tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות חקיקתו של חוק שימור הקרקעות הלאומיות באלסקה בשנת 1980 גליישר ביי הפך לפארק לאומי באופן רשמי, וגבולותיו הורחבו לאזור נהר אלסק ודריי ביי (המפרץ היבש) שבכיוון צפון-מערב.
ארגון האומות המאוחדות הכריז על הקמתה של השמורה הביוספרית גליישר ביי-אי האדמירליות ב-1986. גליישר ביי הפך ב-1992 לאתר מורשת עולמית, ביחד עם הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס הסמוך אליו והפארק והשמורה הלאומיים קלואן שבקנדה.
גליישר ביי הוא אתר שממנו ניתן ללמוד כיצד צמחייה משגשגת מחדש לאחר נסיגת קרחונים.
בקרבת פתח המפרץ גדלים יערות אשוחית וסוככיים עשירים.
תחילת תהליך הנסיגה של הקרח מהאדמות הללו הייתה לפני כ-300 שנים.
ככל שנעים לכיוון פנים הפארק מגיעים לאזורים שבהם הקרח הפשיר לפני פחות מ-300 שנים.
יערות האשוחית והסוככיים מתחלפים ביערות נשירים של אלמון והצפצפה Aegiros, המתחלפים בשיחים באזור הטונדרה, כאשר בקרבת הקרחונים עצמם כבר אין צמחייה.
הצמחייה הבוגרת של אזור גליישר ביי מתחלקת לשמונה קבוצות:
ביצה מלוחה: בקרבת החוף יוצרים מספר מינים עמידים בפני מליחות את הביצה המלוחה, והם נחשבים לאחת מקהילות הצמחים הימיים העשירות ביותר.
באזור זה משגשגים צמחים כגון דגניים, גמאיים ופרחי בר.
רצועת החוף באזור זה מוצפת לעיתים כתוצאה מהגאות ושפל.
ערבת החוף נמצאת מעל ובגובה הגאות ושפל.
הערבה מאופיינת בדגניים, פרחי בר וסוככיים.
ערבה זו ייחודית לאזור גליישר ביי, היכן שהאדמה מתרוממת מתוך הים לאחר נסיגת הקרחונים, ולאחר מכן נשלטת על ידי הצמחים הללו.
מאחורי הערבות הללו יש רצועה צרה של עצי אלמון, ולאחר מכן מתחיל היער.
יער שפלה: יערות השפלה מאופיינים באשוחית סיטקה (Picea sitchensis) ובצוגה מערבית (Tsuga heterophylla) ממשפחת האורניים, בנוסף לעצי ארז הגדלים באזור החוף הדרומי-חיצוני.
האדמה מכוסה בשכבה של צמחים כגון טחבים, שרכים, עשבים ירוקי-עד ושיחים.
האור החודר דרך העצים מאפשר את שפע הצמחים באזור זה.
עם זאת, באזורים שבהם העצים הם באותו הגיל הם יוצרים אזורים שבהם חודר מעט מדי אור ולפיכך צמחיית הקרקע לא משגשגת.
יער רמה: היערות הגדלים באזורים הגבוהים יותר מאופיינים בעצי אשוחית מהמין צוגה הררית (Tsuga mertensiana), הידוע כבעל עמידות בתנאי שלג ורוח לא נוחים.
קרקעות היערות הללו מכוסות בדרך כלל בצמחיית קרקע, אלא אם ישנה הפרעה כלשהי כגון שיטפונות או מפולות שלגים.
המגוון הביולוגי באזורים אלה מוגדל באמצעות עצים בגילאים שונים, דבר המאפשר לכמות אור גדולה יותר להגיע לפני הקרקע.
שיחים: כאשר גורם כלשהו מפריע לצמיחת העצים לוקח להם זמן רב עד שהם משתקמים באופן מלא, כך שבמקרה וההפרעה חזקה מדי או רצופה הם "יוחלפו" בשיחים, שהם עמידים יותר בפני ההפרעות השונות.
שיחים אחדים, כגון האלמון ופטל אדום מערבי (Rubus spectabilis), עמידים בפני השלג התת-אלפיני, ובמדרונות שבהם יש מפולות שלגים הם גדלים בעיקר באזורים הנמוכים.
בעמקי הנהרות גדלים שבהם יש הצפות גדלים בעיקר ערבות ואלמון.
ביצה: לאורך השנים הלחות המתגברת באזורים אחדים מנעה את התבססותן של אוכלוסיות עצים יציבות.
צמחיית הביצות התפתחה בעיקר באזורים בעלי טופוגרפיה מישורית, היכן שיש מעט נגר מים, או באזורים השוכנים מעל משקעים בלתי חדירים כגון שחופת של משקעי קרחונים או מרבצים ימיים שנדחפו כלפי מעלה.
הקרקע אטומה וחומצית, והכבול והטחבים מונעים את ניקוז המים התקין.
ככל שהכבול עבה יותר כך הוא מונע מהצמחים את היכולת לנצל את המינרלים בסלעים התת-קרקעיים.
באזורים אחדים הנמצאים בשולי אדמת הכבול (אך גם באזורי קרקע לחה) מתפתחות ביצות של גמאיים, כיוון שהמים התת-קרקעיים נמצאים במגע עם מצע הגידול של הצמחים.
ערבה תת-אלפינית: באזורים הגבוהים יותר יש עיכוב חזק של גדילת עצים, בעיקר כתוצאה מטמפרטורות קיץ נמוכות, רוח, ונזק ממפולות שלגים.
אזור של שממה מסמן בדרך כלל את המעבר בין היער ובין הערבה התת-אלפינית, בדומה לאזורים הנמצאים מעל גובה הגאות ושפל.
טונדרה אלפינית: באזורים הגבוהים של גליישר ביי, היכן שהקיץ קצר מאוד ורוחות החורף מפזרות את שכבות השלג, התפתחה טונדרה המאופיינת בשיחים קטנים, עשבים זעירים, טחבים וחזזיות.
באזורים הגבוהים ביותר אין כלל צמחייה, והמראה הדומיננטי בהם הוא של סלעים חשופים ושל קרח.
אזורי האוקיינוס והקרקע בגליישר ביי נמצאים בסמיכות רבה, וחמישית משטחו של הפארק היא המים שבאוקיינוס, והמרחק המרבי מהחוף הוא כ-50 קילומטרים.
בעלי החיים בפארק תלויים במים הימיים או בסביבת החוף העשירה מבחינה ביולוגית.
בעלי החיים בגליישר ביי מתחלקים לארבע קבוצות.
בעונת הקיץ הלווייתנאים חוזרים למפרץ ממקומות השהייה החורפיים שלהם באזור הוואי, על מנת לאכול את הדגים הקטנים הרבים השורצים באזור.
לווייתן מינקי וקטלן, ביחד עם פוקנת המפרץ ופוקנת דאל, ניזונים גם כן מהמים שבקרבת החוף.
אריות ים שטלר מתאספים על האיים הסלעיים על מנת להזדווג או לנוח.
אלפי פרטים של פוקת המפרץ מתרבים ומטפלים בצאצאיהם על הקרח הצף שבמפרץ ג'ונס הופקינס, וכן על השוניות הסלעיות שבאיי בירדסלי.
לוטרת הים מאכלסת במהירות את אזור גליישר ביי, כמו גם בקרוס סאונד שבארכיפלג אלכסנדר ובמצר הקרח.
יונקים יבשתיים רבים מנצלים את הסביבה הימית לצרכיהם השונים.
אייל קורא ודובים (שהיו הראשונים להגיע לאחר נסיגת הקרחונים) נצפים במקרים רבים בזמן שהם חוצים את המפרץ, ובזמן השפל הם שוהים בחופים על מנת לחפש מזון.
הדוב השחור האמריקני שוכן בעיקר באזורים המיוערים הנמוכים בקרבת המפרץ, ומדי פעם ניתן לצפות בדוב הקרחון, שהוא זן נדיר של הדוב השחור האמריקני.
זאבים מצויים וזאבי ערבות (שהגיעו לאחר האייל הקורא והדובים) נעים בעיקר באזור דשא החוף הגבוה, וזאת במקום לנסות ולנוע דרך עצי האלמון הצפופים.
בתקופות מסוימות מגיעים אל קרבת החוף מהאזורים הגבוהים בעלי חיים כגון המרמיטה וצפיר הקורדילרים (סוג ומין יחיד בתת-משפחת היעלים), על מנת ללחך את האצות או ללקק רסיסי מלח מסלעי החוף.
בעלי חיים נפוצים נוספים הם הלוטרה הקנדית, דלק, חורפן אמריקאי וסמור, ואילו הגרגרן נדיר יותר ונצפה לעיתים רחוקות בלבד.
הדלתה של הנהר אלסק היא בית גידול עבור השונר, ארנבת השלג והבונה, שהגיעו אל אזור החוף לאחר שנעו לאורך נתיב הנהר.
העופות הימיים מנצלים את עיקר שהותם בגליישר ביי לחיפוש אחר מזון במים של האוקיינוס, והם מתקרבים לחוף כדי לנוח או להתרבות.
אלפי פרטים מקננים על הצוקים והחופים הסלעיים שבתוך המפרץ, או בחוף החיצוני של הפארק.
אווזים וברווזיים מנצלים את זרועות המפרץ כמקלט.
אוכלוסיית העיטם לבן-ראש מקננת על עצי צפצפה גבוהים או על הצוקים שלאורך החוף.
מורדות הגבעות הם בית גידול לציפורי שיר רבות.
המים הרדודים והחופים המשופעים של איי בירדסלי הם אתר חשוב לשיחור מזון ורבייה עבור עופות חוף ועופות ימיים.
שחפית הקוטב והחמסניים נוטים לקנן באזורים הקרובים לקרחונים, אזור שהולך ונעלם כיוון שהצמחייה משגשגת מחדש באזור הגבוה של המפרץ.
לפי שירות הפארקים הלאומיים מאגרי המים השונים בגליישר ביי הם בית גידול עבור כ-200 מינים של דגים.
מינים רבים תועדו, כולל חמישה מינים של Oncorhynchus (סוג במשפחת הסלמוניים), אך מינים אחרים טרם תועדו.
דגים רבים קשורים למים העמוקים, וחלקם מזוהים עם תעשיית הדיג.
נחילי הדגים הקטנים במים הפתוחים כוללים בעיקר את הטרוטנית (Mallotus villosus), דגים ממשפחת הצלופחוליים, מליחים וזהבונים צעירים.
לווייתן גדול-סנפיר אחד מסוגל לאכול עד כדי טון אחד של הדגים הללו בכל אחד מימות הקיץ.
עופות ויונקים ימיים אחרים מתרכזים בעיקר במקומות שבהם נמצאים פרטים רבים של הדגים הללו, המהווים חוליה חשובה במארג המזון הימי כיוון שהם מעבירים את האנרגיה בין יצרנים ראשוניים ושניוניים, כגון פלנקטון, אל הטורפים העיליים כגון תוכיי ים ולווייתנאים.
השוליים של אזור גליישר ביי הם בית גידול עבור שני מינים בלבד של דגים שאינם קשורים למים מלוחים – Prosopium cylindraceum ליד היינס והדג הטורף זאב נהרות צפוני (Esox lucius).
מרבית הדגים במים המתוקים הם סלמון וטרוטה, השוהים במים מלוחים לאורך חלק ממחזור החיים שלהם, כך שתפוצתם לא מוגבלת כמו דגים שיכולים להתקיים אך ורק במים מתוקים.
רוב הנחלים והנהרות באזור, כולל אלו הנתונים להשפעה ישירה של הקרחונים, הם בית גידול לדגי סלמון משריצים ומתפתחים.
במים הימיים של האזור עוברים יותר דגי סלמון מאשר בנחלים ובנהרות, אך למרות זאת לחלק מהנהרות, כגון סיטוק ואלסק, יש חשיבות רבה בהתפתחות דגי הסלמון.
גליישר ביי הוא אזור מתויר מאוד וחביב על אוהבי טבע רבים, המגיעים אליו למרות הקושי היחסי שבהגעה למקום.
הפיורדים המרכזיים בו מותרים לשייט עבור כל כלי השיט, ואכן ניתן לצפות באוניות נוסעים גדולות המגיעות אליו עמוסות תיירים.
האזורים הצפוניים יותר והצרים יותר אסורים לשייט בכלים מנועיים, וניתן להגיע אליהם רק בשייט בקייקים.
בנוסף, משיקולי שמירת הטבע, ניתנים אישורי כניסה רק לכ-800 מטיילים חותרי קייקים בעונה, וזאת על מנת שלא להעמיס על הטבע בבני אדם רבים אשר עשויים להפריע לבעלי החיים באזור.
בנוסף, קיים במקום אורחן המארח חובבי טבע רבים.
הללו לרוב מגיעים לתקופה של כמה ימים עד שבועות ולרוב מטיילים בשולי השמורה, חוקרים ומצלמים את הטבע הבראשיתי שהשמורה מציעה.
הפארק הלאומי גרמבה (צרפתית: Parc national de la Garamba), השוכן ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, נוסד ב-1938 והוא אחד הוותיקים ביותר מסוגו באפריקה.
ב-1980 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית.
האקלים של הפארק מאופיין בעונה גשומה הנמשכת בין מרץ לנובמבר, ובמהלך פרק הזמן הזה יורדת כמות משקעים ממוצעת של 1,260 מילימטרים.
הטמפרטורה הממוצעת היא בין 20° ל-30°C.
עונת הקיץ היבשה נמשכת מנובמבר עד מרץ, ובמהלכה הטמפרטורה הממוצעת היא בין 6°C ל-39°C.
הפארק משתרע על פני שטח של 4,920 קילומטרים רבועים, אך ההכרזה של אונסק"ו כוללת שטח נוסף בסך 80 קילומטרים רבועים.
מבחינה טופוגרפית משתרע הפארק על פני רמות נרחבות, המאופיינות בכרי דשא גבוה ובצמחיית סוואנה.
אדמת הפארק משופעת כלפי מטה באזור קו פרשת המים שבין הנילוס לקונגו, שבו יש שקעים ביצתיים גדולים.
בשטחי הפארק זורמים שלושה נהרות גדולים והם גרמבה בתוך הפארק עצמו, דונגו בגבול הדרומי של הפארק ואקא בגבול המערבי של הפארק.
פארק גרמבה ופארק מנובו שברפובליקה המרכז אפריקאית הם בית גידול עבור מספר מינים של בעלי חיים אופייניים לסודאן ולגינאה.
גרמבה הוא בית גידול עבור אחת האוכלוסיות הטבעיות היציבות והאחרונות של קרנף רחב-שפה מהזן cottoni.
ב-1960 מנתה אוכלוסיית הקרנפים כ-1,000 פרטים, אך בשל ציד בלתי חוקי בהיקף נרחב פחת מספרם לכדי 15 בלבד ב-1984, ומתוך ה-24 שהיו בשטחי הפארק בשנת 2004 נהרגו אחדים.
שנתיים לאחר מכן נצפו שלושה קרנפים בלבד, אך באונסק"ו מאמינים כי ישנם פרטים נוספים שטרם נצפו.
עם זאת, בסקר מיוחד של IUCN שנערך ב-2008 לא נצפו כלל קרנפים, והובע חשש כי האוכלוסייה נכחדה.
כמו כן, גרמבה הוא בית גידול לזן של פיל סוואנה אפריקני המהווה צורת ביניים בין הזן cyclotis לזן africana.
במשך השנים חלו עליות וירידות בגודל האוכלוסייה, עד שבשנת 2003 דווח כי נותרו רק 1,453 פרטים בשל ציד בלתי חוקי בהיקף נרחב מאוד, אם כי עד לשנת 2006 חלה עלייה בהיקף של עשרות אחוזים והאוכלוסייה מנתה למעלה מ-3,800 פרטים.
גרמבה ידוע גם בשל התוכנית לביות פילים אפריקניים שהחלה לפעול בו במהלך שנות ה-60, ובמסגרתה הצליחו לאמן פילים למטרות רכיבה עבור תיירים.
הפארק הוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית שבסיכון באמצע שנות ה-80 בעקבות הפיחות החד במספר פילי הסוואנה האפריקניים.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר פעלה בשיתוף פעולה עם IUCN, אונסק"ו והממשלה המקומית על מנת לשקם את הפארק.
מאמץ זה נחל הצלחה וב-1992 הוסר האתר מרשימת האתרים בסיכון.
אולם, ב-1991 התחוללו מאבקים צבאיים בחלק של דרום סודאן הסמוך לפארק, וב-1993 מנתה אוכלוסיית הפליטים שהגיעה לאזור כ-50,000 אנשים.
בין הפליטים הגיעו גם אנשים חמושים שניצלו את נשקם כנגד בעלי החיים של הפארק, והם לא נרתעו גם מפעילותן של רשויות הפארק.
ב-1996 נהרגו שני קרנפים, ובשל כך הוחלט להחזיר את הפארק לרשימת האתרים בסיכון.
מלבד הקרנפים והפילים נצפו בפארק 42 מינים אחרים של יונקים, ובהם שימפנזה מצוי, ג'ירפים (גדלים רק באזור זה של המדינה), תאו אפריקני שאוכלוסייתו פחתה מ-53,000 פרטים ל-25,000 בשל ציד בלתי חוקי, בבון זית, אנטילופה סוסית קצרת קרן, שני מינים של לוטרה, חמישה מינים של נמיות, נמר ושישה מינים של אנטילופות.
בפארק תועדו גם למעלה מ-300 מינים של עופות.
ב-1994 נספרו בפארק כ-1,000 מינים של צמחים וסקולריים, ומתוכם כחמישים הם אנדמיים.
הפארק מאופיין במגוון רחב של צמחים, וכולל בשטחו שלוש ביומות: סוואנות צפופות עצים או דלילות עצים, יער גלריה עם אזורים צפופים וביצות, ואזורים מימיים ומימיים למחצה.
בחלקו הצפוני של הפארק גדלים בעיקר סוואנה צפופת עצים, ביצות פפירוס ויערות גלריה, אך במרכז הפארק גדלה בעיקר סוואנה המאופיינת בשיחים.
סוואנה זו מתמזגת באופן הדרגתי עם סוואנת הדשא המשתרעת על פני מרבית שטח הפארק.
הצמחים הגדלים בסוואנת הדשא עשויים להתנשא לגובה ממוצע של שני מטרים בתקופת הפריחה בספטמבר.
ברחבי הסוואנה פזורים מספר עמקי נהרות.
בחלקו הצפון-מזרחי של הפארק, השוכן בסמוך לגבול עם סודאן גדלים בעיקר עצים סודאניים כגון גומא פפירוס.
הפארק הלאומי דריין (ספרדית: Parque Nacional Darién) הוא פארק לאומי בשטח של 5,970 קמ"ר השוכן בפנמה.
הוא נמצא במרחק של 325 קילומטרים מפנמה סיטי, בסמוך לגבול קולומביה ולפארק הלאומי לוס קטיוס שמעבר לו.
הפארק זכה למעמד רשמי בספטמבר 1980 ושנה לאחר מכן הוכרז כאתר מורשת עולמית.
מאז 1983 הוא מוכרז גם כשמורה ביוספרית.
הפארק שוכן בקצה הדרומי של נתק דריין המחבר בין אמריקה התיכונה לאמריקה הדרומית.
הפארק הוא הגדול ביותר מסוגו באמריקה התיכונה, והוא משתרע בין הרי קו פרשת המים של אמריקה לגבול עם קולומביה והאוקיינוס השקט.
לב הפארק הוא אזור שפלה שטוח ונמוך שבו מתנשאים הרים אחדים.
הנחלים הזורמים מההרים הללו מתנקזים דרך הנהרות שבפארק אל מפרץ סן מיגל.
הר טאקארקונה (Tacarcuna) הוא ההר הגבוה ביותר באזור שבין האנדים ומערב פנמה, והוא מתנשא לגובה של 1,875 מטרים.
חופיו הדרום-מערביים של הפארק מאופיינים במראה סלעי וחולי.
רוב ההרים שבפארק נוצרו בתקופת האאוקן התיכונה, ואילו אזורי השפלה נוצרו בשלהי תקופת הפליוקן.
ההרים הדרומיים והמדרון הקריבי נוצרו בעיקר מפעילות געשית, ואילו המדרון של סראניה דל דריין הוא תוצר של קרקע שהחלה לשקוע בתקופה הקנוזואיקון.
בפארק יש קפלי קרקע ועמקים רבים, שנוצרו לאורך מיליוני שנים בתהליכי בליה.
כמו כן, בפארק יש אזורים נרחבים שבהם הקרקע אלובית בדרגה משתנה, ובהתאם לכך נקבעת מידת התאמתה לפעילות חקלאית ולצמיחת יערות.
כמות הגשמים הממוצעת היא 4,000 עד 5,000 בחלק של הפארק הגובל באוקיינוס השקט, 3,000 עד 4,000 מילימטרים לשנה בהרי החוף, ו-1,800 עד 2,500 בעמקים שבלב הפארק.
הטמפרטורה הממוצעת היא 26°C, אך הטווח שלה הוא בין 16°C ל-35°C.
הפאונה של הפארק עשירה, ולפי ארגון הסביבה האמריקני "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy) הפארק הוא בית גידול עבור 169 מינים של יונקים, 533 מיני עופות, 99 מיני זוחלים, 78 מיני דו-חיים ו-50 מיני דגים.
בפארק יש תופעה של נדידת מינים רבים לאזורים גבוהים יותר, המתאפשרת בשל קרבתם של סביבות היער השונות.
מצב זה מאפשר לשמר בפארק אוכלוסיות שבמקום אחר היו נכחדות בגלל בירוא יערות.
בין מיני היונקים החיים בפארק ניתן למנות את השאגן, קוף עכביש שחור ראש, עצלן חום-גרון, דוב נמלים ענק, וקפיבארה.
ההשערה היא כי בשטחים הימיים הסמוכים לחופי הפארק גדלים 20 מינים של לווייתנאים, 33 מינים של כרישאים ו-4 מינים של צבים.
בפארק יש גם מינים רבים של פרפראים.
יערות השפלה המבודדים הם לבם של שני אזורים אנדמיים: שפלת דריין ושפלת יוראבה (עד 900 מטרים), ומזרח פנמה ורמות דריין (מעל 900 מטרים).
30 מינים של עופות מוגבלים לאזור זה בלבד, וחלקם אף מוגבלים לאחד ההרים המקיפים את היערות.
באזורים הנמוכים של הפארק גדלים מספר מינים מאוימים.
למרבית המינים הגדלים בהרים לא נשקפת סכנה כלשהי, אך הם פגיעים יותר כיוון שהם קטני ממדים.
יערות הפארק מאופיינים ברציפות, והם בית גידול עבור אחת מהמערכות האקולוגיות המגוונות ביותר באמריקה התיכונה.
אזורי הליאנות והעצים הגדלים באזורי השפלה שנוצרו בתקופה מאוחרת דומים לאלו של יערות האמזונאס, ואילו לאפיפיטים ולצמחייה הגדלה מתחת לחופת היער יש מאפיינים הדומים לפלורה של צפון רכס האנדים.
מאז 1970 תועדו בדריין למעלה מ-700 מיני צמחים.
הפארק מחולק לתשעה אזורים שונים של צמחייה:
לאורך הנהרות טורייה (Turia) ובאלסאס (Balsas) גדלים יערות ירוקי עד, שבהם כ-200 מינים של צמחים בסך הכל.
חלק מהעצים מתנשאים לגובה של עד 55 מטרים.
יערות הגדלים עד גובה של 200 מטרים.
היערות הללו הם נשירים למחצה, והם בין הגדולים ביותר מסוגם בחוף האוקיינוס השקט לאורך אמריקה התיכונה.
היערות האלה משתרעים על פני כעשירית משטח הפארק, והם מאופיינים בגדילה שניונית שהתרחשה לאחר הגעת הכובשים הספרדיים לפני כ-500 שנים.
יערות גשם הגדלים בשולי ההרים ובגובה של מעל 200 מטרים, ומאופיינים באפיפיטים ובליאנות.
היערות הללו משתרעים על פני החלק העיקרי של הפארק (כ-60%).
ביחד עם העמקים ותצורות הקרקע השונות הם משמשים בית גידול עבור קהילות רבות של צמחים.
יערות עננים הגדלים לצידם של יערות גשם הרריים, החל מגובה של 750 מטרים בקירוב.
באזור זה בוצעו מספר מחקרים על מנת לברר את תפוצת המינים האנדמיים.
יערות אלפין, הגדלים על הפסגות הגבוהות ביותר.
החופים המגוונים ביותר הם אלה של מפרץ סן מיגל.
נכון לשנת 1992 מונה אוכלוסיית בני האדם שבפארק כ-3,000 תושבים, המתגוררים במספר כפרים לאורך הנהרות שבפארק.
רוב התושבים משתייכים לבני הוונאן (Wounaan) או האמבראס (Emberás).
כלכלת הכפרים האלה מבוססת על חקלאות זעירה ועל ציד.
תרבות הכפרים השתמרה למרות מאות שנים של קשר עם אירופאים.
תושבי הכפרים מנצלים את משאבי היער השונים על מנת להתקיים ולבצע פעילויות שגרתיות, כגון אריגה באמצעות עצי דקל.
בסמוך לפארק יש שתי עיירות, אל ריאל דה סנטה מריה ובוקה דה קופ, שתושביהן מנהלים חוות חקלאיות קטנות באזור הפארק.
ההרכב האתני של האוכלוסייה הפך בשנים האחרונות ליותר מגוון בגלל הגירה מבחוץ.
הפארק הלאומי גרחונאי (בספרדית: Parque nacional de Garajonay) משתרע על פני 40 קמ"ר באי לה גומרה שבאיים הקנריים.
הוא הוכרז כפארק לאומי ב-25 במרץ 1981 וב-1986 הכריז עליו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
כ-70% משטח הפארק מכוסים ביער סובטרופי לח מסוג לאוריסילבה, האופייני לאיים הקנריים, לאיים האזוריים ולאיי מדיירה, ומאופיין במינים שונים של עריים.
בתקופת השלישון כיסו יערות מסוג זה את דרום אירופה, אך הם נעלמו כתוצאה משינויי האקלים.
שטח היער בלה גומרה הצטמצם אף הוא, בכ-65%, עקב פעילויות של האדם, בהן ברוא יערות לצורכי מרעה, שרפות ונטיעת עצים כגון אורן ואקליפטוס, המהווים מין פולש באי.
הנהלת הפארק פועלת כיום לעקירתם של עצים אלה במקומות בהם הם מפריעים להתפתחות היער.
באזורים הגבוהים יותר בפארק, החשופים יותר לשמש ולרוח, הצמחייה דלילה יותר.
בדרום הפארק מפנים העריים את מקומם לעצי אשור ואברשיים.
בסך הכל, יש בפארק כ-450 מיני צמחים, מהם 34 מינים אנדמיים.
מאפיין נוסף של הפארק הוא סלעי הבזלת העצומים שקיימים בו, שריד להרי געש קדומים שעברו תהליכי סחיפה.
חלק מהסלעים היו קדושים לתושבים הילידים של האי.
כמה מבעלי החיים בפארק, ובהם לטאת גומרה וחומט הקנריים המערביים הם אנדמיים לאי.
כן נפוצים בו שני מיני יונים החיים רק באיים הקנריים, יונת בולה ויונת ער.
כן חיים בפארק כאלף מינים של חסרי חוליות, מהם כ-150 אנדמיים.
שמו של הפארק ניתן לו על שם ההר הגבוה ביותר בו, הר גרחונאי, המתנשא לגובה של 1,484 מעל פני הים.
ההר עצמו נקרא על שמם של גארה וחונאי, גיבורי פולקלור מקומי, המזכיר את רומיאו ויוליה.
השניים היו עתידים להינשא, אך ביום האירוסין שלהם, התפרץ הר געש.
משפחותיהם סברו כי מדובר בסימן רע, ולכן אסרו עליהם להינשא.
השניים ברחו אל היער, ושמו קץ לחייהם.
הפארק הלאומי גרוס מורן (אנגלית Gros Morne National Park; צרפתית Parc national du Gros-Morne) הוא אתר מורשת עולמית הממוקם בחוף המערבי של ניופאונדלנד, בקנדה.
זהו הפארק הלאומי השני בגודלו בחלקה האטלנטי של קנדה.
הפארק נקרא בשמו של הר גרוס מורן המתנשא לגובה 806 מטרים, הנמצא בשטח הפארק.
משמעות השם בצרפתית היא "הר גדול העומד לבדו", מילולית: "העגון הגדול".
ההר הוא חלק מרכס הנקרא הרי הרכס הארוך (Long Range Mountains).
רכס זה עובר לאורך כל החוף המערבי של האי, ומהווה את הזרוע הצפונית ביותר של הרי האפלצ'ים, רכס הרים המתמשך מניופאונדלנד עד אלבמה, לאורך 2,400 קילומטרים.
הרכס הוא שריד לרכס עתיק שנוצר לפני 1.2 מיליארד שנים, והתבלה עד לצורתו הנוכחית.
תהליכי הבליה הנראים באזור הפארק הם חלק מהנימוקים להכרזת הפארק כאתר מורשת עולמית.
הסלעים בפארק ובחלקים סמוכים של ניופאונדלנד המערבית ידועים בשל האור שהם שופכים על ההתפתחות הגאולוגית של רכסי הרים עתיקים.
הגאולוגיה של הפארק מדגימה היטב את תהליכי טקטוניקת הלוחות, וזו אחת מן הסיבות העיקריות להחלטת אונסק"ו.
בעידן הפרקמבריון לפני כ-1.2 מיליארד שנה התנגש השילד הקנדי – ליבת היבשה העתיקה של צפון-מזרח אמריקה הצפונית – עם צפון-מערב יבשת אפריקה באזור שבו שוכנת מרוקו.
אורוגנזה זו – הידועה כאורוגנזת גרנוויל – הייתה חלק מתהליך בנייתה של יבשת-העל רודיניה שהתרחשה מדרום לקו המשווה.
במהלך התפרקות רודיניה נוצרו סדקים תלולים שהתמלאו במאגמה שעלתה מלמטה והותירה דייקים וסלעי גנייס.
בתום ההתפרקות נוצר בין שברי רודיניה ים יאפטוס – שנקרא על שמו של יאפטוס, אחד מ-12 הטיטאנים – שכמה מסלעי הפארק היוו את חופו המערבי.
קרקעית האוקיינוס הורכבה מסלעי פרידוטיט ממעטפת כדור הארץ ועליהם סלעי גברו של קרום כדור הארץ, שחשיפתם בשלבים מאוחרים במערב ניופאונדלנד יוצרת הזדמנות נדירה לחקור ישירות את תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' – הגבול בין המעטפת והקרום – המצוי בין שני סלעים אלה.
מעל סלעי הגברו נוצרה שכבה בזלת כרים מלבה שהתקררה במגע עם מי האוקיינוס.
רצף זה של סלעי פרידוטיט, גברו ובזלת כרים נקרא אופיוליט (Ophiolite) והוא מהווה חתך שלם של קרקעית ים יאפטוס הניכרת בסלעי הפארק.
במהלך הקמבריון והאורדוביק נדדה אמריקה הצפונית צפונה, תוך שהיא צוברת סלעי משקע שבנו את המדף היבשתי הרחב שלה.
סלעים אלה– אבן חול וטין – הותמרו בשלב מאוחר לקוורציט המכסה את סלעי הגרניט והגנייס העתיקים.
היבשת הגיעה לאזור קו המשווה ושכנה במים טרופיים רדודים וחמים, עשירים בסידן פחמתי משרידי התפרקותם של שבלולים, ברכיופודים, טרילוביטים ואצות.
שרידים אלה הצטברו על מדף היבשת ויצרו סלעי משקע כאבן גיר ודולומיט, ובשולי המדף הטרופי נוצרה שכבה של אבן חול כתוצאה מהצטברות של תוצרי שחיקה.
סופות ורעידות אדמה גרמו למפולות אדמה תת-ימיות שכיסו את שולי המדף היבשתי ויצרו סלעי ברקציה ופצלים.
ים יאפטוס החל להיסגר לאורך אזור הפחתה וקירב שלושה קראטונים (שילדים שהצטברו עליהם סלעי משקע) זה לזה:
לאורנטיה – שהכיל את שטחה המורחב של אמריקה הצפונית
בלטיקה – שהכיל את מזרח אירופה וחלקים בצפון-מערב אסיה
אבאלוניה – שהכיל חלקים מדרום-מערב בריטניה, מערב אירופה וניופאונדלנד
בסוף התהליך – במהלך הדבון – יצרו שלושת הקראטונים את יבשת-העל אירואמריקה כחלק מהיווצרותה של יבשת-על גדולה יותר: פנגיאה.
באזור החיבור בין הקראטונים נוצרה התמרת מגע של סלעי הקרום בקרקעית האוקיינוס, שנסגר סופית לפני כ-475 מיליון שנה.
אזור זה נפער בעת התפרקות פנגיאה – שהחלה לפני כ-200 מיליון שנה – ופתיחתו של האוקיינוס האטלנטי לפני כ-130 מיליון שנה.
סלעי הפארק היו נתונים לתהליכים הרסניים של קימוט ושבירה ולמחזורים של התקרחות והפשרה שגרמו לשחיקה ובליה וליצירת קרקעות שונות.
סוגי הקרקע הרבים בפארק משקפים את סוגי הסלע הרבים מהם נוצרו, ובעיקר סיָין (טיט, Loam) המורכב מכמויות דומות של חרסית, טין וחול המופיעים בפארק גם לבדם וגם בהרכבים אחרים.
הצומח בפארק מגוון למדי: נמנו 700 מינים של צמחים בעלי פרחים, 400 מיני טחבים וכ-400 מיני חזזיות.
הגיוון הרב נובע ממגוון בתי הגידול הנמצאים בפארק: תשתיות הסלע השונות, סוגי האדמה, המרחק המשתנה מהים והגובה מעל פניו.
בחלקים ההרריים יותר של הפארק ישנן רוחות חזקות יותר, הטמפרטורות נמוכות יותר, והלחות גבוהה יותר.
לאורך החוף ישנם יערות של עצי אשוחית ואשוח מבושם (Balsam Fir).
עצים אלו מוכים על ידי הרוח והסערות הנושבות מן הים: העצים מעוותים וגדילתם פגומה.
באזורים מזרחיים יותר, על סלע גרניט, גדלים היערות טוב יותר, אך לא בהרבה.
הצמיחה הטובה ביותר של היערות באזור היא בנוכחותם של עצי לבנה היוצרים מגן מהרוח, ובאזורים מוגנים על קרקע של סלע משקע.
חלק מבעלי החיים הנמצאים כיום בניופאונדלנד הגיעו לאי לפני כ-15,000 שנים, בסוף עידן הקרח האחרון, כאשר הים שבין האי והיבשת היה קפוא.
סיום עידן הקרח הביא לניתוק האי מן היבשת, והמינים שהיו בו התפתחו באופן עצמאי: תשעה מתוך 14 מיני היונקים שבאי הם תת-מינים השונים מקרוביהם שביבשת.
בעלי חיים אחרים הובאו לאי על ידי בני אדם, במתכוון או במקרה; גם כיום ישנם מיני בעלי חיים המגיעים לאי, עצמאית או על ידי בני אדם.
מבין בעלי החיים המקוריים באי ניתן למנות שני מיני עטלפים, ארנבת הקוטב (שהיא נדירה בפארק), בונה קנדי, שני מיני נברנים, זאב, זאב ערבות, שועל מצוי, דוב שחור אמריקני, הרמין, צובל, לוטרה, שונר קנדי, ואת אייל הצפון.
בין בעלי החיים שהובאו לפארק ניתן למצוא את החדף, ארנבת השלג, שני מיני סנאים, שני מיני עכברים ושני נברנים (מעבר למינים המקוריים), חולדה, דוב קוטב (שהובא לאי במקרה), חורפן, ומספר גדל והולך של איילי קורא, שהובאו לאזור.
בפארק זוהו 239 מיני עופות, מהם 105 מינים המקננים בפארק, ועוד 11 מינים שייתכן ומקננים בפארק.
לסקירת כמה ממיני העופות הנמצאים בפארק ואתרי תצפית בציפורים, ראו כאן.
בפארק נחלים רבים, אך אף אחד ממיני הדגים שבהם אינו דג מים מתוקים; כל מיני הדגים חיים חלק מזמנם במים מלוחים.
בין מיני הדגים בנהרות הפארק סוגי אלתית וסוגי שמך שונים.
בחופי הפארק ובים ישנם לווייתנים.
הפארק הלאומי בנדינגילו הוא פארק לאומי שהוקם ב-1992 בחבל הארץ אקווטוריה, במחוזות אקווטוריה התיכונה ואקווטוריה המזרחית, הנמצאים כיום בדרום סודאן.
הפארק נמצא בשטח מיוער בסמוך לנהר הנילוס הלבן, ומשתרע על פני 10,000 קמ"ר.
הפארק ידוע ב"נדידה הגדולה" השנייה בגודלה בכדור הארץ (גדולה ממנה רק הנדידה בסרנגטי) של בעלי החיים שבו כמו מיני אנטילופה שונים, צבי סוף הסוואנה, קובוס שחור-רגל, והוא מהווה בנוסף בית גידול לאוכלוסיות עופות רבות ולבעלי חיים גדולים כגון הג'ירף.
הפארק מכיל גם אדמות ביצה שמתפרשות עד מחוז ג'ונגליי.
למרות חיות הבר הרבות שחיות בו, נמצא הפארק בזיכיון של החברה הצרפתית הבינלאומית לחיפוש גז ונפט, טוטל.
ב-6 ביולי 2011, שלושה ימים לפני שדרום סודאן התנתקה מסודאן והכריזה על עצמאותה, ראשי המנהל פתחו באופן רשמי את הפארק בטקס פתיחה במעמד מושל מחוז אקווטוריה התיכונה ומנהל השלוחה הסודאנית של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי.
הפארק הוא אחד מהפארקים הלאומיים המתוירים בעולם וחלק מהכנסותיו מיועדות להקל על העוני הרב ופיתוח שירותים חיוניים שחסרים במדינה.
הפארק הלאומי ג'ספר הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בהרי הרוקי הקנדיים, ושטחו 10,878 קילומטרים רבועים (כמחצית משטח מדינת ישראל).
הפארק שוכן במרכז-מערב פרובינציית אלברטה ובסמוך לגבול עם קולומביה הבריטית, צפונית לפארק הלאומי באנף ומערבית לעיר אדמונטון.
הפארק נוסד ב-1907, והוא הפארק הלאומי החמישי בקנדה.
ב-1984 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית ביחד עם פארקים נוספים הנמצאים בסמוך לו, והעניק להם את השם הקיבוצי "הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים".
הגאולוגיה של הפארק מאופיינת בהרים ובעמקי נהרות רחבים.
במזרח הפארק נמצאת הנקודה הנמוכה ביותר בו, שגובהה 985 מטרים מעל גובה פני הים.
ההר הגבוה ביותר בפארק הוא הר קולומביה, וגובהו 3,782 מטרים.
רכסי ההרים שבפארק מקבילים זה לזה מכיוון צפון-מערב לכיוון דרום-מזרח, והם אלו שיוצרים את הקטע המקומי של קו פרשת המים של אמריקה, המפריד בין גופי המים שמתנקזים לאוקיינוס הארקטי לבין אלו שזורמים לאוקיינוס השקט.
רכסי ההרים שבפארק מורכבים בעיקר מאבן חול, אבן גיר, צפחה, והסלע המותמר קוורציט.
ההרים הנמוכים יותר (הרי החזית) בפארק נמצאים בחלקו המזרחי.
כתוצאה משגשוג הפאונה והפלורה בהרים אלו, הקרובים יותר לים, נוצרה אבן הגיר שהקנתה להרי החזית את צבעם האפור.
צבעם של ההרים הגבוהים יותר הוא אדום-חום.
כ-80% משטחו של הפארק מתנקזים דרך נהר אתבסקה ויובליו, הזורם לאורך 150 קילומטרים בפארק.
קטע הנהר שבתוך הפארק הוכרז על ידי ממשלת קנדה כנהר מורשת קנדי.
20% האחרים משטח הפארק, הנמצאים בחלקו הצפוני, מתנקזים דרך נהר סמוקי שמוצאו בקצה הצפון-מערבי של הפארק והוא מסתיים ליד העיירה פיס ריבר שבצפון אלברטה.
המים שמוצאם מהפינה הדרום-מזרחית של הפארק מתנקזים אל הנהרות סאות'סק וברזו, שמתחברים אל נהר נורת' ססקצ'ואן.
שיא הזרימה של המים מתחיל בסוף יוני עם התמוססות השלגים והתמשכות ירידת הגשם, ולנהרות אלו יש חשיבות באספקת מים ליישובים הנמצאים במורד הזרם.
עם תחילת התמוססות הקרחונים שבפארק האקלים הפך למתון יותר.
במהלך עידן הקרח הקטן, בערך בין המאה ה-14 ל-1850, גרמו הטמפרטורות הנמוכות וכמות המשקעים הגבוהה להתקדמות הקרחונים מפסגות ההרים, לנסיגת קו העצים ולשגשוג של בעלי חיים המסוגלים להתקיים בקרקע מושלגת.
ב-150 השנים האחרונות האקלים לא היה קבוע, והתרחשו מספר חורפים קשים, תקופות בצורת ושריפות יער.
האקלים של הפארק מושפע מרוחות האוקיינוס השקט למרות שהפארק מופרד ממנו באמצעות מספר רכסי הרים.
הרוחות נושבות מעל ומעבר לרכסי ההרים הגבוהים של הפארק.
עננים מורידים שלגים וגשמים בפסגות ההרים.
רוחות יבשות נושבות לכיוון צפון-מזרח במורד עמק אתבסקה.
לאחר שהרוח המערבית שוככת, מתחילה חזית צפונית שגורמת לירידת הטמפרטורה.
מזג האוויר בפארק נקבע בהתאם לקו הרוחב, הגובה ותופעת מדבר צל גשם.
עונת הקיץ קצרה יותר לעומת החורף.
טווח הטמפרטורות בעמקים שבפארק הוא מינוס 7 מעלות צלזיוס (ינואר) עד 22 מעלות צלזיוס (יולי).
הטמפרטורה יורדת ככל שעולים בגובה.
כמות המשקעים השנתית היא בין 380 מילימטרים ל-1,250 מילימטרים.
הבדלי האקלים בין הגבהים השונים בפארק, בנוסף לטופוגרפיה שלו, יוצרים שלושה בתי גידול במערכת האקולוגית של הפארק - הררי, תת-אלפיני ואלפיני.
גורמים נוספים שמשפיעים על המערכת האקולוגית בפארק הם זמינות המזון, תחרות עם מינים אחרים, ותנאי הקרקע.
עצים אינם מסוגלים לגדול באזורים שגובהם מעל ל-2,200 מטרים.
הפארק הוא בית גידול עבור 53 מינים של יונקים, ובשל הקרבה ליישובים ולכבישים מהירים נהרגים בכל שנה בכבישים העוברים בפארק בעלי חיים רבים.
מבין 53 מיני היונקים 29 הם של יונקים המגיעים עד למשקל של כ-20 קילוגרם.
ארנבים, חדפיים, ועטלפים, הם בעלי החיים בפארק שאינם יונקים.
האזור ההררי מוגדר כתחתית עמקי הנהרות אתבסקה ומינט, והוא החם והיבש ביותר בג'ספר.
בפארק גדלה האוכלוסייה הצפונית ביותר באלברטה של אשוחי דאגלס.
הרוחות הנושבות בעמקים ממיסות את השלג ומאפשרות ליונקים שונים (כגון אייל צפון ואייל קורא) לרעות בערבות הדשא.
דובים שחורים ודובי גריזלי המתעוררים מתרדמת חורף מגיעים עד לאזור זה שבו נמצא טרפם, וכך גם טורפים אחרים.
עופות כגון שלך ועיטם לבן-ראש מקננים באזור זה.
באזור זה נמצאים היישובים והמבנים של האדם, ובהם העיירה ג'ספר, מתקני נופש וכבישים מהירים.
האזור התת-אלפיני נמצא מעל האזור ההררי.
אזור זה מכוסה בעיקר ביערות המקיפים את מדרונות ההרים, ובהם גדלים בעיקר עצי אשוח, אשוחית, ואורן, המשמשים בית גידול עבור מספר קטן יותר של בעלי חיים.
אלו כוללים בין היתר גרגרן, דלק, וסמור, ובחורף גם אייל הצפון, אייל קורא, ושונר.
בעבר התרחשו בפארק שרפות יער שגרמו לנזקים נרחבים ליערות התת-אלפיניים, ובשריפות שהתחוללו בין 1888 ל-1889 הושמדו כ-40% משטח היערות.
האזור האלפיני הוא העוין ביותר למחיה בפארק, והוא מוגדר באמצעות הרוחות העזות הנושבות בו.
צמחים מעטים בלבד מסוגלים להתקיים בו, והם בעלי אמצעי הסתגלות כגון פיגמנטים אדומים בפרחיהם המאפשרים להם לספוג יותר טוב את אור השמש ולמנוע את קפיאת הצמח.
יונקים קטנים כגון מרמיטה ופיקה מתגוררים בעיקר מתחת לסלעים, והסוג שכווי הוא העוף היחיד שמקנן באזור האלפיני באופן קבוע.
אזור זה הוא הרגיש ביותר בפארק.
מנהל הפארק ב-1913, לוטננט קולונל מיינרד רוג'רס, ניהל את העבודות הראשונות שבוצעו לקראת הקמתה של העיירה ג'ספר, ועל פי רצונו נעשה שימוש בחומרי בנייה מקומיים.
על פי בקשתו של רוג'רס גם תכנן האדריכל הקנדי א.מ.
קלדרון את מרכז המידע ג'ספר (The Jasper Information Centre) כמבנה כפרי מחומרים מקומיים.
בניית המרכז הסתיימה ב-1914. במרתף הבניין נבנתה בריכת דגים, קומת הקרקע שימשה כמקום מגוריו של מנהל הפארק וכמשרדי הנהלת הפארק, ובקומה השנייה נבנו ספרייה, מוזיאון וחדר עבודה.
מרכז המידע של הפארק היה הראשון מבין מבנים רבים בפארקים הלאומיים של קנדה שנבנו מחומרי בנייה שנלקחו מהפארקים.
ב-1936 נבנה בית חדש עבור מנהל הפארק במרחק קצר ממרכז המידע, וכעבור חמש שנים הוצאה ממנו בריכת הדגים.
ב-1949 החל מרכז המידע של הפארק לפעול במבנה סמוך למבנה ההיסטורי, וב-1972 עבר למבנה ההיסטורי.
ב-1992 הוכרז המבנה הישן כאתר היסטורי לאומי.
שמו המקורי של הפארק היה פיציו (Fitzhugh), ולימים הפארק, העיירה ומרכז המידע נקראו על שמו של ג'ספר הווס (Jasper Hawes), שכיהן כסגן נשיא ומנכ"ל של Grand Trunk Pacific Railway.
בתקופה הפרהיסטורית של הפארק שימש מעבר אתבסקה (Athabasca Pass) את האינדיאנים המקומיים באופן בלתי קבוע.
ב-10 בינואר 1811 היה דייוויד תומפסון לאדם הלבן הראשון שחצה את הרי הרוקי הקנדיים, והוא עשה זאת בעזרתו של תומאס האירוקוי והגיע ביולי שלאחר מכן לנקודת המוצא של הנהר קולומביה.
הרקע למסעו של תומפסון היה הרצון של להקדים את ג'ון ג'ייקוב אסטור, אחד מיריביה העסקיים שרצה להגיע למוצא הנהר באמצעות שיט.
תומפסון כשל בניסיונו, והגיע שבועיים לאחר המשלחת של אסטור.
במשך חמישים השנים הבאות היה המעבר נקודה חשובה בנתיב סחר הפרוות שהתנהל בין קנדה ובין אורגון.
ג'ורג' סימפסון, מנהל חברת מפרץ הדסון, החליט ב-1824 לקרוא לאגם שבמעבר "קערת הפונץ' של הוועדה" כהתייחסות לוועדת לונדון של החברה שבראשה הוא עמד.
ב-1827 ביקר במקום הבוטנאי הסקוטי דייוויד דגלאס, ובטעות הוא ציין כי גובהם של הר בראון והר הוקר שליד מעבר אתבסקה הוא 5,000 מטרים.
משמעות הדבר הייתה כי לכאורה מדובר בפסגות הגבוהות ביותר בהרי הרוקי הקנדיים.
במשך שנים רבות חיפשו אנשים רבים ללא הועיל את הפסגות הללו, עד שב-1892 חצה את המעבר הגאולוג א.פ.
קולמן שגילה את טעותו של דגלאס ופתר את החידה.
ב-1846 חצה הצייר פול קיין את המעבר עם קבוצת סוחרי פרווה, ובעקבות כך היה לראשון שהציג בפני העולם ציור אותנטי של הרי הרוקי הקנדיים.
בתקופה הפרהיסטורית הרבו אינדיאנים מקומיים להשתמש במעבר ילוהד (Yellowhead Pass), תוך ניצול גובהו הנמוך יחסית.
במהלך שנות העשרים של המאה ה-19 התרחב סחר הפרוות גם לחלקים של קנדה ששכנו מערבית להרי הרוקי, והדרישה הכללית לפרוות עלתה במידה רבה.
ג'ורג' סימפסון הורה לג'יימס מקמילן לבדוק את השמועות על קיומו של מעבר הרים נמוך החוצה את קו פרשת המים של אמריקה.
מקמילן ואירוקוי בשם פייר בוסטונאיס אכן מצאו את המעבר ב-1825, ולאחר מכן הפך המעבר לנתיב חשוב לצורך אספקת מוצרי עור מססקצ'ואן לניו קלדוניה (כיום מרכז קולומביה הבריטית).
שמו הראשון של המעבר היה "נתיב העור" או "מעבר העור", והוא זכה לשמו הנוכחי כהנצחה לצבע שערו הצהוב של בוסטונאיס.
ב-1853 נפסק השימוש במעבר לאור ההעדפה להעברת סחורות פרווה מפורט ויקטוריה, ובין 1859 ל-1863 חצו אותו מחפשי זהב רבים בדרכם לקולומביה הבריטית.
בין 1911 ל-1913 נבנו שני קווי רכבת שחצו את המעבר, וב-1970 נבנה במעבר חלק מהכביש המהיר הבין-פרובינציאלי ילוהד שלימים ייקרא הכביש המהיר מספר 16 טרנס-קנדה ילוהד.
ב-1971 הוכרז המעבר כאתר היסטורי לאומי בשל חשיבותו התחבורתית.
ב-1813 בנתה חברת צפון מערב באגם ברולה תחנת אספקה לסוחרים שחצו את מעבר אתבסקה.
התחנה נקראה בית הרי הרוקי, וב-1817 שונה שמה לבית ג'ספר (Jasper House) על שם ג'ספר הווס, כיוון ששם התחנה היה זהה לתחנה דומה בססקצ'ואן.
ב-1829 הועברה תחנת האספקה למיקומה הנוכחי, בקצה הצפוני של אגם ג'ספר.
בית ג'ספר היה תחנת העצירה הראשית לסוחרי הפרוות שחצו את מעברי אתבסקה, בס וילוהד.
עם זאת, בעשרים השנים שלאחר העברתו למיקומו החדש פחת היקף סחר הפרוות המקומי וכפועל יוצא גם השימוש בבית ג'ספר, וזאת כתוצאה מהחלטה שלפיה כל סחר הפרוות מערבית להרי הרוקי חייב בדיווח ישירות ללונדון.
ב-1857 הורה ג'ורג' סימפסון לסגור את בית ג'ספר.
בין 1858 ל-1861 הופעל בית ג'ספר על ידי היזם הפרטי הנרי ג'ון מוברלי.
ב-1884 החליטה חברת מפרץ הדסון לסגור את בית ג'ספר, והפעם באופן סופי.
המבנים השונים התדרדרו במשך השנים, וב-1924 הוכרזו השרידים כאתר היסטורי לאומי על ידי הוועדה לאתרים היסטוריים ומונומנטים.
הפארק הלאומי דונאו-אאואן הוא פארק לאומי שחלקו בווינה וחלקו באוסטריה תחתית.
שטחו של הפארק הוא 93 קמ"ר והוא אחד ממישורי ההצפה הגדולים ביותר בדנובה המרכז אירופית.
בשנת 1984 תוכננה הקמת תחנת כוח בשטח הפארק, אך התוכנית לא יצאה לפועל והפארק נפתח לציבור.
בפארק ניתן למצוא מעל 700 מיני צמחים, מעל לשלושים מיני יונקים, 100 זני עופות, 8 מיני זוחלים, 13 מיני דו-חיים וכ-50 מיני דגים.
הפארק הלאומי דארטמור הוא פארק לאומי השוכן בדרום-מערב אנגליה שבבריטניה.
הפארק משתרע על פני 954 קמ"ר בחבל הארץ דארטמור, המהווה רמה גאוגרפית בדרום מחוז דבון.
דארטמור הוכרז כפארק לאומי בשנת 1951.
נופי הפארק, אשר מהווה את אחד ממרחבי הטבע הבראשיתי הגדולים בבריטניה, מאופיינים בבתה עשבונית, גבעות גרניט חשופות, נחלים רבים וחורשי יער.
המקום מהווה בית גידול לאינספור חיות בר וצומח ייחודי.
גובה פני השטח משתנה ממקום למקום, כאשר הנקודה הגבוהה ביותר שוכנת 621 מטר מעל גובה פני הים, וגובהה של הנקודה הנמוכה ביותר הוא 24 מטר בלבד.
לצד אלו, הפארק גם מתהדר בכפרים ציוריים ושפע של אתרים ארכאולוגיים חשובים, לרבות צלבי דארטמור ו-60% משורות האבן שבאנגליה.
בפארק נפרסים עשרות רבות של מסלולי הליכה מסומנים באורך של למעלה מ-730 קילומטר.
לצד הליכה, מוצעות בו פעילויות תיירותיות רבות נוספות ובהן רכיבה על סוסים, שחייה, שיט נהרות, דיג, טיפוס צוקים ומחנאות.
בתחומי הפארק מתגוררים בעשרות יישובים שונים כ-33,00 תושבים, המתפרנסים בין השאר מחקלאות מקומית הכוללת הפקת דבש וגבינות, ייצור לחם, וגידול בקר וכבשים.
היישוב הגדול ביותר הוא העיירה אשבורטון (Ashburton) בת ארבעת אלפים התושבים.
אזור הפארק הלאומי נקשר לא פעם באגדות ומיתוסים שונים אשר הגבירו את העניין הציבורי בו.
כך למשל הוא נחשב לפי חלק מהאגדות למעוז של פעילות יצורים מיתיים שונים לרבות פיקסים ורוחות רפאים.
נופי הפארק גם היוו השראה לסופרים רבים, לרבות ארתור קונאן דויל (אשר עלילת ספרו כלבם של בני בסקרוויל מתרחשת בו), אגאתה כריסטי ורוזמונד פילצ'ר.
בתחומי הפארק הלאומי דארטמור אפשר למצוא כיום את אזור הגרניט הגדול ביותר בבריטניה.
קרקע של סלע גרניט מכסה 625 קמ"ר משטח הפארק, שהם כ-65% מכלל שטחו.
הגרניט הופיע בפארק כסלע פלוטוני במהלך תקופת הקרבון הגאולוגית לפני כ-309 מיליון שנה.
הפארק הלאומי מהווה רמה הגאוגרפית המתנשאת מעל האזורים שסביבה.
בעוד באזורים אלו הגובה הממוצע בדרך כלל לא עולה על כ-150 מטר מעל פני הים, גבוהו ממוצע של דארטמור הוא כ-550 מטר.
כעיקרו של דבר, על אף היותן גבוה ומעצם היותו רמה, שטח הפארק איננו הררי במיוחד.
עם זאת, תופעה ייחודית יחסית למקום, גבעות הטור (tor), מפרות לעיתים קרובות את מישוריות הקרקע.
גבעות הטור הן גבעות סלע גרניט חשופות המזדקרות על פני השטח, וברחבי הפארק שוכנים למעלה מ-160 גבעות כאלו.
יחד עם כל דרום-מערב אנגליה, האקלים בפארק הלאומי הוא בעיקרו של דבר ממוזג.
ינואר ופברואר הם החודשים הקרים ביותר, והטמפרטורה הממוצעת בהם נעה סביב מעלה צלזיוס אחת.
יולי ואוגוסט הם החודשים החמים ביותר כאשר הטמפרטורה נעה במהלכם בממוצע סביב 18 צלזיוס.
עם כמות של 2,000 מילימטרים של גשם בשנה, אזור דארטמור נחשב לשופע בגשמים ביחס לאזורים הסמוכים אליו.
התרחשות זאת נובעת מגובהו של השטח וכן כתוצאה מקרבתו היחסית לים (תעלת למאנש השוכנת כעשרה קילומטר בלבד מדרום לגבולו הדרומי של הפארק).
לאורך השנה, החודשים הגשומים ביותר הם נובמבר ודצמבר.
שלגים יורדים בממוצע במשך 20 ימים בשנה.
הקרקע הגבוהה של דארטמור מהווה אגן ניקוז עבור רבים מהנהרות של דבון ודרום-מערב אנגליה, המוזנים מהגשם הרב היורד בשטח הפארק.
לצד קרקע הגרניט הסלעית הנפוצה, הפארק כולל גם כמויות נרחבות של אדמות כבול המכסה אותו.
אדמה זאת, יחד עם היותו כאמור של אזור הפארק הלאומי גשום יחסית, תורמת היטב להתבססותן של ביצות רבות במקום, השולטות בנוף המקומי.
הביצות בפארק שופעות בצמחייה של דגנאים, טללית ואברש.
הפארק הלאומי דארטמור עשיר בממצאים ארכאולוגיים, ויש בו ייצוג כמעט לכל תקופה בתולדותיה של בריטניה.
הממצאים המוקדמים ביותר שאפשר למצוא בפארק הם מהתקופה הנאוליתית ותקופת הברונזה המוקדמת.
בפרט, מבחינת שיעור ממצאים בתקופת הברונזה, דארטמור הוא האזור השופע ביותר בבריטניה ומעריכים כי בתקופה הפרהיסטורית המקום היה מאוכלס למדי.
ככל הנראה השרידים הבולטים ביותר שהשאירו לנו תושביו הפרהיסטוריים של דארטמור, הם כמויות גדולות של מנהירים מגוונים הנפוצים במקום.
אלו הם אבנים גדולות וגבוהות אשר הוצבו באתרים שונים למטרות שונות.
לרוב הם מסודרים בשורות ובמעגלים, אך לעיתים אפשר גם למצוא אותם עומדים בודדים, מפעם לפעם על ראשי גבעות.
היותו של דארטמור אחד הריכוזים הגדולים ביותר של מנהירים בבריטניה, מושך אליו מבקרים רבים מדי שנה.
תופעה ארכאולוגית ייחודית בפארק הלאומי דארטמור היא הימצאותם של כ-130 צלבי אבן קדומים ברחבי הפארק, הידועים כצלבי דארטמור.
צלבים אלו נחצבו והוצבו במקומות רבים בשטח הפארק, ככל הנראה לפני כאלף שנה, במהלך שלהי התקופה האנגלו-סקסונית.
הצלבים מוקמו למטרות שונות, לרבות לצורכי ניווט, סימון דרכים בין מנזרים וקביעת גבול בין קהילות שונות.
לעיתים הם גם שימשו בתור אנדרטאות, ציון מקומות תפילה ועיטורי קברים.
עד לראשית המאה ה-19, חבל דארטמור לא נחשב לתיירותי או אטרקטיבי במיוחד.
כך למשל בשנת 1789 כתב האנטיקוואר האנגלי ריצ'רד גאף לאחר שעבר במקום, כי דארטמור הוא "אזור הררי משמים".
עם זאת, במהלך השנים הבאות צבר האזור פופולריות יחסית, ומבקרים החלו לפקוד את המקום ולטייל בו.
בראשית המאה ה-20, בשנים 1909 ו-1938, יצאו לאור גם מדריכי טיולים מקיפים ראשונים על דארטמור.
באמצע המאה, בשנת 1951, הוכר חבל הארץ כפארק לאומי.
הפארק מנוהל על ידי רשות הפארק הלאומי דארטמור (Dartmoor National Park Authority), אשר הוקמה לצורך זה בשנת 1995 בחסות איגוד רשויות הפארקים הלאומיים של הממלכה המאוחדת.
רשות הפארק מעסיקה צוות של 100 עובדים, והיא מונהגת על ידי מועצה בת 19 חברים הממונים בין השאר על ידי מועצת המחוז של דבון.
מטרותיו הרשמיות של הפארק הלאומי, לפי הרשות המנהלת שלו, הן לשמר ולשפר את היופי הטבעי, חיות הבר והמורשת התרבותית של הפארק הלאומי; לקדם את יכולותיו של הציבור ליהנות מאיכויותיו של המקום; וכן לתמוך ברווחתם הכלכלית והחברתית של הקהילות המתגוררות בתחומיו.
למעלה ממחצית (57.3%) משטח הפארק הלאומי דארטמור היא קרקע בבעלות פרטית, לרבות רוב שטחי היער של דארטמור הנמצאים בבעלות דוכס קורנוול.
37% מהקרקע היא שטח ציבורי, חלק גדול נוסף (14%) נתון לבעלות משרד ההגנה הבריטי (המשתמש בשטחים בפארק לצורכי אימונים), ושאר השטח מתחלק בין השאר בין הקרן הלאומית, נציבות היערות הבריטית, ורשות הפארק הלאומי דארטמור, המפקחת על כלל השטח של הפארק.
את הפארק הלאומי דארטמור חוצים לאורכו ולרוחבו למעלה מ-730 קילומטר של מסלולי הליכה מסומנים.
טיולי הליכה לאורך מסלולים אלו הן הפעילות הפופולרית בפארק בקרב המבקרים בו.
פעילויות תיירותיות רווחות אחרות הן רכיבה על סוסים, שחייה, שיט נהרות, דיג, טיפוס צוקים ומחנאות.
מרכז המבקרים הראשי של הפארק ממוקם בפרינסטאון שבחלקו המערבי.
לצד מידע תיירותי, מפות וספרי הדרכה, מרכז המבקרים בפרינסטאון כולל תערוכה על ההיסטוריה של האזור, החי והצומח בו וכן תצוגות מתחלפות של אמנות מקומית.
לצד מרכז המבקרים הראשי, ברחבי הפארק פועלים גם שני מרכזי מבקרים משניים.
הפארק הלאומי דריי טורטוגס הוא פארק לאומי, כ-109 קילומטרים מערבית לקי וסט במפרץ מקסיקו במדינת פלורידה בארצות הברית.
הפארק משמר את פורט ג'פרסון ואת שבעת האיים של דריי טורטוגס, האיים המערביים ביותר והמבודדים ביותר מבין איי פלורידה קיז.
הפארק ידוע בשל שפע בעלי החיים הימיים, אזורי קינון של עופות טרופיים, שוניות אלמוגים צבעוניות והאגדות על ספינות טרופות ואוצרות תת-מימיים.
לב הפארק הוא פורט ג'פרסון, מבצר חוף מאסיבי לא גמור.
פורט ג'פרסון הוא מבנה הלבנים הגדול ביותר בחצי הכדור המערבי, והוא מורכב מ-16 מיליון לבנים.
בארצות הברית רק המבצרים פורט מונרו (Fort Monroe) בווירג'יניה ופורט אדמס (Fort Adams) ברוד איילנד גדולים ממנו.
דריי טורטוגס ייחודי בעיקר בשל השילוב של מערכת אקולוגית טרופית שהאדם לא שינה עם ממצאים היסטוריים משמעותיים.
הגישה לפארק היא באמצעות מטוס ימי או ספינה.
ממוצע המבקרים השנתי בפארק בתקופה שבין 2007 ל-2016 היה 63,000 מבקרים מדי שנה.
הפעילויות בפארק כוללות: צלילה באמצעות שנורקל עריכת פיקניקים, צפרות, מחנאות, צלילת סקובה, דיג במים מלוחים ושיט בקיאקים.
הפארק הלאומי דריי טורטוגס הוא חלק משמורת הביוספרה של האוורגליידס ודריי טורטוגס (Everglades & Dry Tortugas Biosphere Reserve), שהוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו ב-1976 במסגרת תוכנית אדם וביוספרה (Man and the Biosphere Programme).
דריי טורטוגס הוא ארכיפלג קטן של איי אלמוגים, כ-109 קילומטרים מערבית לקי וסט במפרץ מקסיקו במדינת פלורידה.
האיים מייצגים את האיים המערביים ביותר והמבודדים ביותר מבין איי פלורידה קיז, אם כי כמה שוניות ושרטונות חול תת-מימיים נמשכים מערבה מחוץ לגבולות הפארק, מעבר לאיי טורטוגס.
מעל 99 אחוזים משטח הפארק הם מים.
שבעת האיים הגדולים ביותר, כולם בתחומי בפארק, הם ממערב למזרח: לוגרהד קי (Loggerhead Key), גרדן קי (Garden Key), בוש קי (Bush Key), לונג קי (Long Key), הוספיטל קי (Hospital Key), מידל קי (Middle Key) ואיסט קי (East Key).
הפארק גובל במזרח, בדרום, ובמערב בשמורה הימית הלאומית פלורידה קיז (Florida Keys National Marine Sanctuary), ובצפון-מערב ב"שמורה האקולוגית טורטוגס" (Tortugas Ecological Reserve).
סך כל השטח היבשתי בפארק הוא 420 דונם.
שטח בן 120 קילומטרים רבועים בחלקים הצפוניים והמערביים של הפארק, כולל קבוצת האיים המרכזית, הוגדרו ב-19 בינואר 2007 כ"אזור טבע למחקר" (research natural area) שבמסגרתו אסור ליטול חיים של בעלי חיים ימיים, וגם לא להטיל עוגן.
כלי השיט המבקשים לעגון באזור המחקר הטבעי חייבים להשתמש במצופי עגינה המיועדים לכך או לעגון במזח.
כ-54% מהפארק נשארו זמינים לדיג.
קשה לבקר בפארק בספינה פרטית בשל המרחק, ולכן מרבית המבקרים מגיעים במעבורת או במטוס ימי מקי וסט.
שירותי הסעה ומעבורת רשמיים לדריי טורטוגס כוללים את ספינת הקטמרן "ינקי פרידום 3" (Yankee Freedom III), שהשיט בה מקי וסט לפורט ג'פרסון אורך שעתיים וחצי ואת שירותי המטוסים הימיים.
איי הדריי טורטוגס הם ההארכה המערבית של שרשרת האיים המקושתת של שוניות ואבן הגיר אואוליטית מהפליסטוקן, כשהגבול המזרחי הוא בקרבת מיאמי של ימינו.
איי פלורידה קיז הם הביטוי בפני השטח של משטח הקרבונטי של דרום פלורידה בעובי שישה קילומטרים, שצבר משקעים מאז הקרטיקון התחתון.
שתי יחידות סטרטיגרפיות נחשפו בפני השטח.
אבן גיר קי לרגו יוצרת שוניות בעובי עד 60 מטרים, במקביל לקצה אדן היבשת.
היא בנויה מאלמוגים בוני שונית ומקלקארניט.
עובי אבן גיר מיאמי פחות מ-15 מטרים, והיא בדרך כלל נמצאת מאחורי שונית מאבן גיר קי לרגו, אבל מכסה את ההארכה המערבית של הקיז.
היא כוללת פאצייס חיטחבים ופאצייס אואוליטי ומייצגת שרטונות הנחשפים בשפל.
בנוסף אפשר למצוא בדריי טורטוגס דוגמאות מעולות של מרבצי חול קרבונטי מההולוקן, הבנויים בעיקר מלוחיות של אצות אלימדה (Halimeda).
בין דריי טורטוגס וקי וסט יש דוגמה למרבצי חול אלו בעובי 12 מטרים הידועים כ"החולות הטובעניים" ("the quicksands").
הפארק שוכן באזור של אקלים טרופי ימי, שבו העונה הגשומה חופפת לעונת ההוריקנים ממאי ועד אוקטובר, והעונה היבשה מנובמבר עד אפריל.
האזור סובל מאוד מהוריקנים תכופים וסופות טרופיות.
למרות החשיפה למערכות טרופיות הטורטוגס הם בין האזורים הגשומים פחות בפלורידה, כשממוצע המשקעים השנתי הוא 925 מילימטרים.
הבדלי הטמפרטורות בין הקיץ לחורף קטנים, כשהטמפרטורות הגבוהות בקיץ הם סביב 32°C והטמפרטורות הנמוכות בחורף נעות סביב 19°C.
האירופאי הראשון שראה את איי דריי טורטוגס היה חואן פונסה דה ליאון, שביקר במקום ב-21 ביוני 1513. פונסה דה ליאון לכד 160 צבים ימיים, ואחר כך התייחס לאיים כאל "טורטוגס" (צבים).
הם נקראים דריי (Dry, כלומר "יבש" או "צחיח") בשל היעדר מים מתוקים בהם.
יש בארכיפלג ריכוז משמעותי גדול של ספינות טרופות היסטוריות מהמאה ה-17 ועד ימינו.
ארצות הברית רכשה את פלורידה מספרד בשנת 1822. הדריי טורטוגס נתפסו כנקודה אסטרטגית לשליטה על מצר פלורידה ומפרץ מקסיקו.
איי דריי טורטוגס שימשו בסיס משמעותי של חיל הים האמריקאי מהתקופה הקולוניאלית עד תחילת המאה ה-20, כשהם מהווים מעגן מוגן ותחנת אספקה של פחם עד מלחמת ארצות הברית–ספרד.
העבודה על המגדלור בגרדן קי החלה בשנת 1825. התכנון להקמת המבצר פורט ג'פרסון התחיל כמעט מיד, והבנייה החלה בשנת 1847. בשנת 1856 החלה עבודה על מגדלור חדש חזק יותר על לוגרהד קי שנועד להחליף את המגדלור על גרדן קי.
העבודה על פורט ג'פרסון הושלמה למחצה ב-1860. הבנייה המשיכה גם אחרי שפרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, אך לבסוף נעצרה, והייעוד של המבנה שונה לכלא צבאי.
ד"ר סמואל מאד (Samuel Mudd), שהורשע בסיוע לג'ון וילקס בות' - הרוצח של הנשיא אברהם לינקולן, היה כלוא במבצר.
מאוחר יותר שוחרר מאוד לאחר שמנע התפרצות קדחת צהובה בכלא.
השימוש במבנה ככלא הצבאי נמשך עד 1874. עם הכניסה לשירות של ספינות מונעות בקיטור החלו הדריי טורטוגס לשמש כתחנת תדלוק של פחם עבור ספינות חיל הים האמריקני.
ב-4 בינואר 1935 הכריז הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט על הקמת המונומנט הלאומי פורט ג'פרסון (Fort Jefferson National Monument) בשטח בגודל 190 קילומטרים רבועים, כשהוא מסתמך על חוק העתיקות של ארצות הברית (Antiquities Act).
המונומנט הלאומי הורחב ב-1983 ושודרג למעמד של פארק לאומי בהחלטה של הקונגרס של ארצות הברית ב-26 באוקטובר 1992. הפארק מנוהל על ידי אנשי הצוות של הפארק הלאומי אוורגליידס.
הפארק הוקם כדי להגן על האיים ועל המערכות האקולוגיות הימיות של דריי טורטוגאס, לשמר את פורט ג'פרסון והמשאבים התרבותיים השקועים כדוגמת ספינות טרופות, ולאפשר גישה ציבורית באופן מוסדר.
במהלך השבתת הממשל הפדרלי של 1995 ו-1996 נסגר הפארק הלאומי דריי טורטוגס יחד עם כול הפארקים הלאומיים האחרים.
מכיוון שתושבי קי וסט העריכו שסגירה זו תשפיע לרעה על הכלכלה מבוססת התיירות שלהם הם גייסו את המימון הנדרש להשאיר את דריי טורטוגס פתוח.
ההשראה לרעיון הגיעה מההחלטה של מוסד הסמית'סוניאן לגייס תרומות מאנשים פרטיים על מנת להשאיר את המוזיאונים שבבעלותו פתוחים בזמן ההשבתה.
כיוון שלא מצאו את מי שיקבל את הכסף לפתיחתו מחדש של הפארק, שלחו תושבי קי וסט, בחסות המדינה לכאורה רפובליקת קונק הסטירית שייטת של ספינות אזרחיות ושל ספינות מכבי אש לפורט ג'פרסון במטרה לפתוח מחדש את הפארק הלאומי.
כאשר פקידים ניסו להיכנס למבצר, הוגשה נגדם תביעת קנס.
הנתבעים ערערו על הקנס בדיון משפטי שנה אחר-כך, והמשפט "ארצות הברית של אמריקה נגד פיטר אנדרסון" בוטל מיד.
הפארק הוא אתר נחיתה למהגרים מקובה המגיעים בסירות מתוצרת בית המכונות צ'אגס (chugs).
קבלת המהגרים ואכסונם היא בעיה לא קלה, משום שבפארק יש משאבים מוגבלים לטפל במהגרים, והוא במרחק של כמה שעות שיט מיחידות של משמר החופים או משמר הגבול.
הקשר עם קי וסט מבוסס על שימוש במערכת לוויינית של VoIP, הסובלת משיבושים והשהיות, ובמערכת תמסורת רדיו המשתמשת במגדל נטוש של חיל האוויר שבין קי וסט ודריי טורטוגס.
מספר המבקרים בפארק גדל בהתמדה במשך השנים והגיע לשיא של 83,704 מבקרים בשנת 2000. מאז החל מספר המבקרים השנתי לרדת באיטיות, כשממוצע המבקרים בין 2007 ל-2016 היה 63,000.
רוב שטח הפארק הוא מי ים, ולכן מרבית הצמחייה היא תת-מימית, כדוגמת עשב הים בתמונה משמאל.
על היבשה בשבעת האיים של דריי טורטוגס נמנו 125 מינים של צמחים.
כ-81 מינים (65% מכלל המינים) הם מינים מיובאים, שהגיעו לאיים כתוצאה מייבוא מתוכנן או עקב טעות אנוש.
הצמחייה באיים הקטנים יותר היא בעיקר צמחים מקומיים, בעוד שבאיים הגדולים יותר (גרדן קי ולוגרהד קי), שלהם היסטוריה ארוכה של התיישבות אנושית והתערבות בטבע, יש שפע של מינים זרים.
לחלק מהמינים הזרים יש השפעה מזיקה על הסביבה ולכן הוחלט להכחיד מינים מסוימים.
לדוגמה בלוגרהד קי הצמח המקומי הנפוץ היה Suriana maritima (באנגלית bay cedar), אבל בעת הקמת המגדלור והמבנים של מכון קרנגי בתחילת המאה ה-20, נעקרו הצמחים המקומיים ובמקום נשתלו עצי דקל ושיחי אגבת הסיסל (Agave sisalana).
עצי קזוארינה שבטבטית (Casuarina equisetifolia) הובאו לאי על מנת לשמש שוברי רוח.
התנאים במקום התאימו מאוד לקזוארינה, והיא התפשטה בהדרגה וכיסתה את החוף, תוך שינוי הטופוגרפיה שלו, ממדרון מתון למצוקים.
צבי ים התקשו לטפס על החוף התלול לשם הטלה, וגם כשעלו עליו חסמו גזעי עצים שנפלו את דרכם, או ששורשי העצים מנעו מהם לחפור את גומות ההטלה.
משום כך הוחלט להכחיד מין זה מהאי.
בין השנים 1994–2001 נכרתו כל העצים והועלו באש.
במקביל נעשה שימוש בקוטל עשבים כנגד אגבת הסיסל.
לדברי אנשי הפארק ההשפעה של פעולה זו מורגשת בהתחדשות החופים ובגידול במספר ההטלות המוצלחות של צבי הים.
בין בעלי החיים הבולטים במימי הפארק נמצאים:
אלמוגים – מושבות האלמוגים שבפארק כוללות 30 מינים של אלמוגים.
אף שאלמוגים גדלים בימים טרופיים בכל רחבי העולם, השוניות בדרום פלורידה שוכנות בגבול הצפוני של תפוצת האלמוגים, ולכן האלמוגים רגישים במיוחד לשינויים באקלים.
בשנים 76–1977 קטלה חזית קרה 96% ממושבות האלמוגים, והם הפכו לשדות של חורבות (rubble fields).
מאז כולל הפארק הלאומי דריי טורטוגס חלקות של מושבות פעילות ושדות הרס.
דגי שונית – בין שוניות האלמוגים יש מגוון רב של מיני דגי שונית.
הזהרון הוא מין פולש שהוחדר לאוקיינוס האטלנטי בשנות ה-80 של המאה ה-20. הדג טורף דגים קטנים, ופגיות של דגים ובכך הוא מתחרה במיני דגים אחרים על מזון זה.
כמו כן הוא טורף דגים הלוחכים אצות ועקב כך חל גידול בלתי מבוקר של אצות הגדלות על האלמוגים.
אין לזהרון אויבים טבעיים, כי גופו מוגן על ידי קוצים ארסיים.
הנהלת הפארק מבצעת מדי פעם מבצעים של סילוק הזהרונים מאזורים מסוימים.
כרישים – כמה מינים של כרישים עוברים באזור הפארק ובהם העמלץ הכחול.
לעומתם הפרטים של המין מפרקתן הבינים נולדים, ניזונים, גדלים ומתרבים במימי הפארק.
לכן נעשה מחקר מקיף על אורח חייו של מין זה.
במסגרת המחקר, סומנו פרטים מסוימים ולחלקם הוצמדו משדרים, ואפילו מצלמות.
המחקר הניב מידע רב על הנוהגים ועל טקסי החיזור וההזדווגות של מין זה.
כל המינים היו פעם נפוצים, אבל כיום הם מופיעים ברשימת המינים של הממשל הפדרלי בסיכון או בסכנה.
הפארק הלאומי דריי טורטוגס הוא אתר הקינון הגדול ביותר של צבי ים באיים של פלורידה קיז.
בעלי החיים בהם ניתן לצפות באיים עצמם, מלבד נקבות הצבים העולות לחוף בלילות לשם הטלת הביצים, הם עופות.
אף שבאזור נצפו 299 מיני עופות, רובם חולפים בשמי האיים או עוצרים לחניה קצרה בתקופת הנדידה באביב ובסתיו.
רק 40 מינים נוכחים באיים בחורף, ורק 7 מינים מקננים באזור בקביעות והם: שחפית כהה, נודי חומה, שקנאי חום, פרגטה הדורה, סולת המסיכה, שחפית ורדרדת (Sterna dougallii) ותורית אמריקנית (Zenaida macroura).
הפארק הוא האזור היחיד בארצות הברית הקונטיננטלית שבו יש מושבות קינון של שחפית כהה, נודי חומה, פרגטה הדורה וסולת המסיכה.
פעילות השיא של צפרות היא באביב (בדרך כלל באפריל), כאשר עשרות מינים של ציפורים נודדות יכולים לעבור דרך הפארק ביום אחד.
ציפורים רבות נוחתות בתוך מגרש המצעדים של פורט ג'פרסון, שם ניתן לצפות בהן לעיתים קרובות מטווח קרוב.
כמה מיני דורסים כמו גם אנפית בקר נצפו כשהם צדים ציפורי שיר.
עד תחילת 2013 היה ברז מים מתוקים מתחת לכמה עצי תספזיה צפצפנית (Thespesia populnea) וקונורפוס (Conocarpus) והוא היה מקור המים המתוקים הזמין היחיד בכל האזור.
בעיות תחזוקה חייבו את פירוקו, אבל במקומו הוצבה שוקת.
מדריכי צפרות מציעים כל שנה סיורים בפארק הלאומי דריי טורטוגס באפריל ובתחילת מאי כאשר ניתן לצפות ביום אחד במעל ל-100 מינים שונים של ציפורים.
עיקר הפעילות בפארק סובבת סביב העושר הביולוגי שבשוניות האלמוגים: צלילה באמצעות שנורקל צלילת סקובה, דיג במים מלוחים ושיט בקיאקים.
פעילויות נוספות כוללות סיור במבנה ההיסטורי של פורט ג'פרסון וצפרות (בעונות הנדידה).
ניתן ללון בגרדן קי באתר מחנאות, אבל השירותים המוצעים בו ספרטניים.
אין מסעדות באיים והמבקרים חייבים להביא בעצמם את כל האוכל והמים שהם נזקקים להם.