tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל, על-פי דו"ח משנת 2021, מספר הקשישים (גיל 65 ומעלה) עומד על כ-1,090,000. הדו"ח מצא שכ-29% מהקשישים מרגישים בודדים לפעמים או לעיתים קרובות, עם שיעור בדידות גבוה יותר בקרב נשים מאשר גברים.
בקרב קשישים בגיל 75 ומעלה שיעור הבדידות גבוהה אף יותר, ועומדת על כ-37%.
כמענה לבעיית הבדידות פועלות בישראל מספר עמותות מתנדבים שפעילותן מתמקדת בסיוע לקשישים, בהן עמותת דור לדור, חיבורים 20-80 והשכנים של רוני.
אדם זקן הוא אדם שמיצה את הרוב הגדול של תוחלת חייו.
על כן הגדרת הזקנה בכל חברה תלויה בתוחלת החיים בה ובמידה בה רואה החברה רוב גדול של תוחלת זו.
על פי רוב, אדם ייחשב לזקן רק אם מקובל בחברה כי לאנשים בגילו יהיו כבר נכדים או נינים.
הגדרת תחילתו גיל הזקנה שונה בתרבויות שונות ואינה אחידה.
ישנן תרבויות השמות דגש על הופעת סימני הזקנה הפיזיים כדוגמת שיער שיבה כמדד לתחילת גיל זקנה.
ישנן תרבויות אחרות בהן נובעת ההגדרה ממעמד חברתי ומשפחתי, והאדם מוגדר זקן כאשר ילדיו בגרו והחלו בחיים עצמאיים כבוגרים.
ואילו בתרבויות אחרות מהווה הזקנה שלב חברתי הנרכש בלימוד וידע ואינו מקביל בהכרח לגיל הכרונולוגי.
בעולם המערבי נחשבת הזקנה כשלב אינדיבידואלי ודיפרנציאלי השונה מהותית מאדם לאדם, שהגדרתו גמישה ולא דיכוטומית; וזאת בניגוד לשלבים מוקדמים יותר בהתפתחות האדם.
עם זאת, מבחינים כיום הגרונטולוגים בין שלושה שלבים בזקנה, שלמרות השוני הרב ניתן לעיתים קרובות להכליל לגביהם:
זקנה צעירה – מגיל 65 עד 75, בקירוב.
זקנה אמצעית – מגיל 75 עד 85, בקירוב.
זקנה מופלגת – מגיל 85 בקירוב, ומעלה.
בפרמטרים מסוימים בעולם המערבי מחשיבים גיל זקנה החל מגיל 78 שנים ועוד 8 חודשים ומעלה.
במדינת ישראל יש הגדרה פורמלית לאדם זקן והיא אזרח ותיק.
לפי החוק, המעניק זכויות אחדות לאזרחים ותיקים, אזרח ותיק הוא אזרח שהגיע לגיל הפרישה (64 שנים לאישה, 67 שנים לגבר).
לקראת שלהי המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, ההתקדמות בנושאי תזונה ובריאות האריכה את תקופת הבריאות הטובה, כמו גם את תוחלת החיים.
מחקר הראה כי התפיסה המקובלת לגבי הגיל שבו אדם נתפס כזקן משתנה עם הזמן והגיל הזה עולה בין דור לדור.
התפיסה העצמית של זקנה משתנה באופן דומה.
בדרך כלל, הקשיש אינו ממשיך בעבודתו הקודמת ופורש לגמלאות.
עם זאת, ישנם קשישים, בין השאר עצמאיים, בעלי מקצועות חופשיים ומרצים במוסדות להשכלה גבוהה הנוהגים להמשיך בעבודתם, כל עוד הם מוצאים עניין בעבודה.
המוסד לביטוח לאומי והקופות לביטוח פנסיוני מעודדות זאת.
ולכן כאשר האזרח אינו מודיע על יציאה לגמלאות הוא זוכה לקבל גמלה מוגדלת בעת פרישתו.
לשם קבלת הכנסה שוטפת בעת זקנה, לאחר הפרישה מעבודה, מקובלים המסלולים הבאים:
קצבת זקנה – שהיא מענפי הביטוח החשובים ביותר במערכת הביטוח הסוציאלי.
זהו הסדר רחב, שנהנים ממנו מרבית התושבים שהגיעו לגיל זקנה.
בישראל משלם המוסד לביטוח לאומי קצבת זקנה למי שמתקיימים בו התנאים המזכים.
סכום הקצבה הבסיסי הוא קבוע, והגמלאי זכאי ל"תוספת ותק (ביטוח)" אם היה מבוטח יותר מ–10 שנים לפני יום זכאותו לקצבת זקנה.
כמו כן, משולמת תוספת השלמת הכנסה לקצבת הזקנה אם אין לקשיש הכנסות.
תוכניות לביטוח פנסיוני, שההצטרפות אליהן היא על בסיס אישי או במסגרת מקום העבודה, ומבטיחות, בין השאר, תשלום פנסיה חודשית מיום הגעתו של העמית לגיל זקנה ועד למותו.
התוכניות כוללות תשלום חלקי של הקצבה לבת-הזוג, בתנאי שחיי עם בן הזוג תקופה נתונה.
בתחילת 2008 הונהגה בישראל חובת מתן ביטוח פנסיוני לכל עובד.
קיימת מגמה כללית המביאה לכך שהאזרח יעבוד פחות שנים מימי חייו, וגם עבודתו לא תהיה מאורגנת וכך קטנות הפרשות של העובדים לקופת הפנסיה.
מצבם הנוכחי של קרנות הפנסיה באירופה אינו טוב והן מצויות בגרעון אקטוארי ניכר.
גם בישראל נקלעו רבות מקרנות הפנסיה הוותיקות למשבר אקטוארי, שחייב התערבות ממשלתית למניעת קריסתן.
אחת הסוגיות החשובות בהכנה לפרישה היא אמידת הסכומים שעשוי לקבל הגמלאי לידיו בעת פרישתו מהעבודה.
במקרים רבים, הסכום הדרוש לקיום, ברמה שהייתה מקובלת בעבר, אינו פחות מהסכום שעמד לרשותו בעת היותו בגיל העבודה.
הצורך בטיפול רפואי גדל בעת זקנה, ובמצבים קיצוניים מאבד האדם את היכולת לדאוג לצורכי היומיום שלו.
לסיוע במצבים כאלה קיים ביטוח סיעוד, אשר, בדומה לביטוח זקנה, ניתן במסגרת הביטוח הלאומי ובמסגרת תוכניות ביטוח פרטיות.
הזמן הקצר יחסית, שבו מתרחשים האובדנים, וריבוים, מקשה על ההתמודדות ומהווה גורם לחץ משמעותי.
בין האובדנים הקיימים בזקנה ניתן למנות:
אובדן זהות זה כולל בתוכו פרידה מהסטטוס המוכר ומהגדרת הזהות המקצועית, שהיא משמעותית בחיי האדם.אובדן כלכלי, המגיע בצמידות לפרישה מהעבודה ומהקטנה, לעיתים משמעותית, של ההכנסות.
זאת במקביל לעלייה הדרגתית אך משמעותית בהוצאות בריאותיות ואחרות.בידודירידה במספר החברים בני הגיל, עקב מצבי מוות, מחלה ולקות אצלם, מצב שיכול להתגבר לרעה, ככל שחולפות השנים.
לעיתים גם התרחקות של בני המשפחה, העסוקים בעניינם.
הסביבה הפיזית הולכת ונעשית פחות נגישה בשל הירידה בכושר הגופני והאדם המזדקן אינו יכול להגיע למקומות אליהם נהג להגיע.
בהדרגה הוא מתקשה גם לצאת מהבית בכלל, ולפעמים אפילו להגיע לחלקים שונים של מקום מגוריו שלו (כמו אם הוא/היא לא מסוגל לעלות לקומה השנייה של ביתו או לרדת מרתף).
לפעמים יכול להיות שיתקשה להתעדכן בחידושים שבאמצעי התקשורת ואולי בהתחלה גם יתקשה להסתגל לאמצעים שהיו שונים, וכנראה גם פרימיטיביים יותר, או לא קיימים, כשהיה צעיר (טלפונים ניידים, אינטרנט וכדומה).
ירידה ביכולות הראייה, הריכוז והזיכרון מונעים קריאת ספרים ועיתונים וצפייה בטלוויזיה.אובדנים בריאותיים:אובדן מצב בריאותי.
דהיינו, תדירות גבוהה והולכת של שינויים דינמיים כושר הגופני.
למשל, תדירות גבוהה של מחלות זיהומיות ופציעות.אובדן כושר גופני, המצב הקבוע של היכולות הגופניות הולך ויורד והולכות ונוספות לקויות גופניות.
למשל, יכולת התנועה הולכת ופוחתת בהדרגה הן בשל היחלשות השרירים והן בשל פגמים הצטברות קבועים במערכת התנועה, ולעיתים יש צורך בהליכון או במקל כדי לשמור על יציבות בהליכה.אובדן דימוי גוף.
בזקנה משתנה בהדרגה מראהו החיצוני של האדם, עורו כבר אינו חלק ומתוח, גבו אינו בהכרח זקוף, פניו עטויים קמטים, ועוד.
דימוי הגוף, שלעיתים אינו תואם את תחושותיו הפנימיות של האדם, עשוי להתערער.אובדן קוגניטיבי.
קושי בזכירה ובריכוז או חרדות מאובדן כזה.
לעיתים – ירידה במשכל בשל מחלות זקנה מסוימות.
התמודדות פרואקטיבית (התנהגות שהאדם יוזם עוד לפני המשבר כדי למנוע אותו או להקטין את נזקיו) אצל קשישים, מבטיחה את רווחתם יותר מהתמודדות ריאקטיבית (פעולות שהאדם נוקט בתגובה לאירוע קשה).
קשישים שניהלו אורח חיים יותר בריא ואכילה בריאה, והיו יותר פרואקטיביים, פעילים גופנית וקוגניטיבית (כדוגמת: מילוי תשחצים, משחקי מחשב וכו'), חיו בסביבה צמחית וצלולה (כמו בצפון ובמקומות עם פחות קרינה).
בנוסף לכאלו שהנעימו את זמנם בחברת אנשים אחרים ובעיקר צעירים: דיווחו על תחושת רווחה וצלילות גבוהה הרבה יותר, בנוסף לדיווחו על תוחלת חיים גבוה הרבה יותר.
תחושת הרווחה של האדם המבוגר אינה תלויה רק באובדנים האישיים.
למעשה, תחושת הרווחה של האדם מושפעת ממשאבים אישיים ומתחושת מסוגלות עצמית, שהיא סובייקטיבית, כמעט ללא קשר להיקף האובדנים ולעוצמתם.
במחקרים נמצא כי אמונה של האדם בעצמו וביכולתו להתמודד עם קשיים, ותחושת שליטה, הם בין הגורמים המשמעותיים לתחושת הרווחה האישית.
התמודדות עם אובדנים אלה אפשרית בעיקר כשמתכוננים אליהם מראש.
כאשר אדם קונה דירה שהוא מתכנן לחיות בה את שארית חייו, עליו לוודא שהיא תהיה נגישה לאנשים המוגבלים בהרבה ממנו, הן משום שילך ויעשה מוגבל והן משום שדירה נגישה עשויה למנוע ממנו פציעות שיאיצו את תהליך איבוד היכולות שלו.
לדוגמה, על האדם להתקין מבעוד מועד מעקות ומוטות אחיזה תקניים בחדר המדרגות ובחדרי השירותים והמקלחת.
ציוד זה יקל עליו ככל שהכושר שלו יוגבל ויקטין את הסיכוי שלו ליפול, להיפצע ולאבד כושר במהירות.
אלו שהתקינו בביתם אמצעי עזר מראש, ביררו מראש את סוגיית המגורים ובחרו מיוזמתם בפעילות בקהילה או בדיור מוגן, דיווחו על תחושת ביטחון גבוהה יותר.
אריק אריקסון, הוגה תאוריית השלבים הפסיכו-חברתית, היה בין הראשונים בתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית
שהתייחס לזקנה כאל שלב התפתחותי נוסף בחיי האדם.
בשלב זה, לאחר התרחקות מסוימת של הצאצאים והצטמצמות הקן המשפחתי, ולאחר פרישה מהעבודה וצימצום בסטטוס התעסוקתי והחברתי, יגיע האדם הזקן להירהור מסכם של חייו ותפקידיו.
שלמות, לפי אריקסון, היא היכולת לראות את רצף החיים מתחילתו ועד סופו ולקבל פרספקטיבה מלאה וחיובית על שלמותו של מעגל החיים.
ראיית הרצף במעגל החיים יכולה להקנות לאדם קבלה עצמית וראיית הצלחותיו והישגיו בתחושה של סיפוק.
ניגודה של השלמות, לפי אריקסון, הוא בראיית החיים באופן פסימי, בתחושה של קיפאון ואיבוד משמעות לחיים.
לפי אריקסון, בשלבי התפתחות קודמים בחייו של האדם הוא רוכש ביטחון ואמון בסיסי בזולת, חוויה של מסוגלות חברתית ואינטימיות זוגית.
מעבר של שלבים אלה בהצלחה יסייע לו לפתח חוכמה ובינה על מנת לראות עצמו בפרספקטיבה הנכונה של שלמות משמעותית בסיכום חייו.
בידי האדם קיימת היכולת לבחור כיצד יעבור את שלב התפתחות זה, והאם יראה את חייו כנקודת סיכום אופטימית וחיובית, על ההספקים, החוויות שעבר, והדברים שהותיר אחריו.
לעומת השלמות מציב אריקסון את הייאוש, את הקיפאון ואיבוד משמעות החיים.
גישתו של אריקסון היא אופטימית, ולפיה יכול האדם לבחור כיצד יחווה את שלב הסיום בחייו, ולראות עצמו בפרספקטיבה הנכונה של שלמות משמעותית מול המוות.
ילדים בריאים, לפי גישתו של אריקסון, לא יפחדו מהחיים אלא יחוו אותם באופן חיובי ומלא, אם הוריהם יהיו בעלי שלמות מספקת, ובעלי יכולת שלא לחשוש מהמוות אלא לראות בסיפוק את עשייתם ותרומתם.
זיקנה מיטבית היא מונח אשר עוסק ומתאר את התהליכים הדרושים להגיע למצב של העדר מחלות.
התהליכים הם מגוונים ובנושאים רבים כגון: תזונה בריאה, פעילות גופנית אירובית ואנאירובית, שינה מיטבית, פעילות נפשית (כגון מדיטציה, טאי צאי, צי קונג), קשרים משפחתיים וחברתיים, השתתפות בפעילויות חברתיות ובפעולות פנאי רבות.
רק אחוזים בודדים, כ-2.5% מהגמלאים בישראל, חיים בדיור מוגן - רובם מעדיפים שלא לעבור לדיור מוגן.
את זמנם הם מעדיפים לבלות בנופש, בבתי קפה ובמסעדות, בביקור אצל משפחה, בחדרי כושר, בבריכות, בצפייה בסרטים, בטיסות לחו"ל ועוד.
לעיתים אף בחזרה לקיבוצים, תוך בילוי הזמן בחקלאות, טיפוח צמחייה, גינה, פירות וירקות.
לרוב אף תוך שילוב הדבר עם לימודים ותארים נוספים ומתקדמים באוניברסיטאות.
להעשרת הידע ומילוי הזמן והחלל הפנוי.
ישנם מרכזים שונים למבוגרים ברחבי הארץ הפעילים מספר פעמים בשבוע בשעות מסוימות, המנעימים את זמנם של המשתתפים בתוכניות חברה, העשרה ויצירה.
בנוסף לכך שהדבר משמש גם כאתר היכרויות לאלמנים וגרושים.
לאחרונה יצאו לדרך 2 מיזמים חברתיים ביוזמה מלמטה: בא-לגן - מיזם חברתי בגינה ציבורית, בו בעלות מינימלית, ותמיכת עיריית תל אביב, התהוותה קבוצת "קשישים" למפגשים יומיים בגינת דובנוב שבתל אביב, ואף לארוחות חג משותפות.
מיזם ייחודי שני הוקם בחריש בו קבוצת קשישים שכרה בניין ועברו לגור בדירותיו יחד.
זקנה בישראל קצב הגידול של האוכלוסייה המבוגרת בישראל: מאז שנת 1955 גדלה אוכלוסיית המדינה פי 4.8, ואוכלוסיית בני +65 גדלה פי 11 (מ-85,200 ל-978,400 בני +65, בסוף שנת 2016); כלומר, קצב הגידול של בני+65 היה כפול מזה של האוכלוסייה הכללית.
עם זאת חלקם של בני +65 בכלל האוכלוסייה (אחוז בני +65 מהאוכלוסייה – 11.3%) נמוך ממדינות מערביות אחרות (שלהן דפוסי תוחלת חיים דומה לישראל) בגלל שיעור פריון גבוה יותר.
בגלל הזדקנות דור הבייבי-בום (ילידי 1945–1950 שעוברים עכשיו את גיל 65) רואים גידול בחלקם היחסי של הזקנים הצעירים (בני 65–74) מכלל הזקנים.
בעוד כעשור נראה גידול בחלקם של הזקנים המבוגרים יותר.ילידי ישראל: כרבע מבני +65 (יהודים ואחרים) הם ילידי ישראל.
המשמעות היא שהזקנים של היום מעורים יותר בתרבות המקומית, גדלו והתחנכו במערכות הבריאות, הרווחה והחינוך של המדינה.רמת ההשכלה: ב-2016 ל-44% מבני +65 היו עם 13 שנות לימוד ומעלה.
בהשוואה לכלל האוכלוסייה: כיום 44% מבני +65 לעומת 49% באוכלוסייה בעלי 13 שנות לימוד ומעלה.
תוחלת החיים של גברים – 80.07.ערים זקנות/ערים צעירות: העיר הזקנה ביותר היא בת ים 21.3% ; הצעירה ביותר היא מודיעין עילית 0.8%.
בתל אביב 15.1%, בחיפה 20.1% ובירושלים 9%.שביעות רצון מהחיים: 86.3% מבני ובנות ה-65+ מרוצים מחייהם באופן כללי.
68.6% מרוצים ממצבם הכלכלי.בני +65 וטכנולוגיה: 47.7% מבני +65 משתמשים במחשב לעומת 26.9% בשנת 2009. השימוש העיקרי באינטרנט הוא לצורך חיפוש מידע (91.7% מהמשתמשים) ודואר אלקטרוני (76.3%).
40% שילמו חשבונות באינטרנט ו-32.2% השתמשו בשירותי ממשל מקוונים.
בתחילת של מגילת קהלת ניתן תיאור עשיר בדימויים על הירידה התלולה ביכולת הגופנית בעת זקנה:
על פי חז"ל, ראשית הזקנה באברהם אבינו, שביקש אותה על מנת שיבדילו בינו לבין יצחק.
לפי המשנה במסכת אבות הזקנה מתחיל בגיל שישים.
משנה זו מחלקת את חיי האדם ל-14 תקופות, חמש האחרונות שבהן בימי הזיקנה.
חז"ל הביעו את דעתם כי הזקנה מוסיפה תבונה לאדם, וכינו את שנות הזקנה שנות השבת: "כשנעשה אדם בן שישים שנה ונכנס לעשירית שביעית של שנות חייו, הרי בא בימים ושנים שכולן שבת".
המהר"ל פרש: "כי כאשר הוא זקן והכוחות הגשמיים חלשים אז כוח השכלי מוסיף יותר ויותר, וכמו שאמרו חז"ל "אין זקן אלא מי שקנה חכמה", מוכיח מזה, כי הזקן הוא שראוי אל החכמה.
עם זאת, חז"ל הגבילו זאת לתלמידי חכמים.
וכך אמרו: "זקני תורה כל זמן שמזקינין דעתן נוספות עליהן".
על המחזות המפורסמים שבולטים בהם הזקֵנה או הזקן, נמנים "המלך ליר" ו"מר גרין".
הזקנה אינה נושא פופולרי בקולנוע.
עם זאת, הופקו סרטים אחדים שבמרכזם הזקנה:
"אהבה", סרטו של מיכאל הנקה משנת 2012, מגולל את סיפורם של בני הזוג אן וז'ורז', מורים לנגינה שפרשו לגמלאות.
אן עוברת ניתוח שמשאיר אותה משותקת בחלק הימני של גופה.
מצבה מדרדר כאשר היא עוברת שבץ מוחי.
היא מתחילה לקבל טיפול סיעודי הכולל החלפת חיתולים והאכלה דרך אינפוזיה.
בתם, איב, מנסה לשכנע את ז'ורז' לקחת את אן לבית אבות, אך ז'ורז' מסרב להצעה בטענה שאן לא הייתה מסכימה להישלח מביתה.
לקראת סיום הסרט ז'ורז' מספר לאן סיפור המרגיע אותה מצעקותיה.
לבסוף הוא חונק אותה עם כרית ומרעיב את עצמו למוות.
ביוזמת נכדו של אחד מדיירי בית האבות יוצאים שלושה מהדיירים לשוד בנק, ומצליחים בו חרף מגבלותיהם.
יצירות קולנוע נוספות בתחום הן "סיפור פשוט" ו"נברסקה".
בשנת 1987 יצא לאור בארצות הברית הספר 'When I Am an OLD WOMAN I Shall Wear Purple' קובץ ובו 181 שירים וסיפורים קצרים כמו גם צילומים שנושאם זקנה.
שם הספר הוא השורה הראשונה של שיר בשם אזהרה שחיברה ג'ני ג'וזף (Jenny Joseph), משוררת, סופרת, פמיניסטית אפרו-אמריקנית, ילידת 1954 גרה בלאנסינג שבמישיגן.
מאמר בכתב העת גרונטולוגיה משנת 1998 מתאר את תדמית הזקן והזיקנה במדגם יצירות מתוך הספרות העברית.
כותרת המאמר "עדיין אתה אריה- מחר ארנבת שמוטת אוזניים" לקוחה מספרו של צבי ארד "להיות לחלום".
במאמר מובאת סקירה של יצירות ספרות ישראליות מתקופות שונות, בהן מתוארת הזיקנה מכמה נקודות מבט כגון: היחס לזמן, אדם זקן- מה יש לו בחייו, רגשות הזקן, הפרישה מהעבודה, תיאור חיצוני של הזקן וסביבתו, יחסי הגומלין עם הצוות הרפואי, מיניות בזיקנה, ועוד.
המאמר מצביע על גישה מיושנת בספרות, הרואה בזקן דמות סטראוטיפית ההולמת דעות קדומות רווחות בחברה בצד תיאורים המפליאים לתאר רגשות, חוויות ומציאות.
במאמר קשת של תיאורי זיקנה, זקנים וזקנות בספרות העברית בעיקר, מ"תהילה" ("תהלה") של עגנון "זקנה נאה שכמותה לא ראיתם מימיכם" ועד ציור דיוקנה של יולנדה ב"בדרך אל החתולים" של קנז: "כמו סמרטוט ישן...כמו מכשפה".
מוזכרות יצירות רלוונטיות של ש"י עגנון, ח.נ.
ביאליק, לאה גולדברג, נתן זך, אהרן מגד, צבי ארד, יהודה עמיחי, יעקב כהן, חנוך לוין, עמוס עוז, יהודית קציר, יעקב שבתאי, דוד אבידן ועוד.
המאמר מדגיש את הפער בין תיאורים רבים בספרות לבין מחקרים עדכניים, המובאים אף הם, בהם באה לביטוי גישה אופטימית ומציאותית יותר לזיקנה.
במספר יצירות ספרות המובאות במאמר מובעת ביקורת על יחסם של הרופאים, האחיות והמטפלים לזקן, ביקורת הבולטת בספרו של יהושוע קנז "בדרך אל החתולים", ובמידה מועטה גם אצל מאיר שלו בספרו "רומן רוסי".
במאמר מובא ציטוט של סימון דה בובואר בספרה "הזיקנה" בו היא טוענת כי "בהתחשב בידע הרב שנאסף בתקופתנו על הזיקנה, ערכן של היצירות הספרותיות קטן מדי".
זאת משום ש"במשך מאות שנים מופיע הזקן בספרות כדמות קומית, טיפשית, נושא ללעג והתעמרות הצעירים והאישה הזקנה מוצגת כמכשפה מסוכנת".
היא מזכירה בהקשר זה את "הענק וגנו" של אוסקר ווילד, "אבא גוריו" של אונורה דה בלזאק, "לב פשוט" של גוסטב פלובר, ארנסט המינגוויי ב"הזקן והים" ו"חרדתו של המלך סלומון" של רומן גארי.
"רק בטרגדיה 'המלך ליר' של שייקספיר" כותבת דה בבואר "מופיע הזקן כאדם רציני הנלחם על זכויותיו".
החוקרת ד"ר טל דקל פרסמה בשנת 2020 את ספר המחקר שלה' נשים וזקנה: מגדר וגילנות בראי האמנות בישראל'.
לדברי ד"ר דקל יש קשר הדוק בין המאבק בגילנות לבין אקטיביזם פמיניסטי, אבל עדיין השיח הפמיניסטי על כל זרמיו ממעט לעסוק בזקנה.
זקן ממרא ('מַמְרֵא' היא הצורה הארמית של מַמְרֶה, מהפועל הִמְרָה 'מרד, לא לציית') הוא תלמיד חכם סמוך, שמורה הלכה למעשה בניגוד לפסיקת הלכה של הסנהדרין כשהיא במקום מושבה שבלשכת הגזית, ובהרכבה המלא.
הזקן מתחייב במיתה אך ורק אם הורה כך הלכה למעשה, ובתלמוד מובא עקביא בן מהללאל כדוגמה לתנא שחלק על הסנהדרין, אך לא הורה כן הלכה למעשה.
ולכן לא דנו אותו כזקן ממרא אלא גזרו עליו נידוי.
התורה החמירה בדינו של הזקן, והוא מתחייב מיתה בחנק.
הזקן הממרא הוא אחד מתוך ארבעה מקרים ש"צריכים הכרזה", וההלכה רואה חשיבות רבה לפרסום המקרה למען יראו וייראו.
כחלק מגישה זו העונש היה מבוצע בירושלים, בחג העלייה לרגל הסמוך לגזר דינו, כדי לפרסם את העניין בקרב כל העולים לרגל.
בדומה לכך, נאסר על חכמי הסנהדרין למחול על כבודם ולוותר לזקן הממרא, כדי "שלא ירבו מחלוקות בישראל".
הזקן הממרא עובר על המצווה לשמוע לדברי חכמים, הכוללת מצוות לא תעשה אחת: , ומצוות עשה אחת: .
קיימת מחלוקת תנאים מהו אותו דין עליו מתחייב זקן ממרא מיתה אם חלק על הסנהדרין.
לשיטת רבי מאיר מדובר רק בדבר שבמזיד העונש עליו הוא כרת ובשגגה קרבן חטאת, כלומר, על דינים מדאורייתא.
לעומתו סבור רבי יהודה כי הדין עליו נחלקים הזקן והסנהדרין הוא פרשנות חז"ל על דין מדיני התורה, שאינה מתחייבת מהמקרא עצמו.
ורבי שמעון אומר שאפילו אם חלק הזקן על הסנהדרין בדין קל מדרבנן, הוא יכול להתחייב מיתה בגין כך.
ההלכה למעשה נפסקה כשיטת רבי מאיר.
על פי המשנה, היה צריך הזקן הממרא לעבור דרך שני בתי-הדין בירושלים, זה שהיה יושב בפתח הר הבית וזה שהיה בפתח עזרת ישראל, שבשניהם ישבו 23 דיינים.
רק לאחר שלא קיבל את דעתם, היה מגיע הזקן לסנהדרין הגדולה שישבה בלשכת הגזית שבעזרת הכהנים, ומברר את ההלכה עימם.
לעומת זאת מופיעה בספרי דעה שונה, לפיה אין הזקן חייב לחלוק על בית הדין הגדול שבירושלים, אלא אף אם הוא מורה נגד דעתם של הסנהדרין כששהתה ביבנה - דינו כזקן ממרא, אבל חייב מיתה רק אם הורה נגד בית הדין בירושלים.
מחנה הריכוז זקסנהאוזן היה מחנה הריכוז הראשי לאזור ברלין בתקופת המשטר הנאצי.
הוא הוקם ברובע זקסנהאוזן של העיר אורניינבורג, פרבר צפוני של ברלין, כאחד משלושה מחנות ריכוז שהוקמו באותה עת בגרמניה למתנגדי המשטר הנאצי (לצד דכאו ובוכנוואלד).
המחנה פעל כמחנה ריכוז נאצי בין השנים 1936–1945, ועל פי הערכות הומתו במחנה קרוב למאה אלף איש מתוך כמאתיים אלף אסירים שנכלאו בו.
לאחר המלחמה שימש זקסנהאוזן במשך שנים אחדות כמחנה מעצר סובייטי.
הקמת המחנה ושנים ראשונות: 1936–1939
במרץ 1933, שבועות אחדים לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, הוקם מחנה ריכוז מאולתר בעיר אורניינבורג, לאחר שכוחות אס אה השתלטו על מפעל נטוש בעיר והשתמשו בו לכליאת מתנגדים פוליטיים.
לאחר חיסולו המעשי של האס אה בליל הסכינים הארוכות עבר מחנה אורניינבורג לידי האס אס, שהחליט על סגירתו ב-13 ביולי 1934. כעבור שנתיים, ב-1936, הקים האס אס תחתיו מחנה חדש, מודרני, מתוכנן בקפידה, שמוקם ברובע זקסנהאוזן שבפאתי העיר ולא במרכזה, ונודע בשם "מחנה ריכוז זקסנהאוזן" (KZ Sachsenhausen).
זקסנהאוזן היה המחנה הראשון להיבנות לאחר הכפפת כוחות המשטרה של הרייך לפיקודו של היינריך הימלר.
המחנה תוכנן בידי אדריכלי האס אס כ"מחנה ריכוז אידיאלי", כך שמבנהו יבטא את השקפת העולם האידאולוגית של האס אס, ובמקביל יכפיף את אסיריו אל עוצמתו הבלתי ניתנת לערעור של האס אס.
הימלר הגדיר את המחנה "אבטיפוס של מחנה ריכוז מודרני, עדכני, אידיאלי וניתן להרחבה".
לזקסנהאוזן היה מעמד מיוחד ומוביל בין מחנות הריכוז הנאציים, שנבע מבכורתו ומקרבתו לבירת הרייך, עובדה שהועצמה כאשר הוחלט ב-1938 למקם בצידו את מנהלת הפיקוח של כלל מחנות הריכוז ברחבי הרייך.
מחנה זקסנהאוזן נפתח רשמית ב-12 ביולי 1936, עם העברתה של קבוצה בת 50 אסירים ממחנה אסטרווגן לבניית המחנה.
המחנה נבנה בצורת משולש שווה-שוקיים, כאשר מבניו מקובצים באופן סימטרי סביב ציר התיכון של המשולש.
מבנה מנהלת המחנה ממוקם בבסיס המשולש, כאשר בחזיתו מגרש מסדרים בצורת חצי-עיגול.
סביב מגרש המסדרים נבנו בחצי גורן ביתני האסירים, ובהמשך ציר התיכון לקראת קודקוד המשולש מוקמו מגורי האס אס.
שער המחנה, בבסיס המשולש וכחלק ממתחם ההנהלה, נשא את הכיתוב המפורסם "העבודה משחררת" (Arbeit Macht Frei).
בתקופת פעילותו הראשונה של מחנה זקסנהאוזן נכלאו בו בעיקר אסירים פוליטיים.
לאחר פוגרום ליל הבדולח בליל ה-9 בנובמבר 1938, נכלאו בזקסנהאוזן כ-6,000 יהודים מתוך 30,000 יהודי גרמניה שנעצרו על פי הוראתו של ראש האס אס, היינריך הימלר.
גם מחנות דכאו ובוכנוואלד אוכלסו באסירי מבצע זה.
מרביתם של אסירים אלה שוחררו מקץ שבועות אחדים, לאחר שחויבו לשלם קנס גבוה לשלטונות הרייך ולחתום על התחייבות לעזוב את גרמניה.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 עצרה המשטרה הגרמנית 900 מיהודי ברלין, שנכלאו בזקסנהאוזן.
כמו כן נכלאו בזקסנהאוזן יהודים חסרי אזרחות גרמנית שברחו ממזרח אירופה ("אוסט יודן").
עם כיבוש פולין הגיעו כעצירים לזקסנהאוזן חלק מאלפי פולנים מבין האליטות – אישי ממשל, אינטלקטואלים, כמרים, מורים וכדומה – שנעצרו בידי הגרמנים כדי לנטרל כל מנהיגות פולנית.
התנאים במחנה הורעו עם התגברות הצפיפות, ובהיעדר תנאים סניטריים ראויים ומנות מזון מספיקות נפטרו רבים מהאסירים מרעב, מחלות ותשישות.
מאפריל עד יוני 1941 ערך רופא האס אס ד"ר פרידריך מנקה סלקציה בין אסירי המחנה, כשהוא ממיין למוות אסירים תשושים וחולים במסגרת מבצע להרחבת תוכנית T4 - אותנסיה והחלתה על אסירי מחנות שהיו חלשים מכדי לעבוד.
האסירים הממוינים למוות הועברו לזוננשטיין, מרכז שבו נכים פיזית ונפשית הומתו באופן שיטתי בגז בידי רופאי אס אס.
במהלך המחצית השנייה של 1941 נכלאו בזקסנהאוזן כ-18,000 שבויי מלחמה סובייטים.
כ-13,000 מהם הוצאו להורג במחנה.
בסוף מאי 1942 הומתו כ-96 יהודים בירי.
במרץ 1943 הוקם במחנה תא גזים מוסווה כחדר מקלחת, אשר שימש בעיקר להמתת שבויי מלחמה סובייטים.
לאורך כל התקופה המשיכו להישלח למחנה יהודים, קומוניסטים, הומוסקסואלים, צוענים ומתנגדי משטר מכל רחבי הרייך.
כן נכלאו במקום, בתקופות מסוימות, כמה מהמנהיגים הפוליטיים של מדינות אירופה הכבושות.
באוגוסט 1944 נשלחו למחנה 3,500 פולנים ממגורשי ורשה, במהלך הניסיונות לדיכוי מרד ורשה.
המחנה גדל והתרחב עד שכלל למעלה מ-60 מחנות משנה, שסיפקו כוח עבודה למפעלי תעשיית החימוש הגרמנית בסביבות ברלין – תעשייה שנשענה על עבודת כפייה.
מגפת טיפוס שהשתוללה במחנה, כבמחנות ריכוז אחרים, הפילה חללים רבים.
עם התקדמות בעלות הברית לכיוון ברלין החלו שומרי האס אס בפינוי כפוי של אסירי המחנה.
30,000 אסירים הוצעדו במצעד מוות לכיוון צפון-מזרח, כשרבים מהם מתים בדרך מתשישות ורעב או נורים בידי אנשי האס אס.
ב-2 במאי 1945 שחרר הצבא האדום את שארית הפליטה של צועדי מצעד המוות, ליד העיר שוורין בגרמניה.
מחנה זקסנהאוזן עצמו שוחרר בידי הכוחות הסובייטיים ב-22 באפריל 1945. במקום נמצאו בזמן השחרור רק כ-3,000 אסירים תשושים, חולים ומזי רעב.
על פי רישומי הגרמנים היו בזקסנהאוזן בסך הכול 140,000 אסירים רשומים, מהם 30,000 נפטרו במהלך שהותם במחנה.
נתונים אלה אינם כוללים עוד עשרות אלפי עצירים שלא נרשמו, ובכלל זה למעלה מ-18,000 שבויי מלחמה סובייטים שמרביתם הומתו במחנה זמן קצר לאחר הגעתם.
מקורות אחדים אומדים את מספר הנספים במחנה בכ-100,000.
בזקסנהאוזן הפעיל האס אס את מבצע ברנהרד .
היה זה מבצע שיזמו הנאצים בימי מלחמת העולם השנייה לשם ערעור כלכלת בריטניה על ידי הצפת בריטניה בשטרות כסף מזויפים בסכום כולל של מיליוני לירות שטרלינג.
תוכנית המבצע הייתה פרי יוזמת האס אס, וקיבלה את אישורו של היינריך הימלר.
ביצוע המבצע הוטל על מיור האס אס ברנהרד קריגר, והמבצע נשא את שמו.
שטרי הכסף המזויפים הודפסו בזקסנהאוזן.
קריגר הרכיב צוות של 142 אנשים, חלקם מבין אסירי המחנה, שהיה להם ידע וניסיון בדפוס, ובאמצעותם זייף לירות שטרלינג.
אנשי הצוות זכו ליחס מאוד מועדף משאר האסירים שכלל: מזון רב, טיפול רפואי, ומגורים נאים.
המבצע היה כל כך סודי שאפילו השומרים ששמרו סביב המבנים שבו התבצע המבצע, לא ידעו על מה הם שומרים.
עד לסיום המלחמה הצליחו הנאצים לזייף קרוב לתשעה מיליון שטרי כסף בריטי בסכום שהתקרב ל-135 מיליון לירות שטרלינג.
השטרות זויפו בצורה כמעט מושלמת שהקשתה להבחין בינם לבין שטרות בריטיים מקוריים.
הנאצים התכוונו לפזר את השטרות מעל האי הבריטי, מתוך אמונה כי פרט לכמה אנשים ישרים, רוב מוצאי השטרות ישמרו אותם לעצמם וישתמשו בהם.
כוונה זו לא התממשה מאחר שעם התהפכות גלגל המלחמה בשנת 1943 נזקקו הנאצים לשטרות המזויפים למטרות חיוניות יותר, כייבוא חומרי גלם אסטרטגיים ותשלום לסוכני הביון הנאצי, כדוגמת ציצרו, המרגל שהמציא לנאצים מסמכים בעלי חשיבות אסטרטגית עליונה שצולמו מכספתו של השגריר הבריטי בטורקיה יו נצ'בול-האג'יסן.
יש סברה כי חלק משטרות אלה גם מימנו את מבצע החילוץ של הרודן המודח בניטו מוסוליני בספטמבר 1943 ממקום מאסרו בפסגת הר מהרי האפנינים.
כשכוחות בעלות הברית התקרבו למחנה זקסנהאוזן, הועבר צוות הזייפנים למחנה הריכוז מטהאוזן באוסטריה.
לקראת התבוסה הסופית במאי 1945, תכננו הנאצים לרצוח את אנשי הצוות באבנזה (Ebensee), תת-מחנה של מטהאוזן.
אך כאשר כוחות צבא ארצות הברית התקרבו למקום, נסו השומרים, וכל אנשי הצוות התפזרו בין 16,000 האסירים באבנזה, וחייהם ניצלו.
האנשים שוחררו ב-5 במאי על ידי הצבא האמריקאי.
במחנה זקסנהאוזן שירת רודולף פרנץ הס, קודם למינויו כמפקד מחנה ההשמדה אושוויץ, וזיכרונותיו של הס מוסרים מידע רב על שיטות פעולתו של המחנה.
מקור מידע חשוב נוסף הוא עדויותיהם של העדים והנאשמים במשפט ברלין.
ב-23 באוקטובר 1942 הורה ראש האס אס היינריך הימלר על גירושם לאושוויץ של כל היהודים הנמצאים במחנות ריכוז הממוקמים בגבולות 'הרייך הישן'.
הדבר הוביל לאקט התנגדות בזקסנהאוזן, כאשר נוכח מוות מיידי צפוי, שמונה-עשר צעירים יהודים התמרדו במסדר, רצו לעבר אזור המפקדה ונאבקו באנשי האס אס.
משום מה לא הורה מפקד המחנה על הוצאתם המיידית להורג וב-23 באוקטובר 1942 יצאה שיירה מזקסנהאוזן לאושוויץ עם 454 אסירים יהודים, בהם 18 המורדים.
פול ריינו, ראש ממשלת צרפת
ז'ורז' מנדל, שר הפנים של צרפת
הרשל גרינשפן, שהתנקשותו בדיפלומט גרמני בפריז היוותה עילה לליל הבדולח
מרטין נימלר, כומר פרוטסטנטי ממתנגדי המשטר הנאצי
מרטין לותר, תת-מזכיר מדינה במשרד החוץ הגרמני בתקופת הרייך השלישי, ממשתתפי ועידת ואנזה
קורט שושניג, קנצלר אוסטריה טרם האנשלוס
גאורג אלזר, מתנגד לנאציזם שניסה להתנקש בחיי היטלר
ג'ק צ'רצ'יל, גיבור מלחמה בריטי אשר הצליח להימלט מהמחנה
סטפן רובצקי, מפקד מחתרת פולני
יאקוב ג'וגאשווילי, בנו של סטלין
פרץ גולדשטיין, מצנחני היישוב אשר הוצנח ביוגוסלביה, נכנס להונגריה, והסגיר עצמו לגרמנים.
אימרה קינסקי היה צלם יהודי-הונגרי.
ועדת חקירה סובייטית ביקרה במחנה לאחר המלחמה, במטרה לאסוף ראיות לפשעי הנאצים שבוצעו במקום.
בעקבות עבודת הוועדה הועמדו לדין 16 אנשי אס אס מבין שומרי המחנה בפני בית דין צבאי סובייטי בברלין בסוף 1947. 14 מתוכם נידונו למאסר עולם עם עבודת פרך, ושניים נוספים ל-15 שנות מאסר.
הם נשלחו לרצות את עונשם בעבודה במכרות הפחם של הים הצפוני.
שישה מתוכם מתו בתוך חמשת החודשים הראשונים לריצוי עונשם.
הנותרים שוחררו ב-1956 ונשלחו לגרמניה המזרחית, שם הועמדו למשפט מחדש וחלקם נידונו לתקופות מאסר נוספות.
בשנת 1960 ריכרד בוגדאלה שפעל במחנה נשפט למאסר עולם.
החל מאוגוסט 1945 שימש המקום כמחנה מעצר סובייטי, שהיה לגדול מבין המחנות הסובייטיים בשטחי הכיבוש שלהם.
המחנה נקרא "מחנה מיוחד מס' 1" ונכלאו בו גרמנים נאצים, פעילים אנטי-קומוניסטים ומשתפי פעולה סובייטים עם המשטר הנאצי.
ב-1950 פינו הסובייטים את המחנה ופירקו את מרבית מתקניו.
על פני 5 שנות פעילותו כמחנה סובייטי נכלאו בו כ-60,000 אסירים, ומעריכים שלפחות 12,000 מהם מצאו בו את מותם כתוצאה מרעב וממחלות.
אף שהשאלה אם הסובייטים פגעו פיזית באסירים במטרה להביא למותם בצורה שיטתית שנויה במחלוקת, חוקרים מערביים קובעים בוודאות כי נערכו במחנה הוצאות להורג והלקאות.
מאז 1961 משמש המקום אתר הנצחה.
פיתוחו הראשוני כאתר הנצחה כלל את הריסת מרבית מבניו ומתקניו והקמת אנדרטאות, שהנציחו בהבלטה יתרה את המתנגדים הפוליטיים למשטר הנאצי על פני קורבנות אחרים של המחנה, ברוח המשטר המזרח-גרמני.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי ואיחוד גרמניה הוקמה קרן ציבורית המפעילה את האתר ואחראית על תצוגות ההנצחה שבו.
בתחילת המאה ה-21, פועלים באתר מוזיאונים אחדים, אחד מהם מנציח את שנותיו של המתקן כמחנה סובייטי.
כמה ממבני המחנה שוקמו או שוחזרו, ביניהם מבנה הכניסה, מגדלי שמירה, תנורי הקרמטוריום וביתני כליאה.
זקני צפת היא להקת רוק ישראלית.
הלהקה הוקמה בידי מאור כהן, יוני בן טובים ואורן לוטנברג ב-1990, התפרקה ב-1996 וחזרה לפעול ב-2014.
הלהקה החלה לרקום עור וגידים על ידי מאור כהן ויוני בן טובים (בנה של השחקנית טליה שפירא) כזוג חברים כשהיו בני 16, כאשר ההשפעות המוזיקליות כללו בעיקר להקות גראנג' כגון Butthole Surfers וסוניק יות'.
בתחילה קראו לעצמם "מקהלת בית לוינשטיין" והקליטו קטעים ושירים על טייפ 4 ערוצים עם מכונת התופים של בן טובים בביתו בתל אביב.
הקלטת הופצה בין חברים, ובה הופיעו שיריה הראשונים "ריקי", "החיים יפים" ו"יוסי" (הזונה מפרנסיסקו).
בבית הספר תיכון א' לאמנויות תל אביב פגש מאור את אורן לוטנברג שנחשב כגיטריסט ומוזיקאי מנוסה, והציע לו לחבור אליו ואל בן טובים להקמת להקה חדשה, אורן החל לעבוד עם הצמד על חומרים חדשים וסקיצות ביניהם "Daddy", "דוחף באלנבי" ו"איפה דוד" שלהם היה שותף בלחן.
לאחר מכן נקבע השם הסופי "זקני צפת" וכך נקראו בהופעות הפומביות.
ההרכב כלל גם את עדיאל פורטוגלי כמתופף.
הלהקה הופיעה לראשונה במסגרת ערב להקות של תיכון עירוני א' במועדון הרוקסן.
אף על פי שמנהלי המקום הורידו אותם מהבמה לפני סוף ההופעה כדי להפסיק את השתוללות הקהל, הם זכו באותו השבוע לביקורות טובות בעיתון "חדשות" על ידי עמית שהם ובעיתון "העיר" על ידי מיכאל רורברגר מה שעורר את עניין התקשורת בהם.
מעט אחר כך הם פרצו לרדיו בזכות גרסת כיסוי כבדה, בסגנון פאנק, לשיר "מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר" של אריק איינשטיין ושלום חנוך, שהוקלטה בשנת 1990 במועדון "הפינגווין" התל אביבי ויצאה במסגרת אוסף האינדי "החדש" .
התגובה האוהדת לביצוע החדשני של השיר הזכירה לרבים את התגובות ליציאתו של האלבום "שבלול", בו נכלל השיר המקורי עשרים שנה לפני כן.
הלהקה זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב ותוארה בסצנת הרוק האלטרנטיבי כתקווה הגדולה של הרוק הישראלי.
מצידו השני של המטבע, סגנונה הפרוע והפרובוקטיבי של הלהקה גרם לרבים להירתע ממנה.
הופעותיה של הלהקה כללו ניבולי פה, נגינה ושירה מאולתרות ואגרסיביות, גנבות מוזיקליות מכוונות, וגישה הומוריסטית ומשוחררת שגרמה בין השאר לחיים יבין לתהות בתוכנית ספיישל מפורסמת של "מבט שני" בערוץ הראשון על שמה המשונה של הלהקה ולכנות את סגנונה "טראש", כלומר "זבל".
בנובמבר 1992 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "זקני צפת", בסיועו של האמרגן איציק ליכטנפלד, שהפיק גם את הופעותיה של משינה וארגן לזקני צפת הופעות חימום לפני הופעות אלה.
בהרכב השתתף גם רע מוכיח, שבא מלהקת בלאגן והחליף את פורטוגלי בעמדת המתופף.
אף על פי שהיה קצת פחות פרוע מהופעותיה של הלהקה, כלל האלבום את המוזיקה הכבדה ביותר שנשמעה במוזיקה העברית עד אז, והוא כלל בין השאר את "ריקי", שהפך ללהיט בסצנת הרוק האלטרנטיבי התל אביבית אף על פי שהמילה היחידה בו היא שם השיר בתוספת מעט ג'יבריש.
שירים נוספים שבלטו בו היו "ציפי", "דוחף באלנבי", "יוסי (הזונה מפרנסיסקו)", "חזיר היבלות" ו"החיים יפים".
האלבום נכשל במכירות וזכה להתעלמות מצד תחנות הרדיו, בין השאר בגלל הטקסטים המשוחררים שלו ונושאיו הפרובוקטיביים, שכללו זנות ("ציפי" ו"יוסי (הזונה מפרנסיסקו)"), סמים ("החיים יפים" שכלל את המשפט "אני יושב ומחשש") ואף הומוסקסואליות.
ב-2008, בסיכום 60 שנה למדינת ישראל בעיתון ידיעות אחרונות, נבחר האלבום לחשוב ביותר במוזיקה הישראלית של שנות התשעים.
ב-1993 נפרדו בהדרגה, בן-טובים, מוכיח ולוטנברג, מהלהקה כשבמקומם הובאו הנגנים תום מוכיח, יובל קיינר ואביב פאפו.
בהפקתו המוזיקלית של הגיטריסט חיים רומנו יצא האלבום השני שנקרא גם הוא "זקני צפת" במאי 1994, וכלל רוק רך יותר מזה של האלבום הראשון והרבה פחות פרובוקטיבי.
באלבום זה כתב כהן כמעט לבדו את כל המילים והלחנים, פרט לשירים "שישי שבת" ו"על הפנים" אותם הלחין וכתב יחד עם אורן לוטנברג, לעומת האלבום הראשון שלא כלל אף לחן שלו.
השיר "שישי שבת (יום הבוחר)" הפך לאחד מהלהיטים הגדולים של העשור והפך את האלבום להצלחה מסחרית.
גם "השכן", "בארמון המלך" ו"רק אל תלכי" (בו הספיק לנגן לוטנברג במפוחית וגיטרה) הפכו ללהיטים גדולים.
במקביל הופיע ההרכב ב"זהו זה" עם שתי גרסאות כיסוי לשירים "לוח וגיר" של שמוליק קראוס ו"היה לנו טוב נהיה לנו רע" של אריק איינשטיין.
באותה השנה השתתפו חברי הלהקה בפסטיגל עם השיר "נועה בקולנוע" שזכה במקום השישי.
האלבומים המשיכו את המגמה של ההתרחקות מסגנונו של האלבום הראשון.
רק שיר אחד מתוך מתוך שני האלבומים התפרסם - "לא רוצה לצעוק".
באוגוסט 1996 התקיימה הופעתה האחרונה של זקני צפת במועדון "הלוגוס" בתל אביב.
מאור כהן המשיך לשתף פעולה במסגרת פרויקטים שונים עם חבריו לזקני צפת לשעבר, במקביל לקריירת הסולו שלו.
הוא הקים את "צמד ראות" עם רע מוכיח ב-2000, את "הבליינים" עם אורן לוטנברג ב-2001 ואת "ישראלים\פעולה\סקס" עם תום מוכיח ויובל קיינר, בצוותא עם תמיר שקולניק, ב-2005. רע מוכיח עבד בין השאר עם מאור כהן במסגרת הסופרגרופ "הזבובים" ועם ברי סחרוף.
אורן לוטנברג עבד גם הוא עם ברי סחרוף.
תום מוכיח עבד בין השאר עם אסף אמדורסקי, דנה ברגר וברי סחרוף, יובל קיינר עבד עם יהלי סובול, ויוני בן טובים עוסק בקולנוע בלונדון.
זקני צפת התאחדה להופעה עם ההרכב המקורי לכבוד פסטיבל קוקה קולה ב-2004.
ב-2012 השתתפו חברי ההרכב המקורי בסדרה "האלבומים" של יואב קוטנר, ששודרה בערוץ 8.
בשנת 2013 הכריזה הלהקה בהרכב המקורי על איחוד והתאחדה להופעה ב-16 בינואר 2014 בפסטיבל הקצב בגני התערוכה.
לאחר האיחוד המחודש הודיעו חברי הלהקה על הוצאת אלבום חדש, שהושק במרץ 2014 במועדון הבארבי בתל אביב.
מאור כהן (שירה, גיטרה) (כל האלבומים)
עדיאל פורטוגלי (תופים) (בתקופה לפני הקלטת האלבומים, משתתף ב"מה אתה עושה כשאתה קם בבוקר" באלבום הראשון)
אורן לוטנברג (גיטרה), (מפוחית פה) (זקני צפת, זקני צפת 2, לא היו דברים מעולם)
רע מוכיח (תופים) (זקני צפת, לא היו דברים מעולם)
יוני בן-טובים (בס) (זקני צפת, תן לי שלאגר, תן לי שלאגר 2, לא היו דברים מעולם)
תום מוכיח (בס) (זקני צפת 2)
אביב פאפו (גיטרה) (זקני צפת 2)
יובל קיינר (תופים) (זקני צפת 2, תן לי שלאגר, תן לי שלאגר 2)
גיא עמיר (גיטרה) (תן לי שלאגר, תן לי שלאגר 2)
מיכה קפלן (בס) (בסיסט סדרני הדשא שהיה חבר לזמן קצר בלהקה וניגן בהופעות של האלבום "תן לי שלאגר")
לא היו דברים מעולם (2014)
זקן הוא שם כולל לשיער הצומח בסנטר ובלחיים בעיקר אצל גברים, החל משלב מסוים בגיל ההתבגרות.
במדינות עם אקלים קר יותר מסייע הזקן לחמם את הפנים.
במהלך ההיסטוריה השתנה מאוד היחס החברתי לזקנים, בהתאם לגורמים כמו מסורות תרבותיות ודתיות ומגמות אופנה.
בזרמים שונים של דתות, כמו אצל היהודים החרדים, או ברבים מזרמי האסלאם או הסיקיזם, הזקן המלא הוא חיוני כחלק מההופעה הייצוגית, ובמקרים מסוימים הוא חובה כחלק מההלכות.
תרבויות אחרות, אפילו שאינן מחייבות זאת באופן רשמי, רואות בזקן סמל לגבריות של הגבר, וקושרות בזקן מרשים תכונות כמו חכמה, כוח או מעמד חברתי גבוה.
בתרבויות בהן שיער הפנים אינו שכיח (או כרגע לא באופנה) זקנים עשויים להיות מזוהים עם היגיינה לקויה או התנהגות לא מתורבתת.
גידול זקן (או אי גידולו, בריכוזים של תרבויות המעודדות גידול זקן) יכול לשמש כאמצעי זיהוי.
עם זאת, מכיוון שניתן לגדלו או לגלחו הוא לא משמש כתנאי הכרחי בזיהוי פושעים.
פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה מוכר בכינויו "ברברוסה" ("אדום הזקן").
שודד הים אדוארד טיץ' הוא דוגמה לאדם שזהותו עוצבה סביב זקנו והוא מוכר בהיסטוריה כ"שחור הזקן".
במשחק התפקידים מבוכים ודרקונים אחד מסימני הגמד הוא זקן עבות.
דוגמאות לתספורות שונות של זקן, פאות ושפם:
המעמדות הגבוהים יחסית במצרים העתיקה עסקו לא מעט בנושא שיער הפנים בפרט, ושיער הגוף בכלל.
פנים חלקות היו סימן למעמד גבוה יחסית, ובקרב בני המעמדות הנמוכים זקנים היו נפוצים.
עם זאת, יוצא דופן משמעותי לכך היה "הזקן הנשגב" של הפרעונים עצמם, שהיה זקן מזויף שהזכיר את זקנו של אוסיריס, האל של עולם המתים.
זקן זה היה ארוך וצר באופן המזכיר חרוט ומסוגנן מאוד, וביצירות מצריות עתיקות מופיע על פניהן של פרעונים ופרעוניות גם יחד.
ההלכה אוסרת על גברים להשחית את פאת הראש והזקן בתער או להתגלח בצורה הדומה לשל עובדי אלילים.
איסור זה מבוסס על הפסוק: ההלכה אינה אוסרת לגזור את הזקן במספריים, או לאכל את השערות בעזרת חומר כימי.
יהודים חרדים, ובתוכם במיוחד החסידים, נוהגים לרוב לא לגלח את הזקן גם באופן המותר.
אצל הליטאים נהוג על פי רוב לגדל זקן רק אחרי החתונה.
מספר שמואל נראה שבתקופת התנ"ך היה מקובל לגדל זקן, וגילוחו היה נחשב ביזיון, לפחות אצל יהודים.
כשדוד שולח שליחים לחנון מלך עמון על מנת לנחמו על מות אביו, מלך עמון מפרש את ביאת שליחי דוד כריגול ושולח אותם חזרה לדוד כשחצי זקנם מגולח.
כשדוד שומע על כך הוא מורה לשליחיו לשהות ביריחו עד שזקנם יצמח בחזרה, ויצא למלחמה נגד בני עמון ().
מכאן אפשר להסיק שגידול זקן היה נורמה בתקופת דוד, שאם לא כן, השליחים יכלו לגלח את החצי השני, פעולה פשוטה שדורשת הרבה פחות זמן, ודוד לא היה רואה במעשה חנון עילה למלחמה.
בימי הביניים התרחש פילוג הכנסייה הנוצרית, בין הנצרות הקתולית במערב לנצרות האורתודוקסית במזרח.
לאחר הפיצול, הכמרים הקתולים נהגו לגלח את זקנם כדי להבדיל עצמם מהאורתודוקסים מחד, ומהמוסלמים והיהודים מאידך.
אך לאחר הפיצול, הנצרות האורתודוקסית מאמינה בגידול הזקן, כחלק מן מהפולחן הדתי.
ההיתר לגידול זקן (Lihyah בערבית) טיפולו ועיצובו נקבע כחובה על פי הסונה האיסלאמית בקונצנזוס 63.
גורו גובינד סינג, הגורו סיקי העשירי, ציווה על הסיקים לשמור על שיערם לא גזור, כי זיהה אותו בתור קישוט הכרחי של הגוף על ידי הבורא כמו גם סעיף חובה של האמונה.
סיקים מחשיבים את הזקן כחלק מאצילותם וכבוד הגבריות שלהם.
הסיקים גם נמנעים מחיתוך שיער זקנם מתוך כבוד לצורה בה ברא אותם האל.
קש (Kesh), שיער לא גזור, הוא אחד מחמשת ה-K, חמישה מאמרי חובה של אמונה עבור סיקי שהוטבל.
כמו גם, איש סיקי מזוהה בקלות על ידי הטורבן שלו ושערו וזקנו הארוכים.
הזקן הוא סמל של הברית בין האלוהים (ג'ה) ואנשיו.
המונח "זקן" משמש גם לתיאור אוסף של נוצות נוקשות, דמויות שיער במרכז השד של תרנגולי הודו.
תיישים רבים הם בעלי זקן.
התיש לפעמים משתין על זקנו כהתנהגות סימון במהלך הייחום.
כמה חיות מכונות "מזוקנות" כחלק משמן המשותף.
לפעמים ה"זקן" מתכוון לתיאור של שיער בולט על הסנטר או הפנים אבל עבור חיות אחרות "זקן" עשוי להתייחס דפוס על פרוותם/נוצותיהם המזכיר זקן.
זקפּה היא מצב שבו הפין מתקשה, היקפו ואורכו גדלים והוא מתרומם לזווית שיכולה להשתנות אצל אנשים שונים בין זווית אופקית לזווית כמעט אנכית (ביחס לגוף).
אצל הנשים, הדגדגן מכיל רקמות ספוגיות שמתקשחות במהלך גירוי מיני.
זקפה זו פחות גלויה לעין.
זקפה דרושה לקיום יחסי מין וגינליים ואנאליים.
זקפת הפין נגרמת בדרך כלל מגירוי מיני או מהתעוררות מינית, ויכולה להתרחש גם במהלך חלומות ארוטיים.
זקפה עשויה להיגרם גם על ידי גירוי פיזי, או על ידי הלחץ של שלפוחית שתן מלאה.
זקפה מופיעה גם אצל ילדים קטנים וגם אצל עוברים ברחם.
גברים רבים מתעוררים מהשינה עם זקפה, המכונה "זקפת בוקר".
הסיבה לכך היא, ככל הנראה, לחץ שמפעילה שלפוחית השתן על בלוטת הערמונית, דבר הגורם לזקפה.
בנוסף לכך, גבר חווה בממוצע 3–7 זקפות בלילה, שמשך כל אחת מהן כחצי שעה, ומקורן בשנת ריצודי עיניים מהירים, המתאפיינת בעיכוב הפרשת נוראדרנלין באזור מסוים בגזע המוח, מה שמוביל לזקפה.
גבר שמתעורר בעת תקופה כזאת, עשוי להבחין בזקפה עם יקיצתו.
זקפה יכולה להיווצר בלילה אף כתוצאה מחלום ארוטי.
בנוסף, ניתן למצוא לזקפת בוקר יתרון והוא מניעת הרטבת המיטה כאשר מתעוררים עם שלפוחית שתן מלאה, משום שהזקפה מונעת את מעבר השתן.
הזקפה מושגת על ידי שני מנגנונים שפועלים יחד: זרימה מוגברת של דם אל כלי הדם ברקמה המתקשחת, וזרימה מואטת של הדם היוצא מהפין.
הזקפה מתרחשת כאשר שני מבנים ספוגיים ודמויי צינור העוברים לאורכו של הפין (שמם הלועזי הוא corpora cavernosa) מתמלאים בדם ורידי.
הרקמה הספוגית מתפשטת, ומפעילה לחץ על רקמה צפופה המקיפה אותה (tunica albuginea).
הרקמה הצפופה מגבילה את התרחבות המבנים הספוגיים, וכתוצאה מכך מתקשח הפין.
מבנה צינורי, corpus spongiosum, נמצא ממש מתחת למבנה corpora cavernosa שמכיל את השופכה, ודרכו עוברים השתן או נוזל הזרע במהלך מתן שתן או שפיכה, בהתאמה.
גם מבנה זה יכול להתמלא בדם, אבל פחות מהמבנה corpora cavernosa.
השרירים באזור מתרפים ומאפשרים לדם רב יותר לזרום אל הרקמות הללו.
התכווצות של שרירים אחרים מחלישה את זרימת הדם היוצא מהפין.
המבנה המוארך מפעיל לחץ על עורקי היציאה, וכך מחליש עוד יותר את זרימת הדם החוצה.
כשהדם זורם פנימה מתקשח הפין, היקפו ואורכו גדלים והוא מתרומם לזווית שעשויה להשתנות אצל אנשים שונים בין זווית אופקית לזווית כמעט אנכית (ביחס לגוף).
מצבים שונים, לדוגמה מחלת הסוכרת, גורמים להפרעה בזקפה (אימפוטנציה), בעיה שבה אין זקפת הפין מספיקה לקיום מגע מיני תקין.
בשנים האחרונות פותחו מספר תרופות כדי לטפל במצב זה.
כאשר נוצרת זקפה, נסוגה העורלה אחורה וחושפת את העטרה.
העור שעל כיס האשכים מתהדק, ומושך את האשכים לעבר בסיס הפין.
הזקפה נוצרת על ידי אותות ממערכת העצבים הפאראסימפתטית; היא מגיבה למערכת העצבים הסימפתטית שאחראית בעיקר ל"תגובת הילחם או ברח".
הדבר מסביר מדוע במצבי לחץ קשה או בלתי אפשרי להשיג זקפה.
מערכת העצבים הסימפתטית אחראית גם לגרימת השפיכה, והדבר מסביר מדוע רוב הגברים מאבדים את הזקפה לאחר השפיכה.
זקפה יכולה להופיע באופן ספונטני בהיעדר גירוי מיני כלשהו, במיוחד אצל נערים מתבגרים.
אצל כל הגברים שמסוגלים לזקפה מבחינה פיזיולוגית, היא מופיעה במהלך השינה, לרוב מספר פעמים בכל לילה.
זקפה כזו נקראת "תפיחת פין לילית", והיא מתרחשת במהלך שנת רע"מ (REM).
אצל גבר ממוצע תופיע בלילה זקפה במשך 100 דקות בסך הכל.
מטפלים מיניים מנצלים זאת כדי לוודא אם הגורמים להפרעה בזקפה הם פסיכולוגיים או פיזיולוגיים.
חולים הסובלים מהפרעה בזקפה מקבלים מתקן אלסטי המולבש סביב הפין ומסוגל למדוד שינויים בהיקף הפין.
המתקן משדר את המידע למחשב לניתוח מאוחר יותר.
גברים שמופיעה אצלם זקפה ספונטנית במהלך השינה, אבל לא בזמן ערות, נחשבים כתוצאה מכך לסובלים מהפרעה נפשית, למשל הפרעת חרדה מינית (SAD – Sexual Anxiety Disorder), שמונעת מהם לתפקד מינית.
לאוננות אין השפעה על זקפה, מלבד ירידה זמנית בדחף המיני שבאה לאחר האורגזמה והשפיכה - השפעה זהה לזו של מגע מיני.
זקפת מוות היא זקפה המתרחשת לעיתים לאחר המוות, בעיקר לאחר תלייה ונצפתה בקרב בני אדם אשר הוצאו להורג בעזרת תלייה.
הסיבה העיקרית לכך היא שלאחר התלייה נמשך הדם בגוף למטה, כתוצאה מכוח המשיכה.
הדם ממלא את הרגליים וממשיך להצטבר בחצי הגוף התחתון.
עקב היות הפין בעל רקמת דם ספוגית, מתמלא גם הוא וכל עוד הגופה נשארת במצב זה, לחץ הדם על פלג הגוף התחתון יגרום לזקפה מלאכותית זו.
היווצרות גזים של ריקבון יכולה גם לגרום לתופעה.
כישלון במנגנון הזקפה ידוע כהפרעה בזקפה.
הפרעה בזקפה אצל בני אדם שמקורה פיזיולוגי מטופלת על ידי התקנים תותבים ועל ידי תרופות המצריכות מרשם.
כמה תרופות מוזרקות היישר למבנה corpus cavernosum או מועברות בדרכי השתן, וגורמות ישירות לזקפה אפילו בהיעדר גירוי מיני, בעוד שתרופות מסוג מעכב פוספודיאסטראז מסוג 5, כמו ויאגרה, סיאליס או ורדנפיל נלקחות דרך הפה ועוזרות לקבל זקפה שמושגת על ידי גירוי מיני.
לעיתים נדירות יכולה העורלה שעל הפין הזקוף להיות מתוחה מאוד ובלתי ניתנת להזזה על גוף הפין, ולכן מפריעה לקבלת זקפה תקינה.
מצב זה נקרא היצרות העורלה, ובדרך כלל קל מאוד לטפל בו.
אצל נשים מכיל הדגדגן רקמות ספוגיות שמתקשחות במהלך גירוי מיני.
השפתיים החיצוניות של הפות מתמלאות בדם, והדבר גורם להן להתקשח בבירור ולהאדים.
זקפת הדגדגן מקבילה לזקפה של העטרה, אך היא גלויה פחות לעין בשל המיקום האנטומי המוסתר יחסית של הדגדגן.
זקפת שפתי הפות מקבילה לזקפת גוף הפין.
זקן-תיש ארוך (שם מדעי: Tragopogon coelesyriacus) הוא צמח עשבוני דו-שנתי מצוי בסוג זקן-תיש ממשפחת המורכבים.
העלים סרגליים ארוכים, מזכירים בצורתם עלי דגניים.
מבסיס העלים עולה גבעול זקוף בלתי מסתעף, המגיע לגובה 30 עד 70 ס"מ, ובראשו קרקפת פרחים שכולם לשוניים.
הפרחים צפופים וצבעם ורוד-סגול כהה.
אורך הפרחים החיצוניים כרבע מאורך עלי המעטפת הלשוניים פי 4, אשר כולם לשוניים, בצבע ורוד כהה.
הזירעונים אינם חלקים ולכולם ציצית גדולה מאוד המאפשרת הפצה יעילה באמצעות הרוח.
בזקן-סב מצוי הזירעונים חלקים ולכולם ציצית פרט לזירעונים החיצוניים, שהם חסרי ציצית, ואורך פרחיהם החיצוניים כמחצית מאורך עלי המעטפת.
טיפוס התפוצה הוא ים-תיכוני ומערב אירנו-טורני שהוא אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי עם כמות המשקעים 100 עד 400 מ"מ וקיץ חם ויבש והחורף קר מאוד ומושלג.
תפוצתו: מרכז אסיה – טורקמניסטן; המזרח התיכון – אפגניסטן, איראן, ירדן, ישראל, לבנון, סוריה, עיראק וטורקיה; אירופה – יוון (כרתים) וקפריסין.
בישראל הוא מצוי מצפון בקעת באר שבע, בעיקר בבתות, בתי גידול טבעיים כגון בתה, שדות בר, אך גם בקרבת האדם – למשל בשולי דרכים וכעשב שוטה בגינות.
שורשיו ניתנים לאכילה לאחר בישול.
אודות מקורות השם קראו בערך "זקן-תיש".
זקן-תיש ארוך הוא צמח עשבוני דו-שנתי בעל שורש שיפודי (צוואר השורש מעובה) ומוהל חלבי, אינו קוצני, גובהו 30 עד 70 ס"מ.
פרחו - הנראה לעין - אינו פרח, וכמו כל בני משפחת המורכבים, הוא אינו אלא תפרחת - מקבץ של פרחים רבים שיושבים (ללא עוקץ) על מצעית משותפת.
הקרקפת מרובת הפרחים עטופה בבסיסה בדור אחד או יותר בקשקשים או חפים היוצרים יחד מעטפת.
הגבעול יחיד, זקוף, קירח, מפרקיו נפוחים וכרגיל אינו מסתעף.
בראש הגבעול קרקפת אחת, לאורכו פזורים עלים וישנם גם עלים שמרוכזים בבסיסו.
העלים מסורגים, תמימים ארוכים (דמוי עלי דגנים) בסיסם חובק את הגבעול, רוחבם המרבי בבסיס, והם בעלי 5 עד 7 עורקים מקבילים.
הקרקפות יחידות (בודדות) נישאות על עוקצים ארוכים בראשי הגבעולים.
בהבשלה מלאה הקרקפת נראית ככדור שלם.
המעטפת בעת הפריחה דמוית פעמון או לעיתים רחוקות גלילית, בת 5 עד 16 חפים עשבוניים, על פי רוב 8 חפים, דומים זה לזה ושווים פחות או יותר באורכם, ערוכים כרגיל בדור אחד ואינם רעופים.
חפי המעטפת צרים, ארוכים מאוד, אינם משוננים, ומחודדים בקודקודם, אורכם 3.5 ס"מ עד 5 ס"מ, חפי המעטפת ארוכים עד פי 4 מאורך הפרחים.
החפים גדלים עם ההבשלה של הזירעונים.
המצעית חשופה (חסרת מוצים), קמורה, חלקה.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף פשוט, צבעם ורוד-סגול (כהה), קצרים הרבה יותר מחפי המעטפת, צפופים, לשוניים כולם (כותרתם מאוחה לצינור) ונראים היטב מבחוץ.
לשון הכותרות מסתיימות ב-5 שיניים.
בכל הפרחים חסר גביע הפרח, השחלה תחתית, האבקנים 5, הזירים מפורדים, המאבקים מאוחים לצינור וצבעם שחור, האבקה צהובה, עמוד השחלה מסתיים בשתי צלקות.
זירעוני ההיקף דומים לזירעוני המרכז, כולם נושאים בראשם ציצית מפותחת מאוד של זיפים ארוכים מאוד ומנוצים.
בצמח שדומה לו - זקן-סב - זרעוני ההיקף בני 3 עד 5 מוצים מחוספסים או זיפים קשים וארוכים (במקום ציצית) או בעלי מקור שקצהו מעובה וצמיר.
הזירעונים דמויי כישור או גליליים, בעל מקור שאורכו עד פי 2 מאורך הזירעון (בשונה מזקן-תיש מדברי), בעלי קווי אורך או צלעות, מכוסים גבשושים.
בכל קרקפת מצויים 2 או 3 טיפוסי זירעונים הנבדלים בצבעם ובמערך הגבשושים שלהם.
זקן-תיש ארוך פורח מאמצע מרץ עד סוף יוני.
זקן השופטים היה תוארו של נשיא בית המשפט העליון בארץ ישראל במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי.
באנגלית נקרא התפקיד "Chief Justice".
התואר בעברית איננו תרגומו המילולי של התואר באנגלית, אלא תואר המדגיש את בכירותו ואת חוכמתו של ראש השופטים, על פי המסורת היהודית האומרת כי .
עם זאת, כאשר מדובר ב"זקן השופטים" סתם, ולא ב"זקן השופטים האנגלי", הכוונה היא לנשיא בית המשפט העליון בארץ ישראל המנדטורית.
סמכויותיו של זקן השופטים המנדטורי היו שונות במקצת מאלו של נשיא בית המשפט העליון כיום.
בנוסף לסמכויות המקבילות לאלו של הנשיא כיום, ניתנו לזקן השופטים סמכויות נוספות, סמכויות חקיקה וסמכויות ביצוע.
בין היתר התקין את תקנות סדר הדין האזרחי (אם כי אלו דרשו חתימת אישור של הנציב העליון), היה בעל סמכות להתקנת תקנות גם בענייני ירושה, ואף ספנות וטיס, והעניק רישיונות לעורכי דין, כמו גם קבע את כללי האתיקה המקצועית שלהם.
עם סיום המנדט הבריטי הועברו סמכויותיו של זקן השופטים לנשיא בית המשפט העליון על פי פקודת בתי משפט (הוראות מעבר), 1948.
בתפקיד זקן השופטים כיהנו אך ורק משפטנים בריטים, ומעולם לא כיהן בו נתין ארץ ישראלי, יהודי או ערבי.
מחנה הריכוז זקסנבורג (גרמנית: KZ Sachsenburg) היה מחנה ריכוז נאצי, שפעל בשנותיו הראשונות של השלטון הנאצי, בין השנים 1933–1937. המחנה היה ממוקם במבנה נטוש בן ארבע קומות, שנבנה לכתחילה כבית חרושת לטקסטיל.
המחנה הוקם ליד העיירה פרקנברג שבסקסוניה, כ-20 ק"מ מצפון מזרח לעיר קמניץ.
עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית הוקמו מחנות ריכוז רבים, שנועדו לכליאת מתנגדי השלטון מן השמאל ומן הזרמים הליברליים.
ביולי 1933 כבר היו קרוב ל-27,000 אסירים במחנות מעצר כאלה; המחנות הוקמו כיוזמות מקומיות על ידי גופי המשטרה ומשרדי המשפטים של המדינות השונות בגרמניה, וכן על ידי האס אה.
לא ידוע מספרם של מחנות אלו.
אחד המחנות הללו היה זקסנבורג, שהוקם במאי 1933. בהמשך הוקם סניף של מחנה בקולדיץ.
בתחילת 1934 הועברה השליטה במחנות הריכוז לידיו של ארגון האס אס, שהוקם באותה תקופה, בפיקודו של היינריך הימלר.
הימלר השתלט גם על כל גופי המשטרה בגרמניה .
האס אס השיג שליטה מלאה במערכת מחנות הריכוז; רוב המחנות הקטנים נסגרו, ועד ספטמבר 1935 נותרו במקומם שישה מחנות "רשמיים": דכאו, ליכטנבורג, זקסנבורג, אורניינבורג, אסטרווגן, וקולומביה האוס שבברלין.
בשיאו הכיל מחנה זקסנבורג כ-1,400 אסירים, שהוחזקו בתנאים קשים, תוך התעללויות ועבודת פרך, במחצבה הסמוכה.
רישומי המחנה מראים על 11 אסירים שמתו במהלך שנות המחנה, אך אין לדעת מהו המספר האמיתי.
מחנה זקסנבורג היה הראשון בו נתפרו לבגדי האסירים משולשים צבעוניים, שסימנו את הקטגוריה אליה השתייכו.
ב-1937 החליט האס אס על צמצום המחנות הקיימים, והקמת מחנות גדולים במקומם.
באותה שנה הוחלט על הקמת מחנה בוכנוואלד, וכל האסירים מזקסנבורג הועברו אליו.
מעט מאוד ידוע על המחנה.
רק עם פתיחת הארכיב של שירות האיתור הבינלאומי (ITS) בסוף אפריל 2008 החלו להיחשף מסמכים הנוגעים לו.
זִקנה (באיטלקית: Senilità) הוא רומן מאת הסופר האיטלקי איטלו זְבֶבוֹ שיצא לאור בשנת 1898. זהו הרומן השני של זבבו, ולאחריו נמנע זבבו מלפרסם במשך 25 שנים, ורק בשנת 1923 יצא לאור הרומן הבא שלו, "תודעתו של זנו".
בשנת 1962 עובד הרומן לסרט באותו שם (Senilità) בידי הבמאי מאורו בולוניני.
ברומן ארבע דמויות, המשתתפות בשתי עלילות של אהבה נכזבת.
אמיליו ברנטאני, פקיד בחברת ביטוח, בן 35, שפרסם רומן שזכה לשבחים ומאז שקע ברפיון ובחוסר מעש, שהעניקו לספר את שמו – הזִקנה שבשם הספר אינה זקנה כרונולוגית (שהרי ברנטאני הוא רק בן 35), אלא זקנה נפשית.
אנג'יולינה, בת עניים צעירה ונאה ("בחורה בלונדינית עם עיני תכלת גדולות, גבוהה וחסונה ועם זאת רזה וגמישה") שברנטאני מתאהב בה, אף ש"תחילה ניגש אליה בכוונה לזכות בפרשיית אהבים קלה וקצרת ימים".
היא מרבה לבגוד בברנטאני, שבסופו של דבר נפרד ממנה עקב כך.
הפסל סטפאנו באלי, רודף שמלות מצליח, הוא ידידו של ברנטאני.
חרף השוני באופיים, השניים מרבים לבלות יחד.
עמליה ברנטאני, אחותו היחידה של אמיליו, "נוכחותה לא הורגשה יותר מדי לא מבחינה פיזית ולא מבחינה נפשית, קטנטנה וחיוורת, צעירה ממנו בכמה שנים אך זקנה יותר באופיה".
עמליה מאוהבת בסטפאנו באלי, אך לו אין עניין בה.
היא מתמכרת לאלכוהול, חולה במחלה שממנה תמות, ובמהלך מחלתה גם מאבדת את שפיותה.
בסיפור יש מאפיינים אוטוביוגרפיים אחדים, וזבבו ציין שתושבי טריאסטה עירו הכירו את הדמויות עליהן התבססו גיבורי סיפורו.
דמותו של אמיליו ברנטאני מכילה פרטים אחדים מהביוגרפיה של זבבו עצמו.
הפסל סטפאנו באלי נבנה על פי דמותו של הצייר אומברטו ורודה, ידידו של זבבו.
אנג'יולינה נבנתה על פי דמותה של ג'וזפינה זרגול, שבה היה זבבו מאוהב בצעירותו.
עמליה זוהתה כאחותו של זבבו, אורטנסיה שמיץ או כאחות של אחד מידידיו.
לראשונה יצא הספר לאור בעברית בשנת 1969, בהוצאת "עם עובד".
תרגום זה נעשה בידי שושנה חן זהבי מהתרגום לאנגלית של הספר.
צעד בלתי שגרתי זה, של תרגום שלא מהמקור, ניכר כבר בשמו של הספר, "גבר מזדקן", שמשקף נאמנה את השם שניתן לגרסה האנגלית, As a Man Grows Older, שאינו נאמן לשם המקורי.
תרגום נוסף לעברית, הפעם מהמקור באיטלקית, נעשה בידי אריאל רטהאוז ויצא לאור בהוצאת כרמל בשנת 2006. שמו של הספר בתרגום זה, "זִקנה", נאמן יותר למקור.
בשני המקרים בחרו המתרגמים לתעתק את שם המחבר כ"סבבו", אף שהתעתיק "זבבו" משקף טוב יותר את ההגייה האיטלקית.
זקני ציון הוא מגזין סטודנטים ירושלמי המופץ באוניברסיטה העברית ובמכללות נוספות בירושלים לעשרות אלפי סטודנטים.
זקני ציון החל לצאת בשנת 2012, לקראת סוף שנת הלימודים האקדמאית תשע"א.
המגזין הוקם בעקבות התמרמרות סטודנטים באוניברסיטה העברית ממגזין הסטודנטים היוצא לאור באוניברסיטה, פי האתון.
הטענות כנגד פי האתון הופנו בעיקרן כנגד רמתו ונקיטת אג'נדת שמאל - קיצוני שאינה מייצגת את הסטודנטים, וכן כנגד היותו מגזין היוצא לאור מטעם אגודת הסטודנטים אשר ככזה לא יכול לבקר את אגודת הסטודנטים ביעילות.
זקני ציון התיימר להציג מגזין מאוזן פוליטית ולהוות אלטרנטיבה עיתונית- סטודנטיאלית לפי האתון.
כבר בתחילת דרכו ניתנה במה לגוף המבקר את האגודה בשם "הוג'י ווטש" בדמות טור קבוע במגזין, ובכך נהיה למגזין היחיד באוניברסיטה העברית עם טור ביקורת קבוע על אגודת הסטודנטים.
נוסף על כך, זקני ציון מסקר אירועים בירושלים, את המתרחש בעיריית ירושלים, סיקור סוגיות על הפרק באוניברסיטה, מדור תרבות, פורום ועוד.
מקימי המגזין הם סטודנטים מהאוניברסיטה העברית.
העורך הראשי של זקני ציון בתחילת דרכו היה יאיר יעקב.
בשנת 2013 נתמנתה רננה הרמן להיות העורכת הראשית של זקני ציון.
בין עורכי המגזין ניתן למנות את אבנר שאקי, אמרי סדן, הילה מלמד (אשר עברה לעבוד בעיתונים מקור ראשון ומעריב), עידן דוייב, רעות המבורגר, רון גביאן ועוד.
זקירה בסרביץ' (בבוסנית: Zekira Besrević) (1921 - ?) הייתה חסידת אומות העולם, מוסלמית בוסנית.
את התואר קיבלה בסרביץ' יחד עם רוזה סובר-דרגויה (Roza Sober-Dragoje), ידידתה הנוצרייה, על הצלתם של שני יהודים בעיר סרייבו בזמן השואה.
ערב פלישת הגרמנים ליוגוסלביה באפריל 1941 עבדו בסרביץ' בת ה-20 וסובר בת ה-19 במכון היופי של היהודי מורדו אלבחרי בסרייבו.
תחת משטר האוסטשה הקרואטי נרדפו יהודים, סרבים וצוענים.
כשנעצרה משפחתו של אלבחרי הצליח רק אלבחרי להסתתר, עם אחייניתו גרציה.
בסרביץ' וסובר הגיעו לביתו של אלבחרי בעת האקציה, מצאו את אלבחרי וגרציה במחבוא ולקחו אותם לביתן.
המשטר קרא לתושבים מקומיים להשתלט על רכושם של יהודים, ובסרביץ' פנתה לשלטונות וביקשה את מכון היופי של אלבחרי.
היא נענתה בחיוב, והיא וסובר הפכו למנהלות המכון.
עם אישור פנייתן הביאו השתיים את אלבחרי וגרציה באופן מיידי למכון ושם הסתירו אותם במהלך היום.
בלילות הסתובבו השניים במכון באופן חופשי ובסרביץ' וסובר נתנו להם מזון שהשיגו עבורם.