tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 15 החל להתחרות בקטגוריית הקדטים בתחרויות אופניים, ושנה לאחר מכן הצטרף למועדון "ריאל ולו קלאב פורטיו" מהעיר מדריד.
אף על פי שלא השיג ניצחונות באותה שנה ובשנה שלאחריה, הפגין יכולת טובה, ועתיד היה להיקרא בכינוי "פנטאני" בשל יכולות הטיפוס שלו.
בשנתו השנייה בקטגוריית הנערים, השיג את ניצחונו הראשון, תוך שהוא מפגין התמחות בהרים.
קונטדור יצא מבית הספר התיכון בגיל 16 וחתם בקבוצה הבסקית "איברדרולה-לוינז", קבוצת נוער של הקבוצה המקצוענית ONCE.
בשנת 2002 זכה באליפות ספרד נגד השעון עד גיל 23.
קונטדור הפך למקצוען בשנת 2003, כאשר חתם בקבוצת ONCE-ארוסקי.
בשנתו הראשונה כמקצוען ניצח בקטע השמיני, נגד השעון, בטור של פולין.
במהלך הקטע הראשון במרוץ וואלטה אסטוריאס ב-2004 החל קונטדור להרגיש שלא בטוב, ולאחר ארבעים קילומטרים הוא נפל ונכנס לעוויתות.
הוא חש בכאב ראש מספר ימים, לפני שאובחן אצלו קריש דם במוח, שנבע מגידול שפיר של תאי הדם.
הוא עבר בהצלחה ניתוח מסוכן, ולאחר תקופת החלמה ארוכה חזר להתחרות.
כתוצאה מהניתוח, יש לו צלקת הנמתחת מאוזנו לכל החלק העליון של ראשו.
קונטדור החל להתאמן שוב בסוף שנת 2004, ושמונה חודשים לאחר הניתוח ניצח בקטע החמישי בטור דאון אנדר.
בהמשך אותה שנה ניצח בקטע השלישי וסיים במקום הראשון הכללי במרוץ סטמנה קטלנה, ולפיכך היה זה מרוץ הקטעים הראשון שבו ניצח בקריירה שלו כמקצוען.
הוא ניצח גם בקטע נגד השעון במרוץ וואלטה פאיס באסקו, שבו הוא סיים במקום השלישי, ואת הקטע הרביעי בטור דה רומאנדי, שבו הוא סיים רביעי.
בסוף עונת 2005 הוא השתתף לראשונה בקריירה שלו בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-31 הכללי ובמקום השלישי בדירוג הרוכבים הצעירים.
בשנת 2006 קונטדור ניצח בקטעים בטור דה רומאנדי ובטור של שווייץ, כהכנה לטור דה פראנס.
לפני פתיחת הטור דה פראנס, הוא הואשם על ידי הרשויות הספרדיות במעורבות בפרשת מבצע פוארטו, ולא יכול היה להתחרות.
קונטדור נוקה מההאשמות מאוחר יותר על ידי איגוד האופניים הבינלאומי.
במרוץ שהתקיים בהמשך השנה, וואלטה בורגוס, סיים במקום החמישי בקטע הרביעי, אך מאוחר יותר איבד את הכרתו ונאלץ לפרוש מהמרוץ.
לאחר התפרקות קבוצת ONCE, קונטדור נותר ללא חוזה מקצועני עד לינואר 2007. הוא חתם בקבוצת דיסקברי צ'אנל, תחת חשדות על שימוש בסמים אסורים בשל פרשת מבצע פוארטו, שהופרכו לבסוף.
המרוץ החשוב הראשון של קונטדור בשנת 2007 היה מרוץ פריז - ניס, שבו ניצח לאחר סיום דרמטי בקטע האחרון.
קבוצת דיסקברי התישה ביעילות את המוביל במרוץ, דווידה רבלין מקבוצת גרולשטיינר, מאמץ שאפשר לקונטדור לפתוח בתקיפה בטיפוס האחרון של המרוץ, ולעקוף את רבלין.
הוא ניצח, לראשונה בקריירה שלו, במרוץ קטעים יוקרתי, מהסבב המקצועני של איגוד האופניים הבינלאומי.
בטור דה פראנס של 2007, קונטדור ניצח בקטע ה-14 שהסתיים בפלטו דה ביילה, לאחר ספרינט דרמטי בפסגת ההר.
בעקבות כך, עלה למקום השני בדירוג הכללי של המרוץ, אחרי מייקל ראסמוסן.
ראסמוסן הודח מהמרוץ לאחר קטע מספר 17 בשל היעדרות מבדיקות סמים לפני הטור, וקונטדור נטל את ההובלה בטור דה פראנס ולבש את החולצה הצהובה (החולצה שלובש מוביל הטור, על מנת להבדיל בינו לבין שאר הרוכבים).
בקטע מספר 19, שהיה נגד השעון, הצליח לשמור על החולצה הצהובה בפער של 23 שניות בלבד מקאדל אוונס, ובעקבות כך הבטיח את ניצחונו הראשון בקריירה בטור דה פראנס, מרוץ האופניים היוקרתי בעולם.
הוא זכה גם בחולצה הלבנה של הרוכב הצעיר הטוב ביותר.
הייתה זו גם הזכייה הראשונה של קבוצת דיסקברי צ'אנל בטור דה פראנס, מאז זכייתו של לאנס ארמסטרונג בשנת 2005.
לאחר שערוץ דיסקברי החליט להפסיק לממן קבוצת רכיבה מקצוענית, התפרקה קבוצת דיסקברי צ'אנל.
ב-23 באוקטובר 2007 הודיע קונטדור על מעברו לקבוצה הקזחית אסטנה לעונת המרוצים של 2008.
קונטדור הצטרף לאסטנה יחד עם יוהאן ברוינל, המנהל הספורטיבי של דיסקברי צ'אנל שעבר לנהל את אסטנה.
באסטנה נבנתה קבוצה חזקה, כשבנוסף לקונטדור רכבו בקבוצה גם לוי ליפהיימר (חברו של קונטדור לדיסקברי) ואנדראס קלודן.
לפני שהיה אמור להתחרות במרוץ דופינה ליברה, קבוצת אסטנה קיבלה במפתיע, שבוע בלבד לפני פתיחת הג'ירו ד'איטליה, הזמנה להשתתף בשניים מתוך שלושת הגרנד טורים.
קונטדור היה בחוף הים בעת שמע את הבשורה ממנהלו, יוהאן ברוינל, ושוכנע על ידו להגיע למרוץ.
למרות ההכנה הלקויה, קונטדור פתח היטב את הג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום השני בקטע הראשון נגד השעון.
הוא לקח את החולצה הוורודה (החולצה שלובש מוביל הג'ירו ד'איטליה) לאחר הקטע ה-15 שהסתיים בפאסו פדאייה.
הוא הבטיח את ניצחונו סופית בג'ירו ב-1 ביוני 2008 במילאנו.
הוא הפך לרוכב הראשון שאינו איטלקי שזוכה בג'ירו ד'איטליה, מאז עשה זאת פאבל טונקוב ב-1996, וכמו כן לרוכב הספרדי השני שזוכה בג'ירו לאחר שמיגל אינדוראין עשה זאת ב-1992 ו-1993. לאחר הזכייה, העיד קונטדור כי הניצחון בג'ירו היה חשוב לו יותר מאשר ניצחון שני בטור דה פראנס.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008), השתתף קונטדור במרוץ הכביש ובמרוץ האישי נגד השעון.
בשל החום הרב ששרר, לא הצליח לסיים את מרוץ הכביש, והיה אחד מ-53 רוכבים שלא סיימו מתוך 143 רוכבים שפתחו אותו.
במרוץ האישי נגד השעון הוא סיים במקום הרביעי, אחד אחרי המקום המזכה במדליה.
הוא סיים 8 שניות אחרי חברו לקבוצת אסטנה, לוי ליפהיימר, שבמקום השלישי.
קונטדור היה המועמד הבכיר ביותר לזכייה בוואלטה אספניה של שנת 2008. המתחרה העיקרי שלו בוואלטה היה קרלוס ססטרה הספרדי, שניצח בטור דה פראנס באותה שנה, חודש בלבד לפני המרוץ.
קונטדור ניצח בקטע ב-13 בזכות מתקפה באנגלירו, ולקח את החולצה הזהובה בתור מוביל המרוץ.
הוא הגדיל את יתרונו בדירוג לאחר שניצח בקטע ה-14 שהסתיים בפואנטה דה אינביארנו, והבטיח את זכייתו במרוץ בקטעים המישוריים שהתקיימו מאוחר יותר ובקטע האחרון נגד השעון.
בדירוג הכללי הסופי של הוואלטה אספניה, קונטדור סיים ראשון בפער של 46 שניות מלוי ליפהיימר שסיים במקום השני, ובפער של למעלה מארבע דקות פחות מקרלוס ססטרה שסיים שלישי.
הניצחון בוואלטה אספניה הפך אותו לרוכב החמישי בהיסטוריה שניצח בכל אחד משלושת הגרנד טורים, לצד ז'אק אנקטיל, פליצ'ה ג'ימונדי, אדי מרקס וברנאר אינו.
כמו כן, קונטדור שבר מספר שיאים נוספים של זכייה בשלושת הגרנד טורים: הספרדי הראשון שעושה זאת, הרוכב הצעיר ביותר, והזמן הקצר ביותר של זכייה בשלושת המרוצים (14 חודשים).
קונטדור הפך גם לרוכב השלישי בהיסטוריה שזוכה בג'ירו ד'איטליה ובוואלטה אספניה בשנה אחת, לצד אדי מרקס שעשה זאת ב-1973 וג'ובאני בטאגלין שעשה זאת ב-1981.
בסיום שנת 2008, קונטדור זכה בפעם השנייה ברציפות בפרס אופני הזהב, המוענק לרוכב האופניים המצטיין של השנה.
הוא נבחר לזכייה בפרס על ידי הצבעה של כתבי אופניים בינלאומיים, וגבר בהצבעה על זוכה המרוץ נגד השעון האולימפי, פביאן קנצ'לארה, ועל מנצח הטור דה פראנס, קרלוס ססטרה.
בספטמבר 2008, רוכב האופניים האגדי לאנס ארמסטרונג, שזכה שבע פעמים בטור דה פראנס, הודיע כי הוא חוזר לרכיבה המקצוענית במטרה לזכות בטור דה פראנס של 2009. מנהל אסטנה, יוהאן ברוינל, שהיה המאמן והמנהל הספורטיבי של לאנס ארמסטרונג במשך שמונה שנים בעבר, החתים אותו על חוזה באסטנה וצירף אותו לקבוצה.
בעקבות כך, קונטדור רצה לעזוב את אסטנה, מאחר שלא רצה שמעמדו ייפגע והוא לא יהיה הרוכב המוביל של הקבוצה בטור דה פראנס.
הדבר גרם לפרשנים לחזות במתיחות שתשרור בין קונטדור לארמסטרונג ובקבוצה כולה.
אף על פי כן, ארמסטרונג העיד על קונטדור כי הוא "הרוכב הטוב ביותר מכולם", ואמר שאם יצטרך לסייע לקונטדור לנצח בטור דה פראנס, הוא יעשה זאת; קונטדור חזר בו מאיומיו לעזוב לקבוצה אחרת.
את עונת המרוצים של 2009 פתח קונטדור בצורה טובה, וניצח בקטעים רבים נגד השעון, שחלקם העניקו לו גם זכיות במרוץ כולו.
בפברואר הוא ניצח בטור של אלגארבה.
הוא חזר להתחרות במרוץ פריז-ניס, וסיים בו במקום הרביעי, תוך שהוא מנצח בו בשני קטעים.
בחודש אפריל הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במרוץ וואלטה פאיס באסקו.
בהמשך השנה הוא זכה באליפות ספרד במרוץ נגד השעון, לאחר שהקדים את לואיס לאון סאנצ'ס ב-37 שניות, ובכך לבש את החולצה האדומה-צהובה של אלוף ספרד.
ניצחון זה הגיע כחלק משיפור גדול ביכולתו של קונטדור נגד השעון באותה שנה.
בטור דה פראנס של 2009, ניצב קונטדור עד לקטע ה-15 במקום השני בדירוג הכללי, שש שניות בלבד מאחורי רינאלדו נוצ'נטיני שהוביל, ושתי שניות בלבד מעל לאנס ארמסטרונג שהיה במקום השלישי.
בקטע מספר 15 הציג קונטדור בריחה מרשימה בסוף המסלול וניצח בקטע, וכתוצאה מכך לקח מנוצ'נטיני את החולצה הצהובה, ואף פתח פער של 1:37 דקות פחות מארמסטרונג שעלה למקום השני.
הוא הצליח לשמור על החולצה הצהובה בקטעים הבאים, ובקטע מספר 18, שהיה נגד השעון, רשם ניצחון נוסף שהגדיל את הפער ל-4:11 דקות מאנדי שלק שבמקום השני ול-5:25 דקות מארמסטרונג שבמקום השלישי.
בקטע הלפני אחרון שנערך על המון ונטו הקשה, הבטיח קונטדור באופן סופי את זכייתו השנייה בטור דה פראנס.
בטור דה פראנס של 2010 נאבק קונטדור לאורך רוב המרוץ ברוכב הלוקסמבורגי, אנדי שלק, והצליח לנצח אותו בהפרש של 39 שניות בלבד.
קונטדור לא ניצח באף קטע במהלך המרוץ.
בסוף ספטמבר 2010 נודע כי בבדיקת שתן שנערכה לקונטדור במהלך הטור דה פראנס, ב-21 ביולי 2010, נתגלה חומר האמרוץ האסור בשימוש, קלנבוטרול.
קונטדור טען כי מקור הבדיקה הוא בבשר שהובא מספרד במיוחד לתזונתו האישית וכי הבשר היה מקולקל.
בנוסף, נטען כי בדמו של קונטדור נתגלו סימנים המחשידים אותו בביצוע עירוי דם עצמי האסור גם הוא.
בפברואר 2011 נוקה קונטדור מאשמה על ידי איגוד האופנים הספרדי לאחר שנטען כי הוכח שקונטדור צרך את התכשיר האסור ללא ידיעתו (באמצעות אכילת הבשר).
וניתן לו אישור להמשיך ולהתחרות.
מאוחר יותר, לאחר דיון משפטי שערך כשנה וחצי, נקבע בפברואר 2012 כי קונטדור לא הצליח להסביר את הימצאות החומר האסור בגופו ועל כן נשלל ניצחונו בטור דה פראנס והוענק לאנדי שלק.
ב-3 באוגוסט 2010, עוד בטרם נמסר על מציאת החומרים האסורים בדמו בטור דה פראנס, הודיעה קבוצת סקסו בנק כי קונטדור חתם איתה חוזה לשנתיים (2011-2012).
קונטדור ניצח בשני מרוצי קטעים בשלב מוקדם יחסית של העונה; וואלטה א-מורסיה וואלטה א-קטלוניה, תוך שהוא מנצח גם בקטעים בודדים במרוצים אלו.
כיוון שלא היה ברור אם ASO - הגוף המארגן של הטור דה פראנס, יאפשר לקונטדור לזנק למרוץ, החליטו קונטדור וקבוצתו כי הוא יזנק לג'ירו ד'איטליה במטרה לנצח במרוץ.
קונטדור ניצח בקטע התשיעי במרוץ שהסתיים בפסגה שעל מורדות הר האטנה בסיציליה ועבר להוליך בדירוג הכללי במרוץ.
בהמשך הוא ניצח גם בקטע 16; מרוץ אישי נגד השעון שאף הוא הסתיים בפסגה.
הוא החזיק בחולצת המוביל הוורודה עד הסיום במילאנו והקדים את מיקלה סקרפוני (מקום שני) ואת וינצ'נזו ניבאלי (מקום שלישי) בפער של מעל ל-6 דקות.
בכך השיג קונטאדור ניצחון שני בג'ירו ד'איטליה.
הוא אף זכה בקטגוריית הנקודות במרוץ.
לאחר כ-9 חודשים, בפברואר 2012, נשלל ניצחונו של קונטדור על ידי בית הדין לבוררות בספורט (CAS) בשל מציאת חומרים אסורים בגופו בטור דה פראנס של 2010 והניצחון הוענק למיקלה סקרפוני.
עקב דחיות חוזרות ונשנות של שמיעת מקרהו על ידי בית הדין לבוררות בספורט, התאפשר לקונטדור לזנק לטור דה פראנס.
בחלקו הראשון של המרוץ, בקטעים הנחשבים כמישוריים בדרך כלל, סבל קונטאדור משורת בעיות; תחילה הוא התעכב בשל נפילה בדבוקה.
בקטע הקבוצתי נגד השעון הוא ספג פיגור נוסף בגלל חולשתה היחסית של קבוצתו ובקטעים הבאים הוא היה מעורב במספר נפילות ונחבל ופציעה בברכו אף איימה על המשך השתתפותו במרוץ.
בקטעים ההרריים ניסה קונטדור לתקוף את מי שנחשב ערב המרוץ כיריבו העיקרי, אנדי שלק.
בקטע ה-16 נשאה התקפה שכזו פרי כשיחד עם קאדל אוונס וסמואל סנצ'ז הוא הצליח להשיג יתרון על שלק.
אולם, אנדי שלק גמל ליריביו בהתקפה אמיצה בקטע ה-18 שהסתיים במעבר גאליבייה וקונטאדור אף נכשל בניסיונו להצמד לאוונס שרדף אחרי שלק.
בקטע ה-19, שהסתיים באלפ ד'ואז, תקף קונטאדור בהתחלת הקטע והשיג תחילה יתרון, אך כוחו לא עמד לו והוא סיים יחד עם שלק אחרי המנצח הצרפתי, פייר רולאן.
בסיום המרוץ בפריז דורג קונטאדור במקום החמישי בדירוג הכללי, 3:57 דקות אחרי המנצח, קאדל אוונס.
היה זה כישלונו הראשון של קונטאדור לאחר שרשרת ניצחונות של 6 גראנד טורים אליהם זינק וניצח.
בדצמבר 2011 הגיע קונטאדור, יחד עם כל סגל קבוצת סאקסו בנק ומנהלה, ביארנה ריס, למחנה אימון בישראל.
הקבוצה, ששהותה בישראל מומנה על ידי עמותה לקידום הגליל המערבי בראשות רעיה שטראוס בן-דרור, סייעה גם בהקמת בית ספר לאופניים בעכו.
בנוסף לאימוני הקבוצה היא אף נטלה חלק בקריטריום לילי שנערך בירושלים העתיקה והסתיים בשער יפו.
קונטדור ניצח במרוץ והקדים את רוכב הקבוצה הישראלי, רן מרגליות ואת ניב ליבנר.
לאחר הביקור נטען על ידי אחד מבעלי קבוצת רדיושק (בה רוכב אנדי שלק) כי מטרת הביקור הייתה השפעה על שיקול דעתו של השופט הישראלי, אפרים ברק, שעמד בראש בית הדין לבוררות בספורט שדן בעניינו של קונטדור.
טענה זו נדחתה על ידי בית הדין ועל ידי האיגוד הבינלאומי לאופניים.
באוגוסט 2012 הסתיימה השעייתו של קונטאדור והוא חזר להשתתף במרוצים במדי קבוצת סקסו בנק שהפכה בינתיים לסקסו בנק - טינקוף בנק.
בוואלטה אספניה של 2012 הוא זינק כאחד המועמדים המובילים לניצחון.
עד הקטע ה-17 במרוץ התנהל המרוץ בשליטתו של ז'ואקים רודריגז.
קונטדור ניסה לתקוף את רודריגז בקטעים הרריים רבים, אך נכשל ורודריגז אף הגדיל את הפער וניצח ב-3 קטעים הרריים.
בקטע ה-17 ביצעה קבוצתו של קונטדור מהלך מורכב ובו תקף קונטדור את רודריגז וחבר לרוכבים בני קבוצתו שהיו בבריחה ואלו סייעו לו לפתוח פער גדול מרודריגז.
בסיום הקטע ניצח קונטדור בקטע (הקטע היחידי בו ניצח במרוץ זה) ועבר ללבוש את חולצת המוביל, החולצה האדומה.
הוא שמר על הבכורה עד סיום המרוץ במדריד והשלים בכך ניצחון חמישי בגרנד טור.
בטור דה פראנס של 2013 נחשב קונטדור כאחד המועמדים לניצחון.
במהלך המרוץ הוא הפגין כושר טוב אך נכנע לעדיפותו הבולטת של המנצח, כריסטופר פרום.
הוא דורג שני בתחילת הקטע הלפני אחרון במרוץ שהיה קטע הררי.
בקטע זה תקפו אותו נאירו קינטנה וג'ואקים רודריגס והצליחו לחלוף על פניו.
בסיום המרוץ בפריז דורג קונטדור במקום הרביעי.
בסיום העונה נשאר קונטדור בקבוצה על אף שהבעלות על הקבוצה הספורטיבית עברה לידיו של אולג טינקוב, אחד מנותני החסות של הקבוצה, שמתח ביקורת על צורת הרכיבה של קונטדור בטור דה פראנס.
בחלקה הראשון של עונת 2014 ניצח קונטדור בשני מרוצי קטעים חשובים: טירנו - אדריאטיקו ובוואלטה פאיס בסקו ונחשב אחד המועמדים המובילים לניצחון בטור דה פראנס.
בקטע ה-5 במרוץ, שנערך במזג אוויר גשום במסלול שכלל אבני מרצפות האופייניות למרוצי האביב הקלאסיים, ספג קונטדור פיגור של מעל לשתי דקות לאחד ממתחריו העיקריים, וינצ'נצו ניבאלי.
לאחר שאחד ממתחריו העיקריים, כריסטופר פרום, פרש מהמרוץ בעקבות נפילה, נפל גם קונטדור ונאלץ לפרוש מהמרוץ.
היה זה בקטע ה-10 במרוץ.
פציעתו הקשה יחסית הביאה אותו להודיע על כך שלא ירכוב בוואלטה אספניה, אך עקב החלמתו המהירה הוא שינה את תוכניותיו וזינק לוואלטה שבה ניצח.
הוא הצליח להתאושש עד תחילת הג'ירו ד'איטליה ומתחילת המרוץ דורג במיקום גבוה.
לאחר הקטע ה-5 שהסתיים בפסגה בחבל טוסקנה, עבר קונטדור להוליך את המרוץ בדירוג הכללי.
הוא החזיק בחולצה הוורודה עד הקטע ה-13 המישורי שבו היה מעורב בנפילה כ-3.2 ק"מ לסיום.
קבוצות הספרינטרים הכתיבו בשלב זה קצב מהיר ביותר והפיגור שאליו נקלע קונטאדור הביא אותו לפיגור של 36 שניות מול יריביו מקבוצת אסטנה, פביו ארו ומיקל לנדה, וארו עבר להוביל במרוץ.
בקטע העוקב, שהיה מרוץ אישי נגד השעון, הצליח קונטאדור לגבור בפער ניכר על יריביו בדירוג הכללי וחזר להוביל בפער של 2:28 דקות.
בקטעים ההרריים המכריעים שבאו לאחר מכן הצליח קונטאדור להגדיל את יתרונו עד למעל 5 דקות, פער שהתברר כקריטי לאחר שבקטעים ה-19 וה-20 ניצח פביו ארו תוך שצמצם את הפער לקונטאדור לכ-2 דקות.
בקטע הסיום במילאנו השלים קונטאדור ניצחון שני בג'ירו ד'איטליה (ללא שניצח באף קטע במרוץ).
בניצחונו זה הצטרף לברנאר אינו כשני הרוכבים היחידים שהשלימו ניצחונות מרובים (לפחות שני ניצחונות) בשלושת הגראנד טורים.
כהכנה לטור דה פראנס בחר קונטאדור במרוץ הצרפתי Route du Sud.
הוא ניצח במרוץ כשגבר בין היתר על מי שנחשב אחד המועמדים הבכירים לטור דה פראנס, נאירו קינטנה.
את הטור דה פראנס פתח קונטאדור בצורה טובה ודורג לאחר הקטעים המישוריים בהם היה מזג אוויר קשה לפני יריביו קינטנה וניבאלי שסבלו פיגורים.
אולם בקטע הראשון שהסתיים בפסגה (קטע 10) ניצח כריסטופר פרום תוך שפתח פער ניכר על יריביו, כולל קונטאדור, שדורג לאחר קטע זה במקום ה-6 בדירוג הכללי בפער של מעל 4 דקות מהמוביל.
עד סיום המרוץ לא חל שינוי משמעותי בדירוגו של קונטאדור והשתתפותו לא היוותה משקל בעל משמעות על התפתחות המרוץ.
הוא סיים במקום החמישי בפער של 9:48 דקות מהמנצח פרום.
בתחילת עונת 2016 ניצח קונטדור בקטע בוולטה אלגארבה וסיים במקום השלישי בדירוג הכללי במרוץ.
הוא סיים במקום השני בדירוג הכללי במרוץ פריז - ניס לאחר שתקף מספר פעמים את המוביל (והמנצח בסיום), גראנט תומאס, אך ללא הצלחה.
הוא סיים גם במקום השני בדירוג הכללי בטור של קטלוניה (אחרי המנצח, נאירו קינטנה) וניצח בוואלטה פאיס באסקו, לאחר שניצח בקטע האישי נגד השעון שסיים את המרוץ והקדים בדירוג הכללי את סרחיו הנאו ונאירו קינטנה.
קונטדור זינק לטור דה פראנס אך סבל בקטעים המוקדמים ממספר נפילות.
הוא פרש בקטע ה-9 לאחר שהיה מדורג במקום ה-20 בדירוג הכללי, בפיגור של מעל ל-3 דקות מהמוביל (והמנצח בסיום), כריסטופר פרום.
באוגוסט הוא ניצח במרוץ הקטעים וואלטה בורגוס, כשהקדים את בן הרמנס וסרחיו פארדייה בשנייה אחת בלבד.
בוואלטה אספניה סיים קונטדור במקום הרביעי בדירוג הכללי, לאחר שפיגר ב-4:21 דקות אחר המנצח, נאירו קינטנה (שני סיים כריסטופר פרום ושלישי, אסטבן צ'אבס).
במהלך הטור דה פראנס פורסם כי קונטדור עתיד לעבור לקבוצת טרק-סגפרדו בסיום העונה.
וואלטה קאסטייה ולאון: מקום 4 כללי
וואלטה ארגון: מקום ראשון בדירוג מלך ההרים
סטמנה קטלנה: מקום 5 כללי
טור דה רומאנדי: מקום 4 כללי
טור דה פראנס: מקום 3 בדירוג הצעירים
טור דה רומאנדי: מקום 2 כללי
וואלטה פאיס באסקו: מקום 5 כללי2007 - דיסקברי צ'אנל
וואלטה מורסיה: מקום 3 כללי
וואלטה קאסטייה ולאון: מקום ראשון כללי
וואלטה פאיס באסקו: מקום ראשון כללי
ג'ירו ד'איטליה: מקום ראשון כללי
מקום ראשון בדירוג המשותף2009 - אסטנה
וולטה או אלגארבה: מקום ראשון כללי
פריז - ניס: מקום 4 כללי
וואלטה קאסטייה ולאון: מקום 2 כללי
דופינה ליברה: מקום 3 כללי
טור דה פראנס: מקום ראשון כללי
פריז - ניס: מקום ראשון כללי
וואלטה א-מורסיה: מקום ראשון כללי
וואלטה א-קטלוניה: מקום ראשון כללי
טירנו - אדריאטיקו מקום שלישי כללי וניצחון בקטגוריית הנקודות
טור דה פראנס מקום רביעי כללי
אלברטוס מגנוס (הנודע גם בכינויים "אלברט הגדול" ("מגנוס" – גדול); "אלברט מקלן"; "הקדוש אלברט" ו"החכם הכולל" (doctor universalis); 1193 או 1206, לאוינגן, שוואביה – 15 בנובמבר 1280, קלן) היה נזיר וכומר גרמני דומיניקני, מראשי האסכולה הסכולסטית.
הוכרז כקדוש, וכאחד ממורי הכנסייה.
הוא נודע בעיקר בזכות כתביו המדעיים, ובזכות מאמציו ליצור סינתזה בין הדוקטרינה הנוצרית והפילוסופיה האריסטוטלית.
היה מורו של תומאס אקווינס.
אלברטוס מגנוס נחשב לאחד מגדולי הפילוסופים והתאולוגים של ימי הביניים, אשר כבר בחייו זכה למוניטין בשל הישגיו.
אלברטוס מגנוס נולד בלאוינגן למשפחת אבירים גרמנית.
בשנת 1223 הצטרף למסדר הנזירים הדומיניקנים, ובמקביל למד באוניברסיטת פדובה שבאיטליה.
בשנת 1228 השלים את לימודי היסוד בתאולוגיה, והחל לשמש כמרצה בעיר קלן, ובערים נוספות בגרמניה.
בתקופה זו פרסם את חיבורו החשוב הראשון, De natura boni.
סביב שנת 1241 נשלח לפריס להמשך התמחות בלימודי תאולוגיה.
בשנת 1245 קיבל תואר מוסמך בתאולוגיה, והיה לנזיר הדומיניקני הראשון שהחזיק בתואר זה.
מאותה שנה שימש כמרצה לתאולוגיה באוניברסיטת פריס, ובמשרה זו החזיק עד שנת 1248. במהלך אותה תקופה למד אצלו תלמידו תומאס אקווינס, שמאוחר יותר נחשב לגדול הפילוסופים הנוצריים שפעלו בסוף ימי הביניים.
באותן שנים השתתף מגנוס בוועדת הביקורת על התלמוד בבלי שאישרה את שריפת התלמוד בפריז.
בשנת 1248 חזר ללמד בעיר קלן, מלווה בתלמידו תומאס אקווינס.
מגנוס שימש במשך חייו בתפקידים שונים שהוטלו עליו מטעם האפיפיורות ומטעם המסדר הדומיניקני.
בין היתר, כיהן כראש המנזר של המסדר הדומיניקני בגרמניה (1254–1257), כבישוף של רגנסבורג (1260–1263), והטיף למסע-הצלב ברחבי הארצות הדוברות גרמנית לבקשת האפיפיור אורבנוס הרביעי (1263–1264), בתקופות שבין שליחויותיו הציבוריות, וכן במקביל אליהן, עסק במחקר, בכתיבה ובהוראה.
בעשור האחרון לחייו ישב בעיקר בעיר קלן.
מפעלו החשוב ביותר של מגנוס היה תרומתו הפילוסופית לתאולוגיה הסכולוסטית הנוצרית.
לשם הבנת חשיבות משנתו יש להקדים סקירה על אודות הרקע ההיסטורי והפילוסופי שבו פעל.
הסכולסטיקה הייתה שיטת חשיבה ולימוד ששלטה במנזרים בבתי-הספר הכנסייתיים במהלך ימי הביניים.
בשדה התאולוגי, מגמתה של הסכולסטיקה הייתה ליצור התאמה ומיזוג בין עיקרי האמונה הנוצרית למדעים החילוניים של העולם הפגני העתיק, ובפרט, עם הפילוסופיה הנאו-אפלטונית והאריסטוטלית.
עד למאה ה-12 רק חלק קטן מכתביו של אריסטו היו מוכרים לעולם הנוצרי הלטיני.
במהלך המאות ה-12 וה-13 העולם הנוצרי האירופי נחשף מחדש למכלול כתביו של אריסטו, וכן לפירושים שכתבו על גביהם פילוסופים מוסלמים ויהודיים, כגון אבן סינא, אבן רושד, והרמב"ם.
היכרות מחודשת זו התאפשרה בזכות מפעל תרגומם ללטינית, שנעשה באותה תקופה בעיקר בספרד.
היכרות זו, שעשתה רושם רב על העולם הנוצרי, העמידה אותו בפני חשיבה זרה ומנוגדת לאמונה הנוצרית, ולפילוסופיה הניאו אפלטונית, ששלטה על לימיו של מגנוס במסורת הסכולסטית.
בעקבות זאת ניצת מחדש העיסוק בהתנגשויות הקיימות בין האמת הדתית לאמת המדעית, כגון הסתירה המפורסמת בין ההשקפה האריסטוטלית בדבר קדמות העולם, לתפיסת הבריאה היהודית-נוצרית.
הדבר הביא מחד להתפשטותן של דעות שנחשבו למינות על פי הדוגמה הנוצרית, ומאידך לחרמות על כתבי אריסטו בתחום הפיזיקה והמטפיזיקה מטעם הכנסייה.
משנתו של מגנוס הייתה פורצת דרך בכך שניסתה לראשונה להתאים את תורתו של אריסטו לעיקרי האמונה הנוצרית.
בהיותו מרצה בפריס הורה בגלוי את יצירותיו של אריסטו, בשעה שאחרים חששו לגשת אליהם בשל החרם הכנסייתי שהוטל עליהם.
חיבוריו של מגנוס על משנת אריסטו, מהווים דגם פרשנות נוצרי עצמאי ראשון מסוגו לתורתו.
מלאכת התאמתה של תורת אריסטו לתאולוגיה הנוצרית הייתה כרוכה בנוסף ביצירת סינתזה בינה לפילוסופיה הניאו אפלטונית, שהשקפתו של מגנוס נטתה אליה בבירור.
עבודתו של מגנוס סללה את הדרך למיזוג הפילוסופיה האריסטוטלית אל תוך הדוקטרינה הנוצרית, וממילא לשחרורה של התאולוגיה הנוצרית מהתלות בפרשנות הערבית והיהודית לכתבי אריסטו.
דגם פרשנות זה בא לידי גיבוש מלא ביצירתו התאולוגית והפילוסופית של תומאס אקווינס, תלמידו של מגנוס, אשר נתקבלה לימים כמקור התאולוגי הסמכותי העיקרי של הכנסייה הקתולית.
מגנוס הותיר אחריו מספר רב של יצירות כתובות, במשרע רחב של תחומים.
אוסף יצירתו השלם כולל כ-70 חיבורים, המאכלסים 23 כרכים במהדורת ליון (1651).
חלק הארי של יצירתו של מגנוס נכתב בצורת פרשנות פרפרזית על כתבי אריסטו.
מגנוס הספיק לכתוב פירוש על מרבית כתביו של אריסטו שהיו נגישים עבורו.
מתודת עבודה זו של מגנוס, הביאה אותו לעסוק במגוון התחומים הרחב שאותם מקיף הקורפוס האריסטוטלי.
אם כי מרבית כתביו (כ-30) מוקדשים לדיונים תאולוגיים, מגנוס חיבר עשרות יצירות פילוסופיות ומדעיות העוסקות בלוגיקה, באתיקה, בביולוגיה, בבוטניקה, בפסיכולוגיה, ובאנתרופולוגיה.
מלבד פרשנות לדברי אריסטו, מגנוס הוסיף פרקים משלו על דבריו במקומות שבהם היה סבור כי אריסטו החסיר או שגה, בהתבסס על הידע שהצטבר מאז חתימת כתביו, או על הידע שהשיג מגנוס בזכות מחקר עצמאי.
בנוסף כתב פירושים, גם כן על דרך הפרפרזה, על כתביהם של פורפיריוס, בואתיוס, פטר לומברד ("משפטים"), ואחרים.
מלבד זאת, מגנוס חיבר מספר פירושים על הביבליה.
בצד יצירותיו המקוריות, קיימות מספר יצירות המיוחסות למגנוס, אך מידת האותנטיות שלהן מוטלת בספק.
בין היתר מיוחסים לו חיבורים העוסקים באלכימיה, במתמטיקה, באסטרונומיה, ברפואה, ובמאגיה.
בעוד שהייחוס של אחדים מחיבורים אלו למגנוס הוכח כזיוף, הרי שאמינות הייחוס של כתבים אחרים שנויה במחלוקת.
בין אלברטוס מגנוס ומלומדים יהודים
יצירתו הפילוסופית של מגנוס הושפעה ממשנתם של הוגים יהודים, ובעיקר מהגותו של הרמב"ם.
מגנוס העתיק לחיבורו פרקים שלמים מספר מורה הנבוכים של הרמב"ם, וכן הלך בעקבותיו בעניין הפרכת ההוכחות של המפרשים הערביים של אריסטו על קדמות העולם.
עוד הוא מזכיר בכתביו את רבי יצחק הישראלי, וכן את ספר "מקור חיים" של רבי שלמה אבן גבירול.
מאידך, יצירותיו של מגנוס היו מוכרים לחכמים יהודים מאוחרים יותר בימי הביניים, וכמה מהם אף תורגמו לעברית בראשית המאה ה-14 ואחר כך על ידי רבי יהודה גור אריה (ליאוני רומנו), אברהם בן יצחק שלום ועל ידי מתרגמים אחרים.
עוד בחייו מגנוס זכה להוקרה על מפעלו, שבאה לידי ביטוי בכינויים שנקשרו לשמו (כגון "הגדול").
לאחר מותו נקשרו סביב שמו אגדות על מעשי ניסים שנתחוללו כביכול על ידו.
למשנתו הייתה השפעה מכרעת על המסורת הסכולסטית והתאולוגיה הנוצרית בדורות שלאחריו.
תלמידיו, כתומאס אקווינס, ואולריך משטרסבורג, הפכו לתאולוגים המובילים של האסכולה הסכולסטית.
משנתו הפילוסופית זכתה להתעניינות גם בקרב מלומדי הרנסאנס.
למרות זאת, גורמים נוצרים שמרניים לא ראו בעין יפה את חדשנותו של מגנוס ושל תלמידו אקווינס שבאה לידי ביטוי באימוץ השיטה האריסטוטלית לחיק הנצרות.
הדבר הצית פולמוס בעולם הנוצרי, ומגנוס נאלץ להגן על משנתו של תומאס אקווינס מפני התקפות כלפיה שהגיעו בעיקר מצד חברי המסדר הפרנציסקני.
בשנת 1484 ניתן לחברי המסדר הדומיניקני אישור מטעם האפיפיורות לציין את יום פטירתו של מגנוס, מחווה השקולה לקאנוניזציה.
בשנת 1931 האפיפיור פיוס האחד עשר הכריז על מגנוס כקדוש, וכאחד ממורי הכנסייה.
אלברטו פאלוסקי (באיטלקית: Alberto Paloschi; נולד ב-4 בינואר 1990 בקיארי) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בספאל.
פאלוסקי החל את קריירת הנוער שלו במילאן.
בעונת הוא עלה לקבוצה הבוגרת, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-20 בדצמבר 2007, במשחק הראשון מול קטאניה בשמינית גמר הגביע האיטלקי, בו הפסידה מילאן 1-2. במשחק הגומלין פאלוסקי כבש שער, אך המשחק הסתיים בתיקו 1-1 ומילאן הודחה מהגביע.
את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' פאלוסקי ערך ב-10 בפברואר 2008 במשחק מול סיינה במסגרת המחזור ה-21. פאלוסקי הבקיע במשחק זה את שער הניצחון של קבוצתו, 20 שניות לאחר שנכנס כמחליף.
שער זה נרשם כשער המהיר ביותר בהיסטוריה של שחקן בהופעת הבכורה שלו בליגה.
את הופעתו הבאה בליגה ערך כעבור שלושה ימים במשחק מול ליבורנו.
את שערו השני בליגה הבקיע פאלוסקי במהלך הפסד קבוצתו 1-2 לסמפדוריה ב-19 בפברואר 2008.
בקיץ 2008 פאלוסקי זכה עם מילאן בטורניר TIM, טורניר מסורתי המתקיים בטורינו ומפגיש את מילאן, אינטר ויובנטוס לשלושה משחקים בני 45 דקות.
במהלך הטורניר פאלוסקי כבש את הפנדל המכריע בקרב הפנדלים מול יובנטוס.
ב-27 באוגוסט הושאל פאלוסקי בעקבות חתימת רונאלדיניו במילאן לפארמה מהסרייה ב', שתחזיק במחצית כרטיס שחקנו.
ביוני 2009 הוסכם על הארכת החוזה של בעלות משותפת על כרטיס השחקן, ועל הישארותו של פאלוסקי עונה נוספת בפארמה, שעלתה לסרייה א'.
ב-30 בינואר 2016 חתם בסוונסי סיטי מהפרמייר ליג עבור 10.5 מיליון יורו.
ב-17 ביוני 2016 חזר לאיטליה וחתם באטאלנטה.
מ-2006 עד 2007 פאלוסקי שיחק במדי נבחרת איטליה עד גיל 17, במדיה שיחק ב-9 משחקים וכבש 4 שערים.
במהלך שנת 2007 פאלוסקי התקדם לנבחרת איטליה עד גיל 19. הוא שיחק במדיה ב-11 משחקים וכבש 4 שערים.
בקיץ 2008 פאלוסקי השתתף עם נבחרתו באליפות אירופה עד גיל 19, וב-14 ביולי כבש שער שוויון בדקה ה-90 במשחק במסגרת הטורניר מול נבחרת יוון.
היה זה אחד משני שערים שכבש בטורניר.
בהמשך 2008 התקדם לנבחרת איטליה עד גיל 20 ולנבחרת עד גיל 21.
אלברטופוליס הוא כינויו של אזור בדרום קנזינגטון בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
אזור זה משתרע בין דרך קרומוול ואזור "קנזינגטון גור" (Kensington Gore).
האזור כולל מספר רב של מוזיאונים ומרכזי תרבות, ובהם:
המוזיאון להיסטוריה של הטבע הכולל כיום גם את המוזיאון לגאולוגיה;
בעבר פעלו באזור גם המוסדות הבאים:
בית הספר המלכותי לאדריכלות ימית (בין השנים 1864–1873;
בית הספר המלכותי לתפירה (בין השנים 1903–1987);
בית הספר המלכותי לעוגבנים (בין השנים 1904–1991).
אזור אלברטופוליס נרכש על ידי הוועדה המלכותית לתערוכה של 1851 באמצעות רווחים שנותרו מהפעלת התערוכה הגדולה של 1851 שנערכה בהייד פארק הסמוך.
הוועדה תכננה את הבנייה ואזור וקראה לכביש הראשי החוצה את האזור מצפון לדרום, על שמה של התערוכה - דרך התערוכות.
בראש הוועדה פעל הנסיך אלברט בעלה של המלכה ויקטוריה - והאזור החל להיות מכונה "אלברטופוליס" - "עירו של אלברט" - הן כסטירה על פעילותו של הנסיך ולחלופין כאות הוקרה על פעילותו.
לאחר מותו של הנסיך פסק השימוש בכינוי והוא נקרא "מרכז דרום קנזינגטון".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שבו להשתמש בשם זה - בעיקר בדיונים בדבר שימור אופיו של האזור והבנייה הוויקטוריאנית בו.
דרך התערוכות היא הציר המרכזי החוצה את האזור מצפון לדרום.
מצפון לדרך ממוקמת אנדרטת אלברט בגני קנזינגטון ולמולה האלברט הול - אולם האירועים המנציח אף הוא את זכרו של הנסיך.
לאורכו של ציר זה ממוקמים המוזיאונים של האזור.
אלברטו דיאס גוטיירס (בספרדית: Alberto Díaz Gutiérrez; 14 בספטמבר 1928, קובה – 25 במאי 2001, צרפת), ידוע יותר בשם אלברטו קורדה, או בקצרה - קורדה (Korda), היה צלם קובני הזכור בעיקר בעקבות תמונתו המפורסמת של צ'ה גווארה בה נראה המהפכן המרקסיסטי צ'ה גווארה.
קורדה נולד ב-14 בספטמבר בהוואנה, קובה.
ההתנסות הראשונה שלו בצילום היה כשצילם את החברה שלו במצלמת ה-35 מ"מ של אביו.
קורדה היה בן של עובד רכבת ועבד בעבודות רבות עוד לפני שהתחיל לעבוד כעוזר צלם.
תחילת הקריירה שלו כצלם היה בתור צלם נשפים, הטבלות וחתונות.
הוא נהג לרוץ לסטודיו שלו כדי לפתח את התמונות ואז לחזור לאירוע ולמכור את התמונות שלו כמזכרת.
תחילה הייתה איכות עבודתו של קורדה גרועה למדי - אחרי כמה חודשים הייתה התמונה הופכת למטושטשת ומצהיבה.
כשפתח קורדה את הסטודיו הראשון שלו הייתה לו הזדמנות ללמוד מהטעויות שלו ולעצור את הצהבת התמונות על ידי כימיקלים מתאימים.
בשנת 1953 נפתח הסטודיו הראשון שלו יחד עם צלם בשם לואי פירס.
תחילה הייתה עבודתם של קורדה ופירס מגוונת – החל מצילום אופנה וכלה בצילום למטרת פרסומות.
רוב התמונות בסטודיו שלהם צולמו על ידי השותף שלו, כדי לשמור על יציבות העסק.
הכסף שהרוויחו מהעבודות שהוזמנו אפשר לקורדה לפתח את הסגנון הייחודי שלו בצילום – הוא נהג להסתכל על התמונה מזווית אחרת, שונה מזווית ההסתכלות הקלאסית של צלם סטודיו.
בשנים הראשונות קורדה התעניין בעיקר בצילום אופנה כיוון שזה אפשר לו להתעסק בשני הדברים החביבים עליו: צילום ונשים יפות.
קורדה לא אהב תאורה מלאכותית וטען כי זה 'עיוות של המציאות', והוא נהג להשתמש בתאורה טבעית בלבד בסטודיו שלו.
הוא היה אמן בצילום שחור-לבן צילומי השחור לבן שלו נראו מושלם מבחינת הקומפוזיציה והמסגור של התמונות.
הצילום היצירתי והייחודי שלו הפך את הסטודיו שלו למשהו שהיה יותר מרק עסק משגשג.
הוא הפך לסטודיו אומנותי של ממש.
"המטרה העיקרית שלי הייתה לפגוש נשים", הוא התוודה פעם בפני אשתו השנייה, נליה מננדז, דוגמנית ידועה בקובה.
מערכת היחסים שלו עם פידל קסטרו הייתה מעניינת.
עבור קסטרו היה קורדה יותר מסתם צלם רשמי, חבר או צלם אישי.
הם מעולם לא שוחחו על השכר ויחסי החברות שלהם לא היו יחסי עובד-מעסיק.
לפיכך, קורדה היה נינוח לידו, מתעניין בכל דבר ובכל אחד.
כל תמונה שצילם הייתה סמל של מהפכה, במקום תיעוד רשמי של האירועים שלה.
המהפכה הקובנית הייתה נקודת מפתח בקריירה של קורדה וגרמה לשינוי בתוכניות שלו לגביה.
ב-1945 נוסד עיתון שהציע מקום נרחב לצלמים להצגת תמונותיהם, וקורדה הפך להיות חלק מהגורם המהפכני.
"לקראת גיל שלושים", אמר קורדה, "הייתי בדרך לחיים של קלות דעת, כשאירוע יוצא דופן שינה את המסלול שלי - המהפיכה הקובנית.
זה היה בזמן שצילמתי ילדה קטנה שפיסת עץ שימשה בתור הבובה שלה.
הבנתי ששווה להקדיש את עבודתי למהפכה שמטרתה למגר את אי השוויון".
הוא נתפס לרעיונות של המהפכה והחל לצלם את מנהיגיה.
כצלם מהפכני עבד קורדה על פי קצב הצילום שלו.
הוא מעולם לא הושפע מלחץ עיתונאי או כל בקשה אחרת.
אחת התמונות היותר מזוהות עם קורדה היה הביקור שלו באנדרטת לינקולן בוושינגטון, אפריל 1959. מסעותיו של קורדה הובילו אותו לכל רחביה של קובה, מעבר לים וגם אל ברית המועצות.
ב-1969 חזר קורדה מסיירה מאסטרה, אזור הררי נידח שם הצבא המהפכני החל את התקפותיו על הצבא של פולחנסיו בטיסטה.
קורדה נהג לצלם קדמת קו ההתקפה של צבא המהפכה.
כשחזר לביתו, בתו לא זיהתה אותו.
שיערו וזקנו היו ארוכים ומלוכלכים משום שלא התקלח והסתפר חודשים.
קורדה שלח תמונות רבות לעיתון וקרא לסדרת התמונות "פידל חוזר לסיירה".
פידל אהב את התמונות של קורדה ומעולם הוא לא עצר אותו כשצילם תמונה.
הוא עבד באופן חופשי מבלי לחשוב על השלכות פוליטיות, מתוך מטרה להשיג את מה שהוא רצה בתמונות שהוא צילם.
קורדה עבד כצלם של העיתון המהפכני של קובה, 'רבולושיין', כשצילם את התמונה המזוהה ביותר שלו, תמונתו של צ'ה גווארה אשר הפכה לסמל עולמי של מהפכה ומרד.
הוא לא קיבל מעולם תמלוגים על התמונה כי קסטרו לא הכיר באמנת ברן.
בשנת 2000 הוא תבע את חברת סמירנוף על שימוש בתמונתו לצורכי פרסומת.
קורדה הגיב על השימוש הבלתי חוקי ואמר כי "כתומך של האידיאלים שעל שמם צ'ה גווארה מת איני מתנגד להפצה של התמונה על ידי אילו המבקשים לפרסם את זכרו מתוך מטרה להפיץ את האידיאלים של צדק חברתי בעולם.
אולם אני חד משמעית מתנגד לניצול התמונה למטרות קידום מוצרים כמו אלכוהול, או כל מטרה הפוגעת במורשתו של צ'ה.".
בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט חויבה סמירנוף ב-50,000$ שנתרמו למערכת הבריאות הקובנית על ידי קורדה.
קורדה אמר, "אם צ'ה היה עדיין בחיים, הוא היה עושה את אותו הדבר".
לאחר המהפכה הפך קורדה לצלם האישי של פידל קסטרו במשך כ-10 שנים.
הוא ליווה את קסטרו בנסיעות ובפגישותיו עם אישים שונים.
במשך התקופה הזו הוא גם צילם הפגנות, יבולי סוכר ותמונות במפעלים.
הוא צילם גם כמה תמונות פחות ידועות של קסטרו כמו תמונות בהם הוא מסתכל בחשש על נמר בגן חיות ניו יורקי, דג ומשחק גולף יחד עם צ'ה גווארה, עושה סקי וצד ברוסיה ותמונה יחד עם ארנסט המינגוויי.
עבודות נוספות שלו כוללות תמונות של מהפכנים הרוכבים אל תוך הוואנה אחרי הניצחון, ועוד תמונה ידועה בשם "דון קישוט של פנס הרחוב", בה נראה קובני חובש כובע קש הנשען על עמוד של מנורת רחוב מול ים של בני-אדם במהלך הפגנה.
מ-1968 ועד 1978 הוא התרכז בעיקר בצילום מתחת למים עד לתערוכה יפנית ב-1978 בה הוא עורר התעניינות בינלאומית בעבודתו.
קורדה לקה בהתקף לב קטלני בפריס, 2001 בזמן תערוכה בה הוצגו עבודותיו.
הוא קבור בבית הקברות קולון, הוואנה.
במרץ 2010 נמכר המקור של התמונה המפורסמת של צ'ה גווארה תמורת 6,600 יורו.
תערוכות יחיד של עבודותיו הוצגו בהלסינקי, פינלנד, 1962 במילאנו, איטליה, 1985, סרבנדו קאבררה גלריה, הוואנה, 1986, רוי רויד גלריה, שיקגו, 2000, COEX, סיאול, קוריאה הדרומית.
עבודותיו השתתפו גם בתערוכות קבוצתיות ברחבי העולם.
ויקטוריאנו אלברטו סוריז'ה (בספרדית: Victoriano Alberto Zorrilla; 6 באפריל 1906 - 23 באפריל 1986) היה שחיין ארגנטינאי, האלוף האולימפי הראשון בשחייה מדרום אמריקה (אמסטרדם 1928) והאלוף האולימפי היחידי בשחייה מארגנטינה, עד כה (2016).
סוריז'ה וארנה בורג משוודיה הם שני השחיינים היחידים בהיסטוריה האולימפית שהשתתפו במשחי הגמר בכל משחי החופשי.
נוסף על היותו שחיין, הוא השתתף בתחרויות אגרוף, חתירה, כדורמים, אתלטיקה, טס במטוסים ממלחמת העולם הראשונה וריקודים סלוניים.
באולימפיאדת פריז (1924) סיים סוריז'ה במקום 11 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:07.6 דקות, במקום 14 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 5:49.4 דקות ושחה גם בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
משנת 1927 התגורר בניו יורק ושחה במועדון האתלטיקה של ניו יורק.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה סוריז'ה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 5:01.6 דקות, לפני בוי צ'רלטון מאוסטרליה (5:03.6 דקות) ושיאן העולם ארנה בורג משוודיה (5:04.6 דקות) ובכך היה לשחיין הראשון מדרום אמריקה שזכה במדליית זהב אולימפית והשחיין היחידי מארגנטינה שזכה במדליית זהב אולימפית.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 21:23.8 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 21:17.0 דקות, במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.6 דקות ושחה גם בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
בשנת 1931 זכה סוריז'ה באליפות אירופה בריקודים סלוניים.
בשנת 1932, החליט נשיא ארגנטינה אגוסטין פדרו חוסטו להקטין את התקציב עבור ייצוג ארגנטינה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בגלל קשיים כלכליים שנוצרו בתקופת המשבר הכלכלי העולמי של 1929. במהלך המשחקים, התעורר סכסוך בין הספורטאים הארגנטינאים לרשויות הספורט הארגנטינאי לאחר שלא קיבלו החזר הוצאות על אימון, תחבורה ולינה.
סוריז'ה, שהיה הספורטאי המוביל במשלחת ודוברם של הספורטאים, לאחר שלא זכה לתשובה חיובית עבור בקשותיו החליט שלא להשתתף במשחה ל-400 מטר חופשי ובאופן רשמי דיווח כי הוא היה חולה.
סוריז'ה חזר להשתתף בתחרויות שחייה ובשנים 1946 ו-1947 זכה באליפות דלאוור במייל ובשני מייל.
הוא קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1954. הוא נפטר במיאמי בשנת 1986 בגיל 80.
בשנת 1976 זכה סוריז'ה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אלברטו סורדי היה שחקן קולנוע ובמאי איטלקי.
סורדי, מגדולי הקומיקאים ושחקני הקולנוע האיטלקיים בכל הזמנים הוא זוכה 7 פרסי האקדמיה האיטלקית ופרס גלובוס הזהב לשנת 1963 על תפקידו בסרט "השטן".
סורדי נולד ברומא למחנכת ולמוזיקאי.
הוא למד משחק באקדמיה לאומנויות דרמטיות שבמילאנו וכמו כן גם פיתוח קול ואופרה.
סורדי החל את דרכו כשחקן בקולנוע האיטלקי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, הוא התגלה בפעם הראשונה בראשית שנות ה-50 בסרטיו של פדריקו פליני "השייח הלבן" בתפקיד כוכב אופרת הסבון ו"הבטלנים" בו הוא שיחק בתפקיד הראשי.
כמו כן שיחק סורדי לצידה של הכוכבת סופיה לורן בקומדיה "שני לילות עם קלאופטרה".
בסוף שנות ה-50 השתתף סורדי בסרט המלחמה האיטלקי "המלחמה הגדולה" בתפקיד המגויס הצעיר אורסטה יקובצ'י בעבורו הוא זכה בפרס מיוחד מטעם פסטיבל ונציה ובהפקה ההוליוודית הראשונה שלו, "הקץ לנשק" בתפקיד הכומר האיטלקי גאלי.
בשנת 1961 שיחק סורדי בסרט המלחמה של גאי המילטון "האויבים הטובים ביותר" בתפקיד שבוי המלחמה האיטלקי קפטן בלאסי, עליו היה סורדי מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
סורדי זכה בפרס גלובוס הזהב לתפקיד הקומי/ מוזיקלי הטוב ביותר בשנת 1963 על תפקידו בתור סוחר הפרווה אמאדו פראטי בקומדיה האיטלקית "השטן".
ב-1965 הופיע סורדי בקומדיה הבריטית של קן אנקין "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" בתפקיד הרוזן אמיליו פונטיצ'לי, הופעה קומית מוצלחת עלייה הועמד סורדי בפעם השלישית לפרס גלובוס הזהב.
ב-1971 זכה סורדי בפרס דב הזהב לשחקן הטוב ביותר של פסטיבל ברלין על משחקו בדרמה "בכלא מחכה למשפט" בתור האסיר ג'וזפה די נוי.
בשנת 1972 שיחק סורדי לצידה של הכוכבת האמריקאית בטי דייוויס בדרמת ההימורים "הקלפן המדעי" והשתתף בתפקיד קטן בסרטו של פליני "רומא".
ב-1977 הופיע סורדי בקומדיות האיטלקיות "ויוה איטליה" במספר תפקידים שונים ו"איש קטן ממוצע" של מריו מוניצ'לי.
ב-1981 הופיע סורדי בקומדיה "המרקיז דה גרילו" בתפקיד הרוזן אונופריו דה גרילו.
סורדי פיתח בנוסף לקריירת המשחק האגדית שלו גם קריירת בימוי, הוא ביים 18 סרטים שחלק מהם זכו להצלחה במולדתו.
סורדי נפטר ב-24 בפברואר 2003 מהתקף לב ברומא כשהוא בן 82.
נטליו אלברטו ניסמן (בספרדית: Natalio Alberto Nisman; 5 בדצמבר 1963 – 18 בינואר 2015) היה משפטן יהודי-ארגנטינאי שכיהן כתובע פדרלי בארגנטינה.
נודע כמי שעמד בראש חקירת הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס בשנת 1994, שבו נהרגו 85 בני אדם ו-330 נפצעו.
בית משפט ארגנטינאי קבע כי ניסמן נרצח בידי מתנקשים, ושלל גרסת התאבדות שהועלתה למותו.
ניסמן נולד למשפחה יהודית בבואנוס איירס.
הוא החל את הקריירה שלו כתובע בעיר מורון שבמחוז בואנוס איירס.
הוא חקר את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית (אמי"ה) בבירת ארגנטינה.
ב-25 באוקטובר 2006 האשים באופן רשמי את ממשלת איראן בתכנון ההתקפה ואת ארגון חזבאללה בביצועה.
על פי התביעה, ארגנטינה נבחרה ליעד שבו יותקפו יעדים ישראליים ויהודיים כנקמה על חיסול מזכ"ל חזבאללה עבאס מוסאווי, בשל החלטת ממשלתה להשעות הסכם להעברת טכנולוגיה גרעינית לאיראן.
בעקבות ההאשמות, בנובמבר 2007 האינטרפול פרסם את ששת שמות האנשים שהואשמו באופן רשמי במעורבות בפיגוע והוצא נגדם צו מעצר בינלאומי.
השישה היו עימאד מורנייה, עלי פלחיאן, מוחסן רזאי, אחמד רזא אסגרי, אחמד וחידי ומוחסן רבאני.
ב-2013 סירב ניסמן לקבל את הסכם ההבנות שנחתם עם איראן, שתכליתו הייתה חקירה משותפת של הפיגוע.
שנתיים לאחר מכן, הוא האשים את נשיאת ארגנטינה, כריסטינה פרננדס דה קירשנר, את שר החוץ הקטור טימרמן ופוליטיקאים נוספים בסיכול חקירת מעורבותה של איראן בפיגוע.
לטענתו, קירשנר פעלה להסרת צווי המעצר נגד איראנים שנחשדו בפרשה, והיו מעורבים בייבוא נפט מאיראן.
גרושתו של ניסמן הייתה השופטת סנדרה ארויו סלגאדו, ולהם שתי בנות.
ידידו הטוב של ניסמן, הסופר הישראלי גוסטבו פרדניק, הביא את ניסמן לישראל בביקורו הראשון ב-2007, ופרסם על ניסמן שני ספרים: להרוג ללא עקבות (2009) על עבודתו כתובע, ולמות בעד ארגנטינה (2015) על הרצח.
ב-18 בינואר 2015 נמצא ניסמן מת כשהוא ירוי בראשו בביתו שבבואנוס איירס, שעות לפני שהיה אמור להעיד על הפרשה בפני הקונגרס של ארגנטינה.
הגופה נמצאה בחדר האמבטיה בביתו, שהיה נעול מבפנים.
מיד לאחר הרצח החלו להישמע טענות שההתאבדות בוימה.
על פי המומחה של המשטרה המקומית שערך בדיקה בליסטית לגופה, ניסמן נורה מטווח של 15–20 ס"מ.
בנוסף, לא נמצאו עקבות של אבק שרפה על ידיו של ניסמן.
עובדות אלו מחזקות את ההשערה כי התאבדותו של ניסמן בוימה.
מאוחר יותר התפרסם כי דמיאן פצ'טר, העיתונאי שחשף את מותו של ניסמן, בשני ציוצים בטוויטר, נמלט מהמדינה למדינת ישראל, לאחר שלדבריו "קיבל רמז" שעליו לעזוב, ומשום שהמצב הנוכחי אינו מאפשר לו להתגורר בארגנטינה.
תחילה טענה הנשיאה קירשנר שניסמן התאבד, אך בהמשך חזרה בה והאשימה סוכני מודיעין ברציחתו.
על פי בדיקת חוקרי האירוע, עקבות DNA שנמצאו על האקדח שייכות לניסמן בלבד.
בביתו נמצאה טיוטה לצו מעצר נגד נשיאת ארגנטינה כריסטינה קירשנר.
בעצרת לציון חודש לפטירתו השתתפו למעלה מ-400 אלף איש.
ב-27 בדצמבר 2017, לאחר דו"ח המשטרה שקבע כי מותו היה רצח מכוון ולא התאבדות, קבע בית המשפט פדרלי בארגנטינה כי "מותו של ניסמן לא יכול היה להיות התאבדות".
בנוסף, עובדו לשעבר של ניסמן, דייגו לאגומרסינו, הואשם בסיוע לרצח לאחר שהודה כי השאיל לניסמן את כלי הנשק שהרג אותו, אך אמר כי עשה זאת לאחר שהתובע אמר שברצונו להגן עצמו ועל בני משפחתו.
ב-18 במרץ 2019 אוסבלדו ראפו בן ה-88, הפתולוג הבכיר שקבע כי התובע הפדרלי אלברטו ניסמן נרצח ולא התאבד, נמצא מת בביתו בבואנוס איירס.
ראפו שנמצא ירוי, השאיר מכתב שמחזק את קביעת המשטרה שמדובר בהתאבדות, אך יש הטוענים שמדובר בחיסול נוסף.
אלברטו פדרו ספנסר הררה (בספרדית: Alberto Pedro Spencer Herrera; 6 בדצמבר 1937 – 3 בנובמבר 2006) היה כדורגלן ומאמן אקוודורי ששיחק בעמדת החלוץ, ונחשב לבכיר כדורגלני אקוודור בכל הזמנים, ומהטובים בכדורגלני אמריקה הדרומית.
ספנסר, שזכה לכינוי "קאבסה מאחיקה" (בספרדית: "Cabeza Mágica", ראש הזהב), כבש 54 שערים ב-87 הופעות בגביע ליברטדורס במדיהן של פניארול וברצלונה ספורטינג קלוב, ועד היום הוא מוביל את טבלת מלך השערים של הטורניר בכל הזמנים.
ספנסר אף זכה עם פניארול בגביע שלוש פעמים.
לזכותו 17 הופעות בינלאומיות, מתוכן 11 במדי ושש נוספות במדי , בתקופה בה שיחק בפניארול.
לאחר פרישתו ממשחק היה מאמן במשך מספר שנים בקבוצות שונות באקוודור, אורוגוואי ופרגוואי.
ספנסר נפטר ב-3 בנובמבר 2006, בגיל 68, עת היה מאושפז בבית חולים בקליבלנד, אוהיו, לאחר התקף לב.
ספנסר, יליד למשפחה ג'מייקנית ממוצא בריטי, החל את הקריירה המקצועית ב-1953, עוד בטרם מלאו לו 16 שנים, בקבוצת אוורסט ממחוז הולדתו גואייס.
הוא שיחק בקבוצה עד ל-1959, ולזכותו מאזן שערי ליגה יוצא דופן של 101 שערים בתשעים הופעות בלבד, מאזן ממוצע של מעל לשער למשחק.
ביולי 1959 השתתף ספנסר כחיזוק לקבוצת ברצלונה ספורטינג קלוב למשחק ידידות מול פניארול מאורוגוואי.
מאמן פניארול הוגו בניולו התרשם מיכולתו של ספנסר במשחק, ולבסוף החתים אותו בקבוצה.
הופעת הבכורה של ספנסר נערכה ב-8 במרץ 1960, במסגרת מסע משחקים בארגנטינה מול אתלטיקו אטלנטה.
ספנסר כבש שלושער בדרך לניצחון 2–6 במשחק.
מספר ימים אחר כך מול טיגרה (כדורגל) ערך את הופעתו השנייה, וכבש צמד במשחק.
ב-20 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, במסגרת משחק ההכרעה על ליגת העל האורוגוואית מול נסיונל (הקבוצות סיימו במאזן ליגה זהה), והיה שותף לניצחון 0–2 שהעניק לקבוצתו את תואר האליפות לעונת .
ספנסר זכה להצלחה גדולה בפניארול.
בעונתו המלאה הראשונה, עונת , זכה עם קבוצתו פעם נוספת באליפות, בדרך לארבע זכיות רצופות בסך הכול.
כמו כן, הייתה זו עונת הבכורה של גביע ליברטדורס, ופניארול זכתה בתואר לאחר ניצחון בגמר כפול, 2-1 במצטבר על קלוב אולימפיה.
ספנסר היה למלך השערים הראשון בטורניר, כשכבש במהלכו שבעה שערים, אחד מהם בשלב הגמר.
בזכות הזכייה השתתפה הקבוצה במהדורה הראשונה של הגביע הביניבשתי מול ריאל מדריד.
בסיכום שני משחקים הובסה פניארול 1–5, ואת שערה היחיד כבש ספנסר.
עונה אחר כך שוב זכתה הקבוצה באליפות ובגביע ליברטדורס.
ספנסר כבש שלושה שערים במפעל, בהם שער בגמר הכפול מול פלמיירס.
הפעם המשיכה הקבוצה וזכתה גם בגביע הביניבשתי מול בנפיקה ליסבון.
היא נוצחה 0–1 במשחק הראשון, אך גמלה עם ניצחון 0–5 במשחק השני, עם צמד של ספנסר.
במשחק שלישי ומכריע ניצחה פניארול 1–2 וזכתה בתואר.
בעונת חזרה פניארול לזכות בגביע ליברטדורס בפעם השלישית.
היא העפילה לגמר מול ריבר פלייט, וניצחה 0–2 במשחק הראשון בבית.
בגומלין בחוץ הפסידה פניארול 2–3, על אף שער יתרון זמני של ספנסר שהעלה אותה ל-1–2. במשחק השלישי והמכריע הוביל ריבר 0–2 בהפסקה, אך שער של ספנסר החזיר את פניארול למשחק, והיא הצליחה למצוא גם את השוויון.
בהארכה כבש ספנסר את השני שלו במשחק והשלישי בשלושת מפגשי הגמר, והשלים את המהפך לזכות קבוצתו.
פניארול המשיכה לניצחון 2–4 שהעניק לה את התואר.
בזכות הזכייה השתתפה הקבוצה בגביע הביניבשתי של אותה שנה, מול ריאל מדריד.
ספנסר כבש צמד בניצחונה הביתי של פניארול 0–2 במשחק הראשון, הוסיף שער בניצחון 0–2 בגומלין באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, וסייע לקבוצתו לזכות בתואר בפעם השנייה בתולדותיה.
ספנסר היה מכוכבי הכדורגל הגדולים בדרום אמריקה באותן שנים, ואף זכה להתעניינות מצד אינטר מילאנו האיטלקית, אלא שפניארול סירבה למכור אותו.
בסיום עונת הוא סיים את דרכו בת 12 העונות בקבוצה (11 מתוכן מלאות), ובין היתר זכה במדיה בשמונה אליפויות אורוגוואי ושלושה גביעי ליברטדורס.
הוא היה מלך שערי הליגה באורוגוואי בארבע עונות שונות, ופעמיים היה מלך שערי גביע ליברטדורס.
ספנסר חזר לאקוודור בעונת , וחתם במדי ברצלונה ספורטינג קלוב.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 13 שערי ליגה ב-18 הופעות והוביל את ברצלונה לזכייה באליפות אקוודור.
לאחר עונת פרש ספנסר ממשחק בגיל 35. השער היחיד אותו כבש בעונתו האחרונה בגביע ליברטדורס העמיד את מאזנו על 54 שערים ב-87 הופעות במפעל, והוא מוביל עד היום את טבלת מלך שערי גביע ליברטדורס בכל הזמנים.
ספנסר ייצג את ואת , תוך שהוא עובר בין הנבחרות ארבע פעמים במהלך הקריירה.
את הופעת הבכורה שלו במדי אקוודור ערך ב-6 בדצמבר 1959, יום הולדתו ה-22, במסגרת קופה אמריקה 1959 באקוודור, מול אורוגוואי.
את שער הבכורה שלו כבש במשחקה האחרון של אקוודור באותו הטורניר, ב-25 בדצמבר מול .
ספנסר כבש את הראשון של נבחרתו בדרך לניצחון 1–3.
את אורוגוואי ייצג ספנסר במהלך תקופתו בפניארול, אך לא התאזרח במדינה ושיחק במשחקי ידידות בלבד.
הוא כבש לזכות אורוגוואי במשחק ידידות מול באצטדיון ומבלי, והיה ליליד אקוודור הראשון בהיסטוריה שכובש באצטדיון המפורסם.
הוא חזר לייצג את אקוודור לסירוגין במסגרת מוקדמות מונדיאל 1962 ומוקדמות מונדיאל 1966, אך אקוודור כשלה להעפיל וספנסר לא זכה לשחק בטורניר מונדיאל.
לזכותו של ספנסר 11 הופעות וארבעה שערים במדי אקוודור, ושש הופעות בהן כבש פעמיים במדי אורוגוואי.
לאחר פרישתו פנה ספנסר לקריירת אימון.
הקריירה הקצרה על הקווים נמשכה כתשע שנים, ובמהלכה אימן קבוצות שונות מאקוודור, אורוגוואי ופרגוואי.
הוא לא זכה להצלחה כמאמן, למעט בעונת הבכורה שלו, עונת , אז הוביל את אוניברסידד קאתוליקה האקוודורית למקום השני בליגה.
ספנסר העתיק את מקום מגוריו למונטווידאו בירת אורוגוואי.
ב-1982 סיים את קריירת האימון שלו והתמנה לתפקיד קונסול דיפלומטי מטעם אקוודור באורוגוואי.
ב-14 בספטמבר 2006, בעת ביקורת שגרתית אצל קרדיולוג, סבל ספנסר מהתקף לב.
פחות מחודשיים אחר כך, בעת שהיה מאושפז בבית חולים בקליבלנד, אוהיו, נפטר ספנסר בגיל 68. לאחר מותו הוטסה גופתו לגואיאקיל שבאקוודור, שם נפרדו ממנו המוני מעריציו, ולאחר מכן זכה לכבוד דומה גם באורוגוואי בטרם נטמן, לבקשתו, בעיר מונטווידאו.
עם פטירתו הודיעה התאחדות הכדורגל של אקוודור כי אצטדיון מודלו בעיר גואיאקיל, המשמש בין היתר את קבוצתו הראשונה אוורסט, יישא את השם אצטדיון מודלו אלברטו ספנסר, לזכרו.
מלך השערים של גביע ליברטדורס (2): ,
מלך השערים של ליגת העל האורוגוואית (4): , , ,
אלברטינה פרדריקה, מרקיזת באדן-דורלאך , הייתה אמם של אדולף פרדריק, מלך שוודיה, פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג, ויוהנה אליזבת, נסיכת הולשטיין-גוטורפ, אמה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
אלברטינה פרדריקה נולדה ב-3 ביולי 1682 בטירת קרלסבורג, דורלאך, לפרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ולאוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ, בתם של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ומריה אליזבת, דוכסית סקסוניה.
ב-2 בספטמבר 1704 התחתנה אלברטינה פרדריקה עם כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין, ממנו נולדו לה 11 ילדים.
בשנת 1726 מת בעלה כריסטיאן אוגוסט, ובנה אדולף פרידריך, נסיך אויטין ירש את נחלותיו ותאריו.
מכיוון שבנה היה קטין, שימשה אלברטינה פרדריקה כעוצרת בשמו עד לבגרותו, ובנוסף הורישה לו אחוזות מנחלותיה.
מכיוון שאלברטינה פרדריקה הייתה נכדתה של כריסטינה מגדלנה מפפאלץ-צווייבריקן, נבחר בנה אדולף פרידריך ליורש העצר השוודי, ובשנת 1751 הוא עלה לשלטון בשוודיה כאדולף פרדריק, מלך שוודיה.
ב-22 בדצמבר 1755 מתה אלברטינה פרדריקה בהמבורג, והיא בת 73 שנים.
ב-2 בספטמבר 1704 התחתנה אלברטינה פרדריקה עם כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין, ממנו נולדו לה 11 ילדים:
הדוויג סופיה, נסיכת הולשטיין-גוטורפ (1705–1764)
קרל אוגוסט, דוכס הולשטיין-גוטורפ (1706–1727)
פרדריקה אמליה, נסיכת הולשטיין-גוטורפ (1708–1731)
אנה, נסיכת הולשטיין-גוטורפ (1709–1758), התחתנה עם וילהלם, נסיך סקסוניה-גותה-אלטנבורג
פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג (1711–1785)
יוהנה אליזבת, נסיכת הולשטיין-גוטורפ (1712–1760), התחתנה עם כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט
פרדריקה אמליה, נסיכת הולשטיין-גוטורפ (1713)
וילהלם כריסטיאן, נסיך הולשטיין-גוטורפ (1716–1719)
פרידריך קונרד, נסיך הולשטיין-גוטורפ (1718)
גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ (1719–1763)
אלברטו פוגלמן (בספרדית: Alberto Foguelman; 13 באוקטובר 1923 בואנוס איירס – 9 בדצמבר 2013 בואנוס איירס) היה שחמטאי יהודי-ארגנטינאי.
אלברטו פוגלמן נולד בבואנוס איירס למשפחה יהודית.
הוא שיחק פעמים רבות באליפות ארגנטינה בשחמט, ופעמיים (ב-1959 וב-1962) זכה במקום השני.
בשנת 1964 הוא השתתף בתחרות בין-אזורית (חלק של תהליך העפלה למפגש עם אלוף העולם בשחמט) וסיים במקומות 17–19.
בשנת 1965 בתחרות בצ'ילה הוא סיים במקום השלישי לאחר וסילי סמיסלוב ויפים גלר.
בשנת 1963 הוענק לו תואר אמן בינלאומי.
אלברטו פוגלמן במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1960 ל-1962 השתתף אלברטו פוגלמן ב-2 אולימפיאדות שחמט:
אלברטירשה (בהונגרית: Albertirsa; הלחם של שמות הכפרים שהרכיבו אותה - אלברטי ואירשה) היא עיר במחוז פשט שבמרכז הונגריה.
היהודים הראשונים באירשה הגיעו בשנת 1746 (ה'תק"ו), רובם סוחרים ובעלי מלאכה, וכמה שנים לאחר מכן התארגנה גם קהילה באלברט.
תקנון הקהילה שנשמר נכתב בשנת 1772. בעיר היו לבסוף שני בתי כנסת, בית ספר, תלמוד תורה, חברה קדישא וארגונים קהילתיים שונים.
החוקים האנטי-יהודיים המפלים שחוקקו במיוחד אחרי שנת 1938 (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) פגעו בפרנסתם ובמעמדם של יהודי העיר.
משנת 1941 נלקחו גברים יהודים בגילאי 40-20 מהעיר לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודיים עבור הצבא ההונגרי).
ב-4 באפריל 1944 חויבו יהודי העיר לענוד טלאי צהוב על בגדם, להסתגר בבתים ולמסור תכשיטים וחפצי ערך לשלטונות.
ובסוף חודש מאי הובלו לגטו מונור משם הוסעו למחנה ההשמדה אושוויץ בחודש יוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו כמה ניצולים לאירשה אך בעקבות רוחות האנטישמיות שעדיין שררו באזור, לא נשארו.
לקהילה היו במשך השנים מספר רבנים: רבה הראשון של קהילת אירשה היה הרב אברהם פרסבורגר, שכיהן כרב הקהילה מה'תקמ"ד עד לפטירתו בה'תקמ"ט.
הוא ייסד את ה"חברה קדישא" של הקהילה.
לאחריו היו הרב אלעזר קרפלס, תלמידו של הנודע ביהודה שכיהן כרב המקום 3 שנים בשנות ה-90 של המאה ה-18, הרב דוב בער אשכנזי שכיהן במקום 5 שנים, עד לפטירתו (ה'תקס"ח-ה'תקע"ג) ולאחריו הרב עמרם רוזנבוים ששימש כרב העיר עד לשנת ה'תק"ף.
לאחר הרב רוזנבוים כיהן הרב משה בודק כרב המקום.
לאחר פטירת הרב בודק, בי"ב בתמוז ה'תקפ"ד, יולי 1824, מונה גיסו של הרב רוזנבוים, הרב חיים קיצה.
לאיוש גלרט במקור גרינפלד (1885 – 1963) שחקן יהודי-הונגרי, סופר, זוכה פרס האמן המצטיין
אדם פוליצר (1835 – 1920) היה רופא יהודי-הונגרי-אוסטרי, פרופסור באוניברסיטה ומחלוצי רפואת האוזניים.
מור פורוס, (במקור פופר, 1867 – 1935) היה רופא עור, אורולוג, סקסולוג, סופר יהודי-הונגרי.
אלברטוס זפאט (בהולנדית: Albertus Zafet; 8 באוקטובר 1901 – 27 ביולי 1944) היה לוחם המחתרת ההולנדית וחקלאי, שהציל במלחמת העולם השנייה והשואה 20 יהודים ממוות בידי הנאצים והוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
אלברטוס זפאט נולד ב-8 באוקטובר 1901, ביישוב חקלאי במחוז דרנתה שבהולנד.
הוא נישא לאלטיה, שבהמשך עזרה לו בהסתרת היהודים.
אלברטוס ואשתו הבריחו והחביאו 20 יהודים, בעזרת המחתרת ההולנדית.
היהודים הוחבאו בגינה בתוך לול תרנגולים נטוש, שנראה כמו חורבה, אך צויד בחשמל ובגז, כדי לספק תנאי מחיה נוחים.
כשעלה החשד בדבר החבאת יהודים ביישוב, החלה חקירה של הקצין הנאצי הלמוט' יוהאן למציאתם והוצאתם להורג.
כשסירב אלברטוס להסגיר את היהודים, נורה למוות בביתו מול אשתו וילדיו על ידי יוהאן.
ב-8 במרץ 1972 הוכר אלברטוס זפאט הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, בעקבות העדויות של אישה שהציל, מיבום סיטה.
לכבודו נשתל ביד ושם עץ חסיד אומות העולם.
לכבודו הוקם עמוד אינטרנט, וכן הוקמה אנדרטה קטנה דמוית מערה, כמו האחת שבה הסתיר יהודים.
אלברטונקטס (שם מדעי: Albertonectes; משמעות שמו: "השחיין של אלברטה") הוא סוג של זוחל ימי מסדרת הפלזיוזאורים וממשפחת האלאסמוזאוריים.
הוא חי בתור הקרטיקון לפני 73.5 מיליון שנה בחופי אמריקה הצפונית ובים הפנימי המערבי.
מאובניו התגלו ב-2012 בתצורות בירפאו שבאלברטה, קנדה, על ידי תאי קובו (Tai Kubo) שהעניק לו את שמו המדעי.
האלברטונקטס היה אחד מהארוכים והגדולים שבפלסיוזאורודים והוא הגיע לאורך 11.6 מטר, כש-7 מטרים הכיל רק הצוואר.
בקצה הצוואר הייתה גולגולת קטנה ושטוחה עם לסת מלאה שיניים חרוטיות דקות שיכלו להיסגר על דגים ואמוניטים בהפתעה.
הוא עצמו למרות גודלו שימש לטרף לטורפים גדולים ממנו כמו המוזאזאורוס העצום.
אלברטו סורו אלברס (בספרדית: Alberto Soro Álvarez; נולד ב-9 במרץ 1999) הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת הקשר בגרנדה הספרדית.
סורו נולד באג'ה דה לוס קבאלרוס, סרגוסה, ספרד, והצטרף לקבוצות הנועל של ריאל סרגוסה כבר בשנת 2009 כשהיה בן 10. סורו ערך את הופעות הראשונה בקבוצת הנוער של ריאל סרגוסה, ב-14 במאי 2017, כאשר עלה כמחליף במשחק ליגה של הליגה הספרדית הרביעית בכדורגל.
סורו ערך את הופעות הרשמית בקבוצה הבוגרת, ב-25 באוגוסט 2018, במשחק הבית של ריאל סרגוסה במסגרת הליגה הספרדית השנייה בכדורגל.
הוא כבש את שערו המקצועי הראשון ב-8 בספטמבר 2018, בניצחון קבוצתו 0–4 נגד ריאל אוביידו.
ב-5 באוקטובר 2018 האריך את חוזהו בריאל סרגוסה עד לשנת 2022 הוא הפך לשחקן קבוע בקבוצה וכבש ארבעה שערים אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל ללה ליגה.
ב-26 ביולי 2019 חתם בריאל מדריד על חוזה עד לשנת 2024 תמורת 2.5 מיליון יורו.
הוא הושאל חזרה לריאל סרגוסה עד לתום עונת 2019/2020.
ב-1 בספטמבר 2020 חתם לחמש שנים בגרנדה.