tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הוזמן ליצור שני ציורי קיר עבור פאלה דה שאיו, שנבנה עבור התערוכה הבינלאומית של פריז ב-1937. דני הזמין כמה חברים מהקריירה המוקדמת שלו, פייר בונאר, אדואר וויאר ורוסל, להשתתף איתו בפרויקט.
שני הלוחות מציגים מוזיקה קדושה ומוזיקה חילונית בסגנון נאו-קלאסי צבעוני, המזכירים את עיטור הכיפה שלו בתיאטרון השאנז אליזה.
הפאנל הקלאסי מציג חגיגה עתיקה בגני בובולי ברומא, שבהם ביקר.
ניתן עדיין לראות את הציורים אף שהם שונו מעט עקב שיפוצים מאוחרים יותר.
בשנותיו האחרונות, היו לו גם שתי עבודות חשובות מחוץ לצרפת, שתיהן בנושא האהוב עליו של אמונה נוצרית והומניזם.
הראשונה, ב-1931, עבור משרדי לשכת העבודה הבינלאומית בז'נבה, שהוזמן על ידי האיגוד הבינלאומי של עובדים נוצרים בז'נבה בנושא "המשיח מטיף לעובדים"; והשני, ב-1938, עבור המטה החדש של חבר הלאומים.
על הנושא השלום, המתאר דמות של אורפיאוס מאלף את נמר המלחמה.
דניס התחתן עם אשתו הראשונה, Marthe Meurier, בשנת 1893. נולדו להם שבעה ילדים, והיא דגמנה עבור יצירות רבות של דני.
לאחר מותה ב-1919, צייר דני קפלה שהוקדשה לזכרה.
הוא התחתן שוב ב-22 בפברואר 1922 לאליזבת גרטרולאור, שדגמנה לו כאחת הדמויות בכיפה של תיאטרון השאנז אליזה.
נולדו להם שני ילדים, ז'אן-בטיסט (נולד ב-1923) ופאולין (ילידת 1925).
אליזבת מופיעה גם בכמה ציורים של דני, לפעמים לצד מרתה.
הוא היה פעיל מאוד בכנסייה הקתולית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא דחה בתוקף את ממשלת וישי.
דניס מת בפריז מפציעות שנבעו מתאונת דרכים בנובמבר 1943 .
מוריס המדהים הוא סרט קומדיית פנטזיה מונפשת ממוחשבת משנת 2022 בבימויו של טובי גנקל ובבימויו המשותף של פלוריאן וסטרמן, מתסריט מאת טרי רוסיו, המבוסס על הרומן מוריס המדהים ומכרסמיו המלומדים משנת 2001 מאת טרי פראצ'ט.
בסרט מככבים יו לורי, אמיליה קלארק, דייוויד ת'יוליס, הימש פאטל, ג'מה ארטרטון, ג'ו סוג, אריון באקייר, ג'ולי את'רטון, רוב בריידון, יו בונוויל ודייוויד טננט.
הסיפור עוקב אחר מוריס, חתול ג'ינג'י ברחוב שמתיידד עם קבוצת עכברושים מדברים על ידי הונאה להרוויח כסף.
זהו עיבוד קולנועי מונפש לרומן של פראצ'ט הוכרז ביוני 2019, כאשר רוסיו כתב את התסריט.
רוב חברי המדבבים הראשיים התקבלו לעבודה בנובמבר 2020, כאשר מספר מדבבים נוספו במאי 2021. ההנפשה סופקה על ידי Studio Rakete ו-Red Star 3D.
הסרט הוצג בבכורה בפסטיבל האנימציה של מנצ'סטר ב-13 בנובמבר 2022, והוא הופץ בבריטניה ב-16 בדצמבר, על ידי Sky Cinema .
הסרט הופץ ב-3 בפברואר 2023 על ידי Viva Pictures בארצות הברית.
מוריס החתול מספר לעיירה של אנשים שיש להם מכת חולדות, המוצגת על ידי חולדות שונות המטילות אימה על תושבי העיר ומשכנעת אותם לשלם עבור קית', החלילן, שיוביל אותם אל מחוץ לעיר.
מחוץ לעיר, העכברושים מתגלים כחושים ובעלי קרוא וכתוב, ועובדים עם קית' ומוריס כדי להונות ערים.
הם הולכים לעיירה באד בלינץ הסמוכה שסובלת ממחסור במזון ושם לוכדי חולדות לא הצליחו למצוא את הסיבה למזון הנעלם.
בניסיון לחדור למנהרות מתחת לעיר, החולדות מבחינות שאין חולדות מקומיות למרות עקבותיהן.
הם מוצאים מלכודת הלוכדת חולדות בחיים וגרילר, המנהיג שלהם, לכוד בתוכה.
המסע שלהם מוביל אותם אל המפקדה של לוכדי העכברושים המקומיים, שם הם מוצאים מעבר סודי למרתף מלא באוכל.
הם גם מוצאים את גרילר ושאר החולדות שמגיעות מהמנהרות עם המלכודת שמצאו.
מוריס מנחש נכון שלוכדי העכברושים מנסים לתפוס את החולדות בחיים כדי להשתמש בהן לבידור, מטילים כלבים בזירה עם חולדות ומהמרים על כמה מהר הם נהרגים.
לוכדי העכברושים תופסים אתסרדינים ומשתמשים בו לזירה אך הוא נחלץ על ידי האחרים.
בהרעלת המזון בחומרים משלשלים, מוריס, קית' ומליסיה מצליחים לאלץ את לוכדי החולדות להודות שהם יצרו מלך חולדות כאשר שמונה חולדות שהשאירו בדלי נקשרו בזנבותיהם ופיתחו חוש מרושע, המסוגל לשלוט בחולדות אחרות.
מוריס בורח ממלך החולדות בעוד קית' ומליסיה יוצאים ליער כדי למצוא את החלילן האמיתי ולגנוב את החליל הקסום שלו, הכלי היחיד שידוע להרוג מלך חולדות.
בינתיים, הבוס הגדול, שהתגלה כמלך החולדות בערימה של בגדים אנושיים, לכד את אפרסקית, אחת החולדות, ואת האפון המסוכן, המנהיג הרוחני של הקבוצה, אשר מנסה לחלץ אותה.
בהתעמתות עם מלך העכברושים במשרד של לוכדי העכברושים, מוריס מופיע ומכה אותו בכסף שהם רימו, מה שמאפשר לו להימלט עם שתי החולדות.
ביער, קית' ומליסיה מנסים לגנוב את החליל מהחליל הישן אך הוא מתעורר ומנסה להרוג אותם על ידי אילוץ אותם להיכנס לתנור הבוער.
הם ניצלים כאשר עכבר הצעצוע הפושט שמליסיה לקחה בעבר מגרילר מסיח את דעתו מספיק זמן כדי לאבד את החליל, ומאפשר להם לרוץ חזרה לעיר עם החליל.
בינתיים, מוריס והעכברושים מנסים לברוח מהעיר אך נעצרים על ידי מלך החולדות שמזמן עשרות חולדות מכל הכיוונים כדי להתחזק.
מוריס רץ לתוך היער כדי למצוא את שני בני האדם בזמן שהעכברושים מנסים להתנגד לקריאתו של מלך החולדות להתמזג איתו.
קית' ומליסיה חוזרים ואחרי כמה מכשולים ראשוניים, הוא מצליח לנגן בחליל בצורה נכונה כדי להפתיע את החולדות הרחק מהשפעתו של מלך החולדות עד שרק המלך עצמו נשאר.
מלך החולדות משתמש בכוחו האחרון כדי להקפיא את כולם במקום, אבל האפון המסוכן מצליח להשתחרר, ומתריס נגדו שוב.
לאחר מכן, מלך החולדות מצמיד בטלפתיה את צווארו.
האפון המסוכן מזכיר למוריס שהוא חתול והוא משתמש באינסטינקטים המבוקבקים שלו כדי לתקוף ולהרוג את מלך החולדות, תוך כדי כך שהוא נפצע אנושות.
כאשר מוות ומוות חולדות מגיעים לקחת את האפון המסוכן ואחד מחייו של מוריס, הוא מחליף בהצלחה את אחד מחייו בחייו של שעועית מסוכנת, ומאפשר לשניהם להתעורר.
גם מליסיה וקית' מתחילים במערכת יחסים כשהם פיתחו רגשות אחד כלפי השני במהלך ההרפתקה שלהם.
כאשר מלך החולדות מובס והאוכל מוחזר לתושבי העיר, העיר והעכברושים מגיעים להסכמה.
החולדות זוכות לגור באמצע העיר ובאד בלינץ הופכת לאטרקציה תיירותית עם החולדות המדברות שלה, כולל עבודה עבור קית' בתור החלילן הרשמי של העיר.
אמיליה קלארק בתור מליסיה גרים
דייוויד ת'יוליס בתור מלך העכברים
יו בונוויל בתור ראש העיר
דייוויד טננט בתור האפון המסוכן
את גרסת הדיבוב לעברית ביימה טליה ברקאי
נועה כהן - מליסיה גרים
דן שצברג - האפון המסוכן
יובל בינדר - סרדינים / דמויות שונות
ניר רון - ראש העיר / כרוז המרתף
צביקה פורמן - מלך עכבר
ביוני 2019 הוכרז העיבוד של הרומן של טרי פראצ'ט לסרט הנפשה.
בנוסף, טרי רוסיו הוצהר ככותב התסריט, קרטר גודריץ' מעצב הדמויות הקונספט, טובי ג'נקל במאי הסרט, וג'וליה סטיוארט מ-SKY, רוב ווילקינס מ-Narrativia, Emely Christians, רוברט צ'נדלר ואנדרו בייקר כמפיקים.
באוקטובר 2019, החלו המכירות של הסרט ויצירות אמנות מההפקה שוחררו.
המדבבים יו לורי, אמיליה קלארק, דייוויד ת'יוליס, הימש פאטל, ג'מה ארטרטון ויו בונוויל הוכרזו בנובמבר 2020. דייוויד טננט, רוב בריידון, ג'ולי את'רטון וג'ו סאג הצטרפו למדבבים במאי 2021.
ב-6 באפריל 2021, הוכרז על טום האו שילחין את הפרטיטורה המוזיקלית של הסרט.
הסרט הוצג בבכורה בפסטיבל האנימציה של מנצ'סטר ב-13 בנובמבר 2022, והוא הופץ בבריטניה ב-16 בדצמבר, על ידי Sky Cinema.
הוא אמור לצאת לאקרנים בארצות הברית על ידי Viva Pictures ב-3 בפברואר 2023, לאחר שתארך יציאת הסרט נדחתה מ-13 בינואר 2023. הבכורה האמריקאית שלו הייתה בפסטיבל סאנדנס 2023 .
מוריס גרייבס היה צייר אמריקאי.
הוא היה אחד האמנים המודרניים הראשונים בצפון מערב האוקיינוס השקט שזכו להערכה לאומית ובינלאומית.
סגנונו, המכונה על ידי כמה מבקרים כמיסטיקה, השתמש בטונים של הסביבה הצפון-מערבית, באסתטיקה ופילוסופיה אסייתית, ובאיקונוגרפיה אישית של ציפורים, פרחים ודימויים אחרים כדי לחקור את טבעה של התודעה.
מאמר בגיליון 1953 של מגזין "לייף" חיזק את המוניטין של גרייבס כדמות מרכזית של 'בית הספר הצפון-מערבי' של האמנים.
הוא חי ועבד בעיקר במערב וושינגטון, אך בילה זמן רב בנסיעות וחי באירופה ובאסיה, ובילה את השנים האחרונות לחייו בלוטה, קליפורניה.
מוריס גרייבס נולד ב-28 באוגוסט 1910 בפוקס ואלי, אורגון, לשם עברה משפחתו כשנה לפני לידתו, מסיאטל, וושינגטון, כדי לתבוע קרקע במסגרת חוק ההומסטד.
הוא נקרא לכבודו של מוריס קול, דמות מועדפת על הוריו המתודיסטים.
היו לו חמישה אחים גדולים, ושני אחים צעירים יותר.
רוחות קבועות וחורפים קרים הקשו יותר מהצפוי את החזקת החווה, והמאבק הוביל לפשיטת רגל של חנות הצבעים והטפטים של גרייבס, ששגשגה בעבר בסיאטל.
ב-1911, חודשים ספורים לאחר לידתו של מוריס, חזרה המשפחה לאזור סיאטל, והתיישבה מצפון לעיר באדמונדס, וושינגטון, הכפרית למחצה.
גרייבס נשר מבית הספר התיכון לאחר השנה השנייה, ובין השנים 1928 ל-31, יחד עם אחיו ראסל, ביקר בכל הנמלים הגדולים באסיה בספינת קיטור של קו הדואר האמריקאי.
כשהגיע ליפן, הוא כתב: "שם הייתה לי מיד הרגשה שזו הדרך הנכונה לעשות הכל.
זו הייתה קבלת הטבע ולא ההתנגדות אליו.
לא הייתה לי תחושה שאני אהיה צייר, אבל נשמתי אוויר אחר".
בשנות העשרים המוקדמות לחייו סיים גרייבס בית ספר תיכון ב-1932 בבומונט, טקסס, בעודו חי עם דודתו ודודו מצד אמו.
לאחר מכן חזר לסיאטל, וקיבל את ההכרה הראשונה שלו כאמן כאשר ציור שלו (1933) זכה בפרס בתערוכה השנתית הצפון-מערבית של מוזיאון סיאטל לאמנות ונרכש על ידי המוזיאון.
הוא חילק את זמנו בין סיאטל ללה קונר, וושינגטון, שם יצר באולפן עם גאי אנדרסון.
עבודתו המוקדמת של גרייבס הייתה בשמנים והתמקדה בציפורים פגועות - פצועות, או משותקות.
גרייבס החל להתעניין בבודהיזם בתחילת שנות ה-30. ב-1934 הוא בנה סטודיו קטן על רכוש משפחתי באדמונדס, וושינגטון.
כשהוא נשרף עד היסוד ב-1935 אבדה איתו כמעט כל עבודתו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה ב-1936 במוזיאון לאמנות של סיאטל באותה שנה הוא החל לעבוד אצל ברוס אינברריטי ביחידת סיאטל של פרויקט האמנות הפדרלי של ה-WPA.
השתתפותו הייתה אקראית, אבל שם הוא פגש את מארק טובי והתרשם מהקו הקליגרפי של טובי.
בינואר 1937 נסע גרייבס לניו יורק כדי ללמוד עם תנועת משימת השלום הבינלאומית בהארלם; בשובו, במאי, הוא קנה 20 דונם באי פידלגו.
ב-1938 הוא פרש ונסע לאיי הבתולה ולפוארטו ריקו כדי לצייר.
בשנת 1940, גרייבס החל לבנות בית, שהוא כינה "הסלע", על צוק מבודד באי פידלגו.
הוא חי שם עם חתולים וכלבים.
גרייבס היה ידוע בקסמו האישי, אבל גם בילה תקופות ארוכות בבידוד למחצה, שקוע בטבע ובאמנותו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא יצר מספר רב של ציורים.
רבים מהם, כמו יונת העין הפנימית (1941) וציפור בלילה (1943), הציגו את מה שיהפוך למוטיב האיקוני של גרייבס של ציפורים לכודות, המייצגות את חששותיו להישרדות האדם והטבע מול התעשייה והמלחמה המודרנית.
הבידוד שלו נקטע באביב 1942 כאשר המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק פתח את התערוכה האמריקאית שלו 1942: 18 אמנים מ-9 מדינות.
המבקרים התלהבו מתרומותיו של גרייבס, שכולן נחטפו במהירות על ידי מוזיאונים ואספנים.
במקביל צבא ארצות הברית חיפש אותו, שכן הוא לא הצליח להשיג את מעמד סרבן המצפון אותו ביקש.
כמו כן, היה חשד כלפיו בשל קשריו עם משלחת השלום הבינלאומית והעובדה שבין מבקריו הקבועים המעטים היה המעצב היפני-אמריקאי ג'ורג' נקשימה ואשתו ילידת יפן, לפני שנשלחו למחנה המעצר במינידוקה.
בזמן שעבודתו זכתה לתערוכה נוספת בניו יורק ובוושינגטון די.סי.
והמכירות היו פנומנליות, האמן עצמו בילה חלק ניכר מזמנו במחסן במחנה רוברטס, קליפורניה, שם נכנס לדיכאון עמוק.
הוא שוחרר לבסוף משירות צבאי במרץ 1943.
בעזרת התומכים הוותיקים אליזבת וויליס, ננסי רוס ומריאן וילארד, הבעלים של גלריית ווילארד בניו יורק, העבודה של גרייבס המשיכה ליהנות מפופולריות לאורך שנות המלחמה ומעבר לה, עם תערוכות רבות.
בסוף שנות ה-40 הוא רכש קרקע בוושינגטון, והחל בבניית בית ייחודי.
גרייבס קיבל את מלגת גוגגהיים שאפשרה לו ללמוד ביפן, אך הגיע רק עד להוואי לפני שכניסתו נחסמה על ידי רשויות הכיבוש הצבאי של יפן.
הוא בילה מספר חודשים ב-1947 בציור ולמד את השפה היפנית בהוואי.
בשנת 1949 הפליג גרייבס לאנגליה, בילה חודש כאורחו של אספן האמנות אדוארד ג'יימס.
לאחר מכן הוא בילה שלושה חודשי חורף בודדים בצרפת, שרטט וצייר את קתדרלת שארטר.
ייתכן שההפסקה היצירה הזו הייתה בתגובה לתלונות ביקורתיות על השטחיות בציוריו החדשים; לאחר שחזר לסיאטל ב-1950, הוא הרס את רוב יצירותיו שצייר בצרפת.
בספטמבר 1953, בעיקר בזכות המאמצים של בעלת הגלריה בסיאטל, זואי דוסאן, פרסם מגזין "לייף" מאמר גדול על "הציירים המיסטיקנים של הצפון-מערב", תוך התמקדות בגרייבס, מארק טובי, קנת קלהאן וגאי אנדרסון כדמויות המרכזיות למרבה האירוניה, הארבעה הסתכסכו ביניהם על נושאים אישיים, פוליטיים ואמנותיים שונים, ובקושי דיברו זה עם זה.
עבודותיו של גרייבס באמצע הקריירה הושפעו מהפילוסופיה והמיסטיקה של מזרח אסיה, שבהן השתמש כדרך להתקרב ישירות לטבע, תוך הימנעות מתאוריה.
הוא אימץ אלמנטים מסוימים של אמנות סינית ויפנית, כולל שימוש בנייר דק וברישום בדיו.
הוא צייר ציפורים, עצי אורן וגלים.
יצירות כמו Blind Bird הראו את השפעתו של מארק טובי, שבתורו קיבל השראה מהקליגרפיה האסיאתית.
גרייבס עבר משמנים לגואש, הציפורים שלו הפכו לפסיכדליות, מיסטיות, בדרך להתעלות.
הציורים היו נועזים, מיושמים באימפסטו עבה עם סכין פלטה, לפעמים על בד שקי מזון גסים.
בשנות ה-50 גרייבס חזר לשמנים, אך גם צייר בצבעי מים ובטמפה.
עד 1954 חש גרייבס מדוכא הן בגלל הפופולריות המתחדשת והן מהפלישה לפיתוח הפרברים סביב ביתו.
לאחר שבילה מספר שבועות ביפן, הוא עבר לאירלנד.
עם בני לוויה ריצ'רד סוואר ודורותי שומאכר הוא חי באזורים שונים במדינה לפני שהתיישב באחוזת וודטון, בית כפרי מהמאה ה-18 ליד דבלין.
באירלנד הוא יצר ציורים הידועים כסדרת Hibernation והיה מוקסם משמי הלילה.
הוא החל ליצור בחומרים חדשים: פסלי ברונזה, זכוכית ואבן שעברו עיבוד מדויק בהשראת עידן החלל.
מאחר שלא מצאו שוק לפריטים יוצאי דופן אלה, הם פורקו ולא הוצגו שוב עד 1999.
בשנת 1965 רכש גרייבס נכסי יער סקויה, לאזור אגם אקר, בלוטה, קליפורניה, ליד יוריקה.
הוא שכר את האדריכל איבסן נלסן לתכנן בית שבסופו של דבר, לאחר בעיות טכניות ופיננסיות רבות, נבנה ליד האגם.
גרייבס התגורר בנכס הזה, שהוא כינה בפשטות 'האגם', במשך 35 שנות חייו הנותרות.
אף שלט שהוצב בכניסה לנכס נכתב "אין מבקרים היום, מחר או מחרתיים".
בשנות השישים לחייו, גרייבס החל שלב חדש של ציורים מינימליסטיים של סידורי פרחים, עבודות בפשטות שנועדה להצהרה על טבעו של היופי.
הוא פרק את פסלי הברונזה.
הוא המשיך לעבוד בגינה שלו, טיפל בפרחיו וטיפח את הנוף של האגם.
מוריס גרייבס מת בבוקר ה-5 במאי 2001 בביתו בלולטה, שעות לאחר שלקה בשבץ מוחי.
מוריס ג'וזף דייוויס היה אתלט יהודי-אמריקאי חירש-אילם, פעמיים אלוף ארצות הברית (1935 ו-1936) בהליכה תחרותית ל-15 ק"מ.
דייוויס, נולד וגדל בווייטצ'אפל לונדון, שכונה יהודית ענייה.
שמו ביידיש היה מוישה יוסל, אבל הוא העדיף את שמו האנגלי.
הוא נולד חרש-אילם, אולם הוריו ושלושת אחיו שמעו.
אביו, סולומון דייוויס, היה מוכר דגים ואמו, בלה אסתר מוסקוביץ, הייתה בתו של רב.
שניהם נולדו בפולין והיגרו לאנגליה במאה התשע-עשרה.
סולומון עזב את המשפחה ונסע לניו יורק בתחילת 1910 והזוג מעולם לא התאחד מחדש, למרות שהם מעולם לא התגרשו.
הוא גדל בבית עני ולמד בבית ספר לחירשים יהודים בלונדון כתלמיד צדקה ועזר לפרנס את משפחתו תחילה כשוליה של נגר ואחר כך כשוליית חייט.
משפחתו גרה בחדר יחיד מעל חנות הדגים.
לאחר שאביו עזב, אמו הרוויחה כסף על ידי מכירת בדים מדלת לדלת.
באותה העת המשפחה הייתה כל כך ענייה שהם אכלו רק ארוחה אחת טובה בשבת.
הוא התקבל למועדון היוקרתי , שבו היה חבר לקבוצה של הרולד אברהמס האלוף האולימפי (פריז 1924) בריצת 100 מטר.
ב-1924 היגר לניו יורק בעקבות אביו.
הוא התאמן במרכז התרבות היהודי "92nd Street Y" בניו יורק.
באליפות המטרופולין של ניו יורק שנערכה ב-5 במאי 1930 הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-50,000 מטר בתוצאה של 5:26:12.4 שעות.
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-18 במאי אותה שנה הוא סיים במקום שישי בתחרות הליכה ל-50 ק"מ בתוצאה של 5:19:21 שעות
באליפות ארצות הברית שנערכה לינקולן שבנברסקה ב-4 ביולי 1935 הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-15 ק"מ
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-26 בינואר 1936 הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-15 ק"מ בתוצאה של 1:15:44.8 שעות
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק ב-12 באוקטובר 1947 הוא זכה במדליית ארד בהליכה תחרותית ל-20 ק"מ
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה ב-5 ביולי 1948 הוא זכה במדליית ארד בהליכה תחרותית ל-20 ק"מ בתוצאה של 2:12:48 שעות, אחרי מוריס פליישר (2:10:07 שעות) וויליאם מיהלו (2:12:28 שעות)
בשנת 1938 התחתן דייוויס עם אווה ויינטרוב (1911–1972), אישה יהודייה בריטית מליברפול חרשת ולזוג נולדו שני בנים.
בנו לנארד , מומחה ללימודי מוגבלות פרופ' לאנגלית באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
מוריס וואהל היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי-בריטי.
וואהל נולד (1917) ברובע איסט-אנד בלונדון למשפחה יהודית שהגיעה ממזרח אירופה.
סנדקו היה הרב אברהם יצחק קוק.
בצעירותו הקים חברת בנייה שהתמחתה בהקמת בנייני משרדים מודרניים.
היה נשיא בית הכנסת הגדול בירושלים.
אשתו ויויאן נפטרה בשנת 2005. בני הזוג היה חשוכי ילדים.
מוריס ווהאל נפטר בלונדון (2007) והובא לקבורה בישראל.
ההספדים נערכו בבית הכנסת הגדול.
על קברו ספד לו הרב ישראל מאיר לאו.
אות אביר מסדר האימפריה הבריטית מהמלכה אליזבט – 1992
אות "נאמן ירושלים" – מטעם עיריית ירושלים
ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן – 2001
בשנת 1965 הקים קרן פילנתרופית משפחתית.
בגלריה הלאומית ובאקדמיה המלכותית בבריטניה נקראו אולמות על שמו.
בישראל תרם למוסדות ציבור, מוסדות רפואה, מוסדות חינוך ותורה, חלקם קרויים על שמו.
המאגדת שורה ארוכה של קרנות פילנתרופיות שמטרתן לסייע בשיפור תנאי חייהן של קהילות יהודיות בעולם כולו.
בין השאר הקרן תורמת לשתי"ל ולקרן קמ"ח.
מוזיאון וואהל לארכאולוגיה ברובע היהודי בירושלים.
ישיבת הכותל ע"ש וואהל (נבנה מעל מוזיאון וואהל לארכאולוגיה)
גן וואהל לוורדים ("גן הוורדים") סמוך לכנסת.
אמפי וואהל בפארק גני יהושע
בית הכנסת ע"ש וואהל בשכונת למד בתל אביב
בית המדרש של ישיבת מרכז הרב הקרוי גם "יד וואהל"
"בית הכנסת וואהל" בספרייה הלאומית
"מכון ווהאל" לרפואה יישומית בבית החולים הדסה עין כרם
יחידה חדשה לטיפול מוגבר בילדים בבית החולים הרצוג
"אגף וואהל" במרכז הרפואי השיקומי רעות בתל אביב
קומפלקס של חדרי ניתוח ע"ש ווהאל בית החולים שערי צדק
מרכז לרפואת עיניים ע"ש ווהאל בבית החולים שניידר
יחידה להשתלת מח עצם בבית חולים רמב"ם
מכון וואהל להדמיה מתקדמת בבית חולים איכילוב
פיתוח קורא ספרים ממוחשב עבור עיוורים
מוריס ואלינצ'יץ' (בקרואטית: Moris Valinčić; נולד ב-17 בנובמבר 2002) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן הימני בדינמו זאגרב.
ואלינצ'יץ' גדל במועדוני הנוער של רייקה ודינמו זאגרב.
ב-2020 שיחק עונה אחת בדינמו זאגרב II מהליגה הקרואטית השלישית.
בין 2021 ל-2022 שיחק בנרטוואנאץ אופוזן מהליגה הקרואטית הרביעית.
לאחר מכן, בין 2022 ל-2023, שיחק בשירוקי ברייג (כדורגל) מליגת העל של בוסניה והרצגובינה.
ב-2023 חתם באיסטרה 1961 מליגת העל הקרואטית.
בקיץ 2025, לאחר תקופות השאלה מוצלחות, חזר ואלינצ'יץ' וחתם בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
מוריס מרלו-פונטי היה פילוסוף צרפתי ופסיכולוג ילדים.
מרלו-פונטי שימש כפרופסור לפסיכולוגיה בסורבון וכפרופסור לפילוסופיה בקולג' דה פרנס.
הגותו של מרלו-פונטי הושפעה מהפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל ומתורתו של קרל מרקס.
בספרו החשוב "פנומנולוגיה של התפיסה" שהתפרסם בשנת 1945, מרלו-פונטי ניסח את היחס שבין התפיסה האנושית לבין ההכרה.
העין שימשה לו כמטפורה לבדיקת יחס זה.
ב-1945 היה מייסד וחבר מערכת כתב העת "זמנים מודרניים", יחד עם סימון דה בובואר וז'אן-פול סארטר.
העין והרוח, תרגום: עירן דורפמן, תל אביב: רסלינג, 2004.
מוריס לבלאן (Maurice Leblanc; 11 בדצמבר 1864, רואן - 6 בנובמבר 1941, פרפיניאן), סופר צרפתי.
מוריס לבלאן הוא מחברם של רומנים בלשיים וספרי הרפתקאות.
הוא זכה לפרסום עולמי הודות לגיבור שהמציא, הפורץ הנוצץ ארסן לופן (Arsène Lupin).
מוריס לבלאן נולד בניתוח שהביא ליתמותו מאם.
אביו, שהיה סוחר עשיר, הועיד לו עתיד של תעשיין, אך הוא סירב לכך ועבר לפריז כדי לבנות לעצמו חיים של סופר.
היצירות הראשונות של מוריס לבלאן הזוגות (Des couples), אישה (Une femme), הנה הכנפיים (Voici des ailes) עוררו את עניינם של ז'ול רנאר ושל אלפונס דודה והביאו לו הצלחה.
בשנת 1901 פרסם את הרומן האוטוביוגרפי ההתלהבות (L'Entousiasme).
בשנת 1905 הזמין אצלו פייר לאפיט נובלה שתישא את השם מעצרו של ארסן לופן (על שמו של אחד מחברי מועצת העיר של פריז).
הספר ארסן לופן נגד הרלוק שולמס, המעמיד את שרלוק הולמס באור מגוחך, עורר את זעמו של ארתור קונאן דויל.
מוריס לבלאן קיבל את ההשראה לדמותו של ארסן לופן מאדם בשר ודם, האנרכיסט מריוס יעקב.
בהמשך, לבלאן התנער מכך וטען שארסן לופן אינו מייצג אותו.
הוא כתב 20 יצירות על ארסן לופן, ובצרפת קיים מוסד של ידידי ארסן לופן.
דמותו של ארסן לופן היוותה בסיס ליצירת דמויות חדשות באותו סגנון.
והמפורסמת שבהן היא דמותו של פנטומס (Fantômas).
ביתו בעיירה אטרטה משמש כיום כמוזיאון לחייו ויצירותיו (Le Clos Lupin - Maison Maurice Leblanc).
החיים הכפולים של ארסן לופאן תורגם על ידי יהושע קנז והופיע בשנת 1964 בהוצאת מ.
ארסן לופן בן העשרים/מעצרו של ארסן לופן תורגם על ידי א.
בן נחום עד עמוד 114 ועל ידי י.
סערוני מעמוד 114 ועד הסוף.
הספר הופיע בשנת 1966 בהוצאת מ.
מוריס מֶטֶרְלִינְק היה משורר ומחזאי בלגי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1911.
מוריס מטרלינק נולד בגנט, פלנדריה שבבלגיה, שם גידל אביו דבורים.
הוא למד משפטים ועבד בעריכת דין בגנט, אך לאחר שעבר לפריז בשנת 1887 הצטרף לאסכולה הסימבוליסטית של הספרות הצרפתית.
משנת 1896 ואילך עסק בספרות בלבד.
קובץ שיריו הראשון והמחזה הראשון שלו, "הנסיכה מאלין", התפרסמו שניהם באותה שנה, 1889. המחזה "העוורים" הוא המחזה הסימבוליסטי הראשון שלו.
בשנת 1891 כתב את "שבע הנסיכות".
שנה אחר כך זכה המחזה "פליאס ומליסנד" (על פיו חוברה האופרה בשם זה מאת דביסי) להצלחה בימתית גדולה.
בשנת 1894 כתב שלושה מערכונים לתיאטרון בובות.
הוא תרגם את מחזהו של ג'ון פורד, "חבל שהיא זונה", תחת השם "אנאבלה" וצירף לו מבוא מבריק.
המחזה ההיסטורי למחצה "מונה ואנה", משנת 1902, פתח היבט חדש ליצירתו.
"הציפור הכחולה" משנת 1910 תורגם לעברית, עובד לסרט קולנוע בכיכובה של שירלי טמפל והוצג בישראל בתיאטרון הבימה.
מלחמת העולם הראשונה וכיבוש בלגיה על ידי הגרמנים מתוארים ב"ראש העיר של טילמונד".
ספריו "חיי הדבורים", "אינטליגנציה של הפרחים", "החידה הגדולה" ו"חיי הטרמיטים" מושתתים על שלושה יסודות: פילוסופיה, התבוננות בטבע ודמיון.
רוב כתביו תורגמו לשפות שונות.
את פרס נובל לספרות קיבל בשנת 1911, "על סגולותיו הספרותיות המגוונות, מתוך יחס מיוחד ליצירתו הדרמטית, המצטיינת בעושר הדמיון ובאידיאליזם פיוטי, המוסווה לעיתים בצורת האגדה.
הוא חונן באינטואיציה עמוקה, הפונה בצורה מסתורית אל רגשות הקורא".
מטרלינק הוא אחד המחזאים החשובים ביותר באסכולה הסימבוליסטית ואולי היחיד, שיצר באסכולה זו יצירות דרמטיות, המצטיינות הן ברמתן הספרותית והן בהתאמתן לבמה.
עם היותו משורר, הוגה דעות ומסאי, אפשר גם לומר עליו שיצר סגנון בימתי מיוחד.
המחזה "פליאס ומליסנד" שימש השראה למספר יצירות של מוזיקה קלאסית, המפורסמות שבהן של המלחינים קלוד דביסי, גבריאל פורה וארנולד שנברג.
יצירותיו האחרות שימשו אף הן השראה לסרגיי רחמנינוב ולמלחינים קלסיים אחרים.
ב-1936 התגלה שספרו "חיי הטרמיטים" הוא פלגיאט והמועתק ברובו מהספר "חייה של הנמלה הלבנה" שנכתב על ידי יוג'ין מארה בשפת האפריקאנס.
פרשיה זו עוררה סערה בינלאומית, אך הסתיימה ללא תוצאות.
מוריס מטרלינק מת מהתקף לב בניס שבצרפת, בשנת 1949.
הנזירה ביאטריסה: מיסטריון בשלש מערכות / תרגם} א' שטיינמאן; בעריכת ד' פרישמאן, מוסקבה: שטיבל, 1918.
מונה ונה: מחזה בשלש מערכות / תרגום: א' שטיינמאן, מוסקבה: שטיבל, תרע"ח.
מחיי הדבורים, ורשה: אחיאסף ('ספריה לבני הנעורים'), [תרפ-?].
חיי הדבורים / מצרפתית: ח' אברבאיה, תל אביב: הדר, תשכ"ח.
חיי הדבורים/מצרפתית: מור קדישזון, הוצאת בבל, 2022.
הצפר הכחלה: מחזה / תרגם: ש' הלקין, תל אביב: שטיבל (דפוס "הפועל הצעיר"), תרפ"ח.
הצפור הכחולה / אוריאל אופק (על פי מוריס מטרלינק), תל אביב: עופר, [תש"ם].
הצפור הכחלה / עברית: שלמה טנאי, תל אביב: יבנה ('מבחר אגדות העולם'; 12), 1982.
פליאס ומליזנד, מחזה, תרגם מצרפתית: עילי ראונר, תל אביב: הבא לאור, 2021.
מוריס ז'ולי היה סופר סאטירי ועורך דין צרפתי, שמיצירתו "דיאלוגים בגיהנום", סאטירה פוליטית שהופנתה כלפי נפוליאון השלישי, נגנבו חלקים והפכו למסמך האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון".
גנבה ספרותית זו התבצעה על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית של רוסיה הצארית.
ז'ולי נולד בעיירה לונס-לה-סונייה לאב צרפתי ולאם איטלקייה.
הוא למד משפטים, אך הפסיק את לימודיו שם בשנת 1849 ועבר לעבוד במשרד ממשלתי בפריז במשך 10 שנים עד שקיבל היתר לעסוק בעריכת דין.
יצירתו המפורסמת ביותר היא הספר הפוליטי-סאטירי "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי למונטסקייה".
הספר הוא התקפה פוליטית על שלטונו של נפוליאון השלישי.
הספר הודפס ויצא לאור לראשונה בבריסל בשנת 1864. ז'ולי הדפיס את הספר בבריסל כדי להימנע מהתעמתות עם המשטר הצרפתי.
כשהוברחו עותקי הספר לצרפת, זוהה ז'ולי כמחבר בידי המשטרה הצרפתית, ונעצר.
עותקי הספר הוחרמו ונשרפו וכיום קיימים מעט מאוד עותקים שלמים של הספר.
ב-25 באפריל 1865 הורשע ז'ולי ונשלח לכלא בפריז ל-15 חודשים.
ב"דיאלוגים בגיהנום" השתמש ז'ולי בשתי דמויות היסטוריות המייצגות עמדות שונות.
הספר הוא מעין פרוטוקול לדיאלוגים ביניהם.
בדרך זו הוא מבקר את השלטון הנפוליאוני, חוסר החירויות ועוד.
מונטסקייה מייצג את הליברליזם והפלורליזם (שבהם דגל ז'ולי) ומקיאוולי מייצג את העריצות החשוכה (שאותה תקף ז'ולי).
הדיאלוגים בגיהנום והפרוטוקולים של זקני ציון
אחד מהעותקים המעטים ששרדו את מסע שריפת הספרים של ז'ולי, מצא את דרכו לשווייץ, שם הוא נאסף על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית הרוסית.
באוכרנה ביצעו שכתוב של הטקסט, תוך העתקה של קטעים שלמים מהספר והחלפת הקטעים נגד העריצות במילים נגד היהודים, וכך יצרו את "הפרוטוקולים של זקני ציון".
את ההוכחות לשכתוב סיפקו התובעים במשפט ברן נגד הפצת הפרוטוקולים בשווייץ: "קטעים שלמים מן הדיאלוגים מופיעים גם בפרוטוקולים כפי שהם, וחלק גדול מהגרסאות הראשונות של הפרוטוקולים כתוב בסגנונות ומשלבי צרפתית שונים, כאשר את הצרפתית הקלוקלת הוסיפה המשטרה החשאית הרוסית.
העמודים הראשונים בפרוטוקולים זהים לחלוטין לעמודים הראשונים בדיאלוגים פרט לשינויים מינוריים."
מוריס ברנרד סֶנדק היה צייר, מאייר וסופר יהודי-אמריקאי.
מוריס ברנרד סנדק נולד בברוקלין שבניו יורק, למשפחה של מהגרים יהודים מעיירה קטנה ליד ורשה שבפולין.
אביו היה מספר סיפורים מחונן, שהעלה בסיפוריו שבעל פה גם את תולדות המשפחה וגם מציאות סיפורית מרתקת ושובת לב.
אחיו הבכור של סנדק היה צייר, ומוריס סנדק סיפר לימים שמקור יצירתו השופעת היו סיפורי אביו וציורי אחיו.
מוריס סנדק החל לצייר ולפרסם איורים וציורי קומיקס בהיותו תלמיד בבית ספר תיכון.
בהמשך השתתף בלימודי ערב בבית ספר לציור ועיצב לפרנסתו חלונות ראווה.
פרסומו בתחום זה יצא כשעיצב את חלונות הראווה של בית מסחר גדול לצעצועים.
בשנת 1951 בהמלצתו של בעל החנות, שוורץ, אייר את ספרו הראשון, "שבת שלום לכולם", שהודפס על ידי ארגון בתי הכנסת המאוחדים בניו יורק וזכה לתפוצה רחבה.
הספר השני שאייר היה ספר מתורגם של הסופר הצרפתי מרסל איימה.
מאז אייר מאות ספרים שאת חלקם כתב בעצמו.
בין הסופרים הידועים שאייר מספריהם אפשר למצוא את יצחק בשביס-זינגר, האחים גרים, מיינדרט דה יונג, שרלוט זולוטוב, רות קראוס, הנס כריסטיאן אנדרסן, רוברט גרייבס, רנדל ג'רל, את"א הופמן, ג'ק סנדק אחיו, אלזה הולמלונד מינריק ורבים אחרים.
מוריס סנדק נחשב אחד מגדולי המאיירים של ספרי ילדים בעולם, וכסופר ילדים גדול בזכות עצמו.
הוא זכה בפרסים רבים על עבודתו הספרותית, ובהם בשנת 1964 במדליית קולדקוט על ספרו ארץ יצורי הפרא, וכן זכה בשבע פעמים נוספות באות ההוקרה של קולדקוט.
בשנת 1970 זכה בפרס אנדרסן, החשוב ביותר לספרות ילדים בקטגוריית המאיירים.
כמו כן זכה בשנת 1983 בפרס וילדר על מכלול יצירתו, ובפרס החשוב לזכרה של אסטריד לינדגרן.
בשנת 2008 התראיין מוריס סנדק להניו יורק טיימס לאחר יום הולדתו ה-80. סנדק יצא מהארון וסיפר כי הוא הומוסקסואל וכי הסתיר את הדבר מהוריו במשך כל חייהם ולא סיפר להם מעולם על בן זוגו, הפסיכואנליטיקאי יוג'ין גלין (Glynn), איתו חי כ-50 שנה עד פטירתו של גלין מסרטן.
סנדק אמר שהסתיר את נטיותיו המיניות מהוריו על מנת "להגן עליהם", ולכן גם הסתיר מהם התקף לב שעבר, וכי הסתיר את הדבר מהציבור כיוון שלדעתו "זה לא צריך להעסיק אף אחד", כלשונו, אך בעיקר כי שיער בצעירותו שהידיעה על נטיותיו המיניות יכולה הייתה להזיק לקריירה שלו כסופר ילדים.
רחוק מאוד מכאן (1957) – מסע דמיוני של ילד קטן.
על הדלת של רוזי (1960) – קורות ילדה ברוקלינית ברוכת-דמיון, התולה שלט על דלתה: "אם רצונך לדעת סוד, דפוק שלוש פעמים".
ספריית "קליפת אגוז" (1962) – ארבעה ספרונים מבדחים לטף:
מרק-עוף עם אורז – עונות השנה.
אחד היה ג'וני – חרוזי ספירה.
ארץ יצורי הפרא (1963. מדליית קולדקוט.
תר' אוריאל אופק, 1984) – ילד פראי, שנשלח כעונש למיטתו בלי ארוחת-ערב, מפליג דרך לילה ויום אל המקום שבו חיים יצורי פרא ופוגש מפלצות גרוטסקיות, החושפות שיניים גדולות, שאינן מפחידות אותו כלל.
הקטור פרוטקטור, וכשהלכתי על פני המים (1965) – חרוזים ישנים בלבוש חדש.
היגלטי פיגלטי פופי (1967. תר' יהודה אטלס, 1998) – כלבת-שעשועים מפונקת מחפשת חוויות חדשות [מושתת על הזמר הנושן].
במטבח הלילה (1970. פרס קלדקוט) – הרפתקה לילית קסומה של ילד, שנקלע אל מטבח לילי כשוף, ממריא במטוס-בצק אל שביל החלב, מחולל נפלאות ושב מנצח אל מיטתו.
שם בחוץ (1981. פרס הורן-בוק) – מרדף אגדי של ילדה אחרי שדונים שחטפו את אחותה התינוקת.
מילי היקרה (1988) – אגדה מאת וילהלם גרים בלבוש חדש.
מוריס-אלקסיס ז'אר היה מלחין ומנצח צרפתי.
ז'אר חיבר אומנם יצירות קונצרטיות אחדות, אך הוא נודע בעיקר במוזיקה שכתב לקולנוע, בייחוד לסרטים בבימויו של דייוויד לין: "לורנס איש ערב" (1962), "דוקטור ז'יוואגו" (1965), "בתו של ריאן" (1970) ו"המעבר להודו" (1984).
שני הפסקולים הראשונים והפסקול האחרון ברשימה זו, זיכו אותו בפרסי האקדמיה.
לז'אר ניתן כוכב בשדרת התהילה בהוליווד.
בנו הוא המוזיקאי ז'אן מישל ז'אר.
מוריס-אלקסיס ז'אר נולד בליון ב-1924. הוא החל ללמוד מוזיקה בגיל מבוגר מרוב המוזיקאים.
תחילה נרשם לבית הספר להנדסה בסורבון, אבל שינה את דעתו ועבר ללימודי מוזיקה.
הוא עזב את הסורבון, בניגוד לרצון אביו, ונרשם לקונסרבטואר של פריז ללמוד הלחנה והרמוניה.
ככלי הנגינה הראשי שלו בחר בכלי הקשה.
במהלך לימודיו התוודע אל פייר בולז ובהמשך החליף אותו כמנהל התיאטרון הלאומי העממי.
בשנת 1951 הקליט בצרפת את פסקול הסרט הראשון שלו.
בשנת 1961 חל שינוי משמעותי בקריירה המוזיקלית של ז'אר, כשמפיק הסרטים סם שפיגל ביקש ממנו לכתוב את הפסקול לסרט לורנס איש ערב, שזיכה את ז'אר בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב הראשונים שלו.
אחריו באו היום הארוך ביותר (1962) "הרכבת" (1964), גמביט, "המקצוענים" ו"הפרס הגדול" (1966), סרט המרוצים הפולחני לבמאי ג'ון פרנקנהיימר, וביניהם נחל עוד הצלחה גדולה בסרט דוקטור ז'יוואגו (1966), שכלל את הנעימה ללא מילים "הנושא של לארה" (שהייתה לנעימת השיר "אי שם אהובתי") וזיכה אותו בפרס האקדמיה השני שלו.
ב-1968 הלחין את הפסקול לסרט "איזדורה" מתוכו התפרסמה הנעימה "איזדורה".
הפסקול שלו לסרטו של דייוויד לין, "בתו של ראין" (1970), המתרחש באירלנד, נמנע לגמרי משימוש בסגנונות מוזיקה איריים מסורתיים, על פי דרישותיו של לין.
את השיר "היו אלה ימים טובים" מתוך בתו של ראיין הקליטו בהמשך כוכבי מוזיקה כמו לייזה מינלי, שעשתה בו שימוש בתוכנית הטלוויזיה שלה, שזכתה לשבחי הביקורת, "לייזה עם Z" וזמרים אחרים במהלך שנות ה-70'.
ז'אר תרם את המוזיקה לסרטו של לוקינו ויסקונטי "הארורים" (1969), לסרט מלון פלאזה (1971), מיני סדרה ,הרצח של מרי פייגן" (1988), לסרט שונאים סיפור אהבה (1989) ולסרטו של ג'ון יוסטון, "האיש שהיה רוצה להיות מלך" (1975).
ב-1972 הלחין את הפסקול לסרט השפעת קרני גמא על ציפורני החתול בבימויו של פול ניומן וב-1982 את הפסקול לסרט "שנה בצל הסכנה" בבימוי של פיטר ויר.
ב-1984 זכה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב על הפסקול לסרט המעבר להודו של דייוויד לין.
הפסקול האחרון של ז'אר היה לסרט טלוויזיה בנושא השואה בשם "התקוממות".
ז'אר כתב בעיקר לתזמורת, אבל החל להעדיף מוזיקה מסונתזת בשנות ה-80'.
ז'אר הוכיח, שכתיבת המוזיקה האלקטרונית שלו לסרט "העד" הייתה לאמיתו של דבר מייגעת יותר, דרשה יותר זמן והפקתה עלתה יותר מפסקול תזמורתי.
ז'אר כתב מוזיקה אלקטרונית גם לסרטים "משיכה קטלנית", "שנה של חיי סכנה" ו"אין מוצא".
רבים מפסקולי המוזיקה שלו לאותה תקופה מכילים גם מהילות של מוזיקה אלקטרונית ואקוסטית, כמו "גורילות בערפל", "ללכת שבי אחריו", "חוף מוסקיטו" ו"סולם יעקב".
ז'אר היה נשוי ארבע פעמים.
מנישואיו השונים נולדו לו בן ובת, ובנוסף אימץ את בנה של אשתו השלישית מנישואיה הקודמים.
בנו הבכור, מנישואיו הראשונים, הוא ז'אן מישל ז'אר - מוזיקאי מפורסם בזכות עצמו, הנחשב לאחד מחלוצי המוזיקה האלקטרונית.
מוריס טייה היה מתאבק מקצועני בשנים המוקדמות של ההיאבקות הבידורית.
על פי השמועות מראהו החיצוני היווה בסיס לדמותו של שרק.
טייה נולד ברוסיה להורים צרפתים ולמד לדבר ב-14 שפות שונות.
הוא היה גם משורר וקיווה להיכנס לעסקי המשחק.
טייה זכה באליפות העולם של ה-AWA.
אחד המהלכים המוכרים שלו היה "חיבוק הדוב".
בשנות העשרים לחייו פיתח טייה מחלה בשם אקרומגליה, מחלה נדירה שבה עצמות כפות הידיים, כפות הרגליים והגולגולת ממשיכות לגדול באופן לא פרופורציונלי.
במהרה כל גופו השתנה כתוצאה מהמחלה, מה שגרם לכאב נורא לטייה שהחל להקרא בשמות גנאי, והוכרח לעזוב את עיירתו.
כשהוא החל לחפש זהות חדשה, טייה היגר לארצות הברית בשנת 1939 ושם התפרנס מהופעתו והחל להיות מתאבק מקצועי, וכונה " The French Angel " (בתרגום חופשי "המלאך הצרפתי").
שיא הקריירה שלו היה ב-1 באוגוסט 1944 כאשר ניצח את סטיב "המוחץ" קייזי על חגורת האליפות של ה-AWA.
במהרה טייה הפך למבודד, אף על פי שהיו מספר אנשים שהצליחו להתחבר איתו, ביניהם איש העסקים פטריק קלי.
טייה נפטר ממחלת לב בשנת 1954 בגיל 50.
בובי מנגין, שהיה אלוף היאבקות שאל את טייה על ערש דווי אם יוכל לעשות מסיכות מפניו.
טייה הסכים ובובי הכין שלוש מסכות.
אחת מהן ניתנה לאדם שתרם שנים לאחר מכן את המסיכה למוזיאון יורק ברבל, השנייה הייתה תלויה במשרדו של פטריק קלי והשלישית נתרמה למוזיאון היאבקות באיווה.
מוריס סראי היה גנרל צרפתי, מפקד כוחות בחיל הרגלים, אשר לחמו בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
סראי כיהן כמפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית ובהמשך מונה לנציב העליון השלישי בשטחי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, שם היה אחראי לדיכוי המרד הדרוזי ב-1925.
ב-1875 החל סראי את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר ולאחר סיום לימודיו, הצטרף לחיל הרגלים הצרפתי ושרת באלג'יריה ודרום תוניסיה.
בין 1883–1885 נשלח לאקדמית המלחמה הצרפתית והוכשר לתפקידי פיקוד ומטה
ב-1900 מונה לעוזר שר המלחמה הצרפתי ופיתח קשרים עם חוגי השמאל הפוליטי בצרפת.
סראי נודע בהמשך כסוציאליסט נלהב ומובהקות דעותיו הפוליטיות גרמה לאמביוולנטיות ביחס אליו בקרב הקצונה הבכירה וחוגי הממשל.
סראי המשיך לבצע תפקידי מטה ובין 1907–1911 כיהן כקצין הרגלים הראשי במשרד המלחמה הצרפתי.
ב-27 במרץ 1911 הוא הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה ומונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-12, וב-1 באוקטובר 1913 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-4. ב-1 בנובמבר 1913, הוא מונה למפקד הקורפוס ה-8, וב-24 באפריל 1914 מונה למפקד הקורפוס ה-6, תפקיד בו כיהן עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במקורות מסוימים נטען, כי קשריו הפוליטיים הם שהובילו למינויו לתפקיד.
עם פרוץ המלחמה כיהן סראי כמפקד הקורפוס ה-6 שהיה חלק מהארמייה השלישית.
ב-2 בספטמבר 1914 מונה למפקד הארמייה השלישית והשתתף עימה בקרב הראשון על המארן, תוך שכוחותיו בולמים את התקפות הגרמנים.
סראי הרבה למתוח ביקורת גלויה כנגד הרמטכ"ל הצרפתי ז'וזף ז'ופר והדבר היה לצנינים בעיני ראשי המטה הכללי הצרפתי.
ב-22 ביולי 1915 הדיח ז'ופר את סראי מכל תפקידיו, אך בשל קשריו הפוליטיים אולץ הרמטכ"ל הצרפתי להחזירו לשירות פעיל.
בשלהי 1915 מונה סראי לפקד על כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית והצליח תוך זמן קצר לבלום את התקדמות צבא ממלכת בולגריה לכיוון העיר סלוניקי.
בנובמבר 1916 הצליחו כוחותיו לכבוש מחדש את העיר ביטולה לאחר קרב קשה בו נתגלו כשלים פיקודיים ותקשורתיים בהפעלת כוחות מדינות ההסכמה.
בנוסף במהלך הקרבות פעל סראי להדחתו של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון בניגוד לעמדה הרשמית של ממשלתו, לא זו אף זו, לסראי הייתה מערכת יחסים עכורה מול סגל הפיקוד הבריטי בכלל והגנרל ג'ורג' מילן בפרט ולדבר נודעה השלכה על תפקוד הכוחות בחזית.
ב-14 בדצמבר 1917 הודח סראי מתפקידו על ידי ראש הממשלה ז'ורז' קלמנסו ובמקומו מונה הגנרל אדולף גיומא.
באפריל 1918 הועבר סראי למערך המילואים הצרפתי.
ביוני 1924 ניצח השמאל הרדיקאלי בבחירות בצרפת ואדואר אריו הפך לראש הממשלה.
בנובמבר מינה אריו את סראי לתפקיד הנציב העליון הצרפתי בסוריה ובלבנון ובינואר 1925 הגיע לביירות.
הוא כיהן כנציב העליון מ-2 בינואר ועד 4 בנובמבר 1925.
מתוקף תפקידו הפך סראי למפקד העליון של "צבא הלבאנט" הצרפתי.
במהלך 1925 פעל בכח רב ובנוקשות לדיכוי המרד הדרוזי ובשל כך הודח מתפקידו, נקרא לשוב לצרפת ועם הגיעו שוחרר מהצבא.
סראי נפטר מדלקת ריאות ב-23 במרץ 1929 ונקבר באינווליד אשר ברובע השביעי של פריז.
מוריס ז'נדרון היה צ'לן ומורה צרפתי.
הוא נחשב על דעת רבים כאחד מגדולי הצ'לנים הצרפתים במאה ה-20
מוריס ז'נדרון החל את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון של ניס בגיל 12 וכעבור חמש שנים יצא לפריז, שם למד בקונסרבטואר אצל ז'ראר הקינג וזכה בפרס ראשון.
ז'נדרון הקליט את רוב הקונצ'רטי ברפרטואר הסטנדרטי, עם מנצחים כמו ברנרד הייטינק, ריימונד לפארד ופאבלו קזאלס, עם תזמורות כמו האופרה של וינה, התזמורת הסימפונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית של לונדון.
כן הקליט את רפרטואר הסונאטות לצ'לו ופסנתר.
בין שותפיו לנגינה היו הפסנתרנים פיליפ אנטרמון וז'אן פראנסה.
במשך 25 שנים היה ז'נדרון חבר בשלישיית פסנתר נודעת עם יהודי וחפציבה מנוחין.
הקלטה מפורסמת שלו היא לסוויטות לצ'לו סולו של יוהאן סבסטיאן באך.
ז'נדרון לימד בבית הספר יהודי מנוחין ובקונסרבטואר של פריז.
בין תלמידיו קולין קאר וז'קלין די פרה.
בשנת 1954 פתח כיתת אמן בבית הספר הגבוה למוויקה בזארבריקן.
בשנת 1957 בא לישראל להגיש כיתת אמן לצ'לנים צעירים בסמינר הקיץ למוזיקה קאמרית שנפתח אותה שנה בבית דניאל בזכרון יעקב, זאת בהמשך לשני ביקורים קודמים בשנים 1951 ו-1953.
ז'נדרון היה הצ'לן המודרני הראשון שניגן את הקונצ'רטו בסי במול של בוקריני בצורתו המקורית, במקום בגרסה של פרידריך גריצמאכר.
הוא היה הראשון לנגן במערב את הקונצ'רטו לצ'לו של פרוקופייב, עם הפילהרמונית של לונדון בניצוח וולטר זוסקינד, וכתוצאה מכך קיבל זכויות בלעדיות לביצוע היצירה למשך שלוש שנים.
מוריס ז'נדרון ניגן עם רבים מכוכבי המוזיקה של תקופתו, בהם בנג'מין בריטן ורודולף סרקין.
הסטרדיוואריוס שלו, הנודע כיום צ'לו "ז'נדרון לשעבר", נמצא עכשיו בשימושה, בהשאלה, של הצ'לנית הגרמניה מריה קליגל.
במקביל לקריירה שלו כצ'לן, הן כסולן והן בהרכבים קאמריים, פיתח קריירה נוספת כמנצח, בעיקר עם התזמורת הזאר הקאמרית ועם הסימפונייטה של בורנמות'.
בשנת 1975 נפגעה הקריירה שלו עקב תאונת דרכים, אך הוא חזר לנגן בהצלחה בשנת 1984.
את גישתו לנגינה בצ'לו סיכם ז'נדרון בספר "אמנות הצ'לו" ( "L'Art du Violoncelle"), שנכתב עם ולטר גרימר ויצא לאור בשנת 1999 בהוצאת שוט [ED 9176; ISMN M-001-12682-3]
מוריס מוסקוביץ (Maurice Moscovitch; 23 בנובמבר 1871 – 18 ביוני 1940) היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי שפעל באזור רוסיה ובהמשך בארצות הברית.
מוריס מוסקוביץ נולד באודסה בשם מוריס מסקוב (Morris Maaskov).
הוא החל את קריירת המשחק שלו ברוסיה, כשחקן תיאטרון.
את הופעתו הבימתית הראשונה ערך ב-1885, והמשיך במשחק במסעי הופעות לאורך היבשת.
ב-1893 היגר לארצות הברית, שם שיחק בתיאטרון היידיש של ניו יורק.
את הופעתו הבימתית הראשונה בארצות הברית ערך בתפקיד שמשון במחזה היידי "שמשון ודלילה".
הוא המשיך להופיע בתיאטרון וערך סיבובי הופעות עם להקת התיאטרון שבה היה חבר, עד שב-1936 הגיע להוליווד, בירת הסרטים של ארצות הברית.
הוא השתתף ב-13 בסרטים מ-1936 ועד מותו ב-1940. בנוסף, הופיע מוסקוביץ בברודוויי, בהצגה על היהודי זיס ובהעלאה של הסוחר מוונציה, לצד ג'ון האלורן (John Halloran).
במהלך קריירת המשחק שלו פעל גם באנגליה ובדרום אפריקה.
מוסקוביץ נפטר ב-1940, לאחר ניתוח.
פטירתו התרחשה כמה ימים לאחר תחילת הצילומים של הסרט "Dance, Girl, Dance", שבו היה אמור לשחק בתפקיד כוריאוגרף חם מזג, תפקיד שניתן לבסוף למריה אוספנסקאיה (Maria Ouspenskaya) ושוכתב במהירות לשם כך.
היו מסרטיו שיצאו לאקרנים לאחר מותו, וכך גם הסרט המוכר ביותר מבין אלו שהשתתף בהם כשחקן, "הדיקטטור הגדול" של צ'ארלי צ'אפלין, שיצא לאקרנים ב-1941.
מוסקוביץ קבור לצד אשתו בבית הקברות היהודי "בית עולם" שבהוליווד, קליפורניה.
מוריס לוי (23 ביולי 1925 – 28 במרץ 2006) היה רופא ישראלי, מבכירי מנתחי הלב בישראל.
לוי התפרסם בשנות ה-60, בעת שהיה מנהל מחלקת ניתוחי לב וחזה בבית החולים בילינסון וביצע, לראשונה בישראל, ניתוח השתלת כליה בדצמבר 1964 וניתוח השתלת לב בדצמבר 1968.
מוריס לוי נולד ברוסה שבצפון בולגריה.
התחנך חינוך עברי ברוסה ואת חינוכו העל-יסודי עשה בסופיה.
לאחר מכן למד רפואה בבית ספר לרפואה בסופיה ובמקביל היה חבר בתנועת "מכבי" ובאיגוד הסטודנטים היהודים.
ב-1949 נישא לסילביה לבית לוי, וב-1950 הוסמך בכירורגיה ועלה לישראל.
לאחר עלייתו התקבל לבית החולים תל השומר ועד 1959 עבד בו והתמחה באורולוגיה, כירורגיה וניתוחי חזה אצל פרופ' יהודה פאוזנר.
ב-1960 נסע לארצות הברית ועבד במשך שנה במחיצתו של פרופ' רוברט גרוס מאוניברסיטת הרווארד והתמחה בניתוחי לב בילדים.
לאחר מכן השלים את התמחותו בתחום ניתוחי לב למבוגרים באוניברסיטת מיניאפוליס.
ב-1963 התמנה כפרופסור עוזר בכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת מינסוטה, שנחשב כמרכזי בתחום ניתוחי הלב, ועבד במחיצת פרופ' וולטון ליליהיי .
ב-1964 שב לישראל והתמנה כמנהל מחלקת ניתוחי לב וחזה בבית החולים בילינסון.
הוא פיתח במחלקה את תחום ניתוחי הלב הפתוח ואת ניתוחי ההשתלות.
בדצמבר 1964 ביצע, לראשונה בישראל, ניתוח השתלת כליה, 10 שנים לאחר שניתוח זה בוצע לראשונה בארצות הברית.
בהשתלה הועברה כליה של אם, נזירה לוי, לבנה.
בדצמבר 1968 ביצע את השתלת הלב הראשונה בישראל, כשנה בלבד לאחר שניתוח זה בוצע לראשונה בעולם על ידי פרופ' כריסטיאן בארנרד בדרום אפריקה.
אף על פי שההשתלה הצליחה, מת המושתל כעבור כשבוע בשל זיהום בכתבה של ערוץ 10 ב-2019 נטען כי סדגת עבר אירוע מוחי וכי לבו נקצר בעודו בחיים ללא ידיעת וללא הסכמת משפחתו, וכי גם משפחת הנתרם לא הייתה מודעת ולא אישרה את ההשתלה פורצת הדרך.
באותה כתבה נאמר, כי בספרו האוטוביוגרפי, "סיפור חיי", טען מוריס לוי כי מנהלי בית החולים בילינסון ניסו לעצרו בחדר הניתוח לפני תחילתם המקבילה של הניתוחים (בתורם ובנתרם), בטענה שיש לקבל את אישור המשפחות.
לוי כיהן כמנהל המחלקה במשך 26 שנים, עד 1990. בשנות ה-70 היה לוי הרופא היחיד בבתי חולים של קופת חולים כללית שקיבל היתר להעניק שר"פ, במסגרת הסכמתו לעבוד בבית החולים בילינסון.
ב-1965 התמנה כפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
במשך השנים פרסם לוי מעל ל-300 מאמרים בעיתונות הרפואית.
ב-1980 העניקה לו החברה הקרדיולוגית הבינלאומית מדליית זהב על הישגיו בתחום כירורגיית הלב.
לוי אף כיהן במשך שנים רבות כראש קרן מחקר בתחום הלב באוניברסיטת תל אביב.
בין תלמידיו הרבים: פרופ' אריה שכנר, פרופ' ג'ק סלומון, פרופ' ברנרדו וידנה.
בשנות ה-90 שימש לוי כיועץ בכיר בבית החולים של האקדמיה הצבאית של בולגריה בנושא כירורגיית הלב.
מוריס לוי ואהוד דבירי, רפואת הלב, אור-עם מוציאים לאור, 1998
מוריס משה כהן (נולד ב-25 במרץ 1976) הוא שחקן ישראלי, זוכה פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2016.
כהן נולד בבת ים, הבן הבכור מבין חמישה אחים.
בגיל 11 עבר עם משפחתו לאילת.
בצה"ל שירת כמאבטח מתקנים במצפה רמון.
האהבה לתיאטרון ומשחק החלה בגיל 15 כאשר החל לעבוד בצוותי הווי ובידור במלונות באילת.
לאחר סיום השירות הצבאי עבד במשך שלוש שנים ברפא"ל, שם פגש את אשתו הראשונה לה היה נשוי במשך שנה.
בשנת 2000 החל ללמוד בבית הספר למשחק "בית צבי".
במסגרת לימודיו שיחק ביחד עם רבים משכבתו מבית צבי במחזמר "מיקה שלי", על פי שיריו של יאיר רוזנבלום.
בעקבות ההצלחה, ההצגה יצאה מבית הספר למשחק ורצה במשך כשנה בחסות הדרן הפקות.
בשנת 2003 השתתף במחזמר "תום סוייר והאקלברי פין" בתפקיד ג'ו האינדיאני.
בשנת 2004 השתתף כהן במחזמר "אלאדין" בתפקיד אחד מעוזריו של הקוסם הגדול שריף, באותה שנה החל לשחק בתיאטרון הקאמרי.
ההצגה הראשונה בה השתתף הייתה "מילאנו", מאת ובבימויו של שמואל הספרי בתפקיד אוהד כדורגל.
לאחר מכן שיחק ב"המלט" בבימויו של עמרי ניצן.
תפקידו הבא היה ב"גיבור מעמד הפועלים", קופרודוקציה של הקאמרי ותיאטרון חיפה פרי עטו של יהושע סובול, בבימויו של עודד קוטלר.
כהן גילם את דמותו של ליאור, בנו של הגיבור הראשי, בבר (יונתן צ'רצ'י), נהג בחברת אוטובוסים, שמואשם בגרימת מוות ברשלנות ולכן מפוטר.
משום כך ליאור בנו מתקומם נגד ההנהלה.
שיחק את דוכס בורגונדיה וקצין ב"המלך ליר", בבימויו של רוברט סטורואה.
תפקידו האחרון בקאמרי היה בהצגה "חברון", מאת תמיר גרינברג, בבימויו של עודד קוטלר; זו הייתה קופרודוקציה עם הבימה, כהן שיחק בתפקיד מחליף של רונן, קצין.
כהן שיחק בהצגת הבידור "קח אותי מוריס", אותה כתבו אורלי ישועה וצביקה שוורצברג וביימה דדי ברון.
שיחק בתפקיד אורח בתור שגיא בן דור, שוטר שנהרג בסדרה "השמיניה".
החל משנת 2011 משחק כהן בהצגה "הבוגד" בתיאטרון באר שבע.
זהו עיבוד של המחזה "אויב העם" של איבסן.
כהן מגלם את דמותו של סגן-אלוף דני רותם, מפקד בסיס צה"ל בדרום הארץ.
ישנן הוכחות שהבסיס עליו הוא מופקד מצוי באזור מזוהם, טייקונים משחדים את סגן-אלוף רותם כדי שלא יפנה את הבסיס, מה שיהווה הודאה בבעיה ויעורר חקירה.
החל מ-2011 משחק כהן בהצגה "המסיבה של אביגיל" מאת מייק לי, בתיאטרון אנסמבל הרצליה.
ההצגה רצה בתחילה בתיאטרון הספרייה בבימויו של קוטלר וב-2012 הוא ביים אותו בתיאטרון הרצליה, עם אותו צוות שחקנים.
זוהי הצגה קומית שעוסקת בשיחות סלון שנערכות בין שני זוגות.
טוני (כהן) ואנג'ל (יעל שרוני), הם זוג מהמעמד הבינוני שעובר לעיר הגדולה ומנסה להתנהג כפי שנהוג במעמד הגבוה.
בוורלי (יעל לבנטל) ובעלה לורנס (יגאל זקס) מזמינים אותם להרמת כוסית.
חגית דסברג היא סו השכנה, שבאה להתארח.
כשהם מתחילים לשתות אלכוהול מתחילות לצוץ הבעיות.
כהן שיחק בהצגת הנוער "הלילה הזה", מאת דפנה אנגל, בבימויו של משה נאור, בתיאטרון אורנה פורת.
ההצגה מספרת על המחתרת היהודית במרוקו שהעלתה יהודים לישראל.
כהן משחק את אבו חסן, הגיבור הרע, הקצין המרוקאי שמנהל את המדינה.
ב-2009 שיחק לצד אשתו בסרט הקצר "גן עדן אבוד".
הסרט זכה והשתתף בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, ואף זכה בביצת הזהב בפסטיבל של אמיר קוסטריצה.
שיחק בסרטים "השוטר" של נדב לפיד, "המשגיחים" של מני יעיש ו"אחותי היפה" של מרקו כרמל.
בטלוויזיה שיחק ב-2010 בסדרה, "בלו נטלי", בתפקיד משנה קבוע לצידה של דפנה דקל.
שיחק בסדרות "אדמה" של רני בלייר באחד התפקידים הראשיים לצידה של אשתו רותם זיסמן כהן, "מגדלים באוויר" של ניר ברגמן, "רביעיית רן" של שלומי אלקבץ ו"שירות חדרים".
ב-2012 הצטלם לסרט השווייצרי "השחר", על פי ספרו של אלי ויזל, בו הוא מגלם את אחד התפקידים הראשיים.
באותה שנה גם השתתף בסרט "עלטה".
שיחק בסדרה, "אחת אפס אפס", בדמותו של השוטר "מוטי המניאק", שם שניתן לו על ידי העבריינים בגלל כל הפושעים שהכניס לכלא.
ב-2013 שיחק בסדרת הנוער "שוברי גלים" ששודרה בערוץ הילדים ללקוחות yes.
באותה שנה שיחק גם תפקיד אורח בסדרה, "פצועים בראש", בתור נרקומן שרצח זוג נשוי.
באותה השנה שיחק את גבי פנסו בסדרת הטלוויזיה "שנות השמונים", פרי עטם של מני אסייג ושלום אסייג.
בשנת 2014 שיחק בסדרת המתח המשטרתית, "בתולות", ששודרה ב-HOT את דמותו של אבנר (נרי) מנהל יחידת המשטרה באילת.
באותה השנה שיחק בתפקיד משנה בסדרת הדרמה, "זגורי אימפריה", המשודרת בערוץ HOT3.
ב-2015 שיחק בסדרת הדרמה, "כפולים", וגילם את דמותו של אלי מזור, חוקר מטעם שירות הביטחון הכללי.
באותה שנה שיחק גם בסדרה האמריקאית, "דיג".
בשנת 2016 שיחק בסרטו של מני יעיש, "אבינו", עליו זכה בפרס אופיר בקטגוריית "השחקן הראשי הטוב ביותר".
באותה שנה שיחק בסדרת הטלוויזיה, "נעלמים", סדרת מסתורין חדשה לנוער המשודרת ברשת הכבלים HOT בערוץ ניקלודיאון שם שיחק בתפקיד אלישר וכמו כן שיחק גם בסדרת הדרמה, "עקרון ההחלפה", שם גילם את דמותו של דן דה-לנגה, סגן ראש אגף חקירות ומודיעין.
ב-2017 שיחק בסדרת הדרמה-קומית "ג'ודה" את דמותו של מנחם ובסדרת הדרמה "מתים לרגע" את דמותו של מנשה, האינסטלטור של בית החולים.
ב-2018 שיחק בסדרה "המדרשה" בתור ברוך "כותל", יד ימינו של לירון חרירי (צחי הלוי).
ב-2019 שיחק לראשונה בתפקיד ראשי בסדרה "תיק נעדר" בכאן 11 לפי ספרו של דרור משעני.
בסדרה שיחק כהן חוקר במשטרת חולון.
באותה שנה, 2019, שיחק בסדרת הנוער "בית הדין המצולם" של ערוץ הידברות, כמו כן שיחק בסרט "יציאת מצרים" את משה.
בשנת 2020 החל לשחק בדרמה היומית "בת השוטר", את תפקיד הרב רבינוביץ'.
באותה שנה לוהק גם לתפקיד בסדרה המוזיקלית "זיגי" בטין ניק ומשחק במחזה "גלנגרי גלן רוס" בתיאטרון חיפה.
ב-2021 שיחק בסרט "הבית ברחוב פין".
בשנת 2022 חזר לשחק את דמותו של פנסו בסדרת ההמשך של שנות ה-80 שנקראת שנות ה-90 והופיע בסרט "עד שתחזור".
באותה שנה לוהק לתפקיד מנחה הטלוויזיה אביהו, בסרטו של שמי זרחין השתיקה, וגילם דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "פשע לא מאורגן".
בשנת 2023 שיחק בסדרה "גוף שלישי", בתור פליקס בן עטר אבא של חן בן עטר ובסדרה "מלאך משחית", בתור רב המומחה בהוצאת דיבוקים.
גילם את סנ"צ ניסים פולומבו, מפקד ימ"ר אלמוג במשמר הגבול.
בהמשך השנה שיחק גם בסרט "ההילולה" בתפקיד פנסו אותו תפקיד ששיחק בסדרות "שנות ה-80" ו"שנות ה-90".
במאי 2024 עלתה סדרת הדרמת מתח "האיש שרצה לדעת הכל" בכאן 11, בה הוא חזר לגלם את תפקידו של החוקר אברהם אברהם.
באותה שנה שיחק בעונה השנייה של "בלקספייס".
בשנת 2025 עלתה הסדרה "תחריר" בה שיחק את ערן.
והסדרה "איננה" בה גילם את אבנר, אביה של נויה (נועה קירל).
כהן נשוי בשנית לשחקנית רותם זיסמן כהן מאז שנת 2008 והוא אב לבת שנולדה ב-2016 ולבן.
הוא ואשתו עברו תהליך חזרה בתשובה והם שומרים שבת.
שנה יצירה ארגון קטגוריה תוצאה סימוכין 2016 אבינו פרסי אופיר השחקן הראשי הטוב ביותר
מוריס אברהם כהן , או בקיצור מוריס כהן (ידוע גם בכינוי "Two-Gun"), היה הרפתקן בריטי ממוצא יהודי שבמסעותיו הגיע עד לתפקיד עוזרו האישי ואיש אמונו של מי שמכונה עד היום בסין ובטאיוואן, 'אבי האומה', נשיאה הראשון של הרפובליקה הסינית סון יאט סן, מוקיר הציונות ולתפקיד אלוף בצבא הסיני.
על פי ביוגרפיה משנת 1954 שחיבר צ'ארלס דרייג' (Charles Drage) בסיועו של כהן, מוריס כהן נולד בלונדון ב-1889 למשפחה שאך היגרה לבריטניה מפולין.
אולם, למעשה כהן נולד למשפחה יהודית דלת-אמצעים בראדזנו (Radzanów), פולין, ב-1887. זמן לא רב לאחר לידתו, נמלטה משפחת כהן מהפוגרומים שהתחוללו במזרח אירופה, והיגרה לבריטניה, ליישוב סנט ג'ורג' אין דה איסט (St George in the East) שבאיסט אנד בלונדון.
כהן אהב בנערותו לבלות בתיאטראות, בשווקים, בצפייה בקרבות אגרוף ובשיטוט ברחובות.
הוא לא הקדיש את מרצו ללימודים ולא נכח בבית ספרו.
באפריל 1900 הוא נעצר על שום היותו חשוד ב"ניסיון לכייסות".
השופט שלח אותו ללימודים בבית הספר התעשייתי הייס (Hayes Industrial School), מוסד חינוכי שהקים הלורד רוטשילד כדי לחנך ולהדריך נערים יהודים סוררים.
הוא סיים את לימודיו במוסד ב-1905, והוריו שלחו אותו לקרוב משפחה במערב קנדה, בתקווה שהאוויר הצח והשטחים הפתוחים יסייעו לו ויגרמו לו לשנות את דרכיו.
תחילה עבד כהן בחווה ליד וייטהוד (Whitehood) בססקצ'ואן.
הוא עבד בעיבוד האדמה ובטיפול בחיות המשק, ולמד כיצד לירות באקדח ואת אומנות המשחק בקלפים.
שנה לאחר מכן עזב והחל לנדוד בפרובינציות המערביות של קנדה, והתפרנס בעבודה בירידים, שם היה בדרן וכן עסק בניסיון להזמין ולמשוך קהל להופעות (carnival talker).
כמו כן הרוויח כסף בהימורים והיה מתווך נדל"ן מצליח.
בעקבות חלק מעיסוקיו אלו מצא עצמו כמה פעמים בכלא.
כהן אף התחבר עם כמה מהגרים סינים שעבדו בחברת מסילות הרכבת קנדיאן פסיפיק ריילוויי (Canadian Pacific Railways).
הוא אהב את חברתם ואת האוכל הסיני, ובפעם אחת שבה היה בססקטון שבססקצ'ואן נחלץ לעזרתו של בעל מסעדה סיני בעת שנשדד.
כהן נאבק בשודד וזרק אותו לרחוב.
באותו זמן לא היה מקובל שאדם לבן נחלץ לעזרתו של אדם סיני, ומעשהו עורר הערכה רבה מצד הקהילה הסינית באזור.
חברי הקהילה הסינית במקום קירבו אותו אליהם, ובסופו של דבר הציעו לו להצטרף לתנועת ההתנגדות טונג מנג חואי, בהנהגתו של סון יאט-סן, וכך אכן עשה.
סון ביקר בקהילה הסינית בקנדה ב-1908 והשניים נפגשו לראשונה.
כהן שימש אז כשומר ראשו של סון.
לאחר מכן עבר מוריס כהן להתגורר בעיר אדמונטון, בירת הפרובינציה הסמוכה אלברטה.
שם היה למנהל של אחת מסוכנויות הנדל"ן המובילות בעיר, ולאחר מכן מונה, לפי המלצתו האישית של הפרקליט סר צ'ארלס וילסון קרוס (Charles Wilson Cross), לנציב השבועות (Commissioner of Oaths) של הפרובינציה, הממונה על תחום השבועות והתצהירים.
כהן לחם בשורות חיל המשלוח הקנדי (Canadian Railway Troops) באירופה במלחמת העולם הראשונה, שם חלק מתפקידו היה לפקח על העובדים הסינים.
הוא נטל חלק בלוחמה עזה בקרב פשנדל.
לאחר המלחמה, חזר והתיישב בקנדה.
אך בשלב זה הייתה כלכלתה של קנדה פגועה, וחלפו ימי השגשוג של תחום הנדל"ן.
כהן חיפש לעסוק בדבר מה אחר, וב-1922 נסע לסין, על מנת לסייע בחתימת עסקה הקשורה במסילות בעבור סון יאט-סן, מול החברות "נורת'רן קונסטרקשן" (Northern Construction) ו"ג'.וו.
לאחר שירד לחופי שאנגחאי, הלך כהן להיפגש עם ג'ורג' סוקולוסקי (George Sokolosky), עיתונאי יליד ניו יורק שכתב בעבור העיתון "שנגחאי גאזט" (Shanghai Gazette), עיתונו של סון בשפה האנגלית.
סוקולוסקי ארגן בעבור כהן ראיון עבודה עם יוג'ין צ'ן (Eugene Chen), המזכיר דובר האנגלית של סון.
כהן התקבל לעבודה, והשתכן בביתו של סון ברחוב רו מולייר (Rue Molière) 29 ברובע הצרפתי של העיר.
בשנגחאי ובקנטון, אימן כהן את צבאו הקטן של סון בלוחמה פיזית ובירייה באקדח, וסיפר לאנשים כי הוא עוזרו האישי של סון ושהוא קולונל מכהן בצבאו של סון יט-סן.
ידיעותיו הדלות בסינית - הוא ידע לדבר בעירוב ניבים של קנטונזית במקרה הטוב - לא היוו בעיה, מאחר שסון, אשתו סונג צ'ינג-לינג ורבים מקרוביהם רכשו השכלה מערבית וידעו לדבר אנגלית.
עמיתיו של כהן החלו לכנותו בשם "מא קון", ויש טוענים שהוא בחר בכינוי זה, ראשי תיבות של שמו היהודי, משה אברהם, ma, וקון הוא היגוי של כהן, kohn, והוא הפך תוך זמן קצר לאחד משומרי הראש הראשיים של סון, שאותו ליווה לכנסים ולאזורי קרב.
לאחר שבאחד הקרבות נפגע מיריית כדור, החל כהן לשאת עמו אקדח נוסף.
הקהילה המערבית גילתה עניין בשומר-הראש החמוש באקדח של סון, והחלה לכנותו "טו-גאן כהן" ("Two-Gun Cohen"; "כהן שני-אקדחים"), על שום שני האקדחים שנשא עמו.
ב-1925 מת סון ממחלת הסרטן, וכהן החל לעבוד בעבור שורה של מנהיגים סיניים-דרומיים ממפלגת הקוומינטנג, החל בבנו של סון, סון פו, עבור בגיסו של סון, הבנקאי צ.ו.
סונג, וכלה במצביאים כגון לי ג'ישן וצ'ן ג'יטנג.
הייתה לו אף היכרות עם צ'יאנג קאי שק, מנהיג סין שירש את סון, שאותו פגש בעת שהיה צ'יאנג מפקד האקדמיה הצבאית ומפואה, שהייתה ממוקמת קרוב לקנטון.
היכרותו עם צ'יאנג הייתה, עם זאת, מינימלית, מכיוון שכהן התערה בחוגי המנהיגים הדרומיים, שלרוב התנגדו לדרכיו של צ'יאנג.
כהן ניהל את תחום הביטחון אצל מעסיקיו, ורכש עבורם נשק וספינות-תותחים.
לבסוף מונה לדרגת אלוף מכהן, אם כי הוא מעולם לא פיקד על חיילים.
כאשר פלשה יפן לסין במלחמת סין–יפן השנייה ב-1937, כהן היה נחוש להצטרף ולתרום לקרב.
הוא אסף נשק בעבור הצבא הסיני ואף תרם לעבודת המודיעין הבריטית במסגרת מנהלת המבצעים המיוחדים.
כהן הוכיח כי הכוחות היפניים משתמשים בגז רעיל כדי לקטול המוני סינים.
כהן שהה בהונג קונג כאשר הכוחות היפניים תקפו שם בדצמבר 1941. הוא העלה את סונג צ'ינג-לינג ואת אחותה אי-לינג לאחד המטוסים האחרונים שיצאו מהמושבה הבריטית.
כהן נשאר להילחם, וכאשר נפלה הונג קונג חודש לאחר מכן ונכבשה על ידי היפנים, נכלא כהן במחנה האסירים סטנלי.