tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש ישויות מדיניות שאינן עושות שימוש בקידומת שהוקצתה להן, כגון הוותיקן, הנחשבת מבחינת חיוג לחלק מאיטליה, או האי זנזיבר, המשתמש בקידומת הכללית של טנזניה.
סן מרינו נטשה את הקידומת ה"אפריקאית" שלה (295) כאשר התפנתה לה קידומת "אירופית" (378).
מספר יחידות מדיניות ברחבי העולם עברו למערכת הקידומות של צפון אמריקה, כגון גואם וסמואה האמריקאית.
קיימות גם מספר תופעות יוצאות דופן:
בקוסובו נהוגה הקידומת 381 כמו בכל סרביה, אך זאת רק עבור קווים פיזיים.
מספרי טלפון נייד בקוסובו משתמשים בקידומת 377 של מונקו.
בסוף שנת 2016 קיבלה קוסובו קידומת עצמאית: 383.
נגורנו קרבאך הוא דה פקטו אזור חיוג מקומי בתוך ארמניה (374-97), אף שדה יורה המחוז הוא חלק מאזרבייג'ן; וכך גם לגבי הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, המהווה אזור חיוג מקומי בתוך טורקיה (90-392).
לרשות הפלסטינית יועדה הקידומת הבין-לאומית 970, אך בפועל רשת הטלפוניה ברשות הפלסטינית היא חלק מרשת הטלפוניה הישראלית, אשר מוקצית לה הקידומת 972. מאידך, הקידומת 970 נמצאת בשימוש במדינות עוינות לישראל, שחוסמות את הגישה לקידומת הישראלית 972, וכן במדינות המאפשרות להשתמש בשתי הקידומות.
נכון להיום אזור חיוג זה איננו בשימוש.
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 1 אמריקה הצפונית
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה גרנדה קוד החיוג הבין-לאומי מדינה
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 2 אפריקה
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה -- -- -- -- קוד החיוג הבין-לאומי מדינה אסנשן איי סיישל -- ראוניון, מיוט והארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת לא בשימוש סנט הלנה וטריסטן דה קונה --
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 3 אירופה
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה בעבר שימש את גרמניה המזרחית
אך לאחר איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990 ופירוקה של המדינה, אזור חיוג זה כבר לא בשימוש.
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה בעבר שימש את בלבד.
כיום אזור חיוג זה מתחלק באופן הבא: -- כבר לא בשימוש
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 4 אירופה
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה בעבר שימש את צ'כוסלובקיה בלבד.
כיום אזור חיוג זה מתחלק באופן הבא: -- -- קוד החיוג הבין-לאומי מדינה
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 5 אמריקה הלטינית
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה קוד החיוג הבין-לאומי מדינה , סן ברתלמי וסן מרטן והאנטילים ההולנדיים
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 6 אוקיאניה ודרום-מזרח אסיה
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה (כולל אי חג המולד ו) ופיטקרן -- הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית ונורפוק בעבר שימש את סמואה האמריקנית.
כיום הקידומת של סמואה האמריקנית היא +1-684 עד --
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 7 רוסיה וקזחסטן (בעבר ברית המועצות)
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 8 מזרח אסיה ושירותים מיוחדים
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה רשת גוביינא בינ"ל עד -- שירות השתתפות במימון -- לא בשימוש -- -- עד -- (לא כולל הונג קונג, ומקאו) עד אינמרסט עד -- UPT -- מערכת לוויין עולמית רשת בין-לאומית -- -- -- -- -- לא בשימוש
אזור החיוג הבין-לאומי עם הקידומת 9 מרכז אסיה והמזרח התיכון
קוד החיוג הבין-לאומי מדינה (בורמה) -- -- שירות מוסף בינ"ל -- ITPCS -- --
800: רשת גוביינה בין-לאומית (universal international freephone number או UIFN) - מתפקדת בדומה למספרי גוביינה ארציים (בדומה לקידומת הפנים ארצית 1-800 בישראל), אך על בסיס בין-לאומי.
808: שירות השתתפות במימון (Shared Cost Service) הוא שירות המאפשר למקבל השיחה לשאת בחלק מעלותה, והמתקשר ישא בתעריף הארצי הגבוה ביותר (דומה לאפיון הקידומת 1-700 בישראל).
870 (בעבר גם 871 עד 874): שירותי חברת הלוויין הבין-לאומית אינמרסט (International Maritime Satellite או Inmarsat).
878: תקשורת אישית עולמית (Universal Personal Telecommunications או UPT) מאפשרת למנוי להחזיק במספר בודד ללא קשר לרשת התקשורת בה הוא נמצא בדרך של גישור.
881: מערכת לוויין עולמית (Global Mobile Satellite System או GMSS) מאגדת מספר ספקי שירותים לוויניים (למעט אינמרסט).
882: רשתות בין-לאומיות (International Networks) - חברות המספקות שירות כלל עולמי.
883: רשתות בין-לאומיות (International Networks) - חברות המספקות שירות כלל עולמי.
979: שירות מוסף בין-לאומי (International premium-rate service או IPRS) מאגד מספרי שירות מוסף בין-לאומיים.
991: הצעה של ITU שנגנזה.
קידום אתרים במנועי חיפוש (מכונה גם קידום אורגני או פרסום אורגני) הוא מגוון הפעולות המתבצעות במטרה לשפר את מיקומיו של דפי אתר אינטרנט בתוצאות החיפוש של מנועי החיפוש, במטרה להגדיל את נפח הצפיות באתר המקודם.
קידום אתרים מתפצלת על פי יעדי מיטוב השאילתות:
SEO (ראשי תיבות של Search Engine Optimization) היא מיטוב שאילתות לדרישות מנוע החיפוש, שמרביתן טכניות וגלויות ועוסקות בתיקון שגיאות בוני האתר מבחינת מבנה האתר, ניקיון הקוד של דפיו ותקינות ההנחיות השונות של בונה האתר למנוע החיפוש; תיקון תקלות שמתרחשות במהלך פעילות האתר; התאמת האתר לשיפורים ושכלולים בטכנולוגיית האינטרנט.
זהו מקצוע טכני מובהק, שמתבטא באגירת פרטים של ידע טכני ושימוש נכון בהם.
מרכיב נוסף של SEO הוא חלוקת האתר לקטגוריות דפים ותתי-קטגוריות, ושיבוץ מילות מפתח רלוונטיות בתוכן כדי לגרום למנועי החיפוש למצוא אותם ביעילות.
מיטוב שאילתות לדרישות משתמשי מנוע החיפוש.
קל לומר שדרישות מנוע החיפוש זהות לדרישות המשתמשים בו – לקבל בצמרת תוצאות החיפוש את תוצאות החיפוש הכי רלוונטיות, מדורגות על פי הסדר היורד של הרלוונטיות שלהן, כאשר הרלוונטיות משקפת את מה שחיפש המשתמש.
מיטוב שאילתות לדרישות בעל האתר.
במשך שנים מיטוב שאילתות לדרישות בעל האתר הושגה על ידי "בניית קישורים" מלאכותית, משמע, בניגוד לדרישות מנוע החיפוש וגם בניגוד לדרישות משתמשי מנוע החיפוש.
גוגל מחליפה את השיטה הזו בהדרגה במנוע החיפוש שלה, בכל פעם על קבוצת ביטויי חיפוש נוספת.
מנועי חיפוש מאפשרים לגולשים באינטרנט למצוא אתרים לפי מילות חיפוש.
כל מנוע חיפוש מקבל שאילתה מסוימת ומחזיר תוצאות מסודרות לפי רלוונטיות.
רוב המשתמשים במנועי חיפוש צופים רק בתוצאות המתקבלות בראש הדירוג.
בדרך כלל בדף התוצאות הראשון או השני, ואינם טורחים לבדוק תוצאות המופיעות בדפים שמעבר לכך.
דפוס התנהגות זה מסביר את רצונם של בעלי האתרים להופיע בצמרת הדירוג של מנועי החיפוש.
באתרים רבים להגברת החשיפה יש השפעה כלכלית, בין אם האתר משמש למכירת מוצרים ובין אם מניב רווחים מפרסום.
אפילו באתרים המבוססים על תרומות, גיוס התרומות מושפע בצורה משמעותית מסטטיסטיקות הגלישה באתר.
דף התוצאות שמנוע חיפוש מחזיר מכיל, בדרך כלל, שני סוגי קישורים:
תוצאות שמחזיר המנוע כתגובה למילות החיפוש – תוצאות אורגניות.
פרסומות המשולבות בראש התוצאות או בצידי העמוד, בפרט קישורים ממומנים הקשורים למילות החיפוש – קישורים ממומנים (פרסומות).
קידום אתרים מכוון לקידום במנועי החיפוש ולא על הקישורים הממומנים.
התפתחות שיטות הקידום וההתמודדות מולן
במנועי החיפוש ישנים הוספת אתר הייתה נעשית ידנית על ידי מנהל אתר האינטרנט בדף רישום שבו הוא הוסיף את כתובת האתר.
צוות אנושי או "זחלן" (Crawler) היה בודק מה רשום בתגיות המטא של העמוד, וכך קובע את הרלוונטיות של העמוד לחיפוש שנעשה (On-Site Factor).
כאשר מנהלי האתרים נחשפו לשיטה, הם דאגו לשתול בתגיות המטא מידע רב ולא-רלוונטי, כך שגם חיפושי מילים שאינן רלוונטיות לעמוד יובילו אליו.
עקב כך, שכללו מנועי החיפוש את אלגוריתם האינדוקס שלהם.
מנועי חיפוש חדשים יותר לא הסתמכו רק על תגיות המטא של העמודים השונים, אלא גם על פרמטרים נוספים כמו כותרת הדף, שם התחום, שמות קובצי האתר והיררכיית העמודים באתר.
בנוסף, התחשבו המנועים בתגיות HTML נוספים – טקסט מודגש, כותרת בעמוד ומאפייני תמונה.
כמו כן, מנועי החיפוש השתמשו בקבוצות מילים, כך שחיפוש המילה "סרט" יביא לאתר המכיל סרטים, תמונות וכדומה.
למעשה, לא היה בשיטה החדשה שיפור מכוון של ממש, והשליטה נותרה עדיין בידי מנהל האתר.
שיטה זו פותחה על ידי ממציאי גוגל, סרגיי ברין ולארי פייג'.
השיטה מבוססת על כך שפופולריות של אתר מסוים נקבעת על ידי תפוצתו ברשת האינטרנט, המכונה "PageRank".
לפי שיטה זו, בכל פעם שמנוע החיפוש איתר קישור לאתר מסוים, דירוג האתר עלה.
עם זאת, מתחשב האלגוריתם בכמות הקישורים באתר.
ככל שמספר הקישורים גבוה יותר כך אמינותם יורדת, והמשקל שלהם פוחת.
יתרונה של שיטה זו הוא שלמנהל האתר אין השפעה ישירה על דירוג האתר.
קישורים נכנסים ובניית קישורים: המספר והאיכות של קישורים נכנסים (קישורים מאתרים אחרים לאתר היעד) היו קריטיים בקביעת דירוג הדף של אתר אינטרנט וסמכותו בתוצאות מנועי החיפוש.
מנהלי אתרים עסקו במאמצי בניית קישורים כדי לשפר את סמכות האתר שלהם על ידי רכישת קישורים נכנסים מאתרים בעלי מוניטין ורלוונטיים.
רלוונטיות וסמכות: לא כל הקישורים הנכנסים זכו ליחס שווה באלגוריתם PageRank.
קישורים מאתרים בעלי סמכות גבוהה או אתרים הרלוונטיים לתוכן אתר היעד היו בעלי משקל רב יותר מאשר קישורים מאתרים באיכות נמוכה או לא קשורים.
חוות קישורים ומניפולציה: עם חשיבותם של קישורים נכנסים, חלק ממנהלי אתרים עסקו בשיטות מניפולטיביות כמו חוות קישורים או החלפת קישורים כדי לנפח באופן מלאכותי את סמכות האתר שלהם.
עם זאת, ככל שמנועי החיפוש התפתחו, הם החלו להעניש שיטות כאלה ושמו דגש רב יותר על פרופילי קישור נכנסים טבעיים ואורגניים.
אלגוריתמים מתפתחים: בעוד ש-PageRank היה מושג פורץ דרך בזמנו, מנועי החיפוש התפתחו משמעותית מאז.
כיום, מנועי חיפוש כמו גוגל משתמשים באלגוריתמים מורכבים ששוקלים גורמים רבים מעבר לקישורים נכנסים בלבד כדי לקבוע את דירוגי החיפוש, כולל חווית משתמש, רלוונטיות, איכות תוכן, מהירות טעינת האתר, ידידותיות לנייד ועוד.
אותות משתמש: מנועי חיפוש שוקלים כעת גם אותות משתמשים, כגון שיעורי קליקים, שיעורי יציאה מדף כניסה וזמן שהייה, כדי להעריך את הרלוונטיות והשימושיות של דף אינטרנט.
המשמעות היא שמעורבות המשתמש באתר יכולה להשפיע גם על הדירוג שלו.
עדכוני אלגוריתמים: מנועי חיפוש מעדכנים לעיתים קרובות את האלגוריתמים שלהם כדי להבטיח שהתוכן הרלוונטי והאיכותי ביותר יופיע בראש תוצאות החיפוש.
עדכונים אלו מטרתם להילחם בספאם, מניפולציות ושיטות לא אתיות אחרות.
לסיכום, בעוד ש-Off-Site Factor, במיוחד PageRank, היה מושג חיוני בימים הראשונים של מנועי החיפוש, האלגוריתמים של היום הרבה יותר מתוחכמים ולוקחים בחשבון מגוון רחב של גורמים לקביעת דירוג החיפוש.
בניית אתר מכובד וסמכותי מחייבת כעת גישה מקיפה המתמקדת במתן ערך למשתמשים, יצירת תוכן איכותי והקפדה על נוהלי SEO אתיים.
לאחר שנודע לבעלי האתרים על האלגוריתם החדש, הם יצרו שיטות, מניפולציות ותוכנות להעלאת דירוגיהם, כמו הפצת קישורים לאתר באתרים אחרים, יצירת קשרים עם בעלי אתרים אחרים.
משום כך, פנו המפתחים של מנועי החיפוש למצוא שיטות אמינות נוספות לדירוג אתרים.
כיום קשה להגדיר בדיוק את האלגוריתם המשמש את בעלי מנועי החיפוש, מכיוון שהוא נשמר חסוי.
עם זאת, ניתן לשער על פי רישומים במשרד הפטנטים כי האלגוריתם מתבסס על המאפיינים הבאים:
זמן טעינת האתר – שכיום נקראים על ידי גוגל כרכיבי רשת בסיסיים (Web Vitals) ומתחלקים ל-3 פרמטרים מרכזיים (LCP INP CLS)
איכות התוכן בדף ותדירות עדכונו
איכות וערך תוכן האתר בכללי (הדומיין)
נתוני שביעות רצון הנאספים מתוצאות החיפוש
מאגרי ישויות פופולריים שמהם גוגל מושכת נתונים – לדוגמה רישום העסק ב-Google my Business, Google Search Console ואינדקסים נוספים.
משך השהייה באתר וגלישה בדפים נוספים בו
הטכנולוגיה שבה הגולשים מחפשים (חיפוש תמונות, חיפוש קולי וכו)
מעל ל-200 סיגנלים נוספים שרובם סמויים ואותם אפשר רק לשער.
כמו כן, נראה כי האלגוריתם החדש אינו מושפע משיטות למניפולציה של מנוע החיפוש, כמו החדרת מידע שגוי לתגיות המטא של האתר.
עם התפתחות מנועי החיפוש התפתחו גם שיטות הקידום של בעלי האתרים.
כיום פונים אתרים רבים לאמצעים טכניים מורכבים יותר בנוסף לשיטות הישנות.
חלק מהאתרים מציגים מילות חיפוש פופולריות באתר, לרוב אף באופן נסתר כך שהצופה באתר לא יכול להבחין בהן.
כמו כן, אתרים מסוימים בוחרים להציג למנוע החיפוש עמודים אחרים מאלה שהוא מציג לגולשים, דבר המשפר את דירוג האתר.
למה מנועי חיפוש מעודדים קידום בדרכים שנחשבות ללגיטימיות
המטרה של מנועי חיפוש בסופו של דבר היא להביא תוצאות חיפוש רלוונטיות ככל האפשר למחפשים כדי שאלה לא יזנחו את החיפוש בהם לטובת מנועי חיפוש אחרים.
בנוסף לחשש ממעבר משתמשים למנועי חיפוש אחרים קיים גם חשש שמשתמשים יעברו להשתמש באפליקציות ייעודיות כשירצו מידע שימושי על דברים יומיומיים כמו זמני סרטים, זמני טיסות ועוד.
אך בכל זאת ישנן מגבלות ליכולותיהם של מנועי חיפוש – הם אינם מסוגלים לראות את האתר כפי שמשתמש רואה אותו.
דוגמאות לבעיות ופתרונן בתהליך קידום לגיטימי:
טקסט שנגיש רק לאחר התחברות – יצירת תיאור מתאים לדפים שלא נגישים
מולטימדיה שלא קריאה עבור תוכנה (סרטונים, תמונות) – תיאורים מתאימים והוספת captions
השמטת מילים חשובות בכתיבה; אם לא תופיע בדף מילה מסוימת כמעט ואין סיכוי שדף זה ידורג גבוה במנועי חיפוש אפילו אם מתאים מבחינת הנושא – בדיקת המילים שאנשים מחפשים והתאמת התוכן אליהן, גיוון בסוג המילים שנמצאות בשימוש.
עם העלייה במודעות לקידום האתרים נפתחו חברות המתמחות בכך.
חברות אלה פועלות לפי מספר מודלים של תמורה; תשלום חד פעמי, דמי תחזוקה (קידום אתרים הוא תהליך מתמשך הדורש מעקב), תשלום באחוזים מתקציב ה-PPC וקידום אתרים מותנה תוצאות שבו הלקוח משלם רק אם אמנם הושג שיפור בדירוג.
לרוב – חברות קידום אתרים פועלות בשיטה של תיאום ציפיות עם הלקוח.
כלומר: מבוצע סקר שוק התחלתי טרם תחילת העבודה ומוצעת ללקוח אסטרטגיית פעולה מומלצת, תוך תמחור המייצג את זמן והיקף העבודה הצפוי.
לעיתים תמליץ החברה להתחרות בזירה הנחשבת תחרותית, ולעיתים עיקר המאמץ יושקע בהשגת שליטה בתחומי הזנב הארוך – כפונקציה של תקציב העבודה והמאמץ הדרוש.
מכיוון שמדובר בתהליך ממושך (שאורך מספר חודשים לכל הפחות), התקשרויות בתחום קידום האתרים יבוצעו לרוב לפרקי זמן ממושכים.
מקדמי אתרים מסוימים עשויים להתמקד בעבודתם באתרים ואפליקציות הבנויים במערכת ניהול תוכן ספציפית אולם חלק ניכר מהעבודה לא ייחודי למערכת זאת או אחרת.
קידום אתרים מורכב ממספר שלבים הכרחיים ובנוסף – ניסוי וטעייה.
השלב הראשון וההכרחי הוא מיטוב (אופטימיזציה) של האתר למנועי חיפוש, SEO, דהיינו, התאמת מבנה האתר לדרישות מנועי החיפוש ולמגבלותיהם.
לצורך כך מציעים מנועי החיפוש הגדולים "ארגז כלים" ובו הנחיות והסברים המתעדכנים באופן שוטף.
בנוסף יש להתאים את האתר לתוכנות גלישה שונות לעמידה בתקנים, ולדאוג שתוכנו יהא רלוונטי במידה האופטימלית למילות החיפוש, עבורן רוצה בעל האתר להופיע בעמוד התוצאות, SERP-Search engine results page.
שלב נוסף נובע מהעיקרון ה-PageRank לפיו פועל מנוע החיפוש גוגל, האומר שאתר אינטרנט נחשב רלוונטי ככל שיש אליו יותר קישורים מאתרים אחרים, באופן דומה למקובל במאמרים ובהפניה, Reference, אליהם.
המטרה היא ליצור קישורים נכנסים, Inbound links, רבים ככל הניתן, ואיכותיים, כלומר המגיעים מאתרים שהם עצמם נחשבים על ידי גוגל כאתרים אמינים.
גוגל ומנועי חיפוש אחרים נאבקים כל העת בתופעות של הצפת קישורים, ויצירת אתרים המיוחדים לכך, "חוות קישורים" (Links Farm).
אחת השיטות ליצירת לינקים כאלה היא בתשלום.
שיטה זאת פסולה, לטענתם של מנהלי גוגל, והיא פועלת נגדן נמרצות.
השלב האחרון, ואולי החשוב ביותר, הוא מחקר, לימוד ומעקב.
מנועי החיפוש משנים מעת לעת את שיטות הדירוג שלהם, ואתר ששכן לבטח במקום הראשון עבור מילת חיפוש מסוימת עשוי לרדת בן לילה למקום נמוך לאחר עדכון אלגוריתם החיפוש.
המחקר הזה נעשה במנועי החיפוש עצמם, המעדכנים את הציבור על חלק מהשינויים, וכן בדיונים בין מומחים בנושא החולקים את חוויותיהם ומסקנותיהם בפורומים שונים ובאתרים בנושא.
מהירות טעינת האתר היא אחד הגורמים המרכזיים המשפיעים על חוויית המשתמש ודירוג האתר במנועי חיפוש.
קיימות דרכים רבות לשפר את מהירות האתר ללא שימוש בתוספים, במיוחד באתרים מבוססי וורדפרס.
שיטות נפוצות כוללות טעינה עצלה של תמונות (lazy loading), מיזוג קובצי CSS ו-JavaScript, שימוש בתמונות דחוסות מראש והפחתת שאילתות HTTP.
קידוש ביהדות הוא אִזכור קדושת היום (שבת או חג) בטקס קצר.
הקידוש נעשה על ידי ברכה מיוחדת הנאמרת לרוב על גביע יין (או מיץ ענבים), ולחלופין גם על פת ובקידוש היום גם על חמר מדינה.
הקידוש נערך קודם הסעודה להראות שהסעודה נעשית לכבוד השבת, בדרך כלל על ידי בעל הבית או הבכיר מבין הנוכחים.
קידוש מהתורה (שנעשה על ידי אמירה בלבד) מתקיים לחלק מן הדעות גם בתפילת העמידה של תפילת ערבית של שבת, בה משולבת פרשת "ויכולו".
על פי סקר הלמ"ס מ־2009, המנהג נפוץ בקרב דתיים ומסורתיים ונדיר בקרב חילונים.
מהפסוק בעשרת הדיברות (שמות כ, ז) "זָכוֹר אֶת יוֹם הַשַּׁבָּת לְקַדְּשׁוֹ", נלמדת מצוות קידוש השבת בדברים.
בנוסף דרשו חז"ל על פסוק זה - "זכרהו על היין".
מוסכם כי הקידוש בליל שבת הוא מצווה מן התורה, אך ישנה מחלוקת האם קביעת הקידוש על יין היא מהתורה או מדרבנן.
על פי הרמב"ם קביעת הקידוש על היין היא מדרבנן, בעוד לפי רש"י היא מהתורה.
יש פוסקים הסבורים שגם הקידוש בליל יום טוב הוא מצווה מן התורה.
אמנם, המגיד משנה, המגן אברהם והמשנה ברורה כתבו שקידוש בליל יום טוב הוא מדרבנן בלבד.
לפי המגן אברהם, מי שמתפלל ערבית יוצא ידי חובת הקידוש מהתורה, ובקידוש שהוא עושה בבית הוא חייב מדרבנן בלבד.
לפי זה, במקרה של ספק ניתן להקל.
כמו כן, ניתן לצאת ידי חובה על ידי קידוש של קטן.
לעומת זאת, המשנה ברורה פוסק שאין לסמוך על היתרו של המגן אברהם, כיוון שמצוות צריכות כוונה, ובתפילה הוא לא התכוון לצאת ידי חובת קידוש, ולפי רבי עקיבא איגר צריך לכתחילה להתכוון שלא לצאת כדי לצאת ידי המצוה מדאורייתא על הכוס וכתקנת חכמים.
גם הנשים חייבות בקידוש מהתורה, על אף שזו מצוות עשה שהזמן גרמה.
דבר זה נלמד מהשוואת ("היקש") 'זכור' (מקור דין הקידוש) ל'שמור' (שמירת השבת שהיא מצוות לא תעשה, בה נשים מחויבות).
על פי מרבית הדעות, נשים יכולות להוציא ידי חובה גברים בקידוש.
הקידוש הנערך ביום הוא תקנת חכמים.
הקידוש בליל השבת או החג הוא הקידוש העיקרי של השבת ושל היום טוב.
בליל שבת הקידוש פותח באמירת פרשת 'ויכולו' (העוסקת בקביעת השבת במהלך בריאת העולם), לאחריה ברכת 'בורא פרי הגפן', ולבסוף ברכת הקידוש העיקרית המזכירה את עניין היום.
בברכה זו מוזכרת השבת כזכר לבריאת העולם וליציאת מצרים.
ישנם הבדלים בין נוסחים שונים של הקידוש, בעיקר סביב אמירת או השמטת המשפטים 'כי הוא יום' ו'כי בנו בחרת', המזכיר את בחירת ישראל מהעמים, כמו גם תוספות שונות שאומרים קודם לכן.
נוסח הקידוש פותח באמצע הפסוק הקודם לפרשת ויכולו: "יום השישי, ויכולו...", ויש נוהגים להקדים ולומר בלחש עוד כמה מילים מאותו הפסוק: "ויהי ערב ויהי בוקר".
בקהילות יהודי גאורגיה ותוניסיה נהוג לומר לפני התחלת הקידוש בליל שבת את המילים: "שבת להקדיש".
ביום טוב פותח הקידוש בברכת 'בורא פרי הגפן', ולאחריה ברכה מיוחדת ליום טוב.
ברכה זו מזכירה את בחירת ישראל מהאומות, ואת יציאת מצרים.
ברכה זו חותמת ב'מקדש ישראל והזמנים'.
ביום טוב מוסיפים לאחר הקידוש גם את ברכת שהחיינו (למעט שביעי של פסח ושמיני של פסח בחוץ לארץ, שהם המשך של חג הפסח).
במקרה ויום טוב חל בשבת, אומרים את פרשת 'ויכולו' בתחילת הקידוש, ולאחריה את ברכת 'מקדש ישראל והזמנים' של יום טוב, כאשר משולבים בה תוספות קצרות לאזכור השבת.
יש הסוברים כי קידוש ליל שבת צריך להיעשות לאורם של נרות שבת, אך השולחן ערוך הכריע שאין צורך בנרות.
במקרה ולא נעשה קידוש בליל השבת או החג, החובה לעשיית הקידוש (כלומר הקידוש השלם - זה שאומרים בדרך כלל בלילה) ממשיכה לבוקרו של יום.
ברוב הקהילות, נהוג היום לקדש קודם נטילת ידיים, ואילו בקהילות היקים ויהודי אוברלנד נוהגים כדעת הרמ"א ליטול ידיים, לקדש, ולאחר מכן לברך על הלחם מיד.
נהוג בהרבה קהילות (על פי רוב בקהילות הספרדים) שהמקדש אומר: 'סברי' או 'סברי מרנן' קודם לאמירת ברכת 'בורא פרי הגפן'.
המובן של "סברי מרנן" הוא: בידיעתכם וברשותכם מורי ורבותי, ומשמעות ביטוי זה הוא הזמנת הסועדים להקשבה לברכה על מנת שיצאו ידי חובת הקידוש על ידי המקדש.
בעדות ספרד המקדש מזכירו בלשון שאלה, הוא פונה אל המסובים במילים: 'סברי מרנן?', והם עונים 'לחיים!' (או בארמית: 'לחיי'.
כך הנוסח בהרבה מעדות המזרח.
בחלק מקהילות יהודי גאורגיה, נהוג להוסיף אחרי "סברי מרנן" את המילים: "בחיי ורבנן ורבותי".), כלומר שלחיים תהא הכוס או בלשון התלמוד: 'הן', כלומר שאכן מעוניינים לצאת ידי חובתם.
אף על פי שלמעשה הקידוש בליל השבת או החג תקף גם כלפי יום השבת או החג, חכמים תיקנו קידוש נוסף גם ביום, ומטרתו היא אזכור נוסף של קדושת היום.
קידוש זה הוא קצר יותר והוא כולל רק ברכה על היין (בלי ברכת "מקדש השבת"), ונוהגים להקדים לו פסוקים מן המקרא העוסקים בקדושת היום (שבת, שלוש רגלים או ראש השנה).
קידוש היום מכונה "קידושא רבא", בארמית - "הקידוש הגדול" (בלשון סגי נהור, שכן הוא קצר בהרבה מקידוש הלילה).
בקהילות מסוימות (למשל חלק מן החסידים, בכמה קהילות בצפון אפריקה ובקרב קבוצה מיוצאי יהדות גרמניה) נהוג לברך על היין גם בסעודה שלישית, כשיטת הרמב"ם שהוא מכבוד השבת לשתות יין בכל סעודות השבת.
כדי להבדיל בינו לקידוש החובה, וגם מפני סדר קדימה בברכות, חלק נוהגים לברך עליו באמצע הסעודה, ולא בתחילתה.
היות שקידוש היום הוא רק תקנת חכמים, אדם שיש לו רק כוס יין אחת ישתמש בה לקידוש הלילה, שהוא העיקרי ובו החיוב מהתורה.
לדעת הרמ"א, גם בסעודת היום נוטלים ידיים קודם הקידוש.
מפני כבוד שבת תיקנו חכמים שלא לאכול ולשתות קודם עריכת הקידוש.
איסור זה חל מעת שאדם קיבל על עצמו את השבת (טרם זמנה המחויב), או מעת שהשבת נכנסה ('חשכה'), ומאז אסורה אפילו טעימה עד שיקדש, ובשולחן ערוך נפסק שאסור אפילו לשתות מים.
דין זה הוא גם אם הסעודה החלה ביום שישי קודם השבת, ונמשכה לתוך השבת.
כיום לא נהוג לקבוע סעודה בשעת כניסת השבת, אך יש המקיימים את סעודת פורים כאשר פורים חל בערב שבת בסמוך לכניסת השבת, וממשיכים לאחר מכן את הסעודה כסעודת ליל שבת, כאשר הקידוש נעשה באמצע, דין זה נקרא פורס מפה ומקדש.
אכילה קודם לקידוש אינה פוטרת מהקידוש, ואדם שטעה והתחיל את סעודת שבת קודם לקידוש, מפסיק באמצע הסעודה לקידוש.
במסכת פסחים ישנה מחלוקת אמוראים בשאלה האם ניתן לערוך קידוש שלא במקום סעודת השבת.
ההלכה נפסקה ש'אין קידוש אלא במקום סעודה', ועל כן יש לערוך את הקידוש במקום הסעודה, וכן לא לשהות זמן רב מהקידוש לסעודה.
בספרות הראשונים והאחרונים ישנו דיון לגבי גדריו של דין זה, שתוקפו דרבנן.
מעבר מבית לבית נחשב כשינוי מקום, אך מעבר מפינה לפינה לא נחשב כשינוי מקום.
מעבר בין חדרים שונים באותו בית נתון במחלוקת, כאשר יש המתירים לעשות כן רק אם הייתה דעתו של המקדש מלכתחילה לעבור, יש המתירים בתנאי שניתן לראות את מקום הסעודה ממקום הקידוש, ויש המצריכים את קיום שני התנאים גם יחד.
אף לגבי ההגדרה של "סעודה" נחלקו הדעות.
אם כי הפוסקים מסכימים ביניהם שיש לקיים את הסעודה מיד, נחלקו ביניהם מהי ההגדרה של סעודה.
הטור בשם הגאונים, בהסתמך על הגמרא במסכת ברכות המגדירה את היין כדבר ה"סועד", פסקו כי די בשתיית כוס הקידוש כדי להחשיב את הדבר כ"סעודה".
הרבה ראשונים לא הסכימו עם קביעה זאת, וחייבו אכילת לחם בשיעור כזית.
הכרעת המשנה ברורה היא שאין לסמוך על יין אלא בשעת הדחק, אך לחם, ואף מיני מאפה בשיעור כזית, יכולים להיחשב כסעודה לעניין זה.
הדרישות מגביע לקידוש שוות לדרישות מגביע של כוס של ברכה, שעיקרם שהגביע יהיה שלם, שטוף מבפנים ומבחוץ, וכן שהיין יהיה לא פגום (יין שלא שתו ממנו כשהיה בגביע), וימלא בשלמות את הגביע.
השיעור המינימלי של היין לקידוש היא רביעית, ובדיעבד די בו לקידוש, גם כאשר היין אינו ממלא את הגביע בשלמות.
השיעור המינימלי לשתיית היין לאחר הקידוש על ידי המקדש הוא מלוא לוגמיו, אך אם כמות היין מצומצמת ויש לשומרה לקידוש היום, די בטעימה קלה, וכן ניתן שאחד מהנוכחים ישתה מיין הקידוש במקום המקדש.
דעת הרמב"ם היא שיין שנוספה לו אפילו כמות קטנה של סוכר או שאור פסול לקידוש, היות שיין כזה פסול לנסכים הבאים יחד עם הקורבנות הקרבים בבית המקדש.
עם זאת, רוב הפוסקים מקילים בזה, וסוברים שדרישת הגמרא שצריכים 'יין הראוי לנסך על גבי המזבח' בא למעט רק יין עם איכות נמוך.
ישנה מחלוקת לגבי כשרותו של יין מבושל לקידוש.
דעת הגאונים והרמב"ם היא שיין כזה פסול, כשם שפסול לנסכים.
לדעת רש"י יין זה פסול מסיבה אחרת, היות שהבישול הופך אותו למוצר אחר, ועל כן לשיטה זו גם ברכתו משתנה מ'בורא פרי הגפן' ל'שהכל נהיה בדברו'.
לעומת זאת, ראשונים אחרים הכשירו שימוש ביין זה לקידוש, היות שלשיטתם הבישול אף משביח את היין, ופסול יין זה לנסכים קשור לדרישה מקורבנות להיות במצב טבעי, ולא בגלל ירידה באיכותו של היין.
בשולחן ערוך הובאה דעת רוב הראשונים, ולאחריה בשם 'יש אומרים' שיטת הרמב"ם ורש"י.
הרמ"א כתב שהמנהג ביהדות אשכנז הוא לקדש על יין מבושל.
ישנה מחלוקת בין האחרונים האם תהליך הפסטור שעובר על היין, תהליך שכולל חימום לטמפרטורה בה מתקיים בישול לזמן קצר, הופך את היין המפוסטר ליין מבושל, מבחינת ההתייחסות ההלכתית.
בתלמוד מובא כי ניתן לערוך קידוש על יין שטרם תסס ועל כן אינו מכיל אלכוהול ('יין מגיתו'), ועל כן מיץ ענבים כשר לקידוש.
אמנם לכתחילה כתוב במגן אברהם מצווה מן המובחר לקחת יין ישן.
יש שפסלו את השימוש במיץ הענבים לקידוש בגלל השימוש בביסולפיט למניעת התסיסה, דבר ההופך את מיץ הענבים לחסר יכולת תסיסה (בניגוד ליין מגיתו, שבחלוף הזמן יתסוס ויהפוך ליין רגיל).
כמו כן יש שהחמירו במיץ ענבים המעורב ביין.
למרות דעות אלו, השימוש במיץ ענבים לקידוש נפוץ מאוד.
ובחסידות חב"ד נוהגים להחמיר בזה.
בנוגע לקידוש על יין לבן נאמר בתלמוד: "בעא מיניה (=שאל) רב כהנא חמוה (=חמיו) ד(=של)רב משרשיא מ(=את)רבא חמר חווריין (=יין לבן) מהו (=מה דינו לנסכים ולקידוש?) אמר ליה (=אמר לו) אל תרא יין כי יתאדם".
ולדעת שולחן ערוך הרב אין נוהגים לחזר לקידוש אחר יין אדום אפילו לכתחילה.
ישנה אפשרות עקרונית לערוך את הקידוש על פת במקום על יין.
במקרה זה נערכת נטילת ידיים קודם לקידוש, ובקידוש עצמו מחליפה ברכת 'המוציא לחם מן הארץ' את ברכת 'בורא פרי הגפן'.
דבר זה מוסכם על רוב הראשונים, למעט רבינו תם והרשב"ם הסוברים כי לא ניתן לערוך קידוש על פת.
בשולחן ערוך וברמ"א נפסק שניתן לקדש על הפת, אלא שהרמ"א מוסיף שאין לקדש על פת אלא אם כן אין יין בעיר.
בשבת בבוקר, האפשרות לקדש על הפת בעייתית, מכיוון שהקידוש אינו אלא "בורא פרי הגפן", ואם כן, אם אומר במקומו "המוציא לחם מן הארץ", לא ניכר שהוא עושה שום דבר לשם שבת.
חָמַר מדינה (מארמית: חמרא = יין), הוא משקה שאינו מיוצר מענבים, אך נמצא בשימוש רווח כתחליף ליין (לדוגמה וויסקי קוניאק וכדומה).
ישנה מחלוקת ראשונים בשאלה האם במקרה שבו שתיית חמר מדינה פופולרית יותר מאשר שתיית יין, יכול חמר המדינה להחליף את היין בקידוש.
דעת הרי"ף, הרמב"ם ונוספים היא שחמר מדינה פסול לקידוש (בין קידוש הלילה ובין קידוש היום) שנתקן דווקא על יין, ורק להבדלה חמר מדינה כשר.
לעומתם, דעת הרא"ש, ר"י, ראב"ן ונוספים היא שחמר מדינה כשר לקידוש.
השולחן ערוך הביא את שתי הדעות אך פסק באופן עקרוני כרא"ש, וציין שבליל שבת ישנה עדיפות לקידוש על פת, אף בקידוש של יום השבת ישנה עדיפות לקידוש בחמר מדינה על פני פת.
ישנו מנהג לכסות את החלות המיועדות ללחם משנה בשעת הקידוש.
שלא יראה הפת בושתו שאין מקדשים עליו אלא על היין, אף כי הפת קודם ליין בחשיבות.
זכר למן שהיה עטוף בשכבת טל מלמעלה ומלמטה.
בעבר היה מקובל שליד כל סועד ישנו שולחן קטן עבור מנתו, ובשבת תיקנו לכבוד שבת להביא את השולחן רק לאחר הקידוש (שיהיה ניכר שהסעודה היא לכבוד שבת).
כיוון שכיום ישנו שולחן מרכזי והוא כבד יותר וקשה להביאו לאחר הקידוש כתבו התוספות רק לכסות את החלות.
בגמרא לא מוזכר אם אמירת הקידוש הוא בעמידה או בישיבה.
עם זאת, בתקופת הראשונים המנהג היה לשבת בקידוש.
דעת התוספות היא להעדיף ישיבה כשמוציא אחרים בברכת היין כדי שיהיה קביעות ביניהם ויצטרפו, ככל ברכות הנהנין שצריך קביעות כדי לפטור אחרים בברכה.
ראשונים אחרים נתנו טעמים אחרים למה עדיף לשבת.
השו"ע כתב שיש לומר את פרשת 'ויכולו' בעמידה, בעוד הרמ"א מעדיף ישיבה בכל חלקי הקידוש כדי שהקידוש יהיה במקום הסעודה ממש.
דעת האר"י והמקובלים היא להעדיף עמידה בכל הקידושים שבזה מכבד את השבת והחג.
יש שנוהגים לעמוד בעת אמירת פרשת 'ויכולו' שהיא כעדות, ויושבים בברכת הגפן וברכת הקידוש שלאחריה.
בדרך כלל נהוג שאב המשפחה או המכובד שבין הנוכחים עורך את הקידוש ומוציא את כל הנוכחים ידי חובתם, אך יש הנוהגים שכל אחד מבני הבית מקדש בנפרד.
מי ששומע את הקידוש כשהוא והמקדש מכוונים שיצא ידי חובה - יוצא ידי חובה, אפילו אם לא שותה מהיין.
למרות זאת, מצווה על המשתתפים בקידוש לטעום מהיין.
במקרה שיש לפני המשתתפים יין אך הוא פגום - מצווה על המקדש לשפוך מכוסו לכוסות שאר הנוכחים, כדי לזכותם במצווה.
מי ששומע קידוש, והמקדש מביא לו לשתות מיין הקידוש - לא ישתה מהיין לפני שהמקדש עצמו שותה.
אמנם, אם יש לו כוס יין משלו בשעת הקידוש - רשאי לשתות גם לפני שהמקדש שותה.
קידוש בבית הכנסת בליל שבת
מנהג עתיק יומין הוא שבתום תפילת ערבית של שבת, שליח הציבור מקדש על היין.
בתלמוד הבבלי מבואר כי הקידוש נערך לצורך האורחים השובתים וסועדים במבנה בית הכנסת, שהרי צריך לקדש במקום הסעודה, ועל כן שאר המתפללים אינם יוצאים ידי חובה בקידוש זה.
אך כבר בזמן הגאונים נהגו לקדש גם כשלא היו אורחים, בימינו לא מצוי שמקדשים על היין בביהכנ"ס בליל שבת
מנהג זה בעייתי מבחינה הלכתית, שהרי אם אין אדם שאוכל בבית הכנסת, אי אפשר לצאת ידי חובה בקידוש זה, שאינו במקום סעודה, ואם כן יוצא שהקידוש הוא ברכה לבטלה?
מספר תשובות נתנו לשאלה זו:
רבנו יונה כתב שהחיוב לקדש במקום סעודה אינו מהתורה אלא מדברי חכמים, ולכן הברכה איננה לבטלה.
הר"ן כתב שהקידוש בבית הכנסת הוא תקנת חכמים קבועה, וזו אינה משתנה מתוקף הנסיבות (ראיה לדעה זו היא שהמנהג מוזכר כבר בגמרא).
לעומת זאת, היו שפסקו מכוח קושיה זו, שאין לקיים מנהג זה.
מחלוקת הלכתית בנושא זה קיימת כבר מתקופת הגאונים.
רב נטרונאי גאון הורה שיש לקיים קידוש זה בבית הכנסת אף אם אין אורחים באותה השבת, ומנהג זה פרץ והשתרש ברחבי קהילות ישראל.
לעומתו, רב האי גאון ור"י אבן גאות התנגדו למנהג זה.
השולחן ערוך כותב שהמנהג לקדש גם כשאין אורחים ושקטן ישתה את היין, אך יותר טוב לא לקדש וכן מנהג ארץ ישראל, והמגן אברהם כתב שאין לבטל את המנהג.
כיום נפוצים שלשה מנהגים בנושא:
קידוש בבית הכנסת מתקיים רק אם נערכת שם סעודה.
בעקבות פסק ה"שולחן ערוך", מנהג זה רווח בארץ ישראל בקרב רוב רובן של הקהילות (למעט בתי כנסת יחידים - כולל כמה בתי כנסת ישנים כגון בית הכנסת אוהל יעקב בזכרון יעקב).
קידוש בבית הכנסת, אך המקדש אינו שותה מהכוס, אלא נותן לילד לשתות ממנה.
ואם אין קטן בבית הכנסת, ישתה המקדש רביעית כדי שיחשב לקידוש במקום סעודה לקצת שיטות, ויכוון לצאת באותו קידוש.
ילד שאינו בר מצווה מקדש.
מנהג זה של קידוש בבית הכנסת בליל שבת מוזכר גם במי שברך לקהל הנאמר בתפילת שחרית של שבת לאחר יקום פורקן, בו נאמר: "ומי שנותנים נר למאור ויין לקידוש ולהבדלה".
הזכרת יציאת מצרים כטעם לשבת בנוסח הקידוש
בנוסח ברכת הקידוש של ליל שבת מופיעה הנמקה לשבת כ'זיכרון למעשה בראשית', וכ־'זכר ליציאת מצרים'.
אזכור השבת בהקשר יציאת מצרים מעורר קושי, מאחר שאין קשר ברור בין השבת ליציאת מצרים (אף כי הקשר זה מובא בעשרת הדיברות בפרשת ואתחנן).
משפט זה עולה על המילים הקודמות לו: 'כי הוא יום תחילה למקראי קודש', כלומר מקראי הקודש (חגי ישראל) הם זכר ליציאת מצרים (הסבר הטור).
יציאת מצרים מורה על קיום אלוהים, שציווה על שמירת השבת, ועל כן יציאת מצרים היא ההוכחה לחובת שמירת השבת (הסבר הרמב"ם)
ושמרו בני ישראל, לחן שלמה קרליבך
קידוש החודש הוא מצווה מן התורה המוטלת על בית הדין שבארץ ישראל, לקבוע כל חודש את היום בו יחול ראש החודש על פי עדות ראייה של מולד הלבנה.
מצוות קידוש החודש היא מצווה יסודית לקביעת לוח השנה העברי, מאחר שעל פי קביעת ראש החודש נקבעים תאריכי חגי ומועדי ישראל.
חלק משלים למצווה זו הוא עיבור השנה, השומר על מחזור שנת השמש לצד מחזור חודשי הירח.
מערכת זו הופכת את לוח השנה העברי ללוח ירחי-שמשי.
בשנות הגלות מארץ ישראל לא יכלו לקיים מצווה זו על פי עדות ראייה, ולכן קביעת החודשים נעשית עד היום בפועל על פי מערכת של חישובים אסטרונומיים קבועים וידועים מראש, המיוחסים להלל נשיאה.
מצוות קידוש החודש נאמרה למשה ואהרן עוד טרם יציאת מצרים: כאשר נצטווה על ידי אלוהים להודיע לבני ישראל על קביעת החודש ():
קידוש החודש נחשבת למצווה הראשונה שניתנה לעם ישראל, וכך פותח רש"י את פירושו לתורה:
כך לשון הרמב"ם בפרשנות למצווה זו: .
כאמור מצוות קידוש החודש, המוטלת על בית דין, היא לקבוע את היום בו יחול ראש החודש.
על מנת לקבוע את היום בו יחול ראש החודש, היה צורך לדעת באיזה יום 'מולד הירח' - שפירושו מתי הירח נראה לראשונה לאחר שנעלם בסוף החודש.
לצורך כך, היו מגיעים לבית הדין עדים שראו את הלבנה, לאחר שבית דין חקרו ומצאו שדבריהם אכן נכונים הכריזו בית דין, על אותו יום כראש החודש הבא.
לדוגמה כאשר ביום ה-30 של החודש הגיעו עדים שראו את הלבנה, קבעו בית דין את יום ראש החודש לאותו היום, ונמצא שהחודש הקודם היה חודש חסר של 29 יום.
אך כאשר לא הגיעו עדים שראו את החודש עד היום ה-31, (משקיעת החמה של היום 30 נחשב כיום הבא) אזי נקבע היום 31 לראש חודש והחודש שקדם לו היה חודש מלא בן 30 יום, ובלשון חז"ל נקרא 'חודש מעובר'.
אפילו אם לא הגיעו עדים כלל ביום ה-31 נקבע יום זה לראש חודש, מאחר שאין חודש יותר על 30 יום.
קידוש החודשים בנוסף לשימוש בשנת החמה מאפשר למועדים להיצמד למצבה של הלבנה ביחס לכדור הארץ, ובמקביל להיצמד לעונות השנה.
מציאות זו מתאפשרת על ידי עיבור השנה, המתבצע אף הוא על ידי בית הדין, בראותם שהסטייה משנת החמה הופכת להיות משמעותית, וכי חג הפסח לא יהיה באביב (כיום מתבצע הדבר גם כן על ידי הלוח המחושב).
כך נשמר האיזון בין שנת החמה לשנת הלבנה, שלא כבלוחות מקבילים (הלוח המוסלמי, המבוסס רק על שנת הלבנה, והלוח הגרגוריאני, המבוסס רק על שנת החמה).
קידוש החודש וגביית העדות נעשית רק על ידי הסנהדרין.
בתחילה כל אדם שהיה מגיע להעיד שראה את הלבנה בחידושה, היה נאמן על כך, וכאשר באו שנים, אפילו בנפרד, והעידו שראו את הלבנה, ולא נמצאה סתירה בעדותם, קיבלו בית דין את עדותם וקבעו את ראש החודש לאותו יום.
בתוספתא מובא שבתקופת הצדוקים, היו הצדוקים שולחים עדי שקר להטעות את הבית דין, על מנת לסדר את התאריכים כך שהיום הראשון של ספירת העומר יחול ביום ראשון, מאחר שכך, על פי דעתם, כוונת התורה בפסוק 'וספרתם לכם ממחרת השבת', ולא לאחר יום טוב ראשון של פסח כפירושם של הפרושים.
משראו חז"ל כך, תיקנו שלא יקבלו עדות מכל אדם, אלא רק מאותם שמכירים בהם שאינם צדוקים.
במקרה של עד שראה את הלבנה אך חששו שבית הדין אינם יודעים האם הוא מכת הצדוקים, היו שולחים איתו שני עדים אחרים שיעידו עליו שאיננו מכת הצדוקים.
לאחר שבית דין קבעו את יום ראש החודש, היו מודיעים לכל בני הגולה, אנשי חוץ לארץ, שהחודש התקדש.
בתחילה הדרך להודיע לאנשי חוץ לארץ האם קידשו את החודש או לא, הייתה על ידי השאת משואות על ההרים הגבוהים, וכפי המתואר במשנה במסכת ראש השנה:
חז"ל החשיבו מאוד מצווה זו, בהיותה מסד לקביעת מועדי השנה בכללה, והתירו על כן לחלל עליה את השבת, אם נצרך העד לעבור את תחום שבת כדי להודיע בהקדם האפשרי לבית דין על ראיית הירח.
בנוסף, ניתן אישור לפסיקותיהם של בית הדין בעניין גם אם נתגלו כטעות במציאות.
עוד נצרך החשבון בזמן שיש עננים וא"א לראות את הירח כמה חודשים רצופים, בית דין קובעים את החודש על פי החשבון - האם היה יכול להיראות לולי העננים.
הרמב"ם כתב בסיפרו משנה תורה בהלכות קידוש החודש כמה פרקים (פי"א - פי"ט) של חישובים אסטרונומיים שהיו ידועים בתקופתו כדי לחשב אם יראה הירח.
בהתאם להלכה, על קידוש החודש להיערך ביהודה, אך אם קידשו את החודש בגליל, בדיעבד הקידוש מתקבל.
האתר המרכזי ביהודה בו נהגו לקדש את החודש בתקופת המשנה והתלמוד היה העיירה עין טב שבשפלת לוד, ובגליל באושה.
בחז"ל מובא, שעל מנת לעודד אנשים שראו את הלבנה בחידושה, שיבואו להעיד על כך, בפני בית הדין - דבר שלעיתים היה כרוך בטרחה, כגון בעדים שגרו רחוק, וכדומה - ערכו לכל מי שבא להעיד 'סעודות גדולות', במקום שנקרא 'בית יעזק'.
וכך מתואר הדבר במשנה במסכת ראש השנה:
מצות קידוש החודש היוותה סלע מחלוקת בין הפרושים לכיתות אחרות ביהדות בתקופת בית שני, אשר התנגדו לפירוש חז"ל למצווה ולהקניית הסמכות לקביעת לוח השנה בידי בית הדין הפרושי.
הכיתות המתנגדות אף פיתחו לעצמן לוח שנה עצמאי.
חלק מהם ניסו לטרפד את הליכי קידוש החודש, על ידי שליחת עדי שקר ועל ידי השאת משואות בזמנים כוזבים.
בעקבות זאת נוספו הליכי בדיקה נוספים – מעבר לצורך הרגיל בדרישה וחקירה ובדיקת העדים (מן הבולטים בתחום זה היה רבן גמליאל), וכן בוטל מנהג המשואות וההודעה על קידוש החודש הועברה באמצעות שליחי בית דין שנשלחו לכל מקומות מושבות היהודים.
קביעת קידוש החודש חייבת להיעשות על ידי בית דין שנסמך על ידי סמיכת זקנים.
לפי המסורת, בתקופת האמוראים, בשנת ד'קי"ט (359) תיקן הלל נשיאה לוח קבוע המבוסס על המולד הממוצע, לאחר שבתקופה זו הפסיקו לקדש את החודש על פי הראיה, עקב צרות וגזירות שמד רבות שנגזרו על היהודים.
בנוסף לכך, היו ניסיונות שונים של הנוצרים לשבש את קידוש החודש ואת קביעתם של התאריכים והמועדים היהודיים.
הרמב"ן מציין זאת גם כן: .
הלוח המבוסס על חישובים מתמטיים אינו תואם תמיד ללוח המבוסס על ראיית הירח, ולכן ייתכן פער של יום בין מולד הלבנה לבין תחילתו של החודש בלוח המחושב.
יש האומרים שהלל השני, שהיה סמוך, קידש את החודשים מזמנו ועד חידוש הסמיכה; ויש האומרים שקידוש זה מתבצע על ידי קיבוץ היהודים בארץ ישראל, שמעולם לא התרוקנה לגמרי מהם (יש התולים זאת בברכת החודש, המתבצעת בשבת שלפני ראש החודש).
היהודים הקראים, שאינם מקבלים את סמכותם של חז"ל, לא אימצו תקנה זו, ורובם ממשיכים לקבוע את חודשי השנה לפי עדות ראייה של מולד הלבנה בכל חודש.
ההלכה של ימינו היא שמחשבים את הלוח העברי עד שתקום סנהדרין חדשה שתודיע על חזרה לקידוש לפי הראייה.
ישנה סתירה בדברי הרמב"ם: במקום אחד כותב ובמקום אחר כותב .
לדעת שר-שלום, בזמן הגאולה, תהיה ההנהגה הדתית המוסמכת רשאית להחליט על שיטת העיבור הנראית לה.
הם יוכלו להחליט על המשך קיומו של הלוח או לשנות בו נתונים מסוימים.
התנאי ההכרחי לשינוי בלוח הוא שתהיה הסכמה כללית של כל פלגי העם.
לטענתו, שיבה לשיטה הקדומה של קביעת חודשים על פי הירח ועיבור השנים על פי סימני האביב תהיה בבחינת גזירה שהציבור לא יוכל לעמוד בה.
ד"ר שי ואלטר חולק על שר שלום וטוען כי ניתן יהיה לעמוד במציאות של קביעת החודש על פי הראייה ובזכות הטכנולוגיה יהיה פשוט ביותר לפרסם את קידוש החודש.
כמו כן, לדעת ואלטר, עזיבת קידוש החודש על פי הראייה הייתה תוצאה של משבר רוחני שחולל קושי באפשרות לקידוש החודש על ידי פגיעה בבית הדין עצמו או פגיעה במערכת הכללית של קידוש החודש והודעת המועדות לרחוקים.
ואלטר מסכים שיש בלוח הקבוע תועלת רבה כדי למנוע הבדלים בקביעת המועדות בין קהילות שונות בעולם, אך לדעתו לא הייתה זאת הסיבה המרכזית שבגללה עברו ללוח הקבוע אלא רק התוצאה ולכן הלוח הקבוע הוא זמני עד שיהיה אפשר לשוב למצב אופטימלי של קידוש החודש על ידי ראייה.
יש המתרגלים את ראיית מולד הלבנה גם בימינו משני טעמים: 1) כדי להכיר את המצבים שבהם ניתן לראות את הירח מיד עם התחדשותו.
2) כדי לרכוש את המיומנות הדרושה להבחנה בכך, כדי שיהיו עדים מומחים מוכנים לקביעה על פי הראייה, כפי שהיה נהוג בעבר.
כדי לקבוע את רגע הופעת הירח יש לדעת היכן להסתכל.
יש להשתמש בתוכנת מחשב או תרשימים מוכנים מראש.
המיקום של הירח נקבע באמצעות עצם בולט, כגון מיקום שקיעת השמש או כוכב זוהר.
המרחק הזוויתי בין הירח לעצם וכן גובה הירח מעל האופק, נמדדים באמצעות אצבעות היד, האגרוף או הזרת (המרחק בין האגודל לזרת כשהאצבעות מפוסקות) הפשוטה לפנים, אולם יש יתרון בשימוש בסקלות מכוילות.
צופה המאמץ את עיניו, נוטה לפעמים לדמיין שראה את הירח.
כדי לוודא שהראייה היא אמיתית, יש להפנות את העיניים לרגע למקום אחר ולחזור ולבדוק אם אמנם נראה הירח.
לאחר שהירח נראה בעין, רצוי לרשום את ממצאי התצפית.
ביהדות, מצוות קידוש הבכורות היא מצווה שניתנה לבני ישראל ביציאת מצרים ועיקרה הוא הקדשת בכורות האדם והבהמה לאל.
המקור למצווה הוא : "קדש לי כל בכור פטר כל רחם בבני ישראל, באדם ובבהמה, לי הוא".
משמעות ההקדשה משתנה בין הבכורות השונים:
בכור בהמה טהורה מובא לבית המקדש כקורבן, ובשרו נאכל על ידי הכהן.
אם הוא בעל מום - הוא ניתן לכהן ונאכל בכל מקום.
בכורי האדם יועדו לעבודת המקדש, אך כיוון שחטאו בחטא העגל זכות זו הועברה לשבט לוי.
למעשה, מאז חטא העגל הבכורות נפדים מההקדשה הזו על ידי פדיון הבן.
בכור החמור (פטר חמור) שאינו יכול להיות קורבן, נפדה בשה, ואם בעליו אינם פודים אותו - הם צריכים לערוף אותו.
כיוון שמעיקר המצווה בכור הבהמה צריך לעלות לקורבן בבית המקדש, מה שלא ניתן לביצוע בימינו, מצווה זו נוהגת כעת באופן שונה.
יש אומרים שצריך לסלק את בכור הבהמה מהבית משעה שהוא יכול להעלות כקורבן (30 ימים בבהמה דקה ו50 ימים בבהמה גסה), ויש אומרים שהבכור יישאר בבית הבעלים וימתין לבניין המקדש, ואז יעלה לקורבן.
שורשי המצווה לפי ספר החינוך הם לחזק את ההבנה של האדם שכל רכושו שייך לקב"ה, ולכן דווקא את הבכור שבו מושקעת הכי הרבה עבודה צריך החקלאי להקדיש לקורבן לה'.
הסבר נוסף (בהתאם למיקום הציווי) הוא שמצווה זו באה להזכיר לנו את נס מכת בכורות בפרט ואת יציאת מצרים בכלל.
קידום מכירות או קידום מותג (ראשי תיבות: קד"ם) הם מונחים המתארים מהלכי שיווק משלימים לפרסום וליחסי ציבור.
תהליכים אלו מכונים בעולם הפרסום גם בשם שלוש מאות שישים מעלות מתוך כוונה לתאר אותם כמשלימים את מעגל הפנייה לצרכנים.
שם נוסף המשמש את התעשייה בהקשר דומה הוא BTL (ראשי תיבות של Below the Line, להבדיל מפרסום במדיה שנרכשה המכונה Above the line - ATL).
תהליכי קד"ם יכולים להיות מיועדים להגברת מכירות באופן נקודתי או להגברת כוחו של המותג והמודעות אליו, ובכך להגביר המכירות באופן עקיף (ולאו דווקא מיידי).
מתן חסות לאירועים (לדוגמה - כפר המוזיקה של קוקה-קולה, או תחרות רד בול פלוגטאג).
העברת מסרים שיווקיים על ידי שחקנים ואמנים באירועי השקת מוצר או כחלק מפעילות קידום מכירות.
תכנים שיווקיים במהלך תוכניות טלוויזיה או רדיו (שלא במסגרת פרסומת).
פעילות שיווקית בנקודות מכירה, כגון מתן טעימות ללקוחות על ידי דיילים.
שימוש באלמנטים חווייתיים שונים כגון מתקני חוויה שונים, הפעלות על ידי שחקנים ואמנים שונים כדי להעביר את הלקוחות חוויה הקשורה למותג .
קידומת טלפון היא קוד מספרי המוצמד למספר מנוי טלפון על מנת לזהותו או לשייכו לקטגוריית שירות מסוימת או אזור גאוגרפי.
השימוש הנפוץ ביותר בקידומות טלפון הוא כדי לבודד אזור גאוגרפי כמו מדינה, מחוז או יישוב, או כדי לבודד רשת טלפונית לפי מאפיינים לוגיים כגון סוג השירות, מפעיל הרשת וכיוצ"ב.
קידומות עשויות לסמן מאפייני שירות שונים כמו שירות בתשלום, בתשלום מופחת או בחינם, מספרי שירות ותמיכה, שירותי מידע ועוד.
לכל מדינה בעולם קידומת טלפונית, אם כי לעיתים אותה קידומת משמשת מספר מדינות (כמו בצפון אמריקה), או שאינה בשימוש (כמו הקידומת הבינלאומית של קריית הוותיקן), או שניתן לעקוף את השימוש בקידומת הלאומית בתנאים מסוימים (לדוגמה בין מדינות מסוימות באירופה).
בגבולות המדינה עצמה תיתכן חלוקה נוספת לפי המאפיינים הנ"ל, ויש מדינות רבות המהוות אזור שירות גאוגרפי אחד.
בעבר היה מקובל כי מנויים השייכים לאותה קידומת אינם נדרשים לעשות בה שימוש בינם לבין עצמם, אך כיום יש מדינות רבות כמו צרפת או נורווגיה בהן הקידומת הפכה לחלק ממספר המנוי ואיבדה בעצם את מעמדה המזהה באופן חלקי או מלא.
קודי הקידומת עצמם מזוהים בדרך כלל בספרה ראשונה קבועה, למשל 0.
קידוח כווני היא שיטה להתקנת צנרת תת-קרקעית למי שתייה, צנרת ביוב ושאר תשתיות תת-קרקעיות לאורך מסלול תת-קרקעי, תוך הפרעה מינימלית לסביבה.
אורך הצנרת המותקנת יכול להגיע עד 4500 מטר וקוטרה יכול להגיע עד 120 ס"מ – כאשר מדובר בהתקנות לאורך קצר יותר.
קידוח כיווני מיושם לצורך העברת כבלי תקשורת וכבלי כוח, קווי מים לשתייה, קווי גז, קווי נפט, צנרת תעשייתית וקווי ביוב.
קידוח כיווני היא שיטה מועדפת מהסיבות הבאות:
רוב מכונות הקידוח הכיווני משתמשות בנוזל קידוח (בוץ, בנטוניט), ואילו מעט מכונות מתוכננות לשימוש באוויר.
נוזל קידוח מעורב בדרך כלל עם ביטוניט ומים וכן עם תוספים לשיפור ביצועי המכונה.
כאשר קודחים באדמה רכה, זרם של נוזל בלחץ גבוה חותך את החול באמצעות גרגרים חדים הנמצאים בנוזל הקידוח.
בנוסף, המכונה מזרימה נוזל לתוך פיר הקידוח וגרגירי החיתוך נשאבים בחזרה אל מחוץ לפיר הקידוח יחד עם עפר הקידוח, או מופרדים מכנית במערכת ניקוי.
נוזל קידוח מסווג כלא רעיל ויכול לשמש בהתאם, כלומר, לא חייבים לזרוק אותו כאשפה רעילה.
באדמות רכות, מקדח זוויתי משמש לשינוי כוון הקידוח – לשינוי בנתיב הקידוח נעצרת תנועת המנוע והמקדח הכווני מכוון בהתאם לכוון הדרוש.
במקרים של אדמה בלתי יציבה – במערכות מסוימות נעשה שימוש בצינור כפול המונע התמוטטות הדפנות לתוך פיר הקידוח.
לאחר סיום הקידוח אל נקודת היעד, המקדח מוסר והצינור המושחל מוצמד למוט הקידוח.
קידוש ידיים ורגליים היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות לפיה הכהנים צריכים לשפוך מים על ידיהם ורגליהם מן הכיור לפני תחילת עבודתם היום־יומית בבית המקדש.
הקרבת קרבן שנעשתה בלא שהכהן קידש את ידיו ורגליו, נחשבת לעבודה פסולה, גורמת לפסילת הקרבן ומחייבת את הכהן מיתה בידי שמים.
מקור המצווה הוא בספר שמות, פרשת כי תשא:
הרמב"ן (שם, פסוק יט) מסביר שרחיצה היא "דרך כבוד של מעלה", משום שהידיים נוגעות בדברים רבים ומתלכלכות, וכך גם רגלי הכהנים, שהם הולכים יחפים במקדש - עשויות להתלכלך, ולכן יש לנקותם לפני שניגשים לשרת את האל, כשם שאדם שניגש לשרת מלך בשר ודם רוחץ את ידיו.
ויש המסבירים שהדבר נעשה כדי .
קידוש ידיים ורגלים נדרש קודם עשיית "עבודה", כהגדרתה בהלכות עבודת הקרבנות, כגון קבלת דם הקורבן בכלי או זריקתו על המזבח, הקרבת בשר הקורבן, הקטרת קטורת או הטבת המנורה.
אין צורך בקידוש לפני פעולות שאינן מוגדרות כעבודה, כגון שחיטת הקורבנות, הפשטת עור הבהמות וניתוחן לאברים או אכילת בשר הקרבנות.
הכהן אינו צריך לקדש את ידיו ורגליו לפני כל עבודה שהוא עושה, אלא די בכך שירחץ את ידיו ורגליו בתחילת היום, ולאחר מכן הוא יכול לעשות עבודות רבות במשך היום כולו (והלילה שלאחריו) ללא צורך בקידושים נוספים.
היוצאת מכלל זה היא עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים, הכוללת עשרה קידושי ידיים ורגליים במשך היום .
ישנם מספר מצבים, בהם יש צורך בקידוש חדש: כאשר הכהן מסיח את דעתו מעבודת המקדש, ישן, או עשה את צרכיו.
התלמוד (זבחים כ,ב) מסופק בשאלה האם יציאה מן העזרה (ללא היסח דעתו מן העבודה) מחייבת קידוש ידיים ורגלים שנית.
כיון שהספק לא הוכרע, קובע הרמב"ם (הלכות ביאת המקדש ה, ג-ד) שלכתחילה יש לקדש ידיים ורגליים במצב זה, אך אם הכהן עבד ללא קידוש – עבודתו כשרה.
בתחילת יום חדש, בעלות השחר, חובה לקדש ידיים ורגלים מחדש, גם אם כהן זה עבד במקדש ברציפות במשך כל הלילה.
יוצא מכלל זה כהן שקידש ידיו ורגליו לפנות בוקר לצורך תרומת הדשן, שאף שעשה זאת לפני עלות השחר – אינו חייב לקדש ידיו ורגליו עם עלות השחר, משום שתרומת הדשן היא הכנה לעבודת היום הבא ונחשבת כתחילת עבודת היום, ונמצא שהכהן כבר קידש ידיו ורגליו לעבודת יום זה.
בברייתא המובאת בתלמוד (מסכת זבחים יט,ב; מקור הברייתא בתוספתא מסכת מנחות, א,ז) מובאת מחלוקת תנאים לגבי אופן הרחיצה:
נמצא שלדעת חכמים די בהנחת כל יד על רגל, ואילו לדעת רבי יוסי ברבי יהודה יש להניח את שתי הידיים על שתי הרגליים ולקדש את כולן ביחד.
חכמים שוללים את הצעתו של רבי יוסי ברבי יהודה משום שהכהן יאבד את יציבותו כשיעמוד כך, אולם האמורא רב יוסף מסביר (גמרא זבחים שם) שלדעת רבי יוסי הכהן רשאי להיעזר בתמיכה של כהן אחר.
העולה מן הדברים, שלכל הדעות יש לקדש את הידיים והרגליים בבת אחת.
להלכה נפסק כדעת חכמים (רמב"ם הלכות ביאת מקדש ה,טז).
לפי הדעה הרווחת בין הראשונים, יש לרחוץ רק את כפות הידיים והרגלים, אך יש גם הסוברים שיש לרחוץ את היד עד המרפק ואת הרגל עד הברך.
בשעת הקידוש הכהן צריך לעמוד, משום שהקידוש נחשב "עבודה", וכל עבודה נעשית בעמידה.
הקידוש צריך להיעשות בשפיכת מים מן הכיור, ככתוב: "ורחצו אהרן ובניו ממנו את ידיהם ואת רגליהם", ולא בהכנסת הידיים לתוך הכיור.
הדעה המקובלת היא שיש לקדש ידיים ורגלים ישירות מן הכיור, אך יש הסוברים שיש נטלה בצד הכיור, והכהנים ממלאים את הנטלה מן הכיור ומקדשים את ידיהם ורגליהם מן הנטלה, כפי שעושים בנטילת ידיים (תרגום יונתן לתורה שמות ל,יט; הערוך ערך נטל).
חציצה הנמצאת על הידיים או הרגליים, פוסלת את הקידוש.
לכתחילה, יש לקדש ידיים ורגלים מן הכיור, ככתוב בתורה (שמות ל,יט – ראו לעיל).
עם זאת, אם כהן קידש ידיים ורגלים מכלי שרת אחר (כלי שהוקדש לשם העבודה במקדש) - קידושו כשר.
קידוש שנעשה מכלי של חול, שאינו מקודש – פסול.
ביום הכיפורים הכהן הגדול מקדש ידיו ורגליו לכתחילה מקיתון של זהב - קנקן שהוקדש לשם כך, ולא מן הכיור.
הכיור צריך להכיל כמות מים המספיקה לפחות לארבעה כוהנים לקידוש ידיים ורגליים.
מבדיקה שנעשתה על ידי מכון המקדש התברר, שדי בכמות של ליטר אחד לקידוש ידיים ורגלים של כהן אחד, ומכאן שדי בכמות של ארבעה ליטרים מים שיהיו בכיור.
אם מים אלו שהו בכיור או בכלי שרת במהלך הלילה – הם נפסלים ואינם ראויים לקידוש.
בבית המקדש השני נעשה מנגנון מיוחד הקרוי "מוכני" כדי למנוע את פסילת המים בלילה.
בדברי חז"ל מופיעה מחלוקת בשאלה האם המים שבהם מקדשים ידיים ורגליים צריכים להיות מי מעיין דווקא, או שכל מים כשרים לכך.
ההלכה נפסקה כדעה השנייה אך נראה שמבחינה מעשית בדרך כלל היו מי הכיור מי מעיין.
במהלך עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים הכהן הגדול מחליף חמש פעמים את מערכות הבגדים שלו, מבגדי לבן (ארבעה בגדים המורכבים אך ורק מפשתן לבן) לבגדי זהב (שמונת הבגדים הרגילים של הכהן הגדול, הכוללים זהב).
כל החלפת בגדים כזו טעונה טבילה ושני קידושי ידיים ורגלים, אחד לפני פשיטת הבגדים הקודמים (ולדעת התנא רבי מאיר – לאחר הפשיטה) ואחד לאחר לבישת הבגדים החדשים.
קידושים אלו היו נעשים מקיתון מיוחד של זהב שהיה במקדש.
אם הכהן הגדול לא ביצע קידושים אלו, המיוחדים ליום הכיפורים (למעט הקידוש הראשון, שיש לעשות בכל ימות השנה) – עבודתו כשרה בכל זאת.
השפעה על מצוות נטילת ידיים
כמה מדיני נטילת ידיים נלמדים ממצוות קידוש ידיים ורגליים.
יש למשל שכתבו שהחובה ליטול ידיים מן הכלי נלמדת מכך שקידוש ידיים ורגלים צריך להיעשות מתוך כלי (הלכות גדולות לרב יהודאי גאון הלכות ברכות פרק שישי, מובא ברשב"א על מסכת חולין קז,א.
עם זאת יש דינים שבהם לא למדו את דיני הנטילה מדיני הקידוש (ספר החינוך שם).
קידום נוער הוא אחד ממקצועות החינוך והרווחה המתמקד באוכלוסיית נוער בסיכון, והצעירים וצעירות בסיכון.
הנערים נכללים בקבוצות סיכוניות, כלומר, נערים העלולים להגיע למצבי סיכון כגון דרות רחוב, סמים ואלכוהול, מעורבות בפלילים כעבריינות נוער, זנות, הפרעת אכילה, דיספוריה מגדרית ועוד.
המניעים לכך הם מעמד סוציו-אקונומי נמוך, חוויות רבות של אי-הצלחה, המובילות לדימוי עצמי נמוך ומרידה במוסכמות בגיל ההתבגרות.
יחידיות קידום נוער עוסקים ומוסמכים לטפל בבני נוער רווקים ושלא מתחום בריאות הנפש בלבד.
קיימת אפשרות ליווי לנוער שחווה בעיות קלות בתחום בריאות הנפש כמו טראומה או פגיעה מינית.
קידום נוער נועד לקדם את בני הנעורים (גילאי 14–18) וצעירים (26-19) ולעזור להם, השירות תורם ליצירת הזדמנויות למימוש הפוטנציאל האישי במגוון תחומי החיים, וכן תורם לשילוב מחדש בקבוצת השווים ובחברה.
המטופלים מגיעים ליחידות מצו בית-משפט, גופים של הרווחה ובאמצעות reaching out - "חיזור", כלומר, עובדי קידום הנוער מסתובבים באזורי השיטוט והבילוי של בני הנוער במצב סיכוני בשעות הפעילות שלהם (לרוב, בשעות הלילה המאוחרות עד שעות הבוקר המוקדמות) וכך מאתרים אותם.
העבודה עם הנערים מתקיימת ביחידות לקידום נוער הפרושות ברחבי הארץ.
ביחידות נהנים הנערים ממסגרת חינוכית המקבלת אותם, לאחר שנפלטו ממסגרות הלימוד הפורמליות, מטיפול פרטני ומטיפול קבוצתי וכן אפשרות ללימודים לקראת קבלת תעודת בגרות, למתאימים לכך, הם גם מקבלים שירות טיפול בנוסף להשכלה.
כמו כן, מוענקת הכנה להשתלבות בעולם התעסוקה, הכנה לקראת השירות הצבאי או האזרחי, וחיזוק המעורבות בקהילה.
בחלק מהיחידות אף ניתנים ייעוץ משפטי, ליווי תעסוקתי והכשרות מקצועיות..
מדריך קידום נוער יכול להגיע מתחום ההוראה, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה או חינוך.
הכשרה ממוקדת במקצוע 'עובד קידום נוער' ניתנת במספר מכללות בישראל.
בהן, המכללה האקדמית בית ברל, המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי, מכללת אורות ישראל, המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין ומכללת אורנים.
קידום מקצועי הוא התפתחות בקריירה של עובד, הבאה לידי ביטוי בהתקדמות בדירוגו ובמעמדו בארגון בו הוא מועסק, ושיפור תנאי העסקתו מבחינה מקצועית ואישית.
לרוב מתבטא קידום מקצועי של עובד בקבלת משימות בהיקפים גדולים יותר עם אחריות גדולה יותר, עלייה בסולם היררכי ועלייה בשכר.
מנקודת מבטו של הארגון, קידום מקצועי הוא דרך לבחון מודלים לקידום קריירה, ומנקודת מבטו של העובד קידום הוא דרך לבחון שלבים של התפתחות מקצועית.
בשני העשורים האחרונים השתנה תפקידו של הארגון בניהול קידום העובדים.
אם בעבר תפקיד הארגון היה קידום מעמדה "שולטת" בה לארגון הייתה שליטה כמעט מלאה על הקריירה של העובד, כיום הגישה היא שהארגון "תומך" בהחלטות העובד אשר לוקח אחריות אישית על קידומו העתידי.
במקביל עבר הקידום שינוי מקידום היררכי בארגון בעקבות ותק ושלבים מקצועיים תוך פיתוח הקריירה בארגון, לשינויים ומעברים תכופים בין ארגונים, דבר המאלץ את העובד ואת הארגון להסתגל לשינויים אלו, ומגביל את הארגון בתכנון לטווח ארוך.
מודל הפירמידה – יצירת דירוג של עמדות/תפקידים בתחום מקצועי מסוים ומתן תגמול מתאים לדרג הניהולי.
מיועד בעיקר עבור אנשים המעוניינים בקריירה ניהולית, ונותן פוקוס על עובדים אשר התחילו את דרכם בתחתית הפירמידה והגיעו לקצה העליון שלה.
במודל זה עם הקידום עובר הפוקוס מיכולתו המקצועית של העובד ליכולתו לתקשר עם אנשים ולבסס יחסים בינאישיים.
מודל מסלול קידום כפול – מודל אלטרנטיבי למודל הפירמידה, המאפשר קידום בתחום הניהול (אחריות גדולה יותר לביצוע משימות הארגון ופיקוח על עבודה של מספר גדול יותר של עובדים.), או בתחום הטכני-טכנולוגי (התקדמות והשתכללות ביכולת המקצועית ובידע המקצועי של העובדים).
מודל זה דוגל במתן תגמול גם עבור תחרות טכנית-טכנולוגית ואפשור פיתוח וצמיחה טכנית-טכנולוגית.
הצלחת המודל תלויה במתן אפשרות קידום לתפקידים בכירים כולל מנכ"ל, גם עבור מסלול הקידום המקצועי.
מודל שלבי הקריירה- אנשי מקצוע שנשארים פרודוקטיביים עוברים תהליך של ארבעה שלבים:
חניך – העובד מציג עבודה לפרטי פרטים, מבצע הנחיות ממונים, עוזר ולומד מאחרים.
עמית (קולגה) – מתמחה מקצועית בתחום אחד או יותר, ומקבל ביטחון עצמי במקביל לחיזוק ופיתוח קשרים אישיים.
יועץ – העובד מתחיל לקחת יוזמה ולהנחות עובדים אחרים, ממשיך לפתח קשרים אישיים, תוך כדי עזרה לאחרים – הצגה של "לעשות את הדברים נכון" ובכך לחזק את הביטחון בו מצד אחרים.
הדגש בשלב זה הוא היציאה מגבולות העיסוק הטכני-טכנולוגי.
ספונסר – הפרט הופך ליוזם פעולות, נהלים, חוקים ובמקביל משמר או מפתח קשרים אישיים בתוך ומחוץ לחברה.
כצעד מקדים לקביעת אופי ותהליכי קידום מקצועי, על הארגון לבחון את התרבות של הארגון ושל העובד.
רק לאחר זיהוי הפרמטרים הנדרשים וגיבוש "תמונת מצב" ניתן יהיה לקבוע ולבנות תהליך קידום נכון, הגון והגיוני.
ניהול נכון של תהליך הקידום מונע עזיבת עובדים ומעלה את אחוז הגיוס של עובדים חדשים, מאידך, זיהוי לא נכון של הגורמים, גורם ל"עצבנות" במערכת ואחוז נטישה גבוה, חוסר מחויבות מצד העובדים וקושי בגיוס עובדים.
ג'ונסון ורואן, 1982, הראו כי לפעמים מנקודת מבטו של העובד, על מנת להתקדם, עליו לעזוב את החברה.
במחקר נוסף שנעשה על ידי פאטון, נמצא כי ההצעות הקורצות שהעובד מקבל ממגייסי כ"א, לא משאירות לו ברירה אלא לעבור.
גיוס עובדים זו אחת מהסכנות עבור חברה, במיוחד בשוק תחרותי, ולכן קיימת חשיבות לבניית תוכניות קידום.
ישנם שני גורמים מרכזיים המשפיעים ישירות על תהליך הקידום המקצועי:
ניצול נכון של גורמים אלו, תורם רבות לסיכוי הקידום של העובד.
אחריות לפיתוח וקידום קריירה על פי רובינס
העובד כיום מנהל את קידומו כעסק קטן, ומתייחס לעצמו כאל "סוכן חופשי", כאשר הצלחת הקריירה והקידום תלויים ביכולתו להיות גמיש, בעל כישורים מקצועיים גבוהים ועדכניים.
המודל הבא מציג מודל ניהול קריירה וקידום אישי המתבסס על ניהול מספר גורמים אישיים:
"דע את עצמך" – דע את נקודות החוזק והחולשה שלך ונצל זאת מול המעביד.
נהל את המוניטין שלך – בלי להקצין, ואפשר לאחרים לדעת על הישגיך.
"בניה ושימור קשרים אישיים" – הצטרף לארגונים מקצועיים, ועידות וכנסים מקצועיים, רשתות חברתיות מתאימות על מנת לשמר ולפתח קשרים עתידיים.