tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החל בתפקידי ניהול בבני יהודה תל אביב עוד משנות השמונים בהן שימש כמנהל קבוצות ילדים ולאחר מכן התקדם בתפקיד לאחראי מחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב, כשלאחר מכן הפך למנהל הקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא שימש כמנכ"ל בני יהודה עוד מתקופתו של יושב הראש גד סולמי שתחתיו זכתה בני יהודה באליפות ליגת העל בכדורגל היחידה בתולדותיה.
בחודש ספטמבר 2003 החל דמאיו, יחד עם יובל גפני ורוני פניג'ל, בתהליך לרכישת זכויות הניהול של הקבוצה וכשתהליך זה הושלם המשיך בתפקידו כמנכ"ל המועדון.
בחודש יוני 2011 נכלל ברשימת 101 המנכ"לים הבכירים באירופה.
בחודש מאי 2011 נותר בתפקיד מנכ"ל המועדון לאחר עזיבתו של יושב הראש הקודם חזי מגן ובמהלך תקופה ארוכה ניסה למצוא רוכשים שייקחו את הבעלות על הקבוצה.
לאורך השנים בהן שימש כמנכ"ל וכבעלים במועדון, משפחתו הייתה מעורבת גם כן בניהול בני יהודה.
בתו מאיה שימשה כמזכירה וכדוברת המועדון, בתו השנייה קרן שימשה כיועצת המשפטית של בני יהודה ואחותו אנה שימשה כחברת עמותה במועדון.
ב-5 במאי 2016 השלים את העברת כלל זכויות הניהול של בני יהודה לידיו של איש העסקים ברק אברמוב.
לאחר 13 שנים בתפקיד מנכ"ל, ואף לתקופה קצרה כבעלים, עזב דמאיו את בני יהודה תל אביב.
ב-10 ביולי 2016 מונה לתפקיד מנכ"ל בית"ר ירושלים, וביוני 2017 הודיע לו אלי טביב על הפסקת עבודתו במועדון.
ב-29 ביולי 2022 רכש בחזרה את בני יהודה מידי ברק אברמוב, שרכש באותה עת את בית"ר ירושלים.
ב-13 ביוני 2024 העביר את זכויות הניהול לאלירן עובד ובכך סיים את דרכו במועדון.
באמצע עונת 2024/2025 מונה לנציג הבעלים של הפועל רמת גן גבעתיים.
הרב משה חיים דימנטמן (י"ג בניסן ה'תרצ"א, 31 במרץ 1931 – כ' באלול ה'תשפ"ה, 13 בספטמבר 2025) היה ראש כולל יד ברודמן ברחובות.
שימש כר"מ בישיבת כרם ביבנה במשך למעלה מארבעים שנה, ראש ישיבת שילה ומעורכי האנציקלופדיה התלמודית ומכון התלמוד הישראלי השלם.
גר בשכנות לרב אברהם אלקנה שפירא ברחוב עובדיה, שם למד איתו חברותא.
הרב שפירא אף הביאו ללמוד במשך מספר שנים בישיבת מרכז הרב שם קיבל הסמכה לרבנות מהרב יצחק אריאלי.
במהלך שנים אלו התקרב מאוד גם לרב יחזקאל אברמסקי.
בשנת תש"כ החל ללמד בישיבת כרם ביבנה ובשנת תשכ"ב החל לשמש כר"מ בישיבה, בהמשך דרכו הפך לר"מ הוותיק ביותר ולאחד מראשיה.
במשך שנים רבות תחום לימודי העיון בישיבה היה תחת אחריותו, בשנים אלו התפרסמה שיטתו העיונית והלמדנית, שיעוריו התאפיינו בחקירות, קושיות רבות, פלפולים וירידה לעומק והבנת הסוגיה, הוא דגל לא רק בהעברת החומר העיוני אלא בשיתוף עם התלמידים ושמיעת דעתם המהווה חלק מרכזי בהעברת השיעור.
בחלק מהשיעורים נשען על שיטת בריסק.
שיעוריו התפרסמו בציבור הדתי לאומי ובמהלך השנים הוזמן בקביעות להעביר שיעורים בישיבות רבות ובהן ישיבת מרכז הרב, ישיבת הכותל, ישיבת בית אל, ישיבת שדרות, ישיבת ההסדר ראשון לציון, ישיבת ירושלים לצעירים, ישיבת בני צבי, כולל דיינות 'אוהל שלמה' בבאר שבע ובמקומות נוספים.
כמו כן, העביר באופן קבוע שיעורים בירחי כלה בישיבת פוניבז'.
שמע שיעורים רבים מפי הרב שמואל רוזובסקי והרב ישראל זאב גוסטמן ואף הביא תלמידים מישיבת כרם ביבנה שישמעו שיעורים מפיהם.
בשנת תש"מ נשלח על ידי הרב חיים יעקב גולדוויכט לעמוד בראשות ישיבת שילה יחד עם הרב מיכאל ברום כדי לחזקה, בתפקיד זה שימש עד שנת תשמ"ב.
לאחר מספר שנים החל במקביל ללמד בישיבת כרם ביבנה לשמש כראש כולל יד ברודמן ללימודי הוראה ודיינות.
בשנת תשס"ד הפסיק ללמד בישיבת כרם ביבנה.
לאחר מספר שנים צירף אליו לראשות הכולל את תלמידו הרב מאיר ברקוביץ, ר"מ במכון הגבוה לתורה ובוגר הכולל, המשמש כרב קהילת 'אוהל חיים' וכרב בית כנסת בעיר רחובות, בנוסף עמד בראש כולל לבעלי בתים בבית הכנסת "בית היימפלד" בקרית דוד בעיר.
תלמידו הרב מאיר ברקוביץ, החליף אותו כראש כולל יד ברודמן וכראש כולל לבעלי בתים ורב בבית הכנסת "בית היימפלד".
במשך עשרות שנים שימש כאחד מבכירי העורכים באנציקלופדיה תלמודית ובמכון התלמוד הישראלי השלם.
פרסם עשרות מאמרים בעיקר בכתבי העת 'אבני משפט' ו'קטורת שילה'.
נפטר בשבת פרשת כי תבוא, כ' באלול ה'תשפ"ה.
היה נשוי לרבקה (נפטרה בשנת תש"ס) ובשנית לעטרה.
בנו הרב מוטי דימנטמן היה ראש מכון ההוראה בישיבת רמת גן ובישיבת כרם ביבנה.
יהודה, בנו של הרב מוטי נרצח בפיגוע הירי בחומש.
הרב אליעזר איגרא – דיין בבית הדין הרבני הגדול.
הרב ציון לוז – דיין בבית הדין הרבני הגדול.
הרב משה אמסלם – דיין בבית הדין הרבני הגדול.
הרב קלמן בר – הרב הראשי לישראל.
הרב מאיר ברקוביץ – ר"מ במכון הגבוה לתורה וראש כולל יד ברודמן.
הרב אליעזר פופר – ראש כולל בישיבת ההסדר ראשון לציון.
הרב פתחיה זיו אור – ראש הישיבה התיכונית בר"ג.
הרב משה נקש – ר"מ בישיבת שעלבים, חבר מכון שלמה אומן ומחבר ספרים.
הרב אלחנן אלגרוד – מו"צ קהילת חוט של חסד.
הרב יהודה שחור – אב"ד בבית הדין הרבני ברחובות.
הרב משה כהן – ר"מ בישיבת בית אל.
הרב יוחנן פריד – רב המושב בית מאיר ויו"ר "בית הרב" בירושלים.
הרב חיים וולפסון – ראש ישיבת ההסדר ירוחם.
הרב משה ארנרייך – ראש מכון וכולל ארץ חמדה, ואב בית דין לממונות של ארץ חמדה גזית
הרב אריאל בראלי – רב היישוב בית אל
רבי משה דן טברסקי ( - י"ג בשבט תר"פ) היה אדמו"ר חסידי, בדור השלישי בשושלת סקווירא.
היה בנו השני של רבי אברהם יהושע העשיל מסקווירא, וחתנו של רבי חיים יהודה מאיר חודורוב מברדיטשוב (חתנו של רבי דוד טברסקי מטולנה).
לאחר פטירת סבו רבי יצחק מסקווירא, מילא אביו את מקומו ביחד עם אחיו רבי ישראל ורבי דוד.
לאחר פטירתו בג' בכסלו תרמ"ז הקימו האחים חצרות נפרדים בסקווירא, ורבי משה דן מונה כממשיכו של אביו בחצר הוותיקה.
החסידים בסקווירא קיבלו את רבי משה דן כמנהיגם ומאידך חסידי סקווירא באירופה היו נוסעים לדודו רבי דוד.
בשנת תרע"ט בעקבות המהפכה הבולשביקית עזב את סקווירא לקייב, יחד עם דודו רבי דוד, שם נפטר עקב המגפות שהשתוללו בעיר בי"ג בשבט ה'תר"פ.
רבי דוד, חתן דודו ר' מרדכי ב"ר דוד מסקווירא.
רבי יצחק (איציקל), כיהן כאדמו"ר מסקווירא בתל אביב.
חתן רבי אברהם יהושע העשיל מצ'ודנוב.
רבי אברהם יושע העשיל, חתן רבי אריה לייב מקאריטא.
חיה, אשת ר' מרדכי צוקרמן מרעזינא בנו רבי שלמה זלמינא (צוקרמן ) השני ( בנם של רבי יחיאל יוסף / טריאנה צוקרמן )
יענטא דבורה אשת ר' יצחק, בן גיסו ר' מרדכי יוסף מזלטיפולי.
הרב משה הכהן דריהם (13 בספטמבר 1906, כ"ב באלול ה'תרס"ו – 31 במרץ 1966, י' בניסן ה'תשכ"ו) היה דיין ופוסק, הרב הראשי של רובע דיג'ת - ה"חארה צגירה" באי ג'רבה שבתוניסיה, מגדולי רבני ג'רבה בדורו, חבר בית הדין הרבני האזורי בטבריה ומחבר ספרים רבים.
נולד בג'רבה שבתוניסיה, למרים ולרב שמעון הכהן דריהם, לימים רב הערים ספקס ובנגרדאן.
בצעירותו למד אצל הרב מכלוף עידאן והרב יוסף בוכריץ.
בגיל 13 נסע לספקס כדי ללמוד מקצוע, אולם הרב עידאן נסע לשם והחזירו לג'רבה, והבטיח כי ידאג לצרכיו.
בשל נסיעתו של אביו לשמש כשוחט בספקס, התגורר בצעירותו בביתו של הרב אליהו הכהן, ולימים נישא לבתו.
שימש לצד רבו, הרב מכלוף עידאן, כחבר בית הדין בג'רבה, ולאחר פטירתו של האחרון בשנת 1946 (ה'תש"ז), מונה לשמש תחתיו כרב הראשי של ה"חארה צגירה" בג'רבה.
בין היתר שימש כדיין וכמורה צדק בקהילה, ובמשך תקופת כהונתו הנהיג מנהג לפיו זוגות שנישאו בעיר עלו לארץ ישראל שבוע לאחר החתונה.
כן העמיד תלמידים רבים שהפכו ברבות הימים לרבנים.
בשנת 1957 (ה'תשי"ז) עלה לישראל והשתכן בטבריה, שם מונה כשנה לאחר מכן לשמש כחבר בית הדין הרבני האזורי בעיר, לצד הרב רפאל קוק והרב מאיר ועקנין.
בפעילותו הציבורית ייסד את "איחוד עולי תוניסיה וג'רבה", ופעל לייסד את בית הכנסת הראשון ליוצאי תוניסיה בעיר, שעד אז היו מתפללים בבתי כנסת שהנהיגו נוסח שונה משלהם.
נודע בפסיקתו המקלה בגיור, לפיה כוונת קבלת עול מצוות לא מהווה התחייבות לשמירת המצוות כולן, כך שאם גר מקבל עליו עול מצוות, אפילו אם בשעת הקבלה בדעתו לעבור בעתיד על חלקן, אין פגם בקבלתו, מכיוון שקיבל בדעתו שאם יעבור, ייענש.
ראה בתקומת מדינת ישראל אתחלתא דגאולה, והנהיג לומר הלל ולערוך סעודה ביום העצמאות.
בתקופה האחרונה לחייו סבל משיתוק בגופו, עד שהלך לעולמו ונקבר בטבריה.
בניית בית הכנסת הושלמה רק לאחר פטירתו, והוא נושא את השם "אוהל משה", על שמו.
באמתחתו נמצאו כתבי יד רבים של רבני ג'רבה, ולאחר פטירתו הודפסו ויצאו לאור רבים מהם.
דרש משה - חידושי תנ"ך ודרושים, ה'תשל"ד
אוהל משה - שו"ת וחידושים על שולחן ערוך, ה'תשל"ט
והשיב משה - שו"ת על ארבעה חלקי שולחן ערוך, הודפס על ידי הרב רפאל כדיר צבאן בשנת ה'תשכ"ח
ויגד משה - פירוש על הגדה של פסח, ג'רבה ה'תרצ"ט
ידי משה - חידושים על הש"ס
ידי משה - פירוש לחומש בראשית, ג'רבה ה'תש"ג
אוהל צדיקים - סיפורי צדיקים
חלק מחיבוריו עדיין נמצאים בכתב יד, ואחרים נשרפו כשהגיע למחנה העלייה הסמוך לעכו.
כן הדפיס בג'רבה את הספרים "עמר נקא" (ה'תש"ט) ו"מנחת ערב" (ה'תשי"א) של רבו הרב עידאן (בסיוע הרב חיים חורי).
הרב משה מרדכי הדאיה (נולד בשנת ה'תרצ"ה) הוא רבה הראשי הספרדי של העיר אילת והמחוז.
נולד בחלב לרב יצחק ולבנה הדאיה.
סבו הוא הרב שלום הדאיה ודודו הוא הרב עובדיה הדאיה, שניהם היו ראשי ישיבת המקובלים בית אל.
עלה ארצה יחד עם משפחתו בגיל צעיר וגדל בירושלים, שם למד בישיבת שערי ציון של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מפי ה"ציץ אליעזר", הרב שמעון אפרתי והרב יעקב כלאב.
בגיל 18 כיהן כרב מושב מגדים שבצפון למשך שלושה חודשים.
לאחר מכן חזר ללמוד בירושלים.
בשנים ה'תשט"ו - ה'תשט"ז כיהן כרב של ירוחם ודימונה.
בשנת ה'תשט"ז פנה אליו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב הראשי לישראל, וביקש ממנו שילך לשליחות באילת הדרומית והמבודדת למשך שלושה שבועות.
השליחות התארכה לבסוף לשישה שבועות, ובמהלכה הכשיר הרב הדאיה את מקווה הטהרה הראשון לנשים.
כשחזר לירושלים ועדכן את הרב הרצוג בנעשה באילת, ביקש ממנו שימשיך בשליחותו למשך שנה ובסופה ישוב לירוחם ודימונה.
אולם גם בסוף שנה זאת לא עזב את אילת ונשאר בתפקיד רבה של אילת עד היום.
נשוי לאסתר, שכיהנה כחברת מועצת העיר אילת מטעם המפד"ל.
בחודש מרץ 2025 הוענק לרב הדאיה אות מפעל חיים מטעם עיריית אילת.
משה (מוסה) דניאל (29 באוקטובר 1930 – 1 ביוני 2020) היה כדורסלן ומאמן כדורסל ישראלי, בגובה 1.85 מטר, ששיחק בין היתר בשנות ה-50 בהפועל אשדות יעקב והפועל חולון ובנבחרת ישראל.
נחשב לדמות מרכזית בהיסטוריה של כדורסל הנשים בישראל.
אימן בין היתר את נבחרת ישראל בכדורסל נשים וכן קבוצות כדורסל נשים רבות מסוף שנות ה-60 ועד תחילת שנות ה-90. זכה כמאמן כדורסל נשים בחמש אליפויות וארבעה גביעי מדינה.
בילדותו למד בבית הספר היסודי "אחדות" בקריית מוצקין, ובאותן שנים שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של הפועל חיפה.
בשנת 1945 עבר דניאל ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, שם שיחק גם בקבוצת הכדורסל והכדורעף של בית הספר.
ב-29 בנובמבר 1947, התקיים משחק הכדורסל הראשון של הפועל חולון, כאשר היא כללה ארבעה שחקני מקוה ישראל וביניהם דניאל.
באותו יום, כ"ט בנובמבר, הייתה החלטת האומות המאוחדות על תוכנית החלוקה.
בפברואר 1948 הצטרף לפלמ"ח לגדוד השלישי של חטיבת יפתח, ולחם במלחמת העצמאות.
באפריל 1948 שכל את אחיו .
בשנת 1948 השתחרר דניאל מהצבא, עבר לקיבוץ חולתה ובתוך כך הצטרף לקבוצת הכדורסל והכדורעף של הפועל חולתה, בשנת 1950 החל גם לאמן את קבוצת הפועל חולתה.
בין השנים 1949 – 1951 שיחק דניאל בנבחרת ישראל בכדורעף.
בשנת 1950 השתתף עם נבחרת ישראל בכדורעף במכביה השלישית.
בשנת 1951 הצטרף דניאל לקבוצת הפועל מעיין ברוך.
באותם ימים, שוחק הכדורסל על מגרשי כורכר, והשחקנים מההתיישבות העובדת עסקו גם בעבודת האדמה ובשמירות.
השחקנים מדי יום השכימו לעבודה והתייצבו למשחקים לאחר יום עמל מפרך בפלחה ובדיר.
לימים סיפר דניאל על אותה תקופה: "לא היה לי כסף לקנות נעליים, ופעם חטפתי על זה קנס של לירה, היינו מתאמנים במגרש של הפועל פתח תקווה ונשארים לישון בחדרי ההלבשה".
בתחילת שנות ה-50, בטרם נוסדה הליגה הראשונה בכדורסל, השתתף דניאל במשחקי ידידות במסגרת "אליפות הפועל" ומשחקים בינלאומיים בעיקר מול קבוצות צבאיות שונות.
בשנת 1952 זומן דניאל לנבחרת ישראל הבוגרת, והשתתף בטורניר הקדם אולימפי - הלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה הנבחרת.
לימים סיפר דניאל על ההקשר בין הטורניר למלחמת יום העצמאות: "באותם ימים לא חשבתי כל כך על הראייה ההיסטורית.
צריך לזכור שרוב הספורטאים במשלחת נלחמו במלחמת העצמאות, ויצאו ממנה עם לא מעט פצעים גופניים ונפשיים.
לא ידענו איך לשלב את השמחה הפרטית עם הרגע ההיסטורי".
עונת 1953/1954 הייתה העונה הראשונה של הליגה הלאומית בכדורסל, ודניאל המשיך לשחק בקבוצת הפועל מעיין ברוך, תחת הדרכת המאמן/שחקן שמעון שלח ולצד הכוכבים כגון יגאל דר ועקיבא רוזנבאום.
דניאל השתתף ב-11 משחקים וקלע בממוצע של 6.8 נקודות למשחק.
הקבוצה עצמה סיימה את הליגה במקום ה-4, עם 8 ניצחונות מתוך 14 משחקים.
בשנת 1953 השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה.
לקראת עונת 1954/1955 עבר דניאל להפועל אשדות יעקב, תחת כוכב הקבוצה ומאמנה דני ארז.
מבחינתו של דניאל, חבר קיבוץ חולתה, לאחר שקבוצתו הקודמת התפרקה, היה טבעי להמשיך בקבוצה שמייצגת את ההתיישבות העובדת.
דניאל השתתף ב-20 משחקים וקלע בממוצע של 5.2 נקודות למשחק.
באותה שנה השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954. בשנת 1954 היה הזימון האחרון של דניאל לנבחרת.
בעונת 1955/1956 לא התקיימו משחקי ליגה עקב סכסוכים באיגוד הכדורסל בישראל.
בשתי העונות הבאות, עונת 1956/1957 ו-עונת 1957/1958, אשדות יעקב הפכה לקבוצת תחתית וסיימה במקומות ה-8 וה-9 בהתאמה, גם ממוצעיו של דניאל ירדו ל-4.7 ו-5.7 נקודות בממוצע בהתאמה.
בשנת 1956 לחם במלחמת סיני.
באפריל 1958, הופגז משקו של דניאל על ידי הסורים, ללא נזקים ממשיים.
לקראת עונת 1958/1959, לאחר 10 שנים בקיבוץ חולתה, עזב דניאל את הקיבוץ עבר לגור בחולון והצטרף להפועל חולון, שהייתה קבוצת מרכז טבלה באותם ימים.
מאמן הקבוצה היה אז אברהם שניאור וכוכבי הקבוצה היו עופר אשד ועמוס קופפר-תובל.
בסיום העונה פרש דניאל מכדורסל ועבר לקריירת אימון.
בסך הכל שיחק דניאל 6 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע 423 נקודות בממוצע של 5 נקודות למשחק.
בנבחרת ישראל שיחק בין השנים 1952 – 1954 והשתתף ב-3 טורנירים בינלאומיים.
עוד בתקופתו כשחקן, אימן דניאל את קבוצת קבוצות נוער בגליל העליון, בשנת 1958 החל לאמן את קבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא.
החל משנת 1968 החל לאמן כדורסל נשים, ובין השנים 1968 – 1991 אימן דניאל את הקבוצות הבאות: הפועל תל אביב, אליצור תל אביב, מכבי תל אביב, הפועל חולון, אליצור פתח תקווה, בני יהודה, הפועל ירושלים וגבעת חיים.
בתקופה זו זכה כמאמן הפועל תל אביב (נשים) ב־2 אליפויות וגביע המדינה וכמאמן אליצור תל אביב (נשים) ב־3 אליפויות ו-2 גביעי מדינה.
כן בין השנים 1972 – 1984 אימן את נבחרת ישראל בכדורסל נשים ובין השנים 1975 – 1981 אימן את נבחרת ישראל לנערות בכדורסל נשים.
דניאל נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בענף כדורסל הנשים בישראל ולאורך השנים אף השתתף במאבקים נגד איגוד הכדורסל על חוסר ההשקעה בספורט הנשים.
בשנת 1991 פרש מאימון כדורסל.
בשנים 1959–1995 עבד דניאל כמורה וכמנהל חוה לחינוך חקלאי ברמת גן.
לחם בפלמ"ח, וכן השתתף דניאל בחמש ממלחמות ישראל - מלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום כיפורים.
בשנת 2018 נבחר ליקיר העיר חולון.
אביו של הכדורסלן מוטי דניאל וסבם של הכדורסלנים שון דניאל וראיין דניאל.
נפטר ב-1 ביוני 2020, ונטמן בבית הקברות של קיבוץ חולתה.
משה הירש (נולד ב-1958) הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית ומומחה למשפט בינלאומי פומבי, משפט בין-לאומי כלכלי ולסוציולוגיה של המשפט הבינלאומי.
הירש למד לתואר ראשון, תואר שני ודוקטורט במשפטים, ובנוסף תואר ראשון במדע המדינה.
במאז שנת 1996 הירש משמש מרצה באוניברסיטה העברית בתחום המשפט הבינלאומי.
בשנת 2008 הוגש מטעם מדינת ישראל לרשימת הבוררים ומפשרים של המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות.
הירש לימד קורסים באוניברסיטאות מחוץ לישראל, ביניהן,
הירש נחשב מומחה בתחום תביעות בינלאומיות מול רשות שלטונית, ועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת מזמינה אותו להשמיע את עמדתו בסוגיות בתחום זה.
הירש אף נמנה עם חברי הוועדה (של משרד המשפטים) שהכינה את חוק חסינות מדינה זרה.
במהלך הדיונים בכנסת בהכנת "חוק מיסוי רווחי נפט", המשנה ליועץ המשפטי לממשלה הציג את חוות הדעת של הירש כמענה לחשש מתביעות בינלאומיות.
הירש משמש כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית במחלקה למשפטים ובמחלקה ליחסים בינלאומיים ומחזיק ב'קתדרה למשפט בינלאומי על שם מרייה פון-הופמנטסטל'.
הירש חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
להירש 90 פרסומים שמצוטטים 1050 פעמים.
משה הירש ורות לפידות סכסוך ישראל-ערב: קובץ מסמכים הנוגעים להיבטים המשפטיים של הסכסוך, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1990
הסמכות לכריתת אמנות בישראל: ניתוח בקורתי והצעה לרפורמה, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1990
משה הירש ואח' ירושלים לאן?
הצעות בדבר עתידה של העיר, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1994
מנגנון הבוררות של המרכז הבין-לאמי ליישוב סכסוכי השקעות, הוצאת האוניברסיטה העברית, 2009
משה הירש "ניגוד עניינים אצל בוררים" משפטים כרך כב (תשנ"ג-תשנ"ד), 169
"הסמכות לכריתת אמנות בישראל: ניתוח בקורתי והצעה לרפורמה", המכון ליחסים בינלאומיים על-שם לאונרד דייוויס (2008)
משה הירשביין (הירשביין, הירשביין, הירשביין; 1894 – 1940) היה שחמטאי יהודי-פולני בדרגת אמן.
הירשביין נולד למשפחה יהודית, והתגורר בלודז'.
הוא התחרה בטורנירים מקומיים רבים.
הוא נפטר במהלך השואה בגטו לודז'.
עוזי נרקיס בספרו "ירושלים אחת" מכנה את התצלום: "תמונת השער של מלחמת ששת הימים בירושלים".
בתקופת מלחמת ששת הימים עצמה נחשב צילום זה לתמונת הניצחון ולצילום הבולט של המלחמה.
הצילום הופיע בעמודים הראשיים של העיתונים המרכזיים בישראל למחרת שחרור הר הבית והכותל המערבי, ויום לאחר מכן כעמוד השער של "דבר השבוע", ואף באנגלית ב"הניו יורק טיימס".
בתמונה נראה ראש המטה הכללי יצחק רבין כשהוא פוסע מימין, קסדת פלדה לראשו וכנפי צניחה על כיס חולצתו.
במרכז צועד שר הביטחון משה דיין, אף הוא חבוש קסדת פלדה, לבוש במדי צה"ל ללא דרגות וחגור אקדח.
משמאל נראה מפקד פיקוד המרכז עוזי נרקיס, מרכיב משקפי שמש וכובע מצחייה צה"לי לראשו.
מאחורי דיין ונרקיס, עם הפנים מופנים לאחור, מתועד רחבעם זאבי.
את התצלום צילם אילן ברונר, שגויס למילואים כצלם צבאי מטעם דובר צה"ל.
לשר הביטחון משה דיין הייתה תודעה תקשורתית מפותחת, וכשהוא יצא לעיר העתיקה לאחר שחרורה הוא דאג לצוות צלמים שילווה את פמלייתו, ויחידת דובר צה"ל שלחה את ברונר להתלוות לדיין.
עוזי נרקיס בספרו "ירושלים אחת", שנכתב שנים לאחר המלחמה, כתב כי "משה דיין ניחן בחוש נדיר למעמדים היסטוריים והגיע 'מוכן' לעיר העתיקה.
ה'הכנה' כללה פמליה של צלמים ואנשי תקשורת.
נסענו לשער האריות בשיירה, שוטרים צבאיים מלפנים, ומאחור שני זחל"מים לאבטחה.
אחריהם שר הביטחון העוצר מתחת לשער וכאילו חש שחסר משהו - רומז לרמטכ"ל להתייצב לצדו.
שהות קלה והוא פונה אלי: 'עוזי, בוא לכאן.'...
אנו צועדים והצלמים מצלמים, וכך נולדה תמונת הכניסה הרשמית בשער האריות ההופכת ל'תמונת השער' של 'מלחמת ששת הימים' בירושלים".
מאחורי שלושת המצולמים הראשיים, בין דיין לנרקיס, נראה רחבעם זאבי ("גנדי"), עוזר ראש אג"ם במטכ"ל.
ברגע הצילום הפנה זאבי את ראשו לאחור, ופניו לא נראים בתמונה.
במשך כל השנים דמותו של הקצין בתצלום הייתה אלמונית.
בשנת 1992 חשף המעצב דוד טרטקובר את זהותו של הקצין, במהלך הכנת פוסטר לציון "25 שנה לכיבוש", שהיה מבוסס על התצלום הידוע.
לימים סיפר זאבי שבזמן הצילום הוא שמע יריות של צלפים ירדניים והוא הסתובב לראות מאין הן נורו, וכך החמיץ את הרגע.
כשפגש את הצלם ברונר אמר לו: "הסתובבתי לאחור ופספסתי את מקומי בהיסטוריה.
אני כמו אשת לוט שסובבה את הראש לאחור והפכה לנציב מלח."
ברונר המשיך לתעד את הפמליה בהמשך ביקורה בהר הבית, אולם הצילומים האחרים לא זכו למידת הפרסום שזכה הצילום בשער האריות.
בצילום שצילם בהר הבית נראים דיין, רבין ונרקיס ולצדם רחבעם זאבי.
זכויות היוצרים בצילום היו שייכות ללשכת העיתונות הממשלתית, והחל מתחילת שנת 2018 הצילום הוא בנחלת הכלל, בהתאם לחוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007.
במאי 2017, במלאת חמישים שנה למלחמת ששת הימים, שחזרו נכדתו של רבין, נינתו של דיין ונכדו של נרקיס את התמונה ההיסטורית, באותו יום (כ"ח באייר) ובאותו מקום.
בהשראת הצילום המפורסם, עיצב האמן אברהם אלישע מדליית ניצחון ובה חרוטים דיין ורבין על רקע שער האריות.
רבי משה הגולה מקיוב היה רב בתקופת הראשונים, מתלמידי רבנו תם.
עמד בקשרי מכתבים עם רבי שמואל בן עלי ראש ישיבת בגדד.
רבי משה נולד בקייב והוא החכם התלמודי היחיד שידוע שחי בה בתקופה זו.
אברהם אפשטיין שיער שעזב את מזרח אירופה לאחר גירוש היהודים מקייב ב-1124, אפרים אלימלך אורבך דחה את דבריו בטענה שלא היה גירוש באותה שנה, מה גם שהיה תלמיד רבנו תם ובשנה זו רבנו תם היה עדיין צעיר.
רמי ריינר הוסיף על טענה זו שלא סביר ששמעו של רבנו תם הגיע למזרח אירופה לפני שנות הארבעים של המאה ה-12.
רבי משה התכתב עם רבי שמואל בן עלי ראש ישיבת בגדד וקבל ממנו גרסאות ישנות של התלמוד בבלי ושמועות הלכתיות שונות.
ישראל תא-שמע סבר שאת התכתבותו עם בן עלי קיים בעת שהותו בצרפת, ואילו אורבך סבר כי התכתב איתו במחצית המאה ה-12, טרם עזב את קייב לכיוון צרפת.
רבי משה דן בסוגיית ביטול חמץ ברוב עם רבי שמואל בן עלי ורבנו תם.
בעקבות כך, שיער רמי ריינר שלימודו אצל רבנו תם היה בשנות החמישים, משום שבשנים אלו עסק רבנו תם בסוגיות אלו באופן אינטנסיבי ואף התפלמס עליהם עם רבנו משולם והראב"ן.
בעקבות זאת ריינר חלק על דעותיהם של תא שמע ואורבך, וטען שהוא שב לקייב לאחר לימודו אצל רבנו תם, ואז שלח את שאלותיו לבגדאד.
הלכות בשם רבנו תם שנמסרו בשמו קיימות בדין יין נסך, בדין ביטול חמץ בשישים, בשם רבי שמואל בן עלי מובאת ממנו שומעה בנושא טענת "מאיס עלי" בכתובת אישה, ובשאלה האם חליצה קודמת או שמא ייבום קודם.
רבי משה הגולה מקיוב (ט"ו בכסלו ה'ר"ט, 12 בנובמבר 1448 – ה'ר"ף בערך) היה רב בתקופת התפר שבין הראשונים לאחרונים אשר עסק בקבלה ואף כתב מספר ספרים בנושא.
רבי משה הגולה מקיוב נולד בט"ו בכסלו ה'ר"ט בשאדוב שבליטא לרבי יעקב בן משה, מכיוון שבאזור זה לא היה מקום לימודים מסודר, הלך (לפני שנת ה'ר"ם) לטורקיה ושם למד תורה מפי חכמי קושטא ואדריאנופול בהיותיו בקושטא למד את חכמת התכונה מפי החכם הקראי אליהו בשייצי, לאחר מכן שב לעיר קייב.
בקייב כתב השגות לספר "גן עדן" מאת החכם הקראי אהרן ניקומודיאו.
בשנים רמ"ב – רמ"ג נכבשה קייב על ידי הטטרים ובני רבי משה וכל ספריו נלקחו על ידם ונמכרו בכפא שבקרים, לשם כך הסתובב רבי משה במספר ערים לאסוף כסף לשחרורם, בערים שבהם עבר התווכח עם הקראים המקומיים, ויכוחיו ופולמוסיו פורסמו ואליהו בשייצי וכלב אפנדופולו השיבו על טענותיו.
בשנים אלו עבר לעיר כפא ובשנת רע"ה חיבר את ספרו אוצר נחמד.
כאשר הגיע לכפא היו בעיר שלוש קבוצות, אחת שהתפללה בנוסח פרס, אחת בנוסח רומניא, ואחת בנוסח אשכנז.
הפיצול גרם למתיחות בתוך הקהילה, והאשכנזים בקשו להקים לעצמם בית כנסת נפרד.
רבי משה השכין שלום בקהילה וקבע לה נוסח אחיד – "מנהג כפא" – ששימש מאז את העדה הקרימצ'אקית בכפא.
הפשרה שהוא קבע הייתה שעיקר נוסח התפילה יהיה לפי נוסח רומניא, עם הוספות ופיוטים מנוסח פרס, ואילו בפסקי ההלכה ינהגו בהתאם למנהגי האשכנזים.
רבי משה היה תלמידו של רבי אברהם הצרפתי וחתנו, שנת פטירתו משוערת לשנת ה'ר"פ.
אגדה מפורסמת היא שרבי משה היה אדם חולני אשר סבל מתלאות רבות או כלשון אליהו בשייצי רע היצירה, חבורה תחת חבורה ועיניו לבנות ושערותיו למראה הצהבות פונות, אגדה זו צוטטה במספר מקומות תוך הבאת מקור מדברי אליהו בשייצי, יעקב מאן הוכיח שדברי בשייצי מכוונים לרבי משה אלמנו ולא לגולה מקיוב.
שמעון ברנשטיין שיער שלמחייתו עסק בדרשנות ושימש כמגיד נודד בעיירות רוסיה.
ספרו המפורסם של רבי משה הוא שושן סודות, ספר העוסק בקבלה ובכוונות התפילות והברכות, את הספר התחיל לכתוב בשאדוב בשנת רנ"ה (בחודש ניסן) וסיים בשנת רע"א.
המהדורה הראשונה היא קורץ תקמ"ד ולאחריה מספר מהדורות צילום, הספר נדפס במהדורה חדשה בפתח תקווה תשנ"ה על ידי מכון אור הגנוז, ועל ידי הרב יוסף כהן בירושלים תשע"ז עם פירוש בשם יפה מראה.
היו שייחסו בטעות את הספר למחברים אחרים.
שני מכתבים לקראי יוסף בני.
אוצר נחמד פירוש לפירוש האבן עזרא לתורה, ההקדמה לספר נדפסה בהכרמל.
אוצר ה' - פירוש ספר יצירה
פיוטים רבים נדפסו בתוך מחזור כפא.
השגות על ספר גן עדן
יסוד העיבור ספר העוסק באסטרונומיה.
אוצר ה בספרו אוצר נחמד מזכיר שהוא ירחיב על הסוגיא בספרו זו, לא ידוע אם ספר זה נכתב או לא.
אברהם פירקוביץ ואברהם אפשטיין כתבו שחיבר גם פירוש על קהלת מכיוון שמזכיר חיבור שחיבר על קהלת, יעקב רייפמן הראה שדבריו הם ציטוט של האבן עזרא, ולא חיבר ספר כזה מעולם.
רבי משה הגר (בסביבות ה'ת"ר – א' בכסלו ה'תרס"ב) היה אדמו"ר ברדאוץ ואחר כך בצפת, האדמו"ר השני בחסידות רדוביץ, מגזע חסידות קוסוב.
נולד לרבי יוסף אלטר הגר וללאה נכדת רבי משה צבי מסאווראן, בסביבות שנת ה'ת"ר.
אביו החל לכהן כאדמו"ר אחרי פטירת רבי חיים הגר מקוסוב בשנת תרי"ד, בעיירה רדאוץ (רדוביץ).
בשנת ה'תרל"ג הוריו עלו לארץ ישראל, והוא מילא את מקום אביו כאדמו"ר ברדוביץ.
עלה כמה פעמים לארץ ישראל, לבקר את הוריו, וכן טיפל בקבורת אביו בחיפה ובהקמת האוהל על קברו.
בשנת ה'תרנ"ז עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו הוא התגורר בחיפה, בה היה באותה תקופה מניין מצומצם של כמה עשרות יהודים אשכנזים, מיעוט קטן ביחס ל-1,500 ספרדים.
נכדו ד"ר יוסף הגר סיפר כי בעת מגוריו בחיפה היה בודד, ללא חברה מתאימה, וכעבור שנה וחצי עקר לצפת, וניהל אדמו"רות בבית מדרשו של אביו.
אנשי חיפה שלחו אליו מכתב נרגש הקורא לו לשוב להתגורר בחיפה, שכן מאז עזב אותם "לא ידענו לא שבת ולא תורה".
נפטר בשנת ה'תרס"ב ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בצפת, סמוך לקבר האר"י.
בשנת ה'תרנ"א התגרש מאשתו חיה.
מסדר הגט היה רבי מרדכי יאליש, רבה של פיסטין.
חיה טענה כי הגט נמסר לה בכפייה, ותבעה אותו לדין תורה בפני רבי יצחק קונשטט, רבה של רדאוץ, שהוציא עליו כתב סירוב.
חיה הדפיסה קונטרס עם מכתבי רבנים הקובעים שהגט בטל ושאסור לו לשאת אשה נוספת מחמת חרם דרבנו גרשום.
בקונטרס מופיעים מכתבי הרבנים: רבי יעקב ויידנפלד אב בית דין הרימאיליב, רבי יצחק יהודה שמלקיש, רבי יצחק הורוביץ רבה של סטניסלב ובנו רבי אריה לייבוש הורוביץ רבה של סטרי.
רבי משה כתב את דברי תורתו בספר "ויקח משה", בספר כלולים גם כ־70 'תורות' מדברי תורתו של אביו רבי יוסף אלטר ולכן הוא קרא לספר על שם הפסוק "ויקח משה את עצמות יוסף עמו".
הודפס על ידי בנו רבי ישראל מרדוביץ, מונקאטש, תרס"ז, ובמהדורה חדשה על ידי ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר, קריית ויז'ניץ, תשע"ד.
הספר מלא ברמזים וקשה להבנה, הוא עושה שימוש רב בראשי תיבות ובנוטריקון.
בסוף הספר מופיעים כמה שירים, ביניהם שיר אחד ביידיש.
בתו צירל – נישאה לאברהם צבי (נפטר בצעירותו).
בנה היה ד"ר יוסף הגר, מחבר הספר "בחינות היסטוריות".
בנו היה ד"ר משה בן יוסף.
בנו רבי זיידא חיים (נפטר בחיי אביו ט' בתשרי ה'תרס"א) – נישא לשיינדל רחל בת דודו רבי מאיר יהודה שפירא מבוקובסק, בן רבי דוד מדינוב וחתן רבי יוסף אלטר מרדוביץ.
בתו היחידה לאה נישאה לרבי אלעזר שפירא, האדמו"ר מקיוויאשד בארצות הברית, ונפטרה בצעירותה.
בתו שיינא רחל – לא נישאה.
בנו רבי ישראל – כיהן כאדמו"ר מרדוביץ בארצות הברית.
היה מהאדמו"רים הראשונים בארצות הברית, ופעל לחיזוק היהדות בה.
הקים ישיבה ומוסדות חינוך והשגחה.
בנו יצחק דוד – נרצח בשואה.
בתו לאה – נישאה לחזן לייזר (אליעזר) שיבר.
בנה היה ד"ר משה שיבר, רופא עיניים במקצועו.
רבי משה הגר (מכונה לקט עני על שם ספרו; תרט"ו או תר"ך – ו' בתמוז תרפ"ה) היה האדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות קוסוב.
כיהן גם כנשיא כולל קוסוב, ושמונה מחוזות במרמורש היו תחת נשיאותו.
נודע כעשיר וכחובב נגינה, ובעל שלל כישרונות, נטה חיבה גם למדע ולפילוסופיה.
נולד בקוסוב בשנת תרט"ו או תר"כ כבן יחיד לרבי יעקב שמשון הגר בנו הגדול וממלא מקומו של רבי חיים הגר מקוסוב, ולחוה בת רבי יעקב יוסף מאוסטראה (השני).
על פי המסופר, לאביו לא היו ילדים מנישואיו הראשונים והשניים, והוא תלה את הסיבה לכך בקפידתו של רבי משה מסאווראן; וכשנישא בשלישית נסע לקברו לבקש מחילה ולבקש להיפקד בצאצאים, ואכן בליל שבת בא אליו רבי משה מסאווראן בחלומו ובישר לו כי יוולד לו בן, והורה לקרוא לו על שמו.
נסמך להוראה על ידי רבי הלל ליכטנשטיין מקולומיאה.
נישא לשרה מירל, בת הרב אברהם יהושע העשיל אשכנזי (חתנו של רבי יצחק מאיר מזינקוב), ממנה נולדה לו בת שנישאה לימים לבן דודה רבי שרגא פייבוש הגר מזלישטשיק.
אחרי שהתגרשו נישאה בשנית לרבי יהושע רוקח מבעלז, ור"מ הגר נישא לרעכל בת רבי אברהם מנדל שטיינברג, ממנה נולד לו בנו יחידו רבי חיים, שמילא לימים את מקומו כאדמו"ר (ונפטר בשואה, בא' בחשוון ה'תש"ג).
היה חובב נגינה והלחין בעצמו ניגוני תפלה.
היה גבוה במיוחד ובעל מראה חיצוני מרשים.
התפרסם גם כאמיד ובעל הון וניהל את עסקי היערות שלו בעצמו נחשב גם ללמדן ומתמיד, באופיו היה טיפוס מופנם ואף לא נהג לומר דברי תורה בשולחנותיו.
נחשב גם לבעל ידיעה בספרות, אסטרונומיה, וברפואה, ובכתביו נמצאו ניסיונות לטיפול במחלת הסרטן.
ניסה להתאים תגליות מדעיות להלכה, והיה בקי בפילוסופיה ובקבלה.
חסידיו אמרו שידע גם את חכמת בן קמצר לכתוב בארבע אצבעות בו זמנית והיה מוכשר גם באמנות חלק מכתביו נכתבו בעברית צחה באופן נדיר, בעקבות זאת טענו חוקרים כמו גצל קרסל כי לא כתב אותם בעצמו.
בשנת תר"מ נפטר אביו והוא הוכתר לאדמו"ר על מקומו.
בתחילה סירב לקבל עליו את האדמו"רות, אך נעתר לבקשת רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
לצד כהונתו כאדמו"ר מונה גם על ידי הקהילה כרב העיר קוסוב והסביבה.
בתקופת כהונתו כאדמו"ר התרחבה החצר, ובכמה מספריו שיצאו לאור מנויים 26 יישובים במרמרוש בהם התגוררו מחסידיו.
כיהן כנשיא כולל קוסוב שניהל אביו, ושמונה מחוזות במרמרוש היו תחת נשיאותו.
שאר המחוזות היו תחת חסות אדמו"רי ויז'ניץ.
בין תלמידיו בחסידות נמנה רבי דוד שפרבר.
רבי דוד ערך את כתבי רבו ("לקט עני") לדפוס, וייתכן שאף סייע בניסוח התוכן.
בחורף תרע"ה בימי מלחמת העולם הראשונה שהה בביתו כחודשיים ימים – קרוב משפחתו רבי ישראל הגר מויז'ניץ, שנמלט מביתו בויז'ניץ מפני צבא האימפריה הרוסית (רבי ישראל אף נאסר בקוסוב על ידי שלטונות הכיבוש הרוסיים).
תמך באספת הרבנים בקרקוב אותה יזם רבי אהרן מנדל כהן באב תרס"ג, במטרה ליצור התאגדות רבנים עולמית.
תמך גם בייסודה של תנועת אגודת ישראל.
ויחד עם האדמו"רים לבית רוז'ין השתתף בהקמת סדנאות מלאכה לנערים.
למרות אופיו המתון התנגד נחרצות לציונות.
באחרית ימיו נסע לגרמניה לדרוש ברופאים, ונפטר בברלין בו' בתמוז תרפ"ה.
ממשלת פולין שלחה קרון רכבת מיוחד להובלת גופתו מברלין עד לקולומיאה, ומשם הובלה במכונית לקוסוב בה נקבר בהלוויה המונית בי"ב בתמוז.
בנו יחידו רבי חיים מילא את מקומו באדמו"רות, נספה ברכבת בדרך מקולומיאה – בה נתפס באקציה – לאושוויץ בא' בחשוון ה'תש"ג.
לאחר השואה החל לכהן נכדו, הרב אברהם יהושע העשיל הגר, בן בתו היחידה וחתנו הרב שרגא פייבוש הגר (זלישטשיק), כאדמו"ר מקוסוב–זלישטשיק בארצות הברית.
ולאחר פטירתו בשנת תש"ס החל לכהן בנו רבי שרגא פייבוש הגר כאדמו"ר מקוסוב.
לקט עני - דברי תורה ודרושי חסידות על פרשיות התורה, סיגט תרע"א.
לקט עני - דברי תורה ודרושי חסידות על מועדי השנה, סיגט תרע"ה.
אזור האמונה - על שלשה עשר עיקרי האמונה ומאמרים נוספים בענייני אמונה, וכן שירים וחרוזים שחיבר בזקנותו.
ספר הצוואה - צוואתו אותה כתב בשנת תרע"א, הכוללת דברי מוסר בנושאים שונים.
יצאה לאור בשנת תרפ"ח עם פירוש "לדוד להזכיר" על ידי רבי דוד שפרבר, בתוספת הקדמה מבנו רבי חיים הגר מקוסוב.
הגיון לבבי - ביסודות האמונה והקבלה, יצא לאור מכתב יד המחבר על ידי רבי יהושע דייטש חתן רבי דוד שפרבר, בליווי ביאור "לדוד להזכיר" של הרב שפרבר על חלק מהספר עליו הספיק לכתוב ביאור.
בשילוב הגהות והשלמות מרבי יהושע דייטש, ירושלים תש"ל.
חיבורים נוספים שלו נשארו בכתב יד: פירוש על התנ"ך על פי פשט ודרש, לקוטי בתר לקוטי, הדעות והאמונות, שלום אסורי התקווה ומאמרים נוספים
רבי משה הדרעי (או: משה דרעי), פעל בעיר פאס שבמרוקו, בשנות העשרים של המאה ה-12. חזה חזיון שווא אודות בואו הקרוב של המשיח.
בערוב ימיו עלה לארץ ישראל ושם נפטר.
מוצאו של רבי משה דרעי מדרעא במחוז דרעא-תפילאת שבמרוקו.
מדרעא נסע לאלאנדלוס והיה לתלמידו של רבי יוסף מיגאש.
הובלה של התעוררות משיחית בפאס
בשנת 1125 שהה בפאס ועורר את בני הקהילה על בואו הקרוב של המשיח.
בדבריו גרם לתסיסה משיחית בקרב היהודים בפאס ואמונתם בדבריו גרמה לנזקים כבדים.
על כך סיפר הרמב"ם באיגרת תימן בנוסחה המקוצר:
לדברי החוקר חיים זאב הירשברג, יש לראות את הנוסח המקורי של איגרת תימן בגרסתה המורחבת, בה מרחיב הרמב"ם על המאורע:
לדברי הירשברג, קבלת דבריו של רבי משה באה על רקע מסעו של מוחמד אבן תומרת בפאס ובערים אחרות במגרב, שנים קודם לכן, במהלכו ניהל ויכוחים תאולוגים כנגד השיטות השולטות באסלאם של אותה התקופה והביא לתבוסתן.
מצב זה הביא לחיזוק תקוותם של היהודים לגאולה ולבואו הקרוב של המשיח.
לדבריו, הכזבת נבואותיו של רבי משה הביאה להפקעת קרקעות מיהודים לצורך בניית מסגדים, שנים אחדות לאחר מכן, והיוותה חיזוק לאל-מוואחידון בביצוע הפרעות ביהודים כעשרים שנה לאחר מכן.
כאמור, רמב"ם מסר כי רבי משה נמלט לארץ ישראל.
בבואו לארץ ישראל נתקל בהבדלי המנהגים שבין המגרב לארץ ישראל בעניין סדר הפרשיות בתפילין.
לאחר שחקר את הנושא הגיע למסקנה כי האמת עם השיטה הנהוגה בארץ, ומשום כך השליך את תפיליו הקודמים ועשה תפילין לפי מנהג הישראלי.
הרמב"ם בתשובתו לחכמי לוניל הביא עובדה זאת כראיה שהשיטה הישראלית שרווחה אז היא הנכונה.
כאמור בדברי הרמב"ם, רבי משה נפטר בארץ ישראל.
משה דנינו הוא שחקן כדורסל כיסאות גלגלים שייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976).
דנינו גדל בנווה שאנן (חיפה) והיה פקיד הנהלת חשבונות בעיריית חיפה.
היה חבר נבחרת הכדורסל של איל"ן בחיפה.
התחרה בכדורסל במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1974.
במשחקים הפארלאימפיים בטורונטו (1976) היה חבר נבחרת הכדורסל שזכתה במדליית כסף.
משה דרור (נולד ב-24 בנובמבר 1951) הוא פרסומאי ואיש יחסי ציבור ישראלי, ודוקטור למדע המדינה.
החל מיולי 2022 מכהן כמנהל "הארכיון לתולדות אשדוד".
דרור נולד ב-24 בנובמבר 1951 בבואנוס איירס שבארגנטינה, ועלה לישראל ב-1963 כשהיה בן 12.
דרור הקים וניהל את משרד הפרסום "פרסום דרור בע"מ", שפעל ברובע א' בעיר.
ב-1999 סגר את משרדו, והחל לעבוד בעיריית אשדוד, שם כיהן כמנהל מחלקת הפרסום ויחסי הציבור עד פרישתו לגמלאות ב-2019. בשנת עבודתו האחרונה בתפקיד התמנה לחבר בוועדה לשידור ישיבות מועצת העירייה, מתוקף החלטה שהתקבלה לאחר הצעת סיעת "אשדודים".
ב-2020 מונה דרור לחבר ועדת ערר לענייני ארנונה באשדוד.
ב-2006 החל ללמוד במכללה האקדמית ספיר לתואר ראשון במינהל ומדיניות ציבורית אחרי סיום המכינה לבני למעלה משלושים.
לאחר מכן למד לתואר שני בלימודי תקשורת פוליטית באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בהצטיינות, והמשיך שם לדוקטורט במדע המדינה בהנחיית יואב פלד, כאשר תחום המחקר שלו הוא שיתוף הציבור בשלטון המקומי בישראל.
בפברואר 2020 הצטרף אל "הפורום הציבורי לאיכות הסביבה" באשדוד ומאז הוא משמש כדוברו.
בין השנים 2020 ל-2021, פרסם דרור סדרת מאמרים באשדוד נט בנושא שיתוף ציבור.
בין השנים 2021 ל-2023 התארח דרור בפינת "שיחות לילה" בתוכניתו של זוהר אביטן, "ירח על כידון הברוש", ברדיו "קול הנגב".
ב-2022, עם החלטת עיריית אשדוד על חידוש הארכיון לתולדות אשדוד שהקמתו נגנזה ב-2018, מונה דרור למנהל הארכיון על ידי ראש העירייה, יחיאל לסרי, והוטלה עליו העבודה להקימו מחדש.
הארכיון הושק כארכיון דיגיטלי ב-1 במאי 2023, לרגל ציון שנת ה-67 להחלטת הממשלה על הקמת העיר.
במרץ 2025, זכה הארכיון בניהולו בפרס על שם גאורג הרליץ מטעם האיגוד הישראלי לארכיונאות ולמידע.
במהלך שנות עבודתו בעיריית אשדוד ובמקביל להן, שימש דרור כדירקטור במוסדות עירוניים; הספרייה העירונית ע"ש יוסף מאירהוף (4 שנים), החברה העירונית "תשתית" (שנתיים) וכן בחברה העירונית לתרבות הפנאי באשדוד (3 שנים).
משה דרור מתגורר עם משפחתו באשדוד.
הוא חבר "הפורום הציבורי לאיכות הסביבה באשדוד".
היה נשוי לאווה, עד לפטירתה בשנת 2017. לזוג דרור 3 ילדים ו-6 נכדים.
בתו של משה היא מעצבת שמלות הכלה הבין-לאומית, ענבל דרור.
משה (מוריס) היל (7 ביוני 1930 – 25 באוגוסט 1986) היה מתכנן ערים ואזורים ופרופסור מן המניין בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
מחלוצי חקר תכנון הערים והאזורים בישראל.
משה (מוריס) היל נולד בג'ורג' שבדרום אפריקה, בנם של ליאון גילברט (בשמו העברי אליעזר גרשום) וברטה היל.
בצעירותו היה חבר בתנועת הבונים.
ב-1949 עלה לראשונה לישראל, אולם לאחר תקופה קצרה שב לדרום אפריקה לאחר שאמו נהרגה בתאונת דרכים.
את השכלתו האקדמית רכש בארצות הברית, בתחילה באוניברסיטת צ'אפל היל בקרוליינה הצפונית ולאחר מכן באוניברסיטת פנסילבניה, שם השלים ב-1966 את עבודת הדוקטורט שלו בתכנון ערים ואזורים.
המנחים שלו היו פרופ' בנג'מין סטיבנס ופרופ' ג'רלד קרות'רס.
ב-1968 עלה בשנית לישראל, הצטרף לסגל הטכניון והשתקע בעיר חיפה.
ב-1970 היל ייסד בטכניון את תוכנית הלימודים הראשונה והיחידה בישראל לנושאי תכנון עירוני ואזורי וכן את המרכז לחקר העיר והאזור ע"ש קלצניק, שהוא מרכז המחקר הראשון בישראל לנושאים אלה.
במשך שנים רבות הוא ניהל הן את תוכנית ההוראה למתכננים והן את המרכז לחקר העיר והאזור.
בשנים 1972–1974 כיהן כיושב ראש איגוד המתכננים בישראל והיה ממנתבי פרויקט שיקום שכונות לצד פרופ' רחל אלתרמן ופרופ' נעמי כרמון.
היל נהרג בתאונת דרכים ביוהנסבורג, בעת ששהה בביקור אקדמי וחברתי בדרום אפריקה, והוא בן 56 בלבד.
על שמו נקראה קרן מחקר שמנוהלת על ידי הפדרציה הציונית של דרום אפריקה בישראל, ומעניקה פרסים לתלמידי מחקר בתחום תכנון הערים והאזורים.
משפחות רבות בישראל שמוצאן בדרום אפריקה, זקפו לזכותו של היל את עובדת עלייתן לישראל.
היל נודע בזכות שיטה שפיתח להערכת תוכניות אלטרנטיביות, הידועה בשם "מטריצת השגת יעדים" (Goals Achievement Matrix, ובראשי תיבות GAM).
שיטת הערכה זו משלבת שיקולים של יעילות כלכלית וצדק חברתי.
היא מתייחסת לתועלות ועלויות, כמותיות ואיכותיות, ובוחנת אותן מנקודות הראות של כל הקבוצות המשפיעות על התוכנית ומושפעות ממנה, כולל קבוצות חסרות כוח פוליטי וכלכלי.
בשיטה זו, אזורים איכותיים נחשבים בתור סוכני שינוי לקידום צדק חברתי, צמיחה כלכלית וערים ואזורים בני קיימא בישראל ובעולם כולו.
מחקריו של היל כללו גיבוש הנחיות לתכנון שירותי ציבור, הערכת פרויקט התחדשות עירונית, חידושים בעריכת מדיניות סביבתית, ועוד.
בין תלמידיו לדוקטורט פרופ' רחל אלתרמן, שציינה לחיוב את השפעתו המכרעת על דרכה האקדמית, וכן פרופ' אמנון פרנקל.
היל היה נשוי ליהודית (ג'ודי ויויאן) לבית ברנר, ד"ר ואשת חינוך שניהלה את בית הספר הפתוח ע"ש בארי בחיפה.
הוא נטמן בבית העלמין כפר סמיר בעירו.
משה (מוריץ) וולך (כ' בטבת ה'תרכ"ז, 28 בדצמבר 1866 – ז' בניסן ה'תשי"ז, 8 באפריל 1957) היה רופא, מוהל ועסקן חרדי, מייסד, מנכ"ל ומנהל רפואי בבית החולים שערי צדק.
היה מראשי העדה החרדית, ציר במפלגת אגודת ישראל, בעל עיטור "אות הכבוד של הקיסרות הבריטית" ואזרח כבוד של העיר ירושלים.
ד"ר וולך (נכתב גם וואללאך, וואלאך, ואלאך, וואלך.
בגרמנית - Moritz Wallac) נולד בעיר אויסקירכן בממלכת פרוסיה - גרמניה.
כבן בכור למשפחה חרדית בת שבעה אחים ובהם אחות.
אביו רבי יוזף וולך, היה ממנהיגי הקהילה האורתודוקסית הבדלנית בעיר, סוחר טקסטיל בעל עושר-רב.
וולך הצעיר היה לסטודנט בפקולטות לרפואה באוניברסיטת הומבולדט בברלין ובאוניברסיטת וירצבורג.
ב-14 בדצמבר 1890 בהיותו כבן 24 עלה לישראל לעיר ירושלים,
בשליחות יחד עם ד"ר אהרן יוסף ירמנס, מטעם "ארגון הפקידים והאמרכלים" האמסטרדמי שסייע ליישוב היהודי בארץ.
בשנים הראשונות התגורר בעיר העתיקה בבירה, כשבתקופה זו היו בעיר כעשרה רופאים יהודים, הוא הצטרף אליהם כרופא ומוהל, בקבלת מטופלים ובביקורי בית.
היה חלוץ בביצוע ניתוח הטראכיאוסטומיה - פתיחת הקנה – בירושלים.
ד"ר וולך היה ידוע בחוסנו הנפשי, במסירות ובנדיבות.
וכך כותב עליו דוד ילין:
ד"ר וולך כבן למשפחה חרדית היה חרדי אדוק, דרכו התבטאה בין היתר בכך שבמהלך שנות ה-20 וה-30 נמנה עם הנהלת העדה החרדית בירושלים.
באמצעות חברו יעקב ישראל דה האן, התקרב אל הרב חיים זוננפלד.
במהלך עבודתו ניסה לדבר אל לבם של מטופלים חילונים כדי לקרבם לדת.
הוא נותר רווק כל חייו, אך הסתייע באחות זלמה מאיר.
מסופר שהוא קידש אותה ללא העמדת חופה, מה שגרם לה להיות מוגדרת הלכתית כאשתו הארוסה, כדי שיוכלו לשהות בצוותא באותה דירה מבלי לעבור על איסור ייחוד.
בשנת 1914 השתתף בוועידת הגרענת הארצית.
הוועידה התכנסה בד' בניסן, תרע"ד ב"בית חולי עיניים העברי", בירושלים, ונמשכה שלושה ימים.
ד"ר וולך החליט שלא לעזוב את הארץ, כדי להיות בה כאשר המשיח יגיע.
לימים כנראה התיר נדר זה ונסע לגרמניה כדי לאסוף כספים למען הקמת בית החולים.
בנסיעה זו, שהייתה כרוכה במאבקים לא פשוטים עם בתי חולים אחרים שגם הם נזקקו לכספי תרומות, הצליח להשיג די תרומות כדי לרכוש אדמה ליד שכונת שערי צדק ולהקים עליה ב-1901 את בית החולים שנקרא על שם השכונה.
בית החולים שהקים היה המשוכלל והמודרני בכל הסביבה.
ד"ר וולך היה גם מנהל בית החולים וגם הרופא הראשי בו.
ממלא מקומו היה הד"ר שרגא פביוס פופלס.
וולך היה דמות דומיננטית בבית החולים, עד כדי כך שבמשך תקופה ארוכה כונה בית החולים על ידי הציבור הירושלמי בשם "בית החולים וולך" או "בית החולים האמסטרדמי".
בשנת 1916 יצא לגרמניה והגיע לבית החולים בהמבורג בו פגש באחות זלמה מאיר ושכנעה לבא לירושלים ולשמש כאחות ראשית בבית החולים שלו.
וולך תמיד נשא עליו את צרור מפתחות בית החולים שאת כל דלתותיו נעל בעצמו.
הוא הקפיד על אופיו האורתודוקסי של המקום, אך גם חוגים סוציאליסטיים השתמשו בשירותיו הרפואיים המתקדמים יחסית לאותו הזמן.
וילהלם השני, קיסר גרמניה, העניק לוולך תואר כבוד, כשביקר בירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, שררו יחסים טובים בינו לבין השלטונות הבריטיים, ובשנת 1944 אף קיבל מהנציב העליון את אות הכבוד של הקיסרות הבריטית.
בקיץ של שנת 1929, היה על ספינה בדרכו ממצרים לכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל בווינה כאחד משמונת צירי ירושלים, וטיפל באדמו"ר מליובאוויטש הרב יוסף יצחק שניאורסון, שהיה על הספינה וחלה.
בשנות השלושים טיפל גם בעבדאללה הראשון, מלך ירדן.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, סייע בהעלאת יהודי גרמניה לארץ.
בזקנתו קיבל וולך את התואר אזרח כבוד של העיר ירושלים.
לפניו היו רק ארבעה אנשים שקיבלו את התואר (חיים ויצמן, יצחק בן-צבי, דוד בן-גוריון והרב יהודה לייב פישמן מימון).
ד"ר וולך הגיב על התואר באומרו: "אינני ראוי לכל השבחים שחלקו לי כאן.
כל מה שעשיתי לא עשיתי אלא תוך מילוי חובתי כרופא".
וולך היה מעורה בנעשה בבית החולים גם בשנות השמונים לחייו, כשהעביר את ניהולו לד"ר פאלק שלזינגר.
בהלווייתו השתתף המון רב, והוא נקבר בבית העלמין שערי צדק הסמוך לבית החולים.
בצידו של בית העלמין קרוי רחוב על שמו.
במשך שנות כהונתו כמנהל בית החולים, תיעד ד"ר וולך מסמכים, תיקים רפואיים, חפצים צילומים וכו' אותם אסף ושמר בחדרו.
ארכיון הצילומים שבנה משה וולך הפך בשנת 2022 לתערוכה הכוללת 62 צילומים נדירים המרכיבים את ההיסטוריה הרפואית של המוסד, בעזרת שיתוף הפעולה עם ארכיון יד בן צבי בראשות האוצרת נירית שלו כליפא.
בית החולים שערי צדק עבר מאוחר יותר למבנה מודרני יותר באזור שכונת יפה נוף.
"דלקת קרום המוח שדרתית בירושלים", Al-Kulliyeh (Beirut)] .(Cerebro-Spinal Meningitis) ,פורסם ביחד עם ד"ר תאופיק כנעאן, 1911.
משה הֵס היה סופר והוגה דעות סוציאליסט יהודי-גרמני.
מאבות התנועה הסוציאליסטית באירופה, ממבשרי הציונות ואבי הסוציאליזם הציוני.
בנוסף לפעילותו הסוציאליסטית הענפה לצד מרקס ואנגלס והשתתפותו בהקמת האינטרנציונל הסוציאליסטי הראשון ב-1864, הקדיש הס חלק ניכר מזמנו גם ללימודי מדעי הטבע, במטרה לגלות חוקים החלים הן על החברה האנושית והן על הטבע.
בצעירותו קיבל אומנם חינוך יהודי מסורתי, אך בבחרותו נטש את העולם המסורתי ולמד באוניברסיטת בון בגרמניה, ואף מצא את דרכו אל חבורת ההגליאנים השמאלניים שעם חבריה נמנה גם קרל מרקס.
הס נולד בעיר בון שבגרמניה.
ב-1817 עברו הוריו לעיר קלן והשאירו את בנם בבון אצל סבו טוביה הס, שהיה מוסמך לרבנות, אך לא שימש כרב, והעניק לילד חינוך יהודי מסורתי.
עם התבגרותו ופעילותו בתנועה הרדיקלית, אימץ לעצמו את השם מוריץ, אך מאוחר יותר חזר לשמו העברי משה כדי להפגין את זיקתו ליהדות.
בגיל 14 עבר לבית הוריו בקלן וקיבל חינוך כללי.
ב-1830 החל ללמוד באוניברסיטת בון, אך לא השלים את לימודיו שם.
ב-1837 יצא לאור ספרו הראשון של הס: "ההיסטוריה הקדושה של האנושות" (Heilige Geschichte der Menschheit.
בספרו השני, "הטריארכיה האירופית" (Die europäische Triarchie), שראה אור ב-1841, הציע "איחוד אירופי" רדיקלי, שיהיה מבוסס על בריטניה, צרפת וגרמניה.
את השקפתו הסוציאליסטית ביסס על פרשנות מקורית לברוך שפינוזה, אותו הוא ראה כפורץ הדרך לתפישה מהפכנית שמחזירה בסיס מוסרי לחיים הפוליטיים.
את יסוד התפישה הזו רואה הס במסורת ישראל ובחקיקה הסוציאלית של תורת משה (כדוגמת דיני שמיטה ויובל).
לפי תפישתו, הנצרות ניתקה את הזיקה בין המדינה לבין המוסר ("תנו לאלוהים אשר לאלוהים ולקיסר אשר לקיסר"), ובהשראת שפינוזה הוחזר הממד המוסרי לחיים החברתיים.
חיבורו של הס – שהיה החיבור הסוציאליסטי הראשון שפורסם בגרמניה, ודגל בהשתלבות היהודים בתנועה הרדיקלית הכלל-אירופית – מבסס את השקפתו הסוציאליסטית על פירוש מודרני ומהפכני של תורת שפינוזה, תוך הדגשת היסודות הסוציאליים בתורת משה.
מראשית שנות ה-40 של המאה ה-19 פרסם הס מאמרים, ייסד וערך כתבי עת חברתיים, אשר קיבלו כיוון יותר ויותר סוציאליסטי.
יחד עם קרל מרקס ופרידריך אנגלס נמנה הס עם מייסדי מפלגת ברית הקומוניסטים, ממנה סולק ב"אביב העמים" של 1848, בשל השקפתו האידיאליסטית.
הס חלק על קרל מרקס בשאלת הדטרמיניזם ההיסטורי, והתייחס לסוציאליזם כאל רעיון הומניסטי בעיקרו.
הוא לא קיבל את "הסוציאליזם המדעי" המטריאליסטי, הגורס תהליך היסטורי בעל התפתחות כלכלית בלתי נמנעת.
הס ראה בהיסטוריה של האנושות היסטוריה קדושה של האל, ובכך הלך בעקבות ברוך שפינוזה.
מ-1848 ועד מותו היה הס רוב זמנו בגלות פוליטית מחוץ לגרמניה, שכן נידון בה למיתה בעוון הטפתו להגשמת הסוציאליזם.
חברתו לחיים של הס הייתה סיביליה פש (Pesch), נערה קתולית ממשפחת פועלים שהכיר בפריז.
בעת שהותו בפריז התקבל משה הס ב-1858 ללשכה המקומית של הבונים החופשיים "אנרי הרביעי", שהיו מאורגנים ב-"Grand Orient de France" ("המזרח הגדול של צרפת").
ב-1859 פנה לנפוליאון השלישי והציע לגייס מהפכנים גרמנים גולים כדי ללחום נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית לשם שחרור איטליה.
לאחר שנים רבות בהן היה הס מנותק לחלוטין מזיקתו היהודית, חל אצלו שינוי מהפכני לאחר שמהפכות "אביב העמים" של-1848, והתנועות לאיחוד גרמניה ואיטליה, הבהירו לו את מרכזיות המימד הלאומי בהוויה המודרנית.
בספרו הוא כותב שעלילת דמשק השפיעה על השקפתו הלאומית: "נזכרתי, כי בן אני לעם שפל ובזוי, מטורף ומורדף...
ואז גבר בי החפץ להילחם בעד עמי ותקומתו הלאומית, אף שכבר התרחקתי ממנו!".
בספרו זה פורס הס תורה ציונית שלמה: הוא מתנגד להתבוללות, וקורא ליישוב יהודים בארץ ישראל ולהחזרת המוני יהודים לחיי עבודה.
אידיאל החזרת היהודים לארצם הוא בעיניו אידיאל עולמי ולא רק יהודי.
הס התקשה למצוא מו"ל ליצירתו, אך ב-1862 הצליח להוציאו לאור בלייפציג.
ככל ראשוני הציונות המודרנית, הושפע הס מהתעוררות הלאומיות באירופה.
לשחרור איטליה ואיחודה, שחלו באותה עת, כמו גם לתורתו של ג'וזפה מציני (נביא הלאומיות הליברלית האיטלקית) הייתה השפעה כבירה על הס; זה גם המקור לשם ספרו "רומי וירושלים".
הספר לא הותיר רושם רב בזמנו, אך השפיע רבות על ראשי הציונות הסוציאליסטית שבאו אחריו.
תאודור הרצל, שלא הכיר את ספרו של הס בעת כתיבת "מדינת היהודים", קרא אותו אחר כך והתרשם ממנו מאוד.
בספרו, היה הס מן הראשונים שהצביעו על היסודות הגזעניים בחברות האירופיות השונות, ובראשן גרמניה, ועל כך שכתוצאה מכך נידונו לכישלון הניסיונות היהודיים - בייחוד אלו של תנועת הרפורמה - להשתלב בחברות האירופיות.
הס סבר כי הלאום מהווה מוקד הזדהות מרכזי בתודעה האנושית, וכמו כל העמים האחרים, גם על העם היהודי להקים מדינתו במולדתו ההיסטורית.
הוא הביע את שאיפתו להקמת מדינה יהודית סוציאליסטית בארץ ישראל, והוכיח את יכולת היהודים ליצור תרבות מודרנית.
כחלק מהשקפתו, ראה הס את תפקידה ההיסטורי של הדת כשמירת מה שתפש כזהותו הלאומית של עם ישראל.
הוא תקף את התנועה הרפורמית על שדחתה היבט זה, וכתב
הס נפטר בשנת 1875 בפריז ונקבר לבקשתו בבית הקברות היהודי בקלן.
ב-1961 הועלו עצמותיו לישראל ונטמנו בבית הקברות כנרת.
על פני ארונו, שהוצב בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב, עברו ונשאו דברים ראשי המדינה, ראשי התנועה הציונית וראשי תנועת העבודה, בהם ראש הממשלה דוד בן-גוריון, יושב ראש הכנסת קדיש לוז, יושב ראש הסוכנות היהודית משה שרת ומזכ"ל ההסתדרות אהרון בקר.
על מצבתו נחרט: "מאבות הסוציאליזם העולמי ומבשר מדינת ישראל".
על שמו נקראו כפר הס (מושב בשרון), בתי ספר בפתח תקווה ובחולון ורחובות ברבות מערי ישראל.
בעיר בון שבגרמניה נקרא קטע מגדת נהר הריין "Moses-Hess-Ufer" על שמו.
רומא וירושלים: שאלת הלאום האחרונה, אגרות וציונים.
תורגמו לעברית בידי דוד צמח, ורשה, תר"פ
משה הס ובני דורו; אגרות ממנו ואליו, נאספו ונערכו בידי תיאודור זלוציסטי, תרגום: ג.
רומי וירושלים, וכתבים יהודיים אחרים.
תרגום: ישורון קשת, ירושלים, תשמ"ג
תרגום: ישורון קשת, ירושלים, תשט"ז
תרגום: ישורון קשת, ירושלים, תשי"ז
משה הנעמי (זינגר; ט"ו בשבט תרצ"ה, 19 בינואר 1935 – 19 בנובמבר 1994) היה משורר עברי ומתרגם ישראלי.
משה הנעמי (זינגר) נולד בשנת 1935 בתל אביב.
הוא נכדו של הרב והמחנך יעקב נאכט ואחיינו של הבלשן יצחק אבינרי.
למד בבית הספר העממי יבנה וסיים את לימודיו בגימנסיה העירונית בתל אביב.
בסוף שנות ה-50 למד מזרחנות באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך במכללות בארצות הברית.
לאחר שנים שבהן עבד כמורה, פנה לעבודה ספרותית ועיתונאית.
שיריו הראשונים ראו אור ב-1951 בכתב העת "מאזנים".
פרסם שירים, תרגומי שירה ומאמרים בענייני ספרות ולשון במוספי ספרות ובכתבי עת ספרותיים.
מגיל צעיר החל בתרגום שירה.
בין המשוררים שתרגם בולטים תרגומיו לג'יימס ג'ויס ולרילקה (תרגומיו לשירת רילקה נחשבים הטובים בעברית).
היה בין מתרגמיו הראשונים של ג'.ר.ר.
וכן הרבה לתרגם מיצירות סול בלו.
פרסם גם תרגומים לספרי גדולי המשוררים הילדים.
תרגם קרוב ל-70 ספרים, בעיקר מאנגלית.
בנוסף, פרסם כמה קובצי שירה וספרי שירים לילדים פרי עטו.
שירים קטנים; פִּתוחי עץ: פנינה ג., תל אביב: מחברות לספרות, תש"ך.
פרקים בספרות העברית באמריקה, ניו יורק: איגוד פועלים עבריים לאומיים, תשל"א 1970.
אמרתי לרותי: (י"ב שירים על החורף ועל ירושלים), ציורים: רותי ומירי זינגר, ירושלים: [חמו"ל], תשל"ה.
(ספרון, לילדים; "ליום ההולדת השנים-עשר של מירי")
שירת האותיות: (שירי אלף-בית); איורים: הלה חבקין, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשס"ט 2009. (לילדים)
ספר האורות, מאת חיים פוטוק, מאנגלית - משה זינגר, זמורה ביתן, 1985.
התאווה לחיים, ביוגרפיה של וינסנט ואן גוך מאת אירווינג סטון, זמורה, 1987
באור חפשוך מלאכים רבים, מבחר שירים, מאת ריינר מריה רילקה, עברית - משה זינגר, זמורה ביתן, 1987.
בן הארץ, מאת ריצ'רד רייט, מאנגלית - משה זינגר, זמורה ביתן 1986.
דקלי הפרא, מאת ויליאם פוקנר, הקיבוץ המאוחד, 1990.
ההוביט, או לשם ובחזרה, מאת ג'.ר.ר.
טולקין, הציורים של המחבר, תרגם משה הנעמי, זמורה ביתן 1976.
הנדרסון מלך הגשם, מאת סול בלו, עברית - משה זינגר, זמורה ביתן 1992.
חוג הגדי, מאת הנרי מילר, מאנגלית - משה זינגר, זמורה ביתן 1989.
חיוך היגואר, מאת סלמאן רושדי, מאנגלית - משה זינגר, כרם 1987.
פסוקי השטן, מאת סלמאן רושדי, מאנגלית - משה זינגר, כתר 1989 (שם המתרגם הושמט כדי להגן עליו).
חיי מריה, מאת ריינר מריה רילקה, תרגם משה הנעמי, איורים - אלי אלטרץ, אדם, ירושלים 1983.
הטרילוגיה הניו-יורקית, מאת פול אוסטר, עברית - משה זינגר, כתר ירושלים, 1991.
היא בשנתה אומרת אהבה, מבחר שירים, עברית - משה זינגר, עורך - דרור גרין, ספרים, הוצאה לאור, 1983.
השוד המוקלט מאת לורנס סנדרס, עברית - משה זינגר, הוצאת כרם, 1986.
אהבותיו של הארי דנסר מאת לורנס סנדרס, עברית - משה זינגר הוצאת כרם, 1987
היו זמנים בקנסינגטון, מאת מיוריאל ספארק, מאנגלית - משה זינגר, תל אביב : ספרית מעריב, תשמ"ט 1989.
החלילן מהמלין, מאת רוברט בראונינג, מאנגלית - משה זינגר, איורים - שרון שקד, תל אביב: תמוז-מודן, 1989.
סוניטות מן הפורטוגזית, מאת אליזבת בארט בראונינג, כרמל, 1989
משה הלוי (גורביץ') (26 בפברואר 1895 – 26 בדצמבר 1974) היה במאי תיאטרון ישראלי, מייסד תיאטרון "האהל".
נולד ב-1895 בשם משה וולפוביץ' גורביץ' בעיר מסטיסלאב שברוסיה (כיום בבלארוס) ליעקב גורביץ, סוחר אמיד, ולשושנה בת יעקב ווילקובסקי.
סבה של אמו, יעקב, היה הרב של העיירה חוטימסק.
למד בחדר, קיבל חינוך עברי ובגיל 13 עבר לעיר ניז'ני נובגורוד, שם סיים תיכון ריאלי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר למוסקבה, שם לתיאטרון "הבימה" עם היווסדו בשנת 1917.
בפברואר 1925 הציג בקייב וגייס את דבורה קסטלניץ ויעקב גלבוע לתיאטרון פועלים חדש שתכנן להקים בארץ ישראל.
עם הגעתו הוא בחן 200 מועמדים ומתוכם בחר כ-40. הוא קיבץ קבוצה של 22 שחקנים צעירים וחסרי ניסיון, שרובם עבדו בתחומים אחרים לפרנסתם, והדריך אותם לעלייה לבמה, לקראת הופעתם הראשונה ב-22 במאי 1926 בהצגת "נשפי פרץ", ערב מערכונים לפי סיפורי י"ל פרץ, באולם גימנסיה הרצליה.
את השם "תיאטרון האהל" בחר יחד עם חיים נחמן ביאליק.
משה הלוי היה במאי הבית של האהל ומנהלו.
הלוי היה מחסידי שיטת סטניסלבסקי של במאי התיאטרון הרוסי קונסטנטין סרגייויץ' סטניסלבסקי, ששמה את הדגש על הבעה עזה של רגשות, וברוח זו ביים את הצגות האהל.
בתקופת היישוב היה האהל, לצידה של הבימה, מן התיאטרונים המובילים ביישוב.
בתקופת המדינה הלך כוכבו של האהל ודעך, עד שנסגר סופית בסוף שנות השישים.
בשנים 1932-1937 ביים את תהלוכת העדלאידע בתל אביב.
בשנת 1954 הקים הלוי סטודיו תיאטרון בשם 'דוכן', שפעל בחסות בית ציוני אמריקה.
משה הלוי היה נשוי לחנה רובינא, והתגרש ממנה לפני עלייתו לארץ ישראל.
בארץ נשא לאשה ב-1927 את לאה דגנית שחקנית האהל, ולהם בת, הזמרת אהלה הלוי, שהייתה אשתו הראשונה של שייקה אופיר.
בתו הקימה על קברו מצבה בדמות אוהל (וכך עשתה גם על קבר אמה).
בערים ראשון לציון ונתניה נקראו רחובות על שמו.
בשנת 1980 קבעה עיריית תל אביב את הפרס השנתי העירוני לאמנות הבימה על שמו של משה הלוי.
בתאריך 27 בדצמבר 2005 דאר ישראל הנפיק בול דאר לזכרו של הלוי הנושא את דיוקנו, שעוצב על ידי האמן משה פרג .
על השובל: תצלום של סצנה מתוך המחזה "יעקב ורחל".
דרכי עלי במות, תל אביב: מסדה ('ספריה לתיאטרון'), תשט"ו.
הרב משה הלברשטאם (ח' בניסן ה'תרצ"ב, 14 באפריל 1932 – כ"ח בניסן ה'תשס"ו, 26 באפריל 2006) היה מורה צדק בולט ודיין בבד"ץ של העדה החרדית בירושלים.
מחבר שו"ת "דברי משה" וראש ישיבת "דברי חיים – טשאקאווא".
נולד בעיר טשאקאווא (שצ'אקובה) שבגליציה לרבי יעקב האדמו"ר מטשאקאווא.
בגיל שלוש עלה לארץ ישראל עם אביו ומשפחתו.
בבחרותו למד בישיבת בית אברהם ואחר כך בישיבת חכמי לובלין בבני ברק, אצל הרב שמואל הלוי ואזנר.
בשנת תשי"ב נישא לבתו של הרב הלל שלזינגר, מאנשי היישוב הישן בירושלים.
נסמך להוראה על ידי הרב פנחס אפשטיין ראב"ד העדה החרדית, ונקשר במיוחד אל הרב יצחק יעקב וייס, גאב"ד העדה החרדית.
במשך כעשרים שנה הורה בישיבת "בית יוסף צבי" של דושינסקי.
בשנת תשכ"ב מונה לראש ישיבה בישיבת "דברי חיים" – טשאקאווא.
הרב הלברשטאם שימש בתפקידים רבים.
עמד בראש כולל חבת ירושלים, התומך בעניי ארץ ישראל.
שימש כסמכות הרוחנית העליונה של ארגון הצלה ישראל, של בית החולים ביקור חולים ושל המרכז הרפואי שערי צדק.
הרב הלברשטאם עסק בנושאי רפואה והלכה ובמיוחד בנושא הפוריות לאור ההלכה ועמד בקשר רציף עם רופאים מתחום זה.
אחיו היו הרב מאיר הלברשטאם, האדמו"ר מטשאקאווא בני ברק, הרב נפתלי הלברשטאם, האדמו"ר מטשאקאווא, והרב חכם צבי, בעל ה"חכמת צבי".
ב-26 באפריל 2006 (כ"ח בניסן ה'תשס"ו) לקה בליבו וכעבור מספר שעות נפטר.
בנו רבי יקותיאל זלמן, אבד"ק טשאקאווא בארצות הברית
בנו הרב יעקב דוד, מו"ץ בעדה החרדית בירושלים
חתנו הרב מתתיהו דייטש, רב בשכונת רמת שלמה בירושלים ונשיא המרכז לרפואה לאור ההלכה מכון יד הרמ"ה
חתנו הרב דב גולדרינג, רב בית הכנסת "היכל אהרן" בשכונת אחווה בירושלים.
בנו הרב שמעון שמואל, ראש הכולל ובית ההוראה דברי משה
חתנו הרב יוסף פאנעט, האדמו"ר מדעעש בירושלים
חתנו הרב חיים צבי דוידוביץ', ראש כולל חזון חיים
משה הָמֶר הוא כנר יהודי-קנדי.