tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מגבלה זו היא הבסיס לדין לגבי זכות העמידה בבתי משפט פדרליים ועקרונות השפיטות במשפט האמריקאי, והיא פורשה כחיונית לשמירה על האיזונים והבלמים בממשל של ארצות הברית.
חלק זה כולל גם רשימה של תחומים ספציפיים שבהם יש לבתי המשפט הפדרליים סמכות, כמו, בין השאר, בכל התיקים שנוגעים לחוקה עצמה, לחוקים פדרליים, לאמנות, לתיקים שבהם ארצות הברית עצמה היא בעלת דין ולתיקים הנוגעים לאזרחים ממדינות שונות.
בחלק זה מוגדר גם תחום מצומצם יותר של מקרים שבהם לבית המשפט העליון יש "סמכות שיפוט מקורית", כלומר שניתן לפנות בהם ישירות לבית המשפט העליון כערכאה ראשונה, ושבמקרים אחרים בית המשפט העליון ישמש כסמכות העליונה לערעורים.
החלק השני קובע גם שהליכים הנוגעים לעבירות פליליות ייערכו בפני מושבעים, וכן שהליכים אלו יערכו במדינה שבה נעשתה העבירה.
החלק השלישי של הפרק מגדיר מהי "בגידה בארצות הברית" באופן מצומצם, וקובע מגבלות על ענישה של בוגדים, וזאת במטרה למנוע שימוש לרעה בחקיקה נגד בגידה ורדיפה של צדדים למחלוקת תחת הגדרה רחבה יותר.
לפני אשרור החוקה לא הייתה רשות שופטת פדרלית עצמאית, ורשות כזו אינה מוזכרת בתקנון הקונפדרציה.
במחלוקות מסוימות, בעיקר אלו שנגעו למשפט ימי ולתפיסת שלל בלב ים, הקונגרס הקונטיננטלי שימש כערכאה עליונה לערעורים על החלטות בתי המשפט של המדינות, ולשם כך הוקמו ועדות מיוחדות של הקונגרס.
בשלוש עשרה המושבות, ולאחר מכן במדינות שנאבקו על עצמאותן מול בריטניה, אי-עצמאותם של שופטים ושל מערכת המשפט מהשלטון הייתה אחת מהתלונות הבולטות נגד הכתר הבריטי, ותלונה זו אף מופיעה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
עם זאת, עצמאותה של מערכת המשפט מהעם ונציגיו לא הייתה בראש מעייניהם של המהפכנים.
ווד כתב ש"למהפכנים לא הייתה כוונה להפחית מההתערבות המחוקקים במבנה ובפעולות של בתי המשפט, ולמעשה הם התכוונו להגבירה".
נטייה זו השתנתה בשנים שבין הכרזת העצמאות לכינוסה של ועידת החוקה, כאשר גברו הקולות שקראו להבטחת העצמאות של השופטים הן מהמחוקקים והן מהממשלה, בעיקר על ידי הבטחת קביעות לכל החיים והבטחת שכרם.
הצירים בוועידת החוקה הסכימו שנחוצה רשות שופטת פדרלית ושעל החוקה לקבוע את עצמאותה של רשות זו על ידי הבטחת הקביעות של משרות השופטים לכל החיים ועל ידי הבטחת שכרם.
עבור חלק מהצירים, בראשם ג'יימס מדיסון, הבעיה העיקרית במצב שקדם לחוקה הייתה חוסר היכולת להבטיח שהמדינות יקיימו את החוקים הפדרליים.
בנוסף, מדיסון חשב שחוקי המדינות, המשתנים תכופות, לוקים בהרבה מקרים באי-צדק ובפגיעה בזכויות האזרחים.
טענות אלה הובילו אותו לנסח מספר הצעות שתכליתן שמירה על העליונות של החוק הפדרלי, בכללן הצעה לכינון של רשות שופטת לאומית, שבסמכותה לכל הפחות לשמוע ערעורים בנושאים הקשורים לאינטרס הלאומי.
הצעה זו הוצגה לראשונה בוועידת החוקה, יחד עם סעיפים רבים נוספים, כחלק מתוכנית וירג'יניה.
באותו היום שבו הציג אדמונד רנדולף את התוכנית הזו, הציע צ'ארלס קוטוורת' פינקני תוכנית מתחרה, שהסכימה לגבי הצורך בבית משפט פדרלי עם הגנות על עצמאות שופטיו ויכולת לבקר את חוקי המדינות במקרים מסוימים, אך הותירה את הכוח להקים בית משפט כזה בידי הקונגרס.
על אף שהצירים הסכימו על נחיצותו של בית משפט פדרלי, הם לא הסכימו על גבולות סמכותו, וחלקם, בייחוד נציגי המדינות הקטנות יותר, חששו שסמכות שיפוטית רחבה מידי תביא לפגיעה בריבונות של המדינות ולהפקדת כוח רב מידי בידי השלטון הפדרלי.
חלק ניכר מהדיונים נסב על שאלת קיומן של ערכאות נוספות מלבד בית המשפט הפדרלי העליון, רעיון שנתפס על ידי חלק מהצירים כאיום על סמכות בתי המשפט של המדינות.
כך למשל, ג'ון ראטלדג' ורוג'ר שרמן סברו שעל החוקה לאסור את הקמתן של ערכאות נמוכות והעדיפו הקמה של בית משפט עליון יחיד שידון בערעורים בלבד.
תוכנית ניו ג'רזי, שנוסחה על ידי ויליאם פטרסון ושיקפה את עמדתן של המדינות הקטנות, כללה רשות שופטת מצומצמת בהרבה מזו שהוצגה בתוכנית וירג'יניה, עם בית משפט פדרלי יחיד שסמכותו מוגבלת.
תוכנית זו נדחתה, אך ההשגות של חלק מהצירים לגבי הקף הסמכות של הרשות השופטת נותרו, והנוסח הסופי של הפרק משקף פשרה בין הצדדים, שמכונה לעיתים קרובות "הפשרה המדיסונית" (The Madisonian Compromise), על שם ג'יימס מדיסון.
בדיונים על אשרור החוקה התקיים פולמוס לגבי סמכותם של בתי המשפט הפדרליים בכלל והסמכות לביקורת שיפוטית בפרט.
אנטי-פדרליסטים העלו מספר טענות נגד מערכת המשפט המוצעת בחוקה, שהמרכזיות ביניהן הן שהמערכת הפדרלית תפגע בזכות למשפט בפני מושבעים ושהסמכות הרחבה של בתי המשפט הפדרליים תפגע בסמכות מערכת של המדינות.
אלכסנדר המילטון (תחת הפסבדונים "פובליוס") ענה לטענות אלה בכתבי הפדרליסט מס' 78 – טקסט שנחשב למכונן בהיסטוריה של הפרשנות החוקתית בארצות הברית, ואשר צוטט על ידי שופטי בית המשפט העליון יותר מכל חלק בכתבי הפדרליסט.
בהשראת מונטסקייה, הסביר המילטון שהרשות השופטת, מעצם טבעה, היא החלשה ביותר מבין שלוש הרשויות ולכן הפחות מסוכנת מביניהן:
הדיונים על מקומה של מערכת המשפט האמריקאית בהסדרים החוקתיים בארצות הברית ובמערכת הפרדת הרשויות נמשכים גם כיום, והפרשנות שניתנת לפרק זה מהווה נדבך מרכזי בדיונים אלה.
שופט בית המשפט העליון פליקס פרנקפורטר כתב באחת מחוות דעותיו על פרק 3, שההוראות המצויות בו הן מהברורות והספציפיות ביותר בחוקה, ושבניגוד לחלקים אחרים בחוקה שבהם נוקטת החוקה במושגים כלליים, שמשמעותם מעומעמת במכוון והתבררה עם הזמן והניסיון, החוקה מגדירה בדיוק רב את מה שנוגע לסמכות השיפוטית.
דעה זו אינה מקובלת על כולם, והמשפטן רוברט קלינטון אף כתב עליה ש"דבר אינו רחוק יותר מהאמת".
במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית, יצקו פרשנים ובתי המשפט משמעויות לסעיפים השונים בפרק, וחלקים ממנו הפכו בסיס לדוקטרינות משפטיות רחבות הקף, שלהן משמעות רבה במשפט החוקתי והפרדצדורלי באיחוד.
חלק ראשון: מערכת המשפט הפדרלית
החלק הראשון מכיל סעיף יחיד, ומקובל לחלקו לשלושה חלקים (פסוקיות): הראשון מאציל את הסמכות השיפוטית על בית המשפט העליון ועל ערכאות הכפופות לו, שאותן בסמכות הקונגרס לכונן; השני קובע ששופטים פדרליים יהנו מקביעות לכל החיים, כל עוד התנהגותם ראויה; והשלישי קובע שהשופטים הפדרליים יקבלו שכר, אשר לא יופחת במהלך כהונתם.
הסמכות השיפוטית הפדרלית בידי בית המשפט העליון והערכאות הנמוכות
חלק זה מכונה "vesting clause" (פסוקית ההסמכה או ההאצלה).
יחד עם סעיפים דומים בפרק הראשון ובפרק השני של החוקה, אשר מעניקים את סמכויות הרשות המחוקקת לקונגרס ואת סמכויות הרשות המבצעת לנשיא ארצות הברית, פסוקית זו מגדירה את מערכת הפרדת הרשויות בשיטת הממשל של ארצות הברית.
ההכרה ברשות השופטת כרשות עצמאית ונפרדת היוותה חידוש, הן ביחס למערכת המשפט האנגלית, שבה מערכת המשפט הייתה חלק מהרשות המבצעת, אף שפעולות השיפוט הוכרו כתפקוד נפרד בתוך רשות זו, והן ביחס לתקנון הקונפדרציה, שלא כלל רשות שופטת פדרלית עצמאית.
באשר להגדרת המושג "הכוח השיפוטי" או "הסמכות השיפוטית" (The judicial Power), כתב השופט סמואל מילר, שזהו הכוח של בית משפט להחליט ולהכריז את הדין באשר לתיק שהובא בפניו להכרעה על ידי שני צדדים.
הגדרה זו אומצה על ידי בית המשפט העליון בפסק דין מסקרט נגד ארצות הברית (Muskrat v.
United States) משנת 1911. בפסק דין זה ביאר בית המשפט את המושג לאור החלק השני של פרק זה כ"זכות להכריע מחלוקות ממשיות שעולות בין בעלי דין שונים, כפי שהיא מוסדה בבתי משפט עם סמכות שיפוט [jurisdiction] מתאימה".
בוועידת החוקה נחלקו הצירים בשאלה האם החוקה תכונן בית משפט פדרלי עליון אחד או תכונן מערכת שיפוטית ענפה.
הצירים הסכימו שדרוש בית משפט פדרלי כלשהו ושלא ניתן להסתפק רק בבתי המשפט של המדינות.
הם הסכימו גם שיש לספק הגנות לעצמאות של בית משפט זה.
אולם, בעוד שהנציגים שנטו יותר לפדרליזם, עם ממשל מרכזי חזק יחסית, תמכו בהקמה של מערכת שיפוטית ענפה ובעלת סמכות רחבה יחסית, אחרים חששו שכוח זה יצמצם את עצמאותן וריבונותן של המדינות השונות באופן לא ראוי.
הפשרה שעליה הוסכם בוועידת החוקה היא שיוקם בית משפט עליון אחד ובו שופטים הממונים על ידי הנשיא בהסכמת הסנאט , ושבמקום להכריע לגבי היקף הרשות השופטת הפדרלית מעבר לכך, תינתן לקונגרס הסמכות להקים בחוק ערכאות נוספות, שיהיו כפופות לבית המשפט העליון.
מנסחי החוקה השאירו בידי הקונגרס החלטות נוספות, כגון מספר השופטים שמכהנים בבית המשפט העליון, מלבד נשיא בית המשפט שמוזכר במפורש בפרק 1 לחוקה (חלק שלישי, סעיף 6), דרכי הערעור על החלטות, והכללים שמאפשרים גישה של עותרים לבתי המשפט.
לפי הפרשנות המקובלת, משמעות "הפשרה המדיסונית" שהושגה היא שהקונגרס רשאי, אך לא חייב, לכונן ערכאות נמוכות, ולכן רשאי גם לעצב את מערכת המשפט הפדרלית באופן שמשפיע על יכולתה להפעיל את הסמכות השיפוטית.
מנגד, היסטוריונים ומשפטנים הראו שמנסחי החוקה, מאשרריה ורבים מחברי הקונגרס שדנו בחוק מערכת המשפט של 1789, הבינו את פרק 3 בכללו כמחייב האצלה של הסמכות השיפוטית על המערכת הפדרלית, ולכן מחייב גם את הקונגרס לנקוט באמצעים הדרושים לכך.
מבחינה מילולית, טענה זו נסמכת על ההבדל בין המילה "shall", שבדרך כלל מבטאת חובה, למילה "may", שמבטאת רשות.
חלק גדול מהנציגים שכיהנו בקונגרס הראשון (אם כי לא כולם) הבינו כך את הסעיף, אולם במרוצת השנים גברה הפרשנות לפיה יצירת ערכאות נמוכות נתונה לשיקול הדעת הבלעדי של הקונגרס.
עבור חלק מפרשני החוקה, ההבחנה בסעיף זה בין בית משפט "עליון" (Supreme) לבתי משפט "נמוכים" (Inferior) היא המקור לסמכות של בית המשפט העליון להכתיב נהלים וסדרי משפט לבתי המשפט שכפופיים לו, כך שבמערכת המשפט קיימת היררכיה של פיקוח ושליטה, בדומה לרשות המבצעת.
אחרים טוענים שהסעיף מאציל סמכות על כל בית משפט שכונן על פיו באופן ישיר ועצמאי, ושלבית המשפט העליון אין סמכות לשלוט ולפקח על בתי המשפט האחרים.
פסיקות בית המשפט העליון, למשל בפסק דין דיקרסון נגד ארצות הברית (שבו אישר מחדש בית המשפט את הלכת מירנדה), קבעו שלבית המשפט העליון יש סמכות מפקחת על בתי המשפט הנמוכים.
משפט זה מבטא את שאיפת מנסחי החוקה להבטיח את העצמאות של השופטים במערכת המשפט הפדרלית, ותפיסתם שעצמאות זו חיונית עבור שלטון החוק.
מקובל לחלקו לשתיים: "פסוקית ההתנהגות הטובה" (Good behaviour clause), שעוסקת בקביעות של משרת השופטים לכל זמן של התנהגות טובה; ו"פסוקית הפיצוי" (Compensation clause), שעוסקת בשכר השופטים.
המשמעות המעשית של הקביעה שהשופטים יכהנו "בזמן התנהגות טובה" (during good behaviour) היא שיש להם קביעות לכל החיים.
פרשנים הראו שמשמעות זו הייתה מקובלת על מנסחי החוקה, וטקסטים מהתקופה מראים על שימוש בביטוי זה במשמעות זהה.
כך למשל, בחיבורו מ-1776, "מחשבות על ממשל" , כתב ג'ון אדמס, ש"שכלם של השופטים לא צריך להיות מוסך על ידי אינטרסים מטלטלים; אל להם להיות תלויים באף אדם או גוף של אנשים.
לתכליות אלה, עליהם לאחוז במעמדם לכל החיים במשרותיהם, או במילים אחרות, כתבי המינוי שלהם צריכים להיות לכל זמן שהתנהגותם טובה, ועל משכורתיהם להיות בטוחות וקבועות בחוק".
אלכסנדר המילטון אישר, בכתבי הפדרליסט מספר 79, שזוהי המשמעות של הביטוי ושהמטרה היא הבטחת עצמאות השופטים.
הרעיון שניתן להגן על עצמאות השופטים על ידי קביעות לכל החיים היה מוכר למנסחי החוקה מהחוק האנגלי, שם על אף שבתי המשפט נחשבו לחלק מהרשות המבצעת, חוק ההסדר של 1701 קבע שלשופטים תהיה קביעות לכל החיים ומשנת 1760 חוק זה נאכף.
עם זאת, בחוקות של שלוש עשרה המושבות שופטים לא נהנו מאותה העצמאות, וכך גם באלו של חלק מהמדינות לפני ואחרי אשרור החוקה.
בהכרזת העצמאות של ארצות הברית, אחת התלונות כלפי מלך בריטניה היא ש"הוא גרם לשופטים שיהיו תלויים ברצונו בלבד לצורך קביעת משך כהונתם, גובה משכורתם ותשלומה".
הדרך היחידה להדיח שופט מכהן היא באמצעות הליך ההדחה הקבוע בפרקים 1 ו-2 לחוקה, לפיו נדרש רוב רגיל בבית הנבחרים על מנת להאשים בעל משרה ורוב של שני שלישים מחברי הסנאט.
קיימת מחלוקת בלתי-פתורה בין פרשנים של החוקה בשאלה האם הביטוי "בזמן התנהגות טובה" מבטא סטנדרט שונה להדחה מזה המוכתב בפרק 2 לחוקה לגבי נושאי משרות אחרים ("פשעים ועוונות חמורים" – high crimes and misdemeanors).
מספר שופטים פדרליים הודחו על ידי הקונגרס.
נכון ל-2022, 15 שופטים הואשמו בבית הנבחרים ו-8 מתוכם הורשעו בסנאט.
החלק השני של המשפט מבסס את ההגנה על עצמאותם של השופטים באמצעות הקביעה ששכרם לא יופחת במהלך כהונתם.
החוקה לא מתייחסת ישירות לשאלות לגבי מיסוי ופגיעה לא ישירה במשכורת של שופטים.
ב-1862 עבר לראשונה חוק שאיפשר למסות שופטים, ונשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני כתב מכתב מחאה למזכיר האוצר סלמון צ'ייס, בו הוא טען שהלשון של החוקה אינה משתמעת לשני פנים ואוסרת על כך.
השאלה עלתה ביתר שאת לאחר שעבר התיקון ה-16 לחוקה, שאיפשר לממשל הפדרלי להנהיג מס הכנסה.
בשתי עתירות שהגיעו לבית המשפט העליון בשנות ה-20 של המאה העשרים, קבע בית המשפט שלקונגרס אין סמכות למסות שופטים פדרליים.
בפסק דין אוונס נגד גור (1920), כתב ויליס ואן דוונטר עבור רוב של השופטים, שמטרת הסעיף העיקרית היא "לא להיטיב עם השופטים, אלא...
למשוך אנשים טובים ומוכשרים לכיסאות השופטים ולקדם את עצמאותם במעשיהם ושיפוטם".
הוא סיכם שמיסוי שופטים פדרליים אינו חוקתי.
השופטים הולמס וברנדייס התנגדו להחלטה, בטענה שהחוקה אינה דורשת לפטור שופטים ממיסים שמוטלים באופן שווה על כולם.
בפסק דין מיילס נגד גרהאם חזר בית המשפט על קביעה זו.
בהמשך המאה העשרים הפך בית המשפט את ההחלטות האלו.
בפסק הדין האחרון בנושא, "ארצות הברית נגד הטר", כתב סטיבן ברייר עבור הרוב, שחוק המטיל מס, בין השאר, על שופטים פדרליים, אינו חוקתי רק אם הוא מפלה את השופטים לרעה.
הפסיקה פסלה חוק אחד, משום שהוא החריג שופטים מהאפשרות לפטור שניתנה לרוב העובדים הפדרליים האחרים, ואישרה חוק אחר שתחולתו לגבי שופטים זהה לתחולתו לגבי עובדים אחרים.
החוקה מציינת במפורש שיהיה בית משפט עליון אחד.
במשתמע, החוקה גם קובעת שיהיה לבית המשפט העליון נשיא אחד, שכן היא מזכירה בפרק 1 שנשיא בית המשפט העליון יכהן כיושב ראש במשפטי הדחה של נשיא מתפקידו.
כתוצאה מכך, בית המשפט העליון שואב את סמכותו להתקיים ישירות מהחוקה, ולקונגרס אין סמכות לפרקו.
עם זאת, החוקה לא מציינת דבר בנוגע להרכב של בית המשפט העליון או בנוגע למועדי המושבים של בית המשפט העליון ומקום כינוסם, ולקונגרס יש סמכות להחליט בעניינים אלו.
חוק מערכת המשפט של 1789 קבע שבבית המשפט יהיו חמישה שופטים (Associate Justices) בנוסף לנשיא בית המשפט.
ב-1801 הפחית הקונגרס את מספר השופטים בבית המשפט העליון (כולל הנשיא) לחמישה, אך החוק בוטל באותה שנה, לפני שהספיק מספר השופטים להשתנות.
מאז שינה הקונגרס מדי פעם את מספר השופטים, כאשר מספר השופטים הרב ביותר היה עשרה, בזמן מלחמת האזרחים.
ב-1866 שונה המספר לשבעה שופטים, וב-1869 הוא שונה לתשעה.
מאז ועד היום עמד מספר השופטים על תשע, ללא שינוי, למרות ניסיונות שונים לשנות את הרכבו (הניסיון הבולט ביותר היה ב-1937, בתקופת כהונתו של פרנקלין דלנו רוזוולט).
ניסיונות לשנות את הרכב בית המשפט העליון, בעיקר כשהם מונעים משיקולים פוליטיים, נקראים בשיח הציבורי "court-packing".
הקונגרס השתמש בסמכותו לכונן מערכת משפט פדרלית בעלת מספר ערכאות כבר בקונגרס הראשון.
חוק מערכת המשפט של 1789 , שנחתם על ידי ג'ורג' וושינגטון ב-24 בספטמבר 1789, כונן את המערכת הזו.
הוא קבע את הרכב בית המשפט העליון, מועדי מושביו, וכונן 13 מחוזות משפט ב-11 המדינות שאשררו עד אז את החוקה, כשבכל אחד מהם בית משפט מחוזי.
בנוסף, החוק יצר שלושה בתי משפט של "סבבים" – Circuit Courts – שהיו מוסד משפטי ייחודי לארצות הברית ולא מוכר מההיסטוריה של המשפט האנגלי או המשפט של הקולוניות.
במקור, בתי משפט אלה שמעו הן ערעורים מבתי המשפט המחוזיים והן תיקים שהגיעו אליהם ישירות, ובכל אחד מהם כיהנו שני שופטים מבית המשפט העליון שערכו, בזמנים שבין מושבי בית המשפט העליון, סבב בין המחוזות שתחת סמכותם ושמעו תיקים יחד עם השופט המחוזי.
ב-1891 הוחלפו בתי משפט אלה בבתי משפט לערעורים, ושופטי בית המשפט העליון הפסיקו לערוך סבבים (אך בתי המשפט לערעורים שמרו על השם "Circuit courts").
החוק עודכן ותוקן מאז מספר פעמים, אך המבנה של מערכת המשפט הפדרלי נותר דומה לזה שבחוק המקורי.
המערכת הורחבה במהלך השנים, והיא כוללת, נכון ל-2022, בית משפט עליון עם נשיא אחד ושמונה שופטים נוספים, 13 בתי משפט לערעורים ("סבבים") ו-94 בתי משפט מחוזיים.
בתי משפט אלה מכונים "בתי משפט של פרק 3" (Article III Courts), והם מחויבים לשמור על כל המגבלות בפרק זה.
ישנם בתי משפט פדרליים אחרים, שהבסיס להם הוא פרק 1 או פרק 4 (לדוגמה, בתי משפט לפשיטות רגל ומיסים).
החוקה לא מציינת במפורש שלרשות השופטת הפדרלית יש סמכות לביקורת שיפוטית על רשויות הממשל האחרות – כלומר הסמכות לבחון החלטות של הקונגרס ושל הרשות המבצעת, ובכלל זאת הסמכות לפסול חוקים ותקנות, בנימוק שהם אינם חוקתיים.
עם זאת, החוקה גם לא מציינת מפורש שאין לרשות השופטת סמכות כזו.
החוקה כן מציינת, בפרק 4, שהחוקה והחוקים של ארצות הברית הם החוק העליון, ובהתאם מכפיפה את השופטים בבתי המשפט של המדינות לחוק זה, ומחייבת אותם לפסוק על פיהם במקרה של קונפליקט בין חוק המדינה לחוקה או לחוקי הקונגרס.
מדברים של מנסחי החוקה וכן ממסמכים שמתעדים את הדיונים על אשרור החוקה, עולה שבני התקופה הבינו את "הסמכות השיפוטית" הפדרלית ככוללת את הסמכות לביקורת שיפוטית.
הן תומכי החוקה והן מתנגדיה האנטי-פדרליסטים הניחו בטיעוניהם שלבתי המשפט הפדרליים תהיה סמכות זו.
לפני אשרור החוקה, בתי משפט במדינות פסלו מספר חוקים של הרשויות המחוקקות של מדינותיהם.
בנוסף, חוק מערכת המשפט של 1789 נתן לבתי המשפט סמכות לביקורת שיפוטית באופן מפורש, ודיונים על חוקים שונים, כגון חוקי הזרים וההמרדה, בתקופת ראשית האיחוד, הניחו כי לבית המשפט העליון יש סמכות לביקורת שיפוטית.
פסיקות ודיונים של בית המשפט העליון בשנים הראשונות לאיחוד הניחו גם כן שלרשות השופטת הפדרלית יש סמכות לביקורת שיפוטית.
עם זאת, בית המשפט העליון הכריז לראשונה על סמכותו לביקורת שיפוטית רק ב-1803, בפסק דין מרבורי נגד מדיסון.
כתוצאה מכך, קבע מרשל שחלק זה בחוק בטל.
מרשל הסביר את הסמכות של בית המשפט העליון לביקורת שיפוטית, ראשית, על סמך ההיגיון הפנימי של החוקה ושל שיטת הממשל.
לדבריו, החוקה לא הייתה משרתת כל מטרה אם ניתן היה לעקוף את המגבלות שנמצאות בה בכל עת.
כיוון שהחוקה היא החוק העליון, שאינו ניתן לשינוי באמצעים רגילים, "חקיקה המנוגדת לחוקה אינה החוק".
בנוסף, מרשל נימק את הסמכות לביקורת שיפוטית על פי הטקסט של חלק 2, סעיף 1, בפרק זה, אשר קובע כי למערכת המשפט הפדרלית יש סמכות שיפוט בכל המקרים "שנובעים [arising under] מחוקה זו".
לפי מרשל "יהיה זה ראוותני במיוחד לחשוב שמנסחי החוקה התכוונו שיש להכריע לגבי מקרה כלשהו הנובע מהחוקה מבלי לבחון את המסמך שממנו הוא נובע".
יוצא מכך, שמעצם ההרשאה לבחון מקרים שנובעים מהחוקה עולה כי בסמכות בית המשפט לפרש את החוקה עצמה ולקבוע האם החוקים, התקנות והפעולות של רשויות הממשל האחרות עומדים במגבלות החוקתיות.
יחסי הרשות המחוקקת והרשות השופטת
החוקה מכוננת, באמצעות פרק 1 ופרק זה את הרשות המחוקקת והרשות השופטת כשתי רשויות נפרדות, אך היא גם יוצרת ביניהן מערכת יחסים, שבה הרשות השופטת מוגנת, מצד אחד, מפני התערבות יתרה של הקונגרס, והקונגרס רשאי, מצד שני, להסדיר את פעולת הרשות השופטת בדרכים שונות.
לקונגרס אין סמכות לשנות את הפסיקה של בתי המשפט או לחוקק חוקים המאפשרים לרשות המבצעת לעשות זאת.
בשנת 1792 הקונגרס חוקק חוק שאיפשר לבוגרי מלחמת העצמאות של ארצות הברית שנפצעו, לעתור לבתי המשפט של הסבב הרלוונטי להם (circuit courts) כדי לבקש קצבה.
לפי החוק, החלטות של בתי המשפט בעניינים אלו היו אמורות להיות נתונות לביקורת של מזכיר המלחמה, שהוא חלק מהרשות המבצעת.
חלק מבתי המשפט סירבו לעסוק בעתירות, הן בנימוק שהחלטות מסוג זה אינן מתאימות למערכת המשפט והן בנימוק שהחלטות בתי המשפט אינן נתונות לביקורת מצד הרשות המבצעת.
עתירה בנושא הגיעה לבית המשפט העליון בדרישה להורות לערכאות הנמוכות לטפל בבקשות לקצבה.
בזמן שבית המשפט העליון דן בנושא, הקונגרס שינה את החוק, כך שהעתירה התייתרה.
על אף שהתיק מעולם לא הוכרע בפסק דין, בתי המשפט הפדרליים התייחסו אליו בהמשך כתקדים לדחיית כל ניסיון לאפשר ביקורת של רשויות אחרות על החלטות שיפוטיות שניתנו.
בתיק המשמעותי האחרון בנושא משנת 1995, , הסביר השופט אנטונין סקאליה (שכתב עבור הרוב) כי "מנסחי החוקה חיו בין ההריסות של מערכת עם סמכויות חקיקה ושיפוט מעורבבות...
שאחרי המהפכה יצרו סכסוך פלגני ודיכוי מפלגתי".
לפי סקאליה, בתי המחוקקים המהפכנים התערבו תכופות בהחלטות שיפוטיות, ומנסחי החוקה ביקשו לתת למערכת השיפוטית מעמד נפרד מתוך רצון לפתור בעיה זו.
מכאן, לפי סקאליה, ההחלטה של מנסחי החוקה לתת את הסמכות השיפוטית "בידי בית משפט עליון אחד, ובידי בתי משפט הנמוכים" משקפת את העמדה לפיה לבתי המשפט יש את הסמכות לפרש את החוק ולהכריע על פיו, ולרשויות האחרונות אין כל סמכות להתערב בהחלטות סופיות של בתי המשפט ולפתוח אותן מחדש.
עם זאת, בעוד שהקונגרס לא יכול לצוות על בית המשפט לפתוח מחדש שתיקים שכבר נפסקו, הוא יכול לשנות את התוצאה המעשית של החלטות של בתי המשפט.
הקונגרס יכול להחליט בחקיקה מה יהיה הרכבו של בית המשפט העליון, אלו ערכאות נמוכות קיימות, מהי סמכות השיפוט של כל אחת מהערכאות ואת זמני המושב של בתי המשפט, כולל בית המשפט העליון.
שינויים בהגדרת הסמכויות והזמנים יכולים להשפיע על תיקים שעומדים בפני בית המשפט .
לדוגמה, ב-1801 העביר הקונגרס חקיקה ששינתה את זמני המושב של בית המשפט העליון, ובכך עיכב החלטה שממנה חששו חברי הקונגרס.
כתוצאה מכך, לא התכנס בית המשפט העליון במשך 14 חודשים.
כיוון שלרשות המחוקקת יש סמכות לכונן את הערכאות הנמוכות, מקובל שיש לקונגרס גם סמכות לקבוע עבורם כללים פרוצדורלים וכללים אחרים שקשורים בהסדרת תחום סמכותם.
חלק שני: כוח השיפוט, סמכות שיפוט ותנאי המשפט
הסעיף הראשון מפרט את תחום המקרים והמחלוקות שלהם רלוונטית הסמכות השיפוטית הפדרלית ובהם מותר לבתי המשפט הפדרליים להתערב.
סעיף זה חשוב להלכות מאוחרות יותר לגבי שפיטות וזכות העמידה.
הסעיף השני דן בתחום מצומצם יותר, שבו בית המשפט העליון הוא בעל "סמכות שיפוט מקורית" (original jurisdiction) – כלומר, תחום שבו הצדדים יכולים לפנות ישירות לבית המשפט העליון.
הסעיף גם קובע שבכל שאר התחומים, בית המשפט העליון ישמש כערכאה הגבוהה ביותר לערעורים.
הסעיף השלישי מחייב תנאים מסוימים, שעליהם להתקיים בבתי המשפט הפדרליים, כולל משפט בפני מושבעים.
סעיף זה מפרט תשע קטגוריות של "מקרים" (cases) או "מחלוקות" (controversies), שבהם יש למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט, ולכן הוא מכונה בספרות "Case or controversy clause".
בציטוט המובא להלן, שני חלקי המשפט הצבועים באפור צומצמו על ידי התיקון ה-11 לחוקה, שמהווה את הבסיס לחסינות הריבונית של מדינות ארצות הברית:
סמכות השיפוט של מערכת המשפט הפדרלית, כוללת גם מה שקשור לחוק ולמשפט המקובל וגם מה שקשור לתחום דיני היושר (equity), שבאנגליה ובחלק מהמדינות היה בידי בית משפט נפרד (Court of Chancery).
בפסק דין האחים כהן נגד וירג'יניה (Cohens v.
Virginia) משנת 1821, שבו הכריז בית המשפט העליון שבסמכותו לשמוע ערעורים על פסקי דין פליליים של בתי המשפט של המדינות, הסביר נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל שניתן לחלק את המקרים והמחלוקות שמופיעים בסעיף זה לשתי קבוצות.
בקבוצה הראשונה, הסמכות תלויה בדין שמהווה את העילה לעתירה, והיא כוללת מקרים שבהם הדין נובע מהחוקה עצמה, מהחוקים של ארצות הברית ומאמנות.
בקבוצה השנייה, הסמכות תלויה במאפיינים של הצדדים לעתירה, והיא כוללת עתירות שבהן הצדדים אינם אזרחים של מדינה אחת או מדינה אחת ואזרחיה.
בנוגע לשאלה האם בתי המשפט הפדרליים מוסמכים באופן אוטומטי לשפוט בכל המקרים והמחלוקות המצוינים בסעיף זה, בית המשפט העליון ומשפטנים רבים ענו בשלילה.
לפי פרשנותם, החוקה מגדירה את סמכות השיפוט הפדרלית המקסימלית האפשרית, והקונגרס רשאי להתקין בחוק את האמצעים שמאפשרים לבתי המשפט לשפוט בתיקים ומחלוקות שנמצאים בגדרה.
הקונגרס לא יכול להעניק לבתי המשפט הפדרליים סמכויות שיפוט נוספות, מעבר לאלו שמוגדרים בחוקה; עם זאת, הקונגרס גם לא מחויב למצות את כלל התחום המצוין בסעיף זה, ובפועל הסמכויות שהוענקו בחקיקה לבתי המשפט הפדרליים היו תמיד צרות יותר מהמקסימום האפשרי על פי החוקה.
החוקה מקנה למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט "על כל המקרים, בתחום החוק ודיני היושר, אשר נובעים מחוקה זו [ו]מהחוקים של ארצות הברית".
בספרות המשפטית, סמכות שיפוט זו נקראת "השאלה הפדרלית" (Federal question jurisdiction).
בוועידת החוקה היה מעט דיון על ניסוח זה, והצירים הסכימו שבנושאים הקשורים לחוקה ולחוק הפדרלי הסמכות השיפוטית העליונה היא מערכת המשפט הפדרלית ולא מערכת המשפט של כל מדינה באיחוד.
בית המשפט העליון הבהיר במספר פסקי דין שסמכות השיפוט הנובעת מהשפה המצוטטת לעיל היא רחבה.
בפסק דין "אוסבורן נגד הבנק של ארצות הברית" (Osborn v.
Bank of the United States) משנת 1824, הסביר ג'ון מרשל שבכל מקרה או מחלוקת שבהם פירוש החוקה או החוק הפדרלי יכול להשפיע על ההכרעה יש סמכות למערכת המשפט הפדרלית.
המקרה "נובע" (arising under) מהחוקה או מהחוקים, אם החוק או החוקה הם חלק מהתביעה המקורית, גם אם אין זה החלק העיקרי, ואפילו אם השאלה הפדרלית מהווה חלק קטן ושולי.
בנוסף, בכל מקרה שבו החלטה של בית משפט של מדינה תלויה במידה מסוימת בפרשנות של החוק הפדרלי או החוקה, לערכאות הערעור הפדרליות יש סמכות לשמוע ערעורים על החלטות בתי המשפט של המדינה.
בית המשפט העליון קבע גם שניתן להעביר תיקים מבתי משפט של המדינה לבתי המשפט הפדרליים בכל מקרה שבו ההגנה מעלה טיעונים הקשורים בחוק או בחוקה הפדרליים, גם אם בסיכומו של דבר טיעונים אלו לא הוכיחו עצמם כחיוניים להכרעה.
על אף רוחב היריעה של תחום "השאלה הפדרלית" על פי סעיף זה, בפועל תחום המקרים שניתנים להעברה לבתי המשפט הפדרלי צר יותר.
הסיבה לכך היא שהסמכות לקבוע אלו מקרים ומחלוקות יכולים להגיע למערכת הפדרלית נמצאת ברובה בידי הקונגרס, שרשאי לכונן את הערכאות הנמוכות ולהגדיר את תחום שיפוטן.
בתי המשפט הפדרליים פירשו את השפה של החוקים שחוקק הקונגרס באופן צר מפירושם את השפה של החוקה.
סמכות שיפוט לגבי אמנות וצירים דיפלומטים
הפסוקית שמעניקה למערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוט במקרים שנובעים מאמנות בין-לאומיות הוכנסה לסעיף זה מאוחר יחסית בדיונים בוועידת החוקה, בעצתו של ג'ון ראטלדג'.
ההצעה אושרה בוועידה פה אחד, ובכתבי הפדרליסט מס' 80 הסביר המילטון כי סמכות זו נדרשת כיוון שהיא קשורה ביכולת של הממשל הפדרלי לשמור על יחסי שלום עם מדינות זרות.
כאשר אמנה בין-לאומית מאושררת על ידי הסנאט, היא הופכת לחוק של ארצות הברית, ולרשות השופטת הפדרלית יש סמכות בלעדית לפרשה.
עם זאת, בית המשפט הבהיר שכפי שלחוקה יש עליונות על החוקים שמחוקק הקונגרס, כך היא עליונה גם ביחס לאמנות, ובמקרה שבו קיימת התנגשות בין אמנה לבין החוקה, ההבט הלא-חוקתי של האמנה אינו תקף.
ההצעה לכלול פסוקית שמעניקה לרשות השופטת הפדרלית סמכות בנוגע לשגרירים של מדינות זרות וצירים דיפלומטיים אחרים נוספה לחוקה ביוזמתו של ויליאם פטרסון.
כמו במקרה של אמנות, ההצדקה המרכזית לכך היא הצורך להעניק לרשויות הפדרליות את מלוא הסמכות בנושאים הקשורים ליחסי חוץ ולשימור השלום עם מדינות זרות.
בית המשפט העליון הבהיר שהסעיף נוגע לצירים דיפלומטיים זרים בלבד, ולא לדיפלומטים בשירות ארצות הברית.
בשיטת המשפט האנגלית, תחום המשפט הימי היה נתון בידי מערכת משפט נפרדת, שלא הייתה חלק מהמשפט המקובל.
האבות המייסדים של ארצות הברית הכירו זאת וחלקם (כולל ג'ון אדמס ואלכסנדר המילטון) התמחו במשפט ימי.
בקולוניות, המתיישבים האשימו את הבריטים בשימוש לרעה בבתי המשפט הימיים כדי לאכוף את חוק הבולים של 1765 ולהעמיד את המתיישבים למשפט שלא בפני מושבעים.
בזמן המהפכה, כל אחת מהמדינות הקימה בית משפט ימי נפרד, ובתקנון הקונפדרציה היה סעיף שאיפשר לקונגרס הקונפדרציה להקים מנגנון בוררות בעניינים שקשורים לחלוקת שלל ימי בין המדינות, אך מנגון זה כשל בחלק ניכר מהמקרים.
בוועידת החוקה היה ברור לצירים, ומקובל אף על האנטי-פדרליסטים, שתחום המשפט הימי צריך להיות מוסדר באופן לאומי, ולא בידי כל מדינה ומדינה, ושעל ארצות הברית הצעירה לקבל על עצמה את המשפט הימי שהיה מקובל על רוב האומות האחרות.
הוויכוח בוועידת החוקה לא היה, אם כן, על עצם מתן הסמכות השיפוטית בתחום זה לגוף פדרלי, אלא האם יש צורך לשם כך במוסד נפרד, כנהוג באנגליה.
הנוסח הסופי של החוקה מפקיד את סמכות השיפוט בתחום בידי מערכת המשפט הפדרלית הרגילה.
בחוק המשפט של 1789 העניק הקונגרס לבתי המשפט המחוזיים הפדרליים סמכות בלעדית לעסוק בתחום.
עם זאת, עד 1875 מדינות האיחוד שגובלות באוקיינוס המשיכו לחוקק חוקים הנוגעים לפעילות ימית.
ב-1874 פסק בית המשפט העליון שזוהי סמכות פדרלית בלעדית, ואף הוסיף שלקונגרס אין סמכות להאציל סמכות בנושא למדינות.
כיום, שני תחומי השיפוט המוזכרים בפסוקית זו – Admiralty ו-Maritime law – מתייחסים לתחום המשפט הימי באופן כללי, והם משמשים כביטויים נרדפים.
במשפט האנגלי ובקולוניות, היה לכל אחד מהמושגים משמעות מעט שונה.
Maritime law התייחס בעיקר למקרים שקשורים לספינות בלב ים, בעוד Admiralty התייחס בעיקר לשיטור מקומי יותר של שילוח ימי, נמלים, דיג וכדומה.
ג'וזף סטורי כתב בטקסט המכונן "הערות על החוקה של ארצות הברית" שמנסחי החוקה הוסיפו את המילה "maritime" כדי לשמור נגד הגדרה צרה מידי של המילה "admiralty".
המשפט הימי האנגלי לא חל על תעבורה ימית פנימית, וכך תחום זה הובן גם בארצות הברית עד אמצע המאה ה-19, אך ב-1845 הקונגרס חרג ממסורת זו והחיל את המשפט הימי על תעבורה ימית בתוך ארצות הברית.
ב-1851 קבע בית המשפט העליון שפעולה זו חוקתית.
מחלוקות שבהן ארצות הברית היא צד
החוקה מעניקה סמכות שיפוט למערכת המשפט הפדרלית בכל המחלוקות שבהן ארצות הברית היא אחד מבעלי הדין.
סמכות זו לא עוררה מחלוקת בוועידת החוקה.
בפסק דין צ'ישולם נגד ג'ורג'יה, הסביר נשיא בית המשפט העליון ג'ון ג'יי שהענקת סמכות זו היא הכרחית, שכן "בתיקים שבהם לכל האומה יש עניין, לא יהיה זה שוויוני או ראוי לתת לאחת מהמדינות להכריע ולחשב את הצדק שמגיע לאחרות".
כלל זה נכון בכל המקרים שבהם ארצות הברית היא התובעת.
החוקה לא מציינת בפירוש שלארצות הברית יש זכות להיות תובעת, אך מאז השנים של הראשונות האיחוד בתי המשפט הכירו בזכות זו, גם כאשר הקונגרס לא אישר זאת לרשות המבצעת במפורש.
ארצות הברית יכולה לתבוע גם את מדינות האיחוד, על אף החסינות הריבונית שלהן.
הפעם הראשונה שבה ארצות הברית עשתה זאת הייתה ב-1890, בתביעה נגד קרוליינה הצפונית, שבה בית המשפט לא דן כלל בשאלת הסמכות של ארצות הברית לתבוע.
ב-1892, ארצות הברית תבעה את טקסס בהקשר לסכסוך על הגבולות בין טקסס לאוקלהומה.
טקסס טענה בפני בית המשפט שלארצות הברית אין זכות לתבוע מדינה ללא הסכמתה.
ג'ון מרשל הרלן כתב בפסק הדין שהחוקה לא מונעת מארצות הברית לתבוע את מדינות האיחוד, ושטקסס הסכימה להיתבע כשהיא נכנסה לאיחוד.
כיוון שארצות הברית נהנית מחסינות ריבונית, תביעות נגד ארצות הברית אפשריות רק במקרים שבהם הקונגרס ויתר באופן ברור על החסינות, כפי שנעשה בתחומים שונים, כגון בחוק התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות ו"חוק טאקר" , שאישר תביעות כאשר ארצות הברית היא צד לחוזה ובעניינים אחרים הקשורים למסים ולתביעות כספיות.
במקרים כאלו, שבהם ארצות הברית היא הנתבעת הישירה, סעיף זה תקף תמיד, והם נידונים במערכת המשפט הפדרלית.
מקרים שבהם הנתבע הוא נושא משרה רשמית של ארצות הברית הם מורכבים יותר, ורק בחלקם סעיף זה הוא עילה להעברת התיק למערכת המשפט הפדרלית.
יצירת מנגנון שיאפשר פתרון סכסוכים ומחלוקות בין מדינות, באופן שמחזק את האיחוד, הייתה אחת מהמטרות המרכזיות שמנסחי החוקה ביקשו לפתור.
מרבית הסכסוכים בתקופת המהפכה וראשית האיחוד נגעו למחלוקות לגבי גבולות בין המדינות וחלוקה של משאבי מים.
בראשית הדיונים בוועידת החוקה, נטו הצירים להותיר על כנו את המנגנון זה, שזכה להצלחה חלקית.
אולם, בהמשך בחרו הנציגים לבטל את המנגנון ולהפקיד את פתרון המחלוקות בין המדינות בידי הרשות השופטת הפדרלית.
החלטה זו מהווה חריג בולט לגישה שבה נקטו מנסחי החוקה, שבאופן כללי נטתה להפעלת הסמכות של הממשל הפדרלי ישירות על פרטים ולא על המדינות.
בית המשפט העליון הוא לעיתים הערכאה הראשונה שדנה במחלוקות בין מדינות , ולכן במקרים רבים הכרעה במחלוקות אלה נסמכת על בירור עובדתי, ולא רק על פירוש החוק.
לצורך בחינת העובדות בית המשפט ממנה על פי רוב מומחה מיוחד מטעמו (Special Master).
מחלוקות בין מדינות לבין אזרחים של מדינה אחרת
החוקה המקורית קובעת שלמערכת המשפט הפדרלית יש סמכות לשפוט בכל המחלוקות בין אזרחי מדינה אחת לבין מדינה אחרת וכן בין מדינה לאזרחי מדינה זרה.
העיקרון של חסינות ריבונית היה מוכר למנסחי החוקה כחלק מהמשפט המקובל, אך חלק ממנסחי החוקה חשבו שהכרחי להפקיד בידי מערכת המשפט הפדרלית סמכות מסוימת לשיפוט בסכסוכים בין אזרחים לבין מדינות, בעיקר על מנת להבטיח שהמדינות יקיימו חוזים ויראו עצמן מחויבות להחזיר חובות.
מנגד, אנטי-פדרליסטים שהתנגדו לאשרור החוקה ראו במתן סמכות כזו פגיעה אנושה בריבונות של המדינות.
לנוכח המחלוקת הרבה שעורר הסעיף, חלק ממנסחי החוקה, כולל אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון, טענו שהסעיף משאיר את החסינות הריבונית של המדינות על כנה, ורק מאפשר למערכת המשפט הפדרלית לשפוט במקרים שבהם המדינה היא העותרת נגד אזרח של מדינה אחרת.
בית המשפט העליון לא קיבל את העמדה הזו, ופסק דין צ'ישולם נגד ג'ורג'יה משנת 1793 קבע שהסעיף מעניק לבתי המשפט הפדרליים את הסמכות לשפוט במקרים שבהם אזרחים של מדינה אחת תובעים מדינה אחרת, וכן שהסעיף מבטל למעשה את החסינות הריבונית שהייתה מקובלת במשפט המקובל.
בעקבות הפסיקה החלו, כמעט באופן מיידי, ניסיונות לתקן את החוקה, וב-1795 אושרר התיקון ה-11, שהשיב למדינות את חסינותן מפני תביעות של אזרחי מדינות אחרות באיחוד ומדינות זרות.
התיקון ה-11 לא ייתר לחלוטין את החלק הזה של הסעיף, שכן הוא מתייחס רק לתביעות נגד מדינות (שבהן המדינה היא המשיב) ולא לתביעות של המדינות עצמן נגד אזרחים של מדינה אחרת (שבהן המדינה היא העותרת).
הפסוקית היא עדיין המקור לסמכות השיפוט של בתי המשפוט הפדרליים במקרים שבהם המדינה היא העותרת וכן במקרים שבהם המדינה ויתרה במפורש על חסינותה הריבונית.
מחלוקות בין מדינה או אזרחיה לבין מדינות זרות, אזרחיה או נתיניה
התחולה של פסוקית זו צומצמה על ידי התיקון ה-11, שמוציא מסמכות השיפוט של בתי הפדרליים תביעות של מדינות זרות נגד מדינות האיחוד.
בנוסף, בית המשפט העליון פירש את המשפט הבין-לאומי באופן שמקנה למדינות זרות חסינות ריבונית במערכת המשפט של ארצות הברית, כך שלא ניתן לתבוע מדינה זרה ללא הסכמתה.
חסינות זו אינה אבסולוטית – אם מדינה זרה החלה בהליכים משפטיים בארצות הברית היא במובלע מוותרת על חסינותה וחשופה לתביעות נגדיות או לכל החלטה שתתקבל בבית המשפט במסגרת ההליכים.
הכללים שקבע הקונגרס לגבי סמכות השיפוט של הערכאות הפדרליות השונות צמצמו גם את האפשרות לתבוע אזרחים של מדינה זרה, אך לא ביטלו אותה לחלוטין.
מחלוקות בין אזרחים של מדינות שונות
החוקה מעניקה לרשות השופטת הפדרלית את הסמכות לשפוט במחלוקות שקשורות לאזרחים ממדינות שונות.
בעגה המשפטית תחום השיפוט בתיקים כאלה נקרא Diversity jurisdiction.
ההרשאה לשפוט במחלוקות מסוג זה לא עוררה מחלוקת בוועידת החוקה ורישומי הדיונים לא מאירים את הסיבות שבשלן בחרו הצירים להוסיף את סמכות השיפוט הזו.
לאחר אשרור החוקה התגלתה מחלוקת בשאלה האם הסעיף מחייב את בתי המשפט לדון במחלוקות כאלו, ללא קשר לחקיקת הקונגרס, או שהוא רק מרשה לקונגרס לחוקק חוקים המאפשרים לרשות השופטת לדון במחלוקות כאלו, על פי ראותו.
השופט ג'וזף סטורי כתב בפסק דין מ-1816 שלשון החוקה היא מחייבת, ושהקונגרס חוטא לחובתו אם הוא לא מאפשר להוציא אותה לפועל.
עם זאת, פסיקות רבות מאוחרות יותר של בית המשפט העליון, החל מאמצע המאה ה-19, קבעו שהחוקה מאפשרת לקונגרס, ולא מחייבת אותו, לתת סמכות עניינית לבתי המשפט הפדרליים.
מאז חוק המשפט של 1789, חוקק הקונגרס מספר חוקים המאפשרים לתיקים אזרחיים שבהם מעורבים אזרחי מדינות שונות להגיע לבתי המשפט הפדרליים.
החוק התקף כיום נותן לבתי המשפט הפדרליים המחוזיים את הסמכות לשמש כערכאה ראשונה בתיקים שבהם מעורבים אזרחים בין מדינות שונות או אזרחים של מדינה אחת ואזרחים ממדינה זרה, ובלבד שסכום המחלוקת הוא 75,000 דולר לפחות.
חוקים רבים אחרים מגדירים קריטריונים שונים לסמכות השיפוטית על פי המקרה, כגון במקרה של תובענות ייצוגיות.
חוקי הקונגרס אינם מעניקים סמכות שיפוטית פדרלית בענייני נישואים וגירושים ובענייני אישור צוואה.
מחלוקת פרשנית נוספת נוגעת לאזרחים שאינם תושבי מדינות, אלא תושבי מחוז קולומביה או הטריטוריות של ארצות הברית.
בפסק דין הפבורן נגד אלזי (Hepburn v.
Ellzey) משנת 1804 קבע נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל, שתושבי מחוז קולומביה אינם אזרחי אף מדינה ולכן הם אינם יכולים, על בסיס פסוקית זו, לתבוע אזרחי מדינה בבית המשפט הפדרלי.
ב-1940 חוקק הקונגרס חוק במטרה לענות על הבעיה, שקבע כי לבתי המשפט הפדרליים יש סמכות שיפוט בתיקים שבהם מעורבים אזרחי מחוז קולומביה, הוואי או אלסקה ואזרחים מכל מדינה או טריטוריה אחרת.
בעתירה נגד החוק, שהגיעה לבית המשפט העליון, אישרו רוב השופטים את חוקתיותו, אף ששופטי הרוב לא הצליחו להגיע לההסכמה לגבי הנימוקים לתוצאה זו.
עוד מחלוקת פרשנית נוגעת ל"אזרחות" של תאגידים וארגונים אחרים.
בית המשפט העליון הגיע לאורך ההיסטוריה למסקנות שונות בנושא, וכך גם הקונגרס.
כיום, למטרת סעיף זה, תאגידים נחשבים לאישיות משפטית בעלת "אזרחות" במדינה שבה הם התאגדו וכן בכל מדינה שמהווה את המקום המרכזי שבה הם פועלים מסחרית.
ארגונים שאינם תאגידים, כגון ארגוני עובדים, לא נהנים מאותה ההגדרה, וההגדרה של ה"אזרחות" שלהם קשורה באזרחות של כל אחד מחבריהם.
הסעיף קובע שלמערכת המשפט הפדרלית סמכות שיפוטית במחלוקות בין אזרחי אותה מדינה שטוענים למענקי קרקעות ממדינות אחרות.
המקור של פסוקית זו הוא תקנון הקונפדרציה, שנתן לקונגרס סמכות להיות בורר כמוצא אחרון בסכסוכים על מענקי קרקעות.
בוועידת החוקה הוצע תחילה לשמר את סמכות הקונגרס בנושא, אך לאחר מכן הוחלט כי הסמכות השיפוטית בעניין תעבור לרשות השופטת.
מענקי קרקעות מתחרים היו מקור לסכסוכים רבים בתקופה הקולוניאלית.
הצ'רטרים המלכותיים לא תמיד היו ברורים, וחלק מהקולוניות (לאחר מכן המדינות) ביקשו להבטיח לעצמן שטחים בטריטוריות שונות על ידי מענקי קרקעות למתיישבים, לחיילים משוחררים, כאמצעי לפירעון חובות וכדומה.
לאחר הקמת האיחוד, חקיקה של הקונגרס בתחום והסכמים בין המדינות הפכו את הפסוקית לחסרת משמעות מעשית.
עם זאת, הקונגרס פעל על פי ההרשאה החוקתית והעניק לבתי המשפט הפדרליים סמכות שיפוט במחלוקות מהסוג הזה, שמתעוררות לעיתים רחוקות מאוד.
סעיף 1 (מקרים ומחלוקות, המשך): שפיטות
מעבר למגבלות על התחומים בהם חלה הסמכות השיפוטית הפדרלית, המילים "מקרים" (cases) ו"מחלוקות" (controversies) פורשו על ידי בתי המשפט באופן שמציב מגבלות נוספות על הזכות לעתור לבתי המשפט הפדרליים ועל הכוח השיפוטי.
באופן כללי, בתי המשפט הפדרליים יכולים לפסוק רק ב"מקרים או מחלוקות ממשיים" וכדי שהפנייה לבית המשפט תהיה שפיטה, היא צריכה לא להיות בקשה לחוות דעה מייעצת, לפונה צריכה להיות זכות עמידה, על הפנייה להיות בשלה (לא מוקדמת מידי), לא מיותרת (לא מאוחרת מידי) ולא ליפול בגדר דוקטרינת השאלה הפוליטית.
לבתי המשפט הפדרליים אין סמכות להציע חוות דעה מייעצות – חוות דעה לגבי החוק בנושאים היפותטיים או עתידיים, כולל בקשות לייעוץ משפטי לגבי חקיקה ומדיניות.
בבתי המשפט באנגליה ובחלק ממדינות ארצות הברית, היה נהוג שבמקרים מסוימים פונה הרשות המבצעת או הרשות המחוקקת לבית המשפט הגבוה בבקשה לעצה לגבי משאלות משפטיות.
בהתאם, ג'ורג' וושינגטון פנה ב-1793 לנשיא בית המשפט העליון ג'ון ג'יי, בבקשה לעצה הנוגעת ליחסים בין ארצות הברית לצרפת ולשאלת הנייטרליות של ארצות הברית במלחמות המהפכה הצרפתית.
שופטי בית המשפט ענו במכתב לוושינגטון, בו הם דחו את הבקשה, בהדגישם את חשיבות הפרדת הרשויות בארצות הברית.
בתי המשפט הפדרליים דבקו מאז בעיקרון לפיו בסמכותם לפסוק רק במקרים או מחלוקות ממשיים, שמתעוררים בין צדדים יריבים.
בנוסף, הסמכות המשפטית מוגבלת למקרים ולמחלוקות שבהם קיימת יריבות אמיתית בין בעלי הדין הבאים בפני בית המשפט, כלומר הם לא מבקשים מבית המשפט להגיע לאותה תוצאה.
עיקרון זה קשור לאיסור על חוות דעה מייעצות וכן בכך שמערכת המשפט הפדרלית מבוססת על שיטת המשפט האדברסרית הנהוגה ברוב המדינות שבהן נהוג המשפט המקובל.
בית המשפט העליון הסביר את הדרישה לקיום יריבות אמיתית בפסק דין לורד נגד ויזי (Lord v.
Veazie) משנת 1850, שבו הוא סירב לפסוק בעתירה שיוצרה באופן מלאכותי בין שני צדדים שקיוו לאותה התוצאה.
עם זאת, החל מאמצע המאה ה-20 החל בית המשפט העליון לאמץ גישה גמישה יותר בנושא.
על בתי המשפט לדחות פניות (עתירות או תביעות) שבהן הפונים כשלו בביסוס אחד או יותר משלושת התנאים האלו, והם יכולים לדחות אותן על הסף מבלי להגיע לדיון לגבי הפן המהותי של הפנייה.
אחת התוצאות של דוקטרינה זו היא שאזרח לא יכול לפנות לבית המשפט בשם הפגיעה באינטרס כללי או לאומי.
בית המשפט העליון הסביר שאם הרשות השופטת תדון באינטרס כללי מעין זה, יהיה בכך גם פגיעה בעיקרון הפרדת הרשויות, שכן הרשויות המחוקקת והמבצעת אחראיות על התאמת החוק והמדיניות לאינטרס הלאומי, וגם פעולה בניגוד לדרישה החוקתית מבתי המשפט לעסוק במקרים ומחלוקות ממשיים.
הדוקטרינה המודרנית של זכות העמידה התגבשה החל משנות העשרים של המאה העשרים.
בפסק דין פיירצ'יילד נגד יוז (Fairchild v.
Hughes) משנת 1922 נדחתה עתירה של אזרח, שטען כי זכותו לעתור מתבססת על עצם מעמדו כאזרח ארצות הברית.
בפסק דין מסצ'וסטס נגד מלון (Massachusetts v.
Mellon) משנת 1923 דחה בית המשפט עתירות נגד חוק פדרלי שיצר תוכנית לעידוד הגנות על בריאות האם והיילוד, בהן העותרים טענו כי הם נפגעים מהתוכנית בגלל עצם היותם משלמי מיסים.
השופט ג'ורג' סאת'רלנד כתב עבור כל השופטים ש"הצד שקורא לעזרתה של הסמכות [השיפוטית] חייב להיות מסוגל להראות, לא רק שהחקיקה אינה תקפה [חוקתית], אלא גם שהוא נפגע ישירות, או נמצא בסכנה מיידית לפגיעה ישירה, כתוצאה מאכיפתה, ולא רק שהוא סובל באיזושהי דרך כללית יחד עם כלל האנשים".
החל משנות ה-40 של המאה ה-20 ועד שנות ה-70, כשברקע התרחבותה של הבירוקרטיה הפדרלית, גיבש בית המשפט העליון גישה מתירנית יותר לגבי זכות העמידה.
כך למשל, בפסק דין United States v.
פסיקה זו נחשבת לשיא של הגמשת זכות העמידה בארצות הברית.
החל משנות ה-70 חזר בית המשפט להקשיח את דוקטרינת העמידה, ובפסק דין "לוחאן נגד מגני חיות הבר" (Lujan v.
Defenders of Wildlife) כתב אנטונין סקאליה עבור הרוב את "מבחן לוחאן", שהוא הדוקטרינה המקובלת כיום.
מבחן לוחאן כולל את האלמנטים הבאים, שעל הפונה לבית המשפט להוכיח:
פגיעה עובדתית (injury in fact) – על הפונה לבית המשפט להוכיח שהוא סובל כעת או עומד לסבול באופן מיידי מפגיעה ממשית ("אמיתית" ולא "אבסטרקטית") ואישית (כלומר, שהפגיעה משפיעה עליו באופן אינדיבידואלי);
סיבתיות – על הפונה להראות שניתן לייחס את הפגיעה העובדתית שלה הוא טוען לפעולה של הצד השני.
במסגרת תנאי זה עשוי הפונה להידרש להראות שלא ניתן לייחס את הפגיעה לפעולות של צד שלישי, שאינו בעל דין;
היתכנות של סעד מבית המשפט (redressability) – על הפונה להראות שאם בית המשפט יסכים עמו, יכול בית המשפט לתת לו סעד, כגון פיצוי כספי (אם הפגיעה כבר נעשתה) או צו מניעה (אם צפויה פגיעה מיידית עתידית).
"דוקטרינת הבשלות" (Ripeness doctrine) מתייחסת לזמן הפנייה לבית המשפט, ובסיסה הוא העיקרון שעל בתי המשפט הפדרליים להימנע מלדון בנושאים שעוד לא התבררה הרלוונטיות שלהם, במובן שהם תלויים באירועים הצפויים בעתיד, שאפשרי כי לא יתקיימו כפי שצפוי או לא יתקיימו כלל.
בית המשפט העליון הסביר פעמים רבות שהמקור החוקתי לדוקטרינת הבשלות הוא בסעיף זה.
בית המשפט העליון הכיר גם בכך שמעבר לשיקולים החוקתיים, ניתן לשקול באופן פרגמטי האם המקרה בשל להחלטה בבית המשפט, אך מאז 2014 גילה בית המשפט העליון חשדנות כלפי שיקולים כאלו והעדיף להסתמך על שיקולים חוקתיים בלבד.
דוקטרינת הבשלות המודרנית גובשה בשלושה פסקי דין שכתב ג'ון מרשל הרלן השני עבור רוב השופטים בשנת 1967. בתיק הראשון עתרו מעבדות אבוט נגד מזכיר הבריאות ג'ון גרדנר , בבקשה למנוע יישום של תקנות אסדרה חדשות של מנהל המזון והתרופות, לפני שתקנות אלה נאכפו.
בשני התיקים האחרים עתרו גופים אחרים בדרישה דומה.
בפסק הדין קבע בית המשפט שחלק מהנושאים שעלו בעתירה בשלים להכרעה בבתי המשפט וחלקם לא.
בתוך כך קבע הרלן שני קריטריונים לבדיקת הבשלות של תיקים.
ראשית, בעניין ההתאמה של התיקים להכרעה משפטית, קבע הרלן שתיקים שהעניין בהם הוא משפטי בלבד סביר יותר שיהיו בשלים להכרעה.
מנגד, תיקים שבהם נדרשת הבנה של העובדות והרקע של המחלוקת, סביר יותר שניתן יהיה להכריעם לאחר ניסיון ממשי לאכוף את החוק או התקנות.
שנית, במקרים או מחלוקות שבהם העותרים צפויים לעמוד בפני תוצאות שליליות מיידיות ורבות השפעה, כגון תפיסה של רכוש, קנסות כבדים, פרסום שלילי, או אחריות פלילית, סביר יותר שעתירה תהיה בשלה לפני האכיפה.
מאז החלטה זו השתמשו בתי המשפט בדוקטרינת הבשלות פעמים רבות ופיתח באופן מפורט יותר את שני הקריטריונים שהציע הרלן.
כמו דוקטרינת הבשלות, דוקטרינת ההתייתרות (Mootness doctrine), מתייחסת לזמן שבו נידונה הפנייה לבית המשפט ומתבססת על "סעיף המקרים או מחלוקות".
לפי דוקטרינה זו, לבתי משפט פדרליים אין סמכות לדון במקרים או מחלוקות שאינם "חיים", כלומר שהמחלוקת שבבסיס העתירה אינה רלוונטית או שלבעלי הדין כבר אין אינטרס ממשי בתוצאה של הדיון בבית המשפט.
המחלוקת בין הצדדים צריכה להיות ממשית, לא רק בזמן הפנייה הראשונית לבית המשפט, אלא לאורך כל שלביה בבית המשפט.
לדוגמה, בתיק דפוניס נגד אודגרד (DeFunis v.
Odegaard) משנת 1974, אזרח יהודי תבע את אוניברסיטת וושינגטון, בטענה שהוא לא התקבל ללימודים בגלל מדיניות ההעדפה המתקנת הגזעית של המוסד; אך לאחר שהוא הגיש את התביעה, הורה בית משפט של המדינה לקבלו ללימודים.
בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שהעתירה לא יכולה להמשיך כיוון שהיא התייתרה, בעקבות קבלתו ללימודים.
במובן זה, בעוד שדוקטרינת הבשלות מונעת מעתירות להגיע מוקדם מידי באופן שאינו עולה בקנה אחד עם סעיף זה בחוקה, דוקטרינת ההתייתרות מונעת את הפעלת סמכות השיפוט מאוחר מידי.
בפסיקה של בית המשפט העליון התפתחו גם מספר חריגים לדוקטרינת ההתייתרות.
בפרט, במקרים שבהם הצד שכנגדו הוגשה התביעה לבית המשפט משנה את פעולותיו או מדיניותו על מנת לחמוק מבית המשפט וניתן לצפות באופן סביר שלאחר שיפסקו ההליכים הצד שמתלונן יחזור לסבול מאותן הפעולות.
דוקטרינת השאלה הפוליטית מגדירה באופן רופף תחום של מקרים שאינם שפיטים, משום ששיקול הדעת בעניינם נתון בלעדית לרשות ממשל אחרת או משום שלרשות השופטת אין כלים או סמכות לפתור את המחלוקת.
פסיקות של בית המשפט העליון הבהירו שהמקור החוקתי לדוקטרינה הוא סעיף זה.
עם זאת, ישנם משפטנים ופרשנים שסבורים כי הקשר בין הדוקטרינה לטקסט של סעיף זה הוא רופף.
בתי המשפט הפדרליים עוסקים כל העת בשאלות "פוליטיות", במובן הרגיל של המילה, והטבע הספציפי של שאלות פוליטיות שאינן שפיטות הובהר בפסיקות בתי המשפט.
הפסיקה הראשונה של בית המשפט העליון שהזכירה את האפשרות למקרים שאינם שפיטים משום שהם בגדר שאלה פוליטית היא פסק דין מרבורי נגד מדיסון, שבו כתב ג'ון מרשל כי "שאלות, שבטבען הן פוליטיות, או שהחוקה או החוק מעמידים בפני הרשות המבצעת, לעולם לא ניתן להכריען בבית משפט זה".
בהמשך מרשל הבהיר שכוונתו לשאלות שבהן ניתן לרשות המבצעת שיקול דעת בלעדי לבחינתן, וכן שהתחום של השאלות הפוליטיות שאינן שפיטות לא כולל מקרים שבהם החוק מטיל חובה כלשהי על הרשות המבצעת ואי-עמידה בחובה זו יוצר פגיעה בבעל דין.
בשנים לאחר מכן בית המשפט פירט לגבי מקרים שונים שאינם שפיטים משום שהם בגדר שאלה פוליטית, כגון בחינת החוקיות של שימוש הנשיא במיליציה בעת חירום, שאלות הנוגעות לריבונות וליחסי החוץ של ארצות הברית והכרה בעמים ילידים.
בהקשר של מרד דור ברוד איילנד, קבע בית המשפט העליון בשנת 1849, שהשאלה האם הממשל של מדינה בארצות הברית הוא רפובליקני מספיק ולגיטימי אינה בסמכות בית המשפט.
לפי הפסיקה, אף שהחוקה מבטיחה בפרק 4 (חלק רביעי, סעיף 1) שכל המדינות יהיו רפובליקניות, החלטות בנושא נמצאות מחוץ לסמכות השיפוט של מערכת המשפט הפדרלית ונמצאות בידי הקונגרס.
דוגמאות נוספות לתחומים שבית המשפט מצא בהם שאלות פוליטיות הם הטיה בקביעת מחוזות בחירה על בסיס פוליטי-מפלגתי (לא גזעני) ומשפטי הדחה של נושאי משרות בקונגרס.
בפסק דין בייקר נגד קאר (Baker v.
Carr) משנת 1962, פירט בית המשפט העליון לגבי שישה תחומים שבאים בגדר "דוקטרינת השאלה הפוליטית".
השופט ויליאם ברנן כתב עבור רוב של שופטי העליון שמקרים הם פוליטיים בטבעם אם הם נופלים בקטגוריות הבאות:
הטקסט של החוקה מפקיד נושא מסוים, ללא ספק, בידי רשות ממשל כלשהי (לדוגמה, נושאי חוץ בידי הרשות המבצעת);
אין סטנדרטים שניתן לגלותם ולטפל בהם באופן משפטי;
אין אפשרות להחליט בנושא מבלי להכריע קודם בענייני מדיניות באופן שבבירור מערב שיקול דעת שאינו משפטי;
אין לבית המשפט אפשרות להגיע להכרעה עצמאית מבלי להפגין חוסר כבוד לרשויות הממשל האחרות;
קיים צורך בלתי-רגיל להיצמד, מבלי להטיל ספק, להחלטה פוליטית קודמת;
קיים פוטנציאל למבוכה הנובע מהצהרות שונות של רשויות הממשל השונות לגבי אותה שאלה.
סעיף 2: בית המשפט העליון כערכאה ראשונה וכערכאת ערעור
סעיף זה מגדיר שני סוגים של סמכויות שיפוט של בית המשפט העליון: (1) סמכות שיפוט "מקורית" – כלומר, מקרים שבהם בית המשפט העליון משמש כערכאה ראשונה, ובעלי הדין יכולים להגיש את עתירתם ישירות לבית המשפט העליון ללא צורך בדיון קודם בערכאות נמוכות יותר; (2) סמכות שיפוט כערכאת ערעור.
לבית המשפט סמכות שיפוט מקורית במקרים שנוגעים לדיפולומטים זרים ולמדינות האיחוד.
סמכות זו נובעת ישירות מהחוקה, ללא צורך בחקיקה של הקונגרס.
סמכות הערעור נתונה לבית המשפט העליון בכל המקרים האחרים שבהם יש לבית המשפט סמכות על פי סעיף 1 בחלק זה, אך כאן יכול הקונגרס לקבוע חריגים והסדרים לגבי הגעת תיקי ערעור לבית המשפט העליון.
התחום הצר של המקרים שבהם משמש בית המשפט העליון כערכאה מקורית קבוע בסעיף זה, ובית המשפט העליון קבע שהקונגרס אינו רשאי לצמצמו או להרחיבו, אך הוא יכול להעניק סמכות שיפוט מקבילה לערכאות הנמוכות.
האיסור לצמצם או להרחיב את סמכות השיפוט המקורית של בית המשפט העליון היה מרכזי לפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שבו קבע בית המשפט, לראשונה, כי לבתי המשפט הפדרליים יש סמכות לביקורת שיפוטית של חקיקת הקונגרס.
ג'ון מרשל פסל בפסק הדין סעיף בחוק מערכת המשפט של 1789, שבו העניק הקונגרס לבית המשפט העליון את הסמכות לתת צו עשה כערכאה ראשונה.
מרשל הבהיר שהחוקה לא מעניקה סמכות כזו לבית המשפט העליון ושהקונגרס לא יכול להרחיב או לצמצם את הסמכות של בית המשפט כערכאה ראשונה.
שאלת הייחודיות עלתה במספר תיקים שהגיעו לבית המשפט העליון, אך במהלך המאה ה-19 אישר בית המשפט שהסמכות המקורית אינה בהכרח ייחודית.
שופט בית המשפט העליון הוראס גריי כתב בפסק דין "ויסקונסין נגד חברת הביטוח פליקן" משנת 1888, שהעובדה שהחוק מ-1789 התקבל על ידי קונגרס שבו ישבו אישים שהשתתפו בכתיבת החוקה מעידה על כך שהפרשנות הנכונה של הסעיף לא מחייבת ייחודיות.
החוק התקף כיום (שאושר ב-1978) קובע שלבית המשפט העליון יש סמכות מקורית וייחודית במחלוקות בין שתי מדינות או יותר, ושקיימת לו סמכות מקורית אך לא ייחודית בכל המקרים האחרים המצוינים בסעיף (צירים דיפלומטיים, מחלוקות בין ארצות הברית למדינה ובין מדינות לאזרחים של מדינה אחרת או זרים).
ההיגיון מאחורי חלוקה זו הוא שבמחלוקות בין מדינות לשופטים בערכאות נמוכות, שמגיעים במקרים רבים מהמדינות המסוכסכות, צפוי להיות יותר קשה לשפוט באופן חסר פניות.
תיקים שבהם יושב בית המשפט העליון כערכאה ראשונה הם נדירים יחסית – פחות מ-200 תיקים מאז ייסודה של ארצות הברית – אך הם נוגעים לנושאים חשובים כגון סכסוכי גבולות ומחלוקות לגבי מקורות מים, ומחלוקות על משאבים והסדרי מסחר.
לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית פירש בית המשפט העליון את סמכותו החוקתית לעסוק בתיקים כערכאה ראשונה כהרשאה ולא כחובה.
כאשר מדינה רוצה לעתור נגד מדינה אחרת היא מגישה לבית המשפט העליון בקשה להנחת כתב תלונה (Bill of complaint), והשופטים יכולים לדחותה, למשל בטענה שהתלונה טריוויאלית מידי, רחבה מידי או שלמדינה אין זכות עמידה.
בנושא זה התעוררה מידה מוגבלת של מחלוקת, כאשר חלק מהמשפטנים והשופטים טענו שהחוקה מחייבת את בית המשפט לדון במחלוקות שבהם לבית המשפט העליון יש סמכות מקורית וייחודית.
לדוגמה, בשנת 2020, במסגרת הניסיונות של דונלד טראמפ למנוע את אישור תוצאות הבחירות לנשיאות, דחה בית המשפט את הבקשה של טקסס להניח כתב תלונה נגד פנסילווניה, ג'ורג'יה, מישיגן וויסקונסין.
בית המשפט קבע שלטקסס אין זכות עמידה בתביעה הנוגעת לבחירות במדינות אחרות, אך השופט סמואל אליטו צירף להחלטה הצהרה שבה הוא הביע את דעתו כי לבית המשפט אין סמכות לדחות בקשה להגיש כתב תלונה במקרים שנמצאים בתחום הסמכות המקורית של בית המשפט.
קלארנס תומאס, שהצטרף להצהרה של אליטו, הביע עמדה זהה בתיק קודם, שבו נדחתה בקשה של אריזונה להגיש כתב תלונה נגד קליפורניה.
הרוב המוחלט של התיקים שבהם דן בית המשפט העליון מגיעים אליו כערכאת ערעור ולא כערכאה ראשונה.
ישנם שני מקורות לתיקים שמגיעים לבית המשפט העליון כערכאת ערעור – תיקים שמגיעים מהערכאות הפדרליות הנמוכות שכונן הקונגרס ותיקים שהוכרעו בבתי המשפט של המדינות ועוסקים בדין הפדרלי.
במקרה של ערעורים על החלטות הערכאות הפדרליות הנמוכות, לקונגרס הסמכות להחליט על הפרוצדורה שקשורה בערעורים ועל התנאים שיש לקיים בשביל לערער לבית המשפט העליון.
באשר לערעורים שמגיעים מבתי המשפט של המדינות, החוק שקבע הקונגרס וההלכה שנקבעה בפסקי דין קובעים שבית המשפט העליון ידון רק בתיקים שלא ניתן עוד לערער עליהם במערכת המשפט של המדינה.
בית המשפט העליון הבהיר שסמכותו לדון בהחלטות של בתי הדין של המדינות מצומצמת רק למקרים שבהם בית הדין של המדינה הסתמך על הדין הפדרלי או במקרים שבהם ברור כי היה ראוי להסתמך על הדין הפדרלי.
ג'קסון כתב שהסיבה לסירוב של בית המשפט העליון לדון בתיקים שמבוססים על הדין של המדינה ולא על הדין הפדרלי היא "ברורה מאליה" ו"מצויה בחלוקת הכוח בין המדינה לבין מערכת המשפט הפדרלית ובמגבלת תחום השיפוט שלנו".
היסטורית, הקונגרס הגדיר שני מסלולים פרוצדורליים לערעור לבית המשפט העליון – ערעור בזכות וערעור ברשות, שנעשה על ידי הגשת בקשה לצו עיון מחדש.
ההבדל המרכזי בין שני המסלולים הוא שבית המשפט חייב לדון בערעורים בזכות, בעוד שיש לו שיקול דעת בהחלטה האם להעניק צו עיון מחדש או לדחות את הבקשה.
במאה הראשונה לאחר כינון מערכת המשפט, כל התיקים שהגיעו לבית המשפט העליון היו במעמד של ערעור בזכות, ובית המשפט הדגיש את חובתו לדון בהם.
לקראת סוף המאה ה-19 התברר שהרשות הרחבה להגיש ערעורים לבית המשפט יוצרת עומס רב על בית המשפט העליון, ובהדרגה צמצם הקונגרס את תחום המקרים שבהם ניתן להגיש ערעור בזכות.
ב-1891 יצר הקונגרס את בתי המשפט לערעורים וכן את האפשרות לעתור לבית המשפט העליון בדרך של בקשה לצו עיון מחדש.
התוצאה של מהלך זה הייתה ניתוב חלק ניכר מהמקרים לבתי המשפט לערעורים.
ב-1925, ביוזמת ועדת שופטים שהקים נשיא בית המשפט העליון ונשיא ארצות הברית לשעבר ויליאם הווארד טאפט, צמצם הקונגרס באופן דרמטי את האפשרות לערעור בזכות, וכך ניתב את מרבית התיקים למסלול של בקשה לצו עיון מחדש.
ב-1988 שב הקונגרס והרחיב את תחום המקרים שבהם יש להגיש בקשה לצו עיון מחדש, ולמעשה ביטל את האפשרות לערעור בזכות בכל המקרים, למעט תחום צר של ערעורים על תיקים שהוחלטו במושב של שלושה שופטים.
תהליך זה מעניק לשופטי בית המשפט העליון שליטה כמעט מוחלטת על האג'נדה של בית המשפט העליון.
הכלל שלפיו פועלים השופטים כאשר הם מחליטים האם להיענות לבקשה לצו עיון מחדש לא מוגדר בחוקה, בחוק, או בכללים הרשמיים של בית המשפט.
השופטים צמצמו בהדרגה את נכונותם להעניק צווי עיון מחדש, וכיום רק כ-80 מתוך כ-7,000–8,000 בקשות שמוגשות בכל שנה לבית המשפט מתקבלות.
מחד, תהליך זה מאפשר לשופטים לשלוט בעומס על בית המשפט ולהתמקד בעתירות שהם רואים כחשובות ביותר; מאידך, החלטות השופטים לדחות בקשות לצו עיון מחדש לרוב אינן מנומקות, וביקורת עולה לעיתים קרובות על היעדר שקיפות ועל שליטה מוגזמת של השופטים באג'נדה של המוסד.
הסעיף קובע כי בית המשפט העליון יכהן כסמכות אחרונה לערעורים "הן לגבי הדין והן לגבי העובדות".
פסוקית זו עוררה מחלוקת כבר בימי אשרור החוקה, ותחולתה צומצמה על ידי התיקון השביעי לחוקה.