tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האסירים הכחולים (The Blue Inmates), 2021: סרט המתמקד באסירים עם מחלות נפש בכלא ומדגיש את הבעיות במערכת המשפטית הלבנונית כלפי חולי נפש.
הסרט לווה בהצעת חוק שהוגשה לפרלמנט הלבנוני.
דכאש נחשבת לחלוצה בשימוש בדרמה ככלי לשיקום חברתי ולשינוי מדיניות.
היא פועלת להעלאת מודעות לנושאים כמו זכויות אסירים, בריאות נפשית, זכויות נשים וזכויות עובדים זרים.
באמצעות עבודתה, הצליחה לקדם חקיקה ולשנות תפיסות חברתיות בלבנון.
אשת השנה של עיתון "א-נהאר".
פרס האגודה האמריקאית לטיפול בדרמה (NADTA) על תרומה בולטת בתחום.
פרס "Fireflies" בפסטיבל הסרטים האמנותיים בביירות, Beirut Art Film Festival (2021).
זינוק לאתמול היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מדע בדיוני ששודרה ברשת NBC.
סדרת הטלוויזיה, שפותחה על ידי סטיבן ליליאן ובריאן ווינברנדט, היא חידוש לסדרה משנת 1989 באותו השם שנוצרה על ידי דונלד בליסאריו.
בליסריו, ליליאן ווינברנדט הם מפיקים בפועל.
הסדרה מתרחשת בשנת 2022, שלושים שנה לאחר סיום הסדרה המקורית.
בסדרה מככב ריימונד לי בתפקיד הראשי החדש ד"ר בן סונג, יחד עם , , ננריסה לי ו.
הסדרה עלתה לראשונה ב-19 בספטמבר 2022. בדצמבר 2022 חודשה הסדרה לעונה שנייה בת 13 פרקים, שעלתה לראשונה ב-4 באוקטובר 2023. באפריל 2024, NBC ביטלה את הסדרה לאחר שתי עונות.
בשנות התשעים נעלם במאיץ הקפיצה הקוונטית, ומאז לא נודעו עקבותיו.
כשלושים שנה לאחר מכן מחלקת ההגנה של ארצות הברית מפעיל מחדש את הפרויקט עם צוות חדש, המנסה לשחזר את המאיץ ולהחזיר את בקט מהעבר.
מסיבות לא ידועות, ד"ר בן סונג (ריימונד לי), הפיזיקאי הראשי של הפרויקט החדש, מעלה קוד תוכנה חדש לזיגי, מחשב העל של הפרויקט, ומשתמש במאיץ המשודרג כדי לקפוץ אחורה בזמן מבלי ליידע אף אחד אחר בצוות שלו מדוע.
בדיוק כמו בקט, סונג נתקע בעבר, חי את חייהם של אנשים אחרים ומשנה את ההיסטוריה לטובה.
עם זאת, נראה כי לקפיצותיו יש מסלול שמוביל אותו לנקודה מסוימת במרחב-הזמן.
אדיסון אוגוסטין, עובדת בפרויקט וארוסתו של בן, משמשת כאשת הקשר שלו בפרויקט, הנראית לו כהולוגרמה שרק הוא יכול לראות ולשמוע, בדיוק כפי שעשה אל קלאביצ'י, הצופה בפרויקט הקודם, עבור בקט.
שם השחקנ/ית שם הדמות אודות הדמות הערות ריימונד לי ד"ר בן סונג הפיזיקאי הראשי שעובד על פרויקט הקפיצה הקוונטית אשר נתקע בעבר, הסובל מאמנזיה כשהוא קופץ לתוך גופם של אנשים שונים.
אדיסון אוגוסטין ארוסתו של בן אשר משתמש כ-"צופה" בקפיצות שלו.
איאן רייט הטכנאי הראשי של הבינה המלאכותית המפעילה את הפרויקט.
כמו פארק המגלם אותו, דמותו של איאן היא א-בינארית.
ננריסה לי ג'ן צ'ו ראש מחלקת הביטחון והאבטחה של הפרויקט ראש הפרויקט.
יוצא מלחמת וייטנאם אשר אל גופו קפץ ד"ר סם בקט בסדרה המקורית.
בפרק העונה השלישית משנת 1990 את דמותו של מג'יק גילם .
פיטר גדיוט טום ווסטפול קצין מודיעין של צבא ארצות הברית, לשעבר בכוחות המיוחדים, ובן זוגה החדש של אדיסון.
אלייזה טיילור האנה קרסון בתחילה, האנה היא מלצרית בניו מקסיקו אותה פוגש בן בשנת 1949. בהמשך, בן פוגש אותה שוב בקפיצות נוספות ב-1955, 1961, 1970, 1974 ו-1976.
עוד השתתפו בסדרה בתפקידי אורח (רשימה חלקית):
ריימונד לי היה השחקן הראשון שלוהק לסדרה, לתפקיד הראשי של ד"ר בן סונג, במרץ 2022. זמן קצר לאחר מכן, אל צוות השחקנים הצטרפו , ננריסה לי, וקייטלין באסט, בהופעתה הטלוויזיונית הראשונה.
לאחר שהוזמנה להופיע בסדרה, הצטרפה לצוות השחקנים בתפקיד חוזר.
בעונה השנייה נוספו שני שחקנים קבועים חדשים לסדרה: אלייזה טיילור ("100") ופיטר גדיוט ("הצהובות").
העונה הראשונה שוחררה ב-DVD וב-Blu-ray בארצות הברית ב-13 ביוני 2023. העונה השנייה שוחררה ב-DVD וב-Blu-ray בארצות הברית ב-4 בפברואר 2025. מארז של הסדרה במלואה שוחרר באותו היום.
זיפיוס חלול-חרטום (שם מדעי: Ziphius cavirostris) הוא מין יחיד בסוגו (Ziphius) במשפחת לווייתני המקור והנפוץ ביותר מביניהם.
אורכו - עד שבעה מטרים, ומשקלו מגיע עד לחמישה טון וחצי.
לסתו העליונה קצרה במעט מן התחתונה.
בלסת התחתונה 2–4 שיניים ובעליונה אין שיניים כלל.
צבעו לא אחיד, לרוב אפור עם כתמים לבנים בגחון.
שוכן באוקיינוס האטלנטי והשקט ומגיע גם לים התיכון ולחופי ישראל.
למרות העדפתו למגורים בעומק של קילומטר ויותר והימנעותו מהתקלות בספינות, הוא נצפה פעמים רבות בידי בני-אדם.
המין והסוג תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה בשנת 1823, על-פי גולגולת לא שלמה מחופה הים-תיכוני של צרפת, במחוז שפך הרון.
באפריל 2008 נסחפה אל חוף הכרמל בחיפה, גופת לוויתן באורך 7 מטר.
ביולי 2002 נמצא זכר צעיר בחוף סידנא-עלי בהרצליה, הניסיונות להצילו לא צלחו ובמהלך הנתיחה נמצאו שקיות פלסטיק בבטנו.
ב-20 ביולי 2018 נצפו שישה לווייתנים כ-150 ק"מ מערבית לחיפה.
בשנת 2019 נפלט לחוף דור פגר של נקבה ממין זה.
הפגר נאסף על ידי אנשי רשות הטבע והגנים ואנשי מחמל"י, לצורך נתיחת הגופה
זיעה היא הפרשה של נוזל מימי המופרשת מבלוטות הזיעה המצויות בעור של היונקים.
הזיעה מורכבת בעיקר ממים, נתרן כלורי (מלח) ושתנן (אוריאה).
בנוסף, זיעה מכילה כמויות קטנות של כימיקלים מפיצי ריח – 2-מתילפנול ו-4-מתילפנול.
בבני אדם, הזעה היא לרוב אמצעי לצינון הגוף והיא חלק מהמערך ההומאוסטטי (שבו גוף חי שומר על יציבותו הפנימית כשהוא מתבדל מהסביבה החיצונית למרות השפעות חיצוניות).
התאיידות נוזל הזיעה מפני העור גורמת לקירור מאחר שזה הוא תהליך אנדותרמי (האנרגיה הנצרכת תסופק בצורת חום הנקלט בכלי התגובה ובשל כך תרד הטמפרטורה בסביבת התגובה).
בשל כך, עלייה בחום הגוף, למשל כתוצאה מפעילות גופנית, גורמת להזעה.
התקררות הגוף, מצד שני, מפחיתה את ההזעה.
גורמים נוספים להזעה הם כאב, בחילה, לחץ נפשי, עצבנות, מזג אוויר חם, מתח ואף תרופות מסוימות.
בעלי חיים כמו כלבים שלהם מעט בלוטות זיעה, מקררים את הגוף גם באמצעות הלחתה.
צ'ארלס בלגדן היה הראשון לזהות את תפקידיה של הזיעה בוויסות חום הגוף בבני אדם במהלך ניסויים שערך על יכולת עמידתו של גוף האדם בטמפרטורות גבוהות.
בדו"ח שהגיש בשנת 1775 לחברה המלכותית, הוא תיאר כיצד בני אדם מקררים את גופם על ידי הזעה, בעוד כלבים משתמשים בהלחתה.
בשנת 1833 גילה יאן אוונגליסטה פורקינייה את בלוטות הזיעה.
בשנת 1875 גילה פרידרין גולץ שעירור חשמלי של עצב השת בחתולים גורם להזעה בכפות הרגליים האחוריות.
בשנת 1876 גילו לוקסינגר ואוסטרומוב, באופן בלתי תלוי, שהזיעה אינה תלויה בכמות הדם הזורם באיברים אלא הוא נשלט על ידי מערכת העצבים.
הם הראו שחיות הזיעו בתגובה לעירור עצבי גם לאחר קטיעת הרגל.
בעקבות גילויים אלו התעוררה התעניינות רבה בתחום ותך שנתיים פורסמו כ-30 מאמרים על הזיעה.
בין השאר נמצא שפילוקרפין שמוזרק לדם מעורר הזעה מוגברת ושאטרופין מפחית את ההזעה.
בשנים שלאחר מכן מצאו החוקרים שלבני האדם יש בלוטות זיעה אקריניות ואפוקריניות, שזיעה מבלוטות אקריניות נובע מחום, התרגשות ועירור של חושי הטעם ושעירור בלוטות הזיעה האקריניות נעשה על ידי מערכת העצבים הסימפתטית.
בבני אדם קיימים שני סוגים של בלוטות זיעה, הנבדלות ביניהן בהרכב הזיעה ובתכליתה:
בלוטות הזיעה האקריניות (Eccrine sweat glands) מפוזרות על פני כל שטח הפנים של הגוף ומייצרות זיעה המורכבת בעיקר ממים ומספר סוגי מלחים.
מטרת זיעה זו היא לווסת את טמפרטורת הגוף.
הבלוטות האקריניות הן סלילים מסולסלים המשתרעים מהשכבה החיצונית של העור וחודרים עד לשכבה הפנימית.
בלוטות אלה נשלטות על ידי מערכת העצבים הכולינרגית, הסימפתטית, שנשלטת על ידי בלוטת ההיפותלמוס.
ההיפותלמוס רגיש הן לטמפרטורה הפנימית של הגוף והן לחיישני חום על גבי העור.
לפי אותות אלה מנסה ההיפותלמוס לאזן את טמפרטורת הגוף, בין השאר דרך מנגנון ההזעה.
בלוטות אלה קיימות במינים רבים, אך נעדרות מחלק מהיצורים הימיים ומחלק מבעלי החיים נושאי הפרווה.
בלוטות הזיעה האפוקריניות (Apocrine sweat glands) מייצרות זיעה שבה קיימים חומרים שומניים.
בלוטות אלה מצויות בשפע בבית השחי ומסביב לאיברי המין.
פעילות הבלוטות האפוקריניות היא שגורמת בעיקר לריח הגוף הנובע מהזעה, בגלל חיידקים המפרקים את החומריים האורגניים המצויים בזיעה.
לחץ נפשי מגביר את פעילות ההזעה בבלוטות אלה.
ליתר דיוק, זיעה שכבר הצטברה בבלוטות נלחצת החוצה כתוצאה מלחץ נפשי.
באזורים אחרים בגוף מייצרות בלוטות אלה חומרים אחרים.
למשל בלוטות אפוקריניות יוצרות את השעווה באוזן החיצונית.
בלוטות אחרות, גדולות בהרבה, מייצרות חלב.
בדרך כלל, להזעת יתר ישנם שני גורמים עיקריים:
ישנם גורמים פסיכולוגיים רבים שעלולים לגרום להזעת יתר.
לדוגמה: חרדה מכניסה את הגוף למצב של לחץ.
כתוצאה מהלחץ, הגוף מפעיל את מנגנון ההזעה.
ביופידבק – בדרך טיפול זו ניתן ללמוד אילו פעולות פיזיות ניתן לבצע על מנת להוריד את רמת הלחץ, וכך להוריד את רמת ההזעה.
על אף שההזעה היא תהליך טבעי הנחוץ לגוף, הזעה עודפת או היפרהידרוסיס היא תופעה רפואית מוכרת.
כאשר הזעת היתר היא כללית (בשטחי גוף נרחבים) היא יכולה להוות תסמין למחלות כדוגמת שחפת, סרטן או פעילות יתר של בלוטת התריס.
גם עודף משקל הוא גורם שכיח להזעת יתר.
בנוסף, הזעה מוגברת מופיעה גם אצל נשים בגיל המעבר, בנפגעי שבץ מוחי ובחולי פרקינסון.
הזעת יתר יכולה להתרחש גם כתוצאה מנטילת תרופות שונות, כגון אינסולין, תרופות נוגדות הקאה וטיפות עיניים.
צריכת אלכוהול נקשרת גם היא להזעת יתר.
הזעת יתר ממוקדת, באיברים כמו בתי השחי, כפות ידיים ורגליים ובפנים אינה קשורה בדרך כלל למצבי מחלה.
נמצא גורם גנטי שמעורב בסוג זה של הזעה.
קיימים טיפולים אחדים לדרגות שונות של הזעת יתר:
פד סופח – שימוש בפד אשר מונח באזור בית השחי וסופח זיעה.
שיטה זו כוללת התערבות כירורגית מועטה ביותר ומתאימה לסובלים מהזעת יתר בדרגה נמוכה.
מלחים על בסיס אלומיניום – תכשירים על בסיס מלחי אלומיניום חוסמים את בלוטות הזיעה ובכך מונעים הזעה.
פתרון זה מתאים לסובלים מהזעת יתר בדרגה נמוכה.
יש לחזור על הפעולה כל מספר שעות על מנת לחסום מחדש את הנקבוביות.
בוטולינום טוקסין – בשיטה זו מופסקת פעילות בלוטות הזיעה על ידי הזרקת בוטולינום טוקסין לאזור המזיע וחסימת העצבים המשפיעים על ההזעה.
יעילות הטיפול משתנה, אך בדרך כלל אפקטיבית עד תשעה חודשים שלאחריהם ישנו צורך בחזרה על הטיפול.
טיפול בחשמל, נקרא גם איונטופורזיס (Iontophoresis) – בטיפול זה מניחים את האיבר המזיע בתוך מים ומעבירים דרכם זרם חשמל.
החשמל פוגם בפעילות בלוטות הזיעה ואלה מפחיתות את פעילותן.
טיפול אחד יכול להחזיק כשבוע, ומספר טיפולים יכול למנוע הזעת יתר לתקופה ארוכה יותר.
תרופות, משחות וכדורים – קיימות תרופות שיכולות לחסום את העצבים שמעבירים את "הפקודה" להזיע, אולם תרופות אלו בדרך כלל משבשות את מערכות הנוזלים בגוף.
טיפול במשחה מכווץ באופן זמני את בלוטות הזיעה, ולעיתים הורס אותן.
ניתוח – זהו ניתוח בשיטה אנדוסקופית.
מבוצע חתך של ס"מ אחד בבית השחי, דרכו מוחדרת צינורית לבית החזה, ובאמצעות מצלמת וידאו מזהים את העצב וחותכים אותו (מכאן שם הניתוח – סימפטקטומי, כשם המערכת הסימפתטית – המערכת העיצבית) בגובה צלע מס' 2. זהו ניתוח ואשפוז קצר, ההתאוששות מהירה וקלה.
ניתוח זה יעיל למיגור ההזעה בכפות הידיים.
יעילותו של הניתוח לגבי בתי השחי וכפות הרגליים נמוכה.
תופעת לוואי משמעותית שיכולה להופיע בעקבות ניתוח זה היא "הזעה מפצה"; כריתת העצב שמתבצעת בניתוח זה גורמת לגוף 'קצר'.
הגוף שולח הוראה למקומות אחרים בו שיזיעו באופן מוגבר, לאחר שנחסמה בפניו האפשרות להפריש את הזיעה דרך כפות הידיים.
זהו שיקול משמעותי בעבור המטופל העומד בפני החלטה – שהרי ישנו סיכוי לא קטן כי המטרד שהוא חווה בהווה יוחלף במטרד אחר ולפעמים גדול עוד יותר – הזעה בגב, בחזה, בישבן או בבטן, כשברבים מן המקרים הזיעה מופרשת מיותר ממקום אחד.
ההערכה היא שכ-40 עד 50 אחוז מן המנותחים 'מקבלים' הזעה מפצה כתופעת לוואי של הניתוח.
עם זאת, ניתוח זה הוא האפשרות המקובלת על קופות החולים בישראל בעשור השני של המאה ה-21.
צמחי מרפא – הרופא אנדרו וייל (Andrew Weil, MD) ציין במאמר אנדקטולי משנת 2011 כי אכילת עלי מרווה (בפרט צריכה של מרווה מיובשת כתוסף תזונה) עשויה לסייע עם הבעיה.
זיסי סתוי (13 באפריל 1939 – 1 בדצמבר 2021) היה עורך ספרותי ומנחה מפגשי ספרות ומוזיקה ישראלי.
נולד בתל אביב ב-13 באפריל 1939 בשם זיסי זסטבקר.
החל את דרכו כעורך בקול ישראל, בעריכת תוכניות ספרותיות.
ערך בין השאר, גם את עיתון התזמורת הפילהרמונית הישראלית, והיה בין עורכי ירחון אגודת הסופרים "מאזנים".
סתוי שימש כעורך מדור הספרות של עיתון "הבוקר" עד סגירתו, ולאחר מכן חבר מערכת העיתון "היום".
במשך כ-30 שנה היה עורך מדור הספרות של "ידיעות אחרונות".
במהלך השנים נתן במה ליוצרים חדשים ובלתי מוכרים, בצד טיפוח יוצרים ותיקים.
המשורר אבות ישורון לדוגמה, היה מן הבולטים במשוררי הדור הקודם, ששיריהם נדפסו במוסף; סתוי נתן לישורון במה כמעט חופשית.
לאחר שפרש מתפקידו זה בעיתון, החליפה אותו הסופרת שולמית גלבוע.
"שלושים שנה, שלושים סיפורים", אנתולוגיה של הסיפורת העברית החדשה, 1993.
"אשר אהבת את יצחק", סופרים כותבים ומבכים את רצח רבין, 1995.
"66 משוררים", מבחר מהשירה העברית החדשה, 1996.
"חמישים שנה, חמישים סיפורים", במלאת חמישים שנה למדינת ישראל, 1998.
"הרחובות ממריאים לאט", שירים וצילומים מבתי הקפה של תל אביב, 1999.
"מה זאת אהבה?", שירי אהבה של מיטב המשוררים העבריים בתקופתנו.
משיריו של ח"נ ביאליק, ועד ימינו, 2000.
"לקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים", 2014.
משפחת הזיפניים (שם מדעי: .Boraginaceae Juss) היא משפחת צמחים הכוללת בעיקר צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים ובני-שיח, ולעיתים נדירות גם שיחים, מטפסים ועצים, בעיקר באזורים הטרופיים.
המשפחה כוללת 154 סוגים וכ-3519 מינים, מהם 82 מינים המשתייכים ל-30 סוגים שונים הגדלים בישראל וסביבתה.
תפוצתה העולמית משתרעת בעיקר באזורים הסובטרופיים והממוזגים החמים.
המשפחה נקראת "זיפניים" בשל הזיפים או השערות המכסים את חלקי הצמח במרבית הסוגים, אם כי קיימים גם מינים קירחים, כמו דונגית ארץ-ישראלית בישראל.
רק מעטים ממיני המשפחה משמשים כצמחי תועלת, ורק חלק קטן נודע כצמחי נוי תרבותיים.
מבין המינים המוכרים והנפוצים בישראל ניתן למנות את: לשון-פר מצויה, עכנאי יהודה, עוקץ-ערב אירופי, מיני זכריני, מציץ סורי, אלקנת הצבעים, וכמובן גפנן המדבר, עץ הגדל בעין גדי.
צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים ובני-שיח ולעיתים נדירות באזורים הטרופיים, שיחים, מטפסים ועצים (בישראל גדל רק העץ גֻּפְנַן הַמִּדְבָּר).
צמחי המשפחה על פי רוב דו-מיניים (בישראל רק העץ גופנן המדבר פוליגמי) ומכוסים בשערות או בזיפים ומכאן שמה (בישראל רק דונגית ארץ-ישראלית קירחת).
הגבעולים גלילים (עגולים בחתך רוחב) בעלי עלים.
העלים מסורגים, לעיתים נדירות נגדיים (בישראל רק צַמְרוּרַת בּוּאַסְיֶה), על פי רוב פשוטים ותמימים.
בסוגים רבים העלים יוצרים תחילה שושנת עלים בבסיס הצמח.
התפרחת הן על פי רוב סיומות חד-בדיות.
התפרחת מתפתחת ממרכזה של שושנת העלים או כהמשך לגבעול הראשוני, לרוב היא מסיימת גבעולים.
תפרחת עקרבית היא השכיחה ביותר במשפחה.
היא מכונה "עקרבית" בשל היותה כפופה ומגולגלת כסליל.
לפני הפריחה מגולגל הגבעול כסליל, והצד הפנימי שלו חסר פרחים.
חלק קיצוני זה הולך ומתארך, ובה בעת הוא מתיישר שלב אחר שלב.
ועל כן, הפריחה מתקדמת מתחתית התפרחת לקראת ראשה, ובמילים אחרות הפרחים העליונים הם החדשים יותר, ולעיתים ניתן לראות בבסיס גבעול התפרחת פירות.
לרוב הפרחים הם דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, ומאוחי עלי כותרת, נכונים, ולעיתים לא נכונים (לדוגמה במיני עכנאי).
הגביע על פי רוב בעל 5 עלים, מאוחים או מפורדים או שיניים, משתייר ומתפרה, דהיינו הוא גדל ומתרחב עם הבשלת הפרי.
עלי כותרת 5, מאוחים ודמויי גלגל, משפך או פעמון, או מסמר.
הכותרת נושאת לפעמים קרוב ללועה 5 קשקשים קירחים או שעירים.
האבקנים 5, מעורים בצינור הכותרת.
השחלה עילית, בנויה משני עלי שחלה ושתי מגורות.
ברובם הגדול של צמחי המשפחה נוצרת במהלך התפתחות השחלה מחיצה מדומה, שמחלקת כל מגורה לשניים, כך שבסופו של דבר מתקבלות ארבע מגורות, שבכל אחת מהן מתפתחת ביצית אחת.
מספר הביציות 1 או 2. עמוד השחלה יושב בראש השחלה (למשל, עוקץ-עקרב) או עולה מבין ארבעת המגורות (למשל, עכנאי).
במהלך התפתחות השחלה נוצרת מחיצה מדומה, המחלקת כל מגורה לשניים, לעיתים רחוקות השחלה נותרת בת שתי מגורות בלבד.
מספר הביציות נע בין 1 ל-2. עמוד השחלה ממוקם בראש השחלה (לדוגמה, בעוקץ-עקרב) או עולה מבין ארבע אונותיה (לדוגמה, בעכנאי) [1].
השחלה יושבת (ללא עוקץ צר בתחתיתה) על מצעית, המוקפת בטבעת המפרישה צוף (צופן).
צופנים אלו, המכונים צופני מצעית (toral nectaries), מתפתחים על פני המצעית ויוצרים טבעת בולטת סביב בסיס השחלה.
במילים אחרות, במשפחת הזיפניים, הצופנים הם צופני מצעית טבעתיים.
השיליה זוויתית כלומר, הביציות מחוברות למקום החיבור בין המחיצות של שחלה מורכבת, בדרך כלל על הציר המרכזי או ישירות למחיצות עצמן.
הפרי מפרדת בעלת 4 פרודות חד-זרעיות שלפעמים מתנוונות חלק מהן בזמן ההבשלה.
לעיתים רחוקות הפרי הוא בית-גלעין עסיסי בעל 2 עד 4 גלעינים (בישראל, גופנן המדבר).
על פי מערכת המיון קרונקוויסט, משפחת הזיפניים שויכה לסדרת הצינוראים.
עם זאת, בשיטת המיון העדכנית יותר APG II, הורחקה המשפחה מהסדרה עקב אי-תאימות גנטית והועברה לסדרה חדשה, לזיפנאים (Boraginales), שנוספה מאז APG III.
משפחת הזיפניים הורחבה ברשימה האחרונה (APG IV) ולתוכה אוחדו משפחות שונות.
חשיבות הזיפניים בצמחיית ארץ ישראל
בישראל וסביבתה מצויים 82 מינים ממשפחה זו, הנחלקים ל-29 סוגים.
על פי פרמטר של מספר המינים, מדובר במשפחה העשירית בחשיבותה בצמחיית ישראל וסביבתה.
מבחינה איכותית, מיני משפחה זו מצויים בכל חלקי ישראל, ובמגוון בתי גידול, וניתן להכליל ולומר שהם נפוצים במיוחד בשטחים יובשניים, בנוף פתוח ועשבוני, חלקם גם במקומות מופרעים על ידי האדם.
רק המין ערף המדבר שהוא יוצא דופן מבחינות רבות, מגלה זיקה למקומות לחים.
בני משפחה זו לרוב אינם גדלים בצפיפות, ואינם מאפיינים או שולטים בבית גידולם.
לעומת זאת, נודעת חשיבות רבה למינים נדירים ממשפחה זו, שהם אנדמיים לארץ ישראל, או שארץ ישראל מהווה עבורם גבול תפוצה.
מינים רבים יחסית מבני משפחה זו שייכים לקטגוריות אלו.
הזיפניים נחשבים כתורמים יעילים במיוחד בפוליקולטורה בכך שהם מרחיקים סוגים רבים של מזיקים.
בהשוואה לגודל המשפחה, חשיבותה עבור האדם היא פחותה וכמעט חסרת חשיבות כלכלית.
עם זאת, ישנם כמה צמחים בעלי ערך, המשמשים כצמחי מרפא, למטרות נוי, וצביעה.
כצמח מרפא ידועה חשיבותו של המין בוראג רפואי (שם מדעי: Borago officinalis) המשמש, בין השאר, להורדת חום והרגעה.
כמו כן מין זה מגודל בגינות נוי בשל פרחיו הנאים.
כצמחי נוי יש חשיבות מסוימת למשפחה זו, בעיקר למינים בעלי פרחים כחולים, צבע שאינו נפוץ במיוחד בצמחי נוי אחרים.
לכך משמשים מינים מהסוגים זכריני, עכנאי, עוקץ עקרב וכאמור, בוראג.
באופן מסורתי, נעשה גם שימוש במיני זיפניים שונים לצביעה.
לדוגמה, בן-השיח הארץ-ישראלי אלקנת הצבעים משמש לשם כך, אך לא בהיקף גדול אלא רק בתעשייה המסורתית.
סוגים המיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל
אלקנה (Alkanna) - מיני סוג זה הם עשבוניים רב-שנתיים או בני שיח, מאפיינים אותם כותרת פתוחה ושורשים אדומים.
משורשים אלו נהגו להכין תמצית של הצבע הכחול, בעיקר מהמין אלקנת הצבעים ששמו רומז על שימושו.
ארבעה מינים נמצאים בארץ ישראל.
ארנבית (Arnebia) - מיני סוג זה מעדיפים לרוב בתי גידול יובשניים.
צבע הפרח צהוב או כתום.
ארבעה מינים גדלים בארץ ישראל, כולם בחבלים המדבריים של הארץ.
בטנונית (Gastrocotyle) - מיני סוג זה הם עשבים חד-שנתיים, בעלי פרחים קטנים.
המין בטנונית שעירה גדל בעיקר בערבות, והוא נפוץ בארץ ישראל.
בר-הילל (Microparacaryum) - בר-הילל (Microparacaryum) הוא סוג שפוצל לאחרונה מהסוג הילל, ואין לו עדיין שם עברי.
הוא מיוצג בישראל על ידי עשב חד-שנתי עדין שגדל בערוצים על סלעים מגמתיים בערבה ונקרא בספרות הילל הקטן.
בר-הילל קטן (שם לא תקני) הגיע לערבה עם שיטפונות מהרי אדום.
בר-עכנאי (Echiochilon) - בני שיח נמוגים בעלי ענפים מפותלים.
המין בר עכנאי שיחני מאפיין מקומות חוליים בארץ, הן במישור החוף והן בנגב, והוא הנציג היחיד של סוג זה בארץ ישראל.
גלעינון (Miltkiopsis) - בני שיח אפרפרים וגלדניים, הכותרת צינורית.
בישראל מיוצג הסוג על ידי גלעינון החוף.
גלעינית (Buglossoides) - המאפיין את מין זה הוא התרחבות ניכרת של הגביע עם הבשלת הפרי.
מיוצגת בארץ על ידי שלושה מינים המאפיינים נופים פתוחים כדוגמת שדות ובתות.
גופנן (.Cordia L) - סוג של עצים ושיחים המונה 225 מינים שנפוצים בעיראק באזורים טרופיים וסבטרופיים.
בצמחיית הבר של ישראל וסביבתה מיוצג הסוג על ידי מין אחד בלבד - גופנן המדבר (ערף המדבר), שהוא עץ ירוק-עד נדיר ביותר בארץ ישראל.
המין גדל בארץ בעיקר בנאות עין גדי.
דונגית (Cerinthe) - מיני סוג זה הם עשבים קירחים.
המין דונגית ארצישראלית הוא מין אנדמי לארץ, ומאפיין בתי גידול שונים בחבלים הים-תיכוניים של הארץ.
הילל (סוג) (Paracaryum) - סוג זה כולל עשבים חד שנתיים או רב שנתיים, בעלי כותרת צינורית.
מיוצג בארץ על ידי שלושה מינים.
זכריני (Myostis) - מיני סוג זה הם עשבים נמוכים, בעלי פרחים קטנים.
השם העברי הוא תרגום השם העממי האנגלי - "Forget me not" משום הנוהג של מחזרים צעירים להעניק פרח זה לאהובתם על מנת שתזכור אותם.
סוג צפוני זה מיוצג בישראל על ידי שישה מינים, הנפוצים בבתי גידול ים-תיכוניים הנהנים מגשמים רבים.
חסמסת (Neatostema) - המין חסמסת גפורה (Neatostema apulum) היא צמח עשבוני חד-שנתי יחיד בסוגו בעולם.
חספסת (Asperugo) - סוג זה כולל עשבים חד-שנתיים שרועים, בעלי גבעולים מזוותים (כלומר, שבין פאותיהם קיימת זווית ישרה) הכותרת צינורית.
המין חספסת שרועה מצוי בארץ במקומות בעלי עודף חנקן.
לפית (Lappula) - מאופיין בפרחים שצבעם תכול, הפרחים צינוריים.
בארץ מיוצג על ידי שני מינים חד-שנתיים.
לשון-כלב (Cynoglossom) - סוג זה מאופיין במינים בעלי גבעולים זקופים וכותרת צינורית.
הוא מיוצג בארץ בעיקר על ידי המין לשון-כלב כרתית שהוא צמח נפוץ בעיקר בחבל הים תיכוני, ובעשב החד שנתי לשון-כלב סיצילית הגדל רק בהרים גבוהים כדוגמת רמות עבר הירדן והחרמון.
לשון-פר (Anchusa) - סוג זה נקרא משום עליו הגדולים ומלאי הגבושיות בדומה ללשון של פרה.
מדובר בעשבים זקופים לרוב, בעלי פרח פתוח.
הסוג מיוצג על ידי שישה מינים בא"י, בהם לשון-פר סמורה.
לשון-שור (Hormuzakia, בעבר נהגו לכנותו לפי השם הלועזי 'הורמוצקיה') - מיני סוג זה הם עשבים, בעלי פרחים צפופים שגונם תכלכל.
המין לשון-שור מגובבת הוא צמח מצוי בקרקעות חוליות במישור החוף ובנגב.
המין לשון-שור נגבית הוא מין שנחשב לחדש יחסית למדע, והוגדר ב-1994 על ידי אבינעם דנין בחולות הנגב.
זהו עשב רב-שנתי נמוך ושרוע, אנדמי לישראל.
מגסטומה (Ogastemma) - סוג הכולל עשבים חד שנתיים קטנים.
בישראל הנציג היחיד של הסוג הוא הצמח הנדיר מגסטומה זעירה הגדל במקומות יובשניים שתשתיתם אבן חול.
מציץ (Podonosma) - מיני סוג זה הם עשבים רב שנתיים, המאופיינים בשערות בלוטיות.
בארץ, המין מציץ סורי הוא צמח נפוץ מאוד הגדל במצוקים ומקומות אבניים בכל חלקי הארץ, ואף מאפיין את צומח הכתלים.
המין מציץ מדברי הוא נדיר ומופיע בסלעים בעבר הירדן.
נוניאה (Nonea) - מיני סוג זה הם קטנים לרוב, ובעלי גביע נפוח.
ארבעה מינים מצויים בארץ ישראל, בעיקר בבתי גידול בעלי צמחייה נמוכה (שדות, בתות וכן הלאה).
סולננתה (Solenanthus) - סוג זה כולל אף הוא עשבים זקופים, ובמקרה זה גובהם ניכר, 2 מטר ואף יותר.
המין סולננת האבקנים גדל בחרמון הגבוה והוא נחשב לנדיר מאוד.
סומקן (Onosma) - מיני סוג זה מייצגים טיפוסי חיים שונות, אך לרוב הם גדולים יחסית למיני המשפחה.
הכותרת צינורית, צבעה צהוב או לבן.
שישה מינים גדלים בישראל וסביבתה.
סינפיטון (Symphytum) - מיני סוג זה הם עשבים בעלי פרחים המשתלשלים כלפי מטה מן הגביע.
המין סינפיטון ארץ ישראלי המצוי בצל סלעים בחבלים הים-תיכוניים של ארצנו מייצג את מין זה בארץ ישראל.
ex L) - סוג הכולל צמחים נמוכים יחסית, בעלי פרח דמוי-מסמר.
בישראל 13 מינים המאפיינים בתי גידול מופרעים או יובשניים.
מהם, 6 מינים הם בני שיח.
מין שכיח ביותר בחבל הים-תיכוני - עוקץ-עקרב אירופי, ומין דומה לו, אך פחות נפוץ - עוקץ-עקרב שעיר.
עוקץ-עקרב ביצני אינו שייך לסוג עוקץ-עקרב אלא לסוג Euploca, אי-לכך מספר המינים הוא 13 ו-לא 14 (כמופיע בספרות).
עכנאי (Echium) - מיני סוג זה הם עשבים בעלי פרח צינורי.
השם העברי רומז על דמיון הפרח לנחש חמישה מינים מיוצגים בצמחיית א"י, מהם עכנאי יהודה.
מינים אלו נפוצים ביותר בא"י.
צמרורה (Trichodesma) - בסוג זה נכללים צמחים יובשניים, בעלי כותרת פתוחה.
בארץ מצויים שלושה מינים, אחד מהם, צמרורת בואסייה, הוא מין אנדמי לארץ ישראל.
רושליה (Rochelia) - סוג זה כולל עשבים חד-שנתיים קטנים, בעלי פרחים קטנים.
המין הנדיר רושליה דו-זרעית שגדל בארץ במקומות יובשניים ואבניים הוא הנציג היחיד של סוג זה בארץ.
שניין (Heterocaryum) - סוג קרוב ללפית, נבדל ממנו בפרי.
כל המינים הם עשבים חד שנתיים.
בארץ מיוצג על ידי שני מינים נדירים.
תכלתן (Brunnera, השם העברי הקודם היה 'ברונרה') - מיני סוג זה הם עשבים רב שנתיים, בעלי שינון אופייני בקצה העלים.
המין תכלתן מזרחי המופיע בחרמון וצפון הגולן הוא הנציג היחיד של סוג זה בישראל.
ונזה (Wanza) הנקרא גם קורדיה אפריקאית (Cordia africana) - עץ פרי שמוצאו מאפריקה.
עכנאי - המין עכנאי הדור, שמקורו באיים הקנריים, משמש לנוי.
זהו שיח רב-שנתי, עליו מאפירים, מוארכים מאוד, ולשיח צורה כללית מעוגלת.
בעונת האביב מוציא הפרח עמודי פריחה רבים, עליהם פרחים תכולים.
מין זה הוא עמיד ליובש ולרוב יימצא בין שאר הצבריים והסוקולנטים בגינה.
ערף (Cordia) - באזורים הטרופיים והטרופיים-למחצה של אפריקה אוכלוסיות מקומיות נוהגות לאכול את פריו של הערף.
כמו כן, בחפירות ארכאולוגיות, נמצא שפירותיו של הערף שימשו למאכל ולצורכי הדבקה, משום הדביקות הרבה של פירותיו.
בּוֹרָג (Borago) - המין בורג רפואי (Borago officinalis) משמש כצמח נוי ורפואה נפוץ באזורים קרירים.
עוקץ-עקרב (Heliotropium) - המין עוקץ-עקרב שיחני''' (Heliopterium arborescens'') משמש לנוי בהיקף קטן.
זהו צמח שרוע, צבע עליו ירוק כהה, העלים מקומטים מעט.
צבע הפרחים סגול-לבן והוא בולט בפריחתו הריחנית, המתרחשת באביב.
בארץ הוא מתאים לגידול בתנאי חצי צל.
זיפו הוא מצית מתכתי, ניתן למילוי, מתוצרת חברת "Zippo Manufacturing Company" מארצות הברית.
אלפי עיצובים של המצית הופצו מאז הומצא.
מצית זה מהווה מקור לחיקוי בכל המדינות בהן הוא נמכר וזיופים שלו נפוצים בחנויות ברחבי העולם.
רבים רואים בו מוצר אספנות.
החברה ידועה באחריותה לכל החיים למוצר שלה.
החברה מציעה לתקן או להחליף כל מצית זיפו שהתקלקל ללא חשיבות לשאלה לפני כמה שנים הוא יוצר או כמה אנשים השתמשו בו.
החלק היחיד לו אין אחריות הוא הגימור מצידו החיצוני של המצית.
מציתי זיפו ידועים בהיותם "חסיני רוח" בזכות העיצוב המיוחד של מגן הרוח והיכולת להפיק להבה חזקה בהתאם.
מגן הרוח הוא גדול (יחסית לגודל הלהבה) ומתכתי עם חורים קטנים.
הדרך הנכונה לכבותו היא בעזרת סגירת המכסה הקוטע את אספקת החמצן.
הסגירה אינה קוטעת את אספקת הדלק.
בניגוד למצתים אחרים, ייחודו בכך שהוא פועל בעזרת פתיל.
הפתיחה המהירה של המצית, יחד עם הקליק שנשמע מפעילה את הפתיל המשחרר את הדלק וגלגל השיניים יוצר ניצוץ כמו במצתים אחרים.
נהוג להחזיק את מצית הזיפו עם מכסה סגור כשהוא לא בשימוש.
המחיר למצתים מתחיל בדולרים בודדים ועשוי להגיע לאלפי דולרים.
הפערים הגדולים במחיר תלויים בחומרים ממנו עשוי המצית ובשאלה כמה נדיר הוא.
לפי הכתוב במהדורת 2003 של המגזין האמריקאי IUP Magazine, בשנת 2001 נמכר בטוקיו בעסקה של אספנים מצית אחד, ששנת הייצור שלו היא 1933, ב-$18,000. בשנת 2002 קנתה החברה המייצרת מצית אחד ב-$12,000 לאוסף הפרטי שלה.
בשנת 2007, בחגיגות יום השנה ה-75 להקמת החברה נמכר מצית משנת 1933 במחיר $37,000. בחברה המודרנית מהווה המצית סמל סטטוס בזכות מחירו היקר ואיכותו.
בלייסדל המציא את מצית הזיפו הראשון בתחילת שנת 1933 בבראדפורד, פנסילבניה.
הוא קיבל את ההשראה ממצית סיגריות אוסטרי בעל עיצוב דומה.
מצית הזיפו נקרא בשמו עקב המצאה אחרת בת זמנו - הרוכסן (באנגלית Zipper).
בלייסדל אהב את צליל השם של הפטנט שהומצא לא רחוק משם (מידוויל, פנסילבניה), ואהב את הצליל המודרני שהיה לו, וקרא להמצאתו "זיפו".
הזיפו הפך לנפוץ במיוחד בקרב חיילי צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, אז, לדברי אתר החברה, היא: "חדלה את הייצור המסחרי של המציתים והקדישה את כל מאמץ הייצור לצבא ארצות הברית".
מאז 1933 נמכרו יותר מ-400 מיליון מציתי זיפו.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתלב המצית בפרסומות של חברות גדולות וקטנות והגיע לשיא בשנות ה-60. הפרסומת הראשונה הארצית בארצות הברית לזיפו פורסמה במגזין אסקווייר (Esquire) בדצמבר 1937. מימיו המוקדמים של המצית רבות מהפרסומות הן ציורים בעבודת יד.
עם הזמן והשיפור בטכנולוגיה זה השתנה.
גם העיצוב והגימור על המצתים השתנה עם הטכנולוגיה.
המנגנון של מצית הזיפו לא השתנה מאז המצאתו.
מחירו המקורי של הזיפו היה דולר ו-95 סנט.
מצתי זיפו נמכרו ללא שום ציור או חריטה עד שנת 1935, וצורתם הבסיסית, מלבן, לא שונתה כ-75 שנה.
בשנת 1936 הוצעו למכירה 500 מצתי זיפו עם לוגו חברה שכנה, Kendall Refining Company.
משנת 1949 עד שנת 2002 יוצרו מצתי זיפו גם במפעל במפלי ניאגרה, אונטריו, קנדה.
בשנת 2002 יצא לאור לראשונה מצית רב שימושי מבית חברת זיפו.
בהתאם לכך שמו באנגלית היה (Zippo MPL - Multi Purpose).
בשנת 2005 המוצר הבא שיוצר היה מצית זיפו לשימוש בתנאי חוץ (Zippo OUL - Outdoor Utility Lighter).
מצתים אלה משתמשים בדלק העשוי מהחומר בוטאן.
המוצר האחרון על בסיס בוטאן שיצא לאור היה בשנת 2007 ונקרא Zippo BLU.
זינפנדל (zinfandel או פרימיטיבו) הוא ענב יין ממוצא איטלקי (שם קרוי היין בשם Primitivo di Gioia) או קרואטי (שם היין קרוי בשם Crljenak).
הגידול הגיע לארצות הברית עם מהגרים מדרום איטליה באמצע המאה ה-19, ומשמש כיום לייצור יינות אדומים וליינות סמוקים בעלי פופולריות גבוהה בארצות הברית המכונים זינפנדל לבן.
השם זינפנדל מקורו בזיהוי שגוי עם היין האוסטרי Zierfändler ושיבוש קל של השם.
זן הזינפנדל עשיר בסוכר, ולכן היינות המיוצרים ממנו מאופיינים באחוז אלכוהול גבוה יחסית, שיכול להיות גבוה מ-15%.
יינות הזינפנדל מאופיינים בטעם בשל, מתוק ופירותי, ובגוף מלא, ולעיתים מכונים "יינות חמים" בשל בשלותם הרבה ואחוז האלכוהול הגבוה.
הזן קשה לגידול, אך הוא נפוץ בצפון קליפורניה, בעמק נאפה ובסונומה.
בישראל יש כיום מספר קטן של יקבים שמייצרים יינות מזן הזינפנדל, כגון יקב בנימינה מאזור זכרון יעקב, יקב דלתון מהגליל ויקב סוסון ים מהרי יהודה שמייצרים יין זַנִּי מזינפנדל.
זִיף הוא יישוב מקראי, באזור דרום הר יהודה, המוכר היום בשל גובה תילו – 840 מטר מעל פני הים – המזוהה בתור "תל זיף", בצד כביש 356 בקטע שבין קריית ארבע לדרום הר חברון.
התל נמצא על צומת דרכים ושולט על הסביבה ונראה למרחק.
למרגלות היישוב, במורדות הר יהודה, נמצא "מדבר זיף", הנזכר בימי שאול המלך כמקום בו הסתתר דוד.
בתקופה הביזנטית מדבר זיף מוכר בתור אזור בו התגוררו נזירים.
אותימיוס מספר על מנזר שיתופי שהקים באריסטובוליה שבמדבר זיף.
כפר ערבי בשם זה (ערבית: زيف) מתקיים במקום גם בימינו.
לפי המקרא, בעת חלוקת ארץ ישראל לשבטי ישראל זיף הייתה לנחלת שבט יהודה, ככתוב בספר יהושע ברשימת ערי יהודה: .
זיף מופיעה בקבוצה 5 של ערי יהודה, אשר בדרום ההר ובספר המדבר.
רשימת ערי יהודה מופיעה ב במסגרת תיאור נחלת יהודה; רשימה זו היא המקור הטופונימי המפורט ביותר במקרא, והבסיס למחקר הגאוגרפי-היסטורי של יהודה המקראית.
היה מקובל להניח שהיא שיקפה חלוקה מנהלית של ממלכת יהודה, שכן הערים ערוכות בקבוצות גאוגרפיות, חלוקה שיש בה אולי גם בסיס משפחתי.
ניתן לומר איפוא שהרשימה משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, כנראה בימי יאשיהו, ולפי חלק מהחוקרים יש לה גם משמעויות משפחתיות ומנהליות.
לאור כל זאת, הופעתה של זיף ברשימה מעידה על קיומה במחצית השנייה של תקופת המלוכה, כנראה ימי יאשיהו.
מיקומה בקבוצה 5 עשוי להעיד על שייכותה המשפחתית לכלֵבים, ואולי על שייכותה המנהלית למחוז ספציפי בממלכת יהודה.
על האירוע בין שאול המלך לבין דוד נאמר בספר שמואל א':
לפי המסופר במקרא, בימי רחבעם מלך יהודה זיף הופכת להיות עיר מבוצרת, יחד עם הערים האחרות בגבול ממלכת יהודה כנאמר בספר מלכים א':
מאידך, מרבית חוקרי המקרא דוחים את ייחוס הרשימה לימי רחבעם מסיבות שונות, וביניהן שאין זה סביר כי אילון וגת שברשימה נכללו בממלכתו, וכן העובדה שבחלק מהערים הנזכרות לא נתגלה ממצא מתקופת הברזל 2א-ב, זמנו המשוער של רחבעם.
רשימת הערים עשויה לשקף פרק זמן בין ימי חזקיהו לימי צדקיהו, וגם הממצא הארכאולוגי בהר יהודה תומך בכך.
נראה כי תיארוך לימיו של צדקיהו תואם יותר לרשימה ולהיקפה, אך אין זו מסקנה מוחלטת.
ייתכן גם שאין רקע היסטורי ריאלי לרשימה כנתינתה בידינו; מכל מקום, לימי רחבעם אין היא יכולה להתאים, היסטורית וארכאולוגית.
ייתכן כי מייסד היישוב בזיף היה מישע בנו בכורו של כלב, שנאמר: , כשמשמעות "אבי זיף" היא אדון ושר העיר זיף.
בגבול מדבר זיף ישבו בני משפחת כלב (נבל הכרמלי ממעון, ).
רשימות היחש שבספר דברי הימים, בהן נזכרת זיף, הן המקור המפורט ביותר להכרת משפחות ישראל ויהודה.
משפחות יהודה זוכות ברשימות לפירוט הרב ביותר ברשימות: –, וביניהן דומיננטיות משפחות השוכנות בהר יהודה.
לפי זה נראה שיושבי זיף היו כלֵבים, כמו תושבי כרמל ומעון הסמוכות..
בחפירות ארכאולוגיות, במקומות אחדים בארץ, נתגלו ידיות כדים שבורים.
עליהן הייתה טבועה הכתובת "למלך" בתוספת שם מקום: זיף, שוכו, ממשת או חברון, אשר ככל הנראה הוטבעה על ידי המנהלה של המלך.
משערים שמדובר בארבע ערי מנהל שהוקמו בתקופת המלך חזקיהו, וזיף בכללן.
ישנן שלוש השערות בנוגע לתפקיד הכדים, הראשונה היא שתפקדו ככלי לגביית מס, השנייה היא שהשמות מייצגים את המקום בו יוצרו החומרים שהוחזקו בכדים, והשלישית שנועדו ליחידות צבאיות, ויעדם הוטבע עליהם.
הכדים שימשו כנראה כלי קיבול לשמן וליין.
ממצא של טביעת 'למלך' נמצא בתל ופורסם על ידי יובל ברוך.
במסכת מכשירין מוזכר דבש בשם דבש הזיפים שהוא דבש סמיך מאוד.
במסכת סוטה שואלים על מקור שמו וריש לקיש משיב "על שם מקומו":
זיהויה האמור של זיף המקראית בתל זיף, כ-6 ק"מ דרום-מזרחית לחברון, מקובל במחקר.
אוסביוס באונומסטיקון מביא מרחק כפול (8 מיל) מחברון, אך ודאי כיוון לאותו אתר, ולח'רבת זיף הסמוכה אליו.
האתר סחוף ביותר, וספק אם מלכתחילה היו בו שפע עיים.
משיא יישובו בתקופת הברזל (שלבים 2ב-ג) מוכרים שני אתרי בת שלו: ח'רבת איסטבול וח'רבת אבו פחג'י או אבו חושט.
בסקר הר יהודה לא נמצאו באתר זיף טביעות 'למלך', אף על פי שנסקר כמה פעמים בצורה מדוקדקת ובדגש על חיפוש טביעות אלה, שכן זיף היא אחת מ-4 הערים הנזכרות בטביעות אלה; בכל מקרה, נראה כיום שהטביעות מתייחסות לזיף אשר בשפלה.
בתקופת הברזל 2ד מצטמצם האתר (כ-8 דונם) ובנותיו\חצרותיו נעלמות.
הצמצום הניכר והעלמות יישובי הבת קשורים למשבר היישובי שבעקבות מסע סנחריב, וייתכן מאוד כי היישוב נפגע ואפילו נחרב אז, אך שוקם מחדש.
במעבר לתקופה הפרסית נותר היישוב בהיקף דומה.
היישוב מתאושש בתקופה ההלניסטית (כ-16 דונם) ומגיע לשיאו בתקופה הרומית 1 (18 דונם).
בתקופה הרומית 2 נחלש היישוב בתל (כ-7 דונם), ונראה שעיקרו עובר לח'רבת זיף הסמוכה הנוסדת אז, ושטחה בראשיתה מוערך בכ-8 דונם (סה"כ כ-15 דונם).
מתקופה זו נתגלו ליד החורבה קברים יהודיים ובהן גלוסקמאות, מהן אחת נושאת כתובת.
בתקופה הביזנטית מתחזק מאוד היישוב בח'רבת זיף (כ-18 דונם), וכך גם בתל (כ-14 דונם, סה"כ כ-32 דונם).
בתקופות שלאחר מכן ממשיכים שני היישובים להתקיים במקביל, בהיקף של בערך 6–8 דונם כל אחד מהם.
בשנות ה-90 נחפרה מערה בגדה הצפונית של ואדי קונייטרה מיובליו העליונים של נחל חבר.
במערה נמצאו ממצאים מימי מרד בר כוכבא, ובין הממצאים נמצא מטבע סלע בר כוכבא אשר מצידו האחד הייתה מוטבעת חזית בית המקדש ומצידו השני ארבעת המינים.
הממצא הקנה למערה את שמה מערת הסלע.
החוקרים סוברים שהתעודות הנ"ל היו במערת הסלע והגיעו לשם על ידי אנשי זיף והאזור שברחו למערה לקראת סוף מרד בר כוכבא.
במערות מדבר יהודה נמצאו אגרות מזמן ימי הבית השני ומתקופת בר כוכבא, חלקן נמצא בחפירות וחלקן נקנה משודדי עתיקות.
על פי שתיים מהמגילות שנמצאו ניתן ללמוד שזיף שימשה כעיר המחוז של אזור הדרום.
פפירוס נחל צאלים 9 – תעודה זו שייכת לאוסף נחל צאלים, אך מקורה קרוב לוודאי בערוציו העליונים של נחל חבר, כנראה במערת סלע.
זהו "שטר כפול" כתוב ארמית.
נוסחת התאריך לא השתמרה מלבד אותיות בודדות בפתיחתה: "בעש[רה/רין....".
על פי שיקולים פליאוגרפיים יחסה ע' ירדני את התעודה לסוף התקופה ההרודיאנית, כלומר למאה הא' לספירת הנוצרים או לתחילת המאה הב' לספירת הנוצרים.
בשורה 1, השתמר שם המקום בו נכתב השטר: יקים.
שמו של כפר זה השתמר גם בשורה 13, בחלק התחתון, כמקום מוצאו של המוכר.
צדדי עסקת המכר שנעשתה בין שני אנשים בפ.
נח"צ 9, שהיו שניהם מן הכפר יקים שבזיף.
פפירוס נחל צאלים 69 – זהו שטר נישואין מבוטל ביוונית, אשר נכתב כפי שצוין בגופו של השטר באריסטובוליה שבזיף.
שתי התעודות שנכללו ב"אוסף נחל צאלים", יוחסו על ידי אשל ועמית, למערת סלע, בערוציו העליונים של נחל חבר (שטר הנישואין המבוטל פ.
נח"צ 69 ביוונית, ושטר המכר פ.נח"צ 9 בארמית).
זאת, על סמך העדויות על חפירות שוד אינטנסיביות במערת סלע, ואזכורן של "זיף", "יקים", ו"אריסטובוליה" בשתי התעודות.
נראה אפוא כי פליטים ולוחמים ברחו מאזור זיף אל מערת הסלע.
אוסביוס מקיסריה כותב "היום זיף כפר בדרומא...
כיום קיים במקום כפר פלסטיני בשם זיף (ערבית: زيف), בו מתגוררים 1,120 איש, נכון לשנת 2016. בשנת 2025 הוסדר מעמדו של יישוב חדש בשם הרשמי מצפה זיף, גם כן בסמוך לתל העתיק.
זיפ הוא שמה של אבקה להכנת משקה קל ששווקה על ידי חברת עלית בין שנות ה-80 לאמצע שנות ה-90.
האבקה יוצרה מסוכר, חומרי טעם וריח, וצבע מאכל, ונארזה בקופסאות פח עם כפיות מדידה מפלסטיק ובשקיות אטומות לנשיאה.
לצורך הכנת המשקה עורבבה האבקה עם מים.
האבקה נמכרה בכמה טעמים, לרבות תפוזים, אשכוליות, לימונים, מנגו, פטל ותפוחים.
מסע הפרסום של המוצר נוהל על ידי משרד הפרסום וימר-טמיר-כהן תחת הסיסמה "איזה זיפ שותים היום?".
המוצר פורסם ברדיו ובעיתונות הכתובה, ואף בסרטוני פרסום בקולנוע.
הזמריר ("נביא הביתה זיפ - והמשקה מוכן; ניקח איתנו זיפ - של עלית כמובן") נכתב על ידי ראובן וימר והולחן על ידי קובי אושרת, וזכה להצלחה רבה.
בשיא ההצלחה נמכרו 1,200 טון אבקת זיפ בשנה, והאבקה אף הוכנסה למנות קרב בצה"ל.
בנוסף לאבקה, זיפ נמכרה בשלב מסוים כסירופ לשתייה.
זִיסְקִינְד איש טְרִימְברג היה משורר וזמר יהודי תושב האימפריה הרומית הקדושה, ככל הידוע היהודי הראשון שכתב שירה בגרמנית.
יצירותיו חוברו כנראה בין השנים 1250–1300.
זיסקינד קרוי על שם עיר הולדתו טרימברג, כיום רובע באלפרסהאוזן הסמוכה לווירצבורג.
כל מה שידוע עליו בוודאות הם שישה שירים (כ-200 שורות) המופיעים בשמו בקודקס מאנסה (Codex Manesse), ותמונה לצידם המצביעה על מעמדו הגבוה בקרב משוררי תקופתו.
כל יתר המידע הביוגרפי על אודותיו, כגון האפשרות שהתפרנס כרופא בחצר הבישוף של וירצבורג או פרנקפורט, מבוסס על השערות שהועלו בתקופות מאוחרות יותר בהתבסס על פרשנויות לתמונה.
לפי אחת המסורות, קבורתו של זיסקינד תועדה בספר זיכרון נעלם של קהילה יהודית בשלוכטרן שליד פולדה, לא הרחק מטרימברג.
בכתב היד הוא נקרא "יהודי" ובאיור בכתב היד הוא מתואר כחובש את כובע היהודים (כובע שנאלצו היהודים לחבוש בימי הביניים).
חיזוק נוסף לזיהויו כיהודי היא העובדה שרק יהודים נשאו אז את השם "זיסקינד".
כנגד זאת, הועלו בספרות המחקר טענות שלפיהן זיסקינד מטרימברג לא היה יהודי.
הסופר והמתרגם דב סדן, שתרגם את שירי זיסקינד לעברית בשנת 1929, הודה מאוחר יותר כי טעה וכי שוכנע שהמשורר כלל לא היה יהודי.
זיסקינד נדד ככל הנראה מארמון לארמון והשמיע את שיריו בפני אבירי גרמניה.
רוב השירים בקודקס מאנסה הם אמנם "מינזאנג", אך זיסקינד לא היה מינזינגער (מעין טרובדור), ושיריו שייכים לקטגוריה הכללית יותר של "Spruchdichtung" מימי הביניים.
שיריו אינם עוסקים באהבה ונשים, כמנהג רבים ממשוררי התקופה הנוצרים, אלא בהערצת הרוח, צניעות האישה, וכן נדיבות לב, כפי שמשתקף באחד משיריו:
זיסקינד אף תינה את צער היהודים בפני האבירים, והביע את רצונו להזדהות עמם:
בשיריו ישנן רמזים אפשריים לתפילות וברכות מהמסורת היהודית .
דמותו של זיסקינד החלה להיחקר בעיקר מהמאה ה-18, והוצגה מאז במחזות וספרים אחדים.
שיריו אף תורגמו לגרמנית ופולנית מודרנית.
כבר בשנת 1939 פרסם המשפטן והסופר השווייצרי מקס גיילינגר (Geilinger) מחזה בשלוש מערכות בשם Süßkind vom Trimberg, ein Minnesänger.
בשנת 1972 פרסם הסופר היהודי-אוסטרי פרידריך טורברג (Torberg) רומן ביוגרפי פיקטיבי על אודות זיסקינד מטרימברג (Süsskind von Trimberg).
המלחין הישראלי מרק קופיטמן הלחין את האופרה "זיסקינד פון טרימברג" (1982), ללברית מאת רחה פראייר.
האופרה היא שורה של סצנות קאמריות מחייו של זיסקינד, שלפי המסופר באופרה קרוי על שם חברו מילדות, שהיה לברון פון טרימברג ולפטרונו של הזמר והמשורר.
שירי זיסקינד תורגמו לעברית על ידי דב סדן:
(תרגום עברי לשיריו עם מראי־מקומות מקראיים)
זיפזיף, בעברית ישראלית, הוא שם גנרי לחול שפת הים, הכולל גרגירי חול, חלוקי אבנים ממקורות שונים, ושרידי יצורי הים, כגון צדפים, קונכיות, הנפלטים אל חוף הים בכוח תנועת הגלים.
עד מחצית המאה ה-20, היה מקובל בארץ ישראל לכרות זיפזיף בחוף הים ולשאת אותו על גבי בהמות הובלה, במיוחד גמלים או בעגלות, אל אתרי בנייה ואתרי יציקת לבנים.
רבים מלבני הבתים שנבנו באותן שנים בתל אביב, עשויים מזיפזיף מעורב בחומרי הדבקה, כגון מלט.
הובלת הזיפזיף נעשתה על ידי מובילים ערבים, שנקראו גמלים, ובשל חשיבותה אז לבנייה החדשה, הייתה אחת העבודות אשר החלוצים ניסו להשתלם ולהשתלב בהן, כחלק מהשאיפה לעבודה עברית, בעשור השלישי והרביעי של המאה ה-20. בשנת 1963 מינה שר הפיתוח והשיכון, יוסף אלמוגי, ועדה בראשות פרופ' בן-חור.
על הוועדה (ועדת הזיפזיף) היה לבדוק האם כריית הזיפזיף בחוף הים משפיעה על "נסיגת" החוף.
בדו"ח הוועדה שהוגשו לשר בפברואר 1964 הומלץ להפסיק כל כריית זיפזיף בשפת הים.
לכן בשל המודעות לשמירה על משאבי הטבע, ובשל חסרונותיו של הזיפזיף, העשוי חומרים אורגניים, זנחו אותו האדריכלים והבנאים לטובת חומרי בנייה אחרים.
כיום רוב השימוש בו הוא לדקורציה ונוי של מבנים וגנים.
זיפים סינתטיים הם פיתוח מלאכותי מעשה ידי אדם של שערות זעירות עם תכונת דבק יבש, המאפשרות אחיזה על גבי משטחים שונים.
פיתוח זיפי שיער עם דבק יבש שייך לתחום הביומימטיקה המנסה לחקור את אופן פעילותו של הטבע על מנת לקבל השראה ממנו ולעיתים אף לחקותו באמצעות יצירת טכנולוגיה לצורך פתרון בעיה אנושית.
במשך השנים בוצעו מחקרים רבים העוסקים בקווצות השיער הנמצאות על בהונות השממית ועל רגלי חרקים שונים, ובעקבות מחקרים אלו פותחו שורה של דבקים ביומימטיים בעלי תכונות מיוחדות.
נמצא כי על חמש אצבעות הרגליים של השממית קיימות שערות אלסטיות המחולקות למבנים ננומטריים המאפשרות לשממית לטפס על קירות אנכיים ולהידבק כמעט לכל משטח.
קווצות השיער הללו מתפצלות על שטח מזערי ברמה ננומטרית אשר נקרא "spatulae" בגלל דמיונו ל-"spatulas" (=מרית).
בשנת 2000 התגלה שמנגנון ההיצמדות של השממית הוא באמצעות כוחות ואן דר ואלס.
הקרבה המוחלטת של ה"מרית" אל משטח כלשהו על ידי כוחות ואן דר ואלס מספיקה כדי לייצר את כוח ההדבקה המיוחד של השממית.
פיתוחים בתחום זה צפויים להניב משפחות של חומרי דבק עם תכונות העשויות למצוא את יישומם בפיתוח אמצעי הגנה הנדבקים בקלות לצורכי רפואה וספורט.
שממיות ידועות ביכולתן היוצאת דופן להיצמד ולרוץ על כל משטח אנכי ותקרות (לא כולל טפלון).
עם זאת בהונות השממית לא נדבקות כדבק כימי, אלא יכולות להתנתק מהמשטח במהירות, ונותרות די נקיות אפילו בנוכחות מזהמים יומיומיים.
שתי הרגליים הקדמיות של השממית מסוגלות לעמוד מקביל למשטח בכוח של 20.1 ניוטון.
בעזרת כריות רגליים ששטחן 227 מילימטר רבוע, זהו כוח הגדול פי 40 ממשקל השממית.
מדענים עוסקים בחקר סודות הדבקה יוצאת דופן זאת עוד מהמאה ה-19.
ב-175 השנים האחרונות הוצעו לפחות שבעה מנגנונים אפשריים לתופעת ההידבקות של השממית על גבי משטחים.
הועלו השערות הקשורות במנגנונים של הדבקה כימית, חיכוך, יניקה, אלקטרוסטטיקה, וכוחות מולקולאריים.
הפרשות דביקות של השממית נפסלו כבר בשלבים הראשוניים של המחקר, כיוון שלשממיות אין רקמת בלוטות מפרישות על בהונות רגליהן.
השערת החיכוך נפסלה אף היא במהירות כיוון שכוח החיכוך אינו יכול לפעול על משטחים הפוכים.
ההשערה כי רפידות הבוהן פועלות כגביעי שאיבה הופרכה ב- 1934 על ידי ניסויים שבוצעו בחלל ריק שבו הבהונות של השממית נותרו תקועות.
באותו אופן, ההשערה האלקטרוסטטית הופרכה על ידי ניסוי המראה כי שממיות עדיין יכולות להידבק גם כאשר ההצטברות של מטען אלקטרוסטטי הייתה בלתי אפשרית (לדוגמה: על משטח מתכת באוויר מיונן על ידי זרם של קרני רנטגן).
מנגנון ביו-מכני אשר הציע כי הקצה המעוגל של קווצות השיער יכולות לפעול כקרסים בקנה מידה ננומטרי נפסל גם הוא בעזרת העובדה ששממיות יוצרות כוחות הדבקה גדולים אפילו על משטחים מולקולאריים חלקים.
הבעיה נפתרה לבסוף בשנת 2000 על ידי צוות מדענים שעבד בראשות הביולוגיים קלר אוטומן ממכללת לואיס וקלארק שבאורגון פורטלנד, ורוברט פול מאוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה .
הם הראו שהחלק התחתון של בוהן השממית בדרך כלל נושא סדרה של חריצים אשר מכוסים שורות אחידות של קווצות שיער וכל קווצת שיער מחולקת אף היא למאות קצוות מפוצלים וקצוות שטוחים.
כל אלה נדבקים למשטח כלשהו על ידי כוחות ואן דר ואלס.
תהליך ייצור קווצות השיער הננומטריות באופן מלאכותי נעשה באמצעות פוטוליתוגרפיה במהלכן מקרינים אור דרך מסיכה על מצע רגיש לאור (פוטורזיסט), ובסדרה של תהליכים כימיים יוצרים את התבנית הרצויה על המצע.
החומר הנפוץ ביותר לייצור הדבק הוא ננו-צינוריות פחמן (carbon nanotubes).
רפואה - פיתוח דור חדש של תחבושות ופלסטרים שיוכלו להידבק גם בסביבה רטובה ולא להשאיר אחריהם שאריות דבק.
רובוטיקה – פיתוח זן חדש של רובוטים המסוגלים לטפס על קירות ושטחים הרריים אפילו בסביבה חסרת כוח משיכה.
צבא – פיתוח חליפות דבק שבאמצעותן ניתן יהיה לטפס על קירות.
רכב – פיתוח צמיג חדש שיהיה בעל כושר אחיזה חזק בכביש בהרבה מהצמיג הקיים.
זיפ זיפ היא סדרת אנימציה צרפתית אשר משודרת במקור בערוץ France 3 החל מה-4 באפריל 2015. בגרמניה הסדרה משודרת בערוץ Super RTL החל מה-23 במרץ 2015. בישראל, הסדרה משודרת בערוץ דיסני ישראל החל מה-6 בספטמבר 2015.
העונה הראשונה הסתיימה בגרמניה ב-29 באפריל 2015, ובישראל ב-15 בינואר 2016.
הסדרה עוקבת אחר וושינגטון השועל, סם חזיר הבר, יוג'ני אחותו של סם, וסוזי השחרורית אשר עוזבים את חייהם ביערות ועוברים לפרברי העיר, שם הם מתחפשים לחיות בית ופוגשים את חתולת הבית ויקטוריה אשר עוזרת להם להתרגל לחיים החדשים.
דמותמדבב בצרפתיתמדבב באנגליתמדבב בעבריתוושינגטוןגוטייה בטודייוויד קוברןערן מורמיטש הדב ברונו מאגןיובל שגלסםבנדיקטוס דופאקמת'יו ז'קסיצביקה פורמןיוג'ניקמיל דונדהשרון מאןענת ארליךסוזיצ'ארלין פסטלטיפני הופסטטר קטי כהןויקטוריהדיאנה דסגינירונה בקרמן
עונה מספר פרקים תקופת שידור בגרמניה תקופת שידור בצרפת תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון 1 52 23 במרץ 2015 29 באפריל 2015 4 באפריל 2015 6 בספטמבר 201515 בינואר 2016
זינקיב (באוקראינית: Зіньків; בפולנית: Zinków; ביידיש: זינקעוו) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1404, ובשנת 1458 הוענקו לו זכויות עיר.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,700 יהודים, למעלה משליש מתושביה.
בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה ממלכתית יהודית ובית ספר יידי.
זינקוב נכבשה בידי הגרמנים ב-10 ביולי 1941, לאחר הפגזה כבדה, שגבתה קרבנות רבים.
עם כניסתם לעיירה, ביצעו הגרמנים, בסיוע אוקראינים מקומיים, מעשי התעללות, שוד ורצח ביהודיה.
עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ענידת טלאי צהוב ואיסור הליכה על מדרכות.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו שררו תנאי צפיפות, רעב ומגפות, שהפילו חללים רבים.
ב-9 במאי 1942 נרצחו כ-600 יהודים מהעיירה יחד עם 450 יהודים מהעיירה וינקיבצי, בעיקר קשישים וחולים, ליד הכפר הסמוך סטניסלבובקה.
בד בבד שולחו יהודים מהעיירה למחנות עבודה, בהם חלקם נרצחו.
ב-4 באוגוסט 1942 נרצחו 1,882 יהודים נוספים מהגטו שבעיירה בסמוך לסטניסלבובקה.
כ-150 יהודים שהושארו בגטו שולחו בהמשך למחנות עבודה.
זיס 101 (ZIS-101) היא מכונית מנהלים מפוארת, מתוצרת יצרנית הרכב זיס ששינתה את שם החברה לזיל , מברית המועצות אשר יוצרה בין השנים 1936–1941.
הדגמים הראשונים שיוצרו, היו בתצורת לימוזינות עם 4 דלתות, בעלות מנוע מנוע V8 צילינדרים, 5,800 סמ"ק בהספק של 90 כ"ס ותיבת הילוכים עם 3 הילוכים.
היסטוריה זיס 101 – הדגם הראשון של מכונית נוסעים שיוצרה על ידי חברת זיל
ב-1933 הוקמו מפעלי זיס מאיחודן של מפעלי רכב באזור מוסקבה (כמו מפעל הרכבים של ירוסלבל) על ידי השלטון הקומוניסטי, והדגם הראשון של מכונית נוסעים היה הזיס 101, בהשראת דגמי פאקרד האמריקניים.
זיס-101 ספורט: גרסה דו-מושבית, (יוצר בשנת 1939), עוצבה על ידי Valentin Nikolaevich Rostkov .
המנוע שופר להספק של 141 כ"ס
זיסמן מונטנר (17 בספטמבר 1897 – 20 בינואר 1973) היה סופר, היסטוריון ורופא, ממייסדי החברה לתולדות הרפואה והמדעים בארץ ישראל, בשנת 1949 הקים וניהל במרסיי בית חולים לעולים לארץ-ישראל.
מונטנר נולד בקולומיאה בריבונות אוסטרו-הונגריה.
בשנת 1902 עברה משפחתו לברלין שם סיים בית ספר יסודי.
לאחר מכן התלמד בנגרייה במשך שנתיים.
בין השנים 1916–1918 בתקופת מלחמת העולם הראשונה, שירת מונטנר כקצין בצבא האוסטרי.
משנת 1918 עד 1933 השתתף מונטנר בפעילות ציונית.
בין השנים 1920–1926 היה מונטנר חבר הנשיאות העולמית של מכבי.
מונטנר השתתף בעריכת ה"לקסיקון היהודי", "אנציקלופדיה יודאיקה" ו"מילון מונחים" וערך את כתב העת "המכבי".
בין השנים 1919–1923 למד מונטנר רפואה בברלין.
בסיום לימודיו התמנה כאסיסטנט במכון האוניברסיטאי להיגיינה.
בין השנים 1926–1927 היה מונטנר רופא-עוזר בבית החולים העירוני.
מונטנר נשא לאישה את נלי.
בשנת 1933 עלה מונטנר לארץ-ישראל והתיישב בירושלים.
הזוג התגורר ברחוב הנביאים פינת רחוב החבשים, (היום רחוב אתיופיה.)
בשנת 1938 פרסם מונטנר מאמר שנושאו "תוכנית שלום עם הפלשתינאים".
בשנת 1947 היה מונטנר ממייסדי החברה לתולדות הרפואה והמדעים, ומזכירה הראשון.
בשנת 1949 מונטנר הקים וניהל במרסיי בית חולים לעולים לארץ-ישראל.
מונטנר היה חבר בוועדה שהחליטה על שמות בתי חולים ממשלתיים.
שר הבריאות הד"ר יוסף בורג העביר לדוד בן-גוריון את המלצות הוועדה, ובן-גוריון אישר את ההצעה לשמות בתי החולים : "רמב"ם", "צהלון", "אסף הרופא" ו"דונולו".
מונטנר פרסם כ־100 מאמרים על תולדות הרפואה, הכין לדפוס 10 מספרי הרפואה של הרמב"ם ואת כתבי הרפואה של דונולו ואסף הרופא.
מונטנר חקר על הרמב"ם רבות ואהב רבות את ספריו ומחקריו הרבים.
למונטנר היו העתקים רבים של כתבי הרמב"ם והרב דונולו אותם הוא למד והתבסס רבות על פיהם.
למונטנר היה קשר עם הפיזיקאי אלברט איינשטיין והוא היה מתכתב עימו.
בשנת 1973, לאחר מותו הוענק למונטנר מטעם עיריית תל אביב פרס איינהורן על מפעל חייו בחקר תולדות הרפואה היהודית.
בשנת 1983 יצא לאור ספר לזכרו, בעריכת יהושע ליבוביץ
"מאמרים וספרים של זיסמן מונטנר שחוברו עד קיץ שנת 1957", ירושלים, דפוס מרכז, תשי"ח
"רבי שבתאי דונולו", ירושלים, מוסד הרב קוק, תש"ט חלק א: כתבי הרפואה הראשונים שנכתבו בעברית באירופה [מאת דונולו], ערוכים ומבוארים בידי זיסמן מונטנר.
חלק ב: תולדות חייו ומאמרים על תרומת הרפואה העברית לחכמת הרפואה באירופה, בצירוף מבוא קוסמוגראפי לספרו חכמוני, מאת זיסמן מונטנר.
"תזכיר : מוגש לכינוס הראשון של החברה הא"י לתולדות הרפואה <חוה"מ פסח תש"ז> / על ידי זיסמן מונטנר", החברה הארץ ישראלית לתולדות הרפואה, מו"ל לא ידוע, תש"ז
"עלילות על רופאים יהודיים : באספקלריה של תולדות הרפואה" ירושלים, דפוס ווייס, תשי"ג,
"לקורות הלשון העברית כשפת הלימוד בחכמת הרפואה : לפתיחת המרכז הרפואי של הסתדרות "הדסה" והאוניברסיטה העברית על הר הצופים, ירושלים" / מאת זיסמן מונטנר, דפוס וייס, ירושלים, ת"ש
"משנה תפלה למשה / עם מבוא לתולדות התפלה המיוחסת לרופא ר' משה בן מיימון", מאת זיסמן מונטנר, בצירוף סקירה מקיפה על תוכן החיבור עולם התפלה, ירושלים : גניזה, תש"ג
"אבן רשד הרופא וחבוריו הרפואיים : בפרט ה"כליאת" שלו : ובו כמה ידיעות היסטוריות עליו ועל בני זמנו שנתפרסמו כאן בפעם הראשונה, כ"כ רשימת ה-MATERIA שלו בשלמותה", מו"ל לא ידוע, תש"ו, 1946
"הריפוי בחומצה הגלוקונית : בייחוד השפעתה של החומצה הגלוקונית על רמת הקלציום הפעיל במשק הגוף", ירושלים, מו"ל לא ידוע, תש"ב,
"ספר הרוקחים / יוצא לאור לראשונה ע"פ כתב יד עברי מן האמצע של המאה הט"ו", עם מבוא הערות ותמונות מאת זיסמן מונטנר, אסכולי, סלדינו, תשי"ג
תל אביב : מחברות לספרות
"מבוא לספר אסף הרופא : הספר הרפואי העברי הקדום ביותר.
בליווי פרקים נבחרים מתוך הספר להדגמה, ע"פ כל כתבי היד הידועים בעולם".
"משנה תפלה למשה : עם מבוא לתולדות התפלה / המיוחסת לרופא ר' משה מיימון ובו התבוננות במצב המתפלל ...
סקירה על תוכן החיבור עולם התפלה <טרם יצא לאור> [קורות הרפואה העברית, ג" ]
"לקורות השפה העברית כשפת הלימוד בחכמת הרפואה : תוספת: כל כתביו הרפואיים של הרמב"ם" <רשימה ביבליוגרפית>.
"על החיים המיניים : ההגיינה והטיפול הרפואי בהם / אוסף מאמרים על פי כת"י עתיקים (ערוכים וקצתם מפורשים) בידי זיסמן מונטנר" (המחברים: משה בן מימון, אבן סינא, אלחסין בן עבדאללה, עוביד, אבן ג'ורג'ה אבן חילוף, הרופא נתן, המאתי
"כתבים רפואיים / רבינו משה בן מימון" ערוכים ומסודרים על-פי כתבי-יד בצירוף מבואות, ביאורים ומפתחות בידי זיסמן מונטנר
משה בן מימון, אבן תבון, משה בן שמואל, המאה ה-13, נתן, המאתי, אבן רשד, מחמד, תשי"ז-תשכ"ט, ירושלים : מוסד הרב קוק
"פרקי משה ברפואה / רבינו משה בן מימון", בתרגומו של ר' נתן המאתי, יוצאים לאור בשלמותם על פי כתבי-יד, עם מבוא, ביאורים והוספות על ידי זיסמן מונטנר.
[כתבים רפואיים ; ב-], משה בן מימון, מונטנר, זיסמן, נתן, המאתי, תשמ"ב, ירושלים : מוסד הרב קוק
"ספר הקצרת, או, ספר המסעדים" : <מקאלה פי אלרבו> / בתרגומו העברי של הרופא ר' שמואל בנבנשתי איש סרגוסה, הוצאה לאור על ידי זיסמן מונטנר.
משה בן מימון, בנבנשתי, שמואל בן יעקב, מונטנר, זיסמן, תשכ"ג ירושלים : גניזה,
"מאמר על חיזוק כוח הגברא" / רבינו משה בן מימון בתרגומו של ר' זרחיה בן שאלתיאל, מבוא וביאורים מאת זיסמן מונטנר, תשמ"ז, ירושלים : מוסד הרב קוק
"הירו וליאנדר : שיר אפי מהמאה החמשית אחרי ספה"נ / מאת מוזיאוס המדקדק", המקור היוני בצירוף תרגום עברי בקצב המקור עם באורים והערות מאת זיסמן מונטנר, ירושלים, ר' מס, תרצ"ז,
"תשובות רפואיות / רבינו משה בן מימון", תרגם והוסיף מבוא והערות זיסמן מונטנר, תשמ"ז 1987, ירושלים : מוסד הרב קוק
"משנה תפלה למשה" סיני, שנה ו (תש"ג), ע' קכ-קל
" בעיות הנתיחה וחכמת הביתור בישראל", תשט"ז, ירושלים, מו"ל לא ידוע
"חנוכה חג החשמונאים", תרצ"ח, ירושלים, מו"ל לא ידוע
"מסילות מסע בימי קדם בארץ ישראל וסביבתה מן 1500 לפני הספירה עד בערך 500 לסה"נ".
"הרכבת התרופות בספרות העברית העתיקה", קורות תשל"א, עמודים 550–552, רשימת מאמרים במדעי היהדות (רמב"י)
זיפים הם שער פנים המהווה צמיחה קצרה של זקן.
ישנן מכונות תספורת המתוכננות במיוחד כדי לשמור על מראה של זיפים מעוצבים.
סגנון מראה זה נהיה פופולרי בשנות השמונים עקב הופעתו של השחקן דון ג'ונסון והזמר ג'ורג' מייקל ולאחר מכן בשל הופעתו של טום קרוז.
זיף הוא כפר פלסטיני הממוקם 7 ק"מ דרומית לחברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסייה הכפר מנתה 1,120 תושבים בשנת 2016.
בזיף הייתה אוכלוסייה יהודית עד לפחות עד המאה ה-4, אך היא התנצרה בתקופה הביזנטית.
נתגלו בה שרידים של כנסייה מתקופה זו.
ב-1838 זיהה אדוארד רובינסון את העיר המודרנית זיף ואת תל זיף הסמוכה לה עם זיף המקראית.
זיף נמצא תחת שליטה ישראלית החל ממלחמת ששת הימים ב-1967.
זינת א-סאדאת עלויה הומאיוני (בפרסית: زینت السادات علویه همایونی; ) הייתה אשת דת ופוסקת הלכה מוסלמית, תלמידתה המפורסמת ביותר של נוסרת אמין.
בשנת 2009, נכללה ב"היכל התהילה האיראני למדעים ותרבות".
היא פרסמה חיבורים רבים במדעים האסלאמיים.
הומאיוני נולדה באספהאן בשנת 1917. אמה, סולטאן-אע'א הומאיוני הייתה אמה החורגת של נוסרת אמין: אחרי מותו של מוחמד-תקי אמין (אביה של נוסרת אמין) התחתנה עם רחים הומאיוני (אביה של זינת א-סאדאת).
הומאיוני התחתנה עם מוחמד פייד, וביתם שימש כמקום מפגש לרבים מחכמי הדת המובילים של אספהאן.
הומאיוני למדה אצל באנו אמין והייתה מראשונות תלמידיה.