tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמלכה, הייתה אולריקה אלאונורה מעורבת מעט מאוד בחיים הפוליטיים, ודמותה של חמותה הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ הטילה עליה צל כבד.
במהלך התהליך לביטולם של תוארי האצולה, ניסתה אולריקה אלאונורה לדבר בשמם של אלה שרכושם הופקע על ידי הכתר, אך המלך אמר לה שהסיבה שהוא נשא אותה לאישה היא לא רצונו לשמוע את עצותיה הפוליטיות.
תחת זאת, היא סייעה לאלה שרכושם הופקע על ידי מתן פיצוי כספי בסתר מתקציבה האישי.
אף על פי כן, אמונו האישי של קרל בה גבר בה עם הזמן, ובשנת 1690 נקב קרל בשמה כעוצרת לעתיד, במקרה שבנו יירש את כסאו לפני הגיעו לגיל הבגרות, אך לבסוף מתה אולריקה אלאונורה ארבע שנים לפני קרל.
בעת מותה היא תמכה כספית בכ-17,000 אנשים, ונאמר שעל ערש דווי התוודה קרל באוזני אמו, שמאז מותה של אולריקה אלאונורה הוא לא היה מאושר כלל.
אולריקה אולאונורה האם הייתה אישה חולנית והריונותיה הרבים שברו אותה בסופו של דבר.
בשנת 1693, התדרדר מצב בריאותה, וקרל הקדיש סוף סוף את זמנו לטיפול בה.
ב-26 ביולי אותה שנה מתה אולריקה אלאונורה בארמון קרלברג, סולנה, ומותה השפיע קשות על קרל, והוא מעולם לא התאושש מכך.
ב-6 במאי 1680 התחתנה אולריקה אלאונורה עם קרל האחד עשר, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
הדוויג סופיה משוודיה (1681–1708), התחתנה עם פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ
אולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה (1688–1741), התחתנה עם פרדריק הראשון, מלך שוודיה
אולריך גראוארט , היה גנרל-אוברסט בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר נהרג במלחמת העולם השנייה, לאחר שהופל עם מטוסו.
גראוארט נולד בברלין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית ב-6 במרץ 1889. בשנת 1910 התגייס גראוארט לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-2 (פומרניה ה-1).
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת גראוארט כקצין מטה בחטיבת הארטילריה ה-2, ובשנת 1915 הוכשר כקצין טיווח ארטילריה מהאוויר.
על פעולותיו במלחמה קיבל גראוארט את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף גראוארט לפרייקור ולאחר מכן לרייכסווהר, שם מילא תפקידי פיקוד ומטה.
לאחר הקמת הלופטוואפה שנת 1935, מונה גראוארט לראש מטה משרד התעופה, וב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1937 מונה גראוארט למפקד פיקוד האוויר הגבוה ה-2, שהפך מאוחר יותר לקורפוס האוויר ה-1, וב-20 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך הפלישה לפולין השתתף גראוארט עם יחידתו במערכה, וב-1 באוקטובר 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל האוויר.
במהלך המערכה על צרפת שוב השתתף גראוארט עם יחידתו, ואף קיבל ב-9 במאי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-19 ביולי אותה שנה הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-15 במאי 1941 יצא גראוארט לטיסת סיור לאורך תעלת למאנש במטוס יונקרס Ju 52, ובמהלך הטיסה הופל באזור סן-אומר על ידי טייס פולני מטייסת הקרב ה-303 (הפולנית) ונהרג.
קונרד אולריך זיגמונד וילה היה איש צבא שווייצרי, אשר שימש כמפקד צבא שווייץ במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היה אחד מארבעת האנשים היחידים בהיסטוריה שקיבלו דרגת גנרל בצבא שווייץ.
וילה נולד בהמבורג שהייתה אז עיר חופשית, ב-5 באפריל 1848, להורים שווייצרים ממוצא גרמני.
הוא התחנך בציריך, ולמד משפטים באוניברסיטת ציריך.
ב-1867 התגייס לצבא שווייץ, ושרת בכוחות הארטילריה.
הוא נשא חן בעיניו של מפקד כוחות הארטילריה הפדרלי הנס הרצוג, ותודות לכך התקדם במהירות.
הוא החל לפרסם מאמרים בכתבי עת צבאיים אשר בהם טען שצבא שווייץ זקוק לרפורמה מיידית בתחום החינוך.
הוא הועבר לחיל החינוך, וביצע רפורמה מקיפה בחיל הפרשים השווייצרי.
הוא טען שיש להפוך את הצבא השווייצרי שהיה עד אז צבא מיליציוני בעיקרו, לצבא מודרני המבוסס על המודל הפרוסי.
ב-1885 הוא הועלה לדרגת אוברסט, והתגלע סכסוך חריף בינו לבין המפקד העליון של הפרשים אוברסט גוטליב זנדר.
הסכסוך הסתיים כאשר זנדר פרש מהצבא ב-1891. עם זאת, ב-1896 אילצו התככים הפוליטיים גם את וילה להתפטר מתפקידיו בחיל החינוך.
הוא הועבר ללמד היסטוריה צבאית, ארגון צבאי, טקטיקות וחינוך צבאי במחלקה למדעי הצבא של המכון השווייצרי הפדרלי לטכנולוגיה בציריך.
ב-1900 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-6, וב-1901 מונה לעורך הראשי של העיתון אלגמיינה שווייצריש מיליטר-זייטונג.
בתפקידו כמפקד הדיוויזיה ה-6 הוא התבלט בעיקר בשל המשמעת הרבה שהפגינו אנשיו, ובשל התרגילים רחבי ההיקף שערך.
הרפורמה הצבאית שהועברה בשווייץ ב-1907 הושפעה מאוד ממאמריו.
ב-1912 הוא הוביל את התמרונים הצבאיים שנערכו לכבוד ביקורו של וילהלם השני, קיסר גרמניה בשווייץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה שווייץ מוקפת במדינות לוחמות.
הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית מחד, וצרפת וממלכת איטליה מאידך.
בשל כך, התגבר החשש שהמלחמה תזלוג לשווייץ.
ב-3 באוגוסט 1914 וילה מונה כמפקד העליון של הצבא, ובמסגרת זו הוא הועלה לדרגת גנרל.
דרגה זו מוענקת בשווייץ רק בעתות משבר, והיא מבוטלת כאשר המשבר מסתיים.
בעתות שלום הדרגה הגבוהה ביותר בצבא שווייץ היא "מפקד קורפוס".
בחירתו לתפקיד הייתה שנויה במחלוקת, כיוון שהוא נודע כגרמנופיל מושבע, ולא היה אהוד בקרב דוברי הצרפתית והאיטלקית במדינה.
ב-20 ביולי 1915 הוא עורר סערה כאשר הציע להצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז.
ב-1916 שני אוברסטים גרמנים בצבא שווייץ יירטו הודעות מוצפנות רוסיות, והעבירו אותן לגרמנים והאוסטרים.
כאשר התפרסם הדבר, הורה וילה להעניק לאוברסטים 20 ימי מעצר.
בנוסף על כך, היה על וילה להתגבר גם על בעיות נוספות שצצו בעקבות המלחמה, כמו מהומות קומוניסטיות שפרצו בשווייץ בהשראת , והשפעת הספרדית שפגעה גם בשווייץ.
לאחר סיום המלחמה המשיך לשרת בצבא עד מותו ב-31 בינואר 1925 בגיל 76. הוא היה נשוי לרוזנת קלרה פון ביסמרק (1851-1946).
היא ילדה לו שתי בנות ושלושה בנים.
בנו הבכור, אשר נקרא אף הוא אולריך, התגייס גם כן לצבא והגיע לדרגת מפקד קורפוס.
כמו אביו, הוא נודע בדעותיו הגרמנופיליות, ושמר עליהן אף בשנות מלחמת העולם השנייה.
הדבר הביא אותו למתחים רבים עם הגנרל הפרו-צרפתי אנרי גיזאן.
נכדתו הייתה הסופרת המפורסמת אנמארי שוורזנבאך, ידידה של האחים אריקה וקלאוס מאן.
אולריך דרובניג היה חוקר גרמני בתחום מדע המשפט.
דרובניג למד לתואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת המבורג ותואר שני במשפט השוואתי מאוניברסיטת ניו יורק וקיבל את שני התארים ב-1959. ב-1963 החל ללמד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
בין השנים 1975–1997 התמנה לפרופסור באוניברסיטת המבורג ושימש כמנהל מכון פלאנק בהמבורג בין השנים 1979–1996. ערך את האנציקלופדיה הבינלאומית למשפט השוואתי.
אולריקה בייסיגל היא ביוכימאית ופרופסור גרמנייה.
בשנת 2011 הייתה לאישה הראשונה שמונתה לנשיאת אוניברסיטת גטינגן, ומחקריה בנושא שומני כבד ומחלת טרשת העורקים זכו בפרסים רבים .
אותות הכבוד שזכתה בהם כוללים בין היתר את פרס לייבניץ, מדליית רודולף ופרופסור של כבוד.
אולריקה בייסיגל נולדה במולהיים אן דר רוהר שבגרמניה.
לאחר שהשלימה את לימודיה לתואר ראשון בביולוגיה במינסטר ובמרבורג, וקיבלה תואר דוקטור לרפואה בביולוגיה אנושית בשנת 1979, היא עברה לדאלאס, טקסס (ארצות הברית).
את פוסט הדוקטורט שלה היא עשתה באוניברסיטת טקסס בתחום הגנטיקה המולקולרית יחד עם ג'וסף ל.
עם סיום לימודיה חזרה למרבורג, שם עבדה כעוזרת מחקר במשך שנתיים, ולאחר מכן החלה לעבוד במרכז הרפואי האוניברסיטאי בהמבורג כיועצת אקדמית בשנת 1984. כשש שנים לאחר מכן, (1990), קיבלה הביליטציה באוניברסיטה, אשר אפשרה לה להפוך לפרופסור, תואר אותו קיבלה שש שנים נוספות אחר כך.
מלבד היותה פרופסור באוניברסיטה, בשנת 2000 בייסיגל נבחרה לכהן כחברת מועצה בקרן המחקר הגרמנית.
לאחר שסיימה את כהונתה שם, כשנתיים אחר כך, נבחרה לחברה בוועדת הערכת הסנאט של איגוד לייבניץ, ובשנת 2005 מונתה גם ליו"ר ועדת נציב תלונות הציבור של קרן המחקר הגרמנית, שמטרתה לקבוע כללים לשיטות מדעיות טובות ולפקח על התנהלות מדעית פסולה.
בשנת 2006 הפכה לחברה ב (GCSH) ומאוחר יותר, נבחרה לתפקיד של יו"ר ועדת המחקר של GCSH (German Council of Science and Humanities) בשנת 2008. באותה שנה (2008) הוענקה לבייסיגל מדליית רודולף שנהיימר, שהיא הפרס הגבוה ביותר שניתן על הישגים בתחום מחקר טרשת העורקים, וזהו תואר מכובד וראוי לשבח.
שנה לאחר מכן הפכה לסנאטורית של איגוד לייבניץ ומונתה לנשיאת אוניברסיטת גטינגן.
היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד זההיא כיהנה בתפקיד עד לשנת 2019 כאשר הוחפה על ידי ריינהרד יאן.
במקביל היא הוסיפה לפעול כמנהלת המכון לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת המבורג (תפקיד אשר קיבלה בשנת 2011) ומונתה לתפקיד פרופסור מדרגה C4.
לאחר שסיימה את הלימודים באוניברסיטה, המשיכה בייסיגל להתמקצעות בלימודי ביולוגיה אנושית בפקולטה לרפואה, בשימת דגש על תחומי הביוכימיה, גנטיקה אנושית, ופיזיולוגיה.
עבודת הדוקטורט שלה, אותה החלה בשנת 1979, עסקה גם היא בתחום הביולוגיה האנושית.
לפני שעברה לטקסס, היא שימשה כעוזרת מחקר במכון לגנטיקה אנושית באוניברסיטת מרבורג, ובדאלאס עשתה את פוסט-הדוקטורט שלה בחוג לגנטיקה מולקולרית, במרכז מדע הבריאות.
לאחר כמה שנים נוספות של ייעוץ בנושאים הללו, בשנת 1990 קיבלה הביליטציה בתחום הביוכימיה, דבר אשר קידם אותה לעבר קבלת תואר פרופסור באוניברסיטת המבורג.
לאורך חיה האקדמיים פרסמה שני מאמרים בולטים;
מאמר זה עוסק במחקר שביצעה יחד עם שותפיה, בו מצאה כי פרובוקול (Probucol) מעכב לא רק את התקדמות המחלה הטרשתית, אלא גורם להרכב שונה של נגעים טרשתיים אצל ארנבות WHHL.
מאמר זה עוסק באתיקת פרסום מאמרים ומידע מדעי, ומטרתו לחדד את החשיבות של התנהלות מקצועית והוגנת.
בין הפרסים שבהם זכתה אולריקה בייסיגל נמנים:
פרס היינץ מאיר-לייבניץ על עבודתה בנושא "פגמים בקולטן כגורם למחלה" (1983)
תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אומאו (1996)
מדליית רודולף שנהיימר מטעם האגודה הגרמנית לחקר טרשת עורקים (2008)
מדליית אובו אמיוס (Ubbo Emmius) (2014)
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אדינבורו (2015)
אולריק בראד אנמה-אלה הוא כדורגלן גבונזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אנז'ה ובנבחרת גבון.
אנמה-אלה, יליד סנס שבצרפת, גדל במחלקות הנוער של סנס ואוסר בצרפת, לפני שעבר לרד בול זלצבורג האוסטרית בשנת 2017. הוא הושאל למשך תקופה קצרה לליפרינג, ובשנת 2019 עבר לאמיין.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת המילואים של המועדון, וב-22 בספטמבר 2020 עבר למחלקת הנוער של ברייטון אנד הוב אלביון.
אנמה-אלה שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת.
ב-16 בנובמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גבון, בהפסד 1–2 לנבחרת מצרים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
הוא נכלל בסגל נבחרת גבון לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
אולריך קלאוס "ריקי" וֶגֶנֶר היה בריגדה גנרל גרמני אשר שימש כמפקד יחידת משמר הגבול מס' 9 של המשטרה הפדרלית של גרמניה.
התפרסם בעיקר כמי שפיקד על מבצע אש קסם.
וגנר נולד בייטרבוג שבברנדנבורג ב-22 באוגוסט 1929. בגיל 15 הוא גויס בכפייה ללופטוואפה ושירת בו בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
עם סיום המלחמה נכלא במחנה שבויים אמריקני, ושוחרר כעבור זמן קצר.
לאחר המלחמה הפכה ברנדנבורג, מדינתו של וגנר, לחלק מגרמניה המזרחית הקומוניסטית.
בתחילת שנות ה-50, וגנר נעצר ונכלא לשנה בעוון הפצה של עלונים נגד המשטר.
ב-1952 הוא נמלט לגרמניה המערבית והתגייס לבונדסוור.
ב-1972 וגנר שימש כמשקיף מטעם שר הפנים הנס-דיטריך גנשר במהלך הניסיון הכושל לחילוץ בני הערובה הישראליים שנחטפו במינכן.
בעקבות האירוע, הוטל על וגנר להיות חלק מצוות מיוחד שיקים יחידה חדשה ללוחמה בטרור.
כמודל להקמת היחידה שימשו שירות האוויר המיוחד של בריטניה וסיירת מטכ"ל הישראלית.
אי לכך, וגנר נשלח לשרת במשך תקופה בשתי היחידות.
לטענתו, הוא אף לחם יחד עם סיירת מטכ"ל במבצע אנטבה.
ב-1973 הוקמה יחידת משמר הגבול מס' 9 של המשטרה הפדרלית של גרמניה (GSG-9).
ב-1977 הוצבה היחידה למבחן בעקבות חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה.
החוטפים הטיסו את המטוס למוגדישו שבסומליה ודרשו מממשלת גרמניה לשחרר את חברי סיעת הצבא האדום הכלואים.
בלילה שבין 17 ל-18 באוקטובר פשטו חיילי היחידה בפיקודו של וגנר על המטוס החטוף והצליחו לשחרר את בני הערובה.
על פעולה זו, זכה וגנר בצלב ההצטיינות הפדרלי בדרגת מפקד.
ב-1979 עזב וגנר את GSG-9. מאז, הוא נשלח מספר פעמים למדינות זרות במטרה לסייע בהקמת יחידות ללוחמה בטרור.
ב-1988 הוא עזב את הצבא בדרגת בריגדה גנרל.
הוא נפטר בווינדהאגן ב-28 בדצמבר 2017.
אולריך, דוכס וירטמברג ירש את קרובו אברהרד השני כדוכס וירטמברג ב-1498. אישיותו ההפכפכה שנודעה לשמצה, הביאה לכך שכונה על ידי היסטוריונים "הנרי השמיני השוואבי".
אולריך נולד ב-8 בפברואר 1487 להיינריך, רוזן וירטמברג ולאליזבת מצווייבריקן-ביטש.
אמו מתה בלידתו, ואילו אביו שככל הנראה לקה בנפשו כתוצאה ממאסרו בן שלוש שנים על ידי הדוכס שארל הנועז מבורגון, גורש לטירת הוהנוראך במחוז אוראך, והאפוטרופוס היחיד שלו מת כשהיה בן תשע.
הוא שירת את המלך הגרמני, מקסימיליאן הראשון, במלחמת הירושה לדוכסות בוואריה-לנדסהוט ב-1504, וקיבל תוספות של שטחים לווירטמברג כפרס; הוא ליווה את מקסימיליאן במסעו הלא גמור לרומא ב-1508; והוא צעד עם הצבא הקיסרי לתוך צרפת ב-1513. אולם בווירטמברג עצמה איבד אולריך פופולריות.
הפזרנות שלו הביאה להצטברות של חובות, ונתיניו התרעמו משיטות גביית הכספים שלו.
בשנת 1514 פרץ מרד בשם "קונרד המסכן", אשר דוכא רק לאחר שאולריך עשה ויתורים חשובים לאחוזות בתמורה לסיוע כספי.
יתר על כן, יחסי הדוכס עם הליגה השוואבית היו גרועים מאוד.
בשנת 1511 נישא אולריך לסבינה מבוואריה, בתו של אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ואחייניתו של הקיסר מקסימיליאן.
הנישואים היו אומללים מאוד, ואולריך גילה חיבה לאשתו של אביר בשם הנס פון האטן, קרובו של אולריך פון האטן, והרג את הנס בשנת 1515 במהלך מריבה.
חבריו של הוטן הצטרפו כעת לשאר המרכיבים של חוסר שביעות רצון.
סבינה, שנמלטה מבעלה, זכתה לתמיכת הקיסר ושל אחיה וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, ואולריך הוחרם פעמיים באיסור הקיסרי.
לאחר מותו של מקסימיליאן בינואר 1519 הליגה השוואבית התערבה במאבק, ואולריך גורש מווירטמברג, שנמכרה לאחר מכן על ידי הליגה לקיסר קרל החמישי.
אולריך עבר זמן מה בשווייץ, בצרפת ובגרמניה, כשהוא משרת תחת פרנציסקוס הראשון מלך צרפת, אבל הוא מעולם לא איבד את האפשרות לחזור ולשלוט על וירטמברג.
ההזדמנות שלו הגיעה עם פרוץ מלחמת האיכרים הגרמנית.
אולריך התחזה לידיד המסדרים הנמוכים וחתם בעצמו "אולריך האיכר", נשכחו הדיכויים הקודמים וחזרתו הייתה צפויה בשמחה.
הוא אסף אנשים וכסף, בעיקר בצרפת ובשווייץ, פלש לווירטמברג בפברואר 1525, אך השווייצרים בשירותו נקראו מחדש בשל תבוסתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת בפאביה; האיכרים לא הצליחו לתת לו תמיכה רצינית, ובתוך כמה שבועות הוא שוב נאלץ להימלט.
במהלך גלותו יצר אולריך ידידות עם פיליפ הראשון, רוזן הסן; והשיקום שלו, שבוצע על ידי פיליפ, הוא אירוע בעל חשיבות מסוימת בהיסטוריה הפוליטית של הרפורמציה.
ב-1526 הכריז פיליפ שהוא להוט להחזיר את הדוכס הגולה, ובערך באותו זמן פרנסואה הראשון וצווינגלי הודיעו על נכונותם לסייע בהתקפה כללית על ההבסבורגים.
אולם קשיים רבים חסמו את הדרך, ורק ב-1534 היה פיליפ מוכן להכות.
בינואר של אותה שנה פרנסואה הראשון הבטיח סיוע; הליגה השוואבית פוזרה זה עתה; ולאחר שהוצאו מניפסט על ידי אולריך ופיליפ המצדיק את ההתחייבות המוצעת, פלשו הכוחות לווירטמברג באפריל 1534. קרל החמישי ואחיו, המלך הגרמני, פרדיננד הראשון, יכלו לשלוח אך מעט סיוע לסגנים שלהם, וב-13 במאי הובסו חיילי ההבסבורגים לחלוטין בלאופן.
תוך שבועות ספורים חודש שלטונו של אולריך, וביוני 1534 ניהל משא ומתן בקאדן על הסכם שבו הוכר כדוכס על ידי פרדיננד, אך אמור היה להחזיק את וירטמברג בשלטון אוסטרי.
לאחר היסוס מסוים נכנע אולריך לשידוליו של פיליפ וחתם על ההסכם בפברואר 1535.
עוד ב-1523 המיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית, ועתה מששב לשלטון לחץ על הוראת הדוקטרינות המתוקנות של לותר וצווינגלי.
כנסיות ומנזרים רבים נהרסו, ותפיסות נרחבות של רכוש הכנסייה היוו תוספת מבורכת לאוצר העני שלו (מעשה זה היה בדיוק במקביל לפירוק המנזרים הדומה שביצע הנרי השמיני, מלך אנגליה).
אולם המיסוי היה כה כבד עד שהוא איבד עד מהרה את הפופולריות הזמנית שלו.
באפריל 1536 הוא הצטרף לברית שמלקלדן, אם כי לא הסכים לחלק מהמזימות של פיליפ מהסן לתקיפת קרל החמישי.
ב-1546 לחמו חייליו נגד הקיסר במהלך מלחמת הליגה של שמלקלדן, אך עם תוצאות הרות אסון עבור וירטמברג.
הדוכסות נדרסה במהירות, והדוכס נאלץ להסכים להסכם היילברון בינואר 1547. על ידי הסכם זה קרל, תוך התעלמות מרצונו של פרדיננד להדיח שוב את אולריך, אפשר לו לשמור על הדוכסות שלו, אך קבע כי עליו לשלם סכום כסף גדול, לוותר על מבצרים מסוימים ולהופיע כמתחנן בפני הקיסר באולם.
לאחר שנמסר בכפייה למערכת הביניים שהוצאה מאאוגסבורג במאי 1548, נפטר אולריך ב-6 בנובמבר 1550 בטיבינגן, שם נקבר, ובנו כריסטוף עלה לשלטון במקומו.
חייו של אורליך היוו השראה לרומן בשם שכתב ב-1826 הסופר הגרמני וילהלם הוף .
אולריך הראשון, רוזן וירטמברג (1226 – 25 בפברואר 1265), הידוע גם בשם אולריך המייסד, היה רוזן וירטמברג בערך משנת 1241 עד 1265.
הקשר של אולריך לקודמיו אינו ודאי.
ההיסטוריון הנסמרטין דקר האוף תייג את אולריך כבן של הרמן מווירטמברג ואירמנגרד מאולטן.
הרמן, שמעט מאוד ידוע עליו, הוא כנראה בנו של הרטמן, רוזן וירטמברג.
מאידך, יש הטוענים כי הוא היה בנו של לודוויג השלישי, רוזן וירטמברג.
מאמינים שאולריך היה בן דודו של הרטמן השני, רוזן גרונינגן, ויש לו קשר אבהי עם אלברט הרביעי, רוזן דילינגן.
מנישואיו למכטהילד מבאדן, בתו של הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן, היו לו שתי בנות ובן, שירש אותו בתור אולריך השני.
מנישואיו השניים עם אגנס משלזיה-ליגניץ נולד לו בן נוסף, אברהרד הראשון, ואולי בת נוספת.
לוויכוח בין הקיסר פרידריך השני לבין האפיפיורים גרגוריוס התשיעי ואינוקנטיוס הרביעי היו השפעות על התנאים בדוכסות שוואביה, שווירטמברג הייתה חלק ממנה.
לאחר הנידוי של פרידריך על ידי מועצת ליון, אולריך הצטרף נגד המלך הנרי ראספ ווילם מהולנד נגד בנו של פרידריך קונרד הרביעי.
בתמיכתו של אולריך הובס קונרד הרביעי.
אולריך השתמש במצב, כדי לפתח את כוחו בתוך שוואביה.
אולם לאחר מותו של קונרד הרביעי ב-1254, בנו קונרדין בן השנתיים הוכר כדוכס שוואביה.
האפוטרופוס של קונרדין, לודוויג השני, דוכס בוואריה, סיפח לשוואביה את השטחים שאולריך השיג בהבסת קונרד הרביעי.
אולריך נאלץ להתרכז בעמק נקאר האמצעי כבסיס לרוזנות וירטמברג.
נישואיו למכטהילד מבאדן אפשרו לו להשיג שליטה על האזור של מרקיזות באדן.
שטוטגרט, בירתה העתידית של וירטמברג, ניתנה לווירטמברג על ידי באדן כמתנת חתונה.
עם מכטהילד מבאדן, בתו של הרמן החמישי, מרקיז באדן-באדן
עם אגנס משלזיה-ליגניץ, בתו של בולסלב השני
אולריך היה בנם של אולריך הראשון ומכטהילד מבאדן.
הוא עלה לשלטון בשנת 1265, בגיל 11, ולכן, ככל הנראה, היה תחת הדרכתו של הרטמן השני, רוזן גרונינגן.
הוא מוזכר לראשונה במסמכים בסביבות 1270. לא ידוע אם אולריך היה נשוי.
אחיו למחצה אברהרד הראשון ירש אותו.
בשנת 1316 או 1320 שרידיו הועברו ל- Stiftskirche בשטוטגרט.
אולריך החמישי, רוזן וירטמברג המכונה "der Vielgeliebte" (האהוב ביותר) (1413 – 1 בספטמבר 1480), רוזן וירטמברג.
אולריך נולד ב-1413, והיה בנם הצעיר של אברהרד הרביעי, רוזן וירטמברג והנרייטה מממפלגארד.
לאחר מותו המוקדם של אביו, אמו, יחד עם המועצה של וירטמברג, לקחה על עצמה את האפוטרופסות על אולריך ואחיו הגדול לודוויג הראשון.
לודוויג הגיע לבגרות ב-1426 ולקח את השלטון בידיו, עד שאחיו אולריך ב-1433 התקבל לשלטון משותף.
לאחר כמה שנים של ממשלה משותפת אולריך התחתן עם מרגרט מקלווה והעביר את חלוקת הרוזנות.
החלוקה אושרה ב-23 באפריל 1441. אולריך קיבל את החלקים המזרחיים והצפוניים עם הבירה בשטוטגרט.
לודוויג קיבל את האזור המערבי והדרומי עם הבירה באוראך, כמו גם השטחים באלזס.
החלוקה שהוגבלה במקור לארבע שנים נעשתה קבועה ב-25 בינואר 1442 על ידי הסכם נירטינגן.
בשנת 1444 תמך אולריך בבית הבסבורג תחת המלך פרידריך השלישי במלחמת ציריך הישנה במאבק נגד הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
יחד עם בני בריתו שכללו את המארקגראף אלברכט אכילס מברנדנבורג, הארכיבישוף של מיינץ דיטריך שנק מארבאך וכן יאקוב, מרקיז באדן-באדן הם היוו את הליבה של ברית מרגנטהיימר שהתקדמה יותר ויותר נגד הערים הקיסריות.
מתחים אלו מצאו את שיאם בפיוד בין המרקיז אלברכט לעיירה הקיסרית נירנברג ב-1449. יריבו העיקרי של הרוזן אולריך תחת הערים הקיסריות הייתה אסלינגן, אשר הפחיתה את ההכנסה של רוזנות וירטמברג בכך שהעלתה את חובותיו בבירור.
עם זאת, אולריך לא הצליח לזכות ביתרון מכריע למרות ניצחונות מרובים נגד אסלינגן ועיירות קיסריות אחרות.
ב-1450 זכה אולריך, לאחר מות אחיו לודוויג הראשון, באפוטרופסות על אחייניו, הרוזנים העתידיים של וירטמברג-אוראך לודוויג השני ואברהרד החמישי.
עד מהרה זה הוביל למריבה עם פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שטען גם הוא לטענה לאפוטרופסות.
לודוויג השני כבר מת ב-1457. אחוזות אוראך עברו לידי הרוזן אברהרד החמישי ב-1459.
בשנת 1458 הרס אולריך את טירת וידרן.
זה הגביר את המתיחות בינו לבין פרידריך.
שני גושי ברית התפתחו באימפריה הגרמנית.
אולריך הצטרף לקבוצתם של פרידריך השלישי, שהוכתר לקיסר ב-1452, ושל המרקיז אלברכט אכילס מברנדנבורג.
מתנגדיהם העיקריים היו אחיו של הקיסר אלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה, פרידריך מפפאלץ ולואי התשיעי מבוואריה.
בשנת 1460 התרחשו המפגשים הצבאיים הראשונים בין שתי הקבוצות.
לאחר שביתת נשק קצרה, הכריז פרידריך השלישי פעם נוספת על מלחמה קיסרית נגד בוואריה בשנה שלאחר מכן.
יחד עם אלברכט אכילס, אולריך קיבל על עצמו את המנהיגות של הכוחות הקיסריים נגד בוואריה.
בפיוד הדיוצאני של מיינץ בשנים 1461 עד 1463, שפרץ זמן קצר לאחר מכן, הוא תמך בארכיבישוף אדולף השני מנסאו נגד קודמו המודח דיתר פון איסנבורג ופרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
לאחר עימותים, ב-30 ביוני 1462 התרחש קרב ליד סקנהיים, ואולריך ובני בריתו הובסו.
הם נלקחו בשבי על ידי כוחות פפאלץ.
רק ב-27 באפריל 1463 הצליח אולריך לחזור לשטוטגרט לאחר תשלום כופר.
בשנת 1473 חתמו אולריך ואברהרד החמישי על חוזה שהיה אמור להסדיר את הירושה המשותפת ולשאוף לאיחוד מחודש של שני חלקי רוזנות וירטמברג.
אולריך קיבל מאוחר יותר יחד עם אברהרד החמישי גם תמיכה נגד בנו, אברהרד השישי, שבאמצעותו ניכרה גם ההשפעה של אברהרד החמישי בחלק הרוזנות של שטוטגרט.
הוא היה נשוי שלוש פעמים: ראשית, הוא התחתן בשטוטגרט ב-29 בינואר 1441 עם מרגרט מקלווה, בתם של הדוכס אדולף הראשון, דוכס קלווה ומארי מבורגונדי.
לאחר מכן הוא התחתן בשטוטגרט ב-8 בפברואר 1445 עם אליזבת מבוואריה-לנדסהוט, בתם של היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה ומרגרטה מאוסטריה.
אולריך (בערך 1449 – נפטר צעיר)
אליזבת (23 בדצמבר 1450 – 6 באפריל 1501), התחתנה עם פרידריך השני, רוזן הנברג
לאחר מכן הוא התחתן בשטוטגרט ב-11 בנובמבר 1453 עם מרגריטה מסבויה, בתם של אמדאו השמיני, דוכס סבויה ומארי מבורגונדי, דוכסית סבויה.
מרגרטה (בערך 1454 – 21 באפריל 1470), התחתנה עם פיליפ הראשון, רוזן אפשטיין-קוניגשטיין
פיליפינה (בערך 1456 – 4 ביוני 1475), התחתנה עם יאקוב השני, רוזן הורן
הלנה (בערך 1460 – 19 בפברואר 1506), התחתנה עם קראפט השישי, רוזן הוהנלוהה-נוינשטיין
היו לו גם ילדים לא חוקיים רבים.
אולריך מלקה הוא כדורגלן מחוף השנהב בעמדת הבלם באל-באטיח.
מלקה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סואה.
בשנת הצטרף לאקנאס מהליגה הפינית השנייה.
ב-28 באפריל 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד קואטקאן טיאוואן פאלויליג'אט.
ב-21 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-14 באוגוסט 2018 חתם בהפועל תל אביב מליגת העל וכעבור כחודש הושאל להפועל בני לוד מהליגה הלאומית עד לסיום העונה.
בינואר חזר לליגה השנייה בפינלנד וחתם בקוקולאן פאלווייקוט.
במרץ חתם בבוטושאן מליגת העל הרומנית עד לסיום העונה.
בקיץ הצטרף לקלוז' והושאל כעבור חודשיים לוולנטר.
בסיום העונה חתם לשלוש שנים במועדון.
בקיץ מלקה חתם באל-באטיח מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
קרל ארנסט אולריך דה מזייר היה גנרל גרמני אשר שירת בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה התגייס לבונדסוור ושימש כמפקח הכללי שלו (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1966–1972.
מזייר נולד בשטאדה ב-24 בפברואר 1912. משפחת דה מזייר היא משפחה ותיקה ממוצא הוגנוטי שנמלטה מצרפת במאה ה-17. הוא למד בגימנסיה בהנובר וב-1930 התגייס לרייכסווהר.
בין 1931–1933 הוא למד בבית הספר לחי"ר בדרזדן.
הוא סיים את לימודיו בדרגת לויטננט ומונה למפקד מחלקה וקצין מודיעין ברגימנט הרגלים ה-5. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא השתתף במערכה בפולין ועוטר בצלב הברזל מדרגה שנייה.
ב-1940 הוא נשלח לאקדמיית המלחמה בדרזדן, וסיים קורס מטכ"ל מקוצר.
לאחר מכן הוצב במטה קבוצת ארמיות C.
בינואר 1941 הוא מונה לממונה על האספקה בדיוויזיה ה-18, והשתתף עמה במצור על לנינגרד.
בינואר 1942 הוא הוצא מהחזית המזרחית ונשלח למפקדה העליונה של הוורמאכט (OKH).
בפברואר 1943 הוא הוחזר לחזית המזרחית ומונה לראש מטה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10. הוא השתתף בקרב קורסק, ובעקבותיו הוענק לו צלב הברזל מדרגה ראשונה.
בפברואר 1945 הוא חזר לברלין ומונה לראש מחלקת המבצעים של הוורמאכט.
בעקבות כניעת גרמניה הנאצית, הוא הוטס לחצי האי קורלנד כדי למסור את פקודת הכניעה לקבוצת ארמיות קורלנד.
לאחר מכן חזר לגרמניה ונותר נאמן לממשלת פלנסבורג.
ב-23 במאי הוא נלקח בשבי הצבא הבריטי יחד עם שאר חברי הממשלה.
ב-1946 הוא שוחרר מהשבי, ועבד כמוכר בחנות ספרים.
בסוף שנת 1950 הוא קיבל בקשה לעבוד במשרד בלנק (קודמו של משרד ההגנה הפדרלי).
במסגרת תפקיד זה, הוא הצטרף למשלחת הגרמנית שיצאה לפריז במטרה לנסח את האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית.
השיחות נועדו, בין היתר, להקים צבא אירופי משותף.
עם זאת, חברי המשלחת הגרמנית, בעידודו של מזייר, התעקשו על כך שגרמניה תזכה לשוויון בתוך הצבא האירופי.
בעקבות דרישה זו, הצרפתים פוצצו את השיחות, והיוזמה להקמת צבא אירופי מאוחד נגנזה.
במאי 1955 הוקם הבונדסוור - הצבא הגרמני החדש.
מזייר היה בין 101 המתנדבים הראשונים שלו.
הוא קיבל דרגת אוברסט, ועמל לסייע בהקמתו מחדש של הצבא הגרמני, ובטיפוח הקשרים שבין הצבא הגרמני לצבאות אירופה האחרים.
ב-22 בדצמבר 1956 הוא הועלה לדרגת בריגדה-גנרל.
ב-1 בינואר 1958 הוא מונה למפקד קבוצת הקרב A1 (לימים בריגדת הפאנצר ה-2) שהייתה חלק מדיוויזיית הגרנדירים ה-1. ב-1 באפריל 1959 הוא מונה לסגן מפקד הדיוויזיה.
ב-1960 הוא מונה למפקד בית הספר למנהיגות של הבונדסוור, וב-1 באפריל 1962 הועבר לפקד על אקדמיית הבונדסוור בהמבורג.
ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-1 באוקטובר 1964 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקח הצבא - האחראי על זרוע היבשה של הבונדסוור.
בתקופת כהונתו בתפקיד הוא האיץ את פיתוח הטנק לאופרד 1, והצליח לשכנע את ההנהגה הפוליטית לרכוש מסוקים עבור הצבא.
ב-25 באוגוסט 1966 מונה מזייר למפקח הכללי של הבונדסוור (מקביל לרמטכ"ל) לאחר שהיינריך טרטנר התפטר מהתפקיד.
מזייר כיהן בתפקיד בתקופה קשה ומאתגרת במיוחד.
מהומות הסטודנטים היו בשיאן, ובעקבות מלחמת וייטנאם הגיע מספר סרבני המצפון לשיא של כל הזמנים.
בעקבות האביב של פראג, הועמד הבונדסוור בכוננות מלחמה.
ב-1969, לאחר שהלמוט שמידט הפך לשר ההגנה, העביר מזייר סדרת רפורמות מקיפות במערך הקצונה של הבונדסוור, שנועדו למשוך יותר חיילים להירשם למסלולי קצונה.
במקביל, משך שירות החובה בבונדסוור קוצר מ-18 חודשים ל-15.
לאחר פרישתו עמד בראש ועדת ההיסטוריה של הבונדסוור עד 1994. הוא נפטר בבון ב-26 באוגוסט 2006.
אולר קפיצי הוא אולר עם להב המאוחסן רוב הזמן בתוך הידית, ואשר אותו ניתן לשלוף בקלות ובמהירות החוצה באופן אוטומטית על ידי לחיצה על כפתור או מתג על הידית של האולר אשר מוציא את הלהב החוצה באופן מיידי באמצעות קפיץ, כאשר לאחר מכן הלהב ננעל במצב הפתוח.
האולר הקפיצי מכיל גם מנגנון המאפשר להכניס אותו חזרה לתוך הידית ולנעול אותו במקומו בתוך הידית.
האולר הקפיצי הומצא במהלך אמצע
המעמד החוקי של האולר הקפיצי משתנה ממקום למקום ברחבי העולם.
בחלק גדול מהמדינות כיום יש תקנות מחמירות לגבי החזקה, מכירה או נשיאה של אולר קפיצי.
בעקבות התקנות המחמירות עם השנים חלה ירידה ניכרת בפופולריות של הפריט.
בשנת 1958 נחקק בארצות הברית חוק האולר הקפיצי (The Switchblade Knife Act) אשר מסדיר כל התקנות הנוגעות לייצור, הייבוא, ההפצה, ההובלה והמכירה של אולר קפיצי בארצות הברית.
וארבע מדינות נוספות בארצות הברית (דלאוור, הוואי, ניו מקסיקו, וושינגטון) אוסרות מכירה, רכישה, בעלות או נשיאה של אולר קפיצי.
החוקים משתנים בכל אחת מיתר מדינות ארצות הברית.
אוּלְרִיק סַאלְטְנֶס (בנורווגית: Ulrik Saltnes; נולד ב-10 בנובמבר 1992) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר בבודה/גלימט מליגת העל הנורווגית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בברונוייסונד ב-2010 בליגה הנורווגית השלישית.
ב-2011 הצטרף לבודה/גלימט ששיחקה אז בליגת המשנה הנורווגית.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך ב-15 באפריל 2012 מול אלטא בליגת המשנה הנורווגית.
ב-22 ביולי 2021 הבקיע את שערו האירופי הראשון בניצחון 3–0 על ואלור במוקדמות הקונפרנס ליג.
ב-10 באפריל 2025 כבש סאלטנס צמד בניצחון ההיסטורי 2–0 על לאציו ברבע גמר הליגה האירופית 2024/2025. ב-17 באפריל 2025 ניצחה בודה/גלימט את לאציו בדו-קרב פנדלים ועברה לשלב חצי הגמר, ובכך הפכה למועדון הנורווגי הראשון שמגיע לחצי גמר מפעל אירופי.
ב-1 במאי 2025 כבש שער נוסף נגד טוטנהאם הוטספר בהפסד 1–3 במשחק הראשון של חצי גמר הליגה האירופית.
אוּלְרִיךְ פוּגֶר "של השושן", המכונה "הזקן" , היה אחיו ושותפו העסקי של יאקוב פוגר, המכונה "יאקוב פוגר העשיר", ושל גאורג פוגר.
אולריך פוגר נולד ונפטר באאוגסבורג.
הוא היה בנו הבכור של יאקוב פוגר "הזקן", ואימו .
מלבד יאקוב "העשיר" וגאורג, היו לו ארבעה אחים נוספים, אך הם מתו בגיל צעיר: אנדראס (אין לטעות בינו לבין אנדראס פוגר "של האייל"), יוהאן (שכונה האנס; אין לטעות בינו לבין אחיינו של אולריך, האנס פוגר) שנפטר במהלך נסיעת עסקים בוונציה, מרקוס שנפטר ברומא ופטר שנפטר בנירנברג.
באופן רשמי, עמד אולריך בראש החברה מאז מות אביו ב-1469 ועד למותו שלו.
בפועל, אימו ניהלה תחילה את העסק המשפחתי, אך העבירה לבניה סכומים גדלים והולכים עם הגיעם לבגרות, אותם הם הגדילו עוד יותר.
כמו כן, ניהול המשא ומתן והנסיעות היו באחריות הבנים.
רק עם מותה של ברברה ב-1497 קיבלו הבנים גישה מלאה לכל ההון.
עם זאת, אולריך לא הגיע לרמת הכישורים הכלכליים של אחיו הצעיר ביותר, והוא חסה בצילו.
בשנת 1510 מת אולריך פוגר כתוצאה מניתוח להסרת אבנים בכליות.
הוא נקבר בקריפטה שמתחת לרצפת .
אולריך פוגר נישא בשנת 1479 לוורוניקה לאוגינגר (Lauginger).
אולריך פוגר הצעיר (נולד ב-1490)
אוּם אֶל-פַחֶם (וגם אֻם אֶל-פַחְם) היא עיר ערבית-מוסלמית בנפת חדרה של מחוז חיפה בישראל.
היא הוכרזה כעיר בשנת 1985. העיר שוכנת בחלקה על רכס אמיר ומזרחית לכביש ואדי עארה.
העיר נמצאת ליד עין איבראהים (הממוקם מעבר לכביש של אום אל-פחם), ליד ערערה ומוצמוץ.
מקור שמו הנוכחי של היישוב בכמויות הרבות של הפחם שהופק בעיר במשך דורות ושימש, במקביל לחקלאות, כמקור ההכנסה העיקרי של התושבים.
השם בתרגום מערבית משמעותו "אם הפחם" או "מקור הפחם".
שם זה עלול כיום להתפרש בערבית באופן שלילי ("מקור השְחור"), ולכן מכנים אותה התושבים לפעמים "אום א-נוּר" (أمّ النّور – "מקור האור").
כפרים נוספים בשומרון נושאים שמות הקשורים בתעשיית הפחם, כגון פחמה (פחם), דיר אל-חטב ובאקה אל-חטב (חַטַבּ – בולי עץ להסקה).
אום אל פחם חולשת על ואדי עארה.
היא שוכנת על רכס הררי, ששיאו בהר אלכסנדר.
רוב הכפרים הסמוכים הם כפרים ערביים–מוסלמיים.
אום אל-פחם היא עיר גדולה ביחס לכפרים שסביבה, וכוללת מרכזים מסחריים רבים.
העיר שוכנת סמוך לגדר ההפרדה, דרומית-מערבית לעפולה וצפונית-מזרחית לכפר ערערה.
אום אל-פחם יושבת בחלקה על רכס אמיר (שהוא שלוחה של הכרמל), וכמה רכסי הרים מקיפים את העיר.
פסגתו של רכס אמיר הוא הר אלכסנדר, הגבוה ביותר באזור, בגובה של עד 527 מעל פני הים.
מיקומה הגבוה מקנה לעיר חשיבות אסטרטגית מיוחדת – היא משקיפה על עמק יזרעאל, עפולה, הרי שכם, הכרמל (אוניברסיטת חיפה, דאלית אל-כרמל, עספיא), חדרה, בנימינה, זכרון יעקב, ואפילו חוף קיסריה, שלו השפעה ותפקיד ראשי בתמיכה הצבאית ההיסטורית לאזור.
העיר מתאפיינת בשפע של מעיינות מים הפזורים בשטחה.
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באום אל-פחם והסביבה מערות ומבנים המעידים על יישוב קדום בן כ-5,000 שנה, החל מן התקופה הכנענית.
כמו כן נמצאו כמה קברים מאותה תקופה בשכונת חִ'רְבֶּת אל-גַטְסֶה ועֵין א-שַעְרַה.
ליד ח'רבת עין-זייתונה נמצאו עקבות של חאן קדום ומטבעות ערביים מתקופת בית אומיה.
ביישוב קיימים גם שרידים של מספר טחנות מים עתיקות, וכן בית תפילה מוסלמי וקברו של שייח' איסכנדר בהר אלכסנדר.
על-פי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, הקאדי בכפר סיפר להם ששייח' איסכנדר היה מלכם של בני ישראל, אך אחרים סברו כי שייח' איסכנדר הוא אלכסנדר הגדול.
אום אל-פחם נכבשה בידי בלדווין הרביעי, מלך ירושלים, בסוף המאה ה-12. הוא קרא למקום "בודוראנה", על שם אחת מנסיכות הממלכה.
שם זה נשמר עד היום ככינוי לשכונת עין-ג'ראר בעיר.
בשנת 1265 נכבש הכפר על ידי הסולטן ביברס, והוא מוזכר בכתבי ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי במסמך חלוקת הרכוש בין ביברס לבין סגנו, הנסיך .
תושביו התפרנסו מהפקת פחמי עץ מעצי החורש בסביבה, ומכאן שם הכפר.
על פי אל-מקריזי, שטח הכפר השתרע עד לחוף קיסריה.
בשנת 1596 התגוררו בכפר 24 משפחות.
במהלך המאה ה-17 ניהל השליט הדרוזי פח'ר א-דין השני מספר קרבות נגד האימפריה העות'מאנית סביב העיר, עד שהובס בשנת 1633 בקרב ליד חאצביא.
הוא הוצא להורג יחד עם בני משפחתו באיסטנבול בשנת 1635.
בשנים 1836 ו-1852 ביקר בכפר חוקר המקרא האמריקאי אדוארד רובינסון במהלך ביקורו בארץ ישראל, ודיווח כי מתגוררות בו כ-30 משפחות נוצריות.
ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1870 וכתב כי מתגוררים בו ובסביבותיו כ-1800 תושבים והוא מוקף בגני נוי.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883 נכתב כי בכפר מתגוררים כ-500 תושבים, בהם כ-80 נוצרים.
לפי עדויות של אישים, כיעקב ספיר ויואל משה סלומון, במהלך המאה ה-19 היה הכפר מקור לגידול אתרוגים שהיו ידועים בטיבם.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 חיו כמה משפחות נוצריות בעיר, המפורסמת בהן היא משפחת חדאד.
המרד הערבי הגדול פגע בכלכלת אום אל-פחם.
, ממנהיגי המרד ועוזרו של יוסוף אבו דורה, נולד באום אל-פחם, ומת בעיר בדצמבר 1939 במהלך חילופי אש נגד חיילים בריטים.
בתקופת המנדט נכלל הכפר בנפת ג'נין ולפי סקר הכפרים משנת 1945 התגוררו בו 5,490 תושבים ושטחו כלל 77,242 דונמים.
במלחמת העצמאות שלט בכפר הצבא העיראקי ואחר כך הלגיון הירדני.
ב-20 במאי 1949 הועבר הכפר במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, לשטח מדינת ישראל (יחד עם כפרים ערביים אחרים באזור המשולש).
חלק מתושבי הכפר עזבו אותו והקימו את כפר טייבה בנפת ג'נין.
תושבי הכפר קיבלו אזרחות ישראלית, אך היו נתונים לממשל צבאי עד שנת 1966. המושל הצבאי הראשון בכפר היה אפרים בן-נתן.
לאחר ביטול הממשל הצבאי הפך הכפר ליישוב מרכזי באזור "המשולש".
באותה תקופה לעיר התווסף היישוב אל מועלקה כשכונה.
בשנת 1960 הוכרז הכפר כמועצה מקומית, וצורף אל שטחה הכפר "עין איבראהים" (عين إبراهيم) המהווה כיום שכונה בעיר, הממוקמת מעבר לכביש 65.
בשנת 1985 הוכרז היישוב כעיר.
אום אל-פחם נחשבת למרכז של התנועה האסלאמית.
ראש העירייה הוא איש התנועה האסלאמית מאז 1989. לתנועה יש השפעה חברתית ותרבותית חזקה בקרב תושבי אום אל-פחם.
אום אל-פחם הייתה אחד המוקדים של אירועי אוקטובר 2000: הפגנות אלימות של תושבי העיר הביאו לחסימתו של כביש ואדי עארה.
ביום הראשון לאירועים נהרגו שניים מהמפגינים מירי של המשטרה, ולמחרת נהרג מפגין נוסף.
ועדת אור, שתפקידה היה לחקור את האירועים על כל היבטיהם, מתחה ביקורת קשה על שייח' ראאד סלאח, ראש הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית וראש עיריית אום אל-פחם בעת האירועים, וכן על אישי ציבור מחוץ לעיר ועל התנהלות המשטרה.
בשנת 2021 נחתם "הסכם גג" בין משרד האוצר לעיריית אום אל-פחם, שבמסגרתו ייבנו 5,300 יחידות דיור בעיר.
אום אל-פחם היא העיר הערבית השלישית בגודלה בישראל, אחרי רהט ונצרת.
יש בעיר ארבע חמולות גדולות (אגבאריה, ג'בארין, מחאג'נה, מחאמיד) שבכל אחת מהן משפחות רבות שלא בהכרח יש ביניהן קשר דם או קרבה.
מחאג'נה: אבו שַקרה, כילאני, טמיש, אבו רעד, בדיר, דעדוש, אבו גזאלה
מחאמיד: כיואן, מנאסרה, חמאמדֶה, כַּרם, ח'ד'ור
ג'בארין: סואלחה, חסיניה, ג'ואברה, ינסי
אגבאריה: בשיר, אבו סעאדֶה, מוסא, אבו סמרא, מסארווה, קרמטה, ח'ליפה, חביטי, חאג' דאוד
העיר אום אל-פחם נחשבת למרכז מסחרי לאזור ואדי עארה, עיר המושכת לקוחות מכל רחבי ישראל שקונים, בין היתר, רהיטים, דבר שהפך את העיר למקום המושך בעלי עסקים ומשקיעים.
העיר מהווה מרכז למתן שירותים ציבוריים למשולש הצפוני.
רוב כוח האדם שבעיר מתפרנס מעבודות פיזיות כמו בניין, מסעדנות ובתי מלון.
בעיר פועלת מאז 1996 "הגלריה לאמנות אום אל-פחם" שהקים האמן סעיד אבו שקרה.
בשנת 2007 העניקה העירייה מגרש שעליו מתוכנן לקום מוזיאון לאמנות ערבית בתכנון של אדריכל סנאן עבד אל-קאדר.
בעיר מופיעים שלושה עיתונים שבועיים: "אלפחמאוי", "אלמדינה" ו"אלמסאר".
יש בה גם תחנת טלוויזיה מקומית בשם "מיס אלרים".
באום אל-פחם פועלות מספר קבוצות כדורגל – עירוני סעיד, מכבי וביתר.
המוכרת שבהן הפועל אום אל-פחם, אשר התפרקה בשנת 2009 וקמה מחדש לאחר כשנתיים.
היא עלתה לראשונה לליגה הלאומית בשנת 2019 ונכון לשנת 2022 היא עוד משחקת שם.
קבוצה נוספת, מכבי אום אל-פחם, מתמודדת בליגה א' צפון.
על עיקר התחבורה הציבורית בעיר ובפרט על שני הקווים הפנימיים בעיר אחראית חברת קווים.
בנוסף חברת הנסיעות והתיירות נצרת מפעילה קווים לנצרת עילית ולנצרת וחברת סופרבוס מפעילה קווים לחיפה, עפולה, ועמק יזרעאל.
בנוסף לכך בכניסה לעיר עובר שירות חולף של חברת אגד שעוצר בכניסה אך לא נכנס לעיר עצמה.
תחבורה בין עירונית מרוכזת במסוף אום אל פחם שממוקם בכניסה לעיר.
במאה ה-19 גודלו במקום אתרוגים שהיו ידועים בטיבם.
כך למשל סיפר הרב יעקב הלוי ספיר שביקר שם ב-1853:
מוחמד מוסטפא חאג' דאוד, ??–??
אום אל-קוטוף (וגם אֻם אֶל-קֻטֻף) הוא כפר ערבי ישראלי ליד ואדי עארה, הנמצא בתחום המועצה האזורית מנשה החל משנת 1974. הכפר נקרא על שם עץ ממשפחת האלוניים, שאיכרי הכפר היו משתמשים בו לייצור כלי חקלאות.
בחפירות ארכאולוגיות בתחומי הכפר התגלה מקדש מהתקופה הפרסית.
כמו כן התגלו שלושה מבנים ששימשו כבתי ספר בתקופה הביזנטית.
בנוסף התגלו שרידים ארכאולוגיים מהתקופות הצלבנית והממלוכית.
הכפר הוקם על ידי בני משפחת כבהא כיישוב בת של ברטעה.
אוֹם (בהינדי: ॐ, מבוטא כAum או Om) (שמות נוספים: אומקרה (oṃkāra), אודגית'ה (Udgitha) ופראנווה (praṇava)) היא מנטרה מרכזית בדת ההינדית, המשמשת גם בדתות אחרות שמקורן בתת-היבשת ההודית, כגון בודהיזם, ג'ייניזם וסיקיזם.
על פי האמונה, שינון האום, המציין את המוחלט והאינסופי, מסיר מכשולים בהתפתחות הרוחנית של המאמין.
רוב המנטרות בהינדואיזם משתמשות בהברה "אום", או כוללות הברה זו בתחילתן, כאשר סיומת ההברה מוארכת.
על פי מזמור בריג ודה, עוד לפני שנוצר העולם, הברהמן חשב; מהמחשבה הזו נוצרה ויברציה שנשמעה כ"אום", כלומר אום הוא היצירה הראשונה שיצר הברהמן, וכאשר נוצר העולם, האום ליווה אותו.
לכן יש המפרשים את המילה אום בתור "הנני".
ניתוח מדוקדק של משמעות אום מופיע במנדוקיה אופנישד.
נדונים שלושת מצבי החוויה המסומנים על ידי הצלילים A, U, M והגורם הרביעי המסומן על ידי ההפסקה שבין הגיית הברות האום.
את הגורם הרביעי, הנקרא טוריה והקיים תמיד, ניתן לזהות ביתר קלות בשבריר הזמן שבין סיום הגיית הברת אום אחת לתחילת הגיית הברת אום נוספת.
זהו האטמן,התודעה ההומוגנית,הלא-דואלית, חסרת גבול ומגבלה, העד הבלתי משתנה לשלושת מצבי החוויה שמעניק להם את קיומם לכאורה.
בנוסף ניתן לראות את הסהר (צ'נדרה) שמצביע על תודעה חסרת מנוח ועל האדם המחפש ללא הפסקה; הנקודה שמעל הסהר נקראת "בינדו", והיא מסמלת את האלוהי, את "האני הגבוה" שהוא מצב התודעה אליו שואף כל מתרגל.
במדיטציה ניתן לבחור נושא לריכוז כמו הנשימה, הצליל אום או הצורה של אום, וכך להשקיט את הפטפוט הבלתי פוסק של המחשבות.
כאשר הן מופיעות, נותנים להן לחלוף מבלי להיאחז בהן או לגרש אותן בכוח.
אמירת או חשיבת ההברה אום נועדה לעזור לאדם להתרכז על מנת לרוקן את התודעה.
יש לשבת באופן רפוי להרפות גוף וחשיבה ולחזור על מנטרת האום על מנת לחוש את תחושת האינסוף.
אום א-זינאת היה כפר ערבי במורדות הדרומיים של הכרמל כ-20 קילומטר דרומית מזרחית לחיפה.
במהלך מלחמת העצמאות ננטש הכפר על ידי תושביו.
על פי יהודה זיו מקור שמו של הכפר "אום א-זינאת" (מקור היפהפיות) בא לו בעקבות המוניטין שיצאו לבנותיו.
באותו אופן כונתה דרך הגישה אל הכפר "דריב אל ערוס" (דרך החתנים).
בתקופת המרד הערבי הגדול התמקמה בכפר כנופייתו של יוסוף אבו דורה שפגעה קשות בכפרי הדרוזים בכרמל.
בשנת 1940 תואר הכפר על ידי מבקר יהודי:
על פי סקר הכפרים מ-1945 הוערכה אוכלוסיית הכפר 1,470 נפש וקרקעות הכפר השתרעו על 22,156 דונם, מהם 51 דונם בבעלות יהודית.
במהלך מלחמת העצמאות ננטש הכפר מתושביו.
ב-28 באפריל דיווח עיתון "דבר" על עזיבתם של תושבי הכפר בעקבות ניצחון אנשי ההגנה על הערבים בקרב על חיפה.
ב-15 במאי נכבשה אום-זינאת על ידי כוח מגדוד 14 של חטיבת גולני.
כיבוש הכפר אשר חלש על ואדי מילק הסיר את המכשול האחרון שהיה בו כדי לסכן תנועה חופשית של יהודים בוואדי.
אום א-רסאס (ערבית أم الرّصاص, תעתיק מדויק: אם אלרצאץ) הוא אתר ארכאולוגי בממלכת ירדן, השוכן מצפון לוואדי מוג'יב וכ-50 ק"מ מדרום לבירה עמאן.
באתר ממצאים מהמאה ה-3 ועד למאה ה-9 החל בתקופה הרומית, דרך התקופה הביזנטית וכלה בראשית התקופה המוסלמית.
חלקו המרכזי של האתר הוא המוצב הצבאי הרומי אשר נודע כ"קסטרום מפאה" (Kastrom Mefaa) או "קסטרון מפאה" (Kastron Mefaa).
המחנה הצבאי בנוי בצורת מרובע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 150 מטר.
מחוץ לשטח המחנה הרומי שוכנים השרידים המאוחרים יותר על תא שטח באורך של 300 מטר וברוחב של 200 מטר.
הממצא העיקרי באתר הוא כנסיית סטפנוס הקדוש, אחת מארבע כנסיות במקום.
בכנסייה פסיפסין המתוארכים לשנת 785, והמרכזי שבהם מתאר סצנות יום-יומיות כמו ציד, דיג, עיסוק בחקלאות.
שני פסיפסים אחרים הם מפות.
באחד מופיעות ערי ארץ ישראל ובהן ירושלים, שכם, קיסריה ועזה, ובאחר ערי עבר הירדן מידבא, עמאן (פילדלפיה), כרכ ומעאן.
סמוך לאתר המחנה הצבאי נמצאות חורבות כפר מהמאה ה-5 ובו חומות וארבע כנסיות נוספות.
כקילומטר וחצי מצפון לאתר נמצא מגדל הנישא לגובה של 15 מטר.
במגדל אין מדרגות אך בקומתו העליונה קבועים חלונות.
את פנים המגדל מעטרים צלבים והוא שימש כת נוצרית שדגלה בפרישה ובהתבודדות במגדלים כאלה.
בסביבתה של אום א-רסאס שרידים של עיבוד חקלאי הכוללים מאגרי מים, טרסות, תלות מים, סכרים ובארות.
שני בתי קברות קטנים שוכנים משני צדדיו של האתר - המזרחי הוא בית קברות בדואי עתיק, בעוד שהמערבי חדש יותר.
רובו של האתר טרם נחפר, אך הממצאים שנתגלו עד כה הביאו את אונסק"ו להכריז עליו בשנת 2004 כאתר מורשת עולמית.
אום אל-קיוין היא אחת משבע אמירויות המרכיבות את איחוד האמירויות הערביות במפרץ הפרסי.
בסביבת אום אל-קיוין נמצאו עדויות ארכאולוגיות עוד מהאלף ה-5 לפנה"ס והצביעו באופן חד משמעי על קשר עם מסופוטמיה.
באלף ה-3 לפנה"ס כבר התפתחה תעשיית קדרות מקומית.
בתקופת הברונזה התיישבו שבטי נוודים באזור.
שבטים אלו פיתחו תעשיית מתכת מקומית משגשגת.
בתקופה זו האקלים כנראה היה מעט יותר נוח, ובכך התפתחה גם חקלאות מקומית.
אום אל-קיוין נוסדה בשנת 1775 על ידי השייח' מאג'יד אל-מועלא, ראש שבט אל-מועלא, והיא מצויה מאז תחת שלטון צאצאיו.
במטרה למנוע את סיפוחה לאימפריה העות'מאנית, ב-8 בינואר 1820 חתם השייח' עבדאללה הראשון על אמנה עם הממלכה המאוחדת שהפכה את שטחה למדינת חסות של בריטניה.
בשנת 1971 הצטרפה אום אל-קיוין, בהנהגת השייח' אחמד השני, אל איחוד האמירויות הערביות.
אולריקה טאובר היא שחיינית עבר מזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית בעלת מדליית זהב ומדליית כסף, אלופת עולם בעלת 4 מדליות מהן 1 זהב, אלופת אירופה בעלת 6 מדליות מהן 4 זהב ושיאנית עולם שהתמחתה בעיקר בסגנון מעורב אישי.
טאובר נולדה בקרל-מרקס-שטאדט (כיום קמניץ).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1974 זכתה טאובר ב-4 מדליות, 2 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 2:18.97 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש נוסף 4:52.42 דקות.
מדליות כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.07 דקות אחרי בת ארצה אולריקה ריכטר שקבעה שיא עולם חדש של 1:03.30 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:18.72 דקות, שוב אחרי ריכטר שקבעה שיא עולם חדש נוסף של 2:17.35 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה, בשנת 1975 זכתה טאובר במדליית זהב ובמדליית כסף.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה טאובר ב-2 מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכתה טאובר ב-2 מדליות זהב והגנה על תאריה, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 2:15.95 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:45.22 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה במזרח ברלין היא שיפרה את שיאה העולמי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי והעמידה אותו על 2:15.85 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במערב ברלין, מערב גרמניה בשנת 1978 זכתה טאובר במדליית כסף ובמדליית ארד.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיימה טאובר במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:49.18 דקות.
המנצחת במשחה הייתה שניידר שקבעה שיא עולם חדש של 4:36.29 דקות.
טאובר למדה רפואה בזמן שקבעה את הישגיה הבינלאומיים.
לאחר איחוד גרמניה נחשפה תוכנית האימרוץ של גרמניה המזרחית, בה נתנו סטרואידים אנאבוליים באופן שיטתי לספורטאים רבים.
בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב .
טאובר שברה 9 שיאי עולם בשחייה, 6 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ו-3 שיאי עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
טאובר זכתה בתואר שחיינית השנה בעולם בשנים 1974 ו-1977 (נשלל שנים אחר כך בשל האימרוץ שניתן לספורטאים בגרמניה המזרחית).
בשנת 1988 זכתה טאובר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אולריקה נאסה-מייפארת היא אתלטית מערב גרמניה בעבר, פעמיים אלופה אולימפית (מינכן 1972 ולוס אנג'לס 1984), סגנית אלופת העולם (הלסינקי 1983) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
הייתה לאלופה האולימפית הצעירה ביותר באתלטיקה (בת 16) עד כה (2011).
כבר בשנת 1971 בהיותה בת 15 זכתה מייפארת במדליית כסף באליפות גרמניה המערבית בקפיצה לגובה.
במבחנים לאולימפיאדת מינכן (1972) סיימה מייפארת במקום שלישי והצטרפה לנבחרת.
במשחקים עצמם היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בהיותה רק בת ה-16 לאחר שהשוותה את השיא העולמי, 1.92 מטר, לפני יורדנקה בלגובה מבולגריה (1.88 מטר) ושיאנית העולם אילונה גוזנבאוואר מאוסטריה (1.85 מטר).
לאחר ניצחון זה מייפארת קפאה על שמריה ולא הצליחה להתקדם ולהגיע לשיאה האישי במשך שנים רבות, עד שנת 1978, ולא הצליחה לזכות בשום תואר כלשהו.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 סיימה מייפארת במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.83 מטר.
המנצחת הייתה רוזמרי אקרמן ממזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 1.95 מטר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה מייפארת במקום 22 בלבד בתוצאה חלשה עבורה של 1.78 מטר ולא הצליחה להגן על תוארה.
המנצחת הייתה שיאנית העולם אקרמן שקבעה שיא אולימפי חדש של 1.93 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1978 סיימה מייפארת במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
המנצחת הייתה שרה סימיוני מאיטליה שקבעה שיא עולם חדש של 2.01 מטר.
בגלל החרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980) היא לא השתתפה בה.
הקאמבק של מייפארת החל בשנת 1982. באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במילאנו, איטליה היא זכתה במדליית זהב בתוצאה של 1.99 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון שנערכה בספטמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 2.02 מטר, לפני טמרה ביקובה מברית המועצות (1.97 מטר) והאלופה האולימפית סימיוני (1.97 מטר).
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 זכתה מייפארת במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.99 מטר, אחרי ביקובה (2.01 מטר) ולפני לואיז רייטר מארצות הברית (1.95 מטר)
בתחרות שנערכה בלונדון, בריטניה ב-21 באוגוסט אותה שנה קבעה מייפארת בצוותא עם ביקובה שיא עולם חדש של 2.02 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 4 ימים בלבד עד שביקובה שיפרה אותו והעמידה אותו על 2.04 מטר, בתחרות בפיזה, איטליה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה זכתה מייפארת במדליית זהב בתוצאה של 1.95 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה מייפארת במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 2.02 מטר, 12 שנים לאחר הזכייה הקודמת שלה במינכן 1972, לפני האלופה האולימפית היוצאת סימיוני (2.00 מטר) וג'וני הנטלי מארצות הברית (1.97 מטר) ובכך הייתה לאלופה האולימפית המבוגרת ביותר שניצחה מקצוע זה עד אז.
היא נשואה לעורך דין ולהם שתי בנות.
בסך הכל קבעה מייפארת 3 שיאי עולם בקפיצה לגובה.
בשנים 1981–1984 זכתה מייפארת בתואר ספורטאית השנה במערב גרמניה.
אוֹלְשְטִין (מפולנית: ; בגרמנית: Allenstein, אָלֶנְשְטַיין; בליטאית Olštynas) היא בירת פרובינציית ורמיה-מזוריה שבצפון פולין, על נהר הלינה (Łyna).
אוכלוסיית העיר מונה כ-175,000 איש.
המסדר הטווטוני החל בבניית טירה במקום בו שוכנת כיום אולשטין בשנת 1347, והישוב מוזכר לראשונה בכתבים בשנת 1348. שמה המקורי בגרמנית, אלנשטיין, משמעו הטירה על נהר האל (Alle), כיום נהר הלינה.
ממלכת פולין כבשה את העיר פעמיים, בשנת 1410 וב-1414, אך לאחר מכן היא הוחזרה למדינת המסדר הטווטוני.
אלנשטיין הצטרפה לפדרציה הפרוסית ב-1440 ומרדה באבירים הטווטונים ב-1454 במסגרת מלחמת שלוש עשרה השנים ולאחר המלחמה היא הועברה לחסות הכתר הפולני.
קופרניקוס היה מנהלה של העיר בין 1516 ל-1521, והיה אחראי על הגנתה בזמן המלחמה בין המסדר הטווטוני לבין ממלכת פולין (1519–1524).
אלנשטיין סופחה לפרוסיה ב-1772 במסגרת חלוקת פולין הראשונה, ובצנזוס שנערך באותה שנה נרשמו ביישוב 1,770 איש.
אלנשטיין הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית ב-1871 לאחר איחוד גרמניה.
בעקבות הפסד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, בוטלה מדינת פרוסיה, וגבולות פולין הורחבו וכללו גם אזור ורמיה-מזוריה.
תושביה הגרמנים של אולשטיין גורשו, ובמקומם יושבו תושבים פולניים שעברו למקום, חלקם מהגרים פולנים מהאזורים שסופחו לברית המועצות בקו קרזון, והעיר הפכה לחלק מפולין.
יהודים נזכרים לראשונה כתושבי העיר בשנת 1764. היישוב היהודי בעיר היה קטן ברב שנות קיומו.
לרשות הקהילה לא עמדו מוסדות ציבור עצמאיים, כמו בערים אחרות בפולין.
מרבית מתושביה היהודים התפרנסו ממסחר.
בין שתי מלחמות עולם הצטמצמו מקורות העבודה ויהודי העיר סבלו מאנטישמיות.
בשנת 1942 פעל גטו בעיר אליו גם הגיעו פליטים מערים אחרות.
ב-7 באוקטובר שולחו יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אום א-דנניר הוא אתר ארכאולוגי ברמת הגולן השוכן על גבעת בזלת בגובה של 644 מטרים מעל פני הים, ממערב לכביש הנפט וכ-2.5 ק"מ מזרחית למושב יונתן.
רשות העתיקות ערכה במקום סקר ארכאולוגי בשנת 2005, אשר חשף שרידי קרמיקה מתקופת הברונזה הקדומה, וכן שרידי מבנים, קברים וקרמיקה מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הממלוכית.
עד מלחמת ששת הימים שכן באתר כפר, אך לא ידוע מתי נוסד וכמה תושבים התגוררו בו.
כחצי ק"מ ממזרח לאתר שוכן מעיין עין דנניר הנובע משך כל השנה, אם כי בקיץ הנביעה מעטה.
מדרום לאתר נבנתה "בריכת נעמי", בריכה קטנה באורך וברוחב של 2.5 מטרים, ולידה ניטע בוסתן.
אולריקה ריכטר-שמידט היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב, אלופת עולם בעלת 5 מדליות, מהן 4 זהב, אלופת אירופה בעלת 6 מדליות, מהן 4 זהב ושיאנית עולם שהתמחתה בעיקר בסגנון גב.
החזיקה בשיא העולם במשחה ל-100 מטר גב כ-7 שנים.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.99 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה, בשנת 1975 זכתה ריכטר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אליפות חדש של 1:03.30 דקות, לפני בת ארצה בירגיט טרייבר (1:04.34 דקות) וננסי גרפיק מקנדה (1:04.73 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא אליפות חדש של 4:14.74 דקות, לפני ארצות הברית (4:20.47 דקות) והולנד (4:21.45 דקות) ובכך הגנה על תאריה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכתה ריכטר ב-3 מדליות מהן 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:14.35 דקות, לפני ברית המועצות (4:18.12 דקות) ומערב גרמניה (4:19.05 דקות).
בשנת 1983 זכתה ריכטר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אולשנה (באוקראינית: Вільшана, וילשנה) היא יישוב עירוני במחוז צ'רקאסי במרכז אוקראינה.
בני אולשנה השתתפו במרד חמלניצקי נגד האיחוד הפולני-ליטאי בשנת 1648. בחלוקת פולין השנייה (1793) סופחה אולשנה לאימפריה הרוסית.
בסוף המאה ה-19 התגוררו ביישוב יותר מ-3,000 נפש והיו בו בנק, מפעל סוכר, סניף דואר, בית חולים, בית מרקחת, מטחנה, אכסניות ומוסד רווחה.
בתחילת המאה ה-20 היו ביישוב כ-6,000 נפש.
בשנת 1965 קיבלה אולשנה מעמד של עיירה.
בראשית המאה העשרים התגוררו באולשנה כ-1,200 יהודים.
בעקבות פוגרום בעיירה בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה וכן עיור ותיעוש היגרו כמעט כל יהודי העיירה ונותרו בה כ-200 יהודים.
הגרמנים כבשו את אולשנה ביולי 1941. באוגוסט הוקם בעיירה גטו ובאוקטובר נרצחו מחוץ לעיירה כ-100 מהגברים היהודיים שבה.
במאי 1942 גורשו כל היהודים שנותרו בגטו לגטו זבניגורודקה ונרצחו עם יושבי גטו זה בקיץ 1942.
אולשניצה (בפולנית: Oleśnica, בגרמנית: Oels) היא עיירה בפרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
בשנת 1742, במהלך המלחמה השלזית הראשונה, סופחה אולש, כך נקראה העיירה אז, לממלכת פרוסיה.
במהלך איחוד גרמניה, בשנת 1871, העיירה הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפכה אולש לחלק מפרובינציית שלזיה תחתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, היא נפגעה קשות על ידי הצבא האדום, וכ-60%-80% מהמבנים נהרסו.
לאחר המלחמה, עקב שינויי גבול שנקבעו בוועידת פוטסדאם, היא הועברה מגרמניה לפולין ושמה שונה לאולשניצה.
תושבי העיירה הגרמנים גורשו והוחלפו בפולנים, בעיקר מאלה שגורשו ממזרח פולין, שסופחה (1945) לברית המועצות.
בשנים 1975-1998 אולשניצה הייתה חלק ממחוז ורוצלב.
אולשניצה ממוקמת בחלקה ההיסטורי של שלזיה תחתית, כ-30 קילומטר צפונית-מזרחית לוורוצלב.
היא הייתה תחנה חשובה בנתיב הסחר לפולין גדול, קאליש לודז' ווורשה.
על פי הנתונים משנת 2008, סך כל השטח של אולשניצה הוא 2,096 דונם, ובו 1,107 דונם של קרקע חקלאית, 37 דונם של מטעים ו-160 דונם של כרי דשא ושדות.
שטח העיירה הוא 2% משטח המחוז.
רובעי העיירה הם: סנטרום (Centrum), סרבינוב (Serbinów), לוסין (Lucień), אושדלה (Osiedle), וודלה (Wądoły), רטייה (Rataje) וז'ילוזה אוגרודה (Zielone Ogrody).
אום אל-חיראן היה כפר בדואי בלתי מוכר בנגב, מצפון-מזרחית לעיירה חורה.
תושביו היו אנשי שבט אבו אל-קיעאן שהועברו לאזור ב-1956 על ידי הממשל הצבאי.
יתרת השבט התגוררה במועצה המקומית חורה ובכפר הבלתי מוכר עתיר.
הכפר שכן כ-8 קילומטרים צפון-מזרחית לחורה ו-26.5 קילומטרים מבאר שבע.
הכפר נקרא על שם ואדי חיראן שנמצא ליד הכפר והר חיראן הסמוך.
בשנת 2015 התגוררו באום אל-חיראן כשבעים משפחות, השייכות לשבט אבו אל-קיעאן, שנדד קודם באזור ח'רבת זובאלה.
התושבים עבדו בעיקר בענף הבנייה, בייחוד בסלילת כבישים בדרום, וכן כקבלנים, מנקים ופועלים.
רוב הילדים למדו בבתי ספר בחורה.
ב-2004 הוחלט על פינוי הכפר, על מנת להקים במקומו את היישוב דרור.
מאבקים משפטיים וציבוריים נגד הפינוי התנהלו במשך 20 שנה.
במהלך אחד הפינויים, ב-2017 נהרגו תושב הכפר ושוטר.
לכפר הייתה שכונת בת בשם "אפיניש".
זו הייתה בלתי מוכרת, ואחד מבניה היה סלים אלאפניש.
כ-200 נפש מבני שבט אבו אל-קיעאן הגיעו לאזור הנגב במאה ה-19 והתיישבו באזור ח'רבת זובאלה שליד ואדי זובאלה (שטחים הנמצאים רובם בידי קיבוץ שובל ומיעוטם בידי בית קמה).
לאחר 1948 נאלצו לעזוב אדמתם עקב השתלטות קיבוץ שובל עליה, ועברו לסביבות בית-קמה – דביר – להב.
בשנים 1956–1957 העביר הממשל הצבאי את רוב בני השבט לאזור נחל יתיר, שם הם קיבלו אדמות בחכירה, לשימוש חקלאי.
בישיבת הממשלה באוגוסט 1957, ישראל ברזילי מתאר בשאילתה שהגיעה אליו הידיעה ש-10 ימים קודם לכן הגיעה קבוצת שוטרים לוואדי זובאלה בדרישה מהתושבים שיעברו לאזור ואדי עתיר.
אלו פנו לעורך דינם, שפנה למושל הצבאי שהעיד כי אין כוונה להעבירם.