tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דונלד בארק (קומוניסטי) 3.3% וירג'יניה המערבית מתיו נילי דמוקרטי 1930 הסנאטור המכהן נבחר מחדש.✔ מתיו נילי (דמוקרטי) 59.1%
יו אייק שוט (רפובליקני) 40.9% ויומינג רוברט קארי רפובליקני 1930 1930 הסנאטור המכהן הפסיד בבחירות.נבחר סנאטור חדש .ניצחון דמוקרטי.✔ הארי שוורץ (דמוקרטי) 53.8%
מדינה המפלגה המנצחת מרווח הניצחון מיין רפובליקני 1.5% קנזס רפובליקני 2.6% אורגון רפובליקני 2.6% דקוטה הדרומית דמוקרטי 2.0% איווה דמוקרטי (מהפך) 3.4% ניו המפשייר רפובליקני 4.2% רוד איילנד דמוקרטי (מהפך) 4.2% איווה (בחירות מיוחדות) דמוקרטי (מהפך) 5.3% נברסקה עצמאי (מהפך) 6.0% מסצ'וסטס רפובליקני (מהפך) 7.5% ויומינג דמוקרטי (מהפך) 8.4%
לא הייתה מדינת מפתח בבחירות.
הבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו ב-27 המדינות החברות באיחוד האירופי ב-4 ביוני עד ה-7 ביוני 2009, כללו את בחירתם של 736 חברי הפרלמנט האירופי אשר נבחרו לייצג את 500 מיליון אזרחי האיחוד האירופי.
בהתאם לאמנת ליסבון, המושבים בפרלמנט מוקצים לכל מדינה בהתאם לגדול אוכלוסייתה.
בשש מהמדינות החברות באיחוד האירופי (בלגיה, צרפת, אירלנד, איטליה, פולין ובריטניה), הטריטוריה הלאומית מחולקת למספר אזורי הבחירה.
במדינות החברות הנותרות, המדינה כולה מהווה מחוז הבחירה אחד.
כל המדינות קיימו את הבחירות לפרלמנט במסגרת בחירות יחסיות.
הבחירות במדינות האיחוד, נערכו על פני ארבעה ימים, כאשר:
ב-4 ביוני: בחרו הממלכה המאוחדת והולנד
ב-5 ביוני: בחרו צ'כיה (יום הצבעה ראשון) ואירלנד
ב-6 ביוני: בחרו קפריסין, צרפת (יום הצבעה ראשון), איטליה (יום הצבעה ראשון), לטביה, מלטה, סלובקיה וצ'כיה (יום הצבעה שני)
ב-7 ביוני: בחרו אוסטריה, בלגיה, בולגריה, גרמניה, דנמרק, ספרד, אסטוניה, פינלנד, צרפת (יום הצבעה שני), יוון, הונגריה, איטליה (יום הצבעה שני), ליטא, לוקסמבורג, פולין, פורטוגל, רומניה, סלובניה, שוודיה
שש מפלגות עיקריות התחרו בבחירות:
מפלגת העם האירופי (EPP): מפלגת מרכז-ימין אירופית.
המפלגה מחזיקה בעמדות שמרניות וליברליות ותומכת בהרחבת האיחוד האירופי ובהעמקת האינטגרציה בין חברותיו.
הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D): מפלגת מרכז-שמאל אירופית.
המפלגה מחזיקה בעמדות סוציאל-דמוקרטיות ותומכת בהרחבת האיחוד האירופי ובהעמקת האינטגרציה בין חברותיו.
הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה (ALDE): מפלגת מפלגת מרכז אירופית.
המפלגה מחזיקה בעמדות ונאו-ליברליות ותומכת בהרחבת האיחוד האירופי ובהעמקת האינטגרציה בין חברותיו.
הברית החופשית של הירוקים האירופאים (Greens-EFA): מפלגת שמאל אירופית הדוגלת בפוליטיקה ירוקה הכוללת שמירה על איכות הסביבה.
בנוסף, המפלגה מחזיקה בעמדות סוציאליסטיות וחתירה לאינטגרציה אירופאית.
השמרנים והרפורמיסטים האירופים (ECR): מפלגת מפלגת ימין אירופית.
המפלגה מחזיקה בעמדות שמרניות וליברליות ומתנגדת ליתר אינטגרציה של האיחוד האירופי.
השמאל האירופי המאוחד/השמאל הנורדי הירוק (GUE-NGL): מפלגת שמאל רדיקלית באירופה.
המפלגה דוגלת העמדות סוציאליסטיות ואף קומוניסטיות.
אירופאים למען חירות ודמוקרטיה (EFD): מפלגת ימין רדיקלית אירופית.
המפלגה מחזיקה בעמדות שמרניות וליברליות ומתנגדת באופן חריף לאינטגרציה של האיחוד האירופי.
הבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו ב-28 המדינות החברות באיחוד האירופי ב-22 במאי עד ה-25 במאי 2014, כללו את בחירתם של 751 חברי הפרלמנט האירופי אשר נבחרו לייצג את 500 מיליון אזרחי האיחוד האירופי.
ב-22 במאי: בחרו הממלכה המאוחדת והולנד
ב-23 במאי: בחרו צ'כיה (יום הצבעה ראשון) ואירלנד
ב-24 במאיי: בחרו קומונות צרפתיות מעבר לים, לטביה, מלטה, סלובקיה וצ'כיה (יום הצבעה שני)
ב-25 במאי: בחרו אוסטריה, בלגיה, בולגריה, קרואטיה, קפריסין, דנמרק, פינלנד, אסטוניה, גרמניה, צרפת, יוון, הונגריה, איטליה, ליטא, לוקסמבורג, פולין, פורטוגל, רומניה, שוודיה, סלובניה וספרד
ב-24 ביוני 2018 נערכו הבחירות לפרלמנט ולנשיאות טורקיה, ובמסגרתן נבחרו נשיא טורקיה (שמאז משאל העם ב-2017 מחזיק גם בסמכויותיו של ראש הממשלה) וחברי האספה הלאומית.
הבחירות לנשיאות טורקיה היו אמורות להיערך בנובמבר 2019, אך הן הוקדמו ליוני 2018 בשל העברת סמכויות ראש הממשלה לנשיא - הנשיא נבחר בכל 5 שנים וראש הממשלה בכל 4 שנים.
היא שלטה מאז שזכתה בניצחון מוחץ בבחירות הכלליות של 2002. מפלגת העם הרפובליקנית (CHP) נותרה כמפלגה השנייה בגודלה מאז 2002, תוך תמיכה באידאולוגיה סוציאל-דמוקרטית וכמאליסטית.
כל ארבע המפלגות עלו על אחוז החסימה של 10% בבחירות הכלליות ביוני ובנובמבר 2015 וזכו לייצוג בפרלמנט.
מפלגות קטנות יותר כוללות גם את מפלגת האושר האיסלאמיסטית (SP), המפלגה הפטריוטית הלאומית-שמאלית (VP), מפלגת טורקיה העצמאית המרכזית (BTP) ומפלגת השמאל הסוציאל-דמוקרטית (DSP), אם כי אף מפלגה לא הצליחה להשיג תמיכה משמעותית בבחירות הקודמות.
בליל ה-15 ביולי 2016, החל ניסיון הפיכה צבאית בטורקיה שנכשל.
הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן וממשלת טורקיה האשימו את תנועה בראשות פטהוללה גולן בתכנון ההפיכה, והתחייבו לטהר את מוסדות המדינה מחבריה.
ב־15 ביולי 2016 הודיע ארדואן על כניסת מצב חירום לשלושה חודשים.
על פי החוק הטורקי, מדיניות החירום עשויה להתקיים רק לשלושה חודשים בכל פעם, אם כי ניתן לחדש אותה במספר פעמים בלתי מוגבל בהצבעה פרלמנטרית.
מצב החירום שלאחר ההפיכה בטורקיה הוארך שבע פעמים, והוא הוסר רשמית ב-19 ביולי 2018, אם כי משקיפים מתחו ביקורת על הממשל וטענו ש"שום דבר לא השתנה".
ב-16 באפריל 2017 החל משאל העם בטורקיה (2017), ובו נשאלו התושבים האם לאשר או לדחות שמונה עשרה הצעות לתיקונים בחוקת טורקיה, אשר גובשו על ידי מפלגת הצדק והפיתוח בהנהגת רג'פ טאיפ ארדואן ומפלגת התנועה הלאומית.
מסיבה זו, האספה הלאומית הגדולה לא תוכל רשאית למנות את ראש הממשלה ואת השרים לאחר בחירות 2018. נשיא טורקיה ימלא את תפקידו של ראש המדינה וראש הממשלה.
לאחר משאל העם, מרל אקשנר (Meral Akşener) הכריזה על הקמת מפלגת הטוב (IYIׂׂ).
מאז 2015, דבלט בחצ'לי, ראש מפלגת התנועה הלאומית, תמך בגלוי בארדואן וב-AKP.
התמיכה גרמה לקרע בתוך המפלגה, וכתוצאה מכך מרל אקשנר עזבה אותה.
מפלגת הטוב נחשבת מפלגת מרכז-ימין הקרובה למפלגת הדרך הנכונה הדוגלת בשמרנות ליברלית.
המפלגה מיקמה עצמה במרכז המפה הפוליטית ותמכה בכמאליזם, מדינת רווחה ולאומיות מתונה ביחס ללאומנות במפלגת התנועה הלאומית (MHP).
בתחילת 2018 אושר חוק הבריתות האלקטורליות שקידמו AKP ו-MHP.
החוק מאפשר למפלגות לכרות בריתות ולהתאגד תחת שם הברית שלהן בקלפי.
בנוסף, תינתן לבוחרים אפשרות להצביע לברית כולה אם לא יעדיפו מפלגה מסוימת.
הקולות שניתנו לבריתות בלבד יחולקו לכל המפלגות החברות בברית ברמת מחוז הבחירה בהתאם לחלקן בהצבעה.
לדוגמה, אם מפלגה א' ומפלגה ב' היו בברית וקיבלו 60 ו-40 קולות במחוז בחירה בהתאמה, אזי 60% מהקולות שהוצאו לברית כולה יינתנו למפלגה א 'בעוד 40% יינתנו למפלגה ב '.
מפלגות המתמודדות כחלק מברית לא היו כפופות לאחוז החסימה שגובהו 10%.
כל עוד הברית תזכה ביותר מ-10% מהקולות הארציים, כל מפלגה בתוכה תהיה זכאית למנדטים בלי קשר לחלקה הנמוך בהיקף ההצבעה.
חוק הבריתות האלקטורליות הכיל גם שינויים רבים ושנויים במחלוקת בחוק הבחירות, כולל לגליזציה של פתקי הצבעה לא מאומתים שישולבו בספירה.
סוגיית ספירת הצבעות לא מאומתות עוררה מחלוקת עצומה במהלך משאל העם החוקתי של 2017, וגרמה לאופוזיציה לטעון למרמה בהיקפים גדולים ולא לקבל את התוצאות.
ב־31 במאי דחה בית המשפט החוקתי של טורקיה את הצעת האופוזיציה לבטל את השינויים השנויים במחלוקת.
ב-20 בפברואר 2018, מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) ומפלגת התנועה הלאומית ׁ(MHP) הכריזו על ברית העם.
ה-MHP הודיעה בעבר כי יתמוך בבחירתו מחדש של ארדואן לנשיאות ופתוחה להתמודד בבחירות עתידיות תחת דגל ה-AKP, אשר נתפס במידה רבה כסיבה העיקרית לאישור חוק הבריתות האלקטוראליות מלכתחילה.
מפלגת האחדות הגדולה (BPP), מפלגה הדוגלת באיסלמיזם, הצטרפה לברית בהמשך.
ב-1 במאי 2018, מפלגת העם הרפובליקאית (CHPׂׂׂ), מפלגת הטוב (IYI), המפלגה הדמוקרטית (DPׂ) ומפלגת האושר (SP) האיסלאמסטית הקימו את ברית האומה.
כולן התנגדו לשינויים שהוצעו במשאל העם של 2017. הן לא הצליחו לבחור מועמד מוסכם לנשיאות וכל אחת מהן הריצה מועמד משלה.
היו מפלגות שלא הקימו ברית או הצטרפו לברית קיימת.
הבולטת בהן הייתה מפלגת העמים הדמוקרטית (HDP).
בנובמבר 2016 הוצאו צווי מעצר כנגד 12 מראשי המפלגה.
המועמד לנשיאות מטעמה, סלהאטין דמירטאש, ניהל את קמפיין הבחירות כשהוא במעצר.
רג'פ טאיפ ארדואן ניצח בבחירות לנשיאות וקיבל ב-52.59 אחוזים מהקולות.
אחריו היה מוהארם אינצ'ה שקיבל 30.64 אחוזים.
אם ארדואן היה משיג פחות מ-50 אחוזים, היה סיבוב שני של מערכת הבחירות בין ארדואן לאינצ'ה בלבד.
באספה, ברית העם זכתה ברוב עם 344 מושבים וברית האומה ב-189 מושבים.
מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) נחלשה ואיבדה את הרוב המוחלט באספה.
היא יצרה רוב יחד עם מפלגת התנועה הלאומית ׁ(MHP) ומפלגת האחדות הגדולה (BPP).
מפלגת העם הרפובליקנית (CHP) התחזקה.
מפלגת העם הדמוקרטית (HDP) ומפלגת התנועה הלאומית התחזקו.
נציגי מפלגת הטוב (IYI) נכנסו לאספה בפעם הראשונה.
שני חברי מפלגת האושר (SP) נבחרו ברשימת מפלגת העם הרפובליקנית, חבר אחד במפלגת הדמוקרטית (DPׂ) נבחר ברשימת מפלגת הטוב, וחבר אחד במפלגת האחדות הגדולה (BPP) נבחר ברשימת מפלגת הצדק והפיתוח.
הבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו ב-28 המדינות החברות באיחוד האירופי ב-23 במאי עד 26 במאי 2019, כללו את בחירתם של 751 חברי הפרלמנט האירופי אשר נבחרו לייצג את 500 מיליון אזרחי האיחוד האירופי.
בהתאם לאמנת ליסבון, המושבים בפרלמנט מוקצים לכל מדינה בהתאם לגודל אוכלוסייתה.
בשש מהמדינות החברות באיחוד האירופי (בלגיה, צרפת, אירלנד, איטליה, פולין ובריטניה), הטריטוריה הלאומית מחולקת למספר אזורי בחירה.
במדינות החברות הנותרות, המדינה כולה מהווה מחוז בחירה אחד.
כל המדינות יקיימו את הבחירות לפרלמנט במסגרת בחירות יחסיות.
ב-23 במאי: בחרו הממלכה המאוחדת והולנד
ב-24 במאי: בחרו אירלנד וצ'כיה
ב-25 במאי: בחרו צ'כיה, סלובקיה, לטביה ומלטה
ב-26 במאי: בחרו גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד, פולין, רומניה, יוון, בלגיה, הונגריה, שוודיה, פורטוגל, אוסטריה, בולגריה, פינלנד, דנמרק, קרואטיה, ליטא, סלובניה, קפריסין, אסטוניה ולוקסמבורג
הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה (ALDE): מפלגת מרכז אירופית.
אירופאים למען חירות ודמוקרטיה ישירה (EFDD): מפלגת ימין אירופית.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ביולי 2017 בין מתפקדי המפלגה.
סיבוב ההצבעה הראשון נערך ב-4 ביולי.
מאחר שאיש מבין המתמודדים לא זכה בלפחות 40% מהקולות כפי שמחייבת חוקת המפלגה, נערך סיבוב הצבעה שני בו התמודדו שני המתמודדים שזכו במרב הקולות בסיבוב בראשון, אבי גבאי ועמיר פרץ.
סיבוב ההצבעה השני נערך שבוע מאוחר יותר, ובו ניצח אבי גבאי עם 52.2% מהקולות.
הבחירות המקדימות הקודמות לראשות מפלגת העבודה נערכו בנובמבר 2013. יצחק (בוזי') הרצוג זכה ב-58% מהקולות, גבר על יושבת הראש המכהנת של המפלגה, שלי יחימוביץ', והחליף אותה בתפקיד ראש האופוזיציה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 סיכם הרצוג עם מנהיגת מפלגת התנועה, ציפי לבני, על ריצה משותפת בבחירות ברשימת המחנה הציוני, וכן על רוטציה ביניהם בתפקיד ראש הממשלה.
בבחירות שנערכו במרץ 2015 זכתה רשימת המחנה הציוני ב-24 מושבים, והייתה למפלגה השנייה בגודלה בכנסת אחרי הליכוד עם 30 מושבים.
גוש הימין זכה לרוב בבחירות ובנימין נתניהו הרכיב ממשלת ימין צרה, שנשענה על תמיכת 61 חברי הכנסת (ללא מפלגת ישראל ביתנו שהצטרפה לקואליציה כשנה מאוחר יותר).
חוקת מפלגת העבודה מחייבת לקיים בחירות לראשות המפלגה תוך 14 חודשים מהבחירות לכנסת, אם המפלגה איננה מרכיבה את הממשלה.
ועידת מפלגת העבודה הייתה אמורה להתכנס במאי 2016 כדי לקבוע את מועד הבחירות, אך הרצוג דחה את מועד כינוס ועידת המפלגה, ובמקביל ניהל מגעים חשאיים עם בנימין נתניהו לגבי צירופו של המחנה הציוני לממשלה.
במאי 2016 אישר הרצוג את קיומם של המגעים ומספר חברי כנסת מטעם המחנה הציוני הביעו את התנגדותם לכניסה לממשלה.
כאשר התברר שמפלגת ישראל ביתנו מנהלת משא ומתן קואליציוני עם הליכוד במקביל למגעים עם הרצוג, כינס הרצוג מסיבת עיתונאים בה הצהיר כי לא ינהל משא ומתן קואליציוני במקביל למשא ומתן עם ישראל ביתנו.
לבסוף הצטרפה ישראל ביתנו לקואליציה בעוד המחנה הציוני נותר באופוזיציה עד לפיזורה של הכנסת ה-20. במקביל נאלץ הרצוג להתמודד עם חשד לכך שקיבל לכאורה תרומות לא חוקיות במהלך הפריימריז בשנת 2013.
ועידת מפלגת העבודה כונסה לבסוף ביולי 2016 בבית החייל בתל אביב.
בוועידה הציע הרצוג לדחות את קיומן של הבחירות לראשות המפלגה בשנה והצעה זו זכתה לרוב של כ-70% בקרב צירי המפלגה, בתמיכתו של יו"ר ההסתדרות, אבי ניסנקורן, ולמרות התנגדותם של חברי הכנסת שלי יחימוביץ', איתן כבל ועמר בר-לב.
במרץ 2017 קבעה מזכירות לשכת מפלגת העבודה כי הבחירות ייערכו ב-3 ביולי 2017. באפריל 2017 הוחלט לדחות את הבחירות ביום בשל הופעתה של בריטני ספירס בפארק הירקון.
במפלגה חששו כי ההופעה תגרום לפקקי תנועה בגוש דן ותקשה על מצביעים להגיע לקלפיות, בעיקר לקלפי המרכזית בגני התערוכה.
תשעה מועמדים הגישו את מועמדותם לראשות המפלגה, מתוכם שבעה נטלו חלק בסיבוב ההצבעה הראשון:
אבנר בן-זקן - פרופסור והיסטוריון של המדע ומקים חברת סטארט-אפ.
עמר בר-לב - חבר כנסת מאז 2013. לשעבר מפקד סיירת מטכ"ל.
אבי גבאי - לשעבר מנ"כל בזק ושר להגנת הסביבה מטעם מפלגת כולנו.
יצחק (בוז'י) הרצוג - חבר כנסת מאז 2003, יו"ר העבודה ויו"ר האופוזיציה מאז 2013. לשעבר מזכיר הממשלה, שר הבינוי והשיכון, שר התיירות,שר התפוצות ושר הרווחה.
אראל מרגלית - חבר כנסת מאז 2013. מייסד קרן הון סיכון JVP, פעיל קהילתי ויזם חברתי.
עמיר פרץ - חבר כנסת מאז 1988, לשעבר ראש המועצה המקומית שדרות, יו"ר ההסתדרות, יו"ר מפלגת העבודה, שר הביטחון ושר להגנת הסביבה.
הוד קרובי - איש עסקים.
שני מועמדים פרשו מהמירוץ לפני הסיבוב הראשון:
דינה דיין - פעילה חברתית חרדית, הודיעה על תמיכתה בהרצוג יום לפני הסיבוב הראשון.
עמירם לוין - לשעבר אלוף פיקוד צפון, סגן ראש המוסד ויו"ר החברה הלאומית לדרכים בישראל, הודיע על תמיכתו בגבאי כשבועיים לפני הסיבוב הראשון.
בתקופה שקדמה לבחירות הוזכרו שמם של מועמדים פוטנציאליים נוספים.
עורך הדין אלדד יניב והאלוף במילואים יום טוב סמיה הביעו את כוונתם להתמודד אך לבסוף לא הגישו את מועמדותם.
בנוסף לכך סברו במפלגת העבודה כי ראש עיריית תל אביב-יפו, רון חולדאי, ירוץ בבחירות, אך גם הוא לא הגיש את מועמדותו.
בחסות מפלגת העבודה אורגנו שני עימותים בהם השתתפו כל המועמדים.
העימות הראשון התקיים במודיעין ב-10 ביוני בהנחיית דפנה ליאל והשני התקיים בכרמיאל ב-20 ביוני בהנחייתה של מזל מועלם.
בנוסף לכך נערכו עימותים נוספים ביוזמתם של אמצעי התקשורת.
ב-4 ביוני נערך עימות בחסות וואלה!
בו השתתפו בר-לב, גבאי, הרצוג, לוין, מרגלית ופרץ.
במהלך העימות תקף מרגלית את גבאי על כך שבעבר הצביע לליכוד.
גבאי הכחיש אך לאחר מכן טען שזכר בטעות שהצביע למפלגת קדימה בהנהגתו של אריאל שרון והודה שאכן הצביע לליכוד בזמן שאריאל שרון היה בראשותו.
ב-12 ביוני, במסגרת ועידת הארץ לשלום במלון דייוויד אינטרקונטיננטל בתל אביב, נערך עימות בו השתתפו ברלב, גבאי, הרצוג, לוין מרגלית ופרץ.
עימות טלוויזיוני נערך שלושה ימים לפני הבחירות במסגרת התוכנית פגוש את העיתונות בערוץ 2 בהנחיית רינה מצליח, בו השתתפו בר-לב, גבאי, הרצוג, מרגלית ופרץ.
עימות בחסות המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה נערך יומיים לפני הבחירות באוניברסיטת תל אביב ובו השתתפו כל המועמדים למעט עמירם לוין שפרש מהמירוץ.
בהתאם לחוקי מימון הבחירות, סכום התרומות המרבי שהיה כל מועמד רשאי לקבל וסכום ההוצאות המרבי שהיה רשאי להוציא בבחירות המקדימות הראשונות הוא 1,170,272 ש"ח ו-292,568 ש"ח בסיבוב השני.
להלן פירוט של ההכנסות וההוצאות של המועמדים כפי שדווחו למשרד מבקר המדינה:
בשל חריגה מתקרת ההוצאות המותרת בחוק, קנס מבקר המדינה את אבי גבאי ב-90 אלף ש"ח, את בוז'י הרצוג ב-60 אלף ש"ח ואת אראל מרגלית ב-30 אלף ש"ח.
דינה דיין הגישה את הדו"ח באיחור, לא פעלה מחשבון בנק שיוחד למערכת הבחירות, ולא הציגה אסמכתאות שיש בהן לבסס את הדיווח הכספי ונקנסה ב-750 ש"ח.
עמירם לוין לא הגיש דו"ח כספי ונקנס ב-20 אלף ש"ח.
הסיבוב ראשון התקיים ביום שלישי, 4 ביולי 2017. 80 אתרי הצבעה עמדו לרשות המתפקדים מ-11:00 בבוקר ועד 21:00 בערב.
כ-31 אלף מתפקדים, שהם כ-59% מבעלי זכות הצבעה מימשו את זכותם באמצעות מערכת הצבעה ממוחשבת.
התוצאות פורסמו כחצי שעה לאחר סגירת הקלפיות.
אלו הן תוצאות הסיבוב הראשון:
מאחר שאיש מבין המתמודדים לא זכה בלפחות 40% מהקולות עברה ההכרעה לסיבוב השני בו התמודדו השניים שזכו במרב הקולות, עמיר פרץ ואבי גבאי.
לאחר הסיבוב הראשון בוזי' הרצוג ואראל מרגלית הביעו את תמיכתם בעמיר פרץ.
בנוסף תמכו בפרץ חברי הכנסת חיליק בר, איתן ברושי, מנואל טרכטנברג, מרב מיכאלי, איילת נחמיאס ורבין, רויטל סויד, נחמן שי ואיציק שמולי.
בנוסף תמכו בפרץ יו"ר ההסתדרות אבי ניסנקורן, יו"ר קק"ל דני עטר, וכן יו"ר המפלגה לשעבר עמרם מצנע והשרים לשעבר משה שחל ויולי תמיר.
בגבאי הביעו את תמיכתם חברי הכנסת זוהיר בהלול, מיכל בירן, שלי יחימוביץ', יוסי יונה, איתן כבל, מיקי רוזנטל וסתיו שפיר.
בנוסף תמכו בגבאי ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק, מזכ"ל התנועה הקיבוצית ניר מאיר, מזכ"ל תנועת המושבים מאיר צור, השר לשעבר אופיר פינס-פז וראש השב"כ לשעבר עמי אילון.
הסיבוב השני נערך ביום שני, 10 ביולי 2017. שיעור ההצבעה היה דומה לזה של הסיבוב הראשון.
התוצאות הסופיות הוכרזו כחצי שעה לאחר סגירת הקלפיות:
היות שגבאי, שלא היה חבר כנסת בזמן הבחירות, לא יכול היה לכהן כראש אופוזיציה, המשיך הרצוג, לבקשתו של גבאי, להחזיק בתפקיד.
הבחירות לראשות הליכוד נערכו על ידי מפלגת הליכוד ב־26 בדצמבר 2019 לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת שהתקיימו ב-9 באפריל 2019, קיבל יושב ראש הליכוד וראש הממשלה בנימין נתניהו מנדט מנשיא המדינה להקים ממשלה, אך לא הצליח.
במקום להחזיר את המנדט לנשיא, החליטה הכנסת להתפזר ב-30 במאי.
ב-17 בספטמבר 2019 נערכו הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, שגם בסופן קיבל נתניהו מנדט להקים ממשלה, אך שוב לא הצליח.
לאחר שהחזיר את המנדט לנשיא, יו"ר כחול לבן בני גנץ קיבל את המנדט להקים ממשלה, אך גם הוא לא הצליח.
באוקטובר 2019, בין שיחות הקואליציה, ציין ראש הממשלה נתניהו כי הוא שוקל לערוך פריימריז מצומצמים לראשות המפלגה.
בציוץ שפורסם מיד לאחר מכן, ענה חבר הכנסת גדעון סער: "אני מוכן".
לאחר שנתניהו החליט שלא לקיים פריימריז, אישר סער שהוא יתמודד בבחירות הבאות ויתמוך בנתניהו עד אז.
ב-21 בנובמבר 2019, הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט על הגשת כתב אישום נגד נתניהו בגין הפרת אמונים, קבלת שוחד והונאה.
ב-24 בנובמבר 2019, סער ביקש ממרכז הליכוד לקבוע בחירות לראשות הליכוד.
ב-26 בנובמבר, אמר כי על יו"ר הליכוד, בנימין נתניהו, להתפטר בעקבות אי יכולתו להרכיב ממשלה, מצב שלדבריו לא צפוי להשתנות גם אם ייערכו בחירות נוספות.
בעקבות כישלונו של נתניהו פעמיים בהרכבת הממשלה, מספר אנשי ליכוד הודיעו על תמיכתם בסער לראשות הליכוד, בהם יו"ר מרכז הליכוד חיים כץ, וחברי הכנסת יואב קיש, אתי עטייה, שרן השכל ומיכל שיר.
גם ח"כים לשעבר כמו יחיאל חזן, יהודה גליק, לימור לבנת ונורית קורן תמכו בסער.
בנתניהו תמכו שר החוץ ישראל כ"ץ והשרים יריב לוין, דודי אמסלם, מירי רגב, אמיר אוחנה, יואב גלנט, גילה גמליאל, זאב אלקין, צחי הנגבי, יובל שטייניץ, ורוב חברי הכנסת המכהנים.
יו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין, שהודיע בעבר על שאיפתו להתמודד לראשות הליכוד לא תמך פומבית באף אחד מהמתמודדים.
גלעד ארדן התלבט אך הודיע לקראת הפריימריז על תמיכה בנתניהו.
נתניהו קיבל 41,792 קולות המהווים 72.5% מהקולות, לעומת סער שקיבל 15,885 קולות המהווים 27.5% מהקולות.
לאחר היוודע התוצאות, הודיע סער כי יתמוך בנתניהו כמועמד הליכוד לראשות הממשלה.
מעט לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע הודיע סער על עזיבת הליכוד והקמת מפלגה חדשה בראשותו – תקווה חדשה, כשהוא הצהיר שלא ישב עם נתניהו בממשלה.
יו"ר ועדת הבחירות של הליכוד, השופט בדימוס מנחם נאמן, אמר בתום הבחירות כי "הכול הלך למישרין.
כל תלונה שבאופן טבעי מופיעה בבחירות כאלה טופלה במקום וקיבלה את המענה הנכון ואני חושב שהתנועה יכולה להיות גאה על התהליך שהיה היום ועל כך שזוהי באמת הדמוקרטיה במיטבה".
למרות זאת, התקבלו במהלך הבחירות טענות שונות מטעם המתפקדים, בעיקר תומכי גדעון סער, על אי-סדרים, ובמקביל תקנון הבחירות ומנגנון ההצבעה שונה בהשפעת הנהגת המפלגה, בראשות בנימין נתניהו.
כך למשל צומצמו מספר הקלפיות באזורים מסוימים, למשל, יהודה ושומרון – המזוהים עם תמיכה בגדעון סער, ובמקביל שונה התקנון על פיו ניתן להצביע בקלפי הסמוכה למקום העבודה, כך שהיה על המתפקדים להצביע בסמוך למקום מגוריהם – זאת בשונה ממה שסוכם מראש בין נתניהו לסער.
מהלך זה הקשה על ארגון הסעות המוניות של מצביעים, וגם הוא נוהל לכאורה באופן רשלני, כאשר דווח על מקרים רבים בהם כתובת ההצבעה מרוחקת מאוד גם מכתבות המגורים וגם מכתובת העבודה.
טענות נוספות נשמעו גם לגבי איומים על תומכי גדעון סער, ולגבי אלפי מתפקדים מתומכיו של סער שנגרעו מספר הבוחרים מסיבות "טכניות", כביכול בעקבות סימונם כתומכי סער.
טרם הבחירות הוצאו מספר הבוחרים גם אלפי מתפקדים המשויכים לליכודניקים החדשים.
הליכודניקים החדשים לא תמכו באופן רשמי במועמד מסוים, אולם על פי הערכות מטה הליכוד היו נוטים לתמוך בסער.
הבחירות הכלליות לפרלמנט של טרינידד וטובגו נערכו בטרינידד וטובגו ביום שני, 10 באוגוסט 2020. לבחירת 41 חברים לפרלמנט הרפובליקני ה-12 של טרינידד וטובגו.
היו אלה הבחירות ה-14 מאז קבלת עצמאותה מבריטניה בשנת 1962 והבחירות הלאומיות ה-22 בטרינידד וטובגו אי פעם.
טרייסי דוידסון-סלסטין, מנהיגה פוליטית של מועצת טובגו של התנועה הלאומית העממית (PNM) הפכה לאישה הראשונה שהובילה מפלגה פוליטית טובובונית עם ייצוג בבית הנבחרים.
בנוסף, שתיים משלוש המפלגות הגדולות שנבחרו בשנת 2015, הקונגרס הלאומי המאוחד (UNC) וקונגרס העם (COP), הונהגו על ידי נשים.
הנשיאה פאולה-מיי ווייס, בעצת ראש הממשלה קית' רולי, פיזרה את הפרלמנט והוציאה כתב עת לבחירות ב-3 ביולי 2020.
41 חברים מבית הנבחרים, נבחרים על ידי בשיטה רובנית במחוזות חד-נציגיים.
המצביעים הרשומים חייבים להיות בני 18 ומעלה, חייבים להתגורר במחוז בחירות / מחוז בחירות לפחות חודשיים לפני תאריך הכשירות, להיות אזרח טרינידד וטובגו או אזרח חבר העמים המתגורר באופן חוקי בטרינידד וטובגו לתקופה של לפחות שנה אחת.
אם מפלגה אחת משיגה רוב במושבים, אותה מפלגה זכאית להקים את הממשלה, עם מנהיגה כראש ממשלה.
אם הבחירות מביאות לכך שלאף מפלגה אחת תהיה רוב, אז יש פרלמנט תלוי.
במקרה זה, אפשרויות הקמת הממשלה הן ממשלת מיעוט או ממשלה קואליציונית.
מפלגות פוליטיות הרשומות בוועדת הבחירות והגבולות (EBC) יכולות להתמודד בבחירות בתור מפלגה.
מנהיג המפלגה שמצווה על רוב בתמיכה בית הנבחרים, הוא האדם שנקרא על ידי הנשיא להקים ממשלה כראש ממשלה, ואילו מנהיג המפלגה הגדולה ביותר או הקואליציה הגדולה שלא בממשלה הופכת למנהיגת התנגדות.
לפני הבחירות הקימה התנועה הלאומית העממית בראשות ראש הממשלה קית' רוולי ממשלת רוב.
מפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר הייתה הקונגרס הלאומי המאוחד, בראשות קמלה פרסד ביססר.
קונגרס העם הייתה המפלגה האחרת היחידה בפרלמנט, המיוצגת על ידי חבר פרלמנט יחיד.
התנועה הלאומית העממית והקונגרס הלאומי המאוחד היו שתי המפלגות הגדולות ביותר, בנוסף לכך שהיה להם רוב לכל ראש ממשלה מאז 1991.
ב-14 ביולי 2020, מנהיגת החזית הפטריוטית, מיקלה פנדיי, הודיעה כי מפלגתה לא תתמודד שוב בבחירות 2020 בגלל חוסר בזמן להתכונן לקלפי באוגוסט 2020.
המפלגות הרשומות הבאות מתמודדות בבחירות הכלליות, התנועה הלאומית העממית היא המפלגה היחידה שמציבה את כל 41 מושביה (39 בטרינידד ושניים בטובגו), 14 מפלגות מתמודדות על מושבים בטרינידד בלבד וארבע מפלגות מתמודדות על מושבים בטובגו בלבד.
מפלגהתאריך הקמהאידאולוגיה ומיקום במפה הפוליטיתמנהיג/יםמנהיג
מאזמושב המנהיגבבחירות האחרונותבפירוקמושבים במחלוקתהצבעות ב-%מושביםמפלגת רוב, לא נמצאת באף קואליציהPNM1955מרכז למרכז-שמאל
2010דייגו מרטין ווסט41 מושבים ברטנידד וטובגו
מאזמושב המנהיגבבחירות האחרונותבפירוקמושבים במחלוקתהצבעות ב-%מושביםמפלגת רוב, לא נמצאת באף קואליציהUNC 1989מרכז-שמאל
ביזזרינואר 2010סיפריה39.60%39 מושבים בטרינידדBetter United CoalitionCOP2006מרכז-שמאל
רפורמציהקרולין סיפדרס-בכאןנובמבר 2017אף אחד6.02%4 מושבים בטרינידדDPTT2002סטיב אלווארזאפריל 2002אף אחד––מושב 1 בטרינידדTTDF2019ניקולס אנתוני ויליאמסאוגוסט 2019אף אחדמפלגה חדשהמושב 1 בטרינידדמפלגה שלא נמצאת באף קואליציהPEP2017מרכז למרכז-שמאל
פרוגרסיביזם, סביבתנות , ביזור פיליפ אלכסנדרינואר 2017אף אחדמפלגה חדשה28 מושבים בטרינידדTHC2015מרקוס רמקיסוןיולי 2015אף אחד0.02%7 מושבים בטרינידדNNV1994מוסלמים, שמרנות חברתיתפואד אבו בכראפריל 2010אף אחד0.12%6 מושבים בטרינידדMSJ2009שמאל
סוציאליזם , לייבוריזם , דמוקרטיה ישירהדוד עבדולהינואר 2012אף אחד––5 מושבים בטרינידדMND2019פוליטיקה אזורית של מחוז דייגו מרטיןגרווין ניקולסספטמבר 2019אף אחדמפלגה חדשה3 מושבים בטרינידדNCT2013נאליני חיוגיולי 2013אף אחד0.05%2 מושבים בטרינידדILP2013רקחה רמג'יטאוקטובר 2015אף אחד70%מושב 1 בטרינידדTNP2017ולמיקי ראמסינגיולי 2017אף אחדמפלגה חדשהמושב 1 בטרינידדUPP2018ימין
שמרנותקנת מונרו-בראוןדצמבר 2018אף אחדמפלגה חדשהמושב 1 בטרינידדProgressive2019מרכז למרכז ימין
פרוגרסיביזם , ביזור, לוקליזםניקולי אדוארדסיוני 2019אף אחדמפלגה חדשהמושב 1 בטרינידדNOW2020קירק ווייתיינואר 2020אף אחדמפלגה חדשהמושב 1 בטרינידד
מאזמושב המנהיגבבחירות האחרונותבפירוקהצבעות ב-%מושביםמפלגת רוב, לא נמצאת באף קואליציהPDP2016פוליטיקה אזורית של מוז טובגוווטסון דוקיולי 2016אף אחדמפלגה חדשה2 מושבים בטובגוOTV2019פוליטיקה אזורית של מוז טובגוהוכוי צ'ארלסאוקטובר 2019אף אחדמפלגה חדשהמושב 1 בטובגוUTP2020פוליטיקה אזורית של מוז טובגוניקוי פיליפסיולי 2020אף אחדמפלגה חדשהמושב 1 בטובגו
בשעה 22:30 ביום הבחירות הכריז ראש הממשלה קית' רוולי על מפלגתו כמנצחת הבחירות עם 22 מושבים.
מנהיג ה-UNC פרסד-ביססאר הכריז על זכייה ב-19 מושבים, כשהוא לוקח את מושב מורוגה / טבלנד מה-PNM ואת מושב סנט אוגוסטין מה-COP.
היא לא הסכימה עם הצהרת הניצחון של רולי והתנגדה לעיכובים הארוכים בקלפיות.
בסך הכל היו שישה מושבים שזכו ב-PNM שהיו שנויים במחלוקת: ה-UNC ביקש לספור מחדש חמישה מחוזות בחירות בטרינידד (סן פרננדו ווסט, סנט ג'וזף, טונאפונה, טוקו-סאנגרה גרנדה ולה הורקטה / טאלפרו), ואילו הפטריוטים הדמוקרטים הפרוגרסיביים (PDP) ביקש לספור מחדש במזרח טובגו.
ל-EBC לקח שבוע לערוך את הספירות, תוך התבוננות בשינויים קלים בלבד מספירת ההצבעות המקדימות: השינוי הגדול ביותר היה גידול של 103 קולות לאו"ם בסן פרננדו ווסט.
ספירות המחוזות האחרים נבדלו בעשרה קולות או פחות.
רולי וארון מה-PNM החדש הושבעו אז על ידי הנשיאה פולה-מיי ויקס למחרת, וב-19 באוגוסט.
הבחירות לפרלמנט הצרפתי נערכו ב-11 ביוני וב-18 ביוני 2017 (עם תאריכים שונים לבוחרים שמעבר לים).
בבחירות אלו נבחרו 577 חברי האספה הלאומית ה-15 של הרפובליקה החמישית.
בחירות אלו נערכו כמספר שבועות לאחר הבחירות לנשיאות שבהן ניצח עמנואל מקרון ממפלגת הרפובליקה בתנועה!.
הקואליציה שהוביל מקרון זכתה ברוב ניכר של כ-350 מתוך 577 המושבים (מתוכם 308 מושבים למפלגת השלטון עצמה).
לעומת זאת, המפלגה הסוציאליסטית והרפובליקנים הפסידו מרבית ממושביהן.
שני הסבבים של הבחירות התאפיינו באחוזי ההצבעה הנמוכים בתולדות הרפובליקה.
בסך הכל, כ-206 חברי פרלמנט הפסידו את מקומם, ואילו 424 (75%) מחברי הפרלמנט הנבחרים היו חדשים בתפקידם.
בנוסף על כך, נבחר מספר שיא של נשים.
הגיל הממוצע של חברי פרלמנט ירד מ-54 ל-48. לודוביק פאז'וט ממפלגת האיחוד הלאומי הפך לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר, כשנבחר בגיל 23 בלבד.
אדואר פיליפ, שמונה לראש הממשלה על ידי מקרון לאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות מונה מחדש לאחר הבחירות לפרלמנט.
הוא הציג את ממשלתו השנייה ב-21 ביוני.
הפרלמנט הנבחר החל לכהן ב-27 ביוני.
לפני 2002 לא תמיד נערכו הבחירות לנשיאות ולמחוקקים באותה השנה.
מאז, הבחירות לפרלמנט מתקיימות כחודש לאחר הסיבוב השני של הבחירות לנשיאות, שהתקיימו ב-7 במאי.
בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות, ב-23 באפריל, עמנואל מקרון מ-הרפובליקה בתנועה!
ומארין לה פן מהחזית הלאומית עלו לסבב השני לאחר שהובילו בסבב הראשון.
בסבב זה התמודדו גם פרנסואה פיון מהרפובליקנים (LR) וז'אן לוק מלנשון ממפלגת צרפת בלתי-כנועה (FI).
בסיבוב הראשון הוביל מקרון ב-240 אזורי בחירה, מול 216 ללה פן, 67 למלנשון ו-54 לפיון.
בסופו של דבר, מקרון ניצח בסיבוב השני ב-7 במאי מול לה פן, והשיג 66.1% מהקולות.
הרישום למועמדים הסתיים ב-23 במאי.
משרד הפנים פרסם רשימה סופית הכוללת בסך הכל 7,882 מועמדים, עם ממוצע של כ-14 מועמדים בכל אזור בחירה.
בחירות אלו היו הראשונות שנערכו לאחר הביטול החוקי של המנדט הכפול ב-2014. בבחירות הקודמות חברי האספיה הלאומית יכלו לכהן גם בתפקידים בשלטון המקומי, ואף כראשי ערים.
577 חברי האספה הלאומית נבחרים באמצעות הצבעה שני סבבים במחוזות חד-נציגיים.
על מנת להיבחר בסיבוב הראשון, נדרש מועמד להשיג רוב מוחלט של הקולות שהתקבלו, וכן לקבל קולות השווים לפחות ל-25% מבעלי זכות הבחירה במחוז הבחירה.
במידה והתנאים לא מתקיימים, מתקיים סבב הצבעה שני.
בסבב זה רשאים להשתתף רק מועמדים שקיבלו 12.5% מקולות בעלי זכות הבחירה בסבב הראשון.
אם רק מועמד אחד עומד ברף זה, שני המועמדים בעלי מספר הקולות הגבוה ביותר מהסבב הראשון רשאים להמשיך לסבב השני.
בבחירות אלו נבחרו ארבעה נציגים בסיבוב הראשון.
מתוך 577 אזורי הבחירה, 539 נמצאים בצרפת המטרופוליטנית, 27 נמצאים במחוזות שמעבר לים ו-11 מיועדים לאזרחים צרפתים המתגוררים מחוץ למדינה.
ההצבעה בסיבוב הראשון התקיימה בשבת 3 ביוני בפולינזיה הצרפתית ובנציגויות דיפלומטיות צרפתיות באמריקה.
ביום שלאחר מכן התקיימה ההצבעה בנציגויות הדיפלומטיות מחוץ לאמריקות.
ההצבעה בצרפת שמעבר לים ביבשת אמריקה (כלומר גיאנה הצרפתית, גוואדלופ, מרטיניק, סנט ברתלמי, סן מרטין וסן-פייר ומיקלון) התקיימו בשבת ה-10 ביוני.
ההצבעה בצרפת המטרופוליטנית (כמו גם במיוט, קלדוניה החדשה, ראוניון ווואליס ופוטונה) התקיימה בראשון ה-11 ביוני.
הסבב השני התקיים בימים שבת-ראשון 17-18 ביוני.
הרפובליקה בתנועה!, התנועה שייסד הנשיא הנבחר עמנואל מקרון תכננה להריץ מועמדים בכל 577 אזורי הבחירה.
לקראת הבחירות, התנועה קיבלה כמעט 15,000 פניות של מתמודדים פוטנציאלים.
הרשימה הראשונית של 428 המועמדים נחשפה ב-11 במאי, עם שוויון מגדרי מדויק (214 גברים ו-214 נשים).
מתוך הרשימה, 94% מהמועמדים לא כיהננו בפרלמנט בעבר; 93% עבדו במשרה כלשהי, 2% מובטלים, 4% גמלאים, 1% סטודנטים; 52% מהחברה האזרחית.
הגיל הממוצע של המועמדים היה 46 (הצעיר ביותר בן 24 והמבוגר ביותר בן 62).
ב-2 במאי מונה פרנסואה בארון על ידי הלשכה הפוליטית של הרפובליקנים (LR) לעמוד בראש הקמפיין לבחירות.
בארון היה פסימי באופן יחסי, וטען כי 150 מושבים יהיוו הצלחה.
100-150 יהיו תוצאות סבירות, ואילו מתחת ל-100 מושבים יהיו כישלון." בסופו של דבר, הקמפיין הושק ב-20 במאי.
החזית הלאומית (FN), בראשות מרין לה פן, סיימה את ההכנות המוקדמות שלה לבחירות הפרלמנטריות עוד בדצמבר 2016. הגיל הממוצע של המועמדים הוא 47 שנים, עם שוויון כמעט מוחלט בין המינים.
כמעט 80% מהמועמדים כבר כיהנו בתפקידים בממשל המקומי, לעומת שיעור של בקושי 10% ב-2012. בתחילה, המפלגה תכננה לשתף פעולה עם מפלגת "עמדי צרפת" בכ-50 אזורי בחירה לאחר התמיכה בלה-פן בסבב השני של הבחירות לנשיאות.
ב-14 במאי הודיעה ה-FN על השעיית ההסכם, מתוך כוונה להשקיע במועמדים בכל 577 אזורי הבחירה.
מפלגת השמאל צרפת בלתי-כנועה, שהוקמה על ידי ז'אן-לוק מלנשון, התכוונה להריץ מועמדים בכל 577 אזורי הבחירה.
בסופו של דבר, פורסמה באמצע פברואר רשימת מועמדים של כ-410 איש.
ברשימה זו היה שוויון מגדרי, כ-60% מהמועמדים הגיעו מהחברה האזרחית, והגיל הממוצע עמד על 43 שנים בלבד, כשהצעיר ביותר היה בן 19.
+סבב ראשוןסבב שניסך הכלמפלגהקולות%קולות%מושבים+\-הרפובליקה בתנועה!
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו בספטמבר 2011 בין מתפקדי המפלגה.
בעקבות פרישתו של אהוד ברק מהנהגת של מפלגת העבודה הישראלית, הוכרזו בחירות לראשות המפלגה.
סיבוב ההצבעה הראשון נערך ב-12 בספטמבר ובו התמודדו ארבעה מועמדים.
מאחר שאיש מבין המתמודדים לא זכה בלפחות 40% מהקולות כפי שמחייבת חוקת המפלגה, נערך סיבוב הצבעה שני בו התמודדו שני המתמודדים שזכו במרב הקולות בסיבוב בראשון, עמיר פרץ ושלי יחימוביץ'.
סיבוב ההצבעה השני נערך ב-21 בספטמבר, ובו ניצחה שלי יחימוביץ' עם 54.5% מהקולות.
ב-17 בינואר 2011 התפלגו יו"ר המפלגה אהוד ברק וחברי הכנסת מתן וילנאי, שלום שמחון, עינת וילף ואורית נוקד מסיעת העבודה בכנסת והקימו סיעה חדשה בשם "העצמאות".
הרקע לפרישתם היה כוונתם של שניים מחברי סיעת העבודה לפרוש ממנה, כפי שהביעו אותה שבוע קודם לכן, בשל התמרמרותם לנוכח מצב המפלגה.
באותו היום התפטרו מהממשלה שלושה חברי כנסת מטעם המפלגה: יצחק הרצוג, אבישי ברוורמן ובנימין בן אליעזר.
ימים ספורים לאחר מכן נבחר השר לשעבר מיכה חריש ליושב ראש המפלגה הזמני וכעבור חודשיים אושר מינויו באופן רשמי על ידי ועידת המפלגה.
לקראת הבחירות לראשות המפלגה שנקבעו להיערך בספטמבר 2011, הודיעו על מועמדותם חברי הכנסת יצחק הרצוג, עמיר פרץ, שלי יחימוביץ', עמרם מצנע ואיש העסקים אראל מרגלית.
חבר הכנסת אבישי ברוורמן הודיע אף הוא על התמודדותו אולם הסיר את מועמדותו זמן קצר לאחר מכן.
ראש עיריית מעלות-תרשיחא שלמה בוחבוט הודיע שיתמודד לתפקיד אולם פרש מהמירוץ והביע את תמיכתו בעמיר פרץ, ימים ספורים לפני סגירת מפקד החברים.
ביוני 2011 הסתיים מפקד החברים שערכה המפלגה.
בעקבות טענות שהועלו נגד כשרות חלק מההתפקדויות, נעשתה בדיקה של הטפסים ואף היה חשש שהליך הבדיקה יביא לדחיית יום הבחירות.
לבסוף, התפרסם ספר הבוחרים הסופי באיחור של כשלושה שבועות, זאת לאחר שכ-6,000 מתפקדים נפסלו ו-14,000 מתפקדים נוספים נשארו על תנאי עד הסדרת תשלומם למפלגה.
מרגלית הודיע כי הוא שוקל עתירה לבג"ץ לדחיית מועד הבחירות עקב הדחייה בפרסום ספר הבוחרים, אולם לבסוף החליט לפרוש מן המירוץ כשבוע לפני הבחירות, והעביר את תמיכתו להרצוג.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה מתקיימות בהצבעה בשני סבבים, כאשר שני המועמדים המובילים מהסיבוב הראשון עולים לסיבוב שני.
אם מועמד זוכה במעל 40% מהקולות בסיבוב הראשון, הוא זוכה אוטומטית ולא מתקיים סיבוב שני.
ב-12 בספטמבר 2011 נערכו בחירות מקדימות לראשות המפלגה.
מספר בעלי זכות הבחירה היה 66,310 איש, ו-65% מהם הצביעו בבחירות שנערכו ב-171 קלפיות אשר היו פזורות ברחבי הארץ.
לאור העובדה שאיש מהמתמודדים לא השיג 40 אחוזים מהקולות, בהתאם לתקנון, נערך סיבוב שני בין שני המדורגים במקומות הראשונים.
בסיבוב השני של הבחירות המקדימות שנערך ב-21 בספטמבר ובו שיעורי ההצבעה עמדו על כ-61%, ניצחה יחימוביץ' כשגרפה 53.8 אחוזים מקולות המצביעים לעומת פרץ שסיים עם 45.5 אחוזים (0.7 אחוזים נוספים מהמצביעים נמנעו).
בכך נבחרה יחימוביץ' לתפקיד יושבת-ראש המפלגה.
4 מועמדים התמודדו על ראשות מפלגת העבודה בבחירות אלו:
שלי יחימוביץ', חברת כנסת מהעבודה ועיתונאית לשעבר.
עמיר פרץ, ח"כ מהעבודה, ראש המפלגה לשעבר ושר הביטחון מטעמה בממשלת ישראל השלושים ואחת.
יצחק הרצוג, ח"כ מהעבודה ושר בממשלות ישראל לשעבר
עמרם מצנע, ח"כ מהעבודה, ראש המפלגה לשעבר וראש עיריית חיפה וירוחם לשעבר.
יחימוביץ' נבחרה לראשות המפלגה, והפכה למנהיגה השנייה של המפלגה מאז גולדה מאיר, שנבחרה לראשות מפא"י ב-1969 והפכה אוטומטית למנהיגת מפלגת העבודה עם מיזוג מפא"י עם רפ"י ואחדות העבודה.
הבחירות לפרלמנט ולנשיאות טורקיה נערכו ב-14 במאי 2023. במסגרתן נבחרו הנשיא וחברי האספה הלאומית של טורקיה.
תאריך קיום הבחירות הוטל בספק בעקבות רעידת האדמה בטורקיה ובסוריה בתחילת 2023, שהובילה לקריאות לדחיית מועד הבחירות.
ב-10 במרץ 2023, חתם הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן על צו הנוגע לקיום הבחירות ב-14 במאי 2023. לאחר שאף מתמודד לא זכה ב-50% מהקולות בבחירות לנשיאות, נערך הסיבוב שני ב-28 במאי 2023, בין שני המתמודדים המובילים.
לאחר ספירת 99.2% מקולות הבוחרים בסיבוב השני, מוביל נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, על יריבו כמאל קיליצ'דראולו ביתרון של 4.2%, ועדת הבחירות בטורקיה אישרה את ניצחונו.
נשיא טורקיה נבחר בבחירות ישירות באמצעות שיטת שני הסיבובים, לפיה מועמד חייב להשיג רוב מוחלט (יותר מ-50%) מהקולות כדי להיבחר.
אם אף מועמד לא משיג רוב מוחלט, יתקיים סיבוב שני בין שני המועמדים המובילים מהסיבוב הראשון, שהמנצח בו יוכרז כנשיא הנבחר.
הבחירה הישירה הראשונה לנשיאות טורקיה נערכה ב-2014, לאחר שמשאל עם ב-2007 ביטל את השיטה הקודמת לפיה נבחר ראש המדינה על ידי בית המחוקקים, האספה הלאומית הגדולה של טורקיה.
נשיא טורקיה כפוף למגבלות כהונה, והוא רשאי לכהן לכל היותר פעמיים בכהונה של חמש שנים.
עם זאת, אם מתקיימות בחירות בזק לפני תום הקדנציה השנייה, תותר כהונה שלישית.
בחירות בזק מתקיימות בהסכמת 60% מחברי הפרלמנט באספה הלאומית הגדולה של טורקיה או בהוראת צו נשיאותי.
מועמדים פוטנציאליים לנשיאות חייבים להיות בני 40 לפחות וחייבים להיות בעלי השכלה גבוהה.
כל מפלגה פוליטית שזכתה ב-5% מהקולות בבחירות הקודמות לפרלמנט יכולה להעמיד מועמד, אם כי מפלגות שלא עמדו ברף הזה יכולות להקים בריתות ולהציע מועמדים משותפים כל עוד חלקן הכולל של קולותיהן עולה על 5%.
עצמאים יכולים להתמודד אם הם יאספו 100,000 חתימות מציבור הבוחרים.
ערב מערכת הבחירות, הפוליטיקה הטורקית נשלטה במידה רבה על ידי חמש מפלגות עיקריות.
כל ארבע המפלגות עלו על אחוז החסימה של 10% בבחירות הכלליות ביוני ובנובמבר 2015 וזכו לייצוג בפרלמנט והפכו למפלגה השלישית בגודלה.
לאחר משאל העם ב-2017 במסגרתו שיטת הבחירות שונתה מפרלמנטרית לנשיאותית, מרל אקשנר (Meral Akşener) הכריזה על הקמת מפלגת הטוב (IYIׂׂ).
מפלגה זאת נכנסה לאספה בבחירות 2018.
הבחירות הכלליות הקודמות בטורקיה התקיימו ב-24 ביוני 2018. הבחירות סימנו את המעבר של המדינה ממערכת פרלמנטרית לשיטה נשיאותית, כפי שאושרה בדוחק על ידי הבוחרים במשאל העם החוקתי בטורקיה של 2017.
הבחירות הללו הביאו לניצחון של הנשיא המכהן רג'פ טאיפ ארדואן, שכיהן בתפקיד מאז 2014. מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) איבדה את הרוב המוחלט שלה באספה הלאומית הגדולה של טורקיה לראשונה מאז יוני 2015, ואילצה אותה להסתמך על שותפתה לקואליציה, מפלגת התנועה הלאומית (MHP) של דבלט בחצ'לי, על מנת להעביר חקיקה.
ביוזמת מפלגת AKP ובעלת בריתה הפוליטית MHP, הוקטן אחוז החסימה מ-10% ל-7%.
זו הייתה ההקטנה הראשונה של אחוז החסימה מאז שנקבע על ידי החונטה הצבאית בעקבות ליל הגנרלים בטורקיה (1980).
אין אחוז חסימה ביחס למועמדים עצמאיים.
מפלגות פוליטיות יכולות גם לבחור להתמודד בבחירות בברית פוליטית עם מפלגות אחרות, תוך הסרת דרישת ה-7% כל עוד הברית כולה זוכה ביותר מ-7% מהקולות בסך הכל.
תיקונים נוספים בחוק הבחירות כוללים חלוקת מושבים.
בעבר חולקו מושבים באספה על סמך חלק הקולות של כל ברית בחירות בכל מחוז נתון.
בעקבות השינוי, המושבים חולקו רק על סמך נתח הקולות של כל מפלגה פוליטית באותו מחוז.
אם השיטה הייתה מוחלת על הבחירות הקודמות, התוצאות היו מתאימות מעט יותר להעדפות הבוחרים ברמה המקומית.
לדוגמה, מושב אחד בארזורום מ-IYI (המפלגה הרביעית בגודלה בארזורום) היה עובר ל-HDP (המפלגה השלישית בגודלה בארזורום) ומושב אחד באלזי מ-CHP (המפלגה השלישית בגודלה באלזי) ל-MHP (המפלגה השנייה בגודלה באלאז'י).
המשבר הכלכלי בטורקיה החל בשנת 2018. הוא אופיין בצניחת ערכה של הלירה הטורקית, אינפלציה גבוהה, עליית מחירי האשראי, ועליה באי יכולות להחזיר הלוואות בכלל המדינה.
בשלביו הראשונים התאפיין המשבר בגלי פיחות משמעותיים בלירה הטורקית, ובהמשך התאפיין באי יכולתם של תאגידים לשלם חובות, מה שגרר את התכווצות הצמיחה הכלכלית של טורקיה.
עם העמקת המשבר, שיעור האינפלציה הפך דו ספרתי, והביא את טורקיה למצב של סטגפלציה (אינפלציה גבוהה יחד עם צמיחה איטית ואבטלה).
המשבר הביא לסיומה של תקופת צמיחה אינטנסיבית תחת שלטון ארדואן, שניזונה מתנופה בענף הבניה, השקעות זרות ואשראי זול.
אל המשבר הכלכלי נוספו סדרה של רעשי אדמה הרסניים שהתרחשו בתחילת פברואר 2023 וגרמו למותם של עשרות אלפי בני אדם.
האסון החל ב-6 בפברואר עת התרחשה רעידת האדמה הראשונה לפנות בוקר לפי שעון טורקיה, והייתה רעידת האדמה החזקה ביותר שתועדה בטורקיה מאז רעידת האדמה בארזינג'אן (1939).
מוקד הרעידה היה בדרום טורקיה, מערבית לעיר גזיאנטפ.
לאחר כ-8 שעות התרחשה רעידת אדמה גדולה נוספת בעוצמה של כ-7.7 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
בנוסף לשני הרעשים הגדולים, התרחשה סדרה של רעידות אדמה חלשות יותר לאורך קו השבר.
הבחירות התרחשו כשלושה חודשים אחרי רעידות האדמה, שבהן נספו מעל 50 אלף בני אדם ו־6.5 מיליון נהפכו למחוסרי בית.
ממשלתו של ארדואן ספגה ביקורת על התנהלותה בנושא רעידות האדמה.
דובר על עיכוב בהגשת סיועעל אי־הקפדה על תקני הבנייה, מה שהוביל לקריסת בניינים רבים.
המועד הקבוע לסיבוב הראשון של הבחירות נקבע ל-18 ביוני 2023. עם זאת, שיטת הבחירות אפשרה להקדים את התאריך.
ב-2020 היו השערות לגבי בחירות בזק לפני הבחירות הרגילות ב-2023. בזמנו, דבלט בחצ'לי, מנהיגה של שותפת הקואליציה MHP, פסלה אותם.
בהצהרה בכתב הוא אמר כי הבחירות לא יתקיימו לפני 2023. הוא גם אישר שהברית הנוכחית בין AKP ל-MHP תישאר על כנה ורג'פ טאיפ ארדואן יהיה המועמד המשותף שלהם לנשיאות.
בתחילת ינואר 2023 העלתה מפלגת AKP את ההצעה לבחירות בזק שיתקיימו ב-16 או ב-30 באפריל או ב-14 במאי.
אבל שש מפלגות האופוזיציה הודיעו כי לא יסכימו לבחירות לאחר 6 באפריל.
ב-18 בינואר 2023, ארדואן, נשיא טורקיה, הודיע כי הבחירות יתקיימו מוקדם מהתאריך המתוכנן, לאור זאת, הודיעו מפלגות האופוזיציה כי ארדואן אינו יכול להתמודד לנשיאות ללא הסכמת הפרלמנט.
דיון על דחיית מועד הבחירות
לאחר רעידת אדמה הרסנית שפגעה במדינה בפברואר 2023, ארדואן הכריז על מצב חירום ל-10 מחוזות שנפגעו, שיסתיים שבוע לפני תאריך הבחירות ב-14 במאי.
האופוזיציה הצביעה נגד החלטה זו בפרלמנט.
וב-13 בפברואר 2023, Bülent Arınç, חבר פרלמנט לשעבר של AKP, טען כי לא ניתן לקיים את הבחירות במצב הנוכחי לא במאי או ביוני, ויש לדחות את הבחירות.
כמאל קיליצ'דראולו ממפלגת האופוזיציה מפלגת העם הרפובליקנית (CHP) הגיב להצהרה של ארינס כי החוקה לא תספק אפשרות לדחות את הבחירות אלא במקרה של מלחמה.
ובנוסף, מוסטפא טולגה אוזטורק ממפלגת הטוב טען שרק לפרלמנט יש סמכות לדחות בחירות וסלהאטין דמירטאש מהמפלגה הדמוקרטית העממית (HDP) הביע חשש שצעד כזה יביא להפיכה פוליטית.
מועצת הבחירות העליונה בטורקיה הכריזה על לוח הזמנים הבא עבור הבחירות לנשיאות 2023 והבחירות לפרלמנט.
18 במרץ: ההתחלה הרשמית של מחזור הבחירות.
19 במרץ: הגשת בקשות למועמדות למועצת הבחירות העליונה.
20 במרץ: מועמדים עצמאיים לנשיאות יכולים להגיש מועמדות עד השעה 17:00. בקשות של מועמדים עצמאיים נבדקות על ידי מועצת הבחירות העליונה והמועמדים יקבלו הודעה אם בבקשתם חסרים מסמכים או ליקויים אחרים החל מהשעה 23:00.
21 במרץ: מועמדים עצמאיים לנשיאות שבקשתם נדחתה על ידי מועצת הבחירות העליונה, יכולים לערער ולבקש בדיקה חוזרת עד השעה 17:00.
מועד אחרון למפלגות פוליטיות להציע מועמד לנשיאות.
28 במרץ: הכרזה על הרשימה הזמנית של המועמדים לנשיאות ותחילת בקשות ערעור.
31 במרץ: הכרזה על הרשימה הסופית של המועמדים לנשיאות.
1 באפריל: הצגת פתק הצבעה עם המועמדים לנשיאות.
12 באפריל: סגירת פנקסי הבוחרים המקומיים והבינלאומיים.
27 באפריל: התחלת הליכי ההצבעה בשערי המכס ומחוץ למדינה.
9 במאי: מועד אחרון להצבעה מחוץ למדינה.
13 במאי: סיום מערכת הבחירות ותחילת דממת בחירות בשעה 18:00.
הודעה על התוצאות הזמניות של הבחירות לנשיאות בשעה 23:59.
19 במאי: הודעה על תוצאות הבחירות הסופיות על ידי מועצת הבחירות העליונה.
מכיוון שאף מועמד לא זכה ב־50% לפחות מקולות הבוחרים, תהיה הצבעה בסיבוב שני:
15 במאי: תחילת קמפיין הבחירות לסיבוב השני של הבחירות לנשיאות.
20 במאי: תחילת הליכי ההצבעה בשערי המכס ומחוץ למדינה.
24 במאי: מועד אחרון להצבעה מחוץ למדינה.
27 במאי: סיום מערכת הבחירות ותחילת דממת בחירות בשעה 18:00.
סיבוב שני של הבחירות לנשיאות.
29 במאי: הודעה על התוצאות הזמניות של הבחירות לנשיאות.
1 ביוני: הודעה על התוצאות הסופיות של הבחירות לנשיאות.
בבחירות התמודדו בריתות רבות של מפלגות, שרבות מהן נוצרו לקראת בחירות הקודמות של 2018 והורחבו מאז.
מפלגות קטנות רבות התמודדו ברשימות של גדולות יותר כדי להימנע מפיצול הקולות.
מפלגת הצדק והפיתוח (AKP) ומפלגת התנועה הלאומית ׁ(MHP) הכריזו על ברית העם.
ה-MHP הודיעה בעבר כי יתמוך בבחירתו מחדש של ארדואן לנשיאות ופתוחה להתמודד בבחירות עתידיות תחת דגל ה-AKP.
מפלגת האחדות הגדולה (BPP) ומפלגת הרווחה החדשה (YRP), מפלגות הדוגלת באיסלמיזם היו גם חלק מהברית.
מפלגת העם הרפובליקאית (CHPׂׂׂ), מפלגת הטוב (IYI), המפלגה הדמוקרטית (DPׂ) ומפלגת האושר (SP) האיסלאמיסטית היו חלק מברית האומה.
כולן התנגדו לשינויים שהוצעו במשאל העם של 2017 והבטיחו להשיב שיטת הממשל הפרלמנטרית.
אליהן הצטרפו שתי מפלגות נוספות בראשות פוליטיקאים בכירים לשעבר ב-AKP, כלומר מפלגת הדמוקרטיה והקדמה (DEVA) של שר הכלכלה לשעבר עלי באבאקן ומפלגת העתיד (GP) של ראש הממשלה לשעבר אהמט דבוטאולו.
בניגוד למערכת הבחירות הקודמת, חברי הברית קידמו מועמד יחיד לנשיאות, קיליצ'דראולו.
מפלגת העמים הדמוקרטית הפרו-כורדית (HDP) בחרה להתמודד ברשימה משותפת עם מפלגת העתיד של השמאל הירוק (YSGP).
ה-YSGP עצמו עמד בראש ברית העבודה והחופש השמאלי יחד עם מפלגת הפועלים של טורקיה (TİP).
HDP הביעה תמיכה בהצבעה לקיליצ'דראולו בבחירות לנשיאות.
בבחירות התמודדו שתי בריתות קטנות יותר: ברית האבות של המועמד לנשיאות סינאן אואן ואיגוד הכוחות הסוציאליסטיים.
רג'פ טאיפ ארדואן, נשיא טורקיה המכהן (2014–הווה), מנהיג מפלגת הצדק והפיתוח (AKP)
נתמך על ידי: "ברית העם"
כמאל קיליצ'דראולו, מנהיג מפלגת העם הרפובליקנית, מנהיג האופוזיציה.
נתמך על ידי: ברית האומה (או הברית הלאומית)
מוהרם אינצ'ה, מנהיג מפלגת המולדת, היה מועמד לנשיאות גם ב-2018 ופרש סמוך למועד הבחירות
סינאן אואן, חבר פרלמנט לשעבר במפלגת MHP (מתמודד כעצמאי)
נתמך על ידי ברית האבות
הביע תמיכה בארדואן בסיבוב השני
זכותו של ארדואן להיבחר מחדש
לפני הבחירות ב-2018, נשיאי טורקיה כיהנו כראשי מדינות בתוך מערכת פרלמנטרית.
לאחר משאל העם החוקתי ב-2017, אימצה טורקיה שיטה נשיאותית שבה הנשיא מכהן כראש הממשלה.
כמה פוליטיקאים מהאופוזיציה הצהירו שמאחר וארדואן נבחר לנשיא כבר פעמיים בשנת 2014 ובשנת 2018, הוא לא יכול להיות מועמד פעם נוספת אלא אם כן יכריזו בפרלמנט על בחירות מוקדמות.
משפטנים אחרים טענו שהבחירות ב-2018 היו הקדנציה הראשונה של ארדואן בשיטה החדשה ויש לו הזכות להיות מועמד שוב.
ב-10 במרץ, סגן יו"ר הקבוצה הפרלמנטרית של CHP,אוזגור אוזל, טען כי קיליצ'דראולו קיבל איומי התנקשות על ידי קבוצות לא ידועות והממשלה הציעו לו רכב משוריין של שר, אך הוא דחה את ההצעה ושמר על רכבו הרשמי.
התקפה על המטה הלאומי של ברית איסטנבול
ב-31 במרץ 2023, בוצע פיגוע ירי לעבר מטה איסטנבול של מפלגת הטוב (IYI).
אקשנר מתח ביקורת על ארדואן לאחר הפיגוע באומרו "אי אפשר להפחיד מפלגה פוליטית חודש וחצי לפני בחירות.
אני לא פוחד אלא מאלוהים.
מר רג'פ (ארדואן), אני לא מפחד ממך.
אבל אתה הנשיא ואתה אחראי לכל אזרח במדינה הזאת".
לאחר חקירה, התוצאות טענו כי מאבטח לילי ירה באקדח שלו לעבר פורצים ופגע בבניין בטעות עם שני כדורים תועים.
הנשיא ארדואן אמר בתגובה לאקסנר, "האמת יצאה לאור, האם אתה מתכוון עכשיו להתנצל בפניי?".
ב-6 באפריל 2023, מפקדת איסטנבול של CHP הותקפה בירי.
קאנאן קפטנצ'יולו אמר ששישה או שבעה כדורים נורו לעבר הבניין.
בעת ביקור בקבורות של אזרחים שאיבדו את חייהם במהלך רעידת האדמה במחוז אדיאמן, קיליצ'דראולו היה נתון למתקפה מילולית בזמן שהוא דיקלם את אל-פתיחא.
באותו יום, אדם נוסף ניסה לתקוף אותו פיזית.
לפי תוצאות הסיבוב הראשון בבחירות לנשיאות, ארדואן השיג 49.52% מהקולות, לעומת 44.88% לקיליצ'דראולו ו-5.17% לאואן.
המועמד הפורש אינצ'ה השיג 0.43% מהקולות.
לצורך ניצחון בסיבוב ראשון דרוש 50% ולכן נקבע סיבוב נוסף ומכריע שיתקיים ב-28 במאי 2023. במסגרת סיבוב זה, התמודדו ארדואן וקיליצ'דראולו בלבד.
ארדואן ניצחה בסיבוב זה כשקיליצ'דראולו קיבל 47.82% מול 52.18% שקיבל ארדואן.
באספה, ברית העם שמרה על הרוב והשיגה 322 חברי אספה.
אף על פי ש-AKP ספגה את התוצאה הגרועה ביותר מאז הבחירות הכלליות ב-2002 עם 35.5% מהקולות, בעלת בריתה האולטרה-לאומית MHP עלתה על הציפיות וזכתה ב-10.1%.
הברית בסך הכל זכתה בקצת פחות מ-50% מהקולות.
הברית הלאומית השתפרה רק במעט ביחס לבחירות הקודמות, וזכתה ב-34% וב-213 חברי פרלמנט.
ברית העבודה והחופש סבלה מירידה בהצבעה, וזכתה בקצת יותר מ-10% ו-66 מושבים.
אף ברית בחירות אחרת לא זכתה במושבים.
הבחירות הביאו לכך ש-7 מפלגות נכנסו לאספה הלאומית - שיא בפוליטיקה הטורקית.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-22 בנובמבר 2013 בין מתפקדי המפלגה.
בעקבות כישלון בבחירות לכנסת התשע עשרה בינואר הקודם, הוכרזו בחירות לראשות המפלגה.
בבחירות התמודדו יושבת הראש המכהנת ויו"ר האופוזיציה דאז שלי יחימוביץ' וחבר הכנסת דאז יצחק הרצוג.
הרצוג ניצח ברוב של 58.5% מקולות הבוחרים.
בבחירות לכנסת התשע עשרה שנערכו בינואר 2013, זכתה מפלגת העבודה בראשות שלי יחימוביץ' רק ב-15 מנדטים, והייתה לסיעה השלישית בגודלה בכנסת.
ב-21 בנובמבר 2013, בעקבות הכישלון היחסי, נערכו בחירות מקדימות לראשות המפלגה.
שלי יחימוביץ', מנהיגת מפלגת העבודה וראש האופוזיציה דאז
יצחק הרצוג, חבר הכנסת ושר הרווחה והביטחון החברתי לשעבר
סבב ההצבעה נערך ב-22 בנובמבר.
לפי תוצאות ההצבעה התפלגות הקולות הייתה:
לפי חדשות ynet, אחוז ההצבעה של חברי מפלגת העבודה היה נמוך יחסית, 52.7%.
יצחק הרצוג זכה ברוב קולות הבוחרים בפער של כ-17% אחוזים ובכך נבחר למנהיג המפלגה.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-12 ביוני 2007. עקב אי שביעות רצון מהיו"ר עמיר פרץ, הוכרזו בחירות לראשות המפלגה.
סיבוב ההצבעה הראשון נערך ב-28 במאי ובו התמודדו חמישה מועמדים.
מאחר שאיש מבין המתמודדים לא זכה בלפחות 40% מהקולות כפי שמחייבת חוקת המפלגה, נערך סיבוב הצבעה שני בו התמודדו שני המתמודדים שזכו במרב הקולות בסיבוב בראשון, אהוד ברק ועמי אילון.
סיבוב ההצבעה השני נערך ב-12 ביוני, ובו ניצח אהוד ברק עם 51.29% מהקולות.
ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק שניסה לחזור לפוליטיקה לאחר מעברו של שמעון פרס לקדימה.
עמי אילון שהכריז על שאיפתו להיות ראש ממשלה.
אופיר פינס-פז שהיה יו"ר הקואליציה בכנסת החמש עשרה.
הוא היה המזכיר הכללי של המפלגה בשנים 2001-2003. בבחירות 2006 הוצב במקום השלישי ברשימת העבודה-מימד, אחרי עמיר פרץ ויצחק הרצוג.
כשישראל ביתנו הצטרפה לקואליציה ואביגדור ליברמן מונה לשר, התפטר פינס-פז מהממשלה.
התפטרותו נכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 2006.
הבחירות כללו שני סיבובים, הראשון שבהם התקיים ב-28 במאי 2007. אהוד ברק זכה בניצחון קל בפריימריז במפלגה, כשגבר על איילון, ראש השב"כ לשעבר.
שני המועמדים סיימו הרבה לפני עמיר פרץ, אך אף אחד מהם לא השיג 40% מהקולות כפי שמחייבת חוקת המפלגה.
פרץ, אז ראש המפלגה המכהן, הגיע למקום השלישי ולא עלה לסיבוב השני.
לאחר מכן הוא תמך באילון, בעוד פינס-פז תמך בברק.
דני יתום הגיע למקום האחרון.
ברק ניצח בסיבוב השני בהפרש קטן עם 51.3% מהקולות לעומת 47.7% לאילון, כאשר 1% מהמצביעים נמנעו.
בסיבוב הראשון זכה אילון בקולות רבים בקיבוצים, בעוד פרץ זכה בקולות רבים מהמגזר הערבי.
בעקבות ניצחונו, ב-18 ביוני 2007 החליף אהוד ברק את עמיר פרץ בתפקיד שר הביטחון וסגן ראש הממשלה.
הבחירות לראשות מפלגת העבודה נערכו ב-19 בפברואר 1992. ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין חזר להנהיג את המפלגה לאחר שגבר על שמעון פרס, שהנהיג את המפלגה מאז 1977, ישראל קיסר ואורה נמיר.
ביוני 1992 הוביל רבין את מפלגת העבודה לניצחון בבחירות לכנסת השלוש עשרה.
זו הייתה הפעם הראשונה בישראל שבה הצבעה למנהיגות מפלגה הייתה פתוחה בפני כלל חברי המפלגה.
שמעון פרס הנהיג את מפלגת העבודה מאז התפטרותו של יצחק רבין ב-1977 ועמד בראשה בארבע מערכות בחירות רצופות.
הפעם הקודמת בה בחרה המפלגה מנהיג הייתה במרץ 1988, כאשר פרס נבחר פה אחד (למעט חבר אחד שהתנגד) על-ידי מרכז המפלגה.
ב-1990, בזמן שהיה שר האוצר בממשלת האחדות בראשות יצחק שמיר, ניסה פרס להקים ממשלה צרה בראשותו במה שנועד לימים כ"תרגיל המסריח".
ממשלת האחדות נפלה בהצבעת אי-אמון אך פרס לא הצליח להרכיב ממשלה ולבסוף יצחק שמיר הרכיב ממשלת ימין צרה בראשותו.
יצחק רבין ביקש לנצל את הפגיעה במעמדו של פרס לאחר כישלון התרגיל המסריח וקרא לקיים בחירות לראשות המפלגה.
מספר סקרים שהתפרסמו באותה תקופה הראו שהציבור מעדיף את רבין כראש ממשלה על פני יצחק שמיר ושמעון פרס.
במחנה פרס טענו כי פרס נבחר לקדנציה שלמה ואין טעם לקיים בחירות להנהגת המפלגה שנתיים לפני הבחירות הבאות לכנסת.
ב-3 ביולי קבעה ועדת החוקה של המפלגה, בראשותו של דוד ליבאי, כי אם לשכת המפלגה תעלה לסדר היום את השאלה בדבר בחירת מנהיג חדש למפלגה, המרכז יוכל לדון בכך.
ב-12 ביולי התקיימה הצבעה בלשכת מפלגת העבודה ו-59 תמכו בהצעה לקיים בחירות לראשות המפלגה באופן מיידי לעומת 41 מתנגדים.
ההכרעה עברה למרכז מפלגת העבודה ושני הצדדים טענו כי ברשותם סקרים המראים כי ינצחו.
ב-22 ביולי התכנס מרכז מפלגת העבודה, המונה כ-1,400 חברים, במרכז הקונגרסים בתל אביב וברוב של 54% מול 46% דחה את ההצעה לקיים בחירות לראשות המפלגה.
הוחלט כי הבחירות לראשות המפלגה יתקיימו לאחר כשנה וחצי לאחר מפקד וועידה חדשה.
המפלגה ערכה מפקד ועד יולי 1991 התפקדו למפלגה יותר מ-140 אלף איש.
לראשונה בישראל הוחלט שההצבעה לראשות המפלגה תהיה פתוחה לכלל חברי המפלגה.
ביולי 1991 החליטה ועדת הפריימריס של המפלגה, בראשות חגי מרום, כי כל חבר שיתפקד למפלגה עד 75 יום לפני הפריימריס יהיה רשאי להשתתף.
בנוסף הוחלט כי יתקיים סבב בחירות שני, אם איש מבין המתמודדים לא יזכה לתמיכה של 40% בסבב הראשון.
בנובמבר 1991 התכנסה בבנייני האומה בירושלים הוועידה החמישית של מפלגת העבודה וצירי הוועידה תמכו פה אחד בשיטת הפריימריס.
בדצמבר 1991 הוחלט במרכז מפלגת העבודה לקיים את הפריימריס ב-19 בפברואר 1992 ובמידת הצורך, לקיים סיבוב הצבעה שני שבוע אחר כך.
לקראת סוף שנת 1991 התהוו בממשלת שמיר חילוקי דעות על רקע תהליך השלום שהחל בוועידת מדריד.
מפלגות התחיה, מולדת וצומת פרשו מהקואליציה וממשלת שמיר איבדה את הרוב בכנסת.
התפתחות זו הובילה לפיזור הכנסת ובינואר 1992 סיכמו הליכוד והעבודה כי הבחירות לכנסת ה-13 יוקדמו ל-23 ביוני.
אורה נמיר – חברת כנסת מאז 1974 ויושבת ראש וועדת העבודה והרווחה מאז 1984
שמעון פרס – חבר כנסת מאז 1959 ויושב ראש מפלגת העבודה מאז 1977, שר לשעבר וראש ממשלת ישראל בשנים 1984–1986
ישראל קיסר – חבר כנסת ויושב ראש ההסתדרות מאז 1984
יצחק רבין – חבר כנסת מאז 1974, ראש ממשלה ויושב ראש מפלגת העבודה בשנים 1974–1977, לשעבר שר העבודה, שר הביטחון,ראש המטה הכללי ושגריר ישראל בוושינגטון
לאחר כישלון התרגיל המסריח ניסה חבר הכנסת עוזי ברעם להקים מחנה משלו בתוך המפלגה והודיע כי יתמודד בבוא היום על ראשות המפלגה אך לבסוף ברעם לא התמודד.
במהלך 1991 הביע חבר הכנסת משה שחל את רצונו להתמודד, אך בנובמבר 1991 הסיר את מועמדותו מפני שהיה סבור שהבחירות הן למעשה התמודדות בין פרס לרבין.
חבר הכנסת והשר לשעבר גד יעקבי גם כן הביע את רצונו להתמודד אך בסוף נובמבר 1991 הסיר את מועמדותו והודיע על תמיכתו ברבין.
מלכתחילה נראה היה שהבחירות הן למעשה התמודדות בין פרס לרבין.
נסים זווילי שימש כיושב ראש מטה הבחירות של פרס ואברהם בייגה שוחט שימש כיושב ראש מטה הבחירות של רבין.
אביגדור קהלני שימש כיושב ראש מטה הבחירות של קיסר ואהרון להב שימש כיושב ראש מטה הבחירות של אורה נמיר.
בפרס תמכו חברי הכנסת אורי אור, אברהם בורג, יוסי ביילין, אלי דיין, אברהם כ"ץ-עוז ומשה שחל.
בנוסף תמכו בפרס ראשי הערים שלום פדידה מבית שמש, רפי אלול ממזכרת בתיה, שלמה בוחבוט ממעלות תרשיחא ומאיר ניצן מראשון לציון.
עוד תמכו בפרס האלוף במילואים יאנוש בן גל ועמוס בן-גוריון, בנו של דוד בן-גוריון.
ברבין תמכו חברי הכנסת: אלי בן-מנחם, מיכאל בר זהר, מיכה גולדמן, מוטה גור, גדליה גל ואפרים סנה.
בנוסף תמכו ברבין בכיר השב"כ לשעבר יוסי גנוסר וראש עיריית נצרת עלית מנחם אריאב.
ימים ספורים לפני הבחירות הודיעו חברי הכנסת ליובה אליאב, עוזי ברעם ועמיר פרץ, שהיו ידועים בעמדותיהם היוניות ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, כי הם תומכים ברבין.
מערכת הבחירות התאפיינה במתיחות רבה והתקפות הדדיות בין מחנה פרס לבין מחנה רבין.
מחנה רבין טען לאורך הקמפיין כי רבין הוא המועמד היחידי המסוגל למשוך מצביעים חדשים למפלגה ולגבור על הליכוד.