tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיירה ובסביבותיה קיימים מספר בונקרים מתקופת מלחמת העולם השנייה.
תיעוד ראשון של העיירה קיים משנת 1136. בשנת 1285 קיבלה העיירה זכויות של עיר.
במאות 14-15 הייתה העיירה מקום משכנם של הארכיבישופים לבית גנייזנו (Gniezno) ומושלי פולין.
במאות 15–16 הייתה העיירה מרכז מסחרי ומרכז אמנויות ומלאכה.
עם חלוקת פולין השנייה (1793) נכללה אונייוב בשטח פרוסיה, ומשנת 1815 הוכללה בשטח רוסיה.
בסוף המאה ה-19 נשללו זכויות העיר של אונייוב.
בשנת 1918, כאשר שבה וקיבלה פולין את עצמאותה, נכללה אונייוב בתחומיה.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-3,660 תושבים.
ראשיתו של היישוב היהודי בעיירה היא באמצע המאה ה-18. במחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה הקהילה לעצמאית, ובשנות ה-70 של המאה ה-19 כיהן בה הרב ישעיה קפלן.
בתחילת המאה ה-20 מילא תפקיד זה הרב אפרים שרגא הלוי.
רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר וממלאכה, וחלקם החזיקו בה בתי חרושת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בשנות השלושים התנהל חרם כלכלי נגד חנויות היהודים בעיירה.
בעיירה פעלה ספרייה ציבורית יהודית, והתנהלו בה סניפים של ארגונים יהודיים וציוניים.
עד מלחמת העולם השנייה ישב בכס הרבנות של הקהילה הרב שלמה רפאל זאב לבנטל.
בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיירה, בה שהו באותה עת כ־130 משפחות יהודיות, והחלו בהטלת גזרות על הקהילה, ובלקיחת יהודים לעבודות כפייה בסלילת כבישים, במהלכן הוכו באכזריות.
כמו כן, חנויות היהודים נשדדו, ומשפחות רבות פונו מבתיהן.
בדצמבר 1939 נצטוו היהודים בעיירה לשאת טלאי צהוב, והוקם בה יודנרט.
בשנת 1940 רוכזו 491 יהודי העיירה במתחם בן ארבעה בניינים, אשר הפך לגטו סגור ביוני 1941, שתושביו סבלו מצפיפות, רעב ומחלות.
באותה תקופה שולחו צעירים יהודים מהעיירה למחנות עבודה באזור פוזנן.
ביום 20 באוקטובר 1941 גורשו כל תושבי הגטו לאזור קובאלה פאנסקיה, ושוכנו בכפר דז'ייז'בוטקי (Dzierzbotki), שם הועמדו לרשותם שישה בתים, כך שרוב יהודי העיירה נאלצו ללון תחת כיפת השמיים.
משם גורשו חלק מיהודי העיירה למחנה ההשמדה חלמנו בסוף שנת 1941. יתר יהודי העיירה שולחו לחלמנו באקציה שהתבצעה ביום 20 ביולי 1942, אשר במהלכה הוכרח אחד מיהודי העיירה בשם לנצ'יצקי לחפור לעצמו קבר, בו נקבר יחד עם בנו.
אונייצ'ה היא עיר המשמשת כבירת המרכז המנהלי של מחוז אונייצ'סקי, 140 ק"מ מדרום-מערב לבריאנסק ברוסיה.
העיר ממוקמת על גדת הנהר אונייצ'ה, יובל של הנהר דנייפר.
בעיר קיימים מפעלים, מכרות, מרכז ספורט ומועדון על שם אחד במאי.
היישוב נוסד בשנת 1887 על שלוחת מסילת הברזל של ווהלין.
עם השלמת קו מסילת הברזל בין חרקוב לאורשה הפכה אונייצ'ה לצומת מסילות חשוב והתפתחה במהירות.
בשנת 1940 קיבלה אונייצ'ה מעמד של עיר.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בה כ-17,000 תושבים.
באוגוסט 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה אונייצ'ה על ידי הצבא הגרמני ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-23 בספטמבר 1943.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו באונייצ'ה כ-1,700 יהודים.
עם הפלישה הגרמנית בקיץ 1941 ברחו רוב היהודים מהעיר מזרחה.
באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים כ-600 מהתושבים, קצתם ככל הנראה יהודים.
כ-300 יהודים נותרו בעיר והם רוכזו בגטו עד שנרצחו במרס 1942.
אוניות סדרת אואזיס גדולות בכמעט 45% מאוניות הנוסעים הגדולות ביותר עד לבנייתן, אורכן 360 מטר ותפוסתן ברוטו 225,282 טון.
כל אונייה יכולה לארח מעל 5,400 נוסעים ב-2,700 חדרי אורחים.
דחק האונייה הוא כ-100,000 טון, מעט פחות מזה של נושאות המטוסים מסדרת נימיץ.
כדי לשמור על יציבות כלי השיט מבלי להגדיל את השוקע במידה רבה, מהנדסי האונייה יצרו לה גוף רחב.
לאונייה שוקע של כ-9 מטר, קטן יחסית לגובהו הרב של כלי השיט.
אוניות כה רחבות נוטות להיטלטל בחדות לאחר מעבר גל ים, דבר העשוי להפחית מנוחות ההפלגה, אולם נטייה זו מנוטרלת במידה רבה בגלל גודלו העצום של כלי השיט.
בעת הפלגת הניסיון באונייה, תוך שנמשכות בתוכה העבודות להשלמת עיצובה הפנימי, היא שטה לאזור סערה ובו גלים בגובה של מעל 12 מטר ורוחות בעוצמות של הוריקן, תוך ששמרה על יציבות טובה.
הנעת האונייה מבוססת על שישה דיזל-גנרטורים מתוצרת חברת Wärtsilä הפינית.
שלושה גנרטורים של 16 צילינדרים, המפיקים 25,290 כוח סוס האחד, ושלושה גנרטורים של 12 צילינדרים המפיקים 18,590 כוח סוס האחד.
סך הכוח המופק ממנועי האונייה הראשיים הוא המומרים לכוח חשמלי המספק את צורכי המלון הפועל באונייה, מערכות העזר והנעת האונייה.
לאונייה שלושה מדחפים עצמאיים מסוג זיפוד הבולטים מגוף האונייה, ומונעים במנועים חשמליים.
קוטר כל מדחף 6 מטר.
כיוון שניתן לכוון את מדחפי האונייה לכל כיוון, אין צורך בהגה כיוון לאונייה.
בחרטום האונייה מדחפי עזר המסייעים לעגינתה ליד רציפים.
באונייה 18 סירות הצלה היכולות להכיל 370 נוסעים האחת, 6,660 נוסעים סך הכל.
רפסודות מתנפחות משמשות כאמצעי הצלה נוספים לצוות ולנוסעים.
באוניות מסדרת אואזיס 2,700 חדרי מלון ומתקנים הפרוסים על פני 16 סיפונים.
במרכז האונייה נטוע פארק טרופי ובו שבילים המתפתלים בין כ-12,000 עצים וצמחים שונים, שרכים ופרחים.
סביב הפארק מבחר גדול של מסעדות.
באונייה מבחר גדול של מתקני ספורט, מסלולי ריצה, אולמות משחקים, 21 בריכות שחיה ומתקני ג'קוזי, קיר טיפוס וסנפלינג.
הם אזורים ייחודיים שנבנו לראשונה על אוניות נוסעים וניתן לראותן באוניות התענוגות מסדרת אואזיס.
אזורים אלה כוללים שלל אטרקציות.
סנטרל פארק - "שכונה" זו ממוקמת במרכזיהן של אוניות הסדרה ונקראת כך על שם פארק הצמחים סנטרל פארק המצוי באי מנהטן.
בדומה לפארק זה, גם "שכונת" "סנטרל פארק" מהווה פארק צמחים גדול ובו פתוח כולו לאוויר, שופע צמחייה טבעית ובו מעל 12,000 צמחים הכוללים בין היתר צמחייה טרופית, במבוק, עצים גבוהים המגיעים לגובה 2.5 קומות, צמחים מטפסים, גפנים וגנים מעוצבים המשלבים בתוכם מגוון יצירות אמנות מרחבי העולם.
הטיילת - מזכירה באופיה את הטיילת על שפת הים באי קוני איילנד או בעיר אטלנטיק סיטי.
גולת הכותרת של "השכונה" והחידוש העיקרי בה הוא ה"תיאטרון הימי" הממוקם בירכתי האונייה: זהו אמפיתיאטרון המשקיף על בריכה בעומק 5.4 מטרים הנחשבת לבריכה העמוקה ביותר באוניות קרוז.
המשמשת גם כבריכה לפעילויות מים שונות כגון שיעורי צלילה (בתשלום), משחקי מים ומופעי יום, אך בעיקר כבמה למופעי מים שונים הכוללים בין היתר מופעי מזרקות מרשימים המשולבים באורות ומוזיקה.
רויאל פרומנד - זהו חלל מרכזי המשמש מרכז קניות ובידור ענקי.
החלל כולל אף תקרת זכוכית ממנה נשקפת שכונת ה"סנטרל פארק".
אזור הצעירים - זהו אזור גדול ביותר שמוקדש לילדים ונוער באוניות נוסעים.
הוא משתרע על פני יותר מ-2500 מ"ר וכולל בין היתר:
"שדרת הילדים" - אזור הבילוי והבידור המרכזי, הכולל בין השאר גם מועדוני הפעלה לילדים ונוער.
תיאטרון "אדוואנצ'ר אושן" - תיאטרון עם במה, מסך, מושבים לקהל וציוד הפקה מודרני, שיאפשר לילדים להשתתף במופעים שונים, כגון מופע כישרונות צעירים.
בין הפעילויות המוצעות לילדים יינתנו שיעורי דרמה ומשחק.
שם האונייה מצב תפעולי כניסה לשירות תפוסה ברוטו אורך נמל בית הערות תמונה Oasis of the Seas בשירות 5 בדצמבר 2009 226,838 360 מטר האונייה הראשונה בסדרת האוניות אואזיס.
נכנסה למבדק יבשתי ביבשת אירופה בספטמבר 2014. Allure of the Seas בשירות 1 בדצמבר 2010 225,282 360 מטר פורט לודרדייל, פלורידה האונייה השנייה בסדרת האוניות אואזיס.
Harmony of the Seas בשירות 29 במאי 2016 226,963362.12 מטר פורט אוורגליידס, פלורידה האונייה השלישית בסדרת האוניות אואזיס.
Symphony of the Seas בשירות7 באפריל 2018228,081361.011 מטר פורט מיאמי (אנ'), פלורידה האונייה הרביעית בסדרת האוניות אואזיס.
כעשרים ושמונה חדרים יותר מהאונייה שלפניה, Harmony of the Seas Wonder of the Seas בשירות 4 במרץ 2022 236,857 362.1 מטר שאנגחאי, הרפובליקה העממית של סיןאוניית הנוסעים הגדולה בעולם והיחידה מסדרה זו אשר שטה במזרח יבשת אסיה ובאוקיינוס השקטהאונייה החמישית בסדרת האוניות אואזיס.
Utopia of the Seas בבנייה 2024 יוכרז יוכרז טרם נקבע תהיה אוניית הנוסעים השישית והאחרונה של סדרת האוניות אואזיס.
מתוכננת להיות אוניית הנוסעים הגדולה בעולם.
תהיה האונייה הראשונה בסדרה שמופעלת על ידי דלק גז טבעי נוזלי.
אונייה מדרגה ראשונה היה הכינוי בצי המלכותי הבריטי של אוניות הקו הגדולות ביותר.
גודל האונייה מדרגה זו, מספר התותחים שנשאה ומספר אנשי צוותה השתנו במהלך 250 השנים בהם נהגה בצי שיטה סטנדרטית לדירוג האוניות, אך מתחילת המאה ה-18 נכללו בדרגה זו רק אוניות תלת-סיפוניות שנשאו 100 תותחים או יותר.
בימיו של נלסון (1800 לערך) מנה צוותה של אונייה מדרגה ראשונה למעלה מ-800 איש וההדחק שלה עלה על 2,000 טונות.
ב-1620, כשהונהגה לראשונה שיטת דירוג האוניות, נקבע כי לאונייה מדרגה ראשונה תיחשב זו שצוותה מונה 300 איש לפחות.
רק אחרי 1660 החלו נוקבים במספר התותחים כקריטריון לקביעת הדרגה.
לאוניות הראשונות מדרגה זו היו 60 תותחים בלבד, אך כבר ב-1650 בקירוב הן נשאו בין 90 ל-100 תותחים.
בתחילת המאה ה-18 נקבע כי בזמן מלחמה ייחשבו לאוניות מדרגה ראשונה אלו הנושאות 100 תותחים או יותר, וכי אוניות החמושות ב-90 תותחים, ולימים ב-98, לאוניות מדרגה שנייה.
בימי שלום הוקטן מספר התותחים בכל אוניות הקו והן היו חמושות בחסר.
לקראת סוף המאה ה-18 החלו בונים אוניות חמושות ביותר מ-100 תותחים, וגם הן סווגו כאוניות מדרגה ראשונה.
האונייה נשאה תותחים נוספים, שלא הוצבו על עגלות ולא נלקחו בחשבון במספר התותחים הנקוב של הדרגה.
עם אלה נמנו תותחים קטנים נגד אדם, שהיו בתחילה בעלי חצובה מסתובבת (swivel gun).
מ-1770 לערך העמידו על סיפון האחרה וצור החרטום של אוניות מדרגה ראשונה, כמו גם של אוניות מדרגות נמוכות יותר, תותחים כבדים לטווח קצר מסוג חדש שנקראו קרונדות.
עד 1817 לא נכללו הקרונדות במספר התותחים הנקוב של הדרגה, משום שלא הוצבו על עגלות, אלא אם החליפו תותח רגיל.
אוניות מדרגה ראשונה במאות ה-17 וה-18 היו אומנם כבדות חימוש ורבות-עוצמה, אך איטיות וקשות לניהוג.
סיפון התותחים התחתון, בו הוצבו התותחים הכבדים ביותר, צריך היה להיות קרוב לקו המים, כדי להוריד את מרכז הכובד ועל ידי כך לשמור על יציבותה של האונייה.
המשמעות הייתה, שאת מכסי האשנבים של תותחי סיפון זה ניתן היה לפתוח רק בים שקט, ואם מזג האוויר הורע – לא ניתן היה להשתמש בהם כלל והם היו למעשה חסרי כל תועלת.
את הבעיה פתרו בסופו של דבר על ידי הגדלת הבּוֹלֶט (freeboard) – המרחק בין קו המים למפתני האשנבים הנמוכים ביותר.
חיסרון נוסף של האוניות מדרגה ראשונה היה עלות הפעלתן היקרה.
בשל כך נבנו רק מעטות שכמותן - הצי המלכותי הבריטי החזיק ב-1794 חמש בלבד - והן שימשו על פי רוב כאוניות הדגל של ציים בפיקוד אדמירל.
בעיתות שלום הן הוצאו בדרך כלל משירות פעיל מטעמי חיסכון, והוחזרו לשירות רק בזמני משבר.
על ידי כך גם הקטינו במידה משמעותית את הבלאי הרב עקב שהייה ממושכת בים והגדילו את אורך חיי האונייה.
ולדוגמה, בקרב טרפלגר הייתה אה"מ "ויקטורי" בת 40, אך חלק גדול מן השירות שלה עשתה בהמתנה (in ordinary).
מאחר שאוניות מדרגה ראשונה היו הגדולות והחזקות ביותר בצי המלכותי, מקובל היה להשוותן עם אלו של ציים אחרים, ולעיתים קרובות כינו את אוניותיהם הגדולות ביותר בשם "אוניות מדרגה ראשונה".
ברם, לכל צי הייתה שיטת דירוג משלו, וראוי לציון מיוחד הצי הצרפתי ששיטת הדירוג שלו כללה חמש דרגות.
בשל חשיבותן המיוחדת ליוקרת הצי, ניתן היה לבנות ולהפעיל אוניות מעטות בלבד מדרגה זו בעת ובעונה אחת.
על כן, במשך 250 השנים לערך בהם נהגה שיטת דירוג האוניות בצי המלכותי נטלו חלק בקרבות ימיים רק מספר קטן יחסית של אוניות מדרגה זו.
האונייה היחידה מדרגה זו שנשתמרה לימינו היא אה"מ "ויקטורי", אוניית הדגל של אדמירל נלסון בקרב טרפלגר (1805).
היא מוצגת בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' ועדיין בשירות.
הגוף של אה"מ "סנט לורנס", 112 תותחים, שנבנתה ופעלה רק במים מתוקים במהלך מלחמת 1812, שרד בשלמותו במים רדודים בקרבת חוף קינגסטון (אונטריו), והוא אתר צלילה פופולרי.
שתי אוניות מפורסמות נוספות הן אה"מ "רויאל סובריין", שפורקה ונגרטה ב-1841, ואה"מ "בריטניה", שפורקה ב-1825. אוניות מדרגה ראשונה מאוחרות יותר, כמו "קלדוניה" וכמה מאחיותיה, נשאו 120 תותחים.
ציים אחרים, ובמיוחד הצי הצרפתי, החזיקו גם הם באוניות דומות בעלות למעלה מ-100 תותחים.
האונייה כבדת החימוש מכולן הייתה "סנטיסימה טרינידד" הספרדית, אשר לאחר שיפוצה והגדלתה ב-1802 נשאה 140 תותחים.
אוניות הסער האמפיביות מסדרת אמריקה היא סדרת אוניות סער אמפיביות מסוג נושאות מסוקים וסער (LHA), בצי ארצות הברית.
למרות שהן נושאות רק מסוקים ומטוסי V/STOL, נושאות המסוקים מסדרת אמריקה דומות בגודלן לנושאות המטוסים הצרפתיות שארל דה גול.
כמו כן, באורך של יותר מ-38 מטר (124 רגל) הן קצרות יותר, נושאות המסוקים מסדרת אמריקה הן בעלות הדחק דומה לנושאות המטוסים לשעבר של הצי האמריקני מסדרת מידוויי .
באוקטובר 2014 נכנסה לשירות פעיל האונייה הראשונה בסדרה: "USS America", ביולי 2020 נכנסה לשירות האונייה השנייה בסדרה: "USS Tripoli".
שתי הספינות הראשונות בסדרה הן ללא סיפון בגובה פני הים שניתן להצפה, וכן בעלות בית חולים קטן יותר משאר האוניות המתוכננות בסדרה.
האוניה השלישית שהוזמנה "USS Bougainville" כוללת סיפון שניתן להצפה.
עלות הפרויקט מוערכת בכ-3.6 מיליארד דולר לאונייה, עבור שלוש היחידות הראשונות שהוזמנו.
התכנון של ספינות הנחיתה מסוג אמריקה התבסס על הניסיון שנצבר בבנייה ותפעול של ספינות נחיתה מסוג צרעה, בפרט הספינה האחרונה מסוג זה, USS Makin Island .
השינוי החשוב ביותר בהשוואה לספינות הישנות יותר היה נטישת המזח המובנה המשמש להעברת רכבי נחיתה קטנים.
השטח שנחסך שימש להגדלת אפשרויות הפעילות האווירית מסיפון הספינה.
בספינה השלישית המתוכננת מהסוג, USS בוגנוויל, הוחזר הרעיון של רציף המובנה במבנה הספינה, המשמש לשיגור ספינות נחיתה קטנות יותר.
ההזמנה לאונייה הראשונה מסוג זה, USS America, בשווי 2.4 מיליארד דולר, בוצעה ב-1 ביוני 2007. הבנייה החלה ב-17 ביולי 2009 בפסקאגולה, מיסיסיפי.
ההשקה התקיימה ב-4 ביוני 2012. ניסויים ימיים החלו ב-5 בנובמבר 2013. הספינה נכנסה לשירות צבאי ב-11 באוקטובר 2014.
לספינות מלחמה נוספות מסוג זה תהיה סיפון באר ללוחמה אמפיבית בירכתיהן כדי להכיל ספינות נחיתה, כמו בספינות תקיפה אמפיביות מסוג Tarawa וסוג צרעה.
תוספת של סיפון באר תשאיר פחות מקום למטוסים על סיפון הספינות, ההערכה המבצעית המוקדמת משנת 2005 מתחה ביקורת על התכנון מכיוון שמתקני התעופה המורחבים לא נתנו מקום לסיפון באר.
כמו כן, USS America צמצמה את שטח האחסון של כלי רכב צבאיים, וגודל בית החולים שלה הצטמצם בשני שלישים ביחס לספינות מסוג "צרעה".
אוניזאורוס (שם מדעי: Unaysaurus; מילולית: "לטאת מים שחורים", "Unay" בשפת הטופי" – מים שחורים) הוא סוג של דינוזאור דמוי-זאורופוד פרימיטיבי שחי בברזיל בסוף הטריאס והיה קרובו של הפלטאוזאורוס האירופאי.
יצור זה חי לפני 225 מיליון שנה מזמננו והיה מראשוני דמויי-הזאורופודים.
מאובניו התגלו בריו גראנדה דו סול שבברזיל ב-1998 וקיבלו שם ב-2004. מאובנים אלה כללו שלד כמעט מלא המורכב מגולגולת מלאה כמעט, לסת תחתונה שלמה ועצמות מחוברות יחדיו והוא השלד השלם ביותר שנמצא בברזיל.
האוניזאורוס היה דומה במראהו לזאורופודים האמיתיים אך היה הרבה יותר קטן.
הוא הגיע לאורך 2.5 מטר, לגובה 70–80 ס"מ ולמשקל 70 קילוגרם.
ככל הנראה היה דו-רגלי והשתמש ברגליו הקדמיות כדי לתלוש ענפי עלים מהצמחים בדומה לעצלני קרקע.
הוא חי בברזיל הקדומה באקלים טרופי וניזון מצמחייה כמו שרכים ענקיים, ציקסיים ומחטניים כשסביבו חיו דינוזאורים קדומים כמו האאורפטור, כמה ארכוזאורים גדולים טורפים וסינאפסידים גדולים בעלי כסות פרווה.
אוניזאוריים (שם מדעי: Unaysauridae) היא משפחה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי לטאה, שהתקיימו במהלך סוף הטריאס באמריקה הדרומית לפני 225 עד 209 מיליון שנה מזמננו.
המשפחה הוגדרה בשנת 2018 בידי החוקר מולר וצוותו (Müller) והמאובנים שלהם התגלו בברזיל ובהודו.
מיני משפחה קטנה זו היו פרוזאורופודים קטנים באורך של 2.5 מטר וגובה של 80 סנטימטרים בקירוב ומבנה הגולגולת שלהם הזכיר את הפלטאוזאוריים, להם הם משויכים לעיתים.
בניגוד לזאורופודים הגדולים יותר הם היו יכולים לעמוד על שתי רגליים, כנראה כדי להזדקף ולתלוש ענפי עצים.
בכך הם דמו לעצלני קרקע או לתריזינוזאוריים שחיו באותה צורה.
עם זאת רוב זמנם הם נעו על ארבע רגליים שתמכו במשקלם.
למרות דמיונם לפלטאוזאוריים הם קרובים יותר לגואייבסזאוריים ולתקודונטוזאורוס.
אונייקה אוקונגוו הוא כדורסלן ניגרי-אמריקאי, המשחק בקבוצת אטלנטה הוקס מליגת ה-NBA.
אוקונגוו נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, לזוג מהגרים מניגריה.
בשנת 2014 נפטר אחיו הגדול כתוצאה מפגיעת ראש שנגרמה לו מתאונת סקייטבורד.
בנעוריו למד ב"תיכון צ'ינו הילס" (Chino Hills High School), ובכל ארבע שנותיו בתיכון שיחק בקבוצת הכדורסל שלו.
בשנת 2016 שיתף פעולה בקבוצה עם האחים לונזו, ליאנג'לו ולאמלו בול, וזכה עמם באליפות ליגת התיכונים של קליפורניה.
בשנים 2018 ו-2019 הוביל את צ'ינו היל לשתי זכיות נוספות באליפות קליפורניה, לצד בן כיתתו לאמלו בול.
בשתי העונות זכה בתואר "שחקן התיכונים המצטיין של קליפורניה" (California Mr.
Basketball), לאחר שרשם ממוצעים של כ-28 נקודות, 13 ריבאונדים ו-4 חסימות למשחק.
בשנת 2019 החל ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה.
במשחקו הראשון בקבוצת האוניברסיטה, מול אוניברסיטת פלורידה A&M, קלע 20 נקודות, אסף 13 ריבאונדים ורשם שיא מועדון של 8 חסימות.
לאורך אותה עונה הוביל את קבוצתו למאזן ניצחונות חיובי 22–9, עם ממוצעים של 16.2 נקודות, 8.6 ריבאונדים ו-2.7 חסימות למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית העונה של מחוז Pac-12. במרץ 2020 הודיע כי בחר לעזוב את האוניברסיטה, לאחר שנה אחת בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA 2020.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר אוקונגוו בבחירה השישית, על ידי אטלנטה הוקס.
אוניות תרשיש הייתה חברת ספנות של הקיבוץ המאוחד אשר הוקמה בשותפות עם חברה לשירות ימי עתיד ופעלה בשותפות עם חברת צים.
הקיבוץ הימי הראשון הוקם בשנת 1926, על גדות הירקון בתל אביב.
קבוצת צעירים מברית המועצות, חברי השומר הצעיר, התארגנה, בברכת ומימון "ההגנה", רכשה מספר סירות בהן הובילה על הירקון חול, אבנים וזיפזיף לרמת-גן ופתח-תקווה ומשם, בדרך היבשה, לתל אביב.
בשבתות עסקו הסירות בטיולים על הנהר.
אנשי הקבוצה זכו בכינוי, "הקוזקים של הירקון".
התעסוקה הזאת לא ספקה להם פרנסה מצופה וכעבור שנתיים, הקבוצה נטשה את המקום והייתה בין מקימי הקיבוץ "אפיקים".
בשנת 1935, הקים הקיבוץ המאוחד את "פלוגת הים" שמטרתה הייתה לשלב את חברי הקיבוצים בעבודת הסוורות בנמל חיפה.
חברי הקיבוצים היוו מרכיב חשוב בפלי"ם ועסקו רבות בנושאי ההעפלה.
פעילות זו היוותה שלב בכיבוש עבודת הים, של חברי הקיבוצים.
התנועה הקיבוצית הקימה 13 יישובים ימיים אשר עיסוקם בדייג.
בתקופת מלחמת העצמאות נרכשה האנייה האיטלקית "שיאו" על ידי משרד הביטחון לצורך העברת חימוש בצורה סמויה.
להימנע מהצורך להעסיק איטלקים הועברה לדגל הונדורס והוחכרה לקיבוץ המאוחד.
בתחילת שנת 1952 פג תוקף חוזה החכירה ולא חודש.
לא היה צורך במשלוחים סודיים ומבחינה מסחרית לא הייתה כדאית.
בשנת 1954 עם חתימת הסכם השילומים מגרמניה נוצרו תנאי מימון טובים, והתאפשר מימושו של רעיון הקמת הספנות קיבוצית.
מאחר שלקיבוץ המאוחד לא היה ניסיון ניהולי בספנות, הקים ועדה מיוחדת בשם "ועדת הספנות" שניהלה משא ומתן עם חברה לשירות ימי עתיד שם החברה החדשה היה "עתיד, קו ים התיכון בע"מ".
האנייה הראשונה "פלמ"ח" הפליגה בסוף אוקטובר 1956. עד תחילת 1959, נבנות מכספי השילומים, עוד שלוש אניות.
החיים באניות שבבעלות הקיבוץ התנהלו על פי העקרונות הקיבוציים, ללא הפרדה בין הדרגות בכל התחומים.
באניות הקיבוץ שירתו לראשונה גם נשים.
בשנת 1960 פורקה "עתיד, קו ים התיכון".
הקיבוץ נשאר עם שתי אוניות: "פלים" ו"עתיד".
שם האנייה "עתיד" הוחלף ל"פלמ"ח".
חברת עתיד משנה את השם האנייה "פלמ"ח" ל"עצמאות".
בפסק דין הפירוק נקבע שהקיבוץ יפעיל אוניותיו בקו ל וחברת עתיד תפעל בקו גינואה - מרסיי.
אחרי פירוק השותפות עם עתיד רשם הקיבוץ המאוחד שלוש חברות לצורך עיסוק בספנות: "אניות תרשיש בע"מ" בעלת האוניות, "סלע שירותי ים בע"מ" שנועדה להפעיל את האוניות ולטפל במערכת המסחרית.
וחברת "יורדי ים בע"מ" אחראית לטיפול בצוותים.
חברת סלע הזמינה שתי אוניות במספנת בהולנד "דרור" ו"החלוץ" אשר הוכנסו לשירות בשנת 1964. תרשיש מפעילה גם אוניות חכורות זרות.
באוניות הקיבוץ שירתו 45 אנשי קיבוצים ו-30 זרים.
מתעוררת בעיה חברתית-אידאולוגית, על רקע העסקת שכירים והפיכת החברה לחברה כלכלית טהורה, הוחלט להעביר את הצד המסחרי לגוף חיצוני.
בראש חברת "סלע" הועמד איש קיבוץ שדות ים, יהודה רתם.
בין המנהלים שוררים יחסי עבודה טובים ושיתוף הפעולה בין החברות.
ב-1967 מציע מנכ"ל צים מאיר גירון למנהל סלע יהודה רותם עסקה בה צים חוכרת את האוניות מהקיבוץ המאוחד ההסכם נחתם ב-1968. הקיבוץ הסכים למזג את החברה עם צים היות שלא נראה שניתן להמשך להפעיל אוניות בצורה רווחית ולשמור את עקרונות הקיבוץ.
לקיבוץ לא הייתה עתודה בכוח אדם לאייש אוניות רבות יותר.
חברת "סלע" למעשה אינה קיימת יותר אך "תרשיש" מראה תוצאות טובות, חלקן מדמי חכירת אוניותיה לצים ומרווחים בתחומים כלכלים אחרים.
החברה משנה את שמה ל"חברה לתעשייה וספנות תרשיש 1978" בע"מ.
בסוף שנות השמונים נקלעה החברה לקשיים פיננסים.
גם הבעיות החברתיות-אידאולוגיות מציקות לה.
החברה מפעילה 18 אוניות חכורות ורק ארבע אוניות בבעלותה.
מתנהלות שיחות למכירת האוניות ל-"צים".
במאי 1992 נמכרות לצים שתי האוניות האחרונות של הקיבוץ, "פלמ"ח II" ו"מורן", אשר משנה את שמה ל"צים אפריקה".
צים קולטת את הצוותות של האוניות הנ"ל.
בכך הסתיים חלום הספנות הקיבוצית.
ישראל אוירבך - איש קיבוץ מעגן מיכאל.
הוסמך בשנת 1950, לדרגת קצין שני ועד סוף 1951 שימש, לסירוגין, כרב חובל של האונייה "שיאו", בדגל איטלקי שהוחלף להונדורס, אשר היוותה את הגרעין הראשון ממנו צמחה, חברת הספנות הקיבוצית "אוניות תרשיש".
דוד מימון (רב חובל) - איש קיבוץ שדות ים.
נסע להולנד לפקח על בניית שתי אוניות "דרור" ו"החלוץ".
כאשר הסתיימה בניית האוניות, עבד בחברת "סלע".
בשנת 1967 אוחדה "סלע" עם "צים", לחברת "צים-סלע", ומימון הפך לעובד "צים".
יהודה רותם - איש קיבוץ שדות ים, דיג לשעבר.
הוא האיש שהחליף את ד"ר נפתלי וידרא, כראש מחלקת הים והדיג בסוכנות.
והיה לו קשר אישי טוב איתו.
באוניות החברה שירתו ימאים, חברי קיבוצים, מבכירי הצי העברי.
רבי חובלים: ישראל אוירבך, מנחם כהן (קצין), יוסף דרור- מקיבוץ מעגן מיכאל, דוד מימון (רב חובל), קברניט אריה כץ "אסד" - איש קיבוץ נתיב הל"ה, אבנר גלעד מקיבוץ נחשולים, ונתן הכהן - מקיבוץ דפנה.
מכונאי ראשי ג'ון אוארבך משדות ים, אלחוטן זהר ליאור מקיבוץ נען, חובל ראשון משה אוריול ממעגן מיכאל.
קצין סיפון דב קלעי (סטרליץ) מסיירת שקד.
צבי הרמן, הכובשים בים נתיבות, תולדות הספנות העברית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978 עמ' 268.
ישראל אוירבך, ים רוגש, גבה גלי, הוצאת הקיבוץ המאוחד והחבל הימי לישראל 1992, עמ' .
הלל ירקוני, הים האנייה ועם ישראל, הוצאת פרדס 2009, עמ' 279.
זהר ליאור, SPARKY, הוצאת קיבוץ נען, 2011.
זהר ליאור, אסד האריה מהפלמ"ח, הוצאת קיבוץ נען, 2012.
נתן הכהן, "פה ושם על קיבוץ ועל ים''', סיפורים והיגדים גם", טוי פרינט כרמיאל, 2019.
אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי היו קבוצה של ארבע אוניות מערכה מטיפוס דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי בתחילת העשור השני של המאה ה-20, שלעיתים כונו "סופר-דרדנוט".
הספינות האחיות בילו את רוב הקריירה שלהן כחלק משייטת אוניות המערכה השנייה של צי הבית וה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), לפעמים הן שימשו כאוניות דגל.
באוקטובר 1914, אאודשיוס פגעה במוקש וטבעה.
מלבד ההשתתפות בניסיון הכושל ליירט את הספינות הגרמניות שהפגיזו את סקרבורו, הרטליפול וויטבי בסוף 1914, קרב יוטלנד במאי 1916 והפעולה הבלתי מוכרעת של 19 באוגוסט, שירות האוניות ששרדו במהלך מלחמת העולם הראשונה בדרך כלל כלל סיורים שוטפים ואימונים בים הצפוני.
שלוש האוניות ששרדו נשלחו לזמן קצר לעתודה ב-1919 לפני שהועברו לצי הים התיכון בשנים 1920–1921, שם מילאו תפקידים קלים בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה ובמשבר צ'נקלה של 1922. האונייה הראשונה שחזרה לבריטניה, קינג ג'ורג' החמישי, הפכה לאוניית אימונים ב-1923, אך השתיים האחרות שובצו לעתודה עם שובן בשנה שלאחר מכן.
ההשלמה הקרובה של שתי אוניות המערכה מסדרת נלסון בשנת 1927 אילצה את מכירת קינג ג'ורג' החמישי ואייג'קס לגרוטאות בסוף 1926, בעוד סנטוריון הוסבה לספינת מטרה כדי לעמוד במגבלות הטונאז' של הסכם הצי של וושינגטון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סנטוריון חומשה מחדש בנשק קל והוסבה לספינת חסימה ולאחר מכן שונתה לספינת פיתיון עם צריחי תותחים דמה.
הספינות הוזמנו כחלק מהתוכנית הימית של 1910–1911, וסדרת קינג ג'ורג' החמישי הייתה גרסה מוגדלת של סדרת אוריון הקודמת עם שריון נוסף, מתווה מתוקן של החימוש המשני וסידורי בקרת אש משופרים.
הספינות היו באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הֶדְחֶק האוניות היה בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא.
ניסויים ימיים עם סיירת המערכה אה"מ לאיון הראו שמיקום הארובה הקדמית בין המבנה הקדמי לתורן הקדמי גרם לכך שסיגים חמים וגזי פליטה מהדוודים הפכו את החלק העליון של התורן הקדמי לבלתי ניתן לעבודה לחלוטין כאשר הדוודים הקדמיים דולקים ושהגשר העילי יכול בקלות להפוך לבלתי ראוי למגורים, בהתאם לרוח.
גם סדרת קינג ג'ורג' החמישי השתמשה באותו הסדר והם שונו תוך כדי בנייה כדי לתקן את הבעיה בעלות של כ-20,000 ליש"ט לכל אונייה.
הארובה הקדמית הוזזה מאחור ומאחד מתמוכות תורן החצובה המקורי נבנה תורן מאולתר.
מגדל התצפית בחלקו האחורי של מגדל הניווט הוסר, מגדל הניווט הוגדל, ומד הטווח הוזז מהחלק העליון של התצפית הקדמית לגג של מגדל הניווט.
הספינות של סדרת קינג ג'ורג' החמישי הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס.
הטורבינות השתמשו בקיטור שסופק על ידי 18 דוודים.
הם דורגו ב-27,000 כוחות סוס (20,000 קילוואט) ונועדו להעניק לספינות הקרב מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
במהלך ניסויי הים שלהם, הספינות עלו על המהירות וכוח הסוס שתוכננו, והגיעו למקסימום של 22.9 קשרים (42.4 קמ"ש).
הם נשאו לכל היותר של פחם ועוד של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
סדרת קינג ג'ורג' החמישי צוידה בעשרה תותחי 45 קליבר BL 13.5 אינץ' Mark V בחמישה צריחים עם זוג תותחים בעלי הפעלה הידראולית, לאורך קו האמצע, המסומנים 'A', 'B', 'Q', ' X' ו-'Y' מלפנים לאחור.
הכוונות שלהם, לעומת זאת, הוגבלו ל-15°+ עד שהותקנו מנסרות סופר-גבוהות ב-1916 כדי לאפשר הגבהה מלאה.
בניגוד לסדרת האוריון, מכונות ההעמסה של צריחים אלו שונו כדי להכיל פגזים , כ- יותר מאלו של סדרת האוריון, במהירות לוע של כ- בקצב של שני פגזים לדקה.
הספינות נשאו 100 פגזים לכל תותח.
תרגילי אימון הראו שטרפדות ומשחתות תקפו בתדירות גבוהה יותר מהקשת הקדמית, ולכן 16 תותחי ה-102 BL 4 אינץ' (102 מ"מ)/50 קליבר Mark VII של החימוש המשני סודרו מחדש כדי לשפר את חלוקת האש קדימה.
שמונה מהם הורכבו במבנה העל הקדמי, ארבעה במבנה האחורי, וארבעה בקזמטים בצד הגוף לצד צריחי התותחים הראשיים הקדמיים, כולם ברכיבים בודדים.
התותחים בקזמטים של הגוף לא היו ניתנים לשימוש לעיתים קרובות בים סוער והוסרו מאוחר יותר במהלך המלחמה.
לתותחי ה-Mark VII הייתה הגבהה מרבית של +15° מה שנתן להם טווח של .
הם ירו פגזים במהירות לוע של .
בנוסף, האוניות נשאו גם ארבע תותחי הצדעה 3 פאונד ().
הספינות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בגודל 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתי האונייה, עבורם סופקו 14 טורפדות.
האוניות של סדרת קינג ג'ורג' החמישי היו כמה מאוניות המערכה הראשונות בצי המלכותי שקיבלו את החבילה המלאה של ציוד בקרת אש ששימשו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עמדת השליטה על החימוש הראשי הייתה ממוקמת במגדל הניווט.
נתונים ממד טווח צירוף מקרים (מכשיר בר וסטראוד לא מיוצב על אה"מ קינג ג'ורג' החמישי ויחידות ארגו מיוצבות באוניות האחרות) על גג מגדל הניווט, יחד עם מידע המהירות והמסלול של המטרה.
קלט למחשב מכני Dumaresq ומשודר חשמלית לשולחן בקרת אש של דרייר (מערכת Mark III באה"מ המלך ג'ורג' החמישי ו-Mark II Tables באחרים עם שעון טווח ארגו המחליף את דגם דרייר-אלפינסטון ב-Mark III) הממוקם בתחנת השידור הממוקמת על הסיפון הראשי.
מהירות וכיוון הרוח נקראו למטה לתחנת השידור באמצעות צינור קול או טלפון המופעל על ידי קול.
טבלת בקרת האש שילבה את כל הנתונים והמירה אותם לנתוני גובה והסטה לשימוש התותחים.
נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת חיווי כדי לסייע לקצין התותחים לחזות את תנועת המטרה.
כגיבוי, שני צריחים בכל ספינה יכלו להשתלט במידת הצורך.
טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, ופיתוח מערכת הירי של מערכת הניהול היה התקדמות גדולה.
היא כללה מנהל בקרת אש שהותקן גבוה בספינה שסיפק באופן חשמלי זוויות גובה ואימון לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שאנשי צוות הצריח היו צריכים רק לעקוב אחריו.
המשקל של מערכת ניהול האש והחלק העליון המוגדל הוכיח את עצמו כיותר ממה שהתורן הלא נתמך היה יכול לשאת, והיה צריך לחזק אותו כאשר מערכות ניהול האש הותקנו בשנים 1913–1914 על גג החלק העליון.
התורן של קינג ג'ורג' החמישי השתמש באוגנים, אבל שלוש האוניות האחרות קיבלו רגלי חצובה בחצי הגובה.
תורן הספינה לשעבר נבנה מחדש לחצובה בגובה מלא בשנת 1918. מקורות זמינים אינם מכירים בעובדה כי אה"מ אאודשיוס הצטיידה במערכת ניהול האש לפני אובדנה, אך עדויות מצולמות מראות בבירור אחד שנראה לעין כשהיא שוקעת.
קינג ג'ורג' החמישי הייתה מוקפת חגורת שריון של קרופ בקו המים בעובי בין הברבטים הקדמיים והאחוריים.
זה הצטמצם ל מחוץ למצודת השריון המרכזית, אך לא הגיע לחרטום או הירכתיים.
החגורה כיסתה את צד הגוף מ מעל קו המים עד מתחתיו.
מעל זה היה רצועת שריון של .
המחיצות האלכסוניות הקדמיות והאחוריות בגודל 10 אינץ' (254 מ"מ) חיברו את קו המים וחגורות השריון העליונות לברבטים 'A' ו-'Y'.
הפנים החשופים של הברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 9 עד 10 אינץ' מעל הסיפון הראשי שדולל ל- מתחתיו.
לצריחי התותחים היו לוחות שריון בעובי פונים לצדדים עם גגות בעובי 3 עד 4 אינץ'.
התותחים במבנה העל הקדמי היו מוגנים על ידי שריון בעובי .
עובי ארבעת הסיפונים המשוריינים נע בין ובין האזורים המוגנים ביותר מחוץ למצודת השריון המרכזית.
למגדל הפיקוח על התותחים מאחורי ומעל מגדל הקונינג היו דפנות של 4 אינץ' ולמגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור דפנות 6 אינץ' וגג של 3 אינץ'.
שלא כמו סדרת האוריון, המחיצות נגד טורפדו הורחבו כדי לכסות את חדרי המכונות, כמו גם את המחסנים בעובי שנע בין .
הדוודים היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי .
עד אוקטובר 1914, זוג תותחים נגד מטוסים QF הותקנו על גבי כל ספינה.
בערך של שריון סיפון נוספו לאחר קרב יוטלנד במאי 1916 וקינג ג'ורג' החמישי הותקנה לגרור בלוני תצפית בערך באותו זמן.
עד אפריל 1917, הספינות החליפו תותח נ"מ בקוטר 4 אינץ' באחד מתותחי ה-3 אינץ' וארבעת תותחי ה-4 אינץ' בקזמטים של גוף הספינה הוסרו.
צינור הטורפדו בירכתיים הוסר במהלך 1917–1918 ופלטפורמה אחת או שתיים הותקנו על גבי כל ספינה ב-1918; אלה הורכבו על גגות הצריח והורחבו על קנה התותחים.
קינג ג'ורג' החמישי החזיקה אותם על צריחי 'B' ו-'Q', סנטוריון על צריחי 'B' ו-'X' ולאייג'קס היה אחד על 'B'.
+נתוני בנייהשםמספנותהנחת השדריתהשקת האונייההשלמת הבנייהעלות (כולל חימוש)אה"מ קינג ג'ורג' החמישיHMNB Portsmouth|HM Dockyard, פורטסמות'16 בינואר 19119 באוקטובר 191116 בנובמבר 19121,961,096 ליש"טאה"מ סנטוריוןHM Dockyard, דבונפורט18 בנובמבר 1911מאי 1913£1,950,651אה"מ אייג'קסחברת Scotts Building and Engineering Company, גרינוק27 בפברואר 191121 במרץ 1912מרץ 1913£1,918,813אה"מ אאודשיוסקאמל לירד, בירקנהד23 במרץ 191114 בספטמבר 1912אוגוסט 1913£1,889,387
בין 17 ל-20 ביולי 1914, סדרת קינג ג'ורג' החמישי לקחו חלק בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי.
לאחר הכרזת המלחמה הבריטית על גרמניה ב-4 באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כ"גרנד פליט", והוצב בפיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו.
על פי הדוקטרינה שלפני המלחמה, תפקידו של ה"גרנד פליט" היה להילחם בקרב מכריע נגד צי הים הפתוח הגרמני.
אולם הקרב הגדול הזה התעכב מלהתרחש בגלל חוסר הרצון של הגרמנים לשלוח את ספינות הקרב שלהם נגד הכוח הבריטי החזק יותר.
כתוצאה מכך, ה"גרנד פליט" בילה את זמנו באימונים בים הצפוני, עם משימות מדי פעם ליירט פשיטה גרמנית או גיחת צי גדולה.
בעוד שייטת אוניות המערכה השנייה ערכה אימוני ירי מול החוף הצפוני של אירלנד ב-27 באוקטובר, אדישיוס פגעה במוקש וטבעה; כל הצוות שלה חולץ בהצלחה לפני שהיא התהפכה.
המלך ג'ורג' החמישי פיתחה בעיות עם המעבים שלה בנובמבר.
זה אילץ את הספינה לשבות לסירוגין מפעילות במהלך החודשים הבאים בזמן שהצינורות שלהם הוחלפו.
חדר 40 של הצי המלכותי יירט ופיענח את תעבורת הרדיו הגרמנית המכילה תוכניות למתקפה גרמנית על סקרבורו, הארטלפול וויטבי באמצע דצמבר באמצעות ארבע סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר.
הם גייסו את ששת הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השנייה, כולל שלוש האוניות מסדרת המלך ג'ורג' החמישי ששרדו, וארבע סיירות המערכה של תת-אדמירל סר דייוויד ביטי.
בניסיון לפתות ולהשמיד חלק מה"גרנד פליט", צי הים הפתוח הגרמני עזב את מפרץ היאדה מוקדם בבוקר 31 במאי 1916 לתמיכה בסיירות המערכה של היפר שהיו אמורים לשמש כפיתיון.
חדר 40 יירט ופיענח את תעבורת הרדיו הגרמנית שהכילה תוכניות של המבצע, ובעקבות כך האדמירליות הורתה על ה"גרנד פליט" לצאת לפעולה בלילה הקודם כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח.
לאחר שספינותיו של ג'ליקו נפגשו עם שייטת אוניות המערכה השנייה בפיקודו של מרטין ג'ראם, שהגיעה מקרומארטי, סקוטלנד, בבוקר 31 במאי, הוא ארגן את הגוף הראשי של ה"גרנד פליט" בטורים מקבילים של פלגות של ארבע דרדנוטים כל אחת.
שתי הפלגות של שייטת אוניות המערכה השנייה היו משמאלו (מזרחה), שייטת אוניות המערכה הרביעית הייתה במרכז ושייטת אוניות המערכה הראשונה מימין.
כאשר ג'ליקו הורה לצי הגדול להתפרס שמאלה וליצור מערך טורי בציפייה להיתקל בצי הים הפתוח, זה הציב באופן טבעי את שייטת אוניות המערכה השנייה בראש המערך.
האוניות הצליחו לירות כמה מטחים לעבר סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה ללא השפעה בשלב מוקדם של הקרב, אך התמרונים של הסיירות הקלות המלוות חסמו תכופות את מבטן על הספינות הגרמניות.
יחד עם בעיות הראות מהעשן והערפל, אף אחת מאוניות הסדרה לא הצליחה לירות יותר מ-19 פגזים מהתותחים העיקריים שלוה.
יחד עם שאר ה"גרנד פליט", הם יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 באפריל 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
הגרמנים הקדימו את הבריטים רחוק מדי מכדי להיתפס, ולא נורו יריות.
האוניות נשארו עם שייטת אוניות המערכה השנייה בתחילת 1919, ולאחר מכן הפכה קינג ג'ורג' החמישי לספינת הדגל של שייטת אוניות המערכה השלישית עד שיחידה זו פורקה מאוחר יותר באותה שנה.
לאחר מכן הפכה הספינה לספינת הדגל של צי המילואים ושירתה עד סוף 1920. בינתיים, אייג'קס הועברה לשייטת אוניות המערכה הרביעית של צי הים התיכון עד אמצע 1919 ולעיתים שימשה כספינת הדגל של הצי.
סנטוריון עקבה אחריה בתחילת 1920, אף על פי שהיא בילתה זמן רב במילואים במלטה.
אחיותיה היו במימי טורקיה במהלך משבר צ'נקלה בערך באותו זמן.
קינג ג'ורג' החמישי הייתה הראשונה מבין השלישייה שחזרה הביתה בתחילת 1923 והיא שירתה כספינת אימונים עד שנמכרה לגרוטאות בסוף 1926. אייג'קס וסנטוריון באו בעקבותיה באפריל 1924, אף על פי שהוצבו במילואים, כשהאחרונה אף שימשה כספינת הדגל של צי המילואים.
כמו המלך ג'ורג' החמישי, אייג'קס נמכרה לגרוטאות בסוף 1926.
קצבת הטונאז' הבריטית שהוענקה על ידי הסכם הצי של וושינגטון אפשרה להם להשאיר את שלוש האחיות בשירות עד ששתי אוניות המערכה מסדרת נלסון הושלמו ב-1927. בזמן שהמלך ג'ורג' החמישי ואייג'קס פורקו, סנטוריון פורזה על ידי הסרת חימושה והוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו.
בנוסף לשימוש כמטרה לספינות שטח, נעשה שימוש בסנטוריון להערכת היעילות של סוגים שונים של הפצצות אוויריות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא חומשה מחדש בנשק קל והוסבה לספינת חסימה ב-1941. כהכנה למבצע הזה (בוטל לאחר מכן), היא שונתה לספינת פיתיון עם צריחי תותחים דמה בניסיון לרמות את כוחות הציר.
סנטוריון נשלחה לים התיכון ב-1942 כדי ללוות שיירה למלטה, אם כי ייתכן שהאיטלקים הבינו את ההונאה.
הספינה הוטבעה בחוף אומהה ביוני 1944 כדי ליצור שובר גלים כדי להגן על נמל מאלברי שנבנה כדי להעלות את הכוחות לחוף.
אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי היו אוניות המערכה הבריטיות המודרניות ביותר שהופעלו במהלך מלחמת העולם השנייה.
השמות כיבדו את המלך ג'ורג' החמישי, ואת בניו, אדוארד השמיני, שהיה הנסיך מוויילס, וג'ורג' השישי שהיה דוכס יורק לפני שעלה לכס המלכות; שתי הספינות האחרונות של הסדרה נקראו על שם אדמירלים בולטים מהמאה ה-18 של הצי המלכותי הבריטי.
כל חמש האוניות השתתפו בלחימה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר קינג ג'ורג' החמישי ופרינס אוף ויילס היו מעורבים בפעולה ב-24 במאי עד 27 במאי 1941 שהביאה להטבעה של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק.
בעקבות זאת, ב-25 באוקטובר 1941, נשלחה פרינס אוף ויילס לסינגפור, לשם הגיעה ב-2 בדצמבר והפכה לספינת הדגל של כוח Z.
ב-10 בדצמבר הותקפה פרינס אוף ויילס על ידי מפציצים יפנים וטבעה עם אובדן של 327 מאנשיה.
לאחר הטביעה, קינג ג'ורג' החמישי, דיוק אוף יורק, האו ואנסון סיפקו ליווי לשיירות שנעו לרוסיה.
ב-1 במאי 1942, קינג ג'ורג' החמישי התנגשה במשחתת אה"מ פנג'בי, וכתוצאה מכך קינג ג'ורג' החמישי נשלחה למספנת גלדסטון לתיקון ב-9 במאי, לפני שחזרה לתפקיד הליווי ב-1 ביולי 1942. באוקטובר 1942 נשלחה דיוק אוף יורק לגיברלטר כאוניית הדגל החדשה של כוח H והיא תמכה בנחיתות בעלות הברית בצפון אפריקה בנובמבר.
אנסון והאו גם סיפקו חיפוי לשיירות מרובות שנסעו לרוסיה מסוף 1942 עד 1 במרץ 1943, כאשר האו סיפקה חיפוי לשיירה בפעם האחרונה.
במאי 1943 קינג ג'ורג' החמישי והאו הועברו לגיברלטר כהכנה למבצע האסקי.
שתי האוניות הפגיזו את בסיס הצי טרפאני ופביניאנה ב-11–12 ביולי וגם סיפקו חיפוי למבצע מפולת שלגים ב-7 עד 14 בספטמבר.
במהלך תקופה זו, דיוק אוף יורק ואנסון השתתפו במבצע תיבת הילוכים, שנועד למשוך את תשומת הלב ממבצע האסקי.
דיוק אוף יורק גם הייתה גורם מרכזי בהטבעת ספינת הקרב הגרמנית שרנהורסט ב-26 בדצמבר 1943. קרב זה היה גם הפעם האחרונה שאוניות השטח הבריטיות והגרמניות נלחמו זו בזו.
בסוף מרץ 1945, קינג ג'ורג' החמישי והאו נשלחו לאוקיינוס השקט עם ספינות אחרות של הצי המלכותי כקבוצה נפרדת לתפקד עם כוח המשימה 57 של צי ארצות הברית.
ב-4 במאי 1945, קינג ג'ורג' החמישי והאו הובילו הפגזה של ארבעים וחמש דקות של מתקני אוויר יפנים באיי ריוקיו.
קינג ג'ורג' החמישי ירתה בתותחיה בפעם האחרונה בהפגזה לילית של הממאצו ב-29 וב-30 ביולי 1945. דיוק אוף יורק ואנסון נשלחו גם הם לאוקיינוס השקט, אך הגיעו מאוחר מדי כדי להשתתף בפעולות האיבה.
ב-15 באוגוסט דיוק אוף יורק ואנסון קיבלו את כניעת הכוחות היפניים שכבשו את הונג קונג, ויחד עם קינג ג'ורג' החמישי, נכחו בכניעה היפנית הרשמית במפרץ טוקיו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, האוניות הוצאו משירות ועד 1957 כל הספינות נמכרו לגרוטאות, תהליך שהושלם עד 1958.
ב-1928 החל הצי המלכותי לשקול את הדרישות לספינות המלחמה שציפה להתחיל לבנות ב-1931
הסכם הצי הראשון של לונדון משנת 1930 האריך את "הפסקת בניית הספינות" עד 1937. התכנון החל שוב בשנת 1935, בהסתמך על עבודות תכנון קודמות.
הסדרה החדשה תיבנה עד להדחק המקסימלי של האמנה של 35,000 טונות.
נבחנו חלופות עם תותחים ראשיים של 16 אינץ', 15 אינץ' ו-14 אינץ', ובאותה תקופה נבחר חימוש ה-15 אינץ'.
רוב העיצובים נועדו להפליג במהירות של 27 קשר בעוצמה מלאה, והוחלט שהטווח המכריע בקרב יהיה בין 12,000 ל-16,000 יארד.
הגנת שריון וטורפדו היוו חלק גדול בהרבה מהעיצוב מזה של אוניות המערכה הקודמות של הצי המלכותי.
באוקטובר 1935 התקבלה ההחלטה להשתמש בתותחי 14 אינץ'.
באותה תקופה ניהלה הממלכה המאוחדת משא ומתן להמשך הסכמי הצי עם הצדדים האחרים של אמנת לונדון.
ממשלת בריטניה העדיפה הפחתה בקליבר המרבי של תותחי אוניות המערכה ל-14 אינץ' ובתחילת אוקטובר נודע לממשלה כי ארצות הברית תתמוך בעמדה זו אם ניתן יהיה לשכנע גם את היפנים לעשות זאת.
מכיוון שהיה צורך להזמין את התותחים הימיים הגדולים עד סוף השנה, החליטה האדמירליות הבריטית על תותחי 14 אינץ' לסדרת קינג ג'ורג' החמישי.
הסכם הצי השני של לונדון, תוצאה של ועידת הצי השנייה של לונדון שהחלה בדצמבר 1935, נחתם במרץ 1936 על ידי ארצות הברית, צרפת ובריטניה ובו הוגבל קוטר תותחי האוניות ל-14 אינץ'.
אוניות סדרת קינג ג'ורג' החמישי היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות שהחליפו חדרי מכונות ודוודים בחללי המכונות, מה שהפחית את הסבירות של פגיעה אחת שתגרום לאובדן כל הכוח.
המכונות היו מסודרות בארבעה חדרי מנועים (טורבינות) ובארבעה חדרי דוודים, כאשר שמונת תאי המכונות מתחלפים בזוגות של חדרי מנועים או דוודים.
כל זוג חדרי דוודים יצרו יחידה עם זוג חדרי מכונות.
המכונות תוכננו לפעול בהספק יתר של 125,000 כוחות סוס (93,000 קילוואט) וה"מכונות העיקריות של פרינס אוף ויילס אך עמדו בהספקי עומס יתר של 128,000 עד 134,000 כוחות סוס (95,000 עד 100,000 קילוואט) ללא קשיים...
דוודי אדמירליות 3-תופים פעלו ביעילות רבה, ודוודים דומים בעלי הספק כמעט זהה, שהותאמו לאוניית המערכה הישנה יותר וורספייט במהלך בנייתה מחדש ב-1937 השיגו צריכת דלק ספציפית בהספק מלא בניסויים שהשוו לטובה עם אוניות מערכה עכשוויות.
במהלך ניסויי הכוח המלא שלה ב-10 בדצמבר 1940, קינג ג'ורג' החמישי עם הדחק של 41,630 טונות ארוכות (42,300 טונות) השיגה מהירות של 28 קשר עם 111,700 כוחות סוס ב-230 סל"ד וצריכת דלק ספציפית של 0.715 ליברות לכוח סוס.
קינג ג'ורג' החמישי הזרימה את עפיפוני השיט שלה במהלך ניסויי הכוח המלאים שלה, מה שגרם לאובדן מהירות משוער של 0.7 קשר.
לאחר 1942 הצי המלכותי נאלץ להשתמש בדלקי מזוט בעלי צמיגות גבוהה בהרבה ותכולת מי ים גדולה יותר ממה שהדוודים הללו יכלו לקלוט ביעילות.
האיכות הירודה של דלק הנפט בשילוב עם זיהום מי הים הפחיתו את יעילות תחנת כוח הקיטור והגדילו את התחזוקה הנדרשת.
עד 1944 צריכת הדלק הספציפית בעוצמה מלאה עלתה ל-0.8 פאונד לכוח סוס, ותחזוקת הדוודים נעשתה קשה יותר ויותר.
האדמירליות הייתה מודעת לבעיה זו ותכננה סוגים חדשים של מרססי שמן ומבערים שיוכלו לשרוף את המזוט הזמין בצורה יעילה הרבה יותר, ומתישהו לאחר 1944, בדיוק אוף יורק ואנסון הותקנו מרססי שמן ומבערים בלחצים חדשים ובעלי לחץ גבוה יותר שהחזירו את הדוודים ליעילות מלאה.
אותם מרססי שמן ומבערים שימשו באה"מ ואנגארד יחד עם שיפורים נוספים בפרטים כך שוואנגארד השיגה צריכת דלק ספציפית בהספק מלא של 0.63 פאונד לכוח סוס תוך שימוש באותם לחצי קיטור וטמפרטורות כמו בשימוש בסדרת קינג ג'ורג' החמישי.
הגנת השריון של אוניות המערכה מסדרת קינג ג'ורג' החמישי תוכננה לאחר התחשבות בניסיון של הצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה ולאחר ניסוי בין המלחמות.
התכנון של סדרה זו נשלט על ידי מתן הגנה.
הגנת מחסני התחמושת קיבלה עדיפות באמצעות אספקת חגורה עבה ושריון סיפון ועל ידי הצבת המחסנים בקומות הנמוכות ביותר של הספינה.
ההגנה האופקית מעל המחסנים הייתה מורכבת משלוש שכבות בעובי כולל של ; סיפון מזג האוויר כלל 1.25 אינצ'ים מפלדת Ducol (D), הסיפון המשוריין הראשי היה משריון פלדה בעובי מעל סיפון פלדה בגודל 0.5 אינץ' D ומעל חדרי הפגזים הייתה עוד שכבה להגנה מפני רסיסים בעובי 1.5 אינץ'.
מחסני אבקת השרפה היו מתחת לחדרי הפגזים להגנה נוספת, תרגול שהחל עם אוניות המערכה מסדרת נלסון.
עובי סיפון מזג האוויר היה זהה מעל חללי המכונות, אבל שם הסיפון המשוריין הראשי הצטמצם ל- מעל שכבת פלדה בגודל 0.5 אינץ' D.
הסיפון המשוריין הראשי המשיך לפני המחיצה המשוריינת הקדמית והצטמצם בהדרגה מעובי מלא ל-2.5 אינצ'ים, בעוד שמאחורי המחסנים האחוריים סיפון משוריין עם גב צב כיסה את ציוד ההיגוי עם 4.5–5 אינצ'ים של שריון תוך מתן הגנה לאורך קו המים.
חגורת השריון הראשית הייתה בגובה וכיסתה את צד הגוף מהסיפון המשוריין הראשי עד לגובה מתחת לקו המים העמוק.
מחקרים שלאחר מלחמת העולם הראשונה הצביעו על כך שניתן היה לפגזים חודרי שריון בפעולה מושהית לצלול מתחת לחגורה רדודה ולחדור לאזורים חיוניים של הספינה, ולכן החגורה הראשית נעשתה להרחיק ככל האפשר מתחת לקו המים.
לאורך הספינה, החגורה התחילה ממש לפני הצריח הקדמי והסתיימה ממש מאחורי הצריח האחורי.
השריון היה מורכב משלוש רצועות שוות בעומק.
הרצועות היו מחורצות יחד עם שפה, וכל פלטה בודדת ברצועה הוצמדה לפלטות שכנות.
החגורה הייתה עבה ביותר מעל ובקו המים.
רוב המקורות המשניים וכמה מקורות ראשוניים מתארים את העובי המרבי של שריון החגורה המשתנה בין 14 ל-15 אינץ' (ייתכן בגלל עיגול לאינץ' הקרוב).
החלק התחתון של החגורה התחדד לעובי של בין 4.5 אינץ' ל-5.5 אינץ' הגנת השריון הייתה אפילו טובה יותר ממה שעובי השריון יצביע בשל האיכויות המשופרות של שריון המלט [c] הבריטי אשר סיפק הגנה מצוינת.
החגורה המשוריינת, יחד עם מחיצות משוריינות מלפנים ומאחור והסיפון הראשי המשוריין, יצרו "מצודה משוריינת" המגנה על מחסנים ומכונות.
המחיצה המשוריינת הייתה בעובי 12 אינץ' (305 מ"מ) לפנים ועובי 10 אינץ' (254 מ"מ) בקצה האחורי של המצודה החגורה המשוריינת הראשית נמשכה לפנים ומאחור של המחיצות המשוריינות הראשיות עם גובה מופחת כדי להגן על קו המים והעובי הצטמצם בהדרגה מ-13 ל-5.5 אינץ'.
חישובי האזור המוגן משתנים מאוד ממקור למקור.
אספקת השריון תוכננה להציע הגנה מפני תותחים בקליבר גדול יותר מזה שהסדרה הרכיבה עצמה, והייתה בקנה מידה שאין שני לו בזמן שתכננו הספינות.
ואכן, הגנת השריון של כלי השיט הללו הייתה אמורה לעבור לאחר מכן רק על ידי אוניות המערכה היפניות מסדרת יאמטו.
צריחי התותחים העיקריים היו מוגנים קלות יחסית בהשוואה לספינות קרב עכשוויות.
הופעלו רמות נרחבות של הגנת הבזק, העובי המקסימלי של שריון הצריח ושריון הברבטות הופחת ל-12.75 אינץ' בסדרה זו מה-16 אינץ' של סדרת נלסון.
במידה מסוימת האיכות הגבוהה יותר של השריון מזערה את אובדן ההגנה והפנים השטוחים של הצריח שיפרו את ההתנגדות הבליסטית בטווחים ארוכים, בעוד שהפרופיל הנמוך של הצריח מזער את שטח המטרה בטווחים קרובים יותר.
הפחתת שריון הצריח והברבט הייתה פשרה לטובת ההגנה העבה ביותר האפשרית למחסנים.
ההגנה הנרחבת נגד הבזקים בצריחים והבזקים נועדה להבטיח שהמחסנים יישארו בטוחים גם אם הצריחים או הברבטים ייחדרו.
תושבות התותחים המשניות, הקזמטים וחדרי הטיפול קיבלו רק ציפוי קל של 0.98 אינץ' (25 מ"מ) כדי להגן מפני רסיסים.
שלא כמו ספינות קרב זרות מאותה תקופה ואוניות המערכה מסדרת נלסון, לסדרת קינג ג'ורג' החמישי הייתה הגנה קלה יחסית למגדלי הניווט עם דפנות בעובי 4 אינץ' (102 מ"מ), 3 אינץ' (75 מ"מ) מקדימה ומאחורה ו-1.47 אינץ' (38 מ"מ) לוחית גג.
הניתוח של הצי המלכותי של מלחמת העולם הראשונה גילה שלא היה סביר כי אנשי הפיקוד ישתמשו במגדל קונסינג משוריין, והעדיפו את התצפית המעולה של עמדות גשרים לא משוריינות שיקולי יציבות ומשקל מילאו בבירור חלק חשוב בהחלטה הבריטית להגביל את שריון המבנה העליון.
שריון מגדל הניווט היה מספיק כדי להגן מפני תותחי ספינות קטנות יותר ורסיסי פגזים.
גוף הספינה מתחת לקו המים, לאורך חגורת השריון הראשית, יצר את מערכת ההגנה הצידית (SPS).
הוא חולק לסדרה של תאים אורכיים בפריסה של ריק-נוזל-ריק; החיצוני והפנימי היו מלאים באוויר, והתא האמצעי בנוזל (דלק או מים).
ציפוי הספינה החיצוני באזור ה-SPS היה דק כדי להפחית נזק פוטנציאלי לרסיסים כתוצאה מטורפדו.
התא החיצוני של ה-SPS היה בדרך כלל חלל ריק או 'ריק' (הכיל רק אוויר) וזה אפשר להתרחבות הפיצוץ הראשוני מטורפדו תוך מזעור הנזק לספינה.
התא המרכזי היה מלא בשמן או במי ים וזה הפיץ את הלם הלחץ על שטח גדול יותר בעוד הנוזל מכיל רסיסי מתכת שנוצרו מפיצוץ הטורפדו.
התא הפנימי היה חלל ריק נוסף ושימש להכיל כל נוזל שדלף משכבת הנוזל וכל הלם לחץ שנותר מפיצוץ הטורפדו.
בפנים החלל הריק הסופי הייתה מחיצה משוריינת שעוביה נע בין 1.5 אינץ' (37 מ"מ) מעל חללי המכונות עד 1.75 אינץ' (44 מ"מ) ליד המחסנים.
מחיצה זו יצרה את "מחיצת ההחזקה" והיא תוכננה להתנגד להשפעות הפיצוץ הנותרות מפגיעת הטורפדו.
אם המחיצה הפנימית הסופית הזו הייתה נחדרת, מערכת נוספת של תאים מחולקים תכיל דליפות כלשהן; בתוך מחיצת ההחזקה הספינה הייתה מחולקת מאוד לתאים קטנים המכילים חללי מכונות עזר.
שכבת הריק-נוזל-ריק SPS הייתה בדרך כלל ברוחב של כ-13 רגל, ומרחבי המכונות העזר הוסיפו עוד כ-8 רגל של שטח מהציפוי החיצוני של הספינה אל חללי המכונות העיקריים.
החריג היחיד לכך היה סמוך לחדרי מנועים A ו-B, שבהם הושמטו חללי מכונות העזר, אך חלל ריק נוסף, ברוחב כשלושה מטרים, הוחלף במקומו.
מעל ה-SPS, וישר מאחורי חגורת השריון, הייתה סדרה של תאים, המשמשים בדרך כלל לחדרי רחצה או מקומות אחסון, אשר נועדו לאפשר אוורור כלפי מעלה של לחץ יתר מפגיעת טורפדו.
תוכנית זו נועדה להגן מפני ראש נפץ של 1,000 פאונד, ונבדק ונמצא יעיל בניסויים בקנה מידה מלא.
ה-SPS היה גם מרכיב מרכזי במערכת בקרת הנזקים של הספינה, שכן רשימות הנובעות מהצפות ניתנות לתיקון על ידי הצפה נגדית של חללים ריקים ריקים או ניקוז תאים מלאים בנוזל בדרך כלל.
במקרה של אובדן פרינס אוף ויילס החללים הללו שימשו להצפה נגדית כדי לצמצם את הרשימה.
אה"מ פרינס אוף ויילס הוטבעה ב-10 בדצמבר 1941, ממה שנראה היה שנפגעה על ידי שש טורפדות ששוגרו מהאוויר ופצצה במשקל 500 ק"ג.
עם זאת, סקר נרחב משנת 2007 על ידי צוללנים מהריסות פרינס אוף ויילס קבע באופן סופי שהיו רק 4 פגיעות טורפדו.
שלוש מארבע הפגיעות הללו פגעו בגוף הספינה מחוץ לאזור המוגן על ידי ה-SPS.
במקרה של הרביעי, מחיצת האחיזה של ה-SPS נראה שלם לצד האזור שבו נפגע גוף הספינה.
המסקנה של המאמר והניתוח שלאחר מכן משנת 2009 הייתה שהסיבה העיקרית לשקיעתה הייתה הצפה בלתי מוכלת לאורך פיר המדחף "B".
תושבת הפיר החיצוני של פיר המדחף נכשלה, והתנועה של הפיר הלא נתמך לאחר מכן קרעה את המחיצות עד הסוף מהחלק החיצוני של בליטת גל ההנעה עד לחדר המנועים B עצמו.
זה אפשר הצפה לתוך חללי המכונות העיקריים.
הנזקים וההצפות החריפו עקב בקרת נזקים לקויה ונטישה מוקדמת של המחסנים ומרכזיית תקשורת טלפונית.
גל מדחף "B" נעצר, ולאחר מכן הופעל מחדש מספר דקות לאחר שנפגע על ידי טורפדו.
חקירות לאחר מכן לגבי אובדנה באותה עת זיהה את הצורך במספר שיפורים בתכנון, שיושמו במידה פחותה או יותר על ארבע הספינות האחרות של הסדרה.
מערכת האוורור ואטימות למים של מערכת האוורור שופרו, בעוד שמעברים פנימיים בתוך חללי המכונות עוצבו מחדש ומערכת התקשורת הפכה לחזקה יותר.
הוצגו בליטות גל מדחף משופרות וציוד נעילת פיר.
חלק מהכשלים כביכול של הספינה התבססו על ההנחה שטורפדו פגע והרס את ה-SPS במסגרת 206 או בערך בו בזמן עם הפגיעה שפגעה בציר B.
עדויות הווידאו של הסקר משנת 2007 הראו עם זאת שגוף הספינה שלם ביסודו באזור זה.
חוסר היכולת לסקר את ההריסות במהלך המלחמה ללא ספק סיכל את המאמצים להגיע לסיבה מוחלטת לאובדנה של פרינס אוף ויילס, ולאחר מכן, אותו ניתוח פגום משהו הוביל למספר תיאוריות שגויות לגבי הסיבות לטביעה בטעות שהופץ במהלך השנים.
בבחינה של פרינס אוף ויילס לאחר מפגשה עם אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן, התגלו שלוש פגיעות באונייה שגרמו לכ-400 טון מים, מכל שלוש הפגיעות, להיכנס לספינה.
אחת הפגיעות הללו, שנורתה מביסמרק, חדרה למחיצה החיצונית להגנת הטורפדו באזור קרוב מאוד לחלל המכונות עזר שגרמה להצפה מקומית בתוך ה-SPS, ואילו המחיצה הפנימית, 1.5 אינץ' (2×19) מ"מ) לעומת זאת, נותרה ללא פגע, מכיוון שהפגז הגרמני היה עקר.
הפגז הגרמני היה מתפוצץ למעשה במים אם הפתיל שלו היה פועל כהלכה, בשל העומק שהפגז היה צריך לצלול לפני שפגע בפרינס אוף ויילס מתחת לחגורת השריון.
אה"מ קינג ג'ורג' החמישי וארבע האוניות האחרות של הסדרה כפי שנבנו נשאו עשרה תותחי BL 14 אינץ' Mk VII, בשני צריחים מרובעים מלפנים ומאחור וצריח תאום יחיד מאחורי ומעל הצריח הקדמי.
היה ויכוח בתוך האדמירליות על בחירת קליבר הנשק.
כחלק מוויכוח שגרתי באדמירליות על קליבר התותחים, שריון, מהירות, הגנת טורפדו וכוח אש נ"מ והיחס הנכון בין התכונות הללו עבור אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי; מעצמות אירופיות אחרות העדיפו את התותחים הראשיים של 15 אינץ' וארצות הברית העדיפה תותחי 16 אינץ'.
האדמירליות בחרה בספינה עם מהירות גבוהה, הגנה משופרת, נ"מ כבד ועשרה תותחי 14 אינץ'.
בקר האדמירליות כתב ששינוי לתותחי 15 אינץ' יגרור עיכוב של 18 חודשים (מה שאמר שלא יהיו אוניות מערכה חדשות עבור הצי המלכותי עד 1942).
סטיבן רוסקיל ציין כי הסכם הצי של לונדון קבע קליבר תותחים מרבי של 14 אינץ', עם סעיף ביטול, שבריטניה נרתעה מאוד מלממש אותו, מכיוון שהאדמירליות קיוותה לשכנע את המעצמות הימיות האחרות לדבוק בתותחי 14 אינץ', אף על פי שהיו על כך מעט דיונים בתוך הפרלמנט.
האדמירליות חקרה כלי שיט חמושים במגוון חימוש ראשי כולל תשעה תותחים בשלושה צריחים, שניים קדימה ואחד אחורה.
אף על פי שזה היה בגדר יכולתן של מספנות בריטיות, התכנון נדחה במהירות מכיוון שהן חשו נאלצות לדבוק בהסכם הצי השני של לונדון משנת 1936 והיה מחסור רציני בטכנאים מיומנים ובמתכנני נשק, יחד עם לחצים משכנעים להפחתת משקל.
הסדרה תוכננה לשאת שנים עשר תותחי 14 אינץ' בשלושה צריחים מרובעים ולתצורה זו היה צד רחב חזק יותר מתשעת תותחי ה-15 אינץ'.
הוכח שאי אפשר לכלול את כמות כוח האש הזו ואת רמת ההגנה הרצויה על תפוסה של 35,000 טון ומשקל הצריח המרובע העלה את יציבות הכלי בספק.
הצריח הקדמי השני שונה לצריח קטן יותר עם שני תותחים בתמורה להגנה טובה יותר של שריון, תוך הפחתת משקל הצד הרחב מתחת לזה של סידור תשעה תותחים.
פגז ה-14 אינץ' חודר שריון (AP) נשא גם מטען מתפרץ גדול מאוד של .
יכולת ניקוב השריון של התותח והתחמושת שלו מוצגת על ידי מגדל הניווט על שרידיה של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, המסופק בשריון בעובי 14 אינץ', שנאמר כי הוא דומה ל"גבינה שווייצרית".
בהסכם הימי האחרון היה סעיף מדרגות נעות שהתיר שינוי לתותחי 16 אינץ' אם חותם אחר לא יעמוד בו עד 1 בינואר 1937. אף על פי שהם יכלו להפעיל את הסעיף הזה, ההשפעה הייתה עיכוב הבנייה וזה נחשב נבון לבנות עם 14 אינץ' במקום למצוא את עצמם ללא ספינות הקרב החדשות.
ארצות הברית בחרה לספוג עיכוב ובנתה את ספינותיה עם תותחים גדולים יותר.
כאשר משווים את תותח ה-14 אינץ' הבריטי לתותחים הכבדים יותר המורכבים על אוניות מערכה זרות מאותה התקופה, השריון העבה יותר של ספינות הקרב הבריטיות נטה להביא להשוואה של כוח החדירה היחסי של הפגזים בהתאמה.
בשירות, הצריחים המרובעים התגלו כפחות אמינים מכפי שציפו.
חיפזון בבנייה בזמן מלחמה, מרווח לא מספיק בין המבנה המסתובב והמקובע של הצריח, תרגילי ירי לא מספיקים בקליבר מלא וסידורים נרחבים כדי למנוע מהבזק להגיע למחסנים הפכו אותו למורכב מכנית, והובילו לבעיות במהלך פעולות ממושכות.
על מנת להכניס תחמושת לצריח בכל דרגת אימון, התכנון כלל טבעת העברה בין המחסן לצריח; לא היה לזה מרווח מספיק כדי לאפשר כיפוף והתגמשות הספינה.
מרווחים משופרים, קישורים מכניים משופרים ואימונים טובים יותר הובילו לאמינות רבה יותר בצריחים המרובעים אך הם נותרו בעייתיים.
במהלך קרב מצר דנמרק נגד אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק, לסוללה הראשית של פרינס אוף ויילס שהוזמן לאחרונה היו בעיות מכניות: היא התחילה לירות מטחים בשלושה סבבים במקום מטחים של חמישה סבבים, והיו בעיות בכל הצריחים פרט לצריח התאום 'B'.
תפוקת הסוללה העיקרית הצטמצמה ל-74 אחוזים (ביסמרק ופרינץ אויגן השיגו 89% ו-85% תפוקה, בהתאמה) במהלך הקרב, שכן מתוך שבעים וארבעה סבבים שהוזמנו לירות, רק חמישים וחמישה היו אפשריים.
צריח 'A' ספג מים והוביל לאי נוחות עבור הצוות שלו וצריח 'Y' נתקע במטח ה-20. מספר הליקויים הידועים בחימוש הראשי שפגע באש 14 אינץ', הנזק שנגרם והמצב הטקטי החמיר אילצו את קפטן ליץ' לסגת מהקרב.
כשהטווח יורד ל-14,500 יארד ועם חמישה מתותחי ה-14 אינץ' שלו מחוץ לפעילות, ליץ' החליט להפסיק את הקרב שלו עם אויב עדיף.
סטיבן רוסקיל ב"מלחמה בים" (ההיסטוריה הבריטית הרשמית של מלחמת העולם השנייה בים), כרך 1, מתאר את ההחלטה לסגת: "בנוסף לתותח הפגום בצריח הקדמי שלה, צריח נוסף בן 4 תותחים היה זמנית חסר יכולת לירות עקב תקלות מכניות.
בנסיבות אלה החליט ליץ' להפסיק את הפעולה ובשעה 06:13 נסוג בחסות עשן." במהלך הקרב המאוחר יותר עם ביסמרק, גם אה"מ המלך ג'ורג' החמישי נתקלה בבעיות עם הסוללה הראשית שלה, ועד 09:27 כל תותח החמיץ לפחות מטח אחד עקב כשלים במנעולי הבטיחות להגנה נגד הבזק.