tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, היא קבעה גם חינוך יסודי חובה חינם לבנים ולבנות בבתי ספר ממשלתיים.
טלאל ניסה לשפר את הקשרים של ירדן עם מדינות ערב.
הוא לא דבק בתוכנית "סוריה הגדולה" של אביו ובמגמות ההתרחבות הטריטוריאלית שלו.
כמו כן, הוא חתם על "אמנת הביטחון הקיבוצי" של "הליגה הערבית" (שאביו לא חתם עליה), המחייבת את המדינות החתומות לראות התקפה מזוינת נגד אחת מהן כמכוונת נגד כולן ולחוש לעזרתה.
כמו כן, הוא סייע בשיפור היחסים המתוחים בין ירדן לבין מצרים וערב הסעודית.
טלאל זכה לאהדה רבה בירדן ומחוצה לה (אם כי פחות בקרב הפלסטינים), וזאת עקב דימויו האנטי-בריטי.
על רקע זה נפוצו שמועות בירדן כי סיפור מחלת הנפש שלו הוא המצאה בריטית שנועדה להדיח אותו מהשלטון בגלל סירובו להישמע לבריטים.
במאי 1952, עקב החמרה במחלתו של טלאל, קבעה הממשלה בניגוד לרצונו כי עליו לצאת לריפוי, ומינתה עוצרים לניהול הממלכה.
בעקבות המלצת רופאיו, יצא טלאל לחופשת הבראה בצרפת, למרות שחשש מהפיכה מצד אחיו נאיף.
בעקבות חוות דעת של כמה רופאים, שטענו שאין סיכוי לשיפור במצבו, החליט הפרלמנט באוגוסט 1952 לסיים את כהונתו ולהעביר את השלטון לבנו הבכור, חוסיין, וב-11 באוגוסט 1952 הודח טלאל מכס המלוכה.
ממשלת ירדן הכריזה עליו כבלתי שפוי וכחולה בסכיזופרניה.
בנו חוסיין הוכתר למלך באוגוסט 1952, אולם את המדינה ניהלה מועצת עוצרים עד חודש מאי 1953, שבו לפי הלוח המוסלמי חל יום הולדתו ה-18.
מאוחר יותר הועבר טלאל לאשפוז בסנטוריום פרטי ליד איסטנבול בטורקיה, שם שהה עד מותו בשנת 1972.
טלאל נקבר במאוזוליאום המלכותי בעמאן.
הוא הותיר אחריו שלושה בנים ובת.
במיתולוגיה היוונית, טֶלָמוֹן (יוונית Τελαμών) הוא בנו של איאקוס ואחיו של פלאוס, שיחד איתו רצח את פוקוס ונאלץ להימלט לסלמיס מפני זעמו של האב.
בסלמיס, טלאמון זכה בבת המלך והיה לאביו של איאס "הגדול", שכונה על שמו גם "הטלאמוני".
טלאמון השתתף בציד חזיר הבר הקלידוני ובמסע הארגונאוטים, הסתער יחד עם הראקלס על טרויה וקיבל כשלל מלחמה את הסיונה, שילדה לו את טאוקרוס.
עמוד אדריכלי בדמות גבר הנושא את המבנה או תומך בו מכונה "טלאמון".
עמוד מעין זה מכונה גם "אטלנט" משמו של הטיטאן הענק מן המיתולוגיה היוונית שנשא על כתפיו את כיפת השמים ולפי אפלטון היה מושל אטלנטיס.
תפקיד דומה ממלאים פסלי הקריאטידות של יוון העתיקה.
טלב א-סאנע הוא איש ציבור בדואי-ישראלי.
שכיהן כחבר הכנסת מטעם מד"ע, רע"ם, ורע"ם-תע"ל.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 הקים מפלגה חדשה במטרה להתמודד בבחירות לכנסת בשם "הרשימה הערבית", אך פרש ממנה יום לפני הבחירות.
א-סאנע נולד בשנת 1960 בכפר הבדואי הבלתי-מוכר תל ערד, בקרבת אתר תל ערד ההיסטורי שבנגב.
התחנך בבית הספר התיכון האורתודוקסי הערבי (למוסלמים ולנוצרים, וכן לשני המגדרים) שבחיפה.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים, בפקולטה למשפטים, עורך דין במקצועו.
החל בפעילותו הפוליטית בתנועת בני הכפר ובעמותות שפעלו לשיפור מצבם של הבדווים בנגב.
בשנת 1992 נבחר לראשונה לכנסת ה-13 מטעם מד"ע וכיהן ברציפות עד לכנסת ה-18. בין תפקידיו הפרלמנטרים: יושב ראש הוועדה למאבק בנגע הסמים בכנסת ה-15, יושב ראש סיעת רע"ם בכנסת ה-16 ויושב ראש סיעת רעם-תע"ל בכנסת ה-17.
ב-2001 נחקר בוועדת אור, שחקרה את אירועי אוקטובר 2000 בעקבות סדרת התבטאויות שהשמיע במהלך האירועים.
בחקירתו כינה השופט תיאודור אור ריאיון עיתונאי שהעניק א-סאנע כ"מיליטנטי ממש" ושאל "אם כך, האמירות הקיצוניות הללו הן הליכה אחרי ההמון יותר מאשר ניסיון לכוון אותו?".
ב-22 ביולי 2004 נעצרו שני צעירים בחשד שתכננו לרצוח את א-סאנע על רקע סכסוך בין חמולות בנגב.
ב-15 בדצמבר 2005 הודיע היועץ המשפטי לממשלה על פתיחת חקירה פלילית נגד א-סאנע בחשד לביצוע עבירה של יציאה שלא כדין למדינה המוגדרת מדינת אויב, בעקבות נסיעתו לסוריה בחודש נובמבר אותה שנה, אף על פי שנציגי משטרת ישראל במקום הזהירו אותו כי יציאתו מנוגדת לחוק.
במהלך ביקורו נאם א-סאנע בפרלמנט הסורי נפגש עם ראשי המשטר ונפגש עם מזכ"ל ארגון החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין, נאיף חוואתמה, שהיה אחראי לאסון מעלות.
עוד קודם לכן, ב-1 בדצמבר, נמצא ראש של חתול שותת דם בכניסה ללשכתו בבאר שבע.
באפריל 2006, בימיה הראשונים של הכנסת השבע עשרה, עוד בטרם נקבע הרכב קבוע לוועדת החוץ והביטחון, כיהן א-סאנע כחבר הוועדה.
לאחר שא-סאנע ביקר כשבוע קודם לכן את ראשי חמאס שאזרחותם ותושבותם נשללה על ידי ישראל, החליט היושב ראש הזמני של הוועדה, חבר הכנסת יובל שטייניץ לבטל דיון בוועדה בהשתתפות הרמטכ"ל, דני חלוץ, באומרו כי "א-סאנע אינו מחויב לביטחון ישראל", זאת לאחר שלא הצליח למנוע את השתתפותו בדיון.
א-סאנע דרש בתוקף תפקידו בוועדה לבקר בכור בדימונה ולקבל עדכונים מודיעיניים, אך אחרי דין ודברים עם שטייניץ ולאחר שספג ביקורת מצד עמיתיו למפלגות הערביות, החליט לצמצם את פעילותו לדיונים בנושאים מדיניים בלבד.
כעבור ימים אחדים הוא פרש מן הוועדה.
בספטמבר 2006 הצטרף לצוות ההגנה על השרים וחברי הפרלמנט הפלסטינים וחמאס שנעצרו על-ידי ישראל, באומרו כי:
משרד החוץ, בגיבוי יו"ר הכנסת, סירב ב-2010 להנפיק לא-סאנע דרכון דיפלומטי, וזאת לאחר שא-סאנע, לדבריו, איבד חמישה דרכונים דיפלומטיים בין השנים 2006–2010.
א-סאנע היה, לצדם של חברי כנסת נוספים, בין יוזמי החוק לביטול איחוד הרשויות בין באקה אל-גרבייה לג'ת.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב א-סאנע במקום החמישי ברשימת רע"ם-תע"ל, אך לא-נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הקים א-סאנע מפלגה בשם הרשימה הערבית, שנועדה להתחרות ברשימה המשותפת המייצגת גם-כן את המגזר הערבי, עקב כך שלא-שובץ בה.
ב-16 במרץ, יום לפני הבחירות, התפטר א-סאנע, והמפלגה התמודדה בראשות מוחמד כנעאן ולא עברה את אחוז החסימה.
בעקבות פיגוע ירי שהתרחש בתל אביב אמר בריאיון לטלוויזיה של אבו דאבי באוגוסט 2001, כי "מדובר בפעולה בעלת איכות מיוחדת, כיוון שהיא נועדה לא נגד אזרחים אלא נגד חיילים בלב מדינת ישראל.
הישראלים צריכים להבין שאם אין ביטחון לפלסטינים לא יהיה ביטחון גם לישראלים.
כמו שהם מגיעים לשכם, ככה הפלסטינים מגיעים לתל אביב".
הוא הוסיף כי "אין במקרה הזה רגשות אשמה ואנו לא נצטדק.
זהו מאבק לגיטימי מן המדרגה הראשונה של הפלסטינים והוא בוצע נגד חיילים ולא נגד נשים וילדים".
במאי 2008 נטל חלק בציון יום הנכבה, וכינה את הציונות גזענית וכוחנית.
בהרצאה שנשא באוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין באפריל 2011 האשים את מדינת ישראל בחקיקה של "חוקי גרמניה הנאצית" וטען כי המדינה "מקימה ערים מיוחדות ליהודים כמו הערים שהוקמו בדרום אפריקה לתושבים הלבנים בתקופת האפרטהייד".
א-סאנע מתנגד לשירותם של הבדואים בצה"ל, ובעבר הציג חיילים אלו כ"חלק ממכונת הג'נוסייד" של ישראל נגד הפלסטינים וקרא להם לחזור, כדבריו, למקומם הטבעי בקרב עמם.
מתגוררים בכפר הבדואי לקייה שבנגב.
טלבו (Talbot) הייתה חברת רכב צרפתית שהחלה דרכה כחברה בריטית ליבוא מכוניות מצרפת.
היא התמזגה בשנות ה-80 עם חברת פיג'ו.
החברה נוסדה ב-1903 כחברה ליבוא מכוניות מתוצרת Clément-Bayard הצרפתית.
מתחילת 1905 החברה ייבאה את מכוניותיה תחת השם קלימנט-טלבו (Clément-Talbot).
החברה הקימה את מפעלה בלונדון ויצרה חלפים ומכוניות תחת מותג זה.
במשך מלחמת העולם הראשונה נמשך שיתוף הפעולה בין החטיבה הבריטית והצרפתית, אך מ- 1919 השתלטה החטיבה הצרפתית על החברה שהפכה את שמה ל- Talbot-Darracqs.
משנת 1916 יצרה החברה מספר דגמים מצליחים ביניהם הטלבו 105 שנבנתה לראשונה ב -1926.
ב-1935 התמוטטה חברת Clément-Talbot, וקבוצת רוטס (Rootes) הבריטית השתלטה עליה.
החטיבה הצרפתית נרכשה על ידי אנטוני לאגו ונקראה "טלבו-לאגו" ואילו החטיבה הבריטית נקראה "סאנבים-טלבו", ותחת שם זה יצרה כלי רכב עד להשתלטות של חברת קרייזלר עליה.
טלבו-לאגו הצרפתית נרכשה ב-1959 על ידי סימקה.
ב-1967 קרייזלר רכשה גם את החטיבה הצרפתית.
ייצור המכוניות נמשך תחת השם קרייזלר, והשימוש במותג טלבו הופסק.
בשנת 1978 מכר לי איאקוקה את עסקי המכוניות האירופאיים של קרייזלר לפיג'ו והשם טלבו הוחזר לשימוש על ידיה בעבור דגמי סימקה ורוטס.
פיג'ו יצרה מספר דגמים תחת המותג טלבו כגון: ה-טלבו סמבה המבוססת על ה-פיג'ו 104, טלבו טגורה המבוססת על הפורד גרנדה, טלבו סולרה וטלבו הוריזון.
ב- 1985 פיג'ו החליפה את הטלבו הוריזון ב פיג'ו 309 שתוכננה במקור כטלבו אריזונה.
דגמי טלבו שיוצרו תחת פיג'ו יובאו לישראל בשנות השמונים וזכו להצלחה מתונה, במיוחד הדגם הספורטיבי של הסמבה שאף השתתף במרוצי ראלי.
דגמי טלבוט בעידן טלבו-לאגו :
טלאל מוחמד אסד הוא פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת העיר ניו יורק, בן לאב יהודי שהתאסלם.
ביקורתו על יחס המערב למזרח קדמה בכמעט עשור לזו של אדוארד סעיד, אולם מסיבות שונות סעיד היה המשפיע יותר וכך גם תהילתו.
טלאל אסד תרם תרומות תאורטיות חשובות למחקר הפוסטקולוניאליזם, נצרות, אסלאם והפולחן ולאחרונה עסק בחקר האנתרופולוגיה של החילוניות.
אסד השתמש בשיטה הגניאלוגית שיצר פרידריך ניטשה ופיתח מישל פוקו, "כדי להצביע על המורכבות של מונחי ההשוואה שאנתרופולוגים, תאולוגים, פילוסופים ומדעני המדינה רבים מקבלים אותם ללא כל בדיקה, כרקע לחשיבה, שיפוט ופעולה.
בעשותו כך הוא יצר, פתח והבהיר אפשרויות חדשות של תקשורת, קשר, והמצאה יצירתית שבהם שוררת התנגדות ושוויון נפש מצד המחקר."
טלאל אסד הוא בנו של מוחמד אסד, יהודי שהמיר דתו לאסלאם ומחברם של ספרים אחדים על האסלאם.
טלאל אסד נולד בערב הסעודית וגדל בפקיסטן, למד בפנימייה מיסיונרית שם הוא היה אחד המוסלמים הבודדים בתוככי רוב נוצרי.
נדמה שמצב זה גיבש אצל אסד ראייה ייחודית לגבי היחסים שבין המזרח למערב והשפיע על מחקריו בעתיד.
לאחר מכן הוא נשלח לאנגליה ללמוד אדריכלות.
הדבר לא משך אותו באופן מיוחד והוא נדד לאדינבורו שם הוא נחשף בפני הזרמים האמריקאיים של האנתרופולוגיה, כגון אנתרופולוגיה פסיכולוגית, אנתרופולוגיה סימבולית וזרמים נוספים.
לאחר שסיים את התואר השני באדינבורו הוא פנה הלאה לאוקספורד על מנת לעבוד עם האנתרופולוג החברתי אי.אי.אוונס-פריצ'רד, שערך מחקרים במזרח התיכון ובאפריקה, הידוע שבהם אודות שבט הנואר בסודאן ושבט הסנסוי בלוב.
היה זה כתוצאה מחיבורו עם אוונס-פריצ'רד ועבודתו שאסד בחר ליישם במחקר שדה עבור ספרו על שבט הכבאביש במהלך תקופת עבודתו בהוראה במשך חמש שנים באוניברסיטת ח'רטום שבסודאן, משרה שהוא רכש באמצעות מערכת היחסים הקרובה בין אוניברסיטאות סודאן ואוקספורד.
ספרו של אסד: "ערביי הכבאביש: עוצמה, סמכות והסכמה בשבטים הנוודים", שיצא לאור בשנת 1970, הוא בבואה של מחשבתו באותו הזמן על קולוניאליזם ואנתרופולוגיה.
עניינו של אסד נעשה ממוקד על הקולוניאליזם ועל הדרכים שבהן המערב הגדיר את המזרח כ"לא-מערבי".
על קולוניאליזם, כתב אסד מאוחר יותר: "יש הטוענים כי התהליך ההיסטורי של בנייתה של חברה אנושית חילונית גרם לאכזריות שהוציאה את הזר מתוכה.
לכן לעיתים קרובות טוענים שהשלטון האירופי בארצות קולוניאליות, למרות שלא היה דמוקרטי בעצמו, הביא לשיפורים מוסריים בהתנהגות - דהיינו, הנטישה של הלכות התנהגות שהיו פוגעות בבני האדם".
הוא ממשיך: "אני בכל אופן מעוניין להציע, שבניסיונם להוציא אל מחוץ לחוק מנהגים, השליטים האירופים סברו כי אלימות לא נגעה לסבלם של המקומיים, אלא השאיפה לכפות את מה שהם החשיבו כסטנדרטים מתורבתים של צדק ואנושיות על האוכלוסייה הנתונה, דהיינו השאיפה ליצור בני אדם חדשים".
במהלך היותו מרצה באוניברסיטת הול, החלו אסד ועמיתיו רוג'ר אוון וסמי זוביידה לקיים סמינרים קבועים ולפרסם מאמרים בחקר המזרח התיכון, והם יסדו את כתב העת Review of Middle East Studies, שיוצא לאור החל משנת 1975, על מנת לפרסם מאמרים מהסמינרים הללו.
כשספרו רב ההשפעה של אדוארד סעיד האוריינטליזם התפרסם בשנת 1978, הפופולריות תוגברה וחוזקה עקב חקירתו של אסד את השימוש בסטנדרטים של העולם המערבי כאמות מידה כלפי העולם הלא-מערבי.
לאחר הזמן ששהה בהול, חצה אסד את האוקיינוס האטלנטי והצטרף לפקולטה למדעי החברה בניו סקול כפרופסור לאנתרופולוגיה.
ב-1993 הוציא לאור את ספרו הגניאלוגיות של הדת: שיטה והנמקה של כוח בנצרות ובאסלאם, לאחר שעבר לארצות הברית.
חלקים ממנו נכתבו בנפרד קודם למיקומו מחדש.
העבודה התקבלה היטב ונסקרה במידה מרובה.
טרנר בביקורתו על הגניאלוגיות הצהיר: "הספר מסכם את הניתוח של התרבות הלאומית הבריטית תחת ההשפעה של הרב-תרבותיות, אסלאמיות ושינויים שחלו בדת, במיוחד בסוגיות הללו ששורטטו בספרו של סלמאן רושדי פסוקי השטן."
עבודתו של אסד מגדירה דת כנתונה בהקשר: כל דת היא פרי התרבות וההתפתחויות ההיסטוריות הייחודיות.
הדבר נובע מהשקפתו של אסד על החילופין שחלו בין המזרח למערב, בין העולמות ה"מתפתחים" ל"מפותחים", ולגבי מי צריך להשתתף בהם.
כפי שכתב ברוס לינקולן בסקירתו את הגניאלוגיות, אסד "החזיק בדעה שהאתנוגרפים ואחרים חייבים להגביל עצמם לביקורת תיאורית לאלו שהשתתפו מיד ראשונה בשפה ובתרבות תחת דיון: כלומר, אנשים שהציעו את ביקורתם על בסיס ערכים משותפים ושמוכנים להתעסק בשיח ממושך של תן וקח.
מדידתן של חברות לא-מערביות לפי אמות המידה המערביות נוצריות תציב את החברות הלא-נוצריות והלא-אירופאיות במעמד שממנו הן לעולם לא תוכלנה להשיג את הסטנדרטים הללו.
כתיבתו של אסד התמקדה לאחרונה במחקר על חילוניות ומודרניות.
במאמרו "לחשוב על החילון והחוק במצרים" מגדיר אסד את החילוניות כך: "חברה חילונית...
אסד אמר על המודרניות, "אחד מהדברים ששומה על המודרניות לעשות, כפי שאתה יודעים, הוא לחסל אפשרויות שונות." יתר על כן, בריאיון עם סאבא מחמוד שפורסם ב-Stanford Humanities Review, מסביר אסד כי האקדמיות האירופיות "עדיין מניחות הנחות שמונעות מהן מלפקפק בהיבטים של המודרניות המערבית.
לדוגמה, הם קוראים לתנועות אלה (כמו האסלאמיזם) "ראקציונריות" או "מומצאות", בהניחם את ההנחה שהמודרניות האירופית אינה רק המדד שלפיו יש לשפוט את כל ההתפתחויות בנות זמננו, כי אם גם המסלול האותנטי היחיד לכל מסורת."
בהתחשב ברקע ובתחומי העניין שלו, אסד נעשה לאחרונה פרשן פופולרי לענייני השעה: הוא התבקש לדבר ולכתוב אודות פונדמנטליזם בעולם האסלאמי וניתוחיו את החברות החילוניות המביטות בפונדמנטליזם היו המוקד של מספר מאמרים אחרונים.
סקירה על מחקריו של טלאל אסד
קונלי מסכם את תרומתו התאורטית של אסד כלהלן:
חילוניות היא יותר מאשר חלוקה בין התחום הציבורי לתחום הפרטי שמאפשרת לגיוון הדתי לפרוח בתחום הפרטי.
היא עלולה בעצמה להוביל להדרה קשה.
והיא צופנת בחובה הגדרה חדשה של "דת" שמסווה כמה מאורחות החיים הבעייתיים ביותר שלה מעצמה.
ביוצרה את החלוקה האופיינית בין המרחב הציבורי החילוני והמרחב הפרטי הדתי, החילוניות האירופאית שוחרת להטיל מרותה על פולחנים ושיטות ולתוחמם לתחום הפרטי.
על כל פנים בעשותה כן, היא מאבדת מגע עם הדרכים שבהן מתגלמות פרקטיקות של התנהגות על מנת לסייע לייסד תרבות, בכלל זה התרבות האירופאית.
החוקה של אירופה המודרנית, כיבשת וכתרבות חילונית, מחייבת אותה להתייחס למוסלמים המצויים בתוכה, מחד, כאזרחים מופשטים ומאידך, כמיעוט מובחן שיש או לסובלו (הגישה הליברלית) או להגבילו (הגישה הלאומית), תלוי בפוליטיקה של השעה.
החוקות האירופאיות, המודרניות, והחילוניות של האסלאם, באפקט מצטבר, מתכנסות לסדרה של ניגודים פשוטים בין עצמן לבין הפרקטיקות האסלאמיות.
המונחים הללו של ניגוד מפריכים את התחביר העמוק של החילוניות האירופית ותורמים למלחמות התרבות שחלק מתומכי ההגדרות הללו מבקשים לשכך".
טלאל אסד, כינון החילוניות: נצרות, אסלאם, מודרניות, תרגום: ד"ר זֹהר כוכבי, עריכה מדעית: ד"ר דרור ק' לוי, רסלינג, 2010.
טלאי תוכנה הוא תיקון שמספק יצרן תוכנה לתקלה שהתגלתה במוצר תוכנה שלו ודורשת תיקון מיידי.
הטלאי מגיע בדמות קובץ התקנה, שמחליף רכיב או רכיבים הטעונים תיקון, ללא התקנה מחדש של התוכנה כולה.
טלאי תוכנה הוא בדרך כלל קובץ קטן יחסית, ולכן הפצתו והתקנתו מהירות בהשוואה להתקנת גרסה חדשה של התוכנה המקורית.
כאשר הטלאי מתקן בעיה במערכת ההפעלה, נדרשת פעמים רבות הפעלה מחדש של המחשב לשם הפעלת התוכנה המתוקנת.
מניע מרכזי למשלוח של טלאי תוכנה הוא תיקונה של פרצת אבטחה שנתגלתה בתוכנה.
מניע נוסף הוא תיקון תקלה חמורה, שאינה מאפשרת למשתמשים להשתמש ביכולת חשובה של התוכנה.
טלאי תוכנה נועד לתקן תקלה, אך בהיותו שינוי תוכנה, יש חשש שהוא כולל בתוכו תקלה חדשה, אולי חמורה מזו שבא לתקן.
טלאים שלא תוכננו ונבדקו כראוי עלולים להציב בעיות חדשות למשתמשים, כגון רגרסיה.
ניהול טלאים הוא התהליך שבו מחליטים איזה טלאי יותקן על איזו מערכת ומתי.
קוד מקור של תוכניות הוא לרוב אוסף קובצי טקסט.
כשמשנים בהם משהו במקרים רבים יותר נוח לתאר את השינוי עצמו ולא את העותק החדש.
בעולם יוניקס נפוצו מספר דרכים לתאר שינויים בקובצי טקסט (בעיקר לצורך תיאור שינויים בקובצי מקור).
התוכנית שיוצרת את השינויים הללו נקראת diff.
(קיצור של "difference", כלומר: הבדל).
diff יכולה לתאר את השינויים במספר דרכים שונות.
הנפוץ שבהם נקרא unified diff (הבדל מאוחד).
patch היא תוכנית שנכתבה על ידי לארי וול שמקלה על שימוש בקובצי unified diff להעברת שינויים במספר גדול של קבצים.
טלאל חַמִיָה הוא טרוריסט לבנוני, מפקד "יחידה 910" בחזבאללה המבצעת פיגועי טרור מחוץ ללבנון.
שימש כסגנו של עימאד מורנייה עד שהלה נהרג בהתנקשות.
לפי דיווח בעיתון המצרי "אל-אהראם" מ-14 באפריל 2009, חמיה מונה בידי סגן מזכ"ל חזבאללה, נעים קאסם, לראש הזרוע הצבאית של הארגון במקומו של מורנייה.
דיווח דומה פורסם גם בשבועון הלבנוני "א-שיראע".
נחשב למחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד, המבוקש בארצות הברית.
חמיה נולד ב־27 בנובמבר 1952 בכפר במחוז בעלבכ-אלהרמל שמדרום לעיר בעלבכ.
בחזבאללה, חמיה היה אחראי על ביצוע פיגועי טרור מחוץ ללבנון.
כמו כן סייע למיליציות שיעיות שלחמו נגד כוחות ארצות הברית בעיראק בעשור הראשון של המאה ה-21. לפי דו"ח מודיעין אמריקני, חמיה היה קשור להתארגנות של חזבאללה בערב הסעודית, שלה מיוחס פיגוע נגד חיילים אמריקנים ב-1996 (בו נהרגו 19 חיילים).
בעקבות הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה ב-1994, הוקלט חמיה בשיחה עם מוע'ניה כשהוא מביע שמחה על הצלחת "הפרויקט שלנו בארגנטינה", ולועג למערכת הביטחון הישראלית על כך שלא הצליחה למנוע את הפיגוע.
ערוץ 10 דיווח ב-2004, לאחר שחרורו של אלחנן טננבוים משבי חזבאללה, כי טננבוים עמד בקשר עם חמיה, שלפי אותו דיווח שימש באותה תקופה כמפקד המודיעין של הארגון.
באפריל 2011 דיווח ערוץ 2 כי חמיה עומד בראש מנגנון הפיגועים בחו"ל של חזבאללה.
עוד פורסם כי במנגנון פעילים אחמד אל-פאיד, המשמש כסגנו, ונאג'ם א-דין, מומחה מטענים וקצין החבלה של חזבאללה, וכי המנגנון הזה עוסק כל העת בניסיון להוציא אל הפועל פיגוע נקמה על חיסול עימאד מורנייה.
טלאל חמיה הוא האחראי לפיגוע באוטובוס בבורגס ב-18 ביולי 2012.
ארגוני ביון רבים במערב מעריכים שחמיה צבר ניסיון מבצעי רב במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ושהוא האיש האמון בארגון על הפקת הלקחים ממלחמת לבנון השנייה.
ב־13 בספטמבר 2012 מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה אותו כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
באוקטובר 2017 נחשף שארצות הברית מציעה פרס של 7 מיליון דולר על מידע שיוביל ללכידתו.
טלאל ארסלאן הוא פוליטיקאי לבנוני וראש המפלגה הדמוקרטית הלבנונית, הדרוזית ברובה.
ארסלאן נולד בשוויפאת (شويفات), בנו של המנהיג הדרוזי מג'יד ארסלאן.
ארסלאן מחזיק בתואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ותואר מאסטר באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
טללוק או טלאלוק (מאצטקית, הגייה: ) הוא אחד האלילים המרכזיים במיתולוגיה האצטקית.
רק שיווטקווטלי – אל האש, קדם לטללוק בחשיבותו בפנתיאון האצטקי.
טללוק הוא אל הגשם, הפריון והמים.
במיתולוגיה האצטקית הוא נחשב לאל מיטיב המעניק חיים, אך גם אל מזרה אימה – בשל יכולתו להוריד גשם וברד, ולשלוח רעמים וברקים.
טללוק מתואר לרוב כאל בעל עיניים בולטות (כעיני דג) וטפרים.
פולחנו של טללוק כלל הקרבת קורבן אדם, ולרוב הוקרבו לו ילדים.
בקוסמולוגיה האצטקית טללוק מחזיק את השמים מעל הארץ, והוא היה האל של השמש השלישית מתוך חמש השמשות (שמש שהושמדה באש).
מקדשו היה אחד משני המקדשים בראש הטמפלו מאיור (המקדש הגדול) בבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן, אולם אתר הפולחן המקודש לו ביותר היה בראש הר טללוק, קצה המזרחי של עמק מקסיקו.
מקור שמו של טללוק במילה הנהואטלית "טללי" שמשמעה "אדמה" או "עשוי אדמה" או "השוכב על האדמה" – בכך מהווה טללוק האנשה של העננים השוכבים על פסגות ההרים.
על פי המיתולוגיה האצטקית טללוק היה נשוי לשוקיקצל, אלת הפרחים.
לאחר ששוקיקצל נחטפה על ידי טזקטליפוקה נשא טללוק לאישה את האלה צ'לוויטלקו (אלת חצאית הירקן).
על פי הקוסמוגרפיה האצטקית, טללוק שלט בדרגה הרביעית של "העולם העליון" – אזור הנמצא בשמים.
אזור זה נקרא טללוקן ("ארצו של טללוק").
ארץ זו מתוארת כארץ של אביב נצחי, שבה הצמחייה ירוקה ושופעת.
לארץ זו הגיעו נשמות אלה אשר מתו בטביעה או בפגיעת ברק.
טללוק ורעייתו צ'לוויטלקו היו הוריו של האל טקסיסטקל.
לטללוק אחות בכורה – האלה ויסטוקוואטל.
על פי האמונה האצטקית, נשמות המתים בטביעה, בפגיעת ברק או במחלות מסוימות (כמו צרעת או צינית) שנחשבו קשורות או נגרמות ממים עברו לשליט טללוק.
אנשים אלה לא נשרפו (כמו יתר הגופות) אלא נקברו כשעל פניהם זרעים, ומצחם צבוע בצבע כחול.
הגופות נקברו כשהן לבושות בגדי נייר, ובידיהן מעדר כדי שישמש אותן בחייהן שלאחר המוות.
מקדשו היה אחד משני המקדשים המרכזיים של הטמפלו מאיור (המקדש הגדול) בבירה האצטקית טנוקטיטלן, ואתר הפולחן המקודש לו ביותר היה בראש הר טללוק, קצה המזרחי של עמק מקסיקו.
פולחנו התנהל בשני מקדשים אלה, והוקרבו לו דרך קבע קורבנות רבים – בעיקר קורבנות הקשורים למים כגון קונכיות, חול ואבני ירקן.
הקורבנות הוקרבו לאל בתקווה שיביא להורדת גשמים במועדם.
חג האטלקוהלו נחוג בסוף החורף (בין ה-12 בפברואר ל-3 במרץ), ובמסגרת חג זה הוקרבו לאל, במקדשו ההררי, שבעה ילדים (לרוב ילדי עבדים או ילדי זקונים של בני אצולה).
הילדים הולבשו בדמותו של האל, ועריסותיהם מולאו בפרחים.
בטקס ההקרבה נעקר ליבם של הילדים בעודם חיים על ידי הכוהנים של האל.
דמעות הילדים לפני ובמהלך הטקס נחשבו לסימן להורדת גשמים.
בחג הטסוסוטונטלי (נחוג בראשית האביב, בין ה-24 במרץ ל-12 באפריל) הוקרבו ילדים נוספים.
בראשית החורף, בין 9 בדצמבר ל-28 בדצמבר נחוג חג הוינטנה שבו הוצגו פסלים של האל העשויים בצק, ששיניהם עשויות מזרעי דלעת ועיניהם משעועית.
במהלך הפולחן התפללו לפסלים אלה והגישו להם מנחות.
טלאי משימה הוא סמל בד אותו לובשים אסטרונאוטים ועובדים נוספים הקשורים למשימת חלל ספציפית.
טלאי המשימה הראשון נענד על ידי הקוסמונאוטית ולנטינה טרשקובה, האישה הראשונה בחלל, במהלך משימת ווסטוק 6, בשנת 1963. בתמונות שפורסמו היא לבשה חליפת שיגור כתומה אולם לאחר 50 שנה התפרסם שכי לבשה חליפת טייס מתחתיה.
טרשקובה לבשה טלאי משימה שהכיל יונה עם עלה זית והכיתוב CCCP, אף על פי שאות קריאה של המשימה היה שחף.
טלאי המשימה הראשון נענד לראשונה על ידי אסטרונאוטים של נאס"א ב־1965. טלאים אלו היו דומים לטלאי הכתף שלבשו אנשי יחידות צבאיות, ומי שהציג את הרעיון לנאס"א היה גורדון קופר, שהיה טייס בחיל האוויר האמריקאי בנוסף על היותו אסטרונאוט.
במשימות תוכנית מרקורי (1961–1963) עוד לא היו טלאי משימה.
במקום זאת, כל אסטרונאוט קיבל את הזכות לקרוא לחלליתו בשם (שאחריו הוסף המספר 7).
לדוגמה, אלן שפרד, האמריקאי הראשון בחלל שטס במשימה מרקורי־רדסטון 3 קרא לחלליתו "פרידום 7".
לאחר שוירג'יל גריסום קרא לחללית ג'מיני 3 עליה פיקד (המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית ג'מיני) בשם "מולי בראון" – בהתייחסו למחזמר The Unsinkable Molly Brown (מולי בראון הבלתי ניתנת להטבעה) ולחלליתו "ליברטי בל 7" שטבעה עם חזרתו ממשימת מרקורי־רדסטון 4 – החליטו בנאס"א לבטל את נוהג מתן השמות.
(הנוהג חזר בתוכנית אפולו ובוטל שוב עם סיום התוכנית).
דבר זה הביא את גורדון קופר לעצב טלאי משימה עבור משימת ג'מיני 5 בה טס יחד עם פיט קונראד.
טלאי המשימה של ג'מיני 3 הידוע כיום היה למעשה מדליון כסף מצופה זהב עליו נחרט האיור המופיע היום על הטלאי.
מספר מדליונים כאלו נלקחו לחלל במשימת ג'מיני 3 וחולקו לאחר מכן על ידי הצוות לחבריהם וקרוביהם.
טלאי המשימה של ג'מיני 4 נוצר לאחר המשימה.
במקור תכנן צוותו (ג'יימס מקדיוויט ואדוארד ווייט) לקרוא לחללית "אמריקן איגל", אך השם נדחה על ידי נאס"א, שכאמור ביטלה את נוהג מתן השמות.
מאחר שרעיון תג המשימה עוד לא הועלה, החליט הצוות לענוד בנוסף לסמל נאס"א דגל של ארצות הברית על כתפם.
הייתה זו הפעם הראשונה שאסטרונאוטים אמריקאיים שוגרו לחלל כשהם עונדים את דגל מדינתם, דבר שהפך לנוהג קבוע מאז.
בעניין זה קדמו לאמריקאים הסובייטים, שהוקסמונאוטים שלהם שוגרו לחלל כשעל חליפותיהם וקסדותיהם רשומים ראשי התיבות "CCCP" (ראשי התיבות של ברית המועצות).
כיום ישנם טלאי משימה גם למשימות תוכנית מרקורי, אך הם עוצבו מספר שנים לאחר סיום התוכנית כאשר טלאי המשימות היו דבר שבשגרה, ולאחר שהיה ביקוש מצד הציבור לטלאים שכאלו.
לאחר אסון אפולו 1, בו נספו שלושת אנשי הצוות בשריפה שפרצה בחללית כחודש לפני השיגור, נאסר על האסטרונאוטים ללבוש טלאי משימה רקומים מבד.
במקום זאת יוצרו עבורם טלאי משימה מבד חסין־אש שעליהם הודפס במשי.
טלאי המשימה הרקומים עדיין יוצרו עבור העוסקים האחרים במשימה וכן להפצה לציבור הרחב.
מאז ג'מיני 5 יוצרו טלאי משימה עבור כל המשימות המאוישות של נאס"א, וכן למספר לא מועט של משימות לא מאוישות.
בעוד שטלאי המשימה הראשונים עוצבו על ידי האסטרונאוטים, היום הטלאים מעוצבים על ידי מעצבים גרפיים מומחים, אך העיצוב עדיין צריך לקבל את אישור הצוות.
בעקבות נאס"א אימצו סוכנויות חלל נוספות וכן ארגונים פרטיים את רעיון טלאי המשימה.
טלאנט מושאנבטוביץ' דושיבאייב הוא כדורידן עבר רוסי וכיום מאמן את אתלטיקו מדריד.
דושיבאייב נולד בברית המועצות לשעבר, והתחיל את הקריירה שלו בצסק"א מוסקבה.
הוא השתתף באולימפיאדת ברצלונה 1992 כחבר בנבחרת המשלחת המאוחדת.
הוא גם כבש 47 שערים בטורניר זה והפך למלך השערים של הטורניר, וגם נבחר ל"נבחרת החלומות" של אולימפיאדת ברצלונה 1992 בתחום הכדוריד.
שנה לאחר מכן השתתף גם באליפות העולם בכדוריד, כחבר בקבוצה הרוסית וזכה שוב במדליית הזהב.
לאחר אולימפיאדת ברצלונה 1992, חתם בטקה קאנטבריה (קבוצה בליגה הספרדית הראשונה) ולאחר כמה שנים קיבל אזרחות ספרדית.
לאחר מכן הוא שיחק בנבחרת ספרד קרוב לעשור, צבר 2 מדליות ארד בשנות 1996 וב-2000, ומדליות כסף וארד באליפויות אירופה.
בשנת 1997, כששיחק בנבחרת ספרד במסגרת אליפות העולם בכדוריד, נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר, למרות שספרד סיימה רק במקום ה-4.
ב-2001, אחרי מספר שנות משחק בליגה הגרמנית, חזר טלאנט דושיבאייב לליגה הספרדית, כשחתם בBM ריאל סיודד, שם סיים את הקריירה בשנת 2007. ב-2005 הוא הפך לשחקן/מאמן בריאל סיודד, אך כאשר פרש ממשחק פעיל ב-2007, הוא מונה למאמן מלא בריאל סיודד.
דושיבאייב הוביל את סיודד לסדרת הצלחות בליגה הספרדית וכן לשלוש זכיות בליגת האלופות (ב-2005, 2007 וב-2008).
ב-2006 הוא חזר חלקית לשחק, כאשר מרכז BM ריאל סיודד נפצע, והחליף אותו למשך חצי שנה.
דושיבאייב נבחר פעמיים לשחקן העונה בעולם של IHF, ב-1994 וב-1996.
טלב אבו עראר הוא ראש המועצה המקומית ערערה בנגב.
בעבר כיהן כחבר הכנסת מטעם הרשימה המשותפת וסיעת רע"ם.
אבו עראר הוא בדואי-ישראלי, המשתייך לפלג הדרומי של התנועה האסלאמית, ונחשב לאחד האישים הבולטים של התנועה באזור הנגב, בנוסף לעיסוקו הפוליטי הוא מתעסק בדעוה, ובימי שישי הוא עומד בראש המתפללים כאימאם במסגדים השייכים לתנועה האסלאמית הדרומית.
אבו עראר החל את דרכו כמורה וכסגן מנהל בית ספר.
בין השנים 2000–2004 כיהן כראש המועצה המקומית של היישוב הבדואי ערערה בנגב.
הוא נבחר לתפקיד בפעם השנייה ב-2024. בנוסף, הוא כיהן כיושב ראש ועד העובדים של המועצה המקומית וראש התנועה האסלאמית בערערה והוא בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו.
נבחר כחבר כנסת בבחירות לכנסת ה-19 מטעם רשימת רע"מ-תע"ל.
בבחירות לכנסת ה-20 שובץ במקום התשיעי של הרשימה המשותפת ונבחר שוב לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, שובץ אבו עראר במקום החמישי ברשימת רע"מ-בל"ד כנציג מפלגת רע"מ, ולא נכנס לכנסת עם זכיית הרשימה בארבעה מנדטים בלבד.
אבו עראר נשוי לשתי נשים, ויש לו 13 ילדים משתיהן.
ביוני 2024 נפצעו אשתו ושני בניו של אבו עראר מירי בידי אדם שפרץ לביתם.
טלאל מדאח היה זמר, מלחין ופזמונאי סעודי, אחד הנציגים הבולטים של המוזיקה הקלה הערבית בשנות ה-1960–1980 בארצות המפרץ הפרסי -חאליג'יה, מוזיקת חיג'אז וסגנונות אחרים.
בגלל איכויות קולו כונה "קול האדמה", "נֵבֶל המזרח" או "גרון הזהב".
טלאל מדאח נשא את שם המשפחה של אמו - מדאח.
הוא המשיך מסורת של זמרי החיג'אז חסאן ג'אווה, מוחמד עלי סינדי ואחרים.
הצליח לגבור על המגבלות הקשורות למדיניות התרבות השמרנית הנהוגה בערב הסעודית ברוח הווהביזם וקנה הערכה גם בארצו וגם בארצות ערב אחרות.
בין היתר זכה בפרסים בתוניסיה, לוב וערב הסעודית.
הופיע בהצלחה גם על במות הקונצרטים במצרים, שם התיידד עם מוחמד עבד אל-והאב וזמרים מפורסמים אחרים.
הקליט כמאה אלבומים, שר כאלף שירים, הקליט סרטוני וידאו והשתתף בסרט אחד (רחוב בערפל" شارع الضباب) (1965), שבו הופיע לצידה של הזמרת סבאח.
טלאל מדאח מת בגיל 60 באופן פתאומי בעת הופעה משודרת בטלוויזיה הסעודית, על במת "אל מפתח" בעיר אבהא.
לווייתו התקיימה בג'דה והוא נטמן במכה.
מדאח היה האמן הסעודי הראשון שקיבל פרסים מחוץ לארצו.
פרסים מידי הנשיאים חביב בורגיבה של תוניסיה, מועמר קדאפי של לוב וחוסני מובארכ של מצרים.
1984 - עיטור מסדר ההצטיינות של שומר שני המסגדים הקדושים - מידי המלך פאהד אבן עבד-אל-עזיז
טלאי צווארון הוא סימול אשר נענד על דש הצווארון כחלק ממדי צבא, כוחות ביטחון או שירות אזרחי.
טלאים אלו נענדים משני צדדי הצוואר ומשמשים לסימול דרגה, יחידה צבאית, שיוך לזרוע או שיוך לאגף.
כיום טלאי צווארון נענדים ברוב הצבאות רק על מדי שרד או מדים ייצוגיים.
השימושים העיקריים של טלאי הצוואר הם לסימול קבוצת דרגות (לרוב דרגות קצונה גבוהות) וסימול שיוך לזרוע בכוחות המזוינים.
ארגונים אשר עושים שימוש בטלאים מסוג זה הם לרוב בעלי מאפיינים צבאיים, כגון ארגוני רפואה וכוחות שיטור וביטחון.
הכוחות המזוינים של מדינות רבות כוללות שימוש בטלאי צווארון לסימול דרגות קצונה גבוהות לרוב בצבע ועיצוב אחיד, כך נהוג לדוגמה בצבא הבריטי, צבאות המזרח התיכון והצבא הרוסי.
השימוש בטלאי צווארון לסימול שיוך לזרוע או אגף בכוחות המזוינים נפוץ מאוד בבונדסוור הגרמני והיה נפוץ גם בברית המועצות.
במקביל לטלאי הצווארון, מדינות רבות עושות שימוש בסימול צווארון בצורת סיכה במקום טלאי.
במקרים אלו הסיכה מסמלת לרוב את הארגון, דרגת קצונה, או בצבאות בודדים לסימול שיוך לזרוע או חיל.
סיכת דש צווארון נהוגה באופן נרחב בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בצה"ל קיים שימוש בסיכת קצונה הנענדת על הדש השמאלי של הצווארון, בעבר היה נהוג לענוד סיכה עם סמל צה"ל על שני דשי הצווארון.
הממלכה המאוחדת ומדינות חבר העמים הבריטי
לכוחות המזוינים של בריטניה ישנה מסורת ארוכה של שימוש בטלאי צווארון, עוד מהתקופה שהמדים הורכבו מצווארון גבוה שצבעו העיד על שיוך החייל לרגימנט מסוים (צבע מכפלת).
המסורת המודרנית של טלאי צווארון החלה בסוף המאה ה-19 לציון קציני מטה, במהלך מלחמת העולם הראשונה טלאים שימשו את כלל קציני המטה עם חלוקה לצבעים בהתאם לשיוך החילי של הקצין.
החל משנת 1921 טלאי צווארון נענדו רק על ידי קצינים מדרגת קולונל ומעלה, עם חלוקה למספר מצומצם של צבעים לציון מקצועות מסוימים.
במלחמת העולם השנייה הצבע הבסיסי היה אדום לסימול קציני מטה כלליים מדרגת קולונל ומעלה, בנוסף היה: כחול בהיר (הנדסה), כחול כהה (חימוש), כחול חיוור (חינוך), ורוד (רפואה), חום ערמוני (שרות וטרינארי), סגול (דת), ירוק (רפואת שיניים) וצהוב (ניהול כספים).
כיום טלאי צווארון נענד על גבי מדים ייצוגיים ומדי שירות (מס' 2 ו-4) בצבא הבריטי, בקרב קצינים מדרגת קולונל בהתאם לזרוע בה הם משרתים.
צוערים בצבא, בצי ובחיל האוויר המלכותי עונדים גם הם טלאי צווארון המסמל את דרגתם.
במשטרת הממלכה המאוחדת נענדים טלאי צווארון דומים, אך בעלי רקע שחור ועיטור כסוף.
מלבד הממלכה המאוחדת, צבאות חבר העמים הבריטי כגון אוסטרליה, הודו וקנדה כוללות מסורת דומה של ענידת טלאי צווארון על מדי שירות.
בצבאות אלו בדומה לכוחות המזוינים של בריטניה קצינים בכירים בצבא היבשה עונדים טלאי צווארון אדום עם עיטור זהוב, בנוסף כוחות משטרה ושירותי ביטחון בחלק ממדינות אלו כוללות מסורת דומה.
במדינות דוברות גרמנית, בהן גרמניה, שווייץ ואוסטריה, התפתחה מסורת של ענידת טלאי צווארון הנקרא בגרמנית קרגנשפיגל (Kragenspiegel) לסימול הן הדרגה והן השיוך החילי או המקצועי.
בנוסף קצינים בדרגות בכירות עונדים טלאי צווארון מעוטר בדומה לנהוג במדינות רבות אחרות, אלו מכונים לעיתים ארבסקן-קרגנשפיגל (Arabesken-Kragenspiegel).
בגרמניה הקיסרית היו נהוגים טלאי צווארון רק בקרב מספר יחידות, קצינים בדרגות גבוהות ויחידות משמר.
בתקופת רפובליקת ויימאר שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצבא אימץ את השימוש בקרגנשפיגל באופן נרחב יותר לסימול שיוך חילי ודרגה, אך לא במדי הצי.
בתקופת גרמניה הנאצית נמשך השימוש בטלאי לסימול שיוך חילי על ידי צבע הטלאי (ואפנפרבה), בנוסף לטלאי אדום מעוטר לסימול דרגות בכירות.
בלופטוואפה ובוואפן אס אס השימוש בטלאי הצווארון הורחב וכלל גם את דרגת העונד.
בוואפן אס אס הטלאי היה שחור וכלל לרוב זוג טלאים זהה משני צידי הצוואר, עם זאת יחידות מסוימות כללו את סמל היחידה בטלאי השמאלי (בעיקר יחידות מתנדבים).
בלופטוואפה, בדומה לצבא היבשה, צבע הרקע של הטלאי השתנה בהתאם לשיוך או התפקיד של העונד, כך לדוגמה טייסים ויחידות קרקעיות (כגון צנחנים) ענדו טלאי בצבע צהוב שעליו הוצגה גם דרגת העונד.
לאחר המלחמה השימוש בטלאי נמשך בגרמניה המזרחית והמערבית, הצבא היבשה וחיל האוויר, אך לרוב לא בצי (מלבד כמה יחידות הצי של גרמניה המזרחית).
עם איחוד גרמניה הבונדסוור הפך לצבא גרמניה וכן עד היום טלאי הצווארון משמש הן לציון דרגות גבוהות והן לסימול שיוך מקצועי לפי צבע הטלאי .
בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה אימצו כוחות הצבא של האימפריה הרוסית את טלאי הצווארון.
עם ייסוד ברית המועצות והקמת הצבא האדום, בין 1924 ל-1943 טלאי הצווארון שימש בתור הסימול היחיד לדרגת החייל, בשנת 1943 הוחזרו הדרגות לכותפות וטלאי הצווארון שימש לסימול שיוך מקצועי או חילי של החייל.
כיום טלאי הצווארון משמשים את כלל החיילים והקצינים לסימול שיוך מקצועי וחיל (באמצעות צבע הטלאי, צבע הפאות וסמל חילי).
קצינים בדרגות בכירות עונדים טלאי צווארון במורכב מעיטור מוזהב בלבד.
רוב הכוחות המזוינים של מדינות המזרח התיכון וארצות ערב עושים שימוש בטלאי צווארון אדום או שחור מעוטר, אשר משמש העיקר את דרגות הקצונה הבכירות ביותר.
בהם ניתן למנות את מצרים, ירדן וסוריה עם טלאי צווארון אדום ואיראן ועומאן עם טלאי צווארון שחור מעוטר.
מסורת המדים והעיטורים של מדינות אלו שואבת רבות ממסורת המדים של האימפריות האירופאיות ששלטו באזור עד למלחמת העולם השנייה ובעיקר בריטניה וצרפת, השימוש בטלאי הצווארון נובע גם הוא ממסורות אלו ודומה לרוב בצבעו ועיצובו לנהוג במדינות אירופה.
טלאל אל-קרינאווי הוא ראש עיריית רהט.
טלאל אל-קרינאווי נולד לשבט אל-קרינאווי טרם הקמת רהט.
הוא בעל תעודה במינהל עסקים מהמכון לפריון העבודה והייצור ותואר במשפטים מהקריה האקדמית אונו ועד לבחירתו כראש מועצת רהט, עבד כמנהל סניפי בנק בערבה וברהט.
ב-1977 הצטרף למפלגת העבודה והיה חבר מפלגה וחבר הלשכה המדינית.
ב-1989 התמודד לתפקיד ראש מועצת רהט ולא נבחר לראש המועצה אך התמנה לסגן ראש המועצה.
ב-1993 נבחר לראש המועצה ובתקופת כהונתו שינתה רהט את מעמדה ממועצה לעיר.
ב-1994 השתתף במשלחת ראש הממשלה יצחק רבין לטקס חתימת הסכם השלום עם ממלכת ירדן.
בין השנים 1998 ל-2001 כיהן כממלא מקום ראש העירייה.
בין השנים 2001 ל-2003 כיהן כראש עיר בהסכם רוטציה עם גומעה אלקסאסי וממלא מקום כיו"ר המרכז לשלטון מקומי.
ב-2003 נבחר שוב לראשות העיר והחזיק בתפקיד עד שנת 2008. הוא הצטרף למפלגת קדימה ב-2005 ובין השנים 2006 ל-2009 שימש כיו"ר מועצת מפלגת קדימה.
בבחירות ב-2008 הפסיד אל-קרינאווי בבחירות לפאיז אבו צהיבאן.
הוא חזר לראשות העיר ב-2013.בתקופת כהונתו הורחב תחום השיפוט של העיר רהט ב-21,000 דונם על חשבון שטחים מהמועצה האזורית בני שמעון.
אל-קרינאווי שימש כסגן יושב ראש ועדת המעקב לערביי ישראל בין השנים 2001 ל-2008.
הוא התמודד לתקופת כהונה נוספת בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024, וזכה ב-70.8% מהקולות וניצח את עטא אבו מדיגם, שזכה ב-21.2% מהקולות.
טלאל אל-קרינאווי נשוי ואב לשישה.
בשנת 2016 התבטא בנוגע לחוק המואזין שעורר מחלוקת ציבורית, ואמר כי "אם המואזין יושתק אשים רמקול בכל בניין בעיר רהט".
בסוף שנת 2016 התקיימה הלווייתו של שמעון פרס, שהוחרמה על ידי מספר מנהיגים בחברה הערבית, טלאל אל-קרינאווי השתתף בהלוויה ואמר כי "מי שהחרים את הלווייתו עשה זאת על דעתו".
בתקופת כהונתו בתחילת שנות ה-2000, הקים יחד עם סיגל מורן את אזור התעשייה עידן הנגב, וכיום מכהן כיו"ר המנהלת של אזור התעשייה עידן הנגב הוא אזור תעשייה משותף לרהט, מועצה אזורית בני שמעון ומועצה מקומית להבים.
אל-קרינאווי הוא גם יו"ר הדירקטוריון החברה הכלכלית רהט.
הקים ברהט את הבריכה הראשונה במגזר הבדואי.
כמו כן הוביל את הקמת היכל התרבות הראשון במגזר הבדואי הצפוי להתחיל לפעול בשנת 2019.
בשנת 2017 הוביל את הרחבתה של העיר רהט באלפי דונמים על חשבון שטחים שהתקבלו ממועצה אזורית בני שמעון, והוביל לאישור בותמ"ל של תוכנית לבניית אלפי יחידות דיור חדשות לעיר רהט.
עד שנת 2005 לא הייתה ברהט תחבורה ציבורית, אף על פי שהעיר מנתה כבר אז עשרות אלפי תושבים.
באותה שנה יצאו התושבים, יחד עמותת ידיד וראש העיר טלאל אל-קרינאווי, למאבק במשרד התחבורה כדי להכניס תחבורה ציבורית לעיר.
המאבק הצליח ובכנס שנערך בשנת 2005 הודיע משרד התחבורה על הפעלת תחבורה ציבורית ברהט.
בשנת 2009 החלה לפעול בעיר חברת האוטובוסים גלים.
כיום בשנת 2017 יש 20 קווי תחבורה ציבורית שעוברים בתוך רהט או בכניסה אליה.
בסוף שנת 2016 חנך אל-קרינאווי את מחלף רהט בכביש 6, שמחבר את העיר לכביש המרכזי במדינה, ויוצר כניסה מהירה לרהט.
בתקופת כהונתו הציגה רהט שיפור בנתוני הבגרויות.
אמנות הטלאים היא מלאכת יד, בה תופרים פיסות בד קטנות ושונות לכדי יצירה גדולה יותר.
עבודה זו מתבססת על תבניות חוזרות, מרקמי בד שונים ובצבעים שונים.
צורות אלו נמדדות ונחתכות בזהירות ודיוק כדי שניתן יהיה לחברן בקלות.
יצירות הטלאים, משמשות להכנת שמיכות וכיסויים, תיקים, תמונות, פריטי לבוש, כריות ועוד.
אמנים רבים העוסקים במלאכת הטלאים משלבים בעבודתם רקמה וסוגים שונים של תכי תפירה.
מלאכת הטלאים כוללת שלושה שלבים: הכנת החלק העליון של השמיכה ובו באה לידי ביטוי היצירתיות של האומן, השלב השני הוא המילוי שעשוי לרוב מכותנה, והשלב השלישי הוא החלק האחורי של העבודה.
כדי לייצב את המילוי בין החלק העליון של העבודה לחלק התחתון תופרים את שלושת החלקים במכונת תפירה, או לחלופין בתפירה הנעשית ביד.
לאחר חיבור שלושת החלקים תופרים תפר עליון כדי להדגיש את הצורות הגאומטריות של היצירה ב"תפר רץ" שמשמש גם כתפר קישוט.
בקתת קורות - טכניקה ליצירת קווילט העשויה מריבוע מרכזי אחד, שמסביבו תופרים רצועות בדים בגדלים שונים.
כיוון שהתוצאה הסופית מזכירה קורות של בקתת עץ, הטכניקה נקראת בקתת קורות Paper piecing - שימוש בנגזרות נייר הנתפרות על בד כדי ליצור צורות גאומטריות, לדגם הקווילט.
אווזים מעופפים - טכניקה זו שתוצאתה הסופית מזכירה אווזים מעופפים מורכבת ממשולשי בד הנתפרים יחד ליצירת מלבן.
ויוצרים את מוטיב האווז המעופף.
טכניקה זו חסכנית בבד, כיוון שניתן להשתמש בשאריות בד קטנות מאוד שנשארו מפרויקטים אחרים.
קווילט "משוגע" (Crazy quilt) - טכניקה זו נקראת כך על שם פיסות בד הגזורות בצורות שונות וביד חופשית (אין תבנית חוזרת) ונתפרות ישירות על מילוי העבודה והחלק האחורי שלה.
לאחר שכל החלקים נתפרים, הם מודגשים בתפר קישוט המבליט את הצורות הבלתי גאומטריות של הדגם ותורמות ליופיו.
בלוק 9 טלאים (Nine block patch) - טכניקה זו מתאימה למתחילים, ומורכבת מתשעה ריבועים קטנים שבונים ריבוע אחד גדול הנקרא "בלוק".
בעזרת חיבור "בלוקים" אלו ניתן ליצור כיסויי מיטה, מפות ועוד.
עדויות לעבודות טלאים, חיבור פיסות קטנות של בד אחת לשנייה ליצירת מוצרים שונים, נמצאו לכל אורך ההיסטוריה.
הדוגמה הקדומה ביותר נמצאה בקברים במצרים ובסין לפני 5000 שנה, ובהמשך בימי הביניים כאשר הכיסויים שימשו לחימום השריון של הלוחמים.
טכניקה זו שימשה בתי אב רבים בין המאות ה– 11 עד המאה ה – 13, כאשר האקלים באירופה התקרר באותה תקופה.
בתקופה זו החלו להשתמש בכיסויי מיטה עשויים טלאים, וכן החלו לעצב כיסויי מיטה באמצעות תבניות ודוגמאות.
המסורת להכנת קווילט באופן זה הובאה לאמריקה על ידי חלוצי המתיישבים מאירופה.
קבוצות עבודה של נשים היוצרות קווילטׁ התפתחו באמריקה באמצע התקופה התעשייתית, בעת גלי ההגירה ליבשת.
עיון ביומני משק הבית של נשים במאה ה-18 מלמד שהן עסקו בעבודות טקסטיל בצוותא מתוך צורך ומתוך הנאה, וכחלק מהתמודדותן עם קשיי ההגירה.
בתחילת המאה ה-19 העיסוק באמנות הטלאים גבר.
בסוף מלחמת האזרחים באמריקה ייצרו בדי כותנה במרקמים שונים להכנת קווילט.
בעיתונים היומיים ובעיתוני הנשים התפרסמו דגמים של קווילט, כשאליהם מצורף שרטוט של הדגמים.
לכל דגם ניתן שם ומשמות הדגמים אנו יכולים ללמוד על חיי היום יום של התושבים: טבעת נישואין, סל דובדבנים, מאכל חמוץ וכו'.
שמות נוספים ניתנו על בסיס אירועים פוליטיים ודמויות היסטוריות (כמו אברהם לינקולן) וכן מוטיבים מן הטבע כגון גלי האוקיינוס ועץ האורן.
אנו עדים גם לקבוצות עבודה שהתאגדו לצורך תפירה משותפת בחסות הכנסייה.
במאה ה-20 וה-21 הוקמו גילדות.
היצירה בקבוצה שרתה מגוון מטרות כגון זירוז העבודה ומתן ביטחון כלכלי.
הגילדות יצרו תחושת שייכות, מתן ביטחון, עזרה הדדית ותמיכה.
אגודות הקווילט תרמו לקהילה אליה הן שייכות, מתגייסות לעזור לילדים בבתי חולים ותורמות את עבודותיהן לצדקה.
לגילדות תפקיד חשוב בהעברת מסורת מלאכת הקווילט, בתמיכה במורים העוסקים בהוראת המלאכה והן יוצרות זהות נשית ומסורתית.
אמנות הטלאים זכתה ל"תחייה מחודשת" בתקופת השפל הגדול באמריקה, על ידי מיחזור בגדים חמים שהתבלו וכבר אי אפשר היה לתקנם, לכיסויים (קווילט), כאשר אפילו לפיסות בד קטנות ומרופטות נמצא שימוש בעבודת טלאים.
כיום העוסקים במלאכה זו משתמשים בבדים איכותיים העשויים 100% כותנה.
בארצות הברית העיסוק במלאכה דעך אחרי מלחמת העולם השנייה, אך חודש בשנות ה-70 של המאה ה-20. שנות ה-70 סומנו כחזרה של העיסוק בקווילט.
ראויה לציון היא תערוכה שהתקיימה באמריקה ב-1971 ושמה היה "דגמים אבסטרקטיים בקווילט האמריקאי".
תערוכה זו הוצגה במוזיאון האמנות בניו יורק ויוצגה על ידי יוצרים כגון: מיכאל ג'יימס, ננסי קראו, ג'אן מאיירס ואחרים.
עבודות קווילט אלו חרגו מדגם הקווילט המסורתי והציגו פן יותר אבסטרקטי של אמנות הקווילט.
העבודות הוצגו בתחרויות לאומיות ובינלאומיות בארצות הברית ובעולם ובכך העלו את המודעות למלאכה זו.
הטלאה כחלק מהמאבק לאיכות הסביבה
בשלהי המאה ה-20 גברה המודעות לאיכות הסביבה והובן שהאופנה המהירה גורמת לזיהום סביבה.
שימוש בכל פיסת בד ליצור משהו שימושי או אמנותי נהיה חלק מהמאבק נגד זיהום הסביבה.
תיקוני בגדים בצורות שונות כולל הטלאתם בצורה נאה, כבר לא נראית כסימן לעוני ומעמד חברתי נמוך, אלא כאכפתיות סביבתית.
יותר ויותר אנשים משביחים את בגדיהם כדי שיוכלו ללבשם זמן רב יותר.
בשנת 1969 נוסד המגזין של בוני ליימן שעסק בנושא הקווילט והיווה את התשתית לקיומם של מגזינים מסוג זה.
בישראל אליה הגיע העיסוק באמנות הקווילט מאוחר יחסית, אין עדיין מגזינים בתחום אמנות הטלאים פרט למגזין "בד ועוד".
ב-2003 נערך סקר בארצות הברית, שהעריך את שווי תעשיית הקווילט לכדי 2.7 מיליארד דולר.
תערוכות בנושא אמנות הטלאים משכו אלפי מבקרים, כאשר תערוכות קטנות יותר נערכות במחוזות שונים.
ספרים ומגזינים מתפרסמים מדי שנה, וכן מתקיימים קורסים ללימוד המלאכה.
"אמנות הטלאים" היא אמנות העומדת בפני עצמה ויש גלריות רבות המציגות עבודות אלו ומוכרות אותן.
היסטוריונים ומעריכי עבודות קווילט בוחנים עבודות קווילט עתיקות הנמכרות במחירים גבוהים ביותר למוזיאונים ולאספנים.
כיוון שבמאה ה-20 פחות אימהות וסבתות העבירו את מסורת עשיית הקווילט לבנות שלהן, היה צורך בהקמת קבוצות וקהילות מקוונות ללימוד המלאכה.
התפתחות הטכנולוגיה והדיגיטציה שינו את עולמם של יוצרי הקווילט.
קהילה הפכה מילת המפתח לאינטראקציה, שיתוף ותמיכה בין יוצרי הקווילט.
האומנים פיתחו נוכחות מקוונת ברשת, דרך הקמת אתרים והפצה של ניוזלטר.
נעשה שימוש בכלים מקוונים כדי לקדם את האמנות, לחלוק ולשתף מידע, היסטוריה ושיטות עבודה, וללמד אחרים את האמנות.
האגודה הישראלית למעשה טלאים נוסדה בשנת 1992, כדי לקדם אמנות זו בארץ.
חברות בה כ-340 חברות מכל רחבי הארץ העוסקות במלאכה כתחביב לשעות הפנאי, ולחלקן אמנות זו משמשת כמקצוע.
פעילות האגודה מתמקדת במספר תחומים: קיום הרצאות, ארגון סדנאות, תערוכות והפקת עיתון.
האגודה מפיקה אירועים כגון: תערוכות למטרות צדקה וכן מציגה יצירות של אומניות ישראליות בישראל ומחוצה לה.
+שם האומניתעל האומניתבלה קפלןמשתתפת פעילה בתערוכות בישראל ובעולם ומתמחה בעיקר בצביעת בדים.
בלה מקבלת השראה מהסביבה, מהטבע, משריפות ומלחמות.
זכתה בפרסים רבים.דנית רופאמתמחה באמנות קווילט בשיטות מסורתיות, כדי לבטא רעיונות חדשניים.חוה קצירזכתה במקום ראשון בתערוכת "ניגודים" של האגודה הישראלית למעשה טלאים.אריאלה ברין בנימינייצרה שיח פוליטי דרך עבודת הקווילטינג.שולה ליסכתבה מאמרים רבים בנושא עבודות הקווילטינג, זכתה בפרסים בישראל ומחוצה לה.
זכתה בפרס "הרמן שטרוק" לאומנויות פלסטיות בחיפה, ובפרסים נוספים על תערוכות שהציגה בחיפה.חגית מולגןאמנית קווילט דתייה, המקשרת את עבודותיה לנושאים הלכתיים הנוגעים לנשים ובכך מביעה את דעותיה ותחושותיה לגביהן.אסתר אוןאמנית קווילט, מייצגת את ישראל במגוון תערוכות בינלאומיות לקווילט המסתובבות בעולם.
עבודותיה של אסתר כוללות לרוב צורות גאומטריות שונות המרכיבות סיפור חזותי מופשט, מתגוררת במבשרת ציון.
טלבו טגורה (בצרפתית : Talbot Tagora) היא "מכונית מנהלים" מהודרת מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית טלבו בבעלות קבוצת PSA, אשר יוצרה בין השנים 1983–1980
דגם "טלבו טגורה" פותח על ידי "Chrysler Europe" בבעלות קרייזלר.
סוגי מנוע : מנועי בנזין, מנוע דיזל.
טלבו בייבי (בצרפתית : Talbot Baby, או : Talbot Baby 15CV/17CV/23CV, בעבר : Talbot-Lago Baby (1953-1951)) היא מכונית סלון, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית טלבו-לאגו אשר יוצרה במספר תצורות בין השנים 1940–1936 ובין השנים 1953–1951.
2 דלתות - סדאן / סלון 4 נוסעים
2 דלתות - קופה 2+2 נוסעים
2 דלתות - קבריולה 2 נוסעים
2 דלתות - קבריולה 4 נוסעים
מפעל היצרן מוקם בסירן, קומונה בפרבריה המערביים של פריז, צרפת.
בראש צוות התכנון והייצור של דגמי "טלבו בייבי" שיוצרו בין השנים 1940–1936 עמד מהנדס הרכב האיטלקי אנטוניו לאגו .
יוצרו שלושה סוגי גוף סטנדרטיים.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הואט הייצור בצורה משמעותית, עד שהופסק לחלוטין.
משנת 1942 הוסב מפעל הייצור לצורכי המלחמה.
ייצורה של "טלבו בייבי" חודש ביוני 1951 בגרסת מנוע ארבעה צילינדרים של דגם ה- "T26".
המרכב, עם בסיס הגלגלים של 2,950 מ"מ, היה גרסה מקוצרת של שלדת ה -3,200 מ"מ שסופקה לדגם הסדאן / סלון.
ההגה ומושב הנהיגה מוקמו בצד ימין של המכונית.
המתלים - הגלגלים הקדמיים היו תלויים באופן עצמאי בכפוף לקפיץ העלים הרוחבי, ואילו הגלגלים האחוריים הוצמדו באמצעות ציר קשיח התלוי מקפיצי העלים האחוריים.
הכוח הועבר לגלגלים האחוריים באמצעות תיבת הילוכים מכנית בעלת ארבעה הילוכים, עם אפשרות נוספת בעלות נוספת (של 4,200 פרנקים בשנת 1937), של תיבת הילוכים לבחירת "קדם וילסון" (Wilson "pre-selector" transmission).
דגמי "טלבו בייבי" משנות ה-30 של המאה ה-20 הונעו על ידי מנוע בן שישה צילינדרים, בן 2,996 סמ"ק או 3,996 סמ"ק.
גוף דגם מכונית הספורט, עם ארבעה מושבים, בעלת שתי דלתות נבנה מפלדה.
מחירי דגמי הספורט של "טלבו בייבי" בשנת 1937 נע בין 56,940 ל־72,800 פרנקים לפי נפח המנוע.
טלאי כחול הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1965 בבימויו של גאי גרין, עם אליזבת הרטמן וסידני פואטייה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "הייה מוכן עם פעמונים ותופים" של אליזבת קטה משנת 1961. לאחר הצלחת הסרט שונה גם שם הספר ל"טלאי כחול".
הסרט מעלה בעדינות את בעיית הגזענות בארצות הברית והוא הופק בשיא פעולתה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, נערה עיוורת בת לאם גזענית מתאהבת באדם אפרו אמריקני וממשיכה בכך גם כשהיא מגלה את מוצאו.
זה סרט הבכורה של אליזבת הרטמן שהייתה אז בת 22 והייתה אז השחקנית הצעירה ביותר שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
השיא הזה החזיק מעמד 10 שנים ונשבר בשנת 1975 על ידי איזבל אג'אני שקבלה מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר בסרט "סיפורה של אדל ה." בהיותה בת 20.
בדירה קטנה גרים סלינה דארסי (אליזבת הרטמן), אמה רוז-אן (שלי וינטרס) והסבא אול-פא (וולאס פורד).
סלינה היא בת 18, בגיל 5 התעוורה לאחר שאמה התכוונה להשליך חומר כימי על בעלה והחומר הזה פגע בפניה ועיוור אותה.
מה שהיא זוכרת מהתקופה שראתה הוא טלאי של שמיים כחולים (מכאן שם הסרט).
האם עובדת בזנות ומתעמרת בסלינה.
אחד הלקוחות שלה אנס את סלינה כשהייתה ילדה.
סלינה למרות מגבלותיה, עושה את כל עבודות הבית וכדי להרוויח קצת היא חורזת שרשראות חרוזים למכירה.
לפעמים לוקחים אותה השכן (ג'ון קוואלן) והסבא לפארק.
באחת הפעמים חודר חרק מתחת לחולצתה והיא מתחילה להתגרד.
במקרה עובר שם גורדון רלף (סידני פואטייה), אפרו-אמריקאי משכיל שעוזר לה להיפטר מהחרק ואז מתחילה ידידות ביניהם.
סלינה מספרת לו על חייה הקשים והוא רוצה לעזור לה, מביא לה ספר בכתב ברייל ומלמד אותה מיומנויות כמו איך לקנות בסופרמרקט.
סלינה מתאהבת בגורדון למרות שלא ראתה את פניו ואינה יודעת שהוא שחור, האהבה היא עיוורת.
מרק ראלף (איוון דיקסון) אחיו של גורדון מבקר אותו על יחסיו עם נערה קטינה לבנה אבל גורדון ממשיך בשלו.
הוא רוצה לרשום אותה לבית ספר לעיוורים בו תוכל ללמוד מיומנויות הדרושות לעיוור.
רוז-אן וידידתה סיידי (אליזבת פרייזר) רוצות לפתוח בית בושת מהודר שבו תועסק גם סלינה.
יום אחד רואה רוז-אן ברחוב את סלינה עם גורדון.
בבית היא מתחילה להכות אותה כי היא יוצאת עם כושי ורק הסבא והשכנים מפרידים ביניהן.
סלינה מתאהבת בגורדון למרות שהיא יודעת כבר שהוא שחור.
היא רוצה להתחתן אתו והוא מסביר לו שהיחסים ביניהם הם של אהבה ואמון אבל לא אהבה פיזית.
הוא מסדר לה קבלה בבית הספר לעיוורים והיא נפרדת ממנו בכאב.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאליזבת הרטמןסלינה דארסיסידני פואטייהגורדון ראלףשלי וינטרסרוז אן דארסיאמא של סלינהוולאס פורדאול פאסבאאיוון דיקסוןמרק ראלףאחיו של גורדוןאליזבת פרייזרסיידיזונהג'ון קוואלןפאברשכן
שלי וינטרס זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
אליזבת הרטמן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה.
סידני פואטייה היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
רוברט ברקס היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן.
ג'רי גולדסמית היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
גאי גרין היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע ולפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
טלאסקו חוסה סגוביה פרס (בספרדית: Telasco José Segovia Pérez; נולד ב-2 באפריל 2003 בברקיסימטו שבוונצואלה) הוא כדורגלן ונצואלי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אינטר מיאמי מה-MLS ובנבחרת ונצואלה.
סגוביה גדל במחלקת הנוער של דפורטיבו לרה.
הוא ערך 58 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הוונצואלית, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-10 באוגוסט 2022 חתם סגוביה על חוזה לארבע שנים בסמפדוריה מהסרייה א'.
ב-28 בינואר 2022 ערך סגוביה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ונצואלה, בניצחון 1–4 על נבחרת בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ונצואלה עד גיל 20 לטורניר אליפות אמריקה הדרומית עד גיל 20 בשנת .
טלאל שפיק מח'לוף הוא קצין סורי בדרגת "עמיד", מפקד חטיבה לשעבר במשמר הרפובליקה הסורי.
טלאל מח'לוף נולד ב-1 בדצמבר 1958, בקרדאחה, לטקיה, סוריה.
מח'לוף התגייס לצבא סוריה ועלה במהרה בדרגות, בין היתר בזכות ייחוסו המשפחתי לאניסה מח'לוף, רעייתו של חאפז אל-אסד נשיא סוריה לשעבר, ואמו של בשאר אל-אסד, נשיא סוריה הנוכחי.
הוא גם היה מקורב לאחיו של באשר והיורש המיועד, באסל אל-אסד, איתו עבר את קורס מפקדי הנדסה.
בינואר 2016 מונה מח'לוף למפקד משמר הרפובליקה הסורי, אחרי הגנרל בדיא חסן עלי, שטלאל שימש כסגנו.
בפיקודו, משמר הרפובליקה הסורי מילא תפקיד מרכזי במעשי הטבח במזרח חלב.
לאחר שהשיג שליטה על האזור, הוא העניק לכל חייל שהשתתף בטבח פרס של 50,000 לירות סוריות, במיוחד באזורי בני זייד, אל־לירמון, ואל-קסטל, כמו גם לחיילים שלחמו במידעא, בחוש אל-פארה, בע'וטה ובדמשק.
תחת פיקודו, כוחות משמר הרפובליקה הסורי השתתפו בפשעים במהלך המבצע של המשטר להשתלטות על ואדי ברדה ומזרח ע'וטה.
הגנרל טלאל נושא באחריות לכל הפשעים שבוצעו על ידי חטיבה 105 בפרט, ומשמר הרפובליקה הסורי בכלל.
במהלכם נהרגו אלפי תושבי חלב, חומס, דמשק וזמרחב הכפרי שלה, ע'וטה וואדי ברדה, ומאות אלפי אחרים נעקרו מבתיהם.
כתוצאה מהרישום הפלילי שלו, שמו של טלאל מח'לוף נכלל בדו"ח של ארגון Human Rights Watch שפורסם בדצמבר 2011, על פשעים נגד האנושות בסוריה.
לפי עדויות של לוחמי חטיבה 105, עליה פיקד טלאל מח'לוף, הוא הורה לירות לעבר מפגינים לא חמושים בדומא, חרסטה ומקומות נוספים.
מח'לוף נמנה ברשימת הסנקציות שפרסמה שווייץ בסוף 2011, כתוצאה מהפשעים שביצע נגד אזרחים.
הוא נתון גם לסנקציות שהוטלו עליו על ידי ממשלת בריטניה מאז 2015, ומשרד האוצר האמריקני מתחילת 2017.
טלאל רבחי עבדאללה שָהוָואן הוא כימאי ופרופסור פלסטיני המשמש כנשיא אוניברסיטת ביר זית, החל מ-1 באוגוסט 2023.
טלאל שהוואן נולד ב-28 במאי 1968 בירדן למשפחה פלסטינית מהכפר חבלה שבנפת קלקיליה.
בשנת 1986 הוא סיים את לימודי בית הספר התיכון בקלקיליה, עם תעודת בגרות במגמה מדעים.
שאהוואן למד הנדסה באוניברסיטת ביר זית, אך בשל הפסקת הלימודים בתקופת האינתיפאדה הראשונה, עבר ללמוד בטורקיה ובשנת ב-1994 קיבל תואר ראשון בהנדסה כימית, בהצטיינות יתרה.
המשיך את לימודיו בטורקיה וסיים תואר שני בשנת 1997 ודוקטורט בכימיה, בשנת 2000, מאוניברסיטת בילקנט באנקרה.
בשנים 1995–2002,הוא עבד כמרצה באוניברסיטת בילקנט ולאחר מכן עבר להרצות במכון הטכנולוגי באיזמיר עד 2008.
ב-1 בספטמבר 2008 הוא החל לעבוד באוניברסיטת ביר זית, וב-2012 קיבל דרגת פרופסור לכימיה.
הוא כיהן כראש המחלקה לכימיה בפקולטה למדעים, במשך שנה, לאחר מכן דקאן ללימודי תואר שני ויו"ר ועדת המחקר המדעי בשנים 2013–2018. במקביל, הוא שימש גם כסגן נשיא האוניברסיטה לעניינים אקדמיים.
ב-12 ביוני 2023 החליט חבר הנאמנים של אוניברסיטת ביר זית, למנות את טלאל שאהוואן, והוא החל את כהונתו בתאריך 1 באוגוסט 2023
לשאהוואן יש מעל 50 פרסומים ומאמרים מדעיים.
בשנת 2022, אוניברסיטת סטנפורד דירגה אותו בין 2% המובילים של המדענים המצוטטים ביותר בעולם, בתחומים ובענפים שבהם הוא מתמחה.
טלאל נאג'י הוא המזכיר הכללי של ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית וראש הזרוע הצבאית שלה, גדודי ג'יהאד ג'יבריל, מאז 7 ביולי 2021, לאחר מותו של מייסד הארגון אחמד ג'יבריל.
ד"ר טלאל נאג'י נולד באפריל 1946 בעיר נצרת.
בשנת 1948 הוא עבר יחד עם בני משפחתו ללבנון ומשם לסוריה, והתמקמו בדמשק.
בשנת 1971 הוא קיבל תואר ראשון בגאוגרפיה באוניברסיטת דמשק ויצא להמשך לימודים בברית המועצות.
בשנת 1985 הוא קיבל תואר דוקטור במדעים היסטוריים, מהמכון ללימודי המזרח, של האקדמיה הסובייטית למדעים, במוסקבה.
לפי דיווחים שונים, טלאל נאג'י איבד זרוע ועין, בפיצוץ רימון, בזמן שעבר אימונים צבאיים.
טלאל נאג'י היה בין מקימי החזית לשחרור פלסטין יחד עם ג'יבריל.
יחד הצטרפו, בשנת 1967 לחזית העממית לשחרור פלסטין בראשות ג'ורג' חבש ויחד פרשו, בשנת 1968 והקימו את החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית.
בשנת 1973 הוא התמנה לסגנו של ג'יבריל, ובשנת 1974 הפך לחבר בוועד הפועל של הארגון ולראש מחלקת החינוך וההשכלה הגבוהה שלו.
ב-7 ביולי 2021 הוא התמנה למזכיר כללי של הארגון.
סגנו הוא בנו של אחמד ג'יבריל: ח'אלד אחמד ג'יבריל, המכונה: "אבו אל-עומרין" .
במאי 2025 נעצר נאג'י בסוריה על ידי כוחות הביטחון הסורים, אך שוחרר כיומיים לאחר מכן, ב-4 במאי.
נאג'י, שארגונו היה נאמן למשטר אסד, נעצר כחלק מסנקציות שהטיל המשטר החדש כנגד הארגון לאחר נפילת אסד.
סעיד נפאע, חבר הכנסת לשעבר, בסיעת בל"ד, יצא ב-6 בספטמבר 2007 לביקור בסוריה (ללא אישור, כנדרש) ובין היתר נפגש עם טלאל נאג'י, שהיה אז סגנו של אחמד ג'יבריל.
נפאע הועמד לדין, הורשע בבית המשפט המחוזי ובספטמבר 2014 נגזרה עליו שנת מאסר בגין הרשעה זו.
ערעורו לבית המשפט העליון נדחה וב-1 בנובמבר 2015 החל לרצות את עונשו בבית הסוהר גלבוע.
טלאל אבו זריפה היה טרוריסט פלסטיני וקומוניסט.