tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר התושבים בעיר המאוחדת עמד אז על 335 אלף.
ראש עיריית יפו הערבית האחרון היה ד"ר יוסוף הייכל, שעבר עם משפחתו לירדן לאחר הסיפוח לתל אביב.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ניתנו לרבים מרחובות העיר שמות עבריים, במקום המספרים שהיו נהוגים שם עד אז.
בחלק העתיק של העיר, סביב כיכר קדומים של היום, היו רוב התושבים החדשים משכבות עניות.
בשל תנאי המחיה הירודים והמרקם החברתי הבעייתי הפכה יפו העתיקה לאזור נחשל.
כדי לשפר את איכות החיים בעיר הוקמה בשנת 1960 החברה לפיתוח יפו העתיקה.
לצורך עבודת השיקום והפיתוח הוקמו צוותי אדריכלים ובהם יעקב יער, יונה פייטלסון, סעדיה מנדל ואליעזר פרנקל.
הישג בולט שלה הוא שיקומו של מתחם יפו העתיקה ושל האזור הסמוך לכיכר השעון והפיכתו למרכז תיירות תוסס.
ב-1966, עם פתיחת נמל אשדוד, חדלו נמלי יפו ותל אביב לשמש כנמלי מסחר, והפכו לנמלי דייגים ולאזורי בילוי.
בשנת 1999 הקימה עיריית תל אביב את "המישלמה ליפו", מסגרת ארגונית המובילה את שיקומה ופיתוחה של יפו.
בשנות ה-50 וה-60 תססו חיי התרבות והחברה ביפו, ומרכזם היה בשדרות ירושלים, רחובה הראשי.
בתי הקולנוע של יפו: יפאור, נגה, צליל ואילת, שקקו חיים וסרטים, המיטב של הוליווד הוקרן בבתי קולנוע אלה.
קולנוע יפאור הפך להיות תיאטרון אלהמברה, בשנת 1963 החכיר גיורא גודיק את מבנה הקולנוע, שיפץ אותו לאולם תיאטרון של 1200 מושבים ופתח בו את תיאטרון ג"ג (ראשי תיבות של שמו).
היסטוריה דומה יש לקולנוע צליל, במקור "סינמה ראשיד" שנפתח ביפו בשנת 1947. לאחר קום המדינה שונה שמו לצליל.
בשנות ה-60 שופץ והוסתרה חזיתו המקורית.
בין השנים 1997–2021 פעל כאולם אירועים ומופעים בשם "מועדון התיאטרון".
תיאטרון גשר פועל כיום באולם שהיה בית קולנוע נביל לפני 1948, והוסב לקולנוע נגה לאחר 1948, עד שהוסב לתיאטרון עם ירידת הפופולריות של בתי הקולנוע.
בית הספר התיכון העירוני ז שהוקם בשנות החמישים ברחוב אדם מיצקביץ 14 שקק חיים ורבים מבוגריו התפרסמו לימים בתחומים שונים, במשפט, בתיאטרון, בעסקים וברפואה.
בשנת 1964 עבר בית הספר לכתובתו החדשה ברחוב חידושי הרי"ם.
סמי בורקס וגלידה קוזו היו מזללות ידועות שמשכו בליינים מרחבי תל אביב ולא רק מיפו.
בין המתקנים עם פתיחת הפארק היו קרוסלת סוסים, שיט בסירות ומכוניות מתנגשות.
בהמשך הצטרפה רכבת הרים חשמלית, שכינוייה היה "רכבת השדים".
במשחקי קבוצת הכדורגל מכבי יפו, מגרש הפחים והאצטדיון שהוקם על חורבותיו היו מלאים עד אפס מקום, ותרועות הקהל נשמעו ברחבי העיר.
כיום ביפו חיי תרבות ואמנות עשירים: פועלים בה שלושה תיאטראות – "תיאטרון הסימטה", "התיאטרון הערבי-עברי ביפו" ותיאטרון גשר, ומתקיימים פסטיבלים כ"פסטיבל דואט" המוקדש לדו-קיום בעיר, ו"אירועי לילות יפו".
נכון ל-2022, מנתה האוכלוסייה הערבית בכלל תל אביב-יפו כ-22,200 תושבים, המרוכזים ברובם ביפו.
בתוך כך, אחוזם באוכלוסיית תל אביב-יפו עלה מ-1% ל-5% מתחילת שנות ה-60 ועד 2021. הנתון הזה גם מהווה עלייה מ-2008, אז מספר הערבים בתל אביב-יפו עמד על 16,800 והם היוו 4% מאוכלוסיית העיר.
בדומה לאזורים נוספים בדרום תל אביב-יפו, החלה גם יפו לעבור תהליכי ג'נטריפיקציה – מעבר של אוכלוסיות חדשות, צעירות או מבוססות יותר, לאזור, ועליית מחירי הנדל"ן.
בקרב הקהילה הערבית ביפו קיימות טענות כי מנסים לדחוק את רגליהם מהמקום באמצעות הקמת פרויקטים יוקרתיים (כגון גבעת אנדרומדה) אשר מאוכלסים בעיקרם על ידי יהודים.
במרץ 2008, במסגרת אירועי יום האדמה, התקיימו עצרות והפגנות של ערביי יפו נגד מגמות אלו.
על פי הערכות במחקר מ-2009 רק כ-30% מהתושבים הערבים גרים בדירה בבעלותם.
כמעט 40% גרים בבתים שהם רכוש נפקדים שנמצא בבעלות רשות הפיתוח, וכנגד כשליש מהם יש צווי פינוי.
כ-20% גרים בשכירות פרטית, וכ-10% בדיור ציבורי.
המגורים בנכסי רשות הפיתוח הן במעמד דייר מוגן שניתן במקרים מסוימים להעברה לדור השני, אך לא לדור השלישי.
ב-1996 הוחלט על מכירת בתים אלה לדיירים עליהם בהנחות של עשרות אחוזים.
אולם במקרים רבים הדיירים לא יכולים לעמוד גם במחירים אלה, ובמקרים כאלה הבתים יכולים לעמוד למכירה במכרז פומבי, והדיירים עלולים לעמוד בפני פינוי.
מאמצע שנות התשעים חלה עלייה ברמת המתיחות בין היהודים והערבים במקום.
ב-1994, לאחר טבח מערת המכפלה, החלו מהומות של ערבים כנגד יהודים בעיר שכללו זריקות אבנים על מכוניות ואוטובוסים ברחוב יפת.
באירועי אוקטובר 2000, התרחשו אירועי אלימות דומים נגד יהודים.
מנגד, התרחשו מקרים של התפרעויות וזריקת אבנים של יהודים על מסגד חסן בק.
הפגנות נערכו גם בתקופת מבצע עופרת יצוקה בסוף 2008. בשנת 2007 הוקם בעיר גרעין חברתי תורני על ידי הרב יובל אלפרט ושנה לאחר מכן את ישיבת שירת משה שנועדו על פי מארגניהם לחזק את הקהילתיות והזהות היהודית ציונית ביפו, ולמנוע התבוללות ולימודים משותפים של ילדים יהודים וערבים.
גורמים פוליטיים באוכלוסייה הערבית טוענים לעומת זאת כי מדובר בהתנחלויות קיצוניות שגורמת לערעור הסטטוס קוו.
בספטמבר 2018 פרסם מגזין התיירות Time Out רשימה של 50 השכונות "המגניבות ביותר בעולם".
המגזין דירג את שוק הפשפשים במקום ה-16 בנימוק: "יפו מתפוצצת משילוב מרהיב בין ישן לחדש".
היסטוריה של כלי הירי היא תקופת הזמן שהחלה בהמצאתו של הנשק החם וממשיכה בהתפתחותו הטכנולוגית לאורך הזמן וההיסטוריה הצבאית והחברתית.
ההתחלה - סין, המאה ה-9 לספירה
הסינים המציאו את אבק השרפה במאה ה-9, אך לא השתמשו בו למטרות צבאיות עד המאה ה-10 לספירה.
הם השתמשו באבק שרפה גם עבור רובים פרימיטיביים, וגם להפעלת רקטות פרימיטיביות ופגזים מתנפצים שנורו בעזרת קטפולטות.
להמצאת אבק השרפה הייתה השפעה מכרעת על שדות הקרב בסין, החל מהמאה ה-13 בערך, כאשר בשנת 1260 הדפו הסינים את הפולשים ממדינות הצפון בעזרת נשק חם.
לאחר מכן, בתקופה שבה התחילו לבנות באירופה תותחים (המאות ה-14-15), הכניסו הסינים גם את השיפורים האירופאיים לכלי נשק החם שלהם.
השימוש באבק שריפה לצורכי לחימה החל בסין במאה ה־9, אך רק במאה ה־13 לערך הופיעו כלי ירייה פרימיטיביים בצורת צינורות מתכת שאל הפתח הקדמי נשפך אבק שריפה וקליע, השיטה הייתה מבוססת על הצתה דרך חור אחורי, אך ההטענה עצמה נעשתה מן הלוע.
הקרב המתועד הראשון בו נעשה שימוש בכלי ירי עם אבק שרפה, אירע נכתב על מצור על העיר דֶה-אָן ובו מתאר בשימוש בעשרים כלי ירי שהמחבר כינה בשם רומח-אש המתואר כמוט עץ או מתכת שבקצהו גליל חזרן, הפולט אש, עשן רעיל ושבבי חרס או ברזל.
אשר נישא על ידי שני חיילים.
מטרת השימוש בכלי הייתה לשרוף את כלי המצור, או כל מטרה במרחק עשרה צעדים.
המונח "נטעני לוע" עצמו התפתח כדי להבדיל בין כלי נשק אלה לבין כלי ירייה מודרניים יותר.
שימוש זה במונח מדגיש כי כלי ירייה נטעני לוע אינו רק תיאור טכני של שיטת טעינה, אלא משמש גם כסמן היסטורי המציין תקופה באבולוציה של כלי הירייה, לפני תחילת השימוש בתרמילי מתכת וכדורים ברובים המופעלים על ידי בריח.
המשך השימוש במונח זה, הן לכלי נשק עתיקים והן לרפרודוקציות, משקף מאמץ מודע בקהילת כלי הירייה לשמר ולסווג את ההיבטים הטכנולוגיים והתרבותיים של תקופה היסטורית זו.
לאחר הגיעם לאיראן, הערבים באו במגע עם עמים אשר הכירו את הקיסרות הסינית ודרכם החל מסחר בנשק אבק שרפה (מאוחר יותר הערבים ניהלו מלחמות כנגד הקיסרות).
לאחר השגתם החלו כלי נשק אלו להיות מופצים בין חיילי הערבים וסוחרים שונים שדרכם כלי נשק אלו והידע לייצרם הגיע עד לאירופה בימי הביניים.
במאה ה-13 אבק השרפה הגיע לאירופה.
רוג'ר בייקון, נזיר פרנסיסקני, פיתח נוסחה לא מדויקת לאבק שרפה ופרסמה ב-1268. אלברטוס מגנוס שיפר את הנוסחה, ומצא את הנוסחה (הגרמנית) המדויקת לאבק שרפה ב-1275. לעומת הרובים, התותחים קיבלו תנופה רבה מאוד, והשתמשו בהם בלוחמת מצור.
תותחי התקופה היו ענקיים ויכלו לירות פגזים במשקל של מאות קילוגרמים.
הדיוק לא היה חשוב, היות שעיקר המטרה הייתה למוטט את חומות העיר הנצורה.
תותח יד הוא אחד מסוגי הנשק החם האישיים הקדומים ביותר, ומייצג שלב מוקדם בהתפתחות כלי הירייה.
מדובר בצינור מתכת קצר נטען־קנה, שהוצמד לידית עץ או למוט, והופעל על ידי הצתה ידנית של אבק שריפה דרך חור אחורי.
תותחי יד הופיעו לראשונה בסין במאה ה־13, ובהמשך נפוצו באירופה במהלך המאה ה־14. הם שימשו כלים פרימיטיביים אך מהפכניים בלוחמה, והיוו את אבותיהם של הרובים המודרניים.
תותח יד היה בנוי מצינור מתכת, לרוב מברונזה או ברזל יצוק, עם חור הצתה אחורי וקנה קדמי.
התחמושת כללה אבק שריפה וקליע כבד, לרוב עשוי עופרת, ברזל או אבן.
היורה הצית את האבקה ביד, לרוב תוך כדי אחיזה במוט או קת עץ.
הכלי היה מסורבל לטעינה, לא מדויק, אך בעל השפעה פסיכולוגית ופיזית מרתיעה.
תותחי היד היו בעלי קצב אש איטי מאד, דיוק נמוך, משקלם היה גדול עד כדי כך, שנאלצו להשתמש בחצובה והיו מסוכנים בשימוש ליורה אך סימנו את תחילתה של תקופה חדשה בלוחמה.
במאה ה-15 עיקר ההתפתחות הייתה ברובים.
הופיע לראשונה רובה שחיל רגלי היה יכול להשתמש בו באופן בטוח יחסית.
במקום מנגנון מסורבל עם הגפרור, הופיע בריח הפתיל.
הדיוק עלה מאוד כתוצאה מחידוש זה.
גם משקלו של הרובה ירד עקב התפתחות מדעית שחלה בעיבוד המתכות.
על מנת לירות ברובה מסוג זה, החייל היה צריך להכניס לקנה את אבק השרפה ואחריו את הכדור דרך הלוע.
חלק מאבק השרפה היו שמים ליד בית ההצתה של הפתיל וכך הייתה נוצרת היריה.
לאחר המצאת בריח הפתיל, במאה ה-17 עברו לפיתוח בריח הצור.
מדובר בחתיכת אבן צור אשר אמורה להכות על לוחית ברזל קטנה וכתוצאה מכך נוצר ניצוץ, שמדליק את אבק השרפה.
ההמצאה הזאת ביטלה את הצורך בפתילים והיתרון החשוב של ההמצאה הזאת היה עלייה נוספת בדיוק, בקצב הירי ובאפשרות לירות גם בגשם ומזג אוויר לח (בהסתייגויות מסוימות).
הרובה עם מנגנון צור נקרא מוסקט.
המוסקט היה הרבה יותר מסיבי מהארקבוז, וקוטרו היה גדול יותר.
החידוש היה כה מהפכני, שעד אמצע המאה ה-17 ויתרו לגמרי על שימוש בקשתות ולאחר פרק זמן קצר כל החיילים חומשו במוסקטים וחילות כמו חניתאים ודומיהם נעלמו משדות הקרב.
התפתחות נוספת בלוחמה לוותה בהיעלמות השריון אצל האבירים, כי עוצמת הפגיעה של הקליע, הייתה כה חזקה שהשריון לא עמד בפניה.
רק מעט מאוד מחילות הפרשים שמרו על השריון שלהם, וגם זה בדרך כלל כזה שכיסה רק על הגוף (למשל הקירסרים).
החידוש הנוסף הגיע רק במחצית השנייה של המאה ה-18. במקום להמציא מנגנון ירי חדש, הופחת המשקל הכללי של הרובה והוקטן הקוטר.
החידוש התאפשר לנוכח החידושים במטלורגיה והתפתחויות טכנולוגיות חדשות.
למרות הירידה במשקל ובקוטר, עוצמת הפגיעה לא קטנה.
הרובה מהסוג החדש נקרא פוזיאה, אם כי בדרך כלל לא מבדילים בינו לבין המוסקט, ונוטים לקרוא לשניהם בשם זהה - מוסקט, ולחייל החמוש בנשק זה - מוסקטר.
(למשל באנגליה היו גדודי פוזילרים שהובדלו מהמוסקטרים).
את כל הרובים האלה הטעינו דרך הלוע.
הרובים מסוג זה שירתו את כל צבאות העולם בנאמנות רבה עד אמצע המאה ה-19, כאשר באירופה עברו לרובים בעלי הטענה דרך הבריח ולא דרך הלוע.
החידוש היה מהפכני כי קצב האש גבר בערך פי 3-4 וזה הצריך את השינוי בטקטיקה.
בארצות הברית השתמשו ברובה עם בריח צור עד מלחמת האזרחים (1861-1865).
לקראת אמצע המאה ה-19 הומצא המקלע ורובה עם מחסנית.
בתותחים כמעט שלא חל שינוי, מלבד רמת הדיוק שעלתה וחוזק התותח, כלומר הסיכוי שיתפוצץ בעת הירי הורד דרמטית.
התותחים נשארו כמעט ללא שינויים גדולים לאורך כל העת החדשה, כאשר רב השינוי היה בעוצמת הירי ומשקל הקליע.
מוסקט הצתה על ידי פתיל
תחילת העידן האוטומטי (החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19)
במאה ה-19 חל גידול ניכר בקצב הירי ובאמינות תפעול הרובה ודיוקו.
גידול זה נבע ממספר חידושים עיקריים:
התפתחות בתחום התחמושת - יצירת תחמושת אחודה עם תרמילים מנייר ואחר כך ממתכת.
רובה מחורק סלילים - הגברה ניכרת בדיוק ובטווח.
רובה נטען בריח - הקטנה ניכרת בזמן הטעינה.
בתקופה זו הופיע בצורה המונית רובה עם קנה סלילים.
הרובים מחורקי הקנה היו קיימים עוד קודם; זמן טעינת רובה כזה מהלוע היה ארוך ביותר, ולכן רק צלפים השתמשו ברובים מהסוג הזה.
הסלילים מסובבים את הקליע, ומקנים לו תנע זוויתי ומומנט התמד, תכונה המקשה על גורמי סביבה אקראיים כגון רוח או שינוי בצפיפות האוויר להשפיע על מעופו (תופעה דומה פועלת גם על גירוסקופ).
התוצאה הישירה של השיפור החדש הייתה עליה דרמטית בדיוק הרובה הסטנדרטי.
הדבר שאפשר את השימוש ברובה הסלילים היה פיתוח תחמושת מיוחדת, שקוטרה היה קטן במקצת מזה של הקנה (כדי שתוכל להחליק דרך הקנה המחורק ללא בעיות) אך בעת הירי היא התרחבה לקוטר הקנה (המנגנון לכך יציקת בסיס הקליע בצורת V הפוכה).
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 עברו לרובה נטען מהבריח.
בדרך כלל אפשר היה לטעון את הרובה בכדור אחד בכל פעם.
הטעינה מהבריח הגבירה מאוד את קצב האש: במקום 3 כדורים לדקה בעידן מלחמות נפוליון אפשר היה לירות 12-10 כדורים לדקה.
אחד הרובים הראשונים מסוג זה היה רובה הנרי.
המנגנון היה דומה לזה של הרובה המודרני, בגרמניה נלקח נתיב טכנולוגי אחר עם רובה דרייזה הרובה היה עם מנגנון נקירה הדומה למחט, שדקרה את התרמיל ופגעה בפיקה וכתוצאה מכך ניצת אבק השרפה.
התפתחות חשובה נוספת הייתה מכונת הירייה.
מכונת היריה, שדמתה בגודלה לתותח קטן, הופיעה כבר במלחמת פרוסיה - צרפת (1870–1871) ונקרא בדומה להמנון הצרפתי מרסייז.
קצב האש בנשק זה היה גבוה מאוד והיה תלוי במספר הקנים.
בארצות הברית פותחו במקביל מקלע גאטלינג וכן מקלע מקסים.
מכונת היריה של חירם מקסים, שפותחה ב-1883, הייתה הראשונה בעלת מנגנון פעולה אוטומטי ולכן נחשבת בעייני רבים למקלע האמיתי הראשון.
בסוף המאה הופיעו הרובים המודרניים: לבל 1886, מאוזר K98 וסדרת לי אנפילד.
רובים אלו היו רובים בריחיים שהוזנו על ידי מחסנית פנימית ופעלו באמצעות בריח ידני.
הם ירו תחמושת אחודה מסוג סנטרפייר בעל תרמיל נחושת ופיקת הצתה בבסיסו.
רובים אלה נהנו מאמינות, פשטות הפעלה ודיוק חסרי תקדים לתקופתם וחלקם אף המשיכו לשרת במלחמות אפילו אחרי מלחמת העולם השנייה.
אקדחים, בתקופה זו הומצא האקדח התופי
במלחמת העולם הראשונה השתמשו רבות ברובים נטעני בריח עם מחסנית ל-5 כדורים כמו מאוזר K98. כלי נשק חשוב נוסף של החיל הרגלי היה המקלע.
מכלי עצום ממדים שהיה בשימוש בסוף המאה ה-19 ושנדרשו מספר אנשים על מנת להפעילו, הופיע מקלע קטן יותר שנדרשו רק 2 אנשים על מנת לתפעלו.
למרות צמצום הגודל, הוא קורר במים והיה קשה לתמרון איתו ולכן הוא שימש לרוב רק במגננה.
המקלעים היו בין הגורמים העיקריים למלחמת החפירות בחזית המערבית במלחמה העולם הראשונה.
במלחמת העולם השנייה הגרמנים היו הראשונים שהשתמשו בתת המקלע (תמ"ק) באופן צבאי, התמ"ק הראשון היה ה-M1 תומפסון האמריקני שיוצר כבר ב-1921 לאחר שלא נכנס לייצור מהר מספיק בשביל להשתתף במלחמת העולם הראשונה.
הדגם הסטנדרטי היה ה-MP40 הידוע יותר בשם "שמייסר" (אף על פי שכינוי זה מוטעה, היות שהרובים יוצרו בחברה אחרת).
תת-המקלע אפשר גמישות רבה לכוחות בשדה הקרב ומדינות רבות חיקו את גרמניה עם ייצור וציוד המוני של הכוחות בכלי הנשק החדש.
גם הרוסים פיתחו תת-מקלעים משלהם (למשל, ה-PPSH), האמריקנים השתמשו ב-M1 תומפסון "טומי גאן" ואילו הבריטים השתמשו בתמ"ק (תת-מקלע) סטן.
הבעיה עם המקלעים נפתרה בזה שהתחילו להשתמש במקלע קל יותר, השוקל כ-10 ק"ג עם קנה מתחלף (כדי למנוע התחממות יתר בירי ממושך) על מנת להקל על משקלו ולהגביר את גמישותו.
במלחמת העולם השנייה עדיין רווח השימוש ברובי מטען (רובים ארוכים שיורים כדור בודד).
האמריקנים השתמשו ברובה M1 גאראנד (חצי-אוטומטי), ב-M1 קרבין וב-M1A1 קרבין (קרבין עם קת מתקפלת שחולק לצנחנים).
הבריטים השתמשו ברובה לי אנפילד ואילו הגרמנים השתמשו ברובה בריחי מאוזר K98 בקליבר 7.92 מ"מ וגם ברובה StG 44 הגרמני, רובה הסער הראשון שיוצר בכמויות גדולות (קרוב ל-423 אלף).
תותחים במגוון רחב של קליברים, סוגים וייעודים
מהמחצית השנייה של המאה ה-20 עד היום
לאחר מלחמת העולם השנייה הכוחות נתקלו בבעיה שלא הייתה קיימת לפני כן - השכפ"ץ האישי.
תת-מקלע (תמ"ק) שירה כדורי אקדח לא יכול להתגבר על השכפ"ץ ולכן היה צורך בנשק חדש.
בנוסף לכך, הטווח של התמ"ק היה מוגבל מאוד (רק כמה עשרות מטרים).
הפתרון היה חזרה לרובה, אך הפעם רובה אוטומטי הנקרא - רובה סער (רוס"ר).
מקורו בגרמניה, אך רק בברית המועצות הוא הגיע להתפתחות משמעותית וייצור המוני ראשון.
הרוס"ר הרוסי הוא אחד המפורסמים בעולם וידוע כרוס"ר קלשניקוב או כ-AK-47 (המספר 47 מציין את שנת הפיתוח-1947 וראשי התיבות-AK הם "אבטומט קלשניקובה", משמעם רובה אוטומטי קלשניקוב).
עד היום, אף על פי שהוא נוצר לפני כ-70 שנה הוא אחד מכלי הנשק הנפוצים ביותר בצבאות העולם ולא נופל, ולדעת רבים עולה על הרבה רוס"רים מודרניים ממנו דוגמת ה-M16, אם כי אחרים מציינים את משקלו הרב כרועץ.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו האמריקנים לצייד את הצבא ברובי ה-M16, שנהפכו לנשק הראשי של צבאות נאט"ו.
משפחת רובי ה-M16 (שפותחה על ידי ארמלייט ומיוצרת על ידי קולט) הולידה סדרה של דגמים מתקדמים (כגון ה-M4 קרבין) ואביזרים רבים שאפשר להוסיף לנשק באמצעות מסילות ומתפסים.
תכונת ה"לגו" של רובים אלה וביצועיהם הטובים הפכו אותם למצרך מבוקש בקרב הצבאות המערביים ובייחוד בקרב היחידות המיוחדות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להופיע גם רובי סער בתצורת bullpup, בתצורה זו המחסנית והמכלול נמצאת בקת, מאחורי ההדק.
היתרון בכך הוא שזה מאפשר יצירת רובה קצר, אבל עם קנה ארוך (קנה ארוך חיוני להגברת הטווח, העוצמה והדיוק של הרובה).
רובי bullpup ידועים הם FAMAS הצרפתי, ה-SA80 הבריטי, השטייר AUG האוסטרי והתבור הישראלי.
במאה זו גם החלו להתפתח רובים ייעודיים, שנוצרו לשם מטרה מסוימת ומוגבלת.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא רובי הצלפים: רובים שנבנו במיוחד כך שהדיוק שלהם יהיה מקסימלי.
קיימות שתי תורות לחימה מרכזיות אודות רובי צלפים:
רובה לפגיעה כירורגית ביריה הראשונה: רובים כאלה הם רובים בריחיים ובדרך כלל מאוד מדויקים ובעלי טווח ירי ארוך במיוחד (צלף מיומן יכול לפגוע במטרת אדם במרחק קילומטר).
רובים כאלה מקובלים במיוחד בארצות הברית.
דוגמאות לרובי צלפים בריחיים: רמינגטון מודל 700, מאוזר 86SR, M24 SWS, ארקטיק וורפר, PGM Ultima Ratio ובארט MRAD.
רובים לירי מדויק אך מהיר שמאפשר ירי חוזר: רובים כאלה הם חצי-אוטומטיים ובדרך כלל פחות מדויקים מהרובים הבריחיים.
רובים כאלה מקובלים במיוחד בברית המועצות לשעבר, גרמניה ומזרח אירופה.
דוגמאות: PSG1 (גרמניה), גליל צלפים, KAC SR-25 (מבוסס על ה-AR10), רובה צלפים דרגונוב ובארט REC10.
בנוסף, הומצאו רובים בעלי קליבר וכוח אש עצומים שמטרתם לפגוע במטרות בעלי שריון קל (מבנים, כלי רכב, אנשים עם אפודי מגן).
הידוע מכולם הוא הבארט M82A1 שנמצא בשימוש כל צבאות המערב, כולל צה"ל וצבא ארצות הברית.
רובה המקמילן TAC-50 נחשב לאחד מרובי ה-0.5 (12.7 מ"מ נאט"ו) המדויקים ביותר.
המקלעים נשארו ללא שינוי ניכר (דוגמה מצוינת לכך היא מקלע ה-M2 בראונינג שתוכנן עוד ב-1921 ומשרת עד היום ברוב צבאות העולם, עם שינויים קלים בלבד מהתכנון המקורי), אך בשלהי המאה ה-20 נכנסו לשירות מקלעים קלים דוגמת FN מינימי והנגב, שניהם בקליבר 5.56x45 מ"מ נאט"ו המשמש גם רובי סער.
אקדחים ותת-מקלעים איבדו את חשיבותם בשדה הקרב ונשארו בשימוש רק בקרב כוחות מיוחדים.
לעומת זאת, אקדחים חצי-אוטומטיים הם הנשק המועדף בתחומי המשטרה, האבטחה וביטחון הפנים.
בתחילת המאה ה-21 החלו להופיע גם "רובי על": רובים מיוחדים ומשוכללים שנועדו למשימות מיוחדות ובעלי ביצועים יוצאים מגדר הרגיל.
דוגמה לכך היא רובה הטנגו 51 שנחשב לרובה הצלפים המדויק בעולם, שיכול לקבץ בפיזור זוויתי של 0.25 דקת קשת, ו-CheyTac Intervention שיכול לפגוע במטרת דמות במרחק של למעלה מ-2 קילומטר.
טנקים החמושים בתותח טנק כבד (בקליבר 75–125 מ"מ) ומקלעים
בעברית מקובל לכנות בשם תותח כל כלי ירייה שיורה קליעים בקוטר של 20 מ"מ ומעלה.
מינוח זה כולל גם תותחים אוטומטים המסוגלים לירות קליעים בצרורות כמו נשק אוטומטי.
רובה הוא כלי ירייה ארוך בעל קנה מחורק (חרוטים בו סלילים) באורך של 300 מ"מ ומעלה.
לכן M16 מקוצר הוא, למעשה, קרבין.
התחילו לקצר את הרובים במאה ה-17 על מנת שהפרשים יוכלו להשתמש בהם.
לרובי קרבין יש 3 ייעודים עיקריים:
נשק לחילות שדה וחילות תומכי לחימה - כגון חיל שריון, ארטילריה, הנדסה, חימוש ולוגיסטיקה.
נשק מקוצר ללוחמה בשטח בנוי (לש"ב) שם דרוש נשק קצר שיהיה אפשר לתמרן איתו בסמטאות ובמסדרונות, ולפרוק מהר מתוך רכב.
נשק מקוצר ליחידות קומנדו ויחידות טקטיות ללוחמה בטרור.
שני הקרבינים הידועים ביותר בישראל הם:
M1 קרבין - נשק חצי-אוטומטי מקוצר ממלחמת העולם השנייה, ששימש עשורים רבים את המשמר האזרחי ומשטרת ישראל.
M4 קרבין - השם שניתן לגרסה המקוצרת של רובה M16A2 תוצרת ארצות הברית.
נמצא בשימוש הכוחות המזוינים של ארצות הברית, צה"ל ומשטרת ישראל.
ה-IWI ערד הוא קרבין תוצרת ישראל (IWI) ונמצא בשירות הימ"מ, היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור של ישראל.
ה"שוֹט-גאן" (Shotgun), המאוזכר תכופות בעברית כרובה ציד או רובה קדח, הוא רובה בעל קנה חלק קדח לרוב שפולט בירייה בודדת רסס כדוריות במקום קליע.
הכדוריות המשתחררות מגדילות את סיכויי הכלי לפגוע במטרה ולגרום לה נזק רציני, אם כי הטווח בו הוא יעיל מוגבל.
כוח האש של השוטגאן הוא לרוב גבוה - הוא בעל כוח עצירה חזק אך חדירה נמוכה - ונעשה בו שימוש (בצירוף תחמושת מתאימה) בפריצת דלתות ומנעולים ופירוק חפצים חשודים.
סדרת הערכים העוסקים בהיסטוריה של לבנון.
העת העתיקה עד הכיבוש הערבי
שטחי החוף הפורים על שפת הים התיכון של אזור לבנון של היום היוו מוקד להתיישבות מתקופה מוקדמת.
ברחבי לבנון פזורים עשרות אתרים של התיישבות מוקדמת זאת הכוללים את העיר גבל, שנחשבת לעיר העתיקה ביותר בעולם שעדין מיושבת.
בהתיישבויות הקדומות יותר שנתגלו בלבנון, נמצאו שרידים אף מהתקופה הנאוליתית, שעמדו כרמז לקהילות דייג משגשגות על חופי הים התיכון.
החוף הלבנוני היווה המרכז הפיניקי, עם כנעני שהתפרש גם דרומה וצפונה ביישוביו, וכן הנהיגו אימפריית סחר שחלשה על כל קצוות הים התיכון, וייסדו מושבות רבות, בראשן קרתחדשת.
על פי התאורים המקראיים, מלכי ממלכות יהודה וישראל קשרו איתם קשרים מסחריים ומדיניים הדוקים.
מאז עליית האימפריה האשורית במאה השמינית לפני הספירה היו הר הלבנון וחופיו נתונים לשלטונם של כובשים זרים: מלכי אשור ואחריהם מלכי מצרים, מלכי בבל, מלכי פרס, הסלאוקים ואחריהם קיסרי רומא.
הפיניקים המשיכו להתקיים בארצם עד התקופה הרומית, והדבר מתבטא גם בשם "פיניקיה" שהוטבע על מטבעותיהם המאוחרים ביוונית.
התקופה הערבית, הצלבנית והממלוכית (634–1516)
במהלך המאה ה-7 כבשו המוסלמים את סוריה ולבנון זמן קצר לאחר מותו של מוחמד מייסד האסלאם והקימו משטר חדש שהחליף את המשטר הביזנטי.
"לבנון הקטנה" הייתה יחידה אוטונומית אשר התקיימה למן תחילת האלף השני (1000 בקירוב), ונודעה גם בשם "הר הלבנון".
שליטי הר הלבנון הראשונים היו אמירים דרוזים מבית תנוך.
במהלך המאה ה־11 האמונה הדרוזית החלה להתפתח בלבנון.
המרונים והדרוזים שלטו בפועל בלבנון עד לעידן המודרני.
הערים הגדולות בחוף עכו, ביירות ואחרות נוהלו ישירות על ידי ח'ליפים מוסלמים.
בתחילת המאה ה־12 החל מסע כיבושים של לבנון על ידי הצלבנים במסגרת מסעי הצלב.
ב-1102 הם הקימו את רוזנות טריפולי, ב-1110 כבשו את ביירות וצידון, וב-1024 כבשו את צור.
המאה ה־13 התאפיינה בעימותים קשים בלבנון ובסוריה.
משנת 1260 נהייתה רוזנות טריפולי למדינת חסות של האימפריה המונגולית, ובסוף המאה ה־13 התמוטטה בפני כוחות ממלוכים.
המערכת החברתית והפוליטית אשר התקיימה בין השנים 1516 עד שנת 1832 היא אותה המערכת שהוקמה כבר בתחילת שלטונם של העות'מאנים בהר הלבנון (למעשה המערכת בקוויה הכלליים התבססה כבר בימי הגעת הדרוזים והמרונים להר הלבנון, ונשארה כשהייתה על פי המדיניות העות'מאנית: "מה שהיה הוא שיהיה").
מערכת שלטונית זאת החזיקה מעמד עד לתקופת שלטון בשיר השני בחסות המצרים (1832–1840).
בשנת 1516 פלשו העות'מאנים לאזור הלבנט מן הצפון.
באזור שלט אז האמיר פח'ר א-דין הראשון מבית הנכבדים הדרוזי בית מען.
תמיכתו של האמיר בעות'מאנים השתלמה והאימפריה החדשה העניקה לו את הזכות לשלוט באזור הרי השוף והסביבה.
המערכת הפיאודלית בלבנון היא מערכת פיאודלית מיוחדת אשר אינה מתבטאת בכפיפות והתחייבות לאדון, כמו באירופה, אלא בעיקר על חכירה.
מרבית האיכרים בלבנון היו במעמד של "חוכרים", אך בכל זאת היו מספר עובדי כפייה.
כמו בראש המערכת הפיאודלית האירופית גם בלבנון עמד בראש האדונים שליט-על.
בלבנון היה תוארו "אמיר", שנתכנה "אמיר ההר".
כאמור, אמיר ההר היה דרוזי מ"בית שהאב" החל מן המאה ה־17, או בן ל"בית מען" לפני כן.
במקרה של בעיה או ויכוח על בחירת האמיר התכנסו המשפחות החזקות בעדה ובחרו את האמיר מבין המשפחות הדרוזיות שבקרבן.
על פי השיטה הפיאודלית בלבנון (מוקאטעה), אדמת הר-הלבנון מחולקת ל-24 מוקאטעאת (אזורים).
בראש כל מוקאטעה עומד שליט האזור – המוקטעג'י, אשר הוא ראש משפחת נכבדים המחויבת להעביר מס אל אמיר ההר, שהוא בתורו מחויב להפריש מס לוואלי של צידון.
המוקטעג'י החכיר את אדמתו לאיכר (מוסאקאה) בחוזה (חז'ה) אחת לשנה, או כאשר האדון או השותף (שריכּ) מתו.
בני המעמד השולט, בעלי הקרקעות, ביצעו את העבודה האדמיניסטרטיבית.
בראש ובראשונה היה עליהם לשמור על הסדר הציבורי, לדאוג לפירעון חובות ולשפוט בעניינים פליליים.
לשם יישום צרכים אלה נהגו ראשי המוקאטעג'י להחזיק חיל פרשים.
בעת מלחמה כל מוקאטעג'י היה יוצא בראש חיל הפרשים הפרטי שלו לעזור למלחמתו של אמיר ההר.
בעקבות הקרב (שלימים זוהה בכינוי "טבח עין-דארה"), שבו גברו הדרוזים הקייסים על הדרוזים הימנים, היגרו רוב הדרוזים הימנים לאזור הר חוראן בסוריה, אשר חיו בו מעט דרוזים גם לפני כן.
ההגירה הפכה את הר חוראן לאזור שבו רוב דרוזי מוחלט.
מכאן שמו של האזור עד היום "ג'בל דרוז" (הר הדרוזים, בערבית).
טבח עין דארה (1711) הביא בהדרגה לדלדול האוכלוסייה הדרוזית באזור דרום הר-הלבנון.
השטח שהתפנה מאיכרים התמלא עד מהרה בעקבות הגירה של שתי קבוצות אוכלוסייה שונות:
דרוזים בלי מוצא ("חוסאקות") מובהק (קייסי או ימני)
למרות היותם בני דת שונה הפכו הנוצרים-המרונים לאיכריהם של המשפחות הדרוזיות החזקות.
הנוצרים-המרונים קיבלו על עצמם, בלית ברירה, את היחסים הקיימים באזור הר-הלבנון של יחסי "אדון-צמית".
היחסים הבין-עדתיים בימיו של בשיר ה-II התחלקו לאפיזודות שונות, בהתאם למצב הכולל.
אך המגמה הסופית הייתה מגמה של העמקת הקרע הבין-עדתי שנבע ממדיניותו של בשיר ה-II: "הפרד ומשול".
בשיר ה-II, שכיהן תקופה ארוכה מאוד כאמיר ההר, נהג כך לפני שקיבל את חסות שליטי מצרים (עקרון שאומץ בהמשך גם על ידי הטורקים והצרפתים בבואם לשלוט באזור באופן ישיר).
בשיר ה-II, אומנם הוריד את מעמדו של בית ח'זאן המרוני, בית הנכבדים ששלט במחוז כסרואן (מקום מושבו גם של בשיר ה-II), והפכו לצינור הוצאה לפועל של פסקי הדין שנתן.
המפנה הגדול היה בשנות השלטון המצרי של מוחמד עלי ובנו אבראהים פאשא (1832–1840) בלבנון.
המצרים, אשר רחשו אהדה לצד המרוני, ביטלו את האפליה המקובלת כלפי המרונים ובכך העלו עליהם את רוגזם של הדרוזים.
בתקופת שלטונם של המצרים הושלם המהפך הדמוגרפי באוכלוסיית ההר מבחינת הרכב העדות: המרונים אשר היו מיעוט נהפכו לרוב גדול.
עם התחלת ההתקוממות נגד השלטון המצרי, החליט השליט המצרי, אבראהים פאשא, לבצע גיוס חובה בהר-הלבנון.
הדרוזים, אשר סירבו להיענות לגיוס החובה, נכנעו לאחר שאבראהים פאשא ו-18,000 מחייליו פרקו אותם מנשקם.
1,500 איש מהדרוזים המורדים התגייסו.
לאחר מכן, עם התעוררות המרד הדרוזי הראשון בהר הבשן, התנדבו המרונים לעזור לאבראהים פאשא בדיכוי המרד, וחיילים מרונים נשלחו לאזור.
עם הסתלקות אבראהים פאשא מהאזור והגלייתו של אמיר ההר, בשיר השני (1840) בעקבות לחץ חמש מעצמות אירופה, חזר לשלוט שלטון ישיר השולטאן העות'מאני.
אך היה ברור לכל כי הסדר הקודם לא ישוב.
פירמאנים (כתבי זכויות באימפריה העות'מאנית) שונים פורסמו והכריזו כי הנוצרים בלבנון שווי זכויות לכל תושב אחר.
ברור היה כי הדרוזים (ושאר משפחות השייח'ים) אשר שלטו עד לאותו הזמן ירצו לחזור ולשלוט, אך המרונים התנגדו.
הם חשו בהתעצמותם הן מבחינה מספרית והן מבחינת הפוליטיקה הבין-עדתית (במיוחד בזכות תמיכת צרפת ואוסטריה בהם).
פתרונות ביניים רבים נמצאו לכאורה מתאימים לסיפוק המאווים של כל הצדדים, אך רק מעטים יצאו לפועל.
במציאות, רוב הפתרונות – שנוסו אחד לאחד – היו בעייתיים, כל פתרון ביקש לצאת מנקודת המוצא של הפתרון הקודם, להרחיבו ולשפרו.
כך התגבשה בשלבים, צורת שלטון מיוחדת המסמלת את השינויים והתמורות המהותיים ביחסי העוצמה הדמוגרפית בהר-הלבנון, באותה עת.
בשנים 1840–1843, מעט לאחר נסיגתו של אבראהים פאשא מאזור הר הלבנון, חלה תמורה גדולה ביחסים בין הדרוזים והמרונים בהר הלבנון ונוצר מתח רב בשטח.
על מנת להפיג מתח זה ולהסדיר שלטון בהר ניסח הנסיך האוסטרי, מטרניך, בשנת 1843, במסגרת מאמציה של אוסטריה להשיג שליטה בלבנון, הסדר ייחודי.
מטרניך ביקש למנות שני קַאִימַקַאמים (שליטי נפה) שיהיו כפופים לואלי של צידון:
אחד מרוני, האמיר חיידר אבו א־למע, מבית אבו א־למע (משפחת נכבדים שהתגוררה בלבנון מאז תחילת האלף השני והתנצרה), שישלוט בקאימקאמיה נוצרית.
והשני דרוזי, האמיר אחמד ארסלאן, מבית ארסלאן (בית ארסאלאן, בית נכבדים, הוא צאצא לבית תנוך, השליטים הראשונים בלבנון.
למעשה הם הגלגול הנוכחי לפלג היזבקי), שישלוט בקאימקאמיה דרוזית.
"המשפחות הנכבדות", משפחות מרוניות אשר היוו את המרכז השלטוני בלבנון, הביעו אי-שביעות רצון מהמצב החדש, וזאת כיוון שנאלצו לעמוד מול מעמד שליטים חדש אשר עמד מעליהם ולא הייתה להם יכולת לתמרן אותו.
אצל הדרוזים המצב היה עוד יותר מורכב בגלל הפילוג בעם והעדיפו שליט מחוץ ללבנון אשר יהיו נטול פניות לגבי הפלגים השונים.
הסדר זה לא נתן מענה לאחת מהקשות שבבעיות הר-הלבנון: היישובים המעורבים בקאימקאמיה הדרוזית.
בנוסף לבעיות הפנימיות בהר-הלבנון הוסיפו המעצמות האירופאיות שמן למדורה, הן הוסיפו את הסכסוכים והתחרות שהיו ביניהן, לסכסוך שכבר היה קיים בלבנון ובכך שיתקו למעשה לחלוטין את יכולת התפקוד של הקאימקאמיות.
מחלוקות רבות צצו סביב אי-ההסכמה על דרך השליטה במקומות המעורבים עדתית בקאימקאמיה הדרוזית.
לבסוף, החליטו הטורקים לשלוח בשנת 1844 את אחד מנציגיהם, הקפודאן ח'ליל פאשה, לאזור.
משימתו הייתה לגבש פתרון אפשרי ליישום, ביחד עם הואלי ועם הקונסולים הזרים.
הפתרון שגיבש ח'ליל פאשה היה: מינוי שני וכילים בכל מקום יישוב מעורב, אחד דרוזי והשני מרוני.
הווכילים ייצגו את האיכרים בני עדתם, בפני השייח'ים מן העדה השנייה.
הוכילים הם אשר יגבו בשם המשפחות החזקות (המקאטעג'ים), מיסים.
לאחר שנתברר כי בהצעות אלה לא היה כדי לפתור את הבעיה, החריפה המתיחות הקיימת ממילא בהר ובין שתי העדות פרצו מאורעות דמים – מאורעות חמורים בהרבה מקודמיהם בעבר.
גם משום שבעידוד תככנים פנימיים בהר, היו מי שליבו את האש.
השייח'ים הדרוזים שלטו רק במרכז ובדרום הר-הלבנון ולכן רק שם מונו וכילים.
בצפון הר-הלבנון לקחה הכמורה את תפקיד התיווך.
טאניוס שאהין היה, למעשה, הגורם שליבה, התסיס והוביל את המרד.
הוא התחיל את המרד במוקטעת כסרואן, ולאחר מכן השתלט (לעיתים מזומנות גם בדרכים דיפלומטיות) על אזור הצפון.
לאחר שהשתלט על צפון הר-הלבנון שלח טאניוס שליחים מטעמו לכיוון מרכז הר-הלבנון, במטרה לגייס כפרים נוספים למרד.
אולם בגלל היות אוכלוסיית הכפרים מעורבת מבחינה אתנית, כאשר השליטים דרוזים והאיכרים מרונים, הפכה המרידה באזור זה ממרד מעמדי למלחמה עדתית-דתית (1860).
במהירות עוצבו שני המחנות בלבוש "חדש": השייח'ים הדרוזים מול האיכרים המרונים.
בתחילה צלחה ידיהם של המרונים בהנהגתו של טאניוס שאהין.
המרונים צעדו ממחוז כסרואן אל מחוז אל־מתן המעורב וביחד עם תושבי האזור הבריחו את הדרוזים הלא מאורגנים מבתיהם והציתו אותם באש.
אך הדרוזים בעלי המסורת הצבאית המפוארת – עברו לשלב הבא של הלחימה:
עם הצטרפות דרוזים מאזור החוראן, מתואלים, בדואים ומוסלמים אחרים הם התחילו לטבוח בזה אחר זה בתושבי הכפרים המרונים באזורים המעורבים שנפגעו.
לעיתים קרובות אף הצטרפו אליהם כוחות צבאיים עות'מאניים ששהו בשטח, או נשלחו "להפריד בין הצדדים היריבים".
הקתולים המרונים והדרוזים ייסדו את לבנון המודרנית בתחילת המאה ה-18, באמצעות מערכת שלטונית וחברתית המכונה "הדואליזם המרוני – דרוזי" בהר לבנון מוטסריפאט.
בשנת 1861, עם שוך המרד (שלמעשה היווה את מלחמת האזרחים ה-II של הר-הלבנון), נקבע הסדר שלטוני חדש בהר הלבנון.
היה זה הסדר שנכפה על טורקיה העות'מאנית על ידי המעצמות (תקופה קצרה מאוד היה עדיין בתוקף מבנה השלטון על פי ההסכם הישן.
בראש כל אחת מהקאימקאמיות עמד שליט חדש.
כאמור, השליט של הקאימקמאיה הנוצרית, יוסף כרם, סילק את טאניוס שאהין מהר-הלבנון, לאחר שניסיונות להשגת הסדר עמו כשלו).
ההסדר החדש קבע מפתח עדתי חדש המתבסס על הדמוגרפיה האמיתית באותה תקופה בהר הלבנון.
אך למרות זאת, ההסדר היה כולו "הסדר של פשרות" – פשרה בין האימפריה העות'מאנית לבין חמש מעצמות אירופה ובני חסותן.
ההסדר החדש ביטל את הפיאודליות ואת סמכויות המוקאטעג'י (אדון המוקטעת) לחלוטין.
ההסדר החדש, שנקרא גם "החוק האורגני" (Réglement Organique), התבסס על מפתח עדתי מעודכן, על פיו נקבע כי:
בראש האוטונומיה (סנג'אק) "לבנון הקטן", הר הלבנון, יעמוד מושל עות'מאני (מֻתַצַרִף) אשר יהיה נוצרי-קתולי לא לבנוני.
מושל אשר ימונה על ידי הטורקים באישור חמש מעצמות אירופה.
המעורבות הטורקית והאירופאית והיותו של המושל לא מקומי נקבעו כדי להמתיק קמעה את תבוסתם הפוליטית של הדרוזים.
לצד המושל תמונה מג'לס (מועצה אדמיניסטרטיבית), שבה יכהנו 12 חברים שייצגו את העדות על פי משקלן בחברה (הייצוג במועצה נקבע כך: 4 מרונים, 3 דרוזים, 2 יוונים אורתודוקסים, מוסלם-סוני אחד, מוסלם-שיעי (מתואלי) אחד, יווני-קתולי אחד.
על פי מפקד האוכלוסין של 1913 ניתן לראות כי המרונים קופחו במקצת על חשבון המיעוטים הקטנים כדוגמת המוסלמים והכתות הנוצריות הקטנות.
המפתח הזה נשמר גם בשאר הדרגים בסנג'ק לבנון).
המושל ימנה את הפקידים הבכירים ואת השופטים על פי אותו מפתח עדתי של המועצה האדמיניסטרטיבית (המג'לס).
לסנג'ק לבנון הוענק מעמד של אוטונומיה – ולכן כל אחד מאזרחיו יהיה "פטור" מגיוס חובה ו"פטור" מתשלום מיסים ל"שער העליון".
סנג'ק לבנון יחולק ל-6 (מאוחר יותר ל-7) קאימקאמיות, שבראש כל אחת מהן יעמוד איש מתוך העדה הגדולה בקאימקאמיה.
המשפחות החזקות אשר מעמדן הכללי, מסיבות שונות, נשאר יציב – יישארו בעלות הזכויות והמחזיקות בפועל באדמות, אך יאבדו סמכותן הפיאודלית כלפי האיכרים.
צמצום שטחו של סנג'ק הר-הלבנון
בפועל, ההכרה העות'מאנית ב"חוק האורגני" עלתה לאימפריה העות'מאנית בהפסדים קשים.
השער העליון הפסיד למעשה את השליטה המוחלטת בשטח שהייתה קיימת למן המאה ה־15 ואף נאלץ לתת הטבות כלכליות שונות לתושבי האוטונומיה.
על מנת לצמצם את ההפסדים דרשו העות'מאנים לצמצם את שטחו של האזור ולהגבילו לאזורים בעלי רוב נוצרי מוחלט.
פעולה זאת של צמצום השטח טמנה בחובה את זרעי הוויכוח העתיד להתפרץ אחרי מלחמת העולם הראשונה אודות שטחה של האוטונומיה.
ב-30 באוגוסט 1920 חתם אנרי גורו על צווים שהעניקו אוטונומיה לאזורים מסוימים בלבנון, אך זאת הייתה רק מראית עין.
למחרת, ב-1 בספטמבר 1920 קמה, במעמד חגיגי וברוב טקס, מדינת "לבנון הגדולה" (להלן: לבנון) בכוח הסכם "סייקס-פיקו", סעיף 22 באמנת חבר הלאומים, והחלטת ועידת סן-רמו.
חבל ארץ חדש זה בשליטה צרפתית ישירה, נקרא בשם לבנון, אך למעשה היה זה "לבנון הגדולה".
בטבורה של ארץ זאת אמנם עמד המחוז האוטונומי (=הסנג'ק) באימפריה העות'מאנית לשעבר: "סנג'ק הר-הלבנון".
אולם למחוז הר-הלבנון נוספו האזורים הבאים:
צירוף שטחים רבים אלה הוסיף ללבנון אוכלוסייה מעדות שונות שעד לאותה התקופה היוו מיעוט מזערי בלבד בהר-הלבנון, כדוגמת השיעים.
לא כולם היו ערים באותה שעה להשלכות שיהיו למעשה זה לטווח ארוך על יחסי העוצמה ומאבקי השליטה בלבנון.
צרפת יצרה ישות מדינית-חברתית שכוללת בקרבה ערב-רב של עדות ודתות בעלות מכנה משותף קטן.
יצירת "לבנון הגדולה" גרמה לזעזועים בנדנדת הכוחות וחלוקת העוצמה הפוליטית-חברתית.
בין בני העדות השונות שצורפו (לרוב בעל-כורחן) לישות החדשה, נוצרו קונפליקטים ומחלוקות.
מבנה השלטון בלבנון עד קבלת העצמאות לא היה קבוע, אלא השתנה כל כמה שנים על ידי מקור הסמכות: צרפת.
כזכור הורה גורו על פירוק "המועצה המינהלית" ביולי 1920. רק ב-22 בספטמבר 1920 מינה גורו מועצה מינהלית חדשה, פרו־צרפתית, בת 17 חברים שכללה גם נציגים מן השטחים שסופחו אל לבנון.
על אף שהמועצה הייתה פרו־צרפתית ועל אף כל מנגנוני ההגנה שבנו הצרפתים, התנגדו לא פעם חברי המועצה להתערבות הישירה של הצרפתים בהחלטותיהם.
במרץ 1922 הוצא צו המורה על החלפת "המועצה המינהלית" ב"מועצה נבחרת" שנקרא גם "המועצה המייעצת" (ישנן עדויות במחקר כי המועצות פעלו תקופת מה במקביל) – שאליה נבחרו 30 חברים, בבחירות לא-ישירות, במאי 1922, על פי מפתח עדתי שנקבע בהתאם למפקד 1921. הבחירות נעשו על פי אזורי בחירה ששרטטו הצרפתים.
הבחירות לוו במתח עדתי רב שבא לידי ביטוי במעשי רצח ומחאות מאורגנות, בעיקר מטעם הסונים.
הבחירות עצמן הותאמו לצורכי הצרפתים, שדאגו להכניס למועצה את תומכיהם מכל העדות.
צרפת התחייבה בפני חבר הלאומים בשנת 1923, כי תוך שלוש שנים תעניק חוקה למדינות שבהן היא מחזיקה בתוקף המנדט הבין-לאומי.
בהתאם בחרה מתוכה "המועצה הנבחרת" בת 11 איש, לפי מפתח עדתי, שניסחו שאלון בדבר אופי השלטון בלבנון.
השאלון חולק ל-210 ממכובדי לבנון.
תוצאות השאלון היו אחידות ברובן והצביעו על רצון במשטר רפובליקאי, פרלמנטרי, שמנוהל על פי מפתח עדתי.
ואכן, באופן מותאם לרצון זה עוצבה חוקת לבנון וב-22 במאי 1926 אישרה "המועצה הנבחרת" את החוקה.
ביום המחרת, לאחר אישור הנציב העליון, אנרי דה-ז'ובנל, הוענקה החוקה ללבנון.
החוקה עיצבה את לבנון כ"רפובליקה" עצמאית בלתי-ניתנת לחלוקה.
גבולות שטחה עוגנו בחוקה והוכרו על ידי צרפת (המעצמה המנדטורית) ועל ידי חבר-הלאומים (מעניק המנדט).
על פי החוקה הלבנונית שהתקבלת בשנת 1926, בראש המדינה עומד נשיא (הראשון שבהם היה שארל דבאס, שמונה על ידי הנציב העליון) והיא מושתתת על פרלמנט דו-ביתי: סנאט (בית עליון) שחלק מציריו מונו על ידי הנשיא, ומתחתיו – בית הנבחרים (ביה"נ).
מכל מחוז-בחירה נכנסו לפרלמנט נבחרים על-פי מכסה עדתית.
במשך השנים, משנת 1927, ניטשו בזירה הפוליטית הלבנונית מאבקי כוח פוליטיים, חלקם מבוימים, בין הסיעות המרוניות השונות.
המאבק עסק בשאלה האם כדאי לוותר על "הרפתקת לבנון הגדולה" או האם יש להמשיך ולהחזיק בה.
ההתגוששות הבין-סיעתית הפנים-עדתית הביאה לכדי כך שבשנת 1932 פיזר "הנציב העליון", שרל דמין דה מרטל, את הפרלמנט והקפיא את החוקה.
הסיבה הרשמית לצעד רדיקלי זה היה תפקוד לקוי של הממשל על פי החוקה.
אך למעשה, החוקה מיום הענקתה לא השביעה את רצונם של הצרפתים כיוון שהניחו בפועל לשררה לחמוק מבין אצבעותיהם.
הנציב מינה את הנשיא, שרל דבאס, לעמוד בראש ממשלת פקידים, ללא אישור או פיקוח פרלמנטרי.
עם תבוסתה של צרפת במלחמת העולם השנייה, והקמת משטר שיתוף הפעולה צרפת של וישי, נותר תפקידו של "הנציב העליון" מטעם צרפת בידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש וישי.
דנץ שיתף פעולה עם הגרמנים במהלך מרד רשיד עאלי אל־כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל כנגדם.
ביוני 1941 יצאו כוחות בריטים, וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון, שהסתיים בכיבוש סוריה ולבנון על ידי הבריטים, והשלטת אנשי צרפת החופשית במקום אנשי צרפת של וישי.
עם הכיבוש המחודש של הלבנט, כונן הגנרל הצרפתי ז'ורז' קאטרו בלבנון שלטון מדיני עצמי-למחצה.
אלפרד נקאש הוצב כנשיא ולידו כוננה ממשלה.
אך מוסדות הייצוג הפרלמנטרים לא הוחזרו על כנם.
לאחר שנתיים, במרץ 1943 – על מנת להחזיר את החיים הפרלמנטרים בלבנון למסלולם – החליטו הצרפתים לערוך בחירות חדשות בלבנון.
במקומו מונה כנשיא לתקופת המעבר: ד"ר איוב ת'אבת, לתקופת מעבר עד לבחירות.
התקנה בחוקה שקבעה כי שליש מצירי הפרלמנט נקבעים על ידי הנשיא בוטלה.
לכן נוצר צורך בחלוקה מחודשת של המושבים, כנהוג על פי מפתח עדתי.
הצרפתים מינו את ת'אבת לקבוע מחדש את המפתח העדתי, אך העדפתו הברורה של ת'אבת את הנוצרים גרמה לקולות מחאה רבים, אשר גרמו להתפטרותו.
לבסוף הוחלט על ידי צרפת שמבין 55 צירי בית הנבחרים 30 יהיו נוצרים; ו-25 יהיו לא נוצרים.
הנמקה לחלוקה זאת עוגנה בתוצאות מפקד האוכלוסין של 1932. מפקד אוכלוסין שקבע כי לנוצרים יש בארץ הארזים רוב זעיר: 54.7%; ולעומתם קיים מיעוט גדול של 45.3% המורכב ממוסלמים ומדרוזים.
למעשה מאז כינון החיים הפרלמנטריים מחדש בלבנון – ואף על פי שחלו שינויים במהלך השנים במספר הכולל של הצירים בפרלמנט, נשאר תמיד היחס בין הנוצרים למוסלמים (והדרוזים) 5:6.
מספר הצירים בפרלמנט הלבנוני הוא תמיד כפולה של 11 (השינויים: 55, 77, 99, בהתאמה), כדי לקיים את התנאי של שמירת היחס בין הנוצרים לשאר בני העדות, כפי שנמצא נכון בשנת 1932. יחס זה נשמר גם בחלוקת התפקידים והמשרות בכל שאר רמות השלטון ומחלקותיו.
גם בממשלה עצמה התקבע "מפתח עדתי" מקובל אשר קבע כי משרות מסוימות יאוישו על ידי אנשים בני עדה מסוימת.
בבחירות שנערכו באוגוסט–ספטמבר 1943, זכו נציגים שתמכו בלבנון עצמאית לרוב גדול בפרלמנט.
הממשלה אשר קמה – בהנהגת ראש הממשלה, ריאד אלצלח המוסלמי, והנשיא, בשארה אל־ח'ורי הנוצרי – על סמך אישור הפרלמנט, מיהרה להודיע על כוונה להסיר את כל הסעיפים בחוקה שקושרים את לבנון למנדט הצרפתי.
צרפת התנגדה חריפות לצעד זה.
אך הדבר לא מנע מן הממשלה החדשה להודיע בנובמבר 1943 על שינוי סעיפי החוקה הכובלים.
באותה תקופה התגבשה גם "האמנה הלאומית" בין הנוצרים והמוסלמים.
"האמנה" מעולם לא נוסחה סופית ורשמית (האמנה אמנם לא נוסחה באופן רשמי, אך קיימים מספר טיוטות של ניסוחים.
הטיוטות נוסחו על ידי אישים לבנוניים שונים), אבל ברור לשני הצדדים כי רוחה תקפה.
האמנה קובעת כי המוסלמים מקבלים את גבולות "לבנון הגדולה" כ"גבולות קבע" של המדינה ואילו הנוצרים מוותרים על תמיכתה של צרפת וזיקתם הרשמית המיוחדת אליה ומסכימים לקבלת לבנון אל משפחת העמים הערביים (ואכן סטטוס זה בא לידי ביטוי בהצטרפות לבנון ל"ליגה הערבית" ב-22 במרץ 1945).
כמו כן הנציחה האמנה את המפתח העדתי של שנת 1932.
"האמנה הלאומית" גרמה לכך שהעימות עם צרפת היה בלתי נמנע.
ואכן: ב-11 בנובמבר 1943 נקט בא-כוחה של צרפת בלבנון, גנרל ז'אן הלה, בצעד אימפריאליסטי אלים: הנשיא, ראש הממשלה ושרים רבים נלקחו למעצר.
הצרפתים הודיעו כי כל השינויים בטלים ומבוטלים ואף לא חוקיים.
העימות הסתיים רק בהתערבות בריטניה.
צרפת – שיצאה חבולה קשות ממלחמת העולם השנייה, לאחר שנכבשה על ידי גרמניה – לא יכלה לעמוד למול בריטניה.
ב-22 בנובמבר 1943, ביטלה צרפת את הצו ושחררה את העצורים.
יום זה מוכר בלבנון כיום העצמאות הרשמי של לבנון.
אמיל אדה, שהסכים לשתף פעולה עם הצרפתים, הוקע כבוגד ולא חזר לפעילות פוליטית עד מותו ב-1949.
לאחר קבלת העצמאות החלו המתואלים (השיעים) – שישבו בדרום – להגר לביירות, עיר הבירה.
בשלב זה בתולדות לבנון העצמאית החלה לצמוח מאוד אוכלוסיית המתואלים בלבנון.
עקב הריבוי הטבעי באוכלוסיית המתואלים, חל שינוי לרעה בגודל אוכלוסיית המרונים; המיעוט השולט.
בני העשירון העליון של המרונים – אשר זיקתם לאירופה ולתרבותה ידועה ורבת שנים, התחילו להגר לצרפת, מקור החיקוי התרבותי.
לכן, אט-אט נשחק גודל האוכלוסייה המרונית, הן משום ההגירה המרובה והן כתוצאה מאחוז הילודה הנמוך יחסית בקרב המרונים, לעומת המיעוטים האחרים (בעיקר המוסלמים והדרוזים).
אף-על-פי-כן לא היה להם ביטוי רשמי מיידי בחלוקת העוצמה.
משום כך, תנועות פוליטיות-חברתיות שונות קמו במהלך שנות הארבעים והחמישים בקרב השיעים, בקרב הדרוזים ובקרב המרונים.
הראשונים, פעלו למען הכרה בעוצמתם הדמוגרפית.
השניים, ניסו לבסס מחדש את מעמדם כ"מיעוט בכיר", האחרונים, ניסו למצוא לעצמם דרך לשמור על מעמדם ההגמוני ואף לחזקו, אף על פי שאיבדו את היתרון הדמוגרפי.
תנועות אלה למעשה היו מבוססות על ארגונים סמי-צבאיים שקמו החל מאמצע שנות השלושים של המאה העשרים במרכזם ובהנהגתם עמדו משפחות נכבדי לבנון.
התנועה המרכזית של המרונים בשנות קיומה של המדינה הלבנונית במתכונת "לבנון הגדולה" היא מפלגת הכתאיב (הפלנגות) אשר הוקמה, כזכור, עוד בשנת 1936, על ידי פּיֶר ג'ומייל, כארגון סמי-צבאי.
דוגמאות נוספות לארגונים סמי-צבאיים שהיו גם מפלגות פוליטיות הם:
רוב רובה של המפלגה הייתה מורכבת מייוונים-אורתודוקסים אשר הרעיון בדבר סוריה מאוחדת וחילונית דיבר אל לבם.
ארגון נוסף, שגם הוא הוזכר היה "אל-נג'אדה" ("העוזרים"), ארגון שהתבסס בעיקר על תומכים סונים.
הארגון הדגיש את הערביות והאסלאם.
בהמשך תוזכר גם ה"מפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית" של הדרוזים שגם היא החזיקה בכוח צבאי.
כל הארגונים הצבאיים הללו הוקמו, אף על פי שלכאורה הסכימו כל העדות ב"אמנה הלאומית" הסכמות בסיסיות לגבי אופי השלטון בלבנון, גבולות מדינת לבנון ואפילו זהות הלאום בלבנון.
בפועל, לא "האמין" אף אחד מן "המיעוטים" המרכיבים את לבנון כי בבוא עת מצוקה תגן המדינה עליו כמיטב יכולתה.
חוסר "האמון" הבסיסי בזולת, ב"אחר", בשונה הוביל ליצירת הארגונים הצבאיים למחצה, של כל אחת מן מהעדות.
השנים שחלפו מהקמת "מדינת לבנון" העצמאית ועד ל"מלחמת האזרחים", היו שנים של בחינה עצמית מחודשת עבור המרונים.
חלק ממנהיגי המרונים, שאיבדו את יתרונם הדמוגרפי, הגיעו למסקנה כי עשו טעות היסטורית בדרישתם להקים את "לבנון הגדולה", מכיוון שעם כינונה באה לקיצה ההגמוניה של העדה המרונית.
בשנת 1948 התחוללה באזור לבנון מלחמת השחרור של ישראל שהובילה להקמתה של מדינת ישראל.
כתוצאה מן המלחמה ברחו רבבות פלסטינים לתוך שטח לבנון.
הוקמו מחנות פליטים לשכן בהם את הפליטים סמוך לערי החוף: ביירות, טריפולי צור וצידון.
המדינה הלבנונית – על כל עדותיה ומנהיגיה אימצה, בדומה למדינות ערב האחרות, מדיניות של התעלמות מכוונת מצרכי הפליטים הפלסטינים במישור ההומניטרי: דיור, פרנסה, חינוך וכיוצ"ב.
ההתעלמות נבעה משתי סיבות עיקריות: השימוש בפלסטינים ככלי לניגוח ישראל וחשש מהפרת האיזון העדתי העדין שבוסס רק חמש שנים קודם לכן.
לתהליך זה של הגירה לתוך תחומי לבנון לא הייתה השפעה מיידית על מהלך האירועים בלבנון עד שנת 1958, שנת "מלחמת האזרחים" הראשונה (למעשה, הרביעית במניין בדברי ימי לבנון).
אך הפלסטינים שיחקו גורם מכריע לאחר מכן.
ההגירה גרמה בעיות קשות בלבנון והסיבה ברורה: החל להתבסס מיעוט נוסף גדל והולך בתוך המדינה הלבנונית.
מיעוט בעל מאפיינים ייחודיים משלו.
אף על פי שהסכנה לאחידות המדינה הלבנונית לא הייתה מיידית הצליחו חלק מהמדינאים לשים עין על "הבעיה הפלסטינית" שעוד תשוב ותעלה בהמשך.
דוגמה בולטת וקיצונית לחוסר הביטחון בחוסנה הפנימי של המדינה הלבנונית העצמאית והמשטר כבר בשנותיו הראשונות ניתן למצוא בניסיון ההפיכה של "המפלגה הסורית הלאומנית", שחזרה שנתיים לפני כן, בשנת 1949, לפעילות לגיטימית.
ניסיון ההפיכה נכשל – מנהיג המפלגה, אנטון סעאדה, הוצא להורג – אך הוא היה רק סימן לעתיד לבוא.
בספטמבר 1952 הצליח ניסיון שקט לבצע הפיכה: הנשיא הוחלף בנשיא חדש, כמיל שמעון.
בשנות החמישים החל מפנה נוסף, חלה התעוררות מחודשת בקרב הפלג הדרוזי הפרו־ערבי בהנהגת משפחת ג'ונבלאט (זאת אותה משפחת מוקטאג'ים שמקורה בהר-הלבנון).
בעקבות התעוררות כללית בקרב המדינות הערביות (לדוגמה: איחוד סוריה ומצרים לכדי מדינה אחת: קע"מ – קהילה ערבית מאוחדת) והשפעתו החזקה של הנאצריזם, גם בקרב הדרוזים בלבנון התבלטו הפן־ערביסטים, בהנהגת כמאל ג'ונבאלט שהיה בן למשפחת נכבדים לבנונית.
ג'ונבלאט שהקים בשנת 1949, את "המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית".
עם תחילת התבססות הפלסטינים בדרום לבנון צידד בהם כמאל ג'ונבלאט.
כמאל ג'ונבלאט היה גם לאחת מדמויות המפתח אשר עם פרוץ מלחמת האזרחים השנייה (החמישית למניין ימי הלבנון) תמך בפלסטינים.
כמאל ג'ונבלאט היה בעל יומרה לשלוט בכלל לבנון.
יומרה זאת הובילה אותו לחיכוך עם הנשיא המרוני.
המתיחות שנוצרה בין השניים הובילה לאחר מכן לפרוץ מלחמת האזרחים הראשונה.
בקיץ 1957, נחל המחנה השמאלי, הפרו־ערביסטי, תבוסה קשה בבחירות הפרלמנטריות.
ג'ונבלאט טען כי הפסדו נבע ממעשה הונאה מצדו של שמעון.
אך למרות התבוסה הקשה של המחנה הפרו־ערביסטי הצליח כמאל ג'ונבלאט, בניגוד לנכבדים רבים אשר הוצאו בהדרגה אל מחוץ לחיים הפוליטיים לאחר הבחירות ב-1957, לשרוד פעמיים, ובשנות ה־60 וה-70 של המאה ה־20, אף גברה השפעתו בקרב השמאל הלבנוני בכלל והדרוזים בפרט.
האופוזיציה "השמאלית" התארגנה והחלה לבקש דרכי-פעולה לא פרלמנטריות על מנת לפתור את המשבר בשורותיה.
כוחות האופוזיציה "השמאלית" התארגנו בשנים 1957–1958 ב"חזית לאומית".
בשורותיה היו, מנהיגים מכל העדות, מעין פלורליזם שלא היה אופייני לתנועות בלבנון (לא כל החברים ב"חזית לאומית" הביעו נכונות להשתלבות באותה דרגה בתוך הקע"מ וכך למעשה התאפשר הפלורליזם בחזית).
"החזית הלאומית" סברה, בהתאם לרוח התקופה, כי יש לחבור לקע"מ.
בראש החזית עמדו, צאיב סלאם, עבדאללה אל־יאפי, רשיד כראמי (מוסלמים מעדות שונות) וכמאל ג'ונבלאט (דרוזי).
לאחר הקמת החזית, נסב המאבק הפוליטי הרשמי סביב השאלה, האם לשנות את החוקה ולאפשר לנשיא שמעון לכהן במשרתו לקדנציה נוספת?
במהרה נתדרדר הוויכוח הפוליטי לכדי מלחמת אזרחים של ממש: בשנת 1958 פרצה בלבנון, רשמית, מלחמת האזרחים הראשונה.
בראש המורדים התייצבה "החזית הלאומית" כמובילת המחנה הפן־נאצריסטי מול הפן־מערביים.
תוך כדי כך התחלקו העדות השונות לפי עמדת הזרם המרכזי בתוכן.
השיעים עמדו, כעדה, במאבק זה בצד, אך לא היה ספק כי ברצונם לשמור על הסטטוס-קוו בגלל חששם מהשתלטות סונית על לבנון.
הממשלה הלבנונית מצידה טענה כי למעשה מלחמת האזרחים היא ניסיון חיצוני של הנאצריזם להשתלטות על לבנון.
בפועל סיפקה קע"מ: נשק, כסף, אימון, מחסה וכוח אדם למורדים.
קע"מ מצידה הכחישה כל קשר להתפתחויות החמורות בלבנון.
במישור הבינלאומי, התומכת העיקרית בעמדתה של ממשלת לבנון הייתה ארצות הברית.
לעומת זאת, ארגון "האומות המאוחדות" נקט עמדה חשדנית.
לאחר שקובלנה רשמית שנשלחה ל"ליגה הערבית" כנגד הקע"מ לא נענתה, העבירה הממשלה הלבנונית קובלנה רשמית למועצת הביטחון של "האומות המאוחדות".
ארגון "האומות המאוחדות" שלח קבוצה בינלאומית של משקיפים.
ואילו ארצות הברית שלחה, ביולי 1958, חיילים להגן על האזור, זאת במסגרת התורה המדינית של נשיאה, דוויט דייוויד אייזנהאור, למנוע בכל מחיר נפילת מדינה נוספת כלשהי בידי תנועות השמאל.
בדיעבד, משקיפי "האומות המאוחדות" לא הועילו לשוך המהומות, אך צבא ארצות הברית כן עזר להפסקת המרד אף על פי שהצבא הלבנוני עמד מנגד.
במשך ארבעת החודשים של מלחמת האזרחים נהגה הממשלה עצמה במורדים ב"כפפות משי".
כאמור, הצבא מצדו לא נכנס מעולם אל עומק הקרבות ואפילו הגנתו על המוסדות הציבוריים הייתה חלשה.
הצבא עצמו היה מורכב על פי המפתח העדתי והכנסתו לקרבות הייתה קורעת את החברה לגזרים עוד יותר קטנים, כנראה ללא אפשרות חיבור משקם.
מפקד הצבא, גנרל פואד שהאב (נצר לנכבדי לבנון), העדיף לשמור על נייטרליות בכוונה לשמור על שלמות הצבא הרב-עדתי כמסר להתעלותו על המחויבות לעדה כלשהי.
שהאב שחשש מהעמקת הקרע בין העדות השונות הודיע כי אינו מוכן שהצבא יחרוג מגבולות החוק ואינו מוכן כי הצבא ישפוך דם של לבנונים.
חוסר המעורבות הצבאית יצרה את הצורך בהגנה מקומית/עדתית עצמית על היישובים.
הארגונים הסמי-צבאיים – שקמו החל משנות ה־30 – מימשו עכשיו את יעדם בקרבות מלחמת האזרחים.
בעוד ההגנה על האזרחים הפרו־מערביים (נוצרים ברובם) נעשית על ידי "אל-כאתיב" (הפלאנגות), בהגנה על המחנה שמנגד נעמדה "המפלגה הסורית-לאומנית" עם ארגונה הסמי-צבאי.
מלחמת האזרחים הראשונה נסתיימה בהסדר פשרה שנתאפשר עם עזיבת הכוחות האמריקאיים וסיומה הקרב של קדנציית הנשיאות של שמעון.
עם שוך מלחמת האזרחים חלפה המרידה, אך באוויר נשאר המתח.
בפועל, בבחירות החדשות זכו המורדים לשוב ולהיכנס לפרלמנט ואף שלטו בממשלה.
בתום מלחמת האזרחים, בספטמבר 1958, נבחר שהאב, מפקד הצבא לשעבר,
לנשיא – בעיקר בעזרת תמיכתם של המורדים.
שהאב זכה לתמיכה מצד אנשים רבים מהמחנה השמאל שחשו כי "נייטרליותו" (המזויפת מבחינתם) היא שמנעה את הפסקת המרד.
מלחמת האזרחים הלבנונית פרצה ב־13 באפריל 1975 כהמשך ישיר לסכסוכי דת קודמים בלבנון.
המלחמה פרצה עם התקפתו של פייר ג'מייל, ראש מפלגת הכתאיב, על ידי פלסטינים, בטקס חנוכת כנסייה חדשה בפרוור נוצרי של ביירות, עין־רומאנה.
תגובת הנגד לא איחרה לבוא ולאחר מספר שעות נורו בין 22 ל־30 פלסטינים חמושים אשר נסעו באוטובוס באותו אזור.
מאורעות אלה, אשר נודעו בשם מאורעות עין־רומאנה, גררו אחריהם קרבות נוספים בביירות ובסביבתה.
למרות מילוי בקשתו של יאסר ערפאת להסגרת האחראים להרג החמושים הפלסטינים, עין־רומאנה הופגזה במשך שלושה ימים על ידי הפלסטינים.
הכוחות נחלקו במהרה לשני אגפים: פלסטינים, נציונל־סוציאליסטים לבנוניים, פאשיסטיים לבנוניים, קומוניסטים לבנוניים, נאצריסטיים ודרוזים תומכי כמאל ג'ונבלאט, מחד (אגף זה נודע במערב כ"שמאל הלבנוני"); וכתאיב וליבראליים לאומיים (מל"ל), מאידך (אגף זה נודע במערב כ"ימין הלבנוני").
הצבא הלבנוני נשאר נייטרלי בשלב ראשוני זה של הסכסוך, אך החל להתפרק במהרה ליחידות המרכיבות אותו, לפי עדה ודת.
סכסוכים אלה משכו אליהם את תשומת הלב של חלק ממדינות העולם.
כחלק ממדיניות החוץ שלה סיפקה ברית המועצות, ביחד עם לוב ועיראק, נשק וממון לפלסטינים ולתומכיהם במטרה להחליש את השפעת ארצות הברית בלבנון.
סוריה גם כן סיפקה נשק ותחמושת לתנועת הפתח על מנת לבסס את שליטתה על המליציות השונות שפעלו בשטח וניהלה דו־שיח מתמיד עם קבוצות כוח שונות אחרות.
ביוני 1975 הצליח המוסלמי ראשיד כראמי, בעזרת מאמציה של סוריה, להקים ממשלת־חירום אשר מנתה שישה נציגים מקרב העדות השונות.
ממשלת החירום, אשר פעלה שלושה חודשים בלבד, עד ראשית ספטמבר 1975, הצליחה לקיים שביתת־אש כמעט מוחלטת במהלך כהונתה.
לאחר חתימת הסכם טאיף לסיום מלחמת האזרחים ב־1989 הסתיימה בהדרגה מלחמת האזרחים כאשר הסיום הסופי היה בכיבוש מערב ביירות על ידי סוריה ב־13 באוקטובר 1990. סיום המלחמה לווה בפירוק כל המיליציות החמושות פרט לחזבאללה.
לאחר מלחמת האזרחים חולקה לבנון לשלושה חלקים בלתי שווים:
צפון ומרכז לבנון היו נתונים לשליטת ממשלת בובות שנשלטה על ידי סוריה.
רצועת הביטחון בדרום נשלטה על ידי ישראל בסיוע צד"ל.
בין שני החלקים הקודמים הפרידה רצועה דקה יחסית של שטח שרובו בשליטת החזבאללה ומיעוטו (מובלעת ג'זין) בשליטת צד"ל.
לעומת השליטה הביטחונית שהושגה במהירות יחסית על ידי הצבא הסורי, הרי השליטה האזרחית הושגה באיטיות מרובה.
המנהיגים העדתיים ששלטו על המדינה במהלך מלחמת האזרחים לא הזדרזו לוותר על שליטתם והתהליך טרם הושלם.
במהלך שנים אלה התאוששה לבנון לאיטה, כאשר הגורם המרכזי בהתאוששות הכלכלית הן החברות של רפיק אל־חרירי (שאף מונה לראש ממשלת לבנון בשל כך).
במהלך השנים חזרה לבנון במידה רבה למצב הכלכלי שלפני מלחמת האזרחים, כאשר השינוי העיקרי בו הוא נוכחותם של מיליון פועלים סורים במדינה.
בבקאע גודלו כמויות גדולות של סמים בחסות הצבא הסורי.
הגורם העיקרי שהפריע במהלך תקופה זאת להתאוששות הכלכלית היה העימותים בין ישראל לחזבאללה, שהתפרצו באופן חמור ב־1993 (מבצע דין וחשבון) וב־1996 (מבצע ענבי זעם).
בעוד שבשנים הראשונות הייתה הסכמה כלל לבנונית על החיוניות של נוכחות הכוחות המזוינים של סוריה ולמעשה הסכמה בשתיקה לגבי שליטתם במדינה, הרי מצב זה הלך והשתנה.
תהליך זה הואץ משמעותית לאחר נסיגת צה"ל מדרום לבנון ב־2000, שלאחריה אנשי כוח האו"ם הזמני בלבנון (יוניפי"ל) שבו לאזור.
נסיגת ישראל אמנם לא הביאה לפירוק החזבאללה מנשקו אולם גרמה ללחץ הולך וגובר עליו.
גם מותו של חאפז אל־אסד באותה עת גרם להתחזקות הלחצים על סוריה.
לחצים אלה גרמו לבסוף לקבלת החלטה 1559 של מועצת הביטחון ב־2 בספטמבר 2004 שקראה לנסיגת כל הכוחות הזרים מלבנון.
מצב זה הגיע לכדי משבר לאחר רצח רפיק אל־חרירי שיוחס לסוריה.
ההפגנות ההמוניות שפרצו בלבנון והפגיעות הרבות בפועלים סורים הכריחו את סוריה לפנות את כל כוחותיה הרשמיים עד ל־24 באפריל 2005. כתוצאה מהתפתחויות אלה קטנה משמעותית ההשפעה הסורית בלבנון, כך שהבחירות אשר נערכו בסוף מאי־תחילת יוני גרמו לרוב אנטי סורי בפרלמנט הלבנוני.
לאחר הנסיגה הסורית (2005 ואילך)
הבחירות שנערכו בלבנון החל מ־29 במאי 2005 סימנו את התערערות שליטתה של סוריה במדינה.
פואד סניורה מונה לראשות הממשלה החדשה, והופעל לחץ על אמיל לחוד, נשיא לבנון, להתפטר מתפקידו.
המצב בין המדינות הידרדר לחרם סורי במשך חודש מאי 2005. למרות נסיגתה של סוריה, המשיך ארגון חזבאללה להיות השליט בדרום המדינה, דבר שעורר התנגשויות חוזרות ונשנות עם ישראל ולבסוף הביא למלחמת לבנון השנייה.
לאחר המלחמה גבר הלחץ הלבנוני הפנימי על חזבאללה, שהואשם על ידי הכוחות האנטי־סוריים באחריות להריסת לבנון בידי ישראל.
הלה־מונד דיווח כי נציג אש"ף בלבנון הודיע לנציגי האו"ם במדינה כי ארגון פתח אל־אסלאם מתכוון להתנקש ב־36 בכירים אנטי־סוריים בלבנון.
כוחות ביטחון פנים של אש"ף עצרו לאחר מכן שישה אנשים מהארגון.
ארבעה מהם שוחררו, ויתר הועברו לצבא לבנון.
ממשלת לבנון האשימה את הארגון במעורבות בפיגועי תופת בעין עלק של שני מיניבוסים שגרמו למותם של שלושה אנשים ופציעתם של כיותר מ־20 ב־13 בפברואר 2007. ארבעה מחברי הארגון התוודו במעורבות בפיגועים.
ארבעת העצורים טענו כי הקבוצה היא כיסוי לפעילות המודיעין הסורי בלבנון.
פתח אל־אסלאם והרשויות הסוריות הכחישו טענות אלה.