tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מופיע גם בפרולוג עולם היורה: עולם חדש, בו הוא נלחם בטירנוזאורוס ואף הורג אותו.
בסרט עולם היורה הוא מהווה את החומר הגנטי שממנו נוצר ה"אינדומינוס רקס" הקטלני, הדומה במקצת לגיגאנוטוזאורוס.
שלדו של יצור זה נראו בסרט ההמשך עולם היורה: נפילת הממלכה.
בסדרה הכוכב דינוזאור מוצגים זוג קרכרודונטוזאורים בפרק "הביצה של אלפא", אך הפרק מתרחש בדרום אמריקה בתקופה בה חי הגיגאנוטוזאורוס, כך שייתכן שמדובר בפרטי גיגאנוטוזאורוס.
מככב בסדרת ילדים בנטפליקס שנושאת את שמו, בה קיצרו את שמו ל"גיגנטו".
גיגאנטים , או בתרגום לעברית ענקים, הם במיתולוגיה היוונית בניה של גאיה וטרטרוס.
גאיה ילדה אותם לאחר תבוסתם של הטיטאנים כנקמה באלים האולימפיים.
הגיגאנטים הם ענקים נוראים בעלי נחשים מקושקשים כרגליים.
כשהגיגאנטים ערמו הרים זה על גבו של זה כדי להסתער על האולימפוס, נשקפה סכנה לשלטונו של זאוס: על פי דבר האורקל, יוכלו האלים להכניע את המתקוממים רק אם בן תמותה יעזור להם.
גאיה ידעה זאת אף היא, וחיפשה עשב שיהפוך את בניה לחסינים לחלוטין מפני פגיעות.
ואולם זאוס אסר על השמש ועל הירח להופיע כך שאמא אדמה תאלץ לגשש באפלה.
בקרב עקוב מדם הצליחו האלים לנצח, בסיועו של הרקולס.
על פי מקורות אחרים הגיגאנטים הם בניה של גאיה שנולדו מדמו של אורנוס כאשר קרונוס סירס אותו.
כל גיגאנט במלחמת האלים נולד בתגובה לאל מסוים.
במלחמה היו גיגאנטים רבים וכל אחד מהם נלחם באל שמולו נועד להתמודד.
החזקים שבגיגאנטים היו פורפיריון, אנקלדוס ואלקיאונאוס.
פורפיריון הוא הענק הבכיר מביניהם ובקרב האלים והגיגאנטים הוא נלחם נגד זאוס, בכיר האלים.
אלקיאונאוס, לעומת זאת, היה מחובר לאדמה ומאפייניו דמו למאפייניו של האדס, ולכן הוא נלחם בהאדס.
אנקלדוס היה החכם מבין הגיגאנטים ולכן נלחם באלת החוכמה אתנה.
בנוסף ישנם גיגאנטים נוספים כמו: פוליבוטס שנלחם בפוסידון, דמאסן שנלחם בארס, אפיאלטס ואוטוס שנלחמו בדיוניסוס, מימאס שנלחם בהפייסטוס, אוריון שנלחם בארטמיס ואפולו, היפוליטוס שנלחם בהרמס, תואס שנלחם בשלוש אלות הגורל.
לחזק שבגיגאנטים, אלקיאונאוס, היה מתת מיוחדת, כל עוד הוא נשאר בתוך תחומי מולדתו, אף אחד לא יכול להורגו.
הרקולס ירה באלקיאונאוס חיצים, אך כאשר נגע גופו באדמה הוא חזר לחיים.
כדי להתגבר על כך, גרר אותו הרקולס אל מחוץ לפלגרה, מולדתו (שם אירעה המלחמה), ושם הרגו.
כדי להרוג את פורפיריון שלח אליו זאוס את אשתו הרה.
פורפיריון ניסה לאנוס אותה ואז זאוס שילח בו ברק והרגו.
את אנקלדוס קברה אתנה תחת האי סיציליה.
מלחמת הגיגנטים באלי האולימפוס ותבוסתם מוצגת בפרסקו מפואר מעשה ידי ג'וליו רומאנו בארמון טה שבמנטובה.
לכל גיגאנט במלחמה היה אל שמולו נועד להילחם, כך שהיו להם מאפיינים דומים, או שהיו להם מאפיינים הפוכים (לדוגמה: דמסן).
אוריון: נוצר כיריב לאפולו וארטמיס.
בגלל אופיו המרדני נלחם בייעודו והצטרף לקבוצת הציידות הבתולות של ארטמיס והפך לבן לווייתה המוערך ביותר של ארטמיס.
אפולו פחד שארטמיס תשכח את שבועת הבתולים ובהתקף של קנאה הטריף את דעתו של הענק וגרם לו להיות צמא דם עד שהענק נקטל על ידי עקרב.
אלקיאונואוס: נוצר כיריב להאדס, בכור הענקים.
קיבל מתת כך שכל עוד נשאר בתחומי מולדתו, הוא אינו יכול למות.
בגלל שנוצר להיות ההפך מארס, הוא היה ענק שוחר שלום.
גאיה גזרה עליו גלות בטרטרוס משום שקטל דרקון לידי שאיים על בני ארצו.
נלחם בנוסף להפייסטוס בארס במקום אחיו דמסן בגלל שדמסן היה שוחר שלום.
פורפיריון: נוצר כיריב לזאוס, מלך הענקים.
פריבויה: בתו הצעירה של מלך הענקים, פורפיריון.
תואס: נוצר כיריב לשלוש אלות הגורל.
גיג הרבור היא עיר קטנה במדינת וושינגטון בארצות הברית.
העיר נמצאת כ־10 ק"מ מצפון לעיר טקומה, בצד הצפוני של גשר מצר טקומה.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין של ארצות הברית נכון לשנת 2020, יש בגיג הרבור כ-12.000 תושבים.
גיג הרבור מוכרת כעיר נופית ומיוערת, והעירייה אוכפת תקנות בנייה מחמירות כדי למנוע את השמדת הטבע.
לפי נתוני הממשלה המדינתית, העיר מדורגת בדירוג חברתי־כלכלי גבוה מאוד: מתוך 522 ערים בוושינגטון, גיג הרבור מדורגת מספר 49 בסולם העשירות.
העיר גם מוכרת בשם "The Maritime City" (העיר הימית).
גיג הרבור נקרא בשם על ידי קפטן צ'ארלז ווילקס, אשר שט אל מפרץ העיר כדי למצוא מקלט במשך סופת גשם חזקה.
בשנת 1867, הרבה דייגים ועולים באו לאזור מצפון אירופה כדי להתיישב במקום.
אחרי בניית גשר מצר טקומה בשנות ה-50, העיר התחילה לקלוט אנשים מסביבת טקומה ואוכלוסיית העיר גדלה למספר הנוכחי במשך השנים.
העיר נמצאת בחצי האי קִיטצֶפ, שהוא חלק מהחצי האי אולימפיק.
העיר ממוקמת מסביב למפרץ הים.
ביום בהיר, מעל גבעות האזור, אפשר לראות את הר ריינייר במזרח ובדרום וגם את הרי אולימפיים במערב.
גשרי מצר טקומה מקשרים בין העיר לטקומה.
לדרום העיר יש שדה־תעופה אזורי (Tacoma Narrows Airport) אך הוא מנוהל על ידי עיריית טקומה.
אזור העיר מיוער וירוק מאוד.
האקלים של האזור אפיני למערב מדינת וושינגטון: יש קיץ נעים, יבש, וחמים אך קצר.
בגלל זה, לא יורד הרבה שלג בחורף וכמעט אין שרבים בקיץ.
טווח הטמפרטורות הוא בין 15-30 מעלות־צלזיוס בקיץ, ובין 0-13 בחורף.
1.79% מהתושבים משתי או יותר מוצאים.
הגיל הממוצע של התושבים הוא 38.7 שנה.
40.3% מהתושבים למדו במוסד להשכלה גבוהה.
לרבים מתושבי גיג הרבור שמירת הטבע חשובה מאוד, והעירייה ייעדה הרבה אתרים כשמורות טבע וגנים עירוניים.
במרכז העיר יש טיילת, חניון ובתי-מלון קטנים.
העיר משמשת גם כשער כניסה להרים.
רוב התיירות מתרחשת בקיץ ובחודשים שבהם מזג־האוויר לא גשום.
הרבה מבקרים נמשכים לעיר לראות את גשר מצר טקומה החדש, אשר נפתח ביולי 2007.
גיבתון עפרוני (שם מדעי: Emberiza calandra, לשעבר Miliaria calandra) הוא מין ציפור שיר בסוג גיבתון שבמשפחת הגיבתוניים.
גיבתון עפרוני נפוץ בדרום ובמרכז אירופה, בצפון אפריקה ובמערב אסיה.
בישראל הוא מצוי במרכז ובצפון הארץ.
בחורף יכול להדרים עד לערבה.
גיבתון עפרוני חי בעיקר בשטחים פתוחים - שטחים חקלאיים, שדות מרעה ושדות בור.
הוא מרבה להימצא על חוטי חשמל וטלפון, גדרות או בתוך שיחים נמוכים.
צבעו חום אפרפר והוא מפוספס בפסים חומים.
הזכר והנקבה דומים במראם, אך הזכרים גדולים יותר.
הגיבתון עפרוני ניזון מזרעים, עשבים, פירות, חרקים, ועכבישים.
גִּבְּתוֹן גנים (שם מדעי: Emberiza hortulana) היא ציפור שיר במשפחת הגיבתוניים, ילידית באירופה ובמערב אסיה, נודדת בסתיו לאפריקה הטרופית וחוזרת בסוף אפריל או תחילת מאי.
בישראל חולפת מצויה בסתיו ובאביב.
אורכה 16 סנטימטר ומשקלה 20–25 גרם.
מקננת על האדמה או בקרבתה.
ניזונה מזרעים, ובעת האכלת גוזלים - גם מחיפושיות וחרקים קטנים אחרים.
במטבח הצרפתי הציפור קרויה אורטולאן והיא נחשבת מזה מאות שנים למעדן.
כיום (2022) הציפור אסורה לציד, סחר ומאכל.
עד 1972 כל אלה היו מותרים ותפריטי המסעדות בצרפת כללו גיבתוני-גנים בקאסולט.
בלחץ מדינות מהאיחוד האירופי נאכפו בצרפת בהדרגה איסורים הקשורים בגיבתון זה: עד 31 בדצמבר 2000 הציד היה מותר, אבל הפיטום והמכירה נאסרו.
רק בצרפת קיימת מסורת פיטום והיא נחשבת למעדן במטבח הצרפתי, ביוון צדים גיבתוני-גנים בלתי מפוטמים ואוכלים אותם בתוך עלי גפן.
הציד נעשה באזור לאנד, בדרום-מערב צרפת.
עונת הציד היא מאמצע אוקטובר עד אמצע נובמבר.
על מנת לצוד את הציפורים מגדלים חמניות וכשהן מבשילות מפזרים בחצרות את גרעיניהן לפני עונת הציד, ומציבים לידן מלכודות קטנות.
מעליהן תלויים כלובים ובהן ציפורי שיר, הציפורים שורקות וכשגיבתוני-הגנים יורדים לקרקע הן רואות גרעינים, טועמות ונשבות.
ציפורי השיר (הפיתיון) נלכדות, מואכלות ומושקות היטב (בלי פיטום) במשך 10.5 חודשים בשנה, עד שמגיעה עונת הציד, ואחרי שהן משרתות את הציידים משחררים אותן.
גיבתוני-גנים שנועדו למאכל מוחזקים בכלובים במרתף אפל ומפוטמים בתריסר ארוחות ביום בתערובת של דוחן ציפורים, פאניס ודוחן.
ביום האחרון מאכילים אותם בלי מים ולמחרת משקים אותם בארמניאק והורגים אותם, בדרך כלל בהטבעה.
לפני הבישול מוציאים בעזרת סיכה את הזפק המר, מכניסים את הגיבתון בשלמותו לכלי חרס קטן בתיבול פלפל ומלח, ואופים בתנור.
המנה מכונה בשם "המרחשת המזמרת" בשל הקול שמשמיע השומן, הרוחש בתחתית הכלי בתום האפייה.
הכלי מוגש הישר מהתנור לסועד.
נהוג לאכול את הגיבתון כאשר ראשו מכוסה בכיסוי כלשהו, בדרך כלל מפית.
הסועד אוחז בראש המכוסה או במקור ואוכל את הציפור בשלמותה החל מהרגלים.
מקובל לאכול גם את העצמות או לפלוט אותן בעדינות לכלי המיועד לכך.
בסיום האכילה נשארים בידי הסועד רק הראש או המקור, לפי בחירתו.
גיבתוניים (שם מדעי: Emberizidae) היא משפחה גדולה מאוד של עופות מסדרת ציפורי השיר.
בעוד שבאירופה הם מכונים גיבתוניים, באמריקה הם נקראים "דרורים אמריקאיים", כן ידועים פרטים ממשפחה זאת הנקראים פרושיים.
לגיבתוניים מקור קצר ועבה, בעל צורת חרוט שקצהו חד, ושוליו כפופים מעט פנימה, הטפרים חזקים וכפופים.
הגיבתוניים מחליפים את נוצותיהם המפוספסות, פעמיים בשנה.
9 אברות הכנף בעלות גודל אחיד, ועוד אברה אחת מנוונת, שכמעט לא ניתן להבחין בה, הזנב ארוך יחסית ומפורץ, נוצות המצח ארוכות ומסתירות את הנחיריים.
רוב הגיבתונים הם ציפורי קרקע, החיים על הקרקע ומחפשים עליה את מזונם, המורכב בעיקרו מזרעי דגניים וחרקים קטנים.
הם מתגוררים בקן המוסתר בגומה או תלם בקרקע, ובנוי מגבעולי קש, ועשבים יבשים.
יש והקן נבנה על שיח נמוך, והגבוה מכולם הוא קינו של הגיבתון שחור-ראש, המגיע עד למטר וחצי מעל הקרקע.
הקינון מתחיל באביב, הנקבה היא זאת שבונה את הקן, הביצים אפורות, מנוקדות או משורטטות, משך הדגירה כ־16 יום, הזכר שאינו מסייע בבניית הקן, עוזר בהאכלת הגוזלים.
במשפחת הגיבתוניים כ-70 סוגים, הכוללים כמה מאות מינים.
סוגים נוספים במשפחה, ייתכן ששייכים למשפחות קלקרידיים, קרדינליים (Cardinalidae), פסרליים, סבכי העולם החדש, טנגריים או פרושיים.
Pipilo - בו גיבתון ירוק-זנב
גיגאנטספינוזאורוס (שם מדעי: Gigantspinosaurus) הוא סוג של דינוזאור אוכל עשב מקבוצת הסטגוזאורים שהתקיים בתקופת היורה לפני 161 עד 155 מיליון שנה מהיום באסיה.
הוא נחשב לחבר פרימיטיבי בקבוצה ולא השתייך למשפחת הסטגוזאוריים.
גיגאנטספינוזאורוס היה דינוזאור קטן יחסית (יחסית לקבוצתו).
אורכו הגיע ל-4.2 מטרים ומשקלו ל-700 קילוגרם.
שתי הגפיים האחוריות היו ארוכות מן הקדמיות.
לאורך גבו וזנבו נמשכו שני טורים של לוחות קרניים מעוינים שעמדו זקופים.
בנוסף, דוקרן ענקי עמד על כתפו ואחת הלוחיות הייתה ארוכה מהאחרות.
גיג יאנג היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקני.
זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1969 על הופעתו בסרט "הם יורים גם בסוסים".
יאנג נולד בשם ביירון אלסוורת' באר בעיר סט' קלאוד שבמינסוטה וגדל בוושינגטון.
הוא היה בנם של אמה בר וג'ון אלסוורת'.
הוא פיתח חיבה לתיאטרון כאשר הופיע בתור ילד במחזות בית ספר.
הוא התגלה לראשונה על ידי צייד כישרונות בזמן שלמד משחק בתיאטרון בית הבובות שבפסדינה.
הוא שינה את שמו ל"גיג יאנג" לפי בקשת האולפנים, מאחר שבאותה תקופה עבד בתעשייה שחקן נוסף בשם ביירון באר.
פרץ לתודעה כשחקן מקצועני בשנת 1942 בסרט המלחמה הקצר "הטנקים באים" ובדרמה "האחיות גיי".
ב-1943 שיחק בסרט המלחמה התעופתי של הווארד הוקס "חיל האוויר" בתפקיד טייס המשנה ולצידה של כוכבת הקולנוע בטי דייוויס בדרמה "מכר ותיק".
יאנג נאלץ לקטוע את הקריירה הקולנועית שלו במלחמת העולם השנייה לאחר שהתגייס לצבא ארצות הברית ושירת במשמר החופים האמריקני בגזרת האוקיינוס השקט.
לאחר שהשתחרר מהשירות שיחק לצידו של ג'ון ויין בדרמה "תחייתה של המכשפה האדומה" (1948) ובתפקיד המוסקטר פורתוס בעיבוד שביים ג'ורג' סידני לרומן ההרפתקאות "שלושת המוסקטרים" .
ב-1951 זכה יאנג להכרת הקהל והמבקרים לאחר מועמדותו לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב על ההופעה הדרמטית שעשה בסרט "בוא למלא את הגביע" בתור בויד קופלנד האלכוהוליסט.
באותה שנה שיחק בסרט צעירה מדי לנשיקה לצידה של ג'ון אליסון.
יאנג הועמד בפעם השנייה לאותו פרס אוסקר בשנת 1958 על תפקידו בתור הפסיכולוג ד"ר הוגו פיין בקומדיה "חביב המורה".
יאנג זכור משנות ה-50 גם בזכותו הופעותיו בקומדיות "מנהרת האהבה" בתור עורך המגזין דיק פייפר, "שאל כל נערה" בתפקיד הפלייבוי איוון דוטון ובדרמות המוזיקליות "צעירים בליבם" בתפקיד המלחין אלכס ברוק ו"שיר בוער" .
ב-1962 שיחק יאנג בקומדיות המצליחות "מגע של מינק" בתפקיד רוג'ר עוזרו של איש העסקים פיליפ שיין (קרי גרנט) ו"רומן עדין" ולצידו של אלביס פרסלי בדרמה המוזיקלית "קיד גלאהד".
יאנג זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1969 על הופעתו בתפקיד רוקי "מאסטר הטקסים" בעיבוד הקולנועי של סידני פולאק לספר "הם יורים גם בסוסים", ע"פי הרומן הנודע של הוראס מקקוי.
בשנותיו המאוחרות השתתף יאנג בקומדיה "מאהבים וזרים אחרים" בתור האל אביה של סוזן (בוני בדליה), בסרט הקאלט
"הביאו לי את ראשו של אלפרדו גרסיה" בתור הרוצח השכיר ג'וני קוויל ובסרט האסונות "ההינדנבורג" בתפקיד החשוד הגרמני אמריקאי אדוארד דאגלס.
את הופעתו האחרונה ערך יאנג בשנת 1978 בסרטו האחרון של ברוס לי, "משחק המוות".
יאנג נישא חמש פעמים במהלך חייו: נישואיו הראשונים, שנמשכו שבע שנים, היו לשליה סטפלר.
נישואיו השניים היו למורה לדרמה סופיה רוזנשטיין, שנפטרה מסרטן כשנתיים לאחר שנישאו.
לאחר מכן התארס עם השחקנית איליין סטריץ', והתחתן עם השחקנית אליזבת' מונטגומרי, אותה הכיר בסדרת הטלוויזיה שהנחה "Warner Brothers Presents"; השניים נפרדו לאחר שבע שנות נישואים בשל בעיית האלכוהוליזם שהייתה ליאנג.
יאנג התחתן בפעם הרביעית עם סוכנת המקרקעין איליין ויליאמס כתשעה חודשים לאחר שהתגרש ממונטגומרי.
יאנג וויליאמס התגרשו לאחר שלוש שנים ביחד.
מנישואין אלו נולדה בתו היחידה, ג'ניפר.
בגיל 64 התחתן יאנג בפעם החמישית, עם שחקנית גרמנייה בשם קים שמידט, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה.
ב-19 באוקטובר 1978 נמצאו יאנג ואשתו שמידט מתים בדירתם שבמנהטן, לאחר שיאנג ירה למוות באשתו והתאבד לאחר מכן.
המניע לרצח ולהתאבדות נשאר בגדר תעלומה עד היום.
יאנג נקבר בבית הקברות גרין היל שבעיירה וויינסוויל, צפון קרוליינה.
לעולם לא תברחי ממני (1947)
תחייתה של המכשפה האדומה (1948)
העיר שלעולם לא ישנה (1953)
הסיפור על הדף הראשון (1959)
הביאו לי את ראשו של אלפרדו גרסיה (1974)
גיבתון שחור-ראש (שם מדעי: Emberiza melanocephala) הוא ציפור שיר ממשפחת הגיבתוניים ואחד הגדולים במשפחה.
ראשו של הזכר שחור, ומכאן שמו.
רוב גופו של זכר הגיבתון, לרבות גחונו, גרונו ועורפו, צהובים.
הנקבה אפורה עם פסים חומים.
כמו שאר המינים במשפחה, הוא עף בלהקות גדולות כדי לחפש את המזון המועדף עליו - זרעים וגרגירי תבואה.
הגיבתון שחור-הראש מקנן בעיקר לאורך החוף המזרחי של הים האדריאטי.
קיימות גם אוכלוסיות מקננות גדולות בסלובניה, איטליה, ואלבניה.
אזורי הקינון הצפוניים מגיעים עד סיביר.
בחורף רוב הפרטים נודדים למערב ומרכז הודו.
הנדידה הארוכה ביותר שנמדדה על ידי טיבוע עומדת על 7,000 ק"מ.
כמו כן תועדה נדידה של 1,000 ק"מ בשבעה ימים.
חי בגנים, כרמים וסבכי שיחים.
עונת הרבייה היא ממאי עד יוני.
הזכר בונה את קנו בשיחים צפופים.
הקן מורכב מדשא, עלים, צמר ועשבים שונים.
הנקבה מטילה 4–5 ביצים, והביצים נדגרות במשך 13–15 ימים על ידי בני הזוג לסירוגין.
גיבתונית ערבות או גיבתון סוואנה (שם מדעי: Passerculus sandwichensis), הוא מין של גיבתון אמריקאי קטן והמין היחיד בסוגו.
השם לא נגזר מסוואנה אפריקנית אלא מהעיר סוואנה שבמדינת ג'ורג'יה, ארצות הברית, שם נחקר לראשונה.
ייתכן שהוא שייך למשפחת הפסרליים הקרובה לגבתוניים.
הגיבתון חי באלסקה, קנדה, החופים הצפוניים והמרכזיים של ארצות הברית, וכן במקסיקו וגואטמלה, שם הם נודדים בקיץ לדרום ארצות הברית.
לגיבתונית ערבות ישנם 9 תת-מינים:
תת-המינים שונים מאוד ומפתחים אוכלוסיות מקומיות ייחודיות לאזור מחייתם והם נבדלים בעיקר בגודלם, כהותם וצורת הפנים.
מוטת כנפיהם מגיעה לאורך 18–25 ס"מ.
הם חומים בהירים מעט בכנפיים, בטנם לבנה ומנוקדת, מקורם צר וקטן והעיניים תחומות בפס צהוב העובר על ראשם ומתחתיו אזור חום בהיר יותר.
הגיבתונים מחפשים מזון בשטחים פתוחים ובשיחים נמוכים שונים.
הם אוכלים בעיקר זרעים וגם חרקים ופרוקי רגליים, בעיקר בעונת הבקיעה כשהגוזלים צריכים חלבונים.
הם חיים בקבוצות קטנות, אך בעונת הנדידה דרומה מתקבצים בלהקות.
גיבתון השלג (שם מדעי: Plectrophenax nivalis) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הגיבתוניים או ממשפחת הקלקרידיים, החי כמעט לגמרי באזור הארקטי, אם כי הם גם חיים גם על כמה הרים מושלגים מחוץ לאזור הארקטי.
התפוצה של הגיבתון היא באזורים צפוניים לאורך אירואסיה ואמריקה הצפונית.
עם זאת נצפה פרט תועה בישראל לחופי עכו.
פרט זה נטרף לאחר מספר ימים בידי בז מצוי.
סימן זיהויו הבולט הוא צבעיו הלבנים למעט המקור הכתום, הראש האפור והכנפיים השחורות המנוקדות בלבן.
הנקבות מזכירות גם צבע של דרורים בכנפיהם.
הגיבתונים חיים בעיקר באזור הטונדרה וערבות דומות וגם בביצות קרות ללא עצים ובהרים מושלגים.
מזונם הוא זרעים וגם חרקים ופרוקי רגליים בקיץ בעונת הרבייה.
מצב תפוצתם טוב והם אינם נמצאים בסכנת הכחדה כלשהי.
לגיבתון הסוואנה ישנם 4 תת-מינים:
גיבתון לפלנד (שם מדעי: Calcarius lapponicus) הוא מין של ציפור שיר החי באזור הארקטי ונודד בחורף דרומה.
הוא שייך למשפחת הגיבתוניים אך לעיתים משייכים אותו גם למשפחת הקלקרידיים.
זוהי ציפור גדולה יחסית למשפחתה ובעלת מקור חזק היכול לפצח זרעים בצבע צהוב.
בקיץ לזכרים יש פנים שחורות מוקפות פס לבן עם "זקן" מתחת למקור ועורפם כתום.
הנקבות לעומתם נשארות לבנות מנוקדות כמו בצבעי החורף.
גם לזכרים צבע גוף דומה עם גב שחור-לבן מפוספס.
אורכם הממוצע 25-28 ס"מ ומשקלם עד 25 גרם.
הגיבתונים חיים בטבע באירופה ואסיה הארקטיות וכן בצפון קנדה וארצות הברית, ובחורף נודד דרומה לארצות הברית המרכזית, ערבות רוסיה ובאירופה לאזור דרום סקנדינביה עד לשוודיה, בריטניה ודנמרק.
מזונו של הגיבתון בחורף הוא זרעים שהוא מסוגל לפצח ובקיץ הוא אוכל חרקים שונים שחזרו לפעילות בסוף החורף.
הוא אוכל אותם בעיקר מבין הפרחים בהם הם מחטטים בקיץ.
גיבתון ירוק-זנב (שם מדעי: Pipilo chlorurus) הוא מין של גיבתון החי בדרומה של אמריקה הצפונית מדרום ארצות הברית עד מקסיקו.
אורכו של גיבתון זה 18 ס"מ ומשקלה 29 גרם.
הוא בעל נוצות אפורות עם ציצה כתומה על ראשו, סנטר לבן ומקור שחור והכנפיים והזנב ירוקים, מפוספסים מעט בשחור.
הגיבתון מצוי באזורי שיחים ובתות חמים באזורי מחייתו.
בכמה מקרים הצליחו לאלף אותו אך ברוב המקרים הגיבתון נחבא בין השיחים ובין צמחים נמוכים נוספים.
הוא מקנן על הקרקע עם קנים וביצים מוסוות.
כשמתקרב טורף הגיבתון יכול להתחקות לסנאי קרקע, המושך טורפים רבים כמו הקויוט, כך שהציפור תרים את זנבה, תצייץ חרישית ותנוע מהר משיח לשיח, עד שהטורף יימשך אחריה מספיק רחוק מהקן ואז היא תמריא.
הגיגאנטומכיה (ביוונית עתיקה: γιαγαντομοηια), או מלחמת הגיאגנטים, היא מלחמה שהתרחשה במיתולוגיה היוונית.
היא התרחשה לאחר הטיטאנומכיה, ומות אכידנה וטיפאוס.
+גיגאנטומכיה אלים גיגאנטים זאוס פורפיריון האדס אלקיאונאוס אתנה אנקלדוס פוסידון פוליבוטס ארס דמסן דיוניסוס אפיאלטס ואוטוס הפייסטוס מימאס אפולו וארטמיס אוריון הרמס היפוליטוס אלות גורל תואס אפרודיטה פריבויההקטהקליטיוס
כל גיגאנט במלחמת האלים בגיגאנטים נלחם באל המתאים אליו בכוחו.
במלחמה היו גיגאנטים רבים שכל אחד מהם נלחם באל אחר.
בנוסף ישנם גיגאנטים נוספים כמו: פוליבוטס שנלחם בפוסידון, דמאסן שנלחם בארס, אפיאלטס ואוטוס שנלחמו בדיוניסוס, מימאס שנלחם בהפייסטוס, אוריון שנלחם בארטמיס ואפולו, היפוליטוס שנלחם בהרמס, פריבויה באפרודיטה, תואס שנלחם בשלוש אלות הגורל, קליטיוס נלחם בהקטה.
בספרי "גיבורי האולימפוס" של ריק ריירדן, השבעה: פרסי ג'קסון, ג'ייסון גרייס, הייזל לבסק, פייפר מקלין, פרנק ז'אנג, ליאו ואלדס ואנבת' צ'ייס, מתחילים את מלחמת הענקים השנייה, שבראשה עומדת גאיה, אלת האדמה.
בכל ספר יש את הענקים שהם נלחמים בהם.
לפי נבואת השבעה, אחד: ג'ייסון או ליאו, ימות:
עולם במלואו יסער או יבער.
נדרים לקיים עד כלות נשימה,
הראשונים מנבואת השבעה היו ג'ייסון, פייפר וליאו.
הם יוצאים למסע לשחרור האלה הרה.
במסעם נוספים מטרות נוספות, עצירת הענק פורפיריון, ושחרור טריסטן מקלין, אביה של פייפר.
הם נלחמים בענק אנקלדוס, ולאחר מכן, דוחים את התעוררות פורפיריון בעזרת האלה הרה.
ג'ייסון, פייפר, ליאו ואנבת' יצאו למסע אל רומא החדשה, ששם נמצא פרסי, החצוי האבוד.
השניים מהנבואה הם פרסי, הייזל, ופרנק.
הם יוצאים למסע חיפושים לשחרור האל תנטוס, שבמהלכו נלחמים עם הענק אלקינואוס, שנהרג על ידי פרנק והייזל.
בסוף המסע, הם מגיעים לרומא, שמותקפת על ידי הענקים.
פרסי, יחד עם האל טרמינוס, אל הגבולות הרומאי, הורגים את פוליבטס.
הם מודעים להגעת הספינה של ליאו, "ארגו 2" לרומא החדשה.
החצויים מנבואת השבעה מתאספים באספת סנאט ברומא החדשה, שבא ליאו מותקף על ידי אידולון, ומתקיף את רומא החדשה.
כתוצאה מכך, הם יוצאים למסע לעצירת הענקים אוטוס ואפיאלטס שמתכוונים להחריב את רומא האמיתית, ואת העולם, לשחרר את ניקו די אנג'לו, אחיה למחצה של הייזל, ולהשגת פסל אתנה פרתנוס, שייתן שלום בין היוונים והרומאים.
בסוף הספר אנבת' ופרסי נופלים לטרטרוס.
בספר הזה יש מקביליות: צד אחד מופנה לג'ייסון, לפייפר, לליאו, להייזל, לפרנק ולניקו על סיפון ארגו 2. צד אחר מופנה לאנבת' ולפרסי בטרטרוס.
הקטה, אלת הקסמים, נותנת להייזל משימה: לפתוח את שערי המוות בבית האדס, ולהילחם בענק קליטיוס, אנטי הקטה, ובפסיפאה, אשתו של מינוס, מלך כרתים.
במקביל, פוגשים אנבת' ופרסי את בוב, שבעצם הוא הטיטאן יאפטוס, שנשטף על ידי נהר לתה, שמוחק זיכרון, ובדמאסן, האנטי ארס שוחר השלום.
בספר זה גם יש שתי מקבילויות: צד אחד בארגו 2, בדרך לאתונה, לעצור את הענקים.
צד שני הוא ניקו, ריינה והמאמן הדג' מגיעים למחנה החצויים עם פסל אתנה פרתנוס, לשחור שלום.
החצויים מגיעים לאתונה, שם מחכים להם כל הענקים.
הנוסחה להריגת ענק היא: שיתוף פעולה בין אל לחצוי שווה הריגת ענק.
אז האלים מגיעים, וכל אחד בוחר יחד עם בנו את האנטי שלו: ג'ייסון ויופיטר את פורפיריון, פייפר ואפרודיטה את פריבויה, פרסי ופוסידון את פוליבטס, הייזל, הקטה ופלוטו את אלקינואוס, פרנק וארס את הענקים האחרים שהסתובבו, ליאו והפייסטוס את מימאס, ואנבת' ואתנה את אנקלדוס.
לפרסי נושרת טיפת דם אחת מהאף ומעירה את גאיה, אבל ג'ייסון, פייפר וליאו הודפים אותה.
במהלך הקרב ליאו נהרג, אבל שותה משיקוי אסקליפיוס, וחוזר לחיים.
מכיוון שיש את השורה: "נדרים לקיים עד כלות נשימה", ליאו מגיע לאוגיגיה, האי של קליפסו, ומשחרר אותה, כפי שהבטיח, וסוף סוף קליפסו מוצאת בן זוג.
גיגה ברלין (ולפעמים גיגה-מפעל-4 או גיגה-מפעל אירופה), או בשמו המלא הגיגה-מפעל של טסלה בברלין-ברנדנבורג (Tesla Gigafactory Berlin-Brandenburg) הוא מפעל ייצור אירופי של טסלה, בגרונהייד, גרמניה.
הקמפוס ממוקם כ-35 ק"מ מדרום-מזרח למרכז ברלין על נתיב רכבת ברלין-ורוצלב, המהווה את הגבול הצפוני של האתר בין תחנת ארקנר לתחנת הרכבת פאנגשלאוזה, והכביש המהיר A10, המהווה את הגבול המערבי.
המתקן ומיקומו בברלין הוכרז על ידי מנכ"ל טסלה, אילון מאסק, בנובמבר 2019 בתערוכת הפרס של דאס גולדן לנקראד.
המפעל מייצר סוללות, מארזי סוללות ומוצרי הנעה לשימוש ברכבי טסלה, וכן מרכיב את טסלה מודל Y.
המפעל החל ייצור באוקטובר 2021. המפעל נבנה במהירות בזק והחל פעילות מעט יותר משנה בלבד מאז החלו עבודות הבנייה ביוני 2020.
גיגה-טקסס (גם גיגה-מפעל 5) הוא מתקן לייצור רכב ליד אוסטין, טקסס, של חברת טסלה.
הרכבים הראשונים נמסרו ללקוחות בטקס במפעל באפריל 2022. המפעל מעסיק כ 25,000 עובדים.
המפעל העצום הוא המבנה השני בעולם מבחינת נפח בר שימוש העומד על מעל 9.5 מיליון מטרים מעוקבים.
לאחר השלמת המפעל גם מטה טסלה עבר אליו.
המפעל מתוכנן להיות המפעל הראשי של חברת טסלה לייצור טסלה סייברטראק.
המפעל ייצר גם מכוניות מודל 3 ודגם Y עבור מזרח ארצות הברית.
גיגה שאנגחאי או גיגה-מפעל 3 (בסינית: 上海超级工厂) הוא גיגה-מפעל של חברת טסלה בשאגנחאי, סין.
במפעל פס ייצור של טסלה דגם 3 וטסלה דגם Y.
קצב הייצור המתוכנן של המפעל הוא 250,000 מכוניות חשמליות בשנה.
דגם 3 הראשון יוצר בדצמבר 2019, 12 חודשים בלבד לאחר שטסלה החלה בבניית המפעל בדצמבר 2018.
אתר המפעל נמצא במחוז פודונג, כאשר קצהו המערבי נושק למחוז פנגשיאן.
גיגה נבדה הוא מפעל לייצור סוללות ליתיום-יון ורכיבים חשמליים של חברת טסלה, הנמצא במחוז סטורי, נבדה.
המפעל, הממוקם מחוץ לעיר רינו, נמצא בבעלות חברת טסלה ומופעל על ידה.
המפעל מספק את מארזי הסוללות לרכבים החשמליים של החברה, למעט רכבי החברה שמיוצרים בסין (בגיגה שנגחאי).
המתקן ממוקם במרכז התעשייה טאהו רינו (TRIC) והעסיק כ-7,000 עובדים בסוף 2018, עם יעד העסקה של קרוב ל-10,000 ברחבי המדינה.
תוכניות ייצור עתידיות עשויות לעבור גם לנבדה.
המפעל החל בייצור מוגבל של פאוורוול ופאוורפאק ברבעון הראשון של 2016 באמצעות תאי סוללה המיוצרים במקום אחר, והחל בייצור המוני עצמאי של תאים בינואר 2017. מושל נבדה, בריאן סנדובל, העריך כי נבדה תוכל ליהנות מיתרון כלכלי של 100 מיליארד דולר במשך שני עשורים מהקמתו והפעלתו של המפעל.
אירוע הפתיחה התקיים ב־29 ביולי 2016.
גיגה-מפעל 1, מיושר לצפון האמיתי, דבר שנעשה כך שניתן למפות את הציוד באמצעות GPS.
המפעל תוכנן כך שיספק את צריכת החשמל של עצמו באמצעות שילוב ניצול של אנרגיה סולארית, רוח ומקורות גיאו-תרמיים.
בסיום הבניה היה הבניין עם השטח הגדול בעולם והשני בגודלו בנפח.
לאחר השלמת תוכנית הבנייה המלאה יכיל המפעל 200,000 פנלים סולריים להפקת חשמל.
בשנת 2019 יצאה טסלה לשוק עם מוצר אחסון אנרגיה מהפכני בהיקף גדול ממדים בשם מגה-פק, שמיוצר בגיגה נבדה.
גיגה ניו יורק או גיגה מפעל 2 (Gigafactory 2) הוא מפעל של SolarCity, חברת בת של טסלה לייצור תאים פוטו-וולטאיים, בבאפלו, ניו יורק.
המפעל בבעלות מדינת ניו יורק, והוקם על שרידי מפעל פלדה לשעבר.
בשנת 2013 תוכנן האתר של גיגה ניו יורק כמרכז להנבטה עסקית בתחום האנרגיה הנקייה.
SolarCity רכשה ב 2014 את Silevo שמוזגה לתוך טסלה שנתיים לאחר שהמפעל תוכנן.
המפעל, בשותפות עם פנסוניק, החל בהרכבה מוגבלת של מודולים פוטו-וולטאיים בשנת 2017 באמצעות תאי PV יפניים מיובאים.
היא החלה בייצור מסחרי של מודולים בשנת 2017. בשנת 2018, SolarCity החלה בייצור של תאי שמש בודדים.
בסוף 2019 או בתחילת 2020 טסלה החלה בהתקנה מסחרית של גרסה 3 למוצר "Solar Roof" שלה.
בתחילת 2020 הגדילה טסלה את מספר העובדים במפעל ליותר מ-1,500, אך פנסוניק הפסיקה לייצר פאנלים סולאריים במפעל בשנת 2020. עקב מגפת הקורונה, התעסוקה במפעל פחתה במחצית הראשונה של 2020.
בשנת 2018 התחייבה טסלה לספק 1,460 משרות במפעל עד אפריל 2020. בתחילת 2020 מספר זה עלה ל-1,834, כולל 376 עובדי פנסוניק שתוכננו לעזוב עד ספטמבר.
אולם בשל מגפת הקורונה, התעסוקה במפעל פחתה ל-474 נכון ליום 30 באפריל 2020, והחברה ביקשה וקיבלה שנה נוספת (עד 2021) כדי לעמוד ביעדי הגיוס שלה.
עד ספטמבר 2020 חידשה החברה את גיוסה במפעל.
גיבתון סוף (שם מדעי: Emberiza schoeniclus) הוא מין של ציפור במשפחת הגיבתוניים.
בישראל הוא חולף וחורף לא שכיח.
ניתן למוצאו בעמק בית שאן, עמק החולה, ומישור החוף, בעיקר בחושות קנים לצד מקורות מים.
שם הסוג Emberiza הוא מגרמנית עתיקה, גיבתון.
שם המין הספציפי schoeniclus הוא מיוונית עתיקה, ציפור לא ידועה על שפת המים.
הוא נפוץ ברחבי אירופה וחלק גדול מהאזור הפלארקטי.
רוב הציפורים נודדות דרומה בחורף, אך אלו בדרום ובמערב מרחב התפוצה יציבים.
הוא נפוץ באגמים, אך גם מקנן בשטחים פתוחים יבשים יותר.
גבתון הסוף תואר על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Fringilla schoeniclus.
גיבתון זה ממוקם כעת בסוג Emberiza שליניאוס הציג באותה מהדורה של Systema Naturae שלו.
המין הספציפי schoeniclus הוא מהיוונית העתיקה skhoiniklos, מילה ששימשה את המחברים היוונים לציפור לא מזוהה.
ישנם תשעה עשר תת-מינים מוכרים.
משפחת הגיבתוניים מכילה כ-300 מיני אוכלי זרעים, שרובם נמצאים ביבשת אמריקה; אם כי הסוג גיבתון, עם יותר מ-40 מינים, מוגבל לעולם הישן.
גיבתון סוף קשור באופן הדוק לגיבתון סוף יפני ולגיבתון סוף מזרחי, כאשר שלושתם מסווגים לעיתים כבני סוג נפרד, Schoeniclus.
גיבתון סוף הוא ציפור בינונית, אורכו 13.5-15.5 ס"מ, עם מקור קטן ומוצק של אוכלי זרעים.
לזכר יש ראש וגרון שחורים, פס שפם לבן, חלקים תחתונים בהירים, וגב חום ומפוספס בכבדות.
לנקבה ניצוי פחות בולט, עם ראש חום מפוספס ויותר פספוס למטה.
השיר של הזכר הוא "סריפ" שחוזר על עצמו.
מזונו מורכב בעיקר מזרעים, אולם את הצעירים הוא מאכיל בחרקים.
הרבייה מתחילה בדרך כלל בתחילת אפריל, ומסתיימת בסוף אוגוסט בהתאם למיקום ולגובה.
הקן נבנה באמצעות זרדים, דשא וקנים מרופדים בחומרים רכים יותר כמו שיער, אזוב ושורשים, על שיח או קנה.
הנקבות מטילות 4–5 ביצים בצבע אפור זיתי, המציגות את הסימנים דמויי השיער האופייניים לאלו של הגיבתונים.
תקופת הדגירה היא 12–15 ימים כאשר הגוזלים מואכלים על ידי שני ההורים.
גיבתון הסוף אינו מאוים באופן עולמי ומסווג ללא חשש על ידי ה-IUCN.
האוכלוסייה האירופית המשוערת מונה לפחות 4.8 מיליון זוגות, במיוחד בשוודיה, פולין ונורווגיה.
עם זאת, על פי הדיווחים מספרי גיבתון הסוף יורדים בנורווגיה, שוודיה וגרמניה.
גיבתון מדבר (שם מדעי: Emberiza striolata) הוא מין של ציפור במשפחת הגיבתוניים (Emberizidae).
בישראל הוא יציב ודוגר במפוזר במדבר יהודה, הרי אילת, והר הנגב.
הוא מזדמן לעיתים נדירות לצפון הארץ, ובחורף 16–2015 הוא נצפה בנחל סמך שבגולן ובנחל עכברה על ידי הצפרים ליאור כסלו ועוז חורין, בהתאמה.
גיבתון המדבר יציב באזורים יבשים באפריקה מצ'אד, מזרחה דרך דרום מערב אסיה, ועד צפון מערב הודו.
הוא מקנן בוואדיות מרוחקות (ולא סביב מגורי אדם כמו גיבתון הבית), בדרך כלל קרוב לנחלים, ומטיל שתיים עד ארבע ביצים בקן על הקרקע או בחור באדמה.
מזונו מורכב בעיקרו מזרעים, או מחרקים כאשר מאכיל צעירים.
אורכו כ-14 ס"מ, דומה בגודלו לגיבתון הבית וקטן יותר מגיבתון הסלעים הדומה לו.
לזכר בלבוש חיזור גוף ערמוני, ראש אפור עם פסים כהים יותר ופס שפם לבן.
לנקבה ראש בגווני חום עד אפור, ופספוסים מפוזרים יותר.
לגיבתון המדבר יש פסי פנים חזקים יותר ובטן חיוורת יותר מגיבתון הבית הצפון אפריקאי, שבעבר נחשב כתת-המין E.
striolata sahari ופוצלו בהמשך למינים נפרדים.
פרטים במזרח צ'אד (תת-המין E.
striolata jebelmarrae) מראים עדויות מסוימות להתערבות עם גיבתון הבית.
השירה, המבוצעת מהקרקע, דומה אך חלשה יותר מזו של הפרוש המצוי.
Emberiza striolata striolata מצפון מזרח אפריקה עד ערב, איראן, פקיסטן ומרכז הודו
Emberiza striolata saturatior הרמות של מרכז סודן, אתיופיה וקניה
Emberiza striolata sahari מרוקו מזרחה ללוב, דרומה לסנגל, מאלי, ניז'ר וצ'אד
בתטולה כשלוש ביצים ותקופת הדגירה נמשכת כ-14 ימים.
גִּבְּתוֹן סְלָעִים (שם מדעי: Emberiza cia) הוא מין של ציפור במשפחת הגיבתוניים Emberizidae.
בישראל יציב מקומי ומקנן באזור החרמון, וחורף מצוי בצפון הארץ ומרכזה.
שם הסוג Emberiza הוא מ-Embritz, גיבתון בגרמנית עתיקה.
שם המין הספציפי, cia, הוא משם איטלקי מקומי לציפור זו, שהגיע מ-zirlare, "לצייץ".
בעבר, סווג גבתון הסלעים באותו מין יחד עם הגבתון Emberiza godlewskii , שתפוצתו ברובה מזרחה לתפוצת גבתון הסלעים.
עם זאת, המינים חיים זה לצד זה באופן סימפטרי במרכז אסיה ולא הוכחה רביית כלאיים ביניהם.
בנוסף, לא הוכרע איזה מהמינים מהווה תת-מין למין השני.
ישנה מחלוקת גם בשאלה לכמה תת-מינים יש לחלק את גבתון הסלעים, ועדיין חלק מהרשויות הטקסונומיות מבחינות בשישה תת-מינים, ואחרות בארבעה:
cia (קארולוס ליניאוס, 1767) – מרכז ודרום אירופה עד חצי האי הבלקני וצפון טורקיה; גם צפון אפריקה
hordei (כריסטיאן לודוויג ברם, 1831) (כלול לעיתים תחת E.
cia) – יוון דרך דרום טורקיה עד ישראל וירדן
prageri (אלפרד לואיס לאובמן, 1915) (כלול לעיתים תחת E.
cia) – הקווקז, דרום אוקראינה, מזרח טורקיה ודרום-מערב וצפון איראן
par (ארנסט הארטרט, 1904) – מצפון-מזרח איראן עד מרכז אסיה וצפון פקיסטן
stracheyi (פרדריק מור, 1856) – צפון מערב ההימלאיה עד דרום-מערב טיבט ונפאל
flemingorum (לאוניד פורטנקו, 1930) – מרכז נפאל
זה גיבתון גדול, באורך 15–16.5 ס"מ ובמשקל 17–29 גרם, עם כנפיים קצרות יחסית וזנב מוארך.
לזכר בלבוש חיזור יש חלקים עליונים ערמוניים, חלקים תחתונים בצבע חום עמוק חלק וראש אפור חיוור המסומן בפסים שחורים.
נקבת גיבתון הסלעים היא גרסה דהויה יותר של הזכר, עם חלקים תחתונים חיוורים יותר, גב אפור-חום וראש עם פחות פספוס.
המתבגרים דומים לנקבות, אך עם ראש מנוקד, ללא דגם הפנים האופייני.
התת-מינים הנבדלים ביניהם בעיקר בגווני הניצוי, אם כי תת-המין המתרבה באירופה, אפריקה ומערב טורקיה הוא היחיד בעל פסי כנף לבנים.
הוא מקנן בצפון-מערב אפריקה, בדרום אירופה ממזרח למרכז אסיה, והרי ההימלאיה.
הוא גם מקנן מקומי במרכז אירופה.
הוא נודד חלקית, כאשר אוכלוסיות צפוניות חורפות דרומה יותר, בעיקר בטווח של האוכלוסיות הדרומיות היציבות.
גיבתון הסלעים חובב אזורים צחיחים למחצה, דלים בצמחייה בגובה נמוך עד בינוני.
הוא מעדיף צלעי גבעות שטופי שמש עם שטחים סלעיים חשופים ושיחים או עצים פזורים.
באופן מקומי הוא מופיע גם במחצבות, כרמים ושטחים אחרים עם חילופין של אדמה חשופה או סלעים ואזורים דלים בצמחייה.
עונת הקינון מתחילה במרץ ומסתיימת באוגוסט, אם כי מדי פעם היא מסתיימת באמצע ספטמבר.
הוא ממוקם על הקרקע, מוגן בסבך צמחייה או בבסיס סלע.
התטולה מורכבת בדרך כלל משלוש עד חמש ביצים, והדגירה עליהן מתבצעת על ידי הנקבה.
הגוזלים בוקעים לאחר 13–15 ימים.
הם פורחים מהקן לאחר 9–13 ימים נוספים ונעשים עצמאיים כשלושה שבועות לאחר מכן.
המין ניזון בעיקר ממגוון רחב של חסרי חוליות קטנים בעונת הקינון.
מחוץ לעונת הקינון התזונה מורכבת בעיקר מזרעי עשבים או צמחים אחרים.
למין תפוצה רחבה ואוכלוסייה גדולה שאף מוערכת במגמת עלייה, ועל כן הוא מסווג במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.
אירופה מהווה כ-50% מטווח התפוצה העולמי, כך שהערכה ראשונית של גודל האוכלוסייה העולמית עומדת על כ-7,700,000–16,900,000 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
גיבתון אפור (שם מדעי: Emberiza cineracea) הוא מין של ציפור ממשפחת הגיבתוניים.
מין זה תואר לראשונה על ידי כריסטיאן לודוויג ברהם.
בישראל הוא חולף נדיר אך קבוע במשך כמה שבועות באביב וניתן לצפות בו בשומרון, הר עמשא, בקעת הירדן, אילת, וברמת הגולן.
תת-המין cineracea מעט יותר נפוץ, ואילו תת-המין semenowi גם מופיע, אך נדיר יותר ונצפה רק באביב.
הגיבתון האפור גדול יחסית (16–17 ס"מ), בעל צורה מוארכת וזנב ארוך עם פינות לבנות.
הוא פחות מפוספס מרוב הגבתונים הטיפוסיים ויש לו מקור חיוור ועבה.
גבו אפרפר עם סימנים כהים מאופקים בלבד, ולכנפיים גוון חום יותר.
ראשו של הזכר הבוגר צהוב עמום, עם קו שפם בהיר יותר וגרון.
בתת-המין המופיע בדרום מערב טורקיה, E.
cineracea החלקים התחתונים אפורים; בעוד לתת-המין E.
הנקבות בגווני אפור חום מלמעלה עם גרון לבנבן וצבע צהוב רק בפס השפם.
לצעירים בטן חיוורת וחלקה עם פסים על החזה.
הוא מקנן בדרום טורקיה ובדרום איראן, וחורף סביב הים האדום בצפון מזרח אפריקה ובתימן.
ישנן אוכלוסיות בודדות בלבד בגבולות אירופה, באיים בים האגאי.
הגיבתון האפור מקנן במדרונות הרים סלעיים ויבשים.
בדומה לגיבתונים אחרים, הגיבתון האפור ניזון בעיקר מזרעים.
הוא אוכל חרקים במיוחד כאשר מאכיל את הצעירים שלו.
התטולה האופיינית שלו היא של שלוש ביצים.
גִּבְּתוֹן צָהֹב (שם מדעי: Emberiza citrinella) הוא מין של ציפור ממשפחת הגיבתוניים שמקורו באירואסיה והובא בידי אדם לניו זילנד ואוסטרליה.
בישראל הוא מוגדר כחורף לא שכיח בעיקר בצפון הארץ, לרוב באזור הגליל – צפת עד הר מירון, ובגולן, כמו גם בחרמון.
תצפיות מועטות יותר דווחו גם באזור השומרון – גוש עציון ונחל רפאים.
רוב הציפורים האירופאיות נשארות באזורי הקינון כל השנה, אך תת-המין המזרחי נודד בחלקו, כאשר חלק גדול מהאוכלוסייה חורפת דרומה יותר.
לזכר הצהוב ראש צהוב עז, גב חום מפוספס, על-שת ערמוני וחלקים תחתונים צהובים.
הגיבתון הצהוב נפוץ בשטחים פתוחים עם שיחים או עצים מפוזרים, ויוצר להקות קטנות בחורף.
שירתו דומה מאוד לזו של קרוב משפחתו הקרוב ביותר - גיבתון לבן-כיפה - איתו הוא יוצר בני כלאיים.
עונת הקינון מתחילה בעיקר באפריל ומאי, כאשר הנקבה בונה קן דמוי כוס מרופד במקום נסתר על הקרקע או בסמוך לה.
היא מטילה 3-5 ביצים, שעליהן דוגמת רשת של קווים כהים עדינים.
זה המקור לשמה הישן של הציפור - "עפרוני משורטט" או "עפרוני כותב".
הנקבה דוגרת על הביצים במשך 12–14 ימים לפני הבקיעה, ומגדלת את הגוזלים עד שהם פורחים 11–13 ימים אחר כך.
שני המבוגרים מאכילים את הגוזלים בקן ומגדלים שניים או שלושה מחזורים בכל שנה.
מכרסמים או עורבים יכולים לפשוט על הקן, והבוגרים ניצודים על ידי עופות דורסים.
הגיבתונים הצהובים ניזונים על האדמה, ובדרך כלל מתלהקים מחוץ לעונת הקינון.
תזונתם מורכבת בעיקר מזרעים, אולם בעונת הקינון הם יאכילו את הצעירים בחרקים.
שינויים בשיטות החקלאות הובילו לירידה באוכלוסייה במערב אירופה, אך מספריו הגדולים ותפוצתו הרחבה גורמים לכך שהגיבתון הצהוב מסווג כמין ללא חשש על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע.
הגיבתון הצהוב תואר על ידי קרל לינאוס במהדורה העשירית שלו משנת 1758 של Systema Naturae תחת שמו המדעי הנוכחי.
Emberiza נגזרת מהמילה הגרמנית העתיקה Embritz, גיבתון, ו-citrinella היא מאיטלקית, ציפור צהובה קטנה.
נראה כי השם האנגלי Yellowhammer הגיע מ-Ammer, מילה גרמנית נוספת ל-bunting, והוא תועד לראשונה בשנת 1553 בתור yelambre.
משפחת הציפורים גיבתוניים מכילה סוג אחד גיבתון, עם כ-45 מינים, המוגבלים לעולם הישן.
בתוך הסוג, הגיבתון הצהוב קשור באופן הדוק ביותר לגיבתון לבן-כיפה, שאיתו הוא יוצר מין כלאיים.
הם נחשבו לעיתים כמין אחד.
כקרובים אליהם במיוחד בתכונות ומאפיינים נחשבים שני המינים - גיבתון משוכות וגיבתון שחור-סנטר.
היכן שמרחבי התפוצה שלהם נפגשים, הגיבתון הצהוב והגיבתון לבן-כיפה יוצרים בני כלאיים; הגיבתון הצהוב דומיננטי, והאזור ההיברידי מתפשט מזרחה.
ישנם כיום 3 תת-מינים מוכרים של הגיבתון הצהוב:
citrinella (Linnaeus, 1758), תת-המין החולק את אותו שם עם המין, המופיע בדרום מזרח אנגליה וברוב אירופה ממזרח לפינה הצפון מערבית של רוסיה ומערב אוקראינה.
caliginosa (Clancey, 1940) הוא תת-המין הנמצא באירלנד, באי מאן ובבריטניה הגדולה (למעט דרום מזרח אנגליה).
E.c erythrogenys (Brehm, 1855) מקנן מרוסיה, מרכז אוקראינה ומזרח הבלקן מזרחה לסיביר וצפון מערב מונגוליה, ויש לו גם אוכלוסיות מבודדות ממזרח לים השחור ובקווקז.
citrinella בעל ראש צהוב בהיר, גב חום מפוספס בכבדות, על-שת אדום, חלקים תחתונים צהובים ונוצות הזנב החיצוניות לבנות.
לנקבה צבעים חלשים יותר, והיא מפוספסת יותר על הכיפה, החזה ובצדדים.
לשני המינים צבעים פחות חזקים מחוץ לעונת הקינון, כאשר השוליים הכהים על נוצות חדשות מסתירות את הנוצות הצהובות.
הצעירים הרבה יותר דהויים ופחות צהובים מהבוגרים, ולעיתים קרובות יש לו על-שת חיוור יותר.
לאחר הקינון, למבוגרים יש חילוף מלא, שאורכו לפחות שמונה שבועות; זכרים מקבלים יותר צהוב בנוצות בכל פעם שהם מתחלפים.
לצעירים יש חילוף חלקי זמן קצר לאחר פריחתם, המחליף את נוצות הראש, הגוף וכמה סוככות.
נקבות וצעירים, במיוחד מתת-המין המזרחי החיוור, E.
erythrogenys, עלולים להידמות לגבתונים לבני-כיפה, אך יש להם תמיד נוצות בגוון צהוב, על-שת צהוב חיוור יותר, וחלק עליון אחיד יותר בהשוואה למין זה.
ניתן להבחין בין נקבות וצעירים של גבתון צהוב לבין גבתוני משוכות לפי העל-שת האפור-חום של המין האחרון
בני-כלאיים זכרים עם גבתון-לבן כיפה הם לרוב בעלי פנים לבנות וקצת צבע צהוב על הראש, בחלקים התחתונים או באברות התעופה.
לגבי נקבות-הכלאיים - בדרך כלל לא ניתן להבחין בינן לבין הנקבות של גבתון צהוב.
השירה של גיבתון צהוב זכר הוא סדרה של תווים קצרים, הגדלים בהדרגה בעוצמתם ואחריהם תו אחד או שניים ממושכים נוספים.
לעיתים קרובות הוא מיוצג כ-"A little bit of bread and no cheese", וניתן לבלבל את הגרסה המלאה עם השיר הכמעט זהה של גיבתון לבן-כיפה.
אם מושמטים התווים הסופיים, ייתכן בלבול עם גיבתון משוכות.
ציפור צהובה בולטת זו שימשה השראה לשירים של רוברט ברנס וג'ון קלייר, והשיר האופייני לה השפיע על יצירות מוזיקליות של בטהובן ומסיאן.
סופרת הילדים אניד בלייטון סייעה לפופולריות של הייצוג האנגלי הסטנדרטי של השיר.
זכרי גיבתונים צהובים לומדים את שיריהם מאבותיהם, ועם הזמן התפתחו ניבים אזוריים, עם הבדלים קלים לסיום השיר הבסיסי; כולם מזוהים על ידי ציפורים מאזורים שונים.
לכל זכר יש רפרטואר אינדיבידואלי של גרסאות שירים בתוך הניב האזורי שלו; נקבות נוטות להזדווג עם זכרים החולקים את הניב שלהן, ומעדיפות את אלו עם הרפרטואר הגדול ביותר.
גיבתון לבן-גרון וגיבתון צהוב קשורים כל כך שכל אחד מגיב לשיר של השני.
השיר של הגיבתון הצהוב הזכר מושך יותר לנקבות, והוא אחת הסיבות לדומיננטיות של אותו מין שבו מרחבי התפוצה חופפים.
הגיבתון הצהוב מתרבה ברחבי האזור הפלארקטי.
זהו הגיבתון האירופי הנפוץ ביותר, למרות שהוא נעדר מהרים גבוהים, אזורים ארקטיים, מערב הולנד, רוב איבריה, יוון ואזורים נמוכים של מדינות אחרות הסמוכות לים התיכון.
הוא מקנן ברוסיה ממזרח לאירקוטסק וברוב שטחה של אוקראינה.
הטווח האסייתי משתרע לצפון מערב טורקיה, הקווקז וצפון קזחסטן.
רוב הגיבתונים הצהובים האירופיים חורפים בטווח הרבייה שלהם, רק אזור הצפון הרחוק מתרוקן, אם כי כמה ציפורים נעות מדרום לטווח הרבייה שלהן בספרד, איטליה ומדינות ים תיכוניות אחרות.
מרחקי הנדידה יכולים להגיע עד 500 קילומטרים עבור ציפורים צפוניות.
ציפורים אסייתיות נודדות יותר, וחורפות בעיראק, איראן ודרום מרכז אסיה.
הגיבתון הצהוב מזדמן באיחוד האמירויות הערביות, מצרים, כווית, מרוקו, מלטה, הרי ההימלאיה (נודד חורף מצפון אפגניסטן למרכז נפאל ), האיים הבלאריים, איסלנד ופארו.
גיבתונים צהובים של תת-המין הבריטי והאירי, E.
caliginosa, הובאו בידי אדם לניו זילנד על ידי אגודות התאקלמות מקומיות ב-1862, ועד מהרה התפשטו על פני האיים המרכזיים.
לפעמים הם מבקרים באיים התת-אנטארקטיים של ניו זילנד, אם כי לעיתים רחוקות נשארו כדי לקנן, והגיעו לאי לורד האו של אוסטרליה במספר הזדמנויות.
בתחילת המאה ה-20 נתפס גיבתון זה כמזיק חקלאי רציני בארצות אלו.
אוכלוסיות של גיבתונים צהובים הובאו גם לאיי פוקלנד ודרום אפריקה.
הגיבתון הצהוב הוא ציפור של שטחים יבשים ופתוחים, רצוי עם מגוון סוגי צמחייה וכמה עצים, המאפשרים עמידה בגובה לשם שירת סימון טריטוריה וקריאה לנקבות.
הוא נעדר מאזורים עירוניים, יערות ואדמות ביצות.
כנראה, מפני שמקום חיותו הראשוני היה בשולי יערות וקרחות יער גדולות, הוא השתלב היטב באזורי החקלאות המסורתית, שיצרה שטחים פתוחים נרחבים עם משוכות וגושי עצים.
הקינון מתחיל בדרך כלל בתחילת מאי, אך לעיתים קרובות באפריל בדרום מרחב התפוצה.
הגיבתונים הצהובים הם מונוגמיים ומתרבים בגיל שנה.
הזכרים מבססים טריטוריות לאורך משוכות או שולי חורש ושרים מעץ או שיח, ולעיתים קרובות ממשיכים גם ביולי או אוגוסט.
הזכר מחזר אחרי הנקבה על ידי הרמת כנפיו וריצה לעברה.
הקן נבנה על ידי הנקבה על הקרקע או בסמוך לו, והוא בדרך כלל מוסתר היטב בסבך, על גדה או נמוך בשיח.
הוא בנוי מחומר צמחי זמין, כגון עלים, דשא יבש וגבעולים, והוא מרופד בעשבים עדינים ולעיתים שיער בעלי חיים.
התטולה בדרך כלל כוללת שלוש עד חמש ביצים לבנבות, לרוב בדוגמת רשת של קווים עדינים וכהים.
הנקבה דוגרת על הביצים במשך 12–14 ימים עד לבקיעה, ומטפחת את הגוזלים עד שהם פורחים 11-13 ימים אחר כך.
שני המבוגרים מאכילים את הגוזל בקן ושניים או שלושה מחזורים גדלים מדי שנה.
שיעור ההישרדות השנתי של בוגרים בבריטניה הוא בסביבות 54%, ושיעור ההישרדות השנתי של צעירים בשנתם הראשונה הוא 53%.
תוחלת החיים הטיפוסית היא שלוש שנים, אם כי תיעודים מבריטניה וגרמניה מצביעים על ציפורים ששרדו יותר מ-13 שנים.
שיחור מזון מתרחש בעיקר על הקרקע, ותזונת הציפור מורכבת בעיקר מזרעים.
זרעים שמנים, כמו אלה של ברסיקה, זוכים להתעלמות לטובת פריטים עמילניים יותר.
דשאים גם מהווים מרכיב חשוב, במיוחד דגנים, ודגן מהווה חלק ניכר מהמזון הנצרך בסתיו ובחורף, כאשר חיטה ושיבולת שועל עדיפות על שעורה.
כשהם אינם מקננים, הגיבתונים הצהובים מתלהקים בלהקות שיכולות למנות מאות ציפורים, ולעיתים קרובות מכילים פרושיים וגיבתונים אחרים.
הגיבתון הצהוב מוסיף חסרי חוליות לתזונתו בעונת הרבייה, במיוחד כמזון לגוזלים הגדלים שלו.
מגוון רחב של מינים נלקח, כולל קפצזנבאים, חגבים, זבובים, חיפושיות, זחלים, תולעי אדמה, עכבישים וחלזונות.
במהלך הימים הראשונים מאכילים את הגוזלים אך ורק בטרף חסרי חוליות, אך החל מהיום השלישי הם ניזונים גם מגרגרי דגנים, אותם יכולים האפרוחים לעכל ביעילות.
התנהגות זו נחשבת מכוונת על-ידי ההורים כדי לאפשר לגוזלים להתאים את הפיזיולוגיה שלהם לאכילת זרע.
הטורפים של הגיבתון הצהוב כוללים את הנץ המצוי, נץ גדול, עיט חורש ובז עצים.
הוא אינו פונדקאי משמעותי של הקוקיה האירופית, אם כי כציפור מקננת קרקע, הביצים והגוזלים שלו פגיעים לטריפה של יונקים קטנים כמו עכברים ומכרסמים אחרים.
על הקינים פושטים גם עורבים, עורבנים ועקעקים.
הטריפה היוותה יותר מ-60% מהכישלונות בקינון בסקר שנערך ב-2012 בגרמניה.
13 מינים של פרעושים מהסוגים Ceratophyllus ו-Dasypsyllus נמצאו על גיבתון זה, וטפילים פנימיים כוללים את Ascaridia galli.
הגיבתון הצהוב עשוי לשאת טפילי דם המטוזים כגון Haemoproteus coatneyi.
זכרים עם רמות גבוהות של טפילים הולידו פחות צאצאים (אין השפעה כזו על נקבות), ונוטים להיות פחות צבעוניים.
הנוצות הבולטות של הזכר מפגיניות כשירות להתרבות.
גיבתונים צהובים הנגועים בהמופרוטאוס עשויים להיות בעלי שיעורי הישרדות נמוכים יותר בחורף עקב נטייה לכנפיים קצרות יותר.
האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע מעריך את האוכלוסייה האירופית של הגיבתון הצהוב בין 54–93 מיליון פרטים, מה שמרמז על סך האוכלוסייה האירו-אסייתית של 73–186 מיליון ציפורים.
למרות שנראה שהאוכלוסייה נמצאת בירידה, הירידה אינה מהירה מספיק כדי להפעיל את קריטריוני הפגיעות של האיגוד.
המספרים הגדולים וטווח הרבייה העצום של כ-12.9 מיליון קמ"ר, משמעותם שהגיבתון הזה מסווג על ידי ה-IUCN כללא חשש.
המספרים ירדו בעשורים האחרונים במערב אירופה, כולל האיים הבריטיים, בלגיה, הולנד, אוסטריה ואיטליה.
הגיבתון הצהוב הוא מין ברשימה האדומה (בירידה חמורה) באירלנד ובבריטניה.
בשנת 2016 המין נכחד מהאי מאן.
במזרח אירופה נראה שהמספרים יציבים, אם כי המגמה ברוסיה אינה ידועה.
השינויים בשיטות החקלאות נחשבות כאחראיות לצפיפות הרבייה המופחתת.
האוכלוסייה שהוצגה בניו זילנד הצליחה מאוד, עם צפיפות רבייה גבוהה בהרבה מאשר בבריטניה.
גיבתון לבן-כיפה (שם מדעי: Emberiza leucocephalos) הוא מין של ציפור שיר במשפחת הגיבתוניים.
הוא נפוץ ברצועת רוחב ארוכה, החל מאירופה במערב, דרך מרכז אסיה, הרי ההימלאיה ומונגוליה עד ליפן במזרח.
בישראל חורף נדיר ומקומי למדי בצפון הארץ, בין ינואר לאמצע פברואר, בעיקר בגליל ובגולן.
נצפה לעיתים קרובות בלהקות מעורבות עם גיבתונים צהובים.
שם המין הספציפי leucocephalos הוא מיוונית עתיקה leukos, "לבנים", ו-kephalos, "ראש".
גיבתון לבן-כיפה הוא ציפור מוצקה באורך 16–17.5 סנטימטר, עם מקור עבה של אוכלי זרעים.
לזכר בלבוש קיץ כיפה ולחיים לבנים, מצח וגרון ערמוניים, וגב חום מפוספס בכבדות.
הנקבה יותר פשוטה בצבעיה ומפוספסת יותר בחלקיה התחתונים.
הניצוי הבלוי דומה לזה של גיבתון צהוב, רק כשכל הצהוב מוחלף בלבן.
השירה והקריאות דומים לאלה של הגיבתון צהוב.
גיבתון לבן-כיפה מתקנן בחלק גדול של אסיה הממוזגת, נודד דרומה למרכז אסיה, צפון הודו ודרום סין בחורף.
הוא נפוץ בשטחים פתוחים של שיחים או עצים מפוזרים, כולל שטחים מעובדים; אך יש לו העדפה גדולה יותר ליער פתוח (בדרך כלל אורנים) מאשר הגיבתון הצהוב הקרוב אליו.
זהו מזדמן נדיר למערב אירופה, אך לעיתים קרובות חורף בצפון מזרח איטליה ובטוסקנה.
ניצוי של בן-כלאיים גיבתון לבן-כיפה × גיבתון צהוב
בני-כלאיים בין גיבתון לבן-כיפה וגיבתון צהוב מראים תערובת של תכונות.
יש ספק עם זכרים שנראים כגיבתונים לבני-כיפה טהורים המציגים שוליים ראשוניים צהובים.
בעבר, בבריטניה, נחשבו אלה כבני-כלאיים בפוטנציה, ולא התקבלו על ידי ועדת הציפורים הנדירות הבריטית.
עם זאת, מאז 2004, BBRC רואה בציפורים אלו מקובלות אם הן עומדות גם בתנאים הבאים:
קדמת העין חייבת להיות ערמונית, לא שחורה או אפורה
הגרון חייב להיות בעל צבע ערמוני נרחב, ללא פס שפם כהה או קו תת-שפם חיוור
פס הגבה צריך להיות ערמוני או אפור, אך לא לבן
אסור שיהיה צהוב על הראש, או בכל מקום אחר מלבד השוליים הראשוניים
מזונו של גיבתון לבן-כיפה מורכב בעיקר מזרעים, אך הוא מאכיל את צעיריו בחרקים.
בתטולה ארבע עד שש ביצים, עליהן סימנים דמויי שיער האופייניים לגבתונים.
גיבתון לבן-גרון (שם מדעי: Emberiza rustica) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הגיבתוניים.
בישראל הוא חולף נדיר ביותר, ולרוב נצפה בין אוקטובר לדצמבר.
הוא היה מזדמן קבוע עד לסוף שנות ה-90, אך מאז התצפיות בו הלכו והתמעטו, למעט סתיו 2021 אז נצפו באופן חריג ארבעה פרטים שונים ועוד פרט אחד שהתגלה בינואר של אותו חורף.
שם המין הספציפי rustica הוא מלטינית ומשמעותו "כפרי, פשוט".
לעיתים מתואר מין זה כמונוטיפי, אך ישנן גם רשימות המכירות בשני תת-מינים נפרדים:
rustica (פאלאס, 1930) - מקנן בצפון אירואסיה, חורף במזרח סין וביפן
latifascia (לאוניד פורטנקו, 1930) - מקנן בצפון מזרח סיביר, מיקוטסק ועד קמצ'טקה
זהו גיבתון הדומה בגודלו לגיבתון סוף; אורכו 13–14.5 ס"מ ומשקלו 15.5–24.3 גרם.
יש לו חלקים תחתונים לבנים עם צדדים חלודיים, רגליים ורודות ומקור ורדרד.
לזכר בלבוש קיץ ראש שחור עם גרון לבן, ועורף וחזה חלודיים.
בלבוש החורף הזוויגים דומים, כאשר את החלקים השחורים והחומים-אדמדמים מוסתרים על ידי שוליים בצבע חום בז'.
בדומה לגיבתון גמדי, יש לו פס-גבה ברור יותר וכתם לבן בעל מסגרת שחורה בגב הלחי בהשוואה לגיבתון סוף.
לנקבה גב חום מפוספס בכבדות ופנים חומות עם עורף בהיר.
היא דומה לנקבת גיבתון סוף, אך יש לה פסי צד אדמדמים, עורף ערמוני ומקור ורדרד ולא אפור.
השירה נעימה ומהירה, בניגוד למינים אחרים במשפחה.
הוא שר בצורה כאוטית עם תוד=וים ברורים והשירה מזכיר את זו של הסתרי עם "נהימה" בסוף: מעין "טוליטי-טי פלי פלי טוליטי פליפ יפלי".
הקריאה דומה לזו של קיכלי רונן ונשמעת כ"ציט".
הוא מקנן ברחבי צפון האזור הפלארקטי.
הוא מין נודד; חורף בדרום מזרח אסיה, יפן, קוריאה ומזרח סין, וגם מזדמן נדיר למערב אירופה.
מחוץ לעונת הקינון נצפה בקבוצות קטנות, במיוחד במהלך הנדידה; בחורף לעיתים קרובות בלהקות גדולות יותר, המגיעות לפעמים לעד 400 פרטים.
הוא מקנן בחורש מחטני רטוב.
התטולה מורכבת מארבע עד שש ביצים מוטלות בקן בתוך שיח או על הקרקע.
מזונו מורכב בעיקר מזרעים, וכאשר מאכיל צעירים, מחרקים.
מין זה הועלה ברשימה האדומה של IUCN בשנת 2016 למצב שימור "פגיע", מכיוון שעדויות אחרונות מצביעות על כך שהאוכלוסייה העולמית עוברת ירידה מהירה.
גורמים אפשריים כוללים כריתת עצים מוגברת בתפוצת הקינון, ולכידה בקנה מידה גדול יחד עם התעצמות חקלאית באזורי החריפה.
ארגון ה-BirdLife International העריך את האוכלוסייה האירופית בכ-681,000–831,000 זוגות, מה שמשתווה ל-1,360,000–1,660,000 פרטים בוגרים.
אירופה מהווה כ-20% מהתפוצה העולמית של המין, כך שהערכה ראשונית מאוד של גודל האוכלוסייה העולמית היא 6,800,000–8,300,000 פרטים בוגרים; אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
נתונים שנאספו מרחבי אירופה עבור הרשימה האדומה האירופית של ציפורים מצביעים על כך שהמין ירד משמעותית בשנים האחרונות, וכי ירידה זו נמשכת.
שילוב של נתונים רשמיים שדווחו על ידי 27 מדינות החברות באיחוד האירופי לנציבות האירופית במסגרת סעיף 12 של הוראת הציפורים של האיחוד האירופי ונתונים דומים ממדינות אירופה אחרות, שסופקו על ידי BirdLife Partners ואורניתולוגים מובילים אחרים, מצביעים על כך שאוכלוסיית הרבייה האירופית ירדה באופן כללי.
נתון זה תואם היטב את מגמת הירידה שדווחה על ידי PECBMS (תוכנית ניטור הציפורים הנפוצות הפאן-אירופיות), ועם ירידה שנצפתה ברחבי סקנדינביה (Dale & Hansen 2013).
כתוצאה מכך, המין מסווג כעת כפגיע ברמה האירופית.
עם זאת, אירופה מהווה רק כ-20% מטווח הרבייה העולמי של המין, כך שבאופן עולמי מעמדו תלוי במגמות ברוסיה האסיאתית, במיוחד בסיביר.
האוכלוסייה ברוסיה האירופית ירדה ביותר מ-30% מאז 2000 וביותר מ-50% מאז 1980, כך שסביר להניח ירידה מסוימת גם ממזרח לאורל.
יתרה מזאת, למין יש נתיב נדידה ואזורי חריפה הדומים לזה של גיבתון צווארון שמצוי בסכנת הכחדה עולמית, והוא עשוי גם לניות מין נלכד בסין.
מחקר מ-2016 אסף לאחר מכן נתוני אוכלוסייה על פני תפוצות הקינון והחריפה של המין; הניתוח גילה ירידה של 75-87% בגודל האוכלוסייה הכוללת במהלך 30 השנים האחרונות וירידה של 32-91% במהלך 10 השנים האחרונות.
לפיכך יש חשד כי המין עובר ירידה עולמית מתמשכת של לפחות 30-49% בשלושה דורות.
גיבתון אדום-מקור (שם מדעי: Emberiza caesia) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הגיבתוניים.
בישראל הוא חולף מצוי למדי, גם בסתיו וגם באביב, מוקדם יותר מגיבתון גנים.
הוא אף דוגר בישראל, בחרמון, בגולן, בגליל המזרחי, בגלבוע ובהרי יהודה דרומה עד לנגב הצפוני.
השם האנגלי Cretzschmar's מנציח את הרופא והמדען הגרמני פיליפ יעקב קרצ'מר שייסד את מוזיאון הטבע סננקנברג.
שם המין caesias הוא מלטינית caesius, "כחלחל-אפור".
גיבתון זה קטן במעט מגיבתון גנים.
לזכר בלבוש קיץ ראש אפור ופס שפם כתום.
חלקיו העליונים חומים ומפוספסים בכבדות, למעט העל-שת, וחלקיו התחתונים בגוון כתום חלוד.
לנקבות ולצעירים יש דגם ראש חלש יותר, והן דומות יותר לגיבתוני גנים.
ניתן להבחין ביניהם על ידי טבעת העין הלבנה, לעומת הצהבהבה אצל גיבתון גנים.
הוא מקנן ביוון, טורקיה, קפריסין והלבנט.
הוא מין נודד, חורף בסודאן ובצפון אריתריאה.
מזדמן נדיר למדי למערב אירופה.
הגיבתון מקנן על גבעות חשופות שטופות שמש עם שיחים פזורים.
הוא בעיקר חופי או מבודד, ולעיתים קרובות מתרבה ברום נמוך יותר מגיבתון הגנים הקשור אליו באופן הדוק, באזורי החפיפה של המינים.
הוא מטיל ארבע עד שש ביצים בקן קרקע.
מזונו מורכב בעיקר מזרעים, וכאשר מאכיל צעירים, חרקים.
גיבתון גמדי (שם מדעי: Emberiza pusilla) הוא מין של ציפור שיר השייך למשפחת הגיבתוניים.
בישראל חולף וחורף נדיר למדי, אך נראה שחלה עלייה קלה בתצפיות בשנים 2010-2020. נצפה לרוב בין אוקטובר לסוף דצמבר ולעיתים נדירות יותר גם בפברואר-מרץ.
המין תואר לראשונה על ידי פטר סימון פאלאס בשנת 1776. הגיבתון הגמדי הוא מין מונוטיפי, ללא תת-מינים שונים באזור התפוצה הפלארקטי הנרחב שלו.
שם המין הספציפי pusilla הוא מלטינית ופירושו "קטן מאוד".
זהו גיבתון קטן, אורכו כ-12–14 ס"מ בלבד.
חלקיו התחתונים לבנים עם פספוס כהה על החזה וצדדיו.
עם פניו הערמוניים ופס השפם הלבן, הוא דומה לנקבת גיבתון סוף קטנה, אך יש לו פסי כיפה שחורים, טבעת-עין לבנה וגבול כהה עדין בחלק האחורי של לחייו הערמוניים.
קריאתו היא מעין "זיק" בולט, והשירה היא "סירו-סיר-סיר-סירו" מתגלגל.
הגיבתון הגמדי מקנן באזורי הטייגה של צפון-מזרח אירופה וצפון האזור הפלארקטי ועד למזרח הרחוק הרוסי.
הוא נודד, חורף באזורים הסאבטרופיים בצפון הודו, בדרום סין ובחלקים הצפוניים של דרום-מזרח אסיה.
הגיבתונים נשארים באזורי החריפה שלהם זמן רב למדי; פרטים נתפסו ביונאן בסוף מרץ.
בנוסף הוא מזדמן נדיר למערב אירופה.
זהו מין בעל כושר הסתגלות; בהרי בהוטן למשל, בהם חורף הגיבתון מספרים קטנים, הוא מצוי בדרך-כלל בבית גידול חקלאי, לרוב ברום של בין 1,000 ל-2,000 מטר מעל פני הים.
הגיבתון הגמדי מקנן ביערות מחטניים פתוחים, לעיתים קרובות עם עצי ליבנה או ערבה.
עונת הקינון שלו מאוחרת יחסית ומתחילה ביוני; חלק מהזוגות עדיין מקננים באוגוסט.
הנקבה בונה את הקן על הקרקע חבוי מתחת לצמחייה עשבונית.
התטולה מכילה לרוב ארבע עד שש ביצים, הדגירה מבוצעת על-ידי שני הזוויגים, והבקיעה מתרחשת לאחר 11–12 ימים.
שני ההורים משתתפים בגידול הגוזלים, הפורחים מהקן לאחר 14–17 ימים נוספים.
התזונה שלו מורכבת בעיקר מזרעים מחוץ לעונת הקינון, במהלכה הוא מוסיף חרקים וחסרי חוליות קטנים אותם קל יותר לגוזלים לאכול.
זהו מין בעל אוכלוסייה גדולה הפרושה על-פני תחום תפוצה נרחב, ולכן מוגדר במצב שימור של ללא חשש ברשימה האדומה של IUCN.
סקר של BirdLife International מ-2015 העריך את האוכלוסייה האירופית בכ-6,030,000–11,100,000. האוכלוסייה האירופית מוערכת בכ-20% מהאוכלוסייה העולמית, כך שהערכה ראשונית של האוכלוסייה העולמית עומדת על 30,150,000–55,500,000 פרטים בוגרים.
גיבתון צווארון (שם מדעי: Emberiza aureola) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הגיבתוניים, המצוי ברחבי דרום־מזרח אסיה והמזרח הפלארקטי.
שם המין הספציפי aureola הוא מלטינית ומשמעותו "זהוב".
בישראל הוא מזדמן נדיר מאוד, בעיקר בין ספטמבר לנובמבר.