tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה התפתחו לדומוס דה יאנס הראשונים בתקופת תרבות אוזיירי , לקראת סוף התקופה הנאוליתית, כאשר היפוגיאה אלה הפגינו התפתחות אדריכלית ועושר דקורטיבי.
המבנים מייצגים שתי תופעות תרבותיות - היפוגאיזם ומגליתיזם.
ההיפוגאיזם התפתח בסרדיניה במחצית הראשונה של האלף ה-5 לפנה"ס ומשם התפשט לאיי הים התיכון ולחופיו ולעיתים פנימה אל תוככי יבשת אירופה.
במקביל התפתחה באי גם תופעה של מגליתיזם.
המספר העצום של דומוס דה יאנס שהשתמרו באי מאפשר להתחקות אחר ההתפתחות האדריכלית שלהם, לשחזר את שלבי הבנייה ולהתרשם מהמוטיבים הדקורטיביים העשירים שמאפיינים אותם.
מאחר שהמבנים שמשו לאורך זמן רב, לעיתים קרובות הם זכו לתוספות או חודשו, וחדרים נוספים נחצבו בסלע בהתאם לצורך וללא תוכנית מוקדמת.
חלק מהמבנים היו בשימוש גם בתקופות מאוחרות יותר, ואפילו עד להווה, גם אם לא לשם קבורה אלא כמקומות מחסה לרועים, דירים או אסמים.
ידוע לדוגמה המקרה של הנקרופוליס של סנט'אנדראה פריו (Sant'Andrea Priu) בבונורווה (Bonorva) שהיה בשימוש גם בתקופה הרומית, ולאחריה בתקופה הביזנטית שימש ככנסייה.
קירות המבנה כוסו בטיח והוא עוטר בעיטורים המתארים סצנות מחייהם של הבתולה וישו וכן של מעשי השליחים.
הדומוס דה יאנס נזכרו לראשונה בכתבי יד נזיריים מן המאות ה-11 עד 13, אך רק במאה ה-19 ובמאה ה-20 נערכו לראשונה חקירות מדעיות של המבנים, ואלה תיעדו חפירות ארכאולוגיות ראשונות באתרים שונים.
הדומוס דה יאנס ערוכים בדרך כלל במקבצים היוצרים נקרופוליס שבו מספר חדרי קבורה מחוברים בינם לבין עצמם, ולהם שביל כניסה (דרומוס) ואולם מבואה משותפים, ותוכנית המתאר הכללית היא כשל צלב או של האות T.
המבנה של חדרי הקבורה מדמה בתי מגורים אם כי בקנה-מידה קטן יותר.
החדרים עגולים בדמות בקתות עם גג בצורת חרוט או מלבניים עם גג נטוי, שבהם חלונות ודלתות מדומות.
הקירות והרצפה עוטרו בתבליטים דוגמת ספירלות, עיטורי זיגזג וצורות גאומטריות אחרות, דימויים של כלי נשק וכלי עבודה ודמויות אנטרופומורפיות, כמו גם ייצוג של השמש ושל קרני פר כדימוי זכרי, והירח והאלה האם כדימוי לפריון הנקבי.
לצד התבליטים נעשה שימוש בטכניקות נוספות דוגמת חריטה, עיטורי צבע וגרפיטי ישירות על הקירות או על גבי טיח, פיסול ועוד.
דומיניון הוא מונח מדיני המשמש להגדרת מדינה בעלת מידה מסוימת של שלטון עצמי, השייכת לאימפריה הבריטית או לחבר העמים הבריטי.
מדינת אירלנד החופשית (כיום אירלנד) הייתה חלק אינטגרלי מבריטניה הגדולה.
בנובמבר 1926 הכריז ארתור ג'יימס בלפור, שר החוץ הבריטי, על עיקרון שוויון הדומיניונים לבריטניה בעצמאותם וביחסי החוץ.
עד אז, למושבות אלו היה ייצוג פוליטי, אך התשובה הסופית הייתה תמיד בידי לונדון.
לעומת זאת המושג "הדומיניונים של הוד מלכותו" כאשר הוא מופיע במסמכים רשמיים, מתאר את כל הממלכות והטריטוריות בהן יש לכתר סמכות כלשהי, בין אם הן דומיניונים כהגדרתם בערך זה ובין אם לאו.
המושג "דומיניון" משמש כיום רק באופן היסטורי.
רבים מן המאפיינים שייחדו דומיניון לעומת מושבות אחרות יכולים לתאר היום מדינות אחרות בחבר העמים הבריטי, בין אם הן רפובליקות, מושבות בעלות שלטון עצמי, או מושבות כתר.
אפילו באופן היסטורי ההבדל בין דומיניון ובין מושבה בעלת שלטון עצמי היה לעיתים דק למדי.
נראה כי ההגדרה המדויקת למושג זה היא כי דומיניון הוא מדינה עצמאית אשר בה מיוצג המלך הבריטי באמצעות מושל כללי המשמש כראש המדינה.
הדומיניון קצר הימים של ניו אינגלנד, אשר התקיים בין 1686 ו-1689 לא היה דומיניון במשמעות המדויקת של ההגדרה כפי שתוארה לעיל.
לדומיניון זה היה מושל לא פופולרי ואוטוקרטי, סיר אדמונד אנדרוס, ולא הייתה לו מידת העצמאות שהייתה לדומיניונים מאוחרים יותר.
היה זה אך ניסיון שהקדים את זמנו.
לפני שהמונח דומיניון התפשט לשימוש נרחב, המושבה קנדה הפכה לבעלת שלטון עצמי בשנת 1841. נובה סקוטיה הפכה לבעלת שלטון עצמי וממשלה משלה בשנת 1848, וקנדה הלכה בעקבותיה.
בעקבות שתיהן הלכה המושבה "אי הנסיך אדוארד" בשנת 1851, ניו זילנד ב-1852, וכן ניו ברנזוויק ומושבת הכף ב-1854. ישנו ויכוח היסטורי מתי קיבלה ניופאונדלנד מעמד דומה, אך נראה כי הדבר אירע בשנת 1907.
לאחר איחודן של קנדה, ניו ברנזוויק ונובה סקוטיה, בשנת 1867, רצו הקנדים לקרוא למדינה "הממלכה של קנדה".
ארצות הברית, ובמיוחד העיתונות הצהובה בניו יורק התנגדו לרעיון של הקמת ממלכה בצפון אמריקה.
מכיוון שארצות הברית הפגינה את כוחה בזמן ההוא במלחמת האזרחים האמריקנית, ונראה כי הייתה עדיין בעלת תשתית צבאית נרחבת, החליטו הקנדים והבריטים להגדיר את המדינה החדשה כ"דומיניון".
מושג זה פשט לאחר מכן לכל המדינות שהגיעו להתפתחות תחוקתית דומה.
מדינת אירלנד החופשית הוכרזה כדומיניון בשנת 1922. מדינות אלו כולן שמרו על המלך הבריטי כראש מדינתן, ונציגו במדינות אלו הוגדר כ"מושל כללי", אשר מונה לאחר התייעצות עם ממשלת הדומיניון.
המדינה האירית החופשית, מונהגת על ידי ויליאם תומאס קוסגרייב, הייתה הראשונה שמינתה מושל כללי שלא היה בריטי ולא היה בן מעמד האצולה ב-1922 כאשר מונה טימותי מייקל הילי.
ב-1930 ראש הממשלה האוסטרלי, ג'יימס סקאלין, כפה את דעתו על הממשלה בלונדון ומינה את יליד אוסטרליה סיר אייזיק אייזיקס כמושל כללי, בניגוד לדעתה של הממשלה בלונדון.
חברות בחבר העמים שהצטרפו מאוחר יותר קיבלו את עצמאותן לא בדרך של חקיקה אנגלית אלא באמצעות חוקיהן העצמאיים.
הממלכה המאוחדת, והמרכיבות אותה, אנגליה, סקוטלנד, צפון אירלנד וויילס מעולם לא שאפו למעמד של דומיניון, ונותרו כחריגה בין המדינות המרכיבות את חבר העמים הבריטי.
בתחילה, היה זה משרד החוץ של הממלכה המאוחדת אשר היה אחראי ליחסי החוץ של הדומיניונים.
אגף הדומיניונים במשרד המושבות הבריטי הוקם במיוחד למטרה זו בשנת 1907. קנדה יצרה את "המחלקה ליחסי חוץ" בשנת 1909, אך יחסי החוץ שלה המשיכו לפעול דרך המושל הכללי, נציבים עליונים שישבו בלונדון, ושגרירויות בריטיות מחוץ לממלכה המאוחדת.
עם ההכרזה על מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 ראתה בריטניה את ההכרזה ככוללת את כל הדומיניונים ללא צורך להתייעץ עמם.
הדבר עורר אי נוחות בדומיניונים מסוימים, והתמרדות של אפריקנרים בדרום אפריקה.
צורכי המלחמה הביאו לכך שמשלחת רשמית קנדית העוסקת באספקה צבאית ישבה בוושינגטון עד שנת 1921.
אף על פי שלא היה להם קול עצמאי בהכרזת המלחמה, חתם כל דומיניון בנפרד על חוזה ורסאי בשנת 1919, אשר על תנאיו נשאו ונתנו הבריטים בשם האימפריה המאוחדת.
בספטמבר 1922 חוסר הרצון בדומיניונים לתמוך בצעדים מלחמתיים בריטיים בטורקיה השפיע על רצונה של בריטניה להגיע לפתרון מוסכם לשאלות אלו.
עד מהרה הגיעו הדומיניונים לאוטונומיה דיפלומטית.
ההסכם בין קנדה וארצות הברית על דיג ההליבוט משנת 1923 היה ההסכם הבינלאומי הראשון שנחתם על ידי דומיניון, ותנאיו נוסחו על ידי דומיניון ללא תלות במשרד המושבות בלונדון.
"אגף הדומיניונים" במשרד המושבות הפך בשנת 1925 למשרד נפרד, אם כי שר המושבות ושר הדומיניונים היה אותו אדם.
בנובמבר 1926 הכריז ארתור ג'יימס בלפור, שר החוץ הבריטי, על העיקרון של שוויון הדומיניונים לבריטניה בעצמאותם וביחסי החוץ.
קנדה הייתה הראשונה לפתוח נציגות דיפלומטית בארץ זרה, כאשר שלחה משלחת דיפלומטית לוושינגטון ב-1927. משלחת זו קיבלה מעמד של שגרירות בשנת 1943. בשנת 1928 הגיע לקנדה "נציב עליון" אשר היה בעל סמכות פחותה מזה של "המושל הכללי" בעבר, ומעמדו היה קרוב לזה של שגריר.
בשנת 1931 התקבל בממלכה המאוחדת חוק שאישר את ההצהרה משנת 1926, ולאחר מכן התקבלו חוקים דומים בפרלמנטים של הדומיניונים.
בספטמבר 1939 הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה ונפתחה מלחמת העולם השנייה.
רוב הדומיניונים היו בדעה שהכרזה זו אינה מחייבת אותם.
רק אירלנד, בה שלטה מפלגת פיאנה פול האנטי-בריטית, החליטה להישאר נייטרלית בסכסוך.
בקצה השני של הקשת החליטה אוסטרליה כי ההכרזה מחייבת אותה וכי אין עליה לנקוט כל צעד נוסף.
ביניהן הייתה ניו זילנד אשר הכריזה כי מכיוון שבריטניה מצויה במלחמה, מצויה אף היא במלחמה, קנדה, אשר הכריזה מלחמה לאחר שכינסה את הפרלמנט, וכך עשתה גם דרום אפריקה לאחר מספר שבועות.
מלחמת העולם השנייה פגעה מאוד במעמדה של האימפריה הבריטית.
מעמדה של הממלכה המאוחדת ככוח עולמי מוביל במסחר ובכלכלה נשחקו והוחלף על ידי ארצות הברית שהפכה למקור של תמיכה צבאית ומנהיגות.
בשנת 1942, תחת האיום בפלישה של האימפריה היפנית לאוסטרליה, שנראה אז מציאותי, קרא ראש הממשלה האוסטרלי ג'ון קרטין להשארתם באוסטרליה של החיילים האוסטרלים שיועדו על ידי הפיקוד הבריטי להגן על המושבה בורמה.
עניין זה הראה כי הדומיניונים לא יכפיפו יותר את האינטרס העצמי שלהם לזה של הממלכה המאוחדת.
לאחר העצמאות של הודו ופקיסטן באוגוסט 1947 אוחד משרד הדומיניונים עם המשרד לענייני הודו ונוצר "משרד חבר העמים".
המונח דומיניון יצא משימוש כללי כאשר הודו סירבה לקבל את המעמד והחליטה להפוך לרפובליקה בשנת 1950. צעד זה סימן את תחילתו של הסוף גם ביחס לכפיפותם של חלק מן הדומיניונים הוותיקים יותר לכתר האנגלי.
אמנם אירלנד הייתה הראשונה שהכריזה על עצמה כרפובליקה עוד בשנת 1937.
המונח החדש הוא "ממלכות חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Realms) - המדובר במדינות שהמונרך הבריטי עומד בראשן, והן חברות במסגרת חבר העמים הבריטי (כגון אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, ג'מאיקה ועוד), בנבדל ממדינות בחבר העמים שאינן רואות במלך הבריטי את ראשן (הודו, פקיסטן, דרום אפריקה ועוד).
את המושג "דומיניון" ניתן למצוא עוד בחוקה הקנדית, אך הקנדים מעדיפים אף הם את השימוש במונח "ממלכה" (realm) ממנו משתמע שוויון עם הממלכה המאוחדת, ללא הכפיפות הנקשרת במושג "דומיניון".
כאשר עלתה המלכה אליזבת השנייה לכס המלוכה בשנת 1952 הכריזה כי היא המלכה של הממלכה המאוחדת, אך גם מלכת קנדה, מלכת אוסטרליה, וכיוצא בזה כל שאר "הממלכות והטריטוריות".
צעד זה הדגיש את עצמאות "הממלכות הנפרדות".
בנה של המלכה אליזבת צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת כיום הוא שליטן של חמש עשרה מדינות שונות, וכל שינוי בחוקים הקשורים בירושת המלוכה צריכים להיות מאושרים על ידי הפרלמנטים של כל חמש עשרה המדינות.
סיומו של השימוש בביטוי בקנדה
במשך כמעט מאה שנים היה שמה הרשמי של קנדה "הדומיניון של קנדה".
החל משנות החמישים, כאשר קנדה השיגה כבר את עצמאותה הפוליטית המלאה, פסק השימוש במושג "דומיניון".
בשנת 1982 שונה שמו של החג הלאומי הקנדי מ"יום הדומיניון" ל"יום קנדה".
כיום קוראים הקנדים למדינתם פשוט "קנדה".
אם יש כיום שימוש כלשהו למושג בקנדה, הרי שהוא משמש כדי להבדיל את ממשלת הפדרציה הקנדית מממשלות המחוזות השונים.
דומינו הוא משחק המורכב מ-28 חלקים הנקראים אבנים, קלפים או דומינו.
אבני המשחק מלבניות וקו מחלק אותן באמצע לשני ריבועים, שעל כל אחד מהם מסומנות נקודות.
נהוג להשתמש באבנים עם אפס עד שש נקודות.
הנקודות מסודרות בדומה לצורה שבה הן מסודרות על קובייה בעלת שש פאות שמשמשת למשחקים שונים (שש-בש, מונופול ודומיהם), אולם האפשרות לאבן ריקה יוצרת שבעה מצבים.
אבני המשחק עשויות להיות מחומרים שונים ביניהם: פלסטיק, שנהב, עץ וקרטון.
עם אבני הדומינו ניתן לשחק במשחקים שונים.
מקור השם "דומינו" אינו ברור.
ייתכן והשם נובע מהדמיון בין חלקי המשחק (חזית לבנה, גב שחור) לבין לבושם של הנזירים הדומיניקנים שהוא לבן, אך ניתן לכסות אותו בשכמייה שחורה המשמשת כגלימה.
במקור, הדומינו היה חלק מלבושם של אנשי דת באיטליה.
עם זאת, מהמאה ה-16 ואילך הוא שימש לעיתים קרובות גם כהסוואה סמויה כאשר אדם היה הולך בחשאי לפגישה רומנטית.
גם הבגד עצמו וגם הלובש אותו נקראו בשם דומינו (מלטינית dominus "אדון").
האזכור המוקדם ביותר של אבני דומינו הוא מסין של שושלת סונג, שנמצא בטקסט "אירועים קודמים בוולין" מאת ג'ואו מי (1232-1298).
אבני דומינו מודרניות הופיעו לראשונה באיטליה במהלך המאה ה-18, אך הן שונות מאבני הדומינו הסיניות במספר מובנים, ואין קשר מוכח בין השניים.
ייתכן שאבני הדומינו האירופיות התפתחו באופן עצמאי, או שהמיסיונרים האיטלקים בסין הביאו את המשחק לאירופה.
כל שחקן מקבל מספר זהה של אבנים.
השחקן הראשון שם אבן דומינו בעלת המספרים 0-0.
השני לוקח מתוך אבניו אבן שאחד מריבועיה זהה לריבוע של האבן שנמצאת על השולחן ומניח אותה בסמוך , השחקן הבא בתור חוזר על פעולה זאת, כך שמתקבל מראה של זוגות זוגות של מספרים זהים, לדוגמה (פסיק יסמן אבן אחרת): 2-3,3-5,5-1,1-4,4-0 וכן הלאה.
ישנן אבני "דאבל" עם מספרים זהים בשני הצדדים.
המשחק נגמר כאשר לאחד השחקנים לא נותרות אבנים שחקן זה מוכרז כמנצח, או כאשר אין לאף שחקן אפשרות להוריד אבן (פס) ואז המנצח הוא מי שיש לו ערך נקודות של האבנים הנמוך ביותר.
משחק המשיכה: משחקים לפי החוקים לעיל וכשאין לשחקן אבן מתאימה הוא מושך אחת מהקופה.
משחק הבלוק: משחקים לפי החוקים למעלה וכשאין לשחקן דומינו מתאים אינו יכול להניח אבן בסיבוב הנוכחי אלא מחכה עד שייווצר מצב שמתאים לאחת האבנים שבידיו.
משחק הנקודות (נקרא גם "דומינו טלפון"): משחקים לפי החוקים למעלה.
הסיבוב נגמר כאשר אחד השחקנים מסיים את האבנים שלו.
בשלב זה כל השחקנים שנותרו להם אבנים סופרים את הניקוד ומעגלים כלפי כפולה של 5 ורושמים את הניקוד לזכותו של המנצח בסיבוב.
המשחק מסתיים כאשר אחד השחקנים הגיע ל-51 נקודות.
את כל המשחקים, שהוזכרו לעיל, אפשר לשחק גם בצמדים.
במשחק כזה משתתפים שני צמדים כשכל אחד יושב מול בן זוגו ומצדדיו יושבים בני הצמד המתחרים בו.
בני הזוג משתדלים לעזור האחד למשנהו ולהכשיל את בני הצמד המתחרה ובסוף נקודותיהם נספרות יחד.
משחק הצמדים נפוץ בעיקר בין המשחקים את "משחק הנקודות".
משחקים המתייחסים רק לצורת החלקים
ניתן להניח הרבה קוביות דומינו בשורה במאונך למשטח, ולהפיל את הקובייה הראשונה שמפילה את הבאה אחריה וכן הלאה עד הקובייה האחרונה.
ממשחק זה הגיע הביטוי "אפקט הדומינו", המתאר שינוי אחד שגרם לשרשרת שינויים אחריו.
תחרויות אליפות העולם לנבחרות לאומיות
בתאריכים 14–17 באוקטובר 2011 אירחה אבחזיה את אליפות העולם בדומינו לנבחרות לאומיות, בעיר הבירה סוחומי.
דומינו'ס פיצה היא רשת אמריקאית רב-לאומית של מסעדות מזון מהיר ומשלוחי פיצה.
נוסדה על ידי טום מונהאן בשנת 1960, ובסיסה בעיר אן ארבור שבמישיגן, ארצות הברית.
הרשת מפעילה כ-13,812 סניפים בכ-89 מדינות, נחשבת לרשת הפיצה השנייה בגודלה בארצות הברית, אחרי פיצה האט.
הרשת החלה לפעול בישראל בשנת 1990.
בשנת 1960, רכש טום מונהאן, בשותפות עם אחיו ג'יימס, פיצרייה קטנה בעיר אן ארבור שבמישיגן, בשם דומיניק'ס פיצה, בתמורה למקדמה בסך 75$, האחים לוו עוד 500$ על מנת לשלם עבור המקום.
כעבור 8 חודשים קנה את חלקו של אחיו בעסק תמורת מכונית חיפושית ושינה את שם המקום לדומינו'ס פיצה.
מונהאן החל למכור זיכיונות להפעלת סניפים, כשבשנת 1978 הרשת כבר מנתה 200 סניפים ובתחילת שנות השמונים נפתחו סניפים ראשונים מחוץ לארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה.
3 הנקודות בלוגו החברה מסמלות את שלושת הסניפים הראשונים.
מונהאן פרש מניהול הרשת בשנת 1998, ומכר את מניות השליטה לקבוצת ההשקעות האמריקנית-ביין קפיטל, החברה הונפקה בבורסת ניו יורק בשנת 2004.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת החברה צמחה בקצב מסחרר תודות למיתוג החברה ופיתוח מואץ של סניפים ברוב מדינות העולם.
כתוצאה מכך מניית החברה טיפסה משפל כל הזמנים בתאריך 21 בנובמבר 2008 אז עמדה המניה על 3.03 דולר והגיעה לשיא כל הזמנים בינואר 2022 אז עמדה המניה על 567 דולר, עלייה של למעלה משמונה-עשר אלף אחוזים, מה שהעניק לחברה שווי שוק של 15 מיליארד דולר.
דומינו'ס פיצה החלה לפעול בישראל בשנת 1990. ב-1994 מונה אורי יוגב למנכ"ל החברה.
לאחר צניחה בהכנסות והפסדים כבדים, נקלעה זכיינית הרשת בארץ, אומני מותגי מזון, לקשיים כלכליים וב-2003 מונה לדומינו'ס פיצה כונס נכסים.
ב-2004 נמכרה הרשת לקבוצת משקיעים שהורכבה ממנכ"לה לשעבר אסף גרינברג ושניים מזכייניה, דני גולד ויוסי אלבז, תמורת כ-6 מיליון ש"ח.
כיום, אלבז וגולד הם הבעלים היחידים של החברה, המעסיקה כ-2,000 עובדים ברחבי הארץ.
נכון לינואר 2024, מונה הרשת בישראל 63 סניפים, כולל 8 הסניפים הכשרים היחידים בעולם.
מאור כהן הוא פרזנטור של החברה בישראל.
בהתאם למדיניות הרשת העולמית, התפריט ברשת הישראלית מותאם לחיך המקומי.
בינואר 2014 הפכה דומינו'ס ישראל לרשת הפיצריות הראשונה והיחידה בעולם שהשיקה פיצה טבעונית.
הפיצה שהושקה בשיתוף עם עמותת "ויגן פרנדלי" הפכה לפופולרית ביותר עד שהרשת הרחיבה את מגוון המוצרים הטבעונים המוצרים בתפריט.
כמו כן, דומינו'ס ישראל היא הרשת היחידה בעולם למכור פיצה לספורטאים – פיצת PRO, המכילה 17 גרם חלבון, פיצה מקמח כוסמין ופיצה כשרה עם כשרות מהדרין, כחלק מהרשת הכשרה.
בשנת 2016, השיקה הרשת בשיתוף עם השף אסף גרניט את סדרת "פיצת שף".
בשנת 2020 הרחיבה הרשת את תפריט המוצרים, והוסיפה לו כריכים וסלטים.
בשנת 2021 השיקה הרשת את הפיצה הסיציליאנית, העשויה מבצק מחמצת.
במאי 2021, הרשת התחילה להפוך את סניפיה הכשרים במספר ערים לסניפים כשרים למהדרין עם כשרות של בד"ץ בית יוסף.
בנוסף, נפתחו מספר סניפים חדשים, גם הם כשרים למהדרין.
כיום רשת דומינו'ס מהדרין כוללת 8 סניפים בתל אביב, גבעתיים אשדוד, פתח תקווה, עפולה וקרית ביאליק, אשקלון וסניפים כשרים למהדרין נוספים מתוכננים להיפתח ברחבי הארץ.
המיתוג של הרשת הכשרה שונה מזה של הרשת הלא כשרה, ומשתמש בצבע האדום בתור צבע דומיננטי.
דומינו הייתה תוכנית מערכונים ישראלית אשר שודרה בשנים 1999–2001 בטלוויזיה החינוכית.
התוכנית הייתה המשך ישיר לתוכנית המצליחה "פלטפוס", שירדה לאחר שלוש עונות.
היא ירשה ממנה את משבצת השידור ושמרה על הפורמט (מערכונים המצולמים בפני קהל חי באולפני החינוכית), עם חברי צוות חדשים: הדור הבא של הסטנדאפיסטים ממועדון "דומינו גרוס" של עמירם גרוס.
רותם יטאח-אשבל (לימים אבוהב, מופיעה בכותרות הפתיחה כ"רותם")
העונות הראשונות כללו 18 פרקים (עם 2 פרקי לקט בעונה הראשונה) כל אחת וצולמו באולפני הטלוויזיה החינוכית בתל אביב.
הפרק הראשון שודר ב-12 במרץ 1999 והציג לראשונה שבעה קומיקאים אנונימיים (מלבד אדיר מילר, גורי אלפי ואסי כהן שהשתתפו כאורחים במספר מערכונים בתוכנית "פלטפוס").
דוד ותקווה (אסי כהן וגורי אלפי) – זוג נשוי ולא באושר.
רונן ואלדד (אסי כהן וגורי אלפי) – צמד ילדים מופרעים וטיפשים.
פריצי (רועי בר-נתן) – ילדה רפת שכל וחסרת טאקט, מזוהה עם התגובה "סתמי".
קיבלה בעונה השנייה של "השיר שלנו" גרסה גברית בשם "פריץ" (המגולמת אף היא על ידי בר-נתן).
מאשה (רועי בר-נתן) – אישה מבוגרת וקפריזית, ממוצא רוסי.
יפתח (רועי בר-נתן) – ילד קטן ולא מקובל הסובל מהטרדות חוזרות ונשנות מצד בני כיתתו.
הזמר עם הגיטרה (רועי בר-נתן) – בחור תמהוני שמסתובב עם גיטרה, אולם לא יודע לנגן עליה.
ניגש למבחן בד בכל פעם עם שיר אחר.
קוקו וסטיב (אסי כהן ואדיר מילר) – זמר מזרחי עולה (פרודיה על זמר אמיתי) והאמרגן תאב הבצע המופיעים יחד במועדון "המדוזה", במועדון זה גילה סרנגה את הזמרת ציפי טוויזר (כך היה נפתח כל מערכון).
דליה, עמליה ואסתר (טלי אורן, רועי בר-נתן ושגית סול) – שלוש מורות בבית ספר יסודי.
נדב וההורים (גורי אלפי, רותם אבוהב ואסי כהן) – משפחה ישראלית המבקרת באתרים בעולם.
מוני חנן (אדיר מילר) – שדרן רדיו בתחנה לא חוקית.
הגננת שולה (טלי אורן) – גננת חמימה שמחבקת בחום את ילדי הגן (שגית סול ורועי בר-נתן) ואז מכה אותם.
סילבי (שגית סול) - בחורה שמדברת בקול גבוה במיוחד ולעיתים משמיטה מילים.
פיליפ (רועי בר-נתן) - דמות של צרפתי (בכל פעם בסיטואציה אחרת) משרת לקוחה (רותם אבוהב), כשכל פעם מעלה את המחיר של אותו דבר שהיא רוצה.
ההורים של שגית - זוג הורים (אדיר מילר ורותם אבוהב) לוחצים בצורה מרומזת מאוד על בתם (שגית סול) שתינשא.
במערכון ההמשך היא מביאה את החבר שלה (גורי אלפי) לפגישה עם ההורים, אשר סולדים מעט לאחר שהם גילו שהחבר ממוצא מזרחי.
צילומי חוץ במתכונת זהה ל"נווה חמציצים" של "פלטפוס" המספרת את סיפורו של בית ספר יסודי במרכז ישראל.
אב הבית חישי (גורי אלפי)
עוזר אב הבית רחמים (אסי כהן) - מבטא את האות ו' במקום האות ר'.
קובאץ' (אדיר מילר) – בעל קיוסק, מבוגר ממוצא הונגרי.
רבקה הספרנית (רותם אבוהב) - לא נותנת לאף אחד לדבר וצועקת על כולם.
ציפי האחות (טלי אורן) – מעשנת כפייתית, ובשל כך קולה צרוד מאוד.
בפרקים הראשונים מופיעה סבתא של אסי כהן, מרגלית קלדס, המוכרת יותר כחזאית של "שידורי המהפכה", בתפקיד סבתא של חישי (גורי אלפי).
שיר הפתיחה ל"קינמון" נכתב, הולחן, הופק ובוצע על ידי אבי גרייניק.
לאחר סיום העונה השנייה של "דומינו" התפתח סכסוך בין מייסד חברת "דומינו גרוס" עמירם גרוס, לבנו יואב גרוס.
יואב פרש מהחברה של אביו ולקח איתו את משתתפי שתי העונות הראשונות של דומינו.
לעונה השלישית של דומינו "שלף" עמירם גרוס שבעה קומיקאים אלמוניים למדי, וצירף אליהם להופעות אורח את עירית קפלן, מיכל אטלס, חני נחמיאס, ירדן בר-כוכבא, חיים אלמקיס, תומר יוסף, עידן אלתרמן, אבי גרייניק ודני קרפל.
העונות האחרונות כללו 13 פרקים (עם 2 פרקי לקט בעונה השלישית), אולם העונות בהשתתפות הצוות החדש לא זכו להצלחה לה זכו שתי העונות עם הצוות המקורי, ועם סיום העונה הרביעית הסתיימה סופית התוכנית "דומינו".
כשנתיים לאחר ירידת הסדרה, הדמויות בת-חן ואילנית (שאותן גילמה ענת מגן-שבו) ומירי (שאותה גילם אילן פלד) הופיעו בסדרת הקאלט "אחד העם 1".
תקווה (תיקי) שמחון (עדי אשכנזי) – ילדה מפונקת השנואה על חבריה.
מתקשה להבדיל בין עולם הטלנובלות הדמיוני למציאות.
כשמתבלבלים בשמה או שבקשותיה המוגזמות והמגוחכות לא נענות, היא נוטה להתעצבן ולהתבכיין.
סבתא חממי (אילן פלד) – אישה זקנה שדואגת להביע את דעתה על כל דבר מבלי לשקול מילים.
גבי (יובל סמו) – בחור מוגבל שלא מבין מה קורה סביבו.
לרוב מתעללת בבחור מפוחד (אילן פלד).
הופיעה בין היתר ב"אחד העם 1" וב"בצפר".
לילה (אילן פלד) – אישה ערבייה.
הופיעה יחד עם בת-חן במערכון הקאלט "את ערבייה?"
לילי (ענת מגן-שבו) - בחורה ערסית שתמיד מאיימת על הבחור החנון שעובר לידה (אילן פלד).
רננה (מיה דגן) – בחורה בעלת קשיי הבנה (מפגרת) שנוהגת לדבר שטויות.
הבחורה האנגלית (מיה דגן) – תיירת אנגלייה ששלומי קוריאט מנסה להתחיל איתה וחושף את בורותו של הישראלי בשפה האנגלית (מזכיר מאוד מערכון ידוע של , רק שאצלם מדובר בבחורה אמריקאית).
פזית (מיה דגן) – ילדה צפונבונית ושחצנית, שחושבת כי היא מלכת הכיתה.
חברתם של תיקי ובת- חן.
רחל (אילן פלד) – ילדה שנואה שכל הזמן מנסה להיכנס לקליקות של ילדות אחרות.
מיה השמנה (מיה דגן) - אישה שמנה שבגלל משקלה היא נתקלת במצבים לא נעימים.
אורנית (ענת מגן-שבו) - אישה לא שפויה החושבת כי היא מדריכת שיעורי הירגעות.
דיכי ומוטי (ענת מגן-שבו ואילן פלד) - שתי נשים מבוגרות, צרודות מרוב סיגריות, בורות, שהולכות עם בגדים מרופטים ועושות פעילויות מטופשות.
טובה בחשיאן (שלומי קוריאט) - אישה מבוגרת ממוצא פרסי, ממציאה שקרים כדי להגיע לראיונות למקומות עבודה ותמיד כשהמראיינת (מיה דגן) מגלה את שקריה ושואלת למה הגיעה בכלל, טובה משיבה תמיד "שלחו מונית מה לא לבוא?"
מוריס אפללו (שלומי קוריאט) - משורר ממוצא מרוקאי, שממחיז את הפואמות שכתב על הבמה.
הדמויות המדובבות (אופיר לובל ויובל סמו)- שתי דמויות שמשוחחות ביניהם (בכל פעם בסיטואציה אחרת) שמדובבות על ידי שלומי קוריאט, שעושה גם את קולות הרקע וגם את האישה שבה תמיד נפגעים החפצים, כשהדמות של יובל סמו מבקשת מהדמות של אופיר לובל להשליך את אותו החפץ.
מירי פסקל (אילן פלד)- דמות של מפקדת משטרה בפינה "צ'אקלקה".
התחילה ככינוי חיבה למראה במערכון "מראה, מראה".
בהמשך דמותה כיכבה בסדרה "אחד העם 1" ובסדרות הבת שלה.
וכן, כיכבה לצד אילנית בפינה בתוכנית "ג'וד איבנינג" למשך מספר תוכניות.
אילנית אליאס (ענת מגן-שבו)- דמות של פרחה שצוחקת מהבדיחות של עצמה.
ובסדרה "אחד העם 1", בסדרות הבת שלה, ובסדרת רשת משלה בשם "פארסטקלאס".
וכן, כיכבה לצד מירי בפינה בתוכנית "ג'וד איבנינג" למשך מספר תוכניות, ובהמשך בפינה של תוכנית הרדיו של הדמות פשוטע לצד דמותה של אורנה בנאי, לימור.
בשנת 2024 כיכבה בתשדירים של "קרן קיימת לישראל".
ליליאן אסולין (ענת מגן-שבו) - דמות של מתנשאת שיורדת על כולם, כולל משפחתה.
הופיעה בהמשך ב"אחד העם 1".
דומיטרו (דימיטריה) ברטיאנו (ברומנית: Dumitru (Dimitrie) Brătianu; 1818 – 8 ביוני 1892) היה אחד ממפעילי מהפכת 1848 לצד אחיו יון ברטיאנו ואלכסנדרו יואן קוזה.
בשנת 1881 נבחר כראש ממשלת רומניה ושירת בתפקיד למשך זמן קצר מה-22 באפריל ועד 21 ביוני.
דומינגו דה לה קלסדה (ספרדית: Domingo de la Calzada, נולד ב-12 במאי 1019 - מת ב-1109) הוא קדוש נוצרי מארץ הבסקים.
הוא אחד ממפתחי דרך סנטיאגו בלה ריוחה והפולחן הקשור בה ובמקום קבורתו המיתי של יעקב בן זבדי.
שמו בספרדית הוא למעשה, מילולית, דומיניקוס של השביל/דרך.
דה לה קלסדה נולד כדומינגו גרסיה כבנם של איכר בשם חימנו גרסיה ואשתו, אורודולסה, בכפר וילוריה דה ריוחה, המצוי כיום ליד עיירה שהקים דומינגו והקרויה על שמו.
בתחילה, ניסה להצטרף למסדר הבנדיטיקני (בוולוונרה ובסן מילאן דה לה קוגויה), אך נדחה.
הוא הפך לנזיר מתבודד ביערות ליד איואלה, באותו אזור.
ב-1039 הוא החל לעבוד עם גרגוריוס הרביעי מאוסטיה, שהיה הבישוף של אוסטיה ונשלח לקלאורה כשליח האפיפיור להילחם במכת ארבה בנווארה ובלה-ריוחה.
דומינגו דה לה קלסדה מת בסנטו דומינגו דה לה קלסדה בגיל 90.
דומיטרו סטֶנילוֹאָיֶה (ברומנית: Dumitru Stăniloae; 16 בנובמבר 1903 ולֶדֶן, מחוז בראשוב – 5 באוקטובר 1993) היה כומר ותאולוג נוצרי אורתודוקסי-רומני יליד טרנסילבניה, עיתונאי, סופר, מתרגם.
חיבר פירושים לאבות הכנסייה כמו גרגוריוס מניסה, מקסימוס המוודה ואתנסיוס, והתפרסם במיוחד בתרגומו לרומנית של הפילוקליה.
היה חבר כבוד באקדמיה הרומנית (1991).
בקיאותו ומחקריו זכו להערכה בעולם הנוצרי.
בזכות עבודה אחרת, "התאולוגיה הדוגמטית האותודוקסית" בשלושה כרכים (1978), נחשב לאחד מחשובי התאולוגים הנוצרים-אורתודוקסים במאה ה-20.
סטנילואיה נודע גם כעורך הראשי ב-1934–1945 של העיתון הטרנסילבניה האורתודוקסי Telegraful Român ("הטלגרף הרומני") שתחת ניהולו אימץ גישה לאומנית ואנטישמית.
דומיטרו סטנילואיה נולד בשנת 1903 בוולֶדֶן (Vlădeni) על יד בראשוב, בטרנסילבניה, אז תחת שלטון אוסטרו-הונגריה במשפחה רומנית.
היה הילד הקטן מבין חמישה ילדים של אירימיה סטינילואיה ושל אשתו, רֶבֶּקה.
המשפחה שמרה על המסורת הדתית הנוצרית-אורתודוקסית.
דוד אחד מצד אימו היה כומר
וגם שתי אחיות של דומיטרו סטנילואייה הפכו לנזירות.
בגיל 12 התחיל דומיטרו ללמוד בתיכון הדתי הרומני ע"ש אנדריי שאגונה' (1914–1922) בעיר הולדתו.
מגיל 13 זכה למלגה של הקרן "אמנואיל גוז'דו".
בתום לימודי התיכון המשיך, בעזרת מלגת מחקר, לימודים אקדמיים באוניברסיטת צ'רנאוץ אך עזב בשנה הבאה, מאוכזב באותו רגע מרמתם של הקורסים ושל ספרי הלימוד שם.
בין השנים 1923–1924 למד, במשך שנה, ספרות באוניברסיטת בוקרשט.
חזר לאחר מכן לפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת צ'רנאוץ וסיים בשנת 1927 עבודת גמר שדנה ב"הטבלת הילדים", תחת הדרכת הפרופסור וסילה לויקיצה.
בסתיו 1928 נבחן על עבודת הדוקטורט שלו, שכתב בעת שהותו ביוון – "חייו ופעלו של הפטריארך דוסיטאוס של ירושלים וקשריו עם הארצות הרומניות".
בשנת 1931 הוסמך סטנילואיה כדיאקון, ב-1932 ככומר ובשנת 1940 עלה לדרגת פרוטופופ סטברופור.
נבחר לאספה האפרכיאלית של הארכיבישופות של סיביו וליועץ של הארכיבישוף.
בשנים הבאות השתלם בסיביו, עם מלגה מיוחדת, בתחום הדוגמטיקה.
נשלח עם מלגה מטעם המיטרופוליט של טרנסילבניה, ניקולאיה בלאן, להשתתף בקורסים לדוגמטיקה ולתרבות ביזנטית, באוניברסיטת מינכן.
בין השאר שמע שם הרצאות של אוגוסט הייזנברג (אביו של הפיזיקאי ורנר הייזנברג).
כמו כן עשה השתלמויות נוספות בדוגמטיקה באתונה ובברלין.
בשנים 1929 ו-1931 חקר מסמכים שנגעו בחייו ופעלו של גרגוריוס פאלאמס הנמצאים בברלין, פריז ואיסטנבול.
פרי מחקרים אלה היה הספר "חייו ותורתו של הקדוש גרגוריוס פאלאמס" שהושלם בשנת 1936.
פעילותו במישורי התאולוגיה והעיתונות ברומניה.
בגיל 26, ב-1929 התמנה פרופסור באקדמיה לתאולוגיה בעיר סיביו.
בשנת 1930 התחתן עם מריה ג'נציאנה וכעבור שנה נולדו לזוג שני תאומים לא זהים – מריה ודומיטרו.
הבן, דומיטרו, מת זמן קצר אחרי הלידה, ומריה שרדה עד גיל 15 ומתה באפריל 1946.
ב-8 באוקטובר 1931 סטנילואיה הוסמך כדיאקון וב-25 בספטמבר 1932 ככומר אורתודוקסי.
בשנת 1933 לכומר הטרי נולדה בת בשם לידיה.
בו זמנית עם פעילותו בתחום ההוראה והתאולוגיה, החל מ-1 בינואר 1934 האב דומיטרו היה לעורך בעיתון הדו-שבועי הדתי "טלגראפול רומֶן" וכיהן בתפקיד זה עד מאי 1945. בעת העבודה בעיתון שיתף פעולה והתיידד עם הסופר וההוגה הלאומני ניקיפור קראיניק.
בימי העורך הראשי הקודם, ג'ורג'ה פרוקה, ה-Telegraful român פרסם מאמרים דו-ערכיים כלפי המיעוט היהודי.
לעומת זאת תחת ניהולו של סטנילואיה, מדיניות העיתון הפכה לאנטישמית מובהקת.
הוא פרסם מאמרים אפולוגטיים על הלגיונרים יון מוצה ווסאילס מרין, על הפרופסור א.ק.קוזה, על הדיקטטור יון אנטונסקו ואף על אדולף היטלר.
העיתון תמך בחוקי הרדיפה נגד היהודים, אף עודד את גירושי היהודים והצוענים לטרנסניסטריה.
כמה ממאמרי המערכת (כולל מאמר מ-1942 תחת הכותרת "Au să dispară din Europa" "הם ייעלמו מאירופה") סינגרו על הפתרון הסופי.
ביוני 1936 התמנה לרקטור האקדמיה התאולוגית "אנדריאנה" בסיביו.
הצטרך להתפטר מניהולה בשנת 1946, אחרי שרומניה נכנסה לספירת ההשפעה הסובייטית והוקם בה משטר קומוניסטי.
המשיך ללמד שם עוד שנה וב-1947 הועבר כפרופסור ללימודי אסקזה ומיסטיקה בפקולטה לתאולוגיה בבוקרשט.
ב-1948 עם הפיכת הפקולטה לתאולוגיה למכון תאולוגי נפרד מהאוניברסיטה, שם משרתו שונה לפרופסור ראש קתדרה לתאולוגיה דוגמטית וסימבולית.
קבוצת "הסנה הבוער" ומאסרו בימי השלטון הקומוניסטי
החל משנת 1950 האב דומיטרו התחיל להשתתף, במפגשים של קבוצה שנקראה Rugul aprins "הסנה הבוער".
זאת הייתה קבוצה שהוקמה עוד בשנת 1940 מיוזמת המשורר סנדו טודור וכללה את הנזירים ההיירומונאכים איוואן קוליגין, בנדיקט גיס וסופיאן בוגיו, המשורר והרופא וסילה ווֹיקוּלסקו, פרופ' אלכסנדרו מירונסקו, האדריכל קונסטנטין ז'וז'ה, הכומר אנדריי סקרימה והסופר יון מרין סדוביאנו.
הם היו מתכנסים במנזרים צ'רניקה ואנטים ופעילותם תרמה לריענון החיים הנוצרים האורתודוקסיים בבוקרשט תחת השלטון הקומוניסטי שדיכא את הדתות.
בשנת 1958 דווקא אחרי שהשיג את נסיגת כוח המצב הסובייטי מארצו, המשטר של גאורגה גאורגיו-דז' פתח במערכה של רדיפות מחודשות נגד קבוצות אנשים בעלי עבר פוליטי או תרבותי "עוין" או "לא בריא" בעיניו.
עם הנעצרים נמנו גם חברי קבוצת "הסנה הבוער" וגם דומיטרו סטנילואיה כאחד שהשתתף במפגשים שאורגנו על ידי הקבוצה.
הוא נעצר ב-5 בספטמבר 1958 ודיוני משפטו התחילו ב-4 בנובמבר אותה שנה.
סטנילואיה הורשע בגין "קנוניה נגד מדינת הפועלים" ונידון ל-15 שנות מאסר.
אחרי מעבר בין כמה בתי כלא, משנת 1959 נשלח לכלא איוד.
לקראת שחרורו מהכלא הוחזק כמה חודשים בתא בתנאי בידוד.
אחרי יציאתו לחופשי בינואר 1963 חידש את פעילותו כפקיד של הסינוד של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית והחל מאוקטובר 1963 ועד הוצאתו לגמלאות בשנת 1973 לימד כמורה בתיכון.
בשנת 1965 על רקע מאמצי השלטון הקומוניסטי לשפץ את תדמיתו בעיני המערב, הורשה שוב לפרסם מאמרים.
כמו כן הותר לו לנסוע לחו"ל על מנת להשתתף בכנסים דתיים.
בשנת 1968 לפי הזמנתו של פרופ' פאול מירון ביקר במסגרת סדרת הרצאות באוניברסיטאות פרייבורג אם בריסגאו והיידלברג בגרמניה.
באותה שנה הירצה באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה.
ב-1971 היה חבר במשלחת הכנסייה האורתודוקסית הרומנית בוותיקן.
בשנת 1973 יצא לגמלאות אך המשיך ללמד כפרופסור יועץ.
בשנת 1991 נבחר כחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
דומיטרו סטנילואיה הלך לעולמו בגיל 90 בסתיו 1993. הוא נקבר בבית הקברות של מנזר צ'רניקה על יד בוקרשט.
הוא הוצא לקאנוניזציה אחר המוות ב-2025 לרגל יובל ה-140 שנה של האוטוקפליה של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ומאה שנות הפטריארכיה הרומנית.
ב-4 באוקטובר 1930 התחתן סטנילואיה עם מריה מיהו.
מנישואים אלו נולדו שלושה ילדים: התאומים דומיטרו (יליד 1931, שמת אחרי לידתו) ומריה (שמתה בנעוריה ב-1945).
הילדה השלישית הייתה לידיה סטנילואיה, משוררת ואזרחית צרפת, ילידת 1933.
ממנה נולד לו ב-1959 נכד יחיד בשם דומיטרו הוריה.
לסטנילואיה היו שתי אחיות שהפכו לנזירות.
קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת תסלוניקי (1976), המכון לתאולוגיה אורתודוקסית סן סרז'" בפריז (1981), הפקולטה לתאולוגיה אורתודוקסית של אוניברסיטת בלגרד (1982) ואוניברסיטת אתונה (1991), אוניברסיטת בוקרשט (1992).
חבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית (1991) (מ-1990 חבר בהתכתבות).
אות הכבוד "הצלב אוגוסטינוס הקדוש" של הארכיבישופות בקנטרברי על תרומה לתאולוגיה ולנצרות (1981).
הפרס ע"ש דר לאופולד לוקאס של הפקולטה לתאולוגיה אוונגלית בטיבינגן.
לרגל מלאות לו 90, התאולוגים יואן איקה ומירצ'ה פקוראריו פרסמו לכבודו את הספר "פרסונה וקומוניון: מנחת כבוד", בהוצאה לאור של הדיוקסיה סיביו, (1993).
הפקולטה לתאולוגיה אורתודוקסית ביאש נקראה על שמו.
דומיטרו סטנילואיה תרגם כ-90 ספרים של אבות הכנסייה, חיבר 30 מונוגרפיות, מעל 200 מאמרי מחקר ומעל אלף מאמרים בעיתונות.
גולת הכותרת של מחקריו היה תרגום פילוקאליה ("הפילוקאליה הרומנית" או "הפילוקאליה של הדרישות הקדושות של השלמות").
סטנילואיה עבד במשך 45 שנה – בין 1947–1992 – על התרגום מיוונית לרומנית של "הפילוקאליה של האבות הנפטים", הידועה כ"פילוקאליה".
מדובר באנתולוגיה ביזנטית שנכתבה על ידי ניקודמוס מאגיון אורוס בשלהי המאה ה-17 על ההר אתוס.
הגיע לכתבי היד של היצירה הודות לכומר רומני אחר, ארסניה בוקה (1910–1989), שהשיג את טקסטים בהר אתוס.
בדומה לבישוף (מטרופוליט) הרוסי מטמבוב, פאופאן המתבודד, דומיטרו סטנילואיה לא הסתפק במלאכת התרגום בלבד, אלא העשיר את הקובץ בטקסטים נוספים כמו למשל "מסכת הסולם" מאת יואנס קלימאקוס.
(חייו ופעלו של הפטריארך דוסיתאוס של ירושלים וקשריו עם הארצות הרומניות – עבודת דוקטורט 1929, צ'רנאוץ)
(הקתוליות אחרי המלחמה, 1933 סיביו)
(עמדתו של מר לוצ'יאן בלאגה כלפי הנצרות והאורתודוקסיה סיביו)
(ישו המשיח ושיקומו של האדם, 1943, סיביו)
(תאולוגיה דוגמטית וסימבולית, ספר לימוד למכונים התאולוגים, 2 כרכים, 1958 בוקרשט (עם נ.
(תאולוגיה דוגמטית אורתודוקסית לשימוש המכונים התאולוגיים, 3 כרכים, בוקרשט 1978) – הנחשבת כאחת מתרומותיו החשובות לחשיבה הדוגמטית האורתודוקסית.
בסיוען של הכנסייה האוונגלית והכנסייה הקתולית מגרמניה.
(תאולוגיה מוסרית אורתודוקסית לשימוש המכונים התאולוגיים, כרך ג הרוחניות האורתודוקסית, בוקרשט 1981)
(רוחניות וקומוניון בליטורגיה האורתודוקסית – 1986, קראיובה)
(דמותו האלמותית של אלהים, קראיובה, 1987)
(מחקרים לתאולוגיה דוגמטית אורתודוקסית, קראיובה, 1990)
(הרהורים על הרוחניות של העם הרומני, קראיובה, 1992)
(השילוש הקדוש או בראשית הייתה האהבה, בוקרשט, 1992)
(פירוש לבשורה על-פי יוחנן, קראיובה, 1993)
(ישו המשיח אור העולם, בוקרשט)
החוויה האלהית באורתודוקסיה, אנתולוגיה, הקדמה עיונית והערות מאת סנדו פרונזה, קלוז'-נפוקה' 1993Rugăciunea lui Iisus şi experienţa Duhului Sfânt(תפילתו של ישו וחוויית רוח הקודש)
(מאבק למען האורתוקודסיה בארץ החאצג, בשנתון XV של האקדמיה האנדריאנית, סיביו 1936)Din urmările Edictului de toleranță în ținutul Făgărașului, în vol.
(מהשלכות צו הסובלנות במחוז פגראש, בספר "מנחת כבוד ליואן לופאש למלאות לו 60", בוקרשט 1943)Lupta și drama lui Inocențiu Micu Clain, în BOR, an.
(המאבק והדרמה של אינוצ'נציו מיקו קליין, בכתב העת "ביסריקה אורתודוקסה רומנה" השנתון LXXXVII
(תפקיד האורתודוקסיה בהיווצרות ושמירת קיום העם הרומני והאיחוד הלאומיבכתב העת "אורתודוקוסיה", שנה 30, 1978, מס.
(הוותק והרוחניות של המושגים הנוצריים הרומניים בסולידריות עם אלו של השפה הרומנית בכלל, בכתב העת "ביסריקה אורתודוקסה רומנה", שנה 97, 1979)
(למה אנחנו [הרומנים] אורתודוקסים ?) 1991
דומיטרו בוגיץ' (ברומנית: Dumitru Bughici; 14 בנובמבר 1921 - 10 ביוני 2008) היה מלחין, מוזיקולוג ומורה יהודי-רומני.
כיהן כיו"ר ארגון המלחינים ברומניה, ופרופסור באקדמיה למוזיקה בבוקרשט.
לאחר עלייתו לישראל בשנת 1985 הלחין עבור התזמורת הסימפונית ירושלים.
שמו העברי אחרי לידתו בשנת 1921 היה יוסף בן דוד בוגיץ' ("מהבוג") והוא נולד ביאשי שברומניה.
אביו היה אברהם דוד בוגיץ', שניגן בכינור וניהל להקת כליזמרים ידועה בעיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק בפעילות הקומוניסטית במחתרת ושינה את שמו לשם הרומני דומיטרו.
ביוני 1941 התרחש פוגרום בעירו יאשי, בו נרצחו רבים מיקיריו; בוגיץ' הסתתר עם חלק מבני משפחתו במרתף תת-קרקעי שבנה אביו מאחורי ארון בגדים בביתו, וכך ניצל.
סבו מצד אמו ובני משפחה אחרים נספו בפוגרום.
בוגיץ' למד לפני המלחמה באקדמיה למוזיקה ביאשי (1935-1938) (בין השאר למד הרמוניה אצל אלכסנדרו זירה, וניצוח אצל אנטוניו צ'ולאן).
לאחר המלחמה למד גם באקדמיה למוזיקה בלנינגרד (1950-1955).
ב-1955 החל ללמד מוזיקה באוניברסיטה הלאומית למוזיקה בבוקרשט.
הלחין מוזיקה קאמרית, מוזיקה לפסנתר, לבלט, ומוזיקה עבור סרטים.
כתב ארבעה ספרים על קומפוזיציה וספרות המוזיקה, בהם "סוויטות וסונטות" (1965), שזכה בפרס האקדמיה הרומנית.
עלה לישראל בשנת 1985, ועבד כמלחין ומרצה למוזיקה.
בין היצירות החשובות שהלחין היו יצירות עבור התזמורת הסימפונית ירושלים, בין השנים 1987 ל-1990.
2 - Simfonia coregrafică סימפוניה כוריאוגרפית אופ.
3 - Ecouri de jazz - "הדים של ג'אז" אופ.
6 Simfonia Bucegilor (סימפוניית הרי הבוצ'ג') אופ.
8 - סימפוניה לירית-דרמטית In Memoriam, אופ.
9 - סימפוניה רומנטית אופ.
11 - "Symphony of Gratitude" - סימפוניית "אסירות התודה"
1979 - סימפונטת כלי מיתרים אופ.
1 לרביעית מיתרים ותזמורת אופ.
Suita şi sonata ("הסויטה והסונטה"), 1965.
Formele muzicale vocale ("הצורות המוזיקליות הקוליות"), עם דיאמנדי ג'צ'ו.
Formele şi genurile muzicii instrumentale ("הצורות והז'אנרים של המוזיקה הכלית"), עם דיאמנדי ג'צ'ו.
דומיניון הוא משחק קלפים שנוצר על ידי דונלד וקריניו, ומופץ על ידי החברה ריו גראנדה משחקים.
המשחק הושק ב-2008 במהלך יריד המשחקים השנתי בעיר אסן שבגרמניה וזכה לתואר המשחק הטוב ביותר ביריד.
המשחק זכה בפרסים נוספים במהלך השנה הראשונה ובעקבות הפופולריות של המשחק גם לחיקויים של המנגנון העיקרי בו - בניית חפיסה.
דומיניון הוא משחק קלפים שבו כל שחקן בונה לעצמו את חבילת הקלפים תוך כדי משחק, ובאמצעות החבילה שנבנתה מנסה לצבור את מספר נקודות הניצחון הגבוה ביותר במועד סיום המשחק.
ניתן לחלק את סוגי הקלפים במשחק למספר קבוצות:
קלפי ניצחון - קלפים השווים נקודות ניצחון, הנקודות נספרות בסוף המשחק, ובמהלכו הקלפים אינם פועלים.
קלפי קללה - קלפים בעלי ערך שלילי של נקודות ניצחון.
קלפי אוצר - באמצעותם ניתן לרכוש קלפים אחרים במשחק.
קלפי פעולה - קלפים אשר ניתן להפיל אותם בשלב הפעולה ומבצעים פעולות מסוימות.
חלק מהקלפים עשויים לכלול מאפיינים נוספים.
לדוגמה, קלף פעולה עשוי להיות מסוג התקפה על שחקנים אחרים, כגון הטלת חובה עליהם להוריד את מספר הקלפים שבידם או לקבל קלף קללה.
מנגד קיימים קלפי פעולה מסוג תגובה, שעשויים להגן בצורה מלאה או חלקית מהתקפות מסוימות.
כל תור מורכב מפעולה וקניה כאשר חלק מהקלפים במשחק מאפשר לבצע עוד פעולה, או עוד קניה.
המשחק מגיע לסיום כשאחד משני תנאים מתקיים - אם נגמרות 3 חפיסות או שנגמרת חפיסת קלפי הניצחון הגבוהים (פרובינציות).
בשלב זה כל שחקן סוכם את נקודות הניצחון שיש לו והשחקן עם הערך הגדול ביותר של קלפי ניצחון מנצח.
בין השנים 1928-1931 היה המזכיר הכללי של משרד הביטחון.
בין 3 במרץ 1939 - 1 בפברואר 1940, שימש כמפקד משמר הגבול הרומני.
פופסקו היה שר הפנים בממשלתו של יון אנטונסקו בין 21 בינואר - 23 באוגוסט 1944.
דומינו היא דמות בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן וסדרת הבת אקס פורס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת New Mutants #98 מפברואר 1991, כאשר נבלת-העל קופיקאט התחזתה לה.
הופעתה המלאה הייתה בחוברת X-Force #8 ממרץ 1992. הדמות נוצרה על ידי הכותב פביאן ניצ'זה והמאייר רוב לייפלד.
דומינו הוא האלטר אגו של נינה תורמן, מוטאנטית בעלת כוחות לשינוי הסתברות, בדומה ללונגשוט ולחתולה השחורה, שנולדה כתוצאה מתוכנית ממשלתית סודית ליצירת הנשק המושלם.
כמו כן, היא צלפית מיומנת ביותר, ומשתמשת בכישוריה כשכירת חרב.
שותפתו ומאהבתו של קייבל, מנהיגה של קבוצת אקס פורס המיליטנטית.
את דמותה של דומינו בסרט הלייב אקשן "דדפול 2" גילמה השחקנית זאזי ביטס.
דומינו הופיעה בתחילה כדמות ראשית בהרצת X-Force הראשונה, ובחוברת ה-11 בסדרה התגלתה כמתחזה.
דמותה האמיתית של דומינו הופיעה בפלאשבק בחוברת השמינית בסדרה, שהציגה את עברו של קייבל.
דומינו האמיתית הצטרפה לקבוצת אקס פורס בחוברת ה-30 בסדרה, לאחר שהופיעה באופן חוזר לאורך ההרצה, והייתה חברה בקבוצה ודמות ראשית במשך תקופה ארוכה.
מאוחר יותר כיכבה הדמות בשתי מיני-סדרות סולו - אחת שנמשכה 3 גיליונות בין ינואר-מרץ 1997, ושנייה בעלת 4 חוברות שפורסמו בין יוני-אוגוסט 2003. נוסף לכך הייתה דומינו דמות ראשית בהרצת האקס פורס השנייה, והופיעה באופן חוזר בהרצת Cable & Deadpool.
דומינו הייתה לחלק מקבוצת האקס פורס החדשה של וולברין החל מהחוברת השמינית בהרצת החוברות אודות הקבוצה, שפורסמה בין אפריל 2008-ספטמבר 2010 למשך 28 חוברות.
עקב הצלחת ההרצה כיכבו דומינו ווולברין במיני סדרה בשם X-Force: Sex and Violence, בכתיבתם של קרייג קייל וכריסטופר יוסט ובאיורו של גבריאל דל'אוטו.
לאחרונה הייתה דומינו דמות ראשית בסדרת החוברות Cable and X-Force, שנכתבה על ידי דניס הופלס ואוירה על ידי סלבדור לרוקה במשך 19 חוברות שפורסמו בין פברואר 2013-מרץ 2014.
דומינו נוצרה כחלק מתוכנית רבייה ממשלתית סודית בשם פרויקט ארמגדון, שמטרתה הייתה ליצור את הנשק המושלם לצורכי הממשלה.
דומינו נולדה בשם נינה לביאטריס, אחת מחברות התוכנית, והייתה הנבדקת היחידה שנשארה בחיים, אם כי כוחות שינוי ההסתברות והמזל שלה נחשבו לכישלון בעיני התוכנית.
בשל כך, ביאטריס חילצה את נינה מזרועות התוכנית, והותירה אותה לגדול בכנסיית הלב הקדוש בשיקגו.
כשבגרה עזבה נינה את הכנסייה, ונעשתה לשכירת חרב.
במסגרת פעילותיה כשכירת חרב הושכרה נינה בידי ה-NSA לשמש כשומרת הראש של המדען הגאון מילו תורמן, שהאינטלקט הרחב שלו גרם לו להפוך למטרתם של ארגוני טרור שונים.
נינה ומילו התאהבו והתחתנו, הוא זה שהעניק לה את הכינוי "דומינו" בשל עורה הלבן והכתם השחור בעינה, סימן ההיכר של תוכנית הרבייה.
השניים הופרדו לאחר פשיטה של ארגון A.I.M, שלאחריה מילו האמין כי היא נהרגה.
זמן מה לאחר מכן נעשתה דומינו חברה בקבוצת "השישיה", יחידת שכירי חרב שהונהגה בידי המוטאנט קייבל, שמלבדה היו חברים בה ג'.
ברידג', גאריסון קיין, גריזלי והאמר.
בתחילה נשכרו חברי הקבוצה בידי סוחר הנשק מר טוליבר, ששלח חיילים להורגם אחרי שהתגלה כי סטרייף, אויבו המושבע של קייבל, מנהל את נתיבי סחר האופיום של טוליבר.
בהמשך הושכרה הקבוצה לפשיטה על אחד מבסיסי ארגון הידרה, ממנה נחלצו בקושי רב.
אחרי שגילו כי הועסקו בידי ארגון A.I.M כחלק מהקרב בין שני הארגונים, יצאה הקבוצה למאבק נגד סטרייף באורוגוואי.
השישה לחמו עד דרכם עד למרכז הבקרה, שם האמר החל להוריד את קבציו של סטרייף לתוך דיסק.
כאשר סטרייף הגיע למקום, נוצר עימות שבסופו האמר שותק, קיין נפצע, וקייבל נטש את חברי הקבוצה כשסטרייף פוצץ את בסיסו.
זמן מה לאחר מכן נחטפה דומינו בידי טוליבר, והוחלפה בשכירת החרב משנת הצורה קופיקאט.
קופיקאט נשלחה לרגל אחר קייבל, וסייעה לו להפוך את קבוצת המוטאנטים החדשים לקבוצת אקס פורס המיליטנטית והאלימה.
דומינו הוחזקה בשבי כשנה שלמה, עד שמזימותיו של טוליבר נחשפו.
קייבל מצא את דרכו לבסיסו של טוליבר באיטליה, שם איתר את דומינו לצד קופיקאט הפצועה.
קייבל לחם בשכיר החרב דדפול, שאחת מטעויותיו גורמת לשחרורה.
אחרי שהביסו את דדפול יצאו קייבל ודומינו נגד טוליבר, שנהרג לכאורה בפיצוץ מסוקו.
לאחר שנכשל בניסיון לאיתור האקס פורס, ביקש קייבל מדומינו לאתרם ולהשגיח עליהם לפני שהשתגר מהמקום.
בחיפושים אחר האקס פורס נתקלה דומינו בגריזלי והאמר, שסייעו לה לאתרם כדי להשיג את נקמתם בקייבל.
היא הצטרפה לאקס פורס אחרי ששוחחה עם קייבל, שמצא את קבוצתו במהלך אירועי "שירת התליין".
בשהותה באקס פורס נקלעה דומינו לעימות עם חברי הבוזזים דונלד פירס וליידי דת'סטרייק, שחטפו את מילו וניסו לבצע הורדה של מוחו לתוך מחשב.
דומינו סכלה את תוכניתם, במחיר חייו של בעלה.
במהלך אירועי "מבצע אפס סובלנות" הותקפה דומינו בידי זקיפת פריים סנטינל בשם אקטארינה גרייזנובה, המחפשת נקמה בדומינו לאחר שהיא גרמה לנפילתה לתרדמת בימיה כסוכנת CIA.
אקטארינה השתילה בדומינו מכשיר שפגם בכוחותיה ויכולותיה, דבר שגרם לה להאמין כי היא חסרת תועלת, והוביל אותה לעזוב את האקס פורס.
היא ביקרה אצל רופאה שהצילה בעברה, שאמרה כי הסרת המכשיר תלווה בשיתוק קבוע.
מאוחר יותר נאלצה דומינו לסכל לבדה ניסיון לשוד בנק, דבר שמשך אליה תשומת לב מצד סוכנות ה-FBI.
בלי קשר לאירועים הקודמים, סוכנות האינטרפול שכרה את דומינו לשמש כשומרת הראש של הנבל ארקייד, שחיפש שומר ראש חדש, והורו לה לרגל עבורם.
במסגרת המשימה נאלצה להילחם בחברה לאקס פורס, שאטרסטאר.
דומינו נפגשה עם חבר האקס פורס החדש בדלאם, שהסכים לסייע לה נגד אקטארינה בתמורה לעזרה במציאת אחיו הנעדר.
בדלאם השתמש בכוחותיו להשבתת המכשיר שהושתל בדומינו, שחזרה לקבוצת האקס פורס אחרי קרב נגד אקטארינה.
דומינו עזבה את האקס פורס כדי לשוב לדרכיה כשכירת חרב, אך חזרה אליהם כאשר נעשתה למטרתו של המתנקש מרקוס צ'ונג, מוטאנט בעל היכולת להמית את מטרותיו.
בתקופה זו פיטר ויסדום הנהיג את האקס פורס, ואחותו ארגנה את מותו של צ'ונג.
לאחר שאחותו יצאה נגדם ונהרגה, פירק ויסדום את האקס פורס.
דומינו הצטרפה לתאגיד אקס, ארגון עולמי האחראי על הגנת מוטאנטים ברחבי העולם, והוצבה בהונג קונג לבקשתו של צ'ארלס אקסבייר.
כאשר שותפתה נהרגה הזעיקה דומינו את האקס-מן, ולצידם חשפה את אחת ממזימותיו של ג'ון סאבליים ושחררה את המוטאנט קסורן.
לזרוס, קייבל ודדפול, האקס פורס של וולברין
בזמנה לבדה החליטה דומינו לחפש את אמה כדי ללמוד על עברה, וחקירתה הובילה אותה לגילוי כי פרויקט ארמגדון עודנו פעיל.
דומינו איתרה בסיס של הארגון בפלורידה, ושם מצאה ילד מוטאנטי בשם לזרוס, שחזותו החיצונית דומה לשלה.
לזרוס התגלה כאחיה למחצה וכתוצר הסופי של תוכנית הנשק המושלם, והשניים הותקפו בידי קבוצת כמרים קיצוניים המתנגדים לפעילות הפרויקט וחפצים במותם.
מנהיגת חבורת הכמרים התגלתה כביאטריס, אמם של דומינו ולזרוס, שנהרגה לכאורה בידי דומינו בניסיון להצלת חייו של לזרוס.
דומינו הביאה את לזרוס להשגחת כנסיית הלב הקדוש, ממנה נחטף מאוחר יותר ונהרג בידי ביאטריס.
לאחר מכן הושכרה דומינו בידי סוכנות הביון S.H.I.E.L.D לשמש כחברה בקבוצת השישיה החדשה, שנשלחה לתקוף את קייבל אחרי שהוא הקים את האי המרחף פרובידנס.
חברי הקבוצה נסוגו לאחר מאבק, ודומינו התאחדה עם קייבל.
היא הושכרה לעצור את פעילויותיו של דדפול באומת רומקיסטן הבדיונית, בהם התנקשות בחייו של מרסק הדגלים, דיקטטור האומה.
לבסוף הייתה זו דומינו שהרגה את מרסק הדגלים, שמותו היה חלק מתוכניתו של קייבל להשתלטות על רומקיסטן.
לאחר שיחה עם האזרח V ניסתה דומינו להרוג את קייבל, אחרי ששוכנעה כי יוביל את רומקיסטן לאבדון.
במהלך אירועי "מלחמת אזרחים" הנהיגו דומינו, שאטרסטאר וקאליבן פשיטה על אחוזת אקסבייר בניסיון לשחרור המוטאנטים ששמרו על כוחותיהם לאחר אירועי "בית אם", והוחזקו בניגוד לרצונם באחוזה.
דומינו נשארה בפרובידנס לצד קייבל, עד לחורבן האי ומותו לכאורה של קייבל.
היא חזרה לדרכיה כשכירת חרב, הושכרה בידי ג'.
ברידג' להצטרף לכוח משימה נגד המעניש לצד סילבר סייבל וקונטסה ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין, והייתה היחידה שהאמינה בחפותו בסדרת רציחות סדרתיות.
דומינו הצטרפה לקבוצת האקס פורס החדשה שהונהגה בידי וולברין, ושימשה כצוות תקיפה מיוחד וסודי שנשלח בידי סייקלופס למשימות סודיות.
היא הצטרפה לאקס פורס באירועים המובילים לאירועי "נקרושה", לאחר שסייעה להם באיתור ונטרול המעלים ושיבוטים של חברי המשוטטים.
היא התבקשה באופן אישי בידי וולברין להניח פרחים על קברה של אהובתו הקבורה ביפן.
בבית הקברות מוצאת דומינו את ליידי דת'סטרייק, ספיירל וכימרה, המנסות לקחת את גופתה של חברת האקס-מן לשעבר רבנש.
נבלות-העל בורחות עם גופתה של רבנש, ודומינו לוקחת את גופתה של ג'ין גריי למניעת לקיחת הגופה בידי המלכה האדומה.
דומינו הייתה הראשונה שגילתה את זהותו הסודית של הענק האדום, שאיסף צוות מיוחד להריגתה.
הקרב בין האקס פורס לצוותו של הענק האדום מסתיים כשדומינו מסכימה לשמור על שתיקה.
לאחר שהופיעה פצועה במפקדת האקס פורס חוברת דומינו לוולברין, שמסכים לסייע לה אחרי שהוא מגלה כי גילדת המתנקשים וארגון היד דורשים את מותה אחרי שהיא הושכרה בידי גילדת המתנקשים נגד היד, וצוות הליווי שלה נהרג.
כחברת האקס פורס השתתפה דומינו באירועי "מלחמת המשיח" ו"הביאה השנייה", במהלכם קייבל הפציע מחדש וברשותו משיחת המוטאנטים הופ סאמרס.
קבוצת האקס פורס פורקה כשגילויה נחשף לכלל חברי האקס-מן
אירועי הפילוג בין וולברין וסייקלופס הובילו לפיצול האקס-מן לשני צוותים, אחד המונהג בידי וולברין במחוז וסטצ'סטר באחוזת אקס שהוסבה ל"בית הספר לילדים מחוננים ע"ש ג'ין גריי", ושני המונהג בידי סייקלופס באי אוטופיה", סן פרנסיסקו.
דומינו, שלא ראתה את עצמה כמורה בבית ספרו של וולברין, הצטרפה לאקס-מן של סייקלופס באוטופיה והייתה לחלק מצוות האבטחה על אוטופיה, בהנהגתה של סטורם.
היא חברה לדרדוויל נגד מדען מטורף, ולקחה חלק באירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", בהם לחמה בשנית בענק האדום.
היא עוזבת את האקס-מן ואוטופיה בתום הקרב, ומצטרפת לקבוצת אקס פורס החדשה של קייבל.
היא סייעה לצוות האקס פורס החדש של קייבל אחרי שצוותו הקודם פורק, והצטרפה אליהם זמן מה לאחר מכן.
היא נשארה בקבוצה אחרי שהופ סאמרס "פיטרה" את קייבל ולקחה את המנהיגות על האקס פורס.
דומינו נראתה במהלך אירועי חידוש הכותרים "מארוול החדשה והשונה" כמנהיגת קבוצת שכירי החרב "שכירים עבור כסף", וצירפה אליה את איש המכונה, איש הגורילה וטֵבח.
הם סייעו לדדפול בשחרור נערה נגאסונית נפיצה, והשניים מצטרפים לקבוצה.
לדברי דן, המסע שעבר היה במסגרת תחרות יזומה על ידי מועדון צרפתי שהציע פרס כספי גבוה למי שיצליח ללכת 100,000 ק"מ (כ-63,000 מיילים).
המסע של דן אוזכר למשך מספר שנים בספר השיאים של גינס עד שהוסר, ובעיר מגוריו הוקם מוזיאון ובו תערוכה המוקדשת למסע שעשה.
עם השנים קמו מערערים על פרטי המסע שטענו שמרבית סיפורו של דן בדוי.
אלו הצביעו על אי-התאמות בין הגרסאות השונות של הסיפור, אי התאמות בין הפרטים המופיעים בכתבות שהופעו עליו בזמן המסע לעומת הפרטים כפי שתיאר אותו דן שנים רבות אחר-כך, הפרכות וחוסר סבירות של פרטים מרכזיים שלו, ולהיעדר הוכחות לקטעים רבים מהמסע.
דומיטרו דן נולד במשפחה רומנית דוברת יוונית בבוחוש, אחד משבעת ילדיהם של מריה וטודורקה דן, שהיה חובש וזמר כנסייה.
הוא סיים בית ספר יסודי בעיר הולדתו ובית ספר תיכון מסחרי בבראילה.
לאחר סיום בית הספר התיכון רצה ללמוד מחוץ לרומניה וחיפש מוסד שיעניק לו הטבות.
הוא ידע צרפתית, גרמנית ויוונית וכתב לאוניברסיטאות שונות, כדי לבקש מלגה.
לאחר זמן מה ענו לו מפריז שמוכנים לתת לו קנטינה ומעון תמורת עשרה פרנקים בחודש, פטור ממסים ופטור מספרים.
בעת ששהה לצורכי לימודי גאוגרפיה אוניברסיטאיים בפריז התיידד עם שלושה סטודנטים רומנים אחרים, שגם הם למדו בפריז.
אחד מהם, פאול פרבו (Paul Pîrvu), למד גם הוא גאוגרפיה ושני האחרים, גאורגה נגראנו (Gheoghe Negreanu) ואלכסנדרו פסקו (Alexandru Pascu), למדו בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז.
דן טען שמועדון התיירות של צרפת הכריז ב־1908 על פרס כספי נכבד למי שיצא למסע רגלי ויעבור ברגל מרחק של יותר ממאה אלף קילומטרים.
דן סיפר שהוא ושלושת חבריו נענו לאתגר, ויצאו כעבור שנתיים למסע האתגרי, שאמור היה להימשך שש שנים על פני מאה אלף קילומטרים.
דן טען שהמסע החל ב־1 באפריל 1910 ובמהלכו עבר, דרך חמש יבשות, חצה שבע פעמים את האוקיינוסים, חצה שש פעמים את קו המשווה ועבר דרך 74 ארצות וכ־1,500 ערים גדולות.
דן טען ששלושת חבריו למסע לא סיימו אותו: שניים מהם מתו בדרך והשלישי נאלץ לפרוש עקב פציעה, שהסתיימה לבסוף במותו.
דן הפסיק את מסעו לפני שרומניה הצטרפה לכוחות הלוחמים במלחמת העולם הראשונה וניסה להתגייס לצבא רומניה, אולם בגלל התאונות הרבות, מהן סבל במהלך מסעו, נפסל לגיוס החובה.
הוא התנדב לשירות ופעל שלושה חודשים בדיוויזיה החמישית ברגימנט 8 בוזאו ובהמשך נסוג עם הצבא הרומני ליאשי.
כאן, ניצלו את ידע השפות שלו וגייסו אותו לתפקיד מזכיר-מתורגמן מסופח כקצין למטה הכללי, הלשכה השנייה שירות הריגול הנגדי.
לאחר המלחמה הוענקה לו מדליה על שירותו.
דן טען כי לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא פנה למועדון התיירות של צרפת כדי להשלים את המסע, וכי ב־1923 המועדון אישר לו מסלול הליכה להשלמת מכסת מאה אלף הקילומטרים.
דן סיפר שהשלים את המסלול והגיע לפריז ביום הולדתו ה־34, שם, לדבריו, התקבל בחגיגות וקיבל את הפרס המובטח, פרס שהיה גבוה מאוד, אך ערכו פחת מאוד בחלוף שנות המלחמה.
לאחר סיום המסע נשארו לדן אוסף של שטרות ומטבעות ממדינות שונות ומזכרות, שאסף ושלח הביתה מהדרך.
לאחר שובו לרומניה עם הפרס אין ודאות על התנהלותו.
לדברי בתו סטליאנה סרבסקו (Steliana Sârbescu), הוא רצה לקנות בית מלון, אך עסקיו הסתבכו והוא למד במכון לניהול ובהמשך עסק בביטוח סוציאלי.
לדברי אחיינו, קונסטנטין שרפה, דן אכן רכש בית מלון בעיר בקאו ברומניה, אותו ניהל עד כיבוש רומניה בידי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה, אז ברח לכפר פופשטי והקומוניסטים הלאימו את בית המלון.
דן נהג לשאת הרצאות בבתי ספר וגם בפורומים אחרים ולספר את סיפור המסע ולשם כך הופיע במהלך חייו יותר מאלפיים פעמים וסיפר למאזינים על הרפתקאות שלטענתו עבר במהלך המסע.
ב־1936 נישא לאדלינה נגולסקו והשניים אימצו את סטליאנה סרבסקו, בתו של דומיטרו דן מקשר קודם ונולדו להם 4 ילדים.
במשך 30 שנים היה דן מורה לגאוגרפיה בבראילה ובבוזאו.
מצבו הכלכלי היה ירוד מאוד והתגורר בבית ללא רצפה.
הוא פנה במכתב לאלנה צ'אושסקו וביקש עזרה במגורים.
אלנה צ'אושסקו שלחה ועדת בדיקה ולאחר שזו אספה ממצאים אושר לו ולרעיתו לקבל דירה בשכירות.
כדי לשפר מעט את מצבו הכלכלי היה נוסע דן כמעט כל סוף שבוע ליריד האספנים, שנערך בחצר מוזיאון שוצו, בבוקרשט, שם מכר חלק ממזכרותיו.
ב־1975, לאחר אסון טבע שגרמו ההצפות ברומניה, התנדב דומיטרו דן לשאת הרצאות בפני קהל למען איסוף כסף עבור נפגעי אסון הטבע.
לאחר מותו ב-1978 נקבר בבית העלמין לגיבורים בבוזאו.
לא רחוק מבוזאו, בבצ'ן (Beceni), מתגוררים אחת מבנותיו של דן, סטליאנה סרבסקו ונכדיו, ובידיהם המזכרות והתמונות שנותרו וגם אוספי בולים, שטרות כסף ומטבעות, שאסף בנדודיו.
סיפור המסע לפי דומיטרו דן
דן לא פרסם בכתובים את סיפור המסע שטען שעשה, אך הוא סיפר אותו אלפי פעמים, בעיקר לתלמידי בתי ספר ופורומים אחרים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הגיע אליו העורך והסופר ואל טבייקה, ודן מסר לו את יומן המסע שלו והציג לו את מזכרותיו מהמסע.
טבייקה ערך את סיפור המסע על פי היומן והציג אותו באחד מפרקי ספרו ""Străbătând lumea" (פילוס דרך בעולם).
אנשים נוספים פרסמו בכתובים את סיפור המסע לפי דן - האחיין של דן: פרופסור קונסטנטין שרפה (Constantin Sharpe) מסנטה אנה, קליפורניה ובנו, קריס, בנותיו, רעייתו ונכדיו התראיינו והציגו בפני העיתונאים את אוסף המזכרות.
לא כל הסיפורים והגרסאות שנמסרו היו זהים; נטען כי לעיתים נשכחו פרטים, ולעיתים בלבלו בין הפרטים.
ב־1978 מכר דן את כתב היד של זכרונותיו ופריטים נוספים לספרייה על שם ו' וויקולסקו תמורת 250 לאי.
זמן רב לאחר המסע ולאחר מותו של דן, החליטו בעיר מגוריו, בוזאו, לאסוף את מזכרותיו, שחילק בין מבקריו ולהקים מוזיאון בו תוצג תערוכה קבועה המוקדשת למסעו.
כעת רשומים 677 פריטי תערוכה הנמצאים בשלושה מוזיאונים, המוזיאון המחוזי של בוזאו, מוזיאון הספורט בבוקרשט והמוזיאון על שם י.
הפריטים כוללים מסמכים, תעודות, מודעות, קטעי עיתונות, חותמות, גלויות, צילומים, שטרות ומטבעות, כרטיסי ביקור, קוקרדות, סיכות, מדליה, סרט של רשמקול ובגדים.
לדברי דן, בקיץ 1908 הכריז מועדון התיירות של צרפת על פרס של מאה אלף פרנק צרפתי למי שיערוך מסע רגלי בעולם באורך מאה אלף קילומטרים, פי שניים מהשיא המוכר באותה תקופה, שיאו של האיטלקי ארמנדו לואי (Armando Louy) שעבר חמישים אלף קילומטרים במהלך עשר שנים.
דומיטרו דן ופאול פרבו, שניהם סטודנטים רומנים לגאוגרפיה בפריז, ושני סטודנטים רומנים נוספים בקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז, גאורגה נגראנו ואלכסנדרו פסקו, החליטו להיענות לאתגר ולצאת יחדיו לדרך.
הארבעה היו סטודנטים עניים, שעבדו לפרנסתם ולתשלום לימודיהם.
הם נהגו להופיע תמורת תשלום במופעים מוזיקליים ובמופעי מחול, והלכו ברגל לכל מקום.
הם דיברו רומנית וצרפתית וכל אחד מהם התמחה בקבוצת שפות זרות אחרות.
בנוסף לרומנית ולצרפתית, דיבר דן גרמנית ואנגלית שוטפת וידע יוונית מהבית.
פאול פרבו נולד ב-1891 בסיביו שבטרנסילבניה ודיבר היטב, בנוסף לרומנית, גם הונגרית וגרמנית, שפות עיקריות בעירו.