tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוברט ויליאמס נולד ליד ברנדיג', אלבמה.
ב-1892 הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה וב-1894 תואר מוסמך אוניברסיטה, שני התארים מהאוניברסיטה הדרומית בגרינסבורו, אלבמה, שלימים התמזגה עם קולג' ברמינגהאם.
במסגרת לימודיו הוא למד את התורה המתודיסטית ועקב כך הוא הוסמך ככומר.
בהמשך למד ויליאמס משפטים בקריאה עצמית וב-1891, כשהיה בן 23, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה והחל לעסוק במקצוע בעיר טרוי.
ב-1893 עבר ויליאמס לרצועת הצ'רוקי שבטריטוריה האינדיאנית, שם הוא עסק לזמן מה בעריכת דין בעיירה אורלנדו.
לאחר ששב לזמן קצר לאלבמה, שב ויליאמס ב-1897 לטריטוריה האינדיאנית והתיישב בעיר דורנט.
בהדרגה הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה המקומית והיה הכוח המניע מאחורי פעילות המפלגה הדמוקרטית באזור שמהווה כיום את מזרח אוקלהומה, במסגרת תפקידו כנציג הטריטוריה האינדיאנית לוועידה הארצית של המפלגה.
ויליאמס נבחר להשתתף בוועידת החוקה של אוקלהומה, שהתקיימה ב-1906 בעיר גתרי, כנציג דורנט וסביבתה.
בוועידה הוא הכיר שני אנשים שלהם תהיה השפעה מעמיקה הן על עתידו והן על עתידה של אוקלהומה, צ'ארלס הסקל וויליאם מארי.
בזכות פועלם כוננה חוקת אוקלהומה, וב-16 בנובמבר 1907 היא הייתה למדינה בארצות הברית.
באותו יום הושבע הסקל כמושל אוקלהומה הראשון.
בזכות ידידותו עם הסקל ובזכות מיומנויותיו כעורך דין, מונה ויליאמס על ידי הסקל כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של אוקלהומה.
ב-1914, לפני תום כהונתו של מושל אוקלהומה השני, לי קרוס, התפטר ויליאמס מתפקידו על כס השיפוט כדי להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על משרת מושל אוקלהומה.
המוניטין שלו כנשיא בית המשפט העליון הקנה לו על נקלה את מועמדות המפלגה.
ויליאמס היה שמרן קנאי בעל אישיות החלטית והיה בעל מחויבות עמוקה לתפקידו.
מועמד המפלגה הרפובליקנית שהתמודד נגדו היה ג'ון פילד, עורך עיתון בעל זיקה למגזר החקלאי מאוקלהומה סיטי.
ויליאמס התמודד במסע בחירות קשה מול עיתונו של פילדס שהוביל למצביעים רבים עבורו בקרב המגזר החקלאי.
על אף זאת, הפופולריות של ויליאמס זיכתה אותו בניצחון בהפרש קטן.
ב-11 בינואר 1915 הושבע ויליאמס כמושל אוקלהומה השלישי.
ב-1 בינואר 1917 עבר ויליאמס רשמית ללשכתו בקפיטול המדינתי של אוקלהומה, עוד טרם שהושלמה בנייתו.
ב-1 ביולי אותה שנה קיבלה המדינה את השליטה הרשמית על הבניין.
ב-18 במרץ 1918 קיים בית המחוקקים של אוקלהומה את ישיבתו הראשונה במשכנו החדש.
על אף זאת, עבודות הבנייה הושלמו רק ב-1919.
כאשר הושבע ויליאמס לכהונתו כמושל, סבלה אוקלהומה מבעיות כלכליות קשות.
מתוך תקווה להציל את המדינה, הוא יישם צעדי מדיניות שהוא סבר שיפתרו את הבעיות ויובילו לשיפור המצב.
צעדו הראשון היה הצעת חוק להטלת מיסים חדשים במקביל לצמצום התקציב למוסדות המדינה כדי להפחית את הגירעון בתקציבה.
ויליאמס השפיע על תקציבה של אוקלהומה באמצעות מינוי בעלי תפקידים ובאמצעות קביעת שכרם.
בזכות תפקידו הניהולי הישיר וריכוז הסמכויות בידיו, השיב ויליאמס את הסמכות הביצועית שממשלו של קרוס איבד.
הלך הרוח המרכזי של ויליאמס בתקופת ממשלו היה ביצוע רפורמות.
על אף פעילותו של בית המחוקקים ושינויים במדיניות, חוקקה אוקלהומה חוק לסלילת כבישים, לאיגרות חוב לביטוח מדינתי, והוקמו מועצת החנינות המדינתית והסוכנות המדינתית הפיסקלית.
ויליאמס והמחוקקים המדינתיים תיקנו את החוקים הנוגעים להדחת פקידי ממשל, הגישו סיוע למגזר החקלאי, הקימו חטיבות לנפט וגז בנציבות התאגידים המדינתית ושינו את הרכב בית המשפט העליון של אוקלהומה משישה שופטים לתשעה.
תקופת כהונתו של ויליאמס עמדה בסימן של שני אירועים חשובים.
האירוע הראשון היה פסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית "גווין נגד ארצות הברית" ב-1915. כאשר אכפו פקידי הממשל המדינתי את חוקי ג'ים קרואו, הוגשה עתירה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
כאשר פסק בית המשפט שחוקים אלו "שלא משרתים שום מטרה הגיונית מעבר לפגיעה בזכויותיהם של האזרחים האפרו-אמריקאים" ומפרים את התיקון ה-14, הוגשו כתבי אישום נגד פקידי ממשל רבים שנשפטו על הפרת חוקי הבחירות הפדרליים.
כל אלו הובילו את ויליאמס לכנס את בית המחוקקים של אוקלהומה למושב מיוחד ב-1916 כדי להגדיר שיטות חוקתיות נוספות בנוגע לזכות הבחירה של השחורים.
הם קיבלו תיקון לחוקה שביקש מהמצביעים לאשר מבחן ידיעת קרוא וכתוב כתנאי לקבלת זכות בחירה, אך תיקון זה לא אושר על ידי המצביעים, ואפשר לאפרו-אמריקאים רבים להצביע לראשונה.
האירוע המשמעותי השני בתקופת כהונתו של ויליאמס כמושל היה השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
מאותו שלב הטילה המלחמה צל על כהונתו של ויליאמס עד לסיומה.
סדרי עדיפויות מקומיים נזנחו לטובת הגיוס באוקלהומה.
הכוחות הצבאיים של המדינה הורחבו באמצעות ועדי גיוס מקומיים, קצב ייצור המזון הוגבר לטובת בעלות הברית של ארצות הברית, קודם נושא אגירת המזון והדלקים, וויליאמס מצא עצמו כמפשר בין סיעות מתנגדי המלחמה ותומכיה באוקלהומה.
בינואר 1919 כבר לא היה ויליאמס מעוניין להתמודד על כהונה נוספות כמושל.
במקומו נבחר ג'יימס רוברטסון, שאותו ניצח ויליאמס בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1914 על משרת המושל.
ב-3 בדצמבר 1918 מינה הנשיא וודרו וילסון את ויליאמס כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של אוקלהומה במקומו של רלף קמפבל שהתפטר.
המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-7 בינואר 1919 והוא החל לכהן על כס השיפוט.
בתפקיד זה כיהן ויליאמס עד אפריל 1937, כאשר קודם לתפקיד שופט בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית.
ב-25 במרץ 1937 מונה ויליאמס על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית במקומו של השופט ג'ורג' תומאס מקדרמוט שנפטר.
המינוי אושר על ידי הסנאט ב-20 באפריל וויליאמס הכל לכהן על כס השיפוט.
ב-1939 הוא קיבל מעמד של שופט בכיר וכיהן בתפקידו עד למותו.
רוברט ויליאמס נפטר בביתו שבדורנט ב-10 באפריל 1948. הוא נטמן בבית הקברות העירוני של דורנט.
רוברט ווקר מקבת' היה צייר, תחריט וצבעי מים סקוטי, שהמתמחה בנוף פסטורלי ובז'אנר הכפרי.
אביו היה צייר הדיוקנאות נורמן מקבת' ואחייניתו אן מקבת'.
יליד גלאזגו, מקבת' למד אמנות בלונדון, הפיק סצנות יומיומיות ריאליסטיות ועבד כמאייר עבור העיתון השבועי The Graphic.
הוא צייר באזורים הכפריים של לינקולנשייר וסאמרסט, עבודת הנוף שלו הושפעה מזה של ג'ורג' המינג מייסון ופרדריק ווקר.
מ-1871 הציג מקבת' באקדמיה המלכותית, בחברה המלכותית של ציירי דיוקנאות, בגלריה גרוסוונור, בגלריה החדשה ובאגודה לאמנות יפה, כולם בווסטמינסטר.
היו גם תערוכות באזורים באגודת האמנים המלכותית בברמינגהם, באקדמיה הסקוטית המלכותית באדינבורו, במכון המלכותי לאמנויות של גלאזגו, בגלריה לאמנות ווקר בליברפול ובגלריה לאמנות של מנצ'סטר.
ב-1883 הוא נבחר למקורב באקדמיה המלכותית (RA), והפך לחבר מלא ב-1903.
ב-9 באוגוסט 1887 נשא לאישה את לידיה אסתר, בתו של הגנרל בייטס מהפרשים של ילידי בומביי.
בתם, פיליס מקבת', הייתה ידועה יותר בתור השחקנית לידיה בילברוק.
הוא נפטר בהולדרס גרין, ליד לינדסל, אסקס.
רוברט וילהלם אקמן (בפינית: Robert Wilhelm Ekman; 13 באוגוסט 1808 – 19 בפברואר 1873) היה מורה וצייר פורטרטים ונושאים רומנטיים פיניים.
רוברט אקמן נולד באוסיקופונקי, פינלנד למשפחה מהמעמד הגבוה.
אביו היה קרל כריסטופר אקמן, רופא וראש עיר, ואמו הייתה שרה אליזבת.
שני הוריו נפטרו כשהיה כבן 10. הם הותירו אחריהם חמישה יתומים שהועברו לבתי אומנה.
הם לא השלימו את הלימודים שלהם ולא היה להם סיכוי לרכוש השכלה אקדמית גבוהה.
עם זאת, רוברט אקמן למד תחילה אמנות בהדרכתו של הצייר הפיני גוסטף וילהלם פינברג (1784–1833), אך בשנת 1824 יחד עם אחיו פרדריק, החל לימודים באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות בסטוקהולם ולאחר מכן למד בסטודיו של יוהאן גוסטף.
כבר כסטודנט התמחה אקמן בתיאור חיי העם הפשוט, במקום הקלאסיציזם של האמנויות האקדמיות.
אקמן סיים את לימודיו ב-1836, וקיבל מלגת נסיעה נדיבה.
המלגה סייעה לו בהולנד, צרפת ואיטליה בין השנים 1837–1844. אקמן קיבל אזרחות שוודית כתנאי לקבלת המלגה.
עם שובו לסטוקהולם, זכה אקמן להיות מועמד לחברות באקדמיה, אליה התקבל כחבר ב-1844. התואר כלל את הכינוי "צייר חצר המלוכה" וצייר היסטוריה.
ב-1845 חזר אקמן לטורקו, שם החל לעטר את קתדרלת טורקו בציורי קיר.
הפרסקו הסתיימו בשנת 1854. בנוסף, הוא השלים למעלה מ-30 יצירות מזבח של כנסיות במהלך הקריירה שלו, כולל עבודות בהלסינקי ומקומות נוספים.
לאחר שחי בפינלנד במשך עשר שנים, אקמן קיבל בחזרה את האזרחות הפינית בשנת 1855.
לאחר שעבר לטורקו, אקמן החל לעבוד על חינוך לאמנות עם הצייר קרל גוסטב סאדרסטראנד (1800–1862).
בשנת 1846 נוסד בית הספר לציור של טורקו על ידי אקמן, שלימד בו עד מותו.
הוא מת בטורקו במהלך 1873.
רוברט סקדן וסי היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית השביעי בשנים 1909–1913.
רוברט וסי נולד באושקוש שבוויסקונסין, כבנם של צ'ארלס ואליזבת וסי.
אביו היה מטיף מתודיסטי, ואמו מהגרת מאנגליה.
הוא התחנך באושקוש, ולזמן מה למד בקולג' המסחרי המקומי לפני שהעביר את חמש השנים הבאות כחוטב עצים בצפון ויסקונסין.
ב-1882 נשא וסי לאישה את פלורנס אלברט.
הזוג עבר למקום בשם "סקווטרס קליים", שכיום ידוע כעיירה פלזדנט שבמחוז ג'ראולד שבדקוטה הדרומית, ונולדו להם ארבעה ילדים.
ב-1905 נבחר וסי כחבר הסנאט של דקוטה הדרומית.
הוא כיהן בו עד ינואר 1909 ובשנה האחרונה לכהונתו בו הוא היה נשיא הסנאט.
על אף מגבלותיו כנואם בציבור, הוא הוביל צעדים פרוגרסיביים בפעילות הסנאט.
מועמדותו של וסי כמושל דקוטה הדרומית נתמכה על ידי רבים בשל פעילותו החיובית בסנאט.
כמושל הוא פעל לשמירת שלום בקרב הפרוגרסיביים של דקוטה הדרומית, ושאף להגביר את שליטת הממשלה.
הוא גם היה המושל הראשון שהנהיג את קיומו של יום האם כחג ציבורי.
ב-1910 התמודד וסי בבחירות לתקופת כהונה שנייה כמושל, ומולו ניצב מועמד עצמאי בשם ג'ורג' ו.
על אף הפופולריות של איגן בקרב ציבור הבוחרים, ניצח וסי הן אותו והן את המושל לשעבר סמואל אלרוד בהתמודדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות הכלליות הוא המשיך וניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית, צ'ונסי ל.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבר וסי לפסדינה, קליפורניה, שם הוא החזיק והפעיל עסק למקרקעין.
רוברט וסי נפטר בפסדינה ב-18 באוקטובר 1929. הוא נטמן בבית הקברות מאונטיין ויו שבאלטדינה, קליפורניה.
ביתו שבווסינגטון ספרינגס, דקוטה הדרומית, הוכנס ב-1978 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
רוברט וילסון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי.
וילסון נולד בנובמבר 1803 ליד סטאונטון שבווירג'יניה, ובשנת 1820 עבר למחוז הווארד, מיזורי ולימד בבית ספר.
בשנת 1825 מונה לשופט צוואות של מחוז הווארד ולאחר מכן כיהן כפקיד בתי המשפט המחוזיים מ-1829 עד 1840. בשנת 1837 מונה לבריגדיר גנרל של כוחות המדינה ושירת במהלך מה שנקרא מלחמת המורמונים.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע ב-1840. וילסון עבר להאנטסוויל, מיזורי וב-1844 נבחר לחבר בבית הנבחרים של מיזורי.
ב-1852 עבר למחוז אנדרו, מיזורי וב-1854 כיהן כחבר הסנאט של מיזורי.
ב-1861, וילסון היה נציג האיחוד לוועידת החוקה של מיזורי (1861–1863) שנקראה לקבוע את היחס לגבי הפרישה ב-1861 ונבחר לסגן נשיא הוועידה, ולאחר מכן פעל כנשיא הוועידה.
הוא מונה כיוניוניסט לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה עקב הדחתו של וולדו ג'ונסון וכיהן מ-17 בינואר 1862 עד 13 בנובמבר 1863, אז נבחר מחליף.
הוא עסק בחקלאות וב-10 במאי 1870 מת במרשל שבמיזורי ונקבר בבית הקברות הר מורה בסנט ג'וזף שבמיזורי.
וייגאנד הוא אדריכל נוף ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית מרוד איילנד, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1997 עד 2001.
וייגאנד נולד ב-10 במאי 1948 באטלבורו, מסצ'וסטס, לצ'ארלס אי.
הוא למד באקדמיית סנט רפאל במשך שנות התיכון שלו, למד באוניברסיטת רוד איילנד שם הפך לחבר באחוות תטא צ'י.
קיבל תואר ראשון בתיאטרון ב-1971, תואר ראשון בהנדסה אזרחית וסביבתית ב-1976, תואר שני במדעי המדינה ב-2009 ותואר שני במנהל ציבורי ב-2010, כולם מאוניברסיטת רוד איילנד.
שימש אדריכל נוף במחלקה למשאבי טבע ברוד איילנד בשנים 1973–1977, ומתכנן ערים ואדריכל נוף במשרד אדריכלים מ-1977 עד 1982. הקים והיה נשיא Weygand, Orchich, & Christie, Inc., משרד אדריכלי נוף מ-1982 עד 1993. בשנת 1998 נבחר לעמית של האגודה האמריקאית לאדריכלי נוף.
בשנת 1991, הוצע לווייגאנד, אז מחוקק במדינה, שוחד בסך 2,000 דולר על ידי ראש עיריית פוטאקט, בריאן ג'יי סרולט.
וייגאנד הלך למשטרת רוד איילנד ול-FBI והסכים להתמודד עם ראש העיר ולספק ראיות לשוחד.
כשהוא לבוש בציוד ההאזנה, נפגש וייגאנד עם סרולט בלשכת ראש העיר.
לאחר עזיבתו של ווייגנד, פרצו סוכני ה-FBI פנימה ועצרו את ראש העיר.
העדויות שסיפק וייגאנד סייעו לשלוח את ראש העיר, כמה פקידים נוספים בעירייה וספקים פרטיים לכלא.
וייגאנד כיהן כיו"ר מועצת התכנון של איסט פרובידנס בין השנים 1978 ל-1984, חבר בבית הנבחרים של רוד איילנד בין השנים 1985 ל-1993, וכסגן המושל ה-65 של רוד איילנד בין השנים 1993 ל-1997. בשנת 1996, הוא נבחר למושב בקונגרס שהתפנה על ידי הסנאטור הנכנס ג'ק ריד.
וייגאנד לא ביקש להיבחר מחדש לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 2000, ובחר לאתגר את הסנאטור הרפובליקני לינקולן צ'ייפי.
וייגאנד, דמוקרט נגד הפלות, הפסיד בבחירות לצ'ייפי, שנהנה מפופולריות בקרב הדמוקרטים ברוד איילנד כאחד הרפובליקנים הליברלים ביותר שנבחרו לתפקידים לאומיים.
בשנת 2001 מונה וייגאנד לנשיא מועצת ניו אינגלנד להשכלה גבוהה בבוסטון.
בשנת 2004, הוא פרש ב-NEBHE כדי לקבל תפקיד חדש כסגן נשיא למינהל באוניברסיטת רוד איילנד.
בשנת 2013, וייגאנד פרש מהמינהל כדי לקחת תפקיד בפקולטה כמנהל תוכנית ה-MPA של אוניברסיטת רוד איילנד.
רוברט וייטהיל היה פוליטיקאי אמריקאי שנבחר לחמש קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מפנסילבניה, שכיהן מ-1805 ועד מותו ב-1813.
רוברט וייטהיל (אחיו של ג'ון וייטהיל, דודו של ג'יימס וייטהיל, וסבא רבא רבא של ג'ון קריין קונקל) נולד ב-21 ביולי 1738 בפקה, פרובינציית פנסילבניה.
הוא התיישב במחוז קמברלנד, פנסילבניה.
הוא היה חבר בוועידה החוקתית של מדינת פנסילבניה ביולי 1776 שאישרה את הכרזת העצמאות.
הוא היה חבר במועצת ההגנה ב-1777, וציר בוועידה החוקתית של המדינה ב-1790. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה מ-1797 עד 1800.
הוא כיהן כחבר הסנאט של פנסילבניה מ-1801 עד 1804 ואף היה יושב ראש הסנאט ב-1804 במהלך משפטי ההדחה של שופטי בית המשפט העליון של פנסילבניה.
וייטהיל נבחר לקונגרס התשיעי כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של ג'ון א.
הוא נבחר מחדש לקונגרס העשירי ולשלושת הקונגרסים הבאים וכיהן בתפקיד עד מותו.
הוא מת ב-8 באפריל 1813 באחוזת לאות'ר, מחוז קמברלנד, פנסילבניה.
הוא נקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית סילבר ספרינג בעיר המפדן, ליד קמפ היל, פנסילבניה.
הכתבים הבולטים כוללים את חוקת פנסילבניה משנת 1776, שאותה עזר לנסח, ואת הסתייגויות המיעוט לאשרור חוקת ארצות הברית על ידי פנסילבניה.
התנגדות זו כללה מספר תיקונים מוצעים לחוקת ארצות הברית, ומקובל כי ג'יימס מדיסון השתמש בו כאשר ניסח את מגילת הזכויות של ארצות הברית.
רוברט וורד ג'ונסון היה בעל מטעים ועורך דין אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט הבכיר של הקונפדרציה מארקנסו, מושב אליו נבחר ב-1861. קודם לכן כיהן כציר מארקנסו לקונגרס הזמני של הקונפדרציה בין השנים 1861 ל-1862.
רוברט וורד ג'ונסון נולד ב-22 ביולי 1814 במחוז סקוט, קנטקי, לבנג'מין ומתילדה (לבית ויליאמס) ג'ונסון.
לאביו היו שלושה אחים שנבחרו כחברי הקונגרס של ארצות הברית, והמשפחה התבלטה מאוד בפוליטיקה של המדינה.
סבו רכש אלפי דונמים באזור בסוף המאה ה-18. המשפחה הייתה בעלת עבדים.
דודיו מצד אביו היו ריצ'רד ג'ונסון, חבר קונגרס וסנאטור, וסגן נשיא ארצות הברית תחת מרטין ואן ביורן; ואחיו, ג'יימס ג'ונסון וג'ון טלמקוס ג'ונסון, שניהם נבחרו כחברי קונגרס ממדינת קנטקי.
בשנת 1821, כאשר ג'ונסון היה בן שבע, העבירו הוריו את המשפחה לטריטוריית ארקנסו, שם מונה אביו כשופט עליון.
הם התיישבו בליטל רוק ואביו מונה בשנת 1836 כשופט המחוזי הפדרלי הראשון במדינת ארקנסו החדשה.
מאוחר יותר נשלח ג'ונסון בחזרה לקנטקי כדי ללמוד באקדמיית צ'וקטו, אשר דודו, ריצ'רד ג'ונסון, ייסד ב-1825 בחוותו ליד ג'ורג'טאון, במטרה לחנך את נערי הצ'וקטו מהדרום-מזרח בשפה האנגלית ובתרבות האירופאית-אמריקאית.
הוא קיבל שכר גבוה מהממשלה הפדרלית.
בזמנים מסוימים למדו בין 200 ל-300 נערים באקדמיה.
תלמידי הצ'וקטו היו בבית הספר בתקופה שלפני גירוש העמים האינדיאנים של "חמשת השבטים המתורבתים" בשנות ה-30 של המאה ה-19, אך הם היו תחת לחץ בדרום-מזרח בגלל פלישת המתיישבים.
דודו של ג'ונסון המשיך להפעיל את בית הספר עד סוף שנות ה-30, לאחר שכמה עמים הועברו בכוח לטריטוריה האינדיאנית שממערב לנהר המיסיסיפי.
ג'ונסון הצעיר המשיך ללמוד בקולג' סן ג'וזף, אקדמיה בברדסטאון, שם השלים את לימודיו.
לאחר סיום לימודיו בסן ג'וזף, חזר ג'ונסון לליטל רוק.
הוא למד משפטים ובשנת 1835 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1836 נשא לאישה את שרה פרנסס סמית'.
נולדו להם שישה ילדים; שלושה מהם שרדו עד גיל הבגרות.
שרה נפטרה ב-1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנה שלאחר מכן, כשהיה בן 49, נשא ג'ונסון את אחותה הצעירה, לורה, אולם לא נולדו להם ילדים.
בליטל רוק, השתלב ג'ונסון במהרה בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית.
הוא נבחר ליועץ המשפטי של ליטל רוק וכיהן בתפקיד בין השנים 1840 ל-1843, ולמעשה כיהן כפרקליט המדינה.
אחותו ג'ולייט נישאה לאמברוז סווייר, שנבחר מאוחר יותר לחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ארקנסו.
גם סווייר וגם ג'ונסון הפכו לחלק מ"המשפחה", קבוצה של גברים שקשורים זה לזה בנישואין ובפוליטיקה, ששלטו במפלגה הדמוקרטית של המדינה ובפוליטיקה שלה, וכן בייצוגה הלאומי בשנים שלפני מלחמת האזרחים.
לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, העביר ג'ונסון את משפחתו להלנה, ארקנסו, בדלתא של המיסיסיפי, שם פתח את משרדו המשפטי.
בשנת 1846 נבחר ג'ונסון לראשונה כנציג המחוז לקונגרס, וכיהן בתפקיד במהלך הקונגרסים ה-30, ה-31 וה-32. הוא מונה לראש ועדת בית הנבחרים לענייני האינדיאנים.
בתקופה זו, גיסו סווייר היה יו"ר ועדת הסנאט לענייני האינדיאנים.
ג'ונסון סירב להתמודד לבחירה מחדש ב-1852. הוא מונה על ידי בית המחוקקים כחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את כהונתו שטרם הסתיימה של הסנאטור סולון בורלנד.
בשנת 1855, נבחר על ידי בית המחוקקים למושב זה, וכיהן בתפקיד במשך כל תקופת הכהונה עד ה-3 במרץ 1861. לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, כיהן כציר בממשלה הזמנית של הקונפדרציה ב-1862. לאחר מכן כיהן כחבר בסנאט של הקונפדרציה מ-1862 עד 1865.
מלחמת האזרחים האמריקנית סיימה את הקריירה הפוליטית של ג'ונסון.
נזק לרכוש וביטול העבדות הרסו אותו כלכלית.
לאחר המלחמה, עסק בעריכת דין בוושינגטון די.
בשובו לארקנסו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19, התמודד ללא הצלחה בניסיון להיבחר מחדש לסנאט ב-1878. ג'ונסון מת בליטל רוק, ארקנסו ב-26 ביולי 1879 ונקבר בבית הקברות ההיסטורי מאונט הולי שם.
רוברט צ'ארלס ויקליף היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של לואיזיאנה בשנים 1851–1854, לאחר מכן ועד 1856 כסגן מושל לואיזיאנה הרביעי, ולאחר מכן ועד 1860 כמושל לואיזיאנה ה-15.
רוברט ויקליף נולד באחוזת ויקלנד שבברדסטאון, קנטקי, כבנם של צ'ארלס ויקליף, לימים מושל קנטקי והמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, ושל מרגרט (לבית קריפס) ויקליף.
ויקליף התחנך בכמה בתי ספר, כולל סנט ג'וזף קולג' בברדסטאון ואוגוסטה קולג'.
ב-1840 הוא סיים את לימודיו בסנטר קולג' שבדאנוויל, קנטקי, והתגורר בוושינגטון די.
בתקופה בה כיהן אביו כמנהל הכללי של הדואר בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר.
הוא למד משפטים בהדרכתו של התובע הכללי של ארצות הברית יו סווינטון ליגרי, והתקבל ללשכת עורכי הדין של קנטקי.
ב-1843 נשא ויקליף לאישה את אנה דוסון, בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה, ג'ון בנט דוסון, ואחייניתו של מושל לואיזיאנה אייזק ג'ונסון.
ב-1846 עברו בני הזוג לסנט פרנסיסוויל שבלואיזיאנה, כדי שרוברט יחלים מדלקת ריאות באחוזת משפחת רעייתו, ויומינג.
ב-1851 נבחר ויקליף כחבר הסנאט של לואיזיאנה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1853 הוא נבחר לכהונה נוספת, ומונה כיושב ראש הוועדה לחינוך ציבורי של הסנאט, וכנשיא הסנאט, כאשר ויליאם פרמר היה סגן המושל.
ב-1854, כאשר נפטר פרמר, הושבע ויקליף, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, כסגן המושל במקומו.
ב-1855 נבחר ויקליף כמועמד הדמוקרטים לתפקיד מושל לואיזיאנה.
הוא המשיך וניצח בבחירות הכלליות את צ'ארלס דרביני, בנו של המושל לשעבר פייר דרביני, שהתמודד מטעם מפלגת שאינם יודעים דבר.
ויקיליף ניצח בהפרש של יותר מ-3,000 קולות בהשוואה לדרביני, וניצח ב-31 מתוך 48 מחוזות המדינה.
בנאום ההשבעה שלו שהתקיים בבירת המדינה באטון רוז', דחף ויקליף לקיומו של הדרום הדמוקרטי כדי להגן על זכויות המדינות, ולהרחבת השליטה האמריקאית אל הקריביים, מקסיקו, קובה ואמריקה המרכזית, כדי להגן על העבדות בארצות הברית.
ממשלו המשיך את המגמה של סלילת מסילות ברזל, אך מבקריו טענו שהוא התעלם מהחינוך הציבורי.
הפאניקה של 1857 גרמה לאי-שקט ולשפל כלכלי ברחבי ארצות הברית, ולואיזיאנה נפגעה ממנה קשות.
ויקליף האשים את מועצת המטבע של לואיזיאנה בניהול רופף.
עקב כך, הוא הורה לבנקים להגיש הצהרות שבועיות למועצת המטבע.
אי-השקט הפך לאלימות שהתחוללה בניו אורלינס, שהייתה בשליטה של מפלגת שאינם יודעים דבר, וויקליף הורה לשגר לשם את המיליציה המדינתית כדי להבטיח את תקפותן של הבחירות של 1858.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב ויקליף לאחוזתו ועסק בעריכת דין בסנט פרנסיסוויל.
בבחירות לנשיאות של 1860, הוא הצטרף לסנאטור פייר סול בתמיכה בסטיבן דאגלס.
הסנאטור השני מלואיזיאנה, ג'ון סלידל, תמך בסגן הנשיא לשעבר ג'ון ברקינרידג' מקנטקי.
ויקליף נבחר כנציג מטעם דאגלס לוועידת המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בבולטימור.
ב-1861 לא תמך ויקליף באופן פעיל בפרישת מדינות הדרום מהאיחוד, ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הוא ניסה לתווך בין הקונפדרציה לבין האיחוד.
לאחר המלחמה נבחר ויקיליף לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של לואיזיאנה, אך לא הותר לו לאייש את מושבו בשל אי-שיתוף הפעולה של לואיזיאנה עם מדיניות השיקום.
ב-1870 נישא ויקליף בשנית לאנה דייוויס אנדרסון.
ב-1876 הוא היה נציג לוועידת הדמוקרטים ותמך בסמואל טילדן, וב-1884 היה נציג מטעם סיעת תומכיו של גרובר קליבלנד.
ב-1892 הוא ניסה להתמודד שוב על מועמדות הדמוקרטים למשרת סגן המושל מטעם סיעת תומכי הלוטו בלואיזיאנה, אך נוצח על ידי מועמד סיעת מתנגדי הלוטו בהנהגתו של מרפי פוסטר.
רוברט ויקליף נפטר בעיר הולדתו ברדסטאון שבקנטקי, ב-18 באפריל 1895, בעת שעשה שם בביקור קרובי משפחה.
רוברט אינוק וית'רס היה רופא אמריקאי, קצין בצבא הקונפדרציה, עיתונאי, פוליטיקאי ודיפלומט.
הוא כיהן כסגן מושל וירג'יניה, כנציג וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית וכקונסול האמריקאי בהונג קונג.
וית'רס נולד ב-18 בספטמבר 1821 סמוך ללינצ'בורג שבווירג'יניה, לד"ר רוברט וולטר ויתרס וסוזן דבני אלכסנדר.
הוא היה הילד השני והבן הבכור מתוך 11 ילדים.
הוא למד בבתי ספר פרטיים וב-1841 השלים את לימודיו במחלקה לרפואה של אוניברסיטת וירג'יניה.
הוא החל לעסוק ברפואה במחוז קמפבל, ובשנת 1858 עבר לעיר דנויל.
במלחמת האזרחים האמריקאית התגייס וית'רס לצבא הקונפדרציה בתחילת 1861 ושירת כמייג'ור ברגימנט הרגלים ה-18 של וירג'יניה.
הוא התקדם לתפקיד קולונל ופיקד על הרגימנט עד פרישתו.
הוא נפצע בעת שהוביל הסתערות בקרב גיינס' מיל.
לאחר מכן הופקד על מחנה השבויים של הקונפדרציה בדנויל, שהיה מורכב משישה מחסני טבק והחזיק עד 5,000 שבויי מלחמה של הצפון.
הוא החזיק בתפקיד זה עד כניעת הקונפדרציה.
וית'רס נחשב לאחד האחראים המרכזיים למניעת חורבן התשתיות של דנויל בסוף המלחמה, לרבות גשרים ומסילות.
הוא שימש כמפקד המשטרה הצבאית של העיר עד הגעת כוחות צבא האיחוד.
לאחר המלחמה חזר וית'רס ללינצ'בורג, וב-1866 ייסד את ה'Lynchburg News', עיתון יומי ששירת את האינטרסים של המפלגה השמרנית.
הוא הוצב כמועמד המפלגה לתפקיד מושל וירג'יניה אך פרש מן המרוץ.
בבחירות 1872 שימש אלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1873 נבחר לסגן מושל וירג'יניה.
וית'רס נבחר לסנאט של ארצות הברית כחבר המפלגה הדמוקרטית, ונמנה עם האגף ה'בורבוני' הליברלי-קלאסי של הנשיא גרובר קליבלנד.
הוא כיהן מ-4 במרץ 1875 עד 3 במרץ 1881, ועמד בראש ועדת הגמלאות בקונגרס ה-46. במרוץ לכהונה נוספת הפסיד לוויליאם מהון ממפלגת 'המתאמים מחדש'.
ב-1877 מונה כחבר מועצת הנאמנים של מוסד הסמית'סוניאן.
הנשיא קליבלנד מינה את וית'רס לקונסול ארצות הברית בהונג קונג הבריטית, תפקיד שבו כיהן בשנים 1885–1889. לאחר מכן חזר לארצות הברית ופרש לחווה משפחתית בוית'וויל, וירג'יניה.
בתקופת פרישתו כתב את האוטוביוגרפיה שלו, 'Memoirs of an Octogenarian'.
אוסף מסמכיו האישי שמור בספריית קגלי של מכללת ויית'וויל.
ויתרס נפטר ב-Ingleside שבוויית'וויל ב-21 בספטמבר 1907, ונקבר בבית העלמין East End בעיר.
ב-1846 נשא וית'רס לאשה את מרי וירג'יניה רויאל, ולהם נולדו שמונה ילדים.
אחת מהם, בטי אליסון וית'רס פאטני, הייתה פעילה למען זכות הבחירה לנשים בראשית המאה ה-20.
בורס, שימש כמפקד המכון הצבאי של וירג'יניה ולחם כמפקד קרבי במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
הוא היה גם קרוב משפחה של חבר הקונגרס מטעם לואיזיאנה, , שכיהן גם כשגריר ארצות הברית לממלכת שתי הסיציליות.
וית'רס היה קרוב רחוק של ג'ורג' וושינגטון ורוברט א.
לי, וצאצא ישיר של ניקולא מרטיו, ממייסדי יורקטאון, וירג'יניה.
רוברט ויליאם קלאנִיהיאפּו וילקוקס , שכונה 'דוכס הברזל של הוואי', היה חייל מהפכני הוואי, מרגל צרפתי ופוליטיקאי.
הוא הנהיג מרידות הן נגד ממשלת ממלכת הוואי בימי המלך קלאקואה והן נגד הרפובליקה של הוואי בראשות סנפורד דול.
מרידות אלו מוכרות כיום כ'מרידות וילקוקס'.
מאוחר יותר נבחר לנציג הראשון של טריטוריית הוואי בקונגרס של ארצות הברית.
וילקוקס נולד ב-15 בפברואר 1855 באי מאווי שבממלכת הוואי.
אביו, קפטן ויליאם סלוקום וילקוקס, היה אמריקאי מניופורט שברוד איילנד, ואמו, קַלּוּאַה, הייתה ילידת מאווי, בתם של מקולה והאופה.
דרך סבו מצד אמו היה וילקוקס צאצא רחוק של המלך ההוואי קֵאוֶוהִאִיקֶקַהִיאַליִיאוֹקַמוֹקוּ מן המאה ה-17. סבתו האופה הייתה מצאצאי אוּמִי-א-לִילוֹאָה ולוֹנוֹמַקַאִיהוֹנוּאַ.
הוא למד בפנימיית הלקאלה שבעיירה מקוואו.
לאחר סיום לימודיו עבד כמורה בבית ספר כפרי במאווי.
בשנת 1880 נבחר לבית המחוקקים המלכותי בהונולולו שבאי אואהו, וייצג את תושבי ויילוקו והעיירות הסמוכות במאווי.
בשנת 1881 בחר המלך דייוויד קלאקואה בווילקוקס ובשני צעירים הוואים נוספים ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בטורינו שבממלכת איטליה, במסגרת תוכנית 'חינוך צעירים הוואים בחו"ל'.
עם סיום הכשרתו בשנת 1885 הגיע לדרגת לוטננט משנה בארטילריה.
בזכות כישוריו נשלח להמשך לימודים בבית הספר המלכותי ליישום הנדסה וארטילריה.
הקשר למרד המתוכנן של 1888
בשנת 1888 עלתה לשלטון בממלכת הוואי מפלגת הרפורמה, שלימים הפכה למפלגה הרפובליקנית של הוואי.
באמצעות 'חוקת הכידון' נשללו מרבית סמכויות המלך והוטלו מגבלות רכוש והכנסה על זכות הבחירה.
הממשלה החדשה הפסיקה גם את מימון לימודיו של וילקוקס באיטליה.
לאחר שובו להוואי החל לעבוד כמודד, אך איבד את אמונו ביכולתו של קלאקואה להגן על האינטרסים של העם ההוואי.
יחד עם צ'ארלס וילסון וסם נאוולין תכנן הפיכה להחלפת המלך באחותו ליליואוקלאני, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
במקום לשוב לאיטליה השתקע וילקוקס בסן פרנסיסקו.
באביב 1889 חזר להוואי לבדו, ותכנן והוציא לפועל ניסיון לכפות על המלך קלאקואה לחתום על חוקה חדשה במקום חוקת 1887. לאחר עימותים חמושים עם מיליציית 'רובאי הונולולו' נכנע וילקוקס.
הוא הועמד לדין באשמת בגידה אך זוכה.
מעמדו בקרב העם התחזק והוא היה שותף להקמת 'מפלגת הרפורמה הלאומית', שתמכה בהחזרת סמכויות למלך.
הוא שירת שוב בבית המחוקקים בין השנים 1890–1893.
לאחר מותו של קלאקואה בשנת 1891 עלתה לשלטון אחותו ליליואוקלאני.
וילקוקס התאכזב מכך שלא מונה לממשלה והקים מפלגה חדשה, 'המפלגה הליברלית הלאומית', שדגלה בהחזרת הכוח לעם.
הוא ייסד עיתון בשם 'The Liberal', שביקר את אורח החיים המפואר של משפחת המלוכה על רקע מצוקת העם.
בינואר 1893 הופלה המלוכה על ידי 'ועדת הביטחון' בתמיכת מיליציה חמושה.
וילקוקס התבקש לפקד על תותחי משמר המלכה, אך ליליואוקלאני נכנעה כדי למנוע שפיכות דמים.
לאחר הכרזת הרפובליקה של הוואי ב-1894, חבר וילקוקס למתכנני מרד מלוכני להשבת המלכה לשלטון.
הקרבות בינואר 1895 הסתיימו בתבוסת המלוכנים.
וילקוקס נעצר, הורשע בבגידה ונידון למוות, אך עונשו הומר ל-35 שנות מאסר.
בשנת 1898 חנן אותו נשיא הרפובליקה סנפורד דול.
עם סיפוח הוואי לארצות הברית ב-1898 והקמת טריטוריית הוואי, נוצר תפקיד נציג לקונגרס.
וילקוקס התמודד בבחירות מטעם 'המפלגה העצמאית של הוואי' וזכה בניצחון ברור.
הוא כיהן בקונגרס ה-57 בין השנים 1900–1903, אך התקשה להשתלב בשל סגנונו העממי והעובדה שאנגלית הייתה שפתו השנייה.
בבחירות 1902 הפסיד לנסיך ג'ונה קוהיו קלניאנאולה.
וילקוקס נישא פעמיים: תחילה לברונית האיטלקייה ג'ינה סובררו, ולאחר מכן לנסיכה ההוואית תרזה אוואנה קָאוֹהֶלֶלָנִי לאאנוּי, צאצאית של משפחת המלוכה של קמהאמהה הראשון.
היו לו ילדים משני נישואיו, וחלקם נפטרו בגיל צעיר.
בשנת 1900 המיר את דתו לקתוליות.
בשנת 1903 התמודד לתפקיד השריף העליון של הונולולו, אך במהלך נאום בחירות לקה בדימום מוחי ונפטר כעבור ימים אחדים, ב-23 באוקטובר 1903. הוא נקבר בבית העלמין הקתולי של הונולולו.
בשנת 1993 הוצב פסל ברונזה לזכרו במרכז הונולולו, עם הכתובת: "רבים מבני עמו ראו בו גיבור לאומי".
רוברט ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כשליש הכללי הרביעי של מדינת קרוליינה הצפונית בשנים 1812–1821. הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, וכיהן קודם לכן כמושל השלישי של טריטוריית מיסיסיפי בשנים 1805–1809 תחת הנשיא תומאס ג'פרסון.
בנוסף, ייצג את קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1797–1803.
רוברט ויליאמס נולד ב־12 ביולי 1773 במחוז סארי שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, למשפחה בעלת השפעה פוליטית רבה באזור.
מאחר שבאותה תקופה לא התקיימו בתי ספר ציבוריים, הוא קיבל חינוך פרטי התואם למעמדו החברתי.
הוא למד משפטים והוסמך כעורך דין בלשכת עורכי הדין של קרוליינה הצפונית.
בשנת 1796, אף שהיה בקושי בגיל החוקי, נבחר ויליאמס כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן שלוש כהונות רצופות בין השנים 1797–1803. בשנת 1803 מינה אותו הנשיא תומאס ג'פרסון לוועדה פדרלית שתפקידה היה לקבוע את חוקיות תביעות הקרקע בטריטוריית מיסיסיפי, שנרכשה זה מקרוב.
במאי 1805 מינה ג'פרסון את ויליאמס למושל הטריטוריה, תפקיד שבו כיהן עד תום כהונת ג'פרסון במרץ 1809. במהלך מלחמת 1812 שירת במיליציה כשליש הכללי של קרוליינה הצפונית.
לאחר מות אשתו בשנת 1814 בוושינגטון שבטריטוריית מיסיסיפי, עבר ויליאמס למטע סמוך לעיר מונרו שבלואיזיאנה, אותו כינה "בון אֵר" (Bon Aire).
הוא ניהל את המטע עד מותו במחוז ואשיטה שבלואיזיאנה ב־25 בינואר 1836. הוא נקבר במטע בון אר, אך מיקום קברו המדויק אינו ידוע.
כיום שוכן במקום זה בית לילדים של הכנסייה הבפטיסטית ובית יולדות בפטיסטי במונרו.
אחיו, לואיס ויליאמס, כיהן כחבר קונגרס מטעם קרוליינה הצפונית, ואח נוסף, ג'ון ויליאמס, שירת כסנאטור מטעם מדינת טנסי.
בן דודו, מרמדוק ויליאמס, ייצג אף הוא את קרוליינה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
רוברט לואיס סטיבנסון היה סופר ומשורר סקוטי שהתפרסם בעיקר בזכות יצירותיו "אי המטמון" ו"המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד".
סטיבנסון נולד כרוברט לואיס בלפור סטיבנסון באדינבורו שבסקוטלנד למרגרט ולתומאס, שהיה מהנדס מגדלורים מצליח.
בילדותו סבל ממחלת השחפת וכתוצאה מכך נאלץ לבלות זמן רב במיטתו, זמן שניצל להמצאת סיפורים.
בגיל 17, בעקבות לחץ מאביו המהנדס, החל בלימודי הנדסה באוניברסיטת אדינבורו, אולם עקב מחלת השחפת שסבל ממנה נאלץ לנסוע ב-1873 לריביירה הצרפתית.
כעבור כשנה חזר בבריאות משופרת והחליט לעזוב את תחום ההנדסה.
סטיבנסון פנה ללימודי משפטים אותם סיים בהצטיינות, וביולי 1875 הוסמך כעורך דין וחבר בלשכת עורכי הדין בסקוטלנד, אולם לא עסק במקצוע זה.
לצורך שיפור מצב בריאותו, נסע סטיבנסון פעמים רבות לאירופה ולארצות טרופיות.
החוויות שצבר במסעותיו אלו שימשוהו רבות בכתיבת ספריו, בפרט ספרי המסעות שבהם.
סטיבנסון אמר על עצמו שהוא מושפע מכתיבתו של אמיל זולא.
הסופר חורחה לואיס בורחס אמר: "לקרוא את סטיבנסון זו אחת הצורות של האושר המושלם".
ב-1880 נישא לפאני אוסבורן האמריקאית.
פאני הייתה אישה פרודה מבעלה ונסעה לחיות בצרפת עם שני ילדיה.
עובדת היותה מבוגרת ממנו ב-11 שנים לא מנעה ממנו להתאהב בה ולהינשא לה לאחר שהתגרשה.
ב-1889 עבר עם משפחתו לאי סמואה.
הודות לתנאים הטרופיים שבאי, השתפר מצב בריאותו ושם חי את שארית חייו.
שם המשיך הסופר בכתיבתו עד מותו ב-1894 משבץ מוחי.
על קברו שבסמואה חקוקה הכתובת המפורסמת (רקוויאם - שיר אשכבה), בתרגום של אליהו ציפר:
סטיבנסון הרבה לטייל ברחבי העולם וכתב ספרי מסעות רבים.
לאחר כתיבת מגוון מאמרים בכתב העת "קורנהיל" ערך סיור באירופה ופרסם את ספרו הראשון ב-1878, "מסע בפנים הארץ" (An Inland Voyage) – אסופת סיפורים קצרים אותם כתב בהשראת טיוליו.
ב-1882 כתב את "אי המטמון" שהיה להצלחתו הראשונה כסופר.
הספר מספר על נער המוצא מפת מטמון ויוצא לחפשו בלוויית חברות ימאים, בדרך רצופת סכנות ומכשולים.
בינואר 1886 התפרסם ספרו "המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד", המספר את סיפורו של דוקטור ג'קיל, ג'נטלמן מכובד העוסק במחקר רפואי, המגלה שיקוי המאפשר להדחיק זמנית את הצד הטוב באישיותו של אדם.
כאשר הוא בולע אותו, משתנים מראהו ואישיותו והוא הופך לדמותו של "מיסטר הייד" - יצור אפל, מעוות ואלים.
הספר זכה להצלחה אדירה ומשמעותית יותר.
מאוחר יותר סיפרה רעייתו של הסופר, פאני אוסבורן-סטיבנסון, כי מקורו של הסיפור בחלום בלהות שחווה סטיבנסון עת טיפל באביו החולה בבורנמות'.
לאחר מכן כתב את ספרו "החטוף" – רומן היסטורי, אשר עלילתו מתרחשת במאה ה-18, המתאר את קורותיו של נער המנושל מירושתו ואת הרפתקאותיו הרבות עד שהוא זוכה לתקן את המעוות, על רקע התקוממות היעקוביטים בסקוטלנד.
לספר זה יצא ספר המשך בשם קטרינה הממשיך את סיפוריו של דייוויד בלפור בניסיון לזכות את הנאשמים לכאורה ברצח קמפבל.
באדינבורו שוכן מוזיאון סופרים (Writers` Museum).
המוזיאון נמצא מחוץ ל'דרך המלכותית' ב-Lady Stair's Close והוא מספר על חייהם של הסופרים המקומיים הגדולים, סטיבנסון, סר וולטר סקוט ורוברט ברנס.
המוזיאון מכיל תמונות, ספרים וחפצים אישיים של סטיבנסון, כמו גם מזכרות ממסעותיו סביב העולם.
מסעות עם אתון בחבל סוון (1879), תרגם יוסי מילוא, הוצאת נהר, 2012.
מתוכו התפרסם בעברית המאמר 'להגנת הבטלנים', תרגם יניב פרקש, בתוך חקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, ערך אסף שגיב, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011.
תרסי, 1955), מתוכו תורגמו בנפרד מועדון המתאבדים (תר' אברהם יבין, 2016, הוצאת עם עובד) והיהלום של הרג'ה (תר' משה בן-אליעזר, 1932) – גלגולי יהלום, העובר מיד ליד עד שהוא מושלך לתהום.
בן-מרדכי, 1983) – קורות נסיך שאיבד ממלכה וזכה באהבה.
גן-החרוזים לילד (1885. תר' ירוחם לוריא, 1945; משה הנעמי, 1963) – קובץ לירי של שישים-וארבעה שירים המבטאים את מכלול עולם-רגשותיו של הילד.
תרסי, 1955; עטרה אופק, 1977; בתיה גור, 1996) – סיפור-אימים בדיוני על פיצול אישיותו של האדם, והוא אלגוריית-מוסר על מאבק הטוב והרע בנפש האדם.
הגברים העליזים ועוד סיפורים ומשלים (1887)
כרמי, 1975) – נער בן המאה ה-15, שאולץ לעבוד בשירותם של רוצחי אביו, מצליח לחשוף את האמת.
האדון מבלנטרי (1889. תר' אפרת כרמון, 1965; כרמית גיא, 1983) – 'סיפור חורף' רב-עוצמה על סחיטה ויחסי אחים.
קטריונה (1893) – הרפתקאותיו הבאות של "החטוף" [ר' לעיל] בסקוטלנד, הולנד וצרפת ובריחתו מן השבי.
תרסי, 1955; עטרה אופק, 1977) – סיפורים קצרים (במקור: Island Nights' Entertainments).
גאות ושפל (1894) – קובצי סיפורים קצרים.
סיפורים מים הדרום - סיפורים משנותיו האחרונות: "שדון הבקבוק", "אי הקולות" ו"חוף פאלסה", תרגם אברהם יבין, הוצאת עם עובד, 1995.
רוברט טאון היה תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי, שהיה שותף לכתיבתם של תסריטים לבמאים כמו רומן פולנסקי וכן כתב מספר רב של תסריטים עבור כוכבים כוורן בייטי וטום קרוז.
טאון נולד בשם רוברט ברטרם שוורץ וגדל בלוס אנג'לס, בנם של הלן ולו שוורץ.
הוא היה ממוצא יהודי-רומני דרך אביו, וממוצא רוסי דרך אמו.
היה לו אח צעיר ממנו, רוג'ר, שהיה שותף בכתיבת הסרט "הטוב מכולם" משנת 1984 בכיכובו של רוברט רדפורד.
הוא סיים את לימודיו במכללת פומונה בקלרמונט, קליפורניה.
טאון פרץ לראשונה כתסריטאי בסרטיו של רוג'ר קורמן.
אחרי שנים בהן נודע כתסריטאי איכותי וכתב סצנות חשובות בסרטים כמו "בוני וקלייד" ו"הסנדק" תפס טאון את מרכז הבימה עם הסרט "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי (1974), שאף זיכה אותו בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב, ועם "שמפו" (1975) בבימויו ובכיכובו של וורן בייטי.
טאון לא הסתפק בתפקידו כתסריטאי וביקש להפוך לבמאי, אך סרטו הראשון "Personal Best" משנת 1982 היה כישלון חרוץ ואילו תפקיד במאי הסרט "גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים" (1984), סיפור עלילותיו של טרזן, נמנע ממנו.
טאון עבד על התסריט וביקש גם לביים את הסרט, אך לבסוף מכר את הזכויות לסרט, עקב קשיים כספיים בהפקת סרטו הראשון "Personal Best" ולא היה מעורב בהפקתו בפועל.
כאשר צפה טאון בסרט הגמור, הוא החליט להסיר את שמו מרשימת הקרדיטים והופיע במקום תחת השם פ.ה.
כאשר הפך מועמד לאוסקר תחת שם זה התברר כי טאון השתמש בשמו של כלב הרועים שלו.
ב-1988 כתב וביים את סרט הפשע הרומנטי "טקילה סאנרייז".
בשנות ה-90 כתב טאון תסריט לסרט "ג'ק וג'ק", שהיה סרט המשך שאפתני ל"צ'יינהטאון", שביים ג'ק ניקולסון, ולא זכה להצלחה, ותסריטים לארבעה סרטים בהם כיכב טום קרוז, "ימי הרעם" (1990), "הפירמה" (1993), "משימה בלתי אפשרית" (1996) ו"משימה בלתי אפשרית 2" (2000).
בשנת 2006 יצא לאקרנים "שאל את האבק", סרט שכתב וביים על פי ספרו של הסופר האמריקאי ג'ון פנטה.
למרות שעלילת הסרט מתרחשת בלוס אנג'לס הסרט צולם בדרום אפריקה.
נולדה לו בת מנישואיו הראשונים ובת מנישואיו השניים.
"השמיים יכולים לחכות" - 1978 (ללא קרדיט)
"גרייסטוק: האגדה של טרזן מלך הקופים" - 1984
"גברים קשוחים אינם רוקדים" - 1987
רוברטו אגוסטין מיגל סנטיאגו סמואל טרוחיו וראקרוס (בספרדית: Roberto Agustín Miguel Santiago Samuel Trujillo Veracruz; נולד ב-23 באוקטובר 1964 בסנטה מוניקה, קליפורניה, ארצות הברית), הידוע כרוברט טרוחיו, הוא הבסיסט של להקת המטאל האמריקאית מטאליקה.
במטאליקה הוא החליף את ג'ייסון ניוסטד, שעזב את הלהקה מסיבות אישיות.
הוא כתב ארבעה שירים באלבום הזוכה בגראמי של אוסבורן, Patient Number 9 משנת 2022, והשתתף בנגינה על שבע מתוך שלוש עשרה הרצועות בו.
טרוחיו השתתף בפסטיבל "Back to the Beginning" בברמינגהאם, אנגליה, ב-5 ביולי 2025.
טרוחיו מעדיף להשתמש באצבעותיו בנגינה על גיטרה בס, בניגוד לקודמו ניוסטד, שהשתמש במפרט, ובדומה לקליף ברטון, שהיה מנגן באמצעות האצבעות.
רוברט גם מתמחה בטכניקת הבס סלאפ כמו שהדגים בעבודתו בסואיסיידל טנדנסיז ובמהלך סיבוב ההופעות עם מטאליקה בשנת 2004.
רוברט טוד לינקולן היה מדינאי אמריקאי, מזכיר המלחמה של ארצות הברית.
בנו הבכור של נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן.
רוברט טוד לינקולן נולד בספרינגפילד שבאילינוי.
הוא היה הבכור מבין ארבעה בנים שנולדו לאברהם לינקולן ולרעייתו מרי טוד, והיחיד ביניהם שהגיע לבגרות.
כנער התחנך בפנימיית פיליפס אקסטר, בניו המפשייר, אותה סיים ב-1860, ובשנים 1861 עד 1864, במקביל לכהונת אביו כנשיא, למד באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום לימודיו נרשם לבית הספר למשפטים בהרווארד, אך התגייס לצבא הצפון כדי להילחם במלחמת האזרחים.
הוא שירת מספר שבועות כקפטן, תחת פיקודו של יוליסס ס.
גרנט, אך לא היה מעורב בפועל בקרבות של ממש, עד לסיום המלחמה באפריל 1865. הוא היה עד למעמד הכניעה של צבא הדרום ב-9 באפריל.
שישה ימים מאוחר יותר נרצח אביו בוושינגטון.
לאחר הרצח עבר יחד עם אימו ואחיו טד לשיקגו, שם השלים את לימודיו במשפטים.
ב-1868 נישא למרי, והזוג הביא לעולם שלושה ילדים.
ב-1875, על רקע מה שראה כבזבזנותה וניהול לקוי של רכוש המשפחה, היה לינקולן מעורב באשפוזה הכפוי של אימו מרי טוד בבית חולים פסיכיאטרי באילינוי למשך שלושה חודשים.
לינקולן מת ב-1926. הוא לא נקבר לצד יתר בני משפחתו באנדרטת קבר לינקולן שבספרינגפילד, אלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה.
ב-1877 סירב לינקולן להצעתו של הנשיא רתרפורד הייז להתמנות לתפקיד עוזרו של מזכיר המדינה, אך ב-1881 קיבל על עצמו להתמנות לשר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'יימס גרפילד.
בתפקיד זה כיהן בשנים 1881 עד 1885, גם לאחר הירצחו של גרפילד ולאחר שצ'סטר ארתור התמנה לנשיא.
בשנים 1889 עד 1893 כיהן לינקולן כשגריר ארצות הברית בבריטניה, ולאחר מכן שב לעסקים פרטיים כעורך דין, וכן לעסוק בתחביבו כאסטרונום חובב.
לינקולן הבן לא נכח בתיאטרון "פורד", בערב בו נרצח אביו על ידי מתנקש, אף על פי שהיה בין המוזמנים.
לעומת זאת, בעת היותו מזכיר המלחמה בממשלו של גרפילד, נכח לינקולן בתחנת הרכבת בה בוצעה ההתנקשות, והיה עד ראייה לרצח.
באורח דומה הוזמן לינקולן ב-6 בספטמבר 1901 לתערוכת "פאן-אמריקן", בבאפלו שבניו-יורק, ושהה לא הרחק מהמקום בו נורה הנשיא ויליאם מקינלי בידי אנרכיסט.
אירוע מוזר נוסף אליו נקשר לינקולן היה הצלתו מפציעה או ממוות בשנת 1863 או 1864. על פי עדותו של לינקולן, בהיותו בתחנת הרכבת בעיר ג'רזי סיטי, הוא עמד על הרציף ונדחף על ידי ההמון שצבא על דלתות הרכבת.
לינקולן איבד את שיווי משקלו ונפל אל המרווח שבין הרציף לרכבת שכבר החלה בתנועה.
למזלו, משך אותו אדם מאחור והחזירו אל הרציף.
הוא זיהה בקלות את מצילו, השחקן המפורסם באותן שנים אדווין בות'.
אחיו של בות' היה ג'ון וילקס בות', רוצחו של אברהם לינקולן ב-1865.
רוברט לדלום היה סופר אמריקאי.
לדלום נולד בעיר ניו יורק, גדל בניו ג'רזי ועזב את הבית כנער.
לאחר שחרורו החל לעבוד בתיאטרון.
במשך 20 שנה עבד כשחקן ומפיק תיאטרון, בין השנים 1960 ל-1970, הוא ניהל והפיק הצגות בתיאטרון "פלייהאוס און דה מול" בברגן מול בעיר פרמוס בניו ג'רזי.
בגיל 40 החל לכתוב לראשונה.
ספרו הראשון "ירושת סקרלטי", פורסם בשנת 1971 והפך מיד לרב-מכר.
אחריו פורסמו "מסמכי מטלוק", "מעגל הקסמים", "מורשת הולקרופט" וסדרת ספרים אודות הסוכן החשאי והמתנקש ג'ייסון בורן.
ספריו תורגמו ל-32 שפות ומכרו למעלה מ-220 מיליון עותקים בארבעים מדינות ברחבי העולם.
ספריו מציגים בדרך כלל גיבור אחד, או קבוצה קטנה של אנשים, במאבק נגד יריבים חזקים שכוונותיהם ומניעיהם רעים, והם מסוגלים להשתמש במנגנונים פוליטיים וכלכליים בדרכים מסתוריות.
העולם בכתביו הוא עולם שבו תאגידים גלובליים, כוחות צבא אפלים וארגוני ממשלה קשרו קשר כדי לשמר או לערער את הסטטוס קוו.
רבים מספריו של לדלום עובדו לסרטים ולסדרות טלוויזיה, כולל: "תעלומת אומגה".
"סוף השבוע של אוסטרמן", "ברית הולקרופט", "משמר האפוקליפסה", " זהות כפולה", "זהות במלכודת" ו"זהות אבודה".
הספר "הסמוי הראשון: גורם האדס", שנכתב במשותף עם גייל לינדס, תוכנן במקור כמיני-סדרה; הספר התפתח מסיפור קצר שלדלום כתב עבור רשת NBC.
סדרת סרטי ג'ייסון בורן, בכיכובו של מאט דיימון בתפקיד הראשי, זכו להצלחה מסחרית וביקורתית ("זהות אבודה" זכה בשלושה פרסי אוסקר בשנת 2008), אם כי קווי העלילה של הסרטים שונים באופן משמעותי מהמקור.
ספרים שכתב ויצאו בימי חייו
ספרים שיצאו תחת שמו אך נכתבו בשיתוף סופרים אחרים אחרי מותו
רוברט מריון לה פוֹלֵט האב היה פוליטיקאי אמריקאי רפובליקני בולט ברבע הראשון של המאה העשרים, ואחד מעמודי התווך של התנועה הפרוגרסיבית שהשפיעה רבות על ארצות הברית בתקופה זו.
כמושל ויסקונסין, כסנאטור וכמועמד לנשיאות ארצות הברית נלחם נגד בעלי ההון והמונופולים הגדולים של זמנו, ולמען רפורמות פוליטיות.
ידוע כמי שהחל בהנהגת הפריימריז הישירים בארצות הברית, בזכות היותו אחד המתנגדים הבולטים להשתתפות ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, ובהגנתו על חופש הביטוי בעת המלחמה.
מאבקיו הרבים וסגנונו הלוחמני זיכו אותו בכינוי "בוב הלוחם" ("Fighting Bob").
לה פולט היה בן למשפחת חוואים מוויסקונסין.
סב סבו ההוגנוטי הגיע עם משפחתו לצפון אמריקה מצרפת בשל רדיפה דתית באמצע המאה ה-18, ונהרג במלחמת העצמאות האמריקנית.
כשהיה בן חודשים ספורים נפטר אביו, ואמו גידלה אותו וחינכה אותו על הערצת זכר אביו.
כשהיה בן 7 נישאה אמו בשנית לסוחר עשיר ומבוגר מעיירה סמוכה, ובצעירותו גדל בביתו.
היחסים בינו לבין אביו החורג היו גרועים, בעיקר משום שהאב החורג, שהיה אוונגליסט בפטיסטי, פגע בו כשאמר שאביו הביולוגי נצלה בגיהנום בשל הדעות האגנוסטיות בהן החזיק.
כשהיה בן 15 חזרה המשפחה לחווה, והוא ניהל אותה.
אביו החורג נפטר כשהיה כבן 16, וב-1873, כשהגיע לגיל 18, עברה המשפחה למדיסון, שם למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
לה פולט לא הצטיין בלימודיו, ועיקר מעייניו היו נתונים לפעילויות כגון עריכת עיתון הסטודנטים, חוגי משחק, ויכוחים ובעיקר נאומים - תחום בו הצטיין במיוחד כבר אז, ובמסגרתו זכה בתחרויות.
באותה תקופה החל להתקרב לחוגים של צעירים עירוניים רפובליקניים (בניגוד לרקע הכפרי הדמוקרטי ממנו הוא בא).
ב-1879 סיים את לימודיו, וב-1880 עבר בחינות הסמכה לעריכת דין.
באותה שנה כבר זכה, כמועמד המפלגה הרפובליקנית, בבחירות למשרת התובע המחוזי במחוז דיין, הכולל את מדיסון.
ב-1881 נשא לאישה את בל קייס, אותה הכיר כשלמדו יחד באוניברסיטה.
בל, שהייתה פעילה למען שוויון זכויות ומתן זכות הצבעה לנשים, הייתה שותפה למאבקיו בהמשך דרכו, ורתמה אותו למטרות עליהן היא נאבקה.
ב-1884, לאחר שתי קדנציות כתובע מחוזי, נבחר לה פולט כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בבית הנבחרים התבלט בהגנה על זכויות האינדיאנים והאפרו-אמריקאים, ובעמדתו בעד מכסי מגן.
בתקופה זו החל לבנות לעצמו רשת של פעילים פוליטיים במחוז הבחירה שלו, שהיו נאמנים לו אישית, במקום להסתמך על המנגנון המפלגתי, כמו רוב חברי הקונגרס.
התנהלות זו הקנתה לו עצמאות פוליטית יחסית, ואפשרה לו לחוש את הלכי הרוח של בוחריו באופן טוב יותר, אך גם הכפיפה את פעולתו לאינטרסים שלהם.
כך, בשל הדומיננטיות של בעלי משקי החלב במחוז הבחירה שלו, הוא יצא למלחמת חורמה במרגרינה, לה קרא באחד מנאומיו "תוצר מפלצתי של תאוות בצע וצביעות", וכן פעל עבור מגדלי הטבק והצמר למען הטלת מכסים על מוצרים מתחרים.
אחרי ההפסד בבחירות חזר לה פולט למדיסון ופתח משרד פרטי לעריכת דין.
לה פולט ניהל אורח חיים צמחוני.
בסוף 1891 התרחשה תקרית שהפכה לאירוע מכונן בדרכו הציבורית של לה פולט.
פילטוס סויר, האיש החזק של המפלגה הרפובליקנית בוויסקונסין, ונציג המדינה בסנאט האמריקאי, שהיה אחד מעשירי המדינה בזכות עסקי תעשיית העץ שלו, פנה אל לה פולט על מנת שיסייע לו במשפט שנערך נגד מקורביו, בו שימש כשופט גיסו של לה פולט.
לה פולט דחה את הצעתו והאשים אותו בניסיון להשתמש בו על מנת להטות את המשפט, בעוד סויר טען כי לא ידע על הקשר המשפחתי, וכי ניסה לשכור את לה פולט על מנת שיסייע בייצוג המשפטי.
כשהפרשה התפוצצה, הפך לה פולט למנודה על ידי המנגנון הפוליטי של המפלגה במדינה, שנשלט בידי תעשיינים ובעלי הון כדוגמת סויר ומקורביו.
בהמשך העשור חבר לה פולט לתנועה חדשה של פרוגרסיבים.
אחת מתביעותיה המרכזיות נגעה למיסוי של החברות הגדולות.
בניגוד לאזרחים פרטיים ששילמו מס על פי רכושם, החברות מוסו על פי הכנסותיהן.
ב-1893 פקד את ארצות הברית משבר כלכלי, שהביא להתמרמרות גדולה בקרב אזרחים שגובה תשלומי המס שלהם לא השתנה על אף שהכנסותיהם הצטמצמו, בעוד שהחברות הגדולות חויבו בשיעורי מס נמוכים יותר.
כתוצאה מכך התדרדר גם השירות לאזרחים במדינות וברשויות המקומיות.
לה פולט אימץ תביעה זו כאחת ממטרותיו העיקריות, יחד עם המאבק לטיהור הממסד המפלגתי מהשליטה של בעלי האינטרסים ובייחוד משליטת תעשיית העץ וחברות הרכבת (להן היה כוח כלכלי עצום באותה עת), שנאבקו נגד התביעות להעלאת תשלום המיסים שלהן.
ב-1896 ניסה לה פולט לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל המדינה.
אנשי מנגנון המפלגה לא בחלו באמצעים על מנת למנוע ממנו לזכות במינוי.
ניסיונם להריץ מועמדי קש בבחירות לצירי ועידת המפלגה בוויסקונסין נכשל, ולה פולט הגיע לוועידה עם כמות צירים מספקת על מנת לזכות במינוי.
אולם בעזרת הפעלת לחץ על תומכיו של לה פולט בקרב הצירים, ואף מתן שוחד לחלקם, הצליחו אנשיו של סויר להבטיח את המינוי לאיש שלהם, אדוארד סקופילד, שבבחירות הכלליות גם נבחר לתפקיד.
לאור ניסיון זה החליט לה פולט לקדם את רעיון הפריימריז הישירים למינויים המפלגתיים, שיעבירו את מוקדי הכוח מבכירי המפלגות לידי הציבור הרחב.
בפברואר 1897 נשא נאום בנושא זה באוניברסיטת שיקגו בו הוא קרא: "חיזרו לערכים הבסיסיים של הדמוקרטיה.
על מנת להגביר את ההד של הנאום, הדפיס אותו ב-400 אלף עותקים ודאג שיצורפו חינם לעיתונים שונים ברחבי המדינה.
הוא יצא למסע נאומים ברחבי המדינה בהם העלה את הדרישות לפריימריז ישירים ולהטלת מס על פי רכוש על חברות גדולות.
כאשר המושל סקופילד הטיל וטו על חוק בנושא מיסוי חברות הרכבת, חשפו מקורביו של לה פולט בעיתונות המקומית שחברת רכבות גדולה הסיעה חינם סחורות של המושל מחוותו לביתו, ובהן אף אחת מפרותיו.
לה פולט מיהר להפוך את "הפרה של סקופילד" לסמל לקשרי הון-שלטון.
ב-1898 נכשל שוב לה פולט בניסיונו לזכות במינוי המפלגה לתפקיד המושל, לאחר שגם הפעם שוחדו צירים שתמכו בו, ועל אלה מהם שעבדו בחברות הרכבת הופעלו איומים שיאבדו את מקום עבודתם.
בניגוד לכישלון האישי, הצליח לה פולט להעביר בוועידת המפלגה של המדינה סעיף במצע שיתמוך ברעיון הפריימריז הישירים.
בהתמודדותו השלישית על המינוי הרפובליקני למשרת המושל ב-1900, אחרי שסויר נפטר והמנגנון שלו איבד מכוחו, כבר הצליח לה פולט לזכות במינוי ללא התנגדות ממשית, ובהמשך גם בתפקיד המושל עצמו.
כהונתו כמושל ויסקונסין והנהגת הפריימריז הישירים
עם כניסתו לתפקיד החל לה פולט במאבק להעברת שתי הרפורמות שהיו בראש מעייניו: הפריימריז הישירים ומיסוי חברות הרכבת.
חלק מאנשי מפלגתו ציפו שעם בחירתו הוא ירכך את דרישותיו, אולם לה פולט ראה בהבטחות הבחירות שלו חוזה עם הבוחרים, וסירב להצעות פשרה.
הוא אף הטיל וטו על חוק שהנהיג פריימריז רק באופן חלקי, על משרות מקומיות.
הוא הצליח להרגיז גם חלק מתומכיו בכך שהתמקד רק בשני נושאים אלה, והזניח נושאים אחרים.
המאבק התיש אותו, וגרם לו במאי 1901 להתמוטטות נפשית שנמשכה כשנה ולוותה גם בבעיות עיכול קשות.
למרות זאת, במהלך 1902 שב לפעילות פוליטית, והצליח לזכות שוב במינוי מפלגתו למשרת המושל.
בבחירות הכלליות התמודד מול ראש עיריית מילווקי, דמוקרט שכראש עיר תמך במונופולים והתנגד לרפורמות.
לה פולט איבד מצביעים רפובליקנים שמרנים ומקורבים לעסקים הגדולים, אולם זכה בתמיכתם של מצביעים דמוקרטים תומכי רפורמות.
בקדנציה השנייה שלו הצליח לה פולט להעביר בבית המחוקקים, למרות התנגדות מצד חלק מנציגי מפלגתו הרפובליקנית ובעזרת תמיכה של נציגים דמוקרטיים, את שתי הרפורמות עליהן נלחם: הרפורמה במס על חברות הרכבת וחוק הפריימריז הישירים, שהתקבל בכפוף למשאל עם שנערך בבחירות של 1904 בו זכה החוק לרוב גדול.
במקביל, סימן לה פולט מטרה חדשה: רגולציה של תעריפי הובלת הסחורות ברכבות, אותה ראה כהכרחית על מנת לא לאפשר לחברות הרכבת לגלגל את העלאת המיסים אל כיסו של הנוסע.
גם רפורמה זו נתקלה בהתנגדות קשה מצד בעלי בריתם של בעלי חברות הרכבת בבית המחוקקים.
בתגובה יצא לה פולט במסע נאומים ברחבי המדינה, בהם הסביר לאזרחים מדוע הרפורמה הזו תשרת אותם.
במיוחד הוא הגיע למחוזות הבחירה של מתנגדי הרפורמה ובעיקר תקף דווקא נציגים ממפלגתו, נאם נגדם, הקריא את רשימת הצבעותיהם ("roll call") נגד הרפורמות, וטען שהם בוגדים ברצון הבוחרים.
אחד ממתנגדיו הפוליטיים בוויסקונסין תיאר את סגנון נאומו:
"הוא נלהב, הוא דרמטי, הוא רב עוצמה.
הוא ניצב מול הקהל בעיניים בורקות ובאנרגיה של ארבעים איש.
הוא משכנע על ידי שימוש ברטוריקה באופן מתוכנן בקפידה - לא ספונטני, ולכן אפקטיבי.
הקהל נשטף בזרם של מילים ומשפטים מבלי שיהיה להם זמן, ובדרך כלל גם לא רצון, לשקול ולנתח אותם."
המוסדות הארציים של המפלגה הרפובליקנית הכירו בוועידה של "הנאמנים", מתנגדי לה פולט, אולם בית המשפט העליון של ויסקונסין הכיר בוועידה של תומכי לה פולט, ובמינויים שלהם למועמדים לקראת הבחירות במדינה, כולל מועמדותו של לה פולט למושל.
לה פולט ניצח בבחירות הכלליות ברוב קטן, אולם משאל העם על הנהגת הפריימריז עבר ברוב גדול, וגם הרכב בית הנבחרים הפך לנוח יותר מבחינתו.
בתקופה זו החל לה פולט לזכות גם בתשומת לב ארצית, בזכות העיתונאים "גורפי הרֶפֶשׁ" ("Muckrakers") שחשפו עוולות ושחיתויות, ובייחוד בזכות לינקולן סטפנס שפרסם ב-"McClure's Magazine" כתבה נרחבת עליו ועל מאבקו בממסד הרפובליקני בוויסקונסין.
כשהתכנס בית הנבחרים החדש של ויסקונסין בתחילת 1905 הוא בחר בלה פולט כסנאטור מטעם המדינה בסנאט של ארצות הברית (בתקופה זו, לפני קבלת התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, מינו בתי הנבחרים של כל מדינה את נציגי המדינה לסנאט האמריקאי).
אולם לה פולט השאיר את המושב בסנאט ריק והמשיך בכהונתו כמושל עד לסוף השנה, כדי להשלים את הליכי חקיקת הרגולציה על תעריפי הרכבות.
עם עזיבתו את התפקיד השאיר אחריו לה פולט מורשת של ממשל שיוזם רפורמות, בשיתוף עם קבוצות אזרחים ועם האקדמיה (ובייחוד אוניברסיטת ויסקונסין), מורשת שנמשכה גם על ידי רבים מיורשיו בתפקיד ושהפכה את המדינה ל"מעבדת דמוקרטיה" במה שכונה "The Wisconsin Idea".
הפריימריז הישירים שהוא היה הראשון שהנהיגם בוויסקונסין כמושל, הלכו ותפסו מקום חשוב במערכת הפוליטית האמריקאית במהלך המאה ה-20, עד שבשנות ה-70 הפכו לדרך העיקרית לבחירת מועמדים לתפקידים השונים.
ב-1 בינואר 1906 התפטר לה פולט מתפקיד מושל ויסקונסין, ושלושה ימים אחר כך הושבע כסנאטור והחל את כהונתו בסנאט, שנמשכה עד יומו האחרון.
לה פולט החל את כהונתו בתקופה בה הסנאט היה מצוי תחת גל של ביקורת ציבורית רבה על שמרנותו ועל הפיכתו לכלי שרת בידי האינטרסים של בעלי ההון החדשים ("הברונים השודדים").
גל הביקורת הגיע לשיאו בפברואר 1906, כשהמגזין קוסמופוליטן של ויליאם רנדולף הרסט פרסם סדרת כתבות של העיתונאי "גורף הרפש" דייוויד גראם פיליפס בשם "בגידת הסנאט".
עם כניסתו לסנאט, כבר היה לה פולט דמות מוכרת בציבור ברחבי ארצות הברית, וההנהגה הרפובליקנית שחששה ממנו מינתה אותו לוועדות שוליות.
אף על פי כן, המשיך לה פולט במאבקו בשם הצרכן נגד חברות הרכבת.
שתי פעולותיו הראשונות בנושא נכשלו מבחינה חקיקתית, אולם שימשו את לה פולט ציבורית: הוא ניצל דיון ב"וועדה לענייני אינדיאנים" כאשר חשף סעיף בחוק שנדון בה שאיפשר לחברות הרכבת לרכוש אדמות בשמורות אינדיאנים בהן היו מאגרי פחם.
הוא דרש להטיל מגבלות על כמות האדמות שיכול לקנות רוכש יחיד, ואף לתת סמכויות לנשיא למנוע מכירת אדמות ציבור לכרייה עד שתובטח תחרות שתביא להורדת מחירים לצרכן.
לה פולט הובס בסנאט, אך הצליח לעניין את העיתונות בנושא.
כאשר הובא באותה השנה לדיון "חוק הפבורן", שקידם הנשיא תאודור רוזוולט, והקנה לנציבות הסחר הבין-מדינתי סמכות לפיקוח על תעריפי הרכבת, הציע לה פולט תיקונים שנועדו להרחיב עוד יותר את סמכויות הנציבות ביחס למה שהציע החוק, ושיאפשרו לה לדון בתלונות על פגיעה בצרכנים, ולא רק בתלונות מטעם חברות המובילים הגדולות.
לה פולט נימק את התיקון בנאום ארוך במליאת הסנאט, בניגוד לנוהג שהיה מקובל אז שסנאטורים חדשים נמנעים מנאומים במליאה.
כאשר הסנאטורים שנכחו באולם עזבו במחאה, הוא המשיך לנאום לפרוטוקול ולקהל ביציע, אמר שציבור הצרכנים חושד בסנאטורים בבגידה ושבכך שהם יוצאים מהאולם הם מרשיעים את עצמם, והזהיר אותם שבעתיד הציבור ידאג שהם לא יחזרו למקומות אותם עזבו.
בהצבעה נפלה הצעת התיקון ברוב גדול, אולם שוב הצליח לה פולט לעורר עניין ציבורי בעזרת העיתונות.
בזמן פגרת הסנאט יצא לה פולט למסע נאומים מפרך ברחבי ארצות הברית שנמשך מספר חודשים.
הוא עבר ממדינה למדינה ונאם על חשיבות המאבקים שלו בסנאט.
הוא טען שמכיוון שבעיתונים כבר לא מתפרסמות רשימות ההצבעה של הסנאטורים חוץ מבמקרים בודדים, יכולים הסנאטורים לבגוד בשולחיהם עשרות פעמים בשנה, מבלי שאלה ידעו, ואף החל לקרוא את רשימות ההצבעה ("roll calls") של הסנאטורים על התיקונים שהציע כפי שעשה שנתיים קודם לכן בוויסקונסין.
בצורה זו הצליח להביך סנאטורים רבים ואף לפגוע במעמד הפוליטי של חלק מהם.
כשחזר מהפגרה בתחילת 1907, הביא בפני הסנאט הצעת חוק, שגובשה יחד עם נציגי איגוד של עובדי רכבות, להגבלת שעות העבודה של עובדי הרכבת ל-16 שעות רצופות, על מנת להגביר את הבטיחות הן לעובדים והן לנוסעים, שאלפים מהם נפגעו כל שנה בתאונות.