tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טקטיקות אלו בשילוב של רעב ומגפה שפשו - ככל הנראה - במחנה ההוני הביאו להפסקת הפלישה.
הקיסר ולנטיניאנוס השלישי יזם משלחת ובה 3 שליחים, למחנה ההוני.
בראש השליחים עמד לאו הראשון, הבישוף של רומא ואיתו גנאדיוס אוויאנסו, וטריגטיוס ולאו.
הצדדים נפגשו ליד מנטובה, ובתום המשא ומתן נסוג אטילה מאיטליה.
ככל הנראה הוצעו לאטילה סכומי כסף גבוהים בתמורה לכך שלא ימשיך לבזוז את איטליה, ושלא יעלה על רומא.
תחינתו של האפיפיור, בניסיונו להגן על המקומות הקדושים, אפשרה לאטילה מוצא של כבוד.
ההיסטוריון הרומאי פריסקוס, מציין כי אמונתו של אטילה באמונות טפלות, וזיכרון מר גורלו של אלאריק הראשון שנפל מאיגרא רמא לבירא עמיקתא לאחר בזיזת רומא בשנת 410, ומותו שאירע בסמוך, היו גורם נוסף שהביא להחלטתו של אטילה.
היסטוריונים נוצריים שייכו את הצלחת המשא ומתן ללאו, והתמונה של אטילה שזכה לכינוי "שוט האלוהים" בעקבות פלישתו לאיטליה, המציית לבקשת האפיפיור, הפכה לאייקון בתרבות הנוצרית.
למעשה אטילה ניצב בשלב זה של פלישתו בפני בעיות רבות שהקשו על התקדמותו, מחד, מחסור במזון עד כדי רעב, שהכה באיטליה החל משנת 451, כאשר הארץ לא יכולה הייתה לפרנס את צבאו, שהסתמך על ביזה ושוד כמקור אספקה ראשי.
במקביל כוח צבאי ביזנטי גדול, שניצל את היעדרותו של אטילה, פלש לטריטוריות ההוניות, חצה את הדנובה והכה את חילות המצב שהשאיר אטילה.
שילוב של שני איומים אלו היו ככל הנראה הסיבה העיקרית לנסיגתו של אטילה.
אטילה חזר למחנהו וארמונו והכריז על כוונתו לחזור ולתקוף את האימפריה הביזנטית שקיסרה מרקיאנוס הפסיק לשלם את דמי החסות עליהם הוסכם בעבר.
תוכנית זו לא יצאה לפועל מאחר שאטילה מת בחודשים הראשונים של שנת 453. הנסיבות של מותו מסופרות על ידי פריסקוס ולפיהן במהלך משתה חתונה של אטילה עם אשתו האחרונה, הידועה רק בשם אילדיקו, השתכר אטילה עד אובדן חושים מוחלט וסבל מדימום קשה באפו, זרם הדם נכנס לגרונו והוא נחנק.
גרסה אחרת של נסיבות מותו של אטילה נכתבה על ידי ההיסטוריון הביזנטי מרצלינוס קומס 80 שנים לאחר האירוע.
לפי גרסה זו נדקר אטילה על ידי אחת מנשותיו.
לגרסה זו יש הד בכתבים גרמניים עתיקים ובהם אדה פואטית המתארת את מותו של המלך אטלי (ככל הנראה אטילה) מידי אשתו גודרון.
בשנת 2005 פרסם הפילולוג מיקל בדקוק מחקר מקיף על מותו של אטילה בשם "הלילה בו מת אטילה – פתרון תעלומת הרצחו של אטילה ההוני" (The Night Attila Died - Solving the Murder of Attila the Hun).
על פי מחקר זה אטילה נרצח על ידי מתנקשים שנשלחו על ידי הקיסר הביזנטי על מנת להסיר את סכנת הפלישה ההונית הממשמשת ובאה.
על פי האגדה נקבר אטילה ב-3 ארונות קבורה נפרדים, אחד מזהב, שני מכסף ושלישי מברזל ועימו נקברו חפצים יקרים לליבו של אטילה, חלקם נבזזו במהלך מסעות המלחמה.
האגדה ממשיכה לספר שקברו של אטילה נכרה על קרקע נהר שהוסט ממסלולו ולאחר הקבורה הוחזר הנהר לאפיקו המקורי.
הפועלים שעסקו במלאכה הוצאו להורג, על מנת שמקום קבורתו של אטילה יישאר סוד.
סיפור זהה סיפרו על קבורתו של אלאריק הראשון מלך הוויזיגותים שנפטר בשנת 410.
עם מותו של אטילה, החלה מלחמת ירושה של בניו.
אלק (Ellac), אותו ייעד אטילה ליורש, ושני בנים אחרים התמודדו על הבכורה, תוך שהם מנסים לגייס לצידם את בני הברית והווסלים של אטילה.
הפירוד גבה את מחירו, בשנה שלאחר מותו של אטילה, בקרב נידאו, שנערך בין ההונים לבין ברית של השבטים הגרמאניים, שהחליטו לנצל את ההזדמנות ולהשתחרר מעול ההונים, ובהם האוסטרוגותים והגפידים, בראשות מלכם ארדריך.
הקרב, שהתנהל על גדת נהר הסאווה, בפרובינציה פאנוניה, הסתיים בתבוסת ההונים והתפוררות השפעתם.
שירת הניבלונגים הוא אפוס גרמני קדום, המספר על מאבקיו של הגיבור הגרמני המושלם זיגפריד, רציחתו ונקמתה האכזרית של אלמנתו קרימהילדה.
הסיפור נובע מאירועים שהתרחשו בתקופת נדידת העמים הגדולה ושירת הניבלונגים נתפסת במסורת הגרמנית המודרנית כמסר אולטימטיבי להגדרת הגרמניות המקורית והטהורה.
האתוס היה בסיס לפטריוטיזם הלאומי הגרמני בתחילת המאה ה-19. גם הנאצים נעזרו בו לפולחן ההערצה למנהיג ולמדינה.
שירת הניבלונגים העניקה השראה רבה להוגי הדעות והסופרים מן הזרם הרומנטי באמנות הגרמנית.
בשירה מקום מרכזי להונים ובראשם לאטילה, אם כי באופן שונה לחלוטין מהאירועים היסטוריים.
בן דמותו הספרותי של אטילה קרוי אטצל (Etzel) והוא מתואר כדמות אצילית ומתורבתת שנושא לאישה את קרימהילדה האלמנה.
סופו של האפוס בחורבן מפואר - מותם של אלפי לוחמים וחיסול השושלת הבורגונדית, וגם במותה של קרימהילדה, לאחר שחיסלה את קרוביה.
בסיפור זה אטצל/אטילה הוא הקורבן האציל ומלכותו היא שנחרבת.
בהונגריה של תקופת הרנסאנס, תחת שלטונו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, זכה אטילה לעדנה.
ההונגרים פעלו ליצור זהות לאומית בעלת עומק היסטורי, מעבר למדיארים של המאה העשירית, ומצאו את ההונים כמניחי היסוד להונגריה החדשה ואת אטילה כאב הקדמון של בית המלוכה.
ההיסטוריון ההונגרי יאנוש טורוצי תיאר את אטילה בספרו "Chronica de gestis Hungarorum" כמנהיג צבאי מוכשר ומונארך נאור, וסיכם את ההשוואה בין מתיאש הראשון לאטילה: "הגורל מחייה את תהילת העבר של ההונים שזהרו בעת שלטונו של אטילה".
אירופה של העת החדשה גיבשה את הנרטיב הברברי של ההונים, בהתבסס על ספריו ומחקריו של ההיסטוריון האנגלי בן המאה ה-18 אדוארד גיבון, שפורסמו בשם "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית".
הספר, שפורסם לראשונה ב-1776, היה מחקר חדשני ביותר לשעתו, שהשפעתו ניכרת עד היום.
על פי גיבון, ההונים ואטילה בפרט, היו אחת הסיבות לנפילת האימפריה הרומית.
ההונים מתוארים כמי שהחריבו באופן שיטתי כל זכר לציוויליזציה הרומית-מערבית, בעת שהאימפריה הייתה על פי-תהום.
אטילה מתואר כדמות מתנשאת, שחצנית ואגוצנטרית, ששם עצמו מעל המין האנושי.
ההונים מתוארים בבוז כ"רועים סקיתים", המונעים על ידי דחפים פראיים והרסניים.
גיבון קבע כי חיסול מוקדם של אטילה היה מציל את האימפריה הרומית ותיאר אותו כאזהרה של ההיסטוריה למדינות לבל יכשלו לשמור על עצמאותן והחרויות של אזרחיהן, שאם לא כן דינן לכישלון וחורבן.
אטילה, כמיצג של התוהו וההרס, שימש כתזכורת שהציוויליזציה תיאלץ לשמור על נכסיה ואופיה.
הרופא ואיש הרוח הבריטי תומאס הודג'קין, כתב סדרת ספרים על ההיסטוריה של איטליה והקדיש את הכרך השני (מתוך שמונה) לתקופת ההונים ולאטילה.
הוא הצביע על הקשר הגזעי האסיאתי-מונגולי בין הפולשים אל אירופה מאז קריסת האימפריה המערבית ובהם הבולגרים, המדיארים והטורקים העות'מאנים.
גישה זו, האופיינית למחשבה הפוליטית-היסטורית של התקופה הוויקטוריאנית, ראתה בהונים כמקרה נוסף של המון ברברי אטום, בעל יכולת הרס גדולה וחסר יכולת בנייה, שלא תרמו כלל להתפתחות המין האנושי וגם כאשר אימצו גינונים חיצוניים של "תרבות" - נותרו במהותם ברברים.
ההיסטוריונים והוגי הדעות הבריטים ראו בנפוליאון בונפרטה את המקבילה בת זמנם של אטילה.
הוא מתואר על ידי הודג'קין כעריץ, שמטרתו החרבת אירופה ושבירת הסדר והתרבות:
אָטִיקָה הוא חבל ארץ עתיק ביוון, וכיום גם שמו של אחד מ-13 המחוזות של יוון שבתחומו נמצאת בירת יוון, אתונה.
המחוז ממוקם בדרום־מזרח יוון היבשתית, ממש בקצה של חצי אי הנושא גם הוא את השם אטיקה.
מלבד השטח שבקצה חצי האי, נכלל בתחומו של המחוז גם החלק המזרחי של מצר קורינתוס, האיים בתוך המפרץ הסרוני, אזור טריבזון שבפלופונסוס והאיים קיתירה ואנטיקיתרה שממוקמים מדרום לפלופונסוס.
גבולותיו המנהלתיים של המחוז הם: מחוז מרכז יוון בצפון וצפון מערב, מחוז דרום הים האגאי במזרח ובדרום מזרח, ומחוז הפלופונסוס במערב.
המחוז מתחלק לשמונה יחידות מנהלתיות: מרכז אתונה , צפון אתונה , מערב אתונה , דרום אתונה , פיראוס , מזרח אטיקה , מערב אטיקה ומחוז משנה האיים .
שטח אטיקה מגיע ל-3,808 קמ"ר, וגודל אוכלוסייתו ל-3,828,434 נפש (נכון ל-2011), מה שהופך אותו למחוז המאוכלס ביותר ביוון.
95% מהאוכלוסייה גרה באזור המטרופולין של אתונה.
נקודה הכי גבוהה במחוז - בהרי פארניטה מגיע ל-1,413 מ'.
אטיקוס מקונסטנטינופול היה ארכיבישוף קונסטנטינופול אחרי מות ארסקיוס במרץ 406. הוא כיהן בתפקידו עד 10 באוקטובר 425 או 426. אטיקוס היה אויבו המר של יוחנן כריסוסטומוס והיה מעורב בהדחתו.
אטיקוס נולד בסבסטה שבארמניה ואימץ את חיי המנזר בגיל צעיר.
הוא התחנך אצל נזירים מקדוניים על פי מה שסוזומנוס מכנה "הכפירה המקדונית".
ככל הנראה היו הנזירים המקדוניים נובטינים.
כאשר עבר לקונסטנטינופול נטש את תורת הכפירה הנוחה פחות, ואימץ את האמונה האורתודוקסית כדי להפוך לפרסביטר.
אטיקוס זכה להערכה כתככן מיומן, ובעל יכולת רבה בנשיאת חן בעיני רבים, תוך התחמקות מזעמם של אחרים.
כדרשן, היה בינוני ודרשותיו לא נחשבו ראויות (לפי סוזומנוס וסוקרטס סכולסטיקוס) להישמר בכתב.
אטיקוס היה אחד מאויביו המרים של יוחנן כריסוסטומוס.
ייתכן ולא היה, כפי שטוען פלאדיוס אדריכל הקנוניה כולה, אך בוודאי שהיה שותף לה, שכן פוטיוס מספר כי העיד בפני סינוד האלון, הוויעוד שכונס להדיח את כריסוסטומוס, בזכות ההאשמה המופרכת כי ידו של כריסוסטומוס הייתה ב"מכירת השיש שנקטריוס הקצה לעיטור כנסיית סט.
לאחר מכן, היה אטיקוס אחד מאלו ש"תבעו" מן הוויעוד להחיש את גזר הדין הצפוי מראש, דבר המעיד על-כך שהייתה לו גם יד בארגון הוויעוד.
אחרי הדחתו של כריסוסטומוס ב-10 ביולי 404 עלה לכס הארכיבישוף בקונסטנטינופול ארסקיוס הישיש, שמת ב-5 בנובמבר 405 ואחרי מספר חודשים של תככים נבחר אטיקוס למשרה.
מיד עם בחירתו החל לפעול יחד עם תאופילוס ארכיבישוף אלכסנדריה ופורפיריוס מאנטיוכיה כדי למחוץ את חסידי כריסוסטומוס.
צו מטעם הקיסר אפשר להם לרדוף אחרי חסידיו בכל עוז, אך למרות העונשים שנקבעו למסרבים לקבל את סמכותו של אטיקוס, רוב הבישופים וכן חלק גדול מהכמורה מאנו לקבלה.
חמור מזה, לתפילות שערכו חסידי כריסוסטומוס נהר קהל גדול בהרבה מזה שביקר בכנסיות.
מצב זה לא השתנה אחרי מות כריסוסטומוס בשנת 407 ואטיקוס נאלץ להוסיף את שמו אויבו הגדול לרשומות הכנסייה ולתפילות הרשמיות כדי לשכך את המהומה.
אטיקוס השקיע חלק ניכר ממאמציו בניסיון לשמר ולהרחיב את סמכות הכס האפיסקופלי של קונסטנטינופול, תוך עימות עם האפיפיור בוניפקיוס הראשון.
הוא קיבל מתאודוסיוס השני קיסר ביזנטיון הסמכה לספח את שטחי איליריה לפרובינקיה המזרחית, אך בגלל התנגדות בוניקפיוס וקיסר המערב, הונוריוס, לא בוצע הצו.
שיטה אחרת הייתה התערבות שלו כדי להפוך עצמו למאשר בחירתם של בישופים בפרובינקיה, כפי שמעיד אישור בחירת בישוף פיליפוליס סילבנוס.
אטיקוס היה פעיל במיוחד גם בניסיונות להמיר דתם של יהודים לנצרות וסיפורים על ניסים שחולל הוא אישית או שחוללו בישופים ביהודים הופצו ברבים.
כמו כן, נפוץ בתקופתו הנוהג לשלם ליהודים כדי שיטבלו לנצרות, פעולה שפיתתה נוכלים לשוב ולהטבל עשרות פעמים כדי לצבור הון.
פעולתו של אטיקוס הייתה חריפה הרבה פחות משל מקביליו כאן, כמו קיריליוס מאלכסנדריה שגרש את היהודים מאלכסנדריה והחרים את רכושם והנוצרים באינמסטר שבסוריה שהחרימו את רכושם של היהודים.
אטיקוס עשה הרבה לרדוף אחר כופרים, בעיקר מן המסליאנים והפלגיאנים.
לעומת זאת, ביחס לנובטינים או אנשי "הכפירה המקדונית" גילה אטיקוס הבנה רבה ויחס אוהד.
במקרה אחד, כאשר תאודוסיוס בישוף סינדה פתח במסע נגד הכפירה המקדונית, שהיה מסווה דק למאמץ להעשיר את עצמו באמצעות החרמת רכושם, הודח תאודוסיוס על ידי הקיסר תאודוסיוס.
כאשר בא זה לאטיקוס להתלונן על-כך, ייעץ לו אטיקוס, כפי שכותב סוקרטס סכולסטיקוס "לאמץ אל ליבו בלב שלו את חיי הפרישה, ובכך להקריב את עניינו הפרטי לטובת תועלת הציבור" ולבישוף הנובטיני אגאפיוס שלח מכתב המרגיע אותו מפני סכנת רדיפות מצד תאודוסיוס.
התנהגות זו והימנעותו של אטיקוס מרדיפת הנובטינים הייתה חריגה, שכן קיריליוס מאלכסנדריה, שירש על כס הבישוף שם את תאופילוס, ואינוקנטיוס הראשון ואחריו קלסטינוס הראשון על כס האפיפיור שדדו את כנסיות הנובטינים בחסות נימוק דומה של רדיפה אחר "כופרים".
אטיקוס מת ב-10 באוקטובר, ככל הנראה בשנת 426, זמן קצר אחרי ששב מניקיאה במסע לחיזוק סמכות הבישופות בקונסטנטינופול באזור זה.
אטילה יוז'ף (בהונגרית: József Attila; 11 באפריל 1905 בודפשט – 3 בדצמבר 1937) היה משורר הונגרי, בעל שורשים רומניים.
אחד המשוררים ההונגרים החשובים של המאה ה-20. שירתו האישית עוסקת ביתמות ובאהבה, שירתו החברתית הקשורה אליה מתארת את חיי העוני והאומללות של מעמד הפועלים.
כפי שהעריך המשורר הישראלי רפי וייכרט, "זה אחד מאותם מקרים שהסבל האישי מזוקק לתעצומות מעוררות השתאות של יפעה שירית".
שירתו זכתה להערכה רבה יותר אחרי מותו הטרגי.
נולד ב-11 באפריל 1905 בבודפשט ברחוב גאט 3, בשכונה העממית פרנצווארוש, כילד שישי במשפחתו.
האב, יוז'ף ארון (אהרן) (1871 - 1937) (Áron József או Iosif Aron) היה פועל בבית חרושת לסבון, ממוצא רומני, מן הכפר פיריטיאז, בהונגרית פרג'האז, באזור ארד.
אמו, פֶּצֶה בורבאלה (1875 - 1919) Pőcze Borbála, הונגרייה ילידת העיירה הקטנה סבדסאלאש מ"קומניה הקטנה" (Kiskunság), הייתה בת איכרים שהגיעה לבודפשט ועבדה שם ככובסת.
לאטילה היו שתי אחיות - אטה (אתל) ויולאן.
אביו נטש את המשפחה כשבנו היה בגיל 3. לפי שמועות היגר לאמריקה, אך התברר שלבסוף השתקע בשטח רומניה שם התחתן מחדש ונפטר בעיר טימישוארה.
בשל מוצאו של אביו נרשם הילד במרשם האוכלוסין ההונגרי כבן דת נצרית מזרחית (כלומר נצרית אורתודוקסית).
זהות "חריגה" זו תרמה אולי, בנוסף לנסיבות נטישתו על ידי הוריו, לתחושות הניכור שחווה המשורר בחייו.
יוז'ף אטילה הזכיר לפעמים באירוניה את נושא "שייכותו הדתית המזרחית" כביכול.
כשאמו חלתה ולא היו לה אמצעים לפרנס את המשפחה נמסר הילד לאומנה אצל זוג מהכפר אצ'ד (Öcsöd), דרום-מזרחית מבודפשט, באזור Észak-Alföld.
אטילה, בן 6 - 7, לא רווה נחת מסידור זה.
בעלי הבית העדיפו לקרוא לו "פישטה" (שם הונגרי מהשכיחים ביותר, קיצור של אישטוואן - סטפן) מפני שהשם ההיסטורי, של אטילה ההוני הנערץ, לא נראה להם מתאים.
כילד הועסק בעבודות בבית החרושת של המשפחה האומנת וכרועה חזיריה.
תנאי החיים הקשים אילצו אותו בסופו של דבר לברוח חזרה לבודפשט, אל אמו.
בשנת 1914 בגיל 9 בלבד, אחרי ריב עם אחותו הגדולה, יולאן, ניסה אטילה לראשונה לשים קץ לחייו על ידי בליעת מה שנראתה לו סודה קאוסטית אך הסתבר שהחומר שבלע היה רק עמילן והאירוע הסתיים ללא נזק.
בשנת 1918 נשלח אטילה על ידי מפעל צדקה ע"ש "המלך קארוי", לחופשת קיץ בת כמה שבועות באתר הנופש אופטיה בקרואטיה, אז עדיין חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1919 ביקר אצל אחותו יולאן שהתחתנה, כמו כן אצל קרובי אמו בסַבַּדסאלאש.
בדצמבר 1919 עת הימצאותו רחוק מהבית, וכשהוא רק בן 14, נודעה לו הבשורה על מות אמו, בת 43, כתוצאה מסרטן הרחם.
אטילה כאב כל חייו את אובדן אמו, שלא זכה להיות נוכח בלווייתה.
יחד עם אחותו אתל נלקח אטילה היתום תחת חסות גיסו, ד"ר אדן מקאי, אשר דאג להמשך לימודיהם.
מתוך "הפכת אותי לילד" במקור ההונגרי בתרגומו של איתמר יעוז-קסט Reám néztél s én mindent elejtettem.
בתום לימודיהם בבית הספר היסודי נשלחו שני האחים לפנימיה בעיר מאקו שבגבול עם רומניה ועם סרביה, במרחק 200 ק"מ דרומה מבודפשט.
הם למדו בגימנסיה המקומית בין השנים 1920–1923. שם המשיך אטילה לכתוב שירים, בין השאר כאלה המוקדשים לאהבתו הראשונה, גֶבּה מרתה, בתו של מנהל הגימנסיה.
באוטוביוגרפיה שלו כתב: "נחשבתי ילד פלא אף שלמעשה הייתי סתם יתום".
בשנת 1922 הכיר אטילה את המצנט והמשורר גיולה יוהאס (1937-1883) שהתרשם מאוד מכישרונו, מימן את פרסום קובץ שיריו הראשון Szépség koldusa ("קבצן היופי") ואף כתב לו מבוא.
אולם באותה השנה שוב נפלה עליו מרה שחורה והוא ניסה לשים קץ לחייו בשנית.
אטילה נאלץ לעזוב את הפנימיה ונסע לבודפשט על מנת להתכונן לבד לבחינות הבגרות.
באותו זמן נתבע על ידי הפרקליטות באשמת "חילול הדת" בגלל שירו על "כריסטוס המורד".
בשנת 1924 נרשם לאוניברסיטת סגד בחוג לשפות הונגרית וצרפתית מתוך רצון להיות למורה.
אז פרסם אטילה את קובץ שיריו השני "Nem én kiáltok" ("לא אני הזועק").
לאחר תקופה קצרה סולק אטילה מהאוניברסיטה כ"בלתי ראוי להיות מחנך".
זאת מיוזמת הפרופסור לבלשנות הונגרית אנטל הורגר (1872 - 1946), שנזעם מקריאת השיר הנונקונפורמיסטי אנרכיסטי "בלב טהור" (Tiszta szívvel), שכתב הסטודנט הטרי.
חייו הבוגרים, פעילותו הספרותית והפוליטית
בהמשך עבר אטילה יוז'ף לווינה שם האזין להרצאות באוניברסיטה והכיר אנשי ספרות בני ארצו כמו לאיוש קשאק, אנדור נמט, לאיוש הטווני, ג'רג' לוקאץ', טיבור דרי ובלה באלאז'.
הוא התפרנס זמן מה ממכירת עיתונים ומעבודות ניקיון.
בעזרתו הנדיבה של הטבאני, בשנים 1926–1927, התאפשר לאטילה יוז'ף לבקר בקורסים באוניברסיטת סורבון בפריז.
שם עשה הכרות מעמיקה עם התרבות הצרפתית, במיוחד עם שירת פרנסואה ויון.
באותה תקופה קרא והתלהב מכתבי הגל וקרל מרקס וחבר לאיגוד אנרכיסטי- קומוניסטי.
שירים משלו התפרסמו בכמה כתבי עת בצרפת ובה בעת במולדתו קיבלו יצירות אטילה יוז'ף שבחים מהמבקרים בעלי שם כבלה באלאז' וג'רג' לוקאץ'.
בשנת 1927 חזר לבודפשט וגם שם, נהג לזמן מה לשמוע הרצאות באוניברסיטה.
יצר קשרי ידידות עם הסופרים ג'ולה אייש ודז'ה קוסטולאני.
בשנת 1928 התאהב המשורר במרתה ואגו(1903 - 1976), אך חובות מסלול לימודי האנגלית שלה בחו"ל הרחיקו אותם זה מזה.
ייסורי האהבה הביאו את אטילה יוז'ף למשבר נפשי נוסף, שבעקבותיו התאשפז לראשונה בסנטוריום עם אבחנה של נויראסתניה -- "מערכת עצבים מוחלשת".
אחרי שהתאושש ניסה יוז'ף להתפרנס מכתיבתו הספרותית והעיתונאית.
הוא נכנס לקשרים עם החוג של מיקלוש בארתה, כתב בעיתון "מדיאר פלד", "Magyar Föld" ובכתב העת של הפעיל הלאומני אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי, "אלוארש" "Előörs".
ב-1929 פרסם את קובץ שיריו השלישי "אין לי אב ואין לי אם" "Nincsen apám, sem anyám" שנכתב בהשפעת המשוררים הסוריאליסטים ושל אנדרה אדי, קשאק ויוהאס, ושנה לאחר מכן את הספר "השלך את ההון ואל תתבכיין" - "Döntsd a tőkét, ne siránkozz" שהוחרם על ידי המשטרה.
בספטמבר 1930 השתתף בהפגנת פועלים והשתכנע להצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית שהייתה בלתי חוקית.
נשאר פעיל בה כ-4 שנים.
באותה תקופה של מאבק אידאולוגי הכיר את חברתו יוּדית סאנטו.
ב-1931 פרסם ספר שירים נוסף "ליל הפרברים" "Külvárosi éj".
המעורבות הפוליטית לא עשתה לו חיים קלים.
העיתון הקומוניסטי "ואלושאג" ("המציאות") שערך, נסגר על ידי השלטונות.
לאחר מכן בשנת 1932 בימי פרשת משפטם של פעילים קומוניסטים שהואשמו על לא עוול בכפם בפיצוץ קטלני בגשר בביאטורבאג' ב-13 בספטמבר 1931, כתב אטילה יוז'ף יחד עם ג'יולה אייש ולאיוש סימונידס חוברת בגינוי המשפט ועונש המוות שהוטל על הנאשמים.
משום כך וכן בעקבות שיר מחאה בשם Lebukott ערכה המשטרה חיפוש בדירת המשורר.
גם מסתו "Irodalom és szocializmus" ("ספרות וסוציאליזם") הביאה אותו בפני בית המשפט.
לבסוף התאכזב אטילה יוז'ף מגישת המפלגה הקומוניסטית שהתנגדה להקמת חזית משותפת אנטי פשיסטית עם כוחות דמוקרטים, ועזב אותה בשנת 1934. חזר אז להתעניין שוב בתורת הפסיכואנליזה וכתב את השירים המאוגדים תחת השם "תודעה" 'Eszmélet.
יוז'ף המשיך לסבול תכופות מדיכאון ועבר טיפולים פסיכיאטריים שבאותם הזמנים היו לרוב פסיכואנליטיים.
משנת 1930 במשך שנתיים נמצא בטיפול הפסיכואנליטיקאי ד"ר שמואל רפפורט.
נעשה תלותי מאוד במטפל והתקשה לסבול כל הפסקה זמנית בפגישות הטיפוליות.
דווקא אז השלים ופרסם מקבץ שירים נוסף, בעל הכותרת "מחול הדוב" - "Medvetánc".
בשנת 1933 התאהב במרתה מרטון, היסטוריונית של האמנות, ובהשראתה כתב את פואמת האהבה Óda (אודה).
אחרי תגובות הקנאה של חברתו יודית סאנטו ניסה שוב לשים קץ לחייו.
בשנת 1935 עבר לטיפולה של אדית גמריי אולם הקשר עם הפסיכאנליטיקאית הסתבך: יוז'ף התאהב בה נואשות עד כדי כך שבפרץ רגשות ניסה אף להתנקש בחייה.
המטפלת אבחנה אותו כחולה סכיזופרניה (בדיעבד אבחנה זו נראית מפוקפקת).
האהבות הנכזבות, הדחייה והזלזול מצד מרבית מבקרי הספרות, במיוחד לאחר ערעור יחסיו עם מיהאי באביץ', שהיה אז האורים ותומים של הספרות ההונגרית, וכמו כן חוסר אמצעי הפרנסה היוו מצבי דחק שזירזו התלקחויות חמורות וממושכות יותר של מחלתו הנפשית.
אכזבה נוספת הייתה אי הזמנתו לוועידת הסופרים הסובייטים הראשונה שהתקיימה במוסקבה ב אוגוסט 1934.
החלמה מסוימת חלה בין השנים 1935–1936 כאשר מונה יוז'ף לעורך כתב העת Szép Szó (סֵפ סו) ("מילה יפה"), מקום העבודה הקבוע הראשון שהשיג בחייו הבוגרים ובו עבד יחד עם פאל איגנוטוש.
כתב העת מומן על ידי המזרחן ממוצא יהודי, הברון ברטלן הטוואני.
בשנת 1937 קיבל יוז'ף פרס ספרותי ע"ש באומגרטן.
לעומת זאת חש מרירות רבה אחרי שהקובץ האחרון שלו "כואב מאוד" - "Nagyon fáj", שיצא לאור ב-1936 נמכר רק בעותקים ספורים בחנויות.
באותה שנה נלכד שוב בהתאהבות מיסרת, הפעם במורה צעירה לחינוך מיוחד בשם פלורה קוזמוצה, לימים אשת חברו גיולה אייש.
שוב נתקף בדיכאון חמור שלא חלף אף אחרי אשפוז נוסף, בבית ההבראה "סייסטה".
אטילה יוז'ף נפטר ב-3 בדצמבר 1937 כשהוא בן 32, בבאלאטונסארסו שם התגורר לאחרונה עם אחותו וגיסו.
יוז'ף נדרס למוות על ידי רכבת סחורות, לאחר שנשכב על פסי הברזל ככל הנראה מתוך כוונה להתאבד.
האפשרות שזו הייתה תאונה נראתה הרבה פחות סבירה.
יוז'ף נקבר זמנית ביישוב באלאטונסארסו והובא לקבורה בשנת 1942 בבית העלמין קרפשי בבודפשט.
מבחר שירים וטקסטים 1973 - מבוא של ג.
משירי פרנסואה ויון, אמיל ורהארן, סרגיי יסנין, גתה, משוררים רומנים וכו'.
שיריו תורגמו לעברית, בין השאר, בידי אביגדור המאירי, איתמר יעוז-קסט,
), דוד גלעדי, מרדכי אבי שאול, ראובן צור ומשה גנן.
"בלב טהור" - שירים - בהוצאת הספרים "עכשיו", 1964
הסופרת ההונגריה אדית ברוק תרגמה את יצירותיו לאיטלקית.
כל השירים - on line - בהונגרית ובאנגלית
1948 - פרס קושוט - אחרי המוות- בעת המשטר הקומוניסטי
פרס קושוט - מידי השלטון הקומוניסטי - בשנת 1948 - אחרי מותו.
לזכרו יום ההולדת של אטילה יוז'ף, ב-11 באפריל מצוין בהונגריה "יום השירה".
האוניברסיטה למדעים בעיר סגד נקראה על שמו בין השנים 1962 - 1999.
בשנת 2005 צוין בחסות אונסק"ו יובל המאה להולדתו.
"החוג יוז'ף אטילה" הוא אגודת הסופרים הצעירים בהונגריה, עצמאית משנת 1989. היא אגודת הסופרים השנייה בגודלה במדינה וחברים בה 300 סופרים.
לזכר המשורר הוקמו אנדרטאות בערים גדולות של הונגריה ובמקומות קשורים לחייו.
פסלים לזכרו הוקמו גם בשתי ערים מטרנסילבניה ברומניה.
מלחינים הלחינו מוזיקה לפי שירתו ולזכרו:
אדיסון דניסוב – "לפלורה", 3 מלודיות לקול ופסנתר
גיורגי ליגטי – המלכים מבית לחם – כוראל א קפלה (1946; The 3 Kings of Bethlehem).
ג'אקומו מנצוני – "או, אירופה!" - לסופרן ותזמורת - לפי טקסטים מאת אטילה יוז'ף (2000)
אנדרה סקלי (סיקיי) – קנטטה לזכר יוזף אטילה
אנדרה סרבאנסקי: – קונצרטו לזכרו של יוז'ף אטילה
De Amore Fatali - קנטטה לפי שירי יוז'ף אטילה
אמיל פטרוביץ' - קנטטה "A Dunánál" (אל הדנובה)
"קטעי יוז'ף אטילה" Fragments אופוס 20 לסופרן סולו א קאפלה - 1982
Aki szegény - 12 נושאים על שורות מאת יוז'ף אטילה
יונתן קרן - "במרחק שם - ארץ הגר" - יצירה לקלרינט, קרן ושלישית מיתרים לפי שיר של אטילה יוז'ף (2009)
להאזנה - משיריו המולחנים של יוז'ף:
אגנש ונילה שרה יוז'ף אטילה:"Talán eltűnök írtelen"
להקת "קאלאקה" שרה יוז'ף אטילה "Tudod, hogy nincs bocsánat"
אַטִילַה שׁוֹמְפַלְבִי (בהונגרית: Somfalvi Attila; נולד ב-31 במרץ 1979) הוא יועץ תקשורת בחברת AS Consulting שייסד.
בעבר היה כתב ופרשן פוליטי באתר החדשות ynet והגיש את התוכנית "המשחק המרכזי" בערוץ הכנסת.
שומפלבי נולד ב-1979 בבאיה מארה שבטרנסילבניה אשר ברומניה.
הוא עלה עם הוריו לישראל ב-1990, והשתקע עם משפחתו בחיפה.
למד בבית הספר התיכון "עירוני א'" בעיר, ובשנות התיכון החל לכתוב במקומונים של חיפה וכן לשדר בטלוויזיה הקהילתית.
ב-1998 התגייס לצה"ל ושירת בשבועון "במחנה", במגוון תפקידים, בהם כתב בלבנון, כתב צבאי ועורך בעמודי החדשות של השבועון.
לאחר השחרור מצה"ל, עבד ככתב ב"חדשות מת"ב" בחיפה.
בספטמבר 2001 החל לשמש ככתב ynet לענייני משטרה בתל אביב, ובמשך כמה חודשים הגיש פינה בערוץ 1 בענייני נימוסים והליכות.
ככתב לענייני משטרה סיקר, בין השאר, את פרשת המעילה בבנק למסחר ואת הפריצה לבנק דיסקונט בדרום תל אביב, שבמהלכה חדרו השודדים דרך קיר לתוך חדר כספות ורוקנו אותו.
בבחירות לכנסת השש עשרה בשנת 2003, סיקר את מפלגת העבודה ואת הליכוד, ולאחר מכן מונה לכתב לענייני מפלגות של ynet.
בסוף שנת 2003 דיווח על הסכם ז'נבה.
כתב על פרישתו של עמרם מצנע מהפוליטיקה, על תנאי העסקתם של העוזרים האישיים של עמיר פרץ בהסתדרות, ועל "הפרוטוקולים הגנוזים" של עדויות ראש הממשלה בוועדת וינוגרד.
דיווח על החלטתו של ח"כ חיים אורון (ג'ומס) לרוץ לראשות מרצ ולא לפרוש מהפוליטיקה, על כניסתו של העיתונאי דניאל בן סימון לפוליטיקה, ואת פרשת "עשרת המיליונים" של חברת אדלר-חומסקי ומפלגת "קדימה".
חשיפתו הגדולה של שומפלבי הייתה בשנת 2009, אז פרסם כי ח"כ עמיר פרץ עוזב את שורות מפלגת העבודה ומגייס פוקדים למפלגת "קדימה".
בעקבות הפרסום סוכלה היוזמה, ופרץ נשאר במפלגת העבודה עד לחבירתו לציפי לבני בבחירות 2013.
שומפלבי שימש בעברו ככתב ופרשן פוליטי באתר האינטרנט "ynet".
בינואר 2013 פורסם כי הושעה למשך חודש מכתיבת פרשנות באתר, עקב פגישה שקיים עם אלדד יניב, שתקף את המו"ל ובעלי האתר נוני מוזס בסדרת סרטונים בשם "השיטה".
בעקבות הפרסומים הכחישו עורכי האתר כי שומפלבי נענש.
מגיש את התוכנית "המשחק המרכזי" בערוץ הכנסת, ומשמש פרשן בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות, בערוץ 1, בערוץ 2 ובערוץ 10, וכן בתחנות רדיו אזוריות רבות.
בנוסף, הוא מרצה לתקשורת ופוליטיקה במכללת אורנים, ומנחה פאנלים אקטואליים בפורומים שונים.
ב-2008 נבחר על ידי מגזין "Time Out תל אביב" לאחד מ-30 האנשים המצליחים בישראל מתחת לגיל 30.
ביולי 2014 החל להגיש את מהדורת האקטואליה המרכזית של ערוץ 20. לאחר מכן החליף אותו בהגשת התוכנית אברי גלעד.
החל מדצמבר 2017 החל שומפלבי לפרסם בעקביות ברשתות החברתיות את משנתו החברתית, לפיה המחלוקת בישראל אינה יותר מחלוקת בין ימין ושמאל מדיניים, אלא חלוקה ערכית בין שמרנים וליברלים, במניפיסט שפרסם בחשבון הטוויטר שלו סיכם את התזה:
במאי 2018 לאחר פרסום מסמכי תוכנית הגרעין האיראנית, קרא שומפלבי בחשבון הטוויטר שלו לשלול את פרס נובל לשלום שהוענק לנשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה.
בשנת 2019 קיבל שומפלבי ציון לשבח מטעם המרכז העולמי של בני ברית, המוענק לעיתונאים מדי שנה על מצוינות בסקירה יהודית תפוצתית.
אות הוקרה זה ניתן לו בעקבות סדרת כתבות ומאמרים שהכין על יחסי מדינת ישראל ויהדות ארצות הברית.
במרץ 2021 החל להגיש את "הכותרת" - הסכת האקטואליה של ynet.
שומפלבי מגיש מגוון פודקאסטים ב"רשת עושים היסטוריה" - ביניהם "עושים משפט", והפודקאסטים הממותגים "מסע בין כוכבים" של ארגון מסע, "תבנו עלינו" של התאחדות הקבלנים בוני ישראל ושל הקרן לעידוד ופיתוח ענף הבניה בישראל, "יוצאים בשאלה" של ארגון הלל יוצאים בשאלה.
בעבר גם הגיש את הפודקאסט "עושים חשבון".
בשנת 2023 סיים שומפלבי את עבודתו במערכת ynet, במסגרת הליך קיצוצים שנעשה במקום.
לאחר שעזב את ynet, הצטרף ל"דמוקרטTV", שם הוא משמש כמגיש.
ביולי 2024 כתב שומפלבי בחשבונו ברשת אקסכי קיבל הצעות מחברי ליכוד להתמודד בפריימריז לרשימה, לדבריו הריצה אינה נמצאת בתוכניותיו, אך ישקול לרוץ כדי " לנקות את הליכוד מדודי אמסלם הגזען והמפלג ולהחזיר את הליכוד לשפיות".
בציוץ טען שומפלבי כי סיכוייו להצליח בריצה כזו גבוהים.
שומפלבי נשוי ואב לשני ילדים.
למד מדע המדינה אך לא השלים את התואר, וכיום הוא סטודנט בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו.
אטיקי אודוס (יוונית Αττική Οδός, "דרך אטיקה") הוא כביש אגרה בבעלות פרטית בחבל אטיקה ביוון.
הכביש המקיף את אתונה ממזרח ומצפון, מהווה כביש טבעת לעיר.
הקטע העיקרי של אטיקי אודוס ידוע גם ככביש מהיר A6, וממנו מסתעפים ארבעה קטעי דרך משלימים (A62, A64, A642 ו-A65) המהווים חלק מהמיזם.
אטיקי אודוס מחובר למערכת הכבישים המהירים של יוון באמצעות כביש A1 המוביל לסלוניקי ולצפון יוון וכביש A8 המוביל אל הפלופונסוס.
הכביש הוא חלק מכביש טראנס אירופי E94. אורכו הכולל של אטיקי אודוס הוא 76 ק"מ, והוא תרם רבות להפחתת עומסי התנועה וזיהום האוויר במרכז העיר.
בנייתו של אטיקי אודוס החלה בשנת 1997 והכביש נפתח לתנועה במספר שלבים, כאשר השלב הראשון נפתח במקביל לפתיחתו של שדה התעופה הבינלאומי החדש של אתונה על שם אלפתריוס וניזלוס.
באותה עת נפתח לתנועה גם קטע קצר מכביש A62 המהווה את כביש הכניסה אל שדה התעופה.
בחודש ספטמבר 2002 החלה בניית מסילת רכבת בין שני מסלולי הדרך משדה התעופה של אתונה עד מחלף דימוקרטיאס.
מסילת הרכבת נפתחה לשירות סדיר של רכבת הפרוורים של אתונה (Προαστιακός, פרואסטיאקוס) ב-2004, והיא כוללת קו נוסעים המוביל משדה התעופה במזרח ועד לעיר קורינתוס במערב, עם חיבור לתחנת הרכבת לריסיס במרכז אתונה.
בהמשך חוברה גם מערכת הרכבת התחתית של אתונה אל מסילת הרכבת שבאטיקי אודוס, וקו 3 של הרכבת התחתית ממשיך גם הוא על מסילה זו אל שדה התעופה.
בסוף שנת 2003 נפתח ציר אימיטוס לתנועה.
ציר זה הידוע גם ככביש A64, וכולל גם קטע קצר המסומן ככביש A642, מוביל מתואי הכביש העיקרי דרומה, לאורך מורדותיו הצפוניים והמערביים של הר אימיטוס ולעבר פרווריה המזרחיים של העיר.
בקטע זה מנהרות רבות בשל קרבתו להר, והן נחפרו בשיטת Cut and paste ("חיתוך וכיסוי"), שיטה בה חופרים תעלה במקום המיועד לשמש כמנהרה, ויוצקים את גג המנהרה לאחר סלילת הכביש.
באותה עת הושלמה בנייתו של הציר העיקרי לכל אורכו, משדה התעופה ועד אלפסינה.
ציר אגלאו (Αιγάλεω) המסומן ככביש A65 והמהווה את כביש הטבעת המערבי של העיר, מאנו ליוסיה אל מפרץ אלפסינה, נמצא לקראת סיום סלילתו.
מעבר לציר אגלאו הנמצא לקראת השלמה, מתוכננים מספר מיזמים שיעמידו את אורכו הכולל של הכביש על 141 ק"מ:
הארכת הציר העיקרי דרומה לכיוון לאווריו.
הארכת כביש A62 דרום מערבה לכיוון ווליאגמני.
הארכת כביש A64 מזרחה עד לנמל רפינה המרכז חלק ניכר מתנועת הנוסעים הימית אל אתונה וממנה.
הכביש כולל שני מסלולי תנועה, כשבכל אחד מהם שניים או שלושה נתיבים וכן שוליים רחבים המיועדים לתנועת רכב חירום.
הכביש כולל 52 מנהרות ומאות גשרים ומעברים עיליים ותחתיים.
בקטע הכביש העיקרי 21 מחלפים (כולל תחנות אגרה), ולאלה נוספים 6 מחלפים ותחנות אגרה בציר אימיטוס (מחלפים אלה מסומנים באות Y היוונית).
בציר אגלאו 4 מחלפים נוספים.
עלותו של המיזם כולו מוערכת ב-2,6 מיליארד אירו.
הכביש מתפקד ככביש אגרה והתשלום עבור הנסיעה בו נגבה במחלפי הכניסה אליו ובקצותיו.
התשלום אינו מושפע מאורך הנסיעה בכביש, אך הוא מדורג בהתאם לסוג הרכב ומשקלו.
התשלום נעשה באמצעות כרטיסי מנוי במספר מסלולי חברות, או בתשלום חד פעמי לפקידי האגרה בכניסות אל הכביש.
אטיקי אודוס נחשב לאחד הכבישים הבטוחים באירופה והוא נבנה לפי תקני בטיחות מחמירים הכוללים הפרדה מסלולית מלאה, שוליים רחבים למעבר רכב חירום, גידור, מערכת תאורה מקיפה ואספלט חדשני המפחית את סכנת ההחלקה.
בנוסף מצויד הכביש בחיישנים לניתור רמות הפחמן החד-חמצני, במנהרות ובמערכת אוטומטית לאוורורן, וכן שילוט אלקטרוני מתעדכן.
לאורך הכביש פזורות מאות מצלמות המעבירות את תמונות הכביש בזמן אמת אל מרכז השליטה והבקרה סמוך למחלף פאניה.
ממרכז זה מופעלות יחידות סיור המסוגלות להעניק סיוע במקרה הצורך.
כביש A62 (ציר שדה התעופה)
שדה התעופה-הכביש המהיר לאתונה (אפטוקינטודרומוס 62)אורך: 4 ק"ממחלפים מצפון מזרח לדרום מערבסוג מחלףסימון המחלףשם המחלףגישה לכבישיםלכיווןK1אתונה-השער הדרומיK220אתונה-שדה התעופהאתונה, אלפסינה, קורינתוס, פטרס, למיה, לריסה, סלוניקימרקופולו, קראתאה, לאווריוקורופי, ווליאגמני
כביש 64 (אפטוקינטודרומוס 64)ציר אימיטוס
כביש A642 (ציר חיבור בין הכביש העיקרי וציר אימיטוס)
כביש 642 (אפטוקינטודרומוס 642)אורך: 1 ק"ממחלפים מצפון לדרוםסוג מחלףסימון המחלףשם המחלףגישה לכבישיםלכיוון13--דוקיסיס פלקנטיאסΔΟΥΚΙΣΣΗΣ ΠΛΑΚΕΝΤΙΑΣסלוניקי, פטרס, קורינתוס--Y4אגיה פראסקוויΑΓΙΑ ΠΑΡΑΣΚΕΥΗקטחאקי, פליני, שדה תעופה, לאווריו, קורופי
כביש 65 (אפטוקינטודרומוס 65)ציר אגלאו
אורך: 5 ק"ממחלפים מצפון לדרוםסוג מחלףמספר המחלףשם המחלףגישה לכבישיםלכיוון1אתונה-אנו ליוסיהΑΝΟ ΛΙΟΣΑ25ציר אגלאוΑΙΓΑΛΕΟפטרס, קורינתוס, פלופונסוסאתונה, שדה התעופה, רפינה35Aמגאס אלכסנדרוסΜΕΓΑΣ ΑΛΕΞΑΝΔΡΟΣ4פסילוריטוΨΥΛΟΡΙΤΟΥ 5אספרופירגוסΑΣΠΡΟΠΥΡΓΟΣ
"אטימה אדומה: תיאטרון" הוא שמו של מיצב פיסולי אשר הציג האמן הישראלי משה גרשוני בשנת 1980. המיצב נתפש בהיסטוריה של תולדות האמנות כנקודת מפנה ביחס של האמנות הישראלית אל השואה.
התערוכה, שהוצגה בביתן הישראלי בביאנלה לאמנות של ונציה בשנת 1980, כללה גם עבודות של מיכה אולמן.
את התערוכה אצר אמנון ברזל והיא הוקדשה לזכר יצחק דנציגר.
המיצב בא לאחר מיצב נוסף - "בדם ליבי", שאותו הציג גרשוני במוזיאון תל אביב לאמנות בשנה זו.
במיצב ביצע גרשוני פעולות של איטום סדקים בחלל הביתן בצבע אדום עז.
בנוסף יצר גרשוני פינות שונות בהן נבנו מעין בריכות אגירה עשויות מתכת אשר תחתיתן צבועה באדום ואליהן הובילו צינורות מתכת, שני דליים אשר צידם הפנימי צבוע בלבן ולצידם מגבת ותצלום משפחתי, כיסא עץ המופנה אל הקיר ותחתיו צלחת צבועה אדום.
בפינה אחרת הוצג תצלום אוזנו של הפסנתרן סביאטוסלאב ריכטר, אשר תחתה מסומן כתם צבע אדום, כשהיא תלויה מן התקרה ועל הקיר מאחוריה היו כתובות המילים בגרמנית "DOCH" ו-"NOCH", שפרושן, בתרגום חופשי, הוא "עדיין", ו"למרות הכל".
פעולת האטימה בעבודה התפרשה, בעיני גרשוני, כסמן וכנוכחות מהדהדת של עול אשר אינה יכולה להיעלם.
בדיעבד גרשוני אף הציג את העבודה גם "כמו סצנה של רצח" אמנון ברזל, אוצר התערוכה, תיאר את העבודה באופן טרנסנדנטי, כמנגידה בין פעולת הטבע לבין פעולת האדם.
אולם, בדברי גרשוני עצמו על העבודה היא מתוארת כזעקה אירונית אל מול עוולות העולם:
גיזרון עממי או אטימולוגיה עממית היא תפישה שגויה, פשטנית או לא-מדויקת של מקורה של מילה בתודעת הדוברים בציבור הרחב.
בניגוד לאטימולוגיה מדעית, המחפשת אחר התפתחותה של מילה על פי קריטריונים היסטוריים וסמנטיים, האטימולוגיה העממית מתבססת בדרך כלל על קרבה בצורה או בהגייה למילה אחרת.
אטימולוגיה עממית עשויה לעיתים לשנות את משמעותה של מילה.
כך למשל הפועל העברי "הציע", שמשמעותו "ערך, שיטח, פרש", קיבל את המשמעות של "נתן עצה", בגלל הקרבה בין השורשים יצ"ע ויע"ץ.
המילה המקראית "מנזר" מציינת היום את מושבם של הנזירים, אף על פי שבמקורה המקראי אין לה כל קשר לכך, שכן הוא כינוי לפקיד גבוה בבבל ().
גם צורתה של המילה עשויה להשתנות: לדוגמה, דוברי עברית המפרקים את הביטויים "אי-רגולרי" (במקור irregular) או "אי-לגאלי" (illegal) כאילו מדובר בתחילית העברית "אי-" המציינת שלילה, בעוד שלמעשה מדובר בהידמות של התחילית הלטינית "in-".
בביטוי "הנץ החמה", צורת המקור "הנץ" נתפסה כהרכבה של ה"א הידיעה למילה "נץ", וכך נוצרה הצורה "נץ החמה".
אותה תופעה קיימת לגבי הביטוי "יום הנף".
תופעה הקרובה לאטימולוגיה עממית היא תופעת המילים התאומות, שבה זוגות של מילים שמשמעותן קרובה וגם צורתן דומה מתחלפות זו בזו.
זוגות כאלה בעברית הם למשל טפל-תפל, עפר-אפר, חרת-חרט, נתש-נטש, תעיה-טעיה ועוד.
במקרא ובמקורות קדומים אחרים משמשת לעיתים אטימולוגיה עממית לצורך מדרשי שם (שמות המעידים על בעליהם).
כך למשל השם המצרי "משה" נדרש בספר שמות: , בעוד חז"ל טענו כי המקור הוא דווקא במילה מצרית.
ואכן, החוקרים בני ימינו סבורים שמדובר במילה בלשון מצרית-קדומה בהגיית מֱס (ms) בהוראת: יֶלד
אטילה פטשאואר (בהונגרית: Petschauer Attila; 14 בדצמבר 1904 – 20 בינואר 1943 דווידובקה) היה סייף אולימפי יהודי-הונגרי.
פטשאואר זכה במדליית זהב קבוצתית, ובמדליית כסף אישית באולימפיאדת אמסטרדם ובמדליית זהב קבוצתית באולימפיאדת לוס אנג'לס.
פטשאואר נרצח בשואה על ידי חברו לנבחרת האולימפית ההונגרית, ששימש כקצין במחנה עבודה.
פטשאואר נולד בבודפשט, והצטיין בסיף מילדות.
כבר בגיל 10 החל להתאמן בסיף, ובבית הספר התיכון התגלה על ידי מאמן הסיף האיטלקי-הונגרי הנודע ג'ורג'יו סנטלי.
ב-1923 בהיותו פחות מבן 19, זכה במדליית הארד בחרב באליפות אירופה.
בשנים שלאחר מכן זכה במדליות הכסף במקצוע זה באליפויות אירופה שהתקיימו ב-1925 ו-1929 ובמדליית הארד ב-1927 ו-1930. ב-1930 וב-1931 היה שותף לזכיית הנבחרת ההונגרית במדליית הזהב במקצוע החרב.
במהלך סוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 נחשב פטשאואר לאחד הסייפים הטובים בעולם.
פטשאואר כונה "ד'ארטניאן" על שם דמות הסייף העילאי שיצר אלכסנדר דיומא בספר שלושת המוסקטרים.
באולימפיאדת אמסטרדם ב-1928 היה חלק מהנבחרת ההונגרית שזכתה במדליית הזהב במקצוע החרב, וזכה בכל 20 הקרבות בהם השתתף.
בין חברי קבוצתו היו יאנוש גאראי ושנדור גומבוש, שהיו אף הם יהודים.
בתחרויות החרב האישיות, פטשאואר זכה במדליית הכסף.
באולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1932, זכתה שוב הנבחרת ההונגרית, בהשתתפות פטשאואר, במדליית הזהב הקבוצתית.
בין חברי קבוצתו היו גאורג פילר ואנדרה קאבוש, שהיו אף הם יהודים.
בבית הגמר, הביסו את נבחרות ארצות הברית, איטליה ופולין בתוצאה של 6–31. בתחרויות האישיות דורג פטשאואר במקום החמישי.
הייתה זו התחרות היחידה בה השתתף פטשאואר בה לא זכה במדליה אישית.
פטשאואר הציג עצמו כפטריוט הונגרי ולאחר ניצחונו באולימפיאדה ב-1928 צוטט כאומר שאינו חושב את ניצחונו לניצחון יהודי אלא לניצחון הונגרי.
אולם פטשאואר סבל משיפוט לא הוגן בהונגריה בגלל יהדותו.
בשנת 1931 הצהיר פטשאואר שלא ישתתף בתחרויות בהן השופטים ההונגרים מתכוונים להכשילו מסיבות אנטישמיות.
בעקבות זאת הוא זומן לפגישה עם מנהיג הונגריה, מיקלוש הורטי, שבקשו לחזור בו.
בשנת 1933 הודיע פטשאואר על השתתפותו במכביה המתוכננת בפראג.
לאחר שפרש מקריירת הסיף, עבד פטשאואר כעיתונאי בעיתון אשט ככתב ספורט וכתב גם ביקורות תיאטרון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה החל משלוח הגברים מבין יהודי הונגריה למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בחזית המזרחית.
בתחילה היה פטשאואר מוגן בשל היותו ספורטאי עבר ידוע, אך לאחר שנעצר בבדיקה שגרתית, ושכח את ניירותיו בבית, נשלח למחנה העבודה דווידובקה באוקראינה.
במחנה העבודה זוהה פטשאואר על ידי קלמן צ'ה שהיה בנבחרת ההונגרית האולימפית ב-1928 (צ'ה התחרה ברכיבה), ושימש כאחד הקצינים במחנה.
האלוף האולימפי קארוי קרפטי, שזכה במדליית הזהב בהיאבקות באולימפיאדת ברלין, והיה אף הוא עציר במחנה, סיפר כי צ'ה הכריח את פטשאואר לטפס על עץ בחורף הקר, ולקרוא כתרנגול.
לאחר מכן שפכו עליו מים קרים.
הוא מת בסמוך לאחר התעללות זו.
חייו ומותו של פטשאואר היו הנושא לסרטו של אישטוואן סאבו "סאנשיין" (Sunshine), שתיאר עלילותיה של משפחה יהודית בדיונית בהונגריה, תוך שהוא משלב בעלילה סיפורים אמיתיים.
הסרט יצא לאקרנים ב-1999, בכיכובו של רייף פיינס, המשחק בסרט מספר תפקידים, שאחד מהם מבוסס על חיי פטשאואר.
שמו של פטשאואר מונצח ב"יד לאיש הספורט היהודי" במכון וינגייט.
משנת 1994 מקיים קרובו של פטשאואר, ד"ר ריצ'רד מרקוביץ', תחרות סיוף על שמו בארצות הברית הנחשבת לאחד מאירועי הסיף החשובים בארצות הברית.
אטילה (בכתיב לטיני: Attila) היא אופרה בפרולוג ושלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על המחזה "אטילה, מלך ההונים" (Attila, König der Hunnen) מאת פרידריך לודוויג זכריאס וורנר.
הופעת הבכורה התקיימה ב-17 במרץ 1846, בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה.
ורדי קרא מאמר של מאדאם דה סטאל בו תיארה את המחזה של וורנר.
לאחר זמן מה פנה אליו הלבריתן אנדראה מאפאי (מי שכתב מאוחר יותר את הלברית של הבנדיטים) והציע לו לכתוב אופרה בנושא הברברים.
ורדי החליט לאמץ את הרעיון ופנה אל הלבריתן פרנצ'סקו מריה פיאבה כדי שיכתוב את הלברית לפי תסריט של ורדי עצמו.
כשהתוצאה לא הייתה מספקת, פנה ורדי לסולרה, אך מאחר שזה לא השלים את המערכה השלישית חזר ופנה ורדי לפיאבה כדי שישלים את האופרה.
האופרה התקבלה יפה, והוצגה בלונדון לראשונה ב-1848 (תיאטרון הוד מלכותה), ובניו יורק בשנת 1850. האופרה לא מוצגת הרבה, אך מדי פעם זוכה להפקה.
קיימות בשוק גם מספר הקלטות וביצועים בווידאו.
תמונה ראשונה - חורבות העיר אקוויליה המון ההונים, ניצחו זה עתה בקרב, ומהללים את מלכם אטילה.
אולדינו מציג בפני מלכו קבוצה גדולה של בתולות שבויות משלל המלחמה.
אודבלה, מנהיגת קבוצת הנשים שנלחמו בעוז לצד אבותיהם ואחיהם, מתריסה כפי ההונים ושואלת אותם מדוע נשותיהם נותרות בבית בזמן המלחמה.
אטילה, המוקסם מיופייה ומופתע מהאומץ שהפגינה מציע לה את חרבו ומציע להן להצטרף אל פמלייתו.
אודבלה לוקחת את החרב, אך בכוונתה לקחת את החרב לידיה כדי שתוכל לנקום את מות אביה בידי אטילה.
הגנרל הרומי אציו, מגיע ומבקש להתקבל אצל אטילה.
הוא מציע את עצמו לשירותו של אטילה במערכות הבאות, בתמורה לשליטה באיטליה.
אטילה מכריז על אציו כבוגד בעמו, ואומר לו כי הוא מתכוון לכבוש את איטליה כולה ללא עזרתו.
תמונה שנייה - לגונה לחוף הים האדריאטי, מיקומה העתידי של ונציה במקום מתגוררים נזירים בבקתות על עמודים.
כאשר ספינה מגיעה ובה ניצולים מאקוויליה, הם מקבלים אותם בשמחה ומציעים להם להצטרף ולהרחיב את העיר.
בין הניצולים נמצא פורסטו, השקוע במחשבות עגומות על אודבלה השבויה באקוויליה, אך עד מהרה מתעודד ומעודד את הסובבים להתחיל בבניית העיר החדשה.
תמונה ראשונה - יער בקרבת מחנה ההונים אודבלה מקוננת על מות אביה ופורסטו אהובה, בחושבה כי האחרון מת אף הוא.
פורסטו מגיח בין העצים, ומאשים את אודבלה בבגידה.
היא דוחה את טענותיו ואומרת כי היא מתכוונת לעשות מעשה יהודית - לנהוג בידידות באויב ואז לפגוע בו.
בחרב שנתן לה אטילה היא מתכוונת לנקום את נקמת המולדת ונקמת האב.
השניים נופלים זה על צווארי זו.
תמונה שנייה - האוהל של אטילה אטילה מתעורר בבהלה משנתו, ומספר לאולדינו על חלום הבהלות שחלם - הוא עומד בשערי רומא, וזקן לבוש לבן מזהיר אותו לבל יעז לכבוש את רומא עיר האלים.
כשעולה הבוקר נרגע אטילה, ומורה להתחיל את המצעד הצבאי לכיוון רומא.
כשהמצעד מתחיל נשמעת שירה, ותהלוכה של נערות רומיות לבושות לבן שרות מזמור כנסייתי, ובראשם צועד האפיפיור לאו הראשון.
אטילה נרעד - זהו אותו זקן שראה בחלומו.
אטילה כורע בפני האפיפיור ומכריז כי הוא מוותר על תוכניתו לכבוש את רומא.
תמונה ראשונה - מחנה אציו, בקרבת רומא אציו מקבל מכתב מהקיסר ולנטיניאנוס המכריז על ברית השלום שנכרתה עם אטילה וקורא לו לשוב לרומא.
אציו מאוכזב, ונזכר בעברה המפואר של האימפריה, לפני היותה מונהגת בידי הקיסר הצעיר.
אציו חולם להשיב את גדולתה של האימפריה הרומית על כנה.
משלחת ממחנה אטילה נכנסת להזמין את אציו לחגיגה במחנה ההונים לכבוד הברית שנכרתה.
בין המזמינים נמצא פורסטו המחופש.
כאשר השניים נותרים לבד, מספר פורסטו לאציו כי בערב ימות אטילה, וכי על הכוחות הרומאים להיות בכוננות לתקיפת ההונים, שללא מנהיג לבטח יובסו במהירות.
תמונה שנייה - מחנה אטילה ההכנות לחגיגה בעיצומן.
פורסטו מספר לאודבלה כי הצליח לשכנע את אולדינו להטיל רעל לכוסו של אטילה ובכך להביא למותו.
כאשר אטילה מרים את הכוס בכוונה לשתות, מזהירה אותו אודבלה כי המשקה מורעל.
פורסטו מואשם בהכנסת הרעל, והוא מועבר לחזקתה של אודבלה.
אטילה אסיר תודה לאודבלה ומכריז כי ישא אותה לאישה.
פורסטו מקלל את אודבלה שבגדה, אך היא מבריחה אותו, ומתכוונת לבצע את הנקמה במו ידיה.
יער בין מחנה אציו ומחנה אטילה פורסטו ממתין לאולדינו לשמוע על המתרחש במחנה אטילה.
אולדינו מגיע ומספר כי אטילה עומד לשאת את אודבלה לאישה, וכי היא מובלת כעת אל אהלו.
פורסטו משתולל בזעם, ומורה לתת את הסימן לכוחות הצבא להסתער על מחנה ההונים.
אולדינו מנסה להרגיע אותו, כשאודבלה מופיעה.
פורסטו מקלל אותה נמרצות על בגידתה אך אודבלה מתחננת כי יאמין לה.
אטילה מופיע ומגלה את הבוגדים, אודבלה דוקרת אותו עם חרבו, והשלושה מכריזים כי הנקמה הושגה.
אטיפטה יאהיאגה (באלבנית: Atifete Jahjaga; נולדה ב-20 באפריל 1975) היא פוליטיקאית קוסובורית, שכיהנה כנשיאת קוסובו בשנים 2011–2017.
יאהיאגה, ילידת ג'קובה, למדה משפטים באוניברסיטת פרישטינה, ולאחר מכן למדה קרימינולוגיה בבריטניה.
משנת 2006 עד 2007 למדה בתוכנית לתואר שני בניהול המשטרה ודיני עונשין באוניברסיטת לסטר שבבריטניה וקיבלה הסמכה לתואר שני במדעי פשע מאוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית.
לאחר סיומה של מלחמת קוסובו שימשה מתורגמנית עבור כוח השלום של האו"ם.
לאחר מכן התגייסה למשטרה, והתקדמה עד לתפקיד סגנית מפקד משטרת קוסובו.
ב-7 באפריל 2011 נבחרה יאהיאגה לנשיאת קוסובו כמועמדת מוסכמת של המפלגה הדמוקרטית, של הליגה הדמוקרטית ושל הברית הקוסוברית החדשה.
זאת, שבוע לאחר שבית המשפט לחוקה פסק כי בחירתו של הנשיא הקודם, בחג'ט פצולי, הייתה בניגוד לחוקה, וכי עליו לעזוב מיד את תפקידו.
עם בחירתה כנשיאה הרביעית של קוסובו, הייתה יאהיאגה לאישה הראשונה המכהנת בתפקיד, ולאדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד.
יאהיאגה אירחה בשנת 2012 את פסגת הנשים הבינלאומית "שותפות לשינוי - העצמת נשים", בה השתתפו 200 מנהיגים מקוסובו, אירופה, צפון אמריקה, אפריקה והמזרח התיכון.
הדיונים הובילו לאימוץ עקרונות פריסטינה המאשרים את זכויות הנשים להשתתפות וייצוג פוליטי, משאבים כלכליים וגישה לביטחון וצדק וקוראים לפעולות להגשמת עקרונות אלה.
עם היבחרה הודיעה כי תפעל לצירופה של קוסובו לאיחוד האירופי.
את תפקידה סיימה ב-7 באפריל 2017.
אטיראו () היא עיר הנמל הראשית של קזחסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה במערב המדינה.
העיר מרוחקת כ-1,500 ק"מ דרום-מערבית לבירה אסטנה.
העיר היא טרנסקונטיננטלית (בין-יבשתית) ומהווה את הגבול הגאוגרפי בין יבשת אירופה ויבשת אסיה, נהר אורל זורם לתוך הים הכספי דרך העיר.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 אוכלוסיית העיר מונה 401,648 בני אדם.
העיר הוקמה בשנת 1640 על ידי הסוחר הרוסי מיכאיל גורייב, שהקים יישוב סביב מצודה, עם השנים נקראה העיר בשמות: "יאיצ'קי", "יאיצ'קי תחתונה" ו"אוסט-יאיצ'קי".
בשנת 1885 קיבלה מעמד של עיר.
מאז שנת 1708 ובתקופת השלטון הסובייטי נקראה העיר "גורייב" כמחווה למייסדה של העיר.
ומשנת 1991 נקראת העיר בשמה הנוכחי.
אטיראו נחשבת לעיר נמל ראשית של קזחסטן בים הכספי הנמל ממוקם בדלתא של נהר אורל.
בית זיקוק לנפט השלישי בגודלו בקזחסטן ממוקם באטיראו.
בקרבת העיר קיים "נמל התעופה הבינלאומי של אטיראו", המפעיל טיסות לרוסיה, הולנד, אזרבייג'ן וטורקיה, וכמו כן טיסות פנים.
בעיר קיימת תחנת רכבת המקשרת את העיר לכל חלקי המדינה.
בעיר פועלת "אוניברסיטת אטיראו" וסניף גדול של הבנק הרוסי סברבנק.
אטילה פיולה (בהונגרית: Attila Fiola; נולד ב-17 בפברואר 1990) הוא כדורגלן הונגרי המשחק כמגן ימני בקבוצת אויפשט.
פיולה התקדם במחלקות הנוער של קבוצת פאקס, עד אשר עלה לסגל הקבוצה הבוגרת בעונת 2008–2009. אחרי שנתיים כשחקן ספסל, קיבל מעמד בכיר יותר בסגל המועדון, ובילה בו במשך 7 עונות, עד אשר עבר בפגרת החורף של עונת 2014–2015 לקבוצת אקדמיית פושקאש.
פיולה ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת הונגריה ב-18 בנובמבר 2014, במסגרת משחק ידידות מול רוסיה, בו הפסידה נבחרתו בתוצאה 2-1. פיולה נכלל בסגל הנבחרת ההונגרית לטורניר יורו 2016 בצרפת.
אטיין ריינן (בהולנדית: Etiënne Reijnen; נולד ב-5 באפריל 1987) הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת הבלם בזוולה מליגת העל ההולנדית.
ריינן התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל חובבניות עד שהגיע למחלקת הנוער של ויטסה ארנהם.
בקיץ הצטרף לזוולה בה שיחק 5 וחצי עונות.
בינואר חתם באלקמאר מליגת העל ההולנדית.
ב-13 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בהפסד 2-0 לטוונטה.
ב-2 בדצמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה ההולנדית בהפסד 2-1 לאוטרכט.
ב-13 באוגוסט 2015 חתם בחרונינגן.
ב-31 בינואר 2018 חתם במכבי חיפה מליגת העל, שהיא גם קבוצתו הראשונה מחוץ להולנד.
ב-17 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי חיפה בניצחון 4-0 על הפועל עכו באצטדיון סמי עופר.
ב-21 ביוני 2019 הודיע על חזרתו לזוולה מליגת העל ההולנדית, בה שיחק בשנים 2005–2011.
ב-20 במאי 2020 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל ומונה לסקאוט בזוולה.
דזמונד דניאל אמופה , שהיה ידוע בשם הבמה שלו, אטיקה היה יוטיובר וסטרימר אמריקאי.
אמופה נולד בברוקלין, ניו יורק לאביו אווראקו אמופה, פוליטיקאי ועורך דין בגאנה, ולאמו סברינה אמופה.
לאמופה מספר אחים, ביניהם רנדי אמופה, שנפטר ב-31 באוקטובר 2010.
אמופה היה ידוע כיוטיובר שעסק במשחקי וידאו ובידור.
אמופה צייץ בטוויטר כי שם הבמה Etika מקורו במשחק הווידאו "Sonic Battle" שהיה משחק בנעוריו.
אמופה ידוע בעיקר בשל קריירת היוטיוב שלו, ומהתגובות המוגזמות שלו למצגות Nintendo Direct, בהן מוצג מידע חדש בנוגע לתכני החברה, כמו מידע על משחקים וקונסולות חדשים בשידור חי.
תגובותיו היו מלוות בצרחות, נפילות מהכיסא מרוב הלם, כביכול ושבירת חפצים.
בערוץ הראשי שלו ביוטיוב, המכונה EWNetwork (מבוטא "Etika World Network"), היו יותר מ-800,000 מנויים בזמן שנסגר.
לאחר שיצר ערוץ יוטיוב שני, המכונה EtikaFRFX, הוא צבר יותר מ-130,000 מנויים לפני שנסגר.
לאחר מכן הוא פתח שני ערוצים נוספים.
הראשון הוא TR1Iceman, לו 150,000 מנויים ובו נהג להעלות בעיקר סרטונים.
השני הוא E Live ולו 75,000 מנויים, בו נהג לעשות סטרימינג.
בערוצי היוטיוב שלו, אמופה היה בעיקר משחק במשחקי וידאו, מגיב לתכנים שונים ברשת ומשתף את הצופים במחשבותיו.
באוקטובר 2018 העלה אמופה תכנים פורנוגרפיים לערוץ EWNetwork, שהפרו את המדיניות של יוטיוב והערוץ נסגר.
הערוץ השני שלו, EtikaFRFX, נסגר גם הוא באפריל 2019 מאותה סיבה.
לאחר מחיקת הערוץ, אמופה פרסם הודעות במדיה החברתית, כולל ההצהרה "הגיע תורי למות", יחד עם צילום מסך של חשבונו שנמחק.
מאוחר יותר פרסם את התנצלותו לעוקביו על ההודעות האובדניות.
לאחר מספר חודשים בהם איים בהתאבדות, אמופה נעדר בערב ה-19 ביוני 2019, לאחר שהעלה סרטון עם הכותרת "אני מצטער" בערוץ האישי שלו TR1Iceman.
בסרטון רמז למחשבותיו האובדניות כשהוא הולך ברחובות ניו יורק, הודה שהוא סובל מהפרעה נפשית וביקש סליחה מכל מי שפגע ומהמעשה שהוא הולך לבצע.
אמופה ציין בסרטון שהרשתות החברתיות הם הגורם שהתחיל למחשבותיו האובדניות.
הסרטון הוסר מיוטיוב בגלל הפרת הנחיות קהילת יוטיוב.
בערב 24 ביוני נמצאה גופתו באיסט ריבר.
סיבת מותו הייתה התאבדות בטביעה.
אטיליו פראריס (באיטלקית: Attilio Ferraris; 26 במרץ 1904 – 8 במאי 1947) היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
זכה עם נבחרת איטליה במונדיאל 1934.
פראריס נולד וגדל ברומא שבאיטליה בשנת 1904. אביו עסק בתחום תיקון בובות.
לאורך כל הקריירה היה ידוע באורך חיים לא טיפוסי עבור כדורגלן מוביל.
פראריס היה מעשן, משחק פוקר ויצא עם נשים רבות.
במדי נבחרת איטליה פראריס ערך את הופעת הבכורה ב-1 בינואר 1928 בניצחון 2–3 על שווייץ בגנואה.
הוא היה לכדורגלן הראשון מרומא ששיחק אי פעם בנבחרת ובאותה שנה לקח חלק בזכייה במדליית ארד באולימפיאדת 1928. הוא זכה עימה במונדיאל 1934 אותו אירחה ושיחק בשלושה משחקים כולל הניצחון 1–2 בהארכה בגמר נגד צ'כוסלובקיה.
פראריס נבחר להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר עם כמה מחבריו.
ב-14 בנובמבר 1934 שיחק בקרב הייבורי המפורסם נגד אנגליה והופעתו האחרונה במדיה הייתה ב-1935 נגד צרפת, הופעה שסגרה 28 בסך הכל.
בשנת 1938 הבטיח למאמן נבחרת איטליה ויטוריו פוצו שיפסיק לעשן בתנאי שיתן לו לשחק במונדיאל 1938 אך בקשתו נדחתה.
בסופו של דבר הם זכו בפעם השנייה ברציפות בלעדיו.
פראריס החל את הקריירה בשנת 1922 עם פורטיטודו רומא שנהפכה ב-1927 למועדון המוכר רומא.
כינויו היה "הילד הבלונדיני מבורגו פיו" ובסך הכל ערך 198 משחקים עימה בליגה במשך שבע שנים.
כמו דמות רומאית טיפוסית פראריס היה לוחם במגרש ורק ניצחון עמד לנגד עיניו, אך עם זאת הוא תמיד נשאר ספורטאי הגון.
המשחקים שלו נגד יובנטוס וריימונדו אורסי נחשבים לאגדיים עד היום.
לאחר מכן שיחק בקבוצות לאציו, בארי, רומא בקדנציה שנייה וקאטניה.
קבוצתו האחרונה בקריירה הייתה אלטרוניסה רומא בה פרש מכדורגל בגיל 40 לאחר שהכה שופט ונכנס למאסר.
פראריס נפטר ב-8 במאי 1947 בגיל 43 במונטקטיני טרמה, לאחר שלקה בדום לב במהלך משחק כדורגל של כוכבים וותיקים.
הוא נקבר בקמפו די ורנו שברומא ומצבתו נושאת את הכיתוב "אטיליו פראריס-אלוף עולם".
אטימולוגיקון מגה הוא שמה המסורתי של אנציקלופדיה לקסיקלית ביוונית, שחוברה בקונסטנטינופול על ידי לקסיקוגרף לא ידוע בסביבות שנת 1150 לספירה.
זהו הלקסיקון הביזנטי הגדול ביותר והוא עושה שימוש במספר רב של חיבורים דקדוקיים, לקסיקליים ורטוריים מוקדמים יותר.
מקורותיו העיקריים של הלקסיקון היו שני חיבורי "אטימולוגיקה" (etymologica) קודמים: זה המכונה אטימולוגיקום גנוינום והאטימולוגיקום גודיאנום (Etymologicum Gudianum).
מקורות אחרים כוללים את סטפנוס מביזנטיון, את הקיצור (אפיטומה) של דיוגנינוס , את מה שמכונה לקסיקון Αἱμωδεῖν (היימודאין), את החיבור Ἀπορίαι καὶ λύσεις (אפוריאי קאי לוסאיס) של אולוגיוס, את החיבור Epimerismi ad Psalmos של גאורגיוס כוירובוסקוס , את האטימולוגיקון של אוריון מתבאי , ואוספים של סכוליה (פרשנויות ליצירות).
מחבר האטימולוגיקון מגה לא רק אסף והעתיק, אלא מיזג, ארגן מחדש, הגדיל ושינה בחופשיות את חומר המקור שלו, ליצירת חיבור חדש ומיוחד.
המהדורה המודפסת הראשונה של האטימולוגיקון מגה יצאה לאור על ידי זכריאס קליירגס וניקולאוס בלסטוס תחת חסותה של אנה נוטראס בוונציה בשנת 1499. הגופן עוצב ונחתך על ידי קליירגיס, על פי דגם כתב ידו שלו.
האותיות הראשונות המעוצבות והאיורים בראש הפרקים מקושטים בתבנית על עיטורי מסורת כתב היד הביזנטי, וגבולות חיתוך העץ כוללים עיצובים ערבסקיים מפורטים, בדרך כלל בצבע לבן על אדום, אך גם לבן על זהב.
העיטורים במהדורת קליירגס השפיעו רבות על הדפוס, במיוחד על ספרים ליטורגיים יווניים.
המהדורה השלמה האחרונה היא מאת תומאס גייספורד (אוקספורד 1848).
מהדורה חדשה (שלא הושלמה) נמצאת בהכנה על ידי פ.
אטילה גרה (במקור עד 1897 ארמין גוטמן, בהונגרית: Gerő Attila; אוראדיה, 3 ביוני 1870 – בודפשט, 8 באוקטובר 1916) היה סופר, משורר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
ארמין גוטמן נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר וילמוש גוטמן ושל ינקה פישמן.
הוא למד בעיר הולדתו ובווינה והחל את הקריירה שלו כעיתונאי בעיתון "נאג'ווארד" ואחר כך המשיך ביומונים של בודפשט, עיר הבירה של הונגריה, ובעיתון "שוויון".
הוא תרגם את הרומנים של אמיל זולה "הדוקטור פסקל" (Le Docteur Pascal, 1893) ו"שלוש הערים" (Les Trois Villes), וכן מספר רומנים מאת אלפונס דודה וריצ'רד ווס, חלקית עם אשתו, הסופרת אירן צ'רהלמי (הכט).
הוא ערך את כתבי העת הספרותיים: "חוץ לארץ", "יועץ מועיל" ו"משפחה".
אטילה גרה הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בת זוגו השנייה (לאחר מות אשתו הראשונה בשנת 1908) הייתה ליאופולדינה בק (1870-1936), איתה התחתן ב־31 ביולי 1912 בבודפשט.
אטילה ארפאד סאלאי (בהונגרית: Attila Árpád Szalai; נולד ב-20 בינואר 1998) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת הבלם בקסימפאשה בהשאלה מהופנהיים ובנבחרת הונגריה.
סאלאי, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של ואשאש ובגיל 14 הצטרף לזו של ראפיד וינה.
ב-11 במאי 2016, סאלאי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד ריינדורף אלטאך.
ב-21 ביולי 2017, סאלאי חתם במזקבשדי מליגת העל ההונגרית, במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ , סאלאי חתם באפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית.
ב-17 בינואר 2021, סאלאי חתם לארבע וחצי שנים בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
כעבור 8 ימים, סאלאי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד קייסריספור.
ב-8 במרץ, סאלאי הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד קוניאספור.
ב-24 ביולי 2023 סאלאי חתם בהופנהיים מהבונדסליגה.
לאחר שערך 4 הופעות בלבד בחצי העונה הראשון של 2023/24, ב-21 בינואר 2024 הושאל לפרייבורג עד לתום עונת 2023/24. גם השאלה זו לא צלחה, וסאלאי ערך שלוש הופעות בלבד במדי פרייבורג.
בתום תקופת ההשאלה, חזר סאלאי להופנהיים.
ב-12 בינואר 2025 הושאל אל סטנדרד לייז'.
ב-11 ביולי 2025 חזר לטורקיה והושאל לקסימפאשה.
ב-15 בנובמבר 2019, סאלאי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה במשחק ידידות נגד .
סאלאי, נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2020 ויורו 2024.
אטיין רנה קאפו הוא כדורגלן עבר צרפתי שכיום משחק כדורסל בליגה הרביעית בספרד.
ב-7 בפברואר 2008 חתם קאפו יחד על חוזהו המקצועי הראשון בטולוז לשלוש שנים.
במהלך עונת הופיע קאפו בקביעות בקבוצתו הראשונה ועורר עניין במועדון האיטלקי לאציו ובמועדוני העל האנגליים ליברפול וארסנל.
ב־26 בנובמבר 2009 הגיבה טולוז לעניין בכך שהגיעה להסכם עם קאפו על הארכת חוזה לשנה אחת עד שנת 2014. קאפו הופיע ב -41 משחקים בסך הכל בעונה ואסף 17 כרטיסים צהובים בסך הכל.
ב-15 באוגוסט 2013, הוא השלים העברה של 11 מיליון אירו (9.3 מיליון ליש"ט) לטוטנהאום הוטספור.
קאפו שיחק בטוטנהאם הוטספר בשנת 2013
קאפו ערך את הופעת הבכורה שלו ב־18 באוגוסט 2013, כשהוא מחליף את מוסא דמבלה בניצחון 1–0 מול קריסטל פאלאס.
ב-6 ביולי 2015 הצטרף קאפו לווטפורד תמורת שיא מועדון, שדיווחו היה כ־6.3 מיליון ליש"ט, על חוזה לארבע שנים.
את עונתו השנייה בווטפורד הוא החל בארבעה שערים בששת משחקיו הראשונים, כולל שער הפתיחה מול מנצ'סטר יונייטד בניצחון 3–1 ועוד אחד בניצחון קאמבק 4–2 מול וסטהאם יונייטד.
במאי 2019 נבחר קפו לשחקן השנה של ווטפורד לעונת 19–2018.