tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכיכר והמבנים ההיסטוריים המקיפים אותה, הוכרזו כאתר היסטורי לאומי בשנת 1970.
כשהכיכר הוקמה, היא תוכננה להיות חלק מהגן הפרטי של הנשיא, ולכן היא מהווה חלק מ"פארק הנשיא".
שטח הפארק הופרד משטח הבית הלבן בשנת 1804, בעקבות החלטת הנשיא השלישי של ארצות הברית, תומאס ג'פרסון לאפשר לשדרות פנסילבניה לעבור בין המדשאה הצפונית של הבית הלבן, לבין שטח הפארק.
בשנת 1824 הוענק לפארק באופן רשמי שמו הנוכחיף על שמו של המרקיז דה לאפייט, הקצין הצרפתי שלחם במלחמת העצמאות האמריקאית.
הפארק שימשה כאתר למרוצים, כבית קברות, גן חיות, שוק עבדים, קסרקטין במהלך מלחמת 1812, וכן שימש אתר הפגנות רבות.
אדריכל הנוף אנדרו ג'קסון דאונינג, עיצב את הפארק בשנת 1851.
חלקו הדרומי של פארק הנשיא (הקרוי "האליפסה") הוא פארק ששטחו 210 דונמים.
הפארק ממוקם בסמוך מדרום למדשאה הדרומית של הבית הלבן.
הפארק נוצר בשנת 1791, התכנית הראשונה לפארק נעשתה על ידי פייר שארל ל'אנפן, כחלק מתוכניתו עבור המול.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית אזור האליפסה, וכן האתר עליו הוקמה לימים אנדרטת וושינגטון שימשו מכלאות ואורוות עבור סוסים וחמורים של הצבא, וכן כקסרקטינים עבור צבא מדינות האיחוד.
חיל ההנדסה של ארצות הברית החל את עבודות הגינון ועיצוב הנוף באליפסה בשנת 1867; העבודות הסתיימו בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19.
מרכז המבקרים של הבית הלבן
מרכז המבקרים של הבית הלבן, ממוקם בקצה הצפוני של בניין הרברט סי.
הובר (בניין משרד המסחר של ארצות הברית).
בעבר שימש מרכז המבקרים כנקודת היציאה של סיורים בבית הלבן, אולם מאז פיגועי 11 בספטמבר 2001, הסיורים לא יוצאים מאתר זה, והמרכז מציג תערוכות ומידע על הבית הלבן, למי שלא מסייר בבניין.
במרכז שש תערוכות קבועות: משפחות הנשיאים, האדריכלות של הבית הלבן, עיצוב הפנים של הבית הלבן, אופן הפעולה של הבית הלבן, טקסים ואירועים בבית הלבן.
וכן יש במרכז תערוכות מתחלפות.
פארק המים המשוגע היה פארק מים ברצועת עזה.
הפארק נפתח במאי 2010 אך נשרף על ידי רעולי פנים בספטמבר 2010 וזאת זמן קצר לאחר שנסגר על ידי ממשלת חמאס בטענה כי אפשר לגברים ונשים להתערבב ולשהות בצמוד אחד לשני.
פארק המים שכן ממערב לעיר עזה והיו בו 3 בריכות שחייה, תעלה באורך 100 מטר, 3 מגלשות מים, מסעדה ואף בית קפה.
הפארק הוקם בעזרת חומרים שהובאו דרך מנהרות הברחה ממצרים, העבודות על הקמת המקום הסתיימו בתוך חצי שנה.
עלות הקמתו של הפארק הייתה כ־2 מיליון דולר, כמו כן בפארק עבדו כ־106 עובדים וכן כ־80 ספקים שסיפקו את הסחורה והמזון של המקום.
באותם ימים הפארק היה אחד מתוך מספר פארקי שעשועים.
בהם זהרת אל-מדאא'ן, אתר הנופש אל-בוסתאן והכפר התיירותי ביסאן סיטי.
בתחילת ספטמבר 2010, רשויות חמאס סגרו את הפארק לתקופה בת כ־21 יום, יחד עם אתרי פנאי נוספים ברצועה.
ב־19 בספטמבר 2010 נשרף פארק המים על ידי קבוצה של כ־40 אנשים רעולי פנים.
אחד מבעלי המקום שהיה בעבר שר בממשלת חמאס, העיד כי ראה את קבוצת האנשים קושרים את השומרים, מציתים מבנה מנהלי של הפארק, השרפה התפשטה והגיעה בשלב מסוים למסעדת הפארק ולבסוף ציין כי מספר מאנשי הקבוצה גם השליכו בנזין סביב מגלשות הפלסטיק ולבסוף הציתו אותם.
פארק הנשיאים הוא גן פסלים ומוזיאון פתוח שהיה ממוקם בוויליאמסבורג, במדינת וירג'ינה שבארצות הברית.
בגן, ששטחו 40 דונמים, מוצגים פסלים של 43 מנשיאי ארצות הברית (פרוטומות של הנשיאים), שגובהם נע בן 5.5 ל־6.1 מטרים - כל הנשיאים מאז ג'ורג' וושינגטון ועד ג'ורג ' ווקר בוש.
הפסלים פוסלו על ידי הפסל דייוויד אדיקס (David Adickes) מיוסטון שבטקסס.
אדקינס רצה להציב את הפסלים בוושינגטון די.
בירת ארצות הברית, אולם לא קיבל אישורים לכך, ולכן יצר קשר עם היזם ניומן.
אדיקס קיבל את השראתו ליצירת הפסלים בעת שחלף ליד בהר ראשמור, בשובו חזרה מטיול בקנדה.
הפרק נפתח במרץ 2004 על ידי היזם המקומי אוורט "היילי" ניומן השלישי (Everette H."Haley" Newman III), אשר העביר את הפסלים מיוסטון לוירג'ינה במספר משלוחים מאז שנת 2000.
הפרק נקלע לבעיות כלכליות, ולכן לא הוסיף נשיאים נוספים לאחר בוש (פסלו של ברק אובמה היה צפוי לעלות 60,000 דולר אמריקאי, והפארק לא יכול היה לרוכשו).
כישלונו של הפארק נבע ממיקומו (הוא היה ממוקם מאחורי מלון, כך שלא ניתן היה לראותו מהכביש הראשי, וכן בשל מרחקו מאתרי תיירות אחרים בווירג'יניה - כגון ויליאמסבורג הקולוניאלית).
הפארק עוקל, ומכרז למכירתו נקבע ל-26 באפריל 2012, אולם המכרז לא יצא לפועל.
נושי הפארק העמידו למכירה את שטח הפארק (ללא הפסלים) ב-28 בספטמבר 2012.
כוונתם של הנושים הייתה להשמיד את הפסלים.
הפסלים הוצאו מהפארק עד ינואר 2013 והועברו לאחסון על ידי האוורד הנקינס (Howard Hankins).
ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק הפיק תוכנית על מאמצי הנקינס להצלת הפסלים.
בעקבות פתיחת גן הפסלים בווירג'יניה, האמן דייוויד אדקינס פסל פסלים זהים נוספים, והקים בשנת 2004 גן פסלים ומוזיאון פתוח, בעיירה ליד, שבמדינת דקוטה הדרומית.
פארק זה שהופעל על ידי האמן עצמו, נסגר אף הוא עקב קשיים כלכליים, והפסלים הועברו לאתרים שונים ברחבי המדינה.
פארק הנהר הירוק הוא פארק ענק רחב ידיים, שיכיל נהר מלאכותי לכל אורכו, ונמצא בבירת מצרים החדשה.
בסיום העבודות להשלמת הפארק, הנהר צפוי להיות באורך של כ-35 ק"מ ובשטח של מעל ל־10 קמ"ר, ובכך יהיה גודלו פי שישה מהסנטרל פארק שבניו יורק.
ראש ממשלת מצרים, מוסטפא מדבולי אמר, כי כל 20 השכונות בבירה החדשה יהיו קשורות בצורה כלשהי לפארק, שמטרתו היא לחקות את נהר הנילוס אשר עובר בלב הבירה המצרית, קהיר.
מלבד העובדה שפארק הנהר הירוק ישמש ריאה ירוקה בעיר החדשה, הוא גם מיועד למשוך השקעות.
על פי התכנון הפארק אמור לייצר כ-300,000 מקומות עבודה חדשים, שיעזרו להגביר את הצמיחה של הכלכלה המצרית, מאחר שהפארק צפוי למשוך אליו כ-370,000 מבקרים מדי יום.
הפארק צפוי לכלול, בין היתר, מסגד, גנים בוטניים, רחבת אנדרטאות, מגרשי ספורט, שבילי ריצה, גלגל ענק, ספרייה, גן פסלים, מועדון ספורט, שטחים פתוחים לפיקניק ועוד.
ב-2016, החברות "Melk!" ו"EDSA" את הרעיון בפני שר השיכון והפיתוח העירוני המצרי, מוסטפא מדבולי ונשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי.
רעיון זה אושר לאחר מכן על ידי הממשלה המצרית.
בינואר 2019 אמר מדבולי כי מצרים פתחה רשמית בעבודות להקמת השלב הראשון של פרויקט פארק הנהר הירוק.
ההקמה של פארק הנהר הירוק מחלוקת לשלושה שלבים נפרדים, אך נכון לאפריל 2021 רק השלב הראשון הוצג על ידי הממשלה המצרית לציבור המצרי או לתקשורת המצרית.
התשתיות ומערכות התחבורה של פארק הנהר הירוק יכללו בין היתר מסלולי אופניים, גשרים ירוקים ושבילי גישה להולכי רגל.
כמו כן, הפארק יהנה משירותי תחבורה של מונורייל בין עירוני ושל החשמלית והרכבת הקלה שיחברו את הפארק לשאר חלקי העיר.
פארק היי סו (בקוריאנית: 박해수; נולד ב-21 בנובמבר 1981) הוא שחקן דרום קוריאני, אשר ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסדרת הדרמה "חוכמת הכלא" ובסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "משחק הדיונון".
פארק נולד בסוואן בקוריאה הדרומית.
למד תואר ראשון בקולנוע ותיאטרון באוניברסיטת דנקוק .
בשנת 2007 החל את קריירת המשחק בתיאטרון המוזיקלי.
בשנת 2016 ביצע היי סו הופעת אורח בסדרת הפנטזיה "אגדת הים הכחול".
בשנת 2017, הוא לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה הדרום קוריאנית "חוכמת הכלא" שזיכתה אותו בפרס השחקן החדש הטוב ביותר בפרסי סיאול.
בשנת 2018 ביצע הופעת אורח בסדרת המדע-בדיוני "זיכרונות מאלהמברה"; שהפכה מהר מאוד לאחת הדרמות הקוריאניות עם הדירוג הגבוה ביותר בתולדות הטלוויזיה בכבלים, וזכתה לשבחים על עלילתה היצירתית והתפניות הבלתי צפויות שלה.
בשנת 2019 שיחק במיני-סדרת האנתולוגיה המקורית של נטפליקס "פרסונה", המציג ארבעה סיפורים שונים מארבע נקודות מבט.
בשנת 2020 גילם את האן בסרט המותחן הדיסטופי "ניצודים" של נטפליקס.
בשנת 2021 הופיע בתפקיד צ'ו סאנג-וו, אחת מהדמויות המרכזיות בסדרת הטלוויזיה "משחק הדיונון" המשודרת בנטפליקס שזכתה להצלחה רבה בעשרות מדינות בעולם; עבור תפקידו הוא זכה לשבחים ואף קיבל מועמדות לפרס אמי לשחקן משנה בסדרת דרמה.
באותה שנה התארח באחד מפרקי סדרת הדרמה "נערי המחבט" ומאוחר יותר באותה שנה, גילם את התפקיד הראשי בסדרת הדרמה והפשע "Chimera"; אודות בלש נמרץ שמשוכנע כי הפיצוץ שאירע בעירו קשור לתיק מלפני 35 שנים, והוא נחוש בדעתו לחקור את המקרה ולתפוס את הפושע הנתעב.
בשנת 2021, לוהק פארק לגלם את "ברלין" בגרסה הקוריאנית של סדרת הטלוויזיה הספרדית "בית הנייר".
הסדרה עלתה בפלטפורמות של נטפליקס ב-24 ביוני 2022.
בשנת 2022 שיחק במותחן הריגול "יאקשה: מבצעים מיוחדים" מבית נטפליקס, בתור האן ג'י-הון, תובע לשעבר במשרד התובע המרכזי של מחוז סיאול וסוכן מטעם שירות הביון הלאומי.
בשנת 2023 שיחק בסרט האקשן והריגול "פנטום"; בו הוא כיכב לצדה של פארק סו-דאם.
בשנת 2025 שיחק היי סו לצד דניאל דיי קים ופייפר פראבו בסדרת המותחן הריגול האמריקאית "פרפר" (אנ') שעלתה בשירות הסטרימינג "פריים וידאו".
שיחק גם בסרט הקומדיה השחורה "Lobby" בתור ביי-מין.
פארק המים שפיים הוא פארק מים שנמצא בקיבוץ שפיים.
הפארק החל לפעול בשנת 1983, והיה לפארק המים הראשון בישראל.
הפארק משתרע על פני כ-60 דונם ובו מעל ל-20 מתקני מים ואטרקציות ומתקנים.
הקמת האתר החלה סביב בריכת השחייה של הקיבוץ (שהוקמה ב-1975), בעקבות ביקור של חבר קיבוץ בארצות-הברית, בה ראה במספר מקומות מגלשות מים; והוא הציע להקים אותם ליד בריכת השחייה כפתרון לירידה במספר המבקרים בבריכה, בעקבות תחרות גוברת מצד בריכות שחייה אחרות ו"קאנטרי־קלאבים" חדשים שהוקמו באותה תקופה באזור המרכז.
לאחר דיון סוער באספת הקיבוץ הוחלט לרכוש בהשקעה של 400 אלף דולר, שתי מגלשות מים מפותלות באורך 90 מטר, שהותקנו על גבעה מלאכותית שהוקמה ליד הבריכה.
מגלשות המים החלו לפעול בקיץ 1983, ולאחר שזכו לסיקור של שלוש דקות במהדורת החדשות "מבט", למחרת הגיעו למקום 2,000 איש והאתר הפך פופולרי.
שנה אחר כך נפתח פארק המים רחב ההיקף "לונה-גל" וכדי לעמוד בתחרות הוחלט על הקמת עוד שני מגלשות "קמיקזה" ומשטחי דשא.
בשנת 1987 נוספה בריכת הגלים בהשקעה של 850 אלף דולר, שהייתה הראשונה בישראל.
בהמשך נוספו מתקנים נוספים ומספר המבקרים באתר הגיע לכ-350,000 בשנה.
בנוסף החל הפארק לערוך אירועים, מופעים והפעלות שונות לילדים.
בספטמבר 2006 נפתח, בצמוד לפארק המים, פארק מוטורי עם מסלול קארטינג.
אך הוא נסגר לאחר כמה חודשים בהם פעל, מכיוון שהרעש שיצר חרג מן המותר והטריד את תושבי היישוב ארסוף הסמוך.
בשנת 2015 דירג מדריך הבילוי ופנאי "עכבר העיר" את פארק המים שפיים כאחד ממקומות הבילוי הטובים ביותר בישראל לילדים.
עולם הילד - משטח לילדים עם מגלשות, דלי מים מתהפך, מפל ומזרקות מים
מסלול סלאלום - מגלשה מפותלת
בריכת גלים - בריכת הגלים הגדולה בישראל
מתחם הפיראטים - ספינת פיראטים בבריכה
קרייזי קונס - מגלשת אבובים
מסלול פנטזיה - שייט אבובים במסלול חשוך
פארק המים אטרקציה היה פארק מים שהוקם ב-1989 ונסגר ב-2002 בחוף קליה בקצה הצפוני של ים המלח (31.76363N, 35.50168E) כ-5 קילומטרים דרומית לבית הערבה, וכ-4 קילומטרים צפונית לקיבוץ קליה.
הקמת פארק המים היה פרויקט משותף של שלושה מקיבוצי האזור - קליה, אלמוג ובית הערבה.
עלות הקמת הפארק הסתכמה בכ-20 מיליון שקלים.
הפארק היה במיקום הנמוך ביותר בעולם.
הפארק הוקם כיוזמה של הקיבוצים במועצה אזורית מגילות על שטח של כ-300 דונם.
בתחילת דרכו ביקרו בפארק מאות אלפי מבקרים מדי שנה, בעיקר מירושלים, אך גם היה פופולרי בקרב פלסטינים מיהודה ושומרון ובקעת הירדן.
לאחר פריצת האינתיפאדה השנייה ב-2000 החלה ירידה חדה בכמות המבקרים, עד שהנהלת המקום החליטה לסגור אותו בשנת 2002 מפאת חוסר כדאיות כלכלית.
בחודשים הראשונים לסגירה ניסו עובדי המקום להפעיל את המקום בעצמם, אך התוכנית לא יצאה לפועל ומאז פארק המים לא נפתח מחדש.
במקום היו כשבע מגלשות מים וארבע בריכות שחיה.
המקום פופולרי לצילומים, בין היתר בפארק הנטוש צולמה עטיפת האלבום "תרגיל בהתעוררות" של שלומי שבן.
בשנת 1990 צולם בפארק המים הפרק במערות קומראן, מסדרת הטלוויזיה הופה היי.
פארק הסחר העולמי הוא קומפלקס הכולל מרכז קניות ומשרדים הממוקם בעיר ג'איפור, במדינת ראג'אסטן, הודו.
המרכז נפתח בשנת 2012, עלותו הכוללת נערכת בכ-50 מיליון דולר והוא מחולק לשני בניינים המחוברים באמצעות גשר.
בין חמשת קומות הקניון ניתן למצוא כ-200 חנויות וביניהן רשתות אופנה מקומיות ובינלאומיות, מסעדות ובתי קפה, אולם קולנוע ומרכז בידור משפחתי.
מספר פרויקטים נוספים אשר עתידים להיפתח במרכז הסחר נמצאים בשלבי ותכנון וביניהם בית מלון, מסעדה מתחת למים ואולם אירועים.
פארק הכלניות הוא פארק עצים וחורשה שהוקם על ידי קרן קיימת לישראל בשיתוף מועצת נשר לפני הפיכתה לעיר, בשנת 1989. הפארק הוקם בצמוד לכביש 7212 שבחלקו התחתון שמו רחוב הכלניות מצידו המזרחי, ורחוב המעפילים בשכונת גבעת נשר מצידו המזרחי.
שטח הפארק הוא בבעלות חברת כלל תעשיות, הבעלים של מפעל נשר חיפה.
במסגרת תוכנית הבנייה של חברת כלל תעשיות בנשר בגוש 11170 הכולל את מחצבת נשר הישנה, הוכרז כל השטח כשמורת טבע מאושרת.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה קרן קיימת לישראל להקים פארקים שונים בישובי פיתוח בדגש על חורשות בשטחי היישובים.
במסגרת זו אותר השטח הנטוע במדרון הגולש בין גבעת נשר וכביש 7212 שבזמנו היה הכביש היחיד שעלה מנשר לאוניברסיטת חיפה (לפני סלילת כביש 705).
השטח נמדד ותוכנן בו שביל המקשר בין הכביש לשכונת גבעת נשר עם גישרון שעובר מעל הוואדי.
רכיבי התכנון כללו מבנה עגול בנוי מידרגי אבן וקופינג בטון על מחציתו, מתוך מחשבה על פעילות קבוצתית דוגמת הצופים מהמבנה העגול יצא השביל דרומה לרחבה אליפטית בה הותקן מתקן משחק וטיפוס בעיצובו של האמן מעין הוד יצחק שמואלי.
בשנת 1989 נמצאה תרומה לביצוע הפרויקט על השלט נכתב .
האתר הוקם על ידי חוליות הבנייה של אגף הכשרת הקרקע של קק"ל מכברי בראשותו של המהנדס מרכוס קוגן.
את התוכנית הכינה אדריכלית הנוף חנה יפה שעמדה בזמנו בראש מחלקת התכנון של החבל התיכון באגף היעור.
בסמוך לפארק הקימה מועצת נשר שני מגרשי טניס.
שטח פארק הכלניות במקור נמצא בתוך שמורת טבע קטנה המשתרעת במעלה הכביש מימינו בין בית הספר היסודי "בית יהושע" לצומת הטי עם רחוב העלייה.
רק בשנת 2017, שונה שמו של הפארק ל"פארק הכלניות" השלט בכניסה לפארק מכביש 7212 שונה בהתאם, אבל שלט הכניסה לפארק מרחוב המעפילים לא שונה ונכון למאי 2024, מופיע עליו השם "פארק נשר".
בדצמבר 2023 החלה עיריית נשר בעבודות פיתוח בפארק כלניות, שכללו שביל הליכה רחב המחבר בין רחוב הרקפות לבית הספר בית יהושע, והשארת מגרש טניס אחד בכניסה לפארק.
העבודות כללו יישור שטחים לקראת הקמת מתקני ספורט ופנאי.
בפברואר 2024 הגישה העירייה בקשה לכריתת 60 עצים ממספר מינים, ביניהם אורן קפריסאי, אקליפטוס מסמרי ואלון מצוי, לצורך הרחבת השטח הבנוי.
טרם אישור הבקשה החלו עבודות הכריתה, אך בעקבות תלונות תושבים והגשת למעלה מ-20 עררים, הורה פקיד היערות על עצירת העבודות.
ב-26 בפברואר בוטל רישיון הכריתה בנימוק שהתוכנית לא התחשבה בכך שהפארק מוגדר שמורת טבע, והעירייה נדרשה להגיש תוכנית מתוקנת.
בספטמבר 2024 חודשו העבודות בתוכנית מעודכנת, שכללה שיקום מגרש הטניס, פיתוח מתקני ספורט נוספים, הקמת גינת כלבים ובניית גשר מעל הואדי הסמוך.
פארק היער הלאומי ג'אנגג'יאג'יה (בסינית: 湖南张家界国家森林公园) הוא פארק יער לאומי הממוקם בג'אנגג'יאג'יה, מחוז חונאן, סין.
זהו אחד ממספר פארקים לאומיים הנמצאים באזור הנוף וולינגיואן.
בשנת 1982, הפארק הוכר כפארק היער הלאומי הראשון של סין עם שטח של כ-49 קילומטרים רבועים.
פארק היער הלאומי ג'אנגג'יאג'יה הוא חלק משטח של 397 קילומטרים רבועים של אזור נופי וולינגיואן.
בשנת 1992, וולינגיואן הוכרה רשמית כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
המאפיינים הגאוגרפיים הבולטים ביותר של הפארק הם התצורות דמויות העמודים הנראות ברחבי הפארק.
אף על פי שהוא דומה לשטח קרסט, אזור זה אינו מושתת על אבני גיר ואינו תוצר של פירוק כימי, האופייני לקרסט מקומי.
המבנים הקיימים בפארק הם תוצאה של שנים רבות של סחיפה פיזית ולא כימית.
חלק ניכר מהבליה שיוצר את העמודים הללו הוא תוצאה של התרחבות הקרח בחורף והצמחים הגדלים עליהם.
מזג האוויר לח כל השנה, וכתוצאה מכך העלווה צפופה מאוד.
משמעות שמה של מעלית ביילונג היא "מעלית שמיים של מאה דרקונים", והיא נפתחה לקהל ב-2002. גובהה 326 מטרים וזוהי המעלית החיצונית הגבוהה בעולם.
היא יכולה להעביר מבקרים לפסגה בפחות משתי דקות.
המבנה מורכב משלוש מעליות זכוכית נפרדות, שכל אחת מהן יכולה לשאת עד 50 אנשים בו זמנית.
באוגוסט 2016, נפתח באתר גשר הזכוכית בג'אנגג'יאג'יה, שהוא גשר הזכוכית הארוך ביותר (430 מטרים) והגבוה ביותר להולכי רגל בעולם.
13 ימים לאחר הפתיחה, נסגר הגשר בשל עומס מבקרים.
ב-30 בספטמבר 2016, הגשר נפתח מחדש לאחר התאמות בלוגיסטיקה ואמצעי הבטיחות שלו לטיפול במספר רב של תיירים.
יש שלוש מערכות מעליות גונדולה בתוך הפארק.
יש גם מונורייל שמוביל את המבקרים אל גלריית עשרת המייל באתר.
פארק העירוני למורשת הרכבתית הוא מוזיאון פתוח ופארק עירוני שנמצא בעיר קלמטה ופועל משנת 1986 ביוזמת העירייה בהשתתפות אגודת ידידי הרכבת (SFS).
שטח הפארק הוא 54 דונם ובשטחו כחלק מהמוזיאון הפתוח נמצאים בניין תחנת הרכבת שהייתה פועלת ברשת מסילות רכבת היווניות (OSE) ומספר רב של קטרים, קרנות וציוד נוסף.
פארק נמצא קרוב לנמל, וגובל לרחוב כריתים.
בשטח מוזיאן הפתוח נמצא בניין דו-קומתי של תחנה הרכבת "קלמטה-נמל".
היום פועל בבניין בית קפה.
בנוסף, נמצאים בפארק ארבעה רציפי עלייה, מגדל מים, שלוש מנופי מים, ידיות שליטה על מסוטים וגשר מתכת להולכי רגל באורך 28 מ'.
בתצוגה בפארק נמצאים שבעה קטרי קיטור (כולל 2 עיצובים של ברדה ו-2 שייכים ל- (SPAP (Piraeus, Athens and Peloponnese Railways, וכן קטר דיזל, מנוף ידני (1890), שתי טרזינות (אחת מופעלת על ידי דוושות והשניה בעזרת ידיים), שלוש קרונות שינה (1885), חמשה קרונות נוסעים (1885), שמונה קרונות משא מסוגים שונים (1885-1947).
יש גם קרונות השייכים לחברות הרכבת SPAP, STH ו-EIS, המשמשים כספריות ומתקני עזר וכו'.
לאחר רעידת האדמה של 1986, קרונות רבים הפכו זמנית למקלטים לתושבי העיר שביתהם נפגעו.
חלק מהמתקנים משמשים את אגודת ידידי הרכבת היוונית (S.F.S.), מועדון חובבי מסילת הרכבת המסינית (SFSM), וארגון רכבת היוונית (OSE).
פארק הניצולים (בפולנית: Park Ocalałych) הוא פארק בעיר לודז' שבפולין, שהוקם להנצחת אלו ששרדו את גטו לודז', אשר הוקם ותופעל על ידי גרמניה הנאצית במהלך השואה.
הפארק נחנך רשמית ב־30 באוגוסט 2004, ביום השנה ה־60 לחיסול גטו לודז'.
הפארק ממוקם בשטח בו שכן בעבר גטו לודז', בין רחוב ווז'סקה פולסקגו לגינות ברחוב ספורנה, בעמק נהר לודקה, באזור הסמוך לגטו ליצמנשטאדט בזמן השואה, ברחוב סמוגובה (הפארק תוכנן תחילה להיבנות ברחוב סטלובה).
את הפארק תכננה גרז'ינה אויורז'ינסקה.
יוזמת הקמת הפארק הייתה חלינה אלצ'בסקה, ניצולת גטו לודז' (שנשלחה מאוחר יותר למחנות אושוויץ וראוונסבריק).
היא הייתה גם הראשונה שנטעה את "עץ הזיכרון" שלה.
תחת אחד משני עצי האלון הגדולים שבפארק, נחשפה אנדרטה – סלע טבעי שהובא למקום – לזכר האירועים הטראגיים של השנים 1940–1944. על הסלע חקוקים כיתובים בארבע שפות: פולנית, אנגלית, עברית ויידיש.
418 ניצולים מן השואה שהגיעו ללודז' נטעו את העצים האישיים שלהם: אלון, [אדר, טיליה, שדר, קרנבורה, אשור, אורן, אשוח ועצי ארזית.
כל אחד מן העצים קיבל מספר שערוך ברישום מסודר, וכל אחד מהניצולים קיבל תעודה הכוללת את שמו ומספר העץ שנטע.
לאורך שדרת ארנולד מוסטוביץ' הוצבו לוחות אבן הנושאים את שמות הניצולים ואת מספר העץ שניטע על ידם.
בסך הכול ניטעו 450 עצים בשטח של כשני דונם.
שטחו הסופי המתוכנן של הפארק הוא 8.5 דונם, ובתחומו נמצא מאגר מים של נהר לודקה.
נבנו בו סמטאות וכיכרות בעלות משטח חצץ-חרסית ומרצפות גרניט.
השדרה המרכזית בפארק מחברת בין שני מרכיבים עיקריים: אנדרטת "פולנים שהצילו יהודים במלחמת העולם השנייה" לבין "תל הזיכרון".
האנדרטה, שנבנתה על פי תכנונו של צ'סלב ביילצקי|, משלבת סמלים של שני עמים – הנשר הלבן הפולני ומגן דוד, עשוי לוחות שעליהן שמות הפולנים שזכו בתואר "חסיד אומות העולם".
בקצה השני של השדרה הוקם תל זיכרון בגובה עשרה מטרים, שמשמש כנקודת תצפית על האזור.
בראש התל ניצבת אנדרטת-ספסל המוקדשת ליאן קרסקי.
הקמת הפארק אושרה על ידי מועצת העיר כלודץ' כפרויקט רב-שנתי.
העבודות החלו בסתיו 2005 וכללו ניקוי שטח ההריסות.
האנדרטה ל"פולנים שהצילו יהודים" נחנכה בשנת 2009. בתחומי הפארק שוכן מרכז הדיאלוג על שם מארק אדלמן, המשמש מקום לכנסים ופעילויות חינוכיות בנושא השואה והיחסים הפולניים-יהודיים.
פארק הנשמות האצילות (בסלובקית: Park ušľachtilých duší) הוא אנדרטה ליהודים קורבנות השואה שמהווה חלק ממתחם בית העלמין היהודי הישן בזבולן, במחוז באנסקה ביסטריצה, סלובקיה.
הפארק שוכן בסמוך להאוניברסיטה הטכנית בזבולן.
האנדרטה מוקדשת לסלובקים, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה סייעו להצלת יהודים מגירוש אל מחנות הריכוז, וכן משמשת כיד זיכרון ליהודי סלובקיה שנרצחו בשואה.
האובליסק "Ma bisterem!" (בתרגום לעברית: אל תשכחו") הוא אנדרטה לשואת הצוענים שנוצר על ידי הפסלת רוסלבה שיקובה והפסל האקדמי יאן שיק.
צורתו כאובליסק הנושא כתובת ברומאני: "Ma bisterem!" (אל תשכחו!).
דרך הענווה מסמלת חוויה של מוות ולידה מחדש.
זוהי מעין קבר סימבולי, בעומק שני מטרים, שנוצר לפי תכנונו של האדריכל פיטר אבוני.
הסרקופג עשוי לוחות זכוכית המלאים באבני נחל עטופות בחוטי פליז, יצירתו של האמן פיטר קלמוס, והן מסמלות תפילות בעבור קורבנות השואה הסלובקים.
הלוחות משובצים בין מסילות רכבת, המסמלות את גירוש היהודים אל מחנות הריכוז.
מהקבר יוצאים במעלה מדרגות לבנות אל עבר "עץ החיים".
אובליסק התקווה מסמל תקווה וחיים.
הוא עשוי מ-620 לוחות אליפטיים של זכוכית מעובדת בעובי של שמונה מילימטרים, המלוכדים זה לזה.
מחברו הוא האמן והזגג פאלו מאצ'ו.
חלק מודרני במתחם אנדרטת פארק הנשמות האצילות הוא קיוסק מידע דיגיטלי, שבו יש חומר הסבר על האנדרטה.
האנדרטה הוקמה ביוזמת יו"ר הדירקטוריון של "לשכת המסחר הישראלית בסלובקיה", מילוש ז'יאק, ויועצו לדיסלב סנופקה.
את האבן פינה הניח בשנת 2008 ראש ממשלת סלובקיה באותה עת, רוברט פיצו.
מאז 2009 נכלל פארק הנשמות האצילות בפרויקט שביל המורשת התרבותית היהודית הסלובקית.
הפארק שוכן ברחוב טומאש מסריק שנמצא סמוך לאוניברסיטה הטכנית בזבולן.
פארק הפוטומק המערבי מהווה למעשה את חלקו המערבי של המול.
הפארק כולל גם את אזור אנדרטת פרנקלין דלנו רוזוולט ואת אנדרטת ג'פרסון ואגן הגאות של נהר הפוטומק - אגם מלאכותי שנבנה במאה ה־19.
האגם מוקף עצי דובדבן ומהווה אטרקציה תיירותית בעת פריחת הדובדבנים בכל אביב.
עצי הסאקורה (עצי דובדבן יפניים) שעל גדת אגם הגאות מהווים את האטרקציה המרכזית בפסטיבל פריחת הדובדבן.
אליזה רות'מן סקידאמור, בעקבות ביקור ביפן, העלתה רעיון לנטוע עצי דובדבן בוושינגטון.
רעיונה התקבל, אך לא בוצע במשך 24 השנים הבאות.
רק בשנת 1906 ייבא הבוטנאי ד"ר דייוויד פיירצ'ד הבוטנאי 75 עצי דובדבן פורחים ו-25 יחידי-פרח מיוקוהאמה.
הצלחת העצים הייתה גדולה, ועד היום רבים באים לנוח ולטייל בין העצים.
אנדרטת הזיכרון של מחוז קולומביה
פארק וימבלדון הוא פארק באזור וימבלדון שברובע מרטון בעיר לונדון שבאנגליה.
הפארק קרוי על שם האזור, והוא הפארק השני בגודלו ברובע מרטון.
עד סוף המאה ה-19 היה אזור הפארק חלק מאחוזת וימבלדון, אחת מהאחוזות של משפחת ספנסר.
במהלך המאה ה-18 עוצב הגן על ידי מעצב הגנים קייפאביליטי בראון אשר על פי תכנונו נחפר האגם המצוי בלב הפארק.
בשנת 1846 מכרה משפחת ספנסר את האחוזה לג'ון אגוסטוס בומונט שבנה על חלק משטחי האחוזה שכונת מגורים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה רכשה מנהלת רובע וימבלדון את השטח הנותר של גני האחוזה, הכוללים את האגם (שטח הקטן בהרבה משטח הפארק המקורי) והפכה אותו לשטח ציבורי.
פארק ואן קורטלנד הוא פארק ציבורי גדול המצוי ברובע הברונקס בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
שטחו של הפארק הוא 4.64 קמ"ר והוא הרביעי בגודלו מבין הפארקים שבעיר.
כמו כן מצויים בפארק "מרכז הטבע ואן קורטלנד" ומתקני ספורט שונים אשר ביניהם גם אורוות סוסים ומגרש הגולף הוותיק ביותר באמריקה (נפתח בשנת 1895).
הפארק קרוי על שמו של סטפנוס ואן קורטלנד, יליד ניו יורק הראשון שהיה ראש עיריית ניו יורק.
משפחת ואן קורטלנד הייתה בעלת אדמות רבות באזור בתקופת השלטון ההולנדי בעיר.
הפארק כולל את שטחי אחוזת המשפחה, ואת מוזיאון בית ואן קורטלנד, שהוא הבניין העתיק ביותר באזור הברונקס.
העיר ניו יורק רכשה את השטח בו נמצא הפארק וייסדה את הפארק בשנת 1888. בעת הקמתו תוכנן שטחו, נבנו בו גני משחקים ועוצבה הצמחייה בו, אולם נותרו שטחים פראיים בפארק.
תוכנית בניית כבישים בשנות ה-30 של המאה ה-20 הביאה לייבוש הביצות בשטח הפארק.
המשבר הכלכלי של עיריית ניו יורק בשנות ה-70 של המאה העשרים הביא להזנחה רבה של הפארק, אולם בשנים האחרונות הוא שופץ.
בפארק מצוי מגרש הגולף הציבורי הראשון שנפתח בארצות הברית (בשנת 1895).
הפארק ידוע בשל היותו אתר מועדף למרוצי שדה.
פארק השרון הוא גן לאומי במישור החוף הצפוני לצד כביש 4 ובסמוך לתחנת הרכבת חדרה-מערב.
זהו שטח רחב-ידיים המאופיין בעצי חרוב ואלון התבור, ומהווה שריד ל"יער השרון" חורש אלונים שנמשך בעבר לאורך חלקים נרחבים מאזור השרון - "יער השרון" שכיסה פעם את האזור שהשתרע מצפונה של ישראל, ממפתן הכרמל ועד נחל הירקון.
בשטח הפארק נמצא שריד לביצות, שכיסו את כל האזור, מנעו עיבוד חקלאי של האדמות וגרמו למחלת המלריה.
הביצות האלה יובשו, בקשיים רבים, ורק זכר נותר להן.
השריד הגדול ביותר לביצות אלה היא שלולית חורף "בריכת יער" המושכת אליה בחורף עופות מים.
בין עצי היער שבגן הלאומי יש עצי אקליפטוס רבים, מאלה שניטעו שם בתחילת המאה ה-20 כאמצעי עזר לייבוש הביצות.
חשיבותו של פארק השרון, ששטחו כ-6,000 דונם, בכך שהוא מהווה יחידת נוף טבעית גדולה יחסית ושלמה, המכילה את מכלול נופי השרון.
הפארק הוא "ריאה ירוקה" ושטח נוף פתוח המפריד בין הגוש היישובי של חדרה והגוש הבנוי של נתניה, ובעצם קיומו הוא מונע הפיכת האזור לרצף אורבני במישור החוף.
חלק מן הפארק הוא חוף הים שלידו, ובו גבעות כורכר ומפרצים.
חלקו מתאים לרחצה, ובחלקים אחרים אפשר לצפות בבעלי חיים ימיים.
בחולות הפארק צומחים צמחי מדבר וצמחי חוף אופייניים.
הפארק גובל בגן לאומי נחל אלכסנדר ודרומה לו נמצאת שמורת נחל פולג הסמוכה למכון וינגייט.
אלונים שווים לטבע - מיזם שיקום אלוני תבור
"אלונים שווים לטבע", הוא מיזם סביבתי-קהילתי לשיקום אקולוגי של יערות האלונים באזור פארק השרון ויער חדרה.
המיזם הוקם בשנת 2008 על ידי הפעיל הסביבתי עופר בינדל, בהשראת הספר "האיש ששתל עצים", ומטרתו המרכזית היא השבת נוף אלון התבור ליחידת הנוף של דרום השרון, לאחר שזה הדלדל כמעט כליל במהלך המאה ה־19 וה־20.
עד מחצית המאה ה-19, התאפיין אזור השרון ביערות פארק פתוחים של אלון התבור.
יערות אלו נפגעו קשות עקב כריתה מסיבית לצורכי הסקה בתקופה העות'מאנית, ובהמשך לצורך הנעת רכבות ולבנייה בתקופת הקמת מסילות הרכבת ובמלחמת העולם הראשונה.
ההשראה להקמת המיזם נבעה מספרו של ז'אן ז'יונו, "האיש שנטע עצים", המתאר דמות המשקמת חבל ארץ צחיח באמצעות שתילה עקבית של אלונים.
עופר בינדל, תושב השרון, החליט ליישם חזון זה בשטח פארק השרון, וחבר לארנון גורן ז"ל ולמתנדבים נוספים למימוש המשימה.
המיזם ייחודי בשילוב שבין עבודה ידנית לטכנולוגיית השקיה ובקרה מתקדמת:
איסוף גנטי מקומי: הבלוטים נאספים מעצי האלון העתיקים הבודדים ששרדו בשטח, על מנת לשמר התאמה אקולוגית לתנאי האזור.
פתרונות השקיה: בשל הקרקע החולית פותחה שיטת שתילה המעמיקה את מערכת השורשים, תוך שימוש בשרוולי שתילה ובמערכת השקיה בטפטוף.
המערכת כוללת פריסה של כ-8,000 מטרים של צנרת טפטפות (בשיתוף חברת "נטפים").
לשם השקיית השטח נעשה בתחילת הדרך שימוש בכבאית ישנה ששופצה על ידי המייסד.
דישון ובקרה: המתנדבים מבצעים ניטור קבוע אחר מצב העצים.
עץ המראה סימני מצוקה (Stress) מקבל טיפול שיקומי או מוחלף בשתיל חדש.
המיזם פועל בסינרגיה עם עולם החי המקומי.
באזור נצפים מגוון מיני ציפורים ויונקים קטנים, וחלק מהעצים משמשים בית גידול לבעלי חיים, בהם תנים, דורבנים, חוֹלָדִים ונימיות, כרוונים וחוגלות.
במרחב הפארק תועד גם עושר עונתי של פריחה,כלניות, רקפות ועופות מים בהם נצפו ברכיות וטבלנים המקושרים במיוחד לאזור בריכת יער .
שוקתות לחיות בר: כדי למנוע מבעלי חיים לנגוס בטפטפות, הוקמו בשטח נקודות שתייה ייעודיות המגינות על התשתית ומסייעות לחיות הבר.
מיגון: העצים הצעירים מוגנים באמצעות עמודי ברזל ורשתות כדי למנוע פגיעה מרעיית בקר הנפוצה באזור.
נכון לשנת 2026, ניטעו במסגרת המיזם כ- 2,500 עצים, בהם רוב מכריע של אלוני תבור, לצד עצי חרוב , אלת המסטיק ושקמה.
הפרויקט מחולק לאזורי שתילה בעלי שמות סמליים (כגון "גבעת השלום", "גבעת בר המצווה" ו"לב הפרויקט").
הודות למאבק סביבתי ממושך ולפעילות המיזם בשטח, הוכרז שטח של כ־1,665 דונם כגן לאומי פארק השרון, בהתאם לתוכנית חד/2020, בנובמבר 2024; בריכת יער הוכרזה כשמורת טבע נפרדת.טקס רשמי לציון ההכרזה נערך במאי 2025. הכרזה זו מעניקה הגנה חוקית לשטח מפני פיתוח ובנייה.
המיזם מהווה מוקד לפעילות חברתית וחינוכית, ואליו מגיעות קבוצות נוער ומתנדבים מכל רחבי הארץ.
הפרויקט שימש השראה ליוזמות דומות של שיקום יערות במרחב הציבורי בישראל.
פארק ווטרלו הוא פארק ציבורי המצוי בדרום מזרח כפר הייגייט שבלונדון.
הפארק מנוהל על ידי עיריית רובע קמדן.
שטח הפארק נתרם לציבור הרחב על ידי סר סידני ווטרלו בשנת 1889 על מנת שישמש "גן עבור חסרי הגן" ("a garden for the gardenless").
בשנת 2005 שופץ הגן שסבל שנים רבות מוונדליזם והזנחה.
בפארק מצוי בית לודרדייל (Lauderdale House) אשר משמש לתערוכות.
בית זה נבנה במאה ה-16 והורחב במהלך השנים.
פארק ויקטוריה הוא פארק ציבורי הנמצא ברובע טאוור המלטס באזור האיסט אנד של העיר לונדון.
הפארק גובל בשכונות בת'נל גרין, האקני ובו.
התוכניות להקמת הפארק הוכנו על ידי האדריכל סר ג'יימס פנת'ורן בשנת 1841, בנייתו החלה בשנת 1842 ובשנת 1845 נפתח הפארק לציבור.
עבודות הקמת הפארק הסתיימו בשנת 1846. הפארק דמה בתכנונו לפארק ריגנטס הסמוך (אשר תוכנן על ידי מוריהו של פנת'ורן - ג'ון נאש).
הפארק נבנה בין שתי תעלות - תעלת ריג'נטס במערב הפארק ותעלת הרטפורד יוניון בדרומו.
בפארק ישנם מושבים להולכי רגל אשר נבנו משרידי גשר לונדון שנהרס בשנת 1831. המושבים נבנו בפארק בשנת 1860 והם בנויים מהקשתות שהיו בגשר במשך 600 השנים שבהן היה בשימוש.
מאז הקמת הפארק הפך הפארק לפופולרי מאוד בקרב הפועלים הרבים שהתגוררו באזור האיסט אנד מאחר שהפארק היה השטח הירוק היחידי באזור.
הפארק נודע כ"פארק ההמונים" ('People's Park' ) והפך להיות אתר פופולרי של עצרות פוליטיות - בייחוד עצרות סוציאליסטיות בשל היות רובע טאוור המלטס הגובל בו אזור של פועלים עניים - מרביתם מובטלים, ובשל היות אזור האקני הקרוב אליו אזור ששימש מגורי סטודנטים וצעירים שתמכו ברפורמות חברתיות.
מפגש בין מעמדי זה נערך בפארק באמצעות נאומים שנישאו להמונים והפגנות רבות.
בפארק נאמו, בין היתר, הסוציאליסטים ויליאם מוריס ואנני בזנט.
המסורת של נאומים ציבוריים הנישאים בפארק נמשכה עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נסגר הפארק לציבור ושימש מחנה צבאי של חיל הנ"מ (הגנה נגד מטוסים) הבריטי, וכן מחנה שבויים בו הוחזקו חיילים איטלקיים ובהמשך המלחמה גם חילים גרמניים.
הפארק נמצא בדיוק מתחת מסלול המפציצים הגרמניים שהיו בדרגם למבדוקים ברובע טאוור המלטס ועל כן היה בעל חשיבות אסטרטגית בניסיון להפיל את המפציצים הרבים בתקופת הבליץ.
בפארק הוקמו בונקרים תת-קרקעיים בתקופת המלחמה ששימשו את צוותי הנ"מ.
הפארק עדיין משמש מקום למפגשים ציבוריים ולקונצרטי רוק.
ב-15 ביולי 1904 הוקם מועדון דגמי ספינות הקיטור על שם ויקטוריה (Victoria Model Steam Boat Club) הפעיל בפארק עד ימינו, ועורך 17 פעמים במשך השנה, בימי ראשון, תחרויות מרוץ של דגמי אוניות קיטור.
פארק ואלנטיינז הוא הגדול בשטחים הירוקים המצויים ברובע רדברידג' של העיר לונדון באנגליה.
הפארק נמצא בין השכונות אילפורד וגאנטס היל.
הפארק הוקם בשטחי אחוזת ולנטיינז שהייתה קיימת במקום החל משנות ה-90 של המאה ה-17. בסוף המאה ה-17 נבנה במקום בית האחוזה.
השטחים הפרטיים נתרמו לרובע בשנת 1898 ושטחים נוספים נרכשו עד שנות ה-20 של המאה ה-20, העיקריים שבהם - שטחי אחוזת קרנברוק (Cranbrook Estate) המצוייה מערבית לאחוזת ולנטיינז, אשר בשנת 1899 הוצעה למכירה במטרה שיבנו עליה שכונות מגורים, ועיריית אילפורד רכשה את השטח במטרה להפוך אותו לפארק ציבורי לאוכלוסיית הרובע.
פארק ולנטינו (באיטלקית: Parco del Valentino) הוא פארק ציבורי מפורסם בעיר טורינו, לאורך נהר הפו.
שטחו של הפארק הוא 500 דונם והוא השני בגודלו בעיר.
בפארק מצויים, בין השאר, גן בוטני, ארמון קסטלו די ולנטינו ובורגו מדיאוולה - כפר קטן ומצודה ששוחזרו מימי הביניים.
הפארק העירוני מוכר לתושבי פיימונטה כסמל העיר בדומה למולה אנטונליאנה.
מקורו של שם הפארק אינו ידוע בוודאות.
אחדים סבורים כי במקור "ולנטינו" היה שם רומאי עתיק.
אחרים סבורים כי המקור הוא מימי הביניים, יש גם כנסייה, הנושאת שם זה.
יסודו של הגן הוא במרחב של ארמון "קסטלו דה ולנטינו", שהוקם במאה ה-16. רק במאה ה-19 הפך הגן בתור פארק ציבורי.
היה זה הודות לאדריכל הנוף הצרפתי בארילה דשאן (Barrilet-Dechamps) שראה בו פרויקט בעל סגנון רומנטי.
כאשר נערכה בטורינו התערוכה האיטלקית הגדולה (Esposizione Generale Italiana) בשנת 1884 הפך הגן לעיירה מימי הביניים, שכללה את כל המאפיינים לעיר מאותה תקופה תוך דגש לאלמנטים של בנייה מהמחוזות פיימונטה ומוואלה ד'אאוסטה, כולל מספר רב של מצודות משוחזרות.
בפארק התקיימו תערוכות נוספות לצמחים ולפרחים "פלור 1961" (Flor 1961).
תערוכה נוספת התקיימה בו לרגל 100 שנים לאיחוד איטליה.
יש גן סלעי וגן הררי עם מפלים, מזרקות ופלגי מים.
המזרקה המפורסמת בגן היא של האדריכל קרלו צ'פי, (la fontana del Ceppi ) שהוקמה בשנת 1898 בסגנון הרוקוקו.
היא הוקדשה לחודשי השנה וכך הבריכה המקיפה את המזרקה מחולקת לפי חודשי השנה.
בשנים האחרונות הפארק הפך למוקד לריצת ג'וגינג ולרכיבת אופניים.
בלילה הוא אינו נחשב למקום בטוח.
"פארק התעשייה אפק", הנקרא גם "פארק סיבל", הוא מתחם תעשיות היי טק, השוכן מצפון לכביש 5, בחלקה הצפון מזרחי של ראש העין ודרומית לכפר קאסם.
בין העיר לבין אזור התעשייה מחבר מחלף "אבן העזר".
את הפארק מנהלת החברה הכלכלית ראש העין.
מרכז התעשייה נבנה בשנות ה-90 במטרה למשוך חברות היי טק לאזור ראש העין.
הפארק משמש כחלופה לאזורים אחרים לשימוש תעשיות העילית, כגון רמת החייל והרצליה פיתוח במרכז הארץ, או פארק מתם בחיפה.
בפארק אפק פועלות, בין היתר, החברות קבוצת מונטנה,
פרטנר, אריקסון (ישראל), קבוצת חוגר, ריבוע כחול, נוקיה (ישראל), פוינטר, 013 נטוויז'ן, סימנס (ישראל), מאמי קר, קורנית דיגיטל, ONE, Y-tech, פאיון מדיקל, חברת TTI-TELECOM וריפון ישראל, אינוויז טכנולוגיות ועוד.
פארק ז'בוטינסקי, הנקרא גם מבצר שוני או אמפי שוני, נמצא בין בנימינה לזכרון יעקב (בתחום המועצה מקומית בנימינה-גבעת עדה).
המקום שימש בתקופת המנדט כבסיס ההדרכה המרכזי של האצ"ל וכיום, בנוסף על הפארק עצמו המשמש כאתר נופש פעיל, פועלים במקום מוזיאון לוחמי האצ"ל בתוך מבנה מהתקופה העות'מאנית, מוזיאון אחיעם לפיסול הכולל פסלי אבן, אורכסטרה ותיאטרון מהתקופה הרומית מהמאה השלישית לספירה, מוזיאון לתולדות ההתיישבות הבית"רית ומוזיאון ארכאולוגי.
במקום מתקיימים אירועים, הצגות ומופעים.
בתקופת המקרא המקום שכן בתחומו של שבט מנשה.
השם שוני הוא כנראה שיבוש לשוני של שומי, שהיה שמו של כפר קדום שישב במקום, כפר המוזכר גם בתלמוד (תלמוד ירושלמי מסכת חלה פרק ב דף נח טור ג /ה"ב).
בתקופה הרומית הובלו מי המעיינות באמת מים משוני (ומעיינות נוספים) לקיסריה ובמאה השלישית הוקם התיאטרון בעל כ- 1000- 1500 מושבים, בו נערכו בין היתר חגיגות מים ופוריות לכבוד האלים בכחוס (דיוניסוס) וונוס (אפרודיטה).
משום כך היישוב הוכר עדיין בתקופה הביזנטית בשם "מיומאס", הקשור לחגיגות המים
אולם יש להבדילו מערי הנמל מיומאס-עזה ומיומאס-אשקלון, הידועות יותר.
בתקופה הביזנטית, בימי מרד השומרונים משנת 448, ניזוק התיאטרון ואחרי כן שוקם מחדש.
לאחר הגזירות האנטי-פגאניות של יוסטיניאנוס הראשון הפך התיאטרון לאתר המיועד לבתי מלאכה.
במקום הוקם בית בד גדול שפעל עד למאה ה-8.
הצלבנים ששלטו בחלקים של ארץ ישראל בין השנים 1099-1260 הקימו מבצר קטן על שרידי התיאטרון בכפר שומי לשעבר.
במאה ה-18 השלטון העות'מאני בנה כאן בית אחוזה דמוי מבצר או ח'אן- החאן שוני - שנבנה סביב רחבה.
משום כך המקום התחיל להיקרא בערבית "ח'אן א-שוני" בנוסף לכינוי "חירבת מיומאס".
בשנת 1913 רכש הברון רוטשילד באמצעות יק"א את אדמות שוּני מידי האפנדי סלים חורי כחלק מרכישת אדמות נרחבת באזור שנועדה ליצור רצף טריטוריאלי בין כרכור לזכרון יעקב.
את האדמה מסר לעיבודם של הגדעונים, בני איכרים מזכרון יעקב, שהתיישבו במקום וקראו למחנה שהקימו "בנימינה" על שמו של הברון, אולם פונו מהמקום במהלך מלחמת העולם הראשונה.
אחרי המלחמה הגיע למקום, לצורך הכשרה חקלאית וגיבוש, הגרעין שייסד מאוחר יותר את בנימינה וישב במקום עד ייסוד בנימינה ב-1922, המשק החקלאי המשיך להתקיים בזכות קומץ יוצאי הגדודים העבריים עד 1925 ואז ננטש המקום.
בשנת 1929 הגיעו לשוני מרדכי ריבובסקי ומשפחתו עקב התרעות על סכנה מצד ערביי קיסריה, שם התגוררה המשפחה ועבדה בחקלאות למחייתה.
משפחת ריבובסקי קיבלה היתר מפיק"א לעבור ולהתגורר עם עוד שתי משפחות בשוני לצורך שמירת אדמותיה.
למחייתם עבדו האב ובניו בייבוש ביצות כבארה ובבניית בתים בפרדס חנה ובנימינה.
המשפחה התגוררה במקום עד 1933.
בשנת 1939, במסגרת התיישבות חומה ומגדל חידשה קבוצת אנשי בית"ר, בסיוע אביגדור מירקין, סגן מנהל פיק"א, את נקודת התיישבות תל צור על גבעת אום-אל-עלק שנמצאת בין שוני לבין רמת הנדיב.
כעבור שנתיים, בשנת 1941 החליטו אנשי המקום לעבור למבנה החאן של שוני.
עקב בידודו של המקום יכלו אנשי האצ"ל לערוך במקום אימונים, החל באימוני פרט, דרך אימוני כיתה ותרגילי סדר ועד אימוני נשק.
במקום נערכו קורסי שימוש בנשק, חבלה וכדומה, בנוסף נערכו כאן קורסי מפקדים של האצ"ל, חלקם בפיקוד קציני צבא פולניים.
המקום היווה נקודת הערכות ויציאה למבצעים שונים, ביניהם ההשתלטות על רכבת הנשק, פריצה למחנה 80 במטרה לגנוב ממנו נשק, ההתקפה על בניין הבולשת בחיפה והפריצה לכלא עכו.
ב 16 באוגוסט 1945 פשטה המשטרה הבריטית על המקום ועצרה 20 משתתפי קורס המפקדים של האצ"ל שהתקיים במקום.
בשנת 1946 החליטו אנשי היישוב לעבור לנחלת ז'בוטינסקי אשר בבנימינה והמקום נשאר כמתקן אימונים ומחנה הדרכה של האצ"ל.
במסגרת שילוב האצ"ל בצה"ל ננטש המקום, עד שהקרן הקיימת ועמותת יוצאי האצ"ל החליטו לשפצו ולהפכו לפארק לשימוש הציבור.
בשנת 1976 צילמו בחאן שוני הנטוש את תוכנית טלוויזיה גבי ודבי, ובו הם מוצאים את מקל הקסמים
בשנת 1979 בנק ישראל הנפיק שטר בערך 100 שקל להנצחת זאב ז'בוטינסקי.
ברקע תמונת המנהיג הציוני הופיע מבנה החאן בשוּנִי, המזוהה בחלונות הקשתיים הגבוהים בחזיתו.
בשנים 1986–1988 בוצעה בפארק עבודת שימור מבנים שאפשרה את הקמתם של מוזיאון ומסעדה בתכנון האדריכלים אמנון ניב ואמנון שוורץ ובביצוע קרן קיימת לישראל.
הטיילת שלאורך הכביש המוביל מזכרון יעקב לבנימינה נקראת טיילת שוני.
בחדרים שמאחורי הבמה ובבריכה נפתח בשנת 2003 על ידי קק"ל "מוזיאון אחיעם לפיסול" לזכרו של אחיעם שושני.
המוזיאון כולל כ-96 פסלי אבן, ברונזה ועץ אשר משפחתו תרמה לאחר מותו.
פארק הפוטומק המזרחי הוא פארק ציבור הממוקם בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
על אף שמו, הפארק נמצא דרומית לאנדרטת ג'פרסון ולפארק הפוטומק המערבי, וממוקם בין תעלת וושינגטון לבין נהר הפוטומק.
בפארק ממוקמים מתקני ספורט ובהם מגרשי גולף וטניס, מסלולי הליכה וכן ממוקמת בו מרינה.
ברחבי הפארק נטועים עצי הסאקורה (דובדבן יפני), בדומה לעצי פארק הפוטומק המערבי, והעצים שבסמוך לאנדרטת וושינגטון, הפורחים ומהווים בסיס לפסטיבל הלאומי של פריחת הדובדבן.
פארק ויקטוריה הוא פארק הממוקם בשכונת קרויצברג בברלין, בירת גרמניה.
במרכז הפארק, בראש גבעה הנקראת קרויצברג, נמצאת אנדרטה לפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לרגל ניצחונו בקרבות לשחרור פרוסיה בסיום מלחמות נפוליאון.
מהגבעה ניתן להשקיף על מרבית דרומה של העיר ברלין.
מהאנדרטה זורם מפל מים מלאכותי במורד הגבעה עד למפגש הרחובות גרוסבֶרן (Großbeerenstraße) וקרויצברג (Kreuzbergstraße).
האנדרטה המרכזית בפסגת הפארק תוכננה בשנת 1821 על ידי האדריכל קארל פרידריך שינקל.
בשנת 1888 עוצב הפארק מחדש על ידי מנהל הפארקים העירוניים הרמן מֶכטיג (Hermann Mächtig) אשר עיצב את הפארק בסגנון טבעי יותר.
בין השנים 1913–1916 נוספו שטחים לפארק והוא הורחב לכיוון מערב.
פארק השלום הבין-לאומי ווטרטון-גליישר הוא איחוד של שני פארקים לאומיים, האחד בארצות הברית והשני בקנדה: הפארק הלאומי גליישר, ששטחו כ-4,000 קמ"ר, הנמצא בצפון מערב מונטנה, והפארק הלאומי אגמי ווטרטון, ששטחו כ-525 קמ"ר, הנמצא בדרום מערב אלברטה.
שני הפארקים מהווים רצף אחד, ונמצאים בשוליים המזרחיים של הרי הרוקי, ובקצה המערבי ביותר של מישורי העשב במרכז אמריקה הצפונית.
שתי השמורות הוגדרו על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית, והפארק המאוחד הוגדר כאתר מורשת עולמית.
בפארק ווטרטון-גליישר עדויות סטרטיגרפיות בנות 1,250 מיליוני שנים, של התפתחויות גאולוגיות בסלעי משקע ושינויים טקטוניים.
תצורות סלע מעידן הפרקמבריון מכילות כמה מדוגמאות האבן העתיקות ביותר בהרי הרוקי, וכמה מאובנים קדומים ביותר.
הפארק מתאפיין במעבר החד הקיים בו, בין מישורי העשב הגדולים (prairie) לתצורת נוף הררית, ובה פסגות בגבהים שמעל 2,800 מטרים.
עידן קרח בתקופת הפליסטוקן שיווה לפסגות מראה מחודד, ויצר עמקים בעלי חתך בצורת U, עמקים "תלויים" (עמקים משניים החוברים לעמק ראשי, אך קרקעיתם גבוהה מקרקעית העמק הראשי), רכסים חדים וצרים, אגמים, נחלים ונהרות.
בפארק גליישר ניתן למצוא בין 50 ל-60 קרחונים קטנים, הנמצאים בגובה רב.
הפארק המאוחד הוא מקורם של נהרות (ובהם נהר ווטרטון) הנשפכים לשני אוקיינוסים ולשלושה ימים: לאוקיינוס השקט, למפרץ מקסיקו ולמפרץ הדסון.
בפארק ניתן למצוא חמישה אזורים אקולוגיים: טונדרה אלפינית, יער תת-אלפיני, יער הררי, אזור הצמחייה של אספן (אזור מעבר בין מישורי הדשא לטייגה בחלקים הגבוהים יותר של הפארק) וערבת דשא.
בפארק נמצאו כמה סוגי צמחייה שהם ייחודיים לאזור זה, ולא נמצאו במקומות אחרים.
ככלל, תועדו בפארק 1,258 מיני צמחים וסקולריים, בהם שישה מינים המוגדרים בקנדה כנדירים, ו-275 מיני חזזיות, ובהם 18 מינים המצויים רק באזור הפארק.
בפארק תועדו שישים מיני יונקים, בכללם אוכלוסייה של כ-200 דובי גריזלי וכ-400 דובים שחורים אמריקניים.
הפארק הוא גם חלק ממסלול הנדידה של איילים קנדיים.
יותר מ-240 מיני ציפורים נצפו בפארק, בהם עיטם לבן-ראש ובז נודד.
בפארק נמצאים גם מיני דגים רבים.
חלקו הקנדי של הפארק, פארק אגמי ווטרטון, הוא אחד האתרים החשובים ביותר מבחינה ארכאולוגית באלברטה.
עד היום זוהו בפארק 212 אתרים ארכאולוגיים, שנים עשר מהם מתוארכים לפחות לסביבות 8000 לפני הספירה.
בפארק גליישר נמצאו חמישים אתרים ארכאולוגיים.
שבטים אינדיאנים רבים חיו ונדדו באזור; הר צ'יף הנמצא בגבול הצפוני של פארק גליישר הוא אתר תרבותי של שבט שחורי הרגליים (Blackfeet).
איחוד שני הפארקים הושג הודות לפעילותם של חברי ארגון רוטרי הבינלאומי במונטנה ובאלברטה, ב-1932. היה זה הפארק הראשון מסוגו בעולם, ונועד לסמל את השלום והידידות בין שתי המדינות.
פארק ויקטוריה המלכותי הוא פארק השוכן בעיר באת' שבאנגליה.
הפארק נחנך ב-1830 על ידי הנסיכה ויקטוריה בת ה-11, והוא היה הפארק הראשון שנקרא על שמה, ואף נבנה בו אובליסק המוקדש לה.
בתקופה הוויקטוריאנית נוהל המקום על ידי תושבים אמידים מהעיר, שקיבלו לשם כך תרומות, וב-1921 עבר לחזקתה של מועצת העיר.
אדריכל הגן היה אדוארד דייוויס, שכיהן גם כאדריכל העיר באת'.
הנהלת הפארק רצתה להפוך את הפארק לגן הבוטני העיקרי של מערב אנגליה, וכתוצאה מכך הוחלט לשתול מגוון רחב של שיחים ועצים.
הגן הבוטני הנוכחי הוקם ב-1887, והוא מכיל את אחד מאוספי הצמחים הגדלים על אבן גיר הגדולים ביותר במערב אנגליה.
העתק של המקדש הרומי הנמצא בגן הוצג בתערוכת האימפריה הבריטית, שנערכת בלונדון ב-1924. במלחמת העולם השנייה נלקחו מהפארק שערי הכניסה והגדרות, על מנת לסייע למאמץ המלחמה.
ב-1987 הורחב הגן הבוטני כך שיכלול את גרייט דל, שהיא מחצבה נטושה שהייתה חלק מהפארק באופן רשמי והכילה עצים מחטניים רבים.
הפארק משתרע על פני 231,000 מטרים רבועים במעלה גבעה לכיוון צפון.
בכל אחד מהצדדים שלו יש שער כניסה, כשהראשי נמצא בפינה הדרום-מזרחית.
בתוך הפארק יש שביל היקפי, הנקרא רויאל אווניו, וממנו מתפצלים שבילים קטנים יותר המובילים אל האתרים השונים בפארק.
בכיוון מערב ברויאל אווניו נמצאים מגרשי הטניס והכדורת מצד שמאל וצמחייה בצד ימין.
מהקצה המזרחי של הפארק ניתן להשקיף על החלק הצפוני של הסהר המלכותי.
לאחר חציית מרלבורו ליין מגיעים אל לב הפארק, בו נמצא האובליסק לזכר המלכה ויקטוריה.
לאחר האובליסק נמצאות המדשאות, המשתרעות לכיוון צפון ונחצות על ידי מספר שבילים.
בחלק המערבי של הפארק שוכנים הגרייט דל, האגם המשמש לשיט, והגן הבוטני.
בשנת 2007 החל ביצועה של תוכנית שיקום ובנייה מחדש על ידי מועצת באת' וצפון מזרח סומרסט, שקיבלה סיוע קרן הלוטו למורשת.
הוא ידוע גם בזכות אטרקציות כגון רמפה לסקייטבורדים, מגרש טניס, כדורת, מסלול גולף, קונצרטים במרחב הפתוח, גן שעשועים והגן הבוטני המשתרע על פני 36,000 מטרים רבועים.
בזכות תכונותיו הוכלל הפארק על ידי קרן המורשת האנגלית ברשימת הפארקים והגנים בעלי עניין היסטורי מיוחד באנגליה.
פארק הרסטראו (ברומנית: Parcul Herăstrău), ששמו הרשמי הוא הפארק הלאומי קרול השני (ברומנית: Parcul Naţional Carol al II-lea) (על שמו של קרול השני, מלך רומניה), הוא הפארק הגדול ביותר בבוקרשט, בירת רומניה.
הפארק, שגודלו הנוכחי הוא 1,100 דונמים, נוסד בשנת 1936 על חופי אגם הרסטראו, לאחר עבודות הניקוז שנערכו באזור.
בתכנון הפארק נלקח בחשבון שבאזור זה כבר היה קיים שער הניצחון, שהוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשטח הפארק ניתן למצוא תיאטרון קיץ, בית מלון, מועדוני ספורט ומועדוני ספורט מים.
על חופי האגם קיימות מסעדות ובתי קפה.
בחלק מהפארק מצוי גם מוזאון הכפר המנציח את התרבות הכפרית הרומנית.
בפארק מתארחות תערוכות פרחים ותזמורות המנעימות את שהות הנופשים בו.
משנת 1998 מוקדש חלק מהגן לתערוכה יפנית עולמית.
החלק הזה קרוי "הגן היפני".
פארק השלום בנגסאקי (יפנית: 平和公園) הוא פארק זיכרון בנגסאקי, יפן, לציון הטלת פצצת האטום על העיר ב-9 באוגוסט 1945, בסוף מלחמת העולם השנייה.
הפארק הוקם ב-1955, בסמוך למוקד הפיצוץ של הפצצה הגרעינית, והוא ממוקם בסמוך למוזיאון הפצצה האטומית והיכל הזיכרון הלאומי לזכר קורבנות פצצת האטום.
מדי שנה ב-9 באוגוסט, יום השנה לפצצה, נערך טקס זיכרון מול הפסל, וראש עיריית נגסאקי נושא הכרזת שלום לעולם.
בקצה הצפוני של הפארק ניצב פסל בגובה 9.7 מטרים, פרי עבודתו של הפסל סייבואו קיטמורה.
ידו הימנית של הפסל, המצביעה מעלה, מסמלת את האיום הגרעיני, בעוד ידו השמאלית, המושטת קדימה, מסמלת את הרצון לשלום.
הפנים השלוות מסמלות חסד עליון, והעיניים העצומות למחצה מסמלות תפילה עבור נשמות קורבנות הפצצה.
בסמוך למוקד הפיצוץ ניצב לוח זיכרון עליו מתוארים נזקי הפצצה:
+נזק שנגרם כתוצאה מהפיצוץ האטומיאזור שנחרב6.7 מיליון מטרים רבועיםנזק לבתים נשרפו לגמרי 11,574 נהרסו לגמרי 1,326 ניזוקו בצורה קשה 5,509 סך הכל מבנים שניזוקו 18,409נפגעים הרוגים 73,884 פצועים 74,909 סך הכול 148,793
בקצה הדרומי של הפארק נמצאת מזרקת השלום.
המזרקה הוקמה באוגוסט 1969, כתפילה למנוחת נשמות הקורבנות שמתו בחיפוש אחר מים.
לפני המזרקה עומד לוח זיכרון ובו חרוטות מספר שורות משיר שכתבה סאצ'יקו ימאגוצ'י, שהייתה בת תשע ביום ההפצצה.
הכיתוב: "הייתי צמאה באופן בלתי נסבל.
היה משהו שמנוני על פני המים, אך רציתי מים כל כך ששתיתי אותם."
העיר נגסאקי חנכה את אזור סמלי השלום ב-1978, משני צדי הפארק, והזמינה את מדינות העולם להציב בו אנדרטאות לשלום.
"הקלה של חברות" מפורטו, פורטוגל (עיר תאומה של נגסאקי), 1978
"אנדרטה לידידות האנשים" מגרמניה המזרחית, 1981
"הגנה על עתידנו" ממידלבורג, הולנד, 1983
"פסל השלום" מברית המועצות, 1985
"פרח האהבה והשלום" מפולין, 1986
"מזמור לחיים" מפיסטויה, איטליה, 1987
"עגור השמש של השלום" מקובה, 1988
"אנדרטת השלום" מסנטוס, ברזיל (עיר תאומה של נגסאקי), 1988
"קונסטלציית כדור הארץ" מסיינט פול, מינסוטה, ארצות הברית (עיר תאומה של נגסאקי), 1992
"ניצחון השלום על המלחמה" מסן איסידרו, בואנוס איירס, ארגנטינה, 1996
"גלימת השלום" מניו זילנד, 2006
פארק השלום בהירושימה (ביפנית: 広島平和記念公園) הוא פארק זיכרון בלב העיר הירושימה, יפן.
הוא מוקדש למורשת של הירושימה כעיר הראשונה בעולם שסבלה מהתקפה גרעינית, וכן להנצחת זכרם של הנפגעים הישירים והעקיפים של הפצצה (כ-140,000 בני אדם).
הפארק ממוקם היכן שהתקיים בעבר רובע המסחר והמגורים השוקק של העיר.
הפארק נבנה בשטח פתוח שנוצר על ידי הפיצוץ.
כיום בפארק מספר של אנדרטאות, מונומנטים, מוזיאונים ואולמי הרצאות אשר מושכים יחדיו למעלה ממיליון מבקרים בשנה.
בפארק נערך גם טקס הזיכרון והשלום השנתי, ב-6 באוגוסט (יום ההפצצה), אשר נערך בחסות עיריית הירושימה.
מטרת הפארק היא לא רק להנציח את הקורבנות, אלא גם ליצור זיכרון של זוועות הנשק הגרעיני, ולתמוך בשלום עולמי.
אנדרטת השלום בהירושימה המכונה לרוב גם "הכיפה האטומית" או "כיפת הפצצה" היא אתר מורשת עולמית מאז שנת 1996. הבניין שהפך לאנדרטה תוכנן במקור על ידי האדריכל הצ'כי יאן לטסל.
כשהוטלה הפצצה האטומית היא התפוצצה במרחק 150 מטרים מהבניין, 600 מטרים מעל האדמה.
בניין זה היה למבנה הקרוב ביותר למוקד הפיצוץ ששרד לפחות בחלקו, וזאת בשל העובדה שהדף הפיצוץ הגיע מכיוון כמעט אנכי.
שלד האגף המרכזי של המבנה נותר עומד והוא נשאר כך עד היום.
ממשלת יפן החליטה לא לשפץ את הבניין אלא להפוך אותו לאנדרטה להפצצה האטומית ולסמל של תקווה לשלום בעולם ולתמיכה בהתפרקות מנשק גרעיני.
אנדרטת השלום של הילדים היא פסל אשר מוקדש לזכרונם של ילדים אשר מתו כתוצאה מהפצצה ומנזקי הקרינה שלה.
הפסל מתאר ילדה אשר זרועותיה מושטות ומחזיקות עגור מנייר אשר מתנשא מעליה.
הפסל מבוסס על סיפורה האמיתי של סדקו ססקי (ביפנית: 佐々木禎子), נערה צעירה אשר מתה מקרינה מהפצצה.
היא האמינה שאם תיצור 1,000 עגורי נייר, המחלה שלה תתרפא.
עד היום הזה, אנשים (בעיקר ילדים) ברחבי העולם מקפלים עגורי נייר ושולחים אותם להירושימה, שם הם מונחים ליד הפסל.
ישנה קולקציה מתחדשת באופן תמידי של עגורי נייר בסמוך לפסל.
האנדרטה נחנכה ב-5 במאי 1958.
עצרת הזיכרון והשלום של הירושימה
מדי שנה ב-6 באוגוסט, יום ההפצצה, עיריית הירושימה עורכת טקס אבל על הקורבנות, ותפילה להתגשמות שלום עולמי אמיתי.
הטקס נערך בשעות הבוקר, מתחיל ב־8:00, מול מצבת הזיכרון בפארק, בנוכחות אזרחים רבים, כולל משפחות הנספים.
במהלך הטקס, דקת דומייה נערכת ב־8:15, שעת התפוצצות הפצצה.
הטקס נערך בנוכחות אזרחים יפנים, אורחים מכל העולם, ואישים ציבוריים בולטים דוגמת ראש עיריית הירושימה, המושל של הירושימה, ראש ממשלת יפן ומזכ"ל האו"ם, אשר השתתפותם בטקס קבועה.
בערב ה-6 באוגוסט, יום ההפצצה, נערך טקס מנורות מסורתי, טורו נגאשי, אשר מטרתו היא לשלוח את רוחות הנספים על מנורות הנושאות מסרים של שלום.
המנורות צפות במי נהר מוטויאסו.
פארק הרצליה הוא פארק בשטח 700 דונם בהרצליה, ליד קניון שבעת הכוכבים, ספורטק הרצליה ואצטדיון עירוני הרצליה.
אזור הפארק תחום בין רחוב ז'בוטינסקי במזרח, נתיבי איילון במערב, שדרות מנחם בגין בצפון ושדרות בן ציון מיכאלי מדרום.
שטח הפארק נקבע בתוכנית המתאר של הרצליה שאושרה בשנת 1974, בכל השטח שממערב לרחוב ז'בוטינסקי ועד מסילת החוף.
חלקו על שטחה של שלולית חורף רחבה, שקרויה "הבאסה".
אולם עיריית הרצליה החליטה לקדם תחילה בשטח את בנייתם של מתקני ספורט, כולל המרכז האולימפי הלאומי לקליעה (שנפתח ב-1983) והאצטדיון עירוני (שנחנך ב-1985) ואחר כך ספורטק הרצליה.
הקמת הפארק בפועל החלה בשנת 1996, כאשר העירייה הודיעה כי בכוונתה לשנות את ייעוד השטח מייעוד חקלאי לשטח ציבורי פתוח, לצורכי פארק עירוני, כולל הפקעת 220 דונם שהיו בבעלות פרטית.
עם זאת במקביל הסבה את ייעוד חלק מהשטח להקמת קניון שבעת הכוכבים.
בשטח שהיה בבעלות העירייה ושאותו חכרה חברת "הכשרת היישוב" מעיריית הרצליה, בפברואר 1998, תמורת 12 מיליון דולר.
הדבר הביא לפתיחת מאבק משפטי של בעלי הקרקעות הפרטיים, תחילה מאחר שהעיירה ייעדה חלק מהשטח שהופקע מהם לא לטובת הקמת הפארק, אלא עבור חניון של קניון שבעת הכוכבים.
בעלי קרקע הגישו התנגדות לתוכנית ואחר כך תביעה משפטית שהגיעה לדיון פעמיים בבית המשפט העליון.
הם גם התלוננו שהעירייה אישרה הקמת קניון במקום חלק מהפארק בשטח שברשותה, ובשטחים שבבעלותם לא אושרה בנייה, אף על פי שביקשו להקים שכונת מגורים בחלק מהשטח, כפיצוי על ההפקעה.
בדצמבר 2006, דחתה סופית ועדת המשנה לעררים של המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, ערר נוסף של בעלי הקרקע הפרטית שהתנגדו לתוכנית להקמת הפארק.
שבמקביל כבר פורסם מכרז להקמתו.
החלק המרכזי של הפארק, בשטח 220 דונם, תוכנן על ידי משרד אדריכלי הנוף שלמה אהרונסון בשיתוף עם עיריית הרצליה, בין השנים 2004–2009. ונבנה, תוך שימור חלק מ"הבאסה" במצבה כשלולית חורף, כחלק מנוף הפארק.
ב-18 באוקטובר 2008 נפתח הפארק רשמית לאחר שהסתיים שלב א' בבנייתו, על שטח של 120 דונם.
לאחר עבודות הרחבה שהסתיימו ב-2011, וחתמו את שלב ב' בהקמת הפארק, גדל שטחו ל-180 דונם.
בשנת 2015 זכו, על תכנון פארק הרצליה, אדריכלית הנוף ברברה אהרונסון בשיתוף האדריכל איתי אהרונסון בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף.
באותה שנה נפתח דרומית לשלב א' שלב ג' ובו: בית קפה, גינת כלבים, חנייה ומסלול ופארק חבלים.
בפברואר 2016 הושקה רכבת לילדים המבצעת סיור בפארק.
בעלי הקרקע שעליה הוקם הפארק המשיכו במשך שנים רבות בהליך המשפטי לקבלת פיצויים על ההפקעה.
בפברואר 2017 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי עיריית הרצליה תפצה את בעלי הקרקע על ירידת הערך ואובדן הפוטנציאל של שינוי ייעוד הקרקע לבנייה, בסכום של 45 אלף דולר לדונם, או 120 מיליון שקל בסך הכל.
הפארק כולל אזורי מדשאות רחבים, אזור למנגל, בית קפה, פאב, אגם, מתקני כושר, עמדות תצפית על ציפורים ומתחם מתקני שעשועים, הכולל גם אומגה.
בפארק יש במה ואמפיתיאטרון שבהם מתקיימות הופעות, ובכלל זה מופעי מוזיקה קלאסית ומופעים המשלבים מוזיקה קלאסית ומוזיקה פופולרית בניהולו של המנצח גיל שוחט.
בפארק יש מסלול הליכה וריצה באורך 1,000 מטר ושביל אופניים באורך 1,200 מטר, שמתחבר לשבילי אופניים אחרים באזור.
את הפארק פוקדים באופן יומיומי מבקרים לשם פעילות ספורטיבית וריצה, וכן לפעילויות פנאי.
בחלקו הצפוני של הפארק נמצאת שלולית חורף.
בקרן הרחובות ז'בוטינסקי ואלתרמן נמצא "בית קינן" בתוך פארק המהווה חלק מפארק הרצליה.
ב-1937 קנה אפרים קינן את השטח המבודד הזה ובנה שם חווה חקלאית בשם "חוות הבשן" ובה בניין בעל קומה אחת למגורי הפועלים.
ב-1946 הפך הבית למגוריהם של בנו דוד שהתגורר בו עם רעייתו עפרה וילדיו במשך 60 שנים.
ב-2007 עבר הבניין והשטח לידו לבעלות עיריית הרצליה.
הבניין שופץ וניטע פארק גדול לידו.
הבית נקרא "בית קינן" ונערכות בו פעולות חברתיות בתחום הקהילה, הטבע והסביבה.
הוא מיזם משותף לעיריית קריית גת, למועצה אזורית יואב ולמועצה אזורית שפיר.
הפארק נמצא בתחומי קריית גת, בחלקה הדרום-מזרחי, והוא כולל שטחים שהועברו לקריית גת משתי המועצות האזוריות וממועצה אזורית לכיש.
ההכנסות (ארנונה, היטל השבחה) מאזור התעשייה מתחלקות בין ארבע רשויות מקומיות אלה, לפי מפתח שהשתנה במהלך השנים.
את הפארק מנהלת חברת י.ש.
יו"ר הדירקטוריון של החברה הוא ראש עיריית קריית גת, כפיר סויסה, ועם חברי הדירקטוריון נמנים ראשי המועצות האזוריות שפיר ויואב.
בפארק התעשייה שלושה חלקים עיקריים:
החלק הוותיק בשטח של כ-200 דונם, שבו מפעלים של תעשייה מסורתית, מהם שנסגרו במהלך השנים, כגון תשלובת פולגת, וכן נותני שירותים (מוסכים, בתי מלאכה).
שני חלקים נוספים, ששטח כל אחד מהם הוא 2,000 דונם ברוטו.
ב-2021 החלו העבודות להרחבת פארק התעשייה, בכ-2,000 דונם נוספים, שבהם יוקמו בין היתר מתחם הייטק, מלון, אקדמיה, ריאה ירוקה של כ-40 דונם עם מתקני ספורט.
אינטל אלקטרוניקה בקריית גת הוא הגדול במפעלי אינטל ישראל.
מפעל אינטל בקריית גת, על 3,750 עובדיו, רובם מהנדסים, הנדסאים וטכנאים, הוא אחד הגדולים והמתקדמים במפעלי אינטל בעולם.
המפעל נפתח ב-1999 (FAB 18) והורחב ב-2008 בהשקעה כוללת של יותר מ-3.5 מיליארד דולר.
ויסוניק - נרכש על ידי חברת TYCO ב-2012. מייצר מערכות אזעקה ביתיות ותעשיות, נסגר ב-2018.
מפעל HP Indigo - מפעל מתקדם בתחומו לייצור מדפסות תעשתיות
מפעלי סוגת תעשיות בהם נארזים הסוכר, האורז ועוד מיני מוצרי מזון שנשלח לכל הארץ.
מפעל זה שהוקם על ידי משה שמיר בשנות ה-50, היה בין המפעלים הראשונים באזור וסיפק תעסוקה למתיישבים החדשים.
צבר המייצר סלטים מוכנים, ובכללם, סלט חומוס, טחינה, חצילים ועוד.