tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצלם של טריפו היה ראול קוּטאר, ששיתף פעולה לעיתים קרובות גם עם ז'אן-לוק גודאר.
חידושו של קוטאר בכך שהשתמש במצלמה קלת-משקל כדי לייצר אפקט של דינאמיות ותנועות זורמות וקלות.
דברים אלו היו חשובים לבמאים שביקשו לצלם ברחובות הערים הסואנות ולצאת מהאולפנים וכן לצלם באופן משוחרר שיתחבר לזרם התודעה של הדמויות, כך הם ביקשו לקדם סגנון קולנועי חדש וייחודי.
הפסקול של הסרט נכתב על ידי ז'ורז' דלרו, מלחין ששיתף פעולה עם רבים מבמאי הגל החדש.
שיר אחד מתוך הפסקול: "Le Tourbillon" ("הסופה"), המתאר במילותיו את הסופות והמערבולות הרגשיות העוברות על שלוש הדמויות בסרט, הפך ללהיט פופולרי.
הדיאלוגים בסרט רובם בצרפתית, למעט שורות מעטות הנאמרות בגרמנית ואחת באנגלית.
סגנון המשחק של הגל החדש מגולם במשחקה של ז'אן מורו.
מבקרת קולנוע ידועה בצרפת כתבה עליה כך: "יפה, אבל בצורה טבעית.
סקסית, אבל בו-זמנית אינטלקטואלית, סוג של מיניות שקולה – היא הייתה האישה האותנטית של הגל החדש." על אף ששמה אינו מוזכר בכותרת הסרט, קתרין היא "חוסר מובנה.
היא ההשלמה בין שני רעיונות מנוגדים לחלוטין של נשיות."
טריפו אמר עליה: "היא זוהרת בנוכחות שלה, היא פרוצה בתקופת המעבר בין שתי המאות ששכבה עם כולם".
שני סיקוונסים מתוך הסרט מופיעים בקצרה בסצנה מתוך הסרט "אמלי" של ז'אן-פייר ז'נה, שמתרחשת בקולנוע.
בסיפור הקצר מאת הסופר המקסיקני קרלוס פואנטס "Las dos Elenas", אחת הדמויות צופה בז'יל וג'ים והסרט מצליח להשפיע עמוקות על יחסה לחיים ולמערכות-יחסים.
קליפ הווידאו של השיר "Kiss Me" של להקת הפופ האמריקנית Sixpence None the Richer, עושה מחווה לסרט ומשחזר רבות מהסצנות המפורסמות של הסרט.
הלהקה השוודית jj נקראת כך על שם הסרט.
בסרטו של איתן פוקס, "הבועה" כששתי דמויות מתחזות לכתבים של הטיים אאוט הצרפתי במטרה לבקר חבר שגר בגדה המערבית, אומרת אחת הדמויות לשנייה: "לא מותק..
את ז'אן מורו ואני ז'יל...
אנחנו הולכים למצוא את ג'ים ואנחנו נמות למען אהבתנו."
בסרטו של וס אנדרסון "עמוק במים", אומר הגיבור סטיב זיסו לאחת הדמויות: "Not this one, Klaus" הומאז' צנוע לדמותו של ז'יל מהסרט.
בסצנת "הבסטיליה" מתוך הסרט "paris, i love you", האישה (מירנדה ריצ'רדסון) שורקת את שיר הנושא מתוך הסרט: "הסופה".
אלבומו של פיט טאונסנד "כוס ריקה", כולל שיר ושמו "Jools and Jim" שבו תוקף טאונסנד זוג עיתונאים בריטים בגין הערות מבזות שהעירו השניים על מתופף להקת the who קית' מון
ז'יל אוריאל ברנהיים הוא רב צרפתי, כיהן מינואר 2009 ועד התפטרותו באפריל 2013 כרב הראשי של צרפת.
ברנהיים נולד בשם אוריאל אברהם מאיר למשפחה ממוצא מזרח אירופי מיהדות אלזס.
אביו, סוחר עצים, נפטר בהיותו בן 14, ואמו ברט (נולדה: בלימה קליין) הייתה מורה למתמטיקה.
למד בתיכון הכללי בעיר הולדתו, והשתתף בשיעורים בשבת תוך שמירה על ההלכה.
לאחר התיכון למד בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז ובשנת 1974 הוסמך לרבנות.
לאחר מכן למד בישיבה בנתיבות, ובישיבת בריסק בירושלים במשך כשנתיים.
בין השנים 1991–1997 היה פעיל בקונסיסטוריה בפריז, המוסד הרבני המרכזי של צרפת, תוך שפעל לערב את הקונסיסטוריה בסוגיות חברתיות מעשיות.
הוא ייסד בה ועדת אתיקה רפואית, ומחלקת "תורה וחברה", המוציאה לאור עלון שעוסק בסוגיות חברתיות-אקטואליות.
בשנת 1994 התמודד על משרת הרב הראשי בצרפת, כמייצג פן אלטרנטיבי לחוגים אולטרא-שמרניים שעמדו בראשות הקהילה, אך הפסיד בהתמודדות.
בשנת 1997 מונה לרב בית הכנסת הגדול בפריז.
בתחילת שנת 2008 התמודד שוב על משרת הרב הראשי, והפעם נבחר לכהונה בת 7 שנים, ברוב של 180 תומכים לעומת 80 שתמכו ברב יוסף סיטרוק, שקיבל את תמיכת הממסד החרדי-רבני בישראל, וכיהן בתפקיד 21 שנה ברציפות.
ברנהיים נשוי ואב לארבעה, שניים מילדיו מתגוררים בישראל.
ברנהיים כיהן כרב אורתודוקסי המתאפיין בפתיחות יחסית לעולם החיצוני.
הביע את דעתו ברמה בנושאים מגוונים: עוני, איידס, נכות, היחס לאסלאם והיחס לחילוניות.
היה פעיל נמרץ בהידברות בין-דתית, בייחוד עם העולם הנוצרי.
גישתו הליברלית עוררה כלפיו ביקורת וחשדנות "לנוכח איום ההתייוונות" מצד חרדים שמרנים.
לאחר שנבחר, דחה ברנהיים את סיווגו כ"ליברל" על ידי מתנגדיו, וציין כי "ביהדות, ליברל הוא אדם שמקפיד פחות על שמירת מצוות: זה אינו המצב שלי", ואף הדגיש את העובדה שאשתו, פסיכואנליטיקאית במקצועה, שומרת מצוות כמותו ו"לובשת פאה נכרית מבוקר עד ערב".
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד, התייחס ברנהיים למלחמת עזה, בריאיון ללה פיגארו:
בתחילת כהונתו גינה בחריפות את החלטת האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר לקדם את קדושת פיוס ה-12, ואת הסרת החרם מהבישוף הבריטי מכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
באפריל 2010 ערך ביקור היסטורי בעיר וישי, על מנת לכבד את זכר היהודים שנשלחו למחנות ריכוז בשואה, ואת זכר חסידי אומות העולם.
הוא הניח זר על האסטלה שליד ההוטל דה פארק, מקום מושבו של אנרי פיליפ פטן אשר שיתף פעולה עם המשטר הנאצי.
באוקטובר 2012 נקט ברנהיים, יחד עם מנהיגי דתות אחרות, עמדה נחרצת נגד חוק להתרת נישואים חד-מיניים בצרפת שקידם הממשל הסוציאליסטי.
המאמר עורר הדים בעולם הנוצרי ואף צוטט בהבלטה בנאום שנשא האפיפיור בנדיקטוס ה-16 בקוריה הרומאית.
באפריל 2013 הואשם על ידי העיתונות הצרפתית בגנבה ספרותית.
הוא הודה שקטעים שלמים בספרו "40 מחשבות יהודיות" הועתקו מספרי מחברים אחרים, בהם הפילוסוף ז'אן פרנסואה ליוטר והסופר אלי ויזל.
במקביל הואשם גם בהעתקת חלקים בספרו "הדאגה לזולת ביסוד ההלכה היהודית", וכן במאמרו נגד נישואים חד מיניים, שחלקים ממנו הופיעו במאמר שפרסם במרץ 2012 המטיף הקתולי ג'וזף מארי ורלנד.
בנוסף, תחקיר שפורסם גילה כי אין רישום במשרד החינוך שמעיד על השתלמותו בפילוסופיה בסורבון, כפי שצוין בקורות חייו.
בעקבות ההאשמות אולץ להתפטר מתפקידו.
לאחר ניסיונות הכחשה הודה ברנהיים במיוחס לו וביקש סליחה על הסבל שנגרם לקהילה היהודית.
בין היתר טען להגנתו שהשתמש לעיתים בכתיבת אחרים מבלי כוונה לפגוע בזכויות הכותבים, לאחר שהוסיף את דבריהם כהערות שוליים במהלך הכנת שיעורים ועם השנים נחשבו בעיניו כהערותיו שלו.
כמו כן טען שבעקבות "אירוע טראגי ואישי" מחוץ לחייו האינטלקטואליים, "אי הכחשת העובדה" שהוא מוסמך לפילוסופיה אפשרה לו "להניח תחבושת על הפצע הקשה" ולחיות עמו לאורך זמן.
ז'יל ברנהיים ופיליפ ברבראן (בהנחיית ז'אן פרנסואה מונדו), הרב והקרדינל: דיאלוג יהודי-נוצרי בן זמננו תרגם מצרפתית: יורם מלצר; עריכה: אביעד קלינברג), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - ההוצאה לאור ע"ש חיים רובין, תשס"ט–2009.
ז'יל ברסר (; נולד ב-1955) הוא פיזיקאי ומדען מחשב באוניברסיטת מונטריאול, קנדה, המתמחה בפיזיקה קוונטית.
נולד בשנת 1955 בעיר מונטריאול שבקנדה.
השלים לימודי דוקטורט באוניברסיטת קורנל בשנת 1979, בהנחיית ג'ון הופקרופט.
חבר סגל באוניברסיטת מונטריאול משנת 1988.
עמית של האגודה הבינלאומית למחקר קריפטוגרפי לשנת 2006, על "פריצות דרך בקריפטורפיה ותקשורת קוונטית".
זוכה מדליית הזהב ע"ש גרהארד-הרצברג לשנת 2009. ב-2018 זכה בפרס וולף.
עיקר המחקר של ברסר עוסק בעיבוד אינפורמציה קוונטית, פרוטוקולי קריפטוגרפיה קוונטית וחישוב קוונטי.
בשנת 1984, בעבודה משותפת עם צ'ארלס בנט המציא ברסר את פרוטוקול החלפת המפתחות הקוונטי BB84, ובשנת 1992 שיפר את הפרוטוקול בכך שהראה כי מספיקים שני מצבים קוונטיים בלבד על-מנת לבצע החלפת מפתחות (לעומת 4 בהם עושה שימוש BB84).
פרוטוקול משופר זה קיבל את השם B92. בשנת 1993 היה שותף לגילוי טלפורטציה קוונטית.
כמו כן עסק רבות בנושאי תיקון שגיאות קוונטי.
ז'יל פֶּרְסוֹן דה רובּרוואל היה מתמטיקאי צרפתי שחקר בעיות באנליזה.
רוברוואל קרוי על-שם הקומונה רוברוואל שבאואז, שבה נולד.
ב-1627 השתתף במצור על לה רושל .
באותה שנה יצא לפריז, ושם מונה למושב לפילוסופיה של קולז' Gervais ב-1631 ולמושב למתמטיקה של הקולז' דה פראנס ב-1633. על מחזיק המושב היה להציע בעיות מתמטיות, ולוותר עליו לטובת מי שיפתור אותן טוב ממנו; רוברוואל עמד במשימה, והחזיק במושב עד יום מותו.
במחקריו המתמטיים עסק בעיקר בבעיות באנליזה.
הוא פיתח שיטה לחישוב שטח של משטחים ונפח של גופים תלת-ממדיים, וקרא לה "שיטת ה-Indivisibles".
השיטה (לחישוב שטח) מבוססת על חלוקה לצורות כמעט מלבניות, שאותן אפשר להסיע זו לצד זו עד קבלת הצורה המבוקשת.
בונאוונטורה קאוואליירי פיתח שיטה דומה (עקרון קאוואליירי) באופן בלתי תלוי, אך הגישה כולה, שדרשה מיומנות גאומטרית וכושר המצאה לטיפול בכל מקרה ומקרה, התייתרה לחלוטין בתוך כמה עשרות שנים, כאשר המציאו לייבניץ וניוטון את החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי.
רוברוואל גילה דרך כללית לציור משיקים לעקום, כשהוא מפרק את העקום לסכום של כמה תנועות פשוטות.
במסגרת מחקריו על השטח מצא שיטה לקבל עקום אחד מרעהו, תוך שמירה על השטח בין העקום לאסימפטוטה שלו.
לשיטה הזו קרא טוריצ'לי "קווי רוברוואל".
דקרט ביקר את השיטות של רוברוואל ושל פייר דה פרמה כלא מספקות, והעוינות שנוצרה בין השניים הביאה את רוברוואל לבקר את השיטות האנליטיות שהכניס באותה עת דקרט לחקר הגאומטריה.
רוברוואל תמך במודל ההליוצנטרי של קופרניקוס, והאמין שכל שני חלקיקי חומר ביקום מושכים זה את זה.
רוברוואל היה אחד מן המתמטיקאים שהשפיעו יותר מכל על אייזיק בארו, שהיה לימים מורו של אייזק ניוטון, שהביא עיקרון זה למיצוי במסגרת חוק המשיכה האוניברסלי.
ז'יל גוז'ון הוא שף צרפתי שמסעדתו "ל'אוברז' דו וייה פוי" (L'Auberge du Vieux Puits) בפונז'ונקוז (Fontjoncouse) שבאוד דורגה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום לשנת 2010.
ז'יל גויון נולד בבורז' שבשר.
אביו היה טייס, הוא חי במרקש שבמרוקו, בגרמניה ובמץ שבגרמניה, מקומות אליהם עברה המשפחה בעקבות עבודת האב.
לאחר מות אביו עברה המשפחה לבזייה.
הוא לא אהב ללמוד והיה תלמיד גרוע.
הוא פנה לעבוד כמלצר במסעדה, כעבור זמן החליט להפוך לשף.
ב-1977 היה שוליה בחברה הדרומית (מידי) במסעדה לשעבר בגאר דה בזייה, שם רכש את יסודות המקצוע.
הוא עבד בהתלהבות רבה כל-כך, עד שזכה בתואר השוליה הטוב ביותר של לנגדוק-רוסיון.
ב-1983 פגש את מורהו החשוב רוז'ה ורז'ה, השף והבעלים של מסעדת "מול דה מוז'ן" שדורגה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
בתחילה עבד כשוליה, ארבעה חודשים אחרי-כן קודם לדרגת שף מחלקה.
הוא נשאר במסעדה ארבע שנים עד שלמד את צפונות המטבח.
ב-1987 החליט להחליף מקום ועבר למרסיי, שם נהיה סגנו של ז'אן-פול פאסדה במסעדת "פטי ניס", שדורגה בשני כוכבי מישלן.
שנתיים אחרי-כן הוא נעשה סגנו של ז'ראר קלו במסעדת ל'אסקאל, שדורגה עם כוכב במישלן, בקארי-לה-רואה.
שם שהה שלוש שנים וסייע לקבלת דירוג הכוכב השני במישלן.
הוא גם התלמד זמן קצר אצל מארק מנו.
פונז'ונקוז הוא כפר קטן, הממוקם באוד, 35 ק"מ מנרבון, השוכן בגבעות בפנים היבשת, ובו מתגוררים כמאה איש.
ראש הקומונה החליט שכדי שהיא תשרוד עליה להקים אוברז'.
לכן הוא נעזר בהון המוניציפלי על מנת לבנות מקום שיפיח רוח חיים בכפר.
הוא הסב אסם ישן לאתר תיירותי.
אולם, אלו שהתיישבו במקום נקלעו לפשיטת רגל.
בזמן זה הגיע גוז'ון שרצה מסעדה משלו.
גוז'ון ואשתו מארי-כריסטין תרו אחר מקומות מיוחדים.
אך נוכחו לדעת שמקומות טובים היו יקרים מדי.
לכן כשפנה אליהם ראש העיר פונז'ונקוז והציע להם הזדמנות להתיישב בעיר באוברז', הם ביקרו באתר, הוקסמו ממנו והתיישבו במקום.
לאחר זמן שיקמו את האתר הנטוש והפכו אותו למסעדה.
מספר שנים חלפו וסועדים מיעטו לפקוד את המסעדה, שהייתה בכפר מרוחק ממקום יישוב, אולם הזוג היה עיקש ונשאר במקום.
עמיתיו של גוז'ון יעצו לו לגשת לבחינות של Meilleur Ouvrier de France, תואר אותו השיג ב-1996 והיה כרטיס כניסה שפתח לו דלתות.
ב-1997 קיבל 14 מתוך 20 נקודות ממדריך גו מיו ועוטר בכוכב במדריך Bottin Gourmand.
באותה שנה דורג בכוכב ראשון ממדריך מישלן האדום.
ב-2001 הוא קיבל את דירוג הכוכב השני במישלן.
ב-2010 דורג בשלושה כוכבים במישלן, והוא השף היחידי שזכה בדירוג שלושה כוכבים בשנה זו.
מטבחו של גויון נשען בעיקר על בישול אזורי, תבשיליו מורכבים ממוצרים פשוטים כמו כרוב, עגבניות, וירקות עונתיים, טלה, בשר ציד של העונה (חזיר בר, ארנבת, שליו, חרטומן יערות), חזיר ביגור שחור, יונים, זיתי פיקולין, רוזמרין, בזיליקום, תפוחי אדמה ותאנים.
ז'יל ז'אקוב הוא מבקר אמנות, מסאי, ובמאי קולנוע יהודי-צרפתי.
מ-2001 עד 2015, כיהן כנשיא פסטיבל הקולנוע בקאן.
בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון הידוע "ליסֶה קארנו", נאלצו ז'אקוב ומשפחתו לברוח מפריז בתחילת מלחמת העולם השנייה בשל מוצאם היהודי.
אביו, אנדרה ז'אקוב, היה סרן תותחנים בצבא הצרפתי שנפל שבי בידי הגרמנים ב-1939. ז'אקוב מצא מקלט בניס, שם הסתתר עם אמו ואחיו ז'אן-קלוד עד לשנת 1942. ז'יל הצעיר חמק ברגע האחרון ממעצר בידי הגסטאפו, ולאחר מכן הוסתר על ידי המחתרת הצרפתית במהלך כל שנות המלחמה, במחוז איזר.
הוא הצליח להימלט פעם נוספת ממעצר בידי הצבא הגרמני על ידי הסתתרות מאחורי ההרמוניום בקפלה.
הבמאי לואי מאל המחיש סצנה זו ארבעים שנה מאוחר יותר, בסרט הקולנוע להתראות ילדים.
עם שחרור צרפת הוא שב לפריז ונכנס לבית הספר התיכון "ליסה לואי-לה-גרנד".
הוא התיידד שם עם קלוד שברול, וביקר תכופות בבתי קולנוע ובסינמטק הצרפתי ב-Rue d'Ulm.
בעודו לומד, הוא יצר בשנת 1949 את מגזין הקולנוע "Raccords", שם הוא פרסם את אחד המאמרים הראשונים של פרנסואה טריפו.
עם סיום לימודיו בתיכון ולאחר תקופת התמחות בבנק ז'ורדאן בפריז, הוא נכנס בשנת 1950 לעסקי משפחתו בקורבואה (Courbevoie).
ז'אקוב לא נטש את עולם הקולנוע והספרות לזמן רב: לאחר מפגש שקיים עם יוצרי קולנוע במהלך ביקור בארצות הברית, הוא פרסם בשנת 1964 את מאמרו "הקולנוע המודרני", ובשנים 1964–1968 כתב ביקורות קולנוע על סרטי פסטיבל הסרטים בקאן עבור "סינמה 64".
בשנים 1968–1971 כתב ביקורות עבור השבועון הנובל אובסרבטר, ומשנת 1972 עבור השבועון "ל'אקספרס".
הוא המשיך לעבוד בעסק המשפחתי "Toledo Scale" בה כיהן באותה תקופה כמזכ"ל, ובמקביל היה לסגן המזכיר הכללי באגודה הצרפתית של מבקרי הקולנוע והטלוויזיה.
הוא נאלץ לעזוב את ל'אקספרס ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1975, לאחר שכתב ביקורת קשה על "סיפורה של O" (Histoire d'O), סרט שנתמך על ידי אחד מבעלי השבועון ז'אן ז'אק סרבן-שרייבר.
לאחר עזיבתו כתב יחד עם בנו את התסריט לסרט "זה יכול לקרות רק לי".
בשנת 1976, כיהן כסגן המנכ"ל של פסטיבל קאן, מוריס בסי, וב-30 בספטמבר 1977 מונה למנכ"ל הפסטיבל, שתפקידו, בין היתר, לצפות באלפי סרטים ולבחור מועמדים לפרס דקל הזהב.
בלי לחשוש מהסתבכויות דיפלומטיות, הוא אישר בשנת 1978 להקרין בשם חופש הביטוי את "איש השיש" של הבמאי הפולני אנדז'יי ויידה, שסרטו נאסר להקרנה בארצו.
הבחירות השניות שלו בשנת 1979 היו, בין היתר, הסרטים תוף הפח, שיער, ואפוקליפסה עכשיו שזכה בפרס למרות קריאות לעג וביקורת.
לאורך שנות פעילותו בפסטיבל הוא פעל לפתיחת האירוע לאנשי קולנוע ברחבי העולם, ובחר להדגיש את יוצרי הקולנוע והשחקנים על פני המפיקים ומקבלי ההחלטות.
במטרה להפוך את הפסטיבל לחלון ראווה עבור דור חדש של קולנוענים, הוא יצר בשנת 1978, את פרס מצלמת הזהב שמוענק לסרט הביכורים הטוב ביותר, ואת החלק בפסטיבל המכונה "Un certain Regard", במסגרתו מוצגים מבחר סרטים אלטרנטיביים.
פעילותו הענפה הפכה במידה רבה את הפסטיבל לאירוע תקשורתי בינלאומי ולאירוע האמנותי הגדול בעולם.
בשנת 2011 פרסם את האוטוביוגרפיה "האזרח קאן" (Citizen Cannes), פרפרזה על סרטו של אורסון ולס משנת 1941, האזרח קיין ("Citizen Kane").
ז'יל בזיל גֵד היה עיתונאי ומנהיג סוציאליסטי צרפתי.
למרות שהנהיג פלג מרקסיסטי של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית במסגרת האינטרנציונל השני, גינו מרקס ואנגלס את פרשנותו לתורתם ומרקס אף כתב שאם גד מרקסיסט הרי שלפיכך הוא-עצמו איננו מרקסיסט.
נולד באיל סן לואי בפריז.
בצעירותו עבד כפקיד וערך את העיתון לזכויות האדם (Les Droits de l'Homme).
ב-1871 פרסם בעיתונו מאמר שהגן על הקומונה הפריזאית, דבר שהוביל לתביעה נגדו, בשלה נמלט לז'נבה, שם הכיר את "הקפיטל" של מרקס.
עקב חוסר שליטתו בגרמנית השיג רק ידיעה שטחית בספר.
עם שובו לצרפת ב-1876, היה לראשי התועמלנים למרקסיזם.
ב-1878 נכלא בכלא לשישה חודשים עקב מעורבותו בכינוס הראשון של "האינטרנציונל השני" בפריז.
באותה עת ערך את העיתון "הסוציאליסט" (Le Socialiste) ואת השבועון "שוויון" (Égalité).
ב-1880 חבר לפול לאפארז' (חתנו של קרל מרקס) והציג בכינוס מפלגת הפועלים הצרפתית בלה הבר תוכנית להפיכתה לגוף מרקסיסטי-מהפכני הדוגל במלחמת המעמדות.
המרקסיזם הפשטני שהציגה המפלגה, ושנקרא "גדיזם", קרא למהפכה של הפרולטריון כנגד הבורגנות, ללא ניתוח דיאלקטי-תאורטי של מבנה הכלכלה הצרפתית.
הגדיסטים, שסירבו לכל פשרה או שיתוף פעולה עם הבורגנות, פילגו את המפלגה, שהתפלגה לפלג גדיסטי, פלג בלאנקיסטי ופלג פשרני-רפורמיסטי (למעשה ניצן הסוציאל-דמוקרטיה) בראשות ז'אן ז'ורס שהוביל אפשרות של השגת מטרות סוציאליסטיות ללא מהפכה ומלחמת מעמדות (אותו כינה גד "אופורטוניסטי" ו"בורגני").
הפלג הגדיסטי זכה להצלחה מקומית במספר עיריות ומועצות מקומיות.
הגדולה והיציבה ביותר מבחינת התמיכה בזרם זה הייתה בעיר רובה).
גד עצמו נבחר לבית התחתון של מועצת העם כנציג ליל ב-1894, איבד את מושבו ב-1902. ב-1905 שבו הפלגים הסוציאליסטים השונים והתאחדו תוך יצירת (SFIO, כיום המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית), אך גד המשיך להתבדל בראש הפלג הלוחמני השמאלי של המפלגה.
ב-1906 שב ונבחר לפרלמנט כנציג המפלגה המאוחדת.
ב-1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה היה גד חבר בממשלת החירום בראשותו של רנה ויויאני (René Viviani) כשר בלי תיק.
הוא המשיך בתפקידו עד 1916 ובאותה תקופה נראה שנואש מן ה"סולידריות של הפרולטריון" (ברוח הסיסמה המרקסיסטית שהכזיבה, פועלי כל העולם, התאחדו!) ואימץ קו פטריוטי ואף לאומני.
ז'יל ויסנטה פוטבול קלוב (בפורטוגזית: Gil Vicente Futebol Clube) היא קבוצת כדורגל מהעיר ברסלוש, פורטוגל.
הקבוצה משחקת בליגת העל הפורטוגלית ומארחת את משחקיה באצטדיון העירוני של ברסלוש המכיל 12,46 מקומות.
מועדון הכדורגל ז'יל ויסנטה נוסד ב-3 במאי 1924, בעיר ברסלוש שבמחוז בראגה והוא נקרא על שם התיאטרון המקומי שקרוי על שם המחזאי הפורטוגזי ז'יל ויסנטה.
למרות הקמתו בשנת 1924, רק בשנת 1931 נרשם המועדון בהתאחדות הכדורגל של בראגה.
ובעשורים הראשונים להקמתו שיחקה קבוצת הכדורגל שלו בליגות הנמוכות.
בסיום עונת 1989/1990 סיימה במקום הראשון בליגה הפורטוגלית השנייה והעפילה לראשונה לליגה הבכירה.
לאחר 7 עונות בליגה הבכירה בהם מיקום השיא שלה היה המקום ה-9 את עונת 1996/1997 סיימה במקום האחרון וירדה לליגת המשנה, בעונת החזרה שלה לליגת המשנה עונת 1997/1998 סיימה הקבוצה במקום הרביעי, אך כבר בעונתה השנייה עונת 1998/1999 סיימה הקבוצה במקום הראשון ושבה לליגה הבכירה.
ואת עונת החזרה שלה לליגה הבכירה עונת 1999/2000, היא סיימה במקום החמישי שהיה מיקום השיא שלה.
בעונת 2005/2006 הואשמה הקבוצה על ידי בית הדין של ההתאחדות הפורטוגלית בפנייה לא חוקית לבית המשפט בפרשת שחקנה מתאוס.
כתוצאה מכך הורדה לליגת המשנה והושעתה ממשחקי הגביע באותה העונה.
בסיום עונת 2010/2011 שבה הז'יל ויסטנה לליגת העל לאחר שסיימה בפעם השלישית בתולדותיה במקום הראשון בליגה הפורטוגלית השנייה.
בעונות הבאות סיימה הקבוצה במקומות 9, ו-13 (פעמיים).
אך בעונת 2014/2015 סיימה במקום אחד לפני המקום האחרון וירדה חזרה לליגת המשנה.
בעונת 2017/2018 בליגה השנייה סיימה הקבוצה במקום 19 מתוך 20 וירדה לליגה השלישית.
אך בעונת 2018/2019 הקבוצה עלתה ישירות מהליגה השלישית לליגת העל בעקבות החלטת בית המשפט, כתוצאה מערעור הקבוצה על פרשת מתאוס מעונת 2005/2006. בעונות הבאות בליגת העל סיימה במקום 10, 11.
עם זאת בעונת 2020/2021 בגביע הפורטוגלי הגיעה הקבוצה עד רבע הגמר בו הפסיד לפורטו 0–2. בעונת 2021/2022 השוותה הקבוצה שאת שיאה כשסיימה במקום החמישי.
והעפילה לראשונה בתולדותיה למפעלים האירופים של אופ"א.
כשזכתה בכרטיס לשלב המוקדמות השלישי בקונפרנס ליג, בו הצמודדה מול ריגה מלטביה ניצחה אותה 5–1, בסיכום צמד המשחקים והעפילה לשלב הפלייאוף.
בשלב הפלייאוף פגשה ז'יל ויסנטה את א.ז.
אלקמאר מהולנד, הפסידה לה פעמיים והודחה.
בגביע הליגה הגיעה ז'יל ויסנטה לראשונה בתולדותיה לרבע הגמר אך הודחה לאחר הפסד לפורטו ואת העונה סיימה במקום ה-13. בעונות הבאות סיימה הקבוצה במקומות ה-12 וה-13.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של ז'יל ויסנטה מוצג ראשון.
עונהתחרותשלביריבהביתחוץתוצאה2022/2023הקונפרנס ליגשלב המוקדמות השלישי ריגה4–01–15–1שלב הפלייאוף א.ז.
ז'יכלין (בפולנית: Żychlin, ביידיש: זשיכלין, בגרמנית: Zichlin) היא עיירה במחוז קוטנו שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ב-2015 מנתה אוכלוסיית היישוב הייתה 8474 תושבים.
ז'יכלין הוא גם שם הקומונה (גמינה) העירונית-כפרית שמושבה הוא ז'יכלין.
מפעלי התעשייה האלקטרומכנית מילאו בשנות ה-1920 ובשנות ה-1950 תפקיד חשוב בהתפתחות היישוב, כמו כן פועלים בו בתי חרושת בתחום תעשיית המזון.
ז'יכלין שוכנת במישור מזוביה המרכזית, על גדת נחל סלודוויה, בחבל ההיסטורי לנצ'יצה.
הסמל העיירה העתיק ידוע מ-1535.הסמל מתאר טירה בעלת שלושה מגדלים.
ז'יכלין מוזכרת לראשונה ככפר בראשית המאה ה-14, לפני שנת 1309. ב-1331 נכבשה על ידי האבירים הטווטונים, אולם כעבור זמן קצר סופחה בחזרה לממלכת פולין.
בשנת 1397 הוענקו לה זכויות עיר.
עד למאה ה-19 היא הייתה בבעלות פרטית: במאה ה-14 השתייכה בהתחלה לשופט בשם חוואלה מן העיר לנצ'יצה, לקלמנס מצנצ'יצה, לקנצלר המלך, אלברטוס, אחר כך למשפחת האצילים לוביץ' ולאחר מכן למשפחת ז'יכלינסקי.
אחרי 1744 הייתה בבעלותו של יוזף אנטוני סולוהוב.
בשלהי ימי הביניים מדי פעם התכנס ביישוב בית הדין העירוני של לנצ'יצה.
באותה תקופה השתייכה ז'יכלין למחוז אורלוב מפרובינציית לצ'יצה של החבל פולין גדול.
מ-1419 ידוע שבראש העיירה פעלה מועצה.
ב-1542 העניק המלך זיגמונט הראשון לעיר פריבילגיות מסחריות ראשונות.
במחצית השנייה של המאה ה-16 חיו בה 150 צמיתים, פעלו 20 בתי מלאכה שונים, 7 מסבאות לבירה ובית ספר קטן.
רוב התושבים הועסקו בחקלאות אולם במהרה הוכה היישוב על ידי דליקה הרסנית.
גם בימי מלחמת פולין-שוודיה השנייה ב-1657-1655 ניזוקה העיירה במידה רבה.
ב-1714 התמודדה גם עם מגפת דבר.
שיקומה היה איטי, על אף זכייתה מחדש בזכויות עיר.ב-1790 חיו בה 350 תושבים ב-68 בתים.
ב-1774 נפתח בה בית ספר פרטי.
ב-1793במסגרת חלוקתה השנייה של פולין סופחה ז'יכלין לממלכת פרוסיה, אולם ב-1807 עברה בחסות נפוליאון לדוכסות ורשה הפולנית.
ב-1815 הייתה לחלק מפולין הקונגרסאית במסרת האימפריה הרוסית.
על אף הקשיים הרבים, לרבות מגפת כולרה ב-1852
במאה ה-19 צמחה העיירה מבחינה דמוגרפית.
עוד ב-1828 נפתח בית ספר עממי.
ב-1882 נפתחה תחנת מכבי אש.
בינואר 1863 בימי המרד הפולני מינואר ז'יכלין נמצאה לזמן קצר תחת שליטת המורדים הפולנים.
כעונש על כך בצו של הצאר איבדה ז'יכלין את מעמדה כעיר.
בסוף המאה ה-19 התרבתה האוכלוסייה היהודית ביישוב.
יהודים שהוגבלו מאוד בזכויות לגור ברוסיה הגיעו להתיישב גם בז'יכלין.
בשלבים מסוימים הפכו היהודים לרוב.
באותה תקופה פעלו בעיירה 3 בתי חרושת לסוכר, כמו כן בתי חרושת לסבון, לנרות, בתי מלאכה לבורסקאות, לדודים, וטחנת קמח מופעלת באדים.
בימי מלחמת העולם הראשונה בין 1914-11 בנובמבר 1918 הייתה ז'יכלין תחת כיבוש גרמני.
החל מ-1918 הייתה לחלק מהרפובליקה הפולנית העצמאית.
הצטיינה במיוחד תרומתו של זיגמונט אוקונייבסקי (1936-1877) שהקים במקום את המפעל האלקטרומכני Brown Bovery ב-1924 הוחזרו ליישוב זכויותיה כעיר.
אחרי פלישת גרמניה הנאצית לפולין בז'יכלין וכפר השכן דובז'לין קמו בתי חולים-שדה שהיו תכופות יעד להפצצות האוויריות הגרמניות.
חיילים פולנים רבים נקברו בחלקות הצבאיות בבית הקברות הפרוכי בעיירה ובכפר שלשין וכמו כן בבית הקברות הצבאי דובז'לין.
בערוב המלחמה חיו בז'יכלין 6000 תושבים, מתוכם 3500 יהודים, בעוד השאר היו פולנים וגרמנים.
בעקבות הכיבוש ב-1939 סופחה העיירה לגרמניה, ביתר דיוק לרייכסגאו וארטלנד, במסגרת במחוז (לנדקרייס) קוטנו.
ב-13 במאי 1943 שם העיר שונה רשמית לציכלין,שמה הגרמני.
כבר למחרת הכיבוש הגרמני בעיירה סבלו היהודים מאלימות ורדיפות.
אלו כמו משקים ובתים של תושבים פולנים נמסרו לגרמנים אתניים שיושבו בעיירה במסגרת מדיניות "Lebensraum" ("המרחב החיוני" עבור הגרמנים).
יהודים מהיישובים הסמוכים הועברו בכוח לז'יכלין.
באפריל 1940 נעצרו אקדמאים פולנים ויהודים ונשלחו למחנות ריכוז.
ביוני ויולי 1940 430 ממרכז העיר פונו מבתיהם כדי למסור אותם למתיישבים גרמנים.
באוגוסט 1940 גורשו מהעיר עוד 90 פולנים בעלי ובתי המלאכה שהופקעו גם כן לטובת מתיישבים גרמנים.
המגורשים הפולנים הוזחקו למשך שלושה שבועות במחנה מעבר בלודז ואחר בני ה-24-15 שבהם נשלחו למחנות עבודות כפייה בגרמניה, בעוד השאר נשלחו בגנרלגוברנמן.
ב-20 ביולי 1940 הועברו יהודי העיירה והפליטים מהכפרים שהגיעו אליה לגטו צפוף ביותר שבו רובם היו מחוסרי אמצעי מחיה, סבלו מרעב ומחלות.
בסוף שנת 1941 מאות יהודים נשלחו למחנות עבודת כפייה באזור פוזנאן, מהם לא חזרו.
ב-1942 הפעילו הגרמנים בהיקף רחב רציחות של יהודים באמצעות הוצאות להורג בגטו ובבית העלמין היהודי.
במרץ 1942 3,200 יהודים שנשארו בערייה עברו התעללויות נוספות - מעשי אלימות ושוד והוצאות להורג רבות, ולאחר מכן נשלחו דרך תחנת הרכבת למחנה ההשמדה חלמנו (קולמהוף) שבו הומתו במקום.
ב-18 בינואר 1945 נכבש היישוב על ידי הצבא הסובייטי וחזר להיקרא בפולנית - ז'יכלין.
הוא הפך לחלק מהפובליקה העממית הפולנית, שבה הושכן תוך זמן קצר משטר קומוניסטי.
בסוף המלחמה איבדה העיירה 40% מאוכלוסייתה, במידה רבה עקב השמדת תושביה היהודים.
מז'יכלין שרדו 68 יהודים, רובם ניצולי מחנות עבודות כפייה, או כאלה בהצליחו להימלט לברית המועצות ולהסתתר.
במהלך הזמן אוכלוסיית היישוב גדלה מחדש וההתפתחות הכלכלית שלו הגיעה להישגים משמעותיים.
בדצמבר 1961 היו לו 7,880 תושבים, פעלו בו 3 בתי ספר יסודיים, 4 בתי ספר מקצועיים ובית ספר תיכון אחד.
ב-1975 סופחה העיירה לפרובינציית פלוצק.
הורחב המפעל למכונות חשמליות, ב-1984 הוקם מפעל לטיפול במים.
ב-1995, אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, הוקם מפעל לשוקולד בשם Union Chocolate.
ב-16 ביוני 1998 האפיפיור יוחנן פאולוס השני הוכרז ליקיר העיירה.
ב-1999 חלוקה מנהלית חדשה סיפחה את היישוב לפרובינציית לודז.
236 נוצרים פרוטסטנטים (אוונגליים רפורמים)
פולנים, בעבר גם מיעוט גרמני.
הכנסייה הקתולית המריאוויטית - פלג קטן שנפרד מהכנסייה הרומית-קתולים - נכחב בעיירה החל מהתחלת המאה ה-20, מסונפת לפרוכיית "הסקרמנט הקדוש" בלוביץ', שלוחה של קהילת שקששווה.
היה להם בית קברות בזדוני.
בעיירה פעלה קפלה בראשות הכומר מריה טיטוס שדלצקי, לימים בישוף הכנסייה.
בתחילה היו כפופים יהודי ז'יכלין לקהילות קוטנו וגוסטינין, והחל מהמחצית השנייה של המאה ה-18 התקיימה במקום קהילה עצמאית.
באישור הארכיבישוף הקתולי מגנייזנו בשנת 1780 נבנה ביישוב בית כנסת מעץ.
בעיירה פעלו חסידי גור וחסידי אלכסנדר, וכן אדמו"רי חסידות זיכלין.
מראשית המאה ה-20 התקיימה בעיירה פעילות ציונית, וכן פעילות של הבונד.
בסוף שנות ה-1930 חיו ביישוב כ-2,600 עד 2,800 יהודים,שהתפרנסו בעיקר ממסחר זעיר וממלאכה.
בעיירה פעלו ישיבה, בית ספר דתי לבנות "בית יעקב", בית ספר של הרשת "תרבות" ובית ספר "שבסובקה" עם סגל יהודי.
בשלהי שנות השלושים סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות גוברות מצד הפולנים המקומיים.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, תוך מעשי שוד, וחטיפת יהודים לעבודות כפייה משפילות.
בהמשך, הועלה באש בית הכנסת בעיירה, והוטלו על היהודים בה תשלומי כופר.
לאחר מכן, בנובמבר 1940 צוו יהודי העיירה לענוד סרט זרוע צהוב, שהוחלף בהמשך בטלאי צהוב על הזרוע ועל הגב, ולסמן את בתיהם עם שלט שבו נכתב Jude ("יהודי " בגרמנית), תוך הטלת שעות עוצר..
ב-20 ביולי 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בן שני חלקים, "הגטו הגדול" על יד רחוב נרוטוביץ', שבו הצטופפו 1800 יהודים, וה"גטו הקטן" על יד הרחוב פביאנובקה, שאדמתו הייתה ביצתית, והיה חסר ביוב ובאר מים.
עם הבאת מאות פליטים יהודים מהסביבה לגטו, והגעת מספר יושביו לכ-3,200 איש, התפתחו בו תנאי רעב ומגפות, ויהודים רבים בו נאלצו ללון תחת כיפת השמיים.
מעת לעת שולחו יהודים מהגטו למחנות עבודה באזור פוזנן, מהם לא שבו, וכן בוצעו בו הוצאות פומביות להורג של יהודים שניסו להבריח מזון או שנמצאו מחוץ לגטו ללא היתר.
בסוף פברואר 1942 הוצאו להורג ראש היודנרט אלתר רוזנברג, שהיה ראש הקהילה היהודית לפני המלחמה, ויוזף אוברמן, ראש"המשטרה היהודית" בה.
בימים שלאחר מכן, בוצעה בגטו שבעיר אקציה אלימה, תוך רצח כ-200 יהודים בדירותיהם וברחובות הגטו, והוצאה פומבית להורג של כל חברי היודנרט והמשטרה היהודית ובני משפחותיהם.
ב-3 במרץ 1942 רוכזו יהודי הגטו בכיכר השוק בעיירה, ותוך רצח המתמהמהים הועלו כולם לעגלות, בהן נלקחו לתחנת רכבת שממנה הוסעו למחנה ההשמדה חלמנו.
מאלפי יהודי ז'יכלין שרדו את השואה 68 איש.
בין יוצאי ז'יכלין חבר הכנסת משה קלמר.
החל מ-2009 העיר ז'יכלין הוא תת-אזור בתוך האזור הכלכלי המיוחד לודז.
מפעל המכונות החשמליות EMIT - עם השקעה איטלקית
Cargill Polska - עם השקעה אמריקאית - תעשיית מזון
Okovita -חברה פולנית-רוסית - משקאות אלכוהוליים
Dima - השקעה דנית - מתקני מתכת
תעשיות מזון - מוצרים מפירות וירקות
2 בתי ספר ממלכתיים, מס.
2 על שם יוחנן פאולוס השני
שני בתי ספר תיכון: התיכון "אדם מיצקייביץ'" ובית הספר המקיף "גיבורי ספטמבר 1939"
ז'יל בושרי – 1 באפריל 1962, פריז) היה כנר צרפתי, מורה לכינור וחסיד אומות העולם.
בושרי למד בקונסרבטואר של פריז, בין היתר תחת המורה ז'יל גארסה .
בגיל 27 זכה בפרס הקונסרבטואר.
הוא ניגן בתזמורת עם הכנר ז'אק טיבו ופעל עם הכנר מרסל שאיי (Marcel Chailley).
בין תלמידיו היו ז'ינט נבה, כריסטיאן פרה (Christian Ferras), מנואל רוזנטל, מישל ורלופ (Michel Warlop), עברי גיטליס ואחרים.
באוקטובר 1940, מספר חודשים לאחר תחילת הכיבוש הגרמני בבלגיה, בעת מלחמת העולם השנייה, החלה שנת הלימודים בקונסרבטואר, ולבושרי היו לפחות שבעה תלמידים יהודים.
הוא המשיך ללמד אותם למרות האיסורים הגרמניים.
בתירוץ שבריאותו מעורערת (הוא היה בשנות השישים לחייו) הצליח בושרי לקבל אישור להעביר את כל כיתת הלימוד שלו אל מחוץ לפריז, אל בורון-מארלוט (Bourron-Marlotte), אל מגוריה של הפסנתרנית מגדה טאליאפרו (Tagliaferro) שנאלצה לברוח לדרום אמריקה ונתנה לו רשות להתגורר שם.
בקיץ 1942, עם תחילת גירוש היהודים מפריז, ברחו תלמידים יהודים רבים של בושרי מפריז אל הבית בו התגורר בבורון-מארלוט.
הוא המשיך ללמד אותם, נתן להם מחסה וסיפק את צורכיהם.
תושבי האזור נמנעו מלדווח לגסטפו וכך הצליח בושרי להציל את תלמידיו.
בשנת 1956 נשא בושרי את תלמידתו היהודיה דניז סוריאנו (Denise Soriano, 2006-1906), שהפכה עם הזמן לכנרת ידועה ולמורה לכינור בזכות עצמה.
בשנת 1994 הוכר ז'יל בושרי על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
ז'יל-ז'רו סאלייז' היה כומר, קרדינל קתולי, ארכיבישוף, איש המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.
סאלייז' למד לימודי דת בפריז והוסמך לכמורה בשנת 1895. הוא לימד בסמינרים דתיים במספר מקומות יישוב ונשא במספר תפקידים בהיררכיה הדתית הקתולית המקומית ביישובים אלה.
במלחמת העולם הראשונה היה כומר צבאי.
משנת 1925 היה סאלייז' הבישוף של העיר גאפ בדרום-מזרח צרפת.
משנת 1928 היה קרדינל, ולאחר מכן הארכיבישוף של טולוז עד מותו.
סאלייז' היה דמות משמעותית בהתנגדות הצרפתית לנאצים.
בקיץ 1942, עם תחילת גירוש יהודי צרפת על ידי הגרמנים והצרפתים, היו צופים יהודים במואסק פעילים במחתרת, וחיפשו מקומות מסתור ליהודים.
תנועת הצופים היהודיים בצרפת פעלה באופן מחתרתי בתקופת שואת יהודי צרפת וארגנה מחתרת ששמה היה "השישית" - la sixième.
המחתרת ארגנה מסתור לילדים יהודים, בין היתר במנזרים.
שם הוסתרו הילדים ואף בני נוער ומבוגרים יהודים במסווה של תלמידים, פרחי כמורה או אנשי צוות.
אחיות המסדר הקתולי שחיו ליד לוון, ביישוב אברלה שבבלגיה, עברו לצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, והתיישבו במחוז טארן וגארון בדרום-מערב צרפת.
נזירות אלה ואחרות נענו לפנייתו של סאלייז' ולבקשתו להסתיר יהודים.
במנזר באובילאר נענתה אם המנזר, מארי פלאסיד (Marie Placide), לבקשתם של ז'יל-ז'רו סאלייז', הבישוף של טולוז, ושל פייר-מארי תאה, והסתירה 40 ילדים יהודים.
השניים גינו בפומבי את מדיניותו האנטישמית של משטר וישי ואת רדיפות היהודים.
רוב הילדים הללו הוברחו ממחנות ריכוז בצרפת, בהם גירס, סטפו וריווזאלט לפני גירושם מצרפת למחנות ריכוז והשמדה במזרח, והיה צורך למצוא להם מסתור.
שוטרים צרפתים ואנשי השלטון הנאצי ביצעו מדי פעם חיפושים אחר ילדים יהודים, אך הילדים היהודים שהוסתרו במנזרה של פלאסיד לא נתפסו ושרדו את השואה.
בשנת 1946 הועלה סאלייז' לדרגת קרדינל על ידי פיוס השנים עשר.
סאלייז' הוכר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם, כאות הוקרה על מאמציו להציל יהודים בתקופת שואת יהודי צרפת ועל עמדתו העקבית והפומבית נגד הנאצים, שהייתה כרוכה בסיכון עצמי.
ז'יימליס (בליטאית: Žeimelis; ביידיש: זיימל) היא עיירה בצפון ליטא במחוז שאולאי סמוך לגבול עם לטביה.
עד השואה התקיימה בה קהילה יהודית, נודעה ברבנים מפורסמים שכיהנו בה.
מהמאה ה-14 ועד המאה ה-18 נוהלה ז'יימליס על ידי פיאודלים גרמנים.
עד שנת 1795 הייתה ז'יימליס חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ומאז היא הייתה חלק מהאימפריה הרוסית, עד מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת ליטא העצמאית 1918-1940 נבנה קו רכבת שהוביל מהעיירה לעיר פוניבז'.
לראשונה נזכר תושב יהודי בז'יימליס בשנת 1593. קהילה יהודית מאורגנת נזכרת באמצע המאה ה-18. במפקד של שנת 1766 נספרו 428 יהודים בעיירה.
במפקד של 1897 נספרו בעיירה 679 יהודים יותר ממחצית תושבי העיירה.
היהודים התפרנסו ממסחר, חנויות, בתי קפה ותעשייה זעירה.
המצב הכלכלי הקשה בתחילת המאה ה-20 גרם להגירה של רבים מיהודי העיירה.
הם היגרו בעיקר לארצות הברית, ארץ ישראל ודרום אפריקה.
בעיירה היה תלמוד תורה ובית ספר יסודי יהודי, וכן ספריה יהודית עם ספרים ביידיש.
כן הייתה בעיירה פעילות ציונית, וסניף של תנועת החלוץ.
מרבני העיר הנודעים - ר' שלום אלחנן יפה שכיהן ברבנות משנת 1883, לימים הרב בעיר סנט לואיס בארצות הברית.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק מונה לרב המקום בשנת 1887. עם מינויו הוא דאג לבניית מקווה חדש, ולחיזוק מוסדות העזרה הדדית של גמילות חסדים, הכנסת אורחים וביקור חולים.
בתקופת רבנותו בז'יימליס התאלמן הרב קוק מאשתו הראשונה, והוא נותר עם בת יחידה, שנה לאחר מכן הוא נישא לאשתו השנייה.
בנו הרב צבי יהודה נולד בתקופה זו.
בשנת 1895 עבר הרב קוק לעיר בויסק שם כיהן כרב העיר, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1903.
מחליפו ברבנות ז'יימליס היה הרב יעקב דוב רפפורט שימש ברבנות עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1926, בה שימש כרבה של המושבה כפר סבא.
עם הכיבוש הגרמני נכלאו יהודי העיירה בבניין בנק מקומי שחלונותיו היו עם סורגי ברזל.
משם הועברו לאסם במרחק 2 ק"מ מהעיירה.
ב-8 באוגוסט 1941, נלקחו כל יהודי העיירה, כ-180 איש ליער אורנים סמוך.
במקום זה נורו כולם למוות בידי הגרמנים וליטאים משתפי פעולה.
ז'יל הטרובדור ויסנטה (בפורטוגזית: Gil Vicente; סביבות 1465 – סביבות 1536) היה מחזאי ומשורר, שכמו כינויו, "הטרובדור", ובהתאם לרוח הזמן, ביים את מחזותיו וגם שיחק בהם.
ויסנטה נחשב לאבי "הדרמה הפורטוגזית" ולאחד הכותבים הגדולים במערב, ולכן מכונה לעיתים "פלאוטוס הפורטוגזי".
בשל קרבת השפות הפורטוגזית והספרדית, על אחת כמה וכמה באותן השנים, ועקב אופן שימושו בהן יצירותיו של ויסנטה יכולות להיחשב באותה המידה ספרדיות, על כן נחשב גם לאבי "הדרמה הספרדית" יחד עם חואן דל-אנסינה.
ויסנטה פעל בחצרותיהם של המלכים מנואל ה-I וז'ואאו ה-III.
קרנו עלתה בעיקר בעקבות השפעתה של המלכה לאונור, שצפתה בו משחק במחזות, שהוצגו בחצר המלכותית, והטילה עליו המשימה לכתוב המחזה הראשון שלו.
ייתכן והיה גם כותב נאומים של מנואל ה-I.
כל מחזותיו מחורזים, שיריו, שנכתבו בפורטוגזית ובספרדית, לוכדים את רוח חילופי התקופות בהצגתם גם את הסדר החברתי הישן ובה בעת את הסדרים החברתיים המתהווים.
בעוד שרבות מיצירותיו הולחנו עבור ימי חג דתיים, מלכותיים וממלכתיים, יצירותיו האחרות היו אהודות בקרב הציבור הרחב כבידור שופע סאטירה על חיי החברה הפורטוגזית בימיו.
אף על פי שחלק מיצירותיו צונזרו על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית ותהילתו נשחקה בשנים שלאחר מותו, הוא מוכר כיום כדמות מפתח בימי ובתרבות תור הזהב של חצי האי האיברי כולו.
העדויות לגבי שנת ומקום לידתו של ויסנטה אינן חד משמעיות.
ככל הנראה נולד בבארסלוס (Barcelos) או בגיאמאראיס (Guimarães) בין השנים 1452–1475. אומנם ב-1965 נערך פסטיבל 500 שנים להולדתו על סמך ההנחה המקובלת ביותר שנולד ב-1465.
במהלך חייו נישא מספר פעמים והביא לעולם מספר ילדים.
בנו, לואיש ויסנטה דה קרסטו, אסף וערך את קובץ יצירותיו.
ככל הנראה למד משפטים וספרות בסלמנקה.
קיימת סברה כי הוא גם הצורף בעל אותו השם מהעיר אבורה, מחלוקת ניטשת בסוגיה בקרב מומחים.
מקום מותו ומקום קבורתו אינם ידועים.
בהתאם לסברה המזהה אותו עם הצורף מאבורה משוער כי מת באבורה.
גם תאריך מותו לא ברור, אלא שהפסיק לכתוב ב-1536 ולא נמצא שום רישום אודותיו החל משנה זו.
אם אפשר, אפילו עבודות החלוצית, ויסנטה לא כתב על לוח חלק ויצירתו היא חלק מהדרמה האיבארית הדתית כמו החילונית שקדמה לו.
נושאים פסטורליים המופיעים ביצירתו של דל אנסינה השפיעו מאוד על עבודותיו המוקדמות, והמשיכו להופיע גם במחזותיו המאוחרים והמתוחכמים יותר.
כמו כן ניתן לזהות את השפעות ההומניזם של ארסמוס ושל פירנצה של הרנסאנס.
גם ביצירתו החילונית לכאורה של ויסנטה מוטיבים דתיים כמו בפארסה "טרילוגית הספינות" (Trilogia das Barcas).
ויסנטה גייס חדות הבחנתו לפענוח הדעות הקדומות, הסטריאוטיפים והארכיטיפים בחברה הפורטוגזית.
אך ידע, בדומה לאמירתו המאוחרת יותר של ז'אן בטיסטה דה סונטאי "הצחוק מתקן את המידות" (Castigat ridendo mores), שתובנות בהירות ונוקבות שכאלה לא יכולות לעבור בדיון הרציני אלא חייבות הריכוך של "הקומדיה" המקלה בעיכולן.
הדמויות במחזותיו מגוונות בהתאם, וכוללות דמויות גסות בנות המעמדות הנמוכים כמו מלחים, צוענים ואיכרים, שבפיהן שם גם מהלהג הרווח, אך הקפיד על הליריות שבמילים.
גם דמויות פנטסטיות של פיות ושדים מופיעות במחזותיו.
הדיאלוגים של ויסנטה מעידים על ידע טכני רב באומנות המשחק, שופעים דמיון ומקוריות, ועל אף האופי הקומי הקל שבחלקם אינם נוטים להגזמה מופרכת ולמליצה אלא לפשטות, ישירות ושנינה.
לעיתים הטקסט שלו אינו מציית לכללי האסתטיקה ולעקרונות האומנותיים המקובלים של איזון.
גוף יצירתו מציג רוח מסוכסכת בעוד הוא מצייר דיוקן חסר פשרות של חברה מלאת פגמים במילים אכזריות ואלימות הוא מגלה רוך כלפי המדוכאים ומלא חן בתיאוריו הפסטורליים.
כמו כן, ניגוד נוסף שניתן למצוא בכתיבתו, השילוב בין שפתו הישירה והארוטית והשפעות מלומדות ומהוגנות כמו זו של פטרארקה.
יש שתיארו את העולם המוצג במחזותיו של ויסנטה ברוח הפלטוניזם הדואליסטי.
מחד, עולם מופשט של אהבה שאינה פיזית המובילה בתורה לרווחה ונוחות הדעת, עולם הרוח השלו ובתיאורו של ויסנטה במכתבו למלך ז'ואאו "זוהר התהילה".
מאידך, העולם כפי שהוא מוצג ביצירתו הסאטירית, עולם נטול סדר, אקראי ומתיש.
עולם פגום זה, העומד על חולשות אנוש מתחשב יותר בצרכים דרמטיים ולא ניתן להחשיבו יצירה היסטוריוגרפית.
מוטיב חג המולד הוא דוגמה אחת לתפיסותיו התיאוסופיות, החשכה הגדולה גובלת בתהילת האל בסיפור הבתולה ולידת המשיח.
החשכה מתחייבת כדי להעניק לאור נוכחות.
רבים ממחזותיו של ויסנטה חוברו עבור חגיגות וציון מועדים דתיים.
שבעה עשר המחזות מכונים "עבודות מסירות" (פורטוגזית: Obras de devoção), ומורכבים מ-"autos" או מערכות, ובהם ויסנטה מזג נושאים ממחזות המוסר של ימי הביניים, תיאטרון רחוב והדרמה הליטורגית (מחזור הכנסייה) שהייתה מקובלת בחגיגות הלחם והיין הקדושים.
אחד מ"מחזות המסירות" המוקדמים "צו האמונה" (נוסח אחר: "המערכה על האמונה") (פורטוגזית: Auto da Fé) מ-1501, חוקר, בדומה למחזה מוסר, מסע הנפש לזרועות "הכנסייה האם", בדרכה נקרה השטן אך היא מודרכת בידי מלאך האל.
שלשת המחזות "טרילוגית הספינות" (פורטוגזית: Triologia das Barcas) נחשבים ליצירת המופת מאתו.
יצירות בולטות נוספות מאתו כוללות את "מערכת הרועה הקסטיליאני" (Auto Pastoril Castelhano) מ-1502, "המערכה של מלך האמגושים" (Auto dos Reis Magos) מ-1503 שחוברה עבור חגיגות חג המולד, ו"המערכה של סיביל קאסנדרה" (Auto da Sibila Cassandra) מ-1503, המחזה שנשא בשורת רעיונות הרנסאנס בפורטוגל.
הקומדיות והפארסות מאת ויסנטה ככל הנראה נכתבו בהשראת בידור עממי ותיאטרון רחוב.
ונראה שוויסנטה הכיר גם את עבודותיהם של הכותבים בני זמנו לוקאס פרננדז וטורס נהארו.
יצירתו זו של ויסנטה, מזגה סלפסטיק וסאטירה, כמו השימוש המכוון שלו בניבים כמאפיין מרכזי של הדמות המעיד על מוצא ועל כן על מעמדה, וכחלק מהשימוש בסטריאוטיפים של דמות טובה או רעה.
העמדת המחזות המשיכה את המסורת הפשוטה באופיה שהייתה נהוגה במחזות המוסר, דוגמה היא המחזת שתי תמונות במקביל כשקלעים חוצצים בלבד הבמה לשניים.
"המערכה אודות הודו" (Auto da India) מהקומדיות המוקדמות נכתבה ב-1509. המחזה הוא דוגמה לשליטתו הטכנית של ויסנטה בכתיבה בצורת הקומדיה, והיא למעשה פארסת חדר מיטות- 'קומדיית טעויות'.
ויסנטה המשיך לכתוב בסוגות עד מותו, דוגמה בולטת נוספת שלו היא "הפארסה אודות אינס פֶּרֶיִרָה" (Farsa de Inês Pereira) מ-1523.
מקומו בהיסטוריית התיאטרון הפורטוגזי והשפעתו על התיאטרון האיברי
קודם לוויסנטה, מעטות הדרמות שהומחזו בפורטוגל.
אולם, מספר מצומצם של הופעות ראויות לציון מיסד נוכחות אומנויות הבמה בחצר המלוכה ובכנסייה.
התיעוד ההיסטורי של התיאטרון הפורטוגזי
מהלך שלטונו של סנשו הראשון (1185 - 1212), בונאמיש (Bonamis) ואקומפאניאדו (Acompaniado) היו הראשונים לתעד הצגת המחזה "ארמדילו" (Arremedillo) על ידי שחקנים פורטוגזיים בתעודות תשלום המלך בצורת חלוקת קרקעות.
בתעודה המתוארכת ל-1281, דום פרי תאו (Frei Telo) הארכיבישוף של בראגה מתייחס לדרמה ליטורגית שהוצגה בציון הפסטיבלים הקתוליים.
ב-1541, מחזות תיאטרון היו חלק מפסטיבל החתונה של האינפנטה לאונור מפורטוגל והקיסר פרידריך השלישי.
על פי הכרוניקות הפורטוגזיות מאת פרנאו לופס (Fernão Lopes), גומז אה (ר)נס דג'ה זורארה (Gomes Eanes de Zurara), (ר)אוי דג'ה פינה (Rui de Pina) וגארסיה ראזנדג'ה (Garcia Resende) מחזות ענק היו חלק מהווי חצר המלך ז'ואאו הראשון, אפונסו החמישי וז'ואאו השני.
דג'ה פינה באחד מתיאוריו מתייחס למקרה בו המלך ז'ואאו השני בעצמו שיחק את תפקיד אביר הברבור.
כחלק מההפקה תפאורה דימתה גלי ים בעזרת בדים, וצי של דגמי ספינות, קאראק, עם צוות של שחקנים בתלבושות מפוארות עלה לבמה בליווי שירה, נגינת חצוצרות ותופי דוד ורעשי ארטילריה.
מחזות תיאטרון פורטוגזיים בעלי חשיבות נוספים כוללים פואמות עלילתיות (Eclogue) מאת ברנרדים ריביירו, כריסטובו פאלקו (Cristóvão Falcão) ופרנסיסקו דג'ה סה דג'ה מירנדה (Francisco de Sá de Miranda) ו"הקינה על מרים הקדושה" (Pranto de Santa Maria) מאת אנדרה דג'יאס (André Dias).
בילקוט השירים " Cancioneiro Geral" מייחס רזנדג'ה מספר יצירות כמו "אינטרמצו המלאך" (Entremez do Anjo) מאת דום פרנסיסקו, רוזן וימיוזו והיצירות החילוניות מאת אנריק דה מוטה (Anrique da Mota).
סביר שז'יל ויסנטה לקח חלק בהמחזת יצירות אלה הנושאות אופי היתולי.
השפעתו על התיאטרון בחצי האי האיברי
ויסנטה אינו מייסד התיאטרון הפורטוגזי אך יצירותיו עלו על אלה של קודמיו, וכתיבתו הותירה חותמה במסורת הכתיבה הדרמטית המודרנית הפורטוגזית והספרדית.
תרומותו בצורת המצאת צורות חדשות כמו הפארסה ושיכלולו צורת מחזה המוסר לשיאו היו למסד עבור המחזאות האיברית אחריו.
ויסנטה נמנה עם גדולי המחזאים והוא הדמות הבולטת ביותר שקמה לתיאטרון הפורטוגזי, כל זאת חרף הצנזורה האינקוויזיטורית על חלק מיצירותיו.
מרסלינו מנדז פאיו כתב .
הוצאה לאור של יצירותיו, אזכורים וציטוטים
המהדורה הראשונה של כל יצירותיו ראתה אור בליסבון בין 1561 ו-1562 ביוזמת ובעריכת ילדיו פאולה ולואיש.
ב-1586 יצאה מהדורה שנייה של קובץ כל יצירותיו, אולם חלקים נרחבים ממנה צונזרו על ידי האינקוויזיציה.
מהדורה שלישית ראתה אור רק ב-1834 ובהמבורג בהוצאת בארטו פאיו (Barreto Feio) כגילוי מחדש של יצירותיו לאחר שהושכחו על ידי האינקוויזיציה בחצי האי האיברי.
עם גילויו מחדש בגרמניה של המאה ה-19, מספר מלחינים רומנטיים הלחינו תרגומי שירים שלו, בהתאם למסורת הליד הגרמני, בהם מקס ברוך, למקור הפורטוגזי .
שומאן גם כן הלחין הקטע, בנוסף לאופוס 29 "שירי אהבה ספרדיים"(Spanische Liebeslieder) שיר מספר שבע (גר'"Weh, wie zurnig ist das Mädchen") תרגום המקור ושירים מספר שלש ושתים מה"שיר של ויסנטה" (Canción de Vicente) כמו גם אופוס 74 מספר 1–3 כולל האינטרמצו (74-2).
מרבית התרגומים הם פרי יצירתו של עמנואל ואן גיבל (Emanuel van Geibel).
ברומן "כרוניקה של מוות ידוע מראש" מאת גבריאל גארסיה מארקס מצוטט המחזה "החיפוש אחר אהבה כמוהו כבַזְיָירוּת".
מועדון הכדורגל הפורטוגלי ז'יל ויסנטה קרוי על שמו.
קרלוס ז'ילברטו נסימנטו סילבה (בפורטוגזית: Carlos Gilberto Nascimento Silva; נולד ב-12 ביוני 1987) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בקורינתיאנס בעמדת הבלם.
ז'יל התחיל את הקריירה שלו בקבוצת אמריקנו עימה זכה באליפות מחוז קריוסה בעונת בה גם הצטיין.
בסיום העונה, קבוצת ואסקו דה גאמה התעניינה בז'יל, אך בסופו של דבר חתם באתלטיקו גויאניינסה מהליגה השלישית.
בשתי עונותיו בגואיאנינסה, ז'יל היה שותף למסע העלייה של הקבוצה שבתוך שנתיים העפילה לליגת העל הברזילאית.
במהלך עונת קבוצת אנשי עסקים בשם "אפארסידה" המזוהה עם קבוצת קרוזיירו רכשה את כרטיס השחקן שלו תמורת 250 אלף אירו.
ב-1 באוגוסט 2009 חתם בקרוזיירו, עימה הגיע לגמר גביע הליברטדורס באותה עונה.
ב-20 באוגוסט 2011 חתם בואלנסיין מליגת העל הצרפתית ל-3 שנים תמורת 3 מיליון אירו.
ב-10 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במשחק הליגה נגד אז'אקסיו.
בינואר חזר לברזיל כאשר חתם בקורינתיאנס ל-4 שנים.
ב-23 בינואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד פונטה פרטה במסגרת אליפות סאו פאולו בכדורגל עימה גם זכה בתואר בסיום העונה ובנוסף גם בגביע רקופה סודאמריקנה.
ב-26 בפברואר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון נגד קומרסיאל.
ב-20 בינואר 2015 חתם בשאנדונג לוננג מליגת העל הסינית תמורת 10 מיליון אירו ומשכורת של 1.5 מיליון דולר.
ב-3 ביולי 2019 חזר לקורינתיאנס וחתם עד לסוף העונה.
ב-19 באוגוסט 2014 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל לקראת משחקי הידידות נגד ו.
ב-11 באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל בניצחון 0-2 נגד .
ב-14 בנובמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד ארגנטינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ז'יל השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2016 בה שיחק 3 משחקים.
נבחרת העונה בליגת העל הברזילאית: ,
נבחרת העונה בקמפאונטו פאוליסטה: ,
ג'וזף ז'יל הנרי וילנב היה נהג מרוצים קנדי שהתחרה עבור קבוצת פרארי באליפות הפורמולה 1 במשך 6 עונות.
מצא את מותו במהלך מקצי הדירוג לגרנד פרי בלגיה במהלך עונת 1982.
בנו, ז'אק, התחרה אף הוא בסבב הפורמולה 1 וזכה באליפות בעונת 1997.
וילנב החל את קריירת המרוצים שלו בהשתתפות במרוצי דראג מקומיים, בהם התחרה כשהוא נוהג במכונית הפורד מוסטנג שלו שעברה התאמות.
אף על פי שזכה במספר תחרויות לא מצא בתחרויות אלה עניין ועבר להתחרות בסבב מרוצי הפורמולה פורד המקומיים.
בעונת הבכורה שלו בסבב ניצח שבעה מתוך עשרה מרוצים בהם השתתף.
שנה לאחר מכן עבר להתחרות בסבב מרוצי הפורמולה אטלנטיק, בו לקח חלק במשך 4 שנים.
במהלך עונת 1975 השיג את ניצחון הבכורה שלו, במרוץ שהתקיים תחת גשם כבד.
בשנת 1976 ניצח את כל מרוצי הסבב, למעט אחד וזכה בתוארי האליפות האמריקאי והקנדי.
שנה לאחר מכן זכה באליפות קנדה פעם נוספת.
וילנב מימן את ההוצאות של השתתפותו במרוצי המכוניות בכספי הזכייה שלו ממרוצי אופנועי שלג.
אף על פי שתחרויות אלו היו עיסוק צדדי עבורו, הוא השיג בהם הצלחה רבה ובשנת 1974 זכה באליפות העולם.
ג'יימס האנט, אלוף הפורמולה 1 בעונת 1976, התרשם מיכולותיו של וילנב באחד המרוצים בו צפה.
בעקבות זאת הציעה קבוצת מקלארן לווילנב לשמש כנהג שלישי במספר מרוצים במהלך עונת 1977. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפורמולה 1 בגרנד פרי הבריטי באותה עונה, לאחר שדורג במקום התשיעי וסיים את המרוץ במקום ה-11. למרות ההצלחה במרוץ החליט טדי מאייר, מנהל הקבוצה, לסיים את ההתקשרות עם וילנב.
וולטר וולף, הבעלים הקנדי של קבוצת וולף, נתן המלצה על וילנב לאנצו פרארי.
בעקבות ההזמנה זומן בחודש אוגוסט לפגיה באיטליה.
פרארי התרשם מיכולותיו לאחר שצפה בו עורך נסיעת מבחן במסלול פיוראנו והוא הוחתם על חוזה לשני המרוצים של העונה ולעונת 1978.
הופעת הבכורה בקבוצת פרארי הערכה בגרנד פרי הקנדי, מול קהל ביתי, אך וילנב נאלץ לפרוש לאחר שהחליק על כתם שמן שהיה על המסלול.
גרנד פרי יפן, מרוץ סיום העונה היה המרוץ השני בו השתתף.
במהלך ההקפה החמישית של המסלול התנגש ברכבו של רוני פיטרסון.
רכבו של וילנב הועף באוויר, נחת על צופים שעמדו במקום אסור, הרג אחד מהצופים ומרשל שהיה במקום ופצע עשרה צופים נוספים.
חקירה שנעשתה לאחר האירוע מצאה אותו נקי מאשמה.
פתיחת עונת 1978 לוותה בפרישות רבות, בעיקר עקב בעיות בצמיגים ובמהלך החלק הראשון של העונה התקשה לצבור נקודות.
בגרנד פרי אוסטריה סיים במקום השלישי והשיג את הפודיום הראשון בקריירה.
במרוץ סיום העונה, שהתקיים בקנדה במסלול שמאוחר יותר נקרא על שמו, השיג את ניצחון הבכורה שלו.
את העונה סיים במקום התשיעי עם 17 נקודות.
בעונת 1979 השיג שלושה ניצחונות וסיים ארבע פעמים נוספות במקום השני.
במהלך הגרנד פרי הצרפתי ניהל מאבק צמוד עם רנה ארנו על המקום השני במרוץ.
ארנו הצליח לעקוף את וילנב שלושה סיבובים לסיום המרוץ, אך האחרון עקף בחזרה סיבוב לאחר מכן.
במהלך ההקפה האחרונה נסעו שני הרכבים זה לצד זה במספר פניות, כשהם יוצרים מגע זה עם זה.
במחצית ההקפה האחרונה הצליח וילנב לעקוף את ארנו וסיים במקום השני.
במהלך הגרנד פרי הגרמני סבל מנקב בצמיג האחורי של מכוניתו, בעקבותיו ירד מהמסלול.
הוא התעקש לעלות על המסלול והמשיך להתחרות כשהוא נוהג כל הדרך לרחבת הטיפולים, כשהוא עם שלושה צמיגים בלבד.
בגרנד פרי האיטלקי יכול היה לזכות באליפות, אם היה מתעלם מהוראות הקבוצה ומנצח את ג'ודי שכטר, אך הוא בחר לאפשר לחברו לקבוצה לנצח את המרוץ ולזכות בתואר האליפות.
עונת 1980 הייתה כישלון עבור קבוצת פרארי.
וילנב השיג לאורך כל העונה רק 6 נקודות ואילו שכטר, האלוף היוצא, השיג 2 נקודות בלבד.
בעונת 1981 עשתה הקבוצה שימוש לראשונה במנועי טורבו.
שלדות הרכב התקשו להתמודד עם הכח הרב שייצרו המנועים ווילנב פרש ממרבית המרוצים בעונה.
למרות הקושי השיג שני ניצחונות וסיים את העונה במקום השביעי.
גרנד פרי של סן מרינו, המרוץ השלישי של עונת 1982, עמד בסימן המאבק בין FOCA ל-FISA, 2 הגופים הגדולים המייצגים את הקבוצות באליפות.
קבוצות ברהבאם, לוטוס, מקלארן וויליאמס, שיוצגו על ידי FOCA החרימו את המרוץ.
המתחרה העיקרית שנותרה לפרארי הייתה קבוצת רנו.
אלן פרוסט, נהגה של הקבוצה הצרפתית, פרש בהקפה השביעית של המרוץ.
רנה ארנו, בן זוגו לקבוצה, פרש בהקפה ה-44. בשלב זה וילנב הוביל את המרוץ, כשאחריו דידייה פירוני, נהגה השני של פרארי.
במטרה לחסוך בדלק ולהבטיח שהמכוניות יסיימו את המרוץ נתנו מנהלי הקבוצה הוראה לנהגים להאט.
וילנב הניח, שכמקובל במקרים כאלה, ההוראה דורשת מנהגי הקבוצה לשמור על סדר הנהיגה הקיים עד לסיום המרוץ.
הוא הופתע כאשר פריוני עקף אותו, אך לאחר מכן עקף את פריוני והאט שוב את הקצב.
במהלך ההקפה האחרונה עקף אותו שוב פריוני בצורה אגרסיבית וסיים את התחרות כמנצח.
בעקבות האירוע נשבע וילנב כי לא ידבר עוד עם פריוני.
ב-8 במאי, במהלך מקצה הדירוג האחרון לקראת גרנד פרי בלגיה, ניסה לבצע עקיפה תוך כדי סיבוב אליו נכנס במהירות של כ-200 קמ"ש.
יוכן מאס, אותו ניסה וילנב לעקוף פנה ימינה על מנת לפנות לו את הדרך, אך וילנב פנה לאותו כיוון והתנגש ברכבו של מאס.
כתוצאה מההתנגשות הועף הרכב באוויר ולאחר מכן צלל והתרסק על המסלול כשחרטומו פונה כלפי מטה.
וילנב עצמו הועף עם כסאו והתרסק לתוך גדר ההפרדה.
בבית החולים אליו הובהל נקבע כי הפגיעה שספג בחוליות הגב והצוואר בלתי ניתן לאיחוי.
הוא הוחזק בחים באמצעות מכונת הנשמה על מנת לאפשר לאשתו להגיע בטיסה ולהפרד ממנו.
מותו נקבע בשעה 21:12 באותו היום.
מסלול המרוצים הקנדי, המארח את תחרויות הפורמולה 1 ואליפות הנסקאר הקנדית, שינה את שמו ונקרא על ז'יל וילנב.
שמו של וילנב הונצח גם במסלול המרוצים בסן מרינו ואחת הפניות במסלול נקראת על שמו.
בנוסף, דגל קנדה צויר על המסלול בעמדת הזינוק השלישית, עמדה ממנה זינק וילנב במרוץ האחרון שבו השתתף.
פנייה נוספת נקראה על שמו גם במסלול זולדר הבלגי, בו מצא את מותו.
שלט ארד הנושא את דיוקנו הוצב במסלול פיוראנו.
ז'אק וילנב, בנו של ז'יל התחרה באליפות האינדי ובאינדינאפוליס 500 עם המספר 27 על רכבו, אותו מספר אותו נשא אביו על מכוניתו.
ז'אן אלזי, שסגנון נהיגתו האגרסיבי השווה פעמים רבות לזה של וילנב, התחרה גם הוא במדי קבוצת פרארי עם הספרה 27 על רכבו.
ז'ול גֶרַן היה עיתונאי צרפתי אנטישמי, ממייסדי וראשי הליגה האנטישמית של צרפת ומעורכי השבועון הצרפתי האנטי-דרייפוסארי L'Antijuif .
ז'ול גרן נולד ב-14 בספטמבר 1860, במדריד, ספרד.
לאחר מכן גדל בפריז, וכבר מגיל צעיר היה בעל דעות פוליטיות חריגות.
בשנת 1896 הוא השתתף בייסוד הליגה האנטישמית של צרפת, קבוצה שפעלה בעיקר בהפצת תעמולה אנטישמית.
בתחילת מרץ 1898 היה גרן בין הדוברים שתקפו את היהודים בנוגע לפרשת דרייפוס בכנס גדול בפריז, לצד צ'ארלס דבוס, אדוארד דובוק ומקס רגיס.
הליגה שבה היה חבר הייתה מעורבת בהפגנות אנטישמיות רבות במהלך פרשת דרייפוס.
בשנה זו גם הפך לעורך השבועון האנטישמי L'Antijuif, שבו הפיץ תעמולה נגד אלפרד דרייפוס.
בשנת 1899 תמך גרן בפול דרולד, פוליטיקאי צרפתי שניסה לארגן הפיכה שלטונית.
בסופו של דבר הוא הואשם, יחד עם דרולד, בקשירת קשר נגד המדינה.
גרן סירב להילקח למעצר והתבצר בביתו שברחוב שברול, עם קבוצת תומכים חמושים.
לאחר 23 ימי מצור הוא נכנע בלית ברירה.
המונח "פורט שברול" למצב מצור עדיין בשימוש בכמה מדינות דוברות צרפתית, ואפילו בקרב רשויות אכיפת החוק.
הליגה שלו הוצאה מחוץ לחוק בנובמבר 1899, וגרן נכלא למשך עשר שנים.
ז'יל-ז'וזף פרו היה רקדן וכוריאוגרף צרפתי, שפעל בהמשך בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, רוסיה.
הוא יצר כמה מן הבלטים המפורסמים ביותר במאה ה-19, בהם "פה דה קאטר", "לה אסמרלדה", "אונדין" וז'יזל עם ז'אן קוראלי.
הוא הרבה לרקוד עם מארי טליוני, אך שותפותם לא האריכה ימים.
לאחר זמן מה סירבה טליוני לרקוד עמו מחשש, שיעיב עליה.
הוא עזב את האופרה של פריז ב-1835 לתור מרכזי ריקוד אירופאים כגון לונדון, מילאנו, וינה ונאפולי, שם פגש את קרלוטה גריזי ועמד על כשרונה.
הוא אימן אותה והציג אותה לפני העולם כבלרינה הגדולה הבאה בהופעה בלונדון בשנת 1836, כשהוא עצמו רוקד כבן-זוגה.
בעקבות הצלחת תרומותיו לכוריאוגרפיה של ז'יזל, המשיך פרו וכתב את Alma ou La Fille du Feu ("אלמה" או "עלמת האש") (לונדון 1842) לפאני צ'ריטו.
בבלט הזה, הצליח במשימה הקשה, לשכנע את ארבע הבלרינות המובילות באותם ימים להופיע יחד על במת תיאטרון הוד מלכותה בלונדון.
רבים מן הבלטים שיצר פרו נכתבו למוזיקה של צ'זארה פוני.
פרו הוזמן לרקוד בבלט האימפריאלי בסנקט פטרבורג ובהמשך התמנה למנהל הבלט שם.
הוא נשאר עם הבלט הרוסי האימפריאלי עד 1858. בתקופת שהותו שם, נישא לקפיטולינה סמובסקאיה, תלמידה בבית הספר של התיאטרון האימפריאלי.
הוא חזר לפריז לחיים של בטלה יחסית.
פרו מת בעת חופשה בפאראמה, ב-29 באוגוסט 1892.
ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז' היה מחזאי צרפתי, שנולד ומת בפריז.
הוא היה אחד מהלבריתנים במאה ה-19, והרבה לעבוד בשיתוף פעולה עם אחרים.
יצירתו הראשונה, Saint-Louis ou les deux dîners משנת 1823, קומדיית וודוויל, נכתבה בשיתוף פעולה עם אלכסנדר טרדיף.
אחריה באה שורה של אופרות ובלטים.
ב-1829 התמנה למנהל האופרה-קומיק בפריז.
בין הלבריות המפורסמות שלו הבלט ז'יזל, עם תאופיל גוטייה (18941), האופרה "ל'אקלייר" (1836) בשביל ז'אק פרומנטל הלוי, האופרה "בת הגדוד" עם ז'אן-פרנסואה באייאר (1840) בשביל דוניצטי, והאופרה "הנערה היפה מפרת'" בשביל ביזה.
למעשה, כל לבריות האופרה שלו נכתבו לאופרות קומיק, אף כי La reine de Chypre (1841), בשביל פרומנטל הלוטי, הייתה גראנד אופרה.
בסך הכל כתב סן-ז'ורז' מעל יצירות בימתיות יחד עם אז'ן סקריב ואחרים.
כמו כן כתב רומנים, בהם Un Mariage de prince.
סן-ז'ורז' התייחד בכתיבתו בגישה מיושנת, שטיפוסית לה הסתמכות על צירופי מקרים בלתי סבירים וסיומים מפתיעים, בלי להתאמץ ליצור אפיון משכנע.
טעמיו באו לביטוי בנטייתו האישית ללבוש ומנהגים בסגנון המאה ה-18 בחיי היום-יום שלו.
Le Bourgeois de Reims, אופרה קומיק במערכה אחת, עם קונסטנט מניסייה, מוזיקה מאת פרנסואה-ז'וף פטי, פריז, תאטר דה אופרה קומיק, 7 ביוני 1825