tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייתכן מצב שבעקבות השחזה יתרה במקום אחד בסכין, ייווצר כמין שקע קמור לאורך הסכין, כשהחוד ירד ועולה, ללא פגימה, דבר זה אינו פוסל את הסכין.
גם כאשר יש יותר משינוי אחד בגובה, כלומר, הסכין עולה ויורד בשני מקומות או יותר, הסכין כשרה.
עם זאת, במקרה זה לפי חלק מהפוסקים הסכין נפסלת, כי קשה להרגיש בה אם אין פגימות.
בנוסף יש להשתמש בסכין מרובעת ללא חוד בראשה, זאת כדי למנוע אפשרות של חלדה - החדרת הסכין בין הקנה והוושט או מתחת לעור.
הסכין צריכה 24 בדיקות; 12 לפני השחיטה, ו-12 לאחריה, בהתאם לחישוב הבא: לכל סכין 3 צדדים - החלק העליון של הלהב, צידו השמאלי וצידו הימני.
הבדיקה נעשית ב"הולכה והבאה", כלומר - הבודק מוליך את אצבעו לאורך הסכין, על כל אחד מצידיו של הלהב, ומחזיר אותה.
כל בדיקה נעשית פעם אחת עם בשר האצבע, ופעם אחת בציפורן.יוצאות, אם כן, 12 בדיקות: בכל אחד משלושת הלהבים הולכה והבאה, 6, וכל אחת מהבדיקות פעם עם הבשר ופעם עם הציפורן - 12. כיום נוהגין לבדוק רק בחוד הציפורן, ואין בודקין כלל על גבי הבשר.
הבדיקה צריכה להיעשות במתינות, ומבלי שיהיו גורמים זרים שעלולים להסיח את דעתו של הבודק; כך אין לערוך את הבדיקה במזג אוויר חריג או כאשר הבודק נתון במצב גופני חריג.
לאחר שהבודק מבצע מספר בדיקות עליו לנוח מעט כדי שלא ייטעה בבדיקה.
רבי יונה גירונדי אומר שיש להתרכז מאוד בעת בדיקת הסכין.
לדבריו ייתכן מצב שבו חש הבודק בפגם קל בסכין, רק לאחר שלוש בדיקות, וזאת כיוון שלא התרכז דיו בבדיקות הראשונות.
בגמרא מובא שהיו אמוראים שבדקו את הסכין בלשונם, במים או בשמש.
כל אחד בחר בדיקה שנראית לו יעילה יותר.
תלמידים שלומדים את מקצוע השחיטה מתאמנים רבות בפני רבם להבחין בפגימות הדקות של הסכין, וכן להסיר אותן ולהשחיז את הסכין באופן שתהיה נקייה מפגימות כל שהן.
סכין שנמצאה בה פגימה בבדיקה שנעשית לאחר השחיטה, בעל החי שנשחט בה נקרא נבילה, ואסור מהתורה לאוכלו.
שוחט שסכינו נמצאה פגומה בעת שחיטתו, ולא ניבל את הבהמה, אלא התיר את הבשר שנשחט באותו סכין לאכילה, אם ניכר שדבר זה קרה לו בשוגג, באופן חד פעמי, נוזפים בו.
ואם במזיד, מעבירים אותו ממשרתו.
בבתי המטבחיים מקפידים מאוד להשגיח על סכיני השוחטים, ולכן מצוי שם אדם המומחה בבדיקת סכינים, וזהו עיסוקו היחיד בבית המטבחיים.
ולפני שהשוחטים ניגשים לעמדת השחיטה, הם מוסרים לו את הסכין לבדיקה, כדי שיאשר את תקינותה.
אחת הסיבות שבודקים את סכיניהם של השוחטים, היא מפני ששחיטה רבה מכבידה על הידיים (בפרט בעופות), וישנו חשש שמתוך כך הם לא ירגישו בפגימה בסכין - אם תהיה כזו.
סכינה מוחמדי אשתיאני (בפרסית: سکینه محمدی آشتیانی, תעתיק מדויק: סכינה מחמדי אשתיאני; באזרית: Səkinə Məhəmmədi-Aştiani; נולדה ב-1967) היא איראנית ממוצא אזרי, שבשנת 2006 נגזר עליה עונש מוות בסקילה לאחר שהורשעה בניאוף.
ב-2014 קיבלה חנינה ושוחררה, על רקע קמפיין בינלאומי לטובתה.
המשפט הראשון שנערך נגד אשתיאני התנהל בתבריז במאי 2006. היא הודתה תחת עינויים ב"במערכת יחסים שלא כדין" עם שני גברים אחרים.
לאחר מכן היא חזרה בה מהודאתה וטענה כי הודתה תחת לחץ.
התביעה טענה כי הניאוף אירע לאחר מות בעלה; לא נמצא תיעוד אודות שמות הגברים איתם ביצעה, לכאורה, את הדברים שבגינם הואשמה.
בית המשפט גזר עליה 99 מלקות.
המשפט השני שנערך נגד אשתיאני התנהל בהליך נפרד, ובו דן בית המשפט ביחסיה של אשתיאני עם רוצחי בעלה.
בית המשפט קבע ברוב של שלושה שופטים מול שניים כי אשתיאני נאפה עם שניים מרוצחי בעלה בזמן שהייתה נשואה לבעלה, והטיל עליה עונש מוות בסקילה.
לפי המשפט השרעי המוסלמי, עונש זה מבוצע באופן הבא: קוברים את האישה חיה באדמה, ומשאירים את ראשה מעל פני האדמה.
לאחר מכן משליכים על ראשה אבנים עד למותה.
זכותה של אשתיאני להליך הוגן נפגעה כאשר המשפט התבצע בשפה הפרסית אף על פי שאשתיאני דוברת את השפה האזרית בלבד.
בניגוד לכל תיעוד, נשיא בית המשפט של הפרובינציה המזרחית-אזרית טען כי עונש המוות שהוטל על אשתיאני הוא באשמת רצח וניאוף.
ב-27 במאי 2007 אישר בית המשפט העליון של איראן את גזר הדין שהוא מוות בסקילה.
ב-8 ביולי 2010 הכחישה דוברת שגרירות איראן בלונדון את הידיעות לגבי גזר דינה של אשתיאני והודיעה כי אשתיאני לא תוצא להורג בסקילה, ומעולם לא נגזרה עליה סקילה באבנים.
הצהרה זו הוטלה בספק כאשר ראש הוועדה האסלאמית לזכויות האדם פרסם את החלטות בית המשפט בדבר הטלת עונש בסקילה, החלטה שמעולם לא בוטלה על ידי בית המשפט.
כתוצאה מגל המחאה הבינלאומי, הוטלה צנזורה על כתבים באיראן לדווח על המקרה של אשתיאני.
עורך דינה של אשתיאני, מוחמד מוסטפאי, ברח לנורווגיה מחשש מהשלטונות.
אשתו וגיסו של מוסטפאי נעצרו, והמשטרה האיראנית סירבה לשחררם עד שמוסטפאי יסגיר את עצמו.
מוסטפאי הצליח לברוח לטורקיה, ולאחר מכן זכה במקלט מדיני בנורווגיה, שם התאחד עם משפחתו ב-2 בספטמבר 2010.
ב-2010 נאמר לעורך דינה על ידי השלטונות כי אשתיאני צפויה למוות בתלייה.
באותו יום, בית המשפט לערעורים בטהראן דחה את הבקשה בעניינה של אשתיאני למשפט חוזר ואישר שוב את החלטת בית המשפט קמא.
לימים נאמר לבנה של אשתיאני, סג'אד, כי אבד התיק בנוגע לרוצח בעלה.
בנה טען כי "הם משקרים על האשמות כנגד אמי, היא זוכתה מרצח אבי, ועכשיו השלטונות יוצרים סיפור שיתאים להם נגדה".
בריאיון לעיתון הגארדיאן, אמרה אשתיאני כנגד האשמות של השלטונות - באמצעות מתווך: "הם משקרים.
הם נבוכים מעניין הקהילה הבינלאומית במקרה שלי ומנסים להסיט את תשומת הלב התקשורתית מהנושא כדי להוציא אותי להורג בחשאי...
הורשעתי בניאוף וזוכיתי מאשמת הרצח, אבל האיש שרצח את בעלי זוהה ונשלח לכלא, אך לא נידון למוות".
בביתו של עורך דין נוסף של אשתיאני, הוטאן כיאן, נערך חיפוש יסודי ומסמכים שזיכו את אשתיאני מרצח בבית משפט הוחרמו.
מאז, נטען כי לא מוצאים מסמכים בדבר החלטת בית המשפט בדבר אשתיאני.
ב-12 באוגוסט הודתה אשתיאני בניאוף ובמעורבות ברצח בעלה בריאיון שנעשה מהכלא בתבריז לטלוויזיה.
עורך דינה הוטאן כיאן אמר לעיתון הגארדיאן כי אשתיאני עונתה והוכתה עד שתסכים להתראיין לטלוויזיה.
ביולי 2010 בנה ובתה של אשתיאני פרסמו מכתב כדי להציל את אמם.
המכתב הופץ על ידי הוועדה הבינלאומית נגד סקילה והחזית לשחרור איראן.
המכתב הגיע לתודעה הבינלאומית באמצעות אתרי רשתות חברתיות ולאחר מכן בכלי התקשורת העיקריים.
ביולי 2010 נערכו הפגנות להצלת אשתיאני בוושינגטון, ברומא, בלונדון ובערים נוספות בעולם.
קריאות לבטל את ביצוע גזר הדין הגיעו מארגונים בינלאומיים רבים וכן מידוענים רבים.
כמו כן נחתמו עצומות רבות למען שחרורה של אשתיאני.
ב-1 באוגוסט 2010 נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה ביקש מנשיא איראן לשלוח את אשתיאני לברזיל, שם תזכה למקלט מדיני.
גורמים רשמיים באיראן הגיבו שנשיא ברזיל לא קיבל מידע מלא על הפרשה.
הילרי קלינטון הזכירה את פרשת אשתיאני בהקשר לכך שאיראן לא מכבדת זכויות אדם בסיסיות.
קרלה ברוני, רעיית נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, קראה אף היא לביטול גזר הדין בגין ניאוף.
ברוני כתבה במכתב אישי לאשתיאני "מדוע רוצים לשפוך את דמך ולקחת מהילדים שלך את אמם?
משום שחיית, משום שאהבת, משום שאת אישה ומשום שאת איראנית?
אני לא יכולה לקבל את זה".
בתגובה לכך כינה אותה העיתון האיראני "כייהאן" "אישה בלתי מוסרית" שגרמה לבעלה להתגרש מאשתו השנייה ושמגיע לה עונש מוות.
בעקבות הפרשה, הפרלמנט האירופי קבע בהצבעה כי סקילה באבנים אינה מוצדקת בשום נסיבות או פשע.
ב-29 בספטמבר עתר ארגון איטלקי לזכויות אדם להקל בעונשה של אשתיאני לפי חוק החמלה במשפט השרעי.
הוועדה הגרמנית נגד סקילה באבנים הצהירה כי לאשתיאני היה צפוי עונש בתלייה ב-3 בנובמבר 2010, אך העונש לא בוצע.
ב-25 בדצמבר 2011 החליטה מערכת המשפט האיראנית כי אשתיאני תוצא להורג ככל הנראה בתלייה.
ב-24 ביולי 2012 פורסם שעתידה של אשתיאני עדיין לוט בערפל, בעוד שעורך דינה קיאן מצוי במעצר.
לאחר לחץ בינלאומי כבד, ב-2014 פורסם שאשתיאני שוחררה ממעצרה
סכין לפתיחת מכתבים הוא מכשיר דמוי סכין המשמש לפתיחת מעטפות או לחריצה וחיתוך של דפים מתוך ספרים מבלי לפגוע בדפים נוספים.
קיימות גרסאות חשמליות הפועלות באמצעות מנוע חשמלי כדי לפתוח את המעטפות לרוחבן בעזרת להב.
למכשירים החשמליים יתרון כיוון שהם מסוגלים להתמודד עם כמות גדולה יותר של מעטפות, אולם קיים סיכון שהלהב יחתוך את תוכן המעטפה ויסב לה נזק.
הסכין יכולה להיות עשויה מעץ, מתכת, פלסטיק ובגרסה יוקרתית אף משנהב, או משילוב של מספר חומרים.
כמה מהסכינים המודרניים משלבים סכין נשלפת.
מקרה מפורסם בו השתמשו באופן קטלני בסכין לפתיחת מכתבים הוא מותו בהתאבדות של לורד קסלרי, שעל אף שאשתו הרחיקה ממנו חפצים חדים בשל התערערות מצבו הנפשי, הוא השתמש בסכין כדי לחתוך את גרונו וכך מצא את מותו.
הפוליטיקאי האמריקאי פטריק הנרי חתם את נאומו בפני בית הנבחרים (House of Burgesses) של וירג'יניה ב-23 במרץ 1775, שבו עודד את המחוקקים לנקוט פעולה צבאית נגד כוחות הצבא הבריטי, במילים: ולאחר מכן העמיד פנים כי הוא נועץ בחזהו סכין לפתיחת מכתבים, כדי להמחיש את עניין המוות ואת חשיבות קבלת ההחלטה.
הסכין היפנית הוצגה לראשונה בשנת 1956 על ידי חברת "אולפה" היפנית, ומכאן גם מקור הכינוי בישראל (באנגלית המותג קרוי Olfa cutter), כאשר השם הכללי לסכין הוא Utility Knives.
הרעיון לסכין נולד אצל שני אחים יפנים שעבדו בתעשיית הדפוס ונזקקו לסכין לחיתוך נייר.
הם נזכרו בסיפורים אודות שימוש שנעשה בעבר ביפן בשבר זכוכית לחיתוך נייר, תוך כדי שבירתו מחדש בעת שקהה ובשבירת טבלאות השוקולד שהגישו להם חיילי צבא ארצות הברית לאחר כיבוש יפן במלחמת העולם השנייה, ושילבו את שני הרעיונות לכדי סכין חיתוך חדש
הסכינים והלהבים מיוצרים כיום על ידי יצרנים רבים בעולם, בדרך כלל בשני גדלים סטנדרטיים: 9 ו-18 מילימטר, אולם ישנם גם דגמים נוספים.
סכין בלב הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מתח ופשע, שיצא בשנת 2007 בבימוי ג'ובי הארולד.
קליי (היידן כריסטנסן) נישא בחשאי לסאם (ג'סיקה אלבה), העוזרת האישית של אמו, בלילה שקודם לאשפוזו למטרת ניתוח להשתלת לב שעליו לעבור, על ידי רופאו וחברו ד"ר הרפר (טרנס הווארד).
במהלך הניתוח, לאחר שעבר הרדמה, הוא חווה תופעה של מודעות בזמן הרדמה, חש את כל כאבי הניתוח בלי יכולת להגיב, ושומע את המתרחש סביבו.
הוא מבין כי סאם וד"ר הרפר קשרו קשר במטרה לרצוח אותו, באמצעות הרעלת הלב המושתל, וזאת במטרה לגרוף את כספי הביטוח של קליי (בזכות נישואיהם של קליי וסאם).
אמו של קליי, לילית, מגלה את המזימה במהלך ההמתנה לסיום הניתוח, ומקריבה את עצמה כדי לחבל בה.
הסרט צולם באוניברסיטת פורדהאם בניו יורק, שחלקים ממנו עוצבו כבית חולים.
מספר קטעים בסרט צולמו בבית החולים "בלוויו" בעיר.
הסרט דורג במקום החמישי במכירות בשבוע הראשון להפצתו בבתי הקולנוע בארצות הברית.
נכון לשנת 2008 הכניס הסרט כ-32 מיליון דולר ברחבי העולם.
באתר "Rotten Tomatoes" זכה הסרט רק ל-24% ביקורות חיוביות מתוך 58 מבקרי קולנוע.
בין השאר נטען כי הוא מבוסס על רעיון מעניין, אך הוא מוצג באופן בלתי אמין.
כן נטען כי נושא ההרדמה בניתוח מוצג בו באופן שאינו מדויק מבחינה רפואית-מדעית.
הסרט היה מועמד לשני פרסי ראזי, בקטגוריית השחקנית הגרועה ביותר (אלבה) ובקטגוריית הזוג הקולנועי הגרוע ביותר (כריסטנסן ואלבה).
סכין חמאה היא סכין בעלת להב קהה המשמשת לחיתוך, מריחה ואכילת חמאה.
ישנם שני סוגים של סכיני חמאה:
סכין חמאה לחלוקה – מיועדת לחלוקת החמאה מהכלי המשותף לצלחות של הסועדים.
לסכין זו יש קצה חד שמסייע בחיתוך של גוש החמאה.
בסכין זו לא נוגעים בלחם, כדי למנוע מפירורים ללכלך את הצלחת המרכזית.
סכין חמאה למריחה – משמשת כל סועד למריחת החמאה על הלחם.
לסכין זו יש קצה מעוגל כדי שפרוסת הלחם לא תיקרע בשעת המריחה.
סכין החמאה מיועדת עבור חמאה, אך יכולה לשמש גם עבור ממרחים אחרים, כמו למשל: ריבה, ממרח שוקולד, סלט אבוקדו, פטה ועוד.
סכין גבינה הוא סכין המיועד לחיתוך של גבינה.
קיימים סוגים שונים של סכינים לגבינה, על פי רמת הקושי של הגבינה:
סכין גבינה עבור גבינות רכות - על פי רוב זהו סכין בעל להב חד.
מכיוון שהגבינות הרכות נוטת להידבק פעמים רבות, מעוצבת הסכין עם חורים.
סכין גבינה עבור גבינות קשות - על פי רוב זהו סכין בעל להב קהה וחזק שלא נפגם בזמן החיתוך.
סכין מדממת (בשפת הסו: Tamina WeWe, באנגלית: Bloody Knife) היה אינדיאני אמריקני ששירת בצבא ארצות הברית כסייר וכמורה דרך עבור רגימנט הפרשים השביעי.
הוא היה הסייר המועדף על לוטננט קולונל ג'ורג' קסטר ונאמר עליו שהוא "כנראה הסייר המפורסם ביותר ששירת בצבא ארצות הברית".
'סכין מדממת' נולד לאבא משבט ההאנקפאפא (תת שבט של הלקוטה, סעיף של שבט הסו) ולאמא משבט האריקארה בערך בשנת 1840. הוא נדחה על ידי שאר בני הסו מהשבט עקב מוצאו ובמיוחד על ידי גאל, צ'יף עתידי.
הוא עבר עם אמו לשבט האריקארה.
אחיו נהרגו בפשיטה של שבט הסו תחת פיקודו של גאל בשנת 1862.
סכין מדממת הועסק על ידי חברת פרווה אמריקנית כשליח וכצייד לפני שהפך לסייר בצבא ארצות הברית.
הוא נהרג ב-25 ביוני 1876 בקרב ליטל ביגהורן לאחר שנורה בראשו.
סכינה ג'אנסיז (בכורדית: Sakîne Cansiz, בתעתיק משובש בעברית: סאקין קיסיז; 1958 – 9 בינואר 2013) הייתה אקטיביסטית כורדית ואחת המייסדות של מפלגת הפועלים של כורדיסטן (ה-PKK).
בינואר 2013 נרצחה יחד עם זוג פעילות PKK נוספות בפריז.
סכינה ג'אנסיז נולדה בשנת 1958 בנפת טונג'לי שבמזרח טורקיה למשפחה אלווית-כורדית.
כבר בתחילת שנות ה-70 היא החלה לקחת חלק בפעילות מהפכנית כורדית, דבר שלא התקבל בעין יפה על ידי משפחתה.
לאחר מכן עברה להתגורר באנקרה, שם הכירה את עבדוללה אג'לאן.
בראיון מאוחר יותר היא אמרה באשר לאותה התקופה: "במובן מסוים, נטשתי את משפחתי.
לא קיבלתי את הלחץ שלהם, והתעקשתי להיות מהפכנית.
סכינה ג'אנסיז הייתה אחת המייסדות של ה-PKK, והאישה הראשונה שהייתה חברה בארגון.
בפגישת הייסוד של ה-PKK שהתרחשה בסוף שנת 1978, ובה השתתפו 22 אנשים, היא ייצגה את העיר אלאזיג.
ג'אנסיז הייתה אחת משתי הנשים היחידות בפגישה זו.
בשנת 1979, קצת אחרי שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, נעצרה ג'אנסיז בעקבות פעילותה ונשלחה לכלא בדיארבקיר ומשם המשיכה להנהיג את תנועת הפועלים הכורדית.
היא עונתה בכלא, שוחררה, חזרה לפעול ב-PKK תחת השם הבדוי "שרה", ונעצרה בשנית אחרי ההפיכה הצבאית בטורקיה בשנת 1980.
ג'אנסיז שוחררה מהכלא הטורקי בשנת 1991, לאחר מכן התגוררה במחנות של ה-PKK בבקאע בלבנון, ובהמשך בצפון עיראק, שם הצטרפה למאבק החמוש של ה-PKK תחת פיקודו של אוסמאן אג'לאן.
באותה תקופה, היא אף ארגנה ועמדה בראשן של חוליות נשיות של ה-PKK.
באמצע שנות ה-90 היא עברה לאירופה בשליחותו של מוראט קראילאן כדי לפקד על הענף האירופאי של ה-PKK, ועל עניינו האזרחיים, בתחילה בגרמניה ולאחר מכן בצרפת.
לפי העיתון הטורקי "הורייט", העברתה של סכינה ג'אנסיז לאירופה נבעה מהתנגדותה להוצאתו להורג של אחד מחברי ה-PKK, וחילוקי הדעות שהתגלעו עם מספר פעילים בכירים ב-PKK.
בנוסף, הסתכסכה עם זובייר ילמז, מי שהיה למנהיג הפיננסי של ה-PKK, לאחר שזה הטריד אותה מינית.
בשנת 1998, העניקה לה ממשלת צרפת מקלט מדיני.
ב-10 בינואר 2013 נמצאה ירויה ללא רוח חיים יחד עם שתי פעילות כורדיות נוספות (פידאן דואן וליילה סוילמז) במרכז הכורדי בפריז.
בזמן שהתרחשו הרציחות, הייתה ממשלת טורקיה בעיצומו של משא ומתן עם ה-PKK.
פעילים רבים ב-PKK האשימו ברציחות גורמים בממשלת טורקיה, שלטענתם, ניסו לחבל במשא ומתן.
סכין לחם הוא סכין המיועד לחיתוך לחם, אחד משלל סכינים המשמשים במטבח.
הלהב של סכין הלחם מאפשר לחתוך לחם רך מבלי לפורר אותו.
אורך הלהב הממוצע של סכין לחם נע בין 25–30 ס"מ.
אך סכינים שמיוצרים בסטים של סכיני מטבח יכולים להיות אף קצרים יותר ואורך להבם נע בין 15–20 ס"מ.
חלק מסכיני לחם מיוצרים משוננים בדומה לסכין עגבניות.
סכין הלחם הראשון הוצג בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) על ידי חברת "פרידריך דיק" שמקורה מגרמניה.
עיצוב הסכין נרשם כפטנט בארצות הברית על ידי ג'וזף א' ברנס.
לסכין היו חריצים ומשושים, היוצרים קצוות חיתוך קטנות ובודדות הניצבות על הלהב, ולכן הסכין הצליח לחתוך את הלחם ללא כל ריסוק.
בתחום הבישול, סכין שף הוא כלי חיתוך המשמש להכנת מזון.
סכין השף תוכננה במקור בעיקר כדי לחתוך נתחים גדולים של בשר בקר, אולם כיום משמשת סכין השף כסכין לשימוש כללי, והיא הסכין הנפוצה ביותר בקרב טבחים במטבח המערבי.
אורך הלהב הנפוץ ביותר של סכין שף הוא 200-210 מ"מ, אך הוא מגיע באורכי להב הנעים בין 150–300 מ"מ.
ישנם שני סוגים נפוצים בצורת הלהב של סכיני השף במערב, צרפתי וגרמני.
בסגנון הגרמני הלהב מתעקל בצורה מודגשת לאורך הלהב, בעוד בסגנון הצרפתי ללהב עיקול מתון יותר.
ישנם יתרונות מסוימים לכל אחד מהסגנונות, וכל שף בוחר את סוג הסכין על פי סגנונו האישי.
סכין השף היפנית נקראת גיוטו (ביפנית: 牛刀) שפירושו סכין בשר, והיא הגרסה היפנית של סכין השף הצרפתית.
בסכין השף היפנית הלהב מושחז בזווית חדה יותר (בדרך כלל 15 מעלות).
סכין השף הסיני שונה לחלוטין מזה המערבי, והוא דומה לקופיץ.
צורת להבו מלבנית, הוא בעל ידית קצרה יחסית, ומשקלו נע בדרך כלל בין 350 ל-600 גרם.
להבם של סכיני שף מיוצרים בטכנולוגיות שונות - חישול או הטבעה:
חישול ידני: להב המחושל על ידי חימום מוט פלדה לטמפרטורה גבוהה, ועיצובו על ידי הכאות פטיש חוזרות ונשנות לצורה הקרובה לצורתו הסופית של הלהב.
לאחר מכן הלהב עובר ליטוש והשחזה על מנת לעצבו בצורתו הסופית.
חישול תעשייתי: מוט פלדה מחומם לטמפרטורה גבוהה, ולאחר מכן המוט מחושל על ידי 2-4 מכות בפטיש תעשייתי רב עוצמה אל תוך תבנית.
הטבעה: תבנית בצורת הלהב יורדת בכח רב על משטח פלדה ויוצרת צורה הקרובה לצורתו הסופית של הלהב, לאחר מכן הלהב עובר השחזה וליטוש ומתקבלת צורתו הסופית.
צורת ייצור זו היא הנפוצה ביותר, ומאפשרת לייצר להבים במהירות ובעלות נמוכה.
להבו של סכין שף עשוי בדרך כלל מפלדת פחמן, פלדת אל-חלד, שילוב של מספר מתכות או קרמיקה:
פלדת פחמן: סגסוגת של ברזל וכ-1% פחמן.
רוב סכיני פלדת הפחמן, מיוצרות מסגסוגת ברזל ופחמן פשוטה, ללא תוספות כמו כרום או ונדיום.
להבי פלדת פחמן קשים יותר להשחזה מאשר להבי פלדת אל חלד, ובעלי שימור טוב יותר מאשר פלדות אל-חלד, אולם הם פגיעים יותר לחלודה.
בדרך כלל במשך הזמן, להבו של סכין העשוי פלדת פחמן מתכסה פטינה כהה.
נירוסטה: סגסוגת של ברזל, כ-10.5-15% כרום, ניקל, או מוליבדן, וכמות קטנה של פחמן.
סכיני פלדת אל-חלד הם בעלי בהתנגדות גבוהה לחלודה, אולם הם קלים יותר להשחזה ופחות חדים מאשר סכיני פלדת הפחמן.
שילוב: להב הבנוי משילוב של פלדות שונות.
למשל להב העשוי מליבה של פלדת פחמן קשה וחדה עטופה בלמינציה של פלדת אל-חלד רכה אשר מגינה עליה מחלודה ומשברים.
להבי קרמיקה: להבים קשים במיוחד ומשמרי חדות, אולם הם נשברים בקלות, ודורשים ציוד ומומחיות כדי להשחיזם מחדש.
הם מיוצרים מאבקת תחמוצת זירקוניום.
ידיות הסכינים עשויות מעץ, פלדה, או חומרים סינתטיים/מרוכבים.
קצה הלהב בסכין עשוי להיות מעוצב בדרכים שונות:
השחזה חד צדדית או קצה אזמל.
על מנת לשפר את יכולותיו הרב תכליתיות של סכין השף, ישנם שפים המשחיזים בצורה שונה את מקטעי הלהב, ומשתמשים במקטעים השונים לצורך חיתוכים מסוגים שונים.
טכניקת השימוש בסכין שף היא על פי העדפה אישית.
עבור שליטה מדויקת יותר, רוב הטבחים מעדיפים אחיזה בלהב עצמו, תוך שהאגודל והאצבע המורה אוחזות את הסכין בחלקו האחורי, ואילו האמה תופסת בדיוק בקצה הידית, במה שמכונה "אחיזת צביטה".
אלו המשתמשים בסכין ללא הכשרה קולינרית, לעיתים קרובות מחזיקים רק בידית.
חיתוך בצורה הנכונה מתבצע על ידי הרמת הידית למעלה ולמטה, בעוד שחוד הסכין נשאר במגע עם קרש החיתוך.
סכין סימן 2 של הצי האמריקני היא סכין לחימה ושימוש כללי.
הדגם בשימוש בקרב בצבאות שונים בעולם לצד אזרחים (אספנים, שטח).
דגם הסכין עוצב ופותח עבור הצי האמריקני בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה, ונכנס לשימוש בקרב חיילי הצי בתחילת 1943. זמן קצר לאחר שהוכנסה לשימוש מבצעי, הסכין צברה פופולריות רבה בקרב הכוחות המזוינים האמריקנים וסופקה באופן נרחב לחיל הנחתים ולכוחות צבא היבשה.
בתקופת המלחמה לבדה יוצרו מעל ל-2 מיליון יחידות.
בישראל הסכין נכנסה לשימוש בצה"ל בתחילת שנות ה-50 ומכונה עד ימינו בשם סכין פלסים, שכן הייתה בשימוש חיל ההנדסה הקרבית לאיתור מוקשים.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ארצות הברית הייתה בתהליך של התאוששות ממשבר הכלכלי שפקד אותה בעשורים הקודמים.
הצבא היה בתהליך איטי של התעצמות ורכש, בתחילת מלחמת העולם השנייה, המצב השתנה.
במסגרת זאת, הצי האמריקני העלה דרישה דחופה לאספקת סכינים לחיילים ללחימה ומטלות שונות.
באותה תקופה הדרישה בקרב חיילים לסכינים המותאמות לשימוש צבאי הייתה גבוהה מאוד והפתרון הזמני שניתן לחיילים, היה רכישה עצמית, שימוש בדגמים ישנים ממלחמת העולם הראשונה ותרומות שהושגו, בין השאר במבצע פרסום "Save a life with a knife" שעודד אזרחים לתרום סכינים.
הדגם שנופק בתחילה לצי, ה-MARK1, היה קטן ופחות התאים לצורכי החיילים, אשר הציפו דרישה לסכין יותר גדולה.
במהלך התהליך לאפיון סכין המתאימה לחיילי הצי וכוחות הנחתים, נבחנו ונוסו מספר דגמים, למשל "סכין יחידת הפשיטה" (פגיון בהשראת פגיון הפייברן סייקס - אך אלו לא התאימו לעבודות שטח שונות בעיקר בגלל הפרופיל הצר שלהן והעובדה שהחוד היה נוטה להישבר.
ה-MARK2 עוצב על ידי שני קציני נחתים אמריקנים, קולונל ג'ון מ דייוויס ומייג'ור האוורד אי.
בתחילה העיצוב נדחה על גורמים שונים בצי ובנחתים, אך לבסוף העיצוב אומץ על ידי צי ארצות הברית ב-23 בנובמבר 1942, הייצור החל בדצמבר 1942 והמשלוח הראשון של-MARK2 הופץ ב-27 בינואר 1943, כאשר היצרן היה קמילוס (Camillus) שייצרה כ-1,000,000 יחידות.
סכינים נוספות יוצרו על ידי חברת יוניון קטלרי (union cutlery) המוכרת בשמה קא-באר (KaBar), חברת פאל (Pal) וחברת רובסון (Robeson) ובסך הכל יוצרו בתקופת מלחמת העולם השנייה קרוב ל-2.5 מיליון יחידות.
השימוש במהלך מלחמת העולם השנייה
הסכין החליף בהדרגה את "פגיון "יחידות הפשיטה" של הנחתים".
בתחילה הסכין סופקה ליחידות הלוחמות שעבדו עם הצי, יחידות החוד בדגש על "יחידות הפשיטה" (יחידות מובחרות של נחתים אשר ביצועו פשיטות על מאחזים ומוצבים יפניים בזירת הפסיפיק) ואף החליפה את הפגיונות שסופקו ליחידות אלו בתחילה.
ככל שעבר הזמן, הסכין סופקה ליותר ויותר יחידות.
חיילים בצבא האמריקני החלו ללטוש עיניהם לעבר הסכין.
עם השנים הדגם סופק לצבא האמריקני באופן סדיר והיה חלק מהציוד הבסיסי שסופק לחיילים, עד ימינו.
במקביל, בוצע שימוש נרחב בדגם בקרב צבאות רבים, כולל בצה"ל.
במהלך השנים נוספו עוד יצרניות לדגם (וחלקן הפסיק).
מ-1980, אונטריו מספקת את הסכין לצבא ארצות הברית.
הדגמים השונים של הסכין, כולל אלו שעברו שינויים קלים בזמן הייצור במלחמת העולם השנייה, הן "חומר" לאספנים בתחום ויש מגוון לא קטן של סכיני MARK2. קיימות אף טבלאות כיצד לזהות את הסכינים הללו ובאיזו תקופה יוצרו.
הלהב והידית היו יחידה אחת של פלדה כאשר הפלדה באזור הידית מוצרת ונעטפת בחומר נוסף (מכונה בשפה המקצועית טאנג חבוי), במקרה הזה טבעות עור דחוסות.
גארד פלדה פשוט, פומל פלדה- מסומרר או נעוץ עם סמרור בצד לקצה הידית.
הסכין סופקה עם נדן עור או נדן פלסטי ירוק.
מוערך כי סכינים אלו הגיע לראשונה לצה"ל ב-1949, במסגרת סיוע של יהדות ארצות הברית ותורמים שונים, אשר רכשו עודפי אמל"ח של הצבא האמריקני ממלחמת העולם השנייה.
בתחילה הסכין סופקה לחטיבות החי"ר והצנחנים, וזכתה לכינוי "סכין קומנדו".
במהלך השנים, הסכין החלה להיעלם משורות הצבא וסופקה באופן כמעט בלעדי לחיילי חיל ההנדסה וכונתה "סכין פלסים".
סכין סימן 1 של הצי האמריקני הוא סכין 'שימוש כללי', אשר הייתה בשירות הצי האמריקני בעיקר בין 1942 – 1950. עם השנים השימוש בסכין פחת וכיום נחשבת לפריט אספנות.
הסכין עצמה עוצבה בהשראת סכיני ציד קטנות אשר היו בשימוש נרחב בארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייצור של דגם זה פחת משמעותית וכיום הוא מיוצר על ידי מספר חברות בודדות, לשוק הפרטי, כסכין מטיילים/צייד בשם "סכין סימן 1" (Mark 1).
דגם הסכין עוצב ואופיין על ידי גורמי מקצועי בצי האמריקני בתחילת מלחמת העולם השנייה.
הרציונל היה לספק סכיני עבודה שימושיות לחיילי ומלחי הצי במהלך עבודתם על הסיפון, שהייתם בים ובמהלך שהייה על החוף, (עד אותה תקופה היה איסור על מלחים לשאת סכין עם להב קבוע על הסיפון והם נשאו אך ורק אולרים קטומי קצה).
הדגם אף יועד לשימוש בקרב הנחתים, אך לא עמד במבחנים והדרישות שחיל הנחתים הציב לדגם זה.
העיצוב שאוב מדגמים של סכיני צייד קטנות, אשר היו פופולריות בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית.
כמקובל המכרז שהוציא הצי האמריקני בתחילת מלחמת העולם השנייה מיקד את היצרנים והציג אפיון לסכין שתסופק לצי: הלהב הדרוש וצורתו, החומרים, אופן הרכבה, משקל וסוג נדן.
לאור הבהילות של תהליך המכרזים, הצורך המידי לסכינים והמחסור בחומרי גלם (אשר הוקצו לטובת אמל"ח כבד ונק"ל) היצרנים השונים לא הצליחו לעמוד במדויק בדרישות האפיון שהצי האמריקני סיפק.
בלית ברירה הצי אישר את השינויים (לעיתים בהליך מזורז של מספר ימים) והתוצאה הייתה מגוון רחב של דגמי הסימן 1, הדגם שהיה הכי קרוב לאפיון המקורי היה הדגם של PAL.
הסכין הוזמנה על ידי הצי האמריקני, בעת מלחמת העולם השנייה, על מנת שיסופקו לכלל מלחי הצי- הרעיון היה "סכין לכל מלח", לטובת עבודות שונות על הסיפון.
כפי שצוין יצאו מכרזים בהולים להגדלת המלאי ב-1942. להלן היצרנים בהזמנה הראשונית:
לאחר מכן ב-1943–1945 בוצעו הזמנות נוספת, בכמויות די זהות, מחברות נוספות, כגון KABAR.
לאור ההיסטוריה של הדגם, השונות בייצור- שהובילה למגוון רב של גרסאות, הפריט נחשב לפריט אספנות מאתגר.
מוערך כי ישנם מעל 70 דגמים של סכיני סימן 1 של הצי האמריקני ודגם זה יכול להוות נושא לאוסף בפני עצמו.
המאפיין המרכזי אשר בא לידי ביטוי ברוב דגמי סימן 1 של הצי: להב יחסית קצר (סביב 12–14 ס"מ), פרופיל להב קליפ/דרופ פוינט, טאנג חבוי (העטוף בטבעות העור של הידית), פלדת פחמן 1075–1095.
לא מוכר שימוש של סכין בצה"ל, הסכין לא נרכשה באופן מסודר, ייתכן הייתה בשימוש מוגבל בקרב חיילים/קצינים אשר רכשו דגם זה מכספם הפרטי.
סכין שוחות סימן 1 המוכרת גם בשם 1918 סכין שוחות סימן 1 היא סכין לחימה, אשר עוצבה בשלהי מלחמת העולם הראשונה, על ידי קצינים שהשתתפו בצוות ייעודי, מצד חיל המשלוח של ארצות הברית (AEF) לאירופה.
צוות זה ביצע עבודת מטה לגבי גיבוש אמל"ח שיתאים לכוח האמריקני שהשתתף באופן פעיל בלחימה וסייע למדינות ההסכמה בחזיתות השונות.
לסכין היה להב בצורת פגיון באורך של כ-17 ס"מ, ידית ושמורה יצוקים מפליז או ברונזה בצורת אגרופן ובחלקה התחתון הברגה בולטת להידוק הלהב ולשמש כאלמנט מרסק.
לאור העבודה שייצור הסכין החל רק לקראת סוף המלחמה, כמעט ולא היה בדגם זה שימוש בשדות הקרב של מלחמת העולם הראשונה.
הסכין סופקה לכוחות אמריקנים שונים: נחתים וצנחנים בעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה, עד שסכין סימן 2 של הצי או סכין שוחות M3 החליפו אותה.
מלחמת העולם הראשונה התאפיינה בלחימת שוחות בחלק מהזירות בדגש על החזית הגרמנית-צרפתית.
לחימה זו אופיינה בסטטיות ולא אחת באירועים של לחימה מטווח קרוב, במתחמים צפופים כגון שוחות היריב.
כלי נשק קרים ללחימה פנים אל פנים היו דבר נפוץ אצל החיילים של שני הצדדים הלוחמים.
צבא ארצות הברית השתמש בסכיני שוחות ייעודיים, דגמי ה-M1918/M1917, האמריקניות.
לאור הצורך בדגם חדש או בשיפור הדגמים הקיימים, ביולי 1918, התכנס צוות ייעודי של חיל המשלוח האמריקני, לאור אפיון שנקבע התקיימו סדרת בדיקות למספר דגמי סכינים, על מנת לקבוע איזה דגם יסופק לכוחות האמריקנים בחזית האירופאית.
נבחנו סכינים בריטיות, צרפתיות ואף גרמניות.
אבטוח הסכין לגוף בעת זחילה.
יכולת חדירה של ביגוד חיילי היריב.
יכולת להשאיר את הסכין ביד בעת מאבק פנים אל פנים מול יריב.
לוודא כי הסכין לא תיפול מידו של מי שאוחז אותה במקרה ונפגע מהדף או איבד את ההכרה.
יכולת לשאת את הסכין ביד אחת, בעוד ביד השנייה מבצעים משימות נוספות.
בסוף הבדיקות, הצוות הגיע למסקנה שהדגמים הנוכחיים אינם מספקים תוצאות רצויות, ולכן יש לשפר את הדגמים הישנים או לייצר, יש מאיין, דגם חדש.
קצינים של חיל המשלוח האמריקני (AEF) וקציני חימוש התכנסו ועיצבו את סכין השוחות סימן 1, לדבריהם "הטוב בכל סכין שנבדקה נלקח לטובת יצירה של סכין אחת".
העיצוב שאוב מדגמי סכיני השוחות M1918/M1917 אשר עברו מתיחת פנים ודגם של סכין שהיה בשימוש הכוחות הצרפתיים.
להב בצורת פגיון מפלדת פחמן מחוסמת לקושיות גבוהה (סביב 50–55 HRC משוער) אורך של כמעט 17 ס"מ להב, לעיתים הלהב היה מושחר.
ידית פליז/ברונזה יצוקה עם שמורה בצורת אגרופן, הלהב מחוזק באמצעות מכסה מרובע המוברג לחלקו התחתון מכסה זה משמש גם כ"שובר גולגולות".
נדן מתכתי עם תפס לחגורה.
ארצות הברית הגישה בקשה לייצור של 1,232,780 יחידות, בדרישה לספק את הסכינים עד דצמבר 1918, לארבע חברות אמריקניות וחברה צרפתית זוכות במכרז:
הצרפתים הם הראשונים שמייצרים מאחר שהיו להם תשתיות מוכנות והיה רק צורך לספק חומרי גלם, מייצרים מספר לא ידוע של סכינים - מעורך בעשרות אלפים.
סכינים אלו ידועים בתור Au lion, או האריה בתרגום חופשי.
זהו אינו שם היצרן מאחר שכמה מפעלים ייצרו את הסכינם הללו אך לכולם יש את אותו לוגו.
לא ברור עד היום איזה מפעלים ייצרו את הדגם הזה.
בנובמבר 1918 נכנסה לתוקפה הפסקת האש וממשלת ארצות הברית ביטלה את כלל ההזמנות מלבד זו של Landers, Frary & Clark, כ-119,000 יחידות.
עם זאת, יוצרו מספר אלפים-עשרות אלפים סכינים של Au-lion ומספר לא ידוע של שתי החברות האמריקניות הנוספות.
תאריך היעד לאספקה שקבע חיל המשלוח של ארצות הברית היה דצמבר 1918, וכפי שצוין, בנובמבר 1918 נכנסה לתוקף הפסקת אש ומלחמת העולם הראשונה הגיעה לסיומה.
כך, בפועל, סכינים אלו לא השתתפו במלחמה, מוערך כי מספר מאוד קטן שיוצר בצרפת הספיק להגיע לכוחות האמריקנים.
עשרות אלפי סכינים שכן יוצרו אוחסנו במחסני החירום של צבא ארצות הברית, רק כדי לשמש את החיילים האמריקניים במלחמת העולם השנייה.
ב-1942, צבא ארצות הברית, הזדקק במהרה למאות אלפי סכינים לכוחותיו הלוחמים.
עלתה הצעה לחדש את הייצור של ה-M1918 Mark-1, הידע והתשתיות היו קיימות, לצד מלאי קיים.
אך, שיקול של משאבים הטה את הכף: השמורה וידית הסכין היה עשוי פליז/ברונזה - מתכת אשר הייתה במחסור באותה תקופה והזדקקו לה לתעשיות הנשק השונות, כגון תחמושת.
הנושא לא היה נתון אף לדיון, מה שקיים נופק לחיילים השונים, בעיקר לצנחנים, נחתים וכוחות מיוחדים.
בוצעו התאמות וחלק מחלקה העליון של השמורה העגולה נחתך, על מנת שהסכין תתאים יותר טוב לחגור האמריקני ותשב צמוד יותר לגוף החייל, כמו כן הוכנו נדני עור חדשים שיחליפו את נדני המתכת המקוריים.
במקביל החלה הכנה של דגמים חדשים סכין סימן 2 של הצי האמריקני, וסכין שוחות M3.
סכין השוחות סימן 1 יוצרה במלחמת העולם הראשונה, נכחה בשדות הקרב של העולם שנייה, מלחמת קוריאה ואף מלחמת וייטנאם (ספורות).
הדגם יוצר במספרים יחסית נמוכים ועל ידי מספר יצרנים שונים.
הדגם היה נחשק בקרב חיילים (אף על פי שהיו כאלו שסלדו ממנו) ואף עבר לא מעט שינויים על ידי חיילים שונים, כגון הרכבה של להבים שונים על שמורת הפליז/ברונזה המפורסמת.
הסכין נחשבת לאייקונית והשפיעה רבות על עולם עיצוב הסכינים, באופן תדמיתי היא משויכת ליחידות עילית, הופיעה בסרטים.
לאור כך היא דגם זה הוא פריט אספנות נחשק, העולה מאות דולרים לפריט וישנם הרבה זיופים וחיקויים לסכינים אלו בעולם.
סכיני אק (Ek knives) הן סכיני לחימה אמריקניות שיוצרן החל במלחמת העולם השנייה ונמשך עד ימינו.
ייחודן היה בעיצוב מינימלי, מבנה מחוזק (שלא היה נפוץ בסכינים סדרתיות באותה תקופה) ובחומרים שהיצרן בחר לבנייתן.
בשנים הראשונות לייצורן סכינים אלו נמכרו אך ורק לאנשי כוחות הביטחון ולא לאזרחים.
הסכינים לא סופקו ליחידות הכוחות האמריקנים אלא נרכשו באופן פרטי על ידי החיילים עצמם.
הסכינים צברו פופולריות רבה מאוד בקרב החיילים בשל עיצובן הפשוט, המבנה החזק והיכולת לתחזקן בשטח.
ג'ון אק כינה את סכיניו "סכיני קומנדו" בהשראת פעילות הכוחות המיוחדים הבריטים ואף קיבל הרשאה בכתב מצד משרד המלחמה הבריטי לכנות את סכיניו כך.
היצרן המקורי המשיך לייצר סכינים גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
בהמשך מכר בנו את הזכויות לשם לחברה פרטית.
עם השנים מספר חברות שונות ייצרו את הסכינים (כאשר זכויות הייצור עוברות מאחת לשנייה), כיום בעלת הזכויות היא חברת קא באר האמריקנית.
סכיני אק מכונות כך על שם ג'ון אק, המעצב והיצרן.
אק היה מכונאי במקצועו ודגל בתפיסה לפיה יעילות קודמת למראה.
הוא הגה רעיון לייצר סכין איכותית וחזקה, שתשמש ככלי עבודה אמין נוח וזמין לחיילי ארצות הברית לטובת לחימה ומשימות אחרות בעת הצורך, כאשר הדגש הוא על פונקציונליות ונוחות.
הידיות היו מעוצבות כך שכל חייל היה יכול לשייף אותן בהתאם לכף ידו, סמרור הידיות ללהב נעשה באמצעות מסמרי עופרת על מנת שניתן יהיה להדקן בשטח באמצעות לחץ במידה והשתחררו.
הוא בחר בעץ מייפל כחומר לידיות ולא עור כמו סכינים אחרות, מכיוון שעץ עמיד יותר לרטיבות.
את הסכינים החל לייצר בבית מלאכה ב-1941 ,בהמדן, קונטיקט, לאחר שנתיים של מחקר עצמאי שביצע אודות "הסכין האידיאלית ללחימה".
יצוין כי, רובם המוחלט של העובדים בבית המלאכה של אק היו נכים והוא דגל במדינות העסקה שתומכת בהם.
במהלך -1944 הביקוש לסכיניו היה כל כך גדול שהיה צורך לעבוד במשמרות מסביב לשעון על מנת לעמוד בדרישה.
הלוגו של החברה היה "השותף השקט שלך" (Your Silent Partner) ולכל סכין צורפה חוברת קטנה עם המלצות והדרכה כיצד להשתמש בה כראוי והסבר על מספר הדגמים שיש.
אק קיבל הרשאה ממשרד המלחמה הבריטי, לקרוא לסכינים שלו "סכיני קומנדו".
לא ידוע מספר הסכינים שייצר במלחמת העולם השנייה, ההערכות נעות בין 100,000 - 500,000. אק הסכים למכור את סכיניו אך ורק ללוחמים בשירות פעיל וב-1944 הוא החל להנהיג שיטת מספור לסכינים בה הוא היה מקשר את המספר הסידור לחייל שרכש אותה ובכך מבטיח שתינתן אחריות לכל החיים לרוכש המקורי.
סכיני אק היו "שם דבר" בקרב חיילי צבא ארצות הברית לצד מפורסמים ובכירים בממשל.
כך, הגנרל פאטון והנשיא האמריקני רוזוולט הם בין אלו שרכשו את סכיניו.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך אק לייצר סכינים, אך הביקוש ירד וכך גם קצב הייצור.
ב-1949 העביר את בית המלאכה למיאמי, פלורידה הדבר גם סומן בסכינים שיוצרו באותו בית מלאכה.
ב-1976 נפטר, אך בנו גארי המשיך בייצור המותג המוערך וסכינים המשיכו להימכר .ב-1982 בית המלאכה הועבר לרי'צמונד וירג'יניה, שם המשיך הייצור של סכינים, בהשראת הדגמים המקוריים ודגמים נוספים.
ב-1993 המותג עבר לידי חברת ייצור סכינים בשם בלקג'ק ויוצר על ידה במשך מספר שנים.
כמה דגמים חדשים מוצגים לצד חזרה של דגמים ישנים.
במאי 2004 חברת קא-בר רכשה את המותג והייצור עבר לידיה, אך המותג מבודל ומוצגים דגמים חדשים תחת השם של ג'ון אק.
נתונים טכניים לדגמי למלחמת העולם השנייה
בחלקה האחורי של הסכין הייתה בליטה של הטאנג על מנת לשמש כאמצעי לפתיחת ארגזי תחמושת או כמחזק מכה.
1941 - 1949 - ייצור בהמדן קונטיקט, הוצעו הדגמים הבאים והם נחשבים לדגמים המקוריים:
+טבלת דגמים מלחמת העולם השנייהמספר סידורישם בעבריתשם באנגלית1קומנדוCommando2קומנדו לחימהCommando Combat3בולוBolo4גינאה החדשהNew guinea brush5ציNavy6סיירRanger7ג'ונגלJungle8צנחןParatrooper9נחתMarine10צףFloat
1949 - 1982 - ייצור במיאמי פלורידה, מוצעים מספר דגמים נוספים.
1982 - 1993 - ייצור בריצ'מונד ורג'יניה- בשלב זה מבוצעים מספר שינויים בדגמים בהיבטי חומרים והברגות (ברגי X המפורסמים) ומוצעים דגמי סכינים עם ידיות מחומרים סינתטיים לצד הדגמים עם ידיות העץ
1993 - 1997 - מכירת החברה לסכיני בלקג'ק, ייצור באפינגהם אילינוי, מוצעים מספר דגמים נוספים, ב-1997 בחרת בלקג'ק פושטת את הרגל ומוכרת את הזכויות והמלאי לחברת Century International Arms.
1997 - 2014 - קיפאון, השם בבעלות Century International Arms, אך ללא ייצור משמעותי.
ב-2014 קא באר רוכשת את זכויות הייצור של סכיני אק.
2015 ואילך - חברת קא בר מייצרת את סכיני אק, במספר מצומצם של דגמים, בעיצוב דומה למקור אך מחומרים מודרניים.
סכיניו של ג'ון אק "השתתפו" בכל עימות מרכזי בו השתתף צבא ארצות הברית מאז מלחמת העולם השנייה, החברה מציינת זאת על הלוגו שמוטבע הסכין, ככל שעוברות השנים כך מתווספות "מערכות" ללוגו.
סכיניו לא נרכשו על ידי צבא ארצות הברית, אך נרכשו על ידי מספר צבאות זרים (בכמויות קטנות) וייתכן גם על ידי מספר יחידות מיוחדות בצבא ארצות הברית.
כיום סכינים של אק נחשבות לפריט אספנות, החל מהמקוריות של מלח"ע 2 ועד למודרניות של ימינו, ערכן משתנה מ-$90 ועד לאלפי דולרים לאחת מקורית ממלח"ע 2.
סכין שוחות M3 של צבא ארצות הברית היא סכין ייעודית ללחימה.
החל ממרץ 1943 הדגם סופק ליחידות לוחמות של הצבא האמריקני בדגש על כוחות רגליים בחזית, כגון יחידות סיור, צנחנים ויחידות חי"ר שונות אשר הייתה סבירות גבוהה כי יגיעו לחיכוך מטווח קרוב עם היריב.
הסכין עוצבה כפגיון ונועדה לספק תחליף לסכין השוחות סימן 1 וסכינים אחרות אשר הצבא סיפק.
באותה תקופה צבא ארצות הברית סבל ממחסור בסכינים לכלל הכוחות ולכן נסמכו על מלאי במחסנים שהיה ממלחמת העולם הראשונה, תרומות של אזרחים ורכש עצמי של החיילים.
דגם M3 היה בשימוש בעשורים שלאחר מכן, במקביל יוצרו מספר גרסאות דומות אשר נועדו להחליף את הדגם אך למעשה "שירתו" איתו במקביל בתקופה ארוכה.
באותה העת, חיילי הצבא צוידו בסכינים אשר נשארו במחסני הצבא מתקופת מלחמת העולם הראשונה (בלטו סכיני שוחות סימן 1 אשר עד 1945 הייתה באופן רשמי סכין הלחימה של צבא ארצות הברית), לצד רכש פרטי של חיילים, ותרומות של אזרחים.
במהלך 1942 בוצע מחשב בצבא ארצות הברית באשר לדגם הסכין אשר יתאים לכוחות בשטח, עלו מספר הצעות לדגמים חדשים.
כאמור, אחד מההגיונות לעיצוב הסכין וחומרי הגלם היה ניהול כלכלת חומרי גלם בעת המלחמה ומהירות הייצור, על מנת לתעדף פלדות פליז ואלומיניום לאמל"ח כבד.
כך, ל־M3 עיצוב פשוט וקל לייצור, להב פלדה מושחם באורך של כ-17 ס"מ רוחב של 2.5 ס"מ ועובי להב של כ-4.7 מ"מ (המזכיר את הלהב של סכין השוחות סימן 1), מושחז במלואו רק בצד אחד, טאנג עד לקצה הניצב.
הידית עשויה מדיסקיות עור דחוסות ומצופות לקה, שמורה עם הטיה לכיון הלהב בצד אחד וניצב מפלדה, נרתיק עור המחוזק בבסיסו בפלטת מתכת, שהוחלף במהרה לנרתיק פלסטי מדגם M8. ייעוד הסכין: לחימה/מוצא אחרון.
הייצור החל במרץ 1943 והחברות הראשונות שייצרו סכינים אלו היו Pal וחברת Utica ובאותו חודש סופקו לצבא האמריקני 3,005 סכיני M3. הדרישה לסכין זו הייתה כה גבוהה, עד שביולי 1943 היא הוכנסה לרשימת "הפריטים הקריטיים" וקיבלה תיעדוף בייצור.
עד אוגוסט 1944 יוצרו כ-2.5 מיליון סכיני שוחות/לחימה M3 על ידי היצרנים הבאים:
סכינים אלו יוצרו אך ורק בין השנים מרץ 1943 ואוגוסט 1944, תקופת הייצור הקצרה ביותר של סכין צבאית אמריקנית, לאחר מכן החל ייצור של דגם סימן 4, המרה של M3 לכידון באמצעות החלפת השמורה לשמורה עם טבעת לקנה ומתפסים בניצב.
סכין M3 יוצרה כסכין לחימה ייעודית, בניגוד לסכינים כמו סימן 2 של הצי האמריקני אשר עוצבו כסכין לחימה וסכין לשימוש כללי.
לאור זאת, עם תחילת הייצור וזרימת הסכינים המוגמרות לצבא, הן סופקו בתחילה לכוחות מיוחדים בחזית ולחיילים אשר לא נשאו כידון, קרי: צוותי מכונות ירייה, נושאי פק"לים, נושאי מקלעים, חיילים החמושים ב-M1 תומפסון, רובה בראונינג אוטומטי או M1 קרבין ולאחר מכן כוחות סיוע ולוגיסטקה, עורף ואף חיל האוויר.
הצבא האמריקני "הוצף" בזמן קצר בסכיני M3 ואלו הפכו לפריט מבוקש, אך אף על פי שהסכין התאימה ליעודה המקורי- לחימה, עלו לא מעט תלונות של חיילים אודות חוסר ההתאמה של הסכין לשימוש כללי, כגון פתיחת ארגזי תחמושת, פתיחת קופסאות שימורים, עבודות תחזוקה ועוד.
הסכין שימשה את צבא ארצות הברית תקופה קצרה, אך עיצובה הושאל לדגמי כידונים כגון ה-M5, M7 (המוכר בצה"ל כ"כידון" M16).
הסכין מיוצרת כיום על ידי אונטריו וחברות נוספות, לרוב לצורכי אספנות.
סכין שוחות/לחימה M3 נחשבת לפריט אספנות מבוקש ומחירה יכול להרקיע שחקים בהתאם למצבה וליצרן.
לאור השימוש הרחב בהן בתור סכיני שימוש כללי, למרות שיועדו ללחימה, רבות מן הסכינים במצב ירוד, עם שברים או סימני השחזה ושימוש אגרסיבי.
ליצרן ישנה גם משמעות אספנית וסכין מהיצרנים הקטנים נחשבת ליותר נדירה ולכן בעלת ערך רב יותר.
במהלך הייצור, בעקבות תהליכי התאמה של המפעלים, הסימון על הסכינים לא היה אחיד- לעיתים על הלב, לעיתים על הגארד, לעיתים על שניהם, חלק קטן אף היה ללא סימון בכלל, ישנם בערך 50 וריאציות שונות של סימונים שבוצעו במהלך מלחמת העולם השנייה.
סכין במים (בפולנית: Nóż w wodzie) הוא סרט דרמה פולני משנת 1962, שכתב וביים רומן פולנסקי, והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
זהו סרטו הראשון של פולנסקי, והוא עוקב אחר מערכת היחסים המתפתחת בין זוג נשוי מהמעמד העליון שיוצאים לנופש, לבין נווד המצטרף אליהם לשייט.
'סכין במים' זכה לשבחי מבקרי הקולנוע עם יציאתו לאקרנים, והוא אחד הסרטים המפורסמים ביותר של פולנסקי.
הסרט הוא דרמה פסיכולוגית על מאבק כוח בין שני גברים.
טרמפיסט זר, מרדן ויפה תואר, שהופיע מאי שם, מצטרף ליאכטה של כתב ספורט מתבגר ואשתו לבילוי של סוף שבוע.
בסרטו הארוך הראשון של פולנסקי נמצאים כל היסודות שאפיינו את יצירתו מאוחר יותר: השפלה, מיניות, אגרסיה ואבסורד.
הסרט, שהוקע על ידי המפלגה הקומוניסטית כ"עלילה מערבית דקדנטית", מביא למיצוי קולנועי מקסימלי את הסיטואציה של מאבקי כוח המבוססים על הבדלי גיל מעמד ומגדר.
סכין פַּלֶטָה הוא כלי קהה עם להב פלדה גמיש, בו משתמש הצייר על מנת לערבב או להניח צבע.
הוא קרוי על שם הפלטה, הלוח עליו מערבב הצייר את הצבע טרם הנחתו על קנבס.
לסכיני הפלטה צורות שונות מגוונות, כאשר החומר ממנו עשויה הידית וצורת הלהב משתנים בין דגם לדגם.
סכיני פלטה עם ראש מעוגל נוחים יותר למטרת ערבוב צבעים על הפלטה, וסכיני פלטה עם ראש מחודד וארכובה המחברת בין הידית ללהב נוחים יותר למטרת הנחת הצבע ישירות על קנבס.
הערבוב נעשה בתנועה מעגלית על גבי פלטה.
הוא יכול להיעשות בין הצבע למדיום כמו שמן פשתן או טרפנטין, או בין צבע אחד לאחר על מנת ליצור גוון אחיד חדש.
בסכין פלטה משתמשים בעיקר לערבוב צבעי שמן או אקריליק.
רק במאה ה-19 הפך הסכין לכלי פופולרי עבור פעולת הציור עצמה, בדומה למכחול, ולא בלעדית עבור ערבוב הצבעים.
הצייר הצרפתי גוסטב קורבה היה מהאמנים הראשונים שעשו בכלי שימוש חדשני זה.
קורבה השתמש בסכין על מנת להניח משטחי צבע בציורי הנוף שלו, ואמנים רבים אימצו את הטכניקה בעקבותיו.
חידוש נוסף היה ערבוב הצבע עם הסכין ישירות על גבי הציור.
מכיוון שעם סכין הפלטה ניתן להניח כמויות גדושות יותר של צבע על גבי הפאנל או הקנבס מאשר שאפשר עם המכחול, קל יותר להשיג אימפסטו ומרקם תלת־ממדי לציור בעזרתו.
הצייר ההולנדי רמברנדט ידוע בשימושו המוקדם בסכין הפלטה על מנת להשיג אימפסטו, טרם הדבר היה מקובל.
אמנים הידועים בשימושם בסכין כאמצעי להנחת צבע, בעיקר בהשפעת קורבה, הם קאמי פיסארו, פול סזאן, מארק שאגאל ואנרי מאטיס.
במאה ה-20 אמנים החלו לצייר ציורים שלמים באמצעות סכין הפלטה, תוך זניחה מוחלטת של המכחול.
כיום אמנים לרוב משלבים בין שתי הטכניקות.
סכין עגבניות היא סכין מטבח משוננת קטנה המיועדת לחיתוך עגבניות.
הקצה המשונן מאפשר לסכין לחדור לקליפת העגבניות במהירות ובמינימום לחץ מבלי לכתוש את הבשר.
לסכיני עגבניות רבים יש קצוות מזלג המאפשרים למשתמש להרים ולהזיז את פרוסות העגבנייה לאחר חיתוך.
אין צורך להפוך סכין עגבניות למשונן.
במקום זאת, משתמשים בלהב חדה במיוחד.
הפיכת הסכין למשונן מאפשרת לו לחתוך עגבניות וסוגי אוכל אחרים, כשהם קהים: רוב פעולות החיתוך מבוצעות באמצעות שיני הסכין בעצמן.
לחלק מהסכינים יש שיניים בשני צדדיהן, ואלו מאפשרים לחתוך בקלות, הן עבור אלה שיד ימין היא היד החזקה אצלם והן עבור איטרי יד ימינם.
גם סכיני לחם וסכיני סטייק מסוימים משוננים בדרך דומה.
סכימנוזאורוס (שם מדעי: Scymnosaurus; מיוונית עתיקה: "לטאת גור אריות") הוא סוג נכחד של תראפסיד מקבוצת התרוצפליה אשר חי בדרום אפריקה במשך הפרם עד לתחילת הטריאס שלפני 265 עד 250 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר ב-1903 על ידי החוקר הסקוטי דרום-אפריקני רוברט ברום והוא נחשב לבן למשפחה Scylacosauridae או ה-Lycosuchidae.
כיום מזוהים 3 מינים מאומתים שלו: S.
major, בעוד מין רביעי מוצא: S.
warreni, נחשב לעיתים למשוייך לסוג מוסכורינוס.
מאובניהם של מרבית הפריטים לא היו מזוהות למעט הימצאתם ברחבי דרום אפריקה, מה שמקשה על איתורם המדויק.
עם זאת הם הגיעו אל החוקר ברום, אשר עסק בזיהוים של תראפסידים שונים בין 1903 ל-1950.
היה זה התרוצפל הגדול ביותר, בייחוד אצל המין: S.
major, אשר היה בעל גולגולת עבה ומוארכת באורך 210 מ"מ.
היצור עצמו הגיע לגודל של צבוע מודרני והיה בעל מבנה שיניים ארוכות מכוסות אמייל שהותאם לקריעת טרף.
הוא היה כנראה יצור חם דם עם מטבוליזם גבוה כמו אצל יונקים ועופות, על פי המבנה של פיו.
הסכין היאקוטית (בסאחה: саха быһаҕа; ברוסית: якутский нож), המכונה לפעמים גם סכין יאקוט, היא סכין מסורתית של היקוטים (קבוצה אתנית מרפובליקת סאחה-יקוטיה, באזור סיביר), המשמשת לעבודה עם עצים, עורות, פרוות, דגים ובשר או ללחימה.
הסכין נמצאת בשימוש ביקוטיה במשך מאות שנים ללא שינויים משמעותיים בעיצובה.
לסכינים יאקוטיות טיפוסיות יש אורך להב של 10–18 ס"מ, ו-2.5–3.8 רוחב.
תכונה יוצאת דופן של סכין זו היא שהלהב הוא א-סימטרי.
בצד אחד של הלהב יש חריץ מלא, כלומר חריץ בו יש סוג של אזמל, בעוד שבצד השני אין חריץ והוא בעצם קצה של קמרון (כלומר הוא מתעגל כלפי מטה לקצה, ולא בעל שיפוע ישר).
הלהב מחושל באופן מסורתי מעפרות ברזל ממקור מקומי שהותך על ידי נפחים יאקוטים.
החריץ בלהב הופך אותו לקל יותר ומאפשר לנפח להפחית את כמות המתכת הדרושה לייצור סכינים גדולים יותר.
ידית הסכין עשויה באופן היסטורי מעץ שדר והיא עבה ובצורת אובל בחתך רוחב.
זה מתאים ליד וניתן להשתמש בו גם עם כפפות.
השדר גם מגן על היד מפני השפעות הקור של פלדת הסכין בקור קיצוני, מצב שכיח בסיביר בחודשי החורף.
נדן הסכין הוא מזנב פרה ומשלים את ההרכב.
סכין מוֹרָה (בשוודית: Morakniv) היא סכין נדן קטנה.
זוהי סכין להב קבוע, עם או בלי מגן אצבעות.
מקור המונח הוא בסכינים שיוצרו על ידי יצרן הסכו"ם בעיר מורה במחוז דלרנה.
בשוודיה ובפינלנד, סכיני מורה נמצאים בשימוש נרחב בבנייה ובתעשייה ככלי בשימוש כללי.
סכיני מורה משמשים גם את כל צבאות סקנדינביה כסכין יומיומית.
סכיני מורה יוצרו בעיקר על ידי החברות KJ Eriksson ו-Frosts Knivfabrik (מפעל הסכינים של פרוסט).
הם מיזגו את המותגים שלהם תחת Mora of Sweden, שמאוחר יותר שונה לשם Morakniv, אבל מספר יצרני סכינים אחרים מייצרים גם הם סכינים בסגנון מורה חברת מורקניב משתמשת בלהבים מנירוסטה 12C27, פלדת פחמן UHB-20C, פלדת טריפלקס, או פלדת פחמן קשה מאוד (HRC 61) המשולבת בין פלדה לבין סגסוגת רכה יותר.
יצרנים נוספים של סכינים מסוג מורה הם Cocraft מותג הבית של Clas Ohlson, ו-Hultafors.
סכין סאמי (בסקולט סאמי: jõnn-neiʹbb, באינארי סאמי: stuorrânijbe, בסאמי צפונית: stuorraniibi, בפינית: lapinleuku ,leuku או lapinpuukko), שמשמעות כולם "סכין גדולה", הסכין הסאמי היא אכן סכין גדולה בשימוש מסורתי על ידי הסאמים.
לסכינים סאמיים טיפוסיות יש אורך להב שנע בין 200 לבין 450 מ"מ.
ידית הסכין עשויה בדרך כלל משדר לאחיזה טובה יותר בשימוש בתנאי שלג.
ידית זו מספקת גם שליטה טובה על הלהב, במיוחד בעת שימוש במשיכות, המועדפות בעת טיפול בסכין עם כפפות, או כשהידיים חסרות תחושה.
הטאנג עובר דרך הידית (הטאנג הוא החלק האחורי של רכיב הלהב של הכלי שבו הוא מותקן לתוך חומר הניצב או מתחבר לידית).
החומר המסורתי לנדן הוא עור איילים.
לשולי הלהב יש לרוב שיפוע שטוח יחיד.
הלהב צריך להיות חזק מספיק כדי לפצל עצמות (של איילים) ומחוסם, כדי לעמוד בטמפרטורות נמוכות.
לחלק מהסכינים הסאמיים יש חריצים.
העם הסאמי בדרך כלל משתמש בשתי סכינים: הקטן יותר נקרא buiku, פוקו, או unna niibaš ("סכין קטנה"); בעוד שה"סכין הסאמית" הגדולה יותר נקראת stuorra niibi ("סכין גדולה").
סכין קרב 42 הידוע גם בשם Seitengewehr Modell 42, פותח ב-1942 על ידי וילהלם גוסטלוף ורקה (Wilhelm Gustloff Werke) ויוצר על ידי קרל איקהורן (Carl Eickhorn) בזולינגן.
על פי תיאורה, חברת גוסטלוף והמעצב הראשי שלה קרל ברניצקה, קיבלו באוקטובר 1942 פטנט גרמני 766198 עבור Armeemesser (סכין צבאית) על פי תיאורו.
ה-SG 42 נועד להשלים ולהחליף מאוחר יותר את הכידון S84/98 III המקורי של רובה השירות מאוזר 98k.
סכין הקרב 42 תוכנן כסכין קרב רב-כלי, אך ניתן היה להרכבה גם ככידון על ה-מאוזר 98k.
כידון S84/98 III עצמו היה עיצוב מוצלח, אך היה מחסור בסכיני שימוש אישי וקרבי בצבא הגרמני וסכינים כאלה נרכשו בדרך כלל באופן פרטי.
לאחר קבלת הפנים החיובית העקבית של כמה מאות יחידות בשימוש ניסויי של חיילים בשנת 1943, הייצור אושר על ידי אדולף היטלר, אך זה לא קרה עד לאחר המלחמה בגלל עלות הסבת הייצור.
בשנת 1944, הוצאה פקודה לייצור 10,000 חתיכות על ידי ה-Heereswaffenamt (סוכנות הנשק של הצבא הגרמני).
החל היצור במפעלים, אך בשל סיום המלחמה, המפעלים סיפקו רק מספר קטן של סכיני קרב.
הייצור של ה-SG 42 נעשה בעיקר מחלקי מתכת מוטבעים.
קשקשי הידית והמעטפת היו זולים ויוצרו במהירות מחלקי שרף פנולי יצוקים.
הסכין הכילה ערכת כלים בידית שלה והיא הייתה ניתנת להסרה (ניתוק) בקלות לשימושי תחזוקת הרובה ולמשימות אחרות.
ערכת הכלים כללה מברג, סכין קטנה, מרצע ומחלץ פקקים.
תושבת המגן של הידית שימשה כמחלץ מארז מחסניות.
במקביל לפיתוח הכידון-סכין הזה לאחר מלחמת העולם השנייה, החל פיתוח עולמי של כידון כנשק חיתוך ודקירות בלבד, גם למטרת סכין שירות רב תכליתי (מסור, חותך תיל).
הכידון הסודני לרובה הסער האמריקאי AR-10 לאחר המלחמה היה אימוץ של ה-SG 42 עם שינויים קלים בלבד.
סכין מטבח היא כל סכין המשמשת להכנת מזון.
סכיני מטבח קיימים בצורות, גדלים וסוגים שונים, וכל אחד מהם מותאם למשימות מסוימות כגון חיתוך, פריסה, קיצוץ וגילוף.
בעוד שניתן בפועל להשתמש רק במספר מצומצם של סכינים רב-תכליתיים – בעיקר סכין שף, קופיץ, סכין חיתוך קטנה, וסכין לחם – קיימים גם סכינים ייעודיים למשימות ספציפיות, כגון סכין לפילוט דגים או סכין יפנית מסוג ינאגיבה לפריסת סשימי.
העיצוב של סכין המטבח והחומר ממנו הוא עשוי יכולים להשפיע מהותית על היעילות והנוחות בשימוש.
סכיני מטבח מיוצרים ממגוון חומרים, כאשר הנפוצים ביותר הם נירוסטה, פלדת פחמן, ופלדת אל-חלד.
גם לידיות של סכיני המטבח קיימים חומרים שונים, לרבות עץ, פלסטיק ומתכות, כאשר עיצוב הידית משפיע רבות על נוחות האחיזה והשימוש.
הסכינים הראשונים ששימשו להכנת מזון היו עשויים מאבן.
כלי חיתוך מסותתים נמצאו באתרים פרהיסטוריים המתוארכים ללפני כ-2.5 מיליון שנה.
בתקופה הנאוליתית (בערך 4300–2000 לפנה"ס) החלו להופיע סכיני אבן מלוטשים עם ידיות עשויות עצם או עץ, ששימשו לציד ולעיבוד מזון.
תקופת הברונזה והברזל: סכינים מתכתיים
סביב 3000 לפנה"ס החלו להשתמש בסכיני נחושת וברונזה, אך הם היו רכים ונשחקו במהירות.
המצאת סכיני ברזל ופלדה (בערך 1000 לפנה"ס) הביאה למהפכה משמעותית, שכן להבים אלו היו חדים ועמידים יותר.
בימי הביניים, סכיני פלדה הפכו לנפוצים והיוו סמלי סטטוס.
בתקופה המודרנית, במיוחד לאחר המהפכה התעשייתית, ייצור המוני של סכינים הביא לזמינות רחבה של סכיני מטבח איכותיים לכל בית.
סכיני מטבח התפתחו בהתאם למטבחים השונים ברחבי העולם:
- בסין, סכין ה-ציידאו (菜刀) משמשת ככלי חיתוך רב-תכליתי לפריסת ירקות, בשר ודגים.
- ביפן, קיימים סוגים שונים של סכינים יפניות כגון דבה (סכין כבדה לפירוק דגים) וינאגיבה (להב דק במיוחד לסשימי).
- באירופה, במהלך ימי הביניים, סכינים שימשו גם ככלי אישי בארוחה, עד שהוחלפו בסכו"ם ייעודי במאה ה-17.
- בקהילות האינואיטים בקוטב הצפוני, נעשה שימוש בסכין ה"אולו" (Ulu) בעל הלהב המעוגל לקיצוץ מזון ועיבוד עור.
בשנת 1913 פותחה לראשונה פלדת אל-חלד, שהפכה את סכיני המטבח לעמידים יותר בפני חלודה וקורוזיה.
הפטנט הראשון על סכין לחם בעל להב משונן נרשם בשנת 1919, והוא אפשר חיתוך יעיל של לחם בעל קרום קשה מבלי למעוך את פנים הלחם.
בשנות השמונים של המאה העשרים, פותחו סכינים בעלי להב קרמי מחומרי זרקוניה, אשר חדים מאוד ושומרים על חדותם זמן רב יותר מאשר פלדה רגילה.
בשנת 1964 הומצאה הסכין החשמלית הראשונה, אשר כוללת להבים משוננים המונעים על ידי מנוע חשמלי לצורך פריסה מהירה של מזון.
סכין קרב היא סכין המיועדת לשימוש צבאי ובעיקר ללחימה בקרב פנים אל פנים.
היסטורית, סכיני הקרב פותחו במקור ככלי נשק חיוניים ויעילים לחיילים המעורבים במלחמות בהם היכולת להשתמש במהירות וביעילות בסכין עשויה להיות ההבדל בין חיים למוות.
בעת המודרנית סכיני הלחימה תוכננו ועוצבו כך שהן ישמשו גם למגוון שימושים נוספים בשגרה (כמו למשל קיצוץ ענפים, פתיחת ארגזי תחמושת וכו').
בפעולות צבאיות רבות בעת המודרנית סכיני הקרב נישאים על ידי החיילים כחלק מהציוד הסטנדרטי של כל חייל, יחד עם כלי ירי ויתר הציוד החיוני.
אורך הלהב של סכיני הקרב הוא לרוב בין 13 סנטימטרים ל-30 סנטימטרים.
הלהב עשוי לרוב מפלדת פחמן או מפלדת אל-חלד.
הידית של סכין הקרב מעוצבת בצורה ארגונומית, אשר מאפשר אחיזה איתנה בסכין בקרבות ומניעת מצב בו היד תתחלק חלילה על הלהב.
סְכֶלְדֶה (בהולנדית: Schelde; בצרפתית: Escaut, נהגה אֶסְקוֹ; באנגלית: Scheldt, נהגה סְקֶלְט; בוולונית: Escô) הוא נהר באורך 350 קילומטר, המתחיל בצפון צרפת, זורם דרך בלגיה ונשפך לים בהולנד.
זהו הנהר העיקרי הזורם בערים גנט ואנטוורפן.
בעבר התפצל הנהר לשניים בקרבת השפך (הסכלדה המזרחי והסכלדה המערבי), אבל הסכלדה המזרחי נסכר במאה התשע עשרה, וכיום רק הסכלדה המערבי עדיין זורם.
לשפך הסכלדה הייתה לאורך השנים חשיבות מסחרית ואסטרטגית רבה.
בתקופה הרומית הוא שימש לנתיבי השיט לאיים הבריטים.
הפרנקים השתלטו על האזור בסביבות שנת 260, תחילה כפיראטים ואחר כך כבעלי בריתם של הרומאים.
בעקבות חלוקת האימפריה הפרנקית במאה התשיעית הפך הנהר לגבול בין הקיסרות המערבית והקיסרות המזרחית, שנקראו מאוחר יותר בשמות צרפת והאימפריה הרומית הקדושה.
מצב זה נשאר בעינו - לפחות תאורטית - עד 1528, אם כי אז כבר היו פלנדריה, זלנד וברבנט בשלטון בית האבסבורג.
אנטוורפן הייתה לנמל החשוב ביותר במערב אירופה.
כשהשתלטו הספרדים על העיר ב-1585 השתלטה הולנד על "פלנדריה של זלנד" (Zeeuws-Vlaanderen), חבל הנמצא ממערב לשפך, וסגרה את הנהר לתנועת סחורות - ובכך עבר רוב המסחר לאמסטרדם.
הנמל נפתח מחדש בזמן המהפכה הצרפתית ב-1792. כשקיבלה בלגיה את עצמאותה מהולנד ב-1830 נחתמה "אמנת הסכלדה", שהבטיחה את זכותן של אוניות שפניהן מועדות לבלגיה להיכנס לשפך הסכלדה בהולנד.
במלחמת העולם השנייה היה שפך הסכלדה באזור פליסינגן בשליטת גרמניה, מה שמנע מבעלות הברית להשתמש בנמל אנטוורפן, שאותה הם שחררו לא מכבר.
בקרב עקוב מדם שחררו כוחות קנדיים את האזור, ובנובמבר 1944 חודשה האספקה לנמל.
על האי ואלכרן, נקודה אסטרטגית על הנהר, עמד כוח גרמני של כ־2,000 חיילים.
הוא שוחרר על ידי כוח קטן של טנק בודד ו-11 חיילים בפיקודו סלו גולדפרב.
הסְכִיפֶּרְקה הוא גזע כלבים קטן שמוצאו בבלגיה.
הופיע לראשונה במאה ה-16. ישנה אי הסכמה בנוגע לסיווגו כטריירים, שפיץ או כלב רועים.
אורך חייו של זן זה הוא כ-14 שנים ואף מעבר לכך.
הסְכִיפֶּרְקה הוא לרוב שחור לחלוטין.
למרות שניתן למצוא כלבים מזן זה אף בצבעים שונים (החל בזהוב ועד בחום שוקולד), בתחרויות כלבים משתתפים לרוב רק כלבי סכיפרקה בצבע שחור.
הסכיפרקה הם בעלי אוזניים מחודדות וקטנות דמויות משולש הממוקמות גבוה בראשם.
לסכיפרקה פרווה כפולה, הפרווה התחתונה נעימה ורכה ואילו השכבה העליונה מעט קשיחה ועמידה בפני שינויים במזג האוויר.
את ראשיהם מקיפה פרווה ארוכה וקשיחה.
לעיתים נולדים בני הזן כשהם קצוצי-זנב לחלוטין ולעיתים בעלי זנב מעוגל מעט עם פרווה מזדקרת.
הכלב קטן יחסית ולרוב לא יעלה משקלו על עשרה קילוגרמים.
גובהו הממוצע של הסכיפרקה 28 עד 33 סנטימטרים ומשקלו הממוצע 5.4 עד 7.3 קילוגרמים.
הסכיפרקה ידוע גם כ-"בלגי הסיפון", "רב חובל מיניאטורי", וכ-"שד קטן שחור", ומקורו בחלק הפלמי של בלגיה.
הסכיפרקה בלט ביצירות הכתיבה של הנזיר ונסלסאס.
מלבד מהיותו כלב לוויה, נחשב הסכיפרקה ככלב שמירה על הסיפון.
הוא תופס מזיקים ושומר על חפצי האנשים והספינה.
כמו כן, ידוע הסכיפרקה גם בשמירה על סוסים שסחבו מסעות על גבם.
הסכיפרקה הוא כלב פעלתן, חי ומתריע, כל אלו מעידים על כלב המסוגל לציית, חכם ונאמן.
כלבי הסכיפרקה נאמנים עד מאוד לאדם אחד בסביבת המשפחה, אך חביבים וסובלניים עם ילדים; עם זאת, הם מתריעים ומתגוננים מזרים.
הסכיפרקה מסוגל לחיים משותפים עם חיות קטנות נוספות.
כלב זה מצריך אילוף מגיל קטן כדי שבשלב מאוחר יותר בחייו ניתן יהיה להכניס חיות חדשות אל מרחב המחיה שלו; הסכיפרקה הוא כלב "אגואיסט" ובשל כך כלבים גדולים מסוגלים לפגוע בכלב הקטן בעקבות התנהגות זו.
הסכיפרקה נהנים מחברתם של אנשי משפחתם ומעוד כלבים מבני גזעם.
לסכיפרקה אין בעיות בריאותיות מיוחדות, הוא מגיע לעיתים לא רחוקות לגילאי ה-18. כל שנדרש לסכיפרקה הוא פעילות יומיומית במידה ותזונה מאוזנת, על מגדלי הזן להימנע במיוחד מבעיות של השמנת יתר אצל הסכיפרקה.
כיום הגזע אינו מופיע במאגר הגידול הישראלי או בתערוכות הכלבים מלבד כלבה אחת המיובאת מבלגיה.
לפני כ-12 שנה נראו זוג מהגזע, אך פיתוח הגזע בארץ טרם בוצע.