tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2019 הוכרז על ליהוקם של צוות השחקנים הראשי, שכלל את סינתיה אריבו, ביל קמפ, מייר וינינגהם, פאדי קונסידיין, ג'וליאן ניקולסון, יול וסקז, ג'רמי בוב ומארק מנצ'קה.
האטיני פארק ומייקל אספר לוהקו לצוות השחקנים המשני.
לאחר עונה אחת, רשת "HBO" ויתרה על הזכויות להפקת העונה השנייה.
בעקבות כך, אולפני "MRC", שעומדים מאחורי הפקת מיני-הסדרה, הציעו את זכויות הפקת העונה השנייה למכרז בין רשתות טלוויזיה פרימיום אמריקאיות.
זֵר דפנה הוא זר עגול, עשוי מענפים ועלים מחוברים של ער אציל (דפנה, ) – צמח ירוק-עד, רחב-עלים וארומטי – או בשלב מאוחר יותר החל להיעשות מעצבונית החורש חסרת השדרה (Ruscus hypoglossum) או מדפנת הדובדבן (Prunus laurocerasus).
זר הדפנה הוא סמל לניצחון, והוא נענד על הראש סביב הקודקוד, או כשרשרת פרחים על הצוואר.
סמל זר הדפנה מופיע לראשונה במיתולוגיה היוונית.
האל אפולו מיוצג כשהוא עונד זר דפנה על ראשו, וזֵרים הוענקו למנצחים בתחרויות אתלטיקה, כולל באולימפיאדה העתיקה – שם הם היו עשויים מעץ זית בר המכונה ביוונית קוֹטִינוֹס (), (למשל בעיר אולימפיה) – ובמפגשי שירה.
ברומא העתיקה הזֵרים היו סמלי ניצחון בקרב, באמצעותם הכתירו מפקד מצליח במהלך מצעד הניצחון.
בעוד זֵרֵי דפנה עתיקים מופיעים לרוב בצורת פרסה, בגרסאות מודרניות יותר הם בדרך כלל בצורת טבעת סגורה.
בשימוש בניבים מודרניים, זר הדפנה מתייחס בדרך כלל לניצחון.
הביטוי "נח על זרי הדפנה" מתייחס למישהו שמסתמך לחלוטין על הצלחות העבר שלו לשם המשך תהילתו.
ביטוי נוסף באנגלית הוא "look to one's laurels", הניתן לתרגום "להשגיח על זרי הדפנה" ופירושו להיזהר מהפסד למתחרים.
האל אפולו, פטרון הספורט, מקושר לענידת זר דפנה.
קישור זה נובע מהסיפור במיתולוגיה היוונית העתיקה של אפולו ודפנה.
אפולו לעג לאל האהבה ארוס (קופידון) על שימושו בחץ וקשת, מכיוון שאפולו הוא גם פטרון החץ וקשת.
ארוס נעלב והכין אז שני חצים, אחד מזהב והשני מעופרת.
הוא ירה באפולו את חץ הזהב, שטבע בו אהבה ותשוקה לנימפת הנהר דפנה.
בדפנה הוא ירה את חץ העופרת, שטבע בה שנאה לאפולו.
אפולו רדף אחרי דפנה עד שהתחננה להשתחרר ממנו ובתגובה נהפכה לעץ דפנה.
אפולו נשבע לכבד את דפנה לנצח והשתמש בכוחות הנעורים הנצחיים והאלמוות שלו כדי להפוך את עץ הדפנה לירוק-עד.
אז אפולו צרר זֵר מענפיה של דפנה, והפך את דפנה לסמל תרבותי עבורו ועבור משוררים ונגנים.
יש מדינות שבהן זר הדפנה משמש כסמל לתואר שני.
הזֵר ניתן לבוגרי התואר השני בטקס סיום התואר.
המילה האנגלית laureate (מילולית "עטור/ת זר דפנה") המשמשת לתיאור חתן/כלת פרס כלשהו, מקורה ב-laurel, זר דפנה.
דנטה אליגיירי, המשורר והפילוסוף מפירנצה מימי הביניים וחבר האסכולה הסיציליאנית, מוצג לעיתים קרובות בציורים ובפסלים עונד זר דפנה.
במטבעות בערך של 2 אירו שהוטבעו באיטליה בשנים 2008-2023, מוטבעת דמותו של דנטה, כשלראשו זר דפנה - הצמח ער עציל.
באיטליה, המונח לַאוּרֵאָטוֹ מתייחס באקדמיה לכל סטודנט שסיים את לימודיו.
מיד לאחר טקס הסיום, או לַאוּרֵאָה באיטלקית, הסטודנט מקבל זר דפנה לענוד במשך היום.
מסורת זו החלה באוניברסיטת פדואה והתפשטה בשתי המאות האחרונות לכל האוניברסיטאות האיטלקיות.
באוניברסיטאות ובמכללות רבות בארצות הברית, זרי הדפנה משמשים כאביזר בטקסי סיום של השנה השלישית או השנה הרביעית בתואר הראשון, או בעת הגשת עבודת תזה.
במכללת קונטיקט בארצות הברית, סטודנטים בשנתם השלישית (מתוך ארבע) עונדים שרשרת דפנה, שאותה הם מקבלים בטקס הסיום מהמחזור שלפניהם.
זר הדפנה מייצג את מחזור הטבע ואת המשכיות החיים משנה לשנה.
מיד לאחר טקס הסיום, הסטודנטיות בשנה השלישית חותמות את שנת הלימודים שלהן עם זרי הדפנה, ובכך מסמלות שהתקדמו רשמית לשנה הרביעית, והטקס יחזור על עצמו באביב שלאחר מכן.
במכללת מאונט הוליאוק שבדרום האדלי במסצ'וסטס, בארצות הברית, זר הדפנה הוא אביזר קבוע בטקסי הסיום מאז שנת 1900, אז סטודנטים בוגרים נשאו או ענדו זרי דפנה.
ב-1902 החל השימוש הרשמי בשרשרת מהצמח קאלמיה לאטיפוליה ("דפנת הרים").
מאז, המסורת הייתה שסטודנטים בשנה הרביעית צועדים בתהלוכה ברחבי הקמפוס, נושאים שרשרת ארוכה המקשרת אותם זה לזה.
צמח זה מחליף את הצמח ער אציל, ששימש את הרומאים בזרים ובכתרי כבוד.
בשוודיה, סטודנטים המקבלים תואר דוקטור או דוקטור לשם כבוד בתחומים שבאופן מסורתי שייכים ל"פקולטה לפילוסופיה" – כלומר פילוסופיה, שפות, אמנויות, היסטוריה, מדעי החברה ומדעי הטבע – מקבלים זר דפנה במהלך טקס קבלת התואר.
בפינלנד, באוניברסיטת הלסינקי, מוענק זר דפנה במהלך טקס קבלת התואר השני.
זר הדפנה הוא מוטיב נפוץ באדריכלות, בעיצוב רהיטים וטקסטיל.
זר הדפנה נראה מגולף ביצירות האבן והטיח הדקורטיבי של רוברט אדם, ובאדריכלות בסגנון הפדרלי, בסגנון ריג'נסי, בסגנון דירקטואר, ובסגנון האמנויות היפות.
באמנויות דקורטיביות, במיוחד בסגנון האימפריה (אַמְפִּיר), זר הדפנה ארוג בטקסטיל, משובץ בעבודות תשבץ (marquetry), ומוסף על רהיטים בתוספות פליז מוזהבות.
יצרנית המכוניות אלפא רומיאו הוסיפה זר דפנה ללוגו שלה לאחר שזכתה במרוץ המכוניות העולמי הראשון ב-1925 עם מכונית המרוץ P2.
זרי דפנה משמשים לפעמים בסמלי אצולה.
הם עשויים לשמש כמטען במגן, סביב המגן או מעליו כטבעת.
זֵרים הם סוג של כיסויי ראש הדומים לכתר פתוח או לעטרה.
בהרלדיקה, סרט בד מלופף מחזיק מעטה על קסדה.
סוג זה של מטען נקרא "עטרה".
זֵר הוא כתר פתוח של עלווה, בדרך כלל עשוי מעלים, אך לפעמים עם פרחים.
זֵרים יכולים להיות עשויים גם מעלי אלון, מפרחים, מהצמח צינית או מרוזמרין.
הם בדרך כלל בצורת טבעתית סגורה, אך יכולים גם להיות בצורת מעגל פתוח.
זראר אחמד אוסמאני (בפשטו: ضرار احمد عثمانی, בפרסית: ضرار احمد عثمانی; נולד ב-1964) פוליטיקאי אפגני שהיה שר במספר משרדים לרבות משרד החוץ.
אוסמאני נולד בכפר באזור פרוואן.
הוא למד בבית הספר בקאבול והמשיך ללימודי הנדסה בשנים 1983–1988. בסופו של דבר הוא סיים מכון פדגוגי בפרוואן עם הסמכה לפיזיקה ומתמטיקה.
לאחר פלישת ברית המועצות לאפגניסטן הוא הצטרף למאבק המזוין נגד הפולשים.
לאחר נפילת השלטון שנתמך על ידי ברית המועצות אוסמני מונה לראש המשטרה באזור פרוואן.
בשנים 1998–2002 הוא עבד בשגרירות אפגניסטן באיראן.
לאחר נפילת משטר הטאליבן הוא חזר לארצו ובשנת 2004 מונה למושל פרוואן.
בשנת 2005 אוסמני קודם לשר הפנים.
בשנת 2009 הוא מונה למשרד חדש הממנוה במלחמה בסמים.
לאחר ארבע שנים בתפקיד, אוסמני החל בכהנתו כשר החוץ של אפגניסטן.
בשנת 2015 זראר אחמד אוסמאני פוטר מתפקידו ולא מונה לתפקיד חדש בממשל.
זראנק (בהונגרית: Zaránk) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בזראנק מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 עד ימינו והיישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1274. ידוע כי הכפר נהרס בסביבות 1687 ואוכלס מחדש בשנת 1701.
בשנת 1880 חיו בזראנק 14 יהודים ובשנת 1910 חיו בה רק שישה יהודים בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
זרה בתוכנו הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1992 בבימויו של סידני לומט, עם מלאני גריפית בתפקיד הראשי.
העלילה היא על שוטרת ניו יורקית שנשלחת לחקור מקרה רצח בתוך קהילת החסידים בברוקלין ולצורך החקירה היא מתחזה לאישה חרדית ונטמעת בתוך הקהילה.
זהו סרטו הראשון עם קרדיט של ג'יימס גנדולפיני.
הסרט קיבל ביקורות שליליות וגם לא זכה להצלחה מסחרית.
מלאני גריפית וטרייסי פולאן היו מועמדות לפרס פטל הזהב לשחקנית הראשית ושחקנית משנה.
סידני לומט לעומת זאת, היה מועמד לפרס דקל הזהב.
אמילי עדן (מלאני גריפית) היא שוטרת חוקרת במשטרת ניו יורק.
כאשר היא והשוטר ניק (ג'יימי שרידן) מנסים לעצור שני סוחרי סמים, ניק נדקר ואמילי יורה בדוקר הבורח.
היא מושעית למס' ימים ואקדחה נלקח.
לאחר ההשעיה היא חוזרת לעבודה והמפקד אוליבר (דייוויד מרגוליס) מטיל עליה לחקור פרשת היעלמות של אחד מקהילת החסידים בברוקלין.
היא מתקבלת לראיון אצל הרעבע (לי ריצ'רדסון) שמספר לה כי כל משפחתו הושמדה בשואה והוא אימץ את אריאל (אריק ת'אל) שישמש לו כיורש וכן את לאה (מיה שרה) שעוזרת לו ואת מרה (טרייסי פולאן) שהיא חוזרת בתשובה לאחר שהידרדרה לעולם הפשע.
יעקב קלאוזמן (ג'ייק וובר) הוא הארוס של מרה והוא הנעלם.
במלטשת היהלומים שלו נתגלה כי כל היהלומים נגנבו וכן סכום של 750.000 דולר.
אמילי מסתכלת על התקרה, רואה שם כתם דם, מסירה את אחד האריחים ומגלה את גופתו של יעקב.
הפרשה כעת היא מקרה רצח.
השוטר לווין (ג'ון פנקו) מצטוות לאמילי והיא מחליטה באישור הרעבע ואריאל להתחזות כחוזרת בתשובה ולהיטמע בתוך הקהילה על מנת שתוכל לבצע את החקירה בצורה סמויה ובאין מפריע.
במשך הזמן אמילי מתוודעת לחיי הקהילה היהודית החרדית - כשרות, קבלת שבת, צניעות, עזרה לזולת ועוד חוקי דת נוקשים.
באחד מהימים אמילי מצטרפת לחנות התכשיטים של המשפחה ביחד עם אריאל, לאה ומרה.
לחנות נכנסים שני עבריינים - האחים באלדסארי, אנתוני (ג'יימס גנדולפיני) ואחיו כריס (כריסטופר קולינס) ודורשים דמי חסות.
אמילי מזעיקה את לווין והוא מתקין שם מצלמות.
בביקור השני שלהם מצליחה מרה להטמין במעיל של כריס שקית יהלומים ריקה עם השם של יעקב.
אמילי מנסה לעצור אותם באשמת סחיטה ורצח אך הם נמלטים.
לאחר מרדף ברחובות ניו יורק, יורה אמילי במכונית ופוגעת באנתוני.
לפני מותו הוא לוחש לה כי לו ולאחיו שום קשר לרצח של יעקב.
לבסוף מוצאת לאה את הכסף אצל מרה ומתברר לה כי מרה הייתה שותפה לרצח שבוצע על ידי אחד מחבריה העבריינים בעבר.
מרה מאיימת עליה באקדח ומובילה אותה לבית הכנסת שם היא מתעמתת עם אמילי ואריאל.
היא חובטת באקדח בראשה של אמילי ומנסה להימלט אך אריאל יורה בה למוות.
אריאל מתחתן עם שיינה, כלה יפהפייה מצרפת.
אמילי מתבוננת בהם מרחוק ומחליפה מבט עם אריאל כשהיא עם חיוך מעט עצוב, ואז נעלמת מהאופק.
לווין מציע לה חופשה זוגית בארובה, אך היא מסרבת ועונה לו בחיוך כי היא עדיין מחכה ל"באשערט" שלה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמלאני גריפיתאמילי עדןשוטרתאריק ת'אלאריאלחסידמיה שרהלאהטרייסי פולןמרהלי ריצ'רדסוןהרעבעג'ון פנקולוויןשוטרג'יימי שרידןניקשוטרג'יימס גנדולפיניאנתוני באלדסאריעברייןכריסטופר קולינסכריסטופר באלדסאריעברייןג'ייק וובריעקב קלאוזמןלוטש יהלומיםדייוויד מרגוליסלוטננט אוליברמפקד במשטרהרינה סופרשיינה זינגרארוסתו של אריאל
זר הוא רומן מסוגת האימה מאת הסופר סטיבן קינג, אשר יצא לאור במאי 2018.
כאשר גופתו המושחתת של פרנקי פטרסון בן ה-11 נמצאת ביערות ג'ורג'יה, חוקר המשטרה ראלף אנדרסון יוצא לחקור את המקרה, ומוצא עדויות וראיות המצביעות לכאורה על טרי מייטלנד, מורה אהוד בבית הספר התיכון, מאמן בליגת הילדים, בעל ואבא אוהב, כרוצחו של פרנקי.
כשהוא כבר בטוח שהוא עומד לסגור את התיק והרוצח בידיו, אנדרסון נתקל בראיה סותרת שמציבה את החשוד שלו בעיר סמוכה בזמן הרצח.
הנסיבות המסתוריות האופפות את מקרה הרצח שולחות את אנדרסון – שוטר מנוסה שבעצמו מתאבל על מות בנו – לבקש את עזרתה של הולי גיבני, חוקרת פרטית, שאולי תוכל להסביר את נסיבות המקרה.
ביוני 2018 הוכרז שריצ'רד פרייס נשכר לעבד את הרומן של סטיבן קינג לסדרה בעלת אותו שם.
זְרָארִיֶה הוא כפר שיעי, לבנוני, בנפת צידון שבמחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן בגובה ממוצע כ-280 מטרים מעל פני הים, כ-30 קילומטרים דרומית לעיר המחוז צידון, מזרחית לכפרים ארזי () וח'ראייב, וכ-7 קילומטרים מדרום לאנסאר.
צפונית מזרחית לכפר, על גבעה, ישנם שרידי מצודה שנקראת בפי תושבי הכפר "המצודה הצלבנית" (القلعة الصليبية).
בכפר עומד ביתו של חאג' נאסר א-דין מונכּר (الحاج ناصر الدين منكر) שכינויו מעיד, ככל הנראה, על מוצאו: "הצפתי" (الصفدي).
בבית הקברות בכפר יש קבר הנושא את שם אחד מבניו: מוחמד אבן חאג' נאסר א-דין מונכּר (محمد إبن الحاج ناصر الدين منكر) שנפטר בשנת 1134 המוסלמית, המקבילה לשנת 1716 לספירה.
בשנת 2014 התגוררו בעיירה 5,645 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
: (Kamel Mrowa), (1966–1915) היה מו"ל, עיתונאי, סופר ופוליטיקאי לבנוני.
הוא התנגד לדיקטטורות צבאיות שהיו בעולם הערבי בשנות ה-50 וה-60. כמאל מרווה חוסל על ידי אקדוחן אלמוני.
היומון הערבי הלבנוני אל-חיאת ב-1946
העיתון הלבנוני באנגלית – הדיילי סטאר ב-1952
העיתון בצרפתית Beyrouth Matin ב-1959 (לא קיים יותר)
במלחמת לבנון הראשונה התפוצץ מטען ליד כוח צה"ל וכשהגיעו כוחות החילוץ התפוצץ מטען נוסף.
בפיגוע נהרגו: המ"פ – סרן ספי מרמלשטיין, סמל הסיור – סמ"ר מיקי ביטון, סגן מפקד האוגדה – אל"ם אברהם ("ממושי") אלרן, וכן נפצעו מספר לוחמים.
ביולי 2012 דווח בלבנון כי ישראל הפציצה "מתקן האזנה" שנחשף ליד הכפר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, פעילי חזבאללה מהכפר היו מעורבים בתקיפות נגד ישראל.
זרה: דם מדמי היא סדרת דרמה היסטורית המשמשת כפריקוול לעיבודה הטלוויזיוני של סדרת הרומנים "נוכרייה" מאת דיאנה גבלדון.
עלילת הסדרה עוקבת אחר קורותיהם של הוריהם העתידיים של שני הפרוטגוניסטים מהסדרה המקורית, ג'יימי פרייזר וקלייר ביצ'ם.
את הוריו של ג'יימי בסקוטלנד של המאה ה-18 מגלמים הארייט סלייטר וג'יימי רוי; ואילו את הוריה של קלייר בתקופת מלחמת העולם הראשונה מגלמים הרמיוני קורפילד וג'רמי אירווין.
הסדרה עלתה לשידור ברשת "Starz" ב-8 באוגוסט 2025.
עלילת הסדרה מביאה את סיפור אהבתם של בריאן פרייזר ואלן מקנזי, הוריו של ג'יימי פרייזר בסקוטלנד במאה ה-18, ושל ג'וליה והנרי ביצ'ם, הוריה של קלייר ביצ'ם במהלך מלחמת העולם הראשונה באנגליה.
הארייט סלייטר – אלן מקנזי, אמו לעתיד של ג'יימי פרייזר.
ג'יימי רוי – בריאן פרייזר, אביו לעתיד של ג'יימי.
הרמיוני קורפילד – ג'וליה מוריסטון, אמה לעתיד של קלייר פרייזר.
ג'רמי אירווין – הנרי ביצ'ם, אביה לעתיד של קלייר.
טוני קוראן – לורד לובט, סבו של ג'יימי.
רורי אלכסנדר – מרטאג פיצגיבונס פרייזר
סם רטפורד – דוגל מקנזי
סימוס מקלין רוס – קולום מקנזי
קונור מקניל – נד גואן
בריאן מקארדי – אייזק גרנט
ג'ון לומסדן – מלקולם גרנט
שרה ויקרס – דווינה פורטר, משרתת העובדת עבור לורד לובט ואמו של בריאן פרייזר.
פיטר מולאן – רד ג'ייקוב מקנזי
בפברואר 2022, נמסר לראשונה על פיתוחה של סדרת פריקוול לסדרת הדרמה התקופתית "זרה", אותה יכתוב ויפיק בפועל מתיו ב.
במאי 2022, המפיקה בפועל מריל דייוויס אישרה כי עלילת הסדרה תתמקד בקורותיהם של הוריו של ג'יימי פרייזר.
באוגוסט 2022, אושר שמה הרשמי של סדרת הפריקוול, ובינואר 2023, נמסר כי רשת "Starz" הזמינה רשמית את הסדרה וכי עונתה הראשונה תכלול 10 פרקים.
ביוני 2025, עוד לפני שידור פרק הבכורה של העונה הראשונה, נמסר כי הסדרה חודשה לעונה שנייה.
לפי ההודעה הרשמית של רשת STARZ, הפקת העונה השנייה החלה בפועל באותה תקופה, והיא מצולמת בסקוטלנד.
בפברואר 2024, נחשף בהכרזת הליהוק הראשונה כי לגילום דמויות הוריהם של ג'יימי פרייזר וקלייר ביצ'ם לוהקו הארייט סלייטר, ג'יימי רוי, הרמיוני קורפילד וג'רמי אירווין, בהתאמה.
עוד נמסר כי לגילום דמות סבו של ג'יימי, לורד לובט, לוהק טוני קוראן, ועל ליהוקם של רורי אלכסנדר, סם רטפורד, סימוס מקלין רוס וקונור מקניל לגילום גרסאותיהם הצעירות יותר של דמויות מהסדרה המקורית.
באפריל 2024, נמסר על ליהוקם של בריאן מקארדי, ג'ון לומסדן, שרה ויקרס ופיטר מולאן לצוות השחקנים.
צילומי העונה הראשונה החלו בינואר 2024 בגלאזגו, סקוטלנד, והסתיימו ב-19 ביולי 2024. עם זאת, נאלצה הפקת הסדרה להשהות את הצילומים עקב סערות באזור, ולחדש אותם רק בשלהי פברואר.
חלק מהצילומים התקיימו גם בטירת דואן.
שיר הפתיחה של הסדרה נקרא "For My Love That's Lost" ונכתב על ידי המלחין האמריקאי בר מק'קרירי , שגם הלחין את הפסקול של הסדרה "זרה".
את השיר מבצעת הזמרת הסקוטית ג'ולי פוליס הידועה בשירתה בשפה הסקוטית־גאלית.
השיר משלב מילים באנגלית ובסקוטית־גאלית, ומבוסס על מסורת מוזיקלית קלטית עתיקה.
חלק מהפזמון כולל שורות גאליות רומנטיות כגון: "'S tu mo rùn, 'S tu mo ghràdh, Agus m' eudail o" - "אתה אהובי, אתה אהבתי, ואוצרי היקר".
השיר נכתב במיוחד עבור הסדרה ומטרתו להדגיש את הקשר בין הנופים הסקוטיים, השפה והתרבות המקומית לבין הדמויות והעלילה.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2025פרס המוזיקה במדיה של הוליוודשיר הנושא הטוב ביותר - תוכנית טלוויזיה/מיני סדרהבר מקרירי
זרובבל גולדשטיין (2 בדצמבר 1899 – 10 באפריל 1959) היה עורך דין וכורם, מראשוני עורכי הדין היהודים בחיפה.
התמחה בעניינים אזרחיים ומקרקעין בין היתר בהקשר של גאולת קרקעות בחיפה וסביבותיה.
גולדשטיין נולד בזכרון יעקב לאברהם זאב גולדשטיין ואדלה לבית הפלר שהוריה היו ממייסדי המושבה.
אביו עסק בגידול גפנים וזיתים והיה חבר שופט בבית משפט השלום העברי במושבה.
גולדשטיין סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, שם זכה לכינוי "הבוצר" בשל היותו בן למשפחת כורמים, כבוגר היחיד במחזור ב'.
בד בבד עם לימודיו בבית הספר המנדטורי למשפטים, שימש כמזכיר ומתורגמן בבית המשפט המחוזי בחיפה במהלך כהונתו של השופט יוסף סטרומזה והתובע הכללי צדקיהו הרכבי (תפקיד שקיבל בזכות שליטתו בשלוש השפות הרשמיות של המנדט הבריטי בארץ ישראל: אנגלית, ערבית ועברית).
בשנת 1925, החל התמחות בת שנתיים במשרדם של עורכי הדין יעקב קליבנוב (לימים חבר כנסת מטעם מפלגת הציונים הכלליים), והארי סאקר.
עם השנים לאחר הקמת משרד עצמאי בשנת 1927, הפך לאחד מעורכי הדין המובילים באזור חיפה.
הוא עסק בעניינים אזרחיים ומקרקעין ושימש כיועץ משפטי של המועצות המקומיות זכרון יעקב, בנימינה ופרדס חנה.
בין לקוחותיו נמנו בנקים למשכנתאות, דוגמת הלוואה וחיסכון זיכרון, בנק אפותיקאי כללי, בנק אפ"ק, ובנק האחוזה.
בנוסף היה היועץ המשפטי לחברת כרמל מזרחי וייצג גם חברות של יזמים יהודים דוגמת מ.
דיזנגוף ושות' ואת המרכז המסחרי הראשון בחיפה.
כמו כן היה מעורב בפיתוח שכונות יהודיות בעיר, ביניהן הדר הכרמל.
באותה תקופה נודע בין היתר בזכות קשריו הענפים בקרב האליטה המשפטית בחיפה, היהודית והערבית כאחד.
הוא ניצל את קשריו בקרב בעלי הון יהודים מחוץ לארץ כדי לשכנעם להשקיע בפיתוח השכונות העבריות והרחבת היישובים באזור.
בין חבריו נמנו השופטים משה לנדוי, שמעון אגרנט, לימים נשיאי בית המשפט העליון של ישראל ואהרון שמש, שופט בית המשפט המחוזי בחיפה.
במקביל לעבודתו כעורך דין, היה חבר באגודת הכורמים והקפיד להשתתף בבציר הענבים בזכרון יעקב בימי פגרת בתי המשפט.
בנוסף, היה ממקימי ארגון הרוכבים העבריים בחיפה שבו שימש כיושב ראש, היה פעיל באיגוד "בני זכרון יעקב", חבר בוועד החיפאי לחקר המקרא ובאגודת בני ברית.
גולדשטיין נפטר בשנת 1959 ונקבר לצד הוריו בבית הקברות בזכרון יעקב.
היה נשוי לחנה לבית קפלן ואב לשלושה.
בתו כרמלה נישאה למלונאי מיכאל דרזנר.
אחותו, רחל בונשטיין, היא סבתא רבתא של איילת שקד.
זרה מושלמת הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2007, שבוים על ידי ג'יימס פולי.
העיתונאית החוקרת רוונה פרייס מגלה כי מאחורי רצח של אדם קרוב אליה עלול להיות מעורב הפרסומאי הידוע האריסון היל, היא מתחילה לעבוד בחברת הפרסום שלו תחת שם בדוי, אך היא מגלה כי מספר אנשים עובדים בסביבתה תחת זהות בדויה.
במסגרת עבודתה פרייס מכינה שקיות מתנה להשקת תצוגה של ויקטוריה סיקרט ובזמן זה היא פוגשת בפרסומאית אחרת שדרכה היא מגלה שהיל עשיר בזכות אשתו, ובמידה והיא תעזוב אותו הוא יישאר חסר כל, ולפיכך הוא דיסקרטי לגבי חייו האישיים.
זר פרחים עם שפירית (בהולנדית: Festoen van bloemen opgehanden tussen twee dierenschedels - קישוט פרחים תלוי בין שתי גולגולות בעלי חיים) הוא ציור שמן על לוח אלון משנת 1652 מאת הציירת הפלמית מיכאלינה ואוטייה.
היצירה היא אחד משני ציורי טבע דומם בלבד הידועים כיום כעבודותיה המיוחסות לה בוודאות, והיא נחשבת נדירה במיוחד במסגרת יצירתה.
הציור מדגים את שליטתה יוצאת הדופן של ואוטייה בז'אנר טבע הדומם, לצד מומחיותה המוכרת בדיוקנאות, ומציג קומפוזיציה מורכבת של זר פרחים עשיר התלוי בין שתי גולגולות של בעלי חיים כשמעליו שפירית מרחפת.
היצירה תופסת מקום חשוב בתולדות האמנות של המאה השבע-עשרה כעדות מרכזית למגוון סגנונותיה של האמנית.
הציור מבוצע בשמן על לוח אלון במידות 41.1 על 57.4 סנטימטר.
בחלק השמאלי העליון מופיעה חתימה מלאה ותאריך: Michaelina Wautier fecit 1652. במרכז היצירה תלוי זר פרחים עשיר ומגוון, מתוח בין שתי גולגולות של בעלי חיים, ועל כן נוצר דימוי דרמטי המשלב יופי טבעי עם אלמנט אקזיסטנציאלי.
מעל הזר מרחפת שפירית, ואילו חרקים נוספים נראים בין העלים והפרחים.
זר הפרחים כולל ציפורני חתול, מדרגלת, עולש, חיננית, דיגיטליס, אפונה ריחנית, היביסקוס ומינים נוספים.
רמת הדיוק של העלים, הגבעולים והעלי כותרת יוצרת תחושת תיעוד נאמן לטבע, אף שהשילוב בין פרחים הפורחים בעונות שונות מעיד כי מדובר בהרכב שאינו יכול להתקיים במציאות.
ההצבה בין גולגולות בעלי חיים מדגישה את המתח בין התחדשות לבין כליון.
ואוטייה שאבה השראה מציירי טבע הדומם הפלמיים בני זמנה, ובמיוחד מדניאל סחרס שהתמחה בזרים דקורטיביים המאוגפים סביב דמויות או פסלים בטכניקת טרומפלויי.
ואוטייה הרחיבה את המערך הצורני המקובל והוסיפה מספר גדול יותר של מינים, באופן המזכיר את עבודתו של יאן ברויכל האב שהרבה לשלב פרחים אקזוטיים ונדירים.
הגולגולות שעליהן תלוי הזר מרמזות לנושא הממנטו מורי, שבו יופי ופריחה מתקיימים לצד סמל מובהק של מוות.
שפירית מעל הזר, לצד פרפרים וחרקים אחרים, מעצימה את סמליות מחזור החיים והמוות.
דימוי הגולגולות מזכיר גם את מוטיב הבוקרניום מן האמנות הרומית העתיקה, שבו גולגולות בקר מקשטות פריזים של מקדשים ומזכירות את פעולת הקורבן.
שילוב הפריחה עם הגולגולות עשוי לרמוז על מסר של הקרבה וגאולה.
בממד נוסף מציגה ואוטייה את האמן כמי שמסוגל להשתית סדר חדש שבו הפרחים, שאמורים לקמול, זוכים לחיי נצח באמצעות המלאכה האמנותית.
היצירה צוירה בשנת 1652 וייתכן שנוצרה לפי הזמנה ייעודית של פטרון מסוים.
הייתה יצירה מקבילה שאינה מצויה עוד, שחלקה מידות כמעט זהות וקומפוזיציה דומה מאוד, וגם היא נחתמה ותוארכה לאותה שנה.
זיקה זו בין השתיים, כמו גם אופיין הדקורטיבי, מציעה כי נועדו לתליה משותפת באולם או חדר מסוים.
במהלך המאות שלאחר יצירתן אין מידע מלא על מסלול הבעלות, אך היצירה מופיעה החל מן המאה העשרים ברשימות תערוכות וקטלוגים חשובים.
הציור נמכר במכירה אנונימית בלונדון בסותבי'ס ב-8 ביולי 1964, לוט 63, ונמכר תמורת 120 לירות לחברת האמנות דובס.
לאחר מכן הוצג בשנת 1964 בגלריית האחים דובס באמסטרדם.
בוטו בזנקט גילגן שבאוסטריה בשנת 1972. לאחר פטירתו נמכר שוב באמסטרדם בסותבי'ס ב־16 בנובמבר 1993, לוט 38, אז נרכש לאוסף שבו הוא נמצא כיום.
זֵרוֹן (שם מדעי: Circus) הוא סוג של עופות דורסים בעלי גודל בינוני ומבנה גוף רזה.
הזנב ארוך, צר ומעוגל בקצהו, הרגליים ארוכות וצרות, הראש פרופורציונלי לגוף והצוואר קצר.
המקור קצר ומחודד והנחיריים רחבים.
פלומת נוצות סבוכה (כעין "זר" - מכאן מקור השם) מכסה מאחורי קו העיניים את הלחיים ואת נקבי האוזניים הגדולים.
הכנפיים ארוכות ומעוגלות, מוטות בזווית כלפי מעלה בזמן תעופה.
מבנה הגוף מותאם לתעופה בגובה נמוך מעל מישורים פתוחים ושדות.
תפוצת הסוג היא עולמית, אך המינים אינם חופפים אזורי מחיה, למעט שני המינים האוסטרליים.
מרבית המינים מנהלים אורח חיים פוליגמי, כאשר זכר אחד יכול להזדווג עם כמה נקבות.
זהו סוג חברותי ביותר, בנפרד מעונת הרבייה יעדיף לשכון בלהקות של מספר פריטים.
פעמים רבות ייראו להקות על הקרקע ולאו דווקא בשמים.
הקינון הוא על הקרקע והקן מוסתר בתוך צמחייה גבוהה.
מינים אשר מצויים או חולפים בארץ ישראל
מינים אשר אינם מצויים בארץ ישראל
זרון צפוני (Circus hudsonius) - באמריקה הצפונית
זרון מנוקד (Circus assimilis) - באוסטרליה
זרון ארוך כנף (Circus buffoni) - באמריקה הדרומית
זרון עשון (Circus cinereus) - באמריקה הדרומית
זרון שחור (Circus maurus) - בדרום אפריקה
זְרוּעָה הוא מושב דתי בנגב הצפון-מערבי בסמוך לעיר נתיבות ובסמוך לרצועת עזה, חלק מישובי מהמועצה האזורית שדות נגב.
היישוב הוקם על ידי עולים ממרוקו בשנת 1953, ונקרא בתחילה "שובל 11".
בשנת 2006 נפתחה ביישוב ישיבת נר זרח, ישיבת בת של ישיבת הנגב.
בשנת 2013, הישיבה עברה לחסותה של ישיבת אורחות תורה ובשנת 2014, הישיבה עברה ליישוב עוצם.
זרוע היַבשה (זִ"י) היא זרוע רב-חילית המאגדת את חילות היבשה הלוחמים של צבא הגנה לישראל, ואחראית לבניין הכוח היבשתי של צה"ל.
בראשות הזרוע, עומד קצין בדרגת אלוף שהוא חבר המטה הכללי של צה"ל.
מפקד זרוע היבשה הנוכחי הוא אלוף נדב לוטן.
ב-1983 הוקמה לראשונה מִפקדת חֵילות השדה (מפח"ש).
ב-1999, במסגרת התוכנית "צה"ל 2000" הוקמה על-בסיס המפח"ש מפקדת הזרוע לבניין הכוח ביבשה, וזו שינתה בהמשך את שמה למפקדת זרוע היבשה (מז"י), וב-2007 לזרוע היבשה (ז"י).
מטה זרוע היבשה ממוקם במחנה בר-לב הסמוך לקריית מלאכי, מערבית לצומת מלאכי (קסטינה).
בפועל מחזיקים מפקד הזרוע (מז"י), ראש המטה (רמ"ט), ראשי החטיבות (רח"טים) וקציני החיל הראשיים בלשכות כפולות, ורובם יושבים במחנה רבין (הקריה בתל אביב).
רוב גופי המטה של זרוע היבשה ממוקמים במחנה בר-לב ("קסטינה"), חלקם במחנה דורי (בסיס "תל השומר") ובמחנה ידין ("צריפין").
ייעוד הזרוע הוא לשאת באחריות כוללת לארגון ובניית הכוח ביבשה, מרמת החייל ועד רמת הגיס, כהכנה למלחמה, מצבי-חירום ומשימות ביטחון שוטף.
המטרה בהקמת הזרוע הייתה להביא למיצוי מיטבי של כוח האדם שבמסגרת כוחות היבשה והמשאבים העומדים לרשותה לצורך הגברת האפקטיביות המבצעית והניהולית של צה"ל.
על ידי קבלת האחריות לבניין הכוח באופן אחוד ניתן היה, למשל, לגבש את תפיסת הקרב המשולב של צה"ל באופן מיטבי, במקום לפזר את בניין הכוח בין קציני החיל הראשיים (חי"ר, שריון, תותחנים והנדסה), כאשר פיתוח האמצעים נמצא בכלל תחת אחריות אגפים אחרים של המטכ"ל (אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, אגף התקשוב).
מייעוד הזרוע נגזרים תפקידיה, הנשענים על כלל תחומי בניין הכוח כפי שנהוג לסווגם:
פיתוח וגיבוש תורות לחימה (תו"ל) לכוחות היבשה
רכש, פיתוח, הצטיידות ואחזקת אמצעי לחימה (אמל"ח)
תכנון וניהול כוח אדם שבמסגרת כוחות היבשה
תכנון וביצוע של כלל היבטי ההדרכה, ההכשרות והאימונים של כוחות היבשה
תכנון וארגון סדר-הכוחות (סד"כ) ביבשה והמשאבים שבידיה.
בניגוד לזרוע האוויר והחלל (חיל האוויר) וזרוע הים (חיל הים), לזרוע היבשה ניתנה רק הסמכות לבניין הכוח ביבשה.
הפעלת כוחות היבשה בצה"ל נעשית על ידי המטה הכללי באמצעות הפיקודים המרחביים (פקמ"רים) שבראשם אלופי הפיקודים, וכן באמצעות אגף המבצעים (אמ"ץ) שגם בראשו קצין בדרגת אלוף (ר' אמ"ץ).
לפני הקמת הזרוע שימש המטה הכללי, בנוסף להיותו המפקדה העליונה והרב-זרועית של צה"ל, גם כמפקדה העליונה של כוחות היבשה, ופרטנית לגבי כוחות השריון והכוחות הנלווים אליהם, שימש "מפקד גייסות השריון" כאחראי הן על בניין הכוח והן על הפעלתו (כמו מפקדי חיל האוויר וחיל הים כיום).
מבנה זרוע היבשה הנוכחי מתבסס על מטה המורכב מחטיבות (בדומה ללהקים שבמטה זרוע האוויר והחלל והמספנים שבמטה זרוע הים), מפקדות קציני החיל הראשיים העוסקים בבניין-הכוח שבתחום מקצועיותם וכן יחידות עצמאיות אחרות (כמו בתי-הספר לפיקוד, מרכזי אימונים וכו').
וחטיבת התכנוןאחראית לתכנן וליישם את התכנון של עבודת זרוע היבשה, לרכז את עבודת המטה של הזרוע ולנהל את התקציב של זרוע היבשה.
בראש החטיבה עומד ראש מטה זרוע היבשה.מחלקת לוגיסטיקהגוף המטה הלוגיסטי ליחידות זרוע היבשה, אמון על מוכנות היחידות.
מאז 2016 הוכפף תחת זרוע היבשה.יחידות ההכשרות והאימוניםאוגדת ההכשרותאוגדה 38תחתיו מרוכזים כל הגופים שאחראיים על הפיכת מתגייסי זרוע היבשה ללוחמים ולמפקדים.
משמשת כאוגדה מתמרנת נוספת על בסיס חטיבות ההכשרה.המרכז הלאומי לאימונים ביבשהמל"ימשמש כבסיס האימונים הראשי והגדול ביותר של יחידות זרוע היבשה בצה"ל.
שטחי האימון המאפשרים עריכת אימונים בסדרי גודל רחב, מאימוני גדוד ועד אוגדה.
החיל מפעיל תותחים מתנייעים, ארטילריה רקטית, מערך איכון וכלי טיס בלתי מאוישים.מפקדת קצין הנדסה קרבית ראשימקהנ"רחיל המתמחה בהנדסה צבאית וחבלה, ובנוסף לכך מתפקד ככוח חיל רגלים.
פועל באופן רגלי וממוכן באופן מסייע במגע עם האויב, השמדת תשתיות וחבלה התקפית, וכשנדרש גם בטיהור שטחים וכיבוש יעדים, בטיפול בבתים ממולכדים, פתיחת צירים, חבלה וסילוק פצצות, הפעלת ציוד מכני הנדסי בשדה הקרב, צליחה וגישור, מיקוש, חבלה התקפית ופיצוץ תשתיות האויב.
החיל מפעיל פלוגות פלסים, מחלקות סיור, פלוגות צמ"ה ויחידה מובחרת אחת.מפקדת קצין הגנת הגבולות ראשימקהג"ראחראי על פעילות ביטחון שוטף, איסוף מודיעין קרבי ושמירה והגנה על גבולות ישראל.
מורכב מגדודי איסוף קרבי וגדודי חי"ר גבולות מעורבים.יחידות לוחמותהיחידה הרב ממדיתיחידת רפאיםיחידת קומנדו קרבית מיוחדת בצה"ל, הפועלת תחת זרוע היבשה במטרה להיערך ללחימה בשדה הקרב העתידי.
היחידה מיועדת להילחם בכל זירות הלחימה ובכל תוואי שטח בהתאם למאפייניו ולאתגריו המשתנים.יחידה הנדסית למשימות מיוחדותיהל"םיחידת עילית הנדסית תחת מקהנ"ר.
ב-1969 ו-1972 הובאו הצעות לביטול החילות והקמת מפקדת כוחות שדה, אך אלו נדחו.
ב-1975 הרמטכ"ל מוטה גור מינה את שמואל גונן לבחון את ארגון כוחות היבשה, והתוכנית שהוגשה (תוכנית המפח"ש) ואומצה על ידי הרמטכ"ל, המליצה על השארת המבנה הקיים והתבססות על החילות כמבנה עיקרי הכפוף לרמטכ"ל.
ב-1977 נערכו דיונים בוועדת החוץ והביטחון בראשות משה ארנס, שציין בדיעבד את הצלחת הסאגר במלחמת יום הכיפורים כעדות לצורך במסגרת-על לכוחות היבשה.
בעקבותם, שר הביטחון עזר ויצמן, שתמך בהקמת המפכ"ש, מינה באוגוסט 1977 את ישראל טל לחקור את תפקוד וארגון כוחות היבשה בצה"ל.
טל הגיש את מסקנותיו בחודש דצמבר בדו"ח שבו המליץ לבצע רה-ארגון עמוק בצה"ל ובמסגרת זאת להקים את המפכ"ש – מפקדת כוחות השדה, כגוף מפעיל מרכזי לכוחות היבשה.
הרמטכ"ל גור התנגד למסקנותיו של טל אך העבירן לבחינה ולבסוף הן נדחו באוגוסט 1978 על ידי ויצמן והרמטכ"ל רפול שהחליף את גור, בנימוק של צורך להימנע משינויים ארגוניים רחבים בעת תהליך השלום הרגיש עם מצרים.
בדצמבר 1978, הובאה גם הצעתו של יקותיאל אדם אך זו לא התקבלה.
ב-29 בנובמבר 1979 החליט המטכ"ל, בעקבות לחץ של עזר ויצמן, להקים את המפכ"ש ולהחזיר את טל לשירות כדי להקים את המפכ"ש ולעמוד בראשו.
בדצמבר מונה צוות הקמה שהכין עבודת מטה על המשאבים הנדרשים למהלך זה ועל העבודות הקודמות בנושא ודו"ח מסכם הוגש בפברואר 1980 (דו"ח בר-דוד).
החלטה על הדו"ח, שהציג חמש חלופות (כולל זו של טל), לא התקבלה ועקב כך פרש תא"ל בר-דוד מצה"ל.
בפברואר 1983 מונה משה ארנס לתפקיד שר הביטחון וזה מינה את משה לוי לרמטכ"ל, תוך התניית מינויו בתמיכה במהלך הקמת המפכ"ש.
לוי הסכים אך דרש לשנות את השם למפח"ש (באותה התקופה מעמדם של החילות היה משמעותי והמהלך להקמת מפקדה איים לפגוע בסמכויותיהם).
אולם כשלבסוף הוקם הגוף ב-1983, לא היה זה על פי מתווהו של טל ועיקר הדגש היה ריכוז הסמכויות בנושא בניית הכוח אך לא הפעלת כוח, כזרוע מקבילה לזרוע האוויר והים.
בסוף יוני 1983 קבע הרמטכ"ל לוי את העקרונות בבסיס המפח"ש והאלוף דן שומרון, מפקד המפח"ש הראשון ולימים הרמטכ"ל, מינה צוות הקמה שפעל עד לכניסתו בפועל לתפקיד ב-25 באוקטובר.
תפקידה של המפקדה היה גיבוש תורת-הלחימה והארגון של חילות-השדה ופעולתם בקרב-המשולב ביבשה.
בנובמבר נקבע כי החל מ-18 בדצמבר, שלישות ארבעת החילות (הכפופים למפח"ש) תתמקם במחנה בר-לב (שלפני כן שימש את מפקדת גייסות השריון).
ב-1998 הוחל בגיבוש התוכנית לארגון מחדש של צה"ל, "צה"ל 2000", לקראת התמודדות עם אתגרי העתיד.
במסגרת התוכנית נקבע כי מפח"ש תהפוך, בסופו של תהליך, ל"זרוע יבשה" שתהיה לפיקוד העליון של כלל כוחות היבשה (כלומר, לזרוע יבשה האחראית הן לבניין הכוח שתחת אחריותה והן להפעלתו בשעת-חירום).
במסגרת זו יהפוך המטכ"ל למפקדה רב-זרועית של צה"ל, שישמש מעין "ועדת מטות משולבים", באופן דומה למבניהם של צבאות רבים ברחבי העולם (למשל הכוחות המזוינים של ארצות הברית).
אז הרמטכ"ל ישמש כראש המטות המשולבים של צה"ל, ולא יצטרך לעסוק בעת מלחמה בהפעלת הפיקודים המרחביים היבשתיים, אלא רק בתכנון והפעלת כוחות רב-זרועיים.
את התוכנית הובילו ודחפו, בין השאר, האלופים גבי אשכנזי ודן חלוץ (בתפקידיהם כסגן הרמטכ"ל, האחראי מסורתית על ענייני בניין-הכוח, וראש אגף המבצעים).
מפקדת הזרוע לבניין הכוח ביבשה
ב-1999 הוקמה מפקדת הזרוע לבניין הכוח ביבשה, על בסיס מפקדת חילות השדה.
עם הקמתה היא כללה את ארבעת חילות השדה: חיל הרגלים והצנחנים, חיל השריון, חיל התותחנים וחיל ההנדסה.
בראש הזרוע עמד אז האלוף משה עברי סוקניק.
בשנת 2000 הוקם חיל מודיעין השדה, וצורף למפקדת הזרוע.
ב-2004 ארגנה זרוע היבשה את כנס LIC2004 (וכעבור שנה את כנס LIC2005), שעסק במתאר הלחימה בעימות מוגבל (עמו"ג, באנגלית: Low Intensity Conflict – LIC), לוחמה בשטח בנוי (לש"ב) ולוחמה בטרור (לוט"ר).
בתערוכה הוצגו אמצעים טכנולוגיים רבים וכן התקיימו כנסים והרצאות של קצינים בכירים מהארץ ומהעולם.
במרץ 2005, עם מינויו של דני חלוץ לרמטכ"ל, הוחל בהאצת העבודה לקראת מימוש תוכנית "צה"ל 2000".
לפי הנחייתו, התהליך צפוי היה להסתיים ביוני 2006, אז כביכול אמורה הייתה להסתיים הכפפתם של כל הגופים והסמכויות הרלוונטיים לזרוע (נכון להיום, עוד לא ניתנו לזרוע סמכויות הפעלת הכוח).
עם זאת, כחלק מתהליך התעצמות הזרוע, החליף בנובמבר 2005 האלוף בני גנץ (אז אלוף פיקוד צפון) את האלוף יפתח רון-טל בתפקיד מפקד הזרוע, וכן נוסף תקן זמני לאלוף נוסף, בתפקיד סגן-מפקד הזרוע לתורה, הדרכה ואימונים (תוה"ם), אליו נכנס האלוף מאיר כליפי.
בסוף דצמבר 2005 ותחילת ינואר 2006, במסגרת "צה"ל 2000", המשיכה מז"י בתהליך הפיכתה לזרוע עצמאית (זרוע היבשה – ז"י).
הזרוע קיבלה תחת פיקודה את החילות תומכי-הלחימה ואת הסמכויות להפעלתם מאגפי המטכ"ל השונים:
חיל התקשוב הוכפף לזרוע מאגף התקשוב.
חיל החימוש וחיל הלוגיסטיקה הוכפפו לזרוע מאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה – אט"ל, שהפך בעקבות השינוי לאגף הלוגיסטיקה, הרפואה והמרכזים – אלר"ם
חיל השלישות (שמוזג לחטיבת כוח האדם במטה הזרוע) הוכפף לזרוע מאגף כוח האדם, כאשר בתחילה שימשו שני קצינים בדרגת תא"ל בתפקידי ראש החטיבה וקצין החיל הראשי, ובמהלך שנת 2007 התמזגו שני התקנים.
היחידה הטכנולוגית (יחט"ל) הועברה לזרוע מאט"ל, והפכה לחטיבה טכנולוגית ליבשה (חט"ל) במטה הזרוע.
החטיבה אחראית למרכיב אפיון ופיתוח אמצעי הלחימה והתקשוב המשמשים את כוחות היבשה.
בהמשך הוכפף לזרוע גם בסיס האימונים ליחידות שדה (באלי"ש), והפך למרכז אימונים משותף לכלל כוחות היבשה הנקרא "המרכז הלאומי לאימונים ביבשה" (מל"י).
עם חילופי הרמטכ"ל בעקבות מלחמת לבנון השנייה, החליט הרמטכ"ל רא"ל גבי אשכנזי לבטל רבים מהשינויים שביצע קודמו בתפקיד, רא"ל דני חלוץ; החילות תומכי הלחימה חזרו לאגפי המטכ"ל כולל בסיסי ההכשרות שלהם וכן ניטלו מהזרוע רבות מסמכויות הפעלת הכוח שניתנו לה קודם לכן.
חיל התקשוב חזר לאגף התקשוב, חילות החימוש והלוגיסטיקה חזרו לאלר"ם (אשר שמו שונה חזרה לאט"ל) וחיל השלישות חזר לאכ"א באמצעות הפרדת התקנים.
משנת 2007 מתקיימות עבודות מטה רחבות היקף במטרה לקבוע גבולות גזרה בין החילות שחזרו לאגפים לבין הזרוע וכן חלוקת סמכויות בין גורמי האמל"ח והתקשוב הפנים-זרועיים לבין החט"ל וחטיבת התקשוב שעתידה לקום בזרוע.
שינויים ארגוניים נרחבים אלה יידונו ויישומם יתבצע בפועל בהמשך התר"ש (תוכנית רב-שנתית).
ב-2007 הפכה מפקדת זרוע היבשה לזרוע היַבשה.
במקביל, תקן סגן מפקד הזרוע לתו"ל (תורת לחימה), הדרכה ואימונים (קצין בדרגת אלוף) בוטל וסמכויותיו הוחזרו לראש חטיבת היבשה (רח"ט יבשה, תא"ל) ולראש-מטה הזרוע (רמ"ט, קצין בדרגת תא"ל) המשמש גם כראש חטיבת התכנון (רח"ט התכנון).
ב-2016 מוזג אט"ל (אגף טכנולוגיה ולוגיסטיקה) לתוך זרוע היבשה, ובעקבות כך שונה סמל הזרוע.
ב-2018 הודיע צה"ל על שינוי גדול בלחימת היבשה, שעיקרו – לצד קליטת אמצעי לחימה חדשים, רחפנים ומערכת ניהול קרב דיגיטלית משופרת – הוא מעבר לצוותי קרב חטיבתיים וצוותי קרב גדודיים במקום החטיבות הנפרדות שיש היום לחיל הרגלים ולחיל השריון.
ביוני 2018 החלה הקמת צק"ח גדעון – חטיבה ניסיונית על בסיס חטיבת גולני, חטיבה 7 וגדוד הנדסה קרבית 603, שתפתח ותבדוק את תפישת שדה הקרב המשולב.
בשנים 2014–2018 מימשה זרוע היבשה את תר"ש גדעון שכללה התעצמות טכנולוגית והצטיידות באמצעי לחימה מתקדמים, מעבר לתוכנית 17/17 של אימונים ותעסוקה מבצעית, בניית ושיפוץ מחנות ומתקני אימונים ועוד.
בשנת 2020 הונהג סמל ותג שרוול חדש לזרוע, וכן הוקמו פיקוד ההכשרות והאימונים בזרוע היבשה בפיקודו של אלוף מוטי ברוך, ומערך התמרון בפיקוד אלוף יעקב בנג'ו.
בשנת 2025 הוחלט על סגירת מערך התמרון והכפפת החילות ישירות תחת מפקד זרוע היבשה.
בהמשך השנה הוחלט על סגירת פיקוד ההכשרות והאימונים וביצוע ארגון מחדש תחת זרוע היבשה, עם הקמת אוגדת הכשרות על בסיס מרכז הכשרות היסוד.
סמלים ודגלים היסטוריים של זרוע היבשה
בתקופת ראשיתו של צה"ל, עקב מלחמת העצמאות, לא היו לחיילים מדים אחידים.
הפרט שאפיין את כולם היה גוני הצבע החאקי.
עם סיום מלחמת העצמאות, הפכו המדים מצבע ירוק בהיר לצבע ירוק זית, צבע המשמש את לוחמי זרוע היבשה עד היום.
ככל חיילי צה"ל, לוחמי ותומכי הלחימה של זרוע היבשה לובשים מחוץ ליחידה את מדי ה-א' שהם המדים הייצוגיים ואילו כאשר הם בבסיס ובפעילות הם לובשים מדי ב' שהם מדי העבודה.
החל שנת 2001 לובשים הקצינים את המדים הייצוגיים בכל עת שבה הם לובשים מדי א'.
מדי הקצינים בזרוע היבשה כוללים חולצה מכופרת בצבע תכלת ומכנס בצבע כחול-ירקרק.
בשנת 2018 החלה זרוע יבשה בהפעלת פיילוט ניסיוני להיתכנות מדי ב' מנומרים ללוחמי הזרוע; מאות לוחמים וקצינים השתתפו בפיילוט בו נבחנו דגמי מדים אמריקניים חסיני אש ומשופרים.
הלוחמים טענו לאי נוחות ולסכנת ירי דו-צדדי בשל הדמיון למדי אויב.
בפברואר 2019 הודיע צה"ל כי הפיילוט הניסיוני כשל וכי הוא מבטל אותו.
בינואר 2023, הודיע מפקד זרוע היבשה האלוף תמיר ידעי כי מדי לחימה טקטיים יחולקו לכל לוחמי זרוע היבשה; עד עתה השתמשו במדים אלו רק לוחמי היחידות המובחרות של צה"ל, אך בשל הצלחתם בפעילויות מבצעיות, והגדלת ביטחונו האישי של הלוחם, הוחלט לאחר עבודת מטה לאמץ את המדים לכלל לוחמי הזרוע.
מדי הלחימה הטקטיים מאופיינים ביתרונות ייחודיים שאין למדי ב' הרגילים כמו שרידות (הם תפורים מבד מיוחד שמונע בעירה ומכבה את עצמו בעת שריפה), נוחות וטכנולוגיית נידוף זיעה, המשפרות את אפקטיביות הלוחם.
מז"י אחראית בין השאר על הצטיידות חילות היבשה באמצעי לחימה וציוד מערכתי מסייע.
אמצעי הלחימה כוללים נשק אישי, נשק קל, תחמושת, רכב קרבי משוריין (רק"ם) ועוד.
הציוד המערכתי כולל אמצעי מיגון, כוונות ואמצעים אופטיים לנשק קל, אמצעי תצפית, אמצעי ראיית לילה, אמצעי הישרדות בשטח, אספקה ומזון, מדים ואפודים, כלי רכב (כגון ג'יפים או משאיות) ועוד.
ערכים מורחבים על אמצעי הלחימה של חילות היבשה:
אמצעי לחימה של חיל הרגלים
נשק קל (נק"ל) בשימוש צה"ל
אמצעים אופטיים לנשק קל של צה"ל
אמצעי לחימה של חיל השריון ורשימת טנקים של צה"ל
אמצעי לחימה וכלים הנדסיים של חיל ההנדסה
אמצעי לחימה של חיל התותחנים
אמצעי לחימה של חיל האיסוף הקרבי
מערכת שליטה ובקרה – צבא יבשה דיגיטלי (קרוי בזרוע פרויקט צי"ד)
מפקד זרוע היבשה (מז"י) הוא קצין בדרגת אלוף הממונה על ידי הרמטכ"ל בתיאום עם שר הביטחון.
בעבר היה ידוע בשמות "מפקד מפקדת חילות השדה" (מפח"ש) ו"מפקד מפקדת זרוע היבשה" (מז"י).
באנטומיה אנושית זרוע (TA: Brachium) היא חלק מהיד שנמשך מהכתף ועד למרפק.
הזרוע יכולה לנוע במרחב עם שלוש דרגות חופש הודות לתנועה שמאפשר מפרק הכתף, המרפק בקצה הזרוע מוסיף שתי דרגות חופש לאמה, המשכה של הזרוע, וכולם יוצרים חופש תנועה ויכולות תמרון ליד ולקצה הפעלתני שלה, כף היד והאצבעות.
הזרוע מספקת בסיס גרמי להמשך היד ומשכן לשרירים המניעים את האמה.
דרך הזרוע עוברים כלי דם ועצבים בדרכם להמשך היד ובחזרה.
עצם הזרוע היא בסיסה הגרמי של הזרוע.
היא ממוקמת בין עצם השכם בצידה המקורב אליה היא מופרקת דרך הכתף, לבין עצמות החישור והגומד בצידה המרוחק אליהן היא מופרקת דרך המרפק.
זוהי העצם הגדולה ביותר ביד.
הזרוע עטופה בחיתולית עמוקה בשם חיתולית הזרוע (Fascia brachii) הנמשכת מחיתולית בית השחי ומחיתולית החזה עד לעליות העליים של עצם הזרוע ולזיז המרפק של עצם הגומד.
שני חֵיצִים בין-שרירים (צידי ותיכון, Septum intermusculare brachii laterale ו-Septum intermusculare brachii mediale) הנמשכים לאורך עצם הזרוע ומשני צדדיה, יוצרים בזרוע שני מדורים.
מדור קדמי או מדור הכופפים ומדור אחורי או מדור הפושטים.
כל מדור כולל שרירים וכן עצבוב ואספקת דם לשרירים.
המדור הקדמי (Compartimentum brachii anterius; Compartimentum brachii flexorum) מכיל את השרירים המכופפים שריר הזרוע, שריר הזרוע הדו-ראשי ושריר החרטום והזרוע.
כולם מעוצבבים על יד עצב השריר והעור.
שרירי המדור הקדמי מכופפים את המרפק ואת הכתף.
המדור האחורי (Compartimentum brachii posterius; Compartimentum brachii extensorum) מכיל את השריר הפושט שריר הזרוע התלת-ראשי ואת שריר המרפק (הנחשב לעיתים לחלק משריר הזרוע התלת-ראשי).
הם מעוצבבים על ידי עצב החישור.
שרירי המדור האחורי פושטים את המרפק.
שני שרירים נוספים נמצאים באופן חלקי בזרוע, שריר הדלתא עוטף את הכתף ונאחז בעצם הזרוע.
הוא מניע את הכתף למספר כיוונים.
שריר הזרוע והחישור מתחיל את דרכו בחלק המרוחק של הזרוע ונמשך לתוך האמה.
גֻּמַּץ המרפק (Fossa cubitalis) הוא שקע בקדמת המרפק.
לגומץ המרפק חשיבות קלינית הנובעת מהמבנים האנטומים בתוכו.
גבול הגומץ העליון הוא הקו הדמיוני בין שתי עליות העליים של עצם הזרוע, הגבול הצידי של הגומץ הוא שריר הזרוע והחישור והגבול התיכון הוא השריר הכפן העגול.
רצפת הגומץ מורכבת משריר הזרוע ומהשריר הגבן ותקרת הגומץ היא העור והאֲלַל הדו-ראשי (אחז שריר הזרוע הדו-ראשי).
בתוך גומץ המרפק עוברים עצב התווך (שגם מתפצל בגומץ), עורק הזרוע (המתפצל גם הוא), גיד שריר הזרוע הדו-ראשי, עצב החישור וורידי הזרוע, ביניהם וריד המרפק התיכון (Vena mediana cubiti), המשמש לעיתים קרובות להוצאת דם ורידי.
יד עם נקודות ציון לעצמות, עורקים ועצבים
חמישה עצבים מגיעים אל הזרוע, מקור כולם במקלעת הזרוע המתחילה בצוואר.
מתוכם, תרומתו של עצב השחי לזרוע מסתכמת בעצבוב העור בחלק העליון של הזרוע.
עצב השריר והעור ועצב החישור מעצבבים את שרירי הזרוע בשני המדורים, ועצב הגומד יחד עם עצב התווך רק חולפים דרך הזרוע.
עצב השריר והעור נע לאורך הזרוע בין שריר הזרוע הדו-ראשי לבין שריר הזרוע ומעצבב אותם ואת שריר החרטום והזרוע.
באזור גיד השריר הדו-ראשי משתנה שמו של עצב השריר והעור לעצב עור האמה הצידי ובהתאם משתנה תפקידו לעצבוב תחושתי של עור האמה.
עצב החישור נע יחד עם עורק הזרוע העמוק בחריץ בחלקה האחורי של עצם הזרוע המכונה מַעֲנִית העצב החישורי (Sulcus nervi radialis).
לאחר שעצבב את שרירי המדור האחורי חוצה עצב החישור את החיץ הבין-שרירי הצידי ונכנס לאמה מפוצל לענף עמוק ולענף שטחי.
עצב הגומד ועצב התווך נעים לאורך הזרוע, בין שריר הזרוע הדו-ראשי לשריר הזרוע התלת-ראשי, משני צדדיו של עורק הזרוע.
בערך במחצית אורך הזרוע חוצה עצב הגומד את החיץ הבין-שרירי התיכון, נע לחלקה האחורי של הזרוע ונכנס לאמה לאחר שעבר מאחורי עילית העלי התיכונה של עצם הזרוע.
עצב התווך ממשיך מאמצע הזרוע עד לגומץ המרפק ונכנס לאמה.
הגומד והתווך מעצבבים את מפרק המרפק אך הם אינם מעצבבים עור או שרירים בזרוע.
כלי הדם הראשי בזרוע הוא עורק הזרוע (Arteria brachialis), המשכו של עורק בית השחי.
עורק הזרוע מוגדר החל מהגבול התחתון של השריר העגול הגדול והוא נע לאורך הזרוע בין שריר הזרוע הדו-ראשי לשריר הזרוע התלת-ראשי, צמוד לעצב הגומד ולעצב התווך, עד לגומץ המרפק.
באזור המרפק מתפצל עורק הזרוע לעורק החישור (Arteria radialis) ולעורק הגומד (Arteria ulnaris).
במהלכו של עורק הזרוע, מסתעפים ממנו עורקים קטנים יותר המספקים דם לאיברי הזרוע.
אחד העיקריים שבהם הוא עורק הזרוע העמוק (A.
profunda brachii) המסתעף מעורק הזרוע מיד לאחר תחילת מהלכו של עורק הזרוע.
עורק הזרוע העמוק נע יחד עם עצב החישור במדור האחורי של הזרוע, צמוד לעצם הזרוע.
אל תוך ורידי הזרוע מתנקז דם מאיברי הזרוע, הם גם מובילים דם שנאסף באמה ובכף היד בחזרה ללב.
ורידים עמוקים בזרוע (Venae brachiales) מלווים את מהלכו של עורק הזרוע ונעזרים בכוח פעימותיו (הנובעות מפעימות הלב) לשיפור יכולתם להניע דם.
הוורידים המלווים של עורק הזרוע הם המשכם של הוורידים המלווים של עורק החישור (Venae radiales) ושל הוורידים המלווים של עורק הגומד (Venae ulnares).
הוורידים השטחיים העיקריים של הזרוע הם וריד הזרת (Vena basilica) הנע בצד התיכון של הזרוע עד כניסתו לבית השחי (שם משתנה שמו לווריד בית השחי), והווריד האגודלי (Vena cephalica) הנע בצד הצידי של הזרוע.
זרוע אוריון, המכונה לעיתים גם הזרוע המקומית, היא אחת משש הזרועות המרכיבות את גלקסיית שביל החלב, והזרוע עליה ממוקמת מערכת השמש וכדור הארץ.
זרוע אוריון היא זרוע קטנה יחסית והיא ממוקמת בין שתי הזרועות המסיביות של הגלקסיה, זרוע פרסאוס הרחוקה יותר מהמרכז הגלקטי וזרוע קשת הקרובה יותר למרכז הגלקטי.
הזרוע מורכבת מערפיליות וקבוצות כוכבים המאגדים מיליוני כוכבים.
השם "זרוע אוריון" ניתן לה בגלל קרבתה לקבוצת כוכבים הבולטת אוריון וערפילית אוריון המרהיבה.
כאמור, מערכת השמש שוכנת על זרוע אוריון, צמוד לשוליים הפנימיים של הזרוע באזור הבועה המקומית, כ-8,000 פארסק (26,000 שנות אור) מהליבה הגלקטית.
מצוות זְרוֹעַ לְחָיַיִם וְקֵיבָה היא מצוות עשה מדאורייתא המחייבת את השוחט לתת לכהן חלקים מסוימים מכל בהמה טהורה שנשחטה.
מצווה זו נמנית בכל מוני המצוות ולדעת רבים מהפוסקים נוהגת בכל מקום ובכל זמן.
מקור המצווה הוא בספר דברים:
המועד בו ניתנה מצווה זו אינו ברור מפשט הכתוב.
כמה מפרשני התורה סבורים בעקבות דברי רבי עקיבא שככל המצוות, בני ישראל נצטוו במצווה זו עוד בעת חנותם בהר סיני או קודם לכן, ופרשנים אחרים סבורים שהציווי חל בעת הקמת המשכן וברכת אהרן את העם בפעם הראשונה.
הרמב"ן סבור שנצטוו בה טרם כניסתם לארץ ישראל, בחנותם בערבות מואב.
מתנה זו של זרוע, לחיים וקיבה שונה מרוב מתנות כהונה בכך שהיא מוגדרת כמתנת חולין ואין בה קדושה כלשהי המחייבת לאכול אותה דווקא בטהרה (כמו תרומה), או דווקא במקום מסוים (כמו ביכורים, הנאכלים דווקא בירושלים), ואכילת מתנות מותרת לזרים.
בשל תדירות קיומה של המצווה, מספרות חז"ל ואילך מכונה מצווה זו בשם הסתמי מתנות.
על פי התלמוד הבבלי במסכת חולין (קלב, ב), אכילת המתנות צריכה להיעשות באופן מכובד - "צלי ובחרדל" - אך בשולחן ערוך (יורה דעה סא, יב) נפסק כי אופן הבישול אינו מעכב.
ה מגדירה כי וכך נפסק גם על ידי מרבית הראשונים.
עם זאת, יש מהראשונים הסוברים שהמצווה אינה נוהגת בחוץ לארץ.
השולחן ערוך פוסק כדעת רוב הראשונים שמחייבים את הנתינה אולם מסיים ואומר כי נהגו העם מצד עצמם בחוצה לארץ דווקא כדעת המיעוט.
בארץ ישראל מצווה זו תקפה תמיד לכל הדעות אולם ישנה מחלוקת בדבר תוקף המצווה בזמן הזה, האם היא מדאורייתא או מדרבנן בלבד.
באשר לתוקף המצווה בחוץ לארץ בזמן הזה, למרות דברי המשנה נותרה שאלה זו (אם החוב הוא מדאורייתא או מדרבנן) שנויה במחלוקת.
בספרי נעשה ניסיון להשוות את חיוב נתינת המתנות אל חיוב הרמת התרומה הנוהג רק בארץ ישראל, אולם בסופו של הדיון נקבע כי מהפסוק "אם שור אם שה" נלמד כי החיוב תקף גם בחו"ל.
ב מובא מעשה על נידוי שוחט שהתרשל בקיום המצווה, וכן דין הטלת קנס על שוחטים שכאלה.
גם בתקופת הגאונים נהג דין זה, ורב האי גאון ורב נטרונאי גאון נהגו לנדות שוחטים שהתרשלו בכך.
לפי עדותו של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא, היו יהודי מגנצא נוהגים בנתינת המתנות לפני ההרג של גזירות תתנ"ו, וישנה עדות כי היהודים תחת ממשלת לותייר מלך צרפת היו נוהגים בנתינת המתנות.
החל מתקופת רש"י, ההימנעות מנתינת המתנות החלה לקבל לגיטימציה גוברת והולכת.
בתשובתו אל רבי יהודה בן מכיר, מסביר רש"י את המנהג הרווח של תושבי חוצה לארץ שלא לתת את המתנות לכהנים בחו"ל.
לשיטתו מדובר בהרחבת ההשערה שרבי אלעאי סבר שאין חוב לתתם בחוצה לארץ.
אמנם, סיים רש"י שאין להורות כן למעשה ואף שיבח את המקפידים על הנתינה.
הרשב"א, סבר שהמתנות הן אכן באותו תוקף של ראשית הגז אשר הוקש לתרומות ומעשרות ועל כן אנשי חו"ל פטורים מלתיתן.
לעומת גישה זו, המהר"ם מרוטנבורג האריך להוכיח שהמתנות אינן דומות לתרומה אלא דומות דווקא לבכור בהמה והפרשת חלה, דינים הנוהגים גם בחו"ל.
כמו כן, גם הרמב"ם פוסק בהלכות ביכורים פרק ט כפשט המשנה בחולין, וגם הרמב"ן, הראבי"ה והרי"ד סברו כי החוב של נתינת המתנות לכהנים חל בתוקפו בחוצה לארץ.
מטרה כללית אחת הנוגעת לכל מתנות כהונה היא לפרנס את הכהנים ולאפשר להם להתפנות לעבודת המקדש ולימוד תורה.
מלבד הטעם הכללי לנתינת הזרוע הלחיים והקיבה כחלק מהמערך של מתנות הכהונה, מפרשים שונים מצאו טעמים מיוחדים לנתינת האיברים אלו דווקא והבחינו ביניהם לבין שאר מתנות כהונה:
בתלמוד מוסברת הבחירה בשלושת האיברים הללו דווקא כגמול לדורות על מעשהו של פינחס בן אלעזר הכהן, שהרג את זמרי בן סלוא וכזבי בת צור כשהוא אוחז ברומח, מתפלל בפיו ומכה את האישה "אל קובתה".
באופן דומה, רבי אברהם אבן עזרא סבור שמתן האיברים הללו הוא שכר על פעולות הכהן בעבודת הקודש הנעשית בידיים, בברכת כהנים הנאמרת בפה ובדיקת איבריהם הפנימיים של הקורבנות - ובהם הקיבה.
כמו כן, ראב"ע מוסיף נימוק פשטני לפיו בשר האיברים הללו טוב יותר.
הרמב"ם במורה הנבוכים כתב שאיברים אלו הם "ראשית" ובעלי חשיבות מיוחדת, בדומה למתנות כהונה אחרות כמו הביכורים וראשית הגז: הלחיים מייצגים את הראש, החשוב שבאברים; הזרוע היא האבר הראשון היוצא מן הגוף בשעה שהבהמה הולכת; והקיבה היא עיקרם של אברי העיכול.
בתלמוד נזכרת הרמת המתנות כסגולה לאריכות ימים, ובכף החיים נאמר כי הרמת מתנות אלו גורמת להשראת רוח הקודש על האדם.
כמו כן, את גזירת איסור אכילת בשר שחוטה שהוטל על יהודי בבל תלה רבי יוחנן באי הקפדתם על מתנות הללו.
הזרוע היא הרגל הקדמית הימנית של בהמות טהורות, מסוג הבקר והצאן, ובתנאי שנשחטו כהלכה ונמצאו כשרים לאכילה.
חיות טהורות, כמו הצבי, פטורות, וכן העופות.
כמו כן, בהמות שהוקדשו ומיועדות לקורבן - פטורות גם הן.
הלחיים הם הלסת התחתונה, עם הלשון, ויש אומרים שגם הלסת העליונה בכלל הנתינה.
הקיבה ניתנת כמות שהיא בשלמותה.
החלב שעל הקיבה, שאסור באכילה אבל מותר לעשות בו כל שימוש אחר, נכלל במצוות הנתינה.
המצווה חלה על שוחט ישראל (שאינו כהן או לוי) השוחט בהמה השייכת לישראל.
כהן או לוי ששוחטים באופן אקראי פטורים מלתת את המתנות, אולם אם זהו עסק קבוע בו הם שוחטים גם עבור אנשים שאינם כהנים, הם חייבים לתת את המתנות לכהן אחר.
מועד החיוב הוא לאחר סיום השחיטה והבדיקה ועל פי פרשני התלמוד והשולחן ערוך, השוחט לא יכול לטעון שהוא אינו בעל הבהמה ואין הוא מורשה לתת מתנות מבהמת חבירו.
על פי התלמוד, שוחט המתרשל בנתינת המתנות, בית דין מוסמך לנדותו.
בימי בית הדין של המבי"ט והרדב"ז אף ביצעו פסק-דין המונע קניית בשר בהמות שלא הורמו מתנותיהן.
את המתנות יש לתת לכהן, וזכות הבחירה לאיזה כהן לתת המתנות (זכות הנקראת בחז"ל "טובת הנאה") תלויה ברצון בעל הבהמה בלבד.
לפי המשנה מותר לתת מתנות הללו אף לכהן עם הארץ, אולם השולחן ערוך פוסק שעדיף לתתם לכהן תלמיד חכם.
באשר לייחוסו של הכהן, נפסק להלכה כי די בכהן מוחזק בלבד.
אפשר לתת גם לבתו של כהן, אפילו אם היא נשואה לישראל.
ברכת המצווה, ברכת שהחיינו וברכות נוספות
יש מחלוקת בין הפוסקים בשאלה האם צריך לברך על נתינת המתנות ומהי הברכה.
יש הסוברים כי אין לברך ויש הסוברים כי מתנות כהונה טעונות ברכה.
גם בקרב הסוברים כי יש לברך, יש מחלוקת בין הפוסקים הסוברים כי יש לברך על עצם ההפרשה (בדומה לברכה על הפרשת חלה) ועל כן הנוסח צריך להיות כך: , לבין הסוברים כי יש לברך על הנתינה עצמה ועל כן יש לברך .
בספר פאת השולחן לרבי ישראל משקלוב מובא שהגר"א, בנוסף לברכתו על הנתינה נהג לברך שהחיינו.
האר"י הורה לתלמידו רבי חיים ויטל, שבזמן נתינת המתנות לכהן יאמר בעל הבהמה את הפסוק: "וזה יהיה משפט הכהנים...
ונתן לכהן הזרוע והלחיים והקבה".
כשרות בשר בהמה שלא הורמו מתנותיה
אכילת המתנות עצמן היא ביטול מצוות עשה, וכרוכה גם באיסור של גזל מן הכהנים.
כל זאת לגבי אכילת שלשת המתנות בעצמן, ואילו כלפי שאר חלקי בשר הבהמה שלא הורמו מתנותיה קיים חילוקי דעות בדברי חז"ל;
לפי גרסת התלמוד בבלי נדחית דעתו של רבי יוחנן לפיה אכילת שאר בשר בהמה (כלומר לא המתנות האמתיות בעצמן) שלא הורמו מתנותיה שקולה לאכילת טבל, ואילו הגרסה המקורית של השאילתות דרב אחאי גאון, מקיימת את דעתו של רבי יוחנן כהלכה פסוקה, להשוות אכילת בשר שלא הורמה מתנותיה כאכילת טבל.
בספרות הראשונים התקיים דיון בשאלה האם עולה מגרסת התלמוד בבלי שאין באכילה זו כל איסור, או שבעצם קיים איסור ורק שאיננו חמור כל כך כאכילת טבל.
אולם, לפי רוב ככל פוסקי ההלכה, הימנעות מאכילת בשר בהמה שלא הורמו מתנותיה היא לכל הפחות בגדר מידת חסידות.
הסכם מכירי כהונה וההתנגדות לו
במובן התלמודי הסכם מכירי כהונה הוא הסכם בלתי רשמי לפיו אנשי מקום מסוים נוהגים לתת את מתנותם אך ורק לכהן מסוים.
הסדר זה יוצר חזקה ולכן מבחינות הלכתיות מסוימות נחשב הכהן כאילו זכה במתנות בעת השחיטה עוד קודם שהופרשו מן הבהמה.
במובן המודרני, הסכם מכירי כהונה הוא שטר עליו חותם כהן ובו הוא מוכר את זכותו לקבלת המתנות בעד סכום כספי מסוים.
בימי כהונת הרב לוי בן חביב כרבה של ירושלים הונהג הסכם זה עם הכהנים בו הומרו המתנות השונות בסכומי כסף קבועים.
גם הרב צבי פסח פרנק תיקן הסכם זה בהיותו רבה של ירושלים, בנימוק שנתינת המתנות תגרום הפסדים גדולים לבעלי האטליזים הכשרים.
בספרו של הרב ברוך ישר "תורת הכהן והלוי בימינו" (ה'תשכ"ז) הובא נוסח שטר הסכם מכירי כהונה שנהג בירושלים והרקע להנהגתו.
להסכם זה קמו מתנגדים בטענה כי אין לכהן פרטי סמכות לוותר על מתנת כלל הכהנים ו"למכור" את המצווה.
בנוסף קיים חשש שהמכירה איננה נעשית בשווי האמיתי של הבשר, וגם איננה נעשית תוך הסכמה אמיתית ומלאה של הכהן, וכמו כן מונעת מהכהן האפשרות לאכול את המתנות "בצלי ובחרדל" כאמור בגמרא.
בבית יוסף תלה את המנהג להקל בכך שאין מי שיתבע מתנות אלה: ההקפדה על נתינת זרוע לחיים וקיבה לכהנים הלכה והתמעטה, החל מתקופת התלמוד ועד ימינו בכל תפוצות ישראל.
נוהג זה קיבל גושפנקה בדבריו של הטור.
בבית יוסף תלה את המנהג להקל בכך שאין מי שיתבע מתנות אלה:
עדותו של המהרי"ץ מסוף המאה ה-18 בהערתו לתיאור המצב של המקילים במצווה, מלמדת כי בתימן המשיכה ההקפדה על הרמת המתנות גם בימיו:
על פי בדיקה שנערכה בשנת ה'תשס"ה (2005), ברוב המשחטות אשר בארץ ישראל אין כל התייחסות לנושא, ומתנות הכהונה נמכרות ככל יתר הבשר.
בחלק קטן מן המשחטות קיים הסכם מכירי כהונה עם כהנים ספציפיים.
הרבנות הראשית לישראל מנסה לעודד את בתי המטבחיים לבצע את הנתינה לפחות באופן זה, אך בהצלחה חלקית.
בספר פניני הלכה כתב שיש לקיים את המצווה על ידי מכירי כהונה ואין להשתמט מהמצווה על ידי שותפות עם גוי או נתינה מועטת לכהן, שאינה שוות ערך אמיתי לשווי הבשר.
האחרונים כתבו ללמד זכות על על שוחטים שנהגו שלא לתת את המתנות לכהנים, מהם שכתבו שייתכן שהדבר נובע מסיבות טכניות שונות - זמני מצוקה, עליות מחירים ואי עמידה על הזכות מצד כהנים, ויש מהם שהעלו סברות שונות לכך:
יש שכתבו שהוא מטעם "המוציא מחברו עליו הראיה", מאחר שהיום אין לנו כהנים מיוחסים רק כהני חזקה.
ואף שהמתנות גם אינם שייכים לבעל בהמה, מכל מקום מאחר שאינו יודע בוודאות שהוא כהן, אין ליתן לו המתנות, כעין שמצינו בדין השבת אבידה, שאין מוצא האבדה מחזיר את האבדה עד שהבעלים יתנו סימן מובהק.
לעומתם, כתבו אחרונים אחרים, שאין צורך בכהן מיוחס אלא די בכהן מוחזק.
ובניגוד להשבת אבדה והמוציא מחבירו, במתנות כהונה מוטלת חובה מעשית על השוחט לחזר אחר כהן בניגוד למצוות השבת אבדה שרשאי שאין המוצא מחויב לחפש את בעל האבידה.
זרועות ברקן בע"מ היא חברה פרטית ישראלית, המייצרת מתקני תלייה לטלוויזיה ולמכשירי אלקטרוניקה בידורית.
החברה הוקמה ב-1988 בשם ברקן הנדסה, על ידי ליאור ברקן, שעל שמו נקרא המותג.
בהמשך שינתה החברה את שמה לזרועות ברקן.
בשנת 1993 המפעל עבר לאזור התעשייה ברקן.
במהלך שנת 2011 כל הייצור עבר לסין, בעוד שצוות הפיתוח וההנהלה נשארו בישראל.
ב-2001, במטרה להגדיל את נתח השוק האמריקאי שלה שעמד על 25%, הקימה "זרועות ברקן" חברה בת בארצות הברית.
ב-2005 הקימה חברה בת בגרמניה, כדי לשרת את השוק האירופאי.
ב-2005 זכתה החברה בקטגוריית "קולנוע ביתי" בתחרות העיצוב והחדשנות של תערוכת האלקטרוניקה CES בלאס וגאס.
בעשור הראשון של המאה ה-21 מוצרי החברה יוצאו למדינות רבות.
זרובבל חביב (לובמן; 30 בספטמבר 1894 – 3 באוקטובר 1987) היה איש ציבור ופובליציסט.
הוא כיהן כראש המועצה המקומית בראשון לציון.
מ-1949 ובמשך 15 שנה ניהל את משרד עליית הנוער בתל אביב.
נולד בראשון לציון לרבקה ודב חביב לובמן, למד בבית הספר העממי במושבה, בית הספר העברי הראשון בארץ, שנקרא לימים על שם אביו (בית ספר חביב).
סיים את לימודיו בגמנסיה "הרצליה", במחזור התלמידים הראשון שלה.
השתתף בכתיבת מכתב המחאה של תלמידי המחזור אל אחד העם כנגד ההחלטה ללמד בטכניון בשפה הגרמנית, כחלק ממלחמת השפות.
מאז ולאורך כל חייו היה לוחם קנאי לשפה העברית.
השתתף בייסוד הסתדרות "הדור הצעיר", שחבריה התגייסו למשימות הלאומיות והחברתיות של התקופה, והיה שותף לפעילות ההסתדרות המצומצמת אם כי לא היה חבר רשמי בה.