tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין יצירותיה הבולטות ביותר שתורגמו מבלארוסית לאנגלית, עדויות ממקור ראשון על מלחמת אפגניסטן, והספר 'קולות מצ'רנוביל' המתאר את קורותיהם של נפגעי אסון צ'רנוביל.
ספרה הראשון, 'פניה הבלתי-נשיות של המלחמה', יצא לאור בשנת 1985, הודפס פעמים רבות ונמכר במעל שני מיליון עותקים.
ברומן זה היא מביאה מונולוגים של נשים המגוללות את סיפוריהן על מלחמת העולם השנייה, באופן ריאליסטי וקדורני שלא פורסם עד אז.
ספר נוסף, 'העדים האחרונים', מתאר זיכרונות אישיים וכואבים של ילדים במהלך המלחמה.
תיאור המלחמה מבעד לעיני נשים וילדים, פורש לעיני הקורא עולם חדש ומלא של רגשות.
בשנת 1993, היא פרסמה את הספר 'תחת לחש המוות', שמספר על המציאות ועל ניסיונות התאבדות עקב נפילת ברית המועצות.
בתאוריה היא משקפת את האנשים הרבים שחשו שהם חלק בלתי נפרד מהאידאולוגיה הקומוניסטית, ולא היו מסוגלים לקבל את הסדר החדש ואת הפירוש החדש של ההיסטוריה, המגנה את הקומוניזם של ברית המועצות, בו האמינו.
ספריה של אלכסייביץ' תורגמו לשפות רבות ופורסמו ב-19 מדינות, אם כי רק שניים יצאו בארצה, בהוצאה פרטית בלבד; בתי-הדפוס הממשלתיים לא נתנו במה לעבודתה.
היא גם זכתה בכמות גדולה יחסית של פרסים ספרותיים בינלאומיים, ביניהם פרס מדיצ'י (2013) פרס פרידריך (1998) ופרס האגודה הלאומית של מבקרי הספרות האמריקנים (2005).
עם זאת, לקוראי השפה העברית הייתה סבטלנה אלכסייביץ' פחות מוכרת, ועד זכייתה בפרס נובל לא תורגמו כתביה לעברית.
בשנת 2023 ספרה זמן מיד שנייה, קצו של האדם האדום יצא לאור בעברית על ידי ספריית הפועלים, תרגמה מרוסית פולינה ברוקמן.
1996 - פרס טוכולסקי מטעם פא"ן השוודי
1997 - פרס אנדריי סיניאבסקי, רוסיה
1998 - פרס יריד הספרים בלייפציג
1998 - פרס קרן פרידריך אברט
2011 - פרס רישארד קפוצ'ינסקי, פולין
2013 - פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית
2014 - חברה במסדר האמנויות והספרות בדרגת קצין.
2015 - זוכת פרס נובל לספרות
2018 - פרס אנה פוליטקובסקיה
סבטינו "סאבי" פיסיטלי הוא מתאבק אמריקאי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT, שבו הופיע תחת שם הבמה טינו סבטלי.
כמו כן, פיסיטלי הוא שחקן פוטבול לשעבר, ששיחק בקבוצות טמפה ביי באקנירס, קליבלנד בראונס וקנזס סיטי צ'יפס.
באוקטובר 2014 פיסיטלי חתם על חוזה פיתוח עם ה-WWE והחל להתאמן במתחם האימונים של הארגון.
ב-4 באפריל 2015 ערך את קרב הבכורה שלו בזירה במופע של NXT שלא שודר לטלוויזיה במסגרת קרב באטל רויאל.
לאחר עשרה חודשים של אימונים, הוא סבל מזעזוע במהלך מופע של NXT.
בחודש אוקטובר של שנת 2015 הוא החל להתחרות תחת השם אנטוני סבטלי, שלאחר מכן קוצר לטינו סבטלי.
את הבכורה הטלוויזיונית שלו ערך ב-12 באוקטובר 2016 בקרב זוגות לצד רידיק מוס נגד הזוג TM-61 במסגרת הסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס, קרב שבו הפסידו והודחו מהטורניר.
ב-4 בינואר 2017 סבטלי ומוס הפסידו לריבייבל (דאש ויילדר וסקוט דוסון).
ארבעה חודשים לאחר מכן הפסידו לזוג DIY (ג'וני גרגאנו ותומאסו צ'אמפה).
את קרב היחידים הראשון שלו ערך ב-20 בספטמבר בהפסד לג'וני גרגאנו.
סבטלי ומוס השיגו את ניצחון הבכורה שלהם ב-25 באוקטובר, כשגברו על אוני לורקאן ודני בורץ'.
בתחילת שנת 2018 סבטלי ומוס השתתפו בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס, וכבר בסיבוב הראשון הפסידו והודחו על ידי קבוצת SAnitY (אלכסנדר וולף ואריק יאנג).
ב-25 באפריל במהלך קרב הזוגות נגד ה-Heavy Machinery (אוטיס דוזוביץ' וטאקר נייט) מוס בא לתת יד לסבטלי כדי שיחליף אותו בקרב, אך סבטלי התחמק והשאיר את מוס לבד בזירה מול דוזוביץ' ונייט שניצחו אותם.
בסוף אפריל פורסם שסבטלי ספג פציעה בשרירי החזה.
ב-17 באפריל 2020, סבטלי שוחרר מהחוזה שלו עקב קיצוצים בתקציב.
פיסיטלי הוא ממוצא חצי איטלקי ומדבר איטלקית בביתו באופן שוטף.
כמו כן, יש לו אח בשם שון, שמתאבק בארגונים העצמאיים תחת השם שון סוואג.
PWI דירג אותו במקום ה-351 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2017
סבטלנה אנדרייבנה איוואנובה היא שחקנית קולנוע ותיאטרון רוסייה.
סבטלנה איוואנובה נולדה במוסקבה, רוסיה להורים מהנדסים במקצועם.
היא למדה בבית הספר לפיזיקה ומתמטיקה, ומגיל 14 החלה לעסוק במשחק במסגרת התיאטרון המקומי.
+ רשימת הופעותשנהסרטדמותהערות 2005 הפלוגה התשיעית אוליה 2006 פרנץ + פולינה פולינה נוסחת אפס מרינה ארבעה נהגי מונית וכלב 2 קטיה סנטה קלאוס האמיתי קטיה 2007 האב מאשה (ru) פיתוי אניה (ru) 2008 עוגת גבינה מלצרית בבית קפה 2008 שלום, קינדר!
ולריה 2009 בית השמש סשה 2009 אוהב אותך, מוסקבה!
השמיני קסניה 2012 עליו זמרת 2012 מעריצה לידיה (ru) 2012 שנה טובה, אמהות!
ורה2016 גיבור ורה לנצח נצחים מריה עיניים סגורות אמא של פוקי 2019 המאחז אוליה עיתונאית 2020 שוער הגלקסיה אמריקאית בטיימס סקוור 2021 שורה 19קתרינה
+ רשימת הופעות שנה סדרה דמות הערות 2003 גודסון דינה 2004 להתראות, הד נטשה 2004 צילום 2005 דואל אניה 2005 בלש פרטי מאשה 2006 וידוי אחרון נדיה מיני-סדרה (ru) 2007 ועדיין אני אוהבת...
+ תיאטרון סוברמניק הצגה דמות הערות שלושה חברים פטרישיה הולמן על פי ספרו של אריך מריה רמרק לב נלהב פראצ'ה שלוש אחיות אירינה על פי מחזה מאת אנטון צ'כוב
סבטוסלב איוואנוביץ' וקרצ'וק (באוקראינית: Святослав Іванович Вакарчук; נולד ב-14 במאי 1975) הוא זמר ומלחין רוק אוקראיני, סולן להקת אוקיאן אלזי, פעיל חברתי ופוליטיקאי, ראש מפלגת הקול (Голос; כשם אחד משירי הלהקה) שהתמודדה בבחירות הפרלמנטריות ביולי 2019. וקרצ'וק, בעל תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית הוא אחד הזמרים המצליחים באוקראינה.
הוא פעיל בולט בתנועות להפיכתה של אוקראינה למדינה מערבית, נגד שחיתות שלטונית ונגד קשרי תלות עם רוסיה של ולדימיר פוטין והשתתף במהפכה הכתומה ובאירועי יברומאידאן.
שני הוריו פרופסורים לפיזיקה באוניברסיטת לבוב.
אביו, איוואן וקרצ'וק, היה שר החינוך והמדע של אוקראינה בין השנים 2007–2010.
ב-1994, במהלך לימודי הפיזיקה שלו באוניברסיטת לבוב (במסגרתם התמחה בסופר-סימטריה) ייסד את להקת אוקיאן אלזי.
לאחר שסיים את לימודיו לתואר דוקטור, עבר לקייב.
בשנת 2005 זכה בפרס הראשון בסך מיליון הריבניה בגרסה האוקראינית לתוכנית מי רוצה להיות מיליונר?
בבחירות הפרלמנטריות של שנת 2007 התמודד כמועמד עצמאי ברשימת "בלוק אוקראינה שלנו" (Блок Наша Україна) ונבחר במסגרתה לבית המחוקקים, שם היה חבר ועדת חופש הדיבור.
בספטמבר 2008 ויתר על מקומו בבית המחוקקים.
ב-2008 הוציא אלבום סולו בשם "בלילה" (ונוצ'י) וב-2011 הותיא אלבום סולו נוסף, "בריסל".
בשנים הבאות יצא עם להקתו למסע הופעות עולמי במסגרתו הופיעו ברוסיה, בלארוס, קנדה, ארצות הברית
בדצמבר 2013 הוביל את להקתו להופעת-חינם בפני אלפי המפגינים ביכר מאידאן נזאלז'נוסטי, כחלק ממחאת יברומאידאן שקראה להפיכת אוקראינה חלק מאירופה המערבית.
בשנת 2014 חגגה הלהקה עשרים שנה ויצאה במסע הופעות מיוחד.
רוב ההופעות התקיימו באוקראינה, כולל הופעה במרכז הספורט הלאומי אולימפיסקי בקייב מול 75,000 צופים.
מסע ההופעות נפתח בהופעה יחידה בתל אביב.
בשנים 2013–2016 היה גם מאמן בתוכנית The Voice.
בשנת 2015 יצא וקרצ'וק לשנת לימודים באוניברסיטת ייל כחלק מתוכנית Yale World Fellows היוקרתית לקידום מצוינות ומנהיגות צעירה.
ב-2018 הצטרף לבית הספר לממשל של אוניברסיטת סטנפורד.
בסקרים שנערכו לקראת הבחירות לנשיאות אוקראינה 2019 הביעו 64% מהמצביעים רצון לראות את וקרצ'וק בין המתמודדים ו-20% ראו בו (לו היה מתמודד) מועמד מועדף לנשיאות.
עם זאת, וקרצ'וק לא התמודד בבחירות אלה ולא הביע תמיכה במי מן המתמודדים.
במאי 2019 הודיע וקרצ'וק על הקמת מפלגה פוליטית יחד עם חברי להקתו שתקרא "הקול" על שם אחד משירי הלהקה.
קמפיין הבחירות של המפלגה כלל סיבוב הופעות ברחבי המדינה בהם ניגנה הלהקה את שיריה המוכרים כאשר בין השירים נאם וקרצ'וק והציג לקהל הסברים על תוכניותיהם לעתיד המדינה.
חזונו של וקרצ'וק פנה בעיקר לציבור שהביע את מיאוסו מהפוליטיקאים המכהנים, החל מאירועי יברומאידאן ובפרט הציבור שהצביע לוולודימיר זלנסקי בבחירות לנשיאות.
בחירתו של זלנסקי, קומיקאי בעברו, הפכה את הרעיון שכוכב רוק יוכל לרוץ לראשות הממשלה לסבירה.
וקרצ'וק סומן כשותף המועדף ליצירת קואליציה למקרה ש"משרת העם", מפלגתו של זלנסקי, לא תצליח להשיג רוב מוחלט ותאלץ להרכיב קואליציה.
לפי תוצאות האמת של הבחירות זכתה "הקול" ל-5.8% מקולות המצביעים, אך זלנסקי השיג רוב מוחלט ולא נזקק למפלגתו של וקרצ'וק על מנת להקים קואליציה.
סבוקה (באיטלקית: Savoca; בסיציליאנית: Sàuca) היא קומונה בת 1,750 תושבים השוכנת על הר הצופה אל החוף המזרחי (חוף הים היוני) של סיציליה שבאיטליה.
הקומונה נמצאת בנפת מסינה, כ-39 קילומטרים דרומית-מערבית למסינה, בערך כשליש הדרך בין מסינה לקטניה.
הקומונה משתייכת לארגון "הכפרים היפים ביותר באיטליה" (I Borghi più belli d'Italia), משום שהיא משמרת שרידים מימי הביניים, הרנסאנס והבארוק בשטחה.
המרכז ההיסטורי של הקומונה הוא יעד תיירותי פופולרי מאז שפרנסיס פורד קופולה צילם בו סצנות מתוך הסרט הסנדק מ-1972, וידוע גם בשל 17 מומיות המוחזקות בקריפטה של מנזר הקפוצ'ינים.
הקומונה של סבוקה משתרעת על שטח של כ-9 קילומטרים רבועים.
האזור המאוכלס מורכב ממרכז היסטורי וכפרירים רבים קטנים פחות או יותר השוכנים באזור הכפרי.
הצמחייה היא בדרך כלל ים תיכונית: באזורים השטוחים יש מטעי הדרים שופעים, ואילו באזורי הגבעות יש כרמים נרחבים ומטעי זיתים.
המרכז ההיסטורי שוכן בגובה 303 מטר מעל פני הים, זהו כפר מימי הביניים המאוכלס כיום בדלילות, ומונה כמאה תושבים.
מרבית האוכלוסייה של הקומונה מתגוררת בכפרים רינה (Rina, 498 תושבים), סן פרנצ'סקו די פאולה (San Francesco di Paola, 407 תושבים) וקונטורה (Contura), שנמצאים בסמוך לנחל ד'אגרו בעמק הנושא את שמו (Valle d'Agro).
שאר הכפרירים הם: סקורסונלו (Scorsonello), קוקו (Cucco), מלינה (Màllina), רומיסה (Ròmissa), מנקוזה (Mancusa), מורטילה (Mortilla), בוטה (Botte), רוגאני (Rogani) וקנטידטי סופריורה (Cantidàti Superiore); בכפרירים בארונה (Barone), קנולי (Cannùli), מלארבה (Malèrba) ורפונה (Rapone) אין יותר תושבים מאחר שהם ננטשו לחלוטין.
שורשיה ההיסטוריים של העיירה סבוקה היא בתקופה הרומית, כאשר, לדעת חלק מההיסטוריונים, הוקם הגרעין הראשון של המרכז ההיסטורי הנוכחי.
היישוב היה קיים בתקופה הביזנטית ופותח אחר כך בתקופת השלטון הערבי בסיציליה, החל מהמאה התשיעית.
ב-1132 יסד רוג'רו השני, מלך סיציליה הנורמני יישוב במקום, ומהמאה ה-12 הפכה העיירה על ההר למרכז העיקרי של אזור עמק הנחל ד'אגרו והחוף היוני של נפת מסינה (יחד עם טאורמינה).
היא זכתה ליוקרה שאפשרה לה התפתחות פוליטית דתית, כלכלית ותרבותית ניכרת בין המאות ה-15 וה-18.
במהלך המאה התשע-עשרה החלה דעיכתה; הצטמצמות האוכלוסייה בעקבות הגירת תושבים לערים המרכזיות בחוף, או מסיציליה בכלל, העמידה בסכנה רצינית את הישרדותה של סבוקה, וב-1929, בתקופת המשטר הפשיסטי, איבדה את מעמדה כקומונה וצורפה לקומונה סנטה תרזה די ריבה (Santa Teresa di Riva).
מעמדה הוחזר מחדש רק ב-1948. רק ב-45 השנים האחרונות נראה שדעיכה זו נעצרה, בזכות התיירים.
עד היום סבוקה היא עיר אומנות הכלולה ב"ארגון הכפרים היפים באיטליה" ומאז 2016 מחזיקה במקום השלישי בדירוג עשרת הכפרים היפים בעולם.
עד 1492 הייתה בסבוקה קהילה יהודית חשובה.
אף שמקורות הנוכחות היהודית בשטח סבוקה אינם ידועים, קיימים מסמכים החל מ-1409 ועד 1470, מהם עולה כי בסבוקה התגוררו באותן שנים כ-250–300 יהודים, מחולקים לכ-50–60 משפחות.
בני סבוקה היהודים היו אורגים וצבעים מיומנים, והיו גם כאלה שהיו אמנים בברזל ומשי וכאלה שגידלו קנה סוכר וגפנים.
הריכוזים הגדולים ביותר של היהודים היו במרכז ההיסטורי של סבוקה ובאזור קאסלווקיו הסמוכה, שם יש עדיין רחוב במרכז ההיסטורי בשם "סטראדה דלה ג'ודקה" (Strada della Judeca), כלומר "רחוב היהודים".
בקהילה יהודית זו היו גם אנשים עשירים כלכלית.
עובדה זו מסתברת מכך שבמרץ 1492, כשהמלך פרננדו השני, מלך אראגון פרסם את צו גירוש היהודים מסיציליה, לא היו לתושבי סבוקה האחרים ייסורי מצפון לקחת כמה שיותר פריטים יקרים מהשלל שהוחרם מהיהודים.
במרכז ההיסטורי, בסמוך לכנסיית סן מיקלה מהמאה ה-13, קיימות עדיין החורבות של מה שהיה פעם בית הכנסת של סבוקה.
אפילו בשמות המשפחה המקומיים נותרו עקבות לנוכחות יהודית משמעותית זו.
כנסיית סנטה מריה אין צ'לו אסונטה (Chiesa di Santa Maria in Cielo Assunta) – הכנסייה הראשית של סבוקה, ומונומנט לאומי איטלקי מאז 1910. היא נבנתה בשנת 1130 על גבי מבנה קיים, ובה חזית משופעת כפולה עם שער מרכזי, בסגנון הרנסאנס, וחלון רוזטה בן חמש זרועות.
בקריפטה התת-קרקעית של הכנסייה ניתן לבקר בפוטרידריום (החדר שבו ניקזו את נוזלי הגוף של מתים), בו במאות שעברו נחנטו גופותיהם של נכבדי העיירה, שבסוף התהליך הועברו לקריפטה של מנזר הקפוצ'ינים המקומי.
זה היה מקום המושב המשני של הארכימנדריט של מסינה שכיסא העץ שלו נשמר בפנים.
כנסיית סן מיקלה (Chiesa di San Michele) – נבנתה בסביבות שנת 1250, לבקשת הארכימנדריטים, והייתה הכנסייה של מבצר פנטפור, שהוגדלה בעשורים הראשונים של המאה החמש עשרה, שוחזרה בצורה מפוארת ונוספה לה ציורי פרסקו בשנת 1701, בסגנון הבארוק.
כנסיית סן ניקולו (Chiesa di San Nicolò) – נבנתה במאה ה-13. עד סוף המאה ה-17 הייתה מעוטרת בציורי פרסקו בסגנון ביזנטי.
הבניין הנוכחי כולל אדריכלות מהמאה השמונה עשרה, תוצאה של ארגון מחדש אחר כך.
הוא משמר פסל עץ של סנטה לוצ'יה שגולף על ידי הפסל רגינאלדו ד'אגוסטינו.
מחוץ לבניין זה, צולמו בשנת 1970 כמה סצנות מפורסמות מסרטו של פרנסיס פורד קופולה, "הסנדק".
כנסיית קלבריו (Chiesa del Calvario) – נבנתה במאה ה-18 באתר שכבר לפני שנת 1000 היה שם מבדד בו התגוררו כמה נזירים שחיו על פי התקנון של בזיליוס הגדול, שהגיעו ממנזר כנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס מאגרו.
היא מוקדשת ל"בתולה הברוכה של שבעת הייסורים והצלב הקדוש ".
מדי שנה מתקיימות שם הופעות בשבוע הקדוש.
כנסיית ללא רבב (Chiesa dell'Immacolata, כיום מרכז הפילהרמונית) – ממוקמת בוויה סן ניקולו, בין רובע סן רוקו לכנסייה הראשית, נבנתה בשנת 1621 על ידי נזירים פרנציסקנים, שהיה להם מנזר בסביבה הקרובה (באתר בו לשעבר מתחם בית הספר היסודי שהפך לימים למלון).
מנזר ראשון הוקם בסביבות 1225 (לפי בקשת אנטוניוס מפדובה) בקונטראדה מיזריקורדיה (Contrada Misericordia), אזור מיוער מחוץ לעיירה.
בהמשך, בשנת 1617, עברו הנזירים לאתר המדובר, ממש בלב המרכז ההיסטורי, שם הם רכשו בית עם אדמות סמוכות, מדון ג'וזפה טרימארקי, ובנו מנזר וכנסייה חדשים בסגנון הבארוק.
הכנסייה הוקדשה למעשה לאנטוניוס מפדובה, אך האנשים, מההתחלה, כינו אותה כנסיית ללא רבב.
עד 1940 אפשר היה להתפלל במקום, ואז מצבה הלך והתדרדר.
כמה יצירות יקרות ערך, כמו הציור של העיבור ללא חטא (או מדונה דל פרטו), מאת גספרה קמרדה משנת 1623, הוצבו בכנסיית סן ניקולו הסמוכה, שם עדיין ניתן לצפות בו.
בשנת 1998 שוחזר המבנה באדיקות ושימש כמרכז פילהרמוני עירוני.
במהלך עבודות השיקום נתגלו קברים של הנזירים מתחת לרצפה.
כנסייה זו כללה גם קברים של המשפחות המקומיות העשירות של טרימארקי, ניקוטינה וקאקופרדו, המתוארכים לראשית המאה השמונה-עשרה, מעוטרים בשלטי אבירים נאים משיש שהועברו למוזיאון העירוני.
כיום, במרכז הפילהרמונית העירוני נמצא מבנה עץ אופייני (בגובה של כארבעה מטרים) ובו חמישים מושבים; באגף המועצה יש גרם מדרגות שמוביל לקומה הראשונה, שגם היא גדולה מאוד ובה שישים מושבים נוספים.
כנסיית סן רוקו (Chiesa di San Rocco) – כנסייה שבה ספינה אחת שנבנתה בשנת 1593. נותרו ממנה רק קירות ההיקף ושער האבן שנמצאים ברובע באותו שם, שהיה מאוכלס בעבר בצפיפות, במיוחד על ידי דייגים, .
למרות גודלו הקטן היה בניין זה מעוטר בעבר בעושר של יצירות יקרות ערך, שנעלמו אז.
יתרה מזאת, בין המאות השבע-עשרה לתשע-עשרה, ב-16 באוגוסט של כל שנה, כנסייה זו והשכונה הסמוכה היו במרכז חגיגות הדת המפוארות לכבוד סן רוקו.
באותן שנים החג לכבוד סן רוקו היה המפואר ביותר בחגיגות סבוקה לאחר חגיגת הפטרונית סנטה לוצ'יה.
כנסיית סן ג'ובאני (Chiesa di San Giovanni) – קיומה של הכנסייה נמצא במסמכים עתיקים המתוארכים לתחילת המאה השבע-עשרה.
עם זאת, לפי ההערכה, המתווה המקורי עתיק בהרבה, על פי הצורה והפרספקטיבה השונים מהקודמים.
עם ספינה בודדת, ובשירותו של בית החולים העתיק של סבוקה, שהיה פעיל עד המאה התשע עשרה.
הכנסייה הייתה בבעלות הארכימנדריט והייתה כפופה לכנסייה הראשית של סבוקה.
במאות השנים האחרונות, אפילו הכנסייה הזו והשכונה הסובבת אותה היו במרכז החגיגות המסורתיות החגיגיות שהתקיימו ב-23 וב-24 ביוני לכבודו של יוחנן המטביל.
בתחילת המאה העשרים היא כבר הייתה סגורה לתפילה והלכה והתדרדרה.
במשך עשרות שנים היא הייתה נטולת הגג ונטושה לחלוטין.
בשנת 2015 שוחזר גג המבנה.
כנסיית סן ביאג'ו (Chiesa di San Biagio) – קפלה פרטית שמקורה עתיק (היא הייתה קיימת כבר בשנת 1633), ונמצאת מחוץ לעיירה, בתוך מטעי זיתים וכרמים, במחוז איזאני.
בימי קדם, כנסייה זו ואדמותיה הסמוכות היו שייכות למשפחת האצולה ניקוטינה מסבוקה, ולכמרים השייכים למשפחות ניצ'יטה ולטדונה הייתה זכות פטרונות.
לבסוף הוא עבר למשפחת אליברטי, שוחזר על ידי הבעלים החדשים וביום סן ביאג'ו, 3 בפברואר בכל שנה, נפתח לתפילה.
בין 2011 ל-2012 חיללו את המקום אלמונים שגנבו ציור מהמאה השמונה-עשרה המתאר את אנטוניוס הקדוש ותשמישי קדשה אחרים.
כיום הוא שייך לזמרת ליריקה לוסיה אליברטי.
כנסיית ישו ומריה (Chiesa di Gesù e Maria) – שוכנת על גבעה ליד כנסיית סן מיקלה והמוזיאון, ברובע סן מיקלה.
המבנה מהמאה השש עשרה, ויש בו ספינה אחת.
כנסייה זו היא העדות האדריכלית היחידה של מסדר ישו ומריה בסבוקה.
על פי מסמכים עתיקים המתוארכים לשנת 1624, במשך כמה שנים, הכנסייה החליפה את הכנסייה סן מיקלה הסמוכה, שנסגרה משום שלא הייתה שמישה, לחגיגת טקסים דתיים.
עד סוף המאה ה-19 היא הייתה פתוחה לתפילות.
בשנת 1950, כאשר הבניין היה חרב, הוסר ממנו המזבח והוצב בכנסיית הקהילה של המשפחה הקדושה בסנטה תרזה די ריבה.
מתחת לרצפת הבניין המקודש הזה תוכלו לראות את הקריפטות שיועדו לקבורה של בני סבוקה ממעמד הביניים.
מכנסייה זו נותרו רק הקירות ההיקפיים המעוטרים בפנים על ידי אפריזים ושער האבן.
כנסיית סנטה לוצ'יה (Chiesa di Santa Lucia) – נבנתה במאה החמש עשרה על ידי הנזירים הדומיניקנים וסופחה למנזר שלהם (המוסד העשרים וחמישה של המסדר בסיציליה שנוסד בשנת 1492) והשקיפה על פיאצה סנטה לוצ'יה, כיום פיאצה מוניו.
הכנסייה הייתה בנויה מספינה בודדת, הכילה תשעה מזבחות, חמישה קברים אריסטוקרטים וגומחות תת-קרקעיות להצגת גוויות חנוטות.
היא עמדה במקום בו נמצא בית העירייה של ימינו.
הכנסייה קרסה בינואר 1880 בגלל מפולת סלעים גדולה.
רק שרידים מעטים ניצלו: פסל הכסף היקר מאוד של סנטה לוצ'יה, משנת 1666; ציור מהמאה השבע-עשרה המתאר את מדונה דל פרטו; פרוטומה יקרת ערך משיש של סנטה לוצ'יה המתוארכת למאה ה-15. יצירות אלה נשמרות בכנסיית סן ניקולו.
כנסיית סנט'אנטוניו אבטה (Chiesa di Sant'Antonio Abate) – נבנתה לקראת סוף המאה החמש עשרה, נותרה ממנה רק כמה חורבות הקבורות מתחת לאתר בו נמצא מגרש הטניס.
ממוקם במחוז סנט סנט'אנטוניו, גם היא התמוטטה בגלל המפולת של 1880.
כנסיית סנטה דומניקה (Chiesa di Santa Domenica) – כנסייה קטנה ועתיקה שנמצאת בכפריר קוקו.
היא הייתה קיימת כבר בשנת 1574 כאשר נבנה בה מנזר הקפוצ'ינים הראשון, שהועבר בשנת 1603 לאתר הנוכחי.
בשנת 1793 הוא נתרם לאב המנזר פרנצ'סקו טרימארקי עם ההתחייבות לשמור על הפולחן.
כנסיית סן פרנצ'סקו די פאולה (Chiesa di San Francesco di Paola) - נבנתה ככל הנראה עוד במאה ה-18. הכנסייה כפופה לכנסיית הקהילה של סנטה רוזליה ברינה.
כנסיית סנטה רוזליה (Chiesa di Santa Rosalia) – נמצאת בכפריר רינה, היא בעלת צורה מתומנת ונבנתה בשנת 1968 על חורבותיה של כנסייה קיימת שנבנתה לפני כמה מאות שנים על ידי משפחת פלרס העשירה מסבוקה.
זוהי כיום כנסיית הקהילה של הכפרירים רינה, קונטורה, מורטילה וסן פרנצ'סקו די פאולה.
כנסיית סן ניקולה (Chiesa di San Nicola) – נמצאת בכפריר קונטורה, קפלה כפרית עתיקה, ככל הנראה מתוארכת לסוף המאה ה-17. הכנסייה כפופה לכנסיית הקהילה של סנטה רוזליה ברינה.
מנזר הקפוצ'ינים והקריפטה (Il convento dei Cappuccini e la cripta) – נבנה במאה ה-17, הנזירים ממסדר הקפוצ'ינים הקימו את המנזר הראשון שלהם בשנת 1574 ובנו אותו על אדמות שנתרמו על ידי הכומר דון ג'ובאני קוליטורי.
הוא ממוקם במרחק מה מהעיירה, בקוקו-סנטה דומניקה.
עם זאת, בראשית המאה השבע-עשרה היה צורך לנטוש אתר זה, מכיוון שהוא היה תחת איום תמידי של מפולות, ונבחר מקום בטוח יותר קרוב לעיירה.
המנזר הנוכחי הוקם בין השנים 1603 ל-1614. כמו הדומיניקנים, בין המאות השבע-עשרה לתשע-עשרה, היה לו משמעות תרבותית רבה בחברה של סבוקה, והוא היה בסיס לחינוך הומניסטי, מדעי ומשפטי של המיוחסים המעטים שלהם הייתה הזדמנות ללמוד באותן שנים.
הכנסייה המסופחת לבניין המנזר מוקדשת לפרנציסקוס מאסיזי.
בתוכה יצירות שונות בעלות ערך אמנותי והיסטורי רב.
הקריפטה נבנתה בראשית המאה השבע-עשרה במרתף כנסיית המנזר ומתחת לכיכר קטנה, ממדיה 14 על 4.25 מטרים והיא מכילה 37 גוויות חנוטות.
מבצר פנטפור (Castello di Pentefur) – כיום חורבות בלבד, ניצב על הגבעה באותו שם מעל העיירה.
המבצר אירח את מעון הקיץ של הארכימנדריט של מסינה.
המבצר היה חלק ממערכת הגנה שכללה מגדלי חוף רבים השייכים לשטחה של סנטה תרזה די ריבה.
שער העיר (המאה ה-12) – כדי להגן על העיר סבוקה הוקמה במאה ה-12 חומת עיר גדולה עם שני שערי גישה, האחד בקצה הדרומי (רובע סן ג'ובאני) והשני בקצה הצפוני (רובע סן מיקלה).
מבין הביצורים ההגנתיים הללו, קיים כיום רק שער רובע סן מיקלה.
צורתו כשל קשת מחודדת באבן חול המתוארכת למאה ה-12. עד המאה התשע-עשרה, הייתה ויה סן מיקלה, דרך הגישה לשער, לא יותר ממדרגות תלולות שנחצבו בסלע.
עד שנת 1918 היו עדיין שערי ברזל בשער, שבימי הביניים נפתחו עם שחר ונסגרו עם השקיעה.
מבנה עתיק מימי הביניים המאוחרים – נבנה בסוף המאה החמש עשרה; מוזכר בטקסטים קדומים רבים בזכות "הסגנון היווני" שלו.
הבניין שוחזר לקראת סוף המאה השבע-עשרה.
יש לו סגנון גותי-ספרדי, האופייני לסיציליה של סוף המאה החמש עשרה.
השיקום הבא במאה ה-17 הוסיף למבנה אלמנטים ספרדיים-פלמיים.
שער הכניסה מעוטר בחבצלות של בית בורבון מהמאה השמונה-עשרה.
במאות השנים האחרונות הוא היה שייך למשפחות המקומיות העשירות של פלרס וטרישיטה.
בין 1909 ל-1927 שכנו בו המשרדים העירוניים של עיריית סבוקה.
במאה השנים האחרונות הוא היה שייך למשפחות ריזו ואלטדונה.
הבניין כפוף להגנה אדריכלית, במצב טוב ושייך למשפחת קנטאטורה.
ארמון הקוריה העתיק והכלא עתיק (המאה ה -14) – מחורבות הכלא העתיק (המאה ה-14) וארמון הקוריה העתיק ששכנו בוויה סן מיקלה, ונשענו על חומות העיר ממש ליד שער העיר, נשאר מעט, רק אבני היסוד.
באתר המדובר נמצא בניין של משרד התעסוקה לשעבר, שמכיל חנות יין ומוצרים סיציליאניים טיפוסיים.הקוריה העתיקה הייתה מבנה בן שלוש קומות בבעלות הארכימנדריט, שנבנה במאה ה-14. לפי מה שדיווח ההיסטוריון המקומי סנטי מוסקולינו, התאפיין בניין זה בחזית הראשית, של שתי קשתות מחודדות באבן חול.
במקור הוא שיכן את רשויות השלטון האזרחיות והשיפוטיות של העיר.
משנת 1812 הפך לרכוש של עיריית סבוקה והמשיך לשמש בית עירייה.
משנת 1817, נוסף על בניין העירייה, הוא הפך למקום מושבו של כלא נפת סבוקה.
ב-23 ביולי 1820, במהלך מהומות אזרחיות, הותקף הבניין וניזוק.
רעידת האדמה ב-1908 פגעה בו בצורה בלתי ניתנת לשיקום, עד כדי כך שהיה צריך להרוס אותו.
מאז שנת 1927 שוכנו משרדי העירייה במיקומם הנוכחי.הכלא העתיק של טרה די סבוקה (Terra di Savoca), שכן עד 1795 בעיירה קזלווקיו (Casalvecchio).
כשעיירה זו קיבלה מעמד עצמאי ובוטלה הכפיפות שלה לסבוקה הועבר בית הכלא למרכז סבוקה, באגף של ארמון הקוריה העתיק.
מבית הסוהר נותרו שרידים עלובים של חלון מרובע ושער ברזל יצוק, שעליו היה שלט אצולה של הארכימנדריט, שפורק ומוחזק במוזיאון המקומי.
בפנים עדיין נראה בור אשר שימש לאספקת מים לחלק גדול מהעיירה.
משנת 1855, כשסבוקה חדלה להיות בירת המחוז הפסיקו להשתמש במבנה.
הוא התמוטט חלקית בגלל רעידת האדמה בשנת 1908, ומעולם לא נבנה מחדש.
בית הכנסת – חורבותיו של המבנה, שבימי הביניים היה בית הכנסת של יהודי סבוקה, ניצבים מרחק קצר מכנסיית סן מיקלה ומארמון הקוריה מהמאה הארבע עשרה (כיום משרד התעסוקה לשעבר), ממש על מורדות הגבעה עליה שוכן מבצר פנטפור.
שנת הקמתו של בניין זה אינה ידועה, אבל בזכות מסמכים עתיקים המזהים אותו בדיוק מוחלט "במרכז ובמקום הטוב ביותר" של העיר העתיקה ידוע כי היה קיים כבר בשנת 1408. בבית הכנסת התפללו יהודים שהתגוררו בסבוקה ובכפרים הסמוכים.
הוא הוחרם בשנת 1470 בהוראת המשנה למלך המשנה לסיציליה, מכיוון שבניין זה עמד ברובע המאוכלס על ידי נוצרים, ובנוסף ליד כנסיות והבניין בו התנהלו הממשל והמשפט העיר.
באותה הוראה נקבע כי בית הכנסת יוקם במקום אחר.
כמה שנים אחר כך, בשנת 1492, גורשו היהודים מסיציליה, שהייתה אז בשלטון ספרדי, במסגרת גירוש ספרד.
בית הכנסת שלהם הפך לבית מגורים אזרחי במשך מאות שנים.
במאה ה-20 שימש כאורווה, ואז, לאחר שהגג התמוטט, הוא הפך לחורבה בשטח הפתוח.
המבנה העתיק נמצא במצב שימור גרוע מאוד, פלשו לתוכו עשבים שוטים ואדמת סחף.
בתוכו יש בור מים עמוק.
המרכז ההיסטורי של סבוקה כולל כמה ארמונות של אצילים שיש לחלק ערך אמנותי והיסטורי, ובהם:
ארמון טרימארקי – בר ויטאלי (Palazzo Trimarchi - Bar Vitelli המאה ה-18) – ארמון אצולה עתיק עם שתי קומות מעל פני האדמה ומרתף.
סגנון המבנה הוא סיציליאני נאו-קלאסי והוא ממוקם בפיאצה פוסיה (Piazza Fossìa), ברובע בורגו, בסמוך לבית העירייה.
יש למבנה שלוש מרפסות אלגנטיות עם תומכות אבן מגולפות ושתי דלתות.
הוא נבנה בין סוף המאה השבע-עשרה לתחילת המאה השמונה-עשרה על ידי משפחת טרימארקי העשירה, כמקום מגוריהם, ושופץ על ידם בשנת 1773. זה היה אחד הבניינים החשובים ביותר בסבוקה הקדומה.
ביולי 1820, במהלך המרידות נגד השלטון בשנים 1820–1821, הוא הותקף וניזוק.
במחצית השנייה של המאה העשרים, מכיוון שהוא כבר לא היה מאוכלס על ידי הבעלים, אירחה הקומה הראשונה את חטיבת הביניים של סבוקה.
בקומת הקרקע של בניין עתיק זה נמצא הבר הקטן בו בשנת 1971 צולמו כמה סצנות של הסרט "הסנדק" מאת פרנסיס פורד קופולה.
הבר עדיין מכונה "בר ויטלי" כמו בסרט.
הקומה הראשונה בבניין, סגורה כיום לציבור בגלל שיקום, ומיועדת לשמש בית מלון.
ארמון סלוודורה (Palazzo Salvadore) – מהמאה השבע-עשרה, במצב מצוין ושומר על השער המקושת של אבן החול.
ארמון קריזאפולי (Palazzo Crisafulli) – בוויה סן מיקלה, שחזור של הארמון שהיה שם קודם.
ארמון סקרצ'לה (Palazzo Scarcella) – מהמאה השבע-עשרה, שאף שהתמוטט חלקית, עדיין שומר על מרפסת אלגנטית הנסמכת על שלוש תומכות אבן.
ארמון המשפחה הטוסקנית (Palazzo della famiglia Toscano), סמוך למנזר הקפוצ'ינים.
אוכלוסיית העיר סבוקה לאורך מאות שנים.
על בסיס על מה שדווח על ידי מקורות ארכיוניים ועל פי הכתבים ההיסטוריים של האבות הקפוצ'ינים בזיליו גוליוטה וג'אמפייטרו ריגאנו, הוכנס פולחן סנטה לוצ'יה, הבתולה והקדושה המעונה מסירקוזה, לסבוקה על ידי האבות הדומיניקנים באמצע המאה החמש עשרה.
זה היה באותן שנים שסנטה לוצ'יה הפכה לקדושה המגנה של סבוקה.
החגיגה הליטורגית של סנטה לוצ'יה (Festa di Santa Lucia), הקדושה המגנה של סבוקה, נערכת ב-13 בדצמבר.
עם זאת, מאז התקופות העתיקות ביותר, ההצגות לכבוד הבתולה הקדושה מסירקוזה מתקיימים בקיץ.
למעשה, בעונת החורף של סבוקה כל כך קר וגשום שכל פעילות בחוץ היא לעיתים קרובות בלתי אפשרית.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה, ביום ראשון השני של אוגוסט, והוא אחד האירועים המשמעותיים שהתרחשו במשך דורות רבים בסיציליה.
כל מרכז הכפר של סבוקה משמש כבמה.
לוצ'יה הקדושה מיוצגת על ידי ילדה מקומית לבושה בלבן הנישאת על כתפיו של גבר והאוחזת בידה דקל זהב, סימלה של הקדושה במסורת המקומית.
סביב מותניה של הילדה קשור חבל בו אוחזים משתתפים בתהלוכה המחופשים לרומאים והמכונים "יהודים מכוערים" (i brutti giudei), ובקצהו של החבל קשורים שני שוורים.
בסיומה של התהלוכה בכיכר המרכזית בכפר, מורדת הילדה מכתפיו של הגבר שנשאה ורוכנת בפני הקהל.
ההצגה מסתיימת בתבוסת הרשע ובבריחתו החפוזה בעקבות הדמות המסווה המייצגת את השטן (המכונה בשם הארכאי "וירסרייו" - Virsèriu) ושל חסידיו, החיילים הרומאים, כולם נרדפים על ידי שני השוורים הדוהרים.
אמונתה של לוצ'יה מנצחת בסופו של דבר, והחגיגה מתחילה.
המקורות ההיסטוריים-ארכיוניים שהוזכרו לעיל מדווחים כי ההצגה העממית הוקמה במאה ה-16 בהסכמת אנשי הדת של סבוקה, כולל הארכימנדריט, והאבות הדומיניקנים והאבות הפרנציסקנים.
הצגה זו הוקמה פה אחד במטרה לבלום את המנהגים הפגניים וכדי לשעשע ולחנך את המוני העם, באמצעות מייצג פומבי שבמרכזו חיי הקדושה.
המופע נקרא "לה לוצ'יה" על ידי מקימיה שהיו משוכנעים בתפקיד החינוכי של אמנות התיאטרון.
הפסטיבל מאורגן מהקמתו על ידי המסדר הקדום של סנט לוצ'יה (Confraternita di Santa Lucia), בעקבות החוק, שעדיין בתוקף, שתוקן בפעם האחרונה בשנת 1831.
בכפר רינה יש בית ספר יסודי וחטיבת ביניים.
המוזיאון של סבוקה, רובע סן מיקלה
המוזיאון ההיסטורי והאתנו-אנתרופולוגי ממוקם בוויה סן מיקלה, בסמוך לכנסייה באותו שם.
בשנת 1984, נערכה בבניין העירייה תערוכה קבועה על התרבות הכפרית, וב-4 באוגוסט 2001 נחנך המוזיאון הנוכחי.
המבנה ממוקם במרכז ההיסטורי של סבוקה, באתר בו עמדו (עד 1997) חורבות ארמון הרנסאנס המפואר של משפחת טרישטה.
המוזיאון כולל שתי קומות וכולל גם אזור חיצוני נרחב.
האולם העירוני המשמש לכינוסים, כנסים ואירועי תרבות מסופח למוזיאון.
בקומה הראשונה משוחזרים כמה פעולות מהעולם הכפרי (הכנת לחם, המודד, איש העצים, הרועה, טחנת המים וכו').
התערוכות והכלים מוצבים על ארגזי עץ, שעליהם מוצג גיליון נתונים טכניים.
בנוסף, מתועתקים בסיציליאנית פתגמים ושירים פופולריים הנוגעים למסורת המקומית.
אפשר גם לשמוע עדויות ושירים מקומיים ששימשו לשירה במהלך העבודה החקלאית ובליל סן ג'ובאני, שהוקלטו לפני כמה עשורים בסבוקה העתיקה.
בקומה השנייה של המוזיאון מוצגת ההיסטוריה המקומית החל מימי הביניים עם הצגת כתבי יד יקרים, דיוקנאות, תלבושות, מפות ושלטי אבירים.
חלק מוקדש למשפחות הבולטות של סבוקה.
באוקטובר 2013 נכלל מוזיאון סבוקה במרשם המורשת הבלתי מוחשית של סיציליה.
המאכלים האופייניים לאזור סבוקה הם אלו של המסורת הסיציליאנית ואזור מסינה:
U piscistoccu a 'ghiotta – זהו דג מיובש מהים הצפוני שבושל בשמן זית כתית מעולה, רכז עגבניות, זיתים לבנים ושחורים, צלפים, צ'ילי, תפוחי אדמה וסלרי.
זו מנה האופיינית למסורת מסינה.
זו מנה טיפוסית של המטבח של החוף היוני במחוז מסינה שאינה מוכרת באזורים אחרים בסיציליה.
זו מנה ממוצא יווני, שיובאה למחוזות אלה על ידי המתיישבים היוונים שהגיעו לסיציליה לפני יותר מ-2,600 שנה.
המרכיב הבסיסי הוא בשר של כבש בוגר שבושל מבלי שחולק לנתחים לאחר שעורו הופשט ותוכנו רוקן.
לאחר מכן ממלאים את החלל הפנימי בכמויות גדולות של צמחי תבלין (רוזמרין, מרווה, אורגנו, טימין, שום ופלפל שחור); ואז מכניסים את החיה כולה לתנור המוסק בעץ ומניחים אותה ישירות על אריחי הטרקוטה, מבלי להשתמש במגשי אפיה.
לאחר בישול במשך כשלוש שעות הבשר מוגש לצד בצל חי טבול בחומץ.
הזמן הטוב ביותר לאכול בשר עם פטריות הוא מיוני עד ספטמבר.
זו המנה האופיינית לפסטיבלי הקיץ, והיא נצרכת בכמויות גדולות לרגל פסטיבלי הקדושים המתקיימים מדי קיץ בעיירות החוף היוני במחוז מסינה.
גם כיום מכנים התושבים "iessiri vistutu i 'carne' nfurnata" אדם הלבוש באלגנטיות שמתכונן לצאת למסיבות גאלה או פשוט למסיבה.
– זהו לחם ביתי מקומי שבושל בתנור המוסק בעץ ומתובל בשמן זית כתית מקומי, מלח, פלפל צ'ילי או, אם רוצים, משומר בתוך במוצרים מקומיים מבוססים על שמן.
A Granita ca 'zzuccarata - זוהי גרניטה בטעם לימון סיציליאנית קלאסית, אך רק בסבוקה היא מוגשת עם צוקארטה, ביסקוויט מקומי פריך מאוד המתובל בזרעי שומשום.
המרכז ההיסטורי העתיק, העשיר במונומנטים עתיקים שמקורם בימי הביניים, מאופיין בסמטאות צרות ומפותלות ומחולק לשבעה רבעים (quartieri):
סנט'אנטוניו (Sant'Antonio) – שכונה שנמצאת בסביבה הקרובה לפיאצה פוסיה (Piazza Fossìa), הסמוכה לרובע הבורגו ולרובע הקפוצ'ינים.
שכונה זו, שהייתה בעבר גדולה מאוד והתגוררו בה תושבים רבים, הוקמה לקראת סוף המאה החמש עשרה, כשהמרכז המיושב התרחב מחוץ לחומות.
מקור שם הרובע בכנסייה העתיקה באותו שם במרכז הרובע.
רובע זה, יחד עם כנסיית סנט אנטוניו אבטה, נהרסו במפולת בשנת 1880. נותרו מעט שרידים מרובע זה, אולם החלקים הנותרים עדיין מאוכלסים בצפיפות.
מאז 1997 פועלת בו תחנת הפיקוד של חיל היערות באזור סיציליה (Corpo forestale della Regione siciliana).
קפוצ'ינים (Cappuccini) – ממוקם ממש מעל רובע סנט אנטוניו, מקור שמו מהמנזר הסמוך של האבות הקפוצ'ינים, שנבנה בשנת 1603. הוא משמר מבנים שונים ממוצא קדום ומאוכלס למדי.
בורגו (Borgo) – מרכז העצבים של המרכז ההיסטורי, מתנשא סביב כיכר פוסיה, ברובע זה נמצא בניין העירייה, ארמון טרימארקי מהמאה ה -18, בר ויטלי ומוסדות מסחריים קטנים ואופייניים אחרים.
כמו כן, רובע זה הוקם לקראת סוף המאה ה-15, כאשר המרכז המיושב התפתח גם מחוץ לחומות; הוא מאופיין בבניינים מפוארים אלגנטיים בעלי ערך היסטורי ואמנותי מהמאה ה-16 עד המאה ה-20.
סן מיקלה (San Michele) – נמצא בתוך חומות העיר, בין שער העיר לכנסיית סן ניקולו.
מקור השם בכנסיית סן מיקלה שנמצאת במרכז השכונה.
בתקופת ימי הביניים והרנסאנס היה לרובע זה חשיבות רבה שכן היו שם ארמון הקוריה, בית המשפט, בית הכלא, בית הכנסת של סבוקה והיה מעיין חשוב לאספקת המים של כל העיירה.
הרובע כולל את המוזיאון העירוני ומאופיין בסמטאותיו הצרות ובחורבות של מבנים עתיקים רבים.
סן רוקו (San Rocco) – רובע נרחב למדי שנמצא גם הוא בין חומות העיר, והיה רובע הדייגים.
במאות האחרונות הוא היה מאוכלס בצפיפות על ידי בני המעמד הנמוך.
כיום הוא כמעט בלתי מיושב.
צורת הרובע מאופיינת בסמטאות צרות ומפותלות ובתים פלבאים צנועים.
ראויים לציון הריסות כנסיית סן רוקו משנת 1593 והפנורמה הנשקפת ממנו.
בשכונה זו הוקמו אתר נופש וכפר תיירותי.
פנטפור (Pentefur) – שכונה עתיקה, היא הגרעין המקורי של העיר סבוקה.
חלק מההיסטוריונים המקומיים מאמינים שמקורה רומאי או ביזנטי מאוחר.
היא ניצבת למרגלות המבצר בעל אותו שם, באזור בין כנסיית האם לבורגו.
כמו כן, מבנה כפריר זה, שעדיין מאוכלס למדי, מייצג אורבניזם מימי הביניים.
סן ג'ובאני (San Giovanni) – הרובע נמצא בקצה הדרומי של המרכז ההיסטורי, והוא, כמו פנטפור, הרובע העתיק ביותר בסבוקה, שהיה מאוכלס כבר בעידן שלפני הפלישה הערבית במאה ה-9. היה בו שער הכניסה הדרומי של העיירה, מרשים יותר מזה שעדיין קיים ברובע סן מיקלה.
המרכז ההיסטורי מתבסס על תיירות, אבל הכלכלה של הקומונה סבוקה מתבססת בעיקר על חקלאות.
בקומונה מגדלים מטעי הדרים, כרמים, מטעי זיתים, בוסתנים, עצי שקד, ירקות, בקר, כבשים, עזים וחוות חזירים.
ישנם גם בתי מלאכה קטנים המוקדשים לעבודה עם עץ ומוצרים חקלאיים מקומיים, וכן בתי בד לכבישה של שמן זית מקומי.
סבטיסלב "קארי" פשיץ' (בסרבית: Светислав "Кари" Пешић; נולד ב-28 באוגוסט 1949) הוא מאמן כדורסל סרבי וכדורסלן עבר, המשמש כמאמן הראשי של באיירן מינכן מהבונדסליגה והיורוליג ובנבחרת סרביה.
פשיץ' הוא אחד ממאמני הכדורסל האירופיים המצליחים ביותר.
במדי בוסנה הוא זכה בגביע היוגוסלבי ובאליפות הליגה היוגוסלבית ב-1978 ובגביע אירופה לאלופות בכדורסל ב-.
פשיץ' התמודד בדראפט ה-NBA ב-1971, אך לא נבחר.
ברמת המועדונים, פשיץ' זכה בטרבל (הכתר המשולש, זכייה באליפות, גביע ואליפות אירופה) ב-2003, בזמן שהיה מאמן ברצלונה.
ב-16 בנובמבר 2010, הוא מונה למאמן ולנסיה לשארית עונת 2010/11. בנובמבר 2012 מונה פשיץ' למאמן הקבוצה הגרמנית באיירן מינכן.
ב-28 בפברואר 2015, הוא האריך את חוזהו במועדון עד 2017. ב-24 ביולי 2016, הוא עזב את באיירן לבקשתו, מסיבות בריאותיות.
ב-9 בפברואר 2018 חזר לברצלונה כמאמן, עד תום העונה.
ב-22 בדצמבר 2025 חזר לבאיירן מינכן כמאמן.
ב-2020 נבחר פשיץ' להיכל התהילה של פיב"א כמאמן.
פשיץ' הוביל את הנבחרת הצעירה של יוגוסלביה (עד גיל 19), בה שיחקו הכוכבים הבינלאומיים העתידיים ולאדה דיבאץ, אלכסנדר ג'ורג'ביץ', טוני קוקוץ' ודינו ראדג'ה, למדליית זהב באליפות העולם 1987, על ידי ניצחון על נבחרת ארצות הברית פעמיים במהלך הטורניר.
כמאמן נבחרת גרמניה הבוגרת, הוא זכה במדליית הזהב באליפות אירופה 1993 (שהתארחה בגרמניה).
עם נבחרת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בכדורסל, פשיץ' זכה במדליות זהב באליפות העולם 2002, שנערכה באינדיאנפוליס, וביורובאסקט 2001 שנערכה בטורקיה.
הוא התפטר מאימון הנבחרת ב-1 בדצמבר 2002.
ב-28 בספטמבר 2021, פדרציית הכדורסל של סרביה החתימה את פשיץ' כמאמן נבחרת סרביה.
יחד עם אזרחותו הסרבית, לפשיץ' יש גם אזרחות גרמנית.
בנו, מרקו (נולד ב-1976), גם כדורסלן מקצועני לשעבר, והיה חבר בנבחרת גרמניה הבוגרת.
כדורסלן העבר הגרמני יאן יאגלה הוא חתנו, עקב נישואיו עם בתו של פשיץ', איוונה.
נשיץ' נולד בנגוטין ב-12 בנובמבר 1851. ב-1869 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית הסרבית.
ב-1874 הוא סיים את לימודיו והחל לשרת בחיל התותחנים בדרגת לוטננט משנה.
במהלך המלחמה הסרבית-עות'מאנית (1876–1877) והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוא שימש כמפקד בריגדת קריינה.
לאחר מכן שימש כשלישו הצבאי של המלך מילאן וכנספח צבאי בקונסטנטינופול.
בין 1894–1897 הוא שימש כמרצה באקדמיה הצבאית הסרבית.
לאחר מכן שימש כראש מחלקת ההיסטוריה במטה הכללי.
ב-1902 הוא מונה באופן זמני לראש המטה הכללי הסרבי.
אף על פי שהוגדר כממלא מקום, הוא כיהן בתפקיד כממלא מקום.
בתפקידו זה, הוא ארגן מחדש את מערך הגיוס הסרבי, והכין תוכנית חדשה למלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
תוכנית שיושמה בהצלחה רבה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912. ב-1905 הוא פרש מהצבא עקב מצב בריאותי רעוע.
במהלך הקריירה שלו הוא פרסם שישה ספרים בנושא תאוריה צבאית, וכן מאמרים רבים שפורסמו בכתבי עת צבאיים.
סבזי חורדאן (בפרסית: سبزی خوردن, מילולית: אכילת ירוקים), היא תוספת מקובלת לארוחה במטבח הפרסי הכורדי, האפגני, האזרבייג'ני והארמני, המוגשת לצד כל ארוחה.
בניגוד לסלטים חתוכים, במטבחים אלה נהוג להגיש צלחת ובה תערובת ירק-עלים חיים, ללא חיתוך, שהסועדים נוטלים ואוכלים ממנה ירק לאורך הארוחה.
בארמנית מכונה התוספת קנאצ'י (կանաչի), באזרבייג'נית גוי (Yemax goyü) ובכורדית פינג'ר (pinçar).
בחלק ממטבחים אלו מוגשים הירקות לצד גבינת פטה, סוגים שונים של לחם נאן ואגוזי מלך על מנת לכרוך אותם יחדיו ל'לוקמה' (פרסית لقمه - 'ביס מגולגל') או נאן פניר סבזי (פרסית: نان پنیر سبزی - לחם, גבינה וירק).
הירקות הירוקים המשמשים טריים בסבזי חורדאן, נפוצים גם במנות מבושלות במטבח הפרסי דוגמת חורשט סבזי וקוקו סבזי (חביתת ירק).
סבטינו מוֹסְקַטִי (באיטלקית: Sabatino Moscati; 24 בנובמבר 1922, רומא – 8 בספטמבר 1997, רומא) היה פרופסור לבלשנות שמית, המוכר במיוחד בשל מחקריו על הפיניקים שקידמו רבות את חקר הפיניקים.
מוצאו היהודי הגביל את גישתו לאוניברסיטה תחת השלטון הפשיסטי, ולכן למד עברית וערבית במכון האפיפיורי למקרא, וכן תרבות אשורית־בבלית.
לאחר המלחמה קיבל תואר שני באוניברסיטת רומא, לימד באוניברסיטאות באיטליה, ומונה לפרופסור לפילולוגיה שמית ב־1954 באוניברסיטת רומא.
בעקבות התפתחויות משמעותיות בחקר הפיניקים באותה עת, החל מוסקטי להקים את המכון ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת רומא; מחקריו ופועלו בנושא זה הסבו את תשומת לבם של חוקרי העת העתיקה לחשיבות של התרבות הפיניקית לצד תרבויות יוון ורומא.
בארבעת העשורים האחרונים במאה ה־20 הוביל מוסקטי את לימודי הפיניקים באירופה.
על מחקריו בכמה מאתרים אלה זכה בפרסים.
מוסקטי הניע שתי תערוכות ארכאולוגיות חשובות בפאלאצו גראסי: אחת על הפיניקים (שהייתה מהישגיו הגדולים ביותר) ואחת על הקלטים, שאורגנו במשתוף עם ה־ (בה היה חבר ונשיא משנת 1994) וה־Institut de France.
מוסקטי עסק בהנגשת מידע לקהל לא מומחה, ונהג לשתף את הציבור הרחב במחקריו ברדיו, בטלוויזיה ובכתב העת שייסד לארכאולוגיה פופולרית "Archeo".
ב־1996 הוענק לו אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
ב־1951 נישא לאנה אנריקו, ונולדו להם שתי בנות.
הוא נפטר ברומא ב-8 בספטמבר 1989.
מוסקטי פרסם מעל 600 פרסומים בחייו, לא כולל פרסומים בעיתונות ופרסומים של הנגשת תרבות לציבור הרחב.
הוא פרסם עבודות בנושא המזרח הקדום, בלשנות ואפיגרפיה, איטליה הקדומה, תרבויות ים תיכוניות, ובעיקר – עבודות בנושא הפיניקים.
מספר ביבליוגרפיות של עבודותיו התפרסמו בידי תלמידיו.
בין פרסומיו הבולטים ניתן למנות:
סבטלי היא עיר במובלעת הרוסית קלינינגרד, ומשמשת כמרכז המנהלי של נפה עירונית סבטלובסקי.
העיר נמצאת במרחק של כ-30 ק"מ מערבית לבירת החבל קלינינגרד.
סבטלי שוכנת על גדת תעלת קלינינגרד, אשר מחברת את העיר קלינינגרד עם הים הבלטי.
כפר דייגים בשם צימרברודדה הוזכר לראשונה בשנת 1640. הוא נשאר יישוב קטן לאורך השנים.
נכון לשנת 1939 התגוררו בו כ־700 תושבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכפר לא ספג פגיעות.
הוא נכבש ללא קרב על ידי הצבא האדום באפריל 1945. האוכלוסייה הגרמנית גורשה מן העיר בתום המלחמה, לאחר שהאזור עבר לידי ברית המועצות.
בשנת 1947 הוחלף שם היישוב ל"סבטלי" (בהיר או מואר בתרגום מרוסית).
בתקופת ברית המועצות נבנו בקרבת היישוב מפעלי תעשייה, מה שהביא לגידול משמעותי באוכלוסייה.
בשנת 1955 קיבל סבטלי מעמד של עיר.
נכון לשנת 2023 התגוררו בעיר כ־21 אלף תושבים.
88% מהתושבים הם רוסים, 2% בלארוסים ו1% אוקראינים (יש לציין כי כ-7% מהתושבים סירבו לציין את השיוך האתני שלהם בטפסי מרשם האוכלוסין).
סבטלנה אלכסנדרובנה קוזנצובה (רוסית: Светла́на Алекса́ндровна Кузнецо́ва, ; נולדה ב-27 ביוני 1985) היא טניסאית רוסייה, היא דורגה בשיאה (2007) במקום השני בעולם ונכון לאוקטובר 2019 היא מדורגת במקום 52 בדירוג ה-WTA.
קוזנצובה זכתה בקריירה שלה בשני תוארי גראנד סלאם ליחידות: אליפות ארצות הברית הפתוחה (2004) ואליפות צרפת הפתוחה (2009) ובשני תוארי גראנד סלאם לזוגות נשים: אליפות אוסטרליה הפתוחה (2005, 2012) בצוותא עם אלישיה מוליק וורה זבונרבה, בהתאמה.
סבטלנה קוזנצובה נולדה ב-27 ביוני 1985 בעיר סנקט פטרבורג, ששכנה אז ברפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה (וכיום ברוסיה) למשפחה של ספורטאים.
אביה, אלכסנדר קוזנצוב, הוא מאמן רכיבה תחרותית על אופניים שאימן שישה אלופים אולימפיים ואלופי עולם.
בין הספורטאים שאימן היו גם אימה של קוזנצובה, גלינה צארבה, שהייתה אלופת עולם שש פעמים והחזיקה ב-20 שיאים עולמיים, ואחיה של קוזנצובה, ניקולאי קוזנצוב, שזכה במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה.
קוזנצובה החלה לשחק טניס בגיל 7. להוריה נאמר שקוזנצובה החלה להתאמן בגיל מאוחר מכדי להתפתח לשחקנית מקצועית, אולם אביה סירב לקבל את הדברים.
לכן, עברה קוזנצובה בשנת 1999 לספרד, שם ניהל אביה מחנה אימונים, והחלה להתאמן באקדמיית סאנצ'ס-קאסאל שבברצלונה.
קוזנצובה רואה בהחלטה לעזוב לאקדמיה הספרדית את הרגע בו היא הבינה שהיא רוצה ומתכוונת להיות טניסאית מקצועית.
בשנת 2000 שיחקה קוזנצובה לראשונה בטורנירים מסבב ה-ITF, ובשנת 2001 שיחקה לראשונה בטורנירים מסבב ה-WTA.
קוזנצובה הגיעה בשנה זו לסיבוב השני בטורניר מדריד (דרג 3; הפסידה לוירחיניה רואנו פסקואל) ובהוואי (דרג 4; הפסידה למיילן טו) והפסידה במוקדמות של טורניר מוסקבה לקארה בלק.
בנוסף, זכתה קוזנצובה בתואר יחידות ראשון קריירה, כאשר זכתה בטורניר מסבב ה-ITF על סך 10,000$ בקליארי.
בשנת 2001 הגיעה קוזנצובה גם להישגיה הטובים ביותר בסבב הנערות, ובכללם זכייה בתואר הזוגות של אליפות ארצות הברית הפתוחה והגעה למקום הראשון בעולם.
בשנת 2001 הוכרזה קוזנצובה גם כאלופת ה-ITF לנערות.
בשנת 2002 זכתה קוזנצובה בשני תארים ראשונים בטורנירים מסבב ה-WTA.
הזכיות היו בטורניר הלסינקי (ניצחה את דניסה חלאדקובה בגמר) ובטורניר באלי (דרג 3; ניצחה את קונצ'יטה מרטינס בגמר).
עוד בשנה זו, שיחקה קוזנצובה לראשונה בארבעת טורנירי הגראנד סלאם.
היא הגיעה לסיבוב השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה (הפסידה לסילביה פארינה אליה) ולסיבוב השני באליפות אוסטרליה הפתוחה (הפסידה לאירודה טוליאגאנובה).
בשני טורנירי הגראנד סלאם האחרים (אליפות צרפת הפתוחה ואליפות וימבלדון) לא הצליחה קוזנצובה לעבור את סיבובי המוקדמות.
בשנת 2002 זכתה קוזנצובה גם בשלושה תוארי זוגות ראשונים.
הזכיות היו בטורנירים מסבב ה-WTA : סופוט (דרג 3), הלסינקי וטוקיו.
כל הזכיות היו בצוותא עם ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו.
את שנת 2002 סיימה קוזנצובה בפעם הראשונה כאחת מ-50 הטניסאיות המובילות בעולם, ובנוסף הוכרזה כ"שחקנית החדשה של השנה".
בשנת 2003 הגיעה קוזנצובה לשלב חצי הגמר בטורניר סן דייגו (דרג 2; הפסידה לז'וסטין הנין) ולשלב רבע הגמר בטורניר לוס אנג'לס (דרג 2; הפסידה לקים קלייסטרס) ובאליפות וימבלדון (הפסידה לז'וסטין הנין).
כמו כן זכתה קוזנצובה בשנת 2003 ב-5 תוארי זוגות בצוותא עם מרטינה נברטילובה.
הזכיות היו בטורנירים : גולד קוסט (דרג 3), אליפות דובאי בטניס (דרג 2), רומא (דרג 1), טורונטו (דרג 1) ולייפציג (דרג 2).
בעקבות הישגיה בתחרויות הזוגות הגיעה קוזנצובה למקום ה-7 בדירוג הזוגות העולמי, ואף השתתפה בפעם הראשונה באליפות סבב ה-WTA ביחד עם מרטינה נברטילובה, שם הפסידו בסיבוב הראשון.
הישגיה של קוזנצובה בתחרויות היחידות העמידו אותה זו השנה השנייה ברציפות כאחת מ-50 הטניסאיות הטובות בעולם.
שנת 2004 הייתה מרובה בהישגים עבור קוזנצובה.
ההישג הגדול ביותר שלה בשנה זו היה הזכייה בתואר גראנד סלאם ראשון ליחידות - אליפות ארצות הברית הפתוחה.
בדרך לזכייה בתואר ניצחה קוזנצובה את לינדזי דבנפורט בחצי הגמר ואת ילנה דמנטייבה בגמר.
קוזנצובה זכתה בשנת 2004 גם בטורנירים שנערכו באיסטבורן (דרג 2; ניצחה את דניאלה האנטוחובה בגמר) ובבאלי (ניצחה את מרלנה ויינגרטנר בגמר) והגיעה לשלב הגמר בטורנירים שנערכו בדובאי (הפסידה לז'וסטין הנין), דוחה (הפסידה לאנסטסיה מיסקינה), ורשה (דרג 2; הפסידה לוונוס ויליאמס) ובייג'ינג (דרג 2; הפסידה לסרינה ויליאמס).
בטורניר פילדרשטאט (דרג 2) נעצרה קוזנצובה בשלב חצי הגמר, בו הפסידה לאמלי מורסמו.
קוזנצובה הוסיפה לרשימת התארים שלה בשנת 2004 גם שני תוארי זוגות, לאחר שזכתה בצוותא עם ילנה ליחובצבה בטורנירים שנערכו בגולד קוסט ובדוחה.
בסוף השנה העפילה קוזנצובה לאליפות סבב ה-WTA ושיחקה גם בתחרות היחידות (ממנה נשרה עם סיום שלב הבתים) וגם בתחרות הזוגות (הפסידה עם ילנה ליחובצבה בסיבוב הראשון).
בעקבות הישגיה הרבים בשנה זו העפילה קוזנצובה בשנת 2004 עד למקום ה-4 בדירוג היחידות, ועד למקום ה-3 בדירוג הזוגות, מיקום המהווה דירוג שיא עבורה.
לאחר ששנת 2004 היוותה שנת שיא עבור קוזנצובה, שנת 2005 הייתה מאכזבת יחסית עבורה.
כך למשל, הייתה קוזנצובה בשנה זו לאלופה המכהנת הראשונה שמפסידה בסיבוב הראשון של אליפות ארצות הברית הפתוחה מאז החל עידן התחרויות הפתוחות.
הישגי השיא של קוזנצובה בשנה זו כללו ההגעה לגמר טורניר ורשה (הפסידה לז'וסטין הנין), ולשלב חצי הגמר בטורניר טוקיו (הפסידה ללינדזי דבנפורט) ובטורניר איסטבורן (הפסידה לקים קלייסטרס).
בתחרויות הזוגות שנערכו בשנת 2005 נחלה קוזנצובה הצלחה רבה יותר, ובראש הישגיה בתחרויות אלה עמדה הזכייה באליפות אוסטרליה הפתוחה בצוותא עם אלישיה מוליק.
בנוסף, השתיים זכו בשנה זו גם בתואר הזוגות של טורניר מיאמי (דרג 1).
שנת 2006 הייתה טובה בהרבה משנת 2005 עבור קוזנצובה.
ההישג הטוב ביותר של קוזנצובה בשנת 2006 היה ההגעה לגמר אליפות צרפת הפתוחה בטניס, בו הפסידה לז'וסטין הנין.
לגמר נוסף הגיעה קוזנצובה בטורניר שנערך בוורשה (הפסידה לקים קלייסטרס).
מלבד ההגעה לגמר בשני הטורנירים הללו זכתה קוזנצובה בטורנירים שנערכו במיאמי (ניצחה את מריה שראפובה בגמר), באלי (ניצחה את מריון ברטולי בגמר) ובייג'ינג (ניצחה את אמלי מורסמו בגמר).
בסוף שנת 2006 העפילה קוזנצובה לאליפות סבב ה-WTA, והודחה ממנה עם סיום שלב הבתים.
בשנת 2007 זכתה קוזנצובה בתואר התשיעי בקריירה שלה, והגיעה עוד חמש פעמים למעמד הגמר.
הזכייה הייתה בטורניר ניו הייבן (אגנש סאבאי פרשה במהלך משחק הגמר) וחמש ההגעות לגמר היו באליפות ארצות הברית הפתוחה (הפסידה לז'וסטין הנין), דוחה (הפסידה לז'וסטין הנין), אינדיאן ולס (דרג 1; הפסידה לדניאלה האנטוחובה), ברלין (דרג 1; הפסידה לאנה איבנוביץ') ורומא (הפסידה לילנה יאנקוביץ').
לשלב חצי הגמר הגיעה קוזנצובה בשנת 2007 ארבע פעמים : בדובאי (הפסידה לז'וסטין הנין), ורשה (הפסידה לאלונה בונדרנקו), שטוטגרט (הפסידה לטטיאנה גולובין) ואליפות וימבלדון (הפסידה לוונוס ויליאמס).
בעקבות הישגיה הרבים בשנה זו העפילה קוזנצובה בסופה לאליפות סבב ה-WTA, ממנה הודחה לאחר שלב הבתים.
בנוסף, קוזנצובה הגיעה בשנה זו למקום השני בדירוג ה-WTA (לאחר אליפות ארצות הברית הפתוחה), מיקום שיא עבורה עד כה בקריירה.
בשנה זו לא הצליחה קוזנצובה להוסיף תואר נוסף לרשימת התארים שלה, זאת אף על פי שהגיעה חמש פעמים לשלב הגמר בטורנירים שונים בסבב ה-WTA : בסידני (הפסידה לז'וסטין הנין), דובאי (הפסידה לינה דמנטייבה), אינדיאן ולס (הפסידה לאנה איבנוביץ'), טוקיו (הפסידה לדינארה סאפינה) ובייג'ינג (הפסידה לילנה יאנקוביץ').
פעמיים נוספות בשנת 2008 הגיעה קוזנצובה לשלב חצי הגמר : במיאמי (הפסידה לסרינה ויליאמס) ובאליפות צרפת הפתוחה (הפסידה לדינארה סאפינה).
בסיום שנת 2008 העפילה קוזנצובה בפעם החמישית בקריירה לאליפות סבב ה-WTA ליחידות, וכמו בכל הפעמים שקדמו להעפלה זו היא הודחה מהאליפות לאחר שלב הבתים.
שנה זו הייתה שנה מצוינת עבור קוזנצובה.
היא זכתה בשנה זו בשלושה תארים בסבב ה-WTA, וביניהם גם בתואר גראנד סלאם שני, הפעם באליפות צרפת הפתוחה (ניצחה את דינארה סאפינה בגמר).
שני התארים הנוספים בהם זכתה קוזנצובה בשנת 2009 היו בשטוטגרט (הקטגוריה העליונה; ניצחה את דינארה סאפינה בגמר) ובבייג'ינג (הקטגוריה העליונה; ניצחה את אגניישקה רדוונסקה בגמר).
פעם אחת בשנת 2009 הפסידה קוזנצובה בשלב הגמר, ברומא (הקטגוריה העליונה; הפסידה לדינארה סאפינה) ופעם אחת בשלב חצי הגמר, במיאמי (הקטגוריה העליונה; הפסידה לאלופה בדיעבד ויקטוריה אזרנקה), שם זכתה בתואר הזוגות בצוותא עם אמלי מורסמו.
בסיום שנת 2009 העפילה קוזנצובה לאליפות סבב ה-WTA, והודחה ממנה שוב לאחר שלב הבתים.
לאחר עונה שהייתה פושרת ברובה מבחינת הישגים עבור קוזנצובה, היא הצליחה בחודש אוגוסט לזכות בתואר WTA נוסף, 13 במספר.
קוזנצובה זכתה בחודש זה בטורניר סן דייגו (הקטגוריה העליונה), בו ניצחה בשלב הגמר את אגניישקה רדוונסקה.
עוד בחודש אוגוסט הגיעה קוזנצובה לשלב חצי הגמר בטורניר מונטריאול (הקטגוריה העליונה - 5), בו הפסידה לאלופה בדיעבד קרוליין ווזניאקי.
בחודש פברואר של שנת 2011 הגיעה קוזנצובה לגמר אליפות דובאי בטניס, והפסידה בו לקרוליין ווזניאקי.
אחרי שנים של דעיכה, באוגוסט 2019 העפילה לגמר טורניר סינסינטי מאסטרס, אחרי שגברה על המדורגת ראשונה ואלופת הרולאן גארוס אשלי ברטי האוסטרלית.
בגמר היא הפסידה למדיסון קיז בשתי מערכות.
הופעתה הראשונה של קוזנצובה בגביע הפדרציה הייתה בשנת 2004, עת ניצחה את אלישיה מוליק האוסטרלית במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הפדרציה, בו ניצחה נבחרת רוסיה את נבחרת אוסטרליה.
קוזנצובה זכתה בגביע הפדרציה כחלק מנבחרת רוסיה שלוש פעמים, בשנים 2004 (לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צרפת), 2007 (לאחר ניצחון בגמר על נבחרת איטליה) ו-2008 (לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ספרד), והפסידה פעם נוספת בשלב הגמר, בשנת 2009, לנבחרת איטליה.
המאזן של קוזנצובה בגביע הפדרציה עומד על 20 ניצחונות (14 במשחקי יחידות ו-6 במשחקי זוגות) מול 7 הפסדים (6 במשחקי יחידות ואחד במשחק זוגות).
קוזנצובה היא שחקנית רב-גונית, ומשחקה מותאם לכל סוגי המשטחים.
משחקה מאופיין בחבטת הגשה חזקה ובחבטת כף יד עוצמתית.
חבטת ההגשה של קוזנצובה מסתייעת במבנה הגוף החזק שלה, כאשר קוזנצובה נחשבת לאחת מהשחקניות החזקות ביותר מבחינה פיזית בסבב ה-WTA.
קוזנצובה מסוגלת לחבוט חבטות ללא מענה משני צידי המגרש.
חבטות היעף שלה יעילות מאוד והיא מסוגלת לבצע אותן בזריזות רבה.
התנועה על המגרש ועבודת הרגליים הטובות של קוזנצובה מחזקות גם הן את משחקה.
קוזנצובה היא אחת מכמה שחקניות בודדות שיכולות להחליק לכדור על כל סוגי המשטחים, מה שמאפשר לה לכסות את המגרש במהירות.
משנת 1999 ובמשך רוב הקריירה שלה התאמנה קוזנצובה באקדמיית סאנצ'ס-קאסאל, בעיקר תחת המאמן סטפן ארטגה.
לאחר סדרה של תוצאות מאכזבות בשלבי הגמר של כמה טורנירים סיימה קוזנצובה את קשריה עם האקדמיה ועברה (בעקבות עצתו של הטניסאי רוג'ר פדרר) להתאמן במוסקבה תחת המאמנת אולגה מורוזובה.
הקשר בין השתיים נגמר לאחר טורניר אינדיאן ולס שנערך במרץ 2009. ממאי 2009 התאמנה קוזנצובה תחת ההדרכה של לריסה ניילנד, שהייתה בעברה טניסאית מקצועית ומאמנת נבחרת גביע הפדרציה של רוסיה.
קוזנצובה התאמנה לאחר מכן למשך תקופה קצרה עם המאמן לוֹאִיק קוּרטוֹ, שהיה בעברו מאמנה של אמלי מורסמו, זאת לאחר שקוזנצובה לא הצליחה לשכנע את מורסמו לשמש כמאמנת שלה.
כיום מאמנה של קוזנצובה הוא הספרדי קרלוס קואדרדו.
בפסקה זו לא מוצגים הפסדים במשחק הגמר, אלא זכיות בטורנירים בלבד.
אלופת ה-ITF לנערות לשנת 2001.
"השחקנית החדשה של השנה" לשנת 2002.
סְבִיָאטוסְלָב תאופילוביץ' ריכטר , פסנתרן רוסי ממוצא גרמני.
הוכר כאחד הפסנתרנים הגדולים ביותר של המאה ה-20. נודע ברפרטואר הנרחב, בטכניקה חסרת המאמץ ובסגנון הפואטי שלו.
ריכטר נולד בז'יטומיר, אוקראינה, לאב גרמני ולאם חצי-רוסייה וחצי-גרמנייה.
שלא כרגיל, הוא רכש את עיקר הכשרתו המוזיקלית בכוחות עצמו, אם כי אביו (שהיה פסנתרן ונגן עוגב) ואחד מתלמידי אביו (נבלן צ'כי) הקנו לו את יסודות החינוך המוזיקלי.
עוד כילד הצטיין ריכטר בקריאה מן הדף והתאמן דרך קבע עם להקות אופרה ובלט מקומיות.
הוא פיתח התלהבות, שעמדה בעינה כל חייו, לאופרה ולמוזיקה קאמרית וווקאלית, שמצאה את ביטויה בפסטיבלים שארגן בגראנז' דה מזליי, צרפת ומוזיאון פושקין במוסקבה.
הוא החל לעבוד באופרה של אודסה כמלווה חזרות.
ב-19 במרץ 1934 הופיע ריכטר ברסיטל הראשון שלו, במועדון המהנדס של אודסה; אך לימודי הפסנתר הרשמיים שלו החלו רק כעבור שלוש שנים, כשהחליט לפנות אל היינריך נויהאוס, פסנתרן מפורסם ומורה לפסנתר, בקונסרבטוריון של מוסקבה.
מספרים שתוך כדי מבחן הקבלה של ריכטר לחש נויהאוס לתלמיד אחר "האיש הזה הוא גאון".
אף כי נויהאוס לימד הרבה פסנתרנים גדולים, בהם אמיל גיללס וראדו לופו, אומרים שהוא ראה בריכטר את "התלמיד הגאון, שלו חיכה כל חייו", אף כי "עליו להודות, שהוא לא לימד את ריכטר דבר."
בשלב מוקדם בקריירה שלו ניסה ריכטר את ידו גם בהלחנה ונראה שניגן כמה מחיבוריו במבחן הקבלה שלו אצל נויהאוס, אך הוא ויתר על ההלחנה זמן קצר אחרי שעבר למוסקבה.
כעבור שנים הסביר את החלטתו במילים הבאות: "ההסבר הטוב ביותר שיש לי הוא, שלא ראיתי צורך להוסיף לכל המוזיקה הגרועה שיש כבר בעולם."
בשנת 1940, כשהיה עדיין סטודנט, הופיע ריכטר לראשונה בפומבי בנגינת הסונאטה לפסנתר של סרגיי פרוקופייב, מלחין ששמו נקשר מאז ואילך ביצירותיו.
הוא נודע גם כמי שהשתמט משיעורי חובה פוליטיים בקונסרבטוריון והושעה פעמיים בשנתו הראשונה.
כל חייו התרחק מן הפוליטיקה של ברית המועצות ומימיו לא היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
ריכטר פגש את הסופרן נינה דורליאק בשנת 1945. כעבור זמן קצר ליוה אותה בפסנתר בתוכנית שכללה שירים מאת רימסקי-קורסקוב ופרוקופייב.
"הייתה זו הפגישה הראשונה בקשר שיימשך לכל אורך חייהם.
ריכטר ודורליאק לא נישאו מעולם באופן רשמי, אבל היו חברים ובני-זוג קבועים.
היא הייתה הגורם המאזן, המעשי לטבעו האימפולסיבי.
היא זו שמתחה לו את השעון, הזכירה לו פגישות שקבע וניהלה את התחייבויותיו המקצועיות" (גפן 1999).
בשנת 1949 זכה ריכטר בפרס סטלין, שהוביל למסעות קונצרטים ברחבי רוסיה, מזרח אירופה וסין.
הקונצרט הראשון של ריכטר מחוץ לברית המועצות היה בצ'כוסלובקיה ב-1950. ב-1952 הוזמן ריכטר לשחק בתפקיד פרנץ ליסט בהפקה חוזרת של סרט תיעודי מ-1946 על חיי גלינקה.
בתפקיד הראשי שיחק בוריס סמירנוב.
ב-1953 הצטווה ריכטר לנגן בהלוויית סטלין.
בהתרסה נגד ההוראה לנגן יצירה קצרה ונכאת רוח, בחר ריכטר לנגן את הפרלוד ופוגה במי מינור, בעלי האופי המיסטי, מתוך הפסנתר המושווה של באך.
ריכטר סירב להפסיק את הנגינה, על אף הפרעות והצקות חוזרות ונשנות, ובסופו של דבר, כך אומרים, גררו אותו חיילים מעל הבמה, אבל רק אחרי שגמר לנגן.
בשנת 1960 העז שוב פנים כנגד השלטונות כאשר ניגן בהלווייתו של בוריס פסטרנק.
שמו של ריכטר הגיע למערב באמצעות הקלטותיו.
הקונצרטים הראשונים שלו במערב התקיימו במאי 1960, כאשר קיבל היתר לנגן בפינלנד.
באותה שנה הותר לו סוף סוף להופיע בארצות הברית.
הופעתו הראשונה שם הייתה בשיקגו ב-15 באוקטובר 1960, בנגינת הקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס, עם התזמורת הסימפונית של שיקגו בניצוח אריך ליינסדורף, והתקבלה בתשואות ובביקורות חיוביות.
שיאו של מסע הקונצרטים של ריכטר בארצות הברית ב-1960
על הופעותיו של ריכטר באמריקה העיבו מחאות אנטי-סובייטיות, והוא הודיע שלא ישוב להופיע שם.