tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפלגת הימין "אלטרנטיבה לגרמניה" (AfD) השתמשה בציור בתעמולת בחירות לפרלמנט האירופי ב-2019. לפוסטרים נלוו הסיסמאות "אירופאים מצביעים AfD!" ו"כדי שאירופה לא תהפוך לאירוערביה (Eurobia)!".
כפי שדיווח "דויטשה וֶלֶה", השימוש בציור נעשה בכוונה גזענית, בהציגו באופן מכוון גברים כהי עור עם זקנים וטורבנים "הבוחנים את שיניה של אישה לבנה עירומה".
מוזיאון קלארק לאמנות גינה בחריפות את השימוש שעשתה AfD בציור.
גלריה: תיאורי עבדים ושוקי עבדים מאת ז'רום
גלריה: תיאורים אקדמיים ואוריינטליסטיים נוספים של שוקי עבדים
שוק העבדים הוא ציור שמן שצייר האמן הצרפתי הוראס ורנה בשנת 1836. היצירה מתארת סצנה מדומיינת של שוק עבדים בצפון אפריקה, ומשקפת את נקודת המבט האוריינטליסטית שהייתה נפוצה באירופה במאה ה־19. הציור נוצר בהזמנה פרטית, הפך לנפוץ באמצעות הדפסים, וזכה לפרשנות רחבה בתחום הביקורת התרבותית והאמנותית.
בשנת 1833 ביקר ורנה לראשונה באלג'יריה, זמן קצר לאחר שהאזור החל להיכבש בידי צרפת.
הביקור עורר בו התלהבות מתרבות המקום ומהאופן שבו המסורות נשמרו, ובכתביו הביע את רושמו העמוק.
עם זאת, ציוריו, ובראשם שוק העבדים, לא שאפו להציג מציאות מדויקת, אלא שיקפו תפיסה אירופית רומנטית של "המזרח" - כמרחב חושני, מסוכן ואקזוטי.
במרכז הציור נראית אישה עירומה, העומדת למכירה בשוק עבדים.
היא ניצבת זקופה, גופה מואר באור רך, ומבטה פונה הרחק מהצופה.
לצידה, מימין, עומדת אישה כהת עור, שקועקעה בזרועה השמאלית.
סוחר עטוי כפתן בהיר בוחן את האישה השנייה במבט ביקורתי, ומתעלם מהאישה העירומה.
הציור מדגיש את הניגוד בין שתי הדמויות הנשיות: גוון עור שונה, תנוחת גוף שונה, והיחס שהן מקבלות מצד הדמויות הגבריות.
בכך, היצירה משקפת את הדיון הרווח במאה ה־19 על שונות גזעית ואידיאלי יופי, כפי שנקלטו בעיני הצופה האירופי.
על פי סברות מקובלות, הדמות העירומה שצוירה במרכז שימשה השראה מהאישה אולימפ פליסייה (Olympe Pélissier), אהובתו של ורנה באותה תקופה ודוגמנית מוערכת בקרב אמנים צרפתים.
פליסייה תאמה את אידיאל היופי האירופי בן הזמן, ולימים נישאה למלחין ג'ואקינו רוסיני.
ורנה בחר להציג את הדמות באופן שמאזכר את דמות ה"האודליסק הגדולה", שפחת ההרמון שצייר ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר בציורו המפורסם משנת 1814. גם כאן מדובר בדמות נשית מזרחית מומצאת, המייצגת מיניות נשלטת, נוכחות אסתטית פסיבית ועונג חזותי לגבר המערבי.
דמותו של הסוחר הערבי מתוארת בצורה שלווה, מדודה וזקופה.
הוא לובש בגדים בהירים ויוצר ניגוד חזותי חד לדמויות הנשיות.
הצגתו האצילית משתלבת בדימוי של "הפרא האציל" - מושג אירופי בן התקופה, שבו האדם הלא־אירופי מתואר כטבעי, מוסרי וסטואי, אך גם כרחוק מהתרבות והקדמה.
שוק העבדים מגלם את יסודות האוריינטליזם באמנות - ז'אנר שביקש להציג את המזרח מתוך עיניים מערביות, כמרחב של תשוקה, יופי ואיום.
ורנה לא תיעד את שוקי העבדים באופן אותנטי, אלא בנה דימוי חזותי המשלב קלישאות, אידיאלים חזותיים, ותפיסות קולוניאליות רווחות.
הצבת הדמויות השונות זו לצד זו ממחישה את העיסוק באסתטיקה של צבע עור, גוף ומגדר, וכן את תפיסת השליטה והנחיתות התרבותית שיוחסה ל"אחר" הלא־אירופי.
הציור הוזמן על ידי ז'אן פייר מארי ז'אזה בשנת 1836, ונמכר בשנת 1837 לסוחר האמנות לואי פרידריך זאקסה.
מאוחר יותר נרכש על ידי הבנקאי יואכים היינריך וגנר ונכנס לאוסף האמנותי שלו בברלין.
בשל רפרודוקציות רבות שפורסמו ברחבי אירופה, הפכה היצירה לאחת התמונות הידועות ביותר המתארות את נושא שוק העבדים באמנות המאה ה־19.
החל מסוף המאה ה־20 נבחנת היצירה במסגרת ביקורת פוסט־קולוניאלית, גזעית ומגדרית.
פרשנים מצביעים על הדרך שבה ורנה בונה היררכיה חזותית בין הנשים, משתמש בדימויים של שליטה מינית וגזעית, ומעניק לגבר הערבי מקום של כוח, אך גם של זרות אצילית.
למרות יופייה הקומפוזיציוני והעניין ההיסטורי שבה, היצירה מוצגת כיום בהקשרים של שיח ביקורתי על מבט מערבי, מיניות נשלטת, והאופן שבו אמנות שיקפה ולא אחת גם הצדיקה מבני כוח לא שוויוניים.
הטקסט מבוסס על הערך "Winner-take-all market" בוויקיפדיה באנגלית (תרגום ועיבוד לעברית), עם תוספות והרחבות.
שוק "המנצח לוקח הכל" הוא מושג בכלכלה ובמיקרו-כלכלה המתאר מבנה שוק שבו מוצר או שירות הזוכים להעדפה על פני מתחריהם, גם אם מדובר בהעדפה מזערית וזניחה באיכותם או בביצועיהם– גורפים נתח שוק ותגמולים כספיים הגדולים באופן בלתי פרופורציונלי ביחס ליתרון היחסי שלהם.
תופעה זו מתרחשת כאשר היצרן המוביל בקטגוריה מסוימת מרוויח סכומים הגבוהים משמעותית מאלו של מתחריו הישירים, מצב הנפוץ במיוחד בשווקים גלובליים המושפעים מטכנולוגיה, וכן בשוקי הספורט והבידור.
המאפיין העיקרי של שוק "המנצח לוקח הכל" הוא האופן שבו מחולקים התגמולים הכלכליים והחברתיים עבור רמות שונות של עבודה או ביצועים.
המידה שבה שוק נחשב לכזה נקבעת לפי התפלגות הפרסים ביחס לדירוג היחסי של המשתתפים בו.
בניגוד לשווקים מסורתיים שבהם התגמול משקף ערך מוחלט של תפוקה, בשווקים אלו הדירוג היחסי (מי הגיע ראשון או מי נתפס כטוב ביותר) הוא הקובע הכמעט בלעדי של גובה התגמול.
ניתן לסווג שווקים אלו על פי רצף של ריכוזיות תגמולים:
מערכות של 100% (Winner-Take-All מוחלט): דוגמה מובהקת לכך היא משחקי לוטו והגרלות.
במערכות אלו, אדם אחד גורף את הפרס כולו, בעוד שכל שאר המשתתפים אינם מקבלים דבר, ללא קשר למשאבים שהשקיעו או למאמץ שהפגינו.
שווקים ליניאריים (היעדר אפקט Winner-Take-All): הניגוד המוחלט למבנה זה הוא עבודה ידנית סטננדרטית, כגון קטיף פירות.
במקרה זה, התגמול פרופורציונלי ישירות לתפוקה המוחלטת– אדם שקטף ארגז אחד של פירות יקבל תגמול המשקף את עבודתו, ללא תלות בביצועיהם של קוטפים אחרים באותו מטע.
מקרים של מודל ביניים: תחרויות ספורט יוקרתיות, כמו האולימפיאדה, מציגות מודל שבו רק שלושת המקומות הראשונים זוכים למדליות יוקרתיות והכרה גלובלית, בעוד שאר המשתתפים מקבלים תגמולים פחותים משמעותית, כגון חשיפה תקשורתית מצומצמת.
רקע היסטורי ואבולוציה של השוק
המונח "שוק המנצח לוקח הכל" זכה לתפוצה רחבה בעקבות פרסום הספר "The Winner-Take-All Society" בשנת 1996 על ידי הכלכלנים רוברט ה.
בספרם הם מנתחים מדוע מבנים כלכליים מודרניים יכולים להביא לכך שמעטים הנמצאים בצמרת גורפים נתח גדול מן התגמולים הכלכליים.
חלק מהשווקים לא נוצרו במקור כמבני "המנצח לוקח הכל", אלא עברו אבולוציה לכדי כך כתוצאה משינויים טכנולוגיים בתשתיות ובהפצה.
דוגמה היסטורית מרכזית היא שוק הפסנתרים: לפני עידן המסילות, השוק היה מבוזר ומקומי– בכל אזור גאוגרפי פעל יצרן מקומי שסיפק פסנתרים לקהילה הקרובה.
עם התפתחות מסילות הברזל, והיכולת לשנע מוצרים כבדים ואיכותיים למרחקים גדולים, יצרני הפסנתרים המובילים והאיכותיים ביותר הצליחו להפיץ את תוצרתם בקנה מידה רחב, מה שהוביל להשתלטותם על נתחי שוק עצומים בעוד שמתחרים קטנים ומקומיים נעלמו לאורך הזמן.
תהליך זה מזוהה עם אפקט מתי, המתאר דינמיקה חברתית וכלכלית שבה "העשירים הופכים עשירים יותר והעניים עניים יותר".
הבדלים ממודל ההון האנושי הסטנדרטי
בכלכלה, קיים הבדל מהותי בין מבנה התגמולים בשוק Winner-Take-All לבין מודל ההון אנושי הקלאסי:
במודל הסטנדרטי: השכר של עובד נמצא במתאם ישיר להון המיוצר ליחידת זמן.
אם עובד מייצר כמות מסוימת של הון, תגמולו ישקף זאת במדויק.
במודל Winner-Take-All: הבדלים קטנים מאוד בהון האנושי מתורגמים להפרשים עצומים בתגמול הכלכלי.
תופעה זו מאופיינת בנטייה של התגמולים להצטבר אצל שחקני "סופרסטאר" ("Superstars"), למרות הבדלים קטנים בלבד בביצועים בינם לבין שחקנים אחרים בשוק.
הבסיס התאורטי לדיון זה קשור גם לניתוח "כלכלת הסופרסטארים" של שרווין רוזן, שהראה כיצד היכולת לשכפל ולהפיץ מוצר או ביצוע לקהלים רחבים (למשל באמצעות הקלטה ושידור) יכולה להעצים פערים בהכנסות בין בודדים לבין מתחריהם.
המודל הכלכלי של פרנק וקוק
פרנק וקוק הציעו מסגרת פורמלית לניתוח השווקים הללו תחת תנאים שונים, תוך שימוש בדוגמה של כלכלה בעלת שני מגזרים, שאחד מהם מתנהג כשוק Winner-Take-All.
הם משתמשים במשתנה N לייצוג מספר השחקנים הכולל וב-K לייצוג מספר השחקנים המוקצים לשוק ה-Winner-Take-All.
הנוסחה המנבאת את ההכנסה הזמינה למתחרים בשוק זה היא:
כאשר V הוא ההכנסה הזמינה ו- הוא התגמול הצפוי למשתתף.
מודל הבדלים לא ניתנים לצפייה (Unobservable Differences)
במצב שבו המשתתפים בשוק אינם יכולים להבחין בהבדלי הכישרון ביניהם מראש, כל שחקן תופס את הסתברות הניצחון שלו כשווה לאחרים.
במקרה זה, חישוב התוצר הלאומי הגולמי (GNP) מראה דמיון למודלים של "חיפוש רנטה" ("Rent seeking") ולמודלים של שוק עבודה דואלי במדינות מתפתחות.
הנוסחה לחישוב התוצר במצב זה היא:
התובנה המרכזית ממודל זה היא חוסר היעילות החברתית: האיזון הפרטי ("Private equilibrium") בשוק Winner-Take-All גורם לכך שיותר מדי אנשים נכנסים לשוק זה בהשוואה להקצאה האופטימלית מבחינה חברתית, שבה התפוקה הכללית מקסימלית.
מודל הבדלים ניתנים לצפייה (Observable Differences)
במודל מורכב יותר, הכישרון של השחקנים ניתן לצפייה מראש.
המודל משלב גורם איכות (Q) המורכב מכישרון גלוי (T) וגורמים לא נצפים (U) המשפיעים על האיכות הסופית:
עבור כל שחקן , כאשר המשתנים נדגמים מהתפלגות אקראית עבור N השחקנים.
במודל זה, ערך התגמול (V) אינו עולה עם כל משתתף חדש באופן אוטומטי, אלא רק כאשר איכותו של המשתתף החדש גבוהה מהאיכות הנמוכה ביותר הקיימת בשוק הקיים.
ההסתברות לאירוע זה () קובעת את הרווח השולי למצטרפים חדשים:
כאשר Z הוא הערך הצפוי שהמשתתף יקבל אם ינצח.
המודל מראה כי אף על פי שכישרון גלוי מצמצם את הפער בין ההקצאה החברתית היעילה לבין שיווי המשקל בשוק, הוא אינו מבטל לחלוטין את חוסר היעילות הנגרם מכניסת יתר.
היבטים התנהגותיים: תופעת "כניסת היתר" (Excess Entry)
מאפיין בולט של שוק "המנצח לוקח הכל" הוא כניסה מסיבית של משתתפים והשקעות יתר, הרבה מעבר למה שחיזויי שיווי משקל נאש קלאסיים מנבאים.
מחקרים ניסויים הראו כי שווקים אלו מושכים יותר משתתפים מאשר משחקי שוק בעלי תגמול צפוי זהה אך עם שונות ("Variance") נמוכה יותר.
התנהגות זו סותרת את מודלי התועלת הצפויה הקלאסיים המניחים שנאת סיכון ("Risk aversion").
במקום זאת, נמצא כי הסברים התנהגותיים עשויים לתאר טוב יותר את המוטיבציה להיכנס לתחרויות שבהן הסיכוי לזכות קטן אך הפרס גדול.
מחקר מאוחר יותר הציע מסגרת הסברית רחבה לכניסת יתר בשווקים אלה, תוך דיון בגורמים התנהגותיים ואמונות לגבי סיכויי הצלחה.
ענפי הספורט הם דוגמה קלאסית לשוק Winner-Take-All.
מחקרים על ספורט המכללות בארצות הברית מראים כי התגמולים המצופים לנכנסים חדשים גבוהים מהשכר האלטרנטיבי, מה שיוצר תמריץ לכניסת יתר של ספורטאים השואפים להגיע לליגות המקצועניות.
הבדל של שבריר שנייה בריצה או דיוק זניח בחבטה יכול לקבוע אם ספורטאי יזכה בחוזי פרסום במיליוני דולרים או יישאר אלמוני.
תעשיות אלו מאופיינות במבנה של "בלוקבאסטרים" ("Blockbusters")– מספר מצומצם של להיטים הגורפים את רוב רווחי התעשייה.
רוק אנד רול: המעבר מ"להקת מוסך" למעמד של סופרסטאר מדגים את הפער הקיצוני בתגמולים, כאשר רוב האמנים אינם מגיעים לרווחיות בעוד בודדים צוברים הון אדיר.
כלכלת הסופרסטארים: רוזן (1981) ניתח כיצד היכולת לשכפל ולהפיץ תוכן מעניקה יתרון למובילי השוק, מה שמחזק את מבנה ה-Winner-Take-All.
מנגנונים משלימים: מידע, חיקוי ופערי חשיפה
בנוסף להסברים המבוססים על טכנולוגיה ועל מבני תגמול טורניריים, מחקרים מצביעים על תפקידם של מנגנוני מידע וחיקוי ביצירת שוקי Winner-Take-All.
בשווקים שבהם קיימת אי־ודאות לגבי איכות (כגון מוזיקה, ספרים או שירותים מקצועיים), צרכנים נוטים להסתמך על "סימנים" חיצוניים כמו דירוגים, ביקורות, מספר צפיות או בחירות של אחרים.
תופעה זו יכולה ליצור מפל מידע (Information cascade), שבו הצלחה מוקדמת (לעיתים מקרית) מגדילה חשיפה, שמייצרת עוד ביקוש, וכך מתקבל מעגל של יתרון מצטבר.
במצב כזה, פער קטן בתחילת הדרך עשוי להפוך לפער עצום בנתח השוק ובהכנסות, גם אם קיימות חלופות דומות באיכותן.
מנגנון נוסף הוא "שוק תשומת לב": זמן הקשב של צרכנים מוגבל, ולכן פלטפורמות ומדיה נוטות להדגיש מעט מאוד "מובילים", מה שמעצים את ההבדלים בין מקום ראשון לשאר המקומות.
בשילוב עם אפקט רשת, כאשר ערך השירות עולה עם מספר המשתמשים- נוצר לעיתים קושי לכניסה של מתחרים חדשים גם כאשר הם מציעים מוצר איכותי.
לכן, בשווקים רבים המתוארים כ־Winner-Take-All, כוחו של המוביל אינו נובע רק מאיכות, אלא גם ממבנה המידע, החשיפה וההמלצות.
שווקי "המנצח לוקח הכל" יוצרים אתגרים משמעותיים למדיניות הכלכלית ולרווחה החברתית.
בעוד שהם מעודדים מצוינות ושאיפה להצלחה, הם מובילים לאי-שוויון כלכלי קיצוני ולבזבוז משאבים אנושיים אדיר.
המצב שבו אלפי כישרונות מושקעים בתחרויות בעלות סיכוי הצלחה אפסי במקום במגזרים יצרניים יציבים פוגע ביעילות הכלכלית הכוללת של החברה.
שוק עבודה מפולח הוא מושג שטבע הסוציולוג מייקל פיורה לתיאור מצב בו באותה מערכת כלכלית מתקיימים שני שוקי עבודה או יותר, ובכל אחד מהם קיימים תנאי העסקה ושכר שונים.
בתאוריה הכלכלית המודרנית, ההנחה היא כי קיים שוק עבודה אחד – כל העובדים יכולים להגיע לכל המשרות.
התאוריה של שוק עבודה מפולח טוענת כי בחברות קפיטליסטיות רבות זה אינו המצב, והיכולת של עובדים לתפוס מקומות עבודה תלויה, פרט לכישוריהם, גם במאפיינים נוספים, לא רלוונטיים לכאורה, כמו מוצא אתני ומגדר.
שוק עבודה מפולח מתאפיין בחלוקת שוק העבודה למספר מקטעים (סגמנטים), בדרך-כלל שניים – שוק ראשוני (או שוק ליבה) ושוק משני.
מאפייני השוק הראשוני הם שכר גבוה יחסית, תנאים סוציאליים טובים וקביעות במקום העבודה, בעוד מאפייני השוק המשני הם הפוכים – עבודה זמנית בשכר נמוך וללא הטבות.
גורמים ליצירת שוק עבודה מפולח
קיימים שלושה הסברים לקיומו של שוק העבודה המפולח, הבאים מגישות תאורטיות שונות.
חוקרים רבים אינם מסתפקים בהסבר אחד ומאמצים שני הסברים או אף את שלושתם.
במשק הקפיטליסטי קיים ניגוד מובנה בין הון לעבודה.
בעוד השקעת הון במיכון היא קבועה וארוכת טווח, השקעה בכוח עבודה מאפשרת גמישות, מכיוון שניתן לפטר את העובדים שנשכרו.
דרישת העובדים של תחומים שונים במשק היא שונה עקב עובדה זו: ענפים בהם הביקושים הם קבועים מעדיפים השקעה בטכנולוגיה, ולכן זקוקים לעובדים קבועים ומיומנים.
לעומתם, ענפים הסובלים מעונתיות יעדיפו שלא להשקיע במיכון ולשכור עובדים משניים.
חלוקה זו יוצרת שני סוגים של שווקים – אחד המיועד לעובדים מיומנים וקבועים, והשני לעובדים חסרי זכויות.
עם זאת, הכישורים הנדרשים בכל אחד מהשווקים אינם שונים בהכרח – ייתכן מצב בו שני עובדים בעלי אותם כישורים יגיעו האחד לשוק הראשוני והשני לשוק המשני.
הסבר אחר לתופעת שוק העבודה המפולח מגיע מתאוריות נאו מרקסיסטיות ומתמקד בקונפליקט הבין-מעמדי.
לפי הסבר זה, הסיבה להיווצרותו של שוק העבודה המפולח היא היותו אינטרס של המעסיקים – קיומו של שוק עבודה כזה יוצר שתי קבוצות עובדים נפרדות, שלכל אחת מהן יש אינטרסים שונים והן חסרות את המוטיבציה לשיתוף פעולה.
עובדים מפוצלים שאינם מאורגנים הם עובדים שאינם יכולים להיאבק על זכויותיהם, וזהו אינטרס ברור של המעסיקים.
ההסבר השלישי בא מרקע תאורטי נאו וובריאני ומדגיש את חשיבותן של קבוצות הסטטוס בהסבר תופעה זו.
לפי טיעון זה, עובדים השייכים לקבוצות סטטוס הנמצאות במעמד סוציו אקונומי גבוה משתמשות בכוחן על מנת ליצור את פילוח שוק העבודה, ועל ידי כך להבטיח לחבריהן עמדה בשוק העבודה הראשוני וכך גם משרות יציבות ובעלות תנאים טובים.
היתרון של תיאור זה הוא בכך שהוא מתאר היטב את ההרכב של שוקי העבודה השונים ואת ההבדלים בין הקבוצות המאכלסות אותם, שהם בדרך-כלל הבדלים אתניים או מגדרים – קבוצות סטטוס שונות.
שוק פורטובלו הוא שוק עתיקות פתוח בדרך פורטובלו, באזור נוטינג היל שבמערב לונדון.
יום פעילותו העיקרית של השוק הוא שבת, אז נמצאות בו עגלות רבות של עתיקות וכן נמכרים פירות, ירקות ופרחים.
בשאר ימות השבוע פתוחות חנויות העתיקות הרבות שלאורך רחוב השוק.
השוק החל לפעול במאה ה-19 כשוק מזון (בעיקר ירקות ופירות).
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו לפעול בשוק סוחרי עתיקות.
השוק משמש כאתר התרחשות עיקרי בסרט של אולפני וולט דיסני משנת 1971 "המיטה המעופפת" בכיכובה של אנג'לה לנסברי, ואחד השירים בסרט נקרא על שמו של השוק.
גם הזמר קט סטיבנס כתב שיר על השוק.
הרחוב הוא האתר העיקרי שבו מתרחשת עלילת הסרט "נוטינג היל" שבו משחקים ג'וליה רוברטס ויו גרנט.
שוק רחוב בריק הוא שוק קטן בלב הסוהו בלונדון.
בשוק נמכרים בעיקר פירות וירקות, אך גם מוצרי חלב, דגים ותבלינים.
השוק נוסד בשנות ה-40 של המאה ה-19, ועדיין יש לו אופי ויקטוריאני.
השוק פעיל בעיקר בשעות ארוחת הצהריים, ונמכרים בו הירקות והפירות הזולים ביותר במרכז לונדון.
השוק ממוקם בין רחוב אוקספורד ורחוב אולד קומפטון.
שוק מחנה יהודה הוא שוק מזון וביגוד, מהותיקים בישראל, הנמצא בין הרחובות יפו ואגריפס לצד שכונת מחנה יהודה בירושלים.
השוק מונה למעלה מ-250 דוכנים וחנויות, הכוללים דוכני ירקות ופירות טריים, אטליזים, חנויות דגים טריים, מאפיות, מעדניות, תבלינים, מזון אורגני, ממתקים, פרחים, כלי מטבח ועבודה, ביגוד, מזכרות ותשמישי קדושה, לצד מסעדות עממיות ואתניות, מסעדות יוקרה, בתי קפה ופאבים.
השוק נחשב לאחד מאזורי הבילוי המרכזיים בירושלים וליעד תיירותי חשוב, אשר מאופיין בהווי ייחודי ואותנטי.
בתי העסק שבו סגורים בערבי שישי, בשבתות ובחגים.
שוק מחנה יהודה החל להתגבש אט-אט בשלהי התקופה העות'מאנית בסוף המאה ה-19, כאשר פלאחיות ערביות מן הכפרים ליפתא, דיר יאסין, שייח' באדר וכפרים נוספים ממערב לירושלים, החלו להביא את תוצרתן החקלאית למכירה בדרך יפו, סמוך לשכונת מחנה יהודה.
באותה עת היה במקום מגרש ריק ורחב ידיים בבעלות משפחת חיים אהרון ולירו, משפחה יהודית ספרדית אמידה.
הפלאחים ניצלו את המרחב הריק כדי להציע את מכולתם הן לעוברי הדרך והן ליושביו היהודיים של גוש הנחלאות הסמוך.
הצלחתו של השוק המאולתר הייתה כמעט מתבקשת: יושבי הנחלאות חסכו לעצמם את ההליכה הארוכה עד לשוקי העיר העתיקה המרוחקים, וכך גם יושבי הכפרים הערביים.
גבריאל כהן, בן שכונת בית יעקב הסמוכה, תיאר את השוק באותם ימים בספרו "בית אבינו":
השלטון העות'מאני לא התעניין כלל בשוק ההולך ומתהווה, ולא דאג לתשתיות כלשהן כמו סככות או בורות מים, וגם לא פיקח על המסחר המתקיים בו.
יושבי השכונות הסמוכות לשוק – מחנה יהודה ושכונת בית יעקב – נחלצו לא פעם לעזרתם של הפלאחים בימי שרב חמים במיוחד, והשקו אותם במים צוננים.
אז גם החל להתגבש שמו של השוק – בתחילה נקרא "שוק ולירו", על שם בעל המגרש, אך בהמשך החל להיקרא "שוק מחנה יהודה" על שם השכונה הסמוכה מעבר לכביש.
התפנית המשמעותית במראהו ובארגונו של שוק מחנה יהודה התחוללה בתקופת המנדט, שנים ספורות בלבד לאחר שירושלים נכבשה על ידי הבריטים.
המושל הראשון של העיר, רונלד סטורס, ראה בשוק חשיבות עליונה בשימור אופייה המסורתי של ירושלים, ובעידוד תושביה לעבוד ולהתפרנס בעצמם, אך לא יכול היה לשאת את מראהו העלוב של השוק, העומד במקום כה מרכזי על אם הדרך לעיר העתיקה.
בשל כך מינה את האדריכל ומתכנן הערים צ'ארלס רוברט אשבי לתכנן באופן מסודר את השוק, כך שיכלול תשתיות ביוב, סניטציה, מים זורמים, תאורה, פתרונות לפינוי אשפה וכדומה.
אשבי תכנן שוק מלבני רחב מידות, המוקף בחומה ובה ארבעה שערים גדולים מכל צד.
התכנון הציג מערך של עשרות חנויות המקיפות את החצר והצמודות לחומה, ושורות דוכנים מקורים מאורגנים במבנה סימטרי לרוחב החצר הגדולה.
כדי לשוות לשוק מראה אוריינטלי, עיצב אשבי את שערי החומה ופינותיה בסגנון מזרחי עם כיפות ושערים קשתיים, ואף ייעד את מרכז השוק לכיכר קטנה ובה סביל מזרחי.
בחזית השוק הפונה לדרך יפו תכנן אשבי שדרת עצים שתפריד בין השוק לבין הרחוב.
שורת חנויות הקבע של ישיבת עץ חיים
בסופו של דבר נגנזה תוכניתו של אשבי, מסיבות תקציביות בעיקר, והשוק המשיך לפעול במתכונתו הישנה בתנאים סניטריים ירודים ובמראה מוזנח יחסית, אך עם זאת, קהל הקונים הלך וגדל, במיוחד לאחר פרעות תר"פ ותרפ"א, כאשר יהודים הססו להיכנס לשוקי העיר העתיקה.
במקביל השתנתה גם אוכלוסיית המוכרים בשוק – מפלאחים ערבים לעולים חדשים יהודים ותושבי השכונות, שהתפרנסו ממכירת תוצרת חקלאית ומוצרי מכולת.
את המצב הזה ניצלה ישיבת עץ חיים, ששכנה בצמוד למגרש מצד מזרח, בתוך חצר גדולה ורבועה.
פרנסי הישיבה יזמו את הקמתה של שורת חנויות בצמוד לחומת החצר ממערב, שפתחיהן פנו אל המגרש.
החנויות נועדו לספק פרנסה ליושביה היהודים של העיר, ולהגדיל את קופת הישיבה בעזרת דמי השכירות שישלמו בעלי החנויות.
כארבעים חנויות נבנו במהלך שנות ה-20 וה-30, במימונם של נדבנים ותורמים שקבעו את שמם בלוחות זיכרון מעל פתחי החנויות.
בעקבות קירוי השוק (בשנות השמונים) לא ניתן היום להבחין בשלטים אלה.
במקביל, המשיכו לפעול הרוכלים, אך סבלו מרדיפתם של הבריטים, אשר ניסו ללא הפסקה להשליט סדר וניקיון בשוק.
הם דרשו את הריסתן של כל סככות הפח והעץ, והוציאו צווים האוסרים על מכירת תוצרת חקלאית ללא פיקוח.
מכתבו של אחד התגרנים משנת 1922 ל"ועד העיר" (ארגון שייצג את היהודים מול השלטון הבריטי), הנושא את הכותרת: "הריסת החנויות הבנויות עץ על מגרש האדון חיים ואלירו בשכונת מחנה יהודה", מלמד על המצב הקשה:
שוק הקבע הראשון – רחוב האגס ורחוב התפוח
הוועד נחלץ לעזרת המוכרים בשוק וסייע כלכלית על ידי מתן הלוואות לכמה מהם, שביקשו להפוך את חנויותיהם למבני קבע.
הוועד גם ניהל משא ומתן עם משפחת ולירו שהייתה בעלת הקרקע, ובסופו של דבר נרכשה חלקת אדמה בחלק הפונה לרחוב אגריפס, ועליה נבנו ארבע שורות חנויות בשני רחובות צרים שנקראו רחוב התפוח ורחוב האגס.
חלוצי החנויות הבנויות באזור זה היו ברובם בני העדה הפרסית שגרו בשכונת נווה שלום הסמוכה, ובהם אליהו יעקב בנאי ובנו מאיר אליהו, אבותיהם של בני משפחת בנאי המפורסמת.
ברחוב האגס חלק מהמקימים העתיקו את מגוריהם אל הקומה השנייה והשלישית שמעל חנויותיהם, ובהם גם מאיר אליהו, שביתו וחנותו שכנו ברחוב האגס 1. כתובת זו שימשה לימים את נכדו הזמר, אהוד בנאי, כהשראה לשיר על שוק מחנה יהודה:
בראשית שנות ה-2000 שונה שמו של רחוב האגס לרחוב אליהו יעקב בנאי, שהיה, כאמור, מחלוצי השוק ואחת הדמויות הבולטות בו.
בצד חנויות הקבע המשיך השוק להתנהל כרגיל בדוכנים ובסככות רעועות, בהם הציעו רוכלים את מרכולתם במחירים נמוכים בהרבה מאלה שבחנויות הבנויות.
בשנת 1928 החריף המצב עד כי יושבי החנויות שבתו במחאה ודרשו שיורחקו כל בעלי הדוכנים מקרבת השוק.
אלה מצדם טענו כי הם חפצים בחנויות קבע, אלא שאין ידם משגת לממן את קניית הקרקע ואת הבנייה.
שוק הקבע השני – שוק הלוואה וחיסכון
רק בשנת 1930 הצליחו הרוכלים להתארגן יחד, ובסיועו של "ועד העיר" רכשו את הקרקע שמדרום לרחוב האגס.
"בנק הלוואה וחיסכון" (אגודה שיתופית לעזרה הדדית) העניק להם הלוואה באשראי לשש שנים, אך התנה זאת בקריאת השוק על שמו.
השוק החדש נבנה בין שורות החנויות המקוריות לבין רחוב אגריפס (כיום – בין הרחובות השקד, עץ חיים, אגריפס ומחנה יהודה).
שלט הקיים עד היום ברחוב השקד 1 מציין כי "שוק הלוואה וחיסכון" נוסד בשנת תרצ"א על ידי ועד העיר ליהודי ירושלים.
עיריית ירושלים הבריטית קבעה כללים נוקשים לגבי השוק, ודרשה בין היתר בניית חזית אבן אחידה לכל החנויות; גודל אחיד של 16 מטרים רבועים לכל חנות; מיקום חלונות סימטרי; שערי ברזל מתקפלים ומרזבים זהים לכל החנויות; הגבלת מיקום הסחורה מחוץ לחנות בדוכן שלא יעלה על 40 ס"מ ועוד.
כן מימנה העירייה את תשתית הניקיון והתברואה, אך מאידך דרשה מן הסוחרים לבנות שירותים ציבוריים.
הסוחרים טענו כי זוהי חובתה של העירייה ולא שלהם, ובסופו של דבר הושגה פשרה: סוחרי השוק מסרו שטח של חנות אחת, והעירייה בנתה בו את השירותים הציבוריים, שהיו הראשונים בירושלים.
הסוחרים עצמם הסכימו ביניהם על תקנון, על פיו, למשל, יהודים בלבד יהיו רשאים לרכוש חנות בשוק.
שוק הקבע השלישי – השוק העיראקי
פחות משנה לאחר הקמתו של שוק הלוואה וחיסכון, פנו כעשרים בעלי דוכנים ל"ועד העיר" וביקשו ממנו לסייע להם לבנות חנויות קבע.
למרות התנגדותם של סוחרי שוק הלוואה וחיסכון, שחששו מפגיעה בפרנסתם, נרכשה חלקת אדמה ממערב לשוק הקבע הראשון.
בשנת 1931 נחנך במקום שוק נוסף, אשר ברבות השנים אוכלס בידי סוחרים יוצאי עיראק, ולכן הוא מכונה "השוק העיראקי".
שוק זה שוכן ממערב לרחוב מחנה יהודה וגובל ברחוב השקמה וברחוב בית יעקב.
התמסדותו של שוק מחנה יהודה הגדילה מאוד את קהל הקונים, דבר שעודד יזמים נוספים לקבוע בו את משכנם.
בית הספר אליאנס ירושלים שהוקם על ידי רשת כל ישראל חברים, ששכן ממערב לשוק (מעט דרומית לישיבת עץ חיים), החליט לקחת חלק ביוזמה הכלכלית, ובראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 הקים שורת חנויות לאורך גבול מגרש בית הספר ממערב, בהמשך לשורת החנויות של ישיבת עץ חיים.
כיום ניתן להבחין בין החנויות של הישיבה, הנמצאות מצפון ליציאה אל חניון השוק, ובין חנויות בית הספר, השוכנות מדרום לו.
שוק מחנה יהודה הלך והתפתח עם השנים, וכיום (2024) הוא מכסה שטח ניכר, המשתרע בין ישיבת עץ חיים ממזרח ושכונת בית יעקב ממערב.
החנויות הצפוניות ביותר שוכנות ברחוב יפו, מול שכונת מחנה יהודה, ליד תחנת מחנה יהודה של הרכבת הקלה.
החנויות הדרומיות שוכנות משני צדיו של רחוב אגריפס.
במהלך השנים נעשו ניסיונות לשפר את תשתיותיו ואת מראהו של השוק, אולם רוב הסוחרים בשוק, שנמנו על האוכלוסייה החלשה של שכונות הנחלאות, לא שיתפו פעולה, והשוק נותר מוזנח ועלוב למראה.
בין הפועלים המרכזיים לשיפור מצב השוק היה אורי עמדי, מנהל מתנ"ס בשכונת מקור ברוך הסמוכה, אשר במהלך שנות ה-80 פעל לשכנע את סוחרי השוק להכיר בחשיבות שיקומו, לפעול לשיפור מצבם ותנאיהם, ולהשתתף בוועדות הציבוריות הדנות בעתידו של השוק.
עמדי יזם את הקמתה של קבוצת כדורגל ייצוגית של השוק, ויצירת "גאוות יחידה" שהתבטאה ב'המנון השוק' ותיעוד ההווי שבו.
פעילותו של עמדי, שנסתייעה במינהל הקהילתי של הנחלאות ובעיריית ירושלים, הביאה לשיפור גדול במראהו ובמעמדו של שוק מחנה יהודה.
ציפוי האספלט הרעוע והמבוקע הוחלף בריצוף חדיש; גגוני הפח הדולפים שכיסו את רחוב עץ חיים והסמטאות הסמוכות לו הומרו בגג עמיד, שעוצב כך שיאפשר אוורור ותאורה; מערכת הניקוז הוחלפה וכן המנורות הישנות וריקועי הפח החלודים.
מיקומו המרכזי וצפיפותו של השוק הפכו אותו ליעד למחבלים.
ב-22 בנובמבר 1968 נהרגו 12 אזרחים ונפצעו כ-50 בפיצוץ מכונית תופת ברחוב אגריפס.
ב-28 במאי 1990 נהרג אזרח מפיצוץ מטען חבלה בשוק.
ב-12 במאי 1992, כאשר מחבל פלסטיני דקר שני נערים ישראלים ופצע אותם קל.
אירוע זה התפרסם בעיקר בשל בלה פריינד, אשה שהגנה על המחבל בגופה מפני ההמון שביקש לנקום בו.
באוקטובר 1994 התפוצצה בסמוך לשוק מכונית תופת שגבתה את חייהם של שני אזרחים.
ב-30 ביולי 1997, במסגרת הפיגוע בשוק מחנה יהודה, נהרגו 16 אזרחים.
ב-2 בנובמבר 2000 נרצחו שני יהודים בפיגוע מכונית התופת ליד שוק מחנה יהודה.
ב-12 באפריל 2002, התפוצצה מחבלת מתאבדת בתחנת אוטובוס בכניסה לשוק והרגה ארבעה אזרחים ושני עובדים זרים.
עקב הפיגועים הרבים נחסמו הכניסות לשוק למעבר חופשי, וניתן היה להיכנס אליו רק דרך פתחים המאובטחים בידי שוטרי משמר הגבול.
עם השנים והירידה בפיגועים נפתחו שוב הכניסות באופן חופשי למבקרים בשוק והמקום חזר להיות הומה אדם.
ב-24 באפריל 2023, ערב יום הזיכרון, חמישה אנשים נפצעו בפיגוע דריסה בצומת כי"ח בסמוך לשוק, ביניהם אחד נפצע קשה, 2 באורח בינוני ושתיים באורח קל.
בשנת 2000 נחנך ברחוב אגריפס בסמוך לשוק מיזם מסחרי שנקרא "שוקניון".
העירייה הזמינה את סוחרי שוק מחנה יהודה להעתיק את דוכניהם לבניין המרווח והממוזג, אך המיזם נכשל כאשר הן הסוחרים והן הקונים נותרו נאמנים לשוק המקורי.
כיום מנוהל השוק על ידי "מינהלת שוק מחנה יהודה", המורכבת מאנשי מקצוע, אנשי עירייה ונציגים נבחרים מבין סוחרי השוק.
המינהלת אחראית לאחזקה השוטפת של השוק ולפתרון בעיות וסכסוכים בין הסוחרים.
מלבד היותו של שוק מחנה יהודה שוק פשוט לממכר מזון וביגוד, הוא השתנה בחלקו ל"שוק בוטיק", המציע מאכלי גורמה במסעדות מיוחדות; בגדי מעצבים, ומזונות אורגניים ייחודיים.
בצד אלה פועלות בסמיכות לשוק (בעיקר ברחוב אגריפס) מסעדות "מיתולוגיות" כמו 'עזורה', 'רחמו', 'סימה', 'מורדוך', 'מוריס' או 'סטקיית חצות', הנחשבת, לפי חלק מהדעות, לממציאת המאכל מעורב ירושלמי, מחניודה ו'מנגן', שנסגרה לאחר פטירת בעל המסעדה.
כן פועלים במקום מאפיות ובתי קפה, כמו 'מרציפן' ובעבר פעלה בו 'הכל לאופה וגם קפה', שהתחילה את המגמה של מזון גורמה בתוך השוק.
מדי יום פוקדים את השוק תיירים רבים, ולא מעט ירושלמים, שבעבר היו מגיעים לשוק רק כדי להצטייד במזון, ואילו היום הם מוצאים בו גם מקום בילוי.
בנובמבר 2002 הודיעה העירייה לרוכלים בשוק שהיא לא תחדש את אישור הרוכלות שלהם בשנת 2003 בגלל עבודות תשתית עבור הרכבת הקלה בירושלים.
גם לאחר סיום עבודות התשתית ביוני 2004 סירבה העירייה לחדש את רישיונות הרוכלות אף על פי שהתוכנית לנטיעת שדרת עצים ברחוב מחנה יהודה נזנחה, כך שמאז שנת 2003 לא פועלים רוכלים ברחוב מחנה יהודה.
פינוי הרוכלים נועד להקל על מעבר רכבי פריקה וטעינה ורכבי חירום, בהתאם לתצהיר של המפקח על התעבורה במחוז ירושלים ודרום במשרד התחבורה, ש"רחוב מחנה יהודה חייב להישאר פתוח לחלוטין למעבר רכבי חירום וביטחון להולכי רגל".
עם זאת, הוצבו לאורך הרחוב עגלות לפינוי פסולת וכיסאות ושולחנות של בתי קפה, אך העירייה מקפידה שאלו לא יחרגו מקצוות הרחוב.
בשנת 2015 הושק פרויקט של סלומון סוזה במסגרתו על תריסי החנויות צוירו דמויות ידועות.
השוק השחור הוא כינוי לפעילות כלכלית הכוללת עסקאות ופעולות שאינן חוקיות.
על אף שהכינוי מתייחס לעיתים למסחר בסחורות שבמהותן אינן חוקיות כמו סמים או סחורה גנובה, הוא לרוב מתייחס למסחר בסחורות שניתן לרוכשן באופן חוקי אך המדינה מטילה מגבלות על המסחר בהן.
הביטוי "שוק שחור" מרמז לסוג העסקאות הללו, הנעשות ב"חושך", מחוץ לטווח הראייה של החוק.
שוק שחור מתפתח כאשר השלטון מטיל מגבלות על ייצור ואספקה של מוצרים ושירותים הסותרים את ביקושי השוק.
ישנן מספר סיבות להיווצרות שוק שחור:
המדינה אוסרת את המסחר במוצר מבוקש כמו אלכוהול, סמים, זהב, נשק ומטבע חוץ.
המדינה קובעת תנאים מגבילים על מכירת המוצר, למשל איסור על מכירת מוצרים מסוימים לקטינים או איסור על מכירת תרופות מסוימות ללא מרשם רופא.
לפי מחקר של "הבנק העולמי" מערכת מיסוי לא פרוגרסיבית, כלומר שאינה מטילה מיסוי גבוה יותר על בעלי הכנסות גבוהות יותר מעודדת העלמות מיסים ואת קיומו של השוק השחור, כיוון שנתפסת כלא הוגנת ולא צודקת
המדינה מגבילה את הכמות של המוצר שניתן להשיג באופן חוקי.
ההגבלה יכולה להיות ישירה, על ידי הגבלת הכמות שאדם רשאי לקנות מהמוצר או עקיפה על ידי קביעת מחיר מקסימום של המוצר הרבה מתחת למחיר שיווי המשקל של המוצר ובכך לגרום למחסור במוצר בשוק החוקי.
השוק השחור נוצר כדי לספק את עודף הביקוש ולרוב מחיר המוצר בשוק השחור גבוה מהמחיר החוקי.
המדינה גורמת לייקור משמעותי של המוצר, למשל על ידי הטלת מיסים גבוהים, הטלת מגבלות קשות על איכות המוצר או הצבת דרישות יקרות על העוסקים במסחר במוצר.
כך למשל, שוק הדלק בישראל, בו מוטלים מיסים גבוהים על הדלק ומגבלות רבות על בעלי תחנות הדלק, יוצר שוק שחור של תחנות דלק פיראטיות.
השוק השחור ייווצר רק אם העלויות הנוספות בגלל הסיכון, והירידה במחיר בגלל האיכות הנמוכה יותר של המוצר, נמוכים מהעלויות המוטלות בגלל המגבלות של המדינה.
במיוחד מוכרים מקרים של שוק שחור כאשר יש הבדלים משמעותיים במיסוי על מוצר בין מדינות שכנות.
בארצות הברית, ישנן מדינות שכנות שההפרש במיסוי ביניהן על אלכוהול וטבק מאפשר רווח של שני מיליון דולר בהבדלי מיסוי בהעברת משאית אחת בין המדינות.
המדינה מנהלת או מאפשרת מעקב אחר הקונים של מוצר שהם עשויים להירתע מחשיפת קנייתו; למשל: מטבע חוץ.
שוק שחור ייווצר בקלות רבה יותר בתוך מגזרי מיעוט שיש להם לכידות פנימית ושונות סוציולוגית מהרוב במדינה.
על מנת לסחור בשוק השחור יש צורך לעיתים במנגנון חלופי לזה של המדינה, ליישוב סכסוכים עסקיים.
חברה בעלת לכידות פנימית יכולה לספק מגנוני בוררות חלופיים לאלו של המדינה ובכך לאפשר סחר בשוק שחור.
על המחירים בשוק השחור פועלים מספר גורמים סותרים:
מכיוון שהפעילות בשוק השחור איננה חוקית, ספקים, סוחרים ומתווכים העוסקים במסחר לוקחים לעצמם תוספת סיכון, מה שמעלה את מחירי הסחורות בשוק השחור.
במקרים מסוימים, פעילות האכיפה של המדינה כלפי המסחר בשוק השחור אפקטיבית, דבר שגורם לצמצום אספקת המוצר.
על פי חוקי ביקוש והיצע, כאשר חל קִטּוּן בהיצע (והפיכת המוצר לנדיר יותר), המחירים עולים.
ככל שהמדינה מצליחה יותר באכיפת ההגבלות המחירים יעלו.
העוסקים בשוק השחור אינם משלמים מיסים, אינם נזקקים לרישיונות ולא חלות עליהם מגבלות אחרות של המדינה, מה שמוריד את העלויות שלהם ובהתאם לכך את המחירים.
כאשר מדובר בסחורה גנובה, גם עלויות הייצור אינן חלות על המוכר.
הסחורות בשוק השחור הן לעיתים באיכות ירודה לעומת סחורות מקבילות בשוק המסחר החוקי.
למשל, הסחורה מגיעה ללא אחריות, לרוב ללא סימון מקור וללא בקרת איכות של הרשויות, מה שפועל להורדת מחיר המוצר.
במקרים שבהם יש למוצר שוק חוקי, היחס בין מחיר המוצר באופן חוקי למחירו בשוק השחור תלוי בסיבות להיווצרות השוק השחור.
אם השוק השחור נוצר היות שהמדינה אוכפת מחיר נמוך ומחסור במוצר, הרי שהמחיר בשוק השחור יהיה גבוה מהמחיר החוקי ולרוב יהיה גבוה מהמחיר של שיווי המשקל אילולא המדינה אכפה מחיר נמוך.
לעומת זאת, כאשר השוק השחור נוצר משום שהמדינה מעמיסה מיסים גבוהים או דרישות רבות על המוכרים, מחיר השוק השחור יהיה נמוך מהמחיר החוקי, בגלל איכותו הנמוכה של המוצר בשוק השחור, לעומת המוצר החוקי.
ברוב המקרים, הקונים בשוק השחור עושים זאת מכיוון שהם אינם יכולים להשיג את המוצר שהם מעוניינים בו באופן חוקי, או שאינם יכולים להשיג את הכמות שבה הם מעוניינים.
בזמן קיצוב, למשל, אדם יקנה בשוק השחור מזון שהוא אינו יכול להשיג באופן חוקי.
בעת הגבלה על מסחר במטבע חוץ, אדם יקנה בשוק השחור את מטבע החוץ שאינו יכול להשיג באופן חוקי.
במקרים אחרים, למשל בשוק הדלק, אנשים פונים לשוק השחור מכיוון שהמוצר יותר זול.
אף על פי שמחיר הסחורה הלא חוקית נמוך יותר, רוב הקונים יטו לקנות סחורה חוקית מספקים חוקיים מכמה סיבות:
אפשרי שהקונה יבטח בספקים חוקיים יותר מאשר בספקים המוכרים סחורה לא חוקית, מכיוון שקל יותר ליצור עמם קשר במקרה שבו נמצאו פגמים במוצר וקל יותר לבקש ממנו דין וחשבון.
אפשרי שהקונה מרגיש כי השוק השחור פועל באופן לא מוסרי, במיוחד כאשר יש חשש שהסחורה גנובה.
לעיתים הרכישה בשוק השחור מהווה עבירה פלילית.
גם אם הקנייה בשוק השחור חוקית, אנשים רבים יעדיפו שלא להתעסק עם אנשים העוסקים בסחר לא חוקי.
ישנם מקרים, למשל בקניית כלי נשק וזהב, שאדם יפנה לשוק השחור על אף שהוא יכול להשיג את המוצר באופן חוקי, מתוך רצון להימנע ממעקב אחרי הפעולות שלו.
במקרים אחרים אדם יפנה לשוק השחור היות ששירותו מהיר יותר ללא תורים וללא בירוקרטיה לקבלת אישורים.
קיומו של שוק שחור נחשב לבעייתי מכמה סיבות.
ראשית, עצם קיומה של פעילות שאינה חוקית גורם לזלזול בחוק.
שנית, במקרים רבים הפעילות בשוק השחור מעבירה לידי גורמים פליליים כספים רבים המשמשים לביצוע פעולות בלתי חוקיות חמורות יותר.
ישנן שתי גישות סותרות למאבק בשוק השחור.
גישה אחת גורסת שיש להילחם בשוק השחור בכוח רב ובענישה מרתיעה כלפי הסוחרים בשוק השחור, על מנת לעקור אותו מהשורש.
במקרים רבים אף הופעלו עונשי מאסר ארוכים ואפילו עונש מוות כלפי הפועלים בשוק השחור.
גישה זאת רווחת בהתייחס לסמים ורווחה בעבר במדינות טוטליטריות כמו ברית המועצות.
עם זאת, כמעט ולא היה מקרה שבו הצליחה מדינה לחסל את השוק השחור של מוצר מסוים, או אף לצמצמו באופן דרסטי.
הגישה השנייה גורסת שעל המדינה לפעול לצמצום המגבלות על המסחר המעודדות פעילות בשוק השחור.
גישה נוספת היא שיש לצמצם את הביקוש למוצרי השוק השחור, למשל על ידי תעמולה המציגה את המוצר כשלילי או את הפעילות בשוק השחור כבלתי מוסרית.
תקופת היובש בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית היא דוגמה קלאסית לפעילות השוק השחור.
ארגוני פשיעה רבים ניצלו את ההזדמנויות הרווחיות שנוצרו בשוק השחור בעקבות האיסור על ייצור האלכוהול ומכירתו.
מאחר שרבים בציבור ביקשו להמשיך לצרוך אלכוהול, פאבים העוברים על החוק שגשגו, וארגונים כגון המאפיה הפכו לחזקים באמצעות השוק השחור בה סחרו באלכוהול.
דוגמה קלאסית נוספת היא מדינת בורמה תחת שלטונו של נה וין.
עקב מדיניותו הכלכלית הכושלת, המדינה הפכה לאחת המדינות העניות בעולם, ורק השוק השחור וההברחות שהשתוללו סיפקו את צורכיהם של אזרחי המדינה.
יש הטוענים כי המלחמה בסמים יצרה אפקט דומה עבור סמים כמו מריחואנה, הרואין וקוקאין במדינות רבות בימינו.
חרף מאמצי רשויות החוק למנוע אספקה של סמים לא חוקיים, הביקוש נשאר גבוה, מה שמעודד ארגוני פשיעה להמשיך בפעילותם הפלילית.
עוד ניתן לטעון כי בעוד שרשויות החוק מצליחות לתפוס את מפיצי הסמים הלא חוקיים, הביקוש לסמים אלו מבטיחים כי מחירי השוק השחור יעלו, דבר המעודד כניסה של מפיצים חדשים לשוק.
באופן דומה, מאחר שזנות אינה חוקית במקומות רבים על אף הביקוש הרב במשק לשירותים מסוג זה, מתפתח בדרך כלל שוק שחור בשירות זה.
דוגמה מוכרת נוספת לשוק שחור היא המסחר באיברים.
היות שכל מדינות העולם פרט לאיראן אוסרות על תרומת איברים בתמורה לתשלום ולעיתים הביקוש לתרומה זו הוא דחוף ביותר נוצר שוק שחור גלובלי של סחר באיברים כמו כליות.
לעיתים קרובות אותם איברים נלקחים בניגוד לרצונו של "בעליהם".
בעתות מלחמה, ישנן מדינות המנסות לגייס
משאבים לניהול המדינה על ידי כפיית מחירים נמוכים על מוצרי הצריכה.
תופעה זו גורמת לשגשוג השווקים השחורים.
הקיצוב והפיקוח על המחירים שנאכפו במדינות רבות במהלך מלחמת העולם השנייה עודדו פעילות רחבת היקף בשוק השחור.
קיצוב לבדו גורם להתפתחות השוק השחור, וכך קרה בישראל בעקבות מדיניות הקיצוב בשנות ה-50. גם במדינות קומוניסטיות כגון ברית המועצות השוק השחור נטה לשגשג בשל המחסור החריף במוצרי צריכה.
תקופת הצנע: בישיבתה הראשונה של הממשלה הנבחרת הראשונה ב-26 באפריל 1949 אושרה תוכנית הקיצוב הידועה בכינוייה תוכנית הצנע, שמטרתה הייתה לספק לכל תושב כמות מינימלית של מצרכי יסוד.
התוכנית שהייתה מלווה בפיקוח, מומשה על ידי משרד האספקה והקיצוב בראשות השר דב יוסף.
במקביל למדיניות הרשמית התפתח שוק שחור, בו היה ניתן לרכוש מוצרים יקרי מציאות כמו שמן, ביצים, קמח, סוכר, חמאה, מרגרינה, שוקולד ובשר (בעיקר בשר עוף).
חלק מהדיווחים על גנבות בקר מרפתות ביישובי הספר בידי פדאיון היו למעשה כיסוי להעלמת בשר מהפקחים, כדי למכרו בשוק השחור.
השוק השחור התפתח על אף הפעלת מנגנון פיקוח משומן שעצר אוטובוסים לביקורת ובדק תיקים של עוברים ושבים.
למאבק בשוק השחור סייע גם השב"כ.
המטה פרסם בכל הארץ מודעות תעמולה שבאחת מהן נראית יד חונקת נחש שחור, ומתחתיו המשפט: "חסל את השוק השחור, ולא - יחסל הוא אותך!".
עם הזמן הלכה והתרחבה פעילותו של השוק השחור וגבר היקפו, אך הוא נעלם באופן מעשי בתקופה שלאחר מבצע קדש, כאשר מצרכי היסוד הוסרו מהפיקוח.
שוק המט"ח: שוק שחור נוסף שהתפתח במדינת ישראל היה שוק מטבע החוץ.
עד שנות התשעים של המאה ה-20 נאסר על אזרחים לקנות מטבע חוץ ללא אישור ולא תמיד ניתנו אישורים מספקים למבקשים.
בעקבות זאת התפתח שוק שחור של מטבע חוץ שהסמל התקשורתי שלו היה סוחרים העומדים ברחוב ליליינבלום בתל אביב ומבצעים עסקאות המרת מטבע חוץ.
הרשויות חפשו דרכים להאבק בשוק השחור, אך ללא הועיל.
בעקבות האינפלציה הגבוהה בשנות השמונים של המאה ה-20, הצורך בקניית דולרים היה כה נפוץ שהעיתונים הגדולים היו מפרסמים מדי יום את שער השוק השחור של הדולר בעמוד הראשון של העיתון.
עם התרת מסחר חופשי במטבע חוץ, ומתן אישור לפתיחת נקודות המרת מטבע שלא במסגרת הבנקים, ירד הצורך בשוק השחור למטבע חוץ, אולם השימוש בו לא פסק לגמרי ואנשים רבים עדיין מעדיפים להמיר מטבע זר בשוק השחור הרחוק מעיני הרשויות.
בשפות אחרות שוק זה נקרא "שוק פרעושים" (למשל באנגלית: flea market) אך מסיבה לא ברורה, אולי בלבול הנובע מהשם הדומה, בעברית נהוג לקרוא לשוק על שם סדרת חרקים אחרת, הפשפשים.
בבריטניה קיימים שווקים דומים, בשם "car boot sale", בהם נמכרים פריטים המובאים לשדה פתוח ברכב.
בניגוד למצופה מן השם, הפריטים אינם נמכרים מתא המטען של הרכב.
מוקמים דוכנים ארעיים בשדה, בסמוך לחניה הממוקמת באותו שדה או בשדה סמוך.
אירוע כזה מתרחש על בסיס שבועי או חודשי.
לרוב מדובר בסחורה לא יקרה בטווח איכות נרחב המושפע בעיקר ממיקומו ומגודלו של השוק.
קניות וחיפוש "מציאות" בשוקי פשפשים הן בילוי החביב על אנשים רבים.
רוב הסחורות בשוקי הפשפשים באזורים כפריים, הן מיד-שנייה.
סחורות חדשות וזולות בדרך כלל נמצאות בחלק משוקי הפשפשים הגדולים יותר באזורים עירוניים.
בחלק משווקי פשפשים נמכרים עותקים בלתי חוקיים של תקליטורי סרטים ומוזיקה תוך הפרת זכויות יוצרים.
בחלק מן השווקים מתקיימות אף הופעות מוזיקה שנועדו למשוך קהל.
שוק הפשפשים המקורי הוא כנראה Marché aux puces בעיר סיין-סן-דני (Seine-Saint-Denis) בפרבריה הצפוניים של פריז.
זהו שוק עתיק המתקיים תחת כיפת השמיים והוא אחד מארבעת שוקי הפשפשים בפריז.
יש שני מקורות סותרים לשמם של שווקים אלה בצרפתית, באנגלית ובשפות נוספות.
לפי הסיפור הידוע יותר, כפי שפורסם במאמר "מהו שוק פשפשים" מאת אלברט לה-פארג' במהדורת חורף 1998 של מגזין "שוק הפשפשים היום", מקור השם ככל הנראה בפרעושים ששרצו בריפוד הרהיטים שנמכרו בשווקים אלה.
לפי הסיפור השני, שהופיע במבוא לספר "שווקי פשפשים,שיצא לאור באירופה בהוצאת צ'רטוול,
שוק הפשפשים בפריז מהווה את הריכוז הגדול בעולם של סוחרי עתיקות ויד שנייה, ומבקרים בו מעל חמישה מיליון בשנה.
החל מסוף המאה השבע-עשרה החל להתקיים בסן-דני שוק פתוח בדוכנים ארעיים בין השדות והגנים, בהם מכרו סמרטוטרים את סחורותיהם בזול.
בימינו, השוק בסן-דני הוא שוק גדול ביותר לרהיטים עתיקים.
שוק פשפשים נוסף בפריז הוא Marché aux Puces de la Porte de Vanves ובו מבחר סחורות גדול הנפרש על מדרכות הרחובות ברובע הארבעה-עשר בפריז.
בין שוקי הפשפשים הבולטים בישראל נמנים שוק הפשפשים ביפו ושוק הפשפשים בעיר התחתית בחיפה.
בשנת 2015 פרסמה פייסבוק שירות חדש של שוק פשפשים מקוון.
שירותים דומים מציעים מסחר חברתי.
כך, בשנת 2020 הושקה בישראל אפליקציה המאפשרת החלפה של מוצרים בין אנשים ללא תמורה כספית על מנת ליצור שוק חברתי המבוסס כולו על שיתופיות וניצול הקיים בכדור הארץ.
בשיווק של סחורות ושירותים, שוק מוסדי מורכב מבתי ספר, בתי חולים, מוסדות סיעוד ובית אבות, בתי כלא ומוסדות אחרים המספקים סחורות ושירותים לבני האדם שבהשגחתם.
רבים מארגונים אלה מאופיינים בתקציבים נמוכים ובציבור לקוחות "שבוי".
לדוגמה, בתי החולים צריכים להחליט מהי איכות המזון שירכשו בשביל חוליהם.
יעד הקנייה אינו רווח, שכן האוכל מסופק לחולים כחלק מהשרות הכולל.
כמו כן, צמצום עלויות עד למינימום האפשרי אינו היעד היחידי, מזון מאיכות ירודה עלול לגרום לחולים להתלונן ולפגום במוניטין של בית החולים.
סוכן הרכש של בית החולים צריך לחפש ספקי מזון למוסדות שאיכותם עונה או עולה על דרישות תקן מזערי כלשהו ושמחיריהם נמוכים.
למעשה, ספקי מזון רבים מקימים חטיבה נפרדת למכירות לקניינים מוסדיים בגלל צורכי הקנייה והמאפיינים המייחדים את הקניינים האלה.
כך למשל, חברת היינץ מייצרת, אורזת ומתמחרת באופן שונה את הקטשופ מתוצרתה כך שיענה על דרישותיהם השונות של בתי חולים, של מכללות ושל בתי כלא.
בנוסף, חברות המחלבה השונות כגון שטראוס גרופ, תנובה וטרה מייצרות גבינות ומעדנים באריזות מוסדיות הלא ניתנים למכירה בשווקים האחרים.
הארגונים הממשלתיים ברוב המדינות הם קונים גדולים של סחורות ושירותים.
בדרך כלל מחייבים הארגונים הממשלתיים את הספקים להגיש הצעות למכרזים, ועל פי רוב הם מעניקים את החוזה למציע ההצעה הזולה ביותר.
במקרים מסוימים הגוף הממשלתי עשוי להתחשב באיכותו העדיפה של הספק או במוניטין שלו לעמידה במועדי סיום פרויקט.
יתר על כן, ממשלות נוהגות לקנות על בסיס חוזים שסוכמו במשא ומתן, בעיקר כשמדובר בפרויקטים מורכבים הכרוכים בעלויות מחקר ופיתוח גבוהות, בסיכונים כבדים ובמקרים של תחרות מועטה.
ארגונים ממשלתיים נוטים להעדיף ספקים מקומיים מספקים זרים.
מאחר שהחלטות ההוצאה של גופים ממשלתיים כפופות לביקורת ציבורית, הם דורשים מן הספקים עבודת ניירת ניכרת, ואלה מרבים להתלונן על ניירת מוגזמת, על ביורוקרטיה, על תקנות, על עיכובים בקבלת ההחלטות ועל שינויים תכופים בכוח האדם במחלקות הרכש.
רוב הממשלות מספקות לספקים המתמודדים מדריכים מפורטים המתארים את אופן המכירה לממשלה.
על הספקים להיות בקיאים ברזי המערכת ולמצוא דרכים לקיצור הסחבת.
מדיניות הרכש בשוק המוסדי שמה דגש במחיר, ובכך הניעה את הספקים להשקיע מאמץ ניכר בהוזלת מחיריהם.
כאשר מאפייני המוצר מפורטים בקפידה, אין בבידול מוצרים משום גורם שיווקי.
כמו כן, לפרסום אין השפעה רבה על זכייה במכרזים.
ישנן חברות שהוקמו על ידי מחלקות מיוחדות לשיווק לממשלה.
חברות אלה צופות מראש את צורכי הממשל ואת מיזמיו, נוטלות חלק מפרטי המוצר, אוספות מודיעין תחרותי, מכינות הצעות ביסודיות ומפיקות תקשורות קולעות יותר לתיאור המוניטין שלהן ולחיזוקו.
השוק המוסדי מאופיין בדרך כלל במספר קטן יותר של קונים משמעותיים יותר.
ככל שגובר תיחכומם של הקניינים העסקיים, כך על המשווקים העסקיים להשביח את יכולותיהם השיווקיות.
שוק קמדן הוא שוק באזור קמדן טאון, ברובע קמדן שבעיר לונדון.
אזור שוק קמדן ממוקם ליד תעלת ריג'נטס, במתחם בו הוקמו מחסנים ובתי מלאכה הקשורים לתעלה, במהלך המאה ה-19. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הופסק הסחר בתעלה ותוכנן כביש מהיר עירוני שיחצה את המתחם.
בשנת 1974 הוקם במקום שוק זמני קטן של מלאכת יד, שוק בגדים משומשים ושוק פשפשים.
השוק פעל תחילה רק בימי ראשון ואחר גם בשבתות.
בשנת 1976, התוכניות לסלילת הכביש המהיר ננטשו, השוק הפך לקבוע ופעל בכמה מגרשים קטנים ליד התעלה ומספר מבנים קיימים בסמוך.
בנוסף מגוון הסחורות בשוק התרחב, עם דוכנים שמוכרים ספרים, בגדים חדשים ויד שנייה, תכשיטים ודוכני מזון מהיר.
בשנת 1991 נפתח אולם שוק מקורה בן שלוש קומות שתוכנן על ידי האדריכל ג'ון דיקינסון במקום בו התקיים השוק החיצוני הראשון.
בסגנון הארכיטקטורה התעשייתית והבינוי המסורתי של המאה ה-19 באזור, הוא בנוי מלבנים וברזל יצוק.
הוא משך אליו מספר רב של מבקרים, בין השאר מאחר שהיה פתוח בימי ראשון, כאשר לפני חוקי המסחר של אנגליה באותה עת, חנויות לא הורשו לפעול בימי ראשון.
בשנת 1994 רכש איש העסקים הישראלי בבו קובו עם שותפים בריטיים, מבנה היסטורי בסמוך לשוק הקיים, ששימש לאורוות במאה ה-19. הם פיתחו את המתחם שרכשו בשם "שוק האורוות" (Stables Market).
בהמשך רכשו מבנים נוספים סמוך לשוק קמדן לוק.
בתחילת שנות ה-2000, החל השוק לפעול מדי יום (ולא רק בסופי שבוע) והפך לאחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות בלונדון, עם כ-200,000 מבקרים מדי שבוע.
במרץ 2014 מכרו בבו קובו ושותפיו את החזקתם ב"שוק קמדן" לאיש העסקים הישראלי טדי שגיא תמורת יותר מ-400 מיליון ליש"ט (כ-2.6 מיליארד שקל).
באוקטובר 2014 רכש שגיא גם את שוק קמדן לוק.
בדצמבר 2014 הנפיק שגיא את השוק ב לפי שווי שוק של 1.2 מיליארד דולר, תחת חברה חדשה שהקים בשם "מרקט טק" (Market Tech).
במרץ 2015 רכש שטחים נוספים באמצעות חברת "מרקט טק", שני בניינים הסמוכים לקמדן מרקט תמורת 100 מיליון ליש"ט והכריז על תוכנית פיתוח בעלות של 300 מיליון ליש"ט.
באפריל רכש מתחם משרדים צמוד לשוק ב-45 מיליון ליש"ט, שצורף לפרויקט הפיתוח של השוק.
המתחם נועד לשמש קהילה לכ-2,000 יזמים בתחומי היי-טק, עיצוב ואופנה.
ביולי 2015 גייסה "מרקט טק" 200 מיליון ליש"ט בהנפקה משנית בבורסה.
באפריל 2017 מחק טדי שגיא את חברת "מרקט טק" מהמסחר בבורסת לונדון בעקבות הצעת רכש למניות שהחזיק הציבור.
מאז השוק נמצא בבעלות חברת "Labtech", חברה פרטית שבשליטת שגיא.
היא מחזיקה ומפעילה במתחם כ-1,000 חנויות ודוכנים, וכמה בניני משרדים ומגורים.
ב-2019 החליט שגיא על מתיחת פנים של השוק, במסגרתה נוספו לו מוזיאונים אינטראקטיביים, גלריות תלת־ממדיות, חללי חוויות ייחודיים ומלונות.
את הפרויקט הובילה האדריכלית הישראלית יערה גונר.
שוק קמדן מכיל שישה אזורי שוק נפרדים:
שוק קמדן לוק קרוי על שם הסכר של קמדן (Camden Lock) שנמצא באתר זה בתעלת ריג'נטס.
סכר זה מאפשר מעבר הספינות בין הגבהים השונים של התעלה.
השוק בנוי באזור המחסנים שהיו ממוקמים לאורך התעלה.
החל מאמצע שנות ה-70 הלך ופחת השימוש המסחרי בתעלה, ובשנת 1974 החל לפעול באזור שוק זמני.
בשל הצלחת השוק הפך השוק לקבוע, ובוטלו תוכניות להרוס את המבנים לצורך בניית כביש מהיר במקום.
השוק שפעל במקום היה שוק מלאכת יד, ובהמשך הפך לשוק בגדים משומשים ולשוק פשפשים.
בשנת 1991 התרחב השוק למבנה בן שלוש קומות שתוכנן על ידי ג'ון דיקינסון.
המבנה נבנה לבנים ולו תקרת ברזל בסגנון ויקטוריאני, ולכן המבנה תואם את יתר מבני השוק שנבנו בשלהי המאה ה-19.
בשנת 2006 החלה בניית מבנה נוסף בין שוק קמדן לוק לשוק האורוות.
שוק האורוות (Stables Market) הוא השוק הגדול ביותר מששת השווקים המרכיבים את שוק קמדן.
מבנה השוק שימש בעבר כאורוות של חברת הרכבות "מידנלנד" ושל בית החולים הסמוך.
דוכני השוק מוקמו בתאי הסוסים.
השוק משמש בעיקר למכירת רהיטים ובגדים משומשים, וחפצי בית מיד שנייה.
אזור זה ידוע בעיקר בבגדים הגותים הנמכרים בו.
שוק תעלת קמדן ממוקם לאורך תעלת ריג'נטס מזרחית לדרך צ'וק פארם (Chalk Farm Road) השוק כולל אזורי הסעדה.
חלק משוק זה נהרס בשרפה שאירעה ב-9 בפברואר 2008, והשוק היה סגור לשיפוצים למשך מספר שנים.
שוק רחוב באק (Buck Street Market) הוא שוק בלתי מקורה בו נמכרים בעיקר בגדי יד שנייה.
האלקטריק בולרום (Electric Ballroom) הוא שוק מקורה הממוקם בתוך מועדון לילה באותו השם.
שוק זה פועל רק בסופי השבוע, בימי שבת וראשון בשעות היום.
שוק רחוב אינברנס (Inverness Street Market) הוא שוק רחוב מסורתי קטן.
שוק מתעורר הוא כינוי למדינה בה התמ"ג לנפש נמוך מזה של מדינה מפותחת, אף על פי שקיימת בה צמיחה כלכלית מהירה ורמת החיים בה קרובה לזו של המדינות המפותחות.
הביטוי שווקים מתעוררים שכיח מאוד בכלכלה בכלל ובבורסות לניירות ערך בפרט.
רוב המדינות בעלות השווקים המתעוררים בדרך כלל מאופיינות בגידול כלכלי מהיר בכמות השקעות גבוהה יחסית (אף על פי שזה לא תמיד הכלל), לכן, הם הופכים אטרקטיביים במיוחד להשקעות הון
(במיוחד דרך הבורסות אשר לעיתים רבות מסוגלות להניב תשואה גבוהה יותר מאשר הבורסות במדינות בעלות השווקים המפותחים).
רשימת מדינות בעלי שווקים מתעוררים
נכון למאי 2010, כלל מדד השווקים המתעוררים לפי אינדקס סטנלי מורגן את 21 המדינות הבאות:
שוקבא הוא כפר פלסטיני הנמצא בנפת רמאללה ואל-בירה, הממוקם 17.7 ק"מ מצפון-מערב לרמאללה וצפונית ליישובים ניל"י ושיבתין.
ממערב לו נמצא הכפר קיביה.
באמצע שנת 2016 מנה הכפר 5,755 תושבים ובשיפוטו נמצאים 13,183 דונם.
כ-3 קילומטרים ממערב לכפר, על תוואי גדר ההפרדה, נמצאת "ח'רבת דסרה" - אתר ארכאולוגי, הממוקם על תל נישא ושולט, שהוכרז כאתר עתיקות בשנת 1944.
מדרום לכפר נמצאת מערת שוקבא, בה נמצאה לראשונה התרבות הנאטופית.
גרעין הכפר הנוכחי הוקם מסביב לקבר שייח ("שייח אחמד") ומסגד מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים., 49 משפחות התגוררו בכפר.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בשוקבא הייתה אוכלוסייה של 530 נפש, כולם מוסלמים, במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-696 נפש.
בהסכם אוסלו ב'סווג השטח הבנוי של הכפר כשטח B.
תושבי הכפר היו מעורבים במאבק נגד גדר ההפרדה אשר חלק ממנה הוקם על אדמותיהם ולטענתם פוגעת בחייהם.
בנובמבר 2006 אישר ראש הממשלה אהוד אולמרט את הרחקת גדר ההפרדה מהקו הירוק באזור שוקבא, כדי שתכלול את ההתנחלויות ניל"י ונעלה באופן שהיה משאיר את שוקבא בתוך מובלעת המחוברת לשטחי יהודה ושומרון דרך שני מעברים תת-קרקעיים.
בשוקבא התקיימו הפגנות שבועיות נגד גדר ההפרדה לפחות עד שנת 2011.
שוק עבדים עם ראשו הנעלם של וולטר הוא ציור שמן על בד של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
היצירה מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי בסיינט פיטרסברג שבמדינת פלורידה שבארצות הברית.
היצירה מתארת שוק עבדים, במרכז היצירה, כאשר בקדמת היצירה, אישה עירומה למחצה, ככל הנראה דמותה של גאלה, אשתו של דאלי, הנשענת על שולחן שעליו מפת קטיפה אדומה, וצופה בעבדים בשוק.
דמויות העבדים בשוק יוצרות אשליה אופטית, כאשר ברווחים ביניהם ניתן לראות את ראשו של וולטר (שתיים מדמויות הסוחרים ההולנדים נראות כעיניו ופיו, והקשת שמעליהן, כמצחו), הניצב לכאורה על מעמד הנמצא על מפת הקטיפה.
אשליה אופטית זו נוצרת על ידי השלמת מידע אוטומטית של המוח, ההופך את הרווחים שבין הדמויות בתמונה לאובייקט אשר אינו מצויר בה בפועל.
אשליה נוספת המופיעה בתמונה נוצרת באמצעות הפירות בסלסלת הפירות שעל השולחן - פירות אלה נראים כחלקים מגופם של הסוחרים העומדים במרכז התמונה.
בשמאל התמונה ניתן לראות נוף הררי האופייני לקטלוניה.
דאלי התייחס ליצירה זו וציין כי מטרתה "להציג את הלא-נורמלי כנורמלי ואת הנורמלי כלא-נורמלי".
שוק תלפיות הוא שוק בנוי השוכן בשכונת הדר הכרמל בחיפה שנבנה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ונחנך ב-9 באפריל 1940 בטקס פתיחה חגיגי, בנוכחות נציגי המוסדות הלאומיים, עיריית חיפה וממשלת המנדט.
מטרת הקמת השוק הייתה להחליף את השווקים שפעלו בעיר התחתית, ובמיוחד את שוק "אל-חסבה" שהיה השוק המרכזי של חיפה, ושכן בסמוך למבנה הסראיה, בשטח שבין כיכר חמרה ממערב ומסגד אל-ג'רינה ממזרח.
המבנה הוכרז כמבנה לשימור על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 החל להתגבש הרעיון לבנית שוק בשכונת הדר הכרמל שישרת את התושבים.
הסיבות לכך היו מאורעות 1929 שמנעו מאנשי השכונה להגיע לעיר התחתית, התרחבות שכונת הדר הכרמל, והרצון למנוע את התלות בשווקים בעיר התחתית בשל תנאי ההיגיינה הגרועים שבהם.
מאורעות 1936–1939 שבעקבותיהם הפסיקו אנשי שכונת הדר הכרמל לקנות בעיר התחתית, נתנו דחיפה סופית ליוזמה.
המאורעות הביאו להתפתחות שוק ארעי לתוצרת חקלאית ברחוב סירקין.
אלא שהתנאים במקום לא התאימו לשוק מודרני.
הרחוב התמלא בדוכנים, בבהמות משא ובכלי רכב וכתוצאה מכך נוצרה במקום בעיית ניקיון.
יוזמה של אדם פרטי בשנת 1937 לבנות שוק ברחוב סירקין, זירזה את אנשי ועד הדר הכרמל לבנות שוק ביוזמתם.
ההצעה להקמת השוק על ידי הוועד הועלתה לדיון במועצת עיריית חיפה.
האחריות על הקמת שוק כזה בהתאם לחוקים העירוניים הייתה של העירייה, למרות זאת חסן שוכרי ראש העירייה לא הביע התנגדות להקמת השוק על ידי הוועד.
הוועד היה מעוניין להקים את השוק במקום העירייה, מתוך רצון לשלוט במקורה של התוצרת החקלאית שתימכר בשוק והרצון למכור תוצרת עברית.
דבר זה לא היה מתאפשר לו נבנה השוק על ידי העירייה.
הוועד איתר שטח קרקע פנוי משופע במורד רחוב סוקולוב.
השטח נרכש מבעליו הערבי ביחד עם שני מגרשים סמוכים וזאת כדי למנוע בניית שוק מתחרה לידו.
המגרשים שנרכשו היו בשטח של 4,297 מ"ר, והבעלות עליהם הועברה בספרי האחוזה לוועד הדר הכרמל במרץ 1938. עבודת התשתית התחילה מיד לאחר הרכישה ונמשכה שישה חודשים, ובמקביל החלה פעילות עסקית של החכרת השטחים בשוק.
תקציב הבנייה של השוק הגיע ל-70 אלף ל"י.
הוועד מימן את הבנייה בהלוואות שהתקבלו מחברת הביטוח "אליאנס", מבנק אפותקאי להלוואות, מחברת "ביצור", מאשראי ספקים ומתקבולים מדמי החכירה.
בתחילת שנת 1938, ארגן ועד השכונה תחרות אדריכלים לתכנון בניין השוק.
חבר השופטים של התחרות כלל את מיכאל אליניקוב, שהיה יו"ר הוועד, האדריכל זלקינד נציג אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל, המהנדס מ' לדיז'נסקי, מהנדס עיריית תל אביב י' שיפמן ושני פרופסורים מהטכניון: היינריך נוימן ויוחנן רטנר.
לתחרות הוגשו 96 הצעות, מתוכן נבחרה הצעתו של האדריכל משה גרשטל והמהנדס צ' כהן.
השוק נפתח בחודש אפריל 1940. התוצרת החקלאית ששווקה בו הגיעה ממשקים חקלאיים בעמק יזרעאל, הגליל והשומרון.
בעת פתיחת השוק היו בו כ-200 בתי עסק שונים.
המסחר הסיטונאי התרכז בקומת המרתף של השוק.
מלחמת העולם השנייה הביאה להאטה בפעילות המסחרית, ולירידה בצריכה, וחלק מהסוחרים שהתכוונו להיכנס לשוק ויתרו על מקומם.
עיקר הפגיעה הייתה במסחר הקמעונאי.
הפעילות של הסוחרים הסיטונאיים לא נפגעה.
בנוסף השוק ברחוב סירקין המשיך לפעול, למרות מאמצי הוועד לסגור אותו.
כתוצאה מהאטה בפעילות נותרה הקומה העליונה של השוק ריקה.
ועד הדר הכרמל העביר לשם את משרדיו תוך ביצוע התאמות במבנה.
בשוק שכנו גם משרדיהם של גופים שונים שפעילותם קשורה לפעילות השוק כגון ארגון מגדלי הפירות ותנובה.
בשנת 1944 החלה התאוששות כלכלית בהדר הכרמל, בשנה זו החל השוק בפעם הראשונה להרוויח.
מיקומו של השוק במזרחה של שכונת הדר הכרמל הקשה על דיירי השכונה להגיע אליו.
בפברואר 1946 אורגן שירות מוניות של "חבר" לשוק.
המסלול היה ממעון "כרמליה" בקצה רחוב "הרצליה" לאורך רחוב הרצל, יל"ג השוק וחזרה.
בתחילת שנת 1948 הקים הצבא הבריטי עמדה צבאית באחת המרפסות בשוק המשקיפה על העיר התחתית.
בנוסף השתלטו החיילים בכוח על מספר חדרים במבנה לשימושם.
במלחמת העצמאות בקרב על חיפה שימש הגג של השוק כנקודת תצפית של כוחות ההגנה היהודיים.
התרחבות פעילות השוק הביאה לעומס רב שהקשה על פעילותו.