tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-23 במרץ 2022 מונתה קאריירס לשרת ההגנה הלאומית בממשלתו של אנטוניו קושטה כפוליטיקאית עצמאית שאינה תלויה באף מפלגה.
הלנה קאוט-האוסון (נולדה ב-21 באוגוסט 1940) היא במאית תיאטרון יהודיה בריטית.
הלנה קאוט-האוסון נולדה למשפחה יהודית בשנת 1940 בלבוב, וגדלה בוורוצלב שבפולין.
למדה לימודי בימוי בבית הספר הממלכתי לתיאטרון הפולני וב-1964 היגרה לבריטניה ולמדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
בשנים 1972–1974 חייתה בישראל, אך לאחר מכן שבה עם בעלה ובנה לבריטניה ומאז היא מתגוררת בלונדון.
בשנות ה-50 שיחקה קאוט-האוסון בתיאטרון היהודי בוורשה.
היא עזבה את פולין לאחר שנישאה לבנו של אדמירל בריטי שעבד עבור נאט"ו, ועברה בעקבותיו לבריטניה.
בשנות ה-60 ביימה בתיאטרון רויאל קורט, ומחוץ לבריטניה גם בתיאטרון מונומנט-נשיונל בקנדה, תיאטרון גייט בדבלין, ובאגודה הפולנית לחברה ותרבות בלונדון.
במהלך שהותה בישראל ייסדה את התיאטרון הקהילתי במרכז הקהילתי בקריית היובל ירושלים וביימה בו, וכן ביימה הצגות בתיאטרון הבימה ובקאמרי, ולימדה בימוי באוניברסיטת תל אביב.
גם לאחר ששבה לבריטניה הייתה מגיעה לישראל אחת לכמה שנים כדי לביים הצגות בתיאטראות השונים.
בין השנים 1992–1995 שימשה קאוט-האוסון בתפקיד המנהלת האמנותית של תיאטרון קלוויד בוויילס, ועל תפקידה זה זכתה ב-1994 בפרס פיטר ברוק עבור יצירה יוצאת מן הכלל.
בעקבות זכייתה הפיק ה-BBC סרט תיעודי אודותיה בשם "לשבור את התבנית" [Breaking The Mold] וכן תוכנית רדיו שעקבה אחר עבודתה בתיאטרון בוויילס.
קאוט-האוסון לימדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) ובאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
שביתה [Strike] - מחזה מאת ארנולד הינצ'קליף.
מאריו והקוסם [Mario und der Zauberer] - עיבוד לספרו של תומאס מאן.
תיאטרון קינגס הד, לונדון, 1971
הספורט של אימי המשוגעת [The Sport of My Mad Mother] - אופרת רוק על פי מחזה מאת אן ג'ליקו.
טנגו - מחזה מאת המחזאי הפולני סלאבומיר מרוז'ק
הנרי החמישי - תיאטרון אוקטגון, בולטון, 1978
השקיעה - מחזה מאת איסאק באבל.
תיאטרון פלייהאוס, אוקספורד ותיאטרון האף-מון, לונדון, 1980
דואט לאחד - מחזה מאת תום קמפינסקי.
הנרי הרביעי - חלק ראשון וחלק שני.
אפוקליפסה קטנה [Mała apokalipsa] - תרגום של קאוט-האוסון למחזה של טדאוש קונוויצקי.
האגודה הפולנית לחברה ותרבות בלונדון, 1982
ברגל [Pieszo] - מחזה מאת המחזאי הפולני סלאבומיר מרוז'ק.
האגודה הפולנית לחברה ותרבות בלונדון, 1983
מארה סאד - תיאטרון פלייהאוס, לידס, 1986
סוף טוב הכל טוב - שלוש הפקות שונות בבימויה של קאוט-האוסון - תיאטרון היימרקט בלסטר (1987), תיאטרון קלוויד (1993) ותיאטרון ריג'נטס פארק בלונדון (1997)
בית בובות - תיאטרון קלוויד, 1992
שדים - עיבוד של קאוט-האוסון, שזיכה אותה בפרס ליברפול פוסט ואקו לאומנויות לשנת 1992 לבמאית הטובה ביותר.
תיאטרון קלוויד (1992) ותיאטרון לינבורי, לונדון, 2007.
ירח מלא [Full Moon] - מחזה מאת קראדוג פריצ'רד שזיכה את קאוט האוסון בפרס הביקורת בפסטיבל קונטקט הבינלאומי בטורון 1994. תיאטרון קלוויד, 1993
ג'יין אייר - עיבוד של המחזאית פיי ולדון.
השושנה המקועקעת - זוכת פרס התיאטרון האזורי של פרסי התיאטרון בבריטניה לשנת 1995 לבמאית הטובה ביותר.
Hindle Wakes - תיאטרון רויאל אקסצ'יינג', מנצ'סטר, 1996. במהלך אחת ההצגות התרחש פיגוע משאית התופת במנצ'סטר ובניין התיאטרון נפגע קשות בפיצוץ.
לאחר שנתיים וחצי של עבודות שיקום נפתח התיאטרון מחדש בהפקה מחודשת של המחזה, גם היא בבימויה של קאוט-האוסון, שזכתה בפרס מנצ'סטר איוונינג ניוז (MEN).
מהומה רבה על לא דבר - זוכה פרס MEN לשנת 1997 להפקה הטובה ביותר.
תיאטרון רויאל אקסצ'יינג', מנצ'סטר, 1997
האמן ומרגריטה - סטודיו התיאטרון הלאומי, לונדון, 1998.
המלך ליר - הפקה בהשתתפותה של קתרין האנטר בתפקיד המלך ליר עצמו, שעלתה במקור בשנת 1997 בתיאטרון היימרקט בלסטר, ופעם נוספת בשנת 2022 בתיאטרון הגלוב בלונדון
המקצוע של מרת וורן - מחזה מאת ברנרד שו, תיאטרון רויאל אקסצ'יינג', מנצ'סטר, 2000
אילוף הסוררת - תיאטרון רויאל אקסצ'יינג', 2001
ירמה - שיתוף פעולה נוסף של קאוט-האוסון עם קתרין האנטר.
תיאטרון רויאל אקסצ'יינג', 2003 ותיאטרון ארקולה, לונדון, 2006
חפות מפשע [Unschuld] - מחזה מאת דאה לוהר.
תיאטרון קפיטול, מנ'צסטר 2008 ותיאטרון ארקולה, 2010
הדוד וניה - תיאטרון בלגרייד ותיאטרון ארקולה, 2011
דבר ענוג [A Tender Thing] - עיבוד לרומיאו ויוליה מאת בן פאוור בכיכובם של ריצ'רד מקייב וקתרין האנטר.
בנים ללא אבות [Sons Without Fathers] - עיבוד למחזה הראשון של צ'כוב.
סנטוריום מתחת לשעון החול [Sanatorium Pod Klepsydra] - מחזה מאת ברונו שולץ בעיבודה של קאוט האוסון.
בית הספר לתיאטרון של מנצ'סטר, 2015.
סיפורו של כלב שמירה [The Story of A Guard Dog] - תיאטרון בלגרייד, 2017
הגואל [Mighty Reservoy] - מחזה מאת המחזאי הבריטי פיטר טרסון הפקה במסגרת התיאטרון הקהילתי בירושלים, 1972
דיוגנס מחפש איש ישר - הפקה במסגרת התיאטרון הקהילתי בירושלים
יום הולדת - מחזה מאת ליאונרד מלפי שהוצג על רקע בית קפה ובמהלך ההצגה הוגשו לצופים ארוחות ומשקאות.
ארבעתם - גרסה עברית למחזה מאת אדוארד (טד) וייטהד בתרגומה של מלכה מרין.
בוסמן ולנה - מחזה של את'ול פיוגארד המתרחש בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, בכיכוכבם של שולמית אדר, זכריה טובי והיינץ ברנרד.
הבא בתור [Next] - מחזה מאת טרנס מקנאלי, בעיבוד למציאות הישראלית.
אלפא ביתא - מחזה בכיכובם של מרים זוהר ומישה אשרוב.
צוותא, 1973 (ההצגות נקטעו עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים והתחדשו רק באוגוסט 1974)
משחק חתולים - מחזה מאת אישטוואן ארקין בתרגומה של תרצה אתר.
המחזה הראשון שביימה שלא עסק בנושא פוליטי, בכיכובן של בתיה לנצט, עדה טל ואתל קובינסקה.
ארבע נשים - מחזה מאת פאם ג'יימס בתרגום תרצה אתר.
בית הבובות - תרגום של דוני ענבר למחזה של איבסן, עם דליה פרידלנד בתפקיד הראשי, לצד יהודה אפרוני, מישא אשרוב, יעל דרויאנוב, אמירה פולן ואלכס פלג.
נשים בצמרת - תרגום של רבקה משולח למחזה מאת קריל צ'רצ'יל, עם קאסט נשי שכלל את סנדרה שדה, אורלי זילברשץ, עפרה וינגרטן, מלכה מרין, עליזה רוזן, רבקה נוימן, וחיה הורוביץ.
הוותיקים - מחזה מאת ארנולד וסקר שקאוט-האוסון הוזמנה במיוחד מלונדון כדי לביים בהבימה, אך הפקתו בוטלה בשל קשיים כספיים של התיאטרון.
אהבה מאוחרת - מחזה מאת גרהם ריד בכיכובם של יוסי ידין וחנה מרון.
חלום גולדפאדן - מחזה מאת יעקב רוטבאום על פי איציק מאנגר ואברהם גולדפדן.
ציפור הנעורים המתוקה - תיאטרון חיפה, 1996
אנשי זאב [Werewolves] - תרגום של קאוט-האוסון ליצירתה של המחזאית הפולנייה תרזה לובקביץ-אורבנוביץ.
תיאטרון מונומנט, מונטריאול (1987) ותיאטרון דרואיד, גולווי (1992)
ואסה - עיבוד של קאוט-האוסון לספרו של גורקי.
מייג'ור ברברה - מחזה מאת ברנרד שו, במסגרת פסטיבל שו.
המלך ליר - תיאטרון הגלוב, טוקיו ואוסקה, 1998
מידה כנגד מידה - תיאטרון יוליוס סלבוצקי, קרקוב, 2006
העטלף - בימוי לאופרה של שטראוס בניצוחו של מרטין נאווץ' נישלובסקי.
האביב מתעורר - התיאטרון העממי, ורשה, 2008
מטעמים פולניים [Polish Specialties] - מופע קברט פרי עטה של קאוט-האוסון ובבימויה.
הלנה היל ויד הייתה סופרג'יסטית אמריקאית וחברה במפלגת הנשים הלאומית .
היא הייתה אחת הגאולוגיות האמריקאיות הראשונות.
היל הייתה בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקונטיקט, אבנעזר היל .
שמה לאחר הנישואין היה הלנה היל ויד.
היא הייתה בין הסופרגיסטיות האמריקאיות שהפגינו מול הבית הלבן.
ב-4 ביולי 1917, היא הפכה לאחת הנשים הראשונות שנעצרו על כך, בעודה נושאת כרזה שבה נכתב: "ממשלות שואבות את סמכויותיהן הצודקות מהסכמת הנשלטים ".
היא ריצתה שלושה ימים בכלא בוושינגטון די.
היא נעצרה שוב בינואר 1918 על מחאה בבית המשפט, שבגינה ריצתה יום בכלא.
באוגוסט אותה שנה היא נעצרה על השתתפותה בפגישה בכיכר לאפייט בעד זכות הבחירה, שבה נאמה אחותה אלסי היל, שבגינה נכלאה ל־15 ימים.
אחותה קלרה היל הייתה גם סופרג'יסטית.
מלבד פעילותה למען זכות הבחירה לנשים, היל הייתה גם אחת מהגאולוגיות הראשונות באמריקה, לאחר שלמדה במכללת ואסר ובבית הספר לכרייה במונטנה.
היא גם הייתה חברה מייסדת במועדון העיתונאים הלאומי לנשים וסגנית נשיאה של בנות המהפכה האמריקאית, כמו גם המזכירה הלאומית של אגודת העצמאות האיטי-סנטו דומינגו.
היא כתבה מאמרים התומכים בעצמאות האיטי עבור המגזין The Nation .
הלנה קורקין (נולדה ב-21 באפריל 1939) היא במאית, מחזאית, מתרגמת, מנהלת ושחקנית תיאטרון ישראלית ילידת אורוגוואי.
הלנה קורקין, הצעירה מבין שלוש אחיות, נולדה וגדלה במונטווידאו, אורוגוואי.
הוריה, דבורה מיצנמכר ווידל פרבר היגרו מפולין לאורוגוואי בשנת 1929. הלנה למדה בבקרים יידיש ועברית בבית ספר יהודי, ואחר-הצהריים בבית ספר ממלכתי; במקביל, בהיותה בת תשע, הצטרפה לתנועת השומר הצעיר, בה נשארה עד שעלתה לישראל.
היא עבדה כקריינית בשתי תחנות רדיו, אחת מהן ביידיש, וגם הפיקה וניהלה למעלה משלוש שנים תוכנית שבועית במסגרת תנועת השומר הצעיר.
באפריל 1961 הייתה קורקין חלק מקבוצה של עשרים אנשים, מחציתם מאורוגוואי ומחציתם מארגנטינה.
בדרכה לארץ, הקבוצה המתעתדת לעלות לישראל הכינה מופע, המורכב מתמונות אמנותיות, על נושאים יהודיים וישראליים, והופיעה באצטדיונים, בטלוויזיה ובאולמות התיאטרון בארצות אמריקה הלטינית: ארגנטינה, צ'ילה, בוליביה, פרו, קולומביה, ונצואלה, אקוואדור, גואטמלה, אל סלבדור, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה, ופנמה.
קורקין קריינה וביימה את התמונה לזכר השואה, בה היא גם הופיעה.
הלנה קורקין הגיעה לישראל בפברואר 1962 והצטרפה ביחד עם בן זוגה אלברטו לקיבוץ געתון, בו היא מתגוררת עד היום.
הלנה נישאה לאלברטו שהיה מנחה קבוצות בתחום החינוך עד למותו ב-2021 ונולדו להם שני בנים.
עד 1970 עבדה במפעל הקיבוץ בחריטה אוטומטית של מתכות.
היא למדה מתמטיקה ושרטוט טכני בלימודי ערב ועבדה כמתכננת עבודה של אולם המכונות.
ב-1964 למדה משחק בגבעת חביבה בהדרכתה של שולמית בת-דורי, ב-6–1965 למדה משחק בבית הספר
בשנים 1962–1975 למדה תנועה והכרה גופנית בבית הספר למחול, הגליל המערבי, אצל יהודית ארנון.
ב-1971 למדה תיאטרון בסמינר הקיבוצים, תל אביב; בין מוריה: נולה צ'לטון, מייקל אלפרדס ונועה אשכול.
מאז 1973 מלמדת משחק במסגרות שונות.
ב-1973 קורקין יסדה את בית הספר למשחק בגליל המערבי (היום מועצה אזורית מטה אשר), בו לימדה ואותו ניהלה.
בשנת 1975 עברה עם משפחתה לאורוגוואי בשליחות הסוכנות היהודית ותנועת השומר הצעיר, היא שהתה שם שלוש שנים.
בתקופה זו ארגנה את כל חגיגות התנועה.
1977 יצרה את Nace una Nacion (אומה נולדת), אירוע תיאטרלי גדול באמריקה הלטינית באצטדיון פניארול , לציון 29 שנה למדינת ישראל.
בעיתון סמנריו הבראו נכתב: "זהו המופע הגדול ביותר שהקהילה היהודית העלתה באורוגוואי ובמדינות אחרות באמריקה הלטינית או בכלל.
לקחו בו חלק 500 משתתפים".
מאז חזרתה לישראל ב-1978 לימדה והכשירה שחקנים ומחנכי תיאטרון רבים במסגרות שונות, ביניהם ב"מיל"ב" (מרכז ישראלי לבימות חובבים) ותיאטרון הקיבוץ.
בשנים 1980–1983 הייתה הלנה קורקין המנהלת האמנותית של בימת הקיבוץ באזור הצפון.
בשנים 1984–1985 למדה בימוי באוניברסיטת תל אביב.
ב-1992 הצטרפה לרזי אמיתי ושימשה כסגניתו בניהול תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ב-1997 התמנתה למנהלת האמנותית של תיאטרון הקיבוץ.
ב-2001 יצרה וביימה את "אימהות בכיכר" שהועלה בתיאטרון הבימה כחלק מפסטיבל תיאטרונטו.
היה זה מופע בו שחקניות גילמו את אמותיהם האבלות של ילדים שנעלמו בזמן המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983), 25 שנה קודם לכן.
בהצגה השתתפו 25 שחקנים בהם ליא קניג, דוית גביש, גיא זו-ארץ, הזמרת סילביה קיגל, להקת קרנבל ונגנים.
את המוזיקה הלחין לאונרדו בוטיולי.
ההצגה הולתה ביוזמתו של יעקב אגמון, בעקבות הקמתה של ועדה של משרדי החוץ והמשפטים לאיתור משפחות הנעדרים ומקום קבורתם בראשות חה"כ נעמי בלומנטל.
1980 - "טרמינל הרוחות" (פסטיבל עכו הראשון) מאת עזרא אוריון עיבוד ובימוי: הלנה קורקין.
השתתפו: יצחק גון, אורנה ספיר, חנה דרורי, עפרה רם, אריה בן חורין, ציון ניב, זאביק שפריר.
תפאורה: אלי סיני, מוזיקה: פולדי שצמן.
1983 - "מעשה במוקיון שאיבד את צחוקו" מאת רותי פאר.
עבודה קהילתית עם שחקנים של המועצה האזורית הגליל המערבי.
ניהול מוזיקלי וניצוח: יוסי זייפרט.
1987 - "מנטנ-טירו-לירו-לה", מחזאית: מריה הלנה וולש.
פסטיבל יפו, "לילות יפו": עיבוד מוזיקלי: מירון מינסטר.
שחקנים: דינה בליי-שור, עפרה ויינגרטן, גדי סרי.
1989 – "כלילה ודימנה" הפקה: התיאטרון מארץ עוץ, עיבוד להצגה ושירים: קובי לוריא, ניהול מוזיקלי: אפי שושני.
עיבוד הסיפורים המקוריים עירית שילה, ע"פ ספר בהוצאת זב"מ.
1989 – "גדא וביש גדא" מאת ורדה קנול, ע"פ יצחק בשביס-זינגר.
פסטיבל חיפה להצגות ילדים ההצגה זכתה במקום השני.
שחקנים: דינה בליי-שור, רוברטו פולק, שמואל וולף, עמנואל חנון.
1992 - "מפתח שער הזהב" תיאטרון הקיבוץ.
עיבוד: ורדה קנול-יהלום, ניהול מוזיקלי ועיבודים: חיים צור.
בהשתתפות: מיקי קם ואתי עמית.
שחקנים: צופית (אלישיב) גרנט, אמנון דוייב ויוסי פרשיץ.
תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
שחקנים: גיל אלון ושרי צוריאל.
1996 - "איפה רותי?" עריכה: יוספה אבן-שושן, שחקנית: תהל רן.
פסטיבל תיאטרונטו 96. ההצגה זכתה בציון לשבח.
עריכה: אורן נאמן, מחזה מוזיקלי על פי שירי ילדים דרום אמריקאיים.
מוזיקה: צוף פילוסוף וקובי אייזנר.
משחק: גיל אלון, שרי צוריאל, דין דין אביב.
נבחרה על ידי מגזין הורים וילדים כהצגה הטובה ביותר של השנה.
ההצגה עלתה בבכורה בפסטיבל תיאטרונטו בתיאטרון הלאומי הבימה.
ניהול מוזיקלי: רפי קדישזון משחק: גיל אלון.
2001 - "אימהות הכיכר", מאת הלנה קורקין ובבימויה, על מאבק הנשים בארגנטינה בתקופת הממשל הצבאי, תיאטרון הבימה.
פסטיבל תיאטרונטו 2001. בהשתתפות ליא קניג, דוית גביש, גיא זו-ארץ.
2016 - "פרחים זה לא מספיק", מונודרמה מאת נעמי אקרמן.
מופע לשנת השבעים לקיבוץ געתון.
1977 - מופע גדול בשם "אומה נולדת" באצטדיון פניארול במונטווידאו, אורוגוואי, לציון 29 שנה למדינת ישראל.
במופע השתתפו 500 אנשים והוצג בו חיזיון המורכב מ-11 תמונות היסטוריות של העם היהודי.
הועלתה בטנריפה, ספרד, בתיאטרון Teatrapa Plus.
בהפקת משרד התעסוקה והרווחה של ספרד ובהשתתפות משרד הבריאות הספרדי.
2001 – "אהבה בצל האיידס", כתיבה ובימוי: הלנה קורקין, הציגה בסנטנדר, קנטבריה, ספרד.
2003 - "אהבה בצל האיידס", עלתה בשנית באיים הקנריים במסגרת התוכנית הממשלתית: Proyecto Pretea.
"כ-40.000 סטודנטים קנריים לומדים כיצד למנוע איידס והריונות לא רצויים באמצעות תיאטרון."
2006 – "אהבה בצל האיידס", תיאטרון סן ברטולומה (לנסרוטה), ביוזמת משרד החינוך, התרבות והספורט של ממשלת האיים הקנריים: טנריפה, אל יארו, פוארטה ונטורה, לנסרוטה, ספרד.
2006 – "אנה והחיים", "Ana y la vida" הצגה המבקרת את תופעת האנורקסיה.
הופיעה בספרד בכנס ה-Seisida x.
2008 – "אנה והחיים", Ana y la vida הועלתה בבואנוס איירס, ארגנטינה על ידי תיאטרון Teatrapa Plus.
הופיעה ביריד הספרים הבין-לאומי של בואנוס איירס , ארגנטינה.
תרגום מעברית לספרדית ובימוי: הלנה קורקין.
1976 – ערב תרבות למורים היהודים במונטווידאו.
עריכה וקריאת שירה: הלנה קורקין.
עבור ארגון פדרציה הארגונים הציונים של אורוגוואי OSU.
מנהל: יואב נטע, עיצוב התלבושות והתנועה: הלנה קורקין.
הופעה בצוותא ובחגיגות הזמר העברי בערד.
1986 - ערב למען נפגעי הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה.
משתתפים: להקת "מחולות מנשה", אליסה דור, דין דין אביב, גדעון שירין, אורנה ספיר קם.
מפגש ראשון של עליית אמריקה הלטינית בפארק מקסיקו ביער בן שמן.
אירוע שהתפרש על שלוש במות.
1988 – מפגש של ארגון עולי אמריקה הלטינית (OLEI) בכרמיאל.
מנחים: רוברטו פולק ודינה בליי-שור.
1991 – בימוי עצרת זיכרון במלאת 48 שנים למרד גטו ורשה בהשתתפות ריקי גל.
בית לוחמי הגטאות ומשרד החינוך והתרבות.
1995 – הופעה של ההצגה "אהבה בצל האיידס" בקונגרס הבין-לאומי ה-9 לחינוך למניעת איידס בירושלים.
1996 – ערב שירת ספרד ואמריקה הלטינית.
קריאת שירה: הלנה קורקין, קלרה יאפו וגיל אלון.
1997 – "ערב לכבוד פבלו נרודה" עבור שגרירות צ'ילה.
במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
משתתפים: עמי טראוב, שרון צור, גיל אלון, אדוארדו אברהמסון, ודר' מרי אלדר-יורדן.
2000 – ניהול "פסטיבל רנסאנס" במבצר יחיעם.
2000 – "ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה" ביד ושם.
מרכז ההסברה של מדינת ישראל.
2000 - בימוי ערב סולידיות עם צ'ילה הדמוקרטית.
נאמו: שגריר צ'ילה, חבר הכנסת יוסי שריד.
מופיעים: בן בר שביט, סילביה קיגל, עפרה ויינגרטן, דורית ראובני, מעגל מתופפים.
2000 - בימוי "ערב למען נפגעי האסון בוונצואלה", תיאטרון ירושלים, אולם שרובר.
משתתפים: אהוד אולמרט (ראש עירית ירושלים דאז) קונסול ונצואלה, אנסמבל קולי קורל תל אביב, טריו אינדיו, יפה ירקוני, צמד הפרברים, בלדי אולייר, מקהלת ילדים "פעמון", זמר אורח מוונצואלה: אילן צ'סטר.
נובמבר 2021 - מופע הצדעה לגמלאי הסתדרות המורים.
1980 – ציון לשבח על בימוי "טרמינל הרוחות" ע"פ עזרא אוריון.
1989 – פרס מקום השני על בימוי "גדא וביש גדא" בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
1996 - ציון לשבח על בימוי "איפה רותי?" בפסטיבל תיאטרונטו 96.
2011 – ציון לשבח על בימוי "אהבה בצל האיידס", על ידי משרד השוויון של האיים הקנרים-ספרד, עבור תרומת ההצגה למאבק באלימות מגדרית.
באותה השנה בטקס פרסי "רפליקה" לאומנויות הבמה באיים הקנרים הייתה ההצגה מועמדת לפרס ההצגה הטובה ביותר ולפרס השחקנית הטובה ביותר.
2015 – פרס על המאבק באלימות מגדרית, על בימוי ההצגה Basta de Flores, שהועלתה במסגרת התיאטרון Teatrapa Plus באיים הקנריים.
2019 - פרס "פריחת החבצלת" לאומנית יוצרת, מטעם קרנות חבצלת - קרן שוויצר ואורן תירוש.
1977 – (מספרדית: אומה נולדת) Nace una Nacion
1989- "הגלגלוס" - ע"פ מריה אלנה וולש (ארגנטינה)
"פרעוש הלמה" "La pulga del porque" מאת לואיס נובאס-טרה .
עובד בידי ורדה קנול-יהלום והועלה בתיאטרון הקיבוץ (1982) ובפסטיבל חיפה להצגות ילדים (1987) בו זכה בציון לשבח.
"אהבה בצל האיידס" מאת הלנה קורקין (מעברית לספרדית).
"Ana y la vida" (אנה והחיים) מאת הלנה קורקין (מספרדית לעברית).
"להכאיב וללטף" מאת אלון מרגלית (מעברית לספרדית).
"Esperando la carroza" מאת חקובו לנגסנר (באנגלית) מספרדית לעברית.
הלנה רדלינסקה (בפולנית: Helena Radlińska; 2 במאי 1879 – 10 באוקטובר 1954) הייתה פרופסור בעלת שם לעבודה סוציאלית, חלוצה בתחומה בפולין, ופעילה בכירה בצבא המחתרת במהלך מלחמת העולם השנייה.
בהשראתה, בתמיכתה ובהנהגתה פעלו הסטודנטים שלמדו אצלה בפקולטה למקצועות העבודה הסוציאלית בוורשה ובאוניברסיטה הפולנית החופשית.
מתלמידיה שפעלו בתנועות המחתרתיות השונות: אירנה סנדלר, אלה גולומב-גרינברג, אווה רכטמן, זופיה ונדריכובסקה, אירנה שולץ, יוזף זיסמן, איזבלה קוצ'קובסקה, רחלה רוזנטל, מריה קוקולסקה, יאגה פיוטרובסקה וידוויגה דנקה.
נולדה כיהודיה, והמירה את דתה לנצרות.
החלה ללמד בשנת 1897 כמורה פרטית, ולאחר מכן עבדה כמורה לפולנית ולהיסטוריה בבתי ספר ובקבוצות מחתרתיות.
עבדה כאחות בכמה מסגרות שונות.
הפעילות הקהילתית והחינוכית שלה היו קשורים בקשר הדוק לתפיסות פוליטיות ולאומיות ששאפו לעצמאות פולנית.
בשלב מוקדם של חייה המקצועיים בקרקוב הקימה והייתה פעילה בארגונים רבים (לדוגמה: המכון הפולני לפדגוגיה, האיגוד לסיוע לאסירים פוליטיים, האיגוד של ידידי ילדים).
ב-1915 הקימה את הלשכה המרכזית של בתי הספר.
היא לימדה היסטוריה ומידענות במחלקה ללימודים סוציאליים במכללת ברניקי (Braninki) לנשים, ובנוסף ייסדה מכון לחינוך ולתרבות.
אחד מהתחומים שבו עסקה היה פיתוח עירוני.
רדלינסקה ארגנה ועבדה למען חינוך ופיתוח קהילה באזורים הכפריים של פולין, כולל חינוך מבוגרים באזורים אלו, שנודעו בשם אוניברסיטת העם – folk universities.
תפיסתה הפוליטית סברה שיש להקים בתי ספר פולניים.
בין השנים 1913–1918 מילאה תפקידים רבים בניהול וארגון תנועת העצמאות הפולנית, ולאחר שפולין זכתה לעצמאות הייתה פעילה במפלגת האיכרים הפולנית – Liberation.
ב-1921 החלה במחקר שיטתי ובעבודה אקדמית באוניברסיטה הפולנית החופשית בוורשה, שם החלה את דרכה כעוזרת הוראה בתחום של חינוך מבוגרים.
ב-1925 הגישה את עבודת הדוקטורט שלה שעסקה בדמותו של איש תנועת ההשכלה הפולנית סטאשיץ' כפעיל חברתי.
היא קודמה לדרגת מרצה, וב-1927 מונתה לפרופסור להיסטוריה ולחינוך מבוגרים במחלקה לפדגוגיה באוניברסיטה הפולנית החופשית.
לאחר עשור מונתה לפרופסור מן המניין בפדגוגיה חברתית.
אחד ההישגים האקדמיים החשובים של רדלינסקה היה פיתוחו והקמתו של התוכנית הראשונה ללימודי עבודה סוציאלית במוסד אקדמי בפולין בשנת 1925. היא עמדה בראש בית הספר, שהיה חלק מאוניברסיטת פולין החופשית עד לשנת 1944, והשפיעה רבות על התפיסה של תפקידי העובדים הסוציאליים בקהילה ועל החינוך לעבודה סוציאלית בפולין כולה.
עם זאת, עבודה האקדמית לא הייתה רק בגבולות פולין.
רדלינסקה השתתפה בכנסים מדעיים רבים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ברחבי אירופה, והייתה שותפה לארגונים בין-לאומיים שעסקו בהכשרה של עובדים סוציאליים ובחינוך.
בעקבות האיסור של הכובשים הגרמנים על השכלה לפולנים, וסגרו את מוסדות ההשכלה הגבוהה ושרפו את חומרי הלימוד, כולל מחקריה של רדלינסקה.
כשני שלישים מאנשי הסגל באוניברסיטאות הוצאו להורג או נשלחו למחנות ריכוז.
בעקבות כך, הוקמה אוניברסיטה מחתרתית, ורדלינסקה, אשר ירדה למחתרת בסתיו 1939, כתבה תוכניות לימודים עבורה.
היא מצאה מחסה במנזר האורסולינות ברחוב גשייה תחת שם בדוי, רודינצקי, והמשיכה ללמד בין כותלי המנזר.
בתחילה עודדה את תלמידה להקים רשתות של תנועת התנגדות, ולבסוף פיתחה תוכנית סעד מחתרתית עצמאית משלה ליהודים.
בין השנים 1945–1950 הקימה רדלינסקה את הפקולטה הראשונה ללימודים סוציאליים באוניברסיטת לודז'.
עם סגירתה ב-1950 הוצאה רדלינסקה לחופשה בתשלום מעבודתה האקדמית.
רדלינסקה נהגה להגדיר אנשים לא כטובים או רעים, אלא כחלשים או חזקים, ותבעה מהחזקים לסייע לחלשים.
הדרך לעשות זאת עברה בחינוך ובעבודה סוציאלית מתוך כבוד לאדם.
רדלינסקה הייתה חדשנית במחקריה, מחוברת לפרקטיקה ולקדמת המחקר האירופאי.
היא חקרה והנחתה סטודנטים בתחומים של חינוך סוציאלי - בתיאוריה ובהיסטוריה (לדוגמה: היסטוריה חברתית בפולין, היסטוריה של חינוך ובתי ספר, היסטוריה של עבודה קהילתית), הכשרת עובדים סוציאליים, חינוך מבוגרים, חינוך ותרבות באזורים הכפריים של פולין, נושאים חברתיים שונים וכן גורמים חברתיים המשפיעים על ההצלחה בבית הספר.
רדלינסקה חיברה 79 ספרים ופרסמה מעל 500 מאמרים.
הלנה דמיטרייבנה טולסטוי היא חוקרת ספרות ישראלית וספרות רוסית, פרופסור חבר בגמלאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
טולסטוי נולדה בלנינגרד שב ברית המועצות.
אביה היה המלחין דמיטרי אלכסייביץ' טולסטוי.
אמה הייתה נגנית הנבל נדז'דה ניקולייבנה טולסטוי (1923–2010).
טולסטוי היא נכדתו של הסופר הרוסי אלכסיי טולסטוי וקרובת משפחה רחוקה של הסופר לב טולסטוי.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 5 ואמה התחתנה עם המשורר ש' ג' אוסטרובי.
היא למדה תואר ראשון במכון הממלכתי של מוסקבה לשפות זרות שלאחריו לימדה אנגלית באוניברסיטת מוסקבה.
מאוחר יותר עבדה במעבדה לתרגום מכונה במכון לשפות זרות במוסקבה.
ברוסיה הכירה את מי שיהיה בעלה דמטרי סגל שהיה יהודי והשניים התגוררו במוסקבה.
ב-1973 עלו השניים לישראל והיא החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב ובמקביל להרצות על ספרות מודרנית.
ב-1978 סיימה תואר שני מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1982 סיימה בהצטיינות דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית פרופסור בנימין הרשב.
עבודת הגמר שלה נקראה "ההקשרים האידאולוגיים של פלאטונוב".
טולסטוי לימדה ספרות רוסית באוניברסיטת תל אביב, ומאז 1985 הייתה מרצה בחוג ללימודים רוסיים וסלאביים, הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
כיום היא פרופסור חבר אמריטוס.
טולסטוי הייתה נשואה לפרופסור דמטרי סגל, ולהם שני ילדים משותפים, האמן ינאי סגל ודנה.
היא התגרשה והתחתנה בשנית עם ד"ר מיכאל וייסקופף, מרצה לספרות רוסית ולשניים בן משותף.
מחקריה של טולסטוי מתמקדים בכותבי פרוזה רוסים במאות ה־19 וה-20. היא חקרה את מלחמה ושלום של טולסטוי, ואת יצירותיהם של אנטון צ'כוב, איוואן טורגנייב, מיכאיל בולגקוב ועוד.
הלנה היפה היא אופרה בופה בשלוש מערכות, עם מוזיקה מאת ז'אק אופנבך ומילים מאת אנרי מייאק ולודוביק הלוי.
היצירה היא פרודיה על סיפור בריחתה של הלנה מטרויה עם פאריס, אירוע שהוביל את מלחמת טרויה.
הבכורה של האופרה התקיימה ב-Théâtre des Variétés בפריז, ב-17 בדצמבר 1864. ההפקה זכתה להצלחה רבה, ולאחר מכן הועלתה על הבמה בשלוש יבשות.
האופרטה הלנה היפה המשיכה להתחדש לאורך המאה ה-20 ונשארה יצירה רפרטוארית גם במאה ה-21.
עד 1864, נודע אופנבך כמוביל בז'אנר האופרטה בצרפת.
לאחר הצלחות מוקדמות עם יצירות קצרות ומוזיקליות פשוטות - החל ב-1858 להעלות אופרות באורך מלא עם צוות שחקנים ומקהלה גדולים יותר.
הראשון שבהם שהופק, Orphée aux enfers (אורפאוס בשאול), זכה לשמצה וגם להצלחה קופתית בזכות הסאטירה הנועזת שלו על המיתולוגיה היוונית, המסורת המוזיקלית הצרפתית והקיסרות השנייה.
במהלך שש השנים שלאחר מכן ניסה המלחין, בדרך כלל לשווא, לחקות את ההצלחה הזו.
שותפו המתמיד, לודוביק הלוי, כתב לברית לאופרה שתיקרא "הפרס של טרויה" (La prize de Troie).
אופנבך הציע לשתף פעולה עם Hector Crémieux, שתרם לכתיבת "אורפאוס בשאול", אך הלוי העדיף שותף חדש, אנרי מייאק, שכתב חלק ניכר מהעלילה, שאליה הוסיף הלוי פרטים הומוריסטיים ודיאלוג קומי.
הצנזור הרשמי חתך כמה מדבריהם בגלל ביטויי זלזול בכנסייה ובמדינה, אך בסופו של דבר אושר הכתוב לפרסום.
פריס, בנו של פריאמוס, מגיע עם שליחות מהאלה ונוס לכהן הגדול קלחס, מצווה עליו לרכוש עבור פריז את אהבתה של הלנה, שהובטחה לו על ידי ונוס כשהעניק לה את פרס היופי בהעדפה ליונו ומינרווה.
פאריס מגיע, מחופש לרועה, וזוכה בשלושה פרסים ב"תחרות שנינות" (משחקי מילים מטופשים להחריד) עם מלכי יוון בניהולו של אגממנון, ואז הוא חושף את זהותו.
הלנה, שניסתה להתיישב לאחר הרפתקת נעוריה ומודעת לסיפור הרקע של פאריס, מחליטה שהגורל חתם את שלה.
הנסיך הטרויאני מוכתר כמנצח על ידי הלנה, לגועל נפשם של אכילס הרע ושני האייאקסים המטומטמים.
פאריס מוזמן למשתה על ידי בעלה של הלנה מנלאוס, מלך ספרטה.
פאריס שיחד את קלחס כדי "לנבא" שמנלאוס חייב להמשיך מיד לכרתים, שהוא מסכים לה בעל כורחו תחת לחץ כללי.
בזמן שמלכי יוון חוגגים בארמונו של מנלאוס בהיעדרו, וקלחס נתפס מרמה במשחק לוח, פאריס מגיעה להלנה בלילה.
אחרי שהיא מביטה בניסיון הפשוט הראשון שלו לפתות אותה, הוא חוזר כשהיא נרדמה.
הלן התפללה לכמה חלומות מרגיעים ונראה שהיא מאמינה שזהו אחד החלומות, ולכן לא מתנגדת לו זמן רב.
מנלאוס חוזר במפתיע ומוצא את השניים זה בזרועותיו של זה.
הלן, שקוראת "la fatalité, la fatalité", אומרת לו שהכל באשמתו: בעל טוב יודע מתי לבוא ומתי להתרחק.
כאשר כל המלכים מצטרפים למקום, נוזפים בפאריס ואומרים לו לחזור למקום ממנו הגיע, פאריס עוזב, נשבע לחזור ולסיים את העבודה.
המלכים ופמלייתם עברו לנאופליה לעונת הקיץ, והלנה זועפת ומוחה על חפותה.
ונוס נקמה על היחס שהוענק לבן חסותה פאריס בכך שהפכה את כל האוכלוסייה למסוחררת ומאוהבת, עד ייאוש המלכים.
הכומר הגדול של ונוס מגיע על סירה, ומסביר שעליו לקחת את הלנה לסיתרה, שם היא אמורה להקריב 100 בעלי חיים על עבירותיה.
מנלאוס מתחנן בפניה ללכת עם הכומר, אך היא מסרבת בתחילה, ואמרה שזה הוא, ולא היא, שפגע באלילה.
עם זאת, כשהיא מבינה שהכומר הוא פאריס בתחפושת, היא יוצאת לדרך והם מפליגים משם יחד.
פליסיטי לוט, יאן ביורון, מישל סנצ'ל, לורן נאורי, פרנסואה לה רו, מארי-אנג' טודורוביץ'.
ניהול מוזיקלי מארק מינקובסקי (הגרסה שניתנה בתיאטרון שאטלה בשנת 2000).
ג'סי נורמן, ג'ון אלר, צ'ארלס ברלס, גבריאל בקייה, ז'אן-פיליפ לאפונט.
ג'יין רודס, רמי קורזה, ז'אק מרטין, ז'ול באסטין, מישל טרמפונט, עם התזמורת הפילהרמונית של שטרסבורג בניצוחו של אלן לומברד, והמקהלה של האופרה הלאומית של רין בניצוחו של גינטר וגנר (1978).
הלנה יאנצ'ק (נולדה ב-1964) היא סופרת איטלקית ממוצא יהודי פולני.
הלנה ינצ'ק [Helena Janeczek] נולדה במינכן, גרמניה, למשפחה יהודית פולנית ששרדו את השואה.
היא עברה לאיטליה כשהייתה בת 19 ומאז היא גרה שם.
ספרה הראשון, Lezioni di tenebra (שיעורי החושך), ראה אור ב-1997. זה היה שחזור של ההיסטוריה המשפחתית שלה ועקב אחרי מסעה עם אמה לאושוויץ, שם אמה הייתה במהלך מלחמת העולם השנייה .
הרומן שלה מ-2010, Le rondini di Montecassino ( הסנוניות של מונטקאסינו ), זכה בפרס זרילי-מרימו לספרות איטלקית.
הוא עוקב אחר קבוצת חיילים שנלחמת בקרב על מונטה קאסינו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-2017 פרסמה את הרומן שלה La ragazza con la Leica ("הנערה עם הלייקה"), העוסק בצלמת גרדה טארו שמתה במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
ב-2018 זכתה בפרס סטרגה, הפרס הספרותי היוקרתי ביותר באיטליה, עבור הרומן – זו הייתה הפעם הראשונה מזה 15 שנים שאישה זוכה בפרס מאז מלניה מזוקו ב-2003.[1]
הסנוניות של מונטה קאסינו (2013)
הלנה (בּוֹהוֹשֶׁבִיץ') רוטר (בלועזית, Helena Bohosiewicz-Rotter; 12 ביולי 1908 - 12 באפריל 2006) הייתה חקלאית פולניה וחסידת אומות העולם שהצילה יהודים במלחמת העולם השנייה והשואה.
הלנה רוטר נולדה למשפחת בוהושביץ', משפחה נוצרית-קתולית.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היא גרה באחוזת סקוטניקי שהייתה בבעלות משפחתה, בסמוך לכפר קַוֹזִיצֶה ליד העיר לבוב.
משפחתה הייתה בעלת חווה חקלאית גדולה בה רוב תושבי הכפר עבדו.
משפחת בוהושביץ' הייתה בעלת קשרי ידידות עם מספר משפחות יהודיות, ובפרט משפחת רוטר שגרה בכפר שכן ומשפחת הכט שעמם היו בקשר עמוק וכן משפחת זקלר שניהלה פונדק ובו בית מרזח.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה הגרמנים פלשו לכפר שלה ושרפו את חוות משפחתה.
הלנה נאלצה לעבור עם משפחתה לפונדק בכפר שהיה מנוהל על ידי משפחת זקלר.
לשם הגיעה גם משפחת רוטר, והמשפחות התגוררו ביחד בפונדק למשך שנה.
לאחר נסיגת הגרמנים, וכיבוש האזור על ידי ברית המועצות, משפחתה של הלנה הצליחה לשפץ את הרפת בחווה כך שמשפחתה ומשפחת רוטר יוכלו לגור עימם.
בעקבות מבצע ברברוסה ביוני 1941, הגרמנים כבשו מחדש את האזור, וכל היהודים הוכרחו לעבור לגטאות.
הלנה האיצה במשפחת זקלר לברוח מהאזור, אך אב המשפחה היסס.
הוא חשב שמכיוון שהם בעלי פונדק, הגרמנים לא יפגעו בהם, אך הלנה הצליחה לשכנע שמוטב שיברחו מזרחה ושלחה אותם עם כרכרה מלאה במזון.
משפחות הכט ורוטר נשלחו לגטו.
הבת של משפחת רוטר נרצחה ב־1942 בידי האוקראינים, שזיהו אותה ברחוב.
בתקופה זאת מת אב משפחת רוטר מנסיבות טבעיות, ונשארו האם, ארנה רוטר, והבן אוסייש רוטר.
מכתבה של הלנה ליד ושם טוען אשר ארנה הלכה לגטו זמרסטינובסקי לבדה, והלנה הייתה מספקת לה במשך מספר שבועות מזון, תוך סיכון עצמי רב, שכן הייתה תחת עיניהם הפקוחה של הגרמנים.
הלנה בוהושביץ' וארנה רוטר קבעו סיסמה, והלנה הייתה מגיעה למקום הקבוע שלהן וזורקת חבילות מעבר לחומה.
בשלב מסוים ארנה הפסיקה לבוא, והתברר שהוצאה להורג במשרפות.
בשונה מהמכתב, אתר יד ושם טוען שהיא הייתה ביחד עם משפחת הכט בגטו הורודוק, ולשם הגניבה הלנה את המזון.
באותה תקופה הגיעו לחווה שתי בנות ממשפחת הכט - שמשפחת בוהושביץ' הכירו לפני - רוז'יה בת 17 וטושיה בת 11, שהצליחו לברוח ולהגיע אליהם מגטו הורודוק לאחר שהוריהם ואחותן נרצחו על ידי הגרמנים.
למשך מספר חודשים הלנה הסתירה את הבנות בערימות קש בחצר ביתה או בגג הרפת, הלנה נהגה להביא להן אוכל ומים.
לאור שליטתן בשפה האוקראינית, סודרו לבנות הכט מסמכים ותעודות אריים מזויפות כדי שיוכלו לנסוע לעיר ולמצוא עבודה.
שהייתם של יהודים בכפר הייתה מסוכנת באותה תקופה, בגלל היחס העוין של התושבים האוקראינים כלפי התושבים היהודים בכלל ובפרט כלפי משפחת הכט ומשפחת רוטר, מכיוון שידעו שהמשפחות מסתתרות בבית בוהושביץ', ורצו להסגיר אותם.
היה מקרה באחד מן הערבים בעונת החורף, שהלנה שמעה על רצח משפחה יהודית בכפר סמוך - ומתוך חשש לחייהן של טושיה ורוז'יה, היא מילטה אותן אל היער וכיסתה אותן בסדינים לבנים לצורך הסוואה בשלג.
לאחר שהגרמנים התרחקו, הלנה החזירה אותן לביתה.
בן משפחת רוטר - אוסייש - החליט להישאר בכפר, והלנה הכינה לו בור מסתור מתחת בית המגורים שנשרף וכיסתה את הפתח עם קש.
הלנה העבירה לו אוכל ומצרכים, וכך הוא הסתתר 22 חודשים עד תום המלחמה.
במשך התקופה שבה הסתתר, הגרמנים ערכו חיפושים רבים אך לא הצליחו למצוא אותו.
ב-1943 אמה ואחותה של הלנה עברו לגור בלבוב בניסיון למצוא שם עבודה ואוכל, והבנות רוז'יה וטושיה עזבו את הכפר ומצאו עבודה בעיר, ובהמשך עלו לארץ.
בסיום המלחמה אוסייש רוטר יצא ממקום מחבואו.
ביוני 1945 הלנה ואוסייש נישאו.
הם קיבלו חווה חקלאית במערב פולין ועסקו בחקלאות.
אוסייש רוטר רצה להגר לקנדה, אך הלנה התעקשה שרק בארץ ישראל יהודים יוכלו להרגיש בטוחים.
ב-1950 הם עלו לישראל והגיעו למחנה העולים בחיפה.
הלנה נרשמה כיהודייה, כדי למנוע סיבוכים לילדים שלה ושל אוסייש.
בהגיעם לישראל, הלנה ואוסייש (ששינה אז את שמו ליהושע), התגוררו למשך כתשעה חודשים במקום בשם קיבוץ גבת, אשר היה מקום בו הייתה גישה מודרנית יותר לחקלאות.
לאחר תום תשעת החודשים האלו, הזוג עבר למושב שנקרא אז "בארותיים ב", אך כיום נקרא עולש, שם הם גרו כשנתיים לפני שהם עברו למקום מגוריהם בו הם חיו עד סוף חייהם, גן השומרון.
בחייהם בארץ הם ניהלו משק חקלאי בו הייתה להם רפת והם גידלו צמחים שונים.
אוסייש נפטר בשנת 1972, בגיל 69, והשאיר את הלנה אלמנה.
בשנת 2006 הלנה נפטרה בגיל 97. שניהם נקברו יחד בבית העלמין גן השומרון.
הלנה רוטר (בּוֹהוֹשֶׁבִיץ') הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם ב-20 ביוני, 1990, ובשנת 1992 בחודש אפריל, היא הוזמנה לטקס קבלת מדליה ותעודת כבוד.
שמה נחקק על קיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" - מיזם משותף של "יד ושם" ושב"כ הנערך בשנת 2021 והופיע בכתבה בערוץ חדשות 13, בו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב - נחקר גם סיפורה של הלנה, ועל קברה נקבעה לוחית זיכרון.
הלסינקי (בפינית: , בשוודית: - "הלסינגפורס") היא בירת פינלנד.
אוכלוסייתה מונה 629,512 תושבים, נכון לסוף מרץ 2016. העיר נוסדה בשנת 1550, והוכרזה כבירת פינלנד בשנת 1812.
הלסינקי ממוקמת בדרום המדינה, על מספר חצאי איים לחופי מפרץ פינלנד.
המטרופולין שלה מורכבת מהעיר הלסינקי ועוד 3 ערים נוספות, אשר ביחד נחשבות לשטח של עיר הבירה.
המטרופולין של הלסינקי רבתי מונה כ-1.5 מיליון נפש.
הלסינקי אירחה את המשחקים האולימפיים ב-1952 ופעמיים את אליפות העולם באתלטיקה, ב-1983 וב-2005, באצטדיון האולימפי שבעיר.
כמו כן אירחה העיר את תחרות אירוויזיון 2007.
בעיר שוכנות אוניברסיטת הלסינקי ואוניברסיטת אלטו (באספו).
הלסינקי הוקמה בשנת 1550 על ידי גוסטב ואסה, מלך שוודיה, אשר שלט באותם ימים בפינלנד.
היא הוקמה כעיר מסחר מתחרה לטאלין בירת אסטוניה, אשר נמצאת מעבר למפרץ פינלנד.
שנותיה הראשונות של העיר היו קשות, והיא צמחה באיטיות.
למרות זאת, הלסינקי היוותה מוקד אסטרטגי-צבאי חשוב ונקודה ימית אסטרטגית במהלך המלחמות הרבות באזור בין המעצמות של אז - רוסיה ושוודיה, וב-1748 החלה בנייתה של מצודת סואומנלינה על קבוצת איים מדרום לעיר.
מטרת המצודה הייתה הגנה על הלסינקי מכיוון רוסיה.
במהלך המלחמה הפינית בין רוסיה לשוודיה (9–1808), סואומנלינה לא היוותה מכשול אמיתי לרוסים והלסינקי נכבשה במרץ 1808. בנובמבר 1808 פרצה שרפה גדולה במזרח העיר וכילתה כרבע מהעיר.
לאחר ששוודיה הפסידה לרוסיה במלחמה הפינית, סופחה פינלנד לרוסיה בשנת 1809, כאזור אוטונומי.
עקב החלטה של הצאר אלכסנדר הראשון, הלסינקי הפכה בשנת 1812 לבירתה של פינלנד, והוקמה בה האוניברסיטה של הלסינקי (אשר למעשה הוקמה בעיר טורקו בשנת 1630 - והועברה להלסינקי בשנת 1812).
בעקבות המהפיכה ברוסיה ב-1917, הכריזה פינלנד על עצמאותה ועל הלסינקי כבירתה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה הלסינקי אחת משלוש הבירות של מדינות המשתתפות במלחמה, שלא נכבשה בשום שלב.
בשנת 1985 במרכז העיר נפתח מרכז קניות "פורום".
להסדרת אספקת מים סדירה נחצבה תעלת המים פיינה.
האדריכלות בהלסינקי מאופיינת בסגנון מאופק.
העיר מצטיינת בבנייה נמוכה במרכזה, ומתקיימים בה עקרונות מתקדמים של נגישות, פיתוח סביבתי ותחבורה ציבורית.
נופה העירוני של הלסינקי מגלם את החיבור שנעשה דרכה בין המערב הסקנדינבי והמזרח הרוסי, כאשר שלושת המבנים שחולשים על קו הרקיע במרכז הם תחנת הרכבת הגדולה, כנסיית אוספנסקי האורתודוקסית וקתדרלת הלסינקי בעלת האוריינטציה השוודית.
היא זכתה לתואר עיר העיצוב לשנת 2012.
האדריכל בעל השם העולמי אלוור אלטו הטביע גם הוא חותם חשוב ברבים מהבניינים במאה ה-20.
בין מוזיאוני העיר ניתן לציין את המוזיאון הלאומי שפועל משנת 1916. באותו בניין ממוקמת סוכנות המורשת הפינית.
הלסינקי היא עיר מוטת תחבורה ציבורית והליכה.
בסקר השוואתי מ-2018 שבחן את שביעות הרצון מהתחבורה הציבורית בערי אירופה, הגיעה הלסינקי למקום השני עם 75% שביעות רצון..
על פי סקר נסיעות מ-2017, נעשו 35% מהמסעות בעיר ברגל, 34% בתחבורה ציבורית, 21% ברכב ו-9% באופניים.
בין אמצעי התחבורה הציבורית הנפוץ ביותר היה האוטובוס (15% מכלל המסעות), אחריו המטרו (8%) והחשמלית (7%) ולבסוף הרכבת (4%).
שיעור השימוש בתח"צ גבוה, על אף שהצפיפות בעיר נמוכה יחסית.
תושב ממוצע מבצע 295 נסיעות בתח"צ בשנה.
התחבורה הציבורית במטרופולין מנוהלת על ידי רשות מטרופולינית, HSL.
רשת התחבורה הציבורית כוללת רכבת תחתית, חשמליות (טראמים) ואוטובוסים.
פועל גם שירות מעבורות בהיקף מצומצם.
הרשות קובעת את אמצעי הכרטוס, התעריפים, הקווים והתדירויות של השירות לסוגיו.
הכנסות מכרטיסים מכסות כמחצית מעלות התפעול של התחבורה הציבורית.
הרכבת התחתית של הלסינקי נחנכה ב-1982 כקו בודד.
כיום פועלים שני קווים, כמחציתם מעל הקרקע.
אורך המסילות הוא 35 ק"מ, קיימות 25 תחנות, ומספר הנסיעות בשנה עומד על 92.6 מיליון (2019).
חשמליות (טראם) הן אמצעי התחבורה העיקרי במרכז העיר.
אורך המסילות 39 ק"מ, ופועלים 11 קווים.
מספר הנוסעים השנתי 57 מיליון.
האוטובוסים הם אמצעי התחבורה הציבורית עם מספר הנוסעים הגבוה ביותר במטרופולין.
120 קווים פועלים בתחומי העיר, ועוד עשרות קווים לפרוורים.
מספר הנוסעים בשנה הוא מעל 100 מיליון.
את המסלולים ולוחות הזמנים קובעת הרשות האזורית, HSL, והיא מתקשרת במכרז עם מפעילים פרטיים שאחראים לתפעול בלבד.
מחלקת התכנון אחראית על תכנון שבילי אופניים.
כמחצית מהשבילים בפארקים או טיילות.
העירייה חותרת להעלות את השימוש באופניים, ונכון ל-2020 קיימות תוכניות להרחיב את הרשת, להוסיף שבילי אופניים פרווריים ליוממים ולהפחית את החיכוך עם הולכי הרגל.
החל מ-1989 מקדמת העיר בהדרגה אזורים מוטי הליכה בלב העיר.
אזורים אלה כוללים מדרחובים, רחובות עם מדרכות רחבות, ורחובות מוכווני-הליכה הנגישים בתחבורה ציבורית.
מעברים מקורים יוצרים חיבור בין רחובות אלה.
נכון ל-2020 נשקלת אפשרות להרחיב משמעותית את האזור מוטה-ההליכה, בין היתר על-ידי סלילת כבישים תת-קרקעיים שישמשו כדרכי שירות לעסקים.
הלסינג הוא שמה של סדרת מאנגה ואנימה מאת קוטה היראנו וסטודיו GONZO.
הסדרה מספרת על פעילותו של ארגון בריטי בשם "הלסינג" הפועל לחיסול של ערפדים ויצורים על טבעיים אחרים שמפרים את שלוות בריטניה.
הסדרה קרויה על שם ומתנהלת סביב ארגון הלסינג הבריטי, הידוע גם כ"המסדר הקדוש של האבירים הפרוטסטנטים", שהוקם במקור על ידי אברהם ואן הלסינג.
המשימה של הלסינג היא להשמיד את כוחות הרוע העל-טבעיים, האל-מתים המאיימים על שלומה של הממלכה.
ארגון זה מובל כיום על ידי סר אינטגרה הלסינג, שירשה את הנהגת הלסינג כילדה לאחר מות אביה.
הסוכן העיקרי של הארגון הוא ערפד רב עוצמה בשם אלוקרד המוכן להרוג את בני מינו בשירות משפחת הלסינג.
בתחילת הסיפור אלוקארד מציל במהלך משימה שוטרת צעירה בשם סראס ויקטוריה והופך אותה לערפדה.
סראס נכנסת אף היא לשירות הארגון תוך שהיא מתקשה להסתגל לחייה החדשים בתור ערפדה.
סר אינטגרה פיירברוק וינגייטס הלסינג - אישה צעירה, יפת תואר וחזקה.
היא נמצאת בראש ארגון הלסינג וצאצאית ל-"ואן הלסינג", צייד הערפדים האגדי.
היא נמצאת בעימות מתמיד עם הכנסייה הקתולית.
אלוקרד - ככל הנראה, אלוקרד כבול לשירות משפחת הלסינג.
לאלוקרד ארסנל של שני אקדחים שמעוצבים במיוחד לחיסול ערפדים.
לאחד קוראים "קאסול" (Casull) ולשני "ג'אקל" (Jackal).
לכל אקדח תחמושת מיוחדת משלו, אך שניהם תומכים בקליעים ברוחב 13 מ"מ עם קצה מכסף.
אלוקרד נמצא בעימות אלים עם פלאדין קתולי בשם אלכסנדר אנדרסון, מהארגון "אסקריוט".
בנוסף לכך, אלקרד באנגלית (alucard) היא היפוך אותיות של דרקולה (dracula).
'מת' לאחר שמצץ את הדם של שרדינגר ולמשך 30 שנה הפסיק להתקיים כישות פיזית.
דורנז - משרת משפחת הלסינג.
מצויד בחוטים ארוכים בעובי מיקרוסקופי, איתם הוא חותך את אויביו לחלקיקים.
במלחמה נגד ארגון מילניום, וולטר נחטף, עבר שטיפת מוח, נהפך לערפד ובגד בארגון הלסינג, נהרג על ידי אלוקרד .
סראס ויקטוריה - ערפדית נוספת בארגון, ערפדית צעירה המתקשה לקבל את טבעה הערפדי.
היא מתקשה להתמודד עם שתיית הדם שנחוצה לקיומה ועם הכוחות העל-טבעיים שנלווים למצבה החדש.
לפני שנהייתה לערפד, שרתה סראס במשטרה.
נשכרו על ידי הארגון עקב הרס הצבא הקודם על ידי האחים ולנטיין.
קפטן פיפ ברנודאט - הקפטן של the wild geese.
מת בניסיון להציל את סראס במלחמה.
סראס שתתה את דמו ונהייתה ערפדית חזקה יותר.
ארגון מספר 13 של הוותיקן: איסקריוט
שם הארגון נובע משמו הלטיני של יהודה איש קריות - Judas Iscariot.
אנריקו מקסוול - המנהיג השאפתן והאכזר של הסוכנות.
מת לאחר שאלקרד זימן צבא של מתים שהרגו אותו ואת חייליו.
אלכסנדר אנדרסון - פלאדין שעובד עבור הארגון.
הוא הנשק החזק של הארגון כנגד האל-מתים, יש לו יכולות פיזיות על אנושיות ואת האפשרות להרפא במהירות כמעת מכל פגיעה פיזית.
מייצר להבים מקודשים כנגד מפלצות וכופרים.
יריבו הגדול ביותר של אלוקרד.
היינקל וולף ויומי/יומיקו טאקאגי - היינקל היא מתנקשת של הסוכנות עם שני אקדחים.
יומי/יומיקו היא נזירה לוחמת ממוצא יפני.
בעוד יומיקו חפה מפשע ושלווה, יומי היא פראית ותהרוג כל מה שעומד בדרכה.
מייג'ור - המנהיג הלא שפוי של הארגון, קצין אס אס לשעבר.
השתתף בעריכת ניסויים בוומפייריזם (התנהגותם של ערפדים) עד שאלוקרד ווולטר הרסו את מעבדתו, בשנת 1944.הוא בעל אובססיה למלחמה, ורוצה ליצור אחת אין-סופית.
בסוף הסדרה התברר שהוא נשאר בחיים במשך כל הזמן מאז מלחמת העולם השנייה מפני שהוא הפך את עצמו לסייבורג.
הקפטן - מאבטחו השקט והשליו של המייג'ור.
אדם-הזאב ה"אמיתי" היחיד בכוחות מילניום.
הדוקטור - המדען המשוגע שיצר לארגון צבא ערפדים נאצי שכלל כ-1,000 מתנדבים.
סגנית ראשונה ריפ ואן וינקל - אחת החיילים המצליחים בארגון.
משתמשת ברובה ארוך היורה כדורים אותם היא יכולה להזיז בכוח המחשבה, כך שהם ממכים את המטרה מספר פעמים רב.
נהרגת על ידי אלוקרד, שמוצץ את דמה ומשתלט על נשמתה.
סגנית ראשונה זורין בליטז - ערפדית גבוהה, מאסיבית ושרירית.
מפקדת צבא הצפלינים של מילניום.
יכולה לשדר אשליות לראש קורבנה, ולאחר מכן לחתוך אותו לחתיכות עם החרמש שלה, נהרגת על ידי סראס.
קצין ביטחון שרדינגר - נער חתול שנוצר על ידי הדוקטור.
מרבה להיות חוצפן, מתוחכם וציני.
קשה להבסה, ויכול להיות "בכל מקום ובשום מקום", כלומר הוא מסוגל להמשיך לחיות חיי אלמוות כל עוד הוא רוצה בכך ומסוגל לראות את עצמו כישות אחת.
התאבד בסוף הסדרה על מנת להרוג את אלקרד.
נקרא על שם המדען הגרמני שרדינגר, מכיוון שהוא למעשה מהווה יצוג מוחשי של החתול הפרדוקסלי של שרדינגר, שעל פי תורת הקוונטים, ייתכן מצב בו החתול חי ומת בו זמנית.
האחים לוק ויאן ולנטיין - צמד אחים שהתנקשו במפקדות הלסינג, והרסו את צבא הלסינג הראשון.
בעוד לוק בהיר עור עם בגדים לבנים והתנהגות מנומסת, יאן שחום עור עם בגדים שחורים ודיבור גס, בוטה וגזעני.
לוק הובס על ידי אלוקרד (ונאכל על ידו) ויאן הובס על ידי וולטר, סראס, אינטגרה הלסינג ונציגי השולחן העגול (נציגים מטעם מלכת אנגליה אשר נועדו לפקח על פעולותיו של ארגון הלסינג).
לפני השמדתו, הודיע לאינטגרה על ארגון מילניום לראשונה.
טובאלקיין אלהאמברה - ידוע גם בתור "דנדי-מן".
סגן ראשון במילניום ומשתמש בקלפים חדים כנשקו.
הוא שלח יחידת SWAT לחיפוש אחר אלוקרד וסראס בריו דה ז'נארו, נהרג על ידי אלוקרד.
שמו הוא ההגייה הלטינית לשמו של תובל קין התנ"כי.
ב-4 במרץ 2021 נמסר שסדרת המאנגה תעובד לסרט לייב אקשן באורך מלא.
את הסרט תפיק חברת "Ranger 7 Films" עבור אולפני אמזון, ואת התסריט יכתוב דרק קולסטד , התסריטאי של סדרת סרטי "ג'ון ויק".
הלנים (Έλληνες) הוא הכינוי לכלל השבטים ממוצא הודו אירופי שאכלסו את יוון החל מאמצע האלף השני לפנה"ס.
מקור השם הלנים הוא כנראה משם של שבט קטן ששכן בדרומה של תסליה באזור שנקרא הלאס.
הפלישה הדורית, שהתרחשה כנראה בסוף האלף השני לפנה"ס, הביאה להתפשטות השם גם לאזורים דרומיים יותר.
הכינוי הלנים מוזכר אצל הומרוס רק פעמיים, כאשר לרוב הוא משתמש בכינויים "אכאים", "דנאים" או "ארגיוים" על מנת לתאר את כלל העם היווני.
המשוררים הסיודוס וארכילוכוס, בני המאות ה-8 וה-7 לפנה"ס, השתמשו כבר באופן קבוע בכינוי הלנים או פאנהלנים, בכתביהם כאשר התייחסו לכלל העם היווני.
נראה שבמהלך המאה ה-7 לפנה"ס הכינוי הלנים נעשה רווח ומקובל בכל חלקי יוון, כפי שניתן לראות מכך שהשופטים במשחקים האולימפיים כונו "שופטי ההלנים".
לפי המיתולוגיה היוונית מקור השם הלנים הוא בשמו של בנם הבכור של דאוקליון ופירה, "הלנוס".
לפי האגדה, דאקוליון ופירה היו הניצולים היחידים ממבול שהוריד זאוס, אבי האלים, על מנת להשמיד את הגזע האנושי.
הלנוס, בנם, נחשב כאבי הגזע ההלני ובניו, לאבות השבטים ההלנים השונים.
ההלנים הורכבו מ-4 שבטים עיקריים: איונים, איולים, דורים ואכאים.
אלו נבדלו זה מזה בלשונם, תרבותם, דתם ובהתפשטותם הגאוגרפית ביוון ומאוחר יותר ברחבי ארצות אגן הים התיכון.
נראה שהחל מאמצע האלף ה-2 לפנה"ס, החלו שבטים אלו חודרים בגלים גלים ליוון מכיוון צפון, תוך כדי שהם דוחקים או מתמזגים עם הילידים המקוריים של הארץ, הפלאסגים ועם בני התרבות המיקנית ששלטו עד אז בארץ זו.
בסוף האלף ה-1 לפנה"ס, גל חדש של שבטים הלנים, הדורים, החל לנדוד לתוך יוון, תוך שהוא דוחק בשבטים האחרים, לגלי הגירה מיוון גופה אל המערב, אל אסיה הקטנה .
ההלנים המשיכו במסורות של הגירה, התפשטות והקמת מושבות לאורך כל ההיסטוריה שלהם, מהגעתם הראשונה ליוון ועד שלהי התקופה ההלניסטית ונציגים מקרב כל 4 השבטים השונים הגיעו לכל קצוות העולם המוכר בתקופה ההיא, מהודו ועד ספרד.
השם "הלאס" משמש כשמה של יוון בעת העתיקה, וגם בימינו – כשמה של יוון המודרנית.
המונח הלניזם נטבע בעת החדשה על ידי החוקר הגרמני יוליוס ולהאוזן על בסיס שמם הקדום של היוונים (המונח מתועד לראשונה כבר בעת העתיקה, בספר מקבים ב, ככינוי למתיוונים, וכניגוד למונח "יהדות").
הלנה רוריך או ילנה איוונובנה רריך, בלידתה: ילנה שפושניקובה הייתה סופרת רוסית.
ידועה בעיקר בשל כתיבתה על רעיונות רוחניים ותאוסופיים, בהם הלמידה הרוחנית "אגני יוגה".
רוריך נולדה בסנקט פטרבורג למשפחת האצולה גולנישצ'ב-קוטוזוב.
ב-28 באוקטובר 1901 היא נישאה לצייר הרוסי ניקולאי רוריך.
לרוריך נולדו שני בנים: יורי רוריך, שנולד ב-1902 באוקולובקה, בעת שרוריך הייתה במשלחת ארכאולוגית; וסוויאטוסלב רוריך, שנולד ב-1904 בסנקט פטרבורג.
יורי רוריך היה לימים חוקר תרבות טיבט ששלט ביותר מ-30 שפות, וסוויאטוסלב היה לצייר נודע.
בשנת 1916 עזבה רוריך עם בעלה את רוסיה, ובעקבות המלצת הרופאים בשל מחלת ריאות קשה של ניקולאי, עברו לפינלנד.
ב-1919 עברו לאנגליה, שם החלו לפעול במסגרת קבוצה שעסקה ב"אתיקה חיה" ולמידה רוחנית שהייתה בסיס ל"אנגי יוגה".
ב-1920 הגיעו לארצות הברית כדי להציג את ציוריה של רוריך בתערוכה.
בשנת 1923 יצא הזוג למסע של ארבע שנים במרכז אסיה, שהחל בהודו והמשיך בסין, רוסיה, מונגוליה וטיבט.
במסע זה פגשה רוריך את מהטמה מוריה, מומחה לתאוסופיה, ומאז הקדישה את חייה לנושא.
בני הזוג התיישבו ב-1928 בהודו, ורוריך הקימה שם "אורוסווטי" (בסנסקריט: "אור של כוכב הבוקר"), מוסד ללימודי ההימלאיה, שהתפתח בהמשך למוסד בינלאומי נודע.
בשנת 1927 הוציאה רוריך בעילום שם את הספר "יסודות הבודהיזם", בעיר אורגה (אולן בטור) שבמונגוליה.
הספר יצא בשנית ב-1940 בריגה, תחת שם העט נטליה רוקוטובה.
בספריה פיתחה רוריך את רעיונותיהם של הלנה בלבצקי ושל האגודה התאוסופית, וסיפקה נקודות מבט והסברים חדשים לתורה התאוסופית.
כמו כן תרגמה מאנגלית לרוסית את עבודתה של בלבצקי "הדוקטרינה הסודית".
כמו בלבצקי, כיבדה רוריך את מהטמה מוריה, ראתה בעצמה כשליחה ומוסרת דברים בלבד ושייכה למוריה את כל הרעיונות הרוחניים שכתבה.
ה"למידה הרוחנית" החשובה ביותר שכתבה רוריך הייתה "אַגני יוֹגָה" או "למידת אתיקה חיה", שיטת יוגה ולמידה רוחנית-פילוסופית העוסקת בכל תחומי החיים, מחיי היומיום ועד לבעיות כלליות ביקום.
לאחר מות בעלה ב-1947, ניסו רוריך ובנה הבכור לחזור למולדתם רוסיה ולהפיץ את רעיונותיהם, אך בקשותיהם הרבות להיתר כניסה לא נענו על ידי השלטונות הסובייטיים.
הם התיישבו במזרח ההימלאיה, שם היא מתה ב-1955.
עלים של גן מוריה 1 ו-2
יצא לאור לראשונה רק בתחילת שנת ה-90.)
הלני המלכה הייתה מלכת חַדְיָב שבאשור (ממלכה הידועה גם כאדיאבנה (Adiabene)) מצפון לסהר הפורה, במאה הראשונה לספירה.
היא הייתה אשתו ואחותו של המלך מונבז הראשון.
הלני המלכה התגיירה בשנת 30 לספירה לערך יחד עם בניה, בהם מלכי חדייב מונבז השני וזוטוס השני.
במקורות היהודיים היא מוזכרת לשבח, כגיורת צדק אשר סייעה לעניי עם ישראל ותרמה תרומות רבות לבית המקדש השני.
הלני המלכה גם הקימה ארמונות מפוארים בירושלים, באזור העופל (בחלק הצפוני של עיר דוד של ימינו).
ההיסטוריון היהודי-רומאי, יוסף בן מתתיהו, הזכיר את הלני המלכה ואת מונבז בכתביו כמה פעמים.
בספרו קדמוניות היהודים תיאר יוסף כיצד התגיירה הלני יחד עם בנה, בהשפעתם של שני יהודים, ובהמשך תיאר כיצד שלחו משלחת צבאית גדולה לירושלים במהלך המרד הגדול, כדי לסייע למורדים היהודים.
לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, סוחר תכשיטים מיהודה בשם חנניה (או אליעזר), שנקלע לחדייב, הוא זה שסיפר להלני המלכה על עם ישראל ותורתו, והשפיע עליה להתגייר.
כמה ממפרשי התלמוד, שלא הכירו את כתבי יוסף בן מתתיהו, כתבו שהלני המלכה ובנה מונבז היו חלק מבית חשמונאי.
לאחר שהתגיירה, החליטה הלני המלכה לצאת במסע לירושלים, כדי לחזות בבית המקדש ולהקריב בו קרבנות.
היא הגיעה לירושלים במחצית המאה הראשונה לספירה, בעיצומה של שנת בצורת, ומיד נרתמה לעזרת הרעבים: היא פיזרה כספים רבים לקניית לחם במצרים ודבלות של תאנים בקפריסין, אשר חולקו בין עניי ירושלים.
את שארית חייה בילתה הלני המלכה בירושלים, באחד הארמונות שבנתה בעיר דוד.
בימיה בירושלים המשיכה לחלק צדקה, וכן תרמה לבית המקדש נברשת זהב וטבלת זהב, שעליה נכתבה פרשת סוטה, כדי שיוכל הכהן להעתיק ממנה את מגילת הסוטה.
בגלל תרומות אלה קראו עליה חז"ל את הפסוק .
ככל הנראה נפטרה הלני עוד לפני חורבן הבית (בשנת 70 לספירה), שכן מצבתה מוזכרת בדברי יוסף בן מתתיהו, המתאר בעזרתה את תוואי חומת ירושלים, וקשה להניח שניתן היה לקוברה בסמוך לירושלים לאחר החורבן.
מעשים הקשורים להלני המלכה בדיונים הלכתיים
הלני המלכה הייתה מעורבת במעשים שנידונו בספרות חז"ל במסגרת דיונים הלכתיים.
מעשיה משמשים כמקור הלכתי בשל העובדה שהיא הייתה מדקדקת בקיום המצוות על פי הוראת חכמים, כפי שאמר עליה התנא רבי יהודה: "כל מעשיה לא עשתה אלא על פי חכמים".
כך מצינו בתוספתא (וכן בתלמוד הבבלי שם, ובירושלמי שם פ"א ה"א), שם מביא התנא רבי יהודה הוכחה לשיטתו, שגם סוכה שמתנשאת למעלה מגובה מעשרים אמה (כ-10 מטרים) כשרה, מסוכתה של הלני המלכה:
במקור אחר מובא מעשה נוסף לגבי הילני, בו מתוארת נזירות ארוכה במיוחד שקיבלה על עצמה:
מקובל להצביע על קברי המלכים - מתחם קבורה מפואר, השוכן צפונית לעיר העתיקה של ירושלים (בפאתי שכונת שמעון הצדיק), כקברם של הלני המלכה ושל מלכים שונים משושלת מלכי חדייב.
זיהוי זה נעשה על סמך סרקופג שנתגלה על ידי פליסיאן דה סוסי במקום בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 1863, ועליו המילים "צדן מלכתא", ועל סמך עדותו הגאוגרפית של יוסף, שתיאר: "ואחרי כן ירדה (החומה) מול מצבת הלני היא שהייתה מלכת חדייב ובת המלך איזט".
קברה של הלני הוזכר בספרו של הגאוגרף היווני בן המאה השנייה פאוסניאס, שביקר בארץ ישראל.
הוא מצהיר שהוא "מכיר קברים נפלאים רבים" ומציין שניים מהם, אחד מהם נמצא בהליקרנסוס והשני "בארץ העברים" וקיים בו מנגנון פתיחה מתוחכם המכוון ליום מסוים בשנה ולשעה מסוימת: "לעברים יש קבר, זה של הלני, אשה מקומית, בעיר ירושלים, שהקיסר הרומאי הרס עד היסוד.
יש מתקן בקבר, שבאמצעותו הדלת, שכמו כל הקבר עשויה מאבן, לא נפתחת עד שהשנה מחזירה את אותו היום ואותה השעה.
ואז המנגנון, ללא עזרה, פותח את הדלת, שלאחר פרק זמן קצר, סוגרת את עצמה.
זה קורה באותו הזמן, אבל אם תנסה בכל זמן אחר לפתוח את הדלת, לא תוכל לעשות זאת; כח לא יפתח אותה, אלא רק ישבור אותה".
המאוזוליאום בהליקרנסוס נחשב לאחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק.
העובדה שפאוסניאס מציב את קבר הלני בירושלים באותה דרגה, מצביעה על הרושם העצום שעשה עליו.
בלב ירושלים המודרנית, בגבול מגרש הרוסים, שוכנים הרחובות "הלני המלכה" ו"מונבז", זה בסמוך לזה.
רחוב הלני המלכה נקרא בתקופת המנדט "רחוב מליסנדה", על שמה של מליסנדה, מלכת ירושלים, מלכה צלבנית.
לאחר הקמת מדינת ישראל, שם הרחוב הוחלף בשמה של המלכה היהודיה.
בהמשך הוחלט לקרוא לרחוב הסמוך לו בשם בנה, מונבז.
רחובות נקראו על שמה גם בערים הרצליה ולוד.
הלנת שכר היא מצב שבו עובד אינו מקבל את מלוא שכרו במועד המתחייב על-פי החוק.
בישראל עוסק בכך חוק הגנת השכר.
מקור קדום לגישה הרואה חשיבות מוסרית בהקפדה על תשלום השכר במועד הוא במקרא, בו נכתב: "לא תלין (כלומר לא תשהה למשך הלילה, מלשון "לינה") פעולת שכיר אתך עד בוקר" (), וכן "ביומו תתן שכרו" ().
על פי חוק הגנת השכר מועד תשלום השכר לשכר המשולם על בסיס חודשי, הוא בתום החודש.
שכר שלא שולם עד היום התשיעי ממועד זה, נחשב ל"שכר מולן".
הלנת שכר מתרחשת כאשר מעוכב כל שכרו של העובד לחודש מסוים, אך גם כאשר מעוכב רק חלק מהשכר.
יחד עם זאת, ההגנה אינה ניתנת לכל רכיבי השכר, אלא רק לאלה הנכללים בשכר המוגן כהגדרתו בחוק הגנת השכר.
תשלומי החזר הוצאות, למשל, שלא שולמו במועד, אינם בגדר שכר מולן.
לעובד ששכרו הולן קובע החוק פיצוי כספי, לפי הערך הגבוה מבין שני התחשיבים הבאים:
בעד השבוע הראשון שלאחר המועד לתשלום שכר העבודה - פיצוי בסך 5% מהשכר המולן, ובעד כל שבוע או חלק משבוע שלאחריו - פיצוי בסך 10% מהשכר המולן.
הפרשי הצמדה לתקופה שמן המועד לתשלום שכר העבודה עד יום תשלומו, בתוספת 20% על הסכום הכולל של השכר המולן והפרשי ההצמדה כאמור בעד כל חודש שבתקופה האמורה.
בשתי החלופות מדובר בפיצוי גבוה מאוד יחסית לנזק הכספי שנגרם לעובד.
מטרתו של הפיצוי איננה רק לפצות את העובד על הנזק הכספי, אלא להוות גורם מרתיע כלפי המעסיקים.
בית הדין לעבודה רשאי להפחית פיצוי הלנת שכר או לבטלו, אם נוכח כי שכר העבודה לא שולם במועדו בטעות כנה, או בגלל נסיבה שלמעביד לא הייתה שליטה עליה או עקב חילוקי דעות בדבר עצם החוב, שיש בהם ממש, ובלבד שהסכום שלא היה שנוי במחלוקת שולם במועדו.
הלני ,אלני או הלנה (נפטרה באפריל 1522) הייתה קיסרית אתיופיה ואשתו של הקיסר האתיופי זרע יעקב.
להלני היה תפקיד מכריע בשלטון האתיופי, היא החזיקה בתפקיד עוצרת או יועצת למספר קיסרים בשלטון בעלה זרע יעקב, בנה החורג באדה מריאם הראשון, נכדה החורג מבאדה מריאם אסכנדר, נינה החורג מאסכנדר עמדה ציון השני ונכדה החורג הנוסף מבבאדה מריאם נהואד.
הלני הייתה בתו של מאחמד מלך ממלכת האדייה המוסלמית והתנצרה כאשר התחתנה עם הקיסר זרע יעקב.
ההיסטוריון הפורטוגזי בלטסר טאלאז כותב שלא היו לה בנים אך פרנסישקו אלואראש כותב שהייתה אמו של הקיסר לבנה דנגל שברח מהכלא באמבה גישן.
כאשר אמו של הקיסר באדה מריאם הראשון, ציון ציפורה, נרצחה על ידי זרע יעקב בעצמו בגלל מרד שהובילה יחד עם יהודי אתיופיה, הוא הביא את התואר של קיסרית האם לאמו החורגת הלני.
הלני הוכיחה שהיא חברה יעילה בבית המלוכה ולמעשה הייתה שותפה לשלטון.
כאשר אסכנדר ירש את אביו באדה מריאם בגיל צעיר, הלני הוצאה מהתמונה בכך שנוצרה מועצה מאמו של אסכנדר הקיסרית רומנה, טאספה גיורגיס (ראש המנזר באגם חאיק), והביטווודאד (רוזן) עמדה מיכאל.
אך לאחר זמן, הקיסרית רומנה הוצאה מהמועצה וחייה במנזר ליד דברה ליבנוס היכן שהיא מתה מאוחר יותר.
טאספה גיורגיס לא הוכיח את כוחו מול הרוזן, ועל פי ההיסטוריון טאדסה טמרת, עמדה מיכאל "שלט בממלכה כשליט יחיד".
שלטונו של הרוזן עמדה מיכאל הגיעה לסופו בשנת 1486 כאשר החלה הפיכה כנגדו בראשותה של הלני.
פרנסיסשקו אלואראש כותב בשם האבונה מרקוס שכאשר הקיסר נהואד, אחיו ומחליפו של אסכנדר, מת, הלני היא זו שהכתירה למעשה את בנו לבנה דנגל כקיסר הבא, הכתרתו של לבנה דנגל היה שיא כוחה של הלני.
מכיוון שלבנה דנגל היה עדיין קטין הלני הפכה לעוצר הראשי יחד עם אמו נהואד מוגסה, ולשליטה של גוג'אם.