tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי שהוחזרה הקתוליקוסות לאצ'מיאדזין בשנת 1441, המנהיג המקומי של הכנסייה, הקתוליקוס גריגור ה-9, שהיה קשיש וחולה, סירב לעבור לאצ'מיאדזין, אולם הורה על הוועידה הכנסייתית- עממית להתכנס באצ'מיאדזין ולבחור שם בקתוליקוס חדש (קיארקוס ויראפצי, 1443-1441).
לפי בקשת הארמנים בקיליקיה, שמר גריגור ה-9 על התואר קתוליקוס והקים לפיכך קתוליקוסות חדשה.
מאוחר יותר, בשנת 1921, עם עזיבת הכוחות הצרפתיים את קיליקיה העברת האזור לשלטון הטורקי, הארמנים ששרדו את רצח העם והגירושים בשנים 1920-1915, עברו ללבנון, סוריה ולצרפת..
מושב הקתוליקוס מקיליקיה עבר בתקופה זו נדודים רבים במשך 10 שנים עד בשנת 1930
מפני שהקתוליקוס של סיס איבד כמעט כל הדיוקסיות שלו, פרט לדיוקסיית חלב הוא נמצא אז בסכנת קץ קיומו.
על מנת לשמור עת מוסד היסטורי זה, בהוראת הקתוליקוס מאצ'מיאדזין, בשנת 1929, הפטריארך הארמני של ירושלים ויתר לעמית שלו מקיליקיה את הדיוקסיות דמשק וביירות והפטריארך הארמני של קונסטנטינופול ויתר לטובתו על הדיוקייסת קפריסין.
כיום כפופות לסמכות הקתוליקוס של סיס הדיוקסיות לבנון, סוריה וקפריסין.
החל מ-28 ביוני1995 מכהן בתפקיד הקתוליקוס של סיס ארם הראשון (קשישיאן).
4. בשנים 1895-1113 היה קיים קתוליקוס עצמאי גם באי אחטמר.
כשבשנת 1113 נבחר ב"מנזר האדום" (קרמיר ואנק) קתוליקוס חדש בן 20 בשם גריגור, הדבר עורר זעמו של הבישוף של אחטמר, דוד.
בנימוק שגריגור היה צעיר מדי, ושמושבו נמצא מחוץ לגבולות ארמניה, שאחטמר היה בעבר מושב הפטריארך בשנים 947-927 ובידי הכנסייה באחטמר נמצא שרביטו ושרידים אחרים של גריגור המאיר הקדוש, מועצה של חמישה בישופים הכריזו על דוד כקתוליקוס של כל הארמנים, כלומר כ-"אנטי-קתוליקוס".
יש לציין כי בשנות השלטון העות'מאני שתי הקתוליקוסויות של אחטמר ושל סיס היו כפופות בעניינים מנהליים לפטריארך הארמני של איסטנבול, בהתאם לרצון הסולטאנים..
קיימת משנת 380 ובראשה הפטריארך של חבש והקתוליקוס של אתיופיה, איצ'גה של טקלה היימנות וארכיבישוף של אקסום.
כעת מושב הפטריארך באדיס אבבה הוא פנוי, בעקבות מותו של אבונה פאולוס גברה יוהנס ב-17 באוגוסט 2012.
הכנסייה האורתודוקסית הסורית (של אנטיוכיה ושל כל המזרח) ("יעקובית")
מאנטיוכיה לדייר זעפרן ועד דמשק
הכנסייה האורתודוקסית הסורית היא יורשת הכנסייה העתיקה של אנטיוכיה שהוקמה
לפי המסורת, על ידי השליח פטרוס הקדוש.
היא משתמשת במיסה הקדומה של יעקב הצדיק ושפת הפולחן שלה היא ארמית-סורית.
בשנת 512 בסינוד שהתקיים בצידון נבחר לפטריארך מר סברוס, שהתנגד להחלטת ועידת כלקדון.
הכנסייה שהכריזה על נאמנותה להחלטת ועידת כלקדון, או הכנסייה הכלקדונית הסורית בראשות הפטריארך היריב פלביאן הפכה לכנסייה היוונית אורתודוקסית של אנטיוכיה.
בשנת 518 נאלץ מר סבריוס להימלט מאנטיוכיה לאלכסנדריה ומעמד המוסד שעמד בראשו התחיל להתערער.
מי שהצליח לשקם את הכנסייה הלא-כלקדונית זאת היה לבסוף הבישוף המיאפיזיטי של אדסה יעקב בראדאי, שכיהן ב-578-543. משום כך הזרים היו קוראים לכנסייה זו "יעקבית", כינוי שעד היום אינו מקובל עליה..
מושב הפטריארך הסורי אורתודוקסי של אנטיוכיה נדד בין מנזרים שונים - ביישובים כמו קרתמין, קנשרין (כלקיס) על יד חלב, מלטיה ואמיד (דיארבקיר), עד שבשנת 1293 השתקע בדיירא דמר חנניא ("דיירו דמור חנניו" או "דיירו דכורכמו") ,בערבית "דייר זעפרן", הידוע גם כטור עבדין שבעיר מרדין.
הפטריארכים הסורים של אנטיוכיה ישבו במנזר זה עד שנת 1933 כשנאלצו לעקור מטורקיה לסוריה - לחומס, והחל משנת 1959 בדמשק.
הנסיבות ההיסטוריות יצרו מרכז נוסף של עדה זו, במזרח, תחת שלטון פרסי.
רוב הנוצרים בפרס אימצו בהתחלה את הגישה הנסטוריאנית המונופיזיטית שעזרה להם לטעון בפני השלטונות הפרסים שהם אינם שוב תלויים במוסדות הכנסייתיים שבאימפריה הרומית, אויבת של פרס.
הקתוליקוס מסלבקיה הכריז עצמו לפטריארך והשווה את מעמדו לזה של הפטריארך מאנטיוכיה.
לעומת זאת חלק מהנוצרים בערים מוסול, נינווה, ותיכרית (טיגריס) המשיכו עדיין להיות נאמנים לדת העתיקה הדו-פיזיטית ולהיות כפופים לפטריארך האורתודוקסי מאנטיוכיה.
אולם, אחרי פיצול הפטריארכיה מאנטיוכיה בשנת 512 סיעה "אורתודוקסית" זו הכירה דווקא בסמכות אותם הפרטיארכים של אנטיוכיה שהוגלו בגלל בחירתם במיאפיזיטיזם.
נוצרים אלה מפרס קיבלו עליהם את עול "הכנסייה הסורית אורתודוקסית", כפי שאורגנה על ידי יעקב בראדאי.
יעקב בראדאי הכתיר בשנת 559 את הבישוף אהודמה (575-559) כ"מטרופוליט גדול של המזרח".
יורשיו בתפקיד של אהודמה הקדוש השתמשו החל מן המאה השביעית בתואר "מפריאן" או "מרפריונו" - כלומר "אב", "מוליד" (דומה ללשון "הפרה" בעברית) כעדיף על זה של הקתוליקוס הנהוג יותר אצל כנסיית המזרח של האשורים.
עם זאת, החל מן המאה ה-13 גם ה"מפריאן" נקרא לפעמים "קתוליקוס של המזרח".
מושב הבישופים הסורים בפרס היה בהתחלה בתיכרית ובמאה ה-12 עבר למנזר דיירו מור מתאי במוסול.
המפריאנים שכנו לסירוגין במוסול עד אמצע המאה ה-19.
בשנת 1860 החליט הסינוד של הכנסייה הסורית האורתודוקסית שהתכנס בדייר אל זעפרן לבטל את התואר מפריאן של המזרח.
לפי המסורת הנצרות הובאה להודו, באזור קראלה, בשנת 52 על ידי השליח תומאס הקדוש.
הנוצרים המקומיים דוברי השפה מלאיאלם הידועים כ"נסראנים" או "הנוצרים של תומאס הקדוש" הכירו עם השנים את סמכותה של הכנסייה הלא-כלקדונית מן העיר אדסה - כנסיית המזרח של האשורים ("נסטוריאנית") ואימצו את הסורית-ארמית שפת פולחנם.
הקהילה הייתה זמן רב אוטונומית תחת הנהגת מנהיג מקומי.במאה ה-16 לרגל הסינוד בדיאמפר בשנת 1559 כמרים פורטוגזים ניצלו את חולשת המוסדות של הכנסייה במזרח והשתלטו על מסגרות הכנסייה ההודית תוך הכנה להעברתה לידי שליטת האפיפיור.
נגד מגמה זו קמו במאה ה-17 כמרים בראשות הארכידיאקון תומאס שנשבעו ב-3 בינואר 1653 (במה שנקרא "שבועת הצלב העקום" - "קונן קוריסו סתיאם") שלא להצטרף ל"דת הפרנקים" ו"לא לקבל את אמונת האפיפיור מרומא".
ב-1665 ביקר בהודו שליח של הפטריארך הסורי אורתודוקסי של אנטיוכיה והנוצרים של תומאס הקדוש בראשותו של הארכידיאקון תומאס החליטו להכריז על נאמנות לפטריארך הנ"ל ולכנסייה הסורית האורתודוקסית ("יעקבית").
הם עזבו את מה שנקרא הפולחן הסורי (אשורי) המזרחי לטובת הפולחן הסורי המערבי.
הכנסייה זאת, תחת הנהגתו של תומאס שהוסמך למטרופוליט, ידועה בשם כנסיית מאלנקארה.
כנסיית מאלנקארה ידעה במהלך השנים שורה של פילוגים:
- ב-1772 נפרדה ממנה הכנסייה הסורית העצמאית של מלאנקארה
הכנסייה הנוצרית הסורית היעקבית - תומכי הפטריארך מאנטיוכיה, איגנטיוס עבד אלוהו (עבדאללה) השני.
בשנת 1975 הפטריארך של אנטיוכיה, יעקוב השני, החיה את תפקיד המפריאן - הקתוליקוס של הודו, גם בקרב הפלג הזה של הנצרות הסורית אורתודוקסית, ומינה בתפקיד זה את מור פילוקסנוס, תחת השם בסליוס פואלוסה השני.
בשנת 1980 בפעם הראשונה קתוליקוס הודי, בסליוס פאולוסה השני, ניהל את טקס הכתרת הפטריארך הסורי החדש של אנטיוכיה - איגנטיוס זכא הראשון איוואס.
מרפריאן הנוכחי של הכנסייה הנוצרית הסורית היעקבית, קתוליקוס של המזרח ושל הודו, הוא אבון מור בסליוס תומאס הראשון (החל משנת 2002).
מושבו הרשמי הוא במרכז ע"ש מור איגנטיוס זכא הראשון בפותנקרוז, על יד קוצ'י.
הוא מתגורר בסמינר מור איגנטיוס בקותאמנגאלאם במחוז ארנאקולאם.
כנסיית מלאנקארה הסורית אורתודוקסית - תומכי המטרופוליט בסיליוס פאולוסה הראשון, שהוכרז ב-1912 קתוליקוס של המזרח על ידי הפטריארך המודח של אנטיוכיה, איגנטיוס עבדול מסיח השני.
האקס-פטריארך זה עבר להודו והחליט להחיות שם את מוסד המפריאנות של תיכרית שבוטלה ב-1860. כנסיית מלאנקארה זו התארגנה בשנת 1934 עם מוסדות קבועים בקוטאיאם בדרום קראלה.
בשנת 1964 התקיים בקוטאיאם סינוד עולמי סורי אורתודוקסי בראשות הפטריארך מור איגנטיוס יעקב השלישי מאנטיוכיה, שבו המפריאן של הודו הוכרז כ"קתוליקוס של המזרח" האחראי על עיניני הכנסייה בהודו לבד.
בסינוד זה הושג זמנית בלבד איחוד בין שני הפלגים היריבים, אך הם נפרדו שוב באמצע שנות ה-1970..
הקתוליקוס הנוכחי של כנסיית מלאנקארה הסורית האורתודוקסית הוא בסליוס מרתומא פאולוסה השני (החל משנת 2010. הוא נושא את התארים "קתוליקוס של המזרח ומטרופוליט של מלאנקארה".
בשנת 1964 הסינוד העולמי הסורי אורתודוקסי שהתכנס בקוטאיאם בהודו החליט להחיות את תפקיד המפריאן בהקשר ההודי.
המפריאן של הודו אימץ את התואר "קתוליקוס של המזרח", כשסמכותו מוגבלת למאמינים מהודו בלבד.
כנסיות של המזרח (של שתי הוועידות)
כנסיית המזרח של האשורים (כנסייה פרסית, "נסטוריאנית")
לפי המסורת הוקמה בשנת 33 על ידי השליח תומאס הקדוש, וכן על ידי מארי הקדוש ואדאי הקדוש, כמסופר בספר האפוקריפי "משנת אדאי".
ההקשר הגאופוליטי של הקמת כנסיית המזרח נוצר על ידי היריבות הפוליטית הגדולה שבין האימפריה הרומית ובין האימפריה הפרסית הסאסאנית.
השליטים הזורואסטריסטים של פרס לא ראו בעין יפה את הקשרים שבין הנוצרים שבתחום שליטתם ובין הנוצרים שבאימפריה הרומית שאימצה במאה ה-4 את הנצרות כדת רשמית.
כנסיית המזרח התארגנה ב-310 והייתה השנייה אחרי הכנסייה האפוסטולית הארמנית שהנהיגה את מוסד הקתוליקוס.
התואר אומץ על ידי הבישופים של בירת פרס, סלבקיה-קטסיפון שהיו ראשי הכנסייה של המזרח או של פרס, אך היו כפופים לפטריארך של אנטיוכיה.
לבישוף פאפא בר גגאי (או אגאי)(329-317) היה לראשונה כבישוף של סלבקיה-קטסיפון מעמד-על לגבי הבישופים האחרים בפרס וככל הנראה נשא הראשון תואר של קתוליקוס.
הכנסייה הפרסית או כנסיית המזרח של האשורים הפכה לאוטוקפאלית בשנת 431 כשהקתוליקוס של אז דחה את החלטות ועידת אפסוס.
במאה ה-5, הבישוף מור יצחק (410-399) שארגן את ועידת סלבקיה-קטסיפון קרא לעצמו בישוף של סלבקיה-קטסיפון, קתוליקוס וראש הבישופים של כל המזרח ומעמדו זה הוכר על ידי המלכים הפרסים.
שושלת זו של קתוליקוסים הקימה את "כנסיית המזרח" והובילה את התפתחות "הפולחן הסורי (אשורי) המזרחי".
ידועה במערב כ"כנסייה הנסטוריאנית", כנסייה זו, באמצעות מנהיגה דינכא הרביעי, דרשה בשנת 1976 להפסיק את השימוש בכינוי הזה, שאינו תואם מזמן את המשנה הכריסטולוגית שלה.
כנסיית המזרח האשורית אינה קוראת לעצמה "אורתודוקסית" אלא "קדושה", "קתולית" (במובן של "אוניברסלית", "כלל-עולמית" בלבד) ו"אפוסטולית" בהתאם ל"קרדו" מוועידת ניקאה וקונסטנטינופול ("אנחנו מאמינים בכנסייה אחת, קדושה, קתולית ואפוסטולית
הקתוליקוס הנוכחי הוא מר דינכא הרביעי, המכהן החל מ-17 באוקטובר 1976. עד שנת 1984 ישב בטהראן, באיראן ולאחר מכן במורטון גרוב על יד שיקגו, בארצות הברית.
הוקמה על ידי סיעה של כנסיית המזרח של האשורים שדחתה בשנת 1968 את אימוץ לוח השנה הגרגוריאני.
הקטוליקוס -פטריארך של בגדאד, משנת 1972 - אדאי השני.
כנסיות אורתודוקסיות (של שבע הוועידות)
לפי המסורת, הכנסייה הוקמה על ידי השליח אנדראס הקדוש במאה הראשונה.
אצל הגאורגים היה קיים התואר קתוליקוס החל משנת 475 או 484 ועד 1811, כשגאורגיה סופחה לרוסיה.
בין 1811 - ובין 1917 היא התמזגה בתוך מוסדות הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
בשנת 1917 הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית הפכה לאוטוקפאלית וראשה הוכרז שוב כקתוליקוס, שמושבו בטביליסי.
החל מ-023 בדצמבר 1977, הקתוליקוס-פטריארך של כל גאורגיה, ארכיבישוף של מצחתה וטביליסי, הוא איליה השני.
כנסיות קתוליות (נצרות מזרחית קתולית)
(כנסיות באיחוד מלא עם רומא)
היא כנסייה שהתפתחה מתוך כנסיית המזרח של האשורים ונפרדה ממנה במאה ה-16 על ידי איחוד מלא עם הכנסייה הקתולית והכרת סמכות האפיפיור.
חסידיה הם בני העם אשורי או כלדאו-אשורי מעיראק שהיו זמן רב דוברי ניב ארמי.
המנהיג שלה הנוכחי, הקרדינל - קתוליקוס-פטריארך הקתולי הכלדאי של בבל הוא כעת עמנואל השלישי דלי.
לכנסייה ארמנית זו, שקמה בשנת 1742 (פרט כנסייה הקתולית ארמנית מלבוב שהוקמה ב-1620) יש קתוליקוס-פטריארך משלה, הנושא גם את התואר פטריארך, ויושב בכפר בזומר, בלבנון.
החל משנת 1999 הקתוליקוס-פטריארך של הכנסייה הקתולית הארמנית הוא נרסס בדרוס ה-19 טרמוני.
תוארו הרשמי הוא "פטריארך-קתוליקוס של בית קיליקיה".
קתדרלת ריו דה ז'ניירו (שמה הרשמי: הקתדרלה המטרופוליטנית סאו סבסטיאו (Catedral Metropolitana de São Sebastião)) היא מקום מושב הארכיבישוף הרומי-קתולי של העיר ריו דה ז'ניירו שבברזיל.
היא קרויה על שם סבסטיאן הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר.
הקתדרלה נבנתה במרכז העיר בין השנים 1964–1979. היא תוכננה על ידי האדריכל אדגר דה אוליוירה דה פונסקה (Edgar de Oliveira da Fonseca) בסגנון מודרניסטי, בהשראת פירמידות של תרבות המאיה.
הקתדרלה היא הנוכחית בשורה ארוכה של כנסיות ששימשו כמקום מושב הארכיבישוף של העיר.
הקודמת לה היא כנסיית גבירתנו מהר הכרמל של הכס העתיק (ידועה יותר כקתדרלה הישנה של ריו דה ז'ניירו).
הקתדרלה היא מבנה מעגלי בקוטר של 106 מטרים ובגובה של 75 מטרים.
מותקנים בה ארבעה חלונות ויטראז' בגובה של 64 מטרים.
היא יכולה להכיל 5,000 איש בישיבה או 20 אלף בעמידה.
קתלין "קתי" אליס (-לנדגרף -גריר) .
היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות, 2 זהב (טוקיו 1964) ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר פרפר.
אליס נולדה בטרנטון, ניו ג'רזי.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה אליס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.6 דקות, לפני שיאנית העולם מרי סטיוארט מקנדה (1:08.9 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:03.5 דקות
בתחרות שנערכה בהיי פוינט, בקרוליינה הצפונית ב-16 באוגוסט 1963 קבעה אליס במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:06.5 דקות, שיפור לשיא בן השנה של מרי סטיוארט (1:07.3 דקות).
שיא זה החזיק מעמד שבועיים ונשבר על ידי אדה קוק מהולנד (1:06.1 דקות).
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה אליס ב-4 מדליות, 2 מדליות זהב במשחי שליחות ו-2 מדליות ארד אישיות.
מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.8 דקות, אחרי דון פרייזר מאוסטרליה שקבעה שיא אולימפי חדש של 59.5 שניות ושרון סטודר (59.9 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.0 דקות, אחרי שרון סטודר שקבעה שיא עולם חדש של 1:04.7 דקות ואדה קוק (1:05.6 דקות).
בשנת 1991 זכתה אליס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
קתי אקר הייתה סופרת ניסיונית אמריקאית, משוררת פאנק, מחזאית, מסאית, ופמיניסטית סקס-פוזיטיב.
היא הושפעה מהיוצרים דייוויד אנטין, קרולי שניימן, אלינור אנטין וויליאם ס.
וכן מהתופעות התרבותיות תיאוריה ביקורתית צרפתית, מיסטיקה ופורנוגרפיה.
אקר נולדה בניו יורק לדונלד וקלייר להמן.
דונלד נטש את משפחתו עוד לפני שאקר נולדה, והיא גדלה תחת השפעת אמה הדומיננטית, ובתחושה שהיא אינה רצויה או נאהבת.
אף על פי שקלייר נישאה שנית כשנה אחר שניטשה, היא תמיד האשימה את בתה בעזיבתו של דונלד.<div>בתור ילדה, אקר חוותה את הניגוד בין הציפיות המגדריות של החברה לבין רצונותיה ותחומי עניינה, דבר שהשפיע על עבודתה ותפישותיה בבגרותה.
לדבריה, העניין שלה בספרים החל מתוך אוסף ספריה של אמה, שכללו ספרים של אגתה כריסטי ופורנוגרפיה, והיא הייתה קוראת את שניהם בו זמנית.
ישנו ספק לגבי שנת לידתה של אקר - הוא רשום לחלופין כ-1944, 1947, ו-1948. היה זה חלק מדמותה הספרותית הפאנקיסטית שהיא לעולם לא סיפקה תשובה לשאלה, כי כל רצונה היה לחתור תחת רעיון הזהות האישית.
בגיל 14 הייתה אקר כבר חלק מסצנת האוונגרד בניו יורק, ובגיל 18 היא עזבה את בית אמה והחלה לעבוד במופע מין בעיר.
היא חברה לקבוצת משוררים מאסכולת "Black Mountain" (תנועה מבוססת מכללה ניסיונית באותו שם, אשר שמה אמנות במרכז).
בגיל 19 נסעה לבוסטון ללמוד באוניברסיטת ברנדיס, שם הכירה את אנג'לה דייוויס, והתחתנה עם חברה הטוב רוברט אקר.
אקר סיפרה פעם בראיון שהסיבה לנישואים הייתה כדי לקבל מלגות ללימודים בברנדיס, וכן שאמה ואביה החורג נישלו אותה מירושה בגינם.
הנישואים החזיקו מעמד זמן קצר, וב-1965 עקרה לקליפורניה כדי להמשיך לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בסן דייגו למדה אצל הפסיכולוג המרקסיסטי, הרברט מרקוז, שאף הוא היה חלק מתנועת תרבות-הנגד של שנות ה-60.
בגיל 21 החליטה אקר להיות סופרת.
ספרה הראשון, Politics, היה חצי שירה וחצי פרוזה, ומושפע משמעותית מויליאם בורוז.
כל עבודותיה המוקדמות יצאו בהוצאה עצמית או בהוצאות מחתרתיות קטנות, ואקר הייתה הולכת מחנות ספרים אחד למשנהו כדי למכרם, ובגין זה זכתה לכינוי "טרוריסטית ספרותית".
הייתה לה באותה תקופה האפשרות לעבוד באקדמיה, אך היא החליטה שזה יסיח את דעתה מהכתיבה, וסירבה.
כשאקר הייתה בת 30, אמה התאבדה.
רק ארבע שנים קודם לכן חזרו השתיים לקיים את הקשר ביניהן, אך בינתיים קלייר אבדה את כל ממונה, ולא הצליחה להסתגל לעוני.
מות אמה החל להיות נושא מרכזי בכתיבתה של אקר מאז ועד מותה.
בשנות ה-80, שוב הייתה אקר במרכז האוונגרד, והפעם בסצנת הפאנק, יחד עם אמנים כמו פטי סמית' ורוברט מייפלת'ורפ.
בתקופה זו נישאה שנית, למלחין הניסיוני פיטר גורדון.
ב-1984, עקרה ללונדון, שם חוותה הצלחה מסחרית וביקורתית משמעותית בפעם הראשונה, עם ספרה Blood and Guts in High School, אשר עבדה עליו במשך עשר שנים.
ההצלחה וההכרה שקיבלה היו אולי הגורמים להתפרצות יצירתיות אצלה - היא התחילה לכתוב ספרים, מאמרים, תסריט לסרט, ואף ליברטו לאופרה.
טקסטים שלה ליוו תערוכות אמנות, והיא הופיעה במגזינים ואנתולוגיות.
ככל שנהייתה מוכרת יותר, כך גם עבודותיה יצאו בהוצאות מוכרות יותר, ודבריה החלו להופיע בעיתונים מסחריים ממוסדים, כמו הגרדיאן.
בתקופה זו, גילתה אקר משיכה לנושאים של אלימות, במיוחד בנקודת המפגש בין סקס לאלימות.
היא עסקה רבות בגוף - גם בכתיבתה, וגם בחייה: היא הייתה לפרקים מפתחת שרירים, מתקעקעת, וכן עושה מגוון של פירסינג בגופה, כולל בלשון ובפות.
היא ראתה במיוחד בקעקועים הצהרה אישית - כאשר באותה תקופה בלונדון קעקועים נחשבו, לדבריה, לסממן מעמדי, והיא ראתה בהם סוג של שלטי חוצות דרכם הגוף שלה מדבר לחברה.
בתחילת שנות ה-90 חזרה לארצות הברית כדי לעמוד בראש מחלקת כתיבה ב-San Francisco Art Institute, אך חזרה לאנגליה ב-1995. בעת חזרתה, גילתה שיש לה סרטן.
היא עשתה כריתת שד כפולה ב-1996, אך סירבה לטיפול בכימותרפיה.
הניתוחים הותירו אותה מוחלשת ודיכאונית, והיא העידה כי איבדה אמון ברפואה המערבית.
היא חיפשה פתרונות אצל תזונאים, מטפלים בדקירה, וסוגים אחרים של רפואה אלטרנטיבית, אך כעבר כשנה, ב-1997, נפטרה אקר מהסרטן כשהיא במרכז טיפולי אלטרנטיבי במקסיקו.
פרס אקר מוענק כל שנה לאמנים מקהילת האוונגרד, "אשר תרמו תרומה משמעותית בדיציפלינה שלהם, בניגוד למוסכמות, או ששירתו את עמיתיהם האמנים באופן יוצא דופן".
ב-2008 יצא הסרט הביוגרפי-תעודי על חייה ועבודותיה, Who's Afraid of Kathy Acker?, של ברברה קספר.
הסופר ניל גיימן ביסס את הדמות דליריום מהסדרה הגרפית The Sandman על אקר.
קתדרלת קובנטרי, נקראת גם קתדרלת מיכאל הקדוש, היא קתדרלה הנמצאת בעיר קובנטרי שבאנגליה.
הקתדרלה היא מקום מושבו של הבישוף מקובנטרי.
במקום עמדו לאורך ההיסטוריה שלוש כנסיות.
הראשונה היא מנזר בנדיקטני שהוקם בסוף המאה ה-11 ופורק במאה ה-16 על שם מריה הקדושה.
השנייה היא קתדרלת מיכאל הקדוש הראשונה, שהוקמה לאורך המאה ה-14 והייתה כנסייה בסגנון גותי גדולה ומפוארת.
הקתדרלה נחרבה במהלך הבליץ על קובנטרי במלחמת העולם השנייה ובשנת 1962 נבנתה קתדרלת מיכאל הקדוש השנייה.
הקתדרלה הראשונה בקובנטרי הוקמה בשלהי המאה ה-11 לאחר שהבישוף רוברט דה לימסי העביר את מרכז הבישופות שלו מליצ'פילד לקובנטרי בשנת 1095. במקום הוקם מנזר בנדיקטי על שם מריה הקדושה וקתדרלה.
בנייתה הסתיימה בשנת 1102. סופו של המנזר היה בשנת 1539 כאשר המלך הנרי השמיני הורה על סגירתו כחלק מפירוק המנזרים באנגליה.
לאחר פירוק המנזר הועברה בישופות קובנטרי בחזרה לליצ'פילד ועל אף שקתדרלת מיכאל הקדוש הראשונה כבר הייתה קיימת, היא לא נחשבה לקתדרלה עד לשנת 1918 אז הוקמה מחדש בישופות קובנטרי.
קתדרלת מיכאל הקדוש הוקמה במהלך המאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15 בסגנון גותי, ושמשה כקתדרלה של בישופות קובנטרי.
לאחר שבוטלה בישופות קובנטרי הפכה כנסיית מיכאל הקדוש לכנסייה הקהילתית הגדולה באנגליה.
אורך הבניין היה כ-90 מטרים, רוחבו כ-42 מטרים וגובה הצריח של הכניסה היה כ-90 מטרים.
צריח כנסיית מיכאל הקדוש הוא עד היום המבנה הגבוה ביותר בקובנטרי וצריח הכנסייה השלישי בגובהו באנגליה (אחרי צריח קתדרלת סולסברי וצריח קתדרלת נוריץ').
בשנת 1918 קיבלה כנסיית מיכאל הקדוש שוב מעמד של קתדרלה.
ב-14 בנובמבר 1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, אירע הבליץ על קובנטרי כאשר מטוסי הלופטוואפה הפציצו את העיר במשך 9 שעות.
הקתדרלה נפגעה בבליץ והתפתחה בה דלקה שבעקבותיה קרס גג הקתדרלה וחלקים נוספים ממנה נהרסו.
מן הקתדרלה נותרו רק הצריח ומרבית הקירות החיצוניים.
כבר במהלך המלחמה החלו להתרקם תוכניות לשיקום הקתדרלה.
לאחר כמה הצעות אדריכליות שנפסלו נערכה בשנת 1950 תחרות אדריכלים במטרה למצוא תוכנית להקמתה המחודשת של הקתדרלה ואליה הוגשו יותר מ-200 הצעות.
הזוכה בסופו של דבר היה באזיל ספנס שהציע להותיר את הריסות הקתדרלה הישנה כמות שהן כדי שימשו כגן זיכרון, ובצידן לבנות קתדרלה חדשה בסגנון מודרניסטי.
שטח הקתדרלה הישנה נותר שטח מקודש והוא משמש כיום כגן זיכרון שעניינו שלום ופיוס.
מונומנט זיכרון הנמצא בקתדרלה הישנה הוא צלב הקורות החרוך.
לאחר הרס הקתדרלה מצא סתת הקתדרלה, ג'ק פרובס שתי קורות חרוכות שנפלו זו על זו בצורת צלב, הוא קשר אותן זו לזו והן הוצבו במקום המזבח של הקתדרלה הישנה.
מאחוריהן, על הקיר, חרט ראש הכנסייה ריצ'רד הווארד את המילים "אבא סלח".
אתר זיכרון נוסף בשטח הקתדרלה הישנה הוא קבר האזרח האלמוני שנהרג בהפצצת קובנטרי במלחמת העולם השנייה.
הקתדרלה החדשה בנויה בסגנון של אדריכלות מודרנית.
פנים הקתדרלה הוא חלל גדול ובקדמתו, על קיר המזבח יש שטיח קיר גדול שנקרא "משיח" המעוצב בסגנון של אמנות מופשטת ונוצר על ידי גרהאם סאתרלנד.
בצד החלל יש קיר ויטראז' מדורג גדול שעוצב על ידי לורנס לי.
מעל לגג של הקתדרלה החדשה יש צריח מחט ובקצהו פסל אנטי מלחמתי.
בחזית החיצונית של הקתדרלה, לצד הכניסה יש פסל גדול הנקרא "ניצחון מיכאל הקדוש על השטן" שנוצר על ידי הפסל היהודי יעקב אפשטיין.
ראש הכנסייה ריצ'רד הווארד לקח בעת פינוי ההריסות שלושה מסמרים מן הגג של הקתדרלה ההרוסה ויצר מהם צלב.
הצלב מוצג בקתדרלה החדשה במרכז צלב המזבח.
מאז נוצרו כ-160 צלבים המורכבים משלושה מסמרים שנלקחו מהריסות קתדרלת מיכאל הקדוש הראשונה והם מופצים ברחבי העולם כסמל לשלום ולפיוס.
צלב מסמרים של קתדרלת קובנטרי היה על סיפון המשחתת אוניית הוד מלכותה קובנטרי כאשר טובעה בשנת 1982 במהלך מלחמת פוקלנד.
הצלב נמשה לאחר מכן על ידי צוללנים בריטיים והושב לקתדרלה.
לאחר מכן היה צלב מסמרים זה על ספינה נוספת של הצי הבריטי שנקראה קובנטרי ועל ספינה אחרת שזוהתה עם העיר קובנטרי.
קתזיניים (שם מדעי: Ctenizidae) היא משפחת עכבישאים המצויים בכמה אזורים טרופיים וסובטרופיים והם חיים במחילות בעלות דלת מוסווית על ידי עלים, טחבים ונשורת המסווה אותה מטרף כמו חרקים ופרוקי-רגליים נוספים.
מינים אחרים פשוט חיים בצינורות רגילים וטורפים כל חרק שמתקרב אליהם.
הם בעלי גוף בצבע שחור עד אדמדם ובעלי שערות רבות.
הם מזכירים מעט עכבישי טרנטולה במראם אך קטנים יותר.
מינים אלה לא נודדים הרחק ממחילותיהם וממתינים בה רוב הזמן לטרף.
היוצא מן הכלל הוא בעונת הרבייה אז הזכרים מחפשים נקבות הגדולות מהם ועלולות לטרוף אותם.
בשביל שלא יעשו זאת הם מביאים לנקבות "מתנה" אותה הנקבה תאכל תוך כדי ההזדווגות.
קתרין לוסי ברידג'ט בֶּרק היא שחקנית, קומיקאית, מחזאית ובמאית תיאטרון אנגלייה.
היא זכתה להכרה בעקבות הופעותיה בתוכנית המערכונים "פרנץ' וסונדרס" (1988–1999), "התוכנית של הארי אנפילד" (1990–1992), ובתוכנית "הארי אנפילד וחברים" (1994–1998).
כמו כן השתתפה בתפקיד מגדה בסיטקום "פשוט נהדרת" של ה-BBC.
ב-1997 זכתה ברק בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל הקולנוע בקאן על הופעתה בסרט "Nil by Mouth", והייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
הופעת הבכורה של ברק בקולנוע הייתה ב-1983 בסרט "Scrubbers".
ב-1998 גילמה את דמותה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה בסרט "אליזבת".
בשנים 1999 עד 2001 כיכבה בתפקיד לינדה לה יוז בסיטקום "Gimme Gimme Gimme" של ה-BBC עליו הייתה מועמדת פעמיים לפרס באפט"א לטלוויזיה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התרכזה בעבודת בימוי, וחזרה לשחק ב-2011 בסרט "החפרפרת", בסרט "פן" (2015), וב"פשוט נהדרת: הסרט" (2016).
ברק נולדה בהמפסטד שבלונדון וגדלה בשכונת איזלינגטון.
יש לה שני אחים מבוגרים ממנה ג'ון ובארי.
אמה, ברידג'ט, נפטרה ממחלת הסרטן כשברק הייתה בת שנתיים, והיא גדלה אצל משפחת גלווין שהיו שכנים של המשפחה.
אחר כך עברה לגור עם אביה פטריק, שנפטר מסרטן ב-1985. היא למדה בבית ספר מנזר בשם Maria Fidelis RC Convent School.
היא המשיכה ללמוד בבית הספר למשחק של תיאטרון אנה שר.
התפקיד הראשון של ברק היה בסרט "Scrubbers" בבימויה של השחקנית השוודית מאי זטרלינג ובהשתתפות פאם סט.
קלמנט, רובי קולטריין, מרים מרגוליס, האני ביין, דבי בישופ ואווה מוטלי.
עלילת הסרט מתרחשת במוסד לעברייניות צעירות ונחשב לגרסה הנשית של הסרט "Scum".
ברק זכתה להכרה בקרב צופי הטלוויזיה בהופעתה בתפקידים שונים בתוכניות מערכונים בכיכובם של הארי אנפילד, דון פרנץ' וג'ניפר סונדרס.
לפני כן הופיעה ברק בתוכנית האירוח של ג'ונתן רוס בערוץ 4 הבריטי וגילמה דמויות כגון "טינה בישופ" ו"פרי התלמידה המתבגרת".
יחד עם פרנץ וסונדרס השתתפה ברק בתוכניות "קומיק ריליף".
ב-1989 שיחקה בפרודיה על להקת בננארמה, וב-1997 בדמות אחת הבנות בלהקה הדומה לספייס גירלז.
ברק היא מעריצה של הזמר מוריסי והופיעה ב-1989 בווידאו קליפ שלו של הסינגל "Ouija Board, Ouija Board".
ב-2002 השתתפה בתוכנית הדוקומנטרית "The Importance of Being Morrissey" של ערוץ 4.
עד מהרה זכתה להצלחה כשחקנית, ועל אף שהיא מזוהה יותר כקומיקאית, היא שיחקה בסרטים רציניים בין השאר בדמות מרי הראשונה, מלכת אנגליה בסרט "אליזבת".
ב-1993 זכתה ברק בפרס Royal Television Society לשחקנית הטובה ביותר בדמות מרת'ה האילמת בסדרה "Mr Rowe's Virgins" של ה-BBC.
ב-1997 זכתה ברק בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן על תפקידה בסרט הדרמה "Nil by Mouth".
היא הייתה מועמדת גם לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
מאז שיחקה גורב בתפקיד פרי בסרט "קווין ופרי קורעים את איביזה", ובדמות לינדה לה יוז בסדרה "Gimme Gimme Gimme" (אותה פיתחה יחד עם התסריטאי ג'ונתן הארווי).
על תפקידה בסדרה הייתה מועמדת לשלושה פרסי הקומדיה הבריטית, שני פרסי באפט"א לטלוויזיה, ולפרס הטלוויזיה הלאומית.
בשנת 2000 הופיעה בסרט הפולחן "Love Honour and Obey" יחד עם ריי בורדיס.
ב-2003 נכללה ברק ברשימת חמישים המצחיקנים בקומדיה הבריטית של עיתון האובזרבר.
החל מ-2001 הפסיקה ברק לשחק והחלה לביים בתיאטרון, שלדבריה זו התשוקה האמיתית שלה.
עם זאת היא דיבבה תפקידים אחדים בתקופה זו בהם בפרסומות של יוגורט סקי, ובסרט "חיים בזרם" משנת 2006. ב-2007 הופיעה ברק בספיישל חג המולד של "המופע של קתרין טייט".
בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים כתבה וביימה את המחזה הראשון שלה "מר תומאס" שהוצג בתיאטרון Old Red Lion.
המחזה מתרחש בלונדון בשנות החמישים של המאה העשרים וכיכבו בו ג'יימס קלייד, אניטה גרהאם, ג'יימי אוליבר, איאן ג'נטל, אוליבר סמית' וריי וינסטון.
ההצגה הוסרטה ושודה בערוץ 4.
ב-2009 ביימה ברק לראשונה לטלוויזיה את התוכנית "Horne & Corden" של ערוץ BBC Three בכיכובם של מת'יו הורן וג'יימס קורדן.
ב-2010 סיימה ברק לצלם סרט אוטוביוגרפי קצר בשם "Better Than Christmas" עבור "Little Crackers", בו היא מגלמת דמות של נזירה.
ב-19 בינואר 2012 פורסם שהסרט יהפוך לסדרה בת ארבעה חלקים בשם "Walking and Talking" מאת ברק.
הסדרה שודרה בקיץ 2012 בערוץ Sky Atlantic.
ב-2011 גילמה ברק את קוני זקס בסרט "החפרפרת" עיבוד לרומן באותו שם מאת ג'ון לה קארה.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
ב-2015 שיחקה ברק בסרט "פן", סרט פריקוול לסיפור "פיטר פן", בתפקיד האם ברנאבס.
בנובמבר 2015 הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "Have I Got News for You".
לילי במחזה "Amongst Barbarians" מאת מייקל וול בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר (1989)
"It's a Great Big Shame!" מאת מייק לי בתיאטרון רויאל סטרטפורד מזרח (1993)
"מר תומאס" מאת קאתי ברק בתיאטרון Old Red Lion
"Out in the Open" מאת ג'ונתן הארווי בתיאטרון המפסטד (2001)
"בטי" מאת קארן מקלכלן בתיאטרון וודוויל (2002)
"Kosher Harry" מאת ניק גרוסו בתיאטרון רויאל קורט (2002)
"Born Bad" מאת דבי טאקר גרין בתיאטרון המפסטד (2003)
"The Quare Fellow" מאת ברנדן ביהאן עם להקת התיאטרון של אוקספורד (2004)
"Love Me Tonight" מאת ניק סטפורד בתיאטרון המפסטד (2004)
"Blue/Orange" מאת ג'ו פנהול בתיאטרון קיימברידג' ארטס (2005)
"The God of Hell" מאת סם שפרד בתיאטרון דונמר ורהאוס (2005)
"Smaller" מאת כרמל מורגן בתיאטרון ליריק בלונדון (2006)
Once a Catholic" מאת מרי או'מאלי בתיאטרון טריסייקל (2014)
מכון חייקין לגאואסטרטגיה הוא מסגרת לפעילות מחקרית ומדינית באוניברסיטת חיפה.
מטרות המכון הן קידום מחקרים אקדמיים בנושאים אסטרטגיים הקשורים למדינת ישראל ולמזרח התיכון, העלאת המודעות לאתגרים ביטחוניים וחברתיים לסדר היום הלאומי, וסיוע לחוקרים ולתלמידי מחקר מצטיינים.
חוקרי המכון מתמחים בזיקות בין משאבים טבעיים ותפוצתם, פריסת אוכלוסייה, ותשתיות קריטיות לבין ביטחונה הלאומי של ישראל.
בראש המכון עומד, משנת 2023, פרופ' עמי פדהצור.
מכון חייקין נקרא על שמו של רו"ח ראובן חייקין (1918–2004), שבמותו הוריש כסף להקמת מכון שיעסוק בתחום הגאואסטרטגיה.
המכון נוסד ב-2004 על ידי פרופ' ארנון סופר והוא עמד בראשה עד שנת 2016. בראשית דרכה התמקד המכון בסוגיות דמוגרפיות, גבולות, מיעוטים, חקלאות וביטחון לאומי.
המכון יוזם מחקרים בתחומי הגאואסטרטגיה, מסייע לתלמידי מחקר, מקיים ימי עיון וכנסים ומפרסם ספרים ועבודות מדעיות באתר האינטרנט של המכון.
כמו כן מקיים המכון ימי עיון וכנסים אשר חלקם מצולמים ומשודרים באתר.
בנוסף, המכון מעניק בכול שנה את פרס ראובן חייקין לספר פורץ דרך, את מלגת ארנון סופר לסטודנטים מצטיינים, ומסייע במימון הפקת כתב העת "אופקים בגאוגרפיה".
קתה פרידה רוזה לוונטל (שם בגרמנית: Käthe Frida Rosa Loewenthal; 27 במרץ 1878 ברלין – 26 באפריל 1942 גטו איזביצה) הייתה ציירת נוף מודרנית, יהודיה גרמנית מומרת, שנספתה בשואה.
הם התגוררו בערים שונות, בז'נבה, לוזאן, פריז וברלין, כשאביה עבד באוניברסיטאות שונות.
שנת 1890 מצאה אותם בברן, שם התיידדה עם משפחתו של כומר מקומי והתנצרה.
שם הכירה את הצייר השווייצרי, פרדיננד הודלר, ופיתחה עניין באמנות.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, למדה אצלו ציור בין השנים 1895 - 1897. בעת ביקורה בפריס, פגשה את הצייר הגרמני, ליאו פון קניג.
היא חזרה איתו לברלין ולקחה שיעורים בבית הספר הפרטי שלו.
לאחר מכן למדה בבית הספר לאמנות שהקים וילהלם פלדמן.
בשנים 1904 עד 1905 עבדה כאמנית עצמאית במינכן ויצאה לטיולים הרמה הברנית, שהפכו למוטיב פופולרי בציוריה המוקדמים.
בשנת 1909 עברה לשטוטגרט כדי להצטרף לחברתה הציירת ארנה ראייב-פריין פון הולצהאוזן (1882–1938).
שם למדה באקדמיה הממלכתית לאמנויות ב"דנמלקלאסה "(כיתת נשים), בהוראת אדולף הלזל.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1914.
בשנת 1912 קנתה אחותה, סוזן, בית דייגים ישן בהידנזה.
קתה ביקרה שם בקביעות עד 1934. היא הייתה חברה באגודת האמנות של הידנזה, שבין חברותיה היו הציירות אליזבת אנדרה, קתרין במברג, קלרה ארנהיים ואליזבת בוכסל.
היא גם הציגה בתערוכה באסם הכחול, סטודיו לאמנות שהקימה הציירת הני להמן.
בשנת 1934 אסרו עליה הנאצים לעסוק בציור.
הסטודיו שלה נסגר והיא גורשה מכל הארגונים אליהם השתייכה.
עד 1941 היא עדיין הצליחה לערוך מדי פעם טיולים לשווייץ ולצייר באזור ההר.
ככל שההטרדות החמירו, היא קיבלה בחשאי תמיכה מחברים בקהילת האמנות ומשרתת לשעבר, מארי, שלימים תסתיר ותציל למעלה מ-200 מציוריה.
בשנת 1941 גורשה מדירתה והועברה לבית היהודים, ששימש מעבר לפני גירוש.
בשנה שלאחר מכן היא נלקחה למרכז איסוף ליהודים לפני גירוש ואז הועברה לגטו איזביצה, שם נרצחה.
היא מונצחת על ידי אבן נגף בהידנזה ושטוטגרט.
בשנת 1993 התקיימה רטרוספקטיבה במוזיאון הידנזה.
אולם התצוגה הוקדש לעבודת אמניות, פסלים, צלמים ואדריכלים.
קתדרלת שפייר , רשמית: "בזיליקת הקתדרלה הקיסרית של עליית הבתולה ושטפן הקדוש" בעיר שפייר שבמדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה, היא מקום מושבו של הבישוף הקתולי של שפייר.
הוא כפוף לארכידיוקסיה הרומית-קתולית של במברג.
הקתדרלה, המוקדשת למריה הקדושה, הקדושה המגנה של שפייר ("Patrona Spirensis"), ושטפן הקדוש, ידועה בדרך כלל כ"הקתדרלה הקיסרית של שפייר" (Kaiserdom zu Speyer).
האפיפיור פיוס האחד עשר העלה את קתדרלת שפייר לדרגת בזיליקה מינורית של הכנסייה הקתולית בשנת 1925.
הקתדרלה החלה להיבנות משנת 1030 תחת שלטון קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כשהקצה המזרחי והקמרון הגבוה נבנו בשנים 1090–1103. הבזיליקה בת שלוש הספינות מאבן חול אדומה היא "שיאו של עיצוב שהיה בעל השפעה רבה על התפתחותה הבאה של האדריכלות הרומנסקית במהלך המאות ה-11 וה-12".
כאתר הקבורה של קיסרים ומלכים של השושלת הסליאנית, בית הוהנשטאופן ובית הבסבורג, נחשבת הקתדרלה כסמל לכוח הקיסרי.
עם הרס מנזר קלוני, היא נותרה הכנסייה הרומנסקית הגדולה ביותר באירופה.
היא נחשבת ל"נקודת מפנה באדריכלות האירופית", אחד המונומנטים האדריכליים החשובים ביותר בתקופתה ואחד המונומנטים הרומנסקיים המשובחים ביותר.
בשנת 1981 נוספה הקתדרלה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו של אתרים החשובים מבחינה תרבותית כ"מונומנט מרכזי של אמנות רומנסקית באימפריה הרומית הקדושה".
בשנת 1025 הורה קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבנות בשפייר את הכנסייה הגדולה בעולם המערבי הנוצרי, שאמורה הייתה להיות גם מקום קבורתו.
הבנייה החלה בשנת 1030 באתר של בזיליקה לשעבר שעמדה על רמה מוגבהת ממש ליד הריין, אך מוגנת מפני שיטפונות שמקורם בנהר.
יחד עם קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה (בנייתה החלה בשנת 1075), מנזר קלוני (בניית מנזר קלוני השלישי החלה בשנת 1085) וקתדרלת דרהאם (בנייתה החלה בשנת 1093), היו אלו הפרויקטים השאפתניים ביותר באותה תקופה.
אבן החול האדומה של הבניין הגיעה מהרי , ומשערים כי האבנים הושטו במורד תעלת שפיירבאך, נחל הזורם מההרים ונשפך לריין בשפייר.
קונרד השני וגם בנו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לא זכו לראות את סיום בניית הקתדרלה.
קונרד השני מת בשנת 1039 ונקבר בקתדרלה עוד בזמן הקמתה; היינריך השלישי נקבר לידו בשנת 1056. הקברים הוצבו במעבר המרכזי מול המזבח.
הקתדרלה הוקדשה בשנת 1061 כשהבנייה הייתה קרובה לסיומה.
שלב בנייה זה, שנקרא שפייר 1, מורכב מחזית כניסה מערבית רחבה וגבוהה עם שני מגדלים (אלמנט אדריכלי המכונה Westwork), ספינה שכללה שני מעברים וטרנספט צמוד.
לצד בית המקהלה היו שני מגדלים.
האפסיס המקורי היה עגול מבפנים, אך מלבני מבחוץ.
הספינה הייתה מכוסה בתקרת עץ שטוחה, אם כי תקרת המעברים הייתה מקומרת, מה שהפך את הקתדרלה לבניין המקומר השני בגודלו מצפון לאלפים (אחרי הקתדרלה של אאכן).
הקתדרלה נחשבת למבנה הבולט ביותר של אדריכלות סליאנית המוקדמת ו"שיאו של עיצוב שהיה בעל השפעה רבה על ההתפתחות העתידית של האדריכלות הרומנסקית במאות ה-11 וה-12".
בסביבות 1090 ניהל נכדו של קונרד, היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, פרויקט בנייה שאפתני במטרה להגדיל את הקתדרלה.
הוא הורה להרוס את החלקים המזרחיים ולהעמיק את היסודות לעומק של עד שמונה מטרים.
רק הקומות התחתונות והקריפטה של שפייר 1 נותרו על כנם.
הספינה הוגבהה בחמישה מטרים ותקרת העץ השטוחה הוחלפה בקמרון צולב של תאים מרובעים, אחד ההישגים הבולטים של האדריכלות הרומנסקית.
כל עמוד תומך שני הוגדל על ידי הוספת פילסטר רחב, שיצר מערכת של תמיכות פנימיות.
עמודים תומכים מעורבים הופיעו בסביבות 1030 במבנים לאורך הלואר (סן-בנוט-סור-לואר, אוסר ו) משם התפשטה הטכניקה לנורמנדי ולחבל הריין.
הדוגמה היחידה האחרת מאותה תקופה למערכת תאים כזו היא בכנסיית סאנט ויסנק (Església de Sant Vicenç de Cardona) ב בקטלוניה.
"מערכת התאים הכפולים" של שפייר שתפקדה כתמיכה לקמרונות האבן הועתקה במונומנטים רבים לאורך הריין.
תוספת הקמרונות הצולבים אפשרה שילוב של חלונות של קומת התאורה מבלי להחליש את המבנה.
"התוצאה היא פנים כנסייה עם תחושת כוח מונומנטלי, אמנם נוקשה ופריזמטי בהשוואה למבנים צרפתיים בני אותה תקופה, אך כזה שמעביר רושם של רצינות (gravitas) רומית, רושם המתאים באופן ייחודי לשליט עם היומרות הפוליטיות של היינריך הרביעי".
במהלך שינויים אלה צוידה הקתדרלה ב, ארקדה שקועה בעובי הקירות, שהיא פיתוח טבעי של .
ארקדות מדומות כאלו שימשו באופן נרחב כאלמנטים קישוטיים, כשהן מחפות קירות פנימיים וחיצוניים של כנסיות רומנסקיות רבות.
בקצה המזרחי של קתדרלת שפייר התמזגו הגלריה הננסית והארקדות המדומות ל"אחת היצירות הזכורות ביותר בעיצוב הרומנסקי".
הגלריה הננסית מקיפה את החלק העליון של האפסיס, מבליטה את צורתו המעוגלת, ומשתרעת סביב המבנה מתחת לקו הגג.
תכונה זו הפכה במהרה למרכיב בסיסי בכנסיות רומנסקיות.
היא אומצה ב וב, ועל חזיתותיהן של כנסיות רבות באיטליה.
"הקתדרלה צצה מחדש בסגנון יותר פיסולי האופייני לשיא התקופה הרומנסקית".
"הטרנספט, בית המקהלה, האפסיס, המגדל המרכזי והמגדלים האגפיים שולבו בצורה ובגודל שעלו על כל מה שנעשה לפני כן.
כל המשטחים והקצוות מתנשאים ללא שלבי ביניים.
האלמנטים העיקריים בשילוב נותרים עצמאיים ...
שפייר הפכה למודל עבור מבני כנסיות רבים אחרים אך אף אחת לא עלתה עליה בפארה".
הקתדרלה המורחבת, שפייר 2 (Speyer II), הושלמה בשנת 1106, שנת מותו של היינריך הרביעי.
באורך של 444 רגל רומית (134 מטר) ורוחב של 111 רגל רומית (43 מטר) זה היה אחד הבניינים הגדולים ביותר בתקופתו.
הבניין הפך לסוגיה פוליטית: הגדלת הקתדרלה בכפר הקטן שפייר עם כ-500 תושבים בלבד היוותה פרובוקציה בוטה לאפיפיור.
הקיסר לא רק תבע סמכות חילונית אלא גם סמכות כנסייתית, ועם הפאר וההדר של קתדרלה זו הוא הדגיש דרישה נועזת זו.
מטרת הבניין, שכבר היווה מניע חזק עבור קונרד, הייתה עבור הקיסר "טענה לאדריכלות רומאית קיסרית מייצגת" לאור המאבק המתמשך עם האפיפיור גרגוריוס השביעי.
לפיכך, נתפסת קתדרלת שפייר גם כסמל למאבק האינווסטיטורה.
רק חמש שנים לאחר מותו בוטל נידויו של היינריך הרביעי וגופתו הובאה למנוחות בקתדרלה שלו בשנת 1111.
במאות הבאות הקתדרלה נותרה ללא שינוי יחסית.
בציור משנת 1610 נוספה קפלה גותית למעבר הצפוני, ובציור של סביב 1650 יש חלון גותי נוסף בצד הצפוני של חזית הכנסייה.
בציור משנת 1750 המתאר את הקתדרלה עם החלק האמצעי ההרוס חלון זה נעדר.
השליט האחרון הובא למנוחות בקתדרלה בשנת 1308, כשהוא משלים רשימה של שמונה קיסרים ומלכים ומספר נשותיהם:
קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מת 1039) ואשתו (מתה 1043)
היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מת 1056), בנו של קונרד השני.
היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מת 1106), בנם של היינריך השלישי, ואשתו (מתה 1087)
היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (מת 1125), בנו של היינריך הרביעי.
(מתה 1184), רעייתו השנייה של פרידריך ברברוסה ובתם אגנס (Agnes)
פיליפ משוואביה, מלך גרמניה (מת בשנת 1208), בנו של פרידריך ברברוסה
רודולף הראשון, מלך גרמניה (מת 1291)
אלברכט הראשון, מלך גרמניה (מת 1308), בנו של רודולף הראשון
(הערה: כל שמונת השליטים הללו היו מלכי גרמניה.
עם זאת, על מנת לקבל את התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היה עליהם להיות מוכתרים על ידי האפיפיור.
כאשר היחסים בין האפיפיור למלך הגרמני היו טובים, הם הוכתרו כ"אימפרטור רומאנום" (Imperator Romanum), כלומר קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כאשר היחסים היו מתוחים, סירבו האפיפיורים להכתיר את המלך כקיסר.
כך שלמעשה כל אלה היו שמונה קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, אך ארבעה מהם "לא הוכתרו".)
בנוסף לשליטים אלה הקתדרלה היא מקום קבורתם של כמה מנשות השליטים ורבים מהבישופים של שפייר.
אף שהעיר והקתדרלה נכבשו ונבזזו שוב ושוב, הן שרדו את מלחמת שלושים השנים (1618–1648) ללא נזק רב.
במהלך מלחמת תשע השנים (מלחמת הירושה של פפאלץ 1688–97), הכניסו אנשי שפייר רהיטים ורכוש לקתדרלה, וערמו הכול בגובה של כמה מטרים בתקווה להציל אותם מהכוחות הצרפתיים של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שפשטו על העיר.
אך ב-31 במאי 1689 פרצו החיילים פנימה, בזזו את קברי הקיסרים והציתו הכול.
באותו יום כמעט כל העיר שפייר נשרפה.
בלהט האש קרס החלק המערבי של הספינה והאלמנטים הגותיים שנוספו למבנה המקורי הושמדו.
בשריפה הגדולה איבדו הנסיכים-בישופים של שפייר את מקום מגוריהם ונהגתה תוכנית לבניין חדש בסגנון שאטו בסגנון הבארוק במקום הקתדרלה.
בגלל העוינות של אנשי שפייר כלפי הבישוף הוחלט לבנות את הארמון במקום זאת ב.
במשך כמעט מאה שנה היה רק החלק המזרחי של הקתדרלה בטוח לשימוש ושימש לתפילות.
בהנחייתו של פרנץ איגנאץ מ.
Neumann), בנו של אדריכל הבארוק הנודע , שוחזר הבניין בין השנים 1748 עד 1772. הספינה הרומנסקית שוחזרה, אך החזית המערבית נבנתה בסגנון הבארוק בקטע התחתון שנותר.
הכספים לא הספיקו כדי לבנות מחדש את כל הקתדרלה בסגנון התקופה.
בשנת 1792 שפייר נכבשה שוב, הפעם על ידי כוחות מהפכנים צרפתים, ושוב נבזזה הקתדרלה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות (1803 עד 1815) שימשה הקתדרלה כאורוות וכמתקן לאחסון מספוא וחומרים אחרים.
בשנת 1806 התכוונו הצרפתים להרוס את הבניין ולהשתמש בו כמקור לאבני בנייה, פעולה שנמנעה רק על ידי התערבות הבישוף של מיינץ, יוזף לודוויג קולמר.
לאחר ניצחונותיו של נפוליאון בונפרטה על צבאות פרוסיה ורוסיה בקרבות גרוסגורשן וליצן בשנת 1813, הגיעו לשפייר כ-4,000 חיילים פצועים.
לאחר קרב לייפציג היו עוד יותר והקתדרלה פעלה כבית חולים צבאי.
כתוצאה מקונגרס וינה (1815) הועברו שפייר וחבל לשלטון בוואריה.
בהוראת לודוויג הראשון, מלך בוואריה, קישטו יוהאן פון שראודולף ויוזף שוורצמן את קירותיה הפנימיים של הקתדרלה בציורי קיר בסגנון תנועת הנצרתיים (1846–1853).
בין השנים 1854–1858, הורה יורשו של לודוויג, מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, להחליף את החזית הבארוקית בחזית נאו-רומנסקית, כששני המגדלים הגבוהים והכיפה המתומנת דומים לאלו שאבדו, ובכך השיב לקתדרלה את המראה הרומנסקי הכללי.
רק חדר תשמישי הקדושה הגותי שמר על גג הצפחה.
אדוארד רוטמנר היה נגן עוגב בכנסייה בשנים 1839–1843.
ב-24 בספטמבר 1861, פגש לראשונה הנסיך מוויילס של בריטניה, הנסיך אלברט אדוארד, שלימים יהפוך לאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת בקתדרלת שפייר, את אשתו ילידת דנמרק, הנסיכה אלכסנדרה, לימים המלכה אלכסנדרה.
בתכנון החזית המערבית, יצר היינריך היבש , אדריכל של סגנון ה המוקדם, עיצוב נאו רומנסקי אשר התבסס על תכונות החזית המערבית המקורית ושל כמה מבנים רומנסקיים אחרים, שינה את גודל החלונות והקים גמלון בחזית.
שורת פסלים מעל השער הראשי ועבודות באבן חול בצבעים צהוב וחלודה.
שחזורים אלה חפפו את התפתחות הרומנטיקה והלאומיות הגרמנית, במהלכן שוחזרו מבנים רבים בסגנון הרומנסקי והגותי של האימפריה הרומית הקדושה.
קתדרלת שפייר הועלתה למדרגת מונומנט לאומי.
קישוטי הפנים והחזית המערבית החדשה נחשבו להישג מרכזי במאה ה-19. לודוויג הראשון היה בדעה שלא נוצר דבר גדול יותר מציורים אלה.
עם זאת, בתחילת המאה ה-20, מצב הרוח השתנה.
בשנת 1916, היה , היסטוריון אמנות גרמני, משוכנע שבין כל הפורענויות שנפלו על הקתדרלה, לא היו השינויים במאה ה-19 הקטנים ביותר.
קברי הקיסרים והמלכים הוצבו במקור במעבר המרכזי מול המזבח.
במהלך מאות השנים הידע על המיקום המדויק אבד.
במסע חפירות גדול בשנת 1900 התגלו הקברים ונפתחו וזהות השליטים נקבעה.
חלק מהתכולה, למשל, בגדים, ניתן לראות במוזיאון ההיסטורי של פפאלץ ליד הקתדרלה.
הארונות המשוחזרים הועברו לקריפטה חדשה שנפתחה לציבור מתחת למזבח הראשי בשנת 1906.
שיקום הקתדרלה, החל משנת 1957 "כוון לחיזוק המבנה ולשחזור האווירה המקורית של הפנים".
הוסרו חלק מהטיח והציורים מהמאה ה-19 על הקירות.
נשמר רק המחזור של 24 סצנות מחיי הבתולה שבין חלונות הספינה.
גמלונים שהוצאו מהטרנספט ומבית המקהלה בתקופת הבארוק הוצבו מחדש תוך התבססות על תחריטים ודוגמאות במבנים קשורים.
בוטלו גם שינויים במקום המצלב, אך החיזוקים מהבארוק הושארו במקומם מסיבות מבניות.
כמו כן הושאר הגג המעוקל בסגנון הבארוק על הכיפה המזרחית.
באפריל 1981 נוספה קתדרלת שפייר לרשימת אתרי המורשת העולמית החשובים מבחינה תרבותית של אונסק"ו.
הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS) נימקה כך את הכללת הקתדרלה: "הקתדרלה של שפייר, עם אלו של וורמס ומיינץ, היא מונומנט מרכזי של האמנות הרומנסקית באימפריה הגרמנית.
זו, מעצם הפרופורציות שלה, היא הגדולה והחשובה ביותר; ומעצם ההיסטוריה אליה היא קשורה - הקיסרים הסאליים הפכו אותו למקום קבורתם".
ICOMOS גם מציינת את הבניין כחשוב להפגנת ההתפתחות בגישות כלפי שיקום מאז המאה ה-17, גם בגרמניה וגם בעולם.
קתדרלת שפייר שמרה על הצורה הכללית והממדים של המבנה מהמאה ה-11, ולמרות הפסדים משמעותיים של המרקם המקורי והשחזורים הרצופים, היא מציגה מבנה רומנסקי שלם ואחיד.
התכנון עוקב באופן כללי אחר התוכנית שנקבעה בכנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים שקבע את הסטנדרט שהיה אמור להיות מאומץ בדרך כלל בחבל הריין.
התכנון כלל ספינה עם קמרון גבוהה עם מעברים, עם כיפה על מקום המצלב לכיוון מזרח שהסתיימה באפסיס במקום המקודש.
האוריינטציה האופקית כבר מצביעה על התפתחות האדריכלות הגותית.
הקצה המערבי מסתיים במבנה משוכלל (אלמנט אדריכלי המכונה Westwork) כולל השער הראשי, מאפיין אופייני לכנסיות רומנסקיות רבות.
לכנסיות רומנסקיות גרמניות אחרות, כמו קתדרלת וורמס, יש אפסיס בשני הקצוות.
חיצונית, צללית הבניין מאוזנת על ידי שני זוגות של מגדלים גבוהים הממסגרים את הספינה בקצה המערבי ואת המקום המקודש ממזרח, ויוצרים מסה פיסולית עם כיפה בכל קצה, תוך יצירת "שיווי משקל בין הגוש המזרחי לגוש המערבי".
מרבית המאפיינים שלו הם המראה החיצוני המקורי אך פנים הקתדרלה עבר שיפוצים רבים שתמכו ביסודות ושינו אותו מאוד.
המראה החיצוני של הקתדרלה יוצר אחידות על ידי גודל הפתחים הזהים שלה.
בקתדרלת שפייר יש את הדוגמה המוקדמת ביותר בגרמניה לגלריה ננסית, אכסדרה הסובבת סביב הבניין כולו, ממש מתחת לקו הגג.
אותו סוג גלריה מעטר גם את הכיפות המזרחיות והמערביות.
הפתחים בגלריה תואמים את גודל החלונות במגדלים.
שתי הכיפות הן מתומנות, הגג של הכיפה המזרחית הוא מעט בייצתי.
המגדלים מסתיימים בצריחים בסגנון "קסדה של חבל הריין" (Rheinischer Helm).
הספינה, המגדלים והכיפות מקורים כולם בנחושת שעברה בליה לגוון ירוק חיוור, בניגוד לאדום הוורדרד של אבן הבניין, והצבעוניות של מבנה החזית המערבית.
מבפנים, הספינה כוללת שני שלבים פתוחים עם פתחים רומנסקיים חצי עגולים פשוטים.
בארקדה יש עמודים תומכים מרובעים שצורתם פשוטה, לכל אחד צמוד פילסטר רחב מחובר, כשכל פילסטר שני תומך בקשת אבן של הקמרון הגבוה.
החללים המרובעים שנוצרו כך בתקרה הם קמרון מוצלב ומטויח בלבן.
אף על פי שרוב עבודות הגבס של המאה ה-19 הוסרו ממשטחי הקיר, הקיר הרחב שבין הארקדה לקומת התאורה מכיל סדרה של ציורי קיר צבעוניים המתארים את חיי הבתולה.
במאה ה-21 עברה הקתדרלה שיפוצים יסודיים, שעלותם כ-26 מיליון אירו.
בנוסף שוחזרו ציורי הקיר של , שהוסרו בשנות החמישים, ומוצגים כעת ב"אולם הקיסר" (Kaisersaal) של הקתדרלה.
אורך כולל: 134 מטרים (מהמדרגות בכניסה לקיר החיצוני של האפסיס המזרחי)
רוחב חיצוני של הספינה (עם המעברים): 37.62 מטרים (מקיר חיצוני לקיר חיצוני)
רוחב פנימי של הספינה: 14 מטרים
גובה הספינה בקודקוד הקמרונות: 33 מטרים
גובה הצריחים המזרחיים: 71.20 מטרים
גובה הצריחים המערביים: 65.60 מטרים
אורך הקריפטה: מזרח-מערב 35 מטרים; צפון-דרום 46 מטרים; גובה: בין 6.2 מטרים ל-6.5 מטרים
במשך מאות שנים התפתחו הקריפטות מתאים זעירים לאולמות קריפטות גדולים תת-קרקעיים למחצה ומשוכללים מאוד, שהפכו לצורות סטנדרטיות באיטליה ובגרמניה, ולעיתים התרחבו מתחת לטרנספטים כמו גם המקום המקודש.
הקריפטה המונומנטלית של קתדרלת שפייר, שהוקדשה בשנת 1041, היא אולם הקריפטה הרומנסקי הגדול באירופה, על שטח של 850 מטרים רבועים וגובה של קרוב ל-7 מטרים.
ארבעים ושניים קמרונות צולבים נתמכים בעשרים עמודים גליליים עם כותרות פשוטות.
אבני אבן החול מתחלפות בצבעוניות בין צהוב לחלודה, עיצוב אופייני לתקופה הסאלית ובית הוהנשטאופן, ומהוות את ההקשר של ערכת הצבעים של החזית מהמאה ה-19. "הבהירות האדריכלית יוצאת דופן למדי, כתוצאה מביצוע מדויק של תבניות הבסיס והכותרות, יחד עם המערכת של קשתות רוחביות".
בצידה הדרומי של הקתדרלה נמצאת הקפלה הכפולה (Doppelkapelle) של וקתרינה הקדושה.
הרעיון של הקפלה הכפולה היה מבוסס היטב בסוף המאה ה-11, עוד מתקופת קרל הגדול והיה נפוץ בשימוש בקפלות קיסריות ואפיסקופלית.
בנייתה של זו בקתדרלת שפייר החלה כבר בסביבות 1050. הקפלה של קתרינה הקדושה נבנתה לרגל יום הולדתה של בתו של היינריך השלישי ב-25 בנובמבר, יום חגה של קתרינה מאלכסנדריה, אחת מארבעה-עשר הקדושים המסייעים.
בשנת 1961 הוחזרה הקפלה למצבה המקורי כקפלה כפולה.
שתי הקפלות מחוברות זו לזו דרך פתח במרכז.
כיום, הקפלה של אמרם הקדוש היא בפטיסטריום.
בצידה הצפוני של הקתדרלה נמצאת הקפלה של , על שם קדושה נוצרית מעונה.
הקפלה נבנתה לכבודה בהוראת היינריך הרביעי מכיוון שהוא נולד ביום חגה.
בתחילה היו חמש קפלות נוספות בצידה הצפוני של הקתדרלה: פאולוס, אגנס הקדושה, ברנארד הקדוש, היינריך הקדוש ומריה.
הקפלה של מריה הקדושה נוספה בצד הצפוני של הקתדרלה על ידי הבישוף מתיאס פון ראמונג (Matthias von Rammung) בשנת 1475. חורבותיהם של הקפלות הוסרו כבר במאה ה-18.
מערכת הפעמונים של הקתדרלה מורכבת מתשעה פעמונים, מהם ארבעת הגדולים נוצקו בשנת 1822 על ידי פטר לינדמן (Peter Lindemann) וחמשת הקטנים יותר בשנת 1963 על ידי פרידריך וילהלם שילינג (Friedrich Wilhelm Schilling).
כולם נכללים במגדל הפעמונים של הקתדרלה, הממוקם בכיפה המערבית.
במקור הייתה הקתדרלה מוקפת בבניינים רבים.
מדרום היה צמוד אליה קלויסטר ובמרכזו פסל של הר הזיתים.
בצד הצפוני היה ארמון המגורים של הבישוף.
מבנים אחרים בקרבת מקום, למשל, היו בית המועצה, בתי מגורים של הכמרים, ארכיונים, קפלת סנט ניקולאוס, ביצורי העיר וכו'.
רוב הבניינים נעלמו לאחר המהפכה הצרפתית.
ניתן לראות את המתאר של הקלויסטר לשעבר כמדרכה.
הפסל של הר הזיתים נהרס בשריפה הגדולה של 1689 והושאר בהריסות לאחר שהריסות המנזר הוסרו בשנת 1820 במטרה ליצור שטח פתוח.
בהמשך הותקן לו גג כדי למנוע הידרדרות נוספת.
את הפסלים הוסיף פסל מקומי, גוטפריד רן (Gottfried Renn).
בתוך ההר נמצאת קפלה המוקדשת למלאך מיכאל.
בכיכר בקצה המערבי של הקתדרלה נמצאת קערה גדולה המכונה Domnapf ("קערת הקתדרלה").
היא סימנה בעבר את הגבול בין שטח השיפוט של הקתדרלה והאזור העירוני.
כל בישוף חדש בבחירתו נאלץ למלא את הקערה ביין, בזמן ששועי העיר רוקנו אותה בברכות לבריאותו.
מגדל שדה הבור (Heidentürmchen) הוא שריד לביצורי העיר מימי הביניים, מגדל וקטע של החומה, הממוקמים מעט ממזרח לקתדרלה.
פעם הוא ניצב ממש ליד הריין, בקצה הרמה, צמוד לשטח ביצות שפעם היה קרוי "שדה הבור".
אולם "היכל העתיקות" (Antikenhalle) נבנה מצפון לקתדרלה כדי לאכלס את הממצאים הרומיים מאזור הקתדרלה.
הוא הוקם בסגנון נאו-קלאסי והתברר שהוא קטן מדי למטרה המיועדת.
מאוחר יותר הוצגו בו כמה תותחים שנתפסו במלחמת צרפת–פרוסיה של 1870/71. כיום זוהי אנדרטה לזכר הנופלים בשתי מלחמות העולם.
קתדרלת קונדום היא קתדרלה קתולית המוקדשת לפטרוס הקדוש הממוקמת בקומונה קונדום שבדרום-מערב צרפת.
בשנת 1840 היא הוכרזה כאנדרטה היסטורית.
היא הייתה מקום משכנם של שושלת בישופי קונדום.
בשנת 1822 הדיוקסיה צורפה לבישופות של טולוז.
הקתדרלה חולשת על העיירה, ובנויה על גבעה מעל נהר הבייז.
היא תוכננה בסוף המאה ה-15 והוקמה מ-1506 עד 1531, מה שהופך אותה לאחד המבנים האחרונים באזור שנבנה בסגנון הגותי הדרום-צרפתי של דרום-מערב צרפת.
הקתדרלה מפורסמת בזכות הלִיטוּרְגִּיָה מהמאה ה-16, ובזכות העוגב המתוארך לשנת 1605 הנמצא במערבה.
הדוכן המקורי, המגולף מאבן, עדיין נמצא במקומו.
לכנסייה יש תומכות מסביב ומעל החזית המערבית ישנו מגדל מרובע בגודל 40 מטרים.
בטימפנון הממוקם בדלת הקדמית המערבית מופיעים ארבעת האוונגליסטים ובדלת הדרומית מופיעים בגומחות 24 פסלים המעוצבים בסגנון גותי לוהב.
האולם הגדול מואר בעזרת שורת חלונות בתקרה, וחלונות הזכוכית מכוסים בגְרִיזַיי.
הסורג שמסביב למזבח מכוסה באז'ור בסגנון נאו-גותי משנת 1844, והוויטראז'ים בבית המקהלה מתוארכים למאה ה-19.
הקלויסטר מהמאה ה-16 מהווה מעבר לקתדרלה, והוא מואר בחלקו בלילה.
קתדרלת קניגסברג היא קתדרלת לבנים גותית מימי הביניים בעיר קלינינגרד (לשעבר קניגסברג), שנהרסה במלחמת העולם השנייה ושוחזרה בשלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21. מהווה מקום קבורתו של הפילוסוף עמנואל קאנט.
הקתדרלה ממוקמת באי קנייפוהוף על גדות נהר הפרגל.
הקתדרלה הוקדשה למרי הבתולה ולסנט אדלברט והוא נבנה כמעון לנסיך-הבישוף של סמלנד ב.
עם הקמת דוכסות פרוסיה, היא הפכה לכנסיית אוניברסיטת אלברטינה הלותרנית בשנת 1544. הצריח וגג הקתדרלה נשרפו לאחר שתי פשיטות הפצצה של חיל האוויר המלכותי בסוף אוגוסט 1944; השיקום החל בשנת 1992, לאחר התפרקות ברית המועצות ושיקומה הושלם לאחר 2018.
במקום בו ניצבת הקתדרלה נבנתה במקור קתדרלה קתולית קטנה יותר השוקמה בשנים 1297–1302. לאחר שהבישוף סמלנד יוהאן קלייר רכש את החלק המזרחי של האי קנייפהוף מידי אבירי המסדר הטבטוני בשנת 1322, נבנתה קתדרלה חדשה במקום.
הבנייה החלה בערך בשנת 1330. לאחר מכן נהרס המבנה המקורי וחומרים ממנו שימשו לבניית הקתדרלה החדשה בקנייפהוף.
האדמה שעליה נבנתה הקתדרלה הייתה ביצתית ועל כן הוכנסו לאדמה מאות מוטות אלון לפני תחילת בניית הקתדרלה.
לאחר תקופה של כמעט 50 שנה, הקתדרלה הושלמה ברובה בשנת 1380, בעוד העבודות על ציורי הקיר הפנימיים נמשכו עד סוף המאה ה-14.
מבנה הצריח הכיל ציורי קיר מהמאות ה-14 וה-15, גילופי עץ גותיים מאוחרים ומונומנטים מימי הביניים בסגנון הרנסאנס, שראשם היה פסל של אלברט, דוכס פרוסיה, שגולף על ידי קורנליס פלוריס דה ורינדט ב-1570. לקתדרלה היו במקור שני צריחים.
הצריחים (אחד צפוני ואחד דרומי) השקיפו על הכניסה (הצד המערבי) של הקתדרלה.
בשנת 1544 נהרסו שני הצריחים בשריפה.
הצריח הדרומי נבנה מחדש, אך הצריח הצפוני הוחלף בגג גמלון פשוט.
בשנת 1640 נבנה שעון מתחת לצריח שנבנה מחדש ומשנת 1650 שכנה ספריית וולנרודט המפורסמת, שנתרמה על ידי מרטין פון וולנרודט, מתחת לגג הגמלון.
בשנת 1695 הותקן עוגב בקתדרלה.
ב שוחזר העוגב ולאחר מכן חודש.
ב-27 בספטמבר 1523, נשא יוהאן בריסמן את הדרשה הלותרנית הראשונה בקתדרלה.
מכאן ואילך, עד 1945, הקתדרלה נותרה פרוטסטנטית.
בקתדרלה נקברו אלברכט, דוכס פרוסיה וכמה מקרוביו, כמו גם מכובדים אחרים.
קניגסברג הייתה בירת פרוסיה המזרחית מאז ימי הביניים המאוחרים, לאחר מכן הייתה חלק מגרמניה הנאצית עד 1945 והייתה העיר הגרמנית הגדולה ביותר במזרח עד שנכבשה על ידי ברית המועצות לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
בסוף אוגוסט 1944 ביצעו מפציצים בריטיים פשיטות של שני לילות על קניגסברג.
הפשיטה הראשונה, ב-26 באוגוסט, החטיאה ברובה את העיר, אך הפשיטה השנייה, ב-29 באוגוסט, הרסה את רוב החלק הישן של קניגסברג (כולל האי קנייפהוף) והקתדרלה נפגעה.
בקתדרלה התחבאו 20 עד 25 מאזרחי קניגסברג במהלך ההתקפה האווירית השנייה.
במהלך שחזור הקדתרלה ב-1992 התגלו מאות שלדים, בעיקר של ילדים, מתחת לטונות של הריסות באזור זה.
הדומיננטיות של הילדים ונסיבות הכליאה שלהם מעוררות ספק אם השרידים היו אכן קורבנות של התקיפה האווירית.
לאחר המלחמה נותרה הקתדרלה כקונכייה שרופה וקנייפהוף הפכה לפארק נטול מבנים.
לפני המלחמה היו בקנייפהוף מבנים רבים.
אחד המבנים היה הבניין הראשון של אוניברסיטת אלברטינה, שבו לימד עמנואל קאנט, שהיה ממוקם ליד הצד המזרחי של הקתדרלה.
בנייה חדשה בקרבת מקום כוללת את בית הסובייטים, שכיום מועמד להריסה ונבנה על שרידי טירת קניגסברג.
זמן קצר לאחר פתיחת קלינינגרד לזרים בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לאחר נפילת ברית המועצות, החלו עבודות לשחזור הקתדרלה.
בשנת 1994 הוצב צריח חדש באמצעות מסוק.
בשנת 1995 הוצב שעון חדש.
בשעה, השעון מצלצל על ידי נגינת התווים הראשונים של הסימפוניה החמישית של בטהובן ולאחר מכן צלצול מונוטוני לציון השעה.
בשנים 1996–1998 נעשו עבודות לבניית הגג.
כמו כן נעשתה עבודה להכנסת חלונות ויטראז'.
בקתדרלה נמצא קברו של הפילוסוף עמנואל קאנט, "חכם קניגסברג", שנמצא במאוזוליאום הצמוד לפינה הצפון-מזרחית של הקתדרלה ובנייתו הושלמה ב-1924 במלאת המאתיים להולדתו של קאנט.
במקור, קאנט נקבר בתוך הקתדרלה, אך ב-1880 הועברו שרידיו החוצה והונחו בקפלה נאו-גותית הסמוכה לפינה הצפון-מזרחית של הקתדרלה.
עם השנים מצבה של הקפלה הורע בטרם נהרסה כדי לפנות את מקומה למאוזוליאום, שנבנה באותו מקום שבו הוא נמצא היום.
קתי ג'ורדן היא טניסאית עבר אמריקאית.
היא זכתה בתחרויות זוגות נשים וזוגות מעורבים בגארנד סלאם 7 פעמים.
קתי ג'ורדן נולדה בשנת 1959 בפאלו אלטו.
לאחר סיום בית ספר היא קיבלה מלגה לספורטאים מאוניברסיטת סטנפורד.