tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, משחק השחמט יכול להגביר מיומנויות מטא-קוגניטיביות החיוניות לפעולות מורכבות כמו פתרון בעיות מתמטיות.
במסגרת השימוש במשחק לצורך הוראת המתמטיקה, ניתן לעשות גם שימוש בשעשועי מתמטיקה.
למשל, ניתן להשתמש בריבוע קסם לתרגול של פעולת החיבור.
כמו כן, ניתן לעשות שימוש בפלקסגון להמחשה של נושאים שונים בתחום הגאומטריה והאלגברה, כמו סימטריה וטרנספורמציה.
למעשה, הפלקסגון כבר המחיש כיצד שעשועי המתמטיקה יכולים לתרום לפיתוח החשיבה המתמטית והמדעית.
ריצ'רד פיינמן פיתח את דיאגרמת פיינמן מתוך ההשראה שקיבל בעקבות נסיונותיו למפות את המעברים האפשריים עבור פלקסגון בעל שישה צדדים המכונה הקספלקסגון Hexaflexagon.
הטנגרם יכול לפתח את התפיסה המרחבית שחשובה ללימוד הגאומטריה.
ישנם עזרי למידה המסייעים להוראת המתמטיקה, עבור מגוון של גילאים ותחומי תוכן.
לוח הכפל - ממש לרוב תלמידים בכיתות היסוד, בטרם התחלת השימוש במחשבון.
מחשבון (או מחשב כיס) - מכשיר אלקטרוני שנועד לביצוע חישובים.
דף נוסחאות - סיכום מרוכז ומתומצת של נוסחאות.
דף הנוסחאות משמש לרוב את התלמידים בכיתות הגבוהות וסטודנטים באקדמיה.
בנוסף לדרכי ההוראה הרגילות, הוראת המתמטיקה יכולה להתבצע גם במסגרת E-learning.
הודות להתפתחויות בטכנולוגיות מידע ותקשורת פותחו מגוון סביבות ממוחשבות כדי לסייע למורה לערוך פעילויות למידה עבור גאומטריה מרחבית.
אקדמיית קהאן הוא ארגון אמריקאי ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 2006 על ידי סלמן קהאן במטרה לספק לכל אדם אפשרות לצפות בשיעורים מוקלטים בנושאים מגוונים בכל זמן ובכל מקום.
לאתר של אקדמיית קהן יש גם גרסה בעברית והוא מכיל חומרי לימוד רבים בתחום המתמטיקה אשר יכולים לסייע לתהליך ההוראה.
דרוש מהמורה ידע לפי ה-TPCK (משרה וקוהלר, 2006) – ידע תוכן פדגוגי טכנולוגי: הידע הנדרש מהמורה בשילוב הטכנולוגיה בהוראה, תוך התייחסות למורכבות יחסי הגומלין של שלושת המרכיבים: התוכן, הידע והטכנולוגיה.
הבנה של מושגים באמצעות הטכנולוגיה והשימוש בה להבניית הידע התוכני.
לדוגמה, כיצד להבנות את הידע על הידע הקיים ולפתח אסטרטגיות ללמידתו.
לסיכום, המחקר מציג מודל המגדיר את ה-TPCK – החוקרים מיישמים את ה-TPCK בקרב מורים ומצליחים להראות שבאמצעות המיקוד שהציע המודל, נוצרה צמיחה משמעותית בפיתוח ה-TCPK שלהם, וצוות המורים התעמק בחשיבה על עיצוב הטכנולוגיה החינוכית ובהבנה בלכידות הנושאים של הידע תוכן טכנולוגי פדגוגי.
נוסף לכך, החוקרים יצרו שאלון הבודק ידע זה (TPCK).
במערכת החינוך הישראלית הוראת המתמטיקה נחשבת לחשובה ומתחילה כבר בגן הילדים.
יש אי-הסכמות הן בשיח הציבורי והן בשיח המקצועי בארץ ובעולם לגבי שיטות הלימוד, ההוראה והקניית המיומנויות הכרוכים במקצוע זה, ומקומה הראוי של המתמטיקה במערכת החינוך ובחברה בכלל.
כתוצאה מכך וממגמות משתנות בהוראת המתמטיקה בעולם חומרי ההוראה, שיטות הלימוד, והחומר הנדרש עוברים שינויים מדי תקופה.
אזרחות הוא תחום לימוד הנלמד במערכת החינוך בישראל בחטיבת הביניים ובחטיבה העליונה, ועוסק בחינוך פוליטי ואקטואלי לאזרחות טובה ומעורבות בחיים הציבוריים בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
תחום לימוד זה הוא אחד ממקצועות החובה לקבלת תעודת בגרות, ברמה של שתי יחידות לימוד במשך שנתיים משנות התיכון.
מתוך שתי היחידות, יחידה אחת מוקדשת לביצוע מטלה אזרחית הכוללת בתוכה איתור בעיה אזרחית על ידי התלמידים, בדיקה מקיפה שלה, ניתוחה ומציאת פתרונות אפשריים.
ביחידה זו נעשית העבודה בקבוצות לימוד קטנות והיא מלווה באופן צמוד על ידי המורים לאזרחות.
היחידה השנייה היא מבחן בכתב על חומר הלימוד העיוני.
לימודי מקצוע האזרחות מבקשים להעניק לתלמידי בית הספר בדרכם לאזרחות מיפוי של החברה הישראלית והתמודדות עם שאלות יסוד הקשורות למהותה היהודית-דמוקרטית.
התוכנית משותפת לכל מגזרי מערכת החינוך: הממלכתי-חילוני, ממלכתי-דתי, החינוך הערבי והחינוך הדרוזי, בשאיפה להדגיש את המשותף לכל מרכיבי החברה הישראלית תוך הכרה בייחודן של הקבוצות החברתיות השונות המרכיבות אותה.
הכרזת העצמאות – הצדקה להקמתה של מדינה יהודית בארץ ישראל ועקרונות המשטר במקום חוקה.
מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית: ערכי יסוד בדמוקרטיה, עיקרון שלטון העם, עקרון הכרעת הרוב, בחירות, מפלגות בישראל, חשיבותה של השתתפות פוליטית, קבוצות אינטרס.
חוקי מדינת ישראל, מוסדותיה וסמליה: חוק השבות, חוקה, חוקי יסוד והמהפכה החוקתית.
שיטות ממשל בדגש על דמוקרטיה ומדינות המממשות אותה.
הפרדת הרשויות בישראל: הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
מקומה של מדינת ישראל בחיי העם היהודי, ערבות הדדית של מדינת ישראל והעם היהודי בתפוצות.
זהויות בחברה הישראלית: לאומיות, דת, יחסי רוב ומיעוט.
שסעים בחברה הישראלית: לאומי, דתי, כלכלי, עדתי, פוליטי.
בחלק מנושאי הלימוד נעשית הבחנה בין תלמידים במגזר היהודי לתלמידים במגזר הערבי והדרוזי.
במגזר היהודי נלמדים הקשר בין מדינת ישראל לעם היהודי בתפוצות, הסדר הסטטוס קוו והשסע הדתי בקרב יהודי ישראל.
במגזר הערבי והדרוזי נלמדים שלטון מקומי בישראל, זכויות האדם, זכויות המיעוט ותקשורת המונים.
לימודי אזרחות עוסקים בנושאים בעלי משמעות פוליטית, ולכן מושפעים מעמדתו הפוליטית של שר החינוך, ונתונים בוויכוח בין שמאל וימין בפוליטיקה של ישראל.
דו"ח ועדת קרמניצר: 'להיות אזרחים – חינוך לאזרחות לכלל תלמידי ישראל' (פברואר 1996) הוא דין וחשבון שהגישה ועדה בראשות פרופסור מרדכי קרמניצר, אשר התמנתה על ידי שר החינוך התרבות והספורט אמנון רובינשטיין, כדי לפתח תוכנית "להנחלת האזרחות לתלמידים כיסוד ערכי והתנהגותי משותף לכל אזרחי המדינה".
הדו"ח הגדיר את מטרות החינוך האזרחי כרב-תכליתיות: "הקניית ידע, הבנה ויכולת ניתוח, שיפוט והכרעה בשאלות חברתיות ופוליטיות, הפנמה של ערכי המדינה, יצירת מחויבות למשטר הדמוקרטי ונכונות להגן עליו, מסוגלות ורצון להיות אזרח פעיל, מעורב ואחראי" (סעיף 4, עמ' 10).
הדו"ח היה חדשני בכך שכותביו הדגישו כי חינוך אזרחי הוא תהליך כולל שאינו פונה רק לרובד הקוגניטיבי (של הידע) אלא גם למישור העמדות והערכים ולתחום המיומנויות הקוגניטיביות וההשתתפותיות, לפיתוח מסוגלות להיות אזרח פעיל ומשתתף בזירה הציבורית.
לכן נדרשה, לצד הלמידה העיונית, למסד התנסויות מגוונות ונפרסות לאורך כל שנות הלימוד:
דו"ח קרמניצר הציע גישה מערכתית לחינוך אזרחי וביקש להעניק מענה חינוכי משולב הכולל ארבעה מרכיבים:
לימודי אזרחות כדיסציפלינה במסגרת רצף חינוכי (מגן חובה ועד יב').
חינוך אזרחי – כלל המורים שותפים לתהליך חינוכי, מתמשך ורב-תחומי מכוון ערכים.
"כל מורה הוא גם מחנך אזרחי", יצירת "שפה אזרחית" בית ספרית.
אזרחות פעילה (בזיקה לתכנים הנלמדים): אקלים בית ספרי דמוקרטי, מעורבות חברתית, מנגנונים מעודדי השתתפות, חינוך חברתי בלתי פורמלי.
אזרחות בחברה רבת תרבויות – מפגש עם "האחר" בחברה, חיזוק המשותף לצד דיון פתוח על סלעי המחלוקת בין הקבוצות.
לאחרונה גישת הפדגוגיה האקטיביסטית הנלמדת בישראל במסגרות שונות, שמה לה כאחד מיעדיה ליישם חלק מהמלצות דו"ח קרמניצר, לא רק כחלק מלימודי אזרחות, אלא באופן מותאם לכלל מורי המקצוע, כפי שהומלץ בסעיף 2 "חינוך אזרחי" – כלל המורים שותפים לתהליך החינוך מכוון הערכים.
במקביל, הורה משרד החינוך על שכתוב ספר הלימוד "להיות אזרחים בישראל" בהוצאת משרד החינוך, וכיועץ לכך מונה ד"ר אביעד בקשי, מרצה למשפט חוקתי, איש המכון לאסטרטגיה ציונית ובהמשך איש פורום קהלת.
על תכניו של העדכון (בגרסת הניסוי) נמתחה ביקורת חריפה.
ספר לימוד נוסף באזרחות הוא "המשטר במדינת ישראל" של פרופ' אברהם דיסקין, שגם לגביו נטען כי הוא מוטה פוליטית.
בתחילת 2016 התחוללה סערה סביב ספר חדש ללימודי אזרחות, "להיות אזרחים בישראל", שמשרד החינוך עסק בהכנתו.
קטעים שפורסמו מטיוטת הספר יצרו רושם שיש בו ייצוג רב לעמדות הימין בישראל.
לאחר שהספר נשלח לדפוס ללא הערכה של מומחה ערבי החליטה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל להקים צוות שיפרסם חומרי לימוד באזרחות לחינוך הערבי.
השינויים שהכניס בספר היו שנויים במחלוקת, ומועצת המורים לאזרחות פנתה למשרד החינוך בבקשה למנות יועץ אקדמי נוסף שישכתב את הספר, על מנת למנוע הטיה בחומר הלימוד.
אקדמאים וכותבי הספר הסירו מהספר את חתימתם לאחר שהוא שוכתב ב-2016 בטענה להטיה.
בביקורת מאוחרת יותר ניטען כי אביעד בקשי, החבר בפורום קהלת, שילב את עמדתו בנושאים הקשורים למערכת המשפט באופן בלתי מאוזן או שגוי.
הוראצי (נפתלי הרץ) גינצבורג היה איש עסקים ובנקאי, נדבן ופעיל ציבור יהודי רוסי, בעל תואר ברון.
הוראצי גינצבורג היה בנו של יוסף גינצבורג שייסד את בנק "יוסף יוזל גינצבורג" בסנט פטרבורג, עם סניף בפריז.
עקב קרבתה של משפחת גינצבורג למשפחת רוטשילד, כבר בשנת 1860 הבנק היה לאחד הגדולים באימפריה הרוסית.
בשנים 1872–1868 ניהל גינצבורג את הכספים של הדוכס הגדול של הסן ומונה על ידו לקונסול כללי ברוסיה (הייתה זו הפעם הראשונה בה הסכים השלטון הצארי למינוי יהודי לתפקיד רם מעלה שכזה).
ב-1878 בתקופת מלחמת רוסיה-טורקיה הלווה לממשלה הרוסית 10 מיליון רובלים (לשם השוואה סכום זה זהה להלוואה מבנק ממלכתי).
אחרי שב-1892 הבנק "יוסף יוזל גינצבורג" נקלע לקשיים, הפנה הוראצי גינצבורג את עסקיו לתחום כריית זהב.
הוא רכש שליטה על אחד ממכרות הזהב הגדולים בסיביר על גדות נהר לנה, ושלט יחד עם בניו על מספר חברות כרייה נוספות.
אחרי מותו, בשנת 1912, אירעה התקוממות כורים, אשר בעקבותיה ההנהלה התפטרה והמשפחה יצאה מעסקי כרייה.
בשנת 1914 הגיע ההון של משפחת גינצבורג לכ-25 מיליון רובלים.
תחומי עיסוקם היו: מסחר, בנקאות, כריית זהב וייצור סוכר.
ב-1917 עזבה משפחת גינצבורג את רוסיה והיגרה לצרפת.
הוראצי גינצבורג פעל רבות למען זכויות יהודי רוסיה ונגד גזירות ממשלת הצאר.
זמן קצר לפני רצח אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, השיגו שמואל פוליאקוב, הברון הוראצי גינצבורג וניקולאי בקשט, אישור מלכותי להקים "אגודה לעבודה במלאכה ובחקלאות" ("אורט" - Организация Ремесленного Труда ОРТ), אשר לימים הפכה לרשת אורט עולמי.
האגודה שמה לה למטרה להעניק ליהודי רוסיה בתחום המושב ידע ויכולות במקצועות שונים כדי לשפר את מצבם הכלכלי.
לאחר רצח אלכסנדר השני, ב-1 במרץ 1881, והפוגרומים של הסופות בנגב, ארגנו פוליאקוב והוראצי גינצבורג, באוגוסט 1881, את הוועידה הראשונה של נציגים מכל הקהילות היהודיות של האימפריה הרוסית.
מטרת הוועידה הייתה למצוא דרך פעולה נכונה ליהודי רוסיה.
ב-1887 הוא הוזמן כמומחה לוועדה ממשלתית בראשות הרוזן פאלן להסדרת חקיקה בנושא מעמד היהודים וזכויותיהם באימפריה, כחלק מדיון נרחב בכל אירופה בעניין השאלה היהודית.
בשנת 1889 להוראצי גינצבורג הוענקה דרגה רביעית לפי טבלת הדרגות האזרחיות שוות ערך לגנרל בצבא.
כיהן כחבר מועצת העיר סנט-פטרסבורג, עד ל-1892, שבה נאסר על יהודים להיבחר למועצות.
במסגרת תפקידו השתתף בהקמת מכון לארכיאלוגיה ומכון לרפואה ניסויית בסנקט פטרבורג.
משנת 1893 הוראצי גינצבורג היה ראש הנהלת יק"א ברוסיה.
בין השנים 1878-1909 הוראצי גינצבורג ירש את אביו כיושב ראש חברת מרבי השכלה והתורם העיקרי שלה.
הברון גינצבורג ביחד עם שמואל פוליאקוב תרם את רוב הכסף לבניית בית הכנסת קורל הגדול בסנקט פטרבורג.
ביוזמתו וביוזמת אביו הוקמה קהילה יהודית בסנקט פטרבורג והם היו ראשי הקהילה לאורך שנים.
רבים מאנשי הרוח הרוסים היו באי ביתו, ביניהם איוון טורגנייב, ולדימיר סטאסוב, מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין, אנטון רובינשטיין וליאופולד אאואר.
הפילוסוף ולדימיר סולוביוב היה חברו הקרוב.
על שם הוראצי גינצבורג נקראה משלחת אתנוגרפית לחקר קהילות יהודיות בפודוליה וווהלין בשנים 1914-1911 שמומנה על ידי בנו ולדימיר ושבראשותה עמד הסופר והמחזאי ש.
בשנת 1871 קיבל הוראצי גינצבורג מידי הדוכס הגדול של הסן לודוויג השלישי (אחיה של אשת הקיסר הרוסי) את התואר 'ברון'.
ב-1874 קיבל אישור מיוחד של הצאר להשתמש בתואר זה בתחומי האימפריה הרוסית ולהוריש אותו לצאצאיו, הודות לתרומה שהעניקה המשפחה לרוסיה.
שלט מחולק לארבעה רבעים, כאשר ברבע הראשון והרביעי נמצאת יד מכופפת קלות המחזיקה דגל, ברבע השני והשלישי מצוירת כוורת טבעית על הגבהה עם שלוש דבורות.
שלט מעוטר בכתר ברונים, מעל הכתר נמצאת קסדה מעוטרת בכתר אצולה וציצה בדמות אייל זקוף ופונה ימינה.
התומכים: אריה ואייל העומדים על קרונשטיין שכולל את הסלוגן בלטינית - "LABOREMUS" ("נעמול").
הוראצי גינצבורג היה נשוי לבת דודתו חנה רוזנברג (אמה ליאונור אלקה רוזנברג הייתה אחות של יוסף גינצבורג).
לזוג היו 11 ילדים - שלוש בנות ושמונה בנים.
דוד (1857-1910) - חוקר ספרות, מזרחן, אספן ספרים יהודים עתיקים, נדבן ופעיל ציבורי.
היה נשוי לבת דודו, מתילדה, בתו של אורי גינצבורג.
אלכסנדר משה (1863-1948) - קורנט (סגן) בצבא הצארית, תעשיין, הצטרף לעסקים של אביו.
אחרי המהפכה הבולשביקית נעצר על ידי צ'קה (המשטרה החשאית), שוחרר ועזב את רוסיה.
היה נשוי לרוזה לבית ורבורג, משפחת בנקאים.
וולדימיר זאב וולף (נולד 1873) - college assessor (סגן בשירות האזרחי), תעשיין, אחרי המהפכה הבולשביקית עזב עם משפחתו לצרפת, היה נשוי לקלרה לבית ברודסקי בתו של התעשיין אליעזר ברודסקי מקייב.
יצחק דמיטרי (נולד 1870) - גזבר, מנהל-שותף ותורם של בלט רוס של דיאגילב.
היה נשוי למרגריטה (גטה) לבית ברודסקי, בתו של התעשיין אליעזר ברודסקי מקייב, נהרג בקווקז במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אברהם אלפרד (1865-1936) - פורוטצ'יק (סרן) בצבא הצארית, השתתף במלחמת העולם הראשונה, השתתף במלחמת האזרחים ברוסיה בשורות הצבא הלבן.
היה נשוי לבת דודתו, לבית אשכנזי, בתו של הבנקאי מאודסה יבגני אשכנזי.
גבריאל יעקב (נולד 1855) - יועץ ממלכתי (state councillor - תת-אלוף בשירות האזרחי).
לואיזה (נולדה 1862) - הייתה נשואה ליוסף ששון, ממשפחת "הרוטשילדים של המזרח".
מתילדה (נולדה 1866) - הייתה נשואה לד"ר לודויג פון גוטמן בן של דוד פון גוטמן , איש עסקים ונדבן יהודי אוסטרי שקיבל תואר אצולה.
שרה אנה (נולדה 1876) - הייתה נשואה לבן דודה, זיפריד אשכנזי, בנקאי מאודסה, בן של הבנקאי הנודע יבגני אשכנזי.
הוראסיו מנואל קארטס חארה (בספרדית: Horacio Manuel Cartes Jara; נולד ב-5 ביולי 1956, אסונסיון) הוא איש עסקים ופוליטיקאי פרגוואי.
כיהן כנשיא פרגוואי בשנים 2013–2018.
קארטס נולד בשנת 1956 כשלישי בין 4 אחים.
אביו של קארטס, רמון טלמו קארטס לינד, היה בעלים של חברה קטנה למטוסי ססנה.
בנעוריו למד קארטס במכללה הגרמנית "גתה", במכללה הבינלאומית ובמכללה הישועית "כריסטו ריי" באסונסיון.
אחר סיום לימודיו במכללה הוא למד מכונאות מטוסים בבית הספר -Powerplant Spartan School of Aero בטולסה, אוקלהומה בארצות הברית, והשתלמות במטוסי ססנה בויצ'יטה, קנזס.
כשחזר לפרגוואי, פתח עסק לממכר חלקי חילוף למטוסים, ומאוחר יותר חברה למכירת מוצרי משק.
בשנת 1985 נידון למאסר על סחר מטבעות.
בשנת 1986 הוא פתח חברה להחלפת כספים בשם "אממביי".
החברה גדלה והפכה מאוחר יותר, בשנת 1992, לבנק בשם זהה, כיום בשווי של כ-333 מיליון דולרים.
בשנת 1994 הפך לבעל מניות בחברת הטבק Tabacalera del Este SA, בעלת מותג הסיגריות "פלרמו" וכעבור שנתיים הקים את חברת Tabacos del Paraguay SA.
ב-2001 רכש את חברת המשקאות Licoreria Acosta שהפכה ל-Bebidas del Paraguay, יצרנית המשקאות "פאלפ" ו"פורו סול" ומשווקת של מספר מותגים בינלאומיים.
במשך השנים הבאות הקים קארטס מספר רב של חברות, המאוגדות בקבוצה הנושאת את שמו - קבוצת קארטס.
קארטס נכנס גם לזירת עסקי הספורט ובשנת 2001 הפך ליושב ראש מועדון הכדורגל "ליברטד" (Club Libertad).
בעת ניהולו זכה המועדון 4 פעמים באליפות, כמו כן בשנת 2006 עלה לחצי הגמר של גביע "ליברטאדורס סנטנדר".
קארטס היה גם לראש ועדת הבחירה של איגוד הכדורגל של פרגוואי.
בעת כהונתו בתפקיד עלתה נבחרת פרגוואי בשנת 2010 לרבע הגמר גביע העולם בכדורגל
הוראסיו קארטס היה בעבר נשוי למריה מונטניה, שממנה התגרש, ונולדו לו שלושה ילדים: חואן פבלו, סופיה ומריה סול.
עד לשנת 2009 קארטס לא היה מעורב כלל בפוליטיקה, ואף לא היה רשום בפנקס הבוחרים.
בשנת 2009 הצטרף למפלגת הימין-מרכז "קולורדו", תוך הצהרה שמטרתו היא למנוע את הסחפותה של פרגוואי לגל השמאלני המתחולל בדרום אמריקה.
הוא הפך במהרה למועמד מוביל במערכת הבחירות של שנת 2013. הוא זכה, בין השאר, לתמיכתו של ניקנור דוארטה פרוטוס, נשיא פרגוואי לשעבר.
הקמפיין התבסס על הבטחות לפיתוח פרגוואי מבחינה כלכלית, משיכת משקיעים זרים ומודרניזציה של התעשייה.
במהלך הקמפיין, הצהיר קארטס מספר הצהרות הומופוביות, בין השאר אמר כי הוא יירה לעצמו באשכים, אם יתברר כי אחד מילדיו הוא הומוסקסואל.
נבחר ב-21 באפריל 2013 למשרת נשיא פרגוואי, מטעם מפלגת "קולורדו" (או בשמה הרשמי: התאחדות הרפובליקאים הלאומיים) ברוב של 45.8% מהקולות.
באוגוסט 2013 נכנס לתפקידו וכיהן בו חמש שנים.
בהתאם לחוקת פרגוואי נמנע ממנו לרוץ לכהונה נוספת בנשיאות, והחליף אותו בתפקיד בן מפלגתו מריו אבדו בניטס.
בעקבות החלטת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ להעביר בשנת 2018 את שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים, גם הנשיא קארטס החליט להכיר בירושלים כבירתה של ישראל.
ב-21 במאי 2018 התקיים טקס חנוכת שגרירות פרגוואי בירושלים, השוכנת בשכונת מלחה, בהשתתפותם של נשיא פרגוואי קארטס, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ואישים נוספים.
כמחוות תגובה על כך החליטה ישראל לפתוח מחדש שגרירות בפרגוואי, שנסגרה בעבר מסיבות כלכליות.
יורשו של קארטס בתפקיד, אבדו בניטס, הפך את ההחלטה בספטמבר 2018 והודיע כי יחזיר את שגרירות ארצו ל"תל אביב" (בפועל להרצליה).
קארטס גינה את הצעד הזה.
ביום העצמאות ה-71 של מדינת ישראל נכח קארטס בקהל בטקס הדלקת המשואות וישב לצידו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
גנרל סר הוראס לוקווד סמית'-דוריאן היה איש צבא בריטי.
שירת כקצין במלחמת אנגליה-זולו, המלחמה המהדית ובמלחמת הבורים והיה גנרל בכיר בחיל המשלוח הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
בעיקר הצטיין כמפקד הקורפוס ה-2 בקרבות הבלימה בחזית צפון צרפת באוגוסט 1914, למרות שעל שירותו העיבו יחסיו עם מפקדו הישיר, מפקד חיל המשלוח, ג'ון פרנץ'.
הודח מפיקוד על ידי פרנץ' בשל כישלון, לדעת פרנץ', בתפקודו כמפקד הארמייה השנייה בקרב איפר השני (אפריל-מאי 1915).
נולד באחוזה במערב הרטפורדשייר, אביו היה קולונל בצבא הבריטי.
התחנך בבית הספר הארו ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בשנת 1878 הוצב כקצין תובלה בדרום אפריקה.
ב-22 בינואר 1879, במסגרת המלחמה עם הזולו, השתתף בקרב איסאנדלוואנה, והיה אחד החיילים הבריטים הבודדים שהצליחו להימלט מהשמדה.
ב-1882 הוצב במצריים, הועלה לדרגת קפטן ומונה לסגן מפקד משטרת אלכסנדריה ומפקד ההרגלים הרכובים של צבא מצריים.
באותה עת יצר קשרים אישיים אמיצים עם הורשיו קיצ'נר, לימים שר המלחמה הבריטי.
ב-1892 הוצב בבנגל שבהודו הבריטית וקודם לדרגת מייג'ור.
ב-1898 הועבר שוב למצרים בדרגת לוטננט קולונל.
במסגרת המלחמה המהדית לחם בקרב אומדורמאן ופיקד על הכוחות הבריטיים בתקרית פשודה.
ב-31 באוקטובר 1899, עם פרוץ מלחמת הבורים, הועבר לדרום אפריקה וקיבל פיקוד על הבריגדה ה-19 בדרגת מייג'ור גנרל, בכך היה לגנרל הצעיר ביותר בצבא הבריטי באותה עת.
לאחר מכן קידם אותו מפקד הכוחות הבריטיים, פרדריק רוברטס למפקד הדיוויזיה הדרום-אפריקאית.
סמית'-דוריאן התבלט כקצין דעתן, שלא היסס לבטא דעות עצמאיות מול מפקדיו וזכה להוקרה כאחד הקצינים הבריטים הבודדים שהצטיינו במלחמה זו.
ב-1901 זימן אותו קיצ'נר, מפקד הכוחות הבריטים בהודו, לשמש כעוזרו וכמפקד הדיוויזיה ההודית ה-4 של בלוצ'יסטאן בדרגת לוטננט גנרל.
ב-1904 קיבל את אות אביר מסדר האמבט.
בדצמבר 1907 שב לאנגליה ומונה למפקד "פיקוד הבית" (Aldershot Command) של הצבא הבריטי, שעסק בעיקר בהדרכה והכשרה.
במסגרת זו טרח לשפר את התנאים הפיזיים של החיילים במתקני האימונים וביקש לטעת בכל חייל מוטיבציה ויוזמה עצמאית.
הוא יצא נגד הנוהג לתת קדימות לפרשים כחיל העילית והנהיג אימוני רגלים גם לפרשים, מתוך תחזית שבשדה הקרב העתידי לא יתפקדו רוב הפרשים בתפקידם המסורתי.
עמדה זו קנתה לו יריבים מקרב קצונת-הפרשים הוותיקה ובראשם ג'ון פרנץ' ודאגלס הייג.
כן הנהיג הצטיידות גדודית במקלע ויקרס.
ב-1912 היה למפקד פיקוד הדרום, הוא קודם לדרגת גנרל מלא והועלה לדרגת אביר-צלב-גדול במסדר האמבט שנה לאחר מכן.
תפקידו המוגדר של סמית'-דוריאן עם פרוץ המלחמה היה מפקד כוחות ההגנה על המולדת (Home Defence Army), אולם עקב מותו המפתיע של גנרל ג'יימס גרירסון כתוצאה מהתקף לב ברכבת שהובילה אותו לחזית, הפך סמית'-דוריאן למפקד הקורפוס ה-2 של חיל המשלוח הבריטי.
מפקדו הישיר היה ג'ון פרנץ', שכלל לא רצה בו (אלא בהרברט פלומר), אך קיצ'נר, שהיה עתה שר המלחמה, התעקש לשלוח לחזית את סמית'-דוריאן, עליו סמך כי יוכל לאזן את פרנץ'.
שני הגנרלים, דוריאן-סמית' ופרנץ', ניהלו במהלך הקרבות יומנים שהצדיקו איש-איש את החלטותיו ומניעיו.
דיווחו של פרנץ', שראה אור בספר 1914, מכיל האשמות נגד סמית'-דוריאן המוצג כיהיר, פזיז ומרדן.
פרנץ' מוצג ביומנו של סמית'-דוריאן כהססן שזרע דה-מורליזציה ופסימיזם בשורות הצבא.
מאידך, פרנץ' ביקש בכל מאודו לשמר את 80,000 חיילי חיל המשלוח הבריטי, שכלל את חלק הארי של הכוח הלוחם המאומן הזמין של הצבא הבריטי (שלא היה מוצב ברחבי האימפריה) ולא לסכן אותם בקרב שהכרחיותו אינה ודאית לחלוטין.
עם ההתקלות של כוח המשלוח עם חלוץ צבא האימפריה הגרמנית בקרב מונס (23-24 באוגוסט) נכנסו הבריטים לקרב.
סמית'-דוריאן הוביל מתקפה מוצלחת, אך נסוג על מנת ליישר קו עם הארמייה החמישית של הצבא הצרפתי בראשות שארל לנרזאק שנסוג כדי להציל את כוחותיו ולא לחשוף את אגפו.
שני הקורפוסים הבריטיים, הראשון של הייג והשני של סמית'-דוריאן המשיכו בנסיגה.
ב-25 באוגוסט 1914 בלילה דחקו כוחותיו של אלכסנדר פון קלוק הגרמני את הקורפוס ה-2 סמוך לעיירה לה קאטו.
הקורפוס ה-2 התנתק מהקורפוס ה-1 של הייג, שכלל שלוש דיוויזיות וכוח פרשים קטן והיה במרחק שמונה ק"מ מזרחה.
הגיס של סמית'-דוריאן נקלע למצב בו גם נסיגה הייתה בהכרח חושפת אותו למתקפה גרמנית ועל כן החליט סמית'-דוריאן לתקוף למחרת בבוקר, על אף עייפות החיילים לאחר כמה ימי לחימה בנסיגה, בניגוד לדעת מפקדו, ג'ון פרנץ', שחשש מפני "סדאן שנייה" ולמעשה תוך הפרת פקודה מפורשת.
בסופו של הקרב, אותו ניהל בהצלחה שגרמה לפון קלוק להאמין שהוא ניצב מול חיל המשלוח הבריטי כולו, הצליח סמית'-דוריאן להבטיח נסיגה מסודרת ויישור קו.
למרות שמיד לאחר הקרב דיווח פרנץ' שסמית'-דוריאן הציל אישית את הגיס והחזית שבפיקודו ושהוא "מפקד בעל קור-רוח, החלטה ואומץ בלתי-רגילים", הרי שבכל כתביו בהמשך, כולל בספרו 1914, הוא תיאר את תפקודו של סמית'-דוריאן כפזיז בכך שסיכן את כל הכוח הבריטי וגרם לאובדן חיי-אדם רבים.
בהמשך המלחמה הוביל סמית'-דוריאן את חייליו לקרב על המארן, הקרב הראשון על האן וקרב איפר הראשון.
לאחר "המירוץ אל הים" בסתיו 1914 התמקם הקורפוס של סמית'-דוריאן בקו שוחות ליד נובו שאפל.
ב-26 בדצמבר 1914 קיבל סמית'-דוריאן את הפיקוד על הארמייה הבריטית השנייה.
לפי דיווליו של דוריאן-סמית', פרנץ' לא פסק מלהקניט אותו ולבקר את החלטותיו.
בקרב איפר השני הגנו הבריטים על מבלט קשה-להגנה ונחשפו תוך כך להתקפת הגאז הראשונה בהיסטוריה (22 באפריל 1915).
סמית'-דוריאן חיווה את דעתו בפני פרנץ' שהחזקת הנקודה יקרה מדי בחיי-אדם וביקש לסגת.
ב-27 באפריל דיווח סמית'-דוריאן לראש המטה הכללי ויליאם רוברטסון שלדעתו יש לסגת מן המבלט.
פרנץ', בתגובה הודיע לסמית'-דוריאן שלדעתו יש לסמית'-דוריאן מספיק כוח-אדם ותחמושת להמשיך ולהחזיק במקום.
כמה שעות לאחר מכן הנחה פרנץ' את סמית'-דוריאן למסור את הפיקוד על המבלט למפקד הקורפוס ה-5, הרברט פלומר, תוך שסמית'-דוריאן מודח למעשה מהפיקוד.
פלומר ביקש אף הוא לסגת והפעם פרנץ' אישר את הבקשה.
ב-6 במאי הגיש סמית'-דוריאן את התפטרותו, שהתקבלה בשורות הצבא כפיטורים.
ב-14 במאי קיבל אות אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-22 בנובמבר 1915 נשלח סמית'-דוריאן למערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה, אך בשל מצב בריאותי לקוי, מסר את הפיקוד על הכוחות ליאן סמאטס.
בינואר 1917 התמנה למפקד מצודת לונדון.
לאחר פרישתו חי בפורטוגל ובריטניה ופעל בעיקר בהנצחת הרוגי המלחמה ויצירת וקידום ארגונים לדאגה לרווחת הנפגעים ומשפחותיהם.
עם מותו של פרנץ' ב-1925, ועל אף שלעולם לא סלח לו על ספרו 1914, הגיע סמית'-דוריאן במיוחד להלווייתו והיה בין נושאי ארונו.
בשנת 1926 גילם את עצמו בסרט הקולנוע "קרב מונס".
ב-12 באוגוסט 1930 נפטר סמית'-דוריאן בעיר צ'יפנהם שבבריטניה בגיל 72.
ב-1902, בעת חופשה, נישא בלונדון לאוליב קרופטון שניידר (Olive Crofton Schneider; 1881-1951).
לזוג היו שלושה בנים: גרנפל הוראס ג'רלד (Grenfell Horace Gerald), נולד ב-1904, שירת בצבא כבריגדיר גנרל ונהרג באיטליה ב-13 בספטמבר 1944; פיטר לוקווד (Peter Lockwood), נולד ב-1907 ונהרג בפיצוץ מלון המלך דוד בירושלים ב-22 ביולי 1946 ודייוויד (1911-2001), שטיפח את מורשת אביו.
הליידי סמית'-דוריאן הקימה בזמן מלחמת העולם הראשונה ארגון שמטרתו הייתה לאתר ולהחזיר לפצועי-מלחמה שאושפזו בבתי חולים את חפציהם האישיים (Lady Smith-Dorrien's Hospital Bag Fund).
על פעולה זו עוטרה בתואר דיים מפקדת של מסדר האימפריה הבריטית.
הוראציו ולנטין מֶלֶייאֶלֶה (ברומנית: Horațiu Valentin Mălăele, נולד ב-31 ביולי 1952 בטרגו ז'יו) הוא שחקן ובמאי תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה רומני, ידוע גם כקריקטוריסט ומחבר.
הוראציו מלייאלה נולד בטרגו ז'יו, בירת המחוז גורז' בחבל אולטניה.
הוא למד בתיכון על שם טודור ולדימירסקו בטרגו ז'יו.
בכיתה י"ב הציג תערוכת ציורים ראשונה בבית התרבות של העיר.
התכוון ללמוד אמנויות יפות בבוקרשט אך אחרי שראה הצגות בתיאטרון בולנדרה החליט להיות שחקן תיאטרון.
סיים בשנת 1975 לימודי משחק במכון לתיאטרון וקולנוע בבוקרשט על שם יון לוקה קאראג'אלה, בכיתה של אוקטביאן קוטסקו.
כשחקן תיאטרון השתתף בהתחלה בהצגות בסטודיו קסנדרה ובתיאטרון הנוער בפיאטרה ניאמץ.
אחרי שעבר לבוקרשט, שיחק בתיאטראות נוטארה, אודיאון, התיאטרון הלאומי, בולנדרה, בתפקידים כמו פדינאר ב"רובע הקש האיטלקי" מאת לאביש, המורה ב"השיעור" מאת אז'ן יונסקו, ואניה ב"הדוד וניה" מאת צ'כוב, טרטאליה ב"מלך צבי" מאת קרלו גוצי
הופיע בבכורה בשנת 1974 בסרט "Muntele ascuns" ("ההר המוסתר").
מאז שיחק במספר רב של תפקידים בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנת 1999 ביים שתי אפיזודות בסדרה Ministerul comediei ("משרד הקומדיה").
בין השאר, בסרט של קוסטה גברס, "הממלא מקום".
בשנת 2008 ביים את סרטו הראשון לפי תסריט מקורי (נכתב ביחד עם אדריאן לוסטיג)-Nunta mută ("חתונה אילמת").
בנוסף לעיסוקיו תחום אמנויות הבמה, מלייאלה מצייר, בעיקר קריקטורות.
הציג מעל 3,000 קריקטורות ב-36 תערוכות לאומיות ובינלאומיות.
תערוכה קבועה של ציוריו נמצאת בכניסת המסעדה "נבאב" בבוקרשט.
היה לתקופה העורך הראשי של כתב העת "סאטירול".
מלייאלה נשוי לבוגרת פקולטה למחשבים ויש לו שני בנים.
פרסים על משחקו במחזות "Tinerețe fără bătrânețe" (נעורים ללא זקנה - עיבוד מאת אדוארד קובאלי, לפי אגדה מאת פטרה איספורסקו, "משרתם של שני אדונים" מאת קרלו גולדוני, "ההר" מאת דומיטרו ראדו פופסקו, "טיל אוילנשפיגל"- עיבוד לפי שארל דה קוסטר
2008 - Nunta mută (חתונה אילמת- לעזאזל עם סטלין!), סרט קולנוע
2004 Pălăria (המגבעת) - טלוויזיה
1999 הסדרה Ministerul comediei (משרד הקומדיה) 2 פרקים - טלוויזיה
הוראת האנגלית בישראל מתחילה בבית הספר היסודי ונמשכת עד לסיום הלימודים בתיכון.
אנגלית היא אחד ממקצועות הליבה בישראל ולימוד שפה זו הוא חובה בכל המגזרים.
לשפה האנגלית מעמד מרכזי בחברה הישראלית ובמערכת החינוך בישראל, מה שבא לידי ביטוי גם בהיקף ואופן הוראת המקצוע בבתי הספר.
הוראת האנגלית במערכת החינוך בישראל מתחילה בכיתה ג' וממשיכה עד י"ב, בה מסיימים את בחינת הבגרות באנגלית.
ישנם המתחילים ללמוד אנגלית קודם לכן, דוגמת חוג האנגלית לילדים בשיטת הלן דורון.
כמחצית מהתלמידים בחינוך היסודי בישראל מתחילים ללמוד את השפה האנגלית בכיתה א' או ב'.
בבית ספר יסודי מקובל ללמוד אנגלית על ידי שירים וציורים, ובכיתה ו' מתחילים ללמוד דקדוק.
בכיתות הנמוכות מתמקדים בפיתוח כישורי האזנה ודיבור כתשתית לכתיבה וקריאה.
בבית ספר תיכון מתחילים ללמוד ספרות אנגלית והבגרות מורכבת מקטע לא נלמד (Unseen) ומקטע כתיבה.
בחינוך העל יסודי מושם דגש גם פיתוח יכולות הביטוי בעל פה באנגלית וכן על היכרות עם ספרות בשפה האנגלית.
בשנת תשע"ח החלה לפעול במערכת החינוך בארץ התוכנית הלאומית לקידום הוראת האנגלית (הידועה גם בשם Give me Five).
בתוכנית זו מושם דגש על פיתוח השפה הדבורה בקרב התלמידים והיכרות עם אוצר מילים שימושי למטרות פרטיות, אקדמיות ותעסוקתיות.
כמו כן, בתוכנית הוצב יעד להגדלת מספר התלמידים הלומדים אנגלית במסלול מורחב.
בישראל במכללות ואוניברסיטאות רבות מתקיים חוג להוראת אנגלית.
הלימודים לתואר ראשון ותעודת הוראה נמשכים ארבע שנים לרבות סטאז' בהוראה.
קיימות גם תוכניות לתואר שני בהוראת אנגלית כשפה זרה.
במשרד החינוך מפעילים תוכניות הסבת אקדמאים להוראת אנגלית, המיועדות לדוברי אנגלית כשפת אם לצורך הכשרתם כמורים לאנגלית.
מסלולים אלה מיועדים בין היתר ליוצאי הייטק המעוניינים בהסבה מקצועית לתחום ההוראה.
במוסדות להשכלה גבוהה הסטודנטים ממוינים לרמות באנגלית על פי ציונם באנגלית במבחן הפסיכומטרי שהם טרום-בסיסי, בסיסי, מתקדמים א', מתקדמים ב' ופטור, כל סטודנט שאינו זכאי לפטור נדרש בלמידת קורס באנגלית בהתאם לרמתו על מנת להגיע לרמת פטור.
מטרת מיון הרמות באנגלית היא יצירת רמה אחידה בין כל מוסדות הלימוד מבחינת לימוד האנגלית במסגרת התואר האקדמי בישראל.
בטלוויזיה החינוכית יצאו החל משנות השבעים מספר תוכניות טלוויזיה להוראת האנגלית וביניהן Here we are, Neighbours, Seven in Heaven, גבי ודבי ותוכניות נוספות.
הוראס ליווריכט היה מו"ל ומפיק אמריקאי ממוצא יהודי.
הוראס ליווריכט נולד בשנת 1884 בעיירה בפנסילבניה למשפחה יהודית.
הוא התחתן עם ליסיל אלזס, בת של איש עסקים שבבעלותו היה בית החרושת לנייר.
בשנת 1917 הוא יסד הוצאה לאור Modern Library ביחד עם שותפו אלברט בוני.
הם התמחו בהוצאה לאור של ספרים לא יקרים של סופרים מאירופה ומארצות הברית.
בין היתר הם פרסמו ספרים של ת"ס אליוט, תאודור דרייזר, ברטראנד ראסל וסופרים נוספים.
הוראס ליווריכט היה בדעה שניתן למכור ספרים בשיטות דמות למכירת מוצרים אחרים.
בשנת 1929 הוא פרסם גרסה אנגלית של רומן מאת רודיון מרקוביץ' וכל הספרים נמכרו תוך מספר חודשים.
הוצאה לאור הוציאה את הספרים הראשונים של ארנסט המינגוויי.
למרות הצלחה מסחרית, היחסים בין השותפים הדרדרו.
בסופו של דבר הוחלט על פירוק השותפות.
קביעת זהות הבעל העסק העתידי בוצע בעזרת הטלת מטבע.
בשנת 1924 הוראס ליווריכט החליט להיכנס לעסקי תיאטרון.
בחירת המחזות לא הייתה מוצלחת והוא נאלץ לכסות את ההפסדים בעזרת הוצאה לאור שבבעלותו.
הדבר גרם לכך שלקראת שנת 1928 הוא איבד שליטה על העסק ובשנת 1930 הוצאה כללית מניהול הוצאה לאור שיסד.
לעומת זאת העסקים שלו בהפקת תיאטרון החלו להביא הכנסות.
בשנת 1927 הצגה Dracula זכתה להצלחה והוא קיבל כ-2 מיליון דולר.
למרות זאת, הוא לא הצליח לשלם תמלוגים לכותב ההצגה.
הוראס ליווריכט נפטר בשנת 1933 מדלקת ריאות.
הוראס מאיר קאלן היה פילוסוף והוגה דעות יהודי-אמריקאי, ממנסחי רעיון הפלורליזם התרבותי ואידיאל הרב-תרבותיות כבסיס לאתוס האמריקאי.
נולד בברנשטט, בשלזיה הפרוסית (כיום נקראת ברנשטט Bierutów והיא חלק מפולין).
אביו יעקב דוד קאלן היה רב אורתודוקסי ואמו אסתר רבקה גלאציער.
בגיל 5 (בשנת 1887) היגרה המשפחה לארצות הברית.
קאלן למד פילוסופיה באוניברסיטת הארווארד (אחד המורים שלו שם היה ג'ורג' סנטיאנה), וסיים שם תואר ראשון בהצטיינות בשנת 1903. באותה שנה הזמין אותו וודרו וילסון, לימים נשיא ארצות הברית ואז נשיא אוניברסיטת פרינסטון להרצות באוניברסיטה, עובדה שהיוותה תקדים חלוצי בפרינסטון, בהיותו יהודי.
קאלן לימד שם במחלקה לאנגלית במשך שנתיים, ואז חזר להמשך לימודיו האקדמיים במחלקה לפילוסופיה בהרווארד, כאסיסטנט לג'ורג' סנטיאנה.
בשנת 1908 השלים תואר דוקטור וזכה במלגת לימודים לשנת לימודים באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
עם שובו להרווארד שב להוראה (עד 1911), כולל הוראת קורס בלוגיקה במכללת קלארק.
בין השנים 1911–1918 לימד במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת ויסקונסין שבמדיסון.
בשנת 1918 הגיע לראשונה למקום שיהפוך לביתו האקדמי הקבוע, מכאן ועד לסוף הקריירה שלו: ה'ניו סקול' בעיר ניו יורק.
בשנת 1926 נשא לאישה את רחל אותמן ון-ארסדיל.
קאלן היה חבר באגודות חשובות רבות: האגודה האמריקאית לפילוסופיה, האגודה המערבית לפילוסופיה, האגודה למחקרי פסיכולוגיה, והמועצה הלאומית של חבר הלאומים.
היה חבר בוועדות של הקונגרס האמריקאי לשלום בינלאומי, וחבר באינספור קבוצות חשיבה בנושאים של פילוסופיה, חקיקה, ויחסי עבודה.
קאלן היה חבר בתנועה הציונית באמריקה, ובאגודה לפיתוח פלשתינה.
חיבר כמה ספרים בנושאי זהות יהודית וציונית.
ביניהם: 'Of them which say they are Jews' - קובץ מאמריו בנושאים המעסיקים את יהדות ארצות הברית - (ניו יורק 1954) וכן 'Utopians at bay' ספר בעקבות מסעו במדינת ישראל, בהוצאת קרן הרצל, ניו יורק 1958.
רעיון ה'פלורליזם התרבותי' שקידם כמדיניות-לכתחילה בחברה האמריקאית, היה חשוב במיוחד לפיתוחה הרעיוני של ציונות התפוצות באמריקה, כתמיכה פוליטית ואתנית של יהדות ארצות הברית במפעל הציוני ובתרבות העברית, ללא סתירה או ניגוד כלשהו לזהות הפטריוטית האמריקאית, אלא להפך: קידומן של מטרות אתניות ותרבותיות-מגזריות מעשיר ומגוון את האומה האמריקאית בכללה.
שיתופי פעולה עם הוגים חשובים
קאלן שימש תלמיד ואסיסטנט לג'ורג' סנטיאנה בהארוורד.
בהיותו באוקספורד הכיר לראשונה את הפילוסוף האפרו-אמריקאי אליין לרוי לוק שהושפע מקאלן וכתב אף הוא בהרחבה על ערך הפלורליזם התרבותי.
קאלן התיידד וערך את ספרו האחרון של ויליאם ג'יימס, בשנת 1939 התוודע לעמנואל וליקובסקי והפך לידידו הטוב, מדריכו הלא-רשמי והמנטור הספרותי שלו.
עיקר בשורתו ופרסומו הציבורי נגע לקידומו של ערך הפלורליזם בחברה.
הוא טען כי גיוון ושונות תרבותית בחברה איננה פגיעה באחדות ובחוסן הלאומי אלא להפך.
ברוח זו קידם קאלן את ערך הגיוון האתני והגזעי באמריקה.
הוא טבע את המונח 'פלורליזם תרבותי'.
כתומך בפלורליזם, התנגד קאלן לפשטנות יתר בהצגה או בפתרון סוגיות פילוסופיות וקיומיות.
לטענתו, כשם שהתכחשות לרוע אינה פוטרת את האדם מהתמודדות עם הרוע, כך התכחשות פשטנית לעומקן ותוקפן של בעיות אחרות איננה פתרון אלא להפך.
הוראס מיינרד היה מחנך, עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי.
ב-1857 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי.
הוא היה תומך נלהב של האיחוד ובהמשך תומך בביטול העבדות בארצות הברית, והיה אחד מחברי הקונגרס המעטים מהדרום שהמשיכו לכהן במהלך מלחמת האזרחים.
לקראת סוף המלחמה הוא שימש כתובע הכללי של טנסי ובהמשך הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
מיינרד פרש מעבודתו בהוראה בקולג' מזרח טנסי (כיום אוניברסיטת טנסי) בראשית שנות ה-40 והחל בקריירה במשפטים.
עד מהרה הוא רכש מוניטין בקרב עמיתיו על יכולת החשיבה שלו ועל סגנונו הסרקסטי העוקצני.
ברובן של שתי תקופות הכהונה הראשונות שלו בקונגרס הוא נאבק לשמור על שלמותו של האיחוד, ובמהלך מלחמת האזרחים הוא דחק שוב ושוב בנשיא אברהם לינקולן לשלוח כוחות כדי לשחרר את מזרח טנסי שהייתה כבושה בידי צבא הקונפדרציה.
לאחר המלחמה נבחר מיינרד לתקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים, אך בשל היותו איש המפלגה הרפובליקנית במדינה שנשלטה על ידי המפלגה הדמוקרטית היה עליו לנהל מאבק על בחירה זו מחדש.
הוראס מיינרד נולד בווסטבורו שבמסצ'וסטס.
הוא התחנך באקדמיית מילברי ובהמשך למד בקולג' אמהרסט.
כאשר הוא החל את לימודיו באמהרסט הוא סיקרן את חבריו ללימודים כאשר הוא סימן את האות V על דלת חדרו.
המשמעות של הסימן התבררה ב-1838 כאשר הוא נבחר לשאת את הנאום מטעם הבוגרים בטקס הסיום (תוארו של הסטודנט הנושא את הנאום הוא Valedictorian).
ב-1839 עבר מיינרד לנוקסוויל, שם הוא קיבל משרת מרצה בקולג' מזרח טנסי (כיום אוניברסיטת טנסי).
בתחילה הוא לימד בבית הספר התיכון של הקולג', אך ב-1841 הוא החל ללמד בקולג' מתמטיקה ושפות עתיקות.
בתחילה חש מיינרד אכזבה מנוקסוויל, שאותה הוא החשיב כנחשלת ובלתי מתוחכמת, והוא שקל לעזוב את טנסי.
ב-1844, לאחר שהוא התקבל ללשכת עורכי הדין, הוא מצא את מקומו כעורך דין שהיה פעיל בבתי המשפט המקומיים, והחליט להפוך את העיר למקום מגוריו הקבוע.
עורך הדין המקומי אוליבר פרי טמפל , עמיתו של מיינרד, תיאר אותו כ"בלתי צפוי ולא ידידותי, פוגעתי לעיתים בהליכותיו, פוגע באחרים ללא היסוס".
סגנון זה הסעיר את עמיתיו של מיינרד, אך בה בעת סייע לו לרכוש את אמונם.
ב-1852 התמודד מיינרד לראשונה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא הותקף ללא רחם על ידי העיתונות המקומית והובס על ידי ויליאם צ'רצ'וול.
ב-1856, בגיבויו של עיתון מקומי מנוקסוויל בעל זיקה למפלגה הוויגית, הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה השני של טנסי.
בבחירות שהתקיימו ב-1858 הוא נבחר מחדש לאחר שהביס את עורך הדין ג.ס.
רמזי, כאשר גרף 67% מהקולות.
בתחילה הזדהה מיינרד עם המפלגה הוויגית, ובבחירות לנשיאות של 1852 הוא שימש כאלקטור מטעמה.
לאחר קריסת המפלגה, הוא התמודד לבחירה מחדש מטעם מפלגת שאינם יודעים דבר ב-1857, מטעם מפלגה האופוזיציה ב-1859 ומטעם מפלגת האיחוד ב-1861.
משבר הפרישה ודעותיו על העבדות
דעותיו המורכבות של מיינרד על העבדות בארצות הברית שיקפו שינויים ברגשות שהיו שכיחים בקרב אנשי מזרח טנסי תומכי האיחוד.
במהלך שנות ה-30, מיינרד, שהיה בנו של מתנגד לעבדות, ראה בעבדות תופעה בזויה, וכינה אותה "קללת הארץ".
עם זאת, ב-1850, הפך מיינרד למגן משטר העבדות, במכתבים ששלח לאביו, וטען שהיו "צדדים בהירים לצד צדדים אפלים בעבדות".
ב-1860 היו בבעלותו של מיינרד ארבעה עבדים, ובעוד שהוא התנגד לפרישתן של מדינות הדרום מן האיחוד, הוא הגן על העבדות.
לקראת סוף המלחמה הוא שב לדעותיו משכבר הימים נגד העבדות ותמך בהצהרת האמנציפציה של הנשיא אברהם לינקולן.
יחד עם עמיתיו תומכי האיחוד, אנדרו ג'ונסון, תומאס איימוס רוג'רס נלסון, וויליאם בראונלו, פעל מיינרד בקדחתנות לשמור את טנסי כחלק מהאיחוד לנוכח משבר הפרישה של 1860–1861. בשבועות שקדמו למשאל העם על הפרישה של ה-8 ביוני, נסע מיינרד בכל רחבי מזרח טנסי, ונשא עשרות נאומים בעד האיחוד.
מיינרד היה גם חבר המשלחת של מחוז נוקס לוועידה בעד האיחוד של מזרח טנסי , ששאפה להקים מדינה נפרדת במזרח טנסי שתהיה חלק מהאיחוד.
לאחר פיזור הוועידה ביוני 1861, שם מיינרד את פעמיו לוושינגטון די.
כדי לאייש את מושבו בבית הנבחרים.
כאשר כבשו כוחות צבא הקונפדרציה את מזרח טנסי מאוחר יותר באותה שנה, הוא הפציר שוב ושוב בנשיא לינקולן לשגר כוחות כדי לשחרר את האזור, בהזהירו ש"שדמעותיהם ודמם של אנשי מזרח טנסי יהיו כתם על הממשל שלך שהזמן לא יוכל למחות".
בדצמבר תקף מיינרד את גנרל ג'ורג' הנרי תומאס, על סירובו לפלוש לאזור בעקבות מה שנקרא "שערוריית שריפת הגשר" , וכינה את מאמציו "מחפירים".
מאוחר יותר באותו חודש כתב הגנרל ג'ורג' מקללן לגנרל דון קרלוס ביואל:
על אף מאמציו של מיינרד, לא נכנסו כוחות צבא האיחוד לנוקסוויל עד לספטמבר 1863. עד לעת הזו שב מיינרד לעיר.
בקרב תומכי האיחוד במזרח טנסי חל קרע בין אלו שתמכו בהצהרת האמנציפציה (בהנהגתם של מיינרד ובראונלו), לבין אלו שפשוט שאפו לשוב לסטטוס קוו שמלפני המלחמה (בהנהגתם של נלסון וראש עיריית נוקסוויל, ג'יימס לוטרל).
ב-1864 מונה מיינרד כתובע הכללי של טנסי על ידי אנדרו ג'ונסון, שמונה למושל הצבאי של המדינה.
מיינרד השתתף בוועידת האיחוד הלאומי של 1866 ונבחר באותה שנה מחדש לבית הנבחרים מטעם מפלגת האיחוד בעקבות קבלתה מחדש של טנסי לאיחוד.
שנתיים לאחר מכן הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים, הפעם מטעם המפלגה הרפובליקנית וכך כיהן בקונגרס עד 1875. בשנתיים האחרונות לכהונתו הוא שימש כיושב ראש ועדת הבנקאות והמטבע של הבית.
ב-1868, מונה מיינרד כשופט בית המשפט העליון של טנסי על ידי מושל טנסי בראונלו במקומו של סמואל מיליגן שהתפטר.
מיינרד החזיק בשני התפקידים במקביל, אך זכותו לכהן בשני התפקידים בצורה זו אותגרה על ידי עתירה שהוגשה לבית המשפט.
בעתירה זו קבע בית המשפט שצעדיו השיפוטיים של מיינרד היו תקפים בהתבסס על ההנחה שמינויו כשופט בית המשפט העליון הוביל בהכרח להתפטרותו מהקונגרס, ושזה עניינו של הקונגרס להתייחס להמשך כהונתו בו.
שמו של מיינרד הוגש כמועמד לסגן הנשיא בוועידת המפלגה הרפובליקנית שהתקיימה ב-1872 בפילדלפיה.
הוא נוצח לאחר שזכה ל-26 קולות בלבד, מתוכם 24 מטנסי, אחד מאלבמה ואחד ממיסיסיפי.
לשיא הקריירה הפוליטית שלו הגיע מיינרד ב-1873, כאשר הוא הביס בבחירות לקונגרס, הן את אנדרו ג'ונסון, והן את הפוליטיקאי הפופולרי ממערב טנסי, ב.פ.
צ'טהאם, אך הפסיד לג'יימס ד.
לאחר מכן הוא מונה לשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית וכיהן בתפקיד בשנים 1875–1880. לאחר מכן הוא מונה למנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז, וכיהן בתפקיד עד לתום נשיאותו של הייז במרץ 1881.
הוראס מיינרד נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב-3 במאי 1882 בנוקסוויל.
הוא נטמן בבית הקברות אולד גריי שבעיר.
מיינרד ייזכר בקרב עמיתיו בזכות שכלו החריף ויכולת השכנוע שלו.
עורך העיתון "נוקסוויל ג'ורנל", ויליאם רול, כתב שמיינרד היה הטוב מבין עורכי הדיחן של מזרח טנסי.
מתנגד העבדות פרדריק דאגלס העיר פעם שלמיינרד היה "ראש של שלוש קומות".
ראש עיריית נוקסוויל, הדמוקרט פיטר סטאוב, אמר שאף על פי שהוא לא חיבב את מיינרד, הוא התרשם מאוד מההיגיון ומהרטוריקה של מיינרד עד שהוא הצביע בעדו פעמיים.
אוליבר פרי טמפל כתב על מיינרד: "רבים היו האנשים שהוא עקץ ופצע באמצעות הסרקזם הצורב שלו ושנינותו החריפה".
ההומוריסטן ג'ורג' וושינגטון האריס לעג למיינרד בסיפורו "סוסתה של האלמנה מקלאוד" כאשר הציגו בדמות "סטיליארדס"
בשנות ה-50 של המאה ה-19 עשו אנשי מחוז נוקס שבטנסי מאמץ לבטל את קיומו של מחוז יוניון השכן, שהוקם על חשבון שטח המחוז שלהם.
מיינרד ייצג בהצלחה את מחוז יוניון בהליכים לביטול בקשה זו, ובתמורה הם קראו לעיר מושב המחוז, מיינרדוויל, על שמו.
בית הספר הוראס מיינרד שימש כבית הספר התיכון של המחוז בשנים 1923–1997, ואז הפך לחטיבת ביניים.
הוראסיו קופולה (בספרדית: Horacio Coppola; 31 ביולי 1906 – 18 ביוני 2012) היה צלם וקולנוען ארגנטינאי, ובעלה של הצלמת היהודייה גרטה שטרן.
קופולה נולד בבואנוס איירס, הצעיר מבין עשרה ילדים.
הוריו, מהגרים איטלקים, היו במצב כלכלי טוב, והוא למד אמנות, מוזיקה, משפטים ושפות.
הוא היה בערך בן 20 כשהחל לצלם.
הוא נישא לצלמת היהודייה גרטה שטרן אותה הכיר בגרמניה, ויחד היו להם שני ילדים, סילביה ואנדרס.
בשנת 1959 התחתן קופולה עם הפסנתרנית ראקל פלומק.
קופולה אחראי על צילום התמונות שהופיעו במהדורה הראשונה של הביוגרפיה של המשורר הארגנטינאי אבריסטו קארייגו מאת חורחה לואיס בורחס.
הוא היה אחד מחלוצי הצלמים מארגנטינה ודמות מפתח במודרניזם.
הוא למד בבית הספר הגרמני לעיצוב ואדריכלות באוהאוס במהלך שנות ה-30.
הוא נסע לאירופה בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים.
הוא צילם תמונות אמנותיות, שצולמו מזוויות מיוחדות ונחתכו בצורה מיוחדת.
בלונדון, צילם דיוקנאות של אמנים מפורסמים, ועבד על ספר על מוצגים ממסופוטמיה במוזיאון הלובר ובמוזיאון הבריטי.
הוא ואשתו חזרו לארגנטינה בשנת 1936. באותה שנה הוא הוזמן לצלם את בואנוס איירס לרגל חגיגות ה-400 להיווסדה, והפיק תמונות של נופי רחוב ששהתאפיינו ברומנטיקה, בחיוניות ואף את הזוהמה של העיר הגדולה.
הוא זכה בתואר "יקיר העיר בואנוס איירס" ובגיל 100 הציג תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון מלבה בבואנוס איירס.
הוראס מרדן אולברייט היה איש שימור הסביבה ואיכות החיים אמריקאי.
אביו ג'ורג' אולברייט היה כורה פחם.
הוראס הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ברקלי ב-1912. לאחר מכן למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם קיבל תואר במשפטים.
שם גם הכיר ונשא לאישה את גרייס נובל ונולדו להם שני ילדים.
לאחר סיום הלימודים בגורג'טאון, פנה אולברייט לעבודה בוושינגטון הבירה במחלקת הפנים.
בתפקיד זה הוא הפך לעוזרו המשפטי של סטיבן מאת'ר אשר שימש כעוזר המזכיר הממונה על הפארקים הלאומיים.
כאשר שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית (NPS) הוקם בשנת 1916, סטיבן מאת'ר הפך לראש ה-NPS ואילו אולברייט, המשיך להיות העוזר המשפטי שלו.
תחת שירות הפארקים, אולברייט היה אחראי לאבטחת קרקעות שלאחר מכן ישמשו כפארקים לאומיים.
מאת'ר אשר סבל ממה שידוע כיום כהפרעה דו־קוטבית, נעדר מהעבודה לעיתים תכופות כך שאולברייט הפך לאחראי ומנהל בפועל.
אולברייט הפך למפקח של הפארק הלאומי ילוסטון והפארק הלאומי יוסמיטי.
ב-1922 הוא נבחר לחבר במועדון בון וקרוקט (Boone and Crockett Club), ארגון שימור חיות-בר שנוסד על ידי תיאודור רוזוולט וג'ורג' בירד גרינל.
בשנת 1929 חלה מאת'ר ואולברייט הפך למנהל ה-NPS.
הוא שירת כמנהל עד שנת 1933 בה התפטר מתפקידו.
לאחר התפטרותו, החל אולברייט לעבוד עבור תאגיד האשלג של ארצות הברית, ותאגיד בוראקס וכימיקלים האמריקאי (Coast Borax Company).
הוא שירת בתפקידים שונים בשתי החברות כמנהל, סגן נשיא ומנהל כללי.
בתקופה זו הם התגוררו בניו רושל, ניו יורק.
בשנת 1937 צויר דיוקנו על ידי האמן הרברט א.
בשנת 1969 זכה אולברייט בעיטור כבוד "מדליית אודובון", האגודה הלאומית לשימור ציפורים וחקר התנהגותם.
בשנת 1980 החליט הנשיא ג'ימי קרטר להעניק לו את מדליית החירות הנשיאותית לכבוד יום השנה ה-64 של ה-NPS.
הנשיא קרטר הכריז על הפרס באוגוסט 1980, ואת המדליה העניק לו ב־8 בדצמבר עוזר שר הפנים רוברט ל.
הרבסט, בטקס בוואן נייס, לוס אנג'לס קליפורניה.
אולברייט נפטר ב וואן נייס קליפורניה ב -28 במרס 1987 בגיל 97. הוא נקבר ב-Forest Lawn Memorial Park, בקליפורניה.
מספר מקומות הקשורים לפעילותו בפארקים הלאומיים נקראים על שמו:
אלברייט גרוב (Albright Grove), חורשת אלברייט בפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז .
מרכז הדרכה אולברייט בפארק הלאומי גרנד קניון
מרכז המבקרים אולברייט בפארק הלאומי ילוסטון.
פסגת אולברייט בפארק הלאומי גרנד טיטון נושאת את שמו.
אולברייט הייה אח במסדר הבונים החופשיים, בלשכת ליווינגסטון מס ' 32 בליווינגסטון, מונטנה.
הוראס הרמון לארטון היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1910 ועד מותו.
קודם לכן הוא כיהן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי.
בעת מינויו לבית המשפט העליון, היה לארטון בן 65, ולפיכך השופט המבוגר ביותר בבית המשפט העליון אי פעם בעת מינויו.
הוראס לארטון נולד בניופורט שבקנטקי.
הוא למד באוניברסיטת שיקגו וב-1867 קיבל תואר בוגר במשפטים מבית הספר למשפטים קמברלנד (אז חלק מאוניברסיטת קמברלנד וכיום חלק מאוניברסיטת סמפורד).
במלחמת האזרחים הוא שירת כרב-סמל בצבא הקונפדרציה.
על פי אנקדוטה, שנכונותה מוטלת בספק, נשבה לארטון פעמיים על ידי כוחות צבא האיחוד ובפעם השנייה נשלח למחנה השבויים שבאי ג'ונסון שבאוהיו.
לימים הוא נהג לספר שהוא קיבל חנינה מהנשיא אברהם לינקולן בעקבות בקשת רחמים שהעבירה אמו של לארטון לנשיא.
ככל הנראה שוחרר לארטון לאחר שחתם על שבועת אמונים לאיחוד ולא בשל שום פעולת חנינה של הנשיא.
בשנים 1867–1875 עסק לארטון בעריכת דין במגזר הפרטי בקלארקסוויל שבטנסי.
לאחר מכן ועד 1878 הוא היה שופט בבית המשפט לדיני היושר של טנסי בסבב השיפוטי השישי.
לאחר מכן ועד 1886 הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
בשנים 1886 - 1893 כיהן לארטון כנשיא בית המשפט העליון של טנסי.
ב-22 במרץ 1893 מונה לארטון על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השישי, במקומו של השופט האוול ג'קסון, שקודם לבית המשפט העליון.
ב-27 במרץ אושר מוניו על ידי הסנאט של ארצות הברית.
בבית משפט זה כיהן לארטון עד 1909, כאשר מונה לבית המשפט העליון.
במקביל לכהונתו בבית המשפט הפדרלי שימש לארטון בשנים 1905 - 1909 כדקאן המחלקה למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט.
ב-13 בדצמבר 1909 מונה לארטון על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט רופוס פקהאם שנפטר.
ב-20 בדצמבר אושר המינוי על ידי הסנאט ולארטון הושבע לתפקיד ב-3 בינואר 1910. בגיל 65, היה לארטון השופט המבוגר ביותר בעת מינויו מכל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם.
מינויו של לארטון היה הראשון מבית חמשת המינויים של הנשיא טאפט לבית המשפט העליון (שישה, אם כוללים את מינויו של וייט כנשיא בית המשפט).
המינוי הפתיע רבים בשל העובדה שבניגוד לטאפט, שהיה רפובליקני, לארטון היה דמוקרט.
התובע הכללי בממשלו של טאפט, ג'ורג' וודוורד ויקרשאם, טען שלאטרון היה מבוגר מדי כדי להתמנות לבית המשפט העליון, אך טאפט העריץ את לארטון.
לימים אמר טאפט ש"העונג הגדול ביותר בתקופת נשיאותי" היה למנות את לארטון.
בעת כהונתו של לארטון בבית המשפט העליון הוא צידד לרוב בדעותיו של עמיתו אוליבר ונדל הולמס הבן, שהיה פרוגרסיבי בהשקפתו.
חוות הדעת הבולטת ביותר שהוא כתב הייתה בפסק הדין "קויל נגד סמית'" , שבו נקבע שהממשלה הפדרלית לא יכולה להכתיב לאף אחת מהמדינות היכן למקם את עיר הבירה של המדינה.
הוראס לארטון נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-14 ביולי 1914 באטלנטיק סיטי.
המונח הוראת אנגלית כשפה זרה (Teaching English as a Foreign Language, או בקיצור TEFL) מתייחס להוראת אנגלית לתלמידים ששפתם הראשונה אינה אנגלית, בדרך כלל במדינות בהן השפה האנגלית אינה השפה הדומיננטית ואשר בהם הזדמנויות להשתמש בשפה האנגלית בחיי היומיום הן מוגבלות.
עם השנים הפך תחום זה לחיוני יותר ויותר משום שהשפה האנגלית הפכה ללנגואה פרקנה של בענפים שונים כמו בתחום העסקים, המדע, הטכנולוגיה, והתיירות.
מורים TEFL עשויים לעבוד עם תלמידים בכל הגילאים, ולסייע להם ללמוד לקרוא, לכתוב, לדבר ולהבין אנגלית.
מורים העוסקים בתחום הוראת אנגלית כשפה זרה עשויים להיות דוברי אנגלית כשפת אם אך במקרים רבים אנגלית עשויה להיות שפה שנייה עבורם.
לרוב נדרשים להשלים קורס הכשרה מיוחד על מנת לקבל תעודת הסמכה.
הקורסים הללו מספקים את ההכשרה החיונית לתכנון שיעורי TEFL, לעבודה מול כיתות, ועוברים גם על היסודות של הדקדוק האנגלי.
בנוסף, רוב הקורסים כוללים גם תרגול מעשי עם תלמידים אמיתיים במטרה לסייע למורים החדשים לצבור ניסיון מבעוד מועד.
בעוד שחלק מקורסי ההכשרה הם אינטנסיביים ומתקיימים במשך תקופה קצרה יחסית שנמשכת מספר שבועות בלבד, ישנם גם קורסים אשר מספקים הכשרה מקיפה יותר אשר נמשכת על פני מספר חודשים.
חלק ממורי ה-TEFL בוחרים לקבל הכשרות אחרות, כגון תעודה הוראת השפה האנגלית למבוגרים אשר יכולה לסייע לקבל משרה עם שכר גבוה יותר.
מי יכול להיות מורה TEFL
הוראת אנגלית כשפה זרה בדרך כלל נגישה יותר עבור אנשים אשר דוברי אנגלית כשפת אם או שיש להם שליטה חזקה בשפה האנגלית, גם אם זו השפה השנייה שלהם.
בעוד שבמדינות רבות יעדיפו מורי TEFL אשר הם דוברי אנגלית כשפת אם, דוברי אנגלית שזו אינה שפת האם שלהם אשר שולטים היטב בשפה האנגלית ושולטים היטב בדקדוק האנגלי עשויים לעיתים רבות גם להיות מורי TEFL.
במקרים רבים, לא נדרש ניסיון קודם בהוראה כדי להצטרף לקורס TEFL, ולכן לעיתים רבות מדובר באופציה פופולרית יותר בקרב בוגרים טריים או בקרב אנשים המעוניינים לשנות קריירה.
אנשים שבוחרים להיות מורי TEFL עשויים לבחור לעשות זאת מסיבות שונות, כולל הזדמנות לטייל בעולם, עניין בתרבויות של המדינה בה הם רוצים ללמד, או רצון ללמד תלמידים ממדינות אחרות בעולם.
שכר ותנאי עבודה ברחבי העולם
השכר ותנאי העבודה של מורי TEFL יכולים להשתנות במידה רבה ממדינה למדינה, ויהיה תלוי מאוד גם בהשכלה, בהכשרה, בניסיון, בוותק ובמומחיות של המורה.
באופן כללי, המשכורות נוטות לשקף את יוקר המחיה המקומי, כאשר מורים במדינות מפותחות יותר מבחינה כלכלית נוטים לרוב לקבל שכר גבוה יותר.
עם זאת, גם באזורים פחות מפותחים, המשכורת של מורה TEFL יכולה לספק אורח חיים סביר, במיוחד כאשר עלויות המחיה באותה המדינה/אזור נמוכות.
בסין, קוריאה הדרומית ויפן לרוב מורי TEFL יוכלו לקבל משכורות גבוהות יותר לעבודות מהסוג הזה, יחד עם הטבות נוספות כגון קצבאות דיור, החזר תשלום על טיסות ובונוסים.
הביקוש למורים לאנגלית במדינות הללו הוא גבוה יחסית, ולעיתים קרובות הם מציעים חוזים אטרקטיביים למועמדים מתאימים.
גם במדינות מזרח תיכוניות מסוימות כמו ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות וקטר מורי TEL יהיו עשויים לקבל משכורות גבוהות יחסית, אם כי במדינות הללו לרוב יהיו דרישות גבוהות יותר מהמורים, כגון תואר ראשון, ניסיון קודם בהוראה וכישורים מתקדמים אחרים.
באמריקה הלטינית, במזרח אירופה ובדרום-מזרח אסיה בדרך כלל מורי TEFL עלולים להרוויח משכורות נמוכות יותר, על אף שיוקר המחיה הנמוך באזורים הללו עדיין עשוי לאפשר לאותם המורים להרשות לעצמם אורח חיים סביר.
חלק מהמורים שבוחרים ללמד באזורים הללו לרוב עושים זאת בשל החוויה התרבותית וההזדמנות ללמוד שפות חדשות, ולא בשביל הרווח הכספי.
אדמירל משנה סר הוראס למברט אלכסנדר הוּד היה אדמירל הצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה, ששירותו הממושך והמכובד כלל מבצעים ברחבי העולם, כשהוא מרבה להשתתף במסעות יבשתיים כחלק מחטיבת נחתים.
מותו המוקדם בקרב יוטלנד בהשמדת ספינת הדגל שלו אה"מ אינווינסיבל התקבל באבל ברחבי בריטניה.
הוד היה קצין צעיר, נמרץ ופעיל ששירותו באפריקה זיכה אותו באות השירות המצוין ואשר מונה לאחר מותו לאביר מפקד מסדר האמבט כהוקרה על שירותו האמיץ ובסופו של דבר הקטלני בקרב יוטלנד, במהלכו ספינתו הייתה עסוקה כל הזמן מכניסתה לקרב וגרמה לנזק קטלני לסיירת קלה גרמנית.
הוא תואר כ"אידיאל היפה של קצין הצי, בעל רוח חיים, תוסס בנפשו, בעל יוזמה, אמיץ, נאה וצעיר למראה...".
הוד נולד ב-2 באוקטובר 1870 בסאות' סטריט, לונדון, והיה צאצא מאחד מקציני הצי המשפיעים והמנוסים ביותר, בהיותו בן-נין של האדמירל סמואל הוד, ויקונט הוד הראשון, שזכה במספר פעולות נגד הצרפתים במלחמת העצמאות האמריקאית ובמלחמות המהפכה הצרפתית.
אביו היה פרנסיס וולר הוד, ויקונט הוד הרביעי ואמו אדית לידיה דראמונד וורד.
הוד הצטרף לצי המלכותי בגיל 12, ושירת על ספינת הכשרה לצוערים אה"מ בריטאניה בדארטמות' בשנת 1882. הוא סיים את לימודיו בראש כיתתו בספטמבר 1885, והצטרף לאה"מ טמרייר כפרח קצונה ושירת בה במשך שנה בשייטת הים התיכון לפני שהצטרף לאה"מ מינוטאור.
בשנת 1887 הוא צורף לאה"מ קליופה, סיירת קטנה שהפליגה לאוקיינוס השקט.
על סיפונה חווה הוד את ההוריקן הסמואי שבו קליופה הייתה הניצולה היחידה משבע ספינות מלחמה זרות בנמל אפיה.
הוד השיג ציון שיא בבחינה שלו לדרגת לוטננט, והעפיל בפעם הראשונה.
הוא שירת באה"מ טרפלגר זמן מה לפני שנשלח לשלוש שנים ללמוד ירי ותפקידי מטה.
בשובו לים, הוא בילה תקופות קצרות על סיפון אה"מ רויאל סובריין, אה"מ וילדפייר, אה"מ סאנס פארסיל ואה"מ קמבריון.
הוא מילא תפקידים אלו היטב ובשנת 1897 הומלץ לממשלת מצרים, שסיפקה לו סירת תותחים של הנילוס לפקד על משלחת הנילוס של 1898 במלחמה המהדית.
במהלך פעולות אלו, הוד בלט בתפקידו כסגן מפקד לקפטן דייוויד ביטי והשתתף בפעולה בפעם הראשונה, מתן תמיכה ארטילרית בקרב אטברה ובקרב אומדורמאן.
על שירותיו במבצעים אלו הועלה לדרגת קומנדר, תוך דילוג על דרגת הביניים.
במהלך מלחמת הבורים השנייה, הוד קיבל פיקוד על ספינות תובלה שלקחו אספקה לדרום אפריקה.
מאוחר יותר הוא הועבר לאה"מ ראמיליס, ספינת הדגל של אדמירל לורד צ'ארלס ברספורד בים התיכון מ-9 בספטמבר 1901. הוא הועלה לדרגת קפטן ב-1 בינואר 1903, וביולי אותה שנה מונה למפקד אה"מ יקינתון, ספינת הדגל של האדמירל ג'ורג' אטקינסון-ווילס בתחנת הודו המזרחית.
באפריל 1904, הוד קיבל את הפיקוד העצמאי הראשון שלו כשהוביל כוח של 754 מלחים, נחתים וחיילים של רגימנט המפשייר נגד הדרווישים איליג של סומלילנד.
כשהנחית את אנשיו על חוף הפוך בחושך, הוד הוביל מהחזית, השתתף באופן אישי בלחימה והדף את הדרווישים אל העורף, ועל כך הוענק לו אות השירות המצוין.
הוד שהתפרסם בפעולתו, קיבל את הפיקוד על הסיירת המשוריינת אה"מ ברוויק בשנת 1906 ובשנה שלאחר מכן מונה לנספח ימי בשגרירות בריטניה בוושינגטון די.
שם פגש את אלן טוזלין ניקרסון, אם אלמנה, לה נישא ב-1910. לזוג נולדו שני בנים, סמואל הוד, ויקונט הוד השישי (1910–1981) ואלכסנדר למברט הוד, ויקונט הוד השביעי (1914–1999).
בשנת 1908, הוד קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה פרה-דרדנוט אה"מ קומונוולת', בו שירת במשך שנה לפני שקיבל מינוי על החוף לפקד על מכללת המלכותי הצי, אוסבורן, שם שהה עד 1913, אז הועלה לדרגת קצין דגל.
במשך שלושה חודשים הוד הניף את דגלו באוניית המערכה דרדנוט אה"מ סנטוריון לפני שהפך למזכיר הצי של הלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, ביולי 1914.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסיונו של הוד בפעולות חוף הביא לפעולתו עם שייטת קטנה של מוניטורים מסדרת האמבר בחוף הבלגי, תוך הפגזת עמדות גרמניות והרכבי כוחות במהלך המצור על אנטוורפן ולאחר מכן במהלך הקרב על האיזר, מסייע לכוחות הבלגים להחזיק את קו החוף במהלך המרוץ אל הים.
בהמשך השנה, הוד הפך למפקד העליון של דובר ולמפקד סיירת דובר, שהופקדה על מניעת מעבר ספינות וצוללות גרמניות.
הוא הועבר לפיקוד על כוח E בקווינסטאון בפקודת צ'רצ'יל ופישר, על כישלונו הנתפס בביצוע זה כאשר צוללות המשיכו לעבור את התעלה כדי לאיים על הספנות בים האירי.
כוח E הורכב מסעירות ונחתות מיושנות שתפקידם היה לפטרל באזור מדרום מערב לאירלנד כדי לתת הוראות לכלי סוחר המגיעים ולהתגונן מפני התקפות של אוניות סוחר חמושות.