tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הן מופתעות לפגוש את ריימון שמספר להם כי גסטון עודנו חי, אך הוא שבוי ברמלה.
כשהן שמחות מן הבשורה, ריימון מוליך אותן אל עבר העיר.
תמונה שנייה - ארמון האמיר של רמלה
גסטון מוכנס, הוא מביע את תשוקתו לראות שוב את הלן, ומתכנן את בריחתו.
האמיר מגיע ומזהיר אותו כי ניסיון בריחה יביא למותו.
באותו הרגע, הלן שנתפסה בעיר, מוכנסת אל החדר.
השניים מעמידים פנים כאילו אינם מכירים זה את זה, אך האמיר חושד בכך.
כאשר עוזבים אותם לבד, הם מתאחדים בשמחה, אך גסטון מנסה לשכנע את הלן שלא תצטרף אליו בזמן שהוא מושפל כך, אך לשווא, היא מתעקשת להישאר בחברתו.
הצלבנים מתקרבים ובחסות המהומה הם מנסים לברוח, אך הופעת חיילי האמיר מסכלת את בריחתם.
תמונה ראשונה - גני ההרמון
הלן נמצאת בהרמון, מוקפת בנשים, אשר חלקן מזדהות עם צרתה.
האמיר נכנס, ובהשפעת המתקפה הקרבה של הצלבנים הוא מורה כי במידה והמתקפה תצליח, יש להשליך את ראשה של הלן לעבר הרוזן.
הלן מיואשת ומגנה את חייה העלובים.
גסטון מצליח להימלט ופורץ למקום כדי להציל את הלן, אך שמחתם קצרה, מאחר שהצלבנים ובראשם הרוזן מגיעים למקום, ודורשים להרוג את גסטון, בחושבם כי גסטון הוא שהורה להתנקש ברוזן.
הלן מתנגדת לאביה ולצלבנים, אך הוא תופס אותה ומושך אותה מהמקום.
תמונה שנייה - גרדום בכיכר ציבורית ברמלה
שליח האפיפיור מודיע לו כי בעקבות פעולותיו הוא נידון למיתה משפילה.
גסטון מתחנן לפחות למות בכבוד, אך המגן, הקסדה והחרב מושמטים לארץ בהשפלה.
תמונה ראשונה - קצה מחנה הצלבנים
הנזיר רוז'ה מסתובב לבדו בקרבת המחנה.
תהלוכה של צלבנים ונשים מתקרבת, ובתוכם הלן.
התהלוכה נמשכת, אך הלן נשארת מאחור כאשר שליח האפיפיור מבקש מרוז'ה להתפלל עם אדם שנידון למיתה.
גסטון מוצא החוצה, אך רוז'ה מסרב לתת לו את ברכתו, ובמקום זה הוא מוציא חרב ומורה לגסטון להניח את ידו על הקת במקום בו נוצר צלב ומורה לו לצאת ולהילחם למען האל.
תמונה שנייה - אוהל הרוזן
הלן ואזור ממתינות לשמוע את תוצאות הקרב על ירושלים.
הן שומעות צהלות שמחה ותרועות ניצחון, כאשר הרוזן שליח האפיפיור מגיעים, ואחריהם גסטון, כאשר מסכת הפנים שלו סגורה.
בעוד הם מהללים את גבורתו, הוא מגלה את זהותו ומודיע כי הוא מוכן להיות מוצא להורג.
רוז'ה מוכנס פנימה פצוע פצעים אנושים.
הוא מגלה את זהותו, ומבקש חנינה לגסטון, ומתוודה כי הוא היה זה שרצה להתנקש באחיו.
הכל שמחים בגילוי האמת ובכבוד שהוחזר לגסטון.
רוז'ה מעיף מבט אחרון על ירושלים ומת.
בהלכה, ירושה היא העברה של כל נכסי אדם שנפטר – אל יורשיו.
על פי ההלכה, יורשיו של האדם הם בניו (או צאצאיהם).
אם אין לו בנים, בנותיו הן היורשות (או צאצאיהן).
במקרה שאין לו צאצאים כלל, יורשים אותו קרוביו לפי סדר הקרבה: אב, אחים, דודים ובני דודים.
אשתו של האדם אינה יורשת אותו.
כופר ביהדות אינו יורש, גם אם בן יחיד לאביו.
כבר בספר בראשית מופיע פסוק על הירושה: .
לפי דין תורה, הבכור נוטל פי שניים ממה שנוטל כל בן אחר.
דיני הירושה המפורטים יותר מופיעים בפרשת בנות צלפחד, ובה סדר העדיפות הקובע מי יורש: בן, בת, אח, אח-האב, ו"שארו הקרוב אליו ממשפחתו".
לפי פירוש חז"ל, כשהתורה הציגה את הסדר הנ"ל היא התייחסה רק למצב שבו אבי המוריש כבר אינו בחיים: אחרת – האב קודם לאח (כיוצא בכך: אביו החי של האב – קודם לאחי-האב).
עוד פירשו חז"ל בתורה כי יבם קודם לכולם בירושת אחיו המת, וכי – בכל דיני ירושה – "אח" הוא בהכרח בן-האב (אך לא בהכרח בן-האם).
אישה שנפטרה בחיי בעלה, בעלה יורש את כלל נכסיה.
חכמים למדו זאת מהפסוק נחלקו תנאים האם הירושה היא מהתורה או מדרבנן, והדבר שנוי במחלוקת גם בין הראשונים.
ירושה על פי לשון "מתנה"
עוד קיימים דיני ירושה מ"דרבנן": למשל, לפי תקנת חז"ל, גר צדק יורש את הורהו הגוי.
עוד תיקנו חז"ל שכאשר יהודי מת ונכסיו מועטים אז בנותיו מקבלות את הירושה ובניו נותרים לחזר על הפתחים, בעוד שכאשר נכסיו מרובים אז בנותיו מקבלות מן הירושה את החלק המספיק לפרנסתן (וגם כעשירית מהירושה לצורך נדוניותיהן) ובניו מקבלים את השאר.
באשר לירושה המועברת לְבן הזוג – חז"ל נחלקו בשאלה האם מקורה מהתורה או רק מדרבנן.
במשפט העברי מפורטים גם דיני ירושה נוספים הקשורים לתחומים רבים אחרים שאינם נושקים לנושא הקלאסי הנדון בתורה, שהוא נושא סדר הירושה.
רובם של דינים נוספים אלו (ושל שאר דיני ירושה המבארים את אלו המפורשים בתורה), נדונים לראשונה במסכת בבא בתרא פרקים שמיני ותשיעי, וכן במסכת כתובות, בעיקר בהקשר של זכויות בן הזוג.
שאלת אי השיתוף של בנות בירושה עוררה דיון רחב מימי התנאים ועד ימינו.
בימי המשנה והתלמוד החכמים עודדו את האבות לתת לבנות את חלקן בנכסי האב בזמן נישואיהן.
במשך השנים הועלו הצעות שונות לשיתוף הבנות בירושה כגון ירושה בלשון "מתנה", ו"שטר חצי זכר".
בדורות האחרונים בתי הדין בדרך כלל מעודדים את הבנים לשתף גם את הבנות בחלוקת הירושה.
דיני הירושה לא ניתנים להתנאה
ההלכה כי בנות יירשו את אביהן אם אין לו בנים יורשים, נבעה מפנייתן של בנות צלפחד בן חפר, שאביהן נפטר כשאין לו בנים.
עד לפנייתן הפומבית למשה לא היה ברור אם במקרה כזה הבנות יורשות, וכמענה קבע משה מפי ה', שבנות יירשו את אביהן כל אימת שאין לו בנים זכרים שיירשו אותו.
ההצדקה שנתנה התורה להקדמת הבנים לירושה, הייתה הרצון להימנע מהעברת נחלה וטשטוש גבולות השבטים כתוצאה מנישואי הבת היורשת לבן שבט אחר.
לכן, נקבע בפרשת הירושה שם, שתנאי לכך שבנות יירשו את נחלת אביהן הוא נישואיהן למי מבני שיבטן.
רק כך לא תיסוב הנחלה לבני שבט אחר.
בתלמוד הבבלי שדן בדיני הירושה, הובהר כי אין אפשרות להתנות על דינים אלה, להוריש למי שאינו בר ירושה ולשנות מסדר היורשים שקבעה התורה, אף לא באמצעות תקנת בית דין.
אפילו אם נשיא בישראל מבקש להתנות על דינים אלו, אין להקשיב לו, כדי שלא תיראה התנאתו כהסכמה עם הלכת הצדוקים לפיה הבת יורשת עם בת הבן.
חכמים הרחיבו את איסור ההתנאה על כלל דיני הירושה.
גם בתלמוד הירושלמי מוזכרים שני איסורים בנוגע לדיני ירושת הבת.
הראשון, הוא איסור השוואת בת לבן – בכדי שלא להידמות לחכמי עכו"ם, והשני, איסור השוואת בת לנכדה – שלא להידמות לצדוקים, בדומה לאיסור הנזכר בתלמוד הבבלי.
קביעת מעמד דיני הירושה כקוגנטיים, צמצמה למדי את האפשרות לבצע בהם שינויים בתקופות מאוחרות יותר.
כך פסק הרמב"ם: כי "אין אדם יכול להוריש למי שאינו ראוי ליורשו ולא לעקור הירושה מן היורש אף על פי שזה ממון הוא, לפי שנאמר בפרשת נחלות "והייתה לבני ישראל לחוקת משפט" לומר שחוקה זו לא נשתנה ואין התנאי מועיל בה".
למרות זאת, כבר מעת שעם ישראל גלה מארצו והתבטלה חלוקת הארץ לשבטים, חלו שינויים ביחס לירושת הבנות, ונוצרו פתרונות הלכתיים שונים, בכדי לאפשר להן לקבל חלק בעיזבון ההורים.
עריכת צוואה מחיים או מתנת שכיב מרע
אדם יכול לחלק את נכסיו סמוך למותו בשתי דרכים: באמצעות מתנה, אם הוא בריא, ולחלופין, באמצעות מתנת שכיב מרע, אם הוא חולה הנוטה למות.
מתנת בריא כפופה לדיני מתנה הרגילים.
לעומתה, מתנת שכיב מרע יכול שתיעשה בדיבור בלבד, וללא קניין.
שתי הדרכים אינן כפופות לדיני הירושה.
כך יכול אדם להוריש את רכושו לבתו, באמצעות מתנת בריא, לחלופין, באמצעות מתנת שכיב מרע.
עם זאת, לפי דין המשנה המחלק את נכסיו למי שאינם יורשיו על פי דין, אין רוח חכמים נוחה הימנו.
תקנת בנין דכרין ותקנת עישור נכסים
תקנת בנין דכרין ותקנת עישור נכסים מוזכרות בדברי המשנה ושתיהן עוסקות במתן נדוניה לבת.
אלו תקנות שעוסקות בשינוי מעמדה של הבת כיורשת בשל השפעתן על חלוקת העיזבון.
תקנת "בנים דכרין" – משמעותה התחייבות הבעל לאשתו שבמקרה שתמות בחייו והוא ירש אותה, הוא יהא מחויב ליתן לבניה אחרי מותו את סך כתובתה, טרם חלוקת עזבונו.
התחייבות זו עוגנה כחלק מתנאי הכתובה וקיבלה מעמד של תקנת בית דין.
המשמעות היא שגם אם הבעל לא ציין תנאי זה מפורשות, ההוראה דנן קיימת ומחייבת.
התלמוד הסביר את הטעם להתקנת התקנה כעידוד מתן נדוניה מכובדת לבנות.
הורה לא יחשוש לתת לביתו נדוניה מכובדת מהחשש שמא תמות ובעלה יירש את הנדוניה שהעניק לו האב, הואיל ולפי תקנה זו היורשים יהיו נכדיו של האב.
בדרך זו ניתן רכוש האב עוד בחייו למי שאינו יורשו על פי דין.
כך, בעקיפין, נשלל מהבנים, שאינם יורשי האב, רכוש שאמור היה להיכלל בעיזבון של האב ונפגעת זכות הירושה שלו.
תקנת "עישור נכסים" – תקנה הקובעת את חלוקת העיזבון ומורה על מתן נדוניה מעיזבון האב לבת שטרם נישאה עד מועד פטירתו.
המשנה מביאה שתי דעות הנוגעות לגובה סכום הנדוניה.
לדעת תנא קמא – יש לתת לבת את הסך הראוי לה.
לעומתו, רבי יהודה סובר כי הבת תקבל נדוניה בסכום זהה לסכום שאחיותיה קיבלו.
לאור האמור, עולה השאלה האם מדובר במתן מעמד של יורשת לבת, או שמדובר בתקנה עקיפה גם כן, קרי, תקנה שעוסקת רק במתן נדוניה לבת שבעקיפין מצמצמת את ירושת הבן.
ישנן מחלוקת על שאלה זו בתלמוד.
דברי האמורא אמימר הם המקור הקדום ביותר והמכריע לשאלה, על אף שמדובר בדעה יחידה.
לפי דעה זו, לעניין זכות הבת לקבל נדוניה מן הנכסים, דינה כדין יורשת.
כמו כן, לדבריו, אם היורש רוצה למנוע מן הבת מלקבל את נדוניתה בכסף, הוא נדרש לתת לה את הנדוניה מן המקרקעין שבעזבון, כדין ירושה.
לאחר תקופת התלמוד אנו מוצאים כי עריכת צוואה הייתה מקובלת ומוכרת כדרך הורשה לבנות למרות ביקורת התלמוד על כך.
רב נטרונאי גאון, פסק כי השוואה בין הבנים לבנות בצוואה מביאה לתוצאה של חלוקת הרכוש באופן שווה כפי שקיים בעת הפטירה והבת אכן מקבלת מעמד של יורשת.
המהר"ם מרוטנברג קבע גם הוא כי ניתן להוריש לבת את אותו היקף נכסים שמורישים לבנים: "באיש שהיה לו שני בנים ובת אחת וכתב שטר מתנה לבתו 'מהיום ולאחר מיתתינו תטול ביתנו כאחד מן הבנים'".
הוא קבע כי החלוקה תעשה לגבי הרכוש הידוע בעת כתיבת הצוואה.
ביחס תקנות בנין דכרין ועישור נכסים חלו שינויים בתקופה זו:
לאורך תקופת הגאונים התערער מעמדה של תקנת בנין דכרין ולא הרבו להשתמש בה, שכן האבות נתנו לבנותיהם נדוניה מספיקה ואף היו מי שהפריזו בסכומים, ולא היה עוד צורך לעודד את מתן הנדוניה.
בהיעדר שימוש בתקנת בנין דכרין, עלה הצורך להגן על נכסי האב שניתנו לבתו בנדוניה מפני ירושתו של הבעל.
על כן, תוקנו תקנות מקומיות:
בארצות אשכנז תוקנו תקנות ר"ת ותקנות שו"ם ולפיהן חייב הבעל להשיב לאבי האישה את מלוא הנדוניה לאחר שנת נישואין במקרה של מות האישה ללא ילדים, והחזרת מחצית הנדוניה בנסיבות דומות, בחלוף שנתיים מן הנישואין.
תקנות ר"ת ותקנות שו"ם, היו תקפות למקומן ולזמנן והוטל חרם על מי שאינו ציית להן.
לקראת סוף תקופת הראשונים, נעשה שימוש ב"שטר ירושה", שטר הניתן בידי החתן במסגרת הנישואין ומהווה חלק מהנדוניה.
שטר זה חייב את אבי האישה לתת לה חלק בעיזבונו השווה לחלקו של בן זכר.
בארצות ספרד גם כן תוקנו תקנות שונות, לדוגמה תקנת טוליטולא (טולדו), שנועדה להבטיח מתן נדוניה לבנות, בדומה לתקנת שו"ם אצל חכמי אשכנז.
מטרת התקנה הייתה שמירה על נכסי האב בעת פטירת האישה ללא קשר לתקופה שחלפה מן הנישואין.
נקבע שבכל עת שהאישה תלך לעולמה, בעלה ובניה יירשו את רכושה בחלקים שווים.
אם לא יהיו לה צאצאים, מחצית הירושה תחזור לבית אביה.
תקנת טוליטולא התייחסה גם לנסיבות של פטירת הבעל, בשונה מן הפסיקה האשכנזית שלא התייחסה לכך.
בנוסף, התקנה אפשרה לגבות את חוב הנדוניה גם ממיטלטלין, שלא כתקנת "בנין דכרין" שאיפשרה לגבות חובות רק ממקרקעין.
בתחילת המאה ה-16 נתקנה גם אצל קהילות הספרדים במזרח התיכון וצפון אפריקה תקנה הדומה לתקנת טוליטולא – "מנהג דמשק".
בסוף תקופת הראשונים התפיסה הייתה שהבת אינה נחשבת ליורשת אלא היא בעלת חוב של האחים.
הראשונים מסכימים שבכדי לקבוע את הסכום שעל הבנים לתת לבנות, יש לאמוד את דעת האב.
עם זאת, ראשונים נחלקו בשאלת גובה החוב של הבנים כלפי הבת.
מקורה של המחלוקת נעוץ במתח בין החובה לתת נדוניה לבת, לבין הוראת התלמוד, לפיה אין להעביר נחלה מאת היורשים לאחרים, לרבות הבת.
חלק מהראשונים קבעו שהאומדן מוגבל למקסימום של עישור נכסים.
לטענתם האיסור להעברת הנחלה לאחרים הוא איסור חלוט, ולכן אומדן דעתו של האב לא יכול לחרוג מסך עישור הנכסים הקבוע בדברי התנאים.
מנגד, מרבית הראשונים סבורים שהסך הקבוע במשנה הוא בגדר ברירת מחדל למקרה שבו לא קיים אומדן, אך, משעה שניתן לאמוד את דעתו של האב, ברי כי ניתן להוסיף מעבר לעישור הנכסים.
לדעת ראשונים אלו, העברת נחלה מהיורשים אינה בגדר איסור, אלא מדובר בהוראה כללית שאינה מחייבת.
לפיכך, אומדן דעתו של האב אינו מוגבל לסכום ספציפי.
בנוסף בסוף תקופת הראשונים, באשכנז, שטר הירושה החליף במידה מרובה את תקנת עישור נכסים.
שטר הירושה הונהג גם לגבי בנות שאינן נשואות, ונועד להבטיח להן נדוניה ראויה בעת פטירת האב.
אולם, על מנת שלא להעביר לגמרי את הנחלה מהיורשים, הוגבל הסכום שניתן לבת היורשת למחצית חלקו של הזכר.
לעומת זאת, בספרד, לא נהגו שטרי ירושה בשל תקנת טוליטולא..
לכן, נותרה תקנת המשנה על כנה, ולפיה ניתן עישור נכסים לבנות שטרם נישאו.
אשכנז – "שטר חצי זכר"
כאמור, לפי נוהג "שטר הירושה" בארצות אשכנז בתקופת הראשונים, הוענקה לבת מחצית חלקו של בן זכר.
בהמשך לכך, החל שימוש נפוץ ב"שטר חצי זכר".
מטרתו העיקרית של שטר זה הייתה מתן נדוניה לבת בכדי ש"יהיו עליה קופצים", כלומר לדאוג לנישואיה ולנדוניה מכובדת עבורה, וללא כוונה לאפשר זכות ירושה לבת.
עם זאת, בפועל הירושה הייתה תוצר לוואי של פתרון זה.
בתקופת האחרונים, שטר זה היה נחשב כשטר התחייבות והודאה של האב לביתו, בסכום הגבוה מחלקו של חצי זכר בעיזבון, בתוספת תנאי לפיו אם יתנו לה יורשי האב סכום השווה לחלק של "חצי זכר", החוב יימחל.
שטר חצי זכר ניתן לחתן בסמוך למועד נישואיו.
מועד מתן השטר וניסוחו כהודאת האב בחוב כלפי ביתו, שלל ממנו מאפיינים המדמים אותו לשטר המעניק זכות ירושה למי שלא זכאי לכך ע"פ דין תורה.
במאה ה-19 עלתה שאלה האם ניתן לקבוע שבהיעדר "שטר חצי זכר" חייבים היורשים לתת לבת חלק מהירושה, מעין תנאי מכללא על בסיס הנוהג המקובל.
נפסק כי הואיל ומתן זכות ירושה לבת הוא מנהג הצדוקים, אין לתת תוקף למנהג התומך בכך.
מכאן נראה, כי הנטייה בקרב פוסקי אשכנז הייתה שלא להרחיב את תקנות ירושת הבת.
כך, בסוף תקופת האחרונים, בקרב עדות אשכנז, הצטמצם המנהג לתת שטר חצי זכר בעת הנישואין.
הדבר הוביל לפניית נשים לערכאות כדי לקבל את חלקן המלא בעיזבון אביהן כנהוג במשפטי העמים, ובכך זירז שחיקה נוספת של "שטר חצי זכר."
כדי להתגבר על כך, התפתחו מאמצע תקופת האחרונים פסיקות המקלות על דרכי הקניין של צוואות.
החלו להשתמש באופן נרחב יותר בקניין "אודיתא", הפנייה לערך "אודיתא" במיזם מעוף אשר באמצעותו הכשירו מתן חלק זכר מלא לבנות.
השינוי התבטא במעבר מהמנהג לכתוב שטר המעניק זכות ירושה כחלק מטקס הנישואין ובמעמד המחותנים והבת, למנגנון של הקלה בדיני הצוואות.
כך הפכה ירושת הבת מנוהג מחייב, לדבר רצוני-אוטונומי של האב שלא תלוי בזמן, ובדרך כלל נעשה שלא בשיתוף הזוכים.
במציאות שכזו, מעמד הבת כיורשת נחלש, אך עם זאת, ההקלה ההלכתית שניתנה לאב בכתיבת צוואה העניקה פתרון שבעקיפין עודד מתן זכות ירושה לבת.
ארצות המזרח – שימור המצב הקיים
בניגוד לקהילות אשכנז, הקהילות היהודיות בארצות המזרח נחשבו לקהילות סגורות ובעלות אוטונומיה דתית וסמכות רבנית שהוכרה על ידי השלטון.
כך, ענייני הירושה הוגדרו כעניינים הנמצאים בתוך תחום הסמכות של הקהילה היהודית ולבתי הדין הרבניים הייתה סמכות משפטית לחייב את חברי הקהילה לציית להוראותיהם, שהיו הוראות הלכה.
לכן הפוסקים הספרדיים בדרך כלל לא נזקקו לדון מחדש בנושא ירושת הבת והותירו את המצב ההלכתי במקומו במשך תקופה ארוכה.
אמנם, גם בקהילות המזרח היו בנות שפנו לערכאות במטרה לקבלת את חלקן בירושה, וזאת מפני שעל פי חוקי האסלם יש לבנות זכות ירושה.
אך, ככל הנראה, מדובר היה בתופעה שולית שאיתה התמודדו הרבנים באמצעות הטלת חרמות ונידויים על הפונים לערכאות – ה'סוררים'.
כך, לדוגמה, בקהילות סלוניקי הייתה הסכמה להחרים את הפונים לערכאות בענייני ירושה.עם זאת, בסלוניקי, מקום מושבו של מהרשד"ם (רבי שמואל בן משה די מדינה), נהגו בכל זאת שינויים לטובת הנשים.
כך, נקבעה חלוקה שווה בין בני הזוג של כלל נכסיהם ללא קשר לגובה הנדוניה.
תקנה זו שיפרה את מצבה הכלכלי של האישה על חשבון היורשים, בהשוואה לתקנת טוליטולא, שהותירה ליורשים את הברירה לשלם את הכתובה או את הנדוניה לפי הסכום הנמוך מבין שניהם.
לעומת חכמי אשכנז ששכללו את כתיבת הצוואות כפתרון מועדף לירושת הבנות (בדומה לשטר חצי זכר), בקהילות ספרד נשמרה תקנת טוליטולא בשינויים מינוריים.
לפי הנוהג בקהילות אלו הוקפד על מתן נדוניה, ולכן לא נדרש לאפשר בנוסף מתן חלק לבנות בירושה באמצעות צוואות.
יש לציין כי שונים היו הדברים בחלק מקהילות יהודי מרוקו.
בקהילות אלו נהגו החל מסוף המאה ה-15 על פי תקנות שנתקנו על ידי מגורשי ספרד, אשר גלו למדינה.
הן נקראו "תקנות המגורשים" או "תקנות קסטיליא", על שם מקורן.
תקנות אלה למעשה השוו בין ירושת בת שאיננה נשואה לירושת הבנים.
שלטון המנדט קבע בפקודת הירושה משנת 1923 שיפוט ייחודי בענייני ירושה לבתי הדין של העדות השונות.
לעדה היהודית, היה זה בית הדין של הרבנות הראשית שהוסמך על ידי ממשלת המנדט.
שלטון המנדט אמנם הכיר בסמכויות בתי הדין הרבניים בענייני ירושה, אך יחד עם זאת קבע חלופה אזרחית לשיפוט הדתי ולדין הדתי.
הוא אף חייב את בתי הדין הרבניים לתקן תקנות המחייבות אותו לפסוק על פי הדין האזרחי במקרים מסוימים, וציפה לתיקונים גם בתחום הירושה.
לנוכח זאת בקשו הרבנים הראשיים באותה העת – הריא"ה הרצוג והבצמ"ח עוזיאל להציע פתרונות שיתקבלו על ציבור המתדיינים ויבססו את סמכות בתי הדין בתחום זה.
הרב הרצוג חיבר קונטרס שלם על הדרך בה ניתן לבסס את ירושת הבנות.
את הצעתו הוא ביסס על סמכות חז"ל לתקן תקנות, ולמרות כוחם המוגבל של חכמים בימינו הוא גרס כי ייתכן שיש להם סמכות לתקן תקנות באופן עקיף מכוח הכלל "הפקר בית דין הפקר", ותוך השענות על תקנות קדומות.
עם זאת הוא הדגיש כי חכמים אינם יכולים לבטל את הוראות התורה המונעות ירושה מבנות, וכן ציין את האיסור לבצע שינוי שמטרתו להשוות את דיני ישראל לדיני האומות.
לכן, לדבריו מדובר בתקנה נקודתית על פי כללי התקנות ולצורך ספציפי.
בהתאם לכך הוא הציע "לכתוב בכתובה שהבת תיקח בעזבון כחלק זכר שלם." כלומר הצעתו הייתה לקבוע באמצעות הרבנות הראשית הוספת סעיף בכתובה, שיתייחס לירושת הבנות שיוולדו לצדדים.
תיקון הכתובה ייחשב כמעין צוואה מחיים, ולכן יאפשר שימוש בכלים הלכתיים מתחום דיני הממונות ללא כל התנגשות עם דיני הירושה.
הכתובה תהווה מסמך התחייבות ממוני ובו ישולבו תקנות בית דין שיחייבו את מי שיימנע להעניק זכות ירושה לבנותיו סמוך לפטירתו.
מנגנון זה דומה לתקנות דומות שנזכרו לעיל: תקנת "בנין דכרין", תקנות שו"ם ותקנות המגורשים במרוקו.
הרב עוזיאל סבר כי הדרך הרצויה לאפשר ירושה לבנות היא על ידי עריכת צוואה.
הרבנות תקבע שבשעת הנישואין על החתן לערוך צוואה כטופס נפרד שיצורף לשטר הכתובה.
במסגרת הצוואה יינתן לבנות חלק שווה לבנים והיא תנוסח בלשון התחייבות של המצווה, בכדי שתהא תקפה גם לגבי נכסים שאינם בידיו נכון ליום כתיבתה.
ההבדל המהותי בין שני הרבנים הראשיים הוא בדבר התקנת תקנה על ידי הרבנות הראשית.
הרב עוזיאל אמנם משתמש בדבריו במונח "תקנה", אך מקריאת תוכן דבריו, נראה כי לא התכוון לחקיקת תקנה הלכתית והתנגד לתקנות בדיני הירושה.
כוונתו לתקנה מלשון "תיקון" שמהותו מציאת פתרון הלכתי.
הוראות הרבנות בדבר הוספת התניה בכתובה, מעניקות לתוספת זו מעמד של תנאי בית דין, אך אינם מהוות תקנה במובנה הרשמי.
הרב עוזיאל קבע שניתן להסתפק בהתחייבות החתן לחלוקה שווה של עזבונו וביטל את הדרישה לכתיבת נוסח שטר "חצי זכר" כעמדת הפוסקים האשכנזיים.
ההבדל העיקרי בין הצעתו של הרב הרצוג לרב עוזיאל, הוא פרוצדורלי.
הרב הרצוג הציע תנאי מובנה בכתובה, ואילו הרב עוזיאל חשש שיהיה בכך בכדי להתדמות לצדוקים, ולכן הציע התחייבות לצוואה במסמך נפרד.
כך הוא הבדיל בין התחייבות רצונית של החתן לבין תנייה קוגנטית בכתובה.
בסופו של דבר לא התקבלו הצעותיהם אלה של הרבנים הראשיים, ככל הנראה בשל הסתייגות פוסקים מתיקון תקנות וחידוש חידושים בימינו.
התגובה לציפיית שלטון המנדט להתקנת תקנות באה לידי ביטוי בעיקר בסדרי הדין, ולא בתחום דיני הירושה המהותיים.
הגדרת הקרבה המשפחתית לעניין ירושה
כדי שאדם יהיה זכאי לרשת מכוח קרבה משפחתית למוריש, יש להבהיר את היוחסין, כלומר היחס המשפחתי ביניהם.
אם היורש מיוחס למוריש, הוא זכאי לרשת אותו.
לעניין זה מספר השלכות, למשל:
גֵּר: גר נחשב לאדם שנולד מחדש.
לפיכך הקשר המשפחתי בינו לבין הוריו התנתק.
כלומר מבחינה משפטית הוא נחשב לאדם שאין לו הורים.
לאור זאת גֵּר אינו מיוחס להוריו ואינו יורש אותם.
כמו כן אם הבן הגר נפטר לפני ההורים הגויים, הבן אינו מוריש להורים.
ממזר: בן יורש את הוריו, ולפיכך גם בן ממזר יורש את הוריו כי הוא מיוחס להם כבנם.
זאת רק אם ההורה המנוח היה יהודי (ר' לעיל: ירושת גר).
אם אחד מהורי הממזר גוי, הבן הממזר מיוחס רק להורה היהודי ויורש רק את ההורה היהודי.
שושלת ההורשה תחילתה במוריש וסופה ביורש.
השושלת הרצופה שבסופה נולד היורש ושבה תלויה גנאלוגית קרבתו למוריש כוללת רק גברים יהודים שאליהם הוא מיוחס.
משמעות הדבר היא בין השאר בכך, שלמשל – ה"אח" המצוין בתורה כיורש – הוא אמנם בהכרח בן-האב אך לא בהכרח בן-האם, ושלמשל – שום אדם אינו מוריש להוריו אם אביו גוי.
עקרונית גם אדם מת יכול לרשת (בתהליך המכונה בתלמוד: "משמוש הירושה בקבר", וגם: "ירושה בראוי"), והוא מוריש את הנכסים לבניו או בנותיו אף על פי שהוא אינו בחיים.
אך בעל אינו יכול לתבוע את ירושתה של אשתו המנוחה ובן שמת [ואין לו צאצאים חיים] אינו יורש מאימו, להוריש ממנה בקברו לבנים של אביו המת ושל אֵם אחרת.
אם האישה מתה לפני הבעל, אין הבעל יורש אותה בקבר בנכסים שירשה מקרוביה לאחר מיתתה, וזאת נלמד מפסוק.
יורשי הבעל, אינם יורשים את אשתו לאחר שנפטר.
הראשונים נחלקו מנין יודעת הגמרא דין זה.
לפי שיטת ריב"ם, סברא הוא, שהרי ירושת הבעל מאשתו אינה מכח קורבה רגילה אלא מכח קרובה מיוחדת הנקראת "שארות" שהיא קורבה הבאה מחמת נישואין, והשארות היא רק בעודם חיים יחד, ולכן רק הנכסים שהותירה בחייה יורש הבעל, ולא הנכסים שקיבלה לאחר מכן.
על כך מקשה ר"י, שמצינו שהבעל נקרא "שאר גם לאחר מיתת האישה ולכן פירש ר"י, שסברא היא, מכיוון שדין משמוש נלמד מפסוק שמדובר שם אודות קרובים ביולוגיים, לא ניתן להסיק מכך גם לגבי קרוב שהוא רק מחמת "שארו".
על כך מקשה הרשב"א מבעלי התוספות, אם כן מדוע צריך פסוק שאין הבעל יורש את אשתו כשהיא בקבר.
ולכן פירש הרשב"ם, שאין זו סברא כלל, אלא מכך שיש פסוק המלמד שאין הבעל יורש את אשתו כשהיא בקבר, מוכח ונראה שאין משמוש בירושה הבאה מחמת "שארות", ולכן גם כאשר הבעל מת אין יורשיו יורשים את אשתו דרכו.
מסיבה זו, אם האם נפטרה, אין לומר דין משמוש, כדי שעל ידו ינחיל הבן שמת את הירושה לאחים מצד האב, מכיוון שאין דין משמוש של שארות בקבר.
התורה ציוותה על האחים לתת לבכור חלק כפול בירושה, כך שאם היו למשל 5 אחים, מחלקים את הנכסים לשישה חלקים, והבכור מקבל שנים מהם.
אין הבכור נוטל בראוי כבמוחזק
רבי יהודה הנשיא וחכמים נחלקו בגדר הדברים: לפי חכמים, כל נכס שלא היה קיים במציאות בשעת המיתה, למשל פירות שצמחו לאחר זמן, אין הבכור מקבל פי שניים בהם, ולפי רבי יהודה הנשיא יש לחלק בין נכסים שהיו קיימים בשעת המיתה והושבחו מאליהם לבין נכסים שבאו מחמת השקעה מחודשת.
דין זה נקרא , כלומר נכסים שלא היו בידי אביהם, אף על פי שהיו ראויים לבוא, אין הבכור יורש בהם פי שניים, אם לא היו מוחזקים למעשה בידי האב.
עם זאת, נכסים חדשים הם רק נכסים שיש להם חשיבות עצמית ושם נפרד, כמו פירות חדשים שצמחו מקרקע של האב, אבל אם הקרקע עצמה השביחה את עצמה, או דקל העלה שרטון, אין אלו בגדר נכסים חדשים, אלא בגדר נכסי האב.
לפי רב אסי, אם הוא הודיע וביקש מהאחים לחלוק, הוא זכה בחלקו, ומעתה והלאה מה שהשביחו הנכסים, הן על ידו והן על ידי אחיו, נחשב כאילו חלקו הוא זה שהשביח.
לפי שיטת רבינו חננאל, פירוש הגמרא הוא שבמקרה שהאחים שינו את הנכסים בצורה משמעותית, היה לו למחות בהם ולומר שוב שהוא רוצה לחלוק, ואם הוא לא מוחה בהם בצורה כזו סימן הוא שוויתר על חלקו.
קיימת מחלוקת בין החכמים, מה תהיה ההלכה אם הבכור נטל חלק באחת מהקרקעות כמו שאר האחים המוגדרים כ"פשוט"ים, ובכך ויתר על חלק הבכורה שמגיע לו מדין המשפט העברי.
המחלוקת בין שני תלמידיו של רבא, נעוצה לפי דברי התלמוד, במחלוקת יסודית בקשר לחלק הבכורה.
אין ספק שהמחילה היא כללית, ומדובר בגילוי דעת כללי כי הוא מוותר על חלק הבכורה שהתורה העניקה לו, השאלה היא האם משפטית יש לבכור זכות בחלק הבכורה שבירושה גם לפני חלוקת הירושה?
אם יש לבכור זכות בחלק הבכורה המגיע לו גם לפני החלוקה יכולה מחילתו להשפיע גם על חלקי הנכסים שלא חולקו בין האחים אך אם לא נאמר כך, לא תועיל מחילתו על הקרקעות שעדיין לא באו לידו, ואין לו זכות משפטית כדי למחול אותן.
פסק ההלכה נפסק כרב פפי, שיש לבכור זכות גם קודם חלוקה.
החלטת האב בחלק הבכורה ובירושה
האב לא יכול להחליט ולומר שהבכור לא יירש את חלק הבכורה שלו, או שאחד מהאחים לא יירש עם אחיו.
הוא יכול לחלק את נכסיו מחיים בתורת מתנה, אבל לא בתורת ירושה החלה לאחר מיתה.
עם זאת, לפי שיטת רבי יוחנן בן ברוקה הוא יכול להחליט שאחד מהאחים יקבל את כל הירושה, ואף שחכמים נחלקים אליו, ההלכה נפסקת כמותו.
הוא לומד זאת מהפסוק , מכאן משמע שהאב יכול להנחיל את הירושה לבניו, ולבחור מי מהם יירש את הירושה.
ההלכה נפסקת שרק בשכיב מרע נאמר פסוק זה.
הרשב"א מבהיר, כי יורש אינו יכול לסלק את עצמו מדיני הירושה, שכן הסילוק תקף רק אם הוא התבצע עוד לפני שהקונה זכה בכח לזכות בנכסים, אבל במקרה של היורש, זכותו של היורש בכוח כבר תקפה משעה שנולד, והירושה בפועל היא מכוח זכות הירושה שלו.
ישנם קניינים נוספים במשפט העברי, שתיקנו חכמים באותו גדר משפטי של ירושה.
כך למשל, תיקנו חכמים שמתנת שכיב מרע חשובה כירושה, ואם יאמר האדם ההולך למות שרוצה הוא להביא חלק מנכסיו לאדם מסוים, חשוב אותו אדם כיורש גמור, ויש לו את כל העדיפויות של יורש.
לעומת זאת, יורש של האדם יורש גם את חובותיו, שכן לפי הסבר חכמי האחרונים יורש אינו בעלות חדשה לחלוטין אלא שהיורש מקבל את כוחותיו המשפטיים של המוריש, ולכן הוא יכול גם לגבות את חובותיו, והם שייכים לו באופן גמור.
מכיוון שאדם שקיבל מתנה משכיב מרע חשוב כיורש, לא יכולים יורשיו האחרים למחול את מחוב, שכן מקבל המתנת שכיב מרע גם הוא חשוב כיורש לעניין החוב, וקניינו הוא מוחלט.
במסכת בבא קמא הגמרא מסופקת אם הכוהנים נחשבים ליורשיו של הגר, בנוגע לגזל הגר שמוחזר על ידי הגזלן המבקש לקיים את המצוות "והשיב את הגזילה אשר גזל", או שמדובר באחת ממתנות כהונה.
מסקנת הגמרא היא שקניין הכוהנים הוא כשאר מתנות הכהונה.
בדיני ממונות קובע הכלל אין ספק מוציא מידי ודאי שכאשר ממון מוטל בספק, וקיים אחד שיש לו בעלות ודאית על חפץ, וספק אם לשני יש חלק בחפץ, האדם המסופק לא יוכל להוציא מידי הוודאי, שכן הוודאי נחשב למוחזק בנכסים.
ההלכה נידונת במסכת יבמות כאשר יש שני יורשים אפשריים לאדם שמת, האחד הוא יורש ודאי – בן של המת, והשני ספק אם הוא יורש או לא.
מקרה כזה מתרחש כאשר בנו של המת נפטר בחייו, והאח ייבם את נכסי האלמנה כאשר לא ידוע אם היא מעוברת או לא, ולאחר זמן נולד בן שספק אם הוא בנו של הייבם או בנו של האח המת.
בעוד שהבן – הוא האח הייבם, אומר שהוא היורש היחיד, שכן הנכד הוא למעשה בנו שנולד לו לאחר הייבום, טוען הנכד שהוא בנו של האח המת, ולכן הוא יורש את הסבא מכח אביו.
גר שמת ללא בנים ולפיכך אין מי שיירש אותו (מאחר שאין לו ילדים או בני משפחה יהודיים), נכסיו הפקר, והקודם להחזיק בהם זכה.
במקרה שגזלו ממנו בחייו והגזלן בא להחזיר את הגזילה, עליו להשיב החפץ או הממון לכהנים.
"ירושלים, שער החבשים" הוא כינויו של ציור מאת הצייר הישראלי יוסף זריצקי.
הציור, עשוי בטכניקה של צבעי מים.
תאריך עשייתו המשוער הוא 1923, אולם הוא נושא חתימה ותאריך משנת 1927.
הציור מתאר מבנה של שער בחומה ברחוב אתיופיה בירושלים.
זריצקי יצר את התיאור בעזרת כתמי צבע היוצרים יחסים מורכבים בין מישור קדמי לאחורי.
התיאור שייך לתקופה מוקדמת ביצירתו ה"ארץ-ישראלית" של זריצקי, בעיקר בהצמדות אל התיאור הפיזי הדקדקני של השער.
רפרודוקציה של הציור הופיע כעמוד הראשון בספר "סיפורה של אמנות ישראל" (1980).
באותה עת הייתה היצירה מצויה באוסף שעיה יריב, בעליה של "גלריה גורדון".
מרדכי עומר פירש בשנת 1984 את הציור כביטוי ארס-פואטי לאמנות הציור:
הציור היה בבעלות עמי בראון, שרכש אותו מגלריה גורדון.
כיום נמצא הציור באוסף חברת הפניקס הישראלי.
בתקופה הביזנטית, בשנים שבין עליית קונסטנטינוס לשלטון (324 לספירה) ועד כיבוש ירושלים על ידי הערבים ב-637, הייתה ירושלים נתונה לשליטת האימפריה הביזנטית.
השינוי המהותי באופייה ובמעמדה של העיר, לעומת התקופה הרומית, היה הפיכתה מעיר אלילית לעיר נוצרית.
השלטון הביזנטי פיתח את איליה קפיטולינה הרומאית-אלילית, והפך אותה מעיר משנית לעיר נוצרית מרכזית מבחינה דתית ומנהלית (כשהמינהל כפוף להיררכיה הממסדית-דתית) ולמרכז עולמי לעלייה לרגל.
בשלהי התקופה, בין השנים 614–628, נכבשה ירושלים בידי הפרסים.
הקיסרות הרומית המזרחית, שבירתה קונסטנטינופול, היוותה להלכה המשך של הקיסרות הרומית המערבית שהמשיכה להתקיים במערב, אך הקיסרות המזרחית ספגה השפעות מיוון, מפרס ומאסיה הקטנה, השפעות שהפכו אותה לשונה באופן מהותי מהקיסרות המערבית.
בשנת 313 קיבל על עצמו הקיסר קונסטנטינוס את הדת הנוצרית, ובשנת 325 כינס את ועידת ניקיאה במטרה להפוך את הנצרות לדת הרשמית של האימפריה.
במסגרת ועידה זו התקבע מקום חשוב לארץ ישראל בכלל ולירושלים בפרט, כמקום התרחשותם של אירועי ספרי הקודש ושל ישו ושנים-עשר השליחים.
עולת הרגל הראשונה לעיר הייתה הלנה הקדושה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שביקרה בירושלים בשנת 326 בעקבות בקשתו של בישוף ירושלים מקאריוס בוועידה, לחשוף את קבר ישו.
הלנה זיהתה את מקום צליבתו של ישו, את מקום קבורתו וקימתו לתחייה, את מקום עלייתו השמימה (בהר הזיתים), את מקום מותה של מריה (בהר ציון) וקבורתה (במורדות הר הזיתים), ואת מקום לידתו של ישו בבית לחם.
היא החלה למעשה להפוך את ירושלים לעיר נוצרית ולמוקד לעלייה לרגל של מאמינים נוצרים.
רבים מתושבי האימפריה היו כבר נוצרים באותה עת, ובמהלך מאה השנים הבאות התנצרו רבים נוספים, ובכללם רבים מתושבי ארץ ישראל וירושלים, שקודם לכן היו עובדי אלילים.
שמה של העיר שונה מהשם האלילי "איליה קפיטולינה" לשם הנוצרי "אגיה ירוסלימה" (יוונית: Αγία Ιερουσαλήμ, ירושלים הקדושה).
בהשתדלותם של בישופי ירושלים (בשנים 326–417: מקאריוס, מקסימוס, קיריליוס ויוחנן השני), הפכה ירושלים לעיר מרכזית, יריבה בעלת אופי דתי למרכז האזרחי-אלילי שבקיסריה.
ב-381 הוכרה "כנסיית ירושלים" כ"אם כל הכנסיות" על ידי הוועידה הכנסייתית בקונסטנטינופול.
שיאו של מאמץ זה היה כאשר בוועידת כלקדון (451) הועלתה ירושלים לדרגת פטריארכיה לצד רומא, אנטיוכיה, קונסטנטינופול ואלכסנדריה, שבניגוד לירושלים שמשו גם כמרכזים שלטוניים חשובים של האימפריה.
השפעת הביזנטים על פיתוח העיר
פיתוח ירושלים כמרכז דתי לעלייה לרגל
אחד המאפיינים המרכזיים בתפיסה הביזנטית בנוגע לארץ ישראל בכלל ולירושלים בפרט, הוא אימוצה של "גאוגרפיה קדושה" ("גאוגרפיה סקרה"), שבה נעשה מאמץ לזהות בשטח את מקום התרחשותם של אירועים המוזכרים בספרי הקודש, ולהקים בהם כנסיות.
מאמץ זה הוביל לחקירות ברחבי הארץ ולתיאור שלה מנקודת מבט נוצרית-דתית.
חלק מהמחקרים הניבו ככל הנראה זיהויים תקפים (כגון זיהוי מקום צליבתו וקבורתו של ישו, או מקום לידתו בבית לחם), וחלקם הרחיקו לכת (כגון זיהוי מאר אליאס שבדרך חברון בדרום ירושלים עם מערת אליהו שבהר הכרמל).
כתוצאה ממעמדה הדתי של ירושלים הוקמו בה מבני דת רבים, בראשם כנסיית הקבר (במאה ה-4).
בנוסף הוקמו כנסיית ציון הקדושה על הר ציון, כנסיית השילוח ליד בריכת השילוח (במאה ה-5) וכנסיית הניאה (במאה ה-6).
העיר התבססה על צליינות דתית, וכלכלתה סבבה סביב שירותי דת ותיירות.
הוקמו בה אכסניות, בתי תבשיל, בתי מחסה לצליינים עניים, חנויות לממכר צורכי קדושה וכדומה.
חיי העיר והמבנה הפיזי שלה, הושפעו מהיותה מוקד לתהלוכות דתיות יומיומיות בין המקומות הקדושים.
הדבר הביא הן לפריחת המסחר בעיר שבין החומות, והן לפיתוח חוות חקלאיות ותעשייתיות סביבה, שסיפקו מזון, מצרכים ומזכרות לאלפי הצליינים.
על מנת למשוך את הצליינים לשוב ולעלות לרגל לעיר, זוהו בה באופן תדיר מקומות קדושים חדשים.
תנאי התחבורה היו, בעיקר בראשית התקופה, נוחים ובטוחים.
רשת הדרכים הרומיות בארץ ישראל ומחוצה לה הייתה עדיין במצב טוב, שאיפשר אף נסיעה בעגלה, ודרכי הים היו בטוחות הודות לשלטון היציב (שהתפוררותו הפכה את מזרח אגן הים התיכון למסוכן, עקב שוד ימי).
הפעילות הדתית התבטאה לא רק בתיירות צליינית, אלא גם ביצירה ספרותית, תאולוגית, ליטורגית, במפעל תרגום כתבי קודש ובכתיבת פרשנות עליהם.
רבות מהיצירות המקוריות שנוצרו בירושלים בתקופה זו נשמרו במנזר סנטה קתרינה שבסיני.
התסיסה הדתית גרמה גם להתפרצויות מחזוריות של סכסוכים בין פלגים נוצריים שונים (בעיקר סכסוכים של המונופיזיטיזם מול הנצרות האורתודוקסית), ולצמיחת תופעת הנזירות .
ראש העיר היה הבישוף ולאחר מכן הפטריארך.
הבישוף היה אחראי על המבנים והרכוש ושימש כשופט במערכת שיפוטית עירונית כנסייתית.
הכנסייה שלטה בכל מבני הציבור בעיר, וגבתה מעולי הרגל תשלום עבור השימוש בהם, בנוסף למתנות ולתרומות שקיבלה מהמאמינים.
פרויקטים מיוחדים מומנו באמצעות מיסוי כבד שהוטל על התושבים, שנשלט על ידי מנגנון גדול.
חלק מהמסים הועבר לשלטון המרכזי, וממנו קיבלה העירייה תקציב לפעילות שוטפת.
הדרך לקידום למעמד של שררה עברה דרך המנגנון הכנסייתי, שרק במדרג הנמוך שירתו בו פקידים חילונים.
בחקיקה הקיסרית של המאה ה-6, הוענקו זכויות ל"קָטֶטוֹרֶס", שכבת נכבדים חילונים בעלי רכוש (אדמות חקלאיות), שיכלו לייעץ לפטריארך במינויים בכירים ושימשו מפקחים.
מכל ארץ ישראל, רק בירושלים מוזכר קיומם של בני מעמד זה.
כמו כן, פעלה בעיר משטרה ופעל דֶפֶנְסוֹר, פקיד בכיר שתפקידו להגן על פשוטי העם מפני שרירות השלטון.
סוחרים חכרו שטח בשווקים מהכנסייה, ובעלי מקצוע אוגדו בגילדות ששימשו לפיקוח על בעלי המקצוע ולגביית מיסים.
כמו כן, היו בעיר עבדים ושפחות רבים.
במקביל לחגיגות הדתיות ולתהלוכות, התקיימו שעשועים בעלי אופי חילוני, אם כי הצגות תיאטרון נאסרו על ידי רוב הקיסרים.
לפי כתובת, שייתכן שהיא שריד של היפודרום, ודיווח של הנזיר סטרטגיוס שחי בימי פוקאס והרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית, המזכירים "ירוקים" ו"כחולים", עולה כי לירושלים יובאה גם תרבות הקרקס ומרוצי הסוסים הביזנטית, שריכזה סביבה יריבות בין קבוצת ה"ירוקים" וה"כחולים" (יריבות שנשאה גם אופי פוליטי).
הבנייה הדתית בירושלים החלה כמעט מיד לאחר ועידת ניקיאה, בהשפעתו הישירה של הקיסר קונסטנטינוס ואמו הלנה.
בין השנים 326–335 הוקמה כנסיית הקבר, לבה של העיר הביזנטית.
הכנסייה השתלבה במתאר הרחובות של העיר הרומית, שממנה סולקו כל סממנים פגאניים.
כמו כן, נבנו כבר בשלב זה כנסיית האלאונה על הר הזיתים, כנסיית ציון הקדושה על הר ציון וכנסיית המולד בבית לחם, שסימנו את האתרים המקודשים שמחוץ לחומות.
עדות לירושלים של התקופה קיימת בספרו של "הנוסע מבורדו", שהגיע לעיר כעולה רגל ב-333 (ואולי מעט לפני כן), ומתאר את מפעלי הבנייה והפיתוח העצומים, את יופיים ואת פארם, זאת בעיר שעשר שנים בלבד קודם לכן הייתה פינה זנוחה באימפריה.
הניסיון להקמה מחדש של בית המקדש
בשנת 361 עלה לשלטון הקיסר יוליאנוס, שביקש לחדש את פני האימפריה ולסגת מהנצרות חזרה לפגאניזם (ומכונה לפיכך "יוליאנוס הכופר").
כחלק מתפיסת עולמו האנטי-נוצרית, ביקש גם להחזיר את היהדות למעמדה הקודם ואף הציע להקים מחדש את בית המקדש.
אבן הפינה לבית המקדש של יוליאנוס הונחה במאי 363, אך הבנייה נפסקה כחודש לאחר מכן.
עם מותו של יוליאנוס, החזיר יוביאנוס יורשו את האימפריה באופן סופי לנצרות.
בין בוני ירושלים העיקריים בתקופה הביזנטית והשליטים שטבעו בה את חותמם, נמנית גם אייליה אאודוקיה (401–460), אשת תאודוסיוס השני, שיזמה את שיקום חומות העיר בצפונה ובמערבה, ואולי אף את הקמת החומה הדרומית שלה.
אאודוקיה הגיעה לירושלים כגולה, עקב מעורבותה במלחמת המפלגות בבירת האימפריה בשנים 441–443. המלחמה ניזונה מהפילוג הכריסטולוגי בנצרות, בין המונופיזיטיזם לנצרות האורתודוקסית.
אאודוקיה, שהאמינה במונופיזיטיזם, ניצבה במפלגה ובדעה המנוגדת לזו של בעלה הקיסר.
עם ניצחונה של מפלגת הקיסר האורתודוקסית, יצאה אאודוקיה לגלות בירושלים.
אאודוקיה, שהייתה בעלת השפעה ויכולת ביצוע (הקימה אוניברסיטה בקונסטנטינופול, השפיעה על אוסף החוקים שנקרא על שם בעלה "קודקס תאודוסיאנוס" ועוד), גייסה את יכולותיה לטובת העיר שאליה גלתה.
במשך 17 שנות שהותה בעיר בנתה ארמון גדול לה וליובנאליס, בישוף ירושלים, הקימה את כנסיית השילוח ליד בריכת השילוח, את כנסיית סטפנוס הקדוש מצפון לשער שכם, ויזמה הקמתם של אכסניות, בתי מחסה לעניים ובתי חולים.
כאמור, היא גם יזמה את שיקום חומות העיר.
אאודוקיה גם פיתחה חיי חצר, שבהם השתתפו המלומד שהוגלה מרומא הירונימוס, ונשים עשירות, כדוגמת מֵלָנִיה, איקיליה (שמימנה את הקמת הקתיסמה בדרך חברון) ופוֹאֶמְניָה (שמימנה את הקמת כנסיית העלייה על הר הזיתים).
הנהגתה של אאודוקיה הייתה עצמאית ממדיניות השלטון המרכזי, שאף שלח קוֹמֶס (תואר של משרה בכירה בפקידות הממשל הביזנטי) על מנת להתנקש בשניים מאנשיה.
הבנאי החשוב השלישי בתולדות ירושלים היה יוסטיניאנוס הראשון, שהקים את הכנסייה הגדולה ביותר של ירושלים הביזנטית, כנסיית הניאה, והרחיב ושיפץ את הקארדו.
בימי יוסטיניאנוס הייתה ירושלים לאחת הערים הגדולות והעשירות ביותר באימפריה, ואף הגיעה לנקודת שיא בהתפתחותה כעיר קדושה.
בשל כך, ובשל השקט והשלום היחסי בתקופה זו, זרמו אליה עולי רגל מכל רחבי העולם.
העיר הייתה צריכה להתמודד בתקופה זו עם גידול ניכר במספר עולי הרגל המגיעים אליה.
יוסטיניאנוס הרחיב את העיר דרומה ככל האפשר על מנת ליצור מרחב בין כנסיית הקבר להר ציון.
היה זה גם מרחב קדוש (ששימש לתהלוכות וכדומה) וגם מרחב לחיים אזרחיים, במיוחד בנוגע לעולי הרגל ולשירותים שניתנו להם בעיר.
כנקודת ציון מרכזית באזור החדש, הקים יוסטיניאנוס את "הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו", היא כנסיית הניאה.
בתקופת יוסטיניאנוס חלה התרחבות של פולחן מרים בכנסייה.
במיוחד התחדד הוויכוח האם מריה היא אם האלוהים או אמו של בשר-ודם.
יוסטיניאנוס הדגיש שהכנסייה שהוא מקים כוללת גם אכסניה ובית חולים לעולי הרגל הזרים, בדומה לכנסיית התיאוטוקוס (מילולית: "יולדת האל"), וכך נקט עמדה מכריעה בוויכוח.
באותם ימים רווחה כבר הסברה שאם האלוהים נפטרה בהר ציון, וזוהי סיבה נוספת מדוע התאים הר ציון כמקום לבניית כנסייה על שמה.
באמצעות בניית כנסייה אדירה באזור "חדש", שבו לא הייתה קודם לכן נוכחות בולטת של מונומנט אחר, ביקש יוסטיניאנוס לטבוע את שמו לדורות.
הוא דאג להנציח את שמו במקומות רבים באימפריה שלו, על ידי בנייה מאסיבית ועל ידי פיתוח מקומות שלפני כן היו שוממים.
בשנת 611 ביקש ח'וסרו השני, מלך ממלכת פרס והאימפריה הסאסאנית, לצאת למסע מלחמה נגד האימפריה הביזנטית, בתואנה של נקמה על רציחתו של הקיסר הביזנטי בעל-בריתו, מאוריסוס, על ידי פוקאס, יורשו על הכס.
המטרה הלא מוצהרת של מסע הנקמה הייתה מילוי הקופות הריקות של הממלכה הפרסית באמצעות שוד, ביזה והטלת מס על התושבים בכל מקום שייכבש.
בפרט נשא כוסרו את עיניו לירושלים, שנתפסה כמקור העושר באזור וכבסיס לקיום הנוצרי של אויבו, וקיווה כי כיבוש ירושלים ישים ללעג את קיומה של האימפריה הביזנטית; שוד הצלב האמיתי (הצלב המקורי שעליו נצלב ישו על פי האמונה הנוצרית) אמור היה להשפיל עוד יותר את הדת הנוצרית ואת ישו.
הצבא הפרסי הגיע לשערי ירושלים ב-614, ולאחר 20 ימי מצור, שבהם קרא מפקד הצבא הפרסי לתושבי העיר לפתוח בפניו את השערים, נפלה ירושלים ביד הצבא הפרסי.
בעולם הנוצרי החלו לטעון שהעיר נפלה בגלל חטאי התושבים, ושאפילו נבואות הנזירים הכוזבות, שלפיהם העיר לא תיפול, היו חלק ממערך הענישה האלוהית.
הפרסים ערכו טבח בעיר (לפי דיווח תומאס הקברן, שסייע בקבורת המתים, היו בין 30,000 ל-65,000 הרוגים בעיר ובסביבתה), וכן הרסו ושרפו כנסיות רבות, כך שלא נותרה אף כנסייה בלתי פגועה.
הם שלחו את צלב העץ "האמיתי" מכנסיית הקבר לח'וסרו השני, הגלו את מנהיגי הציבור הנוצרי מהעיר, ובהם גם את זכריה, פטריארך ירושלים.
במקביל לכיבוש העיר, התחולל בארץ ישראל מרד יהודי בהנהגת בנימין מטבריה, שסייע לפרסים מול הנוצרים אויביהם.
במשך חמש שנים נתנו הפרסים ליהודים את השלטון על ירושלים.
המרד נקרא "מרד היהודים נגד הרקליוס" על שם הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
הרקליוס יצא לשחרר את ירושלים ב-625, ובתגובה לכך הבינו היהודים שאל להם להמשיך ולתמוך בפרסים והפכו לבעלי-בריתם של הביזנטים.
ב-628 ניצח הרקליוס את כוסרו וכרת ברית עם יורשו.
במסגרת הסכם השלום הושבה ירושלים לחזקת הביזנטים, והפטריארך מודסטוס החל לשקם את כנסיותיה.
ב-21 במרץ 630 נכנס הרקליוס לירושלים בתהלוכת ניצחון, החזיר את הצלב האמיתי לכנסיית הקבר וחנך אותה מחדש.
במהלך עשר השנים הבאות ידעו כנסיות ירושלים תקופות של שיקום, אך התעוררות האסלאם מחד וחולשת השלטון הביזנטי מאידך, דיללו את הצליינות לעיר והקשו על שיקומה.
באוגוסט 636 הפסיד הצבא הביזנטי בקרב הירמוך, מול צבאות הראשידון של הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, ובכך נפתח הפתח לכיבוש ארץ ישראל על ידי המוסלמים.
במשך שנתיים הייתה ירושלים נצורה ומבודדת, כאשר בינה ובין מרכז השלטון הביזנטי השתרע מרחב הכבוש כולו על ידי המוסלמים.
לבסוף, בסוף שנת 637, נכנעה העיר לפני צבאו של אבו עוביידה בן ג'ראח, והחלה התקופה הערבית-מוסלמית בתולדותיה.
ככלל, מוסכם על ידי החוקרים כי העיר הביזנטית התקיימה על בסיס תבנית העיר הרומית איליה קפיטולינה (שהמאפיינים הבולטים שלה היו שני רחובות האורך מצפון לדרום: הקארדו מקסימוס, משער שכם דרומה, והקארדו המשני - קארדו ולנסיס - לאורך גיא הטירופיאון, וכן רחוב הרוחב ממערב למזרח, הדקומנוס).
במהלך השנים התפתחה העיר בעיקר דרומה, לכיוון הגבעה המערבית (הר ציון) ועיר דוד, ובמידה פחותה צפונה, לשער שכם.
בין החוקרים חלוקות הדעות האם ומתי הוקמה חומה סביב החלק הדרומי של העיר.
לפי דעת חלק מהחוקרים, הנתמכת בעדויות ארכאולוגיות, החומה הוקמה במאה ה-5 ביוזמת אשת הקיסר, אייליה אאודוקיה.
ככלל, היקף העיר לא היה קטן מהיקפה בשיאה בתקופת בית שני.
המקור החשוב ביותר להבנת מבנה העיר, ובפרט להבנת חשיבותם היחסית של המרכזים השונים בה, הוא מפת מידבא, מפת פסיפס מהמאה ה-6 או ה-7, שנועדה לשימושם של צליינים.
למקור זה מתלווים מקור כתוב מאת "תומאס הקברן", שהוא תיאור של קבורת קורבנות הכיבוש הפרסי בשנת 614, וריבוי של ממצאים ארכאולוגיים.
המרכז הדתי של העיר היה כנסיית הקבר.
סמיכותה לקארדו, ולהצטלבותו עם הדקומנוס, הפכה את האזור למרכז שוקק פעילות במשך כל ימות השנה בכלל, ובימי החג הרבים בפרט.
מוקד עירוני חשוב בין כנסיית הקבר והדקומנוס היה בריכת חזקיהו, שנקראה אז "בריכת הפטריארך", וכך גם הייתה כנסיית יוחנן המטביל.
הכיוון שאליו הוליכו רחובות האורך (הקארדו) היה מכיכר שער שכם (שנקרא שער סטפנוס הקדוש) דרומה, כיוון ההתפתחות העיקרי של העיר.
הקראדו המרכזי, שהוביל לכיוון הר ציון, היה בתקופה הרומית מפותח רק עד ההצטלבות עם הדקומנוס, ובמהלך התקופה הביזנטית נמשך הלאה.
עם הקמתה של כנסיית הניאה במאה ה-6 על ידי יוסטיניאנוס, שופץ והורחב הקארדו המרכזי, בנתיב שמכנסיית הקבר ועד כנסיית הניאה.
הקארדו המזרחי הוביל לכנסיית השילוח (דרך שער האשפות של ימינו, בקירוב).
בשני הנתיבים פעלו שווקים, ובקארדו המרכזי התקיימו גם התהלוכות הדתיות, כיוון שחיבר בין אתרים קדושים וכנסיות.
שרידים רבים מצפון לשער שכם ועד תוואי החומה השלישית, ובהם כנסיית סטפנוס הקדוש, קפלה שהתגלתה ב-1937, ו"פסיפס הציפורים", מעידים על התיישבות עירונית מצפון לקו החומה הצפוני של ימינו.
ריכוז כנסיות נוסף מחוץ לחומות העיר היה על הר הזיתים.
עולה הרגל תיאודיסיוס העיד בראשית המאה ה-6, שעל ההר לבדו היו מצויות 24 כנסיות.
מבחינת שיעור האוכלוסין בעיר, יש להבחין בין תושבי הקבע שהתגוררו בה, לבין רבבות עולי הרגל שנהרו אליה ובזמנים מסוימים הגדילו את מספר התושבים.
הארכאולוג וההיסטוריון מגן ברושי ביצע אומדן, שלפיו שטח העיר היה כ-1,065 דונם, ולפיכך מספר תושביה היה כ-53,000 נפש (50 נפש לדונם).
אומדנים שמרניים יותר הציעו מספר נמוך יותר של תושבים בין החומות, אך לא התעלמו מתושבים שהתגוררו בכפרים ובחוות הרבות שסביב העיר; ולפיכך האומדנים השונים מסכימים על סדר גודל של 50 - 60 אלף נפש בירושלים בתקופה הביזנטית.
על פי רשימותיו של תומאס הקברן, נהרגו במהלך הכיבוש הפרסי במאה ה-7 בין 30 ל-65 אלף איש בעיר ובסביבתה, ולכן, על פי עדות זו, חלה עלייה בשיעור האוכלוסין שבעיר בסוף התקופה עד לכדי סדר גודל של 100,000 איש.
במפת מידבא נראים בבירור שני רחובות אורך, הקארדו המרכזי (קארדו מאקסימוס) המעוטר בשני טורי עמודים משער שכם עד אזור כנסיית הניאה, והקארדו המזרחי (ה"משני" - קארדו ולנטיס) המצוין כבעל טור עמודים יחיד, לאורך ציר הטירופאון.
במקורות הכתובים מתואר הקארדו המרכזי כציר התנועה הראשי של התהלוכות הדתיות.
מחפירות שנערכו בשנים 2005–2009, עולה כי ייתכן שהבחנה זו בין "קארדו ראשי" ו"קארדו משני" שגויה.
לפי הממצאים, רוחבו של הקארדו המרכזי 22.5 מ' והקארדו המזרחי רחב ממנו, 24 מ'.
שני הרחובות דומים מאוד בדרך בנייתם - ציר תנועה מרכזי ולצדו "מדרכות", מאחורי אכסדרת עמודים.
שני הרחובות רוצפו היטב בלוחות אבן מלבניים שהוצבו במקביל לכיוון התנועה.
אמנם בחפירות הקארדו המזרחי התגלו בסיסי עמודים רק בצדו המזרחי של הרחוב, באופן שמתאים לתיאור במפת מידבא, אך ייתכן שהייתה שורה כזו גם מצדו המערבי, כמו ברחובות דומים בערים אחרות.
האמן שיצר את מפת מידבא, ביקש ככל הנראה להדגיש את מרכזיותו של הקארדו כציר מקשר בין כנסיות וכתוואי עיקרי לתהלוכות דתיות, לעומת הרחוב הדומה לו במבנהו, ששכן ממזרח לו, אך לא היה בעל שימוש דתי, ומופיע לפיכך כ"משני".
כבר בראשית התקופה (בין השנים 326-335) נבנתה על גבעת הגולגולתא כנסייה גדולה המציינת את מקום צליבתו, קבורתו וקימתו לתחייה של ישו.
הכנסייה הוצבה על תוואי הקארדו הרומי, שעבר מ"שער העמוד" (שער שכם) אל רחוב הדקומנוס, ונבנתה כמתחם מקודש (המורכב מחצר ומבזיליקה), המוביל מהקארדו הראשי הקיים אל גבעת הגולגולתא ואל הרוטונדה המקיפה את הקבר הקדוש.
זיהוי מקום הצליבה והקבורה המדויק מיוחס להלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, שביקרה בירושלים בשנת 326, בעקבות פנייתו של בישוף ירושלים מקאריוס אל הקיסר בוועידת ניקאה בשנת 325 לחשוף את קבר ישו.
מורה דרך מקומי הראה להלנה את מקום הקבורה וכמה שרידי צלב שיוחס לישו.
בעקבות כך קידשה הלנה את המקום.
גילוי הצלב נתפש כסמל לקשר שבין ירושלים לשלטון וכעדות לאדיקותו הדתית.
דוגמה לכך אפשר למצוא במכתב שחיבר בשנת 351 קירילוס, בישוף ירושלים, אל קונסטנטיוס השני, בנו של קונסטנטין:
אדריכל מפעל הבנייה הנרחב של הכנסייה והמבנים הסמוכים, היה כנראה סורי או ארצישראלי בשם זנוביוס.
חפירה שנערכה בשטח הפטריארכיה הקופטית בשנת 1997, באזור שמצפון לכנסייה הנוכחית, חשפה את שרידיו של מבנה ריבועי באורך של 16 מ' העשוי מאבני גזית.
המבנה תוארך למאות 4–5 לספירה, והארכאולוגים מעריכים כי שימש כאחד ממבני הספח של הכנסייה, כגון בפטיסטריום, עליו ידוע מכתבי הצליינים.
במהלך התקופה הביזנטית שופץ המבנה מספר פעמים, את השיפוץ הנרחב ביותר ערך, כנראה, הקיסר יוסטיניאנוס, במחצית השנייה של המאה ה-6. מבנה זה היה ללא ספק המבנה החשוב והמרכזי ביותר בירושלים באותה תקופה.
עדות לכך ניתן למצוא במפת מידבא, שבה מוצגת כנסיית הקבר במרכז ירושלים.
עדות נוספת לתפיסת מרכזיותה של הכנסייה ניתן למצוא בקביעת תאריך חג חנוכת הכנסייה ל-14 בספטמבר.
תאריכו של חג זה, שנחגג לראשונה בשנת 335, מציין גם את יום חנוכת מקדש יופיטר על גבעת הקפיטולין ברומא.
זהו גם התאריך שבו נחגג חג מציאת הצלב.
המשמעות העשויה להיווצר מבחירת התאריך הייתה ניצחונה של הנצרות על הפגניות.
גם ייצוגים אמנותיים שונים מהתקופה מעידים על חשיבותה הדתית של הכנסייה.
ייצוגים כאלו מופיעים על גבי מכלי שמן קדוש (אמפולות) ששימשו את עולי הרגל ואף במבנים ממשיים, כדוגמת מבנה כנסיית סן סטפאנו רוטונדו (Santo Stefano Rotondo) ברומא, בהם הפך המבנה המרכזי המעוגל של הרוטונדה לאלמנט דתי סמלי.
אחד האתרים שהתקדשו בתקופה הביזנטית מראשיתה היה הר הזיתים, ובו נקשרו מסורות הקשורות ליומו האחרון של ישו, לעלייתו השמיימה ולקבורת מריה.
כאמור, עולה הרגל תיאודיסיוס העיד בראשית המאה ה-6 שעל ההר לבדו מצויות 24 כנסיות.
בראש ההר נבנתה כנסיית האלאונה, אחת הכנסיות הראשונות שהוקמו בירושלים בתקופה הביזנטית.
היא הוקמה על ידי הלנה ב-334, יחד עם כנסיית המולד בבית לחם וכנסיית הקבר בירושלים.
הקמת הכנסייה, המשמרת את זיכרון אירוע עליית ישו לשמים, יחד עם כנסיות המשמרות את זיכרון לידתו ומותו, מצביעה על החשיבות העצומה שהעניקה הנצרות, כבר בראשיתה, למסורת עלייתו של ישו לשמים.
שמה של הכנסייה, אלאונה, נגזר מהמונח היווני Elaia שפירושו עץ זית.
השם הוענק תחילה להר כולו, אך אגריה, אחת הצלייניות הראשונות לארץ הקודש המתארת את הכנסייה במאה הרביעית, מתייחסת בשם זה לכנסייה עצמה.
העברת השם מלמדת על חשיבות הכנסייה: זאת הכנסייה המרכזית של הר הזיתים, היא מייצגת את ההר ולכן אין להתפלא שהיא באה להנציח יותר מאשר מאורע אחד.
הכנסייה נהרסה בפלישה הפרסית ב-614, אולם ייתכן כי נבנתה מחדש על ידי האב מודסטוס (Modestus) שהפך מאוחר יותר לפטריארך של ירושלים, ונהרסה שוב על ידי הח'ליפה אל-חאכִּם בִּאמר אללה ב-1009.
סמוך לאלאונה הוקמה כנסיית העלייה.
קידוש מקום זה כמקום הבלעדי לעלייה נקבע בתקופה שבין 348–381 לערך, זמן ביקורה של הצליינית אגריה בירושלים, המייחסת את מסורת העלייה לשמים למקום זה.
היא מכנה את המקום "אינבומון" שהוא שיבוש של המלים היווניות "אן בומו": "על במת ההר".
סמוך לאחר עזיבת אגריה את ירושלים, בנתה במקום האצילה הרומאית העשירה פומניה (אחת מאצילות החצר של הקיסרית אאודוקיה) כנסייה מיוחדת המוקדשת אך ורק לעלייה לשמים.
הכנסייה נבנתה בצורת קפלת זיכרון עגולה המורכבת משלושה מעגלים קונצנטריים.
במעגל הפנימי היה מעקה שהגן על האבק שיצר באופן פלאי את סימני כפות רגליו של ישו.
מעל לחלק הזה נפתח הגג לשמים.
הקפלה נהרסה על ידי הכובשים פרסים ב-614 ונבנתה מחדש על ידי מודוסטוס.
המערה שוכנת בין הר הזיתים להר הבית.
הקברים המקוריים מתוארכים למאה הראשונה לספירה, ומורכבים מקברי כוכים וארקוסילה.
מאוחר יותר הקבר שזוהה כקברה של מרים הופרד מהסלע שהקיף אותו ועוצב בצורת צלב.
בראשית המאה ה-5 נבנתה במורדות ההר, בערוץ נחל קדרון, בחלקו הנקרא במקרא "עמק יהושפט", כנסיית קבר מרים.
הכנסייה קודשה על ידי הפטריארך יובנאליס (422–458) מיד לאחר ועידת כלקדון.
דומה כי הקיסר מאוריסוס החליף בסוף המאה ה-6 את הכנסייה הצנועה שעמדה מעל לקבר בבזיליקה מפוארת יותר, והכנסייה הקודמת הפכה לקריפטה.
הכנסייה העליונה נהרסה על ידי הפרסים ב-614 והייתה בין הראשונות ששוקמו על ידי מודסטוס.
בנוסף מצויים על הר הזיתים שרידי כנסייה שמעליהם הוקמה כנסיית דומינוס פלוויט.
"הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו" הייתה כנסייה ענקית שהתקיימה בין שנת 543 ועד המאה התשיעית או העשירית.
הכנסייה נבנתה על ידי הקיסר יוסטיניאנוס באזור הדרומי ביותר של ירושלים של ימיו, בפסגת הר ציון, בתחילת השתפלותו דרומה לכיוון גיא בן הינום, במקום שבו נמצאים בימינו שער ציון ומגרש החניה של הרובע היהודי.
הכנסייה הייתה מפעל בנייה עצום, בקנה מידה הרודיאני.
אורכה של הכנסייה היה כנראה 116 מ' ורוחבה 52 מ' (כמגרש כדורגל) והיא הייתה בנויה כבזיליקה.
הכנסייה נהרסה בעת הכיבוש הפרסי ב-614, שוקמה, נהרסה שנית ברעש שביעית באמצע המאה ה-8, ושוקמה באופן חלקי עד שנהרסה ונעלמה במהלך המאה ה-9 או ה-10.
לפי ניתוחו של הארכאולוג מאיר בן דב, שחשף עם בנימין מזר רובע מבני מגורים סמוך להר הבית (באזור העופל), המבנים שנבנו בעיר במאה ה-4 וה-5, הוקמו בכלים, ידע וסגנון אדריכלי שיובאו מבחוץ, בעוד מבנים מהמאה ה-6 הוקמו בטכניקה ירושלמית מקומית שסיפקה פתרונות מתאימים יותר מבחינת תנאי הארץ והאקלים המקומי.
כך למשל פחת השימוש בעץ וברעפים וגדל השימוש באבן.
הבתים היו דו-קומתיים, הקומה התחתונה הקיפה חצר פנימית וחדריה שימשו לבתי מלאכה, למחסנים ולבעלי חיים, והקומה העליונה שימשה למגורים.
הארכאולוגים חשפו בקומות התחתונות של חלק מהמבנים שרידי מטבחים, ובאחד מהם אף בית שימוש.
בשל השימוש בקורות עץ לבניית תקרת הקומה הראשונה, נבנתה בתוך כל חדר קשת אבן לקיצור הטווח שיש לכסות בעץ, כיוון שקורות העץ שניתן לאתר בארץ ישראל קצרות יחסית.
כנסיית "ההתכחשות של פטרוס" ו"בית כייפא", שרידיהן בכנסיית פטרוס אין גליקנטו על הר ציון
כנסיית "ציון הקדושה" על גביה הוקמה כנסיית הדורמיציון
כנסיית "מרים הקדושה של הפרובטיקה" בבית חסדא, (לצד כנסיית סנטה אנה שהקומה בתקופה הצלבנית), ליד שער האריות
כנסייה ושדה קבורה בכתף הינום
הקתיסמה, "מקום מנוחת מרים", בדרך חברון
כנסיית המצלבה, שעליה מיוסד מנזר המצלבה, שנמסרה על ידי קונסטנטינוס למלך הגאורגי הנוצרי הראשון, מיריאן השלישי, שעל פי המסורת הגיאורגית עלה לרגל לירושלים
בזיליקה ושדה קבורה במרומי גבעת אבו תור
כנסיית "סטפנוס הקדוש" מצפון לשער שכם, ששרידיה נמצאים במנזר סנט אטיין
הכנסיות בעין כרם ובאבו גוש נבנו על בסיס כנסיות ביזנטיות קדומות להן
לפי הדעה המרכזית במחקר, הר הבית וסביבתו היה שומם ובלתי מיושב בתקופה הביזנטית, ואף שימש כמזבלה עירונית.
הנוסע מבורדו מדווח ב-333 על פסלי הקיסר אדריאנוס על הר הבית, אך סביר שהפסלים האליליים הוסרו עד מהרה.
כל ספרות הנוסעים אינה מזכירה כל פעילות על הר הבית, לא כנסייה או פעילות דתית ולא שוק או פעילות מסחרית.
גם במפת מידבא הר הבית כלל אינו מופיע, וכיוון שגודל האלמנטים במפה מבטא את חשיבותם, חסרונו מבטא את חוסר חשיבותו.
לפי הדעה המרכזית במחקר, ההר נותר שומם כיוון שלא היה לו כל תפקיד בסיפור הנוצרי (שמיקד את מרכז הקדושה בכנסיית הקבר, אליה נדדו מסורות הקשורות בהר הבית, כגון היותו מרכז העולם, ולאחר מכן גם בכנסיית הניאה שנבנתה במוצהר כתחליף לבית המקדש).
שממונו של הר הבית הוכיח גם את צדקת נבואת ישו על חורבנו המוחלט של בית המקדש היהודי.
אולם, בפרויקט סינון העפר מהר הבית בהנהלת גבי ברקאי, התגלו ממצאים עשירים מהתקופה הביזנטית, כולל חלקי פסיפס, קרמיקה, מטבעות ושרידי מבנים גדולים, שיכולים לרמז על קיומה של כנסייה על הר הבית או לפחות על מרכז של פעילות בו וודאי שלא על שיממון.
גם כך נותרת חידה מדוע התעלמה ספרות הנוסעים מכנסייה על הר הבית, אם זו אכן הייתה בו.
קונסטנטינוס חידש את איסורו של אדריאנוס על התיישבות יהודים בעיר ועל ביקור בה, פרט לתשעה באב אז הותר להם להתפלל בסביבת הר הבית (הנוסע מבורדו מזכיר "אבן נקובה" בשטח ההר אליה באים היהודים פעם בשנה למושחה בשמן, ולקונן על החורבן).
השפלת הדת היהודית הייתה מתוך אינטרס נוצרי-שלטוני להוכיח את ירושתה המלאה של דת האמת על ידי הנצרות מן היהדות שאבדה עליה הכלח.
אפילו מראה היהודים המתענים והמתאבלים בתשעה באב שימש ככלי בתעמולת הביזוי וההשפלה.
בימי החגים (בעיקר בהושענא רבה) פקדו יהודים את הר הזיתים, ובפרט אבן המכונה "מצטבא" עליה צוין "מקום שריפת הפרה", וממנה ניתן להשקיף על הר הבית.
כיוון שכך, ייחסו יהודים חשיבות מיוחדת דווקא לכותל המזרחי של חומת הר הבית, כיוון שהוא הנשקף מהר הזיתים, וכיוון שדרכו יצאו הכהן הגדול ועוזריו להכין את אפר הפרה בתקופת המקדש.
עם זאת ישבו יהודים בסביבות ירושלים למשל בבית לחם, בדרום הר חברון ("דרומא") ובעין גדי, ושימשו כמורי דרך לצליינים שביקשו לזהות מקומות הקשורים לכתבי הקודש.
עם זאת, ולמרות האיסור המפורש, קיימות עדויות בכתב על שהיה של יהודים בירושלים.
שרשרת של גזירות שהוצאו כנגד היהודים החל מימי יוסטיניאנוס (לאחר כמאה שנים של אי-פרסום גזרות חדשות, בהן: ביטול היהדות כדת מוכרת, איסור חגיגת הפסח, איסור קריאה בתורה בבית הכנסת עם פרשנות מדרשית ועוד) הגיעה לשיאה ב-607 בגזירת שמד כללית והטבלה בכוח של כל היהודים שהוציא הקיסר פוקאס.
בין הקהילות שהוכרחו להיטבל לנצרות מוזכרת בפירוש קהילת יהודי ירושלים.
אלו אותם יהודים שסייעו בפתיחת שערי העיר בפני צבא פרס שבע שנים מאוחר יותר.
ב"מדבר ירושלים" (מדבר יהודה) שגשגה בתקופה הביזנטית תופעה של נזירים בודדים שהתגוררו במערות ולאחר מכן הקימו מבנים לשם התבודדות, תפילה והגות.
בין הידועים שבהם מר סבא, חריטון, קירילוס מסקיתופוליס ועוד.
תחילת תנועת הנזירות במדבר יהודה קדמה להיווסדות האימפריה הביזנטית.
הנזירים לא היו רק תושבי ארץ ישראל ושכנותיה, אלא אף יוצאי ארצות רחוקות יותר (בעיקר משטחי האימפריה הביזנטית).
חלקם החליטו עוד בארצות מוצאם על רצונם להיות נזירים ולעשות זאת בארץ הקודש וחלקם עלו לרגל לארץ ישראל וכאן החליטו להצטרף ללאורה ההרמיטית או למנזר שיתופי (קוינוביטי).
בחירתם של נזירים להתגורר במדבר יהודה נבעה ממספר סיבות, בהן: הקרבה לירושלים ולבית לחם, העובדה שזה היה המדבר בו התבודד ישו ופעל יוחנן המטביל והעובדה שזה היה אזור מאוכלס בדלילות והתאפשר להם להתבודד (להיות הרמיטים).
הקרבה לירושלים והיכולת להגיע לכינוסים האקומניים אפשרה להם להשפיע על החלטות הכנסייה.
לנזירים אלו הייתה השפעה פוליטית ורוחנית והם אלו שהכריעו במאבק הכריסטולוגי בין הגישה המונופיזיטית לבין הגישה הכלקדונית לטובת הגישה הדיפיזיטית הכלקדונית.