tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני שהם מצליחים להתחיל להופיע, הלהקה בורחת במורד מדרגות הבניין לאחר שנבהלה כאשר תפסה את תשומת ליבה של אישה שמתגוררת בדירה מתחת לגג.
יש להם התמודדות עם שוטר, שקנס אותם על חנייה באזור העמסה.
לאחר כמה רעיונות שיווקיים נוספים, הלהקה מציבה מדבקות של הלוגו שלה ברחבי העיר, מושכת את תשומת ליבו של הבעלים של מועדון בשם העוף ללא ראש, שמזמין אותם לנגן במועדון.
לאחר שהכינו אביזרים, חיתול טעון שוכרים את גרג כסוכן.
בליל ההופעה, גרג וסולן הלהקה ביל מתגנבים לפיצרייה סמוך כדי לגנוב לרודריק מקל תיפוף של אנימטרוני.
מאוחר יותר, הם מבקרים בכנס כדי לפגוש את גיטריסט מטליקואניה וורוויק ספרינטר, שנותן להם עצות.
חיתול טעון מופיעים בבר מצווה בהצלחה לפני שנשכרים לעוד כמה הופעות ורודריק שוקל להגדיל את קהל המעריצים של הקבוצה.
הם הולכים לפסטיבל ומוכרים סחורה, שם הם מופיעים בפני קהל קטן, הכולל את משפחתם של גרג ורודריק.
מאוחר יותר הלהקה מבקרת את מתופף מטליקואניה, סבסטיאן סליבס, שאומר להם לעזוב את עסקי המוזיקה בגלל הסיכוי הקטן מאוד להתפרסם.
מאוחר יותר הם מגלים על להקה מתחרה מצליחה יותר בשם הסרחות, מה שעורר את רודריק להקפיד יותר על ההכנות של חיתול טעון.
ביל מתאהב בעוזרת מנהלת מסעדה בשם בקי, שמביאה לקבוצה סופגניות במהלך האימון.
לאחר שרודריק מכריח את ביל להיפרד ממנה, למורת רוחו של ביל, הקבוצה מקבלת מכתב הפסקה וביטול מחברת כרטיסי מסחר, שבבעלותה כרטיס בשם חיתולי טיעון.
לא רוצים להסתכן במאבק משפטי יקר, החברים האחרים עוזבים את הלהקה, וביל בסופו של דבר מצטרף לסרחות.
גרג, אחיו של דרו, וחברו של רודריק ווארד מחליפים אותם ומתקשים להתאמן.
ביום התחרות, רודריק מחבר את נגן המוזיקה שלו לרמקול וחיתול טעון מחקים את הביצועים שלהם, אבל נכשלים כשהם מבינים שרודריק השמיע את האודיו הלא נכון.
לפתע, סבסטיאן, וורוויק, סטיוארט וויין עולים על הבמה ומתחילים להתווכח.
מטאליקואניה בסופו של דבר מופיעים וזוכים בתחרות לפני איחוד מחדש, בעוד ביל מצטרף מחדש לחיתול טעון.
הספר זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל.
Common Sense Media העניק לספר 4 מתוך 5 כוכבים.
יומן שינויים הוא קובץ טקסט המכיל את כל השינויים שנעשו לפרויקט מסוים.
בדרך כלל, אתרי אינטרנט ותוכנות כוללות יומן שינויים מובנה, והוא עוזר למצוא באגים, להוסיף שורות קוד חדשות וכדומה.
תוכנות קוד פתוח לרוב כוללות יומן שינויים.
יומן שינויים נמצא בשימוש גם במסגרת מנגנוני ניהול גרסאות המיועדות לתיעוד, מעקב ובקרה אחר שינויים בגרסאות מרובות של אותה יחידת מידע.
קבצים של יומני שינויים מסודרים לפי פסקאות, כל פסקה מכילה את השינוי הנעשה בקוד הקובץ.
לדוגמה, כך נראה קובץ יומן שינויים במערכת ההפעלה GNU:YYYY-MM-DD␣␣John Doe␣␣<johndoe@example.com>
CHANGELOG.md הוא קובץ מובנה המכיל את כלל השינויים שנעשו בפרויקט תוכנה.
הוא קיים בתיקיית השורש, התיקייה הראשונה, או הגבוהה ביותר בהיררכית מערכת קבצים, שבתוכה מאוחסנים כל הקבצים.
הקבצים מכילים את הפרמטרים הוסף (Added), שונה (Changed), תוקן (Fixed), הוצא משימוש (Deprecated) ונמחק (Removed).
תוכנות ויקי רבות, כגון מדיה-ויקי, כוללות מערכת "גרסאות קודמות" הפועלת כיומן שינויים לערכים נפרדים.
מערכת זו קיימת בוויקיפדיה והיא הכרחית לניהול וכתיבה של ערכים.
הספר יצא לאור בשנת 2019 בגרמניה.
בתום מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי פולין מהתנכלויות הולכות וגוברות מצד האוכלוסייה הנוצרית והשלטונות, עקב זיהויים של היהודים כנטע זר ועוין באוכלוסייה הפולנית, והיו אף שהאמינו שהיהודים זוממים להשתלט על פולין ולהקים בה מדינה יהודית.
מסיבה זאת היגרו רבים מיהודי פולין לארצות מערב אירופה, ביניהן גרמניה וצרפת.
בין השנים 1933 – 1938 במסגרת מדיניות היודנפריי\ יודנריין, עשתה ממשלת גרמניה הנאצית מאמצים רבים כדי לגרום להודי גרמניה להגר מרצון, אך כאשר נוכחה לדעת שקצב ההגירה מרצון אינו מהיר דיו, התחילה לאיים בגירוש בכוח.
איום זה התממש בין 27 ל-29 באוקטובר 1938 כאשר כ-17,000 יהודים ממוצא פולני נעצרו, הועלו לרכבות והועברו לשטחה של פולין.
מתוך מגורשים אלה, כ-8,000 הופנו לעיר זְבּוֹנְשׁין שם הוקם מחנה מאולתר בו נשארו היהודים בתנאים קשים במשך יותר משנה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין באוקטובר 1939, נחרץ גורלם של המגורשים שנותרו בשטחה של פולין והם הובאו למחנות הריכוז שם נרצחו.
בין המגורשים הייתה גם ילדה בשם זוזי שמרלר מהעיר בוכום שבגרמניה.
עם הגעתה לזבונשין התחילה לכתוב יומן אישי שאת כתיבתו סיימה בשנת 1941.
זוזי (זוזן) שמרלר Schmerler), לימים שולמית נדיר, נולדה בבוכום, באפריל 1923, להוריה מוריץ וסילי שמרלר שהגיעו לגרמניה בשנת 1912 מגליציה.
אחותה פאני נולדה בשנת 1915 ואחיה, יוסף-ארתור (בוּבי) נולד בשנת 1931. בדומה ליהודים אחרים שהיגרו מפולין לגרמניה, גם למשפחת שמרלר לא הייתה אזרחות גרמנית.
בתחילת שנת 1938 נסעה זוזי לחוות הכשרה של תנועת החלוץ בקלן.
ב-27 באוקטובר 1938, הועלו זוזי ו-25 מחברי קבוצתה לרכבת, ללא כל הודעה מוקדמת, וגורשו לפולין.
גם הוריה ואחיה של זוזי גורשו מבוכום לפולין והמשפחה נפגשה בתחנת הרכבת בזבונשין.
הוריה ניסו להשיג אשרת כניסה לארצות הברית, שם התגוררה אחותה מאז נישואיה, אך הדבר לא עלה בידם.
הם נשארו בפולין יחד עם אחיה וגורלם לא נודע.
במרץ 1939 קיבלה זוזי אשרת כניסה לארץ ישראל.
עם הגעתה לארץ, שינתה את שמה הפרטי לשולמית.
לימים הצטרפה לקיבוץ כפר מנחם שם הקימה משפחה.
שולמית נדיר נפטרה בקיבוץ כפר מנחם ב-30 בדצמבר 2001. היא הותירה אחריה את בעלה, יונתן נדיר, שלושה ילדים וחמישה נכדים ונכדות.
בשנת 1979 מסרה שולמית נדיר לארכיון יד יערי עדות בכתב על שהותה בזבונשין, בה תיארה את העזרה שקיבלו המגורשים מוועד יהודי פולין,את תנאי החיים הקשים במחנה המאולתר ואת העזרה שהושיטה קבוצת הנוער לה היא השתייכה למגורשים.
בשנת 1997, עם שובה מהסיעור בבוכום, כתבה שולמית נדיר עבור יד ושם מסמך שכותרתו "מסילת הרכבת" .
הוברט שניידר (1941 – 2022) היה היסטוריון ומרצה בכיר באוניברסיטת רוהר בוכום אשר עסק במשך שנים רבות בחקר הקהילה היהודית בבוכום.
תוצאות מחקריו פורסמו בין היתר בספריו "מחיקת האופי היהודי של מרחב המגורים.
היסטוריה של המבנים ודייריהם שיצא לאור בשנת 2010, המטפל בתקופה שבין 1933 ל-1941 ו"החיים אחרי ההישרדות.
יהודים בבוכום אחרי 1945" המטפל בהיווצרות הקהילה היהודית החדשה בבוכום, שיצא לאור בשנת 2014.
לאחר הקדמות שנכתבו על ידי אינגריד וולק מארכיון העיר בוכום ופרופסור ד"ר ברנד פאולנבאך יושב ראש מיזם ההנצחה בתחנת רכבת צפון בוכום , מפרט המחבר את המסמכים אותם חקר ועליהם התבסס בכתיבת הספר ומביא הסבר מפורט על הגורמים שהביאו לגירושם של היהודים ממוצא פולני מגרמניה ועל גורלם של המגורשים.
פרק מיוחד מוקדש לחייה ולאופייה של קבוצת יהודי פולין בתוך קהילת יהודי בוכום.
בהמשך מובאת עדותו של הרמן ברכר על גירוש משפחתו, עדותה של אוטילי שונוואלד, לשעבר חברה במועצת העיר בוכום ופעילה חברתית, שעזרה רבות ליהודים המגורשים, וקטעים מיומנה של זוזי שמרלר.
במרכז הספר עומדים קטעים מיומנה של זוזי שמרלר משולבים בקטעי מכתבים שקיבלה זוזי מהוריה שנשארו בזבונשין ובקטעים ביוגרפיים המתארים את חייה בארץ ישראל החל מהגעתה ועד להתיישבותה בקיבוץ כפר מנחם.
הוברט שניידר מספק בספר זה מידע רב על חייה האישיים, אליו התוודע בפגישתו הראשונה עמה, בעת ביקורה בבוכום בשנת 1995, ולאחר מכן מתוך התכתבות עמה ומשיחות שקיים עם בעלה, יונתן נדיר, במהלך ביקורו בכפר מנחם.
בהמשך מובא החיבור "מסילות רכבת" אותו כתבה שולמית נדיר עבור מוסד יד ושם בשנת 1997.
פרק הסיום של הספר שכותרתו "סיפורי חיים נבחרים מבוכום, אוקטובר 1938: גירושן של משפחות יהודיות ממזרח אירופה" מביא את סיפוריהן של תשע משפחות.
החלק המוקדש ליומנה של זוזי שמרלר משלב בין קטעי יומן לבין קטעי מכתבים שקיבלה זוזי מהוריה שנשארו בזבונשין ומכתבים שכתבה לחברותיה, וקטעים ביוגרפיים המתארים את חייה בארץ ישראל החל מהגעתה ועד להתיישבותה בקיבוץ כפר מנחם.
הקטעים מלווים בהערות רבות של המחבר לגבי סגנון כתיבתה, יחסיה עם חבריה ואם בני משפחתה, תהליך קליטתה ברץ ישראל ונושא הקיבוץ.
בפברואר 1939 כותבת זוזי שמרלר ביומנה על התנאים הקשים בהם חיים המגורשים בזבונשין, ישנים במרתף של בית הרוס על הארץ או על קש ומבשלים את ארוחותיהם על מדורה המשמשת גם לחימום.
המצרכים נתרמים על ידי ועד יהודי פולין בכמויות שלא מספיקות להאכיל את כל הפליטים.
זוזי, יחד עם 25 חברים שהיו איתה בהכשרה, דואגים לפי מיטב יכולתם לצורכי הפליטים.
היא נזכרת ביום בו נכנסו השוטרים לבית החלוץ בקלן (28.10.1938), שם התקיימה ההכשרה, עצרו אותם והעלו אותם לרכבת ללא כל שהות.
בהגיעם לזבונשין ממשלת פולין לא אפשרה להם לצאת מתחומי תחנת הרכבת.
על הרציפים התאספו כבר אלפי פליטים בגשם ובקור ללא מזון או מים.
על הרציף היא פגשה את הוריה ואת אחיה הקטן.
הפליטים התחילו לשלוח מכתבים לקרוביהם בארצות שונות כדי לידע אותם על מצבם ולבקש עזרה.
בין המגורשים היו גם הוריו של הרשל גרינשפן, נער בן 17 שהתגורר בפריז.
נודע לה שכתגובה על סירובו של הדיפלומט הגרמני ארנסט פוֹם רָאט להאריך את אשרת השהייה שלו בפריז, ירה בו ולאחר מכן הסגיר את עצמו.
המעשה שימש אמתלה לפרוץ פרעות ליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938. באותו יום היא הבינה שלאחר אירועי ליל הבדולח ושליחתם של יהודים רבים לדכאו אין כל סיכוי לחזור לגרמניה.
ב-5 במרץ 1939 כותבת זוזי שמרלר ביומנה על כך שארבעה חודשים לאחר הגעתה לזבונשין הוזמנה לבוא לקבל את אישור העלייה לארץ.
היא מזכירה שוב את הפגישה עם משפחתה ועם חברותיה בתחנת הרכבת זבונשין ואת העבודה שהיא וחבריה עשו למען היהודים המגורשים.
את גרמניה היא עזבה ב-13 במרץ לכיוון טריאסטה, משם הפליגו ב-15 במרץ לכיוון ארץ ישראל.
דרך מכתבי הוריה ואחיה לומדת זוזי על כך שבני משפחתה עדיין מקווים לקבל אשרת כניסה לארצות הברית כדי להצטרף לאחותה פאני.
בפורים 1940 ובחנוכה באותה השנה היא כותבת ביומנה על הגעגועים למשפחתה ונזכרת בעצב על האופן בו היו חוגגים יחד את החגים בבוכום.
במשך כל שנת 1940 היא עוקבת בדאגה רבה אחרי התנהלות המלחמה באירופה ומביעה חשש לגבי גורלם של יהודי אירופה בכלל ומשפחתה בפרט.
היא מספרת גם על קשיי הקליטה שלה בארץ שנבעו במידה רבה מגעגועיה ומדאגתה למשפחתה.
יומנה של זוזי מסתיים ב-12 במאי 1941.
יוֹן (מיוונית עתיקה: Ἰόν – "מתקדם"; "נע") הוא חלקיק אטומי או מולקולרי בעל מטען חשמלי כולל חיובי או שלילי, זאת כיוון שכמות האלקטרונים אינם תואמים למספר הפרוטונים.
זאת בשונה מאטום או מולקולה שבהם מספר האלקטרונים והפרוטונים תואם בדיוק ועל כן אינם נושאים מטען חשמלי (אלקטרומגנטי) כלשהו.
ביון חיובי, מספר האלקטרונים קטן ממספר הפרוטונים.
הוא נקרא קַטְיוֹן וסימונו +X (סימן היסוד ופלוס)
ביון שלילי, מספר האלקטרונים גדול ממספר הפרוטונים, והוא נקרא אַנְיוֹן וסימונו -X (סימן היסוד ומינוס)
בתא אלקטרוכימי היון החיובי נמשך לקתודה (האלקטרודה השלילית, כלומר זו שדרכה זורמים אלקטרונים לתוך התא).
והיון השלילי נמשך לאנודה (האלקטרודה החיובית, כלומר זו שממנה זורמים אלקטרונים החוצה מהתא האלקטרוכימי).
תהליך הפיכת אטום או מולקולה נייטרליים ליון נקרא "יינון", ונעשה על ידי הוספת או הסרת אלקטרון או מספר אלקטרונים.
תרכובות רבות נוצרות הודות למשיכה חשמלית חזקה בין יון חיובי ויון שלילי; הן ידועות כתרכובות יוניות, או מלחים.
הקשר בין שני היונים נקרא קשר יוני.
מלח בישול, לדוגמה, מורכב מיונים של -Cl ו+Na במספר שווה.
במצב מוצק, היונים מסודרים בסריג יוני.
תרכובות של יונים חד אטומיים
מלחים פשוטים הם לעיתים קרובות הִתרַכּבוּת של מתכת ואל-מתכת יחד, ליצירת יון חיובי ויון שלילי.
יוני המתכת יהיו חיוביים, בעוד שיוני האל-מתכת יהיו שליליים.
גודלו של המטען נקבע על פי הערכות האלקטרונים ברמות החיצוניות של האטום והיון, המשפיעה על אנרגיות הזיקה אלקטרונית והיינון.
כך, למשל, אטום ממשפחת ההלוגנים יעבור חיזור בדרגה אחת (יקבל אלקטרון אחד) ליצירת יון שמטענו מינוס אחת, וישלים בכך רמה חיצונית מלאה; בעוד שאטום של משפחת המתכות האלקליות העפרוריות יתחמצן בשתי דרגות (יתן שני אלקטרונים) ליצירת יון שמטענו פלוס שתיים, והוא בעל רמה חיצונית מלאה.
לדוגמה, נוסחתה של התרכובת מגנזיום כלורי תהיה MgCl2, משום שמטענו של הכלור הוא מינוס אחת ומטענו של המגנזיום הוא פלוס שתיים; מטענה של התרכובת הוא נייטרלי, ולכן דרוש מספר כפול של יוני כלור שמטענם רק מחצית ממטען יוני המגנזיום.
תחמוצות של מתכות הן דוגמה למלחים הבנויים מיונים חד אטומיים: החלודה היא תחמוצת הברזל Fe2O3; הסיד, CaO, הוא תחמוצת הסידן; האלום (אלומינה), Al2O3 ועוד.
תרכובות של יונים הבנויים ממולקולות
מלחים מורכבים עשויים להיות צירוף של שני יונים, שכל אחד מהם מורכב משני אטומים ויותר.
סך מטענה של התרכובת יהיה נייטרלי.
דוגמאות למלחים הבנויים מיונים רב אטומיים:
סודה לשתיה, NaHCO3, שבנויה מיון נתרן, +Na, ומיון ביקרבונט, -HCO3
אמון חנקתי, NH4NO3, המשמש לדישון, מורכב מהיון אמוניום +NH4 ומיון חנקתי -NO3
גבס, CaSO4, מורכב מיון סידן ומיון גופרתי
קבוצה של יונים שאינם מחוברים זה לזה (אלא נמצאים במצב גזי) נקראת פלזמה.
הפלזמה נודעת גם כמצב הרביעי של החומר כי תכונותיה שונות משל מוצק, נוזל או גז.
בביוכימיה ובמערכות הגוף השונות ממלאים היונים תפקידים מרכזיים.
כך לדוגמה, ה"ברזל" אותו אנו מקבלים ממזונות שונים אינו אלא יוני ברזל ().
הברזל הטעון במטען פלוס שתיים משמש כמרכיב המרכזי במולקולות ההמוגלובין והמיוגלובין, המתפקדות כנושאי חמצן במערכת הדם.
מייקל פאראדיי הוא שהגה לראשונה את תאוריית היונים, בסביבות שנת 1830, על מנת לתאר את המולקולות שנעות בתמיסה, חלקן לאנודה וחלקן לקתודה.
אולם רק ב-1884 תיאר סוונטה ארהניוס את המנגנון שעל פיו הגיע פאראדיי למסקנותיו, בעבודת הדוקטורט שלו לאוניברסיטת אופסלה.
בתחילה התאוריה לא התקבלה, אך מאוחר יותר אף קיבל על המחקר פרס נובל לכימיה ב-1903.
את השם יון טבע פאראדיי ב 1834 לפי הצעת איש האשכולות וויליאם הוול.
יון ביוונית עתיקה פירושו נע.
הוול הוסיף וטבע את המונחים קטיון, אניון, קאתודה ואנודה תוך שימוש במילים היווניות קאטו (κάτω) - כלפי מטה ואנו (ἄνω) - כלפי מעלה.
פירוש המילים קטיון ואניון הוא אם כן יון הנע כלפי מטה ויון הנע כלפי מעלה, אך אין לכך כל קשר לתנועתם במציאות.
יומני היטלר הוא השם שניתן לאוסף ספרונים שנטען שהם יומניו הפרטיים של אדולף היטלר והתגלו לאחר מכן כזיוף.
בשנת 1983, פרסם מגזין החדשות הגרמני שטרן קטעים מכתבים שנטען שהם יומניו של אדולף היטלר, שנודעו אחר-כך בשם יומני היטלר.
המגזין שילם 10 מיליון מרק גרמני (שווה ערך לכ-6 מיליון דולר באותו זמן) עבור שישים ספרונים ושתי "מחברות מיוחדות" על טיסתו של רודולף הס לבריטניה, שכיסו את התקופה שבין שנת 1932 עד 1945.
העיתונאי גרט היידמאן (Gerd Heidemann) טען שגילה את היומנים, והגיש אותם לבדיקה אצל מספר מומחים להיסטוריה של מלחמת העולם השנייה, ביניהם יו טרבור-רופר וגרהרד ווינברג.
במסיבת עיתונאים ב-25 באפריל 1983 הכריזו המומחים על האותנטיות של המסמכים.
למרות שהיומנים לא נבדקו על ידי מדענים בצורה יסודית, אמר טרבור-רופר: "אני משוכנע שהמסמכים הם אותנטיים; שההיסטוריה של מיקומם מאז 1945 היא אמיתית; ושהדעה המקובלת לגבי הרגלי הכתיבה של היטלר, אישיותו, ואפילו, אולי, מספר אירועים פומביים, כתוצאה מכך תאלץ להיבחן מחדש."
טרבור-רופר היה באותו זמן דירקטור בחברת Times Newspapers, ולמרות שטען אחר כך שלא פעל בחוסר יושר, היה ניגוד עניינים בולט בעניינו כיוון שעיתון סאנדיי טיימס כבר שילם סכום נכבד של כסף על הזכויות לפרסם את היומנים בבריטניה.
היידמאן טען שקיבל את היומנים ממזרח גרמניה, וכי הם הוברחו על ידי אדם בשם ד"ר פישר.
התוכן הועתק ברובו מספר של נאומים של היטלר שנוספו להם הערות 'אישיות'.
בתגובה, התפטרו עורכי ה-Stern פטר קוך ופליקס שמידט והיידמאן נעצר באשמת זיוף.
היומנים נכתבו למעשה על ידי קונרד קוּיָאוּ (Konrad Kujau), זייפן ידוע לשמצה משטוטגרט.
קוייאו והיידמאן נשפטו בשנת 1985 ונדונו, כל אחד, ל-42 חודשי מאסר.
בשנת 1991 הופקה סדרה בשם Selling Hitler עבור רשת הטלוויזיה הבריטית ITV על בסיס ספרו של רוברט האריס באותו שם.
בשנת 1992 הופק סרט גרמני על ידי הבמאי הלמוט דייטל בשם שבו היו דמויות בדויות ששיקפו חלק ניכר מהאירועים בפרשה.
ב-2021 הופקה מיני-סדרה בת 6 פרקים בשם "לזייף את היטלר" (Faking Hitler) עבור רשת RTL+, בהפצת HBO Max בכיכובם של לארס אידינגר כגרד היידמן ומוריץ בלייבטרוי כקונרד קאיו.
יון איליאסקו (; ) היה מדינאי רומני שכיהן פעמיים בתפקיד נשיא רומניה: פעם ראשונה משנת 1989 עד 1996 (אז הוחלף על ידי אמיל קונסטנטינסקו), ופעם שנייה, כאשר החליף את קונסטנטינסקו, מ-2000 עד 2004 (אז הוחלף על ידי טראיאן בססקו).
איליאסקו היה חבר המפלגה הקומוניסטית הרומנית ועלה לשלטון לאחר מהפכת 1989, בה הופל ניקולאה צ'אושסקו והמשטר הקומוניסטי איתו.
בין 22 בדצמבר 1989 - 1992 כיהן איליאסקו כיושב ראש החזית הדמוקרטית להצלה לאומית.
בהמשך נבחר ליושב ראש לשם כבוד של המפלגה הזאת.
יון איליאסקו נולד ב-1930 בעיר אולטניצה (כיום במחוז קלראש בחבל מונטניה שבממלכת רומניה כבנם של אלכסדנרו איליאסקו (1945-1901), מכונאי קטר ברשות הרכבות ופעיל קומוניסט ומריה דומיטרו תומא, ילידת בולגריה.
אמו הביולוגית עזבה את הילד כשהיה בן שנה והסבים מצד אביו גידלו אותו בשנים הראשונות.
לדברי איליאסקו סבו מצד האב, וסילה איליאסקו (במקור וסילי איוואנוביץ' Penu?
פנו?) היה פליט פוליטי מהאימפריה הרוסית, ממוצא יהודי.
האב, אלכסנדרו איליאסקו היה חבר במפלגה הקומוניסטית הרומנית כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20. הוא גנב את הגבול לברית המועצות, השתתף בקונגרס החמישי של המפלגה הקומוניסטית בגוריקובו בשנת 1931, ונשאר שם עוד ארבע שנים.
כשחזר לרומניה התחתן מחדש וחזר לעבוד ברשות הרכבות בבוקרשט.
בימי מלחמת העולם השנייה נשלח למאסר.בילד טיפלו בתקופה זו אמו החורגת, מריה איליאסקו, שמקורה היה בחבל מרמורש ואחות אביו, אריסטיצה, כבן לפעיל קומוניסט ואסיר פוליטי נאסר עליו להירשם לתיכון רגיל אך לבסוף אמו רשמה אותו לתיכון מקצועי משם עבר ללימודי ערב בתיכון "ספנטול סאבה".
אחרי נפילת המשטר של יון אנטונסקו באוגוסט 1944 למד איליאסקו שלוש שנים בתיכון "ספירו חארט" בבוקרשט.
אחר כך שנה נוספת בתיכון "ספנטול סאבה" שם סיים את בחינות הבגרות.
אחרי שלמד הידרוטכניקה במכון הפוליטכני של בוקרשט (לימים האוניברסיטה הפוליטכנית) ב-1949 נשלח ללימודים במוסקבה במכון להנדסת אנרגיה וחשמל.
שם ב-1950 התחתן עם אשתו, נינה לבית שרבנסקו, שלמדה כימיה.
איליאסקו הצטרף לאיגוד הנוער הקומוניסטי בשנת 1944 וב-1949 נבחר לוועד המרכזי שלו.
בעת לימודיו בברית המועצות נבחר ליושב ראש איגוד הסטודנטים הרומנים שלמדו שם.
למפלגה הקומוניסטית התקבל בשנת 1953 – והפך מאותו רגע לפוליטיקאי מקצועי.
ב-1956 הוא מונה ונבחר למזכיר הוועד המרכזי של איגוד הנוער הקומוניסטי.
כעשור מאוחר יותר, ב-1965, הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית וכיהן לזמן קצר כראש מחלקת התעמולה.
בשנת 1972 אולץ להתפטר מכיוון שצ'אושסקו לא נתן בו אמון.
הוא הודר לבסוף למעשה מהזירה הפוליטית הלאומית אך שמר על מושבו בוועד המרכזי של המפלגה;
הוא נשלח לפרובינציה וב-1974-1971 כיהן כסכן יושב ראש מועצת המחוז טימיש וב-1979-1974 כיושב ראש מועצת המחוז יאשי.
ב-1979 התמנה ליושב ראש המועצה הלאומית לענייני מים.
ב-22 בנובמבר 1984 סולק מהוועד המרכזי של המפלגה ומראשות מועצת המים והתמנה בתפקיד הזוטר של מנהל ההוצאה לאור הטכנית, תפקיד שהוא מילא עד דצמבר 1989.
לאחר הדחתו מהוועד המרכזי בשנת 1985, היה בכוונת הסקוריטטה, המשטרה החשאית, שעקבה אחריו, מכיוון שנחשב לבעל דעות מנוגדות למדיניותו של צ'אושסקו.
אחרי 1989 איליסקו הציע שיטת בחירות רב-מפלגתיות.
מקובל לחשוב שכוונתו הייתה לאימוץ רפורמות בסגנון הפרסטרויקה ולא להחלפה מוחלטת של המוסדות הקיימים; ניתן לקשר זאת לקבלת הפנים החמה שקיבל המשטר החדש ממיכאיל גורבצ'וב ולעובדה שההסכם הבין-לאומי הראשון שנחתם על ידי רומניה לאחר המהפכה היה עם אותה מדינה.
מאוחר יותר, איליאסקו העלה את האפשרות לקדם מודל סוציאל-דמוקרטי.
שמועות רבות התהלכו במשך שנים שאיליאסקו ובכירי מפלגה אחרים תכננו להפיל את צ'אושסקו, אך אירועי דצמבר 1989 הקדימו אותם.
איליאסקו הכחיש זאת, באומרו שאופי משטרו של צ'אושסקו – במיוחד הנוכחות בכל מקום של הסקוריטטה – הפך את התכנון המוקדם של הפיכה לבלתי אפשרי כמעט.
המהפכה הרומנית החלה כהתקוממות עממית בטימישוארה.
לאחר הפלתו של צ'אושסקו ב-22 בדצמבר, ארגון בשם חזית ההצלה הלאומית, הוקם על ידי חברי מפלגה קומוניסטים מדרג שני שהתנגדו למדיניותו של צ'אושסקו ומובילים נוספים של המהפכה.
איליסקו הוכר במהירות כמנהיג הארגון ואז כראש הרשות הזמנית.
הוא למד לראשונה על המהפכה כאשר הבחין שהסקוריטטה כבר לא עוקבת אחריו.
בני הזוג צ'אושסקו נלכדו, הובאו בפני בית דין צבאי שדה חפוז, והוצאו להורג ביום חג המולד.
שנים מאוחר יותר, איליסקו הודה שהמשפט וההוצאה להורג היו "די מביישים, אך הכרחיים" כדי לסיים את התוהו ובוהו שקרע את המדינה מאז הפלתו של צ'אושסקו.
איליסקו, יחד עם דמויות אחרות בהנהגת החזית ההצלה הלאומית, היה לכאורה אחראי לקריאה לכורי עמק ז'יו להגיע לבוקרשט בינואר וביוני 1990 כדי לסיים באלימות את מחאות האזרחים שהתקבצו בכיכר האוניברסיטה בבוקרשט, מחאות שכוונו נגד המנהיגים הקומוניסטים לשעבר של רומניה, שאחד מהם היה איליאסקו.
אירועים אלימים אלה זכו לשם "מינריאדות".
איליסקו קרא לעם הרומני לבוא ולהגן על הממשלה, מה שהוביל מספר קבוצות של כורים להגיע לבירה, חמושים באלות עץ ומקלות.
הם פגעו באוניברסיטת בוקרשט, במספר משרדי עיתונים ובמטות מפלגות האופוזיציה, בטענה שאלה היו מקלטים של ניוון ואי-מוסריות, ומסתור לסמים, כלי נשק ותחמושת.
באפריל 2018, התובע הכללי ביקש להעמיד את איליסקו לדין.
הנשיא קלאוס יוהאניס אישר בקשה זו.
הוא הואשם בחלקו, לכאורה, בהריגתם של 862 אנשים במהלך המהפכה הרומנית, בזמן שכיהן כראש ממשלת המעבר וכן בהפצת מידע מטעה.
ההאשמות כללו את מעורבותו לכאורה מינריאדות.
ב-8 באפריל 2019, איליסקו הואשם רשמית בפשעים נגד האנושות.
באוקטובר 2003 איליאסקו כינס ועדה בין-לאומית של היסטוריונים וחוקרים, בראשותו של אלי ויזל – "ועדת ויזל" – לבדיקה, ריכוז ופרסום המידע האמיתי על שואת יהודי רומניה, וחשיפת מעורבות שלטונות רומניה דאז באירועים.
הוא גם התחייב לפעול למימוש המלצות אותה ועדה לגבי הוראת תולדות השואה במוסדות חינוך ברומניה.
איליאסקו מת לאחר מחלת סרטן ריאה ממושכת.
לאחר מותו הוכרז יום אבל ברומניה והדגלים הורדו לחצי התורן.
יומני הנסיכה הוא ספר נעורים שנכתב על ידי הסופרת מג קאבוט והופק לסרט בשנת 2001. הסרט בוים על ידי גארי מרשל לתסריט של ג'ינה וונדקוס.
בסרט מככבות: ג'ולי אנדרוז בתפקיד המלכה קלאריס ואן האת'וויי בתפקיד מיה תרמופוליס.
הסרט נהפך ללהיט, ושלוש שנים לאחר מכן, יצא סרט ההמשך: "יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים".
מיה תרמופוליס היא נערה לא מתבלטת בת חמש עשרה הלומדת בבית ספר פרטי.
היא גרה עם אמה, הלן תרמופוליס, והחתול שלה, לואי השמן.
מיה היא תלמידה בינונית, חלשה באלגברה וסובלת מפחד במה.
מיה אינה פופולרית בקרב בני גילה, אך יש לה שני חברים טובים: לילי מוסקוביץ ואחיה הגדול של לילי, מייקל מוסקוביץ.
פעמים רבות מיה הביעה את התחושה שהיא בלתי נראית, וכי אף אחד לא באמת שם לב אליה.
זמן קצר לפני יום הולדתה ה-16 של מיה, היא שומעת מאמה כי סבתה קלריס, באה לבקרן.
מיה פוגשת את סבתה בקונסוליה של ג'נוביה בפעם הראשונה, ומגלה שהיא המלכה.
היא מגלה כי אביה היה יורש עצר של ג'נוביה וכעת, לאחר שנפטר, היא יורשת העצר היחידה של ג'נוביה.
סבתה, רוצה שמיה תחזור איתה לג'נוביה ותתפוס את מקומה כיורשת העצר.
מיה נדהמת לגלות שהיא נסיכה ויוצאת בריצה.
אמה של מיה וסבתה משכנעות אותה להשתתף ב"שיעורי נסיכה" לקראת חשיפתה לממשלת ג'נוביה, תחת פיקוחו של שומר הראש החדש שלה, ג'וזף (המכונה "ג'ו").
היא לומדת נימוסים והליכות ועוברת שינוי חיצוני כדי להיראות יותר נאה וייצוגית בפני ממשלת ג'נוביה.
כמה ימים מאוחר יותר, בעקבות הדלפה, עיתון "סן פרנסיסקו כרוניקל" מגלה כי מיה היא היורשת של ג'נוביה, מצב שיוצר שינוי מהיר במעמדה החברתי.
קלריס מזמינה את מיה לארוחה בהשתתפות בעלי מעמד חשובים במדינה, אך מיה מובכת בפומבי בחוסר הבנה של כללי הטקס.
למחרת, מיה מסכימה להופיע בתוכנית הטלוויזיה של לילי, "תשתקו ותקשיבו", ולצפות במופע של הלהקה של מייקל במוצאי שבת.
ג'וש, הבחור שבו מיה מאוהבת, מזמין אותה לבוא איתו לחוף בייקר, מסיבת חוף שנתית של בית הספר, והיא מסכימה בהתלהבות.
מסיבת החוף מתנהלת טוב בהתחלה, אבל יוצאת משליטה כאשר לתקשורת מתגלה שמיה נמצאת שם.
ג'וש מביך את מיה בפומבי כשהוא מנשק אותה מול הצלמים.
זה גורם לטירוף בין אמצעי התקשורת ולתגובה כועסת של קלריס.
ג'ו, שומר ראשה של מיה, מעיר לאחר מכן לקלריס שעליה לזכור שלמרות שמיה היא נסיכה ויורשת העצר, היא עדיין נכדתה.
כדי לשחזר את הידידות שלה עם לילי ומייקל, מיה מזמינה אותם לנשף יום העצמאות של ג'נוביה, שם היא חייבת לגלות אם היא רוצה או לא רוצה לקבל את חובותיה כנסיכה.
עקב הפחד שלה מדיבור בפני קהל, מתכוונת מיה בתחילה לברוח לקולורדו כדי להימנע מלנאום בטקס הכתרתה כיורשת העצר.
לפני כן היא פותחת את המתנה שקיבלה מסבתה, "יומן נסיכה" שבו היא מוצאת מכתב מאביה שנכתב לפני מותו.
לאחר שקראה את המכתב, מיה משנה את דעתה ועושה את דרכה לנשף אך המכונית שלה מתקלקלת והיא נותרת לבדה בסערה.
שומר הראש שלה מגיע לחפש אותה ומביא אותה למסיבת העיתונאים.
עם הגעתה, מיה מכריזה על החלטתה לקבל את תפקיד יורשת העצר.
לאחר מכן, היא ומייקל יוצאים לגן ומתנשקים באופן ה"מושלם" עליו מיה חלמה.
קלריס וג'ו גם יוצאים מחוץ לקונסוליה, משלבים ידיים.
הסצנה האחרונה, מראה את מיה טסה לג'נוביה עם סבתה ואמה, ועם החתול שלה.
היא גם מביאה את לילי ומייקל בחופשת הקיץ.
כאשר מיה מסיימת לכתוב ביומנה, היא מביטה למטה אל הקרקע מן החלון של המטוס, ורואה את הארמון של ג'נוביה.
ג'ולי אנדרוז - המלכה קלריס רנלדי
אן האת'וויי - מיה תרמופוליס
הת'ר מטרזו - לילי מוסקוביץ
מנדי מור - לאנה ויינברגר
קרוליין גודול - הלן תרמופוליס
רוברט שוורצמן - מייקל מוסקוביץ
אריק וון דטן - ג'וש בריאנט
שון או'בריאן - פטריק אוקונל
סנדרה או - סגנית המנהל גופטה
פטריק פלוגר - ג'רמיה הארט
הספר עליו מבוססים הסרטים נכתב בתור יומנה של מיה תרמופוליס, בו היא מספרת על עלילותיה בהומור רב ובכישרון כתיבה יוצא דופן.
מדובר על סדרת ספרים המיועדת לגיל הנעורים.
אין בספר נקודות מבט של דמויות אחרות, אם כי קיימים בו חלקים בהם מיה מתכתבת (על גבי היומן) עם חברותיה בשיעורים וכדומה.
כל עשרת הספרים מסדרת "יומני הנסיכה" ראו אור בגרסה עברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד:
יומני הנסיכה - הנסיכה באור הזרקורים (2001)
יומני הנסיכה - הנסיכה מאוהבת (2002)
יומני הנסיכה - הנסיכה מתגעגעת (2003)
יומני הנסיכה - הנסיכה בוורוד (2004)
יומני הנסיכה - הנסיכה מתאמנת (2005)
יומני הנסיכה - נסיכת המסיבות (2006)
יומני הנסיכה - נסיכה על הסף (2007)
יומני הנסיכה - הנסיכה מיה (2007)
יומני הנסיכה - נסיכה לנצח (2009)
בשנת 2015, שש שנים לאחר יציאתו לאור של הספר העשירי, פורסם ספר נוסף בשם "יומני הנסיכה - חתונה מלכותית" המתרחש שמונה שנים לאחר סיום עלילת הספר העשירי.
בנוסף, פורסמו ספרים קצרים נוספים במהלך השנים, שלא תורגמו לעברית.
ביניהם, "יומני הנסיכה, כרך 4 וחצי: פרויקט הנסיכה" (פורסם ב-2003) ו"יומני הנסיכה, כרך 6 וחצי: הנסיכה נוכחת" (יצא לאור בשנת 2005).
יומני הנסיכה 2: אירוסין מלכותיים הוא סרט המשך ללהיט שובר הקופות "יומני הנסיכה" מבית היוצר של דיסני.
הסרט בוים על ידי גארי מרשל ונכתב על ידי שונדה ריימס.
בסרט מככבות: ג'ולי אנדרוז ואן האת'וויי.
הסרט יצא בארצות הברית ב-11 באוגוסט 2004.
הסרט ממשיך את עלילת הסרט הקודם.
לאחר סיום לימודיה בקולג', מיה (אן האת'וויי) עוברת להתגורר עם סבתה בארמון בממלכה הבדיונית ג'נוביה.
מיה חוגגת את יום הולדתה ה-21, וצפויה לרשת את המלוכה בעוד כמה חודשים, אך עליה להינשא קודם.
מיה מתארסת לאנדרו ג'קובי, דוכס מאנגליה, והם צפויים להתחתן בקרוב.
העלילה מסתבכת כשרוזן מרושע, בשם הרוזן מרבי, מנסה להמליך את אחיינו, לורד דברו, במקום מיה.
מיה ולורד דברו נפגשים בנשף יום הולדתה ה-21, ורוקדים.
לורד דברו אינו מציג בפניה את זהותו האמיתית.
במהלך הסרט השניים מתאהבים, אך מיה לא רוצה להנשא לו כדי להיות מלכה.
היא פונה לממשלה ומבקשת לשנות את החוק על מנת לאפשר לה להפוך להיות מלכה ללא נישואין.
הממשלה מאשרת לה את הבקשה.
ג'ולי אנדרוז – המלכה קלאריס
הת'ר מטרזו – לילי מוסקוביץ
ג'ון ריס-דייוויס – לורד מברי
קאלום בלו – אנדרו ג'קובי
קתלין מארשל – שרלוט קאטאווי
קים תומסון – אלזי קנוורת'י
באוקטובר 2024, פורסם כי אן האת'וויי תשוב לגלם את דמותה בסרט "יומני הנסיכה 3".
הבמאית של הסרט השלישי תהיה אדל לים, אשר כתבה את הסרט "ריה והדרקון האחרון" וביימה את הקומדיה "נסיעה שמחה".
דברה מרטין צ'ייס תהיה המפיקה של "יומני הנסיכה 3".
מפיקות נוספות יהיו נאיה קוקוקוב ומליסה סטאק, כאשר פלורה גריסון כותבת את התסריט.
שחקנים מהקאסט המקורי של הסדרה טרם אושרו לסרט השלישי.
ג'ולי אנדרוז התבטאה שהיא לא בטוחה כיצד היא תתאים לסרט השלישי.
הספר יומנו של מכשף (בפורטוגזית: O Diário de Um Mago) הוא ספרו של פאולו קואלו משנת 1987 המתאר את מסעו של המחבר בעלייתו לרגל לסנטיאגו דה קומפוסטלה ב-1986 בצפון ספרד.
בספר מתואר הנוף והחוויה הרוחנית אותה עובר המחבר וכן מוסברים בו תרגילים לשיפור חיי הקורא המשלבים מדיטציה ודמיון מודרך.
המכשף פאולו קואלו, טמן את חרבו הקודמת באדמה בציפייה לקבל עתה חרב חדשה, איתה ציפה להשיג עוצמה רבה יותר משהייתה לו עם החרב הקודמת.
אך לרוע מזלו הוא התגאה במקצת על שהוא לא אדם פשוט אלא מכשף ובהתאם לכך החליט המאסטר שלו - שנתן לו את החרב המיוחלת - שלא מגיע לו לקבל אותה.
נאמר לו כי אם הוא ייצא למסע רגלי ב"דרך סנטיאגו" (דרך שנוצרים רואים כמצווה בללכת בה ברגל), שהיא נקראת "דרך האנשים הרגילים", ובה ילמד אותו המדריך שלו להרגיש כאדם רגיל ולא כאדם החשוב יותר מאחרים - הוא ימצא את חרבו לאחר חיפוש.
לאחר זמן רב של מחשבה, הוא אכן יוצא למסע בעזרת מדריך שהגיע אליו מטעם המאסטר שלו.
הספר, כתוב כיומן מסע המספר על מקרים רבים שקרו לו במהלך המסע, אף כי לרובם (מלבד הסיפורים על הכלב) אין כל קשר האחד לשני.
לגבי כל דבר שקרה לו לימד אותו המדריך שלו דבר, כגון: האם הוא התנהג כשורה כשקרה לו מקרה פלוני?
לגבי השאלה "מה עליו לעשות עכשיו?" יש סדר מסוים מדוע כל דבר כתוב דווקא אחר הדבר שלפניו אם כי ניתן היה בקלות לכתוב זאת בסדר שונה ואף מסודר בהרבה.
סוף הסיפור הוא: שהוא מסיים את מסעו ונפרד מהמאסטר שלו, ולאחר מכן משתתף בטקס פרידה מהמדריכים שהתבצע עבור עוד כמה אנשים שנפרדו אף הם ממדריכיהם באותו הטקס.
את החרב המיוחלת הוא מוצא לאחר חיפושים רק אחר שהוא כבר נפרד ממדריכו.
בתחילת הספר הוא כותב הקדשה למדריך שלו.
יון הוא מחוז בצרפת הנקרא על שמו של הנהר יון החוצה אותו מדרום לצפון.
המחוז נמצא בחבל הארץ בורגון ועיר הבירה שלו היא אוסר.
גידול האוכלוסייה השנתי הממוצע במחוז הוא 0.41%
יומני טרנר הוא רומן "עליונות לבנה" משנת 1978 שנכתב על-ידי ד"ר ויליאם לותר פירס, מנהיגה של התנועה "ברית לאומית" שבארצות הברית, תחת שם העט "אנדרו מק'דונלד".
הרומן מתאר מאבק מהפכני גזעני אלים בתוך ארצות הברית, שמסלים לידי רצח עם עולמי שהוביל להשמדתו של כל מי שאינו לבן.
בשביל הסופר, פירס, זוהי אינה תוצאה דיסטופית אלא הגשמתו של "חלום העולם הלבן".
תחילה היה הרומן זמין רק על ידי הזמנה בדואר מתערוכות נשק.
נטען כי 500,000 עותקים ממנו נמכרו בדרך זו.
כיום הספר זמין גם ברשתות ספרים מוכרות והוא זמין באופן חופשי באתרי אינטרנט של ארגוני עליונות לבנה למיניהם.
הליגה נגד השמצה הגדירה את סגנון הספר "מזעזע, אלים, אפוקליפטי, מיזוגני, גזעני ואנטישמי", וטענה כי הוא אחד הספרים הנקראים והמשפיעים ביותר על הימין הקיצוני.
בתיאור שצורף למהדורת הספר משנת 1996 נטען כי משרד המשפטים של ארצות הברית מחשיב את הספר למניפסט של מיליציות הימין הקיצוני בארצות הברית.
ה-FBI טוען כי שימש השראה לפיגוע הטרור באוקלהומה סיטי על ידי טימותי מקווי בשנת 1995. כמו כן, נטען כי הספר הוא מקור ההשראה לפעילותו של הארגון הנאו-נאצי המכונה "המסדר".
הסיפור מתחיל עם מבוא שמתרחש בשנת 2099, מאה שנה לאחר שרוב האוכלוסייה הלא-לבנה בעולם נרצחה, והממשלה העולמית המהפכנית של אנשי העליונות הלבנה התבססה.
עיקר הספר מצטט אחר כך יומנים לכאורה של אדם בשם ארל טרנר, חבר פעיל בתנועה שחוללה את האירועים הללו.
הספר מפרט על הפיכה אלימה שמדיחה את הממשל הפדרלי בארצות הברית, הפיכה שמובילים טרנר וחבריו.
כן מספר הספר על מלחמת הגזעים שמתרחשת בו זמנית קודם בצפון אמריקה ואחר כך בשאר העולם.
הסיפור מתחיל מעט אחרי שהממשל הפדרלי בארצות הברית מחרים את כל כלי הנשק הנמצאים בידיים אזרחיות תחת "חוק כהן", והארגון שבו חברים טרנר ודומיו יורד למחתרת.
הארגון מעוניין להתחיל מלחמת גרילה נגד ה"מערכת", שמתוארת כמכלול הממשל, התקשורת והכוח הכלכלי שנמצא ב"שליטה יהודית" (שבספר "משתווה" ומראה תמיכה ברב-תרבותיות).
הארגון מתחיל לבצע מעשים כגון פיצוץ בנייני המטה של ה-FBI וממשיך במערכה של טרור, התנקשויות וחבלה כלכלית ברחבי ארצות הברית.
מעלליו של טרנר מובילים אותו לטקס חניכה לקבלה אל "המסדר", צוות פנימי חצי-דתי שמנהל את פעולותיו של הארגון וקיומו לא ידוע גם ל"מערכת" וגם לחברי הארגון הרגילים.
בסופו של דבר, הארגון תופס את השליטה על דרום קליפורניה, כולל על כלי נשק גרעיניים בבסיס חיל האוויר האמריקני ונדנבורג, ומטהר אתנית את האזור משחורים, היספנים, יהודים ו"בוגדים בגזעם".
הם משתמשים גם בבסיס זה וגם בנשקם הגרעיני כדי לפתוח חזית רחבה יותר שבה משוגרים טילים גרעיניים נגד העיר ניו יורק ומדינת ישראל על מנת להשמיד את האוכלוסייה היהודית, השחורה, ההיספנית והלבנה הליברלית.
בנוסף לכך, הארגון יוזם מלחמה גרעינית בין ארצות הברית לברית המועצות ושותל כלי נשק גרעיניים ותאים חדשים של הארגון בכל צפון אמריקה.
החלק היומני של הסיפור נגמר כאשר הגיבור נמצא על מטוס שמצויד בפצצה אטומית במשימת התאבדות כדי להרוס את הפנטגון על מנת לחסל את שארית ההנהגה של הממשל הצבאי לפני שזה מורה על תחילתה של מתקפה לכבוש את דרום קליפורניה.
הרומן מסתיים באפילוג שמסכם איך הארגון ממשיך לכבוש את העולם ולהרוג את האוכלוסייה הלא-לבנה.
מתואר שכאשר הארגון ניצח, הוא בונה דיקטטורה אוליגרכית, שמתוארת ככל-יכולה וכפועלת למען "כיבוש מחדש של העולם בשביל אנשים ממוצא אירופי" באמצעים כגון הפצצת יבשת אסיה בנשק להשמדה המונית למשך שלוש שנים כדי להפכה ל"שממה המזרחית הגדולה".
בזמן הפרסום של היומנים, כאמור מאה שנה לאחר האירועים המדוברים, נעשות הכנות להשמיד את ה"מוטנטים" שעדיין חיים באזור.
"הערות העורך" שהושמו על ידי עורכם של היומנים מאה שנה אחר כך מגלים כי השחורים לא הושמדו רק באמריקה אלא גם באפריקה עצמה.
"אוגנדה הייתה תת-מחלקה פוליטית של יבשת אפריקה בעידן הישן, כשיבשת זו הייתה מאוכלסת בגזע השחור".
ישנו גם אזכור כבדרך אגב של טבח כוללני של אוכלוסיית פוארטו ריקו: "פוארטו ריקו היה שמו של האי ניו קרוליינה בעידן הישן.
כיום הוא מאוכלס בצאצאיהם של לבנים שברחו מהאזורים הרדיו-אקטיביים של דרום ארצות הברית, אבל לפני הטיהור הגזעי בימים האחרונים של המהפכה הגדולה האי היה מאוכלס בגזע בן כלאיים בעל אופי לא נעים".
כל "אויבי הגזע הלבן" מתוארים בלשון קשה כתת-אדם וחייתיים.
יהודים מתוארים כמניפולטיביים וכשולטים בממשל, בתקשורת ובכלכלה.
לבנים שלא תומכים במלחמת הגזעים מתוארים כחלשים, כ"בוגדים בגזעם", וככאלה שיש לשכנעם לתמוך במלחמה או להרגם יחד עם הלא-לבנים.
הספר מתאר את ארצות הברית ההיפותטית של שנות ה-90 כחברה עגומה, ענייה, מרקיבה ומדכאת, עם כלכלה על סף התמוטטות, עם ממשלה שהפכה את המדינה למדינת-משטרה, וכחברה שלקחה את הרב-תרבותיות ואת הליברליזם לקיצוניות לא הגיונית (כל זאת כתוצאה של "שליטה יהודית").
אמריקה ההיפותטית מהספר היא אולי השערה דמיונית של הנסיבות בשנות ה-70 המאוחרות, פרק זמן שהסופר קיווה שיהיה בשל למהפכה עתידית.
באופן מעניין, למרות הערצה גלויה להיטלר שלו הארגון קורא "הגדול" הסופר לא ראה דרך שבה יוכלו לבנים באמריקה לחקות את שיטותיו לתפיסת השלטון: לבנות תמיכה עממית, ליצור מפלגת המונים, לתפוס את השלטון בבחירות דמוקרטיות ורק אז לבנות דיקטטורה מבוססת גזע.
הארגון לא מסוגל וגם לא מעוניין בארגון תמיכה עממית לרעיונותיו.
השלטון מושג רק לאחר שהארגון מגרה את ברית המועצות להתקיף גרעינית את רוב הערים האמריקניות.
כך הצוות המוכן והמאורגן היטב של טרנר מצליח סוף סוף להפחיד את מה שנשאר מהאוכלוסייה האמריקנית המורעבת לקבלת השלטון, שכפי שנאמר באופן כן, האנשים לעולם לא היו בוחרים בו מרצונם החופשי.
לאורך כל המאבק המתואר בספר, רק כוחות אנטי-גזעיים מצליחים להקים עצרות המונים שבהם מתאחדים שחורים ולבנים, כאשר עצרת מסוימת אחת בשיקגו מתוארת כמי שמשכה מאות אלפי משתתפים.
אפילו לאחר שהארגון תופס את השליטה בלוס אנג'לס הוא עומד בפני התנגדות חזקה מצד המוני שחורים ולבנים ש"יום אחר יום זורקים אבנים ובקבוקי תבערה על כוחותינו, ומחזיקים בסיסמאות 'גזענות חייבת ללכת' ו'שוויון לנצח'".
תשובת הארגון היא פשוט לפרוץ לבתי יריביהם במהלך לילה אחד, להוציאם בבתיהם ולתלותם בעשרות אלפיהם, באמצעים אלו לוס אנג'לס "מושקטת".
יום זה, "יום החבל", אשר מתואר באופן גרפי בספר, כולל גם את תפיסתן של אלפי נשים לבנות שקיימו יחסי מין עם שחורים או שהיו נשואות להן.
אלו נתלו בחופזה ממנורות רחוב עם שלט שהוצמד לגופותיהן שתוכנו היה "אני חיללתי את גזעי".
מבחינה זו הארגון עולה באכזריותו אפילו על הנאצים: אומנם חוקי נירנברג הידועים לשמצה אסרו מגע מיני ונישואין בין ארים ויהודים, אבל הפרה של חוקים אלה ניתנת לענישה בלא יותר ממאסר של שנה אחת, ולא במוות.
נישואים מעורבים קיימים לא בוטלו, ובני זוג יהודיים שנתפסו בשנת 1942 שוחררו במחאת בני זוגם הלא יהודים (ראה מחאת רוזנשטראסה), כך שרובם שרדו את המלחמה.
הספר מכיל מספר של מה שנראה כסתירות ברורות.
לדוגמה, בחברה שמתוארת התנועה הפמיניסטית חזקה מאוד (היא מתוארת כפיתיון שהונח על ידי היהודים כדי להסיח נשים לבנות מ"חובתן" לייצר יותר תינוקות לבנים); אך זו גם חברה שבה אונס נפוץ, מבוצע כמעט בחופשיות ולא נענש, כל עוד זה נוגע לאונס של אישה לבנה בידי גבר שחור.
בחלקים מסוימים של הספר הערבים מתוארים בחיוביות כאויביה של ישראל היהודית.
אבל, לאחר המלחמה הגרעינית שהארגון יוזם חבריו שולטים באספקת המזון והמחסה בערים ההרוסות, שם הוא מתנה את מתן האוכל והמחסה בהצגה של "ראשים טריים שנערפו" של אנשים לא-לבנים.
ראשיהם של "אנשים מזרח תיכוניים" מתקבלים גם הם בסחר מזוויע זה.
בחלקים מסוימים של הספר השואה מוכחשת, ונטען כי אדולף אייכמן הוא קצין ממעמד בינוני בצבא הגרמני שהפך לקורבן בידי היהודים על לא עוול בכפו.
טרנר עצמו וחברי הארגון נשבעים פעמים רבות להשמיד את היהודים, חלק ממעשי הארגון המתוארים בספר שואבים השראה ישירה משיטות השמדה נאציות.
לדוגמה, לקיחת יהודים ו"בני כלאיים" מלוס אנג'לס על מנת להוציאם להורג בקניון סלעי מחוץ לעיר, שבאופן ברור לוקח השראה מטבח באבי יאר.
בנוסף לכך, "עורכם" של היומנים מאה שנה לאחר מכן מציין בשביעות רצון כי כל היהודים הושמדו וכמה עותקים של התלמוד היהודי נשמרו על מנת להראות "כמה רעים היו היהודים".
בפרקים מוקדמים טרנר וחבריו מתוארים כמודאגים בעיקר מהחרמת כלי הנשק תחת החוק שהציג הסנטור כהן.
אולם, בפרקים מאוחרים יותר טרנר נותן תודה אירונית לסנטור כהן על כך שפירק מנשקה את האוכלוסייה השחורה ובכך הפכה לקלה יותר ל"נטרול" ובסופו של דבר, למאסר במה שהספר מכנה "מחנות אחזקה" שמהם איש מהם לא יוצא חי.
רבים משווים את הרומן לרומן מאוחר יותר שנכתב על ידי ויליאם פירס בשם "צייד".
בזמן שיומני טרנר מתאר תנועת מהפכה היררכית קלאסית, "צייד" מתאר תנועת מחתרת ללא מנהיג.
"צייד" מתאר את פעולותיו של אדם בשם אוסקר יגר (Jaeger משמעו צייד בגרמנית), שמשקיע את כל כולו בעיסוק של לפתור את החברה מ"אויבים" לתפיסתו, של הגזע הלבן: שחורים, יהודים וזוגות מעורבים.
פעולותיו גורמות לכך שבהדרגה נוצר לו קהל מעריצים שמתאסף סביבו, שמהווה צוות מהפכני קטן, שרבים מייחסים לו את ההשראה לגלגולים המוקדמים של "המסדר" - ארגון נאו-נאצי שפעל בין השנים 1983 ו-1984.
שמו הפרטי של הגיבור "ארל" לקוח משמו של שותף של פירס מזמן שבו עבד עם המפלגה הנאצית באמריקה.
השם "ארל" לקוח מהמילה Jarl, מילה צפון אירופאית עתיקה ל"מנהיג".
פעולות שלכאורה שואבות השראה מהספר
נטען כי מספר פעולות שאבו השראה מהרומן:
כשנעצר, היה ברשותו של טימותי מקווי, שהורשע בפיגוע הטרור באוקלהומה סיטי, עותק של הרומן.
הפיגוע שביצע מקווי היה דומה לאירוע המתואר בספר שבו התא הטרוריסטי הבדיוני מתקיף את מפקדות ה-FBI.
המסדר, קבוצת "עליונות לבנה" משנות ה-80 המוקדמות המואשמת ברצח, שוד וזיוף, קרויה על שם הקבוצה בספר ומקבלת השראה מתרחישי הספר למלחמה בין גזעית.
הקבוצה רצחה את אלן ברג, יהודי בעל תוכנית אירוח שנוי במחלוקת ובוטה ועסקה במעשי אלימות נוספים כדי להחיש את מלחמת הגזע המתוארת בספר.
מאמצי המסדר נתנו לאחר מכן השראה לקבוצה אחרת, המסדר החדש, אשר תכננה לבצע פשעים דומים כדי לפתוח במלחמת גזעים ולחולל מהפכה אלימה.
יומני גבע היו יומני קולנוע שהפיקה חברת "סרטי גבע" והוקרנו בבתי הקולנוע בישראל כיומני חדשות לפני הסרט העיקרי בשנים 1952–1970.
את "סרטי גבע" הקימו חלוצי הקולנוע הישראלי, המפיקים מרדכי נבון ויצחק אגדתי, אחיו של ברוך אגדתי.
יומני הקולנוע של האולפנים הוקרנו בבתי קולנוע טרם ההצגה הראשית, לסירוגין עם יומני הקולנוע של המתחרה, "יומני כרמל".
למרות שאולפני גבע היו חברה פרטית, והיומנים היו יוזמה מסחרית, ברקע להפקת היומנים גם מעורבות פוליטית של דוד בן-גוריון, אשר דחף להפקת היומנים המתחרים ל"כרמל" לאחר שאלה האחרונים היו בשליטה חלקית של שרי הפנים של הפועל המזרחי.
היומנים היו למעשה המשך של סדרת יומנים קודמת, שהופקה על ידי קולקטיב האמנים החולוני "קולון-גבע" בין 1950 ל-1952 והיוזם הראשי של יומנים קדומים אלה, שאול גוסקינד, המשיך לפעול להפקת יומני גבע.
אות הפתיחה של יומני גבע היה המנגינה "World of Sport".
בין הקריינים של יומני גבע בלטו קרייני קול ישראל גדעון לב-ארי ואלימלך רם.
רבים מן היומנים בוימו על ידי הבמאי נתן גרוס והצלמים אדם גרינברג ודוד גורפינקל התחילו את דרכם ב"גבע".
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית ב-1969 ירד הביקוש ליומני חדשות קולנועיים, ויומני גבע הופסקו.
הסרט "שגעון של מולדת" מ-1980 מכיל אסופה של קטעי יומני גבע מן השנים 1953 ועד להפסקת שידורם.
התמלוגים מהקרנת יומני גבע היו מוקד לסכסוך משפטי בין השותפים לשעבר בחברת האולפנים המאוחדים (עיזבונו של נבון המיוצג על ידי חברת "ברקי פטה המפריס" מחד ואולפני הרצליה, מפיקיהם של יומני כרמל מאידך).
ברטיאנו (ברומנית: Ion (Ionel) C.
Brătianu, 20 באוגוסט 1864 – 24 בנובמבר 1927) היה מדינאי רומני, חבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
מנהיג המפלגה הלאומית ליברלית ומהנדס אזרחי בהכשרתו.
יונל ברטיאנו נולד באחוזה פלוריקה, במחוז ארג'ש, בן בכור למדינאי יון ברטיאנו, אחיו הצעירים הם וינטילה ברטיאנו וקונסטנטין (דינו) ברטיאנו.
הוא עבר את בחינות הבגרות בבית הספר התיכון על שם סאבה הקדוש, בבוקרשט וב-1882 התגייס כמתנדב לצבא הרומני לחצי שנה וקיבל דרגת סגן משנה ברגימנט התותחנים השני.
במקביל לשירות הצבאי, הוא למד בבית הספר לגשרים וכבישים (לימים המכון הפוליטכני של בוקרשט).
בקיץ 1883 נסע לצרפת להשלמת לימודיו.
בשנים 1883–1884 למד בבית הספר המכין למתמטיקה מיוחדת.
בשנים 1886–1889 היה סטודנט של בית הספר לגשרים ולכבישים ובסיום לימודיו הוסמך להיות מהנדס.
הוא שב לרומניה, שם גויס מיד והועלה לדרגת סגן.
בהמשך התחיל לעבוד כמהנדס מומחה בבניית מסילות הברזל של רומניה.
בשנת 1907 נישא לגרושתו של אלכסנדרו מרגילומאן .
בשנת 1927 נבחר לחבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
בסתיו אותה שנה נדבק בדלקת גרון שהחמירה וגרמה למותו.
יונל ברטיאנו הצטרף בשנת 1895 למפלגה הלאומית ליברלית ועוד באותה שנה נבחר מטעם מחוז גורז' כחבר בית הנבחרים.
משלב זה התפתחה הקריירה הפוליטית, שבמהלכה נבחר לסנאט בשנת 1911, בשנת 1909 בחרה בו ועידת מפלגתו לראשות המפלגה והוא נשאר בתפקיד זה עד סוף חייו.
הוא כיהן בתפקידי ביצוע רבים ובין היתר היה 5 פעמים ראש ממשלת רומניה בתקופות האלה:
הוא כיהן פעמיים כשר לעבודות ציבוריות, 8 פעמים כשר חוץ, 6 פעמים כשר הפנים ופעמיים כשר המלחמה.
יומנו של סרט הוא ספר נספח לסדרת הספרים "יומנו של חנון" מאת ג'ף קיני.
בספר מתוארת יצירת הסרט "יומנו של חנון", שיצא למסכים ב-2010, על תולדות כוכביו ועל תסריטו.
מטרתו של הספר להעניק לקוראים את תחושת הקסם שביצירת סרט קולנוע וללמד את הקוראים איך עושים סרט.
מסופר על ילד שנהיה כוכב, שמו זקרי גורדון, בספר כתוב על "ניצבים", "צוות", ועל כל מה שכלול בסרט שנעשה על ידי ספר וכמובן מראים את ההבדל בין כתיבת ספר ליצירת סרט.
יומני הערפד היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה על-טבעית שנוצרה על ידי קווין ויליאמסון וג'ולי פלק, המבוססת על סדרת ספרים באותו שם מאת ליסה ג'יין סמית'.
הסדרה מתרחשת בעיירה מיסטיק פולס שבווירג'יניה, עיירה בדיונית קטנה הנרדפת על ידי יצורים על-טבעיים.
הבסיס ההתחלתי של הסדרה הוא ההתאהבות המיידית של סטפן סלבטור ואליינה גילברט הזהה במראה לקתרין פירס - אהובת נעוריו של סטפן ואהובת נעוריו של אחיו דיימון.
העונה עוקבת אחרי חייה של אליינה גילברט המתגוררת בעיירה מיסטיק פולס שבווירג'יניה עם אחיה ג'רמי ודודתם ג'נה לאחר שהוריהם טבעו למוות.
בחור צעיר מסתורי בשם סטפן מגיע לעיירה ונכנס לחייה של אליינה.
אליינה וסטפן מתאהבים ואליינה מבינה שסטפן הוא ערפד מבוגר.
דיימון, אחיו הגדול והמסוכן של סטפן מגיע אחריו למיסטיק פולס ומפר את השלווה בעיירה.
בזמן העונה מגלים על העובדה שקתרין לא מתה אלא כלואה בקבר במיסטיק פולס יחד עם עוד 27 ערפדים והרצון של דיימון הוא לשחרר אותה.
בוני בנט, חברתה הטובה ביותר מגלה שהיא מכשפה ומשתלבת בעלילה.
בסוף העונה מגלים שאליינה מאומצת והוריה הביולוגים שלה הם איזבל-ערפדית וג'ון גילברט שהוא בעצם אח של אביה המאמץ.
בהמשך מגלים שלדיימון יש רגשות לאליינה.
הוא מנסה לנשק אותה בפרק האחרון - אך מחכה שהיא תנשק גם.
למרבה הפלא, היא מנשקת בחזרה והשניים נפרדים לשלום.
לאחר מכן מתגלה כי זו לא הייתה אליינה - אלא קתרין, שנראית בדיוק כמוה.
קתרין תוקפת את ג'ון, ומיד לאחר מכן אליינה מגיעה הביתה ומוצאת אותו.
קתרין מצליחה לברוח לפני שאליינה רואה אותה - וכך נגמרת העונה.
העונה מספרת על קללת ירח מסתורית.
קתרין פירס, כפילתה של אליינה גילברט, חוזרת למיסטיק פולס והופכת את קרוליין פורבס לערפדית על מנת שתרגל אחרי סטפן ואליינה.
אנשי זאב מתגלים, טיילר לוקווד לומד על קללת הזאבים במשפחתו והופך לכזה.
קלאוס ואלייז'ה, אחים ערפדים ממשפחת הערפדים הראשונה המכונים "המקוריים", מגיעים למיסטיק פולס על מנת לשבור את קללת הירח שמגבילה את קלאוס, ולצורך השבירה שלה הוא זקוק לכפילת פטרובה כמו אליינה.
הוא מנסה לבטל את הקללה בכך שמבצע יחד עם מכשף את "טקס ההקרבה", בו הוא צריך להקריב למוות את הכפילה, את אבן הירח, ערפד ואיש זאב.
דיימון לא מסכים שאליינה תמות בטקס ולכן מכריח אותה לשתות מדמו בכפייה — כך שהיא לא תמות אלא תהפוך לערפדית.
לאחר מכן מתגלה שאליינה לא רוצה בכך, ודיימון מבין שהיא עומדת לשנוא אותו כל המשך חייה האינסופיים כערפדית — ולכן מוכן לעשות הכול על מנת שלא תהפוך לערפדית, אבל שתחייה.
הוא מנסה לדחות את הטקס, משחרר את טיילר וקרוליין (שהם הערפדית ואיש הזאב שקלאוס מתכנן להקריב), רוצח את המכשף ומקריב הכול.
בזמן שהוא עושה זאת, טיילר (שהוא איש זאב) נושך אותו נשיכה קטלנית.
כשהוא מספר זאת לקלאוס, קלאוס מעדכן אותו שיש לו גיבוי.
הוא במהרה מביא מכשפה חדשה, איש זאב חדש — והופך את ג'נה, דודתם של אליינה וג'רמי והאפוטרופוס החוקית שלהם, לערפדית.
הוא עושה את הטקס — אך בינתיים בוני, אלייז'ה וג'ון מטפלים בכך שאליינה לא תהפוך לערפדית לאחר שתמות, אלא שג'ון יקריב את חייו למענה והיא תישאר בת אדם.
לאחר הטקס, ג'ולס (אשת הזאב) וג'נה מתות.
מראים את החבורה מבקרת בקבר של ג'ון וג'נה ואליינה קוראת את המכתב שג'ון השאיר לה בתור אביה.
דיימון מספר לסטפן על הנשיכה של טיילר שאמורה להרוג אותו, והוא מתחיל לגסוס למוות (מכיוון שנשיכה של איש זאב היא קטלנית לערפד).
אליינה מגלה על כך והולכת להעביר איתו את שעותיו האחרון.
הם מדברים והיא מנשקת אותו נשיקת פרידה והוא מודה לה.
אך סטפן לא מוותר על אחיו, הוא הולך לקלאוס ומבטיח לעשות הכל בשביל תרופה לדיימון.
קלאוס אומר לסטפן שהוא ייתן לו את התרופה, אך סטפן ייאלץ לשלם בכך שיתלווה אליו למסעותיו.
סטפן מסכים ומגלה שהתרופה היא דמו של קלאוס.
קלאוס מעניק לקתרין (שהייתה כלואה אצלו) בקבוקון עם הדם ואומר לה להביא אותו לדיימון על מנת שיחייה.
דיימון מקבל את התרופה ברגעיו האחרונים ושורד, אך סטפן נאלץ ללכת עם קלאוס, וכך מסתיימת העונה.
העונה נפתחת ביום הולדתה ה-18 של אליינה גילברט.
עונה זו מספרת על "המקוריים", משפחת הערפדים הראשונה בעולם שממנה נוצרו כל הערפדים, ומתמקדת בסיפורו של קלאוס ובקשריו המשפחתיים הארוכים עם אחיו ואחותו.
בנוסף ההורים של משפחת הערפדים, מייקל ואסתר, קמים לתחייה ומגלים את הרצון שלהם להשמיד את כל בניהם ובנותיהם.
במהלך העונה, קלאוס מפתח רגשות בקרוליין, אך היא לא מתעניינת בו כלל, ונוצר מרובע אהבה בין קלאוס, קרוליין, טיילר, והיילי, ידידה של טיילר ואשת זאב שהגיעה לעיירה עם מניעים נסתרים.
בתום העונה הקודמת סטפן הקריב את עצמו עבור חייו של אחיו ושל אהובתו ובמהלך העונה סטפן איבד את האנושיות שלו כחלק מחזרתו למרטש.
העונה מתמקדת בהסתגלותה של אליינה לחייה החדשים כערפדית.
מתגלה קיומה של תרופה לערפדות, ומספר דמויות מחפשות אותה.
מתגלה שהתרופה מכילה מנה אחת בלבד.
בנוסף מכירים את בן האלמוות הראשון, סיילאס, שמנסה להשיג את התרופה כדי להתאחד עם אהבת האמת שלו, ותוך כדי זה יכול לשחרר המוני יצורים על טבעיים שיפגעו בעולם.
בפרק 20 של העונה הוצגה סדרת ההמשך, "המקוריים", המספרת על משפחת הערפדים המקוריים (בסדרה זאת לא נמצאות דמויות כגון אליינה, דיימון וסטפן).
העונה עוסקת בסיילאס, כפיל של סטפן המחפש את התרופה שבדמה של קתרין.
נדיה מתגלה כבתה של קתרין שנלקחה ממנה, בוני משתמשת כעוגן, ישות על טבעית בין עולם החיים לעולם המתים העל טבעיים.
המשפחה של קתרין ונדיה מתגלה כ"נוסעים", ישות על טבעית שמסוגלת להיכנס לתוך גוף של אנשים אבל לא יכולים לגור במקום אחד בגלל כישוף עתיק וכתוצאה מכך קתרין מחליטה להיכנס לגופה של אליינה גילברט כדי להימנע ממוות.
לאחר כמה שבועות חבריה של אליינה מבינים שזו קתרין, והורגים אותה.
(בהמשך הסדרה מוסבר שהיא נשלחה לגיהנום).
הנוסעים מגיעים בעקבות נדיה למיסטיק פולס ומנסים לשחרר את הכישוף שלהם באמצעות הכפילים, סטפן ואליינה.
בסוף העונה, עולם המתים מתמוטט וביחד איתו גם דיימון ובוני שנמצאים בו.
בעונה זו מוצגת "קהילת ג'מיני", קהילה של מכשפים השמה דגש מיוחד על הקשר שבין תאומים.
מסתבר שבזמן התמוטטות "עולם המתים" (הצד האחר), בוני ודיימון נשלחו לעולם כלא מסתורי והם מנסים להימלט ממנו יחד עם אסיר מכשף מקהילת ג'מיני שנכלא שם, בשם קאי, שרוצה להרוג את משפחתו.
אוליביה "ליב", ולוקאס "לוק", וג'ו מתגלים כאחים של קאי.
דיימון חוזר מעולם הכלא בעזרת כישופה של בוני בעזרת מכשיר שנקרא "נקודת הזריחה", כדי לבצע את הכישוף בשביל לחזור לחיים בוני הייתה צריכה להשתמש בליקוי חמה, דם של מכשפה ממשפחת בנט (בוני), ו"נקודת הזריחה".
לאחר כמה פרקים, בוני חוזרת מעולם הכלא, ביחד עם התרופה לערפדות.
לקראת סוף העונה, אליינה נוטלת את התרופה, וחוזרת להיות אנושית.
"ליזי פורבס", אמה של קרוליין מתה ממחלה, מה שגורם לקרוליין לכבות את רגשותיה.
בנוסף מתגלה שאמם של סטפן ודיימון, לילי, לא באמת מתה והיא ערפדית שחיה בעולם כלא אחר.
בסוף העונה אלאריק וג'ו מתחתנים, קאי מגיע לחתונה והורג את ג'ו.
בנוסף, הוא מטיל קללה שמכניסה את אליינה לתרדמת והיא תתעורר רק בתנאי שבוני תמות.
אליינה נפרדת מחבריה ומדיימון וכך עוזבת את הסדרה.
לאחר שאליינה בתרדמת העונה מציגה את משפחת "הכופרים", יצורים על טבעיים שואבי קסם שהפכו לערפדים.
"אם" המשפחה היא לילי, אמם של דיימון וסטפן, ואחת הבנות היא ואלרי, אהבתו הראשונה של סטפן האנושי.
מגלים על ציידת ערפדים מיוחדת, ריינה קרוז, שלה יש מספר פעמים לחיות, וברגע שהיא מסמנת מישהו עם חרבה היא עוקבת אחריו לכל מקום בלי שום יכולת לסגת.
ריינה דוקרת את סטפן ומובילה אותו למרדף ארוך של שנים ארוכות, ביניהם סטפן גם מתאחד עם קלאוס בניו אורלינס בפרק קראוסובר מיוחד עם המקוריים.
העונה מתארת את מאמצי הערפדים הראשיים לכפר על חטאיהם, ואת המאבק בקייד, שליט הגיהנום שאליו מגיע להם להגיע, ובסירנות העובדות עבור קייד.
דיימון ואנזו כיבו את האנושיות שלהם וכעת עובדים עבור הסירנות כמשרתים של קייד בזמן שסטפן, קרוליין ובוני מנסים להציל אותם.
בהמשך העונה, סטפן מכבה גם הוא את אנושיותו ומשרת את קייד.
סטפן חסר הרגשות, הורג את אנזו.
הוא חוזר לעצמו רק אחרי שבוני מזריקה לו את התרופה לאנושיות.
סטפן דיימון ובוני נלחמים מול קייד, והוא מת, אך מתברר שמי ששלטה בגיהנום כל הזמן הזה הייתה קת'רין פירס, שחוזרת בסוף העונה כדי לנקום בדמויות ולהשמיד את מיסטיק פולס אחת ולתמיד, אולם לא הצליחה, בזכות תוכנית שרקמה בוני ובעזרתו של סטפן שהקריב את עצמו ומת.
אליינה חוזרת לחיים והסדרה נגמרת בכך שכולם כבר מתים וחוזרים אל המקורבים שלהם בעולם הבא.
שחקנית דמות עונות 1 2 3 4 5 6 7 8 נינה דוברב אליינה גילברט colspan = "6" אורחהדמות הראשית היא אליינה גילברט.
בהמשך הסדרה מתגלה כי אליינה היא נצר לשושלת פטרובה, צאצאית של אמרה, טאטיה ושל קת'רין.
אמה הביולוגית, איזבל, ילדה אותה בגיל 16 יחד עם ג'ון גילברט, והם מסרו אותה לאחיו של ג'ון לאימוץ.
אליינה הופכת לערפדית בעונה 4 לאחר שמתה עם הדם של דיימון בגופה.
בעונה 4, אליינה נפרדת מסטפן מכיוון שהיא מאוהבת בדיימון, אליינה ודיימון נהפכו לזוג.
בעונה 6, אליינה נוטלת את התרופה לערפדות לאחר שבוני הביאה אותה לדיימון מעולם הכלא.
בסוף עונה 6 אליינה נכנסת לתרדמת מכושפת על ידי קאי פרקר.
בעונה 8 אליינה קמה לתחייה לאחר שבוני שוברת את הכישוף שהוטל עליה והיא ממשיכה לחיות את חייה בתור בת אדם כאליינה סאלבטור.
שחקן דמות עונה 1 2 3 4 5 6 7 8 פול וסלי סטפן סאלבטור colspan = "8" אחיו של דיימון, סטפן הוא ערפד טוב לב ומראה, בהתחלה הוא מוצג כערפד אשר שותה רק דם חיות, אך בהמשך מתגלה כי בעברו הוא היה "המרטש".
סטפן מתייסר על עברו כמרטש ונמנע מדם אדם מחשש שרצונו הבלתי נשלט לדם יחזור וישתלט עליו.
בעונה 1 מתחיל לצאת עם אליינה, בעונה 3 מאבד את האנושיות שלו, בעונה 4 אליינה נפרדת ממנו.
בסוף העונה הרביעית סיילאס מכניס אותו לתיבה וזורק אותו לאגם למשך 3 חודשים.
בעונה 5 מת וחוזר לחיים.
בעונה 8 הופך לאנושי לאחר שבוני הזריקה לו את התרופה.
בסוף העונה השמינית מציל את מיסטיק פולס ומקריב את חייו בזמן הצלתה, בסוף הפרק מצא שלווה עם לקסי ואחרי שדיימון הזדקן עבר גם הוא לשם והתאחד עם סטפן ואליינה מצאה שלווה עם משפחתה.
שחקן דמות עונה 1 2 3 4 5 6 7 8 איאן סומרהולדר דיימון סאלבטור colspan = "8" אחיו של סטפן, שמוצג בהתחלה כערפד יפה מראה אך מרושע.
בהמשך מגלים את האופי המורכב של דיימון ואת כל הצדדים באישיות שלו.
היה מאוהב בקת'רין בעברו ונותר מאוהב במשך 148 שנה.
לאחר שהתגבר על קת'רין דיימון מתאהב באליינה, בעונה הרביעית אליינה ודיימון הפכו לזוג, דיימון מת בסוף העונה החמישית, אך חזר בעונה השישית, לאחר שחזר לחיים הוא גילה שאליינה מחקה את הכל הזכרונות שלה ממנו בעונה השישית הוא מנסה להחזיר אותה אליו.
בסוף העונה 8 מתאבל על אחיו סטפן שמת ומקבל את אליינה בחזרה אחרי שהיא קמה לתחייה מהתרדמת.
בפרק האחרון, סטפן מזריק לדיימון את התרופה לאנושיות בשביל להציל את חייו.
הוא מזדקן ומת ומצא שלווה עם סטפן לקסי ואליינה.
שחקנית דמות עונה 1 2 3 4 5 6 7 8 קתרינה גרהאם בוני בנט colspan = "8" אחת מחברותיה הטובות ביותר של אליינה, שהיא גם מכשפה לנצר שושלת בנט, ידועה כמכשפות חזקות במיוחד.
בוני הצילה את כל הדמויות הראשיות פעמים רבות.
בוני מתה מספר פעמיים במשך העונות ובסופו של דבר חזרה לחיים כל פעם.
במשך העונות, יצאה עם ג'רמי ואנזו.
בעונה חמישית מתה ביחד עם דיימון ועברה לעולם כלא ושם מצאה את קאי.
בעונה השמינית, מתאבלת על אנזו שמת בידי סטפן שהפך למרטש ומזריקה לו את התרופה לאנושיות.
בעונה הזו היא מוציאה את אליינה מהתרדמת.
שחקנית דמות עונה 1 2 3 4 5 6 7 8קנדיס אקולה קרוליין פורבס colspan = "8" אחת החברות הטובות ביותר של אליינה.
הופכת לערפדית בתחילת עונה 2 על ידי קת'רין פירס.
יצאה עם מאט וטיילר בעונה שמונה מתחתנת עם סטפן ומתאלמנת באותו היום.
קרוליין ידועה בשליטת תאבון הדם שלה כערפדית.
בעונה 6 כיבתה את האנושיות שלה מכיוון שאמה נפטרה מסרטן.
בעונה השביעית מגלה שהתינוקות של אלאריק וג'ו עברו אליה וגידלה אותן עם אלאריק.
שחקן דמות עונה 1 2 3 4 5 6 7 8זאק רוריג מאט דונובן colspan = "8" חבר ילדות של אליינה, וכן בן זוגה לשעבר.
החבר הטוב ביותר של ג'רמי ושל טיילר.
בעונות האחרונות היה השריף של מיסטיק פולז.
במשך העונות, כועס על דיימון משום שהרג את אחותו ויקי, אולם בעונה השמינית, מתגלה קרבה ביניהם.