tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם בחגים אחרים כמו פורים וראש השנה מחולקים מארזי מתנה ומשלוחי מנות לכ-1,500 משפחות בכ-250 יישובים מצפון ועד דרום, כדי לחזק את המשפחות ולשלב אותן בחגיגות למרות האובדן.
הארגון מקיים מדי שנה מאז שנת 2022 מיזם בשם לל"י (ליצן למשפחות יתומים) ובו מגיע לכל ילד יתום שמתעתד לעלות לכיתה א' ליצן רפואי עם חבילה ייעודית למאורע, בשנת 2024 חולקו כך חבילות ללמעלה מ־800 ילדים יתומים.
הארגון מפעיל קבוצות תמיכה מקוונות באמצעות שיחות וידאו לאלמנים ואלמנות עם ילדים מתחת לגיל 18. קיים גם פורום אינטרנטי גדול (בפייסבוק) להתייעצויות ודיונים.
במסגרת הארגון פועל "נוער אמיצים" שבא לתת מענה ליתומים הבוגרים באמצעות מפגשים, סדנאות כתיבה ומוזיקה וטיולים.
הארגון מפעיל תוכנית מלגות לסטודנטים שהתיתמו בילדותם, החל מ־2023 מפעיל הארגון תוכנית חונכות במסגרתה סטודנטים מתנדבים משובצים למשפחות אמיצים ו"מאמצים" אותן לליווי שוטף.
הסטודנטים מבקרים במשפחה פעמיים בשבוע במשך שעתיים, מסייעים לילדים בשיעורי בית או בפעילויות, ומשמשים דמות בוגרת תומכת נוספת בחיי הילד היתום.
החונכים מקבלים הדרכה מקצועית מצוות פסיכולוגי כדי לתת מענה רגיש ומועיל לילדים.
תוכנית זו, שהחלה בירושלים ובפתח תקווה, מסייעת גם להורה היחיד בקבלת זמן מנוחה נוסף והקלה בעומס הטיפול בילדים.
החל מ־2021 מפעיל הארגון בנות שירות לאומי במועדונים בירושלים ובפתח תקווה.
כל פעילויות "אמיצים" ניתנות בחינם למשפחות המשתתפות, ומתאפשרות על-ידי רשת רחבה של מתנדבים ותרומות.
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם רשויות מקומיות במספר יישובים, התורמות משאבים כגון מבני מפגש למועדונים וציוד לאירועים.
חזון הנהלת הארגון הוא להמשיך ולהקים סניפים ומועדוני "אמיצים" נוספים ברחבי הארץ כך שלכל משפחה שכולה אזרחית תהיה מסגרת קהילתית נגישה באזור מגוריה.
הפעילות בעמותה מבוססת כולה על התנדבות ותרומות.
מייסדי הארגון ומנהליו פועלים ללא שכר מאז הקמתו, והוא מומן עד היום מתרומות פרטיות וציבוריות מהארץ ומהעולם.
בתקופות חירום התגייסו תורמים לתמוך בעמותה, אך שינויים בעדיפויות הציבור הביאו לאתגרים כלכליים: למשל, בעקבות אירועי מלחמת חרבות ברזל בשנת 2023 חלה ירידה חדה בתרומות, שכן משאבים רבים הופנו לטובת חיילים ומשפחות שכול צבאי.
בתחילת 2025 הזהירו מנהלי "אמיצים" כי קשיים תקציביים מאיימים על המשך פעילותו, ואף נאלצו לצמצם זמנית את פתיחת חלק ממועדוני הארגון ולפנות בקריאת חירום לציבור לסיוע במימון הפעילות.
מלבד התמיכה הישירה במשפחות, ארגון אמיצים עוסק בפעילות שתדלנות ציבורית לקידום זכויותיהן והכרתן של משפחות האלמנים, האלמנות והיתומים הצעירים מול רשויות השלטון.
הדס דיסין גליק, כמייסדת ומנכ"לית הארגון, ויהודה גליק, המשמש כנשיא, מובילים מהלכים מול הכנסת, משרדי הממשלה והרשויות המקומיות לתיקוני חקיקה ולשינוי מדיניות ביחס לאוכלוסייה זו.
חוק יום משפחות היתומים בישראל
החוק הוגש ביוזמת ח"כ יוסף טייב וקבוצת חברי כנסת, בשיתוף פעולה הדוק עם הנהלת "אמיצים" שיזמה ודחפה את המהלך.
לראשונה בתולדות המדינה, חוק זה מעניק הכרה רשמית לקהילת האלמנים, האלמנות והיתומים הצעירים כאוכלוסייה הזכאית להוקרה ולתשומת לב ציבורית, בדומה למשפחות שכול צבאי.
בנוסף לחוק יום משפחות היתומים, ארגון "אמיצים" היה מעורב בקידום מהלך חקיקתי להקלת הליכי האפוטרופסות והירושה עבור הורים שהתאלמנו לילדים קטינים, כדי למנוע סחבת ועומס רגשי וכלכלי על המשפחה לאחר האובדן.
מאמצים אלו נשאו פרי עם תיקון תקנות שאושר בכנסת, המאפשר לקבל אישורים להחלטות בעיזבון ללא צורך בפנייה לבית משפט, ובכך מפשט את תהליך ניהול עיזבון ההורה שנפטר וחוסך בירוקרטיה לאלמן/ה הנותר/ת.
חשיבות התיקון הוא בכך, שעד אז, נפטר שלא הותיר אחריו צוואה, ולמעשה השאיר את בן זוגו וילדיו שותפים בנכסיו, אילץ את ההורה הנותר לקבל לכל פעולה בנכסים אישור מבית המשפט, לאחר התיקון, בקשות כאלו יאושרו בידי האפוטרופוס הכללי, מה שיפחית מאוד בירוקרטיה וגם יפחית את העומס על בתי המשפט.
חזון הארגון הוא חקיקת חוק יסודי ומהפכני יותר לגבי זכויות משפחות האלמנים והיתומים הצעירים שעיקריו הוא:
הכרה מלאה של המדינה בחובתה למשפחות שכול אזרחיים, לקצבה ותמיכה.
ביטול המצב הקיים של הכפפת מתן הקצבאות להישארותה של האלמנה ללא זוגיות, בארגון רואים מצב עניינים נוכחי זה כ"עיגון".
ביטול החובה בתצהיר להוכחת אבהות מאלמנות.
ביטול מבחני ההכנסה הנוגעים לקצבאות של משפחות שכול, חיוב חוו"דים יקרים ומתישים של עו"ד ועו"ס, תצהירים משפטיים ועוד, ומתן קצבאות ללא קשר למצבם הכלכלי של המשפחות, בדומה לקצבאות נכות, שניתנות ללא קשר למצבו הכלכלי של מקבל הקצבה.
אָמִיר גִּלְבֹּעַ (גלבוע; 25 בספטמבר 1917, ט' בתשרי תרע"ח, ראדזיבילוב, ווהלין – 2 בספטמבר 1984, ה' באלול תשמ"ד, פתח תקווה, ישראל) היה משורר ומתרגם עברי ישראלי, זוכה פרס ישראל.
גלבע נולד בשנת 1917 בשם ברל פלדמן, במשפחה יהודית בעיירה ראדזיבילוב, (כיום ראדיביליב) באזור ווהלין באוקראינה, אז תחת השלטון הרוסי.
הוא למד עברית מילדותו, תחילה בבית ספר עברי ואחר כך בגימנסיה "תרבות".
גלבע עלה לארץ ישראל בשנת 1937, ועסק במגוון עבודות שהיו מקובלות על החלוצים באותה תקופה, ביניהן חציבה, חקלאות, בניין ועוד.
בשנותיו הראשונות בארץ שהה בקסטינה, גבעת השלושה, פתח תקווה ומקומות נוספים.
את סימן החיים האחרון מבני משפחתו שנשארו באוקראינה קיבל בשנת 1941.
גלבע התנדב לשירות בצבא הבריטי, במסגרת פלוגות ההובלה העבריות.
במסגרת זו שירת במצרים, צפון אפריקה ואיטליה.
בסוף יוני 1945 הגיע יחד עם הבריגדה היהודית וחיילי יחידתו להולנד לעיר סכבנינגן שנחרבה כולה במלחמה, שם התחילו גלבע וחברו זליג פוסק לאסוף חומרים על חללי הבריגדה היהודית ברחבי אירופה.
עם תום הלחימה שהה עם היחידות העבריות באירופה והשתתף בהעלאת עקורי השואה לארץ ישראל, דרך נמלי איטליה כחלק מתנועת הבריחה.
בתום שירותו בצבא הבריטי היה בין מייסדי החבורה הספרותית "חבורת הרעים", והשתתף ב"ילקוט הרעים", קובץ ספרותי שהוציאה החבורה.
שותפיו לחבורה היו מי שלימים ייקראו סופרי דור הפלמ"ח.
החל משנת 1941 פרסם משיריו בבמות ספרותיות שונות בארץ, וכן בעיתונות הבריגדה בעת מלחמת העולם.
גלבע השתתף בקרבות מלחמת העצמאות, ומשנת 1955 עבד כעורך בהוצאת הספרים "מסדה", שם ערך ספרי שירה, ספרי ילדים ועוד.
בעבודתו זו המשיך עד צאתו לגמלאות בשנת 1980.
היה נשוי לגבריאלה (גבי) גלבע ולהם שתי בנות.
אמיר גלבע נפטר ב-2 בספטמבר 1984 בעקבות מחלת לב, ונקבר בבית העלמין הדרום בחולון.
את שירו הראשון בעברית, "כי אז אצעק", פרסם ב-1941 בעמוד השער של "דפים לספרות" בעריכתו של אברהם שלונסקי.
גלבע פרסם כתריסר ספרי שירה.
בין ספריו היותר ידועים: "כחולים ואדומים", "שירים בבוקר בבוקר", "שבע רשויות".
כמו כן פרסם ספר ילדים שזכה לתפוצה נרחבת, "איש המים של גילי".
אחדים משיריו גם הולחנו וזכו לפופולריות כשירים מולחנים.
המפורסם מביניהם הוא השיר "שיר בבוקר בבוקר" המוכר יותר בשם "פתאום קם אדם" שהלחינו גידי קורן ושלמה ארצי וביצע שלמה ארצי.
השיר הפך לאחד מסמלי תנועת המחאה למען צדק חברתי ב-2011.
גלבע זכה בפרס ישראל לשירה בשנת 1982 בזכות "שירתו האישית, המקורית, המאחדת סגנון אישי מובהק עם לשון התרבות של העם" ועל ש"פילס דרכים באמנות הפיוט".
גלבע עסק גם בתרגום שירה מפולנית ומרוסית.
אופיר מינץ-מנור מצא כי שירתו של גלבע הושפעה באופן מכריע מספרות הפיוט, כפי שהיא מוכרת במחזור האשכנזי שהכיר גלבע בילדותו.
בנוסף על שירים ספציפיים שהושפעו מפיוטים כמראה כהן, אהלי אשר תאבת ואז רוב נסים הפלאת בלילה, הוא סבור כי סגנונו הכללי של גלבע הושפע מהסגנון הפיוטי ועל כן יש לפיוט מעמד מרכזי בפרשנות שירת גלבע והבנתה בכלל.
1984 - פרס אוניברסיטת ניו יורק ע"ש בילהה וישראל ניומן - לאחר מות המשורר.
ב-17 באפריל 1996 הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דואר תחת הכותרת "סופרים עבריים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 14 סופרים וסופרות, ביניהם אמיר גלבע.
האמנית גליה לרך עיצבה את הבול שהוקדש לגלבע ושמה הופיע גם-כן על הבול עצמו.
הערים תל אביב ופתח תקווה קראו רחוב על שמו.
ספרי השירה של אמיר גלבע
שבע רשויות (מרחביה, ספרית פועלים, 1949)
שירים בבקר בבקר (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1953).
אמיר גלבע: מבחר שירים ודברים על יצירתו - בעריכת דן צלקה (תל אביב, מחברות לשירה, 1962).
שלשה שערים חוזרים - לקט שירים (תל אביב : עם עובד, 1963)
כחולים ואדומים (תל אביב, עם עובד, 1963).
רציתי לכתוב שפתי ישנים (תל אביב, עם עובד, 1968).
קטף: שירים מכאן ומכאן (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1971).
אילה אשלח אותך (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1972).
הכל הולך: רישומים יומניים בעונה מאוחרת (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1985).
שירים - לקט בשני כרכים (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1987).
כל השירים - שני כרכים (תל אביב, הקיבוץ המאוחד 1994).
הכל הולך: רישומים יומניים בעונה מאוחרת (תל אביב, קשב לשירה, 2006).
הנה ימים באים: שירים 1942-1946 - שירים גנוזים מעזבונו (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2007).
אמיר דרורי (5 באוגוסט 1937 – 12 במרץ 2005) היה אלוף בצה"ל, ראש אג"ם, מפקד פיקוד הצפון וסגן הרמטכ"ל.
מייסד רשות העתיקות ומנהלהּ הראשון.
אמיר דרורי, בן אלה ואמנון דרורי, גדל בפרדס חנה, לאחר שהוריו - מראשוני פרדס חנה, התיישבו במקום בשנת 1933. אמיר היה נכדו של העיתונאי והעסקן יששכר-דב בר-דרורא ונכדהּ של ד"ר אסתר גוברקובסקי-שולריכטר.
אמיר היה בן שני להוריו ואח לאלכּס, אילנה ואורנה.
אמיר סיים את לימודיו במחזור הראשון של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה כחניך המצטיין.
היה נשוי לצילה, ולהם שלושה ילדים – גילי, דניה ואסא.
נכדו, , בנם של דניה ועמר, לוחם ביחידת אגוז, נפל בשבעה באוקטובר 2023 בקרב על מוצב כיסופים.
בשנת 1955 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני.
בשנת 1956 במהלך מבצע קדש, לחם כמפקד מחלקת החבלה בגדוד 12 (ברק) בקרבות רפיח ובסיני.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד 51. על חלקו במבצע חרגול, במהלכו פיקד על כוח חסימה, הוענק לו צל"ש שהומר באפריל 1973 לעיטור העוז.
במלחמת ששת הימים לחם כסגן מפקד גדוד 51 (הבוקעים הראשון) של חטיבת גולני בקרבות רמת הגולן, בין היתר בכיבוש תל עזזיאת, מוצב פלוגתי סורי מבוצר ברמת הגולן.
במלחמת ההתשה היה דרורי מפקד גדוד 13, שלחם בקווי העימות ברמת הגולן, בעמק בית שאן, בבקעת הירדן ובתעלת סואץ.
בהמשך שימש קצין אג"ם בפיקוד הדרום בשנים 1970–1972, בשלהי מלחמת ההתשה, בסיני ובערבה, ובמהלך הלחימה בטרור ברצועת עזה, אותה הוביל באותה עת אלוף הפיקוד, אריאל שרון.
בשנים 1972–1974 פיקד על חטיבת גולני והוביל אותה בפעולות בלבנון, ובהן מבצע קלחת 4, ושנה לאחר מכן, במלחמת יום הכיפורים.
דרורי פיקד על החטיבה בקרבות ההגנה והבלימה נגד הצבא הסורי בצפון רמת הגולן ובמרכזהּ, על קרב החרמון הראשון ועל כוחות החטיבה שהשתתפו בהבקעה ובפריצה מעבר לקו הגבול.
פיקד על החטיבה בקרב על החרמון השני ונפצע באורח קשה בחזהו.
הוא שאמר ללוחמים, בתדרוך לפני הקרב: "יש חשיבות עליונה לכבוש מחדש את מוצב החרמון הישראלי משום שהוא העיניים של המדינה".
למרות פציעתו חזר לפקד על החטיבה במלחמת ההתשה במובלעת הסורית וברמת הגולן עד סמוך להסכם הפרדת הכוחות במאי 1974. לאחר מכן מונה למפקד חטיבה 11 וסגן מפקד אוגדה 36, ובשנת 1976 מונה למפקד אוגדה 36 (עוצבת געש) ברמת הגולן, בדרגת תא"ל.
אמיר דרורי היה ראש מחלקת המבצעים באגף המטה הכללי (1977) וראש מחלקת ההדרכה (1978–1981) בדרגת אלוף.
בספטמבר 1981 מונה לאלוף פיקוד הצפון ונשא בתפקיד זה בעת מלחמת שלום הגליל, שבה פיקד על כוחות צה"ל בלחימה בכוחות אש"ף ובצבא הסורי.
בתפקידו זה פיקד על 2 גייסות, 9 אוגדות ועוצבות נוספות, ובין היתר פיקד על כיבושם של ביירות, הרי השוף, ג'בל ברוך והבקאע.
דרורי המשיך בתפקידו כאלוף הפיקוד למעלה משנה אחרי טבח סברה ושתילה, לאחר שוועדת כהן, שחקרה אירוע זה, לא מצאה לנכון להגיש נגדו מסקנות אישיות.
ב-1985, בשובו משנת השתלמות בארצות-הברית, מונה דרורי למפקד המפח"ש.
5 שנים קודם לכך, ב-1979, כשהוצע להקים את מפח"ש, היה דרורי מהמתנגדים הבולטים לכך, ועל רקע זה אף הגיש אז את התפטרותו, שלא התקבלה.
לטענתו ב-1979, מחלקת ההדרכה בנויה לבצע את התפקיד המיועד למפח"ש וכי הזעזועים שיתלוו להקמתו מיותרים.
ב-1986 מונה לכהונת סגן הרמטכ"ל.
דרורי היה המועמד המועדף על ידי הרמטכ"ל משה לוי כמחליפו.
לוי שכנע את דרורי להישאר בצבא כמפקד חילות השדה (מפח"ש) החל מינואר 1985, ובאוגוסט 1986 דאג לוי למנותו לראש אג"ם וסגן הרמטכ"ל במסגרת ההתמודדות על תפקיד הרמטכ"ל.
דרכו של אמיר דרורי בצה"ל הגיעה לקיצה אחרי שדן שומרון הועדף על פניו.
בתגובה הביע דרורי בפני כתבים צבאיים ביקורת חריפה על הליך המינויים בצבא, ובעקבות זאת ספג ביקורת מצד חברי כנסת.
לכך נלווּ ידיעות על נזיפה חמורה משר הביטחון רבין שלא נמצא לה זכר בדברי ההערכה שהביע רבין באותה התקופה במכתבו לאמיר דרורי.
דרורי סיים את שירותו הפעיל בצה"ל ב-6 באפריל 1987 עם החלפתו באהוד ברק.
במכתב הפרידה ציין שר הביטחון יצחק רבין:
בראשית שנות ה-60 למד דרורי ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודים שסיים בהצטיינות.
בשנת 1961 השתתף במשלחת האוניברסיטה העברית לסקר מערות מדבר יהודה.
בשנת 1963 השתתף בחפירות מצדה בראשות יגאל ידין, בהן היה אחראי לחשיפת המדרגה האמצעית (המבנה העגול) בארמון הורדוס.
בקיץ 1988, לאחר סיום שירותו הצבאי ותקופת לימודים בבריטניה, מונה דרורי למנהל אגף העתיקות במשרד החינוך.
דרורי הקים את רשות העתיקות, שהחלה בפעולתה בשנת 1990, וכיהן כמנהלהּ הראשון עד שנת 2000. דרורי נודע בעימותיו עם חרדים בשאלת חפירות באתרי קבורה עתיקים, ומשום כך היה נתון לאיומים על חייו.
עימותים אלו אף הובילו למשבר קואליציוני.
דרורי התפטר במפתיע מתפקידו בשנת 2000, ודווקא לאחר שאושרה הארכת כהונתו.
אמיר דרורי נפטר ב-12 במרץ 2005 מדום לב במהלך טיול בנגב עם חבריו לסדנה הגאולוגית של מכון אבשלום.
על שמו רחובות בחולון ובירושלים וכיכר בפרדס חנה.
רשות העתיקות קראה על שמו את חפירות התיאטרון הרומי בטבריה.
קיר הפסיפסים במסוף נתב"ג הוקדש לזכרו.
"מלגת אמיר דרורי" מוענקת לתלמידי-מחקר עובדי רשות העתיקות.
במרץ 2015, במלאת עשור לפטירתו, הוציאה רשות העתיקות חוברת לזכרו.
ב-2019 הוקדש לו גן ארכאולוגי במפקדת פיקוד הצפון.
אמיר גוּטפרוינד (23 ביולי 1963 – 27 בנובמבר 2015) היה סופר ישראלי ובעל טור בעיתון "מעריב השבוע".
אמיר גוטפרוינד נולד בחיפה בשכונת נווה שאנן, להורים ניצולי השואה.
הוא התגייס לצה"ל כעתודאי, לאחר שסיים תואר ראשון בטכניון במתמטיקה שימושית.
שירת בענף חקר ביצועים בחיל האוויר.
בעת שירותו הצבאי השלים תואר שני בטכניון בחקר ביצועים ופרסם את שלושת ספריו הראשונים.
השתחרר משירות קבע בצה"ל בגיל 42 בדרגת סגן-אלוף.
ספרו הראשון "שואה שלנו" זכה בפרס בוכמן בשנת 2001, וספרו השני "אחוזות החוף" זכה בפרס ספיר בשנת 2003. בשנת 2013 זכה גוטפרוינד בפרס היצירה לסופרים ומשוררים ע"ש רה"מ לוי אשכול.
גוטפרוינד היה חבר מועצת יד ושם.
סגנונו שנחשב למיוחד ניכר היה בעברית הקולחת והאמינה, בהיעדר יומרות "ספרותיות", ובתיאור אוהב ואירוני של רגעי מבוכה מול הבלתי נמנע והבלתי-צפוי.
בספריו שילב חוויות מנוף ילדותו בחיפה ובקריית חיים.
ספריו של גוטפרוינד תורגמו לאנגלית, צרפתית, גרמנית, הולנדית, צ'כית והונגרית.
בין היתר שימש גוטפרוינד כתסריטאי בסדרת הטלוויזיה "בני ערובה" ובסדרה "שעת נעילה".
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי אבי נשר "פעם הייתי", המספר על עלילות חבורת ילדים בחיפה של שנת 1968. התסריט לסרט נכתב בהשראת ספרו של גוטפרוינד "בשבילה גיבורים עפים".
ספר זה שימש השראה גם לסדרת דרמה ושמה "בשבילה גיבורים עפים", שהופקה על ידי שידורי קשת ואשר זכתה בפרס סדרת הדרמה הטובה ביותר בפסטיבל קאן לטלוויזיה.
בסדרה, שיצר עמרי גבעון, מככבים נינט טייב, משה אשכנזי, מיכאל אלוני, תומר קאפון ואחרים.
היה נשוי פעמיים ואב לשלושה מנישואיו הראשונים.
אשתו הראשונה נפטרה מסרטן בשנת 2011, בעת שכתב את הספר "מזל עורב".
ההקדשה שבתחילת הספר היא "לנטע שמיר ז"ל, אשתי, אהובתי.
התגורר ביישוב יובלים עם אשתו השנייה, מיכל, ילדיו וילדיה.
ב-27 בנובמבר 2015 נפטר גוטפרוינד בגיל 52 בבית החולים רמב"ם, לאחר שחלה גם הוא בסרטן.
הספר קיים גם בגרסה מוקלטת.
אחוזות החוף (סיפורים), זמורה ביתן, 2002
העולם, קצת אחר כך, זמורה ביתן, 2005
בשבילה גיבורים עפים, זמורה ביתן, 2008
מזל עורב, זמורה ביתן, 2013. הספר קיים גם בגרסה מוקלטת
אגדת ברונו ואדלה, זמורה ביתן, 2014
הר האושר, זמורה ביתן, 2016
אמיר ג'לה ג'ונסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
ג'ונסון נבחר בסיבוב השני של דראפט 2005 על ידי דטרויט פיסטונס, במקום ה-56. בעונת הבכורה שלו ב-NBA שיחק בממוצע 13 דקות ב-2 משחקים בלבד.
למרות מיעוט הדקות, באחד משלושת המשחקים בהם שותף, נגד מילווקי באקס, הוא קלע ב-100 אחוזי הצלחה מהשדה ומקו העונשין וסיים עם 18 נקודות במחצית אחת בלבד.
ב-27 בפברואר 2006 צירפו הפיסטונס את ג'ונסון לקבוצת פאייטוויל פטריוטס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעונת הוא ביקש לחזור ל-NBDL כיוון שהאמין ששם יוכל להתפתח ולהשתפר.
הוא נשלח לקבוצת סו פולס סקייפורס, שם הצטיין והעלה את הקבוצה עד למקום השני בין קבוצות המזרח, מה שהוביל אותה לפלייאוף למרות פתיחת עונה חלשה.
לאחר שהפיסטונס הבטיחו את המקום הראשון בין קבוצות המזרח, קראו לג'ונסון להצטרף לסגל כדי שישחק במשחקים הלא-משמעותיים.
אז קבע ג'ונסון שיא קריירה של 20 נקודות ו-12 ריבאונדים, אך כתוצאה מחזרתו לפיסטונס למשחקים האחרונים נבצר ממנו להצטרף למסע הפלייאוף של סו פולס, שם הצטיין עם ממוצעים של 19 נקודות, כמעט 10 ריבאונדים, 2 אסיסטים ו-3 חסימות למשחק.
בסוף עונת 2006/2007 החתימו הפיסטונס את אמיר ג'ונסון על הארכת חוזה ל-3 שנים בשווי כ-11 מיליון דולר.
בעונת חתם ג'ונסון על חוזה בטורונטו ראפטורס.
בשנת 2015, לאחר שש עונות בטורונטו, עבר לבוסטון סלטיקס.
לקראת עונת חתם ג'ונסון על חוזה בפילדלפיה 76', ושנה לאחר מכן חידש את חוזהו לעונה נוספת.
בנובמבר 2020 חתם ג'ונסון על חוזה בקבוצת איגנייט מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעונת 2023-2024 החל ג'ונסון לשמש כעוזר מאמן בקבוצה.
בהחלטת ה-NBA, הקבוצה נסגרה בסיום העונה.
באוגוסט 2024 הצטרף ג'ונסון לצוות האימון של הלוס אנג'לס קליפרס כעוזר מאמן לפיתוח שחקנים.
אמיר גניאל (6 בינואר 1963 – 14 במאי 2018) היה שחיין ישראלי, מגדולי שחייני ישראל בכל הזמנים.
היה רופא כירורג במחלקה לניתוחי חזה ולב בבית חולים סורוקה בבאר שבע ובבית-החולים איכילוב בתל אביב.
היה אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באליפות העולם (ברלין 1978) במדי נבחרת ישראל.
נבחר לייצג את ישראל באולימפיאדת מוסקבה (1980) אך בשל החרם המערבי שהובילה ארצות הברית ומדינת ישראל הצטרפה אליו, נמנע ממנו להשתתף במשחקים אלה.
בגילאים הצעירים היה השחיין המהיר בעולם לגילו.
בגיל 13 ו-7 חודשים קבע שיא ישראלי לבוגרים ובכך היה לשחיין הצעיר ביותר בישראל שקבע שיא לבוגרים.
שני שיאי נערים שלו מחזיקים מעמד כבר 45 שנה (נכון ל-2021) והם השיאים הוותיקים ביותר בישראל.
הוא התמחה בסגנון החתירה למרחקים ארוכים.
בעל 8 מדליות מהמכביה, מהן 2 זהב.
שחה בקבוצת מכבי תל אביב.
גניאל היה השחיין הישראלי המעוטר ביותר בתחרות שמונה האומות (התחרות הבינלאומית השנתית שבה ישראל השתתפה במשך יותר משני עשורים), לאחר שזכה ב-12 מדליות, מהן 8 אישיות, 6 זהב (4 אישיות), 2 כסף (1 אישית), ו-4 ארד (3 אישיות).
אמיר גניאל נולד ב-6 בינואר 1963 בירושלים, בן לאורי ודליה גניאל.
בקיץ 1970 החל להתאמן בקליפורניה, שם התגורר עם משפחתו בשל עבודת הפוסט-דוקטורט של אביו.
כשחזר לארץ התאמן רק בחודשי הקיץ בבריכת השחייה של מכון ויצמן ברחובות בהדרכת עמוס הרדי, שחיין ושחקן כדורמים בעבר שהיה באותה תקופה דוקטורנט בפיזיקה.
בקיץ 1973, באליפות הגילאים של ישראל בשחייה שנערכה בבית אלפא, זכה גניאל לראשונה במקום הראשון במשחים ל-50 מטר חזה, 100 מטר חזה ול-50 מטר חופשי בשיאי גילאים חדשים.
במשחה ל-100 מטר חופשי סיים במקום שני.
בשנת 1974, באליפות הגילאים של ישראל בשחייה, זכה גניאל במקום הראשון במשחים ל-50 מטר חופשי, 100 מטר חופשי ול-100 מטר חזה, בשיאי גילאים חדשים.
אותה שנה הוא הצטרף לתוכנית לטיפוח ספורטאים צעירים מצטיינים והחל להתאמן תחת שרביטו של יוסף טלקי.
בנובמבר 1974 עבר גניאל כריתת גוש ממאיר משוק רגל ימין ולכן הפסיק להתאמן למשך כחצי שנה ואחר כך חזר לפעילות במכון ויצמן בלבד.
ביולי 1975 עבר שבר חוזר ברגל ימין שמנע ממנו השתתפות באליפות הגילאים של ישראל בשחייה.
באוקטובר 1975 באליפות ישראל בשחייה לבוגרים, לאחר 6 שבועות של אימונים בלבד, קבע שיאים לגיל 12 במשחים ל-100 מטר, 200 מטר ול-400 מטר חופשי.
במשחה ל-400 מטר חופשי עלה לגמר וסיים במקום ה-8 למרות גילו הצעיר והליכה עם קביים.
הפריצה הגדולה, שיאן ישראל לבוגרים בגיל 13
באוגוסט 1976 זכה גניאל ב-7 מדליות זהב באליפות הגילאים.
ל-100 מטר ול-200 מטר גב, ול-200 מעורב אישי ומקום שני במשחי הפרפר.
במשחה ל-800 מטר חופשי קבע שיא לבוגרים 9:10.3 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי קבע שיאי גילאים מגיל 13 ועד 18, בתוצאה של 4:25.7 דקות, שיא זה לגילאי 13 החזיק מעמד 39 שנים!
בסוכות 1976 באליפות ישראל בשחייה לבוגרים זכה גניאל בשתי מדליות כסף במשחים ל-400 מטר חופשי ול-1500 מטר חופשי.
נוסף לכך, הוא השתתף בגמר במשחים ל-100 מטר ול-200 מטר חופשי.
בקיץ 1977 בגיל 14 בלבד ייצג את ישראל בתחרות שמונה האומות שנערכה באיסלנד.
הוא סיים במקום ה-6 במשחה ל-1500 מטר חופשי ובמקום ה-8 במשחה ל-400 חופשי (שניהם בשיא אישי).
מספר שבועות אחר כך במכביה העשירית זכה גניאל במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 4:14.36 דקות, שיפור לשיא של נדב בטשא (4:16.8 דקות).
כל השיאים האלו קיימים עד היום כשיאים לגילאי 14.
הזמנים בגב ובמעורב אישי היו שיאי גילאים כמו הזמן ב-100 פרפר (1:05.88 דקות).
במשחה ל-800 מטר חופשי קבע גניאל שיא ישראלי חדש לבוגרים בתוצאה של 8:44 דקות.
בגלל גילו הצעיר לא איפשרו לו להתחרות במשחה ל-1500 מטר.
בספטמבר 1977 נסע גניאל עם משפחתו לקליפורניה והתאמן במסגרת התיכון ובאגודת El Monte Aquatics.
בקיץ 1978 בתחרות שמונה האומות שנערכה בישראל, זכה גניאל ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש 16:12.3 דקות, תוך כדי שיפור השיא גם במשחה ל-800 מטר ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
התוצאה היוותה קריטריון לאליפות העולם בשחייה.
כשחיין ראשון במשחה השליחים הוא שיפר את השיא הישראלי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:57.52 דקות ומדליית כסף במשחה ל-400 חופשי בתוצאה של 4:05.56 דקות, בשיא גילאי 15 ועד בוגרים.
שיא גילאי 15 זה נשבר לאחר 31 שנה, באליפות ישראל באוגוסט 2009.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 1978 זכה גניאל ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:04.10 דקות, אחרי יורם כוכבי מאגודתו (4:50.10 דקות) ולפני ירון אילתי מהפועל שמיר (5:07.37 דקות).
הוא היה שותף למקום ה-13 של נבחרת השליחים (יחד עם ניר שמיר, רון קרמן וזוהר וייס) במשחה ל-4x100 מטר חופשי שקבעה שיא ישראלי חדש בתוצאה של 3:35.45 דקות ובמקום ה-13 במשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 7:55.64 דקות.
לאחר אליפות העולם, נסע גניאל לארצות הברית על מנת להתאמן לקראת אולימפיאדת מוסקבה (1980) ובאפריל 1979 קבע את הקריטריון לאליפות ארצות הברית במשחי החתירה הארוכים.
נוסף לכך, הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-4x200 מטר חופשי ביחד עם וייס, קרמן ושמיר בשיא ישראלי חדש של 7:53.69 דקות, 3 מאיות השנייה איטי מנורווגיה המנצחת.
בתחרות זו הוא קבע את הקריטריון לאולימפיאדה.
באליפות ארצות הברית החורפית שנערכה באוסטין, טקסס באפריל 1980 סיים גניאל במקום 15 במשחה ל-400 מטר חופשי, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 4:00.14 דקות, שיפור לשיא הקודם שלו (4:02.49 דקות).
הוא קבע עוד שני שיאים ישראלים נוספים, אחד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:25.7 דקות, שיפור של כ-8 שניות לשיאו הקודם, תוך כדי המשחה ל-1500 מטר חופשי שבו קבע תוצאה של 15:55.19 דקות, שיפור לשיאו הקודם (16:02.40 דקות).
בקיץ 1980 בתחרות שמונה האומות שנערכה בסקוטלנד זכה גניאל במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:15.30 דקות ובמקום שישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:12.63 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה באירוויין קליפורניה באוגוסט אותה שנה ושימשה את המבחנים האולימפיים האמריקאים לבחירת הנבחרת שלא נסעה, קבע גניאל שיא ישראלי חדש במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:59.29 דקות ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-4 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 13 שנים ונשבר בשנת על ידי מורן זומרפלד.
במשחה ל-1500 מטר חופשי סיים במקום 15 וקבע שיא ישראלי חדש בתוצאה של 15:49.62 דקות, שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי שגב פורת.
במהלך המשחה ל-1500 מטר חופשי הוא שיפר גם את השיא במשחה ל-800 מטר חופשו בתוצאה של 8:24.87 דקות.
עקב החרם המערבי שהובילה ארצות הברית במחאה על פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, החמיץ גניאל את המשחקים האולימפיים.
כחודש וחצי לפני המשימות הלאומיות לשנת 1981 התעקש גניאל לא לשחות בתחרות שמונה האומות המסורתית שנערכה בקיאסו, שווייץ בתחילת יולי וזאת כדי להתמקד בתחרויות השחייה של המכביה שהוגדרו כתחרות מטרה של הנבחרת הלאומית ונערכו מספר ימים לאחר מכן.
תקופה זו לוותה באווירה קשה בינו לבין ראשי איגוד השחייה שאילצו אותו לבסוף להשתתף בתחרות שמונה האומות.
בתחרות עצמה, במשחה ל-400 מטר חופשי הוא שחה לאיטו וסיים אחרון בתוצאה חלשה ביותר של 4:32.92 דקות, שהכעיסה מאוד את ראשי השחייה בישראל.
נוסף לכך, הוא סיים במקום הרביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם חבריו וייס, קרמן ושמיר בתוצאה של 3:38.67 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-11 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן זכה גניאל ב-5 מדליות, 2 זהב ו-3 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 16:14.50 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.35 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:55.83 דקות, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם שמיר, קרמן ווייס בשיא ישראלי חדש של 3:32.56 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם שמיר ווייס בשיא ישראלי חדש של 7:46.31 דקות.
כשחיין ראשון הוא קבע שיא ישראלי חדש של 1:54.31 דקות.
לאחר המכביה הודיע גניאל על פרישה מהנבחרת הלאומית ועל הקמת איגוד שחיינים שמטרתו להגן על "זכויותיהם הלגיטימיות".
"נשבר לי שמתייחסים אלינו כמו אל פרידות עבודה, אין התחשבות בזכויות שלנו כאנשים וספורטאים.
הניהול הפוליטי כושל ורצוף שקרים.
כבר 6 שנים אני סובל זאת, אמשיך לשחות אך עד שלא ישתנו פני הדברים בארץ לא אייצג את ישראל בארץ או בחו"ל, ...הוכחתי שאני בכושר טוב ומילאתי את הציפיות." (הארץ)
גניאל הביע התמרמרות על כך שלא קיבל את דמי כרטיס הטיסה מלוס אנג'לס לישראל שם למד וכן את דמי המלגה ממוסדות הספורט.
שבוע לאחר מכן חזר בו מפרישתו מהנבחרת תוך הבעת התנצלות כלפי הנהלת איגוד השחייה והיו"ר צבי רטרט.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט 1982 זכה גניאל ב-5 מדליות מהן 3 זהב ו-2 כסף.
מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.96 שניות, אחרי שמיר שקבע שיא ישראלי חדש (24.05 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.27 שניות שוב אחרי שמיר (52.93 שניות).
כשחיין ראשון במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי הצליח גניאל לשפר את השיא ישראלי לאחר שנתיים ללא שיא, כשקבע תוצאה של 1:54.28 דקות, שיפור של 3 מאיות השנייה לשיאו.
לאחר פרישתו משחייה תחרותית למד רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ועבד כמנתח חזה ולב במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה, ובבית החולים איכילוב בתל אביב.
בשנת 2012 נבחר לעמוד בראש הוועדה הרפואית לאולימפיאדת לונדון 2012, שהכשירה ואשרה את כשירותם של הספורטאים הישראלים לקראת המשחקים האולימפיים.
גניאל החזיק בשיאי ישראל במשחים הבאים
2 שיאים ישראלים לגילאים שעדיין גניאל מחזיק בהם (נכון ל-2021)
הוא נישא לדנה, פיזיותרפיסטית ונולדו להם שלושה ילדים, בנו הוא השחיין האולימפי אמרי גניאל, אלוף ושיאן ישראל אף הוא.
אמיר גילת (נולד ב-2 בינואר 1963) הוא עיתונאי, דובר ויועץ תקשורת ישראלי.
בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ולימודי אפריקה ותואר שני במזרחנות ומדעי המדינה שניהם מאוניברסיטה העברית בירושלים.
את הדוקטורט בנושא "צמיחתה של העיתונות המקומית הממסדית בחיפה (1950-1975)", עשה תחת הנחייתם של עוז אלמוג ומוטי גולני, במסגרת החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
גילת עבד במשך כ-20 שנה בעיתון "מעריב", בו שימש כתב בחיפה והצפון, והיה ראש המערכת של האזור.
באחת מכתבותיו שהתפרסמה בתחילת שנת 2000 במוסף "סופשבוע", חשף את מחקרו השנוי במחלוקת של תדי כץ, בו נטען שחיילי צה"ל מחטיבת אלכסנדרוני ביצעו טבח בכפר טנטורה ב-1948. בעקבות החשיפה נפסלה העבודה על ידי האוניברסיטה, ואילו כץ נתבע לדין, ובהתאם להסכם פשרה התנצל וחזר בו מההאשמה על הטבח.
בינואר 2005 פוטר מהעיתון "מעריב" יחד עם כ-50 עיתונאים ועובדים אחרים, במסגרת תוכנית קיצוצים שערך העיתון.
גילת היה ממייסדי מהדורת החדשות המקומית של חברת הטלוויזיה בכבלים מת"ב בחיפה ובמשך כ-10 שנים ערך והגיש את התוכנית "עדשה מקומית", במקביל לימד בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה.
במרץ 2005 התמנה ליועצו של שר האוצר בנימין נתניהו.
בסוף 2005 מונה לראש מערך התקשורת, ההסברה והדוברות של אוניברסיטת חיפה, ללא מכרז.
לאחר שהמינוי הוגדר כ"משרת אמון".
בדצמבר 2007, היה גילת אומר להתמנות למנכ"ל הקבוצה שהקימה חברת מנו ספנות, שהתמודדה במכרז על תחנת הרדיו האזורי בחיפה.
המינוי לא ייצא לפועל לאחר שהקבוצה לא זכתה במכרז.
בנובמבר 2009 ביקש ראש הממשלה נתניהו למנות את גילת לתפקיד יו"ר רשות השידור, אך השר יולי אדלשטיין, שהיה ממונה על הרשות, החליט למנות את איש העסקים אמנון דיק.
זאת לאחר שמינויו של גילת לא אושר בוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות.
אמנון דיק לא מונה לבסוף לתפקיד ונתניהו שוב ביקש, ביוני 2010, למנות את גילת.
עם זאת, המינוי עוכב לאחר שהוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות ביקשה עוד "הבהרות" באשר לגילת.
בינתיים אישרה הממשלה, ב-12 ביולי 2010, את מינוי גילת לחבר מליאת רשות השידור.
ב-18 ביולי אישרה לבסוף הממשלה את מינויו.
גילת היה היושב ראש הראשון של רשות השידור שכיהן בשכר מלא, על פי חישוב של משכורת סגן שר (כ-41 אלף שקל בחודש ברוטו).
ביולי 2011 דרשה אגודת העיתונאים את פיטוריו של גילת, בעקבות מינויו של מיכאל מירו למנהל "קול ישראל".
לטענת האגודה, המהלך היה כרוך בהטיית מכרז תוך התערבות לשכת ראש הממשלה.
באוגוסט 2011, הוביל גילת מהלך של אישור תקציב פעילות הרשות בו הוחלט על השקעה של פחות מ-2% בהפקות מקור, במקום 33% על פי חוק הרשות.
ביוני 2013 פנתה דוברת הרשות למבקר המדינה, בבקשה לקבלת צו הגנה כחושפת שחיתויות והתלוננה על מסכת התנכלויות שמבצע בה לטענתה גילת.
באוגוסט 2014, עם התחלת הרפורמה ברשות השידור, נמסר שגילת יסיים את תפקידו כיו"ר הרשות.
עם סיום תפקידו כיו"ר רשות השידור, הקים גילת את NOWTV, מיזם טלוויזיה אינטרנטי שמטרתו להפיק תוכן שיווקי.
גילת מתגורר בחיפה, נשוי ואב לשניים.
אמיר ברעם (נולד ב-22 ביולי 1969) הוא מנכ"ל משרד הביטחון.
קודם לכן שירת בצה"ל בין היתר, כסגן הרמטכ"ל, מפקד פיקוד הצפון, כמפקד המכללות הצבאיות, כמפקד הגיס הצפוני, כמפקד עוצבת הגליל, כמפקד עוצבת האש, כמפקד חטיבת הצנחנים, כמפקד יחידת מגלן וכמפקד סיירת צנחנים.
ברעם, בנו של יצחק ברעם, נולד בבאר שבע וגדל עד גיל 6 לערך בצפת, ולאחר מכן ברעננה.
למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, מחזור ל"ד, וסיים את הפנימייה בהצטיינות.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1988, התנדב לצנחנים, ושובץ בפלנ"ט צנחנים.
עבר מסלול הכשרה כלוחם בקורס מ"כים חי"ר ובקורס קציני חי"ר, וסיים את שני הקורסים כחניך מצטיין.
בסיום הקורס מונה למפקד צוות מסלול בפלנ"ט צנחנים.
בשנת 1992 מונה למפקד פלוגה בגדוד 890. בשנים 1994–1996 שירת כמפקד פלנ"ט צנחנים, ופיקד עליה בין היתר במבצע פנתר ורוד, שבו נהרגו ארבעה מחבלים מארגון חזבאללה בעומק לבנון.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בבה"ד 1. בסיום התפקיד יצא ללימודים במרכז הבינתחומי הרצליה.
בפברואר 1999 קטע את לימודיו, לאחר שנקרא להחליף את מפקד סיירת צנחנים, , שנהרג בהיתקלות עם מחבלים בדרום לבנון.
הוא שיקם את היחידה, והוביל אותה להישגים מבצעיים רבים, בטרם הנסיגה מלבנון במאי 2000. לאחר הנסיגה מלבנון חזר ללימודים במרכז הבינתחומי הרצליה, וסיים בו תואר ראשון בהצטיינות במשפטים.
בשנת 2002 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 890, ושירת בתפקיד עד 2003. בתפקידו זה הוביל את הגדוד בלחימה נגד ארגוני הטרור הפלסטינים בבית לחם בטרם מבצע חומת מגן, ובשכם במהלך המבצע.
לאחר מכן עבר הגדוד לתעסוקה מבצעית אינטנסיבית בטולכרם.
באותם ימים עמד הגדוד במוקד חשיפה תקשורתית רבה בעקבות אירוע שבו הצטייר כי לוחמי הגדוד הם חיילים נזקקים, דבר שהביא אותו כמפקד הגדוד להתראיין בתקשורת ולהבהיר כי גדוד צנחנים אינו זקוק למעשי נדבנות.
אירוע נוסף, שהעלה אותו ואת הגדוד לכותרות העיתונים, היה בחירתו במוטו גדודי הלקוח מתורת הלחימה של המארינס נגד הטרור האסלאמי – "סבלנות, התמדה ולעיתים כדור בין העיניים".
בעקבות פנייה של איש מילואים בנידון לח"כ יוסי שריד, התלונן שריד בפני הרמטכ"ל, משה יעלון, בעברו מפקד הגדוד אף הוא, שהורה לבטל את המוטו הגדודי.
בעקבות זאת שונה המוטו הגדודי לאמירה שטבע אריאל שרון כמפקד הגדוד – "לא חוזרים עד שמבצעים".
בלחימה בטולכרם שכלל שיטת מארבים בלוחמה בשטח בנוי, שהביאה להצלחות מבצעיות (מבצעי "גירוי-תגובה").
במאי 2004 מונה למפקד יחידת מגלן, ושירת בתפקיד עד יוני 2006. היחידה בתקופתו עסקה בעיקר בפעילות מבצעית ביהודה ושומרון ובעזה, אך גם השתתפה במבצעים נגד חזבאללה על גבול ישראל–לבנון.
ב-17 באוגוסט 2006 הועלה לדרגת אל"ם, ומונה למפקד חטיבת שומרון.
בתקופת פיקודו הוביל פעילות מבצעית ענפה לחיסול הטרור הפלסטיני וסיכול פיגועים, תוך הקלה על האוכלוסייה האזרחית.
עם הישגי החטיבה תחת פיקודו נמנית הריגת המבוקש פאדי קפישה , שעמד בראש הזרוע הצבאית של התנזים בשכם, ונהרג על ידי לוחמי גדוד חרוב.
הוא פרסם ספר פנימי בצה"ל, "עיר מבצר", המתעד דרכי פעולה וניתוח קרקע, בלחימה בשטחים בנויים צפופים ותת-קרקעיים.
את תפקידו כמפקד החטיבה סיים בשנת 2008. לאחר מכן יצא ללימודים בקולג' המלכותי ללימודי ביטחון בלונדון, במקביל סיים בהצטיינות תואר שני ביחסים בין-לאומיים בקינגס קולג' לונדון.
לאחר חזרתו מונה בינואר 2010 למפקד עוצבת חצי האש, ושירת בתפקיד עד מרץ 2011. ב-14 באפריל 2011 מונה למפקד חטיבת הצנחנים.
במהלך תפקידו עמד על כך שהחטיבה תשוב לבצע אימונים מוצנחים במתכונת חטיבתית, ובינואר 2012 פיקד עליה בתרגיל החטיבתי המוצנח הראשון מזה 15 שנים.
ב-10 באוקטובר 2013 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת האש, ושירת בתפקיד עד 2 ביולי 2015. ב-2 באוגוסט 2015 מונה למפקד עוצבת הגליל, ושירת בתפקיד עד 18 ביולי 2017. במהלך תפקידו חוסל סמיר קונטאר, וחזבאללה הגיב לכך בהנחת מטען בהר דב, באירוע זה לא היו נפגעים.
ב-7 בדצמבר 2017 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד הגיס הצפוני, וב-3 בינואר 2018 מונה במקביל למפקד המכללות הצבאיות.
בתפקידו כמפקד המכללות הצבאיות שירת עד 11 במרץ 2019, ובתפקידו כמפקד הגיס הצפוני שירת עד 26 בספטמבר 2019.
ב-3 באפריל 2019 מונה למפקד פיקוד הצפון.
במהלך תפקידו יזם בוחן רף, שאותו עברו כלל החטיבות בסדיר ובמילואים המיועדות לקחת חלק בלחימה בצפון.
פיקוד הצפון בפיקודו הוביל מערכה שכללה עשרות מבצעים חשאיים באזור דרום סוריה במסגרת המב"ם, ובכלל זה תקיפות אוויריות, פשיטות קרקעיות וסיכולים.
שמנעו את המאמץ האיראני להפוך את רמת הגולן הסורית לחזית נוספת נגד ישראל בדומה לזו שהוקמה בלבנון בספטמבר 2019 הוביל את כוחות הפיקוד ביום קרב עם חזבאללה, שבמהלכו ירו מחבלי חזבאללה טילי נ"ט לעבר מוצבי צה"ל ולעבר אמבולנס צה"לי בסמוך לגבול.
ביולי 2020 הוביל את כוחות הפיקוד ביום קרב נוסף עם חזבאללה, שבמהלכו ניסתה חוליית חזבאללה לחדור להר דב, זוהתה ונמלטה.
באוגוסט 2020, לאחר שצלפי חזבאללה ירו לעבר כוח של צה"ל שנע על הגדר באזור מנרה, הוביל פעולה מוגבלת שבמסגרתה הותקפו מספר עמדות חזבאללה סמוך לגבול.
בתפקיד זה שירת עד 11 בספטמבר 2022. ב-31 באוקטובר 2022 מונה לסגן הרמטכ"ל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל השתתף בקרב בשכונת א-תופאח בעזה לצד לוחמים.
ב-10 בינואר 2025 ביקש לסיים את תפקידו בפברואר 2025 (מועד שעליו הוסכם קודם לכן).
ב-22 בינואר 2025, בעקבות הודעתו של הרצי הלוי על פרישתו המתוכננת מתפקיד הרמטכ"ל, הודיע שר הביטחון, ישראל כ"ץ, שברעם הוא אחד המועמדים לתפקיד הרמטכ"ל ה-24 של צה"ל.
עם זאת, ב-1 בפברואר 2025 בחרו כ"ץ וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו באייל זמיר כמחליפו של הלוי.
ב-24 במרץ 2025 נכנס לתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון.
בנאום הכניסה לתפקיד, הציג את מטרות המשרד בניהולו, בהן גיבוש אסטרטגיה משרדית להבטחת יכולתה של מערכת הביטחון לנצח כל איום "מסכין עד גרעין", כולל איומים בלתי צפויים.
ברעם הדגיש את הצורך להתמודד עם קונפליקטים בבניין הכוח, לעודד למידה והתארגנות מחדש, ולתעדף מאיצי ערך כגון טכנולוגיה, משאבי אנוש, יכולות לחימה חדשות ותיעוש ההתחמשות, וכן חיזוק קשרי החוץ.
מבצעי עם כלביא ומרכבות גדעון
במהלך מבצע עם כלביא, הוביל ברעם את פעילות משרד הביטחון בהיערכות ובביצוע, ובתיאום עם ארצות הברית, שנטלה חלק במערכת ההגנה הרב-שכבתית.
המשרד קלט משלוחים אוויריים וימיים של אמצעי לחימה וחימושים, וחתם על עסקאות להעצמת בניין הכוח, בהן האצת ייצור מיירטי "חץ" בתעשייה האווירית.
ברעם הוביל את גיבוש ההסכם עם משרד האוצר לתוספת תקציבית של 42 מיליארד ש"ח למערכת הביטחון לשנים 2025–2026, בשל המבצעים עם כלביא ומרכבות גדעון.
לצד ההישגים, עלינו להתמודד עם תחרות הלמידה המואצת, להביט אל עבר העתיד, לחזק את בסיס התיעוש הישראלי, לאפשר קצבי ייצור גדולים יותר ולהאיץ את הפיתוח של הדורות הבאים של מערכות הלחימה, בהתקפה ובהגנה – רק כך נאפשר יתרון יחסי ואיכותי גם במערכות הבאות".
ברעם מתגורר בבני דרור, נשוי לגלית ואב לשלושה ילדים.
בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והקולג' המלכותי ללימודי ביטחון.
בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני ביחסים בין-לאומיים מקינגס קולג' לונדון.
אמיר דדון (נולד ב-16 בנובמבר 1975) הוא זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין, מעבד מוזיקלי, מוזיקאי ושחקן ישראלי.
זוכה "פרס אקו"ם" בתחום המוזיקה.
זוכה פרס השחקן הטוב ביותר במחזמר עלובי החיים, המחזמר שזכה בפרס המחזמר הטוב של השנה.
דדון נולד וגדל בבאר שבע ולאחר גירושי הוריו, עבר להתגורר עם אמו באילת.
בילדותו החל לנגן בגיטרה ובפסנתר.
בנעוריו עבר להתגורר עם משפחתו באילת, שם הצטרף למספר להקות נוער מקומיות.
בשנת 1994 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בחטיבת גבעתי.
לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בתל אביב ועבד בשלל עבודות מזדמנות: בין השאר היה ברמן, שליח פיצה ומורה לגיטרה.
בנוסף, עבד בתור מדריך בפנימייה לקידום נוער בסיכון, שלימים העיד כי זו הייתה העבודה המשמעותית ביותר עבורו.
בשנים 1992–1994 החל את דרכו המוזיקלית כחבר בלהקת 059 מאילת.
בשנת 1998 היה חבר בלהקת "פרה קדושה", שהוציאה אלבום אחד בשם "Two Good".
מהאלבום הצליח השיר "רגע" בו דדון היה הסולן, והשיר "שמש".
דדון השתתף בהלחנה ובכתיבת השירים באלבום.
בשנת 2008 ביצע את השיר "שאריות של החיים" באלבום "בין קירות ביתי" של "הפרויקט של עידן רייכל".
השיר יצא גם כסינגל וזכה להצלחה רבה.
כמו כן הקליט בשנה זו גרסת כיסוי לשיר "עומד על צוק" של להקת היי פייב, אשר שימשה כשיר הפתיחה של הטלנובלה "חשופים".
ב-2009 דדון הוחתם בחברת התקליטים "הליקון" ובחסותה הוציא בשנת 2010 את אלבום הסולו הראשון שלו, "אמיר דדון".
טרם הוצאת האלבום, יצאו לרדיו הסינגלים: "חלל", "בזמן האחרון" (שכתב יהונתן גפן), "גלים", "חצי" ו"אור גדול", שהיה ללהיט גדול ואף נבחר במקום השני במצעד שיר העשור של כאן גימל.
את האלבום הפיקו גיל סמטנה ותומר בירן.
באותה שנה גם השתתף במחזמר "לילה לא שקט", המבוסס על שיריו של שלמה ארצי, במסגרתו ביצע את השירים "נרקוד נשכח", "מלך העולם" ו"לילה לא שקט".
בשנת 2011 קיבל דדון את "פרס אקו"ם" בקטגוריית "תגלית השנה".
באותה שנה הקליט את שיר הפתיחה "נגד הרוח" (עיבוד מחודש לשירו של שלום חנוך) עבור הדרמה "סימני שאלה", ואת השיר "תן לי קצת ממך" (עיבוד מחודש לשירה של קורין אלאל) יחד עם יזהר אשדות.
השיר זכה להצלחה גדולה בתחנות רדיו רבות.
בשנת 2013 הוציא דדון את אלבום הסולו השני, "יש אין סוף".
מאלבום זה יצאו הסינגלים "לא סתם", "רק לא לאחר", "יש אין סוף", "שומדבר" ו"בגלגול אחר".
באותה שנה שיתף דדון פעולה פעם נוספת עם עידן רייכל, כאשר שר באלבום של הפרויקט "רבע לשש" את השיר "חיים פשוטים".
באוגוסט 2013 הופיע כמופע פותח במופע האיחוד של להקת כוורת בפארק הירקון.
עוד באותה שנה שיתף פעולה עם שלמה ארצי, אותו ליווה בקולות רקע באלבומו "אושר אקספרס".
בשנת 2016 התארח באלבומו של שלמה ארצי "קצפת", ושר עם ארצי ולהקת הגבעטרון את השיר "גבעה אחת".
ביולי 2016 דדון לוהק לגלם את ז'אן ולז'אן - התפקיד הראשי במחזמר "עלובי החיים" שעלה בתיאטרון הבימה בהמשך אותה שנה.
המחזמר זכה בפרס "המחזמר הטוב של השנה" ודדון זכה בפרס השחקן הטוב ביותר במחזמר.
ב-7 ביולי 2017 עלה בתיאטרון הבימה קברט הרוק "לילה 1 באפריל", בהשתתפותו של דדון.
את הקברט כתבה קרן פלס (המככבת לצדו), וביים משה קפטן.
ב-18 בינואר 2018 יצא אלבומו השלישי של דדון, "לבחור נכון".
לקראת אלבום זה יצא עוד בנובמבר 2015 הסינגל "כל יום כמו נס", בפברואר 2016 הסינגל "אם הייתי מוכן", ביוני 2016 שיר הנושא "לבחור נכון", ב-7 בפברואר 2017 הסינגל "כשאהוד שר".
ו-7 בדצמבר 2017 הסינגל "בואי נדבר בינינו".
ב-18 בנובמבר 2018 הוציא את השיר "בנאדם", סינגל ראשון לקראת אלבומו הרביעי.
ב-19 ביוני 2019 הוציא את הסינגל "עדיין ילד".
ב-22 בספטמבר באותה שנה הוציא את הסינגל "בין קודש לחול" במשותף עם שולי רנד.
ב-8 בפברואר 2021, 11 שנה אחרי שיצא השיר, הוציא דדון קליפ לשיר "כמעט שנה (חולה הביתה)" מאלבומו הראשון.
ב-1 באוגוסט 2023 הוציא לאחר שנתיים לראשונה שיר חדש בשם "מעגל החיים", שהגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-10 בספטמבר 2023 הוציא את הסינגל "ישוב" כחלק מפרויקט צמאה.
בדצמבר 2023, דדון והכנר מרדכי שנוולד הופיעו יחד בגלגלצ.
שנוולד, שנפצע קשה במהלך מלחמת חרבות ברזל, הצטרף לדדון לביצוע מיוחד לשירו של דייוויד קושנר, "Daylight".
ב-6 בפברואר 2024 הוציא הקלטה מהביצוע שלו לשיר "גבעה אחת" במועדון הבארבי.
השיר "גבעה אחת" נכתב במקור על ידי המשורר נתן יונתן ושלמה ארצי הלחין את המילים לאלבום של הגבעטרון בשנת 2008. בשנת 2016 הקליט ארצי את השיר שוב לאלבומו "קצפת" עם הגבעטרון ודדון.
הביצוע של דדון ל"גבעה אחת" במועדון הבארבי, עם מקהלת העפרוני ותזמורת הרחוב הירושלמית, הוקלט ונשמר בסוד לאורך זמן.
ב-28 בפברואר הוציא דדון, יחד עם המוזיקאי אוהב, את השיר "שרפנו קרשים" במסגרת "פרויקט אלבום שקוף" שמטרתו לסייע ללוחמים המתמודדים עם קשיים נפשיים להתחיל תהליך שיקום.
השיר מתאר את מערכת היחסים הסבוכה בין לוחם החוזר משדה הקרב לבין הוריו, וממחיש את המסע הפנימי של הלוחם ושל אביו כאחד.
השיר נכתב והולחן בשנת 2020 על ידי אוהב גבעתי, מפקד לוחם ששירת ברצועת עזה, והקליפ צולם כשנה לפני מלחמת חרבות ברזל.
ב-3 ביוני 2024 הוציא דדון את השיר "ילדה קטנה כותבת מכתב", אשר לקח חלק בכתיבתו לצד עמרי קסטן ואור מילשטוק שגם הלחינו אותו.
השיר יצא לקראת אלבומו הרביעי במספר.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד העברי של מדיה פורסט.
ב-10 ביולי יצא לאור הסינגל "עכשיו מרגיש חדש", שיתוף פעולה בין משה פרץ ודדון, כחלק מפרויקט מוזיקלי בשם "מתוק מדבש", הכולל מזמורים ושירים חדשים שהלחין פרץ במהלך תקופת מלחמת חרבות ברזל, ומחבר קולות וסגנונות שונים.
ב-10 בדצמבר יצא לאור הסינגל "לבן טהור (תן לי את האור)", דואט בין הזמרת מאי ספדיה ודדון.
השיר הוא חלק מאלבום הבכורה של ספדיה, "כאילו אין מחר".
ב-9 במרץ 2025 יצא לאור הסינגל "ואפילו בהסתרה", שיתוף פעולה בין דדון לעמותת דרך עמ"י.
העמותה חיברה את דדון לכ-200 חיילי מילואים ששבו מהחזית בעזה ובלבנון במהלך מלחמת חרבות למפגש מוזיקלי בו הוקלט השיר.
השיר משלב לחן מינורי של דניאל זמיר עם טקסט של רבי נחמן מברסלב.
העיבוד וההפקה המוזיקלית בוצעו על ידי נאור כרמי, והקליפ בוים על ידי עודד הרוש ויענקי אלהרר.
בנובמבר 2025 הוציא יחד עם בן צור את השיר "ותן חלקנו".
ב-16 בדצמבר הוציא את השיר "עפיפונים".
במזרח הכיר דדון את קרן ממנה התגרש, ולהם שני ילדים משותפים.
הבכורה היא הדוגמנית נויה דדון.
ב-2017 החל לשמור שבת, וכיום מוגדר כמסורתי.
דדון גר במושב חיבת ציון.
אמיר דדון הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר והמלחין הישראלי אמיר דדון שיצא ב-26 באוגוסט 2010. האלבום כולל 12 שירים שנכתבו על ידי דדון, יהונתן גפן ויוצרים צעירים נוספים והולחנו כולם על ידי דדון עצמו.
הסינגל "אור גדול" זכה למעל חמישה מיליון צפיות ביוטיוב.
אמיר הר-גיל (נולד ב-18 במאי 1957) הוא במאי ישראלי, יוצר סרטים דוקומנטריים ומרצה בתחום.
הוא בנו של העיתונאי וסופר "מעריב" שרגא הר-גיל ונכד לעיתונאי ד"ר אלחנן הורוביץ.
התחנך בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובאורט טכניקום בגבעתיים והיה חבר פעיל בתנועת השומר הצעיר.
היה ממקימי קיבוץ סמר בערבה, שירת בנח"ל המוצנח, עם שחרורו עבד הר-גיל ככתב לענייני כלכלה בעיתונים יומיים "שער לכלכלה", ו"יום יום לכלכלה".
למד במדרשה למורים לאומנות ברמת השרון, סיים בהצטיינות בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה בית צבי ברמת גן, ובאוניברסיטת נורת'מבריה בניוקאסל שבאנגליה (.Ph.D).
עוד בהיותו סטודנט, סרט הביכורים שלו, "ארץ זבת חלב ודבש", פתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים והוקרן במוזיאון תל אביב משך מספר חודשים.
סרט הגמר שלו "בוקר טוב ישראל" זכה בפרס ראשון בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בהמשך השתלב בערוץ הראשון, (הערוץ היחיד באותה תקופה) שם ביים כתבות למגוון תוכניות, בין היתר תוכנית התחקירים ב"מבט שני" בנושאים שונים ("הוואקף המוסלמי" ,"המועצה הדתית בנתניה").
מלבד זה עבד ככתב בתוכניות רבות במסגרת הערוץ הראשון, ובנוסף עבד גם בטלוויזיה החינוכית ככתב לתוכנית "ערב חדש" ("חשיפת ראשונה לשיר האהבה הישנה של שלמה ארצי") ותוכניות נוספות.
במקביל הר-גיל ביים סרטים דוקומנטריים, כתבות לטלוויזיה, סרטי תדמית ("קטע טוב"), ווידאו קליפ.
היה העורך הראשי של המגזין הבינקיבוצי "הגשה עצמית" ו"ערוץ לקבוץ."
סרטיו עוסקים בחברה הישראלית על מרכיביה השונים.
שישה מסרטיו של הר-גיל נכנסו לתוכניות הלימודים וההדרכה.
תוכנית הלימודים של משרד החינוך: "החיים על פי אווה", "הכשרון לחיות", "בוקר טוב ישראל", "בוקר טוב ישראל־10 שנים אחרי", "בוקר טוב ישראל־20 שנה אחרי".
תוכנית הלימודים האירופאית למניעת סכסוכים: לכודים.
"בוקר טוב ישראל" הופץ גם על ידי הסוכנות היהודית לכל הקהילות היהודיות בעולם, וכן שימש את תנועות הנוער: הצופים, השומר הצעיר, בני עקיבא.
לאורך כל הקריירה הר-גיל שילב בין בימוי סרטים, הרצאות בפני קהלים מגוונים, והוראת קולנוע וטלוויזיה באקדמיה.
בעשור השני של המאה ה-21, משמש הר-גיל כמרצה בכיר באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית נתניה.
הר-גיל היה חבר בהנהלת איגוד הבמאים בישראל ובהנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים.
כיום חבר בוועדת ביקורת של איגוד הבמאים.
הוא חבר קבוץ יקום, (היה חבר מזכירות היישוב והיום יו"ר ועדת ביקורת) ומקיים סיורים ברחבי הקיבוץ בשם "קומנטרי".
חבר קיבוץ יקום משנת 1990. נשוי ואב לשלושה.
"כולם צ'יף" - (2024) סיפור של קהילה שאין כמוה בכל העולם.
100 כרטיסי אשראי לחשבון בנק אחד משותף.
כל אחד עובד היכן וכמה שהוא מחליט, מוציא כמה שהוא רוצה, הכל לפי המצפון האישי.
הכלל היחיד הוא שאין כלל.
הבמאי, שהיה בין המייסדים, חוזר לראות כיצד הקהילה המיוחדת שרדה כך כמעט 50 שנה.
הפקה משותפת עם איתי קן-תור.
"פואטרי צבן" - (2020) עוקב אחר גלי ונעמה, שתי פעילות חברתיות בתחילת דרכן, שמגיעות 'ללמוד' שיעור מהשר לשעבר יאיר צבן, מי שהקדיש שבעה עשורים מחייו לשיפור המצב וחברתי והמדיני בישראל ובעל ידע וניסיון בתחומי פעילות חברתית ופוליטית.
יחד הם יוצאים למסע בין דורי שנע בין עבר, הווה לעתיד, במהלכו הן לומדות על ניהול מאבקים ותהליכים וכיצד ניתן לשנות מציאות בשטח גם שאתה נמצא בעמדת מיעוט.
"החיים על פי אווה" - (2001) החיים הטובים מתחת לקו העוני בישראל: אווה, שרי ונאווה מלמדות כיצד הן נוטלות זכויות שממילא מגיעות להן.
אינטגרציה בתיכון מנקודת מבטם של הנמצאים בקו העוני.
הופק במסגרת סדרה בנושא זכויות האדם בישראל.
הסרט נבחר להיות חלק מתוכנית הלימודים העל-יסודית מטעם משרד החינוך.
"משה סנה האיש שלא ויתר" - (2018) סרט תיעודי המוצג במוזיאון מחנה המעצר בעתלית ע"ש משה סנה.
סיפורו של משה סנה, שהגה ויזם את מבצע ההעפלה "אקסודוס" ופעל רבות למען המדינה.
הסרט זכה בפרס ראשון לסרט תיעודי קצר בלונדון (I Will Tell International Film Festival).
"ירושלים ממתינה בתור" - (2015) סרט תיעודי העוסק בשלושה גיבורים בתור למשרד הפנים במזרח ירושלים: עיסאם, חולה אנוש הזקוק לתרופות, ראנה, נערה הזקוקה להכרה של הרשויות וגאלב, המתחנן לאישורי בניה עבור ביתו ההרוס.
הסרט הוקרן בכנסת ישראל ובבית המשפט העליון ותרם לשינוי ולבניית מבנה חדש למשרד הפנים במזרח ירושלים.
את הסרט יצרו יהודי וערביה, אמיר הר-גיל, ואספהאן בהלול.
הסרט זכה ב-6 פרסים בינלאומיים ביניהם ביניהם הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר ב-UK International Film Festival בלונדון.
"בקצה השמיים" - (2015) חשבון נפש של טייס הקרב המבוגר בעולם והאמן, צייר אורי גיל.
זכה ב-6 פרסים בינלאומיים ביניהם הסרט הטוב ביותר בפסטיבל Outer Doc איתקה, ניו יורק.
"לכודים" - (2011) קופרודוקציה ישראלית – פלסטינית ראשונה בישראל בהפקה וביצירה.
הסכסוך היהודי-פלסטיני מראשיתו דרך סיפורן של משפחות משני הצדדים.
"הכישרון לחיות" - (2004) סיפור אהבה יוצא דופן.
שרגא (72), יהודי גרמני שאיבד את משפחתו באושוויץ וברח לארץ ישראל בצעירותו, מתאהב באולה (55), נוצרייה גרמנייה ובתו של יצרן מכלי הגז לאושוויץ.
זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל REAL TO REEL ארצות הברית.
"בוקר טוב ישראל־20 שנה אחרי" - (2007) פרויקט שנמשך 20 שנה; החל בתיעוד בוקר יום חול בחייהם של 5 ילדים ממגזרים שונים בישראל כשהבמאי חוזר אליהם כל 10 שנים כדי לגלות מה השתנה אצל הדמויות בסרט ומה השתנה אצלו.
סיפורם הוא סיפורה של המדינה, של התקוות, של הערכים שהשתנו, של הפערים הכלכליים והתרבותיים.
"אמא, אבא, ילדים, קורקינט" - (2001) "חינוך ילדים והקשר בין הורים לילדים בעידן הפוסט-מודרני בו כבר אין כללים וכל משפחה ממציאה גישת חינוך מתאימה לה.
"התור באיבן שדאד 2" - (2000) הצצה אל החצר האחורית של הממסד הישראלי ויחסו אל המיעוט הפלסטיני.
בתיעוד סמוי ובאמצעים נוספים מראה הסרט את המציאות הקפקאית שבה נאבקים תושבי מזרח ירושלים הפלסטינים מדי יום בתור שבפתחו של משרד הפנים בעירם.
בעקבות הסרט התקיים דיון בכנסת כמו כן הסרט הוקרן כעדות למצבם העגום של ערביי מזרח ירושלים.
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל דוקו-נגה.
"בוקר טוב ישראל־10 שנים אחרי" - (1995) עשר שנים אחרי צילומי "בוקר טוב ישראל", הר-גיל חזר לבדוק מה השתנה בחיי הנערים אותם צילם בסרט הראשון כדי לנסות להבין דרכם מה השתנה בחברה הישראלית.
"בוקר טוב ישראל" - (1986) בוקר יום חול בחייהם של חמישה נערים: קיבוצניק, חרדי, בן עיירת פיתוח, ערבי וצפון תל אביבי.
הסרט מתמקד בשעה הדומה ביותר בחיי הנערים, משעת ההתעוררות ועד להגעתם לבית הספר.
זו השעה הדומה ביותר בחייהם, מיקרוקוסמוס של החברה הישראלית.
הסרט זכה בפרס ראשון בפסטיבל הקולנוע בירושלים ובציון לשבח מטעם המכון הישראלי לקולנוע ושימש ומשמש כסרט פתיח לדיונים חינוכיים במשרד החינוך הישראלי, בצה"ל, בסוכנות היהודית, בתנועות נוער רבות.
"ארץ זבת חלב ודבש" - (1985) סרט שיצר הר-גיל עוד בזמן לימודיו ופתח את פסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 1985. במסגרת הפסטיבל הוקרן מדי יום פעמים אחדות לפני סרטים ארוכים והיה הלהיט הקצר של הפסטיבל.
בנוסף הסרט הוקרן במשך 54 שבועות במוזיאון ישראל.
הסרט מהווה פארודיה משעשעת, המצולמת בצורה מואצת, על קבוצת תיירים אמריקאית בישראל, שעלו, ירדו, עלו, ירדו, עלו וירדו מהאוטובוס מאושרים.
ברקע מלווה אותם קולה הנצחי של יפה ירקוני עד שהם עוזבים את הארץ.
סרטיו התיעודיים של פרופ' אמיר הר-גיל זכו בעשרות פרסים בינלאומיים:
הסרט התיעודי הטוב ביותר - "ירושלים ממתינה בתור", פסטיבל הסרטים הבריטי, לונדון.
הסרט התיעודי הטוב ביותר - "פואטרי צבן", כלכותה, הודו, BBIFF.
הסרט התיעודי הטוב ביותר - "בקצה השמיים", איתקה, ניו יורק, Outer Docs F.F.
הסרט החברתי הטוב ביותר - "פואטרי צבן", פרס כוכב הזהב, ניו ג'רזי Gold Star Movie Award .
הסרטים הדוקומנטריים הטובים ביותר, "ירושלים ממתינה בתור", Color Tape International F.F.
הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר - "משה סנה – האיש שמעולם לא ויתר", לונדון, I will Tell I.F.F.
פרסים לסרטים – רשימה מלאה
2023, הסרט התיעודי הטוב ביותר, דצמבר 2023, פסטיבל הסרטים Pure Magic International Film Festival ,אמסטרדם, "פואטרי צבן".
2023, ציון לשבח, פסטיבל הסרטים הבינלאומי של גרמניה, "פואטרי צבן".
2023, הסרט התיעודי הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים הקצרים הבינלאומי, ברזיל, Short Way, "משה סנה – האיש שמעולם לא ויתר".
2023, הסרט הזוכה, Winner True to Life Film, Film Village,, מרילנד, ארצות הברית, "משה סנה – האיש שלא ויתר".
2022, זוכה מקום שני, Newsfest International Film Festival and Awards, סנטה מוניקה, לוס אנג'לס, ארצות הברית, "פואטרי צבן".
2022, ציון לשבח, World Film Carnival, סינגפור, "פואטרי צבן".
2022, מועמד סופי, International Activism Film Festival, קולורדו, ארצות הברית, "פואטרי צבן".
2022, ציון לשבח, New York Movie Awards, ניו יורק, ארצות הברית, "פואטרי צבן".
2022, זוכה הפרס, Shoham Film Festival, (לזכר יעקב ראג'פורקר) ישראל, "פואטרי צבן".
2022, זוכה הפרס, Gold Star Movie Award, ניוארק, ניו ג'רזי, ארצות הברית, "פואטרי צבן".
2022, זוכה הפרס, 8 & Halfilm awards, איטליה, "פואטרי צבן".
2022, הסרט החברתי הטוב ביותר, פסטיבל הסרטים של גולדסטאר, ניו ג'רזי, ארצות הברית, "פואטרי צבן".
2020, הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר, I will Tell International Film Festival, לונדון, "משה סנה – האיש לא ויתר".
2020, פרס הצטיינות לסרט תיעודי הקצר, International Screen Awards, ג'קרטה, "משה סנה – האיש שלא ויתר".
2018, זוכה פרס - עשרת הסרטים המשמעותיים ביותר באזור אסיה ובפסיפיק לשנת 2018, בפסטיבל המקדם נושאים חברתיים ושלום, Color Tape International Film Festival, ריצ'לנד, קוויזילנד, אוסטרליה, "ירושלים ממתינה התור".
2018, פרס הכסף על הצטיינות בעשייה קולנועית, פסטיבל סרטים Spotlight Film Awards, אטלנטה, ג'ורג'יה, "ירושלים ממתינה התור".
2018, זוכה מקום שני לסרט התיעודי, MWIFF International Film Festival, מומבאי, הודו, "בקצה השמים".
2018, אחד מחמשת המועמדים הסופיים לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, בפסטיבל SR Socially Relevant (TM) Film Festival New York, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית, "ירושלים ממתינה בתור".
2017, הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר, Outer Docs Film Festival, איתקה, ניו יורק, ארצות הברית, "בקצה השמים".
2017, זוכה הפרס, The Impact DOCS Awards, La Jolla, CA, ארצות הברית, "ירושלים ממתינה בתור".
2017, פרס הפלטינה, Nevada International Film Festival, לאס וגאס, ארצות הברית, "בקצה השמיים".
2017, מועמד לגמר, Social World Film Festival, נאפולי איטליה, "ירושלים ממתינה בתור".
2017, הסרט הפותח את פסטיבל פקק, ישראל, "ירושלים ממתינה בתור".
2017, ציון לשבח, פסטיבל רומא לסרטים דוקומנטריים Rome Cinema Doc Festival, "פואטרי צבן".
2016, פרס פלטינה, The Filmmakers World festival, ג'קרטה, אינדונזיה, "ירושלים ממתינה בתור".
2016, פרס הזהב לבימוי, The World Human Rights Awards Film Festival, ג'קרטה, אינדונזיה, "ירושלים ממתינה בתור".
2016, פרס הברונזה, בפסטיבל Mexico International Film Festival,, מקסיקו, "בקצה השמיים".
2016, פרס הזהב לבימוי, The World Documentary Awards, ג'קרטה, אינדונזיה, "בקצה השמיים".
2016, פרס הזהב, לסרט המצטיין בפסטיבל, The World Documentary Awards, בג'קרטה, אינדונזיה, "בקצה השמיים".
2015, הסרט התיעודי הטוב ביותר, UK Film Festival, לונדון, אנגליה, "ירושלים ממתינה בתור".
2015, ציון לשבח, I Film Maker Film Festival, מרבלה, ספרד, "ירושלים ממתינה בתור".
2015, מועמדות לבמאי ולעריכה הטובים ביותר, The Southampton International film festival, סאות'המפטון, אנגליה, "ירושלים ממתינה בתור".
2012, מועמד לבמאי ולעריכה הטובים ביותר., פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סאות'המפטון, בריטניה.
2012, חלק מתוכנית הלימודים לצריכה ביקורתית של תקשורת בהקשר לסכסוך הישראלי – פלסטיני, במסגרת Pet-Med (Peace Education Through Media), המרכז לחקר הסיקור של מלחמה והשלום, בסיוע המרכז האיחוד האירופי וממשל מחוז ונטו באיטליה, "לכודים".
2006, פרס חביב הקהל, מבין כל סרטי הפסטיבל בפסטיבל Real to Reel, ארצות הברית, "הכשרון לחיות".
2006, חלק מתוכנית הלימודים במשרד החינוך, ישראל, כייצוג עוני בלימודי תקשורת בחטיבה העליונה, "החיים על פי אווה".