tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נוסעת במכונית הרולס-רויס היקרה שלה עם המאהב הנוכחי שלה, לורנצו (מרצ'לו מסטרויאני).
היא מספרת לו כמה חייה הפנימיים ריקים וכי היא זקוקה לו.
לורנצו מתרשם בתחילה שהיא אכן מאוהבת בו.
בשלב מסוים היא מציעה לו להתחלף בנהיגה.
לורנצו מהסס אבל לבסוף מסכים.
הנסיעה נמשכת אבל לפתע הוא רואה ילד מוכר פרחים על הכביש הוא סוטה כדי להימנע מפגיעה בו ומתנגש בטרקטור.
החלק הקדמי של הרולס רויס נפגע.
כאן משתנה יחסה של אנה, הרולס רויס חשוב לה יותר מחיי הילד אותו ניסה לורנצו להציל.
לורנצו מבין שהוא למעשה כלי בידיה של אנה הוא עוזב אותה, הולך לצד הכביש וקונה פרחים מהילד שהציל.
אנה תופסת טרמפ אצל נהג מזדמן ומסתלקת משם.
מארה (סופיה לורן) היא זונת צמרת שמקבלת לקוחות עשירים בדירתה בפיאצה נאבונה ברומא.
אחד מלקוחותיה הוא אוגוסטו (מרצ'לו מסטרויאני), בנו של תעשיין עשיר מבולוניה.
מרפסת דירתה גובלת עם מרפסת בה מסתובב אומברטו (ג'אנו רידולפי), פרח כמורה שמתכונן לבחינת הסמכה לכמורה.
הוא מתבונן כל הזמן במארה היפה והחטובה הלבושה בבגדים חושפניים.
מתפתחת ביניהם שיחה ומארה מציגה את עצמה בתור מניקוריסטית שמקבלת לקוחות בביתה.
אומברטו מתגורר בבית סבו וסבתו (טינה פיקה).
הסבתא יודעת היטב את מקצועה של מארה, מכנה אותה בשמות ושולחת אותה לגיהנום.
מארה מכנה אותה "מכשפה זקנה".
הסבתא אוסרת על אומברטו לדבר עם מארה אבל זה מצית עוד יותר את התלהבותו.
הוא פושט את בגדי הכמורה, נפגש עם מארה ברחוב אך היא מודיעה לו שהם לא מתאימים.
הסבתא מגיעה למארה ומבקשת ממנה בבכי תמרורים שתשפיע על אומברטו לחזור ללימודים היות שהוא רוצה להתגייס ללגיון הזרים.
מארה מרחמת עליה ומבטיחה לעזור לה ביחד עם אוגוסטו לשכנע את אומברטו והיא נודרת שאם זה יצליח היא לא תקיים יחסים במשך שבוע.
השכנוע של אומברטו מצליח ומארה ואוגוסטו מתבוננים באומברטו שעולה לאוטבוס בפיאצה נבונה מלווה בסבתו.
כעת אוגוסטו המיוחם רוצה לקיים יחסים.
מארה מדליקה נרות כדי לבטל את הנדר ומתחילה לעשות סטריפטיז לעיניו של אוגוסטו המיוחס והזועק מתשוקה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמרצ'לו מסטרויאניקרמין/לורנצו/אוגוסטוסופיה לורןאדלינה/אנה/מארהאלדו ג'ופרהפסקוואלהחבר של אדלינהג'יאנו רידולפיאומברטופרח כמורהטינה פיקהסבתא של אומברטו
אתלקה בנקה (במקור אתל בלאו; בהונגרית: Benkő Etelka; סבדסאלאש, 5 ביוני 1872 – בודפשט, 28 באוגוסט 1921) הייתה זמרת אופרה יהודייה-הונגרייה (סופרן).
אתל בלאו נולדה במשפחה יהודית כבתם של מור בלאו, סוחר ופאני הויזלר (או הייסלר).
לאחר קורסים בחוג לדרמה באקדמיה הלאומית המלכותית ההונגרית לדרמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע), שיחקה בתיאטרון של השחקן ומנהל תיאטרון פאל רקודצאי בתיאטרון קישפלודי ובשנת 1894 חתמה חוזה כזמרת אופרטה בתיאטרון גיור-שופרון.
בהופעת הקיץ של "חוג התיאטרון של בודה" הכירה את מבקר התיאטרון, הסופר זולטאן אמברוש וב-11 ביוני 1894 הם נישאו בכנסיית בארז'בטווארוש.
הנישואין עוררו מאבק רציני עבור אמברוש הקתולי, אך לאחר אלמנות ארוכה בעקבות אובדן אשתו הראשונה, גיזלה טורמאשי, אהבתו הגדולה לאמנית בת ה-22 ניצחה את אמונתו.
אתלקה המשיכה את לימודיה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט והשיגה הצלחה ניכרת.
בית האופרה המלכותי ההונגרי (כיום בית האופרה של בודפשט) חתמה איתה חוזה בשנת 1902 כסולנית פרילנס.
מסלול הקריירה שלה נסק יפה כלפי מעלה.
כישרונה הרבגוני, הרפרטואר הרחב שלה, משחקה המעולה והערכים האנושיים הפכו אותו לפופולרית.
בשיא הצלחתה בקיץ 1921 חלתה בשפעת הספרדית ונפטרה.
מיניון, נדדה (רוג'רו ליאונקוואלו: הליצנים)
מיקאלה, נסיכה, גוטרון, מיס אלן (לקמה)
אתמול היא היממה שלפני היממה הנוכחית.
המושגים "אתמול", "היום" ו"מחר" הם בין מושגי הזמן היחסיים הראשונים שנרכשים על ידי תינוקות.
ברוב השפות קיים שם עצם או שם תואר מיוחד עבור "אתמול", אם כי לא בכולן.
בשפות עם אי בהירות באוצר המילים ישנן גם דרכים אחרות להבחין בין העבר המיידי והעתיד המיידי.
"אתמול" הוא גם מונח ומושג יחסי בדקדוק ובתחביר.
אתמול הוא מושג מופשט במובן זה שאירועים שהתרחשו בעבר אינם קיימים במציאות הנוכחית, אף על פי שהשלכותיהם נמשכות.
היממה שהתרחשה לפני היממה של אתמול נקראת גם "שלשום".
"אתמול" הוא שיר שכתבה, הלחינה וביצעה הזמרת הישראלית טובה גרטנר.
הוא יצא לאור בנובמבר 1986 כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה של הזמרת, "קת תום".
עובד אפרת עיבד והפיק את השיר עם גרטנר.
השיר היה אחד מלהיטי שנות ה־80, והוא השיר המזוהה ביותר עם גרטנר, לצד "אם מלאכים".
אסף אמדורסקי ורוני דואני הקליטו גרסאות כיסוי לשיר, וב־2014 צמד הדי־ג'ייז הצרפתיים "It's A Fine Line" עשה לו רמיקס.
הסינגל, שיצא לאור בנובמבר 1986, היה הסינגל השני מאלבום הבכורה של הזמרת, "קת תום".
במרוצת השנים הפך "אתמול" לשיר המזוהה ביותר עם גרטנר (בצד "אם מלאכים").
בריאיון סיפרה גרטנר על תהליך יצירת השיר:
בנוגע לעיבוד של השיר, גרטנר אמרה: .
השיר זכה לקליפ בתוכנית "זהו זה!", ובו הצצה לנמל תל אביב של שנות ה־80.
בן שלו מאתר "הארץ" תיאר את השיר במילים וציין שיותר מ־30 שנים לאחר יציאתו לאור השיר .
באתר ynet תיארו את השיר במילים .
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־18 בנובמבר 1986, זכה להצלחה וצעד עשרה שבועות, עד 3 בפברואר 1987. בשיאו הגיע השיר למקום הרביעי (ב־6 בינואר 1987), ובמצעד השנתי לשנת תשמ"ז (1987) של התחנה הוא דורג במקום ה־41.
טובה גרטנר – מילים, לחן, זמרה, סינתיסייזר
מזי כהן – זמרת רקע
עיבוד והפקה – עובד אפרת וטובה גרטנר
עוזרים טכניים – מני, גילי, עמית
עיצוב – יגיל חיים ויניב שמעוני
הוקלט על ידי אורי ברק באולפני DB ב־1986
המוזיקאי אסף אמדורסקי הקליט גרסת כיסוי לשיר בשיתוף אשתו באותה התקופה, מיכל.
החידוש נכלל באלבום האוסף הכפול שלו "קדימה אחורה", שיצא לאור ב־2005, ובו חידש אמדורסקי שירים שאהב משנות ה־80. בחלקו הראשון של האלבום הופיעו חידושים מוזיקליים, ובחלקו השני קטעים אינסטרומנטליים, שחלקם התבססו על אותם השירים שהופיעו באלבום הראשון.
בביקורת מעורבת על האלבום, כתב מבקר ynet גבע קרא עוז שאמדורסקי .
את החידוש ל"אתמול" שייך המבקר לקבוצת ה"חביבים למדי".
הזמרת רוני דואני הקליטה גרסת כיסוי לשיר, שנכללה באלבום האוסף שלה "אוספרטי" ("אוסף פרטי"), שיצא לאור ב־2014, ובו חידשה דואני קלאסיקות פופ.
יועד נבו הפיק את גרסתה ל"אתמול".
הקליפ ההומוריסטי בנוי כביכול כסרט תיעודי זר שמתעד את עבודתו של כוריאוגרף הקליפ, אריאל מקובר.
באופן הומוריסטי, הקליפ מציג את מקובר כמוקד הסרט ואת הזמרת כדמות משנית ("Local artist" – אומנית מקומית), שנועדה רק לתת את הרקע לעבודתו.
מקובר מוצג ככוריאוגרף קשוח הרודה ברקדניו, והוא מדבר אנגלית במשך כל הקליפ.
בפתיח אומר מקובר שאומן אמיתי לעולם אינו שלם לגמרי עם עבודתו, ושלולא הדד ליין לקליפ ומסגרת הזמן של שלושה ימים בלבד שעמדו לרשותו, הוא היה ממשיך לעבוד עליו במשך חודשים ולשנות את הכוריאוגרפיה ללא הרף.
לאחר הפתיח, ותוך כדי הקליפ, מקובר נשמע מעיר כמה הערות קצרות – באחת מהן הוא מאיים על רקדניו בפיטורים.
הוא גם מספר שכששמע על הזמרת שיעבוד איתה הוא היה "מעט עצבני", אך בסופו של דבר דואני התגלתה כ"ממתק".
בסוף הקליפ מקובר מתלונן בנימה מיואשת "אני לא יכול לסבול את זה יותר", והמתופפת (שלעסה מסטיק תוך כדי הקליפ) נראית יוצאת מן החדר, כשהיא מטופפת על עקביה.
שירי שחר ונמרוד פלד ביימו את הקליפ.
בינואר 2024 הוציאה הזמרת יפעת בלסיאנו, סולנית להקת "הזאבות", גרסת כיסוי לשיר שנכללה באלבום הבכורה שלה "מה עושים עם הידיים".
אתלטריק היה אחד ממלכי האוסטרוגותים באיטליה בין 526 עד ל-534. אתלטריק היה בנו של ו, בתו הצעירה של תיאודריך הגדול.
אמו ניסתה לספק לו חינוך במסורת הרומית, אך האצילים הגותים לחצו עליה לאפשר להם לגדל אותו כראות עיניהם.
כתוצאה מכך, אתלטריק שתה לשכרה והתמכר להגזמות מרושעות, שהרסו את החוקה שלו.
אתלטיקו סן מרטין (בספרדית: San Martín de Mendoza, Atlético Club San Martín) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1927 בעיר סן מרטין.
בעבר הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה וכיום משחקת בליגה נמוכה.
המועדון הוקם בשנת 1927. המועדון שיחק בליגה אזורית עד שבעונת 1967 בליגת העל הארגנטינאית נכלל בתחרות ארצית.
הקבוצה שיחקה ברמה עליונה ארצית במשך מספר שנים עד לשנת 1980.
בהמשך הקבוצה שיחקה בליגת המשנה הארגנטינאית עד שהודחה ממנה בשנת 2006 על ידי קבוצה אחרת מאותו עיר.
בעונת 2006/07 הוא הואשמה בהסדרת תוצאות המשחקים, הוענשה בהורדת 10 נקודות וירדה ליגה.
כיום הקבוצה משחקת בליגה השלישית בחשיבותה בארגנטינה (חזרה לקראת עונת 2025/2026).
קבוצת המועדון זכתה באליפות אזורית של פרובינציית מנדוסה 10 פעמים 0בפעם האחרונה בשנת 2022).
אטלתיקו תטואן (בספרדית: Atlético Tetuán) הוא מועדון כדורגל ספרדי.
המועדון נוסד בשנת 1922 בעיר תטואן שבאותו זמן היה חלק של מרוקו הספרדית.
הקבוצה שיחקה בעבר בלה ליגה.
קבוצת כדורגל הוקמה בשנת 1922 על ידי קבוצת חיילי צבא ספרד בעיקר מאזור בילבאו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא שיחקה בליגה אזורית.
בעונת 1943/1944 היא לראשונה שיחקה בליגה ספרדית השלישית.
לאחר זכייה בליגה, בעונת 1948/1949 היא לראשונה שיחקה בליגה הספרדית השנייה.
בעונת 1950/1951 הקבוצה הגיעה לשלב רבע הגמר בגביע המלך.
לעונת 1951/1952 הקבוצה קודמה ללה ליגה, אך ירדה ממנה לאחר עונה בודדת.
היא המשיכה לשחק בליגה השנייה עד לעונת 1955/1956.
כאשר בשנת 1956 שטח הועבר לשליטה של מרוקו הקבוצה הפסיקה להתקיים.
זכויות הקבוצה לשחק בליגת משנה הועברו לקבוצה של עיר סאוטה שבמהשך גם היא התפרקה.
בעיר תטואן המרוקאית הוקמה קבוצת כדורגל חדשה בשם "אתלטיקו דה טטואן" שבתחילת דרכה ניצלה מדים בצבעי הקבוצה הספרדית.
אצטדיון הקבוצה הוקם בשנת 1913 ושופץ בשנת 1928. כיום הוא מנוצל על ידי קבוצת כדורגל מקומית.
אָתֶנָה (או אתיני, יוונית עתיקה: Αθηνά) היא אלת החוכמה, המלחמה, האמנות והצדק במיתולוגיה היוונית.
כמו כן הייתה אחראית על שמן הזית ועל האריגה.
מתוארת לרוב כנושאת כידון ומגן עם תבליט פניה של מדוזה (שהיא קיבלה מפרסאוס לאות תודה על שעזרה לו במשימתו).
החיה המקודשת לה הייתה ינשוף והעץ המקודש לה היה זית.
לוותה על ידי אלת הניצחון, ניקה.
אתנה מעולם לא הייתה ילדה, ובקעה מראשו של זאוס, בוגרת, כשהיא חמושה בנשק.
לאתנה מעולם לא היה בן זוג או מאהב.
הפרתנון באתונה שביוון הוא מקדשה המפורסם ביותר.
לפי הרודוטוס, אתנה הייתה אלה ממוצא ברברי - כלומר לא יוונית.
בדרך כלל על ידיה של אתנה מסתלסלים שני נחשים המסמנים את זריזותה.
אתנה הייתה אלה באזור יוון וטורקיה עוד לפני בואם של היוונים.
שמה נגזר משפה קדומה מאזור מיקנה, ופירושה - אבוד.
אתנה מתקשרת לרוב עם העיר אתונה, במקור - צורת הריבוי של אתנה, כיוון שהיא הייתה האלה המגינה של העיר, בתקופה העתיקה של יוון.
בפנתאון האולימפי, אתנה לא נולדה מיחסים שבין אל לאלה, אלא מראשו של זאוס (מיחסיו עם האוקיינידית מטיס), והייתה לבתו האהובה ביותר.
הולדתה מתוארת במספר גרסאות שונות.
באחת, זאוס שכב עם מטיס, אך רק לאחר מכן החל לחשוש מהתוצאות שכן הייתה נבואה (שקרית) שצאצא של מטיס, ידיח את זאוס מכס האולימפוס, ואחד שיעקוף אותו בחוכמתו אולם היה זה מאוחר מדי; מטיס הרתה, ולכן זאוס שאב אותה לתוך ראשו דרך נחירו.
שם היא החלה מיד בהכנת גלימה וקסדה לילדתה העתידית.
קולות הפטיש בזמן שהכינה את הקסדה גרמו לזאוס כאבים חזקים, והפייסטוס, פרומתאוס, ארס, פאלימון או הרמס (תלוי באיזה מקור מדובר) ביקע את ראשו של זאוס בגרזן מינואי דו-ראשי ("לאבריס").
כתוצאה מכך בקעה אתנה מראשו, בוגרת וחמושה בנשק רב, וזאוס עצמו לא סבל רבות מהאירוע.
אף על פי שהייתה אלת המלחמה, בשונה מארס, אשר היה חמום-מוח ולא מהימן בקרב, התרכזה אתנה באסטרטגיה וטקטיקות.
אתנה עזרה ליוונים במלחמתם נגד טרויה, ליוותה את אודיסאוס החכם בדרכו הביתה, והייתה פטרוניתו.
אתנה מתוארת באמנות הקלאסית כאישה הלובשת שריון, נושאת רומח ומגן עם ראשה של הגורגונה מדוזה מוטבע עליו וכן נושאת בכף ידה אלת הניצחון והתחרות ניקה.
בצורה זו היא תוארה בפסל הזהב והשנהב המפורסם של פידיאס בפרתנון באקרופוליס שבאתונה - "אתנה פרתנוס".
פסל זה אבד במהלך ההיסטוריה.
כמו כן, חייתה המלווה של אתנה הוא ינשוף, סמל לחוכמה, היושב על אחת מכתפיה.
בעבודות מוקדמות יותר, כמו בדיוקנאות של אתנה על אגרטלים, האלה מתוארת עם כמה מתכונותיה המינואיות, כגון כנפיים גדולות.
בתפקידה כשופטת במשפטו של אורסטס על רצח אמו, קליטמנסטרה (בו הוא זוכה מאשמה), אתנה קיבלה את הכינוי "אתנה אָרֵיַה" (Athena Areia).
אתנה קושרה רבות עם האלה האגאית המקומית, אפאה (Aphaea).
היא כונתה "אתנה אֶרְגַאנַה" (Athena Ergane) כפטרונית של אומנים ופעלולנים.
פעמים רבות היא קושרה עם הכינוי "פאלאס אתנה".
יש מספר גרסאות לאיך קיבלה את הכינוי.
בגרסה אחת, פאלאס היה ענק או טיטאן שאתנה הרגה ולאחר מכן לבשה את עור העיזים שלו/ה המקושט עם נחשים שטניים, כקמע השומר עליה.
בגרסה אחרת, פאלאס הייתה חברתה שהרגה בשגגה.
בפרתנון של אתונה סגדו לאתנה עם הכינוי "אתנה פרתנוס".
בקרבות היא כונתה "אתנה פרומכוס".
כמגינת ערים ברחבי העולם היווני נשאה את הכינוי "אתנה פּוֹליאַס" ("של העיר").
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף נקרא על שמה.
לפי הביבליותקה, הפייסטוס ניסה לאנוס את אתנה אך כשל.
זרעו נשפך על האדמה וכך נולד .
אתנה אימצה וגידלה אותו, אף על פי שלא היה בנה.
בגרסה אחרת, הזרע נחת על רגלה של אתנה, והיא ניגבה אותו עם פיסה של צמר ולאחר מכן זרקה על האדמה.
וכך, אריקתוניוס נולד מהאדמה ופיסת הצמר.
גרסה שלישית גורסת שהפייסטוס רצה להינשא לאתנה, אולם היא נעלמה ממיטת הכלולות, ולכן הוא פלט את זרעו על האדמה.
אתנה נתנה לשלוש אחיות, הרסה, פנדרוסוס ואגלאולוס, את התינוק בקופסה קטנה, והזהירה אותן שלא לפתוח אותה לעולם.
אגלאולוס והרסה פתחו את הקופסה אשר הכילה את המלך לעתיד של אתונה, אריקטוניוס.
המראה גרם לשתיהן להשתגע ולבסוף שתיהן התאבדו על ידי קפיצה מהאקרופוליס.
גרסה אלטרנטיבית של אותו הסיפור גורסת שבזמן שאתנה הלכה להביא הר כדי להשתמש בו באקרופוליס, שתי האחיות פתחו את הקופסה.
עורב שצפה בנעשה עף לאתנה וסיפר לה זאת.
האחרונה התכעסה מאוד והפילה את ההר (כיום הר ליקבטוס).
גם כאן, הרסה ואגלאולוס השתגעו, והתאבדו על ידי קפיצה מעל צוק.
אריקתוניוס הפך מאוחר יותר למלך אתונה, והביא לשינויים מועילים רבים בתרבות אתונה.
בזמן שלטונו, אתנה הגנה עליו באדיקות.
אתנה התחרתה עם פוסידון על תואר האל-פטרון של העיר אתונה.
הם הסכימו שכל אחד ייתן לאתונאים מתנה אחת והאתונאים יחליטו איזו מתנה הם מעדיפים.
פוסידון הכה על האדמה בקלשונו, ומעיין התפרץ מהבקע, אך המים היו מלוחים מדי והאתונאים לא אהבו אותם.
לעומתו, נתנה אתנה לאתונאים את עץ הזית הראשון שלהם.
האתונאים (או מלכם, קֶקְרוֹפְּס) קיבלו את עץ הזית, והפכו את אתנה לפטרוניתם, כיוון שהעץ נתן להם מזון, שמן ועץ לבנייה.
אתנה הייתה אלה פטרונית של ערים נוספות, המפורסמת שבהם היא ספרטה.
אישה בשם ארכנה התפארה שהיא אורגת טוב יותר מאתנה, אלת האריגה והאמנות, בין היתר.
אתנה באה אליה מחופשת לאשה זקנה ואמרה לארכנה להתחרט על ההיבריס (חטא הגאווה) שלה, אולם ארכנה עשתה ההפך וקראה תיגר על אתנה.
האשה הזקנה הסירה את תחפושתה והתחרות החלה.
אתנה ארגה איור המתאר את סכסוכה עם פוסידון על העיר אתונה, בזמן שארכנה ארגה איור המתאר מעשים נועזים רבים של זאוס (בגרסאות מסוימות, אתנה ארגה איור המתאר את תפארת האלים וארכנה איירה איור המציג את האלים בצורה מביכה ופוגענית.
אתנה השמידה את הנול של ארכנה וארכנה התאבדה.
אתנה ריחמה עליה והשיבה אותה לחיים בצורת עכבישה).
כולם חשבו שארכנה תנצח, אבל בסוף אתנה רקמה פרפר זהוב לאריג שלה והוא החדיר חיים לאריג.
ארכנה הפסידה ואתנה הפכה אותה לעכביש הראשון.
אתנה הנחתה את פרסאוס בכך שנתנה לו מספר חפצים שיעזרו לו בחיסולה של מדוזה, שהייתה אחת מהגורגונות, ומבטה הפך אנשים לאבן.
לאחר חיסולה, אתנה זכתה בראשה של מדוזה, אותו הטביעה על מגנה.
אתנה הנחתה את הרקולס כיצד להוריד את העור מהאריה מנמאה, על ידי שימוש בציפורניו של האריה עצמו כדי לחתוך דרך עורו העבה.
הרקולס הפך את עורו של האריה לשריון המסמל את האירוע, ביחד עם ענף עץ זית, בו השתמש בעת הקרב.
אתנה עזרה להרקולס גם באירועים אחרים.
היא עזרה לו לנצח גם את ציפורי סטימפליה, ביחד עם הפיסטוס.
אתנה עיוורה את טירסיאס לאחר שהוא ראה אותה רוחצת בעירום.
אמו, קאריקלו, התחננה בפני אתנה שתבטל את העונש, אולם אתנה לא יכלה, ובמקום זאת העניקה לו יכולת נבואה.
אתנופואטיקה הוא המדע המודרני אשר חוקר סיפורים עממיים, מונח שהשימוש בו התפתח בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בזכות מחקר אנתרופולוגי, אתנולוגי ובלשני רחב (עיוני ומחקרי שטח), הופרכו ההנחות שהיו קיימות קודם לכן, כי התרבות הקמאית היא סטטית, וכי קיימים סמלים אוניברסליים (כלל אנושיים) רבים.
לפיכך, מתייחס המחקר האתנופואטי להקשר התרבותי והכלל-חברתי בו צמחו סיפורי העם.
האתנופואטיקה מדגישה ביותר את מקומו של מספר הסיפור וההיגוד (= סיפור בעל פה מול קהל) שלו.
כך מודגש המספר כ"מסרן", אמן המעביר ומפיץ את התרבות אליה הוא משתייך, בעיקר לדור הצעיר (במסגרות שונות כגון משפחה, מוסד חינוכי וכו').
על פי התיאור האתנופואטי, בהיגוד הסיפור העממי המספר אינו משתף את הקהל בחייו הפרטיים ובהשקפת עולמו, ולכן אינו מביא לפגיעה במעמדו או לעורר התנגדות הקהל כלפיו.
יתרון זה מקנה חשיבות רבה למספר, הן בעיני הקהל והן בעיני עצמו, בכך שהוא הופך למייצג של הפולקלור והמרקם התרבותי הרב-דורי.
חשיבות זו, שעולה לעיתים על חשיבותם של מנהיגים אחרים (אנשי דת, מחנכים וכו'), הופכת את המספר לשולט בקהלו, אשר אותו אסור לאכזב.
לכך מצטרפת תופעת המשאלה הכמוסה: שאיפה נסתרת של המאזין (עושר, ידידות, שלווה וכו'), הבאה לידי הגשמה סמלית במהלך הסיפור.
המשאלה הכמוסה מעצימה את התלות שיש לקהל במספר, ומדגישה את האופי הקסום של ההיגוד.
תופעות אלו מצטרפות ומביאות את המספר לפיתוח דמיון יוצר: יכולת לעשות שימוש אומנותי במאפייניו הצורניים והתוכניים של הסיפור, על מנת לשלוט בקהל שומעיו ולספקם.
בתהליך זה משנה המספר את הסיפור עצמו, ומתאימו לתקופה המשתנה.
התפתחות התקשורת בעידן המודרני הביאה לקשר בין אתנופואטיקנים רבים, קשר אשר בשילוב עם הגיוון הרב השורר בחקר הסיפורת העממית, יצר אסכולות אתנופואטיות שונות.
האסכולה הפורמליסטית (פורמליזם רוסי) שהתפתחה ברוסיה של שנות ה-20 של המאה ה-20.
בנוסף, קיימת גישה הוליסטית המשלבת אסכולות שונות.
אתנופואטיקה היסטורית-גאוגרפית המכונה גם אתנופואטיקה השוואתית וגם אתנופואטיקה פינית, היא גישה אתנופואטית החוקרת סיפורי עם על סמך שתי שאלות מחקר עיקריות:
שאלה גאוגרפית: היכן חובר הסיפור ומהי תפוצתו הגאוגרפית.
שאלה היסטורית: מתי חובר הסיפור.
על פי גישת האסכולה הפינית (הגישה המונוגנזית), סיפורי העם נוצרו במקום מסוים ובזמן מסוים והופצו במהלך השנים על ידי בני אדם.
השערתם של ראשוני האסכולה הייתה שסיפורי העם המוכרים בתרבות המערבית הגיעו כולם מתת-היבשת ההודית במהלך הפצתה של השפה הפרוטו-הודו-אירופית עם גלי הגירה של עמים הודו-אירופיים.
הגישה ההיסטורית-גאוגרפית מבקשת למצוא נוסחי סיפור שונים, ולסווגם.
גישה זו פותחה בפינלנד על ידי המורה אליאס לינרוט וצוותו בעבודתם לקראת העלאתו על הכתב של האפוס הפיני קאלוואלה ב-1835. מיזם זה הושפע רבות ממאמציהם של האחים גרים.
ב-1908 ניסח החוקר אקסל אולריק, שנחשב לאחד מאבות הגישה, את החוקים האפיים המאפיינים את רוב סיפורי העם, על בסיסם נעשה המיון.
עם הזמן זכתה הגישה להיות המובילה בתחום האתנופואטיקה, ופותחו במסגרתה שיטות מיון רבות ונוצרה שפת מיון בינלאומית (כדוגמאות מרכזיות ניתן לציין את מפתח הטיפוסים הסיפוריים של א.
תומפסון, הלסינקי, 1961, ואת מפתח המוטיבים הסיפוריים שפיתח ס.
תומפסון, קופנהגן-בלומינגטון, 1958-1955), וייסוד ארכיונים רבים בתחום (כדוגמת ארכיון הסיפור העממי בישראל הפועל באוניברסיטת חיפה מ-1955 וכולל למעלה מ-20 אלף סיפורי עם).
מפעלי הגישה ההיסטורית-גאוגרפית משמשים את חוקרי האתנופואטיקה, ומהווים את עיקר בסיסה המחקרי.
הביקורת על גישה זו מתמקדת בעיקר במוגבלותה ליצור מודל אוניברסלי (כלל אנושי) מסכם לגבי הסיפור העממי ומולה ניצבת הגישה הפוליגנזית המניחה שהסיפור העממי נוצר במקביל במספר רב של מקומות.
אתנופואטיקה מאטריאליסטית, המכונה גם אתנופואטיקה מרקסיסטית, היא אתנופואטיקה שצמחה כחלק מן החשיבה המרקסיסטית, אשר מבליטה את הקונפליקט החברתי המובע בסיפורי עם.
גישה זו חוקרת את הדמויות והעלילה כמשל להתנהלות המאקרו-חברתית, ובדגש על יחסם של הקבוצות החברתיות זו לזו.
לפי גישה זו, מכיוון שהסיפורת העממית ידועה לעם כולו, היא משמשת בידי חבריו (ובייחוד בני המעמדות הנמוכים הרחבים) ביטוי לשאיפותיהם החברתיות (לדוגמה: יחסי אדון ומשרת במעשיה עשויים להיות משל ליחסי אציל-איכר והתעשרות של המשרת עשויה להתפרש כשאיפה לשיפור מעמדם של האיכרים).
כמו כן, עשויים סיפורי העם לשמש מנוף בידי העם למימוש שאיפות אלו ובכך מהווה שימוש במורשת העבר למטרת עיצוב פני העתיד.
תהליכים אלו מתרחשים הודות לשינויים הנעשים בסיפורי העם על פי ההקשר החברתי שלהם, וכן באים לידי ביטוי גם בסיפורים חדשים אשר אינם בהכרח מסורתיים.
גישה זו השפיעה רבות על חקר "המעשיות העירוניות" בשל הלגיטימציה שהיא מעניקה להן (שכן הן ממלאות את אותו התפקיד בעיצוב החברה).
גישה זו, שהייתה נפוצה בעולם הקומוניסטי עד שנות ה-80 של המאה ה-20, נתערערה עקב נפילתו של עולם זה, אך עדיין זוכה למעמד בלתי מבוטל בחקר האתנופואטי.
אתנולוגיה (Ethnology מיוונית: Εθνολογία) היא ענף של אנתרופולוגיה שעוסק בהשוואה בין אמונות ומנהגים של חברות שונות.
בין מטרותיה נמנות שחזור ההיסטוריה האנושית וניסוח חוקים על תרבויות, על שינויים תרבותיים ועל הכללות לגבי טבע האדם.
מחקרים אתנולוגיים מבוססים בדרך כלל על ממצאים אתנוגרפיים.
המונח "אתנולוגיה" הומצא בשנת 1783 על ידי החוקר אדם פרנץ קולאר , זמן קצר לפני מותו.
בספרו "ההיסטוריה והחוק של ממלכת הונגריה" שיצא לאור בווינה כתב: "אתנולוגיה היא מדע העמים והאומות, מחקר שבו מלומדים מעמיקים את ידיעותיהם לגבי המוצא, השפות, המנהגים והמוסדות של אומות שונות, ולאחר מכן גם לגבי מולדתם וארצם, כדי להיות מסוגלים להבין טוב יותר את העמים והאומות בתקופתם".
התעניינותו של קולאר במגוון לשוני ותרבותי התעוררה בזמן שניסה למצוא את מקומו, כיליד סלובקיה בממלכת הונגריה, שחיו בה קבוצות אתניות רבות שדיברו בשפות שונות.
בהונגריה שלטה אז האימפריה העות'מאנית, אך זו החלה לסגת באותה עת מהרי הבלקן.
בין מטרות האתנולוגיה נמנים שחזור ההיסטוריה האנושית, גילוי מכנים משותפים אוניברסליים לתרבויות שונות (כמו למשל הטאבו על גילוי עריות), זיהוי שינויים תרבותיים, וגיבוש כללים המזהים את "טבע האדם", מושג מרכזי באתנולוגיה.
על מושג זה נמתחה ביקורת מאז המאה ה-19 על ידי פילוסופים שונים, בהם הגל, מרקס, וגישת הסטרוקטורליזם.
האתנולוגיה נחשבת לתחום מחקר אקדמי מאז סוף המאה ה-18, במיוחד באירופה.
קיימת חפיפה בין תחומי המחקר של אתנולוגיה, אנתרופולוגיה תרבותית ואנתרופולוגיה חברתית, במיוחד בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
חקר העמים החל כבר במאה ה-15, בתקופה של מסעות מוקדמים ליבשת אמריקה, על ידי חוקרים אירופאים שניסו להבין את העמים החדשים שהתגלו להם.
הם גיבשו את המונח "העולם המערבי" כנקודת מבט מרכזית, ומי שמחוצה לו כונה "אחר".
אנשי המערב היו בעלי "ציוויליזציה", בני תרבויות אחרות שנאבקו נגד השפעת המערב כונו "ברברים", ומשתפי פעולה עם האירופאים כונו "פרא אציל".
במהלך המאה ה-20 אומצו מושגים מורכבים יותר בתחום האתנולוגיה, בעיקר בזכות מחקריהם של קלוד לוי-שטראוס וז'אן רוש.
לוי-שטראוס טען כי התפיסות האתנולוגיות של המאה ה-19 מוגבלות ופשטניות, כי הן מציגות בעיקר דיכוטומיות.
כמו כן טען שתרבויות שצברו הון ומשאבים מתנשאות על תרבויות אחרות.
הוא אימץ גישה אוניברסליסטית הגורסת שקיים מכנה משותף המהווה בסיס לכל התרבויות האנושיות, כמו למשל התנגדות לגילוי עריות.
בהקשר זה הזכיר מאמר מהמאה ה-16 בו הצביע מישל דה מונטן על התנגדות לקניבליזם כדוגמה מוקדמת לאוניברסליזם.
אולם גישת האוניברסליזם נתקלה בביקורת מצד הוגים חברתיים רבים, בהם קרל מרקס, פרידריך ניטשה, מישל פוקו, ז'אק דרידה, לואי אלתוסר וז'יל דלז.
האתנולוגיה היא מדע בין-תחומי המקיף כמעט את כל הנושאים החברתיים-מדעיים כתחומי מחקר, ומשתלבים בהם תחומי מחקר נוספים כמו סטטיסטיקה או פרמקולוגיה.
שיטות המחקר מיועדות לאפשר השוואה בין תרבויות שונות בתקופות שונות ובמיקומים שונים, ולהבין את ההשפעה ההדדית בין תרבויות שונות, כמו גם בתוך כל תרבות כשלעצמה.
הענפים העיקריים בחקר האנתרופולוגיה הם:
אתנו-סוציולוגיה (ארגון חברתי, תחום זה נקרא "אנתרופולוגיה חברתית" בבריטניה)
אנתרופולוגיה רפואית (תחום זה כולל תתי-תחום רבים, בהם אתנו-פרמקולוגיה, אתנו-פסיכיאטריה ועוד)
אתנומוזיקולוגיה הוא ענף במוזיקולוגיה העוסק בחקר המוזיקה האתנית או גם באנתרופולוגיה מוזיקלית.
בראשית הדרך בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 נקרא ענף מחקר זה בשם מוזיקולוגיה השוואתית.
ענף זה עסק אז במוזיקה שאינה שייכת למוזיקה הקלאסית בתרבות המערב אלא למסורות מוזיקליות עממיות ופולקלור שנמסרו בעל פה.
בנוסף לכך עם חלוף השנים התרחב תחום הפעילות של האתנומוזיקולוגיה גם למוזיקת עולם, ג'אז, פופ ועוד, גם הזמר עברי נחקר במסגרת זו.
המחקר האתנומוזיקולוגי עוסק בהקשר התרבותי הישיר בסביבה הטבעית של מושא המחקר, חלק חשוב במחקר זה מתבצע בעבודת שדה, איסוף של חמרים מוזיקליים ומידע נוסף מן השטח בעיקר על ידי הקלטות שדה.
למעשה האתנומוזיקולוגיה החלה במקביל עם התפתחותם של האמצעים והאפשרות לבצע הקלטות קול באמצעות מכשירי הקלטה ניידים כמו הפונוגרף והגרמופון.
מכשירי ההקלטה אפשרו שיחזור, נגינה, פיענוח ויצירת תעתיק לתוים (Transcription), וכן יצירת יחידות ביבליוגרפיות מוקלטות שעליהם מסתמך המחקר.
יחידות הקלטה אלו נשמרות בדרך כלל בארכיוני צליל ומשמשות למחקרים עתידיים.
מכשיר נוסף הוא המלוגרף, המשמש ליצירת תעתיקים חד-קוליים שאינם ניתנים לרישום בכתב תווים מקובל.
אֶתָנוֹל הוא תרכובת אורגנית ממשפחת הכוהלים, שנוסחתה C2H6O או CH3CH2OH (מקובל גם בקיצור EtOH).
זהו הכוהל הפשוט ביותר לאחר מתנול.
האלכוהול הנמצא במשקאות חריפים הוא למעשה אתנול.
אתנול הוא חומר פסיכואקטיבי המצוי בכל המשקאות החריפים, והוא זה שמקנה להם את השפעתם המשכרת על גוף האדם.
הדומיננטיות הרבה של האתנול בקרב משפחת הכוהלים, וכן ההשפעה הרבה של המשקאות החריפים על התרבות האנושית, הביאו לכך שבשפת היום-יום מכונה האתנול כוהל או אלכוהול, כמייצג הראשי של המשפחה כולה (הכוללת אלפי תרכובות אחרות).
בעבר היה שמו הכימי של האתנול כוהל אתילי או אתיל אלכוהול.
בנוסף לשימושו בייצור משקאות חריפים, קיימים לאתנול שימושים רבים אחרים, בעיקר כחומר מוצא של מאות תרכובות בתעשייה הכימית, וכן כחומר חיטוי וכממס.
בנוסף אתנול יכול לשמש כדלק במנועים.
האתנול נוצר בפעולה הנקראת תסיסה הפועלת אצל חלק מהחיידקים והפטריות האנארוביים.
במהלך התסיסה הגלוקוז הופך לפירובט כחלק מתהליך הגליקוליזה (C3H4O3).
בשלב הבא הפירובט מחומצן על ידי הקואנזים NADH2 לאתנול, הפעולה מלווה בפליטת פחמן דו-חמצני (CO2), אחוז הגלוקוז האופטימלי בתערובת לייצור אתנול בתסיסה ללא עיכוב על ידי ריכוז התוצר הוא 17%
התהליך מנוצל ליצירת אלכוהול במשקאות חריפים, ולחלופין לשם התפחת הבצק על ידי התוצר השני בתהליך (CO2).
בנוסף לשיטת ההתססה, ניתן לייצר אתנול בצורה סינתטית באמצעות הידרציה של אתילן שמקורו בזיקוק נפט.
לצורך כך מגיבים קיטור עם אתילן בלחץ גבוה, בנוכחות זרז חומצי (לרב חומצה גופרתית).
האתנול שנוצר זהה בהרכבו הכימי ובתכונותיו לאתנול שמקורו בהתססה, ועל מנת להבדיל ביניהם יש צורך לזהות את האיזוטופים שמרכיבים את המולקולה.
תערובת של בנזין עם אתנול משמשת במספר ארצות כתחליף לבנזין נקי.
תערובת נפוצה כזו לתדלוק מכוניות מכונה "E85" ומכילה 85 אחוז אתנול לפי נפח ו-15 אחוז בנזין.
כיום ישנם ברחבי העולם מפעלים המייצרים אתנול מתירס, קנה סוכר וגידולים עתירי פחמימות אחרים.
הדלק בברזיל נדרש להכיל לפחות 25 אחוזי אתנול, שרובו מופק ממטעי קנה הסוכר באגן האמזונאס.
אתנול נחשב לדלק "ירוק" הודות לעובדה שפחות פחמן דו-חמצני מגיע לאטמוספירה בייצורו בהשוואה לנפט, אך בשימוש בו כמות הפחמן הדו-חמצני המשתחררת בעת שריפת אתנול דומה לזו שמשתחררת בעת שריפת בנזין.
אחד היתרונות של תערובת האתנול בנזין הוא שניתן להפיק אתנול מצמחים שונים בכל שטח קרקע פורייה, ואילו עתודות הדלק המאובן (נפט ופחם) הולכות ומתדלדלות.
חיסרון של התערובת הוא העובדה שתכולת האנרגיה של אתנול נמוכה מעט מזו של בנזין, ומשמעות הדבר היא שהרכב עובר עם מכל תערובת מרחק קטן מזה שיעבור עם מכל בנזין רגיל.
ממחקר שנערך על ידי פורום האנרגיה של מוסד שמואל נאמן של הטכניון, עולה כי ניתן להפיק בישראל 265 מיליון ליטר אתנול מפסולת, כ-10 אחוז מצריכת הדלק של ישראל.
אֶתְנוֹגְרַפְיָה (מיוונית: ἔθνος "אתנוס" - אומה, עם ו-γράφω "גראפו" - אני כותב) היא תיאור איכותי של תופעות בחברה האנושית, על-סמך עבודת שדה.
אתנוגרפיה היא שיטת מחקר הוליסטית המחזיקה בדעה כי מרכיביה של מערכת, בהכרח אינם יכולים להיות מובנים באופן מלא ומדויק כאשר הם מוצגים ונחקרים באופן בלתי-תלוי האחד בשני.
לסוגה יש מקורות היסטוריים כמו-גם פורמליים, ביומני-מסע ובדוחות משרד קולוניאליים.
מספר מסורות אקדמיות, בעיקר הקונסטרוקטיביסטית והרלטיביזם הדוגמתי, גרסו כי האתנוגרפיה היא שיטת מחקר לגיטימית לחלוטין.
אנתרופולוגיה תרבותית ואנתרופולוגיה חברתית, פותחו שתיהן מיישום של האתנוגרפיה.
היצירות הקלאסיות של ענפים אלו הן בעיקרן יצירות אתנוגרפיות.
יצירות כמו: "ימאי האוקיינוס השקט המערבי" של האנתרופולוג הפולני המפורסם ברוניסלב מלינובסקי, "The Nuer" מאת האנתרופולוג-החברתי הבריטי אדוארד אוונס-פריצ'רד, "התבגרות בסמואה" של האנתרופולוגית-התרבותית האמריקאית מרגרט מיד או "Naven" מאת האנתרופולוג הבריטי גרגורי ביטסון.
בשנות האלפיים, אנתרופולוגים חברתיים ותרבותיים שמים דגש חזק על עשייה ממשית ועצמאית של מחקר אתנוגרפי כבסיס ורקע למחקר מעמיק יותר, עד כדי-כך שאתנוגרפיה - המיזוג ההשוואתי של מידע אתנוגרפי - היא מקצוע שלם העומד בפני עצמו, לעיתים נדירות בלבד.
אתנוגרפיה היא הצפייה הישירה, ממקור ראשון, בהתנהגות יומיומית של חברה או קבוצה של אנשים בעלי מכנה משותף.
החוקר עצמו עשוי אפילו ליטול חלק בתהליך ואז, לשמש בפועל כמשתתף ולא רק כצופה.
אתנוגרפיה היא ענף מחקר המבוסס כולו על עבודת שדה.
מטרת האתנוגרפיה היא תיעוד תופעות בזמן התרחשותן, זמן אמת, ותיעוד תפישת העולם של מושא המחקר בהקשר לעולם היומיומי בו הוא חי, לחברה ולתופעות בפרט, על ידי החוקר.
אחת הביקורות כלפי האתנוגרפיה היא שנוכחות החוקר בשטח, בזמן אמת, עלולה לגרום או לתרום לתוצאות שאינן מדויקות.
זאת מכיוון שמושאי המחקר עלולים להתנהג בצורה שונה מהרגיל עקב נוכחתו של החוקר (שכן נוכחות זאת היא לרוב מאורע בלתי-רגיל).
לכן, מסכמים המבקרים, מכיוון שהתנהגות מושאי-המחקר אינה זו שבנורמה, התוצאות הנובעות מהמחקר הן שקריות כי הן אינן מתארות את ההתנהגות הנורמלית של מושאי-המחקר בזמן התרחשות התופעה.
ישנן מספר נושאי-בת של האתנוגרפיה בתוך האנתרופולוגיה התרבותית.
החל בשנות ה-50 ודרך תחילת שנות ה-60, אנתרופולוגים החלו לכתוב "וידויים" אתנוגרפיים שהביאו לידיעת הקהילה הבינלאומית את טיבו של המחקר האתנוגרפי.
מהמפורסמות שביצירות אלה הן "ארצות טרופיות נוגות" של קלוד לוי-שטראוס, "The High Valley" מאת קנת' ריד ו-"The Savage and the Innocent" של דייוויד מייבורי-לואיס כמו-גם "Return to Laughter" מאת אלינור סמית' בואן (לורה בוהנן) הדמיוני במקצת.
מאוחר יותר, אתנוגרפיות "רפלקסיביות" טבעו את הטכניקה לפיענוח הבדלים תרבותיים על ידי הצגת ההשפעות שלהם על האתנוגרף (זהו החוקר העוסק באתנוגרפיה).
דוגמאות מפורסמות כוללות את "Reflections on Fieldwork in Morocco" של פול ריינבאו, "The Headman and I" מאת ג'אן-פול דומון ו-"Tuhami" של וינסנט קראפאנזאנו.
בשנות ה-80, תחת השפעת המחשבה הפוסטקולוניאלית/פוסט סטרוקטוריאלית, ביקרו האתנוגרפים בחריפות את השפה בה נעשה שימוש ביצירות אתנוגרפיות.
אתנוגרפיות "ניסוייות", החושפות את תסיסתה של הדיסציפלינה, כוללות בתוכן את "Shamanism, Colonialism, and the Wild Man" של מיכאל טוציג, "Debating Muslims" של מיכאל.
אנתרופולוגים תרבותיים, כמו קליפורד גירץ, לומדים ומפרשים מחלוקות תרבותיות באמצעות אתנוגרפיה המבוססת על עבודת-שדה עצמאית.
בכך הם מספקים תיאור על תרבות, חברה או קהילה מסוימת.
במסגרת עבודת השדה מבלים האתנוגרפים שנה לפחות בקרב החברה אותה הם חוקרים ולומדים על מנהגיהם ודרך חייהם.
האתנוגרף הוא לרוב חלק מנושאי-המחקר וצופה, כאחד.
האתנוגרף לוקח חלק פעיל במאורעות אותם הוא לומד מכיוון שדבר זה עוזר לו להבין את הלך-הרוח והמחשבה המקומית.
תצפיות ישירות, ממקור ראשון, על התנהגויות יומיומיות - יכול לכלול גם "תצפיות מבפנים" (בהם האתנוגרפר הוא גם חלק ממושאי-המחקר וגם החוקר)
רבדים שונים של שיחות רשמיות - כל הטווח בין שיחות-חולין לראיונות
זוהי קבוצת תהליכים העוזרים לאתנוגרפר לגלות ולתעד קרבת-דם, מוצא שושלתי ונישואין, על ידי שימוש בדיאגרמות ובסמלים
עבודה פרטנית עם יועצי מפתח הקשורים לפן מסוים בחיי הקהילה
גילויים של אמונות ודרכי-מחשבה מקומיים
מחקר המוגדר על ידי שאלה או בעיה ספציפית
זהו מחקר מתמשך של אזור מחקר יחיד
אתנוגרפרים לא משתמשים בהכרח בכל השיטות הללו.
השיטות הנפוצות ביותר הן ראיונות ותצפיות ישירות.
"אתנוגרפיה וירטואלית" היא צורה של אתנוגרפיה העוסקת בניהול מחקר אתנוגרפי דרך הרשת.
גם תחומים כמו סוציולוגיה ולימודי תרבות, מפיקים עבודות אתנוגרפיות מקרבם.
סוציולוגיה אורבנית ואסכולת שיקגו במיוחד, מזוהים עם מחקרים אתנוגרפיים, אם-כי רבות מהעבודות המוכרות ביותר בתחום (הכוללות למשל את "חבורת קרן רחוב" מאת ויליאם וויט ואת "מטרופוליס השחורה" של קלייר דרק) הושפעו רבות מהאנתרופולוג לויד וורנר, ששהה במחלקה הסוציולוגית של שיקגו.
האינטרקאציה הסימבולית גדלה על-ברכי אותה מסורת וסיפקה מספר עבודות אתנוגרפיות יוצאות מגדר-הרגיל, כולל למשל, את "פנטזיות משותפות" מאת גרי אלן פיין, המתעד את ההיסטוריה המוקדמת של משחקי התפקידים הפנטזיים.
אך למרות העובדה שהרבה תחומי-בת ונקודות מבט תאורטיות בסוציולוגיה משתמשות בשיטות אתנוגרפיות, אתנוגרפיה היא לא תנאי בל יעבור של התחום, בניגוד למשל לאנתרופולוגיה תרבותית.
עוד תחומים העושים שימוש נרחב באתנוגרפיה הם חינוך, אתנומוזיקולוגיה, חקר הופעות ופולקלור.
האנתרופולוג האמריקאני ג'ורג' ספינדלר היה מהחלוצים ביישום אתנוגרפיה מתודולוגית בכיתות הלימוד.
ג'יימס ספרדלי הוא אתנוגרף ידוע נוסף בתחום, בעיקר בשל ספרו "הראיון האתנוגרפי" מ-1979.
שיטות אתנוגרפיות יושמו בהצלחה גם ללימודי ישיבות עסקיות.
קבוצות של עובדים, מנהלים וכו', הם סוגים שונים של נושאי-מחקר סוציולוגיים, הנצפים בכל מערכת סוציולוגית נפוצה.
כל קבוצה מראה תכונות, ערכים ודפוסי התנהגות שונים.
בהדרגה, אוניברסיטאות (כמו האוניברסיטה של אילינוי, UIUC) משתמשות בשיטות אתנוגרפיות כטכניקה לעידוד מחקר הומני בקרב תלמידי תואר ראשון.
לדוגמה, תוכנית האתנוגרפיה של האוניברסיטה (EOTU - Ethnography of the University) מסבסדת מחקרים של תלמידי תואר ראשון ב-UIUC, ומתעדת אותם בארכיון אינטרנטי הנגיש דרך מחשבים באוניברסיטה.
EOTU גם משמשת כקבוצת לימוד לסטודנטים, צוות ההוראה או לכל מי שמעוניין לדעת מה פירושו של דבר לנהל מחקר באוניברסיטאות כמוסדות לימודיים.
אנתרופולוגים כמו דניאל מילר ומרי דאגלס, השתמשו בנתונים אתנוגרפיים בשביל לענות על שאלות אקדמיות בנושא צרכנים וצרכנות.
גם עסקים נעזרים באתנוגרפים בשביל להבין כיצד אנשים משתמשים במוצרים או שירותים, דבר שגרם לביקוש עולה לתחום הידוע כ"אתנוגרפיה עיצובית" ("design ethnography") העוסק בשיטות להבנת צרכנים וצרכנות, או לצורך עיצוב של מוצר-צריכה חדש.
הכנס האחרון של "יישום אתנוגרפיה בתעשייה" (EPIC - Enthnographic Praxis in Industry Conference), שסובסד על ידי מיקרוסופט ואינטל, הוא ראיה לזה.
גישתם השיטתית וההוליסטית של האתנוגרפים לניסיון אמיתי מחיי-היומיום, מוערך במיוחד בקרב מפתחי המוצרים, המשתמשים בשיטות אלה להבנת מאוויים נסתרים או ניסיונות תרבותיים קולקטיביים הקשורים למוצרים מסוימים.
בעוד שקבוצות מיקוד נכשלות ביידוע המשווק בכל הקשור למעשיהם של אנשים בפועל, אתנוגרפיה מקשרת בין מה שאנשים אומרים לבין מה שהם באמת עושים, ובכך נמנעת מהמלכודות הנוצרות עקב הסתמכות בלעדית על מידע מבוסס דיווח עצמי של קבוצות מיקוד.
אֶתֶן (IUPAC: Ethene; שם טריוויאלי: אתילן, Ethylene) הוא תרכובת אורגנית פשוטה.
אתן הוא האלקן (Alken) הפשוט ביותר.
זוהי מולקולה סימטרית המורכבת משני אטומי פחמן הקשורים זה לזה בקשר קוולנטי כפול; לכל אחד מאטומי הפחמן קשורים שני אטומי מימן.
הנוסחה של אתן היא C2H4, והיא נכתבת לעיתים קרובות בצורה מפורטת יותר, המדגישה את קיום הקשר הכפול: CH2=CH2.
אתן משמש בתעשייה הכימית כחומר מוצא לתרכובות רבות: פלסטיק, אתנול (באמצעות תגובה עם מים בנוכחות זרז כגון חומצה גופרתית), אלדהידים ועוד.
חיבור של יחידות רבות של אתן נותן את הפולימר פוליאתילן (קרוי גם פוליאתן או, בבריטניה, פוליתן; מסומן בקיצור כ-PE), הפלסטיק הנפוץ ביותר בעולם.
אתן, המהווה גז דליק, שימש בעבר כחומר להרדמה רפואית, אך השימוש בו נזנח לאחר גילויים של חומרי הרדמה דליקים פחות.
לאתן חשיבות רבה בביולוגיה, והוא מהווה את אחד מחמשת ההורמונים הצמחיים העיקריים, ואת ההורמון הצמחי הגזי היחיד.
כשאתן בא במגע עם רקמות שונות בצמח הוא מעודד הבשלה של פירות, פתיחה של פרחים, התפתחות ונשירה של עלים ונביטה של זרעים, והוא מגביר את עמידות הרקמה בפני מחלה או פגיעה פתוגנית.
אתן מסונתז בתאי הצמח מחומצת האמינו מתיונין.
ההשפעה של אתן על צמחים ידועה לאדם מזה אלפי שנים, אם כי רק ב-1934 התגלה כי הצמחים עצמם מייצרים אותו.
המצרים הקדמונים נהגו לחשוף עצי תאנה לעשן מדורות (אשר מכיל מעט אתן) ולהגביר בכך את קצב הבשלת הפרי.
ב-1864 הובחן כי עצים שצמחו בסמוך למנורות רחוב (אשר היו מבוססות באותה העת על שריפת שמן) הראו מורפולוגיה וסימני גדילה בלתי-שגרתיים; במהרה התגלה הקשר לאתן הנפלט מהמנורות.
אתן משמש חקלאים כיום כדי לזרז באופן מלאכותי הבשלה של פירות כגון תמרים, הדרים ובננות שנקטפו בעודם בוסר.
ניתן גם לבצע הבחלה ביתית על ידי שימוש בתפוחים, אגסים או בננות בשלים, הפולטים אתילן רב.
אתמולים אבודים הוא ספרה של רות גלסברג-גולד, המביא את סיפור ילדותה, גירושה עם משפחתה לטרנסניסטריה בשנת 1941 והצלתה מרעב, קור מקפיא ומחלות קשות, עד לעלייתה ארצה באוניית מעפילים, דרך מחנה מגורשים בקפריסין.
הספר מתחיל בזיכרון אידילי - רותי הקטנה יוצאת מדי קיץ לחופשה ממושכת בחוות סבה, ליטמן כץ, בכפר מילי, על גדות נהר הצ'רמוש, שהיה הגבול הטבעי בין צפון-מערב רומניה של אותן שנים לפולין.
אוכלוסיית מילי הייתה ברובה רותנית ומיעוטה יהודית.
החווה הייתה רחבת-ידיים, על שפת פלג, ובה שדות תבואה, מטעי פרי, גן ירק, פרות ועופות שונים.
עוד היו בה טחנת קמח, שהמציא סבא ליטמן לתועלת איכרי הכפר, מכבש חמניות לשמן משובח, גם הוא פרי המצאתו, ובריכת דגים.
רותי, אחיה מנשה (בובי) ודודניהם היו מתרוצצים בחווה להנאתם, מטיילים ומשתובבים.
לרותי היה זה גן עדן בזעיר אנפין, על אף אורח החיים הפרימיטיבי, ללא חשמל וללא מים זורמים.
גם עם תום החופשה והחזרה הביתה, לצ'רנוביץ שבבוקובינה, הייתה ילדותה של רותי מאושרת.
עם אם מסורה ודואגת, אב אוהב ומטפח, שדאג לפיתוח כשרונותיה הטבעיים ואח גדול נערץ, כנר מחונן ובעל כישרונות הנדסיים ומדעיים, שגשגה הילדה, מוגנת ואהובה.
הבית היה אמנם מסורתי, אך נאור וליברלי ובין חברותיה של רותי היו יהודיות ונוצריות בנות זרמים שונים, רומניות וגרמניות ללא אבחנה.
על חיי אושר חסרי דאגות אלה התחילה להעיב האנטישמיות בשנת 1937, אך רותי כמעט לא הייתה מודעת לכך.
כל עוד נמשכו חייה כרגיל, לא נתנה דעתה על המתרחש, אך האירועים תכפו ובאו, עד שאי אפשר היה להתעלם מהם.
יסודות אנטישמיים היו ברומניה מאז ומתמיד, אך עליית הפשיזם, ובייחוד ממשלת גוגה-קוזה האנטישמית קצרת הימים, החמירו את המצב ויצרו רקע מתאים לרדיפת יהודים.
מראיה ה"ארי" של רותי, שיער בהיר ועיניים תכולות, הצילו אותה מהתנכלויות אישיות, אך לא כן אחיה, שחזותו הייתה יהודית מובהקת ובבית הספר הגבוה שלמד בו, שרוב מוריו ותלמידיו היו נוצרים, התנסה בלא מעט ביזוי והשפלה.
בשנת 1939 החלה הממשלה הרומנית לשלול אזרחות מיהודים ולאסור עליהם לנהל עסקים.
ביוני 1940 יצא הצבא הרומני מבוקובינה והצבא האדום בא במקומו.
היהודים ששו על השינוי, אך אורח החיים הסובייטי הביא עמו קשיים חדשים.
אביה של רותי נאלץ לעבוד לפרנסת המשפחה במשמרת לילה במאפייה, עבודה שלא התאימה לגילו ולמצבו הבריאותי.
רותי, לעומת זאת, נהנתה מתוכנית הלימודים הסובייטית, שאפשרה לבנים ובנות ללמוד יחד והטיפה לאחווה, שוויון וחרות, ללא הבדל דת וגזע.
עם זאת, קשה היה לה לוותר על נאמנותה לבית המלוכה הרומני ולאמונתה הדתית.
הקשיים התבטאו גם בצמצום המזון ובהמשך, בצמצום שטח המגורים, כשכל משפחה נאלצה להכניס אל דירתה דיירים בתכתיב מגבוה.
סבא ליטמן נפטר בשנת 1940, אך שאר בני המשפחה שהמשיכו לחיות בחווה נרצחו ביולי 1941, מיד אחרי שגרמניה הנאצית הפרה את ההסכם עם ברית המועצות ופלשה לשטחה.
איכרי הכפר, שחיו במשך דורות עם יהודי מילי באחווה ובכבוד הדדי, קמו עליהם וטבחו בהם באכזריות.
גן העדן של רותי נמחה מן העולם.
בראשית יולי נכנס הצבא הרומני לצ'רנוביץ, לאחר מסע טבח וביזה ביהודים, ואז באו הנאצים והשלימו את המלאכה.
אלה שנותרו בחיים מן הטבח, נפלו קורבן לשלל האיסורים, הצווים וההשפלות שהשליטו הנאצים, שהנורא בהם, מבחינתה של רותי, היה האיסור ללכת לבית הספר.
ראש עיריית צ'רנוביץ, טראיאן פופוביץ', עשה כל שביכולתו למנוע את הגירוש והורשה לחתום על היתרי שהייה לבעלי מקצועות דרושים.
בעלי הון יכלו לפדות את עצמם, אך למשפחתה של רותי לא היה דבר.
קרובי משפחה עשירים, שלעזרתם פנו לאחר התלבטויות וכמוצא אחרון, דחו את בקשתם.
יושרם מנע מהם להשתמש ברכוש של בני משפחה, שהופקד בידם למשמרת, כדי להציל עצמם מן הגירוש, והאירוניה שבמצב גרמה לכך, שבסופו של דבר הגיע הרכוש הזה אל ביתם של אותם קרובי משפחה עשירים, שמנעו מהם עזרה להצלת חייהם.
בנובמבר 1941 הגיעו החיילים אל בית משפחת גלסברג ודחקו בהם, בקללות וגידופים, לעזוב את ביתם לבלי שוב.
אחרי מסע אימים ברכבת של קרונות בקר חתומים, ללא אוורור, כמעט ללא אוכל ומים וללא הפסקות יציאה לשירותים, במשך ארבעה ימים רצופים, החל מסע רגלי מפרך, שרק ילדים וזקנים היו פטורים ממנו והורשו לעשותו בנסיעה בעגלות.
אביה של רותי, שמצבו הבריאותי לא אפשר לו הליכה ממושכת, ניסה לעלות עמה אל העגלה, אך סולק ממנה במכת רובה.
כינורו של אחיה נחטף ממנו, נשבר והושלך אל הבוץ.
ממקום מושבה בעגלה נאלצה רותי לחזות בהוריה ואחיה המשתרכים בכבדות בגשם שוטף בדרך הבוצית, כושלים ומטים לנפול, במשך ימים ארוכים.
ללינת לילה חנו ביער, ללא מחסה מן הקור והגשם, ללא מזון ומים.
השמועה אמרה, שכאשר יגיעו אל נהר הדניסטר יירו בהם וישליכו את גופותיהם למים.
סופר להם, כי דודה של רותי, שניסה לפדות את חיי היהודים שהיו עמו בכסף שאסף מהם, בהתאם להסכם שהגיע אליו עם המפקד, נורה עם כל שאר החבורה לאחר שהתשלום המוסכם נמסר לתעודתו.
הרומנים נהנו להתעלל ביהודים שנמסרו לידיהם ללא תנאי או הגבלה ונקמו בהם בחדווה על קבלת הפנים החוגגת שערכו שנה קודם לרוסים.
מכות, יריות וכל התעללות אחרת היו דבר שבשגרה בשיירת הזוועות.
בסוף המסע הגיעה השיירה, או מה שנותר ממנה, אל מחנה ברשאד שבטרנסניסטריה, וכאן הושארו היהודים לגווע לאיטם.
לא היה זה מחנה ריכוז או השמדה נאצי.
איש לא ארגן כאן את הכלואים, לא הוציאו אותם למסדרים או לעבודה וגם לא לקחו אותם לתאי גזים ומשרפות.
השיטה הרומנית הייתה פשוטה יותר - להפקיר אותם למוות איטי, בכפור, ברעב, בצמא ובמחלות.
בזה אחר זה גוועו ומתו אביה, אחיה ואמה של רותי בייסורים ממושכים.
היא עצמה התענתה בהתקפים חוזרים של מחלת הטיפוס, ואין להבין כלל איך שרדה אותם ונותרה בחיים, בתנאי מחסור קיצוני - בלי טיפול ותרופות, בלי חימום, כמעט ללא מזון ומים ובחוסר הגיינה מוחלט.
אישה, ששיכלה את בתה הפעוטה, עזרה לה כמיטב יכולתה, לאחר שאמה של רותי חילצה מפיה לפני מותה הבטחה לעשות זאת, אך אמצעיה היו מוגבלים מאוד.
בחודש מרץ 1944 הגיע הצבא הסובייטי ושחרר את הכלואים.
במשך תקופת מה התמכרה רותי לאידאולוגיה הקומוניסטית, שכבר שבתה את לבה שנים קודם, בצ'רנוביץ.
חייה השתפרו במעט, וכשהוצעה לה האפשרות לעלות ארצה עם חבורה ציונית, העדיפה לדחות אותה לטובת נסיעה לברית המועצות וחיים חדשים כאזרחית סובייטית.
אלא שגם הבטחה זו התגלתה כריקה מתוכן.
ברגע האחרון ניצלה משליחה לעבודת פרך ללא שכר במכרה פחם, משום שחזותה הצעירה מכפי גילה והלא-מפותחת שכנעה את המארגנים, כי היא צעירה מארבע-עשרה שנותיה.
שוב מצאה את עצמה בבית יתומים דל, משם הוחזרה לרומניה ועברה ממשפחה אומנת אחת לאחרת, היטלטלה בין קרובי משפחתה הנפעמים מעצם הצלתה, והצטרפה בסופו של דבר לגרעין הכשרה, שציפה לעליה לארץ ישראל.
ההמתנה התמשכה עוד ועוד, וכאשר בסופו של דבר הגיע תורה, טבעה אוניית המעפילים שהפליגה בה, ספינה יוונית רעועה, לחופי אי יווני נידח בים האגאי.
מי שהגיע לחלץ אותם, הייתה משחתת בריטית, והמעפילים המותשים נלקחו היישר למחנה מעצר בקפריסין, להמתנה נוספת.
1948 זכתה רותי להגיע לבסוף לחיפה, בעיצומן של פעולות האיבה בין היישוב לפורעים הערבים, שהמשכן מלחמת העצמאות.
רק לאחר המלחמה זכתה סוף סוף להקים בהרי ירושלים את הקיבוץ, שעליו חלמו היא וחבריה במשך שנים ארוכות.
רות גלסברג למדה לימודי סיעוד והוסמכה לאחות.
בשנת 1958 נישאה ליהודי רומני והיגרה עמו לקולומביה וכעבור ארבע-עשרה שנים עברה, עם בעלה ושני ילדיהם, למיאמי שבפלורידה.
בשנת 1990 הקימה בפלורידה קבוצת תמיכה לניצולי שואה.
כיום, אחרי פרישתה לגמלאות מעבודתה כאחות מוסמכת, היא מרצה בנושאי שואה.
באירוע השנתי לציון יום השואה, שנערך בארגון האומות המאוחדות, ב-2009, הוזמנה גלסברג-גולד לשאת דברים ולספר על התנסותה במהלך השואה וכך עשתה,
בשנת 1988 חזרה רות גלסברג-גולד בפעם הראשונה אל מחוזות ילדותה - צ'רנוביץ, מילי וטרנסניסטריה, להיפרד מזכר הוריה, אחיה ומשפחתה המורחבת, ואז החליטה לכתוב את הספר הזה, לזכר עולם.
הספר נכתב באנגלית והודפס לראשונה על ידי University Press of Florida, ב-1996. הנוסח העברי של הספר יצא לאור בהוצאת יד ושם, ירושלים, תש"ס, 1999, בתרגום איה ברויר ובעריכה לשונית של עדינה דרכסלר.
על הספר הזה כתב אהרן אפלפלד: "כל הרוצה להבין את האזור עתיר הרוחניות וברוך הכישרונות הקרוי אירופה יקרא (בעניין) את ספר זכרונותיה הבלתי-יומרני של רות גלסברג גולד".
אתנומתודולוגיה (אתנוס: פירושה ביוונית עם או גזע + מתודולוגיה=חקר שיטות) היא תאוריה סוציולוגית המתמקדת באופנים שבהם אנשים מקנים משמעות לעולמם, מתקשרים ומראים הבנה זו לאחרים, ומייצרים באופן הדדי את הסדר החברתי המשותף בו הם חיים.
המושג נטבע לראשונה על ידי הרולד גרפינקל בשנות ה-60. אתנומתודולוגיה היא תאוריה נפרדת מהסוציולוגיה המסורתית, ואינה מחפשת להתחרות בה, או לספק תיקונים לפרקטיקות המשויכות לזרם זה.
שני הבדלים עיקריים בין הסוציולוגיה המסורתית לבין אתנומתודולוגיה הם:
בעוד שסוציולוגיה מסורתית מציעה לרוב ניתוח של החברה באמצעות עובדתיות הסדר החברתי המובן מאליו, אתנומתודולוגיה מתעסקת ב"איך" (השיטות והמתודות) הסדר החברתי נוצר ומשותף לכל.
בעוד שסוציולוגיה מסורתית מספקת לרוב תיאורים של סביבות חברתיות שמתחרים ומאתגרים את התיאורים המוצעים על ידי אינדיבידואלים, המהווים חלק מסביבות חברתיות אלה, אתנומתודולוגיה מבקשת לתאר את הפרקטיקות והמתודות בהן משתמשים אינדיבידואלים אלה בתיאוריהם המעשיים של הסביבות החברתיות המסוימות.
את הגישה האתנומתודולוגית פיתח הרולד גרפינקל (Harold Garfinkel), בהתבסס על ניתוחו את התאוריות הסוציולוגיות המסורתיות (ובעיקר אלה של אמיל דורקהיים, מקס ובר וטלקוט פרסונס).
כמו כן, הושפע מתורתו של תומאס הובס – "בעיית הסדר" ("Problem of order") ומהגישה הפנומנולוגית של ארון גורביץ' (Aron Gurwitsch), אלפרד שיץ ואדמונד הוסרל.
אתנומתודולוגיה הייתה ועודנה בעלת השפעה משמעותית וניכרת במחקר של מדעי החברה.
לדוגמה, אתנומתודולוגיה התמקדה תמיד באופנים שבהם משמעות המילים תלויה בהקשר (קונטקסט) שבו הן מצויות.
עניין זה הוביל לתובנות והבחנות אודות שאלת האובייקטיביות של מדעי החברה, ואודות הקושי ביצירת תיאור שלם והוליסטי של ההתנהגות האנושית, שיש לה מעמד אובייקטיבי, מחוץ לניסוח התיאורי הפרטיקולרי.
יתר-על-כן, לאתנומתודולוגיה השפעה מעשית רבה על חקר הלינגוויסטיקה (בלשנות), שהביאה ללידתה של דיסציפלינה חדשה של ניתוח שיחות.
מחקרים אתנומתודולוגיים של עבודה שיחקו תפקיד חשוב בענף "אינטראקציית אדם – מחשב".
ממצאי מחקרים אלה שיפרו מודלים רבים, בכך שסיפקו למהנדסים תיאורים של מנהגי המשתמשים במחשבים.
אתנומתודולוגיה השפיעה גם על הסוציולוגיה של הידע המדעי, בכך שסיפקה גישה מחקרית המתארת את הפרקטיקות (מתודות) החברתיות של נחקרי אותו מחקר להבדיל מהגישה המקובלת, המעריכה את תקפות אותן פרקטיקות חברתיות מנקודת מבט נורמטיבית וכפויה.
גישה זו הוכיחה עצמה כיעילה עבור חוקרים החוקרים את הסדר החברתי בתנאי מעבדה, המבקשים להבין כיצד מדענים מנהלים את ניסוייהם לפי הקריטריונים המדעיים המסורתיים בלי לתמוך או לבקר את פעולותיהם.
לפי ג'ורג' פסאטאס (George Psathas) ניתן לזהות חמישה סוגים של מחקר אתנומתודולוגי.
הארגון של פעולות ומחשבות מעשיות: כולל את המחקרים המוקדמים, כמו למשל מחקרו של גרפינקל – "מחקרים באתנומתודולוגיה".
הארגון של דיבור באינטראקציה: ידוע יותר בשם "ניתוח שיחות".
גישה זו פותחה על ידי הרווי סאקס (Harvey Sacks) בשיתוף פעולה עם הקולגות שלו – עמנואל שגלוף (Emanuel Schegloff) וגייל ג'פרסון (Gail Jefferson).
דיבור באינטראקציה במוסדות וארגונים: בעוד שמחקרים מוקדמים התמקדו בשיחה שהופשטה מההקשר שבו נוצרה (בעיקר על ידי הקלטת שיחות טלפון), גישה זו מבקשת לזהות מבני הידברות ייחודים לתנאים ספציפיים.
מחקר של המעשה/הפעולה: המילה "פעולה" משמעותה כאן לכל פעולה חברתית.
העניין המחקרי עיקרו באופן שבו פעולה חברתית מסוימת הושלמה בסביבה שבה היא בוצעה.
הייחודיות המהותית של הפעולה: מה בעצם עושה פעולה מה שהיא?
למשל מה הופך מבחן למבחן, תחרות לתחרות או הגדרה להגדרה?
זוהי מדיניות של אגנוסטיות מכוונת, או אדישות, כלפי התכתיבים, הדעות הקדומות, המתודות והפרקטיקות של ניתוח סוציולוגי בתפיסה המסורתית שלו (דוגמאות: תאוריית התפקיד, תאוריות של ריבוד חברתי וכדומה).
תכתיבים ודעות קדומות המשמשים להַבְנות מראש חקירות מדעיות של הסוציולוגיה המסורתית ללא תלות בנושא המהווה את מטרת המחקר, או בסביבה הנחקרת בשבע עיניים.
המדיניות של אדישות אתנומתודולוגית אינה מכוונת לבחון באדישות את בעיית הסדר החברתי הנתפסת כדאגתו של האינדיבידואל או של חבר הקבוצה.
זוהי הפרקטיקה של תיאור כל פעולה חברתית, ללא קשר להופעתה השגרתית והרגילה, כאילו הופיעה וקרתה בפעם הראשונה.
זהו ניסיון לחשוף ולהבין כיצד המתבונן בפעולה מרכיב או "יוצר" את הפעולה על-מנת לנסח תיאור כלשהו.
מטרת התרגול היא לציין ולהדגיש את המורכבויות של ניתוח ותיאור סוציולוגיים.
הדגש בעיקר על המאפיינים והתכונות הרפלקסיביות של תיאור מפי "המבצע" (Actor) או המתבונן אודות המתרחש במצב נתון.
פעולה כזו תחשוף גם את התלות הבלתי נמנעת של הצופה בשיטת הפרשנות המתועדת כמתודולוגיה המגדירה הבנה חברתית, הן לאדם הפשוט והן למדעני החברה.
שיטה לגלות ולחשוף את הפעולה הפשוטה המבוצעת על ידי קבוצות חברתיות מסוימות, תוך שמירה על הסדר החברתי המוכר והמשותף לכל.
דוגמה (קיצונית): נהיגה בניגוד לכיוון התנועה ברחוב חד סיטרי יכולה לחשוף תובנות שימושיות רבות בנוגע לפרקטיקות החברתיות הנהוגות, כמו גם בנודע לסדר המוסרי של קהילת הנהגים ו/או המשטרה.
הנקודה בניסוי שכזה היא להדגים שרכישת תובנות בנוגע לפעולה חברתית מסוימת, הכרוכה בשמירה על סדר חברתי כלשהו, יכולה (לעיתים קרובות) להתגלות בצורה הטובה ביותר על ידי פריצת אותו סדר חברתי, ועל ידי התחקות אחר תוצאותיו של אותו ניסיון "פריצה".
הדבר יודגש במיוחד בפעולות הקשורות "להרכבה מחדש" של אותו סדר חברתי, ובתהליך הנרמול של אותה סביבה חברתית.
ההערה של סאקס (Sacks' Gloss)
שאלה אודות היבט של הסדר החברתי המציעה, כשיטה לענות עליה, שעל החוקר לתור אחר בני חברה מסוימת, האחראים לקיומו של אותו היבט בסדר החברתי.
שאלתו המקורית של סאקס מתייחסת לאובייקטים במקומות ציבוריים וכיצד ניתן להבחין שאובייקטים אלה שייכים או לא שייכים למישהו.
הוא מצא את תשובתו בפעולותיהם של קציני משטרה שהיו צריכים להחליט האם מכוניות מסוימות ננטשו על ידי בעליהן.
המלצה: אם את/ה רוצה להבין את סדר חברתי מסוים מתוחזק, או איך פעולה חברתית מתבצעת, גש/י למקור: האנשים שעושים את המלאכה המעשית של אחזקת ובניית מבנים חברתיים אלה.
דורקהיים היטיב לטעון כי אנחנו "נוהגים בעובדות חברתיות כמו בדברים" (comme des choses).
הכוונה היא כי עלינו להניח את האובייקטיביות של עובדות חברתיות כהנחת יסוד של המחקר החברתי (ובכך להקנות לסוציולוגיה הבסיסית מעמד של מדע).
גרפינקל, בפרשנותו לדבריו של דורקהיים, טוען כי עלינו להתייחס לאובייקטיביות של עובדות חברתיות כהישג של בני התרבות ולהפוך את תהליך הרכישה של אותו הישג למוקד המחקר.
נושא המחקר של האתנומתודולוגיה הוא הפרקטיקות החברתיות של "שחקנים" חברתיים אמיתיים בתנאים חברתיים אמיתיים, והשיטות לפיהן "שחקנים" אלה מייצרים ומתחזקים משמעות משותפת של סדר חברתי.
אתנאסיוס הקדוש מאתוס המכונה גם "אתנאסיוס מטרביזונד" (כיום טרבזון בצפון טורקיה) היה נזיר ביזנטי אשר ייסד את הקהילה הנזירית בהר אתוס.
אתנאסיוס הקדוש נולד בטרבזון ולמד בקונסטנטינופול שם זכה לשם "אברהם".
הוא נודע כמטיף קנאי ורכש השפעה על הקיסר ניקופורוס השני עוד בטרם עלה לשלטון.
כשניקופורוס היה לקיסר, שינה אברהם את שמו לאתנאסיוס והצטרף לנזירים בהר קימינס שבביתיניה.
בשנת 958 הגיע אתנאסיוס להר אתוס והשתתף בהגנתן של הסקיתות ומקומות הפרישה האחרים בפני הסרצנים.
עוד החל אתנאסיוס בארגון הסקיתות לקהילה אחת שהפכה עם הזמן למנזר מייסטי לאורה, אותו הקים בסיוע כספי של ניקופורוס השני.
המנזר אשר הוקדש בשנת 963 ממשיך ופועל גם כיום, והוא המנזר הפעיל העתיק ביותר בהר אתוס.
עם זאת הקמת המנזר נחשבה לצעד מהפכני ולוותה במחלוקת בין תומכיו של אתנאסיוס לבין גורמים שמרניים אשר סברו כי שינוי זה יפגע באורחות החיים במקום.
עם מות ניקופורוס השני, פטרונו של אתנאסיוס, הוא נמלט לקפריסין ונותר שם עד שהקיסר יוחנן הראשון צימיסקס עלה לשלטון וחידש את חסותו על הר אתוס.
בשנת 972 אף פרסם יוחנן הראשון צו חתום בבולה שקבע כי הר אתוס הוא מדינה נזירית אוטונומית.
בעקבות חזון שפקד את אתנאסיוס הוא חזר מיד להר אתוס, היה לאב המנזר ואימץ לו טיפיקון קוינוביוני.
אתנאסיוס הקדוש מת בשנת 1000 לערך כאשר בול עץ שנשר מכיפת הכנסייה צנח ופגע בו.
הוא הוכר כקדוש ויום חגו הוא ה-5 ביולי.
אתמולים הוא ספרו של חוקר ארץ ישראל צבי אילן העוסק במחקרים ותגליות בעברה של הארץ.
בפרקי הספר מתוארת עבודת הארכאולוג לשלביה השונים: מאיתור המקורות למיניהם: ארכיונים - כולל אלה שבחו"ל, גנזכים, מוזאונים, ספרות זכרונות ועדויות בעל-פה - בישראל ומחוצה לה, ועד לבדיקת שטח החפירה הארכאולוגית בהתחשב בסקרים שבוצעו בה בעבר.
הספר מביא את הספורים העומדים מאחורי התגליות - כולל הציפיות של יוזמי החפירה, הקשיים בעת החפירה והסיפוק בסיומה.
בעמוד הראשון של הספר מבטא המחבר את הרעיון העומד בבסיס החפירה לאיתור העתיקות - השגת מידע על עברה של הארץ ואם אפשר גם על הקשר בין העבר לבין בניין הארץ בהווה.
שער ראשון - סיפורי הזמן הקדום.
שער שני - סיפורי העת החדשה
שער זה מתחיל בתיאור מסעו של פרעה סתי הראשון לארץ ישראל בשנים 1301-1309 לפנה"ס, באמצעותו מובא תיאור של דרך פלשתים המקראית.
אילן מציג תבליט הנמצא במצרים ובו תיאור שובו של פרעה סתי מארץ כנען כאשר הוא מוביל שלל ושבויים.
הוא מביע את ההשערה לגבי הזמן שהיה דרוש לעבור את דרך ארץ פלשתים, לאור תיאורן בתבליט של עשר תחנות בדרך ממצרים לארץ ישראל, כאשר בין כל שתי תחנות סמוכות מרחק 25 ק"מ, שהוא מהלך יום של שיירה.
מכך מסיק אילן שאת מדבר סיני אפשר היה לעבור בעשרה ימים.
הוא מוצא בתבליט קשר עם ישיבת בני ישראל בפיתום ורעמסס.
שתי הערים זוהו בבטחה ב"תל-מסחותה" וב"קנאטיר" שבמזרח לדלתה של הנילוס, סמוך ל"ואדי תומילאת" שרואים בו את ארץ גושן.
סיפור נוסף שמביא אילן הוא על אחד הזיופים הארכאולוגיים של קרמיקה מואבית ושל חלק מספר דברים אשר נעשו על ידי מוזס וילהלם שפירא והוצגו בשנת 1883. שפירא היה אספן וסוחר עתיקות שחי ופעל בירושלים העות'מאנית.
הוא התפרסם כזייפן עתיקות בינלאומי שעמד במרכזן של שתי פרשות זיוף עתיקות אשר הסעירו את עולם הארכאולוגיה וחקר המקרא בבריטניה, צרפת וגרמניה.
בשערורייה הראשונה שהסתבך בה, התברר כי אוסף חרסים מואבי בן אלפי פריטים שמכר למוזיאון בברלין אינו אלא עבודת זיוף זולה של קדרים בני תקופתנו.
עשור לאחר מכן, מששיקם את המוניטין שלו כסוחר עתיקות מומחה, הסתבך בשנית כשניסה להציע למכירה למוזיאונים אחדים באירופה אוסף מגילות ובהן קטעים מספר דברים שנתגלו, לכאורה, במערות באזור ים המלח.