tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה מאות שנים, בערך מאז המאה ה-8 לפנה"ס, חיו יוונים בחופי דרום חצי האי האיטלקי וסיציליה, במסגרת מושבות שכונו באופן כוללני יוון הגדולה.
תקופה ארוכה הם היו חזקים ואמידים יותר מהשבטים האיטלקים הילידים, אבל העליונות הזו התפוגגה עם השנים.
בפנים הארץ, אנשים כמו דוצטיוס הסיציליאני העתיקו טכניקות לוחמה יווניות והעתיקו מהיוונים גם צורות ממשל חזקות ואמידות יותר מהמערכת השבטית.
לעיתים, כשאויבי היוונים נעשו חזקים מדי, הזמינו המתיישבים לוחמים מהמולדת היוונית, מעבר לים היוני.
שתי מעצמות עולות הפכו לבעלות השפעה באיטליה, ראשית הייתה הרפובליקה הרומית שפעלה ממרכזו של חצי האי, ושנית הייתה קרתגו שהקימה מושבות ומוצבים בסיציליה כאשר בירתה מבוססת בחופי צפון אפריקה.
בשנת 281 הזמינו תושבי טרנטום, ישוב יווני לחופי מפרץ טאראנטו, את פירוס לעזור להם במאבקם נגד הרומאים.
פירוס רצה לנקום את קרוב משפחתו אלכסנדרוס, שמת באיטליה בהסתבכות דומה שנעשתה בחסות המאבק של המושבות היווניות באיטלקים, ורצה להשתוות לאלכסנדר הגדול על ידי בניית אימפריה בחלקו המערבי של הים התיכון, שם סיציליה העשירה הייתה יעד אטרקטיבי.
הוא יכול היה דרך כך להקנות לעצמו כבוד ביוון עצמה, שבה תושביהם של מרכזי אוכלוסייה ופעילות, כגון אתונה וספרטה המפותחות, עדיין התייחסו לשכניהם המקדונים והאפירוטים כגרועים מהברברים הזרים.
היבט נוסף למאבק היה אידאולוגי: "מלחמת פירוס" בין אפירוס היוונית לרפובליקה הרומית נחשבה להיות מעין מלחמת טרויה שנייה.
רומא טענה כי נוסדה על ידי פליטים מטרויה, ובראשם איניאס; ופירוס טען שהוא צאצא של האויב המושבע של הטרויאנים: אכילס חדש אשר יילחם נגד טרויה חדשה.
הסיבה הראשית לפרוץ המלחמה הייתה ההתפשטות הרומית.
בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס הביסו מספר עמים ילידים יריבים והחלו לאחד את איטליה תחת שלטונם.
הרומאים, שעיקר כוחותיהם התרכזו אותה העת בהשתלטות על צפון איטליה, עדיין לא ממש הרחיקו לכת לקצה הדרומי של חצי האי, אבל שאיפותיהם ארוכות הטווח כללו איחוד של כל איטליה.
כתוצאה מכך, הערים היווניות בדרום היו כעת באופק הרומי.
הלוקאנים, עם ילידי איטלי שישב בדרום חצי האי, היו חסרי מנוחה ואיימו על מושבות יווניות, אשר פנו לעזרה כבר בשנת 285 לפנה"ס.
התערבות רומאית במאבק הובילה לעימות ישיר בין רומא למושבה היוונית טרנטום, שכתוצאה ממנו פנו אלו האחרונות בקריאת עזרה מפירוס.
הלה הניח כי דרך מלחמה זאת יוכל להשיג דריסת רגל באיטליה ולהשתלט על סיציליה העשירה.
לפני הפתיחה בעימות, יועצו הנאמן של פירוס, קינאס, ניסה לשכנעו להימנע ממלחמה ברומא, אך ללא הצלחה.
ההסדר בחזית הלוחמה המקדונית נעשה לקראת מסעו של פירוס לאיטליה.
בהסכם נקבע כי פירוס ייקח את בתו של קראונוס לו לאישה, כמו גם שפירוס מעביר את ההשגחה על ממלכתו, אפירוס, לידי קראונוס, עד שובו ממסע המלחמה במערב.
בשנת 280 לפנה"ס חצה פירוס בראש צבאו את מצר אוטרנטו והגיע לחוף המזרחי של "המגף" האיטלקי עם עשרים פילי מלחמה, 3,000 פרשים, 2,000 קשתים, 500 קלעים, 20,000 חיילי רגלים, וכוח עתודה של עוד 3,000 איש.
הוא יכול היה לסמוך על העיר טרנטום, שהזמינה אותו ואת צבאו, אבל גם על המושבות מטאפונטום והרקלאה, ומיד הורה לטרנטינים למסור לו את המצודה שלהם ואילץ אותם לקיים תרגילים צבאיים לקראת המאבק ברומאים.
עוד לפני הגעתו של פירוס, המושבות היווניות הבטיחו להעמיד לרשות צבאו את כל כוחותיהם ואמצעיהם.
פירוס הסיק, כי נוכח הפילוג הפנימי בתוכה, כיבוש סיציליה יעשה בקלות.
למעשה, פלגים ילידים בסיציליה אכן לא היו יריבים משמעותיים לעומת הצבא האפירוטי, אך מוצביה של קרתגו על האי כן היו.
התורה החדשה שיושמה במהלך המלחמות נגד הסאמניטים ומלחמת פירוס, הייתה מבוססת על יחידה צבאית חדשה שנקראה מאניפולוס.
בינתיים, עם התבססות צבאו של פירוס בדרום חצי האי האפניני, הרומאים שלחו מטעמם את הקונסול פובליוס ואלריוס ליביוס בראשות צבא להתעמת מול צבא אפירוס והמושבות היווניות.
המשמעות של איך שני הצדדים התייצבו במערך לקראת קרב הייתה שהקו הרומי הרחב יותר יכול היה לאיים לאגף את הצדדים של קו אויב צר יותר מולו, שאותו יוכל לתקוף על אגפיהם.
לעומתם, השיטה היוונית התבססה על מערך פלנקס צפוף שהיה מיועד להגנה והיה יכול להתפרץ למתקפה במהרה.
פירוס השתמש בפילי המלחמה שלו כקלף מפתח, שכן קודם לכן הרומאים מעולם לא ראו פילים.
הצבאות היריבים נפגשו מול הרקלאה, דרום מערבית לטרנטום, גם כן לחופי מפרץ טאראנטו.
תחילה שלח פירוס חיל קטן לבלום את התנועה הרומאית מעבר לגשר שמעל לנהר סיני אותו היה על הרומאים לחצות כדי להגיע למחנה יריביהם.
בזמן שהרומאים התעכבו התארגן מערך הכוחות האפירוטי לקראת הקרב.
הלגיונרים תקפו את קווי מערך ההופליטים באגפים הצדדיים של מערך הפלנקס האפירוטי, אך לא הצליחו לחדור את ההגנות שלהם.
בעוד שני מערכי החי"ר האפירוטים נעולים בהגנתם וסופגים את עיקר האש של הרומאים, תקפו הפרשים והפילים של פירוס את האגפים הרומאים הלא מוגנים, שהיו מרוכזים במתקפתם נגד ההופליטים, דרך פעולת איגוף מסביב למערך התקיפה הרומאי.
הרומאים, שהיו בעלי פרשים נחותים למקביליהם האפירוטים, לא היו מסוגלים להתמודד עם המתקפה, וכוחותיהם בשני האגפים החלו בנסיגה.
הרומאים איבדו 7,000 איש אך הצליחו לחזור לצפון כשהמשמעת הצבאית עדיין שוררת בקרב כוחותיהם.
פירוס איבד 4,000 חיילים, אותם לא יכול היה להחליף.
הניצחון בקרב הרקלאה היה ניצחון יקר, אבל התוצאות היו מבטיחות עבור פירוס: כמה שבטים ילידים בפנים הארץ (הלוקאנים, הברוטים והמספים) הצטרפו אליו, והמושבות היווניות קרוטון ולוקרי גם כן פנו לקבל את חסות צבאו בהגנה מפני הרומאים.
הרומאים איבדו כמעט לחלוטין את השליטה וההשפעה שהייתה להם על הדרום.
כעת, כשהמומנטום בידו, פירוס נקט יוזמה ונע במהירות צפונה, בתקווה שבעלי בריתה של רומא יערקו ויצטרפו לכוחותיו.
הילידים הסאמניטים אכן עמדו בציפיותיו ועברו מחסות רומית לחסות הצבא האפירוטי.
עם זאת, הלאטינים סירבו לעמוד לצד המלך האפירוטי והברית שלהם עם הרפובליקה הרומית שרדה.
פירוס צעד לכיוון רומא כשהוא בוזז את כל שבדרכו.
הוא הגיע לאנגניה והחליט לדחות את הקרב על הבירה הרומאית על רקע העומס שלו בשלל.
בנוסף, הקונסול הרומי ליביוס עקב אחר פירוס עם צבאו בכל תנועותיו, למרות שצבאו הובס, וגם הקונסול השני, אמיליוס ברבולה, שבזמן זה הספיק להחריב את טרנטום, התקרב בראש חילותיו לעבר צבאו הנע של פירוס.
מתוך הבנה שבקרוב הוא יהיה במלכוד, פירוס חזר על צעדיו.
נוכח תחילתו של החורף, פירוס החליט להקים מחנה בקמפניה.
במהלך החורף פתח פירוס במשא ומתן עם הרומאים, שרצו להחליף שבויים.
הוא שלח את איש החצר שלו קינאס לנהל את המגעים מול הסנאט הרומי.
קינאס, יועצו הראשי של פירוס, שהתחנך על ידי הנואם האתונאי דמוסתנס, הציע תנאים נדיבים מאוד: הרומאים יקיימו שלום עם טרנטום ויאלצו להכיר בעצמאותם של השבטים האיטלקיים וכמה מושבות יווניות.
כמקובל בעולם היווני, קינאס הציע מתנות לסנאטורים, שחשבו שהם מקבלים שוחד וסירבו להמשיך במגעים, במיוחד כשהסנאטור הזקן והמכובד אפיוס קלאודיוס קאקוס נזף בהם על כך שהם מקיימים משא ומתן ועושים עסקים עם אויב זר שעדיין היה נוכח עם צבאו על אדמת איטליה.
לנוכח התמוטטות זאת במשא ומתן, המלחמה המשיכה.
באביב 279 לפנה"ס, פירוס תקף את המושבות הרומיות בלוצ'רה ובוונוסה, ששכנו בדרום-מזרח איטליה.
יחד עם ערים אחרות, הם השתייכו לטבעת של יישובים צבאיים רומאים שהקיפו את הסמניטים, בעלי בריתו החדשים של פירוס.
פירוס רצה לשבור את הטבעת כדי להגיע לבעלי בריתו, מתוך צורך לגייס את אנשיהם לצבאו.
גם רומא התכוננה למלחמה ארוכה.
היא החלה במגעים כלכליים להשיג בעלי ברית יוונים פוטנציאליים בדרום.
במקביל, שלחה רומא למזרח שני צבאות, בראשם של פובליוס סולפיציוס סאווריו ופובליוס דציוס מוס, שני הקונסולים החדשים.
לא הרחק מאסקולום, בין לוצ'רה לוונוסה, פגש הצבא המאוחד שלהם - שמנה 40,000 איש - את פירוס וצבאו.
במהלך הקרב היה הצבא האפירוטי בעמדה נחותה ביחס למקבילו הרומי, ולכן פירוס החליט לצופף את השורות של הקשתים והקלעים בין פילי המלחמה, והורה על מתקפה חזיתית עם תנופה רחבה.
הרומאים, נוכח מרווח תנועה קטן גם כן, התמודדו חזיתית נגד הצבא האפירוטי ונערך מרחץ דמים.
הקרב נמשך יממה, ובסופו היה על הרומאים לסגת, אך פירוס לא הצליח להשתלט על המחנה שלהם.
הרומאים איבדו 6,000 איש כולל הקונסול פובליוס דציוס מוס שנהרג; היוונים 3,505 איש.
בסיום הקרב נשמע פירוס, שנפצע מכידון וראה את המחנה שלו הרוס, מצהיר: על רקע אמרה זאת הפך "ניצחון פירוס" למטבע לשון, ביטוי המשמש לתיאור ניצחון שעלה במחיר כה רב, עד שיצא שכרו בהפסדו.
דיודורוס סיקולוס כתב כי לאחר כריתת הברית ולפני חציית פירוס מאיטליה לסיציליה, העלו הקרתגים 500 לגיונרים רומיים על סיפון ספינותיהם והפליגו לעבר רגיום (ככל הנראה מסיציליה).
הם צררו על חיל המצב הרומי המורד שכבש את העיר, אך ויתרו על המצור, אך לא לפני שהציתו קצת עצים שנאספו לבניית ספינות.
הם נשארו ושמרו על מצר מסינה הצר שבין איטליה לסיציליה, והסתכלו על כל ניסיון של פירוס לחצות אותו.
זו בוודאי הייתה הפעולה הראשונה נגד חיל המצב הרומי המורד ברגיום.
הקונסול גאיוס פבריציוס לוקיינוס הביס בסופו של דבר את חיל המצב והחזיר את העיר לאנשיה.
כעוסים מהאובדן הרב של הכוחות בקרב אסקולום, אויביו הרומאים של פירוס לא הגיעו עימו לכדי משא ומתן.
בעולם היווני, שני ניצחונות הספיקו בדרך כלל כדי לסיים מלחמה בין שתי ארצות יווניות, אך בשונה מכך הרומאים לא הסכימו לקבל את ההפסד בחזית כחד משמעי.
היו תלונות שנשמעו גם מקרב צבאו של פירוס עצמו, ורופאו האישי בגד בו והציע לרומאים להרוג את המלך בהרעלה.
הרומאים אולי הופתעו מכך שאויבם הצהיר על עצירת המלחמה לעת עתה, אבל הם לא ידעו שפירוס קיבל קריאה לעזרה מהמושבה היוונית סירקוסאי בסיציליה, שאוימה על ידי קרתגו, וגם קיבל קריאה לעזרה ממקדוניה ויוון, שהותקפו על ידי שבטים קלטים.
המלך המקדוני תלמי קראונוס, הובס על ידי הקלטים, שהתקדמו כעת הרבה מעבר לאפירוס ותסליה ועד לדלפי.
פירוס העדיף להתרכז בזירת הקרב הסיציליאנית, הרי שסיציליה הייתה המטרה הראשונית של מסע המלחמה לחצי האי האיטלקי.
הפנייה של פירוס נתנה לרומא הזדמנות לאלץ את הסאמניטים להיכנע שוב לכוחותיהם, ולהכניע את הלוקאנים והברוטים גם כן.
לאחר שפירוס עזב את חצי האי האפניני, הרומאים החלו להשתלט מחדש על חצי האי.
אחד הקרבות היה קרב גבעות קרניטה, שנערך בין הרומאים לסאמניטים.
בקרב זה, הסאמניטים התאספו בגבעות קרניטה, הרומאים טיפסו על הגבעות למרות קושי השטח, אבל הסבך והתלילות הפכו אותם למטרות קלות לסאמניטים.
בשובו לחצי האי האפניני, לאחר המערכה שלו בסיציליה נגד הקרתגים, החל פירוס במערכה חדשה נגד הרומאים.
שאיפותיו להקמת אימפריה מערבית למולדת היוונית כבר התנפצו, והמלחמה המחודשת נגד רומא, כשרק שליש מכוחותיו הראשוניים נותרו, הייתה בקנה מידה מינורי ביחס למערכה הראשונית כפי שנערכה בקרבות הרקלאה ואסקולום.
הוא נזקק לתגבורת, אך לא הצליח לגייס את הילידים המקומיים שוב לעזרתו.
הסאמניטים איבדו את אמונם בפירוס בנקודה זאת, ועוד ליקקו את פצעיהם מהמערכה שלהם נגד הרומאים.
כתוצאה מכך רק מעטים מקרבם פנו שוב לתמוך במחנה של פירוס.
מלך אפירוס החליט לפצל את כוחותיו לשניים, את החיל הראשון שלח ללוקאניה כדי לבלום את תנועתו של אחד הקונסולים, כדי שצבאותיהם לא יתאחדו.
בינתיים נשאר בראש החיל השני, שהתמודד מול צבאו של הקונסול השני, מאניוס קוריוס, שחנה בבטחה בראש כוחותיו ליד העיר בנוונטום, צפונית ללוקאניה, והמתין לסיוע מלוקאניה.
מתקפת הפתע הלילית שלו על הקונסול מאניוס קוריוס ליד בנוונטום נכשלה, ובמהלך היום, הוא הובס בפעם הראשונה והאחרונה על ידי הצבא הרומאי.
לפירוס כבר לא נותרו עוד ברירות, הוא נאלץ לחזור לטרנטום, שם נחשב לעריץ מדכא.
כשהוא משאיר כוח סמלי מאחור, הפליג בחזרה לאפירוס בחורף שבין 275 ל-274 לפנה"ס.
הוא הבטיח ליוונים תושבי טרנטום שהוא יחזור, אבל הוא מעולם לא הצליח לקיים הבטחה זאת.
בזו אחר זו נכנעו מושבות יוון הגדולה לרומא, שהתבררה כשליט מתון להפתעתם של היוונים.
הניצחון הרומאי במלחמת פירוס הפך את רומא למעצמה בעלת הכרה עולמית, ומצרים התלמיית קידמה עמם מגעים להסכם ידידות נוכח תוצאות המלחמה.
פירוס שב לאפירוס לאחר שש שנים בהן שהה באיטליה, וכל צבאו נחרב לחלוטין.
שאיפותיו כאמור התנפצו, אך הוא נותר נחוש בדעתו להטביע חותם בתוך יוון עצמה.
זירת סוריה במלחמת חרבות ברזל היא זירת הלחימה בין ישראל לסוריה במלחמת חרבות ברזל.
בחודשי הלחימה הראשונים, החל מאוקטובר 2023, לא התקיימה לחימה ישירה בין המדינות, אך תקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי בוצעו גם במקומות מרוחקים בסוריה, לצד מבצעי קומנדו נדירים כמו מבצע רבות הדרכים.
מטרת הלחימה בחודשים הראשונים של המלחמה הייתה סיכול העברות נשק לחזבאללה וארגוני הטרור בלבנון שפעלו נגד ישראל.
בדצמבר 2024, לאחר התמרון הקרקעי של צה"ל בלבנון, החלו ארגון היאת תחריר א-שאם וארגוני מורדים נוספים בביצוע מתקפה על כוחות השלטון הסורי, ותוך מספר ימים הגיעו לפאתי דמשק.
משטר אסד נפל וגורמי הארגון החלו בתפיסת השלטון בסוריה.
בעקבות האירועים צה"ל פתח במבצע חץ הבשן להשתלטות על מרחב החיץ בין המדינות, להשמדת התשתיות הצבאיות של צבא סוריה, ולהגנה על רמת הגולן.
ב-31 במאי 1974 נחתם הסכם הפרדת כוחות בין ישראל לסוריה שסיים את מלחמת יום הכיפורים ואת תקופת ההתשה שלאחריה בחזית הסורית.
הסכם זה קבע את גבול ישראל–סוריה.
במסגרת ההסכם, ישראל נסוגה משטח המובלעת הסורית ורום החרמון שנכבשו במלחמת יום הכיפורים, ונקבע אזור חיץ בין ישראל לסוריה.
הלחימה בסוריה לפני נפילת אסד
עם תחילת טבח שבעה באוקטובר ופרוץ המלחמה, עלה החשש כי בחזבאללה מתואמים עם חמאס ונערכים לבצע מתקפה דומה במקביל.
בתוך שעות ספורות כל כוחות ההגנה נפרסו בשלושה מערכי הגנה.
ב-10 באוקטובר 2023 בשעה 22:00 נורו פצמ"רים מסוריה לרמת הגולן.
ב-12 באוקטובר הותקפו מסלולי ההמראה של שדות התעופה הבינלאומיים בחלב ובדמשק, שהושבתו בעקבות התקיפה.
ב-15 באוקטובר הותקפו שוב מסלולי נחיתה בחלב, לאחר ששני שיגורים זוהו משטח סוריה לרמת הגולן.
ב-22 באוקטובר שוב נתקפו שני שדות התעופה.
ב-24 באוקטובר בשעות הערב נורו 2 רקטות מסוריה לעבר דרום רמת הגולן שנפלו בשטח פתוח.
צה"ל תקף בירי, ודווח על 11 חיילים סורים הרוגים.
ב-27 באוקטובר בשעות הצהריים נורו מספר רקטות מאזור לבנוני שמצפון לחוות שבעא לרמת הגולן, אך הן נפלו בגולן הסורי.
ב-29 באוקטובר בלילה זוהו מספר שיגורים מסוריה שנפלו בשטח פתוח ברמת הגולן.
צה"ל חשש משותפות של ארגוני הטרור בסוריה יחד עם חזבאללה, והעמיד בכוננות עליונה את מטוסי ה"אדיר" (F-35I), כחלק מהיערכות רחבה להידרדרות בגזרת הצפון וכמסר מאיים לחזבאללה ושותפיה בלבנון ובסוריה וכהכנה לנאום שנשא חסן נסראללה ביום שישי ב-15:00.
ב-8 בנובמבר מילציית "האימאם חוסיין" מיליציה איראנית בסוריה שיגרה כטב"ם, לעבר ישראל, שעבר דרך ירדן והגיע עד אילת מבלי שהמערכות הגילוי הישראליות יזהו אותו.
לפי פביאן הינץ, הכטב"ם היה מסוג שאהד 101 (מוראד-5) ולפי ynet מדובר בצאמד 3. באילת הוא פגע במבנה בית ספר וגרם לו נזק, אך ללא נפגעים.
המיליציה שיגרה גם כטב"ם נוסף אך הוא יורט.
בשעות הלילה של 10 בנובמבר, תקף צה"ל בסוריה מטרות של חזבאללה ושל צבא סוריה בתגובה לשיגור הכטב"ם לאילת ביום הקודם, והודיע כי "משטר אסד אחראי באופן מלא על כל פעולת טרור שמבוצעת משטח סוריה".
בתקיפה נהרגו שבעה פעילי חזבאללה וארבעה חיילים מצבא סוריה.
ב-11 בנובמבר בשעה 19:15 הופעלו אזעקות ביישובים אבני איתן, אלי-עד ונוב בדרום רמת הגולן כתוצאה מ-3 שיגורים מסוריה שנפלו בשטחים פתוחים.
ב-14 בנובמבר בשעות הערב זוהו שני שיגורים כושלים משטח סוריה שלא חצו לשטח הארץ, כוחות צה"ל תקפו בירי ארטילרי את מקורות הירי.
בליל 17 בנובמבר הודיע צבא סוריה שישראל תקפה בדמשק ומערכות ההגנה האווירית יירטו טילים ונגרם נזק, לפי האופוזיציה הסורית נתקפו מטרות של חזבאללה.
ב-26 בנובמבר דווח בתקשורת הסורית על תקיפה של יעדי מיליציות איראניות בנמל התעופה הבין-לאומי דמשק.
נמל התעופה חזר לפעילות יום לפני כן, לאחר שהושבת כחודש לפני כן בעקבות תקיפה קודמת.
בליל 2 בדצמבר נהרגו שני איראנים ממשמרות המהפכה האסלאמית בתקיפה בא-סידה זינב ובחג'ירה, מדרום לדמשק.
ב-3 בדצמבר בשעות הבוקר זוהה שיגור אחד משטח סוריה לעבר שטח ישראל, שלא יורט על פי מדיניות.
בשעה 20:00 הופעלה אזעקה במושב קשת, זוהה שיגור אחד משטח סוריה שנפל בשטח פתוח – כוחות צה"ל תקפו את מקור הירי.
ב-7 בדצמבר בשעה 19:56 הופעלה אזעקה בבוקעאתא, שוגרו מספר רקטות מסוריה, אותרו מספר נפילות בשטחים פתוחים.
כשעה לאחר מכן דווח בתחנת רדיו המזוהה עם משטר אסד: פיצוצים בדרום-מערב דמשק ובקוניטרה, ככל הנראה כתוצאה מתקיפה ישראלית.
ב-8 בדצמבר בתגובה לשיגור רקטות מסוריה, ביצע צה"ל סיכול ממוקד ברכב בקוניטרה שבו נהרגו 4 מחבלים: בכיר במיליציה הסורית "המשמר הלאומי המערבי" ו-3 פעילי חזבאללה.
בין ההרוגים, על פי חזבאללה: חסן עלי דקדוק, בנו של הבכיר בחזבאללה עלי מוסא דקדוק.
האב אחראי על יחידת "תיק הגולן" של הארגון.
ב-12 בדצמבר כלי טיס וטנקים תקפו מספר תשתיות צבאיות ועמדה צבאית של צבא סוריה שבשטח סוריה.
ב-25 בדצמבר דווח על תקיפה ישראלית באזור דמשק של מחסני נשק איראניים שבה נהרג בסיכול ממוקד סייד רזי מוסאווי, יועץ צבאי בכיר במשמרות המהפכה האסלאמית בדרגת מייג'ור גנרל, אשר היה אחראי על הקשר בין כוח קודס לצבא סוריה ומקושר לקאסם סולימאני.
ב-28 בדצמבר בסוריה האשימו את ישראל בתקיפה בשדה תעופה בדמשק ובאזור א-סווידא.
לדבריהם, התקיפה התרחשה פחות מיממה אחרי חידוש הטיסות מהשדה בדמשק, שהופסקו עקב תקיפה בסוף נובמבר.
ב-29 בדצמבר בערב שוגרו 2 רקטות משטח סוריה לצפון רמת הגולן ונשמעו התרעות ביישובים מג'דל שמס, נמרוד ומסעדה.
רקטה אחת יורטה ואחת נפלה בשטח פתוח.
דווח ש-11 בכירים במשמרות המהפכה האסלאמית נהרגו בתקיפה שיוחסה לישראל בדמשק.
חזבאללה דיווח על 4 פעיליו שנהרגו במתקפה באל-בוכמאל בסוריה – ציר הברחות הנשק מאיראן לסוריה ומשם ללבנון.
התקיפות יוחסו בתקשורת הערבית לארצות הברית אך היו הערכות שזו הייתה תקיפה ישראלית.
נפגעו גם פעילים במיליציות פרו-איראניות.
בסוריה, טענו כי ישראל תקפה בשדה התעופה הבין-לאומי חלב.
התקיפה בסוריה כוונה למחסנים של כוח קודס האיראני ששימשו לאחסון נשק המועבר דרך היבשה.
ב-31 בדצמבר, נשמעו אזעקות במושב קשת ומיד לאחר מכן בקצרין עקב חדירת של מספר כלי טיס בלתי מאוישים מסוריה.
כטב"מ אחד נפל בדרום הגולן וכמה כטב"מים נוספים יורטו.
גדודי חזבאללה בעיראק לקחו אחריות על הכטב"מים.
ב-1 בינואר 2024 בשעות הערב בוצע ירי רקטות מסוריה אל עבר דרום רמת הגולן.
למחרת, עם עלות השחר חיל האוויר תקף גדוד ארטילריה של הצבא הסורי, באזור העיירה כנאכר, דרומית מערבית לבירה דמשק.
תקיפה זו העלתה את מניין התקיפות של ישראל בסוריה באותו שבוע ל-6, לפי דיווחים סוריים.
ב-8 בינואר נהרג חסן עכאשה, שהיה אחראי לשיגורי הרקטות של ארגון הטרור חמאס משטח סוריה לעבר ישראל בשבועות שקדמו להתנקשות בו בסיכול ממוקד בסוריה.
ב-20 בינואר דווח על שורת תקיפות של ישראל בסוריה ולבנון כנגד יעדים של משמרות המהפכה וחזבאללה, בין ההרוגים סאדק אומידזאדה ראש יחידת המודיעין של כוח קודס בסוריה.
לתקיפה זו היו השלכות גאו-פוליטיות גדולות יותר מהתקיפות הקודמות: ב-21 בינואר מסוקים רוסיים סיירו מעל אזור החיץ בגבול ישראל–סוריה, לדבריהם לצורך פיקוח על המצב בגבול, בצעד שהראה עליית מדרגה בפעילות רוסיה מול ישראל.
ברויטרס דווח כי בעקבות התקיפות נגד בכירים איראנים, החלה איראן לצמצם את נוכחותם בסוריה, אף כי הצהירה שלא תוותר על נוכחות כוחותיה בסוריה אך תפעל מרחוק באמצעות חזבאללה.
ב-29 בינואר הותקף מטה של משמרות המהפכה בקרבת מסגד א-סיידה זיינב.
ב-2 בפברואר נהרג סעיד עלידאדי, מפקד שדה של משמרות המהפכה בסוריה, ושני בני אדם נוספים בתקיפה נוספת באזור מסגד א-סיידה זיינב.
ב-10 בפברואר נתקפו אתרים איראניים בעיירה א-דימאס הסמוכה לדמשק.
ב-21 בפברואר בוצע ניסיון סיכול ממוקד בשכנות כפר סוסה בדמשק.
הותקפה הקומה הרביעית בבניין בעל תשע קומות ששימש גורמים באיראן ובחזבאללה.
ב-1 במרץ הותקפה דירה בעיירה בניאס בצפון מערב סוריה, ובה נהרג רזא זארעי, לפי איראן אינטרנשיונל אחד ממפקדי משמרות המהפכה בסוריה, ומספר פעילי חזבאללה.
לפי ארגוני אופוזיציה סורים, הבכירים ברחו מאזור דמשק לאחר מספר תקיפות ישראליות באזור, אך נתפסו במתחם החדש.
ב-12 במרץ צה"ל אישר כי תקף תשתיות של צבא סוריה באזור תל אחמר בקוניטרה, בעקבות שימוש של חזבאללה בתשתיות.
גורם בצה"ל אמר כי הוא רואה במשטר הסורי כאחראי לכל מה שקורה בשטחו ולא יאפשר ניסיונות להתבססות של ארגון הטרור חזבאללה בסוריה.
ב-16 במרץ בוצע שיגור כושל לעבר ישראל מכיוון סוריה, שבעקבותיו צה"ל הגיב באש תותחנים.
ב-19 במרץ נתקפו מוצבים צבאיים ששימשו את המשטר הסורי ואת חזבאללה בשיתוף, באזור העיירות יברוד ואל-קטייפה, מצפון לדמשק.
ב-26 במרץ בוצעו מספר תקיפות באזור דיר א-זור ואל-בוכמאל, כנגד מיליציות פרו-איראניות.
בתקיפות נהרגו 15 פעילים, ובהם יועץ משמרות המהפכה בהרוז ואחדי, קצין בדרגת עקיד (מקבילה לאל"ם).
לטענת משטר אסד התקיפה בוצעה בידי כוחות אמריקאים, אך גורם ישראלי הודה לפחות בחלק מהתקיפות.
ב-29 במרץ, במהלך שעות הלילה, בוצעה תקיפה בנמל התעופה חלבּ שיוחסה לישראל, ונהרגו בה 44 בני אדם, רובם חיילי משטר אסד וביניהם גם בכיר בחזבאללה הלבנונית ו-7 פעילי הארגון, ונפצעו עשרות.
התקיפה כוונה לעבר מכון למחקרים מדעיים הנמצא בעיר ולעבר אזור שסמוך לנמל התעופה.
ב-1 באפריל הותקף בניין הקונסוליה האיראנית בדמשק, ובתקיפה זו נהרג מוחמד רזא זאהדי מפקד סוריה ולבנון בכוח קודס שבמשמרות המהפכה האיראנית.
בתגובה תקפה איראן את ישראל במתקפת כטב"מים וטילים בליסטיים ב-13 באפריל.
לפי הדיפלומטית הצרפתייה סלין אויסאל, לאחר התקיפה האיראנית והתגובה אליה באפריל הפחיתה ישראל זמנית את מספר התקיפות שלה נגד השלוחות של איראן באזור סוריה.
לפי רויטרס, ישראל הגבירה את תקיפותיה באזור במהלך יוני.
ב-7 באפריל נרצח בכיר במפלגת הכוחות הלבנוניים הנוצרית, פסקל סלימאן, וגופתו נמצאה בסוריה.
ב-21 באפריל בוצעה תקיפה כלפי יחידת בקרה צבאית בסמוך לאיזרע, מחוז דרעא.
ב-3 במאי נתקפו יעדי חזבאללה באזור הכפרי במערב דמשק, לטענת גורמים סורים באמצעות טילים ישראליים מרמת הגולן.
ב-20 במאי בוצעו מספר תקיפות במחוז חומס, באזורים שנמצאים בקרבת הגבול עם לבנון ובשליטת חזבאללה.
ב-25 במאי הותקפו רכב ומשאית באזור אל-קוסייר במערב סוריה.
ב-3 ביוני, לפנות בוקר, בוצעה תקיפה בסוריה המיוחסת לישראל באזור העיר חלב, לפחות 17 בני אדם נהרגו וכ-15 נפצעו, התקיפה כוונה לעבר נקודות איסוף של המיליציות הפרו-איראניות.
דווח כי יועץ איראני בכיר נהרג.
ב-27 ביוני הותקף מתחם באזור א-סיידה זיינב ששייך לארגון "ג'האד אל-בנאא'" ארגון כפוף לחזבאללה ולמיליציות הפרו-איראניות.
שני אנשים נהרגו ומספר כלי רכב באתר נהרסו.
ב-17 ביוני נפל בסוריה כלי טיס צה"לי מסוג רוכב שמיים.
ב-19 ביולי ישראל תקפה באמצעות כטב"ם שני אתרים צבאיים במרחבים קוניטרה ודרעא.
לפי המרכז הסורי לזכויות אדם אחד האתרים שהותקפו היה האתר שאליו הועברו שרידי הרוכב שמיים על ידי חזבאללה.
ב-9 ביולי כטב"ם צה"לי הרג בסיכול ממוקד את יאסר קרנבש במערב סוריה.
קרנבש היה בעברו שומר ראשו של חסן נסראללה, וטרם סיכולו היה אחראי על הברחת אמל"ח לחזבאללה דרך סוריה.
ב-18 ביולי 2024 כוח של יחידת אגוז פשט קרקעית למרחב סיידא אל-ג'ולאן בדרום סוריה, ועצר פעיל איראני ששהה במקום.
החטוף, עלי אל-עאסי, הופעל על ידי איראן והעביר מידע מודיעיני על כוחות צה"ל בגבול ישראל–סוריה.
זו הפעולה הרגלית הראשונה בשטח סוריה שצה"ל קיבל עליה אחריות מאז מלחמת יום הכיפורים.
ב-8 באוגוסט צה"ל השמיד מחסני נשק ליד שדה התעופה הצבאי א-שעיראת באזור חומס בסוריה, בתקיפה נפצעו שבעה, 3 מהם פעילי מיליציות פרו-איראניות.
גם ב-23 באוגוסט צה"ל תקף בעיר חומס שבסוריה, על פי דיווחים מקומיים מחסן אמל"ח ומאגרי דלק של חזבאללה היו המטרות, 7 אנשים נפצעו בתקיפה.
צה"ל תקף גם את כביש ביירות–דמשק ובעומק סוריה ועיראק.
בליל 8 בספטמבר תקף חיל האוויר הישראלי מספר יעדים במרכז סוריה ובמערבה, באזור מסיאף.
המתקפה כללה ארבעה גלי תקיפות שכוונו נגד אתרים צבאיים של המשטר הסורי: המרכז למחקרים מדעיים במסיאף, אתר על כביש מסיאף–ואדי אל־עיון, אתר בחיר עבאס שבמסיאף, שני אתרים בכפר א-ראווי ומפעלי הגנה אווירית בדרום-מערב מסיאף.
לפי סאנא נהרגו 16 בני אדם ונפצעו 36, בעוד שהמרכז הסורי לזכויות אדם דיווח על 25 הרוגים, בהם ארבעה חיילים סורים, שני פעילי חזבאללה סורים, 11 סורים שעובדים עם המיליציות הפרו-איראניות וחמישה אזרחים, ו־32 פצועים.
בליל 9 בספטמבר נערך מבצע רבות הדרכים שבו פשטה יחידת שלדג על מתקן של משמרות המהפכה האיראניים, שנועד לייצר 300 טילים מדויקים בשנה לחזבאללה והוסתר כ-120 מטר מתחת לאדמה.
הפעולה נמשכה כשעה, במהלכה הכוחות לקחו בשבי בין 2 ל-4 קצינים איראנים ואספו ציוד ומסמכים חשובים ולאחר מכן מיקשו אותו מבפנים והשמידו אותו.
ב-12 בספטמבר צה"ל תקף את כביש קוניטרה–דמשק והרג 2 חיילים.
לאחר מכן הרג צה"ל על אדמת סוריה את אחמד אל-ג'אבר, מחבל ביחידת "תיק הגולן".
ב-15 בספטמבר החות'ים שלחו קבוצה של 100 חיילים המתמחים ברקטות לסוריה על מנת לעזור לחזבאללה ליצור לחץ על ישראל.
ב-20 בספטמבר צה"ל תקף רכב בדרך לדמשק, בתקיפה צה"ל הרג גורמים בכירים בגדודי חזבאללה בעיראק.
ב-24 בספטמבר צה"ל תקף בסוריה מבנים של חזבאללה בעיר הנמל הסורית טרטוס.
למחרת צה"ל תקף מבנים של חזבאללה ומיליציות פרו-איראניות במערב סוריה.
ב-27 בספטמבר תקף צה"ל מבנים של צבא סוריה בדמשק, ובסוריה דיווחו על 8 הרוגים.
ב-28 בספטמבר צה"ל תקף אתרי ייצור של חזבאללה וצירי הברחה על גבול סוריה–לבנון.
בנוסף לתקיפות נגד חזבאללה צה"ל הרג את ראש תשתית הטרור של חמאס בדרום סוריה.
ב-1 באוקטובר לפי דיווחים בסוריה, ישראל תקפה באמצעות מטוסי קרב וכטב"מים במספר מוקדים בעיר הבירה; מערכות ההגנה הסוריות הופעלו.
עוד דווח כי תקיפה נוספת באזור כוונה נגד גורמים צבאיים בחזבאללה ובמשמרות המהפכה בסוריה.
מוחמד ג'עפר קסיר, מפקד יחידה 4400 היחידה להעברת אמצעי לחימה מאיראן לארגון הטרור חזבאללה, דרך סוריה, נהרג באותו היום בביירות בתקיפה ממוקדת של חיל האוויר.
ב-2 באוקטובר ישראל תקפה בניין מגורים באזור הפרוור מאזה, במערב דמשק, שם שכנו פעילי משמרות המהפכה של איראן.
רשת "סקיי ניוז" בערבית דיווחה כי אחד ההרוגים היה חסן ג'עפר קסיר, חתנו של נסראללה.
ב-6 באוקטובר צה"ל תקף ב-2 מקרים שונים בעיר חומס בסוריה.
בליל 8 באוקטובר צה"ל תקף דירה בדמשק.
בזמן התקיפה התקיימה פגישה בין בכירים איראניים לבכירי חזבאללה, ולפחות שלושה בכירים איראניים ושישה בכירים בחזבאללה נהרגו בתקיפה.
בליל 9 באוקטובר הרג צה"ל בתקיפה בסוריה בכיר בחזבאללה שהשתייך ליחידה 4400, כמו כן הרג צה"ל את המחבל אדהם ג'אחות, מחבל ביחידת "תיק הגולן", שלוחת חזבאללה בסוריה.
ב-15 באוקטובר דיווחו מקורות המזוהים עם האופוזיציה הסורית על כניסה ישראלית לשטח סוריה באזור הכפר אל-חמידייה במחוז קוניטרה לצורך הקמת מכשול במקום.
מרכז המעקב הסורי לזכויות אדם, ארגון אופוזיציה למשטר בשאר אסד, פרסם כי מחשש למלחמה מול ישראל הגביר נשיא סוריה הסורי את הפיקוח על המיליציות הפרו-איראניות וחזבאללה, ומנע שיגור כטב"מים לעומק ישראל מכמה אזורים.
מקורות מקומיים בגולן הסורי דיווחו כי כוחות רוסים הוציאו חלק מכוחותיהם שהיו מוצבים באזור הכפרי של קוניטרה, האזור הגובל עם גבול ישראל, לאזור הכפרי המזרחי של מחוז דרעא.
ב-22 באוקטובר בסוריה צה"ל הרג בסיכול ממוקד בכיר במערך הכספים של חזבאללה.
צבא סוריה הודיע כי שני בני אדם נהרגו וכי שלושה אחרים נפצעו.
ב-4 בנובמבר צה"ל אישר שתקף בדמשק יעדים של מטה המודיעין של חזבאללה.
דובר צה"ל ציין שמטה המודיעין הוא גוף המודיעין המרכזי בחזבאללה, האחראי על בניית תמונת המודיעין של הארגון, מוביל את הכוונת העשייה המודיענית בארגון ומרכז את יכולות האיסוף והגילוי.
נמסר כי מטה המודיעין מפעיל שלוחה בסוריה, הכוללת מערך איסוף והערכה.
המערך פועל באופן עצמאי ובהכוונה ישירה של ראש מטה המודיעין של חזבאללה, חסין עלי הזימה, שחוסל בביירות לפני כחודש.
ב-10 בנובמבר, יום ראשון בשעות הצהריים, התבצעה תקיפה בדמשק, בתקיפה מפקד תיק הגולן עלי מוסא דקדוק נהרג.
ב-21 בנובמבר בתקיפה חריגה בשלושה מוקדים בתדמור נהרגו לפחות 82 פעילי מיליציות פרו איראניות, בהם מעל 50 סורים פעילי המיליציות, 22 עיראקים פעילי מיליציית נוג'בא, ו-4 פעילי חזבאללה.
באותו יום עצרה ישראל בדרום מרחב החיץ בגבול ישראל–סוריה רועה בקר סורי שלא הקשיב להוראות החיילים.
ב-3 בדצמבר 2024 צה"ל תקף רכב בדמשק והתנקש בסלמאן נימר ג'ומעה, שליח חזבאללה בצבא סוריה.
חמישה ימים לאחר מכן במהלך הלילה צה"ל תקף שיירה של מחבלי חזבאללה בגבול לבנון–סוריה שנסוגו לתוך לבנון, בתקיפה שיירת מחבלים מכוח רדואן נהרגו.
ב-27 בנובמבר 2024 פתחו ארגוני המורדים הסורים, ובראשם ארגון היאת תחריר א-שאם, במתקפת פתע על משטר אסד בצפון סוריה.
בליל 7 בדצמבר הקבינט המדיני-ביטחוני התכנס והצביע פה אחד בעד משימת הגנה בשטח החיץ.
הרמטכ"ל הרצי הלוי הצהיר שהחל מלילה זה סוריה הפכה זירת לחימה פעילה.
ב-8 בדצמבר 2024, בעקבות נפילת משטר אל-אסד בסוריה והשתלטות המורדים על המדינה, הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על קריסת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
צה"ל פרס כוחות באזור החיץ בגבול ישראל–סוריה ובמספר נקודות אסטרטגיות, כדי להבטיח את ביטחון יישובי רמת הגולן.
בנוסף צה"ל ביצע פעולות צבאיות בקוניטרה.
במסגרת פעולות אלו, כוחות צנחנים ושריון מגדוד 77 התקדמו לתוך אזור החיץ שבין סוריה לישראל.
הייתה זו הפעם הראשונה מזה 50 שנה שכוחות משוריינים ישראליים חצו את גדר הגבול עם סוריה, לאחר הסכמי הפסקת האש ב-31 במאי 1974 שנערכו לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים.
ארבעה צוותי קרב חטיבתיים בפיקוד אוגדה 210 – חטיבת הצנחנים, חטיבת עוז, עוצבת הגולן וחטיבת ההרים – חצו את גדר הגבול, החרימו ציוד של צבא סוריה, ופעלו למניעת השתלטות גורמי טרור על האזור.
חיל האוויר הישראלי השמיד מהאוויר ומהים מעל 70% מיכולותיו של הצבא הסורי, כולל מטוסי קרב, מטוסי תובלה, מסוקים, סוללות הגנה אוויריות, טילי קרקע-קרקע, טנקים, ספינות קרב וכלי שיט נוספים, מפעלי טילים, מפעלי אמל"ח, מחסני נשק ומפעלי חקר ופיתוח נשק כימי.
במהלך המבצע השתתפו כ-350 מטוסי קרב שתקפו 320 מטרות שונות בשטח סוריה בתוך יומיים בלבד.
לאחר תפיסתם של אזור החיץ והתקיפות המרובות להשמדת אמצעי הלחימה של סוריה, החלה הלחימה בזירת סוריה לעבור לתצורה של ביטחון שוטף.
צה"ל באמצעות אוגדה 210 ביצע פשיטות קטנות ומרובות לצורכי השמדת אמצעי לחימה או החרמתם, לצד תקיפות מקומיות של חיל האוויר באירועים שנתפסו כאיום על ישראל.
צה"ל שלט במרביתו של מחוז קוניטרה, ולאחר שפרץ סכסוך הדרוזים מול המשטר בסוריה, צה"ל החל לפעול גם במחוזות המרוחקים יותר דרעא וא-סווידא במטרה להגן על הדרוזים.
ב-1 בינואר 2025 גורמים בסוריה דיווחו כי כוחות חי"ר של צה"ל נכנסו לעומק העיר קוניטרה שברמת הגולן הסורית.
במסגרת הפעילות נכנסו כוחות רגליים ומשוריינים לשטח סוריה, עד לטווח של קילומטרים בודדים מהגבול, תפסו עמדות והחלו לבצע סריקות לאיתור אמצעי לחימה.
לפי דיווחים הכוחות נכנסו לתוך מבנים של ממשל אסד, וביצעו חיפושים.
בנוסף, דווח כי הכוחות ביצעו כניסה של ממש לעיר עצמה.
כמו כן, התושבים הסורים נקראו למסור לידי כוחות צה"ל אמצעי לחימה שנותרו שם והיו שייכים לצבא אסד ובעלי בריתו.
ב-2 בינואר 2025 דיווחה רשת הטלוויזיה אל-ערביה שצה"ל כבש את סכר אל-מָנְטָרַה, שנחשב כספק המים הראשי למחוז קוניטרה ואחד מהסכרים החשובים בסוריה.
בנוסף תקפה ישראל את הבסיס בתל א-שחם של צבא סוריה (סמוך לעיירה סעסע).
באל-מיאדין הוסיפו לטעון שישראל השתלטה על כל ששת מקורות המים העיקריים של מרחב דרום סוריה, שסכר מנטרה הוא הגדול שבהם והיה האחרון שנכבש, בנוסף לסכר אל-וחדה שנמצא על גבול ירדן–סוריה.
לפי כתבה של וושינגטון פוסט, צה"ל המשיך להקים בסיסים חדשים ודרכי גישה אליהם, גם בפברואר.
אחד מהבסיסים החדשים הוקם בג'ובאתא אל-ח'שב.
ב-23 בפברואר נאם ראש הממשלה נתניהו בטקס סיום קורס קציני חי"ר, בו הכריז מספר הכרזות חדשות בנושא הזירה הסורית:
צה"ל לא יאפשר את כניסת היאת תחריר א-שאם, או צבא סוריה החדש, מדרום לדמשק.
דרישה לפירוז מלא של מחוזות קונייטרה, דרעא וא-סווידא מכוחות המשטר החדש.
ישראל תגן על העדה הדרוזית בדרום סוריה מפני כוחות המשטר החדש.
העימותים בסוריה נגד משטר א-שרע
בתחילת מרץ 2025, החלה התקוממות-נגד של העלווים במערב סוריה, המזוהים עם משטר אסד, ופרץ ניסיון מרד במשטר החדש בסוריה.
ב-6 במרץ, כמה ימים לאחר פרוץ התקוממות הנגד, ארבו חמושים עלווים לסיור משטרתי בעיירת חוף בסוריה ותקפו אותו, הרגו 13 אנשי אבטחה ופצעו רבים אחרים.
בתגובה החלו חילופי אש כבדים בין אנשי המשטר החדש לנאמני משטרו של אסד, שהובילו לעשרות רבות של הרוגים.
בהמשך החלו אנשי המשטר החדש לבצע הוצאות להורג המוניות של עלווים כנקמה על ניסיון ההתקוממות.
על פי המרכז הסורי לזכויות אדם, כ-745 אזרחים נהרגו במחוזות טרטוס ולטקיה במערב סוריה, רובם בהוצאות להורג ללא משפט.
בנוסף, 125 חמושים של שלטון א-שרע ו-148 חמושים שמזוהים עם משטר אסד נהרגו בחילופי אש.
בסך הכל נהרגו ונרצחו יותר מאלף בני אדם, ביניהם ילדים ונשים.
לעיתים ההוצאות להורג לוו באקטים של השפלה כשהנפוץ שבהם הוא הזחלת העלווים על ארבע ודרישה מהם לנבוח ככלבים.
עד ל-2 במרץ, שככו הקרבות במידה רבה בניצחון לכוחות המשטר, כאשר כוחות הביטחון הסוריים נפרסו ברחבי ג'רמאנה והיא למעשה נכבשה.
בהמשך החודש הקרבות נמשכו, וב-29 באפריל 2025, זלגו הקרבות גם לעיירות ו הסמוכות לג'ראמנה, כאשר כוחות הדרוזים תקפו מחסומים צבאיים של המשטר הסורי באמצעות נשק קל ו-RPG.
חוסאם וַ֫רְוַור, ראש העיר של סחנאיא, הוצא להורג יחד עם בנו ב-1 במאי, ובתגובה הוציא חדר המבצעים הדרוזי קריאה לגיוס לשורותיו והכריז מלחמה על סוריה.
ב-1 במאי נחתם בין הצדדים הפסקת אש.
ב-12 ביולי בעקבות מעצרם של מספר בדואים על ידי קבוצות דרוזיות חמושות, לוחמים בדואים הגיבו בהקמת מחסום בשכונת אל-מקוואס במזרח העיר סוויידה, שם הם לכדו כמה חברים בקבוצות דרוזיות חמושות מקומיות.
ב-15 ביולי, כוחות סוריים נכנסו לעיר א-סוויידה ולאחר מכן התעמתו עם כוחות דרוזים בכניסתם.
בעקבות עימותים עזים ועקירת אזרחים מהעיר לאזורים הכפריים, חיל האוויר הישראלי ביצע תקיפות אוויריות מחודשות בא-סווידה, וכינה אותן פשיטה סמלית ולא ניסיון לעצור את ההתקדמות הסורית.
בתגובה לנפילת א-סווידא הדרוזים בצפון ישראל פתחו בהפגנות שקוראות להתערבות מלאה של ישראל על מנת לגרש את צבא סוריה מדרום סוריה ולהחזיר את השליטה על א-סווידא.
לאחר הפריצות צה"ל הרג בסיכול ממוקד את בריגדיר גנרל מועמר אבראהים שהיה אחראי על הפעולות בדרעא.
כשעה לאחר מכן חיל האוויר הישראלי פתח במתקפה על דמשק, במתקפה הושמדו מתקני פיקוד בארמון הנשיאותי בדמשק והופצץ כל בניין המטכ"ל בדמשק כאשר ששהו שם גנרלים, במקביל לפחות 1,000 דרוזים חצו מישראל לדרעא על מנת לעזור בלחימה.
הפסקת האש תיכנס לתוקף בשעה 4:00. בתגובה להפסקת האש, המועצה הצבאית של שבטי בדואים הכריזה כי לא תציית להפסקת האש והמשיכה בעימותים.
ב-20 ביולי לקראת הערב הערב הופרה הפסקת האש, כאשר השבטים הבדואים פרצו מחסומים של ביטחון הפנים הסורי, והכריזו על תחילת מתקפה חדשה על א-סווידא.
בתגובה, חיל האוויר הישראלי פתח בגלי תקיפות קלים בהם הותקפו שיירות, טילים, משגרים, טנקים ורכבים נוספים, תגובה זו מנעה את המתקפה וגרמה לשבטים לסגת פעם נוספת.
פעולות ישראליות נגד ריגול בסוריה
לפי דיווחים סורים, ב-26 באוגוסט יצאו חיילי הדיוויזיה ה-44 של צבא סוריה לסיור בסביבת העיר אל-כיסווה שבפרברי דמשק, ולטענתם אותרו אמצעי מעקב והאזנה שהונחו במקום.
באותו הלילה החלו דיווחים על תקיפה ישראלית שבוצעה באזור באמצעות כטב"מים.
התקיפה כוונה לפי הדיווחים למתקנים צבאיים והביאה למותם של שמונה חיילים סורים.
עוד דווח כי חיל האוויר המשיך לתקוף את הנקודה שבה היו החיילים הסורים כדי למנוע גישה של כוחות נוספים של הצבא הסורי.
ב-27 באוגוסט 2025, סוכנות הידיעות הסורית הרשמית "סאנא" דיווחה על גל תקיפות אוויריות של חיל האוויר הישראלי באל-כיסווה, דרומית לדמשק.
על פי המרכז הסורי למעקב אחר זכויות אדם, מטוסי קרב ישראליים תקפו כעשרה יעדים צבאיים באזור, ביניהם בסיסים של צבא סוריה.
מיד לאחר התקיפות האוויריות, דווח על נחיתה של ארבעה מסוקים שהכילו עשרות לוחמי קומנדו ישראלים ליד בסיס הצבא הסורי בגבעת ג'בל מנעא, לפי העיתון אל-חדת' לאחר הנחיתות הלוחמים הסירו ציוד ריגול טורקי שהוצב על מנת לרגל על ישראל, וציוד איראני שהוצב במקום ב-2015 והממשל הסורי העביר לטורקיה.
רק לאחר נסיגת הכוחות הקומנדו של צה"ל, הגיעו כוחות צבא סוריה למוקד התקיפות ואספו את גופותיהם של שמונה חיילים.
ישראל לא הגיבה באופן רשמי לפרסומים, אולם שר הביטחון ישראל כ"ץ רמז בחשבון ה-X שלו על אחריות אפשרית של ישראל לפעולות הצבאיות.
זירת עיראק במלחמת חרבות ברזל היא זירת הלחימה אשר התנהלה בין ישראל למספר מיליציות פרו-איראניות המאוגדות תחת אל חשד א-שעבי בעיראק במלחמת חרבות ברזל.
המיליציות פתחו בלחימה נגד ישראל לאחר טבח שבעה באוקטובר.
מאז נובמבר 2023, המיליציות לקחו אחריות על תקיפות כטב"מים וטילים נגד מטרות בתוך ישראל, ב-23 בדצמבר 2024 בעקבות חשש מתקיפה ישראליות בעיראק ונפילת משטר אסד בסוריה, המיליציות הגיעו להסכם עם ראש ממשלת עיראק על הפסקת הפעולות הצבאיות נגד ישראל.
ב-9 בספטמבר 2025, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הכריז כי אליזבט צורקוב שנחטפה במרץ 2023 שוחררה על ידי המיליציות בעיראק ללא תנאים.
זהו מונח גג או שם כללי המשמש את הקבוצות הללו, בעת ביצוע התקפות נגד כוחות אמריקאים, ישראל ובעלות ברית באזור.
באוקטובר 2023, בעקבות מעורבות ארצות הברית במלחמת חרבות ברזל, ה-IRI החלה לשגר רקטות ומל"טים לעבר בסיסי ארצות הברית בעיראק, ירדן וסוריה ומאז נובמבר 2023, ה-IRI תקף את ישראל עם מספר רב של מל"טים וטילים כחלק מחזית תמיכה במלחמת חרבות ברזל.
מאז נובמבר 2023, המיליציות הפרו-איראניות בעיראק תחת אל-חשד א-שעבי לקחו אחריות על התקפות מל"טים וטילים נגד מטרות בתוך ישראל כנקמה על הלחימה ברצועת עזה ובתגובה לתקיפות ישראליות על אזרחים פלסטינים בעזה.
בסוף ינואר 2024, ההתנגדות האסלאמית בעיראק הכריזה כי נכנסה לשלב השני של פעולותיה, שכלל את חסימת נתיבי הים התיכון למעברי נמל ישראליים ושיבוש פעילות הנמלים.
בתחילת אוקטובר 2024, נהרגו 2 חיילים ונפצעו 24 חיילים נוספים בעקבות שיגור כטב"ם מעיראק לצפון רמת הגולן.
בסך הכל, במהלך חודשי הלחימה שיגרו המיליציות מעל 300 כטב"מים וטילים לעבר ישראל.
ישראל לא הגיבה לטענה, אך הודיעה שהפילה רחפן שהתקרב ממזרח.26 ביוני 2024אילתלקחה אחריות על תקיפת כטב"מים על מטרה חיונית.צה"ל אישר כי לא הצליח ליירט את הרחפן שהתפוצץ ליד אילת.
בתגובה לתקיפות על ידי המיליציות בעיראק ישראל בצעה תקיפות מוגבלות נגד זרועות המיליציות בגבול עיראק-סוריה ותקפה בצורה מוגבלת במהלך העימות עם איראן.
ב-20 בנובמבר 2024, צה"ל תקף בשני גלים מבנים של מיליציות בגבול סוריה-עיראק ובאזור תדמור.
ב-21 ביוני 2025, במסגרת מבצע עם כלביא חיל האוויר הישראלי ביצע סיכול ממוקד בו נהרג חיידר אל-מוסאווי שהיה בכיר בארגון כתאיב סייד א-שוהדא.
ב-9 בספטמבר 2025, רק מספר שעות לאחר שישראל תקפה בקטר, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הכריז כי אליזבט צורקוב שנחטפה במרץ 2023 שוחררה על ידי המיליציות בעיראק ללא תנאים ונלקחה לשגרירות ארצות הברית בבגדאד.
מהלך העימות עם ארצות הברית וכורדיסטן העיראקית
תקיפות נגד בסיסי ארצות הברית
בין אוקטובר 2023 ליולי 2024 ביצעה ארצות הברית סדרת תקיפות אוויריות בעיראק ובסוריה נגד מיליציות הנתמכות על ידי איראן, בתגובה למתקפות חוזרות על כוחותיה באזור.
התקיפות החלו ב-27 באוקטובר עם הפצצת מתקני נשק באבו כמאל, ונמשכו בנובמבר בדיר א-זור, מיאדין ואבו כמאל, שם נהרגו כ-17 לוחמים.
בהמשך הותקפו מטרות של קטאב חזבאללה ליד אבו ע'ריב ובאזורים נוספים בעיראק, ונהרגו למעלה משמונה לוחמים.
בדצמבר וינואר בוצעו תקיפות נוספות בכירכוכ, חילאה ובגדד, בהן חוסל טאליב אל-סעידי, בכיר בחרקת אל-נוג'בה.
בינואר–פברואר 2024 הרחיבה ארצות הברית את התקיפות לעבר מתקני מיליציות נוספות בעיראק ובסוריה, ולטענת גורמים מקומיים נהרגו מעל 50 לוחמים.
ביולי תקפה ארצות הברית סמוך לבבל, הרגה ארבעה מחברי הגיוס העממי ומומחה רחפנים חות'י.
ב-15 בינואר 2024, איראן ביצעה סדרה של תקיפות אוויריות ורחפנים בתוך עיראק, בטענה כי כיוונה את המטה האזורי של סוכנות הביון הישראלית המוסד וכמה מעוזים של קבוצות טרור בתגובה לפיגועי כרמן ב-3 בינואר, שעליהם נטלה המדינה האסלאמית אחריות.
העיר ארביל, בירת חבל כורדיסטן האוטונומי של עיראק, הייתה מטרה ל-11 מתוך 15 הטילים שנורו בסך הכל.
בארביל עצמה, התקיפה האיראנית הרגה ארבעה אזרחים ופצעה 17 נוספים.
טענותיה של איראן כי כיוונה את הנוכחות הישראלית בכורדיסטן ואת קבוצות הטרור בסוריה נדחו על ידי ממשלת עיראק וממשלת כורדיסטן האוטונומית, שתיהן גינו את התקיפה.
ב-9 בינואר, דובר גדודי חזבאללה ג'עפר אל-חוסייני, הזהיר כי תנועת ההתנגדות האסלאמית בעיראק תסייע לחזבאללה להילחם בישראל אם תפרוץ מלחמה בין הצדדים.
הצהרה זו נמסרה כמה שבועות לאחר שתנועת ההתנגדות האסלאמית בעיראק נטלה אחריות על תקיפת רחפן על אסדת כריש שלבנון טוענת לריבונות עליה.
ביוני 2024 גורמים בכירים ב־IRI הבטיחו לתמוך בחזבאללה בלבנון בשליחת חיילים אם הסכסוך עם ישראל יסלים למלחמה כוללת.
ב-24 ביוני, הצהיר קייס אל-ח'זעלי מנהיג קבוצת עסאיב אהל אל-חק בנאום טלוויזיוני כי אם ארצות הברית תמשיך לתמוך בישראל בהרחבת המלחמה ללבנון ולחזבאללה, הקבוצה תתחיל לתקוף אינטרסים אמריקאיים בעיראק ובמזרח התיכון.
מלטינית, המבוססת על יוונית עתיקה: ζῦθος, zŷthos) הייתה בירת מאלט שיוצרה במצרים העתיקה.
התיעודים המוקדמים ביותר לייצור זיתום על ידי המצרים הקדמונים הם מסביבות שנת 2000 לפני הספירה.
המרכיב העיקרי של הזיתום היה דגנים מונבטים, חיטת אמר , שעורה או תערובת של שניהם יחד.
לעיתים קרובות נוספו לבירה שמרים על ידי אפייה קלה של לחם ושימוש בפירורי לחם כדי להתחיל את התסיסה.
עם זאת, ממצאים ארכאולוגיים הצביעו על כך שדגנים מבושלים ודגנים מונבטים שולבו יחד, ויצרו תערובת שהכילה מספיק סוכר לתסיסה.
בניגוד לכן, לפי רב יוסף בתלמוד בבלי הכיל הזיתום שליש שעורים, שליש קוּרְטָם הצַבָּעים (חריע) ושליש מלח.
ולפי רב פפא לא השתמשו בשעורים אלא בחיטים.
מלבד שתיית פנאי, זיתום שימש כתרופה מצרית עתיקה.
לפי המסורת הוא פועל כמשלשל וגם כתרופה נגד שלשולים.
השימוש בו נחשב מסוכן לחולים ולנשים בהיריון.
לפי ההלכה הוא אסור באכילה בפסח משום שהוא מכיל שעורה, מה שהופך אותו לתערובת חמץ, אם כי עונש הכרת אינו חל על אכילתו.
זכויות האדם הוא רעיון שפותח במסגרת ההגות הליברלית וההומניסטית, הקובע כי קיימות זכויות להן זכאי כל אדם מעצם היותו אדם.
אדם הפועל לקידום ושמירה על זכויות האדם מכונה פעיל זכויות אדם.
המושג "זכויות האדם" נובע מדברי הפילוסוף ג'ון לוק, שטען כי לכל אדם "זכויות טבעיות" שעליהן יכול האדם להגן בטבע, כאשר הוא עדיין אינו שותף בחברה, ולחברה אין זכות לפגוע בהן מרגע שהאדם נעשה שותף בחברה.
כמו חלקים רבים נוספים מתורתו של לוק, גם מושג הזכויות אומץ על ידי המדינאי האמריקאי תומאס ג'פרסון ומצא את ביטויו בהצהרת העצמאות של ארצות הברית ובעשרת התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית (הקרויים גם "מגילת הזכויות").
ב-1948 קיבלה עצרת האומות המאוחדות את "ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם" שמשמשת מאז כמסמך היסוד של הקהילה הבין-לאומית בנושא זכויות האדם והאזרח.
"זכויות האדם" הוא מונח שגבולותיו אינם ברורים, אך הוא מבטא בבירור את העיקרון ההומניסטי, שמכורח אנושיותו יש לכל אדם באשר הוא זכויות מסוימות, המוסכמות בעיני כל בן תרבות.
זכויות האדם מחייבות את השלטון לנקוט מחד גיסא בפעולות אקטיביות על מנת להגן ולאפשר לציבור האזרחים לנצל וליהנות מזכויותיהם, ומאידך גיסא להימנע מלנקוט כל פעולה שתגביל את הציבור מליהנות מזכויות אלה.
לזכויות האדם שני ענפים עיקריים.
הראשון, והמוכר יותר, הוא ענף הזכויות האזרחיות-פוליטיות הכוללות את הזכות לחיים, לחופש המצפון, חופש ביטוי, פרטיות, קניין וכדומה.
הענף השני של זכויות האדם הוא ענף הזכויות הכלכליות-חברתיות הכוללות את הזכויות לעבודה, לתנאי עבודה הוגנים, למנוחה ולחופשה, לרמת חיים מינימלית, לבריאות, לביטחון סוציאלי ולחינוך ולתרבות.
מקור התפיסה של הזכויות הטבעיות בעידן ההשכלה ובמשנת הזכויות הטבעיות, אך הביסוס העיקרי לזכויות אלו נעוץ במהפכה האמריקנית ובמהפכה הצרפתית.
בהכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776 נכתב, כי "מקובלות עלינו אמיתות אלו שמוכחות מאליהן, שכל בני האדם נבראו שווים, ושהבורא העניק להם זכויות מסוימות שלא ניתן לשלול מהם, ובתוכן הזכות לחיים, לחירות ולחיפוש אחר האושר".
בהכרזת זכויות האדם והאזרח, שנתקבלה באספה הלאומית בפריז ב-1789, נכתב כי "מטרתה של כל התאגדות מדינית היא השמירה על הזכויות הטבעיות של האדם אשר אינן ניתנות לביטול.
זכויות אלו הן החירות, הקניין, הביטחון וההתנגדות לדיכוי".
מאוחר יותר, עם התגבשות תאוריה דמוקרטית-ליברלית מפותחת, נוספו לזכויות האדם סדרה של פעולות האסורות על השלטון, ובתוכן פגיעה בחופש הביטוי, פגיעה בחופש ההתאגדות, פגיעה בחופש התנועה, מעצר כפוי, מעצר ללא משפט, ענישה ללא משפט והזכות להליך הוגן.
מדינות רבות בעולם מקבלות את העיקרון שיש להעניק לכל אזרח חירויות יסוד מסוימות, אך הן לא תמיד נוהגות כך הלכה למעשה.
ממשלה רודנית, כמו סין שיש בה משטר קומוניסטי, אינה מתירה לאזרחיה לנצל את חירויות היסוד שלהם, גם אם אלה כלולות בחוק או בחוקת המדינה.
במדינה שבה רשומות זכויות היסוד בחוקה, העדיפה על פני חוק רגיל, יש לאזרח סיכוי להגן על זכויות האזרח שלו מפני איומים עליהן על ידי פנייה לבית המשפט.
אבל יש מדינות רודניות שלא מאפשרות לעורכי דין להגן על חירות האזרח למשל במקרה של עו"ד גאו ג'י-שנג בסין.
נהוג להבחין בין שלושה סוגים שונים של זכויות אדם: זכויות טבעיות, זכויות פוליטיות (אזרחיות) וזכויות חברתיות.
אין רשימה אחת ויחידה של זכויות אדם ויש מחלוקות רבות על אופייה של כל זכות.
להלן פירוט של מספר זכויות מקובלות.
הזכויות הטבעיות הן הזכויות העוסקות בחירותו הפרטית של כל אדם, ובהגנתו מעריצות השלטון.
ההגות הליברלית, בעקבות הפילוסוף ג'ון לוק, רואה בזכויות הטבעיות זכויות יסוד.
זכויות אלה קיימות לאדם מעצם היותו אינדיבידואל, בעל תבונה ויכולת לנהל את חייו ולקחת אחריות על מעשיו.
לכן, לפי גישה זו, זכויות אלה אינן תלויות בשלטון – אין הוא מעניק אותן ואין לו את הסמכות לשלול אותן.
אסור למנוע את זכות זאת, גם אם דעתו נחשבת למסוכנת ומזיקה, כל עוד היא לא באה לידי ביטוי חיצוני.
חופש המצפון שמשמעותה חירותו של האדם להחזיק בדעותיו בתחום המוסר והערכים, ולפעול או לסרב לפעול, על פיהם.
הזכות לפעול או לסרב לפעול, על פיהם, מוגבלת לעיתים.
זכות הקניין הכוללת קניין חומרי וקניין רוחני
ההוגים הליברלים הראשונים, דוגמת ג'ון לוק, השתמשו רק במונח "זכויות אזרחיות" ולא במונח זכויות האדם.
זכויות אלה נחשבו בעיניהם כזכויות טבעיות המוקנות לכל אדם.
לוק מנה את אותן זכויות כזכות לחיים ולשלמות הגוף, הזכות לחירות, וזכות הקניין.
בהצהרת זכויות האדם והאזרח, שפורסמה במהלך המהפכה הצרפתית.
בהקשר זה נראה שהכוונה הייתה להבחין בין זכויות האדם, שמוקנות לכל אדם באשר הוא, וזכויות המוקנות לאזרחים בלבד, כמו הזכות להשתתף בתהליך החקיקה ולשאת במשרות ציבוריות.
זכויות אלה נקראות כיום לעיתים "זכויות פוליטיות".
זכויות אחרות שעניינן החירות ביחסים בין הפרט לבין המדינה (להבדיל מזכויות המחייבות מעורבות של המדינה) ונקראות זכויות אזרחיות כוללות בין היתר את חופש התנועה, האיסור על עינויים, האיסור על מאסר בשל אי יכולת לשלם חוב, חופש המצפון, הדת והמחשבה, חופש ההתאספות וחופש ההתאגדות.
בארצות הברית משמש המונח "זכויות אזרחיות" בעיקר בהקשר של המאבק לשוויון הזכות של האפריקאים-האמריקאים.
לפיכך המונח מתקשר שם בעיקר עם הזכויות לשוויון אזרחי ופוליטי.
בסיווג זה מאוגדות כל הזכויות שהן חירות חיובית וכפועל יוצא לצורך סיפוקן דרושים משאבים ציבוריים, ובהן: הזכות לחינוך, הזכות לבריאות, הזכות לדיור, זכויות עובדים, והזכות לקיום בכבוד.
בעוד שבמדינות הדמוקרטיות יש תמימות דעים לגבי הזכות לבחור ולהיבחר וחופש ההתאגדות, קיימת מחלוקת לגבי יישום הזכות לחינוך, הזכות לבריאות, הזכות לדיור, זכויות עובדים ותנאי העסקה והזכות לקיום בכבוד במעמד חוקי שווה לזה של זכויות אדם אחרות.
המתנגדים להם, הבאים ברובם מצדה הימני של המפה הפוליטית, טוענים כי יישום זכויות אלה אינו מעשי ויצריך פגיעה קשה מדי בזכויות אחרות, ובעיקר בזכות הקניין, עקב הטלת המיסים הנדרשים למימונן – מה שעלול להוביל דווקא לפגיעה במצב הכלכלי של כלל החברה, ובפרט בשכבות החלשות.
מצד שני, המצדדים בזכויות אלה – סוציאל-דמוקרטים, סוציאליסטים וקומוניסטים – טוענים, כי הזכויות החברתיות הן תנאי הכרחי לכך שאדם יוכל לממש את זכויותיו האחרות ולשוויון אמיתי בחברה.
שהרי ללא ביטוח בריאות, תיפגע זכותו של אדם עני לחיות; בלעדי חינוך ממלכתי, לא יהיה למעשה שוויון הזדמנויות בין עשירים לעניים; וכן הלאה.
כשדנים בזכויות האדם, משתמשים לפעמים גם בביטוי "זכויות האזרח" או "זכויות אזרחיות".
עם זאת, התפתחו במשך הדורות השקפות סותרות על משמעות המונח.
לעומת זאת, יש המשתמשים במונח "זכויות אזרחיות" כדי להבחין בין הזכויות המוענקות בכוח החוק לבין הזכויות הטבעיות שמוקנות לכל אדם.
על פי הגדרה זו, הזכויות האזרחיות מכונות לפעמים גם "זכויות חוקיות" .
אפשר גם לומר שכל זכות אדם הופכת לזכות אזרחית ברגע שהיא מקבלת הגנה מכוח החוק במדינה.
במובנים מסוימים, המושג זכויות אדם קיים במשך אלפי שנים, אם כי עמים והוגים לא תמיד חשבו על זכויות אדם אוניברסליות, זכויות אדם לכל אדם באשר הוא, באותה דרך שבה הדבר נתפס כיום.
אחת הבולטות שבתרבויות העולם העתיק הייתה התרבות הפרסית, שמוסד העבדות כמעט ולא היה קיים בה, והונהג בה חופש דת.
בשנת 539 לפנה"ס כבשו צבאותיו של כורש הגדול את האימפריה הבבלית החדשה.
עם כיבוש הממלכה פרסם כורש את גליל כורש שהעניק זכויות אדם כמו שחרור העבדים חופש לסגוד לדת המקומית ושוויון אתני.
התנ"ך, חוקי אשוקה וחוקת מדינה הן דוגמאות לכתבים הכוללים זכויות אדם מהעת העתיקה.
בעקבות הנהגת זכויות אדם ברחבי האימפריה הפרסית האחמנית, שהייתה בשעתה האימפריה הגדולה ביותר וחלשה על רובו של המזרח התיכון, התפשט הרעיון של זכויות אדם לתרבויות שכנות כמו הודו, יוון ובסופו של דבר גם לרומא.
ברומא צמח הרעיון של "משפט הטבע", בעקבות הבחנה לפיה במשך החיים אנשים נוטים לעקוב אחר חוקים בלתי כתובים, וכי על החוק הרומאי צריך להתבסס על רעיונות רציונליים שנובעים מחוקי הטבע.
עם המעבר לשלטון אבסולוטי ברבות ממדינות העולם נפגעה ההכרה בכפיפות השלטון לזכויות האדם.
מסמך חשוב בהיסטוריה של זכויות האדם בימי הביניים הוא המגנה כרטא.
בעקבות מאבקים וכיבושים בין מדינות ואימפריות בוצעו מעשי זוועה רבים כולל מלחמות, הרג המוני בעקבות המלחמות על ידי רעב ומגפות, מעשי אונס נרחבים ומקרים של רצח עם.
בזמן הכיבוש הספרדי ופורטוגזי של מרכז ודרום אמריקה נהרגו כ-90% מהאוכלוסייה הילידית המקורית עקב מגפות מאירואסיה, ערעור הסדר החברתי עקב המלחמה ולאחר מכן ניצול חמור של האוכלוסייה הילידית בעבודה בתנאים קשים.
בתקופה זו הרעיון של זכויות אדם לא היה מוכר כלל.
היו פעילים מעטים שטענו למען זכויות הילידים הבולט שבהם היה ברטולומה דה לאס קסאס, נזיר דומיניקני, שפעל להגנה על זכויות הילידים באמריקה הספרדית במאה ה-16. במקומות אחרים כמו המזרח התיכון או אפריקה התקיימה תעשייה של עבדות באסלאם שבה צדו שחורים ולבנים במטרה לשעבדו.
הדיון על זכויות אדם בתקופת הנאורות
בתקופה המודרנית הופיעו שלושת הסיווגים השונים של זכויות האדם בזמנים שונים.
ראשונים הופיעו הרעיונות בדבר הזכויות האזרחיות במאה ה-17. בעקבות מספר תהליכים מקבילים שאירעו במאה ה-18 היבט זה התחזק.
במישור הרעיוני, הופעת תנועת הנאורות, שבליבה עמד ההומניזם שגרס כי "כל בני האדם נולדו שווים", הביאה למעבר מתפיסה תאורטית של זכויות-יתר לכזו של זכויות אדם.
החל מאמצע המאה 17 החלו להתגבש יסודות של רעיון זכויות האדם כחלק מהתהוותה של הפילוסופיה הפוליטית החדשה.
זהו תהליך שבו האינטלקטואלים בגבול בין ימי הביניים לעידן החדש החלו לערער על תפיסות של סמכות מלכותית אבסולוטית ולנסח עקרונות של זכויות טבעיות – כלומר, זכויות שאינן ניתנות להפקעה על ידי המלך או המדינה, משום שהן נגזרות מטבע האדם עצמו.
בשנת 1651 פרסם האנגלי תומאס הובס את ספרו לויתן.
אחת הדמויות המשפיעות ביותר בתקופה זו היה הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק.
בפרסומו שתי מסכתות על ממשל מדיני שהתפרסם ב-1690. טען לוק כי בני-אדם חיים תחילה ב"מצב טבעי" שבו הם שווים בחופשם ובזכויותיהם, ובפרט בזכות ה"חיים, החירות והרכוש".
לוק מבקר בספרו את הטיעון של רוברט פילמר לגבי הלגיטימיות של מלוכה אבסולוטית, את רעיון זכותם האלוהית של מלכים.
לפי לוק, המדינה מושתתת על הסכמה חופשית של הנשלטים ומטרתה היא הגנה על זכויות אלה; כאשר המדינה מפרה אותן, לאזרח יש טענה מוסרית וזכות להתנגד או להחליף את השלטון במדינה.
רעיונות אלו היו מהותיים לעיצוב המחשבה הדמוקרטית הליברלית והיוו בסיס רעיוני להוגים ליברלים רבים וכן לשינויים מעשיים כמו המהפכה האמריקאית של 1776.
הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט הציב את החשיבה העצמאית והיכולת להבחין בין נכון ולא נכון בלב ההגות הפילוסופית.
אף כי דקארט לא ניסח זכויות פוליטיות או אזרחיות, הרעיון שכל פרט מסוגל לשפוט מוסרית ולפעול על פי ההיגיון שלו הניח יסוד אינטלקטואלי להכרה בחירות הפרט כחלק מזכויות האדם.
הפילוסוף היהודי ברוך שפינוזה פיתח גישה רציונלית לפוליטיקה ולחברה, בעיקר ב־Tractatus Theologico-Politicus (1670) וב-Ethica (1677).
שפינוזה טען שהמדינה קיימת כדי לשמור על סדר וביטחון, אך אין לה להפקיע את החירות הטבעית של הפרט מעבר למטרות אלו.
הוא הדגיש את חשיבות חופש הדת והמחשבה, והציב את הרציונליות והמוסר כבסיס להשתתפות אזרחית ולחיי חברה יציבים.
קידום זכויות אדם במאה ה-18
במאה ה-18 החלה להתגבש במערב אירופה ובצפון אמריקה הגות רבחה ופעילות על זכויות האדם, שהובילה למאבקים חברתיים ושינויים פוליטיים מהפכניים.
תחילתה הגות הזו ניתן לראות בכתביו של הפילוסוף וולטר, שפעל בעיקר בצרפת ובפרסם במשך המאה ה-18 מאמרים וספרים שדרשו חופש דת, חופש ביטוי והגנה על חירות הפרט.
וולטר התנגד לרדיפות דתיות, לעינויים ולסמכויות אבסולוטיות, והיווה השראה לשיח פוליטי רחב יותר על חירויות אזרחיות.
הפילוסוף הצרפתי ז'אן-ז'אק רוסו בספרו האמנה החברתית שהתפרסם ב-1762, פיתח את רעיון החוזה החברתי, שבו המדינה מבוססת על הסכמת האזרחים, והחוקים צריכים לשקף את רצון הכלל תוך שמירה על זכויות פרטיות.
רעיונותיו הדגישו חובת המדינה להגן על חירות ושוויון.
ב-1776 פרסם תומאס פיין את ספרו "שכל ישר" שהכיל את הבסיס לרעיונות העצמאות האמריקנית וזכה להצלחה מסחררת: כחצי מיליון עותקים שלו הופצו ברחבי המושבות, שאוכלוסייתן מנתה אז כשלושה מיליון איש.
הספר קרא לעצמאות אמריקאית, והטיף לזכויות טבעיות ולחירות פוליטית.
ב-1971 פרסם פיין את ספרו זכויות האדם (ספר) שבו הוא הרחיב את רעיון הזכויות לכל בני האדם והגן על חירויות פרטיות כנגד סמכויות אבסולוטיות.
בצד הכלכלי, אדם סמית פרסם בשנת 1776 את ספרו עושר העמים, שבו קידם את רעיון החירות הכלכלית וזכות הקניין כזכויות טבעיות, והדגיש את חשיבות המנגנונים החברתיים שמאפשרים לכל פרט לפעול ולהשתתף בחברה.
במקביל להוגים אלה החלו להופיע במאה ה-18 תנועות חברתיות ופוליטיות שפעלו למימוש רעיונות של קידום זכויות אדם.
בשנת 1745 החל פרויקט הכתיבה של האנציקלופדיה הגדולה בצרפת.
פרויקט עריכת ידע בראשות דני דידרו וז'אן לה רון ד'אלמבר.
האנציקלופדיה שיצאה לאור בין 1751 ל-1772, פרסמה מידע מדעי ומקצועי, וכן קידמה רעיונות של עידן הנאורות על חירות, הגיון, צדק ושוויון, תוך ביקורת על עוולות חברתיות וסמכויות אבסולוטיות של הכנסייה והמלוכה.
האנציקלופדיסטים, הכותבים בפרויקט, כללו את דידרו, ד'אלמבר, מונטסקייה, ז'אן-ז'אק רוסו, וולטר, לואי דה ז'וקורט ואחרים.
האנציקלופדיה הגדולה נחשבת בעיני היסטוריונים רבים לביטוי המובהק ביותר של עידן האורות או ה"נאורות".
במאמר "אנסיקלופדי", הסביר דידרו כי מטרתה של האנציקלופדיה הייתה "לשנות את הדרך שבה אנשים חושבים" ולאפשר להם לרכוש השכלה ולהרבות דעת.
התהליכים למען זכויות האדם וההגות הפילוסופית הובילו גם לשינויים במישור הפוליטי.
החל מאמצע המאה ה-18 מתיישבים לבנים בשלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה השתמשו בסיסמה "אין מיסוי ללא ייצוג", וטענו כי היעדר ייצוג ישיר של המושבות בהפרלמנט הבריטי מהווה הפרה של זכויותיהם כנתינים בריטים.
בעוד שבבריטניה עצמה רוב בעלי זכות ההצבעה היו גברים לבנים בעלי רכוש, והרוב הגדול של האוכלוסייה היו עניים חסרי אדמה שלא יכל להצביע.
לעומת זאת במושבות הצפוניות לרוב המתיישבים הייתה קרקע נרחבת, שנלקחה מהאינדיאנים.
הקרקע העניקה להם מעמד כלכלי והם דרשו גם זכויות פוליטיות, בהתאם לאידיאלים של חירות ושוויון לגברים לבנים בעלי רכוש.