tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית גידולם של איילים אלה מגוון, וכולל: יערות סוב-טרופיים לחים ויבשים, יערות ירוקי-עד לחים ויבשים, יערות נשירים, יערות הרריים, יערות שפלה, יערות מחטנים, יערות גשם טרופיים, ביצות וסוואנות.
הסמברים לעיתים רחוקות יתרחקו ממים, וזהו הגורם היחיד כמעט שישפיע על בחירת בית הגידול.
הסמבר מעדיף גם כיסוי צפוף של שיחים ועשבים, אף שטבעו משתנה מאוד בגלל תפוצתו הרחבה ברחבי דרום אסיה.
באזורים מסוימים הסמברים נמנעים מאזורים דלי צמחייה ואת תפקידם האקולוגי ממלאים איילי הצ'יטאל ואיילים קטנים מהמין מונטיאק מצוי הסובלניים יותר.
במהלך חיפושים אחר מזון הזכרים חולפים מדי יום על שטח של כ-1500 דונם, והנקבות על כ-300 דונם.
בהודו, הסמבר נוטה לחיות ביערות צחיחים בגוג'ראט וראג'סטאן, ביערות אורן ואלון למרגלות ההימלאיה, ביערות ירוקי עד בין ההרים של צפון מזרח הודו, וביערות נשירים (לחים ויבשים) בכל רחבי תת-היבשת ההודית.
מחוץ להודו הוא נוטה לחיות ביערות ממוזגים, ובטאיוואן ביערות תת-אלפינים.
גמישות בית הגידול מקורה בתזונתו הרחבה: בהודו לבדה תועדו כ-130–180 מינים של צמחים הנצרכים על ידי הסמבר, מה גם שהוא אינו בררן במזונו כאיילים אחרים; מלבד זאת הסמבר גם יכול לשנות את תזונתו בהתאם למזון הזמין באותה תקופה.
הסמברים חיים בעיקר באזורים נמוכים, ובמקומות כמו מזרח טאיוואן, מיאנמר, ומורדות הרי ההימלאיה הם נמצאים בגבהים של עד 3,500 מטר מעל פני הים.
הסמבר חי בעיקר ביער ומבלה את זמנו באכילת מגוון רחב של צמחייה, הכולל: עשבים, עשבי תיבול, עלים, פירות, צמחי ושרכי מים, (תלוי בבית גידול המקומי); כמו כן הם ניזונים ממגוון רחב של שיחים ועצים.
הסמברים הם פריט טרף מועדף על אריות אסייתים וטיגריסים מתת-המינים: הבנגלי, הדרום-סיני, ההודי-סיני המלאי, והסומטרי.
בהודו, הסמבר מהווה כמעט 60% מתזונתו של ה טיגריס הבנגלי; במקרים מסוימים, טיגריס זה אף מסוגל לחקות את קריאתו של הסמבר כדי לגרום לו להתקרב למארב.
תנינים גדולים מהמינים תנין הביצות ותנין הים צדים מדי פעם גם סמברים בוגרים, ואילו נמרים ודהולים יצודו בעיקר סמברים צעירים או חולניים, אף על פי שהם מסוגלים לתקוף גם בוגרים בריאים.
הסמברים פעילים בכל שעות היממה, ושיא פעילותם הוא בלילה או שעות הדמדומים והזריחה.
זכרים חיים לבד במשך רוב השנה, ונקבות חיות בעדרים קטנים של עד 16 פרטים; באזורים מסוימים, עדר ממוצע מורכב משלוש או ארבעה פרטים בלבד, בדרך כלל בהיקף של נקבה בוגרת אחת, ואחרות צעירות יותר; עם זאת לעיתים קרובות מתאספים מספר עדרים בסמוך למים ואז מספרם מגיע אף למאות פרטים.
בהודו בשטחי המרעה ניתן לראות עדרי סמבר רועים לצד תאואים אסייתים, גאורים, קרנפים הודים, חזירי בר, איילי צ'יטאל ועוד.
כמו רוב האיילים, הסמבר בדרך כלל שקט אף על פי שכל הבוגרים יכולים לשאוג או לעשות קולות קצרים בקול גבוה כאשר הם מבוהלים.
כמו כן הם מתקשרים באמצעות בלוטות הריח ברגל.
הזכרים נוהגים להתפלש ולחפור עם קרניהם באדמה ספוגה בצואה, ולאחר מכן למרוח על גזעי עצים.
הסמברים נעמדים על רגלייהם האחוריות באופן שכיח יותר משאר האיילים, אם כדי לאכול ואם כדי לסמן את ענפי העץ שמעליהם בקרניהם.
למרות חוסר הקרניים של הנקבות, הם מגינות על צאצאיהם בהצלחה מפני טורפים, דבר חריג יחסית בקרב האיילים.
כאשר הסמבר מותקף על ידי דהולים, כלבי ציד, או כלבי בית, הוא יוריד את ראשו, יזקוף את רעמתו ויכה בכלבים.
הסמברים מעדיפים לתקוף את הטורפים הקטנים במים רדודים, הן בשל גובהם והן בשל העובדה שהם שחיינים טובים.
מספר סמברים עלולים ליצור מערך הגנה צמוד ולרדוף ולהכות ביחד בכלבים מה שיגרום להם מהר יותר לסגת.
כאשר הסמבר חש בסכנה הוא ירים את זנבו ואחת מרגליו ויכה בחוזק בקרקע או במים, לעיתים תוך כדי השמעת קול המזכיר נביחה, ובכך יזהיר את בעלי החיים האחרים בסביבה.
הסמברים מתרבים בעיקר בעונת הגשמים אף על פי שהם יכולים להתרבות כל השנה.
הייחום נמשך כ-18 ימים, ובהם הזכר מסמן שטח שממנו הוא מושך נקבות סמוכות, אך בניגוד לאיילים אחרים הוא אינו אוסף הרמון.
הזכר מתפלש לעיתים קרובות בבוץ, ייתכן כדי להדגיש את צבע הפרווה שלו, שבדרך כלל כהה יותר מזה של נקבות.
אף על פי שהסמברים משמיעים שאגות ונביחות רמות, כאשר הם מיוחמים על פי רוב הם אינם קולנים.
זכר דומיננטי גדול המגן על שטחו יהיה מוקף לפעמים על ידי מספר זכרים קטנים יותר, שיעזרו לו להביס בהצלחה יריבים אחרים.
בקרבות בין זכרי הסמבר הם נועלים את הקרניים ודוחפים אחד את השני בדומה לאיילים אחרים, אבל באופן ייחודי להם, הם לפעמים נעמדים על רגליהם האחוריות ומתנגשים כלפי מטה על היריב באופן המזכיר קרבות של יעלים ואנטילופות.
כאשר הנקבות נלחמות ביניהן, אף הן נעמדות על רגליהן האחוריות, ומשתמשות ברגליים הקדמיות כדי להכות אחת את השנייה בראש.
ההריון של הנקבה נמשך בסביבות שמונה חודשים (לפי מספר מחקרים הוא עשוי להיות ארוך יותר), לאחריהם נולד בדרך כלל רק עופר אחד במשקל 5–8 ק"ג (ב-2% מהלידות דווחו תאומים); העופרים נולדים ללא נקודות, אם כי בתת-מין מסוים יש נקודות שנעלמות זמן קצר לאחר הלידה.
העופר מתחיל לאכול מזון מוצק לאחר 5 עד 14 ימים, ולהעלות גרה לאחר חודש; בסביבות 3–5 שנים העופרים מגיעים לבגרות.
תוחלת חייו של אייל הסמבר בשבי עד 28 שנים, ואילו בטבע סביר להניח שהיא אינה יותר מ-12 שנים.
מצב שימורו של הסמבר מוגדר כ- פגיע (VU) על ידי IUCN בשל ירידה דרמטית של האוכלוסייה במדינות רבות בתפוצה שלו.
ירידות אלה משתנות בחומרתן בין האזורים, ומקומות מסוימים אף עוברות את סף הפגיע.
בסביבות 24–30 השנים האחרונות, הסמבר ירד בדרום-מזרח אסיה (וייטנאם, לאוס, תאילנד, קמבודיה, מיאנמר, מלזיה), בנגלדש, וייתכן כי גם בבורנאו וסומטרה בכ־50%.
שיעור הירידה הכולל בהודו פחות בהרבה, בהתחשב בנוכחות של אוכלוסיות גדולות במספר לא מבוטל של אזורים מוגנים ומאובטחים היטב.
מחוץ לאזורים המוגנים או המוגנים פחות בהודו, ובסין, סרי לנקה, ונפאל, הסמבר ירד בכ-30%.
הסיבות העיקריות הן ציד (הנובע מביקוש לבשר, לפוחלץ, או לקרניו המשמשות את הרפואה הסינית) והרס היערות לעצים, שטחי מרעה או בניית יישובים.
מגמות נוכחיות של שיווק בשר וקרניי איילים בדרום-מזרח אסיה ובסין נמצאות אף הן בעליה, ומאיצות את ציד הסמבר.
נכון להיום מגמת האוכלוסייה במדינות הודו, נפאל, בהוטן, סרי-לנקה, ואינדונזיה, יציבה; בטאיוואן בעליה.
בסין, מיאנמר, תאילנד, וייטנאם, ומלזיה, בירידה; ובבנגלדש, לאוס, וקמבודיה בירידה חמורה.
המגמה בברוניי אינה ידועה כרגע.
להלן נתוני IUCN על תפוצת הסמבר במדינות הנזכרות, הכוללים אזורי שימור בולטים, צפיפויות אוכלוסייה, מאמצי שימור ועוד:
הודו: אף על פי שהסמבר נפוץ באופן נרחב בסוגי בתי גידול רבים, ואוכלוסיות גדולות מצויות באזורים מוגנים ומאובטחים היטב, כמו גם 208 אזורים מוגנים שבהם הוא מצוי, הוא אינו נפוץ כבעבר.
סקרים דומים בפארק הלאומי קזירנגה מצאו מעט מדי סמברים מכדי להעריך את צפיפותם, והדבר נובע כנראה בשל נטיית הסמברים לחיות שם בבדידות ולא בשל חוסר הגנה של הפארק (בהתחשב באוכלוסיות יציבות של איילים אחרים בפארק כגון האייל החזירוני ואייל הברסינגה).
מחוץ לאזורים מוגנים, הסמבר קיים במספרים נמוכים מאוד, אם כי עדיין ניתן למצוא מספרים גדולים במקומות בהם בית הגידול בלתי נגיש לאנשים.
כפי הנראה הצפיפות של הסמברים ב"שמורת הטיגריס באדרא" הייתה נמוכה ביותר בגלל פעולות בלתי חוקיות ביער, וצפיפותם עולה בהתמדה החל מ-2003 לאחר טיפול הרשויות באזור.
נפאל: האוכלוסייה המוגנת והגדולה ביותר נמצאת בפארק הלאומי ברדיאה.
אוכלוסייה זאת נמצאת במצב טוב, וכמו כן אוכלוסיות יציבות נוספות נמצאות ב"שמורת פרסה", בפארק הלאומי צ'יטוואן, וב"שמורת טבע סוקלה פאנטה".
מעבר לזה הסמבר ירד במהירות רבה עד שהוא נדיר כיום מחוץ לאזורים מוגנים, שנרשמו בעיקר מדיווחים בודדים ביערות הסמוכים לאזורים מוגנים אלה, ומדרום מזרח נפאל.
הסמבר מהווה קורבן לציידים, כנראה בגלל גודלו (המספק יותר בשר, כמו גם פוחלצים מרשימים יותר), ואולי מטבעו הפחות זהיר יחסית; לא ידוע האם הדרישה לקרניי איילים במזרח אסיה היא הדרבון לציד לא חוקי בנפאל.
סרי לנקה: המספרים כנראה ירדו במידה ניכרת באמצעות ציד נרחב במהלך מלחמת האזרחים.
ציד לא חוקי מתרחש עדיין באופן נרחב בכל רחבי המדינה, כולל באזורים מוגנים, במיוחד במקומות בהם ריכוזים של פליטים יושבו מחדש.
בנגלדש: הסמבר היה נפוץ באופן נרחב בצפון ובדרום מזרח המדינה, וכן ביערות הררים באזורים שונים בשנתי ה-1960, אך עכשיו רק מעטים מאוד שורדים בדרום מזרח בנגלדש.
הסיבה היא אובדן בית גידול ולחץ ציד חמור שהחל משנת 1970, וגרם להם להיעלם מרוב חלקי המדינה.
בהוטן: אין מידע בנוגע למצב הנוכחי (והוא משואר בעיקר על בסיס אזורים הסמוכים למדינה).
המספרים ככל הנראה גדולים מספיק כדי להשפיע על מגמת האוכלוסייה העולמית לטובה.
סין: נרשמו הירידות הגדולות ביותר במאה העשרים, והאוכלוסיות פחתו ביותר מ-50% משנת 1978 ועד היום; רשומות מג'יאנגשי מראות כי בשנות 1970–1980 התרחשו הירידות המהירות ביותר.
במחוזות מסוימים המספרים התייצבו, ובאזורים מסוימים, במיוחד באי האינאן (שבו אוכלוסיות די קטנות: הגדולה ביותר מכילה כ-100 פרטים) וצפונה במחוז גואנגדונג (שבו יש שמורת הטבע ספציפית למין), המספרים אפילו גדלו בשנים האחרונות.
הסמברים עדיין לא התייצבו ב-גוויג'ואו וביונאן.
צפונה יותר, במחוזות: פוג'יין, ג'יאנגשי, חונאן, וחוביי, סקר בשנת 2001 מצא כי הסמבר נדיר בהם מאוד וצפיפות האוכלוסייה נמוכה ביותר.
סקר בשנת 2008 במקומות אחרים בסין, הראה נוכחות רחבה בסיצ'ואן, בתוספת אוכלוסיות מבודדות במחוזות צ'ינגהאי, המחוז האוטונומי הטיבטי, חונאן וצ'ונגצ'ינג, אם כי סקרים אחרים מטילים ספק בהימצאות סמברים בצ'ינגהאי.
טאיוואן: המספרים והתפוצה הגאוגרפית התצמצמו במהירות על ידי ציד בסביבות 1987. שנתיים לאחר מכן (1989), המצוד אחר הסמבר נאסר לחלוטין, וב-1990 המספרים החלו לגדול מעט.
בזכות ההגנה היעילה באזורים המוגנים בטאיוואן, צפיפות האוכלוסייה ביחס לשטח המדינה היא הגבוהה יותר מכל המדינות.
במקומות מסוימים בהרים אף מחוץ לאזורים מוגנים הצפיפות עולה על 40 סמברים לקמ"ר, אך מצד שני לכמות כזאת יש השפעה הרסנית על הצמחייה ההררית ובמיוחד שתילי מחטניים.
בגובה נמוך לחץ הציד הגבוה מספיק כדי לרסן את הצפיפות שלהם.
מיאנמר (בורמה): הסמבר עדיין בעל תפוצה נרחבת, אבל האוכלוסייה בשלושים השנים האחרונות ירדה ב-50% לפחות וצפויה לרדת עוד אפילו באזורים המוגנים.
לדוגמה: בסקרים משנות 1999–2002 הסמבר זוהה ב-12 מתוך 15 מצלמות הפרוסות בשמורות טיגריס מה שהצביע על תפוצה רחבה.
לאחר מכן בסביבות 2008, מחלקת השימור של חיות הבר במיאנמר פרסה מצלמות נוספות בסך 21 אזורי מחקר (כולל ה-15 קודם לכן) והסמבר נמצא רק ב-13 מתוכם.
יחס נמוך זה עשוי להצביע על הגדלת הכחדות מקומיות של הסמבר.
תאילנד: מספר אזורים מוגנים שומרים על אוכלוסיות סמבר גדולות, כיוון שבהם חיים מספר מועט של אנשים.
בחלקים גדולים במדינה הסמבר הוכחד או קרוב מאוד לכך ובכלל זה בתחומים רבים מוגנים, במיוחד בחלק הצפוני שבו רוב הפארקים הם קטנים וללא הגנה מספקת.
בסקר נמרים בפארק הלאומי קאנג קראצ'אן, הסמבר תועד במעל 40% ממיקומי מצלמות, וברור שנותר נפוץ שם.
התפוצה הרחבה בפארק זה לא פוחתת אף באזורים הסמוכים לכפרים, אף על פי שבהן יש מגוון רחב של שיטות ציד.
הסמבר גם נפוץ באופן נרחב בפארק הלאומי קהאו ייאי (Khao Yai), בפארק הלאומי טאהף לאן (Thap Lan), ובאזור הסמוך לאתר המורשת העולמי טהונגיאי-הואי קהא קהאנג (Thungyai Naresuan Wildlife Sanctuary).
באזור זה הצפיפות הנוכחית של הסמבר היא כ-2–3 איילים לקמ"ר, ונמצאת אף בעליה.
וייטנאם: בחלקים הצפוניים של המדינה, הסמבר נדיר מאוד או שניצוד מתחומים רבים של בתי גידול.
מחקרים שהתבצעו על ידי מצלמות בפארק הלאומי מאט פו, במחוז טא-הו ובמחוז וו קואנג בין שנת 1998 ל-2007 מצאו רק קומץ של סמברים ותושבים מקומיים בתחומים הללו מדווחים על ירידה משמעותית במספרים.
כמו ביונקים גדולים אחרים, האוכלוסיות הגדולות והמוגנות ביותר נמצאות בחלקים הדרומיים של המדינה.
הסמבר עדיין נפוץ בפארק הלאומי קאט טיין, אבל נחשב כלא מצוי בכלל באזורים שבהם היה נפוץ בעבר כגון מחוז דאק לאק בשנת 1997.
לאוס: בעבר הסמבר תואר כנפוץ מאוד ברחבי החלקים המיוערים ב-1940. כעבור כמה עשרות שנים, ב-86% מראיונות עם מקומיים במהלך 1988–1993, המינים עדיין דווחו כנפוצים בכל מלבד באזורים המיושבים ביותר.
עם זאת, תצפיות החל מ-1992 ועד 1998 היו נדירות מאוד, ואילו קולות שנשמעו בלילה וסימנים אחרים הצביעו על תפוצה רחבה, מה שהראה את תחילת המצב הירוד שמאז ועד היום רק החריף.
אזור יוצא דופן בהקשר לכך הוא "אזור השימור נאם איט-פאהו לואי" (Nam Et-Phou Louey) הממוקם במחוזות: לואנג פרבאנג, חופואן, וסיינקהואנג, שבו עדיין נמצאים מלבד הסמברים גם מספרים גדולים יציבים של גאורים, טיגריסים, נמרים, נמרים ערפילים, חתולים זהובים, חתולים משוישים דהולים, פילים ועוד.
כיום "רמת נאקאי" עדיין שומרת על מספרים ראויים לציון ביחס לשאר חלקי לאוס, אך גם שם יש סימנים לירידה.
באופן מפתיע, בהתחשב בסמיכות לסין ולווייטנאם, אוכלוסייה של סמבר משגשגת בהתמדה במחוז פונגסאלי בצפון מזרח לאוס החל משנות 2004\2005.
קמבודיה: הסמבר עדיין נפוץ, אף על פי שניצוד בכבדות על ידי ציידים ומקומיים ורוב האוכלוסיות מאוד נרדפות עכשיו.
על פי דברי סוקר משנת 2001 "הסמבר נראה עדיין נפוץ באזורים מסוימים, אף על פי שמאזורים אחרים נעלם לחלוטין, קשור כנראה ללחץ ציד מקומי ...
בקצב הנוכחי של הרדיפה, מין זה עשוי לחוות ירידה חדה בשנים הקרובות".
במישור המזרחי של קמבודיה, שבו מצב האוכלוסיות של בעלי חיים רבים בהיר יותר מאשר באזורים אחרים בהודו סין, מספרי הסמבר נראים בבירור נמוכים, כמעט בוודאות כתוצאה מציד ממוקד.
פעילויות הגנה בכמה אזורים מקומיים נראה כי יצבה את הירידות, אבל באופן כללי המספרים בכל המדינה נחשבים כנמצאים בירידה מהירה.
ירידות אלה הן המהירות ביותר באזור הודו-סין ומצבם גרוע אף יותר מלאוס ווייאטנם, המשקפים היצרפות מהירה של גורמים כלכליים ולוגיסטיים בקמבודיה מאז אמצע 1990.
ברוניי: לא ידוע כרגע מה מצבו של הסמבר במדינה.
מלזיה: הנדירות הנוכחית של הסמבר בחצי האי המלאי בולטת בעיקר בסקרים ובמצלמות - מתוך תשעה אזורים שנסרקו ב"טמנגאור" (במחוז פרק) במהלך 1997–1999 הוא צולם רק באחד מהם, בעוד שבעבר היה היונק הנפוץ והמצולם ביותר שם.
בפארק הלאומי "טאמן נגראה" (במחוזות פהנג, טֶרֶנְגָנוּ, וקלנטן) צפיפות האוכלוסייה המשוערת היא 0.20-0.01 לקמ"ר.
לא ידוע האם צפיפות זאת היא באופן טבעי או פשוט משום שהסמבר ניצוד שם עד כדי העלמות; בעוד שסוקר מ-1998 דיווח על תפוצה רחבה הרי שסוקר אחר מ-1999 לא צפה כלל בסמברים.
הסמבר עדיין נצפה באופן קבוע במצלמות במדינת-ג'וֹהוֹר, אבל נדיר כנראה במדינות אחרות בפדרציה המלזית.
בחלק המלזי של בורנאו הסמבר כבר הושמד או בעל צפיפות נמוכה מאוד בפארק הלאומי גבעות לאמביר, שבסאראוואק.
סקר אחר בפארק הלאומי בנטנג-עיי, (אף הוא בסאראוואק) תיעד סמבר רק פעם אחת, ומשקף נדירות גדולה הנובעת מציד אינטנסיבי שהתרחש בעת שהסמברים היו מלקקים מלח.
כמה אוכלוסיות גדולות שורדות במספר שמורות טבע במדינת סָבַּאהּ אבל האוכלוסיות באופן כללי פוחתות בהרבה גם בה.
אינדונזיה: ישנן עדויות על תפוצה רחבה בפארקים לאומים שונים באי סומטרה, כגון: בוקיט באריסאן סלאטאן (שבמחוזות: בנגקולו, לאמפונג ודרום סומטרה), גונונג לאוסר (באצ'ה וצפון סומטרה), ו דרך קאמבאס (במחוז לאמפונג), אבל באזורים האלו הוא נצפה לעיתים רחוקות לעומת יונקים אחרים.
ב"בוקיט באריסאן סלאטאן", הסמבר היה נפוץ כמעט פי שישה באזורים עם צפיפות אנושית נמוכה, מה שמראה סובלנות נמוכה לנוכחות בני אדם כנראה בשל השפעות הציד.
בפארק הלאומי דרך קאמבאס דווח כי האוכלוסייה עדיין יציבה.
בחלק האינדונזי של בורנאו (הקרוי קלימנטאן ומחולק לארבעה מחוזות: דרום, מזרח, מרכז, ומערב) האוכלוסיות יציבות יחסית, בעיקר במזרח קלימנטאן, שהוא כנראה המחוז בעל מספר הפרטים הגדול ביותר מכל מחוזות קלימנטאן; בנפת "פאנג'ם" שבמזרח קלימנטאן, אף ניצודים מדי חודש ברישיון כ-60 סמברים לצורך רפואה מסורתית.
באופן כללי באינדונזיה (סומטרה ובורנאו), הסמבר אינו נמצא תחת איום גדול ביחס למלזיה, קמבודיה, וייטנאם ולאוס, אף על פי שיש באיים ביקוש משמעותי לקרניו.
הסמברים הובאו למדינות רבות בעיקר לשם ציד שעשוע.
אף על פי שתפוצתם באזורים אלה גדולה למדי, הם אינם נכללים במפת התפוצה.
באוסטרליה, ציד הסמבר הוא ספורט פופולרי, ואגודות ציד אוסטרליות מקיימות ביניהם תחרויות על פוחלצי סמבר.
בשל מספרם המוגזם הם משפיעים על צמחים מקומיים, ואף יכולים לגרום למיני צמחים להיכחד.
הסמברים הוכנסו במקור לוויקטוריה להר סוגארלואף (Sugarloaf) ב-1860 בסמוך לפארק הלאומי קינגלייאק, ואזורים הסמוכים לעיר "טווראדין" (עיר הרחוקה 57 ק"מ ממלבורן) והעיר "באלראט" (105 ק"מ ממלבורן).
הסמברים הסתגלו במהירות לאזורי הביצות, ולאחר מכן התפשטו צפונה יותר.
שחרור נוסף אירע בחצי האי קובוארג שבטריטוריה הצפונית.
מלבד זאת היו אף ניסיונות נוספים להכניסם לאי טסמניה שלבסוף נחלו כישלון.
התפשטות הסמבר הייתה עדיין יציבה בניו סאות' ויילס ובוויקטוריה, אולם בסביבות 1980 החל גל שחרורים גדול בחופים הדרומיים של ויקטוריה; הסמברים המשיכו להתפשט מזרחה והגיעו עד לפרברים החיצוניים של מלבורן.
בשל העדר טורפים מקומיים גדולים הסמברים התרבו בהצלחה, וכיום מספרם נאמד בכ-100,000 פרטים.
בוויקטוריה, איילי סמבר נחשבים כיום כאיום על המגוון הביולוגי בחוק ההגנה על החי והצומח (1988) בשל ההשפעה השלילית שלהם על הצמחייה ובעלי החיים המקומיים.
הסמברים ניזונים ממספר צמחים נדירים הנמצאים בסכנת הכחדה, ולמעלה מ-60 מיני צמחים זוהו כנפגעים במישרין או בעקיפין על ידי הסמברים.
סמבר זכר בוגר עלול להזיק באופן משמעותי גם לשיחים ועצים, על ידי עקירת שיחים ושבירת ענפים, ולפעמים אף מסוגל להמית עץ או שתיל על ידי קילוף שכבה עבה מהגזע בקרניו הגדולות.
הסמברים גם אוכלים שתילים, פירות או זרעים של צמחים רבים, ומלבד זאת הם משאירים סימנים על הצמחייה כדי לסמן את הטריטוריה שלהם.
היחס כיום כלפי הסמברים שנוי במחלוקת; למרבה האירוניה דווקא ארגוני השימור דוגלים בהשמדת הסמברים בשל ההשפעה הסביבתית שלהם, ואילו ארגוני ציד שאחראים במידה רבה להתפוצצות האוכלוסין (על ידי שחרור איילים למקומות נוספים), רוצים להגן על אוכלוסיית האיילים בשל הרווח שהם מפיקים מהם.
איילי הסמבר עדיין רשומים כמינים מוגנים בוויקטוריה ובניו סאות' ויילס ונדרש רישיון כדי לצודם, בעוד שבקווינסלנד ואוסטרליה המערבית הם הוכרזו כמינים מזיקים וניתן לצוד אותם בכל עת ללא הגבלה.
ארגוני שימור הסביבה מעוניינים שהסמברים יוכרזו כמין פולש בכל האזורים, בשל התפוצצות האוכלוסייה וההשפעה השלילית שלהם על המינים מקומיים.
בסביבות 2008–2009 ניצודו בוויקטוריה 35,000 סמברים על ידי ציידים חובבנים - רבים מתוכם בפארקים וגנים לאומיים.
מספר זה גדול יחסית, אם כי הוא מהווה פחות מ-40% מהאוכלוסייה הנתונה כל העת בצמיחה.
בניו זילנד, איילי סמבר נפוצים בעיקר באזורי חוף ונקיקים בחבל מנוואטו-ונגנאוי, במחוזות: הואווהנואה (Horowhenua District), רנגיטיקי (Rangitikei District), וונגנאוי (Wanganui District).
עד לאחרונה הם היו מוגנים, אבל כעת מחלקת השימור של ניו זילנד הסירה את תקנות הציד, ומאפשרת לציידים לצודם ללא הגבלה כדי שהללו לא ידחקו את בעלי החיים המקומיים.
הסמברים לא הצליחו להשתלב בנוף הברזילאי, אך לעומת זאת נקלטו בהצלחה במדינת סנט וינסנט והגרנדינים ובמחוז הכף המערבי בדרום אפריקה.
איילי סמבר הוכנסו לאיי סנט וינסנט שבפלורידה בשנת 1908. אייל נוסף החי על האי באופן טבעי הוא האייל פרדי לבן-הזנב הקטן פי שניים מהסמבר; אולם למרות זאת הסמברים אינם פוגעים בפרדים כיוון שהפרדים מאכלסים את האזורים הגבוהים, ואילו אייל הסמבר נפוץ על פי רוב בשפלות ובביצות.
כדי להבטיח שהסמברים לא ידחקו את האיילים הפרדים, היתרי ציד הוצאו מאז 1987 כדי לווסת את האוכלוסייה, ובכל שנה ניתנים בממוצע כ-130 היתרים לציד בן שלושה ימים.
האוכלוסייה היציבה של הסמברים באי היא 70–100 פרטים.
מלבד זאת איילי הסמבר הובאו גם למדינות טקסס וקליפורניה.
אייל פיליפיני (שם מדעי :Rusa marianna) הוא מין של אייל בינוני בסוג אייל רוסה שאנדמי לפיליפינים.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1822 על ידי הזואולוג הצרפתי אנסלם גאייטאן דמארה.
זהו מין האייל השלישי האנדמי למדינה, לצד אייל אלפרד ואייל קאלאמיאן.
מבין השלושה, האייל הפיליפיני הוא בעל התפוצה הרחבה ביותר, ומצב שימורו שפיר יחסית לשאר הפרסתנים המצויים בפיליפינים.
האייל הפיליפיני הוא מין בסוג אייל רוסה.
שמו המדעי מתייחס למקום שבו התגלה לראשונה - איי מריאנה שבאוקיינוס השקט; המין לא היה נפוץ שם באופן טבעי והובא על ידי האדם מהפיליפינים.
המין מוכר בשני שמות נוספים: סמבר פיליפיני, המתייחס לדמיון לקרובו הגדול - אייל סמבר החי בדרום ודרום-מזרח אסיה, ואייל חום פיליפיני - שנועד להבדיל בינו לבין קרובו אייל אלפרד המכונה אייל נקוד פיליפיני.
האייל הפיליפיני הוא אייל בינוני-קטן בעל מבנה גוף קומפקטי, צוואר קצר וראש חרוטי משולש.
באופן כללי, פרוותו של מין זה היא בצבע חום כהה לחלוטין פרט לחלק התחתון של הזנב שהוא לבן.
עם זאת, ישנן וריאציות אזוריות בצבע הכוללות חום אפרפר חולי, חום בהיר, חום כהה, ושחור-שוקולד.
רגליו וזנבו קצרים, עיניו ואפו קטנים, ואוזניו עגולות ובינוניות.
לזכרים זוג קרניים קצרות יחסית בעלות שלושה סיעופים, המגיעות לאורך של 20–40 סנטימטר בלבד.
אוכלוסיות מסוימות של איילים פיליפינים גם שונות באופן משמעותי בגודל הגוף, וכתוצאה מכך אייל זה פוצל על ידי רשויות השימור לארבעה תת-מינים:
(Rusa marianna marianna), מצוי בלוזון ובאיים הסמוכים אליו.
(Rusa marianna nigella), תת-המין הקטן ביותר, בעל פרווה חולית ומצוי באזורים הרריים במינדנאו.
(Rusa marianna nigricans), תת-המין הגדול והכהה מכולם, מצוי באזורי שפלה במינדנאו ובאיים הסמוכים.
האייל הפיליפיני נוכח ברבים מבין איי הפיליפינים, כולל: מינדורו, לוזון, סמר, לייטה, פולילאו, קטנדואנס, מינדנאו ובאסילן; הוא נכחד באי יליראן וכנראה גם בוהול ורינדוק.
הוא נעדר מהאיים: יגרסו, פאלאוואן, פאנאי, סולו, באבויאן, דינאגאט, סיארג'או וקבוצת איי באטאנס וקאלאמיאן.
בנוסף לתפוצתו המקורית, האייל הפיליפיני הובאה לגואם על ידי המושל הספרדי מריאנו טוביאס בין שנות 1770–1774 לשם ציד שעשוע.
למרות המחסור בתפוצתו המקורית בפיליפינים, הוא מאוכלס יתר על מידה בתחומים רבים בגואם, וגורם נזקים רבים לצמחייה על ידי רעיית יתר.
כמו כן האיילים הפיליפינים הובאו לאיים באוקיינוס השקט: סאיפאן ורוטה באיי מריאנה הצפוניים, והאי "פוהנפיי" באיי קרוליין, אך הם לא התרבו בכזאת הצלחה כמו בגואם.
במאה ה-19 אייל זה הובאה גם לאי היפני בונין על ידי ספינות ספרדיות, אך ניצוד שם עד הכחדה ב-1925; לאחר מלחמת העולם השנייה הובא שוב לבונין מגואם אך כיום הוא אינו מצוי שם.
אייל זה תופס מגוון של בתי גידול מיוערים, החל משפלות וקרחות יער, ועד למדרונות הרים בגובה 2,900 מטר מעל פני הים.
תת-המין במינדורו נפוץ גם במרעה פתוח.
האייל הפיליפיני נח במהלך היום מוסתר בצמחייה צפופה, ופעיל בשעות הדמדומים והלילה עד עלות שחר.
פרוותו הכהה מספקת לו הסוואה מצוינת ביערות בשעות היום ובעיקר בשעות הלילה.
במשך השנה הנקבות מתקבצות בעדרים של עד 8 פרטים, לעומת הזכרים האגרסיביים שחיים בבדידות.
מין זה מעדיף בדרך כלל את קצה היער או קרחות יער, וניזון ממגוון רחב של צמחייה כגון: עשבים, עשבי תיבול, עלים ופרחים ופירות יער שנפלו.
באזורים שאליהם הובאו, האיילים הפיליפינים גורמים נזק משמעותי למערכות אקולוגיות מקומיות, מונעים את התחדשות היער ואוכלים כמויות גדולות של יבולים.
עונת הרבייה מתרחשת בחודשי ספטמבר עד ינואר, ולאחר הריון של 220 ימים הנקבה ממליטה עופר אחד בעל פרווה כהה עם כתמים לבנים שנעלמים לאחרי מספר שבועות.
האייל הפיליפיני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל אובדן מתמשך של בית גידול למטרות חקלאות או כריית מינרלים.
האיילים הפיליפינים ניצודים גם באינטנסיביות באיים עבור בשרם ועורם, כמו גם עבור פוחלצים וקרניים לקישוט.
למרות שיש מספר אזורים מוגנים בפיליפינים, במרביתם חסרה אכיפה רצינית למניעת ציד, כריתת יערות וכדומה; כתוצאה מאיומים אלה, האוכלוסייה של האייל הפיליפיני מקוטעת ויורדת בחדות לכל אורך הטווח שלו.
תת-המין במינדורו נחשב למאוים ביותר מבין תת-המינים ויחד עם הפרסתן השני באי (תאו הפיליפינים) סובל מבעיות דומות של גודל אוכלוסייה קטנה, ובעיקר בשל כריתת עצים נרחבת באי (למעלה מ-90% מהעצים באי נכרתו).
דווקא באזורים שבהם האיילים לא היו מצויים באופן טבעי, יש חוקי ציד מחמירים (גואם ורוטה) או איסור ציד בכלל (סאפיאן).
בטווח המקורי שלו, אין כרגע צעדים ספציפיים לשימורו מלבד חוות איילים בינוניות באי לוזון.
אייל קאלאמיאן (שם מדעי: Hyelaphus calamianensis), הוא מין של אייל קטן החי במזרח אסיה, ואחד משלושה האיילים האנדמיים לפיליפינים (השניים הנוספים הם אייל אלפרד ואייל פיליפיני).
בסוג אייל זהוב קיימים שני מינים דומים: אייל קוהל (Hyelaphus kuhlii), האנדמי לאי "באוואן" שבאינדונזיה; ואייל חזירוני (Hyelaphus porcinus), המצוי במדינות דרום ומזרח אסיה.
איילי קאלאמיאן הם איילים קטנים למדי, בעלי פרצוף קצר ומבנה גוף כבד.
מבחינה חיצונית הם דומים מאוד לאייל הקוהל אם כי פרוותם אינה אדמדמה, וחלקם הקדמי אינו כהה.
המין גם דומה מאוד לאייל החזירוני, ונבדל ממנו בעיקר ברגליים ארוכות יחסית ובעלות צבע חום הכהה משאר הגוף ולעיתים אף שחורות.
חלקו הקדמי נמוך מחלקו האחורי בשל אורך הגפיים האחוריות.
פרוותו היא בעלת שיער גס וצבעה הוא חום צהבהב, חום כהה או חום ערמוני אחיד, מלבד הגחון הנוטה לחום-שוקולד.
הפרווה מתכהה עם הגיל, והזכרים כהים וגדולים במידה מועטת מהנקבות.
בפניו יש סימנים קרמים עדינים סביב העיניים, בסיס האוזניים, מרכז החוטם ומעין סינר קרמי בגרון; השערות הפנימיות של אוזניו וכן החלק התחתון של הזנב הקצר והעבה הם לבנבנים.
עיניו קטנות, אוזניו עגולות, אפו גדול ושחור ומסביב לו כתם הלבן המוגבל על ידי פס חיצוני בצבע חום כהה.
כיתר המינים בסוג "Hyelaphus", לאייל זה קרניים בעלות שלושה סיעופים בלבד, הנושרות וגדלות מחדש בכל שנה.
מידות גופו של אייל קאלאמיאן הן:
כפי ששמו מרמז, מין זה אנדמי לשרשרת איי קאלאמיאן שבפיליפינים; האיילים מצויים בשלושה מתוך ארבעת האיים הגדולים בשרשרת קאלאמיאן: ביוסיואנגה, קוליאון, קאלאוויט ונעדרים מהאי קורון.
המינים גם דווחו בעבר בעוד תשעה איים קטנים נוספים, כאשר לשלושה מתוכם האיילים הובאו בשנת 1980.
כיום אייל הקאלאמיאן נכחד משבעת האיים הקטנים: קאפארי, באצ'דאק, אפוו, ג'אלוק, פאנלאיטנן, אלאבה ודיקאבאיטוו ושרד רק באיים: מרילי ודימאג'יויאט.
מלבד האיים הנזכרים, לא ידוע על קיומו באיים אחרים בפיליפינים ואף לא באיים הסמוכים לשרשרת: פלאוואן ולינאקאפאן.
מבין כל האיים הנזכרים, קאלאוויט מחזיק את האוכלוסייה הגדולה ביותר שצמחה מאוכלוסייה זעירה בעקבות הכנסת 30 איילים נוספים בשנת 1977.
בית גידולו של מין זה הוא בעיקר יערות נשירים, קרחות יער, ומרעה מיוער חלקית.
קיים מידע מועט על האקולוגיה של אייל קאלאמיאן; כל מה שידוע הוא שהמין פעיל משעות הערב ועד עלות השחר, ובשאר היום מתחבא בצמחייה.
כאשר אייל זה נרדף הוא נמלט באופן הדומה לחזיר בר ומתכופף מתחת לגזעים ולא קופץ מעליהם.
המין חי בקבוצות של עד 27 פרטים, ובדרך כלל קבוצה ממוצעת מורכבת מ 7–14 איילים.
באזורים שבהם הם נרדפים בכבדות דווחו קבוצות קטנות מאוד.
טורפיו העיקריים הם עופות דורסים ונחשים, וקריאת האזהרה שלו היא שריקה צורמנית.
תזונתו מבוססת בעיקר על עלים ועשבים.
מין זה יכול להתרבות כל השנה, כאשר משך ההרון הוא 180–222 ימים.
הנקבה ממליטה עופר אחד ולעיתים רחוקות שניים, ומסתירה אותם בצמחייה לאחר הלידה.
העופרים נגמלים לאחר שישה חודשים ומגיעים לבגרות לאחר 8–12 חודשים.
תוחלת חייו של אייל הקאלאמיאן כ 12–20 שנים.
איילים אלה מאוימים עקב לחץ ציד (בשר, קרניים לקישוט, ועורות לכיסוי לתופים) התיישבות אנושית והתרחבות חקלאית על שטחם המוגבל מאוד, בשילוב של חוסר אכיפה יעילה בציד.
הציד היה חמור במיוחד באמצע שנת 1970, אך ירד לכאורה ברוב האיים במהלך 1980 -1990; דווקא ב"קאלאוויט" לחץ הציד הוגבר בשנים אלה בעקבות חזרתם של 51 משפחות מקומיות בשנת 1986, מתוך 256 משפחות שפונו מהאי 10 שנים קודם לכן כדי להגן על אייל הקאלאמיאן.
עד 1992 מספר האנשים באי הגיע כמעט ל-500, וציד של אייל זה באי למטרות בילוי, פוחלצים או לספק בשר לשווקים המקומיים שגשג; התושבים שחזרו באופן לא חוקי הביאו עימם חיות בית שעשויות להעביר מחלות זיהומיות לאייל, וכמו כן הם שורפים חלקי יערות לחקלאות.
לאי "קאלאוויט" הובאו גם מספר פרסתנים אפריקנים, אבל נראה שהם אינם מתחרים עם אייל קאלאמיאן על מקורות המחיה; לאחרונה חודשה ההגנה באי הן על האייל והן על הפרסתנים האפריקנים בעקבות הקמת אזור שימור, והשליטה על הציד חזקה יותר.
אף על פי שבאיים "ביוסיואנגה" ו"קוליאון" אין אזורים מוגנים, מרבית חלקי האי עדיין אינם מפותחים ומיושבים בדלילות.
בשנת 1994 האוכלוסייה באי "קאלאוויט" נאמדה בכ-1,123 + 236 פרטים באיים האחרים, אך מאז מספרם ירד ונאמד כיום בכ-900 פרטים בטבע, ו-54 פרטים בגן החיות של סן דייגו (נכון למרץ 2008).
אייל הקאלאמיאן מופיע בארגון השימור IUCN כמין בסכנת הכחדה (EN), וכן בנספח של אמנת "CITES" האוסרת מסחר במין זה.
אייל סיבירי (שם מדעי: Capreolus pygargus; ידוע גם כ-אייל סבך מזרחי או כ-אייל קווקזי) הוא מין אייל בינוני מסוג אייל הסבך הנפוץ בצפון מזרח אסיה ובמרכזה.
האייל הסיבירי נחשב בעבר כתת-מין של אייל הכרמל (Capreolus capreolus) הנפוץ באירופה, אך כיום מסווג כמין נפרד; ההבדל העיקרי בינו ובין קרובו האירופאי הוא קרניו הארוכות יותר ובעלות סיעופים רבים יותר.
תפוצתם של שני המינים נפגשת בהרי הקווקז ששם האייל הסיבירי נפוץ החל מהרכס הצפוני ועד מזרח רוסיה וקוריאה הצפונית, ואייל הכרמל מצוי ברכס הדרומי של ההר דרומה מעט לצפון מערב איראן ומערבה לאורך כל אירופה, טורקיה ובעבר אף בישראל.
האיילים הסיבירים הם בגודל בינוני: גובהם בכתפיים: 75-65 ס"מ.
פרוותם בקיץ בצבע חום אדמדם כהה בפלג הגוף האחורי ולאורך השדרה, ובהירה יותר בצידי הבטן, בצוואר ובתחילת הרגליים עד הברך.
מהברך ולמטה צבע הרגל משתנה לבז'-קרמי, וכמו כן גם הפנים והלוע קרמיים.
הגחון וצידו הפנימי של הזנב הקצר לבנים, וכן השערות הפנימיות של האוזניים לבנות ורכות.
למין זה צוואר ארוך, אוזניים גדולות, עיניים קטנות ואף גדול ושחור המוקף בכתם שחור עגלגל וגדול יותר מאשר אצל אייל הכרמל.
בחורף פרוותם של האיילים הצפוניים אפורה בהירה, ואילו אצל הדרומיים אפרפרה חומה.
העופרים נולדים עם פרווה מנומרת בכתמים לבנים, שנעלמים עם הגיל.
הזכרים גדולים יותר מהנקבות ולהם קרניים ממוזלגות בעלות שלושה סיעופים בדרך כלל המשופעים כלפי מעלה.
הקרניים ארוכות יותר מאלו של אייל הכרמל, ולמבוגרים בדרך כלל יש כארבעה סיעופים קטנטנים נוספים בתחילת הקרן מלבד השלושה הגדולים.
הקרניים נושרות בתחילת הסתיו או החורף ומתחילות לצמוח מחדש זמן קצר לאחר הנשירה.
לאייל הסיבירי שלושה תת-מינים מוכרים:
(Capreolus pygargus pygargus) תואר ב-1771, ומאכלס את החלק המרכזי של התפוצה.
(Capreolus pygargus tianschanicus) תואר ב-1906, ומאכלס את החלק הדרום מערבי של התפוצה.
(Capreolus pygargus bedfordi) תואר ב-1908, ומאכלס את החלק המזרחי של התפוצה.
האייל הסיבירי הוא בעל תפוצה רחבה ביותר באסיה ומזרח אירופה: תפוצתו מתחילה ממזרח רוסיה ונמשכת מנהר דון להרי אורל ולכל אורך ורוחב הטייגות הסיביריות.
כמו כן, האייל מצוי גם באזור מנצ'וריה, מצפון ומרכז סין העממית ועד לשוליים השמאליים של נהר היאנגצה והחלק המזרחי של טיבט.
ישנם דיווחים על המין גם בצפון מיאנמר אך תצפיות אלו עדיין אינן ברורות.
דרומה מערבה מערבות סיביר, התפוצה הגאוגרפית נמשכת לימת בלחש, ומשם ממשיכה מזרחה לקזחסטן והרי טיין שאן, בלי להתחבר לימת ארל.
בעבר המין גם היה נפוץ בחלק המזרחי של תפוצתו עד מערב ומזרח אוקראינה, אולם כיום אלו שנותרו במזרח אירופה מוגבלים בעיקר למורדות הצפוניים של הרי הקווקז.
ייתכן גם שהמין הובא לאנגליה והיה נפוץ שם לתקופה קצרה בתחילת המאה ה-20, אך כיום נעלם שם לגמרי.
האיילים הסיבירים מאכלסים סוגים שונים של יערות נשירים ומעורבים (בעיקר אלונים וארזים, אך לא ביערות אשוח) ערבות וטייגות, ומעדיפים אזורים בעלי עשב גבוה; פרוותם הבהירה בקיץ מסווה אותם בעשב גבוה וצפוף, ובחורף אפרפרה ומותאמת ליערות מושלגים.
באופן כללי האייל הסיבירי שכיח ביותר ביערות ערבה במרכז רוסיה ומגיע שם לצפיפות אוכלוסייה גבוהה של עד 12 איילים לכל 100 דונם.
אייל זה מצוי בגבהים של עד 3,300 מטר מעל פני הים ומותאם למזג אוויר קיצוני.
אייל זה הוא ביישן ושיא פעילותו היא בלילה.
בקיץ הזכרים חיים בבדידות והנקבות נשארות רק עם צאצאיהם, ובחורף האיילים מתאספים לקבוצות מעורבות הכוללות 20–30 פרטים.
במהלך הנדידה בחורף הקבוצות מתאספות לעדר ענק המונה עד 500 פרטים.
בפרובינציה של אמור (רוסיה), המינים נודדים כל שנה לאזורים חמים יותר למרחק של 200 ק"מ, וחוזרים תמיד במסלולים קבועים.
למין זה קולות רבים הכוללים: חריקות, שריקות, צרימות, נביחות, יללות, צווחות, וכן צלילים שאינם נשמעים לאוזן רגילה.
טורפיו של מין משתנים על פני תפוצתו, וכוללים טיגריס סיבירי, נמר השלג, נמר אמור, זאב מונגולי, זאב אירופי וכן שועלים, שונרים צפונים, ועופות דורסים הנטפלים בעיקר לעופרים.
תזונת האייל הסיבירי כוללת למעלה מ-600 מיני צמחים עשבוניים, כאשר עשבים ועשבי תיבול מהווים 58% מהתזונה, שיחים 16% ועלים של מיני עצים 22%.
גם בחורף כשאין מזון זמין, האייל הסיבירי יכניס לתפריטו מספר מועט של צמחים אחרים.
בקיץ הצריכה התזונתית שלהם עולה, ומחייבת ביקור במרבצי מלח טבעיים.
מין זה מקבל את המים הדרושים לקיומו באמצעות צמחים עשירים בלחות, ורק לפעמים ישתה ממאגרי מים.
הזכרים הם טריטוריאליים ומסמנים את שטחם באמצעות שפשוף בלוטות הריח שבעיניים על עצים, שיחים ועשבים גבוהים, או באמצעות גירוד קליפת העצים על ידי הקרניים.
האייל הסיבירי הוא בעל חיים פוליגמי אך אינו אוסף הרמון.
עונת הרבייה נמשכת מאמצע יולי ועד אמצע ספטמבר, והלידה מתרחשת בחודשי מאי ויוני.
ההריון נמשך 6–10 חודשים לאחריהם הנקבות ממליטות עופר אחד או שניים בדרך כלל, ולעיתים רחוקות עד ארבעה.
העופרים נגמלים לאחר 4–5 חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר שנה, אם כי הנקבות מתרבות רק בשנה השנייה לחייהם והזכרים בשנה השלישית.
תוחלת חיים של אייל סיבירי בטבע 10–12 שנים ובשבי 14–18 שנים.
אף על פי שהאייל הסיבירי נחשב כבעל חיים נפוץ ומסווג על ידי IUCN כ"ללא חשש" (LC), אוכלוסייתו יורדת במקומות רבים בשל ציד לא חוקי נרחב לבשרו וקרניו ובאופן פחות גם ממזגי אוויר קיצונים.
אוכלוסיית העולם הכוללת נאמדת במעל מיליון פרטים, ואף על פי שמספר זה נחשב לגדול הוא מייצג ירידה ניכרת היות שבמאה ה-20 ניצודו מעל 500,000 פרטים ברוסיה לבדה.
במרבית האזורים החל מ-1991 האוכלוסיות מוגנות כאשר בתקופה זאת מספר האיילים בסין וברוסיה נאמד בכ 500,000-400,000 פרטים בכל אחת.
באזור אמור שברוסיה, האוכלוסייה בשנים אלה הייתה בסביבות 134,870 פרטים, אולם מאז נמצאת במצב ירידה בשל ציד, שרפת יערות והקמת המאגרים "זאייה" ו"ביוראי".
נתונים אחרונים מצביעים על כך שציד לא חוקי הוא שוב במגמת עליה ברוסיה, סין וקזחסטן.
בחצי האי הקוריאני המצב יותר קריטי בשל פיתוח מואץ של קוריאה הדרומית וכריתת יערות נרחבת.
בשנת 1985 גודל האוכלוסייה ברחבי מונגוליה הוערך בין 70,000 ל-89,000, עם צפיפות אוכלוסייה של 4–5 איילים לכל 1,000 דונם ועד 1990 מספרם הגיע ל-250.000 איילים; לעומת זאת במהלך 10 השנים האחרונות המינים נעלמו במידה רבה מהרי חובסגול בגלל הציד.
ברוסיה האייל הסיבירי נפוץ במספר רב של אזורים שימור, גנים לאומיים, ושמורות טבע למטרות מיוחדות.
הציד המסחרי מותר בחלק מאזורים אלה תחת רישיונות הניתנים על פי הערכות תקופתיות של גודל האוכלוסייה; על פי הערכות אלו ניתנו 27,300 רישיונות באופן חוקי ברוסיה כולה בעונת הציד של 1996. עם זאת, כמות האיילים הניצודים באופן בלתי חוקי אינה ידועה, ויכולה להיות הרבה יותר גדולה מהכמות שניצודה תחת רישיונות.
רובה של האוכלוסייה המבודדת בקווקז נמצאת באזורים מוגנים.
מערכת ניהול ציד דומה קיימת גם בסין, וכמה אלפי איילים ניצודים למסחר בה מדי שנה.
בהשוואה לרוסיה, במונגוליה יש רשת גדולה יותר של אזורים מוגנים השומרים על האייל הסיבירי, ושטחם משתרע על 20.6 מיליוני דונם המהווים יותר מ-13% מהשטח המונגולי.
ברחבי מונגוליה, הציד מותר בין 1 ספטמבר ל-1 בדצמבר, וציידים יכולים להשיג רישיונות ציד על ידי תשלום הניתן לממשלה.
אכיפה של חוקי הציד בתוך ומחוץ לאזורים מוגנים חסרה בכל זאת.
בקוריאה הדרומית, מין זה נפוץ בהרחבה רק באזורים מוגנים בקפדנות כמו האי צ'אג'ו.
בשאר המדינה ישנה אפשרות לציידים עם רישיון לצוד עד מקסימום של שלושה איילים לעונת ציד; למרות שהאייל רשום בחוק הקוריאני להגנת חיות הבר ונתון במעקב מפברואר 2005, אוכלוסיות שלו ברחבי המדינה יורדות בשל ציד לא חוקי נרחב וכריתת יערות.
בקזחסטן חסרים נתונים על מצבו של האייל, ובקוריאה הצפונית לא ניתן לדעת הרבה עליו בשל המצב המדיני.
אייל פרץ (נולד ב-20 בדצמבר 1974) הוא פעיל חברתי ישראלי, מייסד ויושב ראש עמותת ארקאדאש - קהילת יוצאי טורקיה בישראל.
פרץ נולד וגדל ביהוד, ליוסף פרץ, יליד איזמיר שבטורקיה ולאסנת פרץ, ילידת פתח תקווה ונינה של יואל משה סלומון.
לאחר סיום שירותו הצבאי בחטיבת גולני בשנת 1996 הקים חברת מחשבים אותה ניהל במשך שנים רבות.
החל משנת 2011, עוסק פרץ בייעוץ וחונכות עסקית לארגונים וחברות עסקיות.
בשנת 2003הקים פרץ את עמותת ארקאדאש - קהילת יוצאי טורקיה בישראל.
היה חבר במשלחת נשיא המדינה לטורקיה.
בשנת 2005 הקים את המרכז למורשת יהדות טורקיה.
בשנת 2006 זכה בפרס "בניו ובנותיו של אתאטורק" על שימור המורשת.
הפרס מוענק אחת לשנה ליוצאי טורקיה מכל הדתות ומכל העולם.
בשנת 2008 פעל פרץ ברית ערים בין פתח תקווה לקדיקוי שבאיסטנבול, טורקיה.
באפריל 2013 יזם את כנס הלאדינו הבינלאומי באילת, בהשתתפות יצחק נבון.
בדצמבר 2014 מונה פרץ כחבר מועצה ברשות הלאומית לתרבות הלאדינו על ידי שרת התרבות והספורט לימור לבנת.
פרץ נשוי ליפעת ואב לשליו ומאיה.
אייל פרדי (שם מדעי: Odocoileus) הוא סוג שבו כלולים שני מינים דומים של איילים מתת-משפחת איילי העולם החדש, החיים בעיקר באמריקה הצפונית.
איילי הפרדות הם איילים בינוניים בגודלם בעלי אוזניים גדולות שהקנו להם את שמם (על שם הדמיון לפרד), וקרניים בינוניות בגודלן שנמצאות רק אצל הזכרים.
הם חיים ברחבי אמריקה הצפונית, כשהמין לבן-הזנב חי בעיקר במזרח אמריקה, והמין שחור-הזנב חי בעיקר במערב אמריקה, כולל קליפורניה.
המין לבן-הזנב חי גם באזורים שונים באמריקה הדרומית והמרכזית עד לאזור פרו.
הוא גם הועבר לכמה מדינות באירופה ולניו זילנד.
מין: אייל פרדי שחור-זנב (Odocoileus hemionus)
הרב אייל משה קרים (נולד בז' באדר א' ה'תשי"ז, 8 בפברואר 1957) הוא הרב הצבאי הראשי השביעי של צה"ל, בדרגת תת-אלוף.
לפני כן שירת כראש מחלקת הרבנות ברבנות הצבאית הראשית, כמפקד פלגה בסיירת מטכ"ל, כמפקד סיירת צנחנים וכרב בישיבת עטרת ירושלים, ובמכינה הסמוכה לישיבה.
גדל בגבעתיים כבן למשפחת חסידי קרלין, ולמד בישיבת בני עקיבא נחלים.
באוגוסט 1975 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 202. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד 202. בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד ולקח חלק במבצע מוביל.
בשנת 1981 יצא לחופשה ללא תשלום ולמד בישיבת מרכז הרב.
באותה שנה נענה לפניית מפקד חטיבת הצנחנים, יורם יאיר, לשמש קצין מבצעים חטיבתי במבצע צלצל, פשיטה בעומק לבנון.
לאחר המבצע המשיך קרים בתפקיד קמב"ץ חטיבת הצנחנים במלחמת לבנון הראשונה.
לאחר המלחמה שירת כמפקד פלגה בסיירת מטכ"ל.
בשנים 1983–1984 שירת כמפקד סיירת צנחנים.
בשנים 1985–2005 שימש בתפקיד פיקודי בדרגת סא"ל בעוצבת האש במילואים.
הרב קרים נשוי ואב לשישה, מתגורר בירושלים.
בשנת 1985 החל ללמוד בישיבת עטרת ירושלים.
לימודיו כללו כושר לרבנות שכונה ועיר.
בשנים 1995–1999 שימש כר"מ במכינה הקדם צבאית של הישיבה ולאחר מכן התמנה לראש המכינה, תפקיד שבו כיהן עד 2004. בתקופה זו היה חבר בוועדת "השילוב הראוי" (של חיילים וחיילות) של צה"ל.
משמונה הרב אביחי רונצקי לרב הצבאי הראשי, נענה קרים לפנייתו וב-2006 שב לצה"ל.
עם שובו שימש כראש מינהלת השילוב הראוי, ולאחר מכן כראש ענף הלכה ב.
בשנת 2010 קודם לדרגת אל"ם ושימש כראש מחלקת הרבנות ברבנות הצבאית.
בתקופה זו קידם את הוצאת ספרי "תורת המחנה" של הרבנות הצבאית העוסקים בשאלות הלכתיות העולות במציאות הצבאית בנושאים כמו תפילה, שבת, עירובין ומועדים.
לאחר אירוע בבה"ד 1, בו יצאו צוערים דתיים מטקס בשל שירת חיילות, כתב איגרת לרבנים בסוגיית שירת הנשים בצבא, וחיווה דעתו שבמקום לעזוב, רשאים החיילים הנוכחים במקום להסתפק בהיסח הדעת או בהשפלת מבט.
ביולי 2016 הוחלט כי ימונה ל.
ב-1 בדצמבר 2016 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לתפקיד.
בשנת 2020 אישר כרב הצבאי הראשי נוהל חדש של משרד הביטחון לקבורה בבתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל, לפיו ההפרדה בין קברי יהודים לגויים תתבסס על העמקת קברי הגויים בעשרים סנטימטרים ובנוסף הוספת חציצה בתוך קבריהם, כך שבתום הקבורה לא יהיה ניתן לראותה.
בדצמבר 2021 האריך הרמטכ"ל אביב כוכבי את כהונתו כרבצ"ר לקדנציה נוספת.
ביולי 2023 האריך הרמטכ"ל הרצי הלוי את כהונתו כרבצ"ר בשנתיים נוספות.
ובדצמבר 2024 הוארכה שוב בשנתיים.
הסערה סביב מינוי לרב הראשי לצה"ל
תשובות שהשיב לשאלות שעסקו באשת יפת תואר, בשירות נשים בצה"ל ובהומוסקסואליות, עוררו סערה תקשורתית כאשר פורסם דבר מינויו לרב הצבאי הראשי.
בין השאר הצדיק והסביר שם את ההיתר לאנוס גויות בעת מלחמה מתוך התחשבות בקשיי הלוחמים ולמען הצלחת הכלל.
בעקבות זאת נפגש עם ראש אכ"א, חגי טופולנסקי, ועם הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, ופרסם הבהרה שבה כתב, בין השאר, "אני מכיר בשונות ובמגוון הקיים בין חיילי צה"ל, ובתרומה החשובה של כל חייל וחיילת המשרתים בצה"ל, ללא קשר לנטייתו המינית או לעדה והלאום אליו הוא משתייך".
ב-21 בנובמבר 2016, בעקבות עתירת מרצ, הוציא בג"ץ צו על תנאי המשהה את מינוי הרב קרים לרבצ"ר, וביקש את התייחסותו לדבריו בעבר.
בתצהיר לבג"ץ כתב הרב קרים, בין היתר, שטעה בכך שהשיב בתמציתיות או שלא דייק בניסוח דבריו והיה מי שנפגע מהם, ושמעולם לא כתב או חשב שמותר לחיילים לאנוס נשים במלחמה.
בעקבות התצהיר הודיעו העותרות לבג"ץ שאיבדו עניין בעתירה.
לאחר מכן ביטל בג"ץ את צו הביניים.
על פי דו"ח של משרד התפוצות והמאבק באנטישמיות, הפסיקה של קרים צוטטה בעולם כאישור רבני לאונס בעת מלחמה וחיזקה את הנרטיב שישראל מקדמת אונס.
קשרי מלחמה - שו"ת בהלכות צבא.
בהוצאת מכון מערכות ישראל, ירושלים, ה'תשנ"ט-ה'תשס"ג.
אייל נפתלי ניידורף (נולד ב-26 ביולי 1975 בתל אביב) הוא שחקן ויוצר ישראלי.
נולד בתל אביב, למד בבית הספר מירון, ישיבת בני עקיבא כפר הרואה, ישיבת ההסדר אור עציון וישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים.
למד סדנת משחק בהנחיית אייל סלע (גולדברג), ובקבוצת מעבדה של קול ותנועה בהנחיית אבי אשרף.
בוגר מגמת התיאטרון של השחקן שולי רנד ומגמת תסריטאות במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות.
כמו כן הוא בוגר מגמת רפלקסולוגיה ודמיון מודרך במכללת רידמן וסדנת הילינג בהנחיית דובב גלס.
ב-1999 היה ממייסדי תיאטרון תאיר.
ב-2010 הקים יחד עם ישי מאיר את הצמד "ישי ואייל" – תיאטרון סיטואציות.
ב-2013 הקים ביחד עם ישי מאיר ודביר שרייבר את "תיאטרון מפתח הלב" להצגות ילדים.
בתיאטרון זה שיחק ב-2013 בהצגה "מפתח הלב" – עיבוד לאגדת "האלמנה והרוח" מאת חיים נחמן ביאליק, וב-2014 שיחק בהצגה "הכבשה מן היער" שכתב דביר שרייבר וביימו ישי מאיר, דביר שרייבר ואייל ניידורף.
ב-2002 גילם את דמותה של אדמה בסרט "אדמה" שכתב וביים משה הרשטיק בהפקת מדרשת התורה והארץ.
ב-2008 גילם את אחיו של יוחאי (מוטי ברכר) בעונה הראשונה של הסדרה "סרוגים" שביים לייזי שפירא.
שיחק בסרטי הסטודנטים "צב ראשון" ו"סיפור מסגרת".
בתיאטרון האודיו אבות האומה: השתתף בתסכיתים "יצחק אבינו", "יעקב אבינו", ו"יוסף הצדיק" מסדרת "שבעה רועים" שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי.
ב-2008 שיחק במחזמר "הרשל'ה" שכתבה חמוטל בן זאב וביים גולן אזולאי.
ב-2011 שיחק במחזמר "אביהם של ילדי ישראל" המספר על חייו של הרב מרדכי אליהו, שכתב וביים דביר שרייבר.
ב-2002 שיחק בהצגה "בדרך למעלה" - דרמה פסיכולוגית שכתב וביים גלעד אלפסי.
ב-2003 יצר ושיחק בהצגה "מחכים לכבודו" - סאטירה חברתית על התנהלות החברה הדתית לאומית שכתב וביים גלעד אלפסי.
ב-2004 שיחק בהצגה "הבדלה" - מופע קול ותנועה הנע במרחבי הבדלות שבין קודש לחול; בהצגה "מגדל בבל" שכתב וביים גלעד אלפסי ובהצגה "בדרך למעלה" שכתב וביים גלעד אלפסי.
ב-2005 שיחק בהצגה "יודפת" המספרת את סיפורו של יוספוס פלביוס, שכתב וביים אייל סלע.
הצגה זו עלתה שוב גם ב-2013. ב-2006 שיחק בהצגה "בדיחותא דשידוכין" שעיבד דודיק סמדר (ע"פ צחות בדיחותא דקידושין מאת יהודה סומו) וביים עמירם אטיאס.
ב-2007 שיחק בהצגה "שרשרת הזהב" מאת י"ל פרץ שעיבד וביים גלעד אלפסי.
שיחק גם בהצגות ילדים של התיאטרון: "חבר מרחוב אחר", "הילד מעבר לים" ו"סודו של האר"י".
בשנת 2010 הקים ביחד עם שותפו לתיאטרון תאיר את הצמד "ישי ואייל" – תיאטרון סיטואציות.
ישי מאיר ואייל ניידורף הם הצמד הדתי הראשון המציג מופעים וסדנאות.
שניהם בוגרי מגמת המשחק בניהולו של שולי רנד במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות.
מאז ראשית שנות האלפיים עוסקים בתחום התיאטרון היהודי, במסגרות שונות ובתחומים שונים.
שניהם ממקימי תיאטרון "תאיר" ובמשך השנים שימשו כמובילים בעיצובו ובהצגותיו.
כמו כן לקחו חלק בחידוני תנ"ך ובמופעי אימפרוביזציה.
ההופעות בנויות מסיטואציות מהחיים ועוסקות בנושאים שונים: "נוער אקסטרים" - על השפעת הניו מדיה על הנוער, "הורים ללא מוצא" - על יחסי הורים וילדים בעולם המודרני, "אין כניסה לחדר מורים" – חייו של המורה, ו"כיפה סרוטה" – סאטירה על החיים בתוך קהילת הציבור הדתי לאומי.
אייל רוזן (נולד ב-26 באפריל 1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד הדרום.
רוזן התגייס לצה"ל ב-1987 ושירת בחיל התותחנים.
שימש סגן מפקד גדוד 411 בתקופת מבצע דין וחשבון.
היה בקורס תותחנים מתקדם בפורט סיל שבארצות הברית במשך כשנה.
בשובו מונה לקצין אג"ם של אגד ארטילרי 282 ושימש מפקד בקורס קציני תותחנים.
בשנים 1996 עד 2000 למד משפטים ומנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה.
בתקופת הנסיגה מלבנון שירת בפיקוד הצפון.
ב-2001 מונה למפקד גדוד 405 ושירת בתפקיד עד 2003. בהמשך שירת ביחידת הקישור לכוחות זרים.
ב-2005 מונה לראש ענף עמדה במרכז לאימוני יבשה, ב-2006 מונה לסגן מפקד אגד ארטילרי 215 ושירת בתפקיד במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ב-2007 מונה למפקד מרכז תותחנים במרכז לאימוני יבשה.
באוגוסט 2009 מונה למפקד בית הספר לתותחנות שדה, באוגוסט 2011 מונה לנספח יבשה בארצות הברית.
על שירותו הוענק לו אות לגיון ההצטיינות ממחלקת צבא ארצות הברית.
באוגוסט 2013 מונה למפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד הדרום ושימש מפקד מרכז האש של הפיקוד, תפקיד בו שירת במהלך מבצע צוק איתן.
כיהן בתפקיד עד פרישתו מצה"ל בשנת 2015.
אייל מושק קשמירי (שם מדעי: Moschus cupreus), הוא מין של מעלה גרה נדיר במשפחת איילי מושק, המצוי בדרום אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1982 על ידי הזואולוג האנגלי פיטר גרוב.
בעבר נחשב כתת-מין של אייל מושק אלפיני ואייל מושק ההימלאיה והוא די דומה למין האחרון.
שמו המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: "Moschus" = "מושק" - מתייחס לבלוטת המושק האופיינית לסוג.
"cupreus" - מתייחס לצבע ה"נחושתי" של פרוותו - סימן היכר בולט לעומת שאר המושקים.
בדומה ליונקים החיים באזורים גבוהים, למושק הקשמירי פרווה מותאמת היטב עבור בתי גידול אלה: היא שעירה ועבה - במיוחד באזור האוזניים הרגישות לקור, ובנוסף יש לה שכבת שיער חיצונית ארוכה אשר נושרת לקראת הקיץ כשהטמפרטורות מתחממות.
צבע הפרווה של מין זה יוצא דופן משאר המושקים: צהבהב-כתמתם בהיר עם מראה מוזהב, נחושתי או ברונז'ה - מזכיר במקצת את פרוות הטאקין; עם זאת, ישנם מקרים רבים בהם לגם למין זה יש פרווה כהה שתיבדל משאר המינים רק בכך שיהיו שזורים בה שערות זהובות ונחושתיות.
גחונו, רגליו וחזהו של המין בצבע אפרפר דהוי המעורב בשערות לבנות וחומות, וצווארו לעיתים יהיה עם זוג רצועות לבנות לאורכו בדומה למושק הסיבירי והאלפיני ולעיתים יהיה בצבע לבן דהוי בדומה למושק ההימלאיה.
האזור הסמוך לפרסות יהיה לרוב בצבע לבנבן.
ראשו של המושק הקשמירי יהיה זהה לצבע גופו: אפרפר דהוי או כהה.
הסנטר, סביב השפתיים ובסיס האוזניים יהיו בצבע לבנבן, והצד החיצוני של האוזניים יהיה שחרחר.
סימוני הפנים שלו אופייניים למושקים: פס לבן שנמשך מהסנטר לעין במקביל לעצמות הלסת, וגבות לבנות מעל ומתח לעיניים.
גופו של המושק הקשמירי קומפקטי וקטן הגורם לו להראות כאייל קטן, והוא בעל שדרה גמישה להפליא שמוסגלת להתעגל בעת שהמושק מתמתח בדומה לחתול.
צווארו קצר ועבה וראשו קטן יחסית לעומת העיניים והאף הגדולים.
הרגליים קצרות ומוצקות והאחוריות ארוכות יותר מהקדמיות; מאפיין זה מציב את המושק בעמדה מזומנת לקפיצה בכל עת שהוא חש מאוים.
האוזניים שלו גדולות ועגלגלות כשל הארנבים וזנבו קצרצר ביותר ונראה יותר כבליטה.
למין זה כקרוביו זוג ניבים ארוכים וחדים אשר בולטים מהשפה ומשמשים את הזכרים כנשק בקרבות.
לזכרים נוסף על כך יש בלוטת מושק בין הטבור לאברי הרבייה המפרישה ריח עז וחריף שנועד למשוך את הנקבות לשטחו של הזכר.
מלבד שני ההבדלים האחרונים, אין כלל דו-צורתיות זוויגית בין הזכרים לנקבות.
גובהו של מושק זה כ-60 ס"מ, אורך ראשו וגופו בסביבות 100 ס"מ ומשקלו כ-10 ק"ג.
המושק הקשמירי מצוי בדרום אסיה.
תפוצתו מוגבלת למשולש הגבולות: הודו, פקיסטן, אפגניסטן ואולי גם במקצת מסין העממית.
התפוצה העיקרית שלו היא בחבל קשמיר (בטריטוריות ההודיות והפקיסטניות ג'אמו וקשמיר, לדאק, גילגיט-בלטיסטן, ואזאד קשמיר) בח'ייבר פח'טונח'ווה בפקיסטן, ובמחוזות האפגנים קונאר, לגמן ונוריסטן.
בית הגידול של המושק הקשמירי כולל אזורים גבוהים מאוד בהרי ההימלאיה והרי הינדו-כוש בגבהים של 2,400 עד 4,500 מטר מעל פני הים - לרוב עד לקו העצים בהרים שבהם הטמפרטורות עדיין נסבלות.
בית הגידול מורכב מפסיפס של יערות אלון, אשוח, אורן כחול, רודודנדרון וליבנה, שיחים, סלעים, כרי דשא תת-אלפיני ומדרונות תלולים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–30 מעלות וכמות המשקעים הממוצעת היא 2,000-500 מילימטר לשנה.
המושק הקשמירי הוא בעל חיים בודד הפעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות, שעות הערב ושעות החשיכה.
יש לו אופי ביישני והוא נוטה להיבהל בקלות - במיוחד כאשר הוא מזהה נוכחות של בני אדם.
מסיבה זאת קשה מאוד לצפות בו בטבע.
למושק יש הילוך זהיר ומוזר שנראה במקצת כדילוג, ויש לו יכולת קפיצה מעולה.
הזכרים הבוגרים הם כנראה טריטוריאליים.
למושק יש הרגל מעניין לבצע צרכים בנקודות קבועות, ובנוסף הם נוהגים לשפשף את בלוטת הזנב בצמחייה שמותירה בעקבותיה על הצמח כתם שמנוני צהוב וצמיג.
המושק הוא מעלה גרה והוא מסוגל להתקיים על מזון באיכות ירודה - תכונה חשובה עבור בתי גידול עם פלורה דלילה.
בסתיו ובחורף הוא אוכל בעיקר שיחים, עשבי תיבול, וענפי עצים שונים כאלון, מחט ואורן, ובקיץ בעיקר שיחים, עשבים וחזזיות.
המושק הקשמירי חולק את בית גידולו עם יעל בורג, ובאזורים מסוימים גם עם כבש אוריאל, כבש ארגאלי, יעל ההימלאיה, גוראל ההימלאיה ומספר פרסתנים נוספים.
תרמיל המושק נמצא אצל הזכרים בלבד.
המושק באיכות הגבוהה ביותר נמצא אצל הזכר בעונת הרבייה הנמשכת מדצמב עד ינואר בשל הצורך למשוך אליו נקבות.
במהלך תקופה זאת התרמיל מפיק גרגירים אדומים כהים-חומים עם ריח חזק.
במהלך חודשי נובמבר, אפריל וינואר החומר דליל מאוד ויש לו מראה בצקי בצבע לבנבן והוא מפריש מעט ריח.
תרמיל המושק הוא באורך של 4.1 ס"מ וברוחב של 3.3 ס"מ.
הטורפים הפוטנציאליים של המושק הקשמירי הם נמר פרסי, זאב הודי, דול מצוי ונמר השלג.
סביר להניח שהאקולוגיה והרבייה של המושק הקשמירי זהים לאלו של מושק אלפיני ומושק ההימלאיה: הריון שנמשך כ-6 חודשים והמלטה של עופר אחד עד שניים אשר נותר רוב הזמן חבוי בצמחייה ללא מגע רב עם אימו להוציא את זמני ההנקה.
תוחלת החיים הממוצעת של איילי המושק בטבע היא כ-7 שנים.
בעיקרון, מעט מאוד ידוע על מספרי המין.
שני סקרים שכללו ראיונות עם תושבים מקומיים במחוז נוריסטן שבצפון מזרח אפגניסטן
מראים כי מספרים קטנים של מושקים עדיין נוכחים ביערות אורן ואלון באזור.
בסקר הראשון שנערך בשנת 2007, רק 7 מתוך 97 נשאלים דיווחו על ציד של המין.
עם זאת, בסקר השני שנערך בשנת 2008 מעל 100 אנשים דיווחו על נוכחות ערה של המושק וכי הוא ניצוד בהרחבה.
מצלמות נסתרות שנפרשו ביערות באזור בגבהים של 3,010-1,150 מטר לא זיהו כלל מושקים אף על פי שבו זמנית תיעדו מגוון רק של יונקים גדולים אחרים.
מנתונים אלה עולה כי המושק ככל הנראה הופך לנדיר יותר ויותר באפגניסטן ואף דיווחים על נוכחות גדולה הם כנראה מאוד נקודתים.
למעשה, באפגניסטן לא נצפו כלל איילי מושק על ידי רשויות השימור מ-1948 עד 2009. בסקר שנערך בחודש יוני 2009 על ידי WCS במחוז נוריסטן, תועדו שלושה פרטים, מה שמאשר כי המינים עדיין נמצאים במדינה למרות ציד נרחב, כריתת יערות, הרס בית גידול, והיעדר שלטון החוק.
הסקר גם מצא שבקיץ איילי מושק מאכלסים אזורים תת-אלפינים על מחשופי סלע מפוזרים בשוליים העליונים של יערות מחטניים סגורים בגובה של 3,500-3,000 מטר מעל פני הים.
בשל נטייתם להשתמש במדרונות תלולים מאוד, קשה מאוד להתקרב לסביבתם מבלי להתגלות - כך שייתכן והם בורחים מבעוד מועד.
נתונים גאוגרפים מראים כי בית הגידול המתאים עבור איילי המושק באפגניסטן משתרע על פני 1,300 ק"מ מתוכם: 75.5% במחוז קונאר, 14.4% במחוז נוריסטן ו-10.1% במחוז לגמאן.
חלקים גדולים מבית הגידול הפוטנציאלי של איילי המושק קטוע על ידי התיישבות אנושית.
המושק הקשמירי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN), בשל כך שמאוד סביר שאוכלוסייתו פחתה בצורה דרסטית בלמעלה מ-50% על פני 21 שנים כתוצאה מציד נרחב ביותר שאופייני מאוד למיני המושק.
אף על פי שאין נתונים ישירים לגבי הירידות האחרונות, סביר להניח על בסיס רמות הציד הגבוהות שהמין ממשיך לרדת במספריו.
זאת ועוד, למין יש טווח תפוצה מצומצם יחסית.
מלבד ציד לבשרו של המושק אשר נחשב למעדן מקומי ולפרוותו, המושק ניצוד במיוחד עבור סחר בבלוטות המושק שלו שמספק רווח נאה ביותר לציידים.
המקומיים מדווחים כי סוחרים זרים מהמזרח התיכון משלמים 200–250 דולר עבור כל תרמיל אשר מכיל כ-25 גרם מושק בלבד.
הזמינות המוגברת של רובים בעשורים האחרונים וחוסר היציבות הפוליטית באזור (כדוגמת מלחמת אפגניסטן, המלחמה בצפון-מערב פקיסטן, מלחמת קשמיר), כל אלו מובילים לפריחה בסחר הלא מבוקר בחיות בר ובמוצריהם במשולש הגבולות ההודי-פקיסטני-אפגני.
בצפון פקיסטן, המושק נמצא בקיץ באזורים גבוהים מאוד וניצוד בדלילות בעיקר על ידי רועים חמושים שמסיירים באזור עם עדריהם, בעוד שבחורף הציד שלו הופך לנפוץ יותר בעקבות ירידתו לאזורים נמוכים מפאת הקור הרב.
המושק הקשמירי מופיע בנספח א' של אמנת וושינגטון (CITES) - מה שאוסר לחלוטין מסחר בינלאומי במין זה או במוצריו.
עם זאת, הערך הגבוה של מוצריו דורש פעילות מנע חזקה מהרגיל.
ככל הנראה הוא נמצא בתוך האזורים המוגנים בהודו ופקיסטן - אך יעילותם מוטלת בספק.
ממשלת אפגניסטן רשמה את המושק הקשמירי ברשימת המינים המוגנים במדינה ואסרה כל ציד ומסחר במין זה ברחבי המדינה, אך השליטה על הציד והמסחר הלא חוקי אינה משמעותית.
אייל מושק סיני (שם מדעי: Moschus berezovskii; ידוע גם כמושק גמדי או כמושק יערוני), הוא מין של פרסתן קטן דמוי אייל במשפחת איילי מושק, המצוי במזרח אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1929 על ידי הפליאונטולוג הסובייטי קונסטנטין קונסטנטינוביץ' פלורוב במהלך מסעה של משלחת רוסית באזור בסין.
המושק הסיני הוא הנציג הקטן של משפחת איילי המושק ולו ארבעה תת-מינים.
המין אייל מושק אנחווי, נכלל בעבר כתת-מין שלו.
תת-המין של המושק הסיני הנפוץ בווייטנאם ובמחוזות דרומיים בסין נחשב עד לאחרונה על ידי חוקרי טבע רוסים כאוכלוסייה של אייל מושק סיבירי, וייתכן מאוד כי הוא עשוי להוות מין בפני עצמו.
המושק הסיני הוא אייל המושק בעל התפוצה הדרומית ביותר.
למושק הסיני פרווה צפופה וקצרה שחסרת שכבת שערות נוספת הנמצאת אצל קרוביו בהימלאיה וסיביר, בהתחשב בכך שהוא נפוץ בבתי גידול טרופיים יותר עם טמפרטורות נוחות יחסית; עם זאת, הפרווה די גסה באזור הצוואר והסנטר.
לפרוות המושק מראה כהה ועמום המסווה אותו בהצלחה בסביבת גידולו הטבעית.
צבע הפרווה הוא חום-קפה, חום-שוקולד כהה, חום-ערמוני או חום-זית, כשפלג הגוף האחורי נוטה להיות כהה יותר מהצלעות והגב.
הצוואר והחזה נוטים להבהר מעט לצבע חום אפרפר, ולאורך הגב יש קו שערות כהה מאוד.
החלק התחתון של הרגליים בצבע כהה למדי - כמעט שחור, ואילו צידם הפנימי והגחון צהבהבים.
סימוני הגוף של המושק הסיני בולטים יותר מקרוביו: לאורך הגרון יש לו כתם גדול ורחב בצבע לבן או צהבהב חיוור ובמרכזו יש כתם חום כהה, וסמוך לחיבור של הראש לצוואר יש לו זוג כתמים לבנים.
בניגוד לקרוביו שאצלם הסימון בצוואר די עמום, אצל המושק הסיני הוא ברור וניכר למרחוק.
לעיתים יש לו כתמים לבנים נוספים סמוך לצוואר ולחזה.