tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 2003 עד 2008 עבדה כיועצת משפטית ועסקית עצמאית והחלה לעסוק בהוראה אקדמית, כמרצה מן החוץ.
היא נמנתה על הסגל שייסד את בית הספר למשפטים במכללה האקדמית צפת, שם כיהנה כחברת סגל בדרגת פרופ' חבר.
בנוסף לימדה כמרצה מן החוץ במרכז הבינתחומי הרצליה (כיום: אוניברסיטת רייכמן) ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
מונין היא עורכת דין עצמאית המייעצת בתחומי התמחותה, מרצה וחוקרת בארץ ובעולם.
מתגוררת בירושלים, נשואה ואם לארבעה, שתי בנות ושני בנים.
מונין סיימה את לימודי התואר השני במשפטים בהצטיינות בשנת 1995 באוניברסיטה העברית בירושלים, בהנחיית פרופ' יוסף ויילר, אז מאוניברסיטת הרווארד.
התזה עובדה לספר שפורסם בהוצאת המכון למחקרי חקיקה ע"ש סאקר באוניברסיטה העברית, שכותרתו: 'מיסוי היבוא על פי הסכמי אזור הסחר החופשי של ישראל'.
הספר זכה בפרס העמותה לחקר האינטגרציה האירופית בישראל.
בשנת 2000 סיימה מונין את לימודי הדוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' ויילר.
התזה שלה 'הסכם גאט"ס (GATS) של ארגון הסחר העולמי – מכשיר יעיל להשגת מטרותיו?'
החל משנת 2005, לימדה מונין קורסים בתחומי התמחותה: משפט הסחר הבינלאומי ומשפט האיחוד האירופי, בשורה של מוסדות אקדמיים ובהם בתוכנית ללימודי תואר שני בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובתוכניות ללימודי תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה ובמכללה למינהל בראשון לציון.
כמו כן הייתה חברה בסגל המייסד של שלוש תוכניות אקדמיות: התוכנית ללימודי תואר ראשון במינהל בריאות ותיירות במכללת הדסה, ירושלים, והתוכנית ללימודי תואר ראשון בלוגיסטיקה ומערכות ימיות במכללה האקדמית רופין, בהן השתתפה בשלוש השנים הראשונות להקמתן והתוכנית ללימודי תואר ראשון במשפטים במכללה האקדמית צפת.
בשנים 1994 עד 1999 הייתה מונין חברת מערכת הרבעון הישראלי למיסים ובשנים 2014 עד 2019 מונין כיהנה כחברת מערכת The Journal of Multidisciplinary Research, St.
בשנים 2015-2016 זכתה במענקי Theodor Herzl Distinguished Chair למחקר והוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מסריק שבברנו, צ'כיה, בנושא המשבר הפיננסי באיחוד האירופי.
בשנים 2019 -2018 זכתה במענקים מטעם Israel Institute להוראת הקורס הבינלאומי Israel in International Trade בפקולטות למשפטים באוניברסיטת Palacky, Olomouc בצ'כיה ובאוניברסיטת פרארה שבפרארה, איטליה ובפקולטות למינהל עסקים ב- University of Latvia בריגה, לטביה וב AlmaU - Almaty University of Business Management באלמטי, קזחסטן.
מונין הייתה חברה ב'פורום דבורה' (שנוסד על ידי ארגון Inclusive security העולמי), העוסק בקידום השתתפות נשים במשא ומתן לשלום ובתהליכי קבלת החלטות החל מיום הקמתו בישראל.
בין השנים 2006 עד 2010 הייתה חברה בהתנדבות בוועדת רפרטואר בנושא תיאטרון של סל תרבות ארצי.
כמו כן בחנה מונין התפתחויות משפטיות-כלכליות פנימיות באיחוד האירופי, כגון מנגנון שיתוף הפעולה המואץ (enhanced cooperation) והמנגנון שכונן האיחוד לחילוצן של מדינות חברות בו, כגון יוון, מהמשבר הכלכלי והפיננסי אליו נקלעו בשנים האחרונות.
מחקרה של מונין בנושא זה החל בעבודת הדוקטורט שלה שעסקה בהסכם גאט"ס (GATS), ההסכם הכללי בדבר סחר בשירותים של ארגון הסחר העולמי (WTO).
ספרים ומאמרים שפרסמה בעברית ובאנגלית עוסקים בפרשנות המשפטית של הסכמי ארגון הסחר העולמי ובהשפעתם על הדין הישראלי.
בשנים האחרונות פרסמה גם סדרת מאמרים הבוחנת את החסמים למיצוי פוטנציאל ההשתתפות של נשים בסחר העולמי ומציעה דרכים להסרת חסמים אלה.
מאמריה המוקדמים של מונין עוסקים בהרחבה בדיני המס ובמדיניות המס של מדינת ישראל.
שניים מהם צוטטו בפסיקת בית המשפט העליון.
משפט האיחוד האירופי אחרי אמנת ליסבון (הוצאת המכללה האקדמית צפת, 2012) - ספר ייחודי בעברית הסוקר את עיקרי משפט האיחוד האירופי לאחר כריתת אמנת ליסבון, בדצמבר 2009. הספר סוקר את מבנה האיחוד האירופי, מוסדותיו, חלוקת האחריות המוסדית ותהליכי קבלת ההחלטות באיחוד האירופי.
הוא סוקר את תהליכי החקיקה והפסיקה ואת תרומתם לדין האירופי המתהווה.
הספר עומד על שורה של זכויות אדם וזכויות יסוד בדין האירופי וכן סוקר את התפתחותן של ארבע חירויות היסוד עליהן הוא מושתת.
בחלקו האחרון הספר סוקר את יחסי ישראל והאיחוד האירופי, התפתחותם ההיסטורית והפוטנציאל לפיתוחם העתידי.
סחר בינלאומי – מי נגד מי?
(מנעד ירושלים, 2007) - ספר זה הוא textbook ייחודי בעברית, הסוקר באופן מקיף את מערכת הסכמי ארגון הסחר העולמי (WTO), תוכניהם, עקרונותיהם המשפטיים והפרשנות המשפטית שלהם וכן את השפעתם על הדין הישראלי.
האיחוד האירופי וישראל – תמונת מצב (משרד האוצר, 2003) - ספר זה, שנכתב עם סיום תפקידה של מונין כציר כלכלי למוסדות האיחוד האירופי, סוקר בהרחבה את יחסי ישראל והאיחוד האירופי, את המסגרת המשפטית המהווה להם בסיס ואת הניסיונות לפתח ולקדם את מערכת היחסים.
הספר דן ביתרונות ובחסרונות של הגישות השונות שנשקלו לשם כך, תוך בחירת הדרכים שלדעת המחברת יובילו למימוש מטרה זו בצורה המיטבית.
בעקבות פרסום הספר הסיר משרד האוצר חלק גדול מהמגבלות על הסר שנדונו בו.
ישראל ב- OECD (הוצאת משרד האוצר, 2010, ביחד עם מרק לובן).
התיאטרון, בעריכת דן אוריין, הוצאת מסדה (1981)
נלה הנסיכה האבירה היא סדרת אנימציה אירית-אמריקאית שנוצרה על ידי כריסטין ריקי.
הסדרה החלה את שידוריה בארצות הברית ב-6 בפברואר 2017 ובישראל ב-7 במאי 2017.
הסדרה חודשה לעונה שנייה ב-24 במאי 2017.
בישראל העונה השנייה לא שודרה עד סופה כמו בארצות הברית, אז לכן היא הסתיימה בישראל ב-13 במאי 2020.
נלה היא נסיכה הרפתקנית בת 8 הנלחמת כדי להציל את נתיני ממלכתה.
בדרך היא מסתייעת בחברה הטוב ביותר, טרינקט, חד קרן מדבר ובעל חיבה לאופנה.
דמותמדבב באנגליתמדבב בעבריתנלהאקירה גולזתהל שהםטרינקטסמנת'ה האןלורן סבירסר גרטמייקה גורסוינדב לוירםמת'יו גמלייקובי ליקורמןבלייןקובי פרומרשיר כהןאבא מלךטיי ג'ונסאלי לולאיאמא מלכהרבקה סולררונה בקרמן
עונה מספר פרקים תקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשון שידור אחרון שידור ראשון שידור אחרון1486 בפברואר 20172 בנובמבר 20187 במאי 201720182 2021 בנובמבר 2018 21 ביולי 2021 5 במאי 2020 13 במאי 2020
Goקדימה דרקוניקונים!13 בפברואר 20182121The Halloween Hippogriffהסיפור על ההיפורגריף13 באוקטובר 201816 בנובמבר 2017King Gork the Firstהמלך צור הראשון2222Sir Blaine's Quest for Badgesהמירוץ לתגים של סר בן14 בפברואר 20182018-2019Trinket's Big Breakשני שוברת את הקרח15 בפברואר 20182323Nella vs.
סולומון "נלו" בילדרמן (4 באוגוסט 1925 - 20 בינואר 2019) היה מאמן שחייה, כדורמים ושחייה צורנית ישראלי, שופט בינלאומי בקפיצות למים, שחייה וכדורמים.
אימן את נבחרת רומניה בשחייה (1956–1958) ואת נבחרת ישראל בשחייה וכן את נבחרת ישראל בכדורמים ושל רומניה.
משנת 1963 שימש כחבר בהנהלת איגוד השחייה בישראל במשך עשרות שנים, וכיהן כיושב ראש הוועד המקצועי שלה.
היה יושב ראש השחייה הצורנית בישראל, ומייסד ומאמן אגודות שחייה וכדורמים רבות.
בשנים 1961–1967 אימן את אלופת ישראל בכדורמים הפועל תל אביב שניצחה בכל משחקיה (1962–1965).
מייסד קבוצת השחייה הצורנית הראשונה בישראל, ואת קבוצת הכדורמים לנשים הראשונה בישראל.
מייסד והעורך של שנתון השחייה והחוברת "שחייה וכדורמים".
בילדרמן נולד לאריה לייב ואאוריקה לבית פרידמן וגדל בבוקרשט שברומניה.
בנעוריו היה חבר בארגון "דור חדש" של הציונים הכלליים.
באותה שנה שלח דודו של האב, שהיה רב ביישוב, סרטיפיקט לעלייה לארץ.
אולם, השגרירות הבריטית נסגרה בשל המלחמה עוד בטרם הגיע הסרטיפיקט.
המשטר הלגיונרי גירש את המשפחה מביתה והם עברו לגור אצל דודתו, אחות אביו.
בנוסף, נשלח לעבודות כפייה, כמו שאר בני כיתתו.
לאחר המלחמה החל לעסוק בעיתונאות ובכתיבה וכן הכין סרטים תעודיים בתחום הספורט עד שבשנת 1948 השתתף בתחרויות שחייה וכדורמים.
באותה שנה הוסמך למאמן כדורמים ושחייה מטעם בית הספר למאמנים שבבוקרשט שליד המכון לחינוך גופני.
בשנת 1954 ניהל את בית הספר למאמנים.
בשנת 1953 הכיר את ניקול, שעבדה בחנות ספרים, והשניים נישאו ב-1954.
באולימפיאדת מלבורן (1956) אימן את השחיין אלכסנדרו פופסקו , שהגיע למשחה הגמר במשחה ל-200 מטר פרפר, בו סיים במקום שמיני.
ב-1958 שפט בתחרות הקפיצות למים במסגרת אליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה.
בעקבות עלייתם של קרובי משפחה וגם אחותו, החליטו בני הזוג לעלות גם הם ובקשתם אושרה ב-1958. למרות זאת השלטונות סגרו את הגבולות ובילדרמן פוטר מעבודתו.
בהיעדר משרה נאלצו בני הזוג למכור את רוב רכושם כדי להתקיים.
בחודשים האחרונים לפני עלייתו מצא משרה כמפיק סרטים עבור רשות הרכבות הרומנית.
בילדרמן עלה לישראל עם משפחתו ב-13 באפריל 1961.
המשפחה קיבלה דירה באשדוד, אולם עקב העדר תעסוקה נאלצו לעזוב את העיר הצעירה ועברו לצריף בשכונת ג'סי כהן בחולון.
הוא מצא משרה כמציל וכמחסנאי.
מאוחר יותר הפך למורה לשחייה ולאחר מכן למאמן שחייה וכדורמים בקבוצת הפועל תל אביב, אותה הוביל במשך 6 שנים לתואר אליפות ישראל בכדורמים (1962–1967) לאחר שניצחה בכל משחקיה (1962–1965).
על רקע סכסוכים פנימיים פוטר בילדרמן בתחילת 1966 מתפקידו בהפועל תל אביב.
אולם, מרכז הפועל ביטל את הפיטורים.
בשנת 1967 אימן בילדרמן ברמות השבים ובית יצחק (במקביל) ובאותו זמן את קבוצת הכדורמים של גבעת ברנר.
משנת 1967–1975 אימן שחייה בקבוצת הפועל חולון בת ים בשנים 1976–1979 אימן שחייה בקבוצת ברית מכבים עתיד ואת נווה מונוסון בכדורמים בשנים 1978–1980. משנת 1980 ועד שנת 2000 אימן בקבוצת מרכז וייסגל.
רבים משחייניו זכו באליפויות ישראל בשחייה ביניהם: ניצה בלזר, ליז בוכשטבר, אסנת ארליך, תמר שמיר, ציפי שמיר, איריס קרפ, שוש עזרתי, יואל קנדה, ורד ליברמן, יורם כוכבי, אבי כרמל, אמיר גניאל, ערן קרקו, נוגה ויזל, מארי שנטל טראו, מירב גת ועוד שחיינים רבים שחייני נבחרת ישראל.
שחקני כדורמים רבים שאותם אימן היו חברי נבחרת ישראל בכדורמים ביניהם: בוקי צ'יש, חגי צ'יש, רפאל לדנר, גבי וינקלר, ולדימיר דדו מרקיציו, אחד השחקנים הטובים באירופה (אימן אותו מגיל 13 בשחייה), יוסי פלד, יוסי גליקמן.
בילדרמן נישא בשנת 1954 לניקול.
השניים היו נשואים עד פטירתה ב-2015. לבני הזוג נולדה הבת, שוש בילדרמן, מאמנת שחייה, שעבדה לצד אביה במרכז וייסגל.
נלחם בשביל עצמי הוא אלבום הבכורה של הראפר והמפיק המוזיקלי הישראלי עומרי 69 סגל.
האלבום יצא דרך משפחת תאקט ו-NMC.
נלי נוימן הייתה מתמטיקאית גרמנייה, שהתמחתה בגאומטריה סינתטית.
היא הייתה אחת הנשים הראשונות שהשיגו דוקטורט במתמטיקה באוניברסיטה גרמנית.
נלי נוימן נולדה בורוצלב, פרוסיה, בת יחידה להורים יהודים מקס נוימן, שופט, וסופי נוימן, שמתה כשנלי הייתה בת שנתיים.
לאחר עשר שנים בהוהר טוכ'רשול בוורוצלב, השתתפה נוימן בקורסי דקדוק לבנות וסיימה את בית הספר לבנים "המלך ויליאם" בשנת 1905. אביה רשם אותה לשיעורים פרטיים במתמטיקה שהעביר ריצ'רד קוראנט.
השניים המשיכו ללמוד יחד באוניברסיטת ורוצלב ובאוניברסיטת ציריך.
נוימן חזרה לברסלאו להשלים תואר דוקטור.
היא השלימה את עבודת הגמר שלה בשנת 1909 בהנחיית רודולף שטורם.
לאחר שקוראנט קיבל את תואר הדוקטורט באוניברסיטת גטינגן, הם נישאו בקיץ 1912.
לאחר שסירבה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברסלאו, למדה קורסים שהסמיכו אותה להיות מורה בבית ספר תיכון.
ב-16 בפברואר 1916 התגרשו היא וקוראנט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה לימדה בבית ספר לבנות באסן, אך איבדה את מעמדה עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933. ב-10 בנובמבר 1941 גורשה לגטו מינסק, שם הוצאה להורג בשנת 1942.
נלי טול הייתה ניצולת שואה, אמנית, סופרת ומרצה לאמנות.
טנולדה בשם נלי מיזה (Miese) בלבוב למשפחה יהודית עשירה.
עם פלישת ברית המועצות לפולין ונפילת מזרח גליציה בידי ברית המועצות בספטמבר 1939, נאלץ אביה להתחבא כדי להימנע משילוח לעבודת כפייה בסיביר.
בקיץ 1941 כבש הצבא הגרמני את לבוב ונלי הוכנסה עם משפחתה לגטו לבוב.
אחיה בן החמש נרצח על ידי הגרמנים.
נלי ואמה הצטרפו לקבוצה שניסתה לברוח להונגריה אך נכשלה.
ב-1943 מצא האב מסתור לנלי ולאמה רוזיה בקרב משפחת חברים קתולית.
השתיים הוסתרו בחדר קטן, שם לימדה האם את נלי לכתוב ולקרוא, כדי להסיח את דעתה מהמצוקה.
נלי כתבה יומן וציירה כשישים ציורים בצבעי מים.
בציוריה ביקשה טול לבטא את תקוותה וחלומה לעולם שיבוא לאחר תום המלחמה.
לימים סיפרה טול כי היא קראה לציוריה "חבריה", ואף דיברה אליהם בניסיון להדחיק את אימי המלחמה.
ב-1944 שוחררה לבוב על ידי הצבא האדום וטול ואמה יצאו מהמחבוא.
הן גילו כי הן השורדות היחידות ממשפחתן.
ב-1951 היגרו לארצות הברית, שם הפכה טול לסופרת, ציירת ומרצה לספרות ולאמנות באוניברסיטאות שונות.
הדיסרטציה שלה הייתה על שילוב אמנות השואה בחינוך בבתי הספר.
היא חיה בניו ג'רזי עם בעלה ארווין טול.
ציוריה של טול בצבעי מים מהמחבוא בו שהתה בילדותה בתקופת השואה מוצגים בתצוגת קבע במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והם חלק מאוספי המרכז לחינוך השואה באילינוי.
כמה יצירות שלה נמצאות במוזיאון יד ושם.
"לדמיין עולם טוב יותר: יצירתה של נלי טול", ב-Massillon Museum באוהיו.
אמנות השואה: 100 יצירות במוזיאון יד ושם", תערוכה קבוצתית עם ציוריהם של נלי טול ואמנים אחרים.
נלי הפילה היא סדרת הנפשה לגיל הרך בריטית בעלת 2 עונות ו-30 פרקים, אשר הופקה לשידור בשנים 1990–1991. הסדרה מבוססת על שיר הילדים "Nellie the Elephant".
הסדרה עוקבת אחרי פילה ורודה בשם נלי, אשר רוצה לחזור לביתה במנדליי במיאנמר לאחר שברחה מהקרקס במומבאי.
לאורך הסדרה היא עוברת במקומות שונים ופוגשת דמויות חדשות וחברים חדשים.
דמות נוספת הוא מנהל הקרקס אשר מנסה לתפוס את נלי ולהחזירה לקרקס.
נלי הפילה – פילה ורודה אשר רצתה לחזור לביתה במנדליי.
קפטן ג'ק – רב חובל עם סירה קטנה ותוכי עם עין אחת בשם נלסון.
מר מאק ומר טוש – שניי חייטים מצחיקים אשר מנהלים חנות שבה נלי מבקרת.
מנהל הקרקס – הנבל בסדרה, מנסה לתפוס את נלי ולהחזירה לקרקס אך ללא הצלחה.
החקלאי סטיילס – חקלאי טוב לב אשר עוזר לנלי במסעה, היא עוזרת לו למצוא כבשה אבודה והוא ואשתו הודו לה בארוחה גדולה.
לולו – נלי הפילה / דמויות נשיות
טוני רובינסון – דמויות גבריות
את גרסת הדיבוב העברי ביימה גיתית שובל אשר דיבבה גם את נלי הפילה ואת דמויות הנשים בסדרה.
את דמויות הגברים בסדרה דיבב טל פרידמן.
זו הייתה הסדרה הראשונה שדובבה באולפני "תומיתות".
נליטאה "נלה" לארסן , הייתה סופרת אמריקאית מתקופת הרנסאנס של הארלם.
עבדה כאחות וספרנית, פרסמה שני רומנים, חול טובעני (1928) חוצָה את הקו (1929), וכמה סיפורים קצרים.
התחדשות העניין בכתיבתה התרחשה מאז סוף המאה ה-20, אז נחקרו סוגיות של זהות גזעית ומינית.
עבודותיה היו נושאים למחקרים אקדמיים רבים, והיא זוכה כיום לשבחים רבים לא רק כסופרת הראשית של הרנסאנס בהארלם, אלא גם דמות חשובה במודרניזם האמריקאי.
נלה לרסן נולדה כנלי ווקר ברובע עני בדרום שיקגו.
בתו של פיטר ווקר, כנראה מהגר אפרו-קריבי מעורב מאיי הודו המערבית הדנים, ופדרליין מארי הנסן.
מהגרת דנית (נפטרה ב-1951 בסנטה מוניקה, לוס אנג'לס).
אמה עבדה כתופרת ועובדת בית בשיקגו.
אביה היה ככל הנראה צאצא מעורב מצד אביו של הנרי או ג'ורג ווקר, גברים לבנים מאלבני, ניו יורק, שהיה ידוע שהתיישבו באיי הודו המערבית הדנים בסביבות 1840. בחברה הקולוניאלית הדנית, קווי הגזע היו נזילים יותר מאשר במדינות העבדים לשעבר של ארצות הברית.
ווקר אולי מעולם לא הזדהה כ"שחור".
עד מהרה הוא נעלם מחייהם של נלה ואמה; היא אמרה שהוא נפטר כשהייתה צעירה מאוד.
בשלב זה, שיקגו התמלאה במהגרים, אך ההגירה הגדולה של השחורים מהדרום לא החלה.
לקראת סוף ילדותה, האוכלוסייה השחורה בעיר הייתה 1.3% בשנת 1890 ו-2% בשנת 1910.
מרי התחתנה שוב, עם פיטר לרסן (נולד ב-1867), מהגר דני.
בשנת 1892 נולדו לבני הזוג בת אנה אליזבת.
נלה לקחה את שם המשפחה של אביה החורג.
המשפחה המעורבת עברה מערבה לשכונה לבנה של מהגרים גרמנים וסקנדינביים, אך נתקלה באפליה בגלל נלה.
כשנלה הייתה בת שמונה הם עברו כמה רחובות חזרה מזרחה.
בין השנים 1895 עד 1898 ביקרה לרסן בדנמרק עם אמה ואחותה למחצה.
אמנם היא הייתה יוצאת דופן בדנמרק בגלל היותה מעורבת גזע, אך היו לה כמה זיכרונות טובים מאותה תקופה, כולל עיסוק במשחקי ילדים דניים שפרסמה מאוחר יותר באנגלית.
לאחר שחזרה לשיקגו בשנת 1898 למדה בבית ספר ציבורי גדול.
באותה תקופה שנדידת השחורים הדרומיים גדלה לעיר, כך גם ההגירה מאירופה.
ההפרדה הגזעית והמתחים גברו בשכונות המהגרים, שם התמודדו שתי הקבוצות על מקומות עבודה ודיור.
אמה האמינה שחינוך יכול לתת לה הזדמנות ותמכה בה ללמוד באוניברסיטת פיסק, אוניברסיטה שחורה היסטורית בנאשוויל, טנסי.
שם הייתה סטודנטית בשנים 08–1907, לראשונה לרסן התגוררה בקהילה אפרו-אמריקאית, אך היא עדיין הופרדה על ידי הרקע שלה וניסיונות החיים שלה מרוב התלמידים, שהיו בעיקר מהדרום, צאצאי עבדים לשעבר.
לרסן עזבה ונסעה לבדה לדנמרק, שם התגוררה בסך הכל שלוש שנים בין 1909 ל-1912. לאחר שחזרה לארצות הברית, המשיכה להיאבק כדי למצוא מקום בו תוכל להשתייך.
בשנת 1914 נרשם לרסן לבית הספר לאחיות, בבית החולים ובית האבות לינקולן בעיר ניו יורק.
המוסד נוסד במאה ה-19 במנהטן כבית אבות לשירות אנשים שחורים, אך בית החולים התרחב.
המוסד עבר לקמפוס שהוקם בדרום ברונקס.
באותה תקופה חולי בית החולים היו בעיקר לבנים; חולי בית האבות היו בעיקר שחורים; הרופאים היו גברים לבנים; והאחיות וסטודנטים נשים שחורות.
עם סיום לימודיו בשנת 1915, עברה לרסן דרומה לעבוד במכון טוסקגי שבאלבמה, שם הפכה במהרה לאחות ראשית בבית החולים.
עקב תנאי העבודה הגרועים עבור אחיות בטוסקגי, החליט לרסן לעזוב אחרי שנה בערך.
היא חזרה לניו יורק בשנת 1916, שם עבדה שנתיים כאחות בבית החולים לינקולן.
לאחר שזכתה בציון השני בגובהו בבחינת שירות המדינה, לרסן נשכרה על ידי הלשכה העירונית לבריאות הציבור כאחות.
היא עבדה אצלם בברונקס בזמן מגפת השפעת הספרדית בשנת 1918, בשכונות לבנות בעיקר ועם עמיתים לבנים.
לאחר מכן המשיכה לעבוד עבור עיריית ניו יורק כאחות.
בשנת 1921 עבדה לרסן הלילות ובסופי שבוע כמתנדבת עם הספרנית ארנסטין רוז, כדי לעזור לה להכין את התערוכה הראשונה של "אמנות שחורה" בספריית העיר ניו יורק.
בעידודה של רוז, היא הפכה לאישה השחורה הראשונה שסיימה את לימודיה בבית הספר לספרנות שנוהל על ידי אוניברסיטת קולומביה.
לרסן עברה את בחינת ההסמכה שלה בשנת 1923. היא עבדה בשנה הראשונה כספרנית בסניף פארק סיוורד בלואר איסט סייד.
אחר כך לרסן עברה לסניף הארלם.
באוקטובר 1925 לקחה לרסן שבתון מעבודתה, מסיבות בריאותיות, והחלה לכתוב את הרומן הראשון שלה.
בשנת 1926, לאחר שהתיידדה עם אישים מובילים ברנסאנס של הארלם, ויתרה לרסן על עבודתה כספרנית.
בשנת 1928 פרסם לרסן את Quicksand, רומן אוטוביוגרפי ברובו.
היא זכתה לשבחי ביקורת משמעותיים, אם לא להצלחה כלכלית גדולה.
בשנת 1929 פרסמה את Passing הרומן השני שלה, שזכה להצלחה ביקורתית גם כן.
הספר עוסק בסוגיות של שתי נשים אפרו-אמריקאיות מעורבות-גזע שהיו חברות ילדות ועברו מסלולים שונים של זיהוי גזעי ונישואין.
אחת שזוהתה כשחורה והתחתנה עם רופא שחור; האחרת התחתנה עם גבר לבן, מבלי לחשוף את מוצאה השחור.
בשנת 1930 פרסמה לרסן את "Sanctuary", סיפור קצר עליו הואשמה בגנבה ספרותית.
נאמר כי "Sanctuary" דומה לסיפורה הקצר של הסופרת הבריטית שילה קיי-סמית, "גברת אדיס", שפורסם לראשונה בבריטניה בשנת 1919. אישומי הגנבה הספרותית לא הוכחו ולרסן קיבלה מלגת גוגנהיים, בשווי של כ-2,500 דולר באותה עת, והייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שעשתה זאת.
היא השתמשה במלגה לנסוע לאירופה למשך כמה שנים, ובילתה במיורקה ובפריז, שם עבדה על רומן על משולש אהבה שכל הגיבורים בו היו לבנים.
היא מעולם לא פרסמה את הספר או עבודות אחרות.
Quicksand (1928) - חול טובעני
חוצָה את הקו, תרגמה מאנגלית תמר משמר, הוצאת עם עובד, ספרייה לעם, 2017
נלי נחמה בן אור קלינס (לבית בן אור; נולדה בשנת 1933) היא פסנתרנית ופרופסור למוזיקה.
היא פרופסור בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה של גילדהול בבריטניה, שם לימדה נגינה בפסנתר ואת שיטת אלכסנדר מאז 1975. היא ניצולת השואה.
בן אור נולדה בשנת 1933 למשפחה יהודית בלבוב, פולין (כיום אוקראינה).
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, נכלאה משפחתה בגטו.
אמה, אחותה ונלי נמלטו ללא אביה.
כאשר השיגו זהויות מזויפות, היא הופרדה מאחותה, שהסתתרה ומצאה עבודה כעובדת בית.
בן אור ואמה התחזו לרומיות קתוליות ונסעו לוורשה, שם עבדה אמה במשך שנה כמשרתת במשפחה נוצרית.
לאחר שהחמיצו את רכבת הנוסעים האחרונה לוורשה, הם הושבו על ידי מנהל התחנה הגרמני ברכבת השמורה לקציני הוורמאכט.
המשפחה בוורשה מימנה עבור בן אור שיעורי פסנתר יחד עם בתם לאחר ששמעו אותה מנגנת.
מדי פעם, כאשר אנשים חשדו שהם יהודים, הם נאלצו להמשיך הלאה, אך הצליחו להימלט.
בן אור מוכרת כמובילה ביישום טכניקת אלכסנדר לנגינת פסנתר, תחום בו התמחתה יותר משלושים וחמש שנים.
היא מעבירה כיתות אמן על הטכניקה לפסנתרנים במדינות רבות ברחבי העולם.
בתקופת מגפת הקורונה עברה לשיעורים מרחוק.
היא הופיעה בקונצרטים ברחבי העולם, ברסיטלים, עם תזמורת ובמוזיקה קאמרית.
בן אור הקליטה הקלטות מסחריות רבות, כולל עבור ה-BBC.
הקלטות אלה מכסות מגוון רחב של מלחינים מהמאות ה-18 עד המאה ה-20.
כשעברה לאנגליה בשנת 1960, היא הכירה ונישאה לבעלה האנגלי ובהמשך עברה לנורת'ווד בלונדון.
בשנת 1999 הוקמה הקרן למלגות נלי בן אור, שפטרונה הוא סר קולין דייוויס.
בן אור מונתה לחברת מסדר האימפריה הבריטית (MBE) לשנת 2020 בזכות תרומתה להנחלת לשואה.
נלי טניסון קונאו הייתה מאיירת וציירת שלמדה בלונדון ובפריז.
היא הייתה נשואה לצייר והמאייר האמריקאי סיירוס קונאו ובנם הצעיר היה הצייר האנגלי טרנס קונאו.
טניסון נולדה בהמרסמית', לונדון, ב-25 באוגוסט 1869. היא הייתה הילדה השנייה להוריה, הרופא האירי אדוארד טניסון ריאן טניסון ואשתו השנייה, פרנסס סאלי טסטלין.
אשתו הראשונה של אדוארד - פאני האטון נפטרה לאחר לידת בנם השלישי, והותירה אחריה שלושה בנים.
במפקד 1881 מופיעה טניסון (בגיל 11) כילדה היחידה בבית עם הוריה, ככל הנראה בהשגחתה של מטפלת.
היא למדה בבית הספר לאמנות בצ'יזויק בשנים 1884 - 1886 ולאחר מכן, ללא תמיכת משפחתה, בבית הספר לאמנות של סר ארתור סטוקדייל קופ בדרום קנזינגטון..
ממפקד האוכלוסין משנת 1891 עברה משפחת טניסון לרחוב אוקסברידג', שעתיד היה להישאר בית המשפחה להוריה של טניסון, ולה עצמה עם ילדיהם עד מותו של סיירוס קונאו בשנת 1916.לאחר מכן היא עבדה כמאיירת עצמאית, בפרסומים כמו מגזין לודגייט.
עד 1899 חסכה מספיק כסף לנסוע לפריז ללמוד אמנות, והיא נרשמה לאקדמיה קולרוסי להתאמן אצל אבוט מקניל ויסלר.
שם נפגשה עם סיירוס קונאו.
הם חזרו ללונדון כדי להתחתן ב־1903. מכיוון שקונאו היה אזרח ארצות הברית, היא הפסידה את האזרחות הבריטית לאחר הנישואין.
היא לא קיבלה אזרחות אמריקאית באופן אוטומטי על ידי נישואין, שכן הדבר היה כפוף לכך שהיא זכאית להתאזרחות.
כך, היה גורל נשים בריטיות שהתחתנו עם אמריקאים בשנים 1870 עד 1933, כאשר החוק השתנה.
לאחר מות בעלה, טניסון הגישה בקשה להתאזרחות מחדש בבריטניה וקיבלה מחדש אזרחות בריטית ב־27 ביולי 1917.
לבני הזוג נולדו שני בנים: דזמונד, שהפך למהנדס כרייה.
וטרנס שהפך לצייר אנגלי ידוע.
גם טניסון וגם בעלה עבדו כמאיירים.
היא הייתה הרוסה כאשר סיירוס מת במפתיע מהרעלת דם בשנת 1916. טניסון עזבה את מה שהיה בית המשפחה ועברה תחילה להולנד פארק 152 בקנזינגטון.
לאחר מכן היא עברה לדרטמור, אחר כך לקורנוול, התגוררה תחילה בהאלסטאון ולאחר מכן בסנט אייבס, שם קנתה בית אותו שחזרה, והוא הפך לבית קפה.
טניסון הפכה לחברה באגודת האמנים של סנט אייבס בשנת 1928 ונשארה חברה עד 1945. 1934 עברו היא וילדיה חזרה לצ'יזויק, שעתיד להישאר מעונה של טניסון בלונדון עד מותה.
היא הפכה לחברה באגודת הנשים באמנות בשנת 1918 והייתה מציגה שם לעיתים תכופות.
היא גם הציגה באקדמיה המלכותית.
נל פידליה מרסר הייתה סופרג'יסטית אמריקאית וחברה במשמר הדומם, קבוצת מחאה אמריקאית למען זכות הבחירה לנשים.
מרסר נולד בנורת' לנדינג, וירג'יניה, ב-13 באוגוסט 1893. היא גדלה בנורפוק, וירג'יניה, שם הפכה לחברה בסניף של מפלגת הנשים הלאומית.
כחברה במשמר הדומם הפגינה מול הבית הלבן למען זכות הבחירה לנשים בארצות הברית, היא נעצרה בפברואר 1919 בגין השתתפותה בהפגנה ונידונה לחמישה ימי מאסר.
מרסר זכתה לכבוד על הקרבתה ובשנת 1926 הפכה לנציגת בקונגרס העשירי של ברית הנשים הבין-לאומית בפריז, צרפת.
בשנת 1929, היא נישאה לקליפטון נ.
פיליפס, חייל במלחמת העולם הראשונה שהיה מבוגר ממנה בתשע שנים.
בנוסף לפעילותה האקטיביסטית מרסר סיירה באירופה במשך שנתיים, ועם שובה לארצות הברית, שהתה במלון ברונסוויק בכיכר קופלי בבוסטון.
מאוחר יותר היא תרכוש את המלון ותנהל אותו עד מכירתו לחברת IBM.
המבנה ישמש את מטה החברה.
מרסר מתה באנדובר, מסצ'וסטס ב-30 בספטמבר 1979.
בשנת 2021, פורסם כי מרסר אמור להיות נושא לסרט תיעודי של היוצרת טארה פרייס.
נלה היא דמות בדיונית בזיכיון המדיה "מלך האריות" של חברת וולט דיסני.
נלה, שהוצגה לראשונה בסרט המונפש "מלך האריות" (1994), מופיעה לאחר מכן כדמות פחות בולטת בסרטי ההמשך שלו, "מלך האריות 2: מלכות סימבה" (1998) ומלך האריות 3: האקונה מאטאטה (2004), ומשמשת כדמות חוזרת בסדרת הטלוויזיה "משמר האריות" (2015–2019).
בסרט המקורי, נלה הבוגרת מדובבת על ידי השחקנית האמריקאית מוירה קלי.
את קולה המדבר של נלה הצעירה מספקת השחקנית ניקטה קאלמה, בעוד שהזמרות לורה וויליאמס וסאלי דבורסקי מספקות את קולות השירה של נלה הצעירה והבוגרת בהתאמה.
נלה מוצגת כבתם של אריה אלמוני וסארפינה, החברה הכי טובה של סימבה, ובסופו של דבר הופכת לאשתו, כמו גם לכלתם של מופאסה וסרבי והאחיינית של סקאר עד סוף מלך האריות.
נלה הופכת לאשתו של סימבה וגם למלכה שלו.
נלה היא גם אמם של קופה, קיארה וקיון.
מספר שנים לאחר שדודו של סימבה סקאר הרג את אביו של סימבה מופסה וכבש את כס המלוכה, נלה יוצאת נואשות אל הג'ונגל כדי למצוא עזרה.
לאחר התאחדות המפתיעה עם סימבה מבוגר, שסקאר רימה אותה מזה זמן רב כדי להניח שהוא מת, נלה מעודדת אותו לחזור לצוק התקווה, להפיל את דודו ובסופו של דבר להפוך למלך.
כמלכה של סימבה, לנלה יש בן, קופה, גור הרפתקן ב"מלך האריות: שש הרפתקאות חדשות", בת, קיארה, שסיפורה נחקר בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה" ובן נוסף בשם קיון, המשמש כגיבור של הסדרה "משמר האריות".
נלה היא הדמות הנשית המשמעותית ביותר במלך האריות.
מכיוון שהסרט נוצר בהשראת הטרגדיה המלט של וויליאם שייקספיר, נלה נחשבת למקבילה של מלך האריות לעניין האהבה של המלט אופליה, אם כי נותרו הבדלים בין שתי הדמויות.
מושגים מוקדמים רבים שפותחו לראשונה עבור נלה ננטשו בסופו של דבר, כולל אח ואב עבור הדמות, כמו גם אותה נרדפה רומנטית על ידי סקאר.
בעוד שהקבלה הביקורתית כלפי נלה הייתה מעורבת בדרך כלל, הביצועים הווקאליים של קלי זכו לשבחים.
נלה מופיעה בעיבוד המוזיקלי בברודוויי של הסרט, בגילומה לראשונה על ידי הזמרת הת'ר הדלי.
הדמות מופיעה גם בסדרת הטלוויזיה "משמר האריות", כאשר גבריאל יוניון מחליפה את קלי כקולה של נלה.
ביונסה ושהאדי רייט ג'וזף מדבבים את דמותה בעיבוד הלייב-אקשן בתלת מימד משנת 2019 לסרט המקורי בבימויו של ג'ון פאברו.
נלה הצעירה הופיעה לראשונה בסרט "מלך האריות" (1994) כבתה של סרפינה והחברה הטובה ביותר של סימבה, שאותה היא מלווה לעיתים קרובות בהרפתקאותיו ברחבי ארצות הגאווה.
סימבה מזמין את נלה לבקר איתו בבית הקברות האסור לפילים, למרות הוראות אביו מופסה.
הגורים נקלעים למארב עד מהרה על ידי שנזי, בנזאי ואד, שלישיית צבועים שנבחרה על ידי סקאר, דודו הבוגדני של סימבה, על מנת להרוג את סימבה כדי לשפר את סיכוייו להיות מלך, אך בסופו של דבר ניצלו על ידי מופסה.
אולם למחרת, נלה עצובה לגלות מסקאר שגם סימבה וגם מופסה נספו במהלך דריסה של גנויים.
כשסימבה וגם מופסה מתים, סקאר גוזל את כס המלכות והופך למלך ומאפשר לצבועים להיכנס לאדמות התקווה.
מספר שנים לתוך שלטונו העריץ של סקאר, שהותיר את הממלכה עקרה ומורעבת, נלה נואשת יוצאת אל הג'ונגל בחיפוש אחר עזרה, שם היא מנסה לאכול חזיר יבלות בשם פומבה; מעט היא יודעת שחזיר היבלות הוא למעשה חבר של סימבה, שהוא, למעשה, חי וקיים.
בעודו מגן על פומבה מפני נלה, סימבה מזהה את נלה, והשניים מתאחדים לבסוף רק כדי להתווכח מדוע סימבה מסרב לעמוד באחריות שלו ולחזור לצוק התקווה.
לאחר שנודע שסימבה החליט בסופו של דבר לחזור לצוק התקווה ולהתמודד עם סקאר, נלה חוזרת לארץ הגאווה כדי לסייע לו.
מופתע לגלות את סימבה בחיים, סקאר מאלץ את אחיינו מוכה האשמה "להודות" בגאווה שהוא אחראי למותו של מופסה, שלמעשה נגרם על ידי סקאר עצמו על ידי השלכת מופאסה מצוק לתוך הדריסה.
כשהוא נודע את האמת, סימבה מאלץ את דודו להודות במעשהו בפני הגאווה, ומתחולל קרב בין הגאווה לצבא הצבועים של סקאר.
סימבה בסופו של דבר מביס את סקאר והופך למלך, כאשר נלה בסופו של דבר הופכת למלכה שלו.
נלה לא הופיעה בסדרת הטלוויזיה "טימון ופומבה" למרות שהיא נעדרת הפעם.
בסרט ההמשך הראשון של הסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה" (1998), נלה מופיעה בתפקיד פחות בולט כמלכת ארצות הגאווה ואמה של קיארה, הבת הנמרצת שלה ושל סימבה.
נלה מבחינה שקיארה, שסימבה מגוננת עליה מאוד, ירשה את האישיות המרדנית של אביה ואת אהבתו להרפתקאות.
כאשר קיארה מתיידדת עם בנה של זירה קובו, אריה צעיר מגאוות גלות של חסידי סקאר המכונה "האאוטסיידרים", נלה הרבה יותר סובלנית ליחסים ביניהם מאשר סימבה, ומשכנעת אותו להציע לקובו הזדמנות להוכיח שהוא אמין.
בסוף הסרט, נלה זוכה לקובו כחתנה לאחר שהוא מתחתן עם קיארה.
במלך האריות 3: האקונה מאטאטה, המתמקד דווקא בידידותם של טימון ופומבה, תפקידה של נלה כמעט זהה לזה של הופעתה ב"מלך האריות" מכיוון שיוצרי הסרט עשו שימוש חוזר ברוב הצילומים של הדמות מהסרט הראשון.
מדובבת על ידי השחקנית גבריאל יוניון, נלה חוזרת על תפקידה כמלכת אדמות התקווה בסדרת הטלוויזיה "משמר האריות", אשר לבכורתה ב-2016 קדם הסרט המיועד לטלוויזיה "משמר האריות – השאגה חוזרת" (2015).
התוכנית מתרחשת בפער הזמן בסרט השני, התוכנית סובבת סביב בנם של נלה וסימבה קיון, אשר, בהיותו הגור השני שלהם אחרי קיארה, הוטל להקים את משמר האריות הבא, קבוצה אחראית להגנה על ארצות הגאווה.
עד סוף עונה 3, נלה גם קבלה את ראני בתור כלתה לאחר שהיא נישאת לקיון, שהופך למלך עץ החיים ופרש כמנהיג משמר האריות.
למרות שהיא מעריצה את הזיכיון של מלך האריות, יוניון נמנעה מלצפות בסרטים קודמים של מלך האריות כהכנה לתפקיד כי היא רצתה "לשים חותמת משלה" על הדמות.
ואז, כמובן, יש את הקטעים המוזיקליים הנפלאים האלה שהיא יכולה להיות מעורבת איתם, ואלוהים אדירים...
היא באמת עומדת במוניטין שלה בכל הנוגע ליופי הקול והכישרון שלה".
באותו יום לוהקה שהאדי רייט ג'וזף לתפקיד נלה הצעירה בסרט.
ג'וזף חוזרת על תפקידה מהמחזמר בברודוויי.
ג'וזף בחרה לעבוד בסרט כי "[היא יודעת] שנלה נותנת השראה לילדות קטנות כי זה קרה [לה] כשהיא הייתה צעירה יותר.
[ג'וזף] ממש אמר ש[היא] רוצה להיות היא.
ג'וזף אמרה גם כי לאחר שנודע לו שביונסה תשמיע את קולה של נלה הבוגרת, היא "באמת הייתה צריכה להגביר את המשחק ולחשוב מה ביונסה תרצה".
הסרט מסמן את הקאמבק של הזמרת מאז הריונה וסרטה המוזיקלי הראשון מאז נערות החלומות משנת 2006.
תפקידה של נלה בגרסה המחודשת של 2019 מורחב מעט.
כגור, נלה מצטיירת כחוששת וחסרת רצון יותר כשהיא יוצאת לבית הקברות לפילים עם סימבה, וחשה את הסכנה האורבת במקום.
במהלך שלטונו של סקאר, נלה הבוגרת מפתחת יריבות עם שנזי עקב המפגש הראשון שלהם.
היא גם מציעה לסאראבי שהם צריכים להילחם בחזרה או לעזוב את ארצות הגאווה, אבל סרבי דוחה את שתי ההצעות.
זה מוביל את נלה להתגנב מסלע הגאווה בלילה שלאחר מכן כדי שתוכל לקבל עזרה.
זאזו משתמש בעצמו כהסחה כדי לאפשר לנלה לעזוב מבלי להיתפס על ידי סקאר והצבועים.
היא מתאחדת עם סימבה בג'ונגל כמו במקור אבל עוזבת מיד לאחר שסימבה מסרב לחזור, רק שסימבה יעקוב אחריה זמן קצר לאחר ששינה את דעתו.
במהלך השיא, נלה נלחמת נגד שנזי ויוצאת מנצחת.
לאחר מכן היא הופכת בסופו של דבר למלכה החדשה של ארצות הגאווה על ידי נישאת לסימבה והביאה לעולם גור שהיא וסימבה קראו לו קופה בדיוק כמו כשנלה ילדה גור בן יומו ללא שם בסרט המקורי.
בעיבוד המוזיקלי בברודוויי של מלך האריות, התפקיד של נלה נוצר על ידי הזמרת הטרינידדית-אמריקאית הת'ר הדלי.
הופעת הבכורה שלה בברודוויי, באודישן הראשון לתפקיד הוכיחה אתגר עבור הזמרת בשל חוזה Ragtime שלה, שבסופו של דבר הסוכן שלה הצליח להביא אותה לשחרור.
הבמאית ג'ולי טיימור הרגישה שמסעה של נלה בסרט לא מפותח ונמנה עם המרכיבים החלשים יותר של הסיפור, ולכן החליטה "לחזק" את הנרטיב של הדמות לברודוויי.
תפקידה במחזמר נשאר זהה לסרט פרט לסצנה שבה במהלך השיר "The Madness of King Scar", נלה מגיעה לסקאר כדי לדרבן אותו לעשות משהו בנוגע לבצורת בארצות הגאווה, רק כדי שסקאר ינסה ולפתות אותה להפוך למלכה שלו ואם ילדיו.
נלה מסרבת מכיוון שהיא כבר מאורסת לסימבה, נסיך ארצות הגאווה כילדה על ידי הוריהם, סרפינה, מופסה וסאראבי ונמלטת מארצות הגאווה כדי למצוא עזרה.
הופר הפיק שבעה שירים שזכו בפרסי גראמי עבור אמנים ומוזיקאים שונים, ביניהם: הסמאשינג פאמפקינס, U2 ושינייד או'קונור.
הוא זכה בפרס "המפיק הטוב ביות"ר של Q ופעמיים היה "מפיק השנה של שבוע המוזיקה".
במהלך הקריירה שלו, עבד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה על הלהיט "Bedtime Story" הלקוח מ-Bedtime Stories.
נלי אריקסן, באנגלית: Nelly Erichsen (9 בדצמבר 1862 - 15 בנובמבר 1918) הייתה מאיירת וציירת אנגליה.
היא נולדה למשפחה דנית עשירה.
לאחר לימודים באקדמיה המלכותית לאמנות בשנות ה-80, היא המשיכה לקריירה מצליחה כמאיירת וסופרת.
נלי אריקסן נולדה ב-9 בדצמבר 1862 בניוקאסל על טיין, הרביעית מתוך שישה ילדים.
אביה היה הרמן גוסטב אריקסן, יליד קופנהגן באוקטובר 1826, שאחרי טיול באירופה, הגיע לניוקאסל כצעיר בן 22. אמה של נלי, אנה דורותיאה סוהר, שנולדה אף היא בדנמרק, בשנת 1827.
בסוף שנות ה-60 אביה הרמן, השקיע בהקמת חברת Great Northern Telegraph Company והפך לנציג החברה באנגליה עד למותו, והעביר את משפחתו לגור בדרום לונדון.
הרמן היה איש עסקים מצליח, עם אחזקות מניות בעסקי טלגרף וחברות אחרות בדנמרק מולדתו.
הוא נפטר ב-6 בדצמבר 1889 בגיל 63. נלי אריקסן שלטה בדנית שוטפת ושמרה על קשר הדוק לארץ הולדתם של הוריה.
אחותה אליס אריקסן הייתה מתרגמת ספרות דנית לאנגלית.
במפקד האוכלוסין של 1881, אריקסן, בת 19, מתוארת כסטודנטית לאמנות בבית הספר של האקדמיה המלכותית, לפני שלמוסד היו מרצים קבועים.
תערוכת הסטודנטים הראשונה שלה באקדמיה המלכותית הייתה בשנת 1884. כסטודנטית, היא התגוררה בניו קורט, לינקולן אין, לונדון.
האקדמיה המלכותית הציגה עוד ארבע מיצירותיה ב-1885.
אריקסן הגיעה במהירות לעצמאות כלכלית מסוימת כאמנית מקצועית, כולל הזמנות להפקת איורים הנלווים לסיפורים קצרים במגזין.
עד 1890, היא עבדה באולפני טרפלגר בצ'לסי.
אולפנים אלה הפכו מאוחר יותר לחלק מהמכון הפוליטכני הדרום-מערבי ומכללת צ'לסי לאמנות ועיצוב.
בשנת 1893 הציגה אריקסן ציור בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית.
ציוריה כללו את "הגביש הקסום", שהראה את השפעת האחווה הפרה-רפאליטיות.
אריקסן הייתה מיודדת עם ברטה ניוקומב, ובאמצעותה פגשה את ג'ורג' ברנרד שו, מחזאי ומייסד שותף של בית הספר לכלכלה של לונדון.
מ-1891 עד 1897 אריקסן הייתה תורמת עקבית לתערוכות האקדמיה המלכותית.
כמו כן איירה ספרים אחדים, כספרי מסעות ומדריכי טיולים ברומא, מקומות שהכירה ממגורים שם במשך שנים אחדות.
מ-1912 עד נובמבר 1918, אריקסן התגוררה בעיירת הספא הטוסקנית Bagni di Lucca עם שתי בנות לוויה, אוונג'לין מארס וויפל ורוז קליבלנד.
וויפל הייתה אלמנתו של הבישוף האפיסקופל האמריקני הנרי וויפל, הידוע בעבודתו האוונגליסטית בקרב אוכלוסיית הילידים ההודית.
רוז קליבלנד הייתה אחותו הצעירה של גרובר קליבלנד, נשיא ארצות הברית.
רוז שימשה כגברת הראשונה של אחיה 1885–1886 לפני שקליבלנד נישא.
וויפל וקליבלנד נפגשו לראשונה בחורף 1889–1890, וחידשו את מערכת היחסים הרומנטית שלהן ב-1901 (לאחר מותו של הנרי וויפל), ועברו מארצות הברית לאיטליה ב-1910.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובמיוחד לאחר התערבותה של ארצות הברית, שלוש הנשים הפכו למארגנות של פעולות סיוע למשפחות החיילים, במיוחד לאחר האבדות העצומות של קרב קפורטו (קובאריד, סלובניה) בשנת 1917. קבוצת פליטים חסרת פרוטה הוזמנה לבאני די לוקה, וסיפל ארגנה את בית הספר והמימון של ילדיהם.
בשנת 1918 מתו רוז קליבלנד וגם נלי אריקסן ממגפת השפעת הספרדית אוונג'לין וויפל מתה בלונדון ב-1930, אך היא הובאה למנוחות בבאני די לוקה ליד קברי שתי חברותיה שקדמו לה.
נלי מיכאילובנה אברמובה היא שחקנית כדורעף יהודייה-סובייטית בעבר.
זוכת מדליית כסף אולימפית (טוקיו 1964) ואלופת אירופה (1967) בכדורעף.
לצידה שיחקה ולנטינה וינוגרדובה אף היא שחקנית כדורעף יהודייה.
באליפות אירופה שנערכה בטורקיה בשנת 1967 היא זכתה במדליית זהב.
נלי מירה רובין (נולדה ב-20 בפברואר 1991) היא שחקנית ישראלית, זוכת פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
נלי מירה רובין נולדה בסנקט פטרבורג, רוסיה, להורים ממוצא קווקזי.
בגיל ארבע עלתה עם משפחתה לישראל ועד גיל 14 גדלה בחולון.
לאחר מכן עברה יחד עם משפחתה לקנדה לצורך עסקיו של אביה.
בתיכון בקנדה למדה במגמת מוזיקה ותיאטרון, הייתה חלק מלהקת בית הספר, הקימה להקה משלה והופיעה בהצגות בתיכון.
עם חזרתה לארץ, פנתה ללימודי משחק.
בשנים 2017–2019 למדה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין בתל אביב.
בשנת 2020 שיחקה את טלי בסדרה "חזרות".
בשנת 2021 שיחקה את עידית בסדרה "למה מי מת".
באותה שנה שיחקה את חלי בסדרה "המפקדת" ובסדרה "ילדות סכסכניות" בתפקיד בתאל.
בשנת 2022 שיחקה את גיטי גורביץ' בסדרה "ריקוד האש".
באותה שנה שיחקה את לימור בסדרה "העיר הטובה" ואת חוקרת המשטרה רויטל לוינסון בסדרה "מנאייכ".
בשנת 2023 שיחקה בתפקיד הראשי את אשרת מורנו, דמות בהשראת אורלי רביבו בפרשת משה קצב בסדרה "אָלֶף" של YES.
על תפקידה בסדרה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסדרות של מארסיי, צרפת, ובפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקנית הראשית בסדרת דרמה לשנת 2023.
בשנת 2024 השתתפה בעונה ה-11 של תוכנית המציאות הכוכב הבא במטרה לייצג את ישראל באירוויזיון 2025, אך לא עברה את שלב האודישנים.
נלי מירה רובין נשואה לחיים ומתגוררת בתל אביב.
נלה-ליס ואייקסו (באסטונית: Nele-Liis Vaiksoo; נולדה ב-16 במרץ 1984 בטאלין) היא זמרת ושחקנית אסטונית.
לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20 התלוותה ואייקסו לסיבוב ההופעות באירופה של להקת המחזמרים של אסטי טלוויז'ן (ETV).
בד בבד למדה נגינה על פסנתר בבית הספר למוזיקה בטאלין.
ב-1998 הצטרפה לקאסט הרשמי של המחזמר The King and I.
בשנת 2000 הגיעה למקום הרביעי בתחרות השירים הלאומית של אסטוניה לילדים.
האירוע הופק ואורגן על ידי ETV.
שלוש שנים אחר כך הקליטה יחד עם עוד שמונה אמנים אסטונים ידועי-שם אלבום אולפן בשם We Are Family.
ב-2008 הוציאה עם רולף רוסלאו אלבום לרגל חג המולד בשם Täheöö.
ואייקסו דיבבה לאסטונית את הדמות הראשית של הסרט "פלונטר" מבית היוצר של חברת וולט דיסני, רפונזל.
בשנת 2012 דיבבה את דמותה של נלה מתוך הגרסה האסטונית ל"מלך האריות".
בשנה שלאחר מכן הוציאה אלבום בשם Mina, לרגל חגיגות 15 שנים לקריירת המשחק שלה.
הוא הורכב מכמה גרסאות כיסוי לשירי מחזמר מוכרים.
בשנת 2021 פרסמה אלבום נוסף, Valguses ja varjus, כמחווה מוזיקלית למשוררת לילו טונגאל.
בנובמבר 2023 נמנתה בין המשתתפים בקדם האסטוני לאירוויזיון 2024, Eesti Laul 2024, עם השיר "Käte ümber jää".
היא העפילה אוטומטית לשלב הגמר, ודורגה בסופו במקום השלישי, מאחורי אולי ופולופ ו-5מינוסט בהתאמה.
נלידה "נלי" אווילה פו היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מדינת ניו ג'רזי, מאז ינואר 2025. טרם היבחרה לבית הנבחרים האמריקאי הייתה פו חברת בית המחוקקים של ניו ג'רזי, תחילה באספה הכללית (2012-1997) ולאחר מכן בסנאט (2025-2012).
היא החלה את כהונתה באספה הכללית לאחר שהחליפה את חבר האספה ביל פסקרל, אותו לימים ירשה גם בקונגרס האמריקאי לאחר מותו.
פו נולדה ב-20 במאי 1956. היא למדה באוניברסיטת קין, באוניברסיטת ראטגרס, ובאוניברסיטת וירג'יניה.
רוב הקריירה של פו התנהלה בעיריית פטרסון, שם כיהנה כמנהלת העסקים של העיר בין השנים 2014–2018, כעוזרת מנהלת העסקים (2003–2014, 1997–1998), כמנהלת מחלקת השירותים החברתיים (1986–1997) וכרכזת ההכשרה והחינוך של תוכנית חוק התעסוקה וההכשרה המקיפה (CETA) בין השנים 1975–1983.
היא הייתה חברה בכוח המשימה של מדינת ניו ג'רזי למניעת התעללות בילדים והזנחתם בין השנים 1997–2016, ובמועצה המייעצת לשירותי הבריאות לנשאי HIV במחוזות פאסייאיק וברגן (1993–1997).
כמו כן, היא שימשה כמתאמת תוכנית הנוער של מחוז פאסייאיק בשנים 1983–1985.
במקום להתמודד מחדש למושבהּ באספה בבחירות 2011, בחרה פו להתמודד אל הסנאט של ניו ג'רזי במחוז שבו כיהן הסנאטור הוותיק ג'ון גירג'נטי, שהודיע על פרישתו.
היא הביסה בקלות את ראש עיריית האלדון לשעבר, קן פניגטור, בבחירות לסנאט של ניו ג'רזי ב-2011 – והושבעה לתפקידה בינואר 2012. מאז נבחרה מחדש לסנאט בשנים 2013, 2017, 2021 ו-2023.
ב-21 באוגוסט 2024 נפטר חבר הקונגרס המכהן ביל פסקרל.
ב-29 באוגוסט בחרו חברי הוועדה הדמוקרטית של מחוז פאסייאיק בפו כמועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס התשיעי של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
יריבה הרפובליקני בבחירות 2024 היה בילי פרמפה.
המנהיגים הדמוקרטים הסכימו במהירות לבחור בה כמחליפתו של פסקרל, כאשר המועד האחרון להחלפתו בקלפי היה באותו ערב בחצות.
בבחירות 2024 המחוז עבר שינוי פוליטי משמעותי לכיוון הרפובליקנים, כאשר לראשונה הצביע לטובת מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ בהפרש קטן, לאחר שב-2020 הצביעו תושביו למועמד הדמוקרטי ג'ו ביידן בפער של 20%.
פו ניצחה את פרמפה בהפרש של 5 נקודות בלבד – מרווח ניצחון קטן בהרבה בהשוואה לבחירות הקודמות לבית הנבחרים האמריקאי במחוז.
נלי (קורנליה) מרצ'ינקובסקי-שומאכר (1896–1991) הייתה יקירת העיר חיפה, ובת לקהילת הטמפלרים שייסדו את המושבה הגרמנית בעיר.
ספרה האוטוביוגרפי "גשם משמים בהירים" מתעד את תולדות העיר בכלל והמושבה הגרמנית בפרט.
נלי שומאכר נולדה בשנת 1896 בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל, ילדה שביעית במשפחה בת 9 ילדים.
אביה היה המהנדס והארכאולוג הטמפלרי גוטליב שומאכר, וסבה היה האדריכל ומתכנן המושבה הגרמנית בחיפה, יעקב שומאכר.
משפחת אמה של מרצ'ינקובסקי-שומאכר, מריה לנגה, הגיעה לארץ ישראל עם הוריה בשנת 1875 מדרום רוסיה, מאזור הגרמנים המנוניטים, ונישאה לגוטליב בחיפה.
סבה מצד אימה של מרצ'ינקובסקי-שומאכר, פרידריך לנגה, רכש את השכלתו באוניברסיטת סנט פטרבורג, שימש כמורה בבית הספר הטמפלרי, ומונה לתפקיד ראש המושבה לאחר מותו של יעקב שומאכר.
שומאכר למדה בבית הספר של הטמפלרים, ובשנת 1912, כשהייתה בת 16, נשלחה לביירות לפנימייה לבנות של הנזירות-האחיות מקייזרסוורת שבגרמניה.
היא למדה שם שנתיים והתקרבה לנצרות ולחיי הדת.
לאחר סיום לימודיה, ובמקביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלחה על ידי אביה לגרמניה ללמוד הוראה בקייזרסוורת, שם שכן המוסד הראשי של המסדר הנוצרי להכשרת דיאקוניות.
במהלך המלחמה גורשה משפחתה מארץ ישראל, לאחר שאביה התגייס לשורות הצבא הגרמני ושירת כקצין הנדסה בסיני, ובתום לימודיה הצטרפה שומאכר למשפחתה בדרום גרמניה.
המשפחה שבה לחיפה בשנת 1924, ושומאכר עצמה נשלחה ללמוד באוניברסיטת בון.
בסוף שנת 1925, כשנודע לה על מות אביה, היא לקתה בהתמוטטות עצבים ונשלחה להבראה בבית אימה בחיפה.
בינואר 1927 מונתה שומאכר למנהלת המוסד החינוכי "טליתא קומי" בירושלים בו למדו לנערות ערביות נוצריות בתנאי פנימייה.
היא ניהלה את בית הספר במשך ארבע שנים במהלכן למדה ערבית.
בשנת 1930 פגשה במהלך ביקורו בארץ את ולדימיר מרצ'ינקובסקי, מחבר הספר "חיי האמונה ברוסיה הסובייטית", מלומד רוסי ונוצרי אדוק שערך מסעות רבים באירופה ובהם הרצה על חשיבות הדת וחיזוק האמונה.
השניים נישאו בשנת 1932 והעתיקו את מגוריהם לביתו של מרצ'ינקובסקי בכפר שבפלך ווהלין ברוסיה.
השניים מעולם לא הביאו ילדים לעולם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזרו השניים לחיפה והשתקעו בה עד סוף ימיהם, תחילה בבית משפחת שומאכר בכרמלהיים ולאחר מכן בבית שבנו בסמטת שביל המערות, והיו מעורבים מאוד בחיי החברה והדת של קהילת היהודים המשיחיים בעיר.
בסוף שנות ה-40 העבירה נלי אוסף עבודות ושרטוטים של אביה לפרופ' יוחנן רטנר מהטכניון, והם שמורים בארכיון ההיסטורי בספרייה המרכזית של הטכניון.
חומר נוסף מהאוסף הגיע לידיו של פרופסור אלכס כרמל.
ולדימיר מרצ'ינקובסקי נפטר בשנת 1971. נלי הגיעה לגיל 96, נפטרה בשנת 1991 ונקברה בבית הקברות הטמפלרי בחיפה.
בשנותיה האחרונות התגוררה בבית האבות "אבן העזר" לאוכלוסייה הנוצרית מחיפה, מייסודם של היהודים המשיחיים.
בשנותיה האחרונות תיעדה נלי את תולדות חייה, בגרמנית, והם ראו אור בעברית בשנת 1994 בספר האוטוביוגרפי "גשם משמים בהירים".
בין היתר כולל הספר גם תיעוד מפורט של ראשית ימיה של העיר חיפה ובפרט את חיי הטמפלרים בעיר.מתוך הערכה על תרומתה לחברה של נלי מרצ'ינקובסקי-שומאכר הוענק לה התואר יקירת העיר חיפה.
נלי הדוויג דינר הייתה דיילת אוויר שווייצרית.
היא הייתה הדיילת הראשונה באירופה.
דינר החלה לטוס עבור סוויסאייר ב-1 במאי 1934 ונודעה בשם ("מלאך האוויר").
היא נהרגה בתאונת מטוס סוויסאייר בטוטלינגן בשנת 1934, יחד עם שני אנשי הצוות האחרים ותשעה נוסעים.
נל פישר היא שחקנית בריטית-ניו זילנדית.
אביה, טובי פישר, הוא עורך דין לענייני איכות הסביבה ושחקן לשעבר מניו זילנד.
אמה, לורה קלארק, היא דיפלומטית בריטית שכיהנה כנציבה עליונה לניו זילנד בין השנים 2018 ל-2022. פישר חיה בניו זילנד במשך ארבע שנים במהלך ילדותה, שם החלה את קריירת המשחק שלה.
בנוסף לניו זילנד, היא התגוררה בדרום אפריקה ובריטניה במהלך ילדותה.
היא מתגוררת כיום בצפון לונדון.
פישר לומדת מספר שפות, כולל רוסית, יוונית עתיקה ולטינית.
2022–2024: עבודות מוקדמות והופעת בכורה קולנועית
פישר החלה את קריירת המשחק המקצועית שלה בשנת 2022. תפקידה הראשון בסרט היה בתור טיה בסרט הפוסט-אפוקליפטי הניו זילנדי "Northspur".
בסרט, דמותה פוגשת את הגיבור קיילן (ג'וש מקנזי) כשהוא מחפש תרופה לאשתו.
באותה שנה, היא הופיעה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה האוסטרלית "אלכסה קרואו: בלשית פרטית" בתפקיד אוליב קרואו, אחייניתה של אלכסה, הדמות הראשית.
בשנת 2023, פישר זכתה להכרה על תפקידה בסרט האימה "להעיר את השד".
בסרט היא גילמה את הדמות קאסי, שאמה אחוזת דיבוק.
במאי הסרט, לי קרונין, ביקש מפישר להשתמש בדם וחומרי הקאה מזויפים לפני הצילומים כדי לוודא שהיא מרגישה בנוח עם אלמנטים של אימה.
המבקרים שיבחו את הופעתה בסרט.
באותה שנה, היא הופיעה בקומדיה הרומנטית "בחר אהבה", שם גילמה את לואיזה.
בשנת 2024, פישר כיכבה בקומדיית ההרפתקאות "תולעת ספרים".
היא גילמה את מילדרד, ילדה בת 12 שיוצאת למסע עם אביה הקוסם המנוכר, בגילומו של אלייז'ה ווד, כדי למצוא יצור מיתולוגי המכונה פנתר קנטרברי.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-28 של סרטי פנטזיה.
פישר הצטרפה לצוות השחקנים של "דברים מוזרים" לעונה החמישית והאחרונה של הסדרה, שהחלה לצאת ב-26 בנובמבר 2025. היא לוהקה לתפקיד הולי וילר, אחותו הצעירה של הדמויות הראשיות מייק וננסי וילר.
התפקיד גולם בעבר על ידי התאומות אניסטון וטינסלי פרייס בעונות 1–4. יוצרי הסדרה, האחים דאפר, ליהקו מחדש את התפקיד מכיוון שהדמות דרשה נוכחות גדולה יותר ובגרות רבה יותר לעלילה של העונה האחרונה.
בעונה החמישית, לדמותה של פישר יש עלילה מרכזית הכוללת אינטראקציה עם הנבל וקנה, בגילומו של ג'יימי קמפבל באוור.
הוא מופיע לה כחבר דמיוני ידידותי שהיא מכנה "מר מה זה" ("Mr.
במהלך העונה, הולי נחטפת על ידי דמוגורגון ונלקחת ל"כלא של זיכרונות", שם היא פוגשת את הדמות מקס מייפילד.
פישר ציטטה את הרומן "קמט בזמן" כהשפעה ספרותית על התפתחות הדמות ועל מערכת היחסים שלה עם היסודות העל-טבעיים.
הפרק השני של העונה נקרא "היעלמותה של הולי וילר", המתייחס לפרק הפיילוט של הסדרה, "היעלמותו של ויל ביירס".
+שנהפרויקטתפקיד הערותסימוכין 2022 Northspur טיה 2023 להעיר את השד קאסי ביקסלר בחר אהבה לואיזה 2024תולעת ספרים מילדרד
+שנהפרויקטתפקיד הערותסימוכין 2022 אלכסה קרואו: בלשית פרטית אוליב קרואו 2 פרקים 2025 דברים מוזרים הולי וילר תפקיד ראשי (עונה 5)
נמ"ר (ראשי תיבות של נגמ"ש מרכבה) הוא נגמ"ש כבד ישראלי המבוסס על תובת טנק מרכבה סימן 4, עליה מורכבות מערכות ייעודיות לפי הצורך.
הנמ"ר שפותח ומיוצר על ידי מנהלת המרכבה והרק"ם (מנת"ק), תוכנן מלכתחילה ככלי רכב קרבי משוריין לחיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית, שמצטיין בתכונות של מיגון ועבירות, והוא החלוץ במשפחה של כלי רק"ם כבדים, המתוכננים לשמש את חטיבות צה"ל בשדה הקרב המשולב.
כלים אלה כוללים נגמ"ש, נמ"ר הנדסי, נמ"רבולנס, נמ"ר פיקוד ובעתיד גם נגמ"ש לחימה.
כמו כן, הוא יכול לשמש ככלי מסייע ליחידות שריון בהובלת תחמושת ואספקה ביחד עם הטנקים.
הנמ"ר נכנס לשירות בצבא ההגנה לישראל בסוף 2008 ובעקבות הצלחתו במבצע צוק איתן הוחלט להגביר את ההצטיידות בנמ"רים עם "מעיל רוח".
הצורך המבצעי הדחוף הביא למספר פיתוחים המבוססים על הסבה של תובות טנקים מתיישנים לנגמ"שים כבדים.
ההסבות כללו מספר שיפורים כמו החלפת מערכת ההנעה, המזקו"ם ושיפור המיגון.
דוגמאות לפיתוחים כאלה הם אכזרית — המבוססת על טנקי T-54/55 ("טירן") שנלקחו שלל — ונגמשו"ט, נגמחו"ן, נקפדון, פומ"ה ודומיהם — המבוססים על טנקי צנטוריון ("שוט").
כלים אלה לא היו אידיאליים מבחינת המענה שסיפקו מכמה סיבות, ובהן:
הכלים לא תוכננו מלכתחילה לשמש כנגמ"שים, ולכן הכילו חלל קטן ללוחמי החי"ר (או שנדרש מאמץ רב בהסבתם לאפשר יכולת נשיאת לוחמים).
המנוע בכלים אלו נמצא מאחור — היכן שבדרך-כלל ממוקמת דלת-הכניסה לנגמ"ש — ופתחי הכניסה ממוקמים על גג התובה (פרט ל"אכזרית" ול"נקפומ"ה", להן פתחים אחורי וקדמי בהתאמה).
הכלים מוסבים מטנקים מתיישנים, ולכן קשה יותר ויותר לתחזקם.
בהובלת הגופים במשרד הביטחון האחראים על תיאום וניהול הפיתוח של טנקי המרכבה מראשית הפרויקט בסוף שנות ה-70, נבנו שני דגמי אבטיפוס: נמר"ה בתצורת רק"ם חילוץ, לשימוש החוליה הטכנית הפלוגתית (חט"פ), ונמ"ר בתצורת נגמ"ש/נגמ"ש לחימה.
אבות הטיפוס התבססו על תובות של טנקי מרכבה סימן 1, מתוך כוונה לייצר נמ"רים בעיקר על בסיס הסבה של טנקים אלו, אשר עמדו בפני הוצאה משירות.
הפרויקט הוקפא על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק מסיבות תקציביות, אולם בעקבות "אסון הנגמ"שים" ב-2004 ומלחמת לבנון השנייה ב-2006 הוחלט על בדיקה-מחדש של הפתרון לנגמ"ש הלחימה העתידי של כוחות החי"ר.
נבדקו חלופות לנגמ"ש המרכבה, כמו הנגמ"ש האופני האמריקאי סטרייקר, אולם בשל המיגון העדיף בבירור של הנמ"ר וכן משיקולים כלכליים ולוגיסטיים (ייצור "כחול לבן" המבוסס על פס-הייצור של טנקי המרכבה), הוחלט בסופו של דבר כי נגמ"ש המרכבה הוא נגמ"ש הלחימה שבו יצטייד צה"ל.
בספטמבר 2007 במסגרת תוכנית ההצטיידות הרב-שנתית של צה"ל "תפן 2007", החליטו הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי ושר הביטחון אהוד ברק, במסגרת הצטיידות כוללת של מטוסי F-35 וספינות חדשות, על חיזוק של צבא היבשה באמצעות רכישתם של מאות נגמ"שי מרכבה.
על פי עיתון הארץ צה"ל הזמין כ-130 נגמ"שי נמ"ר במחיר של כ-3 מיליון דולר לכלי, ותכנן להזמין עוד כ-800 במטרה להחליף את צי הנגמ"שים המתיישן שלו.
בתחילה ביקש הרמטכ"ל אשכנזי להצטייד ב-600 כלים, אך לבסוף הוסכם לייצר 500 כלים.
במרץ 2008 נערך טקס חשיפת הנמ"ר, בו הוא הושק רשמית על ידי סגן הרמטכ"ל, האלוף דן הראל, בבסיס צה"ל מחנה דורי.
באפריל 2008 אישר הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי את תוכנית ההצטיידות של לוחמי זרוע היבשה בנגמ"ש הנמ"ר, שצפוי היה להיכנס לשימוש מבצעי החל משנת 2009.
חודשים ספורים אחר כך החלה חטיבת גולני להצטייד בו.
עוד לפני כן החל הנמ"ר בשורת ניסויים מבצעיים, ודווח על מספר תרגילים גדודיים וחטיבתיים בהם התאמנו לוחמי גבעתי וגולני בלחימה באמצעותו.
השימוש המבצעי הראשון בנמ"ר התבצע ברצועת עזה בשעות האחרונות של מבצע עופרת יצוקה, בפיקודו של מפקד חטיבת גולני.
בפברואר 2010 הוחלט במערכת הביטחון כי חטיבת המילואים כרמלי, היא שתקלוט את ה"נמ"רים" לאחר שתושלם הסבת חטיבת גולני להפעלתם.
בנוסף, הוחלט כי מערכת "חץ דורבן", המסוגלת להדוף איומים קינטיים (תחמושת טנקים), המאופיינים במהירות מעוף גבוהה ומהווים איום משמעותי לרק"ם, תותקן על גבי הנמ"רים בעוד כשנה, החלטה שבסוף לא יצאה לפועל.
בפברואר 2011 אושרה בוועדת שרים בראשות ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ושר הביטחון, אהוד ברק, תוכנית משרד הביטחון להצטיידות בנגמ"שי נמ"ר בעלות של 10 מיליארד ש"ח בעשור הנוכחי.
ברק טען כי "החלטת ועדת השרים מהווה חיזוק נוסף לכך שהכוח היבשתי המשוריין קריטי כדי להתמודד עם עימותים עתידיים, ומהווה מכפיל כוח ליכולותיו של צה"ל בתחומי לוחמת היבשה".
הגידול בתקציבי הרק"מ התאפשר גם הודות לשילוב כספי סיוע אמריקאי בתוכנית.
לעומתם שר האוצר דאז יובל שטייניץ התנגד לפרויקט וסבר כי מדובר בתפיסה מיושנת וכי "בעידן של מערכות הגנה אלקטרוניות ומערכות השמדה אוטומטיות, ללכת אחורה לכיוון של שריון כבד נראה כטעות פטאלית".
לתפיסתו היה שותף גם השר לעניינים אסטרטגיים דאז משה יעלון.
ביולי 2011 פורסם בבמחנה כי גדוד 51 של גולני החל גם הוא להצטייד בנמ"ר, לאחר שגדודים 12 ו-13 של גולני סיימו להצטייד בנגמ"ש.
בסוף ינואר 2012 משרד הביטחון הקפיא את ההזמנות למרכבה ולנמ"ר, לאחר שהושמעה ביקורת על תהליך ההצטיידות הנרחב מצד שרים, קצינים בכירים וחברי כנסת.
האלוף במיל' יפתח רון טל, לשעבר מפקד זרוע היבשה, אף כינה את הנמ"ר "אוטובוס שעולה 5 מיליון דולר", ואמר שהיה צריך לתכנן את הכלי הזה לגמרי אחרת.
בינואר 2014 פורסם כי תוכנית הקיצוץ בתקציב של צה"ל עלולה לפגוע בהליך ייצור נגמ"ש ה"נמ"ר" בארצות הברית על ידי חברת ג'נרל דיינמיקס.
במקום ייצור של 386 יחידות בשמונה שנים לפי ההסכם המקורי, מקורות בחברה חוששים כי בסופו של דבר יהיה תקציב רק לחצי מהכמות.
בינואר 2014 פורסם כי צה"ל מתכוון לקצץ את הפרויקט ובמקום לרכוש 386 נגמ"שי נמ"ר כפי שהתחייב בחוזה המקורי מחברת ג'נרל דיינמיקס, יירכשו רק 170 נמ"רים שיסופקו עד שנת 2017. עקב קיצוץ הפרויקט ישלם משרד הביטחון הישראלי לחברת ג'נרל דיינמיקס קנס כספי המגיע לכ-40 מיליון דולר.
בסוף אוגוסט 2014 בעקבות לקחי מבצע צוק איתן הוחלט במערכת הביטחון על "היערכות לייצור מוגבר ומואץ ככל הניתן של נגמ"שים ממוגנים ומערכות הגנה אקטיבית בכמות שתוכננה במקור".
באפריל 2015 הודיע שר הביטחון משה בוגי יעלון על הצטיידות 267 נמ"רים בעלות כוללת של 2.5 מיליארד שקלים.
ב-5 במאי 2015 אושררה ותוקצבה בממשלה הצטיידות מוגברת בנגמ"שי הנמ"ר.
בשל מגבלות תקציביות ומחירו הגבוה של הנמ"ר, החלו בצה"ל לחפש פתרונות נוספים, וזולים יותר, לצי הנגמ"שים המיושן של יחידות השדה.
אחד הפתרונות היה פיתוח נגמ"ש אופני קל וזול יותר עם מערכת הגנה אקטיבית, דבר שהוליד את הנגמ"ש "איתן".
פתרון נוסף הותווה במסגרת התוכנית הרב-שנתית גדעון 2015 שבה החל חיל החימוש בהסבת טנקי מרכבה סימן 2 שיצאו משירות לנגמ"שים כבדים.
ייעודם העיקרי של נגמ"שים אלו יהיה חדר פיקוד ותקשורת קדמי הנע בקצב היחידות המסתערות, ובעתיד גם פינוי פצועים.
יש להדגיש שנגמ"שי ה"אופק" אינם נגמ"שי נמ"ר או גרסה שלהם אלא כלי רכב קרבי משוריין על בסיס תובת מרכבה סימן 2 בדגמים הראשונים וסימן 3 בייצור הסדרתי.
בשנת 2021 נחשף כלי נוסף בשם פר"ג, קיצור של "פלטפורמת רק"מ גנרי", המשמש כרכב אחזקה ותיקונים קל יותר מהנמ"רה.
הפר"ג מצויד במנוף מתקפל עם כושר הרמה של כמה מאות ק"ג, ומכיל כמות גדולה של חלקי חילוף וכלי עבודה המאוחסנים בתא פנימי מרווח.
בניגוד לנמ"ר, האופק והפר"ג אינם ניחנים בעיצוב נאה ומודרני והם ממשיכים את קו המחשבה של הנגמ"שים הכבדים הישנים: פתרון מעשי ויעיל בעלות מינימלית.
ב-2016 השלימה ישראל פיתוח וייצור של אב-טיפוס של נמ"ר עם מערכת הגנה אקטיבית "מעיל רוח".
כעת כל נמ"ר היוצא מפס הייצור מצויד ב"מעיל רוח".
בסוף 2016 החל חיל ההנדסה הקרבית להצטייד בדגמים של נמ"ר הנדסי עם "מעיל רוח".
באוגוסט 2017 גדוד הנדסה 603 בחטיבה 7 הצטייד בנמ"ר הנדסי.
חלק מהנגמ"שים האלו ישאו כפות לעבודות עפר, חלק גשרים וחלק אמצעי פריצה וסער.
ביולי 2017 הציג מנת"ק אב-טיפוס של הנמ"ר בתצורת נגמ"ש לחימה.
דגם זה נושא צריח בלתי-מאויש חמוש בתותח אוטומטי 30 מ"מ, מקלע מקביל ומערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח".
בתחילת 2019 החלה חטיבת גבעתי להצטייד בנמ"ר עם "מעיל רוח", והיא תהיה החטיבה הסדירה השנייה (אחרי חטיבת גולני) שמצטיידת בנמ"ר.
במרץ 2021 הושלמה הצטיידות הגדודים בנמ"ר.
בנוסף לכך, בשנת 2019 חטיבת כרמלי החלה להצטייד בנגמ"שי נמ"ר, ונהייתה חטיבת המילואים הראשונה שמפעילה נגמ"שי נמ"ר.
בשנת 2021 עבר גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית הסבה מפומ"ה לנמ"ר הנדסי.
בשנת 2023 נכנס לשירות בצה"ל נמ"ר סימן 2, דגם משופר של הנמ"ר מבחינת המכניקה ומערכות השו"ב: מנוע חזק יותר (1500 כ"ס) ומסכי מגע ידידותיים.
הנמ"ר סימן 2 נקלט תחילה בחטיבת ביסלמ"ח ולאחר מכן בחטיבת גולני.