tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 542, לאחר שלחם בספרד והסיר את המצור מעל סרגוסה, חזר כילדבר לפריז כשבאמתחתו שריד קדוש יקר ערך שקיבל מהבישוף של סרגוסה, טוּנִיקָה של הקדוש סן-וינסנט, בן העיר.
לאחר שחזר כילדבר לפריז, הורה לבנות כנסייה גבוהה כך שיוכל לראותה דרך השדות כדי לאחסן את השריד הקדוש.
בשנת 558 הושלמה בניית כנסיית סן-וינסנט והיא הוקדשה על ידי ז'רמן, ב-23 בדצמבר.
מלכי השושלת המרובינגית נטמנו בכנסייה במאות השישית והשביעית, אך קבריהם נפתחו ונהרסו בזמן המהפכה הצרפתית.
לאב המנזר היו סמכויות השיפוט הרוחניות כמו-גם החילוניות באזור הפרבר של סן-ז'רמן (סמכויות בהן החזיק עד לשנת 1670).
הכנסייה נבזזה לעיתים תכופות ואף נשרפה במאה התשיעית על ידי הנורמאנים.
היא נבנתה מחדש בשנת 1014, והוקדשה מחדש ב-1163, על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי סן-ז'רמן מפריז, בישוף העיר שהוכרז כקדוש.
החומה הגדולה שנבנתה סביב פריז בעת מלוכתו של פיליפ השני לא כללה את שטח המנזר, ולתושביו הותר לדאוג לענייניהם בעצמם.
במאה ה-17 היה מחוז סן-ז'רמן מהאזורים הנחשקים ביותר שבגדה השמאלית.
המלכה מרגריט דה ולואה דחקה באב המנזר לנדב גם לה חלק מאדמות המנזר.
היא בנתה על השטח ארמון, ושיוותה לאזור סגנון אופנתי, שנותר על כנו עד שמחוז סנט-אונורה שמצפון לשאנז אליזה האפיל עליו בזוהרו במאה ה-18.
למרות השינויים הרבים שעברה הכנסייה, מגדל הפעמון שנישא מעל הכניסה המערבית לא השתנה כמעט מאז שנת 1000, למעט הצריח שנוסף במאה ה-19.
מקום מקהלת הכנסייה שבאפסיס המזרחי הוא דוגמה מוקדמת לבנייה גותית בעזרת תמיכות דואות.
קברו של הפילוסוף רנה דקארט נמצא באחת מהקפלות הצדדיות של הכנסייה.
כנסיית סנט אסטאש היא כנסייה שנבנתה בין השנים 1532–1637 ונמצאת ברובע הראשון של פריז.
כנסיית סנט אסטאש, רבת ההוד ואחת היפות ביותר בפריז, ניצבת מצפון למשטח דשא רחב ידיים שמעל פורום לה אל, אזור בו התקיים עד שנת 1969 שוק האוכל הסיטונאי הראשי של פריז (לה אל).
מצפון לכנסייה עולה רחוב מונטורגיי (rue Montorgueuil), המפורסם בחנויות המזון ובאווירה הכפרית שבו.
הכנסייה, למרות שנבנתה בתקופת הרנסאנס, בנויה ברובה בסגנון המזכיר אדריכלות גותית ומוקפת תמיכות דואות אותן ניתן לראות מבחוץ.
לעומת זאת, החזית המערבית, שנוספה באמצע המאה ה-18, נבנתה בסגנון הקלאסי.
בתוך הכנסייה ישנם קמרונות מרשימים בחלק המזרחי, אך רוב העיטורים הם בסגנון רנסאנס ובסגנון נאו-קלאסי.
שמה הטוב של הכנסייה הביא לבחירתה כאתר טקס הקומוניון של לואי הארבעה עשר הצעיר.
מוצרט בחר גם הוא במקום הקדוש לטקס קבורת אמו.
בין האנשים המפורסמים שהוטבלו בינקותם בכנסייה ניתן למנות את הקרדינל רישלייה, ז'אן אנטואנט פואסון (Jeanne-Antoinette Poisson, הלא היא מאדאם דה פומפדור), וכן את מולייר, שגם התחתן בכנסייה כשני עשורים לאחר הטבלתו בה.
באתר זה, שהיה ידוע במוצרי המזון מכל הסוגים שנמכרים בו, נבנתה כנסייה קהילתית בשנת 1223, הודות לאדם בשם אלֶה (Alais), שהשיג את המימון לבנייתה על ידי הטלת מיסים על סלי הדגים שנמכרו בסמוך.
אלה בנה בית תפילה שהוקדש לקדושה המעונה אנייס.
בניית המבנה הנוכחי החלה בשנת 1532. רנה בנואה (René Benoist), שהיה הכומר של כנסיית סנט אסטאש בשנת 1569, זכה להשפעה רבה בקהילתו ואף כונה "האפיפיור של לה-האל".
בשנת 1578 הצליח לגייס כספים לשם השלמת בניית כנסייתו, בעזרת עצומה שהדפיס ופרסם.
בתקופתו הושלמו חלקים גדולים מאולם התווך וכן מספר רב של חלונות.
ואולם, העבודה על הכנסייה מעולם לא הגיעה לסיומה; בנייתו של מגדל בצד שמאל של הכנסייה הופסקה באחת ולא הושלמה.
הכנסייה הוקדשה לאֶוּסטאכיוס הקדוש, גנרל רומאי וקדוש מעונה שהועלה על המוקד יחד עם משפחתו במאה השנייה לספירה, לאחר שהמיר את דתו לנצרות.
בעת המהפכה הצרפתית חוללה ונבזזה הכנסייה, כמרבית הכנסיות באותה תקופה, ושימשה זמן מה כאסם.
עם זאת, כמה ציורים מרשימים שצייר רובנס בשנת 1611, ובהם "התלמידים באמאוס" (Disciples d'Emmaüs) עדיין מעטרים את הכנסייה כיום.
מעל לכניסה המערבית מצוי עוגב עצום-ממדים, בן 101 קלידים ו-8,000 צינורות.
זהו העוגב השלישי בגודלו בצרפת, לאחר העוגב בקתדרלת נוטרדאם של פריז (107 קלידים) וזה של כנסיית סן-סולפיס (102 קלידים).
הכנסייה מחזיקה בעוגב מאז המאה ה-16, אך הוא שונה, שופץ ושודרג במשך השנים.
העוגב שופץ לאחרונה בשנת 1989 על ידי יצרן העוגבים ההולנדי, ואן דן הבל (Van Den Heuvel).
העוגב נחשב לאחד הטובים והיוקרתיים ביותר בעולם כיום, בין השאר בזכות נגן העוגב המפורסם של הכנסייה מאז 1963, המלחין ז'אן גיו (Jean Guillou).
בכל קיץ מתקיימים במקום קונצרטים לעוגב.
כנסיית סן רמי היא בזיליקה של מנזר סן רמי בריימס, צרפת.
המנזר נוסד בסביבות שנת 1000 לספירה.
הכנסייה מכילה את שרידי הקודש של סן רמי (רמיגיוס הקדוש), בישוף ריימס, שניצר את כלוביס הראשון, מלך הפרנקים בחג המולד בשנת 496, אחרי שהביס את האלמאנים בקרב טולביאק.
הבזיליקה נחנכה בידי האפיפיור לאו התשיעי ב-1049. הספינה הראשית ובית הרוחב הם החלקים העתיקים ביותר ובנויים בסגנון רומנסקי בעוד שחזיתות המבנה והאפסיס בנויים בסגנון גותי מוקדם.
האפסיס המרווח והגבוה, הנתמך מבחוץ בתמיכות דואות, מהווה את אחת הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות גותית מוקדמת.
רוב אוצרות הכנסייה נשדדו במהלך המהפכה הצרפתית אך חלונות הויטראז' מהמאה ה-12 נותרו שלמים.
המנזר והכנסייה של סן רמי, ביחד עם קתדרלת ריימס וארמון טו, נהפכו לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1991.
כנסיית מנזר סנט אואן ברואן היא כנסייה גותית ומונומנט לאומי ברואן שבצרפת.
היא מפורסמת בגודלה הרב, בהיותה דוגמה מצוינת לאדריכלות גותית ובעוגב המפורסם של קאבייה-קול.
המנזר (שנקרא בעבר abbaye de Saint-Ouen) היה אחד המנזרים הבנדיקטיניים החשובים והחזקים ביותר בנורמנדי.
עבודות על הכנסייה הנוכחית החלו ב-1318, אך עוכבו בשל מלחמת מאה השנים, והעבודה הסתיימה רק במאה ה-15 בסגנון גותי Rayonnant.
המנזר נבזז ב-1562. ב-1800 עבר בית העירייה לשכון במבנה מגורי הנזירים הישן.
החזית הלא גמורה הושלמה בשנים 1846–1851 עם זוג צריחים מחודדים במרקם תחרה.
אורכה של הכנסייה 137 מטר וגובה קמרונות הספינה הראשית 33 מטר.
יש לה גם "מגדל-מנורה", שדרך חלונותיו חודר אור ומציף את פנים הכנסייה.
מגדל המנורה בנוי כמתומן מעל מקום המצלב ומתנשא לגובה 115 מטרים.
בכנסייה חלונות זכוכית לבנה, רובם מהמאה ה-14, ולצד פאנלים לבנים של זכוכית נקייה וקפואה כוללים גם ויטראז'ים.
למרות שרוב הכנסייה והויטראז'ים הם בסגנון גותי קורן (Rayonnant), חלונות הרוזטה הם מאוחרים יותר ומעוצבים בסגנון גותי לוהב (Flamboyant).
החזית, שעיצב אנרי גרגואר, עברה שיפוץ ושיקום בשנים 1846–1851.
גן המנזר הישן נקרא כיום "גן בית העירייה".
בין השאר ניתן לראות בו, ליד "שער המרמוזטים", העתק של אבני יילין, שניתנו לעיר במתנה מדנמרק ב-1911, לציון יובל האלף לדוכסות נורמנדיה.
לא רחוק משם, פסל אבן מאת ארסן לטלייה של הוויקינג רולו מנורמנדי, מייסד דוכסות נורמנדיה, ופסל-ראש מארד של המשורר הבלגי הסימבוליסט אמיל ורהארן, שנפל תחת גלגלי רכבת ברואן ב-1916. מצפון לכנסיית המנזר ישנה בריכה המעוטרת בפסל של אלכסנדר סכונוורק, המתאר את חטיפתה של הנסיכה דיאנירה בידי הקנטאור נסוס.
העוגב של קאבייה-קול נבנה ב-1890, והוא שחזור של העוגב של קרספן קרלייה משנת 1630, בתיבה המקורית שלו.
עוגב זה שרד מאז ללא שינויים משמעותיים ונחשב לאחד העוגבים החשובים בצרפת.
נגן העוגב שארל-מארי וידור (Charles-Marie Widor), שאמר על הכלי בעל ארבע המקלדות ו-64 הרגיסטרים כי הוא "מיכלאנג'לו של העוגב", הקדיש לו את "הסימפוניה הגותית" מס' 9 פרי עטו.
כנסיית סן סוורן היא כנסייה רומית-קתולית ברובע הלטיני בפריז, צרפת.
הכנסייה בנויה בסגנון גותי וממוקמת ברחוב התיירותי שדרות סן סוורן.
היא אחת הכנסיות העתיקות ביותר שעדיין עומדת על תילה בגדה השמאלית ופעילה עד היום.
הכנסייה מוקדשת לסוורן, נזיר מתבודד שהתפלל בחדר תפילה בסיסי שהיה במקום.
אחרי מותו של סוורן, הוקמה בזיליקה באתר בו התפלל.
הבזיליקה נהרסה בידי הויקינגים ובניית הכנסייה הנוכחית החלה במאה ה-11, למרות שמאפייניה העיקריים הם מהמאה ה-15 בסגנון גותי מאוחר.
מאפייניה החיצוניים כוללים תמיכות דואות ועליהן גרגוילים מגולפים היטב באבן.
פעמון הכנסייה הוא העתיק ביותר בפריז, ונוצק ב-1412. צלצולי הפעמון תועדו בשיר שבח על פריז מאת אלן סיג'ר.
מאפייניה הפנימיים כוללים חלונות ויטראז' עתיקים וכן סט של 7 חלונות חדשים מאת ז'אן רנה באזן (Jean René Bazaine), בהשראת 7 הסקרמנטים של הכנסייה הקתולית.
בניית בית המקהלה משיש התאפשרה בזכות תרומות מאן, דוכסית מונפנסייה, בת-דודתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
העוגב חתום על ידי ז'אן פראן (Jean Ferrand).
עד 1970 כנסיית סן-סוורן הייתה מושב של הארכידיאקון של הדיוקסיה של פריז.
בסוף המאה ה-19 הסופר ז'וריס-קרל הויסמנס ביקר בכנסייה בתדירות גבוהה ותרם לפופולריות שלה.
במיסת מיכאל ב-1956 התקיימה בכנסייה הפגנה של מגויסי חובה נוצריים שהתנגדו למלחמה באלג'יריה.
עד ועידת הוותיקן השנייה כנסיית סן-סרוון הייתה ידועה בתפילות הייחודיות שלה, שנבעו מהתנועה הליתורגיקאלית.
כנסיית סָן זָכָּרִיָה (באיטלקית: Chiesa di San Zaccaria) היא כנסייה בוונציה המוקדשת לזכריה הקדוש (סן זכריה) - אביו של יוחנן המטביל.
על פי האמונה הנוצרית, בכנסייה מצויה גופתו של זכריה.
הכנסייה ממוקמת בכיכר סן זכריה (הקרויה על שם הכנסייה), בסמוך לכיכר סן מרקו ולבזיליקת סן מרקו.
הכנסייה הראשונה באתר זה נבנתה על ידי הדוג'ה גוסטיניאנו פרטיצ'אקו במאה התשיעית.
תשעה דוג'ים נקברו בקריפטה של הכנסייה.
הכנסייה נבנתה מחדש בשנות ה-70 של המאה ה-12 בסגנון אדריכלות רומנסקית בתקופה זו נבנה גם הקמפנילייה (מגדל הפעמונים) של הכנסייה.
הכנסייה הנוכחית נבנתה בסגנון המשלב בין הסגנון הגותי והרנסאנס בין השנים 1444 ו-1515. אדריכל הכנסייה היה אנטוניו גאמבלו, אולם את חזית הכנסייה בנה מאורו קודוסי.
בסמוך לכנסייה ניצב מנזר בנדיקטיני, אשר בו נערך מדי שנה, בחג הפסחא טקס בנוכחות הדוג'ה (דוכס העיר).
מסורת זו החלה במאה ה-12 לאחר שהנזירים תרמו שטחי אדמה לצורך הרחבת כיכר סן מרקו, ונמשכה עד סיום שלטונם של הדוג'ים בוונציה (במאה ה-18).
הכנסייה בנויה בסגנון של בזיליקה, כאשר במרכז הכנסייה אפסיס וסביבו אמבולטוריום מואר בחלונות גותיים מארכים.
קירות הכנסייה מעוטרים בציורים של טינטורטו, אנגלו טרוויסאני, ג'וזפה סאלביאטי, ג'ובאני בליני, אנטוני בלדסרה, ג'ובני דומניקו טיפולו, פלמה האב ואנתוני ואן דייק.
בקיר הכנסייה הדרומי מוצגת גופתו של זכריה הקדוש.
בקריפטה של הכנסייה קבור האמן אלסנדרו ויטוריה.
סן ג'ורג'ו מג'ורה (באיטלקית: San Giorgio Maggiore) היא בזיליקה הממוקמת באי סן ג'ורג'ו מג'ורה, בלגונת ונציה שבאיטליה.
חזית הכנסייה צופה אל כיכר סן מרקו.
הכנסייה הראשונה באתר הוקמה בשלהי המאה השמינית או ראשית המאה התשיעית.
בשנת 982 נתרם האי למסדר הבנדיקטיני, אשר ייסד במקום את מנזר סן ג'ורג'ו.
בניית מבנה הכנסייה הנוכחי החלה בשנת 1566 בתכנונו של אנדראה פאלאדיו.
המבנה לא הושלם בעת מותו של פלדיו בשנת 1580. על סיום עבודות הבנייה ובייחוד חזית המבנה פיקח האדריכל וינצ'נזו סקאמודזי אשר התבסס על תוכניותיו של פלדיו.
מגדל הפעמונים של הכנסייה נבנה בשנת 1467 אולם התמוטט בשנת 1774. מגדל חדש הוקם בשנת 1791.
בשנת 2011, במסגרת הביאנלה של ונציה, הוצב בכנסייה פסל של האמן הבריטי אניש קאפור.
לכנסייה חזית שיש לבנה בסגנון קלאסי האופייני לפלדיו.
החזית תואמת את המבנה כאשר גמלון נמצא בחזית הספינה הראשית.
משני צידי הכניסה הראשית לכנסייה נמצאים פסלי גאורגיוס הקדוש וסטפנוס הקדוש להם מוקדשת הכנסייה.
הכנסייה רחבה ומוארת היטב בחלונותיה הרבים.
תוכנית הכנסייה שילבה את צורת הצלב עם צורת הבזיליקה המסורתית, כאשר הכיפה נמצאת במפגש הזרועות.
בין יצירות האמנות העיקריות שבכנסייה ניתן למנות את "המדונה על כס המלכות עם הקדושים" מעשה ידי סבסטיאנו ריצ'י, "הסעודה האחרונה" ו"נפילת המן" מעשה ידי ז'אקופו טינטורטו, וכן יצירות מעשה ידי פאלמה איל ג'ובאנה, דומניקו טינטורטו וז'אקופו באזאנו.
כנסיית סן סלבדור (בונטית: San Salvador; באיטלקית: Chiesa di San Salvatore - "כנסיית סן סלבטורה") היא כנסייה הממוקמת במרקריה - רחוב הקניות המרכזי של העיר ונציה שבאיטליה.
הכנסייה הראשונה באתר זה הוקמה בשנת 1177 על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי, זמן קצר לאחר עשיית השלום בינו לבין פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבזיליקת סן מרקו הסמוכה.
עבודות הקמת מבנה הכנסייה הנוכחי החלו בשנת 1508 בתכנונו של ג'ורג'ו ספאוונטו, ונמשכו, לאחר מותו של ספאוונטו בשנת 1509, בתכנונו של וינצ'נזו סקאמוצי ויאקופו סאנסובינו.
חזית הכנסייה נבנתה בשנת 1663 בתכנונו של ג'וזפה סארדי.
בסמוך למבנה נבנה מנזר (המשמש כיום כמשרדי חברת הטלפונים האיטלקית).
בכנסייה מספר יצירות אמנות ובהם "הבשורה" ו"ההשתנות" מעשה ידי טיציאן.
כנסיית סן מקלו היא כנסייה קתולית בסגנון האדריכלות הגותית ברואן שבצרפת.
הכנסייה נבנתה באזור בו עמדו בתי עץ נורמנים בשנת 1200. היא נבנתה מחדש בסגנון גותי לוהב בשנים 1437-1521. מגדל המצלב, ועליו צריח מחודד גבוה, נבנה בשנת 1868 במסגרת גל התחייה הגותית על ידי ז'אק-אז'ן ברתלומיי (Jacques-Eugene Bartholomew).
ב-4 ביוני 1944 ניזוקה הכנסייה מהפצצות מלחמת העולם השנייה (בתוך הכנסייה נמצא צילום המתאר את ההרס), אך היא שופצה ושוקמה לאחר מכן.
כנסיית סן מקלו היא דוגמה מצוינת לסגנון גותי לוהב (Flamboyant), בעיצובה, בעושר הקישוטים ובתחרת החלונות הזורמת דמוית הלהבות שלה.
החזית היא בת שלושה שערים באותו גובה, הממוקמים בעומקן של 5 מבואות (porch) ועליהן קישוטים, תגליפים ותחרת אבן.
גם הדלתות עצמן מעוטרות בתגליפים.
המבואות מעוטרות ב-5 גמלונים (אחד לכל מבואה) ועליהם תחרת אבן בסגנון הלהבות.
מסביב לכנסייה תמיכות דואות בנות שתי קומות, אותן ניתן לראות גם על החזית המערבית.
פנים המבנה מכיל גם יצירות מסגנונות מאוחרים יותר, לרבות חדר תשמישי קדושה בסגנון הרנסאנס עם עמודי שיש מאיטליה, ותגליפי עץ בסגנון הבארוק בבית המקהלה.
הצריח המחודד של הכנסייה, המתנשא לגובה של , נוסף במסגרת שיפוצי התחייה הגותית במאה ה-19, והוא אחד המראות הבולטים בעיר לצד קתדרלת רואן וכנסיית סנט אואן.
כנסיית סן-פייר היא כנסייה קתולית בקן, נורמנדי שבצרפת.
היא ניצבת בכיכר סן-פייר שבמרכז העיר.
הכנסייה נבנתה בין המאות ה-13 וה-16, כאשר האפסיס (במזרח) נבנה על ידי הקטור סוהייר (Hector Sohier) בשנים 1518-1545. הצריח הבודד של כנסייה נהרס ב-1944, אך נבנה מחדש אחרי המלחמה.
עד המאה ה-19 החלק המזרחי של הכנסייה השקיף על תעלה, אך היא נסתמה והוחלפה בכביש.
הכנסייה בנויה ברובה באדריכלות גותית כאשר הסגנונות השולטים הם הסגנון הגותי המאוחר, סגנון גותי לוהב וסגנון שמהווה מעבר בין הגותיקה לאדריכלות הרנסאנס.
מגוון אמנים, ביניהם גלפים (עושי תגליפים) תיעדו את הכנסייה על רקע התעלה.
כנסיית סנט אנה (בפולנית: Kościół św.
Anny) היא כנסייה בעיר העתיקה של ורשה.
בשנת 1454 הגרמנים שחיו בנסיכות מזוביה, החלו לבנות לעצמם כנסייה חדשה.
הכנסייה שופצה ב-1603 ופעם נוספת בשנת 1788 תחת שלטונו של מלך פולין האחרון, סטניסלב פוניאטובסקי.
החזית המקורית הוחלפה בחזית נאו קלאסית בשנת 1788. שישה עמודים קורינתיים תומכים בקרניז.
בין כל עמוד יש פסל של כל אחד מארבעת האוונגיליונים.
מעל הקרניז יש גמלון ומאחורי הגמלון יש בימה מוגבהת שמחזיקה צלב.
מגדל הפעמון של הכנסייה בולט בכיכר הטירה וממנו ניתן לראות נוף מרהיב של העיר העתיקה.
הכנסייה מכונה גם "כנסיית הסטודנטים".
כנסיית סן ג'ובאני דל טורו (באיטלקית: Chiesa di San Giovanni del Toro, מילולית: "כנסיית יוחנן הקדוש של השור") היא כנסייה הממוקמת בכפר רוולו, בחצי האי סורנטו שבדרום איטליה.
הכנסייה הוקמה במאה ה-11, ושוחזרה בשנת 1715 לאחר נזק שנגרם על ידי רעידת אדמה.
הכנסייה שוקמה שוב בשנת 1990. הכנסייה נקראת על שם יוחנן בן זבדי, אחד משנים-עשר השליחים של ישו, ועל פי המסורת הנוצרית האהוב שבהם.
וכן נקראת גם "השור" - באיטלקית "איל טורו", שמה הקודם של השכונה האריסטוקרטית בה נבנתה הכנסייה.
דוכן התפילה הממוקם בכנסייה נבנה בראשית המאה ה-13. על פי מסורות מקומיות אשר תועדו בראשית המאה ה-20, הכנסייה הוקדשה בשנת 1069 בהוראת אחד מהדוכסים של אמאלפי.
דוכן התפילה נודע בפסיפסים המעטרים אותו, אשר היוו מקור השראה לאמן מוריס קורנליוס אשר.
אשר ביקר בכפר רוולו בשנת 1920 ולמד את עיטורי הכנסייה.
כנסיית סן-רוק בפריז היא כנסייה קתולית בפריז, הבנויה בסגנון הבארוק המאוחר.
היא ממוקמת ברחוב סנט-אונורה 284 ברובע הראשון.
הכנסייה נבנתה בשנים 1653–1740, לפי התוכניות המקוריות של ז'אק למרסייה.
אורכה 126 מ' והיא אחת הכנסיות הגדולות ביותר בפריז.
היא מוכרת החל מדצמבר 1914 כמונומנט היסטורי של צרפת.
אחת מהן מוקדשת לשושנה הקדושה לזכר כנסייה קודמת בשם זה שעמדה במקום הזה בעבר.
מעל המזבח רואים בקפלה זו ציור קיר שבו מציגים את שושנה הקדושה נמלטת מפני תוקפיה ומרימה מבטה השמימה בציפייה לעזרה.
בכנסייה זו התחתן המרקיז דה סאד ב-17 במאי 1763. כאן לקח הצייר רנואר בילדותו שיעורי פיתוח קול, בתקופה שנגן העוגב של הכנסייה היה שארל גונו.
רחבת הכנסייה הייתה זירת קרבות בימי המרד המלוכני ב-5 באוקטובר 1795 (13 ונדמיאר, השנה ד).
הכנסייה נשדדה בימי המהפכה הצרפתית אך חלק מחפצי הערך שלה חזרו אליה בנוסף ליצירות אמנות שמקורן בכנסיות פריזאיות אחרות.
המקום פעיל מבחינת השירות הדתי, ומכונה "פרוכיה של האמנים".
זאת מכיוון שכאן נקברו אמנים אחדים או נוהלו טקסי הלווייה שלהם.
סיבות נוספות לכינוי הן אוסף חפצי האמנות השמורים בתוכה ותפקודה כמקום צדקה לאמני במה.
בשנת 1521 סוחר בשם ז'אן דינושו (Dinocheau) בנה קפלה המוקדשת לסוזאן הקדושה בפרבר "פובור סנט אונורה" על יד פריז ב-1577 הרחיב אותה אחיינו אטיין דינושו והפך אותה לכנסייה גדולה יותר.
ב-1629 היא הייתה לכנסייה פרוכיאלית ועברה שיפוצים נוספים.
ב-1653 הניח במקום המלך לואי הארבעה עשר שהיה עדיין ילד, את האבן היסוד לכנסיית סן-רוק הנוכחית, כשהוא בא בליווי אמו, אן מאוסטריה.
במקור תוכנן הבניין על ידי ז'אק למרסייה.
עבודות הבנייה נעצרו בשנת 1660 וחודשו ב-1701 תחת פיקוחו של האדריכל ז'אק ארדואן-מנזאר, אחיו של ז'ול ארדואן-מנזאר היותר מפורסם.
הבנייה הושלמה רק בשנת 1754
בימי המהפכה הצרפתית הכנסייה עמד במרכזם של קרבות ירי שהשאירו סימנים על חזיתה.
אחד הקרבות אירעו סמוך אליה ב-5 באוקטובר 1795 ("13 ונדמיאר" לפי לוח השנה המהפכני) ונקשר לעליית הגנרל נפוליאון בונפרטה לשלטון.
אז ניזוקה הכנסייה גם בפנים.
בעת אירועי המהפכה נפרצה הכנסייה ורבים מחפצי האמנות בתוכה נשדדו או נהרסו.
אחד הציורים שנעלמו היה תמונתו של דינושו, מייסד הכנסייה המקורי.
הוא נמצא מאוחר יותר בכנסיית סנטה מריה מג'ורה בפיימונטה והיו מחלוקות סביב זיהוי האדם המצויר בה.
בכנסייה הובאו לקבורה דני דידרו, הרוזן דה גראס, הברון ד'אולבאק, אנרי מלורן-ארקור, המחזאי פייר קורניי, אנדרה לה נוטר, מארי-תרז רוסה-ז'ופרן ומארי-אן מבורבון, בת של המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1791 כמה מהקברות הועתקו לכאן ממנזר היעקובינים בסנט אונורה, אחרי שהמנזר הופקע לטובת מועדון היעקובינים.
מדובר בקברותיהם של האיש הצבא פרנסואה דה קרקי (1687-1629) שתוכנן על ידי שארל לה ברן, ובוצע על ידי אנטואן קואזבו והצייר פייר מיניאר (1695-1612)
נקברו בכנסיית רוק הקדוש גם סזאר דה ונדום (1664), רנה דיגה-טרואן (1736), קלוד אדריאן הלווטיוס (1771), וז'אן אונורה פרגונאר (1806)).
אישים אחרים כמו המרקיז דה סאד, המרקיז דה לפייט וסבסטיאן דה וובאן נמנו עם אלה שהתחתנו כאן.
אחרי תבוסת המרד הפולני מנובמבר 1830 כנסיית סן-רוק הפכה להיות נודעת כ"הכנסייה הפולנית" בגלל הגולים הפולנים הרבים שפקדו את המיסה בה, בין השאר גם פרדריק שופן ש,יש אומרים, כי הלחין מנגינה לתפילה "Veni Creator" אותה ניגן בעצמו בעוגב הכנסייה.
ב-18 בנובמבר 1880 התחתן בכנסייה הנסיך רולאן בונפרט ובחירת ליבו, מארי-פליקס בלאן.
כנסיית סופיה הקדושה או "החוכמה הקדושה" (בבולגרית: Църква Света София) היא הכנסייה השנייה העתיקה ביותר בבירה הבולגרית סופיה.
היא בנויה סמוך לקתדרלה המרכזית של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית – קתדרלת אלכסנדר נבסקי.
בבניין הקודם התקיימה ועידת סרדיקה שנערכה ככל הנראה בשנת 343 והשתתפו בה 316 בישופים.
במאה ה-14 נתנה הכנסייה את שמה לעיר, שכונה בעבר סרדץ (Sredets).
הכנסייה נבנתה במקומם של כמה כנסיות קדומות יותר מהמאה הרביעית.
במאה השנייה היה זה מיקומו תיאטרון רומאי.
במהלך המאות הבאות נבנו במקום כמה כנסיות אחרות, שנהרסו על ידי פולשים כמו הגותים וההונים.
המבנה הבסיסי של הבזיליקה הנוכחית, על שני מגדליה המזרחיים וההיכל המרכזינבנה כנראה בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון באמצע המאה השישית (527–565) במקביל לזמנה של כנסיית האגיה סופיה הידועה יותר בקונסטנטינופול.
במהלך האימפריה הבולגרית השנייה (שנמשכה לאורך המאות ה-12 עד ה-14), קיבל המבנה מעמד של כנסייה מטרופולינית.
במאה ה-14 העיר סופיה קיבלה את שמה של הכנסייה.
במאה ה-16, בתקופת השלטון העות'מאני, הוסבה הכנסייה למסגד.
ציורי הקיר המקוריים מהמאה ה-12 נהרסו ונוספו מינרטים.
במאה ה-19 שתי רעידות אדמה הרסו את אחד המינרטים והמסגד ננטש.
עבודות השיקום החלו לאחר 1900.
כנסיית סופיה הקדושה נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של האדריכלות הנוצרית הקדומה בדרום מזרח אירופה.
הבניין הנוכחי הוא בזיליקה בצורת צלב עם שלושה מזבחות.
רצפת הכנסייה מכוסה בפסיפסים של קישוטים וצמחייה ובעלי חיים.
כנסיית סופיה הקדושה ניצבת באמצע נקרופוליס קדום וקטקומבות רבות נחשפו הן מתחת לכנסייה והן בסמוך לה.
בחלק מהקברים אף יש ציורי קיר.
מכיוון שהמילה "סופיה" מייצגת את חכמת הקודש, סמלים בתוך הכנסייה מתארים את סופיה ככריסטוס עמנואל, דמות צעירה של ישו שיושבת על קשת בענן.
הכנסייה מציגה גם סמלים של קדושים היסטוריים, כולל גאורגיוס הקדוש וולדימיר הראשון, נסיך קייב.
מאחורי הכנסייה הוצבו שלוש מצבות זיכרון המוקדשות להצלת יהדות בולגריה בזמן השואה.
על המצבות כיתוב בעברית, אנגלית ובולגרית.
לוח אחד מוקדש למלך בוריס השלישי ואשתו.
השני מוקדש לאנשי הכמורה ולשר דימיטר פשב והשלישי מוקדש לעם הבולגרי בכללותו.
בסמוך לכנסייה מצויה אנדרטת החייל האלמוני, המנציחה את החיילים הבולגרים שנפלו במלחמות להגנת מדינתם.
כנסיית סן קטאלדו (באיטלקית: Chiesa di San Cataldo) היא כנסייה קתולית השוכנת בצד הדרומי של פיאצה בליני בפלרמו בירת האי סיציליה באיטליה.
הכנסייה, שהוקמה בשנת 1154, היא דוגמה בולטת ל ששגשג בסיציליה תחת השלטון הנורמני על האי.
הכנסייה מוקדשת לנזיר האירי , קדוש נוצרי שפעל במאה השביעית בדרום איטליה, וצמודה לכנסיית סנטה מריה דל'אמיראליו.
מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 שייכת הכנסייה ל.
מ-3 ביולי 2015 הכנסייה היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מהאתרים הערביים-נורמניים בפלרמו והקתדרלות של צ'פלו ומונריאלה.
נבנתה בשנים 1154–1160 ככנסייתו הפרטית של , "אמיר האמירים" (לטינית: Ammiratus Ammiratorum, תואר שהתגלגל למילה אדמירל), תוארו של השר הראשי תחת המלך גוליילמו הראשון, כאחת הכנסיות האחרונות בסיציליה בסגנון הערבי-נורמני.
לאחר מכן הופקד הבניין בידי הבנדיקטינים ממונריאלה, ששמרו עליו עד 1787.
בשנת 1882, לאחר תהפוכות שונות שראו את הכנסייה משולבת במבנה נאו-קלאסי על ידי האדריכל אלסנדרו אמנואלה מרווליה (Alessandro Emmanuele Marvuglia), ואף הפכה לסניף דואר, היא שוחזרה כולה על ידי האדריכל וחזרה למבנה האדריכלי המקורי מימי הביניים.
לכנסייה יש תוכנית מלבנית עם קשתות עיוורות (קשתות שנועדו לקישוט בלבד), שבחלקן יש חלונות.
בגג יש שלוש כיפות תפוחות אדומות אופייניות ושינות בסגנון ערבי.
הכנסייה מהווה דוגמה אופיינית לארכיטקטורה הערבית-נורמנית, הייחודית לסיציליה.
תוכנית הכנסייה מראה את נטייתם של הנורמנים לצורות פשוטות וחמורות, הנגזרות מצורתם הצבאית.
יתרה מזאת, הבניין מראה עד כמה השפה הבינלאומית של האדריכלות הנורמנית הייתה בינלאומית, שכן ניתן למצוא את אוצר המלים המסמן חלקים מהכנסייה, כמו מגדל הפעמונים, למבנים בני אותה תקופה כמו הקתדרלה של לאן וב, שניהם בצפון צרפת, או בקתדרלת דרהאם באנגליה.
במקביל יש לכנסייה תכונות המשותפות לאדריכלות האסלאמית והביזנטית, כמו העדפה לצורות קובייתיות, הקשתות העיוורות המקשטות את הקירות החיצוניים של הכנסייה ואת הכיפות האדומות הכדוריות על הגג.
בחלק הפנימי יש ספינה מרכזית עם שתי ספינות צדדיות, המופרדים על ידי ארקדות בסגנון ביזנטי המונחים על עמודים של שימוש משני עם כותרות קורינתיות.
הריצוף הוא מקורי וכולל קישוט פסיפס מפואר.
גם המזבח הראשי הוא מקורי.
אלמנטים האופייניים לסגנון הערבי-נורמני כוללים העמודים המוטבעים בפינות הקיר והמעברים אל מגדלי הכיפה בצורת מוקרנס פשוטים עם קשתות מחודדות מדורגות.
על הדלת ובחלון האפסיס המרכזי ניצב סמל מסדר האחים של הקבר הקדוש, אליו שייכת הכנסייה כיום.
ניתן לראות את חומת העיר העתיקה מתמשכת מתחת לכנסייה.
כנסיית סן קטאלדו היא כנסייה פופולרית לעריכת טקסי נישואים.
כנסיית סן פדרו (בספרדית: Iglesia de San Pedro), היא כנסייה קתולית מהמאה ה-14 בעיר טרואל במחוז טרואל, באראגון שבספרד.
הכנסייה היא דוגמה בולטת לאדריכלות בסגנון מודחאר.
יחד עם כנסיות אחרות בעיר ובמחוז סרגוסה היא מוגדרת מ-1986 כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אדריכלות מודחאר באראגון.
מגדל הפעמונים שלה, מגדל סן פדרו (Torre de San Pedro), הוא הדוגמה העתיקה ביותר לסגנון מודחאר בטרואל ומתוארך למאה ה-13. פנים הכנסייה עוטר בין 1896 ל-1902 בסגנון מודרניסטי נאו-מודחאר על ידי הצייר סלבדור חיסברט (Salvador Gisbert), והאדריכל פאו מונגיו (Pau Monguió) שהקים גם קלויסטר חדש.
באחת הקפלות הצדדיות שלה שוכבים האוהבים מטרואל.
מאז 2005 הביקור בקפלה מתבצע דרך מתחם מוזיאון הקרוי "המאוזוליאום של האוהבים" (Mausoleo de los Amantes) שנבנה כנספח לכנסייה.
בשנת 1220 ייסדו בטרואל שני תלמידים של פרנציסקוס מאסיזי, חואן דה פרוסה (Juan de Perusa) ופדרו דה סקצ'ופרטו (Pedro de Saxoferrato), מנזר פרנציסקני שהמבדד שלו על שם סן ברטולומה נהרס בהוראת ה גרסיה פרננדס דה ארדיה (García Fernández de Heredia), על מנת להתחיל בשנת 1392 את בניית הכנסייה של ימינו.
בשנת 1555 התגלו המומיות של האוהבים מטרואל במרתף של אחת מקפלות הצד, שמאותו רגע הוקדשה כ"קפלה של האוהבים" (capilla de Los Amantes).
פנים הכנסייה עוטר בין 1896 ל-1902 בסגנון מודרניסטי נאו-מודחאר על ידי הצייר סלבדור חיסברט (Salvador Gisbert), והאדריכל פאו מונגיו (Pau Monguió) שהקים גם קלויסטר חדש.
הכנסייה מורכבת מספינה גבוהה אחת עם חמישה קטעים עם קפלות צדדיות בין התומכות, אפסיס מצולע ובית מקהלה גבוה לפניו.
הספינה מכוסה בקמרונות צלעות פשוטים, מחוזקים בקשתות מסולסלות מחודדות ומשדרת תחושה טובה של אחדות ומקום מרווח.
מאחורי המזבח קיר מפוסל שהוקדש לקוסמאס ודמיאנוס הקדושים, עבודה של הפסל גבריאל יולי (Gabriel Yoly), שהכין גם את הפיסול מאחורי המזבח הראשי בקתדרלת טרואל, לפני 1537.
בגמלון המערבי של הכנסייה נפתח חלון רוזטה גדול באזור העליון והשער הראשי באזור התחתון, נפתח באמצעות קשת מלבנית משוקעת, ממוסגרת על ידי מחודדים ומעליהם גמלון ומצדדיו צריחונים, ואילו השער המשני ממוקם ב"קיר השליחים" (Muro de la Epístola) ודומה במבנהו לשער הראשי, אך ממדיו קטנים יותר.
מגדל סן פדרו הוא המבנה העתיק ביותר בסגנון מודחאר בטרואל.
הוא נבנה בשליש האחרון של המאה ה-13, והיה מחובר לקצה של הכנסייה המקורית, לפני שהוקם הבניין הנוכחי.
הקלויסטר בכנסיית סן פדרו בטרואל מהווה את אחת הדוגמאות הבודדות לקלויסטרים הבנויים תוך שימוש באמנות מודחאר באראגון.
הוא נבנה במחצית השנייה של המאה הארבע עשרה כשהוא צמוד לכנסייה, כמימוש צוואה של פרנסיסקו מוניוס (Francisco Muñoz) אחד מעשירי טרואל, שנקבר באחת מקפלות הכנסייה עצמה.
הקלויסטר הוא בסגנון גותי-מודחאר, הוא בנוי מלבנים ובעל קמרון מצולע.
היה בו בור מים שהיה ממוקם בחצר, שלא נשמר כיום.
אף על פי שנחשב לפני מספר עשורים שהמבנה מימי הביניים נהרס ונבנה מחדש, הוכח שבין 1901 ל-1902 שופץ הקלויסטר וקושט מחדש על ידי האדריכל פאו מונגיו, שהעניק לו מראה נאו-גותי.
בשיפוץ זה נוספו תחרת חלונות וזיזים פיגורטיביים.
בשנת 2007 שוחזר הקלויסטר, ובנוסף בוצעה חפירה ארכאולוגית, תוך איתור כמה קריפטות עם קברים מהמאה ה-17 וה-18, שהוסבו לגלוסקמאות.
בין הממצאים הארכאולוגיים שנחשפו בולטת אסטלת הלוויה מימי הביניים מעוטרת בצלב ועם המפתחות של פטרוס הקדוש.
לרגל עבודות השיפוץ של סביבת המאוזוליאום של האוהבים, התגלה בשנת 2004 נקרופוליס מימי הביניים מהמאה ה-13, שהשתרע על פני השטח של המאוזוליאום עצמו ופטיו הגישה אליו.
החקירה הארכאולוגית אפשרה לזהות אותו כבית הקברות של הכנסייה הקדומה של סן פדרו.
לאחר בניית הכנסייה הנוכחית במאה ה-14, ננטש אזור הקבורה ושימש פטיו או מכלאה לבעלי חיים.
הממצאים הארכאולוגיים בחצר כנסיית סן פדרו
צמוד לכנסייה ולקלויסטר, שימש האזור המכונה גן-פטיו (patio-jardín), כבית קברות של הכנסייה במאות ה-17–19. בשנים 2006, 2013 ו-2014 בוצעה חפירה ארכאולוגית, תוך איתור שרידי שלושה בתים מימי הביניים המאוחרים, שנהרסו בסוף המאה החמש עשרה, מבלי ששטח זה פותח מחדש.
חלק מהחדרים השתמרו עד לגובה של 3 מטרים.
העיסוק האחרון באתר היה בית מלאכה לניפוח זכוכית מהמאה השבע-עשרה, שבו היו חמישה תנורי התכה עגולים קטנים.
כל שרידי המבנים הארכאולוגיים השתמרו תחת הריצוף הנוכחי של החצר.
עם זאת, הממצא החשוב ביותר הוא ארקדה או גלריה סגורים ונרחבים שחצו חלק מהחצר, והיו חלק מ, שנקראה בתקופתה "מוביל המים" (Traída de las Aguas), תשתית מהמאה ה-16 לאספקת מים באזור העיר, עבודה שתוכננה על ידי פייר ודל (Pierre Vedel).
הגלריה שימשה הגנה על הולכת מים דרך קשתות הממוקמות בפנים.
האולם נשמר במצב מושלם, ואפשר להיכנס פנימה עד לבניין המאוזוליאום של האוהבים, שם הוא נקטע.
ב-3 ביוני 1931 הוכרז האתר כ"אתר אמנותי היסטורי" ( Monumento histórico artístico), כיום "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural).
המגדל וכנסיית סן פדרו בטרואל הוכרזו, יחד עם המכלול המונומנטלי של מבנים בסגנון מודחאר של העיר, אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
כנסיית סן פבלו (בספרדית: Iglesia de San Pablo) היא כנסיית רובע קתולית בעיר סרגוסה באראגון שבספרד.
כנסיית סן פבלו מכונה הקתדרלה השלישית של סרגוסה.
היא ממוקמת בין רחובות סן בלאס וסן פבלו, בשכונת סן פבלו (הידועה גם בשם אל גנצ'ו) של עיר זו, והיא המבנה הראשון שהוקם בעיר בסגנון גותי-מודחארי.
המבנה מתוארך לסוף המאה ה-13 והמחצית הראשונה של המאה ה-14. מאז הקמתה עברה הכנסייה הרחבות רצופות במאות ה-15 וה-16 כדי לענות על הצרכים הדמוגרפיים של שכונת סן פבלו, שאוכלוסייתה גדלה בהדרגה.
כבר בתקופת ימי הביניים התגוררה בשכונת סן פבלו כמעט אותה כמות של תושבים כמו במרכז הישן של העיר המוקף חומה.
מסיבה זו, היה הכרח בשנת 1284 להרוס את המבדד הרומנסקי העתיק של סן בלאס ולבנות כנסייה חדשה, שתושלם לפני אמצע המאה ה-14.
זוהי כנסייה בעלת פרופורציות גדולות בזכות ההרחבות הרבות שעברה במהלך השנים, שיצרו חלל מורכב ומגוון.
בתחילה היא כללה ספינה אחת שבין תמוכותיה שכנו קפלות שהסתיימה במבנה מצולע.
במאה ה-15 נוספו לה שתי ספינות צדדיות, ואיתן שולב המגדל המחובר בעקרון למסד המבנה המקורי, והוא כיום שקוע בתוך הכנסייה.
עם זאת, הכנסייה המשיכה לעבור שינויים והרחבות עד המאה העשרים.
מגדל מודחאר המתומן של הכנסייה התפרסם כאחת הדוגמאות הטובות ביותר למגדל מודחאר בעיר.
בחלקו הפנימי יש שני מבנים קונצנטריים שביניהם נמצא גרם המדרגות שבקצהו נשקף נוף פנורמי של סרגוסה.
בפנים בולט הקישוט מאחורי המזבח, שנעשה על ידי במאה ה-16. בשנת 1931 הוכרזה הכנסייה כמונומנט לאומי, ויחד עם כנסיות אחרות בעיר, במחוז סרגוסה ובעיר טרואל היא מוגדרת מ-2001 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, חלק מאתר המורשת "אדריכלות מודחאר באראגון".
במאה ה-14 הייתה כנסיית סן פבלו מבנה עם ספינה בודדת ובה ארבעה קטעים המכוסים על ידי קמרונות צלעות, שבין התומכות שביניהם היו קפלות צרות עם קמרון חבית מחודד לרוחב הספינה היחידה.
קצה הספינה הסתיים באפסיס מצולע בן חמש פאות.
בקירות נפתחו חלונות אוגיביים, אחד לכל קטע ולכל פאה של האפסיס.
לחזית הכנסייה הוצמד מגדל בסגנון מודחאר שבנייתו הושלמה לפני שנת 1343. בפינות חזית הכנסייה הוקמו שתי תומכות עגולות מסיביות.
ההרחבה העיקרית של כנסיית הקהילה התקיימה במאה ה-15. תוספת שתי ספינות צדדיות, זו שבצד הצפוני צרה הרבה יותר.
קטעים אלה הקיפו את כל מבנה הלבנים המקורי, שהמשיך עד הקצה כאילו הוא אמבולטוריום, בצד השני של האפסיס המצולע והקיף את המגדל.
בדרך זו שולבו האפסיס והמגדל במבנה הלבנים החדש.
כך, הקפלות הקטנות ששכנו בין תומכות נעלמו והפכו לחללי מעבר בין הספינה לבין הקפלות הצדדיות.
בחלקים החדשים שולבו גם קמרונות צלעות פשוטים.
מבחוץ בולטת החזית בצד הצפוני המשקיף אל רחוב סן בלאס וגם היא תוארכה למאה ה-15. סגנון גותי ומפוסל באלבסטר.
מעל הדלת יש טימפנון ובו מפוסלת דמותו של ישו הנוצרי במרכז התבליט, שבאגפיו פסליהם של יוחנן המטביל והבתולה ומצדדיהם פסליהם של בלזיוס הקדוש וקדוש אחר שלא זוהה בוודאות.
סגנון השער כולו קשור לזה של .
בשנת 1594 החל חידוש של שער זה, שהוסיף מרזבים גדולים מעץ המגולפים במוטיבים של הרנסאנס, עבודותיו של האמן מסונרו אנטון דל פראדו (Mazonero Anton Prado) ובניהולו הכללי של הבנאי הראשי פדרו פוסטר (Pedro Fuster).
מאוחר יותר, מהמאה ה-16 עד המאה ה-18, נפתחו עוד קפלות באגף הדרומי של הכנסייה.
הראשונות, בסגנון הרנסאנס, מחופות בקמרונות צלעות משולשות, וזו שליד דלת הגישה בצד ימין (הכניסה הראשית הנוכחית) בקמרונות בצורת כוכב.
השאר, כבר בסגנון רנסאנס ובארוק מלא, מכוסים בכיפות על פנדנטיבות המסתיימים בפנסים להארה.
בשנת 1571 שופצו חלונות הכנסייה על יד האומן חואן דה מיראסו (Juan de Miraso), שקישט בעיטורים של עבודות גבס בסגנון הרנסאנס.
בנוסף לכל אלה, נפתח בשנת 1587 שער חדש, הכרחי לאחר השיפוץ מחוץ לכנסייה, שהפך לכיכר הנוכחית של סן פבלו.
השער מכונה פוארטה דל פוסל (Puerta del Fosal), ובהמשך, פוארטה דה לוס אחוסטיסיאדוס (Puerta de los Ajusticiados, "שער המוצאים להורג").
את השער הראשי הנוכחי, "פוארטה דה סן פבלו" (Puerta de San Pablo), בצד הדרומי החלו לשפץ במאה ה-17, שלב שאליו שייכת הקשת החצי-מעגלית כשפסלה של גבירתנו של העם (Nuestra Señora del Pópulo) בחלקה העליון, שוכנת בגומחה.
מאוחר יותר, בסוף המאה ה-18 (בין 1795 ל -1798) הושלם מבנה השער על ידי סגירתו בקשת חצי מעגלית גדולה שקועה.
כשבצדי הקשת פילסטרים טוסקניים מחורצים התומכים באנטבלטורה של מטופות.
בצדדים נוספו שני פילסטרים חלקים ובראשם כדים.
המגדל המתומן בנוי משני מגדלים פנימי וחיצוני המשולבים אחד בתוך השני.
במרחב שביניהם נמצא גרם המדרגות.
גם בניין הכנסייה וגם בניין המגדל עשויים לבנים, כשעל הקירות החיצוניים של המגדל יש עיטורים בסגנון מודחאר של קוצים, קשתות מחודדות ואפריזים מעוינים.
הקומות התחתונות אינן נראות מבחוץ, מכיוון שהן שקועות בתוך הכנסייה, אבל ניתן לראות את הקישוטים שעליהן מתוך החלק הפנימי בכנסייה המכונה "לה קלאוסטרה" (La Claustra, "הקלויסטר").
בקומה החמישית יש פתח עיוור (כלומר מדומה) של קשת מחודדות ובה פעורים שני חלונות תאומים בכל אחד משמונה הצלעות של המגדל.
בקומה השישית יש עבודות תחרת אבן מעוינת ושלושה חלונות בכל צד ובקומה האחרונה, המתוארכת למאה ה-17 יש שני חלונות על ריבועי אריחים מכל צד.
המכלול כולו מסתיים בצריח (שופץ בשנת 1849 על ידי חוסה ירסה אי מיניאנה (José Yarza y Miñana)) בצורת פירמידה חרוטית מסוגננת ביותר עם כדור בראשה על מבנה כיפה מתומן קטן.
אחד החלקים הבולטים בכנסיית סן פבלו הוא ללא ספק הקישוט מאחורי המזבח הראשי.
הוא הוזמן בשנת 1515 מ, האמן האחראי גם לקישוט מאחורי המזבח ב, והוא הושלם בשנת 1518. הוא מגולף בעץ מוזהב כשחלקים ממנו צבועים.
הוא בנוי מרצועה רוחבית ומעליה חמש רצועות אנכיות, המרכזית רחבה וארוכה יותר.
החללים שבין הרצועות כוללים בליטות עם פסלים תחת חופות גותיות.
עם זאת, הסגנון של הקישוט מאחורי המזבח הוא רנסאנסי.
בחלק התחתון של הרצועה המרכזית שוכנת דמותו של ראש הכנסייה, השליח פאולוס הקדוש, בתוך גומחה כפסל בודד.
מעליו חלון המשקיף אל המשכן, כמקובל מהקישוט מאחורי המזבח של קתדרלת סלבדור דה סרגוסה, מהמאה ה-15. בחלל העליון של הרצועה המרכזית מפוסלת צליבת ישו.
תבליטים עם נושא הפסיון של ישו מופיעים על הרצועה האנכית וסצנות מחייו של פאולוס הקדוש מתוארות ברצועות הצדדיות.
בשנת 1524 יצר פוסטרו חואן ויירטו (fustero Juan Vierto) את הדלתות של הקישוט, שצוירו בשנת 1596 על ידי חרונימו דה מורה (Jerónimo de Mora) ואנטוניו גלסראן (Antonio Galcerán) עם סצנות מהבשורות שצוירו בגריזיי על הצד החיצוני, ושל מות הקדושים של פטרוס ופאולוס בצד הפנימי.
המקום המקודש, בית המקהלה, חדר תשמישי הקדושה והקפלות
אלמנטים נוספים בכנסייה זו הראויים לציון הם עבודות הכסף של מזבח הקפלה הראשי או המקום המקודש ויצירות אמנות אחרות הקשורות בה, בית המקהלה בסגנון הרנסאנס ואוצרות אמנות אחרים בכנסייה זו, שרבים מהם שוכנים בתוך הקפלות.
מאחורי המשכן של המזבח הראשי נמצא ציור שמן על לוח עץ של חרונימו קוסידה (Jerónimo Cósida), צייר רנסאנס בסגנון מנייריסטי מאמצע המאה ה-16. הנושא שלו הוא העיבור ללא חטא, כשבאגפיו שלושת האבות של הברית הישנה ואבות הכנסייה.
עבודת הכסף המכסה את חזית המזבח בולטת מעל לכל, והושלמה בשנת 1720 על ידי חוסה גודו (José Godó) ועוזרו ברנרדו גארו (Bernardo Garro).
היא כוללת את עריפת הראש של פאולוס הקדוש יחד עם נושאים אחרים: פטרוס הקדוש, הבתולה של העם, יוחנן כותב הבשורה, והתנצרותו של פאולוס הקדוש.
באגפים מפוסלים דמויותיהם של בישופים מסוימים.
בקצה המזרחי של הכנסייה נשמרו לוחות אריחים צבעוניות מהסוג שיוצר בסדנאות של העיירה באראגון, עבודותיו של אלחוס דה אלבורחה (Alejos de Alborge) משנת 1571, יצרן אריחים אמן מהעיירה .
במקום המקודש, משמשים כמה חדרים שנבנו עבור חדר תשמישי הקדושה בפינה הדרומית-מזרחית של הכנסייה, מימין לקצה המזרחי של הכנסייה.
דלת הגישה עשויה בגבס, יצירה מהמאה ה-16, שבחלקה העליון יש מדליון עם דמותו של פאולוס הקדוש.
בית המקהלה נוצר בניהולו של חרונימו קוסידה בין השנים 1569 ל-1572, והוא כולל מושבי אבן ועוגב בהשראת אלו של קתדרלת סלבדור דה סרגוסה.
שני האלמנטים הם עבודה של האחים חואן קרנוי ופרנסיסקו קרנוי.
משנת 1727 עד 1752 נסגר העוגב עם סורג הברונזה הנוכחי.
הזמנת הפסלים במכירה הפומבית הוזמנה על ידי חוסה דה גויה, אביו של הצייר הידוע פרנסיסקו דה גויה.
הקפלות להלן מתחילות בצד ימין של המקום המקודש (האגף הדרומי של הכנסייה החל בקצה) ולכיוון הכניסה:
יש בה תגליף מהמאה ה-16 של אנה הקדושה, הבתולה וישו הילד בעץ מוזהב וצבוע מהמאה ה-16, שצויר מחדש, כנראה במאה ה-17.
שומרת על מזבח מהמאה ה-16. ציור על לוח עץ עם סצנות מחיי קדושים אלו.
מכילה יצירות בעלות עניין רב.
שכבת הברזל בפתח יוצאת הדופן היא מתחילת המאה ה-17. קישוט המזבח הקדמי משנת 1601 ויוצר ב על ידי חואן צ'נדו (Juan Chando).
הוא כולל ציורי שמן על בד בהשפעת האמנות של חרונימו קוסידה.
לפני קישוט המזבח יש גילוף של הבתולה והילד, מראשית המאה ה-18. לימינו נמצא קישוט המזבח של סנטה קטלינה, מסוף המאה ה-15. משמאל, קברו של דייגו מונריאל (Diego Monreal), הבישוף של וסקה (Huesca), משנת 1607. זהו קבר שקוע בארקוסוליום המפוסל באלבסטר הכולל תבליט של שלט האצולה שלו, כתובות ותחיית המתים.
הקפלה חסומה עם פסי ברונזה מהמאה ה-17, ומכילה קישוט מזבח צבוע בסגנון הבארוק מסוף אותה המאה, שהורכב על ידי חיימה רוסיק (Jaime Rosic), המציג את מיכאל הקדוש וסצנות מחייו.
הלונטות, הכיפה והפנדנטיבות מעוטרים בציורים, שמצבם כיום גרוע, ניתן לייחס אותם לחרונימו סקאנו (Jerónimo Secano) שהטכניקה שלו הייתה רופפת למדי.
הקפלה מחופה באריחים, במקרה זה של הסדנאות של העיירה מואל מסוף המאה ה-17.
ממוקמת ראשונה, למרגלות הצד הדרומי, אחת הבולטות בסגידה הגדולה ביותר לבתולה שבשם הקפלה.
הקפלה הנוכחית מתוארכת לשנת 1673 והוכנה על ידי חוסה פליפה בוסיניאק אי בורבון (José Felipe Busiñac y Borbón) בסגנון הבארוק המאוחר.
הכיפה מעוטרת בעבודות גבס בארוקיות.
קישוט המזבח לא כל כך מעניין, אם כי הוא מאכלס את דמותה המצוירת של הבתולה של העם (Virgen del Pópulo), שעל פי המסורת העתיקה, הגיעה מרומא על ידי עמאי אדוק בשם פדרו ויקטוריה.
היא הוצבה בגומחה תוך יצירת טרומפ-לויל באמצעות מראות.
השטח למרגלות הכנסייה המקורית הוסב לחדרים לשימוש כנסייתי.
אזור זה מכונה בתיעוד של הרחבת הכנסייה "לה קלאוסטרה" (La cloustra), הקלויסטר.
ממנו ניתן לראות, דרך החלונות שבקירותיו, את קישוט הקומות התחתונות של מגדל מודחאר, שהוסתרו לאחר שהמגדל נבלע בחלל הכנסייה.
כמו כן, אפשר לראות מאזור זה את התומכות העגולות הנמצאות בפינות האזור הישן שלמרגלות הכנסייה.
בתוך הקלויסטר ומאחורי הרטרוקווייר, במרכז המבנה הישן של הכנסייה באגף המערבי, נמצאת קפלת ישו הקדוש, מכוסה בקמרון כוכבים, ושופצה בשנת 1690 ביוזמתו של רוזן גוארה (conde de Guara), ארטל דה אסלור (Artal de Azlor).
קיים תיעוד אודות גילוף הצלוב המתוארך לסוף המאה ה-16, אך הפסל הנוכחי חייבת להיות מתחילת המאה ה-17. לפניו יש ציור שמן על בד של הבתולה ויוחנן המטביל.
בהתחשב בכך שספינה משנית זו צרה יחסית לספינה המשנית הדרומית, חלק מקישוטי המזבח הנמצאים בקטעי הספינה בצד שמאל של הכנסייה הן חלק מחלל הכנסייה.
קישוט המזבח של סן בלאס (Retablo de de San Blas)
קישוט בסגנון הבארוק, בין השנים 1750–1770, הוא מציג פסלים של יהויקים הקדוש ואנה הקדושה שהועברו בשנת 1813 מהכנסייה שחרבה של סן למברטו.
הקדוש בשם הקפלה הוחלף על ידי הפיסול המגולף העתיק בסגנון גותי של המזבח הראשי של סן בלאס מסוף המאה ה-14 או תחילת המאה ה-15.
מאותה תקופה כמו קישוט המזבח הקודם, יש לה רצועת רוחב אחת ושלוש רצועות אורך.
הקדושה שבשם הקפלה מלווה בגילופים של , איזידור הפועל, כריסטופורוס הקדוש, וסטפנוס הקדוש.
בחלקו העליון של הקישוט מגולפות המעלות הטובות.
קישוט המזבח נוצר בין השנים 1630–1640, והוא ממוסגר על ידי עמודים קורינתיים כפולים ומציג רצועת רוחב, רצועות אורך ועליית גג.
רצועת הרוחב מראה תגליף של הבשורה למרים, בסגנון רומנסקי.
על המזבח יש פסל של אפולוניה הקדושה מסוף המאה ה-16 או תחילת המאה ה-17. הנה האיש הוא ציור בארוק המסתיים בצליבת ישו.
כאמור, קטע זה של המבנה מקיף את המקום המקודש והאפסיס של המבנה המקורי של הכנסייה, מעין אמבולטוריום שנוצר על ידי קטעי קמרונות צלעות.
בצד השני של המזבח אנו מוצאים את הקפלה של בתולת העמוד (וירחן דל פילאר), הקפלה הישנה של קורפוס כריסטי.
בולט במיוחד השער הסוגר אותה משנת 1529, תוצאה של בית המלאכה של חיימה טחדור (Jaime Tejedor) בסגנון גותי.
קישוט המזבח הוא מראשית המאה ה-16. ויוחסה, בטעות, לדמיאן פורמנט.
פתח בצד ימין של המקום המקודש, למעשה במרכז הצד המזרחי של המקדש.
שמה הפופולרי החליף את שמו של סן גרגוריו אוסטיינסה.
צורתה מרובעת והיא מכוסה בכיפה על פנדנטיבות, יצירה מהמאה ה-18. יש בה שלושה קישוטי מזבח: החשובים ביותר מסוף המאה ה-18. עם פסלים של סן גרגוריו, יוחנן המטביל וסן פליקס קנטליסיו.
בחלק התחתון, במרכז, דימוי הסגידה העממית לבתולה של הצער.
קישוטי המזבח הצדדיים ראויים עוד יותר לציון, ומתוארכים לראשית המאה ה-18 בסגנון בארוקי.
קישוט המזבח של סן אנטון, עם גילוף סביב שנת 1700, כולל שלוש רצועות אורך ומציג עמודים של ענפים מאוחדים המסודרים בצורה סלילית.
קישוט המזבח של תומאס אקווינס הקדוש משלים את קישוט הקפלה.
אלמנטים אחרים במורשת של הכנסייה
כנסיית סן פבלו מכילה כמות נכבדה של אוצרות אומנותיים הראויים לאזכור, אף על פי שלא ניתן להציג אותם בגלל היעדר מוזיאון מתאים עבורם, ביניהם בולטות עבודות הצורפות.
בולטת פרוטומה של סן בלאס בכסף.
דימויו הריאליסטי, יצירתו של הצורף אנדרס מרקואייו (Andrés Marcuello), מאפיין את הפיסול של המאה ה-16 באראגון בדומה לפרוטומה של סן ואלרו בקתדרלת סלבדור דה סרגוסה, שהובא על ידי בנדיקטוס השלושה עשר האנטי-אפיפיור, לארכידיוקסיה של סרגוסה במאה ה-14.
כמו כן, יש לציין את קיומם של שלוש פרוטומות מכסף של סן פדרו, סן פבלו והבתולה של העם מהרבע האחרון של המאה ה-17. כמו כן ראוי לציון צלב התהלוכה מכסף מוזהב, בין 1715 ל-1730, וחפצים שונים הקשורים לטקס האוכריסטיה מתקופות שונות.
ישנם גם שמונה שטיחי קיר של מעשי השליחים השזורים בבריסל המתייחסים לציור המקורי של רפאל, אשר הוזמנו על ידי האפיפיור לאו העשירי לקישוט הקיר של הקפלה הסיסטינית.
כנסיית סן ג'ובאני בטיסטה (בגרמנית שווייצרית: Kirche San Giovanni Battista) היא כנסייה קתולית ייחודית הממוקמת בכפר האלפיני מוגנו בקנטון טיצ'ינו בשווייץ.
היא נבנתה בין השנים 1994 ו-1996 באתר בו שכנה כנסייה ישנה יותר משנת 1636, ונהרסה במפולת שלגים בשנת 1986. הכנסייה נקראת על שם יוחנן המטביל.
הכנסייה החדשה תוכננה על ידי האדריכל השווייצרי מריו בוטה, בבנייה השתמש בוטה בשיש וגרניט מעמקים באזור.
לכנסייה מבנה ייחודי בעל תוכנית אליפטית, עם משטח זכוכית עגול נוטה המשמש כגג.
הוא מחובר לשני חללים חיצוניים, אזור ישיבה שקוע בצדו המערבי וכיכר קטנה בצדו הצפוני.
ביחס למישור אורכי ניתן לציין כי האלמנט המשמעותי ביותר הוא הקשת המשופעת, אשר לפי בוטה מסמלת את קשת הכנסייה העתיקה שהגנה על חלק מהכפר מוגנו מפני מפולת שלגים ב-25 באפריל 1986.
שני הפעמונים, משנת 1746, הם האלמנטים היחידים שנמצאו לאחר המפולת.
עיצוב הפנים פשוט מאוד, הוא מורכב אך ורק משתי שורות של ספסלי עץ המסודרים בציר ביחס למזבח.
המזבח, העשוי שיש לבן, מורכב אך ורק משני בלוקים.
בצד שמאל יש פסל של המדונה, הניצב מעל אגן טבילה משיש בהיר.
חומרי הבנייה מועטים וכוללים גנייס המגיע ממחצבות ריבאו, שיש לבן מעמק פצ'יה, ברזל למבנה התומך של הגג וזכוכית לגג.
כנסיית סנט אטיין דו-מון היא כנסייה קתולית בולטת ברובע החמישי של פריז, בלב הרובע הלטיני, על גבעת סנט-ז'נבייב שעליה נבנו גם הפנתאון ואוניברסיטת הסורבון.
המבנה נחשב לאחת היצירות האדריכליות המורכבות בעיר, והוא מאופיין בשילוב אקלקטי ייחודי בין הגותיקה המאוחרת ("סגנון גותי לוהב") לבין אדריכלות הרנסאנס המוקדמת.
עיצוב זה הוא תולדה של תהליך בנייה ממושך שהחל בשלהי המאה ה-15 והסתיים במאה ה-17, תקופה שבה התחלפו התפיסות האמנותיות וההנדסיות באירופה.
שורשי הכנסייה נעוצים בצורך הקהילתי לשרת את האוכלוסייה שהתפתחה סביב מנזר סן-ז'נבייב העתיק, לאחר שהקפלה המקורית ששימשה את המקום לא נתנה מענה למספר המאמינים הגדל.
בשנת 1492 הוחלט על הקמת המבנה הנוכחי, ומלאכת הבנייה התפרסה על פני יותר ממאה שנה, עד להשלמתה העיקרית במאה ה-17.
הכנסייה נחנכה רשמית בשנת 1626 על ידי ז'אן-פרנסואה פול דה גונדי, הארכיבישוף הראשון של פריז, ומאז היא משמשת כאתר היסטורי ודתי מרכזי המשמר את מורשתה של הקדושה הפטרונית של פריז, ז'נבייב הקדושה.
הכנסייה נושאת מעמד מיוחד כמקום מנוחתה של ז'נבייב הקדושה, שהצילה לפי המסורת את העיר מפלישת הונים במאה ה-5. אף על פי שב־1793 שרידיה המקוריים הוצאו מהקבר ונשרפו בכיכר העירייה מתוך זעם אנטי־דתי ששטף את המהפכה הצרפתית, אבן מהסרקופג המקורי שלה שרדה, ושולבה בתוך רליקווריה מוזהבת מהמאה ה־19 הניצבת בקפלה צידית.
הכנסייה מכילה גם את קבריהם של ענקי רוח ומתמטיקה, ובראשם בלז פסקל והמחזאי ז'אן ראסין, שנקברו שם בשל הקשר שלהם לקהילת פור רויאל ולזרם הינסניסטי שהיה מזוהה עם האזור.
כנסיית סן-אטיין-דו-מון היא חלק בלתי נפרד מההיסטוריה של מנזר סנט-ז'נבייב, שמבניו משמשים כיום את תיכון אנרי הרביעי.
ראשיתו של המנזר ב"כנסיית השליחים הקדושים פטרוס ופאולוס", שהוקמה על ידי כלוביס בסביבות שנת 508 בפסגה של גבעת סנט-ז'נבייב .
במנזר נקברו שרידי ז'נבייב הקדושה ואת קברו של כלוביס מלך הפרנקים הסאלים ואשתו קלוטילדה, והפך בזכותם ליעד העלייה לרגל המרכזי בפריז.
בימי הביניים התפתח המקום למנזר מלכותי חשוב.
בראשית המאה ה-13 המלך פיליפ אוגוסט הקיף את פריז בחומה חדשה, ורובע המנזר הסמוך לה זכה לביטחון ולגידול דמוגרפי.
כנסיית המנזר, ששירתה גם את תושבי הרובע, לא עמדה עוד בעומס, ולכן הוקמה כנסיית קהילה נפרדת על שמו של סנט אטיין (סטפנוס הקדוש), המרטיר הראשון.
הכנסייה שולבה במתחם המנזר, והנזירים שמרו על שליטה מלאה בניהולה.
במהלך המאה ה-13, כנסיית המנזר ששירתה את הקהילה המקומית הפכה צרה מלהכיל את האוכלוסייה הגדלה, ועל כן הוחלט לבנות מקדש שני בחסותו של סנט אטיין (סטפנוס הקדוש), המרטיר הראשון.
הכנסייה מהווה עדות חיה לתהפוכות ההיסטוריות, הדתיות והאדריכליות שעברו על צרפת לאורך מאות שנים.
המבנה הנוכחי של הכנסייה נבנה מחדש בין השנים 1492 ל-1626, תהליך בנייה ממושך, שהתחולל על רקע תקופת מלחמות הדת הסוערת.
במקור, ניצבה הכנסייה לצד מנזר סנט ז'נבייב העתיק, והקשר בין השניים הגדיר את גורלה.
בשנת 1744, החליט המלך לואי ה-15 להחליף את כנסיית המנזר הישנה במבנה מפואר ומרשים הרבה יותר, פרויקט שבמקור נועד להוקיר את פטרונית העיר, אך לימים הפך לסמל חילוני – "הפנתאון של פריז".
הפנתאון הוא מאוזוליאום לאומי חילוני המוקדש לגדולי האומה הצרפתית, במקום לקדושי הכנסייה.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית, השתנה גורל המתחם כולו באופן דרסטי כחלק ממגמת החילון החריפה, והניסיון להחליף את הנצרות בדת אזרחית ורפובליקנית.
כנסיית המנזר הישנה נחרבה, ושרידיה של ז'נבייב הקדושה הועלו באש באקט סימבולי של התנערות מהמסורת הדתית.
כנסיית סנט-אטיין-דו-מונט עצמה ניצלה אמנם מהרס מוחלט, אך לא חמקה מזעמם של המהפכנים.
היא סבלה מוונדליזם וביזה, פסלים ועיטורים הושחתו, ואוצרות כנסייתיים נגנבו.
המבנה נסגר לפולחן קתולי והוסב ל"מקדש של מסירות משפחתית" (Temple de la Piété Filiale), מקום שנועד להנחיל ערכי מוסר אזרחיים במקום הטקסים הדתיים המסורתיים.
המפנה הגיע עם עלייתו של נפוליאון בונפרטה וחתימת הקונקורדט של שנת 1801 מול האפיפיור פיוס השביעי.
הסכם היסטורי זה הסדיר מחדש את מעמד הכנסייה הקתולית בצרפת והמבנה המבנה לכנסייה, אשר חידשה בו את הפולחן הקתולי בשנת 1803. עם זאת, השינויים הפיזיים בסביבתה נמשכו.
בשנת 1804 נהרסה סופית כנסיית המנזר הסמוכה כדי לפנות מקום לסלילת רחוב כלוביס.
השריד היחיד ששרד מאותו מתחם עתיק הוא מגדל הפעמונים, המכונה כיום "מגדל כלוביס", אשר שולב בתוך קמפוס בית הספר היוקרתי "אנרי הרביעי" שהוקם על מבני המנזר.
בעקבות חורבן המנזר, ירשה כנסיית סנט-אטיין-דו-מונט את מסורת הפולחן של סנט ז'נבייב, והפכה למשמרת המרכזית של מורשתה.
במהלך המאה ה-19 עבר המבנה תהליכי שחזור ושיקום נרחבים שהשיבו לו את תפארתו האדריכלית הייחודית, המשלבת אלמנטים גותיים ורנסאנסיים.
מעבר לתפקידה הדתי והליטורגי החשוב, הפכה הכנסייה למוקד משיכה תרבותי ותיירותי עולמי.
לצד חשיבותה ההיסטורית, היא זכתה למעמד של אייקון רומנטי מודרני בזכות התרבות הפופולרית.
המדרגות בצד הצפוני של הכנסייה התפרסמו כאתר הצילום המרכזי בסרטו של וודי אלן, "חצות בפריז", שם ממתין גיבור הסרט למכונית אספנות שתיקח אותו למסע אל העבר, ובכך מחברת הכנסייה בין עברה המפואר של פריז להווה התרבותי שלה.
כנסיית סנט-אטיין, שנבנתה במאה ה-16, מציגה סגנון אדריכלי ייחודי.
זהו סגנון מעבר המשלב בין הגותיקה הלוהבת לבין הרנסאנס המושפע מהעתיקות הקלאסיות.
המבנה תוכנן ככנסיית אולם, באורך 69 מטרים וברוחב 25.5 מטרים, כאשר הטרנספט (בית הרוחב) אינו בולט מקו הבניין והסיטראות גבוהות במיוחד.
הכנסייה נוטה קלות שמאלה, ככל הנראה בשל תוואי הקרקע המקורי.
בחלל הפנימי ניכרת התפתחות סגנונית ברורה: על גבי תוכנית קרקע גותית, העיטורים משתנים מקשתות מחודדות באזור המקהלה לקשתות עגולות בספינה המרכזית, המעוטרות במוטיבים רנסאנסיים.
גלריה אלגנטית מקיפה את חלל הכנסייה, ואבן הראשה מסכמת את המיזוג בין ההשפעות האומנותיות השונות.
המבנה האדריכלי של הכנסייה מציג ציר פנימי מעט מעוקל, תופעה נדירה הנובעת ככל הנראה מאילוצי הקרקע או מיסודות מבנים קודמים, והחזית שלה בולטת באסימטריה ובגובהה המרשים, הכולל גמלון משולש בסגנון קלאסי המזכיר מקדש יווני.
בחלל הפנים, המבקרים נחשפים לחלל מואר וגבוה במיוחד, שבו קמרונות גותיים מחודדים משתלבים עם עמודים וקשתות עגולות רנסאנסיות.
אחד המאפיינים המפורסמים והייחודיים ביותר של הכנסייה הוא ה"ז'ובה" (Jubé) – מסך מקהלה מאבן גיר לבנה ועדינה שנבנתה בהמאה ה-16 (סביב 1545).
זהו המסך היחיד מסוגו ששרד בפריז, שכן רוב המבנים דמויי הגשר הללו הוסרו בכנסיות אחרות בעקבות הרפורמציה או במהלך המהפכה הצרפתית.
הגשר חוצה את הספינה המרכזית, מעוטר בתחרת אבן מורכבת ומלווה בשני גרמי מדרגות לולייניות הנראות כ"מרחפות" באוויר, והוא שימש בעבר להפרדה בין הכמורה לקהל, ולקריאת הבשורה.
עושרה האמנותי של הכנסייה ניכר גם באוסף הויטראז'ים המרהיב שלה, הנחשב לאחד המקיפים בפריז.
בגלריה המקיפה את בית המקהלה, הידועה כ"גלריית בית הקברות" (Galerie du Charnier), מצויים חלונות זכוכית צבעונית מהמאה ה־16 וה־17, יצירות מופת המתארות סצנות מקראיות כמו "חידת הנביאים" בפירוט ריאליסטי יוצא דופן לתקופה.
נוסף על כך, הכנסייה מתהדרת בעוגב מונומנטלי משנת 1631, יצירתו של בונה העוגבים ז'אן בורון, אשר שופץ והורחב מאוחר יותר על ידי פרנסואה-אנרי קליקו .
תיבת העוגב עצמה היא מלאכת מחשבת של גילוף בעץ, הנחשבת לעתיקה ולמרשימה ביותר בפריז.
דוכן הדרשה, שעוצב במאה ה־17 בסגנון הבארוק, נתמך על ידי דמותו של שמשון הגיבור, סמל לכוח האמונה.
אחד האלמנטים הבולטים והחשובים בכנסייה הוא סורג הכמורה (The Jubé) שנבנה בראשית המאה ה-16, והוא היחיד מסוגו שנותר גלוי בפריז.
בימי הביניים שימש הסורג כחיץ פיזי בין אנשי הדת לקהל המאמינים, וכן כבמה להקראת כתבי הקודש.
שמו בצרפתית ("Jubé") נגזר מהמילה הראשונה בתפילה הלטינית שנאמרה עליו.
בעוד שרוב הסורגים פורקו במאה ה-18 כדי להנגיש את הטקס לקהל, סורג זה שרד והוא משלב מבנה גותי עם עיטורי רנסאנס עשירים, כולל מעקה עשוי תחרת אבן גיר עדינה.
גרמי מדרגות מפותלים מובילים לגלריה העליונה, וזהות האדריכל שתכנן יצירה זו נותרה בגדר תעלומה עד ימינו.
הכנסייה מתגאה באחד מאוספי הוויטראז'ים המקיפים ביותר בפריז, המכסה את התקופה שבין תחילת המאה ה-16 לרבע הראשון של המאה ה-17. כמעט כל החלונות ניצבים במיקומם המקורי ונוצרו על ידי בכירי האומנים של התקופה.
היצירות כוללות תיאורים נרחבים מחיי הקדושים: סנט אטיין (סטפנוס) המטיף והמרטיר, וסנט ז'נבייב, כולל סצנות מרעיית הצאן ועד קבלתה בשמיים.
בגלריה המכונה "קלויסטר הגלוסקמאות" ניתן למצוא ויטראז'ים נוספים, ביניהם תיבת נוח והגת המיסטית.
הכנסייה משמשת מקום מנוחה לדמויות היסטוריות בולטות.
הפילוסוף והמתמטיקאי בלז פסקל (1623-1662) נקבר במקום מכיוון שנפטר בתחומי הקהילה של פור רויאל.
כמו כן, עצמותיו של המחזאי ז'אן רסין (1639-1699) הועברו לכנסייה לאחר פירוק מנזר פור-רויאל, בשל מגורי משפחתו באזור והקשרים היאנסניסטיים החזקים של הקהילה המקומית.
כנסיית סנט ברת'ולומיו הקטנה היא כנסייה אנגליקנית בסיטי של לונדון שבאנגליה.
זוהי הכנסייה הרשמית של בית החולים סנט ברת'ולומיו והיא נמצאת בשטחו.
הכנסייה הוקמה בשנת 1123 בשם "הקפלה של הצלב הקדוש" בקרבת מיקומה הנוכחי, אליו הועברה ב-1184. בזמן הרפורמציה הפכה הכנסייה לכנסייה של בית החולים הסמוך וקיבלה את שמו.
סיומת שמה "הקטנה" באה להבחינה מהכנסייה הסמוכה - כנסיית סנט ברת'ולומיו הגדולה.
מגדל הכנסייה וקצהה המערבי נבנו במאה ה-15. שניים משלושת פעמוני הכנסייה ניצוקו בשנים 1380 ו-1420, והם ומנגנון הפעמונים המקורי (העתיק ביותר בסיטי) עדיין פועלים במגדל השעון של הכנסייה.
פנים הכנסייה שופץ ב-1793 על ידי ג'ורג' דאנס הצעיר, ומבנה הכנסייה שופץ על ידי תומאס הארדוויק ב-1825. הארדוויק החליף את קורות הגג שהעלו רקב במהלך השנים בגג הנתמך בקורות ברזל.
הכנסייה ניזוקה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה, אך שוקמה ונבנתה מחדש בשנת 1951.
בכנסייה הוטבל לנצרות האדריכל איניגו ג'ונס בשנת 1573.
ב-1613 נקבר בכנסייה תומאס בודלי, מחדשהּ של הספרייה הבודליינית.
כנסיית סנט דנסטן שבמזרח היא כנסייה אנגליקנית שהייתה על גבעת סנט דנסטן באמצע הדרך בין גשר מצודת לונדון לבין מצודת לונדון בסיטי של לונדון.
הכנסייה נהרסה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
הריסותיה הן גן ציבורי כיום.
הכנסייה נוסדה בשנת 1100 בסגנון גותי.
היא ניזוקה מאוד בשרפה הגדולה של לונדון בשנת 1666, ושוקמה בין השנים 1668–1671. צריח, בתכנונו של סר כריסטופר רן, נוסף לכנסייה שלושים שנה לאחר שיקומה.
הצריח תוכנן בסגנון גותי כך שיתאים לכנסייה.
מצב הכנסייה התדרדר, והיא נבנתה מחדש בין השנים 1817–1821 על ידי האדריכלים דייוויד לאיינג וויליאם טייט.
הצריח של רן שולב במבנה החדש.
בשנת 1941 נהרסה הכנסייה במהלך הבליץ.
לאחר המלחמה הוחלט לא לשקמה.
ב-1967 החליט האיגוד של לונדון להפוך את הריסות הכנסייה לגן ציבורי, וזה נחנך ב-1971.
הצריח שתכנן רן שרד את הבליץ, ומשמש כיום מרפאה ציבורית.
מהכנסייה עצמה נותרו רק הקירות הצפוני והדרומי, וביניהם נשתלו עצים ונבנו מספר מזרקות.
הגן נחשב לאחד מהיפים בגני הסיטי.
כנסיית סנט מרי אלדרמאנבורי הייתה כנסייה אנגליקנית שתכנן ובנה האדריכל סר כריסטופר רן.
הכנסייה נהרסה בבליץ במהלך מלחמת העולם השנייה והוחלט לא לשקמה.
לאחר המלחמה הועברו שרידיה לפולטון במיזורי שבארצות הברית והם מהווים אנדרטה לסר וינסטון צ'רצ'יל.