tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1981, הוא קיבל את פרס עמית באפט"א יחד עם שותפו פרסבורגר, עיטור הכבוד הגבוה ביותר שהאקדמיה הבריטית לקולנוע יכולה להעניק ליוצר קולנוע.
השחקן אלסטייר תומסון מילס גילם את דמותו בסרט הקצר עטור הפרסים (2022), אשר מספר על ההחלטה של מוירה שירר להופיע בסרט "הנעליים האדומות", כהחלטה ששינתה את חייה.
פאוול היה בנם השני והצעיר ביותר של תומאס ויליאם פאוול, שהיה איכר, ומייבל, בתו של פרדריק קורבט, מווסטר, אנגליה.
פאוול נולד בבקסבורן, קנט, והתחנך ב"בית הספר של המלך" (King's School), קנטרברי ולאחר מכן במכללת דולוויץ'.
הוא התחיל לעבוד בבנק הפרובינציאלי הלאומי ב-1922, אך מהר מאוד הבין שהוא לא נועד להיות בנקאי.
פאוול נכנס לתעשיית הקולנוע ב-1925 דרך עבודה עם הבמאי רקס אינגרם באולפני ויקטורין בניס, צרפת (הקשר עם אינגרם נוצר דרך אביו של פאוול, שהיה בעל מלון בניס).
הוא התחיל בתור עוזר כללי בסטודיו, אך עד מהרה התקדם לעבודות אחרות, כמו: צילום סטילס, כתיבת כותרות (לסרטים האילמים) ולכמה תפקידי משחק, בדרך כלל כדמויות קומיות.
פאוול ערך את הופעת הבכורה שלו בסרט כ"תייר אנגלי קומי" בסרט הקוסם (1926).
כשחזר לאנגליה ב-1928, פאוול עבד במספר עבודות שונות עבור יוצרי סרטים שונים, כולל כצלם סטילס בסרטו האילם של אלפרד היצ'קוק שמפניה (1928).
הוא גם קיבל תפקיד דומה ב"סרט המדבר הראשון" של היצ'קוק, סחיטה (1929).
באוטוביוגרפיה שלו, פאוול טוען שהוא הציע את הסוף של הסרט, המתרחש במוזיאון הבריטי.
שהיה הראשון בשיאים ה"מונומנטליים" של היצ'קוק לסרטיו.
פאוול והיצ'קוק נשארו חברים עד סוף חייו של היצ'קוק.
לאחר כתיבת תסריט של שתי הפקות, פאוול נכנס לשותפות עם המפיק האמריקני ג'רי ג'קסון ב-1931 כדי ליצור "קצרצרי מכס", סרטים בני שעה, שהיו דרושים כדי לעמוד בדרישה החוקית, שבתי קולנוע בריטיים יקרינו מכסה מסוימת של סרטים בריטיים.
במהלך תקופה זו, הוא פיתח את כישורי הבימוי שלו, ולעיתים יצר עד שבעה סרטים בשנה.
למרות שהוא לקח על עצמו כמה עבודות בימוי בסרטים אחרים, פאוול קיבל קרדיט ראשון שלו כבמאי בסרט "שעתיים צפופות" (1931).
מותחן זה הצליח הצלחה צנועה בקופות, למרות התקציב המוגבל שלו.
בשנת 1937 השלים פאוול את הפרויקט האישי האמיתי הראשון שלו, קצה העולם.
פאוול אסף צוות שחקנים ועובדים שהיו מוכנים לקחת חלק במשלחת למה שהיה אז אזור מאוד מבודד בבריטניה.
הם נאלצו להישאר שם חודשים רבים וסיימו עם סרט שגם סיפר את הסיפור שפאוול רצה וגם תפס את היופי הטבעי הגולמי של המקום.
בשנת 1939, פאוול קיבל חוזה בימוי מאלכסנדר קורדה על בסיס הצלחתו של קצה העולם.
קורדה הקצה אותו לעבוד על כמה פרויקטים, כמו כסף בורמזי, שבוטלו לאחר מכן.
אף על פי כן, פאוול הובא להציל סרט שנעשה כאמצעי להציג את שניים מהכוכבים של קורדה, קונרד ויידט ו-ולרי הובסון.
הסרט היה המרגל בשחור,שם פגש פאוול לראשונה את אמריק פרסבורגר.
התסריט המקורי של "המרגל בשחור" היה נאמן יחסית לספר, אבל היה מילולי מדי ולא היה בו תפקיד טוב לא לווידט ולא להובסון.
קורדה כינס פגישה שבה הוא הציג גבר קטן-ממדים ואמר, "ובכן, ביקשתי מאמריק לקרוא את התסריט, ויש לו דברים לומר לנו."
פאוול מתאר באוטוביוגרפיה שלו חיים בסרטים מה התרחש שם:"אמריק הוציא פיסת נייר מגולגלת קטנה מאוד והתייחסה לפגישה.
מאז שהסרטים המדברים השתלטו על הקולנוע, עבדתי עם כמה סופרים טובים, אבל מעולם לא פגשתי דבר כזה.
בימים של הסרט האילם, התסריטאים המובילים [האמריקאים] היו טכנאים ולא כותבי-דרמה...
הקולנוע האירופי נשאר ספרותי וכל מדינה, בהתחשב בתרבות ובספרות המיוחדת לה, שאפה להתעלות על האחרת.
כל זה השתנה על ידי הסרטים המדברים.
אמריקה, עם העושר העצום, ההתלהבות שלה והמשאבים הטכניים שלה, הניפה את המקל הגדול....
הסרט האירופי כבר לא היה קיים....
כמו שאמרתי, הקשבתי מרותק לקוסם ההונגרי הקטן הזה, כשאמריק פרש את הרשימות שלו, עד שאורכן היה לפחות 15 סנטימטרים.
הוא הפך לגמרי את העלילה של הספר ובנה מחדש את כל מבנה הסרט."שניהם זיהו במהרה שלמרות שהם הפכים מוחלטים ברקע ובאישיות, יש להם גישה משותפת לעשיית סרטים והם יכולים לעבוד טוב מאוד ביחד.
לאחר ששיתפו פעולה בשני סרטים נוספים, Contraband (1940) ו -49th Parallel, עם קרדיטים נפרדים, החליטו השניים ליצור שותפות ולחתום על סרטיהם במשותף כ"נכתב, הופק ובוים על ידי מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר".
כמפיקים, כותבים ובמאים עבדו הצמד בשותפות שהם כינו "הקשתים", הם יצרו 19 סרטים עלילתיים, שרבים מהם זכו להצלחה ביקורתית ומסחרית.
הסרטים הטובים ביותר שלהם נחשבים עד היום לקלאסיקה של הקולנוע הבריטי של המאה ה-20. רשימת מכון הסרטים הבריטי של "הסרטים הבריטיים האהובים במאה ה-20" מכילה חמישה מסרטיו של פאוול, ארבעה מהם ביחד עם פרסבורגר.
עם זאת, הסרט זכה לתמיכה נלהבת של מבקרי-הקולנוע הצעירים בצרפת ובאנגליה.
בשנת 1965 הוא זכה להערכה מחדש על ידי ריימונד דורגנט במגזין הבמאים, סרט, שנכלל מאוחר יותר בספרו המשפיע של דורגנט A Mirror for England.
הסרטים של פאוול קיבלו מוניטין של סרטי פולחן, במהלך שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 על ידי סדרה של רטרוספקטיבות וגילויים מחדש וכן מאמרים וספרים אודותיהם.
עד מותו, הוא ופרסבורגר זכו להכרה כאחת משותפויות הקולנוע המובילות בכל הזמנים - וצוטטו כבעלי השפעה מרכזית על ידי יוצרי קולנוע ידועים רבים, כמו: מרטין סקורסזה, בריאן דה פלמה ופרנסיס פורד קופולה.
ב-1927 התחתן פאוול עם גלוריה מרי רוג'ר, רקדנית אמריקאית; הם נישאו בצרפת והיו ביחד רק שלושה שבועות.
במהלך שנות ה-40, לפאוול היו פרשיות אהבה עם השחקניות דבורה קר וקתלין ביירון.
מ-1 ביולי 1943 ועד מותה ב-5 ביולי 1983, היה פאוול נשוי לפרנסס "פרנקי" מיי ריידי, בתו של הרופא ג'רום ריידי; נולדו להם שני בנים: קווין מייקל פאוול (יליד 1945) וקולומבה ג'רום ריידי פאוול (יליד 1951).
הוא גם חי עם השחקנית פמלה בראון במשך שנים רבות עד מותה מסרטן ב-1975.
לאחר מכן, פאוול היה נשוי לעורכת הסרטים תלמה סקונמייקר מ-19 במאי 1984 ועד מותו שלו מסרטן בביתו באבנינג, גלוסטרשייר.
אחייניתו הייתה השחקנית האוסטרלית קורנליה פרנסס, שהופיעה בחלקים קטנים בסרטיו המוקדמים של דודה.
ארכיון הסרטים של האקדמיה שימר את "עניין של חיים ומוות" ו"חייו ומותו של קולונל בלימפ" של פאוול ואמריק פרסבורגר.
1943 - מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר עבור 49th Parallel
1943 - מועמד לאוסקר על אחד מהמטוסים שלנו חסר עבור התסריט המקורי הטוב ביותר.
1948 - זכה בפרס בודיל הדני על "עניין של חיים ומוות" כסרט האירופי הטוב ביותר.
1948 - מועמד על הנעליים האדומות לאריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
1949 - מועמד לאוסקר על "הנעליים האדומות" כסרט הטוב ביותר.
1951 - פסטיבל קאן מועמד לפרס "סיפורי הופמן" לפרס הגדול של הפסטיבל.
1951 - זכה בדוב כסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין הראשון עבור סיפורי הופמן כמחזמר הטוב ביותר.
1957 - מועמד לפרס באפט"א לקולנוע עבור The Battle of the River Plate כתסריט הבריטי הטוב ביותר.
1959 - פסטיבל קאן זכה בפרס הגדול הטכני עבור לונה דה מיאל.
1982 - זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חיים מפסטיבל ונציה
1983 - מונה לעמית במכון הקולנוע הבריטי (BFI)
1987 - הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מטעם הקולג' המלכותי לאמנות
1987 - זכה בפרס אקירה קורוסאווה מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן פרנסיסקו
2014 - לוח מורשת אנגלית כחול להנצחת מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר נחשף ב-17 בפברואר 2014 על ידי מרטין סקורסזה ותלמה סקונמייקר בבית דורסט, גלוסטר פלייס, לונדון NW1 5AG, שם היו משרדים של הקשתים בין השנים 1942-1947.
מצוטט כבעל השפעה גדולה על יוצרי קולנוע רבים כגון מרטין סקורסזה, פרנסיס פורד קופולה, ג'ורג' א.
תלמה סקונמייקר (עורכת הסרטים הוותיקה של סקורסזה ואשתו השלישית של פאוול), אמרה על סקורסזה: "הוא מיד מתחיל להפציץ בסרטי פאוול ופרסבורגר כל מי שהוא פוגש, או השחקנים שהוא עובד איתם".
סקורסזה וסקונמייקר עובדים על שחזורים לסרטיו של פאוול, החל מהנעליים האדומות וחייו ומותו של קולונל בלימפ.
פרס מייקל פאוול לסרט הבריטי החדש הטוב ביותר הוענק בשנת 1993 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו והוא ממומן על ידי מועצת הסרטים של בריטניה.
הוא "קרוי במחווה לאחד מיוצרי הסרט המקוריים ביותר בבריטניה".
אולפני פיינווד, שבהם עשה פאוול רבים מסרטיו הבולטים, קראו על שמו לאולם מיקס של מחלקת הפוסט-פרודקשן: מחלקת פאוול.
תמונת ענק של הבמאי מכסה את דלת האולם, שם נעשה מיקס לסרטים ידועים רבים.
הבניין הראשי של המחלקה לקולנוע, רדיו וטלוויזיה באוניברסיטת קנטרברי קרייסט צ'רץ' נקרא על שמו: בניין פאוול.
1942 - אחד המטוסים שלנו חסר
1943 - חייו ומותו של קולונל בלימפ
1945 - אני יודעת לאן אני הולכת
1946 - עניין של חיים ומוות
1949 - החדר האחורי השחור
סיפור יצירתו של קצה העולם נדפס מחדש גם בשם 200,000 רגל - קצה העולם, בארצות הברית
(ספר זה מכיל מידע רב שפאוול ופרסבורגר לא יכלו לכלול בסרטם הקרב על ריבר פלייט)
1957: מוות בדרום האוקיינוס האטלנטי: המסע האחרון של הגראף ספי.
מהדורה אמריקאית של גרף ספי
1976: המסע האחרון של הגרף ספי.
מהדורה בריטית שנייה של Graf Spee
1978: (עם אמריק פרסבורגר) הנעליים האדומות.
ספר זה הוא מהדורת כריכה רכה של 200,000 רגל על פולה
1992: סרט מיליון דולר לונדון: היינמן..
זהו החלק השני של האוטוביוגרפיה של פאוול.
1994: עם אמריק פרסבורגר ואיאן כריסטי, חייו ומותו של קולונל בלימפ.
ספר זה כולל תזכירים מצ'רצ'יל והערות המראות כיצד התסריט התפתח.
רבים מהכותרים הללו פורסמו גם במדינות אחרות או פורסמו מחדש.
הרשימה לעיל עוסקת בפרסומים ראשוניים למעט כאשר השם שונה במהדורה או בהדפסה שלאחר מכן.
1944: ביים את הטור החמישי של ארנסט המינגוויי בתיאטרון רויאל, גלאזגו
1944: ביים את הסקיפר ליד אלוהים של יאן דה הרטוג בתיאטרון המלכותי, ווינדזור
1951: ביים את ההלואיז של ג'יימס פורסיית בהיפודרום גולדרס גרין, לונדון
מייקל פול הוא טייס חלל ואסטרופיזיקאי אמריקאי-בריטי שהשתתף בתוכנית מעבורת החלל האמריקאית וביקר בתחנת החלל מיר ובתחנת החלל הבין-לאומית.
פול נולד בעיירה לות' שבלינקולנשייר למשפחה בריטית-אמריקאית.
פול סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1978 בהצטיינות.
זמן קצר לאחר סיום הלימודים פול עבר ליוסטון והחל לעבוד במקדונל דאגלס.
בשנת 1983 הוא החל לעבוד במרכז החלל ג'ונסון והיה מעורב בהכנות למספר משימות חלל.
פול ניסה פעמיים להתקבל ליחידת האסטרונאוטים אך נדחה.
רק בניסיון שלישי בשנת 1987 הוא התקבל.
לאחר סיום קורס הכנה, בשנת 1992 פול נכלל בצוות STS-45 כמומחה משימה (צ'ארלס בולדן היה מפקד צוות).
זו הייתה משימה מדעית, שביצע 12 ניסויים שונים מטעם מספר מדינות: ארצות הברית, צרפת, גרמניה, בלגיה, שווייץ, הולנד ויפן.
זו הייתה המשימה הראשונה שנשאה את המעבדה האטמוספירית ליישומים ומדע (ר"ת באנגלית: ATLAS-1), שהורכבה בתא המטען של המעבורת, ובה תשתית ל-12 ניסויים בתחומי כימיה אטמוספירית, קרינת השמש, פיזיקה של פלזמה בחלל, ואסטרונומיה בתחום העל-סגול.
בשנת 1993 פול היה מומחה משימה בצוות של STS-56 על סיפון מעבורת החלל דיסקברי (קנת קמרון היה מפקד צוות).
הצוות עשה מספר ניסויין עם מערכת ATLAS-2 ולוויין SPARTAN-201. בשנת 1995 פול טס בפעם השלישית כמומחה משימה של STS-63 על סיפון מעבורת החלל דיסקברי (ג'ים ות'רבי היה מפקד צוות).
המטרה העיקרית של המשימה הייתה ביצוע תמרונים בקרבת תחנת החלל מיר כהכנה לביצוע עגינה שהייתה מתוכננת להתבצע במשימה STS-71. בנוסף לכך בוצעו ניסויים עם מערכת SPACEHAB-3 ושחרור לוויין Spartan-204 למסלול.
לאחר משימה זו פול נכלל בצוות שעבר הכנות במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים כהנכה לטיסה לתחנת החלל מיר.
הוא הגיע לתחנת החלל בטיסה של מעבורת החלל אטלנטיס STS-84 (צ'ארלס פרקורט היה מפקד צוות).
ביחד עם צוות רוסי וסילי ציבלייב, אלכסנדר לזוטקין ואנטולי סולוביוב הוא שהה בתחנת החלל מספר חודשים והיה חבר של משלחת מס' 23 ומשלחת מס' 24. במהלך השהות נפגע מודול Spektr של תחנת החלל ותקלות נוספות לרבות שריפה.
הוא חזר לכדור הארץ במעבורת החלל אטלנטיס בטיסה STS-86.
בשנת 1999 פול השתתף במשימה STS-103 של מעבורת החלל דיסקברי (קרטיס בראון היה מפקד צוות).
במהלך המשימה הותקנו חיישנים נוספים ובוצע שדרוג של טלסקופ החלל האבל.
פול השתתף בפעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-8 שעות.
בשנת 2003 הוחלט שפול יהיה מפקד משלחת מס' 8 לתחנת החלל הבין-לאומית.
בעקבות אסון קולומביה צוות צומצם לזוג.
הם הגיעו לתחנת החלל בחללית סויוז TMA-3. אלכסנדר קאלרי היה מפקד טיסה.
הם קיבלו אחריות על תחנת החלל לאחר עזיבת משלחת מס' 7 ושהו בה כ-6 חודשים.
במהלך שהות בתחנת החלל פול ביצוע פעילות חוץ רכבית שנמשכה כ-4 שעות.
לאחר חזרה לכדור הארץ פול מונה לתפקיד ניהולי בנאס"א וכיהן עד לשנת 2013 כאשר פרש מהארגון.
לאחר פרישה פול היה מעורב בתכנון מטוס חשמלי ועוסק בהרצאות בתחום החלל.
מייקל איג'מואן פולורונשו (באיטלקית: Michael Ijemuan Folorunsho; נולד ב-7 בפברואר 1998) הוא כדורגלן איטלקי ממוצא ניגרי המשחק בעמדת הקשר בקליארי ובנבחרת איטליה.
פולורונשו היה חלק ממחלקת הנוער של מועדון הכדורגל מהבירה, לאציו ואף נכלל בסגל הקבוצה עד גיל 19. ב-18 ביולי 2017, הוא חתם על חוזה בוירטוס פרנקווילה מהסרייה ג'.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה זו שמונה ימים לאחר מכן במשחק נגד לצ'ה.
ב-13 ביולי 2019, הוא חתם על חוזה בנאפולי.
יומיים לאחר מכן, הוא נשלח בהשאלה לבארי מהסרייה ג'.
לאחר עונה אחת בבארי, הוא הושאל לרג'ינה ולפורדנונה.
בין השנים 2022 ל-2023, הוא הושאל פעם נוספת לרג'ינה ולבארי, בהתאמה.
את עונת 2023-24, הוא שיחק בהשאלה עבור הלאס ורונה.
בינואר 2025 הושאל לפיורנטינה עד לסוף העונה.
ביולי 2025 הושאל לקליארי לעונה אחת.
במרץ 2024, פולורונשו קיבל זימון בכורה לסגל נבחרת איטליה של המאמן לוצ'אנו ספאלטי.
לעומת זאת, הוא נותר על הספסל במשחקי הידידות מול נבחרת ונצואלה ונבחרת אקוודור אשר התקיימו על אדמת ארצות הברית.
ב-6 ביוני, הוא נכלל בסגל הנבחרת עבור יורו 2024. ב-9 ביוני, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים במשחק ידידות מול נבחרת בוסניה והרצגובינה, כאשר נכנס בדקה ה-76 כמחליפו של כובש שער הניצחון, דוידה פרטזי; משחק שהסתיים בניצחון איטלקי 0–1.
שער החודש בסרייה א': פברואר 2024
מייקל קולינס היה מנהיג לאומי אירי, מהפכן, שירת כשר האוצר בממשלת הרפובליקה האירית, חבר המשלחת האירית לשיחות עם אנגליה בדבר עצמאות האי, יו"ר הממשלה הזמנית, והמפקד העליון של הצבא הלאומי.
קולינס נרצח על רקע פוליטי במהלך מלחמת האזרחים האירית.
יש המכנים אותו, לצד יריבו הגדול איימון דה ואלירה, בשם "אבי האומה" האירית.
קולינס נולד בעיירה סאמ'ס קרוס במחוז קורק בשנת 1890. משפחתו הייתה משפחת אצולה שירדה מנכסיה, אך עדיין החזיקה בחווה, אשר איפשרה לה קיום ברווחה.
מייקל היה הצעיר מבין שמונת ילדי המשפחה.
כאשר היה מייקל צעיר, הצטרף אביו לתנועת "פניאן" הלאומנית האירית, אך הפסיק את הפעילות בתנועה על מנת להתיישב ולעסוק בחקלאות.
קולינס היה ילד חכם, ערני ובעל מזג סוער, וחונך ללאומנות אירית על ידי סביבתו ובבית ספרו.
קולינס היה גבוה, נאה ואהב לעסוק בספורט.
בשנת 1906 עבר קולינס את הבחינות לשירות המדינה הבריטי, והחל לעבוד במשרדי הדואר בלונדון.
ב-1909 הצטרף קולינס ל"אחווה האירית הרפובליקנית" - ארגון מחתרת אשר קידם את הרעיונות האירים הלאומנים - ותמך בהפרדות מאנגליה.
קולינס נחשף לראשונה לעיני הציבור במהלך מרידת חג הפסחא כנגד השלטון הבריטי בשנת 1916, אותה הוביל ארגונו, "האחווה האירית הרפובליקנית".
כאיש ארגון מוכשר היה לו חלק בהכנת המרידה, וכשפרצה המרידה לחם באומץ במוקד הקרבות במשרדי הדואר בדבלין.
המרידה נכשלה כישלון מוחלט מבחינה צבאית.
קולינס התנגד לאופן החובבני בו היא נוהלה, ובמיוחד ציין את העובדה שבנייני ממשלה, כגון משרד הדואר שהיווה את מוקד הלחימה, היו קשים להגנה, בלתי אפשרי להימלט מהם, וקשה להעביר אליהם אספקה.
לקחים אלו נלמדו בימי מלחמת העצמאות האירית, כאשר חייליו של קולינס ניהלו מלחמת גרילה שהתבססה על התקפות פתאומיות ונסיגה מהירה ללא אבדות.
כרבים ממנהיגי המרידה נאסר קולינס ונשלח למחנה מעצר בבריטניה, שם הפגין את כישוריו כמנהיג.
לאחר ששוחרר במסגרת החנינה הכללית בשנת 1917, הפך קולינס לאחת הדמויות המרכזיות במפלגה הלאומנית שין פיין.
במפלגה זו היה חבר אף יריבו הגדול איימון דה ואלירה.
בדומה לכלל חברי מפלגת השין פיין הבכירים, נבחר מייקל קולינס לפרלמנט הבריטי בבחירות הכלליות של 1918. כמו כל שאר חברי המפלגה הודיע קולינס כי לא יישב בכיסאו בוסטמינסטר שבמערב, אלא יקים וישתתף בפרלמנט האירי הראשון שבדבלין.
הפרלמנט החדש, שנקרא דאל (שפירושו אספה), התכנס לראשונה בדבלין בינואר 1919. דה ואלירה ושאר מנהיגי שין פיין נאסרו.
קולינס הוזהר מראש על המאסרים והתחמק.
דה ואלירה, שהוזהר על ידי קולינס, החליט להתעלם מן האזהרה, ושכנע אף את חבריו לעשות כן, על מנת לנצל את הערך התעמולתי של המאסר.
בהיעדרו של דה-ואלירה נבחר קתאל ברויה לנשיא הראשון של הדאל, האחווה-האירית הרפובליקנית , תפקיד המקביל לראש הממשלה.
לאחר שסייע בהברחתו של אמון דה-ולרה מהכלא-הבריטי באפריל 1919, התמנה קולינס למספר תפקידים, ביניהם נשיא האחווה-האירית הרפובליקנית, מנהל-המודיעין בצבא האירי, ושר-האוצר האירי.
בשלב זה נשא מייקל קולינס בתפקידים הבאים: ראש האחווה האירית הרפובליקנית וראש שירותי הביון של הצבא האירי הרפובליקני (IRA), כפי שהחל להיקרא הארגון הצבאי של הממשלה החדשה.
מלחמת העצמאות האירית החלה למעשה ביום בו התכנס הדאל לראשונה בינואר 1919, עם הירצחם של שני שוטרים בידי אנשי ה-IRA במחוז טיפררי.
בשנת 1919 מינה דה ואלירה את קולינס לשר האוצר.
המינוי היה בנסיבות בהן הייתה ה"ממשלה" ארגון מורד, וחבריה צפויים היו להיעצר מדי רגע על ידי המשטרה, הצבא האנגלי, או כל אחד מן הארגונים המתחרים, ששאפו להשאיר את אירלנד בשליטה בריטית.
קולינס היה אדם בעל כושר ארגוני מפותח ביותר והביא לפיתוח בכל תחום, ארגון או מוסד בו טמן את ידו.
בעצם פיתוחיו הרבים של האחרון בתפיסות ובדרכי-הפעולה של המוסדות האירים השונים סייע קולינס, באופן עמוק, לתנועה הלאומית האירית בכלל ולהקמת המדינה האירית בפרט.
כנשיא ה-IRB הקים קולינס את הצבא האירי וזאת מכלום.
קולינס אימן את החיילים, פיתח צורת לחימה חדשה בדמות גרילה שתמקסם את הנזק לאויב ותוריד בנזקים לצד האירי התוקף.
קולינס הקים את "היחידה" (The Squad), שנועדה ליצור פחד בצד החפרפרות הבריטיות בקרב האירים, וכן לחסל סוכנים בריטים ואויבי אירלנד.
ייחודה של יחידה זו היה בכך שהתבססה על מודיעין ופעולות קצרות וממוקדות.
בנוסף, קולינס היה זו שהפעיל את זרועות פעולות הברחות הנשק לאירלנד.
כמנהל-המודיעין, קולינס פעל לפיתוח המודיעין האירי כך שיוכל להתמודד מול המודיעין-הבריטי, שהיה מבין המפותחים בעולם.
קולינס הבין שעל-מנת לנצח במלחמה מול הבריטים עליו לשחק באותו המשחק כבריטים ופעל רבות כדי לסכל ולהביא לחשיפתם של המרגלים-הבריטים בארגונים-האירים.
בנוסף, פעל קולינס לגיוס מרגלים לטובת האירים מבין עובדי-המשטרה והמודיעין הבריטים.
כשר-אוצר, פיתח קולינס את הכלכלה-האירית, והשיג מימון-ממשלתי דרך הנפקות אגרות-חוב גדולות בצורת הלוואה-לאומית.
בנסיבות קשות אלו הצליח קולינס לארגן "מלווה לאומי" אשר מימן את הרפובליקה החדשה.
המוניטין של קולינס הגיעו לכך שאפילו לנין שלח נציג, ולווה כסף מן הממשלה האירית החדשה, כשהוא מציע את יהלומי הכתר הרוסי כעירבון.
כשעזב דה-ולרה, ראש-הממשלה, את אירלנד לארצות הברית במטרה לנסות לשכנע את האמריקאים לתמיכה במאבק האירים בבריטניה, מונה קולינס לממלא מקומו בממשלה וקיבל את השליטה בממשלה.
בפרק זמן זה פעל קולינס לאיסוף מודיעין ב-IRA, תכנון הפעולה על ידי "היחידה" והוצאתם לפועל של מבצעי-החיסול שהחלו את אירועי 'יום ראשון העקוב-מדם'.
בעקבות כל אלה קולניס הפך למבוקש מספר אחד בקרב הבריטים, בהקשר-האירי, ואף הוצע על ידי האנגלים פרס מכובד בן עשרת אלפים פאונד (סכום עתק באותם הימים) על ראשו של קולינס.
באמצע שנת 1921 עמד ה-IRA במשבר צבאי.
התחמושת אזלה, וכתמיד, היו הלוחמים מעטים במספרם אל מול אויביהם הרבים.
הצעת הפסקת האש הבריטית וההצעה לפתיחת דיונים בנושא האירי ביולי הפתיעה את קולינס, שכן הוא סבר שהאירים נמצאים מרחק ימים אחדים מהתמוטטות כללית ולא היה שורד יותר משבוע-שבועיים.
ממועד קבלת ההצעה בעקבות הפסקת האש החלו מגעים בין הממשלה הבריטית לבין מנהיגי הרפובליקה האירית (כאשר פרט לרוסיה הבולשביקית, בעצמה מדינה בעלת לגיטימיות מוטלת בספק בתחילת שנות העשרים, איש לא הכיר במדינה החדשה).
דה ואלירה אשר שינה את החוקה האירית, כך שמשרת יו"ר הדאל בה נשא תקביל לתפקיד נשיא ולמעשה ראש המדינה, הכריז, כי אם לא יהיה המלך ג'ורג' החמישי נוכח בעת הדיונים, אף הוא, דה ואלירה, לא יהיה נוכח.
רבים התייחסו לצעד זה בתמיהה.
דה ואלירה הרכיב קבוצת נציגים ונתן להם ייפוי כוח בלתי מוגבל לחתום הסכם ללא אישור נוסף של הממשלה האירית.
ראש הנציגים היה ארתור גריפית' (מייסדה של מפלגת השין פיין) וסגנו מייקל קולינס.
תוצאות הדיונים התבטאו ב'אמנה האנגלו-אירית', שנחתמה ב-6 בדצמבר 1921 ולפיה אירלנד תהפוך למדינת-דומיניון.
המשא ומתן הסתיים בהסכם האנגלו-אירי אשר יצר את "מדינת אירלנד החופשית", ששטחה ישתרע על פני כל האי, אך לששת המחוזות הצפוניים (שרוב אוכלוסייתם פרוטסטנטית) יש את הזכות לפרוש מן המדינה (זכות שניצלו מחוזות אלו ללא כל שיהוי).
קולינס האמין כי במקרה זה המדינה האירית הצפונית שתיווצר תהיה מדינה מלאכותית ותקרוס במהרה תחת הנטל הכלכלי והחברתי.
בעת שחתם קולינס על האמנה, אמר קולינס בתגובה לדבריו של בירקנהרד הבריטי "ייתכן ואני עצמי חתמתי על צו גזר דין מותי בפועל".
קולינס היה מוכן להוות קורבן לטובת התנועה הלאומית האירית בכלל ולשם קיומה של המדינה האירית העצמאית בפרט.
בעקבות החתימה על האמנה התפצלה אירלנד לשני מחנות, פרו-אמנה ואנטי-אמנה.
הממשלה-הזמנית החדשה שהוקמה בהמשך לאמנה האנגלו-אירית קמה תחת קולינס כראש-הממשלה.
במקביל המשיך קולינס בתפקידו כשר-האוצר בממשלתו הרפובליקנית של ארתור גריפית'.
המדינה האירית החופשית הייתה דומיניון בריטי בעל שני בתי פרלמנט, מערכת בתי משפט עצמאית, וסמכות ביצועית הניתנת למלך, המסמיך את הממשלה האירית הנבחרת על ידי הבית התחתון הנקרא דאל.
על אף שהייתה זו עצמאות מרחיקת לכת, ראו בכך רבים בגידה בעקרונות הרפובליקנים, ובמיוחד בכפיפותה של המדינה לכתר הבריטי, דבר שחייב את עובדי המדינה וחברי הפרלמנט והממשלה בשבועת נאמנות לכתר.
ההסכם פילג את מפלגת השין פיין, כאשר דה ואלירה עומד בראש הפורשים.
מבקריו של דה ואלירה טענו כי הוא ידע שהמשך המלחמה אינו ריאלי בשל התמוטטותו הצבאית הקרובה של הצבא האירי.
אלה האשימו אותו כי שלח את גריפית' וקולינס ללונדון תוך שהוא נשאר באירלנד, מתוך שידע כי אלה יהיו התוצאות ולא רצה לשאת באחריות להן.
בשנים שקדמו למלחמת האזרחים באירלנד ניסה קולינס לגשר על פערי האידאולוגיות של תומכי-האמנה ואלו שהיו נגדה, וביקש שדרך הלחימה שבאמצעותה יגיעו להכרעה בעניין, יהיה דרך ההצבעה בבחירות הראשונות ובהרכבת הקואליציה ולא דרך לחימה-מעשית של אחים נגד אחים.
כחלק ממאמצו להביא לסוף מלחמת האזרחים נסע קולינס לעיר-הולדתו שבדרום, קורק, במטרה לשוחח עם אנשי האנטי-אמנה, אשר התמקמו באזור, ולנהל דיונים שיביאו לסוף מלחמת-האזרחים.
בעת שעשתה שיירתו של קולינס את דרכה חזרה לקורק, נקלעה השיירה למארב.
ובעקבות חילופי-יריות נהרג קולינס, זאת בגיל 31.
על פי תנאי ההסכם היו צריכים שלושה פרלמנטים נפרדים לאשר את ההסכם.
הפרלמנט הבריטי (אשר אישר את ההסכם ללא דחייה), הדאל (על אף שלא היה לו כל מעמד חוקי בינלאומי) ו"בית הנבחרים" האירי החדש, אשר הוקם על פי ההסכם החדש, אך עם התכנסותו הכריז כי הוא הדאל השני, ובשם זה אישר את ההסכם בדצמבר 1921.
על פי החוקה שאימץ הדאל בשנת 1919 המשיך הדאל המקורי להתקיים בד בבד עם בית הנבחרים החדש.
דה ואלירה פרש מן הנשיאות וביקש להיבחר מחדש במאמץ לטרפד את ההסכם, אך הוא הובס על ידי ארתור גריפית' שנבחר להיות נשיא הדאל.
לממשלה זו לא היה כל מעמד על פי חוקי אנגליה, ולפיכך הוקמה במקביל ממשלה אחרת, אשר הייתה תחת פיקוחו של "בית הנבחרים של אירלנד" הממשלה הזמנית החדשה נוצרה על ידי קולינס, אשר הפך לראש הממשלה, וזאת במקביל לתפקידו כשר האוצר תחת ראש הממשלה גריפית'.
במקביל הקים דה ואלירה "ממשלה רפובליקנית", והחלה מלחמת האזרחים האירית.
במהלך שנת 1922 הפך קולינס למפקד עליון של הצבא הלאומי, צבא סדיר לבוש מדים שנוצר משרידי ה-IRA.
ב-22 באוגוסט 1922 כאשר ביקר במחוז הולדתו קורק, הוא נורה ממארב ונהרג בטרם מלאו לו 32 שנים.
נקבר בבית הקברות גלאסנווין בדבלין.
בעצם פעולות בוקר 'יום ראשון העקוב-מדם' ה-IRA הכריזה רשמית מלחמת גרילה נגד הצבא הבריטי.
הפעולה הובילה לתחושת תקווה וניצחון מסוים בקרב האירים על הבריטים.
האירוע גם יצר הרתעה מסוימת בקרב השוטרים הבריטים בכלל ובקרב החפרפרות הבריטיות-איריות בפרט, בנוסף סייע הדבר בדבר העלאת מורל ה-IRA.
אירועי בוקר 'יום ראשון העקוב-מדם' היוו כגורמים ראשונים שהובילו את הבריטים להצעת הפסקת-האש והישיבה לדיונים, שכן לפניו הבריטים לא ראו בתנועה-הלאומית-האירית כתנועה רצינית.
הישג זה ניתן ליחס במידה רבה לקולינס, שכן היה זה הוא שהגה את התוכנית לפעולה.
בנוסף, השימוש בלחימת הגרילה והמודיעין שפיתח קולינס, לצורך ביצוע מבצעי החיסול המדוברים, שימשו את ה-IRA ודבר זה ילווה את התנועה-הלאומית שנים לאחר-מכן, גם לתקופת מלחמת האזרחים.
דמותו של קולינס ליוותה והשפיעה על התנועה-הלאומית-האירית עוד מראשיתה.
קולינס ליווה את התנועה עוד בתור חייל בעל חזון במרד חג-הפסחא, אחר-כך בתור אדריכל ופועל לחיזוק מוסדות התנועה-הלאומית-האירית, מתכנן אירועי בוקר 'יום ראשון העקוב-מדם', לוחם ומקים הממשלה הזמנית בתקופת מלחמת-האזרחים, שם מצא את מותו.
קולינס עזר בעיצוב דמותה של המדינה האירית, בין אם בפיתוח שיטות לחימה, איסוף מודיעין ומימון, אשר סייעו בביצוע חיסולי 'יום ראשון העקוב-מדם' או בעצם הקמתו ועיצובו את רוב מוסדות המדינה האירית בראשיתה ובתקופת הממשלה הזמנית.
מוסדות שבלעדיהן כל המאבק-האירי לא היה מעלה תוצאות מפאת חוסר התיאום, הארגון והתכנון, מרכיבים הכרחיים לקיום התנגדות איתנה בכלל, ולהקמת מדינה בפרט.
על-מנת להבהיר את עומק קשרו, השפעתו והבנתו של קולינס את התנועה-האירית ואת הבנתו לגבי הדרוש לשם כינונה של מדינה-עצמאית, ניתן לקחת כדוגמה נגדית את התבטאויותיו של דה-ולרה, שבניגוד לקולינס, ביקש למנות כל חודש 500 איש שילחמו באופן מסודר מול הבריטים.
קולינס בניגוד לדה-ולרה היה מעורה בענייני הצבא- כמות אנשיו, יכולתו ותקציבו, ולכן ידע כי קיום התנגדות בצורת לחימה-קונבנציונלית כפי שהציע דה-ולרה, תוביל לכניעה ולכישלון לאחר קרב אחד ויחיד.
לכן התעקש ושימר קולינס את צורת לחימת-הגרילה והמודיעין, הטרוריסטית, כפי שנהג בה ב'יום ראשון העקוב-מדם'.
קולינס מתוקף תפקידיו הרבים הכיר מנקודת-על את כל המהלכים של התנועה-האירית בימיו.
כן הכיר קולינס חלקית, דרך המודיעין, את שיקולי ומהלכי הבריטים, לכן יכל היה קולינס לקבל החלטות מושכלות בדבר כל מהלך שביקש לבצע.
לסיכום מייקל קולינס היה מנהיג גדול שהיווה כגורם מניע-היסטורי העולה על התהליכים-ההיסטוריים העמוקים, כדוגמת 'יום ראשון העקוב-מדם'.
קולינס היה כמכריע הבלעדי לקיום אירועי 'יום ראשון העקוב-מדם', ובכך גם השפיע על התנועה-הלאומית-האירית יותר מהאירוע עצמו.
יש הטוענים, כי ללא קולינס הייתה קמה מדינה-אירית עצמאית.
יש הטוענים כי קולינס שהיה בעל יכולת-ארגונית ותכנונית היה האיש היחיד שזכה להביט בתמונה הרחבה של ההתנגדות האירית ובכל מהלכיה, בין אם בתחום-המודיעין בהיותו ראש-המודיעין, בתחום משאבי-האנוש בהיותו ראש ה-IRA, ובתחום המימון בהיותו שר-האוצר.
לקולינס הייתה היכולת לנתח ולהסיק את הדרוש לעשות ואת מה שיש להימנע מלעשות.
תמונה רחבה זו אפשרה לקולינס לפתח את שיטת לחימת הגרילה והמודיעין שסייעה בהענקת מרחב נשימה ומקסום השפעות הפעולות האיריות שהתבטאו באירועי 'יום ראשון העקוב-מדם'.
שכן ללא אלו המאבק האירי לא היה צולח.
קולינס ייזכר בהיסטוריה האירית כמי שיכול היה להנהיג את המדינה האירית, לאחד את פלגיה, ולהוביל אותה לקראת עצמאות מלאה.
קולינס היה בעל כושר ארגון ועבודה בלתי רגילים, ויש להניח כי לו היה נותר בחיים היה מגיע להנהגת האומה האירית, שכן אך שבוע לפני מותו הלך גריפית' לעולמו, כפי הנראה ממחלה שנגרמה עקב לחץ האירועים.
כאשר חתם על האמנה האנגלו-אירית העיר הנציג הבריטי לורד בירקנהד, אשר היה מודע לחוסר הפופולריות של החוזה בבריטניה, כי הוא "חותם על גזר דין מוות פוליטי לעצמו".
קולינס השיב כי לעומת בירקנהד הוא זה החותם על גזר דין מוות בפועל לעצמו.
קולינס שימש דוגמה ומופת למהפכנים בכל העולם, בשנים בהן השתחררו אומות צעירות מן האימפריה הבריטית.
בישראל שימש קולינס השראה למנהיג צעיר של מחתרת הלח"י, יצחק שמיר, אשר בחר את הכינוי המחתרתי "מיכאל", וזאת לזכרו של מייקל קולינס.
בשנת 1996 הפך קולינס לנושא לסרט קולנוע בכיכובו של ליאם ניסן.
הסרט היה בעל תקציב גדול והתיימר להציג סצנות היסטוריות רחבות היקף בהשתתפות המונים.
על אף שהסרט הביא את סיפורו של קולינס להמונים ברחבי העולם, היסטוריונים מתחו ביקורת על החירות שנטל הסרט לסטות מן האירועים ההיסטוריים, ובמיוחד על ההאשמה שהופנתה כלפי אמון דה ואלירה על מעורבות ברציחתו של קולינס, ואף נוכחותו בסמוך למקום הרצח.
סר מייקל אדוארד פיילין, KCMG CBE FRGS הוא קומיקאי, שחקן, סופר ומגיש טלוויזיה אנגלי.
מייקל פיילין נודע בעיקר בזכות הופעותיו כחלק מחבורת מונטי פייתון וכן בזכות סרטי המסעות הדוקומנטריים בהם השתתף.
מייקל פיילין למד לתואר בספרות באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך לימודיו באוניברסיטה הכיר את טרי ג'ונס וביחד כתבו מספר מערכונים לתוכניות טלוויזיה של ה-BBC.
פיילין הכיר שני חברי מונטי פייתון נוספים באוניברסיטה, ג'ון קליז ואריק איידל, איתם עבד על מספר פרויקטים קומיים.
בעקבות חברויות אלו מתקופת האוניברסיטה פנה קליז לפיילין בהצעה לעבוד על מופע קומי חדש וגדול במסגרת ה-BBC, מה שעתיד היה להפוך לסדרה "הקרקס המעופף של מונטי פייתון".
פיילין נישא להלן גיבינס ב-1966 ולזוג שלושה ילדים ושני נכדים.
בנו ויליאם, השתתף כשהיה תינוק בסרט מונטי פייתון והגביע הקדוש בתור "סר לא מופיע בסרט הזה".
מייקל פיילין נודע בעיקר כאחד השחקנים והכותבים של חבורת מונטי פייתון.
במסגרת הקבוצה הוא השתתף בכל סרטיה, ובמערכונים רבים של הקרקס המעופף שאת חלקם גם כתב.
פיילין השתתף במערכונים רבים יחד עם ג'ון קליז בהם דמות אחת הייתה רציונלית ועצבנית והיא הודגשה על ידי דמות נוספת, רגועה וחסרת רציונל.
דוגמאות לכך הן מערכון 'התוכי המת', מערכון 'חנות הגבינות', 'ויכוח ה-5 דקות' ועוד.
מערכונים רבים נכתבו על ידי פיילין, חלקם נכתבו ביחד עם טרי ג'ונס, ביניהם 'שיר חוטב העצים' ו'האינקוויזיציה הספרדית'.
פיילין שיחק כמה דמויות קבועות בסדרה כאשר הידועה שביניהן היא האיש האומר לפני פתיח התוכנית "It's" ונודע בתור "It's' man'".
בסרטי מונטי פייתון פיילין שיחק דמויות שונות ביניהן פונטיוס פילטוס, הנציב הרומי ביהודה, בסרט "בריאן כוכב עליון", דמותו של סר גלהאד וכן מנהיג "האבירים שאומרים ני" בסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
ב-1966 הופיע פיילין בתפקיד זעיר של אדם הנראה לרגע במועדון לילה לונדוני בסרטו של מיכלאנג'לו אנטוניוני "יצרים".
מייקל פיילין שיחק בכמה סרטים בבימויו של פייתון אחר, טרי גיליאם: "שודדי הזמן", "ג'ברווקי" ו"ברזיל".
בחלקם גם שיחקו חברי מונטי פייתון אחרים.
ב-1988 שיחק פיילין בסרט "דג ושמו וונדה" יחד עם ג'ון קליז וג'יימי לי קרטיס.
משנות ה-90 פיילין יצר מספר סרטי תעודה (בין היתר על וילהלם המרסהיי ואנרי מאטיס) וסרטי מסעות במקומות שונים בעולם.
כמו כן הוא השתתף בתוכנית מטיילים - הראשונה שבהם סדרת הטלוויזיה מסביב לעולם בשמונים יום עם מייקל פיילין - וביקר במקומות רבים בעולם.
בעקבותיהם גם פרסם כמה ספרי מטיילים מצליחים (כגון "סהרה" שנועד ללוות סדרת טלוויזיה של ה-BBC).
ב-29 בנובמבר 2002, ביצע את "שיר חוטב העצים" ("The Lumberjack Song") בקונצרט לזכר ג'ורג' האריסון עם כמה מחבורת מונטי פייתון וטום הנקס.
בשנת 2016 שיחק בסרט הפשע "הולופוינט" לצידם של איאן מקשיין, לין קולינס, וג'ון לגוויזאמו.
בשנת 2017 שיחק בסאטירה הפוליטית "סטלין מת!".
במאי 2009 ביקר פיילין בפסטיבל הספרות הפלסטיני השני בירושלים.
שוטרי מג"ב חמושים נכנסו לאולם והודיעו על ביטולו, אך הוא רק הועבר למקום אחר.
בתגובה אמר פיילין: "זאת דוגמה לכך שהעט חזק מהחרב ...
הצלחנו לומר את מה שרצינו לומר.
זאת הוכחה לכך שכוח התרבות גדול יותר מתרבות הכוח".
ביולי 2010 פיילין הודיע על תמיכתו באנשי שבט הקונדה בהודו, שהתנגדו להקמת מכרה תעשייתי בשטחם.
הוא אמר: "הייתי בהרי ניאמגירי באודישה, מקום מגוריהם של שבט הקונדה, וראיתי את כמויות הכסף, הכוח והמשאבים המושקעים במטרה לנשל את אנשי השבט מאדמתם, בה חיו במשך אלפי שנים.
אנשי השבט פשוט רוצים להמשיך להתגורר בכפרים שבהם חיו אבותיהם."
ב-2011 תמך פיילין בקמפיין בריטי להוזלת תעריפי התחבורה הציבורית.
מייקל פיילין הוא עמית החברה הגאוגרפית המלכותית (FRGS) ובשנים 2012–2015 כיהן כנשיא החברה.
ביולי 2015 חתם על מכתב פתוח הקורא "לחזק את ה-BBC במרכז החיים הבריטיים", כתגובה להצעות הממשלה לצמצם את פעילות התאגיד.
מייקל פיילין מחזיק מאז שנת 2000 בתואר 'מפקד' במסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ב-2019 הוענק לו תואר 'אביר מפקד' במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (KCMG).
מייקל פרד פֶלפּס הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם.
נחשב לשחיין הטוב בהיסטוריה ולאחד הספורטאים הטובים ביותר בכל הזמנים, זכה שמונה פעמים בתואר שחיין השנה בעולם, יותר מכל שחיין אחר בהיסטוריה.
פלפס הוא הספורטאי האולימפי המעוטר ביותר בהיסטוריה, עם 28 מדליות אולימפיות (מתוכן 16 מדליות אישיות), וגם האלוף האולימפי בעל מספר מדליות הזהב הרב ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים המודרניים מכל ענפי הספורט – 23 מדליות זהב (מתוכן 13 אישיות).
הוא אלוף העולם המעוטר ביותר, עם 33 מדליות, בהן 26 מדליות זהב, 6 מדליות כסף ומדליית ארד אחת מ-6 אליפויות עולם.
הוא השחיין היחיד עד כה בהיסטוריה שזכה במדליית זהב בארבע אולימפיאדות רצופות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה ב-8 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, שהושגו בארבעה משחים אישיים ובשני משחי שליחים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ב-8 מדליות זהב בחמישה משחים אישיים ושלושה משחי שליחים, תוך שבירת שבעה שיאי עולם ושיא אולימפי אחד; בכך שבר את שיאו של מארק ספיץ מאולימפיאדת מינכן ב-1972, שבה זכה ב-7 מדליות זהב בארבעה משחים אישיים ושלושה משחי שליחים עם שבעה שיאי עולם.
לאחר הישגיו באולימפיאדת בייג'ינג הוכרז כספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד לשנת 2008.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה פלפס ב-6 מדליות, מהן 4 זהב ו-2 כסף והיה השחיין המעוטר ביותר בתחרות בפעם השלישית ברציפות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה ב-6 מדליות, 5 מהן זהב והיה השחיין המעוטר ביותר בתחרות בפעם הרביעית ברציפות.
נוסף על כך, הוא זכה 4 פעמים ברציפות במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, הישג יחיד בהיסטוריה של המשחקים.
באליפות העולם במלבורן שבאוסטרליה ב-2007 זכה ב-7 מדליות זהב, על אף שנבחרתו נפסלה במשחה השליחים 4X100 מטרים מעורב.
בשנים 2001–2011 זכה ב-5 אליפויות עולם במשחה ל-200 מטר פרפר (ב-2005 הוא לא שחה משחה זה), ובכך היה לשחיין היחיד בהיסטוריה שזכה בחמש אליפויות עולם באותו משחה.
פלפס נולד בטוסון, צפונית מבולטימור, שבמרילנד, והצטיין בשחייה מגיל צעיר.
בילדותו סבל מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות אך הצליח לתעל את האנרגיה העודפת שלו לשחייה.
את הופעת הבכורה שלו בזירה העולמית ערך באולימפיאדת סידני (2000) בגיל 15, וסיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.50 דקות, המנצח במשחה היה בן ארצו טום מלצ'ו (1:55.35 דקות).
חמישה חודשים לאחר המשחקים האולימפיים שבר פלפס לראשונה את שיא העולם במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:54.92 דקות.
בגיל 15 ו-9 חודשים היה לשיאן העולם הצעיר ביותר בהיסטוריה של השחייה לגברים.
אליפות העולם בשחייה שנערכה בפוקואוקה שביפן בשנת 2001, כשהיה בן 16, זכה במדליית זהב ראשונה במשחה ל-200 מטר פרפר, בקובעו שיא עולם חדש של 1:54.58 דקות.
השלב הבא בהתפתחותו המהירה הייתה הפריצה שהשיג במבחנים האמריקאיים לאליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכו בפורט לודרדייל פלורידה, שבהם קבע במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 4:11.09 דקות, לפני אריק ונדט (4:11.27 דקות), בעוברו את שיא העולם של טום דולאן (4:11.76 דקות).
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי הוא קבע שיא אמריקאי חדש.
מגוון המשחים שבהם הצטיין סיפק סימן ראשון לעתיד להתרחש באתונה שנתיים לאחר מכן.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ב-2003, זכה פלפס ב-6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:54.35 דקות, בשלב חצי הגמר הוא שבר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 1:53.93 דקות, במשחה ל-200 מעורב אישי בשיא עולם חדש של 1:56.04 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב בשיא עולם חדש נוסף של 4:09.09 דקות.
נוסף לכך, הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר, בתוצאה של 51.10 שניות, אחרי בן ארצו איאן קרוקר, שקבע שיא עולם חדש של 50.98 שניות.
בשלב חצי הגמר קבע פלפס שיא עולם חדש של 51.47 שניות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:10.26 דקות, אחרי אוסטרליה (7:08.58 דקות).
התוצאות שהשיג פלפס במשחים השונים גרמו לרבים בתקשורת ובעולם השחייה להשוות בינו לבין מארק ספיץ, שזכה בשבע מדליות זהב באולימפיאדת מינכן (1972).
על אף שלא הצליח להשתוות לספיץ, פלפס נכנס לספרי ההיסטוריה של המשחקים האולימפיים כספורטאי השני בלבד, אחרי המתעמל הרוסי אלכסנדר דיטיאטין, שהצליח לזכות בשמונה מדליות באולימפיאדה אחת.
ניסיונו של פלפס לשבור את שיאו של ספיץ לוּוה בלא מעט יחסי ציבור: חברת "ספידו" הציעה לו פרס מיוחד של מיליון דולר אם יעשה כן, מה שהגביר עוד יותר את הסיקור העיתונאי.
לא כולם ראו בעין יפה את הקרקס התקשורתי שסבב את פלפס: שחיינים אמריקאים שחשקו במקום ברביעיית השליחים 4x100 חופשי טענו כי מאחר שלא השתתף במשחה זה במבחנים לקביעת הנבחרת האולימפית של ארצות הברית, אין לתת לו מקום על חשבונם רק כדי לסייע לו לצבור מדליית זהב נוספת.
לאחר שזכה במשחה ל-100 מטר פרפר וניצח את שיאן העולם איאן קרוקר, היה זכאי פלפס לפי המסורת להתחרות כשחיין הפרפר למחרת במשחה השליחים 4x100 מעורב.
למרות זאת ויתר פלפס לקרוקר, ובכך אפשר לו להשיג מדליית זהב ראשונה משלו.
על אף שלא שחה בגמר, היה פלפס זכאי למדליית זהב על חלקו בניצחון שהשיגה הרביעייה ששחתה בגמר בלעדיו, משום ששחה במוקדמות; בכך הגיע למניין של שש מדליות זהב ושמונה מדליות בסך הכול במשחקים האולימפיים.
בנובמבר 2004 נעצר פלפס והואשם בנהיגה בשכרות ואי-ציות לתמרור עצור.
עצם שתיית משקה אלכוהולי בגילו הצעיר (19) הייתה עברה על החוק המקומי במרילנד, המתיר זאת רק מגיל 21. במסגרת עסקת טיעון הוא נידון ל-18 חודשים תחת פיקוח של קצין מבחן, נקנס ב-250 דולר ונדרש להשתתף בפגישות של ארגון נגד נהיגה בשכרות ולשאת דברים בפני תלמידי תיכון בנושא.
בשנה שלאחר המשחקים האולימפיים באתונה, באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול בשנת 2005, זכה פלפס ב-5 מדליות זהב ובמדליית כסף אחת.
באליפות העולם בשחייה שהתקיימה במלבורן שבאוסטרליה בסוף מרץ ותחילת אפריל 2007, קבע שיא אליפויות עולם של 7 מדליות זהב ב-7 משחים שבהם השתתף, והשווה שיא בתחרויות עולמיות כולל האולימפיאדה, לשיאו של מארק ספיץ מאולימפיידת מינכן (1972), וקבע ארבעה שיאי עולם מתוך 5 משחים אישיים בהם השתתף.
פלפס אמור היה להשתתף במשחה 4x100 מטרים מעורב, אך נבחרת ארצות הברית נפסלה בגלל זינוק מוקדם מדי של איאן קרוקר בחלק של סגנון הפרפר; קרוקר סיים שני במשחה האישי אחרי פלפס, ופלפס היה אמור להשתתף בגמר.
בכך נמנע ממנו לקבוע שיא של 8 מדליות זהב באליפות עולם אחת.
במבחנים האמריקאיים לקראת אולימפיאדת בייג'ינג זכה פלפס להיכלל בסגל המשלחת האמריקאית לאולימפיאדה בחמישה משחים אישיים ושלושה משחי שליחים.
הוא זכה בזהב בכל שמונת המשחים ושבר את שיאו של מארק ספיץ כשיאן המדליות באולימפיאדה אחת.
הוא פתח את התחרויות היטב כאשר זכה במדליית זהב במשחה הראשון שלו ל-400 מטר מעורב אישי, תוך שבירת שיא העולם שקבע חודש לפני כן במבחנים האמריקאיים.
את הזהב השני קיבל במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם גארט וובר-גייל, קאלן ג'ונס וג'ייסון ליזאק בשיא עולם (שנקבע באותו הבוקר במוקדמות) וניצחון דרמטי במטרים האחרונים על נבחרת צרפת, שהובילה בהפרש ניכר לאורך 100 המטרים האחרונים.
כשחיין ראשון ברביעייה הוא קבע שיא אמריקאי חדש, 47.51 שניות.
בהמשך התחרות זכה גם במשחים ל-200 מטר חופשי, 200 מטר פרפר, משחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ראיין לוכטה, ריקי ברנס ופיטר ונדרקיי, ו-200 מטר מעורב אישי, תוך שהוא שובר את שיאי העולם בכל אחד מהמשחים.
במשחה ל-100 מטר פרפר הצליח פלפס להתגבר על התחרות הקשה ביותר שהוצבה לו באולימפיאדה, כשגבר הן על שיאן העולם ועמיתו לנבחרת איאן קרוקר, והן על השחיין הסרבי מילוראד צ'אביץ', שהוביל במשך כל המשחה עד לרגע הנגיעה בקיר, שם פלפס הקדים אותו במאית השנייה בלבד.
היה זה המשחה היחיד בו לא שבר שיא עולם, אולם כן שבר שיא אולימפי.
את מדליית הזהב האחרונה שלו, השמינית במספר, השיג במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם ארון פירסול, ברנדן הנסן וליזאק, תוך שבירת שיא העולם.
לאחר הישגיו באולימפיאדת בייג'ינג יצא פלפס להפסקה מאימונים בת מספר חודשים – ההפסקה הארוכה ביותר בקריירה שלו.
בתחילת 2009, לאחר שחזר למשטר אימונים, פרסם עיתון לונדוני תמונה שלו מנובמבר 2008, כשהוא מעשן מבאנג במהלך מסיבה באוניברסיטת דרום קרוליינה.
בעקבות הפרסום, השעה אותו איגוד השחייה האמריקני מפעילות ספורטיבית לשלושה חודשים.
במאי 2009 חזר פלפס להתחרות, והשתתף ב"גראנד פרי שארלוט".
הוא ניצח בשני משחים, הראשונים שלו בתחרות – במשחה ל-200 מטר חופשי ובמשחה ל-100 מטר פרפר.
בנוסף, סיים במקום השני במשחה ל-100 מטר גב, אחרי ארון פירסול, ובמשחה ל-100 מטר חופשי, אחרי פרד בוסקה.
היו אלה שני ההפסדים הראשונים שלו מזה שנה.
במבחנים האמריקאיים לאליפות העולם בשחייה שנערכו באינדיאנפוליס ביולי 2009 החזיר פלפס לעצמו את שיא העולם במשחה ל-100 מטר פרפר, לאחר 6 שנים, בתוצאה של 50.22 שניות (השיא הקודם היה שייך לאיאן קרוקר, ועמד על 50.40 שניות).
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לונדון עלה פלפס בכל שמונת המשחים שבהם התחרה בבייג'ינג; זאת על אף שהצהיר פעמים רבות כי לא ישחה שוב 400 מטר מעורב אישי, שבו לא התחרה מאז בייג'ינג.
לאחר המבחנים הכריז במפתיע כי הוא מוותר דווקא על המשחה ל-200 מטר חופשי.
התקשורת האמריקאית התמקדה ביריבות בין פלפס לבין ראיין לוכטה, המתחרים על תואר "השחיין המעוטר ביותר" באולימפיאדת לונדון.
במשחקים עצמם זכה פלפס ב-6 מדליות, מהן 4 זהב ו-2 כסף והיה הספורטאי המעוטר ביותר בתחרות בפעם השלישית ברציפות.
ביום הראשון של האולימפיאדה סיים פלפס במקום הרביעי במשחה 400 מטר מעורב אישי בתוצאה 4:09.28 דקות – תוצאה איטית יותר מזו שקבע במבחנים האמריקאיים (4:07.89), שהייתה מזכה אותו במקום השני אחרי לוכטה.
פלפס שחה במסלול 8 הקיצוני, לאחר שבמוקדמות סיים במקום השמיני ועלה אחרון לגמר.
ביום השני זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4X100 חופשי יחד עם נתן אדריאן, קאלן ג'ונס וראיין לוכטה.
פלפס זינק שני בנבחרת, וקבע תוצאה של 47.15 שניות (בזינוק שליחים); הוא היה האמריקאי המהיר ביותר בנבחרת, ושחיין השליחים השני הכי מהיר בתחרות כולה (אחרי יאניק אנייל עם 46.74 שניות).
ביום הרביעי זכה פלפס במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:53.01 דקות אחרי צ'אד לה קלו מדרום אפריקה (1:52.96 דקות), לאחר שהוביל לאורך כל המשחה עד לנגיעה בקיר שהייתה מאוד לא מוצלחת.
לאחר מכן, הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם ראיין לוכטה, קונור דווייר וריקי ברנס בתוצאה של 6:59.70 דקות והשווה את מספר המדליות האולימפיות בהן זכה לזו של לריסה לטינינה (18 מדליות).
ביום השישי זכה פלפס במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:54.27 דקות, לפני שיאן העולם ראיין לוכטה 1:54.90 דקות והיה לשחיין גבר הראשון בכל הזמנים שזכה ב-3 אולימפיאדות במשחה אחד ועבר למקום הראשון מבין כל הספורטאים בכל הזמנים בצבירת מדליות אולימפיות (19).
ביום השביעי זכה פלפס במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.21 שניות, לפני צ'אד לה קלו ויבגני קורוטישקין מרוסיה שקבעו תוצאה זהה של 51.44 שניות ובכך היה לשחיין היחידי במשחקים האולימפיים שזכה בשני משחים שונים ב-3 אולימפיאדות.
ביום השמיני והאחרון של תחרויות השחייה זכה פלפס במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם מאט גרוורס, ברנדן הנסן ונתן אדריאן בתוצאה של 3:29.35 דקות ובכך זכה ב-22 מדליות אולימפיות, מהן 18 מדליות זהב.
ב-5 באוגוסט 2012, בסיום תחרויות השחייה של אולימפיאדת לונדון, הודיע פלפס על פרישתו משחייה התחרותית, אך כעבור שנה הודיע על חזרה לשחייה תחרותית.
בסוף חודש ספטמבר 2014 נעצר על נהיגה בשכרות והושעה מתחרויות לחצי שנה.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו סיים פלפס ראשון ב-3 משחים, במשחה ל-100 מטר פרפר, במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחה ל-200 מטר מעורב אישי ובכך היה לשחיין גבר הראשון שייצג את ארצות הברית בחמש אולימפיאדות רצופות.
במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה ב-6 מדליות, 5 זהב ו-1 כסף.
במשחה זה קבע ראיין מרפי במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 51.85 שניות.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר ביחד עם צ'אד לה קלו ולאסלו צ'ה בתוצאה של 51.14 שניות, אחרי ג'וזף סקולינג מסינגפור שקבע שיא אולימפי חדש של 50.39 שניות.
בסוף אולימפיאדה זו הודיע פלפס על פרישה, מאזן המדליות שלו אחריה עומד על: 28 מדליות, מהן 23 מדליות זהב, 3 מדליות כסף ו-2 מדליות ארד.
נכון ליולי 2023, מחזיק פלפס בשני שיאי עולם בבריכה אולימפית:
מרחקמשחהזמןמקוםתאריך4X100 מ'חופשי שליחים3:08.24 דקותבייג'ינג, סין 11 באוגוסט 20084X200 מ'חופשי שליחים6:58.55 דקות רומא, איטליה 1 באוגוסט 2009
פלפס מחזיק בשיא עולם נוסף בבריכת 25 מטר, במשחה שליחים 4X100 מטר חופשי.
בין 9 ביולי ל-28 ביולי 2009 החזיק פלפס בשיא של שמונה שיאים עולמיים, חמישה מתוכם במשחים אישיים.
בתקופה זו החזיק, בנוסף לשיאים הנוכחיים, גם בשיאי עולם ב-200 מטר חופשי, 200 מטר מעורב ו-200 מטר פרפר.
פלפס החזיק ברצף בשיא העולם ב-200 מטר פרפר מ-30 במרץ 2001 ועד 24 ביולי 2019. כיום הוא מחזיק בתוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה, 1:51.51 דקות, שנקבעה באליפות העולם בשחייה 2009, אחרי שיא העולם של כרישטוף מילאק, 1:50.73 דקות, שנקבע באליפות העולם בשחייה 2019.
ב-100 מטרים פרפר החזיק בשיא העולם במצטבר במשך למעלה מעשור בשני רצפים: הראשון בין 9 ל-31 ביולי 2009 והשני בין 1 באוגוסט 2009 ל-26 ביולי 2019.
פלפס מחזיק בתוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה ב-200 מטר חופשי, 1:42.96 דקות, שנקבעה באולימפיאדת בייג'ינג 2008, אחרי שיא העולם של פול בידרמן, 1:42.00 דקות, שנקבע באליפות העולם בשחייה 2009. בשיא העולם במשחה זה החזיק בין 24 במרץ 2007 ל-26 ביולי 2009.
הוא מחזיק בתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים במשחה 400 מטר מעורב אישי לאחר שהחזיק בשיא העולם ברצף מ-15 באוגוסט 2002 ועד 23 ביולי 2023 שהוא הרצף הארוך ביותר של החזקה בשיא עולם במשחה כלשהו לגברים.
לאון מרשאן מצרפת שבר את שיאו של פלפס וקבע 4:02.50 דק' באליפות העולם בשחייה 2023 שהתקיימה בפוקוקה שביפן.
החל מ-2 באוגוסט 2009 ועד 1 באוגוסט 2021 החזיק בשיא עולם של 3:27.28 דקות במשחה 4x100 מטר מעורב שליחים, שקבע במשותף עם אריק שנטו, ארון פירסול ודייוויד וולטרס באליפות העולם בשחייה ברומא.
בסך הכול קבע פלפס 37 שיאי עולם בבריכה אולימפית, יותר מכל שחיין אחר בהיסטוריה, מהם 29 שיאים במשחים אישיים.
נוסף לכך, היה שותף לשני שיאי עולם במשחה שליחים, בבריכת 25 מטר.
פלפס נשוי לדוגמנית ניקול ג'ונסון, מיס קליפורניה לשעבר ולהם ארבעה בנים.
ב-6 באוקטובר 2017 חשף פלפס את התמודדותו עם חרדה ודיכאון.
בסרט תיעודי שנעשה אודותיו הוא דן בחשיבותו של נושא בריאות הנפש.
מייקל פרנסיס "מיק" פולי הוא מתאבק אמריקאי בעבר, וכיום הוא בין היתר עוסק במשחק, קומדיה וספרות.
פולי היה ידוע בכינויי הבמה השונים שלו: קקטוס ג'ק, מֵנְקַיְנְד (Mankind - המין האנושי) ודוד לאב.
פולי עבד עבור מבצעי היאבקות רבים, כולל פדרציית ההיאבקות העולמית (WWF, כיום WWE), אליפות העולם בהיאבקות (WCW), היאבקות אליפות אקסטרים (ECW), Total Nonstop Action Wrestling (TNA) וברית ההיאבקות הלאומית (NWA), כמו גם מבצעים רבים ביפן.
הוא נחשב לאחד הכוכבים הגדולים ביותר של עידן הגישה ואחד המתאבקים הגדולים ביותר בהיסטוריה של ההיאבקות המקצועית, ועמד בראש מהדורת 2000 של האירוע השנתי הראשון של ה-WWE, רסלמניה.
הוא נכנס להיכל התהילה של ה-WWE בשנת 2013.
פולי נאבק תחת שמו האמיתי ופרסונות שונות.
הפרסונה העיקרית שלו בתקופתו ב-WCW וב-ECW בין השנים 1991 ל-1996 הייתה קקטוס ג'ק, קטטה פיזית חסרת פשרות וצמאת דם מאמת או השלכות, ניו מקסיקו, שלבש מגפי בוקרים והשתמש לעיתים קרובות בחפצים מתכתיים חדים, כגון גדרות תיל, אגודלים ופחי אשפה.
כשפולי הופיע לראשונה ב-WWF ב-1996, הוא הציג לראשונה את הפרסונה הידועה בשם Mankind, משוגע מפחיד, מזוכיסט, מעורער בנפשו, שהיה רעול פנים ובילה את זמנו הפנוי בחדרים מכניים.
בשנה שלאחר מכן, פולי הציג לראשונה את Dude Love, היפי נינוח, אוהב כיף, מדבר ג'ייב ולובש חולצה צבועה בעניבה.
פרסונות אלה נודעו בשם "שלושת הפנים של פולי", כאשר קקטוס ג'ק ערך את הופעת הבכורה שלו ב-WWF גם כן בשנת 1997. כל שלוש הדמויות הופיעו ברויאל ראמבל , מה שהופך את פולי למתחרה היחיד שהשתתף באותו קרב רויאל ראמבל שלוש פעמים תחת פרסונות שונות.
פולי הוא אלוף עולם ארבע פעמים (שלוש אליפות ה-WWE ואליפות העולם של TNA), אלוף העולם 11 פעמים בתג קבוצתי (שמונה אליפויות WWF Tag Team, שתי אליפויות ECW World Tag Team ואליפות WCW World Tag Team אחת), אלוף TNA Legends חד פעמי, ואלוף ההארדקור הראשון של WWF.
משחק גיהנום בתא של פולי נגד אנדרטייקר נחשב לאחד המשחקים הזכורים והשנויים ביותר במחלוקת שלו ומוכר על ידי רבים כמשחק גיהנום בתא הגדול ביותר בכל הזמנים.
סגנון ההיאבקות המסור והפיזי של פולי הוביל אותו להשתתף לעיתים קרובות בקרבות אלימים ואכזריים שכללו אותו לוקח חבטות מסוכנות ומכניס את גופו למחיר פיזי ניכר, מה שבסופו של דבר זיכה אותו בכינוי "אגדת הארדקור".
פולי הצטרף בצעירותו לבית ספר להיאבקות, שם לימד אותו דומיניק דינוצ'י.
פולי בילה תקופה זאת בחייו בנסיעות רבות למרחקים ארוכים כדי לקבל ממנו שיעורים פרטיים.
ב-1985 פולי החל להתאבק בארגונים מקומיים תחת השם "קקטוס ג'ק".
אחרי מספר חודשים התקבל ל-WWF (לימים, ה-WWE) והופיע תחת השם ג'ק פולי.
דמותו לא צלחה ופולי פרש מהארגון לאחר מספר חודשים.
פולי החל לעבור בין ארגוני היאבקות קטנים ברחבי ארצות הברית ויפן.
עם הזמן הצליח להתברג לארגונים מעט גדולים יותר, כמו ה-WCW וה-N.W.A.
במהלך אחד הקרבות המבוימים ב-WCW איבד פולי בתאונה לא מתוכננת את אוזנו.
פולי המשיך להשתתף במספר ארגונים שוליים ודמותו החלה להיות מזוהה בגימיק קבוע, במהלכו השתמש פולי בכלי נשק, כמו מסמרים וכדומה, בקרבות המבוימים.
עם הזמן תשומת לבם של מנהלי ה-WWF שבה להתמקד בו ופולי קיבל הצעה לחוזה חדש.
פולי חזר ל-WWF בשנת 1996 בשם "מנקיינד" (Mankind).
דמותו החדשה של פולי זכתה לפופולריות רבה יותר ועומתה פעמים רבות נגד הדמות הוותיקה "הקברן".
עם הזמן התפתחה דמותו והייתה למרכז העלילה.
פולי החל להחיות מחדש את דמויותיו הישנות מנדודיו בין הארגונים השוליים וזכה לאהדת הקהל.
הוא הופיע פעמים רבות יחד עם מתאבקי צמרת אחרים בארגון, כמו טריפל H, קיין, סטיב אוסטין והרוק.
המופעים בהם דמותו שותפה אופיינו לרוב באלימות רבה אף יותר מהמקובל ב-WWE.
פולי פרש מהשתתפות בקרבות המבוימים בשנת 2000, אך המשיך לככב במופעים בתור דמות "הקומישינר", דרכה הציג את כישרונו הקומי.
פולי אף חזר לזירה במספר קרבות מאז פרישתו, לקרבות מול מתאבקים כמו רנדי אורטון, ריק פלייר, אדג' ואחרים.
ב-2010 מיק פולי פוטר מ-TNA על ידי אריק בישוף.
אחרי כמה חודשים חזר פולי ל-TNA כדי לשתף פעולה עם חבריו מ-ECW וב-2011 מיק פולי עזב שוב את החברה.
באוקטובר 2011 מיק פולי חזר ל-WWE וב-14 בנובמבר פולי חזר ל-WWE Raw.
ב-14 בינואר 2013 בחגיגות ה-20 שנה לראו הוכרזה בחירתו של פולי להיכל התהילה של ה-WWE.
בשנת 2007 השתתף בתפקיד קטן במותחן הפסיכולוגי "אנאמורף" לצד וילם דפו.
בשנת 2019 שיחק בסרט קולנוע ושמו "חיים אחרים" לצד שיה לה-באף ודקוטה ג'ונסון.
מייקל צ'יקליס הוא שחקן ומפיק טלוויזיה אמריקאי.
התפרסם בשל תפקידיו הראשיים בסדרות הטלוויזיה האמריקניות "איש משטרה" (1991-1995) ו"המגן" (2002-2008); עבורו זכה בפרס אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה ובשלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, הוא ידוע גם בתור בן גרים/הדבר בסרט "ארבעת המופלאים" ובהמשכו "ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף".
צ'יקליס, ששלושה מתוך ארבעת סביו וסבותיו היגרו מיוון, נולד במדינת מסצ'וסטס שבצפון-מזרח ארצות הברית, וגדל בעיירה אנדובר.
כבר בגיל חמש נהג לבדר את בני משפחתו על ידי חיקויים של מפורסמים.
כילד החל לשחק בתיאטרון המקומי והחל מגיל 13 מחזיק בכרטיס חבר של איגוד שחקנים אמריקני.
צ'יקליס סיים תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת בוסטון.
הוא דובר ארבע שפות: אנגלית, יוונית, איטלקית וספרדית.
ביום בו סיים את לימודיו נסע צ'יקליס לעיר ניו יורק במטרה לקדם לעצמו קריירת משחק.
תפקידו הרציני הראשון היה גילום ג'ון בלושי המנוח בסרט אוטוביוגרפי ומעורר מחלוקת על בלושי עצמו הנקרא "Wired" בבימויו של לארי פירס.
הקריירה שלו תפסה תאוצה, והוא קיבל תפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות, ביניהן: "פרקליטי אל איי" ו"סיינפלד", ואף בסרטים דוגמת "ניקסון" של אוליבר סטון.
ב-1999 שיחק בסרטו של הבמאי הישראלי אבי נשר "חוקר המס" לצדם של ג'ו פנטוליאנו ואליזבת' ברקלי.
צ'יקליס ידוע בעיקר בשל הופעתו בתפקיד הראשי בשתי סדרות משטרתיות: ב"איש משטרה" גילם את דמותו של טוני סקאלי, שוטר חביב ותמים.
הסדרה השנייה היא "המגן", בה גילם את ויק מאקי, אנטי-גיבור שהוא שוטר מתוסבך, קשוח ואלים, המתנהל לפי קוד משלו.
עבור תפקידו ב"המגן" זכה צ'יקליס בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב, שניהם בשנת 2002. בין השנים 2004 ו-2005, הוא שוב היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "שחקן הדרמה של השנה", אך לא זכה.
ב-2005, כיכב צ'יקליס בסרט "ארבעת המופלאים", שם גילם את דמותו של בן גרים/הדבר.
הוא שב לגלם דמות זו גם בסרט ההמשך "ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף" מ-2007, ובסרט האימה "רייס: צייד הדמים" מאותה שנה.
בשנת 2010 שיחק בסדרת המדע הבדיוני "הבלתי רגילים", אשר בוטלה לאחר עונה אחת, ושיחק בקומדיה השחורה "תיכון בראש טוב" לצד אדריאן ברודי.
ב-2012 עלתה לאוויר סדרת הטלוויזיה "וגאס", דרמת פשע תקופתית בה מככב צ'יקליס לצד דניס קווייד וקארי-אן מוס.
בסדרה מגלם צ'יקליס דמות המבוססת על מאפיונר אמיתי.
גם סדרה זו בוטלה לבסוף לאחר עונה אחת.
באוקטובר 2014 הצטרף לקאסט הקבוע של הסדרה האנתולוגית אימה אמריקאית: פריק שואו, שם גילם את דל טולידו "איש הברזל" במופע ה" פריק שואו" וכן הצטרף לצוות השחקנים של גותהאם, בה הוא מגלם בעונה השנייה את נת'ניאל ברנס, מפקד משטרת גותהאם.
בשנת 2018 שיחק בסרט הדרמה הלהט"בי בשחור-לבן "1985".
ב-2019 שיחק בסרט האקשן העצמאי "10 דקות אבודות" לצדו של ברוס ויליס, ובשנת 2020 שיחק בתפקיד קטן בסרט "יובי יציל את האלווין" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הפשע "Coyote" של רשת CBS All Access.
בהמשך שנה זו, שיחק בסרטו של אדם מקיי "אל תסתכלו למעלה".
משנת 2022 צ'יקליס מגלם את דמותו של מאמן הכדורסל האגדי רד אאורבך בדרמת הספורט "לייקרס: קבוצה מנצחת" שמביים אדם מקיי לרשת HBO.
בשנת 2023 שיחק באחד מפרקי סדרת הפשע האנתולוגית "נאשמים" של רשת Fox; אשר מבוססת על הסדרה הבריטית באותו שם מאת ה-BBC.
בשנת 2024 כיכב בתור הסוכן זוליו בדרמת הפשע "הוטל קוקאין" של ערוץ הטלוויזיה MGM+.
ב-21 ביוני 1992 נישא צ'יקליס למישל מורן ולזוג שתי בנות: אוטום (נולדה ב-1993), שיחקה לצדו בסדרה "המגן" בתפקיד בתו, ואודסה (נולדה ב-1999).
מייקל קאריק הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי וכיום מאמן מנצ'סטר יונייטד מהפרמייר ליג.
קאריק החל לשחק בגיל 5 בקבוצת מועדון הבנים של וולסנד בערבי שבת, בעקבות התנדבותו של אביו במועדון.
בגיל 12 נבחר לקבוצת בתי הספר של וולסנד עד גיל 16 ושותף גם בנבחרת האנגלית של בתי הספר.
עד מעברו לקבוצת וסטהאם יונייטד המקצוענית, שיחק למעשה כחלוץ, כאשר בווסטהאם החל לשחק כקשר.
הקריירה המקצוענית של קאריק החלה בקבוצת האקדמיה של וסטהאם בשנת 1998. בעונת 1998/1999 שותף בגמר גביע ה-FA לצעירים לצידו של שחקן נודע אחר בשם ג'ו קול.
במשחק זה ניצחה ווסטהאם 0–9 את קבוצת קובנטרי סיטי, וקאריק עצמו כבש שני שערים.
קאריק ערך את הופעת הבכורה בבוגרים לאחר שנכנס כמחליף של ריו פרדיננד בניצחון 0–3 על ברדפורד סיטי באוגוסט 1999. אך את רוב זמנו בעונת 1999/2000, קאריק בילה כמושאל בקבוצת סווינדון טאון.
הוא הושאל שוב בעונת 2000/2001, והפעם לברמינגהאם סיטי.
עונת 2002/2003 הייתה גדושה באירועים שליליים לקאריק.