tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצלחתו של אוורטון בקורינתיאנס עוררה עניין במועדונים ברחבי אירופה, ולקראת עונת 2001/02 חתם אוורטון בבורוסיה דורטמונד.
עונתו הראשונה של אוורטון בבורוסיה דורטמונד, 2001/02, הייתה מוצלחת במיוחד, כאשר היה חלק מרביעיית ברזילאים שכללה גם את דדה, אוונילסון ומרסיו אמורוזו.
אוורטון הבקיע בעונה זו עשרה שערים, וסייע לבורוסיה דורטמונד לזכות באליפות הבונדסליגה.
באותה עונה השתתף אוורטון עם בורוסיה דורטמונד בגמר גביע אופ"א, בו הפסידה בורוסיה דורטמונד 3-2 לפיינורד ההולנדית.
אוורטון פתח במשחק זה והוחלף בדקה ה-61 על ידי אוטו אודו הגאנאי.
לאחר עונת האליפות, אוורטון נשאר בבורוסיה דורטמונד עוד שלוש עונות נוספות, בכולן הבקיע כמות דו ספרתית של שערים, כאשר עונת 2003/04 הייתה עבורו עונת שיא בה הבקיע 16 שערים, אך סיים עם הקבוצה במקום השישי בלבד.
בתום עונת 2004/05 עזב אוורטון את בורוסיה דורטמונד לאחר שהבקיע 47 שערים ב-119 הופעות ליגה, וחתם בריאל סרגוסה הספרדית.
בעונתו הראשונה של אוורטון בריאל סרגוסה, 2005/06, הבקיע אוורטון 12 שערים, והחזיק ביחד עם דייגו מיליטו את התקפת הקבוצה, שסיימה במקום ה-11 בליגה הספרדית.
בעונת 2006/07 פחתה כמות ההופעות של אוורטון בסרגוסה, לאחר הצטרפותו של פאבלו איימר.
אוורטון הבקיע בעונה זו שישה שערים.
בעונת 2008/09 אוורטון וסרגוסה שבו לליגה הספרדית הבכירה תוך עונה אחת בלבד, כאשר אוורטון הבקיע 28 שערים בעונה זו, שער אחד פחות ממלך השערים לאותה עונה, נינו.
בעונת 2009/10 ערך אוורטון עשר הופעות בלבד בליגה הבכירה במדי סרגוסה, והבקיע שני שערים.
בקיץ 2010 עזב אוורטון את סרגוסה, לאחר שהבקיע 48 שערי ליגה ב-111 הופעות, ועבר לפלמיירס הברזילאית.
אוורטון שיחק בפלמיירס שנה אחת, בה הבקיע שמונה שערים ב-29 הופעות.
עם זאת, שוחרר מהמועדון בינואר 2011. בהמשך, שיחק אוורטון תקופות קצרות בטרק גרוזני הרוסית, אל אהלי הקטרית ואמריקה פוטבול קלוב הברזילאית, אך לא הצליח להטביע חותם במועדונים אלה.
החל משנת 2014 אוורטון משחק באתלטיקו סורוקבה, המשתתפת בטורניר אליפות סאו פאולו בכדורגל.
אוורטון השתתף עם נבחרת ברזיל עד גיל 20 באליפות אמריקה הדרומית לנוער בשנת 2001, וזכה בטורניר זה, אותו סיים כמלך השערים עם שש הבקעות.
בין השנים 2001 ו-2003 ערך אוורטון שבע הופעות במדי נבחרת ברזיל הבוגרת, והשתתף עמה בקופה אמריקה 2001 ממנו הודחה נבחרתו באופן מפתיע ברבע הגמר לאחר הפסד 2-0 לנבחרת הונדורס, ובגביע הזהב 2003, בו הגיעה ברזיל עד הגמר.
לאחר טורניר זה, אוורטון לא זומן עוד לנבחרת ברזיל.
אליפות העולם לקבוצות כדורגל: 2000
עם נבחרת ברזיל עד גיל 20:
אליפות אמריקה הדרומית לנוער: 2001
מלך השערים של אליפות אמריקה הדרומית לנוער 2001
אוורלסט הוא מותג אופנה אמריקאי ליצור ושיווק של ביגוד, הנעלה, ואביזרי ספורט בעיקר לענפי האגרוף, הלחימה המשולבת והכושר הגופני.
תחת המותג מיוצרים פרטי לבוש, הנעלה, ומוצרים נלווים הנמכרים ב-75 מדינות ברחבי העולם.
החברה הוקמה ברובע הברונקס שבארצות הברית, בשנת 1910 כחברה ליצור בגדי ים על ידי ג'ייקוב גולומב.
באותה תקופה היה גולומב בן ה-17 שחיין חובב שהתאכזב מאיכותם של המוצרים הקיימים לענף השחייה שהחזיקו מעמד עונה אחת בלבד.
בעזרת אביו החייט החל בפיתוח בגד שחייה שיחזיק למשך שנה שלמה.
זהו גם מקור שמה של החברה ׁׁ("מחזיק מעמד לנצח").
בשנים הבאות פתח גולומב חנות למכירת ציוד ספורט לענפים שונים נוספים.
בשנת 1917 התוודע גולומב למתאגרף ג'ק דמפסי אשר ביקש ממנו לייצר עבורו מגן ראש שיוכל להחזיק מעמד יותר מ-15 סיבובי אימון לקרב אגרוף.
בשנת 1919 זכה דמפסי בתואר אלוף העולם באגרוף במשקל כבד, כאשר הוא עטוי כפפות שיוצרו עבורו במיוחד על ידי חברת אוורלסט.
הפרסום הפך את החברה הקטנה למותג עולמי של יצור ציוד אגרוף.
בשנת 1958 מכר המייסד גולומב 50% מהחברה לבן ניידורף ( Ben Nadorf).
בשנת 1995 השלים ניידורף את הרכישה והפך לבעלים היחיד של החברה.
בשנת 2000 נרכש המותג על ידי חברת "הלבשה אקטיבית" (AAGP).
בשנת 2007 נרכשו החברה והמותג על ידי חברת ההחזקות הבריטית Frasers Group.
כיום יושב מטה החברה במנהטן, ניו יורק.
אוורלסט מייצרת מגוון רחב של ציוד לענפי האגרוף והלחימה המשולבת.
בין היתר סוגים שונים של כפפות, מגיני ראש, חזה, רגליים וזרועות, שקי אגרוף כבדים תלויים ועומדים, שקי אגס, כריות הגנה לגוף, וכן נעליים מיוחדות לענף האגרוף.
חברת אוורלסט מעצבת ומייצרת פריטי הלבשה מעוצבים כגון, חולצות, גופיות, ומכנסיים לגברים ונשים.
בנוסף לכך מיוצרים על ידי החברה תוספי מזון לספורטאים ומוצרים קוסמטיים כגון תכשירי קירור ויבוש מהיר מזיעה ותכשירי היגיינה.
"אוורס S1" היא מכונית משפחתית, המוגדרת מכונית קומפקטית, מתוצרת חטיבת הרכב Everus בבעלות Guangqi Honda , במיזם משותף של שותפות "joint venture" בין יצרנית הרכב הרכב היפנית הונדה ויצרנית הרכב הסינית קבוצת GAC, אשר יוצרה בסין בין השנים 2011–2014 בסין.
דגמי "אוורס S1" שווקו בסין מאפריל 2011.
במאי 2013 עבר דגם "אוורס S1" מתיחת פנים.
מחיר היחידה לאחר מתיחת הפנים נע בין 99,800-78,800 רנמינבי.
אוורוסטרה (שם מדעי: Averostra; מילולית: "חוטם עוף") הוא ענף גדול של דינוזאורים בעלי אגן דמוי לטאה מקבוצת התרופודים, הכוללים את מרבית התרופודים הקיימים.
הם התפתחו החל מהיורה התחתון שלפני 201 מיליון שנה ונכחדו לפני 66 מיליון שנה עם הכחדת הקרטיקון, למעט העופות שכנראה התפתחו מהם.
בני הקבוצה כוללים את מיני הדינוזאורים הנאותרופודים שבקבוצת התרופודה שהם בעלי התמחות גדולה בציד וטריפה והם בעלי לסת עליונה בעלת פתחי צד רחבים יותר, אשר פינו מקום לחוטם ארוך בעל אמצעי הרחה וכן שורות נוספות של שיניים משוננות שהועילו לציד.
עם זאת מספר קבוצות איבדו את הלסתות הארוכות והשיניים החרוטיות, ביניהם מיני המנירפטורים.
הקבוצה מתחלקת לשתי קבוצות ששתיהן שרדו עד סוף הקרטיקון, אם כי לא באותם אזורים.
הצרטוזאורים כוללים את הצרטוזאוריים, האבליזאוריים, הנואזאוריים וקרוביהם והטטנורים, בהם נכללים המגלוזאורים, הקרנוזאורים, הקלורוזאורים והמגרפטוריים.
אווריל דניקה היינס היא משפטנית ופקידת ממשל יהודייה-אמריקאית אשר כיהנה כראשת המודיעין הלאומי.
בשנים 2015–2017 כיהנה כסגנית היועצת לביטחון לאומי, בימי ממשל הנשיא ברק אובמה.
בעבר שימשה כסגנית מנהל סוכנות הביון המרכזית (CIA), כאישה הראשונה שמילאה תפקיד זה.
טרם מינויה ל-CIA, שימשה כסגנית יועץ עבור נשיא ארצות הברית לענייני ביטחון לאומי במשרד היועץ המשפטי של הבית הלבן.
כהונתה כסגנית מנהל ה-CIA החלה בצל פרשת הציתותים בארצות הברית, פריצת ה-CIA למחשביהם של עובדי הסנאט של ארצות הברית ופרסום דו"ח ועדת המודיעין של הסנאט על עינויי ה-CIA.
בראשית 2015 היא החליפה את טוני בלינקן כסגנית היועצת לביטחון לאומי, תפקיד אותו מילאה עד תחילת כהונתו של הנשיא דונלד טראמפ.
ב-23 בנובמבר 2020, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, ג'ו ביידן הודיע על כוונתו למנות את היינס לראשת המודיעין הלאומי, ובעקבות אישור מינויה בידי הסנאט היא האישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
היינס נולד ברובע מנהטן שבעיר ניו יורק, בסוף אוגוסט 1969, בתם של אדריאן (לבית רפין) ותומאס היינס.
אמה הייתה ציירת יהודייה, שסבלה ממחלת ריאות חסימתית כרונית וחלתה בשחפת, מה שהוביל למותה כשהיינס הייתה בת 15. אביה הוא ביוכימאי ופרופסור בסיטי קולג' של ניו יורק, והיה שותף להקמת בית הספר CUNY לרפואה בניו יורק, שם שימש כראש המחלקה לביוכימיה.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון "האנטר קולג'", נסעה היינס ליפן למשך שנה והשתלמה בקודוקאן, מכון ג'ודו בטוקיו.
בשנת 1988 נרשמה היינס לאוניברסיטת שיקגו שם למדה פיזיקה תאורטית וקיבלה תואר ראשון בפיזיקה ב-1992. בשנת 1991 למדה היינס שיעורי טיסה בניו ג'רזי, במהלכם הכירה את בעלה לעתיד, דייוויד דייבי.
ב-1992 עברה היינס לבולטימור שבמרילנד ונרשם כסטודנטית לדוקטורט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
עם זאת, מאוחר יותר באותה שנה, היינס עזבה את לימודיה וביחד עם בעלה לעתיד רכשה במכירה פומבית בר בשכונת פלס פוינט בדרום-מזרח בולטימור, שנתפס ועוקל בפשיטת סמים; הם הפכו את המקום לחנות ספרים ובית קפה עצמאי.
היא קראה לחנות "קפה הספר של אדריאן" (Adrian's Book Cafe) ע"ש אמה המנוחה, והחנות קושטה בציורי אמה.
ב-1997 זכתה חנות הספרים בתואר "חנות הספרים העצמאית הטובה ביותר" מאת המגזין "Baltimore City Paper".
בית הקפה אירח מספר ערבי הקראת ספרים, כולל ספרים אירוטיים, שמשכו את תשומת לב העיתונות כאשר מונתה על ידי הנשיא לסגנית מנהל ה-CIA.
עד 1998 הייתה היינס נשיאת האיגוד העסקי של שכונת פלס פוינט.
בשנת 1998 החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון וקיבלה תואר J.D ב-2001.
שירותה במגזר הציבורי ובממשל אובמה
בשנת 2001 החלה היינס לעבוד כיועצת משפטית בארגון ועידת האג למשפט בינלאומי פרטי.
כעבור שנה, ב-2002, הייתה עוזרתו המשפטית של דני ג'וליאן בגוס, שופט בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית.
בשנים 2003–2006 עבד היינס במשרד היועץ המשפטי של מחלקת המדינה האמריקאית, תחילה במשרד לענייני אמנות בינלאומיות ולאחר מכן במשרד לעניינים צבאיים-פוליטיים.
משנת 2007 ועד 2008 עבדה היינס בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית כסגנית היועץ הראשי לחברי הוועדה מהמפלגה הדמוקרטית, שהיוותה אז את הרוב בסנאט, תחת הסנאטור ג'ו ביידן מדלאוור שכיהן אז כיו"ר הוועדה.
לאחר מכן שבה למחלקת המדינה כעוזרת היועץ המשפטי לענייני אמנות בין השנים 2008-2010. בשנת 2010 מונתה היינס לסגנית עוזר הנשיא במשרד היועץ המשפטי של הבית הלבן וסגנית היועץ לנשיא לענייני ביטחון לאומי בבית הלבן.
ב-18 באפריל 2013, הנשיא ברק אובמה הודיע על מינויה של היינס ליועצת המשפטית של מחלקת המדינה.
עם זאת, ב-13 ביוני 2013, אובמה חזר בו ממינוי זה של היינס, ובחר מה כסגנית מנהל סוכנות הביון המרכזית.
היינס החליפה את מייקל מורל שעזב את הסוכנות אחרי שכיהן כמנהל בפועל של ה-CIA.
משרדו של סגן מנהל ה-CIA אינו כפוף לאישור הסנאט של ארצות הברית, והיינס נכנסה לתפקידה ב-9 באוגוסט 2013, היום האחרון לכהונתו של מורל.
היינס היא האישה הראשונה שאיישה תפקיד בכיר זה.
בשנת 2015 הוטל על היינס לקבוע האם יוטל עונש משמעתי על סוכני ה-CIA המעורבים בפריצה למחשבי עובדי הסנאט שחיברו את דו"ח ועדת המודיעין על עינויי ה-CIA.
היינס בחר שלא להטיל עליהם עונש משמעתי, והחליטה נגד דעתו של המפקח הכללי של הסוכנות.
לאחר מכן, היא הייתה מעורבת במיזם ה-CIA להדפסת והפצת דו"ח ועדת המודיעין.
ב-11 בינואר 2015 מונתה לסגנית היועצת לביטחון לאומי, וסיימה תפקיד זה עם השבעת ממשל הנשיא דונלד טראמפ.
במהלך שנותיה בבית הלבן של אובמה מילאה היינס תפקיד משמעותי בשיתוף פעולה הדוק עם ג'ון ברנן בקביעת מדיניות הממשל בנושא חיסול ממוקד על ידי כלי טיס בלתי מאוישים.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות מתח ביקורת חריפה על מדיניות ממשל אובמה בנוגע לחיסול בידי כטב"מים, וטען שאינה עולה בקנה אחד עם נורמות זכויות האדם הבינלאומיות.
במהלך הדלפות תכתובות הדוא"ל של הוועדה הדמוקרטית הלאומית בשיא הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, היינס, בכובעה כסגנית היועצת לביטחון לאומי, כינסה סדרת פגישות כדי לדון בדרכים להגיב לפריצות ולהדלפות.
לאחר שעזבה את הבית הלבן כיהנה היינס במספר תפקידים באוניברסיטת קולומביה, בפרט בתוכנית המיזמים העולמיים של אוניברסיטת קולומביה, תוכנית שנועדה להביא לזכאות למלגה אקדמית במקומות שונים בעולם כמו גם בתוכנית המשפט לביטחון לאומי בבית הספר למשפטים בקולומביה.
כמן כן, היא עמיתה בסוכנות לזכויות בסיסיות של האיחוד האירופי בווינה שבאוסטריה.
היינס מכהנת גם בוועדה הלאומית הדו-מפלגתית לשירות צבאי, לאומי ושירות ציבורי.
הוועדה הוקמה על ידי הקונגרס של ארצות הברית הן כדי לפתח המלצות לשם עידוד אמריקאים נוספים, ובפרט צעירים, להשתתף בשירות הציבורי — והן כדי לבחון את תהליך השירות הבררני בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
היינס היא גם עמיתה בכירה במכון למדיניות ביטחון ומשפט באוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 2018 תמכה היינס במינויה ג'ינה הספל על ידי הנשיא דונלד טראמפ לתפקיד מנהל ה-CIA.
על אף שלא התייחסה להיסטוריה של הספל בסוכנות, היא שיבחה את ידיעותיה ב-CIA ובענף המודיעין.
דעה זו הובאה על ידי בית הלבן כדי לקדם את אישור מינוייה של הספל בסנאט.
מועמדותה של הספל הייתה שנוייה במחלוקת כי לפי דיווחים שונים היא הייתה מעורב בפעילות אתרי העינויים הסודיים של ה-CIA בשנים 2002 ו-2003. נוסף על כך, הספל הודתה כי סייעה להשמדת קלטות וידאו שתיעדו עינויים בידי חוקרי ה-CIA.
היינס העניקה שירותי ייעוץ עסקי למספר חברות וארגונים למטרות רווח עם אינטרסים עסקיים הקשורים למדיניות הביטחון הלאומי של ארצות הברית, בהם חברת כריית המידע "פלנטיר" (Palantir Technologies) ו"ווסטאקסק אדוויזורס".
בסוף יוני 2020, זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידה כמפקחת על מדיניות החוץ ושיקולי הביטחון הלאומי של צוות המעבר הנשיאותי 2020 של ג'ו ביידן, העסקתה בידי "פלנטיר" ותאגידים אחרים הוסרה בפתאומיות מקורות החיים שלה כפי שפורסמו באתר מכון ברוקינגס, שם היא משמשת כעמיתה בכירה.
ב-23 בנובמבר 2020 הכריז ג'ו ביידן, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, כי בכוונתו למנות את היינס לראשת המודיעין הלאומי.
אם מינוייה יאושר בידי הסנאט, היינס תהיה האישה הראשונה בתפקיד.
ב-20 בינואר 2021, מעט אחרי ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, אישר הסנאט ברוב של 84 תומכים מול 10 מתנגדים את מינויה של היינס לראשת המודיעין הלאומי.
היא הושבעה לתפקידה יממה לאחר מכן.
אוורט מקינלי דירקסן היה פוליטיקאי אמריקאי.
דירקסן, חבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג את מדינת אילינוי בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט.
כמנהיג המיעוט בסנאט בשנים 1959–1969 גילם דירקסן תפקיד מפתח מרכזי בפוליטיקה של ארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20. הוא סייע בניסוח ובהעברת חוק זכויות האזרח של 1964 ובזה של 1968, שתי חקיקות שהיוו אבן דרך בימי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
הוא היה גם אחד התומכים הנלהבים ביותר בסנאט של מלחמת וייטנאם.
כדובר מהוקצע בעל סגנון מליצי וקול בריטון עשיר במיוחד, נאומיו הרעועים של דירקסן גרמו למלעיזיו להתייחס אליו כאל "מכשף הזליגה" ("The Wizard of Ooze").
דירקסן שירת כקצין ארטילריה במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשוך המלחמה פתח מאפייה.
לאחר שכיהן במועצת העירייה של פיקין, עיר הולדתו, נבחר אל בית הנבחרים האמריקאי במהלך 1932. בבית הנבחרים נחשב למתון ותמך בחלק גדול מהניו דיל, אך במרוצת השנים נעשה לשמרן ובדלן, אם כי נמלך בדעתו כשתמך במעורבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1950 נבחר לסנאט של ארצות הברית, כשהוא מביס את מנהיג הרוב הדמוקרטי סקוט לוקאס.
בסנאט העדיף מדיניות כלכלית שמרנית ותמך בגישת האינטרנציונליזם של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
דירקסן ירש את ויליאם נולנד כמנהיג סיעת המיעוט של הסנאט לאחר שהאחרון מיאן להתמודד מחדש ב-1958.
כמנהיג המיעוט של הסנאט, דירקסן התגלה כדמות לאומית בולטת של המפלגה הרפובליקנית במהלך שנות השישים.
הוא פיתח יחסי עבודה טובים עם מנהיג הרוב בסנאט מייק מנספילד ותמך במדיניותו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון כלפי הלחימה בווייטנאם.
דירקסן הוסיף לסייע בבלימת הפיליבסטר של הסנאטורים הגזעניים מדרום ארצות הברית שהתנגדו נחרצות לחוק זכויות האזרח ב-1964. בעודו מנהיג המיעוט, הלך דירקסן לעולמו בספטמבר 1969.
דירקסן נולד בפיקין (Pekin) שבאילינוי, עיירה קטנה השוכנת סמוך לפאוריה.
הוא היה בנם של אנטיה (לבית קונרדי) ויוהאן פרידריך דירקסן, מהגרים גרמנים מפריזיה המזרחית.
הוריו של אוורט העניקו לו את השם האמצעי "מקינלי" על שמו של הנשיא ויליאם מקינלי.
היו לו אח תאום בשם תומאס ריד דירקסן (נקרא ע"ש תומאס בראקט ריד ), ואח נוסף, בנג'מין, שנקרא על שמו של בנג'מין הריסון.
יוהאן ואנטיה דירקסן דיברו בביתם גרמנית תחתית ולימדו את ילדיהם גרמנית, אך יוהאן התגורר בארצות הברית תקופה ממושכת דיה כדי לפתח זהות פוליטית; שמות כל שלושת ילדיו ביטאו את הזדהותו עם המפלגה הרפובליקנית.
יוהאן דירקסן, שעבד בתעשיית הקרונות של פיקין כצייר מעצב ובנוסף בחקלאות, עבר אירוע מוחי כאשר דירקסן היה בן חמש ונפטר כעבור ארבע שנים.
דירקסן גדל בחווה חקלאית שניהלה אמו בפאתי פיקין, בשכונה "בונשפידל", הטיה של השם "בינטאון" (עיירת השעועית בתרגום חופשי) בגרמנית תחתית, משום שמהגרים חסכניים גידלו שעועית בחצרותיהם הקדמיים במקום פרחי קישוט.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, והשלים את לימודיו בבית הספר התיכון העירוני בשנת 1913 כתלמיד שציוניו הגיעו למקום השני במחזורו, ובנעוריו סייע בפרנסת המשפחה תוך עבודה במפעל לזיקוק תירס בפיקין.
ביקור שערך דירקסן בבית מגורים של אחד מאחיו למחצה במינסוטה הניע אותו להירשם אל אוניברסיטת מינסוטה.
הוא היה סטודנט למשפטים בשנים 1914–1917, ושילם את שכר הלימוד שלו באמצעות עבודה במחלקת הפרסום המסווג של מערכת העיתון "Star Tribune" ובעבודות נוספות.
במהלך לימודיו הגבוהים שירת דירקסן בחיל ההדרכה של צבא הסטודנטים והגיע לדרגת מייג'ור בחיל הצוערים של בית הספר.
הוא גם צבר את הניסיון הפוליטי הראשון שלו דרך נאומים בקמפוס ובקהילות מקומיות בשבחו של צ'ארלס אוונס יוז, כשזה התמודד לנשיאות ארצות הברית במהלך הבחירות ב-1916.
בראשית מלחמת העולם הראשונה, בנימין דירקסן לא היה כשיר מבחינה רפואית לשירות צבאי, ותומאס היה נשוי.
בימי המלחמה התחזקו רגשות אנטי-גרמניים, וביקורת מקומית נמתחה על משפחת דירקסן בשל שורשיהם הגרמניים.
לראיה, אמו של דירקסן מיאנה להסיר תצלום של הקיסר וילהלם השני מהסלון שלה, כפי שדרשה "מועצת נאמנות" של פיקין, בתואנה כי ארצות הברית היא מדינה חופשית.
לפיכך, על דירקסן היה לבטא את הפטריוטיות האמריקאית של משפחתו תוך שירות ב.
דירקסן נשר מלימודיו בקולג' והצטרף לצבא ארצות הברית.
ב-4 בינואר 1917, יום הולדתו ה-21, התגייס דירקסן באורח רשמי אל כוחות הצבא.
את הכשרתו הראשונית בארטילריית שדה השלים בבסיס הטירונים פורט קסטר שבמישיגן.
את שירותו הסדיר מילא עם יחידתו במחנה ג'קסון שבקרוליינה הדרומית, והגיע לדרגת סרג'נט.
דירקסן נסע לצרפת בשנת 1918, ולמד בבית הספר לארטילריה ובתוכנית להכשרת קצינים בסומיר.
לאחר מכן שירת באגף סגל המודיעין (G-2) במטה הקורפוס הרביעי.
לאחר המלחמה נשאר דירקסן ב מטעם הקורפוס הרביעי עד אמצע 1919. הוא מיאן להצעה שביקשה ממנו להישאר בגרמניה בשל שליטתו בשפה הגרמנית, ומששוחרר מהצבא שב לפיקין.
דירקסן היה חבר בכנסייה הרפורמית השנייה, שלמרות היותה כנסייה הולנדית רפורמית, הייתה בעיקר גרמנית (הכנסייה הרפורמית באמריקה הוקמה ב על ידי מהגרים הולנדים).
לאחר המלחמה השקיע דירקסן את הונו בבית עסק של מכונות כביסה חשמליות, אך משנכשל העסק, הצטרף לאחיו בניהול מאפיית האחים דירקסן.
את כמיהתו לאמנות ביטא בחיבור סיפורים קצרים שמעולם לא הוצאו לאור, לצד כתיבת מחזות עם חברו לכיתה לשעבר יוברט הופ.
הוא היה פעיל בלגיון האמריקאי , מוסד ללא כוונת רווח באינדיאנפוליס למען יוצאי צבא, והופעות מטעמו העניקו לו האפשרות לחדד את כישוריו הרטוריים.
הקריירה הפוליטית שלו החלה בשנת 1926, אז נבחר למועצת העיר פיקין הלא-מפלגתית.
דירקסן סיים ראשון מבין שמונה מועמדים המתמודדים על ארבעה מושבים.
באותה תקופה, גורף הקולות המוביל התמנה לממונה על חשבונות והיבטים פיננסיים בעיר, ודירקסן מילא את שני התפקידים בין השנים 1927 עד 1931. בנוסף השתייך לתנועת הבונים החופשיים, והיה חבר בלשכה מס' 29 בפיקין.
לאחר הפסד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית ב-1930 לייצוג מחוז הקונגרס ה-16 של אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית, זכה דירקסן במועמדות מפלגתו ב-1932, ובאותה שנה נבחר אל בית הנבחרים.
תמיכתו בתוכניות רבות של ניו דיל סימנה אותו בראשית דרכו כרפובליקני מתון ופרגמטי, אם כי בחלוף השנים היה ליותר שמרן ובדלן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פעל בהצלחה להרחבת משאבי עובדי הקונגרס בכדי לבטל את הנוהג לפיו ועדות בית הנבחרים והסנאט לוו את אנשי הרשות המבצעת לצורך ביצוע עבודות חקיקה.
את עמדתו כתומך בהתבדלות נטש למען תמיכה במאמץ המלחמתי, אך גם הבטיח את העברתו של תיקון לחוק השאל-החכר כאשר הציג את התיקון בשעה ש-65 חברי קונגרס דמוקרטים שהו בארוחת צהריים.
הוא קבע כי הסנאט ובי הנבחרים יוכלו, ברוב פשוט ובהחלטה סימולטנית, לבטל את סמכויות המלחמה שהוענקו לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
נטייתו של דירקסן לשינוי דעתו סוקרה בידי העיתון "שיקגו סאן-טיימס", שדיווח כי דירקסן שינה את דעתו 62 פעמים בענייני מדיניות חוץ, 31 פעמים בענייני צבא ו-70 פעמים במדיניות חקלאית.
לאחר שנבחר לקונגרס החל ללמוד משפטים בוושינגטון הבירה — ב-1936 התקבל ללשכת עורכי הדין של מחוז קולומביה וכעבור שנה ללשכת עורכי הדין של אילינוי.
בדצמבר 1943 הודיע דירקסן על התמודדותו למועמדות הרפובליקנית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1944. הוא הצהיר כי קואליציה של חברי קונגרס רפובליקנים מהמערב התיכון דחקה בו להתמודד וכי מסע הבחירות שלו רציני.
עם זאת, פרשנים פוליטיים הניחו כי המועמדות הייתה כלי לשאיבת תמיכה הרחק ממסע הבחירות של ונדל וילקי, שהמוניטין שלו כאינטרנציונליסט מובהק ורפובליקני מתון היה מושא לשנאתם של רבים מהשמרנים במפלגה הרפובליקנית, במיוחד במערב התיכון.
דומה היה כי מסע הבחירות הנשיאותי של דירקסן עדיין היה פעיל ערב כינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1944, שכן מגזין טיים שיער כי הוא מועמד מוביל לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
למרות זאת, דירקסן לא קיבל מספיק קולות לאף משרד מטעם הצירים בוועידה.
דירקסן המשיך לבסס את מעמדו ככוכב עולה במפלגה הרפובליקנית ונבחר שוב ושוב מחדש אל בית הנבחרים האמריקאי.
בשנת 1947 נתקפה עינו הימנית בעיות רפואיות, שאובחנו ככוריורטיניטיס (Chorioretinitis – דלקת דמית העין).
אף על פי שרופאים אחדים (כולל אחד מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס) המליצו על כריתת גלגל העין, דירקסן בחר בטיפול ובמנוחה; ורוב אחוזי הראייה שלו שבו לתפקד במרוצת הזמן.
בשנת 1948 בחר שלא להתמודד מחדש לבית הנבחרים בשל מצבו הבריאותי.
הוא שב לפוליטיקה כעבור שנתיים ונבחר ל.
בבחירות אמצע הכהונה של 1950 נבחר דירקסן אל הסנאט של ארצות הברית, כאשר הדיח את מנהיג הרוב בסנאט סקוט לוקאס.
במסע הבחירות, תמיכתו של הסנאטור ג'וזף מקארתי מוויסקונסין סייעה לדירקסן להשיג רוב דחוק בקרב קולות הבוחרים.
כבן בריתו של מקארתי, ניסה דירקסן ללא הועיל לגרום לו להתנצל על עבירותיו על מנת להדוף את גינויו הרשמי ב-1954, גינוי לו דירקסן התנגד.
היותו של דירקסן פוליטיקאי ממולח ופיקח, הופעותיו המליציות, ונאומיו הפרועים (שגרמו למבקריו לכנותו בכינוי "מכשף הזליגה") הקנו לו מוניטין לאומי בולט.
בשנת 1952 תמך דירקסן במועמדותו לנשיאות של עמיתו לסנאט רוברט טאפט מאוהיו, המנהיג הוותיק של המחנה השמרן במפלגה הרפובליקנית.
בוועידת המפלגה הלאומית נשא דירקסן נאום שתקף את מושל ניו יורק תומאס דיואי, רפובליקני ליברל ותומכו הבולט של הגנרל בדימוס דווייט אייזנהאואר, מפקד כוחות בעלות הברית באירופה בימי מלחמת העולם השנייה ויריבו של טאפט בפריימריז הרפובליקנים לנשיאות.
במהלך נאומו, הצביע דירקסן על דיואי שישב במליאת הוועידה וצעק: "אל תפיל אותנו בדרך התבוסה פעם נוספת!", בהתייחסות להפסדים שדיואי נחל במערכות הבחירות של 1944 וב-1948. נאומו עורר תשואות מצד צירים שמרניים ובמקביל קריאות בוז מתומכי אייזנהאואר.
לאחר שאייזנהאואר זכה במועמדות, קיבל דירקסן את דין הוועידה והביע באייזנהאואר תמיכה.
ב-1959 נבחר דירקסן למנהיג המיעוט בסנאט האמריקאי, אחרי שגבר על הסנאטור השמרן פחות ג'ון שרמן קופר מקנטקי, ביחס של 14–20. דירקסן איחד בהצלחה את המחנות השונים במפלגה הרפובליקנית בכך שהעניק לרפובליקנים הצעירים ייצוג נוסף בהנהגת הסנאט ומינויים נחשקים יותר לוועדות הסנאט.
הוא מילא את תפקיד הסיעה הרפובליקנית עד למותו.
יחד עם צ'ארלס האלק ומאוחר יותר עם ג'רלד פורד, שכיהנו במקביל אליו כמנהיגי המיעוט הרפובליקני בבית הנבחרים של ארצות הברית, דירקסן היה הקול הרשמי של המפלגה הרפובליקנית במהלך רוב שנות השישים.
הוא דן בפוליטיקה במהדורות חדשות טלוויזיוניות.
בהזדמנויות אחדות, הקריקטוריסט הפוליטי הרבלוק תיאר את דירקסן והאלק כאנשי שירה וריקוד במופעי וודוויל, לבושים בתלבושות מורכבות זהות ומבצעים אקט בשם "המופע של אוו וצ'ארלי" ("The Ev and Charlie Show").
דפוס הצבעותיו של דירקסן בסוגיות כלכליות היה שמרני בעקביות.
הוא פיתח קשר טוב עם מנהיגי הרוב הדמוקרטי, לינדון ג'ונסון ולאחריו מייק מנספילד.
במדיניות החוץ נטש כאמור את תמיכתו בהתבדלות לטובת צידוד בגישת האינטרנציונליזם של הנשיאים אייזנהאואר וג'ון פיצג'רלד קנדי.
בכל הנוגע למלחמת וייטנאם הביע מדיניות נצית, תפקיד שמילא הרבה לפני החלטתו של הנשיא ג'ונסון להסלים את הלחימה.
כשג'ונסון הקשיב להמלצות הגנרלים והסלים את המלחמה, העניק לו דירקסן תמיכה פומבית איתנה ובתוך הסיעה הרפובליקנית בסנאט.
רפובליקנים אחדים ייעצו לו כי התנגדות לג'ונסון תהיה יתרון עבור המפלגה.
ג'רלד פורד העיר על תמיכת דירקסן בג'ונסון:
דירקסן נמנה בין אדרכלי חקיקות זכויות האזרח בשנות השישים.
הוא הצביע בעד חוקי זכויות האזרח מהשנים 1957, 1960, 1964, ו-1968, וכן בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית, חוק זכויות ההצבעה ואישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בשנת 1964 הסנאטורים הדמוקרטים מדרום ארצות הברית ערכו פיליבסטר נוקשה בן 54 יום שבלמו את חוק זכויות האזרח של אותה השנה.
דירקסן, תומאס קיקל , מייק מנספילד ויוברט האמפרי הציגו הצעת חוק חליפית בתקווה שתגרוף מספיק קולות מתנדנדים שיסיימו את הפיליבסטר.
הצעת החוק הייתה רפה יותר מזו שעברה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשל סירוס יכולת הממשלה הפדרלית לבצע רגולציה על התנהלות העסקים הפרטיים, אך לא רפה במידה כזו שבית הנבחרים ישקול מחדש את החקיקה.
כמו כן, מחלקת המשפטים טענה כי תיקון מנספילד-דירקסן לא ימנע אכיפה יעילה.
עם זאת, הסנטור הדרומי ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה מיאן לאפשר הצבעה על התיקון.
לבסוף, הסנאטור ת'ורסטון בלרד מורטון מקנטקי הציע תיקון שהבטיח חבר מושבעים בכל התיקים הפליליים של בזיון בית המשפט למעט תיקי זכויות הצבעה.
התיקון אושר ב-9 ביוני, והאמפרי חתם על הסכם עם שלושה רפובליקנים להחליפו בתיקון מנספילד-דירקסן בתמורה לתמיכתם בסיום הפיליבסטר.
לפיכך, לאחר 57 ימי פיליבסטר, הועברה הצעת החוק החליפית בסנאט, ואת אימוצו בסנאט אישרה ועידה משותפת של בית הנבחרים ובסנאט.
על הצעת הפשרה של האמפרי אמר דירקסן: ב-22 במרץ 1966 הציג דירקסן תיקון חוקתי שאפשר למנהלי בתי ספר ציבוריים לערוך תפילה מאורגנת בידי התלמידים.
הצגת התיקון באה כתגובה לפסק הדין "Engel v.
Vitale" של בית המשפט העליון, שאסר תפילות בבתי ספר ציבוריים.
מתנגדי התיקון של דירקסן גרסו הוא מפר את עקרון הפרדת הכנסייה מהמדינה, ולבסוף זכה לתמיכה של 49 סנאטורים בלבד, הרבה מתחת לרף המינימלי של 67 סנאטורים הדרושים לתמיכה כדי להעביר תיקון לחוקת ארצות הברית.
דירקסן היה מתנגד נחרץ לרעיון "קול אחד לכל אחד", בטענה שערים גדולות (כמו שיקגו באילינוי, מדינת ביתו של דירקסן) עשויות להפוך את תושבי הפריפריה והכפרים לחסרי אונים בממשלותיהם ללא סוג כלשהו של רוב מקביל.
לאחר שבית המשפט העליון בהנהגתו של נשיא ביהמ"ש ארל וורן נתן את פסק הדין "ריינולדס נגד סימס" מ-1964, שהחיל את אותה אמת מידה למחוזות הבחירה במדינות על בסיס סעיף הזכות להגנה שווה, הוביל דירקסן מאמץ לתיקון חוקת ארצות הברית שתאפשר מחוזות בחירה לאוכלוסייה לא-שוויונית.
דירקסן נפטר בטרם מספיק מדינות אימצו תמיכה רשמית בתיקון החוקה, ובאותה נקודה החלו בתי מחוקקים לבטל את החלטות קודמיהם בהוראת בתי משפט מדינתיים.
באוגוסט 1969, צילומי רנטגן של בית החזה של דירקסן אבחנו מסה ממוקמת היקפית ללא תסמינים באונה העליונה של הריאה הימנית.
דירקסן אושפז במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד לשם ניתוח, שבוצע ב-2 בספטמבר.
כריתת האונה העליונה בריאתו הימנית הסירה את מה שהתגלה כסרטן ריאות (אדנוקרצינומה).
תחילה דירקסן הגיב טוב להליך הרפואי, אך סיבוכים פרוגרסיביים התפתחו לדלקת ריאות חמורה.
הוא סבל מדום לב ומת ב-7 בספטמבר 1969, בגיל 73. ארונו הוצב ברוטונדה של הקפיטול, ולאחר מכן נטמן בגני הזיכרון גלנדייל בפיקין, עיר הולדתו.
אוורט פרימן היה תסריטאי ומפיק אמריקאי.
אוורט פרימן נולד בניו יורק בשם אוורט פרידמן לאוסקר ורוזה פרידמן.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה, הוא החל את הקריירה שלו כעיתונאי, ובגיל 18 היה הסופר הצעיר ביותר שכתב אי פעם סיפור קצר שהתקבל על ידי ה-Sattery Evening Post.
בתחילת שנות ה-30, הוא כתב והפיק קומדיית רדיו, כולל תוכנית המצליחה, Baby Snooks שבה כיכבה פאני ברייס.
אחד מהסיפורים המקוריים שלו, "1,000 דולר לדקה", הוסרט ב-1935 בכיכובם של רוג'ר פריור וליילה היימס.
בעקבות כך הוא הוזמן לכתיבת התסריט של "נשואים לפני ארוחת הבוקר" ב-1937 ו"הרודף" ב-1938. ב-1939 הוא התבקש לכתוב את התסריט של "You Can't Cheat an Honest Man" בכיכובו ונכתב על ידי וו.
פילדס שהיה גיבור ילדות עבור פרימן.
פרימן המשיך לכתוב תסריטים, כולל "Larceny, Inc." ב-1942, בכיכובו של אדוארד ג'י רובינסון ו"הנסיכה והפיראט" ב-1944 בכיכובו של בוב הופ.
במהלך מלחמת העולם השנייה גויס פרימן לעשות סרטי אימון לחיילים.
במקביל, האחים וורנר החליטו לעשות סרט לגיוס כספים ורצו להכניס כמה שיותר מפורסמים לתפקידי קמיע על מנת לגייס כסף למאמץ המלחמתי.
פרימן התבקש לכתוב את העלילה לסרט זה.
"Thank Your Lucky Stars" שבו הופיעו כוכבים בולטים כמו המפרי בוגרט, בטי דייוויס, אדי קנטור וארול פלין.
כל השחקנים וצוות ההפקה, כולל פרימן, ויתרו על השכר שלהם עבור יצירת הסרט הזה שגייס מעל 2 מיליון דולר.
ב-1947 הוא כתב את התסריט של "החיים הסודיים של וולטר מיטי", אשר כיכב דני קיי.
זמן לא רב לאחר מכן, שני סיפורים מקוריים, "קלאופטרה זרועות" ו"מיס גרנט לוקחת את ריצ'מונד", כל אחד מהם נכתב במשותף על ידי אוורט ואחיו דיברי עובדו כתסריטים לסרטי "נשיקה בחושך" מ-1949 בכיכובו דייוויד ניבן ו"מיס גרנט לוקחת את ריצ'מונד", בכיכובה של לוסיל בול.
ב-1951, הפיק פרימן את סרטו הראשון, "ג'ים ת'ורפ - הכל אמריקאי", שגם לו היה שותף בכתיבת התסריט.
זמן קצר לאחר מכן יצא לאקרנים הסרט "Too Young to Kiss" בכיכובו של יוני אליסון שהתבסס על סיפור מקורי שכתב פרימן.
עוד אחד מסיפוריו המקוריים נעשה לסרט, "בת ים השווה מיליון דולר" בכיכובה של אסתר ויליאמס.
לאחר מכן הגיע הסרט "קלי ואני" שהתבסס גם הוא על סיפור מקורי פרימן.
ב-1958 כתב את התסריט של "מרג'ורי מורנינגסטאר" בכיכובם של נטלי ווד וג'ין קלי.
באמצע שנות ה-50, פרימן החליט לצאת לעולם הטלוויזיה עם הופעת בכורה כמפיק של הסדרה בכיכובו של ג'ון פורסיית.
פרימן חזר לעשיית סרטים ב-1962 וכתב את התסריט ל"יום ראשון בניו יורק" בכיכובם של רוד טיילור, ג'יין פונדה, קליף רוברטסון ורוברט קלפ.
בשנת 1966 הוא כתב את התסריט ל"סירת תחתית הזכוכית" בכיכובם של דוריס דיי ורוד טיילור.
הוא היה שותף בכתיבת התסריט לסרט שלאחר מכן, "איפה היית כשהאורות כבו" שבו כיכבה גם דוריס דיי.
יותר מ-50 סרטים נכתבו, עובדו או הופקו על ידי אוורט פרימן.
הוא קיבל מועמדות לפרס אוסקר על התסריט שלו משנת 1947, "זה קרה בשדרה החמישית" על פי ספרו של הרברט קלייד לואיס.
לאחר שפרש מתעשיית הבידור, עקב מצבו הבריאותי, הוא לימד שיעורי כתיבה ב-UCLA במשך מספר שנים.
בשנת 1947, אוורט התאהב בשחקנית והדוגמנית, רוזאן מאריי.
הם נישאו בתחילת 1948. נולדו להם שלושה ילדים משותפים, שתי בנות.
הם התגרשו בשנת 1966. אוורט התחתן מאוחר יותר עם הלנה מתיוס.
אוורט בקסטרום (בשוודית: Evert Bäckström) הוא דמות ספרותית שוודית פרי עטו של הקרימינולוג והסופר לייף פרסון.
בקסטרום הוא בלש במחלק הרצח של משטרת שוודיה העוסק בפתירת תיקים מורכבים.
בניגוד למקובל בדרך כלל בספרות בלשים, בקסטרום הוא אנטי-גיבור מובהק.
הוא יהיר, אנוכי, גזען, שוביניסט, הומופוב ושתיין.
בנוסף על כך הוא מנצל את מעמדו במשטרה כדי לזכות בטובות הנאה ולטפח קשרים.
עם זאת, הוא ניחן באינטואיציה ובנחישות שבעזרתן הוא מצליח לפתור תיקי רצח רבים.
בקסטרום מופיע לראשונה כדמות משנית ברומן "נופל בחופשיות כמו בחלום" (Faller fritt som i en dröm) אשר הוא החלק האחרון בטרילוגיה "נפילת מדינת הרווחה" (Välfärdsstatens fall).
בספר זה מחליטה משטרת שוודיה לפתוח מחדש את תיק הרצח של ראש ממשלת שוודיה אולוף פלמה.
בקסטרום הוא חלק מהצוות שחוקר את הפרשה, ובסופו של דבר משיג בעצמו את ראיית הזהב שמובילה את המשטרה אל הרוצחים.
בנוסף להופעתו כדמות משנית, פרסון כתב שלושה ספרים אשר בהם בקסטרום הוא הדמות הראשית: הרצח של לינדה, רצח בראשי תיבות, והסיפור האמיתי על אפו של פינוקיו.
בכל אחד מהספרים, בקסטרום מפקד על צוות של שוטרים העוסק בפענוח מקרה רצח.
ברך כלל הוא אינו מתעניין כלל במקרה הרצח עצמו, אלא בפרסום שיביא לו המקרה, או בטובות ההנאה הנלוות.
עם זאת, הוא מצליח תמיד לפתור את המקרה באמצעות האינטואיציה החדה שלו, ועבודת המשטרה הקפדנית של אנשי צוותו.
בשל אופיו היהיר והאנוכי, בקסטרום צבר לעצמו במהלך השנים אויבים רבים במשטרת שוודיה, ולא אחת הסתבך בעצמו בפלילים.
עם זאת, הוא תמיד הצליח להיחלץ מהתסבוכת תודות לאופיו הנועז ולשקריו המתוחכמים.
בנוסף לעבודתו במשטרה, בקסטרום מבצע עוד מגוון רב של "עבודות מהצד" שמכניסות לו רווחים גדולים וטובות הנאה.
הוא מתגורר בדירת פאר בסולנה ונרמז כי הוא מחזיק הון עתק בחשבון הבנק שלו.
דמותו של בקסטרום הופיע כדמות משנה בשתי מיני-סדרות טלוויזיה העוסקות בעמיתיו במשטרת שוודיה, צמד הבלשים יארנברג ויוהנסון.
בשתי הסדרות גולם בקסטרום בידי קלאס מאלמברג.
ב-2015 שודרה סדרת הדרמה האמריקנית "בקסטרום" אשר מבוססת על ספריו של פרסון.
את בקסטרום גילם בסדרה ריין וילסון.
בניגוד למתואר בספרים, עלילת הסדרה מתרחשת בפורטלנד, אורגון ולא בשוודיה.
ב-2020 שודרה בשוודיה מיני-סדרה בשם "בקסטרום" בה גילם של ברגקוויסט את דמותו של בקסטרום.
הרצח של לינדה, עברית: נעמה בן דור, דני ספרים, 2015.
רצח בראשי תיבות, עברית: שרה ריפין, דני ספרים, 2016.
אוורסטינג היא פעילות ספורטיבית שבה רוכבי אופניים או רצים עולים ויורדים בשיפוע אחד מספר פעמים, כדי לטפס במצטבר שהוא הגובה של הר האוורסט.
האירוע הראשון שתואר כ"אוורסטינג" היה על ידי ג'ורג' מלורי, נכדו של ג'ורג' מלורי, מטפס הרים בריטי שנעלם באוורסט ב-1924. מאלורי הנכד עלה להר דונה בואנג במדינת ויקטוריה שבאוסטרליה ב-1994, לאחר שרכב שמונה "הקפות" של הגבעה בגובה 1,069 מטר.
באוורסטינג מודדים רק גובה ולא מרחק.
ככל שהעלייה תלולה יותר הרוכבים צוברים גובה יותר מהר ואז הם צריכים לטפס פחות מרחק.
ולהפך: כשבוחרים שיפוע פחות תלול לוקח יותר דרך לדווש (או לרוץ) כדי להגיע לגובה של האוורסט.
אתגר האוורסטינג של ג'ורג' מלורי ב-1994 תואר במאמר ב-2012 והניע לראשונה רוכבים נוספים להתמודד עם האתגר הזה.
התפתחות טכנולוגיית ה-GPS והמדיה החברתית – במיוחד תוכנות האימון הגופני בתחום הריצה והרכיבה על אופניים Strava ו-Zwift – הייתה חיונית כדי לאפשר לרוכבים למדוד במדויק מרחק, גובה וטיפוס, תוך שהם משתפים ביניהם את המידע.
קבוצת "Hells 500" שמסייעת לחבריה להשלים ולשתף אתגרי רכיבה, יצרה את אתר האינטרנט "Everesting", שקבע את הפרמטרים של האתגר ומתעד את המשתתפים בו.
האוורסטינג הפך פופולרי הן בין רוכבי אופניים חובבים בהיותו יעד מאתגר אך בר-השגה והן בקרב מקצוענים.
הפופולריות שלו גברה במהלך שנת 2020, כאשר מגפת הקורונה הביאה לביטול תחרויות ולסגרים ומנעה רכיבות אופניים משותפות.
רוכבים החלו לחפש אתגרים חדשים, שאותם יכלו להשלים בקרבת הבית.
דרך נוספת היא V-אוורסטינג – אוורסטינג וירטואלי – שמתבצע על טריינר לאופניים.
במהלך 2020, הורחב האתגר גם לתחום הריצה.
מספר אתגרים קשורים נבעו מאתגר האוורסטינג המקורי.
הרוכבים ניסו אוורסט כפול, משולש או אפילו מרובע.
באתר "אוורסטינג" יש מספר הצעות לגרסאות של האתגר, כולל אתגר אוורסטינג 10k – כלומר להמשיך מעבר ל-8,848 מטר של האוורסט ולהגיע לגובה מצטבר של 10,000 מטר כמטרה מוגברת, או חצי אוורסט כמטרה קלה יותר.
האוורסטינג הוא אתגר אישי וככזה אין גוף רשמי שקובע את הכללים.
הקריטריון היחיד הוא ש-8,848 מטרים של טיפוס יושלמו ברכיבה או ריצה בודדת.
כדי להתקבל כרכיבה באתר, האוורסטינג", חייבים בין היתר:
להיות מוקלט על אחד משירותי האינטרנט שמאפשרים מעקב אחר פעילות גופנית, Strava או Zwift;
להיות מתוזמן כמאמץ אחד, כאשר כל הפסקות האוכל או המנוחה כלולות בזמן הביצוע;
יש לבצע את האתגר במסלול אחד בלבד ויש להימנע מלולאות (כלומר ממסלול מעגלי);
להיות רציף גם במורד המדרון וגם במעלה שלו (למשל, לא ניתן לקחת את הרוכב במכונית במורד המדרון);
אין להשתמש באופניים עם מנוע.
אוורווד היא סדרת דרמה אמריקאית שנוצרה על ידי גרג ברלנטי.
ברלנטי, מיקי לידל, רינה מימון, אנדרו א.
אקרמן ומייקל גרין שימשו כמפיקים בפועל.
הסדרה שודרה ברשת- The WB מ-16 בספטמבר 2002 עד 5 ביוני 2006, וכללה 89 פרקים המשתרעים על פני ארבע עונות.
היא הופקה בשיתוף ברלנטי-לידל הפקות, בשיתוף עם האחים וורנר.
הסדרה מתחילה עם ד"ר אנדי בראון, בגילומו של טריט ויליאמס, אשר, לאחר מותה של אשתו, עובר עם שני ילדיו אפרם ודליה לעיירה הקטנה הבדיונית אוורווד, קולורדו.
הסדרה הסתיימה ב-5 ביוני 2006. היא בוטלה על ידי The WB ב-17 במאי 2006, לאחר ארבע עונות, בעקבות המיזוג עם UPN להקמת רשת The CW.
לעונה הרביעית צולמו שני סופים.
האחד, אם הסדרה תחודש לעונה חמישית ועוד אחד, למקרה שהסדרה לא תחודש.
טריט וויליאמס – אנדרו "אנדי" בראון
גרגורי סמית – אפרם בראון
אמילי ואן קאמפ – איימי אבוט
דברה מוני – אדנה הארפר
ג'ון ביזלי – ארב הארפר
ויויאן קרדון – דליה בראון
כריס פראט – ברייט אבוט
טום אמנדס – הרולד אבוט
סטפני ניזניק – נינה פיני
נורה זהטנר – ליני הארט
מרשה קרוס – לינדה אבוט
שרה לנקסטר – מדיסון קלנר
מרילין גאן – רוז אבוט
שרה דרו – חנה רוג'רס
סקוט וולף – ג'ייק הארטמן
אן הייש – אמנדה הייס
ג'סטין בלדוני – ריד ברדם
"אנשים בודדים" - Jars of Clay (התפרסם על ידי אמריקה)
"צרות" - קריסטין הרש (התפרסם על ידי קאט סטיבנס)
" הימים האלה " - בית גריפין (התפרסם על ידי ניקו וג'קסון בראון)
" הילד החי היחיד בניו יורק " - דייוויד מיד (התפרסם על ידי סיימון וגרפונקל)
" בריזה של קיץ " - ג'ייסון מראז (התפרסם על ידי Seals and Crofts)
" אב ובנו " - ליי נאש (התפרסם על ידי קאט סטיבנס)
" ככל שהם באים קשה יותר " - גאסטר (התפרסם על ידי ג'ימי קליף)
"אל תהיה ביישן" - טראוויס (התפרסם על ידי קט סטיבנס)
"מפעיל (זה לא איך שזה מרגיש)" - טובי לייטמן (התפרסם על ידי ג'ים קרוצ'י)
" הפעם הראשונה אי פעם שראיתי את פניך " - סטריאופוניקה (התפרסם על ידי רוברטה פלאק)
"הכותרת הראשית של אוורווד" - בלייק נילי
" שיר אהבה " - טריט ויליאמס (רצועת בונוס; התפרסם על ידי אן מורי)
אוורו שקלטון היה מטוס דו מנועי רב-משימתי, מתוצרת חברת אוורו הבריטית.
המטוס נכנס לשירות פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי באפריל 1951 עם קליטתו בטייסת 120, הוא שימש כמטוס סיור ימי ולוחמה כנגד צוללות.
לאורך השנים הופעלו שקלטונים גם כמטוסי חילוץ והצלה, תובלה ובמקרים בודדים במשימות הפצצה.
במהלך שנות ה-70 הוא הוחלף בתפקיד הסיור הימי והותאם כמטוס שליטה ובקרה (AEW) אותו הוא מילא עד שהוצא באופן סופי משירות חיל האוויר המלכותי בשנת 1991.
השקלטון פותח במהלך שנות ה-40 המאוחרות כחלק מהתגובה הצבאית של בריטניה להתרחבות המהירה של הצי הסובייטי, בפרט כוח הצוללות שלו.
הפיתוח של השקלטון התבסס על האוורו לינקולן (שבעצמו פותח מהאוורו לנקסטר) ואלמנטים ממטוס הנוסעים אוורו טיודור, וצויד במערכות אלקטרוניקה לסיור ימי ולוחמת צוללות (ASW), הוא עוצב עם סביבת צוות משופרת כדי לאפשר זמני שהייה ארוכים הכרוכים בעבודת סיור.
בתחילה המטוס החדש הוכר כדגם ASR.3 של האוורו לינקולן, אך עם כניסתו לשירות הוחלט להגדירו כמטוס נפרד והוא נקרא על שם חוקר הקוטב סר ארנסט שקלטון.
הוא נכנס לשירות מבצעי עם חיל האוויר המלכותי באפריל 1951. השקלטון שימש בעיקר בתפקידי לוחמת צוללות וסיור ימי, אך הוא גם פעל לעיתים קרובות כמטוס חיפוש והצלה (SAR) ומספר שימושיים משניים אחרים כגון משלוח דואר וכמטוס תובלה.
בנוסף לשירותה עם חיל האוויר המלכותי, דרום אפריקה גם בחרה לרכוש את השקלטון כדי לצייד את חיל האוויר של דרום אפריקה.
בשירות דרום אפריקאי, המטוס הופעל בתפקיד סיור ימי בין השנים 1957 ל-1984. במהלך מרץ 1971, נעשה שימוש במספר מטוסי שקלטון דרום אפריקאיים במהלך דליפת מכלית הנפט "וופרה", והטביעו בכוונה את המכלית הפגועה באמצעות מטעני עומק כדי לבלום את הפגיעה האקולוגית.
במהלך שנות ה-70 הוחלף השקלטון בתפקיד הסיור הימי על ידי הוקר סידלי נמרוד.
במהלך חייו המאוחרים יותר, חלק קטן מהשקלונים הקיימים בשירות חיל האוויר המלכותי עברו שיפורים ושיפוצים נרחבים על מנת להתאים אותם לתפקיד מטוס שליטה ובקרה (AEW).
דגמי שקלטון אלו המשיכו לשמש בשירות פעיל של חיל האוויר המלכותי עד 1991, עת הוחלפו במטוס הבואינג בואינג E-3 סנטרי.
אוורו שקלטון סימן 1: דגם הייצור הראשוני, 29 יוצרו.
סימן 1A: שדרוג המנועים לרולס רוילס גריפון 57A, 48 יוצרו או שודרגו מהסימן 1.
אוורו שקלטון סימן 2: דגם בעל שדרוגים למערכות האלקטרוניות והעברה של הראדום לקדמת המטוס, 59 יוצרו.
AEW.2: המרה של 12 מטוסי סימן 2 לתפקיד שליטה ובקרה (AEW) בעל מכ"ם AN/APS-120 מתחת לקדמת המטוס.
אוורו שקלטון סימן 3: דגם שכלל כן נסע משולש, מכלי דלק בקצוות הכנפיים, ושדרוג משמעותי למערכות המטוס, 42 יוצרו.
מנוע: 4 x מנועי רולס-רויס גריפון V-12 צילינדרים, 1,960 כ"ס כל אחד
2 X תותחי 20 מ"מ אוטומטים היספנו-סואיזה HS.404 בקדמת המטוס
4,536 ק"ג פצצות, מטעני עומק, טורפדו או מוקשים
דרום אפריקה − חיל האוויר הדרום-אפריקאי (1957-1984)
אוורט אנד דה טו דראגונס היא להקת אינדי רוק אסטונית.
חבריה הם הסולן אוורט סאנדייה, הגיטריסט ארקי פרנויה, המתופף קריסטיאן קאלאס והבסיסט איבו אתי.
בשנת 2009 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, The Hills Behind The Hills.
אלבומה השני הוקלט בתחילת 2011, ופורסם במלואו באפריל דרך חברת התקליטים איי לאב יו רקורדס.
אלבומה השלישי והאחרון של הקבוצה, Circles, יצא ב-2015 לאור דרך חברת סייר רקורדס.
בשנת 2008 החלו פרנויה, סאנדייה וקאלאס לנגן יחד.
שם הלהקה שאוב מסרט קולנועי שאהב סאנדייה.
בקונצרטים הראשונים שלה ביצעה בעיקר גרסאות כיסוי לשירי הפוליס, רדיוהד, ג'ף באקלי ועוד.
בד בבד יצרה חומרים מקוריים, שהתאגדו לכדי יצירת בכורה רשמית.
The Hills Behind the Hills הוקלט תוך שלושה ימים, ויצא באוקטובר 2009. רק כשהתחילה להופיע הצטרף אתי אליה.
במאי 2010 יצאה לסיבוב הופעות ראשון ברחבי המדינות הבלטיות, והופיעה בערים רבות, דוגמת ריגה, סיגולדה, לייפאיה וקלייפדה.
באותו החודש הופיעה בכנס של ועידת TED בטאלין.
ב-25 בספטמבר חתמה על חוזה הקלטות עם חברת איי לאב יו רקורדס.
ב-5 באפריל 2011 הוציאה את אלבומה השני, Good Man Down, שזכה לשבחים מפי מבקרי המוזיקה באסטוניה, לטביה, פינלנד, צרפת ושוודיה.
בסוף 2011 הוכתר כאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר באסטוניה.
בקיץ 2012 חתמה על הסכם פרסום עם BMG Rights Management גרמניה.
בנובמבר 2023 נמנתה בין המשתתפים בקדם האסטוני לאירוויזיון 2024, Eesti Laul 2024, עם השיר "Hold Me Now".
היא השתתפה בחצי הגמר הראשון, והעפילה לשלב הגמר.
באירוע הגמר דורגה במקום השביעי.
אוורסט הוא סרט דרמה הישרדות ביוגרפי אמריקאי משנת 2015 בבימויו של בלטאזר קורמאקור.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים שהתרחשו בשנת 1996, כשקבוצה של מטפסים ניסתה להגיע לפסגת הר האוורסט, ונאלצה להתמודד עם תנאי מזג אוויר קשים שהפכו את המסע למסוכן וקטלני.
הסרט מציג את ההתמודדויות הפיזיות והנפשיות של המטפסים, ואת המאבק שלהם לשרוד בתנאים קיצוניים.
הסרט מבוסס על האירועים האמיתיים של אסון הר האוורסט ב-1996 ומתמקד בניסיונות ההישרדות של שתי קבוצות משלחת, האחת בראשות רוב הול (ג'ייסון קלארק) והשנייה של סקוט פישר (ג'ייק ג'ילנהול).
הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-72 של ונציה ב-2 בספטמבר 2015, ויצא לאקרנים ב-18 בספטמבר 2015. הוא שוחרר לראשונה ב־IMAX 3D ב-11 בספטמבר 2015, בבריטניה וב-IMAX 3D, RealD 3D ו- 2D בינלאומיים, ובבלעדיות ב-IMAX 3D, 19 בספטמבר 2015 כגרסה מוגבלת בארצות הברית וקנדה, וכן יחד עם 36 מדינות נוספות.
הסרט יצא בהוצאה רחבה בארצות הברית ב-25 בספטמבר 2015. הסרט זכה להצלחה מסחרית - הוא הכניס 203 מיליון דולר ברחבי העולם מעל תקציב של 55 מיליון דולר וקיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים.
הסרט מתאר את מסעם של שתי קבוצות מטפסים, אחת בהובלתו של רוב הול (ג'ייסון קלארק) והשנייה בהובלתו של סקוט פישר (ג'ייק ג'ילנהול), שיצאו למסע כיבוש פסגת הר האוורסט במאי 1996. במהלך הטיפוס, הקבוצות נתקלות בסערה עזה שגורמת להידרדרות בתנאי השטח ומעמידה את חייהם בסכנה.
הסרט עוקב אחר המאמצים של כל אחד מהמטפסים לשרוד את האתגר הקשה, תוך תיאור הנופים עוצרי הנשימה של ההר והאתגרים הפיזיים והמנטליים שהם מתמודדים איתם.
ג'ייסון קלארק בתפקיד רוב הול - מדריך טיפוס מנוסה ומנהיג הקבוצה של חברת "Adventure Consultants."
ג'ייק ג'ילנהול בתפקיד סקוט פישר - מדריך טיפוס נוסף ומנהיג הקבוצה של חברת "Mountain Madness."
ג'וש ברולין בתפקיד בק וות'רס - רופא ולקוח בקבוצתו של הול.
ג'ון הוקס בתפקיד דאג הנסן - מטפס מנוסה שמשתתף בטיפוס כחלק מקבוצתו של הול.
מייקל קלי בתפקיד ג'ון קראקאוור - עיתונאי שליווה את קבוצת המטפסים.
סם וורת'ינגטון בתפקיד גאי קוטר - מטפס נוסף שמסייע במאמצי ההצלה.
אמילי ווטסון בתפקיד הלן וילטס - מנהלת בסיס המחנה של "Adventure Consultants."
קירה נייטלי בתפקיד ג'אן ארנולד - אשתו של רוב הול.
רובין רייט בתפקיד פיצי וות'רס - אשתו של בק וות'רס.
מיה גות' - מג וות'רס - בתו של בק.
הסרט "אוורסט" זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים והקהל, בעיקר בזכות הצילום המרשים והדרמה האנושית המוצגת בו.
המבקרים שיבחו את האותנטיות של הסרט ואת השחזור המדויק של האירועים האמיתיים.
הסרט הציג באופן עוצמתי את הקשיים הפיזיים והנפשיים שעמדו בפני המטפסים, ואת ההשלכות הטרגיות של המסע.
הסרט קיבל ציון של 72% באתר Rotten Tomatoes וציון של 64 מתוך 100 באתר Metacritic.
אוורידיקי תיאוקליאוס נולדה בלימסול וגדלה בניקוסיה, בהיותה תלמידה בבית ספר למדה מוזיקה בקונסרבטוריון הלאומי של קפריסין, לאחר בית הספר נסעה לפריז שם למדה מוזיקה, תיאטרון וריקוד, אחרי כן למדה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
במהלך שנות השמונים לקחה חלק באירוויזיון שלוש פעמים כזמרת ליווי, ב-1989 עברה לאתונה ושם עבדה עם מספר אומנים, ב-1991 יצא אלבומה הראשון "Gia Proti Fora".
אוורט ג'ורג' קליפרט (Everett George Klippert; 6 בספטמבר 1926 - 7 באוגוסט 1996), היה נהג אוטובוס מקלגרי, אלברטה, שנכנס להיסטוריה הקנדית כאדם האחרון שנכלא בשל הומוסקסואליות, בתקופה שבה יחסים חד-מיניים בין גברים נחשבו לעבירה פלילית.
בשנת 1960 הורשע קליפרט ב-18 סעיפי "מעשה מגונה" ונידון לארבע שנות מאסר.
לאחר שחרורו, עבר לצפון קנדה וב-1965 נעצר שוב, הפעם לאחר שהודה מרצונו, בשיחה שקיים, בקיום יחסים הומוסקסואליים בהסכמה עם ארבעה גברים בוגרים.
הוא הורשע שוב ונידון למאסר בלתי מוגבל לאחר שהוכרז כ"עבריין מין מסוכן" — מעמד משפטי נדיר שהוביל לכליאתו עד 1971.
פסיכיאטר שמונה על ידי בית משפט העריך את קליפרט כ"הומוסקסואל שאינו ניתן לריפוי" (incurably homosexual), וקליפרט נידון ל"מעצר מונע" (כלומר, ללא הגבלת זמן) כעבריין מין מסוכן.
קליפרט ערער לבית המשפט לערעורים; ערעורו נדחה.
לאחר מכן הוא ערער לבית המשפט העליון של קנדה ; ערעורו נדחה ב-7 בנובמבר 1967, בהחלטה שנויה במחלוקת ברוב של 3-2.
פרשת קליפרט עוררה דיון ציבורי נרחב והובילה לשינוי משמעותי בחוק הקנדי.
בשנת 1969, בעקבות הלחץ הציבורי והפוליטי, הוביל שר המשפטים דאז, פייר טרודו (לימים ראש ממשלת קנדה), רפורמה בחוק הפלילי שביטלה את האיסור על יחסים הומוסקסואליים בהסכמה בין בוגרים.
קליפרט שוחרר מהכלא ב-1971. הוא חי 25 שנים נוספות לפני מותו ממחלת כליות בשנת 1996.
ב-18 בנובמבר 2020, הוצא צו חנינה רטרואקטיבי והתנצלות על ידי ועדת השחרורים של קנדה.
משמעות צו זה הייתה סמלית אף אם את הנעשה לא ניתן היה להשיב.
סיפורו של קליפרט תועד בסרט הדוקומנטרי הקצר "Gross Indecency: The Everett Klippert Story" ובכתבות שונות שהדגישו את תרומתו לשינוי החקיקה ולהתקדמות זכויות הלהט"ב בקנדה.
בשנת 2018, חייו של קליפרט הפכו לנושא המחזה "חקיקת אהבה: סיפורו של אוורט קליפרט", מאת המחזאית מקלגרי נטלי מייזנר.
רפובליקת אוזבקיסטן (באוזבקית: Oʻzbekiston Respublikasi; ברוסית: Республика Узбекистан) ובקיצור אוזבקיסטן (; באוזבקית: Oʻzbekiston; ברוסית: Узбекистан) היא מדינה השוכנת במרכז אסיה.
בעברה הייתה חלק מברית המועצות, וב-1 בספטמבר 1991 הפכה למדינה עצמאית.
רוב תושביה מוסלמים, והיא חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
שטחה של אוזבקיסטן כולל ארבע מובלעות בתוך שטחה של קירגיזסטן ובתוך גבולות אוזבקיסטן ישנה מובלעת ששטחה שייך לטג'יקיסטן.
אוזבקיסטן היא מדינה ללא מוצא לים.
אוזבקיסטן גובלת באפגניסטן בדרום, בקזחסטן בצפון ובמערב, בקירגיזסטן במזרח, בטג'יקיסטן בדרום-מזרח, ובטורקמניסטן בדרום-מערב.
בתחילת המאה ה-11 החלה נדידה של שבטים טורקמנים מקבוצת האוע'וז מאזור הערבה האסייתית, לתוך שטחי האימפריה המוסלמית.
שבטים אלו שימשו כשכירי חרב עבור שליטים מוסלמיים מקומיים והשתתפו בפשיטות כנגד ישויות שכנות, שאינן מוסלמיות.
התואר שהוענק ללוחמים מהשבטים הללו היה ראזי.
במקורות העות'מאניים המוקדמים מכונים שבטים אלו "הטורקים של הספר" – Turks of the Udj ומנהיגיהם כונו Udj Begi.
שם החבל ואחר כך הישות המדינית אוזבקיסטן נולד מתואר מנהיגות זה, כאשר אחד ממנהיגי קבוצות השבטים התיישב במקום וניכס לעצמו את הטריטוריה Udj Begi Stan.
אוזבקיסטן שוכנת על דרך המשי ההיסטורית, ציר המסחר מסין לאירופה.
מיקומה הביא מנהיגים גדולים כמו אלכסנדר הגדול, ג'ינג'יס חאן, טמרליין (טימור לנג – טימור הצולע) ורבים נוספים לעבור בשטחה.
טמרליין, על אף מסעות המלחמה האכזריים שלו, נחשב לאבי האומה האוזבקית.
הפלישות החוזרות ונשנות לאוזבקיסטן שינו את פניה של התרבות האוזבקית.
אפשר למצוא במדינה מאפיינים פרסים, ערבים, מונגולים, מוסלמים ורוסים.
בעת העתיקה, שטח אוזבקיסטן היה מיושב בעמים איראנים והיה חלק מיישות מדינית בשם סוגדיאנה.
עם הכיבוש הערבי במאה ה-8 חדר האסלאם לאזור, והכיבוש המונגולי במאה ה-13 הביא להחרבת האזור והפיכתו לטורקי.
השליט המונגולי טימור לנג הפך את סמרקנד לבירתו, אך לאחר מותו בשנת 1405 התפוררה האימפריה העצומה שהקים והאזור נחלק לנסיכויות בשלטון צאצאיו.
במאה ה-15 נכבש האזור בידי שבטי האוזבקים שהקימו את אמירויות בוכרה, חיווה וקוקנד.
במאה ה-19 נכבשה אמירות בוכרה על ידי האימפריה הרוסית.
שנתיים אחרי כינון ברית המועצות (בשנת 1922) הוקמה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, שהורכבה מחבל טורקסטן וכללה גם את אמירות בוכרה וח'אנות חיווה.
הכיבוש תם כשברית המועצות התמוטטה ואוזבקיסטן זכתה לעצמאות (1 בספטמבר 1991).
הקומוניסט לשעבר, אסלאם קרימוב, שלט במדינה מיום עצמאותה ועד מותו.
השלטון הסובייטי הותיר את חותמו על המדינה בפיתוח החקלאות והתעשייה, אך גם בדמות האסון האקולוגי בימת אראל.
במאה ה-21, לאחר קבלת העצמאות, סבלה המדינה מהתערבות של קבוצות מיליטנטיות וטרוריסטיות אסלאמיסטיות בנעשה במדינה.
חלק מהקבוצות פעלו משטחי מדינות שכנות כטג'יקיסטן ואפגניסטן ואחרות משטחי המדינה.
היו מומחים שראו בהתקפות הטרור תגובה לשיתוף הפעולה של המשטר עם ארצות הברית לאחר אירועי 11 בספטמבר 2001. אחרים – ברוח "תאוריות הקונספירציה" טענו שאסלאם קרימוב, המנהיג האבסולוטי במדינה, "יצר" את הפעילות הטרוריסטית כדי לשמור על שלטונו הנחשב במערב כפוגע בזכויות התושבים ומושחת.
עקב מגמת הדמוקרטיזציה במדינות ברית המועצות לשעבר, גם באוזבקיסטן החלו להישמע קולות להחלפת השלטון שנמצא בידיו של אסלאם קרימוב זמן ארוך.
ניסיונות ההפיכה דוכאו ביד קשה על ידי קרימוב (למשל באירועי טבח אנדיג'אן ב-2005), דבר שהציג אותו בעולם כדיקטטור.
מצד שני, מדינות המערב לא מצאו סיבה להתערב בענייניה הפנימיים של המדינה ולתמוך בהחלפת הדיקטטורה מחשש לפרק את המשטר החילוני והיציב ביותר במרכז אסיה ולמסור אותו לידי האוכלוסייה שמרביתה מוסלמית ובשעת משבר עשויה להצביע למפלגות אסלאמיסטיות.
המעצמות השונות בחרו לחיות בשלום עם הדיקטטורה האוזבקית בגלל אינטרסים שונים – רוסיה מעוניינת לשמר את מעט ההשפעה שעוד נשארה לה במדינה וארצות הברית היא בעלת אחד מבסיסי חיל האוויר הגדולים ביותר בחלק זה של העולם, שסייע לה במאבקה באפגניסטן וגם בעיראק.
אולם, גופים בינלאומיים כדוגמת האו"ם נעשים מעורבים יותר ויותר בנעשה במדינה ובמעקב אחרי פעולות של דיכוי אופוזיציה והפרת זכויות אדם.
בשנת 2016 נפטר קרימוב, וסגנו, שבקט מירזייאיב, מונה למנהיג, ובהמשך נבחר לנשיאות.
בקדנציה הראשונה שלו שהסתיימה בשנת 2019, הוביל מירזיוייב סדרה של רפורמות פוליטיות, כלכליות וחברתיות, במטרה לקדם דמוקרטיזציה, פתיחות חברתית וכלכלית והגדלת שיעור הנשים בפרלמנט ובסנאט.
לאחר התפרקות ברית המועצות, למרות העצמאות ושינויים רבים אחרים, נותרו מוסדות השלטון במתכונתם הקודמת.
במשך 25 השנים הראשונות של העצמאות, שלט באוזבקיסטן אסלאם קרימוב, שהנהיג שלטון רודני.
ממשלתו עיכבה את השינויים הדמוקרטיים, וממשיכה המסורת של דיכוי כוחו של הפרלמנט, וחירותם של גורמי האופוזיציה ולתקשורת.
את גישתה הצדיקה בשאיפה לתהליך שינוי הדרגתי ובצורך ביציבות.
לאחר פטירתו של קרימוב, עלה לשלטון שבקט מירזייאיב, שנבחר לנשיאות בשנת 2016, מקדם רפורמות רבות ומעודד דמוקרטיזציה.
בבחירות בשנת 2019 השפיעו תהליכים שעודד מירזיוייב גם על שיעור הנשים המכהנות בפרלמנט ובסנאט, שכמעט והוכפל בתוך מספר שנים.
אוזבקיסטן רואה בקונפליקט הטג'יקי-אפגני כאיום על הריבונות שלה כיוון שזה השפיע לרעה על היציבות במדינה, ולכן החזיקה כוחות באזור הצפוני של אפגניסטן שנלחמו בכוחות הטליבאן.
מאוחר יותר כוחות אלה הצטרפו לקואליציה של ארצות הברית לכיבוש אפגניסטן.
המדינה היא בעלת הברית הגדולה ביותר של ארצות הברית מבין מדינות ברית המועצות לשעבר במרכז אסיה (המכונות בפי זרים "הסטנים").
היא משקיעה מאמצים במלחמה נגד הטרור האסלאמיסטי גם באפגניסטן וגם בעיראק.
אוזבקיסטן היא אחת משש החברות של ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה, ומארחת את אחד המרכזים האזוריים שלו נגד הטרור.
דרכון אוזבקי, נכון לדצמבר 2023, מדורג במקום ה-80 במדד הנלי לדרכונים.
גבולות: הרפובליקה של אוזבקיסטן גובלת עם חמש מדינות:
אפגניסטן – בדרום, גבול קצר של 137 ק"מ
קזחסטן – בצפון ובמערב, גבול באורך 2,203 ק"מ
קירגיזסטן – במזרח, גבול באורך 1,099 ק"מ
טורקמניסטן – בדרום מערב, 1,621 ק"מ
אורך הגבולות הכולל הוא 6,221 ק"מ.
אוזבקיסטן מחולקת ל־12 מחוזות ("וילויאטלר"; צורת יחיד "וילויאט"), רפובליקה אוטונומית אחת והשאהרי טשקנט.
בראש כל אחד מהמחוזות עומד מושל ("חכים") בעל סמכויות עצמאיות מסוימות, אך כולם כפופים לממשל המרכזי היושב בבירה טשקנט.
בירתה של אוזבקיסטן היא טשקנט שהיא גם בירתו של המחוז הקרוי בשם זה.
מלבד טשקנט, ערים מפורסמות נוספות הן סמרקנד ובוכרה, אשר הוכרו כאתרי מורשת עולמיים על ידי אונסק"ו בשל הכמות העצומה של המסגדים העתיקים והמפוארים והארמונות המרוכזים בהן.
ערים תיירותיות נוספות הן חיווה, שאחריסאבז ונוקוס.
אוזבקיסטן הייתה אחד האזורים העניים ביותר בזמן שלטון ברית המועצות, כאשר יותר מ-60% אחוז מהאוכלוסייה גרו בקהילות עירוניות צפופות.
ממשלת אוזבקיסטן העצמאית לאחר פירוק ברית המועצות ניסתה לתמוך בכלכלה הסובייטית שלה על ידי סובסידות, שליטה על הייצור ופיקוח מחירים הדוק.
בשנת 1994 החלה ממשלת אוזבקיסטן החלה ברפורמה כלכלית בעקבות שיעור האינפלציה הגבוה.
במסגרת הרפורמה אוזבקיסטן הפעילה מדיניות מוניטרית הדוקה, הגבירה את ההפרטה, הקטינה במקצת את ההתערבות הממשלתית בכלכלה ושיפרה את הסביבה עבור משקיעים חיצוניים.
בשל השחיתות במדינה, חלק גדול מהחברות המופרטות נמכרו במחירים נמוכים למקורבים לממשל ולגורמים ששיחדו פקידים בכירים.
השוחד קיים בצורה נפוצה מאוד בכל אוזבקיסטן.
הרפורמות נכשלו, המדינה ממשיכה להתערב מאוד בכלכלה והיה צורך בשינויים מבניים רבים.
בשנת 1996 השעתה קרן המטבע הבינלאומית את ההסכם עם אוזבקיסטן בנוגע ל-185 מיליון הדולר בגלל צעדי הממשלה שהפריעו להעביר את הסכום.
אוזבקיסטן הגיבה לתנאים החיצוניים השליליים שנוצרו על ידי המשבר הפיננסי באסיה ומשבר הרובל הרוסי בכך שהידקה את פיקוחה על היצוא והשליטה על המט"ח, בכלכלה שגם כך היא ריכוזית.
שיעור האינפלציה הגבוה הנמיך מאוד את ערכו של הסום האוזבקי.
הערך הנומינלי המקסימלי הקיים בשטרות סום הוא שטר של 50,000 סום שווה כ-4$.
ההידרדרות הכלכלית הבריחה מאוזבקיסטן את העילית הכלכלית והמקצועית, שברובה הייתה רוסית במוצאה.
אוזבקים רבים ממוצא רוסי העדיפו לעזוב את המדינה לטובת רוסיה, בה המצב הכלכלי טוב בהרבה והשכר הממוצע גבוה פי כמה.
למרות הצהרות רשמיות של הממשלה על צמיחה בשיעור של 4.2 אחוזים בשנה בתוצר לנפש, הצמיחה בפועל מוערכת בכ-2% בלבד.
מקור ההבדל הוא באבטלה הגבוהה, עודף כוח עבודה בלתי מנוצל ואבטלה סמויה בעיקר בענף החקלאות, שעדיין מהווה מקור תעסוקה לכ-60% מכוח העבודה במדינה.
המעמד החברתי-הכלכלי הגבוה של אוזבקיסטן מתגורר בעיקר בבירתה טשקנט ובשאר החברה העוני רב והמשכורת הממוצעת היא כ-120$ בחודש.
כ-10% מהקרקע באוזבקיסטן משמשת למרעה.