחר למפקח על בתי הספר בשנת 1878. אחר כך עסק בעסקי שימורי המזון, החלב והטלפוניה.
בהמשך שב לחוות המשפחה, שם הקים עדר הולשטיין מהמשובחים במדינה, וכן עסק בשימור תירס.
פרנלד נבחר לבית הנבחרים של מיין וכיהן בו בין השנים 1896–1898, שם בלט בכמה נאומים מוצלחים ואף היה ידוע בקול השירה היפה שלו.
לאחר מכן כיהן בסנאט של מיין בשנים 1898–1902.
בשנת 1904 התמודד פרנלד למשרת מושל מיין, אך לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית.
למרות זאת, שמר על מעמדו הבכיר במפלגה, וב־1908 נבחר כמועמד פה אחד.
הוא ניצח בבחירות וכיהן כמושל מיין בשנים 1909–1911. בשנת 1910 נבחר גם לנשיא איגוד שימורי המזון.
באפריל 1909 הטיל וטו על הצעת חוק שקבעה עונשי חובה בעבירות משקאות חריפים, בטענה כי היא שוללת מבתי המשפט את שיקול הדעת הדרוש להם.
בשנת 1916 נבחר פרנלד לסנאט של ארצות הברית, לאחר שניצח את קנת ס.
סילס, דיקן מכללת בודווין, בבחירות שנערכו למילוי מקומו של הסנאטור אדווין ברלי שנפטר.
הוא נכנס לתפקידו ב־12 בספטמבר 1916, ונחשב תחילה ל"רדיקלי" במפלגתו, אך עם הזמן הפך לאחד מנציגי "השמרנים הוותיקים" הבולטים ביותר.
בתקופת כהונתו הראשונה התנגד להצעות חוק למתן אשראי לחקלאים, בטענה שהמיתון שלאחר מלחמת העולם הראשונה לא פגע בהם יותר מאחרים.
בשנת 1918 נבחר מחדש לסנאט, וב־1919 הגן על תעשיית המזון הארוז, שנמצאה תחת ביקורת חריפה מצד נציבות הסחר הפדרלית.
הוא טען כי הפיקוח על התעשייה הזו הוא בגדר "התעמרות, הטרדה והצקה לעסקי אמריקה".
פרנלד תמך במדיניותו של הנשיא קלווין קולידג', אך התנגד להצטרפות ארצות הברית לבית הדין הקבוע לצדק הבין־לאומי.
בשנת 1924 נבחר שוב לסנאט, וכיהן בו עד מותו ב־23 באוגוסט 1926.
בשנת 1877 נישא לאני קין, ולזוג נולדו בן ובת.
פרנלד, שהיה גבר רחב־מידות, נשא דברים בכנס השנתי של "אגודת הגברים השמנים של ניו אינגלנד" שהתקיים בפורטלנד ב־1909 – ארגון שכל חבריו נדרשו לשקול לפחות 201 פאונד.
פרנלד נפטר בביתו בווסט פולנד שבמיין ב-23 באוגוסט 1926 לאחר מחלה בת עשרה ימים, והוא בן 68.
ברטה פנטה (בצ'כית: Berta Fantová ה-19 במאי 1865 – 18 בדצמבר 1918), הייתה דמות ספרותית ואינטלקטואלית מפראג.
היא עמדה במרכז "סלון תרבותי" שניהלה בביתה.
פנטה נולדה בשנת 1865 למשפחת זור (Sohr), משפחה יהודית אמידה בעיירה הקטנה ליבוכוביצה לא רחוק מפראג באימפריה האוסטרית.
היא חיה את רוב חייה בפראג, שם בעלה היה רוקח ידוע.
הסלון בפראג אותו ניהלה נקרא "קפה הלובר", שם נערך לראשונה, בהמשך עבר לסלון בית משפחת פנטה אך שמר על שמו.
בשני העשורים שלפני מלחמת העולם הראשונה השתתפו אישים בולטים רבים בסלון של פנטה, ביניהם הפיזיקאי התאורטי אלברט איינשטיין, הפילוסוף כריסטיאן פון ארנפלס, הסופרים פרנץ קפקא ומקס ברוד, האנתרופוסוף רודולף שטיינר והפילוסוף הוגו ברגמן שהתחתן עם אלזה, בתה.
הנושאים השונים שנדונו במפגשים כללו פילוסופיה, מדע, ספרות ואסלאם.
אך המפגשים לא הוגבלו רק לעיסוקים אינטלקטואליים או רוחניים.
חלק מהערבים החברתיים התבססו על אמנות ומוזיקה.
היו גם נשפי מסכות נושאיים ובוצעו פרודיות על יצירות ספרותיות.
אלברט איינשטיין היה מנגן בכינורו בדואטים עם הפסנתרנית אוטיליה נגל.
ההתכנסויות פסקו בסביבות תחילת מלחמת העולם הראשונה, כאשר חתנה של פנטה, הוגו ברגמן, גויס לצבא.
בשנת 1920 ברגמן ואשתו, עלו לארץ ישראל, שם היה המנהל הראשון של הספרייה הלאומית.
פנטה הרצתה על נושאים ספרותיים כמו יוהאן וולפגנג פון גתה, והלכה להרצאות וקונצרטים באוניברסיטה באופן קבוע יחד עם אחותה, אידה פרוינד.
היא הייתה מעריצה גדולה של התרבות הגרמנית, במיוחד העריצה את המוזיקה של ריכרד וגנר ואת כתביו של הפילוסוף פרידריך ניטשה.
נאמר שפנטה העדיפה בהרבה את התרבות הגרמנית על פני התרבות הצ'כית, אף שהעריצה גם מוזיקה צ'כית, כולל של דבוז'אק.
פנטה לא פרסמה את יצירותיה הספרותיות באופן שגרתי, אך מספר קטן משיריה ומיומנה פורסמו.
היא חפצה להיות עם בתה והחליטה לעלות לארץ ישראל, אך נפטרה טרם הספיקה.
הייתה נשואה למקס פנטה (1925-1858) שהיה רוקח מפורסם בפראג.
בתה אלזה פנטה הייתה אשתו הראשונה של הוגו ברגמן ועלתה איתו לארץ ישראל ב־1920. בנה אוטו פנטה היה גרפולוג ומורה.
אשתו יוהאנה פנטובה היגרה לארצות הברית לאחר מותו והייתה בת זוגו האחרונה של אלברט איינשטיין.
ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן היה דוכס ששלט בדוכסות צרינגן מ-1186 ועד מותו.
ברטהולד החמישי נולד בשנת 1160 לברטהולד הרביעי, דוכס צרינגן ולהלוויג מפרוהבורג.
בשנת 1186 מת אביו ברטהולד הרביעי, וברטהולד החמישי עלה לשלטון במקומו.
בראשית כהונתו הוא הרחיב את שטחיה של הדוכסות אשר השתרעה בשפלה השווייצרית המערבית לכיוון דרום, ויישב את האלפים הברנינים ואת אזור העיר לוצרן.
הוא הרחיב את העיר תון וייסד את ברן ב-1191. עם זאת נסיונותיו להרחיב את שטחי הדוכסות דרומה לעבר ואלה נכשלו בשנת 1221.
ב-1198 הוא נבחר ליורש העצר של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך ויתר על התפקיד, ובתמורה זכה לשטחים נוספים בצפון שווייץ ובדרומה של גרמניה של ימינו.
ב-1200 החל בהרחבת הכנסייה בפרייבורג שהייתה לאחר מכן לקתדרלת פרייבורג ובה, לפי המסורת, נקבר לאחר מותו ב-1218. ברטהולד החמישי היה האחרון בשושלת דוכסי צרינגן.
ברטולד אנגליש היה שחמטאי יהודי-אוסטרי.
אנגליש נולד בשלזיה הצ'כית למשפחה יהודית.
הוא התפרנס למחייתו כסוכן בשוק המניות.
אנגליש ניצח בתחרויות לייפציג 1879 (הקונגרס הגרמני הראשון) ובוויסבאדן 1880 חלק מקום ראשון-שלישי עם ג'וזף הנרי בלקברן ואדולף שוורץ, ולפני אמיל שאלופ, ג'יימס מייסון, הנרי בירד ושמעון אברמוביץ וינוור.
בשנת 1883 הגיע למקום הרביעי בתחרות לונדון.
בשנת 1887 הגיע למקום השביעי מתוך 21 מתחרים בתחרות פרנקפורט.
בתחרות זו ניצח בין היתר את שמעון אלאפין, איזידור גונסברג ויוהנס צוקרטורט.
בשנת 1896 ניצח בתחרות שארגן הברון רוטשילד.
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה הערות1882וינהוינסנז חרובי1.5 מ-5הפסד1890וינהעמנואל לסקר1.5 מ-5הפסד1896וינההרי נלסון פילסבורי2.5 מ-5תיקו
ברטולד לסקר (31 בדצמבר 1860 – 19 באוקטובר 1928) היה שחמטאי יהודי-גרמני ורופא במקצועו.
נולד לאדולף לסקר, חזן, ואשתו רוזליה, בת משפחת החזנים ישראלסון.
סבו של עמנואל, מצד אביו, היה רב בעיר לֶסֶן (Lessen; בימנו בצפון פולין) שבפרוסיה ונחשב לעושה נסים.
לסקר הוא אחיו הבכור של עמנואל לסקר, לימים אלוף העולם.
במשפחה היו עוד שתי תאומות – עמליה ותאופיליה.
לסקר בילה את מרבית חייו בברלין שם שיחק בתחרויות מקומיות.
בשנת 1881 חלק מקום ראשון עם זיגברט טאראש ובתחרות אחרת באותה שנה הגיע למקום השני לאחר קורט פון ברדלבן.
בשנת 1883 חלק מקום 1–4 ולאחר משחקי פלייאוף הגיע למקום הרביעי (ניצח: הרמן פון גוטשאל).
את התוצאה הטובה ביותר השיג כאשר חלק את המקום הראשון ביחד עם אחיו בתחרות ברלין 1890. הוא הגיע למקום השני, לאחר הורציו קארו בתחרות ברלין 1891. בתחרות ברלין 1898/1899 הגיע למקום העשירי (ניצחו: תיאודור פון שווה, אמיל שאלופ והורציו קארו).
שהה כשנה באלברפלד (בימינו חלק מוופרטל), שם הכיר את המשוררת אלזה לסקר-שילר.
השניים נישאו בשנת 1894 והשתקעו בברלין, שם פתח מרפאה פרטית לרפואת עור.
הנישואין לא צלחו ולסקר-שילר עזבה את הבית.
בשנת 1899 נולד ללסקר-שילר הבן פאול.
היא סירבה להכיר באבהותו של לסקר והעניין נידון בבית המשפט.
בתחילת המאה היגר לניו יורק, שם ניסה לפתוח מרפאה פרטית שלא צלחה.
בשנת 1902 זכה באליפות ניו-יורק.
בשנת 1903 התגרשו בני הזוג לאחר שלסקר-שילר טענה שהיה אלים כלפיה.
האחים ברטולד ועמנואל כתבו יחד ב־1925 מחזה דרמטי בחמש מערכות, "הסיפור של בני האדם" (Vom Menschen die Geschichte).
לסקר נישא בשנית לרגינה, שנפטרה מספר חודשים לפניו.
ברטולד לסקר נפטר בברלין ב-1928 ונטמן בבית הקברות היהודי בוייסנזה.
ברטולומה דה לאס קסאס (בספרדית: Bartolomé de las Casas; 24 באוגוסט 1484 - 17 ביולי 1566) היה כומר ספרדי מהמסדר הדומיניקני, שפעל במושבות הספרדיות ביבשת אמריקה, והיה הבישוף הראשון של צ'יאפס.
היה אחד מהראשונים באותה תקופה שדיבר על זכויות האדם של האינדיאנים.
דה לאס קסאס נולד בסביליה בשנת 1484. בשנת 1502 היגר עם אביו להיספניולה.
בהיספניולה קיבל לאס קסאס שטח אדמה והחזיק בעבדים.
כמו כן השתתף בקרבות מול בני הטאינו המקומיים.
שמונה שנים מאוחר יותר, בשנת 1510, הוסמך ככומר, וב-1512 החל בפעילות מיסיונרית אצל בני הטאינו בקובה.
ב-1513 השתתף במסע לכיבוש קובה שהונהג על ידי דייגו ולאסקס דה קואיאר.
מאוחר יותר העיד על הזוועות אליהן נחשף במהלך המסע.
לאס קסאס קיבל אנקומיינדה שהייתה עשירה בזהב ובעבדים וניהל אותה לצד עיסוקו ככומר.
בשנת 1511 נכח בדרשותיו של אנטוניו דה מונטסינוס בהיספניולה כנגד השעבוד הנורא שהטילו בעלי האנקומיינדות על האינדיאנים, אולם אירוע זה לא שינה את השקפתו.
בשנת 1514 התחולל המהפך הגדול בדעותיו.
לאס קסאס הבין כי מעשי הספרדים באמריקה הם עוול.
הוא ויתר על האנקומיינדה ועל עבדיו והטיף לאחרים לעשות כמותו.
בהמשך הבין כי כדי לשנות את המדיניות הספרדית יהיה עליו לפעול מספרד וב-1515 חזר לסיביליה.
בספרד פעל לאס קסאס למען האינדיאנים אצל מלכי ספרד ופרסם מספר ספרים.
בעקבות פועלו נקרא "מגן האינדיאנים".
בספרו "Brevísima relación de la destrucción de las Indias" ("תיאור קצר של הרס האינדיאס") שנכתב ב-1542 ויצא לאור ב-1552 תיאר דה לאס קסאס את אכזריותם של הספרדים כלפי ילידי אמריקה, ובמיוחד באיים הקאריביים, מרכז אמריקה ומקסיקו של ימינו.
תאוריו אלו היו מאוחר יותר בסיס להפצת האגדה השחורה בידי אויבי ספרד.
לחלק מהמקרים אותם תיאר היה עד, ואחרים תיאר על סמך עדויותיהם של אחרים.
בהמשך פיתח דוקטרינה של הגדרה עצמית, לפיה השלטון נועד לשרת את העם, פעולות חשובות שלו טעונות התייעצות עם העם ואת אישורו.
עוד כתב כי אף מדינה, מלך או שליט אינם יכולים להתנכר לנתיניהם ולשנות את המערכת הפוליטית מבלי לקבל את הסכמת הנתינים.
בהמשך, הוציא ספר, אותו הקדיש למלך פליפה השני ובו הביע תמיכה מפורשת בזכויותיהם של ילידי פרו להישאר חופשיים והתנגדות להפיכתם לעבדי הספרדים.
בנוסף, הטיל ספק בזכויותיה של ספרד לקחת לעצמה את אוצרותיו של אטוואלפה מלך האינקה ואוצרות שנמצאו באתרי קבורה שונים.
הוא הסביר כי כשהגיע לאמריקה תמך בכיבוש הספרדי, אך הגיע למסקנה כי הכיבוש יביא לקריסתה של ספרד.
לשיטתו, היה על הספרדים לדאוג להמרת דתם של האינדיאנים, ולהפכם לאזרחים נאמנים, ולא לרדוף ולהרוג אותם.
הוא טען שבמקום לנצל את המקומיים לעבודה, יש להביא עבדים מאפריקה, אך לאחר שנוכח בהשפעת העבדות על האפריקאים, שינה דעתו גם בהקשר זה.
בסוף שנות הארבעים של המאה ה-16 שב לספרד וניסה לפעול לביטול מוסד האנקומיינדה, לפיו ילידי המושבות בהן שלטה ספרד "שילמו" לה בעבודה בתמורה למזון ולהדרכה דתית.
ב-1550 ניהל ויכוח ציבורי בעניין זה בואיאדוליד עם חואן חינס דה ספולוודה.
בסיום הוויכוח טען כל צד לניצחונו.
בפועל, האנקומיינדה לא בוטלה, אך היא דעכה מעצמה.
הפיכתו לקדוש על ידי הכנסייה הקתולית
האפיפיור יוחנן פאולוס השני התחיל בתהליך ביאטיפיקציה בשנת 2000, שבסופו הוא אמור להיהפך לקדוש קתולי.
ברטהולד שֵנק, גראף פון שטאופנברג היה אריסטוקרט גרמני, עורך דין, לקח חלק בקשר העשרים ביולי, יחד עם אחיו קלאוס פיליפ, נגד המשטר הנאצי בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה.
שטאופנברג נולד בשטוטגרט, בן הבכור מתוך ארבעה (הבן השני היה אחיו התאום אלכסנדר, השלישי היה קלאוס והבן הרביעי היה אחיו התאום של קלאוס, קונרד, שנפטר יממה לאחר שנולד) לאחת המשפחות האצילות והמוערכות במדינת וירטמברג (כיום באדן-וירטמברג) שבדרום גרמניה.
הוריו היו האובר-הופמארשלים האחרונים של ממלכת וירטמברג, אלפרד שנק גראף פון שטאופנברג וקרולין לבית פון אוקסרול-גילנבנד.
עם אבותיו נמנים מספר פרוסים מפורסמים, ובהם אוגוסט ניידהרדט פון גנייזנאו.
בנעוריו, הוא ואחיו היו חברים ב-Neupfadfinder, ארגון צופים גרמני.
קשר העשרים ביולי היה קשר של חבורת קצינים מהוורמאכט ומגורמים נוספים להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר ב־20 ביולי 1944. הקושרים נפגשו ותכננו את ההפיכה בדירתו של ברטהולד ברחוב טריסטנשטראסה בברלין.
הקשר נכשל, וחלק גדול מן המעורבים בו, ובהם ברטהולד ואחיו הקולונל גראף קלאוס שנק פון שטאופנברג, מנהיג הקשר, הוצאו להורג.
הקשר היה שיאם של ניסיונות רבים במשך שנות קיומו של הרייך השלישי להפיל את המשטר הנאצי על ידי גרמנים, שדגלו בהתנגדות למשטר הנאצי.
קושרי העשרים ביולי היו העילית של החברה הגרמנית.
נוסף על מפקדים בכירים מאוד בצבא, היו בקשר חלק ניכר מאנשי האצולה הגרמנית, משפטנים, הוגים, דיפלומטים ואנשי ממשל.
פרופיל אנושי שונה מאוד מאנשי האגרוף, הבריונים והטיפוסים האנטי-חברתיים, שאיישו את צמרת המפלגה הנאצית.
כל אלו לא עזרו לקושרים כאשר נכשל הקשר.
חלקם, כבק וטרסקו, התאבדו בטרם ייפלו לציפורני האס אס, אך רובם נעצרו ונשפטו ב"בית הדין העממי" שבראשו עמד המשפטן רולנד פרייזלר.
בבית דין זה הם הועמדו מושפלים, לא מגולחים, כאשר הם לבושים מכנסיים גדולים מכפי מידתם וללא חגורה.
ה"משפט" התנהל תוך כדי שכל מילה שנאמרת על ידי מי מהנאשמים נקטעת בצעקות על ידי אב בית הדין פרייזלר, ששימש אף כקטגור וחבר מושבעים.
גזר הדין היה אחד - מוות בתלייה.
להנאתו האישית הסאדיסטית של היטלר, נתלו הקושרים באמצעות מיתרי פסנתר, שנקשרו אל ווי בשר המחוברים אל התקרה.
התליות צולמו, והוקרנו להיטלר בהקרנות שאליהן הזמין גם את אנשי חצרו.
בהשתוללות הזעם הנאצית נרצחו בדרך "משפטית" זו כחמשת אלפים אנשים, בהם אף קרובי משפחה של הקושרים, שלא היה להם חלק בקשר.
מעטים שרדו את גל המעצרים, בהם ד"ר הנס ברנד גיזביוס, דיפלומט שנתן עדות מפורטת במשפטי נירנברג על טיבו של המשטר הנאצי, ועל קושרי העשרים ביולי.
הרומן "ליל הגנרלים" (Die Nacht der Generäle), מאת ה.ה.
קירסט, מספר על תעלומת רצח בתקופת המלחמה, כאשר העלילה שזורה באירועי 20 ביולי.
הספר תורגם לעברית על ידי עדנה קורנפלד, הוצאת שוקן, 1966. הספר גם הוסרט, באותו שם, בשנת 1967, בכיכובו של פיטר או'טול.
בשנת 2009 התפרסם בעברית על הנושא ספרו של דני אורבך, "ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר", בהוצאת ידיעות אחרונות.
ב-2008 הוצג הסרט "מבצע ואלקירי", העוסק בקשר העשרים ביולי, בכיכובו של טום קרוז.
ברטולד שטוֹרפֶר היה יהודי מומר אוסטרי, יועץ למסחר ופיננסים, אשר באמצעות מגעיו עם השלטונות הנאצים בארצו הציל כעשרת אלפים יהודים.
שטורפר עזר להם לצאת מהרייך הגרמני כבעליו של משרד שטיפל בהגירה מאוסטריה ופעולותיו בוצעו בהסכמת השלטונות הנאציים.
בין השאר, היה שטורפר מעורב בארגון אוניות המעפילים: מילוס, פאסיפיק ואטלנטיק, שבהן הפליגו כ-3,500 מעפילים.
שטורפר היה היחיד ממשפחתו היהודית שהוטבל לנצרות קתולית.
במלחמת העולם הראשונה שירת כמאיור (רב-סרן) בחיל הפרשים של הצבא האוסטרי הקיסרי, וזכה לעיטורים.
אחרי המלחמה עבד כבנקאי ואיש כספים.
לאחר האנשלוס (1938) ורדיפות היהודים שבעקבותיו, ניסו רבים מיהודי אוסטריה להגר, אולם מדינות היעד היו מועטות ואחרי ועידת אוויאן הוקטנו מכסות ההגירה.
השלטונות הנאצים הקימו את "המשרד הראשי להגירת יהודים" תחילה בראשותו של קורט לישקה, ומראשית שנת 1940, בראשותו של אדולף אייכמן.
הם אילצו יהודים לעזוב את אוסטריה, ובייחוד את וינה.
שטורפר יצר קשרים עם השלטונות הנאצים, הן עם גופי הממשל והן עם הגסטאפו, וכך התאפשר לו לארגן הוצאת יהודים מהרייך הגרמני.
ההיסטוריונית רות זריז טענה כי "אייכמן הניח, שבאמצעות שטורפר תהיה לו שליטה מלאה על הגירת היהודים, וכך יוכל לבצע את המדיניות הגרמנית בשאלה היהודית".
מנקודת מבט היסטוריוגרפית כוללת: "פעילותו של שטורפר מאפשרת לנו לעקוב אחרי המדיניות הגרמנית לגבי העלייה וההגירה כפי שיוצגה על ידי אייכמן.
עד אוגוסט 1940 האמין אייכמן, שבאמצעות "עלייה ב'" יוכלו להוציא מאקסימום יהודים מגרמניה ואף להפיק רווחים נאים"; אולם אחר כך זנחו תפיסה זו; כי לא היה בה פתרון מהיר להוצאתם של היהודים מאירופה והפיכתה ל"מטוהרת מיהודים" ("Judenrein"), יעד עיקרי באידאולוגיה הנאצית.
מסלולם של חלק מהפליטים היהודים מאוסטריה הוביל דרך הדנובה לאחד מנמלי הים השחור, ומשם לארץ ישראל.
למרות התנצרותו, ועל פי תורת הגזע הנאצית, נתפס שטורפר כיהודי בעיני השלטונות; אולם הועמד בראש המרכז להגירת יהודים מטעמו של אדולף אייכמן.
בעיני חלק מהעוסקים בהעפלת יהודים נתפש שטורפר כמשתף פעולה וזכה לכינוי הגנאי "היועץ".
עם זאת, הוא הצליח לארגן משלוחים של יהודים (בעיקר עשירים, שתרמו כספים גם לטובת הגירתם של יהודים עניים).
הם יצאו מאוסטריה באוגוסט 1940, בארבע אוניות ("אוראנוס", "מלק", "הליוס" ו"שונברון") של חברת הספנות הגרמנית DDSG, אשר שטו לאורך הדנובה אל נמלי טולצ'אה ברומניה לחוף הים השחור.
בסיועו של ברוך קונפינו, רכש שטורפר ברומניה במחירים מופקעים שלוש אוניות קיטור לצורך הפלגת הפליטים לארץ ישראל: "מילוס", "אטלנטיק" ו"פאסיפיק".
שמועה על הגעתן העתידה של האוניות הגיעה אל היישוב, טרם שעגנו בחופי הארץ; והיו מי שהעבירו ביקורת על טיב העולים ואף עלה חשד שחלק מהם "גיס חמישי".
אנשי "ההגנה" וההעפלה שהיו פעילים באוסטריה בשנים 1938–1939, כגון אהוד אבריאל וצבי יחיאלי הכירו אותו ורצו להימנע מתקשורת איתו.
שטורפר ניסה לארגן שיירה נוספת; הכין רשימות נוספות של 2,727 פליטים יהודים מרחבי אירופה ושל אוניות שניתן לרוכשן; אולם התוכניות לא יצאו אל הפועל.
כ-10,000 יהודים, מפולין, צ'כיה, אוסטריה וגרמניה ניצלו מהפתרון הסופי כתוצאה מפעילותו של שטורפר.
בין שאר פעולותיו הצליח לעזור לקבוצת חברי תנועת הנוער בית"ר לעזוב את וינה.
כאשר הוטל איסור על הגירת יהודים, ניסה שטורפר להתחבא אולם הוא נתפס.
הוא הצליח להיפגש עם אדולף אייכמן ולהתחנן על חייו, אך ללא הועיל.
גם ניסיונות לפנות לאנשי המוסד לעלייה ב' כגון אהוד אבריאל, ואנשי התנועה הרוויזיוניסטית או הג'וינט כדי שיסייעו להצילו, לא נענו.
שטורפר נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
ברטה צוקרקנדל הייתה מבקרת אמנות ועיתונאית יהודיה-אוסטרית ובעלת הסלון התרבותי החשוב ביותר בווינה ממפנה המאה העשרים ועד האנשלוס.
thumb|left|שלט המנציח את מיקום הסלון של ברטה צוקרקנדל בפאלה ליבן-אאוספפיץ
אביה, מוריץ שפס (Szeps), שמקור משפחתו מגליציה, היה עורך ומו"ל העיתון הליברלי נויה וינר טאגבלאט.
בנעוריה הצטרפה ברטה, יחד עם אחותה סופי לאביה במפגשים עם שועי עולם, בהם רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, ראש ממשלת בריטניה בנג'מין דיזראלי וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו.
אחיו של קלמנסו, פול, אף נשא לאישה את סופי, אחותה של ברטה.
ב-1886 נישאה לפרופסור לרפואה ואנטומיה באוניברסיטת וינה, אמיל צוקרקנדל.
השניים התגוררו בפרבר דבלינג (Döbling).
אמיל נפטר ב-1910 וב-1917 עברה ברטה לפאלה (ארמון) ליבן-אאוספפיץ (Palais Lieben-Auspitz) ברינגשטראסה, השדרה המקיפה את מרכז וינה.
ברטה הזמינה אל ביתה את מיטב היוצרים בבירה הוינאית, אמנים ואינטלקטואלים מהתנועה המודרניסטית, שהיו בין מייסדי הזצסיון הווינאי.
הסלונים התרבותיים הוינאיים היוו חלופה למוסדות הרשמיים שהיו שמרניים, אנטישמיים ושוביניסטים.
בין המבקרים הקבועים בסלון נמנו גוסטב קלימט, ארתור שניצלר, פרנץ ורפל, פליקס זאלטן, אגון פרידל, יוהאן שטראוס, אלמה וגוסטב מאהלר (שנפגשו לראשונה אצל צוקרקנדל), הוגו פון הופמנסתאל ומקס ריינהרדט.
כמו כן ביקרו בו מוריס ראוול ואוגוסט רודן בעת ביקוריהם בבירה האוסטרית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה (1933) הצטרפו לסלון אינטלקטואלים גולים כאלברט איינשטיין, ולטר גרופיוס וברטולט ברכט.
צוקרקנדל כתבה ביקורות בתחומי האמנות והתיאטרון בעיתונים וינר אלגמיינה צייטונג (Wiener Allgemeine Zeitung) ונוייה וינר ז'ורנל (Neue Wiener Journal).
כן חיברה מספר חיבורים על אמנות זמנה ותירגמה מספר ספרים מצרפתית.
לאחר ה"אנשלוס" (צירוף אוסטריה לגרמניה הנאצית, 1938) סייע הסופר הצרפתי פול ג'רלדי (Paul Géraldy) לברטה להימלט לפריז.
ב-1940 עברה לאלג'יר, שם עבדה צוקרקנדל ברדיו שהפעילו בעלות הברית וקראה לאוסטרים להתנגד לכיבוש הגרמני.
לאחר תום המלחמה שבה לפריז חולה מאוד ונפטרה שם.
היא קבורה בבית הקברות פר לשז.
ברטולד (טולו) פרידלנדר (נולד ב-2 באוקטובר 1942), הוא ביוטכנולוג, מיקרוביולוג ואימונולוג ישראלי, יליד צ'ילה, הנשיא לשעבר של המכללה האקדמית הדסה בירושלים.
כיהן בתפקיד הנשיא מאוגוסט 2012 ועד יולי 2024, ובעבר ייסד ועמד בראש התכנית ללימודי תואר ראשון בביוטכנולוגיה, הראשונה בישראל בתחום זה.
פרידלנדר נולד בסנטיאגו דה צ'ילה לגרגוריו וסטלה וגדל בעיירה קילפואה שבמרכז המדינה.
החיבור של המשפחה לתרבות היהודית כלל ביקורים תכופים בעיר הסמוכה ולפראיסו שם הייתה קהילה יהודית קטנה, ובה נחשף פרידלנדר לפעילות ציונית ויהודית באדמות חופשיות (Free land).
פרידלנדר סיים את לימודיו בהצטיינות בבית ספר התיכון כבר בגיל 16. מיד לאחר מכן, הוא החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת צ'ילה, שם סיים את התואר השני בביוכימיה (1965).
את לימודי הדוקטורט במיקרוביולוגיה ואימונולוגיה קלינית, סיים בגיל 27 באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
את הפוסט דוקטורט סיים במכון לביולוגיה מולקולרית ו"הופמן לרוש" (Hoffman-La Roche) בנאטלי (NUTLEY) שבניו-ג'רזי.
הוא קיבל דרגת פרופסור בכיר מטעם אוניברסיטת צ'ילה.
בשנת 1972 החל לעבוד במעבדות של זוכה פרס נובל בכימיה, פרופ' לואיס פדריקו ללואר במשך 4 שנים בבואנוס איירס.
פרידלנדר חיבר יותר מ-50 פרסומים בכתבי עת אקדמיים יוקרתיים.
בשנת 1976 עלה עם אשתו, רוסי, ו-3 ילדיו לישראל.
בשנים הראשונות הוא שימש כמרצה אורח באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן, פנה פרידלנדר למגזר הפרטי, מתוך תפיסה שצריך לפתח בישראל את התעשייה הביוטכנולוגית.
בתפקידו הראשון הוא הקים את המחלקה לדיאגנוסטיקה ויראלית בחברת "אימס יישום".
לימים הפך להיות המנהל המדעי של החברה.
בשנים שלאחר מכן הוא שימש כמנכ"ל של מספר חברות סטארט-אפ בתחום הביוטכנולוגיה בישראל, באיטליה ובארצות הברית.
הוא ייעץ ושימש כחבר ועד מנהל במספר חברות ביוטכנולוגיה בארצות הברית, בישראל ובאיטליה.
מ-2005 ועד היום הוא משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת ראטגרס, ניו-ג'רזי, וידוע בניסיונו הרב בתחום האקדמי והתעשייתי בכל הקשור לרפואה צמחית וביוטכנולוגיה, כולל תרופות, תוספי מזון ואוכל.
פרידלנדר היה גורם מוביל בפרויקט Bio-Explore - פרויקט מחקרי במימון האיחוד האירופי, לזיהוי צמחים ים-תיכוניים בעלי סגולות רפואיות.
כיום הוא עומד בראש פרויקט המשך של משרד החקלאות המתמקד בתכונות מרפא של צמחים בישראל.
בשנת 2004 ייסד ועמד בראש החוג לביוטכנולוגיה במכללה האקדמית הדסה בירושלים, התוכנית הראשונה בישראל ללימודי תואר ראשון בתחום זה.
הוא שימש כראש החוג עד אוגוסט 2012, אז נבחר לנשיא המכללה.
כנשיא המכללה כיהן עד יולי 2024, תקופה של כ-12 שנים.
מאז כניסתו לתפקיד נשיא המכללה, מספר הסטודנטים גדל מ כ-2,100 סטודנטים בחוגים האקדמיים ובמכינות הקדם האקדמיות השונות ליותר מ-4,200. כמו כן, נוספו מספר חוגים חדשים: עבודה סוציאלית (B.S.W) כלכלה וחשבונאות (B.A.) מדעי ההתנהגות (B.A.) וניהול ארגוני שירות (M.A.).
פרידלנדר פתח והרחיב את תוכנית המח"ר (החברה החרדית) של המכללה כך שהיום מדובר בתוכנית המח"ר הגדולה ביותר בארץ.
המח"ר כולל היום כ-800 סטודנטים בתוכניות אקדמיות ובמכינות.
פרידלנדר ייסד את הרשות למחקר ופיתוח במכללה בראשות פרופ' מיכאל ברמן.
הרשות יצרה אפשרויות ופתחה דלתות לקרנות מחקר בארץ ובעולם.
רשות המחקר עודדה את הסגל במכללה להיות שותף בחלקו ומוביל בחלקו במחקרים של האיחוד האירופי, קרן המחקר הישראלית ועוד, וזאת בנוסף לשיתוף פעולה מחקרי בין-חוגי.
במהלך שנות כהונתו הוקם המרכז לניהול קריירה במכללה המעניק לסטודנטים ולבוגרים יתרון בשוק העבודה.
המרכז נותן שרות למספר גדל והולך של סטודנטים ושל בוגרים צעירים בשני הקמפוסים, על ידי סדנאות, יצירת קשרים עם מעסיקים והשמה.
הוא אביו של פרופסור צבי פרידלנדר.
ברטולומה אסטבן מוריו (בספרדית: Bartolomé Esteban Murillo; 31 בדצמבר 1617, סביליה – 3 באפריל 1682, סביליה) היה צייר ספרדי.
נחשב לאחרון הציירים הגדולים של "תור הזהב הספרדי".
ידוע בעיקר בזכות יצירותיו הדתיות, אולם צייר גם תמונות רבות מחיי היום-יום.
המחצית הראשונה של המאה ה-17, השנים בהן מורילו גדל והתעצב כאמן, הייתה חלק מ"תור הזהב", תקופת הפריחה הגדולה, של עירו סביליה.
העיר התעשרה בהיותה אחד משני הנמלים הראשיים אליהם הגיעו כל האניות מהאימפריה הספרדית.
אל העיר הגיעו סוחרים מכל רחבי אירופה ואתם גם השפעות אמנותיות, כך כנראה נהיה מוריו מודע לציור הפלמי וכך גם נודע שמעו מעבר לגבולות ספרד.
באותה תקופה העיר הייתה גם מרכז אמנותי חשוב, פעלו בה, בין השאר, הציירים ולסקס וסורבראן.
מוריו נולד בסביליה ב-31 בדצמבר 1617, להוריו גספר אסטבן מוריו, שהיה גלב-מנתח (בספרדית barbero-cirujano) ומריה פרז.
להורים היו 14 צאצאים ומוריו היה הצעיר מביניהם.
במשפחתו היו מספר ציירים: הדוד אנטוניו פרז, חותנו וסקו דה פריירה ובני הדודים.
ייתכן והושפע מכל אלה בבחירת דרכו.
הוריו נפטרו זה אחר זה כשהיה בן 9. הוא גודל על ידי אנה, דודתו מצד אמו ובעלה חואן אגוסטין לגארס שהיה אף הוא גלב-מנתח.
בביתם התגורר עד נישואיו בשנת 1645.
בסביבות 1630 מוריו החל את דרכו כצייר כשוליה בסדנה של הצייר חואן דל קסטיו (Juan del Castillo).
בשנת 1638 חואן דה קסטילו עזב את סביליה ומוריו החל לעבוד כעצמאי.
שם פגש את העבודות של ולסקס ואולי גם של אמנים ונציאנים ופלמיים שהיו באוספי בית המלוכה.
בשנת 1645 חזר לסביליה ונישא לביאטריס קבררה ויאלובוס.
רעייתו נפטרה ב-31 בדצמבר 1663.
בשנת 1645 קיבל את ההזמנה החשובה הראשונה שלו: 11 תמונות שמן עבור מנזר פרנציסקוס הקדוש בסביליה.
ומאותו זמן היה צייר מבוקש בעירו.
בעקבות העבודה הזו החלו ההזמנות לזרום אליו.
שנות ה-40 וה-50 של המאה היו השנים הפוריות ביותר שלו במהלכן עלה אף על סורבראן כצייר המוביל בסביליה.
בשנת 1656 צייר את תמונת המזבח הגדולה ביותר של סביליה, תמונת אנטוניוס הקדוש מפדובה.
עם שובו לסביליה ייסד, יחד עם פרנסיסקו הררה הבן, את האקדמיה לאמנויות היפות של סביליה (Academia de Bellas Artes de St.
בשנים הבאות קיבל מספר גדול של הזמנות חשובות ביניהן: תמונת המזבח למנזר האוגוסטיני של סביליה, הציורים לכנסיית סנטה מריה לה בלנקה.
בשנת 1680 קיבל את ההזמנה לציור "הנישואים המיסטיים של סנטה קתרינה" בקדיס.
זו הייתה ההזמנה הראשונה, והיחידה, שקיבל לעבודה גדולה מחוץ לסביליה.
מוריו נפטר בסביליה ב-3 באפריל 1682, כתוצאה מאוחרת מפגיעות בתאונת עבודה (נפילה מהפיגום) במהלך הכנת הציור בקדיס.
הוא קבור בחדר תשמישי הקדושה של קתדרלת סביליה מתחת לציור של פיטר קמפרר "ההורדה מהצלב".
יצירותיו המוקדמות הושפעו מסורבראן, דה ריברה ואלונסו קאנו.
בעקבותיהם צייר יצירות ריאליסטיות חמורות סבר בסגנון הטנבריסמו.
בהמשך סגנונו נעשה קליל יותר, בעיקר הציורים מחיי היום-יום.
מעבר זה מורגש כבר בתמונות משנת 1645 עבור מנזר פרנסיסקוס הקדוש, שבחלקן הן בסגנון הטנבריסמו ובחלקן, לדוגמה בתמונת "מטבח המלאכים", הן כבר בסגנון רך ומואר שהיה אופייני לעבודתו בהמשך דרכו.
בשנת 1645 צייר גם את הראשונה מתמונות הילדים הרבות שלו: "הקבצן הצעיר", בה עוד ניכרת השפעת ולסקז.
בהמשך התפתחה יצירתו לכיוונים שתאמו יותר את טעמה של האצולה בת זמנו, גישה זו התבטאה במיוחד ביצירותיו הדתיות.
מעריכים שמוריו צייר כ-2000 תמונות שמן, שרק רבע מהן ידוע היום.
בנוסף לכך השאיר מספר גדול של רישומים.
במאות ה-18 וה-19 נחשב מוריו לאחד מגדולי הציירים ויצירותיו היו מהיקרות בעולם, אולם במאה ה-20 נחשב לרגשני מדי.
כיכר מוריו ליד מוזיאון הפראדו במדריד, בכיכר אנדרטה שלו שהיא העתק של פסל מהמאה ה-19 הנמצא בסביליה.
אולם מוריו במוזיאון של קדיס.
ברטולד מרגנסבורג (סביב 1220 – 13 בדצמבר 1272) היה דרשן ומטיף נוצרי גרמני בימי הביניים.
ברטולד נולד בעיר רגנסבורג שבגרמניה.
כבר בגיל קטן נשלח למנזר הפרנציסקני שבעיר, והיה חבר בקהילה הפרנציסקנית שנוסדה ברגנסבורג בשנת 1226.
לימודיו והכשרתו הועברו אליו בהדרכתו של הנזיר והמיסטיקן הפרנציסקני – דוד מאוגסבורג, ובשנת 1246 הוא קיבל תפקיד רשמי בקהילה.
משנת 1250 הוא החל לתפקד כמטיף נודד, תחילה בבוואריה, שם השתדל להחזיר לצייתנות הכנסייה את דוכס בוואריה – אוטו השני.
לאחר מכן, בשנים 1254 ו-1255 נדד אל מערב גרמניה, אל העיר שפייר, ומשם עבר דרך אלזס שבצרפת אל שווייץ.
בשנים שלאחר מכן, פעילותו התרכזה בקנטונים של שווייץ – ארגאו, תורגאו, קונסטנץ, גראובינדן, וכן באזור הריין.
בשנת 1260 המשיך בנדודיו אל עבר ארצות נוספות, אל אוסטריה, מוראביה, הונגריה, שלזיה, תורינגיה, וכנראה גם לבוהמיה.
חלק ממסעותיו של ברטולד במזרח היו ככל הנראה כחלק ממסע הצלב, כאשר ברטולד התמנה כמטיף באזורים מסוימים על ידי האפיפיור אורבנוס הרביעי בשנת 1263.
ההיסטוריונים הגרמניים עד המאה ה-16, כשהזכירו את ברטולד דיברו בעיקר על אישיותו המרשימה ועל השפעת הטפותיו.
לדבריהם, כאשר הגיע לדרוש בפני הציבור, רבים באו לשומעו עד שכיכרות הכנסייה כבר לא יכלו להכיל את הכמות האדירה של השומעים, וברטולד נאלץ לדרוש את דרשותיו מחוץ לתחום הכנסייה, באוויר הפתוח.
עד מהרה גם יוחסו לו כוחות נבואיים ושל עושה ניסים, ופרסומו התפשט ברחבי אירופה.
על אף שכתבי היד של דרשותיו הם קדומים וקרובים לזמן פעילותו, מסכימים החוקרים שהם אינם מהימנים לגמרי מבחינה היסטורית.
אף על פי כן, לטענתם אפשר להסיק מהם כמה מסקנות מדויקות לגבי הנושאים שעליהם הטיף והסגנון שלו.
הטפתו הייתה בסגנון מסיונרי, המבוסס על הקאנון והגרסה הכנסייתית לכתבי הקודש הנוצריים.
תחילה הקריא את הטקסט מהכתובים, ולאחר מכן טען שהאדם צריך להביע צער אמיתי על חטאותיו, עם הודאה כנה שהאדם מטבעו חוטא, ועל מנת שיתכפרו חטאותיו כפרה מושלמת, הוא חייב להתחרט לגמרי על החטא.
לטענתו, ללא חרטה, אין כפרה אמיתית בעיני האלוהים על החטאים.
הוא ביקר את המטיפים החדשים שלא מדגישים את החרטה על החטא כמתחייבת בתהליך הכפרה, אלא מדגישים רק את הדברים המשמחים שבנצרות.
מאחר שהיה דמות שמעורבת עם ההמון, רבים מהציבור נמשכו אל דבריו.
הוא נמנע מלהתעסק בשאלות תאולוגיות מורכבות, וטען שאת הנושאים הללו צריך להשאיר לכמורה, בעוד המון העם צריך להאמין באמונה תמימה ובסיסית.
על אף שברטולד הטיף להמון להסתפק במועט, וכן התנגד להעלאת מיסים מעיקים, לשופטים משוחדים, להלוואה בריבית ולסוחרים רמאים, הוא גם הטיף לאנטישמיות, לשנאת כופרים ולאנשים שמעוניינים בעונג חומרי בעולם הזה.
רוב דרשותיו נכתבו בשפה הגרמנית, וכ-71 מהן שרדו עד ימינו.
סגנונו ברור, ישיר וחופשי, בניגוד לדרשות שבשפה הלטינית המבולגנות והמסובכות.
בסגנונו, הוא אינו מהסס להטיף מוסר על אכזריות האיכרים בהומור גס.
כהוגה דעות, הוא התנגד למיסטיקה הימי ביניימית, המופיע רבות אצל ההוגים בני דורו.
הוא מת ברגנסבורג ב-13 בדצמבר 1272.
ברטהולד, מרקיז באדן , היה בנו של מקסימיליאן, נסיך באדן, וראש בית צרינגן בין השנים 1929–1963.
ברטהולד נולד בקרלסרוהה ב-24 בפברואר 1906 למקסימיליאן, נסיך באדן (לימים קנצלר גרמניה) ולמריה לואיזה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ותירה, נסיכת דנמרק.
בשנת 1927 אומץ ברטהולד על ידי דודיו פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן והילדה, נסיכת נסאו, אשר לא היה להם ילדים, ולאחר מיתת דודו בשנת 1928 ואביו בשנת 1929 הפך ברטהולד לראש בית צרינגן.
ב-17 באוגוסט 1931 התחתן מקסימיליאן עם תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
בשנת 1933 ניסה ברטהולד להגן על מפעלו החינוכי של קורט האן בפני היטלר, אולם היטלר דחה אותו בצעקות ובבושת פנים.
בעקבות כך סייע ברטהולד לקורט האן להעביר את מפעלו לבריטניה, וסלידתו כלפי היטלר והמפלגה הנאצית גברו.
ב-27 באוקטובר 1963 מת ברטהולד בספאיכינגן, ובנו מקסימיליאן, מרקיז באדן ירש את תאריו.
ב-17 באוגוסט 1931 התחתן ברטהולד עם תאודורה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של אנדראס, נסיך יוון ודנמרק ואליס, נסיכת בטנברג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מרגריטה, נסיכת באדן (1932–2013), התחתנה עם טומיסלב, נסיך יוגוסלביה
מקסימיליאן, מרקיז באדן (1933–2022), התחתן עם ולריה, ארכידוכסית אוסטריה
לודוויג, נסיך באדן (נולד ב-1937), התחתן עם אנה מריה, נסיכת אאורספרג-ברונר
ברטולדו די ג'ובאני (באיטלקית: Bertoldo di Giovanni, אחרי 1420 - 28 בדצמבר 1491, בפוג'יו א-קאיאנו שליד פירנצה, איטליה) היה פסל איטלקי שהתמחה ביצירות קטנות.
היה תלמידו של דונטלו ומורהו של מיכלאנג'לו.
בנעוריו היה ברטולדו תלמידו ושימש כשוליתו של דונטלו, אחד מגדולי הפסלים האיטלקים של תקופת הרנסאנס.
לאחר מות דונטלו, ברטולדו קיבל את האחריות לסיים תבליטים על שני דוכנים (pulpito) בבזיליקת סן לורנצו שדונטלו הותיר בלתי גמורים.
ברטולדו פיתח סוג חדש של פסלי ברונזה קטנים למטרות אספנות, והתמחה גם בייצור מדליונים.
אחת מיצירותיו הידועות של ברטולדו היא תבליט ברונזה של קרב שבוצע עבור לורנצו דה מדיצ'י, אז מנהיגה של פירנצה.
היצירה נעשתה בהשראת סרקופג יווני-רומי שנמצא בפיזה.
סוג זה של פיסול התאים מאוד ללורנצו שהעדיף להשקיע באוספיו הפרטיים מאשר, כמו אבותיו, בפרויקטים ציבוריים גדולים.
לקראת שנות ערוב ימיו של ברטולדו העביר לורנצו את רוב אוספיו, כולל יצירות אומנות עתיקות, אל גן מדיצ'י ליד מנזר סן מרקו, ופתח את הגן בפני אומנים לצורך הנאה ולימוד.
לורנצו מינה את ברטולדו כאוצר העתיקות שם אך משימתו העיקרית הייתה לחנך דור חדש של אומנים מצוינים ולהיעזר לשם כך באוסף האומנות שבגן.
ג'ורג'ו וזארי (היסטוריון אומנות הרנסאנס) כותב בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר שלורנצו ביקש מדומניקו גירלנדיו לשלוח לו מתלמידיו המצטיינים בפיסול כדי שיוכלו להתאמן בגנו.
גירלנדיו שלח, בין השאר, את מיכלאנג'לו בן ה-15 שלאור כישרונו הרב נשאר ללמוד שם ואף לגור בבית הדוכס כ-4 שנים.
אחת מיצירותיו הראשונות של מיכלאנג'לו, תבליט של קרב בין לפיטים וקנטאורים, הושפע מתבליט סצנת הקרב של ברטולדו.
בערוב ימיו חי ברטולדו בווילה פוג'ו א קאיאנו של משפחת מדיצ'י שליד פירנצה, ושם מת ב-28 בדצמבר 1491.
ברטואה היא בירת אזור המזרח של קמרון.
היא גם משמשת כבית המסורתי של הקבוצה האתנית גבאיה .
ב-2014, פורסם כי בית החולים ברטואה נודע בעבודתו המשרתת את הצרכים הרפואיים של פליטים מהרפובליקה המרכז-אפריקאית שחוצים את הגבול לקמרון דרך ערי הגבול.
ברטואה נמצאת כ-350 ק"מ צפונית מזרחית ליאונדה וכ-110 ק"מ מהגבול עם הרפובליקה המרכז-אפריקאית, על גדות הנהר ג'אדומבה.
ברטואה מחוברת על ידי כבישים עם הערים יאונדה, בלאבו, באטורי ויוקאדואומה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר ממוקמת כ-80 ק"מ צפונית מערבית לברטואה, בעיר בלאבו, שדרכה עובר מסילת הרכבת מיאונדה לנאו גונדר.
יש בברטואה שדה תעופה (קוד יאט"א: BTA; קוד ICAO: FKKO).
ברטואה היא העיר הגדולה ביותר בחלק המזרחי של קמרון.
העיר ממוקמת על מישור, שגובהו מעל פני הים נע בין 400 ל-900 מטרים.
ברטואה ממוקמת על הגבול של שני אזורים טבעיים: סוואנה ויערות קו המשווה.
בברטואה יש אקלים צנוע .
ישנן ארבע עונות אופייניות של השנה:
עונה יבשה מדצמבר עד לאמצע מרץ
עונת גשם קטנה מאמצע מרץ עד לאמצע מאי
עונה יבשה מאמצע מאי עד לאמצע ספטמבר
עונת גשמים מאמצע ספטמבר ועד לאמצע דצמבר
הטמפרטורה במהלך השנה היא כמעט זהה, החל מ-23 מעלות צלזיוס ועד ל-25 מעלות צלזיוס.
הטמפטורה המקסימלית יכולה להגיע עד ל-30 מעלות צלזיוס.
ברטואה מאופיינת בגשמים כבדים (1500–2000 מ"מ בשנה).
ברטואה נמצאת ליד הכביש האזורי D30 והכבישים הלאומיים N1 ו-N10.
לפני הופעתה של העיר על שטח של ברטואה המודרנית, היו התנחלויות, שנוסדה בחזרה בתקופה הקדם-קולנית.
התנחלויות אלו הושפעו מאוד ממדינות האסלאם.
ב-1903 הפכה טריטוריה זו לחלק מן הפרוטקטוראט הגרמני.
ברטואה נוסדה ב-1927 על ידי ציידים של שבט מבאיה, שהגיעו למקום הזה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
בתולדות ברטואה יש 3 תקופות:
התקופה הקולוניאלית (1927-1960) - תקופה זו החלה עם הקמתה של העיר והסתיימה עם עצמאותה של קמרון בינואר 1960. בתקופה זו, ברטואה מתפתחת כמרכז של כריית זהב, כמו גם התנחלות מעבר לכביש ולאזורים אחרים באפריקה.
התקופה השנייה (1960-1989) - ברטואה הפכה למרכז המנהלי של המזרחי של קמרון.
השקעות משמעותיות נעשות בתשתית העיר.
תקופה של ירידה כלכלית (מאז 1989) - ב-1989 החל מיתון ארוך, המאופיין בירידה משמעותית בהכנסות לתקציב העיר.
למרות זאת, אוכלוסיית ברטואה ממשיכה לגדול במהירות.
בשנים האחרונות, אוכלוסיית ברטואה גדלה במהירות רבה, בעיקר בשל מהגרים מהפרובינציות המזרחיות של קמרון, כמו גם ממדינות אחרות: צ'אד, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, קונגו וניגריה.
מאז 1983, ברטואה היא מושבו של הבישוף הקתולי, ומנובמבר 1994 ברטואה היא מושבו של הארכיבישוף.
בברטואה נמצא המרכז הקתולי לחיסול האנאלפביתיות.
ב-2000, מרכז זה התפרסם בעולם כאשר גבר בן 75 עבר את בחינות הגמר בבית הספר שבו הוא למד.
אנטאגאנה קמרון, גורש מבית ספרו לאחר שכשל בלימודיו ב-1940, קיבל תעודה של בית ספר יסודי רק לאחר 60 שנה.
ישנם 11 גני ילדים, 30 בתי ספר יסודיים, 10 בתי ספר תיכוניים, כש-4 מהם בתי ספר טכניים, ואוניברסיטה קתולית פרטית אחת.
המכון האוניברסיטאי הקתולי של ברטואה, האוניברסיטה הקתולית הפרטית היחידה בעיר, הוקמה ב-2007, תחת הדחף של הבישופים המקומיים.
ברטואה היא המרכז הכלכלי והמסחרי של מזרח קמרון.
מבין הענפים בברטואה, החקלאות (גידול חומר הגלם טבק) והייעור הם המפותחים ביותר.
למעשה אין תיירים בברטואה, ולכן תרומת התיירות לכלכלת העיר היא קטנה ביותר.
רוב האוכלוסייה העובדת של ברטואה היא אנשים צעירים, שרבים מהם מועסקים במגזר הבלתי פורמלי של המשק.
ההכנסה לנפש בברטואה נמוכה יחסית.
בעיר יש תחנת דלק, בית מרקחת ובית חולים.
ברטה פפנהיים הייתה פמיניסטית אוסטרית-יהודיה, מחלוצות העבודה הסוציאלית היהודית, והמייסדת של איגוד הנשים היהודי.
מוכרת גם תחת הפסבדונים אנה או כאחת ממטופלותיו של יוזף ברוייר, המוזכרת גם בכתבי פרויד.
נולדה ב-27 בפברואר 1859 בווינה, בתם השלישית של זיגמונד ורחה פפנהיים.
אביה זיגמונד (1824–1881) היה סוחר, בן למשפחה יהודית אורתודוקסית מפרסבורג שבאוסטרו-הונגריה (כיום ברטיסלבה, סלובקיה), והיה ממייסדיי השיף-שול בווינה.
שם המשפחה מרמז על מוצאה בעיירה פפנהיים בצרפת.
אמה, רחה לבית גולדשמידט (1830–1905), הייתה בת למשפחה יהודית אמידה מפרנקפורט.
כילדה גדלה בבית בעל תפיסה מסורתית וחששה כי הוריה העדיפו שיוולד להם בן זכר.
הוריה החזיקו בעמדות מסורתיות בסוגיות של נישואין, והיא חונכה בחינוך נוקשה שתאם את התפיסה המקובלת לגבי 'נערה טובה', בת מעמדה.
היא נשלחה לבית ספר קתולי לנערות, אך בהתאם ללוח השנה והחגים היהודיים.
כשהייתה בת 8 נפטרה אחותה הגדולה ממנה הנרייטה (1849–1867) משחפת.
כשהייתה בת 11 עברה משפחתה מרובע לאופולדשטאט שהייתה מאוכלסת ברובה ביהודים עניים, לרחוב ליכטנשטיין.
בגיל 16 תמו לימודיה בבית הספר והיא הקדישה את מרב זמנה לתפירה ולעזרה לאמה בעבודות הבישול.
אחיה הצעיר ממנה בשנה וחצי, ויליאם (1860–1937) המשיך את לימודיו בבית ספר תיכון, ועורר את קנאתה.
בין 1880–1882 טופלה פפנהיים אצל הרופא האוסטרי יוזף ברויר, בשל סדרת סימפטומים נוירוטיים שהופיעו אצלה בעקבות מות אביה ממחלה.
ברוייר שיתף את ידידו זיגמונד פרויד בפרטי המקרה, שהפך, עקב כך, לאחת החקירות הראשונות של פרויד ב'מקורות ההיסטריה'.
בנובמבר 1888, בגיל 29 ולאחר מחלתה, היא עברה עם אימה לפרנקפורט.
ביתן התנהל באווירה שבין אורתודוקסיה מתונה לליברליזם.
בניגוד לחייהן בווינה, הן נהיו מעורבות בחיי האמנות והמדע בעיר, ולא הסתפקו רק בתחום הצדקה.
בני משפחות גולדשמידט ופפנהיים היו ידועים כפטרוני אמנים ומדענים, ואספנים של יצירות אמנות ועבודות אקדמיות, בין היתר במהלך הקמת האוניברסיטה בעיר.
באווירה זו החלה ברטה להשקיע בעבודתה הספרותית.
חיבורה הראשון פורסם ב-1888 באנונימיות גמורה, ובהמשך כתבה תחת הפסבדונים 'פ.
היא הפכה למעורבת גם בפעילות מדעית ופוליטית.
תחילה עבדה בבית תמחוי, שם הייתה מקריאה בקול ספרים במעון ליתומות יהודיות, שנוהל על ידי 'אגודת הנשים הישראליות' (Israelitischer Frauenverein).
ב-1895 מונתה לאחראית על היתומות, ושנה לאחר מכן מונתה למנהלת הרשמית של המעון.
במהלך 12 השנים הבאות הובילה שם את המדיניות החינוכית, כשמטרתה שהנערות לא יוכשרו רק לקראת חיי נישואין, אלא גם לעצמאות כלכלית באמצעות הכשרה מקצועית.
ב-1895 התקיים בפרנקפורט כינוס האגודה הכללית של הנשים הגרמניות (Allgemeiner Deutscher Frauenverein - ADF), בו השתתפה פפנהיים, ולאחריו היא תרמה להקמת סניף מקומי של הארגון.
בשנים הבאות החלה לפרסם מאמרים בנושא זכויות נשים, תחילה עבור מגזין 'Ethische Kultur' (תרבות אתית).
כמו כן תרגמה את ספרה של מרי וולסטונקראפט 'הגנה על זכויות האשה'.
בוועידה הגרמנית הראשונה למאבק בסחר בנשים באוקטובר 1902, נתבקשה פפנהיים לנסוע לגליציה יחד עם שרה רבינוביץ', לבדוק את המצב החברתי שם.
המסע שלהן נמשך כמה חודשים, ובדו"ח שפרסמה בעקבותיו ב-1903 תיארה את הבעיות הנובעות בין היתר מהשילוב של נחשלות אגררית, ראשית תהליך התיעוש לצד ההתנגשויות בקרב החברה היהודית בין החברה החסידית לציונות.
בפגישת מועצת הנשים הבינלאומית שנערכה בברלין ב-1904 הוחלט להקים ארגון נשים יהודיות, בדומה לאיגוד הנשים הגרמניות (Bund Deutscher Frauenvereine - BDF) שהוקם ב-1894. המטרה הייתה לאחד את כוחן החברתי ואת מאבקיהן של הנשים היהודיות לעצמאות.
ברטה פפנהיים נבחרה לנשיאת איגוד הנשים היהודיות (JFB - Jüdischer Frauenbund) הראשונה, וכיהנה בתפקיד משך 20 שנים, מסורה למאמציו עד מותה ב-1936. ב-1907 הצטרף איגוד הנשים היהודיות לאיגוד הנשים הגרמניות.
בין השנים 1914–1924 הייתה פפנהיים גם חברת הוועד המנהל של ארגון הגג הגרמני.
מטרות איגוד הנשים היהודיות היו פמיניסטיות מחד - חיזוק מעמדן וקידום תעסוקתן של נשים יהודיות, ומאידך הארגון פעל בממשק לאופי המסורתי של הפילטנרטופיה היהודית כארגון חסד וצדקה.
חיבור שתי גישות אלו לא היה תמיד קל לפפנהיים.
במאבקה כנגד סחר בנשים הדגישה לא רק את היותן של נשים יהודיות קורבנותיו, אלא גם את חלקם של גברים יהודים כמבצעיו.
היא מתחה ביקורת על האופן בו נתפסות נשים ביהדות, ודרשה כי שוויון הזכויות יתממש גם במוסדות היהודיים.
בייחוד הייתה מודאגת מאי שוויון חינוכי ואי שוויון בעבודה.
בהצהרה שמסרה בכינוס ה-BDF ב-1907 טענה כי "על פי ההלכה היהודית אישה אינה אדם, לא אישיות, היא נשפטת ומוערכת כישות מינית", ועוררה עליה את זעמם של חלק מהרבנים האורתודוקסיים ואף של חלק מהיהודים הליברליים.
רבים מהם הכחישו את טענותיה הקשות בדבר ניצול נשים בחברה היהודית, בין היתר תוך סחר בהן, והיא הואשמה כמי ש'עולבת ביהדות'.
עם זאת, איגוד הנשים היהודיות גדל בהתמדה ומנה 32 אלף חברות ב-82 אגודות ב-1907. בשלב מסוים הגיע הארגון אף ל-50 אלף חברות, והיה ארגון הנשים היהודי הגדול בעולם.
ב-1916 קראה פפנהיים ל'סיום הפיצול בעבודת הרווחה היהודית', קריאה שתרמה להקמת הלשכה המרכזית לרווחה של יהדות גרמניה (Zentralwohlfahrtsstelle der Juden in Deutschland) המתקיימת עד היום.
עבודתה בתחום זה נתמכה גם על ידי סידוני וורנר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נבחרה פפנהיים פעם נוספת לראשות איגוד הנשים היהודיות, אך פרשה מתפקידה זה ב-1934 כיוון שעמדה על עמדותיה האנטי-ציוניות, בשעה שהתנועה הציונית הלכה והתחזקה בארגון תחת האיום הנאצי והגזירות על החיים היהודיים בגרמניה.
בייחוד התנגדה לפעילות התנועה הציונית להעלאת בני נוער לארץ ישראל כחלק מעליית הנוער.
היא דחתה את הרעיון שהנערים יעלו לארץ בעוד משפחותיהם נשארות בגרמניה.
עם זאת, היא עצמה פעלה להבאתם של קבוצת יתומים יהודים-גרמנים לבריטניה ב-1934. לאחר חקיקת חוקי נירנברג האנטישמיים ב-15 בספטמבר 1935 שינתה דעתה וטענה לטובת הגירת האוכלוסייה היהודית מגרמניה.
את מקומה של פפנהיים בהנהגת איגוד הנשים היהודיות תפסה אוטיליה שנוולד, עד פירוקה על ידי הנאצים ב-1939.
ברטה פפנהיים הייתה המייסדת והיוזמת של מוסדות רבים, כולל גני ילדים, בתי קהילה ומוסדות חינוך.
כמפעל חייה ראתה את הבית לנערות יהודיות של נוי-איזנבורג (Mädchenwohnheim Neu-Isenburg).
לאחר נאום שנשאה ב-1901 בפני 'אגודת הנשים הישראליות'(Israelitischer Frauenverein) התכנסה סביבה קבוצת נשים, שהקימו מאוחר יותר ארגון עצמאי: 'עזרה לנשים' (Weibliche Fürsorge).
החל מ-1906 מטרתה של פפנהיים הייתה להקים מקלט סיוע לנערות במצוקה שנדחו על ידי משפחתן ולנשים יהודיות שנמלטו ממציאות של זנות וסחר, שם תוכל ליישם את התאוריות שפיתחה על עבודה סוציאלית יהודית.
הבית אותו ביקשה להקים אמור היה להתבסס על העקרונות הבאים:
בניגוד לצדקה היהודית המסורתית, עבודה סוציאלית יהודית צריכה להתמקד בחינוך והכשרה לחיים עצמאיים.
בהתאם לעיקרון 'המעקב המסייע', יש לעקוב אחר התקדמותן של יוצאות הבית והתקדמותן בחייהן במהלך תקופה ממושכת, על מנת לוודא שהן אינן חוות נסיגה במצבן ושבות למציאות של מצוקה.
"הבית אינו אמור להיות מוסד המטפל בנוער במובן המשפטי, לא אנדרטת אבן לכמה מייסדים, עם הקדשות, לוחות חקוקים, מסדרונות, חדרי אוכל, בית ספר יסודי, תאי ריתוק, ומשפחת-מנהל שתלטנית, אלא בית.
על אף שלא יוכל אלא להוות תחליף לגידולם התקין של ילדים בתוך משפחותיהם, שהיא עדיפה".
הדיירות צריכות להיות מעורבות במסורת ובתרבות היהודיים
הבית צריך לשמור על פשטות, כך שהדיירות יכירו את המציאות והדרישות של קיום משק בית מהמעמד הבינוני-נמוך.
לואיז גולדשמידט, קרובת משפחתה של אמה של פפנהיים, העמידה לרשותה שני בתים במטרה להקים בהן בית-נערות, עם כל המערך הרפואי והמוסדות החברתיים, בנוי-איזנבורג שליד פרנקפורט-מיין, באזור שייתרונותיו היו בין היתר העובדה שחוקיו היו נוקשים פחות מאלה הפרוסיים, ביחס לאנשים חסרי-נתינות.
פפנהיים הצליחה לגייס כ-19 אלף מארק לתפעול הבית, והוא החל פעולתו ב-1907 במטרה "לספק הגנה לאלו הזקוקות להגנה, וחינוך לאלו הזקוקות לחינוך".
המקום התאפיין בפשטות, ויש שאף מתחו ביקורת על דלותו.
כך, לא היה בו מים זורמים בשירותים ואף לא חימום בחורף עד שנת 1920. אבל התנאים אפשרו שמירה על דרישות ההגיינה ואף על תזונה כשרה לפי ההלכה היהודית.
במרתף אף הוקם 'מטבח פסח' ששימש פעם בשנה לימי החג.
בבית ובחצר הוצגו יצירות אמנות, במטרה להעשיר את השוהות, בין היתר פסל של הפסל פריץ ג.
קורמיס על פי סיפור שכתבה פפנהיים.
בבית ניתנו גם סדרות של הצגות, והרצאות, בין היתר מפי הפילוסוף מרטין בובר שהיה ידידה של פפנהיים, והתארח בו כמה פעמים.
מספר הדיירות היה קטן בתחילה, אך גדל מעשר ב-1908 ל-152 ב-1928. המבנים הקיימים הורחבו באמצעות תרומות והותאמו לצרכים ההולכים וגדלים.
סופו של דבר היה 'הבית' מורכב מארבעה בניינים, כולל אחד לנשים הרות ולאלה שילדו זה עתה, כשהלידות נעשו בקליניקה בפרנקפורט.
ילדי 'הבית' למדו בבית הספר היסודי של נוי-איזנבורג.
התושבות זכו לטיפול רפואי שוטף, ונערכו בדיקות פסיכיאטריות קבועות.
עם זאת דחתה פפנהיים את הטיפול הפסיכואנליטי בדיירות.
בהתבטאות נדירה שלה בנושא זה, שהיה לחלק מהביוגרפיה האישית שלה, אמרה כי : "פסיכואנליזה היא בידי הרופא מה שהווידוי בידיו של הכומר הקתולי.
השאלה האם היא נעשית כלי טוב או חרב פיפיות תלויה במי שמנהל אותה ובטיפול".
היות שהעדיפה שלא לממן את הבית מכספי תורמים גדולים ועשירים, הוקמה 'אגודת בית הנשים היהודיות' כנותנת חסות ובעלים של המוסד.
דמי טיפול של החברות בסך 3 מארקים לשנה, אמורים היו לאפשר את הוצאות התפעול השוטפות.
פפנהיים לא זכתה בתחילה להערכה מרובה על עבודתה בהקמת הבית.
בחוגים האורתודוקסיים ראו בו שערורייה, ואף טענו כי קיומו הוא הסכמה-בשתיקה להתנהגות מופקרת ולזנות.
בקהילה היהודית מקובל היה לנסות ולחבר נשים שנקלעו לזנות ולהורות יחידנית בעקבות כך, חזרה למשפחותיהן, ואף ניסיונות לאלץ אבות-ידועים להינשא לנשים אותן הכניסו להריון כלקוחות-זנות או להתחייב בתשלום דמי מזונות.
לאחר מותה של אמה ב-1905, חיה פפנהיים לבדה במשך שנים רבות, בלא זוגיות מוכרת.
במאי 1923 הייתה אחת הדוברות העיקריות בקונגרס העולמי הראשון של נשים יהודיות בווינה, שם דיברה על הצורך להגן על נערות ונשים יהודיות מסחר ובזנות.
ב-1924 התחילה ידידות קרובה עם חנה קרמינסקי, שהייתה צעירה ממנה ב-40 שנה, כאשר חנה נבחרה להוביל את מועדון הנוער היהודי (Jüdischer Mädchenclub).
שתי הנשים בילו את זמנן החופשי יחד ככל האפשר.
כאשר עברה קרמינסקי לברלין ב-1925, כתבו זו לזו כמעט מדי יום.