tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישראל זיו נולד בשם ישראל זילברשטיין, בשכונת נחלת אחים שבירושלים, וגדל והתחנך בשכונת קטמון.
בשנת 1975 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל לקיבוץ סופה, והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח (שבאותם ימים כונה "גדוד 50").
לאחר קורס קצינים שירת כמד"כ ונטל חלק במבצע ליטני כחלק מצוות של קצינים, שם עבר את טבילת האש שלו.
שימש בתפקידי מ"מ, סמ"פ ומפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח.
בשנת 1981 מונה למפקד סיירת צנחנים.
ב-19 ביולי אותה שנה, בעת מספר ימי קרב ארטילרי בין אש"ף לצה"ל, שבהם הופגזו יישובי הצפון, פיקד זיו על כוח הסיירת במבצע צלצל, פשיטה שביצעו הצנחנים, בפיקוד יורם יאיר, מדרום למזרעת אל-מצילה, כחמישה קילומטרים מדרום-מזרח לשפך הזהרני שבלבנון.
בקרב על היעד נהרגו חמישה מחבלים.
לכוח הפושט, בפיקוד יאיר, היו שבעה פצועים והרוג, קצין האג"ם החטיבתי .
לאחר שהמשימה בוצעה במלואה והיעד הושמד, חולצו זיו ואנשיו במסוקים מן השטח תחת אש כבדה.
המסוק שבו שהה ספג פגיעות רבות, אך המשיך לטוס עד שטח ישראל, ושם נחת נחיתת אונס.
טייס המסוק, בועז פלג, קיבל צל"ש על אומץ ליבו.
בהמשך פיקד זיו על כוח אבטחה מהסיירת במבצע "בת שיר", במהלכו נשלח צוות בוחנים מחיל האוויר לסודאן לבחון את התאמת מנחת למטוסי תובלה, כחלק ממבצע אחים.
זיו שימש כמפקד סיירת צנחנים גם במלחמת לבנון הראשונה.
עם פרוץ המלחמה, ביוני 1982, ביצעה חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, נחיתה מן הים בשפך נהר אל-אוואלי והובילה את אוגדות צה"ל עד מבואות ביירות.
זיו ואנשיו לחמו כחלק מ"כוח עוגן", גדוד הסיור של הצנחנים, שאיגד תחתיו לראשונה את היחידות החטיבתיות, הסיירת הפלנ"ט והפלחה"ן של החטיבה וכן פלגה מפלוגת הרפואה החטיבתית.
הגדוד, בפיקוד דורון אלמוג, הוביל את החטיבה, כמשמר קדמי, בהצלחה רבה מהנחיתה בשפך נהר האוואלי ועד ביירות.
זיו הוביל את הסיירת במסע רגלי קשה בציר ההררי לאורך הרי השוף, לאורך שבעים קילומטרים, שהיה רצוף קרבות והיתקלויות עם מחבלי אש"ף, במשימות תצפית וסיור ושימשו ככוח החוד החטיבתי.
באחת ההיתקלויות מצפון לדאמור הובילו זיו ואלמוג את לוחמי הסיירת בקרב, הרגו עשרה מחבלים ולקחו בשבי עשרה נוספים.
לאחר מכן, בעת שאזל מלאי המים והמזון לכוח הסיירת, קבע זיו כי למרות מצוקת המים אין למנוע מים מן השבויים.
במהלך התנועה לכפר קבר שמון, נתקלו זיו ואנשיו במחצבה ובה שלושים פיליפינים הכלואים בה בתנאי עבדות.
זיו פקד על חייליו לשחרר את הפיליפינים ואף דאג, תוך איום על הקבלן שהעסיק אותם, ולאחר מכן באמצעות מגעים עם שגרירות הפיליפינים בישראל, לשיבת הפועלים לארצם.
לאחר מכן בג'מהור, בסמוך לכביש ביירות–דמשק לחם זיו בראש סיירת צנחנים בקרב קשה.
לוחמיו, שהיו נתונים תחת אש חזקה, סירבו לקום ולחתור למגע.
זיו הסתער על האויב ואיתו שני לוחמים, מה שהניע את שאר לוחמי הסיירת לעשות כמותו.
לאחר המלחמה שימש זיו כעוזר נספח צה"ל בארצות הברית, האלוף אורי שמחוני.
ב-1986 מונה למפקד גדוד הנח"ל המוצנח.
בפעילות חודרת אל תוך לבנון עליה פיקד זיו, נהרג מירי דו-צדדי אחד מלוחמי הגדוד, .
הכוח בפיקוד זיו תוחקר על ידי הרמטכ"ל, דן שומרון.
זיו פעל לשיקום הרוח והמורל בגדוד והוביל את לוחמיו במבצע רוח קיץ, מבצע חטיבתי של הצנחנים, נגד תשתיות מחבלים במשולש הכפרים יאטר-כפרא-צדיקין שבדרום לבנון.
על הפעולה פיקד מח"ט הצנחנים, שאול מופז.
במהלך המבצע הרגו זיו וחייליו כעשרה מחבלים מארגון אמל.
באוגוסט 1991 מונה למפקד עוצבת שועלי מרום, חטיבת צנחנים במילואים, ובמקביל למפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה ושירת בתפקיד עד מאי 1993. ב-1993 מונה למפקד חטיבת הצנחנים.
במהלך כהונתו כמפקד החטיבה אירע הפיגוע בצומת בית ליד, בו נרצחו עשרים ואחד חיילים, רבים מהם חיילי החטיבה, ואזרח אחד.
תקופת פיקודו על החטיבה התאפיינה בשורת תרגילים ואימונים חטיבתיים קשים ואינטנסיביים במיוחד, וכן ברצף מבצעים מוצלחים שביצעו היחידות החטיבתיות ובהן הסיירת החטיבתית, בפיקוד יוסי בכר, נגד מחבלי החזבאללה, בהם חיסלו הצנחנים עשרים ואחד מחבלים.
בשנים 1997 עד 1999 פיקד על עוצבת סיני, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הדרום ובמקביל פיקד על קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים ועל מדור תורת חי"ר צנחנים.
בשנת 1998 היה יושב ראש ועדה שהוקמה בעקבות פיצוץ מטען צד ליד מוצב תל קבעה.
ב-1999 מונה לקצין חיל רגלים וצנחנים ראשי, ובמשך שנה וחצי מיולי 2001 ועד ינואר 2003 היה מפקד אוגדת עזה ופיקד עליה במבצעים נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בשנת 2003 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף המבצעים במטכ"ל.
בתפקידו זה היה זיו מעורב בין היתר בתכנונו ובביצועו של מבצע גשם ראשון ומבצע קטיף כלניות.
כראש אגף מבצעים היה זיו אחראי להוראות הפתיחה באש של צה"ל.
בתקופתו אלו אסרו על ירי טילים על בתים שבהם התבצרו מחבלים מחשש לפגיעה באזרחים, וחייבו פשיטות של חיילים על הבתים שהביאו לנפגעים.
הוריו של , לוחם שייטת 13 שנהרג בהיתקלות עם מחבלים בשכם, טענו כי אמר להם שהסיבה שבגללה לא ירו על הבית בו הסתתר המחבל, היא ש"אזרחי האויב לא פחות חשובים מחיילי צה"ל".
זיו היה ממתכנני ביצוע תוכנית ההתנתקות.
על המשימה זיו אמר שהייתה הקשה ביותר שעבר בצבא, שהוא אינו גאה בה ושתכליתה הפוליטית והמדינית לא הייתה ברורה לו.
לאחר ביצוע ההתנתקות, ומשהתחדש ירי הקסאמים על שדרות, הזהיר זיו שישראל תהפוך את בית חאנון לשטח מפורז אם לא ייפסק ירי הרקטות.
הוא גם העריך שלטווח הארוך הביטחון של הישראלים ישתפר בעקבות ההתנתקות.
ב-2 באוקטובר 2005 הוחלף כראש אגף המבצעים על ידי האלוף גדי איזנקוט, ויצא לתקופת לימודים.
במלחמת לבנון השנייה ייעץ למפקד אוגדת הגליל, גל הירש.
בשנת 2006 הקים זיו את חברת גלובל CST (Global CST), המספקת ייעוץ ביטחוני ואימונים צבאיים לכוחות ביטחון במדינות באמריקה הלטינית ובאפריקה.
החברה מספקת גם ייעוץ אסטרטגי במדינות באמריקה הלטינית ובאפריקה.
בנוסף, החברה מספקת ניהול פרויקטים בעלי אופי אזרחי ברחבי העולם .
החברה סיפקה שירותי ייעוץ וניהול לקידום מאזן אסטרטגי חיובי ויציבות לאומית בקרב מדינות רבות סביב פיתוח תשתיות ומתמקדת בפיתוח פתרונות לתחום החקלאות, טיהור ואספקת מים, תחבורה וערים חכמות.
בין השאר, לקחה החברה חלק בקידום פרויקטים חקלאיים בדרום סודן, בהקמת מפעל מים באפריקה ובניית ותפעול מסילות רכבת באמריקה הלטינית.
על פי פרסומים, החברה אימנה את צבא קולומביה ואת צבא גאורגיה וחתמה על חוזים לאימון יחידות לוחמה בטרור בטוגו, בגינאה, בגבון ובניגריה.
החברה העניקה ייעוץ תדמיתי לנשיא דרום סודאן, סאלווה קיר מאיארדיט בעקבות , שגבו את חייהם של 300 איש ביולי 2016.
פרשת עסקאות הנשק והטלת סנקציות
ב-2011 הממשל האמריקני הטיל סנקציות על מדינות ששיתפו פעולה עם זיו, בגין אינטרסים כלכליים וביטחוניים.
בנוסף פורסם שמשרדי הביטחון והחוץ הישראלים הטילו קנס על זיו, לאחר שלמרות האיסור שהטילו, הוא חתם על חוזה לאספקת נשק והקמת משמר מיוחד למען הנשיא מוסה דדיס קמרה, שהיה קצין שב-2008 תפס את השלטון בגינאה בכוח.
בדצמבר 2018 משרד האוצר האמריקאי הטיל סנקציות על זיו בשל טענות כי חברת גלובל CST מכרה לממשלת דרום סודאן נשק בשווי של 150 מיליון דולר ובמקביל סייעה למורדים בממשלה להתקיף שדות נפט.
בעקבות זאת סגר בנק לאומי את החשבונות של זיו, של רעייתו, ושל חברות בבעלותו.
בפברואר 2020 הודיע משרד האוצר האמריקאי על הסרה של כלל העיצומים כלפי זיו לאחר שלא נמצאו ראיות מספיקות לתמיכה בטענות.
זיו הופיע בתקשורת כפרשן לענייני ביטחון והעימות בין ישראל והפלסטינים.
הוא טען שיש לחזק את הרשות הפלסטינית כדי להחליש את חמאס, התנגד להרחבת ההתנחלויות והזהיר מכך שייווצר רוב ערבי בארץ ישראל.
במאי 2018 אמר "צריך להתייחס לחמאס כדבר הכי פחות גרוע שאיתו צריך להגיע לאיזשהו פתרון אסטרטגי", וכי זו תהיה טעות לנסות להפיל את שלטון חמאס.
הוא ציין שיחיא סינוואר פועל לתפוס הנהגה על העניין הפלסטיני ובמסגרת זאת פתח בלחימה במבצע שומר החומות.
במאי 2022, בעקבות פיגוע הגרזנים באלעד, שבא בסמיכות ל"נאום הגרזנים" של סינוואר, תמך זיו בחיסולו הממוקד, אך גם הזהיר שלא נדע אם הבא אחריו יהיה טוב יותר.
הוא ביקר את הטענה שישראל צריכה להצטרף לקואליציה נגד רוסיה כ"חוסר אחריות".
ביולי 2023 חתם על מכתב בו עשרות בכירים לשעבר במערכת הביטחון הביעו תמיכה בלוחמים המשעים את התנדבותם לשירות במילואים כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית.
במתקפת הפתע על ישראל, שנערכה ב-7 באוקטובר 2023, חדרו המחבלים גם לקיבוץ נחל עוז, וערכו בו טבח.
זיו הגיע לקיבוץ יחד עם נעם תיבון, ויחד עם כוח של יחידת מגלן, הצליחו לחלץ את תושבי הקיבוץ ובהם בנו של נעם, אמיר תיבון, ומשפחתו, ולטהר את הקיבוץ מהמחבלים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, בסוף 2023, הביע עמדה שלא ניתן להשמיד לחלוטין את חמאס ויש לשקול סיום מוקדם של הלחימה ופנייה למאמץ בינלאומי ליצירת שלטון אחר ברצועה שיחליף את חמאס.
באפריל 2024 הצהיר שפלישה ישראלית לרפיח ללא הכנה של אלטרנטיבה שלטונית עבור רצועת עזה רק תחזק את המשך שלטון החמאס ולא תביא לביטחון לישראל.
עם תחילת המבצע ברפיח, אמר זיו כי "רפיח היא ספין שעוד יעלה לנו ביוקר", בטענה כי "אם היו פועלים ברפיח תוך כדי 'מטריית המלחמה', היה זה עניין אחר.
ב-28 באוקטובר 2024 אמר זיו בריאיון שנתן כי "טעה בגדול" – "אני דחפתי ללכת להסדרה בלבנון, טעיתי בגדול, לא הערכתי נכונה את ההכנות והכוונות של חזבאללה לפתוח במלחמה מול ישראל, התמרון שם כרגע חשוב מאוד".
זיו הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובוגר קורס מנהלים מתקדם בבית הספר לעסקים של הארווארד.
זיו נשוי לעידית ואב לשלושה.
הרב ישראל וייס (נולד ב-1949) היה הרב הצבאי הראשי הרביעי של צה"ל בשנים 2000–2006. כיום הוא יועץ במשרד הביטחון לשיקום משפחות שכולות ודיין גיורים.
נולד בעיר דונאיסקה סטרדה בסלובקיה, אז בצ'כוסלובקיה.
למד בישיבת מרכז הרב בירושלים והוסמך לרבנות במכון הרי פישל.
הוא רואה ברב אברהם שפירא את רבו המובהק.
בתו תהילה נהרגה בתאונת דרכים בגיל 8. מתגורר בגבעת שמואל.
ב-1976 התגייס לרבנות הצבאית ושימש בתפקידי רב גדוד, רב חטיבה, רב אוגדת השריון הסדירה של פיקוד המרכז, מפקד המדרשה התורנית בירושלים ורב מפקדת חילות השדה.
בשנת 2000, עם פרישתו של הרב גד נבון מראשות הרבנות הצבאית, מונה הרב וייס לרב הראשי לצה"ל, והועלה מדרגת סגן-אלוף לדרגת תת-אלוף.
הרב וייס שם לו לדגש בתקופת כהונתו כרבצ"ר את נושא משפחות השכול הצה"ליות ועסק בשיקומן.
בתקופת כהונתו, הביא לפיתוח אמצעי זיהוי החללים תוך מעבר לאמצעים ממוחשבים והטמעתם במערך הרבנות הצבאית.
הרב וייס ייסד ברבנות הצבאית את בית המדרש להלכה צבאית, שנועד לתת מענה הלכתי לכלל החיילים בצה"ל.
במסגרת זו הקים מענה טלפוני הפועל במשך כל שעות היממה לפתרון בעיות הלכתיות של חיילים בשטח.
בנוסף, פעל להכנסת רבנים דתיים-לאומיים בעלי עבר קרבי למערכת הרבנות הצבאית, מהלך אותו המשיך מחליפו, הרב אביחי רונצקי.
צעדים אלו נועדו, בין היתר, להגשים את שאיפתו שחיילים דתיים יראו ברבנים הצבאיים כתובת למענה לשאלותיהם ובעיותיהם ההלכתיות, ולא יזדקקו להכרעת רבנים מחוץ למערכת.
הרב וייס הקים את ענף "ערכי תורה ללחימה", והעמיד בראשו את הרב צדוק בן ארצי, על מנת להנחיל ערכי יהדות לכלל חיילי צה"ל.
ענף זה עיבה את מערך ימי העיון, ההרצאות, הסיורים, המדרשות הצבאיות ואת היחידות הניידות המסיירות ביחידות לשם מתן הרצאות לחיילים בשטח.
פעילות ענף זה התרחבה במהלך כהונת מחליפו, הרב אביחי רונצקי.
שימש כאב בית הדין לגיור בצה"ל, שבו גייר מאות חיילים בכל שנה.
הקדיש זמן רב למלחמה בתאונות הדרכים, והעביר הרצאות בנושא באופן קבוע.
לאורך כהונתו נאלץ הרב וייס, להיאבק על עצמאותה של הרבנות הצבאית על מנת שלא תוכפף לאגף כוח אדם בצה"ל.
ואכן, לאורך תקופת כהונתו הייתה הרבנות הצבאית כפופה ישירות לרמטכ"ל ורק לאחר פרישתו הוכפפה לראש אגף כוח אדם.
בתקופת כהונתו עלתה על הפרק שאלת הכרה בתעודות לימודים תורניים שנערכו במכללות שונות לצורך תוספת שכר לאנשי קבע בצה"ל.
הרב וייס חשד כי התעודות פיקטיביות וסירב לאשרן בעצמו, אך העביר את ההכרעה בנושא לסגנו.
בפסק הדין של תיק הרבנים מתח השופט ביקורת על התנהלות זו של הרב וייס
בינואר 2004, במסגרת עסקת חילופי השבויים של חטופי הר דב, פיקד הרב וייס על מבצע זיהוי גופות החללים במתקן צבאי בקלן.
במסגרת תפקידו נדרש להכריע האם להכיר בנעדרי קרב סולטאן יעקב, שגורלם לא נודע בוודאות, כחללי צה"ל.
בסופו של תהליך, הכריע הרב וייס, בהרכב בית דין שכלל דיין מטעמו ודיין מטעם המשפחות, שהחטופים אינם עוד בחיים.
ערב מימוש תוכנית ההתנתקות אמר וייס בראיון ברדיו כי אם מורו ורבו, הרב הראשי לשעבר, הרב אברהם שפירא יורה לו לפשוט את מדיו, יתפטר.
בעקבות התבטאות זו ספג ביקורת מצד גורמי שמאל אשר דרשו את התפטרותו.
הרב וייס חזר בו מדבריו, הגדירם כ"פליטת פה", הביע את עמדתו הנחרצת נגד סירוב פקודה והוסיף כי בעמדתו זו הוא מסתמך על חוות דעת של רבנים חשובים.
מאידך, לקראת ובמהלך יישום תוכנית ההתנתקות, ספג הרב מחאות וגידופים מצד מתנגדי ההתנתקות אשר קראו לו לסרב פקודה ולהתפטר.
בין השאר, אוים בהחרמת רשת חנויות הבגדים של אשתו.
אחד ממבקריו, אליצור סגל, הועמד לדין בגין ביקורתו כלפיו בעניין זה ובעניינים אחרים, באשמת העלבת עובד ציבור (אשמה שלבסוף זוכה ממנה).
במסגרת תוכנית ההתנתקות עמד הרב וייס בראש מבצע לאיסוף תשמישי קדושה מגוש קטיף והעברת הקברים מבית העלמין של הגוש.
זאת לאחר שהרבנים הראשיים, הרב שלמה משה עמאר והרב יונה מצגר החליטו כי יש לפנותם ולא להפקירם.
במלאכה זו הקפיד הרב וייס כי מלאכת פינוי הקברים תתבצע רק לאחר פינוי אחרון הבתים ביישוב.
לדבריו, משפחות רבות ביקשו כי הוא באופן אישי ידאג להעברת קברי יקיריהם.
המחאה נגדו המשיכה גם לאחר סיום ביצוע תוכנית ההתנתקות.
הוא התבקש לעזוב את הלווייתו של אחיה של העיתונאית שושי גרינפלד שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
במקרה אחר, בעת שהתפלל ברחבת הכותל המערבי, הותקף פיזית על ידי נוער חובש כיפה - מעשים שאותם גינו רבנים בציבור הדתי.
הרב וייס סיים את כהונתו ב-19 בספטמבר 2006. לדבריו, בהסתכלות לאחור, הוא סבור שתוכנית ההתנתקות הזיקה למדינת ישראל.
עם פרישתו מצה"ל הוצעה לרב וייס משרת רב העיר האשכנזי של נתניה, אך בעקבות התערבות של גורמים פוליטיים בעיר בחר לסרב להצעה.
כיום הוא משמש כדיין בבית הדין האזורי לגיור בתל אביב ובבית הדין לגיור של הרבנות הצבאית.
בנוסף לכך, הוא משמש כיועץ רוחני למשפחות שכולות מטעם משרד הביטחון וממשיך להרצות בנושא המלחמה בתאונות הדרכים מול חיילים, בני-נוער ותלמידי בית-ספר.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "בדם ליבי: מיומנו של הרב הראשי הרביעי לצה"ל: יומן שירות", בהוצאת ידיעות אחרונות וספרי חמד, אשר עוסק בתקופת כהונתו כרבצ"ר ובו מגולל את נקודת מבטו על משפחות השכול, הגיורים הצה"ליים, חליטת מותם של נעדרי סולטאן יעקב, עסקאות השבויים, תוכנית ההתנתקות ועוד.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל שפרצה בעקבותיה התגייס הרב וייס לסייע בזיהוי החללים והקבורה במחנה שורה.
ישראל זביטי (נולד ב-15 בינואר 1980 בנתניה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
זביטי גדל במחלקת הנוער של מכבי נתניה והיה שותף מרכזי באחד השנתונים הטובים שהיו במחלקת הנוער של המועדון, לצידם של קלמי סבן, עמוס נחייסי, שלומי דהאן, רן קוז'וך ואחרים.
הקבוצה זכתה 3 פעמים ברציפות בדאבל של ליגות הנערים בישראל, בנוסף לחמש אליפויות במהלך השנים בין קבוצות הילדים ועד הנוער, שיא שטרם נשבר.
זביטי היה שחקן סגל קבוע בנבחרת הצעירה של ישראל.
זביטי עלה לקבוצה הבוגרת של מכבי נתניה בעונת , עת שיחקה בליגת המשנה, ובעונה זו העפיל עמה לליגה הבכירה.
במשך עשר עונות ברציפות בהן שיחק במכבי נתניה, הוא ירד עמה ליגה ועלה עמה חזרה לליגת העל פעם נוספת.
בעונת , עם הגעתו של הבעלים החדשים של הקבוצה דניאל יאמר, הוחתם זביטי על חוזה לשלוש עונות.
לקראת עונת עזב זביטי את מכבי נתניה וחתם בקבוצת הפועל פתח תקווה ששיחקה בליגה הלאומית, ועמה העפיל לליגת העל וזכה בגביע הטוטו לליגה הלאומית.
ביולי 2008 הוחלט לסיים את הקשר עם זביטי ולאחר שלושה חודשים ללא קבוצה הוחתם בהפועל רמת השרון.
בעונת חתם זביטי בקבוצת הפועל כפר סבא, ולאחר עונה אחת עבר לשחק בקבוצת מכבי השקמה/רמת חן מליגה א', במדיה פרש ממשחק פעיל בקיץ 2011.
"ישראל הצעיר" היא רשת בתי כנסת שנוסדה בארצות הברית בשנת 1912 על ידי הרבנים מרדכי קפלן וישראל פרידלנדר, ומפעילה כ-150 סניפים ברחבי העולם.
כיום חברים בארגון כ-25,000 משפחות.
הארגון פעיל בארץ ישראל משנת 1972 ומונה כ-65 סניפים.
הרעיון שעמד בבסיס הקמת הארגון הוא הפיכת בית הכנסת למרכז תרבות ופעילות של הקהילה היהודית במקום.
המטרה המוצהרת של ישראל הצעיר היא כדלהלן:
בית הכנסת ישמש מלבד מקום תפילה גם מרכז תרבותי קהילתי – דתי, יאורגנו בו פעולות חברה ותרבות, כולל שיעורי תורה לילדי השכונה ולכל ילד.
בית הכנסת ינוהל על יסודות ההלכה.
ביסוס קשרים הדדיים עם יהדות התפוצות והידוק הזיקה למדינת ישראל.
מאחר שבארצות הגולה בית הכנסת אכן היווה מוקד תרבותי לקהילה, הצליחה הרשת לגדול ולבסס כמה וכמה קהילות חזקות סביבה.
כיום במדינת ישראל ישנו קושי בהפיכת בית הכנסת למרכז התרבותי של הקהילה מאחר שישנם עוד גורמים כאלו בכל אזור (כגון מתנ"ס, בית ספר וכו').
למרות חוסר הביקוש בשירותים שרשת זו מציעה, יש כמה עשרות בתי כנסת בארץ הנושאים את השם ישראל הצעיר ומצליחים לממש את חזון הארגון.
ישראל הצעיר הקימה מועצה שתשמש כגשר בין הקהילות השונות במקומות השונים ומועצת רבני ישראל הצעיר המתמודדים עם נושאים הלכתיים בקהילות ועוד סוגיות שקשורת להנהגת הקהילה.
הרב ישראל זאב גוסטמן (תמוז תרס"ח, 1908 – כ"ח בסיוון תשנ"א, 10 ביוני 1991), היה רב, ראש ישיבת רמיילס וילנא, ראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק ומייסד ישיבת "נצח ישראל רמיילס" בשכונת רחביה בירושלים.
שיעוריו נדפסו בספרי "קונטרסי שיעורים" על הש"ס.
נולד בליטא (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית) לאברהם צבי ואיטא גוסטמן.
עד גיל עשר ידע את כל ששה סדרי משנה על בוריים.
כבר בצעירותו נודע כעילוי, והתקבל לגרודנא לפני הגיעו לגיל 12 שם למד מפי רבי שמעון שקופ והתחבב עליו ועל חתנו הרב שרגא פייבל הינדס, עימם הרבה לדבר בלימוד.
בגרודנה גם למד בחברותא יחד עם הרב חיים שמואלביץ, לימים ראש ישיבת מיר שהיה מבוגר ממנו ונחשב מבחירי התלמידים.
לאחר מכן עזב הרב שמואלביץ את הישיבה, אך כאשר חזר אליה שוב בתקופה שבין אירוסיו לנישואיו - למדו שוב ביחד והקיפו את סדר טהרות בעיון.
בהמשך למד עם הרב שמואל רוזובסקי שהיה אז נער צעיר, הרב רוזובסקי אמר לימים שמהרב גוסטמן "למד כיצד ללמוד" וכינה אותו כל ימיו "מורי ורבי".
לפי בקשתו המיוחדת של הרב אלחנן וסרמן שטרח לנסוע אליו לישיבה לבקש זאת (לאחר שהתפעל מחידוש שהורצה בפניו בשם הרב גוסטמן) - למד גם עם בנו של הרב וסרמן - הרב נפתלי.
עד גיל 16 ידע את התלמוד בבלי והתלמוד הירושלמי, ועד גיל 18 הספיק כבר לחזור על התלמוד הבבלי שלוש פעמים.
לפי עדותו של הרב שמואל רוזובסקי, מעמדו בישיבה היה כה רם, עד שבחורים חשו מורא לשאול אותו שאלות, כפי שחשו מול ראש הישיבה הרב שמעון שקופ.
בגיל 21, שלח הרב חיים עוזר גרודז'ינסקי לברר על חתן מתאים לבתו של ידידו הרב מאיר באסין, שיחד עימו ועם הרב חנוך אייגש (בעל המרחשת) נחשבו ל"שלושת עמודי התווך" של וילנא.
ראש ישיבת גרודנא, הרב שמעון שקופ שלח בתשובה שישנו את הרב גוסטמן אשר "בקי בש"ס ופוסקים ויכול להיות פוסק הדור", הרב גרודזינסקי ביקש מהרב שלמה היימן לבדוק את הנושא וזה חזר עם תשובה חיובית, והזוג התארס ונישא לאחר מספר חודשים.
בין האירוסין לנישואין נפטר הרב באסן והרב גרודזינסקי פרש את חסותו על הזוג הצעיר ודאג לצרכיהם, הוא אף זה שסידר את קידושיהם, כאשר הרב שמעון שקופ קורא את הכתובה.
עם פטירת הרב באסין, מינה הרב גרודזינסקי את הרב גוסטמן לכהן במקומו ברבנות שניפישוק ובבית הדין, על אף גילו הצעיר - 21 בלבד.
הרב גרודזינסקי סמך על פסקיו - ונתן לו לענות בעצמו על שאלות שהופנו אליו מרחבי העולם היהודי.
הוא אף סייע לרב גרודזינסקי ברבנות וילנא - ישב עמו על המדוכה בענייני הנהגת העיר, וישב פעמיים בשבוע בקביעות להשיב על שאלות חמורות בבית המטבחיים.
במקביל כיהן אף כר"מ בישיבת רמיילס, ובשנת תרצ"ה כאשר עזב שם ראש הישיבה הרב היימן - נתמנה לראש ישיבה במקומו, לצד הרב ישראל ליבוביץ, בנו של המשגיח ממיר רבי ירוחם, כשבנוסף שימש כר"מ בישיבת תומכי תמימים בווילנא.
לאחר כניסת הנאצים לווילנה במלחמת העולם השנייה הם התעללו ברבני וילנה ובהם הרב גוסטמן, שאיבד דם רב והתעלף.
לימים סיפר: "פעם אחת שכבתי בערימה של מתים וחשבתי שאני כבר בעולם האמת, יחד עם כל שאר המתים.
ואז שמתי לב שרק אני זז, וידעתי שאני עדיין פה".
הוא גזר את זקנו וחזר לגטו.
בזמן האקציות הזהיר הרב גוסטמן יחד עם רבנים נוספים את ראש היודנראט יעקב גנס שלפי ההלכה אין הוא רשאי להסגיר יהודים לשלטון.
בשלב מסוים הורה לכל מי שיכול שיברח מהגטו, וכך עשה בעצמו.
בנו הקטן, מאיר, נלקח מידיו באקציית הילדים ונרצח על ידי הנאצים.
לימים אמר כי הבזיון הגדול בחייו היה באותו הרגע כאשר לקחו את בנו מתוך ידיו.
במהלך המלחמה חי כפרטיזן ביערות, והסתתר זמן רב בתוך בור אפל.
לימים סיפר שאת חשבון הימים שעברו עליו, חישב - בהיעדר אור שמש - לפי מספר הפעמים ששינן בעל פה את מסכת זבחים ומסכת מנחות.
לאחר המלחמה חזר לווילנה ועסק בדאגה לשארית הפליטה, בסידור ענייני הדת ובהתמודדות עם הבעיות הקשות של נישואין והתרת עגונות.
כשנה לאחר המלחמה, בעקבות התרעה של קומיסר קומוניסטי יהודי לפיה עומדים לשלוח אותו לסיביר, ברח לצרפת בתקווה להגיע לארץ ישראל.
אולם הוא לא הצליח להשיג סרטיפיקט, ובהשתדלות הרב אליעזר סילבר ואנשי אגודת ישראל בצרפת סודרה לו נסיעה לארצות הברית באוניה של הצבא האמריקאי.
בשנים ה'תש"ו–ה'תש"י כיהן ראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בניו יורק.
לאחר מכן הקים את "ישיבת נצח ישראל - וילנא רמיילס", לזכר הישיבה בווילנה.
בשנת תשל"א עלה לישראל, ובעצת הרב מטשעבין הקים את ישיבתו בשכונת רחביה בירושלים, במבנה היסטורי הידוע כבית חבצלת.
שיעוריו שנמסרו מדי יום שני נמשכו כארבע שעות והצטיינו בעיון עמוק במיוחד.
לשיעור זה היו רשאים להיכנס רק בני הישיבה ואורחים שקיבלו ממנו רשות מפורשת.
בימי חמישי היה מעביר שיעור לאנשים עובדים ביידיש, והיה מקפיד לסיימו כעבור שעתיים כדי שיוכלו לחזור לעבודתם.
את סיכומי שיעוריו הוציא כסדרת ספרים בשם "קונטרסי שיעורים".
סביב ישיבתו התקבצה קהילה של תלמידי חכמים, בהם הרב אליעזר שפירא, חבר בית הדין הרבני הגדול, ושל אקדמאים, בהם פרופ' מנחם אלון ופרופ' ישראל אומן.
הרב גוסטמן נפטר בכ"ח בסיון תשנ"א (10 ביוני 1991) ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
בתו היחידה הייתה נשואה לרב מיכל ברניקר, שעמד במקומו בראשות ישיבת "נצח ישראל" וערך והוציא לאור את סדרת הספרים של שיעורי חמיו "קונטרסי שיעורים".
יצירתו העיקרית בדפוס היא סדרת ספרי "קונטרסי שיעורים" על מסכתות התלמוד: נדרים, כתובות, יבמות, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא.
בספריו אלו באה לידי ביטוי גישת לימוד ייחודית, המשלבת ניתוח טקסטואלי צמוד המקדים את הנחת הסברות בביאור הסוגיה, בדומה לדרך הלימוד הבריסקאית בניתוח הטקסט של הרמב"ם, אלא שהוא מרחיב את השיטה גם לספרי ראשונים אחרים, ומגדיר וממדר כל שיטה מראשה עד סופה בפרפקציוניזם מופתי.
הספר כולל שיעורים שנמסרו במשך שעות, במערכות שאורכן מגיע לעשרות עמודים.
חלק גדול של כתביו וקלטות שיעוריו נגנב, ובספרים שנדפסו הופיע פסק דין האוסר לרכשם שלא מהיורשים על פי דין.
ספר נוסף שנכתב על פי שיעוריו של הרב גוסטמן הוא 'הליכות ישראל', חלק אחד עוסק בהלכות טהרת המשפחה, ובשני דינים והנהגות על סדר שולחן ערוך אורח חיים.
הרב אליעזר מלמד מצטט בשמו שכל חייל שנהרג הוא "קדוש", ושאמרו בשמו שאם היה יותר צעיר הוא היה משתתף בעצמו במלחמת לבנון הראשונה.
טען שבני תורה צריכים להחמיר כדעת רבינו יונה הסובר שיש בישול אחר בישול בלח, וכפי שנפסק בשולחן ערוך.
גם אם הם אשכנזים הנוהגים ככלל על פי הרמ"א שפסק בנידון זה להקל כדעת הר"ן והרשב"א.
ולפיכך עליהם להימנע מעירוי מים, אפילו רותחים, לתוך סיר העומד על האש בשבת.
קבע כי באופן גורף, כל חתך בפנים מוגדר כפיקוח נפש ודוחה שבת, ולכן יש לטפל בו באופן המיטבי, כולל תפירה - אם היא נצרכת, ולא להסתפק בנתינת אנטיביוטיקה כדי להמעיט בחילול שבת.
הרב דוד ביגמן, ראש ישיבת מעלה גלבוע
הרב מנחם ולדמן, ראש מכון שבות עם
הרב שמואל טל, ראש ישיבת תורת החיים.
הרב צבי קושלבסקי, ראש ישיבת היכל התורה - פרשבורג
הרב ישראל שלמה זלמן אהרן הכהן אלכסנדרובסקי (תקפ"ב, 1822 – תרמ"ז, 1887) היה רב בפולין, מחבר ספרים בנושא רפואה ושחיטה.
נולד בשנת תקפ"ב ליצחק אייזיק בעיירה טרנוגרוד במחוז לובלין.
אביו היה מקורב לרבי נח מלכוביץ וביחד עם אביו ביקר אצלו.
הרבי מלכוביץ היה זה שגילה את כשרונותיו הרבים.
כשהתבגר למד לעומק את הלכות שחיטה ורפואה ושימש כשוחט ובודק וכן בודק שוחטים אחרים בעיר שרשוב ואף קנה לעצמו שם כאחד מגדולי הבקיאים בדור בהלכות אלה.
רבים התייעצו איתו בנושאים אלו.
הוא התכתב רבות עם גאוני התקופה ביניהם רבי מרדכי מאושמינא, רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק ורבי מאיר יחיאל מאוסטרובצה.
הוא נחשב כבקי בתורת הרפואה.
כמו כן הוא חיבר ספר על הלכות שחיטה בשם "תיקוני שלמה", והספר הפך לנפוץ עד כדי כך שבדורו כל מי שרצה לקבל סמיכה בשחיטה הצטרך ללמוד את ספרו.
נפטר ביום ח' בטבת ה'תרמ"ז.
בנו מרדכי סנדר הדפיס לאחר מותו את הספר "תיקוני שלמה".
תיקוני שלמה, ורשה 1870-הגהות ותיקונים לספר אוהל שלמה
ישראל זמורה (7 במאי 1899, בסרביה (אז האימפריה הרוסית) – 4 בנובמבר 1983, תל אביב) היה עורך, מבקר ספרותי ומוציא לאור ישראלי.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ומאז החל לקחת חלק פעיל ומרכזי בעולם הספרותי בארץ.
הוא תרגם לעברית יצירות מרוסית ומצרפתית, פרסם מאמרים וביקורת ספרותית והיה חבר מערכת כתב העת הספרותי כתובים.
בהמשך, היה ממקימי חבורת יחדיו וחבר מערכת כתב העת טורים, בהם היו חברים סופרים ומשוררים חשובים בעלי זיקה לספרות ולשירה המודרניסטית כמו שלונסקי, אלתרמן ולאה גולדברג.
בשנת 1939 יסד את כתב העת "מחברות לספרות" והיה עורכו הראשי, ובשנת 1940 הקים הוצאת ספרים בשם זהה, הוצאת מחברות לספרות, מתוך כוונה להוציא לאור יצירות איכותיות בעלות ערך ספרותי, יצירות מקור מודרניסטיות, ספרות קלאסית כלל עולמית וספרות ילדים.
ההוצאה, שהייתה מפעל חייו, הוציאה למעלה מ-300 כותרים.
הנכד של אחיו, אריה זמורה, היה הלוחם וקצין בימ"מ ארנון זמורה הי"ד.
ישראל זמורה נולד בפוצ'ום-באוץ' בבסרביה בשנת 1899. בצעירותו למד לימודים תורניים בחדר ובגיל 16 עבר לאודסה, שהייתה באותה עת אחד משני מרכזי הספרות העברית החשובים בה פעלו גם ביאליק, רבניצקי ואחד העם.
באודסה ובפטרבורג, אליה עבר מאוחר יותר, רכש לעצמו השכלה כללית רחבה תוך לימוד עצמאי וקריאת ספרות עולמית במגוון תחומים.
בזמן המהפכה הבולשביקית שהה בפטרבורג והיה פעיל בתנועת צעירי ציון.
זמורה למד שפות רבות ומלבד רוסית ועברית ידע גם צרפתית, גרמנית ויידיש, וכבר מצעירותו תרגם שירי משוררים שאהב משפות אלו לעברית.
בשנת 1925, לאחר שברח מהצבא האדום אליו גויס, ולאחר שהייה של מספר שנים ברומניה שם שימש מורה לעברית, עלה ישראל זמורה עם משפחתו לארץ וקבע את מקום מושבו בתל אביב.
במשך כחמש שנים שימש זמורה כשליח של קרן היסוד ברומניה ובמסגרת תפקידו סיפר על ארץ ישראל וגייס תרומות מיהודים.
מאז עלותו ארצה ועד יום מותו, היה זמורה פעיל בעולם הספרותי בארץ ישראל, בכתיבה, בעריכה, בהוצאה לאור של ספרי איכות ובפרסום מאמרים וביקורות ספרותיות.
ישראל זמורה תרם רבות לעולם הספרותי בישראל בהוצאת ספרי איכות שיהיו נגישים לקוראים במסגרת הוצאת הספרים "מחברות לספרות" אותה הקים בשנת 1940. זמורה זכה עוד בימי חייו בהערכה רבה של אנשי הספרות והרוח, אשר ידעו להעריך, לכבד ולהוקיר את פועלו למען פרסום ומתן במה לספרות ושירה איכותיים.
הוא נפטר בתל אביב ב-4 בנובמבר 1983.
עורך כתבי עת וחבר בחבורת יחדיו
ישראל זמורה פרסם עם עלייתו לארץ מאמרים וביקורת ספרותית במספר כתבי עת ספרותיים ארץ - ישראליים בני התקופה ואף תרגם לעברית ספרות ושירה בעיקר מצרפתית ורוסית.
זמורה היה חבר מערכת בכתב העת "כתובים" בעריכת אליעזר שטיינמן ואברהם שלונסקי.
כתב העת בעריכתם נחשב לביטאון מתקדם של חבורת יוצרים צעירה.
חדשנות זו הביאה להסרת חסותה של אגודת הסופרים מכתב העת.
בהמשך, בשל מחלוקות על אופי ומדיניות העריכה של שטיינמן בכתב העת "כתובים" פרשו זמורה ושלונסקי ביחד עם אחרים מהמערכת.
קבוצת הפורשים הקימה בתל אביב את חבורת יחדיו שבין חבריה הבולטים נמנו שלונסקי, נתן אלתרמן ולאה גולדברג.
חבורת יחדיו הייתה קבוצה יצירתית של סופרים ומשוררים עבריים שהיוותה את הרוח החיה של הפואטיקה המודרניסטית ("הכת" בפי מתנגדיה).
חבורה זו הוציאה לאור את הביטאון הספרותי טורים בעריכת שלונסקי, ואף הוציאה לאור מספר ספרים חשובים של חבריה וביניהם "טבעות עשן" של גולדברג (1935) ו"כוכבים בחוץ" של אלתרמן (1938).
זמורה היה העורך, איש המעשה והרוח, ומהדמויות המרכזיות בחבורת יחדיו, אף שלא היה יוצר מוביל כחבריו לחבורה.
בתקופה זו רכש זמורה את ניסיונו בהוצאת ספרים לאור.
בשנת 1938 התפצלה חבורת יחדיו עקב ויכוחים ומאבקים ספרותיים בין מייסדיה, שהתמקדו בעיקר בראיית העולם בהקשר היצירתי ספרותי בין אלתרמן לשלונסקי.
לאחר שלא התאפשר לו לערוך את "טורים" יסד זמורה בשנת 1939 את כתב העת מחברות לספרות והיה עורכו הראשי.
כתב העת הופץ כל רבעון ופורסמו בו שירים, סיפורים וביקורות ספרותיות של בני החבורה וגם של יוצרים אחרים.
כתב עת זה לא הצליח מסחרית ותדירותו פחתה עד שהופסקה הוצאתו לאחר כחמש שנות פעילות, בשנת 1944. במקביל להוצאת כתב העת, הקים זמורה הוצאת ספרים בשם זהה "מחברות לספרות".
שנות העשרים והשלושים בהן עלו לארץ כמה מחשובי היוצרים העבריים, ביאליק, אלתרמן, שלונסקי, חלפי ואחרים, היו שנים מרתקות בספרות העברית ושזורות מאבקים ספרותיים.
באותן שנים צמח דור המודרניזם, בראשו שלונסקי ואלתרמן, שדחה את הפואטיקה של דור התחייה בכלל ושל ביאליק בפרט.
ב-1940 ייסד ישראל זמורה את הוצאת ספרים מחברות לספרות אשר החלה להוציא לאור ספרות עברית מקורית קדומה ומודרנית ויצירות מהספרות העולמית.
"מחברות לספרות" הוקמה בזמן מאבקים על מקום והשפעה פוליטית, כשכתבי עת והוצאות ספרים שימשו כאמצעי להשגת המטרה.
הוצאת ספרים זו הייתה גולת הכותרת של פועלו הספרותי הנרחב של ישראל זמורה ובה מצאו בית חם גדולי הסופרים והמשוררים העבריים באותה עת, אשר עד אז התקשו למצוא הוצאה שתוציא את יצירותיהם מאחר שהוצאות הספרים שהיו קיימות באותה עת, ובראשן הוצאת דביר, לא ייחסו חשיבות ליצירה ישראלית מודרנית צעירה.
ישראל זמורה שידע להעריך את היצירה המודרניסטית של אותה עת, ראה הכרח בהקמת הוצאה לאור שתאפשר ליוצרים הצעירים במה לפרסום יצירותיהם.
זמורה גם ראה חשיבות בהקמת הוצאה אשר תשחרר את היוצר מעריצות המו"לים שכל רצונם, לפי תפישתו היה להעשיר את עצמם.
הספרים הראשונים שהוציא זמורה במסגרת "מחברות לספרות" היה ספרו "שני מספרים" (1940), "שמחת עניים" של אלתרמן (1941) "חופה שחורה" של יונתן רטוש (1941), "דמויות מאופק" של יוכבד בת מרים (1941), "על חוכמת דרכים" של אבות ישורון (1942).
בין ספרי הילדים שהוציא לאור היו "פו הדב", "עליסה בארץ הפלאות", "עלילות הברון מינכאוזן" ו"הרוח בערבי הנחל".
הוצאת הספרים שלו, אותה הפעיל מבית המשפחה בתל אביב ביחד עם בנו צבי זמורה, שהצטרף לאביו ב-1950, הונעה משיקולים ספרותיים בלבד.
כל שעמד בראש מעייניו כאשר בחר את הספרים שיצאו לאור היה האיכות של היצירות ותרומתן לספרות ולתרבות העברית.
ההוצאה פרסמה למעלה מ-300 כותרים ובהם ספרים ראשונים של יוצרים צעירים רבים.
בין הסופרים והמשוררים שכתביהם פורסמו במחברות לספרות היו נתן אלתרמן, יעקב הורוביץ, אהרן אמיר, פנחס שדה, אבות ישורון, יונתן רטוש, יוכבד בת מרים ודליה רביקוביץ, שהוציאה בהוצאה זו את ספרה הראשון "אהבת תפוח הזהב".
צעד אחר צעד התרחבה פעילות ההוצאה, שהחלה בהוצאת ספרי שירה חדשה, והמשיכה גם בשירת ימי הביניים, ספרות השכלה, ספרי פילוסופיה, פרוזה, תרגומים וספרות ילדים במקור ובתרגום.
זמורה פרסם ספרות מגוונת אף על פי שידע שיהיה קשה לשווק אותה.
ההוצאה, שלא פעלה ממניעים מסחריים והשיקולים הכלכליים נדחקו בה לקרן זווית לא הצליחה לשרוד מבחינה כלכלית, אך ישראל זמורה סירב להוציא ספרים משיקולים מסחריים.
ההוצאה הפסיקה את פעילותה כהוצאה עצמאית בשנת 1967.
לאחר הפסקת פעילותה של ההוצאה ניסה אהד זמורה בנו של ישראל זמורה לשקם את ההוצאה.
חלק מספריה שהיו בעלי ערך ספרותי ופוטנציאל מסחרי הודפסו מחדש במהלך השנים שלאחר סגירת ההוצאה תחת המותג "מחברות לספרות", עד למיזוג ספריה בשנת 1973 לתוך הוצאת הספרים זמורה ביתן מודן שהוקמה באותה שנה.
פעילותה של ההוצאה, בעריכתו של צבי זמורה חודשה ב-1987 במסגרת הוצאת הספרים "זמורה ביתן" בה היה שותף אהד זמורה.
ישראל זמורה פרסם גם ספרים שלו במקביל להיותו מוציא לאור, בעיקר ספרי ביקורת ספרותית.
הספר המקיף ביותר היה אוסף הביקורת שלו, הקרוי "ספרות על פרשת דורות" שהתפרסם ב"מחברות לספרות" בשנת 1950.
כמו כן הוציא ישראל זמורה ספר על אברהם שלונסקי, ספר על הסופרים הזז והורוביץ וספר סונטות על סופרים.
ב־1960 ערך זמורה את ספריית שחרית שהוציאה לאור ספרי מופת לילדים, היה מעורכי כתב העת "מאזנים" של אגודת הסופרים וכן ערך את המדור לספרות של קול ישראל.
לאחר שנסגרה ההוצאה המשיך זמורה לפרסם ביקורת ספרותית ומאמרים במוספים ספרותיים ובכתבי עת.
בהרצאה שנשא זמורה במלאת 25 שנים להוצאה, כאב את העובדה שכתבי יד רבי משקל ורבי ערך מתגלגלים אצל המחברים, החוקרים והמו"לים ואינם מגיעים לכדי הדפסה והוצאה לאור.
מבחינתו, הדבר החשוב ביותר היה להוציא לאור ולתת פרסום ובמה ליצירות איכותיות של ספרות ושירה.
ישראל זמורה התייחס להוצאת הספרים שלו כ-"במה ספרותית בעריכתי".
אמירה זו של ישראל זמורה מראה יותר מכל את יחסו לספרות ולשליחות שראה בהוצאתו לאור של ספר.
בראיית העולם שלו, הוצאת ספרים איננה מפעל או מקור פרנסה, אלא "במה ספרותית" לסופרים ומשוררים.
ובהתאם, המדיניות בה נקט לאורך כל פועלו הספרותי, הן בכתבי העת שערך והן בהוצאת הספרים שלו הייתה של "ספרות לשמה", כשבמתו הספרותית הוכוונה לתועלת הספרות.
בפתיח ספרי הוצאת מחברות לספרות הודפס האני מאמין של ישראל זמורה, ממנו עולה כי כוונתו הראשונית בהקמת ההוצאה הייתה לטפח ספרות שאין המו"ל הרגיל להוט אחריה אם מחשש לחידושים טרם זמנם ואם מחשש להפסדים.
בהמשך ראה כחשיבות עליונה לפרסם ספרים חשובים ולגשר על פני הדורות.
מכתב קצר, מאת נתן אלתרמן לישראל זמורה מעיד על האיש וזיקתו ליצירה הספרותית :
שני מספרים: חיים הזז, יעקב הורוביץ, תל אביב: ת"ש 1940.
עיונים בספרות העמים, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ך 1960.
ספרות על פרשת דורות עם אחרית דבר ומפתח השמות, תל אביב: תש"י 1950.
נביאים אחרונים, מסות, תל אביב: תשי"ג 1953.
המספר קו לקו, אורי ניסן גנסין, פסיפס של הבאות, ניתוחים והערכות, תל אביב: תשי"א 1951.
ל' סונטות דברי הערכה של סופרים וספרים, תל אביב: 1973.
ארשת, שירים ותרגומי שירים, תל אביב, 1965.
אנשי שם מתלוצצים, סודר ולוקט על ידי י.
אברהם שלונסקי, תל אביב, יחדיו, תרצ"ז 1937.
נשים בתנ"ך והשתקפותן באגדה, בשיר, בספור, במסה ובמקורות.
פול ואלרי אדון טסט, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר: ישראל זמורה, מחברות לספרות, תל אביב, תשי"א 1951.
ורנר קלר, התנ"ך כהיסטוריה, תרגם: ישראל זמורה, עריכה מדעית: דוד זכאי, יוסף ברסלבי, מחברות לספרות, תשי"ח, 1958, ו-תשכ"א, 1961.
ריינר מריה רילקה אוגוסט רודן, תרגם מגרמנית והוסיף אחרית-דבר: ישראל זמורה, תל אביב, מחברות לספרות, תשכ"ד 1964.
הינריך פון קלייסט אל בני דורי, כתבים קצרים, מגרמנית - ישראל זמורה, מחברות לספרות, תל אביב, תשנ"ו 1996.
פרנסואה דוכס לרושפוקו, אמרות, או, הרהורים וכללי מוסר, מצרפתית: ישראל זמורה, תל אביב, 1957.
ארבעה סיפורי מופת רוסיים, מאת ל"נ טולסטוי, נ"ו גוגול, א' צ'כוב, נ"ס לסקוב, תרגם מרוסית: ישראל זמורה, תל אביב, 1966.
שטפן צווייג ארטורו טוסקאניני : דמותו, תרגם: י' זמורה, תל אביב, 1936.
ניקולאי וסיליביץ גוגול בעלי האחוזה, נוסח ישן, תרגם מרוסית והוסיף אחרית דבר: ישראל זמורה, תל אביב, תשי"א 1951.
אפרים אוירבך בעקבות הגאולה : נהגי הפרדות בגליפולי, מיידיש: ישראל זמורה, תל אביב 1980.
מרסל פרוסט בעקבות הזמן האבוד, מצרפתית: ישראל זמורה, תל אביב, 1987.
אסיה אברמוב בקולי, שירים, תרגם לעברית: י.
גוטפריד אוגוסט בירגר הברון מינכהויזן, מגרמנית: ישראל זמורה, תל אביב 1989.
אנטון פבלוביץ צ'כוב הגברת עם הכלבלב, תרגם מרוסית והוסיף אחרית-דבר: ישראל זמורה, תל אביב, תשי"א 1951.
קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, ספריית הפועלים, 1965.
צפרירה שועלי, מחברות לספרות: כתב העת והוצאת הספרים כגורמים במערכת הספרותית בשנים 1940-1967, דיסרטציה, אוניברסיטת בר-אילן, 2003.
משפחות במו"לות בישראל- מו"לות כעסק משפחתי, התאחדות המו"לים ואוניברסיטת בן-גוריון, ספר בהכנה.
"שושלות מו"לים: הכל נשאר במשפחה (ולפעמים לא)", ריאיון עם אהד זמורה, ידיעות אחרונות (המוסף לשבת), יוני 2002.
הר נולד בעיר חלם שבפולין בשנת 1932, ובינקותו עלה לארץ ישראל ובה גדל והתחנך.
היה מתלמידיו הצעירים של החזון אי"ש.
יצא בשאלה בגיל בר מצווה.
היה חבר "ההגנה" והאצ"ל, ולאחר קום המדינה שירת בצה"ל.
תקופת-מה עשה כימאי בצי הסוחר.
במשך כשלושים שנה, החל משנת תשכ"ד (1964), ערך את ספריית תרמיל של צה"ל, שבמסגרתה יצאו כ-200 ספרי כיס ממיטב הקלסיקה של הספרות העולמית והעברית.
הספרים נמכרו לחיילים במחיר זול, כמחצית ממחיר ספרים בשוק האזרחי, ויצאו בכריכה רכה ובפורמט קטן, שנוח לחייל לשאת בכליו.
הצטרף למערכת הוצאת "קשב לשירה", שבמסגרתה יצאו לאור השלישי עד השביעי שבספרי שיריו.
בשנת 1996 הוענק לו פרס קרן ראש הממשלה לוי אשכול לפרסי יצירה.
בשנת 2006 הוענק לו במסגרת פסטיבל המשוררים במטולה פרס טבע לשירה.
"הישראלי שבמשוררים" - הישראליות של ישראל הר קשה בהדרה: יסודה באיזו מזיגה אמיצה בין נוף הארץ והיישוב ובין רבדים ארכאיים, בעיקר מקראיים, של העברית.
השורות קטועות, התחביר שבור ועם זאת הם נושמים עבריות עמוקה, שקועים בדפוסים של העברית לדורותיה ובאותה שעה עושים בה כבתוך שלהם, בחופש סוברני של משורר מודרניסטי.
הר היה אב לבת ובן.
חלק אחר שמור במכון גנזים של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל בבית אריאלה בתל אביב.
אביון לפני הניצה (הוצאת "תחיה", 1962), רישומים: יוסל ברגנר
אדמון] <נדפס שנית בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1972>
קצה החשכה ולחם (הוצאת "שחל-אהבים", 1994)
גן חבלים מלב האש (הוצאת "קשב לשירה", 2003)
סליחה (הוצאת "קשב לשירה" 2008), איורים: אודרי ברגנר
צפוריאן קורא לנחש הנחשת (הוצאת "קשב לשירה"), 2011.
ישראל זינגרוב (10 בדצמבר 1932 – 19 במרץ 2005) היה היסטוריון, סופר ומחנך ישראלי.
הוריו אברהם זינגרוב (אוקראינה) וגיטה בלומברג (לטביה), עלו לארץ ישראל והיו ממייסדי חדרה.
ישראל, בנם הבכור, נולד בחיפה בשלהי 1932, לימים נולדה אחותו אפרת (אפרת טיקוצקי, 2014-1943).
בנערותו השתייך זינגרוב ל"אגודת יורדי ים זבולון" בה עסק בהפלגות והדרכה.
עזר גם לחברי "ההגנה" בפעילויות שונות.
אהבתו לים ניכרת בספרו הראשון "שודדי שבעת הימים".
בסיום לימודי התיכון התגייס זינגרוב לשירות צבאי בתל השומר.
לאחר סיום שירותו הצבאי קיבל מלגה ללימודי אוקיינוגרפיה באוניברסיטת הוואי אך ממניעים ציוניים בחר ללמוד היסטוריה וספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום התואר הראשון, בשנת 1956, החל לעבוד כמורה בבנימינה, בין תלמידיו היו זאב בוים, אהוד אולמרט ושלמה גרבץ, עימם שמר על קשרים אישיים ועסקיים לאורך שנים.
באותה העת פגש את אשתו לעתיד, ניצה צוקרמן.
בשנת 1960 עבר לתל אביב שם שימש כסגן מנהל ומורה להיסטוריה בגימנסיית "שלוה".
כשלוש שנים לאחר מכן נענה לקריאתו של דוד בן-גוריון להפריח את השממה ועבר עם משפחתו להתגורר בקריית גת, שם הקים וניהל במשך שנים רבות את בית הספר הראשון בעיר ע"ש "רוגוזין".
תחת ניהולו עבדו כמורים בוים וגרבץ.
סדרת "להיות עם חופשי" (יחד עם זאב בוים)
"עם ועולם - פרקים בתולדות ישראל והעמים"
"עידן טרומן - ההיסטוריה של ארצות הברית בשנות המלחמה הקרה" (יחד עם זאב בוים)
ישראל וינגסט (נולד ב-8 באפריל 1948) הוא איש חינוך ישראלי, שימש בתפקידו האחרון כמנכ"ל קריית החינוך "אורט קריית ביאליק".
וינגסט נולד בשצ'צ'ין, עלה עם משפחתו בעליית גומולקה בשנת 1957 למחנה העולים בתל-מונד ומשם עברה המשפחה לעפולה בה סיים את לימודיו התיכוניים.
וינגסט סיים תואר ראשון בהיסטוריה ובלשון ותואר שני בספרות עברית והשוואתית.
שניהם באוניברסיטת חיפה ובמקביל השלים חובותיו לתעודת הוראה.
כל חייו המקצועיים עוסק וינגסט בהוראה וחינוך, החל בתקופה בה היה מדריך של"ח (בתקופה בה נקרא המקצוע עדיין "מדריך גדנ"ע") בעת היותו סטודנט, ועד היום.
וינגסט שימש כמורה, מחנך ורכז שכבה בבית הספר "רוגוזין" במגדל העמק.
וינגסט הקים וניהל את בית הספר התיכון השש-שנתי "אלון" בנוף הגליל שהפך מאוחר יותר ל"אורט אלון".
במהלך התקופה בה ניהל את בית הספר, זכו הוא ובית הספר בפרס חינוך מטעם משרד החינוך בנושא חינוך ערכי.
בית הספר ומנהלו היו מועמדים לפרס מצוינות מטעם רשת אורט.
כמנהל הביא וינגסט את בית הספר למעמד חונך הוראה של סטודנטים לחינוך מטעם מכללת אורנים לחינוך.
בתוקף תפקידו ומעמדו הוזמן וינגסט מטעם משרד החינוך לכהן כחבר בוועדת השיפוט לבתי ספר מצטיינים.
לאור הצלחתו בניהול בית הספר בנוף הגליל והשגת רמת לימודים גבוהה שהתבטאה באחוז הזכאים לתעודת בגרות ובציוני הבגרות, התבקש וינגסט על ידי הנהלת אורט ישראל לקבל על עצמו את ייצוב המערכת של קריית החינוך "אורט קריית ביאליק" בית הספר הגדול ביותר בישראל שנקלע לבעיות.
במשך שלוש שנים, מספטמבר 2005 עד אוגוסט 2008 שימש כמנכ"ל קריית החינוך בקריית ביאליק, לאחר שלוש שנים בהן הביא את בית הספר ותלמידיו להשגים חינוכיים וערכיים, והביא למצב בו שני ועדי המורים יעבדו בשיתוף פעולה, סיים את תפקידו כפי שסוכם מראש והעבירו למחליפו.
במהלך התקופה בה שימש כמנהל באורט קריית ביאליק, שונה המבנה הארגוני של בית הספר וחשוב מכך - בוטלה ההפרדה בין תלמידים מרמות יכולת ולימוד שונות ובכך שונתה הדרך החינוכית בה פעל בית הספר (בוטלה שיטת הגושים שהייתה נהוגה בבית הספר).
במקביל, בנו חלופות לרמות המסוגלות השונות של התלמידים על פי חזונו של וינגסט:
נפתחה כיתת מצוינות שמטרתה לאפשר לתלמידים בעלי יכולת קצב למידה מוגבר ויכולת לסיים את לימודיהם מוקדם יותר ויכולת לנצל את זמנם לרכישת קרדיט אקדמי.
נפתחה כיתת בגרות טכנאים המשלבת תעודת בגרות עם תעודת טכנאי וזאת עד סיום יב' במקום סיום יג' כמקובל.
נפתחו כיתות אומ"ץ, כיתות מתגברות לתלמידים מתקשים והושם דגש על תלמידי מב"ר.
לראשונה שולבה בחטיבה העליונה של בית הספר כיתת חינוך מיוחד.
על מנת לשלב תלמידים מכל הקריות והסביבה בבית הספר.
שודרגו מגמות שונות ונפתחה מגמת ביורפואה.
החינוך הערכי-חברתי קיבל דגש מיוחד, נבנו תוכניות לימודים מיוחדות המשלבות אלמנטים ערכיים והובנתה מנהיגות של בני נוער.
הוסטו משאבים, הן כספיים והן מאשבי אנוש לטובת טיפוח ופיתוח הצד החברתי והערכי של בית הספר.
בית הספר עבר תהליכי מחשוב, שודרג אתר בית הספר וניתן לו מקום מרכזי בפעילות החינוכית כולל פורומים בהם מתקיים דו-שיח בין מורים לתלמידים והוריהם ובין תלמידים לבין עצמם.
עם פרישתו לגמלאות ממערכת החינוך, הוצע לוינגסט למלא תפקיד ציבורי בנצרת עילית, מקום מגוריו.
ישראל הראל (נולד בשנת 1938) הוא עיתונאי, פובליציסט, ופעיל ציבור ישראלי.
מייסד מועצת יש"ע, כתב העת נקודה והמכון לאסטרטגיה ציונית.
יוזם אמנת כנרת ואמנת גביזון-מדן.
ישראל הראל נולד בצ'רנוביץ בצפון בוקובינה, אז ברומניה (כיום חלק מאוקראינה) בשנת 1938. בינקותו נשלח עם משפחתו למחנות טרנסניסטריה.
בגיל עשר עלה עם משפחתו לישראל והשתכן בחיפה.
במלחמת ששת הימים ביוני 1967 לחם בקרבות בירושלים והיה בין משחררי הכותל.
במלחמת יום הכיפורים, באוקטובר 1973, לחם כאיש מילואים בחטיבה 55 שבפיקוד דני מט, אשר לחמה בגזרה המצרית והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ במסגרת מבצע אבירי לב.
הראל היה בין משתתפי סדר פסח תשכ"ח (1968) במלון פארק בחברון, האירוע המכונן של היישוב היהודי בחברון וקריית ארבע.
במשך שנים, הראל ביקש לקדם כתיבה ספרותית של יוצרים דתיים וביקר בחריפות את הרמה הספרותית הנמוכה, לשיטתו, של "מבוע".
ב-1980 ייסד את כתב העת "נקודה" והיה עורכו במשך 15 שנה.
באותה שנה היה ממייסדי מועצת יש"ע ושימש היו"ר הראשון שלה עד לשנת 1995.
הראל פעיל למען הקשר והשותפות בין תושביה היהודים של מדינת ישראל.
כחלק מתפישה זו היה שותף להקמת פורום לאחריות לאומית אשר פעל במסגרת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל והיה אחראי בין השאר לניסוח אמנת כנרת (2001).
היה שותף לאמנת גביזון-מדן שעסקה בהסדרת יחסי דתיים-חילונים במדינת ישראל.
מאמרי דעות של הראל מתפרסמים במדור הדעות של "הארץ".
פרסם מאמרים בנושאים מגוונים ב"ניו יורק טיימס", ב"גארדיאן" ובעיתונים נוספים.
הראל משמש כיו"ר עמותת הצנחנים משחררי ירושלים, ואף כתב שני ספרים העוסקים בחטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים.
ב-2005 הקים יחד עם יואל גולובנסקי את "המכון לאסטרטגיה ציונית" ועמד בראשו עד לשנת 2012 עת הוחלף על ידי יועז הנדל.
באפריל 2015 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
ביוני 2019 קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
היה נשוי לשרה לבית וייספיש עד לפטירתה בשנת 2023, ונולדו להם ארבעה ילדים.
בתו, ניצנית, הייתה נשואה לעיתונאי והארכאולוג שמעון ריקלין.
עמוס עוז תיאר את הראל בתיעוד ביקורו ביישוב עפרה, שפורסם בספרו פה ושם בארץ ישראל.
במאמריו תקף בחריפות את "הקרן החדשה לישראל", וטען שהשם הראוי לה הוא "הקרן לישראל חדשה".
הראל קורא כבר מספר שנים למתקפה יזומה של ישראל בשטחי לבנון ולכיבוש שטחים נרחבים ממנה על-מנת לסכל את האיום מצד חזבאללה.
קרע בין הכיפות: חשבון נפש של דור הכיפות הסרוגות, הוצאת מודן, 1993.
אבירי הלב: חטיבת הצנחנים בקרבות צליחת תעלת סואץ וכיבוש הגדה המערבית, קרן חטיבת הצנחנים.
שער האריות: הקרב על ירושלים בחווית לוחמי חטיבת הצנחנים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
ישראל הרשברג (נולד ב-7 בנובמבר 1948) הוא צייר ישראלי-אמריקאי.
עבודתו כאמן וכמורה תרמה רבות להתפתחות ולהתבססות סגנון הציור הפיגורטיבי בישראל החל משנות התשעים של המאה ה-20.
ישראל הרשברג נולד במחנה עקורים בלינץ, אוסטריה.
בשנת 1949 עלה לישראל וחי בה עד גיל תשע.
בשנת 1958 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית.
בין השנים 1966–1968 למד אמנות בבית הספר של מוזיאון ברוקלין.
בשנת 1972 הוא קיבל תואר ראשון באמנות מטעם מכון פראט בניו יורק.
בשנת 1973 הוא סיים תואר שני באמנות באוניברסיטת המדינה של ניו יורק.
בין השנים 1973–1984 שימש הרשברג כמנהל הציור ורישום במכללה לאמנות של מרילנד ובשנת 1984 אף לימד ציור באקדמיה לאמנות בניו יורק.
בשנת 1984 הוא עלה לישראל עם משפחתו.
בשנת 1998 הוא הקים את "הסדנא לציור ורישום בירושלים", שהוא משמש כמנהלה האמנותי שם לימד את טל סלוצקר, ארם גרשוני, אלדר פרבר וסאם רחמין.
הרשברג זכה בפרס מוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1988. בשנת 1991 זכה בפרס סנדברג לאמנות ישראלית, מטעם מוזיאון ישראל.
הוא מיוצג כיום בידי גלריית מרלבורו בניו יורק, ועבודותיו נכללות באוספים פרטיים וציבוריים רבים ברחבי העולם.
בשנת 2013 קבע בית משפט כי שלושה ציורים החתומים בשם "הר צבי", שהרשברג התכחש ליצירתם, הם ציוריו.
1966-1968 - מוזיאון ברוקלין, ברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית
1973 - אוניברסיטת ניו יורק, אולבני,M.F.A.
1973-1984 - מורה לאמנות במכון מרילנד, מכללה לאמנות, בולטימור, מרילנד
1984 - לימד בניו יורק אקדמיה לאמנות, ניו יורק
1988 ואילך - הסדנה לציור ורישום בירושלים, ירושלים.
1991 - פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1991 - פרס ישראכרט ומוזיאון תל אביב לאמן ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1998 - פרס מוזיאון תל אביב, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
2015 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
ישראל זופניק (או זשופניק; ה'תרס"ה 1905 - כ"ו בחשוון ה'תשמ"ד נובמבר 1983 ניו יורק) היה תורם בולט של מוסדות העדה החרדית בישראל והקהילות החרדיות בישראל ובארצות הברית, ושמו מונצח בבנייני מוסדות שונים.
פעילותו של ר' ישראל זופניק
זופניק נולד בקאשוי שבצ'כוסלובקיה למשפחת חסידי סטרופקוב.
מגיל צעיר עבד כאיש עסקים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה שהה לרגל עסקיו בארצות הברית.
מאמציו להוציא מאירופה את אשתו וששת ילדיו עלו בתוהו, והם נספו בשואה.
לאחר השואה נישא בשנית, והתקרב לאדמו"ר מסאטמר שקבע שם את משכנו.
זופניק הקים מפעלים בניו יורק ובהם מפעל גדול לייצור שמן כשר.
הוא נודע כתורם חשוב למוסדות חסידות סאטמר בניו יורק, ולמוסדות העדה החרדית בישראל.
שלושה בניינים מרכזיים בירושלים נתרמו על ידו וקרויים על שמו:
בניין זופניק - מרכזה של העדה החרדית - ובו מוסדות הנהלת העדה, בית הדין שלה, תלמוד תורה ומקווה הנקרא על שמו "מקוה ישראל".
אחד מבנייני ישיבת יוסף צבי - שנוסדה על ידי הרב יוסף צבי דושינסקי, ברחוב שמואל הנביא.
בית הכנסת נר ישראל - זופניק בשכונת גבעת שאול, שבו כמה חדרי תפילה (שטיבלך) ומקווה.
על לוח בהיכל המרכזי בבניין מונצחים אשתו הראשונה וששת ילדיו שנספו בשואה.
במלאת לו שבעים שנה, בשנת תשל"ה, יצא לכבודו הספר "ישראל עושה חיל - ספר יובל מוקדש לפעולותיו בתורה וחסד ולטהרת ישראל של הרב...
ישראל זופניק", בעריכת מנחם מנדל גרליץ.
זופניק נפטר בארצות הברית ונקבר בבית הקברות היהודי בברוקלין, ניו יורק.
כך תוארה הלווייתו ב"דבר ההתאחדות" של תלמידי ישיבת יוסף צבי:
ישראל (שרולי) ורדיגר הוא זמר חסידי אמריקאי.
ורדיגר נולד וגדל בניו יורק, למשפחת ורדיגר המוזיקלית.
הוא בנו של הזמר מנדי ורדיגר, אחיינו של מרדכי בן-דוד ונכדו של החזן דוד ורדיגר.
משתייך לקהילת פני מנחם של הרב שאול אלתר.
אינו מרבה להופיע בהופעות, אך כן בחתונות ואירועים דומים, שם הוא משתף פעולה עם יוחי בריסקמן ובדרך כלל הוא הסולן של תזמורתו.
בין להיטיו: "כי הם חיינו" (לחן: פינקי וועבר, מתוך הדיסק "אשירה ואזמרה") ו"מתיקות התורה" (לחן: הלל פלאי, מתוך "אודה לקל").
תאיר - לחן של פנחס ברייער, 2021
הרב ישראל זיסל דבורץ (נודע גם בשם העט: פלטין) (תרמ"ה, 1885 – כ"ט בשבט תשכ"ח, פברואר 1968) היה רב ועסקן חרדי, כיהן כרב ביודי וביזדה שבליטא, עורך כתב העת התורני "תבונה".
נולד בדווינסק שבלטביה לבצלאל דבורץ, שהיה שו"ב מחסידי חב"ד קאפוסט בדווינסק.
ולאימו העסא פרידה לבית אולמן.
בהיותו בן ארבע עשרה נכנס ללמוד בישיבת סלובודקה בהשפעתם של בחורי ישיבה זו שהיו מגיעים לדוינסק לשוחח עם רבה של העיר הרב מאיר שמחה.
נישא לחנה חיה פייגא לבית לופט.
בשל גזירת השלטונות נאלץ לנדוד במקומות שונים בליטא וברוסיה.
במשך תקופה שהה בקמאי, שימש בה כרב והקים בה ישיבה.
כעבור זמן התמנה כרבה של יודי, ואף בה הקים ישיבה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הצטרף לתלמידי ישיבת סלובודקה ששהו בקרמנצ'וג.
בתקופה קשה זו סייע רבות לקיומה של הישיבה.
בשנת תרע"ז (1917) השתתף בהקמת המפלגה "מסורת וחירות" בזמן שהתגורר בעיר טולה בסביבות מוסקבה, ובוועידת היסוד שלה שימש כמזכיר.
בתחילת שנות ה-20 שב עם תלמידי הישיבה לסלובודקה.
עם בואו נרתם להקמת רשת תלמודי תורה וישיבות קטנות ברחבי ליטא, יחד עם אחיו הרב יצחק דבורץ.
באותה תקופה ייסד את כתב העת התורני "תבונה", שפעל במשך כחמישים שנה ושימש במה מרכזית לפרסום חידושי תורה של רבנים ותלמידי ישיבות וכן מאמרים בנושאי מוסר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה לרב בעיירה קמאי.
בשנת תרפ"ד (1924) עבר לכהן כרב בעיר יזדה שבליטא.
באותה תקופה פורסם צו השלטונות המורה על גיוס תלמידי ישיבה לצבא.
בעקבות זאת הציע הרב דבורץ להעלות את ישיבת סלובודקה לארץ ישראל.
לשם כך נסע עם אחיו לארצות הברית לגיוס כספים.
בתאריך ג' בשבט תרפ"ו (1926.18.02) עלה עם משפחתו לארץ ישראל והיא התיישבה בירושלים.
אחיו יצחק שהה בארצות הברית.
הרב דבורץ היה יד ימינו של הרב נתן צבי פינקל, הסבא מסלובודקה, וסייע לו רבות בפיתוח ישיבתו בתקופות שונות הן בחו"ל והן בהעברת הישיבה לארץ ישראל לעיר חברון.
כאשר חלה הרב דבורץ הורה הסבא מסלובודקה להוסיף לו שם כסגולה לאריכות ימים, ובחר בשם כלב, כשמו של כלב בן יפונה שנקשר לעיר חברון.
הוא הוסיף כי שם זה הוא נוטריקון "כולו לב", הרומז להתמסרותו של הרב דבורץ לצורכי הכלל.
הרב דבורץ ייסד את "הבנק להתפתחות חברון", באמצעותו סייע לישיבה בעיר.
אחת מפעולות הבנק הייתה סיוע בהקמת היישוב מגדל עדר בגוש עציון.
כמו כן נענה לקריאתו של מייסד בני ברק יצחק גרשטנקורן להצלת המושבה שנקלעה למצוקת נושים בשנות הקמתה הראשונות.
בעקבות מאורעות תרפ"ט חדל הבנק להתקיים.
לאחר הפרעות השתתף כחבר ב"וועד למען חברון" ודאג לטיפול בפליטי חברון.
בחודש תמוז תרפ"ט כאשר ביקר האדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש בחברון, סייע הרב דבורץ לקבלת אישור מיוחד לכניסתו לתוך מערת המכפלה.
הרב דבורץ ואחיו יצחק נמנו עם פמליית האדמו"ר שהורשתה להיכנס לאתר.
בשנת תר"ץ (1930) הקים הרב דבורץ את "אגודת נטע נאמנים" במטרה לטעת פרדסים לקיום מצוות יישוב ארץ ישראל על ידי יהודים חרדים, וכן כהכנסה כספית ללומדי תורה.
במסגרת זו רכשה האגודה שטחים במושבות כרכור, חדרה ובנימינה.
בשנת תרצ"א היה ממקימי ישיבת היכל התלמוד בתל אביב.
הרב דבורץ הקים את חברת "תורה ותבונה" שבמסגרתה הוציא וההדיר כתבי יד של הראשונים, ובהם חידושי הרשב"א, הרמב"ן, רבנו חננאל, המאירי ועוד.
במפעל זה היו שותפים בניו שמעון-ראובן ואליעזר-זאב.
בשנת תרצ"ד (1934) עבר להתגורר בפתח תקווה.
הוא ייסד בה סניף בנק קטן, ששימש גב כלכלי לישיבת לומז'ה שבעיר, אך כעבור זמן נסגר.
הוא ייסד את בית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה, במסגרתו אף הוציא לאור את המאסף התורני "תורת הארץ" שעסק בהלכות התלויות בארץ ושימש במה למאמרים תורניים בנושאים אלו.
כמו כן יזם והקים יחד עם הרב משה אילוביצקי את בית הספר בית יעקב הראשון בפתח תקווה.
הוא נענה לבקשת הרב זרח ראובן ברוורמן לנהל את חברת "שומרי תורה", במסגרתה הקים רשת תלמודי תורה חדשים ביישוב החדש, ביניהם תלמודי התורה ברחובות, חיפה וכפר סבא.
בשנת תרצ"ה (1935) יזם יחד עם הרב יעקב ניימן את הקמת ישיבת המשך לתלמידי תלמוד תורה שארית ישראל בעיר, שכעבור זמן הפכה לישיבת אור ישראל.
בשנת ת"ש (1940) שב לירושלים, תחילה התגורר בבתי נייטין וכעבור שנתיים עבר לגבעת שאול.
הוא ייסד מקווה במקום ויזם והקים כולל לאברכים "בית מדרש לתורה" בשכונת גבעת שאול, עבור תלמידי ישיבת חברון.
הוא ייסד את "אגודת המוסר", במסגרתה הוקמו "בתי מוסר" ששימשו ללימוד ומסירת שיעורים תורניים במוסר.
בשנת תש"ד (1944) פרסם ספר ביוגרפי על רבו הרב משה מרדכי אפשטיין.
בסוף שנות ה-40 הקים מפעל לחרוסת בבני ברק, בהכשר הרב המקומי יעקב לנדא.
בשנות ה-50 יזם הקמת משק חרדי בנגב.
לשם כך נפגש עם דוד בן-גוריון וניהל עמו חליפת מכתבים.
נפטר בכ"ט שבט תשכ"ח (יום פטירת רבו הרב נתן צבי פינקל), והיה מראשוני הנקברים בהר הזיתים לאחר שחרורו.
לאחר פטירתו נקראה על שמו כיכר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
שמעון ראובן דבורץ - בניו: המחנך הרב יצחק דבורץ מפתח תקווה, והרב משה דבורץ ממנהלי בית החולים ביקור חולים.
בתו היא הסופרת החרדית נחמה שפרכר, מחברת ספר תולדותיו "כולו לב".
נכדו הוא העיתונאי אבי רוזן.
שרה-דינה - אשת הרב יצחק יוסף ויסקי.
חתניהם הם הרב חיים מישקובסקי (נכד הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי) והרב עוזי שוויצה, רבו של כפר יונה.
נכדם הוא הסופר החרדי אריה דרילמן-גפן.
רבקה - אשת הרב שלמה ראם, מרבני פתח תקווה.
בנם הוא הרב שמחה ראם, מרבני פתח תקווה.
פנינה - אשת הרב אריה פומרנצ'יק.
בנם הוא טוביה פומרנצ'יק, מנהל החברה קדישא בפתח תקווה.
דבורה - אשת הרב אהרן יונה פיונטק, מוותיקי ישיבת חברון
הוציא את ספרו של גיסו הרב אריה פומרנצ'יק "עמק ברכה".
ישראל בן שלמה ורמן (בהונגרית: Israel Wahrmann, אובודה, 1755 - פשט, 24 ביוני 1826) היה הרב המוכר הראשון של פשט בהונגריה.
ורמן נולד באובודה, אז עיר בגדה המערבית של הדנובה מול העיר פשט, כיום חלק מבודפשט.
ב-1799 הוא נקרא למלא את תפקיד רבה של פשט והיה הרב המוכר הראשון של הקהילה שהתפתחה במהירות בהנהגתו.
עקשנותו הניעה את כתיבת תקנות הקהילה הראשונות.
המוסד החשוב ביותר הקשור בשמו הוא ה- Nationalschule – בית ספר יסודי שהוקם ב-8 בספטמבר 1814 והיה גורם חשוב בהעלאת קרנה האינטלקטואלי של הקהילה.
תוכנית הלימודים בו כללה הונגרית, מדעים ועברית.
ורמן נפטר בבודפשט ב- 24 ביוני 1824. האבל על מותו בא לידי ביטוי בשיר העברי והגרמני של פיליפ וייל אבל ישראל, או, Totenfeier'.
נכדו הוא ראש הקהילה היהודית וחבר הפרלמנט ההונגרי מוריץ ורמן.
לקסיקון יהודי הונגרי Magyar zsidó lexikon.
ישראל זוהר (נולד ב-1944) הוא קלרניתן, כליזמר ומלחין ישראלי.
נולד בנתניה למשפחת זונשיין, דור שביעי בארץ.
החל להופיע בפני קהל בגיל תשע, ובהיותו בן 14 זכה בפרס על נגינה בקלרינט בתחרות הלנה רובינשטיין.
בגיל 27 עבר להתגורר בתל אביב.
כשהתזמורת הפילהרמונית הישראלית ויתרה על שירותיו של נגן הקלרינט גיורא פיידמן, היא בחרה את זוהר לתפקיד כקלרניתן וכנגן קלרינט בס.
זוהר היה חבר קבוע בפילהרמונית הישראלית החל מ-1 באוקטובר 1968 ועד 30 בספטמבר 2011.
סמוך לגיל 40, בעת שירותו במילואים בלבנון, פגש בשני בחורי ישיבה שעסקו במבצע תפילין, דרכם התוודע למוזיקה של הכליזמרים, ועבר ממוזיקה קלאסית למוזיקת נשמה יהודית.