tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהשגחת שומרים המגורשים נדרשו להקים לעצמם בתים מלבנים ומבוץ בכ 18 כפרים.
למגורשים הותר לבסוף על ידי משטרו של גאורגיו -דז' לשוב ליישוביהם הקודמים כעבור 5 -6 שנים, בשנת 1956, בהשפעת השינויים לכיוון הדסטליניזציה בברית המועצות והפיוס עם טיטו באותה השנה.
רובם ניצלו את ההיתר וחזרו לבנאט.
המנהיג הקומוניסטי הרומני לשעבר יון גאורגה מאורר הצהיר בשנת 1989: "לי לא נאמר אף פעם שהאיכרים הבאנאטים הוגלו לברגאן בגלל טיטו!
לי נאמר שהוגלו איכרים שהתנגדו לקולקטיביזציה.
נראה לי שזה היה עדיף על שליחתם לבית הכלא".
הגליל והתחתון היא הצגת בידור ישראלית מאת אורן נאמן בבימויו של עופר שפריר ובכיכובם של אוולין הגואל, עמוס תמם וניב רז.
ההצגה מתארת את סוף השבוע העובר על שני זוגות בצימר קטן בגליל, ואת המפגש ביניהם לבעלת הצימר, מדריכת טנטרה, דוגמנית ובמאי קולנוע כריזמטי.
עוד משתתפים בהצגה: ענת אייזיק, הדר שחף וארז שפריר.
בשנת 2006 ההצגה הייתה מועמדת לפרס הצגת הבידור של השנה בטקס פרסי התיאטרון של האקדמיה ה-11, ביחד עם ההצגות חיותה וספונג'ה והעיר הגדולה.
הגליל המערבי הוא אזור גאוגרפי בצפון-מערב מדינת ישראל והוא חלק מאזור הגליל.
הגליל המערבי משתרע מראש הנקרה בצפון ועד לנחל קישון, עמק זבולון, הר הכרמל ובקעת בית נטופה בדרום.
בהגדרתו המצומצמת הגליל המערבי כולל את החלק המערבי המישורי של הגליל העליון הנקרא לעיתים "מישור חוף הגליל", ובמובן הרחב גם חלקו המערבי של הגליל התחתון.
גבולותיו כמעט מקבילים לגבולות נפת עכו.
אזור הקריות אינו משויך לגליל המערבי או לגליל בכלל.
האזור מגוון מבחינת נוף וכולל חוף ים מפורץ, הרים גבוהים ונחלים החורצים את ההרים לרוחבם ויוצרים עמקים.
באזור נותרו שרידי חורש ים תיכוני, בו חיים חזירי בר וציפורים.
באזור פועלת המכללה האקדמית גליל מערבי, כחלק מאוניברסיטת בר-אילן.
המכללה ממוקמת בקצה העיר עכו, סמוך למושב בוסתן הגליל.
את תושבי הגליל המערבי משרת המרכז הרפואי לגליל הממוקם בנהריה.
בימי ההתיישבות הישראלית בארץ היה האזור מחולק בין שבט אשר לשבט נפתלי.
בתקופת חז"ל ובתקופות קדמוניות הופק באזור פתיל התכלת ממין חילזון ימי.
בתקופת היישוב נעשו מאמצים מצד גורמים בתנועה הציונית לרכוש קרקעות באזור, שבו ליהודים לא הייתה קודם לכן כמעט דריסת רגל.
במלחמת העצמאות נכבש האזור בידי חטיבת כרמלי ובנוסף פעלה בו גם חטיבת יפתח.
בין היתר, במסגרת מבצע חירם התרחש פינויים של תושבי הכפרים איקרית ובירעם, המנהלים מאז מאבק להחזירם לאדמותיהם.
יישובים אלו משמרים את שמם של היישובים יוקרת וברעם ששכנו באזור בתקופת המשנה, וכן יש בית כנסת עתיק ומפואר שנשתמר מברעם העתיקה.
שינוי מפלס הים התיכון ברבות השנים הוא הגורם העיקרי בעיצוב נוף הגליל המערבי.
לפני 2.5 מיליון שנה החלו מחזורי התקררות אשר גרמו להורדת מפלס הים התיכון.
בראשית תקופת הפליסטוקן התחוללה באזור הגליל המערבי פעילות טקטונית שגרמה לשינוי גדול בצורת האזור ומבנהו.
בתקופה הבין-קרחונית, לפני יותר מ-125,000 שנה, הים הוצף לעיתים קרובות.
בשיא ההצפות נוצרו מרבית הסדימנטים החופיים בחוף הגליל המערבי, כשמהים הגיעו לגובה של 6 מטר מעל גובה פני הים בחופי הגליל המערבי כיום.
לקראת סוף תקופת הפלייסטוקן, אחרי תקופה האקלים נהיה חם ולח.
מאז המגמה הכללית של אקלים הגליל המערבי היא התחממות והתייבשות, אך לעיתים ישנן תקופות קרות יותר.
ברבע הראשון של תקופת ההולוקן התיכון נוצרו קרקעות חמרה, והקרקעות הקיימות נעשו מדבריות וחוליות.
מפלס המים עלה בתקופה זו, עד שהתייצב לפני 4,000 שנה לערך.
לפני אלפיים שנה מפלס המים עלה שנית ומאז חלו בו שינויים קלים בלבד.
כמו חופים רבים אחרים בישראל, מישור חוף הגליל המערבי הוא תוצאה של רוחות שגרמו לשינויים גאו-מורפולוגיים בצורת ומבנה החוף.
החוף הושפע גם מפעילות טקטונית שגרמה להיווצרות העתקים, קרי, סדקים שנוצרים בסלעים של קרום כדור הארץ עקב לחצים.
העתקים אלו נמשכים מהרי האזור ועד מתחת לפני הים.
מקובל להחשיב את העתק אחיהוד כגבול הדרומי של חוף הגליל המערבי ואת העתק ראש הנקרה כגבול הצפוני.
לים התיכון נשפכים שישה נחלים באזור הגליל המערבי: נחל יסף, נחל בית העמק, נחל געתון, נחל שעל, נחל כזיב ונחל בצת.
נחלים אלו מנקים את מעיינות ונחלי הגליל העליון אל הים התיכון וזורמים ממזרח למערב.
כל הנחלים הם נחלי אכזב.
לנחל כזיב מופע איתן בחלקו ההררי, ובעבר גם לנחל געתון ולנחל בצת היה מופעי איתן בחלקים מערוץ הנחל.
+שם הנחלאורך הנחל (ק"מ)נחל יסף19נחל בית העמק25נחל געתון18נחל שעל16נחל כזיב43נחל בצת28
איגוד ערים לאיכות הסביבה גליל מערבי
"איגוד ערים לאיכות סביבה גליל מערבי" הוא איגוד ערים לאיכות סביבה של רשויות מקומיות בגליל המערבי: כרמיאל, מעלות תרשיחא, נהריה, עכו ועוד 14 רשויות מקומיות אחרות באזור.
תחנת הרכבת עכו ותחנת הרכבת נהריה שבשדרות הגעתון
תחנת הרכבת כרמיאל ותחנת הרכבת אחיהוד
הַגָּלִיל הָעֶלְיוֹן הוא חבל ארץ בצפון ארץ ישראל.
תחומיו הם הים התיכון במערב, בקעת בית הכרם בדרום, עמק החולה במזרח והר הלבנון בצפון.
הגליל העליון הוא יחידת המשנה הצפונית של הגליל, הוא מופרד מהגליל התחתון על ידי בקעת בית הכרם, ההרים בו גבוהים יותר, והעמקים צרים ועמוקים.
הפסגה הגבוהה ביותר בגליל העליון היא הר מירון, המתנשא לגובה של 1,204 מ' מעל פני הים.
הגליל העליון משתרע על פני כ-800 קמ"ר.
חלוקת הגליל לשני חבלים נזכרת במאה ה-1 לספירה על ידי יוסף בן מתתיהו: "שתיים הן ארצות הגליל: האחת מכונה בשם הגליל העליון והשנית בשם הגליל התחתון".
את הגליל העליון נהוג לחלק לשלוש יחידות גאוגרפיות – הגליל העליון המערבי – המתנשא לגובה של כ-800 מטר מעל פני הים, ונופו רמתי מחורץ בנחלים עמוקים וצרים, ובו נכללים למשל נחל בצת, נחל כזיב ונחל געתון.
ממזרח לו – מרום הגליל – החלק המרכזי והגבוה ביותר של הגליל העליון הישראלי – גוש פקיעין וגוש מירון הכוללים את הפסגות הר מירון (1,204 מ'), הר אדיר (1,008 מ'), הר חירם (996 מ') מצפה הימים (734 מ') ופסגות נוספות.
הגליל העליון המזרחי כולל את הרי נפתלי (ובהם רכס רמים ורמות נפתלי), והרי צפת ופסגותיהם המתנשאות עד לגובה של כ-834–937 מ' מעל פני הים.
יש הרואים את האזור שבין גבול ישראל–לבנון לבין נהר הליטני כחלק מהגליל העליון, ומכנים אותו "הגליל הלבנוני", אולם כיום גישה זו אינה מקובלת בקרב הגאוגרפים.
גבולו הצפוני של הגליל הוא קו העתק, המכונה העתק רום העובר בקו אלכסוני מאזור מטולה ועד צפונית לצידון, דרך העיירה רום בלבנון.
ממערב לקו ההעתק, נפוצים סלעים צעירים יחסית מגיל הקרטיקון העליון (קנומן עד איאוקן בעיקר סלעי גיר דולומיט וקירטון), ואילו ממזרח לו, סלעים עתיקים יותר מתקופת היורה והקרטיקון התחתון (בעיקר סלעי גיר, דולומיט ואבני חול).
מבחינה טופוגרפית, האזור שממערב לקו גובהו כ-900 מטר, ואילו ממזרח לקו, האזור מתנשא לגובה העולה על 1,500 מטר.
גם מבחינה נופית שונים אזורים אלה.
האזור הדרום-מערבי מבותר על ידי ערוצים קצרים יחסית ליחידות תבליט קטנות.
משני צידי נהר הליטני החוצה אזור זה, הנוף זהה.
מצפון-מזרח לקו, הנוף מבותר על ידי סדרת עמקים עמוקים ורחבים, דבר הניכר בהצללה החריפה הקיימת באזור זה.
במקורות היהודיים נזכרים מספר תיאורים לגבולות הגליל העליון.
לדברי יוסף בן מתתיהו: "שם (בבאר שבע הגלילית) מתחיל הגליל העליון, המשתרע לרוחבו מכפר זה עד לכפר בקע, הגובל באדמות צור.
לאורכו משתרע הגליל העליון מן הכפר תלה, הקרוב לירדן, ועד מרו (מרות)".
חז"ל הגדירו את הגליל העליון כך: .
האקלים בגליל העליון הוא ים תיכוני לח, הקיץ חם ויבש והחורף קריר עד קר, וגשום יותר מאשר ברוב חלקי הארץ (למעט צפון הגולן והחרמון).
שלג יורד בפסגות ההרים הגבוהות כמעט מידי חורף, ושלג כבד של 20 ס"מ ויותר יורד מידי שלוש או ארבע שנים.
הטמפרטורה הרב שנתית הממוצעת היא כ-16 מעלות, והלחות היחסית היא כ-60% בממוצע לשנה.
הגליל העליון הוא חבל הארץ הגשום ביותר בארץ ישראל ממערב לנהר הירדן, ממוצע המשקעים בכל שטחו גבוה מ-600 מ"מ בשנה ובמקומות מסוימים עומד על 950 מ"מ בשנה.
מספר ימי הגשם גם הוא מהגבוהים בארץ ומגיע ל-60 עד 70 ימים בשנה.
הבצורת בו שכיחה פחות ביחס לשאר אזורי הארץ.
כמו כן בערוצי הנחלים קיימת צמחיית נחלים עשירה.
ניתן למצוא בנחלי הגליל העליון רליקטים בוטניים (שרידים לצמחייה צפונית ששלטה בעבר הרחוק באזור ונכחדה עקב התחממות האקלים), כגון אדמונית החורש, בקעצור שלוש האונות וצמחים אחדים מצמחיית הרי הלבנון שאינה מצויה בארץ ישראל ולעיתים מופיעה באקראי בהרי מירון (כמו גרניון הלבנון).
הגליל העליון הוא אזור הררי, ועל כן התנועה והמחיה בו קשה יותר מבשטחי הארץ האחרים.
בהתאם לכך, לאורך רוב ההיסטוריה התקיימו בו שבטים קטנים והאוכלוסייה בו הייתה דלה יחסית.
עם זאת, ניתן למצוא באזור שרידים ושלדים מתקופת האדם הקדמון.
בתקופת הברזל יושב הגליל העליון בידי שבטים כנעניים, ועם כיבושי יהושע בן נון חולק האזור בין נחלותיהם של שבט אשר (במערב), שבט נפתלי (במזרח) ושבט דן (באזור העיר דן).
בתקופת החשמונאים יושב הגליל מחדש ביהודים, ורבים מהנכרים בו התגיירו.
בימי המרד הגדול השתתפו תושבי הגליל העליון במרד, וביצרו את עריהם, ובהן עכברה, צפת, גוש חלב ומרות.
במהלך תקופת המשנה והתלמוד התקיים באזור הגליל העליון, כמו בגליל התחתון, יישוב יהודי מפותח, אשר התדלדל בהדרגה עד ראשית האלף השני לספירה.
הגליל העליון נחשב כאתר מרכזי בתהליך הגאולה במספר 'מדרשי גאולה' (סדרת מדרשים שחוברו לאחר חתימת התלמוד ועד ראשית האלף השישי).
במהלך מסעות הצלב הקימו הצלבנים בגליל העליון, כמו גם בדרום לבנון, מספר מבצרים מרשימים, ובהם המונפורט.
משנת 1777 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התקיימה עלייה חסידית לערי הגליל העליון – טבריה וצפת, שהפכו עם הזמן לערים יהודיות ברובן.
ב-1882 הוקמה ראש פינה, המושבה היהודית הראשונה בגליל, וב-1883 הוקמה יסוד המעלה.
בהמשך הוקמו תל חי וכפר גלעדי, שננטשו ב-1920 לאחר מאורעות תל חי.
משנת 2018 ואילך קוצץ משמעותית התקציב שהוקצה למיגון יישובי הגליל העליון.
לאחר פתיחת החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל פונו כ-61,000 תושבים מיישובי הגליל העליון, ועל פי ראשי רשויות בצפון עזבו כ-30 אלף תושבים נוספים את יישוביהם.
במהלך המלחמה הפציץ ארגון חזבאללה יישובים ובסיסי צבא וגרם לאבדות בנפש ולנזק רב ברכוש.
מאות בתים ושטחי יער נשרפו.
הגליל העליון ננטש מתושביו ובמקומם הוצבו כוחות צה"ל, והאזור הסמוך לגבול ישראל–לבנון כונה "רצועת הביטחון החדשה".
משה דוידוביץ, ראש פורום יישובי קו העימות, אמר כי רוב התושבים לא יחזרו לביתם ללא אמצעי הגנה מתאימים.
העיר צפת מכונה "בירת הגליל העליון".
מוקדי אוכלוסייה בולטים נוספים בגליל העליון הם קריית שמונה, חצור הגלילית, ראש פינה.
בשל אופי השטח, רוב ההתיישבות בגליל העליון היא ביישובים של ההתיישבות העובדת (קיבוצים, מושבים ומושבות).
כמו כן, קיימים כפרים של בני מיעוטים, בדואים, ודרוזים.
מרבית השטח בגליל העליון המזרחי מצוי בתחום המועצה האזורית הגליל העליון והמועצה האזורית מבואות החרמון.
למרום הגליל מקבילה פחות או יותר המועצה האזורית מרום הגליל.
מרבית החלק הצפוני של הגליל העליון המערבי מצוי בתחום המועצה האזורית מעלה יוסף, והחלק המערבי בתחום המועצה האזורית מטה אשר.
נכון לשנת 2020 נבנו שכונות חדשות בצפת, חצור הגלילית, ראש פינה ובמרבית קיבוצי הגליל העליון החלו לאכלס את ההרחבות הקהילתיות.
בזכות נופו ואקלימו הגליל העליון הוא אזור תיירותי המושך מטיילים רבים.
ניתן לבצע בו טיולים רגליים, רכובים, ואחרים.
כמו כן, יש בו אטרקציות תיירותיות רבות כמו חוות סוסים, אתרים ארכאולוגיים, וערים עתיקות.
מדי שנה מטיילים בגליל העליון כמיליון וחצי מבקרים בנחלי מקורות הירדן, בנהר הירדן, בוואדיות ובאטרקציות תיירותיות רבות שיש באזור.
הגליל העליון הוא האזור היחיד במדינת ישראל שבו מותר שיט בנחלים ופועלים בו כחמישה אתרים שונים.
בגליל העליון קיימים חניוני לינה מוסדרים אשר מיועדים לציבור המטיילים כחלק מניסיון שנעשה בשנים האחרונות לשמור על סביבת הנחלים מפגיעה ומנזקים שנגרמו בעקבות ריבוי המטיילים באזור.
הגליל און-ליין הוא כתב עת מקוון בשפה הגרמנית, העוסק בסוגיות הקשורות לישראל וליהדות גרמניה.
הגליל נחשב כעיתון הנקרא ביותר מסוגו בגרמנית, עם מעל 380,000 מבקרים חודשיים (אוגוסט 2009).
העיתון נוסד בשנת 1995 על ידי דוד גל, ומוצא לאור מאז ועד היום על-ידו ועל ידי אווה ארליך, שניהם יהודים-גרמנים תושבי מינכן.
לעיתון משרדים במינכן ובתל אביב.
לפי דברי עורך העיתון בריאיון שנערך עמו ב-2001, מטרות העיתון הן להיאבק באנטישמיות ובנאו-נאציזם על גבי רשת האינטרנט, וכן לספק מידע הקשור ליהדות, ליהודים ולישראל.
המוטו של העיתון הוא לפרסם מספר רב של כתבות אותנטיות בנושאים אלה, כדי לדחוק את מאמרי השנאה לישראל וליהדות ממנועי החיפוש.
הגליל און-ליין מציג מאמרים וכתבות קצרות יותר בסוגיות מגוונות הקשורות לחיים היהודיים, היסטוריה יהודית, תרבות ודת.
נושאים מרכזיים נוספים הם ישראל והסכסוך הישראלי-ערבי, וכן האנטישמיות המודרנית בארצות הדוברות גרמנית.
היהדות מוצגת על-כל זרמיה, וכן ניתנת במה לכל הדעות בארץ, החל בציונות המסורתית ועד לקבוצות אופוזיציה שונות.
חלק מהמאמרים מתורגם לגרמנית מכלי תקשורת אחרים באנגלית ובעברית.
בפברואר 2006 סבל העיתון מהתקפת האקרים שבאה כנראה כתגובה לפרסום מחדש של קריקטורות מוחמד בעיתון, לאחר פרסומן הראשוני בעיתון דני.
עורך העיתון הצהיר כי בשום אופן אינו מתנגד לאסלאם ובאופן אישי מוצא את הקריקטורות סרות טעם, אולם פרסם אותן בתגובה לתגובות האלימות והתפרעויות המוסלמים באירופה.
העיתון נתמך כספית בעבר בעיקר על ידי משרדי ממשלה שונים של ממשלת גרמניה.
כיום נתמך כספית מתרומות ופרסומות.
שםפרוטו-גרמניתאנגלית עתיקהנורדית עתיקההגלזהאגלהגל "ברד"צורהפות'רק קדוםפות'ורקפות'רק מאוחר יוניקוד U+16BA U+16BB U+16BC U+16BDתעתיק hIPA מספר הרונה 9 7
הַגְלָז או הָגָלָז היא הרונה המשמשת לציון הצליל h ("הא") באלפבית הרונות.
משמעות שמה של הרונה בפרוטו-גרמנית - "ברד".
ישנן מספר צורות לכתיבת רונה זו.
בפות'רק קדום היא צוירה בשני אופנים - עם קו ביניים אחד: ᚺ המופיע בעיקר בכתובות גרמניות ובכתובות הקדומות סקנדינביות ועם קו ביניים כפול: ᚻ המופיע בכתובות סקנדינביות מאוחרות, לאחר המאה השביעית.
בפות'ורק אנגלו-סקסי ובפות'רק מאוחר השתנתה צורת האות לרונה האגל: ᚼ.
רונה זו מקבילה לאות "האגל" באלפבית הגותי: .
הגלימה הפנימית (TA: Tunica intima) היא השכבה הדקה והפנימית ביותר בכלי הדם.
הגלימה הפנימית קיימת בכל סוגי כלי הדם.
ומכילה לרוב תאי אנדותל, אלו צמודים זה לזה באמצעות פוליסכרידים וחומר בין תאי.
נימים מורכבים מגלימה פנימית בלבד, המורכבת בצורתה הבסיסית ביותר - שכבת אנדותל בלבד.
מבנה הגלימה הפנימית שקוף ואלסטי.
את הגלימה הפנימית ניתן להפריד למרכיביה באמצעות מסמוס בתוך מדית Tunica.
מרכיבי הגלימה הפנימית (במרבית המקרים):
שכבת אנדותל (שכבה פנימית) - שכבה חד-תאית צפופה ביותר של תאי אנדותל שטוחים, לרוב שכבת האנדותל משמשת לריפוד חללים פנימיים בגופם של בעלי חיים שונים וריפוד פנימי של כלי הדם.
שכבת האנדותל מתאפיינת מחד בצפיפות גבוהה ומכאן בפני שטח חלקים למדי, ובכך מאפשרת זרימה חופשית חלקה ורציפה של הדם.
מאידך, מתאפיינת שכבה זו באלסטיות גבוה, ובכך מאפשרת גמישות וחוזק לכלי הדם.
שכבת subendothelial (שכבה אמצעית) - מורכבת מרקמת חיבור עדין בעלת תאים קנה מוארכים לאורך כלי הדם, בעורקים צרים (קוטר קטן מ-2 מ"מ).
בקוטר שכבת subendothelial מורכבת משכבה אחת בלבד של תאי stellate, רקמת החיבור מתפתחת לעובי משמעותי בעיקר בכלי דם בעלי קוטר ניכר.
שכבה אלסטית fenestrated (שכבה חיצונית) - שכבה המורכבת מקרום המכיל ברובו סיבים אלסטיים, שכיוונם לאורך כלי הדם, בקרום זה קיימים פתחים מוארכים ונקבים, אשר בכך מקנים לו מבנה גמיש הדומה לרשת המשמשת לצורכי כלי הדם.
קרום זה מהווה את החלק העיקרי שלו עובי הגלימה הפנימית, והוא ניתן להפרדה אל מספר שכבות, כאשר חלקן בעלות מבנה רשתי, וחלקן בעלות מבנה סיבי אורכי.
הגלישה הגדולה במאווריקס הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2012 בבימויים של קרטיס הנסון ומייקל אפטד.
עלילת הסרט עוסקת בחייו של הגולש הנודע ג'יי מוריאטי.
כילד בן שמונה בסנטה קרוז, קליפורניה, ניצל ג'יי מוריאטי מטביעה על ידי שכנו, הגולש פרוסטי האנסון (מגולם על ידי ג'רארד באטלר).
האירוע מצית את התשוקה של מוריאטי לגלישת גלים.
כאשר ג'יי מוריאטי (מגולם על ידי ג'וני וסטון) מגיע לגיל 16 הוא מבחין במקרה בפרוסטי ובשלושה מחבריו אשר גולשים על גל ענק המכונה "מאווריקס" אשר נוצר אחת לשבע עד עשר שנים.
ההשפעה של אל ניניו אמורה כעת להוביל לכך שגלים מהסוג הזה ייווצרו אחת לשלושה חודשים.
בחוסר רצון, פרוסטי מסכים ללמד את ג'יי כיצד לגלוש על ה"מאווריקס" אך לפני כן הוא חייב ללמוד את היסודות של גלישת הגלים - ובמסגרת הזאת הוא מתאמן בין היתר על חתירה לאורך מפרץ מונטריי, לדחוף מים במשך 40 דקות, ולהיות מסוגל לעצור את נשימתו במשך ארבע דקות.
בזמן האימונים, פרוסטי מבקש ממנו לכתוב חיבורים כדי להתמקד במשימה.
המאמר הראשון שלו הוא על קים, חברתו.
בעזרתה של ברנדה, אשתו של פרוסטי, ג'יי מתקרב לקים בזמן האימונים.
כמה שבועות לפני הסוואל הגדול ביותר במאווריקס, ברנדה מקבלת שבץ ומתה.
כמה ימים מאוחר יותר, חותר פרוסטי אל תוך המפרץ כדי להתאבד וג'יי הולך אחריו.
תוך שימוש בידע שרכש, הוא עוזר לפרוסטי לחזור חזרה לחוף ופרוסטי מבין שג'יי מוכן לגלוש על המאווריקס.
פרוסטי לוקח את ג'יי למאבריקס במון ביי, ועם שלושת חבריו, שהם צופים בו מדשדש נגד הזרם, מסכימים שהוא מוכן לגלוש איתם.
ליום הולדת ה-16 של ג'יי ב-16 ביוני 1994, אמו נותנת לו את רדיו כדי שיוכל להאזין לשידורי מזג האוויר כדי לעקוב אחריהם ולהתכונן לסוואל.
פרוסטי נותן לו גלשן חדש ליום הולדתו.
אף על פי שפרוסטי רצה לשמור בסוד על מאווריקס, המחברת שבה כותב ג'יי את סודותיו נופלת בידיו של יריבו (טיילור הנדלי), כתוצאה מכך החדשות על המאווריקס מתפשטות ברחבי העולם וכל עולם הגלישה מתכונן לסוואל שמגיע למאווריקס.
כשג'יי ופרוסטי הולכים למון ביי, יש קהל גדול וסירות שלוקחות את הגולשים מעבר לנקודת השבירה.
פרוסטי וקים נשארים מחוץ למים כדי לצפות בג'יי.
ג'יי אינו מצליח לגלוש בהתחלה וכמעט נהרג, אבל אז הוא תופס גל, גולש עליו בהצלחה והופך למפורסם בעולם הגלישה.
בכותרות שבסוף הסרט מסופר שג'יי מתחתן עם קים מספר שנים לאחר מכן ולבסוף מת בגיל 22 כתוצאה מצלילה חופשית במלדיביים שהשתבשה.
ג'וני וסטון - בתפקיד ג'יי מוריאטי
ג'רארד באטלר - בתפקיד פרוסטי האנסון
אליזבת שו - בתפקיד קריסטי מוריאטי
אביגייל ספנסר - בתפקיד ברנדה
לבן ראמבין - בתפקיד קים
הפקת הסרט החלה באוקטובר 2011 כאשר תאריך ההפצה המתוכנן המקורי היה 26 באוקטובר 2012. ב-19 בדצמבר ג'רארד באטלר אושפז במשך תקופה קצרה לאחר שנפגע בעת שגלש בסט הצילומים.
ג'רארד באטלר התאמן בגלישה על גלים גדולים עבור הסרט אצל גולש הגלים הגדולים הנודע גראנט וושבורן.
מהדורות DVD ובלו-ריי של הסרט יצאו לשווקים ב-26 בפברואר 2013.
הנתיב נחנך ב-1565, אז גילה הנווט הספרדי אנדרס דה אורדאנטה את הדרך לחצות את האוקיינוס השקט ממערב למזרח, ונמשך עד 1815, כאשר מלחמת העצמאות של מקסיקו שמה קץ לנתיב הסחר של ספינות הגליאון.
הגליאון של מנילה היווה את הדוגמה הראשונה ליצירתו של נתיב סחר גלובלי אמיתי, כאשר היווה חוליה משלימה לנתיב הסחר של צי האוצר הספרדי, אליו הועברו סחורות שמקורן בסין דרך האוקיינוס השקט, מקסיקו, הים הקריבי ומשם אל אירופה.
גילוי העולם החדש, אשר החל במסעותיו של כריסטופר קולומבוס מ-1492 ואילך, שימש אמצעי להשגת מטרתם העיקרית של הספרדים בעידן התגליות - הקמת נתיבי מסחר עם המזרח הרחוק והבאת מוצרי מותרות לאירופה.
באמצעות המתכות אשר נכרו ביבשת אמריקה, הייתה ספרד לאומה האירופאית היחידה עם גישה ישירה לאמצעי תשלום, הן עבור הסחורות המיובאות מהמזרח והן עבור בניית ספינות הגליאון ששימשו להעברתן.
הפורטוגלים היו הראשונים לבסס תחנות סחר בסין, אך הספרדים הביאו לאסיה את אמצעי התשלום המועדף על הסינים - כסף.
מרגע שביססו את שליטתם על אמריקה, החלו הקונקיסטאדורים ומגלי ארצות מטעם ספרד לקיים פעילות ימית בחופי האוקיינוס השקט.
וסקו נונייס דה בלבואה הכריז על בעלות ממלכת קסטיליה על האוקיינוס השקט כולו ב-1513. ב-1521 חצתה משלחתו של פרדיננד מגלן את האוקיינוס בעזרת רוחות הסחר, גילתה את איי מריאנה והפיליפינים והכריזה עליהם כשייכים לספרד.
הרנאן קורטס ייסד מספנה בחופה המערבי של מקסיקו והוציא משלחת מחקר ראשונה ב-1523. ההתעניינות ביבשת אמריקה הייתה מוגבלת בתחילה והאפיל עליה הרצון להמשיך ולהגיע לארצות המזרח במהירות האפשרית.
הבעיה הגדולה ביותר בהקמת מושבה במזרח הרחוק הייתה היעדר נתיב אמין בחזרה ממערב למזרח, בעוד הנתיב מערבה דרך כף התקווה הטובה היה בשליטתה הבלעדית של האימפריה הפורטוגזית.
הניסיון הראשון ב-1522 על ידי אחת מספינותיו של מגלן, הטרינידד, נכשל.
ב-1529 נכשל ניסיון על ידי אלברו דה סאבדרה סרון להפליג מזרחה מאיי התבלינים ולמצוא רוחות שינתבו את ספינתו מזרחה.
ב-1543 נכשל ניסיון דומה נוסף בהנהגתו של ברנארדו דה לה טורה.
ב-1564 קיבל מיגל לופס דה לגאספי את המשימה של הקמת מושבה ספרדית קבועה בארכיפלג הפיליפינים.
דה לגאספי ייסד את המושבה הראשונה באי סבו ושלח את הנווט ממוצא בסקי, אנדרס דה אורדאנטה, למצוא את נתיב החזרה ליבשת אמריקה ב-1565. כאשר נוצר קושי להמשיך ולקיים את המושבה בסבו, כבש דה לגאספי ב-1571 את מרכז הסחר העשיר של מנילה והפך את העיר למרכז השלטון והמסחר הספרדי באזור.
בתחילה שלח דה לגאספי מוצרים מתוצרת מקומית ליבשת אמריקה, כגון קינמון ושעווה, אך המסע חוצה-האוקיינוס החל להישען עד מהרה כמעט בלעדית על מוצרים תוצרת סין.
סחורה זו נרכשה מהפורטוגזים, אשר הורשו להקים מושבה במקאו, ומהסינים עצמם, שנהגו לבקר ולסחור בארכיפלג במשך מאות שנים, וחיו במנילה ובסביבתה בקהילות גדולות.
כאמור, נתיב הגליאון של מנילה נפתח ב-1565: ב-1 ביוני הפליג אנדרס דה אורדאנטה מזרחה בשליחותו של מושלה החדש של איי הודו המזרחית הספרדיים, מיגל לופס דה לגאספי.
דה אורדאנטה עלה צפונה עד לאזור קו הרוחב 38, לפני שפנה מזרחה ומצא רוחות מערביות שנשאו אותו לכיוון חופה המערבי של יבשת אמריקה.
ספינתו של דה אורדאנטה, הסן פדרו, הגיעה לאקפולקו ב-8 באוקטובר 1565, לאחר שעברה מרחק של כ-20,000 ק"מ ב-130 ימים.
בהגיעו לאקפולקו התברר לדה אורדאנטה כי הספינה סן לוקאס, שהקשר איתה אבד במהלך המסע לפיליפינים וצוותה נחשד בעריקה, הגיעה לנמל בארה דה נבידאד במקסיקו ב-9 באוגוסט, כחודשיים לפניו.
הדיווח של מפקד הסן לוקאס, אלונסו דה ארייאנו, על הדרך בה חזר למקסיקו לקה בחסר, וההכרה על גילוי הנתיב ניתנה לדה אורדאנטה.
דה אורדאנטה צדק בניחושו, וכאשר נקלעה ספינתו לאזור קו רוחב 38 צפון הדפה אותה הרוח הנושבת מזרחה לעבר צפון אמריקה אל חופי קייפ מנדוסינו (Cape Mendocino), קליפורניה, ומשם המשיך דרומה לאורך החוף עד לאקפולקו.
16 מתוך 44 אנשי הצוות מתו במהלך מסע ראשוני זה, מכיוון שאורכו לא היה ידוע ומשום כך לא ניתן היה לקצוב בהתאם את מנות המזון.
במאה ה-18 התברר, כי ניתן לחצות את האוקיינוס גם בנתיב מעט דרומי יותר, אך נווטי הגליאונים העדיפו את הנתיב הבטוח ונמנעו מלסכן את ספינותיהם לאורך החופים אפופי הערפל והסלעיים של קליפורניה.
אחד המניעים לחקר אזור קליפורניה היה הניסיון לייסד תחנות מנוחה והצטיידות מחדש לחלקו האחרון של המסע המפרך שעברו הגליאונים שחצו את האוקיינוס, בו בדרך כלל כבר סבלו צוותי הספינות והנוסעים מתשישות, מחלות וממחסור במים ובמזון.
אחד הניסיונות לחקור את חופי קליפורניה ב-1595 הסתיים בטביעת הסן אוגוסטין, גליאון בן 200 טונות, במפרץ דרייקס.
כתוצאה מכך, התעכב חקר האזור על ידי הספרדים, בעיקר מכיוון הים, בכמעט 200 שנה ורק ב-1769 הקימה משלחת פורטולה, אשר חקרה בפעם הראשונה את אזור מדינת קליפורניה של ימינו, את היישובים מונטריי וסן דייגו, שבעת הצורך יכלו לשמש כתחנות ביניים בטוחות לגליאונים המגיעים ממערב.
נתיב הסחר ניזון בעיקר מסוחרים מפוג'יין, שהגיעו למנילה כדי למכור תבלינים, פורצלן, שנהב, משי ומוצרי מותרות אחרים.
מוצרים אלה הובלו בגליאונים למכירה ביבשת אמריקה, בעיקר בספרד החדשה ובפרו, כמו גם בשווקים אירופאים.
הסחר במזרח אסיה התבסס על תקן הכסף בשל השימוש במטילי כסף בסין כאמצעי של סחר חליפין.
לכן, נרכשו המוצרים תוצרת סין בתמורה לכסף שנכרה במקסיקו או במכרות פוטוסי (כיום בבוליביה).
המטען שהגיע לאקפולקו הועבר ביבשה לנמל וראקרוס אשר לחופי מפרץ מקסיקו, שם הועמס על ספינות צי האוצר הספרדי שיעדן ספרד.
נתיב זה שימש אלטרנטיבה למסע מערבה ממנילה דרך האוקיינוס ההודי וסביב כף התקווה הטובה, שעל פי חוזה טורדסיאס היו בשליטת פורטוגל, ובנוסף מנע השימוש בנתיב את הצורך לעגון בדרך בנמלי מעצמות מתחרות כגון פורטוגל והולנד.
כבר בשלב מוקדם של חקר העולם החדש ידעו הספרדים כי יבשת אמריקה צרה יותר באזור פנמה מאשר במקסיקו וניסו להקים מעבר יבשתי סדיר להעברת סחורות, אך הג'ונגל הסבוך והמלריה הפכו אפשרות זו ללא מעשית.
בשל ההגבלה על מספר הספינות, רווחיותו הגבוהה של הנתיב אך גם זמן השייט הארוך, היה הכרחי להשתמש בגליאונים הגדולים ביותר שניתן לבנות, שהיו לכלי השיט הידועים הגדולים ביותר שנבנו מסוגם.
במהלך המאה ה-16, עם משקל ממוצע של בין 1,700 ל-2,000 טונות, נבנו הגליאונים מעצי הפיליפינים והיה ביכולתם לשאת עד 1,000 נוסעים: הנואסטרה סניורה דה לה קונספסיון, שעלתה על שרטון ב-1638, הגיעה לאורך שנע בין 43 ל-49 מטרים ולמשקל של כ-2,000 טונות.
הסנטיסימה טרינידד הגיעה לאורך של 51.5 מטרים.
מרבית הספינות נבנו בפיליפינים ורק שמונה מהן נבנו במקסיקו.
זמן ההפלגה מאקפולקו למנילה היה קצר יחסית ונמשך כשלושה חודשים באמצעות רוחות הסחר.
לעומת זאת, נמשכה ההפלגה ממנילה לאקפולקו בין שישה לשבעה חודשים, כאשר חלקו המסוכן ביותר של המסע, מעבר בין שרשרת האיים בארכיפלג, השרטונות ושטחי מים רדודים עד למצר סן ברנרדינו ומשם לאוקיינוס הפתוח, ארך כחודשיים.
גם לאחר המעבר במצר נותרה בעינה סכנת הסופות צפונה עד אזור יפן.
הסחר עם סין שבשליטת שושלת מינג דרך מנילה שימש מקור חשוב לרווחים עבור האימפריה הספרדית ומקור הכנסה מרכזי למושבות הספרדיות בפיליפינים.
עד 1593 הפליגו בכל עונה שלוש ספינות או יותר מכל נמל באיים.
הנתיב הפך ריווחי במידה כזו, שסוחרי סביליה פנו למלך ספרד בדרישה להגן על מונופול חברת הסחר של הכתר הספרדי (Casa de Contratación) שבסיסה בסביליה (ושהועבר מאוחר יותר לקדיס).
הסחורה שהועברה ממנילה נמכרה במושבות ספרד באמריקה במחירים נמוכים יותר לעומת סחורות דומות שהגיעו מספרד וכתוצאה מכך נפגעו רווחי סוחרי סביליה.
דרישה זו הובילה להוצאת צו מלכותי ב-1593, שהגביל את הסחר לשתי ספינות בכל שנה שייצאו משני הנמלים, כאשר גליאון אחד נשמר באקפולקו ושני במנילה כעתודה.
הצו המלכותי אפשר רק לספרדים תושבי מנילה לשלוח סחורה והגביל את כמות המטען שנשא כל גליאון ל-300 טונות.
שוויה של הסחורה הוגבל גם הוא ל-250,000 פזוס, ושוויים של מטבעות הכסף בספינות השבות למנילה ממקסיקו כדי לשלם על הסחורה שנקנתה בשנה הקודמת הוגבל ל-500,000 פזוס.
בנוסף קבע הצו, כי הסחורה תוכל להימכר בספרד החדשה רק לאחר תשלום מכס.
כתוצאה מהחלטת השלטונות הספרדיים לרכז בידם את סחר הגליאונים, הפכו ההברחות ואי הצהרה על מטענים לנפוצים מאוד, כאשר תגובת סוחרי מנילה הייתה לשלוח כמות גדולה יותר של מטען ולהפחית בערכו הכולל המוצהר ובכך לשמור על רווחיות.
כל כלי שיט ספרדי מהמאה ה-16 ואילך, ובכלל זה הגליאונים בנתיב מנילה-אקפולקו, היה חייב לשאת תצהיר המפרט את מספר הנוסעים ואנשי הצוות ותיעוד של הציוד והמטען שנשאה הספינה.
במסמך זה תועדו גם לידות ופטירות במהלך המסע.
הסיבה לתיעוד המטען הייתה לאפשר לשירות המכס מטעם הכתר הספרדי באקפולקו (או בכל נמל ספרדי אחר) לפקח על הסחורה הנכנסת ולגבות תשלום בהתאם.
תשלומי המכס הועברו לאוצר הכתר הספרדי וסחורות לא רשומות הוחרמו.
רק המטען האישי השייך לקצינים, לאנשי הצוות ולנוסעים הוכנס ללא צורך בתשלום מכס.
באקפולקו התפתח "הסכם ג'נטלמני", לפיו היה זה בלתי מכובד לפקפק ביושרתו של ג'נטלמן המצהיר על מטען לא רשום כעל חלק מחפציו האישיים.
כתוצאה מכך, בדרך זו נכנסה סחורה מוברחת רבה אל אקפולקו שנמכרה מאוחר יותר ביריד הסחר של עיר הנמל.
בעיות בנוגע לכמות המטען המועברת על ידי הגליאונים ממנילה התעוררו שוב במאה ה-18, כאשר סוחרי סביליה וקדיס מחו על כך שהמוצרים המגיעים ממנילה לספרד החדשה פוגעים בעסקיהם.
ב-27 בינואר 1714 פנו סוחרי לשכת הסחר של סביליה לפליפה החמישי בטענה שהמשי המיובא מסין פוגע בתעשיית ייצור המשי בספרד.
בעקבות זאת פורסם צו מלכותי ב-1718 אשר אסר על הגליאונים של מנילה להוביל משי ומוצרי בד אחרים למכירה במושבות ספרד באמריקה.
במקום, היה על המטען להיות מורכב ממוצרים מקומיים המיוצרים בפיליפינים, שכמותם המעטה יכלה למלא בקושי כלי שיט אחד.
צו מלכותי נוסף שפורסם ב-27 באוקטובר 1720 פרט את סוגי המוצרים אותם היו הגליאונים ממנילה מורשים לשאת ליישובי העולם החדש אשר כללו קינמון, ציפורן, שעווה, פשתן ובדי כותנה ומנע מכירת מוצרים אשר התחרו מול היבוא מספרד.
לאחר מחאות מצד סוחרי מנילה שאיבדו למעשה חלק ניכר מפרנסתם, בוטל הצו ב-1724 כאשר התברר לשלטונות שהסחר במנילה מהווה הכנסה נכבדת למימון פעילות המיסיונים והמנזרים באזור.
בניגוד לצי האינדיאס, לא סיפקו השליטים הספרדים ליווי של אוניות מלחמה לגליאונים נושאי המטען שחצו את האוקיינוס.
עם זאת, היו ספינות המטען חמושות והגנו על עצמן בעת הצורך.
בצידו המזרחי של האוקיינוס השקט, בעיקר בתקופות של חשש מפעילות ספינות אויב, סופק ליווי חמוש מבאחה קליפורניה ועד לאקפולקו.
בצד המערבי, פגשו לעיתים קרובות הספינות המגיעות ממקסיקו ספינה שנשלחה על ידי המושל הספרדי של מנילה, אשר הדריכה אותן דרך מצר סן ברנרדינו ועד ליעדן הסופי.
לעיתים, היה צורך לשלוח ספינות מזרחה כדי להזהיר את הגליאונים המתקרבים מנוכחות ספינות אויב, אז היו הגליאונים עוגנים ופורקים את מטענם באי סמאר, בצידו המזרחי של הארכיפלג, והמטען היה מועבר ליעדו ביבשה.
שיטה נוספת לאזהרת גליאונים קרבים מפני סכנה הייתה באמצעות איתות עשן ממדורות שהוקמו בשטחים גבוהים.
קוד להעברת מסרים באיתות פותח בידי מיסיונר ישועי מקומי, פרנסיסקו קולין.
העובדה שחלק מהמיסיונים אותם הפעילו הישועים שכנו לאורך החופים אשר סמוך אליהם חלפו גליאונים, הפכו את הראשונים לאחראים על הפעלת מערכת זו.
נתיב הגליאון של מנילה שימש כגורם מקשר עיקרי בין הפיליפינים למקום מושבו של המשנה למלך במקסיקו סיטי כמו גם לספרד עצמה.
רבים מתושביה ממוצא ספרדי של הפיליפינים היו למעשה צאצאי ספרדים ממקסיקו והתרבות בפיליפינים קרובה במידה רבה לתרבות המקסיקנית.
גם לאחר תום תקופת הגליאונים ובזמן שזכתה מקסיקו בעצמאותה, המשיך להתקיים מסחר עם הפיליפינים, פרט לתקופה קצרה בשל מלחמת ארצות הברית–ספרד.
הסחר בנתיב מנילה-אקפולקו הופסק ב-1815, מעט לפני שמקסיקו השיגה את עצמאותה מספרד ב-1821. לאחר מכן נטל הכתר הספרדי את השליטה על הפיליפינים, ומשל על האיים ישירות ממדריד, דבר שהתאפשר הודות לפתיחת תעלת סואץ והמצאת מנוע הקיטור שהפחית את זמן ההפלגה ממדריד למנילה ל-40 יום.
נתיב הגליאון של מנילה פעל באוקיינוס השקט במשך 250 שנה והביא לספרד מוצרי מותרות, עליונות כלכלית וחילופי תרבויות.
שברי ספינות הגליאון של מנילה מפורסמים פחות רק בהשוואה לשברי ספינות צי האוצר הספרדי של הקריביים.
ביולי 1568 הייתה ספינתו של מיגל לופס דה לגאספי, הסן חואן בת 300 הטונות, לראשונה שאבדה בדרכה למקסיקו, עת עלתה על שרטון סמוך לגואם ועמה מטען קינמון.
מתוך 30 גליאונים, אבדו בין השנים 1576 ל-1798 עשרים בארכיפלג הפיליפינים וארבעה נוספים נלכדו על ידי ימאים אנגלים: ב-1587 לכד הפריבטיר תומאס קוונדיש את הגליאון בן 600 הטונות, הסנטה אנה.
הגליאון נואסטרה סניורה דה קובדונגה (Neustra Señora de Covadonga) בן 700 הטונות נלכד ב-1743 בידי ג'ורג' אנסון (לימים אדמירל הצי המלכותי הבריטי), האנקרנסיון על ידי וודס רוג'רס בשנת 1709 והסנטיסימה טרינידד בשנת 1762..
במהלך 250 שנה הפליגו מאות גליאונים ממקסיקו לפיליפינים בנתיב שחלף דרומית לאיי הוואי, אך לא קיים כל תיעוד היסטורי על מפגש בין שתי התרבויות.
ההיסטוריון הבריטי הנרי קאמן (Henry Kamen) מציין כי לספרדים לא הייתה היכולת לחקור כראוי את האוקיינוס השקט, ולכן לא היו מסוגלים לגלות את האיים השוכנים על קו הרוחב 20 צפונית לנתיב ולזרמי האוקיינוס עליהם הפליגו הגליאונים.
במהלך המאה ה-17 גילו חוקרים ספרדים גם את קבוצות האיים של פיטקרן וונואטו במהלך חיפושם אחר היבשת הדרומית האגדית, ששיערו שקיימת בדרום האוקיינוס השקט, טרה אוסטרליס.
על פי פרשנויות שונות, דיווח של האחרון מתאר את גילוי איי הוואי או איי מרשל ב-1555. בהנחה ומדובר בהוואי היה גאטאנו אחד האירופאים הראשונים שגילו את האיים.
לאחר 1565 שימש הנתיב שגילה דה אורדאנטה לתעבורה סדירה של ספינות הגליאון במשך 250 שנה.
הנתיב בו הפליגו הגליאונים מערבה ממקסיקו לעבר מנילה חלף דרומית להוואי, ולאחר עצירה קצרה בגואם המשיכו הספינות למנילה.
הנתיב המדויק נשמר בסוד כדי להגן על מונופול הסחר הספרדי כנגד מעצמות ימיות מתחרות וכדי להתחמק מפירטים אנגלים והולנדים.
אם אכן גילו הספרדים את הוואי במהלך מסעותיהם, הם לא פרסמו ממצאים כאלה בשל מדיניות דיסקרטית זו ועובדת הגילוי נותרה לא ידועה.
על פי כתב-יד זה, מכונה האי מאווי "לה דסגראסיאדה" (La Desgraciada; כלומר, "האומלל" או "חסר המזל"), והאי הוואי מכונה "לה מסה" (La Mesa; "השולחן").
איים המייצגים את קאהולאווה, לאנאי ומולוקאי מכונים "לוס מונחס" (Los Monjes; "הנזירים").
גם במקרה ואכן גילו הספרדים את האיים אך ביקשו לשמור זאת בסוד, קיים קושי להניח שלא היו מנצלים את המשאבים המקומיים לצורכיהם.
מספר מלומדים, בעיקר אמריקאים, דוחים את הטענות על גילוי מוקדם בשל העדר אמינות, והמחלוקת האם איי הוואי אכן נתגלו על ידי הספרדים נמשכת, כאשר חוקרים, כגון ריצ'רד וו.
Rogers), מחפשים אחר ראיות מוצקות בדמות שרידי ספינות ספרדיות שנטרפו באזור.
הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית (TA: tunica media) היא השכבה האמצעית בדופן של כלי דם.
שכבה זו נמצאת בין הגלימה הפנימית לבין הגלימה החיצונית.
הגלימה האמצעית בעורק עשויה מתאי שריר חלק ומרקמה אלסטית.
היא נבדלת מהגלימה הפנימית בצבעה וסידור הסיבים הרוחבי שבה.
שכבה זו היא המעניקה לעורק את עובי דופנו.
בעורקים הגדולים ביותר, כגון אבי העורקים או גזע הזרוע והראש, כמות הרקמה האלסטית ניכרת מאוד.
בכלי דם אלה נמצאו בגלימה האמצעית גם מעט אגודות עם רקמת חיבור לבנה.
תאי סיבי השריר מסודרים ב-5–7 שכבות של שריר חלק מעגלי ואורכי.
אורכם 50 מיקרון, והם כוללים גרעינים מובחנים בעלי צורה מוארכת ומעט מעוקלת.
בעורקים הגדולים, כמו עורק הכסל המשותף, עורק הירך והעורק התרדמני, מתאחדים הסיבים האלסטיים על מנת ליצור רדידים לסירוגין בין שכבות סיבי השריר.
רדידים אלה מאוחדים אחד אל השני באמצעות סיבים אלסטיים העוברים בין אגודות השרירים ומחוברים אל הקרום המנוקב (fenestrated) של הגלימה הפנימית.
בעורקים הקטנים הגלימה הפנימית כוללת בעיקר סיבי שריר פשוטים באגודות דקות המסודרות כרדידים ונפרשות בצורה מעגלית סביב כלי הדם.
מספר הרדידים אלה משתנה כתלות בגודל העורק, כך שבעורקים הקטנים ביותר יש רדיד אחד בלבד.
הגלימה האמצעית בווריד מורכבת משכבה עבה של רקמת חיבור עם סיבים אלסטיים, המעורבים, בוורידים מסוימים, עם שכבה רוחבית של רקמת שריר.
היסוד הסיבי הלבן נמצא בעודף ניכר, ושיעורם של הסיבים האלסטיים קטן במידה רבה לעומת שיעורם בעורקים.
הַגְּלִימָה הַחִיצוֹנִית (TA: tunica externa, tunica adventitia) היא השכבה החיצונית מבין שלוש בדופן כלי דם.
גלימה זו מורכבת בעיקר מקולגן, ובעורקים היא נתמכת בשכבה אלסטית חיצונית.
הקולגן משמש לעיגון כלי הדם לרקמות סמוכות ומעניק לו יציבות.
צפדינה, מחסור בוויטמין C, פוגעת בגלימה החיצונית, משום שוויטמין C נחוץ לייצור קולגן, ובלעדיו דופנות כלי הדם מועדות לקרעים, דבר שעלול להביא לדימומים.
הגלקסייה האליפסואידית הננסית קשת, נקראת גם הגלקסייה האליפטית הננסית קשת, היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים קשת במרחק של כ-88,000 שנות אור ממערכת השמש, והיא ככל הנראה גלקסיית הלוויין הקרובה ביותר לשביל החלב.
בעבר היא נקראה הגלקסיה הננסית קשת, אך כדי למנוע בלבול עם הגלקסיה הלא-סדורה הננסית קשת לא נהוג לקרוא לה בשם זה.
למרות קרבתה היחסית לשביל החלב ועל אף שבהירות נראיתה הנראית היא מדרגה 3.6, התגלתה הגלקסיה רק בשנת 1994, זאת בשל קרבתה למישור הדיסקה של שביל החלב כך שענני האבק והכוכבים של שביל החלב מסתירים אותה.
קוטרה של הגלקסיה כ-12,500 שנות אור ומסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כאלפית ממסת שביל החלב.
על פי כיוון התנועה של הגלקסיה ביחס לשביל החלב, נראה שהיא מקיפה את מרכז שביל החלב במרחק שנע בין 40,000 שנות אור ל-130,000 שנות אור, כך שכשהיא קרובה היא למעשה עוברת דרך שביל החלב.
זמן ההקפה הוא פחות ממיליארד שנים, כך שמעברים כאלה כבר אירעו בעבר כ-10 פעמים, והדבר היה צפוי להביא להתפרקותה ולבליעתה על ידי שביל החלב.
העובדה שהיא עדיין קיימת ניתנת להסבר באמצעות כמות גדולה של חומר אפל שכבידתו מצליחה להחזיק את כוכבי הגלקסיה ביחד ומונעת את התפרקותה.
בסביבת הגלקסיה זוהו ארבעה צבירים כדוריים, הבהיר שביניהם הוא M54 שהתגלה על ידי שארל מסיה כבר בשנת 1778. M54 בהיר ומסיבי בהרבה מכל שאר הצבירים הכדוריים שסביב הגלקסיה וייתכן שמדובר למעשה בשרידי ליבת הגלקסיה.
הגלקסיה הננסית אריה I, נקראת לפעמים גלקסיית אריה I, היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים אריה במרחק של כ-828,000 שנות אור ממערכת השמש והיא אחת מגלקסיות הלוויין הרחוקות ביותר של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1950 על ידי אלברט וילסון ורוברט הארינגטון בתמונות שצולמו במצפה הכוכבים פאלומר, כשליש מעלה מצפון לכוכב הבהיר רגולוס.
למרות שבהירות נראיתה של הגלקסיה היא מדרגה 10, קשה להבחין בה בשל קרבתה לרגולוס שאורו החזק מפריע לצפייה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-11.5 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,760 שנות אור.
מחקר שנערך ב-2020 העלה שבמרכז הגלקסיה ישנו חור שחור שמסתו כ-3 מיליון מסות שמש, דומה למסה של קשת A*, החור השחור שבמרכז גלקסיית שביל החלב, ומהווה למעלה מ-5 אחוזים ממסת הגלקסיה.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 5 מיליון מעוצמת ההארה של השמש, כך שהיא אחת מגלקסיות הלוויין הננסיות הבהירות ביותר.
המתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-3.7% מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבי שביל החלב, אך שלא כמו רבות מבין גלקסיות הלוויין של שביל החלב, יצירת כוכבים חדשים המשיכה להתרחש בגלקסיה עד לפני כמיליארד שנים.
הגלקסיה הננסית אריה II, נקראת גם גלקסיית אריה B ולפעמים גלקסיית אריה II, היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים אריה במרחק של כ-760,000 שנות אור ממערכת השמש והיא אחת מגלקסיות הלוויין הרחוקות ביותר של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1950 על ידי אלברט וילסון ורוברט הארינגטון בתמונות שצולמו במצפה הכוכבים פאלומר, כ-1.6 מעלות מצפון לכוכב הבהיר דנבולה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-6 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,350 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-100 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-740,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 630,000 מעוצמת ההארה של השמש, והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-2.4% מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבי שביל החלב.
הגלקסיה הננסית אריה IV, נקראת לפעמים גלקסיית אריה IV, היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים אריה במרחק של כ-502,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2006 כאזור עם צפיפות גבוהה של כוכבים עמומים עם בהירות מדרגה 15.1 יחד עם עוד מספר גלקסיות ננסיות.
במרחק זוויתי של כ-2.75 מעלות מצפון לגלקסיה נמצאת הגלקסיה הננסית אריה V שמרחקה משביל החלב מעט גדול יותר מהמרחק של הגלקסיה הננסית אריה IV, כך שהמרחק ביניהן הוא סביב 82,000 שנות אור בלבד וייתכן שהן קשורות כבידתית זו לזו.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-9.2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,340 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-5 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-19,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 8,000 מעוצמת ההארה של השמש.
המתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-3 אלפיות בלבד מזאת של השמש, והיא אחת מהגלקסיות עם המתכתיות הנמוכה ביותר שמוכרות.
עובדה זו מראה שכוכבי הגלקסיה הם ברובם הגדול זקנים מאוד וגילם הוא כ-14 מיליארד שנים, אך למרות זה כ-2% מכוכבי הגלקסיה הם כוכבים צעירים יחסית עם גיל של כ-2 מיליארד שנים.
הגלקסיה הננסית אריה V, נקראת גם גלקסיית אריה V, היא גלקסיה ננסית אליפסואידית שנמצאת בקבוצת הכוכבים אריה במרחק של כ-580,000 שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של שביל החלב.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2008 במרחק זוויתי של כ-2.8 מעלות מצפון ל ומרחקה משביל החלב מעט גדול יותר,, כך שהמרחק ביניהן הוא סביב 82,000 שנות אור בלבד וייתכן שהן קשורות כבידתית זו לזו.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-5.2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-870 שנות אור.
מסתה מוערכת בלפחות מסות שמש, כ-3 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-11,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 10,000 מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כאחוז אחד בלבד מזאת של השמש, מה שמראה שכוכבי הגלקסיה הם ברובם הגדול זקנים מאוד ואין בה יצירה של כוכבים חדשים.
הגלקסיה הלא-סדורה הננסית קשת היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים קשת במרחק של כ-3.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש ובמרחק של כ-4.2 מיליון שנות אור ממרכז הקבוצה המקומית, כך שהיא ככל הנראה הגלקסיה הרחוקה ביותר ממרכז הקבוצה המקומית, שידוע ששייכת לקבוצה (קיימות גלקסיות רחוקות יותר ששייכותן לקבוצה אינה ברורה).
הגלקסיה התגלתה ב-13 ביוני 1977 על ידי צוות חוקרים של המצפה האירופי הדרומי בתמונות של טלסקופ שמידט של המצפה.
הגלקסיה נמצאת כ-5.8 מעלות מצפון-מזרח לכוכב אלבלדה, ובמרחק זוויתי של כ-4.5 מעלות מצפון מזרח לה נמצאת גלקסיית ברנרד, שלמרות המרחק הזוויתי הקטן ביניהן נמצאת הרבה יותר קרוב לשביל החלב - כמחצית המרחק של הגלקסיה הלא-סדורה הננסית קשת.
המתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד ועומדת על כ-8 אלפיות מזו של השמש, שמאפיינת כוכבים שנוצרו לפני מיליארדי שנים, אך יש בגלקסיה גם אוכלוסייה צעירה של כוכבים שנוצרו בעשרות מיליוני השנים האחרונות.
הגלקסיה הננסית דלי, נקראת גם DDO 210, היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים דלי במרחק של כ-3.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצה המקומית.
הגלקסיה התגלתה בשנת 1959 על ידי האסטרונום סידני ון דר ברג בתמונות שצולמו במצפה הכוכבים פאלומר.
הגלקסיה מבודדת משאר הגלקסיות שבקבוצה המקומית ושכנותיה הקרובות ביותר הן הגלקסיה הלא-סדורה הננסית קשת במרחק של כ-1.1 מיליון שנות אור ממנה ו-NGC 6822 במרחק של כ-1.4 מיליון שנות אור ממנה.
הגלקסיה נמצאת כמעלה וחצי ממערב-דרום-מערב לצביר הכדורי M72 וכ-3 מעלות ממערב לאסטריזם M73, אך היא רחוקה מהם בהרבה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-2.2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,240 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ-- מסות שמש, כלומר 500-50 מיליוניות ממסת שביל החלב.
מתוך מסה זו, מסת הכוכבים הנראים שבה היא כ- מסות שמש ומסת המימן הנייטרלי שבה היא כ- מסות שמש, כך שבין 50% ל-94% ממסת הגלקסיה מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
רוב כוכבי הגלקסיה נוצרו לפני 6 עד 8 מיליארד שנים ורק כ-10% מהם נוצרו לפני 10 מיליארד שנים או יותר.
לפני כ-6 מיליארד שנים יצירת הכוכבים החדשים בגלקסיה הלכה ופחתה עד שנפסקה כמעט לחלוטין.
תופעה זו של יצירת כוכבים זמן רב יחסית אחרי היווצרות הגלקסיה נצפתה גם בגלקסיית אריה A, שבדומה לגלקסיה זו גם היא מבודדת יחסית, וייתכן שיש קשר בין היותה של הגלקסיה מבודדת מההשפעות הכבידתיות של גלקסיות אחרות ובין תהליך יצירת הכוכבים שבה.
המתכתיות של כוכבי הגלקסיה נמוכה ועומדת על כ-5% בלבד מהמתכתיות של השמש, בהתאמה לכך שרוב כוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית ואין בה יצירה של כוכבים חדשים.
הגלקסיה הלא-סדורה הננסית פגסוס היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים פגסוס במרחק של כ-3 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצה המקומית.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 12.5 והיא התגלתה ב-1950 על ידי האסטרונום אלברט וילסון בצילומים של מצפה הכוכבים פאלומר.
הגלקסיה נמצאת מעט דרומית לקו המחבר את הכוכבים מרקב (α בפגסוס) ואלג'ניב (γ בפגסוס), כ-5.8 מעלות ממזרח למרקב וכ-10.8 מעלות ממערב לאלג'ניב.
מרחקה מגלקסיית אנדרומדה הוא כ-1,600 שנות אור, אך ייתכן שלמרות המרחק הגדול היא קשורה אליה כבידתית ומהווה גלקסיית לוויין שלה, זאת משום שהיא נמצאת באותו המישור שבו נמצאות מספר גלקסיות לוויין אחרות המקיפות את גלקסיית אנדרומדה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-5 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-4,360 שנות אור, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כאלפית ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש כך שרובה הגדול של מסת הגלקסיה מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
המתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה למדי ועומדת על כ-4% מזו של השמש, נראה שהכוכבים שבשולי הגלקסיה הם זקנים יחסית וגילם נע בין 5 ל-10 מיליארדי שנים, בעוד שבמרכז הגלקסיה יש גם כוכבים צעירים יותר שגילם מיליארד שנים או פחות.
הגלקסיה הננסית דגים, נקראת גם LGS 3 וכן גלקסיית דגים I, היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים דגים במרחק של כ-2.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצה המקומית.
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 14.3 והיא התגלתה ב-1976 על ידי ולנטינה קרצ'נצבה.
הגלקסיה נמצאת כחצי מעלה מצפון-מערב לכוכב ψ1 בדגים, סמוך לגבול עם קבוצת אנדרומדה.
מרחקה מגלקסיית אנדרומדה הוא כ-890,000 שנות אור ומרחקה מגלקסיית המשולש הוא כ-570,000 שנות אור, כך שייתכן שהיא גלקסיית לוויין של אחת מהן.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,460 שנות אור, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כמאה מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא פחות מ- מסות שמש, כך שרובה הגדול של מסת הגלקסיה מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
המתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד ועומדת על כ-0.8% מזו של השמש, ונראה שרוב אוכלוסיית הכוכבים שבגלקסיה היא זקנה.
תהליכי היצירה של כוכבי הגלקסיה נמשכו בקצב כמעט קבוע מהיווצרותה לפני 12–15 מיליארד שנים עד ללפני כמיליארד שנים, שאז קצב היצירה ירד באופן משמעותי.
הגלקסיה האליפסואידית הננסית פגסוס או גלקסיית אנדרומדה VI (לפעמים נקראת גם הגלקסיה הננסית פגסוס, אך שם זה משמש גם את הגלקסיה הלא-סדורה הננסית פגסוס ולכן לא מקובל) היא גלקסיה אליפסואידית ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים פגסוס במרחק של כ-2.55 מיליון שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של גלקסיית אנדרומדה (M31).
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 13.2 והיא התגלתה בשנת 1999 על ידי האסטרונומים איגור קרצ'נצב וולנטינה קרצ'נצבה בתמונות שצולמו במצפה הכוכבים פאלומר יחד עם הגלקסיה הננסית קסיופאה (אנדרומדה VII).
הגלקסיה נמצאת כ-5.8 מעלות מדרום-מערב לכוכב אלפרץ וכמעלה וחצי ממערב-דרום-מערב לכוכב ψ בפגסוס.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-4 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כמעט 3,000 שנות אור.
מסתה מוערכת בלמעלה מ- מסות שמש, כ-50 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ- מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 3.4 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-5% בלבד מהמתכתיות של השמש, כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבים של שביל החלב ושל גלקסיית אנדרומדה.
הגלקסיה מקיפה את מרכזה של גלקסיית אנדרומדה במרחק שנע בין 810,000 שנות אור ל-1,040,000 שנות אור בזמן הקפה של כ-11 מיליארד שנים, כך שלמעשה מאז יצירתה היא השלימה הקפה אחת בלבד.
הגלימה הוא סרט אפי רחב ממדים על ראשוני הנוצרים בבימויו של הנרי קוסטר עם ריצ'רד ברטון וג'ין סימונס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "הגלימה" של לויד דאגלס משנת 1942.
זה היה הסרט הראשון שהוסרט בשיטת סינמסקופ.
הסרט היה שובר קופות והצלחתו הביאה לסרט המשך בשם "Demetrius and the Gladiators", עם ויקטור מצ'ור וסוזן הייוורד, שגם הוא היה שובר קופות.
בעלילה מופיעים אנשים ומאורעות הקשורים לראשית הנצרות כמו: קליגולה, ישו המגיע לירושלים ומתקבל בכפות תמרים, יהודה איש קריות, פטרוס, פונטיוס פילטוס, צליבת ישו ועוד.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ופרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ריצ'רד ברטון).
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה.
מרסלוס גיוס (ריצ'רד ברטון) הוא טריבון צבאי המגיע לשוק העבדים בכיכר הראשית ברומא.
הוא פוגש שם את הנסיכה דיאנה (ג'ין סימונס) אותה הכיר כילדה לפני 12 שנה.
היא משרתת כעת בארמונו של טיבריוס בקפרי שמייעד אותה מייעד אותה להיות אשתו של קליגולה (ג'יי רובינסון).
קליגולה מגיע לכיכר לבחור גלדיאטורים.
לכיכר מובל עבד יווני בשם דמטריוס (ויקטור מצ'ור) שקליגולה מתעב ומרסלוס קונה אותו לשמש לו משרת אישי.
הדבר מכעיס את קליגולה והוא שולח את מרסלוס לשליחות ביהודה.
דמטריוס מבחין בישו המגיע לעיר ומתקבל כמושיע על ידי המוני בני אדם המנופפים בכפות תמרים.
דמטריוס שומע על המזימה לאסור את ישו ומחפש את ביתו אך מאחר שמוצא בחוץ את יהודה איש קריות המתוודה על בגידתו והולך לקראת עץ עליו יתלה את עצמו.
פונטיוס פילטוס מזמין את מרסלוס לחזות בצליבת ישו.
ישו כורע תחת עומס הצלב ונצלב לבסוף עם שני גנבים.
הגלימה שלו נופלת ומרסלוס זוכה בה בהימור עם החיילים.
כאשר דמטריוס נותן למרסלוס ללבוש את הגלימה מתחילה סערה במקום ומרסלוס חווה רעד בכל גופו ורגש אשמה על הצליבה.
דמטריוס בורח ומרסלוס חוזר לרומא ומדווח לטיבריוס.
הקיסר מצווה עליו לשוב לפלשתינה, להביא את הגלימה ולמצוא את המאמינים החותרים לדעתו נגד האימפריה הרומית, הוא גם מאפשר לדיאנה לשאת את מרסלוס.
מרסלוס מגיע לכנה ופוגש שם את דמטריוס את פטרוס (מייקל רני) ואת יוסטוס (דין ג'אגר) ומאמיניו ואמונתו בדת החדשה מתחזקת.
הוא חוזר לרומא בה שולט כעת הקיסר קליגולה הרודף את המאמינים החדשים ורואה בהם בוגדים.
הוא כולא ומענה את דמטריוס אבל מרסלוס מצליח בעזרת אנשיו לחדור לכלא ולשחרר את דמטריוס הפצוע קשה ולהביא אותו לביתו שם מרפא אותו פטרוס בכוחותיו הנסתרים.
מרסלוס בורח עם דמטריוס והחיילים דולקים אחריהם, הוא יורד מהמרכבה מתעמת עם החיילים ונתפס.
קליגולה מביא אותו למשפט פומבי על בגידה בנוכחות דיאנה שגם היא מסרבת להתכחש לאמונתם החדשה.
הם נדונים להוצאה להורג ודיאנה מוסרת את הגלימה למשמרת למרסיפור, המשרת בבית אביו של מרסלוס.
הגלולה האדומה הוא סרט תיעודי אמריקאי בבימויה של קאסי ג'יי, שצולם בשנת 2016. הסרט בוחן את התנועה לזכויות הגבר, כאשר ג'יי מתעדת במשך שנה את מנהיגיה וחסידיה בתוך התנועה.
שם הסרט מתייחס לסצנה מתוך הסרט "מטריקס", שבו הגיבור צריך לבחור בין גלולה אדומה, המייצגת את האמת ואת הידע העצמי, לבין גלולה כחולה, המייצגת את החזרה לבורות מאושרת.
הקרנת הבכורה התקיימה באוקטובר 2016.
הסרט מציג את חקירתה של ג'יי בעניין התנועה לזכויות הגבר, אותה ראתה בתחילה בשלילה, כשבמהלך הסרט היא מגלה רבדים נוספים על התנועה ופעילותם למען זכויות גברים, כשהיא מאתגרת את הגישות שלה עצמה לגבי מגדר, כוח ופריווילגיות.
הסרט עוסק בסוגיות אשר גברים מתמודדים עמן, כולל תוחלת חיים נמוכה לגברים, רמות גבוהות יותר של התאבדות, תאונות עבודה קטלניות ומקומות עבודה בעלי מסוכנות גבוהה, גיוס חובה, מחסור בשירותים עבור גברים שהם קורבנות אונס ואלימות במשפחה, הבדלים בענישה פלילית, ונושאים הקשורים לגירושים וחזקה על ילדים.
בנוסף, הסרט נוגע בנושאים כמו ניתוחי מילה.
ג'יי מראיינת פעילי זכויות גברים וגברים התומכים בתנועה, ביניהם פול אילם, מייסד ארגון "A Voice for Men" (קול עבור גברים), הארי קראוץ', נשיא הקואליציה הלאומית לגברים, וורן פארל מחבר הספר מיתוס הכוח הזכרי, וארין פיזי, שיסדה את המקלט הראשון לקרבנות אלימות במשפחה.
היא ראיינה גם פעילות פמיניסטיות אשר מבקרות את תנועת הגברים, ביניהן קתרין ספילר, העורכת הראשית של מגזין הנשים Ms..
בעקבות הסרט מגדירה את עצמה כתומכת בשוויון בין המינים, וכעת מתעניינת גם באפליה נגד גברים.
מול הקרנות הסרט נערכו מספר הפגנות, בריאיון לטלוויזיה האוסטרלית אמרה הבמאית שגם היא, לפני ש"לקחה את הגלולה האדומה" הייתה מצטרפת להפגנה נגד סרט כזה.
הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים איידלווילד לשנת 2017. פרס הסרט הטוב ביותר, פרס המצוינות בבימוי תיעודי, ופרס המצוינות בהפקה תיעודית.
בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר, בפסטיבל הקולנוע של לואיזיאנה.
ג'יי גם זכתה בפרס: נשים בקולנוע, בפסטיבל Digifest בהוליווד
הגלידות של פלדמן היא חברה ציבורית לייצור גלידות שבסיסה ברחובות, ישראל.
במהלך העלייה החמישית, בשנת 1935 עלו מפולין פדיה וברכה פלדמן והתמקמו במושבה רחובות.
ב-1945 פתחו את בית הקפה המקומי קפולסקי ברחוב הרצל.
עם הצלחת בית הקפה במושבה הקטנה, החליטו בני הזוג על הקמת מפעל קטן לייצור גלידות בקומה העליונה של הבניין.
בשנת 1962 הציעה העירייה לבני הזוג לקנות שטח באזור התעשייה לטובת הקמת מפעל.
שנה לאחר מכן, ב-1963, הקימו בני הזוג פלדמן מפעל גלידות: "פלקו בע"מ – גלידות פלדמן".
המפעל ברחוב היצירה, אשר משתרע על חמישה דונמים, מייצר מגוון רחב של גלידות, קרחונים, שלגונים, טילונים, גלידות דיאט, חטיפי גלידה, חבילות משפחתיות, גלידות לגלידריות וכן את "מנבו", סוג של קרמבו.
באוגוסט 2018 נרכשה החברה על ידי קרן גרין לנטרן והיזם ריצ'י האנטר.
נכון ל-2019, לחברה עשרות חנויות ברחבי הארץ המוכרות את מוצרי החברה.
הגליה היא צורת ענישה שבמסגרתה נשלח אדם לרצות את עונשו, לרוב אחרי משפט, במקום מרוחק, לעיתים קרובות במושבת עונשין לזמן מוגדר.
גם במקרים בהם האסירים שוחררו לאחר ריצוי העונש, לעיתים קרובות האמצעים הדרושים על מנת לחזור לביתם היו חסרים.
גירוש או גלות כפויה היא עונש המוזכר כבר בתנ"ך, ושימש כעונש מימי רומא העתיקה ואתונה העתיקה ואולי קודם לכן.
צורת ענישה זו הגיעה לשיאה בזמן האימפריה הבריטית ב וה-19.
צורת ענישה זו הוציאה את העבריין (פושע, חייב, אסיר צבאי ואסיר פוליטי) מהחברה, לתקופת זמן מסוימת או לצמיתות.
צורת ענישה זו נתפסת יותר כחסד מאשר עונש מוות.
הגליה שימשה גם כשיטת התיישבות.
לדוגמה, מתחילת הקולוניאליזם בזמן האימפריה הבריטית, מושבות חדשות מעבר לים נתפסו כדרך להקל על בעיות פנים-חברתיות של פושעים ועניים, כמו כן להגדלת כוח העבודה הקולוניאלי באימפריה לטובת הכלל.
בתנ"ך (), עונש גלות מוטל על רוצח בשוגג, כעונש על כך שהרג אדם בחוסר זהירות.
במקרה כזה, הרוצח היה בורח מיד לאחר הרצח אל אחת מערי המקלט, כדי למנוע מגואל הדם לבוא ולנקום את נקמת קרובו ההרוג.
אם גואל הדם הרג את הרוצח מחוץ לערי המקלט, הוא פטור מעונש.
התורה קבעה כי חובה על הרוצח לברוח לעיר מקלט, גם אם לא נשקף לו איום מצד משפחת הנרצח.
על פי התלמוד, עונש הגלות חל רק על מי שנהג בזהירות סבירה ובכל זאת הרג בן אדם.
אדם אשר נהג ברשלנות נקרא "שוגג קרוב למזיד", ואינו יכול למצוא מחסה בעיר המקלט.
מצד שני, אדם אשר נקט בכל אמצעי הזהירות, ובכל זאת הרג בן אדם פטור מגלות, שכן הוא נקרא "אנוס" או שוגג קרוב לאנוס.
לאחר שמת הכהן הגדול, רשאי היה הרוצח לשוב לעירו.
לפיכך מסופר בתלמוד שאמותיהם של הכהנים הגדולים, היו מחלקות מיני מזון לשוהים בערי המקלט, שלא יתפללו על מות בניהם.
אם הרוצח יצא מעירו לפני תום הזמן, לגואל הדם מותר להורגו ללא משפט.
שימוש בעונש ההגליה לפי מדינה
בתחילה, צורת ענישה זו התבססה על הזכות המלכותית לחסד, ובהמשך על פי החוק האנגלי .
בדרך כלל, היא הוטלה בגין עבירות אשר גזר דין מוות עליהן נחשב לחמור מדי.
עד 1670, כפי שהוגדרו פשעים חדשים, הותרה גם האפשרות להגליית הנאשם.
זיוף מסמכים, למשל, נחשבה כעבירת הון עד לשנות ה-20 של המאה ה-19, שבאותה תקופה הופחת העונש להגליית הנאשם.
בהתאם לפשע, גזר הדין הוטל לכל החיים או לתקופה קבועה של מספר שנים.
אם העונש הוטל למשך תקופה קבועה של מספר שנים, הנידון היה רשאי לחזור לביתו לאחר שריצה את עונשו, אך היה עליו לממן את החזרה בעצמו.
נידונים רבים נשארו אפוא במושבה כאנשים חופשיים, ועשויים היו להשיג עבודה כסוהרים או כמשרתים אחרים במושבת העונשין.
אנגליה הגלתה את המורשעים ואת האסירים הפוליטיים, כמו את שבויי המלחמה מסקוטלנד ומאירלנד, למושבותיה מעבר לים באמריקה משנות ה-20 של המאה ה-17 עד לתחילת המהפכה האמריקאית ב-1776, שבאותה תקופה, ההגליה לאמריקה הושעתה זמנית על ידי החוק הפלילי 1776 ().
השימוש בהגליה נחקק בסקוטלנד ב-1785, אם כי היה שימוש מועט בצורת ענישה זו בסקוטלנד.
הגליות בקנה מידה גדול התחדשו עם צאת הצי הראשון לאוסטרליה ב-1787, עד לסיום ההגליה, ב-1868.
בסקוטלנד לא היה שימוש בעונש ההגליה עד לחקיקת חוקי האיחוד של 1707. בעקבות חוקי האיחוד, חוק ההגליה 1717 החריג באופן ספציפי את השימוש בו בסקוטלנד.