tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרס פרידריך ווילהלם בסל, קרן הומבולדט (2005);
פרס הנרי טאוב למצוינות אקדמית (2009);
פרס גרמניה-הטכניון למצוינות אקדמית (2010);
פרס שוליך לקידום פעילויות אקדמיות יוצאות דופן (2010);
פרס הכימיה של החברה המלכותית בכימיה אורגנומטלית (בריטניה, 2011 ).
Pharmaceutics Janssen העניקה לו את הפרס ליצירתיות בסינתזה אורגנית (2012);
פרס המצוינות של החברה הישראלית לכימיקלים (2014);
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים שהוענק על ידי עיריית תל אביב-יפו (2015).
מארק קיבל 3 pgnho את המענק למחקר מתקדם של ERC, בשנת 2013, בשנת 2018 ובשנת 2025.
החברה האמריקאית לכימיה העניקה לו את פרס ACC SCHOLARS AWARD על שם ארתור קופ (2021).
מרק היה נשיא כנס בורגנשטוק בשנת 2018. הוא נבחר לחבר באקדמיה הצרפתית למדעים בשנת 2017, וב בשנת 2019.
אילן סיגל (נולד ב-7 בדצמבר 1975) הוא מנכ"ל חברות תקשורת ומנהל שיווק ישראלי, מנכ"ל של חברת פלאפון וכן של חברת yes.
בעברו, שימש גם כמנכ"ל של בזק בינלאומי ושל גולן טלקום.
סיגל גדל והתחנך בפתח תקווה.
בוגר תואר ראשון בתקשורת מהמסלול האקדמי המכללה למינהל, בוגר תואר שני במנהל עסקים ממכללת הקריה האקדמית אונו.
הוא נשוי ל-לנה, ולהם שתי בנות משותפות.
שימש כמרצה בנושאי שיווק ודיגיטל.
שימש כמנהל שיווק באינטרנט זהב וב-012.
שימש כסמנכ"ל השיווק של קבוצת אלפא הכוללת את החברות פלאפון תקשורת, בזק בינלאומי ו-yes הטלוויזיה בלוויין.
עבד כ־14 שנה בקבוצת בזק.
שימש כמנהל אגף השיווק של בזק.
בין השנים 2015 ל-2020 שימש כסמנכ"ל השיווק של פלאפון.
בשנתיים האחרונות שלו בקבוצה, שימש כסמנכ"ל השיווק והפיתוח העסקי של yes ובזק בינלאומי בנוסף על תפקידו בפלאפון.
צוין בין 100 המשפיעים של אתר הדיגיטל הישראלי, נבחר לאיש השיווק של אוקטובר 2017 של איגוד השיווק הישראלי, וכן לאיש השיווק של אוגוסט 2020 של אתר חדשות השיווק הישראלי ICE.
בשנת 2020 סיים את עבודתו בקבוצה.
ב-1 בפברואר 2021 החל לשמש כמנכ"ל גולן טלקום, חברה-בת של סלקום.
הוא שימש גם כמנהל הפיתוח העסקי בקבוצת סלקום, וחבר בהנהלת סלקום.
במאי 2022, מונה כמנכ"ל החברות פלאפון, yes ובזק בינלאומי.
בינואר 2023 מונה רון גלב למנכ"ל בזק בינלאומי, כשסיגל נשאר מנכ"ל פלאפון ו-yes.
אילן שדה (נולד בשנת 1944) הוא ראש מועצה אזורית מנשה משנת 1992. מתוקף תפקידו כראש המועצה, שדה מכהן גם כיושב ראש החברה הכלכלית של המועצה.
שדה נשוי ואב ל-3, ומתגורר בקיבוץ מענית.
בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול ממרכז האקדמי רופין.
בעבר כיהן שדה כגזבר קיבוצו ומספר שנים כסגן ראש המועצה האזורית ללא שכר עד שנבחר לעמוד בראשות המועצה.
בנוסף על כך כיהן שדה כיושב ראש משותף של ראשי פורום הרשויות בוואדי עארה, ויושב ראש איגוד ערים לשמירת איכות הסביבה שרון כרמל.
בדצמבר 2007 ניצח שדה ברוב דחוק ונבחר לכהונה רביעית.
שדה הוביל בקיבוצים ובמושבים, אך קיבל קולות מועטים במגזר הערבי במועצה.
לאחר הבחירות שקד שכר את ייעוציה של חברה חיצונית על מנת להוביל רפורמות בניהול המועצה.
בשנת 2012 התמודד שדה מול סגניתו מיכל שקד ודב אביטל.
במהלך הבחירות אביטל פרש והצהיר על תמיכה בשקד.
בסופו של דבר, שדה ניצח גם בבחירות אלו.
בשנים אלו שדה היה ממתנגדי ההעברה של שדה התעופה הרצליה לשטח המועצה.
בבחירות 2018 נבחר שדה באופן אוטומטי לכהונה שישית לאחר שאף אחד לא התמודד מולו.
בבחירות בשנת 2024, התמודד מול אברהם שלמה מתלמי אלעזר, זכה ב-61.7% מהקולות, ונבחר לכהונה שביעית.
אילן שור (נולד ב-6 במרץ 1987) הוא איש עסקים ופוליטיקאי מולדובני-ישראלי.
מיולי 2015 עד אפריל 2019 כיהן כראש עיריית אורחיי במולדובה.
כיום ראש אחת המפלגות הגדולות במדינה, הנושאת את שמו, מפלגת "שור".
בבעלותו מספר עסקים במולדובה, כולל חברה בשם Dufremol (דיוטי פרי) ומועדון הכדורגל "מילסאמי אורחיי".
בשנת 2014 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של בנק החיסכון של מולדובה.
הורשע במולדובה במעילת ענק חי בישראל מ-2019 עד 2024, ולאחר קבלת אזרחות רוסית, עבר למוסקבה.
שור נולד ב-6 במרץ 1987 בתל אביב-יפו שבישראל.
הוריו מירון ומריה שור הם יהודי מולדובה מקישינב שעלו לישראל בסוף שנות ה-70. המשפחה חזרה לקישינב בסביבות 1990, כאשר שור היה בן שנתיים או שלוש, אביו נכנס לעסקים במולדובה.
אביו נפטר בשנת 2005. שור נשוי לזמרת הרוסייה יסמין משנת 2011. בנוסף לבנה של יסמין מנישואיה הקודמים, יש לזוג בת, מרגריטה, שנולדה ב-2012, ובן, מירון, שנולד ב-2016.
הוא סיפר בראיון כי פתח עסק משלו בגיל 13 בחנות טלפונים ניידים.
ידוע שהוא גם חבר טוב של המיליונר המולדובי גבי סטטי.
שערוריית ההונאה של בנק מולדובה ב-2014
חלק מהחברות שלשור יש קשר עמן, נהנו, במישרין או בעקיפין, מהלוואות שהונפקו משלושת הבנקים המעורבים בשערוריית ההונאה של הבנקים במולדובה ב-2014. ב-26 בנובמבר 2014, הבנקים פשטו רגל ולאחר מכן הועברו לניהול מיוחד של הבנק הלאומי של מולדובה.
ב-27 בנובמבר, ממשלת מולדובה, בראשות ראש הממשלה יוריה ליאנקה, החליטה בחשאי לחלץ את האזרחים הרבים שהפקידו כספים בשלושת הבנקים, עם הלוואות חירום של 870 מיליון דולר, מכוסות מהעתודות של המדינה.
כך נוצר גירעון בכספים הציבוריים של מולדובה השקול לשמינית מהתמ"ג של המדינה.
בשבוע שקדם לבחירות לפרלמנט במולדובה ב-2014, בין 24 ל-26 בנובמבר, יותר מ-750 מיליון דולר חולצו משלושת הבנקים.
טנדר השייך ל-Klassica Force שהעביר 12 שקים של תיקי בנק, נגנב ונשרף ב-27 בנובמבר רישומים של עסקאות רבות נמחקו ממחשבי הבנקים במדינה.
במרץ 2015, נחשד בידי המרכז הלאומי למלחמה בשחיתות.
ב-17 במרץ 2015 הוא נחקר במשך 8 שעות וקצינים נגד שחיתות תפסו את רכושו האישי.
ב-6 במאי 2015 הושם שור במעצר בית.
החל משנת 2015, שור רשאי לנוע בחופשיות, לאחר תקופת מעצר בית.
הסיבה לכך היא שהוא שיתף פעולה באופן מלא עם החקירה.
למרות זאת, הוא הורשה להשתתף בבחירות לראשות העיר אורחיי, תחרות שבה זכה ב-62% מהקולות בבחירות לרשויות המקומיות ב-14 ביוני.
בשנת 2019 הוא עבר חזרה לישראל.
בשנת 2020 הגישה מולדובה לישראל בקשה להסגירו אליה, אולם זו לא נענתה.
באפריל 2023 בית משפט מולדובני דן אותו בהיעדרו ל-15 שנות מאסר.
בספטמבר 2024 הקים, ביחד עם שותפים רוסיים, חברה בשם A7 אשר עוזרת לחברות רוסיות שונות לערוך עסקאות למרות המגבלות של הסנקציות שהוטלו על רוסיה בעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה בשנת 2022.
ב-14 ביוני 2015, שור נבחר לראשות העיר המולדובית אורחיי עם 62% מהקולות, תפקיד בו כיהן עד אפריל 2019.
שור נבחר גם פעמיים לפרלמנט המולדובי וכיהן בו עד להדחתו משם בעקבות הרשעתו בשנת 2023. הוא הקים מפלגה שקרויה על שמו.
הוא מתנגד למדיניות הפרו־מערבית שמוליכה נשיאת מולדובה הנוכחית מאיה סנדו ותומך בשיקום היחסים עם רוסיה.
המפלגה מובילה גל מחאות נגד השלטון.
בספטמבר 2022 הודה שור (בעקבות חשיפות בתקשורת וכן מעצר פעילים במפלגתו) שהוא משלם למפגינים.
ב-19 ביוני 2023, מפלגתו הוכרזה כלא-חוקתית והוצאה אל מחוץ לחוק על ידי בית המשפט העליון המולדובני.
אילן שאול (נולד ב-24 בספטמבר 1952) הוא קולנוען, משורר, עיתונאי, עורך וסופר ישראלי.
אילן שאול נולד וגדל בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן.
בוגר תיכון בבית ספר האזורי "בית ירח".
בתום שירותו הצבאי בנח"ל באפריל 1974, עבר להתגורר בתל אביב.
ב-1975 התחיל לימודיו באוניברסיטת תל אביב בחוג לקולנוע וטלוויזיה, במהלכם כתב, ביים, שיחק והפיק את הסרט הקצר "גלגל ראשון", שנגנז באוגוסט 1980 מסיבות פוליטיות במשך שבע שנים בכספת היועץ המשפטי של האוניברסיטה.
בדצמבר 1987 שוחרר "גלגל ראשון" בעקבות איום בתביעה שהגיד עו"ד צבי לידסקי נגד האוניברסיטה.
במהלך שנת לימודיו הראשונה באוניברסיטה – במקביל ללימודי הקולנוע וטלוויזיה, השתתף ב"תרגילים בהבנה ביצועית": סדנת כתיבה בניצוח המשורר דוד אבידן בחוג לספרות עברית.
ב-1981 התחיל דרכו המקצועית כעיתונאי.
התחנה הראשונה הייתה ב"קול תל אביב והמרכז", המקומון הראשון של קבוצת "ידיעות אחרונות".
ביולי 1981 עבר לשבועון "להיטון", שם כתב במשך כשנתיים טור אישי ("מעורב אישי") וכתבות לעיתון.
במהלך עבודתו ב"להיטון" ראיין שורה ארוכה של אמנים מכל קשת התרבות הישראלית.
עיקר עבודתו ב"להיטון" התמקדה בכתבות צבע רוחביות, בהן חקר את פסיפס התרבות הישראלית שתי וערב.
באוגוסט 1982 ייצג את "להיטון" בפסטיבל ונציה, שחגג באותה שנה יובל לקיומו.
ב-1983 ייצג את "עולם האישה" בפסטיבל ונציה, וב-1984 בפסטיבל קאן.
בבחירות 1984 כיהן כדובר תנועת תמ"י (תנועת מסורת ישראל).
בתום הבחירות חזר ל"ידיעות אחרונות", שם כתב בעיקר כתבות מגזיניות במוספיו.
באפריל 1988 היה בצוות ההקמה של שבועון הנוער "ראש 1", שם כיהן כעורך מדור קולנוע-טלוויזיה-ווידאו במשך שלוש שנים.
בין השנים 1989–1991 היה עורך תוכנית שיבוץ סרטי הפולחן של קולנוע פריז, שנסגר בינואר 1992. ב-1991 עזב את העיתונות הכתובה לטובת "תבל", חברת הטלוויזיה בכבלים.
התחנה הראשונה: שבועון הבידור "פנאי פלוס", שם כיהן כעורך המדור "סדר יום".
ב-2005 עבר לשבועון "אנשים" כסגן עורך, ואחרי זה כעורך ראשי.
באוגוסט 2007 היה בגרעין המייסד של היומון "ישראל פוסט" (2014-2007) בתפקיד עורך התרבות.
בין השנים 2014–2020 כיהן כעורך התרבות של "מעריב".
אילן שאול נשוי לגילה, ולשניים שתי בנות, מאי ונעם שאול.
"אקורדים בשיפוע", בהוצאת עמדה, 2015 (ספר שירה)
"מלחמתרבות", בהוצאת אפיק, בעידוד מפעל הפיס ובעריכת כרמית ספיר ויץ - 20 ראיונות עם גיבורי תרבות מזרחים, המספרים את הסיפור הגדול של התרבות המזרחית בישראל.
אילן סופר (נולד ב-1962) הוא שופט בבית הדין הארצי לעבודה.
סיים את לימודיו התיכוניים ב-1980 בתיכון שמעון בן צבי בגבעתיים במגמה ריאלית - ערבית.
בשנים 1980–1983 שירת בצה"ל בחיל מודיעין.
בשנת 1988 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, ועד שנת 1989 התמחה במשרד עורכי דין.
במאי 1990 הוסמך כעורך דין ועד שנת 2000 עבד במשרד עורכי דין.
באוגוסט 2000 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
בשנת 2007 ובשנים 2010–2012 כיהן כרשם בבית הדין הארצי לעבודה.
ביולי 2011 מונה למשך תשעה חודשים לכהן כשופט בפועל בבית הדין הארצי לעבודה.
באוקטובר 2014 מונה לכהן כסגן נשיאת בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
ביולי 2017 מונה לשופט קבוע בבית הדין הארצי לעבודה.
ב-2001 פסק כי על פי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אסור להפלות אדם מטעמי דת, בין היתר בהקשר של קבלה לעבודה של שומרי שבת המסרבים לעבוד בשבת.
כסגן נשיאת בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע, פסק כי פציעה של מנהל חברת הסעות כתוצאה מפיצוץ מטען חבלה שהוצמד לרכבו איננה תאונת עבודה שכן הפיצוץ עשוי היה להתרחש בכל מקום ולאו דווקא בדרכו לעבודה.
בשנת 2016 קבע כי מפעל תרכובות ברום (מקבוצת כי"ל) תחזיר לעבודה ותפצה בכ-280 אלף שקלים עובדת שהוצאה בניגוד לרצונה לפרישה מוקדמת על רקע מחלת השרירים פיברומיאלגיה ממנה היא סובלת.
פסק הדין קבע כי החברה לא התחשבה במצבה הרפואי לפני הוצאתה לפנסיה מוקדמת, וזאת בניגוד לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
בשנת 2017 מהלך כהונתו בבית הדין האזורי ביטל גם החלטה של המוסד לביטוח לאומי להפחית מגמלת הבטחת ההכנסה של אדם שזכה במספר הגרלות 'צ'אנס' של מפעל הפיס.
השופט סופר כתב בפסק דינו כי "פרשנות תכליתית של חוק הבטחת הכנסה - היא כזו שאין לעודד את מי שמבטל זמנו בהשתתפות קבועה בהגרלות במקום לעבוד" עם זאת, הוסיף כי"עדיין יש להשאיר למחוקק לומר את דברו מפורשות.
מקובלת עליי הגישה שלפיה פגיעה בזכויות לפי חוק של ביטחון סוציאלי צריכה להיעשות לא בדרך של פרשנות אלא בחקיקה תוך קביעת הסדר ברור בסוגיה זו".
בפברואר 2022 קבע כי אישה שנפצעה בדרכה מביתה לקניון על מנת לאסוף טלפון נייד היא נפגעת תאונת עבודה (בדרך לעבודה), שכן יצאה לאסוף טלפון נייד שאותו הייתה זכאית לקבל מהמעסיקה שלה.
אילן פקטור (נולד ב-29 בינואר 1968) הוא יזם, פעיל חברתי, איש חינוך, מנהל פרויקטים ומפיק אירועים.
ממייסדי סצנת הטראנס בישראל, ומפיק מסיבות טבע.
פקטור נולד בלונדון לברברה ויוסף פקטור.
אביו שירת כקצין הרפואה הראשי של חיל האוויר, השתתף במבצע אנטבה כרופא מוטס והוביל שינויי מדיניות רבים באסטרטגיית הרפואה של צה"ל.
פקטור הוא אחד מ-4 ונולד במהלך התמחותו של אביו בבית חולים בלונדון.
את שנות ילדותו והתבגרותו העביר פקטור בפרטוריה, דרום אפריקה.
הוריו יצאו לשליחות במדינה מטעם ההסתדרות הציונית.
במהלך שנים אלו התחנך פקטור על ברכי המסורת של יהדות דרום אפריקה ואף שימש כנער מקהלה בבית הכנסת.
עם חזרת המשפחה ארצה, התגוררו מספר שנים בחיפה ולבסוף השתקעו בהרצליה, שם סיים פקטור את לימדי התיכון שלו.
בשנת 1985, התגייס פקטור לצה"ל ושירת בגרעין נח"ל צובה.
הוא יועד לקורס מ"כים ובהמשך גם שימש כמדריך בקורס ואף המשיך לקורס קצינים בבה"ד 1 וקורס מ"פ.
בבה"ד 1 במהלך הקורס, הכיר פקטור את דניאל לב לה בסופו של דבר נישא.
פקטור השתחרר בדרגת רס"ן לאחר 5 שנות קבע.
לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת רס"ן, החל לימודי תואר ראשון ביחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן השלים תואר שני במנהל חינוך באוניברסיטת דרבי, אנגליה.
בשנת 1996, הקים פקטור, יחד עם אשתו דניאל, את חברת "קשר פקטור" העוסקת ביזמות ובהפקת אירועים.
כמו כן, במשך מעל כעשור הפיק פקטור את "פסטיבל התמר" כמו גם את האופרה "אאידה" למרגלות מצדה ואת "פסטיבל הג'אז באילת".
פקטור הפיק את חגיגות 60 שנה למדינה עבור משרד ראש הממשלה כמו גם את חגיגות שנת ה-70 במסגרת פרויקט "הפסקול של המדינה" אשר נערך באמפי פארק נחל באר שבע בפני כ־15,000 איש.
במשך שנים הפיקה החברה גם את ימי הסטודנט של אוניברסיטת בן-גוריון, מכללת עמק יזרעאל, מכללת עמק הירדן ומכללת רופין.
בשנת 1998 פקטור היה בין מובילי ההפקה של אירוע "תנו צ'אנס לטראנס" שהתקיים בכיכר רבין, שהיווה נקודת ציון משמעותית בחשיפת סצנת הטראנס הישראלית לציבור.
פקטור היה למעשה מראשוני המפיקים בסצנת הטראנס והפיק את הפסטיבלים הראשונים מתחום זה בישראל וביניהם: Trible Dance Revolution, Sun Splash Festival, Revolution, _424 Festival, Heiniken Sundance ועוד.
כמו כן, הפיק פקטור במצדה מופע מול 10,000 איש של אחד מחלוצי המוזיקה האלקטרונית, המלחין הצרפתי ז'אן מישל ז'אר.
בשנת 1997 החל ללמד היסטוריה ושימש כמחנך כיתה בבית הספר התיכון לאומנויות "אלון" ברמת השרון ולאחר שנתיים עבר לתפקיד זהה בבית הספר לאומנויות תלמה ילין ולאחר מכן בבית הספר הדמוקרטי בחדרה.
במקביל, החל משנת 2004, החל להפיק את פסטיבל התמר, אותו המשיך להפיק עד שנת 2019. בשנת 2008, החל להפיק את פסטיבל הג'אז אילת ושימש כמפיק ראשי של הפסטיבל עד שנת 2018.
בשנת 2019, נבחרה חברת "קשר פקטור" להוביל את קמפיין החשיפה של מפלגת "חוסן" בראשותו של בני גנץ.
במהלך 4 מערכות בחירות, ליווה פקטור את בני גנץ בארגון ובהפקה של כלל אירועי המפלגה.
במהלך שנת 2020 כתב וערך את ספר הביכורים שלו אשר יצא לאור בחודש יולי 2021. "דרוש מפיק", בהוצאה עצמית.
הספר הוא רומן סמי-אוטוביוגרפי המגולל את סיפורו של מפיק נהנתן בו ניצתת יום אחד תחושת שליחות.
הוא יוצא למסע, עם צוות רחב של אנשי הפקה, במטרה לחולל שינוי בחברה הישראלית.
במהלך משבר הקורונה, הקים פקטור את כפר הגלמפינג DISCO VALLEY על גדות הירדן ההררי.
במקום נערכו אירועי מוזיקה רבים והמתחם הותאם להגבלות הקורונה.
ב-2021 התארח בסדרה "להיות עם חופשי".
בימים הראשונים שלאחר מתקפת חמאס ב-7 באוקטובר, סייע פקטור למנהלי הפקת הנובה, בסיוע מפיקים רבים נוספים בסצנת הטראנס לאתר ולרכז את שורדי המסיבה ולייעד עבורם טיפול נפשי.
במסגרת פעילות זו, מלווה פקטור את מפגשי השורדים במתחם "כוכב הים" בקיסריה והוביל את פרויקט ההנצחה ב"אקספו תל אביב".
החל מינואר 2024 יצא מיצג ותערוכת "נובה - WE WILL DANCE AGAIN" לעולם.
פקטור משמש מתחילת התכנון עד היום כמנהל פרויקט ומפיק הראשי.
במהלך 22 שנה התגוררו פקטור ומשפחתו במושב מכמורת, בעמק חפר.
בשנת 2022 פקטור עבר להתגורר בשכונת פלורנטין בתל אביב.
נשוי לדניאל לב פקטור ואב לשניים.
אילן רביב (נולד בלונדון ב-12 בינואר 1962) הוא מנכ"ל מיטב בית השקעות, יו"ר פנינסולה ויו"ר מיטב טרייד, מקבוצת מיטב.
רביב הוביל את בית ההשקעות להיות הגדול בישראל, מהיקף נכסים מנוהלים של כ-30 מיליארד ש"ח ו-270 עובדים (ב-2010) לכ-327 מיליארד ש"ח וכ-1,000 עובדים (ב-2024).
אילן רביב נולד בלונדון וכיוון שאביו היה דיפלומט במשרד החוץ, גדל בילדותו בארצות הברית, באנגליה ובפיליפינים.
הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת אטנאו דה מנילה שבפיליפינים, ותואר שני במדעי הניהול מאימפריאל קולג' בלונדון.
את דרכו המקצועית החל בשנת 1987 כחבר בצוות ניהול הרזרבות במט"ח בבנק ישראל.
בשנת 1990 עבר למרכז העסקים של לונדון, כסוחר בתחום הריביות בחברת בריטיש פטרוליום.
בשנת 1994 חזר לישראל ועבר לנהל את אגף עסקאות פיננסיות בבנק דיסקונט, וניהל את תחום המט"ח וחדרי העסקות בבנק.
בנוסף כיהן כיו"ר ארגון הפורקס הישראלי – הארגון המקצועי של הדילרים בשוק המט"ח בישראל.
בשנת 2001 גויס על ידי שלמה פיוטרקובסקי לניהול סניף ז'נבה בבנק ג'יקוב ספרא השווייצרי, שהקימה משפחת ספרא.
כחלק מתפקידו עסק רביב בניהול נכסים ובבנקאות פרטית עבור בעלי הון, רבים מהם יהודים וחלקם ישראלים.
בשנת 2004 מונה למנכ"ל בנק אינווסטק-כללי (לימים יובנק).
במהלך כהונתו, הביע תמיכה לצד ד"ר אדם רויטר ובנק ההשקעות ברקליס בדו"ח שחיבר ארגון ה־OECD בעקבות הרכישות המוגברות של מט"ח על ידי בנק ישראל.
החל מאפריל 2010 מכהן כמנכ"ל מיטב בית השקעות.
בתחילת כהונתו היה אחראי על השלמת המיזוג של מיטב השקעות, גאון שוקי הון וישיר בית השקעות.
בהמשך לכך הוביל רביב סדרה של 15 מיזוגים ורכישות לבית ההשקעות, לרבות המיזוג ב-2013 של מיטב בית השקעות עם דש איפקס הולדינגס (שבשליטת קבוצת BRM), שהפך את הגוף הממוזג - מיטב דש, לשני בגודלו בתחום בישראל.
כחלק מתהליך המיזוג, רביב ייעל את מערך המכירות וקיצץ את שכר הבכירים בעד 25%.
בשנת 2011 הציג רביב את המדיניות שהוביל בבית ההשקעות לפיו ישקיע בחברות שבעלי השליטה בהן נוהגים בהוגנות ושקיפות.
במהלך שנת 2012 הוביל רביב בראשות מיטב בית השקעות את ההתנגדות להסדר החוב של יוסי מימן באמפל.
בשנת 2016 נכנסה מיטב לתחום האשראי החוץ-בנקאי ורכשה במספר עסקאות את השליטה בחברת פנינסולה.
באפריל 2016 נבחר רביב ליו"ר איגוד בתי ההשקעות בישראל.
רביב הוביל מדיניות להגברת התחרות בענף הפיננסים באמצעות מעורבותם של בתי ההשקעות.
בתחילת שנת 2018 קיבל רביב הצעה משלמה אליהו, בעל השליטה בחברת מגדל, להתמנות למנכ"ל החברה.
אולם רביב החליט להישאר במיטב.
במרץ 2018 חתם רביב על מכתב שהופנה לחברת בזק בדרישה להוספת נושא לסדר היום של ישיבת הדירקטוריון: קיום דיון בנוגע לאפשרות לנקיטת צעדים לסיום כהונתם של הדירקטורים החיצוניים.
זאת בעקבות כך ששני הדירקטורים החיצוניים בבזק, שהיו שותפים להחלטה לרכוש את חברת יס במחיר מופקע של למעלה מחצי מיליארד ש"ח, מסרבים להתפטר מרצונם, והדירקטוריון לא ניסה לפטר אותם עד כה.
בעת הרכישה בפברואר 2015 רביב וחברת מיטב התנגדו לביצוע העסקה.
למרות הדרישה, בעלי המניות החליטו שלא לדון בהדחתם של הדח"צים.
באוקטובר 2019 הוביל רביב את מיטב להשקיע 5.4 מיליון אירו בתמורה ל-45% מחברת ניהול תיקי האשראי האירית Lotus Investment, המנהלת עבור משקיעים תיקי הלוואות מגובות בשעבודים בסך כ-115 מיליון אירו.
בתקופת מגפת הקורונה רביב, לצד מנהלי חברות נוספות, עודד את עובדיו לקחת אחריות ולהתחסן במטרה לשמור על פעילות החברה והמשק, והעניק מענק של 500 ש"ח לכל עובד שהתחסן.
בתחילת שנת 2022 השלים רביב את המיתוג מחדש של בית ההשקעות ממיטב דש למיטב - עולם של הזדמנויות, ועם צירופו של הפרזנטור דייוויד שווימר.
מאוחר יותר באותה שנה השלימה מיטב את רכישת החזקותיה של איילון (20%) בחברת הגמל מיטב דש גמל ופנסיה, המנהלת כ-87 מיליארד ש"ח, תמורת 120 מיליון ש"ח.
בינואר 2023 הצטרפו 120 מנהלים בכירים במשק, בהם רביב, למכתבם של ההיי-טקיסטים, אשר הזהירו מפני השלכות הרפורמה המשפטית.
בשנת 2023 מיטב בית ההשקעות הפך לגדול בישראל.
ב-8 בינואר 2024, לאחר טבח שבעה באוקטובר, הביע רביב תמיכה במשפחות החטופים וצרף את מיטב בית השקעות להשבתה של 100 דקות לצד חברות רבות במשק, לציון 100 ימים בשבי של החטופים.
בתחילת שנת 2024 הונפקה מיטב טרייד, חבר הבורסה של מיטב בית השקעות, בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
רביב נבחר בשנים 2014, 2015 ו-2019 כאחד מ-50 המנהלים הטובים בישראל על ידי העיתון "כלכליסט".
בנוסף, נבחר רביב ברשימת המשפיענים של שוק ההון שערך העיתון "מעריב" לשנת 2022.
תרומות ומעורבות בקהילה של מיטב
רביב מוביל מדיניות של הכשרה ופיתוח של העובדים, אשר באה לידי ביטוי במימון לימודים אקדמיים, קורסים ותהליכי התמחות לצורכי רכישת רישיונות מקצועיים לעשרות מעובדיה של מיטב.
מיטב בית השקעות מעניקה מדי שנה תרומות בהיקף של כשני מיליון ש"ח לעמותות וארגונים שונים.
התרומות מתמקדות בעמותות שתומכות בחינוך פיננסי ובשילוב אוכלוסיות שונות בשוק העבודה כולל העסקת אנשים עם מוגבלויות.
בתקופת מלחמת חרבות ברזל הגדילה החברה את סכום התרומות לשלושה מיליון ש"ח לשנים 2023 ו-2024, לתמוך במספר יחידות צבאיות ובמפוני עוטף עזה.
בנוסף אימצה מיטב (ביחד עם עוד מספר חברות) את קיבוץ עלומים ועובדיה התנדבו לסייע בשיקום הקיבוץ.
בשנת 1998 היה רביב חלק מקבוצה של עשרה ישראלים שריכז איש העסקים אביב רייז, שהשקיעה כשני מיליון דולר ב"אמפייר אונליין" (ששמה שונה אחר כך ל-ליוורמור השקעות), חברת השיווק לאתרי הימורים של נועם לניר.
ביוני 2005 הונפקה החברה בבורסת AIM, בורסת משנה לחברות הזנק של הבורסה לניירות ערך בלונדון, על פי שווי שוק של 925 מיליון דולר.
בהנפקה גיוסו 225 מיליון דולר, מהם כ-175 מיליון דולר היו הצעת מכר של בעלי המניות הקיימים; וחברי הקבוצה מימשו, כל אחד, מניות בשווי כ-15 מיליון דולר.
בשנת 2018 רביב ומיטב השקיעו בליקווידיטי קפיטל סך של 60 אלף דולר ו-540 אלף דולר, בהתאמה.
זאת לצד התחייבות להשקיע סכום נוסף של 3.4 מיליון דולר כדי לממן 30% מהיקף ההשקעות הראשוניות של ליקווידיטי.
בפברואר 2021 נמכרה חברת מיי הריטג' לקרן פרנסיסקו פרטנרס תמורת 600 מיליון דולר, ורביב היה חלק משותפות של אנשי עסקים ישראלים שהשקיעה בחברה.
רביב נשוי ואב לשלושה ילדים.
אילן רום הוא איש ציבור ישראלי, המשמש מנכ"ל משרד האוצר.
רום נולד בשעלבים וגדל בישראל ובאיטליה.
רום שירת במשך 25 שנה במוסד.
במהלך שירותו זכה בשני פרסי ביטחון ישראל ובצל"ש המוסד.
תפקידו האחרון של רום במוסד היה ראש חטיבה, המקביל לדרגת תת־אלוף.
בשנת 2022 התמנה למנכ"ל מועצה אזורית מטה בנימין, במקומו של יהודה אליהו שפרש מהתפקיד.
בינואר 2025 הודיע שר האוצר בצלאל סמוטריץ' על החלטתו למנות את רום למנכ"ל משרד האוצר במקומו של שלומי הייזלר..
בפברואר 2025 פנו מנכ"לים ובכירים לשעבר במשרד האוצר לוועדה לבדיקת מינויים בכירים בנציבות שירות המדינה שבראשה רואי כחלון, בדרישה לפסול את מינויו עקב חוסר ניסיון והבנה כלכלית.
למרות זאת המינוי אושר על ידי ועדת המינויים.
ב-18 במרץ 2025 אישרה הממשלה את מינויו למנכ"ל משרד האוצר.
לרום תואר ראשון בארכאולוגיה וארץ ישראל ותואר שני במשפטים.
אילן פלוס (נולד בדצמבר 1965) הוא דיפלומט ישראלי המשמש כשגריר ישראל ברפובליקה של הפיליפינים מאז אוקטובר 2021.
אילן פלוס נולד בחיפה שבישראל.
לאחר שירות של חמש שנים בחיל הים הישראלי, השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת דרבי בממלכה המאוחדת.
פלוס הצטרף לשירות החוץ הישראלי בשנת 1994 ומאז מילא שורה של תפקידים בשגרירויות ישראל ברחבי העולם, ביניהם:
סגן שגריר וקונסול בשגרירות ישראל במנילה שבפיליפינים
סגן שגריר בשגרירות ישראל בהאג שבהולנד
סגן שגריר בשגרירות ישראל בפרטוריה שבדרום אפריקה
יועץ מדיני בנציגות הקבועה של ישראל באו"ם בניו יורק
בין השנים 2009 ל-2016 שימש כמנהל לתכנון מדיניות וקשרי חוץ ולאחר מכן כסגן ראש אגף מש"ב, הסוכנות הישראלית לשיתוף פעולה בינלאומי לפיתוח.
בשנים 2016 עד 2018, עמד בראש הנציגות הישראלית בבחריין, שהייתה חשאית לפני הסכמי אברהם.
בין השנים 2018 ל-2021 כיהן כסגן ראש האגף הכלכלי במשרד החוץ.
באוקטובר 2021 מונה לשגריר ישראל בפיליפינים, אליה שב לאחר כ-25 שנה מתפקידו האחרון במדינה.
בין היתר, במהלך כהונתו ערך ביקור תנחומים אצל משפחתה של אנג'לין אגירה, מטפלת פיליפינית שנרצחה בטבח בכפר עזה באוקטובר 2023 בתחילת מלחמת חרבות ברזל.
אילן פלוס נשוי לגילה ואב לארבעה ילדים.
אילן סומך קאר הוא עורך דין אמריקאי, דיפלומט, פוליטיקאי ומנכ"ל.
הוא מכהן כמנכ"ל ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית.
בשנים 2019–2021 שימש כשליח המיוחד למעקב ולמאבק באנטישמיות של ממשל טראמפ מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית.
לפני כן שימש כתובע מחוזי בלוס אנג'לס, שם ניהל תיקים פליליים במשך למעלה מעשור, כולל תיקים של רצח, תקיפה חמורה, פשעי שנאה וכנופיות פשע.
ב-2014 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז ה־33 של קליפורניה, אך הפסיד בבחירות הכלליות לטד לו.
קאר הוא גם קצין בחיל השיפוט של צבא ארצות הברית בשירות במילואים ושירת מלחמת עיראק.
בשנת 2014 התמודד קאר למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, בניסיון להחליף את הנרי וקסמן במחוז ה־33 של קליפורניה.
למרות הרוב הדמוקרטי במחוז, קאר ניסה להדגיש את מסריו הא-מפלגתיים, וטען כי זכה גם לתמיכה מצד דמוקרטים.
בבחירות המקדימות ביוני הוא קיבל את מספר הקולות הגבוה ביותר, כ-21%, וגבר על כלל המועמדים הדמוקרטים שחילקו את קולותיהם.
בבחירות הכלליות בנובמבר אותה שנה הפסיד לטד לו , שזכה ב־59.2% מהקולות לעומת 40.8% לקאר.
בשנת 2016, קאר היה מועמד לייצג את המחוז המפקח החמישי במועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס .
התורם הרפובליקני שלדון אדלסון תרם 100,000 דולר לוועדת פעולה פוליטית עצמאית לתמיכה במועמדותו של קאר.
קאר לא הצליח להתקדם בפריימריז ביוני.
בשנת 2016 התמודד למועצת המפקחים של מחוז לוס אנג'לס, אך לא הצליח להעפיל לסיבוב השני.
הקמפיין שלו נתמך על ידי איש העסקים שלדון אדלסון שתרם 100,000 דולר לוועדת פעולה פוליטית עצמאית שתמכה בו.
סבו מצד אמו היה קרוב משפחתו של מנהיג הרבנות הבגדאדי עבדאללה סומך, ונאסר בתקופת הרדיפות האנטישמיות הנרחבות נגד הקהילה היהודית בעיראק בזמן הקמת מדינת ישראל בשנת 1948. הוא הורשע במסגרת משפט ראווה ונידון לחמש שנות מאסר.
במהלך שירותו של קאר במלחמת עיראק, הוא סייע בהובלת צוות ללוחמה בטרור במשימות שונות ברחבי עיראק, תבע טרוריסטים שתקפו חיילים אמריקאים בבית המשפט הפלילי המרכזי של עיראק, והכשיר שופטים ועורכי דין עיראקיים בתחומי המשפט החוקתי והפלילי.
בנוסף, הנהיג תפילות יהודיות בארמון הנשיאותי לשעבר של סדאם חוסיין בבגדאד, ובכללן הדלקת חנוכייה בחג החנוכה הראשון לאחר שחרור העיר בשנת 2003.
אמו של קאר ברחה מעיראק לישראל, ואביו החורג נמלט מבולגריה הכבושה על ידי הנאצים לארץ ישראל.
בהמשך, שניהם היגרו לארצות הברית.
אביו הביולוגי הוא בן לדור השני של מהגרים ממוצא אירי ואיטלקי.
קאר השלים תואר ראשון בפילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואת הדוקטורט למשפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבבית הספר פריצקר למשפט.
בעבר שימש כנשיא העולמי של אחוות הסטודנטים היהודית אלפא אפסילון פאי .
הוא נשוי לרופאה ד"ר דליה.
בני הזוג הכירו דרך חבר משותף באירוע היכרויות לרווקים יהודים.
אילן עזריאל (נולד ב-19 באפריל 1968 בדימונה).
הוא רקדן, כוריאוגרף, במאי ויוצר ישראלי.
יצירתו משלבת מחול, תיאטרון חזותי, אנימציית חפצים ואפקטים מיוחדים.
יצירותיו הוצגו בעשרות מדינות ברחבי העולם, בפסטיבלים, במרכזים תרבותיים ובבתי אופרה, ותרמו לחשיפת היצירה הישראלית בתחומי התיאטרון החזותי והפרפורמנס.
בשנת 2004 נכלל ברשימת "100 אנשי התרבות של ישראל".
עזריאל הציג את יצירותיו גם במשכן הנשיא ובאירועים ממלכתיים נוספים.
עזריאל נולד וגדל בעיר דימונה, במשפחה בת 11 ילדים.
את הכשרתו כרקדן החל בבלט קלאסי מקומי.
ובהמשך עבר להתגורר בתל אביב.
בין השנים 1998-1991 רקד בתיאטרון המחול ענבל ומשנת 1998 - 2000 רקד בלהקת המחול הקיבוצית.
לאחר מכן המשיך להתפתח כיוצר עצמאי, ופיתח שפה אמנותית המתמקדת בשילוב בין תנועה לחפצים דוממים תוך שימוש באמצעים חזותיים, מוזיקליים וטכנולוגיים.
עזריאל יצר מופעים חזותיים ותיאטרליים שהוצגו על במות רבות בישראל ובלמעלה מ-30 מדינות ברחבי העולם, ביניהן ארצות הברית (ברודוויי), וטורקיה בסיוע משרד החוץ.
מופעיו הוזמנו להשתתף גם בפסטיבלים בין-לאומיים, כגון פסטיבל אדינבורו בסקוטלנד, ופסטיבל הונג קונג לאמנויות.
עשרות אלפי צופים צפו במופעים מדי שנה.
יצירותיו של עזריאל הוצגו במוסדות תרבות בכל רחבי ישראל, במדעטק המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל בטכניון, במוזיאון תל אביב, במשכן הנשיא ובאירועים ממלכתיים נוספים.
אלומיניום – מופע חזותי מבוסס תנועה שהוצג לראשונה בפסטיבל ישראל, בו נעשה שימוש בחומר האלומיניום ליצירת דמויות, תנועה ואפקטים בימתיים.
המופע הוצג בלמעלה מ-30 מדינות.
ונטו – מופע לכל המשפחה בנושא קיימות ואיכות הסביבה, המשתמש באמצעים כמו מאווררים, שקיות פלסטיק ויריעות ממוחזרות ליצירת סצנות חזותיות ודמויות מונפשות.
המופע נוצר בשיתוף הבמאי אודי גוטשלק.
אלומינצ'יק – סדנה חווייתית לילדים הכוללת קטעי מופע קצרים ופעילות יצירתית המדגישה את הקשר בין דמיון, חומר ותנועה.
Tubix – תערוכה אינטראקטיבית שנוצרה בשיתוף מוזיאון המדע מדעטק, והוצגה בקיץ 2016 גם בפארק פרס לשלום בחולון.
התערוכה שילבה מדע, טכנולוגיה ואמנות, וביקרו בה מאות אלפי מבקרים.
אילן קופר הוא כלכלן ישראלי, פרופסור מן המניין לכלכלה באוניברסיטת חיפה.
אילן קופר הוא ישראלי בעל תואר דוקטור מבית הספר לעסקים בות' מאוניברסיטת שיקגו בארצות הברית, משנת 2003.
לפני נסיעתו ללימודי תואר דוקטור בארצות הברית, היה קופר חוקר במחלקת המחקר של בנק ישראל.
לאחר קבלת תואר דוקטור הצטרף לאוניברסיטת חיפה כמרצה בחוג לכלכלה.
שם התקדם לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריו עוסקים בתחום שבין תמחור נכסים והשקעות ריאליות בתנאי אי ודאות.
מחקר מרכזי בחן את הקשר שבין החלטות כלכליות ריאליות בנוגע לגיוס עובדים והשקעות בהון פיזי לדינמיקה של תשואות נכסים.
על פי IDEAS/RePEc ביוני 2025, קופר נכלל ברשימת 5% הכלכלנים המובילים, על פי קריטריונים שונים המתייחסים למספר ציטוטים ומספר דפים בכתבי עת.
קופר הוא אחד המרצים בכלכלה וניהול שחתמו על "גילוי דעת על הנזק הצפוי לכלכלת ישראל כתוצאה מיישום הרפורמות המתוכננות במערכת המשפט".
אילנה ברנשטיין (אזולאי) (נולדה ב-14 באוקטובר 1957) היא סופרת, מחזאית ועורכת ישראלית.
אילנה ברנשטיין נולדה בשם אילנה אזולאי בראשון לציון.
ב-1961 עברה עם משפחתה לנתניה.
אביה רוג'ר שעלה לארץ מאלג'יר כחייל במסגרת מח"ל, היה מוזיקאי חובב ג'אז ובעליה של חנות תקליטים בעיר.
אמה זהבה, דור שלישי בארץ, בת למשפחת אריה ממייסדי ראשון לציון, הייתה עקרת בית שחינכה את בנותיה לעצמאות כלכלית.
היא אחותן של העיתונאית אורלי אזולאי ושל הפרופ' אריאלה אזולאי.
ברנשטיין שגילתה כישרון ציור בגיל צעיר, התקבלה למגמת האמנות הפלסטית בתיכון תלמה ילין וסיימה לימודיה בהצלחה.
עם שחרורה מצה"ל למדה באוניברסיטת ניו יורק (1981-1978) לתואר ראשון בתולדות האמנות.
לאחר ששבה לישראל התגוררה בתל אביב, למדה אצל הצייר משה גרשוני ועבדה בגלריית נעמי גבעון.
את ספרה הראשון, "שארה, כסותה ועונתה", כתבה בלילות במשך חמישה חודשים רצופים.
וזאת, במקביל לגידול בנותיה ולעבודתה כקופירייטרית.
הספר יצא לאור ב-1991 בעריכת משה רון והיה ספר הבכורה ב"הסדרה הלבנה" של הוצאת עם עובד.
במאי 1991 זכה הספר לציון לשבח ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
ב-1996 עזבה ברנשטיין את עולם הפרסום והתמסרה לכתיבה.
ב-1999 החלה ללמד כתיבת פרוזה בסדנאות שונות: ב"בית הסופר", ב"מנשר לאמנות", ב"שנקר", בסדנאות האמנים של הקיבוץ הארצי, במסלול הכתיבה היוצרת של האוניברסיטה העברית בירושלים וב"המגירה".
בשנים 2004־2008 שימשה כעורכת ספרות מקור בהוצאת בבל.
לאורך השנים ערכה ספרים לכותבים עצמאיים דוגמת מרים דובי-חזן וכן ספרים שיצאו לאור ב"פרדס", "מטר" ו"כנרת זמורה".
בין הספרים שערכה ניתן למנות את "מר ואלכה" מאת גדעון הרן ("פרדס"), "אמן השלילה" מאת אורן קקון ("בבל"), "היה היה ולא היה" מאת מיכל קירזנר אפלבוים, ("פרדס") והביוגרפיה של אלימלך רם "בקול רם" (ידיעות אחרונות).
בשנים 2018–2021 כתבה ברנשטיין רשימות ביקורת למוסף "ספרים" של עיתון "הארץ".
רשימותיה הפוליטיות מתפרסמות באתר "העוקץ".
ספריה של אילנה ברנשטיין מרבים לעסוק במערכות יחסים במשפחה ומתמודדים עם שאלות שנוגעות ליחסי הכוחות בין גברים ונשים ובין הורים וילדים.
מוסד ההורות, המשפחה והזוגיות מוצגים באופן מפוכח ולא מתייפיף ותשומת לב עמוקה ניתנת למבנה היצירות ולשפה.
ספריה מתייחדים זה מזה במבנים שונים ובגיוון טקסטואלי.
"מושבת האהבה" (2005) למשל, מורכב משתי נובלות פואטיות שבמרכזן נשים צעירות; נובלה אחת כתובה כפרוזה בשירה והנובלה השנייה כמחזה במודוס של שירה.
אף כי ספריה מתרחשים ברובם המכריע בישראל, יש ביצירות חתירה לאמירה אוניברסלית כללית השואלת שאלות.
בספריה נשמעת תמיד ביקורת על החברה בארץ ועל ערכי הציונות המקודשים – המשפחה, ההתיישבות, הצבא.
ברנשטיין חושפת שוב ושוב, את המציאות שמאחורי חיי משפחה וחברה תקינים.
היא עסקה בספריה בילדים נטושים, באמהות נוטשות, באהבה, בפירוק נישואין ובאלימות בתוך המשפחה.
במרכז ספרה "עכשיו זה כתוב" (2008), רוצחת הגיבורה את בעלה שנהג בה אלימות כלכלית ואלימות מינית במשך כל שנות נישואיהם וממענת את כתב האשמה לחברה כולה.
ובכל אחד מספריה יש אזכור לאונס ילדים או נשים.
בספריה האחרונים, גיבורותיה של ברנשטיין קרובות אליה בתחומי עיסוקן, הן נשים כותבות או מציירות.
עבודת מ.א שהוקדשה לארבעה מספריה הצביעה על המרכזיות של קשרי אם ובת ביצירתה.
"התמה של קשרי אם-בת עומדת במרכז ארבעת הרומנים של אילנה ברנשטיין, בין אם מדובר בקשר של שתיקה, בקשר שכל כולו מדומיין על ידי הבת, או בקשר אם-בת המתקיים בין שתי נשים זרות.
המיוחד בספריה של ברנשטיין הוא שהמודל של הקשר מתקיים באמצעות שימוש בסוגים שונים של בידיון ובסוגים שונים של טקסטים" נכתב שם.
ביוני 2008 עלה על בימת תיאטרון "הבימה" מחזה ראשון, פרי עטה; "שעה יפה ליוגה".
את המחזה ביים אלון אופיר.
בהצגה השתתפו: עידית טפרסון, אלי דנקר, אפרת בוימוולד, אושרי סהר, רות לנדאו, ליאת אקטע וחיים חובה.
ב-2011 ראה אור ספרה "בקשתה האחרונה", ספר עם קווים אוטוביוגרפים, שבו תיארה ברנשטיין מערכת יחסים מורכבת בין בת לאימה החולה בסרטן.
גיבורת הסיפור, סופרת במקצועה, מלווה את הוריה, סועדת את אמה בימיה האחרונים ובמקביל מתמודדת עם קשר זוגי שמתפרק.
ב-2013 יצא ספרה "העיר המזרחית" רומן דיסטופי שמתאר את המציאות הישראלית בעתיד הקרוב כמקום שנשלט על ידי לאומנות ובעלי הון.
חברה שבה החושים מיטמטמים על ידי סמים מסובסדים ופורנוגרפיה חינמית.
המספרת – בתו של ראש המעבדה האנושית לשעבר – מגלה שבן זוגה הבוגדני משמש כצייד ראשים מטעם המשטר, וכי אחותה נפלה קורבן לשיטה והיא מכורה למין כפייתי.
ברנשטיין סיפרה: "הרעיון לספר נולד על רקע האקלים הפוליטי-חברתי-תרבותי בישראל...הוא קדח בראשי זמן רב לפני שהספר נכתב, ומצא את ביטויו ברשימות לא מעטות שפרסמתי באתר העוקץ בשנים האחרונות.
אוסיף ואומר כי תחושות קשות של ייאוש וחוסר-אונים הן המנוע שמאחורי הכתיבה, אך המעבר מטורי דעה לרומן הצריך פתרון ספרותי שנמצא בסופו של דבר בדיסטופיה - המורחקת סנטימטרים ספורים מהנעשה במקומותינו".
גם בסיפוריה הקצרים עוסקת ברנשטיין לעיתים קרובות בתמות הקשורות לנשים ולאמהות.
סיפורים קצרים נוספים שבו וראו אור במהלך 2021 בכתבי העת "הליקון" ו"מאזניים".
בנובמבר 2021 יצא לאור הספר "נקשרות" ובו אסופת סיפורים על נשיות שכתבו סופרות צרפתיות וישראליות.
סיפורה של ברנשטיין "לוע הארי", פותח את האסופה.
בראיון לענת שרון בלייס בהסכת "אחת + חמש" סיפרה ברנשטיין: "לא גדלתי על סופרות נשים...
כשנשים בדור שלי התחילו לכתוב הן באו ממקום מחתרתי, הן באו ממקום של זעם שלא תמיד בא לידי ביטוי בנושאי הכתיבה אלא באופן שבו הן כתבו, בפואטיקה שלהן; בניסיון שלהן לפרק את השפה, לערער עליה; לכתוב לא כמו שגברים כותבים.
בסוף שנת 2021 יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה "חמתו של תמוז", ספרה ה-13 במספר של ברנשטיין.
העלילה מתרחשת בערב אחד בשנת 1975 ובמרכז הסיפור אישה שנאנסת רגע לפני חתונתה.
בשונה מספריה הקודמים של ברנשטיין הרומן כתוב כולו בגוף שלישי.
גם בספר הזה באה הסופרת חשבון עם המשפחה והלאומיות הישראלית.
בשנת 2018 יצא לאור ספרה של ברנשטיין "מחר ניסע ללונה פארק".
עלילתו מתרחשת בשנות ה-80 במהלך כמה ימים בחורף, בשכונה ספק ירושלמית שבה אם יחידה לשני ילדים נאבקת בעוני ובקשיי ההורות.
הדמויות המאכלסות את הסיפור נטולות שמות וספסיפקציה.
גם בספר הזה, כמו בספריה הקודמים, ברנשטיין עוסקת בהורות ומשפחה בצורה בוטה וביקורתית.
היא מכוונת את הזרקור לתת המודע האמהי ומפרקת את מיתוס האימהות.
הגיבורה שלה נלחמת בדיכאון ובבדידות, נאבקת לא להתרסק תחת מכבש העוני ולא לנטוש את ילדיה.
הסיפור נכתב תחילה כמחזה ועלה לבמה בתמונע, בשנת 2016 (בימוי ועיצוב: נועה וגנר).
במאי 2020 הוכרז כי ברנשטיין זכתה בפרס ספיר לספרות על ספרה זה.
ב-14 בינואר 2021 התפרסמה במוסף "גלריה שישי" של עיתון הארץ כתבה של גילי איזיקוביץ, שהצביעה על דמיון בין ספרה של ברנשטיין לנובלה "לצד הים" (Bord de Mer) של המחזאית והסופרת הצרפתייה ורוניק אולמי , שראתה אור בצרפת ב-2001. בכתבה צוין שתרגום של הנובלה הגיע לידי ברנשטיין כשעבדה כעורכת בהוצאת בבל.
הכתבה משווה בין היצירות העוסקות שתיהן באמהות דיכאוניות לשני ילדים ומעלה את השאלה האם מדובר בהשראה או העתקה לא מודעת.
הסופר איתן נחמיאס-גלס שכתב ביקורת חיובית על הספר, חזר ובדק את הספר המקורי שלא היה מודע לו, וכתב שלפי דעתו מדובר בהעתקה.
המשפטן יובל קרניאל כתב כי "לקווי הדמיון האלה הסבר אפשרי אחר, שאינו העתקה".
חוקר הספרות אליי קורנצקי כתב כי הכתבה של איזיקוביץ היא "מגמתית וכוללת לא מעט שגיאות וחצאי־אמיתות.
הבעיה המשמעותית ביותר בה נעוצה בתפיסה צרה ושטחית של מהי מקוריות בספרות ומה הם גבולותיה של השראה".
אנשי ספרות ועורכים יצאו להגנתה של ברנשטיין ברשת החברתית: דפנה בן צבי, שירה סתו, זהר קטן ממגזין הביקורת רשומון, ארנה קזין, מירי רוזובסקי ואחרים.
הסופרת עצמה שיגרה איגרת אל כתבת התרבות של "הארץ" וסיפרה את השתלשלות הדברים במילותיה.
הוצאת בבל פרסמה מכתב תמיכה פומבי בברנשטיין: "על אף אורכה של הכתבה ולמרות שלל הראיות, האפקטים, המרקרים, הבוקסות ועדויות המומחים שהובאו בצדה, לא השתכנענו.
הכתבה לא הצליחה לבסס שום טענה בדבר פלגיאט.
ברנשטיין עצמה כתבה בפוסט נוסף: " אני מושפעת.
אני מציינת את מקורות ההשפעה שלי, אני גאה בהם, שמחתי לגלות כי ורוניק אולמי ואני מושפעות מאותם סופרים – תומאס ברנהרד וסמואל בקט, בין השאר.
כך מתגלגלת השפעה." הסופרת והעורכת מיכל בן נפתלי יזמה בעקבות הכתבה כנס תחת הכותרת "מאין נחלתי את שירי?" שעסק בהשפעה-השראה בספרות וביצירה.
בכנס השתתפו גם: ורד לב כנען, עילי ראונר, שרון אס, סמי ברדוגו, יגאל שוורץ, מיכאל גלוזמן מישל קהאן ואחרים.
בגיל 19 נישאה לבמאי התיאטרון יגאל עזרתי, אותו הכירה במהלך השירות הצבאי בגרעין נח"ל בקיבוץ סופה, הם התגרשו לאחר זמן קצר.
אחר כך נישאה לאוצר האמנות עמי שטייניץ והתגרשה ממנו כעבור זמן.
מנישואיה לצלם ולמפיק הקולנוע אריק ברנשטיין נולדו לה שתי בנות.
מנישואיה לאיש העסקים מיכאל סרקרז נולד לה בן.
כמו כן הייתה נשואה לפרופסור חגי רם ממנו התגרשה לפני כעשור.
ברנשטיין היא סבתא ל-2. מתגוררת בתל אביב.
"שארה כסותה עונתה" (עם עובד 1991)
"שלוש אחיות" (הספרייה החדשה 1994)
ריש" (הקיבוץ המאוחד, 1995) ספר ילדים
"רומן למשרתות" (הוצאת כתר 1996)
"איים של שקט" (הספרייה החדשה 1999)
"מושבת האהבה" (הוצאת בבל 2005)
"בקשתה האחרונה" (הוצאת כתר 2011)
"העיר המזרחית" (ידיעות ספרים 2013)
"מחר ניסע ללונה פארק" (הוצאת זמורה-ביתן 2018)
"חמתו של תמוז" (הוצאת כנרת זמורה - ביתן 2021)
"חלום עולם הפוך" (הוצאת כנרת זמורה - ביתן 2024)
פרס היצירה לסופרים עבריים, 2012
פרס ספיר לספרות לשנת 2019 על ספרה "מחר ניסע ללונה פארק".
פרס ספר הפרוזה הישראלי ע"ש ז'קלין כהנוב לשנת 2023, מטעם המכון למחשבה ישראלית.
אילנה דיין-אורבך (נולדה ב-8 במאי 1964) היא עיתונאית, פובליציסטית, שדרנית, מגישת טלוויזיה ותחקירנית ישראלית; בעלת תואר דוקטור במשפטים.
פעילותה העיתונאית הבולטת היא תוכנית התחקירים "עובדה" בעריכתה, אותה היא מובילה מאז 1993.
דיין נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה לווילמה ולמרדכי דיין.
סבה, אריה דיין, היה בן דודו של שמואל דיין, אביו של הרמטכ"ל השביעי של צה"ל משה דיין.
בן דודה מדרגה שלישית היה המשורר יהונתן גפן.
בגיל שש עלתה לישראל עם משפחתה.
משפחת דיין התיישבה בשכונת יד אליהו שבתל אביב, בשכנות לבן דודה, דני דיין.
רחל, אחותה של דיין, נפטרה ממחלה כשנה לאחר שעלו לישראל.
למדה בבית הספר היסודי "גיבורי ישראל" ולאחר מכן, בתיכון עירוני ט' שבתל אביב.
לאחר שירותה הצבאי דיין למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב.
קיבלה את תואר הבוגר בהצטיינות.
לאחר מכן התמחתה בעריכת דין אצל שופט בית המשפט העליון דב לוין, ואחר כך במשרד עורכי הדין ש.
היא המשיכה ללימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת ייל שבארצות הברית כמלגאית תוכנית פולברייט, שם השלימה גם דוקטורט ().
משמשת כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
דיין התגייסה לצה"ל, שם שירתה בגלי צה"ל שנתיים בשירות חובה ושנה בשרות קבע.
במהלך שירותה שימשה כמפיקת יומני חדשות, עורכת חדשות החוץ, כתבת פרלמנטרית וכתבת פוליטית.
דיין הייתה האישה הראשונה בגלי צה"ל ששימשה ככתבת בעודה בשירות חובה.
לאחר שחרורה המשיכה לשמש כעיתונאית בגל"צ.
בין התוכניות שהובילה היו תוכנית הבוקר של גל"צ "בוקר טוב ישראל", תוכנית ראיונות יומית ("פגישה יומית") ותוכנית אישית לסיכום השבוע ("היה באוויר").
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-26 במרץ 1979 בתוכנית מיוחדת של זהו זה לרגל הסכמי השלום עם מצרים שבה התארחה כנערה.
ב-10 בפברואר 1987, כשהיא חיילת משוחררת בת 22 בלבד, החלה להגיש את התוכנית "ערב חדש" בחינוכית, אותה הגישה במקביל ללימודיה לתואר הראשון עד 1990. לאחר סיום התואר יצאה ללימודים מתקדמים בארצות הברית.
במהלך לימודיה בארצות הברית כתבה טור דו-שבועי עבור "ידיעות אחרונות".
דיין שבה לישראל בקיץ 1993, סמוך לתחילת השידורים בערוץ 2, הצטרפה לצוות הזכיינית טלעד, והחלה להגיש את תוכנית התחקירים "עובדה", כגרסה ישראלית של התוכנית 60 דקות של רשת CBS האמריקאית.
התוכנית משודרת מאז ברציפות למעט שנת הפסקה אחת: ב-2001 פרשה דיין מ"עובדה" לטובת ערוץ החדשות הייעודי, שלבסוף לא עלה לאוויר.
במקביל הגישה למשך כשלושה חודשים את התוכנית יומן בערוץ הראשון.
ב-2002 חזרה לערוץ השני ול"עובדה".
בימי חמישי דיין מגישה את תוכנית הרדיו "נכון להבוקר" בגלי צה"ל.
ב-2008, במקביל לעבודתה בעובדה, הגישה תוכנית אירוח אישית בשם "מי שמדבר", בה היא מקיימת ריאיון עם דמות ציבורית.
במסגרת תוכנית התחקירים "עובדה" הייתה דיין מעורבת במספר עימותים.
בוויכוח שהתעורר באמצע 2007 סביב מעמדו של בית המשפט העליון, התייצבה דיין באופן מובהק לצד התומכים בשימור מעמדו, וכנגד היוזמה של שר המשפטים, דניאל פרידמן, לשינויים מהותיים במעמד זה.
בנובמבר 2004, במסגרת התוכנית "עובדה" שידרה דיין כתבה על תקרית שארעה באזור רפיח ובה היה מעורב קצין שנודע כסרן ר' שביום שידור הכתבה הוגש נגדו כתב אישום על הרג נערה פלסטינית לא חמושה.
לאחר שסרן ר' זוכה, הוא הגיש כנגד דיין וזכיינית השידור טלעד תביעות על הוצאת דיבה כשבין טענותיו כי הקטעים ששודרו בתוכנית היו ערוכים בצורה מגמתית ולא הוגנת, ולעיתים אף מטעה, במטרה להוכיח את אשמתו.
בית המשפט העליון קיבל את הערעור שהגישה דיין, וקבע כי הכתבה אמנם פגעה בסרן ר', אולם דיין נהנית מהגנת "אמת דיברתי", שכן, בעת שידור הכתבה, העובדות היו מספיק מהימנות ל"עיתונאי סביר", תוך שבית המשפט מבהיר את המושג של "אמת לשעתה".
השופטים ביטלו את הדרישה להתנצלות, אולם חייבו את טלעד בתשלום פיצוי לסרן ר' בסך 100,000 ש"ח בגין הקדימונים לתוכנית, שנמצא כי היו בגדר לשון הרע.
בספטמבר 2014 נפסק בדיון נוסף בהרכב של תשעה שופטים, שנערך לבקשתו של סרן ר', שלא לשנות מהתוצאה האופרטיבית של פסק הדין הקודם והרחיבו את הזיכוי מ"אמת לשעתה" ל"תום לב".
ב-7 בינואר 2016 פרסמה דיין תחקיר המבוסס על ממצאים של עמותת עד כאן על ארגוני שמאל בישראל ובהם תועד פעיל השמאל עזרא נאווי מוסר מוכרי קרקעות פלסטיניים לרשות הפלסטינית בידיעה שצפוי להם מוות בעינויים, ואף מתגאה בכך.
בעקבות התחקיר ספגה דיין גינויים מארגוני ופעילי שמאל, כולל שורת מאמרים נגדה ב"הארץ".
דף פייסבוק המזוהה עם השמאל הרדיקלי הפיץ תמונה שלה מקבלת זר פרחים מאדולף היטלר.
דיין הגנה על החלטתה לפרסם את התחקיר.
ב-7 בנובמבר 2016 שודר במסגרת התוכנית תחקיר על הנעשה בלשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו ועל מעורבותה של אשת ראש הממשלה שרה נתניהו בעבודת הלשכה.
בדקות האחרונות של המשדר הקריאה דיין תגובה ארוכה של לשכת ראש הממשלה, שתקפה אישית את דיין, ובין היתר האשימה אותה בהיותה אשת שמאל קיצוני המשתמשת בתוכניתה לתעמולה פוליטית שנועדה להפיל את ממשלת הימין.
בשנת 2008 קיבלה דיין אות הוקרה מהקרן החדשה לישראל על תרומתה לקידום זכויות האדם והאזרח בישראל.
בשנת 2009 זכתה בתואר "אביר איכות השלטון" מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל בקטגוריית תקשורת.
ב-2015 זכתה בפרס סוקולוב בתחום התקשורת האלקטרונית: "על שורה של תחקירים יסודיים ופורצי דרך בתוכנית עובדה, על תרומתה החלוצית בתחום התחקיר הטלוויזיוני, יצירת שפה תחקירית חדשה והיותה מופת לדור שלם של עיתונאים חוקרים".
בשנת 2016 זכתה בפרס "מגן השקיפות" של עמותת "שקיפות בינ"ל ישראל".
במרץ 2018 זכתה בפרס "מפעל חיים בתחום הטלוויזיה" במסגרת טקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
בשנת 2024 זכתה באות "אבירת עד" מטעם מרכז פרס לשלום ולחדשנות.
דיין היא בעלת תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן ומכון ויצמן למדע, 2024.
דיין, תושבת שורש, נשואה להראל אורבך.
היא אם לשני בנים ובת וכן סבתא לנכד.
אילן שיינפלד (נולד ב-22 באפריל 1960) הוא משורר, מחזאי, סופר, תסריטאי ואיש יחסי ציבור.
חתן פרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול (1990 ו-2015) והזוכה בפרס ברנר לשנת 2021. היה חתום על בג"ץ שיינפלד נגד הכנסת (הנקרא גם בג"ץ דרעי).
שיינפלד פרסם שבעה עשר ספרי שירה ושישה ספרי סיפורת (ראה רשימת יצירות) ורואה עצמו כסופר יהודי.
כל יצירותיו רוויות ביהדות ומבקשות לגשר על הנתק בין החיים החילוניים בישראל לבין מורשת היהדות, אך גם מבטאות את המתח בין חייו כהומוסקסואל לבין צמיחתו בבית מסורתי.
הרומנים האחרונים שלו עוסקים גם בשחזור ובדייה של פרשות היסטוריות מחיי עם ישראל.
ספרי הסיפורת שלו, מ"שדלץ" ואילך, כתובים במזיגה של לשון חסידית ולשון העברית המודרנית יחדו.
הרומן "שדלץ" הוא מעשייה יהודית על צפרדע החי בעיירה שֶדְלֶץ (Siedlce), עיירת הולדתה של אמו, שבה לא ביקר המחבר מעולם.
הרומן, שבישר את תחילת כתיבתו בתחום הסיפורת היהודית, זיכה את שיינפלד בפרס הספרותי מטעם הקרן ע"ש ליב-גולדנברג לשנת 2001.
שיינפלד פרסם גם שבעה ספרי ילדים, וכן שני מדריכים מקיפים לסופרים ומשוררים בתחילת דרכם, בשם "בית ספר למשוררים" ו"הסדנה לשירה".
הוא כתב מספר מחזות, ובהם "היי רימונה" אותו כתב יחד עם אילן חצור וריבי פלדמסר-ירון, שהועלה בתיאטרון הקאמרי, ושני מחזות לילדים.
מחזהו "אריזות", פרויקט הסיום שלו בבית הספר לכתיבת דרמה, הועלה בפסטיבל צו קריאה בצוותא (2007).
מחזהו "בנות הים" הועלה בפסטיבל "פותחים במה" בבית ליסין (2008), בבימויו של אסף ציפור, וזכה במקום השלישי במלגת פיתוח מחזה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ובית ליסין.
הרומן השלישי מפרי עטו, "מעשה בטבעת", המספר על תקופה אפלה ביהדות ארגנטינה, במהלכה סרסרו יהודים דתיים בבנות יהודיות, ראה אור בשנת 2007 בהוצאת "כתר" והיה לרב-מכר.
הרומן הרביעי שלו, "כשהמתים חזרו," פנטזיה על משיח ישראל שהוא הומוסקסואל, התפרסם בהוצאת כנרת זמורה בשנת 2012.
הרומן השישי של שיינפלד, 'הנזיר היהודי', על פרשת חייו של המרטיר פרנציסקוס מלדונדו דה-סילבה, ראה אור גם הוא בהוצאת כנרת זמורה, בשנת 2021.
בשנת 2024 פרסם שיינפלד את ספרו "הסיפור של מיכאל ושל דניאל".
זהו ספר ילדים המתאר את מסעו של שיינפלד להביא ילדים באמצעות פונדקאית.
שיינפלד הוא בוגר התואר השני לספרות באוניברסיטת תל אביב, תלמיד בית הספר לכתיבת דרמה בניהולו של יובל המון, ובית הספר לתסריטאות בניהולה של עידית שחורי, בתל אביב.
בשנת 2007 לימד בתוכנית לכתיבה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
שיינפלד מנחה סדנאות כתיבה במסגרת בתי הספר "אסכולות" ו"חשיפה" של האוניברסיטה הפתוחה ובמסגרות פרטיות.
שיינפלד פעל רבות לקידום הקהילה ההומוסקסואלית בישראל.
את דרכו החל כעיתונאי בעיתון על המשמר, שם שימש בין השאר כעורך ספרותי, ובהמשך כתב מאמרים על תרבות ואמנות להט"בית למגזין מגעים שנוסד בשנת 1987. בשנת 1998 הקים את הוצאת "שופרא לספרות יפה", שהוקדשה לפרסום ספרות הומו-לסבית מקורית ומתורגמת.
בשנה זו גם פתח בביתו חוג לקריאת שירה הומו ארוטית, ובזה הקדים בעשור ויותר את הקמת מסלולי הלימוד למגדר באוניברסיטאות בישראל.
בשנת 2000 הוציא לאור את The Tel Aviv Gay Map, מפת הבילוי הראשונה לגייז בישראל.
בשנת 2000 פתח את "קפה תיאו", בית קפה וחנות ספרים הנקרא על שם תיאו מאינץ, מראשוני הקהילה ההומוסקסואלית בישראל.
בית הקפה נסגר בשנת 2002, עם חובות כבדים, לאחר ששכניו, שלטענת שיינפלד רדפו אותו בשל היותו בית קפה לגייז, השיגו צו שחייב אותו לסגור מדי לילה בחצות, וכך, למעשה, מוטטו אותו כלכלית.
בשנת 2003 הוציא שיינפלד את הקובץ "גאים להציג", אנתולוגיה ראשונה מסוגה של טקסטים של כותבים ישראלים העוסקים בהומוסקסואליות לגווניה.
בשנת 2005 הכין לקט ראשון של ההיסטוריה של הקהילה ההומו-לסבית בישראל וחזון קהילתי לשנות האלפיים והפיצם ברבים.
שיינפלד מפרסם מכתביו השונים גם כיום, בכלי תקשורת שונים ובעיקר בבלוג שלו.
הוא מעביר סדנאות שירה וכתיבה ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה בתל אביב, בספריית מעלות ובספריית "יד שטרית" בטבריה ובמקומות נוספים.
בשנת 2005 זכה בפרס יקיר קהילת הלהט"ב, על פועלו בתחום התרבות הגאה.
שיינפלד קיבל את הפרס ב-16 במאי 2005, בתל אביב.
ביולי 2006, בעקבות חטיפת גלעד שליט לעזה, ומלחמת לבנון השנייה, כתב ופרסם שיר בשם "תחזקנה" (בעקבות המנון תנועת העבודה, "תחזקנה", מאת ביאליק) ובו הוא מחזק את ידי חיילי צה"ל במלחמתם.
היו שהביעו ביקורת קשה על השיר וטענו כי הוא מסית וקורא לביצוע פשעי מלחמה.
באוקטובר 2018 הודיע למשרד מבקר המדינה על מועמדותו לבחירות לכנסת העשרים ואחת, כצעד מקדים להקמת מפלגה חדשה לקידום זכויות הלהט"ב בישראל תחת השם "שווים – מפלגה ישראלית גאה".
לקראת פסח 2023 ערך שיינפלד את "הגדת ההתנגדות", קובץ דברי שירה והגות המבטאים את המחאה נגד הרפורמה המשפטית, על בסיס טקסטים ששלחו אבי עופר, אורי קציר גל אמיר, חנה סקרה וניצן בר-אבני ואחרים.
את ההגדה ליוו צילומי הצלמת חן לאופולד.
"הגדת ההתנגדות" הופצה בישראל בעשרות אלפי עותקים, לאחר שמומנה במסע מימון המונים שהצליח לאסוף בתוך ימים ספורים כ-120,000 ש"ח, וכן צורפה לעיתון "הארץ" בחג הפסח.
שיינפלד, יליד רמת השרון, הוא מראשוני ההומוסקסואלים שיצאו מהארון בישראל והצהירו על זהותם המינית.
שיינפלד גר כיום ביישוב הקהילתי תובל בגליל המערבי.
הוא אב חד-הורי לשני ילדים שנולדו באמצעות פונדקאות.
מאז 2010 הוא מפרסם בלוג בנושא הורות, ובשנת 2024 גם הוציא ספר ילדים המתאר את תהליך הפונדקאות.
טורים לרע בפרידה (הוצאת אלף, 1987)
וראשיתו באהבה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989)
על מהותו של הג'סטין (שופרא, 2017)
מעשה בטבעת (הוצאת כתר, 2007)
כשהמתים חזרו (כנרת, זמורה-ביתן, 2012)
אשת הפיראט היהודי (כנרת, זמורה-ביתן, 2017)
הנזיר היהודי (כנרת, זמורה-ביתן, 2021)
הסוכנות לתיקון עבר רב-שכבתי (כנרת, זמורה-ביתן, 2023)
"סיפורים מן הלב של תל אביב" (דביר, 1984) - ספר ילדים
"שלום" (הקיבוץ המאוחד, 1988) - ספר ילדים
"הספר המשונה של מרגוליס" (הקיבוץ המאוחד, 1989) - ספר ילדים
"אין ציפור כזו, קורציפה" (שופרא, 1999) - ספר ילדים
"ממלכה ושמה קוליסיה" (שופרא, 2007) - ספר ילדים
"כשכוכבים נופלים" - ספר נחמה לגיל הרך ולגילאי ראשית קריאה - ספר ילדים בעקבות אסון ה-7.10.23
"הסיפור של מיכאל ושל דניאל" (2024) - ספר ילדים על פונדקאות, המספר את סיפורם האישי של אילן ובניו, מיכאל ודניאל
קובצי סיפורים, ספרי הדרכה, מחזות ותסריטים
בית ספר למשוררים: מדריך מעשי לסופרים ולמשוררים (שופרא, 1997)
"הסדנה לשירה - מדריך לכותבי שירה ומלמדיה" (שופרא, 2005)
"בנות הים" - מחזה, הועלה בפסטיבל "פותחים מסך" של תיאטרון בית ליסין (2008)
"אריזות" - מחזה, הועלה בפסטיבל "צו קריאה" של תיאטרון צוותא (2007)
"היי רימונה", קברט סאטירי עם פזמונים, בשיתוף אילן חצור וריבי פלדמסר-ירון.
מוזיקה: גיא מרוז (הועלה בתיאטרון הקאמרי, בהשתתפות צביקה הדר, אורנה רוטברג, נורית בנאי, בשנת 1992)
"גנבי החלומות", מחזה לילדים (הועלה בתיאטרון הבובות של אריק סמית בשנת 1990)
"שלמה המלך ומלכת השדים", מחזה לילדים (הועלה כהפקה מסחרית פרטית בבימויה של רות קנר, ובהשתתפותם של פלורנס בלוך ויעקב איילי, בשנת 1994)
"הסוכנות לתיקון עבר רב-שכבתי (זמורה, 2023) מקבץ סיפורים קצרים
" קופסאות" - סרט קצר שהפיקו דורון אלון ואלכס קורין, בוגרי בית הספר לקולנוע "קמרה אובסקורה." זהו התסריט הראשון לסרט עלילתי קצר של אילן שיינפלד, שהופק לסרט.
1983 - הוצאת 'דביר', תחרות ע"ש מרדכי ברנשטיין פרס לסטודנט מצטיין בלימודי הספרות העברית החדשה.
1983 - עיריית ת"א, קרן ת"א לספרות ולאמנות מלגה להוצאתו לאור של ספר השירים "עושים אהבה בלשון"
1984 - אונ' ת"א, הפקולטה למדעי הרוח פרס הרקטור לסטודנטים מצטיינים
1985 - אונ' ת"א, הפקולטה למדעי הרוח מלגת לימודים לתואר מ"א
1985 - הוצאת 'דביר', תחרות ע"ש מרדכי ברנשטיין פרס לסטודנט מצטיין בלימודי הספרות העברית החדשה.
1985 - עיריית ת"א, קרן ת"א לספרות ולאמנות מלגה להוצאתו לאור של ספר השירים "עושים אהבה בלשון".
1986 - אונ' ת"א, הפקולטה למדעי הרוח מלגת לימודים לתואר מ"א
1988 - עיריית ת"א, קרן ת"א לספרות ולאמנות לשם הוצאתו לאור של ספר השירים וראשיתו באהבה, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
1988 - עיריית חולון, פרס חולון ע"ש 'קוגל' לספרות יפה על ספר-השירים 'טורים לרע בפרידה'.
1988 - אונ' ת"א, הפקולטה למדעי הרוח, פרס דב סדן לתלמידי מחקר על עבודת הגמר לתואר מ"א, "עוף החול יוכני".
1991 - פרס היצירה של ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול
1998 - עיריית ת"א, קרן רבינוביץ' מלגה לשם הוצאתו לאור של הספר "בית ספר למשוררים", בשופרא הוצאה לאור בע"מ.
1998 - בית הנשיא, קרן עמו"ס מלגה לשם הוצאתו לאור של הספר "בית ספר למשוררים", בשופרא הוצאה לאור בע"מ
2001 - פרס קרן גולדברג של הקרן הקיימת לישראל עבור הרומן "שדלץ".
2007 - צל"ש למחזה "אריזות" פסטיבל 'צו קריאה' בצוותא.
2008 - פרס שלישי למחזה "בנות הים" פסטיבל "פותחים במה" בבית ליסין
2008 - מלגת פיתוח מחזה מטעם קרן יהושע רבינוביץ' לאומנויות ובית לסין.
2013 - פרס הסרט הזר הטוב ביותר פסטיבל הסרטים הקצרים של קנברה, אוסטרליה.
2013 - פרס הסרט הזר הטוב ביותר פסטיבל הקולנוע העצמאי, ברלין.
2013 - פרס קוגל לספרות יפה עבור הרומן "כשהמתים חזרו"
2015 - פרס היצירה של ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול 2021 - פרס ברנר על הרומן "הנזיר היהודי"קישורים חיצוניים
אבא קומתיים., האתר של אילן שיינפלד
אבא קומתיים - ספרות, הורות, ביקורת, דעות, הבלוג הישן של אילן שיינפלד
אילן שיינפלד מקבל את פרס יקיר הקהילה לשנת 2005
שושנה ויג, בין חיים לכתיבה: ריאיון עם אילן שיינפלד
מעשה בטבעת- סיפורה של אסתר, הצגה בתיאטרון תמונע
טל איתן, חרך הצצה אל חייו של הומו ישראלי, ראיון הכולל 8 שירים ממאסף שיריו, באתר GoGay, אוקטובר 2013
"אין ציפור כזו, קורציפה", ספר מלא לקריאה באתר של מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים
"ממלכה ושמה קוליסיה", ספר מלא לקריאה באתר של מרכז לוין קיפניס לספרות ילדים
שיריו של שיינפלד באתר "שירשת"
"רוח וחומר" מדור קבוע של אילן שיינפלד
אוסף מאמרים וכתבות פרי עטו
פרק מתוך ספרו של אילן שיינפלד, "כיצד לומדים לכתוב שירה", באתר "פאזל"
שירים מספרו "אוצר שירים" בהקלטה מתוך התוכנית "בימת שיר" של אורלי מורג
אילנה ברקוביץ' (נולדה ב־28 בנובמבר 1977) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה בעברה ומעצבת אופנה ישראלית.
ברקוביץ' נולדה בכפר האמנים עין הוד שבחוף הכרמל, ולאחר מכן עברה עם משפחתה לתל אביב.
אימהּ טינה מטפלת אלטרנטיבית, נולדה בגרמניה למשפחה נוצרית.
אביה, סבה של אילנה, היה חייל נאצי ושני הוריה היגרו מגרמניה לנמיביה והקימו שם בית ספר.
היא הגיעה לישראל על־מנת להתנדב כאחות עם פצועים, התגיירה ובחרה לאמץ את השם העברי "אלישבע".
בישראל הכירה את שלמה ברקוביץ', קבלן במקצועו, והם התחתנו.
בריאיון ב־2013 סיפרה ברקוביץ' על זהותה המורכבת מכך שסבה היה חייל נאצי ושאימה התגיירה.
באותו ראיון סיפרה גם שגרה בזנזיבר ושחבריה משם מוסלמים.
ברקוביץ' לא שירתה בצה"ל, וסיפרה שהיא מצטערת על כך, ולטענתה עשתה זאת בטרם נישאה, ולאחר שנקראה לקב"ן למרות שלא ביקשה.
ברקוביץ' החלה לשחק בילדותה בסדרת סרטי הקולנוע "אבא גנוב" בשנים 1987, 1989 ו-1991 בתור אפרת רשף, לצדם של יהודה ברקן ואלונה קמחי.
ב־2001 גילמה את אלינור בסדרת הדרמה "כוכב זורח מעל הלב" של HOT.
בין השנים 2000 –2004 גילמה את גלי בסדרת הדרמה "הבורגנים", של הזכיינית קשת בערוץ 2.