tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חניבעל שאף ככל הנראה לסיים את מה שהתחילו חמלקרת ועזרובעל לפניו, היינו כיבוש היספניה.
אולם גם רצה ככל הנראה לצאת למלחמה על רומא, ולשם כך היה אסור לו להשאיר בעורף אויבים שעלולים להתמרד נגדו.
דבר זה המריץ אותו לכבוש במהירות את כל דרום ספרד של ימינו.
שבט האולקאדים שחי באזור שהוא כיום לה מאנצ'ה, הותקף ראשון.
חניבעל כבש את עירם אלתיאה שמיקומה כיום אינה ברור.
נפילת אלתיאה הטילה אימה בליבות השבטים השכנים שמיהרו לכרות ברית שלום עם קרתגו.
לאחר מכן חזר חניבעל לקרטחנה למשך החורף, ובקיץ של שנת 220 לפנה"ס יצא למלחמה על שבט הוואקים שישבו לאורך נהר הדורו.
הוא הטיל מצור על עירם הרמאנדיקה (כיום סלמנקה) ולאחר מכן על העיר ארבאקאלה, הוא כבש את שתיהן בזז אותן וטבח בתושבים.
נפילת ארבאקאלה העירה מרבצם את שבט הקרפטנים, השבט החזק והעשיר ביותר באזור.
פליטים מהעיר החרבה התסיסו את הרוחות והתגבשה קואליציה של שבטי הקרפטנים, האולקאדים, והוואקים.
פוליביוס מונה את מספר הלוחמים שהצליחו לגייס כדי 100,000 איש, אולם המספר מוגזם ככל הנראה וסביר להניח שהיה בסביבות ה-40,000. לחניבעל היו בערך 20,000, אולם הוא נהנה מיתרון של פילים ופרשים, וכן מפיקוד מלוכד ומאוחד.
בעוד שמרבית הכוח ההיספני התבסס על חיל רגלים קל עד בינוני, ומספר פרשים קטן.
לא ידוע מי היה המפקד העליון של הכוחות ההיספניים, אולם ככל הנראה מדובר באחד מראשי השבטים המקומיים.
חניבעל חנה אותו זמן בארצם של הקרפטנים ומצא את עצמו בנחיתות מספרית.
השלל הרב שנשא עמו הקשה עליו להתחמק, על כן בחסות הלילה הוא הורה לאנשיו לחצות את הנהר והמתין להיספנים על גדתו השנייה.
כאשר עם שחר הבחינו האויבים, שחנו על החוף בבלבול וחוסר סדר, שחניבעל חצה את הנהר, חצו אותו במהירות בקבוצות קטנות כשכל אחד מקווה לזכות בכמה שיותר שלל.
חניבעל פרש את פיליו ופרשיו על החוף, והורה להם לתקוף את האויבים עוד כשהם במים.
ההיספנים הובסו בקלות שכן לא יכלו להתנגד לפילים ופרשים בעוד המים מכים בהם.
לאחר שהיספנים רבים נהרגו בדרך זו, הורה חניבעל לאנשיו לחצות את הנהר ולתקוף את האויבים שחנו על גדתו השנייה, והוא נחל ניצחון.
בעקבות הקרב לא הקל עוד איש מן השבטים בחניבעל, והוא הפך לשליט כל החלק הדרומי של חצי האי האיברי.
היחידה שעמדה במריה הייתה העיר היוונית סגונטום.
חניבעל הטיל עליה מצור שפתח את המלחמה הפונית השנייה.
קרב נומיסטרו היה קרב שנערך בשנת 210 לפנה"ס במהלך המלחמה הפונית השנייה, בין כוח קרתגי בפיקודו של חניבעל ברקה לבין כוח רומאי בפיקודו של מרקוס קלאודיוס מרקלוס.
תוצאות הקרב נחשבות לרוב ללא חד-משמעיות ושנויות במחלוקת.
בשנת 210 לפנה"ס נבחרו מרקוס קלאודיוס מרקלוס ומרקוס ואלריוס לאיווינוס כקונסולים.
אותו זמן הייתה המלחמה הפונית השנייה בשיאה.
הרומאים ראו במרקלוס את המצביא המוכשר האחרון שנותר להם (מרקלוס כבש את סירקוסאי ולא הובס בידי חניבעל בנולה), ועל כן החזירו אותו במהירות מסיציליה שם שהה אותו זמן, ושלחו לשם את לאיוויניוס במקומו.
מרקלוס כבש את סלאפיה, עיר בפוליה שמרדה ועברה לצדו של חניבעל, בעזרת הסיעה האוהדת לרומא בעיר, והרג את חיל המשמר הנומידי שבה.
במקביל, הפרוקונסול גנאיוס פולביוס קנטומלוס נע באזור העיר הרדוניה שערקה לצד קרתגו לאחר קרב קאנאי, בתקווה להשיב אותה לברית עם רומא.
בין 7,000 ל-8,000 חייליו רומאיים נהרגו והשאר נמלטו לסאמיניום.
מרקלוס פתח מיד במרדף אחרי הכוח הנסוג של חניבעל, והשיג אותו באזור הכפר נומיסטרו (Numistro) בצפון מזרח לוקאניה.
מרקלוס קבע את מחנהו במישור, בעוד חניבעל לכד נקודה אסטרטגית על גבעה.
מרקלוס הצעיד את חייליו, שמנו בתחילת הקרב שני לגיונות, אל מול מחנהו של חניבעל, וחניבעל פרש מולו את חייליו שהיוו בעיקר מגויסים מהיספניה.
כמו כן לטענת טיטוס ליוויוס השתתפו בקרב פילי קרב מהצד הקרתגי, אולם הדבר אינו מסתבר.
ליוויוס מספר שהוא נמשך יום שלם בלי שאף צד מצליח לצבור יתרון על הצד השני.
לקראת הלילה הצטרף לגיון רומאי נוסף לקרב וחניבעל הזרים גם הוא כוחות רעננים שהחליפו את החיילים המותשים.
עם זאת, כאשר ירד הלילה חזרו שני הצדדים למחנותיהם בלי שאי מי יכל להכריז על ניצחון.
למחרת חניבעל לא הוציא את חייליו אל מחוץ למחנה, והרומאים העבירו את היום בקבירת הגופות ובאיסוף שלל.
באישון ליל חמק חניבעל והחל לנוע אל פוליה.
מרקלוס קיבל ידיעה על כך, השאיר כוח קטן לשמור על הפצועים, ועם השאר פתח במרדף.
היו מספר התכתשויות קטנות והתנגשויות פרשים שהסתיימו לרוב בניצחון רומאי, אולם שום דבר מעבר לכך וחניבעל הצליח להגיע בשלום אל פוליה.
חניבעל לא היה להוט לקרב, והוא נע בעיקר בלילות.
בסופו של דבר, מרקלוס חזר לרומא כדי לארגן את הקונסולאט של השנה הבאה ועל כן ויתר על המרדף.
מרקלוס נאבק פעמיים בחניבעל במהלך השנה הבאה (209 לפנה"ס), ומת במארב שטמן לו חניבעל בשנה שלאחר מכן (208 לפנה"ס).
קרב נוטרדאם בירושלים נערך ב-15 במאי 1948 - 24 במאי 1948. זה היה אחד הקרבות המכריעים במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות שבסופו נכשלו ניסיונות הלגיון הירדני לפרוץ לירושלים המערבית.
בתחילת מלחמת העצמאות התרכזו הכוחות הערביים בהטלת מצור על ירושלים כדי להרעיבה ולהכניעה.
לקראת יציאת הבריטים מהעיר התכונן הלגיון הירדני לפרוץ לירושלים המערבית ולכבשה.
עם יציאת הבריטים פתחו כוחות ההגנה במבצע קלשון לתפיסת מקומות אסטרטגיים בעיר.
הביצוע הוטל על גדוד מוריה מחטיבת עציוני שחוזק בפלוגה של חי"ש תל אביב (250 לוחמים) בפיקוד יצחק אלכסנדרוני, שסופחה לחטיבה בהוראת המטכ"ל ב-23 בינואר 1948. המבצע התנהל בשלוש זרועות ומכאן שמו.
משימת הזרוע המרכזית של המבצע הייתה השתלטות על מתחם בווינגראד, אכסניית נוטרדאם, בנייני ימק"א ומלון המלך דוד.
אכסניית נוטרדאם (נוטרדאם דה פרנס) היא מבנה ענק בן מאות חדרים, המזדקר כמבצר מול חומת העיר העתיקה והשער החדש וחולש על רחוב סולטאן סולימאן (כיום רחוב הצנחנים) בואכה רחוב שבטי ישראל ויפו - המעבר מירושלים המזרחית למערבית.
היה ברור שהמחזיק בנקודה האסטרטגית מחזיק במפתחות השער לעיר המערבית בשליטה יהודית מכיוון העיר העתיקה.
עם עזיבת הבריטים את המקום, נתפס הבניין בלילה שבין 14 ל-15 במאי 1948 על ידי מתנדבים עיראקים בשורות הלגיון הירדני.
לוחמי לח"י השתלטו על בניין בנק ברקליס וכן על בניין מנזר האחיות המתקנות שהיה המבנה הגבוה ביותר באזור התפר בין העיר החדשה לעיר העתיקה והיה מבנה שולט בכל האזור.
וב-15 במאי 1948 פרצו גם לבניין נוטרדאם, הפתיעו את הערבים והצליחו להשתלט על הבניין.
הם היו מעטים ולא הצליחו לעמוד בהתקפת הנגד ונאלצו לסגת עם ארבעה הרוגים ועשרים פצועים.
גג בניין האחיות המתקנות עליו השתלטו לוחמי לח"י נקרא גג המוות.
שלושה שירים נכתבו על כיבוש המנזר: שירו של המשורר יצחק שלו, בלדה של אנדה עמיר-פינקרפלד ובלדה של מרים ילן שטקליס על לוחמת הלח"י , "עופרה".
ב-18 במאי 1948 בחצות, בחסות החשיכה, פרצו לנוטרדאם דרך השער לוחמים מחי"ש תל אביב בפיקודו של יצחק אלכסנדרוני וסגניו נחום בן-חור ויהודה שמיר (פטרושקה).
התנהל קרב פנים אל פנים מחדר לחדר כשאש נורית מתוך הבניין ומחומת ירושלים על הכוח התוקף.
הקרב נמשך כל הלילה וב-19 במאי 1948 בשעה 05:30 הושלם כיבוש הבניין.
מנהל בית החולים הצרפתי הסמוך הניף דגל לבן.
האש מכיוון החומה לא פסקה וכוונה לעבר מאות החלונות הפרוצים של האכסניה.
מחוסר יכולת לקבל תגבורת הוחלט לשלוח למקום מחלקה מפלוגת יהונתן בפיקודו של אליהו זוהר (ליכטנשטיין).
הטוראים היו נערים בני 16–17 ומפקדיהם היו בגילים מבוגרים יותר, ותרומתם לניצחון בקרב זה הייתה משמעותית.
ב-20 במאי 1948, בשעה 07:00 החלה הסתערות מסיבית של הלגיון על נוטרדאם בסיוע שריוניות וחיל רגלים והפגזה של תותחי 6 ליטראות ומרגמות.
בחיפוי הרעשה כבדה זו החל לנוע ברחוב סולטאן סולימאן טור שריוניות נושאות תותחים ומכונות ירייה ובעקבותיהם חיל רגלים, משער שכם לכיוון המעבר לרחוב יפו.
השריונית שבראש הטור הגיעה עד למרגלות אכסניית נוטרדאם.
מרדכי רוטנברג, גדנע"י בן 16, השליך מקומה שנייה, בקבוק מולוטוב על השריונית שהתלקחה ונעצרה.
במקביל ירה אחד הלוחמים, אברהם לוי, פגז מרובה אנטי טנקי ושיתק את מנוע השריונית.
הרחוב נחסם ושאר השריוניות נסוגו לאחור לכיוון שער שכם.
כמומחה לביצורים נשלח למקום אלחנן קליין (לימים קצין הנדסה ראשי) שהביא עמו שתי יחידות הנדסה שמילאו שקי חול כדי לבצר את הפרצות ולהכין את החלונות לאשנבי ירי.
כדי לחסום את הכביש לתנועת שריון הוטל על אלחנן קליין לפוצץ את בניין מנזר האחיות המתקנות (קונבנט) במטרה שהריסותיו יחסמו את הכביש.
לאחר פינוי 20 הנזירות שגרו בבניין הגיעו לשם ארבעה חבלנים שהצליחו לפוצץ את הבניין אך ההריסות לא חסמו את הכביש לגמרי.
אלחנן קליין החליט על פעולה נועזת יותר - פיצוץ כל קיר החזית הענק של נוטרדאם הפונה לרחוב סולטן סולימאן.
לצורך זה גויסו כמויות גדולות של חומר נפץ מכל רחבי ירושלים.
ב-22 במאי 1948 החרידו שלושה פיצוצים אדירים את ירושלים.
חור ענק נפער בחזית נוטרדאם וגלי האבנים יצרו חסימה מלאה של הכביש.
ג'ון באגוט גלאב, מפקד הלגיון הירדני, תכנן התקפה נוספת על אכסניית נוטרדאם.
הוא הורה לרגימנט השלישי של הלגיון שנערך בשומרון בפיקודו של מייג'ור ויליאם ניומן, איש צבא אוסטרלי, לנוע לעבר נוטרדאם בירושלים.
ב-24 במאי 1948 החלה הרעשה כבדה של תותחים ושריון לעבר נוטרדאם.
תחת מעטה האבק והאש חדרו לוחמיו הבדווים של ניומן לחצר ולבניין נוטרדאם והתחולל שם קרב פנים אל פנים.
מקלע בזה ושלושה מקלעי לואיס הוצבו באשנבי הירי כדי למנוע חדירה נוספת של חיילי הלגיון.
בשלב מסוים חדרו חיילי הלגיון לקומת הקרקע של הבניין והתפתח שם קרב פנים אל פנים מחדר לחדר.
הלוחמים ו עלו למגדל הבניין והבחינו בשריוניות מתקרבות מצפון.
הם השליכו רימוני יד על השריוניות ופגעו בהן קשה.
שניהם נפגעו מאש שנורתה לעברם, פונו לקבלת עזרה רפואית אך נפטרו למחרת.
בשעה 10:30 הפעיל עזרא סיטון את מרגמת הדוידקה ממגרש הרוסים נגד ריכוז הלגיונרים בחצר, על אף החשש מפני פגיעה בכוחות ישראליים.
כל שלושת הפגזים נחתו בתוך ריכוז הליגיונרים ורבים מהם נהרגו ונפצעו.
בנסיגת הבהלה שלהם נפגעו הליגיונרים גם מאש ידידותית של חבריהם.
בשעה 17:00 הודיע גלאב על סיום ההתקפה ונסיגת הלגיון מנוטרדאם.
לפי גלאב, "מתוך 200 איש שהתקיפו את נוטרדאם כמעט מחציתם היו הרוגים או פצועים קשה".
לאחר התקפה זו לא המשיך גלאב בהתקפות נוספות אלא הפעיל הפגזות וצליפות על נוטרדאם שנמשכו עד סוף קרבות עשרת הימים וגבו קרבנות נוספים בהרוגים ופצועים.
צה"ל הפקיע חלק מהבניין ששימש כעמדת תצפית על החומות והעיר העתיקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחזר הבניין לותיקן.
הוא שופץ כמלון צליינים יוקרתי בבעלות הוותיקן, במשך כעשר שנים, ונפתח בשם נוטרדאם דה ז'רוזלם בשנת 1978.
אף על פי שקרב זה היה מהמכריעים בקרבות בירושלים, הוא הוצנע ולא היה מפורסם.
רק על שלט קטן ברחוב שבטי ישראל היה כתוב במילים ספורות על הקרב.
לאחר שנים של מאמץ שבראשו עמדה עדנה בריל, שאביה נפל בקרב זה ובסיוע עמותת לוחמי חטיבת עציוני וראש העיר ניר ברקת הוקם אתר הנצחה לקרב נוטרדאם בכיכר צה"ל הנמצאת ליד מקום הקרב.
באתר יש לוחות עם שמות הנופלים ועמדת הסברה קולית על הקרב.
האתר נחנך בטקס בהשתתפות המשפחות השכולות, עמותת לוחמי חטיבת עציוני, לוחמים שהשתתפו בקרב וראש העיר, ב-24 במאי 2018.
קרב נאסריה (Nasiriyah) היה קרב שהתחולל באזור נאסריה שבדרום עיראק במהלך יוני ויולי 1915 בין הצבא הבריטי לצבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה חלק ממאמץ משני של הבריטים לבלום את התחזקות הצבא הטורקי בדרום מסופוטמיה וזאת כדי למנוע סילוק הבריטים מעיר המפתח בצרה.
הקרב הסתיים בניצחון הבריטים שהדפו את הכוחות העות'מאנים מאזור נאסריה והבטיחו בכך את המשך השליטה בריטית בבצרה ובדרום מזרח עיראק.
המערכה במסופוטמיה החלה ב-6 בנובמבר 1914 כשכוחות בריטיים פלשו לעיירה פאו שבשפך נהר הפרת והתקדמו צפון מערבה לאורך הנהרות פרת וחידקל.
בהמשך אותו חודש כבשו הכוחות הבריטים, במהלך קרב בצרה, את העיר בצרה ובהמשך כבשו, בקרב אל-קורנה את העיר אל קורנה שיושבת על מפגש הנהרות פרת וחידקל.
פעולות אלו חיזקו את אחיזתה של בריטניה באזור שאט אל ערב ודרום מזרח מסופוטמיה והבטיחו את אספקת הנפט מפרס דרך עיר הנפט אבאדאן.
המאמץ העיקרי של הכוחות הבריטים היה לאורך נהר החידקל לכוון כות ובגדאד אולם התקדמות זו יצרה "בטן רכה" בעורף הכוחות המתקדמים מול כוחות טורקים מדרום מסופוטמיה וסיכנה את השליטה בבצרה והשאט אל ערב.
לאור הסכנות שבמתקפת נגד של הטורקים על אזור בצרה הכין הפיקוד הבריטי תוכנית תקיפה שתהדוף את הכוחות הטורקים לאורך נהר הפרת ותמנע כל ניסיון טורקי למתקפת נגד על בצרה.
העיר נאסריה היוותה מרכז לוגיסטי חשוב של הצבא העות'מאני.
לאחר חורף גשום היה האזור שבין בצרה לנאסריה מוצף והקשה על היכולת להתקדם בדרך היבשה.
הזירה התטפיינה בחום גבוה ומכת יתושים שהביאו לריבוי המחלות בקרב החיילים והיו גורם משמעותי בקרב.
הלחימה במסופוטמיה הוטלה על כח D של חיל המשלוח ההודי בפיקודו של גנרל ג'ון ניקסון כשהכח העיקרי בחיל משלוח זה הייתה הדיוויזיה ה-6 של "פונה" בפיקודו מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד.
כמו כן השתתפו בקרב כוחות מהדיוויזיה ה-12 ההודית.
על פי התוכנית שהותוותה הקצה טאונסנד עבור כיבוש נאסריה כח של כ-5,000 חיילים, ברובם מהדיוויזיה ה-12, בפיקודו של לוטננט גנרל ג'ורג' פרדריק גורינג.
בהמשך הקרב תוגבר הכח בבריגדה נוספת.
להגנה על נאסריה הציבו הטורקים כ-5,000 לוחמים שחלקם הגן על העיר עצמה וחלקם פוזר במוצבים על גדות הפרת.
המערכה החלה ב-27 ביוני 1915 כשהכוחות הבריטים יצאו מאזור אל קורנה (בה מתאחדים הפרת והחידקל) והחלו לנוע דרום מערבה.
בגלל ההצפות הובלו החיילים על סירות.
לאחר שייט של כ-10 ימים הגיעו הסירות לעיירה חוקייקה (Ukaikah) שם נתקלו בסכר שבנו הטורקים לרוחב הנהר כדי לחסום את הבריטים.
אנשי ההנדסה הבריטים הצליחו לפוצץ את הסכר למרות אש נגד טורקית חזקה שהומטרה עליהם וגרמה לאבדות כבדות.
לאורך נהר הפרת מחוקייקה לנאסירה (כ-50 ק"מ) נבנו עמדות טורקיות והוטמנו מוקשים.
מפקד הכח גורינג, שחשש מעוצמת ההתנגדות הטורקית, הזעיק תגבורת וב-13 ביולי הגיעה בריגדה נוספת וההתקפה על העמדות הטורקיות חודשה אולם לאחר מספר ימים נהדפו הבריטים והמתקפה נעצרה.
בסיוע מטוס ריגול אותרו העמדות הטורקיות והמתקפה חודשה ב-24 ביולי ובמהלכה הסתייעו הבריטים באסדות נחיתה ובספינות מקלעים כדי לכבוש את העמדות הטורקיות במבואות נאסריה.
נאסריה עצמה נכבשה ב-25 ביולי ושארית הכוחות הטורקים שהיו בעיר נסוגו לכות.
חוזקה ההגנה על האגף הדרום מערבי של הכוחות הבריטים.
הצבא הבריטי: 104 חללים, 429 פצועים
הצבא העות'מאני: 2,000 חללים ופצועים, 1,000 שבויים.
קרב נסייאר (בנורווגית: Slagt ved Nesjar) היה קרב ימי שהתרחש באוסלופיורד שבנורווגיה ב-25 במרץ 1016. היה זה המאורע הראשון בשלטונו של המלך אולף האראלדסון (הנודע לאחר מכן כ"אולאף הקדוש").
משורר החצר בחצר המלוכה האיסלנדית זיגווטר ת'ורט'רסון (Sigvatr Þórðarson) חיבר שיר לזכרו של הקרב ולתוצאותיו הטראגיות.
כ-1,000 שנה לאחר התרחשות הקרב הקימו גם כן אנדרטה בכפר הלגרואה, שם מאמינים שעל פי מקורות היסטוריים היה מקום התרחשות הקרב.
מקורות עממיים ממקמים את זירת ההתרחשות בקצה המערבי של אוסלופיורד, אך המקום המדויק אינו ידוע.
הקבוצות הלוחמות היו תובעי הכס ובראשם אולאף האראלדסון, כנגדו ניצב השליט סוון הוקונסון ואלו שתמכו בו.
עם זאת, כשאיריק הוקונסון הצטרף לגיסו קנוט הגדול במסע לכיבוש אנגליה, הדנים שהיו שם נסוגו והתקפלו מהשטח.
את השטח הזה תפס האראלד האראלדסון, אשר טען לבעלותו, עקב היותו נצר למשפחת המלוכה "פיירהייר".
סוון, אשר בסיס מושבו היה בנידרוס (טרונדהיים, בטרנדלג של היום), נודע כי אולאף גייס תמיכה במזרח נורווגיה.
הוא הפליג לאורך חופי נורווגיה.
בדרך הוא איחד כוחות עם כמה בעלי ברית בקרב ראשי החקלאים בנורווגיה, הבולט שבהם היה ארלינג סקיאלסון.
לעומת זאת, אולאף האראלדסון סיים לאסף את כוחותיו מוקדם יותר והחל את נסיעתו צפונה כדי להתעמת עם סוון.
הציים התעמתו מול החוף ב"יום ראשון של הדקלים", 25 במרץ 1016. במהלך הקרב נגרמו אבדות כבדות לשני הצדדים, עם זאת, שום דמות חשובה לא נהרגה.
עם זאת, תוצאת הקרב נסתיימה בניצחונו של אולף האראלדסון וברדיפתו אחר סוון הוקונסון.
לאחר הקרב סוון נמלט לשוודיה, אך מת בדיוק כשהחל לגייס צבא כדי להחזיר את השטחים הכבושים חזרה לשליטתו.
קרב נורת'האמפטון נערך ב-10 ביולי 1460 במסגרת מלחמות השושנים, סמוך לנהר נן שבנורת'האמפטונשייר.
במהלך הקרב גברו כוחות בית יורק, בפיקודם של רוזן ווריק ורוזן מארץ' (לימים המלך אדוארד הרביעי), על כוחות בית לנקסטר, בפיקודם של אצילים הנאמנים למלך הנרי.
הקרב הוכרע לאחר שאחד האצילים הלנקסטריים החליף את נאמנותו במהלכו ואפשר לכוחות יורק לנוע דרך שורות אנשיו.
כתוצאה מכך נפל המלך הנרי בשבי בפעם השנייה (בפעם הראשונה נשבה לאחר קרב סנט אולבנס הראשון) והמפקדים הלנקסטריים נהרגו בניסיונם להגן על אוהלו.
ככל הנראה, היה זה הקרב הראשון על אדמת אנגליה בו נעשה שימוש בארטילריה.
לאחר תבוסתם בקרב גשר לדפורד ב-12 באוקטובר 1459 נמלטו מנהיגי סיעת בית יורק ויצאו לגלות מרצון.
ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, ובנו אדמונד הפליגו לאירלנד, שם שימש הדוכס בעבר כמפקד הצבא האנגלי ועדיין היה אהוד ובעל השפעה באי.
בעלי בריתו העיקריים, רוזן סולסברי, רוזן ווריק ובנו של ריצ'רד, אדוארד, רוזן מארץ' הגיעו ב-2 בנובמבר לקאלה, בה החזיק דודו של ווריק, לורד פאקונברג.
באנגליה, מיהרו אנשי סיעת בית לנקסטר לנצל את ניצחונם; רוזן וילטשייר מונה למפקד באירלנד ודוכס סאמרסט למפקד קאלה.
על אף זאת, נכשלו שניהם בניסיון לאייש את משרותיהם החדשות; האירים סירבו להסיר את תמיכתם ביורק ושעריה של קאלה נותרו סגורים בפני מפקדה החדש.
הלנקסטרים גייסו צבא בפיקודו של סאמרסט במטרה לכבוש את קאלה, אך לשם כך היה עליהם לחצות את התעלה האנגלית.
לצורך כך התארגן צי אוניות בסנדוויץ' שבקנט.
בינואר 1460 פשטו אנשיו של ווריק על סנדוויץ', לכדו את האוניות והשיטו אותן לקאלה.
ביוני אותה שנה יצאו אנשיו של ווריק, בפיקודם של לורד פאקונברג, ג'ון דינהאם וג'ון ונלוק למתקפת מנע ותקפו שנית את סנדוויץ' שתוגברה על ידי כמה מאות חיילים לנקסטריים.
לאחר קרב קצר הובסו הלנקסטרים, ומפקדם, אוסברט מאנפורד (ששימש כקצין בחיל המצב של קאלה וערק לשורות הלנקסטרים), נפל בשבי והוצא להורג.
ווריק השאיר בסנדוויץ' את פאקונברג עם כוח יורקי קטן כדי לשמש כראש גשר לקראת פלישתו המתוכננת לאנגליה.
ב-26 ביוני 1459 נחתו בסנדוויץ' ווריק, סולסברי ומארץ' עם כ-2,000 חיילים.
באותה עת שהו המלך הנרי השישי ומלכתו מרגרט עם צבאם הקטן בקובנטרי.
ווריק נכנס ללונדון ב-2 ביולי עם צבא גדול של תומכים שגייס בדרכו, שמנו כ-10,000 איש.
חיילי המלך תפסו עמדה הגנתית בנורת'האמפטון, כשהם חונים על אדמות מנזר דלפרה (Delapré Abbey), כשבעורפם נהר נן וחפיר מלא מים בחזיתם, כשבשתי גדותיו ננעצו יתדות עץ.
הצבא הלנקסטרי מנה כ-5,000, רובו חיילי רגלים, וכן כמה תותחים.
בזמן שהצבא היורקי קרב לנורת'האמפטון יצא שליח אל המלך, שביקש לשאת ולתת עמו בשמו של ווריק.
דוכס בקינגהאם, המפקד הלנקסטרי, ענה: "רוזן וריק לא יגיע אל המלך ואם כן יהיה בנוכחותו, הוא ימות".
במהלך הצעידה לנורת'האמפטון נדחו עוד שני ניסיונות להיפגש עם המלך, וכאשר מיקם את צבאו הודיע ווריק ש"בשעה שתיים אוועד עם המלך או שאמות".
בשעה שתיים החל הצבא היורקי להתקדם, כשאנשיו נעים בטור, אך הרוח העזה שנשבה בפניהם האטה את התקדמותם.
עם התקרבותם נתקלו היורקים בירי חיצים כבד, אך הגשם שירד הפך את התותחים שהציבו הלנקסטרים לבלתי שמישים.
כאשר הגיעו כוחותיו של ווריק אל האגף הלנקסטרי השמאלי, עליו פיקד ברון גריי, נחשפה הבגידה.
גריי הורה לאנשיו להניח את נשקם ולתת לאנשי יורק לעבור דרך עמדתם ומשם אל המחנה הלנקסטרי שבעורפם.
בגידה זו הייתה תוצאה של מסר סודי מגריי לרוזן מארץ', בו נאמר שיחליף את נאמנותו אם יתמכו בו היורקים בסכסוך מול יריבו דוכס אקסטר (שהיה גם דודנו מצד אמו).
בהתאם לכך הורה ווריק לאנשיו להימנע מפגיעה בחיילים פשוטים, ובעיקר באנשיו של גריי, שלבשו מדים שחורים.
בנוסף, הובטחו לגריי כיבודים ומינוי לתפקיד רב השפעה בתמורה לבגידתו, והוא מונה ללורד הראשון של האוצר ב-1463. לאחר המעשה נמשך הקרב כשלושים דקות בסך הכול; הלנקסטרים לא הצליחו לתמרן בתוך ביצוריהם ונמלטו בחוסר סדר כאשר הותקפו מאגפם על ידי היורקים.
דוכס בקינגהאם, רוזן שרוסברי, ויקונט בומונט וברון אגרמונט נהרגו כולם בשעה שניסו להציל את הנרי בעת שהיורקים סגרו על אוהלו.
בקרב נהרגו כ-300 לנקסטרים, ואילו המלך נתפס על ידי קשת בשם הנרי מונפורט.
המלך הנרי נמצא באוהלו על ידי ווריק, מארץ' ופאקונברג.
בהפגינם את הכבוד הראוי למלך ליוו השלושה את הנרי אל מנזר דלפרה, משם אל נורת'האמפטון ולבסוף ללונדון.
חיל המצב הלנקסטרי, שהיה נצור במצודת לונדון, נכנע זמן קצר לאחר מכן.
קרב נארווה (2 בפברואר – 10 באוגוסט 1944) היה קרב רחב היקף בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה שנערך בין פברואר ליולי 1944 בין גזרת "נארווה" של קבוצת ארמיות צפון בוורמאכט לבין חזית לנינגרד של הצבא האדום.
הקרב נערך על השליטה במצר הים נארווה (מחוז אידה-וירו) והוביל לפריצת הדרך של הצבא האדום לחבל הארצות הבלטיות.
כחלק ממדיניות החזית הנרחבת שקידם סטלין, שלפיה הצבא האדום קידם סדרת מבצעים רחבי היקף לכל אורך חזית המלחמה במזרח, במקביל לקרב נארווה נערכו גם מבצע דנייפר-קרפטי ומבצע לבוב-סנדומייז'.
מבצע לנינגרד-נובגורוד שהחל בינואר הוביל לשחרור לנינגרד מהמצור שהוטל עליה ולנסיגת הצבא הגרמני לקו מגננה על גדות נהר נארווה.
הקרב חולק למעשה לשני קטעים עיקריים: הקרב על ראש הגשר לנארווה והקרב על קו המגננה טננברג.
במהלך הקרב הצבא הגרמני גייס בכפייה אזרחים אסטונים והמחתרת הלאומית האסטונית תמכה בגרמנים מתוך ציפייה כי ישיבו את ריבונותה של אסטוניה.
סדרת מתקפות נגד של הוורמאכט נגד ראש הגשר של הצבא האדום עיכבו את תנועת הכוחות כמו גם תנאי השטח הבוצי בתקופת האביב שהאטו את הפעילות הצבאית.
מטרה העיקרית של הצבא האדום, להשתלט מחדש על אסטוניה ולהיעזר בה כבסיס מבצעי במאבק מול פינלנד במלחמת ההמשך ונגד גרמניה במבצע פרוסיה המזרחית, כשל, עקב העובדה שההתנגדות הגרמנית החריפה הובילה להתמשכות הקרב ולעצירת ההתקדמות הצבאית הסובייטית בחזית הצפון-מזרחית במשך מעל חצי שנה (שבעה וחצי חודשים).
לשטח היה תפקיד משמעותי בפעולות סביב נארווה.
הגובה מעל פני הים באזור הוא לעיתים רחוקות מעל 100 מטרים, והאדמה מבותרת על ידי נתיבי מים רבים, כולל נהרות נארווה ופליוסה.
עיקר האדמה באזור מיוערת, וביצות גדולות מציפות אזורים בגובה נמוך.
השפעת השטח על הפעולות הייתה של תקשורת; בגלל הביצות, רק אזורים מסוימים התאימו לתנועת חיילים בקנה מידה גדול.
בקנה מידה אסטרטגי, הייתה נקודת חנק טבעית בין החוף הצפוני של אגם פייפוס למפרץ פינלנד.
רצועת האדמה ברוחב 45 קילומטרים נחצתה כולה על ידי נהר נארווה וכללה שטחים נרחבים של שממה.
נתיבי התחבורה העיקריים, הכביש המהיר נארווה-טאלין ומסילת הרכבת, עברו על ציר מזרח-מערב ליד ובמקביל לקו החוף.
לא היו נתיבי תחבורה אחרים באזור מזרח-מערב המסוגלים לקיים תנועת כוחות בקנה מידה גדול.
ב-14 בינואר 1944, חזית לנינגרד פתחה במתקפת קרסנוי סלו-רופשה, שמטרתה לאלץ את הארמייה הגרמנית ה-18 לסגת מעמדותיה ליד אורניינבאום.
ביום השלישי למתקפה, פרצו הסובייטים את הקווים הגרמניים ודחפו מערבה.
קבוצת ארמיות צפון פינתה את האוכלוסייה האזרחית של נארווה.
עד 1944, זה היה נוהג שגרתי למדי עבור הסטאבקה להקצות משימות חדשות ושאפתניות יותר לחזיתות הפעילות שלה בזמן שהכוחות המזוינים הסובייטים מבצעים פעולות התקפיות גדולות.
הרציונל היה שלחץ בלתי פוסק עלול לגרום להתמוטטות גרמנית.
לקראת מסע החורף של 1943/1944, הורה סטלין ל לבצע התקפות גדולות לאורך כל החזית הסובייטית-גרמנית, בהמשך לאסטרטגיית "החזית הרחבה" שנקטה מאז תחילת המלחמה.
זה עלה בקנה אחד עם הרציונל רב השנים שלו שאם הצבא האדום יפעיל לחץ לאורך כל החזית, ההגנות הגרמניות עלולות להישבר לפחות בקטע אחד.
מסע החורף הסובייטי כלל תקיפות גדולות לאורך כל מרחב החזית באוקראינה, בלארוס, וקו פנתר הגרמני, באזור הים הבלטי.
הפריצה דרך איסטמוס נארווה, הממוקמת בין מפרץ פינלנד לאגם פייפוס, הייתה בעלת חשיבות אסטרטגית גדולה לכוחות המזוינים הסובייטים.
הצלחה במבצע האסטוני הייתה מספקת נתיב ללא הפרעה להתקדם לאורך החוף לטאלין, מה שיאלץ את קבוצת ארמיות צפון הגרמנית לברוח מאסטוניה מחשש להידחק לפינה.
עבור הצי הבלטי, שנלכד במפרץ המזרחי של מפרץ פינלנד, טאלין הייתה היציאה הקרובה ביותר ל.
נסיגת קבוצת ארמיות צפון מאסטוניה הייתה הופכת את פינלנד לנתונה להתקפות אוויריות ואמפיביות שמקורן בבסיסים אסטוניים.
הסיכוי לפלישה לפרוסיה המזרחית דרך אסטוניה קרץ ביתר שאת לסטבקה, שכן היא עלולה להביא לעצירת התנגדות גרמנית.
בהשתתפותם של לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, ולדימיר טריבוץ, מפקד הצי הבלטי, הוכנה תוכנית להשמדת קבוצת הארמיות צפון.
לאחר כישלון חזית לנינגרד, סטלין הוציא צו חדש ב-22 בפברואר: לפרוץ את הגנת "נארווה", לחסל את הכוחות הגרמנים באסטוניה, להפנות שתי ארמיות לדרום מזרח אסטוניה, להמשיך לעבור דרך לטביה, ולפתוח את הדרך למזרח פרוסיה ולמרכז אירופה.
באותו יום הציגה ברית המועצות לפינלנד תנאי שלום.
בעוד שפינלנד ראתה את התנאים כבלתי מקובלים, המלחמה המתנהלת סביבם נראתה מסוכנת מספיק כדי לשמור על הפינים במשא ומתן.
כדי להשפיע על פינלנד, סטלין היה צריך לכבוש את אסטוניה.
משאלתו הפכה לפקודה למפקדי חזית לנינגרד, כשראשיהם מונחים על כף המאזניים.
לאחר תגבורת במרץ 1944, חזית נארווה קיבלה את ריכוז הכוחות הגבוה ביותר בכל נקודה בחזית המזרחית.
שלוש ארמיות סובייטיות נפרסו בריכוז מרבי של כוחות במרץ 1944. ארמיית ההלם השנייה הוצבה מצפון לנארווה, הארמייה ה-59 הוצבה דרומית לנארווה, והארמייה ה-8 מדרום לארמייה ה-59, לאורך הנרב באורך 50 ק"מ, נהר המשתרע עד אגם פייפוס.
אי אפשר לתת סקירה כללית על החוזק הסובייטי עד שהמידע הארכיוני של הצבא האדום יפורסם או יוגש לחוקרים שאינם רוסים.
ההיסטוריון האסטוני, האנס ולטר, העריך את מספר החיילים הסובייטים בקרב נארווה ב-205,000, מה שמתאים למספר הדיוויזיות, מוכפל בגדלים של הדיוויזיות שהניח ההיסטוריון האסטוני מארט לאר.
סדר הכוחות של חזית לנינגרד, נכון ל-1 במרץ 1944:
ארמיית ההלם השנייה – גנרל לוטננט איוון פדיונינסקי
קורפוס הרובאים ה-43 – גנרל מיור אנטולי אנדרייב
קורפוס הרובאים ה-109 – גנרל מיור איוואן אלפרוב
קורפוס הרובאים ה-124 – גנרל מיור וולדר דמברג
הארמייה ה-8 – גנרל לוטננט פיליפ סטאריקוב
קורפוס הרובאים ה-6 – גנרל מיור סמיון מיקולסקי
קורפוס הרובאים ה-112 – גנרל מיור פיליפ סולובב
הארמייה ה-59 – גנרל לוטננט איוואן קורובניקוב
קורפוס הרובאים ה-117 – גנרל מיור וסילי טרובצ'וב
קורפוס הרובאים ה-122 – גנרל מיור פנטלימון זייצב
קורפוס הרובאים האסטוני ה-8 – גנרל לוטננט למביט פארן
קורפוס הרובאים ה-14 – גנרל מיור פאבל ארטיושנקו
דיוויזיית הרובאים ה-124 – קולונל מיכאיל פפצ'נקו
קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 – גנרל לוטננט ניקולאי סימוניאק
רגימנטים עצמאיים 46, 260 ו-261 טנקים כבדים של המשמר ורגימנט עצמאי ארטילריה מתנייעת 1902
קורפוס הארטילקיה ה-3 – גנרל מיור נ.נ.
קורפוס הטנקים של המשמר ה-3 – גנרל מיור י.א.
הפיקוד העליון הגרמני (OKH) האמין שחשוב לייצב את החזית על נהר נארווה.
פריצת דרך סובייטית כאן הייתה פירושה אובדן החוף הצפוני של אסטוניה ואיתו אובדן השליטה במפרץ פינלנד, מה שיעניק לצי הבלטי הסובייטי גישה לים הבלטי.
פריצת דרך של הצי הייתה מאיימת על השליטה הגרמנית בכל הים הבלטי ועל משלוח יבוא עפרות ברזל משוודיה.
אובדן נארווה היה פירושו שדלק שמקורו במרבצי פצלי הנפט הסמוכים של קוהטלה-יארווה (32 קילומטרים מערבית לנארווה על החוף) יימנע ממכונת המלחמה הגרמנית.
גנרל-אוברסט גאורג לינדמן אמר בפקודתו היומית לדיוויזיית הרגלים ה-11:
בעוד פינלנד ניהלה משא ומתן עם ברית המועצות לשלום, ה-OKH התרכז בחזית נארווה, תוך שהוא משתמש בכל האמצעים כדי לשכנע את פיקוד ההגנה הפיני שההגנות הגרמניות עומדות להחזיק מעמד.
הפיקוד הגרמני הודיע בפירוט לעמיתיהם הפיניים על האירועים בחזית נארווה בזמן שמשלחת של פיקוד ההגנה הפיני ביקרה בנארווה באביב 1944. מלבד היותו מסדרון צר המתאים היטב להגנה, השטח באזור נארווה נשלט על ידי יערות וביצות.
ממש מאחורי נהר נארווה שוכנת העיר עצמה, ממוקמת באופן אידיאלי כמעוז שממנו כוחות הגנה יכולים להשפיע על הלחימה הן מצפון והן מדרום לעיר לאורך עמק הנהר.
עמדה זו הייתה הקטע הצפוני של קו פנתר הגרמני ושם רצה הגנרלפלדמרשל גאורג פון קיכלר, מפקד קבוצת הארמיות, להקים את הגנתו.
היטלר סירב בתחילה, והחליף את פון קיכלר בגנרלפלדמרשל ולטר מודל כמפקד קבוצת ארמיות צפון.
מודל הסכים עם פון קיכלר, וכאחד מהאהובים על היטלר, הוא גם קיבל יותר חופש.
תוך שימוש בחופש הזה לטובתו, הצליח מודל לסגת ולהתחיל להקים קו לאורך נהר נארווה, עם ראש גשר חזק על הגדה המזרחית באיבנגורוד.
זה פייס את היטלר, ופעל לפי נוהל הפעולה הסטנדרטי הגרמני להגנה על קו נהר.
ב-1 בפברואר 1944, הטיל הפיקוד העליון של קבוצת הארמיות צפון על קבוצת שפונהיימר (ששמה שונה לפלגת הארמייה נארווה ב-23 בפברואר) להגן בכל מחיר על קטע קו פנתר באיסטמוס שבין מפרץ פינלנד לאגם פייפוס.
לאחר ההצלחה הסובייטית הראשונית, סטלין הציג לפינלנד את תנאי השלום שלו ב-8 בפברואר 1944. אולם בעקבות הניצחונות הטקטיים של "נארווה" מאמצע פברואר עד אפריל, הפסיקה פינלנד את המשא ומתן ב-18 באפריל 1944.
במהלך כיבוש אסטוניה על ידי גרמניה הנאצית, הציפיות האסטוניות להחזרת עצמאותם החלו להתמעט.
בהתאם לחוקת אסטוניה, רשמית עדיין בתוקף, פוליטיקאים אסטונים הקימו ועדה לאומית מחתרתית של הרפובליקה של אסטוניה, שהתכנסה ב-14 בפברואר 1944. מכיוון שהנשיא קונסטנטין פטס נכלא על ידי השלטונות הסובייטיים, ראש המדינה בפועל, על פי החוקה, היה ראש הממשלה לשעבר יירי אולאוץ.
המנהל העצמי של אסטוניה שמינתה גרמניה ביצע בעבר כמה שיחות גיוס כלליות שלא צלחו, שהיו בלתי חוקיות על פי אמנות האג (1899 ו-1907) ומנוגדות דלעתו של אולאוץ.
בפברואר 1944, כאשר הגיעה חזית לנינגרד לסביבת נארווה והשיבה הסובייטית הפכה לאיום ממשי, החליף אולאוץ את עמדתו בגיוס הגרמני.
בנאום רדיו ב-7 בפברואר, אולאוץ נימק כי אסטונים חמושים יכולים להיות שימושיים הן נגד הגרמנים והן הסובייטים.
הוא גם רמז כי לחיילים אסטונים על אדמת אסטוניה תהיה: "...
משמעות רחבה הרבה יותר ממה שאני יכול ואוכל לחשוף כאן".
יחד עם פוליטיקאים אסטונים אחרים, אולאוץ ראה בהתנגדות נגד הכוחות המזוינים הסובייטים אמצעי למניעת השבת הכוח הסובייטי והשבת עצמאותה של אסטוניה לאחר שהמלחמה תסתיים.
קריאת הגיוס קיבלה תמיכה עממית וההתגייסות כוננה כוח של 38,000 איש, אשר חולק לשבעה רגימנטים של משמר הגבול ודיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-20 (האסטונית).
בשילוב עם רגימנט הרגלים הפיני ה-200 (אסטונים מרצון בצבא הפיני), והמתגייסים בתוך הוואפן אס אס, בסך הכל 70,000 חיילים אסטונים לחמו לצד הגרמנים ב-1944.
בפברואר 1944, הקורפוסים ה-50 וה-54 יחד עם קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 היו באגף השמאלי של הארמייה ה-18 כאשר הם נסוגו לנארווה.
ב-4 בפברואר נותקה קבוצת שפונהיימר מהארמייה ה-18 והוכפפה ישירות לקבוצת ארמיות צפון.
כתמיכה בכוחות שכבר היו במקום, הורה היטלר על תגבורת.
דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, עם למעלה מ-10,000 חיילים וציודם, הועברה מבלארוס לאסטוניה דרך שדה התעופה בטארטו ב-1 בפברואר.
שבוע לאחר מכן, הרגימנט ה-5 של דיוויזיית גרוסדויטשלנד הגיע לחזית.
גדוד הגרנדירים גנזן (גדוד אד-הוק שהוקם מיחידות חילופיות של הצבא בפולין) נשלח מגרמניה והגיע ב-11 בפברואר.
שלושה ימים לאחר מכן הועברה דיוויזיית הרגלים ה-214 מנורווגיה.
במהלך השבועיים הבאים נוספו לקבוצה יחידות שונות, ביניהן דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11, מספר דיוויזיות של הוורמאכט, הדיוויזיה האסטונית וגדודי משמר הגבול האסטוני המקומי ומשטרת העזר האסטונית.
גנרל חיל הרגלים אוטו שפונהיימר הוחלף בגנרל יוהנס פריסנר וקבוצת שפונהיימר שונתה לפלגת הארמייה נארווה ב-23 בפברואר.
קבוצת ארמיות צפון הורתה על פריסת פלגת הארמייה ב-22 בפברואר בעמדות הבאות: קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 נפרס בנארווה, ראש גשר איבנגורוד בגדה המזרחית של הנהר ומצפון לנרווה; הקורפוס ה-43 נגד ראש הגשר Krivasoo מדרום לעיר; הקורפוס ה-26 בגזרה שבין ראש הגשר קריבאסו לאגם פייפוס.
נכון ל-1 במרץ 1944, היו בסך הכול 123,541 איש הכפופים לקבוצת הארמיות, בסדר הכוחות הבא:
קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 – אובר-גרופנפיהרר פליקס שטיינר
חטיבת הפאנצרגרנדיר אס אס ה-4 "נדרלנד"
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-20 (האסטונית ה-1)
הקורפוס ה-26 – גנרל אנטון גרסר
גדוד משמר הגבול האסטוני השלישי (נכון ל-15 באפריל)
הקורפוס ה-43 – גנרל חיל הרגלים קרל פון אובן
גזרה מזרחית, הגנת החוף (דיוויזיית הנ"מ ה-2)
בקיץ 1944, דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, ושבע דיוויזיות חי"ר, נלקחו מחזית נארווה.
הרוסים פתחו את מתקפת קינגיזפ-גדוב ב-1 בפברואר, וקורפוס הרובאים ה-109 של ארמיית ההלם השנייה כבש את העיירה קינגיזפ ביום הראשון.
הארמייה ה-18 הגרמנית נאלצה לסגת לעמדות חדשות על הגדה המזרחית של נהר נארווה.
יחידות קדמיות של ארמיית ההלם השנייה חצו את הנהר והקימו כמה ראשי גשר בגדה המערבית מצפון ומדרום לעיר נרווה ב-2 בפברואר.
ארמיית ההלם השנייה הרחיבה את ראש הגשר בביצת קריבאסו דרומית לנארווה חמישה ימים לאחר מכן, וניתקה זמנית את מסילת הרכבת נרווה-טאלין מאחורי קורפוס הפאנצר אס אס ה-3. גובורוב לא הצליח לכתר את קבוצת הצבא הגרמני הקטנה יותר, שהזעיקה תגבורת.
אלה הגיעו בעיקר מהאסטונים החדשים שהתגייסו, עם מוטיבציה להתנגד לשיבה הסובייטית הממשמשת ובאה.
במקביל, קורפוס הרובאים הסובייטי ה-108 הנחית יחידות על פני אגם פייפוס 120 קילומטרים דרומית לנארווה והקים ראש גשר סביב הכפר מיראפאלו.
בצירוף מקרים הגיע לאותו אזור גדוד ה-1, רגימנט הגרנדירים אס אס ה-45 (האסטוני ה-1), שהיה בדרכו לכיוון נארווה.
גדוד של רגימנט הרגלים ה-44 (המורכב מאנשי מזרח פרוסיה), הגדוד ה-1, הרגימנט האסטוני ה-1 וטייסת תקיפה השמידו את ראש הגשר הסובייטי ב-15–16 בפברואר.
מבצע הנחיתה ב-Mereküla נערך כאשר 517 לוחמי חטיבת הנחתים העצמאית 260 נחתו ברובע החוף של Mereküla מאחורי קווי קבוצת שפונהיימר.
עם זאת, היחידה הושמדה כמעט לחלוטין.
המתקפות על נארווה, 15–28 בפברואר ו-1–4 במרץ
קורפוס הרובאים של המשמר ה-30 הסובייטי וקורפוס הרובאים ה-124 פתחו במתקפה חדשה על נארווה ב-15 בפברואר.
ההתנגדות של יחידות מקבוצת שפונהיימר התישה את הצבא הסובייטי, שהפסיק את המתקפה שלו.
שני הצדדים השתמשו בהפוגה להכנסת כוחות נוספים.
רגימנטים 45 ו-46 של מתנדבי האס אס הטריים (האסטוני 1 ו-2) בליווי יחידות של דיוויזיית "נורדלנד" השמידו את ראשי הגשר הסובייטיים מצפון לנארווה עד 6 במרץ.
הארמייה ה-59 שזה עתה הגיעה תקפה מערבה מביצת קריבאסו וכיתרה את הנקודות החזקות של דיוויזיית הרגלים ה-214 וגדודי האוסט ה-658 וה-659 האסטונים.
ההתנגדות של היחידות המכותרות העניקה לפיקוד הגרמני זמן לנוע בכל הכוחות הזמינים ולעצור את התקדמות יחידות הארמייה ה-59.
חיל האוויר הסובייטי ביצע תקיפה אווירית, ושיטח את העיר ההיסטורית נארווה ב-6 במרץ.
הלם אווירי וארטילרי של 100,000 פגזים ופצצות ביחידות "נורדלנד" ו"נדרלנד" באיבנגורוד הכשיר את הדרך להתקפה של דיוויזיית הרובאים של המשמר ה-30 ב-8 במרץ.
קרבות קשים בו-זמנית התרחשו מצפון לעיר, שם ניסה קורפוס הרובאים ה-14 שנתמך על ידי הארטילריה של קורפוס הרובאים האסטוני ה-8 להקים מחדש ראש גשר.
רגימנטים של דיוויזיית האס אס האסטונית הדפו את ההתקפות, וגרמו לאבדות סובייטיות כבדות.
התקפות אוויריות סובייטיות נגד אזרחים בעיירות אסטוניות היו חלק מהמתקפה, שמטרתה לאלץ את האסטונים להתרחק מתמיכה בצד הגרמני.
סניף התעופה הסובייטי לטווח ארוך תקף את בירת אסטוניה טאלין בלילה שבין 8 ל-9 במרץ.
כ-40% מהבניינים נהרסו בעיר; 25,000 בני אדם נותרו ללא קורת גג ו-500 אזרחים נהרגו.
התוצאה של התקיפה האווירית הייתה הפוכה ממה שהתכוונו הסובייטים, שכן אנשים חשו סלידה מהזוועות הסובייטיות; גברים נוספים נענו לקריאת הגיוס הגרמנית.
התקפת הטנקים הסובייטית בתחנת אובר נעצרה על ידי פלוגה של גדוד הטנקים הכבדים 502 ב-17 במרץ.
המתקפה שלאחר מכן נמשכה שבוע נוסף עד שהכוחות הסובייטיים ספגו מספיק אבדות כדי לעבור לעמדה הגנתית.
זה אפשר ל"פלגת הארמייה נארווה" לקחת את היוזמה.
קבוצת הקרב שטראכוויץ השמידה את טריז כוחות ההלם של הארמייה ה-8 הסובייטית בקצה המערבי של ראש הגשר קריבאסו ב-26 במרץ.
קבוצת הקרב הגרמנית השמידה את הקצה המזרחי של ראש הגשר ב-6 באפריל.
גנרל מיור היאצינט פון שטראכוויץ, בהשראת ההצלחה, ניסה לחסל את כל ראש הגשר אך לא הצליח להמשיך בשל הפשרת האביב שהפכה את הביצה לבלתי עבירה עבור טנקי טיגר.
עד סוף אפריל מיצו הצדדים את כוחותיהם הדדית.
שקט יחסי השתרר בחזית עד סוף יולי 1944.
פריצת הדרך הסובייטית בבלארוס והמתקפה הקרלית אילצה את קבוצת ארמיות צפון להסיג חלק גדול מחייליה מנארווה לגזרה המרכזית של החזית המזרחית ולפינלנד.
מכיוון שלא היו מספיק כוחות להגנת קו החזית לשעבר בנארווה ביולי, החל הצבא הגרמני בהכנות לנסיגה לקו ההגנה של טננברג בגבעות סינימאד, 16 קילומטרים מנרב.
מפקדי חזית לנינגרד לא ידעו על ההכנות; הם תכננו מתקפה חדשה על נארווה.
כוחות הלם מהחזית הפינית רוכזו ליד העיירה, והעניקו לחזית לנינגרד עדיפות של 4:1 הן בכוח האדם והן בציוד.
לפני שהכוחות הגרמניים יישמו את תוכניתם, פתחה הארמייה ה-8 הסובייטית במתקפה; הגדוד ה-1, הרגימנט האסטוני ה-1 ורגימנט הרגלים ה-44 הדפו את המתקפה, והסבו אבדות כבדות לארמייה ה-8. הדיוויזיות "נורדלנד" ו"נדרלנד" באיבנגורוד פינו את עמדותיהם בשקט בלילה שלפני ה-25 ביולי.
הפינוי בוצע על פי התוכניות הגרמניות עד שארמיית ההלם ה-2 חידשה את המתקפה בבוקר.
בתמיכת 280,000 פגזים מ-1,360 תותחי סער, חצתה הארמייה את הנהר מצפון לעיירה.
הגדוד ה-2, הרגימנט האסטוני ה-1 מנע מארמיית ההלם הסובייטית לכבוש את הכביש המהיר מאחורי הכוחות הנסוגים.
פעולת ההגנה הובילה להשמדת הרגימנט ה-48 "גנרל סייפרדט" מתנדבי הפאנצרגרנדיר אס אס עקב טעויות טקטיות.
הכוחות הסובייטיים כבשו את נארווה ב-26 ביולי.
דיוויזיות הרובאים 201 ו-256 של החלוץ הסובייטי תקפו את קו טננברג וכבשו חלק מגבעת בית היתומים, המזרחית ביותר של האזור.
פלוגת הנ"ט, רגימנט הפאנצרגרנדיר אס אס ה-24 "דנמרק" החזיר למחרת את הגבעה לידי הגרמנים.
קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 הדף את הניסיונות הסובייטיים הבאים ללכוד את הגבעות על ידי טנקים למחרת.
גדוד סיור 11 של האס אס וגדוד 1 של רגימנט הגרנדיר ה-47 (האסטוני ה-3) פתחו במתקפת נגד במהלך הלילה שלפני 28 ביולי.
ההסתערות קרסה תחת אש הטנקים הסובייטית שהשמידה את הגדוד האסטוני.
בקרב נמרץ שהועבר ליום המחרת ללא הפסקה בלחימה, אילצו שתי הארמיות הסובייטיות את הכוחות הגרמנים לסגת לעמדות חדשות בגבעת הגרנדירים, המרכזית.
שיאו של קרב קו טננברג היה המתקפה הסובייטית ב-29 ביולי.
יחידות ההלם דיכאו את ההתנגדות הגרמנית בגבעת בית היתומים, בעוד שהכוחות העיקריים הסובייטים ספגו אבדות כבדות בהסתערות שלאחר מכן על גבעת הגרנדירים.
הטנקים הסובייטים כיתרו אותה ואת גבעת המגדל, המערבית שבהן.
שטיינר, מפקד קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 שלח את שבעת הטנקים הנותרים, שפגעו בשריון הסובייטי המופתע ואילצו אותם לסגת בחזרה.
זה אפשר לקבוצת קרב מאולתרת בראשותו של האופטשטורמפיהרר פאול מאיטלה לצאת למתקפת נגד שכבשה מחדש את גבעת הגרנדירים.
מתוך 136,830 הסובייטים שהחלו את המתקפה ב-25 ביולי, כמה אלפים נותרו כשירים ללחימה עד 1 באוגוסט.
באמצעות תגבורת מהירה המשיכו שתי הארמיות הסובייטיים בהתקפותיהם.
הסטבקה דרשו את השמדת פלגת הארמייה נארווה ואת לכידת רקוור עד 7 באוגוסט.
ארמיית ההלם השנייה ירדה ל-20,000 חיילים עד 2 באוגוסט, בעוד שניסיונות רבים תוך שימוש בטקטיקות ללא שינוי לא הצליחו לשבור את ההגנה הרב-לאומית של "קבוצת נארווה".
לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד, סיים את המתקפה ב-10 באוגוסט.
בתקופת ברית המועצות, ההפסדים בקרב נארווה לא שוחררו על ידי הסובייטים.
במאה ה-21 פרסמו חוקרים רוסים הערכות על מספר הנפגעים בקרבות.
פלגת הארמייה נארווה איבדה 23,963 הרוגים, פצועים ונעדרים בפברואר 1944. במהלך החודשים הבאים ועד ל-30 ביולי 1944 אבדו 34,159 גרמנים נוספים, מתוכם 5,748 הרוגים ו-1,179 נעדרים.
סך הנפגעים הגרמנים בשלב הראשוני של המערכה היה כ-58,000 איש, מתוכם 12,000 הרוגים או נעדרים בפעולה.
מ-24 ביולי עד 10 באוגוסט 1944 קברו הכוחות הגרמניים 1,709 לוחמים באסטוניה.
בתוספת הכוחות הנעדרים בפעולה, מספר ההרוגים בתקופה מוערך ב-2,500. בהתייחס ליחס הסטנדרטי של 1/4 מהפצועים כאבידות בלתי ניתנות להשבת, מספר ההרוגים הגרמנים בתקופה המאוחרת של הקרב היה כ-10,000. סך ההרוגים הגרמנים במהלך קרב נארווה מוערך ב-14,000 הרוגים או נעדרים ו-54,000 פצועים או חולים.
ב-1 בספטמבר הודיעה פינלנד על הפסקת שיתוף הפעולה הצבאי עם גרמניה כדי לחתום על שביתת נשק עם ברית המועצות.
ב-4 בספטמבר פתחה פינלנד גישה לסובייטים למימי פינלנד.
כשהמתקפה הסובייטית בריגה מאיימת להשלים את כיתורם, החלה קבוצת ארמיות צפון בהכנות לנסיגת הכוחות מאסטוניה במבצע בשם הקוד אסטר.
מסדרונות התחבורה האפשריים הוכנו ביסודיות באמצעות מפות במטה.
ב-17 בספטמבר 1944, כוח ימי בפיקודו של ויצה-אדמירל תאודור בורכרדי החל בפינוי גורמים בעוצבות הגרמניות ואזרחים אסטונים.
גורמי הארמייה ה-18 באסטוניה נצטוו לסגת ללטביה.
החזיתות הבלטיות הסובייטיות הראשונה, השנייה והשלישית פתחו ב שלהן ב-14 בספטמבר.
המבצע נועד לנתק את קבוצת ארמיות צפון באסטוניה.
לאחר ויכוחים רבים, הסכים אדולף היטלר לאפשר פינוי מוחלט של הכוחות באסטוניה היבשתית.
ארמיית ההלם השנייה פתחה במתקפת טאלין ב-17 בספטמבר מחזית נהר Emajõgi בדרום אסטוניה.
בחצות ב-18 בספטמבר עזבה פלגת הארמייה נארווה את עמדותיה בקו טננברג.
הסיור של הארמייה ה-8 דיווח על הפינוי חמש שעות לאחר שהושלם והסובייטים החלו לרדוף אחרי הכוחות לעבר נמלי אסטוניה וגבול לטביה.
קורפוס הפאנצר אס אס ה-3 הגיע לפרנו עד 20 בספטמבר, בעוד שקורפוס ה-2 נסוג דרומה כדי ליצור את ההגנה העורפית של הארמייה ה-18. הארמיות הסובייטיות התקדמו לכבוש את טאלין ב-22 בספטמבר.
הסובייטים הרסו את הנמל בהאפסלו עד 24 בספטמבר.
קורפוס הפאנצר הגרמני פינה את האי וורמסי ממש ליד החוף למחרת, והשלים בהצלחה את פינוי יבשת אסטוניה עם נפגעים קלים בלבד.
הארמייה ה-8 המשיכה לכבוש את הארכיפלג המערב אסטוני שנותר במבצע נחיתת מונסונד.
המתקפה הבלטית הביאה לגירוש הכוחות הגרמניים מאסטוניה, חלק גדול מלטביה וליטא.
במהלך הנסיגה מאסטוניה, שחרר הפיקוד הגרמני אלפי מתגייסים אסטונים ילידים משירות צבאי.
הפיקוד הסובייטי החל בגיוס ילידים בלטים כאשר אזורים הובאו לשליטה סובייטית.
בעוד שחלקם בסופו של דבר שירתו בשני הצדדים, אלפים הצטרפו ליחידות הפרטיזנים של "אחי היערות" כדי להימנע מגיוס.
קווי התקשורת היבשתיים של קבוצת ארמיות צפון נותקו לצמיתות מקבוצת ארמיות מרכז והיא נדחקה לכיס קורלנד, אזור חוף הים הבלטי הכבוש בלטביה.
ב-25 בינואר, אדולף היטלר שינה את שמה של קבוצת ארמיות צפון ל"קורלנד", תוך שהוא מבין במרומז שאין אפשרות לשקם מסדרון יבשתי חדש בין קורלנד לפרוסיה המזרחית.
הצבא האדום החל בכיתור וצמצום הכיס, מה שאפשר לסובייטים להתמקד בפעולות לעבר פרוסיה המזרחית.
קבוצת הצבא קורלנד נשמרה כאפשרות להיות איום גדול.
פעולות הצבא האדום נגד כיס קורלנד נמשכו עד לכניעת קבוצת ארמיות קורלנד ב-9 במאי 1945, כאשר קרוב ל-200,000 גרמנים נלקחו שם בשבי.
ההגנה הגרמנית הארוכה במהלך קרב נארווה מנעה מהסובייטים את השימוש באסטוניה כבסיס נוח לפלישות אמפיביות והתקפות אוויריות נגד הלסינקי וערים פיניות אחרות.
תקוותיו של הסטבקה לתקוף את פינלנד מאסטוניה ולכפות עליה כניעה פחתו.
ראש ההגנה הפיני, קארל גוסטף אמיל מנרהיים, הזכיר שוב ושוב לצד הגרמני שבמקרה שכוחותיהם באסטוניה ייסוגו, פינלנד תיאלץ לעשות שלום גם בתנאים לא נוחים ביותר.
לפיכך, הקרב הממושך על נארווה סייע לפינלנד להימנע מכיבוש סובייטי, שמר על יכולת ההתנגדות שלה ואפשר להם להיכנס למשא ומתן על שביתת הנשק במוסקבה בתנאים שלהם.
ניסיון להחזרת השלטון של ממשלת אסטוניה
ההגנה הגרמנית הממושכת מנעה פריצת דרך סובייטית מהירה לאסטוניה ונתנה לוועד הלאומי המחתרתי של הרפובליקה של אסטוניה מספיק זמן לנסות לכונן מחדש את העצמאות האסטונית.
ב-1 באוגוסט 1944, הוועד הלאומי הכריז על עצמו כסמכות העליונה של אסטוניה וב-18 בספטמבר 1944, ממלא מקום ראש המדינה Uluots מינה ממשלה חדשה בראשות אוטו טייף.
ברדיו באנגלית הכריזה הממשלה על נייטרליות שלה במלחמה.
הממשלה הוציאה שתי מהדורות של Riigi Teataja (עיתון המדינה) אך לא הספיקה להפיץ אותן.
ב-21 בספטמבר תפסו הכוחות הלאומיים את בנייני הממשלה בטומפיה, טאלין והורו לכוחות הגרמנים לעזוב.
דגל אסטוניה הונף במגדל של פיק הרמן, אולם הוסר על ידי הסובייטים ארבעה ימים לאחר מכן.
ממשלת אסטוניה בגלות שימשה כדי לשאת את המשכיות המדינה האסטונית קדימה עד 1992, אז היא מסרה את אישוריה לנשיא הנכנס, לנארט מרי.
עיכוב ההתקדמות הסובייטית אפשר ליותר מ-25,000 אסטונים ו-3,700 שוודים לברוח לשוודיה הנייטרלית ול-6,000 אסטונים לפינלנד.
אלפי פליטים מתו על סירות וספינות שטבעו בים הבלטי.
בספטמבר פונו לגרמניה 90,000 חיילים ו-85,000 פליטים אסטונים, פינים וגרמנים ושבויי מלחמה סובייטים.
העלות הגרמנית היחידה של פינוי זה הייתה אובדן ספינת קיטור.
פינויים נוספים של הצי הגרמני הגיעו בעקבות הנמלים של אסטוניה, שבהם טבעו עד 1,200 בני אדם בהתקפות סובייטיות.
השלטון הסובייטי של אסטוניה הוקם מחדש בכוח, ובעקבותיו הגיעה הסובייטיזציה, שבוצעה בעיקר בשנים 1944–1950. הקולקטיביזציה הכפויה של החקלאות החלה ב-1947 והושלמה לאחר גירושם של 22,500 אסטונים במרץ 1949. כל החוות הפרטיות הוחרמו וחקלאים הוכרחו להצטרף למשקים הקיבוציים.
מלבד ההתנגדות המזוינת של אחי היערות, פעלו מספר קבוצות מחתרת של סטודנטים לאומניים.
פעולות הענישה פחתו במהירות לאחר מותו של סטלין ב-1953; מ-1956 עד 1958, רבים מהמגורשים והאסירים הפוליטיים הורשו לחזור לאסטוניה.
עצורים פוליטיים ועוד רבים אחרים שוחררו.
פשעים נגד האנושות בוצעו לאורך כל תקופת הכיבוש עד סוף שנות ה-80. אף על פי כן, הניסיון לשלב את החברה האסטונית במערכת הסובייטית נכשל.
אף על פי שההתנגדות המזוינת הובסה, האוכלוסייה נותרה אנטי-סובייטית.
זה עזר לאסטונים לארגן תנועת התנגדות חדשה בסוף שנות ה-80, להחזיר את עצמאותם ב-1991, ולאחר מכן לפתח במהירות חברה מודרנית.
הקרב על נירנברג היה קרב בן חמישה ימים בין כוחות הארמייה השביעית של ארצות הברית מצד אחד, לבין לוחמי גרמניה הנאצית וצבא השחרור הרוסי מהצד השני במהלך הימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
הקרב כלל כמה מהקרבות העירוניים הקשים ביותר במהלך המלחמה ולקח ארבעה ימים עד שארצות הברית כבשה את העיר.
הקרב היווה מכה לגרמניה הנאצית שכן נירנברג הייתה מרכז של המשטר הנאצי.
עצרת נירנברג התקיימה בעיר ואיבוד העיר לאמריקאים גבה מחיר כבד מהמורל הגרמני הנמוך ממילא.
אף על פי שהכוחות האמריקאים עלו בהרבה על הכוחות הגרמניים, רק ב-20 באפריל כבשה הארמייה השביעית את מרכז העיר.
בעלות הברית המערביות פלשו לגרמניה ממערב ב-8 בפברואר 1945. הצבא הגרמני ספג אבדות כבדות כאשר צבאות בעלות הברית חצו את הריין וכיתרו את אזור הרוהר כאשר הצבאות הסובייטיים התקדמו ממזרח.
באפריל הצבאות האמריקאים והסובייטים פגשו זה את זה, וצמצמו פער צר ממילא של טריטוריה בשליטה גרמנית מברלין למינכן הכוללת את נירנברג.
כאשר קבוצת הארמיות ה-12 המשיכה לדחוף מזרחה לכיוון ברלין, קבוצת הארמיות ה-6 קיבלה פקודות לדחוף לתוך דרום גרמניה ואל אוסטריה.
למרות ההתנגדות הכבדה יותר מצד הצבא הגרמני בדרום בהשוואה לצפון, הארמייה האמריקאית השביעית פרצה מראש הגשר שלה על הריין מדרום לפרנקפורט ב-28 במרץ.
לאחר לחימה עזה, הארמייה השביעית כבשה את אשפנבורג בבוואריה ב-3 באפריל ואת היילברון בווירטמברג ב-12 באפריל, מה שהותיר את נירנברג פתוחה לרווחה למתקפה אמריקאית.
ב-12 באפריל הורה הפיקוד העליון הגרמני על ההגנה ללא תנאי של כל הערים והיטלר הציב את נציב ההגנה של הרייך והגאולייטר של פרנקוניה, קרל הולץ, כאחראי על הכוחות הגרמניים סביב נירנברג.
ב-15 באפריל התקדמה הארמייה השביעית לעבר נירנברג, תוך כדי כך שכבשה את במברג במהירות.
כשהארמייה השביעית התקרבה לנירנברג, הורה הולץ להקים מחסומים נגד טנקים כמו גם תותחים נגד מטוסים ברחבי העיר העתיקה.
כוחותיו של הולץ היו נחותים בהרבה, אך הוא עדיין האמין ש"האמריקנים ישברו במוקדם או במאוחר".
עד 16 באפריל, הארמייה השביעית החלה בהסתערות על נירנברג, לא ממערב כפי שציפה הולץ, אלא ממזרח ומצפון-מזרח.
עד סוף היום, האמריקאים כבשו את פאתי ארלנסטגן ובוך.
ארתור שודרט, מפקח הארטילריה נגד מטוסים, לא הצליח לבצע את הוראותיו של היטלר לפוצץ מפעלי חשמל, גז ומים בעיר.
עד 17 באפריל, הארמייה השביעית כבשה את חצר הלוחמים והסביבה, כמו גם את השכונות Veilhofstrasse ו-Woehrd.
בשעות הערב נכבש שדה התעופה מצפון וארטילריה אמריקנית החלה להפגיז את העיר העתיקה.
חיילים אמריקאים נתקלו בהתנגדות עזה ברחבי העיר העתיקה ב-18 באפריל, שהרסה ופגעה במבנים רבים ברחבי העיר העתיקה, כולל טירת נירנברג ההיסטורית.
ב-18 באפריל, בעוד הארטילריה האמריקאית המשיכה להפגיז את העיר העתיקה, הצליחו הכוחות האמריקאים להגיע לעיר העתיקה דרך בורגשמיאטשטראסה.
ב-20 באפריל, דיוויזיית הרגלים ה-3 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון וו.
אודניאל ודיוויזיית הרגלים ה-45 בפיקודו של מייג'ור גנרל רוברט ט.
פרדריק הטילו מצור על העיר העתיקה.
ההתנגדות הגרמנית הייתה כה גדולה עד שנפרסה ארטילריה כבדה וסיוע אווירי אמריקאי.
הולץ הורה לאנשיו להמשיך להילחם.
הולץ עצמו נלכד בתחנת המשטרה בעיר העתיקה, אך המשיך להתנגד.
לאחר שחיילים אמריקאים נתנו לו ארבע הזדמנויות לכניעה שקטה, הוא נהרג בזמן שכוחות אמריקאים השתלטו על הבניין.
לאחר מותו של הולץ, הבין אוברסט וולף שאי אפשר להחזיק יותר את העיר.
בשעה 11:00 הורה לכל החיילים הגרמנים באזור להיכנע.
בערב 20 באפריל, הונף הדגל האמריקני בכיכר אדולף היטלר, ובכך סיים את הקרב באופן רשמי.
קרב נאנסי נערך בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם השנייה בין 5 ל-15 בספטמבר 1944. בקרב זה הביסה הארמייה השלישית האמריקאית את כוחות הצבא הגרמני שהיו במגננה סביב העיר נאנסי, צרפת, תוך חציית נהר מוזל לחלקים הצפוני והדרומי של העיר.
תוצאות הקרב היו תבוסת הכוחות הגרמנים ושחרור העיר נאנסי.
תחילת המתקפה לשחרור נאנסי החלה באיחור, בשל מחסור בדלק שגרם לעיכוב הכוחות האמריקאים על גדת הנהר מז למשך חמישה ימים.
זמן זה נוצל על ידי הגרמנים לתגבור הכוחות בעיר.
זה הותיר רק את דיוויזיית השריון הרביעית והדיוויזיה ה-80 זמינות.
הקורפוס ה-12 (ארצות הברית), בפיקודו של מייג'ור גנרל מנטון אדי
דיוויזיית השריון הרביעית - מייג'ור גנרל ג'ון שירלי ווד
הדיוויזיה ה-35 - מייג'ור גנרל פול וו.
הדיוויזיה ה-80 - מייג'ור גנרל הוראס ל.
קורפוס הפאנצר ה-47 - גנרל חיל השריון היינריך פרייר פון ליטוויץ
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 - גנרל מיור הנס הקר
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553 - גנרל מיור יוהנס ברון
רגימנט הפאנצרגרנדיר 104 (סופחה מדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15)
הרגימנט האווירי 92 - אד-הוק של כוחות נ"מ וכוחות קרקעיים נוספים
ניסיונות הדיוויזיה ה-80 לתפיסת ואבטחת ראש הגשר
בפונט-א-מוסון (Pont-à-Mousson) רגימנט הרגלים ה-317 הסתמכה על מידע מתוך סיורים מוקדמים ועל הרעשה ארטילרית מקדימה כדי לנסות ולזכות ביתרון טקטי.
זו הייתה החלטה שגויה, כיון שהכוחות הגרמנים המגינים היו מוכנים הרבה יותר מהמשוער, החזיקו בתוואי שטח שאפשר להם לצפות על תנועות הכוחות האמריקאיים ממרחק.
הכוחות האמריקאיים עשו שני ניסיונות צליחה, הראשון באור יום והשני בלילה, אבל שניהם נהדפו וגנרל אדי הורה על ביטול ההתקפה.
במרבשה (Marbache) התעמתו כוחות רגימנט הרגלים ה-318 האמריקאי עם כוחות חטיבה 92 הגרמנית (אד-הוק של כוחות נ"מ וכוחות קרקעיים נוספים).
כוחות רגימנט הרגלים ה-318 ניהלו קרב קשה בניסיונם לתפוס אחיזה על שטחים שולטים.
רק לאחר שני ימי לחימה קשים הצליחו להביס את הגרמנים ולתפוס את הגבעה, אבל מיד לאחר מכן נהדפו הכוחות האמריקאיים עקב התקפת נגד גרמנית.
בטול (Toul) הייתה הצלחה לכאורה, כאשר רגימנט הרגלים ה-319 הצליחה לחצות עיקול של נהר מוזל, אבל זו הייתה הצלחה זמנית בלבד, כיון שהכוחות הגרמנים של חטיבה מוטסת 3 נסוגו כעשרה מייל (כ-16 ק"מ) עד לקו הגנה עם שני ביצורים באגפים, דבר שאפשר להם לעכב את התקדמות הכוחות האמריקאיים.
היערכות מחדש של הכוחות האמריקאיים
אף על פי שניסיונות הצליחה הראשונים נכשלו במידה רבה, לקראת 7 בספטמבר החל המצב להשתפר עבור הכוחות האמריקאיים.
עם ההתקרבות המהירה של הארמייה השביעית מכיוון דרום וחזרת הקורפוס ה-15 לארמייה השלישית להגן על האגף הדרומי.
במצב זה דיוויזיית חיל רגלים 35 הייתה במוכנות לביצוע התקפה מחודשת.
על פי התוכנית החדשה דיוויזיה 80 תתקוף מצפון ודיוויזיה 35 מדרום יחד עם כוח משולב B, בעוד כוח משולב A יהיה בעתודה לאחד האגפים.
התוכנית אמורה הייתה לצאת לפועל ב-11 בספטמבר.
אחרי התוצאות העגומות של ניסיונות הצליחה הקודמים הושקע מאמץ גדול לתאום תקיפה מאורגנת ומתן סיוע גדול יותר, כאשר גנרל אדי החליט על פעולה ממוקדת בשאיפה לכתר את הכוחות הגרמנים סביב נאנסי.
דיולואר (Dieulouard) הממוקמת כ-6.5 ק"מ דרומית לפונט-א-מוסון נבחרה כאזור הצליחה החדש לתמרון הכיתור המתוכנן.
על פי תוכנית זו היה על רגימנט הרגלים 317 לחצות ראשונה ולאבטח את הנקודה לאחר הצליחה, ואז רגימנט הרגלים 318 יצלח מיד אחריו ויכבוש את האזור השולט הממוקם על "גבעת מוסון" לכיוון צפון.
מיד לאחר מכן יונח גשר כבד וכוח משולב A יוכל לתקוף ולהשתלט על טירת סאלין (Château-Salins), מרכז מסילות ברזל חשוב באזור.
כיון שרגימנט הרגלים 319 עדיין היה עסוק בלחימה בטול (Toul) הוא לא היה יכול להשתתף בהתקפה זו.
כיון שהכוחות הגרמנים ישבו בשטחים שולטים נדרש סיוע נוסף.
ב-10 בספטמבר השמידו מפציצים מכוח המפציצים התשיעי גשר ליד קסטינה (Custines) כדי למנוע הגעת תגבורת מנאנסי, ובערב הפציצו את מוסון היל.
כפעולת הסחה והטעיה, ארטילריה והפצצות מהאוויר כוונו בתחילה לפונט-א-מוסון.
צליחת חיל הרגלים החלה בבוקר ה-12 בספטמבר ונתקלה בהתנגדות מועטה בלבד.
ההתקדמות הייתה כה מהירה עד שחלקים מכוח משולב A הספיקו גם הם לחצות במהלך אותו יום.
הסיבה לקלות היחסית נבעה מכך שנקודת הצליחה עברה בתפר שבין שתי דיוויזיות גרמניות (דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-553).
התקפת הנגד הגרמנית נגד ראש הגשר החלה בשעה 01:00 ב-13 בספטמבר.
בתחילה התקפת הנגד שבוצעה על ידי רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-29 הצליחה וגרמה לנסיגת הכוחות האמריקאיים כמעט עד הגשר שהוצב, עד שאחד ממפקדי גדודי השריון הצליח לכנס מספיק כוחות, כולל טנקים בינוניים מגדוד 702 המסופח, ועצר את התקפת הגרמנים בפונט-דה-מונס (le Pont de Mons).
כוח משולב A שלח יחידת סיור שכללה כלי רכב משוריינים וג'יפים לאזור ראש הגשר בשעה 06:15, שהצליחה להגיע עד פאתי סנט ז'נבייב (Sainte Geneviève), אך נאלצה לעצור עקב הרעשה ארטילרית של תותחים מתנייעים גרמנים.
עם עלות השחר הכוחות הגרמנים החלו לסגת לכיוון צפון ומזרח, כאשר יחידות הדיוויזיה ה-80 וטנקים של כוח משולב A מזנבים בהם.
באותו זמן גדוד שריון 37 של כוח משולב A בפיקודו של לוטננט קולונל קרייטון אברמס עברו במהירות דרך ראש הגשר ושעטו לכיוון דרום מזרח כשהם מביסים בדרכם מחסומי דרכים גרמנים תוך שהם לוקחים שבויים רבים.
עד הערב ראש הגשר כבר נחשב לבטוח ומאובטח, כך שכל כוח משולב A יכול היה לעבור ולהגיע עד טירת סאלין (Château Salins).
למחרת בבוקר שוב ניסו הגרמנים לבצע מספר התקפות נגד בחסות הערפל, אך כל הניסיונות נהדפו על ידי כוחות הדיוויזיה ה-80 מתוגברים בכוחות של כוח משולב A.
ראשי הגשר בפלאוויני (Flavigny) ובאיון (Bayon)
ב-10 בספטמבר כאשר כוחות הדיוויזיה ה-35 נערכו להתחיל את חלקן בתקיפה, התגלה גשר הממוקם קרוב לפלאוויני (Flavigny) כאשר הוא ממוקש כולו במטעני חבלה, אך עדיין שלם.
גדוד 2 של חטיבת חיל רגלים 134 קיבל אישור לתקוף את הגשר בין הערביים, אך על אף שמשימות כיבוש הגשר והקמת ראש הגשר הצליחו, תגבורת בוששה להגיע.
האמריקאים הצליחו להדוף שתי התקפות נגד גרמניות, אך בסופו של דבר הגשר נהרס על ידי הארטילריה הגרמנית השכם בבוקר למחרת.
בהתקפת נגד שלישית של הגרמנים בתגבור כוחות שריון נאלצו הכוחות האמריקאים לסגת חזרה לעבר השני של הנהר, תוך שהם סופגים אבדות כבדות.
אבדות אלו מנעו מהחטיבה המשך מעורבות במשימות אבטחת ראש הגשר, וביום למחרת החטיבה הוצבה למשימת אבטחת האגף השמאלי בפונט סנט וינסנט (Pont St.
Vincent), שם השתלטו על מצודה צרפתית עתיקה משנת 1880. הגרמנים ניסו לתקוף אותם אך נהדפו על ידי הארטילריה.
כוח משולב B הצליח לחצות את המוזל ליד ביינוויל אקס מירואר (Bainville-aux-Miroirs), לא רחוק מבאיון (Bayon).
במהלך הלילה הונח במקום גשר צף, אשר הכוחות הגרמנים ניסו להרוס, אך הושמדו לאחר שכותרו.
חטיבת חיל רגלים 137 הצליחה גם היא להחזיק בראש הגשר ליד קרוושמאמפ (Crévéchamps), לאחר פעולת הסחה שבוצעה כ-8 ק"מ מצפון לנקודה ולאחר הפגזה ארטילרית של כחצי שעה.