tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1991, בעת מלחמת המפרץ, פנה הפרשן לענייני ערבים גיא בכור בטלפון אל אחמד אלחימאלי, שהיה אז מנהל התחנה (לימים כשיפרוש יכהן במשרת הממונה על התרגומים לעברית בארמון הנשיא מובארכ), כדי לשמוע את דעתו על דברי הכזב של רדיו בגדאד על ניצחונות עיראקים מדומים במלחמה נגד כוחות ארצות הברית.
כדי להסביר את התהליך בחר אלחימאלי בדוגמה משידורי קול הרע"ם בעת מלחמת ששת הימים:
במהלך תהליך השלום ובמיוחד לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים, כאשר חלף העימות הצבאי בין מצרים לישראל, פחתה ההאזנה בישראל לשידורי התחנה.
התחנה ממשיכה לשדר גם בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת והיא נקראת בגלגולה זה בשם "קול קהיר".
התחנה משדרת בערוץ FM מאל עריש.
שידוריה אינם זוכים כמעט להאזנה בישראל ואין להם אזכור בתקשורת הישראלית.
במקביל, במשך 10 שנים שודרה ממצרים מהדורת חדשות בשפה העברית בערוץ הטלוויזיה הלווייני "טלוויזיית הנילוס" .
אולם, מאחר ששידורי הערוץ לא היו מועברים בישראל על ידי הטלוויזיה בכבלים והטלוויזיה בלוויין, קהל הצופים הישראלי היה כנראה נמוך יחסית, אך ניתן היה לצפות בהם באמצעות צלחת לוויין פרטית.
קול ישראל הייתה תחנת הרדיו המחתרתית של ארגון ההגנה שפעלה בשתי תקופות: 13 במרץ עד 11 ביוני 1940 ולאחר מכן החל מ-4 באוקטובר 1945 ועד 14 במאי 1948. התחנה הופעלה מבחינה טכנית על ידי טכנאי שירות הקשר הארצי של ההגנה, הקריינים היו שליחי מחלקת התרבות במטה הכללי.
כדי לא להיתפס על ידי הבריטים, הייתה התחנה משדרת לסירוגין מדירות שונות בתל אביב ובמקומות נוספים בארץ.
כמו כן הקריינים ששידרו בתחנה היו מתחלפים כדי שקולם לא יזוהה ותדרי התחנה היו משתנים.
ציוד התחנה היה מועבר ממקום למקום במזוודות וחברי ההגנה באבטחה היקפית היו מזהירים את צוות השידור במקרה שהיו אנשי המשטרה הבריטית מתקרבים למקום.
התחנה נקראה בתקופה מסוימת גם תלם שמיר בועז (ראשי תיבות באלפבית צלילי של "תחנת שידור במחתרת").
השידורים היו נפתחים כאשר הקריין או הטכנאי היו שורקים שלוש פעמים את השורה "עוד לא אבדה תקוותנו" מתוך התקווה.
עם פרסומו של הספר הלבן במאי 1939 הייתה התחושה בקרב היישוב היהודי, כי חלה נסיגה מוחלטת בעמדתה של בריטניה כלפי רעיון הבית הלאומי.
הספר הלבן כלל הכרזה בשלושה תחומים עיקריים: שלילת רעיון הקמת מדינה יהודית ובמקומה הקמת מדינה דו לאומית, צמצום משמעותי מאוד של עליית יהודים לארץ ישראל והגבלת מכירת קרקעות ליהודים לממדים מצומצמים ביותר.
פרסומו של הספר הלבן גרר אחריו גל מחאות והפגנות ברחבי הארץ.
בן-גוריון כינה אותו "ספר המעל" והוא כונה גם "הספר השחור".
כחלק מצעדי המחאה נגד הספר הלבן הוחלט בין השאר להקים תחנת שידור שתהיה שופר למחאה ותביא לאוזני הציבור היהודי את המידע שלא יכול היה להיות משודר בתחנת הרדיו הממשלתית "קול ירושלים" שתכני השידור בה הוכתבו על ידי השלטונות.
ההכנות לפתיחת התחנה הושלמו בספטמבר 1939 אך עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחלט לדחות בינתיים את פתיחת השידורים לתחילת 1940. בפברואר 1940 פורסם חוק הקרקעות שהגביל ואף אסר את מכירתן של קרקעות ליהודים ב-95% משטחי ארץ ישראל.
נוצר צורך חזק יותר מאשר קודם להשמיע את דבר המחאה לציבור היהודי והיה ברור שמחאה זו לא תוכל להיות מושמעת ברדיו הממשלתי ובשום אמצעי תקשורת אחר, כתוב או אלקטרוני.
זאת עקב הצנזורה החמורה שהוטלה על הרדיו ועל העיתונים עקב פרוץ המלחמה.
הייתה אף תחושה שהצנזורה הבריטית חרגה בחומרתה מעבר לתפקידה הלגיטימי של צינזור ידיעות הקשורות למלחמה והיא נוקטת בקו פעולה אנטי ציוני מובהק שבמסגרתו לא הובאו לידיעת הציבור דעותיהם של ראשי היישוב וכן הוסתרו ממנו ידיעות שהבריטים לא רצו שיפורסמו כגון צעדי המחאה, פעולות ההגנה ומבצעי ההעפלה וההתיישבות.
תחנת שידור ממלכתית "קול ירושלים", הייתה כבר קיימת, כאמור, ממרץ 1936, שידרה באנגלית, עברית וערבית, הייתה כפופה ל"שירות השידור של פלשתינה (א"י)" (The Palestine Broadcasting Service – PBS) ותכני השידור בה היו מוכתבים באופן מוחלט על ידי הוראות הצנזורה.
קו המחשבה שמאחורי הקמת תחנת שידור יהודית עצמאית היה גם הרצון לשבור את האמינות והמוניטין של התחנה הממשלתית.
ביום 13 במרץ 1940 פתחה התחנה את שידוריה.
ההודעה לציבור על פתיחת התחנה נמסרה על גבי העלון המחתרתי "במצור" שהחל לצאת לאור בחודשים הראשונים למלחמה.
בעלון זה פורסם גילוי הדעת בנוגע לסיבות להקמת התחנה עקב יחסה הלא הוגן של הצנזורה הבריטית והוא נחתם במילים הבאות:
את ריכוז חומר השידורים וניסוחו נטל על עצמו איש איילת השחר, דוד כנעני.
הוא נעזר בכל מיני אישים מהנהגת היישוב.
בין השאר באליעזר ליבנה שהיה מראשי מחלקת ההסברה של ההגנה ובעיקר בברל כצנלסון שהגה את שם התחנה "קול ישראל" ושניסח את דברי הפתיחה ששודרו בתחנה:
לצורך השידור מוקמו שני משדרים, אחד ראשי ואחד חלופי כגיבוי למקרה שאחד מהם יתגלה או יפסיק פעולתו מבחינה טכנית.
המשדר הראשי מוקם בבית פיק ברחוב בן-יהודה 145 (פינת רחוב ארלוזורוב) בתל אביב.
המשדר החליפי מוקם בדירתה של עובדת הסוכנות קלייר אפשטיין בבית ברחוב אנגל 8.
התשתית הטכנית להפעלת התחנה נסמכה על שירות הקשר של ההגנה, שיסודו ביוזמות פרטיות מאמצע שנות השלושים שעודדו ומומנו על ידי ההגנה.
עם התקרב המועד החדש לפתיחת השידורים במרץ 1940 התקבלו בשירות הקשר שני המשדרים שהיו תרומתו של איזידור גולדברג, תעשיין יהודי עשיר מארצות הברית.
מי שהופקד על הכנת המשדרים לשידור בגלים בינוניים היה מיכאל (מישה) גורדין שהיה כבר טכנאי מנוסה בשירות הקשר וכונה "המהנדס הגדול".
על תפעול המשדרים באופן שוטף היה אחראי מוניה אדם (מלך זופרנסקי) שכונה "המהנדס הקטן".
מוניה אדם עבר להתגורר באותה דירה ברחוב בן יהודה 145 יחד עם אמו ואחותו, זאת לצורך ההסוואה.
אחד החדרים בדירה שימש את התחנה ובו הוקם חלל מבודד על ידי שמיכות.
בחדר זה ישב הקריין ועל ידי כך נוצר בידוד בין המיקרופון לבין רעשי הרקע מהרחוב.
בדירה בה שכן המשדר החלופי ישב בכוננות צוות שידור למקרה שהתחנה הראשית תתגלה ותפסיק את שידוריה.
בהמשך שימשו שני האולפנים לסירוגין ולאחר מכן, כדי לשבש את ניסיונות איתור התחנה על ידי הבריטים, בוצעו השידורים גם מקיבוצים ומתוך מכוניות נוסעות.
שידור ארוך במיוחד בוצע בהמשכים מאתרי שידור שונים.
בנוסף, הקימה ההגנה רשת של מודיעים ותצפיתנים שתפקידם היה להזהיר את צוות השידור מפני התקרבות של כוחות המשטרה הבריטית למשדר ומפני סכנת גילויו.
גם אם איתרו הבריטים את המשדר, הספיק צוות התחנה להתקפל דקות אחדות לפני שהגיעו הבריטים למקום ומיד היה נכנס לפעולה המשדר החלופי.
דרך נוספת למניעת תפיסת המשדרים וצוותי השידור על ידי הבריטים, הייתה תחלופה תמידית של השדרנים למניעת זיהוי קולם.
כאשר נודע כי אחד השדרנים זוהה ו"נשרף" היה הלה נכנס לתקופת "צינון" ועבודתו בתחנה הופסקה.
גם צוותי האבטחה והתצפית הוחלפו כדי למנוע זיהויים.
בכרוזים שהופצו לפני השידורים, צוינו מועד השידור והתדר שלו והמאזינים התבקשו להזמין לבתיהם בשעת השידור את מכריהם ואף להציב את מקלט הרדיו על אדן החלון הפונה לרחוב כדי שתפוצת השידור תהיה מרבית.
מוסדות ציבור ועסקים התבקשו גם הם להשמיע את השידור ממקלטי הרדיו שלהם.
בנוסף לדוד כנעני שהיה בעיקר איש הקשר עם ברל כצנלסון ועם אישים אחרים, היה ממונה והאחראי על פעילות התחנה משה כרמיל (צ'רבינסקי).
הקריינים היו אהוביה מלכין ויהודית פקר (חכלילי) ובעמדת השידור החלופית ישבו בכוננות הטכנאי יהודה שבח והקריינית רחל צברי.
שידורי התחנה נפתחו בשריקת השורה "עוד לא אבדה תקוותנו" מתוך התקווה על ידי הקריין או הטכנאי.
תוכני השידור היו מורכבים ממידע ומדעות שהבריטים לא רצו שיגיעו לאוזני הציבור ולא יכול היה להם מקום בתחנת השידור הממלכתית ובעיתונות העברית שעבדה תחת ביקורת הצנזורה.
בשידורי קול ישראל דווח על דיונים בפרלמנט הבריטי שנגעו לשאלת ארץ ישראל, על פעולות ההעפלה, על פעולות הצבא הבריטי נגד היישוב ושודרו קובצי ידיעות על הנעשה בקרב היישוב הערבי שלוקטו על ידי האגף הערבי במחלקה המדינית של הסוכנות.
בנוסף לתוכן חדשותי, שודרו גם קטעי שירה ופרוזה, פרקי תנ"ך, קטעים מ וקטעי הגות מכתביהם של יוסף טרומפלדור ושל יוסף חיים ברנר.
חלק מהקטעים נכתבו גם בסמוך לזמני השידור ואף נכתבו במיוחד להם על ידי אישים כמו דוד שמעונוביץ וש.
אך בראש ובראשונה שימשה התחנה אמצעי להבאת דעותיהם של ראשי היישוב לאוזני הציבור.
לעיתים קרובות היו התכנים הללו חתומים בשמות אנונימיים כדי למנוע את זיהויים של כותביהם וכדי לשלול את זיהויים ושיוכם לפעולות התחנה.
דברים שכבר פורסמו באמצעי תקשורת חוקיים, צוטטו בשם אומריהם.
זמן קצר לאחר פתיחתה של התחנה החלו בה גם שידורים באנגלית שנועדו לאוזניהם של נציגי השלטון ולמאזינים ברחבי העולם.
בנוסף שודרה פינה שבועית לנוער.
עם החרפת מצב המלחמה באירופה שהתבטא בעיקר בהצטרפותה של איטליה למלחמה לצידה של גרמניה ביוני 1940, הוחלט על ידי הנהגת היישוב למתן את פעולות המחאה נגד הבריטים.
במסגרת זו הוחלט גם להפסיק את שידורי תחנת קול ישראל וב-11 ביוני שודרו דברי פרידה ושידורי התחנה נפסקו.
באוקטובר 1945 הוקמה לאחר משא ומתן תנועת המרי העברי שהייתה משותפת להגנה, לאצ"ל וללח"י.
הרקע להקמת ארגון גג זה הייתה תחושת האכזבה של היישוב היהודי בארץ ממדיניותה של בריטניה עם תום מלחמת העולם השנייה.
הבטחות שניתנו מאנשי מפלגת הלייבור לפני הבחירות שהתקיימו באותה שנה בבריטניה, כי יפעלו להקמתה של מדינה יהודית, התגלו כהבטחות סרק.
יתר על כן, הממשלה החדשה המשיכה לדבוק ביתר שאת במדיניות הספר הלבן.
בנוסף הייתה תחושה פנימית שהייתה משותפת לכל הפלגים ביישוב היהודי, כי עתה, עם תום המלחמה ולאחר השואה, השעה צריכה להיות שעת אחדות.
חידוש פעולתה של תחנת קול ישראל
אחת הפעולות של תנועת המרי העברי הייתה חידוש פעולתה של תחנת קול ישראל שהחלה את שידוריה ב-4 באוקטובר 1945. השידורים רוכזו על ידי כתריאל כ"ץ שהיה מנהל מחלקת ההסברה של ההגנה, ויוסף קרקובי (קריב), שהיה מנהל המחלקה היהודית של הש"י.
את תוכני השידורים הם היו מביאים לאישורם של משה סנה או של ישראל גלילי.
הקריין והרוח החיה מאחורי השידורים היה אלקנה גליבטר (גלי).
שהיה ידוע בקולו הדרמטי ושלט גם באנגלית ובערבית.
על הצד הטכני של השידורים הופקדו ישעיהו (אישי) למברגר (לביא), שהיה זה ששרק את אות הפתיחה של התחנה, השורה "עוד לא אבדה תקוותנו" מתוך התקווה, ונפתלי (נפתא) רז (רייזר).
שיטת הפעולה של השידורים הייתה כעת שונה.
האמצעים הטכניים לשידור ודרכי הארגון והאבטחה היו יותר יעילים בהשוואה לתקופת השידורים הראשונה בשנת 1940. הוכנו מספר משדרים שבאמצעות כמה שיפורים טכניים, הוכנסו עם כל אביזריהם למזוודה.
לרשותו של גליבטר עמדה יחידה מיוחדת של הפלמ"ח.
הללו היו מקיפים את אתר השידור, מאבטחים אותו ומודיעים למפעילי התחנה על ידי סימנים מיוחדים על התקרבותם של הבריטים.
השידורים בוצעו בעיקר בתל אביב.
היתרון בכך היה שקל להתנייד בתוך העיר וגם קל להיעלם במקרה שהתחנה נחשפת.
הוכנה רשת של דירות של חברי הגנה נאמנים והשידור בוצע כל פעם מדירה אחרת.
בנוסף הותקנו משדרים קבועים בהרצליה, ברמת השרון ובכפר סבא.
כאשר הייתה סכנה שתחנה בתל אביב עלולה להיחשף, היא הייתה מפסיקה את שידוריה ועוברת לדירה אחרת.
בזמן זה הייתה אחת התחנות מחוץ לעיר ממשיכה את השידורים.
ניסיונות הבריטים לאתר את שידורי התחנה
שיטת עבודה זו גרמה לבריטים לבלבול ובאותה תקופה הובא לארץ מבריטניה מומחה מיוחד, קפטן ליפסטר, שעליו הוטלה המשימה לאתר את התחנה ולחסלה.
עד מהרה התגלה דבר הגעתו והוא הפך ליעד למעקב של אנשי הש"י.
בשלב מסוים עלו טכנאי קול ישראל על התדר בו שידר הקפטן את הוראותיו לאנשיו ובהתאם לכך שינו את מיקומם.
הגיעו הדברים לידי כך שרכבו של הקפטן נפרץ ונגנבה ממנו מפה שבה סימן את האתרים שעוררו את חשדו כמקומות שמהם שידרה התחנה.
סימונים אלה התאימו להפליא למקומות השידור האמיתיים, אך עקב העובדה שהוא חיפש מקומות עם אנטנות גבוהות ולא חשד בכך שהשידור מתבצע מתוך מכשירים שמוטמנים במזוודות, לא עלה בידו לאתר את המשדרים.
אנשי קול ישראל העלו רעיון להטמין לו מלכודת על ידי הקמת תחנת ממסר שתשדר מתוך פרדס מבודד ושם ימוקש המשדר, אך ביצוע הרעיון לא אושר על ידי פיקוד ההגנה.
כמו בתקופת השידורים הראשונה גם עתה בוצעה תחלופה לכוחות האבטחה והתצפית של הפלמ"ח.
לעיתים שותפו בכך חברות הפלמ"ח כדי לא לעורר את חשדם של אנשי הבולשת.
חברי וחברות פלמ"ח הקיפו את אתרי השידור תוך כדי שהם מעמידים פני זוגות אוהבים.
אחד האתרים שהיו חביבים על צוותי השידור היה בדירה ברחוב סמולנסקין 5 בתל אביב.
כבישי העיר לא היו מפותחים אז והגישה למקום לרכבי הבולשת הייתה קשה.
אך עד מהרה התברר כי הבריטים עלו על השידורים מאתר זה והוקמה תחנה נוספת בקיבוץ גבעת השלושה.
השידור היה מתחיל בתל אביב ובשלב מסוים, כאשר הכריז הקריין את המשפט "הנכם מאזינים לקול ישראל", היה הקריין בגבעת השלושה ממשיך אותו והתחנה בתל אביב מיד הפסיקה את שידוריה ואנשיה היו מסתלקים מהמקום עם ציוד השידור.
כשהתברר שהבריטים גילו זאת ונערכו בקיבוץ חיפושים מדוקדקים כולל חיפוש באמצעות מטוסים, הועבר המשדר לגבעת ברנר.
התברר כי יתרונותיה של סביבה עירונית עולים לאין ערוך על סביבה כפרית שבה היה קל יותר לבריטים לגלות את מיקום המשדרים, ובשלב זה חזרו לשדר בשיטת השידור שנדד מדירה לדירה בתל אביב.
בשלב מסוים התייאשו הבריטים מלאתר את התחנה והחלו בפעולות לשיבוש שידוריה.
דבר זה אילץ את אנשי קול ישראל להחליף תדרים תוך כדי השידור.
אתרים נוספים שמהם בוצעו השידורים היו על גג הבית ברחוב ריינס 29, ודירותיהם של אישי לביא ברחוב פרוג 32 ושל נפתא רז ברחוב וייזל 6 ששימשו אותם לשידור בתקופת העוצר הגדול בקיץ 1946. השידורים בתקופה זו היו כרוכים במאמצים רבים וקוצרו ל-5 דקות.
כמו בתקופת השידורים הראשונה ב-1940 עסקו השידורים בתכנים שלא יכלו להתפרסם בעיתונות הכתובה ובוודאי לא להיות משודרים בתחנת קול ירושלים הממלכתית.
השידורים כללו דיווחים על פעולות המאבק וההעפלה ותגובות לפעולות הבריטים.
לאחר אוגוסט 1946, כאשר פורקה תנועת המרי העברי, עסקו השידורים גם במאבק של ההגנה בארגוני הפורשים (האצ"ל והלח"י).
במקביל לפעולתו של קול ישראל, שהתרכזה בעיקר בתל אביב ובסביבותיה, פעלו גם תחנות שידור מקומיות במקומות שונים בארץ על בסיס משדרים של שירות הקשר של ההגנה.
בחיפה פעלה ברחוב נורדאו 27 בהדר הכרמל, בדירתו של ד"ר פרגר, תחנת "קול חיפה" שלקחה חלק בארגון המפגינים בעיר בעת גירושי מעפילים מן הנמל.
האחראי על התחנה היה אפרים שמואלי שהיה פעיל בהגנה בחיפה.
בתקופת מלחמת העצמאות פעלו גם תחנות בירושלים (שם שידרה התחנה מבית החלוצות) ובאיילת השחר.
הכינוי של התחנה היה "תלם שמיר בועז" על פי ראשי התיבות באלפבית צלילי של "תחנת שידור במחתרת".
על פי עדותו של אישי לביא שמה זה של התחנה נבחר באקראי בעת חידוש פעולתה במהלך חודש דצמבר 1947. התחנה כונתה כך כדי להסוות מפני הבולשת הבריטית את העובדה שמדובר על תחנת שידור מחתרתית.
בדיעבד הוצעו ראשי התבות תלם שמיר בועז - תחנת שידור במחתרת או תלם שמיר בועז - לשכת מודיעין עברית, או סברה שאלו שמות המחתרת של ראשי ההגנה.
מהדורות החדשות ששודרו בתחנה בתקופה זו שודרו פעמיים: פעם אחת בקצב הכתבה ופעם שנייה בקצב קריאה רגיל.
המטרה הייתה להביא את החדשות לידי כוחות ההגנה שישבו במקומות מבודדים בארץ עקב הלחימה והם היו מדפיסים את תוכן החדשות כדי להפיצן לכוחות הלוחמים.
ב-14 באפריל 1948 החליפה התחנה את שמה לקול ההגנה, חודש לפני הכרזת העצמאות.
במסגרת ההכנות לטקס הכרזת העצמאות ב-14 במאי 1948 הותקנה תחנת שידור שעתה כבר לא הייתה מחתרתית.
שידוריה נפתחו בטקס ההכרזה על ידי הקרינים מרדכי זלוטניק (אבידע) וריטה פרסיץ במילים: "האזינו לקול ישראל!
תחנת השידור של מדינת ישראל!" המשדרים מוקמו ב"גבעת קוזלובסקי" בגבעתיים ותורני האנטנות הובאו ממחנה צבאי בריטי נטוש ליד רמלה.
משדרים אלו שימשו את קול ישראל, תחנת הרדיו הממלכתית של מדינת ישראל עד מרץ 1950.
קול הקמפוס הייתה תחנת רדיו ישראלית השייכת לפרויקט הרדיו החינוכי של קול ישראל בשיתוף עם המסלול האקדמי המכללה למינהל, שהוקמה בשנת 1995 ופעלה ברציפות עד שנת 2017.
התחנה התאפיינה בשידורי מוזיקה מגוונת ואקלקטית, בעיקר מוזיקה אלטרנטיבית ומוזיקת אינדי מכל הז'אנרים, ונחשבה לייחודית בסגנונה זה.
התחנה לא הייתה מונעת משיקולי מדרוג, כמתאפשר מאופי התחנה, ועל כן לא היו בה שידורי חדשות, דיווחי תנועה וכדומה, וכן לא היו בה תשדירי פרסומת.
התחנה צברה לעצמה קהל מאזינים נאמן ורחב וזכתה לכינויים "רדיו מחתרתי" ו"שידורי המהפכה".
שידורי התחנה נקלטו באזור המרכז בתדר FM106 ושודרו גם באתר האינטרנט של התחנה.
כמו כן שודרה התחנה בפריסה ארצית בפורטל ערוצי הרדיו של yes באפיק 71 ובערוץ 87 של HOT.
בסוף חודש אוגוסט 2017, לאחר 22 שנות פעילות ובעקבות מצוקת תקציב החליטה המכללה למנהל על סגירת התחנה.
התחנה נפרדה מהמאזינים ב-31 באוגוסט 2017 ביום שידורים חגיגי.
בנובמבר 2018 הרחיבה תחנת רדיו "הקצה" את שידוריה, ובמסגרת זו שב "קול הקמפוס" לחיים בדמות "קמפוס הקצה" - רצף שידורים לאורך סוף השבוע, מיום שישי בשעה 15:00 ועד מוצ"ש ב-23:00 שבו משדרים כל שדרני רדיו "קול הקמפוס" תוכניות ששודרו בו בעבר לצד תוכניות חדשות.
בתחילה שידרה התחנה מאולפניה אשר היו ממוקמים בקמפוס תקשורת של המסלול האקדמי המכללה למינהל בתל אביב.
שם התחנה נבחר ביום שידורים מיוחד שנערך סמוך למועד פתיחת השידורים.
משנת 2010 עד 2017 התחנה שידרה מאולפנים הממוקמים בשלוחת המכללה בראשון לציון.
התחנה שידרה בכל שעות היממה ומשדרים בה סטודנטים ובוגרי בית הספר לתקשורת של המכללה, במסגרת פעילות לימודית אקדמית המשלבת לימודים תאורטיים ומעשיים.
בתחנה שודרו תוכניות מגוונות הכוללות מוזיקה ומלל בנושאים הפונים לקהל יעד צעיר.
כחלק מאג'נדת השידור הציבורי בישראל העלתה התחנה על סדר היום הציבורי תכנים המייצגים את המיעוטים בישראל ולא את תרבות המיינסטרים.
בקול הקמפוס הוצגו תכנים חברתיים ותרבותיים ופועלים נגד דחיקת נושאים חברתיים לשוליים.
בתחנה התארחו להקות ומוזיקאים רבים, אנשי תרבות ורוח.
כמו כן, אולפני הרדיו החדשים ערוכים להופעות חיות של מוזיקאים.
באוגוסט 2017 הודיע החוג לתקשורת במכללה למנהל שתחנת הרדיו תיסגר.
בנובמבר 2018 קבוצה מאנשי קול הקמפוס הקימו לתחייה את שידורי התחנה במסגרת שידור רדיו הקצה, ברצועה שנקראת "קמפוס הקצה".
התחנה הציעה מגוון אקלקטי ורחב של סגנונות מוזיקה אלטרנטיבית.
התחנה לא שידרה להיטי מיינסטרים ועסקה בשולי המוזיקה הישראלית והעולמית ושימשה כפלטפורמה חשובה ורלוונטית להצגת יצירות אלה והיא נחשבה לאלטרנטיבה לתוכן המוזיקלי המשודר בתחנות רדיו אחרות בישראל.
התחנה לא התמקדה בז'אנר אחד, אלא בפיוז'ן מוזיקלי של סגנונות שונים.
בין הסגנונות ניתן למצוא מוזיקה אלקטרונית על גווניה, אינדי, רוק מתקדם, רוק אלטרנטיבי, מוזיקה שחורה, מוזיקה לטינית, מוזיקת עולם ואירוח הרכבים בתחילת דרכם מישראל והעולם.
בנוסף, התחנה שמה לעצמה למטרה לקדם ולחשוף אמנים מקומיים, לרוב בתחילת דרכם.
תחילה נוהלה התחנה על ידי שני הסטודנטים לתקשורת שהקימו אותה, יוני לביא ועופר וינשטיין.
בהמשך גיא איטינגון, פיתח וניהל את לוח השידורים של התחנה, ובזאת היה בין המתווים את דרכה של התחנה.
בשנת 1998 מונה איטינגון למנהל התחנה, ובשנת 2005 הוחלף על ידי ליאור רחמני.
רבים מהשדרנים, העורכים והמפיקים בתחנה הם סטודנטים אשר עוברים הכשרה מתאימה ואינם מקבלים שכר עבור עבודתם.
אין לשדרנים הגבלה על מספר המלים או על סוג השירים המושמעים, ולוקחים חלק יותר מ-140 סטודנטים ובוגרים.
כמו כן, השדרנים מפיקים וכותבים תכנים ל"מגזין קול הקמפוס" באתר התחנה.
המגזין מתחדש ומתעדכן בכתבות חדשות מדי יום, ובו כותבים אנשי התחנה על מוזיקה, וכן בנושאי תרבות, אמנות, קולנוע, דעות וביקורת.
בעבר פעל המגזין בשיתוף פעולה עם אתר "nrg מעריב", ומאז התפרסמו כתבות המגזין באתר "הארץ".
לאור ירידה משמעותית במספר הנרשמים ללימודי התקשורת במכללה קוצץ תקציב התחנה, ובספטמבר 2014 פוטרו מנהל התחנה ליאור רחמני והעורכת הראשית עדי מור, ללא כוונה להחליפם.
מאז תופעלה התחנה על ידי צוות הפקה מצומצם.
בשנת 2015 החל עדי נוי לשמש כעורך ראשי ונמרוד הלברטל כמפיק ראשי ומנהל אולפנים.
בשנת 2016 מונתה הדר זילברשטיין למנהלת התחנה.
שיתוף פעולה בין רדיו קול הקמפוס וכתב העת מעין.
במסגרתו שולבו שירים מתוך גיליונות מעין בשידורי הלילה של התחנה.
את השירים קראו משוררי מעין.
הפעילות הרדיופונית התקיימה באפריל 2008 במשך שלושה שבועות.
בין השעות שתיים לחמש לפנות בוקר.
הרעיון התבסס על פרויקטים של תחנות רדיו ציבוריות אחרות בעולם, המשלבות קטעי שירה וספרות בין התוכניות וקטעי המוזיקה.
מטרת הפרויקט הייתה עידוד משוררים צעירים.
בפרויקט השתתפו משוררים צעירים רבים, אך גם משוררים ותיקים שפרסמו בכתב העת.
קול הקמפוס משתפת פעולה עם אתר הפודקאסט I-cast בו מועלות תוכניות שלמות ותכנים שונים ישירות משידורי התחנה.
הפודקאסט נחשב לדור העתיד בשידורי הרדיו בו כל מאזין יכול להרכיב לעצמו תמהיל שידורים עצמאי וחופשי לבחירתו.
קול הקמפוס פרויקט חג שבועות 2007. מאזיני התחנה השתתפו בעריכה המוזיקלית לחג, המאזינים בחרו את השירים האהובים עליהם בתוכניות המועדפות עליהם דרך אתר התחנה.
המגישים חיברו את בקשות המאזינים והוסיפו קטעים מתאימים.
שיתוף פעולה בין האוזן השלישית לרדיו קול הקמפוס הוליד תחנה ראשונה מסוגה, בפורמט אשר עוצב ותוכנת במיוחד עבור בר ההופעות של האוזן השלישית.
הנגן הוא פלטפורמה דינאמית להצגת מגוון ההופעות העתידות להתרחש במקום.
בנוסף, הנגן מאפשר האזנה, קריאת מידע וצפייה ביוצרים בזמן אמת תוך שילוב קטעי וידאו מתוך הופעות חיות.
שיתוף הפעולה בין קול הקמפוס לבית הספר הגבוה ליצירה והפקת מוזיקה "BPM".
תלמידי בית הספר משמשים כאנשי סאונד בהקלטות מופעים חיים באולפני קול הקמפוס.
כמו כן, תחנת הרדיו מארחת בתוכניותיה מוזיקאים, הרכבים ו-dj's מבין תלמידי בית הספר, להופעות חיות.
דיסקים ויצירות מוזיקליות של תלמידי בית הספר משולבים באתר האינטרנט של קול הקמפוס ומוצעים להורדה במסגרתו.
שיתוף פעולה נרחב עם פסטיבל חוצמזה, פסטיבל מוזיקה אלטרנטיבית.
מגוון רחב של אמנים ולהקות מתחום המוזיקה האלטרנטיבית.
שיתוף פעולה עם אתר נענע 10 מסכמים שנה במוזיקה האלטרנטיבית.
שידור משותף לסיכום שנת 2009 במוזיקה האלטרנטיבית.
אירוע גיוס כספים למען כפר הנוער "ימין אורד" שנשרף באסון הכרמל.
כל ההכנסות שימשו לקניית ציוד עבור כפר הנוער.
אירוע יום התקליט הנחגג באופן מסורתי בארצות הברית.
באפריל 2011, נחגג אירוע יום התקליט הראשון, במסגרת האירוע מתקיימות הופעות חיות, מכירות פומביות של תקליטים נדירים, סדנאות הדפסי משי ומכירת תקליטים.
תלמידי המחלקה לתקשורת חזותית בשנקר יצרו כרזות לתוכניות רדיו קול הקמפוס.
במסגרת הפרויקט, נפגשו הסטודנטים עם שדרני התחנה, תרגמו את אמירותיהם ואת המסר שמעבירה תוכנית הרדיו שלהם והציגו בסדרה של עבודות דימוי מסוים שמעוררת בהם התכנית.
לצד הדימוי, ניסחו הסטודנטים הסבר משלהם למסרים שמופיעים בעבודה.
שיתוף פעולה עם אתר עיתון "הארץ".
תוכניות רדיו ותכנים נוספים מאתר קול הקמפוס מעודכנים באתר "הארץ".
כמו כן, אפשר להאזין לשידורי קול הקמפוס ישירות מאתר העיתון.
שיתוף פעולה עם אתר "העין השביעית" - התכנית השבועית "קול העין" שודרה על ידי שדרני קול הקמפוס במשותף עם עיתונאי "העין השביעית" ועסקה בביקורת התקשורת.
אלבום אוסף ראשון מבית קול הקמפוס 106fm יצא ב-5 בינואר 2007. Where is the sunshine הציע מבט יוצא דופן אל לב העשייה המקומית.
והעצמאית האוסף כולל 18 קטעים, רובם באנגלית, והוא מציג הרכבים הפועלים בשוליים התוססים של המוזיקה הישראלית, מודרים מהמיינסטרים, אך מהווים את מרכז הקיום התרבותי של אלפי צעירים ושל קול הקמפוס.
כל ההרכבים אשר נכללו באוסף פועלים בלייבלים קטנים או באופן עצמאי.
לחלק מהקטעים הייתה זו החשיפה הראשונה, לצידם מופיעים קטעים וותיקים-אך-חדשניים-ברוחם.
נוסף על כך התחנה יצרה קשר עם לייבלים בחו"ל על מנת לאפשר לאמנים ישראלים חשיפה גם מעבר לים.
הדיסק הופק בסיוע אגף תרבות ואמנות בעירית תל אביב, וחולק ללא תשלום וכוונות רווח דרך אתר האינטרנט של התחנה ובאמצעות אתר ynet.
מסע אספלט הוא פרויקט מחווה לשירי המלחין סשה ארגוב שנעשה בשיתוף עם טלי פולק, מפיקה עצמאית ושדרנית בתחנה.
שם הפרויקט הוא שם השיר החדש בפרויקט, שהתגלה בעיזבונו של סשה ארגוב ומעולם לא יצא לאור באופן רשמי.
נועה גולנדסקי כתבה ללחן טקסט חדש.
האלבום ראה אור בסוף ינואר 2011 לאחר עשרה חודשי עבודה וכולל 27 שירים ביצועים חדשים של אמנים צעירים ועצמאיים לשיריו של ארגוב.
האלבום הופק בפורמט אינטרנטי להורדה בתשלום סמלי יחד עם עטיפה וחוברת מעוצבת עם מילות השירים והקרדיטים.
לאור הביקוש יצא באפריל 2011 אלבום בפורמט כפול למכירה בחנויות.
הביצועים הם פרשנויות שונות וחדשות לשירי סשה ארגוב, עם סאונד עדכני, וניסיון לתבל את שיריו ברוח אחרת.
עם המשתתפים נמנים איה כורם, אביגייל רוז, איתמר רוטשילד, אלון עדר, גליה חי ואבי בללי, הילה רוח, טל הפטר, יאיר יונה, יהוא ירון, כרמי זיסאפל וערן ויץ, מיכל לוטן, נועה גולנדסקי ואדם בן אמיתי, נילי פינק, נעם נבו, עינב ג'קסון כהן, צח דרורי, רונית רולנד ואבי עדאקי.
הפרויקט הוקלט בהתנדבות ובאופן עצמאי, ללא מימון או תמיכה וללא מטרות רווח.
לאמנים המשתתפים ניתן חופש אמנותי מוחלט בבחירה של עיבוד והפקה, כדי ליצור כר ביטוי רחב ומגוון.
פרויקט הלביא הוא פרויקט מחווה שני בהפקת קול הקמפוס.
האלבום ראה אור במרץ 2013 ומהווה הומאז' לאריק לביא, אחד המבצעים הבולטים בתולדות המוזיקה בארץ, אדם שהשאיר חותם בימתי בולט.
16 השירים שבאלבום, כוללים מגוון פרשנויות מחודשות לשיריו של לביא, בביצוע אמנים הצעירים ועצמאיים הפועלים בארץ.
בין היתר, נכללו בפרויקט 4 שירים, להם כתב לביא את המילים בעצמו.
כל אחד מהאומנים הצעירים בחר, על פי דרכו, להציג את החיבור האישי שלו לאריק לביא.
למבצעים ניתנה יד חופשית בבחירת השירים עצמם, ובהחלטה האמנותית כיצד להביא לידי ביטוי את הפרשנות האישית שלהם לשיריו של לביא.
בין האומנים וההרכבים המבצעים אפשר למצוא את אבי עדאקי, חבורת אטומיק, ירונה כספי, קילר הלוהטת, סגול 59, תעני אסתר ועוד.
האלבום מופץ בפורמט אינטרנטי בלבד.
סוג זה של הפצה נבחר מתוך רצון לשמור על הרוח שליוותה את עשייתו.
הפרויקט הוקלט בהתנדבות ובאופן עצמאי, ללא מימון או תמיכה וללא כוונות רווח.
חלק מהשירים הוקלטו באולפני קול הקמפוס.
בשנת 2011 הוקם באולפני קול הקמפוס הלייבל חרקה - חיות רדיו קול הקמפוס.
מטרת הפרויקט הוא עידוד ותמיכה ביצירה מוזיקלית מקומית.
באביב 2011 יצא האלבום הראשון בסדרה תחת השם Audio Montage All-stars.
האלבום הופק והוקלט ביום אחד באולפני קול הקמפוס כסשן חי וחד פעמי המבוסס על מוזיקה מקורית וג'אמים.
האלבום הושק לראשונה באירוע יום התקליט הבינלאומי 2011, במספר מוגבל של עותקים פיזיים וניתן להורדה בחינם ברשת.
באלבום שמונה קטעים של דאון ביט אקספרימנטלי, גרוב, פאנק (Funk), ג'אז ואלקטרוניקה חיה.
בכל הקטעים משתתפים אמנים ישראלים ובהם: דיגיטל_מי, קיפ, מאיה דוניץ, תבור בן-דור, ירון אוזנה, ספי רמירז, קותימן, מארקי פאנק, סקולמאסטר ומיקסמונסטר.
בדצמבר 2011, יצא האלבום השני בסדרה תחת השם Foreign Telegrams, ובביצוע ההרכב Tiny Fingers.
האלבום הוקלט במסגרת התוכנית "אור לגויים" עם אורלי יעקובי.
המוזיקה של טייני פינגרז מורכבת מחטיבת קצב גרובית, ביטים אלקטרוניים חיים, ריפים מאסיביים של גיטרה, ליינים חדשניים של סינתי ושירה.
הלהקה כוללת את בועז בנטור (בס), טל כהן (תופים), אורן בן דוד (גיטרה חשמלית), דניאלה 'ססיליה' תורג'מן (שירה) ונמרוד בר (סינתיסייזר).
Foreign Telegrams הציג צד שונה של הלהקה, שאוהבת לערוך ניסויים מוזיקליים ולהרחיב את גבולות הז'אנר של עצמה.
חברי הלהקה החליפו כלים ותפקידים במהלך הסשן והרבו להשתעשע עם טכנאי ההקלטה.
בינואר 2012, יצא האלבום השלישי בסדרה תחת השם Broadcasting, ובהשתתפות We Are Ghosts, פרויקט מוזיקה המשלב מוזיקאים ואמנים מתחומים שונים, שמאלתרים יחד על בסיס הקשבה ותגובה.
ללהקה אין חומרים כתובים, ואינם מבצעים לעולם את אותו הקטע פעמיים.
ההתרחשות המוזיקלית שלהם היא חד פעמית ומושפעת מהמקום ומהזמן שבהם היא מתקיימת.
האלבום החדש, Broadcasting, הוקלט על ידי עומר סנש ומורפלקסיס באולפני קול הקמפוס במסגרת התוכנית "שעת השין" עם גיל מטוס ואסף קפלן במהלך 4 שעות בלבד, ובהרכב נגנים שכלל את דויד פרץ, שני קדר, גיא חג'ג', גיא ביבי, רוי רגב (מונוטוק), מירב שחם, נועה מגר, מורפלקסיס, דני רווה ואורי דרור.
בדצמבר 2012, יצא האלבום הרביעי בסדרה תחת השם "מבוסס על סיפור אמיתי", ובביצוע ההרכב "פיסוק רחב".
האלבום הוקלט באולפני קול הקמפוס במהלך שלושה ימים, במסגרת התוכנית הוותיקה והמוערכת "נפולאון" של לאון פלדמן.
זהו אלבומה השני של הלהקה פיסוק רחב בו הם מציגים מארג מוזיקלי שנע מפרי-ג'אז, ממשיך למחוזות אפריקאיים, פוזל קצת לכיוון הפופ, ומגיע עד קצה האוונגרד.
בשיריהם הם בוחרים להעביר ביקורת, מסרים נוקבים ודוקרים, תוקפים את הנושאים הרגישים ביותר בישראליות - כיבוש, דת, פוליטיקה, גזענות, ואי-שוויון חברתי.
כמו כן, עוסקים גם באהבה ומין.
חברי ההרכב הם הסולן ג'רמי פוגל, לצידו מנגנים רביד זיגדון, ירון אלוש, אריאל ערמוני, סער יכין, ארז פרנק ונועה רימר.
באוקטובר 2013, יצא לאור האלבום החמישי בסדרה תחת השם "Diamonds In The Sand" ובביצוע ההרכב Electric Zoo.
האלבום הוקלט בארבעה ימים באולפני קול הקמפוס על טייפ סלילים ובשימוש של מיקרופונים ומכשירים אנלוגיים משנות ה-60 וה-70. על ההקלטות, המיקס והמאסטרינג אחראי אורי ורטהיים, שמלווה את סדרת "חרקה" עוד מראשיתה.
2002 מקום ראשון בקטגוריית תחנת הרדיו הטובה ביותר במסגרת טקס פרסי "די ג'יי העיר", תל אביב.
2003 מקום ראשון בקטגוריית תחנת הרדיו הטובה ביותר במסגרת טקס פרסי "די ג'יי העיר", תל אביב.
2005 ציון לשבח לתקשורת בנושאי סביבה במסגרת פרס פראט לסטודנטים מפעילי רדיו קול הקמפוס.
על הרעננות יוצאת הדופן של אופן הגשת המידע הסביבתי ועל יום השידורים המיוחד ביום ללא קניות.
2005 מקום הראשון בפרס תחנת הרדיו הטובה ביותר, על פי הצבעה ודירוג של קוראי מגזין DJ.
2008 ציון לשבח בקטגוריית תוכניות רדיו בתחום תחקיר מהנהלת האגודה הישראלית לטלוויזיה, רדיו ותקשורת קהילתית.
קול ישראל - אורגן היהדות החרדית היה שבועון של ארגון צעירי אגודת ישראל שיצא לאור בתקופת המנדט הבריטי, במשך קרוב ל-30 שנה.
עמדות העיתון ביטאו בעיקר את השקפת עולמם השמרנית של אנשי היישוב הישן בירושלים.
בחודש אלול תרפ"א - ספטמבר 1921, יצא לאור מטעם צעירי אגודת ישראל בירושלים ירחון לחידושי תורה ומאמרים לפתרון שאלות הזמן.
העורך האחראי היה הרב רפאל קצנלנבוגן (בכתיב יידישאי: קאצענעלינבויגען).
חלקו הראשון נועד לחידושי תורה, ובחלקו השני היו מאמרים בנושאי אקטואליה ובמיוחד כנגד המזרחי.
הירחון הופיע 4 פעמים עד חורף 1922, ואז הפך לשבועון.
הגיליון הראשון של השבועון 'קול ישראל' פורסם ב-24 במרץ 1922.
הרב רפאל קצנלנבוגן שהיה עורך הירחון, המשיך לכהן כעורך השבועון במשך ארבע שנים.
לאחר מכן ערך את השבועון רבי עמרם בלוי במשך שבע שנים, עד לשנת 1933 שבה פרסם פשקוילים בגנותו של הרב קוק, הוטל עליו נידוי, והציבור נקרא להחרים את 'קול ישראל'.
כתוצאה מכך פרש בלוי מעריכת העיתון, ומאז כיהן כעורך ראשי אחיו משה בלוי מנהיגה של אגודת ישראל, והעורך בפועל היה משה גליקמן פרוש.
בשנת 1932 נוסף לכתב העת מוסף ספרותי - "הקול היהודי", שכלל שירים ויצירות ספרותיות של משוררים חרדים, שמעולם לא קיבלו הכרה בקרב הציבור הרחב וחוקרי הספרות העברית.
חלק מהשירים הללו יצאו לאור בשנת 2008 בספרו של יוסף פונד - "ילקוט רעים חרדים: שירת משוררים אגודאיים צעירים בארץ-ישראל בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים".
עם כותבי העיתון במשך שנות הופעתו בירושלים נמנו יצחק אשר קאמינקר, אביו של העיתונאי וחוקר היישוב שלמה נקדימון, וישראל מאיר.
הגיליון האחרון של קול ישראל ראה אור ב-9 בדצמבר 1948.
בספטמבר 1942 החל לצאת לאור במקביל השבועון "הדרך" בעריכת יצחק ברויאר, שבאופן רשמי יצא כתוספת לקול ישראל, אך למעשה ביטא את עמדות המחנה האגודאי ביישוב החדש.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הרבה העיתון לעסוק בגורל יהודי אירופה.
בתקופה זו הופיעו בעמודיו הראשיים המדורים "משדה המערכה", שכלל דיווחים צבאיים, ו"בגלות אירופה", שתיאר את רדיפת יהודי אירופה.
במאמר המערכת מאמצע אוקטובר 1939 אף הוזכר המונח שואה בהקשר זה, ונכתב כי "החלק הגדול והעיקרי באסון כללי זה לאומתנו נופל בחלקה של היהדות החרדית".
מאמרים רבים בעיתון קבלו על ההתעלמות מהמתרחש באירופה.
עם זאת, החל מסוף נובמבר באותה שנה הועברו הכותרות שעסקו בשואה לעמודים הפנימיים של העיתון, ומאפריל 1940 חדל העיתון כליל מלעסוק בשואה, ככל הנראה בעקבות הצנזורה שהטילה ממשלת המנדט על העיתונות הארץ ישראלית, והאיסור לפרסם ידיעות על המצב באירופה הכבושה.
בחלק מהידיעות אף נעשה מאמץ להסתיר את הרדיפות, כגון בעמוד הראשון של גיליון סוף אוקטובר 1941 שהוקדש כולו למותו של חבר מועצת גדולי התורה הרב יהודה לייב צירלסון, תוך דיווח שהרב נהרג "מפצצה שפגעה בו", אך בכל הגיליון אין כל אזכור לרצח היהודים שהתרחש מסביב.
בסוף שנת 1942, לאחר שהחלו לזרום ידיעות מארצות הברית על גודל האסון, והוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל הצהיר כי "אין צל של ספק שסכנת כליון גמור מאיימת באופן תכוף על מיליוני אחינו באירופה", תפס נושא השואה שוב את המקום המרכזי בעיתון.
ב-3 בדצמבר 1941 התפרסם וידוי מעל דפי השבועון על טעות הכחשת ההשמדה ההמונית שיטתית באירופה, ובלשונו:
ב-7 בינואר 1943 התפרסם בקול ישראל מאמר הכאה עצמית על חטא השתיקה שנמשכה שלוש שנים:
במאמר נוסף, שהופיע בעיתון "הדרך", הופיעו דברי תוכחה דומים:
בשנת 1943 פורסם בעיתון לראשונה הסיפור אודות תשעים ושלוש נערות חרדיות מ"בית יעקב", שהתאבדו כדי שלא להיאנס על ידי חיילים גרמנים בזמן השואה.
מאוחר יותר העלו חוקרים ספקות לגבי אמיתותו של הסיפור.
בקיץ תש"ו (1946) פתח רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם את "מרכז אגודת ישראל בארץ אשכנז", גוף שיאגד את פעולות הדת והקליטה לפליטי השואה באירופה.
בעצת מנחם פרוש, פתח הארגון את העיתון "קול ישראל בגולה" שהעביר את החומרים של קול ישראל ובנוסף סיקר את הפעילות החרדית באירופה.
העיתון יצא במתכונת דו-שבועית במינכן, בשתי שפות, עברית ויידיש.
לא ידועים פרטים על משך זמן פעילותו וככל הנראה הוא נסגר בסוף שנת 1947.
קול סיני הוא כתב עת תורני שיצא לאור בירושלים בשנים תשכ"ב-תשל"א (1962–1971).
"ביטאון החוג הרעיוני הבלתי מפלגתי נאמני התורה", בעריכת מנשה הלוי.
קול סיני היה ירחון ויצאו למעלה משבעים גליונות.
החוג שהוציא את הירחון הגיע מחוגי ישיבת פורת יוסף, והוא היה מיוחד בכך שביטא את בעיות הציבור החרדי-ספרדי בישראל בעיקר בתחום הדתי ובבעיית עזיבת הדת בקרב הדור הצעיר.
עוד התייחד הירחון בהיותו מעין בימה ראשונה לזרם דק ושולי (באותו זמן), של רבנים ותלמידי ישיבות ספרדים, שראו באורתודוקסיה ובאולטרה-אורתודוקסיה מקור לשיקום החיים הדתיים בישראל.
ניתן לראות בביטאון זה את ניצני מגמת ההתחרדות של קבוצה מיהדות המזרח, ששיאה תהיה לימים הקמת תנועת ש"ס.
ב"קול סיני" התפרסמו מונוגרפיות על רבנים מעדות המזרח החיים בזמנו של כתב העת, רבנים שנפטרו, ומדורות קודמים, לעיתים חרג העורך ופרסם גם קורות חייהם של רבנים אשכנזיים ומאמרים מפרי עטם.
מעת לעת הופיעו כתבות על עסקנים, חזנים ויצירתם, ובתי כנסת; מאמרים ותשובות בהלכה והגות, מדור 'אורות וצללים במדינת ישראל' ובו ידיעות טובות ורעות ומאמרי דעה על מצב הדת בארץ ישראל, וסקירות ספרים.
בגיליון הראשון, כסלו-טבת תשכ"ב, הוגדר כתב העת:
יחתור לאחוד ולכוד העדות השונות לכח ציבור מגובש ותכליתי
יהיה במה למחשבת גדולי התורה וההלכה שביהדות הספרדית והמזרחית
יעודד כישרונות ספרותיים צעירים מבני עדות המזרח לבטא מחשבתם
יוציא לאור את קורות קהלות המזרח בגלויות השונות ואת מסירות נפשם למען תורה וישראל.
יהיה קשר וגשר למתהוה בקהלות הספרדיות בגולה
יקים במה קבועה לבירור הלכות אקטואליות ויתן תשובה לשואלים בשאלות דין והלכה
יהיה זרקור קבוע להאיר את גדולי התורה והמעשה שקמו בשבט הספרדי בעבר ובהוה חייהם ופעלם
את שער קול סיני יפארו מדי חודש בחודשו דמויות של גאוני התורה וגדולי המעשה שביהדות הספרדית הנאמנה
הוא ביטאון בלתי מפלגתי ואינו קשור בשום גורם פוליטי ומטרתו להרים קרנה של תורה ואמונה בישראל ובפרט בקרב היהדות הספרדית ועולי גלויות המזרח
החל משנת יסודו של הירחון, כתב הרב עובדיה יוסף פרקי הלכה בכל גיליון של קול סיני שיצא.
בגליונות אלו הוא כתב את ההלכה באופן ממוקד, תוך הבאת עיקרי השיטות, עד להלכה המעשית.
פרקים אלו נאספו לספר שנקרא "ליקוטי קול סיני - הליכות עולם" (תשל"ב).
במאמרי החדשות של המערכת הואדר שמו של הרב יוסף, וכתב העת ניסה לקדם למשל את היבחרו של הרב יוסף לרב ראשי, כבר בשנת תשכ"ב (1962).
רבנים נוספים שכתבו בירחון באופן קבוע היו: אברהם חפוטא וחיים דוד הלוי.
בשנת תשע"ה חודש הירחון, והוא יוצא לאור בבני ברק.
קול השרון - נתניה היה מקומון אשר הופץ אחת לשבוע, בימי רביעי, בעיר נתניה וביישובי הסביבה.
"קול השרון" נוסד בשנת 1973 על ידי ג'קי פדלון.
קול השרון, מהמקומונים הראשונים בישראל, נחשב באותה עת לפורץ דרך בעולם המקומונים שהיה אז בחיתוליו בשל תכניו, גודלו החריג (A5ׂׂ) והשימוש בפרוצס מלא (צבע).
המקומון שמר, עד יומו האחרון, על צביון וקהל יעד רחב היקף.
המקומון נחלק לארבעה חלקים: חלקו הראשון מוקדש לחדשות מקומיות ותחקירים, חלקו השני לתרבות ולתרבות פנאי, חלקו השלישי לספורט ואילו חלקו הרביעי לפרסום לוח רחב היקף.
החל משנת 1998 מפעיל קול השרון פורטל אינטרנט מקומי, המתעדכן 24 שעות ביממה, בשנתו האחרונה נוסף למקומון מדור אוכל שבו כתבו רבקה פדלון, השף גולן ימין, והקונדיטור סער אהרוני.
עורך העיתון דורון פדלון ועורכת המשנה אופירה חסיד, הובילו את העיתון ואת פורטל האינטרנט המקומי לחשיפות רבות.
בחודש נובמבר 2017 יצא לאור הגיליון האחרון של עיתון קול השרון.
קול וויז'ן בע"מ (מאנגלית: Cool vision) היא חברה פרטית בבעלותו של מולי ליטבק, אשר הוקמה על ידו בשנת 1994. החברה שוכנת בתל אביב ועוסקת בין היתר בפיתוח פלטפורמות וידאו למפגשים וירטואליים על גבי רשת האינטרנט.
החברה נוסדה בשנת 1994 בשם "נטמץ" ועסקה בתחילתה בהפעלת אתרי היכרויות.
בשנת 1999 החברה נכנסה לעסקי הפורנוגרפיה המקוונת.
בספטמבר 2002 החברה החלה לפתח מוצרי וידאו צ'ט מבוססי תשלום המוטמעים באתרי פורנו מצלמה.
בנובמבר 2002 הוחלף שם החברה לשמה הנוכחי.
הפעלת אתרי הפורנוגרפיה נעשית באמצעות החברה הקפריסאית "סובוניטו השקעות".
אתרים אלה פועלים על גבי שרתים שנמצאים מחוץ לישראל, והגישה אליהם חסומה לבעלי כתובות IP ישראליות.
בשנת 2014 נחשף בתוכנית התחקירים "עובדה" כי החברה עומדת מאחורי הפעלתו של אתר imlive, שמטרתו היא מפגשי סקס וירטואליים ווידאו צ'ט בתשלום בין גולשים למשתתפי האתר.
בנוסף, נחשפו השיטות לגיוס משתתפי שיחות הווידאו, וכן תנאי עבודתן והתשלום אשר הגיע להן מהגולשים והמשתתפים באתר.
כיום החברה מוחזקת במלואה על ידי מייסדה מולי ליטבק ומעסיקה כ-140 עובדים.
קוּל פארק הוא שמה של שמורת טבע אשר שטחה הוא כ-1,000 דונם בקירוב (כ-4 קילומטר רבוע), המרוחקת קילומטרים בודדים בלבד, מערבית מגורט, מחוז גולוויי, אירלנד.
היא מתוחזקת על ידי שירות הפארקים וחיות הבר הלאומי האירי, המסונף בעצמו למחלקה לאמנויות, מורשת ושפה אירית (אזורים באירלנד שבהם השפה האירית משמשת כשפת האם - גיילטאכט - Gaeltacht).
הפארק נמצא באזור המתאפיין מבחינה גאולוגית באבני גיר קארסטיות נמוכות ובאגמים עונתיים הידועים בשמם "טורלוך" (Turlough), בשפה המקומית האירית, שהם כמעט ייחודיים לנופיה של אירלנד וקיימים אך ורק באי.
ישנם 6 קילומטרים של שבילי טבע מסומנים, בנוסף לגן מוקף בחומה שניטע בסוף המאה ה-18.
הפארק היה ממוקם בעבר בשטחי נחלתה של משפחת גרגורי.
בית קוּל (Coole House), נבנה במיוחד בעבור רוברט גרגורי.
ב-1880, נינו של רוברט, ויליאם הנרי גרגורי, נישא לאיזבלה אוגוסטה פרסה, הלא היא ליידי אוגוסטה גרגורי.
בגן מוקף החומה, נמצא עץ "חותם" (אשוח אירופי), אשר עליו חקוקים ראשי התיבות של שמם של רבים מן האישים המובילים של התחייה הספרותית האירית, אשר היו מידידיה האישיים של גרגורי.
ביניהם ניתן למנות את ויליאם בטלר ייטס, אדוארד מרטין, ג'ורג' ברנרד שו, ג'ון מילינגטון סינג ואת שון או'קייסי.
ייטס קיבל את ההשראה לכתיבת שירו "ברבורי הפרא שבקוּל" (The Wild Swans At Coole), מהברבורים ששטו בטורלוך המקומי, האגם ששוכן בתחומי הפארק.
ביתו של ייטס, ת'ור בלילי היה מרוחק רק שלושה מילין מהפארק; ייטס אף כתב את השיר "קול פארק, 1929", שיר המתאר את הפארק כסמל לתחייה הספרותית האירית:
ככל הנראה, בית קוּל (Coole House) חווה נזקים בזמן מלחמת האזרחים האירית (1922 - 1923).
ליידי גרגורי מכרה את האחוזה למדינה האירית החופשית, ב-1927, אך המשיכה לחיות כמה שנים לאחר מכן.
מיד לאחר מותה, ב-1932, רהיטי הבית נמכרו במכירה פומבית.
בשנות ה-60 של המאה העשרים, הרשויות האיריות אפשרו לבניין שהיה שייך למשפחת גרגורי, להפוך למט לנפול.
ב-1964, מצב כזה של הזנחה, גרם למייקל ליאממויר, להביע צער רב על כך.
למעשה, לפי שירות הארכיונים הלאומי של אירלנד, רשויות המדינה הרסו את הבניין עוד ב-1941. כיום, כל מה שנותר מהבניין הוא אבן הפינה עליה הוא עמד.
שטחי הפארק פתוחים לציבור בכל ימות השנה (כניסה חינם).
מרכז המבקרים, הממוקם במבנים ששכנו בעבר מחוץ לשטח האחוזה (סוף המאה ה-18), פעיל בעיקר בעונה העמוסה (חודשים אפריל - ספטמבר, כולל).
המרכז מציע חדר לשתיית תה, מיצג וידאו-אודיו המספר על חייה של ליידי גרגורי ועל ההיסטוריה הספרותית של קוּל פארק ואף מציע תערוכת מולטימדיה בשם "קוּל פארק, מבעד לעיניהן של 'מי ונו', נכדותיה של ליידי גרגורי".
ב-2014, החלה לפקוד מחלה את העצים שבקוּל פארק, דבר שהביא את שירות הפארקים וחיות הבר הלאומי האירי לכרות כמה מהם, זאת מטעמי בטיחות, כפי שאושר על ידם.
טבעה בר החלוף של הידרולוגית הטורלוך (Turlough), האגם העונתי שבקוּל פארק, מעניק למקום את הנופך האקולוגי הייחודי שלו.
באופן כללי, הטורלוכים צוינו כ"בית גידול הנמצא בעדיפות עליונה" (Priority Habitat), במסגרת תקנות האיחוד האירופי הנוגעות לבתי גידול.
קוּל פארק מהווה חלק מקומפלקס קוּל-גארילנד, אתר המועמד להיות "אזור מיוחד לשימור" (Special Area of Conservation, קוד אזור SAC 252).
מאז 1990, הוענקה הגנה לקוּל לוֹך ויער גארילנד כאזורי ביצה בעלי חשיבות בינלאומית (Wetland of International Importance), זאת בכפוף לאמנת רמסאר.
אזור ההגנה המיוחד חופף בשטחו לאזור חשוב לציפורים אחר, קומפלקס קוּל פארק - גארילנד.
קוֹל עֲרָב, ובערבית סַוְּת אל-ערבּ, היא תחנת רדיו המשדרת בגלים בינוניים במצרים, ובגלים קצרים למזרח התיכון, שאר אירופה וצפון אמריקה.
קול ערב מספקת שירותי רדיו ממלכתיים ראשונים ובולטים בשפה הערבית.
תחנת "קול ערב" מוכרת למצרים כתחנה ששימשה את נשיא מצרים לשעבר, גמאל עבד אל נאצר, לצורך הפצת מסר של אחדות ערבית וקריאה להפיכות בעולם הערבי.
על אף הפופולריות שאין לה אח ורע במרבית שנות החמישים והשישים, לקול ערב כיום כבר אין קהל גדול והתחנה אינה ממלאת תפקיד משמעותי בפוליטיקה הפנים-מצרית או האזורית, לאור הירידה בביקוש ברדיו.
גמאל עבד אל נאצר, אחד ממנהיגי ההפיכה באותה עת ולאחר מכן נשיא מצרים, היה הכוח המניע העיקרי מאחורי הפרויקט.
לדברי דאגלס בויד, רעיון הקמת "קול ערב" הגיע ממוחמד עבד אל-קאדר חאתם, שהיה לימים שר ההסברה של מצרים.
עד 1967 היה אחמד סעיד המנהל והאחראי הראשי על ניהול שירותי הרדיו.
שלא כמו העיתונות, שהממשלה החדשה לא שלטה בה עד 1960, הרדיו נשלט באופן ישיר ובלעדי על ידי הממשלה, שהשתמשה בו למטרותיה.
בהכירו את הפוטנציאל האדיר של הרדיו הקדיש נאצר "משאבים כספיים אדירים להרחבת השידורים הציבוריים".
"קול ערב" שודר לראשונה ב-4 ביולי 1953, שנה לאחר המהפכה המצרית של 1952 כתוכנית רדיו בת חצי שעה מתחנת הרדיו בקהיר.
במהרה התפתחה התחנה והחלה להיות משודרת ברחבי העולם הערבי כולו.
ב-1962 הורחבו השידורים ונמשכו כ-15 שעות ביממה.
הרחבה זו הפכה את מצרים ל"שדרנית הדומיננטית במזרח התיכון ולשדרנית בינלאומית חשובה" בשנות החמישים והשישים.
בעשור שלאחר מכן הורחב השירות והתחנה שידרה 24 שעות ביממה.
תחת נשיאותו של נאצר והנהגתו של סעיד, הלהט המהפכני של אידאולוגיית ההפיכה, קידום הפאן-ערביות, הטון האנטי-אימפריאליסטי והקול האגדי של הזמרת המצרית אום כולתום, אפיינו את שידורי התחנה.
"קול ערב" קרא גם לשחרור פלסטין ולהגליית הערבים בצפון אפריקה, בעיראק ובתימן כדי להתקומם יחדיו נגד השלטון הקולוניאלי והמלוכני.
במה שנודע כ"עידן אחמד סעיד" (1953-1967), התוכניות כללו חדשות, פרשנויות בנושאים פוליטיים, נאומים של אנשי ציבור, שיחות וראיונות עם דמויות פוליטיות ערביות.
שידורי התחנה גם כללו שירים לאומניים על ידי מוזיקאים פופולריים כגון עבד אל-והאב ואום כולתום, ששיבחו את נאסר והישגיו וקידמו את נושא הפאן-ערביות.
תחנת הרדיו השתמשה במוזיקה לא רק ככלי תעמולה אלא גם כדי למשוך את המאזינים ל"תוכניות רציניות יותר בסמיכות לתוכניות מוזיקליות".
נאומיו של נאצר שודרו לרוב לאחר הופעה מוזיקלית של אום כולתום.
דיוני התחנה ושידוריה הותאמו לתנאים החברתיים והפוליטיים האקטואליים.
התחנה עיצבה תוכניות ממוקדות למדינות ערביות במפרץ הפרסי, בלבנון, בסוריה ובתימן.
"קול ערב" פעל ככלי עיקרי עבור נאצר בהפצת דעותיו הפאן-ערביות: הוא מילא תפקיד מפתח בהנעת אנשי הנהגת התנועה הלאומית ערבית.
השירות מילא הצהרות על אחידות ערבית והצהרות שהדגישו את תפקידן של מצרים ונאצר כמנהיגי התנועה.
ב-1954 הוכרז כי "קול הערבים מדבר בעד הערבים, נאבק עליהם ומביע את אחדותם".
השידורים התאפיינו גם בנימה אנטי קולוניאלית ובדחיית האימפריאליזם המערבי.
באחת הפעמים הודיע השירות כי "קול ערב" פועל "בשירות האומה הערבית ומאבקה באימפריאליזם המערבי ובענייניו בעולם הערבי".
שלוש השנים הראשונות לשידור התמקדו במאבקים הפוליטיים של צפון אפריקה.
השירות תמך בגורמי הסולטאן מוחמד החמישי במרוקו ומפלגת הנאו-דסטור של חביב בורגיבה בתוניסיה.
כביטוי לעמדתו האנטי-קולוניאלית של נאצר, השירות אפשר ועודד אלג'ירים גולים לעדכן את חסידיו של אלג'יר על פעילותם.
"קול ערב" תמכה במהפכנים האלג'יראים לא רק בכך שהרשו להם להשתמש בשירותים ובתחנות התחנה, אלא גם על ידי העדפה מפורשת למאבק ה-FLN נגד התעמולה הצרפתית המשודרת.
לאחר מכן הפנה השירות את תשומת לבו מזרחה; עיראק וירדן הפכו למטרה הבאה של הרטוריקה והשידורים האנטי-קולוניאליים של נאצר.
במאמץ לפטור את העולם הערבי מכל השפעה מערבית, פתח קול הערבים במלחמת תעמולה נגד ראש ממשלת עיראק נורי, כשהוא מבקר את השתתפותה של עיראק בברית בגדאד.
היא גם פנתה ישירות לאזרחים הירדנים וקראה להם לצאת נגד השתתפותה האפשרית של ירדן בברית בגדאד.
זה נמשך עד המהפכה העיראקית של 1958 שהפילה את המלוכה העיראקית, ולאחר מכן משכה עיראק את השתתפותה מהארגון.
קול הערבים שידר באופן נרחב את הלאמת נאצר של תעלת סואץ ב-1956 ואת הוצאת הכוחות הבריטים ממצרים, ותרם לפופולריות של השירות ולדאגה רבה בקרב המעצמות המערביות בנוגע לשירות.
יחד עם התקפות על בעלות הברית הבריטים והצרפתים באזור, הובילו אירועים אלו את בריטניה וצרפת להגברת הפיקוח על השידורים המצריים.
רדיפות ומאמצים אלימים ולא אלימים להשתיק את הרדיו נכשלו ותרמו ליוקרת הרדיו ונאצר.
מ-1956 ועד שנות ה-60, "קול ערב" גם ביטאה רגשות אנטי-בריטיים מול שידורה בצפון תימן.
השירות עורר פעילות נגד הנוכחות הבריטית בעדן (דרום תימן), צעד שניהלו שידורי הרדיו הפרו-בריטיים הנתמכים על ידי סעודיה, קול ערב" נקטה בעמדה אגרסיבית נגד סעודיה.
בעקבות האיחוד עם סוריה ב-1958 והרחבת כוח המשדר של מצרים, קידמו השידורים גם את מאבקי שחרור מדינות אפריקה המוסלמיות.
קול מיטשל ספראוּס הוא שחקן אמריקאי ואחיו התאום של דילן ספראוס.
מוכר בזכות הופעתו בתור קודי מרטין לצד אחיו בסדרות הטלוויזיה "החיים היפים של זאק וקודי" ו"החיים היפים על הסיפון" בערוץ דיסני, ובשנים 2017-2023 גילם את ג'אגהד ג'ונס בסדרת הטלוויזיה "ריברדייל" ברשת The CW.
קול מיטשל ספראוס נולד בעיר ארֶצו שבאיטליה, להורים אמריקאים, מת'יו ספראוס ומלאני רייט, שלימדו אנגלית בבית ספר בטוסקנה.
קול נולד 15 דקות אחרי אחיו התאום הבכור דילן; ארבעה חודשים לאחר לידתם, דילן וקול ספראוס עברו עם משפחתם להתגורר בלונג ביץ', קליפורניה; קול נקרא על שמו של זמר הג'אז והפסנתרן נט קינג קול.
בצעירותו, התגרשו הוריו וכתוצאה מכך הוא ואחיו דילן ספראוס עברו לגור עם אביהם.
ספראוס החל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק ב-2011, לאחר שדחה שנה אחת.
בתחילה התעניין בלימודי הפקת קולנוע וטלוויזיה, הוא החליט ללמוד במקום זאת לתואר ראשון במדעי הרוח עם התמחות בארכאולוגיה.
הוא סיים את לימודיו לצד אחיו במאי 2015. ספראוס עבד זמן קצר בתחום הארכאולוגיה, השתתף בחפירות וביצוע עבודות מעבדה.
הוא התמחה במערכות מידע גאוגרפי ובהדמיית לוויין.
במהלך לימודיו ביצע חפירות קיץ באירופה ובאסיה.
בזמן שעסק בעבודתו לתואר ראשון, הוא חשף מסכה של דיוניסוס בחפירה בבולגריה.
קול ואחיו, דילן, החלו לשחק בגיל שמונה חודשים בעקבות בעיות כספיות שהיו במשפחה.
רוב הקריירה המוקדמת של ספראוס הייתה משותפת לזו של אחיו - חלק מתפקידיהם הראשונים היו תפקידים משותפים בתור תינוק או ילד אחד בפרסומות, בתוכניות טלוויזיה ובסרטים.
בשל חוקי עבודת ילדים בקליפורניה, המגבילים את משך הזמן שבו ילדים יכולים להצטלם ביום, ליהוק התאומים בתפקיד אחד איפשר זמן רב יותר לצלם דמות אחת.
כאשר הוא ואחיו גדלו, הם התחילו לקחת על עצמם תפקידים נוספים כדמויות נפרדות, אך לעיתים קרובות עדיין עבדו על אותם פרויקטים.
בשנת 2005 החל לגלם את קודי מרטין ביחד עם אחיו דילן בסדרת הילדים "החיים היפים של זאק וקודי" בערוץ דיסני עד 2011 בנוסף לסרט המשותף "זאק וקודי החיים היפים על הסיפון
הוא חזר למשחק בשנת 2017 כשהחל לגלם את הדמות של ג'אגהד ג'ונס בסדרה "ריברדייל" ברשת The CW.
בשנת 2019 גילם את וויל בסרט "במרחק נשימה".
בשנת 2011, הוא השיק אתר צילום אישי ולקח שיעורים ב-NYU.
הוא צילם עבור חברות אופנה גדולות כולל Teen Vogue, ווג, סאנדיי טיימס ו-W Magazine בין היתר.
ספראוס יצא עם השחקנית לילי ריינהרט בין השנים 2017-2020.
ב-31 במאי 2020, ספראוס נעצר לאחר שהצטרף להפגנות של אנטי-גזענות בלוס אנג'לס לאחר הרצח ג'ורג' פלויד.
קול חי מיוזיק היא תחנת רדיו ישראלית בעלת אופי חרדי, המשדרת במסגרת הרדיו האזורי.
התחנה היא תחנת-בת של רדיו קול חי והיא משדרת מוזיקה יהודית (בעיקר מוזיקה חסידית מכל הסגנונות אך גם לא מעט מוזיקה מזרחית-דתית ומוזיקה יהודית מקורית) במגבלות המקובלות בחברה החרדית כדוגמת הימנעות משירת נשים ושידור מוזיקה ווקאלית בלבד בתקופות האבל של ספירת העומר ושלושת השבועות.
בסקר מקוון של דיירקט פולס מאפריל 2023, השיבו 41% מהנשאלים החרדים שהם מאזינים לתחנה באופן קבוע או לעיתים קרובות.
התחנה החלה לשדר 24 שעות ביממה במסגרת השידורים הדיגיטליים של רדיו קול חי במאי 2015, כשהיא משדרת אך ורק מוזיקה.
בפברואר 2016 החל רדיו קול חי לשדר מוזיקה באופן ניסיוני בערוץ 102.5FM.
לאחר קבלת האישורים הנדרשים הושקה התחנה רשמית ב-10 בדצמבר 2017. עם הקמת תחנת הרדיו היא החלה לשדר משבע בבוקר עד שבע בערב בימי א'-ה' ובימי שישי עד סיום השידורים לקראת שבת ובמוצאי שבתות, כשבשאר השעות התדר משדר את רדיו קול חי.
כעבור כשנה האריכה התחנה את שידוריה בימים א'-ה' לשעות שש בבוקר ועד 10 בלילה.
התחנה משדרת מוזיקה ללא הפסקה, למעט הערות השדרנים ומקבצי פרסומות.
עם הקמתה שידרו בתחנה השדרנים גיל ישראלוב, ירון בר, יהודה דים, אפרים קמיסר, אלי קליין, אלי פרידמן, נפתלי קמפה, מני גירא-שורץ, ישראל לובין, ארז שמואלי.
בהמשך הצטרפו שדרנים נוספים לתחנה, בהם קובי ברומר ויובל סטופל.
רבים מהשדרנים עוסקים במוזיקה, בהם יוצרים מפיקים וזמרים.
החל מינואר 2019 עורך המוזיקה של התחנה יעקב בלוך הצטרף לצוות השדרנים בתחנה.
בלוך עורך המוזיקה של 'קול חי מיוזיק' ועורך את תוכנית הדגל 'מוצ"ש חי' בתחנת האם רדיו קול חי.
ב-2018 נסקרה התחנה לראשונה בסקר TGI, ולפיו אחוז ההאזנה לתחנה הוא 3.7%.
בשנת ה'תש"פ (2020) בעקבות מגפת הקורונה הוחלט בצוות התחנה להשמיע מוזיקה שקטה לא ווקאלית בתקופת ספירת העומר, ההחלטה התקבלה לאחר התיעצות עם רבנים.
בהמשך אותה שנה הצטרף לצוות השדרנים הזמר קובי ברומר ותוכניתו משודרת ב-4 אחר הצהריים.
באותה תקופה, שונו זמני השידור והתחנה החלה לשדר משבע בבוקר ועד חצות.
בינואר 2020, בעקבות הסגר, החלה התחנה את מיזם 'הופעות אצלכם בסלון' בשיתוף גדולי הזמר החסידי.
ב-11 במאי 2020 הושקה תוכנית המלל הראשונה בערוץ, התכנית "אזור התעשייה" בהגשת צמד המפיקים שלום וגשל וישראל לובין, בעלי חברת ההפקות "וגשלובין" לאחר שנה התכנית בוטלה, עקב פירוק שיתוף הפעולה ביניהם.
באוגוסט 2020 החל להגיש המוזיקאי יובל סטופל תוכנית בימי ראשון מ-22:00 ועד חצות.
בתוכנית זו מרבה סטופל להשמיע שירים נוסטלגיים, אותם הוא מכנה "השמעות בכורה" למאזינים הצעירים.
בפברואר 2024 תוכניות הרדיו שונו במעט, השדרן הוותיק אפרים קמיסר עזב את התחנה, בהמשך הצטרפו מגישים חדשים ביניהם הקומיקאי וכוכב הרשת מנדי וייס, והזמר החסידי הרשי אייזנבך.
בנוסף באותה שנה עבורו אולפני הרדיו למגדלי קונקורד בבני ברק והרדיו הוציא סמליל חדש.
בעקבות עזיבתו של אפרים קמיסר עבר יהודה דים לשדר בין השעות 8:00- 10:00 כל בוקר וגיל ישראלוב עבר לשדר בין השעות 7:00- 8:00, בהמשך גיל עבר לשדר בין השעות 7:00- 9:00 ודים עבר לשדר בשלישי בערב ב-21:00.
בדצמבר 2024 הושקה התוכנית "שולמלייכם" - לייט נייט שבועי בכל חמישי בלילה החל מחצות, בהגשת כוכבי התחנה קובי ברומר ומנדי וייס, שהפכה עם הזמן לתוכנית הדגל של התחנה לאחר שהשיגה בתוך פחות משנה נתוני האזנה שוברי שיא.
בתוכנית הצמד מארח אמנים בולטים במוזיקה היהודית ומדברים על כל עולם התרבות היהודי.
בתוכנית התארחו בין היתר יוסי גרין, ליפא שמעלצר, יונתן רזאל, יידל ורדיגר ורבים נוספים.
מנהל התחנה הראשון היה ישראל שלמה אזולאי והחל מפברואר 2025 מנהל התחנה הוא יעקב בלוך.
בשלישי בערב הושקה התוכנית "מפגש בשלישי" בהגשת יהודה דים.
מדי שנה משודר באחד מימי חול המועד סוכות מצעד בהגשת אפרים קמיסר ומני גירא-שורץ.
כמו כן נבחרים הזוכים בכמה קטגוריות קבועות: "זמר השנה", "אלבום השנה", "פריצת השנה", "מלחין השנה" ו"מעבד השנה", השירים והזוכים נקבעים על פי בחירת המאזינים.
בסוכות תשפ"ה שידר את המצעד מנחם טוקר ולצידו הפאנליסטים מנדי וייס, יעקב בלוך ויהודה דים.
קול ודממה הייתה להקת מחול מודרני ישראלית, שנוסדה בשנת 1978 על ידי הרקדן והכוריאוגרף משה אפרתי, ונסגרה בשנת 2001 עקב קשיים כלכליים.
קול ודממה היא צירוף של שתי להקות שהוביל משה אפרתי - להקת הדממה שכל רקדניה היו חירשים ולהקת אפרתי.
שמה של הלהקה, קול ודממה, משקף את החיבור בין הרקדנים השומעים ובין הרקדנים החירשים.
ב-1965 פנתה הברונית בת שבע דה רוטשילד מטעם אגודת החירשים לרקדן משה אפרתי בבקשה שיקיים חוג תנועה לקבוצת צעירים חירשים.
אפרתי, שהיה מראשוני רקדני להקת בת-שבע ואחד מסולניה הראשיים, ניאות לקחת על עצמו את האתגר.
למרות הקשיים הרבים בהם נתקל, נשאר: "אני לא רציתי חוג...כמעט עזבתי.
אבל היה איזה מגנטיזם ביני לבין קבוצת החרשים.
נתגלה לי עולם שהשומעים חסרים אותו...נתגלה לי עולם מדהים, חומר יוצא מן הכלל...ידעתי שאני יכול לספוג מהם, לא רק להעניק להם...
אלה הדברים שנתנו לי כוח להישאר איתם".
במשך כארבע שנים נפגש אפרתי עם אותה קבוצת חירשים פעמיים בשבוע.
לצדו של אפרתי עבדו אסתי (אסתר) נדלר וגבי בר, אף הן רקדניות בלהקת בת שבע.
ב-1969 ייסד אפרתי את להקת "דממה".
רפרטואר הלהקה כלל ארבע יצירות בעלות שפה ייחודית בהיותה שילוב מקורי בין תנועה למימיקה.
העבודה עם קבוצת הצעירים לוותה באמצעות נקישות על רצפת עץ ופיתוחה של גישה זו כונתה "שיטת הויבראציה".
לאחר תקופה בה עבד עם הרקדנים החירשים אפרתי נתקל בבעיה - מפאת חירשותם רקדניו לא יכלו לקבל סימן מוזיקלי לתחילת קטע תנועתי, ולפיכך גם היו מוגבלים בתנועה על הבמה.
על מנת לרקוד יחד או להתחיל קטע תנועתי בזמן הנכון היה עליהם להסתכל תדיר אל רקדן מסוים ולקבל ממנו את האות להתחלת התנועה או לסיומה.
באחת החזרות בסטודיו, אחד הרקדנים החרשים עמד בגבו אל אפרתי.
אפרתי רצה שהרקדן יסתובב, ולא במודע רקע עם המקל שאחז בידו על הרצפה.
הרקדן הפנה את ראשו לעברו.
באופן מקרי זה החלה להתפתח 'שיטת הויברציה' או 'מעגלי הקצב' המושתתת על הרטט שנוצר כתוצאה מרקיעה חזקה של עצם או איבר כלשהו על הרצפה.
הרקדן החירש הרגיש את הרטט העובר דרך כפות רגליו ולמד לפרש אותו כאות לכל התפתחות תנועתית-כוריאוגרפית של היצירה.
בשנת 1973 התקבצו סביב משה אפרתי רקדנים מלהקות "בת-שבע" ו"בת-דור".
העבודה נשאה אופי ניסיוני במטרה למצוא לשון תנועתית "ישראלית" לנוכח רפרטואר שתי להקות המוצא.
הקבוצה הלכה והתהוותה לכלל "להקת אפרתי" תוך כדי שינויים רבים בהרכבה.
עם התייצבותה של הקבוצה התקיימו ניסויים עיקשים למצוא דרך לאינטגרציה עם רקדני "להקת הדממה".
בשנת 1975 הופיעה "להקת אפרתי" לראשונה באולם הקאמרי בת"א.
ההופעה כללה שלוש יצירות ויצירה נוספת – "אדם מתחיל יומו" שהביאה את שתי הלהקות בעבודה נפרדת בו-זמנית על הבמה.
ככל שהתפתח והתבסס האלמנט הוויברטיבי והפך לשיטה, נוספו עליו שני עורקי מידע- הוויזואלי והפיזי.
אם השלב הראשון בתהליך כלל עבודה נפרדת בו-זמנית על הבמה, השלב השני כינס את שתי הלהקות על הבמה בעבודת 'יוניסונו' (קטע המבוצע באחידות תנועתית).