tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1906 יצר פסל שיש של פרידריך ניטשה, "רוח סערה, צייד עננים".
הוא המשיך את לימודיו בפראג ובפירנצה, וב-1910 השתקע בלייפציג כאמן עצמאי.
בשנת 1910, לבקשתה של אליזבת פורסטר-ניטשה, תיקן סאודק את מסכת המוות של פרידריך ניטשה, אשר הוסרה על ידי קורט סטובינג (Curt Stoeving) בשנת 1900.
בשנת 1916 הוזמן על ידי הוצאת ספרים בלייפציג ליצור פסלים של ארתור שופנהאואר, פרידריך ניטשה ויוהאן, מלך סקסוניה עבור הספרייה הגרמנית.
עבור אוניברסיטת לייפציג יצר פסלים של הפתולוג פליקס מרשנד (Felix Marchand) והרופא הוברט זאטלר (Hubert Sattler).
סאודק יצר גם עבור תיאטראות.
הוא יצר פרוטומה (פסל ראש וחזה) של הזמרת בת לייפציג אלנה גרהארט (Elena Gerhardt) ופרוטומה של הנריק איבסן.
בגן החיות של לייפציג עיצב אביזרי אר נובו לחזית האקווריום, שנחנך ב-1910. תחריטים ל של דנטה הם דוגמה לעבודתו הגרפית.
ב-1935 נאסר עליו לעבוד עקב יהדותו.
ב-1938 עבר מלייפציג לפראג, משם גורש לגטו טרזין ב-1942, לאחר הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה.
ועדות אמנותיות של היודנרט בגטו טרזין הגנו עליו מפני גירוש לאושוויץ.
בסרט "טרזיינשטט" הוא מופיע כשהוא מכין מזרקה מחרס.
לאחר 1945 חזר סאודק לפראג, שם עבד עד מותו.
הוא היה פרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בפראג.
רודולף סטריידינגר הוא ראש המטה הכללי הנוכחי של צבא אוסטריה.
סטריידינגר נולד בווינר נוישטאדט ב-26 בספטמבר 1961. הוא למד בתרזיאנום - בית הספר הצבאי בווינה, וסיים את לימודיו ב-1979. שנה לאחר מכן הוא התגייס לצבא אוסטריה.
הוא למד באקדמיה הצבאית התרזיאנית, וב-1983 הועלה לדרגת לויטננט.
בין 1988–1991 למד באקדמיה להגנה לאומית בווינה.
בין 1991–1994 שימש כסגן ראש מטה הפיקוד הצבאי של וינה.
לאחר מכן, היה הקצין האחראי לענייני כוח אדם, ניהול ותיאום במשרד ההגנה הפדרלית והיה מפקד הגדוד האקדמי באקדמיה הצבאית התרזיאנית ואחראי על משרד המטה הכללי במשרד ההגנה.
בשנת 2002 מונה לראש לשכת המטכ"ל ובשנת 2004 הועלה לדרגת בריגדיר.
בין 28 במאי 2006 ל-1 בדצמבר 2006, פיקד סטריידינגר על כוח משימה רב-לאומי בבוסניה והרצגובינה.
מ-26 במאי 2011 עד פברואר 2016 היה המפקד הצבאי של אוסטריה תחתית.
ב-17 באוגוסט 2022 הודיעה שרת ההגנה קלאודיה טאנר שסטריידינגר יחליף את רוברט בריגר בתפקיד ראש המטה הכללי.
הוא נכנס לתפקידו ב-20 באוקטובר של אותה שנה.
רוּדוֹלְף פוֹן רַאוּמֶר von Raumer; ) היה ובלשן וחוקר השפה הגרמנית, ובן למשפחת האצולה של פון ראומר.
רודולף פון ראומר נולד בארלנגן כבנם של בנם של הגאולוג, הגאוגרף והמחנך קרל גאורג פון ראומר (1783–1865) ופרידריקה רייכארדט (1790–1869), בתו של המלחין יוהאן פרידריך רייכארדט.
הוא למד פילולוגיה קלאסית ומזרחנות ב מ-1832 בנוסף לשפות גרמאניות עם פרידריך כריסטוף דאלהמן והאחים גרים באוניברסיטת גטינגן.
משנת 1834 ואילך הצטרף לאחוות בובנרויטר (Burschenschaft der Bubenreuther), וכך גם אחיו האנס פון ראומר ארבע שנים מאוחר יותר.
בשנת 1839 הוא קיבל את הדוקטורט שלו בארלנגן והשלים את ההביליטציה שם שנה לאחר מכן.
לאחר מכן, האוניברסיטה קיבלה אותו, בתחילה כפריבט-דוצנט, משנת 1846 כפרופסור חבר ומ-1852 כפרופסור מן המניין לשפה וספרות גרמנית במשרה שהוקמה במיוחד עבורו.
בשנת 1870 הוא כתב את עבודתו העיקרית, תשעה כרכים של סדרה בשם "Geschichte der Wissenschaften in Deutschland" (תולדות המדע בגרמניה), שכותרתה "Geschichte der Germanischen Philologie vorzugsweise in Deutschland" (תולדות הפילולוגיה הגרמנית, מוטב בגרמניה).
הוא מוזכר בהקדמה של "Die deutsche Rechtschreibung" (האיות הגרמני) של כבעל השפעה חשובה על יצירה זו.
ראומר השתתף בדיון האורתוגרפי של המאה ה-19 מאז 1855. ב-1875 קיבל מינוי ממשרד התרבות הפרוסי לרפורמה בכתיב.
בוועידה האורתוגרפית של 1876 בברלין, הוצגו בחלקן הצעותיו של ראומר בפרוסיה ובבוואריה.
הוא היה נציג של מה שמכונה "gemäßigt phonetischen Richtung" (הכיוון הפונטי המתון), שניסה לטעון כנגד הכיוון ההיסטורי.
בהקשר זה, העבודה החשובה ביותר הייתה על "Über deutsche Rechtschreibung" (על האיות הגרמני), המייצגת חלק מהמחלוקת המדעית עם .
רודולף פון ראומר היה נשוי למריה שרדר (1826–1893), בתו של התעשייתן מפירט אדוארד שרדר.
היו לו שמונה ילדים איתה, ארבעה מהם מתו בילדות.
אחד מנכדיו הרבים היה ההיסטוריון (1900–1982) ואחר היה הציר והלוטננט קולונל בוורמאכט הרמן פון ראומר (1893–1977), שהיה גם מחבר הכרוניקה המשפחתית.
Leipzig 1837 – עיצורים מנושפים ומעתק הגאים; מחקר בהיסטוריה לשונית
Heyder, Erlangen 1847 – ספר הזהב של הרוח הגרמנית
Schlawitz, Berlin 1851 – השפעת הנצרות על השפה הגרמנית העילית העתיקה.
תרומה להיסטוריה של הכנסייה הגרמנית.
Oldenbourg-Verlag, München 1870 – תולדות הפילולוגיה הגרמנית, מוטב בגרמניה
רודולף סלגניק היה פביוכימאי אמריקאי-יהודי יליד ברית המועצות.
רודולף סלגניק נולד בשנת 1923 בקייב (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר בשנת 1940 סלגניק החל ללמוד רפואה במכון לרפואה בקייב.
בשנת 1942 הוא גויס לשורות הצבא האדום והמשיך לימודים באוניברסיטה רוסית לאומית לחקר מדעי הרפואה במוסקבה.
לאחר קבלת הסמכה הוא היה רופא בגדוד צנחנים והבהמשך, מפ'ש פלוגת רפואה בחטיבת חיל רגלים.
נטל חלק בקרבות בהונגריה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
סיים את השירות בדרגת קפיטן.
בשנת 1946 סלגניק החל לעבוד במכון לרפואה בקייב.
בשנת 1955 הוא סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1957 סלגניק עבר לנובוסיבירסק והחל לעבוד במכון לציטולוגיה וגנטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1961 הוא מונה לסגן מנהל המכון וכיהן בתפקיד עד לשנת 1994. במהלך עבודה במכון סלגניק השלים פוסט-דוקטורט.
בשנת 1964 סלגניק החל ללמד באוניברסיטת נובוסיבירסק, משנת 1969 הוא כיהן בדרגת פרופסור.
על פעילותו המדעית בשנת 1979 לסלגניק הוענק פרס ברית המועצות ובשנת 1990 פרס לנין.
סלגניק הדריך 50 עבודות תואר שלישי ו-7 עבודות פוסט-דוקטורט.
הוא כתב כ-300 מאמרים מדעיים.
הוא היה שותף לכתיבת ספר ביולוגיה לבתי ספר.
בשנת 1981 סלגניק התקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים ובשנת 1992 קיבל מעמד של חבר בפועל.
החל משנת 1995 סלגניק החל ללמד באוניברסיטה קרוליינה הצפונית.
סלגניק נפטר בשנת 2017 בקרי, קרולינה הצפונית.
רודולף (רודי) מאסרק (או מסריק) (10 בספטמבר 1913 – 2 באוגוסט 1943) היה אסיר צ'כי במחנה ההשמדה טרבלינקה וחבר בולט במרד האסירים בטרבלינקה.
גורש ממחנה הריכוז טרזיינשטט לטרבלינקה ב-8 באוקטובר 1942, ונהרג במהלך המרד שהתרחש במחנה ב-2 באוגוסט 1943.
מאסרק נולד למשפחה צ'כית אמידה של חייטים.
על פי עדותו של ניצול טרבלינקה ריכרד גלזר, מאסרק שירת כלוטננט בצבא צ'כוסלובקיה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939. גלזר תיאר את מאסרק כבן למשפחה מיוחסת שנהנה מחיי מותרות, ספורט, חופשות קיץ בריביירה וטיולים בבתי כפר.
חיל רייכמן, אסיר לשעבר בטרבלינקה, ציין בזיכרונותיו כי מאסרק היה אחיינו של נשיא צ'כוסלובקיה לשעבר יאן מסריק.
העדויות חלוקות בשאלה האם מאסרק היה יהודי.
לפי מקורות מסוימים היה בן לאב יהודי ולאם נוצרייה ("חצי-יהודי"), בעוד שמקורות אחרים טוענים כי לא היה יהודי כלל.
בשנת 1938, לאחר האנשלוס של אוסטריה, התאהב באישה יהודייה מווינה, ולפי מקורות מסוימים, אף שלא היה יהודי, בחר להצטרף אליה למחנה הריכוז טרזיינשטט ובהמשך לטרבלינקה.
מאסרק הועבר מפראג, שהייתה תחת שלטון גרמניה הנאצית, למחנה הריכוז טרזיינשטט ב-10 באוגוסט 1942. משם גורש למחנה ההשמדה טרבלינקה ב-8 באוקטובר 1942, שבו נרצחו בין 870,000 ל-925,000 יהודים אירופים.
אשתו ההרה נרצחה עם הגעתה למחנה בתאי הגזים, ומאסרק נבחר על ידי אנשי האס-אס להשתייך לכוח עבודה מצומצם של אסירים שנועדו לתחזוקת המחנה.
על פי עדויות ניצולים, מאסרק, שהייתה לו חזות "נורדית" – שיער בלונדיני, עיניים כחולות ומבנה גוף אתלטי – משך את תשומת לבם של אנשי האס-אס עם הגיעו לטרבלינקה.
בתחילה הוצב מאסרק בצוות האסירים שמיין את בגדיהם של המגורשים.
לאחר מכן הועבר למחלקת החייטות במחנה, בין היתר בשל ניסיונו בתחום.
מבנה גופו האתלטי משך את תשומת לבו של האונטרשארפיהרר קורט פרנץ, אחד הקצינים האכזריים במחנה.
לבסוף מונה מאסרק ל"הופ יודה" (Hofjude), תפקיד שניתן למספר מצומצם של אסירים בעלי מיומנויות ייחודיות.
במסגרת זו, הוטל עליו לטפל בבארי, כלבו של קורט פרנץ, וכן לדאוג לשאר בעלי החיים שהיו במחנה.
ניסיון החייטות של מסרק היה אחראי חלקית להעברתו.
למרות התנאים היחסית משופרים מהם נהנה, עדויות הניצולים מצביעות על מצבו הנפשי המעורער בעקבות הירצחם של אשתו ובנו שטרם נולד.
על פי גלזר, מאסרק דיבר לעיתים קרובות על אשתו ההרה וכמה מאוד לה.
הוא אף ניסה להתאבד פעמיים
בדומה למרד שהתרחש מאוחר יותר במחנה סוביבור, קבוצת אסירים בטרבלינקה תכננה והוציאה לפועל מרד וניסיון בריחה ליערות הסמוכים.
מאסרק מילא תפקיד מרכזי בתכנון וביצוע המרד.
במהלך הקרב השתמשו האסירים בנשק שנלקח מאנשי האס-אס כדי להתגונן מפני תגובת המשמרות הגרמנים והאוקראינים.
כמו כן, הציתו האסירים מבנים רבים במחנה.
לפי אחת העדויות, מאסרק נראה יורה מקומת גג באנשי אס-אס וצעק: "זה בשביל אשתי ובשביל ילדי שמעולם לא ראה את העולם!"
ניצול טרבלינקה חיל רייכמן סיפר כי ברח מהמחנה יחד עם קבוצה שכללה את מאסרק.
כשהתחבאו ביער, שיסף מאסרק את ורידיו כשחיילים גרמנים התקרבו.
החיילים עזבו מבלי להבחין בניצולים, ורייכמן חבש את פצעיו של מאסרק.
בלילה ניווט מאסרק את הקבוצה על פי הכוכבים, בזכות הכשרתו הצבאית.
לאחר שבועיים ביער, עזב רייכמן את הקבוצה וניסה להגיע לבדו לוורשה.
בחודשים שלאחר המרד, הוציאו שלטונות גרמניה הנאצית לפועל את "מבצע 1005", שמטרתו הייתה לטשטש את עקבות הרצח ההמוני.
במסגרת זו פורקו מתקני טרבלינקה ושטחו של המחנה הושטח..
לא ידוע מה עלה בגורל שאר בני משפחתו של מאסרק.
רודולף מפולדה היה נזיר בנדיקטיני בתקופה הקרולינגית במאה ה-9. רודולף היה פעיל במנזר פולדה, שנמצא במדינת הסן שבגרמניה של ימינו.
הוא היה אחד המלומדים המוערכים ביותר בתקופתו.
עם זאת, חיבוריו האנלים של פולדה ו"חיי לאובה הקדושה" שרדו.
רודולף מפולדה היה נזיר של המנזר הבנדיקטיני בפולדה.
לא ברור מתי הוא נולד.
לא קיים תיעוד של חייו הכנסייתיים המוקדמים.
יתר על כן, אין תיעוד של השושלת המשפחתית שלו.
רק תאריך מותו ידוע מאזכור שנעשה ל"הנזיר המנוח מפולדה" בקטע מהאנלים של פולדה משנת 865. עד שנת 821, רודולף כבר נעשה תת-דיאקון של המנזר.
רודולף היה תאולוג, היסטוריון, משורר ועסק בכל האמנויות.
רודולף מפולדה היה תלמידו של רבנוס מאורוס ויחד הם פיקחו על אוסף של אלפיים כתבי יד, כולל עותק של "גרמאניה" של טקיטוס, שהצביע על חשיבותו של המנזר לא רק כמקום פולחן, אלא גם כספרייה חשובה ביותר.
סביר להניח שלאחר העלאת רבנוס לכס הארכיאפיסקופלי של מיינץ, רודולף הלך אחריו, ורק לקראת סוף ימיו קבע את מקום מגוריו הקבוע פעם נוספת בפולדה.
רודולף נחשב לאחד הסופרים החשובים בתקופתו וכתב מספר חיבורים:
האנלים של פולדה, שנוצרו בין השנים 838 עד 901, החלו להיכתב על ידי איינהרד ורודולף המשיך את השנים 838–863. זהו החיבור הבולט ביותר ביצירתו של רודולף.
האנלים של פולדה נחשבים לאחד המקורות העיקריים הבסיסיים ביותר של התקופה הקרולינגית של המאה ה-9.
Vita Leobae Abbatissae Biscofesheimensis, ביוגרפיה של לאובה מטאוברבישופסהיים (782–710), נזירה סקסונית שזכתה לקדושה.
הגיוגרפיה זו ככל הנראה נכתבה בשנת 838. "חיי לאובה הקדושה" היא הביוגרפיה הידועה הראשונה של אישה סקסונית.
רודולף כתב אותה בהצעת אדונו רבנוס.
הוא ליקט את החומר מרשימות של הכומר מגו (Mego) וממסורת שבעל פה.
הביקורת האקדמית סביב עבודה זו התמקדה בתפקידי המגדר.
ההגיוגרפיה של לאובה נתפסת ככלי לחיזוק תפקידים מגדריים, שכן רודולף מפולדה משנה את הישגיה ופעולותיה של לאובה כדי לחזק את הרפורמות הבנדיקטיניות שהתרחשו לאחר מותה.
נאמר כי רשומה זו נכתבה משנת 842 והושלמה לפני שנת 847. בהקדמה לטקסט רודולף מפולדה כותב כי רצה לכתוב על המעלות והניסים, שהתרחשו באמצעות הקדושים בימיו של רודולף.
בעזרת טקסט זה הצליחו מלומדים והיסטוריונים לאתר את תנועתם והגעתם של שרידים קדושים שהובאו למנזר פולדה.
רודולף מפולדה מקפיד לרשום את שמות האנשים שהובילו את השרידים, את התאריכים, כמו גם את המסלולים שעברו.
מידע זה מספק להיסטוריונים תיאור כתוב היטב, ממקור ראשון, של שרידים קדושים שנרכשו על ידי מנזר פולדה.
Translatio sancti Alexandri Wildeshusam anno 851 מתאר את המרת דתם של הסקסונים לנצרות, וכתיבתו החלה בשנת 863 לבקשתו של ולטבראט (Waltbraht), נכדו של וידוקין .
כאשר רודולף מת בשנת 865, החיבור הושלם על ידי מגינהרט (Meginhart).
פרשנות על הבשורה על-פי יוחנן, אשר מניחים שאבדה.
המקור הטקסטואלי "חיי לאובה" מספק לנו הצצה אל הלך הרוח של רודולף מפולדה.
Garver), מחברת הספר "Women and Aristocratic Culture in the Carolingian World" הצביעו על האג'נדה השזורה בתוך "חיי לאובה" של רודולף מפולדה.
הבולטים ביותר בטקסט זה הם הסטריאוטיפים המגדריים של המאה ה-9. ב"חיי לאובה", רודולף מפולדה מתייחס בבירור למה שלדעתו הוא התפקיד המתאים של נשים בזמנו.
קוטר-לינץ' קובעת: "נראה שהאידיאלים של רודולף בנוגע להתנהגותן של נשים דתיות מתיישבות עם העמדות הרשמיות של הכנסייה הקרולינגית של המאה התשיעית לאחר הרפורמות הבנדיקטניות: נשים דתיות צריכות להיות סגורות במנזר בקפדנות, ממוקדות באדיקות פנימית ובתפילה, עם עיסוק מוגבל מאוד, אם בכלל, בעולמות הכנסייתי או החילוני מעבר לחומות המנזר".
דעותיו של רודולף עולות בקנה אחד עם תקופה שבה "קהילות גברים גדולות שלטו בחיים הדתיים המקומיים, וגם החברתיים, הכלכליים והפוליטיים".
רודולף ארנסט פיירלס היה פיזיקאי בריטי יליד גרמניה, שמילא תפקיד מרכזי בתוכנית צינורות סגסוגת, תוכנית הנשק הגרעיני של בריטניה, וכן בפרויקט מנהטן, התוכנית המשותפת של בעלות הברית לפיתוח פצצה גרעינית.
הספדו משנת 1996 בכתב העת Physics Today תיאר אותו כ"שחקן מרכזי בדרמה של פריצת הפיזיקה גרעינית לענייני העולם".
פיירלס למד פיזיקה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, באוניברסיטת מינכן בהדרכת ארנולד זומרפלד, באוניברסיטת לייפציג בהדרכת ורנר הייזנברג, ובמכון הטכנולוגי של ציריך בהדרכת וולפגנג פאולי.
לאחר שקיבל את תואר ה־DPhil מלייפציג ב-1929, הפך לעוזרו של פאולי בציריך.
ב-1932 זכה במלגת רוקפלר, אותה ניצל כדי ללמוד ברומא בהדרכת אנריקו פרמי, ולאחר מכן במעבדת קוונדיש בקיימברידג' בהדרכת ראלף הווארד פאולר.
בשל מוצאו היהודי, החליט לא לשוב לגרמניה לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון ב-1933, והעדיף להישאר בבריטניה, שם עבד עם הנס בתה באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר, ולאחר מכן במעבדת מונד בקיימברידג'.
ב-1937, מארק אוליפנט, הפרופסור האוסטרלי החדש לפיזיקה באוניברסיטת ברמינגהאם, גייס אותו לכהן כפרופסור למתמטיקה יישומית.
במרץ 1940 ניסחו רודולף פיירלס ואוטו פריש את מזכר פריש–פיירלס, מסמך קצר שהציג לראשונה את האפשרות התאורטית לבניית פצצה גרעינית באמצעות כמות קטנה של אורניום-235. עד לאותו שלב, ההערכה הייתה כי יידרשו טונות של חומר בקיע על מנת ליצור פצצה, ולכן הרעיון נחשב בלתי ישים מבחינה מעשית.
המזכר עורר עניין רב בקרב גורמים ממשלתיים בבריטניה ובהמשך גם בארצות הברית, ותרם תרומה מרכזית להתנעת המחקר בתחום הנשק הגרעיני, שהוביל בסופו של דבר לפרויקט מנהטן.
במהלך עבודתו, גייס פיירלס לשירותו את קלאוס פוקס, פליט מגרמניה שכמוהו הגיע לבריטניה.
מאוחר יותר, עם חשיפתו של פוקס כמרגל שפעל לטובת ברית המועצות בשנת 1950, עלו חשדות גם כלפי פיירלס, אך לא נמצא קשר ישיר בין השניים בתחום זה.
הוא שימש גם יועץ למרכז המחקר לאנרגיה אטומית בהארוול.
פיירלס כתב ספרים מדעיים ופופולריים, ובהם "תורת הקוונטים של מוצקים", "חוקי הטבע" (1955), "הפתעות בפיזיקה תאורטית" (1979), "עוד הפתעות בפיזיקה תאורטית" (1991) ואוטוביוגרפיה בשם "ציפור נודדת" (1985).
על תרומתו למדע הוענק לו תואר אבירות בשנת 1968. הוא היה מעורב בפעילות ציבורית הנוגעת לאחריות המדעית של פיתוח נשק גרעיני, בין היתר באמצעות פעילותו בביטאון מדעני האטום, נשיאותו באגודת המדענים האטומיים בבריטניה והשתתפותו בוועידות פגוואש בנושא מדע ועניינים בין-לאומיים.
רודולף ארנסט פיירלס נולד בפרבר אוברשונוויידה בברלין, הצעיר מבין שלושה ילדים של היינריך פיירלס, מהנדס חשמל ממשפחה של סוחרים יהודים.
אביו היה המנהל של מפעל כבלים של AEG, ואמו הייתה אליזבת (לבית וייגרט), אשתו הראשונה של אביו.
לרודולף היו אח גדול, אלפרד, ואחות גדולה, אני.
אמו נפטרה מלימפומת הודג'קין ב-1921, ואביו נישא לאלזה הרמן, גיסתו של המחזאי לודוויג פולדה.
המשפחה הייתה יהודית, אך התבוללה, ופיירלס ואחיו הוטבלו כלותרנים.
אך בבגרותו זנח את הדת.
פיירלס החל את לימודיו שנה באיחור משום שהוריו חששו כי יאבד או ישבור את משקפיו.
לאחר שנתיים בבית ספר יסודי מקומי, הוא נרשם לגימנסיה המקומית, שם למד תשע שנים ועבר את בחינות האביטור ב-1925. הוא שאף ללמוד הנדסה, אך הוריו, שפקפקו ביכולותיו המעשיות, הציעו שילמד פיזיקה במקום זאת.
הוא נרשם לאוניברסיטת ברלין, שם הקשיב להרצאות של מקס פלאנק, ולתר בותה וולטר נרנסט.
בין חבריו לספסל הלימודים היו קורט הירש וקטה שפרלינג.
מעבדות הפיזיקה היו צפופות, ולכן סטודנטים בשנה הראשונה עודדו ללמוד קורסים בפיזיקה תאורטית.
פיירלס גילה כי המקצוע מוצא חן בעיניו.
ב-1926 החליט פיירלס לעבור לאוניברסיטת מינכן כדי ללמוד בהדרכת ארנולד זומרפלד, שנחשב למורה הגדול ביותר לפיזיקה תאורטית.
בין חבריו לספסל הלימודים היו הנס בתה, הרמן ברוק וויליאם ו.
באותה תקופה, תורת בוהר-זומרפלד הוחלפה על ידי מכניקת הקוונטים החדשה של ורנר הייזנברג ופול דיראק.
ב-1928, זומרפלד יצא למסע סביב העולם, ובעצתו עבר פיירלס לאוניברסיטת לייפציג, שם מונה הייזנברג לפרופסור ב-1927.
הייזנברג הטיל על פיירלס פרויקט מחקר בנושא פרומגנטיות.
היה ידוע כי תופעה זו נגרמת על ידי יישור הספין של האלקטרונים במתכת, אך הסיבה לכך לא הייתה ידועה.
הייזנברג חשד כי מדובר באפקט של מכניקת הקוונטים, הנגרם על ידי עקרון האיסור של פאולי.
פיירלס לא הצליח לפתח את התאוריה, אך עבודתו על אפקט הול הניבה תוצאות.
אפקט הול החריג לא ניתן להסבר באמצעות התאוריה הקלאסית של מתכות, והייזנברג חש כי זו הזדמנות להוכיח שמכניקת הקוונטים יכולה להסבירו.
פיירלס הצליח לעשות זאת, והדבר הוביל למאמרו המדעי הראשון שפורסם.
הייזנברג עזב ב-1929 להרצות באמריקה, בסין, ביפן ובהודו, ובעצתו עבר פיירלס למכון הטכנולוגי של ציריך, שם למד בהדרכת וולפגנג פאולי.
פאולי הציב בפניו בעיה של חקר תנודות האטומים בסריג גבישי.
פיירלס חקר – וקרא בשם – את התופעה של פיזור אומקלאפ.
הוא הגיש עבודה זו כתזה שלו ל־DPhil, Zur kinetischen Theorie der Wärmeleitung in Kristallen (על התאוריה הקינטית של הולכת חום בגבישים), שהתקבלה על ידי אוניברסיטת לייפציג ב-1929. תאורייתו חזתה התנהגויות ספציפיות של מתכות בטמפרטורות נמוכות מאוד, אך עברו עשרים שנה נוספות עד שפותחו הטכניקות הניסיוניות לאימותן.
פיירלס קיבל הצעה מפאולי להפוך לעוזרו במקום פליקס בלוך.
לב לנדאו שהה שם באותה עת במלגה מממשלת ברית המועצות, ופיירלס ולנדאו הפכו לחברים.
הם שיתפו פעולה בניסיון לגזור סדרת משוואות גל דומות למשוואת שרדינגר עבור פוטונים.
עם זאת, המשוואות שגזרו היו מורכבות, אך חסרות משמעות.
ב-1930, פיירלס נסע להולנד לפגוש את הנס קרמרס, ולקופנהגן לפגוש את נילס בוהר.
באוגוסט 1930, פאולי ופיירלס השתתפו בקונגרס פיזיקה באודסה ופגשו שם את יבגניה (גניה) ניקולאייבנה קנגיסר, בוגרת פיזיקה צעירה מלנינגרד.
מאחר שהוא לא דיבר רוסית והיא לא דיברה גרמנית, הם שוחחו באנגלית.
במהלך ביקור מאוחר יותר של פיירלס להרצות בלנינגרד, הם נישאו ב-15 במרץ 1931. עם זאת, היא נאלצה להמתין לקבלת דרכון וויזת יציאה.
לבסוף, הם עזבו לציריך בקיץ.
להם נולדו ארבעה ילדים: גבי אלן (נ.
פיירלס סייע לאגון אורובאן בהבנת הכוח הנדרש להזזת נקע, תיאור שהורחב על ידי פרנק נברו ונקרא כוח פיירלס-נברו.
ב-1929, הוא חקר פיזיקה של מצב מוצק
בציריך בהדרכתם של הייזנברג ופאולי.
עבודתו המוקדמת על פיזיקת הקוונטים הובילה לתאוריית הנושאים החיוביים להסבר התנהגויות המוליכות התרמית והחשמלית של מוליכים למחצה.
הוא היה חלוץ בתפיסת ה"חורים" במוליכים למחצה.
הוא הקים את מושג ה"אזורים" לפני לאון ברילואן, אף על פי ששמו של ברילואן קשור כיום לרעיון, והחיל אותו על פונונים.
בכך, הוא גילה את משוואת בולצמן לפונונים ואת תהליך האומקלאפ.
הוא הגיש מאמר בנושא עבור הביליטציה שלו, ובכך זכה בזכות ללמד באוניברסיטאות גרמניות.
כתב העת Physics Today ציין כי "מאמריו הרבים על אלקטרונים במתכות חדרו לעומק לספרות המדעית, עד שקשה לזהות את תרומתו להולכה בשדות מגנטיים ולמושג החור בתאוריית האלקטרונים במוצקים".
ב-1932 זכה פיירלס במלגת רוקפלר ללימודים בחו"ל, אותה ניצל כדי ללמוד ברומא בהדרכת אנריקו פרמי, ולאחר מכן במעבדת קוונדיש בקיימברידג' בהדרכת ראלף הווארד פאולר.
ברומא, השלים פיירלס שני מאמרים על מבנה פסים אלקטרוני, בהם הציג את החלפת פיירלס, וגזר ביטוי כללי לדיאמגנטיות במתכות בטמפרטורות נמוכות.
זה סיפק הסבר לתכונות הדיאמגנטיות המסתוריות של ביסמוט, שהיו בולטות יותר מאשר במתכות אחרות.
בעקבות עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933, החליט רודולף פיירלס שלא לשוב למולדתו והעדיף להישאר בבריטניה.
הוא דחה הצעה מאוטו שטרן לשוב לגרמניה ולקבל משרה באוניברסיטת המבורג.
לאחר שקיבל אישור להישאר בבריטניה, הועסק באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר באמצעות מימון מהמועצה לסיוע אקדמי, גוף שהוקם על מנת לתמוך באקדמאים שנמלטו ממשטרים פשיסטיים, ובראשם גרמניה הנאצית.
בני משפחתו הקרובים של פיירלס עזבו אף הם את גרמניה: אחיו ומשפחתו השתקעו בבריטניה, ואילו אחותו, הוריו ודודו מצד אמו היגרו לארצות הברית.
במהלך עבודתו באוניברסיטת מנצ'סטר, שיתף פעולה עם הנס בתה במחקרים על פוטודיסינטגרציה ומכניקה סטטיסטית של סגסוגות, בהנחייתו של ג'יימס צ'דוויק.
ממצאי מחקרים אלו נחשבים לבסיס חשוב לפיתוח תאוריות שדה ממוצע המתארות שינויים מבניים בסגסוגות.
אף שרוב עיסוקו התמקד בתאוריית האלקטרונים במתכות, בחן פיירלס גם את תאוריית החורים של דיראק, ושיתף פעולה עם בתה בכתיבת מאמר בנושא הנייטרינו.
על תרומתו למחקר הוענק לו תואר דוקטור למדעים (D.Sc.) מאוניברסיטת מנצ'סטר.
עם שובו לקיימברידג', החל לעבוד עם דוד שונברג במעבדת מונד על תופעות של מוליכות-על והליום נוזלי.
לצורך מתן אפשרות להוראה בהתאם לכללי האוניברסיטה, קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה (M.A.) של כבוד ממכללת סנט ג'ון.
בשנת 1936 מונה מארק אוליפנט לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת ברמינגהאם, והציע לרודולף פיירלס להצטרף אליו לתפקיד במסגרת הקמת קתדרה חדשה למתמטיקה שימושית, תחום שנחשב אז למקביל למה שמכונה כיום פיזיקה תאורטית.
פיירלס זכה במשרה, על אף שהתמודד מול מועמדים בולטים אחרים, ובהם הארי מאסי.
המינוי העניק לו משרה קבועה ובטוחה באקדמיה.
בין תלמידיו נמנה פרד הויל.
יחד עם קאפור פיתח פיירלס את נוסחת הדיספרסיה לתגובות גרעיניות, אשר התבססה על תאוריית ההפרעה של גרגורי ברייט ויוג'ין ויגנר, אך נוסחה בתנאים כלליים יותר.
נוסחה זו, המוכרת כיום בשם נוסחת קאפור-פיירלס, נותרה בשימוש, אף שבשנת 1947 פותחה שיטה חלופית על ידי ויגנר ולאונרד אייזנבוד, אשר זכתה לתפוצה רחבה יותר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, החל רודולף פיירלס בעבודה משותפת עם אוטו פריש, אף הוא פליט מגרמניה, על מחקר בתחום הנשק הגרעיני.
באופן אירוני, השניים לא הורשו להשתתף בפרויקטים בתחום המכ"ם באוניברסיטת ברמינגהאם, מאחר שתחום זה נחשב לרגיש מבחינה ביטחונית, והם סווגו כ"זרים אויבים".
פיירלס קיבל אזרחות בריטית ב-27 במרץ 1940.
פיירלס הביע רצון עז לתרום למאבק בגרמניה הנאצית ובמשטרים טוטליטריים, אך בשל מעמדו המשפטי והזהירות הביטחונית שגילו הרשויות הבריטיות כלפי מהגרים ממוצא גרמני, המקום היחיד שבו התקבל בתחילה לשירות פעיל היה שירות הכבאות המילואים.
בתקופה זו הציעה לו אוניברסיטת טורונטו לשלוח את ילדיו לקנדה, שם יוכלו להתגורר עם משפחה מארחת.
קודם לכן הייתה סברה כי נדרשת כמות של טונות רבות של אורניום, והרעיון נחשב לבלתי ישים מבחינה מעשית.
השניים חישבו את עוצמת הפיצוץ האפשרית וכן את השלכותיו הפיזיות, הצבאיות והפוליטיות.
המסמך עורר עניין רב בקרב מקבלי ההחלטות בבריטניה ובהמשך גם בארצות הברית.
בשנת 1941 נכללו ממצאיו בדו"ח ועדת MAUD, שהועבר לארצות הברית והיווה בסיס להקמת פרויקט מנהטן ולפיתוח פצצת האטום.
בעקבות המזכר והדו"ח, הדיון המדעי עבר מהשאלה האם ניתן לבנות פצצה גרעינית לשאלה כיצד לעשות זאת.
בתחילה נחשבו פריש ופיירלס ל"זרים עוינים" ולכן לא נכללו בהרכב ועדת MAUD, אך לאחר שההחלטה עוררה ביקורת, הם צורפו לוועדת המשנה הטכנית שלה.
עם זאת, לא הותר להם לקחת חלק בעבודה על מערכות מכ"ם.
כאשר פריש ופיירלס נזקקו לסיוע בהקלדת מסמכיהם עבור הוועדה, לא הותר להם להיכנס לבניין נאפילד שבו עבדה מזכירתו של אוליפנט, והם נאלצו למסור את עבודתם על גבי גלילי שעווה באמצעות דיקטפון.
בתחילה סברו כי שיטת הדיפוזיה התרמית היא המתאימה ביותר להפרדת אורניום, אך משנתגלו הקשיים בשיטה זו, פנו לשיטת הדיפוזיה הגזית, תוך שיתוף פעולה עם פרנץ סימון, פליט מגרמניה שהיה מומחה בתחום.
במאי 1941 הצטרף לצוות גם קלאוס פוקס, אף הוא פליט מגרמניה, ששימש כעוזרו של פיירלס.
רודולף פרלס היה דוגמן, מתאבק ומפתח גוף יהודי אוסטרי.
דמותו שימשה כמודל לפסל "אתלט צעיר" הממוקם בחזית "מקדש תזאוס" בפארק פולקסגארטן בווינה ולכרזה הרשמית של אולימפיאדת אמסטרדם (1928).
הוא התאמן בהיאבקות במועדון הספורט האתלטי של וינה (WAC).
באליפות אוסטריה בהיאבקות שנערכה בשנת 1920 הוא סיים במקום רביעי במשקל בינוני עד 75 ק"ג ושנה לאחר מכן (1921), במקום שישי.
במסגרת משחקי הקרב הגרמניים שנערכו לפני המשחקים האולימפיים הוא נפצע לאחר שניצח בשישה קרבות וסיים את הטורניר במקום שלישי.
באליפות אוסטריה בשנת 1923 הוא זכה במדליית כסף, אחרי ארנסט זלצר (Ernst Selzer).
הוא עזב את המועדון שלו והצטרף למועדון "הכוח וינה" והתאמן בהדרכתו של ארנה מרקוס .
לרוע מזלו פציעה קשה בברך אילצה אותו לעבור ניתוח ומנעה ממנו להשתתף באולימפיאדת פריז (1924) ופרנץ זקס החליף אותו.
בשנת 1925 חזר ל-WAC והשתתף בתערוכת ההיגיינה, שכללה גם תחרויות ספורט.
הוא השתתף בתחרות יופי לגברים, בה זכה בפרס ראשון בקטגוריית היופי האסתטי וסיים במקום רביעי בפיתוח הגוף.
באליפות אוסטריה שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בהיאבקות.
בשנת 1926 הפך למתאבק מקצועי ובשנת 1929 הצטרף לתנועת הספורט של הפועלים, שעברה תקופה של צמיחה והתרחבות.
המועדון שלו העניק לו עבודה טובה וחופש נרחב להקדיש את עצמו לפעילויות ספורט.
באולימפיאדת הפועלים הבין-לאומית שנערכה בווינה ב-1931 הוא סיים במקום חמישי במשקל קל כבד.
ב-1 בדצמבר 1936, לאחר שקיבל את האישור לאמן, מונה למנהל הטכני של ההיאבקות.
לרוע מזלו, זו הייתה שמחה קצרת מועד.
ב-6 בדצמבר הוא נמצא מת בביתו בו התגורר לבדו.
דיווח כי מותו התרחש יומיים לפני כן.
ביום חמישי, ה-3 בדצמבר, הוא התאבק נגד גלזר.
לאחר שנשרף הוא נקבר בבית הקברות בווינה.
התמונה שממנה עוצב פוסטר האולימפיאדה
בגיליון מ-1 בנובמבר 1924 של המגזין האוסטרי Illustriertes Sportblatt הופיעה תמונה של רודולף פרלס שאותה צילם אמיל אלברט הובר משווייץ (1883–1943).
בתמונה הוא נמצא בתנוחה חצי עירומה המזכירה את רץ המרתון האגדי של יוון העתיקה, פידיפידס - מוטיב קלאסי טיפוסי.
צילום התמונה קיבל השראה מפסל ברונזה "השליח המנצח של המרתון", שיצר הפסל הגרמני מקס קרוזה בשנת 1879. הפסל זכה בפרס רומא החשוב ובמדליית זהב שנתיים לאחר מכן בתערוכת האקדמיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, אוסטריה הייתה נתונה לחרם ספורטיבי כמו גרמניה.
הספורט האוסטרי חווה צמיחה אדירה למרות קשיים ואינפלציה, איגודי הספורט הציבו את הפסל "האתלט הצעיר", המכונה גם "המנצח" ו"אנדרטה לצעירים", שיצר יוזף מילנר (1879–1968) מברונזה של צעיר נאה (רודולף פרלס), ובסיסו מאבן.
על בסיסו נכתב בגרמנית: "לכוחם ויופיים של נעורינו".
הפסל נחשף בשנת 1921 ונחנך במאי 1923 על ידי נשיא אוסטריה מיכאל הייניש מול אלפי ספורטאים.
האנדרטה נועדה להנציח את הספורטאים שמתו במלחמת העולם הראשונה.
הפסל מוקם בחזית "מקדש תזאוס" בפארק פולקסגארטן , הפארק הראשון בווינה.
בשנת 1934 הונח על איבר מינו של הנער בפסל עלה תאנה.
אחרי 1945 הוסר עלה התאנה לאחר בקשתו של ויקטור מטייקה .
פסל זה נחשב באופן לא רשמי לאחד הפסלים והאנדרטאות המצולמים ביותר בווינה.
רודולף פיובטי (בצ'כית: Rudolf Piowaty; 28 באפריל 1900 - 29 בינואר 1978) היה שחיין יהודי-צ'כוסלובקי, אלוף ושיאן צ'כוסלובקיה במשחי החזה וחופשי.
ייצג את צ'כוסלובקיה במשחקים האולימפיים (פריז 1924).
פיובטי נולד וגדל בברנו, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן למשפחה יהודית, בנם של מטילדה שרמובה ויעקב פיובטי.
הוא החל לשחות ביחד עם אחיו הבכור אוטו פיובטי (1897–1945).
לאחר לימודים בבית ספר מקצועי ושירות צבאי קצר (מרץ 1918 עד נובמבר 1918) ללא שרות בחזית במלחמת העולם הראשונה.
הוא המשיך את שירותו הצבאי הסדיר עד 1 באוקטובר 1921, בחיל הרגלים בברנו, וזמן קצר לאחר מכן הוענקה לו דרגת רב-סמל.
לאחר מכן, הוא הקדיש את עצמו לקריירה הספורטיבית שלו.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה בשנת 1921 זכה במדליות זהב במשחים ל-400 מטר חופשי, 500 מטר חופשי ו-1500 מטר חופשי, וכן במשחה שליחים 4x50 מטר.
לאחר האליפות השחיינים של מכבי ברנו הקימו את קבוצת בר כוכבא ברנו ושם גם שימש כפקיד במועדון.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה בשנת 1922 זכה במדליות זהב במשחים ל-400 מטר חופשי ו-1500 מטר חופשי בהם קבע שיאים לאומיים, 400 מטר חזה ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה בשנת 1923 זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא לאומי חדש ובמשחה שליחים 3x100 מטר מעורב.
באולימפיאדת פריז הוא סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:11.8 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 3:10.8 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
בשלב המוקדמות נבחרתו קבעה תוצאה של 11:12.8 דקות, התוצאה השביעית בטיבה.
נבחרתו לא התייצבה למשחה בשלב חצי הגמר.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה בשנת 1925 זכה במדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה ו-200 מטר חזה ובמשחה שליחים 3x100 מטר מעורב.
לאחר הקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בשנת 1939, הוא עזב את מולדתו בשנת 1942 ונסע לימת קונסטנץ בגרמניה ושחה לשווייץ.
שם עבד בתפקידים שונים בחבר הלאומים בז'נבה, כולל במחלקת העיתונות הצ'כוסלובקית ובשירות היירוט.
בשנת 1944 נשלח ללונדון ושירת בצבא צ'כוסלובקיה בגלות.
לאחר שחזר לצ'כוסלובקיה באמצע נובמבר 1945, עבד תקופה קצרה בצבא, ולאחר מכן חזר להיות מעורב במועדוני ספורט בברנו.
לאחר השתלטות הקומוניסטים בשנת 1948, היגר עם משפחתו לקנדה, שם עבד בסחר רהיטים.
רודולף יוזף לורנץ שטיינר היה פילוסוף, מורה רוחני ואדריכל אוסטרי, מייסד תנועת האנתרופוסופיה.
נולד בקרליבק שבאימפריה האוסטרית (כיום בקרואטיה).
התנועה האנתרופוסופית שייסד קיימת גם כיום, ולה עשרות אלפי חברים ברחבי העולם.
במרכז תפיסתו הפילוסופית של שטיינר עמדה תפיסה אחדותית של האדם המשלבת בין גוף, נפש ורוח.
האנתרופוסופיה, לפי שטיינר, מוגדרת כ"שביל הדעת אל הרוחני שבעולם".
לפי תפיסתו, חוקר הרוח חייב שתתעורר בו כמיהה לדעת, כצורך פנימי עמוק.
רק אלה המונעים מצורך פנימי זה יכולים לצעוד בנתיביה של האנתרופוסופיה.
במחקרים ארוכי טווח בספרי יסודותיו של שטיינר אפשר להבין כי תורתו מושתת על הנצרות וקיבלו שם חדש "מדע רוחני כריסטיאני" ובכך שוללות קיומם של גזעים ודתות שהתקיימו עד אז ונוגדות את הצהרת האחדות האוניברסלית.
רודולף שטיינר עסק בהגות בימים בהם מדעי הטבע שלטו בדעת הקהל, על כל המשמעויות החברתיות והפילוסופיות הנגזרות מכך, ובעיקר, מעט סובלנות ביחס למושג "רוחניות".
שטיינר שהיה בקיא במדעי הטבע, התמחה במחקריו של גתה במדעי הטבע (תרומתו וחקירותיו של גתה היו שנויות במחלוקת כבר אז כמו גם היום).
שטיינר סבר ואף טען בלהט, כי ראיית העולם הנשקפת מתחום מדעי הטבע אינה מתאימה אלא לתיאור חלק צר של ההוויה והמציאות כולה.
יתר על כן, טען כי כל עוד נבסס את היכרותנו את העולם וההוויה על מה שנמסר לנו מחושינו - לעולם לא נכיר ולא נבין לעומק את האדם והעולם.
לפי שטיינר, חיי האדם, מהלידה ועד המוות, הם רק קטע מקיום רחב יותר, המתחיל הרבה לפני לידת האדם ונמשך אל מעבר למוות.
מכאן שתודעת האדם, השוכנת בגופו הפיסי, גם היא רק חלק מתודעה רחבה יותר שגבולותיה חורגים הרחק מן הגבולות של הגוף הפיזי, ועל כן מרבית תודעתנו נסתרת מאיתנו.
על יסוד התפיסה הזאת, ניסה שטיינר לבסס שיטה שתאפשר רכישת ידע שלא דרך החושים, אלא על ידי קבלתו מ"עולמות עליונים", שבהם ממילא שוכן חלק מתודעתנו.
במרכז תפיסתו עמדה תפיסה אחדותית של האדם המשלבת בין גוף, נפש ורוח.
שטיינר נמשך אחר חקירותיו של גתה במדעי הטבע, לא רק בגלל תוצאותיהן, אלא גם בגלל המתודולוגיה שאפיינה את חקירותיו, כלומר, חיפוש אחר "אידאות" הפועלות בבסיס הטבע.
שיטת החקירה של גתה סיפקה השראה וסימוכין, לדעתו של שטיינר, לאופן שבו יש לחקור את העולם.
כלומר, העולם החושי אינו הצוהר היחיד הפתוח לנו להבנת המציאות.
עמדותיו ודעותיו הקימו עליו מתנגדים רבים מן הכנסייה ומקרב זרמים ופלגים רעיוניים שונים.
מול מחנה מתנגדים עצום זה עמדו לשטיינר קומץ חסידים משולהבים מעצם היותם חלק מפיתוחיה של השקפת העולם האנתרופוסופי.
במהלך גיבוש רעיונותיו, שהלכו ונשאו אופי מיסטי יותר ויותר, פרסם שטיינר חיבורים רבים שבהם התעמת עם שיטתו הפילוסופית של קאנט, שלפיה כל הקיים מעבר לעולם החושי, במהותו, לא יוכל להיות ידוע וגלוי לנו לעולם.
שטיינר טען כי העולם "הרוחני" גלוי ואינו חסום בפני תודעתנו.
בתוך כך התנתק שטיינר יותר ויותר מן הזרם התרבותי שממנו צמח, נטה אל המיסטיקה והצטרף לחברה התיאוסופית.
בתקופה זו רבו עימותיו גם עם התיאוסופים עצמם.
שטיינר יצא נגד נטייתם ל"ספירטיזים" בלבד והסתפקותם בקבלת השראה מהעולם התת-מודע.
לדידו של שטיינר, קניית הדעת "הרונית" היא תהליך מתודי, המעוגן בנהלים ברורים, בעל הסדרי חקירה מסודרים, הדומים לחקירה מדעית רגילה.
כתוצאה מחילוקי דעות אלה, פרש שטיינר מן החברה התאוסופית והקים בשנת 1913 את החברה האנתרופוסופית, אשר קבעה את מרכזה ליד בזל.
האנתרופוסופיה, כמו התיאוסופיה, מקבלת את תורת גלגול הנשמות - גלגול עוקב גלגול ומהווה את תוצאתו.
מה שרכשה הנשמה בגלגולה הקודם נישא עימה אל גלגולה הבא מכוח חוקי ה"קארמה" המבוססים על סדר עניינים מוסרי, ואין לו לאדם דרך הימלטות מסדרי עולם אלה.
אישיות האדם היא מבנה מורכב מגוף חומרי, גוף אתרי, גוף אסטראלי ו"האני" - חלקים אלה מתחברים זה לזה עם לידת האדם ונפרדים זה מזה עם מותו.
בספרו "גוף, נפש, רוח" דן שטיינר בנושאים אלה.
ספרו זה ספג ביקורת קשה עם פרסומו, בין היתר מקרב יהודים אחדים אשר ראו בו פרסום אסור של תורת הנסתר ברבים.
לעומת מבקריו טען שטיינר, כי אנו חיים בתקופה בה האדם כבר בשל לקבלת תורות אלה.
המדינה המשולשת, על פי התוכנית הפוליטית המהפכנית שהגה, הציע שטיינר מבנה חברתי / מדיני חדש.
במקום המדינה בצורת הארגון המוכרת שלה, יקום אורגניזם חברתי המורכב משלושה מישורים - המישור הכלכלי, המישור הפוליטי-המדינה והמישור הרוחני-תרבותי (דת, חינוך, אמנות, מדע, השכלה, רוחניות).
כל מישור פועל למעשה באופן אוטונומי, על פי סוג היחסים האופייני לו (יחסים המושתתים על אינטרסים רב צדדיים בכלכלה, על זכויות ודמוקרטיה במישור הפוליטי ועל השראה חופשית במישור הרוחני), ונמנע מהתערבות במישור אחר.
בכל מישור זיהה שטיינר ערך המצוי בגרעינו ושלאורו מתקיימים היחסים.
ערכים אלו הם למעשה אותם הערכים שהתגבשו כסיסמת המהפכה הצרפתית: אחווה (מצוי בגרעין האימפולס של הכלכלה המודרנית), שוויון (מצוי בגרעין האימפולס של הדמוקרטיה) וחירות (בגרעין האימפולס של חיי הרוח והתרבות).
בתואם עם שלושת מישורי החברה, כתב שטיינר, יכולים שלושת האידיאלים לבוא לידי מימוש מבלי לסתור אלו את אלו.
כך, באופן טבעי, אחדות האורגניזם החברתי מתקבלת כתוצאה מיחסי הגומלין המתקיימים בין שלושת המישורים.
שטיינר ראה בסדר חברתי זה מזור לסבלי האנושות - שכן הוא מאפשר הימנעות משיבושים רבים הנגרמים כתוצאה מערבובם של המישורים - על הערכים וסוגי היחסים המובחנים שלהם.
בנוסף, הסדר מכיל בתוכו מענה לצורך בכלכלה המודרנית כדי לאפשר פיתוח וקדמה מצד אחד, ועם זאת אפשרות שמירה והגברה של הפעילות הרוחנית כפעילות מאזנת.
הפעילות הרוחנית זוכה, באמצעות ההקפדה על חירותה האוטונומית, להכרה ולמעמד מחודש כאשר היא מתייצבת כשחקן נוסף לצידן של המדינה והכלכלה.
חינוך, לשטיינר היו שאיפות חינוכיות מרחיקות לכת, בין פעליו הרבים הקים שטיינר בתי ספר אשר חינכו לאור תפיסות העולם האנתרופוסופיות.
בנוסף, הוקמו על ידי שטיינר גם בתי ספר מיוחדים לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית ולמקופחי גורל.
החינוך האנתרופוסופי קנה לו מקום במדינות רבות, בהן גם ישראל.
בנוסף לחסידים ותומכים, חוג מתרחב של אויבים נהיה מודע יותר ויותר לפעילות של רודולף שטיינר.
מאמר של אדולף היטלר מן ה-15 במרץ 1921, בעיתון הנציונאל סוציאליסטי פלקישר באובכטר, היווה את ההתקפה החריפה ביותר בדפוס על דרכו של שטיינר:
אויביו של שטיינר, ובראשם בתקופתו, אדולף היטלר, לא עצרו במתקפה בדפוס.
הם ערכו גם תקפו אותו ואת תומכיו.
שטיינר הוזמן להרצות במלון ארבע העונות במינכן.
מלון זה שימש, על פי ציטוט מתוך ספרו של ראובני בשם "הסדר העולמי החדש" להתכנסויות של 'האמא של הנציונל-סוציאליזים' התולֵה סוסייטי.
כאשר שטיינר למד את הסיטואציה הוא סירב לבטל את הרצאתו.
באוכנבשר לקח על עצמו את האחריות לביטחונו של שטיינר.
דיווח זה ממחיש את הסכנה האמיתית שעמדה בפני שטיינר כאשר הנציונאל סוציאליסטים כיבו את האורות ותקפו את הבמה.
בניו יורק טיימס דווח כי:
יש הטוענים כי יחסו של שטיינר כלפי העם היהודי - הושפע מהשקפות אנטישמיות - שעולות מתוך סקירה ביקורתית של דבריו לאורך שנים.
מנגד, נטען כי במהלך חייו יצא שטיינר כנגד האנטישמיות מספר פעמים, ואף יצר קשר עם הוגי דעות ואנשי מקצוע יהודים בעת עיסוקיו, וביניהם פרופסור הוגו ברגמן.
על כך ניתן לקרוא בספר שיצא לאור בעברית "יהדות ואנתרופוסופיה", המפגש של פרופ' ש"ה ברגמן עם ד"ר רודולף שטיינר.
חלק מבין כתביו של שטיינר שראו אור בעברית.
צבע - התפתחות דרך עבודה עם צבע
הממד הרביעי - הגאומטריה הקדושה של האלכימיה והמתמטיקה
הוצאת חירות, יצאו לאור מעל 140 ספרים מכל תחומי האנתרופוסופיה: http://daniel-zahavi.co.il/
היוולדות חוזרת וחוק הגורל, הוצאת מיכאל תל אביב
כיצד קונים דעת העולמות העליונים, הוצאת מיכאל
הכשרת החשיבה לשימוש מעשי - על מדיטציה.
חינוך הילד לאור מדע הרוח.
אסתטיקה של העתיד - פרי רוחו של גתה.
הפילוסופיה של החרות, בהוצאת תג.
שער ההתקדשות, מחזה המסתורין הראשון - מחזה רוזנקרויצרי, תרגום יפתח בן אהרון, בימוי: יעקב ארנן ביחד עם מרים ארנן, תיאטרון המלה, הרדוף.
רודולף קרנפ היה פילוסוף גרמני חבר החוג הווינאי.
קרנפ נולד ברונסדורף ולמד בגימנסיה בברמן ובאוניברסיטת פרייבורג.
לימודיו באוניברסיטה כללו פיזיקה, מתמטיקה ופילוסופיה תחת ברונו באוך.
בתחילת לימודיו היוותה הפיזיקה את מוקד התעניינותו, בפרט תפיסת המרחב הקאנטיאנית.
כמו כן למד מספר קורסים אצל גוטלוב פרגה שעסקו במערכות לוגיות וביישומן במתמטיקה.
לימודיו הופסקו במהלך מלחמת העולם הראשונה בה שירת בחזית עד ל-1917, אז הועבר לברלין.
בברלין למד את תורת היחסות.
באותה תקופה היה אלברט איינשטיין מרצה באוניברסיטת ברלין.
בפרק זמן זה אף החל להתעניין בסוציאליזם.
לאחר המלחמה חזר קרנפ ללימודיו וכתב את עבודת המחקר שלו, "Der Raum" (המרחב), שעסקה בתאוריית מרחב-זמן.
בעקבות קבלת התזה שלו ב-1922 המשיך קרנפ לעסוק בפיזיקה מנקודת מבט פילוסופית, שלימים תיקרא פוזיטיביזם לוגי.
בין 1924 ל-1925 השתתף בסמינר אותו הנחה אדמונד הוסרל.
ב-1926 עבר לווינה לצורך לימוד באוניברסיטת וינה.
שם השתתף, ובהמשך הפך לחבר בולט, בחוג הווינאי, קבוצת אינטלקטואלים שהושפעה רבות מהפילוסופיה של ויטגנשטיין, הונהגה על ידי מוריץ שליק וכללה את הנס האן, פרידריך וייסמן, אוטו נוירת, קורט גדל.
בדיוניה נכחו לעיתים גם אלפרד ג'ולס אייר, קרל המפל ואחרים.
ב-1929 חיבר יחד עם נוירת והאן את "תפיסת העולם המדעית" - מניפסט החוג הווינאי.
ב-1928 פרסם קרנפ את: Der logische Aufbau der Welt (המבנה הלוגי של העולם) בו הציג גרסה פורמלית לאמפיריציזם, והגדיר מחדש מושגים בשפה פנומנליסטית, תוך התבססות על הניסיון.
ב-1929 פרסם מדריך לוגי מתמטי, "Abriss der Logistik".
ב-1930 ייסדו קרנפ והנס רייכנבאך את כתב העת הפילוסופי "Erkenntnis".
ב-1931 מונה לפרופסור לפילוסופיה של הטבע באוניברסיטת קארל בפראג שם פעל עד ל-1935. בשנה זו, בעקבות השפעות עליית אדולף היטלר ב-1933, היגר לארצות הברית, בסיוע עמיתו וידידו, וילארד ואן אורמאן קוויין.
מונה לפרופסור באוניברסיטת שיקגו ב-1936 שם נשאר עד ל-1952. בשיקגו החל לעסוק בסמנטיקה וחיבר במהלך שנות הארבעים שלושה ספרים בנושא.
הוא לימד תקופה קצרה באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת הרווארד לפני שהתמנה לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב-1954. הוא חזר לעבודתו בנושא ידע מדעי, והתרכז באבחנה בין טענות אנליטיות וסינתטיות ובעקרון האימות.
בגיל ארבע עשרה למד קרנפ אספרנטו, בהמשך ביקר בקונגרס האספרנטו העולמי והשתמש בשפה זו בנסיעותיו.
באוטוביוגרפיה שלו מ-1963 הביע חיבתו לשפה זו.
סילוק המטאפיזיקה על ידי ניתוח לוגי של השפה
'דחייתה של המטאפיזיקה', בתוך: ליאו ראוך (עורך), מקראה בפילוסופיה בת זמננו, תרגמה מגרמנית: דורית בר-און, הוצאת יחדיו, תל אביב (1983), עמודים 40–52.
תפיסת העולם המדעית: החוג הווינאי (יחד עם הנס האן ואוטו נוירת)
רודולף קמפה היה מנצח גרמני.
קמפה נולד בדרזדן, שם למד מוזיקה.
הוא ניגן באבוב בכמה תזמורות לפני שהתמנה למנצח האופרה של לייפציג בשנת 1937. הוא ניהל את התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן משנת 1949 עד 1952, ואת האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן משנת 1952 עד 1954 (כממשיכו של גאורג שולטי.
הופעת הבכורה שלו בפסטיבל ביירוית הייתה בשנת 1960. משנת 1961 עד 1975 ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית, משנת 1965 עד 1972 עבד עם תזמורת טונהאלה בציריך, ומשנת 1967 עד מותו ניצח על הפילהרמונית של מינכן.
בחודשי חייו האחרונים, עמד בקשרים קרובים עם תזמורת רשות השידור הבריטית.
בעיקר זכור קמפה הודות להופעותיו והקלטותיו מיצירות ריכרד שטראוס (שאת מכלול יצירותיו התזמורתיות הקליט) וריכרד וגנר.
רודולף שוורץ היה מנצח יהודי-אוסטרי.
שוורץ נולד למשפחה יהודית בווינה.
החל ללמוד מוזיקה בגיל 6. הוא למד אצל המלחינים הנס גאל וריכרד שטראוס, והופיע לראשונה בניצוח בדיסלדורף שבגרמניה בשנת 1924.
בהיותו יהודי, פוטר בשל יהדותו בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון.
הוא נכלא ולבסוף נשלח למחנה הריכוז ברגן-בלזן בשנת 1943. עם תום מלחמת העולם השנייה היגר לאנגליה, שם ניצח על התזמורת הסימפונית של בורנמות', על התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם ועל תזמורת רשות השידור הבריטית.
רודולף קרויצר היה כנר, מורה, מלחין ומנצח צרפתי.
את שיעוריו הראשונים קיבל אצל אביו, שהיה מוזיקאי בקאפלה המלכותית.
בהמשך למד אצל אנטון שטאמיץ ואצל ג'ובאני בטיסטה ויוטי.
הוא היה לאחד הווירטואוזים הראשונים במעלה של זמנו, והופיע כסולן עד שנת 1810. לודוויג ואן בטהובן, ששמע אותו מנגן בכינור בווינה, הקדיש לו את הסונאטה לכינור מס' 9 שלו, (סונאטת קרויצר, 1803).
במשך תקופת מה היה כנר ראשי באופרה של פריז ומשנת 1817 ניצח עליה.
קרויצר היה פרופסור לכינור בקונסרבטואר של פריז מאז היווסדו בשנת 1795 עד 1826. הוא היה שותף ליצירת המתודה ללימודי כינור של הקונסרבטואר, יחד עם פייר רוד ופייר באיו.
השלושה נחשבים לשילוש המייסד של האסכולה הצרפתית לנגינה בכינור.
יצירותיו כוללות תשעה-עשר קונצ'רטי לכינור וכארבעים אופרות.
כיום, מכל מקום, הוא נודע בעיקר ביצירתו הפדגוגית "42 אטיודים" (42 études ou caprices, 1796), שעודם משמשים כתרגילי הוראה.
רודולף רמק (Rudolf Ramek; 12 באפריל 1881 – 24 ביולי 1941) היה משפטן ופוליטיקאי אוסטרי, מהמפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית אשר כיהן כקנצלר אוסטריה בשנים 1924–1926.
רמק נולד בטשן (היום בפולין).
הוא היה חבר בפרלמנט האוסטרי בשנים 1920–1934, שר המשפטים, ונשיא הפרלמנט האוסטרי בשנים 1930–1934. ממשלו של רמק הפך את השילינג למטבע האוסטרי הרשמי בשנת 1925, לאחר תקופת היפר-אינפלציה של הכתר האוסטרי הישן בראשית שנות העשרים.
הפיקוח על כספי המדינה על ידי נציב חבר הלאומים הסתיים ב־1926, אולם השפל הכלכלי נמשך ומספר המובטלים עלה.
רמק התפטר לבסוף במהלך המשבר סביב בנק החיסכון הדואר בבעלות המדינה.
רודולף קארושק (בהונגרית: Charousek Rezső Rudolf; מבטאים קרושק 19 בספטמבר 1873 – 18 באפריל 1900) היה שחמטאי יהודי-הונגרי.
לשיא יכולתו הגיע בשנת 1897 כאשר היה מדורג רביעי בעולם.
קארושק דורג בין עשרת הטובים בעולם בין השנים 1894 ל-1898.
קארושק היה שחקן מבריק, אך הקריירה שלו הייתה קצרה ביותר, עם מותו בגיל 27 משחפת.
ראובן פיין תיאר אותו כג'ון קיטס של השחמט.
קארושק גילה את השחמט בהיותו תלמיד משפטים.
התלהבותו מהמשחק הייתה כה רבה שהביאה אותו להפסקת לימודיו ולהפיכה לשחמטאי מקצוען.
הוא קשר קשרי ידידות עם השחמטאי והמהנדס ההונגרי גזה מארוצי, עמו שיחק לעיתים קרובות.
קארושק היה כה עני, שלא יכול היה לקנות עותק מספר הפתיחות של פול רודולף פון בילגייר, ולכן העתיק אותו בספרייה הציבורית.
סובל מתת-תזונה, לקה קארושק בשחפת.
קארושק השתתף בתחרות הראשונה שאורגנה בהונגריה בשחמט בהתכתבות ושהתקיימה בשנת 1893. הוא חלק את המקום הראשון עם מרוצ'י.
לאחר הצלחות ראשונות בבודפשט קיבל קארושק הזמנות לתחרות בינלאומיות.
קארושק היה אחד השחקנים הבודדים עם תוצאה חיובית מול עמנואל לסקר; הוא ניצח את אלוף העולם בתחרות נירנברג בשנת 1896. לסקר התרשם עמוקות מהמשחק ואמר "עלי יהיה להתמודד על אליפות העולם עם קארושק בעתיד".
באביב אותה שנה חלק מקום ראשון עם מיכאל צ'יגורין בתחרות היובל של בודפשט, אך הפסיד בדו-קרב לקביעת המנצח.
איגוד השחמט של ברלין ארגן תחרות לכבוד 70 שנים למועדון.
קארושק זכה בתחרות זו, ובפרס של 2,000 גולדמארק.
בתחרות קלן 1898 זכה במקום שני משותף ולאחר מכן ניצח בתחרות ארבעת האמנים בבודפשט לפני מרוצ'י.
הסופר הצ'כי גוסטב מירינק כיבד את קארושק (לאחר מותו) בספרו הידוע ביותר הגולם בכך שהעניק לאחד מהגיבורים - סטודנט לרפואה ושחמטאי את השם אינוסנט קארושק.
רודולף שפילמן בגרמנית: Rudolf Spielmann; 5 במאי 1883 - 20 באוגוסט 1942), שחמטאי יהודי-אוסטרי ומחבר הספר "אמנות ההקרבה בשחמט".
בתקופת השואה נמלט מהנאצים וברח לשוודיה, שם מת בסטוקהולם בעוני מרוד.
שפילמן היה עורך דין, אך מעולם לא עבד במקצוע זה.
לשפילמן דבקו כינויים כגון "אמן ההתקפה" ו"האביר האחרון של גמביט המלך".
צורת משחקו הנועזת מלאה הקרבות, הברקות ורעיונות יפים.
דוגמה לצורת משחקו היא תחרות קרלסבד 1923, בה לא סיים ולו משחק אחד בתוצאת תיקו.
למרות יריבים חזקים ששיחקו במקביל אליו כמו אלכסנדר אלכין, חוסה ראול קפבלנקה, עמנואל לסקר, זיגברט טאראש, עקיבא רובינשטיין, אהרון נימצוביץ' וסבלי גריגורייביץ' טרטקובר הצליח שפילמן להשיג תוצאות טובות בתחרויות רבות, כולל מקום ראשון ב-33 תחרויות מתוך כ-120 בהן השתתף.
דוגמאות לתחרויות הבולטות בהן ניצח:
מקום ראשון בתחרות בד פיסטיאן בשנת 1912 לפני רובינשטיין, פרנק מרשל, קרל שלכטר, אולדריך דוראס וריצ'רד טייכמן.
מקום ראשון בתחרות סטוקהולם בשנת 1919 לפני רובינשטיין, ריצ'רד רטי ויפים בוגוליובוב.
מקום ראשון בתחרות בד פיסטיאן בשנת 1922 לפני בוגוליובוב, אלכין, ארנסט גרינפלד ורטי.
מקום ראשון בתחרות זמרינג בשנת 1926 לפני אלכין, מילן וידמר, נימצוביץ' וטרטקובר.
שפילמן היה אחד מהשחקנים הבודדים עם מאזן שקול מול קפבלנקה +2 =8 -2 ואחד מאנשים הספורים שזכה נגדו יותר ממשחק אחד.
שני ניצחונותיו של שפילמן היו בשנים 1928 ו-1929 בתחרויות באד קיסינגן וקרלסבד.
רודולף שפילמן שיחק בנבחרת האולימפיות של אוסטריה.
ריצ'רד רטי אמר על שפילמן כי שפילמן הוכיח תושייה יוצאת דופן במצבים מסובכים, בהם חש כדג במים.
שפילמן עצמו האמין כי "הקרבה מוצלחת היא לא בהכרח מבוססת אך משאירה את היריב המום ומבולבל".
שפילמן אמר "שחק את הפתיחה כמו ספר, את המציעה כמו קוסם ואת הסיום כמו מכונה".
רודולפו בודיפו דיאז (בספרדית: Rodolfo Bodipo Díaz; נולד ב-25 באוקטובר 1977, סביליה) הוא כדורגלן עבר מגינאה המשוונית ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן כדורגל בהווה המאמן את נבחרת גינאה המשוונית ביחד עם פרנק דומה.
אביו של בודיפו הוא יליד גינאה המשוונית ואמו ספרדיה.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של איסלה קריסטינה.
את קריירת הבוגרים שלו הוא החל ברקראטיבו ולבה, שם שיחק שלוש עונות בליגה השנייה.
לאחר מכן הוא שיחק בראסינג סנטנדר ודפורטיבו אלאבס, וסייע לשני המועדונים להעפיל לליגה הבכירה.
ב-2003 זומן לראשונה לנבחרת גינאה המשוונית, והשתתף בשני המשחקים מול נבחרת טוגו בסיבוב הראשון של מוקדמות מונדיאל 2006.
בעונת 2006/2007 הוא הצטרף ללה קורוניה, ובתחילת דרכו שם לא הרבה לשחק בין השאר בגלל פציעה ברצועה הצולבת.
בתחילת עונת 2008/2009 הוא קיבל הזדמנות לשחק, והצליח להבקיע עבור מועדונו שלושה שערים, כולל אחד בניצחון הבית 1 - 0 על נאנסי בשלב הבתים של גביע אופ"א.
בעונת 2010/2011 הוא הושאל למועדון אלצ'ה.
רודולף יוליוס עמנואל קלאוזיוס , היה פיזיקאי ומתמטיקאי גרמני ונחשב לאחד האבות המייסדים של התרמודינמיקה.
קלאוזיוס נולד בקושאלין שהיה אז בפרוסיה.
אביו היה כומר פרוטסטנטי ומפקח של בית ספר וקלאוזיוס למד בבית הספר בו עבד אביו ולאחר מכן המשיך את לימודיו בגימנסיה בשצ'צ'ין.
בשנים 1840-1844 למד מתמטיקה, פיזיקה והיסטוריה באוניברסיטת פרידריך וילהלם של ברלין.
בשנת 1848 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת האלה-ויטנברג על עבודה בנושא תופעות אופטיות של האטמוספירה של כדור הארץ.
בשנת 1850 החל לעבוד כפרופסור באקדמיה המלכותית ובבית ספר להנדסה בברלין ומרצה באוניברסיטה של ברלין.
בשנת 1855 עבר למכון הטכנולוגי בציריך, בשנת 1867 עבר לאוניברסיטת וירצבורג ובשנת 1869 עבר לאוניברסיטת בון.
ב-1870 ארגן קלאוזיוס סגל רופאים למלחמת צרפת–פרוסיה.
הוא נפצע בקרב והפך לנכה.
הוענק לו עיטור צלב הברזל על שירותיו.
אשתו, אדלהייד רימפם, מתה בלידה ב-1875, והותירה אחריה שישה ילדים, ועקב כך קלאוזיוס הקדיש פחות זמן למחקר.
בתזה שלו לדוקטורט, הציע קלאוזיוס כי צבעם הכחול של השמיים במשך היום וגוני האדום בעליית השמש ושקיעתה (בין תופעות אחרות), נובעים מהשתקפות ושבירה של אור.
במחקריו השתמש קלאוזיוס בגישה מתמטית יותר מקודמיו.
בעקבות קריאת מאמרו של סאדי קרנו מ-1824 "הרהורים על כוחה המניע של האש", ומאמרים נוספים, פרסם בשנת 1850 את העבודה החשובה ביותר שלו, "Huber die bewagged Kraft der Warm" , על התאוריה המכנית של חום, אשר כללה רעיונות יסודיים בעניין החוק השני של התרמודינמיקה.
בעבודה זו הוא הראה שהייתה סתירה בין העיקרון של קרנו לחוק שימור האנרגיה.
קלאוזיוס ניסח מחדש את שני חוקי התרמודינמיקה, כדי להתגבר על סתירה זאת (החוק השלישי של התרמודינמיקה פותח על ידי ולטר נרנסט, במשך השנים 1906–1912).
ב-1857 תרם קלאוזיוס לתאוריה הקינטית של הגזים בכך שהוסיף למודל של אוגוסט קרוניג תנודה סיבובית של מולקולות הגז.
באותה עבודה הסביר את המושג "מהלך חופשי ממוצע של חלקיק".
בנוסף הגה את נוסחת קלאוזיוס קלפרון בתחום התרמודינמיקה, הנקראת על שמו.
ב-1865 הציג את מושג האנטרופיה.
רודולף קירכשלֶגר היה דיפלומט, פוליטיקאי ושופט אוסטרי.
בין השנים 1974–1986 כיהן כנשיא הפדרלי השמיני של אוסטריה.
קירכשלגר נולד למשפחה ענייה בכפר קטן באוסטריה.
הוא התייתם מאביו בגיל 11 ובמקביל ללימודיו בבית הספר עבד במספרה וכמנקה חלונות.
לאחר האנשלוס בוטלה מלגת הלימודים שלו, עקב סירובו להצטרף אל המפלגה הנאצית והוא עזב את הלימודים.
בשנת 1939 גויס לוורמאכט והשתתף במערכה על צרפת.
ב-1940 ניצל את החופשה בת החודשיים שקיבל מהצבא להכנה למבחן ההסמכה לעריכת דין, אותו עבר בהצלחה.
בשנים 1941–1942 לחם בחזית המזרחית, נפצע קשה בקרבות ובגלל הפציעה הוחזר לאוסטריה.
לאחר שהחלים לא חזר עוד לחזית, ושירת כמדריך ב עד סוף המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד קירכשלגר כשופט שלום ב, ב ומאוחר יותר בווינה.
בשנת 1954 התקבל למשרד החוץ האוסטרי, על אף שלא דיבר שפות זרות כלל, ולמד בעצמו את השפה האנגלית תוך מספר חודשים.
קירכשלגר היה שותף פעיל בגיבוש אמנת המדינה האוסטרית ו.
משנת 1956 היה ראש המחלקה למשפט בינלאומי של משרד החוץ האוסטרי ומשנת 1962 היה סגן מנכ"ל משרד החוץ.
בין השנים 1967–1970 שימש כשגריר בפראג.
התנהלותו במהלך האביב של פראג בשנת 1968 זכתה לשבחים, לאחר שהנפיק ויזות לאזרחים צ'כים שביקשו להימלט מארצם הנתונה במשטר קומוניסטי, למרות ההוראה המפורשת שניתנה שלא לעשות כן.
בשנת 1970 מונה לשר החוץ בממשלה שהקים ברונו קרייסקי, כמינוי מקצועי א-פוליטי.
בעקבות מותו של נשאיא אוסטריה פרנץ יונאס באפריל 1974, הציבה הממשלה הסוציאליסטית את קירכשלגר הא-פוליטי כמועמדה לנשיאות במטרה לגבור על מועמד הימין, וב-23 ביוני 1974 הוא נבחר לכהן כנשיא אוסטריה.
בשנת 1979 הוא חנך את המרכז האסלאמי של וינה, שכולל את המסגד הגדול במדינה.
בשנת 1980 נבחר לתקופת כהונה שנייה עם 80% מהקולות, מספר הקולות הגבוה ביותר שקיבל מועמד לנשיאות.
הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1986.
רודולף קירכשלגר מת בשנת 2000 ליד וינה.
בשנת 1964 ביקר קירכשלגר בישראל לצורך חתימה על הסכם בין המדינות.
בסוף אפריל 1972 הגיע קירכשלגר לביקור בישראל כשר חוץ, ביקור ראשון של שר חוץ אוסטרי.
הוא ביקר במערב ירושלים כאורחו של ראש העיר טדי קולק ובמזרח ירושלים ביקר באופן עצמאי בליווי כמרים אוסטריים בהתאם למדיניות הנייטרליות של אוסטריה.
כן ביקר בקיבוץ כפר מסריק.
לקראת ובמהלך ביקורו הביע נכונות לנסות לתווך בין ישראל לארצות ערב והצדיק את הימנעות ארצו בהצבעות באו"ם על הצעות אנטי-ישראליות במעמד הנייטרלי המיוחד של מדינתו.
בעקבות כניעת ממשלת אוסטריה למחבלים בפרשת שנאו, הצדיק קירכשלגר את התנהלות ממשלת אוסטריה בכך שהוא כבר זמן רב מתריע שיש צורך בהתארגנות בינלאומית נגד הטרור, אך דבריו לא זכו למענה.
על כן, צריכה כל מדינה להתנהל לבדה מול הטרור ואוסטריה אינה צריכה להקריב בני ערובה למען המאבק בטרור.
יוהאן רודולף רוקר היה הוגה דעות ופעיל אנרכו-סינדיקליסטי גרמני.
הוא כינה עצמו "אנרכיסט ללא תארים", וסבר כי זרמי המחשבה האנרכיסטיים השונים ייצגו רק "שיטות כלכליות שונות" ושהמטרה הראשונה של האנרכיסטים היא "השגתו של חופש אישי וחברתי לבני האדם".
רוקר חי במשך שנים בלונדון, ולאחר מכן בארצות הברית, והיה פעיל חשוב בתנועה האנרכיסטית היהודית במקומות אלה ובמערכות העיתונים שלה.
הוא למד יידיש, חי בתוך הקהילה היהודית והיה בן זוגה של האנרכו-סינדיקליסטית היהודיה מילי וויטקופ (Milly Witkop).
על אף שלא היה יהודי, הוא זכה לכינוי "הרבי האנרכיסט" בשל מעורבותו בתנועה האנרכיסטית היהודית.
לרוקר היה תפקיד חשוב בהקמתה של הסתדרות העובדים הבינלאומית (IWA-AIT) האנרכיסטית בשנת 1922, ולספרו "אנרכו-סינדיקליזם" נודעה השפעה רבה עליה.
מחוץ לתנועה האנרכיסטית ידוע רוקר בעיקר בשל ספרו "לאומיות ותרבות" (Nationalism and Culture) שהתפרסם בשנת 1937. ספרו, העוסק בביקורת הלאומיות, הדת והמדינתיות מנקודת מבט אנרכיסטית ומהפכנית, התקבל באור חיובי גם באקדמיה.
רוקר נולד ב-1873 בעיר מיינץ בגרמניה (כיום חלק ממדינת ריינלנד-פפאלץ).
אביו, גאורג פיליפ רוקר, עבד כליתוגרף, ונפטר 4 שנים לאחר הולדתו.
משפחתו של רוקר הייתה קתולית, אך הייתה בה מסורת דמוקרטית ואנטי-פרוסית שמקורה כבר בהשתתפות סבו של רוקר בהתקוממיות אביב העמים בגרמניה בשנת 1848. בשנת 1887 מתה אמו, ובשל כך הוא הועבר לבית יתומים קתולי.
רוקר בחל בצייתנות העיוורת שנדרשה ממנו ומשאר היתומים וברח מבית היתומים פעמיים.
בפעם הראשונה הוא שוטט ביערות שמסביב למיינץ וביקר בעיר מפעם לפעם כדי להשיג מזון, אך הוא נמצא והוחזר לבית היתומים תוך 3 ימים.
בפעם השנייה, כאשר היה בגיל 14, הוא ברח לאחר שבבית היתומים רצו שיהפך לפחח, והחל לעבוד בחברת ספנות גרמנית בדיסלדורף.
לאחר שחזר, הוא החל התמחות בטיפוגרפיה וכריכת ספרים.
תחת השפעתו של דודו קארל רודולף נאומן (Carl Rudolf Naumann), שהיה חבר מזה שנים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (SPD), החל רוקר לקרוא הגות פילוסופית רדיקלית וסוציאליסטית, הצטרף ל-SPD ונעשה פעיל באיגוד הטיפוגרפים של המפלגה במיינץ.
לאחר הסרתם של החוקים האנטי-סוציאליסטיים (גרמנית: Sozialistengesetze) בגרמניה, שהוטלו לאחר שני ניסיונות התנקשות בקייזר הגרמני וביקשו להגביל ולרסן את הפעילות של ה-SPD בגרמניה, התפתח דיון בקרב פעילי ה-SPD באשר ליחס המפלגה לפרלמנט.
מנהיגי המפלגה ראו בפרלמנט אמצעי לשינוי חברתי, אולם מנגד התפתחה במפלגה קבוצת שוליים רדיקלית בשם Die Jungen (הצעירים), אליה השתייך רוקר, שסברה כי לכל היותר ניתן לעשות שימוש בפרלמנט כדי להפיץ את המשנה הסוציאליסטית.
במאי 1890 הקים רוקר קבוצת עיון תאורטית בשם Freiheit (חופש) שחקרה את העניינים התאורטיים ביתר שאת.
רוקר החל להעביר ביקורת על נציגי המפלגה במיינץ, וכתוצאה סולק מהפלגה ביחד עם חברים נוספים ב-Die Jungen.
למרות זאת, רוקר נשאר פעיל וצבר השפעה בתנועת העובדים במיינץ.