tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תרע"ג-1913 הקים יחד עם ידידיו ש"ז גולדברגר ויעקב ערבליך את בית המלאכה "אמנות יהודה", שמטרתו הייתה, "לתת מלאכה לפועלים עניים, ולפתח כישרונות צעירי ירושלים באמנות הציור, רישום ובנאות".
רוזין לא זכה לראות הרבה ברכה מעמלו, ובכל השנים שבהן עבד, הפסיד כספים רבים.
היה אחד משמונת מייסדי אגודת אמנים ובעלי מלאכה, שריכזה אז כמאה חברים בירושלים לשם פעילות צבורית ועזרה לנזקקים בצוק העתים של מלחמת העולם הראשונה.
בי"ח אייר תרע"ז (1917) נפטר ממחלה ומתת תזונה בירושלים בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
בעת ששוחזר בפעם השלישית בית הכנסת החורבה, בראשית המאה ה-21, נלקחו שרטוטים לשחזור פנים המבנה מהדגם שבנה רוזין לפני חורבנו.
לצד האמנות היהודית יצר רוזין גם דגמים של מבנים כמו כנסיית הקבר, מסגד אל-אקצא, הפירמידות במצרים ועוד.
חלק גדול מציוריו ניזוקו כשנשלחו למכירה בארצות הברית ומרביתם ניזוקו מרטיבות, כשהסוורים בנמל שכחו את ארגז הציורים על החוף.
מהמעט שנשאר התקיימה ב-2009 תערוכה במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים העתיקה, שאצר ניר פלדמן.
בנו אליהו, נספה בשנת 1934 על האונייה "עמנואל"
נכדו, בן בתו חיה, הוא האמן עודד פיינגרש
מאיר ראוך (בפולנית: Meir Rauch; 15 באוקטובר 1909 – 1 באוגוסט 1983) היה שחמטאי בדרגת אמן.
מאיר ראוך נולד בז'וליניה, פולין.
ב-1925 ראוך עבר לברלין, שם עבד לפרנסתו ואת יתר זמנו השקיע במשחק השחמט.
מגיל צעיר התחיל לשחק ומהר מאוד הצטיין, ניצח בתחרויות ושמו התפרסם כשחמטאי מעולה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב, הצטרף למועדון הארץ-ישראלי לשחמט והפך לאחד מהשחמטאים הבולטים בארץ.
ב-אוגוסט 1939 הצטרף ראוך למשלחת הארץ-ישראלית לאולימפיאדת השחמט ה-8, שהתקיימה בבואנוס איירס, ארגנטינה, והייתה הראשונה שנערכה מחוץ ליבשת אירופה.
למרות רוחות המלחמה הקרבות והסכנות בנסיעה ארוכה בים, המשלחת הפליגה ואחרי 3 שבועות הגיעה ליעדה.
הרכב הנבחרת הישראלית היה: משה צ'רניאק, יוסף פורת, ויקטור וינץ, זלמן קליינשטיין ומאיר ראוך.
ראוך סיים בתוצאה של 7.5 נקודות מ-13 אפשריות.
ראוך נאלץ להישאר בארגנטינה בשנות מלחמת העולם השנייה.
בזמן שהותו שם המשיך להקדיש את רוב זמנו למשחקים ותחרויות שחמט עם יתר שחמטאי המשלחות לאולימפיאדה שנשארו בארגנטינה.
בין היתר, היה בקשר רציף עם רב-אמן משה ניידורף, ממנו למד לשחק שחמט עיוור וכשחזר ארצה ב-1945 (עם האנייה הראשונה שיצאה מנמל בואנוס איירס), הפך לאלוף הישראלי בשחמט עיוור סימולטני כנגד 8 יריבים, כשהודות לזיכרון הפנומנלי שלו הצליח לנצח.
במהלך השנים המשיך לשחק ולהתחרות אך בפחות תדירות בגלל מחלתה של אשתו, לה הקדיש את רוב זמנו הפנוי.
הוא היה פעיל במועדון השחמט "רטי" בתל אביב.
ראוך נפטר ב-1983 ונקבר בבית העלמין הדרום.
רבי מאיר שלום רבינוביץ (נפטר בי' בטבת תרס"ב, 1902) היה רב ואדמו"ר מקאלושין, משושלת פוריסוב.
נכדו של "היהודי הקדוש" מפשיסחה.
בנו של רבי יהושע אשר רבינוביץ האדמו"ר מפוריסוב.
נישא לאחייניתו, בתו של רבי יעקב צבי רבינוביץ מפוריסוב.
היה תלמיד של אחיו/חותנו, אך היה נוסע גם אל רבי יצחק מנישכיז, רבי יהושע מבעלז, רבי יחזקאל שרגא משינאווא, רבי דוד משה מטשורטקוב ורבי מרדכי מקוזמיר.
כיהן ברבנות בפוריסוב, גרבולין וקאלושין.
לאחר פטירת אחיו/חותנו בשנת תרמ"ט החל לכהן כאדמו"ר והצטרפו אליו חסידים רבים.
התפרסם על ידי מופתיו ורוח הקודש הגלויה שלו.
דברי תורתו יצאו בספר "נהר שלום" על ידי תלמידו/אחיינו רבי יהושע העשיל שטרנפלד-הורוביץ (משושלת החוזה מלובלין).
בניו היו רבי יהושע אשר השני מפוריסוב ורבי שמואל מרדכי מפאלניץ.
חתניו היו רבי אלתר מאוז'רוב, רבי מאיר מבנדין ורבי אלעזר אלימלך מראדום.
בין חסידיו המפורסמים היו המקובל רבי יהודה לייב אשלג, רבי אברהם ילין מחבר הספר "ארך אפים" ורבי אלעזר אלתר אליקים בריעה בידרמן משושלת לעלוב שכיהן באדמו"רות בקאלושין.
מאיר קראוס (נולד ב-27 בספטמבר 1953) הוא מנהל ישראלי, שהיה מנכ"ל מכון ירושלים למחקרי מדיניות וראש מנח"י.
קראוס נולד בירושלים לדוד קראוס, ניצול שואה.
ולבת שבע (נכדתו של רבי מרדכי חיים מסלאנים) דור שמיני בארץ.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבה הגבוהה מרכז הרב, ושירת כקצין בחטיבת הצנחנים.
לאורך תקופת פעילותו מילא תפקידים רבים בתחום החינוך, היה שותף להובלת רפורמות במערכת החינוך בישראל ושימש כיועץ לתכנון מדיניות בתחומים לאומיים.
בין השאר כיהן בתפקידים: מנהל מינהל החינוך של ירושלים (מנח"י), מנהל המינהל לשוויון הזדמנויות בחינוך, ומנהל התפעול הבינלאומי של "תגלית".
קראוס היה ממייסדי הישיבה התיכונית נווה שמואל באפרת בשנת 1983, ומנהלה הראשון.
בהמשך עמד בראש מנהל חינוך ירושלים.
בשנת 1994, לאחר החתימה על הסכמי אוסלו יסד קראוס יחד עם חבר הכנסת לשעבר אלכסנדר לובוצקי וחברים מהציונות הדתית את "חוג תכלת" דתיים למען הסכם שלום.
בחודש נובמבר באותה שנה, בהיותו בשירות מילואים כמג"ד בחטיבת הצנחנים הדרומית ברצועת עזה, ניצל קראוס מפיגוע תופת בצומת נצרים.
ב-2003 שימש בוועדת דוברת כמתאם מטעם משרד החינוך, ב-2007 כיהן בתפקיד מנהל התפעול הבינלאומי וסמנכ"ל פרויקט תגלית ובשנת 2009 היה חבר בצוות שמינתה ממשלת ישראל לבדיקת חיזוק הקשר בין ישראל ליהדות התפוצות.
כיהן כמנכ"ל מכון ירושלים למחקרי מדיניות, תפקיד אותו סיים ב-2016, ומשמש כחבר הוועד המנהל של מרכז מציל"ה, ועמית בתוכנית מדיניות החינוך של מרכז טאוב.
קראוס מוסמך בהצטיינות בפילוסופיה יהודית ובוגר במתמטיקה ומדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית.
גרושתו היא אלירז בתו של הרב שאר ישוב כהן ונכדתו של הרב הנזיר.
הוא אב לשישה ילדים, נשוי בשנית לארמית וחי בירושלים.
גיסו הוא הרב אלימלך פרוכט, רב בית ספר נעם בנות בירושלים לשעבר.
קראוס נמנה עם מייסדי "חוג תכלת" דתיים למען הסכם שלום (עם חבר הכנסת לשעבר אלכסנדר לובוצקי).
הוא תומך במתן זכויות לאומיות לפלסטינים בתוך ארץ ישראל, ורואה בהתנהלות הפלסטינים "מאבק לחירות".
לטענתו ישראל לא ניסתה מספיק להגיע להסכם שלום עם הפלסטינים ובחברה הפלסטינית מתחוללים "תהליכי השלמה והכרה עם קיומה של מדינת ישראל".
מאיר שור היה חזן יהודי-אוסטרי יליד חבל מולדובה, בעל קול בריטון, נודע גם כמלחין מוזיקת חזנות אשכנזית.
מאיר שור נולד בפלטיצ'ן בנסיכות מולדובה ב-1856 התחנך אצל אביו, החזן אברהם שרגא.
בשנת 1877 התמנה כחזן בצאנז בגליציה, ובו בזמן השתלם שם בלימודי גמרא.
בשנת 1881 התיישב בממלכת הונגריה, ולמשך עשור חי ופעל כחזן בקהילה האורתודוקסית בעיר נאג'ווארד, (ברומנית:אוראדיה) שבמערב טרנסילבניה, אז בחבל פרטיום.
שור התחתן עם ברטה לבית רייבר, באוראדיה נולד בנו הבכור, לימים זמר האופרה האוסטרי והאמריקאי פרידריך שור (1953-1888).
בשנת 1893 נבחר כחזן ראשי של בית הכנסת הפולני "בית ישראל" ("די פולנישע שול") שזה עתה קם בלאופולדגאסה בווינה ברובע II של העיר.
בשנת 1897 משרתו הפכה לקבועה והוא שימש בתפקיד זה עד מותו בשנת 1913.
בגלל איכות קול הבריטון שלו (ייתכן כי עשה שיעורי פיתוח קול אצל יוזף גנזבאכר) קיבל הצעה לזמרה בימתית חילונית אך דחה אותה.
מאיר שור שימש כסגן יושב ראש איגוד החזנים של אוסטרו-הונגריה ותרם רבות לתחיית החזנות ה"מזרח-אירופית" בווינה.
מאיר שור נפטר בווינה ב-1913 בגיל 56. השאיר אישה, ברטה וחמשה בנים:גיולה שאול, דז'ה, פרדריך, מכסמיליאן ואויגן.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין היהודי הישן של וינה.
1868 - קובץ ראשון של לחנים
1902 - קובץ חזנות פרי עיטו - "הלל וזמרה"
1905 - בהקלטות של חברת "קולומביה" הוא שר בליווי מקהלת מעורבת בית הכנסת הפולני בניצוחו של אהרן טרנר.
הרב מאיר שמואל קסטל (קאשטיל; 1860–1929) היה שד"ר וסוחר, דיין ואיש ציבור, ראש ועד העדה הספרדית בחברון ונשיא הוועד הכללי של עדות הספרדים והאשכנזים בעיר.
נרצח בביתו שבחברון במאורעות תרפ"ט.
נולד בחברון בשנת 1860 (ה'תר"ך) לשרה ולרב אלעזר קאשטיל, שהיה סוחר, ולפי מסורת המשפחה היה מצאצאי רבי יהודה הלוי, ממשפחת מגורשי קסטיליה שהתיישבה בעזה לאחר הגירוש, ומשם עברה בחלקה לחברון בשנת 1799.
בצעירותו למד בתלמוד תורה ובישיבה בחברון, ובגיל 18 נישא לרבקה, אחותו של הרב יעקב מאיר.
בשנת 1884 (ה'תרמ"ד) נסע בשליחות כוללות חברון כשד"ר לארם נהריים, לאיראן ולהודו.
בשנת 1894 (ה'תרנ"ד) נסע בשליחות לאלג'יר.
כשחזר מנסיעותיו, הקדיש את רוב זמנו ללימוד תורה, לפרנסתו עסק במסחר, ורבים מערביי חברון היו שותפיו לעסקים.
בשל חיבתו לחברון, לא נאות לעזוב אותה כלל, ובשנת 1910 (ה'תר"ע) החל לשמש כחבר בית הדין בה.
בתקופה זו נבחר לשמש כראש ועד העדה הספרדית בחברון, ובשנת 1921 (ה'תרפ"א) החל לשמש כנשיא וראש הוועד הכללי של העדה הספרדית והעדה האשכנזית בעיר, ולמעשה, שימש כראש העיר לכל דבר.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, הראה נאמנות לרעיון הציוני, והקדיש לו כסף וזמן רב.
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929 (י"ז באב ה'תרפ"ט) ערב הפרעות בחברון, ניפצו פורעים ערבים את חלונות ביתו, וערבי שהיה שותף איתו בעסקיו, שלח את בנו לישון בביתו, כדי להגן עליו כביכול.
למחרת, 24 באוגוסט (י"ח באב) הגיע אף הוא והזהירו כביכול מפני הפורעים והציע לשמור על כספו ותכשיטיו.
ביום שבת בצהריים, כשהפורעים ניסו לפתוח את השער לביתו של הרב קאשטיל, פתח שותפו הערבי את השער, כביכול כדי להבריחם, אך הפורעים נכנסו אל הבית, בעוד הרב קאשטיל ואשתו נמלטו אל החדר האחרון בביתם וסגרו את דלתו בכל כוחם.
הפורעים פרצו את הדלת ורצחו את הרב קאשטיל תוך כדי עינויים.
אשתו התעלפה מהפציעות, והפורעים חשבו כי מתה, ולכן עזבוה.
לאחר הרצח שרפו הפורעים את ביתו, והוא נקבר בקבר אחים בחברון.
חלק מחידושיו הודפסו בספר "שערי רחמים" חלק ב'.
אחיו היה הרב יהודה קסטל.
נכדו היה מאיר גבאי, הקרוי אף על שמו.
מאיר רובין (1892 – 4 באפריל 1967) היה אדריכל ואיש ציבור ישראלי, איש התנועה הרוויזיוניסטית וסגן ראש עיריית ירושלים מטעם מפלגת חרות.
רובין נולד בשנת 1892 באודסה.
בשנת 1928 עלה לארץ ישראל.
בין השנים 1930–1932 עבד במשרדו של דב כרמי ובין השאר השתתף בתכנון בית אלישר.
רובין היה פעיל בברית הצה"ר ומקורב למנהיגה זאב ז'בוטינסקי, שאף התאכסן בביתו בשהותו האחרונה בארץ בשנים 1928-1929. רובין היה גם אחד ממקימי "הסתדרות הציונים הרוויזיוניסטים בארץ ישראל" בינואר 1933, יחד עם אב"א אחאותו במשרדו.
שותפות זו החזיקה עד לפרישתו של רובין בתחילת שנות השישיםימאיר, יוסף כצנלסון, מרדכי אבניאל ואחרים.העסיק את האדריכל אלכסנדר פרידמן הצעיר ממנו,ואשר גנב את שמו ואת זכויות בית הכנסת הגדול בירושלים לאחר שחלה מאיר בשנת 1933.
בבחירות של שנת 1949 הוצב רובין במקום החמישה עשר ברשימת מפלגת חרות לכנסת, וביולי של אותה שנה נבחר לחבר מרכז המפלגה.
בין 1949–1955 שימש רובין כחבר מועצת עיריית ירושלים וכסגן ראש העיר מטעם מפלגת חרות.
משרדו של רובין פעל בכל הארץ, אך עיקר השפעתו ופעילותו התרכזה בירושלים.
יחד עם אלכסנדר פרידמן היה רובין אחראי לתכנון עשרות מבני ציבור ובתים פרטיים בירושלים, בהם רצף מבנים בולטים לאורך רחוב המלך ג'ורג' והמשכו רחוב קרן היסוד, והטביע חותם אדריכלי על פניה של העיר.
על הבניינים שתכננו נמנים בית הכנסת ישורון, היכל שלמה, בית המעלות, בית כנסת הנשיא, מלון הנשיא, מלון המלכים, בית חינוך עוורים ומבנה ישיבת מרכז הרב.
אשתו אורה (1895~–1946), ילידת אודסה אף היא, הייתה מורה ומ"מ מנהלת הגימנסיה העברית לנערות של גב' ז'בוטינסקי-קופ בעיר מולדתה, ובירושלים פעלה כעסקנית ציבור.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, נישא מאיר רובין לרבקה ולזוג נולדו שתי בנות, נילי וליאורה.
נכדו הוא מאיר רובין, מנכ"ל פורום קהלת.
מאיר רובין נפטר ב-1967, ונטמן בהר המנוחות.
מאיר שלי (בוגדנובסקי; 17 בפברואר 1893 – 24 באוגוסט 1983) היה עורך, מתרגם, עיתונאי ומשפטן.
מאנשי אחדות העבודה וההסתדרות הכללית.
מנכ"ל העיתון "דבר" ומראשי מערכת העיתון.
המזכיר הראשי של ארגון "החלוץ" העולמי.
נולד באולשאן שבפלך וילנה לפסח שרגא ומרים בוגדנובסקי.
בוגר ישיבת טלז, ישיבת לידא וישיבת וולוז'ין.
ב-1912 עלה לארץ ישראל, למד בבית המדרש למורים בירושלים.
ב-1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה החליט להישאר בארץ ולהתעת'מן מתוך הבנה שהדבר יחייבו להתגייס לצבא הטורקי.
לפי הסכם עם השלטונות הטורקים קיבל דחיית גיוס כדי להשלים את לימודיו והוסמך להוראה ב-1916. עם סיום לימודיו נלקח עם חבורת תלמידים מן הסמינר ומן הגמנסיה הרצליה, לבית הספר לקצינים באיסטנבול, ועם גמר האימונים נשלח לחזית מקדוניה, וממנה לחזית בגדד.
לאחר זמן הועבר למטה המפקדה הגרמנית שבמוסול שם שירת כמתורגמן במרכז השירות האלחוטי.
לאחר נסיגת הגרמנים מן המזרח התיכון חזר לאיסטנבול ובסיום המלחמה השתחרר מהצבא וב-1919 חזר ארצה.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת וינה בהמשך קיבל השכלה משפטית בשיעורי המשפט הממשלתיים בארץ ישראל.
ב-1920 התמנה מזכיר "אחדות העבודה".
היה ממייסדי ועורכי השבועון "העתיד" ו"החלוץ הצעיר".
שלי היה מתרגם, בעבודתו זו תרגם ספרים רבים בפסבדונימים: מ.
שלי נפטר ב-1983 ונקבר בהר המנוחות.
הרב מאיר רפאל (1865 – 1972, ה'תשל"ג) היה רב עדת היזדים בירושלים ורב בית הכנסת תפארת ירושלים בית כנסת היזדים בשכונת הבוכרים בירושלים.
נולד ביזד שבאיראן ובשנת ה'תרפ"ג עלה עם קבוצה גדולה של בני עדתו והתיישבו בירושלים בשכונת הבוכרים.
שימש כמורה בתלמוד תורה אור החיים במשך כ-34 שנים.
בשנת ה'תרצ"א הוציא לאור את הספר ליקוטי שושנים שבו ליקט את שושני האגדה על כל פרשיות התורה וחגי ומועדי ישראל מפי סופרים וספרים.
יסד ישיבה בשם "יגדיל תורה" בבית הכנסת שאולוף ברחוב בן ציון גול בשכונת הבוכרים.
שימש כנשיא ועד העדה היזדית מיום היווסדה עד יום פטירתו.
הקים קרנות צדקה וחסד לעזור לנזקקים.
לאחר פטירתו מי שעזרו לניהול וחיזוק התורה בבית הכנסת הם צאצאי האור שרגא המתגוררים שניהם בירושלים ליד בית הכנסת, ר' יוסף שרגא רב בית הכנסת היזדים המתגורר ברחוב שמואל הנביא בשכונת שמואל הנביא וקרוב משפחתו ר' ברוך שרגא רב שכונת הגבעה הצרפתית המתגורר ברחוב רבינו גרשום בשכונת הבוכרים.
הוא יסד עם זקני הקהילה סדר לימוד בחצות הלילה של ספר הזוהר המהווים עמוד תווך עד היום בהקפדתם על לימוד ותפילות יוצאות דופן המושרשות בקהילה מזה זמן רב.
כגון: לימוד בחצות הלילה, תיקון כרת, ושירת הבקשות.
כיום בשכונת הבוכרים בירושלים שוכן מעוז קהילת יזד: תפארת ירושלים בית כנסת היזדים.
במהלך כל ימות השבוע וכן בשבתות ישנה פעילות תורנית חיה ותוססת של אנשי הקהילה.
אנשי הקהילה מקפידים ללמוד תורה וכן ישנה הקפדה על זמני תפילות מיוחדים מעבר למניינים עצמם.
במהלך השבוע ובשבתות מתקיימים גם שיעורי תורה לילדים, צעירים ומבוגרים בעברית וביזדית.
נוסף על כך מתקיימת קריאת תהילים מדי יום בשעות הצהריים, ובשעות הערב יושבים אברכים ולומדים ש"ס.
שיאו של הלימוד והפעילות התורנית היה כשהרב עובדיה יוסף היה מגיע לשאת את שעורו השבועי.
מכל קצווי ירושלים והארץ באו להאזין לו בשיעורי הלוויין, השיעור ניתן בבית הכנסת של הקהילה שהיה מלא עד אפס מקום.
מאיר שילת (9 בנובמבר 1909 – 19 במאי 1977) היה תעשיין, סוחר ואיש ציבור ישראלי.
נולד ביאסלו, שבפולין, בכ"ה חשון תר"ע ב-9 בנובמבר 1909, לראובן ב"ר מנשה ב"ר יוסף, ב"ר ישראל שיל"ת (מגדולי חסידי רופשיץ וסוחרי עץ ויערות ידועים בגליציה) ולטויבה בת ראובן יוסף נויבירט (ראש ישיבת "עץ חיים" בברלין).
קיבל חינוך מסורתי בחדר, בבית המדרש לרבנים, והמשיך בלימודים תורניים בישיבות שונות.
עבד בעיסקי המשפחה במסחר יערות ועצים והמשיך בלימודיו.
בשנים 1928–1933 היה יו"ר "צעירי מזרחי" ומורשה קק"ל בעיר יאסלו (פולין).
בשנת 1933 נשא לאישה את צפורה בת אלימלך פרוינד.
להם נולדו שני בנים: אליעזר שיל"ת, ואהוד שיל"ת.
השתלם בכלכלה ובמדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
השתלם ולמד גם בהנהלת חשבונות.
התגורר בירושלים עד אחרי מלחמת השחרור בשנת 1948 ומשם עבר לגור עם משפחתו לתל אביב ובשנת 1956 לגבעתיים.
עד שנת 1953 היה פעיל בתעשייה בארץ.
בתור כלכלן וחשבונאי נתמנה כפקיד שומה במס הכנסה תל אביב, דרום 2, בית רומנו ובמקומות נוספים בארץ.
כמו כן עבד גם בנציבות מס הכנסה.
לאחר פרישתו כיהן בהתנדבות כיו"ר המועצה הדתית בגבעתיים.
היה הנשיא ה-16 בשנים 1962–1963 של "לשכת הכוכב מס' 13" של הבונים החופשיים, בחסות הלשכה הגדולה למדינת ישראל, ופעל בה בתל אביב.
בשנת 1969 נוסדה לשכת בת ללשכת הכוכב בשם לשכת "אחווה" ומאיר שיל"ת עמד בראשה.
שימש גם כנשיא לשכת הרוא"ה - בבני ברית ונשיא לשעבר של לשכת גבעתיים - בני ברית.
שימש כמגיד בשיעורים תורניים, ומרצה בנושאי יהדות, בכלכלה ובנושאים תורניים שונים.
כתב מאמרים ובקורת ספרים בכלכלה, במדעי החברה.
נקבר בבית העלמין בנחלת יצחק.
"כיצד לאסוף בולים: מדריך ויועץ לחובבי בולים" / י.
"המבחן העולמי במידות ודרך ארץ : מראות ורשמים", א חשון תשנ"ב
רבי מאיר רוזנבוים (10 בינואר 1852, י"ח בטבת תרי"ב - 29 ביוני 1908, ל' בסיון תרס"ח) היה האדמו"ר השלישי לחצר המרכזית של חסידות נדבורנה, ומייסד חסידות קרעטשניף.
נולד בשנת תרי"ב לרבי מרדכי לייפר האדמו"ר השני של חסידות נדבורנה.
נישא לשפרה בתו של הרב יחיאל מיכל טירר, רבה של דורוחוי, בן ר' יעקב יוסף ממוהילוב, בן ה"באר מים חיים".
לאחר נישואיו התגורר בעיר יאס ברומניה, ושם החל לנהוג באדמו"רות.
לאחר מכן עבר למיאלען ולטרבישן , בשנת תרנ"ו עבר ל שבמחוז מרמרוש, שם התגורר עד סוף ימיו, ושם נקבר.
רבי מאיר הצטיין בקדושתו ודבקותו המתמדת בה' ובעבודת התפילה המיוחדת שלו.
בזמן מלחמת אוסטריה–פרוסיה שינה את שם משפחתו מלייפער לרוזנבוים על מנת לחמוק מגיוס.
רבי יעקב ישכר בער מסלטופינה, חתן דודו ר' אהרן משה מזילין לנצהוט.
רבי יצחק מראחוב, בסוף ימיו בוישווא, חתן גיסו רבי שלמה האדמו"ר מראמאן.
סימא רייזל אשת רבי שלמה איזקסון מרומאן.
שלומצא אשת רבי פנחס שפירא מקעכניה
גיטל אשת רבי חיים מנחם אלתר מסטאניסלאב
הרב מאיר רוזנבוים (תר"ע - ו' בטבת ה'תשס"ד) היה רבה של קהילת עדת ישראל והרב הראשי של יהדות קובה בין 1948 לחורף 1956–1957, לאחר מכן התגורר בוונצואלה, גואטמלה וניו יורק, בנו היחיד של רבי איתמר מנדבורנה שלא כיהן כאדמו"ר.
מאיר רוזנבוים נולד ב-12 באוגוסט 1910 בצ'רנוביץ (אז באוסטרו-הונגריה), לרבי איתמר רוזנבוים האדמו"ר מנדבורנה ולמלכה.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, שם למד בישיבת חברון.
בשנת 1936 הוסמך לרבנות ובשנת 1937 עבר לניו יורק.
בשנת 1948 הגיע הרב רוזנבוים לקובה כדי לאסוף כספים עבור האצ"ל, ונבחר להיות רבה של קהילת עדת ישראל-כנסת ישראל בהוואנה.
הרב רוזנבוים פתח בהוואנה בית ספר דתי בשם 'תחכמוני', מה שגרם לירידה ברישום לבית הספר של הקהילה הקונסרבטיבית בעיר.
בעקבות המהפכה בקובה, עזב הרב רוזנבוים את המדינה לוונצואלה, שם כיהן כרב בעיר הבירה.
מוונצואלה עבר לגואטמלה ולמקסיקו, שם כיהן כרב קהילת 'אגודת אחים'.
בסוף ימיו פתח בית מדרש בפלטבוש, שם עבר להתגורר.
הרב רוזנבוים למד באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטת ניו יורק.
הרב רוזנבוים כתב ספרים רבים בעברית, יידיש, אנגלית וספרדית, כמו כן כתב טור קבוע בעיתון היידי "דער וועג" שיצא לאור במדינות אמריקה הדרומית.
הוא חיבר גם עבודות אקדמיות רבות בעברית, ביידיש ובספרדית.
נפטר בפלטבוש בו' בטבת תשס"ד ונקבר בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי נדבורנה.
בתו מזיווג ראשון חוה נישאה בזיווג ראשון ליוסף רוטשילד ובזיווג שני לישעיה פוקס, בתו שולמית פייגא נישאה לירחמיאל רוזנבלט.
התורה לאור התקופה, תל אביב, תש"ל.
דער היינט אין תורה (ביידיש), מקסיקו, 1968.
אין קאמפף פאר מיין אמונה (בספרדית), מקסיקו.
מאיר רובין (נריה) (נולד ב-11 באוגוסט 1983, ב' באלול ה'תשמ"ג) הוא עורך דין ישראלי ופעיל ימין בתחומי חברה אזרחית, המשמש מנכ"ל פורום קהלת, מנכ"ל עמותת דיקטה חבר ועד מנהל בעמותת הסדנא לידע ציבורי.
נולד לרב פתחיה נריה (בנם של הרב משה צבי ורחל נריה) ונילי רובין (בתו של האדריכל מאיר רובין).
הוריו פונו מימית בשנת 1982, והיו ממקימי ההתנחלות נוה דקלים בגוש קטיף, שם גדל.
לאחר מכן התגורר בירושלים, בכפר הרא"ה ובתל אביב.
באוגוסט 2003 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם ומפקד בגדס"ר גבעתי.
בעל תואר ראשון במשפטים וכלכלה, ותואר שני במשפט ציבורי ובינלאומי, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה במשרד עורכי הדין גורניצקי ושות', בשנים 2011–2012, בתחומי המשפט המסחרי הבינלאומי, אנרגיה ותשתיות.
הוא עורך דין פעיל וחבר לשכת עורכי הדין.
דורג פעמיים ברשימת מאה המשפיעים של העיתון דה-מרקר, בשנים 2018 ו-2020. בינואר 2021 דורג ברשימת 50 המשפיעים בציונות הדתית של מקור ראשון.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים והדריך כמה קבוצות הכנה לשירות צבאי לנוער יוצא אתיופיה, במסגרת תנועת אחריי!.
בשנת 2007 התנדב בכנסת בלשכת ח"כ זאב אלקין, והחל לעסוק בניסוח הצעות חוק וכן סייע בשיקום מפוני גוש קטיף.
בשנת 2009 הפך לממונה על החקיקה בסיעת הליכוד בכנסת, ושימש בתפקיד עד 2011.
החל משנת 2012 הוא מנכ"ל פורום קהלת וממייסדיו.
נכון ל-2021 מונה הפורום כ-70 אנשי צוות, בתקציב של כ-27 מיליון ש"ח בשנה.
משנת 2015 משמש מנכ"ל דיקטה - המרכז לניתוח טקסטים, עמותת הזנק ללא מטרות רווח שמפתחת ומנגישה לציבור האקדמי והמקצועי כלים של ניתוח טקסטים באמצעות למידת מכונה ונתוני עתק.
העמותה מעסיקה כ-30 אנשי צוות ותקציבה כ-7 מיליון ש"ח בשנה.
במהלך התפרצות מגפת הקורונה בישראל בשנת 2020 היה מזכיר 'קבינט הקורונה האזרחי' של נפתלי בנט ויועץ השר לביטחון הפנים לענייני קורונה.
כתב והתראיין רבות על גישת 'אפס הדבקה' שיושמה בטייוואן, ניו זילנד ויבשת אוסטרליה.
מפרסם מעת לעת טורי דעה בכלי התקשורת בענייני כלכלה, משפט, קורונה ומדיניות ציבורית ומפעיל ערוץ טלגרם אישי המתמקד בתחום הקורונה.
מתנדב כחבר דירקטוריון הפורום הישראלי למנהיגות, וחבר ועד בסדנא לידע ציבורי.
מתגורר בשכונת מלחה הישנה בירושלים.
בליל 2 ביולי 2021 נפשו רובין וילדיו בחורבת סעדים.
במהלך הלילה הוזעקה המשטרה למקום על ידי צעירים ערבים ישראלים, אשר טענו שרובין כיוון לעברם את נשקו.
לדברי רובין, הצעירים תקפו אותו לאחר שחשד בהם בניסיון הצתה.
התיק נסגר כעבור מספר שבועות ללא חקירה פלילית.
בונים גב של כמה מדינות, אחת מהן צרפת.
רבי מאיר רבינזון (כ"ב באב ה'תרי"ב, 7 באוגוסט 1852 – י"ט בתמוז ה'תרצ"ו, 9 ביולי 1936) כיהן כרבה של רדושקביץ שבליטא.
נולד בונדזיגולה ליהושע צבי, רב העיירה, ובנו של רבי מרדכי קובנר, לעת זקנה עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
עוד בהיותו נער התפרסם מאיר כ'עילוי'.
ובעודו אברך צעיר התמנה לרב בקרוקי שבפלך קובנה (תרל"ח–תרמ"ג), ובאותה התקופה נודע בשם 'רבי מאירקה מקרוקי', לאחר כך כיהן כרב בשווינציאן (תרמ"ג–תרמ"ו).
מאיר נישא ללאה בת צבי.
במשך כחמישים שנה היה רבה של רדושקביץ, ובשנת ה'תרצ"ג עלה לארץ ישראל, כשתחתיו, על כס הרבנות ברדושקביץ כיהן בנו רבי יוסף זונדל, שעד אז כיהן ברבנות פלשצניץ וגלובוקי.
בהלווייתו בירושלים ספדו לו, בין היתר, רבי איסר זלמן מלצר ורבי יעקב משה חרל"פ.
חיבר כמה חיבורים, אך רק אחדים מהם יצאו לאור:
אמר מ"ר – תשובה בעניין הלואה שלא בעדים
הערות וחידושים על הספר נודע ביהודה
רבים מכתביו נשארו בכתב יד והם שמורים במחלקת כתבי היד של בית הספרים הלאומי בירושלים.
מקצעות החושן על חושן משפט
כמו כן, כתב מאמרים לכתבי התקופה: ירחון יגדיל תורה, כנסת ישראל, שערי ציון ועוד.
רבי יעקב גרשון רבינוביץ רבה של שורווילישוק
רבי קלמן רבה של מזערעץ
רבי יצחק ליב רבינוביץ מוילקוביסק שבפלך סובאלק
רבי שמריהו רבינוביץ מפרנקפורט דמיין
בנו, רבי יוסף זונדל, כיהן תחת אביו ברבנות
בתו, מרים, נישאה לרבי מנחם מאניש (מנוס) איסר פולונסקי
בתו, בריינה, נישאה לרב בן-ציון נטלוביץ'
הרב מאיר שלזינגר (נולד ב-1933) הוא רב וראש ישיבה ישראלי, כיהן כרב קיבוץ שעלבים, מייסד ישיבת שעלבים וראש הישיבה הראשון.
נולד בברלין שבגרמניה בשנת 1933 לרופא ועסקן הציבור ד"ר פאלק שלזינגר.
כשהיה בן חודשיים עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, שם עזר אביו לד"ר משה וולך בניהול בית החולים שערי צדק, ולימים ניהל בעצמו את בית החולים.
היה חניך תנועת עזרא, ובבגרותו יצא לשליחות מטעמה בשווייץ, בריטניה, הולנד, לוקסמבורג ובלגיה והיה חבר נשיאות התנועה.
למד בבית הספר חורב בירושלים, ולאחר מכן בישיבת קול תורה, שם נעשה תלמידו המובהק של הרב שלמה זלמן אוירבך.
למד שנה אחת בבאר יעקב.
במקביל ללימודיו, הדריך בתנועת עזרא והשלים תעודת בגרות.
התגייס לצה"ל והצטרף לגרעין הנח"ל של חברי תנועת עזרא שהקים את קיבוץ שעלבים (שנקרא אז "שלהבת").
לבקשת חברי הקיבוץ שישמש כרבם, למד בישיבת פוניבז' והוסמך לרבנות, ובפברואר 1957 התמנה לרב הקיבוץ, לצד עבודתו ברפת ובענף הצאן.
המשיך ללמוד שנים רבות מפי הרב יעקב אדלשטיין.
ב-1961 הקים בקיבוץ את ישיבת ההסדר שעלבים ועמד בראשה.
הוא הקים בישיבה מחלקה לבני חו"ל, ונסע בעצמו לגייס תלמידים אליה.
נהג ללמד את נערי קיבוצי הסביבה לקראת בר המצווה.
ב"מלחמת הטרקטורים" ב-1965, התיר לבני הקיבוץ לחרוש את שדות הקיבוץ בשנת השמיטה ובשבת, בשל המאבק על הגבולות עם הירדנים, ואף שכנע את הרב הראשי לצה"ל אלוף שלמה גורן לבוא אל הקיבוץ ביום שישי כדי ולבחון את המצב, דבר שהוביל לתמיכת הרב גורן בפסק ההלכה.
בשנת 1988 פרש מרבנות הקיבוץ (החליפו הרב אהרן מרצבך) ומראשות הישיבה (החליפו אל"ם הרב אברהם אבידן).
לקט מאמרים – בהוצאת ישיבת שעלבים, תשל"ה.
בתו חגית נשואה לרב אוריאל לביא.
בנו פרופ' יחיאל שלזינגר הוא מנהל בית החולים לילדים על שם וילף במרכז הרפואי שערי צדק.
אחותו היא המשפטנית פרופ' רות קנאי.
גיסיו הם חתן פרס נובל לכלכלה, פרופ' ישראל אומן והמתמטיקאי פרופ' יקר קנאי ממכון ויצמן למדע, לשעבר נשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה.
מאיר משה ריינר (1 בינואר 1904 – 27 ביוני 1954) היה חלוץ שעלה לישראל והצטרף למתיישבים הראשונים במושבה רעננה, כאשר התגוררו בה כמה מאות תושבים חקלאים.
זו הייתה תקופת ההתיישבות הראשונית במושבה.
הוא נרצח על ידי מסתננים מירדן בנחלתו "גבעת מאיר" הסמוכה לרעננה.
רציחתו הייתה המניע לפעולת תגמול של צה"ל בירדן.
מאיר ריינר נולד בשנת 1904 בעיירה סיניאטין שבאוסטריה-גליציה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היגרה משפחתו לארצות הברית.
בבגרותו היה ריינר חבר פעיל בתנועת "השומר" בניו יורק, שם למד עברית וגברה בו הכמיהה לעלות לארץ ישראל.
בסוף שנת 1925 עלה ריינר לראשונה לארץ ישראל כדי לבחון אפשרויות התיישבות.
לאחר סיורים ברחבי הארץ, חזר לארצות הברית והמשיך בלימודיו בבית המדרש העברי למורים "הרצליה" בניו יורק, שם הרחיב את השכלתו והתעמק בהיסטוריה יהודית ובעברית.
בשנת 1930 הוסמך כמורה, אך העדיף לעסוק בעבודת כפיים ולמד את מקצוע הצבעות.
בשנת 1932 עלה ריינר שוב לארץ ישראל ורכש אדמה באמצעות "אחוזת הרטפורד" מערביי ח'רבת עזון, סמוך למושבה רעננה.
הוא החל להכשיר את הנחלה שרכש, אותה כינה "גבעת מאיר", לחקלאות.
בשל מיקומה המבודד והיחסים המתוחים עם השכנים הערבים, הקים ריינר גדר גבול, ובכך למעשה נקבע הגבול הצפוני של רעננה באותה תקופה.
בתקופת המאורעות סירב להתפנות מנחלתו.
בשנת 1947, ערב מלחמת העצמאות, סירב מאיר ריינר לבקשת ראשי המושבה לפנות את "גבעת מאיר".
עמדת "ההגנה" הוקמה בנחלתו כדי להגן על גבולה הצפוני של רעננה.
באפריל 1948 עזבו תושבי ח'רבת עזון את בתיהם במהלך המלחמה.
בשנת 1934 נשא לאישה את חסיה לבית אט.
הם הקימו משק חקלאי מעורב ב"גבעת מאיר" וגידלו את שלושת בניהם: ישראל (נולד ב-1935), שמואל (נולד ב-1937) ומלאכי (נולד ב-1946).
לאחר מלחמת העצמאות הורחבה הפעילות החקלאית ב"גבעת מאיר", אך החלו גם חדירות של מסתננים מירדן שגרמו לגנבות ולנזקים.
בליל שבת, כ"ו בסיון תשי"ד (27 ביוני 1954), נרצח מאיר ריינר בנחלתו על ידי מסתננים מירדן.
הוא יצא מביתו לאחר ששמע רעשים ונפגע מצרור יריות.
המשטרה שהגיע זמן לא רב לאחר מכן איתרה שלושה מסתננים, בעקבות קרב יריות עימם, נהרג אחד המסתננים שזוהה כאחד מרוצחיו של מאיר.
בעקבות הרצח, יצא ביוני 1954, גדוד הצנחנים 202 בפיקודו של אריאל שרון לפעולת תגמול ("מבצע עזון") נגד מחנה הלגיון הירדני בכפר עזון, במהלכה נפצע סמל יצחק ג'יבלי ונפל בשבי הירדני.
מבצע עזון מוכר גם כמבצע ברוך 1.
מאיר ריינר הונצח באנדרטה בהר הרצל בלוח מספר 36.
נחלתו "גבעת מאיר" הפכה לסמל להתיישבות החלוצית ברעננה.
בנו הצעיר, מלאכי ריינר, הקים במקום משתלה ומוזיאון המנציחים את סיפור המשפחה ומורשתה.
ברעננה הונהג מנהג נטיעת זוגות עצי וושינגטוניה לכבוד זוגות נישאים, בהשראת זוג העצים שנטעו מאיר וחסי ריינר בחזית חלקתם כסמל לזוגיותם.
מלאכי ריינר (בן הזקונים) פעל רבות לשימור עצים עתיקים ברעננה, ביניהם עצי הוושינגטוניה של הוריו.
שמו של מאיר ריינר מונצח ברשימת שלטי הרחובות על שם חללים בעיריית רעננה ושלטו מותקן ברחוב עקיבא.
"גבעת מאיר" קיבלה בשנת 2025 את הזכות להיכלל באתרי המורשת של המדינה.
הרב מאיר שטרן (לפני 1650, פרנקפורט על המיין – ט"ז באדר ה'ת"ם, 1680, נידראורסל) היה רב ומקובל יהודי גרמני.
נשא לאישה את תמרה, בתו של רבה של פרנקפורט, הרב מנדל בס.
אשתו הראשונה נפטרה בכ"ג באדר ה'תכ"א, ולאחר פטירתה, נשא לאישה את אחותה יוטלן, וממנה נולד לו בנו היחיד, מנחם מנדל שטרן (נפטר בפרנקפורט בי"ג באייר ה'תנ"ו).
בשנת 1661 כיהן כרב-חבר (עוזר לרב הראשי) בפרנקפורט.
בשנת 1662 עבר לווינה, ובהמשך מונה לרב העיר פולדא.
לאחר גירוש יהודי פולדא, בשנת 1677, עבר לכהן כרב באמסטרדם.
בשנת 1680 יצא בדרכו לקרקוב לאחר שנבחר לעמוד בראש ישיבה שם, אך נפטר בדרכו, בעיירה נידראורסל.
אלמנתו האריכה ימים אחריו, ויזמה את הדפסת שו"ת הב"ח, שנדפס לבסוף בידי חתנה.
בתו פרומט נפטרה בוורמס בי' בסיוון ה'תע"א.
בת נוספת, ריזלה, נפטרה בפרנקפורט בכ"ד באלול ה'תע"ט.
שטרן היה בקיא בקבלה, ולימד בין היתר את הנוצרי כריסטיאן קנור פון רוזנרות.
הוא גם לימד את השפה העברית לנוצרים שהתעניינו בכתבים היהודיים.
במהלך שהותו בווינה, שיתף פעולה עם המקובל הרב יעקב בן אליעזר אשכנזי.
בעת שהותו באמסטרדם, לקח חלק בהגהת תרגומי התנ"ך ליידיש של יקותיאל בליץ ושל יוסל ויצנהויזן.
התכתב עם הרב חיים יאיר בכרך, ורבי שבתי בס הביא מדבריו בספרו שפתי חכמים.
רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק (ה'תר"ג, 1843 - ד' באלול ה'תרפ"ו, 14 באוגוסט 1926) מגדולי רבני מזרח אירופה בדור שלפני השואה.
ספריו החשובים הם "אור שמח" על הרמב"ם, חידושיו לתורה שפורסמו אחרי מותו בספר "משך חכמה" ("משך" הם ראשי התיבות של שמו) ו"חידושי רבינו מאיר שמחה על הש"ס" על התלמוד הבבלי והירושלמי.
בדור האחרון נתפרסמו גם תשובותיו.
נולד בשנת 1843 בעיר בוטרימוניס בליטא לאביו הרב שמשון קלונימוס הכהן ולאמו הרבנית אסנת.
בין באי הבית היה רבי מאיר הלוי הורוביץ מטיקטין שנהג להתארח אצלם.
בגיל 17 התחתן עם חיה, בתו של רבי צבי פלטיאל מקובסקי מביאליסטוק, ולאחר חתונתו ישב בביאליסטוק אצל חמיו.
אשתו פרנסה אותו במסחר והוא ישב ועסק בתורה יחד עם רבי יוסף זונדל הוטנר.
בביאליסטוק התקרב גם לרב המקומי, רבי יום טוב ליפמן הלפרין שקירב אותו ולמד עמו בחברותא.
למד גם עם הרב יצחק ליב גרוסברג, מחבר "שי למורא" על מסכת בכורות.
בתרמ"ח (1888) נתמנה כרב ליטאי וברבנות הרב מאיר שמחה מדווינסק היה ראש קהילת מתנגדים בדווינסק, לאחר פטירתו של הרב ראובן הלוי לוין שכיהן בתפקיד זה בשנותיו האחרונות.
איסר הראל, יליד העיר, מתאר בספרו "ביטחון ודמוקרטיה", מאורע שהסעיר את כל העיר וקשור ישירות לרבי מאיר שמחה:
ובשם הסטייפלר מובא שלאחר האירוע,
על פי עדות אחרת באספת רבנים שנערכה בעיר וילנה בעקבות גזירת השלטונות על חיוב לימוד השפה הרוסית בישיבות, הביע את דעתו כי אין לסגור את ישיבת וולוז'ין בעקבות הדרישה.
לעומתו, דעת הרב ישראל מאיר הכהן מראדין הייתה שיש לסגור את הישיבה, וכשהתבטא הרב מאיר שמחה שלא ייתכן שרב עיירה יפסוק בעניין, הגיב הרב ישראל מאיר שהדבר נוגע גם אליו משום שישיבת ראדין נמצאת תחת חסותו.
הרב ישראל מאיר שחשש שמא הרב מאיר שמחה נפגע מדבריו, חרג ממנהגו שלא להביא בחיבורו 'משנה ברורה' גדולים בני זמנו, והביא אמרה משמו של רבי מאיר שמחה.
רבי מאיר היה מאיר פנים לכל אברך ושמח לתת "כתבי סמיכת חכמים".
הוא התייחס בחיבה ליישוב הארץ, אך שמר על ריחוק מהתנועה הציונית.
במכתב שכתב לבקשת שליחי קק"ל כתב: "כעת הסבה ההשגחה אשר באספת הממלכות הנאורות בסאן רעמא, ניתן צו אשר ארץ ישראל תהיה לעם ישראל, וכיון ש"סר פחד השבועות" וברישיון המלכים, קמה מצוות יישוב ארץ ישראל ששקולה כנגד כל מצוות שבתורה למקומה".
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלטו רבים מתושבי העיר ואף הציעו לו לברוח עמם.
תשובתו הייתה: "כל זמן שיישארו בעיר תשעה יהודים, אני אהיה העשירי למניין!".
בשנת ה'תרפ"ו נפטרה אשתו, וגם הוא נפטר באותה שנה, בליל שבת, ד' אלול.
היה נשוי לחיה, בתו של רבי צבי פלטיאל מקובסקי מביאליסטוק.
בתו היחידה אסנת נישאה לרבי אברהם לופטביר, בעל שו"ת "זרע אברהם", אך זמן קצר לאחר הנישואים היא חלתה ושניהם נפטרו בדמי ימיהם חשוכי ילדים.
על שמו נקראה ישיבת אור שמח בירושלים ועל שם ספרו הישיבה הקטנה "משך חכמה" בבני ברק, וכן רחוב בעל אור שמח בשכונת מעלות דפנה בירושלים, רחוב אור שמח בבית שמש ורחוב משך חכמה במודיעין עילית.
אור שמח - על משנה תורה לרמב"ם, נדפס לראשונה בתרפ"ו
משך חכמה - פירוש על חמישה חומשי תורה, נכתב בהיותו בן 17 ויצא לאור כשנה לאחר פטירתו
חידושי רבינו מאיר שמחה על הש"ס על סדר התלמוד בבלי והתלמוד ירושלמי
הרב יהודה מאיר שפירא (מהר"ם שפירא; ז' באדר תרמ"ז, 3 במרץ 1887 - ז' בחשוון תרצ"ד, 27 באוקטובר 1933) היה נשיא אגודת ישראל בפולין, מייסד וראש ישיבת חכמי לובלין והיוזם של מיזם הדף היומי.
נולד בסוצ'אבה שבבוקובינה (בצפון רומניה, באותה תקופה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית) לרב יעקב שמשון שפירא (מצאצאי רבי פנחס שפירא מקוריץ) ולמרגלא, בתו של הרב שמואל יצחק שור, בעל שו"ת "מנחת שי", מגדולי הרבנים בגליציה, ממנו הספיק ללמוד תורה זמן מה.
בצעירותו הוא נודע כ"העילוי משאץ" ולמד מספר שנים עם רבי שלום מוסקוביץ.
בגיל צעיר הוסמך לרבנות על ידי סבו, בעל ה"מנחת שי", ועל ידי הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג מברודי והרב מאיר אריק.
בהיותו בחור נישאה סבתו, אם אמו, למהרש"ם מברז'אן, שהיה גאון הדור, בתקופתו ורבי מאיר למד גם ממנו.
רבי מאיר שפירא היה מחסידיו המובהקים של האדמו"ר ישראל פרידמן מצ'ורטקוב.
לאחר חתונתו עם מלכה טויבה, בתו של הרב יעקב דוד ברייטמן, עבר לטרנופול שבגליציה, שם ישב ולמד תורה כאשר חותנו דואג לפרנסתו.
בתקופה זו הספיק לייסד אגודה בשם "תפארת הדת", שמתפקידה היה לדאוג לתיקון העניינים הדתיים בטרנופול.
בשנת תר"ע (1910) קיבל הצעה לרבנות בקהילת גלינה, ולאחר התייעצות עם רבו, האדמו"ר מצ'ורטקוב, קיבל עליו את התפקיד.
באותה תקופה הייתה גלינה מרכז לתנועת ההשכלה, והרב שפירא שימש לדבריו כ"תריס כנגד החיים הסואנים".
הרב שפירא פעל לחיזוק ענייני הדת בעיר.
כבר בחודשים הראשונים לכהונתו דאג לתיקון מקווה הטבילה וחוטי העירוב, יזם בניית בית תלמוד תורה, במקום בצריף שהיה שם כשהגיע וצמצם משמעותית את חילול השבת של בעלי המלאכה היהודים בעיר.
עיקר פעילותו כוונה לחינוך הדור הצעיר, בעיה שאליה התוודע עוד בקטנותו, כשלמד תורה בשאץ וחזה בסבל בני העניים מקרוב.
במקום צריף העץ ששימש כתלמוד תורה, הקים הרב שפירא בשנת תרפ"א בנין מפואר לתלמוד תורה במרכז העיר.
בבנין הייתה קומה מיוחדת לעבודות מלאכה, כדי שהתלמידים יוכלו לרכוש מקצוע בנוסף ללימודי הקודש.
בנוסף ייסד בביתו ישיבה לבחורים מובחרים, שעתידם להיות מורי הוראה בישראל ומדריכי דור העתיד.
לאחר עשר שנים בגלינה, בשנת תר"פ (1920) דחה את בקשת קהילת ורשה לכהן ברבנות הקהילה מטעמים שלא פירט, ולאחר זמן בחר לענות להצעת כהונת הרבנות בסאנוק, עיר גדולה במרכז גליציה, משום שידע כי מצבה הרוחני של הקהילה בסכנה.
גם בסאנוק, כבגלינה, מצא הרב שפירא כשלים חמורים בתחומי הכשרות והשחיטה, המקוואות והעירובים, כמו גם בשטח החינוך התורני של הדור הצעיר.
הוא תיקן כשלים אלו, והקים גם במקום זה תלמוד תורה בשם "בני תורה" בו למדו כ-250 ילדים.
את ישיבתו העביר ר' מאיר מגלינה לסאנוק.
ר' מאיר כיהן על כס הרבנות בסאנוק 3 שנים.
בעזבו את סאנוק הייתה זו קהילה יהודית מסודרת למופת.
ב-1922 נבחר לסֵיים הפולני כנציגה של "אגודת ישראל", תפקיד בו שימש עד 1927. במקביל שימש כנשיא אגודת ישראל בפולין.
יחד עם הרב אהרן לוין והרב זלמן סורוצקין היה חבר בוועדה במשרד הדתות הפולני, שאישרה מינויי רבני קהילות ברחבי פולין.
בט' באלול תרפ"ג (21 באוגוסט 1923), במהלך הכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בווינה, נאם רבי מאיר ופרש את חזונו הגדול בדבר "הדף היומי" בפני באי הכנסייה:
המחזור הראשון של הדף התחיל בליל ראש השנה תרפ"ד, אך רבים הססו לקבל זאת עליהם, עד קריאתו של האדמו"ר מגור להצטרף למפעל הדף היומי.
בעקבות כך פשט לימוד הדף היומי בכל רחבי העולם היהודי עד היום.
רבנות פיוטרקוב וייסוד ישיבת חכמי לובלין
בשנת 1924 מונה לרבה של פיוטרקוב.
בפיוטרקוב הוציא לאור את ספרו- שו"ת 'אור המאיר', הכולל התכתבויות הלכתיות בין המחבר לבין רבני דורו, כגון החפץ חיים, הרב מאיר אריק, האדמו"ר מאוסטרובצה ועוד.
בתשרי שנת תרפ"ה (1924) החל הוציא קובץ תורני בשם "אשכול" שכלל רעיונות וחידושים של הלומדים בישיבה.
באחד מן הסיורים בעיר לובלין שם לב ר' מאיר למגרש ריק ברחוב לוברטובסקה 57. ר' מאיר החליט להגשים את חזונו ולבנות על מגרש זה ישיבה חדשה.
כשסיפר את הרעיון לבעל הקרקע ואחד מפרנסי העיר, ר' שמואל אייכנבוים, נענה ר' שמואל ומסר את מגרש הענק במתנה לר' מאיר על מנת שיקים עליו ישיבה, לימים ישיבת חכמי לובלין.
כבר משחר ילדותו הצטער ר' מאיר על עוני הישיבות ותלמידיהן, הנאלצים לישון על ספסלי העץ של בית המדרש, ללא חימום נאות.
העובדה כי תלמידי הישיבה אינם מקבלים מזון בישיבה, אלא נאלצים להתדפק על דלתות בעלי הבתים בעיר ולבקש לסעוד עימם נראתה בעיניו כחילול השם גדול, מה עוד שבעלי הבתים העלימו עין מדלותם של תלמידי החכמים והמעיטו תרומותיהם.
עובדה זו הייתה הבסיס להקמת ישיבת חכמי לובלין (יח"ל).
אבן הפינה של הישיבה הונחה בל"ג בעומר תרפ"ד (1924) בהשתתפות רבו, האדמו"ר מצ'ורטקוב, והאדמו"ר מגור.
מיד לאחר מכן יצא ר' יהודה מאיר לארצות הברית ולקנדה להתרים כסף עבור הקמת הישיבה.
לאחר מסע זה יצא למסע נוסף, הפעם מסע רוחני, שתכליתו ללמוד את סדרי הלימוד בישיבות בפולין ובליטא, כדי לגבש תוכנית לימוד המתאימה לישיבה החדשה שתקום.
לאחר שבע שנות התרמה ובנייה, התקיימה חנוכת הישיבה.
בכ"ח-כ"ט בסיוון תר"צ, 25-24 ביוני 1930, בהשתתפות כ-20,000 יהודים מכל רחבי פולין ומחוצה לה.
עם הקמת הישיבה עבר הרב שפירא ללובלין ונתמנה לרב העיר.
את מקומו ברבנות פיוטרקוב, מילא בן דודו הרב משה חיים לאו.
הישיבה צברה חובות רבים ורבי מאיר התבטא: "נראה שרק במותי אפדה את הישיבה ממצוקתה".
האמירה התבססה על כך שרבי מאיר עשה לעצמו ביטוח חיים על סך חמישים אלף זהובים.
במקביל, הוא ניהל משא ומתן עם קהילת לודז' על מעברו לעירם תמורת כיסוי חובות הישיבה, אך בתוך כך נפל רבי מאיר למשכב והרופאים לא יכלו להצילו.
בז' בחשוון תרצ"ד, 27 באוקטובר 1933 נפטר רבי מאיר והוא בן 46 בלבד.
רגעים אחדים לפני פטירתו קרא לכמה מתלמידיו ובקשם לשתות "לחיים" ולשיר את אחד השירים, שהיה חביב עליו ולפני שעצם את עיניו, לחש לאחד התלמידים: "רק בשמחה!".
לרבי מאיר שפירא ולאשתו לא היו ילדים.
הוא היה רגיל לומר שהדף היומי וישיבת חכמי לובלין הם שני הילדים שלו.
בית העלמין בו נקבר ר' מאיר חולל ונחרש על ידי הנאצים בסוף מלחמת העולם השנייה, אולם קברו של ר' מאיר לא נפגע ונשאר עומד על תילו.
בספטמבר 1958 כ"ו באלול ה'תשי"ח הועלו עצמותיו על ידי אחיו, לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
הרב מאיר שפירא היה גם מלחין ניגונים, חלקם מושרים גם כיום, בהם: בך בטחו, אם אמרתי, עוצו עצה.
כמו כן מיוחס לו הלחן הידוע למילים כד יתבין ישראל.
בתשס"ה יצא אלבום מניגוניו, בהפקת חיים בנט.
בתשפ"ד יצא עוד אלבום קטן מניגוניו בהפקת משפחה ודוני גרוס ואלי מרקוס שר.
שכונת "זיכרון מאיר" בבני ברק נקראה על שמו ורב השכונה, תלמידו הרב שמואל הלוי ואזנר, הקים בה את ישיבת חכמי לובלין על שם ישיבתו.
עיריית ירושלים החליטה ביוני 2012 - סיוון ה'תשע"ב להנציח את שמו בבניית כיכר בשכונת גבעת משה בירושלים בפינת הרחובות אהלי יוסף וגבעת משה.
הכיכר נושאת את השם "כיכר מהר"ם שפירא מלובלין".
ב-5 ערים בארץ קיים רחוב על שם מפעל חייו "הדף היומי" (ירושלים, תל אביב יפו, ביתר עלית, בני ברק, חיפה).
רחוב בשם רחוב "חכמי לובלין" - בנוסף הונצח שם ישיבתו, קיים בשלוש ערים בארץ (ירושלים, פתח תקווה, ותל אביב).
בשכונת בית ישראל בירושלים, היה בעבר רחוב בשם "רחוב רבי מאיר שפירא מלובלין" ומאוחר יותר הוסב שמו ל'רחוב חכמי לובלין'.
בשתי ערים בארץ (בני ברק, נתיבות) הונצח שמו: "רחוב הרב שפירא".
דרך לימודו, הייתה בדרך הפלפול החריף שיטת 'גג על גג' ו'לשיטתו'.
הרב החשיב מאוד את לימוד סדר קודשים, דבר שהתבטא בתוכנית הלימודים בישיבת חכמי לובלין (רוב חידושיו בהלכה הם בנושא קדשים).
הרב התכתב עם החפץ חיים בדיונים על ספרו "ליקוטי הלכות".
החשיב את לימוד הבקיאות כדבר יסודי, דבר שהביא בין היתר לייסוד הדף היומי.
הוא ייסד את ישיבתו במטרה שבוגרי הישיבה יכהנו במשרות רבנות.
חינך את תלמידיו לסדר, ביטחון עצמי ורכישת ידיעות נרחבות בתלמוד ובהלכה.
יחסו לארץ ישראל היה תמיד יחס של אהבה וכיסופים.
בכל הזדמנות הבליט את חיבתו זו, ולא פעם אמר שאם יאריך ימים יעלה לארץ הקודש.
שליח ארץ ישראל שהגיע לפולין נחקר על ידו ארוכות על המצב השורר בארץ.
הפתגם השגור על פיו היה:
בשנתו האחרונה תכנן במרץ את עלייתו לארץ ישראל, שהתחנה הראשונה בה תוכננה להיות צפת, ואף ביקש שיציירו לפניו את נופי הארץ.
כהכנה למסע החל ללמוד את סדר זרעים וכן את ההלכות העוסקות במצוות התלויות בארץ יחד עם עשרה מטובי תלמידיו.
בשנת תרצ"ד שינה ר' מאיר ממנהגו והתפלל בשמחת תורה בבית הכנסת של החוזה מלובלין.
כששאלוהו לפשר מעשהו, השיב כי הוא נוהג לומר את תפילת ההלל של ליל חג הפסח בבית כנסת זה, ומאחר שהוא מתכנן בחג הפסח להיות בארץ, לכן בא לכאן בשמחת תורה.
ר' מאיר נפטר כשבועיים לאחר שמחת תורה, ולא הספיק לממש את רצונו לעלות לארץ ישראל.
גם את ישיבתו חשק לבנות בארץ ישראל, ואף מסר הצהרה רבת משמעות לאחד ממקורביו:
כשהרב משה בלוי, ציר ארץ ישראל בוועידת אגודת ישראל בוורשה, הציע לר' מאיר לעבור עם ישיבתו לארץ ישראל, ענה ר' מאיר: .
מרגניתא דרבי מאיר - פירוש על הש"ס.
אמרי דעת - אוסף חידושיו על הלכה ואגדה.
הספר אבד במלחמת העולם השנייה.
לספר צורפה הסכמה מאת ר' מאיר אריק.
מֵאִיר שְׁפֵיָה הוא כפר נוער ליד זכרון יעקב בצדה הצפוני של דרך ואדי מילק.
הוא הוקם בשנת 1891 כמושבת בת של זכרון יעקב הקרובה, בשם "מאיר שפיה": "מאיר" על שם מאיר (אנשל) רוטשילד, סבו של הברון רוטשילד ואבי בית רוטשילד, ו"שפיה" בעקבות השם הערבי של המקום.
בשנת 1887 רכשו פקידי הברון מסלים ח'ורי, אחד העשירים מערביי חיפה, שטח של 8,500 דונם.
על שטח זה תכננו להקים יישוב חקלאי ובינתיים דאגו לעבד את האדמות.
ב-1889 הגיעו עשרה צעירים מזכרון יעקב והתיישבו בבית הבעלים הקודם, ליד כפר אריסים בשם שוֵויה.
בשנת 1891 הושלמה בניית הבתים הראשונים, בתים בני קומה אחת שנבנו כולם לאורך רחוב אחד משני צדדיו.
הבתים אוכלסו בחלוצים מחוץ לארץ ובבוגרי בית ספר החקלאי של זכרון יעקב.
בנוסף לבתי המגורים נבנו בית פקידות בן שתי קומות ובית כנסת.
פקידי הברון החליטו לבנות במקום 16 יחידות דיור.
בשיא אכלוסה של המושבה לא היו בה יותר מ-24 משפחות שכללו 116 נפשות.
לכל משק משפחתי הוקצב שטח של 300 דונם.
עיקר הגידולים החקלאיים היו תבואה, גפנים וגינות ירק ליד הבתים.
את כרמי הגפנים של שפיה ניתן לראות בוואדי מילק.
הענבים שנבצרו בשפיה הובלו ליקב בזכרון יעקב.
פקידי הברון הקימו בשפיה שדות לניסויים בחקלאות וכן משתלות שלחין גדולות.
חלקם הוקמו בעמק תות, היום נחל דליה בנתיב של ואדי מילק.
במטרה לגוון את מקורות ההכנסה של התושבים הוקם במקום סנטוריום.
המבנה הפך לאחר מלחמת העולם הראשונה למוסד חינוכי .
המבנים הראשונים של המקום שומרו על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הם משמשים מרפאה ומרכזיה פדגוגית של בית הספר.
בין המייסדים היה חיים דב קנטור ששימש כמוהל ושוחט בנוסף לנחלה החקלאית שעיבד.
עקב ריחוקו של המקום ממרכזי היישוב ומעורקי תחבורה עיקריים וכן הסביבה ההררית, ההגנה קיימה במקום קורסים ואימונים.
החורשה והמבנים בכפר שימשו את חברי ההגנה.
האימונים התקיימו ב"מערות טלימון" וב"בקעת שפיה".
מתיישבי שפייה קיימו בדרך כלל קשרי עבודה וידידות טובים עם התושבים הערבים בסביבה, אולם עם פרוץ מאורעות 1936–1939 החל המצב הביטחוני להדרדר באזור, וביום ד תמוז תרצ"ח 3 ביולי 1938 נרצח נחום וייספיש מראשי היישוב בשעה שיצא לרכוש חלב מבעלי עדרים בכפר פרדיס הסמוך.
המצב הביטחוני המדרדר, העיכובים הממושכים בהתפתחות המושבה והתעצמותו של המוסד החינוכי במקום, הביאו לכך שבין השנים 1939–1945 נטשו רוב איכרי המושבה את בתיהם ועברו לנחלות חלופיות ב-זכרון יעקב, ושטח המושבה כולו הפך לחלק מכפר הנוער.
מאיר שפיה מוכר כיישוב מוסדי בשטח השיפוט של המועצה האזורית חוף הכרמל, במחוז חיפה.
בשנת 1904, ישראל בלקינד, ממייסדי ביל"ו, הקים בשפיה מוסד חינוכי.
היה זה כפר הנוער הראשון בארץ ישראל.
מייסדו הגדיר כך את המטרה החינוכית של הכפר: "לברוא דור חדש, דור עברי במלוא מובן המילה, דור אשר גוף בריא ורוח בריאה יתלכדו, דור אשר ידיו תדענה לאחוז בעט ובמחרשה, ופיו ידבר בלשוננו".
לשם כך הועסקו הילדים, בצד הלימודים הרגילים, גם בחקלאות, בספורט ובטיולים.
בשנת 1917 הועברה הגימנסיה העברית הרצליה זמנית למאיר שפיה בשל גירוש היהודים מתל אביב ויפו במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשארו בירושלים ילדים יתומים רבים ובחצר בית היתומים דיסקין בירושלים, הוקם בעזרת ארגון "נשות הדסה" מוסד לבנות בשם "מעון עליזה".
בשנת 1923 הועבר המעון לשפיה יחד עם המנהלת חוה (הוז) בורודובסקי אשר המשיכה בניהולו כבית יתומים, הפעם ליתומי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1923 הוזמנה הדסה פרלמן-קלוורי-רוזנבליט לנהל, ביחד עם בעלה הד"ר משה קלוורי, את כפר הנוער ששימש באותה עת בית לבנות מירושלים ומצפת, בו התחנכו בעיקר יתומות בנות העלייה מתימן.
בשנת 1925 הוסב המקום לבית ילדים של ארגון "הדסה הצעירה".
רופאת הילדים שהופקדה על הטיפול הרפואי הייתה הד"ר פני צ'לנוב-קריגר.
בשנת 1928 קיבל לידיו את ניהול הכפר ד"ר אברהם אפרת, שהחזיק במשרה זו במשך תשע-עשרה שנים עד שנת 1947. אחריו כיהנו כמנהלי הכפר שמעון פולק במשך כשנתיים וישראל רפפורט במשך כשמונה שנים עד 1957. ב-1957 קיבל לידיו יוסף דשבסקי את ניהול הכפר, לאחר 27 שנים בהן היה מרכז המשק וההדרכה.
בשנת 1957 נוצרה שותפות בבעלות על המקום בין מדינת ישראל וארגון "הדסה", היישוב משמש ככפר נוער.
בשנת 1977 נקלטו בכפר הפליטים הווייטנאמים שממשלת ישראל החליטה לקלוט.
בשנת 2003 למדו בכפר הנוער שפיה כ-300 תלמידים, ביניהם עולים חדשים.
בשנת 1986 צולם במקום סרטו של יצחק צפל ישורון, "מלכת הכיתה".
נכון לשנת הלימודים תשס"ח, לומדים בכפר כ-600 תלמידים, מחציתם תלמידים בתוכנית מופ"ת למצוינות.
לאורך שנותיה של שפיה כמוסד חינוכי, זכתה פעמיים בפרס שר החינוך על הישגיה ומצוינותה.
במקום יש משק לימודי המשמש את תלמידי בית הספר למחקר וכן שיחזור של כפר אתיופי.
בכפר מתקיים, מדי שנה, מחנה קיץ בינלאומי באנגלית הנקרא "BIG IDEA".
הסופר משה סמילנסקי מתאר כך את המקום:
הדרך מן ה"אם" אל ה"בנות" עברה בין הכרמים אשר משני עברי העמקים ובין חורשות יער-טבעיות שעל רכסי ההרים.
בחורשות אלה ניתן היה למצוא גם חיות טרף וחזירי בר.
מאחורי החורשות, בין ההרים, שכנו כפרים ערביים, שתושביהן פגעו מעת לעת ביהודים.
בעת חופשה בת 18 יום בשפיה בנובמבר 1927 סיים חיים נחמן ביאליק את יצירתו "אלוף בצלות ואלוף שום", וכתב שלוש אגדות על שלמה המלך ואת שירו "לבנות שפיה".
להלן שני הבתים הראשונים של השיר:לאחר ביקורו בשפיה כתב ביאליק מכתב תודה למנהלי המוסד ושיבח את העבודה החינוכית "הקדושה והנעלה" שנעשית שם.
בהתכתבות יותר מאוחרת בשנת 1932, עם המנהל ד"ר פירסט, פעל ביאליק לקליטתם של אחים יתומים (בן ובת) ממשפחת ליסי בכפר הילדים.
מאיר שניצר (נולד ב-1950) הוא מבקר אמנות, עיתונאי, פובליציסט ומחבר ספרים ישראלי.
שניצר למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב, ולאחר לימודיו עבד בסינמטק תל אביב ושימש כאיש יחסי־הציבור של חברת "סרטי נח", של בני הדודים מנחם גולן ויורם גלובוס.
בשנת 1980 היה ממייסדי המקומון התל אביבי "העיר" לצד חנוך מרמרי.
הוא שימש כעיתונאי ומבקר קולנוע, כעורך מוסף "הארץ", כסגן עורך ה"העיר", ומבקר הקולנוע של העיתון "חדשות".
לאחר מכן החל לבקר סרטי קולנוע במדורים שונים במקומונים "העיר" ו"כל העיר", בתחנת הרדיו "קול ישראל" ובעיתונים "הארץ" ו"מעריב", שם עסק בביקורת סרטים ותוכניות טלוויזיה במשך עשרים שנה.
טוריו העיתונאיים בעיתון "מעריב" התפרסמו גם באתר האינטרנט nrg של העיתון.
בשנת 1994 הוציא לאור שניצר את ספרו "הקולנוע הישראלי", לקסיקון סרטי קולנוע ישראליים.
שניצר נודע בעקבות עתירה לבג"ץ שהגיש ב-1988, בעת שכיהן כעורך "העיר", נגד הצנזור הצבאי הראשי, שידועה כ"בג"ץ שניצר".
שניצר זכה לפרסום גם עקב פרשה בה הפך לקורבן התקף זעם של דודו טופז, שבמהלכה שבר טופז את משקפיו של שניצר בעקבות ביקורת חריפה שכתב האחרון על תוכניתו של טופז בשנת 1995. לאחר המקרה תבע שניצר את טופז וזכה בפיצוי של 62,500 שקלים.
כמבקר קולנוע נודע שניצר בקשיחותו הרבה ובדרכו המסוגננת לקטול סרטים.
בנובמבר 2012, כחלק מתהליך רכישת "מעריב" על ידי שלמה בן צבי, פוטר שניצר מהעיתון, יחד עם עובדים נוספים.
באוקטובר 2021 סיים את תפקידו כמבקר הקולנוע של "מעריב".
מאיר תלמי (3 באפריל 1909 – 18 בנובמבר 1994) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כמזכיר הקיבוץ הארצי וחבר הכנסת מטעם מפ"ם.
תלמי נולד בשנת 1909 בוורשה שבפולין.
עלה לארץ ישראל בשנת 1932, במסגרת "השומר הצעיר".
טרם עלייתו היה חבר ההנהגה הראשית של התנועה בפולין.
שנה לאחר הגעתו לארץ התקבל כחבר קיבוץ משמר העמק, והחל לפעול במסגרת הקיבוץ הארצי.
לימים כיהן תלמי כמזכיר התנועה, ונבחר לשמש מזכ"ל מפ"ם.
מטעם מפ"ם נבחר לכהן כחבר כנסת בכנסת השמינית והתשיעית, במסגרת המערך.
שימש חבר ויו"ר ועדת החוץ והביטחון.
ב-10 באפריל 1977 פרשו תלמי, חייקה גרוסמן, אליעזר רונן, דב זכין, אהרון אפרת ויהודה דרניצקי מהמפלגה והקימו בחזרה את מפ"ם העצמאית, אך יומיים לאחר מכן חזרו למערך.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה הוצב במקום ב-104 ברשימת מרצ.
אשתו, אמה תלמי, כיהנה גם היא, לפניו, כחברת הכנסת.
הוא אב לשלושה בנים, הבכור בהם יגאל תלמי בעל עיטור המופת.
השאלה הלאומית: והמציאות היהודית בימינו, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1956.
משמר העמק בשנות השמונים (ערך: אריה פלגי), קיבוץ משמר העמק: משמר העמק, תשנ"ג-1993.
מאיר שמעון גְשוּרי (בּרוּקנֶר) (על פי רוב: מ.
גשורי; י"ז בניסן תרנ"ז, 19 באפריל 1897 – כ"ט בכסלו תשל"ח, 9 בדצמבר 1977) היה ממייסדי תנועת "הפועל המזרחי" וממנהיגיה, מבקר מוזיקה ישראלי וחוקר מוזיקה יהודית ומוזיקה חסידית.
גשורי נולד בשנת תרנ"ז (1897) במיסלוביץ שבשלזיה עילית, בקיסרות הגרמנית (כיום מיסלוביצה, Mysłowice, בדרום פולין) בנם של פרומה לבית לאנגר ואליעזר ברוקנר.
אביו וסבו אברהם מרדכי ברוקנר היו בעלי תפילה ידועים, והיו קשורים במיוחד לאדמו"ר מחנצ'ין (נכדו של החוזה מלובלין).
גשורי למד ב"חדר" ובישיבת בריסק בליטא.
כבר בילדותו החל ללמוד מוזיקה והיה מסייע לאביו בעת שהיה עובר לפני התיבה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בברלין למד באוניברסיטת ברלין ובקונסרבטוריון למוזיקה בברלין, באקדמיה לאמנות בדרזדן ובטכניון בווינה.
במקביל ללימודיו היה חבר ההנהלה המחוזית של צעירי מזרחי באזור שלזיה וזגלמביה, והיה שותף להקמת אגודות ציוניות ולפעילות חינוכית בקרב הנוער המקומי.
לפרנסתו עבד כפועל בכביש טבחה-ראש פינה.
מאוחר יותר עבר לירושלים ועבד כסדר בדפוס "הסולל".
במקביל פרסם רשימות ומאמרים בעיתוני התקופה: "דאר היום", "העם", "התור", בשבועון "המזרחי" שהופיע בוורשה, בהארץ ובהצופה.
ב-1922 היה ממייסדי תנועת הפועל המזרחי, אשר יצאה מתוך תנועת המזרחי.
שימש כחבר ומזכיר כללי של התנועה והיה עורכם של ביטאוני התנועה: הירחון "הפועל המזרחי", הדו-שבועון "נתיבה" והמאסף "תורה ועבודה".
כנציג הפועל במזרחי השתתף בשלושה קונגרסים ציוניים והיה מזכיר הכבוד בוועידה העולמית של המזרחי שהתכנסה באנטוורפן בשנת 1929. היה מראשי המתנגדים להצטרפות להסתדרות הכללית.
בעקבות זאת הוא הורחק בשנת 1935 מהפועל המזרחי, יחד עם יעקב רימון ויחיאל דונקלרוט, והשתתף בניסיון להקים את תנועת "הפועל המזרחי המקורי".
גשורי השתתף באופן פעיל בחיים הציבורים בארץ ישראל.
בין השאר היה חבר "איגוד סופרים דתיים" וגזברו, מזכיר אגודת פועלי הדפוס, חבר באספת הנבחרים השנייה, ממייסדי שכונת מקור חיים, וחבר ועד שכונת בית וגן.
עבד כמזכיר מחלקת המסחר והתעשייה בסוכנות היהודית ומאוחר יותר של משרד המסחר והתעשייה וניהל את הגנזך לציונות דתית שבמוסד הרב קוק.
משנת תרפ"ז היה נשוי לשושנה לבית יקימובסקי, ובני הזוג היו הורים לבת, רנה.
מאיר שמעון גשורי נפטר בשנת 1977, בגיל 80. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
ארכיונו, הכולל אוסף שירים וניגונים (כתבי יד), ספרים ומאמרים, התכתבויות ומסמכים, שמור בספרייה הלאומית.
גשורי, שהיה בעל חוש מוזיקלי מפותח, הרבה לחקור את תולדות המוזיקה היהודית, ובייחוד את ניגוני החסידים.
הוא פרסם מאמרים רבים בנושאים אלו בעיתונות העברית והלועזית, והיה עורך הירחון המוזיקלי "הלל" והירחון "צלילי חסידים".
נהג לאסוף ניגונים מקוריים מפי זקני העדות השונות, אדמו"רים וחסידים ותיקים ולהעלותם על הכתב.
אוסף הניגונים שלו הכיל אלפי ניגונים של עדות ישראל, אשר נרשמו בלמעלה מעשרה כרכים של תווים.
גשורי הקים את המקהלה לנגינת חסידים בירושלים ואת התזמורת הראשונה לניגוני עם.
היה ממייסדי איגוד החזנים וחובבי השירה הדתית בארץ ישראל, חבר המרכז העולמי לנגינה עברית שליד הסוכנות היהודית, וחבר הנהלת המכון לנגינה מזרחית בירושלים.
בשנת 1955 זכה בפרס אנגל על מחקר מוזיקלי, על ספרו "הניגון והריקוד בחסידות".
ספר זה חורג בהרבה ממה שמציינת כותרתו, ויש בו מידע רב על החסידויות השונות, תולדותיהן ומאפייניהן.
מסלילת הכביש עד בניית בית הפועלים (1926)
מוזיקה ופיוט בספרות הרמב"ם (1933)
נגינה וחסידות בבית קוזמיר ובנותיה
נגינת ישראל (חלק א' עד חורבן בית ראשון - עם פרקים מיוחדים לנגינות מצרים, אשור ובבל; חלק ב' עד חורבן בית שני)
עבודת הניגון והריקוד בחסידות למימי הבעש"ט ועד ימינו:
הנגינה בחצרות הצדיקים בוויז'ניץ וקוסוב (תש"ז)
ספר פודהייצה תל אביב תשל"ב
וולברום עירינו, ארגון יוצאי וולברום בישראל, תל אביב, 1962
ספר סוסנוביץ והסביבה, ארגון יוצאי סוסנוביץ בזאגלמביה בישראל תל אביב, 1973-1974
ספר טורבין, ארגון יוצאי טורבין בישראל, תל אביב, 1968 תשכ"ח
מאירה אשר (נולדה ב-1965) היא מלחינה, אמנית סאונד, פרפורמרית, ופעילת זכויות אדם.
מחקרה האמנותי עוסק בתיעוד חברתי, סאונד-ארט ואמנות רדיו (רדיו-ארט).
במהלך השנים היא פרסמה מספר אלבומים תחת הלייבלים Crammed, SubRosa, Auditorium, RaashRecords ובאופן עצמאי.
את דרכה המוזיקלית החלה בגיל 7 בלימודי פסנתר קלאסי, במשך כשבע שנים.
בשנת-1980, החלה ללמוד כלי הקשה אפרו-קובאניים, וטאבלה, לצד לימודי צילום בקמרה אובסקורה ועבדה כאסיסטנטית של הצלם-אמן ג'ראר אלון.
בין השנים 1985–1986 למדה מוזיקה הודית קלאסית בעיר ורנאסי עם פנדיט בדרי מהרג' (טאבלה) וד"ר רותויק סניאל (שירת דהרפור).
עם חזרתה לארץ, למדה טיפול במוזיקה ונגינה על כלי הקשה באקדמיה למוזיקה בירושלים.
ב-1988 עברה אשר לארצות הברית והרחיבה את תחומי המוזיקה שלה: למדה מוזיקה אפריקאית, מוזיקה אפרו-קובנית, ומוזיקה צפון-הודית.
ב-1990 חזרה ארצה ולמדה תרפיה במוזיקה, העבירה סדנאות למחול ותיפוף, עסקה בתרפיה במוזיקה עם ילדים אוטיסטים, ולימדה תנועה ומוזיקה לגיל הרך.
ב-1991 השתתפה אשר בפסטיבל המחול "גוונים במחול" וזכתה במקום הראשון על יצירתה "חדיר 2".
ב-1993 הקימה את "אנסמבל קלבש" עם ארבעה מוזיקאים ורקדנית במוזיקה אפריקאית מקורית, שזכה לחשיפה במסגרת בית הקונפדרציה בירושלים.
בשנת 1995 הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Dissected" ("מבותרת"), בו כתבה, הלחינה והפיקה מוזיקלית את כל השירים.
השירים באלבום עסקו בנושאים חברתיים-פוליטיים, חלקם קשים כגילוי עריות, אלוהים, אונס, התעללות בילדים, אינתיפאדה, ומחלות.
רוב שירי האלבום היו בעברית, אך במבטא והגייה "מיוחדים", שפירקו את ההברות לשפה חדשה.
מהאלבום הצליחו השירים "תן סלאם", "צח ואדום", "דיסקציה" בעל המילים הבוטות מאוד (העוסק באלימות פיזית קטלנית וחמורה ביותר), "Sida (איידס)" ו"אבא בא", העוסק בגילוי עריות.
השמעתו של השיר הוגבלה, והוא הושמע רק בתוכניות בהקשר זה ולא כשיר סתמי.
השיר דיבר על אב שאונס את בתו הקטנה, הרתיע רבים והוגדר כ"אחד השירים המזעזעים ביותר שאפשר לשמוע" ("אם אבא אומר אמא לא מסתכלת, אמא לא רואה, הפצע בבטן הקטנה ניתז על המיטה.
בובה לא בובה מזוינת אבא קיבל במתנה", מתוך מילות השיר).
עם זאת, השיר זכה להצלחה והיה למעשה השיר הבולט ביותר באלבום, בעיקר מפני שעורר ועודד נשים שעברו גילוי עריות להתמודד וליצור.
בספטמבר 2012 אמרה הזמרת ריף כהן בריאיון ל"קפה גיברלטר": "אני חושבת שהיחידה שעשתה בארץ תרבות ישראלית אמיתית זו מאירה אשר בדיסק הראשון שלה."
הוצאת האלבום לוותה במספר הופעות בישראל.
את אלבומה הבא הקליטה אשר בסלובניה, מדינה שלא ממש הייתה מקובלת למוזיקאים ישראלים, בתוספת לבישולים וכלים בברלין שבגרמניה, בבריסל שבבלגיה ולונדון שבבריטניה.
אחרי הופעות אלה עברה אשר לאירופה, הפעם התגוררה בברלין ואחר כך בהאג.
אחיה, אמיתי, החל באותה תקופה בקריירה מוזיקלית משלו בלהקת אמיתי והנוגעים בדבר.