tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הוצנח מאחורי קווי האויב הגרמניים לפני הפלישה לנורמנדי (D- Day) ונפצע פעמיים, לפני שחזר לבריטניה.
סטרלינג למד ארכיטקטורה משנת 1945 ועד 1950 באוניברסיטת ליברפול, בה לימד קולין רו.
הוא עבד במספר משרדי תכנון בלונדון לפני שפתח משרד משלו.
בשנים 1952 – 1956 עבד במשרד הארכיטקטים ליונס, ישראל, אליס, בלונדון, שם הכיר את שותפו הראשון ג'יימס גוואן.
ליונס, ישראל, אליס נחשבה לאחת מפירמות האדריכלות המשפיעות ביותר לאחר המלחמה באותה תקופה, שהתמקדה בבנוי למדינת הרווחה, עם אדריכלים כמו אלן קולקהון וג'ון מילר, נייב בראון, סו מרטין, וריצ'רד מק'קורמק שכולם זכו לחשיבות אדריכלית.
סטרלינג עבד על מספר מבני בתי ספר, כולל בית הספר המקיף של בנות פקהאם.
כשהוא וג'יימס גוואן הקימו את המשרד שלהם, ליונס, ישראל, אליס העניקו להם חלק בפרויקט הדיור בפרסטון, ועזרו להם לבסס את המוניטין שלהם לעיצוב חדשני.
בשנת 1956 סטרלינג וג'יימס גוואן עזבו את תפקידם כעוזרים במשרד ליונס, ישראל, אליס, כדי להקים את המשרד שלהם - סטרלינג וגוואן.
הפרויקט הראשון שלהם שנבנה - בית לנגהם קלוז (1955–1958) (Langham House Close) - נחשב לציון דרך בהתפתחות אדריכלות המגורים 'הברוטליסטית', אם כי זוהי הגדרה ששני האדריכלים דחו.
תוצאה נוספת של שיתוף הפעולה בין סטרלינג וגוואן היא המחלקה להנדסה באוניברסיטת לסטר (1959 – 1963), שזכתה לתשומת לב בזכות אופייה הטכנולוגי והגאומטרי, המאופיין בשימוש ברישומים תלת־ממדיים המבוססים על הטלה אקסונומטרית, ומציגים את המבנה ממבט עילי (מבט ממעוף הציפור) או ממבט תחתון (מבט עין התולעת).
פרויקט זה חשף את סטרלינג למודעות הציבור הגלובלי.
בשנת 1963 נפרדו סטרלינג וגוואן; סטרלינג הקים את הפירמה שלו, ולקח עימו את עוזר המשרד מייקל וילפורד (שלימים הפך לשותפו).
בהמשך לכך פיקח על ידי סטרלינג על שני פרויקטים יוקרתיים: ספריית הפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג' וגוש המעונות של בניין פלורי בקווינס קולג', באוניברסיטת אוקספורד.
הוא גם הקים את מרכז ההדרכה של אוליווטי בהסלמיר, במחוז סארי, ובנה שיכון עבור אוניברסיטת סנט אנדרוז, שני פרויקטים בהם עשה שימוש בולט באלמנטים של בנייה טרומית, זכוכית סיבית לאוליווטי ולוחות בטון מתועשים ויצוקים בסנט אנדרוז.
במהלך שנות השבעים החלה השפה האדריכלית של סטרלינג להשתנות ככל שהיקף הפרויקטים שלו עבר מקטן (ולא רווחי במיוחד) לגדול מאוד.
הארכיטקטורה שלו נעשתה נאו-קלאסית באופן מובהק יותר, אם כי היא נותרה נטועה עמוק במודרניזם .
זה הניב גל של פרויקטים עירוניים רחבי היקף, ובמיוחד שלושה פרויקטים מוזיאלים עבור דיסלדורף, קלן ושטוטגרט.
כשזכה בתחרות העיצוב של גלריית החנויות - נוי שטאטגלרי (Neue Staatsgalerie) זה התקבל כאות ומופת לפוסט - מודרניזם, תווית שהתקבעה ושהוא עצמו דחה אותה, ונחשבה בעיני רבים לעבודה החשובה ביותר שלו.
כחלק מההתרחבות העולמית של פעילותם המקצועית של סטרלינג ווילפורד החל משנות השבעים, השלים המשרד שלהם ארבעה מבנים משמעותיים בארצות הברית, כולם מבני אוניברסיטאות: תוספת לבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת רייס ביוסטון, טקסס; מוזיאון ארתור מ.
סאקלר באוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס; מרכז שוורץ לאמנויות הבמה באוניברסיטת קורנל באיתקה, ניו יורק; והספרייה למדעי הביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין.
בין הפרויקטים הלא ממומשים בארצות הברית ניתן למצוא עיצובים לאוניברסיטת קולומביה והצעת תחרות לאולם הקונצרטים על שם וולט דיסני בלוס אנג'לס.
בשנת 1981 זכה סטרלינג בפרס פריצקר.
הוא קיבל לידיו תכנון של סדרת פרויקטים חשובים באנגליה - גלריית קלור לאוסף טרנר שבמוזיאון טייט בריטניה, לונדון (1980–1987); טייט ליברפול (1984, אך מאז השתנה המבנה מאוד וכבר לא ניתן לזהותו כפרויקט של סטרלינג), ומבנה המשרדים פולטרי מס' 1, בלונדון (1986, שהקמתו הושלמה לאחר מותו של סטרלינג).
ביוני 1992 הוענק לסטרלינג תואר אבירות.
לאחר התייעצות עם מייקל וילפורד, הוא קיבל את הפרס בתואנה שזה עשוי לסייע לפעילות משרדם.
בשנת 1966 התחתן סטרלינג עם המעצבת מרי שנד, בתו החורגת של העיתונאי ומבקר הארכיטקטורה פ.
נולדו להם בן אחד ושתי בנות.
שלושה ימים לאחר ההכרזה על אבירותו, אושפז סטרלינג בלונדון עם בקע כואב.
הוא נפטר ב-25 ביוני 1992 על שולחן הניתוחים בשל הרדמה מסובכת.
בהתאם לבקשתו, הוטמן אפרו בסמוך לאנדרטה שהוקמה לזכרו בכנסיית כרייסט בסטפיטלפילדס.
לאחר מותו של סטרלינג המשיך מייקל וילפורד (שהפך לשותפו בשנת 1971) בניהול משרדם.
פרס סטרלינג, פרס שנתי בריטי לאדריכלות מאז 1996, נקרא על שמו.
אדריכלים רבים מעריצים את עבודתו של סטרלינג, אך הדעות לגביו חלוקות.
לאחר מותו של סטרלינג כתב האדריכל והמבקר האיטלקי ויטוריו גרגוטי כי "מעתה והלאה הכל יהיה קשה יותר".
1958: לונדון: דירות בהאם קומון (עם ג'יימס גואן)
1959: אוניברסיטת לסטר: הפקולטה להנדסה (עם ג'יימס גואן)
1961 לונדון: אולם הכנסים של קמברוול
1964: אוניברסיטת סנט אנדרוס: מעונות אנדרו מלוויל
1968: אוניברסיטת קיימברידג: הפקולטה להיסטוריה
1971: אוניברסיטת אוקספורד: קווינס קולג', בניין פלורי
1972: הסלמיר, במחוז סוריי: מרכז ההדרכה של אוליווטי (הרחבה)
1976 ראנקורן: דיור חברתי בסאות'גייט (נהרס)
1984 שטוטגרט: גלריית החנויות - נוי שטאטגלרי Neue Staatsgalerie
1984 קיימברידג' מסצ'וסטס: אוניברסיטת הרווארד, גלריות סאקלר במוזיאון פוג (סיומת)
1987 ברלין: קמפוס חקר מדעי החברה Wissenschaftszentrum
1987: לונדון: טייט בריטניה, גלריות קלור (הרחבה)
1989: פריז: הספרייה של פריז Bibliothèque de France (השתתפות לא מוצלחת בתחרות)
1997: לונדון: משרדים וקמעונאות מבנה משרדים פולטארי מס' 1, לונדון EC3 (הושלם לאחר מותו)
ג'יימס סנט היה צייר בריטי שהתמחה בפורטרטים ונודע בעיקר כצייר של נשים וילדים היה צייר חצר המלכות אחרי 1871.
סנט נולד בקרוידון, סורי, אנגליה, ב-23 באפריל 1820. הוא למד תחילה ציור בצבעי מים אצל ג'ון וארלי, אחר כך אצל אוגוסטוס וול קאלקוט, ומגיל עשרים למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית.
הוא חי עד גיל 96 והציג בתערוכה בגלריה גרוסוונור וכן ייצר כמעט שלוש מאות בדים לתערוכות באקדמיה.
הראשון שבהם, דיוקן של אביו ויליאם סנט, שהוצג בשנת 1840; האחרון הוצג בשנת 1915.
בשנת 1851 התחתן עם אליזבת תומסון, בתו של ד"ר תומסון, רופא מנתח וחבר באגודה הגננות והחקלאות בהודו.
תמונתו של הנביא שמואל משנת 1853 הייתה ההצלחה הראשונה שלו, וכן תחריטים של הציור "כיפה אדומה" נמכרו בכמויות גדולות.
בשנת 1861 הוצגו בגלריה בפול מאל דיוקנאות שצייר והתערוכה שיפרה את המוניטין שלו והוא נבחר לאקדמיה המלכותית, ומאוחר יותר עמד כראשה.
בשנת 1871 הוא מונה לצייר הראשי של המלכה ויקטוריה, לאחר שהתפרסם בזכות דיוקנאות ילדי המלוכה שצייר, ובמיוחד דיוקנו של הנסיך לאופולד והנסיכה ביאטריס בשנת 1870. הוא היה האמן האחרון שהחזיק בתואר הזה.
סנט ידוע בעיקר בזכות דיוקנאות של נשים וילדים.
עם זאת, רבות מתמונותיו היו של נופים ובמיוחד גנים.
הוא גם צייר נופי ים, נופים עם בעלי חיים ונושאים אחרים].
תמונותיו המאוחרות יותר היו חופשיות בסגנונן.
חלקן הושווה לעבודת האימפרסיוניסטים הצרפתים.
נופיו יכולים לכלול דמויות עם תווי פנים ריקים או מעוותים או רק צלליות פשוטות כמו "הנזירה שבקירות המנזר" (1910).
הוא המשיך לצייר עד זקנה.
הוא התפטר מהאקדמיה המלכותית ב-1914 כדי "לפנות מקום לציירים צעירים יותר".
את עבודותיו ניתן למצוא בגלריה טייט ובגלריית הפורטרטים הלאומית בלונדון.
אחותו שרה שרווד קלארק הייתה גם אמנית.
אך כל הידועה על יצירתה הוא אוסף של 48 תמונות של סקוטלנד משנת 1854. אלה הוצגו לראשונה בתערוכה של "צבעי מים על נייר " בשנת 2010 בלונדון.
אחיו ג'ורג' סנט היה חבר החברה המלכותית של אמנים בריטים (1821–1877), היה צייר נוף ושני האחים שיתפו פעולה מדי פעם בציורים.
גם ג'יימס וגם ג'ורג' סנט היו בין מכריו האמנים הבולטים של צ'ארלס דודג'סון (לואיס קרול); ג'יימס סנט, בתו שרה פאני והבן ג'מי היו נושא לעבודות הצילום של דודג'סון.
ג'יימס סילט היה אמן טבע דומם אנגלי ואחד האמנים המגוונים ביותר בבית הספר לציירים בנוריץ'.
ג'יימס סילט נולד בנוריץ' והוטבל בעיר ב־16 במאי 1764 בכנסיית סנט מרטין.
ג'יימס היה בנו של ג'יימס סילט, שנולד בשנת 1733 בכפר סמוך לעיירה הקטנה סאפלק, ואשתו מרי דובסון, שהייתה מכפר בדרום האזור.
ג'יימס ומרי סילט נישאו ב־16 בינואר 1759 בכנסיית סנט אוגוסטין, נוריץ'.
ביוגרפים של בית הספר לציירים נורוויץ' לא יודעים דבר על השכלתו של ג'יימס או על ילדותו המוקדמת, אלא שהוא למד בבית הספר בנוריץ'.
לאחר שסיים את לימודיו, עבד סילט בעיר כשוליה לצייר סמלי אצולה, וכך הקריירה האמנותית שלו החלה באופן דומה לאלה של בני דורו ג'ון כרום וג'ון נינהאם.
שסיים את חניכותו עבר לגור ללונדון.
הוא הועסק כמעתיק על ידי האגודה לפוליגרף, שהוקמה בשנת 1784 על ידי ג'וזף בות' ושערכה תערוכות שנתיות של הציורים שהעתיקה.
סילט נאלץ למצוא עבודה במקום אחר לאחר שרפה במקום בשנת 1793.
סילט טען כי למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1787 – 1790, אך אין שום הוכחות שהדבר נכון, מכיוון ששמו לא נכלל באף אחת מרשימות האקדמיה שפורסמו.
מתחילת דרכו האמנותית, ג'יימס סילט נחשב כאחד האמנים המגוונים ביותר של בית הספר לציירים בנוריץ'.
הוא תיאר נופים, ונטה לסגנון אקדמי יותר של ציור נוף, המבדיל אותו מבני דורו.
הוא הפך למיניאטור טוב, אף על פי שויליאמסון ב"היסטוריה של דיוקנאות מיניאטוריות" (1904) בקושי הזכיר אותו, אך ציין כי "עבודתו המדהימה הייתה ציור תפאורות, שאותן עשה עבור תיאטרוני דרורי ליין וקובנט גארדן".
הוא צייר צייד, פירות ופרחים במיומנות ניכרת.
מתוך 342 עבודות שהציג בסך הכל במהלך הקריירה שלו, רק שש עשרה לא היו טבע דומם של צמחים או בעלי חיים.
הוא העריץ את המסורות של ציירים וציורים מהמאה ה-18, שהשפיעו על עבודותיו שלו.
סילט הציג באקדמיה המלכותית במשך למעלה מארבעים שנה, בין השנים 1796–1837. בעודו בלונדון חושבים שהוא עסק בציור תפאורות נוף בדרורי ליין ובאופרה המלכותית בקובנט גרדן, יחד עם האמן מנוריץ' ויליאם קפון.
במשך רוב חייו לימד סילט רישום, ועשה פרסומות לעיתונות המקומית כאמן וכמאסטר לרישום.
בשנת 1804 עבר להתגורר בקינגס לין כדי להיות קרוב יותר לקרובי משפחתה של אשתו, ופרסם עצמו כ"פרופסור לציור, צבעי שמן ומים, ומאסטר לציור".
הוא לימד ציור מביתו ברחוב נורפוק, אך עדיין שמר על תפוקה אמנותית והציג כמאתיים עבודות בינואר 1808. הוא הפיק איורים לכרך השני של תולדות לין של ויליאם ריצ'רדס, שפורסם בשנת 1812. הוא גם עשה ציורי צבעי מים של אנדרטאות וכנסיות בנוריץ'.
בשנת 1811 עבר סילט עם משפחתו חזרה לנוריץ', שם הקים את ביתו הקבוע.
הוא היה חבר באגודת האמנים נורויץ' משנת 1806 והפך לסגן נשיא האגודה בשנת 1814, ונשיא בשנת 1815. הוא היה אחד האמנים שיחד עם רוברט לדברוק ותירטל התנתקו מהחברה בשנת 1816, והקימו קבוצה חדשה המכונה אגודת האמנים נורפוק ונורוויץ'.
יחד עם חברים אחרים בקבוצה, הוא הציג את עבודותיו בתערוכות שלה במשך שלוש שנים לפני שפורקה.
לאחר מכן שב לקבוצה המקורית והציג שם עד 1833.
בשנת 1828 פרסם סט של חמישים ותשעה רישומים של מבנים בנוריץ'.
תצפיות על הכנסיות, הקפלות והמבנים הציבוריים האחרים בעיר, היה סט של ליטוגרפיות, והיה אחד הפרויקטים העיקריים שהפיק בית הספר לציירים נורוויץ' לאחר השימוש בפרסום החדש.
המדיום התפשט במהירות במהלך 1820.
כוונתו הייתה שתחריטים העשויים מצבעי המים המקוריים שלו, יפורסמו בתשלומים וימכרו במנויים, אך שמונה שנים לאחר שהוכרזה לראשונה בעיתונות המקומית על כוונה זו, פורסמו כל התחריטים יחד.
התחריטים, מתארים במדויק את המבנים החשובים של נוריץ'.
בחייו המאוחרים יותר הוא הפסיק להשפיע על האמנים של בית הספר לציירים בנוריץ'.
הוא מת בביתו בנוריץ' ב-6 במאי 1840 ונקבר בבית העלמין במרחק קצר מהעיר.
בשנת 1801 הוא התחתן עם אן בניארד ממזרח דרהם, שדרכה הוא קיבל רכוש כלשהו.
מתוך חמשת ילדיהם, שלושה מתו מינקות.
בתם אמה התפרסמה כציירת פרחים, וציירה גם חיות, פירות וקונכיות.
אמה סילט ואביה היו בני דורם היחידים של אמילי סטנארד שהיו יכולים להתחרות בה.
היכולת האמנותית שלה אפשרה לה לסייע לאביה בהוראה משנת 1817, אך מעט מאוד ידוע על חייה או הקריירה האמנותית שלה.
אחיה ג'יימס בניארד סילט (יליד 1809) הפך למורה לשפות.
אמה וג'יימס בניארד התגוררו יחד בנורפוק.
אמה נפטרה לא נשואה ב-27 בינואר 1880 בגיל שבעים ושבע, ואחיה נפטר לא נשוי בגיל תשעים.
סילט זכה בדרך כלל לשבחים מצד מבקרי אמנות והיסטוריונים.
ההיסטוריון ויליאם דיקס, שכתב בשנת 1905, תיאר את סילט כאמן זהיר וכשרטט מיומן טכנית.
ציורי הטבע הדומם של סילט נחשבים ליצירתו הטובה ביותר, בצבעי מים ובצבעי שמן.
לדברי היסטוריונית האמנות ג'וזפין וולפול, כמה מומחים מדרגים אותו עם ויליאם ג'קסון הוקר, אמן שהצליח לשלב דיוק עם קסם.
ציוריו הבוטניים של סילט, אשר שימשו לעיתים קרובות לאיורי ספרים, מראים מיומנות רבה בתיאור שקיפות בעלי כותרת.
וולפול, מציינת כי צבעי המים שלו מושכים יותר מציוריו הטופוגרפיים המונוכרומטיים על כנסיות, ציינו כי נופיו בדרך כלל קטנים למדי.
טבע הדומם של סילט, שיוצרו בצבעי מים ובשמן כאחד, זכו לשבחים על ידי וולפול על היותם מושלמים, מסוגננים, עם ראשי פרחים גדולים המתוארים בקפידה שהונחו באגרטלים קטנים אופייניים.
על פי הסופר הרולד דיי, סילט נחשב על ידי חבריו לבעל שלמות רבה ביצירתו.
הוא ציין את שליטתו בטון ציור השמיים המתוארים יפה בסצנותיו המוארות.
דיי השווה את חריטות הנחושת של סילט ותיאורי הדמויות שלו עם אלה של ג'ון כרום, ושיבח את ציורי הפרחים שלו.
אף על פי שציורי הנוף שלו לא היו באיכות אמנותית יוצאת מן הכלל, הם חשובים להיסטוריונים מודרניים, שכן מציגים מבנים רבים שצייר סילט, שמראם השתנה משמעותית מאז 1820, ומבנים אחרים נהרסו מאז.
ג'יימס סימור היה צייר אנגלי, שזכה להכרה גדולה בזכות ציורי ספורט הרכיבה שלו.
אביו היה אמן חובב וסוחר אמנות, שעסקיו האחרים (כבנקאי, צורף וכסוחר יהלומים) העניקו לסימור הצעיר את שעות הפנאי ללמוד אמנות לבדו, גם מאביו וגם במועדון אמנות בסנט לוק - מועדון שאליו השתייך אביו.
בתוך זמן קצר היה הילד אומן אוטודידקטי, שהכיר רבים מהאמנים הבולטים של התקופה.
אהבתו של סימור לאמנות דמתה רק לאהבתו לסוסים.
הוא החל לבלות במסלולי המירוץ בשלב מוקדם בחייו, ותוך זמן קצר מצא את עצמו שקוע בספורט הרכיבה בכל היבטיו: ציור, בעלות, רבייה ומרוצי סוסים.
נושא הציור שלו הוכיח את עצמו כאהוב בקרב המשפחות הבולטות שעסקו ברכיבה באותם ימים ובסופו של דבר אומץ על ידי פטרוניו סר ויליאם ג'וליף וצ'ארלס סימור, הדוכס השישי מסאמרסט.
אהבתו של ג'וליף לסוסים ולאמנות הוכיחה את עצמה מאוד, והיה ברצונו להקים פסל של רכיבה על סוסים בהמפשייר.
עם הזמן עבודתו ותהילתו של סימור התפשטה ברחבי אירופה ואמריקה.
אף על פי שבסופו של דבר אהבתו למרוצי סוסים הובילה לחורבן הכלכלי שלו, סימור עדיין נמנה עם האמנים החשובים ביותר בספורט הרכיבה המוקדם.
יחד עם האמנים ג'ון ווטון ופיטר טילמנס הם נחשבים לשלושת ציירי ספורט הרכיבה.
המשיך את דרכם בציור סוסים ג'ורג' סטובס.
ג'יימס אלן קוקס הידוע יותר בשם הבמה שלו, ג'יימס סטורם הוא מתאבק אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות Impact Wrestling, שבו היה פעם אחת אלוף העולם במשקל כבד של TNA.
כיום, הוא אלוף הזוגות הנוכחי של NWA ביחד עם איליי דרייק.
לקוקס יש בת אחת, מקיילה אשר נולדה בשנת 2005. הוא נישא לדנטי מקאנטי ב-30 במרץ 2011. בנם הראשון של הזוג, מייסון ג'יימס, נולד ב-20 בינואר 2012. ב-22 בינואר 2017, הם בירכו את הולדתם בנם השני.
אליפות הזוגות של ASWA (פעם אחת) – עם כריס האריס
צמד השנה (2009) – עם רוברט/בובי רוד
הישגים בארגון ההיאבקות Elite Pro Wrestling – EPW
אליפות הזוגות של FEW (פעם אחת) – עם כריס האריס
אליפות מאסטר הזירה (פעם אחת)
האליפות הלאומית של NWA (פעם אחת)
אליפות הזוגות של NWA (פעם אחת, נוכחי) – עם איליי דרייק
אליפות הזוגות הצפון אמריקאית של NWA (פעם אחת) – עם שיין אדן
הישגים בארגון ההיאבקות NWA Shockwave
אליפות זוגות הסייברספייס של NWA (פעם אחת) – עם כריס האריס
PWI דירג אותו במקום ה-12 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2012
אליפות מלך ההר של TNA (פעם אחת)
אליפות הזוגות של TNA (7 פעמים) – עם רוברט/בובי רוד (5), גאנר (1) ואביס (1)
אליפות הזוגות של NWA (7 פעמים) – עם כריס האריס (6) וכריסטופר דניאלס (1)
אליפות העולם בשתיית בירה (פעמיים)
Feast or Fired (2016 – חוזה על אליפות הזוגות)
גונטלט עבור הזהב (2002 – זוגות) – עם כריס האריס
טורניר הזוגות של Team 3D (2009) – עם רוברט רוד
טורניר הזוגות Anarchy Alliance של TNA (2003) – עם כריס האריס
סדרת אליפות הזוגות של TNA (2010) – עם רוברט רוד
גביע העולם של TNA (2013) – עם כריסטופר דניאלס, קאזריאן, קני קינג ומיקי ג'יימס
קרב השנה (2004) – עם כריס האריס נגד כריסטופר דניאלס ואליקס סקיפר באירוע טרנינג פוינט
הישגים בארגון ההיאבקות Wrestle Birmingham
אליפות במשקל כבד של Wrestle Birmingham (פעם אחת)
אליפות הזוגות של WWC (פעמיים) – עם קאסידי ריילי (1) וכריס האריס (1)
הקרב הגרוע של השנה (2007) – נגד כריס האריס בקרב כלוב כיסוי עיניים באירוע לוקדאון
ג'יימס ספיד היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
ב-1864 הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן כתובע הכללי של ארצות הברית.
קודם לכן הוא היה חבר בית המחוקקים של קנטקי.
ג'יימס ספיד נולד במחוז ג'פרסון שבקנטקי לשופט ג'ון ספיד ולאשתו השנייה, לוסי גילמר פריי.
הוא היה נצר לקרטוגרף האנגלי ג'ון ספיד ואחיו של ג'ושוע פריי ספיד, פוליטיקאי בזכות עצמו וידיד קרוב של אברהם לינקולן.
הוא סיים את לימודיו בקולג' סנט ג'וזף בברדסטאון, קנטקי ולמד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה.
ב-1833 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1841 הכיר ספיד את עורך הדין ונשיא ארצות הברית לימים, אברהם לינקולן, כאשר זה האחרון שהה בבית משפחת ספיד בלואיוויל, כשעשה בביקור אצל אחיו ג'ושוע, שאתו הוא התיידד כאשר חי בספרינגפילד, אילינוי.
במהלך ביקורו של לינקולן, נפגשו השניים על בסיס יומיומי ודנו בסוגיות משפטיות ובענייני השעה.
ג'יימס ספיד השאיל ללינקולן ספרים מספרייתו המשפטית.
שלא כמו אחיו ג'ושוע, התנגד ג'יימס ספיד לעבדות והיה פעיל במפלגה הוויגית.
ב-1847 הוא נבחר לבית הנבחרים של קנטקי.
בשלב מוקדם זה של הקריירה שלו, הוא כבר דחף לשחרורם של השחורים מכבלי עבדותם.
עם זאת, ציבור המצביעים בקנטקי לא היה שותף לדעותיו אלו, וב-1849 לא עלה בידו להיבחר כנציג לוועידה החוקתית של קנטקי.
בשנים 1851–1854 היה ספיד חבר במועצת העיר לואיוויל, כולל שנתיים כנשיא המועצה.
הוא שימש כפרופסור במחלקה למשפטים של אוניברסיטת לואיוויל בשנים 1856–1858, ובהמשך שב ללמד שם בשנים 1872–1879. הוא היה אחד ממייסדי משרד עורכי הדין "סטייטס והרביסון" .
כאשר פריצתה של מלחמת האזרחים הלכה וקרבה, היה ספיד פעיל במאמצים להשאיר את קנטקי באיחוד.
הוא גם היה המפקד של משמר הבית של קנטקי.
ב-1861 הוא נבחר לסנאט של קנטקי והיה שם למנהיג תומכי האיחוד.
ב-1862 הוא הגיש הצעת חוק לעיקול רכושם של תומכי הקונפדרציה בקנטקי.
בדצמבר 1864 מינה הנשיא לינקולן את ספיד כתובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר רצח לינקולן החל ספיד להיות מעורב יותר ויותר בפעילותם של הרפובליקנים הרדיקלים ודחף לאפשר לגברים אפרו-אמריקאים להצביע.
עקב אכזבתו מהנשיא הדמוקרטי לשעבר, אנדרו ג'ונסון, התפטר ספיד מתפקידו ביולי 1866 ושב לעסוק בעריכת דין.
ספיד היה נציג לוועידת האיחוד הלאומי ונבחר לשמש כנשיא הוועידה.
עם זאת, השקפותיו בסוגיות הגזעיות לא זכו לאהדה בקנטקי.
ב-1867 הוא התמודד בבחירות לסנאט של ארצות הברית כאשר בעל בריתו של הנשיא ג'ונסון, הסנאטור ג'יימס גתרי פרש עקב מצב בריאותו.
ציבור הבוחרים בחר במקומו בדמוקרט תומאס מקארי.
ב-1868 התמודד ספיד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסגן הנשיא, אך תחת זאת בחרה ועידת המפלגה בסקיילר קולפקס.
ספיד גם התמודד ב-1870 על מושב המחוז החמישי של קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של הדמוקרט אסא גרובר, שהואשם בחוסר נאמנות, אך שמו טוהר והוא סיים את תקופת כהונתו.
עם זאת, בחר ציבור הבוחרים בדמוקרט בויד וינצ'סטר.
ספיד גם היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1872.
ספיד נבחר כעמית מדרגה שלישית של המסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית, כאות הוקרה לשירותו במלחמת האזרחים.
ג'יימס ספיד נפטר בלואיוויל ב-25 ביוני 1887 ונטמן בבית הקברות קייב היל שבעיר.
אחוזת משפחתו, פרמינגטון, רשומה כיום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ובעוד ששטח החווה צומצם באופן משמעותי, בית האחוזה שוקם והפך למקום מפגש מקומי המתמקד באירועים ההיסטוריים שהתרחשו בו.
בסרט "החיים הדרמטיים של אברהם לינקולן" משנת 1924 גילם את דמותו של ספיד ויליאם פון הרדנבורג.
בסרט הטלוויזיה "היום בו לינקולן נורה" משנת 1998 גילם את דמותו ג'ון לסקו.
בסרט לינקולן משנת 2012 גילם את דמותו ריצ'רד טופול.
ג'יימס ניקולס סקאלי הוא שחקן אמריקאי, המוכר מתפקידו בתור ג'ייסון בסדרה "Heathers" (2018) בפרמאונט (אנ') ובשל הופעתו בתור פורטי קווין בסדרה "את" (2019–2021) של נטפליקס.
סקאלי נולד וגדל בסן אנטוניו, טקסס.
הוא למד בחטיבת הביניים דריסקול ובבית הספר התיכון נורת' איסט לאמנויות.
בצעירותו בילה תקופה קצרה באנגליה כשאביו הוצב במסגרת שירותו הצבאי בחיל האוויר של ארצות הברית.
מאוחר יותר למד באוניברסיטת אוטרביין (אנ'), שם סיים תואר ראשון באמנויות ובתיאטרון מוזיקלי.
סקאלי היה גם מדריך רכיבה במשך שלוש שנים.
לפני שעבד בלוס אנג'לס, התגורר סקאלי בניו יורק והופיע בתיאטרון אוף ברודוויי.
בשנת 2016, סקאלי ערך את הופעת הבכורה שלו בסדרת הדרמה של סדרת האינטרנט, "Sublets".
בהמשך הופיע סקאלי בסדרות טלוויזיה, כמו "קוונטיקו" ו"מוקד 911".
בשנת 2018, סקאלי כיכב בתפקיד הראשי בסדרה "Heathers" מבית רשת הטלוויזיה פרמאונט (אנ').
בינואר 2019 פורסם כי סקאלי לוהק לתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת המתח של נטפליקס, "את".
בשנת 2022 גילם את צ'ארלי בסרט הקומדיה הלהט"בי "פייר איילנד" בבימויו של אנדרו אהן .
הסרט יצא ב-3 ביוני 2022 בהולו.
באותה השנה גילם את ברנרד פיצמרטין בעונה הרביעית של סדרת גיבורי העל "טיטאנים" ברשת HBO Max.
+ שנה סרט תפקיד הערות 2020 Straight Up ריידרהדבר האחרון שהוא רצהכתב מרושל2022פייר איילנדצ'ארלי2023פרובלמיסטה (אנ')בינגהאםTBASomething's More Than One Thingרמי
+ שנה סדרה תפקיד הערות 2016 Sublets אורח במסיבה סדרת רשת; פרק: "Batman's Girlfriend" 2017 קוונטיקו טייט פרק: "Mockingbird" 2018 Heathers ג'ייסון "ג'יי.די" דין תפקיד ראשי; 10 פרקים מוקד 911 טראוויס פרק: "Merry Ex-Mas" 2019–2021 אתפורטי קוויןתפקיד ראשי (עונה 2)
תפקיד אורח (עונה 3); 11 פרקים2021אהבה מודרניתפורדפרק: "How Do You Remember Me?"2022–2023טיטאניםברנרד פיצמרטין9 פרקים
גיימס סקוט היה מלחין ופסנתרן אמריקאי, שנחשב לאחד משלושת המלחינים החשובים ביותר של מוזיקת הרגטיים הקלאסית, יחד עם סקוט ג'ופלין וג'וזף לאמב.
הוא נולד בניושו שבמיזורי לג'יימס סקוט האב ומולי תומאס סקוט, שניהם עבדים לשעבר.
בשנת 1901 עברה משפחתו לקרתגו, מיזורי, שם למד בתיכון לינקולן.
בשנת 1902 החל לעבוד בחנות המוזיקה של צ'ארלס ל.
דומארס, תחילה כשוטף חלונות, ואחר-כך החל לנגן מוזיקה בפסנתר כנגן מדגים בחנות, כולל נגינת קטעים משלו.
הביקוש למוזיקה שלו שכנע את דומארס להדפיס את היצירות הראשונות של סקוט, "A Summer Breeze - March and Two Step", שפורסמו בשנת 1903.
ב־1904 פורסמו שתי יצירות נוספות מאת סקוט, "Fascinator March" ו-"On the Pike March" ונמכרו היטב, אך לא הספיקו כדי להשאיר את דומאר בעסקים ועד מהרה החברה הפסיקה לפרסם.
היסטוריוני הרגטיים, רודי בלש והרייט ג'ניס כתבו, כי בשנת 1905 סקוט נסע לסנט לואיס, מיזורי בחיפוש אחר האליל שלו סקוט ג'ופלין.
הוא איתר את ג'ופלין ושאל אם יסכים לקשיב לאחד מהלחנים שלו.
לאחר ששמע את היצירה, הציג אותו ג'ופלין בפני המו"ל שלו, ג'ון סטילוול סטארק, והמליץ לו לפרסם אותה.
סטארק פרסם את הקטע כעבור שנה בשם "ראג רגלי צפרדע" ("Frog Legs Rag).
הקטע הפך במהרה ללהיט והיה השני במכירות בקטלוג סטארק, שני רק ל-"Maple Leaf Rag" של ג'ופלין.
סקוט הפך לכותב קבוע בקטלוגים של סטארק עד 1922.
בשנת 1914 עבר סקוט לקנזס סיטי, מיזורי, שם התחתן עם נורה ג'ונסון, לימד מוזיקה וליווה סרטים אילמים כנגן אורגן וכמעבד ב"תיאטרון פנמה".
כל מי שהכיר אותו ציין שעבודת התיאטרון הייתה חלק ניכר מפעילותו.
בת דודתו פטסי תומאס סיפרה כי, "כולם כינו אותו 'פרופסור קטן'.
הוא תמיד הלך במהירות, מביט בקרקע - היה עובר לידך ברחוב ולעולם לא ראה אותך - נראה תמיד שקוע במחשבות.
בשנות חייו האחרונות עסק סקוט בהוראה, הלחנה ולהוביל שמיניה מוזיקלית שניגנה בפארקים פאבים לבירה ובתי קולנוע שונים באזור.
עם הגעתם של סרטי קולנוע עם פסקול, הכנסתו ירדה.
הוא איבד את עבודתו בתיאטרון, אשתו נפטרה ללא ילדים ובריאותו הידרדרה.
הוא עבר להתגורר עם בת דודתו רות קלהאן בקנזס סיטי, קנזס, ואף על פי שסבל ממחלת המיימת באופן כרוני, הוא המשיך להלחין ולנגן בפסנתר.
סקוט נפטר בבית החולים דגלאס ב־30 באוגוסט 1938 בגיל 52 ונקבר לצד אשתו בבית העלמין ווסטלאון.
הקומפוזיציות הידועות ביותר של סקוט כוללות את:
ג'יימס יאנגס סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל רוד איילנד ה-26 בשנים 1863–1866.
סמית' נולד בכפר פוקונוק בגרוטון, קונטיקט , לעמוס סמית' ופריסילה (מיטשל) סמית'.
בגיל שש עשרה סמית' כבר ניהל חנות בסאלם, קונטיקט .
בשנה שלאחר מכן, הוא עבר לפרובידנס, רוד איילנד, שם עבד בעסק עצים בו מונה לבעלים עשור מאוחר יותר.
הוא מכר את העסק הזה כדי לפתוח עסק ייצור עם אחיו ויחד הם הפכו למשקיעי הטקסטיל המובילים במדינה.
היו בבעלותם מפעלים בקונטיקט וברוד איילנד.
ב-13 באוגוסט 1835 הוא התחתן עם אמילי בראון, בתו של תומאס בראון, יצרן כותנה.
לאחר מכן עבר סמית להשקעה במפעלי כותנה במקום השקעה במפעלי עץ.
היו להם שתי בנות ובן שמת בצעירותו.
סמית' היה פעיל במפלגה הרפובליקנית.
הוא היה ראש עיריית פרובידנס למשך שתי כהונות של שנה מ-1855 עד 1857. הוא היה חבר בבית הנבחרים של רוד איילנד.
הוא התמודד ללא הצלחה על תפקיד המושל ב-1861, אך ניצח בבחירות שנתיים לאחר מכן.
הוא ירש את ויליאם קאזנס ב-26 במאי 1863. הוא נבחר שוב פעמיים, ולא התמודד שוב.
ירש אותו הגנרל מלחמת האזרחים אמברוז ברנסייד, גם הוא רפובליקני, ב-29 במאי 1866.
לאחר שעזב את תפקידו, סמית' עבד כיצרן עד מותו ב-1876. כמו כן הוא היה נשיא מועצת המסחר של פרובידנס.
מנהל חברת הרכבות פרובידנס ווסטר וחבר בחמש ועדות בממשלת העיר.
הוא היה יו"ר הוועדה לבניית בניין עיריית פרובידנס החדש.
מותו גרם לאבל ציבורי גדול.
משרדים ציבוריים נסגרו, ומסע הלוויה של אבלים בכרכרות וברגל עקב אחרי הגופה למקום מנוחתה בבית הקברות של סוואן פוינט .
ג'יימס הובאן סנדס הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת סנט פאולי.
סנדס הצטרף למחלקת הנוער של ניו יורק סיטי בשנת 2015. ב-16 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 נגד קולורדו ראפידס במסגרת ליגת ה-MLS.
ב-15 באוגוסט 2018 הושאל סנדס למשך תקופה קצרה ללואיוויל סיטי מה-USL, במדיה ערך שלוש הופעות ליגה.
ב-5 בינואר 2022 הושאל סנדס לעונה וחצי לגלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית.
ב-18 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד אברדין במסגרת המחזור ה-21 בליגה לעונת .
בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה בחצי העונה הראשונה שלו במועדון, וזכה עם המועדון בגביע הסקוטי.
ב-1 בינואר 2025 הושאל לסנט פאולי מהבונדסליגה עד לסוף העונה.
סנדס היה חלק מסגל נבחרת ארצות הברית בטורניר גביע הזהב 2021. ב-11 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1-0 על נבחרת האיטי במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
ב-1 באוגוסט 2021 שיחק בגמר הטורניר, בו ניצחה נבחרתו את נבחרת מקסיקו וזכתה בטורניר.
ג'יימס פ' גלין (James F.
גלין סיים תואר ראשון במדעים ב-1989 באקדמיה הימית של ארצות הברית.
לגלין תואר שני במדעים בלימודי ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, וכן תואר שני במדעים בלימודים צבאיים ממכללת הפיקוד והמטה של חיל הנחתים והוא בוגר בית הספר ללוחמה אמפיבית של חיל הנחתים.
גלין הוסמך כלוטננט שני בחיל הנחתים של ארצות הברית ב-1989 לאחר שסיים לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
גלין סיים הכשרה בבית הספר הבסיסי של חיל הנחתים ובקורס קציני חי"ר, ולאחר מכן הוצב בבסיס חיל הנחתים בהוואי שם שירת כמפקד פלוגת רובאים במהלך מבצעי מגן מדבר/סערה מדברית ומאוחר יותר כמפקד פלוגת מרגמות 81 מ"מ.
במהלך שירותו הוא הוצב בבסיסים שונים של חיל הנחתים, בהם: בסיס החיל בוושינגטון די.סי.
; קצין מבצעים בבסיס פנדלטון בקליפורניה ומפקד פיקוד מבצעים מיוחדים של חיל הנחתים ליבשת אפריקה, ממאי 2010 עד יולי 2011. בין השנים 2006 עד 2007 גלין שירת בעיראק כמפקד כוח נחיתה.
מיולי 2011 ועד יולי 2013, בעת שהיה בדרגת קולונל, גלין שירת כמפקד של מרכז בסיס הדרכה חיילי למבצעים מיוחדים.
תפקידיו האחרונים של גלין היו: מיולי 2013 עד אוגוסט 2015 - עוזר צבאי לסגן מפקד חיל הנחתים.
מספטמבר 2015 עד יוני 2017 כמפקד התקשורת של חיל הנחתים..
מיולי 2017 עד יולי 2018 סגן המפקד הכללי של מבצעים מיוחדים כוח משימה משותף, מבצע נחישות טבועה.
הוא היה מפקד מחנה ההכשרות של חיל הנחתים באי פאריס וממונה על אזור הגיוס המזרחי בארצות הברית וב-26 ביוני 2020 מונה כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של כוחות הנחתים של ארצות הברית.
לאחר מכן, מונה לסגן מפקד פיקוד ההדרכה והחינוך של חיל הנחתים של ארצות הברית.
ב-6 בספטמבר 2022, הוצגה מועמדותו של גלין להעלאה לדרגת לוטננט גנרל ולתפקיד סגן מפקד כוח אדם ומילואים של חיל הנחתים של ארצות הברית.
מינויו אושר בהצבעה קולית של הסנאט ב-29 בספטמבר 2022.
ב-23 באוקטובר 2023 דווח כי הנשיא ג'ו ביידן שלח משלחת של קצינים ובראשה גלין כדי לייעץ לצה"ל במהלך מלחמת חרבות ברזל וזאת בהתבסס על מומחיותם בלחימה בדאעש במוסול.
מדליות של לוטננט גנרל ג'יימס פ.
גלין מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה לגיון ההצטיינות כוכב הארד לב הארגמן מדליית השירות הראוי לשבח מדליית הצי וחיל הנחתים מדליית הצי וחיל הנחתים Combat Action Ribbon|-
| align=center | מדליית הצי וחיל הנחתים
| align=center | מדליית השירות הכללי בדרום-מערב אסיה
| align=center | מדליית קמפיין בעיראק
| align=center | מדליית קמפיין החלטה אינהרנטית
|align=center |מדליית שירות המלחמה העולמית בטרור מדליית משלחת המלחמה העולמית בטרור
|align=center | מדליית השירות ההומניטרי
| align=center |מדליית הצי וחיל הנחתים
| align=center |מדליית שחרור כווית (ערב הסעודית) )
|align=center |מדליית שחרור כווית (כווית) )
ג'יימס (ג'ים) סלייף הוא קצין בדרגת גנרל, כיהן כסגן מפקד חיל האוויר של ארצות הברית.
סליף התגייס בשנת 1990 לחיל האוויר של ארצות הברית והוכשר כטייס מסוקים.
תחילה שירת כמדריך טיסה על מסוקי יואי (Huey), ובהמשך עבר הסבה למסוקי סיקורסקי MH-53 והצטרף לטייסת המבצעים המיוחדים ה-20.
בשנת 2002 מונה לקצין המבצעים של הטייסת, ובמקביל שימש כמפקד השלוחה הקדמית של הטייסת במפרץ הפרסי.
ביוני 2004 מונה למפקד טייסת המבצעים המיוחדים ה-21, המוצבת באנגליה, ולאחר מכן שימש כסגן מפקד להק המבצעים המיוחדים 352. בהמשך דרכו מילא תפקידי מטה במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
במרץ 2010 מונה למפקד להק המבצעים המיוחדים ה-27 ובמהלך שירותו הוצב באפגניסטן.
ביוני 2011 מונה למפקד כנף מבצעים מיוחדים ה-1. ביולי 2013 מונה לעוזרו של מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר ולאחר מכן שירת במטה פיקוד מרכז של ארצות הברית.
באוגוסט 2015 מונה לראש מטה פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
ביוני 2017 מונה לראש מטה פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר וביולי 2018 לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית בדרגת לוטננט גנרל.
ביוני 2019 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר ובדצמבר 2022 מונה לראש אגף מבצעים במטה חיל האוויר.
בדצמבר 2023 הועלה לדרגת גנרל מונה לסגן מפקד חיל האוויר על ידי הנשיא ג'ו ביידן ומזכיר ההגנה לויד אוסטין.
ב-21 בפברואר 2025 הודח מתפקידו על ידי הנשיא דונלד טראמפ ומזכיר ההגנה פיט הגסת'.
לאורך שירותו צבר כ-3,100 שעות טיסה.
סלייף בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת אובורן, תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת אמברי רידל, תואר שני בניהול מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר, מכללת המלחמה של חיל האוויר והקולג' לכוחות משולבים ב.
ג'יימס סייקס היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-14 ממרץ 1801 ועד ינואר 1802, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט של דלאוור, בו הוא כיהן כחבר בזמנים שונים בין השנים 1794–1813.
ג'יימס סייקס נולד ליד דובר שבמושבת דלאוור כבנם של ג'יימס ואגנס סייקס.
אביו היה חבר האספה הכללית של דלאוור ונציג לקונגרס הקונטיננטלי מטעמה.
ג'יימס סייקס הבן למד רפואה בהדרכתו של ג'ושוע קלייטון, ובתחילה עסק במקצוע בקיימברידג', מרילנד.
בעת שהותו שם הוא נשא לאישה את אליזבת גולדסבורו, בתו של השופט רוברט גולדסבורו.
לאחר ארבע שנים הם שבו לדובר.
ב-1791 מונה סייקס על ידי האספה הכללית של דלאוור לסייע בארגון הגרלה לגיוס כספים לכיסוי הוצאות לבניית בית המדינה החדש.
לאחר ששימש כפקיד האספה הכללית, נבחר סייקס ב-1793 לסנאט של דלאוור, וכיהן בו עד ינואר 1797. שנה מאוחר יותר הוא שב לסנאט וכיהן בו בשנים 1798–1813. ב-1801 הוא כיהן כיושב ראש הסנאט ולאחר מכן בכל מושבי הבית בשנים 1804–1812.
ב-20 בפברואר 1801 התפטר מתפקידו המושל ריצ'רד באסט לאחר שמונה על ידי הנשיא ג'ון אדמס כשופט בבית המשפט הפדרלי.
בתוקף תפקידו כיושב ראש הסנאט היה סייקס הבא בתור בסדר הירושה והושבע כמושל דלאוור במקומו של באסט.
הוא החליט שלא להתמודד על התפקיד בבחירות הבאות בזכות עצמו, וב-19 בינואר 1802 שב לסנאט.
במקביל, הפך סייקס לאחד הכירורגים הנודעים ביותר בדלאוור.
במרפאתו בדובר הוא התמחה בטיפול באבנים בכיס המרה ובקדחת צהובה.
ב-1814 הוא העביר את מרפאתו לניו יורק, שם עבד במשך שש שנים, שלאחריהן שב לדובר לעבוד במרפאתו יחד עם בנו ג'יימס.
ב-1822 היה סייקס לנשיא החברה הרפואית של דלאוור.
ג'יימס סייקס נפטר בדובר ב-18 באוקטובר 1822. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית המשיח האפיסקופלית.
בנו, ג'יימס, היה גם הוא רופא, ונכדו, ויליאם, היה אביו של מייג'ור גנרל ג'ורג' סייקס , שהיה מפקד בצבא האיחוד בקרב גטיסברג במלחמת האזרחים האמריקאית.
ג'יימס סטיוארט, האביר השחור מלורן היה אציל סקוטי.
האביר השחור מלורן נולד באינרמית', סקוטלנד.
אביו היה סר ג'ון סטיוארט (נפטר ב-26 באפריל 1421), שגריר סקוטלנד באנגליה.
הוא היה צאצא ישיר בקו הזכרי של אלכסנדר סטיוארט, הדייל הרביעי של סקוטלנד, דרך בנו השני סר ג'ון סטיוארט מבונקיל, שנהרג בקרב פלקירק.
אמו הייתה גם צאצאית של אליזבת דה בורג, אשתו/מלכה השנייה של המלך רוברט הראשון ("הברוס").
ג'יימס היה אחיו הצעיר של רוברט סטיוארט, לורד לורן הראשון (1382–1449), שצאצאיו נשאו את התואר הזה.
הוא היה בן ברית של דאגלס השחורים, רוזני דאגלס.
לאחר רצח ג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד בשנת 1437, השלטון הוחזק בידי ארצ'יבלד דאגלס, הרוזן החמישי מדגלאס כעוצר עבור ג'יימס השני, מלך סקוטלנד הקטין.
הסטיוארטים מלורן היו בין תומכיו המהימנים ביותר, וכוחם גדל מאוד בזמן שמשפחת דאגלס שלטה בסקוטלנד והמלך היה רק בן 7. עם זאת, מותו הבלתי צפוי של הרוזן החמישי מדגלאס מקדחת בשנת 1439 הביא לחלוקת הכוח בחוסר נוחות בין ויליאם, לורד קריטון הראשון, קנצלר סקוטלנד וסר אלכסנדר ליווינגסטון, מושל טירת סטרלינג.
סטיוארט התחתן עם ג'ואן בופורט, בת הזוג המלכה, והפך לאביו החורג של ג'יימס השני.
סטיוארט ובני בריתו דאגלס תכננו לסלק את ג'יימס השני הצעיר, שהוחזק על ידי ליווינגסטון במעוז טירת סטרלינג.
עם זאת, ליווינגסטון עצר את ליידי ג'ואן ב-3 באוגוסט 1439, וכלא אותה בטירת סטרלינג, תוך שהשליך את סר ג'יימס ואחיו סר ויליאם לצינוק שלה.
מאוחר יותר הם שוחררו בהתנהגות טובה.
הוא כביכול נתפס בים על ידי פיראטים פלמים והומת לאחר 1451. אבל הוא עדיין היה בחיים בשנים 1453–1454, כאשר נשא את הצעתו של המלך ג'יימס השני לאדמונד בופורט, דוכס סומרסט, לחלץ אותו ממצודת לונדון, כאשר סומרסט היה אסיר בתקופת מלכותו של ריצ'רד, דוכס יורק.
הוא התחתן, לפני 21 בספטמבר 1439, עם ג'ואן בופורט, מלכת הסקוטים, אלמנתו של ג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד.
הייתה להם רשות אפיפיורית הן לקרבה והן לזיקה.
היא הייתה בתו של ג'ון בופורט, הרוזן הראשון מסומרסט (בנם של קתרין סווינפורד וג'ון מגונט, ונכדו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה) מאשתו ליידי מרגרט הולנד, בתם של תומאס הולנד, הרוזן השני מקנט ואליס פיצאלן.
לג'יימס סטיוארט וג'ואן בופורט היו שלושה ילדים:
ג'יימס סטיוארט, רוזן ביוקן (1442–1499) - מונה בשנת 1471 לצ'מברלין העליון של סקוטלנד, ובשנת 1473 לשגריר סקוטלנד לצרפת.
ג'יימס מרקוס סקיילר היה משורר אמריקאי זוכה פרס פוליצר לשירה.
הוא היה דמות מרכזית בקבוצת משוררי אסכולת ניו יורק, לצד המשוררים ג'ון אשברי, פרנק אוהרה, קנת' קוך וברברה גסט.
ג'יימס מרקוס סקיילר, בנם של מרקוס סקיילר ומרגרט דייזי קונור סקיילר, נולד ב-9 בנובמבר 1923 בשיקגו.
הוריו התגרשו כשהיה בן 7 והוא בילה את רוב ילדותו עם אמו ואביו החורג.
משפחתו הרבתה לנדוד והתגוררה בערים שונות באילינוי, בוושינגטון הבירה, במרילנד ובניו יורק.
לאחר שסיים את בית הספר התיכון, למד במכללת בת'אני במערב וירג'יניה מ-1941 עד 1943, והתמקד בהיסטוריה, אדריכלות וספרות.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא ושירת בצי האמריקאי על משחתת בצפון האוקיינוס האטלנטי, בהגנה על שיירות.
ב-1944, לאחר עגינה קצרה בניו יורק, לא התייצב בחזרה לשירות, והסגיר את עצמו רק מספר שבועות לאחר מכן.
בשימוע שנערך לו בגין נפקדות זו, נחשפה נטייתו המינית כהומוסקסואל, והוא שוחרר מהצבא.
סקיילר עבר לעיר ניו יורק בשנות ה-40 המאוחרות.
הוא עבד עבור NBC והתיידד לראשונה עם המשורר ויסטן יו אודן.
בשנת 1947 נסע לאיסקיה, איטליה, בין היתר כדי להקדיש שם זמן לכתיבה.
באיסקיה התגורר בדירתו השכורה של אודן ועבד כמזכירו.
בין 1947 ל-1948 למד באוניברסיטת פירנצה והחל לכתוב שירה.
ב-1949 שב לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
ב-1951 אירעה פריצת דרך חשובה בקריירה שלו, כאשר שירו "Salute" התקבל לפרסום בכתב עת ספרותי חדש.
באותה שנה הכיר במסיבה בעיר את המשוררים פרנק אוהרה וג'ון אשברי, שעודדו אותו לכתוב.
בהמשך חלקו השלושה דירה ברחוב 49 במנהטן, ועבדו בשיתוף פעולה הדוק על מגוון פרויקטים של כתיבה.
בשנים אלה מצא סקיילר השראה בעולם האמנות.
מ-1955 עד 1961 עבד כאוצר של תערוכות מתחלפות במוזיאון לאמנות מודרנית, וכן היה עורך ומבקר אמנות במגזין Art News.
בראיון שפורסם ב-2002, אמר, "למדתי הרבה בשנים האלה, ולאחר מכן המשכתי בשנות ה-60 לכתוב מדי פעם מאמרים על אמנים ספציפיים והטכניקות שלהם.
גם כדי להתפרנס, וגם כי רציתי לכתוב על ציור, על אמנות".
תקופתו כמבקר אמנות הפכה להשראה מרכזית בעבודתו.
ב-1960 הדפיס בהדפסה פרטית את ספר שיריו הראשון, "Salute".
ב-1969 יצא לאור בהפצה מסחרית ספר שיריו "Freely Espousing".
הפרודוקטיביות שלו הגיעה לשיאה במהלך שנות ה-70, עם פרסום אוספי שירים רבים וכן רומן שלישי בשם "מה יש לארוחת ערב", שיצא לאור ב-1978. יצירתו האחרונה בעשור הייתה "בוקר השיר" (1980), שעליה קיבל פרס פוליצר.
בשנת 1985 זכה בפרס וויטינג , יחד עם לינדה גרג ושני משוררים נוספים.
על אף שהיה משורר מצליח, מפורסם ומוערך בתחילת שנות ה-80, פנה סקיילר לחיים של הסתגרות עקב בעיות בריאותיות וקשיים כלכליים, שהפריעו לכתיבתו.
הוא המשיך להתגורר בעיר ניו יורק.
ב-1988 יצא לאור ספר עם מבחר משיריו, שזכה להערכה רבה.
על אף שהיה אדם ביישן, הסכים לערוך ערב הקראה משיריו כדי לחגוג את המאורע.
האירוע נחל הצלחה, ובשנים הבאות ערך סקיילר מספר אירועים דומים נוספים.
סקיילר ידוע ביכולתו להתבונן על רגעים ופרטים שגרתיים של חיי היומיום ולמצוא בהם יופי ומשמעות.
הוא מעריך את הרגיל ואת אופן פעולתו ביחס לדברים אחרים: "אלה המים בכוס השתייה שהצבעונים נמצאים בה./ זה יום כמו כל יום אחר".
ניתן לראות בשיריו תצלומי מצב של הקיום היומיומי, לוכדים רגעים חולפים בבהירות ובפשטות.
הייתה לו עין חדה לפרטים, בין אם תיאר סביבה טבעית, נופים אורבניים או סצנות ביתיות.
תשומת לב זו לפרטים מעשירה את שירתו ותורמת לחיותה.
בהשפעת קרבתו לאמנות, שירתו משקפת רגישות ציורית.
הוא נמשך לאמנויות החזותיות ושילב בכתיבתו אלמנטים של צבע, אור וקומפוזיציה.
הוא היה ידוע בדימויים החזותיים החיים והמדויקים שלו, ושירתו מרבה לצייר תמונות במילים, לתאר סצנות ונופים באופן המעורר חוויה חושית ותחושת הימצאות במקום.
סקיילר מטשטש לעיתים קרובות את הגבול בין שירה לפרוזה.
שירתו מאופיינת בנימת שיחה ישירה ובשפה נגישה, שנונה ויומיומית.
הוא מדבר אל הקורא ברמה האישית, מזמין אותו להשתתף בתצפיותיו ובהשקפותיו על החיים, האמנות והעולם הסובב אותו.
שיריו חוקרים לעיתים קרובות חוויות אישיות, רגשות ומערכות יחסים.
קיימת תחושה של אינטימיות בעבודתו, כאשר הוא מהרהר ברגעים של שמחה, עצב, אהבה או אובדן בכנות ובהתבוננות פנימית.
בדומה למשוררים אחרים באסכולת ניו יורק, סקיילר עשה שימוש בפיצול ופירוק בשיריו.
עבודתו יכולה לנוע בין מחשבות, תמונות או סצנות שונות באופן המשקף את המורכבות והנזילות של החוויה האנושית.
בסך הכל, שירתו ידועה בזכות הבהירות שלה, רגישותה לשגרה, ויכולתה ללכוד את המהות והמורכבות של החוויה האנושית בתיאורים יוצאי דופן של פרטים חזותיים ורגשיים.
סקיילר לא חשף הרבה על חייו האישיים.
ידוע שהיה הומוסקסואל, וניהל מערכות יחסים עם ויליאם אלטו והאמן ג'ון באטון .
את השירים הראשונים שזכו להכרה כתב בהיותו מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי, לאחר שחווה התמוטטות עצבים.
הוא אובחן כלוקה בהפרעה דו-קוטבית, ובמהלך חייו המשיך לסבול מבעיות נפשיות.
שירתו משקפת לעיתים קרובות נושאים של בדידות, בלבול ומורכבות בחיי היומיום, שניתן לקשר אותם לחוויותיו כמתמודד נפש.
ב-1961 התמוטט שוב, ואת מרבית שנות ה-70 העביר בין אשפוזים במוסדות פסיכיאטרים שונים.
באפריל 1977 כמעט ואיבד את חייו בשריפה, לאחר שנרדם עם סיגריה בוערת.
ב-1979, לאחר שהשתחרר מאשפוז פסיכיאטרי נוסף, עבר להתגורר במלון צ'לסי במנהטן.
תקופת מגוריו הארוכה שם, מ-1979 עד מותו ב-1991, מונצחת בלוחית זיכרון בכניסה למלון.
סקיילר נפטר ב‑12 באפריל 1991, בגיל 67, במנהטן, לאחר שבץ מוחי.
ליתיום הקריסטל (ניו יורק: בית רנדום, 1972)
מונית שמש (ניו יורק: הרפתקאות בשירה, 1972)
המנון לחיים (ניו יורק: בית רנדום, 1974)
הרצפות חסינות האש של וויטלי קורט; שירים וריקודים באנגלית (Newark & West Burke, Vt.: Janus Press, 1976)
שיר (סירקיוז, ניו יורק: Kermani Press, 1976)
ספר הבית: פרוזה ושירים, 1951–1970, בעריכת טרבור ווינקפילד (Calais, Vt.: Z Press, 1977)
הבוקר של השיר (ניו יורק: Farrar, Straus & Giroux, 1980)
Collabs, מאת סקיילר והלנה יוז (ניו יורק: Misty Terrace Press, 1980)
כמה ימים (ניו יורק: בית רנדום, 1985)
שירים אסופים (ניו יורק: Farrar, Straus & Giroux, 1993).
ג'יימס רוברט סקנלון הוא כדורגלן גיברלטרי-אנגלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי במחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד ובנבחרת גיברלטר.
סקנלון גדל במחלקת הנוער של דרבי קאונטי, ובחודש פברואר 2021 הצטרף למחלקת הנוער של מנצ'סטר יונייטד.
ב-21 במרץ 2024 ערך סקנלון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גיברלטר, בהפסד 0–1 לנבחרת ליטא במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
ג'יימס מייקל סלאטרי היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אילינוי.
סלאטרי נולד ב-29 ביולי 1878 בשיקגו שבאילינוי, ולמד בבתי ספר כנסייתיים ובקולג' סנט איגנטיוס (הידוע כיום כאוניברסיטת לויולה בשיקגו).
הוא הועסק כמזכיר במחלקות הבנייה של העיר שיקגו ב-1905, והשלים את לימודיו במכללת אילינוי למשפטים בשיקגו ב-1908. באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בשיקגו.
בין השנים 1909 ל-1912 היה חבר בסגל ההוראה של הקולג' למשפטים של אילינוי.
בשנים 1910 עד 1912 כיהן כמנהל השירות הציבורי של מחוז קוק שבאילינוי, ובין 1912 ל-1914 שימש כמזכיר קולג' ובסטר למשפטים בשיקגו.
בשנים 1933 ו-1934 היה יועץ משפטי של ועדת לינקולן פארק, ובשנים 1934 עד 1936 היה יועץ משפטי של רשות הפארקים של שיקגו.
הוא היה יושב ראש ועדת המסחר של אילינוי מ-1936 עד 1939. ב-1939 מיהר הנרי הורנר לחזור לאילינוי מפלורידה, כדי למנוע מיריבו הפוליטי ומהמושל בפועל ג'ון הנרי סטליי למנות את מחליפו של ג'יימס המילטון לואיס המנוח.
סלאטרי כיהן כסנאטור מ-14 באפריל 1939 עד 21 בנובמבר 1940, כאשר מחליפו שנבחר כדין נכנס לתפקיד.
סלאטרי לא הצליח להיבחר בבחירות המיוחדות למילוי התפקיד, וחזר לעסוק בעריכת דין בשיקגו.
הוא מת ב-28 באוגוסט 1948 בבית הקיץ שלו בלייק ז'נבה שבוויסקונסין, ונקבר בבית הקברות של קלווארי, אוונסטון שבאילינוי.
ג'יימס סמפל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה יושב ראש בית הנבחרים של אילינוי, התובע הכללי של אילינוי, שופט של בית המשפט העליון של אילינוי, ממונה על היחסים של ארצות הברית עם רפובליקת ניו גרנדה, וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אילינוי.
סמפל נולד במחוז גרין, קנטקי, וגדל והתחנך במחוז קלינטון.
הוא שירת במיליציה של קנטקי במהלך מלחמת 1812 ולאחר מכן עבר למיזורי, שם היה פעיל במיליציה והפעיל מספר עסקים.
מאוחר יותר הוא למד משפטים במיזורי ובקנטקי, התקבל ללשכת עורכי הדין, ועבר לאדוארדסוויל, אילינוי, כדי לפתוח משרד פרטי.
הוא נעשה פעיל בפוליטיקה כדמוקרטי, אך התנגד לעבדות, וכיהן בבית הנבחרים של אילינוי מ-1828 עד 1832. הוא המשיך בשירות המיליציה שלו לאחר שעבר לאילינוי, והשתתף במלחמת הבלאק הוק.
לאחר שירות כתובע הכללי של אילינוי מ-1832 עד 1834, חזר סמפל לבית הנבחרים של אילינוי, שם שימש כיושב ראש מ-1834 עד 1837.
משנת 1838 עד 1842, שימש סמפל כממונה על היחסים האמריקאי בניו גרנדה.
עם שובו לאילינוי, הוא מונה לשופט עמית של בית המשפט העליון של אילינוי, אך הוא כיהן רק כמה חודשים מכיוון שבהמשך אותה שנה הוא נבחר למלא מקום פנוי בסנאט האמריקאי, שם כיהן בין השנים 1843–1847.
לאחר שעזב את הפוליטיקה, סמפל עסק בעריכת דין, היה פעיל במספר מיזמים עסקיים, וניסה לשווק המצאה בשם "מכונית הערבה", מבשרה של הרכב המודרני.
הוא מת באלסה, אילינוי, עיירה שהקים, ונקבר בבית הקברות בלפונטיין בסנט לואיס, מיזורי.
ג'יימס סמפל נולד במחוז גרין, קנטקי, ב-5 בינואר 1798, והיה בנם של ג'ון ווקר סמפל ולוסי (רוברטסון) סמפל.
סבו של סמפל, רוברט סמפל, כיהן בבית המחוקקים של וירג'יניה, ואביו כיהן בבית המחוקקים של קנטקי.
ג'יימס סמפל גדל באחוזת מחוז קלינטון של אביו, שג'ון סמפל כינה "76".
הוא קיבל את השכלתו המוקדמת מאמו, אישה מוכשרת שהשכילה מספיק כדי לטעון תיקים בבית המשפט כאשר לא היו עורכי דין זמינים, וקיבל חונכות על ידי דודו אייזק רוברטסון, שהיה בוגר מכללת פרינסטון.
בשנת 1814, סמפל בן השש עשרה התנדב למיליציה של קנטקי במהלך מלחמת 1812. הוא שירת עד סוף המלחמה, ובשנת 1817 קיבל נציבות ברגימנט המיליציה ה-81 של קנטקי.
בשנת 1818, סמפל עבר לאדוארדסוויל, אילינוי, אך הוא נשאר רק תשעה חודשים לפני שחזר לקנטקי.
בשנת 1819, הוא עבר לצ'אריטון, מיזורי, שם הפעיל מפעל לבורסקאות והפך פעיל במיזמים עסקיים אחרים.
בנוסף, הוא הצטרף לרגימנט הרגלים ה-21 של מיליציית מיזורי, שעליו פיקד מאוחר יותר בדרגת קולונל.
זמן קצר לאחר הגעתו לצ'אריטון, נבחר סמפל לנציב הלוואות במדינה.
בתגובה לפאניקה של 1819, אישרה ממשלת מיזורי הנפקת כספי נייר שניתן להלוות לחקלאים כדי שלא יאבדו את אדמתם במהלך השפל הכלכלי.
משרדי הלוואות של בנקים ברחבי המדינה היו מפוקחים על ידי נציבים שהלוו את הכסף, דאגו להחזר, ופתחו בהליכי עיקול ומכירות פומביות לחקלאים שלא עמדו בהלוואותיהם.
לאחר מותה הפתאומי של אשתו הראשונה בשנת 1821, סמפל החליט על קריירה כעורך דין והחל ללמוד משפטים.
הוא עבר ללואיוויל, קנטקי, בשנת 1824 כדי להמשיך את לימודיו, ולאחר שלוש שנות לימוד הוא התקבל ללשכת עורכי הדין וחזר לאדוארדסוויל ב-1827 כדי להתחיל לעריכת דין.
סמפל עסק בעריכת דין באדוארדסוויל והפך פעיל בפוליטיקה.
למרות שהוא התנגד לעבדות, הוא הפך לדמוקרט, ודגל בביטול העבדות בניגוד לרוב חברי מפלגתו, שתמכו בעבדות או שקיבלו שהיא יכולה להמשיך היכן שהיא כבר קיימת.
במהלך מלחמת הבלאק הוק של 1832, מונה סמפל לתפקיד שליש של רגימנט הרגלים ה-8 של מיליציית אילינוי, לאחר מכן כשליש של רגימנט רכוב שזה עתה אורגן, ולאחר מכן כעוזר של הבריגדיר גנרל סמואל וייטסייד ושופט סנגור החטיבה של ווייטסייד.
מאוחר יותר פיקד סמפל על הרגיממנט ה-8 כקולונל, ולאחר מכן הגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1828 נבחר סמפל לבית הנבחרים של אילינוי, והוא כיהן עד 1832. הוא כיהן כתובע הכללי של אילינוי מ-1832 עד 1834, ולא התמודד לבחירה מחדש, והעדיף במקום זאת להיות מועמד לבית הנבחרים של אילינוי.
הוא זכה במושב בבית הנבחרים ונבחר לכהן כיושב ראש הבית, תפקיד בו כיהן עד 1837. בשנת 1836, סמפל היה מועמד לסנאט האמריקני, אולם לא נבחר.
בנוסף לעיסוק בעריכת דין, הוא השתלב ביוזמות עסקיות כולל ספקולציות בנדל"ן, והיה ממייסדי העיירה היילנד והכפרים טמרוה ומרין.
בשנת 1837, הוא עבר לאלטון, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1837, הנשיא מרטין ואן ביורן מינה את סמפל לתפקיד ממונה על היחסים בגרנדה החדשה.
סמפל לא ביקש את המינוי, אבל החליט לקבל אותו.
הוא אושר על ידי הסנאט האמריקני, וכיהן מ-14 באוקטובר 1837 עד שהתפטר ב-4 במרץ 1842.
בתור הממונה על היחסים, סמפל קיבל את הסמכות לפעול כשגריר, וזכה לשבחים על ידי ממשלת ניו גרנדה וחברי הקבוצות השונות המתנגדות לה על הטקט וההגינות שבהן דגל למען האינטרסים של ארצות הברית מבלי להראות מועדפות.
ב-6 בינואר 1843, מונה סמפל לשופט עמית של בית המשפט העליון של אילינוי, ומילא את המשרה הפנויה שנותרה כאשר סידני בריז התפטר כדי לקבל בחירות לסנאט האמריקני.
הוא כיהן עד 16 באוגוסט 1843, והחליף אותו ג'יימס שילדס.
סמפל עזב את בית המשפט כדי לקבל את הבחירה למושב הסנאט האמריקני שנותר פנוי בשל מותו של סמואל מק'רוברטס.
הוא כיהן בשארית הקדנציה אליה נבחר רוברטס, מ-16 באוגוסט 1843 עד 3 במרץ 1847, ולא הועמד לבחירה מחדש ב-1846.
בסנאט, סמפל עסק בעיקר בפתרון מחלוקת הגבול של אורגון, שהסתיימה עם העברת אמנת אורגון ב-1846. סמפל גם הציע רפורמה במערכת הקונסולרית בארצות הברית.
מינויים קונסולריים היו משרות פטרונות, ורוב בעלי התפקידים לא קיבלו משכורת, אך פוצו בתשלום שהורשו לגבות עבור אישור מסמכי נסיעה נוטריוני, אימות גילויי הנוסעים של ספינות אמריקאיות המגיעות ואימות תכולת ספינות המשא המגיעות לארצות הברית.
סמפל הציג הצעת חוק שהייתה ממקצעת את הקורפוס הקונסולרי ומספקת תשלום משכורות במקום שכר טרחה, אך היא לא אומצה בתקופתו בסנאט.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, סמפל חיפש מינוי צבאי כמפקד רגימנט או בריגדה, אך נדחה על ידי הנשיא ג'יימס ק.
פולק, שלא היה מרוצה מכך שסמפל לא הסכים עם תוצאות המשא ומתן של ממשל פולק על אורגון.
ב-1845 החל סמפל לעבוד על רכב שהוא כינה "מכונית ערבה", מבשר הרכב.
מכונית הערבה של סמפל הייתה עגלה מצוידת במנוע קיטור וצמיגים רחבים שאפשרו לה לנסוע בכבישים או בשטח קשה.
הוא משך משקיעים בפרויקט, הקים תאגיד והנפיק מניות, אך נטש את המאמץ כאשר היצרנים הוכיחו שאינם מסוגלים לספק את החלקים הדרושים, והמכונאים הוכיחו כי אינם מסוגלים לרכוש או לייצר את הכלים הדרושים לביצוע תיקונים באב הטיפוס שלו.
סמפל השאיר את אב הטיפוס שלו בשדה מחוץ לספרינגפילד, שם במשך שנים רבות הצביעו עליו עולים חדשים לעיר כ"איוולת של סמפל".
לאחר שעזב את הסנאט ב-1847, חזר סמפל לעסוק בעריכת דין באלטון.
הוא גם היה שותף בכמה עסקים, כולל השקעה בקרקעות מצפון לאלטון, שם הקים קהילה הידועה בשם סמפלטאון.
מפעל זה לא צלח, וסמפל החליט לעזוב את אלטון.
הוא רכש אחוזה במחוז ג'רזי, שם ייסד בשנת 1853 את העיירה אלסה, אילינוי, והיה בעל עסקים הכולל מפעל ומזקקה.
בפנסיה שימש כמנהל הדואר של אלשה ועבד על היסטוריה של מקסיקו, מרכז אמריקה ודרום אמריקה, אך כתב היד שלו מעולם לא פורסם.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, סמפל היה אוהד לטיעוני זכויות המדינות של הקונפדרציה, אך נשאר נאמן לאיחוד ותמך באמצעים כולל שבועות נאמנות.
ג'יימס סמפל מת באלסה, אילינוי ב-20 בדצמבר 1866, ונקבר בבית הקברות בלפונטיין בסנט לואיס.
בשנת 1819, סמפל התחתן עם אלן דאף גרין, אחייניתו של דאף גרין.
היא מתה ב-1821, וב-1833 נשא סמפל לאישה את מרי סטיבנסון מיזנר, בתם של ד"ר קאלדוול קיירנס ומרי (סטיונסון) קיירנס, ואלמנתו של הנרי מיזנר.
בנו החורג של סמפל, לנסינג ב.
מיזנר היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית במספר מדינות במרכז אמריקה.
נכדו החורג אדיסון מיזנר היה אדריכל ידוע, ונכדו החורג וילסון מיזנר היה מחזאי מפורסם.
יוג'ין סמפל, בנם של ג'יימס ומרי סמפל, כיהן כמושל טריטוריית וושינגטון בין השנים 1887–1889. בתו לוסי וירג'יניה הפכה לאשתו של איש העסקים העשיר בסנט לואיס אדגר איימס.
לאחר מותו, הרחיבה לוסי איימס את אחזקותיו העסקיות של בעלה והוסיפה להונו, והתבלטה כתומכתבמטרות פוליטיות כולל זכות בחירה לנשים והשכלה גבוהה לנשים.
בתו ג'וליה הייתה אשתו של אשלי ד.
סקוט, שהפעילה עסק סיטונאי מכולת מצליח בסנט לואיס.
ג'יימס סטיוארט מרטין היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאילינוי.
מרטין נולד ב-19 באוגוסט 1826 באסטיוויל (כיום גייט סיטי), מחוז סקוט, וירג'יניה, והיה בנם של ג'ון ס.
אשתו השנייה של אביו הייתה ננסי בראונלו, מה שהפך אותו לאחיין חורג של מושל טנסי הרדיקלי, ויליאם "פרסון" בראונלו.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובמכללת אמורי והנרי באמורי, וירג'יניה.
הוא עבר לסיילם, אילינוי, ב-1846. הוא שירת במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו בפלוגה C של הרגימנט הראשון של מתנדבי אילינוי.
לאחר מכן הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1861 והחל לעסוק בכך בסיילם, אילינוי, ואף מונה לפקיד בבית המשפט במחוז מריון.
במהלך מלחמת האזרחים שירת מרטין בצבא האיחוד ומונה לקולונל של רגימנט הרגלים המתנדבים של אילינוי ה-111 ב-18 בספטמבר 1862. הוא קיבל דרגת כבוד של בריגדיר גנרל ב-26 בפברואר 1865 ולאחר מכן שוחרר בכבוד ב-7 ביוני.
לאחר המלחמה שימש מרטין כשופט של בית המשפט המחוזי של מריון.
הוא מונה לסוכן פנסיה של ארצות הברית על ידי הנשיא גרנט ב-13 באפריל 1869.
מרטין נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-43, וכיהן מ-4 במרץ 1873 עד 3 במרץ 1875, כשהביס את סילאס ל.
ברייאן, אביו של ויליאם ג'נינגס ברייאן, בהצבעה של 12,266 מול 12,016. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ולאחר מכן הפך לנציב הכלא הדרומי של אילינוי במנרד ב-1879.
מרטין מת בסיילם, אילינוי ב-20 בנובמבר 1907, ונקבר בבית הקברות איסט לאן.
ג'יימס וודסוורת' סימינגטון הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיזורי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך ארבע תקופות כהונה בין השנים 1969–1977. קודם לכן, בשנות ה־60 המאוחרות, שימש כראש הטקס של ארצות הברית בשנים 1966–1968 תחת נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
סימינגטון נולד ב־28 בספטמבר 1927 בעיר רוצ'סטר שבניו יורק, והוא בנם של סטיוארט סימינגטון (חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי) ושל אוולין (וודסוורת') סימינגטון.
מצד אמו, הוא נכדו של ג'יימס ו.
וודסוורת' הבן (פוליטיקאי מניו יורק שכיהן בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית), נינו של ג'יימס ו.
וודסוורת' (חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו יורק ומבקר המדינה של ניו יורק), ונינו של ג'ון היי (מזכיר המדינה של ארצות הברית ה-37).
ג'יימס למד בבית הספר סנט ברנרד בניו יורק, במכון מרי ובבית הספר סנט לואיס קאנטרי דיי שבסנט לואיס.
בשנת 1945 סיים את לימודיו באקדמיית דירפילד במסצ'וסטס, ובגיל 17 התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא שירת בדרגת טוראי ראשון בין השנים 1945–1946.
בשנת 1950 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל, ובשנת 1954 השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה.
ב־24 בינואר 1953 התחתן עם סילביה קרוליין שאפ בכנסיית סנט מייקל וסנט ג'ורג' בקלייטון, מיזורי.
לשניים נולדו שני ילדים וחמישה נכדים.
קריירה משפטית מוקדמת ושירות ציבורי
לאחר סיום לימודי המשפטים, שימש במשך שנתיים (1954–1955) כעוזר היועץ המשפטי של עיריית סנט לואיס.
בשנת 1958 הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית ונשלח ללונדון, שם עבד כעוזרו של ג'ון היי ויטני – שגריר ארצות הברית בבריטניה ובן־דודו של סימינגטון.
הוא שירת בתפקיד זה עד 1960, אז חזר לוושינגטון הבירה ועסק בשורה של תפקידים ממשלתיים בשנים 1961–1968:
עוזר אדמיניסטרטיבי של התובע הכללי רוברט קנדי (1962–1963)
מנהל הוועדה לנוער עברייני של הנשיא (1965–1966)
יועץ לוועדה לנושאי אכיפת החוק ומנהל מערכת המשפט (1965–1966)
בשנת 1968 נבחר סימינגטון לקונגרס ה־91 מטעם מחוז הבחירה השני של מיזורי.
הוא כיהן ארבע קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1969–1977. במהלך כהונתו היה חבר בוועדת האנרגיה והמסחר ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל, ועמד בראש ועדות המשנה לענייני מדעי החלל ויישומיהם, מחקר וטכנולוגיה, ושיתוף פעולה בינלאומי.