tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 1949 הוקמה במבנה תחנה של מגן דוד אדום, לאחר הקמת המדינה.
בשנת 1950, נפתחה במקום תחנת משטרת ישראל של מעברת שבות עם.
בשנת 1960 הוסב המבנה לבית סוהר ששימש את בית הסוהר נווה תרצה.
בשנת 1968 פונו ממנו הנשים, והועברו לבית הסוהר לנשים ברמלה, באותו שם "נווה תרצה".
לאחר מכן שימש הכלא לכליאת מחבלים.
בית הסוהר המשיך לשמש לכליאת אסירים ביטחוניים אל תוך שנות ה-80, כשבמקביל הוכנסו אליו גם אסירים פליליים.
בינואר 1972 נהרג מנהל הכלא, ד.
ביוני 1989 נעצר מפקד הכלא בחשד שקיבל שוחד מאסירים, בהם שבתאי קלמנוביץ.
בערוב ימיו בית הסוהר שימש להחזקת כ-400 אסירים בעיקר אסירים טעוני הגנה, אסירי הפרדה ארצית ונגמלים מסמים.
בין האסירים המפורסמים שישבו בו נמצאים הלבנונים מוסטפא דיראני ועבד אל-כרים עובייד, השייח' אחמד יאסין ושבתאי קלמנוביץ.
בית הסוהר נקרא "כלא בית ליד" בשל מיקומו בסמוך לצומת בית ליד (השרון), וכן היה מוכר בשם "בית הסוהר כפר יונה" בשל קרבתו ליישוב כפר יונה.
בשנת 1986 שונה שם בית הסוהר ל"בית סוהר אשמורת".
בשנת 2009 נסגר כלא אשמורת.
במקומו נבנה בית הסוהר רימונים אשר מטרתו אכלוס של יותר מ-1000 אסירים במבנה חדיש ומשוכלל בן 6 קומות אשר ממוקם במתחם בתי הסוהר: השרון, הדרים ואופק.
מבנה בית סוהר אשמורת משמש כיום את שירות בתי הסוהר כמתקן אימונים והדרכות, וכן כבסיס ליחידות המיוחדות בשב"ס "מצדה", "דרור" ו"צור".
בית סוהר שקמה הוא מתקן כליאה הממוקם בשדרות התעשייה 5, באזור התעשייה הצפוני של אשקלון.
בית סוהר שקמה מבוסס על "מצודת טגארט", שהוקמה בשנת 1941 כתחנת משטרה כפרית (2nd Class Police Station), מזרחית לעיירה אל-מג'דל.
לאחר קום המדינה שימש המתקן כתחנת המשטרה של העיר אשקלון וכלל בתוכו מתקן כליאה שנוהל בידי המשטרה והחזיק עצירים מהסביבה ומסתננים מרצועת עזה.
במרץ 1964 ברחו מהכלא שלושה עצירים מרצועת עזה, שהסתייעו בעצירים יהודים להשתלט על שני השוטרים ששמרו על הכלא ולברוח.
בשנת 1969 נמסר המתקן לשירות בתי הסוהר והחל לשמש בעיקר לכליאת אסירים ביטחוניים שמספרם גדל עקב ריבוי פעילות טרור.
בכלא הוחזקו קרוב ל-500 אסירים ביטחוניים, ברובם אסירי עולם ושפוטים לשנות מאסר ארוכות.
ריכוז אסירי העולם בכלא אשקלון, נבע מכך שהוא כלל תאים יחסית קטנים שנחשבו יותר מתאימים לכליאת אסירי עולם.
ביולי 1970 קיימו האסירים בכלא שביתת רעב.
בשנת 1971 עלו תלונות רבות על מכות כלפי אסירים בכלא ובספטמבר 1971 הייתה התפרעות אסירים בכלא.
האסירים טענו שההתפרעות נבעה מהיחס כלפיהם בכלא וכי שר המשטרה הודה שכלא אשקלון הוא הגרוע ביותר.
בסוף אותה שנה ירד מספר האסירים שהוחזקו בכלא לכ-400.
בינואר 1972 נרצח בבית הסוהר אסיר בחשד לשיתוף פעולה, ובמאי 1972 נרצחו עוד שני אסירים על רקע דומה.
בתחילת 1977 פתחו האסירים בכלא בשביתת רעב.
בהמשך צורפו לאסירים הביטחוניים, אסירים פליליים ישראלים.
במתקן כלואים כ-500 אסירים השוהים ב-12 אגפים הכוללים אסירים ועצורים פליליים ישראלים ואסירים בהפרדות ובחקירה.
וכן אסירים ביטחוניים, השפוטים לתקופות מאסר ממושכות.
האגף הביטחוני מחולק לשניים: אגף חקירות של השב"כ ואגף תאי המאסר.
במתקן משרתים כ-200 אנשי סגל, בהם אנשי ביטחון, מנהלה וטיפול.
במתקן ישנה פעילות חינוכית לאסירים הפליליים בלבד וכוללת: חוגי אומנות, קבוצות תקשורת, חינוך להורות וקבוצות דיון במגוון נושאים.
מפקד המתקן הוא בדרגת גונדר משנה, וסגנו בדרגת סגן גונדר.
ב-29 בנובמבר 2002 נמלטו מהמתקן שני אסירים ביטחוניים שהורשעו במעורבות בפיגועים, מוחמד חאג' סלאח, בן 26 מג'נין, ונאזר מוחמד רמדאן, בן 27 משכם, השניים נתפסו יום אחרי בריחתם באזור התעשייה הצפוני באשקלון, בתום ליל חיפושים ארוך.
עד ל-21 באפריל 2004 היה כלוא במתקן "מרגל האטום" מרדכי ואנונו ולקראת תום מאסרו נערכו הפגנות בכניסה לבית הסוהר.
משנת 2011 כלוא במתקן דיראר אבו סיסי, איש חמאס שנחטף באוקראינה.
ב-20 באפריל 2013 הותקף סוהר במתקן באוזנו ובצאוורו על ידי אסיר ביטחוני באמצעות בורג.
כחלק מטבח שבעה באוקטובר תכנן כוח של 23 לוחמי נוח'בה של חמאס לפרוץ לבית סוהר שקמה ולשחרר אסירים פלסטיניים הכלואים שם.
הם נעצרו בצומת יד מרדכי על ידי לוחמי משמר הגבול, ורובם נהרגו.
בית סוהר של ארצות הברית, טרה הוט הוא בית סוהר פדרלי בדרגת אבטחה מקסימלית ("Top Security Prison"), אשר ממוקם במערב מדינת אינדיאנה בארצות הברית, סמוך לגבולהּ של מדינת אילינוי.
נכון ל-2017, כלואים בו כ-1,500 אסירים, לרבות 62 אסירים שנידונו לעונש מוות, או הממתינים לעונשם במסגרת מסדר מוות .
המתקן מנוהל על ידי לשכת בתי הכלא הפדרלית.
ההחלטה על הקמת בית הסוהר התקבלה ב-1938, ובנייתו הסתיימה ב-1940. הבחירה באתר טרה הוט נבעה בחלקה ממאמצי שתדלנות של לשכת המסחר של העיר טרה הוט.
טרם הקמתו של מתקן הכליאה, גייסה לשכה זו כספים- לשם רכישת הקרקע עליה עתיד היה להיות מוקם המתקן.
בתחילה, תמכו תושבי העיר בהקמת בית הסוהר בקרבת מקומות מגוריהם, בתקווה שהוא יספק משרות לתושבי האזור.
בית הסוהר שהוקם נועד בתחילה לכליאת אסירים אשר ביצעו עבירות קלות יחסית.
הוא היה הראשון בארצות הברית שהוקם ללא חומה, והושם בו דגש על שיקום האסיר, לרבות מתן טיפולים פסיכולוגיים ופסיכיאטריים, כמו גם הפעלת תוכנית חינוכית-דידקטית, לשם שיפור השכלת האסירים, והעלאת הסיכוי להשתלבותם המחודשת בחברה- לאחר שחרורם.
בשנת 2004, הושלמה במקום הקמת מתקן חדש בדרגת אבטחה מקסימלית, אשר נבנה דרומית למתחם הכלא המקורי.
לאחר הקמתו, הועתקו מתקני הכלא המקוריים- למתקן חדש זה.
במתחם שהתפנה, הוקם מתקן כליאה פדרלי בדרגת אבטחה בינונית.
בשנת 1993, החליט הממשל הפדרלי לקבוע את בית הסוהר טרה הוט כמתקן היחיד בארצות הברית, אשר נועד לשם הוצאה להורג של אסירים, לאחר פסיקת בתי משפט פדרליים על עונש מוות שנגזר עליהם.
כמו כן, משמש מתקן כליאה זה כמתקן היחיד לאסירים פדרליים גברים שנידונו למוות, ואשר ממתינים לביצוע פסק הדין במסגרת מסדר מוות, באמצעות זריקת רעל.
אסירות פדרליות (נשים) שנדונו למוות- כלואות במתקן אחר (לא בטרה הוט): המרכז הרפואי הפדרלי קרסוול , אשר ממוקם בפורט וורת' שבטקסס.
הבחירה בכלא טרה הוט לשם כליאת והמתת אסירים מסוכנים ביותר, נבעה ממיקומו הגאוגרפי והמרכזי יחסית- בארצות הברית.
ב-1999, החלה העברת נידונים למוות אל מתקן הכליאה החדש.
בין האסירים הידועים לשמצה, אשר הוצאו להורג במתקן זה, היה טימותי מקווי, שהורשע בתכנון ובביצוע הפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995, והוצא להורג באמצעות זריקת רעל ב-2001.
בית סוהר שמור הוא מונח המשמש לתיאור בתי כלא או אגפים בתוך בתי סוהר, שנשמרים ברמת האבטחה הגבוהה ביותר.
בתי סוהר שמורים משמשים כמקום מגורים עבור אסירים המסווגים המהווים איום ביטחוני חמור ביותר.
על פי מכון הענישה האמריקני, בית סוהר שמור הוא יחידה עצמאית או חלק ממתקן כליאה אחר ומיועד לאסירים אלימים או מתפרעים.
בדרך כלל האסיר מבודד עד 23 שעות ביממה.
לאסירים בבית סוהר שמור יש קשר מינימלי בלבד עם אנשי צוות או אסירים אחרים.
יש הטוענים שאין הגדרה מדויקת לבית סוהר שמור, וכי רשויות שיפוט שונות מסווגות מתקני כליאה כבתי סוהר שמורים באופן לא עקבי.
הם נותנים ארבעה מאפיינים כלליים הנוטים לאפיין בתי סוהר שמורים:
משך זמן: לאחר שהועברו לבית סוהר שמור, האסירים נוטים להישאר שם במשך מספר שנים או ללא הגבלת זמן.
עוצמה: למנהלים ולקציני הענישה סמכות להעניש אסירים ללא ביקורת חיצונית או מערכת תלונות אסירים.
בידוד: בתי סוהר שמורים משתמשים פעמים רבות בבידוד ארוך טווח כעונש.
תקשורת עם זרים מתקיימת לעיתים נדירות מאוד.
פעילות: פעולות חינוך או שירותי שיקום אחרים מתקיימים לעיתים רחוקות מאוד.
בבתי סוהר שמורים, מותר בדרך כלל לאסירים לשהות מחוץ לתאים רק שעה ביום, והם מקבלים את הארוחות דרך פתחים בדלתות תאיהם.
מותר לאסירים להתאמן רק בבידוד.
אסירים בבתי כלא שמורים נמצאים תחת מעקב מתמיד, בדרך כלל בעזרת מצלמות אבטחה.
דלתות התאים בדרך כלל אטומות, והתאים חסרי חלונות.
הריהוט בדרך כלל עשוי בטון יצוק או מתכת.
קירות התא, ולפעמים גם הצנרת אטומה לרעש על מנת למנוע תקשורת בין האסירים.
המונח "בית סוהר שמור" אומץ בארצות הברית ומאז הוא אומץ במספר מדינות אחרות.
בית הכלא של ארצות הברית אלקטרז, שנפתח ב -1934, נחשב לאב טיפוס מוקדם לבית סוהר שמור.
בשנת 1975, נבנה בית סוהר שמור בשם "Katingal" באוסטרליה.
בית הסוהר הכיל 40 תאים, דלתות אלקטרוניות ומצלמות מעקב, ולא הכיל חלונות.
המתקן נסגר כעבור שנתיים בשל פגיעה בזכויות אדם.
מאז, נסגרו בתי כלא שמורים נוספים, בעוד אחרים נבנו על תקן בית סוהר שמור.
בתי סוהר שמורים נעשו נפוצים בארצות הברית לאחר 1984. עד אז רק בית כלא אחד בארצות הברית עמד בסטנדרטים של בית סוהר שמור, בית הכלא הפדרלי במריון שבאילינוי.
בשנת 1999, כבר היו בארצות הברית מעל 50 בתי סוהר שמורים, מפוזרים על פני כ-30 מדינות.
בתי סוהר שמורים נעשו נפוצים יותר לאחר ששני קצינים בבית הכלא במריון, נדקרו למוות בשתי תקריות שונות על ידי האסירים.
הדבר גרם לנורמן קרלסון, מנהל הלשכה הפדרלית של בתי הכלא, לקרוא להקמת סוג חדש של מתקני כליאה לבידוד אסירים בלתי נשלטים.
לטענתו, בית כלא כזה הוא הדרך היחידה להתמודד עם אסירים ש"לא מראים כל דאגה לחיי אדם".
בשנים האחרונות מדינות רבות הקימו בתי כלא שמורים כמתקנים עצמאיים או כאגפים מאובטחים בתוך בתי כלא רגילים.
בספטמבר 2001, ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה הקימה בגולבורן בית סהור שמור.
אומנם התנאים שבו עדיפים על אלה של Katingal, אך עדיין עומד בסטנדרטים של בתי סוהר שמורים, עבור אסירים המסכנים את ביטחון המדינה, או אסירים שלא ניתנים לשיקום.
לא קיימת הגדרה רשמית לבית סוהר שמור, עם זאת, מחלקת המשפטים של ארצות הברית ומכון התקנים האמריקני מסכימים שהמשותף למתקנים אלה הוא שהם משמשים בדרך כלל כדי לספק דיור בבידוד למשך זמן ארוך עבור אסירים המסווגים כמסוכנים ביותר.
לבניית בית סוהר שמור, או לשדרוג בית סוהר קיים נדרש כסף רב.
בבניית בית הכלא השמור ADX פלורנס בשנת 1994, הושקעו 60 מיליון דולר.
בשנת 2010, כאשר נשיא ארצות הברית ברק אובמה רצה להעביר אסירים ל"מרכז התיקון תומסון", הדבר היה כרוך בעלויות של 237 מיליון דולר שנדרשו כדי לשפץ את המרכז.
העלות השנתית הממוצעת לאסיר בבית סוהר שמור נכון לשנת 1999 במדינת קולורדו, עמדה על 32,383 דולר.
הדבר נובע בעיקר בשל הטכנולוגיה הדרושה כדי לשמור על האסירים: דלתות כבדות, קירות מבוצרים, ומערכות אלקטרוניות מתוחכמות, יש להוציא יותר כסף על משכורות לעובדים, מכיוון שדרושים יותר עובדים על מנת לתחזק את המקום.
יתר על כן, ישנן עלויות רבות שקשה למדוד.
למשל, מכיוון שבבתי כלא שמורים יש היסטוריה של בעיות נפשיות בקרב האסירים, הדבר עולה לציבור כסף נוסף כאשר אסירים משוחררים מתקשים להסתגל לחיים רגילים לאחר השחרור.
על אף העלויות הגבוהות, ישנם גם יתרונות לבתי סוהר שמורים, מכיוון שהרבה יותר קשה לברוח מהם, ותנאי הבידוד ששוררים בהם מספקים הגנה מפני קטטות אסירים שעלולים לפגוע זה בזה.
ישנם המבקרים את בתי הסוהר השמורים בטענה שהם מפרים זכויות אדם בסיסיות, בין השאר משום תנאי המחיה הירודים במתקנים אלה.
בשנת 1996, צוות של האומות המאוחדות שהוקצה לחקור עינויים תיאר את התנאים כהשפלה לא אנושית.
מחקר מקיף שנערך בשנת 2011 על ידי לשכת עורכי הדין בניו יורק טען שבתי הכלא השמורים הם בגדר עינוי לפי החוק הבין-לאומי ו"עונש אכזרי ויוצא דופן על פי חוקת ארצות הברית".
בית סוהר סלולר, הידוע גם בשם קאלה פאני או קאלאפאני (בהינדי: Kālā Pānī; מילולית: מים שחורים), היה בית סוהר קולוניאלי באיי אנדמן וניקובר, הודו.
הכלא שימש את הבריטים למטרה מפורשת להגלות אסירים פוליטיים לארכיפלג הנידח.
במהלך תנועת העצמאות ההודית, לוחמי חופש הודים רבים נכלאו, וביניהם באטוקשוואר דאט , יוגנדרה שוקלה ווינאיק דאמודר סאווארקר .
כיום, בית סוהר סלולר משמש כאנדרטת זיכרון לאומית.
אף על פי שמתחם הכלא עצמו הוקם בין השנים 1896–1906, הבריטים השתמשו באיי אנדמן כמושבת עונשין מספר ימים לאחר תחילת המרד ההודי הגדול ב-1857.
זמן קצר לאחר דיכוי המרד, הבריטים הוציאו להורג מורדים רבים.
אלו ששרדו הוגלו לכל החיים לאיי אנדמן כדי למנוע את המשך המרד.
כ-200 מורדים הועברו לאיים תחת ניהולו של הסוהר דייוויד בארי, ורופא צבאי שהיה סוהר בכלא באגרה, מייג'ור ג'יימס פטיסון ווקר.
באפריל 1868, הביאו 733 מורדים מקראצ'י.
ב-1863, נשלח לשם גם הכומר הנרי פישר קורבין, מהכנסייה הבנגלית, והוא הקים שם את הבית האנדמני, שהיה גם מוסד דכאני אם כי התחפש למוסד צדקה.
הכומר קורבין הוצב ב-1866 כויקאר בכנסיית סנט לוק באבוטאבאד, ומאוחר יותר נפטר שם ונקבר בבית העלמין הנוצרי העתיק באבוטאבאד.
אסירים נוספים הגיעו מהודו ובורמה עם התגברותה של תנועת העצמאות ההודית.
האיים הנידחים האלו נחשבו למקום מתאים להגליית פעילי העצמאות.
לא זו בלבד שהם היו מבודדים מהיבשת, המסע מעבר לים (קאלה פאני) לאיים איים עליהם גם באובדן הוארנה, וכתוצאה מכך גם הדרה חברתית.
לקראת סוף המאה ה-19, תנועת העצמאות ההודית תפסה תאוצה.
כתוצאה מכך, גדל מספר האסירים הפוליטיים הנשלחים לאיי אנדמן והורגש הצורך בבית כלא לביטחון גבוה.
מאוגוסט 1889 כיהן צ'ארלס ג'יימס ליאל כמזכיר הפנים ב, והוטל עליו גם לחקור את הסדר העונשין בפורט בלייר.
הוא והמנתח בממשל הבריטי, א.
לטברדג', הגיעו למסקנה שעונש הגלות לאיי אנדמן אינו משיג את המטרה המיועדת וכי אכן פושעים מעדיפים ללכת לשם במקום להיכלא בבתי הכלא ההודים.
בנוסף, הם המליצו להקים "שלב עונשין" בעונש הגלות, לפיו אסירים מועברים היו נתונים לתקופה של יחס קשה עם ההגעה.
כתוצאה מכך, הוקם בית סוהר סלולר, והוא תואר
כיבוש על ידי האימפריה היפנית
האימפריה היפנית פלשה לאיי אנדמן במרץ 1942 ולכדה את חיל המצב הבריטי הקטן.
בית סוהר סלולר הפך אז לביתם של תומכי בריטניה, תומכי הודו הבריטית חשודים, ולאחר מכן גם לחברי ליגת העצמאות ההודית , שרבים מהם עונו ונהרגו שם.
באופן רעיוני, במהלך תקופה זו השליטה באיים הועברה לידי סובהאז צ'נדרה בוסה, שהניף לראשונה את הדגל הלאומי של הודו באיים, בפורט בלייר, שמונה לאחר מכן למושל האיים, הודיע כי ממשלת אזאד הינד אינה רק ממשלה בגולה, ושחרר את השטח משלטון בריטניה.
ב-7 באוקטובר 1945, חידשו הבריטים את השליטה באיים ובכלא, לאחר כניעת האיים, חודש לאחר כניעת יפן, בתום מלחמת העולם השנייה.
שני אגפים מבית סוהר סלולר נהרסו לאחר שהודו קיבלה עצמאות.
עם זאת, דבר זה הוביל להפגנות מצד מספר אסירים ומנהיגים פוליטיים לשעבר שראו בכך דרך למחוק את הראיות המוחשיות להיסטוריה שלהם.
ב-1963, בית החולים גובינד באלאבח פאנט הוקם בשטח בית סוהר סלולר.
כיום, הוא בית חולים עם 500 מיטות ובו כ-40 רופאים המשרתים את האוכלוסייה המקומית.
מאה שנה לבניית הכלא צוין ב-10 במרץ 2006. יום שנחגג על ידי אסירים לשעבר רבים באישור ממשלת הודו.
מלבד סיורים מודרכים בבית סוהר סלולר, מופעל בערב מופע צליל ואור המספר ומציג את משפטיהם של אסירים.
הדבר זמין באנגלית ובהינדי בלבד.
בית סוהר מחוז קולומביה הוא מתקן כליאה הממוקם במחוז הפדרלי, שבו שוכנת העיר וושינגטון די.
בית הסוהר ממוקם בדרום מזרח מחוז קולומביה, בקרבת נהר אנקוסטיה, באתר צמוד לבית הקברות של הקונגרס.
הוא שוכן בקומפלקס של בניינים שהקמתם נשלמה בשנת 1976. מבנה הכלא הקודם (שקדם לו מבנה אחר) נבנה בשנת 1872. בשנת 1942 הוצאו בו להורג באמצעות כיסא חשמלי ששה מרגלים גרמנים שנתפסו בארצות הברית.
תקן מקומות הכליאה בבית הסוהר עומד על 2,164. הוא מנוהל על ידי מחלקת הענישה של המחוז .
בבית הסוהר כלואים גברים בלבד.
רובם עומדים למשפט פלילי ונעצרו עד לתום ההליכים נגדם.
האחרים הם מורשעים בעבירות קלות יחסית, הנושאים בו את עונשיהם.
יתר המורשעים במחוז קולומביה מועברים לריצוי עונשם בבתי סוהר פדרליים מחוץ למחוז.
נשים עצירות או אסירות במחוז קולומביה מוחזקות במתקן אחר בו.
במהלך השנים הועלו טענות ותלונות רבות על תנאי המחיה והיחס הקשים שלהם זוכים העצירים והאסירים בבית הסוהר ועל מציאות של אלימות, צריכת סמים וניסיונות התאבדות רבים בין כתליו.
שופט בית המשפט הפדרלי המחוזי כינה את התנאים והיחס שלהם זוכים העצירים כמבישים.
בית סוהר לוול הוא מוסד כליאה לנשים, השוכן במחוז מריון שבפלורידה.
כחלק משירות בתי הסוהר בפלורידה, בית הסוהר משמש כמקום הכליאה המרכזי במדינה עבור נשים.
נכון ל-2021 כלואות בו כ-3,000 אסירות, דבר ההופך אותו לכלא הנשים הגדול ביותר בארצות הברית.
בית הכלא הוקם באפריל 1965 תחת השם "בית הסוהר פלורידה", והיה הכלא הראשון בפלורידה ששיכן נשים.
הוא מאכלס אסירות הכלואות תחת רמת ביטחון נמוכה, בינונית וגבוהה, וכן אסירות הדורשות משמורת צמודה.
בראשיתו היה לוול הכלא היחיד במדינה ששיכן רק אסירות בין כותליו.
ב-1999 קיבל הכלא את השם "בית סוהר לוול - אגף הנשים", ובשנת 2000 הוא קיבל את שמו הנוכחי "בית סוהר לוול".
לבית הסוהר ישנה קיבולת מקסימלית של 1,456 אסירות, החל מגילאי נוער (14–18) ועד גילאי בגרות (18+).
למכלול בית הכלא מצורף אגף נוסף המסוגל להכיל עוד כ-1,500 אסירות, יחד עם 150 מקומות מיוחדים עבור אסירות הנמצאות בתקופת אבחנה ותצפית, בידוד עונשי, בידוד רפואי, וכאלו הממתינות לעונש מוות.
בית הכלא ספג ביקורת רבה לאחר שקושר להתעללות באסירים, לתנאים לא אנושיים, ולמעט מאוד התערבות מצד מדינת פלורידה בכל הנוגע לתנאיו הקשים.
בבית סוהר לוול כלואות אסירות תחת כל רמות הביטחון (נמוכה, בינונית ומרבית) וכן אסירות בגילאי הנוער.
בין האגפים הנוספים הנמצאים תחת פיקוחו הישיר של בית הכלא, ישנו מרכז לקבלת אסירות ואבחנתן.
כמו כן כלואות בו אסירות אשר נידונו למוות.
סדנאות העבודה של בית הכלא מאפשרות לאסירות שדרגת הביטחון שלהן מאפשרת זאת לעבוד מחוץ לכותלי בית הכלא, ואף בקרב הקהילה.
במוסד קיימת מעין פנימייה צבאית הנקראת "המוסד לתיקון לוול על שם ג'ונס", או "התוכנית האלטרנטיבית הצבאית לתיקון ושיקום עבור עברייניות צעירות".
מוסד זה הוקם בשנת 2011 יחד עם עוד מספר מוסדות ברחבי מדינת פלורידה.
התוכנית הועברה לבית סוהר לוול כדי להמשיך להציע את סדנאות השיקום שלה עבור אסירות שעומדות בתנאים המתאימים, וכיום מציעה פתרונות של תיקון וחזרה לחברה עבור אסירות בגילאים 14 עד 21.
"מחנה היערנות לוי", מחנה עבודה לאסירות הממוקם בברונסון, במרחק של כ-48 קילומטרים מלוול, היה כפוף לבית סוהר לוול עד לסגירתו ב-2012 משיקולים תקציביים.
המחנה סיפק כוח עבודה עבור מחלקת היערנות של פלורידה בשנות פעולתו.
לפני פתיחתו של בית הכלא לנשים, אסירות בפלורידה היו נשלחות ל"בית הכלא של פלורידה" ברייפורד, ביחידות סגורות הנפרדות מהאסירים הגברים.
המגורים היו צפופים, מלאים עד אפס מקום, ולעיתים קרובות היה צורך להשתמש במיטות כפולות.
האסירות עבדו במתחמים נפרדים של בית הכלא בעת היציאה לסדנאות העבודה ולחוות.
מתקנים עבור הפרדה בין אסירות לבנות לשחורות נבנו גם הם.
אסירות שחורות שוכנו ברייפורד, בעוד שאסירות לבנות שוכנו בבית הספר התעשייתי עבור נשים באוסקלה, שם נבנה לימים בית סוהר לוול.
בית הספר התעשייתי פיקח, בממוצע, על כבין 80 ל-100 נערות עברייניות.
באפריל 1956 נפתח בלוול הכלא הראשון שיועד כולו לנשים, בשם "המוסד לתיקון ושיקום של פלורידה"; כל הנשים ב"בית הכלא של פלורידה" שברייפורד הועברו לשם באופן מיידי.
באותה עת אכלס הכלא גם את כל הנשים אשר נידונו למוות במדינת פלורידה.
בית הספר פורסט הילס לילדות צעירות , שקודם לכן היה שייך למחלקת הבריאות והשיקום של מדינת פלורידה, הועבר לאחריותה של מחלקת בתי הסוהר.
מחנה היערנות לוי צורף גם הוא ב-1995 במטרה לספק תעסוקה לאסירות.
בשלב מסוים החל בית הסוהר ברווארד לקבל אסירות אשר נידונו למוות.
עם צירוף האגפים הנספחים ללוול ב-2002, הועברו אליו כל האסירות בתהליך שהסתיים בפברואר 2003.
ב-2009 החלה תוכנית שיפוצים נרחבת ברחבי בית הכלא.
עם השלמת השלב הראשון במהלך הקיץ הוקמו שני אגפי מגורים המכילים כל אחד כ-180 תאים.
עם פתיחת שני אגפים אלו, נסגרו מספר מתחמי מגורים ישנים.
בתקופת הסתיו החל השלב השני של התוכנית, ואסירות מבוגרות הועברו למגורים בעלי מיזוג אוויר, וכמו כן נסגרו המגורים העיקריים עבור אסירות נכות או כאלו המרותקות לכיסא גלגלים, ובמקומם נבנה מתקן עבור המערכת הקולינארית של בית הכלא.
דבר נוסף ששונה באותה שנה הוא מקום השיכון של אסירות הרות, אשר הועברו לשיכון ארוך טווח במגורים בעלי מיזוג אוויר ותנאים רפואיים מתאימים.
ב-2010 צורף לבית הכלא אגף מגורים נוסף המכיל כ-240 תאים מאובטחים.
מגורים אלו נועדו לשכן אסירות אשר הוגדרו כסיכון על ידי שירות בתי הסוהר ועליהן לישון בתאים מסורגים ולא במגורים המשותפים.
ב-2012, המרכז לקבלת ואבחנת אסירות תוכנן להיפתח.
מתקן "עצמאי" זה לקח את אחריות הקבלה וההתאקלמות של האסירות מהאגפים השונים של הכלא.
כמו כן נפתח מרכז חירום עבור אסירות הזקוקות לעזרה נפשית מיידית.
ביולי 2005, 3,100 אסירות ו-800 אנשי צוות נבדקו במתחם בית הכלא עבור מחלת השחפת.
בכירים בהנהלת בית הכלא אישרו כי אותרו שבעה מקרים חיוביים אך שלא היו מקרי מוות.
עדיין לא ידוע כיצד החלה ההתפשטות.
דליה דיפוליטו - נכלאה בבית הכלא ל-16 שנים בגין שידול לרצח מדרגה ראשונה של בעלה, מייקל דיפוליטו.
שילה לאבאר - כלואה בבית הכלא למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם בגין רצח שני גברים באפינג, ניו המפשייר.
אמיליה קאר - כלואה בבית הכלא למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם על רצח הת'ר סטרונג.
רייצ'ל וייד - כלואה בבית הכלא ל-27 שנים על רצח שרה לודרמן.
קורטני שולהוף - כלואה בבית הכלא ל-40 שנים על רצח אביה.
ג'ניפר פיצ'ר - מורה לשעבר בבית ספר תיכון.
כלואה בבית הכלא ל-22 שנה על תקיפת מינית של שלושה מתלמידיה.
ג'ניפר מי - ידועה לציבור בשל "מחלת השיהוקים" שלה, כלואה בבית הכלא למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
טיפאני קול - נידונה למוות לאחר שנמצאה אשמה בחטיפה וברצח של בעל ואישה בסנט ניקולס.
שותפה לפשע, אדם בשם מייקל ג'קסון, נמצא גם הוא אשם ונידון למוות.
מרי דין ארינגטון - נמצאה אשמה ברצח ויוויאן ריטר והאישה השנייה שהושמה ברשימת הנמלטים של הFBI.
בית סוהר פלורידה הוא מוסד כליאה, השוכן במחוז מריון שבפלורידה.
הוא מנוהל על ידי מחלקת בתי הכלא של מדינת פלורידה.
בית הכלא הוקם בשנת 1961, אך הבנייה נמשכה עד לשנת 1968. המתקן יכול לאכלס 1400 אסירים והוא בין מתקני כליאה הגדולים בפלורידה.
המתקן הוקם כאגף המזרחי של בית הסוהר המדינתי הקיים, והחל משנת 1972 הוא פועל ככלא נפרד.
בכלא קיים אגף לנידונים להוצאה להורג לגברים (בבית הסוהר לוול הסמוך מוחזקות אסירות נידונות למוות).
עד לשנת 2000, ההוצאות להורג בוצעו על ידי כיסא חשמלי, ומשנת 2000 בזריקת רעל.
בין הרוצחים שהוצאו להורג בכלא נמנים טד בנדי, מרטין גרוסמן, תומאס נייט, רוברט לונג, אוסקר ריי בולין, גרנט אמאטו ועוד.
ג'רארד ג'ון שייפר נידון למאסר עולם ונרצח בבית הסוהר על ידי אסיר אחר.
בית סוהר מדינתי הוא מוסד כליאה, השוכן במחוז מריון שבפלורידה.
הכלא מנוהל על ידי מחלקת בתי הכלא של מדינת פלורידה ומאכלס מעל ל-2,100 אסירים.
בית הכלא הוקם בשנת 1913 ומאז עבר סדרה של הרחבות.
לאחר הקמתו במתקן היו כלואים כ-600 אסירים שעבדו בעיקר בחווה של הכלא.
בשנת 1928 דווח על 1,101 אסירים גברים ומספר לא ידוע של אסירות.
בין האסירים הלבנים והאסירים האפרו-אמריקאים הייתה הפרדה לחלוטין.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 אוכלוסיית האסירים גדלה לכ-2,000. בשנת 1935 נבנה בניין חדש בעל רמת אבטחה מרבית.
נכון ל-2021, הוא עדיין נמצא בשימוש, אך גם עבר מספר שיפוצים.
בשנת 1954, לאחר הקמת בית הסוהר לוול, כל האסירות הועברו לבית הסוהר החדש.
בשנת 1955 נבנה "האגף המזרחי" שבשנת 1972 הופרד והוקם בית הסוהר פלורידה.
בשנת 1992 נבנה בניין חדש שמאכלס נידונים למוות.
בהתאם לדיווח משנת 1999 בכלא היה קיים מתח על רקע גזעי, לאור כך שרוב האסירים הם אפרו-אמריקאים ורוב עובדי הסגל של הכלא הם לבנים.
בין הרוצחים שהוצאו להורג בכלא נמנה טד בנדי, רוברט לונג וג'וזפה זנגארה, שהואשם בניסיון לרצח של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
אדי ג'יימס נידון למוות בשנת 1995 ועדיין כלוא במתקן.
בית סוהר גלבוע הוא מתקן כליאה של שירות בתי הסוהר השוכן בעמק חרוד, מדרום לכביש 71, למרגלות הר הגלבוע.
הוא אחד מחמשת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר הנתונים ברמת ביטחון מרבית ושוהים בו אסירים ביטחוניים ברמת מסוכנות גבוהה ביותר.
בית הסוהר נפתח בשנת 2004, בעקבות האינתיפאדה השנייה, שהובילה לגידול ניכר במספר האסירים הביטחוניים.
תחילה נפתח כמתקן נוסף שהיה חלק מבית הסוהר שטה הצמוד לו, ונקרא "שטה ב", תוך זמן קצר הופרד לבית סוהר עצמאי בית סוהר גלבוע.
בית הסוהר משתרע על שטח של 23 דונם, שטחו הבנוי הוא 12,000 מ"ר, והוא מיועד ל-700 אסירים.
בית הסוהר משמש לכליאת אסירים ביטחוניים השפוטים לתקופות ארוכות, עצורים פליליים ואסירי עבודה.
הוא כולל אגף הפרדה, שבו מוחזקים אסירים בנפרד מיתר האסירים.
כל אגף בבית הסוהר מחובר באמצעות שרוול למכלול המרכזי.
באוגוסט 2014 נחשפה בכלא מנהרת בריחה שאסירים החלו בחפירתה.
עם האסירים שריצו עונשם בכלא זה נמנה חבר הכנסת לשעבר באסל גטאס.
וליד דקה שימש דובר ונציג האסירים בפני שלטונות הכלא בעת שהיה כלוא בכלא גלבוע.
בנובמבר 2017 הגישה סוהרת בכלא תלונה במשטרה על הטרדה מינית מצד אסיר עולם ביטחוני (מחמוד עטאללה).
בכירים בשירות בתי הסוהר הודו שתלונת החיילת על שהותקפה מינית נגנזה בתחילה.
ב-2021, מפקד כלא גלבוע גנ"מ פרדי בן שטרית העיד שאכן היה סרסור בחיילות שירות חובה בכלא על מנת לספק צרכים מיניים של מחבלים, טרם כניסתו לתפקיד.
כמו כן נחשף שקצין המודיעין של כלא גלבוע הודה בחקירתו שידע על התקיפות המיניות של אותו אסיר ביטחוני וששיבץ סוהרות על פי בקשתו, ללא ידיעתן של הסוהרות את סיבת השיבוץ, וכל זאת במטרה להשיג ידיעות מודיעיניות מאותו אסיר ביטחוני.
בעקבות עדות מפקד הכלא, פרקליט המדינה הורה לפתוח מחדש את התיק לאחר שהתיק נסגר ב-2018 מחוסר ראיות ומחוסר אשמה.
בעקבות פתיחת תיק החקירה הדיחה לאלתר נציבת שב"ס קטי פרי את קצין המודיעין המעורב בפרשת הסרסור בסוהרות, שלאחר סגירת הפרשה בתחילה הועבר מתפקידו, והמשיך בתפקידו בארגון.
ב-6 בספטמבר 2021 נמלטו מבית הסוהר שישה אסירים ביטחוניים, בהם זכריא זביידי, באמצעות מנהרת בריחה שחפרו.
הבורחים נלכדו כעבור ימים אחדים.
חודש לאחר מכן, אגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון ושירות בתי הסוהר החלו בעבודות של פרויקט משותף למיגון מיידי של כלא גלבוע בהיקף של כשמונה מיליון שקלים.
הפרויקט יכלול בין היתר את ביטון התאים ושיפור מיגונם על מנת למנוע בריחה.
בעקבות הבריחה מכלא גלבוע בוצע מיגון וביטון בית הסוהר, וכן נבדקו כלל בתי הסוהר ומוגנו באופן דומה לכלא גלבוע, שהיה בנוי על כלונסאות, ויצר חלל מתחת לתאים שהוביל לבריחה, בכדי למנוע מקרים של בריחה בצורה זו בעתיד.
בית סוהר סן קוונטין הוא מוסד כליאה, השוכן במחוז מארין שבקליפורניה.
הוא מנוהל על ידי מחלקת בתי הכלא של מדינת קליפורניה.
המתקן פועל החל משנת 1852. כיום הוא יכול לאכלס 3082 אסירים.
בשנת 1851 נפתח הכלא הראשון בקליפורניה.
לצורך זה הותאמה אונייה בשם Waban שהוצבה במפרץ סן פרנסיסקו והייתה מאוכלסת בכ-30 אסירים.
חלקים של אוניה זו עד היום משבלים בבניין בית החולים של הכלא.
אסירי האונייה בנו בית הסוהר החדש שנפתח בשנת 1852 והיה יכול לאכלס 68 אסירים.
בין המנהלים הבולטים של המתקן היה קלינטון דאפי שניהל אותו בשנים 1940–1952. הוא הכניס שינויים גדולים בארגון המתקן והביא ספרן ורופא מנתח.
למרות זאת בית הסוהר היה אלים וחלק מהאסירים הוכו עד מוות.
שימוש בעינויים לצורכי חקירה נאסר בשנת 1944.
חדר אוכל של הכלא מעוטר בציור בגודל של 6 מ' שצויר על ידי האסיר.
בשנת 2005 דווח שמתקן מיושן, חסרים בו מתקנים רפואיים והוא מאוכלס יתר.
בשנת 2007 החלה בנייה של מתקן בית חולים חדש.
בשנת 2020 כ-350 אסירים חלו בקורונה.
המתקן כולל תא נידונים למוות.
בין שנים 1893–1937 215 אסירים הוצאו להורג בתלייה, בהמשך 196 אסירים לרבות בילי קוק ודייוויד מייסון הומתו בתא גזים.
חלק מהאסירים שהוצאו להורג בכלא הובאו מאלקטרז.
בשנת 1996 החלו להשתמש בהזרקת רעל.
עד לשנת 2006 בשיטה זו הוצאו להורג 11 אסירים.
סטיבן דין גורדון בין הכלואים בכלא וממתין לביצוע גזר דין משנת 2017.
תקליט זה זכה בפרס גראמי בשנת 1991.
מתקני הכלא צולמו במספר סרטים.
בית סוהר בדר הוא בית סוהר בעיר שבפאתי קהיר שבמצרים, שנפתח בשנת 2021, למטרות כליאה ושיקום.
בית סוהר שהוצג במצרים כחדשני וכחלק מרפורמה שאמורה לשקף את "מידת ההתקדמות והמודרניזציה" של מערכת הכליאה המצרית, ובמקביל להשקת הנוסח החדש של "אסטרטגיית זכויות האדם הלאומית" במצרים.
עם זאת, בית הסוהר ספג מארגוני זכויות אדם ביקורת רבה על זכויות האסירים בפועל.
אסירים רבים הועברו לכלא מכלא טורה, בית סוהר ישן יותר הנמצא באזור.
בית הסוהר מכיל גם אסירים המוכרים לציבור הרחב, ביניהם מנהיגי האחים המוסלמים שהוצעו מחוץ לחוק, ופעילים פוליטיים אחרים.
הטענות לפגיעה בזכויות האדם של אסירים
קרובי משפחה של אסירים וארגוני זכויות אדם סיפרו לכלי תקשורת מערביים על מקרים בהם הכלא מנע מאסירים טיפול רפואי או מזון ראוי, שהאמצעים והציוד שעומדים לרשות האסירים שהועברו לבדר דלים לעומת אלו שעמדו לרשותם בבתי הסוהר הקודמים שלהם וכן שהיכולת של משפחותיהם של האסירים להיות איתם בקשר נפגעה מאוד.
במקרים מסוימים אף העידו משפחות שלא יכלו לבקר את האסירים במשך כל תקופת שהותם בבדר, ושבית הסוהר לא מאפשר החלפת מכתבים בין האסירים לבני משפחותיהן, או העברת חבילות עם מצרכים בסיסיים כמו תרופות ומזון מבני המשפחה.
על פי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל אף נמנעת כניסה של עורכי הדין של האסירים לבית הסוהר.
בדיווח אחר סיפר אסיר לשעבר לגרדיאן על עינויים שמבצעים הסוהרים באסירים בכלא.
ארגוני זכויות אדם שניסו להעריך את מצבם של האסירים בפועל דיווחו לכלי תקשורת מערביים כי קשה מאוד לקבל מידע אמין על המתרחש בבדר, אך לצד זאת מייחסים כמה מהארגונים ארבעה מקרי מוות של אסירים לתנאי הכליאה הירודים ולרשלנות רפואית, ביניהם אסיר ששבת רעב במחאה על תנאי הכליאה.
בהדלפות שבכל זאת הוצעו לתקשורת מהאסירים עצמם, טענו האסירים כי מי שמוחה נגד תנאי הכליאה, או מגיש בקשה לשיפור תנאים, סופג עונשים קשים והתעללויות.
חוסיין ביומי, האחראי מטעם אמנסטי אינטרנשיונל לבירור מצב זכויות האדם במצרים ולוב, העריך כי רשויות מצרים פוגעות בזכויותיהם של האסירים באופן מכוון בגלל זהותם והרקע הפוליטי שלהם.
כחלק מההתמודדות עם הביקורת, מספר פעמים הזמינה מצרים עיתונאים מערביים לסיור בבית הסוהר, אולם לא השיבה לשאלות מכלי התקשורת וארגוני זכויות אדם.
אגנס קלמרד, מזכ"לית אמנסטי אינטרנשיונל, אמרה כי על פי הראיות שאסף הארגון, הסיורים לעיתונאים בבתי הסוהר והמידע שמפיצים השלטונות אודות הכלא, אינם אלא יחסי ציבור שנועדו לטשטש את מצבם העגום של האסירים.
ארגוני זכויות אדם סיפרו כי לפי המידע שבידם אסירים רבים מוחזקים לאורך זמן בכלא כעצורים זמניים לפני משפט, מבלי שבית המשפט האריך באופן רשמי את שהותם בכלא, כלומר, באופן המנוגד לחוק המצרי.
אמנסטי אינטרנשיונל דיווחו על מקרה שבו לטענתם אדם נעצר רק מכיוון שאביו היה חבר במפלגת האחים המוסלמים.
הארגון העולמי נגד עינויים העריך את מספרם של אסירים אלו בכלמעלה מ־900. בנוסף, על פי הארגון, ישנם בכלא אסירים שמקבלים תנאים טובים יותר, ואחרים שבאופן שרירותי נמנעים מהם תנאי מחיה בסיסיים.
AFTE, ארגון זכויות אדם ממצרים, הגיש תלונה משפטית נגד בית הסוהר בעקבות תקרית שבה העיד אסיר כי סוהר אחז במפשעתו באלימות במהלך חיפוש.
גם תלונה זו טרם טופלה בידי ברשויות.
בית סוהר גנות (מכונה גם מתחם גנות), הוא מתחם הכולל בתוכו שני בתי סוהר: בית סוהר רמון, ובית סוהר נפחא.
נקרא על שמו של רב-גונדר יעקב גנות, שהיה הנציב ה-14 בשירות בתי הסוהר.
בית הסוהר ממוקם כ-15 קילומטרים צפונית ליישוב מצפה רמון, מפקד בדרגת תת-גונדר אחראי על המתחם עם שני מתקני הכליאה.
נכון ל-2025 מפקד הכלא הוא תת-גונדר רמי קונסטנטיני.
מתקן בית סוהר נפחא הוקם בשנת 1980, במטרה לתת מענה לכליאת אסירים ביטחוניים מסוכנים, ובידודם ממרכזי אוכלוסייה.
בתחילת הדרך הוקמו בבית הסוהר שני אגפים.
בשנת 1987, עם הגידול במספר האסירים, נבנו אגפים חדשים נוספים.
במהלך הבנייה, ב-21 בספטמבר 1987, ברחו שלושה אסירים מבית הסוהר.
הדיווח על הבריחה נמסר לצה"ל באיחור רב, וכלל מידע כוזב כאילו הבורחים ברחו במהלך הבוקר של הדיווח, בעוד הבריחה הייתה זמן רב לפני כן.
הבורחים נמצאו לאחר פחות משבוע מתחת לערימת חציר בתוך טנדר שהוביל אותם לכיוון הגבול עם מצרים באזור ניצנה.
בעקבות הבריחה הוחמרו תנאי האסירים בכלא.
כשהוקם בית הסוהר, מרב ההשקעה הייתה באגפים הייחודים, גם משום שהאיום החיצוני על בתי הסוהר באותם ימים לא נחשב גדול.
ביוני 2002 דקר אסיר חמאס את מפקד כלא נפחא סגן גונדר אלברט אבוחצירא ושניים מפקודיו.
ב-26 באוקטובר 2015 הודח מפקד הכלא גונדר משנה שמעון ביבס בעקבות הברחת טלפונים סלולריים אל תוך כותלי הכלא.
בשנת 2006 הוקם בסמוך אליו מתקן בית סוהר רמון, שבתחילה הכיל מספר אגפים שהיו כפופים לבית הסוהר נפחא.
בשנת 2007 כשהושלמה בניית המתקן החדש, הוא הופרד מבית סוהר נפחא במטרה לתת מענה לכליאת אסירים ביטחוניים נוספים, עקב מחסור במקומות הכליאה בעקבות האינתיפאדה השנייה.
על תפקודו של בית הסוהר בעבר, נמתחה לא אחת ביקורת באמצעי התקשורת, כאשר נתגלו פרשיות הברחה של דברים אסורים לתחומי בית הסוהר.
באוגוסט 2024 הוחלט לארגן את המבנה הארגוני והכליאתי מחדש, ולאחד בין שני מתקני הכליאה הביטחוניים, בית סוהר רמון ובית סוהר נפחא, לבית סוהר אחד.
ובפברואר 2025 הושלם האיחוד, ונקרא "בית סוהר גנות", על שמו של רב–גונדר יעקב גנות.
בטקס הפתיחה אמר נציב השב"ס רב-גונדר קובי יעקובי כי איחוד מתחם הכליאה .
בית הסוהר מוקף בחומות גבוהות, גדרות הפרדה, וכלבים בגזרות הפנימיים בכל המתקן.
בית הסוהר הוא ברמת ביטחון מרבית.
המתקן כולל בתוכו שני בתי סוהר, הכוללים בסך הכל: 17 אגפים ביטחוניים, אגף לשפוטים פליליים (אסירי עבודה), 2 אגפי בידוד, ואגף הפרדה.
בבית הסוהר מוחזקים אסירים בעלי עבירות מכל דרג, כולל מאסרי עולם ותקופות מאסר ארוכות של ארכי מחבלים שביצעו עבירות נגד ביטחון המדינה, ומשויכים לארגוני טרור.
האסירים הביטחוניים שוהים באגפים המחולקים על פי השתייכות ארגונית.
מדובר במדיניות ייחודית למחוז דרום בשב"ס.
יש אגפים של אסירי חמאס ואגפים של אסירי פת"ח.
בתוך כל אגף יש גם ייצוג לארגונים הקטנים, בנוסף לכך מתנהלת מדיניות של הפרדה כפולה, על פי השתייכות ארגונית, אבל גם גאוגרפית – ישנה הפרדה בין אסירים שמוצאם מיהודה ושומרון ובין אלה שמוצאם מרצועת עזה.
בנוסף לאגפי האסירים הביטחוניים, ישנו אגף בו מוחזקים אסירים פליליים אשר מיועד לכ-80 אסירים פליליים תושבי מדינת ישראל המרצים את עונשי המאסר שנגזרו עליהם בבית הסוהר ומשמשים כאסירי עבודה, המועסקים בשירותים בכל תחזוקת בית הסוהר, כולל עבודות מטבח, ניקיון, ועבודות נוספות.
המענה הטיפולי הניתן לאסירי העבודה, בעיקרו הוא קבוצות אגפיות בהנחיית עו"ס וקצין חינוך וטיפולים פרטניים וקבוצתיים.
בין הקבוצות: הכנה לשחרור, מניעת אלימות, כישורי חיים ועוד.
שירותי הטיפול הסוציאלי והחינוך ניתנים לאסירים הפליליים ומתמקדים בהתמודדות עם אי שימוש בסמים, בעיות אלימות במשפחה והליכי השיקום של האסירים לקראת תום ריצוי מאסרם.
כמו כן, ניתנים לאסירים הפליליים בבית הסוהר שירותי חינוך בלתי פורמליים, המתמקדים במתן כלים מתקנים וחוויה מתקנת לאסירים על ידי הפעלת חוגים, סדנאות, פעילויות הווי ותרבות וקבוצות טיפול, המונחים על ידי מדריכי חוג ומתנדבים.
בעבר היו בבית סוהר נפחא רק מספר מועט של אסירים פליליים שהיו "אסירי עבודה", אך כיום מתנהל אגף סגור של אסירים פליליים קשים, רובם רוצחים וסוחרי סמים.
הטיפול באסירים הפליליים בבית הסוהר מתבסס על מודל "הטיפול המשולב", שהוגדר כיעד מרכזי על ידי נציבות שירות בתי הסוהר.
האגף, שהתשתית שלו היא של אגף ביטחוני, היה במשך תקופה ארוכה כר לאירועי אלימות קשים בין האסירים לבין עצמם ובינם לבין סגל הכליאה.
האסירים ראו בו מקום ענישה נוסף בשל המרחק הפיזי ממרכז הארץ, אבל גם בגלל התנאים והיעדר מסגרות של חינוך ושיקום.
במסגרת תוכניות השיקום הוקמו בו בית כנסת ומדרשה תורנית.
בנוסף, הופעלו תהליכים טיפוליים בתחום הדת והחינוך.
המדרשה היא בין המובילות בתחום השיקום בבתי הסוהר.
רבנים מכל הארץ מגיעים אליה כדי להופיע בפני האסירים.
בנוסף נפתחה גם מאפיית פיתות, ואסירי האגף הסגור הם אלה שמפעילים אותה.
כתוצאה מתהליכים אלה ירדה רמת האלימות והאירועים האגרסיביים בין האסירים באגף בצורה דרמטית.
בית סולל בונה חיפה הוא בניין המטה הראשי ששימש את חברת "סולל בונה" וניצב במפגש הרחובות ח'ורי והנביאים בשכונת הדר בחיפה.
עם הקמת מדינת ישראל קידמה חברת "סולל בונה" את הקמתו של בניין משרדים שירכז את כל משרדי החברה שהיו פזורים עד אז ברחבי העיר.
מתוך רצון להקים את הבניין בסמוך למרכז המנהלתי של חיפה אז, נבחר מגרש פנוי במפגש הרחובות ח'ורי והנביאים, והוזמן האדריכל שמואל רוזוב לתכנן את הבניין.
רוזוב תכנן בניין המורכב משני אגפים צמודים – האחד מתנשא לגובה של שבע קומות שבנייתו הושלמה ב-1953, והשני מתנשא לגובה של 11 קומות ובנייתו הושלמה ב-1958. בכך היה בשעתו לבניין הגבוה בישראל.
גם הקמתו של מגדל הנביאים כמה עשרות שנים מאוחר יותר במגרש סמוך לא הצליחה להאפיל על הבניין שנותר הגבוה באזור.
הבניין כולו חופה בלוחות אבן שנחצבו במחצבות חברת "אבן וסיד", חברת הבת של סולל בונה שגם משרדיה שכנו בבניין.
בראש המגדל שולבו לוחות אבן ממספר מחצבות שמתאפיינות במספר גוונים ויוצרות את ראשי התיבות של שם החברה.
לרשות העובדים פעלה מסעדה בקומה הראשונה של הבניין.
ב-1969 נסגרה קומת העמודים שבבסיס האגף שמתנשא לגובה של שבע קומות.
בחזית שנאטמה הוזמן האמן גרשון קניספל לשלב קיר אמנותי שהתייחס ליכולות החברה (אלה הושלמו ב-1971).
תבליט אמנותי נוסף שיצר קניספל ניצב בסמוך לכניסה הפונה לרחוב ח'ורי ומקיפה לוח זיכרון לפעולות כוחות "ההגנה" שהובילו לשחרור העיר חיפה במלחמת העצמאות.
בשנות ה-90, עם שקיעתה של החברה ומכירתה לגורמים פרטיים, נמכר הבניין וכיום הוא משמש גופים ציבוריים כמו גם פרטיים, כשבראש המגדל שוכן משרד אדריכלים.
שושלת בית סלאוקוס שלטו בממלכה הסלאוקית, שנוסדה בידי אבי השושלת, סלאוקוס הראשון (ניקטור, "המנצח"; חי בשנים 358 עד 281 לפנה"ס לערך).
סלאוקוס הראשון היה אחד מהגנרלים של אלכסנדר הגדול, והוא ייסד את הממלכה הסלאוקית לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס.
בתחילה השתרעה הממלכה על שטחי מסופוטמיה, אסיה הקטנה, סוריה, ארץ ישראל, המישור האיראני, ועד לנהר האינדוס (בפקיסטן של ימינו).
הוא ייסד את בירת הממלכה, סלאוקיה על החידקל, בשנת 305 לפנה"ס בערך.
להלן רשימת בני בית סלאוקוס ששלטו בממלכה, על-פי סדר שנות שלטונם (בכמה מהמקרים שנות השלטון חופפות, בשל שליטים שהיו עוצרים של מלכים-ילדים או בשל חלוקה של הממלכה):
אנטיוכוס הראשון (סוטר), מלך עם אביו מאז 291, ובעצמו 281 עד 261 לפנה"ס
אנטיוכוס השני (תיאוס), 261 עד 246 לפנה"ס
סלאוקוס השני (קליניקוס), 246 עד 225 לפנה"ס
סלאוקוס השלישי (קראונוס), 225 עד 223 לפנה"ס
אנטיוכוס השלישי (הגדול), 223 עד 187 לפנה"ס
סלאוקוס הרביעי (פילופטור), 187 עד 175 לפנה"ס
אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס), 175 עד 164 לפנה"ס - בימיו החל מרד החשמונאים.
אנטיוכוס החמישי (איופטור), 164 עד 162 לפנה"ס
דמטריוס הראשון (סוטר), 161 עד 150 לפנה"ס
אלכסנדר הראשון (באלאס), 154 עד 145 לפנה"ס
דמטריוס השני (ניקטור), כהונה ראשונה: 145 עד 138 לפנה"ס
אנטיוכוס השביעי (סידטס), 138 עד 129 לפנה"ס
דמטריוס השני (ניקטור), כהונה שנייה: 129 עד 126 לפנה"ס
סלאוקוס החמישי (פילומטור), 126 עד 125 לפנה"ס
אנטיוכוס השמיני (גריפוס), 125 עד 96 לפנה"ס
אנטיוכוס התשיעי (קיזיקנוס), 114 עד 96 לפנה"ס
סלאוקוס השישי (אפיפאנס), 96 עד 95 לפנה"ס
אנטיוכוס העשירי (איוסבס פילופטור), 95 עד 92 או 83
דמטריוס השלישי (איוקארוס), 95 עד 87 לפנה"ס
אנטיוכוס האחד עשר (אפיפאנס), 95 עד 92 לפנה"ס
פיליפוס הראשון (פילדלפוס), 95 עד 84/83 לפנה"ס
אנטיוכוס השנים עשר (דיוניסוס), 87 עד 84 לפנה"ס
(בין השנים 83 עד 69 לפנה"ס שלט בממלכה טיגראנס הגדול, מלך ארמניה)
סלאוקוס השביעי (קיביוסאקטס), שנות ה-70 עד שנות ה-60 של המאה ה-1 לפנה"ס
אנטיוכוס השלושה עשר (אסיאטיקוס), 69 עד 64 לפנה"ס
פיליפוס השני פילורומאיוס, 65 עד 63 לפנה"ס
בית סְטְיוּאַרְט (בסקוטית: Hoose o Stewart; באנגלית: House of Stuart) היה שושלת מלוכה ממוצא סקוטי.
בני הבית כיהנו כמלכי סקוטלנד בשנים 1371–1707, וגם כמלכי אנגליה ואירלנד החל משנת 1603, פרט לימי "חבר העמים" בהם לא היה שם מלך כלל.
גם המלכה הראשונה של ממלכת בריטניה הגדולה, המלכה אן, הייתה מבית סטיוארט.
עם פטירתה של המלכה אן איבד בית סטיוארט את כתרו, שעבר למלכי בית הנובר.
ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אחיה-למחצה של המלכה אן, טען לכתר אבל נדחה בשל היותו קתולי.
הענף הבכיר של בית סטיוארט נכחד בשנת 1807, אבל יש ענפים זוטרים שלו שעדיין קיימים.
השם "סטיוארט" (במקור אוית stewart, או stiùbhart בגאלית סקוטית) נגזר מהמונח סטיוארד , שזה תואר המקביל לסוכן או למושל (תלוי בהקשר).
שם זה אומץ במקור כשם משפחה על ידי וולטר סטיוארט , ההִיךְ־סטיוארט (Heich Stewart, "סוכן רם") השלישי של סקוטלנד.
לפני כן שמות משפחה טרם היו בשימוש, ובמקומם היו פטרונים שנקבעו לפי שם האב.
האיות stuart, שהוא הצורה המקובלת לכתיבת שם הבית כיום, מבוסס על הכתיב בצרפתית.
הראשון שהשתמש בו היה ג'ון סטיוארט מדרנלי , שקיבל אדמות בצרפת ב-1421 ובהן שמו נכתב stuart, אבל הכתיב הזה אומץ רשמית רק במאה ה-16 על ידי מרי, מלכת הסקוטים, שגדלה בצרפת.
הסיבה לשינוי הכתיב הייתה להבטיח שגם דוברי הצרפתית יהגו נכון את השם (סטיוּארט), כי האות w לא מוכרת בצרפתית (משמשת בעיקר במילים שאולות) ורבים הוגים אותה כמו v, מה שמוביל להגייה שגויה של הכתיב stewart.
בעקבות המלכה מרי גם שאר חברי הבית אימצו את האיות stuart.
האב הקדום ביותר שידוע בוודאות שבני בית סטיוארט מתייחסים אליו בקו זכרי (בן אחר בן) הוא אלן פיץ־פלאד , אביר ברטוני שהיגר לממלכת אנגליה זמן לא רב לאחר הכיבוש הנורמני.
הנרי הראשון, מלך אנגליה, העניק לו אדמות בשרופשייר, ומשפחתו ביססה את עצמה תוך זמן קצר כבית אצולה חשוב.
בנו הבכור של אלן, ויליאם , היה ללורד של אוסווסטרי, וצאצאיו (לא בקו זכרי) מחזיקים בתואר הזה עד היום.
וולטר פיץ־אלן , בנו הצעיר של אלן, תמך בטענתה של מתילדה לכתר האנגלי ב-1135. גם דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד, שהיה דודה של מתילדה, צידד בה; ולכן כשסטיבן מבלואה היה למלך אנגליה במקומה, רבים מתומכיה של מתילדה נמלטו לסקוטלנד, ביניהם וולטר.
וולטר התקרב למלך דייוויד, שהעניק לו אדמות בסקוטלנד ואף מינה אותו ל, כלומר סוכן משק הבית של המלך.
יורשו של המלך דייוויד, מלקולם הרביעי, אישר את מינויו של וולטר להיך־סטיוארט והפך את התואר לתורשתי, כזה שעובר מאב לבן.
התואר אכן עבר במשפחתו במשך שבעה דורות (בשנים 1150–1371); בתקופה זו הם הפכו לשבט סקוטי , ואימצו את שם המשפחה "סטיוארט" כאמור לעיל.
בשנת 1315 וולטר סטיוארט , ההיך־סטיוארט השישי של סקוטלנד (שגם לקח חלק בקרב באנוקברן), נשא לאישה את מרג'ורי ברוס , בתו של המלך רוברט הראשון.
נולד להם בן אחד, רוברט סטיוארט.
אותו הבן ירש את הכתר הסקוטי ב-22 בפברואר 1371, בשל פטירת דודו המלך דייוויד השני ללא ילדים, והפך לרוברט השני, מלך סקוטלנד.
מאז תואר ההיך־סטיוארט הפך לאחד מתאריו של יורש העצר הסקוטי (וכיום הבריטי).
בשנת 1406 ג'יימס הראשון בן ה-11 מבית סטיוארט, יורש העצר הסקוטי דאז, הפליג מסקוטלנד אל צרפת, ובדרכו נחטף על ידי אונייה אנגלית.
אביו המלך נפטר מעט לאחר מכן, וג'יימס הפך למלך החוקי של סקוטלנד; אבל בשל היותו שבוי באנגליה, דודו רוברט סטיוארט, דוכס אולבני היה לעוצר הממלכה במקומו.
רוברט לא עשה דבר כדי לשחרר את אחיינו, והעדיף להישאר שליט סקוטלנד דה פקטו, כך שעם פטירתו עדיין נותר המלך בשבי.
בנו של רוברט, מרדוך סטיוארט, היה לעוצר אחריו, וגם הוא לא ממש מיהר להחזיר את המלך השבוי.
רק בשנת 1424 חזר ג'יימס הראשון לסקוטלנד, ואז הוציא להורג את מרדוך ואצילים אחרים בעוון בגידה.
אחרי כן היחסים בין סקוטלנד לאנגליה נותרו מתוחים, ולעיתים קרובות היו סכסוכי גבול ביניהם.
המלך ג'יימס הרביעי (נינו של ג'יימס הראשון) חתם בשנת 1502 על "אמנת השלום הנצחי" עם אנגליה, וכדי לחזק קשר זה הוא התחתן עם מרגרט טיודור, בתו של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
בנם, המלך ג'יימס החמישי, היה הראשון מבית סטיוארט שנמצא במקום ריאלי בסדר הירושה לכתר האנגלי.
לג'יימס החמישי היה רק ילד חוקי אחד ששרד אחריו, בת בשם מרי, שהייתה בת שישה ימים בלבד כשאביה נפטר והיא הפכה למלכת סקוטלנד.
מסופר שג'יימס החמישי הגיב על לידת בתו במילים: "זה החל בנערה, ויסתיים בנערה", וכוונתו הייתה לשלטון בית סטיוארט – הוא החל עם מרג'ורי ברוס, שנישואיה לוולטר סטיוארט הם שהעלו את הבית לגדולה, ויסתיים עם בתו מרי, שגם ילדיה ישתייכו לשושלת של בעלה, ובכך הכתר הסקוטי יעבור לבית אחר.
בשנת 1558 המלכה מרי התחתנה עם הדופן פרנסואה השני מבית ולואה, ונדמה היה ששלטון בית סטיוארט אכן יבוא אל קיצו, וסקוטלנד תיצור אוניה פרסונלית עם צרפת.
אלא שלזוג הצעיר לא נולדו ילדים, ופרנסואה נפטר כשנתיים אחרי חתונתם.
בעלה השני של המלכה מרי היה בן דודתה הנרי סטיוארט, שכמוה גם הוא היה צאצא בקו זכרי של אלכסנדר סטיוארט , ההיך־סטיוארט הרביעי.
מהנישואים האלה נולד למלכה בן, ג'יימס השישי, שאף הוא השתייך לבית סטיוארט בזכות אביו.
ג'יימס השישי היה הראשון ממלכי בית סטיוארט שהיה פרוטסטנטי.
אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ואירלנד הייתה רווקה וחשוכת-ילדים כל ימיה, ולפיכך לא היה לה יורש ברור.
לפי כללי העדפת הבן הבכור, היורש שלה היה אמור להיות ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד: כאמור, הוא היה צאצא של מרגרט טיודור, בתו הבכירה של הנרי השביעי ודודתה של אליזבת הראשונה.
אומנם היו גם מועמדים אחרים שנשקלו ברצינות – ביניהם ארבלה סטיוארט , בת דודו של ג'יימס השישי – ורבים חששו לתת את הכתר האנגלי למלך של ממלכה אחרת; אבל כשאליזבת הראשונה נפטרה ב-24 במרץ 1603, ג'יימס השישי הוא שירש אותה, באופן שלו למדי, והיה לג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
כך נוצר איחוד הכתרים: לשלוש ממלכות, אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, היה מלך אחד, מבית סטיוארט; ובכל זאת הן נותרו מדינות נפרדות, לכל אחת פרלמנט, ממשלה ומוסדות משלה.
שלטונם של מלכי בית סטיוארט לאחר איחוד הכתרים לא היה יציב.
בימיו של המלך צ'ארלס הראשון (בנו של ג'יימס השישי/הראשון) האיים הבריטיים נקלעו לשורה של סכסוכים פנימיים, מלחמות שלוש הממלכות, שהגיעו לשיאן כאשר הפרלמנט האנגלי מרד בצ'ארלס הראשון, הביס אותו במלחמת אזרחים, העמיד אותו לדין, ואף הוציא אותו להורג ב-30 בינואר 1649 בעוון בגידה.
עם מותו של המלך נשבר האיחוד בין ממלכותיו.
בעוד שאנגליה הפכה לרפובליקה בשם "חבר העמים של אנגליה", הפרלמנט הסקוטי הכריז כי צ'ארלס השני, בנו של צ'ארלס הראשון, הוא המלך החדש.
צ'ארלס השני הוכתר למלך סקוטלנד, אבל האנגלים סירבו לקבל זאת ופתחו במלחמה נגד סקוטלנד .
ניצחונו של הצבא האנגלי הביא לכניעתה של ממלכת סקוטלנד בשנת 1652, שאיבדה את עצמאותה וסופחה לחבר העמים, בעוד שצ'ארלס נמלט לצרפת.
הבריטים השיבו את המלוכה בשנת 1660. ממלכת אנגליה, ממלכת סקוטלנד וממלכת אירלנד הוקמו מחדש, וצ'ארלס השני חזר ללונדון והוכתר למלך של שלושתן.
הפרלמנט האנגלי קבע שמבחינה חוקית הוא היה המלך מאז מות אביו.
למלך צ'ארלס השני לא היו צאצאים חוקיים, ולכן היורש שלו היה אחיו ג'יימס, דוכס יורק, שהיה קתולי, בניגוד לעם ולהנהגה באנגליה ובסקוטלנד שרובם היו פרוטסטנטים.
אחרי ג'יימס באו שתי בנותיו, הנסיכות מרי ואן, והמלך צ'ארלס ציווה לחנך אותן כפרוטסטנטיות כדי שבית המלוכה לא יהפוך לקתולי.
כשצ'ארלס השני נפטר וג'יימס היה למלך, בתחילה היורשת שלו הייתה בתו הפרוטסטנטית מרי, אבל בשנת 1688 נולד לו בן, ג'יימס פרנסיס אדוארד.
בהיותו בן זכר, הוא עקף את אחיותיו בסדר הירושה, ומאחר שאביו כבר היה המלך, הוא היה חופשי לחנך אותו על פי אמונתו.
פירוש הדבר שהענף הבכיר של בית סטיוארט חזר להיות קתולי, ובתגובה לכך פרצה המהפכה המהוללת.
המלך ג'יימס ברח מבריטניה עם בנו התינוק, הודח, וכתריו ניתנו לבתו מרי השנייה ולבעלה וילם השלישי, נסיך אורנז' (אימו של וילם הייתה מבית סטיוארט, ולעיתים הוא עצמו נחשב לכזה).
הפרלמנט האנגלי לא רצה להשיב את המלוכה לענף הקתולי של בית סטיוארט, ולכן חוקק את חוק ההסדר 1701, שקבע שאם וכאשר ייכחד הענף הפרוטסטנטי של בית סטיוארט, הכתר האנגלי יעבור לסופיה מהנובר ולצאצאיה הפרוטסטנטיים.
באותו זמן ממלכת סקוטלנד הייתה עדיין מדינה נפרדת, ותאורטית הייתה יכולה לבחור מלך אחר ואף להשאיר את בית סטיוארט (שהוא סקוטי במקור), אבל כדי למנוע את התרחיש הזה אנגליה לחצה על סקוטלנד לחתום על הסכם האיחוד.
כך בשנת 1707 אנגליה וסקוטלנד התאחדו למדינה אחת, ממלכת בריטניה הגדולה, שמלכתה הראשונה הייתה המלכה אן מבית סטיוארט.
לאחר שאן נפטרה ב-1 באוגוסט 1714 ירש אותה ג'ורג' הראשון מבית הנובר, ובזאת הסתיימו ימי המלוכה של בית סטיוארט.
בזמן שבית הנובר עלה לשלטון בבריטניה, בצרפת עדיין חי ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, שטען לכתרו של אביו.
הוא היה קתולי אדוק, ומספר מדינות קתוליות, כגון ממלכת צרפת ומדינת האפיפיור, הכירו בו כמלך החוקי של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
תומכיו נקראו יעקוביטים (Jacobites), על שם הצורה הלטינית של השם ג'יימס, יעקובוס (Jacobus).
ג'יימס סטיוארט ראה בעלייתו לשלטון של ג'ורג' הראשון, גרמני שבקושי דיבר אנגלית, הזדמנות להשיב את הכתר לבית סטיוארט.
בשנת 1715 החל מרד יעקוביטי בבריטניה, וג'יימס סטיוארט נחת בסקוטלנד כמלך, אבל הצבא הבריטי דיכא את המרד, וכחודש לאחר שחזר לארצו ג'יימס נאלץ לברוח שוב; הפעם אפילו ממשלת צרפת לא הסכימה לקבל אותו, והוא הלך למדינת האפיפיור.
בשנת 1719 האפיפיור קלמנס האחד עשר העניק לג'יימס סטיוארט את פאלאצו מוטי ברומא, שהפך לחצר המלוכה של בית סטיוארט בגלות.
באותה שנה הוא התחתן עם מריה סובייסקה , נסיכה פולנית, ונולדו להם שני בנים: צ'ארלס אדוארד והנרי בנדיקט.
היו עוד מרידות יעקוביטיות ב-1719 וב-1745, אבל גם הן דוכאו.
ב-13 ביולי 1807 נפטר הנרי בנדיקט סטיוארט, ועמו מת הענף הראשי של בית סטיוארט.
הענף הלגיטימי הבכיר ביותר של בית סטיוארט (בקו זכרי) שעדיין קיים הוא מזרעו של מרדוך סטיוארט, דוכס אולבני, נכדו של המלך רוברט השני.
ענף זה מחזיק כיום (נכון ל-2025) בשלושה תוארי אצולה בריטיים:
הרוזן הנוכחי הוא אנדרו סטיוארט (), והוא כיום החבר הבכיר ביותר בבית סטיוארט.
הוא ומשפחתו הם סקוטים של אלסטר: אבותיו התנחלו בצפון אירלנד בשנת 1611, וייסדו שם כפר בשם סטיוארטסטאון .
הרוזן הנוכחי הוא ג'ון סטיוארט ().
רוזן מוריי הראשון היה בן ממזר של המלך ג'יימס החמישי, והוא הוריש את התואר לחתנו, שהיה צאצא של מרדוך סטיוארט.
ויקונט סטיוארט של פינדהורן .
הוויקונט הנוכחי הוא ג'יימס דומיניק סטיוארט (), והוא בן־דוד מדרגה שנייה של רוזן מוריי.
גם רוזן גאלוויי הוא מבית סטיוארט, אך מענף זוטר יותר, וכך גם בני שבט סטיוארט מאפין .
כמו כן יש צאצאים רבים לבית סטיוארט בקווים "לא-לגיטימיים", כלומר דרך בנים מחוץ לנישואים: דוכס בקלו, למשל, הוא צאצא של ג'יימס סקוט, בנו הממזר של המלך צ'ארלס השני.
מאז 1807, לאיש מבני בית סטיוארט אין כל תביעה לכתר.
בית סעוד הוא בית המלוכה השולט בערב הסעודית, ועל שמו נקראת הממלכה.
הוא נקרא על שם אבי השושלת, סעוד אבן מוחמד אבן מוקרין, מנג'ד.
זהו אחד מבתי המלוכה העשירים בתבל.
תולדותיו עומדות בסימן ניסיון לאחד פוליטית את חצי האי ערב ולהפיץ זרם קיצוני ופוריטאני של האסלאם, הווהאביזם.
ראש בית סעוד הנוכחי הוא סלמאן, מלך ערב הסעודית.
בית סעוד הוא במידה רבה התגלמותה של ערב הסעודית.
בניו שומרים לעצמם את כל עמדות הכוח וההכרעה בממלכה: הם מכהנים כשרים, גנרלים, מושלים מקומיים וכמנהלי חברות ממשלתיות.
זאת אף על פי שאף מנהיג סעודי אינו נהנה מהשפעה מכרעת כדוגמת אבן סעוד, מייסד הממלכה.
בה בעת, בעשורים האחרונים עולות שכבות חדשות של אנשי עסקים ובעלי מקצועות חופשיים, והסמכות הפוליטית מתבזרת.
בני בית סעוד היו אנשי העיר ריאד כבר מהמאה ה-15.
תולדותיו של בית המלוכה של ערב הסעודית מתוארכים עוד למאה ה-18.
מוחמד אבן סעוד, אשר שלט על אזור א-דרעיה שבנג'ד בשנים 1726–1765, אימץ את תורת הווהאביה מבית מדרשו של השייח' מוחמד אבן עבד אל-והאב (ואף נישא לבתו) והקים בשנת 1745 מדינה והאבית, היא המדינה הסעודית הראשונה, תוך שהוא מרחיב את שלטונו וכופה את הווהאביזם על חלקים ניכרים בחצי האי ערב.
בנו עבד אל-עזיז (שלט 1766–1803) ונכדו סעוד (1803–1814) המשיכו בדרכו והרחיבו שלטונם עד לגבולות סוריה ועיראק של ימינו.
המדינה הסעודית הראשונה באה לקיצה בתקופתו של עבדאללה (1814–1818) אשר הובס על ידי השליט המצרי מוחמד עלי והוצא להורג.
בעשורים הבאים ידע בית סעוד עליות ומורדות, אך באופן כללי לא הצליח לשחזר את הישגיו מהמאה ה-18. מסביבות 1865 חלה דעיכה הדרגתית, ושלטונו של בית המלוכה לא חרג מאזור דרעייה-ריאד.
בשלהי המאה ה-19 הצליחו בני בית רשיד משבט שמר להביס את בית סעוד בראשות השליט הסעודי עבד א-רחמן אבן פייסל, לסלק את בניו מבירתם המסורתית ריאד ולהגלותם לכווית.
בנו הצעיר של עבד א-רחמן, עבד אל עזיז הידוע בתור "אבן סעוד" (שלט 1902–1953), חידש המאבק וכבש את ריאד ב-1902. תוך שהוא מנצל את הלהט הווהאבי, את קריסת האימפריה העות'מאנית ותמיכת בריטניה, הצליח אבן סעוד לכבוש את אזורי הנג'ד והחג'אז וכן חלקים מתימן ומחוף המפרץ הפרסי והקים את סולטנות נג'ד.
ב-1932 הכריז על כינונה של ממלכת ערב הסעודית, המדינה הגדולה בחצי האי ערב.
אלא שזה הודח ב-1964 בעקבות מחלתו וסכסוכיו עם אחיו החורג, פייסל, אשר הומלך תחתיו.
פייסל נרצח בשנת 1975 על ידי בן-משפחה לוקה בנפשו.
במקומו עלה אחיו למחצה המלך ח'אלד (יליד 1912).
שבץ מוחי שעבר בשנת 1996 העביר את השלטון בפועל בממלכה לידיו של אח חורג אחר, המלך עבדאללה (יליד 1923) שהומלך ב־2005. עבדאללה נפטר ב-23 בינואר 2015 ואת מקומו ירש ראש בית סעוד הנוכחי, המלך סלמאן.
ניתן להצביע לפיכך על כלל, שלפיו המלוכה עוברת בין בניו של אבן סעוד לפי גילם.
החוקה הסעודית קובעת כי השלטון במדינה נתון בידי בניו ונכדיו של אבן סעוד.
בשנת 2020 הוערך כי משפחת בית סעוד היא משפחת המלוכה העשירה ביותר בעולם, והונה הוערך בכ־1.4 טריליון דולר.
עקב עושרה הרב היו ידועים בני האצולה הבכירים של בית סעוד באורך חיים בזבזני וראוותני.
בשנת 2015 הפך מוחמד בן סלמאן ליורש העצר ולשליט בפועל והוא החל בפעולות שמטרתן הפחתת ההון המוזרם לבני משפחתו.
בית סטארק הוא בית אצולה בדיוני המופיע בסדרת הספרים שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
מרטין וסדרת הטלוויזיה משחקי הכס המבוססת על סדרת הספרים.
בני משפחת סטארק הם דמויות מרכזיות בעלילה, כאשר כמה מבני המשפחה שימשו כנקודת תצפית בפרקים המיוחסים להם.
בני סטארק מאופיינים במידות טובות וקוד של כבוד.
מעוז כוחם הוא טירת וינטרפל.
סמלו של בית סטארק הוא זאב בלהות אפור על שדה לבן, ואלו צבעי הבית.
המוטו שלהם היא "החורף קרב ובא" .
שורשיו של בית סטארק בהיסטוריה הרחוקה של וסטרוז.
הבית מזוהה עם ראשוני האדם שפלשו לווסטרוז בעידן הגיבורים ונלחמו בילדי היער, גזע גמדים דרואידיים שאכלסו את וסטרוז.
עם זאת, ראשוני האדם וילדי היער נלחמו באויב משותף בדמות ההלכים הלבנים, שהגיעו לראשונה במהלך תקופה שנקראה הלילה הארוך, והביסו אותם.
בסיפור הניצחון מסופר על בראנדון הבנאי, שבנה חומת קרב מכושפת שהרחיקה את האחרים משאר יבשת וסטרוז ושמרה על הממלכה.
בראנדון הוא מייסד בית סטארק ומקים טירת וינטרפל.
ראשוני האדם הקימו מספר ממלכות בכל רחבי היבשת, ובני סטארק שימשו כמלכי הצפון.
מלכי בית סטארק הצליחו להביס את כלל האדונים והמלכים של הצפון.
יריביהם המרכזיים היו המלכים האדומים מבית בולטון, ג'ון סטארק סילק את הפיראטים מנהר הסכין הלבן, בנו ריקארד הרג את אחרון מלכי הביצות ונישא לבתו, ועל פי האגדה המלך רודריק סטארק זכה בשליטה על אי הדובים בקרב היאבקות מול אחד ממלכי אנשי הברזל ונתן אותו לבית מורמונט.
מרד של בית בולטון דוכא על ידי אחד מבניו של המלך, קארלון סטארק, שזכה באדמותיהם בחלקה המזרחי של הממלכה והקים שם טירה בשם "מעוזו של קארלון".
בהמשך שונה שם הטירה ל"מעוז קאר", וצאצאיו של קארלון סטארק, או הסטארקים ממעוז קאר, החלו נקראים בית קארסטארק.
בית סטארק מלך בכל שטחי הצפון מראשית ההיסטוריה ועד לפלישת אאיגון מבית טארגאריין.
בעת הכיבוש של אאיגון ישב על כס המלכות בווינטרפל טורהן סטארק, שקרא לדגל את כלל צבאות הצפון ורכב בראשם דרומה כדי להתעמת עם הכובשים.
עם זאת, בראותו את הכוח הצבאי שבראשות אאיגון וההרס שיצרו דרקוניו בממלכות הדרומיות החליט להיכנע וכרע ברך מול הכובש.
בית סטארק נשבע אמונים לכס הברזל, ובתמורה מינה אאיגון את טורהן ובית סטארק לריבוני הצפון.
טורהן נודע מאז בתור "המלך שכרע ברך".
אחרון מלכי בית טארגאריין היה אאיריז טארגאריין, שמלך בזמן שבווינטרפל שלט לורד ריקארד סטארק.
לריקארד היו ארבעה ילדים: בראנדון, אדארד ("נד"), ליאנה ובנג'ן.
בראנדון היה מאורס לקייטלין מבית טאלי ונד נשלח בילדותו להתחנך תחת הלורד ג'ון ארין בקן הנשרים, שם התיידד עם רוברט באראתיאון שהתאהב בליאנה והתארס לה.
הנסיך ראיגאר טארגאריין, יורש העצר, היה אף הוא מאוהב בליאנה וחטף אותה במטרה להינשא לה.
כתגובה לחטיפה יצא בראנדון למעלה מלך לדרוש מהמלך את שחרור אחותו, אך המלך אאיריז סירב לבקשתו ושם אותו במעצר.