tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "האידיוט", "כפר", "אדם בן כלב", "העבד","טרטיף", "השטן במוסקבה", "ים", "בשפל", "עיר - סיפורי אודסה", "וריאציות לתיאטרון ולתזמורת", "אוכלים" ו"אופרה בגרוש".
תפקידו האחרון לפני פטירתו היה מוריס בהצגה "מומיק".
יבגני גמבורג נפטר בגיל 59 ממחלת הסרטן.
ארונו הוצב על בימת תיאטרון גשר והוא נטמן לאחר מכן בבית העלמין האלטרנטיבי בקיבוץ גבעת ברנר.
גמבורג השאיר אחריו את רעייתו, זויה, ושלושה ילדים: בת ושני בנים.
יבגני מורוזוב (בבלארוסית: Яўгені Марозаў; נולד ב-1984 בסליהורסק שבבלארוס) הוא עיתונאי בלארוסי, סופר וחוקר את ההשפעות החברתיות והפוליטיות של הטכנולוגיה.
מורוזוב התחיל לפתח עמדה ביקורתית בנושאי מידע בעת שעבד בארגון החוץ-ממשלתי -"Transitions Online", ארגון חוץ-ממשלתי המשתמש באינטרנט כדי להפיץ מידע על 29 מדינות פוסט קומוניסטיות.
הוא משמש כמרצה אורח באוניברסיטת סטנפורד.
מורוזוב הוא בלוגר ובעל טור ידוע.
בנוסף הוא מכהן כעמית "בקרן אמריקה החדשה" (New America Foundation), וכמנהל מדיה חדשה ב"Transitions Online".
מורוזוב מביע ספקנות לגבי התפיסה הרווחת כי האינטרנט מסייע בתהליכי דמוקרטיזציה של משטרים רודניים.
בניגוד לעמדה אופטימית זו, טוען מורוזוב כי המדיה החברתית משמשת כ"פנאופטיקון דיגיטלי" עבור מעקב ממשלתי, הפצת לאומנות ותעמולה, ודיכוי פוליטי של מתנגדי השלטון.
אמצעים טכנולוגיים מסוג Big Data, לדוגמה, המשמשים לאיסוף והצלבת נתונים ממקורות גלויים שונים מאפשרים לנצל את האינטרנט כבסיס נתונים ולפיכך כמכשיר יעיל של פעולה נגד מתנגדי השלטון.
מורוזוב גם מעביר ביקורת על מה שהוא מכנה "האג'נדה לחופש האינטרנט" של ממשלת ארצות הברית ומגדיר אותה כנאיבית וחסרת תועלת למטרתה המוצהרת: לקדם את הדמוקרטיה באמצעות האינטרנט.
מורוזוב מודה שרשתות חברתיות עוזרות למתנגדים להפיץ את מחאתם, אבל לשאלה האם הם כלי שמגביר את הסיכוי למחאה?
בשנת 2009 נבחר לנאום בנושא זה ועידת TED.
"אשליית הרשת: הצד האפל של חירות האינטרנט"
בינואר 2011 פרסם את ספרו הראשון "אשליית הרשת: הצד האפל של חירות האינטרנט".
בנוסף על בחינת ההשפעה של האינטרנט על מדינות רודניות, הספר חוקר את המקורות האינטלקטואליים של ההתרגשות הגוברת מהפוטנציאל המשחרר של האינטרנט.
מורוזוב טוען כנגד מה שהוא מכנה כסייבר-אוטופיה - חוסר היכולת לראות את הצד האפל של האינטרנט, וכנגד מרכזיות האינטרנט - הנטייה הגוברת להציג כל שינוי פוליטי וחברתי דרך הפריזמה של האינטרנט.
לדידו, רשתות חברתיות מקוונות יוצרות אשליה של חירות, העלולה להכות במשתמשים כחרב פיפיות משום שבצד היכולת שהן מציבות להתארגנות רחבה של פעילות נגד השלטון הן גם מגש הכסף עליו חקוקים פרטי הפעילים והקשרים ביניהם.
אחת הדוגמאות לכך, המוזכרת כבר בתחילת הספר, היא ה"מהפכה הירוקה" באיראן ב-2009 אשר זכתה גם לכינויי מהפכת הטוויטר וזאת משום השימוש המאסיבי ברשת הטוויטר כאמצעי להתאגדות ספונטנית של פעולות המחאה.
תקשורת מקוונת זו, מסייג מורוזוב, היוותה למעשה מאגר של נתונים בו השתמשה בסופו של דבר המשטרה החשאית האיראנית לרדוף ולהעניש את מארגני המחאה.
גם ארצות הברית הדמוקרטית ביקשה מידע על העוקבים אחרי הציוצים של מייסד ויקיליקס ואנשיו.
אספקט נוסף אותו אליו מתייחס מורוזוב בספרו הוא מה שהוא מכנה כ"ספינטרנט" (Spinternet), כלומר, השימוש שעושות ממשלות במדיה החברתית על מנת להימנע מצנזורה אולם בכל זאת להטות את השיח התקשורתי לצורכיהן ולהפיץ תעמולה.
הממשל הרוסי, לדוגמה, זוכה לתמיכה של מס' תנועות נוער הבאה לידי ביטוי בפרסומים של חברי התנועה הצעירים בבלוגים פופולרים.
בפברואר 2012 זכה הספר בפרס "Goldsmith Book Prize", המוענק לספר הטוב ביותר המגשים את היעדים של שיפור הממשל הדמוקרטי תוך בחינת קשרים וחיתוכים בין תקשורת, פוליטיקה ומדיניות ציבורית.
כמו כן באותו חודש זכה מורוזוב בפרס "Eli M.
זהו פרס המוענק לפרסום הטוב ביותר בתחום החרות האינטלקטואלית.
בר הפלוגתא העיקרי של מורוזוב הוא חוקר הרשתות החברתיות קליי שירקי.
בספרו "הנה באים כולם: ארגונים ללא ארגונים" מציג שירקי עמדה אופטימית בנוגע לפוטנציאל של הרשת לשנות מציאות פוליטית וטוען כי מאז שהופיעו כלי תקשורת המונים כמו גוגל, ויקיפדיה ופייסבוק, ההמונים מדברים עם ההמונים, מתארגנים, ויוצאים לפעולה בשטח.
יבגני ולדימירוביץ' מלקין הוא שחקן הוקי קרח רוסי מקצועני בעמדת חלוץ מרכזי, קפטן חלופי בקבוצת פיטסבורג פינגווינס בליגת ה-NHL.
מלקין משחק במדי הפינגווינס מאז שהחל את קריירת ה-NHL שלו, זכה עם הקבוצה בגביע סטנלי ב-2009 והוסיף עליו זכיות במספר פרסי הצטיינות אישיים שביססו את מעמדו כאחד השחקנים הטובים בעולם.
בזירה הבינלאומית, למרות גילו הצעיר, זכה מלקין ב-5 מדליות באליפות העולם במדי נבחרת רוסיה, ששיאן זכייה באליפות העולם שנערכה בשוודיה ובפינלנד ב-2012 – טורניר אותו סיים כ-MVP וכמבקיע המצטיין, וזכייה נוספת ב-2014 בבלארוס.
מלקין גדל בתוכנית ההוקי של המועדון הבכיר בעיר מגוריו, מטאלורג מגניטוגורסק - מהמועדונים הבכירים ברוסיה.
אביו של מלקין, ולדימיר, היה גם הוא בעבר שחקן הקבוצה.
בעונת 2003/04 שיחק מלקין בפעם הראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בגיל 17. באותה עונה גם שיחק במסגרת בינלאומית בפעם הראשונה, כששיחק באליפות העולם לנוער ב-2003 במדי נבחרת רוסיה.
זו הייתה תחילת שיתוף פעולה בנבחרת עם כוכב רוסי צעיר נוסף, אלכסנדר אובצ'קין, במסגרות הבינלאומיות.
מלקין ונבחרת הנוער הרוסית זכו במדליית ארד באותה אליפות.
הבחירה בדראפט ומחלוקת מעברו ל-NHL
בקיץ 2004, כבר אחרי עונתו המקצוענית הראשונה ברוסיה, נבחר מלקין בדראפט ה-NHL במקום השני הכללי, אחרי חברו לנבחרת אלכסנדר אובצ'קין.
הקבוצה שבחרה אותו הייתה פיטסבורג פינגווינס.
עונת 2004/05 של ה-NHL בוטלה בשל סכסוך עבודה בין הליגה לאיגוד השחקנים שלה, ומשנפתר הסכסוך ציפו הפינגווינס לקבל את מלקין לשורותיהם לקראת פתיחת עונת 2005/06 - אולם כאן התעוררה מחלוקת משפטית בין ה-NHL ולבין פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית שייצגה את קבוצתו הרוסית, מטאלורג מגניטוגורסק.
מטאלורג טענה שמלקין נמצא תחת חוזה ואינו יכול לעבור ל-NHL.
מלקין נשאר במטאלורג עונה נוספת, ולאחריה - ב-7 באוגוסט 2006 - הודיעה מטאלורג במפתיע שמלקין האריך את חוזהו בקבוצה בעונה נוספת, ויישאר בה גם בעונת 2006/07. מלקין טען שחתם על החוזה תחת לחץ כבד.
ימים אחדים לאחר מכן, בעוד מטאלורג שוהה במחנה אימון בהלסינקי, נטש מלקין את הקבוצה ובלווי סוכנו שם פעמיו לשדה התעופה של הלסינקי, שם המתין לקבלת אשרה לארצות הברית.
הוא ניצל פרצה בחוקי העבודה של רוסיה כדי לבטל את הארכת חוזהו במטאלורג, באמצעות פקס ששלח למועדון.
כחודש לאחר מכן חתם על חוזהו הראשון בפיטסבורג פינגווינס.
לאחר משחק הבכורה של מלקין במדי הפינגווינס עם פתיחת עונת 2006/07, הגישה מטאלורג תביעה משפטית כנגד פיטסבורג פינגווינס וה-NHL לבית משפט בניו יורק, בטענה שחוזהו של מלקין במטאלורג עדיין תקף ובדרישה לפיצוי כספי.
בנובמבר 2006 נדחתה התביעה, ולאחר מכן נדחה גם ערעורה של מטאלורג בבית משפט מחוזי.
עוד לפני פתיחת עונת הבכורה שלו בפיטסבורג, 2006/07, נפצע מלקין במשחק אימון.
עקב כך החסיר כחודש בפתיחת העונה, ומשחק הבכורה שלו התעכב עד אוקטובר.
במשחק הבכורה שלו, מול ניו ג'רזי דווילס ואחד השוערים הטובים והמנוסים בליגה, מרטן ברודר, כבר כבש מלקין את שער הבכורה שלו ב-NHL.
הוא המשיך וכבש שער בכל אחד מששת משחקיו הראשונים בליגה - הישג שאף שחקן לא השיג מאז עונת 1917/18, עונת הייסוד של ה-NHL.
בפיטסבורג התהווה שיתוף פעולה פורה בין מלקין לבין הכוכב הצעיר הנוסף של הקבוצה, סידני קרוסבי.
הוא סיים את עונתו הראשונה עם 33 שערים ו-52 אסיסטים, ובסך הכל עונת בכורה התקפית מצוינת של 85 נקודות.
בסיום העונה נבחר לרוקי העונה ב-NHL וזכה בגביע קאלדר.
העונה השנייה של מלקין בקבוצה, 2007/08, אופיינה בצורך לקחת על עצמו את עיקר העומס ההתקפי של הקבוצה במידה רבה לבדו, עקב פציעה ארוכה שהשביתה את קרוסבי מפעילות.
הוא עמד במשימה וסיים את העונה עם 106 נקודות - שני בטבלת המבקיעים של הליגה, והשתתף בפעם הראשונה במשחק ה"אול-סטאר" של הליגה.
הוא המשיך בביצועים מצוינים בפלייאוף וסייע לקבוצה לעלות לסדרת הגמר על גביע סטנלי, אולם בסדרת הגמר סיים עם 3 נקודות בלבד, והפינגווינס נוצחו בשישה משחקים על ידי דטרויט רד וינגס.
בעונת 2008/09 כבר זכה מלקין בגביע ארט רוס כמבקיע המצטיין של העונה הרגילה, עם 113 נקודות.
הוא המשיך להבקיע במספרים גבוהים גם בפלייאוף, וסיים אותו עם 36 נקודות (14 שערים ו-22 אסיסטים) והפך לשחקן הראשון שהוביל את הליגה בהבקעה הן בעונה הרגילה והן בפלייאוף מאז מריו למיה ב-1992. 36 הנקודות שלו בפלייאוף הן ההישג השביעי בטיבו בקטגוריה זו בהיסטוריה של ה-NHL.
הפינגווינס זכו בגביע סטנלי לראשונה מאז 1992, ומלקין הפך לרוסי הראשון שזוכה בגביע קון סמיית' לאחר שנבחר ל-MVP של הפלייאוף.
בעונת 2009/10 סבל מלקין מפציעות וירד בצורה ניכרת בכושרו, וב-2010/11 נפצע את פציעתו הקשה ביותר - בפברואר 2011, בעקבות תיקול חריף שספג במשחק מול באפלו סייברס, קרע מלקין שתי רצועות בברכו והושבת לשארית העונה.
עונת 2011/12 סימנה את חזרתו של מלקין לכושר ההבקעה האופייני שלו.
למרות שהצטיין גם בסדרת הסיבוב הראשון בפלייאוף מול פילדלפיה פליירס, עם 8 נקודות ב-6 משחקים, נוצחו הפינגווינס בסדרה והודחו.
עונת 2012/13 החלה באיחור רב בשל סכסוך עבודה בין ה-NHL ושחקניה, ואת תקופת השבתת הליגה העביר מלקין בקבוצת נעוריו מטאלורג מגניטוגורסק בליגת ההוקי הקונטיננטלית.
כשהחלה לבסוף העונה המקוצרת חזר מלקין לפיטסבורג, אך מיעט לכבוש.
למרות זאת סיימו מלקין והפינגווינס במקום הראשון בחטיבה המזרחית, אך בגמר החטיבתי הובסו על ידי בוסטון ברואינס.
מלקין הופיע לראשונה במסגרת בינלאומית באליפות העולם לנוער ב-2003 שנערכה בירוסלאבל.
הוא צבר 9 נקודות ב-6 משחקים וסייע לנבחרת הנוער של רוסיה לזכות במדליית הארד.
ב-2004 הופיע מלקין בשתי אליפויות עולם - אליפות העולם עד גיל 20, שם צבר 5 נקודות ב-6 משחקים ונכשל עם הנבחרת כולה בהשגת מדליה כלשהי, ושוב באליפות העולם לנוער, בה היה קפטן הנבחרת הרוסית, ועם 8 נקודות ב-6 משחקים סייע לה לזכות באליפות.
ב-2005 שיחק שוב עם הנבחרת עד גיל 20 באליפות העולם, והפגין את שיתוף הפעולה המוצלח שלו עם אלכסנדר אובצ'קין.
השניים היו המבקיעים המרכזיים של רוסיה, שהגיעה עד משחק הגמר, נוצחה על ידי קנדה והסתפקה במדליית הכסף.
בהמשך השנה הופיע לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת באליפות העולם.
הוא לא כבש שער, אולם מסר 4 אסיסטים, וזכה עם הנבחרת במדליית הארד.
ב-2006 היה לוח הזמנים הבינלאומי של מלקין צפוף במיוחד.
הוא שיחק שוב באליפות העולם עד גיל 20 וסיים את הטורניר כ-MVP וכמבקיע המצטיין, אולם רוסיה שוב נוצחה במשחק הגמר על ידי קנדה, שאירחה את הטורניר.
בהמשך השנה הופיע לראשונה באולימפיאדת החורף, כשהשתתף עם נבחרת רוסיה באולימפיאדת טורינו.
הוא לא בלט, ורוסיה הובסה בחצי הגמר על ידי פינלנד ולאחר מכן גם במשחק על מדליית הארד על ידי צ'כיה.
השנה הבינלאומית העמוסה הסתיימה בהופעה נוספת עם הנבחרת הבוגרת באליפות העולם, בה היה המבקיע המצטיין של הנבחרת עם 9 נקודות, אולם רוסיה נוצחה ברבע הגמר על ידי צ'כיה וסיימה חמישית בלבד.
באליפות העולם ב-2007, אליה הגיע מלקין כבר ככוכב NHL, קבע שיא אישי של 10 נקודות, אולם שוב נאלץ להסתפק במדליית ארד בלבד.
הופעתו הבאה של מלקין במדי הנבחרת הייתה באולימפיאדת ונקובר (2010).
הוא הוביל את הנבחרת עם 3 שערים ו-3 אסיסטים ב-4 משחקים, אולם רוסיה נוצחה ברבע הגמר על ידי קנדה וסיימה שישית - המקום הגרוע ביותר של רוסיה באולימפיאדה אי פעם, כולל תקופת ברית המועצות וחבר המדינות.
באליפות העולם באותה שנה השתפרו ביצועיו של מלקין, שכבש 5 שערים ב-5 משחקים וזכה במקום בשישיית הטורניר.
גם ביצועיה של הנבחרת כולה השתפרו, והיא הגיעה עד משחק הגמר בו נוצחה על ידי צ'כיה.
אליפות העולם ב-2012 הייתה הטורניר הבינלאומי הטוב ביותר של מלקין.
הוא סיים את הטורניר כמבקיע המצטיין של הטורניר עם 19 נקודות, מתוכן 11 שערים שהציבו אותו בראש טבלת מבקיעי השערים בהפרש גדול מכל מתחריו.
הוא נבחר ל-MVP של האליפות, ועזר לרוסיה לזכות באליפות העולם תוך גילוי עליונות מוחלטת על יריבותיה, עם ניצחונות בכל עשרת משחקיה, חלקם גבוהים מאוד כולל 2:6 במשחק הגמר מול סלובקיה, בו הבקיע מלקין את השער השישי.
מלקין הרבה בפעילות בינלאומית במדי נבחרת רוסיה ב-2014. באולימפיאדת סוצ'י אכזב ביכולתו יחד עם הנבחרת כולה שסיימה ללא מדליה באולימפיאדה הביתית.
בהמשך השנה שיחק שוב באליפות העולם, אליה הצטרף בשלב מאוחר לאחר הדחת הפינגווינס מפלייאוף ה-NHL.
מלקין שיחק בארבעה משחקים בשלבים המכריעים, וזכה עם הנבחרת באליפות עולם נוספת.
את אחד משני שעריו בטורניר כבש במשחק הגמר, בו הביסה רוסיה את פינלנד.
יבגני לוקיאננקו הוא אתלט רוסי, בעל מדליית הכסף מאולימפיאדת בייג'ינג בקפיצה במוט.
מחזיק בשיא אישי של 6.01 מטר.
לוקיאננקו נולד בעיר קובאן במחוז קרסנודאר שברוסיה.
הוא סיים שישי באליפות העולם באתלטיקה 2007 בתוצאה של 5.81.
הוא נכלל בסגל רוסיה לאולימפיאדת בייג'ינג וזכה במדליית כסף לאחר המנצח סטיבן הוקר, עם תוצאה של 5.85 מטר.
ב-2009 סבל מפציעה בקשריות לימפה ונאלץ לעבור ניתוח שהשבית אותו במשך כשנתיים מתחרויות.
באליפות העולם באתלטיקה 2011 סיים במקום התשיעי בלבד.
באליפות רוסיה באתלטיקה ביולי 2012 סיים במקום השלישי והבטיח את מקומו במשלחת רוסיה לאולימפיאדת לונדון.
באולימפיאדה סיים במקום החמישי בתוצאה של 5.75 מטר.
יבגני יבסטיגנייב היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי וסובייטי.
זכה בפרס ברית המועצות, ובשנת 1983 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע קיבל מספר עיטורים, כולל עיטור הדגל האדום של העמל.
יבגני יבסטיגנייב נולד בניז'ני נובגורוד למשפחת פועלים.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה עזב את בית הספר והחל לעבוד במפעל.
תקופה מסוימת הוא למד בבית הספר להנדסאים אך לאור מצב הכלכלי של המשפחה עזב את הלימודים וחזר לעבודה.
במקביל ניגן בכלי נגינה שונים בחוגים.
בשנת 1944 רצה לעזוב את העבודה במפעל ולהתחיל ללמוד משחק, אך הנהלת המפעל לא שחררה אותו.
בשנת 1946 מנהל בית הספר למשחק המקומי ראה אותו מנגן ג'אז בבית קולנוע.
לאור התרשמותו העמוקה הוא הציע ליבסטיגנייב ללמוד משחק.
בשנת 1951, לאחר סיום בית הספר למשחק, החל יבסטיגנייב לעבוד בתיאטרון בעיר ולדימיר.
בשנת 1954 נסע יבסטיגנייב למוסקבה והתקבל ללימודים לבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
בשנת 1956 סטודנטים איתם למד ארגנו סטודיו למשחק שעם הזמן התפתח לתיאטרון סוברמניק.
בין מקימי התיאטרון היו גלינה וולצ'ק, אשתו הראשונה של יבסטיגנייב, שממנה נפרד בשנות ה-60. בשנת 1956 סיים יבסטיגנייב לימודי משחק והחל לעבוד בתיאטרון "סוברמניק", שהחל לפעול באותה שנה.
לפופולריות כלל-ארצית זכה השחקן לאחר שהשתתף בסרט "ברוכים הבאים, או הכניסה אסורה" (Добро пожаловать, или Посторонним вход воспрещен) בשנת 1964.
בשנת 1971 עבר יבסטיגנייב, יחד עם חברו אולג יפרמוב, להתיאטרון האמנותי של מוסקבה, ותוך זמן קצר הפך לאחד השחקנים הבולטים בתיאטרון.
בשנת 1973 שיחק יבסטיגנייב באחד התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה "שבעה עשר רגעים של אביב".
במהלך שנות ה-70 וה-80 היה יבסטיגנייב פעיל מאוד והשתתף בסרטים רבים (כדוגמת צוערי הצי, קדימה!), במקביל להופעות על במת התיאטרון.
בסך הכול השתתף ביותר מ-100 סרטי קולנוע.
יבסטיגנייב נפטר ב-4 במרץ 1992 בלונדון, במהלך המתנה לניתוח לב.
יבגני גרישין היה מחליק על הקרח סובייטי, אלוף אולימפי בעל 5 מדליות, מהן 4 זהב.
יבגני גרישין נולד בעיר טולה והתחיל להתאמן כרוכב אופניים.
בשנות ה-50 הוא היה נחשב בין טובי רוכבי אופניים של ברית המועצות ואף היה מועמד להשתתף באולימפיאדת הלסינקי (1952).
בתקופת החורף, לצורכי האימונים הוא היה מתאמן ההחלקה מהירה על הקרח.
במהלך שנות ה-50 הוא עבר להחלקה על הקרח והתרכז באימונים בענף זה.
לאחר השתתפות בארבעה משחקים אולימפיים וזכיית 4 מדליות זהב גרישין פרש והחל בקריירה כמאמן.
יבגני גרישין היה הראשון שהצליח לרדת מ-40 שנ' בריצה ל-500 מ'.
בקורטינה ד'אמפצו 1956 גרישין זכה באליפות בריצה ל-500 מ' ול-1500 מ' תוך שבירת שיאי אולם.
בסקוו ואלי 1960 הוא הצליח לחזור על הישג זה וזכה ב-2 מדליות זהב נוספות.
באינסברוק 1964 הוא היה המוביל לזכות במדליית זהב שלישית ברציפות.
אומנם בהחנות המחליקיים הוא עשה טעות וכתוצאה הגיע רק למקום השני.
לפני גרנובל 1968 גרישין נפצע אך הצליח להשתקם ובגיל 37 הגיעה לתחרות.
במקצוע החזק שלו ריצת 500 מ' הוא הגיע למקום הרביעי.
גרישין השתתף באליפויות העולם החל משנת 1954 ועד ל-1963. מכיוון שהוא היה חזק במיוחד בריצות קצרות, רק ב-1954 וב-1956 הוא הצליח להגיע למקום השלישי בקרב רב.
במקצוע החזק - 500 מ' הוא זכה באליפות העולם במספר אליפויות עד לשנת 1963.
יבגני ויקטורוביץ' טארלה 1874 – 5 בינואר 1955) היה היסטוריון סובייטי ממוצא יהודי.
בלידתו ניתן לו השם "גריגורי" אותו שינה ל-"יבגני" כאשר התנצר בשנת 1893. עבור מחקריו ההיסטוריים הוענקו לטארלה פרסי סטלין (1942, 1943, 1946) ועיטורי לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.
לצד העיטורים טארלה גם הוענש לא פעם על ידי השלטונות הסובייטים.
יבגני (גריגורי) טארלה נולד בקייב למשפחת סוחר יהודי עשיר.
לאחר זמן קצר המשפחה עברה לחרסון (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה).
בהמלצת חברי המשפחה, טארלה הצעיר התחיל ללמוד באוניברסיטת אודסה ולאחר סיום שנת הלימודים הראשונה עבר לאוניברסיטת קייב.
בהיותו בקייב טארלה התאהב בבחורה ממוצא רוסי, נוצרייה אדוקה.
בלחצה הוא התנצר באוגוסט 1893 בקתדרלת סופיה הקדושה בקייב ושינה את שמו ל"יבגני".
לזכותו יאמר שטארלה אף פעם לא הסתיר את מוצאו היהודי.
בשנת 1951, בשיא המאבק נגד קוסמופוליטיות בברית המועצות הוא הודיע במהלך הרצאה שהוא "יהודי ולא צרפתי כפי שחושבים חלק מהנוכחים".
כמו רבים מהסטודנטים, טארלה השתתף באסיפות מהפכנים, השתתף בדיונים בהם נמתחה ביקורת על השלטון ונתן הרצאות לפועלים.
במאי 1900 הוא נעצר במהלך אספה ונשלח להוריו שהתגוררו בחרסון.
בהיותו חשוד פוליטי נאסר אליו להרצות באוניברסיטאות.
כעבר שנה הוא קיבל אישור מיוחד להגיש עבודת גמר לקבלת תואר שני.
העבודה הייתה על חייו של תומאס מור ונכתבה ברוח המרקסיזם.
גם לאחר מהפכת אוקטובר הוא נותר ברוסיה הסובייטית והמשיך במחקרים היסטוריים.
למרות בקשות של היסטוריונים והזמנות לכנסים הוא אף פעם לא קיבל אישור לצאת מגבולות ברית המועצות.
טארלה פרסם מספר רב של ספרים בנושאים היסטוריים שונים.
חוקרים אחרים מציינים שבמקרים מסוימים טארלה סטה מהקו ההיסטורי לטובת כישרונו כסופר.
למרות שספריו (במיוחד אלו שפורסמו לאחר שנת 1941) תאמו את הקו הפוליטי של סטלין הם חשובים גם היום וכוללים חומר היסטורי רב.
טארלה נפטר בשנת 1955 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בשנת 1903, לאחר בקשות חוזרות ונשנות של היסטוריונים רוסים ידועי שם, טארלה קיבל אישור ללמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1911 הוא סיים את עבודת הדוקטורט בנושא המהפכה הצרפתית.
בשנים 1913–1918 במקביל לעבודה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, טארלה כיהן כפרופסור באוניברסיטת טרטו.
בשנת 1918 טארלה מונה לפרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולאחר מעברו למוסקבה הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1927 טארלה נבחר לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1937 טארלה פרסם ספר על חייו של נפוליאון.
בהמשך הוא כתב מספר ספרים נוספים על היסטוריה של רוסיה.
על עבודות אלו הוענק לו פרס סטלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה טארלה היה פרופסור באוניברסיטת קאזאן.
טארלה היה דוקטור כבוד במספר אוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית.
לזכרו מוענק בכול שנה פרס בנושא היסטוריה.
יחסים עם שלטונות ברית המועצות
מייד לאחר מהפכת פברואר טארלה תמך במשטר החדש ומונה לוועדת חקירה לפשעי השלטון הצארי (לצד אלכסנדר בלוק).
לאחר מהפכת אוקטובר טארלה כבר בשנת 1918 פרסם ספר על הטרור במהלך מהפכות בצרפת והקשר לאירועים ברוסיה הסובייטית היה ברור.
למרות זאת הוא נישאר ברוסיה והמשיך לכהן כפרופסור באוניברסיטה.
בסתיו 1929 החלו מעצרים בקרב מדענים בלנינגרד.
בסך הכול נעצרו 115 מדענים שהואשמו בניסיון להפיכה שלטונית.
בהתאם לגרסת הג.פ.או, טארלה היה מיועד להיות שר החוץ הממשלה החדשה.
בשנת 1931 טארלה הואשם בקשרים עם מפלגת התעשייה ונשלח לגלות באלמטי.
בהיותו בעיר זו טארלה החל לכתוב את ספרו "נפולאון".
בשנת 1937 הוא זוכה מאשמה ואף חברותו באקדמיה למדעים חודשה.
לאחר פרסום ספרו על נפולאון היה ביקורת קשה על הספר אך לא היה עונש כלשהו לאור תמיכתו של סטלין בספר.
בשנת 1945 בירחון המפלגתי פורסמה ביקורת על ספרו של טארלה על מלחמת קרים.
יבגני ווצ'טיץ' היה פסל סובייטי.
הוא זכה בפרס ברית המועצות 5 פעמים, פרס לנין בשנת 1970 ובשנת 1967 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
על פעילותו זכה במספר עיטורים.
יבגני ווצ'טיץ' נולד בדנייפרופטרובסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) לאב ממוצא סרבי.
לאחר מספר שנים המשפחה עברה לרוסטוב על דון.
כבר בילדות התגלה לילד כישרון לציור.
הוא למד בבית הספר לאמנויות ברוסטוב על דון וסיים אותה בשנת 1930. בשנים 1931-1933 ווצ'טיץ' השתלם בלנינגרד.
כבר בשנת 1937 הוא הציג בתערוכה בפריז את פסלו "קלימנט וורושילוב על הסוס" וזכה במדליית זהב.
בשנת 1935 הוא עבר למוסקבה והשתתף בניית בנייני ציבור לרבות הבניין החדש של הספרייה הממלכתית של רוסיה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ווצ'טיץ' התנדב לצבא והשתתף קרבות.
הוא קודם בדרגת קצונה ובשנת 1943 השתחרר עקב פציעה.
הוא חזר למוסקבה והמשיך את התמחותו בפיסול.
ווצ'טיץ' היה בין מייצבי הסגנון של קלסיציזם סטליניסטי.
הוא עשה סדרה של פסלי ולדימיר לנין, יוסיף סטלין מדינאים ומפקדי צבא סובייטיים.
ווצ'טיץ' נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אנדרטת המלחמה הסובייטית (פארק טרפטו), ברלין, 1946
פסל לזכר אירועים של מלחמת העולם השנייה, אזור תעלת הוולגה-דון, 1953
פסל "וכתתו חרבותם לאתים", ניו יורק, 1957
פסל של פליקס דזרז'ינסקי, מוסקבה מול בניין הק.ג.ב (1958)
יבגני זַרוּבּינסקי (באוקראינית: Євген Зарубінський; נולד ב-27 בפברואר 1985) הוא אושיית רשת, סאטיריקן, שדרן רדיו, פרסומאי ועיתונאי ישראלי, יליד אוקראינה הסובייטית.
זרובינסקי נולד בקייב, בירת אוקראינה הסובייטית.
ב-1990 עלה לישראל עם משפחתו, ועבר להתגורר בקריית חיים שבחיפה.
בשנת 2002, כשהיה בן 17, הקים את האתר "חדשות חיפה והקריות", שהיה מראשוני המקומונים המקוונים בישראל.
פרסומיו העיתונאיים באתר זכו לאזכורים ולפולו-אפים בתקשורת הארצית.
לאחר שהשתחרר מהצבא הקים משרד פרסום ויחסי ציבור.
הוא מרבה לפרסם פוסטים הומוריסטיים לצד סטטוסים פוליטיים וביקורתיים בין היתר כלפי התקשורת הישראלית.
בשנת 2016 השתתף בסרטון ברכה הומוריסטי לכבוד חג הפסח עם יו"ר מפלגת "ישראל ביתנו" אביגדור ליברמן, וקיים "ראיון סלפי" עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, ובסוף השנה השתתף עם נתניהו בסרטון ברכה לציון השנה האזרחית החדשה.
בנוסף שיתף פעולה בסרטונים ויראליים עם הזמרים סטטיק, ליאור נרקיס, רותם כהן, נתן גושן, נדב אבקסיס, הסופר והקומיקאי חנוך דאום ועוד.
במהלך גל הטרור הפלסטיני נחסם על ידי פייסבוק לאחר שפרסם פוסט הומוריסטי על מחבל.
המקרה גרר מחאה של אלפי גולשים ברשת והעלה על סדר היום הציבורי שכללו טענות שגורסות כי הרשתות החברתיות מאפשרות הסתה נגד ישראלים, בעוד שפרסומים ביקורתיים או הומוריסטיים כלפי הפלסטינים נמחקים ומפרסמם אף נחסם.
ב-7 באוגוסט 2020 נחסם מפייסבוק למשך שבוע.
בנובמבר 2024, נחשף במסגרת תחקיר של תוכנית "המקור" בערוץ 13 כי השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, וצוותו הקרוב מקבלים החלטות כשציוציו הביקורתיים של זרובינסקי ברשת X הם אחד משיקוליהם.
בעקבות איסור של משטרת ישראל להכניס דגלי ישראל להופעה של הראפר הערבי-ישראלי תאמר נפאר בחיפה באוקטובר 2016, פנה זרובינסקי באמצעות עורך דינו ליועץ המשפטי של משטרת ישראל בדרישה שיפרסמו הוראה גורפת שלא לאסור יותר הכנסת דגלי ישראל לאירועים ציבוריים בטענה כי הדבר לא חוקי ואיים לפנות לבג"ץ.
כעבור שבועיים הודיעה משטרת ישראל כי ניתנה הוראה שכזו.
משרד הפרסום שלו השתתף בקמפיין הבחירות של מפלגת חוסן לישראל בראשות בני גנץ.
בשנת 2022, במהלך ראיון לפודקאסט של נדב פרי, דובר משטרת ישראל, אלי לוי, תיאר את זרובינסקי כ"חזק יותר מהטלוויזיה והרדיו".
זרובינסקי מרואיין לעיתים בתוכניות אקטואליה בנושא רשתות חברתיות, השיח הפוליטי ברשת ועוד.
ב-2016 שיחק בתפקידי אורח בסדרה "שותפים" של "HOT" ובעונה השלישית של הסדרה הקומית "שנות ה-80".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד עצמו בסרט "המירוץ לצמרת של צחי רבינא" שהופק על ידי פרטנר וטדי הפקות.
זרובינסקי הגיש פינה שבועית בנושא הרשת החברתית בתוכנית הבוקר של חנוך דאום ששודרה ברדיו תל אביב, ברדיו דרום, וברדיו גלי ישראל, ובנוסף מגיש פינה דומה ברדיו חיפה.
ביוני 2018 הקים בחיפה משרד פרסום וייעוץ אסטרטגי בשם "זרובינסקי".
ביוני 2020 הצטרף כפאנליסט קבוע בתוכנית "חי בלילה" בערוץ קשת 12. ביוני 2021 הצטרף כשדרן לתוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל.
בדצמבר 2021 פרסם כי לא יופיע יותר בערוץ 14 (כחודש לאחר השקת הערוץ החדש) לאחר שלטענתו דובר משטרת ישראל גרם להוראה להוציא אותו ל"הפסקה" מלהתארח שם.
בשנת 2022 החל לערוך ולהגיש פינה בתוכנית "הצינור" בערוץ רשת 13 בשם "יבגני לא לענות".
באותה שנה החל להשתתף בפאנל הפרשנים הפוליטיים בתוכנית "אלמוג בשישי" ברשת 13.
יבגני זנן (נולד ב-5 בפברואר 1998 בסנקט פטרבורג, שברוסיה) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-18 בישראל לפי מד כושר.
עלה לישראל בשנת 2010, התגורר בבאר שבע ולמד במקיף א' באר שבע.
משחק בליגה הלאומית מאז שנת 2011: תחילה כחבר מועדון באר שבע, אחר כך כנציג את מועדון אליצור פתח תקווה, ומשנת 2016 כחבר מועדון ראשון לציון.
בשנת 2009 זכה באליפות אירופה עד גיל 12.
משנת 2020 מאמן בשחמט את נגה אורין וסייע לה לזכות פעמיים באליפות הארץ לנוער ובאליפות אירופה לגיל 18 בנות.
2009 - בגיל 11, חלק את המקום הראשון באליפות רוסיה עד גיל 12, לאחר שצבר 7 נקודות מ-9 אפשריות
2009 - זכה באליפות אירופה עד גיל 12, כנציג רוסיה, לאחר שצבר 7 נקודות מ-9 אפשריות
2010 - בגיל 12, צבר 4 נקודות מ-9 באליפות ישראל הכללית, שנערכה בחיפה, אפשריות וניצח את אלוף ישראל לשעבר, נתן בירנבוים
2011 - בגיל 13, זכה במקום הראשון באליפות ישראל עד גיל 14, שנערכה בפתח תקווה, לאחר שצבר 7.5 נקודות מ-9 אפשריות
2011 - השתתף במשחקי הליגה הלאומית בקבוצת מועדון באר שבע, וצבר 7.5 נקודות מ-11 אפשריות.
סיים בתיקו עם אלוף ישראל באותה שנה, רב-אמן ויטלי גולוד
2016 - היה שותף לזכייתה של ישראל באליפות אירופה עד גיל 18 לקבוצות, שנערכה בסלובניה
2016 - בגיל 18, היה ממצטייני הליגה הלאומית, לארח שצבר 8 נקודות מ-10 אפשריות וניצח, בין היתר, את רבי האמנים אילן מנור ואליק גרשון, לשעבר אלוף ישראל
2017 - היה שותף מרכזי לזכייתו של מועדון השחמט ראשון לציון בגביע המדינה, לאחר שצבר 4.5 מ-5 נקודות וניצח, בין היתר, את רבי האמנים בוריס קנצלר ואלון גרינפלד, לשעבר אלוף ישראל
2017 - סיים במקום תשיעי בתחרות בסרביה, לאחר שצבר 6.5 מ-9 אפשריות, כולל ניצחון וארבע תוצאות תיקו מול רבי-אמנים.
יבגני לנורוביץ' גינר הוא יזם רוסי, נשיא מועדון הכדורגל צסק"א מוסקבה, מכהן במקביל גם כסגן נשיא וראש ועדת הכספים בהתאחדות הכדורגל הרוסית.
לדבריו הוא ממוצא ארמני, גדל כילד יתום והיה נער רחוב.
הוא למד במכון חרקוב למהנדסי בנייה, אך לא השלים שם את לימודיו.
בשנת 1986 הוא נעצר על ידי המשטרה במחוז חרקוב באשמת גנבת רכוש מדינה והוא הרצה עונש מאסר על תנאי.
בשנת 1990 נפתח נגדו תיק חדש באשמת גנבה והוא ברח למוסקבה.
בשנים 2004–2006 כיהן כנשיא ליגת העל הרוסית בכדורגל.
מאפריל 2013 מכהן כראש ועדת הכספים בהתאחדות הכדורגל הרוסית.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 גינר היה לאחד מהשותפים במותג לוז'ניקי, יחד עם מיכאיל ווייוודין ואלכסנדר בבאקוב.
הוא עשה את הונו בתחום האנרגיה ויחד עם מיכאיל ווייוודין ואלכסנדר בבאקוב גם החזיק בבעלות על חברות כדוגמת VS Energy וחברות נפט שונות ברוסיה ובאוקראינה, כמו גם רשת בתי מלון בחצי האי קרים.
מ-20 בפברואר 2001 — נשיא מועדון הכדורגל המקצועני.
גינר מחזיק בבעלות על צסק"א באמצעות חברת Bluecastle המחזיקה בכל המניות מאז 2013, ובנוסף מחזיקה גם במרבית המניות במתחם הספורט "אוקטובר" ובסיס האימונים „ואטוטניקי".
גינר עומד בראש דירקטוריון חברת TOK Group.
בקיץ 2016 הושלמה בנייתו של אצטדיון הכדורגל החדש של צסק"א לאחר 10 שנים של בנייה שהתעכבה בעיקר עקב חילוקי דעות עם משרד ההגנה הרוסי באדר לשטח הבנייה.
יחד עם אצטדיון בן 30,000 נבנו גם מתחמי מסחר התופסים יותר משליש ממתחם האצטדיון ששטחו הכולל מגיע לכדי 171,000 מ"ר.
סמוך לאצטדיון ניצבים 3 בניינים, לרבות מגדל בן 38 קומות בצורת גביע אופ"א שבו צסק"א זכתה בשנת 2005 ובית מלון עם 48 חדרים.
תקציב הבנייה מוערך ביותר מ-400 מיליון דולרים, כאשר 70% מהם הגיעו מבנק VEB.
במרץ 2020 רכש 25% ממניות קבוצת כדורגל הנשים צסק"א.
בנו ואדים גינר חבר בדירקטוריון חברת הנפט NESK-Electroseti, המהווה לאחת הספונסריות של המועדון והוא זה שהיה רשום כבעלי קבוצת הכדורגל צסק"א.
יבגני יורייביץ' טומשבסקי הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן.
אלוף אירופה לשנת 2009 ואלוף רוסיה לשנת 2015.
תחרות העל טאטא סטיל 2016 (סיים במקום ה-11)
תחרות השחמט לזכר טל 2016 (סיים במקום ה-9)
בין השנים 2010 ל-2016 השתתף יבגני טומשבסקי ב-3 אולימפיאדות שחמט:
יבגני לוין (נולד ב-26 ביוני 1990 בלנינגרד) שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-57 ברוסיה.
הוא היה חבר נבחרת רוסיה בשחמט שזכתה באליפות אירופה לנבחרות (עד גיל 16).
הוא משתתף בתחרויות שחמט בעיקר בתוך רוסיה, לרבות אליפות רוסיה בשחמט ואליפות רוסיה בשחמט למועדונים.
בשנת 2017 הוא השתתף בתחרות ביוון וסיים במקום השלישי (לפני אדוארד רוזנטליס).
קולונל-גנרל יבגני לאונידוביץ' טימוכין היה מפקד צבאי סובייטי שכיהן בשנים 1991–1992 כראש המודיעין הצבאי.
הוא נולד בשנת 1938 בחרקוב.
בשנת 1958 סיים את לימודיו במכללה הטכנית הצבאית של סום, ב-1968 למד באקדמיה הצבאית להנדסה ורדיו בקייב.
בשנת 1977 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית על שם וורושילוב.
בשנים 1981–1986 פיקד על ארמיית הנ"מ ה-14. מ-1986 עד 1991 – כיהן כסגן ראשון לראש מטה כוחות הנ"מ, בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1991 החזיק בעמדת ראש מטה כוחות הנ"מ וכסגן ראשון למפקד כוחות הנ"מ של ברית המועצות.
בשנת 1991, לאחר הפיכת אוגוסט וקריסת ברית המועצות, מונה למפקד המודיעין הצבאי הרוסי במהלך תקופת המעבר.
באוגוסט 1992 – היה מפקד כוחות הרדיו הטכניים, בשנים 1993–1995 – ראש מערך הנ"מ הרוסי.
יבגני ואסילייביץ' חרונוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
יבגני חרונוב נולד בעיירה במחוז טולה למשפחת איכרים.
כבר בילדות הוא חלם להיות טייס.
סיים בית ספר טכני-מקצועי חקלאי, ולאחר מכן בית ספר צבאי-תעופתי.
בשנת 1952 גויס חרונוב לצבא והחל ללמוד טייס.
בשנת 1956 שובץ חרונוב ביחידת חיל האוויר הסובייטי שהייתה ממוקמת בשטח מולדובה הסובייטית.
בשנת 1959 החל אימונים לקראת טיסה לחלל.
בשנת 1968 סיים בהצטיינות אקדמיה צבאית להנדסת תעופה וקיבל תואר מהנדס.
חרונוב היה אמור להשתתף בטיסת סויוז 2 לחלל, אך לאור הכישלון של חללית סויוז 1, השיגור בוטל.
ב-15 בינואר 1969 הוא שוגר לחלל בחללית סויוז 5 לצד בוריס וולינוב ואלכסיי יליסייב.
למחרת, לראשונה בתולדות חקר החלל בוצע חיבור בין שתי חלליות.
לאחר ביצוע חיבור זה, חרונוב ואלכסיי יליסייב יצאו מחללית סויוז 5 ונכנסו לחללית סויוז 4, בה הם חזרו לכדור הארץ ב-17 בינואר.
חרונוב המשיך להיות בצוות הקוסמונאוטים הסובייטי.
הוא עבר הכנות לטיסה לכיוון הירח, אך תוכניות אלו בוטלו.
בשנת 1971 הוא השלים את עבודת הדוקטורט בנושא עבודת האדם בחלל.
הוא היה חבר בצוות גיבוי של מספר משימות חלל, אך לא השתתף באף משימה.
בשנת 1980 חרובוב עזב את צוות הקוסמונאוטים הסובייטי.
חרונוב עבד במכון למחקר של משרד ההגנה הסובייטי.
הוא נפטר ב-19 במאי 2000 בעקבות אוטם שריר הלב.
יֶבְגֵּני גֶּרְמָנוֹבִיץ' ווֹדוֹלׇזְקין הוא סופר ומבקר ספרות רוסית.
בוגר הפקולטה הפילולוגית של אוניברסיטת קייב על שם טאראס שבצ'נקו (1986).
באותה שנה נכנס לבית הספר לתארים מתקדמים של המכון לספרות רוסית של האקדמיה למדעים של ברית המועצות (בית פושקין), המחלקה לספרות רוסית ישנה, בראשות האקדמאי דמיטרי ליכצ'וב.
לאחר שהגן על התזה שלו על תרגום הכרוניקה הביזנטית של ג'ורג' אמרטולה (1990).
דוקטור לפילולוגיה (2000), נושא התזה: "היסטוריה עולמית בספרות רוסיה הקדומה (מבוסס על הסיפורים הכרונולוגיים מהמאות 11-15)".
חבר מערכת כתב העת "ספרות רוסית".
עורך ראשי של האלמנך "טקסט ומסורת", הוצאת בית פושקין בשיתוף עם אחוזת המוזיאונים "יסנאיה פוליאנה".
ביוני 2017 הוא נבחר לדוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בוקרשט.
מאז 2017 הוא היה בעל טור בעיתון איזווסטיה.
על פי ה"גרדיאן", הרומן "לאוור" של יבגני וודולזקין נכנס לעשרת הספרים הטובים ביותר בספרות העולמית על אלוהים.
בדירוג מיטב הסופרים הרוסים שפרסמה מערכת "Russia Beyond the Headlines", הוא תפס את המקום ה-25 (הגבוה ביותר מבין הסופרים החיים).
בשנת 2016, הארכיבישוף מקנטרברי, רואן ויליאמס, הקדיש את נאומו "רומן סקרן: פוסט מודרניזם ושיגעון קדוש" לרומן לאוור של וודולזקין (TEDxOxBridge, 05.07.2016).
על פי העיתון מטרופוליס, הרומן של וודולזקין "טייס" עמד בראש עשרת הספרים המובילים שפורסמו ברומניה בשנת 2017. בשנת 2019 הפך "לאוור" לספר השנה בסלובקיה.
בשנת 2018 התקיימה באוניברסיטה היגלונית הכנס המדעי הבינלאומי "שמות איקוניים של ספרות רוסית עכשווית: יבגני וודולזקין" (קרקוב, 17-19 במאי 2018), בו לקחו חלק 91 חוקרים מ-19 מדינות העולם.
ב-20 בנובמבר 2018 נכלל בהרכב המועצה הנשיאותית לתרבות ואמנות.
בשנת 2019 הוא נבחר כחבר במועצה הציבורית של ועדת התרבות של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
גר בסנקט פטרבורג; אשתו היא מבקרת הספרות טטיאנה רודי, בתו נטליה וודולזקינה.
היסטוריה עולמית בספרות רוס העתיקה (מבוסס על הסיפור הכרונוגרפי של המאות 11-15).
- סנקט פטרבורג: הוצאת לוגוס.
- מוסקבה: ביקורת ספרותית חדשה, 2009
חלק מהאדמה המוקפת בשמים: טקסטים ותמונות סולובצקי.
כלי שפה: אודות אנשים ומילים: מאמרים.
מוסקבה: עריכה: ילנה שובינה, 2012.
חברים קרובים: סיפור // באנר.
זמן אחר לגמרי: אוסף סיפורים.
חץ אדום: [סיפורים, מאמרים] / עריכה: ס.
ילדים רוסים: 48 סיפורים על ילדים / עריכה: פ' קרוסאנוב, א' אטואב.
סנקט פטרבורג: הוצאת Azbuka-Atticus, 2013.
בית ואי, או כלי שפה: מאמרים.
נשים רוסיות: 47 סיפורים על נשים / עריכה: פ' קרוסאנוב, א' אטואב.
עולם הילדים: אוסף סיפורים / מוסקבה.
- אירקוצק: הוצאת ספרונוב, 2014.
הכל על הבית שלי: [סיפורים, מאמרים] / עריכה: ס' ניקולאייביץ' וי' שובינה.
נוסטלגיה: [סיפורים, מאמרים] / עריכה: ס' ניקולאביץ', י' שובינה.
- מוסקבה: הוצאת AST: עריכה: ילנה שובינה, 2015.
ספר הזוכים הגדול / טקסטים מאת ילנה שובינה.
דרמות פטרבורג (סדרת "סנקט פטרבורג.
- סנקט פטרבורג: Metropress, 2015.
מוסקבה: AST, עריכה: ילנה שובינה, 2016.
הכל בגן: [סיפורים, מאמרים] / עריכה: ס' ניקולאייביץ', י' שובינה.
מוסקבה: AST: עריכה: ילנה שובינה, 2016.
אמיתות האלפבית / עריכה: מ' ק' גולובניבסקאיה.
לגור בסנקט פטרבורג: מדבורצובאיה לסדובאיה, מגנגוצקיה לשפלרנאיה.
סיפורים אישיים / עריכה: נ' סוקולובסקאיה, י' שובינה.
מוסקבה: AST: בעריכת אלנה שובינה, 2017.
אמיתות האלפבית / מוסקבה: Klever-Media-Group, 2017.
בפרוזה ובשירה / מאיה קוצ'רסקאיה, אלה שליקובה.
מוסקבה: AST: עריכה: ילנה שובינה, 2018.
משחק עממי: סופרים רוסים העוסקים בכדורגל / עריכה: ס' קניאזב, א' פורטנוב.
AST: מהדורת ילנה שובינה, 2018.
איך אנו כותבים: סופרים על ספרות, על זמן, על עצמנו: מאמרים / סנקט פטרבורג: Azbuka, Azbuka-Atticus, 2018.
מוסקבה: AST: עריכה: ילנה שובינה, 2019.
הרוסים ממהרים לעזרת "טיטאניק" : סיפור // נוער.
סובולב בלתי נראה: אגדה // הרפר'ס באזאר: רוסיה.
סע ללא פחד: בין ספרות לחיים : מוסקבה: AST: עריכה: ילנה שובינה, 2020. סיפורי אהבה: הספר שבשבילו מי שאינו יכול להתאחד התאחד: סנקט פטרבורג: Limbus Press, 2020.
אחות לרביעייה: הוצאת AST: עריכה: ילנה שובינה, 2020 (ספר אלקטרוני וספר שמע).
פארודיסט, הוצאת AST: מהדורה של ילנה שובינה, 2020 (ספר אלקטרוני וספר שמע).
מוזיאון: הוצאת AST: מהדורה של ילנה שובינה, 2020 (ספר אלקטרוני וספר שמע).
מיקרופול: הוצאת AST: מהדורה של ילנה שובינה, 2020 (ספר אלקטרוני וספר שמע).
בית ואי : סיפור // בית: אוסף סיפורים.
2010 - הרומן "סולוביוב ולריונוב" היה מועמד לפרס הספר הגדול ולפרס אנדריי בלי.
2013 - פרס "בולשאיה קניגה" לרומן "לאוור" (הפרס הראשון).
2013 - פרס "יסנאיה פוליאנה" לרומן "לאוור".
2013 - רשימת המועמדים לפרסים "רב המכר הלאומי", "בוקר רוסי" ופרס "NOS" (רומן "לאוור").
2015 - פרס מילובן וידאקוביץ' הסרבי.
2016 - פרס גורקי האיטלקי-רוסי (סורנטו) לרומן לאוור.
2016 - פרס הספר הגדול לרומן "טייס" (הפרס השני).
2017 - פרס "רומא הרוסית" בקטגוריה "ספרות".
2018 - פרס היסטורי וספרותי "קליאו" לרומן "טייס".
2018 - הפרס הלאומי "חרוזים רוסיים", "מילה רוסית" (מועמד "לתרומה להתפתחות התרבות").
2019 - פרס הספרות על שם אלכסנדר סולז'ניצין "על השילוב האורגני של המסורות העמוקות של הפרוזה הרוחנית והפסיכולוגית הרוסית עם תרבות פילולוגית גבוהה; על סגנון ההשראה של הכתיבה האמנותית."
2019 - פרס "אנשים מושלמים מסנקט פטרבורג" (מטעם מוזיאון הרמיטאז' הממלכתי, "פטרון האמנויות הרוסי", "רפובליקת החתולים").
2019 - רשימת המועמדים לפרס הספר הגדול על הרומן 'בריסביין'.
2019 - הזוכה בתחרות הלאומית לספר השנה בפרוזת השנה לפרס הרומן 'בריסביין'.
2019 - פרס הספרות והספרים 2019 (סקופיה, מקדוניה) לרומן 'טיס'.
יבגני אלכסנדרוביץ' חורושבצב היה קריין רוסי נודע, הקריין הרשמי של נשיא רוסיה והאירועים הנשיאותיים בסגל הקרמלין משנת 2000 ועד 2020 ושימש במשך 14 שנים בתור הקריין הרשמי של מצעדי יום הניצחון במוסקבה, משנת 2007 ועד שנת מותו.
חורושבצב נולד בקיץ 1944 במוסקבה והחל לעסוק בתיאטרון מגיל 10. בגיל 16 התקבל לעבודה במוסקונצרט והתחנך שם כשחקן ובהמשך סיים לימודיו בפקולטה לאומנות האסטרדה במכון הממלכתי לאומנות התיאטרון.
שימש משנת 1968 כבמאי תחנת הרדיו הסובייטית ויחד עם יורי לויטן הנחה את האירועים הממלכתיים כולל אלה לציון 1 במאי וחגיגות השנה למהפכת אוקטובר שנערכו בככר האדומה.
שימש תקופה מסוימת כמרצה במכון הממלכתי לתרבות במוסקבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות עבד בקולנוע ובטלוויזיה.
בשנים 1996–1997 שימש כמנכ"ל תחנת הרדיו "רדיו-1" וב-2001 הוכר כאמן עממי ומונה להיות לקריין הרשמי של נשיא רוסיה.
בשנים 2003—2004 היה ראש תחנת הרדיו RTV-מחוז מוסקבה.
משנת 2007 עד 2020 שימש בתור הקריין של מצעדי הניצחון במוסקבה.
בנוסף, יחד עם אנה שאטילובה הנחה את הטקסים המיוחדים לציון מצעד ה-7 בנובמבר 1941. משנת 2009 עד מותו שימש בתור הקריין הראשי של פסטיבל המוזיקה הצבאית מגדל ספאסקאיה.
הוא הלך לעולמו ב-13 בדצמבר 2020, בגיל 77, בשל סיבוכי מחלת הקורונה.
נקבר ב-15 בדצמבר בבית העלמין טראוקורובסקי שבמוסקבה.
1960 – מישקה, סריוגה ואני
פרק 11: המקרה עם הקולונל דרווין – דוקטור סקוט
2007 – הבלש פוטילין, פרק 7: חבר הסינוד הקדוש — האובר-פרוקורור של הסינוד
2008 – משטרת הוקאידו – גנרל שירות הביטחון הפדרלי
2020 – יומן המצור – קריין הרדיו
יבגני אולכסנדרוביץ' מקרנקו (; נולד ב-21 במאי 1991 בקייב) הוא כדורגלן אוקראיני, המשחק בעמדת המגן.
הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2010 קודם לקבוצה הבוגרת.
תחילה שיחק בשורות קבוצת המילואים (דינמו-2).
בשנת 2012 הנהלת הקבוצה השאילה אותו לקבוצת הוברלה אוז'הורוד.
באוגוסט 2013 שולב בהרכב הראשון של דינמו קייב.
בסוף עונת 2016/2017 החליט לא לחדש את החוזה עם דינמו קייב.
מקרנקו חתם בקבוצת קורטרייק מהליגה הבלגית ושיחק במדי במשך עונה אחת.
באפריל 2018 חתם חוזה ל-4 שנים עם קבוצת אנדרלכט.
בעונת 2020/21 הושאל לקבוצתו הקודמת – קולטרייק.
מקרנקו זומן לסגל של הנבחרת הצעירה בשנת 2012. נטל חלק במשחק אחד – מול נבחרת ישראל.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק מקרנקו מאז ספטמבר 2014. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה מול .
הוא נכנס כמחליף בדקה 80. מקרנקו נכלל בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2020. לקח חלק בשניים מתוך חמשת המשחקים של הנבחרת בטורניר (1/8 גמר מול נבחרת שוודיה ו1/4 גמר מול נבחרת אנגליה.
בשני המשחקים הללו נכנס כמחליף).
יבגני ניקולאייביץ' זיניצ'ב היה מדינאי ואיש שירותי הביטחון הרוסיים.
כיהן כשר לענייני הגנה אזרחית, מקרי חירום וחיסול השלכות של אסונות טבע החל מ-18 במאי 2018 ועד מותו.
היה חבר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית וכיהן כסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (7 באוקטובר 2016 – 18 במאי 2018) וממלא מקום מושל מחוז קלינינגרד (28 ביולי – 6 באוקטובר 2016).
נולד ב-18 באוגוסט 1966 בלנינגרד.
בשנים 1984–1986, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, שירת בצי הצפוני.
הוא סיים את לימודיו במכון לעסקים ומשפטים של סנקט פטרבורג, מהפקולטות לכלכלה, פיננסים ואשראי.
משנת 1987 עד 1991 שירת בק.ג.ב., היה חבר המפלגה הקומוניסטית.
הוא עבד במטה שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה, והתקדם מקצין מבצעי לראש מחלקה אזורית.
מאז 1991 שירת בשירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית.
בשנים 2006–2015, עבד כמאבטח בשירות שירות הביטחון של נשיא הפדרציה הרוסית, כשליווה את הנשיא וראש ממשלת הפדרציה הרוסית (בשנים 2008–2012) ולדימיר פוטין בנסיעותיו.
בתצלומי הארכיון של ITAR-TASS מתקופה זו, הוא צוין כ"איש שירות האבטחה הפדרלי" או "איש שירות הביטחון הפדרלי", בכל מקום שהיה בקרבת פוטין.
בשנים 2012–2013 סיים קורס הסבה מחדש באקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
מאז 2014 שימש כסגן ראש השירות למלחמה בטרור של שירות הביטחון הפדרלי.
ביוני 2015 מונה לראש אגף שירות הביטחון הפדרלי של מחוז קלינינגרד, במקומו של אלכסנדר קוזלוב.
ממלא מקום מושל מחוז קלינינגרד
ב-28 ביולי 2016, במסגרת שינויי כוח אדם בשנת 2016, מינה הנשיא ולדימיר פוטין את יבגני זיניצ'ב לתפקיד מושל מחוז קלינינגרד.
קודמו בתפקיד זה, ניקולאי צוקנוב, מונה לנציג הנשיא במחוז הפדרלי הצפון מערבי.
במהלך מסיבת העיתונאים הראשונה, שנמשכה 49 שניות, העדיף להתמקד בהצהרה על התמקדות במשיכת השקעות למחוז קלינינגרד והתייצבות המצב החברתי-כלכלי.
ב-6 באוקטובר 2016, הוא התפטר מתפקידו כמושל מחוז קלינינגרד, בשל נסיבות משפחתיות.
הוא עבד בתפקיד זה במשך 70 יום.
ב-7 באוקטובר 2016 מונה לסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה.
באותו חודש קודם לדרגת לוטננט גנרל.
ב-17 במאי 2018 הציע ראש הממשלה דמיטרי מדבדב את מועמדותו של זיניצ'ב לתפקיד ראש משרד החירום הרוסי במקום ולדימיר פוצ'קוב.
ולדימיר פוטין אישר את בחירתו של ראש הממשלה ואישר את הרכב הממשלה החדש עם זיניצ'ב כשר הפדרציה הרוסית לענייני הגנה אזרחית, מקרי חירום וחיסול ההשלכות של אסונות טבע.
על פי צו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ב-28 במאי 2018, הוא נכלל בהרכב מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
בדצמבר 2018 קודם לדרגת אלוף-משנה כשר החירום של רוסיה.
לאחר התפטרות הממשלה בינואר 2020, הוא מונה מחדש לתפקיד השר בקבינט החדש של מיכאיל מישוסטין ב-21 בינואר 2020. על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית מיום 21 בדצמבר 2020 קודם לדרגת גנרל הצבא.
הוא מת ב-8 בספטמבר 2021 בשמורת פוטוראנסקי, במהלך צילומים לתרגיל גדול באזור הארקטי.
הוא הגיע למחוז כדי לפקח על בניית תחנה חדשה עבור שירותי הכיבוי באזור.
הוא השתתף בסרטון הדרכה של המשרד למצבי חירום, אך נפל מצוק אל מותו, בעת שניסה להציל את חייו של הבמאי והצלם, אלכסנדר מלניק, שהחליק ונפל למים ומת אף הוא.
במותו הותיר אישה, בן ו־3 נכדים.
לאחר מותו הוענק לו עיטור גיבור רוסיה.
נקבר בבית העלמין סברנויה בסנקט פטרבורג.
ב־27 בדצמבר 2021, הרשויות בצ'צ'ניה הכריזו כי הרחוב הצמוד למנהלת המשרד למצבי חירום באזור ויחידת כבאות והצלה מספר 1 ברובע אחמטובסקי בגרוזני, ייקראו על שם השר המנוח.
גנרל הצבא יבגני אלכסייביץ' מורוב (נולד ב-18 בנובמבר 1945, זווניגורוד) הוא איש השירותים החשאיים הרוסים, שימש כמנהל שירות האבטחה הפדרלי של הפדרציה הרוסית בין ה-18 במאי 2000 עד ל-26 במאי 2016.
נולד בעיר זווניגורוד שבמחוז מוסקבה בוגר המכון הטכנולוגי של לנינגרד לתעשיית הנייר ולאחר מכן הוכשר במכון ההכשרה של הק.ג.ב..
שירת בגופי הוועדה לביטחון המדינה של ברית המועצות מאז 1971. בשנת 1974 הוא הועבר למינהלת הראשי הראשון של הק.ג.ב.
שהה במשך שלוש שנים וחצי במסגרת השירות באחת ממדינות דרום מזרח אסיה.
ב-1992 עד 1997 עמד בראש מספר מחלקות אזוריות של משרד הביטחון ולאחר מכן של השירות הפדרלי למודיעין מסכל ולאחר מכן במסגרת שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית בסנקט פטרבורג, עמד בראש הסניף האזורי של הארגון בנפת האדמירליות בסנקט פטרבורג.
בשנת 1997 מונה לסגן ראש מנהלת שירות הביטחון הפדרלי בסנקט פטרבורג ובמחוז לנינגרד.
בשנת 1998 הועבר למטה הארגון במוסקבהומונה לסגן ראש המחלקה לביטחון כלכלי של שירות.
ב-18 במאי 2000 עד 26 במאי 2016 שימש כראש שירות האבטחה הפדרלי, היחידה הרוסית לאבטחת אישים.
על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית בשנת 2004, מורוב קודם לדרגת גנרל הצבא.
לראשונה בהיסטוריה של השירותים החשאיים הסובייטיים והרוסיים זכה ראש שירות חשאי בדרגה כה גבוהה.
עצם צמיחתו של מורוב לדרגה זו הייתה מהירה, שכן בזמן מינויו למנהל שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה בשנת 2000 היה בדרגת גנרל-מייג'ור.
בצעירותו עסק באגרוף, היה בעל הישגים ספורטיביים.
במשך מספר שנים שימש מורוב בראש מועצת הנאמנים של איגוד האגרוף הרוסי.
ב-27 ביוני 2007 נבחר לנשיא איגוד האגרוף הרוסי.
בנובמבר-דצמבר 2009 התפטר מתפקיד נשיא איגוד האגרוף הרוסי ועמד בראש ועדת הפיקוח העליונה שלו.
הוא גם היה חבר בוועד הנאמנים של אגודת הספורט "דינמו".
הוא פוטר מהשירות הצבאי ב-15 בנובמבר 2010, תוך שמירה על תפקיד מנהל שירות האבטחה הפדרלי ובכך הפך לאישיות אזרחית.
ב-26 במאי 2016 חתם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על צו על שחרורו של מורוב מתפקיד מנהל שירות האבטחה הפדרלי ומאז 26 במאי 2016, משמש כיו"ר דירקטוריון חברת הנפט זארובז'נפט.
בנו אנדריי מורוב שימש כיו"ר מועצת המנהלים של חברת הרשת הפדרלית.
יבגני פאבלוביץ 'ווליאנסקי (מלידה ועד 1941 – יפים בוריסוביץ' קורנצוויט היה איש צבא סובייטי שהשתתף במלחמה הפטריוטית הגדולה, מפקד פרטיזנים, בדרגת קפטן (1944).
נולד ב-22 ביולי 1921 בעיר אודסה במשפחה יהודית.
בשנת 1939 גויס לצבא האדום.
שימש כמפקד כיתה בגדוד סיור מופרד (OSB) מס' 251, סגן מפקד מחלקה של גדוד ההנדסה ה-55 ומפקד מחלקה בכיתת החיסול של גיס הטנקים החמישי.
בספטמבר 1941, יחד עם קבוצת לוחמים, נשלח לעורף האויב במחוז סמולנסק עם משימת ריגול.
לאחר שנפל לכיתור, הצטרף לכיתת הפרטיזנים, שבהמשך הצטרפה לאוגדת הפרטיזנים "סבא" ("דדושקה"), שם מונה לראש המודיעין של הגדוד השלישי של רגימנט הפרטיזנים השלישי.
באפריל 1942 הוא הועבר על ידי מפקד קבוצה למחלקת חבלה למטרות מיוחדות של המחלקה המיוחדת בנ.ק.ו.ד.
בחזית המערבית, שפעלה במחוז סמולנסק, שם שירת עד אוקטובר אותה השנה.
לאחר המלחמה שוחרר מהצבא האדום עקב פגיעה בגפיים בעקבותיה הוכר כנכה.
כשלמד במכון הטכנולוגי של אודסה בעקבות לחץ עליו נאלץ לסרב לקבל קצבה שסופקה לו על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה.
בהמשך התגורר בקייב שם עבד כמהנדס.
נפטר בינואר 1988 לאחר מחלה קשה.
יבגני לֵוִיטָס (נולד ב-9 במרץ 1972 באוקראינה, ברית המועצות) הוא מלחין ומעבד ישראלי.
לויטס מלחין ומעבד מוזיקה קלאסית עכשווית, ג'אז, מוזיקה אלקטרונית, פופ ורוק.
את חיבוריו המוזיקליים ניגנו מיטב התזמורות והסולנים בישראל ובארצות אחרות, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית, אנסמבל סולני תל אביב, תזמורת סימפונט רעננה ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית (שהיה מלחין הבית שלה).
עם הסולנים שניגנו את יצירותי נמנים חן צימבליסטה, בבטה חאג, שרון רוסטורף-זמיר ואחרים.
יצירותיו בוצעו בגרמניה, איטליה, ארצות הברית, רוסיה, סין, יפן, טאיוואן ובעוד ארצות.
לויטס הלחין ועיבד מוזיקה לסרטים ולהצגות תיאטרון בישראל ומחוצה לה.
בין יצירותיו בישראל: "מולי סוויני", "האיש שחשב שאשתו היא כובע" בבימויה של ג'יטה מונטה בתיאטרון החאן, בתיאטראות "הבימה" ו"מלנקי" בהן "לחן ורשאי", "אמוק" ועוד.
כמו כן כתב יחד עם רועי חן מיני-אופרה על פי הסיפור "מעשה טישוויץ" מאת יצחק בשביס-זינגר עבור התזמורת הקאמרית הישראלית.
יצירות ועיבודים תזמורתיים שלו בוצעו והוקלטו על ידי שרון רוסטורף-זמיר, דואו גרפינקל, חן צימבליסטה, רוברטו פטרנוסטרו, יורי בשמט וסולני מוסקבה, שלומי שבן, שלמה ארצי, חוה אלברשטיין, אבישי כהן ואמנים רבים נוספים.
אחיו, דמיטרי לויטס, הוא חצוצרן קלאסי, חצוצרן ראשון בתזמורת הסימפונית ירושלים.
האחים לויטס פרסמו שלושה אלבומים משותפים.
יבגני ולדימירוביץ' יבלונסקי (בבלארוסית: Яўген Уладзіміравіч Яблонскі; נולד ב-10 במאי 1995 בצ'רוון בבלארוס) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אסטרס טריפוליס מליגת העל היוונית ובנבחרת בלארוס.
יבלונסקי גדל במחלקת הנוער של באטה בוריסוב.
הוא ערך 180 הופעות ליגה בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבלארוסית, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-25 בינואר 2022 חתם יבלונסקי באריס לימסול מליגת העל הקפריסאית.
ב-31 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לא.א.ל.
לימסול במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת .
ב-6 בספטמבר 2019 ערך יבלונסקי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלארוס, בניצחון 2-1 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-14 באוקטובר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת קזחסטן במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
יבגני אלכסנדרוביץ' גרנגרוס היה לוטננט גנרל רוסי אשר שימש במשך תקופה קצרה כראש מנהל המטה הכללי הרוסי.
גרנגרוס נולד בסנט פטרבורג ב-10 בפברואר 1855. הוא היה בן למשפחת אצולה.
ב-1873 הוא התגייס לחיל הפרשים של צבא האימפריה הרוסית.
ב-1877 הוא החל לשרת במשמר הקיסרי כלוטננט.
ב-1881 הוא סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב".
ב-1888 הוא מונה למפקד גדוד פרשים במשמר הקיסרי.
ב-1889 הוא הועלה לדרגת קפטן, וב-1892 הועלה לדרגת פודפולקובניק.
ב-29 ביולי 1896 הוא מונה למפקד הזמני של דיוויזיית קרים עד 2 בספטמבר של אותה שנה.
לאחר מכן מונה למפקד רגימנט הדרגונים ה-35 עד 1901. באותה שנה הוא הועלה לדרגת פולקובניק ומונה למפקד רגימנט הפרשים של המשמר.
ב-1904 הוא מונה לראש מטה המשמר הקיסרי.
ב-1906 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-1909 הוא הועלה לדרגת גנרל-לוטננט.
בספטמבר של אותה שנה, הוא מונה לראש מנהל המטה הכללי.
בתפקידו זה, הוא חרג ממדיניותם של קודמיו בתפקיד שהסתפקו בתפקידים רשמיים והפכו את המטה הכללי הקיסרי לגרורה של משרד המלחמה.
גרנגרוס הצליח להעניק למטה הכללי עצמאות מסוימת, והעביר סמכויות מסוימות לאחריותו הבלעדית.
ב-22 בספטמבר 1911 הוא הועבר מהתפקיד לאחר שמצבו הבריאותי הורע.
הוא נפטר בסנט פטרבורג ב-15 במאי 1912.
יבגני-לודוויג קרלוביץ' מילר היה גנרל רוסי אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן שימש כמפקד הצבא הצפוני במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
מילר נולד בדינבורג ב-7 באוקטובר 1867, למשפחת אצולה גרמנית-בלטית.
ב-1884 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית, סיים את מכללת חיל הפרשים.
לאחר מכן למד באקדמיית המטה הכללי ולאחר מכן החל לשרת במשמר הקיסרי.
בפברואר 1898 נשלח לשמש כנספח הצבאי בבריסל ובהאג.
באוגוסט 1901 הועלה לדרגת פולקובניק ומונה לנספח צבאי ברומא.
בדצמבר 1907 חזר לרוסיה ומונה למפקד רגימנט ההוסרים הבלארוסי ה-7. באוגוסט 1909 החל לעבוד במטה הכללי ומונה לאחראי על הנספחים הצבאיים בכל מדינות אירופה.
ב-6 בדצמבר 1909 הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
במאי 1910 מונה למפקד בית הספר לפרשים באקדמיית המטה הכללי.
באוקטובר 1912 מונה לראש מטה המחוז הצבאי מוסקבה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא מונה לראש מטה הארמייה ה-5. הוא השתתף בקרב גליציה, וב-1915 הועלה לדרגת גנרל-לוטננט ומונה לראש מטה הארמייה ה-12. ביוני 1915 הוא חזר לשמש כראש מטה הארמייה ה-5. בספטמבר 1916 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-26 ולחם עמו בחזית הרומנית.
בעקבות מהפכת פברואר, מילר נשבע אמונים לממשלת המעבר הרוסית.
זאת למרות שהיה מלוכן בדעותיו וחבר קרוב של הצאר ניקולאי השני.
עם זאת, הוא דרש מחייליו צייתנות ומשמעת, ואסר עליהם להניף את דגלי המהפכה האדומים.
הם קרעו את דרגותיו ואת רצועות הכתף שלו בפומבי, ולאחר מכן הצעידו אותו ברחובות עיירה רומנית נידחת תוך כדי שהם מכים ומקללים אותו.
במשך ארבעה ימים הוא שהה במעצר, ולאחר מכן הובל לפטרוגראד למשפט בטענה שהוא מתנגד למשטר החדש.
לאחר חקירה קצרה שהעלתה שהוא חף מפשע, הוא הוחזר לשירות ומונה לנציג הסטאבקה בחזית האיטלקית.
לאחר מהפכת אוקטובר שהעלתה את הבולשביקים לשלטון ברוסיה, מילר ניתק את קשריו עם הסטאבקה ונותר באיטליה.
לאחר מכן עזב את פריז שם דן עם מנהיגי מדינות ההסכמה על האפשרות להעביר יחידות רוסיות משאר חזיתות המלחמה לעזרת הצבא הלבן במלחמת האזרחים שפרצה ברוסיה.
בנובמבר 1918 הוא קיבל בקשה לנסוע לארכנגלסק במטרה לחבור לצבא הצפוני.
בינואר 1919 הגיע לארכנגלסק והחליף את ולדימיר מארושבסקי בתפקיד המושל הכללי של צפון-רוסיה.
במאי של אותה שנה הוא מונה במקביל למפקד הצבא הצפוני.
כוחותיו הובסו בהדרגה בידי הצבא האדום, ובפברואר 1920 הוא נאלץ להתפנות יחד עם אחרוני אנשיו לנורווגיה.
לאחר שהייה קצרה בנורווגיה הוא עבר לצרפת.
הוא הצטרף לארגון של יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים.
ב-22 בספטמבר 1937 מילר נחטף בפריז בידי סוכני נ.ק.ו.ד.
באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה נטען שחטיפתו אורגנה בידי "הפשיסטים הגרמנים, שלא ראו בו סוכן נאמן מספיק שלהם".
הוא הוחזק בכלא בשם בדוי, והוצא להורג במרתפי הנ.ק.ו.ד.
יבגני ולנטינוביץ' לפינסקי (באוקראינית: Євген Валентинович Лапинський; 23 במרץ 1942 – 29 בספטמבר 1999) היה שחקן כדורעף יהודי-סובייטי יליד אוקראינה, אלוף אולימפי, זכה בשתי מדליות אולימפיות, מדליית זהב (מקסיקו סיטי 1968) ומדליית ארד (מינכן 1972), עם נבחרת הכדורעף של ברית המועצות.
מדליית ארד באליפות העולם (1966) ופעמיים ברציפות אליפות אירופה (1967 ו-1971).
באליפות העולם שנערכה בצ'כוסלובקיה בספטמבר 1966 הוא זכה במדליית ארד עם נבחרתו לאחר ניצחון ב-4 משחקים מתוך 7 בבית הגמר.
הוא שיחק בכל תשעת המשחקים.
לצידו שיחק היהודי גאורגי מונדזולבסקי.
באליפות אירופה שנערכה באיטליה בסוף ספטמבר 1971 זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב לאחר ניצחון במשחק הגמר 3–0 על צ'כוסלובקיה.
בשלב חצי הגמר נבחרתו הפסידה לגרמניה המזרחית 1–3. הוא שיחק בארבעה משחקים מתוך שבעה משחקים.
נפטר באודסה, אוקראינה ב-29 בספטמבר 1999.
יבגני ליפשיץ היה פיזיקאי סובייטי-אוקראיני ממוצא יהודי.
הוא התמחה בפיזיקה של מצב מוצק.
פיזיקאי איליה ליפשיץ היה אחיו.
יבגני ליפשיץ נולד בשנת 1915 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד פיזיקה במכון הפוליטכני של חרקיב אותו סיים בשנת 1934. לאחר סיום הלימודים הוא עבד במכון תחת לב לנדאו.
ליפשיץ היה בין הראשונים שעברו מבחן לפיזיקה תאורטית אצל לנדאו.
בשנת 1939 הוא סיים עבודת תואר שלישי באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1939 ליפשיץ התחיל לעבוד במכון לבעיות פיזיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות שנוהל על ידי פיוטר קאפיצה.
בשנים 1947–1950 ליפשיץ היה מלמד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
על החישובים שהוא עשה לצורכי פיתוח פצצה גרעינית בשנת 1953 הוענק לליפשיץ פרס ברית המועצות.
הוא פיתח קריטריון בתחום מעבר פאזה.
ביחד עם איסאק חלטניקוב ליפשיץ פיתח משוואות בתחום תורת היחסות.
ליפשיץ היה חברו הטוב של לב לנדאו עוד מהתקופה הם התגוררו בחרקיב.
בשנת 1935 הם פיתחו משוואות לנדאו-ליפשיץ בתחום מגנטיות.
הוא היה שותף של לנדאו בכתיבת סדרת הספרים לנדאו-ליפשיץ.
לאחר פטירת לנדאו ליפשיץ המשיך בכתיבת 3 ספרים שהיו חסרים ועדכון והרחבה של ספרים שכבר יצאו לאור.
במשך כ-30 שנים ליפשיץ היה עורך ראשי של כתב עת מדעי של האקדמיה בתחום פיזיקה.
בשנת 1979 ליפשיץ נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1958 ליפשיץ קיבל "פרס לומונוסוב" ובשנת 1974 "פרס לנדאו".
ליפשיץ התקבל לשורות החברה המלכותית בשנת 1982.
ליפשיץ נפטר בשנת 1985 במהלך ניתוח לב.
הוא נטמן בבית העלמין קונצבסקויה במוסקבה.
יבגני (גרשון) גולנט היה מחנך סובייטי ממוצא יהודי.
בנו היה פיזיקאי ויקטור גולנט.
יבגני (גרשון) גולנט נולד בשנת 1888 בבוברויסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
אביו היה בעל בית מלאכה לייצור סבון.
ליבגני הייתה אחות פסיכולוגית ראיסה גולנט.
לאחר סיום בית ספר גולנט נסע ללימודים באוניברסיטת סנקט פטרבורג אותה סיים בשנת 1911 עם תואר בהיסטוריה ומשפטים.
החל משנת 1912 ועד לשנת 1918 הוא עבד בבית ספר יהודי-פרטי.
החל משנת 1918 גולנט פעל במערכה לחיסול אנאלפביתיות.
הוא היה בצוות שבראשו עמדה נאדז'דה קרופסקיה.
בתקופה זו הוא כתב מספר אלונים למבוגרים.
"אלפון לפועלים" ו"אלפון לאיכרים" (1922) עברו 12 מהדורות.
כמו כן הוא הכין 5 אוספי ספרי קריאה שעברו 6 מהדורות.