tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרק האחרון של הסדרה "צל של אמת", הוצגה עדותו של אדם שהזדהה בראשי התיבות א"ח, שהעיד שבת זוגו דאז, א"ק, התוודתה בפניו על תכנון וביצוע רצח הנערה תאיר ראדה בבית הספר "נופי גולן" בקצרין.
בפרק הוצגו הדרכים שבהן עדותו של א"ח השתלבה בראיות הקיימות, ואיך הדבר יכול להוכיח שא"ק היא אכן הרוצחת.
הסדרה ופרשת הרצח זכו לתשומת לב ציבורית רבה, ואולה קרבצ'נקו, היא א"ק, ספגה התנכלויות רבות שבעקבותיהן ירדה מהארץ ועברה להתגורר באוקראינה.
בסרט מוצג הסיפור מנקודת מבטה של קרבצ'נקו, שחשפה בו לראשונה בציבור את שמה המלא.
הסרט מציג את התמודדותה של קרבצ'נקו עם סכיזופרניה, ואת מערכת היחסים המתעללת שהייתה לה עם בן זוגה לשעבר, א"ח (ששמו נחשף מאוחר יותר כאדיר חבני).
מוצגים בסרט גם חייה באודסה שבאוקראינה לאחר שידור "צל של אמת", הצעה שקיבלה מיוצרי "צל של אמת" להתראיין לפרק נוסף בסדרה ולהציג את הצד שלה בסיפור, וביקורת על הדרך החד-צדדית שבה הוצגה הפרשה בסדרה.
לאחר יציאת הסרט, פתחה קרבצ'נקו קמפיין מימון המונים שנועד לגיוס כספים להוצאה לאור של ספר ילדים שכתבה ואיירה ולמאבק משפטי מול חבני ויוצרי צל אמת.
ב-11 באוגוסט 2021, שלחה קרבצ'נקו התראה לפני תביעה בגין לשון הרע לירום הלוי, סניגורו של רומן זדורוב, שטען בכמה ראיונות בתקשורת שהיא הרוצחת.
ספר צל העולם (גם 'צלמות הארץ' או 'צלמות העולם') הוא ספר מאת רבי מתתיה דלקרוט העוסק בענייני התכונה (אסטרונומיה) והעולם.
בכתב היד נקרא הספר 'צלמות הארץ'.
הספר היה פופולרי בקרב יהדות אשכנז, והוא נדפס במהדורות רבות.
הספר מבוסס על ספרו של ויליאם קקסטון סופר וסוחר אנגלי מהמאה ה-15. ויליאם עצמו כתב את ספרו על פי חיבורו של גוטייה ממץ (Gautier de Metz) משורר צרפתי בן המאה ה-13. גוטייה חיבר שיר, בשם "Image du monde", העוסק בענייני התכונה, המורכב ממדע ופנטזיה גם יחד.
חיבורו זה תורגם לשפות רבות במאות השלוש עשרה עד החמש עשרה.
בהתאם לכך המידע בספר צל עולם תואם את הידע שהיה קיים בימי הביניים.
הספר כאמור, עוסק בענייני חכמת הטבע והעולם, וכפי שנכתב בהקדמה לספר: "חידושי ארבע חלקי העולם ומענייני גן עדן וגיהנום וארבע יסודות".
שמו של הספר כפי שהיה כתוב בכתב היד הוא 'צלמות הארץ', אך כנדפס לראשונה באמסטרדם בשנת ה'תצ"ג (1733) שונה שמו ל'צל העולם'.
החיד"א בספרו שם הגדולים מזכיר את הספר למרות שהוא אינו עוסק בעניינים תורניים: "'צל העולם' - ספר בחכמות למידיות טבעיות והוא ספר קדמון, והיה ביד יחידי סגולה כתב יד, ונדפס באמסטרדם שנת תצ"ג, ומלא מחידושי העולם".
הספר הזה העניק לעברית המודרנית את המלה "חדק", במשמעו כאף של פיל
הספר, נדפס במהדורות רבות (בחלק מהמהדורות הוא נדפס יחד עם ספרים אחרים):
אמסטרדם, ה'תצ"ג (1733) - מהדורה ראשונה
מונקאטש, ה'תרנ"ז (1897) ובמהדורת צילום בירושלים בשנת ה'תשכ"ח.
צל רעידת אדמה הוא אזור שנמצא בכיוון המרוחק מכיוון התקדמות הגלים סייסמיים, והסמוך לאזור שחלה בו הגברה של האנרגיה הסייסמית כתוצאה מתגובת אתר סייסמית.
כתוצאה מהשתחררות מוגברת של אנרגיה באזור שסבל מתגובת האתר הסייסמית, הרי שהאזור שמעבר לו המרוחק מהאפיצנטר, יסבול מאנרגיה סייסמית מופחתת, ויתרחשו בו תאוצות קרקע מופחתות ביחס לצפוי על פי המרחק מהאפיצנטר.
התיאוריה הזו הייתה מבוססת על תצפיות שנעשו עד שנות ה-70 של המאה ה-20, ולא נראה שהיה לה המשך בעיסוק ומחקרים מדעיים.
צ'ארלס ריכטר הציג את התופעה בספרו משנת 1958, והביא דוגמה מקליפורניה, שם רעידות אדמה שמוקדן היה ממזרח לרכס הסיירה נבאדה, גרמו להגברה משמעותית ולתגובת אתר סייסמית במישורים האלוביאליים שממערב לרכס.
בעקבות שחרור משמעותי זה של האנרגיה הסייסמית שם, עמק סאן חואקין שנמצא ממערב למישורים הללו, "נהנה" מדרגת עוצמה סייסמית מופחתת משמעותית, ביחס לאתרים דומים המרוחקים מרחק דומה מהמוקד.
בספרו שם, הוא מכנה את התופעה כ"צל רעידת האדמה", בדומה ל"צל הגשם" שלו משמעות דומה, אך בתחום האקלים.
בישראל, זיהו החוקרים ורד ושטרים צל רעידת אדמה באזור מישור החוף, שממערב לאזור רמלה-לוד.
זאת מכיוון שאזור רמלה-לוד, הנמצא למרגלות הרי יהודה, ספג אנרגיה מוגברת שבאה לידי ביטוי בתגובת אתר סייסמית בשתי רעידות האדמה ההרסניות שהתרחשו בארץ ישראל בשנים 1837 ו-1927.
יש להבחין בין תופעה זו הנקראת צל רעידת האדמה, לבין "אזור הצל של כדור הארץ" , שנובע מכך, שגלי הגזירה שמשוגרים בזמן רעידת אדמה, לא עוברים דרך גלעין כדור הארץ שלו תכונות של נוזל, ויוצרים אזור "צל" שלא ניתן לאכן בו רעידות אדמה מרוחקות.
"צל על פני העשב" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים האחים ראובני בנובמבר 1990. הוא נכלל כרצועה והשישית מאלבום האולפן החמישי של הזמרת, חומות חימר.
השיר הופץ כסינגל רשמי מתוך חומות חימר, על מנת לעזור בקידום המסחרי שלו.
ב-27 בנובמבר 1990 נכנס השיר למצעד הסינגלים של תחנת הרדיו רשת ג' והגיע למקום ה-20. ב-4 בדצמבר אותה השנה עלה למקום התשיעי – הדירוג הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-19 בפברואר 1991 יצא השיר מהמצעד לאחר תשעה שבועות רצופים.
"צל על פני העשב" לא הועלה באופן רשמי לערוץ היוטיוב של צנעני, אך בשנת 2014 הועלה אודיו לא רשמי שלו ליוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםעולםנובמבר 1990תקליטורהאחים ראובני
צֶל אָם זֶה הוא מחוז במערב מדינת זלצבורג שבאוסטריה.
המחוז חופף לשטח הגאוגרפי המכונה "פינצגאו".
סנקט מרטין ביי לופר פוש אן דר גרוסגלוקנרשטראסה
צל כדור הארץ הוא הצל שכדור הארץ מטיל דרך האטמוספירה שלו והחוצה אל החלל החיצון, לכיוון הנקודה הנגדית לשמש.
בתקופת הדמדומים (בשעות בין הערביים ובין השחר), השוליים הנראים של הצל – המכונים לעיתים "המקטע האפל" או "הטריז של הדמדומים" – מופיעים כרצועה כהה ומטושטשת מעל האופק, והם מובחנים ביותר כאשר השמים בהירים.
מכיוון שקוטריהם הזוויתיים של השמש ושל הירח כפי שהם נראים מפני כדור הארץ כמעט זהים, היחס בין אורך צל כדור הארץ לבין המרחק שבין כדור הארץ לירח יהיה כמעט שווה ליחס שבין קוטר כדור הארץ לקוטר הירח.
מכיוון שקוטר כדור הארץ גדול פי 3.7 מקוטרו של הירח, אורך הצל ה־Umbra של כדור הארץ גדול בהתאם פי 3.7 מן המרחק הממוצע שבין הירח לכדור הארץ – כ־1.4 מיליון קילומטרים.
קוטר צלו של כדור הארץ במרחק הירח (המרחק של הירח מכדור הארץ = 384,399 קילומטרים) הוא כ־9,000 קילומטרים, שהם פי 2.6 מקוטרו של הירח, עובדה המאפשרת את קיומם של ליקויי ירח מלאים הנצפים מכדור הארץ.
את צלו של כדור הארץ המוטל על האטמוספירה ניתן לראות במהלך שלב ה"דמדומים האזרחיים", בהנחה שהשמים בהירים וקו האופק פתוח יחסית.
שולי הצל מופיעים כרצועה כהה בגוון כחול־עמוק עד סגלגל, המשתרעת על פני יותר מ־180 מעלות של קו האופק מול השמש – כלומר, במזרח עם רדת החשכה ובמערב עם עלות השחר.
לפני הזריחה נראה צלו של כדור הארץ כנסוג עם עליית השמש; לאחר השקיעה נראה הצל כעולה עם שקיעת השמש.
צל כדור הארץ נראה בצורה הטובה ביותר כאשר קו האופק נמוך, למשל מעל פני הים, וכאשר תנאי השמים בהירים.
נוסף על כך, ככל שגובהו של הצופה מעל האופק רב יותר, כך הצל נראה חד וברור יותר.
תופעה קשורה הנראית באותו חלק של השמים היא "חגורת ונוס (חגורת נוגה)" (או "קשת הנגד של הדמדומים") – רצועה ורדרדה הנראית מעל הגוון הכחלחל של צל כדור הארץ.
התופעה נקראת על שם כוכב הלכת נוגה, אשר כאשר הוא נראה, הוא ממוקם לרוב באזור זה של השמים (קצת מעל לאופק).
אין קו ברור המפריד בין צל כדור הארץ לבין חגורת ונוס; צבעי הרצועות משתלבים אלה באלה במראה השמים.
"חגורת ונוס" היא תופעה שונה לגמרי מ"זוהר הזריחה או השקיעה לפני שהשמש עולה או שוקעת באופק" (Afterglow), המופיעה בחלק הגאומטרי ההפוך של כיפת השמים.
כאשר השמש קרובה לאופק בשעת זריחה או שקיעה, קרני האור נראות אדמדמות.
זאת משום שקרני האור האדומות (בעלי אורך גל ארוך) חודרות שכבה עבה במיוחד של האטמוספירה, הפועלת כמעין מסנן ומפזרת את כל אורכי הגל למעט את הארוכים יותר – האדומים.
מנקודת מבטו של הצופה, אור השמש האדמדם מאיר ישירות חלקיקים זעירים בשכבות הנמוכות של האטמוספירה, בצד של השמים שמנגד לשמש.
האור האדום מתפזר חזרה לעיני הצופה, וזו הסיבה לכך ש"חגורת ונוס" נראית ורדרדה.
ככל שהשמש השוקעת יורדת נמוך יותר מקום האופק של הצופה, כך הקו המפריד בין צל כדור הארץ לבין חגורת ונוס נראה פחות מוגדר.
זאת משום שהשמש השוקעת מאירה עתה חלק דק יותר של השכבה העליונה של האטמוספירה.
שם האור האדום אינו מפוזר, מאחר שחלקיקים מועטים בלבד נמצאים שם, והעין רואה רק את השמים "הרגילים" בכחול, הנובע מפיזור ריילי מולקולות האוויר.
בסופו של דבר, גם צל כדור הארץ וגם חגורת ונוס מתמזגים לחשכת השמים בלילה.
צל כדור הארץ מעוקל בהתאם לצורת הפלנטה, והאומברה (הצל) שלו משתרעת כ־1,400,000 ק"מ אל החלל החיצון.
(עם זאת, האנטומברה (antumbra) מתמשכת ללא גבול מוגדר.) כאשר השמש, כדור הארץ והירח מסודרים בקו ישר באופן מושלם או כמעט מושלם, כשכדור הארץ נמצא בין השמש לירח, צלו של כדור הארץ נופל על פני הירח הפונים לצד הלילי של הפלנטה, כך שהצל מחשיך בהדרגה את הירח המלא וגורם לליקוי ירח.
גם במהלך ליקוי ירח מוחלט, כמות קטנה של אור השמש עדיין מגיעה אל הירח.
אור זה, העובר בעקיפין, נשבר כאשר עובר דרך האטמוספירה של כדור הארץ.
מולקולות האוויר והחלקיקים באטמוספירה מפזרים את אורכי הגל הקצרים של אור השמש, ולכן אורכי הגל הארוכים יותר, האדמדמים, מגיעים אל הירח, בדומה לאופן שבו אור השמש נראה אדמדם בשקיעה או בזריחה.
תאורה אדמדמה חלשה זו מעניקה לירח הנמצא בליקוי ירח, צבע אדמדם או נחושת חלש.
הגורם העיקרי לצל כדור הארץ הוא למעשה הצל שנוצר על שכבות האוויר בצד הנגדי של האופק.
עם זאת, קשת צל כדור הארץ מעט גדולה יותר מהצל הגאומטרי של גוף כדור הארץ, וזאת בשל הכחדת אור השמש באטמוספירה של כדור הארץ.
תופעה זו מסבירה כי בתנאים אידיאליים, צופה על פני כדור הארץ יכול לראות את קצה קשת צל כדור הארץ מעט לפני שקיעה, כשהשמש נמצאת כחצי מעלה מתחת לקו האופק – תוך התחשבות בכפיית השבירה של האור.
כלומר, גם כשהשמש כבר נמצאת מתחת לאופק, קרני האור שלה עדיין מגיעות לעינינו.
הסיבה לכך היא שהאטמוספירה של כדור הארץ מכופפת (שוברת) את קרני האור.
התוצאה היא שאנחנו רואים את השמש למשך כמה רגעים נוספים, אף על פי שהיא כבר "ירדה" מבחינה גאומטרית.
להפשטת התיאור הנ"ל ניתן לומר, שברגע הספציפי שבו השמש כבר שקעה מבחינה פיזית, אך בגלל השבירה של קרני האור באטמוספירה, היא עדיין נראית לעיני הצופה, בעוד שבאותו זמן, צלו של כדור הארץ כבר מתחיל לעלות באופק הנגדי.
במילים פשוטות, התיאור מצביע על הרגע המדויק בו האור והצל נאבקים על ההראות שלהם, רגע לפני שהלילה מתחיל להשתלט באופן מוחלט.
בשנת 1951, החזאי הצרפתי ז'אן דובואה הציע כי הצבע הכחול-אפור של הצל נובע מספיגת שאפוי (Chappuis) בשכבת האוזון.
השערה זו, הנראית סבירה עקב הצבע, אינה נכונה, מאחר שהספקטרום של קשת צל כדור הארץ אינו שונה במידה משמעותית מהספקטרום של חגורת ונוס, וגם אינו שונה מהשכבות העליונות של האופק הנגדי – ספיגת שאפוי ניכרת באופן דומה בכל הספקטרומים, כפי שהראו מדידות שנערכו בין השנים 2012–2014.
הספקטרום של קשת צל כדור הארץ ושל השכבות העליונות מעל האופק הנגדי נבדלות בעיקר בעוצמת האור, כאשר ההבדל בהרכב הספקטרום כמעט ואינו קיים.
לפיכך, נראה כי הצבע הכחול הנתפש של קשת צל כדור הארץ והגבול הברור שלה מול חגורת ונוס מעליה נובעים בעיקר מהבהירות הנמוכה באופן משמעותי בשילוב עם מאפייני תפיסה אנושית.
בעוצמות תאורה נמוכות, עם המעבר לראיית דמדומים, העין האנושית כמעט שאינה תופסת את חלק הספקטרום בעל אורכי הגל הארוכים בצבע .
כדי להבין טוב יותר את פרטי העברת הקרינה במהלך הדמדומים, נעשה שימוש במודלים נומריים שונים.
מודל המתאים לחישוב הצבע של האופק הנגדי לדמדומים חייב להתחשב בפיזור מרובה של האור, וכן יש צורך בייצוג כדורי של השכבות האטמוספיריות.
גם עם כוח המחשוב הקיים, שיטה אנליטית נותרת מאתגרת; בדרך כלל נעשה שימוש בסימולציות מונטה קרלו.
התקווה שהדבר יספק תובנה רחבה יותר על השפעת הרכב האזורים החלקיקיים והשפעת שכבת האוזון.
צלב הברזל הוא עיטור גרמני, שהוענק על גבורה.
העיטור המקורי הוענק בשנת 1813 במלחמות נפולאון על ידי פרוסיה, העיטור הוחיה והוענק שוב בשנת 1870 במלחמת צרפת–פרוסיה, בשנת 1914 במלחמת העולם הראשונה ולבסוף בשנת 1939 במלחמת העולם השנייה.
האדריכל הגרמני קרל פרידריך שינקל, עיצב את העיטור בשנת 1813 על פי בקשתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
כהשראה לצלב הברזל השתמש שינקל בסימלם של האבירים הטבטונים.
על צלב הברזל של 1813 הופיעה שנת הנפקת העיטור (1813), האותיות FW (מסמלות את שמו של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני), עלי אלון וכתר המלוכה הפרוסי.
עיצוב צלב הברזל של 1870 היה דומה, פרט לשינוי התאריך ל־1870 והאות W (שסימלה את שמו של מלך פרוסיה וילהלם הראשון).
הצד האחורי של העיטור נותר ללא שינוי.
עיצוב של צלב הברזל במלחמת העולם הראשונה היה זהה חוץ משינוי השנה המופיעה על פניו ל־1914.
ללוחמים, העיטור היה תלוי על סרט שחור עם שני פסים לבנים, לתומכי לחימה צבעי הסרט היו הפוכים.
עיצוב צלב הברזל בזמן מלחמת העולם השנייה כלל צלב קרס במרכז העיטור ומתחתיו את שנת פרוץ המלחמה (1939).
העיטור היה תלוי על סרט בצבעים: שחור, לבן ואדום.
העיטור בוטל לאחר כניעת גרמניה ב-1945.
בשנת 1957 ממשלת גרמניה המערבית הוציאה מחדש את צלב הברזל למי שזכו בו בימי מלחמת העולם השנייה תוך החלפת צלב הקרס בעלי אלון שהיו נעדרי משמעות פוליטית.
צלב הברזל הוענק בארבע דרגות במלחמת העצמאות של פרוסיה.
צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klasse) היה העיטור הנמוך ביותר במסדר צלב הברזל, הוענק על מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב, בסה"כ 16,938 צלבי ברזל דרגה שנייה הוענקו במלחמה.
צלב הברזל, דרגה ראשונה (גרמנית: Eisernes Kreuz 1. Klass) היה העיטור הבא במסדר, כדי לקבל אותו נדרש לבצע מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב ונדרש גם לקבל קודם את צלב הברזל דרגה שנייה, בסה"כ 638 צלבי ברזל דרגה ראשונה הוענקו במלחמה.
הצלב הגדול של צלב הברזל (גרמנית: Großkreuz des Eisernen Kreuzes) ניתן לגנרלים המצטיינים של פרוסיה במלחמה, בסה"כ 5 צלבים גדולים הוענקו, כדי לזכות בצלב הגדול נדרש קודם לקבל את הדרגות הנמוכות של צלב הברזל.
הכוכב של הצלב הגדול הייתה הדרגה הגבוהה ביותר של צלב הברזל במלחמת 1813, הדרגה נוצרה על ידי מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השני והוענקה רק לפלדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר כהוקרה על הגעתו בזמן לזירת הקרב בקרב ווטרלו ותרומתו להבסת נפוליאון.
מלך פרוסיה וילהלם הראשון החיה את העיטור להענקה במלחמת פרוסיה-צרפת שפרצה בשנת 1870, העיטור הוענק בשלוש דרגות.
צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klass) היה העיטור הנמוך ביותר במסדר צלב הברזל, הוענק על מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב, בסה"כ 47,244 צלבי ברזל דרגה שנייה הוענקו במלחמה.
צלב הברזל, דרגה ראשונה (גרמנית: Eisernes Kreuz 1. Klass) היה העיטור הבא במסדר, כדי לקבל אותו נדרש לבצע מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב ונדרש גם לקבל קודם את צלב הברזל דרגה שנייה, בסה"כ 1,304 צלבי ברזל דרגה ראשונה הוענקו במלחמה.
הצלב הגדול של צלב הברזל (גרמנית: Großkreuz des Eisernen Kreuzes) היה הדרגה הגבוהה ביותר של צלב הברזל שהוענק לגנרלים, בני מלוכה ולמלך פרוסיה וילהלם הראשון, בסה"כ הוענקה 9 צלבים גדולים.
בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הקייזר הגרמני וילהלם השני החיה את עיטור צלב הברזל בפעם השנייה, העיטור ניתן בארבע דרגות.
צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klasse) היה העיטור הנמוך ביותר במסדר צלב הברזל, הוענק על מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב, בסך הכל ארבעה מיליון צלבי ברזל דרגה שנייה הוענקו במלחמה.
צלב הברזל, דרגה הראשונה (גרמנית: Eisernes Kreuz 1. Klass) היה העיטור הבא במסדר, כדי לקבל אותו נדרש לבצע מעשה גבורה או הצטיינות בשדה הקרב ונדרש גם לקבל קודם את צלב הברזל דרגה שנייה, בסה"כ 145,000 צלבי ברזל דרגה ראשונה הוענקו במלחמה.
האות לצלב הברזל של 1870
האות לצלב הברזל של 1870 היה אות שהוענק לחיילים שהיו מעוטרים בצלב הברזל ממלחמת פרוסיה-צרפת וזכו בצלב הברזל שוב במלחמת העולם הראשונה, האות היה תוספת מיוחדת שנלבשה מעל צלב הברזל של 1870.
הצלב הגדול של צלב הברזל (גרמנית:Großkreuz des Eisernen Kreuzes) היה הדרגה הבאה של צלב הברזל הוא הוענק לגנרלים הגרמנים, בסה"כ חמישה צלבים גדולים הוענקו.
הכוכב של הצלב הגדול היה הדרגה הגבוהה ביותר של צלב הברזל במלחמת העולם הראשונה, הזוכה היחיד היה פלדמרשל פאול פון הינדנבורג.
בשנת 1939 עם פלישתה של גרמניה לפולין ופתיחת מלחמת העולם השנייה היטלר החיה את עיטור צלב הברזל בפעם האחרונה.
צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klasse) הוא העיטור הנמוך ביותר בגרמניה הנאצית עבור מעשה גבורה או הצטיינות אחרת בשדה הקרב.
הוענק החל מתאריך 1 בספטמבר 1939.
נענד במרכז החזה על סרט שהשתלשל מהכפתור השני של החולצה.
מתוכם הוענקו שלושה עיטורים ליהודים ששירתו בצבא הפיני בצד יחידות הוורמאכט: ללוחם חי"ר סרן סלומון קלאס, לקצין הרפואה ליאו סקורניק ולחובשת דינה פוליאקוף.
צלב הברזל דרגה ראשונה נוסד בתאריך 1 בספטמבר 1939. מדובר בעיטור השני בחשיבותו של גרמניה הנאצית.
על מנת לזכות בעיטור זה, החייל אמור להיות בעל צלב ברזל מדרגה שנייה, ובנוסף לבצע 3–5 מעשי גבורה יוצאים מגדר הרגיל וחורגים הרבה מעבר לחובותיו כחייל בשדה הקרב.
נענד על הכיס בצד שמאל של החזה.
סך הכול הוענקו כ־450,000 צלבי ברזל דרגה ראשונה במהלך המלחמה.
האות לצלב הברזל של 1914
האות לצלב הברזל של 1914 היה אות שהוענק לחיילים שהיו מעוטרים בצלב הברזל ממלחמת העולם הראשונה וזכו בצלב הברזל שוב במלחמת העולם השנייה, האות היה תוספת מיוחדת שנענדה מעל סרט העיטור של צלב הברזל של 1914.
סיכת הכבוד היה עיטור שהוענק לחיילים שכבר עוטרו בצלב הברזל דרגה ראשונה אבל מעשי הגבורה שלהם לא הצדיקו הענקה של צלב האבירים.
צלב האבירים של צלב הברזל (גרמנית: Ritterkreuz des Eisernen Kreuze) היה דרגה חדשה של צלב הברזל שנוצרה במלחמת העולם השנייה ונועדה להיות מקבילה של עיטור הפור לה מריט ממלחמת העולם הראשונה.
להיטלר הייתה הסמכות הבלעדית לאשר את הענקת העיטור, סמכות שאמנם יכול היה להאציל.
תנאי הזכאות: צלב הברזל דרגה ראשונה ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי.
הוענק לראשונה בתאריך 27 בספטמבר 1939.
בסך הכול הוענקו 7,361 עיטורים.
הסרט נענד על הצוואר, והצלב משתלשל ממנו על החזה מעל הכפתור העליון.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון
תנאי הזכאות: צלב האבירים (בדרך כלל) ומעשה גבורה החורג מחובותיו של החייל, או הצטיינות בפיקוד קרבי.
הוענק לראשונה בתאריך 19 ביוני 1940
עלי האלון הוצמדו לצלב האבירים בלולאת ברזל.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות
תנאי הזכאות: עלי אלון לצלב האבירים ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי.
הוענק לראשונה בתאריך 21 ביוני 1941
סך הכול הוענקו: 160, אחד מהם הוענק לאדמירל איסורוקו יממוטו המפקד העליון של הצי היפני המשולב במהלך מלחמת העולם השנייה.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים
תנאי הזכאות: חרבות לצלב האבירים ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי.
הוענק לראשונה בתאריך 15 ביולי 1941.
היהלומים שובצו לעלי האלון של צלב האבירים, ובסך הכול הוענקו 27 עלי אלון משובצים ביהלומים, לשני מפקדי צוללות, עשרה טייסים אלופי הפלות, קולונל אחד, וארבעה עשר גנרלים ופילדמרשלים.
צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון מוזהבים, חרבות ויהלומים
העיטור הזה תוכנן להינתן בסיום המלחמה ל־12 החיילים המצטיינים של הוורמאכט מכל הזרועות והדרגות, בפועל הוענק רק לטייס השטוקה הנס אולריך רודל בתאריך 29 בדצמבר 1944.
תנאי הזכאות: יהלומים לצלב האבירים ומעשה גבורה החורג מחובותיו של החייל.
הוענק רק פעם אחת לרייכסמרשל הרמן גרינג על המערכה האווירית המוצלחת של הלופטוואפה בזמן כיבוש צרפת.
העיטור אמור היה להיות מוענק לגנרל הגרמני המצטיין ביותר במלחמה, אולם בעקבות תבוסת גרמניה לא הוענק מעולם.
מכיוון שצלב הקרס הופיע על צלב הברזל של 1939, ובעקבות איסור הצגת סמל זה במערב גרמניה, הממשלה הגרמנית הנפיקה מהדורה מחודשת של העיטור – בה הוחלף צלב הקרס בסמל עלי האלון הנטול משמעות פוליטית.
העיטור החדש יועד לחלוקה לחיילים ותיקי מלחמת העולם השנייה שזכו בצלב הברזל בזמן המלחמה.
אחרי המלחמה ענידת העיטור הייתה אסורה בכל הצבאות, מלבד הבונדסוור (הורשתה ענידה רק בגרסת 1957), הצבא הפיני והצבא הספרדי.
צלב הברזל עדיין משמש כסמלו של הבונדסוור, צבאה המודרני של גרמניה.
צלב הוא צורה המורכבת משני קווים המאונכים זה לזה, וחוצים זה את זה.
צלב משני קווים אלכסוניים נקרא סאלטייר.
הצלב הוא אחד מהסמלים העתיקים ביותר באנושות, ומשמש בדתות רבות, המרכזית בהן היא הנצרות, שאימצה את הצלב כסמלה הרשמי ונתנה לו פירוש איקונוגרפי כסמל לייסוריו של ישו.
הצלב מייצג לעיתים קרובות את חלוקת העולם לארבעת היסודות או ארבעת כיווני הרוח.
לחלופין ניתן לומר כי הוא מייצג את איחוד התפישות ה"שמימית" וה"ארצית" (קוך, 1955).
בהרלדיקה, הצלב בצורותיו השונות מופיע בשלטים הרלדים.
עקב המשמעות הנוצרית האדוקה של הצלב, הוא מכונה במקורות יהודיים רבים בלשון נקייה כ"שתי וערב".
צלבים בכתיבה משמשים למטרות שונות, במיוחד במתמטיקה.
מאחר שהוא מהיר וקל לציור וכן מדויק יותר, הצלב משמש לעיתים קרובות לסימון.
באריתמטיקה מיוצגים חיבור (+) וכפל (×) על ידי צלבים.
באלפבית הלטיני האותיות t (קטנה) ו-x הן בצורות צלבים.
במתמטיקה, x מסמל לעיתים קרובות משתנה.
באלפבית הפיניקי ובכתב העברי העתיק ("כתב דעץ") האות תי"ו סומנה כצלב (𐤕), והאות טי"ת סומנה כצלב מוקף במעגל (𐤈).
מהתי"ו הפיניקית התפתחה האות היוונית טאו (τ), שלעיתים נכתבת בצורת צלב, וממנה נבעה ה-t הלטינית.
המספר עשר מסומן בצורות צלב הן בספרות הרומיות (X) והן בספרות הסיניות (十).
בכלי ירייה נהוג להשתמש בצורת הצלב כעזר לכינון בכוונות כלי הנשק, ומכאן שמו – צלב כינון.
לא ידוע מתי נוצר דימוי הצלב הראשון, אולם בקברי פרעונים שונים נמצא הצלב ובעיקר צלב הקרס.
ילדים בכל התרבויות מציירים קווים מוצלבים מגיל צעיר.
ברחבי אירופה נמצאו במערות רבות חריטות בצורת צלב המתוארכות לשלבי התפתחות מוקדמים של האדם בתקופת האבן.
כמו סמלים אחרים מתקופה זו השימוש בהם נמשך גם בתרבויות הקלטיות באירופה.
דימויי צלב נוספים נמצאו גם בתרבויות ודתות במרכז אסיה.
הספרים הנוצריים הראשונים מארמניה וסוריה מכילים ראיות לכך שמקור הצלב בפרשים שהגיעו מהמזרח - ייתכן והכוונה לעמים הטורקיים הראשונים.
במקדשים ארמנים עתיקים ניתן למצוא השפעות טורקיות בדמויות צלב.
סימן הצלב החל להיות מזוהה עם הנצרות בשלהי המאה ה-2, והשימוש בו כסמל נוצרי נעשה נפוץ במאה ה-3, אחרי שהלנה, אמו של קונסטנטינוס, מצאה את הצלב האמיתי במחבוא בעת מסעה בארץ ישראל ב-334.
עד אז היו קהילות נוצריות שחששו להציג צלב בפומבי.
אחת הדרכים להסתירו הייתה להפוך את ראש הצלב לעיגול ובכך הפך הצלב למעין דמות.
הנצרות אימצה את סמל הצלב בשל צליבת ישו ומותו על הצלב המסיימים את יסוריו ("הפסיון"), ונחשבים, יחד עם תחייתו, לשלב הכרחי בדרך לגאולת בני האדם.
הצליבה הייתה שיטה מקובלת לעינוי ולהוצאה להורג בימי האימפריה הרומית.
לפי הנצרות ישו עונה ונצלב כדי לכפר על חטאי האנושות, ולפיכך אזכור הדבר נחשב כביטוי לאמונה.
מלבד השימוש בסמל הצלב בכנסיות ובאתרים דתיים, מקובל בקרב נוצרים אדוקים לתלות צלב מעץ מעל המיטה ולפעמים גם במקום בולט בבית, ולענוד שרשרת עם תליון בצורת צלב.
כמו כן מקובל להציב צלב מעץ על קברי נוצרים או לשרטט צלב על גבי המצבה.
נוצרים נוהגים לשרטט צלב דמיוני על פני גופם בשעת התפילה, בעת כניסה לאתר קדוש או כביטוי למצוקה בעת אסון.
במהלך השנים, רבות מהכתות והזרמים בנצרות סיגלו לעצמם צלב ייחודי, על מנת לבדלן מזרמים אחרים.
הצלב הנוצרי נקבע לסמל את ישו אך גם התחייבות לצניעות מינית ועבודת האל.
שם תיאור תמונהענח'צלב דמוי האות היוונית טאו, ידוע גם בשם "מפתח הנילוס".
זהו הירוגליף מצרי עתיק שמשמעותו חיים.
בהקשרים נוצריים במפורש מקבל לפעמים שם לטיני (למשל - Crux Ansata).צלב אנטוניוס הקדושגרסה נוספת של צלב טאו, על שם הקדוש אנטוניוס הגדול, נזיר מצרי שסיפר שהצליח לגרש חבורת שדים בעזרת צלב בצורה זו.
הצלב ידוע גם כצלב הדרומי, ו-"צלב השודדים".
פרנציסקוס מאסיזי השתמש בו כחתימת-ידוצלב נוצרי †ידוע גם כצלב לטיני הוא צלב שזרועו המצביעה כלפי מטה ארוכה משלוש הזרועות האחרות שאורכן אחיד.
פעמים רבות אורך הזרוע הארוכה כפול מאורכן של כל אחת מהזרועות האחרות.
זהו סמלה המוכר ביותר של הנצרות, וצורתו מבוססת על צורת הסד שאליו היו קושרים הרומאים נידונים למוות בצליבה.
צלב זה מייצג בנצרות את ייסוריו של ישו בזמן צליבתו כמתואר בברית החדשה, ועל כן הוא מכונה גם צלב הפסיון.צלב קוֹפּטיארבעה קווים שווי אורך יוצאים מעיגול.
ארבע צורות דמויות "T" בפינות מייצגות את המסמרים ששימשו בצליבתו של ישו.למטה: צלב קופטי קדוםצלב יוונישם לטיני: "crux immissa quadrata".
כל ארבע זרועותיו שוות באורכן.צלב קרס (סווסטיקה)צלב קרס הוא צלב שווה זרועות, אשר זרועותיו כפופות בזוויות ישרות הפונות לימין או לשמאל.
צלב קרס מופיע לרוב כאשר הקו המרכזי בו הוא אנך, אם כי לעיתים מופיע הקו המרכזי בזווית של 45 מעלות.
הגרסה ההינדית של צלב קרס מציגה נקודה בתוכו של כל רבעון.
הסמל אומץ על ידי המפלגה הנאצית בשינויים קלים והפך לדגל גרמניה הנאצית.צלב קלטינפוץ בכנסיות ובתי קברות בבריטניה ואירלנדכי רומוכר גם כצלב קונסטנטינוס, או לבארום (Labarum).
זוהי מונוגרמה מצליבה את שתי האותיות הראשונות במילה Χριστός - משיח ביווניתצלב נורדי / צלב פיליפמשמש בדגלי ארצות סקנדינביהצלב אפיפיורימשמש בהרלדיקה כנסייתיתצלב פטריארכליצלב נוצרי עם פס קצר נוסף מעל לראשי.
לעיתים נוסף קו נטוי בבסיסוצלב לורייןמשמש לרוב כסמל הרלדי, בעיקר בצרפת ובסלובקיה.
דומה לצלב פטריארכלי, אך הקווים המאוזנים מרוחקים מעט זה מזהצלב שבעת המלאכיםצלב נוצרי עם פס קצר נוסף מעל לראשי ובסיס.
דומה לפטריארכליצלב ארמניצלב שזרועותיו מתפצלות בקצותיהן לפרחים.
מופיע במרכזם של החצ'קרים לדורותיהםצלב סלאבונימשמש את הכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
לעיתים מושמטת המונוגרמה הלטינית (IC XC) המסמלת את ראשי התיבות של שמו של ישוצלב השליחיםצלב יווני העומד על בסיס המורכב משלושה קווים מקביליםצלב אדוםסמל לטיפול רפואי המשמש את ארגון הצלב האדוםצלב העוגן (צלב הימאים)צלב בצורת עוגןצלב ההקרבהצלב לטיני עם תוספת של חרב מופנית כלפי מטה.
משמש באתרי קבורה של מדינות חבר העמים הבריטיסאלטייר (Saltire)צלב בצורת "X" הידוע גם בשם צלב אנדרו הקדוש (על שם הקדוש הנוצרי שנצלב בצורה זו).
משמש בין היתר כדגל סקוטלנד (כלבן על רקע כחול)צלב גאורגיוס הקדושצלב אדום על רקע לבן.
משמש בדגל גאורגיה ובדגל אנגליהצלב הפוךידוע גם כצלב פטרוס הקדוש בשל האמונה על פיה ניצלב הקדוש הנוצרי הפוך.
מקושר כיום לשטניזם וקבוצות אנטי-נוצריות אחרותצלב עצמות מתחת לגולגולתלמעשה, זהו סאלטייר של עצמות שמעליהן גולגולת.
משמש כיום כסמל המציין מוות, וכן כסמל מקובל לסימון חומרי רעל.
כדגל, שימש באופן מסורתי את הבונים החופשיים ונישא לקרב בידי אבירי היכל שלמה ומאוחר יותר שודדי ים (למעשה, שודדי הים הניפו אותו לעיתים נדירות בלבד ולרוב נשאו ספינות הפיראטים דגלים בעיצובים הייחודיים להן)צלב שמשצלב חסום במעגל הוא סמל דתי עתיק המשמש, כמו כן, גם מספר דתות נאו-פגניות כסמל השמש.
ידוע גם כצלב סולארי, צלב גנוסטי, וצלבו של אודין (אבי האלים מהמיתולוגיה הנורדית)צלב גנביםצלב ממוזלג בצורת האות "Y".
שילוב של הזרוע התחתונה של צלב מלחמה ושל שאר הזרועות של צלב תלתן, מולין או פרחצלבי מלחמהצלב שצידו התחתון מעוצב כחרב או כיתד.
שימש בין היתר לנעיצה באדמה על מנת לסמל שדה קרב או מחנה
צלבים אלו משמשים כמעט אך ורק בהרלדיקה, ולרוב לא נושאים עמם משמעויות נוספות.
שם הצלב תיאור תמונההצלב כצורה מכובדת בהרלדיקהלצלב הרלדי פשוט ארבע זרועות באורך שווה המותאמות בקצה לדפנות המגן.
צלב אשר זרועותיו אינן מגיעות עד דפנות המגן נקרא, בהרלדיקה, הוּמטי (humetty).צלב תלתן (bottony)צלב שקצותיו דמויי עלה בעל שלושה עלעלים.צלב קרוֹסלט (Crosslet)צלב שקצה כל אחת מזרועותיו מוצלב.צלב ממוּזלג (fourchee)צלב שקצותיו מתפצלים לשניים.צלב מלטה (מלטזי)צלב בעל שמונה פינות בצורת ארבעה סמלי "V" המחוברים בבסיסם.
זהו סמלם של ההוספיטלרים (מסדר צלבני של אבירים-נזירים).צלב מוֹלין (Moline)קצותיו של צלב זה מפוצלים ומעוקלים לאחור.צלב פרח (flory)צלב שקצותיו דומים מעט בצורתם לפרח החבצלת.צלב פּאטה (Pattee)צלב בעל זרועות משולשות המתרחבות בקצותיהן.
סמל מוכר בצורה זו הוא צלב הברזל - סימלו של הבונדסוור, צבא גרמניה.צלב פּאטוֹנס (Patonce)מעין שילוב בין צלב פרח לצלב פאטה.צלב פּוֹמה (Pommee)צלב אשר בקצה כל אחת מזרועותיו גוּלה.צלב פּוֹטנט (Potent)צלב בצורת "כוונת".
המילה הלועזית הישנה potent משמשת בטרמינולוגיה הרלדית לתיאור צורת "T".קוואדראט (Quadrate)צלב שריבוע מכסה את נקודת ההצטלבות של זרועותיו.צלב שזוּרצלב המחולק לשלישים השזורים זה בזה.צלב חלול (Voided)צלב יווני אשר תוכו מרוקן, או לחלופין ארבע זוויות ישרות (בצורת "L").
השם הלועזי גמדיה (Gammadia) מתייחס לכך שהוא בנוי מארבע צורות המסמלות את האות היוונית גמא.
משמעות המילה גמדיון (gammadion) היא, בין השאר, "צלב הקרס".
בדגלים רבים, בפרט בדגלים של מדינות בעלות מסורת נוצרית, נכללים צלבים שונים כמוטיב.
למרות זאת, הצלב מופיע גם בדגלי מדינות חסרות מסורת נוצרית מובהקת, כאשר הצלב בעל משמעות תרבותית, דתית, מדינית או חברתית אחרת.
להלן מוצגת רשימה חלקית המציגה את מרבית הדגלים בהם מופיעים צלבים בצורה מסוימת:
סאלטייר (כגון צלב אנדראס הקדוש או צלב פטריק הקדוש)
דגלי הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים (חוץ מגיברלטר)
צלב גאורגיוס הקדוש הוא צלב אדום על רקע לבן.
גאורגיוס הקדוש הוא הפטרון של אנגליה וגאורגיה וכיום משמש כדגלם הלאומי.
במקורו הוא שימש כדגל הרפובליקה של ג'נובה וכיום הוא דגלם וסמלם של מספר ערים כגון מונטריאול, ברצלונה, אלמריה, מילאנו, ג'נובה, פדובה ופרייבורג.
למושבת הכתר גרנזי ניתן רשות להניף את דגל ג'ורג' הקדוש כדגל הלאומי בין השנים 1936–1985.
צלב ג'ורג' הקדוש היה במקור דגלה של ג'נובה אשר אומץ בשנת 1190 על ידי אנגליה והעיר לונדון כדגל אשר הונף על ספינות אנגליות אשר שטו במימי הים התיכון וזאת על מנת ליהנות ממטרית ההגנה של הצי הג'נובי האדיר.
המלך האנגלי העלה מס שנתי ל"דוג'ה" הג'נובי בעבור הזכות להשתמש בדגל ג'נובה.
נעשה בו שימוש לראשונה במהלך הקרבות של הצלבנים שהגיעו מבריטניה כנגד המוסלמים, במאות ה-11, ה-12 וה-13 בייחוד על ידי אבירי מסדר הטמפלרים.
בשנת 1277 הפך הדגל לדגל הרשמי של אנגליה וויילס.
לאחר איחוד הכתרים בין אנגליה וסקוטלנד בשנת 1606, הופיע הדגל הבריטי המשולב, אשר הציג את צלב ג'ורג' הקדוש יחד עם צלב אנדרו הקדוש, דגלה של סקוטלנד.
בתחילה שימש הדגל כנס ימי בריטי כללי, ולאחר מכן הוגבל לשימוש ספינותיו של המלך.
דגל צלב ג'ורג' הקדוש נותר דגלה של אנגליה ווילס עד חוקי האיחוד של 1707, אז נקבע דגל האיחוד לדגל הרשמי לכל המטרות בממלכת בריטניה הגדולה.
למרות האמור לעיל, דגל ג'ורג' הקדוש הוסיף לשמש כסמל הרלדי ברחבי אנגליה וויילס עד המאה ה-19 לייצוג אנגליה וכביטוי לגאווה האנגלית.
בשנת 1959 אומץ דגל נפרד לוויילס, ואילו דגל ג'ורג' הקדוש נותר מייצג את אנגליה בלבד.
בימינו נעשה שימוש בדגל ג'ורג' הקדוש לייצוג אנגליה בעיקר בתחרויות כדורגל ורוגבי בינלאומיות, וכן הוא מונף כל כלי שיט של הצי המלכותי הבריטי, כסימן להימצאות אדמירל על הסיפון.
ספינות צי אחרות ואזרחיות אינן רשאיות להניף את הדגל, פרט לספינות אשר עזרו בפינוי חיילים מדנקרק במהלך מבצע דינמו במלחמת העולם השנייה.
אין להתבלבל בין צלב ג'ורג' הקדוש, בו קצוות הצלב מגיעים לקצוות הדגל, לבין דגלים וסמלים אחרים, כמו דגל הצלב האדום ודגל שווייץ, בהם אין הצלב מגיע לקצוות.
דגל ג'ורג' הקדוש (אשר הוא פטרונה של גאורגיה גם כן) היה בשימוש החל מהמאה ה-5 בידי המלך הגאורגי וחטנג גורגסלי, כסמל מדינתו ועמו.
במאה ה-13 הניפה תמר, מלכת גאורגיה את דגל הצלב במהלך מלחמתה בסלג'וקים.
ארבע צלבי ירושלים נוספו על ידי גאורגי החמישי המזהיר , מלך ממלכת גאורגיה, אשר הניס את המונגולים מגאורגיה בשנת 1334. השימוש בדגל נזנח בתקופת הסיפוח הרוסי יחד עם ביטול המלוכה הגאורגית.
אך הדגל הוחיה בידי פטריוטים גאורגים בשנת 1990. מרביתם של הגאורגים תמכו בהחזרתו של הדגל כדגלה הלאומי ואומץ על ידי הפרלמנט הגאורגי ב-14 בינואר 2004 ואושר על ידי צו נשיאותי אשר נחתם על ידי מיכאיל סאקשווילי, נשיא גאורגיה ב-25 בינואר לאחר בחירתו לנשיאות.
על פי מסורת נוצרית, סייע גאורגיוס הקדוש לניצחון הנוצרים על המורים בקרב אלקורס (Alcoraz) שהתרחש במהלך הרקונקיסטה ליד וסקה.
לזכר כך, אימץ המלך פטר השלישי מאראגון סמל חדש ובו ארבעה ראשי מורים כרותים על הצלב.
סמל זה נקרא צלב אלקורס והוא מופיע עדיין בסמל אראגון, בסמל מחוז סראגוסה ובסמל סרדיניה.
צלב הגפן (בגאורגית: ჯვარი ვაზისა; ג'בארי ואזיסה), הידוע גם בשם הצלב הגאורגי או צלב נינו הקדושה, הוא הסמל הראשי של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית, שמקורו מתוארך למאה הרביעית, עת הפכה הנצרות לדת הרשמית של ממלכת איבריה.
הסמל הוא בצורת צלב נוצרי כאשר זרועותיו שמוטים קמעה.
המקורות המסורתיים מייחסים את יצירתו לנינו הקדושה, האישה מקפדוקיה שניצרה את ממלכת איבריה (הממלכה העתיקה של כארתלי מקביל בערך לשטח גאורגיה של ימינו) בתחילת המאה הרביעית.
האגדה מספרת כי צלב הגפן ניתן לה על ידי מרים הבתולה.
לפי גרסה אחרת היא חישלה אותו בעצמה בדרכה למצחתה, והגנה עליו על ידי כך ששזרה אותו בשערה.
נינו הביאה את הצלב עמה במשימתה המיסיונרית בגאורגיה.
המייצג המוכר ביותר של הצלב, עם הזרועות השמוטות שלו, לא הופיע עד לתחילת העת החדשה.
על פי המקורות המסורתיים נשמר הצלב בקתדרלת סווטיצחובלי שבמצחתה עד שנת 541. בתקופת הפלישה הפרסית נלקח הצלב לארמניה ונשאר שם עד שהמלך דוד הבנאי כבש את העיר הארמנית אני (Անի) מידי המוסלמים בשנת 1124, והביא את הצלב למצחתה.
המלך וחטנג השלישי (1303-1307) נצר את הצלב במעטפה מיוחדת, המעוטרת בציורים של חיי נינו הקדושה.
במאות ה-17-ה-18, כאשר גאורגיה הייתה נתונה לסדרת פלישות פרסיות ועות'מאניות, נלקח הצלב למקום בטוח.
בתחילה לכנסיית גרגטי (כנסיית השילוש הקדוש), ולאחר מכן למנזר אננורי שבאזור ההררי של גאורגיה, ובסופו של דבר למוסקבה.
בשנת 1801 העניק אותו הנסיך הגאורגי הגולה, גיאורגי בגרטיון לצאר הרוסי, אלכסנדר הראשון, שהחזירו לגאורגיה בשנת 1802, לאחר סיפוחה של האחרונה לאימפריה הרוסית.
מאז מוצג הצלב בקתדרלת סיוני שבטביליסי גאורגיה.
צלב אנדראס הקדוש, הקרוי על שמו של אנדראס הקדוש, אחד משנים עשר שליחי ישו, הוא צלב אלכסוני בצורת האות הלטינית X.
השם ההרלדי של הצלב הוא צלב סאלטייר, ושם נוסף הוא crux decussata .
הסאלטייר מזוהה לרוב עם דגלה של סקוטלנד, וכן נמצא בשימוש הרלדי בסמלי אצולה ובדגלים אחרים.
מקור הצלב הוא בצליבתו של הקדוש הנוצרי אנדראס, שעל פי המסורת הנוצרית נצלב על צלב אלכסוני בעת שהותו בעיר פטרס שביוון.
במאה הרביעית לספירה הופיע הצלב על מטבעות שהנפיקו קיסרי רומא, ובהם קונסטנטיוס השני, יוביאנוס, תאודוסיוס הראשון ואחרים.
במאות התשיעית והעשירית השתמשו בסמל קיסרי ביזנטיון למטרות דומות.
מקורו של צלב אנדראס כסמלה של סקוטלנד הוא, על פי האגדה, בקרב שניהל המלך אנגוס נגד שבטים אנגליים בשנת 832. המלך ואנשיו היו מוקפים ועל סף תבוסה, והתפללו לנס.
במהלך אותו הלילה הופיע אנדרו הקדוש בפני אנגוס והבטיח לו ניצחון.
הסאלטייר הפך לדגלם של הסקוטים מאז.
עם זאת, רק החל מ-1503 הפך הסאלטייר לדגל סקוטלנד, וצורתו כיום - צלב אנדראס לבן על רקע כחול, התעצבה סופית מאוחר יותר.
הגרסה ההפוכה של דגל סקוטלנד (סאלטייר כחול על רקע לבן), המשולבת עם סמל ממלכת סקוטלנד מהווה את דגלה של הפרובינציה הקנדית נובה סקוטיה - ההתיישבות הקולוניאלית הראשונה של סקוטלנד באמריקה.
דגל ג'מייקה מכיל אף הוא סאלטייר בצבע זהוב, על רקע ירוק ושחור.
דגל מדינת אלבמה בארצות הברית מוגדר רשמית כ"צלב ארגמני של אנדרו הקדוש על שטח לבן".
מקורו של הדגל הוא בדגל פטריק הקדוש, בדגל הקרב של הקונפדרציה או בדגל בורגונדי.
כאשר לשלושתם ישנם מוטיבים דומים לדגל הסקוטי וקשורים להיסטוריה של המדינה.
ברוסיה, בתקופה שלפני ואחרי ברית המועצות, דגלו של הצי הרוסי הקיסרי היה גם הוא גרסה הפוכה של צלב אנדראס הקדוש (שהוא גם הקדוש המגן של רוסיה).
דגל זהה הונף גם על ידי גליסיה הספרדית, עד אשר רוסיה ביקשה מגליסיה בשנת 1891 לשנות את דגלה על מנת להימנע מבלבול בין הספינות הגליסיאניות לבין ספינות הצי הרוסי.
דגלה הנוכחי של גליסיה הוא למעשה סאלטייר כחול על רקע לבן, בהשמטת אחת הזרועות של הצלב.
מלכות המשנה של ספרד החדשה, מלכות משנה ספרדית שהתקיימה במרכז אמריקה ובצפונה במשך מאות שנים, עשתה שימוש בצלב בורגונדיה, גרסה של צלב אנדראס, כדגלה.
גם דגלי האי הקנרי טנריפה, והאי סן אנדרס ופרובידנסיה הקולומביאני עושים שימוש בדגל דומה לסאלטייר הסקוטי.
עיריית סינט-אודנרודה (Sint-Oedenrode) ההולנדית אשר קרויה על שמה של הנסיכה הסקוטית סנט אודה, עושה שימוש בסאלטייר הסקוטי כבסיס לדגלה.
גרסאות שונות של דגל הפיראטים רוג'ר העליז הכילו עצמות או חרבות בצורת צלב אנדראס.
צלב דאפין הוא אנדרטת אבן בצורת צלב משנת 800 לספירה לערך.
הצלב מוזכר לראשונה על ידי תומאס פננט שהבחין בו בשנת 1769 בראש גבעה בסמוך לסטראת'רן שבסקוטלנד.
בשנת 2002 הועבר הצלב לחזקת ארגון סקוטלנד ההיסטורית (כיום סביבה היסטורית סקוטלנד) והוצב בכנסיית סנט סרף שבדאנינג.
ככל הנראה צלב דומה עמד על גבעה בסמוך לאינברמיי אולם צלב זה אבד, ולא ניתן לדעת אם מדובר בצלב מאותה תקופה כמו צלב דאפין.
לא ידוע בגין איזה מאורע היסטורי הוקם הצלב.
זהו צלב גבוה, שאינו נתמך בתמוכות.
צלבים כגון זה היו נפוצים באירלנד, נורת'מבריה ודאל ריאטה אך נדירים בממלכת הפיקטים.
הצלב גולף מאבן חול אדומה, גובהו 2.5 מטרים ורוחבו מטר אחד.
על הצלב מתוארים סצנות שונות ובהן סצנות קרב, ובעלי חיים.
כמו כן על הצלב מופיעה הכתובת בלטינית: CUSTANTIN FILIUS FIRCUS (קוסטנטין פיליוס פירקוס - קונסטנטין בנו של פרגוס) המתייחסת ככל הנראה לקאוסטנטין בן פרגוס אשר מלך בין השנים 789–820.
צלב גרו הוא קרוסיפיקס שנמצא בקתדרלת קלן בעיר קלן בגרמניה.
הקרוסיפיקס נוצר בסביבות השנים 965–970, והוא נחשב לעתיק ביותר מצפון להרי האלפים.
הצלב הוזמן על ידי הארכיבישוף גרו מקלן (Gero von Köln), שמת בשנת 976. הוא מגולף מעץ אלון ומצופה בחלקו בזהב (הן ציפוי הזהב והן הצבע חודשו במהלך השנים).
ההילה והצלב הם מקוריים, אך הלהבות שמסביב הן תוספות מתקופת הבארוק.
גובהה של דמות הצלוב הוא 187 ס"מ ומוטת זרועותיו היא 165 ס"מ.
הצלב מתנשא לגובה של 288 ס"מ ולרוחב של 198 ס"מ.
לצלב גרו, ולאיקונין "המדונה ממילאנו" השמור גם הוא בקתדרלה, מיוחסת היכולת לעשות ניסים.
צלב גרו הוא ככל הנראה הקרוסיפיקס העתיק והאיכותי ביותר, מבין קבוצה של פסלי עץ בגודל אדם.
הצלב הוא מהתקופה האוטונית המאוחרת או מהרומנסק המוקדם, שהתפשט לאחר מכן ברחבי אירופה.
ייחודו בכך שזוהי ככל הנראה היצירה העתיקה ביותר במערב המתארת את הצלוב המתייסר על הצלב (Christus dolens), ובכך היא נחשבת לפורצת דרך.
יצירות קודמות של הצלוב על הצלב, תארו אותו בדמות "ישו המנצח", דהיינו בעודו בחיים, ראשו זקוף והוא מישיר את מבטו לפנים, או מסתכל אל מריה, אמו, הנצבת למרגלות הצלב.
בצלב גרו נראה הצלוב כשראשו שמוט לפנים, עיניו עצומות, ידיו נשלחות מעט כלפי מעלה (בניגוד למקובל עד אז לתארן כשלוחות לצדדים), גופו נכנע לכוח הכבידה ושמוט באפיסת כוחות, וברכיו כפופות מעט לפנים ולצד.
דימוי זה היה חסר תקדים באמנות הקרולינגית, ולכן חדרה גישה זו באיטיות ליצירות דומות במערב.
רק החל במאה ה-13 אומץ סגנון "הצלוב המתייסר" ברחבי המערב.
סגנון זה שם דגש על צידו האנושי של ישו והסובל.
בנוסף, התפשט הנוהג לתאר את רגליו של הצלוב כמשולבות ומקובעות לצלב במסמר בודד.
בצלב גרו הרגליים עדיין מקבילות.
הקרוסיפיקס היה חדשני גם בכך שיצירות קדומות יותר הוכנו ממתכת, או ממתכת סביב לב מעץ.
צלב גרו תלוי מאז שנת 1350 על הקיר המזרחי של קפלה משלו (Kreuzkapelle - "קפלת הצלב"), ליד חדר תשמישי הקדושה, בקתדרלת קלן.
קודם לכן הוא שכן מאז שנת 1270 בקפלת סטפנוס הקדוש.
הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי החל במאה ה-13, כדי לשמש אכסניה ראויה למקדש שלושת האמגושים, וכדי לקלוט את זרם העולים לרגל שבאו לראותו.
עם זאת, מקום מיוחד במבנה הוקדש גם עבור הצלב.
בכרוניקון של תיטמר ממרסבורג, שנכתב בשנים 1012–1018, נטען שבמקור הוצג הצלב הוצג מעל קברו של הארכיבישוף גרו שנקבר בכנסייה הקרולינגית ששכנה במקום לפני שהוקם בו המבנה הגותי הנוכחי.
עם זאת אין לדעת בוודאות היכן נקבר גרו בכנסייה הישנה, ומלומדים סבורים שהוא כנראה היה בציר המרכזי של הספינה הראשית.
הצלב זכה לביקורים רבים מצד צליינים.
למרות מסורת מקומית בדבר גילו של הצלב, ולמרות ההתייחסות המפורשת לכך בכרוניקון של תיטמר, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 נהוג היה לתארך את הקרוסיפיקס כצעיר במאה שנים בשל סגנונו החדשני.
גילה המקובל כיום של היצירה אושר באמצעות תיארוך באמצעות טבעות עצים ב-1976 ובכך שם קץ למחלוקת.
מחקר זה שלל את המסורת לפיה קיים חלל לאחסון רליקים בחלקו האחורי של ראש הצלוב.
צלב ג'ורג' הוא העיטור האזרחי הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת ובחבר העמים הבריטי.
הצלב הוא מקבילו האזרחי של צלב ויקטוריה, והוא נקרא על שמו של המלך ג'ורג' השישי.
העיטור מוענק גם לחיילים על מעשי גבורה שנעשו שלא לנוכח פני האויב.
העיטור נוסד בימי הבליץ – ההפצצות הגרמניות על לונדון במלחמת העולם השנייה – עקב רצונו של המלך לציין את אומץ לבם של האזרחים הרבים.
העיטור נוסד ב-24 בספטמבר 1940 והוענק 159 פעמים, מתוכן 86 הענקות שלאחר המוות ושתי הענקות קולקטיביות (למלטה ולמשטרה המלכותית של אלסטר).
בשנת 1946 הוא הוענק לאודט סנסום שהייתה אישה הראשונה שקיבלה את העיטור.
עם היווסדו, החליף הצלב את מדליית האבירות האימפריאלית ואת מדליית אדוארד, וכן את מדליית אלברט בשנת 1971.
צלב ג'ורג' מופיע בקנטון דגל מלטה לאחר שהוענק לכלל אוכלוסיית האיים על גבורתם ואבירותם במהלך המצור של מדינות הציר על האי במלחמת העולם השנייה.
צלב ההקרבה הוא אחד מן המרכיבים העיצוביים העיקריים המוצבים בבתי קברות צבאיים של בריטניה ומדינות חבר העמים הבריטי, אשר מצויים בטיפולה של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
הצלב עוצב על ידי סר רג'ינלד בלומפילד (Reginald Bloomfield), אחד משלושת האדריכלים הראשיים שיעצו לוועדה לאחר הקמתה ב-1917 בנוגע לעיצוב בתי הקברות הצבאיים של מלחמת העולם הראשונה - אם כי הצלב הוצב בהמשך גם בבתי קברות צבאיים של מלחמת העולם השנייה.
זהו צלב לטיני, כלומר בעל זרוע ארוכה אחת הפונה כלפי מטה, שהחתך של זרועותיו הוא מתומן.
הוא עשוי לרוב אבן גיר, ומוצב על גבי בסיס אבן, גם הוא מתומן.
אל חזיתו של הצלב מוצמדת חרב ברונזה שלהבה פונה כלפי מטה.
בעוד הצלב מייצג את ההשתייכות הדתית של מרבית החללים בבתי הקברות בהם הוא מוצב, מייצגת החרב את טבעם הצבאי של בתי הקברות.
הצלב הוצב בדרך כלל בבתי קברות צבאיים שהקימה הוועדה אשר מכילים 40 קברים ויותר.
על מנת להתאים את ממדי הצלב לממדים השונים של בתי הקברות, שבחלק מהם יש כאמור רק כמה עשרות קברים ובחלקם יש אלפים רבים, הסכים בלומפילד לעצב אותו בשלוש מידות שונות, שגובהן, יחד עם בסיס הצלב, הוא החל מ-5.4 מטרים ועד 9.6 מטרים.
מיקומו של הצלב בכל בית קברות נקבע במסגרת תכנונו האדריכלי הספציפי.
לא פעם מוצב הצלב בטבורו של שטח בית הקברות, בנקודה גבוהה בו, או סמוך למרכזה של אחת מהפאות החיצוניות של בית הקברות.
לעומת זאת, באתרים שבהם התבקשה הצנעה של הצלב, כדוגמת חלק מבתי הקברות המצויים באזורים אסלאמיים, הוחלף לעיתים הצלב בצלב קטן ממנו, אשר שובץ בתוך חומת בית הקברות.
כך נעשה למשל בבית הקברות הצבאי הבריטי בעזה.
צלב הגבורה הניכרת הוא עיטור מדרגה שנייה הניתן על ידי הצבא הבריטי לחיילי הצבא או לחיילי בעלות בריתה של בריטניה.
העיטור ניתן על מעשה גבורה ניכרת בשירות פעיל ובעת לחימה, העיטור ניתן בפעם הראשונה במהלך הלחימה בבוסניה במאי 1995 ומאז ניתן סך הכל 61 פעמים.
צלב הגבורה הניכרת נועד לאחד את מדליית ההתנהגות המצוינת, אות גבורה שהיה ניתן לדרגות נמוכות בצבא, ואת מדליית הגבורה הניכרת, אשר היה ניתן לדרגות נמוכות בחיל האוויר והצי המלכותי.
שני אותות אלו הוענקו עד שנת 1993 לציון גבורה לדרגות הנמוכות, כאשר גבורה ניכרת בדרגות קצונה הייתה מצוינת על ידי הענקת אות השירות המצוין.
החל משנה זו צלב הגבורה הניכרת איחד את כל השלושה לציון גבורה והוענק לכלל הדרגות בכל זרועות הכוחות המזוינים.
אות מסדר השירות המצוין פעיל כיום לציון פיקוד יוצא דופן בלבד.
העיטור הוא צלב עשוי כסף המעוטר משני צדדיו בענפי דפנה.
במרכז הצלב מוצג כתר אדוארד הקדוש.
מהצד השני של העיטור מצוין שם המקבל ודרגתו.
העיטור תלוי על סרט לבן בעל שני פסים כחולים משני אגפיו ופס אדום במרכזו, זהו גם סדר הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור הנענדת לא באירועים פורמליים).
צלב אליזבת הוא עיטור בריטי המוענק לקרובי משפחה של חללי הכוחות המזוינים של בריטניה שנפלו בפעילות מבצעית או כתוצאה ממתקפת טרור בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
העיטור קרוי על שם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בעבר, במלחמות העולם ומלחמת קוריאה, משפחות שכולות קיבלו מגילה שמציינת את ההקרבה של קרוב משפחתם שנפל במילוי תפקידו אולם עם השנים מנהג זה הופסק.
העיטור נוצר ב-2009 כתוצאה מלחץ של משפחות ששכלו את יקיריהם במלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק, כ-8,000 משפחות זכאות לקבל את העיטור, משפחות שיקיריהן נפלו לאחר שנת 2000 זכאות אוטומטית לעיטור בעוד שמשפחות שיקיריהן נפלו לפני שנה זאת צריכות לפנות למשרד ההגנה כדי לקבל את העיטור.
העיטור מעוצב בצורת צלב, במרכזו מופיע שמה של המלכה EIIR ומעליו כתר, בכל אחת מזרועות הצלב מופיע פרח שמייצג כל אחת מארבע האומות של בריטניה - שושנת טיודור האנגלית, הקוץ הסקוטי, התלתן האירי והנרקיס הולשי, הצלב מוקף בזר עלים.
צלב האש הייתה תנועה פוליטית צרפתית לאומנית.
התנועה נוסדה ב-26 בנובמבר 1927 על ידי ותיקי מלחמת העולם הראשונה בעלי עיטור צלב המלחמה בהנהגת מוריס ד'ארטוי.
התנועה פוזרה ב-1936 על ידי ממשלת החזית העממית.
ב-1929 מוריס ד'ארטוי פרש ובמקומו קיבל את הנהגת התנועה קולונל פרנסואה דה לה רוק, שהוביל אותה להפגנות גדולות על רקע פרשת סטביסקי, בניסיון להפיל את הממשלה.
הקרוא דה-פה הוקמה על ידי קבוצת ותיקי מלחמת העולם הראשונה בעלי עיטור צלב המלחמה בהנהגת מוריס ד'ארטוי, שהוביל את הקבוצה עד 1929. העיתונאי ז'אק פיקאר קיבל את תואר נשיא הכבוד של הקבוצה.
ב-1929 רכשה התנועה את העיתון שלה, Le Flambeau (בעברית: הלפיד).
מהקמתה התנועה מומנה על ידי יצרן הבשמים פרנסואה קוטי והתארחה בבניין של לה פיגארו.
צלב האש נהנתה מהאיסור שקבעה הכנסייה הקתולית ב-1926 ולפיו אין לתמוך באקסיון פראנסז, תנועה שראתה בצרפת מלוכה קתולית.
בשל כך, קתולים שמרנים רבים עברו לתמוך בצלב האש, ביניהם פרנסואה מיטראן בצעירותו.
מול צלב האש פעלה תנועת הלטינים המאוחדים (Unions Latines) שנתמכה על ידי המתיישבים הצרפתים באלג'יריה.
מתיישבים אלה העדיפו שלטון סמכותני וממשלה אימפריאליסטית לעומת רפובליקניזם.
הם היו אנטישמיים ושנאו זרים.
המתיישבים האמינו כי הם גזע חדש, וראו בעצמם "צעירים, גבריים ואכזריים", ואילו את צרפת גופא כ"מנוונת, נשית וחלשה".
עוד הם תמכו לעיתים קרובות בשימוש בכוח נגד היהודים והמוסלמים באלג'יריה.
לעומת תנועה זו, צלב האש פתחה במסע תעמולה שהביא לה אלפי תומכים באלג'יר ובקונסטנטין.
היא הציעה שיתוף פעולה עם המוסלמים ותקפה את השמאל.
חוקרים רואים בגישה זו טקטיקה שנועדה למתן את התסכול והרגשות המהפכניים בקרב האלג'יראים המקומיים.
באוראן הפעילה צלב האש גישה אחרת, דומה יותר ללטינים המאוחדים, מאחר שבאוראן התגוררו פחות מוסלמים והייתה בה יותר אנטישמיות.
בשנת 1930 עלה להובלה פרנסואה דה לה רוק, ותחתיו היא הפסיקה להסתמך על מימונו של פרנסואה קוטי ועזבה את הבניין של לה פיגארו.
היא ארגנה הפגנות גדולות על רקע פרשת סטביסקי שיועדו להפיל את ממשלת השמאל.
לה רוק הפך עד מהרה לגיבור הימין הקיצוני, שהתנגד להשפעות הסוציאליזם וה"קומוניזם הנסתר", אך היה מהוסס בקשר למהפכה נגדית.
בתקופת לה רוק דגלה התנועה בפעילות צבאית נגד הסכנה הגרמנית ותמכה בברית בין בעלי ההון לפועלים.
היא הגדילה את כוחה באמצעות הקמת עמותות משניות שהכניסו גם מי שלא לחם במלחמת העולם הראשונה.
היא התנגדה לאקסיון פראנסז המונרכיסטים והמציאה את הסיסמה "קודם כל החברתי!".
בספרו, Le Service Public, תמך דה לה רוק ברפורמה בנהלים הפרלמנטריים; שיתוף פעולה בין תעשיות בהתאם לפעילותן; שכר מינימום וחגים בתשלום וכן בזכות הבחירה לנשים.
צלב האש הייתה אחת מקבוצות הימין שעודדו אנטישמיות ב-1935. בחירתו של לאון בלום, יהודי, לראשות ממשלת צרפת סייעה לה ללבות את האנטישמיות ובבחירות 1936 נרשמו ניצחונות של גורמים אנטישמיים וכן בוצעו חרמות על עסקים יהודים ואף הופעלה אלימות פיזית נגד יהודים.
צלב האש לא השתתפה בהפגנות 1932 נגד תשלום החוב לארצות הברית, אך היא כן תמכה בעצרת שנערכה ב-6 בפברואר 1934 שהובילה להפלת קואליציית השמאל בצרפת, אם כי לה רוק התנגד להשתתפות בהתפרעויות.
צלב האש ודה לה רוק נחשבו לחקיינים המסוכנים ביותר של היטלר ומוסוליני.
ב-18 ביוני 1936 פורקה התנועה על ידי ממשלת החזית העממית.
אחרי פירוק התנועה הקים לה רוק את המפלגה החברתית הצרפתית.
הערכות מתונות מציעות כי למפלגה היו 500 אלף חברים.
הסלוגן של המפלגה: "עבודה, משפחה, מולדת" היה בשימוש מאוחר יותר על ידי ממשלת וישי.
המפלגה נעלמה עם נפילת צרפת.
במהלך כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה, לה רוק הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
המפלגה החברתית הצרפתית הייתה המפלגה השמרנית הגדולה הראשונה בצרפת.
היא קידמה משטר נשיאותי במטרה לסיים את חוסר היציבות של הפרלמנט, שיטה כלכלית שהתבססה על "מקצועות מאורגנים" וקורפורטיזם ובחקיקה חברתית בהשראת הנצרות החברתית.
היסטוריונים סבורים כיום כי המפלגה סללה את הדרך למפלגות הצרפתיות הנוצריות–דמוקרטיות.
צלב גבוה הוא מונומנט אבן בצורת צלב נוצרי העומד כמעין אובליסק.
במהלך ימי הביניים המוקדמים הוקמו מאות צלבים כאלו ברחבי צפון אירופה בכלל, ובאיים הבריטיים בפרט.
בבריטניה ובאירלנד הייתה מסורת מפותחת ונרחבת של הקמת צלבים גבוהים, אשר החלה לכל המאוחר במהלך המאה ה-7. מקורותיו של הצלב הגבוה אינם ברורים דיים, אך הוא מהווה את אחד הסמלים הדתיים הבולטים ביותר שהיו במרחב הציבורי באיים הבריטיים.
באזורים אלו הם ככל הנראה הושפעו בין השאר מהאבן הפיקטית – סמל פגני קדום ובולט אשר היה נפוץ בקרב שבטי הפיקטים.
הצלבים הגבוהים הוקמו על ידי כל תושביו הקדומים של האזור, הן על ידי האנגלו-סקסונים והן על ידי הקלטים.
רוב הצלבים הגבוהים שבנו הקלטים, ובפרט הצלבים באירלנד, נבנו בתצורה של צלב קלטי.
הצלבים הגבוהים אצל הקלטים גם היו עשירים יותר בעיטורים שונים.
עיטורים אלו כללו בדרך כלל תבליטים שהנציחו מוטיבים נוצריים או מאורעות חשובים בתולדות עמי האזור.
באנגליה האנגלו-סקסונית הצלבים הגבוהים היו צרים יותר ממקביליהם הקלטים, והם הופיעו בעיקר באזורים צפוניים בתחומי הממלכות נורת'מבריה ומרסיה.
דוגמאות בולטות לצלבים גבוהים אנגלו-סקסוניים הם צלב רותוול וצלבי דארטמור.
עדויות שונות מראות כי טרם הקמתם של צלבי אבן גבוהים, היו נפוצים גם צלבים גבוהים עשויי עץ.
ייעודם של הצלבים הגבוהים כנראה לא היה יחיד.
לעיתים הם סימנו אתרים דתיים כאשר הם מוקמו מחוץ למנזרים וכנסיות, אך לא פעם צלבים גבוהים סימנו גם גבולות וצמתי דרכים.
גובהם של הצלבים הגבוהים השתנה מאחד למשנהו, אך בדרך כלל הוא נע בין 2 ל-8 מטרים.
מחוץ לאיים הבריטיים, דוגמאות לצלבים גבוהים עתיקים אנו מוצאים בעיקר בסקנדינביה.
בניית הצלבים הגבוהים יובאה לשם ככל הנראה עם הגעתם של מתיישבים נורדים ויקינגים אל אנגליה וסקוטלנד במהלך המאות ה-9 וה-10. בסקנדינביה אפשר למצוא כיום כמאה צלבים גבוהים, רובם בנורווגיה.
לעיתים הם הוקמו כנראה על ידי קהילות שהמירו את דתם לנצרות, כאות על עזיבתם את הפגניות.
בעת המודרנית, לנוכח התחייה הקלטית במהלך המאות ה-19 וה-20, הוקמו ברחבי הארצות הקלטיות בפרט והעולם כולו בכלל צלבים גבוהים חדשים רבים.
לצד מטרות דתיות מוכרות, הצלבים הגבוהים בגרסתם המודרנית שימשו בדרך כלל כאנדרטאות או כאמצעי לעיטור קברים.
צלבים גבוהים מחוץ לאיים הבריטיים
צלב הברזל הוא סרט מלחמה גרמני-בריטי מ-1977 העוסק בחיילי ורמאכט הנלחמים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
הסרט מבוסס על הספר "הבשר מוכן" (The Willing Flesh) מאת וילי היינריך - מפקד גדוד לשעבר בוורמאכט.
הספר מבוסס בחלקו על סיפור אמיתי של אחד ממעוטרי צלב האבירים של צלב הברזל.
הסרט צולם ביוגוסלביה, ובולט בשל הכמות הגדולה של נשק וציוד אותנטיים ששימשו במהלך הצילומים.
הסרט עוסק בגדוד גרמני המוצב בראש גשר גרמני בחצי האי טאמאן, ב-1943 במהלך הקרב על קווקז.
מחלקה בפיקודו של פלדוובל (סמל) רולף שטיינר (ג'יימס קובורן) פושטת על עמדה קדמית רוסית, ולוכדת בשבי חייל-ילד רוסי.
שטיינר הוא קצין ציני, קשוח ומוסרי, הדואג לחייליו ובהמשך אף מוותר על חופשת מולדת כדי לשהות במחיצתם.
אל הגדוד מגיע מפקד חדש, האופטמן סטראנסקי (מקסימיליאן של).
סטראנסקי הוא קצין פרוסי אריסטוקרטי, הנוהג להתרברב על כך שהוא הועבר מצרפת לבקשתו האישית של מפקד הדיוויזיה אוברסט בראנדט (ג'יימס מייסון), וכי הוא עומד לקבל את צלב הברזל.
במציאות, הוא חסר כל ניסיון קרבי, וכפי שמתגלה בהמשך הסרט, אף לא יודע להפעיל רובה.
מטבע הדברים, הוא אינו מסתדר עם שטיינר.
החיכוכים ביניהם מתחילים כבר במפגשם הראשון כאשר שטיינר מסרב להוציא להורג את הילד שלכד.
צלב האבירים של צלב הברזל הוא עיטור גרמני שהוענק על גבורה.
העיטור החל להינתן בתחילת מלחמת העולם השנייה, ובמהלך המלחמה התווספו עוד 4 דרגות גבוהות יותר.
האדריכל הגרמני קרל פרידריך שינקל, עיצב את עיטור צלב הברזל בשנת 1813 על פי בקשתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
העיטור ניתן שוב במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה חידש היטלר שוב את העיטור.
בנוסף הקים היטלר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, אשר היה דרגה חדשה של צלב הברזל, ונועד להיות מקביל לעיטור הפור לה מריט ממלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1940 נוספה לעיטור דרגה נוספת של העיטור עם עלי אלון, ובשנת 1941 נוספו אף דרגות נוספות עם חרבות ויהלומים, אשר עליהם התווספה בשנת 1944 הדרגה הגבוהה ביותר של העיטור עם עלי אלון מוזהבים, חרבות ויהלומים.
העיטור הוענק לראשונה בתאריך 27 בספטמבר 1939, ובסך הכול הוענקו 7,365 עיטורים.
העיטור הוענק לראשונה בתאריך 19 ביוני 1940, ועלי האלון הוצמדו לצלב האבירים בלולאת ברזל.
העיטור הוענק לראשונה בתאריך 21 ביוני 1941, וסיכת החרבות של צלב הברזל עם עלי האלון (הסיכה נענדה מעל הצלב, על לולאת הברזל הצמודה לעלי האלון).
תנאי הזכאות: חרבות לצלב האבירים ומעשה גבורה, או הצטיינות בפיקוד קרבי, והעיטור הוענק לראשונה בתאריך 15 ביולי 1941.
היהלומים שובצו בעלי האלון של צלב האבירים.
בסך הכול הוענקו 27 עלי אלון משובצים ביהלומים, לשני מפקדי צוללות, עשרה טייסים אלופי הפלות, קולונל אחד, וארבעה עשר גנרלים ופילדמרשלים.
מפקדי צוללות: וולפגנג ליט (11 באוגוסט 1943), אלברכט ברנדי (21 בנובמבר 1944).
מכיוון שצלב הקרס הופיע על עיטור צלב האבירים, ובעקבות איסור הצגת סמל זה במערב גרמניה, הממשלה הגרמנית הנפיקה מהדורה מחודשת של העיטור – בה הוחלף צלב הקרס בסמל עלי האלון הנטול משמעות פוליטית.
העיטור החדש יועד לחלוקה לחיילים ותיקי מלחמת העולם השנייה שזכו בצלב האבירים בזמן המלחמה.
צלאת אל-וויתר היא תפילה אסלאמית שמתפללים בדרך כלל אחרי תפילת החובה החמישית.
על פי האסכולה החנפית, אל-וויתר היא אומנם אינה תפילת חובה, אך היא קרובה מאוד לחובה.
התפילה הזאת שונה מכל התפילות באסלאם, מפני שהיא מתבצעת במספר אי-זוגי של רכעות, כשהמינימום היא רכעה אחת.
האימאם עלי בן אבי טאלב אמר "וויתר היא אינה חובה כתפילות החובה, אך הנביא היה מתפלל את צלאת אל-וויתר ואומר: הוי אנשי הקוראן!
התפללו את תפילת אל-וויתר מפני שאללה הוא אחד, והוא אוהב את אל-וויתר".
זה מתקשר גם לעובדה שמבחינה מילולית, משמעות המילה "וויתר" היא "אחד" או "אי-זוגי".
ישנם מוסלמים שנוהגים להתפלל עוד תפילות רשות נוספות לאחר תפילת החובה החמישית, ולכן את אל-וויתר הם מתפללים ממש בסוף הלילה, לפני עלות השחר.
צלאת אל עזמה (נקרא גם בקיצור: "צלאת לעזמה" ובתרגום לעברית: בית הכנסת הזרים - המגורשים.
בערבית: كنيس صلاة العزامة) הוא מתחם בתי כנסת מרכזי במלאח של העיר מרקש שבמרוקו, שהוקם על ידי מגורשי ספרד או צאצאיהם.
בית הכנסת נבנה על ידי מגורשי ספרד, בראשם רבי יצחק דילויה, רב קהילת המגורשים במרקש.
וכך מוסר מקור מהמאה ה-18. בדומה למקבילו צלאת תלמוד תורה היה המתחם הומה במתפללים ובלומדים שמילאו את המקום בכל שעות היום.
עד לשנות השישים של המאה ה-20 שכנו במקום ישיבה גדולה לאברכים וישיבה קטנה לצעירים, בהן לימדו החכמים המפורסמים בעיר, מהם: רבי יעקב דהאן, רבי אברהם אביטבול ואחרים.
במתחם ארבעה אולמות לימוד המקיפים חצר גדולה ונאה, שכל אחד מהם מכיל את ציוד הדרוש כדי לשמש גם כמקום תפילה.
בצד הדרומי בית הכנסת הגדול שבקומה מעליו שכנה הישיבה הגדולה.