tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בריחה הוא סרט דרמה משנת 2024 בבימויה של נורה פינגשייט שגם השתתפה בכתיבת התסריט, המבוסס על ספר באותו השם משנת 2016. הסרט הוא קופרודוקציה בין הממלכה המאוחדת לגרמניה, מככבת בו סרשה רונאן שגם משמשת כמפיקה, ולצידה פאפה אסיידו, נביל אלואהבי, איזוקה הויל, לורן לייל, ססקיה ריבס וסטיבן דיליין.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס ב-19 בינואר 2024, ועלה לאקרנים בבריטניה ב-27 בספטמבר 2024. בגרמניה עתיד הסרט לעלות ב-7 בנובמבר.
רונה (סרשה רונאן) שהשתחררה זה עתה ממוסד גמילה, מגיעה לאיי אורקני שבצפון סקוטלנד אחרי עשור בלונדון.
העבר מאיים להציף אותה, אך בהדרגה היא יוצרת קשר אמיתי ועמוק עם עולם הטבע.
בינואר 2022 פורסם כי נורה פינגשייט תביים עיבוד קולנועי לספר הזכרונות של הסופרת איימי ליפטרוט "The Outrun" על פי תסריט אותו תכתוב יחד עם הסופרת, וכי סרשה רונאן תככב בתפקיד הראשי.
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2022 באורקני.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 82 אחוזי טריות המבוססים על 120 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.4/10. באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 73 המבוסס על 37 מבקרים, נתון המצביע על ביקורות 'חיוביות בדרך כלל'.
בריחתו של לוגן הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי משנת 1976 בבימויו של מייקל אנדרסון, המבוסס על תסריט מאת דייוויד זלאג גודמן.
הסרט מבוסס על הרומן באותו שם מאת ויליאם פ.
הסרט מתאר חברה עתידנית בה האוכלוסייה חיה בעיר מקורה ומנהלת אורח חיים הֵדוֹנִיסטִי, אך כל אדם שמגיע לגיל 30 חייב לעבור טקס בשם "קרוסל" שבו הוא מומת, תחת האמונה שהוא מתחדש.
הסרט זכה בפרס אוסקר להישגים מיוחדים על האפקטים החזותיים שלו ושישה פרסי סאטורן, כולל סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר.
בשנת 2274 האנושות חיה בעיר מקורה הנשלטת על ידי מחשב מרכזי.
התושבים נהנים מחיים של תענוגות, אך כאשר הם מגיעים לגיל 30, הם משתתפים בטקס "קרוסל" שבו הם מושמדים תחת האמונה שהם יתחדשו.
לוגן 5, "איש חול" שתפקידו ללכוד ולהשמיד את אלו המנסים לברוח מהגורל הזה, מקבל משימה סודית מהמחשב: לחדור למחתרת המסייעת ל"בורחים" ולמצוא את "המפלט" – מקום מסתורי שבו אנשים יכולים לחיות מעבר לגיל 30. במהלך המשימה, לוגן מתחיל לפקפק במערכת ומחליט לברוח בעצמו יחד עם ג'סיקה 6, חברה במחתרת.
השניים יוצאים למסע מסוכן מחוץ לעיר, מגלים את העולם החיצון ופוגשים באדם זקן, דבר הסותר את כל מה שלמדו על החיים וההזדקנות.
מייקל יורק – לוגן 5, "איש חול" המתחיל לפקפק במערכת.
ג'ני אגאטר – ג'סיקה 6, חברה במחתרת המסייעת ל"בורחים".
ריצ'רד ג'ורדן – פרנסיס 7, "איש חול" וחברו של לוגן, הרודף אחריו.
פיטר יוסטינוב – האיש הזקן, אותו פוגשים לוגן וג'סיקה מחוץ לעיר.
פארה פוסט – הולי 13, עובדת במכון היופי בעיר.
רוסקו לי בראון – בוקס, רובוט האחראי על אספקת מזון לעיר.
הסרט "בריחתו של לוגן" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 58% בהתבסס על 36 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מתגבר על האלמנטים הקאמפיים והעלילה הלא מבושלת עם שפע של רעיונות מעוררים והרפתקת מדע בדיוני נועזת".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 53 מתוך 100, המבוסס על 9 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מבקרים ציינו כי הסרט מציע חוויה ויזואלית מרשימה עם עיצוב הפקה ואפקטים ויזואליים חדשניים לתקופתו, אך העלילה והדמויות סובלות מעומק רגשי מוגבל.
רוג'ר אברט העניק לו דירוג של שלושה כוכבים, ותיאר אותו כ"מופע ראווה עצום וטיפשי", עם עלילה שהיא "שילוב בין העיר והכוכבים מאת ארתור סי.
קלארק, לבין אלמנטים מתוך כוכב הקופים", והוסיף כי הסרט "מספק מידה מסוימת של הנאה".
צוות כתב העת וראייטי תיאר את הסרט כ"מספק" בזכות היותו חוויית בריחה מהמציאות, ובשל האינטליגנציה שבו.
בכלכלה, בריחת הון היא זרימה מהירה של נכסים או כסף מחוץ למדינה, עקב אירוע בעל השלכות כלכליות או כתוצאה מאירוע פוליטי כמו שינוי משטר או גלובליזציה כלכלית.
אירועים כאלה יכולים להיות אירועים המבטאים התנהגות לא יציבה או לא אמינה של הנהגת המדינה, העלאת מיסים על בעלי הון או ממשלה שאינה משלמת את חובותיה, או כזו שמפריעה למשקיעים וגורמת להם לצמצם את שווי הנכסים שהם מחזיקים באותה מדינה, או מצב בו קיים איבוד אמון בחוסנה הכלכלי של המדינה.
הדבר מוביל להיעלמות העושר, ובדרך כלל מלווה בירידה חדה בשער החליפין של המדינה הנפגעת – פיחות בערכו במשטר עם שער חליפין משתנה, או פיחות כפוי במשטר של שער חליפין קבוע.
ירידה זו מזיקה במיוחד כאשר ההון שייך לתושבי המדינה המושפעת, מכיוון שלא רק שהאזרחים נושאים כעת בנטל האובדן בכלכלה ובעלויות של פיחות המטבע שלהם, אלא שגם נכסיהם הקיימים מאבדים מערכם הנומינלי.
זה מוביל לירידה דרמטית בכוח הקנייה ומייקר את יבוא הסחורות ורכישת כל צורה של תוצרת זרה.
מדינות עם חוות את בריחת ההון הגדולה ביותר.
השקפה קלאסית על בריחת הון היא שספקולציות מטבע הן שמניעות תנועות משמעותיות חוצות גבולות של קרנות פרטיות, בהיקף מספיק כדי להשפיע על .
קיומה של בריחת הון מצביע על צורך ברפורמה במדיניות.
בספר La dette odieuse de l'Afrique (החובות המתועבים של אפריקה), ו טוענים שיותר מ-65% מהחובות שאפריקה לוותה אפילו לא מגיעים למדינות באפריקה, אלא נשארים בחשבונות בנק פרטיים במקלטי מס.
נדיקומאנה ובויס מעריכים כי בין 1970 ל-2008, בריחת ההון מ-33 מדינות באפריקה שמדרום לסהרה הסתכמה ב-700 מיליארד דולר.
מאמר שפורסם ב-2008 העריך כי בריחת הון, המכונה גם "מחוץ למדינות מתפתחות, היא בסך של כ-850 מיליארד דולר עד טריליון דולר בשנה".
בריחת הון מתבצעת גם על מנת להתחמק ממס.
במקרים כאלה, ההון נוטה לעבור לכיוון של מקלטי מס.
בריחת הון עשויה להיות חוקית או בלתי חוקית - בהתאם לחוק המקומי.
בריחת הון חוקית היא כזו שנרשמת בספרי הישות או האדם המבצע את ההעברה, ורווחים מריבית, דיבידנדים ורווחי הון ממומשים חוזרים בדרך כלל למדינת המוצא.
בריחת הון בלתי חוקית, נועדה לא להופיע ברישומי מדינת המוצא והרווחים ממנה בדרך כלל אינם חוזרים למדינת המוצא.
הכסף הזה נרשם ככסף חסר במאזן התשלומים של המדינה.
בגרמניה הנאצית פעל חוק מס הברחת הון.
ב-1995 העריכה קרן המטבע הבין-לאומית (IMF) כי בריחת ההון מסתכמת בכמחצית מהחוב החיצוני של המדינות בעלות החוב הכבד ביותר בעולם.
בריחת הון נצפתה בכמה שווקים באסיה ובאמריקה הלטינית בשנות ה-90. אולי המשמעותי שבהם היה המשבר הפיננסי באסיה (1997) שהחל בתאילנד והתפשט ברוב מזרח אסיה החל מיולי 1997, והעלה את החשש לקריסה כלכלית עולמית עקב .
המשבר הכלכלי בארגנטינה (1998–2002) היה בחלקו תוצאה של בריחת הון מאסיבית, שנגרמה בגלל החשש שארגנטינה תפר את חובותיה החיצוניים (המצב החמיר בשל העובדה שלארגנטינה היה שער חליפין קבוע נמוך באופן מלאכותי, והיא הייתה תלויה בכמויות גדולות של ).
תופעה דומה הייתה גם בוונצואלה בתחילת שנות ה-80 עם היקף הכנסה כוללת של שנת ייצוא שעזבה את המדינה באמצעות בריחת הון בלתי חוקית.
ברבע האחרון של המאה ה-20 נצפתה בריחת הון ממדינות המציעות ריבית ריאלית נמוכה או שלילית (כמו רוסיה וארגנטינה) למדינות המציעות ריבית ריאלית גבוהה יותר (כמו הרפובליקה העממית של סין).
דוגמאות אחרות הן של הון שנוטש בגלל מיסוי מוגבר.
מאמר בוושינגטון פוסט מ-2006 הביא כמה דוגמאות להון פרטי שעזב את צרפת בתגובה למס העושר במדינה.
בין השאר נטען במאמר כי "אריק פינצ'ה, מחבר מדריך המס הצרפתי, מעריך שמס העושר מכניס לממשלה כ-2.6 מיליארד דולר בשנה, אך עלה למדינה יותר מ-125 מיליארד דולר בבריחת הון מאז 1998".
מאמר בטיימס מ-2009 דיווח כי מאות אנשי פיננסים ויזמים עשירים נמלטו לאחרונה מאנגליה, ויילס וסקוטלנד בתגובה להעלאות המס האחרונות, ועברו ליעדים עם מס נמוך כמו ג'רזי, גרנזי, האי מאן ואיי הבתולה הבריטיים.
במאי 2012 הוערך היקף בריחת ההון היווני בעקבות הבחירות הראשונות לפרלמנט ב-4 מיליארד אירו בשבוע.
מאוחר יותר באותו חודש חשף בריחת הון בסך של 97 מיליארד אירו מהכלכלה הספרדית ברבעון הראשון של 2012.
לקראת משאל העם הבריטי על עזיבת האיחוד האירופי (ברקזיט) הייתה יציאת הון נטו של 77 מיליארד ליש"ט בשני הרבעונים הקודמים, 65 מיליארד ליש"ט ברבעון שלפני משאל העם ו-59 מיליארד ליש"ט במרץ כאשר החל קמפיין משאל העם, בהשוואה לנתון של 2 מיליארד ליש"ט בששת החודשים המקבילים בשנה שלפני כן.
בריטון הוא כלי נשיפה ממתכת הדומה לטובה.
סוג הבריטון הנפוץ מנוגן בסי במול (B♭), כמו טרומבון טנור.
מנעדו נמוך באוקטבה אחת ממנעד החצוצרה.
לבריטון תפקיד בתזמורות וכמו כן הוא מהווה חלק בתזמורות צועדות.
הבריטון לרוב מיוצר מפליז (סגסוגת מהמתכות נחושת ואבץ), הוא מעוקל בצורה של ספירלה כאשר הפייה בנויה במאונך לפעמון (למעט בריטון צעדות, שבו הפייה בנויה במישור אחד עם הפעמון).
הבריטון מחולק למספר חלקים מרכזיים:
פייה – החלק שדרכו נושפים לתוך הבריטון.
הפייה לא מחוברת בדרך כלל לבריטון באופן קבוע.
זאת לצורך שמירה על הפייה פן תיפול ולצורך ניקוי.
פיית הבריטון זהה לפית טרומבון בגלל המנעד הזהה.
פעמון – האחראי על התהודה.
הפעמון ממוקם במקביל לפייה (למעט בבריטון צעדות, אשר ממוקם בקצה הבריטון מטעמי נוחות).
לפעמון הבריטון צורת חרוט, בשונה מצורת פעמון הטרומבון הגלילי.
שסתומים – על השסתומים לוחצים לקבלת צלילים בגבהים שונים.
לבריטון שלושה שסתומים הנמצאים במרכז הכלי.
לבריטונים מסוימים שסתום רביעי שתפקידו הורדת הצליל באוקטבה אחת.
שילובים מסוימים של לחיצות מובילים לתוים שונים.
כאשר לוחצים על אחד השסתומים כיוון האוויר שזורם בצינורות של הבריטון מווסת, וגורם לשינוי האורך הכללי של הצינור, ככל שהאוויר עובר דרך ארוכה יותר מהפייה עד לפעמון - כך הצליל יהיה נמוך יותר ולהפך.
הנגן עצמו משפיע גם על גובה הצליל באמצעות הכנסת אוויר על ידי כיווץ שפתיו כנגד הפייה.
שילוב של נשיפה ולחיצה על השסתומים קובעת את גובה וטון הצליל המופק.
צינורות הכיוון – מחוברים במעגל הצינורות של הבריטון, ניתן להוציא ולהכניס אותם בדומה לחליק (סלייד) של טרומבון וכך לכוון את גובה הצליל.
השימוש המרכזי של צינורות אילו הוא לכיוון הבריטון לשם יצירת הרמוניה.
לעיתים נוצר בלבול בין הבריטון לאופוניום מפאת צורתם החיצונית.
אולם, הראשונה דומה יותר לקרן יער והסיבה לכך נעוצה במבנה הפעמון.
הבריטון משמש בסגנונות והרכבים מוזיקליים מגוונים: מוזיקה קלאסית תזמורתית וקאמרית, ג'אז, מוזיקה עממית, מארש, ואף בפאנק (Funk) ורוק.
בריטיש איירווייז היא חברת הדגל הלאומית של הממלכה המאוחדת.
בסיסה העיקרי הוא נמל התעופה הית'רו השוכן במערב לונדון.
זוהי חברת התעופה הבריטית השנייה בגודלה בבריטניה, לפי כמות הנוסעים וגודל צי המטוסים, אחרי איזיג'ט.
בריטיש אירווייז הוקמה כתוצאה מאיחוד של ארבע חברות תעופה בריטיות, שתיים בנילאומיות ושתיים אזוריות, ב-31 במרץ 1974. בשנת 1987 החברה הופרטה כחלק ממדיניות ההפרטות של הממשלה השמרנית באותה התקופה.
עד שנת 2012 בריטיש אירווייז רכשה עוד ארבע חברות בריטיות ובכך הפכה לשחקן דומיננטי בעולם התעופה האירופי.
בשנת 2011 אוחדה בריטיש אירווייז עם החברה הספרדית איבריה והקימה חברת-אם משותפת של שתי החברות הנקראת International Airlines Group.
חברת העל נסחרת בבורסה הלונדונית.
בריטיש איירווייז חברה בברית חברות התעופה Oneworld והייתה ממקימיה הראשונים, ביחד עם אמריקן איירליינס, קת'אי פסיפיק, קוואנטס וקנדיאן איירליינס.
שורשיה של בריטיש איירווייז נעוצים במרץ 1924, עם הקמתה של חברת אימפריאל איירווייז, אשר היוותה איחוד של מספר חברות קטנות יותר ששירתו את האימפריה הבריטית.
בשנת 1935 הוקמה חברת תעופה נוספת אשר היוותה איחוד בין חברות תעופה קטנות יותר ונקראה .
בשנת 1939 הולאמו שתי החברות ומוזגו תחת השם BOAC, חברה חדשה שחולקה למספר חטיבות נפרדות.
בשנת 1972 אוחדה BOAC על כל חטיבותיה עם "נתיבי אוויר בריטיים אירופיים" (British European Airways), קמבריאן איירוויז ונורת'איסט איירליינס.
ב-1974 החברה מותגה באופן רשמי כמקשה אחת, בריטיש איירווייז.
בריטיש איירווייז, יחד עם אייר פראנס, הפעילה את מטוס הקונקורד העל-קולי הראשון החל משנת 1976. הטיסה הראשונה בוצעה בין נמל התעופה הית'רו לבחריין.
ב-26 במאי 1976 בוצעה הטיסה העל-קולית הראשונה בין לונדון לוושינגטון וב-22 בספטמבר 1977 גם ניו יורק הצטרפה לרשימה, עם טיסות לנמל התעופה קנדי.
עם התרסקותו של מטוס קונקורד של אייר פראנס בשנת 2000 והירידה החדה בכמות הנוסעים לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ב-24 באוקטובר 2003 בוצעה הטיסה המסחרית האחרונה של מטוס הקונקורד, בין ניו יורק ללונדון.
בפברואר 1987, כחלק מהמדיניות הכלכלית השמרנית של ממשלת בריטניה בראשות מרגרט תאצ'ר, הופרטה בריטיש איירווייז והחלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון.
ב-8 באפריל 2010 התמזגו בריטיש איירווייז וחברת הדגל הספרדית איבריה לחברת-אם אחת, International Airlines Group.
למרות המיזוג וההשתייכות לחברה אחת, בריטיש איירווייז ואיבריה שמרו על שמם ועל המותג העצמאי שלהן.
כחלק מההסכם, הופסק המסחר העצמאי של בריטיש איירווייז בבורסה הלונדונית, והחל מסחר בחברת האם IAG.
מגפת נגיף הקורונה העולמית שהחלה בדצמבר 2019, גרמה לירידה חסרת תקדים בתנועת הנוסעים הבינלאומית וכתוצאה מכך הביאה לפגיעה קשה בחברות התעופה העולמיות, ביניהן בריטיש איירווייז.
ב-28 באפריל 2020 החברה הכריזה על תוכנית פיטורים של כ-12 אלף עובדיה ועל האפשרות שלא תחדש את טיסותיה מנמל התעופה גטוויק בלונדון.
ביולי אותה שנה, החברה הודיעה על הקדמת הוצאתם משירות של מטוסי הבואינג 747-400. מטרת החברה היא להוציא את כלל המטוסים מדגם זה משירות, עד שנת 2024.
כמו גם, בריטיש איירווייז התחייבה להפסיק כליל פליטות פחמן עד שנת 2050.
עד לתחילת מלחמת חרבות ברזל החברה הפעילה שתי טיסות יומיות בין לונדון היתרו לנתב"ג.
הטיסות בוצעו על ידי מטוסי האיירבוס 350 ומטוסי הבואינג 787.
בין אפריל לספטמבר 2024, החברה חזרה להפעיל טיסה יומית אחת בין לונדון לתל אביב, כאשר בטיסה לישראל המטוס היה עוצר בלרנקה לשם החלפת צוות האוויר, כדי שהחברה לא תצטרך להלין אותם בישראל.
הטיסות מבוצעות במטוסים מדגם איירבוס A321NEO.
החברה חזרה לטוס לתל אביב ב 26 באוקטובר 2025 במתכונת של טיסת לילה יומית, בהמשך צפויה החברה להחזיר גם את טיסת היום ולבצע 2 טיסות יומיות בקו.
הטיסות מופעלות במטוסי אירבס A321NEO.
הבריטים הם לאום, השוכן בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
הזהות הלאומית הבריטית היא מורכבת, כיוון שהממלכה המאוחדת כוללת ארבע אומות נפרדות – אנגליה, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד (וכן נכללות בה יחידות גאוגרפיות קטנות יותר).
האנגלים, הסקוטים והוולשים הם קבוצות אתניות וכן אומות בפני עצמן, לצד היותם חלק מהאומה הבריטית.
מאז היווצרה של הממלכה המאוחדת כיחידה פוליטית ב-1707, מחזיקים תושבי האיים הבריטיים בזהות "שכבתית", שיכולה להתבטא בצורות שונות.
בקוטב האחד מצויים אלה שזהותם העיקרית היא הסקוטית, האנגלית או הוולשית (במידה פחותה בהרבה, הצפון-אירית).
המשתייכים לקוטב זה רואים בזהותם הבריטית עניין פורמלי גרידא, ולעיתים אף רוחשים איבה לעמים הבריטים האחרים.
בקוטב הנגדי מצויים אלה שרואים עצמם קודם-כל כבריטים, ובזהותם הנוספת (סקוטית, למשל) כזהות אזורית בלבד, שחשיבותה משנית.
בין שני הקטבים מצויים הבריטים הרואים בשתי הזהויות (ולעיתים יותר מכך) זהויות דומות במעמדן.
סקר שערכה הממשלה הבריטית ב-2001 אמד את שיעור התושבים המגדירים עצמם כבריטים.
נמצא ש-31 אחוזים מתושבי בריטניה (ללא צפון אירלנד) הגדירו עצמם כבריטים בלבד, 15 אחוזים הגדירו עצמם כבריטים ובנוסף לכך משתייכים לאחת האומות המרכיבות את בריטניה, וכ-49 אחוזים הגדירו עצמם כמשתייכים רק לאחת האומות.
(5 אחוזים השיבו תשובות אחרות).
בקרב מיעוטים אתניים, שיעור המזדהים כבריטים היה גבוה משמעותית באשר בקרב לבנים.
מידת ההזדהות הגבוהה ביותר עם הלאום הבריטי מצויה בקרב תושבי צפון אירלנד הפרוטסטנטים, שרבים מהם ממוצא אנגלי או סקוטי.
התושבים הקתולים, שהם ברובם ממוצא אירי, רואים עצמם כאירים.
רק מיעוט, משתי הקבוצות, רואה את זהותו המרכזית כזהות צפון-אירית נבדלת.
תושבי הממלכה המאוחדת מונים (נכון ל-2007) כ-60 מיליון נפש.
מניינם של תושבי מדינות אחרות שמוצאם בריטי מוערך בכ-100 מיליון.
על-פי מפקדי אוכלוסין, שבהם נשאלו התושבים למוצאם, נמצא שכ-36 מיליון תושבים בארצות הברית טענו למוצא בריטי, כ-17 מיליון באוסטרליה (רוב האוכלוסייה), כ-10 מיליון בקנדה, כ-2.3 מיליון בניו זילנד וקרוב ל-300 אלף באירלנד.
מלבד מדינות אלה, יש אוכלוסייה משמעותית של יוצאי בריטניה וצאצאיהם בדרום אפריקה (מספר ילידי בריטניה במדינה הוא כ-200 אלף, אין נתון רשמי על מספר הצאצאים לבריטים).
ראשיתן של האוכלוסיות ממוצא בריטי במדינות אלה, ושל אוכלוסיות קטנות יותר במדינות אחרות, היא בתקופה שבה נשלטו על ידי האימפריה הבריטית.
(אם כי חלק מהמדינות משכו הגירה בריטית גם לאחר עצמאותן).
כיום ישנן גם אוכלוסיות של מהגרים בריטים בכמה מדינות מערב אירופיות, שהגדולה שבהן, בספרד, מונה קרוב למיליון נפש.
בריטה שטֵפֵן היא שחיינית גרמנייה.
היא אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008), אלופת עולם (רומא 2009), אלופת אירופה (בודפשט 2006) ואלופת האוניברסיאדה (בנגקוק 2007) במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
שטפן החזיקה בשיאי העולם, במשחה ל-50 מטר חופשי במשך כ-8 שנים ובמשחה ל-100 מטר חופשי במשך כ-7 שנים.
נוסף לכך, הייתה שותפה לשיאי העולם במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי.
שטפן נולדה בשוודט, בברנדנבורג גרמניה.
בשנת 1999 באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה במוסקבה, רוסיה זכתה שטפן ב-6 מדליות זהב.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה שטפן במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
הרביעייה הגרמנית זכתה בארד (7:58.52 דקות) אחרי ארצות הברית (7:57.80 דקות) ואוסטרליה (7:58.52 דקות) ולכן גם היא קיבלה את המדליה.
כך גם במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, היא סיימה במקום ה-4, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות והרביעייה הגרמנית קבעה, בשלב הגמר תוצאה של 3:40.31 דקות, מאית לאט יותר משוודיה שזכתה בארד (3:40.30 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה שטפן במקום ה-4 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, לאחר ששחתה בשלב המוקדמות והרביעייה הגרמנית קבעה בשלב הגמר תוצאה של 3:37.94 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 זכתה שטפן ב-5 מדליות.
4 מדליות זהב במשחים ל-50 מטר חופשי (24.72 שניות), 100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 53.30 שניות, שיפור לשיא העולם של ליבי טריקט מאוסטרליה שעמד על 53.42 שניות, 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 3:35.22 דקות ו-4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש נוסף של 7:50.82 דקות.
בנוסף, היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-4x100 מטר מעורב (4:02.35 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכתה שטפן בשתי מדליות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.82 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש (7:50.09 דקות) ולפני צרפת (7:55.96 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה 53.74 שניות, אחרי טריקט (53.40 שניות) ומרליין פלדהויס מהולנד (53.70 שניות).
באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק בתאילנד בשנת 2007 זכתה שטפן בשתי מדליות זהב במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה שטפן בשתי מדליות זהב במשחים היוקרתיים, ב-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.06 שניות, מאית אחת לפני דארה טורס מארצות הברית (24.07 שניות) וקייט קמפבל מאוסטרליה (24.17 שניות) וב-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.12 שניות, לפני שיאנית העולם טריקט (53.16 שניות) ונטלי קוגלין מארצות הברית (53.39 שניות).
בנוסף, היא סיימה במקום ה-5 ביחד עם חברותיה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:36.85 דקות ובמקום ה-9 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.53 דקות.
ב-27 ביוני 2009 באליפות גרמניה בשחייה החזירה לעצמה שטפן את שיא העולם במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.56 שניות ובכך הייתה לשחיינית השנייה בהיסטוריה שיורדת במשחה זה מתחת ל-53 שניות.
בשלב חצי הגמר, יומיים לפני כן, היא שיפרה את השיא העולמי של יריבתה טריקט שעמד על 52.88 שניות ונקבע שנה ו-3 חודשים קודם לכן וקבעה זמן של 52.85 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה שטפן ב-4 מדליות, 2 מהן זהב.
שטפן שיפרה את שיאה העולמי במשחה ל-100 מטר חופשי כשחיינית ראשונה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי והעמידה אותו על 52.22 שניות.
היא וחברותיה זכו במדליית כסף במשחה עצמו בתוצאה של 3:31.83 דקות, אחרי הולנד שקבעה שיא עולם חדש (3:31.72 דקות) ולפני אוסטרליה (3:33.01 דקות).
במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 3:55.79 דקות, אחרי המנצחות מסין שקבעו שיא עולם חדש (3:52.19 דקות) ואוסטרליה (3:52.58 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה שטפן במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:36.05 דקות, אחרי הולנד (3:33.96 דקות) וארצות הברית (3:34.47 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 54.51 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.86 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, במאי 2012 זכתה שטפן ב-4 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי (54.15 שניות), אחרי שרה שסטרם משוודיה (53.61 שניות).
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכתה שטפן במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.31 דקות, לפני מיגן רומנו מארצות הברית (52.48 דקות) וטאנג יי מסין (52.73 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.04 שניות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.85 דקות, היא שחתה את סגנון החופשי ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 52.40 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 סיימה שטפן במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.75 שניות, ופעמיים במקום שמיני, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.57 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.81 דקות.
כשחיינית אחרונה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.36 שניות.
בשנים 2010–2015 הייתה שטפן בקשר זוגי עם פאול בידרמן.
שטפן נבחרה לשחיינית המצטיינת בשנת 2009 מטעם התאחדות השחייה האירופית, LEN.
בריט אייר (צרפתית Brit Air) הייתה חברת תעופה אזורית צרפתית בבעלות חברת התעופה אייר פראנס.
החברה נוסדה בשנת 1973 והחלה לפעול בשנת 1975. בתחילה הפעילה החברה טיסות לאנשי עסקים ממערב צרפת.
בשנת 1979 השיקה החברה קו סדיר אל נמל התעופה לונדון גטוויק.
בשנת 1995 החלה החברה לבצע טיסות בעבור אייר פראנס.
בשנת 2000 אייר פראנס קנתה את החברה.
החברה חדלה להתקיים בשנת 2013, עת אוחדה עם שתי חברות נוספות לחברת תעופה אזורית חדשה של אייר פראנס, בשם הופ!.
בריט אקלנד (בשוודית: Britt Ekland; נולדה ב-6 באוקטובר 1942) היא שחקנית שוודית שמתגוררת מזה שנים רבות בארצות הברית.
היא ידועה במיוחד בשל תפקידיה כנערת בונד בסרט האיש בעל אקדח הזהב, ובסרט האימה והפולחן הבריטי איש הקש, כמו גם בשל נישואיה לשחקן פיטר סלרס ולחיי החברה הסוערים שלה.
אביה של אקלנד היה קמעונאי מצליח בסטוקהולם, שוודיה (מקום לידתה) וחבר נבחרת הקרלינג של שוודיה, אמה הייתה מזכירה.
יש לה שלושה אחים צעירים ממנה.
היא גם גילמה דמויות ביוגרפיות, כמו זו שמבוססת על השחקנית מהחיים האמיתיים אני אונדרה Anny Ondra (אשתו של המתאגרף מקס שמלינג) בסרט הטלוויזיה Ring of Passion (1978), ובתפקיד הזונה מריאלה נובוטוני בסרט הקולנוע Scandal (1989) על פרשת פרופיומו.
אקלנד פרסמה ספר יופי וכושר ב-1984, ואחריו קלטת וידאו המוקדשת לכושר גופני ב-1992. אקלנד זוקפת את הצלחתה לזכות מאמנה הרב גנדליס שהחזיק אותה במשטר גופני ושמר אותה ב"מראה שמתאים לעסקי השעשועים".
היא הופיעה על הבמה כאחת השחקנים ב-Grumpy Old Women Live, בדצמבר 2007 והשתתפה בתוכנית המציאות השוודית Stjärnorna på slottet (כוכבי הטירה) ביחד עם פיטר סטורמר, יאן מאלמשה, אריה סאיונמה ומגנוס הֵרנסטאם.
בדצמבר 2007 ובינואר 2008 היא כיכבה בהצגה סינדרלה בתיאטרון Swindon's Wyvern Theatre.
היא הופיעה בתפקיד אורח בתוכנית הטלוויזיה הבריטית המצליחה Loose Women, בשנת 2008. בשנת 2010/9 היא שיחקה את הפיה הטובה בהצגה סינדרלה בתיאטרון פרינסס, טורקי.
בריט אקלנד התפרסמה בן לילה כתוצאה מהרומן הסוער ונישואיה לשחקן והקומיקאי הבריטי פיטר סלרס, שהציע לה נישואים אחרי שראה אותה בצילום בעיתון.
אקלנד התחתנה עם סלרס ב-19 בפברואר 1964. אקלנד עמדה לצידו כשהוא סבל מסדרת התקפי לב זמן קצר לאחר נישואיהם.
אקלנד היא אמם החורגת של ילדיו של סלרס שרה ומיכאל (שנפטר מהתקף לב בערך באותו גיל של אביו).
בינואר 1965 נולדה בתם, ויקטוריה.
הזוג הופיע פעמיים ביחד בסרטים: בסרט "After the Fox" בשנת 1966 ובסרט "The Bobo" בשנת 1967, לפני שהם התגרשו שנה אחרי כן, ב-18 בדצמבר 1968.
היה לה גם רומן מתוקשר מאוד עם זמר הרוק רוד סטיוארט.
ג'ואן קולינס הכירה בין אקלנד לסטיוארט ב-1975 והם חיו ביחד במשך שנתיים.
בשנת 1984 אקלנד נישאה למוזיקאי הרוק סלים ג'ים פנטום, חבר להקת הסטריי קאטס, הצעיר ממנה בקרוב לעשרים שנה.
בשנות השבעים אקלנד הייתה אחת הידוענים המצולמים והמתוקשרים ביותר בעולם וב-1980 פורסם ספרה רב-המכר "True Britt".
בשנת 2004 גילמה שרליז תרון את דמותה של אקלנד בסרט "חייו ומותו של פיטר סלרס".
תרון הזמינה אותה לצאת עמה לפסטיבל הקולנוע בקאן, שם היא נראתה נרגשת מאוד כשהיא ראתה את הסרט.
היא אובחנה כסובלת מדלדול עצם בשנת 2004 (אותה היא מייחסת לדיאטת היו-יו שלה ולאובדן סידן),
אחרי שהיא נפלה בטקס הענקת פרסים ושברה את פרק כף ידה וקרסולה.
היא קשורה לארגוני מחלת אלצהיימר ודלדול עצם.
אקלנד דוברת בצורה שוטפת אנגלית, צרפתית וגרמנית, בנוסף לשוודית, שהיא שפת אמה.
(בריט אקלנד עצמה טוענת שאריך הנגן הגיע למקום השביעי במצעד הבריטי, אולם אין כל הוכחה לכך)
בריטיש אירוספייס הייתה חברה בריטית לייצור כלי טיס, תחמושת ומערכות הגנה.
בריטיש אירוספייס הייתה חברה ממשלתית שהופרטה ואחר מספר מיזוגים ורכישות החלה לפעול כחברה חדשה בשם BAE Systems החל מסוף 1999.
החברה הוקמה כתאגיד סטטוטורי ב-1977 ביוזמת ממשלת בריטניה מאיחודן של 4 חברות שהולאמו: , ושתי חברות־בת של הוקר סידלי – הוקר סידלי תעופה והוקר סידלי דיינמיקס.
המטרה הייתה לייצור חברה בבעלות בריטית שתהיה גדולה ומקיפה ביכולתה כדי להתחרות בשוק הבין-לאומי ולבצע פיתוחים ופרויקטים גדולים בשוק הצבאי והאזרחי.
במהלך 1979 הצטרפה החברה רשמית לקונסורציום יצרנית המטוסים הרב לאומית איירבוס ורכשה נתח של 20% במיזם.
המהלך הפך למעשה החלטה שהתקבלה עשר שנים קודם לכן, אז ממשלת בריטניה חזרה בה מתמיכתה בקונסורציום איירבוס.
המטוס הראשון של איירבוס, ה-A300, היה בעל ביקוש ראשוני מועט, אך ההזמנות למטוס הנוסעים הצטברו בסוף שנות השבעים, עד 1979 היו בקונסורציום 256 הזמנות ל-A300, ואיירבוס השיקה את מטוס הנוסעים השני שלה, ה-A310, פחות מ-12 חודשים לפני שבריטיש אירוספייס הצטרפה רשמית לקונסורציום.
ככל שהזמן חלף, התברר שאיירבוס איננה עוד שיתוף פעולה זמני לייצור מטוס יחיד בהתאם להצהרת המשימה המקורית שלו; הוא הפך למותג ארוך טווח לפיתוח מטוסים נוספים.
בסוף שנות השמונים החלה העבודה על זוג מטוסי מטוס רחבי גוף חדשים, הגדולים ביותר שיוצרו בשלב זה בשם איירבוס; אלה יושקו במהלך שנות התשעים A330 ו-A340.
השלב השני התרחש במאי 1985, בו נמכרו 48.4% מניות ומחיר הסגירה ביום הראשון היה 11% מעל מחיר ההצעה הראשוני.
למרות ההפרטה הזו, ממשלת בריטניה שמרה על מניית זהב של פאונד אחד, שאפשרה לה להטיל וטו על השליטה הזרה בדירקטוריון או בחברה.
ב-22 באפריל 1987 רכשה בריטיש אירוספייס את Royal Ordnance, יצרנית החימוש הממשלתית הבריטית, תמורת 190 מיליון ליש"ט.
ארבע שנים לאחר מכן רכשה את יצרנית החימוש הגרמנית "הקלר וקוך".
בשנת 1988, בריטיש אירוספייס רכשה את "קבוצת רובר", יצרנית הרכב, שהייתה אז חברה ממשלתית שהוחלט להפריט גם אותה.
בשנת 1994, קבוצת רובר נמכרה לחברת BMW.
בסוף שנות ה-80 החברה בנתה לוויינים מסדרה "Skynet" לאבטחת תקשורת צבאית של בריטניה.
בתחילת שנות ה-90 הפכה החברה ליצרנית הנשק הגדולה באירופה.
ב-1995 חתמה בריטיש אירוספייס עם חברת סאאב השוודית הסכם לשיתוף פעולה לייצור משותף של מטוס הקרב JAS-39 גריפן.
שיתוף הפעולה נועד בין היתר בשיפור תוכניות המטוס הקיימות ובאפשרויות היצוא שלו, תוך כדי שימוש בניסיונם של הבריטים בתחומים אלו.
את שנת 1996 סיימה עם הכנסות של 7.44 מיליארד ליש"ט ורווח של 465 מיליון ליש"ט.
באותן השנים חטיבתה האזרחית ייצרה את כנפי מטוסי איירבוס ומטוסי נוסעים לטווחים קצרים (בעיקר את ה-).
חטיבת התעופה הצבאית ייצרה את מטוס הקרב פאנאוויה טורנדו.
בשנת 1994 ביחד עם חברה צרפתית פותח טיל "Storm Shadow".
ביוני 1997, הכריזה על שיתוף פעולה עם פעולה עם לוקהיד מרטין בתוכנית Joint Strike Fighter, שהובילה לבסוף לפיתוח ה-F-35 לייטנינג II.
בנובמבר 1997, רכשה חברת את חטיבת האלקטרוניקה הצבאית של תאגיד סימנס הגרמני.
בדצמבר 1998, הודיעו בריטיש אירוספייס, ודאסא, חטיבת האירוספייס של תאגיד דיימלר-קרייזלר, כי סיכמו עקרונית על עסקת מיזוג בשווי 15 מיליארד ליש"ט (25.2 מיליארד דולר).
אולם חודש אחר כך הודיע בריטיש אירוספייס על הסכמתה לרכוש את מרקוני, חטיבת מוצרי האלקטרוניקה הביטחונית של ג'נרל אלקטריק בריטניה (GEC) תמורת כ-7.8 מיליארד ליש"ט (12.8 מיליארד דולר) במניות ובנטילת חובות.
המהלך ייצור את חברת האלקטרוניקה הביטחונית השלישית בגודלה בעולם.
העסקה מיזגה את שתי הספקיות הגדולות בבריטניה של ציוד ביטחוני ונשק, המייצרות מטוסי קרב, טילים, ומערכות אלקטרוניות להנחיית טילים ומטוסים.
החברה עברה בגודלה את רייתיאון האמריקנית, ודורגה אחרי בואינג ולוקהיד מרטין האמריקניות בתעשיית התעופה, וכיצרנית הנשק השנייה בגודלה בעולם.
ב-30 בנובמבר 1999, בעקבות המיזוג הוקמה חברה חדשה - BAE Systems, שהיא ממשיכת דרכה של בריטיש אירוספייס.
מספר חודשים אחר כך החלה בשיחות גם על מיזוג עם חברת בואינג שלא יצא לפועל.
בריט הייוורת' מרלינג היא שחקנית, תסריטאית ומפיקת קולנוע אמריקאית.
מוכרת בשל הופעתה בסרטים "שמע את קולי", "ארץ אחרת" ובסדרת הטלוויזיה "The OA" מבית נטפליקס.
מרלינג נולדה בשיקגו לג'ו והיידי מרלינג, מפתחי נכסים במקצועם.
יש לה אחות קטנה בשם מורגן.
קיבלה את השם "בריט" על שם סבתה הנורווגית.
מרלינג גדלה והתחנכה ברחבי ארצות הברית בין היתר בוינטקה במחוז קוק שבאילינוי, ובאורלנדו שבפלורידה, שם היא למדה בבית הספר "התיכון ע"ש ד"ר פיליפס" בתוכנית לאמנויות.
בשנת 2005 היא סיימה בהצטיינות את לימודיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון עם תואר בכלכלה ואמנות.
התפרסמה בשנת 2011 בזכות הופעתה בסרט הדרמה "ארץ אחרת", בו גם לקחה חלק בכתיבת והפקת הסרט לצד הבמאי מייק קהיל.
הסרט זכה להערכה רבה בקרב מבקרי הקולנוע ובפסטיבל הסרטים סאנדנס שם הסרט זכה בפרס.
בסרט הופיעה בתפקיד הראשי בתור רודה וויליאמס, צעירה מבריקה המשתחררת מהכלא לאחר שהואשמה בהריגת אם ובנה בתאונת דרכים.
מרלינג הייתה מועמדת יחד עם מייק קהיל לשני פרסי אינדיפנדנט ספיריט בקטגוריות סרט הבכורה והתסריט הטוב ביותר.
בשנת 2016 החלה לשחק את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "The OA", סדרה מקורית של שירות הזרמת המדיה נטפליקס, עם אלמנטים של מדע בדיוני, על-טבעיות ופנטזיה.
בחודש מרץ 2019 עלתה העונה השנייה של הסדרה, ובאוגוסט של אותה שנה פורסם כי נטפליקס ביטלה את הסדרה בתום העונה השנייה.
+שנהסרטתפקידהערות2009Political Disastersבריט2011שמע את קולימגיגם תסריטאית ומפיקהארץ אחרתרודה וויליאמס2012עסקה מגונהברוק מילרהמוצא האחרוןרבקה אוסבורן2013חיים כפוליםשרה מוס2014המלאכים הטובים ביותרננסי לינקולןנשמות תועותקארןחדר המסתוראוגוסטהPosthumousמקנזי גריין
+שנהסדרהתפקידהערות2011קומיוניטיפייג'פרק: "Early 21st Century Romanticism"2014באבילוןליז גארוויתפקיד ראשי; 7 פרקים2019-2016The OA (אנ')פריירי ג'ונסוןתפקיד ראשי; (2 עונות); 15 פרקים
גם תסריטאית ומפיקה2023רצח בקצה העולםלי הנדרסןתפקיד ראשי; 7 פרקים
גם יוצרת, תסריטאית ומפיקה בפועל
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גילדת הכותבים של אמריקהמיני סדרהרצח בקצה העולם (עם זל באטמנגלי, שרי דימלין, מלאני מרניך ורבקה רואנהורס)
בריטיש אירוספייס הרייר ימי הוא מטוס קרב, תקיפה וסיור, בעל יכולות המראה ונחיתה אנכית וקצרה, שנועד להפעלה מסיפון נושאות מטוסים.
המטוס הוא פיתוח של מטוס דומה, הוקר סידלי הרייר.
ההרייר הימי נכנס לשירות בצי המלכותי הבריטי באפריל 1980. הדגם הראשון קיבל את הסימול FRS1, ובאופן לא פורמלי זכה לכינוי "Shar" (קיצור של Sea Harrier).
ההרייר הימי היה יוצא דופן בין מטוסי הקרב של תקופתו, שרובם היו על קוליים ובעלי ממדים גדולים בהרבה.
ההרייר הימי, שממדיו קטנים יחסית ומהירותו תת קולית, נועד בעיקר להגנה אווירית של אוניות הצי.
ההרייר הימי השתתף במלחמת פוקלנד, במלחמת המפרץ ובמלחמת המפרץ השנייה, במלחמת קרואטיה ובמלחמת בוסניה.
בכל המלחמות הללו הופעל המטוס בעיקר מעל סיפון נושאות מטוסים שהיו סמוך לאזור העימות.
מכל המלחמות האמורות, שירותו של המטוס במלחמת פוקלנד הוא הידוע ביותר, מכיוון שהיה זה המטוס היחיד בעל כנף קבועה שעמד לרשות הכוחות הבריטיים.
מטוסי ההרייר הימי הפילו יותר מ-20 מטוסים ארגנטינאיים; רק מטוס אחד הופל, מאש נ"מ.
מטוסי ההרייר נטלו חלק גם בתקיפת מטרות קרקע, יחד עם מטוסי ההרייר GR.1 של חיל האוויר המלכותי.
נעשו ניסיונות למכור את המטוס גם למדינות אחרות, ובהן אוסטרליה וארגנטינה, אך רק הודו רכשה אותו.
ב-1993 יוצרה גרסה משודרגת של המטוס עבור הצי המלכותי הבריטי.
גרסה זו ידועה כהרייר ימי FA2. למטוס זה הייתה יכולת לוחמה אווירית משופרת, וכן יכולת לשאת חימוש מתקדם יותר.
גם מנוע המטוס היה מנוע מתקדם יותר.
ייצור הגרסה המשופרת נמשך עד 1988, והמטוס הוצא משירות בצי המלכותי ב-2006, והוחלף על ידי גרסה אחרת של המטוס, הרייר GR9. החלפה זו היא זמנית בלבד, ובסופו של דבר הצי המלכותי הבריטי קלט את מטוסי לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II כמחליפיהם של מטוסי ההרייר הימי.
חיל הים ההודי מפעיל עדיין את מטוסי ההרייר הימי, אך אמור לקלוט מטוסי מיג-29 K במקומם.
בבריטניה נעשה עדיין שימוש במטוסי הרייר ימי, לצורך תרגול צוותי הסיפון של נושאות מטוסים.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל תהליך ההתפרקות של האימפריה הבריטית.
אובדן כוחה של בריטניה, והיווצרות חבר העמים הבריטי, הביאו לכך שבריטניה כבר לא הייתה זקוקה לצי גדול, כמו זה שהיה לפני המלחמה.
גם מבחינה כלכלית לא הייתה בריטניה יכולה לעמוד בהוצאות העצומות של אחזקת צי גדול.
אוניית המערכה האחרונה של הצי הבריטי, אה"מ ואנגארד, יצאה משירות ב-1960, לאחר שירות פעיל בן פחות מחמש עשרה שנים.
ב-1966 בוטלה התוכנית לבנות סדרה של נושאות מטוסים גדולות (סדרה שנקראה CVA-1), ונושאות המטוסים הקיימות החלו לצאת משירות בזו אחר זו.
הסתבר שהצי אינו יכול להפעיל מטוסים בעלי כנף קבועה, והחלה להיווצר דרישה למטוסי קרב בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה, כדי שיחליפו את מטוסי דה הבילנד ויקסן.
במקביל, החלה חברת הוקר סידלי בתכנון כלי טיס בעלי יכולת המראה ונחיתה קצרה או אנכית.
ב-1960 פותח מטוס נסיוני, P.1127, שהיה בעל יכולות כאלה.
ב-1963 נערכו ניסיונות ראשונים בהפעלת מטוס זה מעל גבי סיפון נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל (R09).
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 החל הצי לגבש תפיסה חדשה, שנקראה "סיירות סיפון מלא" (through deck cruisers).
הסיירות שהיו קיימות עד אז היו בעלות סיפון טיסה בחלקן האחורי בלבד, ואילו התפיסה החדשה הציעה אונייה שיהיה לה סיפון טיסה המתמשך לכל אורכה.
למעשה היה מדובר על נושאת מטוסים לכל דבר, אך מסיבות פוליטיות הן הוגדרו סיירות; לו היו האוניות מוגדרות כנושאות מטוסים היה הצי נתקל בהתנגדות חריפה לתכנון ולמימון פרויקט כזה.
האוניות המתוכננות היו קטנות בהרבה מסדרת CVA-1 שבוטלה.
הן הוזמנו ב-1973, ונקראו סדרת "אינווינסיבל"; כיום מקובל להגדירן כנושאות מטוסים.
מיד עם בנייתן הוסיפו להן הבונים "מקפצת סקי", בקצה סיפון הטיסה, כדי לאפשר להן תפעול מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה.
ב-1969 נכנס ההרייר GR.1 לשירות בחיל האוויר המלכותי, וחברת הוקר סידלי החלה לפתח גרסה ימית של המטוס, שנועדה לשירות על האוניות החדשות ההולכות ונבנות; גרסה זו הייתה ההרייר הימי.
ב-1975 הזמין הצי המלכותי 24 מטוסי הרייר FRS.1 (ראשי תיבות של ייעודי המטוס: Fighter, Reconnaissance, Strike - קרב, סיור, תקיפה).
עוד לפני המראת האבטיפוס הראשון, ב-20 באוגוסט 1978, הגדיל הצי את ההזמנה ל-34 מטוסים.
המטוס הראשון נכנס לשירות ב-1978, וב-1981 הוכרזה נושאת המטוסים הראשונה בסדרה, אה"מ אינווינסיבל, כמבצעית, כשעליה מוצבים מטוסי הרייר ימי.
מטוסים נוספים הוצבו על נושאת המטוסים הוותיקה אה"מ הרמס (R12), עד לכניסתן לשירות של ספינת חדשות מסדרת אינבינסבל.
במהלך תקופה זו הפכה הוקר סידלי חלק מתאגיד בריטיש אירוספייס.
מטוסי הרייר ימי מילאו תפקיד מרכזי וקריטי במלחמת פוקלנד, ובעקבות המלחמה נלמדו כמה לקחים חשובים.
לקחים אלה הובילו לשדרוג המטוסים לגרסה מתקדמת יותר של המטוס, שנקראה FRS.2 (או FA2).
האבטיפוס הראשון של גרסה זו המריא בספטמבר 1988, ובדצמבר אותה שנה הזמין הצי שדרוג של 29 מטוסים לגרסה זו.
ב-1990 הזמין הצי 18 מטוסים חדשים מגרסה FA2, בעלות של 12 מיליון ליש"ט למטוס, וארבעה מטוסים נוספים שודרגו ב-1994. המטוס הראשון ממטוסים אלה נמסר ב-2 באפריל 1993.
ההרייר הימי הוא מטוס קרב, תקיפה וסיור תת-קולי.
למטוס מנוע רולס-רויס פגסוס אחד, שהוא מנוע טורבו-מניפה בעל שני כונסי אוויר וארבעה נחירי פליטה מתכווננים.
להרייר הימי שני כני נסע המותקנים בגופו, ושניים נוספים בקצה הכנפיים.
המטוס יכול לשאת חימוש, מכלי דלק ופודים שונים בשבע נקודות תליה: שלוש על גוף המטוס ושתיים על כל כנף.
"מקפצת הסקי" איפשרה למטוס להמריא מסיפון טיסה קצר עם מטען כבד, שלא היה מאפשר המראה קצרה במסלול רגיל (אם המטוס יכול להמריא לאחר ריצה ארוכה על מסלול רגיל, כמו כל מטוס אחר).
ההרייר הימי מבוסס על גרסת ההרייר לחיל האוויר, הרייר GR.3. נעשו כמה התאמות לשירותו הימי: תא הטייס הוגבה והחופה עוצבה כחופת "בועה", המאפשרת ראות טובה יותר של הטייס.
חרטום המטוס הוארך, כדי שיוכל להכיל מכ"ם מדגם פראנטי "בלו פוקס" (Ferranti Blue Fox).
בהרייר הימי הוחלפו חלקים שונים בחלקים שיוצרו ממסג עמיד לשיתוך, וחלקים אחרים צופו בחומרים שיסייעו במניעתו.
זאת, כדי להגן על המטוס בפעילותו בסביבה ימית.
לאחר מלחמת פוקלנד הותאם המטוס לנשיאת טילים נגד ספינות מדגם "סי איגל".
המכ"ם שהותקן במטוסי הדור הראשון ספג ביקורת על שהיה בעל ביצועים נמוכים יחסית למכ"מים דומים אחרים שהיו בשירות באותה עת.
בדור השני של ההרייר הימי, FA2, הותקן מכ"ם מתקדם יותר מדגם "בלו ויקסן" (Blue Vixen).
מכ"ם זה הוא מכ"ם דופלר, שתואר כאחד המתקדמים מסוגו בעולם.
מכ"ם זה היה הבסיס לפיתוח המכ"ם של מטוס הקרב יורופייטר טייפון.
שיפור נוסף בהרייר הימי מן הדור השני היה יכולתו לשאת טילים מסוג AIM-120 אמראם.
זה היה המטוס הבריטי הראשון בעל יכולת זו.
במטוסי הדור השני הותקן מנוע פגסוס סימן 106, המהווה שיפור לעומת הדגמים הקודמים שלו.
נוספו גם אמצעים ללוחמה אלקטרונית, וכן שיפורים נוספים שכללו יכולת נשיאת חימוש אוויר-אוויר מוגדלת, מכ"ם בעל יכולת צפייה מטה (look down radar), טווח מוגדל, ותצוגות משופרות בתא הטייס.
תא הטייס של ההרייר כולל מוט היגוי (סטיק) במרכז התא, כמקובל במטוסי קרב רבים, ומצערת בצידו השמאלי.
בנוסף לכך, קיימת בתא הטייס ידית ייחודית, השולטת על כיוונם של ארבעת נחירי הפליטה.
לטיסה ישרה דוחף הטייס את הידית קדימה, ואז מכוונים הנחירים לאחור.
להמראה או נחיתה אנכית מושך הטייס את הידית לאחור, ואז מכוונים הנחירים כלפי מטה.
הטייס יכול לשלוט על זווית זו, כדי להשיג המראה קצרה.
יכולתו הייחודית של ההרייר הימי הודגמה ב-6 ביוני 1983, כאשר טייס בריטי שאיבד את הקשר עם אונייתו, נושאת המטוסים אה"מ אילוסטריוס, הצליח לנחות על סיפון הקדמה (foredeck) של אוניית משא ספרדית.
ב-2005 הותקנה בהרייר הימי מערכת המאפשרת הנחתה אנכית של המטוס באופן עצמאי, לא התערבות הטייס.
המערכת תוכננה כך שתתחשב בתנודות האונייה, ויעילותה הודגמה בהצלחה במאי 2005.
שלושת המטוסים הראשונים היו מטוסי קדם-ייצור, ונועדו לניסויים לצורך רישוי ואישור המטוס.
מטוס הייצור הראשון הועבר לצי הבריטי ב-1979. המטוסים הראשונים קובצו לטייסת ניסויי טיסה, שהפכה במרץ 1980 לטייסת 899 של זרוע האוויר של הצי.
טייסת זו הייתה יחידת המטה היבשתית להפעלת ההרייר הימי.
הטייסת המבצעית הראשונה הייתה טייסת 800, שהוקמה גם היא במרץ 1980. הטייסת הופעלה בתחילה מנושאת המטוסים אה"מ "אינווינסיבל", ומאוחר יותר הועברה לאה"מ "הרמס".
בינואר 1981 הוקמה טייסת 801, שנועדה לפעול מאה"מ "אינווינסיבל" במקום טייסת 800.
מטוסי הרייר ימי נטלו חלק במלחמת פוקלנד ב-1982. הם הופעלו מסיפוניהן של שתי נושאות המטוסים הבריטיות, אה"מ "הרמס" ואה"מ "אינווינסיבל", ומטרתם העיקרית הייתה הגנה אווירית.
מטוסי הרייר GR.3 של חיל האוויר המלכותי (שגם הם פעלו מנושאות המטוסים הללו) נשאו בעיקר נטל התקיפות הקרקעיות, אם כי גם מטוסי הרייר ימי השתתפו בתקיפות אלה.
בסך הכל השתתפו במלחמה 28 מטוסי הרייר ימי ו14 מטוסי הרייר GR.3. הטייסים הבריטים הצליחו להפיל 23 מטוסים ארגנטינאיים בקרבות אוויר - כשליש מכלי הטיס הארגנטינאיים שהופלו במלחמה (השאר הופלו באש נ"מ בריטית או שאבדו בתאונות).
אף מטוס בריטי לא אבד בקרב אוויר, אך ארבעה מטוסי הרייר ימי אבדו בתאונות ושניים הופלו באש נ"מ.
לעליונות הבריטית בלוחמה האווירית היו כמה סיבות.
הטייסים הבריטיים היו מאומנים יותר, ולמטוסי ההרייר היה יתרון ביכולת התמרון שלהם.
המטוסים הארגנטינאיים נאלצו לפעול משדות תעופה בארגנטינה עצמה, שכן מסלול הנחיתה בעיירה סטנלי, בירת איי פוקלנד, היה קצר מדי ולא נבנה עבור מטוסי קרב.
כדי להגיע לזירת הלחימה היה על הטייסים הארגנטינאיים לטוס 450 ק"מ לכל כיוון, והדלק במכליהם הספיק לדקות ספורות בלבד מעל זירת הלחימה.
בנוסף, הטייסים הבריטיים השתמשו בטילי AIM-9 סיידוויינדר, שהקנו להם עליונות על החימוש הארגנטינאי.
יתרון נוסף של הבריטים היה הכוונה של המטוסים על ידי האוניות הבריטיות שעגנו במפרץ סן קרלוס, במערב האי המזרחי.
האוניות הבריטיות איתרו את המטוסים הארגנטינאיים עם התקרבותם באמצעות המכ"ם, והכווינו את מטוסי ההרייר לקראתם.
יכולת זו הייתה מוגבלת בשל החזרי המכ"ם מהגבעות סביב המפרץ, ואולם כיום ידוע שהבריטים קיבלו מידע על המראת המטוסים הארגנטינאיים מצ'ילה, מצוללות שהיו סמוך לחוף, ומיחידות מיוחדות שחדרו לארגנטינה וביצעו תצפיות על הבסיסים הארגנטינאיים.
מאידך, היו שמתחו ביקורת על ההבדל ברמת האימונים ובשיטות הלוחמה בין טייסות 800 ו-801, ותלו בהבדל זה את הסיבה לחלק מן האבדות הבריטיות באוניות במהלך המלחמה.
ביקורת נוספת הייתה על הפעלתן של נושאות המטוסים הבריטיות.
אוניות אלה הופעלו ממזרח לאיים, מחוץ לטווח טילי האקסוסט הארגנטינאיים.
טילים אלה הטביעו מספר אוניות בריטיות, והפיקוד הבריטי חשש שפגיעה בנושאת מטוסים עלולה לפגוע באורח אנוש במאמץ המלחמה הבריטי, גם ובעיקר מן הבחינה המורלית.
ואולם, מכיוון שנושאות המטוסים פעלו במרחק רב יחסית מן האיים, היו מטוסי ההרייר הימי צריכים לטוס זמן רב יותר כדי להגיע לאזור הקרבות, ולפיכך היו יכולים לשהות במקום פחות זמן ופעילותם הייתה יעילה פחות.
מבצעים בשנות ה-90 של המאה ה-20
מטוסי הרייר הימי השתתפו שוב בפעילות מבצעית במהלך מלחמת בוסניה, בין השנים 1992–1995. המטוסים תקפו כוחות סרביים וסייעו ליחידות הכוח הרב לאומי שפעלו נגד יחידות צבא רפובליקה סרפסקה.
ב-16 באפריל 1994 הופל מטוס הרייר ימי של טייסת 801 באש נ"מ, במהלך תקיפת טנקים סרביים.
הטייס נטש את מטוסו, צנח ונאסף על ידי מוסלמים בוסניים ידידותיים.
ב-1999 השתתף המטוס במבצע כוח מאוחד, חלק ממלחמת קוסובו.
במבצע זה תקפו כוחות נאט"ו את צבא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, כדי להביא לסיום המלחמה.
מטוסי הרייר ימי מנושאת המטוסים "אינווינסיבל" מנעו ממטוסי מיג יוגוסלביים להמריא, כדי לשמור על עליונות אווירית.
בשנת 2000 השתתפו מטוסי הרייר מנושאת המטוסים "אילוסטריוס" בפעילות מבצעית בסיירה לאון, כחלק מכוח המשימה הבריטי שניסה לשים קץ למלחמת האזרחים במדינה.
שתי הגרסאות המתקדמות של ההרייר, GR.7 וההרייר הימי FA2, סבלו מביצועי מנוע נמוכים בטמפרטורות הגבוהות של המזרח התיכון.
בשל כך, משקל המטען הייעודי אותו היו יכולים לשאת בעת נחיתה אנכית היה קטן יותר.
התקנת מנוע משופר הייתה מסובכת, וההערכה הייתה שתהליך כזה יהיה איטי ויקר.
שחיקתם של מטוסי ההרייר הימי הייתה גבוהה יותר, בשל הסביבה הימית שבה פעלו, שגרמה לשיתוך מהיר יותר של חלקי המטוס בשל המגע עם מי ים.
ב-2002 הכריז משרד ההגנה של בריטניה על התוכניות להוציא את מטוסי ההרייר משירות ב-2006. בריטניה נערכה לקלוט מטוסי F-35 לייטנינג IIB ב-2012 ומשרד ההגנה סבר שההשקעה הנדרשת כדי לשמור את מטוסי ההרייר בשירות פעיל למשך שש השנים הנותרות היא רבה מדי.
בפועל הסתבר לבריטים ב-2010 שהמטוסים החדשים ייכנסו לשירות לכל המוקדם ב-2016, ושמחירם הוכפל.
קצינים בכירים מתחו ביקורת על החלטה זו.
לאחר הוצאת ההרייר הימי משירות, הועברו לשירות הצבאי מספר מטוסי הרייר GR.7 ו-GR.9, אך גם אלה הוצאו משירות בתוך כמה שנים, עקב קיצוצים תקציביים.
מספר מצומצם של מטוסי הרייר נותר בשירות לצורך אימון מפעילי סיפון נושאת מטוסים.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 שקלה הודו מספר תוכניות לרכישת מטוסים בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה, בין השאר של המטוס יאקובלב יאק 36, שהיה בעל תכונות אלה.
ב-1977 הודיעה ממשלת הודו על כוונתה לרכוש את ההרייר הימי.
ב-1979 הוזמנו 6 מטוסים מחברת בריטיש ארוספייס.
הראשונים הגיעו להודו ב-16 בדצמבר 1983. בנובמבר 1985 נחתמה עסקה שנייה, לרכישת עשרה מטוסים נוספים.
בסופו של דבר נרכשו 30 מטוסי הרייר, 25 מטוסי קרב ועוד 5 מטוסים דו מושביים לאימון טייסים.
עד 1990 התאמנו הטייסים ההודיים בעיקר בבריטניה, בשל זמינותם הנמוכה של מטוסי האימון.
עם כניסתם לשירות בצי ההודי החליפו מטוסי ההרייר הימי את מטוסי הקרב הקודמים של הצי, מטוסי הוקר סידלי הוק ימי.
נושאת המטוסים הוותיקה ויקרנט עברה מודרניזציה נרחבת בין השנים 1987 ל-1989, שכללו הגבהה של קצה הסיפון ליצירת "מקפצת סקי".
ב-1989 רכשו ההודים את נושאת המטוסים הבריטית אה"מ הרמס (R12), שהפעילה מטוסי הרייר ימי במלחמת פוקלנד, והכניסו אותה לשירות כויראט.
הכנסתם של מטוסי ההרייר הימי לשירות בצי ההודי איפשרה הכנסת אמצעי לחימה חדשים, ובהם טילים נגד ספינות "סי איגל" מתוצרת בריטניה, וטילי אוויר אוויר "מטרה מג'יק" מתוצרת צרפת.
חימוש נוסף שנשאו המטוסים היו רקטות לתקיפת מטרות קרקע בקוטר 68 מ"מ, פצצות לפיצוח מסלולים, פצצות מצרר, ותותחים 30 מ"מ בפודים.
מטוסי ההרייר הימי בצי ההודי היו מעורבים בתאונות רבות.
על פי ההערכה כחצי מהמטוסים אבדו ב-17 תאונות שהתרחשו בצי, רובן במהלך טיסות שגרתיות, ורק 11 מטוסים נותרו בשירות.
לאחר התרסקות באוגוסט 2009 קורקעו זמנית כל המטוסים לצורך בדיקות.
שבעה טייסים נהרגו בתאונות אלה.
ב-2006 הביע הצי ההודי עניין ברכישת שמונה מטוסי סי הרייר שהוצאו באותה עת מן השירות בבריטניה, כדי להשלים את האבדות.
העסקה לא הייתה אמורה לכלול את המכ"ם המתקדם של המטוסים ואת יכולתם לשאת טילי AIM-120 אמראם, וחלק מן התוכנות של המטוס, מתוצרת ארצות הברית, היו אמורות להיות מוסרות ממנו.
ואולם, באוקטובר 2006 דווח כי העסקה לא תתממש בשל עלות שנדרשה לשיפוץ המטוסים.
במקום זאת שדרגו ההודים 15 מטוסי הרייר ימי שלהם, בשיתוף פעולה עם ישראל.
במטוסים הותקן מכ"ם EL/M-2032 מתוצרת אלתא מערכות, והם הותאמו לנשיאת טילי אוויר-אוויר מדגם דרבי מתוצרת רפאל.
שדרוג המטוסים איפשר את הארכת שירותם לפחות עד 2014. הודו החלה להכניס לשירות מטוסי מיג 29K מתוצרת רוסיה, שיחליפו את מטוסי ההרייר הימי.
57 מטוסים יוצרו מ-1978 עד 1988. רוב המטוסים שנותרו שודרגו לגרסה FA2 מ-1988 והלאה.
דגם שיוצר עבור הצי ההודי.
הותאם לנשיאת טילי אוויר-אוויר "מטרה 550 מג'יק" מתוצרת צרפת.
שדרוג של גרסה FRS.1, עם מכ"ם מתקדם מדגם "בלו ויקסן" ויכולת נשיאת טילי AIM-120 אמראם.
בריטיש אירוספייס הרייר II הוא מטוס תקיפה בעל יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה (STOL/VTOL).
המטוס הוא דור שני של מטוסי סילון בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית; ההרייר II פותח מן המטוס מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II, שבעצמו פותח ממטוס התקיפה הוקר סידלי הרייר שהופעל בשנות ה-80 של המאה ה-20.
המטוס היה בשימוש חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי הבריטי.
הדגמים הראשונים נקראו הרייר GR.5, והבאים נקראו בהתאם GR.7 ו-GR.9. המטוסים שימשו כמטוסי תקיפה, וניתן היה להפעילם מעל סיפון נושאות המטוסים מסדרת אינווינסיבל.
המטוסים השתתפו בגיחות מבצעיות במלחמת קוסובו, מלחמת עיראק ומלחמת אפגניסטן.
בדצמבר 2010 הוחלט על הוצאת המטוס משירות בשל לחצים תקציביים.
ההחלטה עוררה פולמוס, מכיוון שאין לצבא או לצי הבריטי מטוס קרב אחר שיחליף את ההרייר, עד לכניסת הF-35 לייטנינג II לשירות, המתוכננת ל-2017.
ב-1973 החלו מקדונל דאגלס והוקר סידלי (שב-1977 הולאמה והפכה לבריטיש אירוספייס) בפיתוח משותף של גרסה חזקה יותר להרייר I.
באותן שנים החלו מטוסי הרייר ראשונים להיכנס לשירות בחיל הנחתים של ארצות הברית ובחיל האוויר המלכותי, אך הניסיון המבצעי הראשוני הראה את הצורך במטוס בעל יכולות גבוהות יותר.
ממשלת בריטניה הגדירה צורך ב־60 מטוסים חדשים לכל היותר, והצרכים המרובים מתקציב ההגנה הותירו מעט מקום להוצאות מיותרות כמו הרייר מתקדם.
הממשלה הבריטית לא סייעה בפיתוח המנוע המתקדם יותר שהיה דרוש למטוס, פגסוס 15 (לעומת פגסוס 103 בהרייר I), ולפיכך החליטה חברת הוקר סידלי לסגת מן הפרויקט ב-1975.
בארצות הברית לא התפוגג העניין במטוס, והוחלט להמשיך בפיתוח מטוס המשך פחות שאפתני, שיהיה בעל כנף גדולה יותר שהמבנה שלה משלב חומרים מרוכבים.
שני מטוסים קיימים הוסבו לאבות טיפוס, וטסו לראשונה ב-1978. הממשל בארצות הברית היה מרוצה מן התוצאות אך התנה את המשך הפיתוח במציאת רוכש זר למטוס.
ואולם, לבריטניה הייתה תוכנית משלה לשיפור המטוס, על ידי התקנת כנף חדשה וגדולה יותר ממתכת.
ב-1980 שקלה שוב בריטניה את התאמת המטוס לצרכיה.
הבדיקה הבריטית הגיעה למסקנה שיש צורך בשינויים, ולפיכך שונה תכנון הכנף שעשתה מקדונל דאגלס ושולב בו תכנון בריטי להארכת שורש הכנף בשפת ההתקפה.
שתי המדינות החליטו להמשיך בפיתוח, והחלטה זו כללה השתתפות בריטית בהיקף 280 מיליון דולר כדי לממן חלק מהוצאות הפיתוח שנדרשו בשל השינויים שביקשה בריטניה, וכן לרכישת 60 מטוסים לפחות.
ייצור המטוס חולק בין מקדונל דאגלס לבריטיש אירוספייס, כאשר ההרייר II המיועד לבריטניה יוצר בעיקרו על ידי החברה הבריטית, והחברה האמריקאית שימשה כקבלן משנה.
ההרייר II GR.5 הראשון שיוצר על ידי בריטיש אירוספייס המריא ב-30 באפריל 1985, והמטוס נכנס לשירות פעיל ביולי 1987. ה-GR.5 שונה ממטוסי ה-AV-8B של חיל הנחתים בפרטים רבים, ביניהם מערכות האוויוניקה ובחימוש.
שפת ההתקפה בכנפו של ההרייר II GR.5 עשויה מפלדת אל-חלד, המקנה לכנף תכונות שונות מאלה של מקבילו האמריקאי.
בדצמבר 1989 הוכרזה טייסת ראשונה של מטוסי הרייר II כמבצעית.
ההרייר II הוא גרסה מתקדמת של הדור הראשון של המטוס, הרייר GR.1 ו-GR.3, שעברה שיפורים נרחבים.
גוף המטוס, שהיה עשוי ממסג אלומיניום, הוחלף בשלדה שבה נעשה שימוש נרחב בחומרים מרוכבים.
שיפור זה הביא לירידה משמעותית במשקל המטוס ואיפשר את הגדלת הטווח או המטען.
שטחה של כנף המטוס הוגדל ב-14%, וגם עוביה הוגדל.
המבנה החדש של הכנף, כמו גם ההארכות בשורש שפת ההתקפה אפשרו את הגדלת המטען הייעודי ב-3,035 טון, בעת המראה ממסלול באורך 300 מטרים, לעומת מטוסי הדור הראשון.
במטוסים הבריטיים ישנו נושא טילים נוסף, שהותקן לפני כני הנסע המשניים המותקנים בכנפיים.
שפת ההתקפה של הכנף חוזקה, כדי שתוכל לעמוד בפגיעת ציפורים.
תא הטייס מצויד בתצוגה עילית, ובמערכות המאפשרות לטייס להפעילו ביום ובלילה.
בתא הטייס צגים צבעוניים רב תכליתיים, תצוגת מפה נעה, מערכת ניווט אינרציאלי, ומערכת HOTAS - רוב המפסקים והכפתורים החשובים מותקנים על הג'ויסטיק והמצערת.
כמו בהרייר הימי, גם בהרייר II תא הטייס מוגבה ובעל חופת בועה המאפשרת לטייס שדה ראייה רחב.
תכנון מחדש של מערכת השליטה והיציבות האורכית המשופרת של המטוס עשתה אותו קל בהרבה להטסה, לעומת דגמי הדור הראשון.
חיל האוויר המלכותי הבריטי עשה שימוש במטוסי ההרייר למשימות תקיפה וסיור, ולקרבות אוויר הסתמך על טילי אוויר אוויר AIM-9 סיידוויינדר, לטווח קצר.
הטילים הוכיחו עצמם בקרבות אוויר מול מטוסים ארגנטינאיים במהלך מלחמת פוקלנד.
מ-1993 ואילך הותאמו המטוסים גם לנשיאת טילי AIM-120 אמראם, מונחי מכ"ם.
במטוסי הרייר ימי הותקן מכ"ם מתחילת שירותם, וגם במטוסי AV-8B של חיל הנחתים הותקן מכ"ם כאשר שודרגו לגרסה AV-8B פלוס.
למרות זאת, חיל האוויר המלכותי בחר שלא להתקין מכ"ם במטוסי ההרייר II.
עם הוצאת מטוסי ההרייר הימי משירות הוצע להעביר את המכ"ם שלהם, מדגם בלו ויקסן, למטוסי ההרייר II, אך משרד ההגנה של בריטניה דחה את ההצעה בטענה שהפרויקט נועז ויקר מדי.
ההערכה הייתה שעלות הפרויקט תהיה מעל 600 מיליון ליש"ט.
עוד לפני שגרסה GR.5 נכנסה לשירות, היה ברור שיידרשו שינויים כדי לשפר את יכולתו של המטוס במשימות המנעה אווירית.
בדגם הבא, GR.7, היה בעל יכולות גבוהות יותר בפעילות לילה, וכן היו בו שיפורים בתחום האוויוניקה.
שיפורים אלה נעשו בשיתוף פעולה עם יוזמה דומה לשיפורים במטוסי ה-AV-8B של חיל הנחתים.
השיפורים באוויוניקה כללו הוספת מצלמת FLIR (forward-looking infrared, מצלמת אינפרא אדום צופה קדימה) בחרטום המטוס, משקפי ראיית לילה, חבילת אמצעי לוחמה אלקטרונית, תצוגות תא טייס חדשות ומערכת מפה נעה חדשה.
טיסת הבכורה של גרסה GR.7 התקיימה במאי 1990, ובאוגוסט באותה שנה נכנס המטוס לשירות.
לאחר מסירת 34 מטוסי GR.7 ב-1991, שודרגו כל מטוסי ה-GR.5 הקיימים לסטנדרט GR.7. בחלק מהמטוסים החדשים הותקנו מנועי רולס-רויס פגסוס משופרים; מטוסים אלה הוגדרו כגרסה GR.7A, והם בעלי יכולת משופרת להמריא ולנחות אנכית או ממסלול קצר, וכן יכולת משופרת לנשיאת חימוש ומטען ייעודי אחר.
השלב הבא בשיפור המטוס היה גרסה GR.9. השדרוג התבצע כחלק מתוכנית מדורגת, שנקראה "תוכנית לאחזקה ושדרוג משותף" (Joint Update and Maintenance Programme, JUMP).
במסגרת תוכנית זו נעשו שדרוגים מתמשכים על פי תוכנית אחזקה מתוכננת, במערכות האוויוניקה, התקשורת וביכולות נשיאת החימוש של המטוס.
השלב הראשון בשדרוג היה הוספת שיפורי תוכנה למערכות התקשורת, מערכת המתריעה על קרבה לקרקע ומערכות ניווט.
בהמשך ניתנה למטוס יכולת לנשיאת טילי אוויר-קרקע AGM-65 מאבריק.
השלב השלישי של השדרוג כלל הוספת מערכות תחקור של חיל האוויר המלכותי (RAIDS, Rangeless Airborne Instrumentation Debriefing System), מערכות משופרת לזיהוי עמית-טורף (SIFF, Successor Identification Friend or Foe של חברת ריית'יאון), ופצצות מונחות פייבווי.
בשלב הרביעי נוספה למטוס היכולת לשאת פוד סיור DJRP (Digital Joint Reconnaissance Pod).
בפברואר 2007 החלו ניסויים בנשיאת טילי אוויר קרקע ברימסטון, אך אלה לא אושרו בסופו של דבר בשל הוצאת המטוס משירות .
באותה שנה הוחלף גם פוד רכישת המטרות וההנחיה בפוד משוכלל יותר, בשל צורך דחוף עבור הלחימה באפגניסטן.
שדרוגים נוספים שתוכננו למטוס ולא בוצעו היו הוספת מערכת Link 16, מערכת עזר לתקשורת, ומערכות שליטה ובקרה שהיו אמורות להיות מותקנות במטוסי ההרייר ובמטוסי הטורנדו של חיל האוויר המלכותי.
ביולי 2007 השלימה Bae מערכות (שנוצרה מאיחוד בריטיש אירוספייס וחברת מערכות האלקטרוניקה מרקוני) את החלפת חלקם האחורי של שבעה מטוסי GR.9. אלו היו חלק מתוכנית בת שלוש שנים בשווי 20 מיליון ליש"ט.
ביולי 2008 זכתה חברת קינטיק (Qinetiq) בחוזה לביצוע שדרוג ואחזקה לצי מטוסי ההרייר II עד 2018, המועד המתוכנן ליציאת המטוסים משירות.
מטוסי ההרייר II הראשונים הוצבו בטייסות חיל האוויר המלכותי במערב גרמניה, כחלק מהכוח הקבוע שהוצב שם ונועד למניעת מתקפה סובייטית אפשרית, ובעת מלחמה היה אמור לתקוף מטרות קרקע.
להרייר II היה טווח גדול משמעותית מההרייר I וכושר שרידות רב יותר, ולפיכך הושם דגש רב יותר על משימות המנעה אווירית.
לקראת סוף 1990 הגיע המטוס לכשירות מבצעית רבה בכמה וכמה טייסות, וב-1994 יצא מן השירות מטוס ההרייר I האחרון.
ב-1995, בעקבות התגברות מעשי האיבה בין קרואטים לסרבים, בעקבות קריסת יוגוסלביה.
כוחות נאט"ו נשלחו לאזור כדי להרתיע מפני הסלמת האלימות, וכחלק מכוחות אלה הוצבה טייסת הרייר II בבסיס ג'יואיה דל קולה בדרום איטליה.
הטייסת החליפה טייסת אחרת של חיל האוויר המלכותי, של מטוסי יגואר.
מטוסי ההרייר ביצעו משימות סיור ותקיפה, תוך הסתייעות במכשירי ניווט GPS שהותאמו להם במהירות.
המטוסים ביצעו 126 משימות תקיפה, לעיתים קרובות בסיוע מטוסי יגואר שסייעו בזיהוי המטרות ובסימונן בלייזר כדי להנחות אליהן פצצות מונחות שהטילו מטוסי ההרייר.
ביוני 1994 החלו ניסויים בהפעלת מטוסי הרייר II מעל סיפון נושאות המטוסים מסדרת אינווינסיבל.
המטוסים היו מגרסה GR.7, שהחלה להיכנס לשירות באותה עת.
הניסויים עלו יפה, ומ-1997 החלה פרישה מבצעית של המטוסים על סיפון האוניות.