tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת פעילותההראשונה, אספה החברה של יום 215,000 ביצי סלמון ושחררה לנהר כ-100,000 דגיגים.
לאחר שהמדגרה הראשונה נהרסה בשריפה ב-1893 בנה יום מדגרה חדשה ב-1895, וב-1897 הוא שיתף פעולה עם ועדת הדיג של ארצות הברית בבנייה ובתפעול של תחנה לאיסוף ביצים בשפך אלק קריק (Elk Creek) במעלה הנהר רוג.
ב-1899 הוא בנה מדגרה סמוך לוודרברן, מול גולד ביץ' מצדו השני של הנהר, ועד מותו ב-1908 הועברו אליה ביצי דגים מהתחנה באלק קריק.
בהתבסס על השינויים בגודל כמות הדגים שנלכדו האמינו יום ואחרים כי שיטותיו לגידול דגים היו מוצלחות.
עם זאת, ככל שכמות הדגים פחתה עם השנים, למרות המדגרות, החלו עסקים שהכנסתם הייתה מדיג חובבים להתנגד לדיג בקנה מידה גדול על הרוג.
ב-1910 אסר משאל עם באורגון על דיג מסחרי על הרוג, אבל החלטה זו בוטלה ב-1913. כיוון שכמות הדגים המשיכה להידלדל החליטה הרשות המחוקקת של אורגון לסגור סופית את הנהר לדיג מסחרי ב-1935.
נכון ל-2010 מפעילה מחלקת הדגים וחיות הבר של אורגון (Oregon Department of Fish and Wild) מדגרה בסמוך לבסיס הסכר באגם לוסט קריק (Lost Creek Lake), מרחק קצר במעלה הנהר מהמדגרה שבנה יום בשפך אלק קריק.
במדגרה מגדלים את טרוטת עין-הקשת (Oncorhynchus mykiss), אלתית כסופה (Oncorhynchus kisutch) ואלתית גמלונית.
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בנה את המדגרה ב-1973 על מנת לפצות על אובדן בית הגידול ואתרי ההטלה של הדגים באזורים שהגישה אליהם נחסמה עקב הקמת סכר לוסט קריק בערוץ הנהר הראשי, והסכרים של אגם אפלגייט (Applegate) ואלק קריק שעל יובלי הנהר.
זו המדגרה השלישית בגודלה בארצות הברית לדגי סלמון.
במשך השנים התגוררו או התארחו בנהר ידוענים רבים.
סופר המערבונים ז'אן גריי התגורר בשנות ה-20 של המאה ה-20 סמוך לנהר וכתב מערבונים המבוססים על חוויותיו כולל הרומן מ-1929 "המריבה על הנהר רוג" (Rogue River Feud).
בשנות ה-30 וה-40 ביקרו בנהר ידוענים רבים שנמשכו לנוף, לדיג ולמסעות השיט, כולל שחקני הקולנוע קלארק גייבל, טיירון פאואר ומירנה לוי, הזמר בינג קרוסבי והסופר ויליאם פוקנר.
בין 1940 ל-1990 הייתה השחקנית והרקדנית ג'ינג'ר רוג'רס בעלים של חווה של 4,000 דונם "חוות הנהר רוג" (Rogue River Ranch) סמוך לאיגל פוינט.
תיאטרון קרטריאן ההיסטורי במדפורד קרוי על שמה.
שחקנית הקולנוע קים נובאק ובעלה רכשן בית וחלקת אדמה ב-1997 סמוך לנהר בעמק סאמס, והם מגדלים סוסים ולאמות.
Jess Dam), מבנה ענק שמטרתו בקרת שיטפונות והפקת אנרגיה הידרואלקטרית, חוסם את הנהר 253 קילומטרים מהשפך.
הסכר, שנבנה על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בין 1972 ל-1976, סוכר את אגם לוסט קריק (Lost Creek Lake, מילולית "אגם הנקיק האבוד").
גובה הסכר 105 מטרים, רוחבו 1,100 מטרים והוא מונע לחלוטין את נדידת דגי הסלמון מעבר לנקודה זו בנהר.
שטח האגם מאחורי הסכר כשהוא מלא הוא 13.87 קמ"ר ועומקו 41 מטרים.
על פי נפח זהו המאגר השביעי בגודלו באורגון.
סכרים אחרים שהוקמו בין סכר זה לבין העיר גרנטס פאס מנעו מעבר דגים בזמנים שונים.
לאחר שנים רבות של מחלוקות על זכויות מים, עלויות, נדידת דגים והשפעות סביבתיות החל ב-2008 מיזם של פירוק או שיפור של סכרים אלו, כמו גם של סכר שהושלם בחלקו באלק קריק, יובל ראשי של הרוג.
מיזמי הפירוק נועדו כולם לשפר את רביית הדגים בכך שאפשרו ליותר דגים להגיע לאתרי הטלה מתאימים.
and Frank Ray) בסמוך לגולד היל את סכר גולד ריי (Gold Ray Dam, מילולית "סכר קרן הזהב"), מבנה מבולי עץ, על מנת לחולל חשמל.
חברת החשמל קליפורניה-אורגון (California-Oregon Power Company), שהפכה אחר-כך לפסיפיק פאואר (Pacific Power), רכשה את הסכר ב-1921. ב-1941 החליפה החברה את סכר בולי העץ למבנה מבטון בגובה 11 מטרים והוסיפה סולם דגים חדש ותחנה לספירת כמות הדגים.
החברה סגרה את המפעל ההידרואלקטרי ב-1972, אם כי סולם הדגים הושאר והביולוגים ממחלקת הדגים וחיות הבר של אורגון השתמשו בתחנה למניית מספר הדגים העוברים דרכה.
מחוז ג'קסון, שהסכר היה בבעלותו, קיבל ביוני 2009 מענק פדרלי של 5 מיליון דולרים לכיסוי הוצאות פירוק הסכר.
ב-2008 פירקה עיריית גולד היל את שאריות סכר גולד היל (Gold Hill Dam, מילולית "סכר גבעת הזהב"), סכר הטיה ששכן במרחק קצר מסכר גולד ריי במורד הנהר.
במקור נבנה סכר זה במטרה לספק חשמל לחברת מלט.
הסכר ותעלת ההטיה הובילו מים לעיירה גולד היל עד שהעיירה התקינה תחנת שאיבה שסיפקה את צורכי המים שלה.
סכר סאווג' רפידס (Savage Rapids Dam, מילולית "סכר האשדות הפראיים") הוקם 8 קילומטרים במעלה הנהר מגרנטס פאס.
הוא נבנה ב-1921 במטרה להטות חלק ממי הנהר להשקיה.
גובה הסכר היה 12 מטרים ומאחוריו נוצר מאגר שהתרחב עונתית למרחק של 4 קילומטרים במעלה הנהר.
באפריל 2009 החלו לפרק את הסכר והשלימו את הפירוק באוקטובר 2009. שנים עשר משאבות הותקנו במקום הסכר על מנת להוביל את מי הנהר לתעלות ההשקיה המשרתות שטח חקלאי בן 30 קמ"ר.
ב-2008 פירק חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית חלק מסכר אלק קריק והשיב את ערוץ אלק קריק למצבו הקודם.
בניית הסכר הופסקה בצו משפטי בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר שהסכר הגיע לגובה 24 מטרים מתוך ה-73 מטרים המתוכננים.
מחלוקת נמשכת עכבה את פירוק הסכר למשך שני עשורים.
נחל אלק קריק נשפך לנהר רוג כ-8 קילומטרים דרומית לאגם לוסט קריק.
סכרים נוספים היסטוריים לאורך חלקו המרכזי של הנהר פורקו או נהרסו במחצית הראשונה של המאה ה-20. סכר אמנט (Ament Dam) נבנה ב-1902 על ידי חברת המכרות גולדן דריפט (Golden Drift Mining Company) על מנת לספק מים לציוד הכרייה מרחק קצר במעלה הנהר מגרנטס פאס.
לאחר שהחברה לא עמדה בהתחייבויותיה לספק מי השקיה וחשמל הידרואלקטרי לסביבה ומשום שהסכר היה "רוצח דגים המוני", הוא פוצץ חלקית באמצעות דינמיט ב-1912 על ידי אזרחים שנטלו את החוק לידיהם.
הסכר הפגום פורק לחלוטין לפני שנבנה סכר סאווג' רפידס ב-1921.
ב-1890 בנתה חברת החשמל של גרנטס פאס (Grants Pass Power Supply Company) סכר מבולי עץ בגובה 3.7 מטרים לאורך הנהר סמוך לעיירה.
דגי הסלמון היו מסוגלים לדלג מעל הסכר כשהיו מים רבים בנהר, אבל מרביתם נחסמו.
"למשך חצי מייל מתחת לסכר, דגים הצטופפו בנהר במהלך הקיץ." לאחר ששיטפון הרס את הסכר ב-1905, הוא הוחלף על ידי סכר בגובה 1.8 מטרים, שכמו קודמו, נעדר סולם דגים.
בהגיע 1940 הסכר הידרדר למצב שהוא כבר לא חסם את דרכם של הדגים.
בנוסף לסכרים בערוץ הראשי של הנהר רוג "נבנו כמה מאות סכרים על היובלים בתחומי נדידת הסלמון" בתקופות שונות, רובם במטרה לספק מים לכרייה או להשקיה.
לפני 1920 לא היו בסכרים אלו אמצעים לאפשר מעבר דגים.
לחץ ציבורי בנוסף למאמציו של בעל מפעל השימורים רוברט יום הובילו להתקנת סולמות דגים במרבית הסכרים ההרסניים.
נכון ל-2005 היו כ-80 סכרים שלא למטרות הפקת חשמל, בעיקר להשקיה באגן הניקוז של הנהר רוג.
בנוסף לאגם לוסט קריק על הערוץ הראשי, כוללים מאגרים גדולים באגן הניקוז את אגם אפלגייט, אגם אמיגרנט (Emigrant Lake, מילולית "אגם המהגר") ואגם פיש (Fish Lake, מילולית "אגם הדגים").
המחסום המלאכותי היחיד בערוץ הראשי של הרוג מעבר לאגם לוסט קריק הוא סכר הטיה בפרוספקט (Prospect), 277 קילומטרים משפך הנהר.
גובהו של סכר הבטון 15 מטרים ורוחבו 117 מטרים.
הסכר אוגר את מי הנהר רוג ופלגים סמוכים ומסיט את המים לתחנות כוח, המשיבות את המים לנהר במורד הזרם.
את המערכת הקרויה "הפרויקט ההידרואלקטרי של פרוספקט מספר 1, 2 ו-4" מפעילה חברת החשמל הפסיפית.
המערכת נבנתה בהדרגה בין 1911 ל-1944 וכוללת סכרי הטיה נוספים במידל פורק רוג ריוור (Middle Fork Rogue River, מילולית "המזלג המרכזי של הנהר רוג") ורד בלנקט קריק (Red Blanket Creek, מילולית "נקיק השמיכה האדומה") ומערכת הובלת מים בתעלות ובצינורות באורך כולל כ-15 קילומטרים.
בין הגשרים הרבים החוצים את הנהר רוג בולט גשר אייזק לי פטרסון (Isaac Lee Patterson Bridge), שעליו עובר כביש 101 מעל לנהר בגולד ביץ'.
הגשר תוכנן על ידי קונדה מקלו (Conde Balcom McCullough; 1946-1887) ונבנה ב-1931. ב-1982 הוא צורף לרשימת אתרי הנדסה אזרחית היסטוריים לאומיים (National Historic Civil Engineering Landmark) של האגודה האמריקנית של מהנדסים אזרחיים (American Society of Civil Engineers).
אורך הגשר 579 מטרים והיה הראשון בארצות הברית להשתמש בשיטת פרסינה (Freyssinet) של בטון דרוך בגשרים מבטון.
הגשר כולל 7 מפתחים קשתיים של 70 מטרים ואלמנטים קישוטיים רבים כדוגמת גשרי כניסה בסגנון אר דקו.
כמה גשרים היסטוריים חוצים את הרוג בין גולד היל לגרנטס פאס.
גשר גולד היל (Gold Hill Bridge), שתוכנן על ידי מקלו ונבנה ב-1927, הוא הגשר היחיד באורגון מטיפוס open-spandrel, barrel-arch.
אורך המפתח של הקשת הראשית הוא 44 מטרים.
גשר רוק פוינט (Rock Point Bridge), שתוכנן גם הוא על ידי מקלו משרת את כביש 99 וכביש 234 של אורגון החוצים את הנהר סמוך לנקודת היישוב רוק פוינט.
הגשר באורך 154 מטרים נשען על קשת אחת.
נבנה ב-1920 בעלות של 48,400 דולרים הוא החליף גשר עץ שהיה באותו מקום.
הגשר נסגר בספטמבר 2009 לשיפוצים של משטח הנסיעה והמעקות.
עלות המיזם כ-3.9 מיליון דולרים.
גשר קייבמן (Caveman Bridge, מילולית "גשר איש המערות") בגרנטס פאס הוא מבנה בטון בן 3 קשתות באורך 170 מטרים.
תוכנן על ידי מקלו ונבנה ב-1931. הוא החליף את גשר רוברטסון.
העיר מכנה את הגשר "איש המערות" משום שכביש רדווד (כביש 199), שחוצה את הגשר, עובר בסמוך למונומנט הלאומי מערות אורגון, כ-80 קילומטרים דרומית לגרנטס פאס.
גשר רוברטסון (Robertson Bridge) מעט יותר במורד הזרם מגרנטס פאס שנבנה סביב 1909 הוא גשר מסבכים מפלדה בעל שלושה מפתחים באורך 178 מטרים שהועתק במורד הנהר ב-1929 על מנת לפנות מקום לגשר קייבמן.
על הגשר עובר כביש רוג ריוור לופ (כביש 260 של אורגון) מערבית לעיר.
הגשר קרוי על שמם של חלוצים שהתיישבו באזור בשנות ה-70 של המאה ה-19.
על מנת לעמוד בסעיף (d)303 של חוק המים הנקיים (Clean Water Act) הפדרלי חייבת הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) של ארצות הברית או נציגיה במדינות השונות להכין רשימה של כל מקורות המים בכל מדינה שאינם עומדים בקריטריון של איכות מים מאושרת.
על מנת לעמוד בקריטריון קבעו מחלקת הסביבה של אורגון (DEQ) ואחרים את המכסה המקסימלית ליום של מזהמים החודרים לנחלים ולמקורות מי השטח האחרים באמצעות המדד TMDL, ראשי תיבות של Total Maximum Daily Load – "סך כל כמות יומית מקסימלית".
רשימת המזהמים על פי סעיף (d)303 של אורגון לשנים 6–2004 ציינה כי חלקים באגן הניקוז של הנהר רוג לא עמדו בתקנים של טמפרטורה, חיידקים, חמצן מומס, משקעים, pH, עשבים שוטים ואצות.
כל פלגי המים שצוינו ברשימה היו באורגון, בחלק של קליפורניה באגן הניקוז לא נרשם אף פלג מים שאינו עונה על התקן בשנת 2008.
ה-EPA אישרה את ה-TMDL לגבי טמפרטורה לשלושה מיובלי הנהר רוג: אפר סקר קריק (Upper Sucker Creek) ב-1999, לואר סקר קריק (Lower Sucker Creek) ב-2002 ולובסטר קריק (Lobster Creek) ב-2002. היא אישרה את תקני ה-TMDL לטמפרטורה, משקעים וקריטריונים ביולוגיים לאגן הנהר אפלגייט ב-2004, ו-TMDL לטמפרטורה, משקעים, קוליפורמים צואתיים ו-Escherichia coli (E.
coli) לאגן הנחל בר קריק ב-2007. ב-1992 היא אישרה את כמות ה-pH, עשבים, אצות וחמצן מומס לאגן בר קריק.
בדצמבר 2008 קבעה מחלקת הסביבה של אורגון שני מדדי TMDL לאגן הנהר רוג (למעט יובלים שלהם היו מדדים משלהם), טמפרטורה שנועדה להגן על הסלמון והטרוטה מטמפרטורות גבוהות מדי, ומדד צואתי שנועד להגן על אנשים המשתמשים במים לנופש.
מחלקת הסביבה של אורגון אוגרת מידע על איכות המים באגן רוג מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 והשתמשה בו לקביעת ציון של אינדקס איכות המים של אורגון (OWQI, ראשי תיבות של Oregon Water Quality Index).
מטרת האינדקס לתת הערכה על איכות המים למטרות נופש.
המדד OWQI יכול לנוע בין 10 (גרוע) ל-100 (אידיאלי).
מתוך שמונה מאתרי אגן רוג שנדגמו במהלך השנים 1997–2006, חמישה קיבלו ציון טוב, אחד מעולה, ושניים: ליטל ביוט קריק (Little Butte Creek) ובר קריק, באזור המאוכלס ביותר של הנהר רוג, קיבלו ציון גרוע.
בנהר רוג עצמו נעו הציונים מ-92 בקילומטר ה-222 מהשפך, ירדו ל-85 בקילומטר ה-188, אבל השתפרו ל-97 בקילומטר ה-17. לשם השוואה מדד OWQI הממוצע לנהר וילאמט במרכז העיר פורטלנד, העיר הגדולה במדינה, היה 74 בין 1986 ל-1995.
רוב שטחו של אגן הניקוז של הנהר רוג הוא באזור האקולוגי של הרי קלאמת, אם כי חלק מהאגן העליון הוא בתחומי האזור האקולוגי של רכס הקסקייד, וחלק מהאגן התחתון הוא בתחומי האזור האקולוגי של רכס החוף.
רוב הנוף באגן הנהר נשלט על ידי יערות מחטניים ממוזגים.
מקומות מסוימים באגן העליון, בקסקייד הגבוהים ובקסקייד המערביים "מזוהים כמכילים עושר רב מאוד של מינים של צמחים ועלי חיים".
מיני העצים הנפוצים הם קלוצדרוס מפושק, אשוח לבן ואשוח מפואר (Abies magnifica).
רחוק יותר במורד הנהר גדלים בחלקים מהאגן מגוון של מחטניים, עצים רחבי עלים ירוקי עד, עצים נשירים ושיחים.
באזורים מיושבים יוותר החליפו מטעים, שדות ושדות מרעה את מרבית הצמחייה המקורית, אם כי שרידים של סוואנה של אלונים, צמחיית ערבה, ושלוליות עונתיות שורדים ברמה הגעשית המכונה "סלע השולחן" (Table Rock) צפונית למדפורד.
יערות אלונים, סוואנות עשב, אורן הזפת ואשוח דאגלס משגשגים למרגלות ההרים היבשים יחסית מזרחית למדפורד.
בשטחים למרגלות ההרים של עמק אילינוי גדלים אשוח דאגלס, מיני קטלב וקלוצדרוס מפושק.
חלקים מאגן הניקוז של הנהר אילינוי כוללים צמחייה דלילה של אורן ג'פרי, אלונים ומיני ציאנותוס (Ceanothus) הגדלים בקרקע סרפנטינית.
אזור קלאמת-סיסקיו בצפון קליפורניה ודרום-מערב אורגון כולל חלקים מהאגן הדרום-מערבי של אגן רוג והוא בין ארבעת היערות המחטניים הממוזגים המגוונים ביותר בעולם.
הוא כולל כ-3,500 מינים צמחים שונים.
אזור קלאמת-סיסקיו הוא בין שבעת האזורים שנקבעו על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע כבעלי חשיבות בוטנית גלובלית באמריקה הצפונית והוגש להכרה כאתר מורשת עולמית ושמורה ביוספרית.
חלקו התחתון של נהר הרוג עובר דרך רכס החוף של דרום אורגון, שבו היערות כוללים אשוח דאגלס, צוגה מערבית, ברושית לאוסון (Chamaecyparis lawsoniana) ארז אדום מערבי ובגבהים נמוכים יותר אשוחית סיטקה.
יערות החוף משתרעים מקולומביה הבריטית בצפון ועד אורגון (והרוג) בדרום הם "בין הפוריים ביותר בעולם".
אזור החוף, במקומות שלא השתנו עקב פעילות האדם, שופעים בשרכים, חזזיות, טחבים ועשבים, כמו גם מחטניים.
נהר הרוג מכיל "בית גידול באיכות יוצאת מהכלל עבור סלמוניים והוא אחד ממדגי סלמון המעולים ביותר במערב.
עם זאת, מרבית המינים מצויים פחות בשפע ממה שהיו בעבר".
סלמוניים שוכנים בנהר הרוג דרומית לאגם לוסט קריק וכוללים אלתית כסופה, אלתית גמלונית של אביב וסתיו וטרוטת עין-הקשת של קיץ וחורף.
דגי מים מתוקים מקוריים נוספים המצויים באגן הנהר כוללים טרוטת קלארק (Oncorhynchus clarkii), צמד פסיפי, חדקן ירוק, חדקן לבן, דגים ממשפחת Catostomidae, המין Rhinichthys osculus ודגים מעל-משפחת Cottoidea.
דגי מים שהובאו על ידי האדם כוללים את הסוג Richardsonius, בס גדול-לוע, בס קטן-לוע, Pomoxis שחור, כחול-זים (Lepomis macrochirus), שפמנונאים דוגמת Ameiurus nebulosus, אוקונוס צהוב (Perca flavescens), קרפיון, דג זהב, המין Alosa sapidissima, מין מהסוג Ptychocheilus, וכמה מינים של טרוטה.
אלתית הכסף באגן הניקוז משתייכת ליחידת אבולוציה חשובה (Evolutionarily Significant Unit) ששרות המדגה הימי הלאומי של ארצות הברית הוסיף לרשימת המינים המאוימים ב-1997, ומצב שימור זה אושר מחדש ב-2005. ב-2005 רשמה מדינת אורגון את האלתית הגמלונית של האביב ברוג כמצויה בסיכון פוטנציאלי.
עצים ושיחים הגדלים בפשט הנהר לאורך נהר הרוג כוללים ערבות, אלנוס מאדים, אלנוס מעוין (Alnus rhombifolia), צפצפת בלזם מערבית (Populus trichocarpa) ומילה רחבת עלים (Fraxinus latifolia).
בין מיני בעלי החיים הנפוצים לאורך הנהר: דוב שחור אמריקני, לוטרה צפון-אמריקנית, אייל פרדי שחור-זנב, עיטם לבן-ראש, שלך, ברנטה קנדית, אנפה כחולה גדולה ואמודאי אמריקני.
הספר: "נעלי התעמלות ספוגות במים: מדריך החותר לנהרות אורגון" (Soggy Sneakers: A Paddler's Guide to Oregon's Rivers) מונה כמה מסלולי מים לבנים בדרגות קושי שונות לאורך חלקו העליון, המרכזי והתחתון של נהר הרוג ויובליו.
המסלול הארוך ביותר, בערוץ הראשי של הנהר במורד הנהר מגרנטס פאס הוא "אחד ממסלולי המים הלבנים הידועים ביותר בארצות הברית".
המסלול בן 56 הקילומטרים פופולרי בקרב שייטי קיאקים ורפטינג, וכולל כמה אשדות ברמה 3+ שביניהם קטעי נהר רגועים יותר ובריכות עמוקות.
כל המסלול הוא בחלק הנהר שנכלל בחוק הנהרות הפראיים והנופיים.
הקטע הפראי בחלקו התחתון של נהר הרוג משתרע לאורך 54 קילומטרים בין גרייב קריק (Grave Creek) ווטסון קריק (Watson Creek).
על מנת להגן על הנהר משימוש יתר מוגבל מספר כלי השיט (מסחריים ושאינם מסחריים) הרשאים לעבור קטע זה ל-120 ביום בלבד.
על מנת להיכנס לקטע זה מחויבים שייטים לבקש רישיון לשימוש מיוחד המוקצה בתהליך בחירה אקראי, ולקבל אותו במרכז המבקרים סמולין (Smullin Visitor Center), כ-30 קילומטרים מערבית ל-כביש בין-מדינתי 5 על כביש מרלין-גליס, בתחנת רנד של שומרי היערות (Rand Ranger Station).
חלקים אחרים בנהר פתוחים לסירות סילון.
חברה בגולד ביץ' מציעה סיורי ספינות סילון מסחריים במעלה הנהר למרחק של עד 167 קילומטרים הלוך ושוב.
חברה אחרת מציעה סיורים בספינות סילון בקטע הלגייט (Hellgate, מילולית "שער הגיהנום") שבמורד הנהר מגרנטס פאס.
שביל רוג העליון (Upper Rogue River Trail) המוגדר כשביל נופש לאומי (National Recreation Trail) עוקב מקרוב אחרי הנהר במרחק של 64 קילומטרים ממקורותיו בפארק הלאומי קרייטר לייק ועד לגבול היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו ביישוב ההררי פרוספקט.
נקודות בולטות לאורך השביל כוללות קניון נהר שנחצב דרך הפומיס שהושקע בהתפרצות הר מזאמה לפני כ-8,000 שנים, נקיק רוג (Rogue Gorge), שקירותיו לבה שחורה, וגשר טבעי, אתר שבו הנהר זורם דרך צינור לבה באורך 76 מטרים.
בין פרוול בנד (Farewell Bend) והגשר הטבעי עובר השביל דרך המחוז ההיסטורי יוניון קריק (Union Creek Historic District), אתר שבו מבני נופש מתחילת המאה ה-20 ותחנת שומרי יער לשעבר הרשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
מסלולו של שביל רוג התחתון (Lower Rogue River Trail), המוגדר גם הוא כשביל נופש לאומי באורך 64 קילומטרים, מקביל לנהר מגרייב קריק ועד אילהה באזור הטבע הבראשיתי רוג (Wild Rogue Wilderness), 43 קילומטרים צפונית מערבית לגרנטס פאס.
השטחים נטולי הכבישים שדרכם עובר השביל מנוהלים על ידי מנהלת היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו ומחוז מדפורד של לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, ומשתרעים על 580 קילומטרים רבועים, כולל 150 קמ"ר של השטח הפתוח רוג הפראי.
מטיילים המבצעים טרק עוברים את השביל בכמה ימים, בעוד שמטיילים ליום אחד מסתפקים בקטעים קצרים.
בנוסף לנוף, ומפגש עם חיות הבר, כולל השביל מבט על האשדות והבקתות "frantic boaters" באילהה וחוות הנהר רוג והמוזיאון.
המטיילים יכולים לקחת ספינת סילון מגולד ביץ' לחלק מהבקתות בין מאי לנובמבר.
השביל מתחבר לשבילים צדדים קצרים רבים כמו גם ל"שביל הנהר אילינוי" (Illinois River Trail) בן ה-43 קילומטרים דרומית לאגנס.
המטיילים יכולים גם לשלב בין הליכה רגלית לרפטינג לאורך הרוג.
דיג ספורטיבי בנהר הרוג תלוי מאוד במיקום.
במקומות רבים הדיג טוב מגדות הנהר או משרטונות החצץ, וברוב הנהר אפשר לדוג מסירות.
במעלה הנהר מעבר לאגם לוסט קריק, יש בערוץ הראשי, המכונה לעיתים המזלג הצפוני, מגוון דגי טרוטה.
בין אגם לוסט קריק וגרנטס פאס זהו אזור מעולה לדיג אלתית גמלונית, אלתית הכסף וטרוטת עין-הקשת, חלקם מהמדגרה.
קטע הנהר בין גרנטס פאס וגרייב קריק כולל להקות של טרוטת עין-הקשת בקיץ ובחורף ואלתית גמלונית, כמו גם מקומות טובים לדיג טרוטה.
בסמוך לאגנס מרבית הדגים הנלכדים הם דגי סטילהד בלתי בוגרים המכונים "הפ-פאונדר" (half-pounders, מילולית "השוקלים חצי פאונד", כ-200 גרם), החוזרים מהאוקיינוס לנהר באוגוסט בלהקות גדולות.
בחלק התחתון של הנהר יש אלתית גמלונית של אביב ושל סתיו, כמו גם אוקונוס, לינגקוד (Ophiodon elongatus) וסרטנים בסמוך לאוקיינוס.
פארקים לאורך נהר הרוג, המתחיל בפינה הצפון-מערבית של הפארק הלאומי קרייטר לייק, כוללים את "נקודת התצפית הנופית המדינתית של פרוספקט" (Prospect State Scenic Viewpoint), אזור מיוער כקילומטר וחצי דרומית לעיירה פרוספקט ובו שביל טיולים המוביל למפלים ולנהר רוג.
ב"אזור הנופש המדינתי על שם ג'וזף סטיוארט" (Joseph H.
Stewart State Recreation Area) יש אתרי קמפינג הצופים על אגם לוסט קריק.
ב"אתר הנופש המדינתי קייסי" (Casey State Recreation Site) מוצעים פעילויות דוגמת שיט, דיג ואתרי פיקניק לאורך הנהר רוג, 47 קילומטרים צפונית מזרחית למדפורד.
"אתר הנופש המדינתי טוולה" (TouVelle State Recreation Site) הוא פארק הפתוח ביום לאורך הנהר בבסיס הרמה הגעשית המכונה "סלע השולחן" (Table Rock) וסמוך ל"אזור חיות הבר על שם דנמן" (Denman Wildlife Area), כ-14 קילומטרים צפונית למדפורד.
"הפארק המדינתי עמק הרוג" (Valley of the Rogue State Park), 19 קילומטרים מזרחית לגרנטס פאס, הוקם סביב כ-5 קילומטרים של גדת הנהר.
בין גרנטס פאס לאזור הנופש הלגייט מנהל מחוז ג'וזפין שני פארקים לאורך הנהר, טום פירס (Tom Pearce) ושרודר (Schroeder).
אזור הנופש הלגייט (Hellgate, מילולית "שער הגיהנום") מתחיל משפך הנהר אפלגייט לנהר רוג, כ-11 קילומטרים מערבית לגרנטס פאס ואורכו 43 קילומטרים.
בקטע זה של נהר הרוג, יש אשדות בדרגה ראשונה ושנייה, והוא כולל 11 נקודות השקה לסירות, ארבעה פארקים וקמפינגים המנוהלים על ידי מחוז ג'וזפין.
הוא מסתיים בגרייב קריק, הנקודה בה מתחיל השטח הפתוח "הרוג הפראי".
בפארק אינדיאן מרי (Indian Mary Park, מילולית "מרי האינדיאנית"), השייך למערכת הפארקים של מחוז ג'וזפין יש אתרי אוהלים, יורטים, ומקומות לקרוונים על שטח של 250 דונם לאורך כביש מרלין-גליס בנקודת היישוב מרלין (Merlin).
שלושת הפארקים האחרים של מחוז ג'וזפין באזור הנופש הלגייט הם וייטהורס (Whitehorse, מילולית "סוס לבן"), מעבר לשפך הנהר אפלגייט, גריפין (Griffin), מעט במורד הנהר מוויטהורס ואלמדה (Almeda), במורד הנהר מאינדיאן מרי.
רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים הוא סרט קולנוע אמריקאי, מסוגת אופרת חלל, בסדרת מלחמת הכוכבים בבימויו של גארת' אדוורדס ועל פי תסריט מאת גארי ואיטה, כריס ווייץ על פי רעיון מקורי מאת מומחה האפקטים ג'ון נול.
בסרט מככבים פליסיטי ג'ונס, דייגו לונה, ריז אחמד, בן מנדלסון, דוני ין, ג'יאנג וון, מאדס מיקלסן, פורסט ויטאקר ואלן טודיק.
בנוסף, הסרט כולל הופעת קמע של דארת' ויידר.
הצילומים החלו באולפני אלסטרי סמוך ללונדון בתחילת אוגוסט 2015. הסרט יצא לאקרנים ב-16 בדצמבר 2016, שנה לאחר צאת שובר הקופות "מלחמת הכוכבים: הכוח מתעורר".
ג'ין ארסו, בתו של גיילן ארסו, נותרת לבדה לאחר שקומודור אורסון קרניק הרג את אמה ולקח את אביה איתו כדי שיבנה לאימפריה הגלקטית את הנשק העוצמתי שלהם, "כוכב המוות".
ג'ין שוהה במשך 15 שנה עם סו גררה, מורד וחבר של גיילן ארסו, לאחר שג'ין עוזבת את סו גררה היא מסתבכת ומגיעה לכלא של האימפריה.
היא מחולצת בידי המורדים ביניהם קאסיאן אנדור והדרואיד שלו K2-SO, רובוט אימפריאלי שתוכנת מחדש ולו אופי ציני.
ג'ין מגיעה לבסיס המורדים שם מתחקרים אותה, בסופו של דבר סוכם שג'ין וקאסיאן ילכו אל העיר ג'דה שם הם אמורים לחפש את סו גררה ודרכו למצוא את גיילן.
בג'דה ג'ין וקאסיאן נקלעים למאבק בין האימפריה לקבוצת המורדים של סו גררה.
בסופו של הקרב ג'ין, קאסיאן, צ'ירוט ובייז (שומרי המקדש בג'דה) נלקחו למחנה המורדים של סו גררה מחוץ לעיר, באותו הזמן טייס עריק מהאימפריה בורח ומגיע לספר לסו גררה על כוכב המוות.
במחנה המורדים ג'ין מוצאת מסר מאביה בו הוא מספר לה שהוא שיקר לקרניק והוא בעצם אינו נחוץ לבניית כוכב המוות, במקום לעזור הוא הכין בו נקודת תורפה שיכולה להרוס את המערכת אם פוגעים בה.
בזמן שג'ין מקשיבה למסר החליטה האימפריה לעשות ניסוי בנשק החדש ולהרוס את העיר ג'דה.
ג'ין, קאסיאן, הטייס העריק ושומרי המקדש נמלטים מן העיר אך סו גררה נשאר שם למות.
הם ממשיכים במסעם למצוא את גיילן ומגיעים לכוכב אידו בו גיילן וצוות הטכנאים שלו עובד.
קומודור קרניק מגלה שיש בוגד בקרב המהנדסים ובא להתעמת עם גיילן.
באותו זמן קאסיאן, שקיבל פקודה להרוג את גיילן, משקר לחבריו שהוא הולך לתצפת ובינתיים מתמקם על הר ומחכה לירות בגיילן, אך ברגע האמת הוא מהסס.
סיוע של המורדים שתוקפים את המנחת עם חלליות X-Wing גורם להרס הבסיס אך גם למותו של גיילן.
בסוף המתקפה ג'ין, קאסיאן וחבריהם מחולצים במעבורת תובלה אימפריאלית שגנב K2-SO.
ג'ין וקאסיאן מספרים להנהגת המורדים על כוכב המוות שיכול להשמיד כוכבי לכת ועל כך שגיילן שתל בו פגם שמהווה נקודת תורפה אך לא יכלו לומר מהי אותה נקודת תורפה.
הדבר גורם לייאוש בקרב הנהגת המורדים.
ג'ין, קאסיאן, הטייס שערק וחבריהם לא אומרים נואש ומחליטים לצאת לפשיטת קומנדו נועזת על כוכב סקאריף בו מאוחסנות התוכניות ההנדסיות של כוכב המוות על מנת לגנוב אותן ולאתר את נקודת התורפה שלו.
הם ממריאים בחשאי על המעבורת הגנובה ולבקרה האווירית של יאבין 4 הם מזדהים בשם "רוג אחת".
החבורה של ג'ין נוחתת בבסיס ומצליחה להשיג את התוכניות אך נקלעת לקרב עם חיל המצב ששומר על הבסיס.
הנהגת המורדים מגלה על הפשיטה ושולחת את הצי לסייע.
בבסיס ובשמיים שמעליו מתפתח קרב ענק שבסיומו מופל מגן האנרגיה שחוסם את הכוכב והתקשורת.
ג'ין מצליחה לשדר את תוכניות כוכב המוות לספינת הפיקוד של המורדים.
כדי לסייע לאימפריה מצטרפים לקרב כוכב המוות בפיקודו של גראנד מוף טארקין ומשחתת כוכבים בפיקודו של דארת' ויידר.
כוכב המוות משמיד בירי את הבסיס על יושביו, כולל את המורדים שבתוכו ואת המנהל קרניק.
בכך טארקין נפטר, למעשה, מהמנהל קרניק, שנהרג על סקאריף.
השניים הם יריבים מרים, שהטונים עולים ביניהם לא אחת בסרט.
טארקין חושק בתפקידו של קרניק כמנהל כוכב המוות.
קרניק אמנם לא הועבר מתפקידו, אך מותו הביא לטארקין את הניצחון בסוגיה זו.
במקביל, משחתת כוכבים בפיקודו של דארת' ויידר מגיעה מהעל-חלל ופוגעת קשות בצי המורדים.
ויידר פושט על ספינת הפיקוד של המורדים וטובח בשומריה, אך היא מצליחה לשגר ספינת מילוט שעליה הנסיכה ליאה והתוכניות של כוכב המוות.
מנקודה זו מתחיל הסרט "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה" בו דארת' ויידר רודף אחרי ספינת החלל שבה נמצאים הנסיכה ליאה והתוכניות הגנובות של כוכב המוות.
פליסיטי ג'ונס - ג'ין ארסו, בתו של גיילן ארסו שמצטרפת לברית המורדים.
דייגו לונה - קפטן קסיאן אנדור, חבר בברית המורדים, לוחם, טייס וקצין מודיעין צבאי.
ריז אחמד - בודהי רוק, טייס תובלה של האימפריה הגלקטית שערק לטובת המורדים בהשפעת גיילן.
פיטר קושינג - גראנד מוף טארקין, המפקד העליון של צבא האימפריה.
קושינג, שנפטר 22 שנה לפני צאת הסרט, "הוחיה" באמצעות אנימציה ממוחשבת.
בן מנדלסון - המנהל אורסון קרניק, מפקד צבאי באימפריה הגלקטית והאחראי על כוכב המוות.
דוני ין - צ'ירוט אימווה, נזיר ולוחם רוחני עיוור הנאבק למען ה"כוח".
ג'יאנג וון - בייז מלבוס, מתנקש עצמאי החמוש במקלע לייזר כבד.
פורסט ויטאקר - סו גררה, ותיק מלחמת המשובטים.
דמותו הופיעה לראשונה בסדרת האנימציה "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים".
מאדס מיקלסן - גיילן ארסו, אביה של ג'ין ומהנדס שנכפה עליו לעבוד עבור האימפריה הגלקטית.
אלן טודיק - K-2SO, אנדרואיד אימפריאלי שנפל בשבי ברית המורדים ותוכנת מחדש.
הוא בעל אופי ציני ופסימיסט ומרבה להעיר הערות סרקסטיות.
ג'ונתן אריס - סנאטור ג'בל.
ג'נבייב או'ריילי - מון מותמה, מנהיגה בכירה בברית המורדים.
ג'ימי סמיטס - סנאטור בייל אורגנה, אביה המאמץ של הנסיכה ליאה.
ג'יימס ארל ג'ונס (קול בלבד) - דארת' ויידר, לורד סית' בשריון ביוני שחור ומטיל מורא, סוכן מיוחד של האימפריה.
ספנסר וילדינג ודניאל נפרוס - דארת' ויידר (הנעת החליפה).
השחקנים אליסטר פטרי ויוניס אולומיד לוהקו לתפקידים לא ידועים.
בפברואר 2013, מנכ"ל דיסני בוב ייגר אישר כי בכוונת החברה לפתח 2 סרטי ספין אוף על עולם מלחמת הכוכבים שייכתבו בנפרד על ידי לורנס קסדן וסיימון קינברג.
ב-6 בפברואר פורסם ב-Entertainment Weekly כי לוקאספילם עובדים על סרטים על דמויותיהם של האן סולו ובובה פט.
מנכ"ל דיסני ג'יי רייסולו תיאר את הסרטים כסיפורי מקור.
מנכ"לית לוקאספילם, קתלין קנדי הסבירה כי הסרטים אינם מהווים קרוסאובר עם סרטי הטרילוגיה השלישית של הסאגה והצהירה כי ג'ורג' לוקאס הבהיר כיצד יש לעבד את סרטי הספין-אוף.
במאי 2014 הוכרז כי גארת' אדוארדס, שביים את "גודזילה" יביים את הסרט הראשון בסרטי הספין-אוף שמתוכנן לצאת לאקרנים ב-16 בדצמבר 2016 כאשר גארי ואיטה יכתוב.
באוקטובר אותה שנה נודע כי גרג פרייזר יצלם את הסרט.
בינואר 2015 נודע כי ואיטה פרש ובמקומו הצטרף סיימון קינברג כי כותב התסריט ובהמשך החודש צורף כריס וויץ.
במרץ אותה שנה נחשף שם הסרט כ"Rogue One".
באפריל 2015 בעת אירוע מלחמת הכוכבים נחשפו סרטי האנתולוגיה (סדרת הספין-אוף) של מלחמת הכוכבים ובנוסף נודע כי עלילת הסרט תתרחש בין הסרט השלישי והרביעי וקרובה יותר לתקופת הזמן של עלילת הסרט הרביעי.
באירוע הדו-שנתי של דיסני, D23 אקספו, שנערך באוגוסט 2015 נודע שמו המלא של הסרט כ"Rogue One: A Star Wars Story".
הסרט צולם במצלמת Ultra Panavision 70, 65 מ"מ עבור מספר סצנות.
המלחין הצרפתי אלכסנדר דספלה היה אמור להלחין את הסרט, אבל לאור מריבות בינו לבין הפקת לוקאספילם, פרש דספלה והמלחין מייקל ג'אקינו נשכר להחליפו.
לג'אקינו היו ארבעה שבועות בלבד להלחין את הפסקול, אך בכל זאת הצליח לעמוד במשימה.
הפסקול שלו כולל מספר אזכורים לפסקול שכתב ג'ון ויליאמס עבור הסרטים הקודמים בסדרה.
רוג'רו ריציטלי (באיטלקית: Ruggiero Rizzitelli; נולד ב-2 בספטמבר 1967 במרגריטה די סבויה שבאיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
כינויו בפי האוהדים היה "ריצי-גול" על שם יכולות ההבקעה שלו.
ריציטלי החל את הקריירה שלו בצ'זנה בעונת 1984/85, כאשר הקבוצה שיחקה בסרייה ב'.
בעונת 1986/87 העפיל עם הקבוצה לסרייה א', ובעונת 1987/88 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית הבכירה.
בתום עונה זו עזב ריציטלי את צ'זנה, לאחר 62 הופעות בהן הבקיע שבעה שערים, וחתם ברומא.
ריציטלי שיחק ברומא שש עונות, בהן הבקיע 29 שערי ליגה ב-154 משחקים.
ריציטלי זכה עם רומא בגביע האיטלקי בשנת 1991, לאחר ניצחון מצטבר 4-2 במפגש כפול מול סמפדוריה, ובהמשך, הפסידו רומא וריציטלי לאותה סמפדוריה בסופר קאפ האיטלקי בתוצאה 1-0. באותה עונה, נחלו ריציטלי ורומא אכזבה בגמר גביע אופ"א, שם הפסידה רומא במפגש כפול לאינטר מילאנו.
במפגש הראשון אינטר ניצחה 2-0, ובגומלין ריציטלי הבקיע שער בדקה ה-80 שהעלה את רומא ל-1-0, אך לא נכבשו שערים נוספים, ואינטר זכתה בתואר.
בעונת 1994/95 עבר ריציטלי לטורינו, שם הבקיע בשתי עונות 30 שערים ב-60 משחקים.
עם זאת, טורינו נשרה לסרייה ב' בתום עונת 1995/96, וריציטלי עבר לבאיירן מינכן, שם חבר לבן ארצו, המאמן ג'ובאני טרפטוני.
בעונתו הראשונה בקבוצה, זכה ריציטלי עם באיירן מינכן באליפות הבונדסליגה, ובסיומה גם בגביע הליגה הגרמנית, לאחר ניצחון 2-0 בגמר על שטוטגרט, בו שיחק ריציטלי 65 דקות.
בעונה השנייה של ריציטלי בבאיירן מינכן, הוא סבל מפציעות והפך לשחקן ספסל ולגיבוי לקארסטן יאנקר.
בעונה זו, באיירן מינכן הפסידה את אליפות הבונדסליגה לקייזרסלאוטרן, אך זכתה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר על דיסבורג, בו ריציטלי לא שותף.
בתום עונה זו עזב ריציטלי את באיירן מינכן, לאחר שצבר 45 הופעות ליגה והבקיע 11 שערים, וחתם בפיאצ'נצה, שם שיחק שתי עונות ללא הצלחה, כאשר הבקיע שער בודד ב-33 הופעות ליגה.
בעונת 2000/01 חזר ריציטלי למועדון נעוריו צ'זנה לעונת פרישה, בה הבקיע שישה שערים ב-14 הופעות.
ריציטלי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה במשחק מול נבחרת ברית המועצות בפברואר 1988, בו איטליה ניצחה 4-1. ריציטלי נסע עם הנבחרת האיטלקית ליורו 1988 בו לא זכה לדקות משחק, ועם נבחרת איטליה האולימפית לאולימפיאדת סיאול (1988), שם סיימה הנבחרת במקום הרביעי.
ריציטלי לבש בסך הכל תשע פעמים את המדים הלאומיים, והבקיע שני שערים.
רוג'רו פסקווארלי (באיטלקית: Ruggero Pasquarelli; נולד ב-10 בספטמבר 1993) הוא שחקן וזמר איטלקי.
שיחק במספר הפקות ארגנטינאיות, בין היתר גילם את פדריקו בסדרה של ערוץ דיסני, "ויולטה" (2012–2015), את מטאו בלסאנו בסדרה "סוי לונה" (2016–2018) ואת טורו לאון בסדרה "ארץ אהובה" (אנ') משנת 2019.
פסקווארלי נולד ב-1993 בצ'יטה סנט'אנג'לו, בנפת פסקארה שבאברוצו, לאנטונלה וברונו פסקווארלי.
יש לו אח צעיר ממנו, לאונרדו פסקווארלי.
ב-2004 למד בבית ספר למשחק.
בשנים 2009–2010 היה חלק מלהקת "אנולונגו 65013", בה רוג'רו נתן את הקול הגברי בלהקה; הלהקה ניגנה בעיקר קאברים של שירים.
בספטמבר 2010 נכנס לתחרות "אקס פקטור" בקבוצה של מרה מאיונקי, בקטגוריה של הגברים מתחת לגיל 24.
ב-2012 נבחר לשחק בעונה הראשונה של "ויולטה", ובשל כך נאלץ לעבור לגור בארגנטינה וללמוד ספרדית במרץ 2012 כדי לגלם את פדריקו.
ב-2013 וב-2014 השתתף במסע ההופעות של "ויולטה" בספרד, בצרפת ובאיטליה, וב-2015 במסע ההופעות "ויולטה לייב" בגרמניה, בספרד, בצרפת, באיטליה, בפולין, בפורטוגל ובעוד ארצות רבות.
ב-2016 החל לשחק בסדרה החדשה של ערוץ דיסני "סוי לונה", בתפקיד מתאו בלסאנו, אותו גילם במשך שלוש עונות.
ב-28 בנובמבר 2017 הסתיימו הצילומים לעונה השלישית.
בשנת 2019 שיחק בטלנובלה התקופתית הארגנטינאית "ארץ אהובה" (Argentina, tierra de amor y venganza) בתפקיד טורו, לצד אאוחניה סוארס, גונסלו הרדיה ובנחמין ויקוניה.
ב-2019 הוציא סינגלים שזכו להצלחה בספוטיפיי וביוטוב.
הראשון יצא ביוני 2019, Probablemente (בעברית: "סביר להניח"), והופיעה איתו בקליפ הזמרת דנה פאולה.
הוא זכה להצלחה רבה בערוץ דיסני הלטיני וערך סיבוב הופעות מורחב גם ברחבי אירופה.
בספטמבר יצא הסינגל השני No Te voy a fallar ("לא אפשל").
באוקטובר שיתף פעולה יחד עם להקת "MYA" יחד עם חברו הטוב אגוסטין ברנסקוני ששיחק איתו בסוי לונה, הוציאו יחד את השיר "apenes son Las 12" (בעברית: בקושי 12).
וביולי 2020 יצא השיר "Puede" ((בעברית: "יכול"), בספטמבר 2020 יצא השיר "Bella" (בעברית: יפה).
ב-19 בנובמבר 2020 יצא השיר "Dos Extraños" (בעברית: "שני זרים").
בדצמבר 2020 הוציא את השיר "Mil Razones" (אלף סיבות).
ביוני 2025 החל להצטלם לעונה הרביעית של "סוי לונה".
פסקווארלי היה בן זוגה של השחקנית הארגנטינאית קנדלריה מולפסה, אותה הכיר על סט הסדרה "ויולטה".
יחד הם ניהלו ערוץ יוטיוב מצליח בשם "Ruggelaria" (שילוב השמות של שניהם), ובו הם העלו סרטונים זוגיים.
באוקטובר 2020 נפרדו לאחר שש שנות זוגיות.
שנה סדרה תפקידהערות 2010 אקס פקטור (אנ') מתמודדעונה 4; מקום שישי 2011–2012 In Tour תוםתפקיד ראשי (2 עונות); 46 פרקים 2012–2015 ויולטה פדריקו פסיניתפקיד חוזר (עונות 2-1)
2026–הווהסוי לונה מתאו בלסאנותפקיד ראשי (3 עונות); 220 פרקים2019ארץ אהובה (אנ') טורו לאון79 פרקים2022Supernovaג'ון4 פרקים2024מאה שנים של בדידותפיאטרו קריספי5 פרקים
שנה פרס קטגוריה עבודה תוצאה2016פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון קולומביהשחקן השנהסוי לונהפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון ארגנטינה2017פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון קולומביהפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון ארגנטינה
רוג'רס היא העיר הגדולה ביותר במחוז בנטון שבמדינת ארקנסו שבארצות הברית.
זוהי העיר השמינית בגודל אוכלוסייתה במדינת ארקנסו והיא שוכנת בצפון-מערבה באחד מהאזורים בעלי שיעור הצמיחה המהיר ביותר בארצות הברית.
רוג'רס נקראה על שמו של קפטן צ'ארלס וורינגטון רוג'רס, שהיה סגן הנשיא והמנהל הכללי של חברת הרכבות סנט לואיס – סן פרנסיסקו, שנודעה גם בשם "פריסקו" (Frisco).
העיירה נוסדה ב-1881, השנה בה היא חוברה לקו הרכבת.
ב-6 ביוני אותה שנה התאגדה רוג'רס כעיירה.
בית העסק הקמעונאי הראשון בעיירה היה בבעלות משפחת סטראוד.
עוד לפני הגעתם לרוג'רס החזיקו אלן בראינט סטראוד ובנו, הרלן לפייט סטראוד, בית עסק ביישוב פי רידג' שבמערב ארקנסו.
עסק זה הוקם עוד קודם ל-1879 ואלן סטראוד שימש גם כמנהל הדואר בפי רידג' באותה תקופה.
ב-1884 מכר ה.ל סטראוד את חלקו בחנות שבפי רידג' ורכש מחסן בפינת רחוב וולנאט והרחוב הראשון ברוג'רס ולעסק שהקים הוא קרא בשם "בית המסחר של סטראוד" (Stroud's Mercantile).
ב-1887 הביא סטראוד את אחיו, איבן גייסן שישמש כמנהל בית העסק החדש שלו.
בית העסק המשיך להיות העסק הקמעונאי המוביל ברוג'רס עד לשנות השישים של המאה ה-20. ב-1962 נפתחה ברוג'רס החנות הראשונה של רשת וול-מארט, שהמטה הארגוני שלה שוכן בבירת המחוז הסמוכה, בנטונוויל.
בהדרגה הצטמצמה פעילותו של בית העסק הוותיק של סטראוד, עד שב-1993 הוא נסגר.
ב-1912 הקימה מועצת העיר ועדה בהשתתפות אנשי עסקים מקומיים כדי לנהל את ריצופם של רחובות מרכז העיר.
למרות התלונות התמידיות על האבק והבוץ ברחובות ולמרות ההתלהבות והתמיכה מצדם של תושבים בולטים בעיר, ההתנצחויות בנוגע לעלות המיזם ולדרך ביצועו, גרמו לעיכוב העבודות עד ליולי 1924. הרחובות רוצפו בלבנים והעבודה הושלמה בדצמבר אותה שנה.
ריצוף זה השתמר עד ימינו וב-2010 בוצעו בו עבודות חידוש.
המטה של חברת Daisy Outdoor Products, הידועה בשל רובי האוויר שהיא מייצרת, שוכן ברוג'רס לצד מוזיאון רובי האוויר שלה.
רוג'רס קלארק באלארד מורטון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר הפנים וכמזכיר המסחר של ארצות הברית בתקופת כהונתם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד, בהתאמה.
הוא גם כיהן כחבר הבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מרילנד.
על אף שנולד בלואיוויל שבקנטקי, עבר מורטון להתגורר בחווה בחוף המזרחי של מרילנד בשנות החמישים המוקדמות.
ב-1962 הוא נבחר לבית הנבחרים, ושם צבר רקורד סביבתני.
מורטון התלוצץ על כך שראשי התיבות של שמותיו האמצעיים שלו מסמלים את השם "מפרץ צ'ספיק".
בשנת 1968, מורטון שיחק תפקיד מרכזי במסע הבחירות של ריצ'רד ניקסון לנשיאות, ונבחר על ידיו ב-1969 לשמש כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1970, מורטון נחשב ליריב ראוי לסנאטור ג'וזף טידינגס בקרב על מושבו בסנאט ממרילנד, אבל הוא בחר במקום זאת לעמוד בראשות הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1971 מינה אותו הנשיא ניקסון למזכיר הפנים, ובמהלך כהונתו פיקח על בניית מערכת קו צינור הנפט טראנס-אלסקה וכן על משבר האנרגיה העולמי.
מורטון היה האדם היחיד מהחוף המזרחי לכהן כראש מחלקת הפנים של ארצות הברית במאה ה-20.
בעקבות התפטרותו של ניקסון עקב פרשת ווטרגייט, המשיך מורטון בתפקידו בממשלו של ג'רלד פורד עד 1975, עת היה מועמד למזכיר המסחר.
מאפריל עד אוגוסט 1976, מורטון שימש כמנהל מסע הבחירות של פורד בבחירות לנשיאות 1976. מורטון פרש מהפוליטיקה של ארצות הברית בעקבות תבוסתו בבחירות של פורד.
שלוש שנים מאוחר יותר, הוא נפטר ממחלת הסרטן בביתו באיסטון על החוף המזרחי של מרילנד.
מורטון נולד בלואיוויל, בנם של הרופא דייוויד קלארק מורטון, ורעייתו, מרי האריס באלארד מורטון (1884-1927), שהתפרנסה מעסקי קמח.
למורטון קשר משפחתי לג'ורג' רוג'רס קלארק , קצין צבא ששירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
למורטון עוד שני אחים; אחיו ת'רוסטון מורטון היה גם בעל קריירה פוליטית, כיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1959–1961 וכן ייצג את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית ולאחר מכן בסנאט של ארצות הברית.
מורטון רכש את חינוכו המוקדם מ"בית הספר וודברי פוסט" סמוך לעיירה אורנג' שבוירג'יניה, ובשנת 1937 סיים את חוק לימודיו באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באחוות דלתא קאפה אפסילון.
בדומה לאביו, מורטון עבד כדי להיות רופא ונכנס לקולג' אוניברסיטת קולומביה לרופאים וכירורגים.
עם זאת, הוא נשר משם לאחר שנה אחת.
ב-1939 התחתן מורטון עם אנה ג'ונס.
היו להם שני ילדים, דייוויד קלארק ואן מורטון.
ב-1938 הוזמן מורטון לצי ארצות הברית, אך שירת למשך זמן קצר בשל בעיות בגבו.
לאחר מכן הוא נכנס לעסקי הקמח המשפחתיים שלו, "באלארד ובאלארד" ("Ballard & Ballard").
בשנת 1941, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס מורטון לחיל התותחנים המשוריין של צבא ארצות הברית כטוראי ושירת שם בזירה האירופית.
הוא עזב את הצבא בדרגת קפטן ב-1945.
לאחר המלחמה חזר מורטון לעסק המשפחתי, שם כיהן כנשיא בשנים 1947-1951. בשנת 1952 התמזג העסק לחברת הקמח פילסבורי, שם מונה מורטון למנהל וחבר מועצת המנהלים למספר שנים.
בשנת 1947, מורטון השקיע זמן רב בעזרה לאחיו ת'רוסטון במסע בחירתו המוצלח לבית הנבחרים של ארצות הברית בקנטקי.
לאחר החשיפה הראשונית לפוליטיקה, מורטון עבר לחוף המזרחי של מרילנד בתחילת שנות החמישים, שם הקים חוות בקר המשתרעת על 1,400 דונם (5.7 קילומטר רבוע) לאורך נהר ואי שבמחוז טלבוט.
ב-1962, החליט מורטון להתמודד מול נציג מחוז הקונגרס הראשון של מרילנד בבית הנבחרים המכהן, תומאס פרנסיס ג'ונסון הדמוקרט.
ג'ונסון, שהִתְנוֹדֵד משערורייה פוליטית, הפסיד למורטון בבחירות הכלליות.
מורטון זכה לשבחים על כך שלא הפך את הצרות המשפטיות של ג'ונסון לסוגיית הקמפיין העיקרית שלו.
מורטון נבחר מחדש לקונגרס של ארצות הברית ארבע פעמים נוספות, ושם כיהן מ-1963 עד 1971. בקונגרס התעסק בחקיקה סביבתנית - הוא התעסק בשימור מפרץ צ'ספיק, ובחוקים המפחיתים את אילוח המפרץ.
כמו כן, הוא פעל להקמת פארק לאומי באי אסאטיג.
בנוגע לזכויות האזרח, מורטון הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1964, אך נגד חוק זכויות האזרח מ-1968.
במהלך כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1968, מורטון שימש כעוזרו של המועמד לנשיאות ריצ'רד ניקסון.
מורטון גם הזמין את ספירו אגניו, אז מושל מרילנד והמועמד לסגן הנשיא לנאום.
בשל תפקיד המפתח שלו במסע הבחירות של ניקסון, מורטון היה צפוי להתמנות למזכיר הפנים של ארצות הברית בשנת 1969. עם זאת, הוא הועבר לתפקיד לטובת אדם ממערב ארצות הברית.
הוא נחשב גם למי שעתיד להיות עמיתו למרוץ של ניקסון בבחירות לנשיאות 1972 במקומו של אגניו, מה שלא קרה.
בינואר 1969, כדי להכיר תודה למאמציו, מינה ניקסון את מורטון ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
לאחר מכן קידם אותו ניקסון לקבינט של ארצות הברית - קידום חסר תקדים, שהאריך ימים גם בממשלו של ג'רלד פורד.
בשנת 1969, לקראת בחירות 1970 לסנאט של ארצות הברית, מורטון נחשב לאחד המועמדים הפוטנציאליים שיאתגרו את הסנאטור הדמוקרטי המכהן ממרילנד, ג'וזף טידינגס.
מורטון התעניין במועמדות הרפובליקנית למושב השני של מרילנד בסנאט בבחירות 1968, אך נסוג מהעניין לטובת צ'ארלס מתיאס כדי למנוע קרב בבחירות במקדימות.
עוד שוער כי רצונו של מורטון להיבחר למושבו של טידינגס גדל לאחר פרסום מאמר מערכת בעיתון "בולטימור סאן" שקרא לו לאתגר את טידינגס.
מקורות בממשל של סגן הנשיא ספירו אגניו, שהיה מושל מרילנד לשעבר, העירו כי מורטון יהיה מועמד רציני בבחירות.
כאשר מורטון הצהיר כי הוא יפרסם הודעה חשובה עם הנשיא ניקסון בדצמבר 1969, נראה היה כמעט בוודאות באותו זמן כי בהודעה זו יצהיר על התמודדותו.
עם זאת, הרפובליקנים ברחבי הארץ היו מודאגים כי מורטון, שזה עתה מונה ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית בינואר 1969, יתפטר במהלך עונת הבחירות כדי להתמקד בהתמודדות מול טידינגס.
הנשיא ניקסון התייחס לדאגותיהם, ועודד את מורטון להישאר יושב ראש הוועדה.
ב-16 בדצמבר 1969, עם ניקסון לצדו, הודיע מורטון כי הוועדה הרפובליקנית הלאומית נמצאת בראש סדר העדיפויות שלו, וכי הוא לא יתמודד מול טידינגס.
מורטון גם העניק את מלוא תמיכתו במועמד ג'ון גלן ביל הבן, חבר טרי בסנאט של ממרילנד.
החלטתו של מורטון לא להתמודד מול טידינגס הדאיגה תחילה את הרפובליקנים במרילנד, שראו במורטון כאחד המועמדים הטובים ביותר שלהם.
רפובליקנים אחרים החלו גם להפחית בערכו של טידינגס עקב העושר והפופולריות שלו באזורים העירוניים הצפופים של מחוז מונטגומרי והעיר בולטימור.
עם זאת, למרות החששות הראשוניים של הרפובליקנים, ג'ון גלן ביל הבן הביס את טידינגס ב-3 בנובמבר 1970, בהפרש של יותר מ-30,000 קולות.
מורטון המשיך לכהן בבית הנבחרים וכיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית עד 1971, עת הוא מונה למזכיר הפנים של ארצות הברית בידי הנשיא ניקסון.
מינויו אושר פה אחד על ידי ועדת המשנה של הסנאט לענייני פנים, אם כי הועלו כמה חששות לגבי הרקורד הסביבתני של מורטון על ידי פיליפ ברי, אז נשיא מועדון סיירה.
קודמו של מורטון, וולטר ג'וזף היקל, נבחר להמשיך את תפקידו כמזכיר הפנים ב-1969, אך ניקסון החליט לחזור בו בעקבות ביקורתו של היקל על מדיניות הבית הלבן.
מורטון היה האדם היחיד מהחוף המזרחי לכהן כמזכיר הפנים במאה ה-20.
עם קבלת תפקידו של מזכיר הפנים, הבטיח מורטון שהוא יפעל "לטהר את הסביבה".
למרות זאת, ככל שכהונתו חלפה, הוא היה מבודד בהדרגה מן ההליכים של הבית הלבן ואיבד כמה מהחטיבות המרכזיות למחלקות אחרות.
במהלך משבר האנרגיה העולמי ב-1973, למשל, הועברו חטיבות הנפט והגז הטבעי למחלקה למוכנות בשעת חירום.
יתר על כן, אף על פי שמורטון היה זה שהודיע על בניית מערכת קו צינור הנפט טראנס-אלסקה, הועלו השערות כי לא מילא תפקיד מרכזי בקביעת התוואי שלו.
ב-1 באוגוסט 1974 אישר מורטון את הקמת הפארק המדברי המדינתי אנזה-בורגו.
כשעזב את תפקידו ב-1975, הופנתה ביקורת נוספת כלפי למורטון על פיקוחו החלקי על מחלקת הפנים של ארצות הברית.
הוא גם זכה לביקורת על היעדר המרץ הדרוש כדי לשמש כראש מחלקה בקבינט, ועל כך שלא ראה דרך ליצירת מחלקה חדשה וחזקה יותר, שתחזיר את מחלקת הפנים למקומה.
לאחר התפטרותו של הנשיא ניקסון בעקבות פרשת ווטרגייט, המשיך מורטון בתפקידו כמזכיר הפנים בממשלו של הנשיא ג'רלד פורד.
במרץ 1975, בהיותו עדיין ראש מחלקת הפנים, היה מורטון המועמד של הנשיא פורד לתפקיד מזכיר המסחר של ארצות הברית.
פורד ציין את ניסיונו העסקי הנרחב של מורטון כגורם העיקרי לבחירתו, והביע תקווה כי מורטון יוכל "לעודד עסקים אמריקאיים להרחיב את פיתוח האנרגיה ואת מאמצי השימור".
בינואר 1976, הודיע פורד כי מורטון עתיד להתפטר מתפקידו כמזכיר המסחר ובמקום זאת לשמש כיועץ לנשיא ארצות הברית ברמת קבינט.
תפקידו החדש של מורטון היה לייעץ לנשיא במדיניות הפנים והכלכלה.
תפקידיו של מורטון טשטשו את ההפרדה שבין תפקידיו הציבוריים ותפקידיו הפוליטיים, וגרמו למחלוקת על כך שמורטון צריך לחלק את זמנו בין הבית הלבן למסע הבחירות של פורד, וכן נשאלה השאלה האם משכורתו תשולם בידי משלמי המיסים או שמא בידי ועדת הבחירות של פורד.
בהצהרה, מורטון אמר "אתם לא יכולים להפריד בין הממשלה לפוליטיקה", וכי יש לאפשר לנציגי הנשיא להציע ייעוץ פוליטי.
באפריל 1976 מונה מורטון למנהל הקמפיין של הנשיא פורד לקראת הבחירות לנשיאות באותה השנה.
הוא החליף את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר בו קאלווי מג'ורג'יה, שנאלץ להתפטר בעקבות טענות בדבר שימוש לא ראוי בסמכות בעת שהיה מזכיר הצבא.
מורטון ניהל את הקמפיין של פורד עד ה-25 באוגוסט 1976, כאשר הוא מונה ליושב ראש ועדת היגוי והוחלף בידי ג'יימס בייקר מיוסטון שבטקסס.
ההורדה בתפקיד של מורטון הייתה לבקשתו.
הוא אמר שהוא כבר לא רצה לשאת באחריות ובמחויבות של יושב ראש".
מורטון אובחן כחולה בסרטן הערמונית ב-1973, אך אמר שהמחלה נמצאת בשלב מוקדם ועדיין ניתן לטפל בה.
עם זאת, בשנת 1979, מורטון הלך לעולמו מהמחלה בביתו באיסטון.
הוא נקבר בבית הקברות בואי מילס, מרילנד.
רוּגוֹפְּס (שם מדעי: Rugops; מילולית: "פני קמטים") הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת הצרטוזאוריה.
דינוזאור זה חי באפריקה לפני 95 מיליון שנה.
סוג זה תואר ב-2004 במדינת ניז'ר בידי החוקר פול סרנו והוא כלל מין יחיד - ''Rugops primus.
נמצאה רק גולגולת של הרוגופס במדינת ניז'ר וממנה שיערו שאורכו היה 6 מ' ומשקלו עד 750 ק"ג.
יש חוקרים שאומרים שאורכו היה 5.5 מ' ומשקלו 400 ק"ג.
הייתה לו גולגולת קצרה עם זיזים וקרניים מלמעלה.
ככל הנראה היו לו זרועות קצרות מאוד ששימשו לאיזון.
ככל הנראה הוא היה אוכל נבלות בעיקרו או שצד יצורים איטיים.
מבנה הלסתות לא התאים ללחימה חזקה.
הרוגופס מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם כמה פרטים ניזונים מנבלות אונכופריסטיסים.
הוא מופיע גם בסדרה מפלצות חוזרות לתחייה שם פרט אחד נטרף על ידי ספינוזאורוס.
הרוגופס לא מופיע בסרטי פארק היורה אך הדנ"א שלו שימש לייצור האינדומינוס רקס בסרט עולם היורה .
הרוגופס מופיע בסדרה Amazing Dinoworld, שם נראה פרט רודף אחר חבורת לטאות כוח עד שמשיג אותם וטורף פרט אחד מהם.
בניגוד לסדרות דינוזאורים אחרות, הרוגופס מופיע כדינוזאור בעל נוצות בסדרה זו.
רוֹגָאטִיצָה (בסרבית בכתב לטיני ובבוסנית: Rogatica; בסרבית בכתב קירילי: Рогатица) היא עיירה ורשות מקומית במזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה.
האזכור הראשון בכתובים ליישוב במקום הוא מ-1425, עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית.
ב-1908 חוברה רוגאטיצה לקו מסילת הברזל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה רוגאטיצה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
בשלהי 1944 שוחררה העיירה על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו ובהמשך נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
במהלך המלחמה, נכבשה רוגאטיצה על ידי צבא רפובליקת סרפסקה ובוצע טיהור אתני של מוסלמים.
קהילה יהודית ספרדית קמה ברוגאטיצה בשלהי המאה ה-19. ב-1879 התגוררו בעיירה 6 יהודים.
ב-1900 הוקם בית עלמין יהודי על מורדות גבעה בפרברי העיר.
ב-1928 הוקם בית כנסת לקהילה.
ב-1931 התגוררו ברוגאטיצה 57 יהודים וב-1931 מנתה הקהילה 47 נפשות.
ראש הקהילה היה שלמה פאפו.
לקהילה זו השתייכו בנוסף, מספר מצומצם של משפחות שהתגוררו בכפרים: זֶ'פָּה, ופְּרָאצָ'ה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו ברוגאטיצה 44 יהודים.
עם כיבוש יוגוסלביה והעברת האזור לחזקת האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים.
ליד הכפר פּוֹדְרוֹמָאנִיָה הוקמה ב-1973 אנדרטה לזכר 25 יהודים מרוגאטיצה שהוצאו שם להורג.
ככל הנראה חלקם השתייכו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
ב-1973 הוקמה בבית העלמין היהודי אנדרטה להנצחת הקהילה.
נכון ל-1999 עמד חרב מבנה בית הכנסת בשטח העיירה.
נכון ל-2009 עמד בית העלמין על תילו.
אותרו בו 26 מצבות שהכיתוב עליהן היה בעברית, בלאדינו ובסרבו-קרואטית.
הוא לא היה מתוחזק ונגרמו בו נזקים רבים.
רוג'רו אודי או בשמו המלא רוג'רו פרדיננדו אנטוניו ג'וזפה וינצ'נו אודי (באיטלקית:Ruggero Oddi, 20 ביולי 1864 - 22 במרץ 1913) היה רופא איטלקי, פיזיולוג ואנטומיסט בן פרוג'ה.
נודע במיוחד בגלל הסוגר על שם אודי, הנושא את שמו.
היה פרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת ג'נובה.
רוג'רו אודי נולד בפרוג'ה בשנת 1864 כבנם של פיליפו אודי, מזכיר וארכיבר של בית החולים סנטה מריה דלה מיזריקורדיה בעיר ושל זלינדה פמפליני (Pampaglini).
בשנת 1880 בגיל 16 התייתם מאמו.
אודי למד רפואה באוניברסיטאות בפרוג'ה (4 שנים - עבר משם מכיוון שהחל מ-1825 צו של האפיפיור אסר על הפקולטה בפרוג'ה להעניק תואר רופא), בולוניה (שנה) ופירנצה (שנה).
אודי הצטיין מזמן לימודיו כאנטומיסט ופיזיולוג מבריק.
בשנת 1887–1888 עבד ולמד במעבדתו של ארתורו מרקאצ'י (1915-1855) בפרוג'ה שם ערך את המחקריו המפורסמים in vivo בתחום תפקיד המרה בעיכול.
ב-1888 עבר לבולוניה למעבדתו של פייטרו אלברטוני (שהיה המנטור של מרקאצ'י).
בהמשך נסע לאוניברסיטת פירנצה שנקראה עדיין "המכון המלכותי ללימודים גבוהים שימושיים ולהשתלמות" והיה עוזרו של לואיג'י לוצ'אני (1919-1840).
עבודת התואר הכתובה שלו בפירנצה הייתה "על טונוס סוגר של צינור המרה המשותף".
בנוסף בבחינה בעל פה הציג את נושאי "האטקסיה והחומרים האנטיפירטיים.
אחרי סיום התואר לרפואה ולכירורגיה ב-2 ביולי 1889 בפירנצה התמנה אודי למדריך בקתדרה לפיזיולוגיה לצידו של לוצ'אני והעביר קורס על כימיה פיזיקלית.
בהמשך קיבל מלגה ממשלתית ללימודי המשך עד 1893 באוניברסיטת שטרסבורג, אז בגרמניה, במכון לפרמקולוגיה ניסויית תחת הדרכתו של אוסוואלד שמידברג.
ואן ברנה, התלהבו משיטתו לחזרה להוראה על יד מיטת החולה.
בגיל 29, בינואר 1894 התמנה אודי כפרופסור שלא מן המניין ומנהל המכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת ג'נובה במקום ג'ינו פאנו.
ב-1887 עוד כשהיה בן 23, כסטודנט לרפואה ולכירורגיה בשנה הרביעית תחת הדרכתו של הפיזיולוג ארתורו מרקא'צי, לפי הצעה של הפרופסור, חקר אודי את תפקוד המרה בעיכול.
בהיעדר כיס המרה שנכרת בניתוח כולציסטקטומיה הבחין יותר טוב קבוצה קטנה של סיבים שריריים טבעתיים ואורכיים שעטפו את שפך צינורי המרה ושל צינור הלבלב בפטמה ההפאטו-פנקריאטית (הפטו-לבלבית), הפטמה הראשית של התריסריון או הפטמה ע"ש פאטר הנמצאת בתריסריון.
המבנה השרירי הזה נקרא "הסוגר של אודי".
אודי למעשה לא היה המגלה הראשון של הסוגר.
הוא זוהה עוד על ידי אנדריאס וסאליוס (1538), כמו כן ב-1654 על ידי הרופא האנגלי פרנסיס גליסון, על ידי הגרמני פאטר ב-1721, ועל ידי קייג' (1879).
אולם הוא תיאר בצורה ברורה את תכונותיו הפיזיולוגיות ומדד את פעילותו.
ב-1888 בבולוניה הוכיח אודי את ההתנגדות שגילה הסוגר ללחץ הפרשות המרה.
באותו מחקר הוא ביצע את הכולאנגיומנומטריה הראשונה.
בפירנצה חקר אודי גם את ויסות הפרשת המרה על ידי עצב הואגוס.
הוא המשיך בחקר דרכי המרה גם כפרופסור בג'נובה.
חקר סוגיות שונות בתחום ההריון, השמנת היתר, ויסות הנשימה בעת מאמץ ומסלולי הסיבים העצביים האפרנטים בחוט השדרה.
באותה תקופה התחיל להיות מרותק לנושאים רחבים ושאפתניים יותר כמו חקר העכבות מבחינה פיזיולוגית, פתולוגית, נפשית, אנתורפולוגית-משפטית וחברתית.
יחד עם לוצ'יאני ערך מחקרים ביוכימיים על מערכת העצבים וחילוף חומרים.
בעת שהותו בשטרסבורג בודד את החומר כונדרויטין סולפט מתוך העמילואיד בכבד.
השבר בקריירה של אודי ושנותיו האחרונות
בשנת 1900 חלה הידרדרות במצב הכלכלי של המכון הפיזיולוגי ואודי נקלע למריבות עם הסנאט האקדמי של הפקולטה לרפואה.
אולי היה לו משבר בחיי המשפחה.
אחרי שנת 1901 שם משפחתו אינו מופיעה עוד ברישומי התושבים בערים פירנצה ופרוג'ה.
נטען שהשתמש בסמים נרקוטיים, שהיה מעורב באי סדרים פיננסיים, שבהשפעת חברו הפרופסור לכימיה פיזיקלית המרקיז סטפאנו קפראניקה, התחיל להתעניין במיסטיקה ההודית .
ב-1 באפריל 1901 התפטר מתפקידיו באוניברסיטת ג'נובה.
בלוני ניסה בשנות ה-1960 להתחקות אחרי השתלשלות האירועים.
לפי הפרטים הביוגרפיים בלקסיקון הביוגרפי טרקאני ובספר של וולטר הס וג'ון הווארד "תולדות הלבלב", בשנים האחרונות של שנות ה-1890 נמנה אודי עם מקרוביו של הפרופסור קפראניקה, שארגן מעבדה לביוכימיה בארמונו והעמיד אותו לשימושם של האוניברסיטה ושל אודי.
בגיל 50, התאלמן קפראניקה וחזר בתשובה ונפטר.
הוא הוריש את מעבדתו לא לאוניברסיטה אלא לסמינר הבישופות הקתולית בעיר.
באותה תקופה לקה אודי ובבעיות בריאות: עבר ניתוח תוספתן וניתוח חסימת מעיים.
ב-1901 התגורר בבריסל וחתם על חוזה כדי לעבוד שלוש שנים כרופא בשירות הרפואי הקולוניאלי הבלגי בקונגו הבלגית.
ספר שכתב באותה תקופה וששפורסם בטורינו בשנת 1902 על "דברי המזון ותפקידם בכלכלת היחיד והאורגניסם החברתי" התקבל טוב.
אולם בעת היותו עדיין בבריסל לקה ככל הנראה בדיכאון וטופל על ידי רופא בשם מרש שהדף אותו לכיוון אמונות מיסטיות הודיות וטיפול בו בתרופה הומאופתית בשם "הוויטלין של גצ'קובסקי" שכללה גלירצין, ברזל בוראט, אמוניום כלוריד ואלוכוהול.
ביציאתו מאנטוורפן אל הנמל בומה ב-12 בדצמבר 1901 סבל ממחלות גופניות לא ברורות וכנראה טיפל בעצמו בכמויות לא מבוקרות של משככי כאבים נרקוטיים.
נשאר בקונגו רק חמישה חדשים ונאלץ מסיבות בריאות לשוב לבלגיה.
שהה תקופה בספרד ואחר כך שב לאיטליה ועבד כרופא בעיר טורג'אנו.
בשנת 1906 אודי פרסם ספר על החומר "ויטלין" שמנע לדבריו זיהומים וקחקסיות ממאירות.
הואשם במתן מרשמים לא נכונים, בהריגת מכוונת של אדם מסוים ונשפט.
ב-1911 עזב את פרוג'ה מתוך רצון להתגייס ללגיון הזרים הצרפתי ונסע לתוניסיה.
נפטר בתוניס מסיבות לא ברורות בשנת 1913, בגיל 48. מקום קבורתו אינו ידוע.
באוקטובר 1891 התחתן עם טרזה ברשאני ברטולי שהייתה בהריון ולזוג נולדו שני ילדים:אדלאידה (ילידת 1891) ואנריקו (יליד 1893).
1984 - הוצב פסל לכבודו בעיר פרוג'ה.
אודיטיס - דלקת צומת התריסריון ושפך צינור המרה המשותף בסוגר של אודי
המונח נפוץ במיוחד בעבודות האסכולכה הארגנטינית של כירורגיית המרה (פ.
דעך החל משנות ה-1980 מכיוון שלא יכולים לדבר על דלקת של הסוגר אודי בלבד, ולכן הוחלף השם בדלקת של פטמת פאטר או פיפיליטיס פאטר חריפה או כרונית.
גם מושג זה הוחלף עם הזמן על ידי "דיספונקציית הסוגר אודי".
תסמונת אודי - היה שם שניתן בעבר לכיווץ (ספאזם) של הסוגר אודי הגורם לתסמונת כאב או לעיתים רחוקות לאי שליטה של הסוגר.
באמצע המאה ה-20 שיערו שכיווץ ממושך של הסוגר אודי עלול להביא לפיברוזה שלו ובהמשך לצהבת, כולנגיטיס, ולאבנים בדרכי המרה.
בהווה המושג אינו עוד בשימוש.
רוג'רס פארק הוא אחד מ-77 תתי-אזורים של העיר שיקגו אשר נמצא בחלק הצפון מזרחי של העיר לצד אגם מישיגן.
אזור רוג'רס פארק גובל בעיר אוונסטון מצפון, שדרות רידג' ממערב, שדרת דבון ושכונת אדג'ווטר מדרום ואגם מישיגן ממזרח.
באזור רוג'רס פארק ממוקמת אוניברסיטת לויולה.
רוֹגֵ'רוֹ הראשון (באיטלקית: Ruggero; ) היה אציל נורמני שהפך לרוזן הגדול הראשון של סיציליה בין השנים 1071 ל-1101.
כבן ל, הוא השתתף במספר משלחות צבאיות נגד אמירות סיציליה (החל מ-1061).
מאוחר יותר הוא קיבל חלק מסיציליה על ידי אחיו, רובר גיסקאר, דוכס אפוליה, ב-1071. עד 1090, הוא כבש את כל האי.