tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחידות אלה לא היו כפופות לפיקוד הצבאי המקומי של הצבא הרוסי, אלא פעלו במסגרת מלכות המשנה של הקווקז ופיקדו עליהן מפקדים ארמנים מהצבא הרוסי.
התנועה הלאומית הארמנית לעצמאות הקימה גם קבוצות גרילה בלתי סדירות, שהורכבו מאזרחים חמושים בפיקוד מנהיגים מקומיים.
בדצמבר 1917 הקים מנהל מערב ארמניה כוח אזרחי חמוש נוסף.
ב-1917 נשלח לאזור כוח צבאי של פחות מ-1,000 חיילים אוסטרלים, בריטים, קנדים וניו זילנדים שהיו תחת פיקודו של ליונל דנסטרביל.
הכוח היה אמור להבטיח את האינטרסים של בריטניה באזור מול העות'מאנים והבולשביקים.
ב-29 באוקטובר הפגיז צי גרמני בחסות עות'מאנית נמלים רוסיים בים השחור, ללא ידיעה או אישור של רוב ההנהגה העות'מאנית.
בתגובה, פתחו הרוסים בקרב ברגמן בו חצו ב-1 בנובמבר הכוחות את הגבול וניסו להתקדם לעבר הערים דואובאיזיט (בטורקית: Doğubeyazıt) וקפריקיי (Köprüköy).
הכרזת המלחמה הרוסית הרשמית התפרסמה רק למחרת ב-2 בנובמבר.
הכוח הרוסי שהוקצה למערכה כלל 25 גדודים של חיל רגלים, 37 יחידות פרשים ו-120 תותחי ארטילריה.
הכוח הרוסי התחלק לשתי זרועות: חלק מהקורפוס הראשון חצה את הגבול ליד סריקמיש והגיע לקפריקאי ב-4 בנובמבר, ואילו חלקו השני העסיק כוחות עות'מאניים באולטו (Oltu), והגיס הרביעי נע מזרחית לו מירוואן וחתר להגיע לפסינלר (Pasinler) שבאזור קפריקאי.
מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית חשש מתנועה והתקפה בתנאי החורף הקשים ותכנן להישאר בעמדות הגנה עד לזמן המתאים להתקפה, אולם הפיקוד העליון, ובראשו אנוור פאשה, ביטל את הרעיון והורה לו לפתוח במתקפת נגד.
ב-7 בנובמבר נעה הארמייה השלישית העות'מאנית כשהיא מתוגברת בקורפוס ה-11, ביחידות פרשים וברגימנט כורדי בניסיון לכתר את הרוסים.
עד מהרה התברר שהפרשים נכשלו במשימתם והכוח הכורדי הוכח כלא יעיל.
לאחר שנסוגו הדיוויזיות ה-18 וה-30 של הארמייה השלישית העות'מאנית התבססו הרוסים בתוך השטח והטורקים נאחזו בקפריקאי.
ב-12 בנובמבר הצטרף הקורפוס התשיעי העות'מאני לקורפוס ה-11 בצד המערבי של המערכה והכף החלה לנטות לטובת העות'מאנים.
בסוף נובמבר הצליחו העות'מאנים לדחוק את הרוסים לבליטה בעומק 25 ק"מ בלבד בשטח האימפריה העות'מאנית והחזית התייצבה.
בחזית הדרומית זכו הרוסים לתמיכה ממתנדבים ארמנים, שכבשו כבשו את ארי (Ağrı) ואת דואובאיזיט.
על אף שהצליחו לייצב את החזית, ספגו העות'מאנים אבדות כבדות: 9,000 חיילים נהרגו, 3,000 נלקחו בשבי ו-2,800 מחייליהם ערקו.
ב-15 בדצמבר הוביל לויטננט גנרל אוגוסט שטנגה הגרמני, כוח פשיטה עות'מאני שחדר לשטח רוסיה.
ב-1 בינואר הצליח כוחו של שטנגה לכבוש את ארדהאן, שהייתה מוחזקת בידי רוסיה מאז 1878. האיום שהוא יצר על קווי האספקה של הרוסים גרם להפחתת הלחץ הצבאי הרוסי על שטחי האימפריה העות'מאנית.
החל מ-22 בדצמבר התמקדו העות'מאנים והרוסים בקרב סריקמיש במסגרתו נפגעו כ-38,000 חיילים עות'מאנים וכ-47,000 חיילים רוסים כתוצאה מהקרבות, ממחלות ומהקור.
ב-7 בינואר, לאחר תבוסה מכרעת, החלה נסיגתו של שארית הכוח העות'מאני מסריקמיש לכיוון ארזורום.
חלק נכבד מהניצחון הרוסי נזקף לזכות הכוחות הארמניים שעיכבו והטרידו את העות'מאנים, עובדה שתרמה לרדיפת העם הארמני על ידי העות'מאנים לאחר שחזר אנוור פאשה לאיסטנבול.
לאור הניצחון קודם ניקולאי יודניץ' ומונה למפקד הכוחות הרוסיים בקווקז.
הבריטים והצרפתים שנשאו בנטל החזית המערבית ביקשו מהרוסים להגביר את הלחץ בחזית המזרחית כדי לגרום לגרמנים לחלק את כוחותיהם, אולם הרוסים, שהקצו כוחות למערכה בקווקז, ביקשו מהם שיפעלו נגד העות'מאנים בגזרה הימית.
הפעולות בים השחור ומערכת גליפולי שכוונה כלפי הבירה העות'מאנית הורידו מהעומס על הצבא הרוסי ואפשרו לו לרענן את הכוחות בקווקז.
ב-12 בפברואר מת מטיפוס חפיז האקי פאשה, מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית והוחלף על ידי מהמוט קאמיל פאשה.
קאמיל ניסה לבנות מחדש את הארמייה כשהוא מקבל לרשותו כוחות מהארמיות הראשונה והשנייה בסדר גודל של דיוויזיה.
בגלל הצורך שלהם להתארגן ובגלל מזג האוויר לא ניצלו הרוסים את חולשתם של העות'מאנים לאחר ההפסד ולא תקפו במשך כל חודש מרץ ורוב אפריל, כך שלעות'מאנים ניתנה האפשרות לחזק את עמדות ההגנה שלהם, על אף שהם סבלו ממחסור חמור בכוח אדם.
ב-20 באפריל תקפה הארמייה השלישית את העיר ואן שהוחזקה על ידי מהפכנים ארמנים.
כ-1,500 לוחמים ארמנים הגנו על 30,000 תושבי העיר ועל 15,000 פליטים ארמנים כשלרשותם רק 300 רובים, כ-1,000 אקדחים ונשק עתיק.
כ-15,000 חיילים עות'מאנים צרו על העיר במשך למעלה שלושה שבועות עד שיודניץ' הניע את כוחותיו והעות'מאנים נסוגו.
עם השיפור בתנאי מזג האוויר החלו הרוסים לתקוף שוב ב-6 במאי.
הם נעו בשני ראשים, כאשר כוח אחד חדר דרך עמק טורטום ונע דרומה לכיוון ארזורום, שם נתקל בדיוויזיות העות'מאניות ה-29 וה-30, והגיס ה-10 כולו ניסה לנצל את היציאה הרוסית מעמדות הגנה על מנת להשיב לעות'מאנים את השטח הכבוש.
לעומת זאת, בצדה הדרומי של המערכה התקדמה המתקפה הרוסית ללא קשיים בולטים, וב-11 במאי נכנסו הרוסים לעיר מלזגירט.
העות'מאנים היו נתונים בקשיים רבים כאשר הארמנים ביצעו פעולות גרילה, תקפו ועצרו קווי אספקה בעורף העות'מאנים.
כמו כן, לא עמד לרשותם כוח אדם גדול דיו כדי להגן על קו באורך 600 קילומטר בעזרת 50,000 חיילים ו-130 תותחים.
העדיפות המספרית של הרוסים ופני השטח ההרריים הקשו עליהם עוד יותר את ההגנה מפני הרוסים והארמנים כאחד.
ב-17 במאי כבשו הרוסים את ואן ולחצו את העות'מאנים הלאה ממנה.
ב-27 במאי, בעיצומם של הקרבות נגד הצבא הרוסי, פרסם משרד הפנים העות'מאני צו גירוש לאוכלוסייה הארמנית.
ב-13 ביוני נסוג הכוח הרוסי שבצדה הצפוני של המתקפה חזרה לעמדות הפתיחה שלו.
ב-19 ביוני החלו הרוסים בהתקפה נוספת לכיוון ארזורום, אך הפעם נעו מגדתה הצפונית של ימת ואן כדי לתקוף את העיר מדרומה.
במקביל, נע כוח רוסי ממלזגירט לכיוון דרום-מערב כשמטרתו היא העיר מוש.
במקביל וללא ידיעת הרוסים, נע הגיס התשיעי העות'מאני כשהוא מתוגבר בדיוויזיות ה-17 וה-28 גם הוא לכיוון מוש במטרה לתגבר את האזור.
הרוסים הופתעו על ידי הכוחות העות'מאנים הרעננים, וב-16 ביולי איבדו סופית את יתרונם והחלו לסגת.
ב-26 ביולי כבשו העות'מאנים חזרה את מלזגריט, ולמרות האבדות הכבדות שסבלו עלה המורל העות'מאני.
מעודד מההצלחה, הורה אנוור פאשה לתקוף ולגרש את כל הכוחות הרוסיים משטח האימפריה, אך הייתה זו משימה גדולה מדי ובמקום לחלק את הכוחות להתקפה ולהגנה עורפית, נשלחו כל החיילים קדימה.
כתוצאה מכך הסתיימה ההתקפה העות'מאנית בהפסד מחדש של מלזגריט, ב-10,000 הרוגים עות'מאנים, ב-6,000 שבויים וב-15 באוגוסט הסתיים סבב הקרבות באזור.
עד סוף השנה לא התחדשו הקרבות והצדדים יכלו לנצל זאת כדי לחדש ולרענן את כוחותיהם.
אך בעוד גנרל יודניץ' הגדיל את כוחו לכדי 200,000 איש ו-380 תותחים, העות'מאנים נשחקו בגליפולי ולא יכלו לתגבר את הגיסות ה-9, ה-10 וה-11. נוסף על כך, לאחר שאנוור פאשה נבהל מהמצב בשאר החזיתות, הוא הוריד את חשיבות המערכה בקווקז והורה לכוחות הרעננים שהגיעו בקיץ לאזור, לעבור למערכה במסופטמיה.
לרשות הארמייה השלישית העות'מאנית עמדו בסוף השנה 126,000 חיילים כשמתוכם רק 50,539 לוחמים, 77 מכונות ירייה ו-180 תותחים.
לקראת החורף נערכו העות'מאנים בעמדות הגנה בארזורום ובאזור קפריקאי כשהם משערים שהרוסים לא יפעלו במשך החודשים הקרובים.
הרוסים, שצפו בשיתוק שגרם החורף הקודם לצבא העות'מאני, החליטו להפתיע ולתפוס את העות'מאנים ברגע החולשה שלהם.
בתחילת ינואר עזב יודניץ' את מגורי החורף שלו והחל לנוע לעבר האויב.
באותה שעה היה קאמיל פאשה, מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית, באיסטנבול וראש המטה שלו, פליקס גוס, החלים מטיפוס בגרמניה.
ב-10 בינואר פתחו הרוסים במתקפה, וכשהם מנצלים את מלוא גורם ההפתעה, השמידו דיוויזיה עות'מאנית של הגיס ה-11 שהייתה במגורי החורף, פרצו את כל קווי ההגנה והדפו את הכוחות העות'מאנים מקפריקאי.
ההתקפה הכתה בהלם את כל מפקדת הארמייה ואת הפיקוד העליון באיסטנבול.
ב-18 בינואר החלו הרוסים בהתקדמות לעבר ארזורום, שנחשבה לעיר המבוצרת והמוגנת השנייה בחוזקה באימפריה אחרי אדירנה והייתה מוגנת ב-235 תותחי ארטילריה.
ב-11 בפברואר החלו הרוסים בהפגזת הביצורים סביב העיר.
קרבות עזים התחוללו בין המגנים לבין הרוסים, אך כוח האדם העדיף של הרוסים גבר על העות'מאנים למרות ניסיונות תגבור, ולאחר שלושה ימים החלו העות'מאנים לסגת מהעיר ומעמדות ההגנה הסובבות אותה.
ב-16 בפברואר נכנסו הרוסים לתוך העיר ולקחו בשבי את כל יחידות התמיכה והציוד של הארמייה השלישית ואת הפצועים בבתי החולים.
הפיקוד העליון באיסטנבול שהיה עדיין באופוריה מהניצחון במערכת גליפולי, החל להבין שהייתה זו טעות לזלזל במערכת הקווקז משזו התקרבה אל לבה של האימפריה.
אנוור פאשה החליט להשתמש בכוחות שהובילו את ההצלחה בגליפולי והורה לגיס החמישי לנוע לקווי החזית בקווקז.
הוא מינה את והיפ פאשה, עד אז מפקד הארמייה השנייה, למפקד הארמייה השלישית במקומו של קאמיל פאשה, וכמו כן, הורה לארגן מחדש את הארמייה השנייה ולשלוח אותה לקווקז שם תחזיק את צדה המזרחי של המערכה, אך מאחר שכוחות רבים הופנו למערכה במסופוטמיה על גבי רוב הרכבות, התעכבה העברת הארמייה לקווקז.
הרוסים לא חיכו להתארגנות העות'מאנית והתקדמו במלוא המהירות בצדה הצפוני של המערכה, בצמוד לחופי הים השחור.
במרץ הגיעו לעיר הנמל ריזה שעל חוף הים השחור וב-16 באפריל כבשו את טרבזון, ובכך עצרו את מקור האספקה העיקרי של הארמייה השלישית שהיה דרך הנמל שם.
במקביל להתקדמותם, הסתבכו הרוסים בקרבות בביטליס, דרומית לנתיב ההתקדמות העיקרי.
בסוף יוני החלו העות'מאנים במתקפה שייעודה היה כיבוש מחדש של טרבזון.
אך הרוסים, שכמו העות'מאנים לפניהם השתמשו בנמל שבעיר לקבלת אספקה דרך הים השחור, הצליחו לעצור את המתקפה.
הם ניצלו את הצלחתם, כבשו גם את בייבורט והתקדמו לארזינג'אן.
בקרבות אלו ובנסיגה מארזינג'ן איבדו העות'מאנים כ-17,000 חיילים הרוגים ומספר דומה של שבויים.
באוגוסט סיימה להתארגן הארמייה השנייה והחלה במתקפה בצדה הדרומי של המערכה.
הארמייה כבשה בחזרה את ביטליס ואת מוש אך איבדה 30,000 חיילים שנפצעו או נהרגו וסבלה מבעיות אספקה עד שההתקפה נעצרה בסוף ספטמבר.
עד סוף השנה לא התחוללו עוד קרבות משמעותיים והצדדים התארגנו מחדש.
מזג האוויר היה סוער וקר יותר מחורף 1915, כך שהרוסים לא תקפו שוב.
עם סיום החורף החלה ברוסיה מהפכת פברואר שהשפיעה ישירות על הצבא.
החיילים המותשים, שרבים מהם היו חולים בשחפת ובצפדינה, לא רצו להילחם וגם האזרחים ברוסיה לא ששו אלי קרב.
לא נערכו עוד תנועות צבאיות משמעותיות נגד האימפריה העות'מאנית ואט אט החלו קבוצות חיילים, ואחר כך יחידות שלמות, לסגת מקווי החזית.
בעקבות מהפכת פברואר מונה יודניץ' למפקד המערכה בקווקז, אך לאחר כמה חודשים הדיחה אותו מתפקידו ממשלת המעבר הרוסית באשמת אי ציות לפקודות בגלל היותו מתנגד לבולשביזם, ובהוראתו הישירה של אלכסנדר קרנסקי הוא פוטר מהצבא.
לאחר כמה חודשים היה הצבא הרוסי בקווקז חסר משמעות.
האימפריה העות'מאנית מנגד, לא יכלה לנצל את המצב ולדחוק ברוסים עוד.
היחידות בקווקז היו לא מאורגנות וחסרות ציוד, והלחץ העיקרי על האימפריה הגיע מצד הבריטים במסופוטמיה ובסיני.
במהלך הקיץ נערכו הארמנים לנסיגה הרוסית מהשטח.
התושבים הארמנים שהיו נוצרים, סבלו רבות מהעות'מאנים ושיתפו פעולה עם הרוסים.
הם ראו בחולשתה של האימפריה העות'מאנית הזדמנות להקים ממשל עצמאי בתמיכתן של מדינות ההסכמה.
בנוסף, פחדו הארמנים שלאחר נסיגת הרוסים יכלו העות'מאנים את זעמם במשתפי הפעולה כפי שכבר עוללו בהזדמנויות שונות.
מנהל מערב ארמניה כינס ועידה בה הוחלט על הקמת מיליציה בת 20,000 איש שתהיה מוכנה להילחם בעות'מאנים.
אנדרניק אוזניאן, גנרל רוסי ממוצא ארמני, מונה למפקד המיליציה וניצל את הקריירה הצבאית שלו כדי לקבל סיוע לא רשמי מהצבא הרוסי.
במקרים רבים שבהם נסוג הצבא הרוסי מעמדותיו, הוא השאיר ציוד לחימה רב אותו אסף הכוח הארמני שהלך והתגבש.
כמו כן, קיבל הכוח הארמני סיוע כספי בגובה מיליון רובל מבריטניה.
ב-16 בדצמבר נפגשו נציגי הרוסים והעות'מאנים בארזינג'ן וחתמו על הפסקת אש.
הרוסים הסיגו את כוחותיהם לגמרי והשטח התמלא בקבוצות חמושות של ארמנים, גאורגים, קוזאקים ויוונים פונטים שהחליטו לעצור את העות'מאנים בקווי הפסקת האש.
המכשול היחיד שעמד בפני הצבא העות'מאני היו קבוצות חמושות סדירות למחצה של ארמנים ובני לאומים שונים.
ב-5 בפברואר החלה הארמייה השלישית לנוע במהירות לכיוון טביליסי.
ב-24 בפברואר כבשה הארמייה את טרבזון מחדש והעבירה כוחות נוספים דרך הנמל שם.
ב-12 במרץ ניצח הגיס הראשון את הארמנים שהגנו על ארזורום והכוחות העות'מאנים הגיעו בהמשך עד קפריקאי.
באותה תקופה יחידות טורקיות אורגנו מחדש בקבוצת הארמיות המזרחית.
במקביל, ב-3 במרץ נחתם חוזה ברסט-ליטובסק, שבו הוחלט שרוסיה תחזיר את הטריטוריות שכבשה במלחמה העות'מאנית-רוסית ושהאימפריה העות'מאנית קיוותה להחזיר לידיה במלחמת העולם הראשונה.
בחוזה הוסכם גם שעבר הקווקז יקבל עצמאות וינוהל כישות נפרדת מרוסיה.
סעיף סודי שנכלל בהסכם הורה שעל רוסיה לדאוג לפירוק הכוחות הארמניים שנתמכו על ידה.
בפועל, פינו הרוסים את הטריטוריות השנויות במחלוקת, ובמקומם החזיקו הארמנים בקארס ובארדהאן והגאורגים בבתומי.
ב-14 במרץ החל משא ומתן בין העות'מאנים, שדרשו ציות מוחלט לחוזה ברסט-ליטובסק ופינוי של השטחים, לבין נציגי עבר הקווקז שהסכימו להכיר בחוזה כנקודת התחלה, אך ציפו לקבל ויתורים מהעות'מאנים.
משהגיעו השיחות למבוי סתום, הורה אנוור פאשה לצבא לכבוש את הערים בכוח, אף שמפקדיו הבכירים הטילו ספק ביכולתם להחזיק בשטח לאורך זמן.
ב-3 באפריל נכבשה ארדהאן ואחריה נפלו גם שאר הערים בידיהם של העות'מאנים.
במאי התחולל קרב באש-אפאראן ובו באופן חריג הניצחון היה של הארמנים.
ביוני הכניסו הגרמנים כוחות לגאורגיה כדי לזכות בהשפעה על מאגרי הנפט, אותם חמדו גם העות'מאנים.
לאחר כמה ימים תקף הצבא העות'מאני כוח משולב של גאורגים וגרמנים על הדרך הראשית לטביליסי ולקח בשבי מספר חיילים.
בתגובה, הורו הגרמנים לעות'מאנים לעצור את התקדמותם לגאורגיה, תחת האיום להפסיק מיידית את כל התמיכה הגרמנית בציוד ובכוח אדם שניתן עד אז לעות'מאנים.
באותו זמן, הקים אנוור פאשה את צבא האסלאם במטרה לכבוש את באקו, שהייתה אז בירת הישות החדשה, הדיקטטורה המרכז-כספית.
על באקו הגנו כוחות בריטיים, רוסיים לבנים וארמניים שהדפו כמה התקפות עות'מאניות בתחילת אוגוסט.
ב-14 באוגוסט התרחש קרב באקו, שבו ניצחו העות'מאנים והחילו את שליטתם באזרבייג'ן.
קרבות נוספים נמשכו בין הארמנים והעות'מאנים עד אוקטובר, אולם הארמנים היו נואשים וחסרי תמיכה והמערכה הוכרעה לטובת העות'מאנים.
ב-30 באוקטובר נחתמה הפסקת האש של מודרוס שסיימה את המלחמה מבחינתה של האימפריה העות'מאנית.
על אף חוזה ברסט-ליטובסק, סכסוכי הגבולות בקווקז נמשכו וגררו את מלחמת גאורגיה-ארמניה, מלחמת ארמניה-אזרבייג'ן ומלחמת טורקיה–ארמניה.
בגלל הפסדם של העות'מאנים למדינות ההסכמה, נחתם הסכם סוור ב-1920, שבין השאר נועד להסדיר את המחלוקות בקווקז כולו.
מוסטפא כמאל אטאטורק דחה את ההסכם במסגרת מלחמת העצמאות של טורקיה, והגזרה שקטה באופן סופי רק עם חתימתו של הסכם לוזאן והסיפוח הסובייטי של ארמניה, גאורגיה ואזרבייג'ן.
המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם הראשונה הייתה סדרת קרבות שנערכו בין מורדים סנוסים ומרוקנים שצידדו באימפריה העות'מאנית ובין האימפריה הבריטית וממלכת איטליה כחלק מהזירה האפריקנית במלחמת העולם הראשונה.
מטרתם של העות'מאנים הייתה לפתוח חזית נוספת שתאלץ את הבריטים להוריד את הלחץ מהמערכה על סיני וארץ ישראל ומהחזית המערבית.
האיטלקים רצו לחזק את אחיזתם בשטחים בהם זכו במלחמה האיטלקית-עות'מאנית.
לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ניצלה איטליה את אי הבהירות של הסכם השלום, סיפחה את השטחים בצפון אפריקה, ופעלה להחיל את שליטתה בפועל.
השבטים הסנוסים ניסו להתקומם במשך כל התקופה, ובתחילת מלחמת העולם הראשונה, הרגישו שזוהי שעת כושר וצירפו אליהם כוחות משבטים ברברים.
האימפריה העות'מאנית תמכה בשבטים המתקוממים לאורך כל התקופה, בעיקר בשליחת קצינים שאימנו את השבטים ובשליחת נשק קל בספינות מחופי האימפריה העות'מאנית ומחופי אוסטרו-הונגריה.
כמו כן, היו מעורבים אנשי השירות החשאי של משרד המלחמה העות'מאני באיחוד השבטים כנגד האיטלקים.
בנובמבר 1914 תקפו המתקוממים בראשות אחמד אל שריף את האיטלקים באזור פזאן ובינואר 1915 הכריזו על עצמאות.
ביולי אותה שנה דחקו השבטים את האיטלקים צפונה לכיוון הים התיכון והשתלטו על חלקים נוספים של הארץ.
ב-24 במאי 1915 הצטרפה איטליה למלחמה העולם הראשונה והחליטה להשליט סדר בצפון אפריקה בחסות המלחמה העולמית, בתואנה שהעות'מאנים אינם מכבדים את הסכם השלום בכך שהם מאמנים ותומכים במתקוממים.
ב-15 באוקטובר הכריזה האימפריה העות'מאנית על סיפוח לוב ושלחה למחרת בטליון רגלים שנחת לאחר יומיים בחופי אפריקה.
ב-1916 הובילו קצינים עות'מאנים כוח סנוסי למצרים, שם תקפו את הכוחות הבריטים שהגנו על הגבול וגרמו להם לסגת עד מרסא מטרוח.
כשניסו לתקוף את הבריטים במרסא מטרוח, נכשלו ואל שריף חזר בצוללת גרמנית לקונסטנטינופול.
בנוסף לכישלון, חילוקי דעות עם השייח'ים המקומיים גם הם גרמו לחזרתו של אל שריף.
ב-1917, בניסיון לייעל את המאמצים במערכה, הקימו העות'מאנים את קבוצת ארמיות אפריקה עליה פיקד נורי ביי, אחיו של אנוור פאשה שר המלחמה העות'מאני.
הכוחות האיטלקים שהיו מרוכזים לחופי הים התיכון בזוארה, אל-ח'ומס וטריפולי ניסו לפרוץ בינואר ובאפריל את טבעת הכוחות העות'מאנים והסנוסים, אך ללא הצלחה.
התקפת נגד של העות'מאנים בספטמבר גנזה את תקוות האיטלקים לגבור על יריביהם.
ב-3 בינואר 1918 מונה נורי ביי למפקד צבא האסלאם ועזב לאזרבייג'ן ובמקומו מונה למפקד המערכה באפריקה יורש העצר עות'מאן פואד.
ניסיון פריצה נוסף של האיטלקים נכשל ועד לסיומה של המלחמה הם נותרו נצורים בצפון לוב.
הפסקת האש של מודרוס שנחתמה ב-30 באוקטובר הורתה על הפסקת כל פעולה צבאית וכניעתם של כל הכוחות העות'מאנים.
מרבית הקצינים העות'מאנים סירבו להיכנע ונעו עם עות'מן פואד ו-500 מאנשיו דרומה, למדבר.
הם חצו את הגבול לתוניס ושם נכנעו לכוחות צרפתים שהתחייבו לא למסרם לידי האיטלקים.
למחרת שינה את דעתו הקצין הצרפתי והעביר את השבויים לכוחות האיטלקים שהוציאו להורג את מרבית בני השבטים ושמו את עות'מאן פואד במעצר בית בנאפולי.
המערכה בתוניסיה הוא השם שניתן למערכה הצבאית שהתנהלה בשטח תוניסיה, במסגרת המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה, בין נובמבר 1942 למאי 1943. המערכה ניטשה בין כוחות מדינות הציר לבין צבאות בעלות הברית.
כוחות בעלות הברית כללו בעיקר כוחות צבא מהממלכה המאוחדת, ארצות הברית וצרפת החופשית, אליהם הצטרפו יחידות מכוחות פולין במערב ומממלכת יוון.
בריטניה וארצות הברית הגיעו ממזרח, במרדף אחר קורפוס אפריקה הנסוג בפיקודו של הפלדמרשל ארווין רומל, וממערב, לאחר הנחיתות בחופי אלג'יריה ומרוקו במסגרת מבצע לפיד.
בעקבות מבצע לפיד הזרים הפיקוד העליון הגרמני כוחות יבשה ואוויר חזקים לתוניסיה כדי למנוע את נפילתה לידי בעלות הברית, והצליח לבלום את המשך התקדמות כוחותיהם מזרחה ("תחרות המירוץ אל תוניסיה").
בראשית 1943 הצטרפו לכוחות הציר בתוניסיה גם כוחותיו של רומל, שנסוגו מלוב.
כוחות הציר ערכו מספר התקפות נגד מוצלחות כנגד בעלות הברית, והנחיתו מכה קשה לכוחות אמריקאים במסגרת קרב מעבר קסרין בפברואר 1943, אך יתרונם המספרי והלוגיסטי של בעלות הברית הביא בסופו של דבר להכרעת כוחות הציר בתוניסיה, ולכניעתם של מעל 230,000 חיילי מדינות הציר במאי.
בשנת 1939, כשהתחילה מלחמת העולם השנייה, תוניסיה הייתה שייכת לצרפת.
ב־1940, כשכוחות הציר בראשות גרמניה כבשו את צרפת, עברה תוניסיה לבעלות מדינות הציר.
בדצמבר 1942, כחלק מהדיפת מדינות הציר אחורה בידי בעלות הברית, התייצבו בעלות הברית בראשות ארצות הברית באזור תוניסיה במטרה לכבוש מחדש את האזור.
השנתיים הראשונות של המערכה בצפון אפריקה התאפיינו בקשיי אספקה ומחסור בציוד.
בחוף צפון אפריקה יש מעט נמלים טבעיים, בסיס האספקה האיטלקי העיקרי היה נמל טריפולי, 2,100 קילומטר כביש מנמל אלכסנדריה שעל הדלתא של הנילוס, שהיה בסיס האספקה הבריטי.
ביניהם יש נמלים קטנים יותר, נמלי בנגאזי וטוברוק, שהיו אף הם תחת שליטה איטלקית.
באותו זמן כוחות הצי הבריטי והצי האטלקי במרכז הים התיכון לא הצליחו להכריע זה את זה, דבר שגרר קשיים בהזרמת כוחות אל המערכה.
אמנם הבריטים יכלו להעביר אספקה למצרים דרך הים האדום, אך דרך זו ארוכה בהרבה כיוון שלשם כך היו צריכים להקיף את כף התקווה הטובה.
בנובמבר 1942 הועברו מספר דיוויזיות גרמניות ואיטלקיות מצרפת ומאיטליה לתוניסיה, שם שולבו לארמיית הפאנצר החמישית בפיקודו של הגנרל הנס-יירגן פון ארנים.
מסוף נובמבר עד דצמבר 1942 הם היו מעורבים בקרבות הגנה עם כוחות בעלות הברית המערביות שהתקדמו ממערב בצפון מערב תוניסיה, מה שהוביל בתחילה לנסיגת בעלות הברית לאחר שהגרמנים הצליחו בתחילה.
אלה המשיכו לבנות את כוחותיהם במערב ובתחילת השנה שילבו אותם תחת פיקוד הארמייה הבריטית הראשונה בפיקודו של גנרל קנת' אנדרסון, שגדלה מאוחר יותר לארבעה קורפוסים בסך הכל (שני בריטים, אחד אמריקאי ואחד צרפתי).
ב-23 בינואר, יחידות בריטיות כבשו את טריפולי.
בתחילת פברואר 1943, נסוגה מהארמייה השמינית הבריטית, הארמייה האיטלקית הראשונה (לשעבר ארמיית הפאנצר אפריקה) בפיקודו של גנרל ג'ובאני מסה, יחד עם קורפוס אפריקה הגרמני, כבשה את החלק הדרומי של תוניסיה ובמיוחד את קו מארת' בקו הגבול תוניסיה-לוב.
צרפת הרחיבה מאוד קו זה מ-1936 עד 1940 כדי להגן על המושבה שלה, צפון אפריקה הצרפתית, מפני המעצמה הקולוניאלית האיטלקית בלוב האיטלקית.
ב-23 בפברואר 1943 מונה רומל למפקד העליון של קבוצת ארמיות אפריקה (שהורכבה משתי הארמיות שהוזכרו).
כאשר הארמייה ה-8 הבריטית עצרה זמנית את התקדמותה על קו מארת' עקב בעיות אספקה, רומל תקף מיד את חודי החנית של בעלות הברית מערבה.
על פי תוכניותיו של רומל, התקיפה הייתה אמורה להתבצע בקו שבין עוצבות בריטיות ואמריקאיות, במטרה לדחוף דרך מעבר קסרין לטבסה ולאחר מכן להקיף את יחידות בעלות הברית במישור אלג'יריה שאיימו על ארמיית הפאנצר ה-5 של ארנים.
ארמיית הפאנצר ה-5 הייתה אמורה להתקדם לכיוון סידי בוזיד וביר אל חפי ("מבצע רוח אביבית"), ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית על גפסה ("מבצע אוויר בוקר").
ב-14 בפברואר תקפו דיוויזיות הפאנצר ה-10 וה-21 את סידי בוזיד והשמידו שם כ-50 טנקים אמריקאים תוך מספר שעות.
התקפת נגד של דיוויזיית השריון האמריקנית הראשונה למחרת סוכלה על ידי תותחי נ"מ גרמניים 88 מ"מ וכוחות משוריינים, השמידה כ-100 טנקים אמריקאים אחרים ולקחה 1,400 שבויים אמריקאים.
ב-20 בפברואר השתתפו יחידות של דיוויזיית הפאנצר ה-10 וקורפוס אפריקה הגרמני וכן יחידות ברסליירי האיטלקים נכנסו למעבר קסרין לאחר קרבות קשים.
עם זאת, החיבור הבלתי מספק של ההתקפות של רומל ושל פון ארנים העניק לבעלות הברית הזדמנות להתאושש מהכישלונות במעבר קסרין ולפתוח במתקפת נגד עם תגבורות.
במצב זה, נאלץ רומל לסגת כדי להימנע מהשמדה מוחלטת של חייליו.
ב-25 בפברואר, בעלות הברית כבשו מחדש את המעבר.
בקרבות אלו איבדו בעלות הברית למעלה מ-10,000 איש (מתוכם 6,500 איש מהקורפוס האמריקאי ה-2).
הגרמנים והאיטלקים איבדו רק כ-2000 איש.
לאחר הלחימה במעבר קסרין, רומל התמקד מחדש בקו מארת'.
לפי תוכניות "מבצע קאפרי" הכוחות של הקורפוס הבריטי ה-30 בין מדנין לקו מארת' יושמדו לפני הגעת הקורפוס הבריטי ה-10. עם זאת, הודות ל־Ultra, התוכניות הללו היו מוכרות היטב לבריטים.
ב-4 במרץ הציע רומל, בהודעת רדיו ארוכה להיטלר, לקצר דרסטית את קו החזית ולהסיג ראש גשר קטן סביב תוניס.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-6 במרץ תקפו שלוש דיוויזיות שריון גרמניות את העמדות הבריטיות.
אולם ההתקדמות המתוכננת על מדנין נכשלה בשל 400 טנקים ו-500 תותחי נ"ט שרוכזו על ידי הבריטים.
לאחר 11 שעות איבד רומל 50 מתוך 150 הטנקים שלו והפסיק את ההתקפה.
כמה ימים לאחר מכן נמצאה מפה על קצין בריטי שנתפס, עליה שורטטה במדויק המתקפה הגרמנית המתוכננת.
רומל כבר לא האמין באפשרות של ניצחון.
ב-7 במרץ קיבל רומל דחייה מוחלטת של הצעתו ב-4 במרץ ממטה הפיהרר; היטלר הביע את כעסו.
לאחר מכן החליט רומל להתחיל את תהליך הריפוי שלו.
ב-9 במרץ טס רומל מספקס לגרמניה (כף רגלו לא דרכה שוב באפריקה).
רומל דיבר עם היטלר במטה הפיהרר (מה שלא רבים מהגנרלים העזו לעשות באותה תקופה, בין היתר משום שהיטלר התרגז וצעק עליהם בפני האחרים).
ב-9 במרץ מונה הנס-יירגן פון ארנים למפקד העליון של קבוצת ארמיות אפריקה.
ב-15 במרץ, הארמייה האיטלקית הראשונה (ג'ובאני מסה) הוצבה בקו מארת' במערך הבא:
דיוויזיית השריון ה-136 "ג'ובאני פאשיסטי" (גנרל סוצאני)
הדיוויזיה הממונעת ה-10 "טריאסטה" (גנרל לה פרלה)
הדיוויזיה הקלה ה-90 (גנרל שפונק)
דיוויזיית הרגלים ה-80 "לה ספציה" (גנרל פיצולאטו)
דיוויזיית הרגלים ה-16 "פיסטויה" (גנרל פאלוגי)
הדיוויזיה הקלה ה-164 (גנרל ליבנשטיין)
צוות קרב סהרה (גנרל מנריני)
דיוויזיית השריון ה-131 "Centauro" (גנרל Calvi di Bergolo) הייתה ממוקמת באזור גפסה.
הארמייה הבריטית השמינית בפיקודו של ברנרד לו מונטגומרי כללה את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-30 (כולל הדיוויזיה ה-50)
הקורפוס ה-10 (דיוויזיות השריון ה-1 וה-7)
כוח צרפתי בפיקודו של גנרל פיליפ לקלרק
מדרום-מערב היה הקורפוס האמריקני ה-2 בפיקודו של גנרל ג'ורג' פטון, שהיה אמור להתקדם לעבר גפסה.
ב-16 במרץ תקפו בעלות הברית הן בדרום והן במערב.
כוחות השריון של הארמייה ה-8 הבריטית ניסו לפרוץ דרך בקו מארת' בוואדי זיג-זאאו.
למרות השימוש ב-620 טנקים בריטיים מול 91 טנקים איטלקיים בלבד, ההתקפה של הקורפוס הבריטי ה-30 נכשלה בעקבות התנגדות איטלקית קשה.
התקדמותו של הקורפוס ה-2 של פטון פגעה בדיוויזיית השריון האיטלקית 131 "Centauro" במשך שנים עשר ימים, מה שגרם למחיקתה כמעט לחלוטין בקרבות אלו.
ניסיון של בעלות הברית (ניו זילנדים, צרפתים ואמריקאים) להפריד בין הארמייה האיטלקית הראשונה לארמיית הפאנצר החמישית נכשל באל חמה עם אבדות כבדות.
הבריטים לא עלו על קו מארת' עד ה-26 במרץ 1943, לאחר שהקורפוס ה-10 הבריטי בפיקודו של בריאן הורוקס הגיע לחלק האחורי של קו מארת', ועקף את רמת מטמטה מכיוון מערב.
בעקבות כך, ארנים ומסה החליטו להסיג את כוחותיהם לקו אקרית (15 ק"מ צפונית לגבסה).
הנסיגה התרחשה תוך הפצצות כבדות של בעלות הברית.
כמה אלפי איטלקים נלקחו בשבי משום שנותרו ללא כל אמצעי תחבורה.
ההתקפה של בעלות הברית על העמדות הגרמניות-איטלקיות בוואדי אקרית החלה בלילה שבין 5–6 באפריל 1943 בהכנות ארטילריות מסיביות.
לאחר מכן תקף מונטגומרי עם 500 טנקים, שלהם התנגדו רק 20 טנקים מדיוויזיית הפאנצר ה-15. הלחימה הקשה באקרית הסתיימה לאחר יממה לאחר הפסדים אדירים משני הצדדים.
לאחר מכן נסוגה הארמייה האיטלקית הראשונה לקו אנפידוויל - מנצור 250 ק"מ צפונה משם.
הנסיגה הגרמנית-איטלקית הושלמה ב-13 באפריל.
היחידות השונות (הדיוויזיות היו כעת רק בעוצמה של בריגדות או רגימנטים) ניצבו לאורך הגבעות מצפון לאנפידוויל, שהגרסי והטקרוונה היו חשובים במיוחד מהן.
דיוויזיית הפאנצר ה-15 עם 15 הטנקים שנותרו לה הוחזקו בעתודה יחד עם שרידי דיוויזיית השריון ה-131 "קנטאורו".
הלחימה באנפידוויל החלה שוב ב-19 באפריל עם הכנה ארטילרית מסיבית.
בטאקרונה (נקרא גם נקודת גובה 141), הגדוד ה-1 של רגימנט הרגלים האיטלקי ה-66 "טריאסטה" יחד עם יחידות של רגימנט הפאנצרגרנדיר הגרמני ה-47, הדפו מספר התקפות של יחידות בעלות הברית עדיפות בהרבה.
רק לאחר ימים של לחימה יקרה, הצליחו בעלות הברית לכבוש את הגבעה החשובה מבחינה אסטרטגית.
ברדיו הבריטי באותה תקופה, ההפסדים הכבדים הוצדקו בעובדה שאיטליה פרסה את מיטב חייליה בטאקרונה.
ב-22 באפריל, ב-27 באפריל וב-29 באפריל נכשלו התקפות בעלות הברית על החוף נגד הדיוויזיות "ג'ובאני פאשיסטי" ו"טריאסטה", ועל הגרבי נגד הדיוויזיה "פיסטויה".
– גנרל אלכסנדר לווינסטון צ'רצ'יל ב-13 במאי 1943
בצפון מערב החלה הארמייה הבריטית הראשונה לתקוף ב-22 באפריל.
מדרום לגובלאט תפס הקורפוס ה-9 עם שתי דיוויזיות שריון ודיוויזיית חי"ר אחת, צפונה יותר התקדם הקורפוס ה-5 עם שתי דיוויזיות.
במשך חמישה ימים, יחידות אלו ניסו לשווא להתקדם לעבר מסיקולט לאורך נהר מדג'רדה.
במקביל, כבשו בעלות הברית עמדות אחרות שהתגלו כחשובות מאוד בקרבות מאוחרים יותר.
מדרום לגזרה הבריטית, הקורפוס הצרפתי ה-19 כבש את הר פקירין, קצת יותר צפונה הקורפוס האמריקאי ה-2 עשה את דרכו לעבר מאטור מ-23 באפריל.
האמריקנים העליונים בהרבה אילצו בהדרגה את היחידות הגרמניות לסגת.
המתקפה המכריעה התרחש ב-6 במאי.
הקורפוס ה-9 הנחית את המכה לאורך כביש מדג'ז-תוניס.
ב-6 במאי, ביצעו חילות האוויר של בעלות הברית 2,500 גיחות, חילות האוויר של הציר שנחלשו קשות הצליחו לבצע רק 60 גיחות.
לאחר ששתי דיוויזיות השריון של הקורפוס ה-9 הגיעו למסיקולט, הם דחפו מיד הלאה לכיוון תוניס, רק כדי להתאחד מצפון עם כוחות אמריקאים שפרצו גם הם בגזרתם ב-7 במאי ואילו כוחות אחרים כבשו את ביזרטה.
באמצעות פעולות אלה הוקפו שלוש דיוויזיות גרמניות; אלה נכנעו ב-9 במאי.
לאחר שכוחות בעלות הברית כבשו את תוניס וביזרטה, האיטלקים והגרמנים יכלו להחזיק רק בקאפ בון וליד אנפידוויל.
אנפידוויל הותקפה גם מצפון ב-9 במאי.
ב-12 במאי 1943 נכנעו שרידי ארמיית הפאנצר החמישית.
ב-13 במאי 1943 בשעה 12:30 בצהריים, הארמייה האיטלקית הראשונה תחת מפקדה העליון הפילדמרשל ג'ובאני מסה הייתה היחידה הגדולה האחרונה שנכנעה.
הוא נלקח בשבי מלחמה על ידי בעלות הברית.
פון ארנים נשלח למחנה הגנרלים הבריטי טרנט פארק עד אמצע 1947.
רק לאחר כניעה זו נודע לציבור הגרמני שרומל כבר עזב את אפריקה במרץ ו (ב-11 במרץ) קיבל את תוספת היהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות עבור שירותו באפריקה.
רומל היה החייל הראשון בצבא שקיבל את העיטור הזה, שהוענק רק 27 פעמים עד סוף המלחמה.
ההיסטוריון האמריקני ויליאמסון מורי כתב ב-1995 שהחלטתו של היטלר (בניגוד לרצונו של רומל) לא לפנות את תוניסיה כשהיא עדיין הייתה אפשרית הייתה אחת הטעויות הצבאיות הקשות ביותר שלו.
בדומה לקרב סטלינגרד, רבים מהחיילים הטובים ביותר של הוורמאכט הוצבו בעמדה בלתי נסבלת.
אפילו דגמים ראשונים של טנקי הטיגר החדשים הועברו לתוניסיה.
בשל היותם מנותקים מיבשת אירופה ומוקפים על ידי בעלות הברית, לא היה מנוס למדינות הציר ממצב זה, שכן לבעלות הברית הייתה עליונות אוויר וימית מול חופי תוניסיה.
כמו בסטלינגרד, הלופטוואפה ספג הפסדים עצומים בניסיון הבלתי מעשי לספק לקבוצת ארמיות אפריקה אספקה באמצעות רכבת אווירית (למשל עם מטוסי תובלה מסרשמיט Me-323).
ההיסטוריון דייוויד גלנץ מעמיד את האבדות של מדינות הציר במהלך המערכה בתוניסיה בין נובמבר 1942 למאי 1943 על 1045 מטוסים שהופלו וכ-600 נשבו על ידי בעלות הברית.
יוזף גבלס כתב שהתבוסה בתוניס הייתה באותו קנה מידה כמו זו של סטלינגרד.
ברייך השלישי האוכלוסייה דיברה על "סטלינגרד השנייה" או, בהקשר המתאים, "טוניגרד".
יבשת אירופה הייתה כעת פתוחה לבעלות הברית; ב-10 ביולי 1943 הם החלו בפלישה לסיציליה.
ב-20 במאי 1943, נציגים של הארמיות הבריטיות הראשונה והשמינית ושל הצבא האמריקני, קיימו מצעד ניצחון בתוניס, אותו קיבלו הגנרלים דווייט ד.
אייזנהאואר, הרולד אלכסנדר ואנרי ז'ירו.
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה הייתה סדרת קרבות, שהתחוללו באזור מזרח אפריקה וקרן אפריקה במהלך מלחמת העולם השנייה בין האימפריה הבריטית, מושבותיה ובעלות בריתה, לבין איטליה הפשיסטית.
הקרבות פרצו ביוני 1940 ונמשכו עד נובמבר 1941.
המערכה החלה לאחר שאיטליה הכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת, והתנהלה במקביל למהלכים הצבאיים בזירת המדבר המערבי, כמו הפלישה האיטלקית למצרים ומבצע מצפן.
עם זאת, היא הייתה במידה רבה מלחמה לשחרור תושבי אתיופיה מהכיבוש האיטלקי שנכפה עליהם לאחר המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, ולצד הבריטים לחמו גם מורדים אתיופיים.
כמו כן היו מעורבים בלחימה לוחמים ממושבות בריטניה באפריקה, מדרום אפריקה, אנשי צרפת החופשית, צבא בלגיה החופשית, וכן מתנדבים מארץ ישראל, חלקם אנשי יחידת קומנדו 51.
המערכה הסתיימה בתבוסה איטלקית מכרעת, ששמה קץ לשאיפותיו של מוסוליני ליצירת אימפריה איטלקית במזרח אפריקה, והביאה לחידוש עצמאותה של האימפריה האתיופית.
מבחינה צבאית הבטיח הניצחון את נתיבי השיט החיוניים מהאוקיינוס ההודי דרך הים האדום לתעלת סואץ, והבטיח לפיקוד המזרח התיכון הבריטי, בפיקודו של הגנרל ארצ'יבלד וייוול, חזית דרומית שקטה לקראת העימותים הצבאיים הצפויים מול הצבא האיטלקי והוורמאכט במערכה בצפון אפריקה.
ב-9 במאי 1936 הכריז מוסוליני על הקמת האימפריה האיטלקית במזרח אפריקה.
אימפריה זו הורכבה מאתיופיה, שנכבשה על ידי איטליה במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שהסתיימה מספר שבועות קודם לכן, וכן מסומלילנד האיטלקית ומאריתריאה, שנשלטו בידי האיטלקים מזה כמה עשרות שנים.
המושבות האיטלקיות במזרח אפריקה נמצאו במרחב בו מצויות כיום המדינות אתיופיה, סומליה ואריתריאה, ושלטו על המעבר מהאוקיינוס ההודי לים האדום דרך מצר באב אל מנדב.
סומלילנד הבריטית וסומלילנד הצרפתית היו מוקפות משלושה צדדים במושבות איטלקיות, דבר שיצר איום על נתיבי השיט לתעלת סואץ, שהייתה בעלת חשיבות אסטרטגית עליונה לאימפריה הבריטית.
בריטניה החזיקה באזור תעלת סואץ על פי תנאי ההסכם האנגלו-מצרי משנת 1936, וכן שלטה בסודאן במשותף עם מצרים.
איטליה החזיקה בלוב שבצפון אפריקה, ושאפה לחבר בינה לבין מושבותיה במזרח אפריקה.
איטליה לא הצטרפה למלחמה נגד בעלות הברית מייד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אלא המתינה עד 10 ביוני 1940, זמן קצר לפני תום המערכה על צרפת, לפני שהכריזה מלחמה על צרפת ובריטניה.
מוסוליני היה להוט לנצל את ההזדמנות על מנת להשתלט על מושבותיהן באפריקה.
הפיקוד הצבאי האיטלקי בצפון אפריקה ובמזרחה התנגד לתוכניותיו של מוסוליני.
איטלו באלבו (שנהרג בתאונת מטוס ביוני 1940), ומחליפו, המרשל רודולפו גרציאני, טענו כי הצבא האיטלקי סובל ממחסור בציוד ובאספקה, וכי מתקפה על מצרים, שתיערך בקיץ בתנאי מזג האוויר החם והלח של אפריקה, נדונה לכישלון.
מוסוליני סירב לשמוע לעצתם, שכן להערכתו היטלר עמד לפלוש לבריטניה ולהשתלט עליה תוך זמן קצר, והוא רצה להקדים אותו ולהשתלט על המושבות הבריטיות באפריקה.
מוסוליני תכנן פלישה רחבת היקף למצרים, ורצה לפלוש במקביל למושבות הצרפתיות והבריטיות במזרח אפריקה.
לאחר השלמת כיבוש סומלילנד הבריטית והצרפתית, תכנן מוסוליני לקדם את כוחותיו במזרח אפריקה צפונה דרך סודאן, כדי לתגבר פלישה איטלקית למצרים.
במסגרת הסכם הכניעה של צרפת, סוכם כי המושבה הצרפתית בסומליה (סומלילנד הצרפתית) תהיה נייטרלית במלחמה בין מדינות הציר לבעלות הברית.
במושבה זו הוצבו כ-10,000 חיילים חמושים היטב, תחת פיקודו של הקולונל פול לואי לז'נטיום.
בתחילה ניסה לז'נטיום להמשיך בלחימה על אף הסכם הכניעה, וב"פקודה כללית מס' 4" שהוציא לכוחותיו, גינה את הסכם שביתת הנשק, והכריז על כוונתו להמשיך בלחימה לצד הבריטים.
הוא לא זכה בתמיכת צבאו והפקידות הצרפתית האזרחית בסומלילנד, ששמרו על נאמנות למשטר וישי.
באוגוסט 1940 נמלט לז'נטיום לאנגליה.
שלטונות המושבה שמרו על נייטרליות, וסירבו להתערב במלחמה לטובת מי מהצדדים.
כתוצאה מכך נותרה המושבה הבריטית בסומלילנד הבריטית מבודדת ומנותקת.
הבריטים תכננו לפנות את סומלילנד הבריטית עד דצמבר 1939 במקרה שתפרוץ מלחמה עם איטליה.
אך לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית, החליט ראש המטה הכללי, הגנרל אדמונד איירונסייד, כי יש להגן על המושבה למרות הכול, ולבצר את בירתה ברברה.
ראש פיקוד המזרח התיכון הבריטי, גנרל ארצ'יבלד וייוול, אמר אף הוא, כי נפילת המושבה לידי האיטלקים, עלולה להוות מכה מורלית קשה, ולשמש כבסיס להמשך המתקפה האיטלקית נגד המאחזים הבריטיים ביבשת אפריקה.
בפיקודו של ויוול עמד כוח צבאי מצומצם, והוא היה זקוק לרובו הגדול כדי להדוף את המתקפה האיטלקית הצפויה על מצרים.
עם זאת, יכול היה ויוול לסמוך על נאמנותם וסיועם של לוחמי גרילה אתיופים, שמעולם לא הניחו את נשקם.
חלקם לחמו עוד משנת 1937 בתוך אתיופיה עצמה, באזורי אנקובר, ג'מה, בגמדר ובמיוחד בגוג'ם, ואחרים נאספו וקיבלו הדרכה וחימוש בריטי באזורי השלטון הבריטי בקניה ובסודאן, לשם הגיעו כפליטים לאחר סיום המלחמה האיטלקית-אתיופית.
במהלך המערכה במזרח אפריקה עשו הכוחות הבריטיים שימוש נרחב בכוחות חי"ר ממונעים (במשאיות), אך במהלך הלחימה באזורים ההרריים, השתמשו שני הצדדים היריבים גם בבהמות משא, כגמלים, ובסבלים מקומיים, לצורך ניוד כוחותיהם והעברת אספקה לקו החזית.
על אף השימוש הנרחב שנעשה בטנקים בזירת צפון אפריקה, שני הצדדים כמעט שלא השתמשו בכלי רכב משוריינים במערכה במזרח אפריקה.
לרשות האיטלקים עמדו רק 24 טנקים בינוניים מסוג פיאט M11/39, ו-39 טנקים קלים מסוג L3/35, שהשפעתם על המערכה הצבאית הייתה שולית.
גם הבריטים מיעטו להשתמש בטנקים בשל הקושי הרב שבשינועם אל החזית.
בקרב קרן עמד לרשות הבריטים מספר קטן של טנקים מדגם מטילדה, שלא התקשו להתמודד נגד טנקי הפיאט M11/39 שהפעילו האיטלקים.
הארטילריה האיטלקית כללה בעיקר תותחי הרים 65/17 מיושנים.
תותחים אלו היו יעילים בטווחים קצרים, והוכנסו לשימוש בצבא האיטלקי ביחידות הרריות עוד לפני מלחמת העולם הראשונה.
על אף הפופולריות שלהם בקרב יחידות החי"ר האיטלקיות במערכה זו ובמערכה במדבר המערבי, הם לא היוו יריב ראוי לארטילריה הבריטית העדיפה.
במהלך הקרב על העיר קרן, הצליחו הבריטים לרכז כוח ארטילרי חזק, שהנחית מאה אלף פגזים על העמדות האיטלקיות תוך מספר ימים.
הכוח האווירי האיטלקי כלל 325 מטוסים, אך גם החדישים שבהם, 34 מטוסים מסוג פיאט CR 42, לא יכלו להתמודד אפילו עם מטוסי הגלוסטר גלדיאטור הדו-כנפיים, שבהם השתמשו הבריטים באותה תקופה, ובוודאי שהיו נחותים ממטוסי ההוקר הוריקן הבריטיים, שכהגיעו לזירה הכריעו את המערכה בקרבות כגון קרב קרן.
ערב פרוץ המתקפה הבריטית בפברואר 1941, נותרו לאיטלקים 71 מטוסים בלבד.
לבריטים הייתה עליונות ברורה גם בזירה הימית, כאשר אל מול הצי המזרחי הבריטי עם בסיסיו בחצי האי ערב, בהודו ובמזרח הרחוק, עמדה "שייטת הים האדום" האיטלקית, שכללה בעיקר כלי שיט מיושנים, שסבלו מכשלים טכניים.
נמל הבית של השייטת האיטלקית היה נמל מאסאווה שבאריתריאה, ובשל השליטה הבריטית בים סוף ובתעלת סואץ, היא הייתה מנותקת מהכוח העיקרי של הצי האיטלקי בים התיכון.
הכוח האיטלקי כלל שלוש משחתות מדגם "בלווה", ארבע משחתות מדגם "פטריוטי", שש צוללות מבצעיות ושתי צוללות חופים, ושלוש ספינות תובלה.
קיימת הערכה גבוהה להישגם של הבריטים במערכה זו, שבשלבי סיומה הצליחו לעבור דרך של יותר מ-1,500 ק"מ במהירות של 60 קילומטר ביום, להשתלט על שטחים נרחבים, ולקחת מאות אלפי שבויים.
יש שראו במערכה "דוגמה למבצע שנערך בשטח אויב, תוך הסתמכות על קווי אספקה חיצוניים, כאשר האויב נהנה מעדיפות מכרעת בציוד ובכוח אדם".
אל מול השקפה זו יש לראות את האיטלקים כנתונים במצור.
מזרח אפריקה האיטלקית הייתה מוקפת מכל צידיה בטריטוריות עוינות, בסודאן האנגלו-מצרית ובקניה, וכאשר הבריטים שלטו בתעלת סואץ, האספקה בדרך הים והאוויר לא הייתה מובנת מאליה.
הסיכוי היחיד לפריצת המצור היה טמון בהשתלטות איטלקית מהירה על אזור תעלת סואץ, שהייתה יכולה להתבצע במשולב עם מתקפה איטלקית במזרח אפריקה על סודאן, וריתוק כוחות רבים לשם.
אך בסוף 1940 הובסו האיטלקים בצפון אפריקה, ואילו הדוכס מאאוסטה סירב לפרוץ אל חרטום מבלי שכוחותיו יתוגברו בעוד 100 מטוסים, 10,000 טונות דלק ו-10,000 צמיגים.
היפנים, שהסכימו לנסות ולסייע לאיטלקים, היו רחוקים, וכאשר הגיעה אוניית הסוחר היפנית ימאיורי מארו לקיסמאיו, כשעל סיפונה 2,500 טונות דלק, 6,000 צמיגים, ומזון רב, היא כבר נשלטה מזה מספר ימים בידי הכוחות הבריטיים של גנרל קנינגהם.
על אף עליונותם המספרית הברורה של הכוחות האיטלקיים, הצליחו הבריטים לרכז בשלבי המערכה האחרונים כוחות שווים, ובמקרים מסוימים אף עדיפים, לצורך מתקפות מקומיות.
המערכה התנהלה על פני שטחים נרחבים, ודרשה ניידות רבה מכל הצבאות המעורבים.
עליונותם המספרית הברורה של האיטלקים הייתה חסרת משמעות בשלביה המאוחרים של המערכה, לנוכח הקשיים הלוגיסטיים שבהם היו נתונים, ולנוכח ניידותם העדיפה של הבריטים.
דיוויזיות הרגלים של אלן קנינגהם נעזרו בעתודת תובלה בת 40 פלוגות ו-75 משאיות בכל פלוגה, הפגינו כושר ניידות גבוה ביותר.
מולן סבל הכוח האיטלקי מקשיי ניידות גדולים, שנבעו ממחסור קשה בדלק, בחלקי חילוף ובצמיגים.
אף שלרשות האיטלקים עמדו בזירה 7,874 משאיות ו-307 אופנועים, השימוש בהם היה מוגבל בשל בעיות אלו.
הלחימה נערכה במגוון של אזורי אקלים, מגוון תנאים טופוגרפיים, ומספר גדול של מדינות – סומליה, סודאן, אריתריאה, קניה, אתיופיה ואף דרום לוב.
החיילים לחמו לאורך החוף המדברי של סומליה, בהררי אתיופיה, וחצו מדבריות צחיחים כמדבר אוגדן.
החיילים השתמשו בנהרות כגון הנילוס הלבן, הנילוס הכחול ונהר הקונגו לצורכי תעבורה.
הלחימה באתיופיה עצמה, שהיוותה את עיקר המאבק, הייתה צריכה להתחשב בעונת הגשמים, הנמשכת ברמת אתיופיה בין יוני לספטמבר (ובאזור אסמרה ביולי ובאוגוסט).
במורדות המערביים של הרמה כמות המשקעים הממוצעת עולה על 1,600 מילימטר לשנה, מגיעה ל-1,200 מילימטר באזור אדיס אבבה, ויכולה להגיע אף ל-2,500 מילימטרים בהרים הגבוהים.
שלב ראשון – כיבוש סומלילנד הבריטית
בשלב ההתחלתי של המערכה נהנו האיטלקים מעדיפות מספרית מכרעת.
בזירה כולה עמדו לפקודתו של הנסיך אמדאו הדוכס השלישי מאאוסטה 291,000 חיילים.
מנגד, מנו כוחותיו של המפקד הבריטי ויליאם פלאט כ-30,000 איש, שנחלקו בין סודאן, מזרח אפריקה הבריטית וסומלילנד הבריטית.
כוח נוסף של 25,000 איש שהה בקניה, וכלל יחידות של מתיישבים ממערב אפריקה הבריטית, יחידות מצבא דרום אפריקה, ויחידות של רובאי המלך האפריקאים.
באוויר נהנו האיטלקים בשלב זה מעליונות, שכן יכלו להישען על בסיסיהם ועל שדות התעופה במושבותיהם באתיופיה, בסומליה ובאריתריאה.
הבריטים לא הפעילו שדות תעופה בסומלילנד הבריטית, ונאלצו להסתפק בסיוע אווירי מבסיסם בעדן, שמשימתו העיקרית באותה עת הייתה להגן על השיט בתעלת סואץ, ואף זאת באופן חלקי בלבד.
עליונות איטלקית זו לא נשמרה בשלבים מאוחרים יותר של המערכה.
בריגדיר ארתור רג'ינלד צ'אטר פיקד על סומלילנד הבריטית, אליה כוונה הפלישה האיטלקית העיקרית בשלב הראשון של הלחימה.
תחת פיקודו היו חמישה גדודים עם כ-5,000 חיילים, שכללו גדוד בריטי אחד שכונה "המשמר השחור" (The Black Watch), שני גדודים הודיים, שני גדודים ממזרח אפריקה שכונו "יחידת הגמלים הסומלית" (כוח ייעודי של מתנדבים בני המקום שמנה כ-1,500 חיילים), ויחידת ארטילריה שכללה שלושה תותחי הוביצר.
הכוח האיטלקי התוקף בפיקודו של הגנרל גוליילמו נאסי מנה בסך הכול 110,000 חיילים, מהם פעלו בגזרת הפלישה לסומלילנד הבריטית 17 גדודי רגלים, מהם שלושה גדודי רגלים איטלקיים, ו-14 גדודי רגלים מקומיים, יחידות של ארטילריה מתנייעת ויחידות שריון.
עדיפותו של הכוח התוקף הייתה גדולה, ולכך יש להוסיף את העובדה שכאשר פרשו הצרפתים מן המערכה והכריזו על נייטרליות, הוצא משדה הלחימה כוח חזק, מאומן ומצויד שהיה בו כדי לסייע למגינים הבריטים.
תוכניות המגננה הבריטיות נשענו על שיתוף פעולה צרפתי, וכניעת הצרפתים הפכה את התוכניות לבלתי מעשיות ואפשרה לאיטלקים למקד את מתקפתם בכוחות הבריטים.
עם זאת, גם לאחר הכניעה, דיווח צ'אטר למפקד פיקוד המזרח התיכון, הגנרל ויוול, כי ביכולתו להגן היטב על עמדותיו.
ויוול, ששקל בשלב זה לפנות את הכוחות, הסכים עם צ'אטר שהנזק המורלי מכניעה ללא קרב יהיה גדול בהרבה מכל אבדה בשדה הקרב.
המטרה האיטלקית הברורה הייתה כיבוש סומלילנד הבריטית, שנראתה כנתונה במצור, אך גם חיל המצב הבריטי בסודאן, וחילות חבר העמים הבריטי בקניה עמדו בסכנה.
רודולפו גרציאני לחץ על הדוכס מאאוסטה לנסות ולהגיע לח'רטום, אך זה סירב לבצע מבצע כה ראוותני מבלי לקבל תגבורות משמעותיות של דלק וחלקי חילוף, שלא ניתן היה לספקן.
עם זאת ניתן היה לרכז כוח מספיק כדי לכבוש את סומלילנד הבריטית.
הפתרון שאליו הגיע הפיקוד האיטלקי היה מתקפה לכיבוש עמדות מפתח על גבול סודאן וקניה, ובעקבותיה מתקפה על סומלילנד הבריטית.
תחילת הלחימה – הפלישה לסודאן ולקניה
המערכה החלה ב-14 ביוני 1940, ארבעה ימים לאחר הכרזת המלחמה האיטלקית, בהתקפה אווירית על שדה התעופה בווג'יר שבקניה.
הבסיס היה נתון למתקפות חוזרות ונשנות במשך כמה ימים.
בתחילת יולי פלשו האיטלקים למויאלה שבקניה, וכבשו את הבסיס הבריטי פורט הרינגטון לאחר לחימה שנמשכה חמישה ימים.
האיטלקים התקדמו עד הכפרים בונה ודאבל, הנמצאים כמאה קילומטרים מגבול קניה-אתיופיה, אך לא העמיקו לחדור מעבר לכך.
בסודאן תקפו כוחות איטלקיים בפיקודו של לואיג'י פרושי שהגיעו מאריתריאה את העיירה קסאלה, ואילצו את מגיניה לסגת.
תקיפות נוספות מסוג זה אירעו לאורך גבול סודאן–אתיופיה.
קסאלה הייתה הכיבוש העיקרי של האיטלקים בסודאן, והם ביצרו אותה והפכו אותה לבסיס חשוב.
בסודאן לא העמיקו האיטלקים לחדור מעבר לתקיפת עיירות שעל הגבול, וכיבוש קסאלה.
מיוני 1940 החלו פעולות איבה בין הצדדים בגבול שבין מזרח אפריקה האיטלקית וסומלילנד הבריטית.
ב-1 באוגוסט החלו להתקבץ כוחות איטלקים גדולים על הגבול, והפלישה החלה ב-4 באוגוסט.
המטרה העיקרית בסומלילנד הבריטית הייתה הבירה ברברה השוכנת על קו החוף, ודרכי הגישה אליה מהגבול כללו מספר כבישים העוברים דרך מעברים הרריים.
עמדות אלו בוצרו מראש לצורך מגננה, ונקבע כי בהן תתבצע עיקר ההתנגדות לכוח התוקף.
"מעבר טור ארגן" ההררי, שכלל כמה גבעות המשקיפות על הדרך הראשית, נראה כמקום שבו ניתן יהיה לארגן התנגדות ראויה לכוח פולש.
בשלב מוקדם של הלחימה, ב-5 באוגוסט, כבשו האיטלקים את העיירה זיילה שעל קו החוף, מערבית לברברה.
בכך ניתקו האיטלקים את האפשרות לחבור לצרפתים, או לסגת לשטח סומלילנד הצרפתית, אף שהצרפתים הכריזו על נייטרליות.
טור איטלקי נוסף כבש את הרגייסה, שממנה ניסו האיטלקים להגיע לברברה דרך מעבר טור ארגן.
ב-11 באוגוסט החל הקרב על מעבר טור ארגן.
באותו ערב הגיע לזירה מייג'ור גנרל אלפרד ריד גודווין-אוסטן, עד אז ממפקדי הכוחות הבריטיים בארץ ישראל, שהיה בדרכו מארץ ישראל לקניה, בה אמור היה לקבל פיקוד על דיוויזיה.
גודווין-אוסטן קיבל את הפיקוד על הכוחות, ומיום זה ניהל את הקרב.
במשך ארבעה ימים לחמו הצדדים על המעבר, והבריטים גילו התנגדות עיקשת.
לאחר שמספר עמדות מפתח נפלו לידי האיטלקים, ולאחר שהיה חשש שהאיטלקים יצליחו לכתר את הכוח המגן ולאגף אותו, הורה גודווין-אוסטן על נסיגה.
עיקר הכוח נסוג לברברה, כשגדוד "המשמר השחור" מחפה על הנסיגה.
הטור הותקף על ידי הסיירת הבריטית "סרס", ונעצר בעיירה בולהר.
בין 16 ל-18 באוגוסט פונה כל הכוח הבריטי דרך הים לנמל עדן.
ב-19 בחודש נפלה ברברה לידי האיטלקים, ובכך הסתיים למעשה כיבוש סומלילנד הבריטית.
חיל האוויר המלכותי איבד שבעה מטוסים, וכן 12 הרוגים ו-3 פצועים.
בשטח לחמו גם כוחות בלתי סדירים של סומלים ואתיופים, לצד שני הצבאות.
עם נפילת ברברה פרסם המטה הכללי הבריטי הודעה ולפיה מדובר בנמל בלתי מפותח וחסר ערך, שנפילתו בידי האיטלקים אינה משפרת את יכולתם לפגוע בנתיבי השיט בים התיכון.
אך ברור היה כי עתה גובר האיום מצד האיטלקים על השיט החופשי בים האדום.
מוסוליני הכריז כי בעקבות הניצחון מצויות מושבותיה של בריטניה באפריקה ובים התיכון ב"הסגר טוטאלי".
ההצהרה הייתה מנותקת מן המציאות, אך נפילת סומלילנד הבריטית הביאה לנזקים עקיפים חמורים, גם אם הנזק הישיר היה קטן.
עצם פתיחת הקרבות באזור הביא לכך שנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, המחויב על פי חוקי הנייטרליות של ארצו שנותרו בתוקפם עד המתקפה על פרל הארבור, הורה על הפסקת מעבר ספינות אמריקאיות בים האדום, דבר שהיווה פגיעה של ממש במאמץ המלחמתי הבריטי בצפון אפריקה.
האיסור נכנס לתוקף ב-18 ביוני 1940, והוסר רק לאחר כניעת הכוחות האיטלקיים במאי 1941.
צ'רצ'יל זעם על תוצאת הקרב, וסבר כי הניהול הטקטי של גודווין-אוסטן לא היה משביע רצון, וכי התבוסה נתנה לצבא האיטלקי תנופה מורלית בנקודת זמן רגישה.
ויוול לימד זכות על גודווין-אוסטן, וטען כי הקרבות היו קשים.
העובדה שבכל מלחמת העולם השנייה הפלישה לסומלילנד הבריטית הייתה התבוסה היחידה שנחלו הבריטים מידי כוחות איטלקיים שלא הסתייעו בכוחות גרמנים, נותרה בעינה.
היה זה שיא הצלחתה הצבאית של איטליה במלחמת העולם השנייה.
תגבור הכוח הבריטי בזירת מזרח אפריקה
לאחר נפילת סומלילנד הבריטית, עברו האיטלקים למגננה, בעוד הבריטים החלו להכין כוח לכיבוש המושבות האיטלקיות, ולהשמדת הכוחות האיטלקיים העדיפים מספרית שהחזיקו בהן.
זירת הלחימה של מזרח אפריקה נחשבה משנית בחשיבותה לעומת זירת המדבר המערבי, בה התחוללה מערכה צבאית מקבילה בין צבאות בריטניה ואיטליה, שהחלה עם הפלישה האיטלקית למצרים ונמשכה במתקפת נגד בריטית על הכוחות האיטלקיים במצרים ובלוב (מבצע מצפן), שהגיעה להישגים טריטוריאליים וצבאיים ניכרים.
ראש פיקוד המזרח התיכון, ויוול, שהיה אחראי על שתי החזיתות, המתין לשעת הכושר לפתוח במתקפה כנגד הכוח האיטלקי, שהחזיק במושבות איטליה במזרח אפריקה.
בטרם יפתח במתקפה, היה עליו לבנות ולהכין כוח שיהיה מסוגל להתמודד עם העליונות המספרית של האיטלקים ולהביסם.
בסופו של דבר, לאחר חודשי ההכנה, הועמד מול האיטלקים כוח שכלל 70,000 איש ממדינות חבר העמים הבריטי ומהאימפריה הבריטית (כולל יחידות בלגיות וצרפתיות, שלחמו לצד בעלות הברית), וקיבל סיוע גם מהמורדים האתיופים, שפעלו בתוך השטח שבשליטת איטליה.
יכולתו של ויוול לנייד את כוחותיו בין המערכה במדבר המערבי והמערכה במזרח אפריקה, הייתה בעלת השפעה מכרעת על הניצחון הבריטי בשתי המערכות.
הדרך בה השתמש ויוול בדיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 מהווה דוגמה ומופת לשימוש באסטרטגיה של קווים פנימיים.
הדיוויזיה שימשה כעתודה אסטרטגית ניידת של פיקוד המזרח התיכון, והועברה מזירת לחימה אחת לשנייה בהתאם לצורך.
היא השתתפה בשלבים הראשונים של מבצע מצפן, הופנתה למערכה במזרח אפריקה, שם מילאה תפקיד מרכזי בכיבוש אריתריאה מידי האיטלקים, ועוד לפני סיום המערכה באריתריאה, הוחזרה למדבר המערבי, כדי לתגבר את הכוחות הבריטיים בבליטת קירנאיקה.
להלן תרשים הכוחות השונים שלחמו לצד בעלות הברית מתחילת המתקפה ועד לסיומה:
הכוח הבריטי, שהיה אמור לתקוף את מושבות איטליה במזרח אפריקה מסודאן, נמצא תחת פיקוד גנרל ויליאם פלאט.
פלאט פיקד על כוח ההגנה בסודאן מראשית המלחמה, ועם תחילת המתקפה האיטלקית עמדו לרשותו שלושה גדודים בריטיים וחיל מצב סודאני.
הבריטים מנו 2,500 איש, והסודאנים עוד 4,500. כוח זה היה מצויד בשבעה מטוסים מיושנים, בשישה תותחים, ששימשו בעיקר לירי מטחי כבוד, ולא כלל כלי רכב משוריינים.
בספטמבר 1940 נשלחה דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-5 לתגבר את כוחו של פלאט.
הדיוויזיה כללה במקור שתי בריגדות, והכוחות הבריטיים שהיו מוצבים כבר בסודאן שולבו במסגרתה, ומתוכם הורכבה הבריגדה השלישית שלה.
בדצמבר 1940 נשלחה לסודאן גם דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 שמילאה תפקיד מרכזי במתקפה הבריטית על הכוחות האיטלקים במצרים ובלוב במסגרת "מבצע מצפן", כך שבסוף דצמבר עמד לרשות פלאט כוח חזק למדי, שכלל שתי דיוויזיות חי"ר.
כוחות אלו, שכללו גם אלמנטים של חיל אוויר, לרבות טייסים צרפתים שטסו במפציצי בלנהיים בריטים, ואלמנטים של צי, וכוחות יבשה בסדר גודל של חטיבה קלה, בפיקודו של איש לגיון הזרים, קולונל ראלף מונקלאר, העמידו עצמם לפקודתו של פלאט להשתתפות במבצעים הבריטים במזרח אפריקה בדצמבר 1940.
בנוסף לכל אלו, החזיקו הצרפתים החופשיים כוח נוסף, בפיקודו של הקולונל פיליפ לקלרק בצ'אד.
כוח זה החזיק בעמדת מפתח, בתפר שבין הכוחות האיטלקים בלוב ובפזאן, ובין הכוחות האיטלקים במזרח אפריקה האיטלקית.
לקלרק פיקד על כוח של כ-6,000 איש, מתוכם כ-500 אירופאים.
עם זאת, כוחותיהם של לקרלק ומונקלאר שיחקו תפקיד משני במערכה.
עיקרו של הכוח הצרפתי באזור, בסדר גודל של 10,000 חייל נותר נאמן למשטר וישי, ושמר על ה"נייטרליות" של סומלילנד הצרפתית, עליה הוסכם בהסכם שביתת הנשק עם היטלר.
הכיבוש האיטלקי של אתיופיה היה אכזרי, והאוכלוסייה האזרחית התנגדה, ברובה, לכובש.
בהנחיית רודולפו גרציאני בוצעו באוכלוסייה מעשי טבח אכזריים בתקופה שקדמה למלחמה.
האוכלוסייה נותרה ברובה נאמנה לקיסר הגולה, היילה סלאסי.
אזורים שלמים במדינה נותרו כמובלעות של המורדים.
כך למשל, אזור אנקובר שבו הנהיג את המרד אבבה ארגאי, ואזור גוג'אם ששימש כמרכז למורדים מכל רחבי המדינה.
הבריטים הבינו בשלב מוקדם של הלחימה כי מורדים אלו יכולים להיות להם לעזר רב, בנסיבות של לוחמה כנגד כוח עדיף מבחינה מספרית כאיטלקים.
ביולי 1940 הגיע היילה סלאסי לחרטום, ששימשה כמרכז ההכנות למרידה המתוכננת.
בריגדיר בריטי בשם דניאל סנדפורד, בשנות השישים לחייו, ששהה באתיופיה במשך עשרות שנים בטרם נכבשה בידי האיטלקים, נשלח באוגוסט אל המורדים בראש יחידה צבאית שכונתה "משלחת 101".
סנדפורד ואנשיו עברו מרחק של כשלוש מאות קילומטרים כשהם רכובים על גמלים, ויצרו קשר עם ראשי המורדים בגוג'אם.
הם החלו בתוכנית של שיתוף פעולה, ואספקת ציוד ותחמושת בריטים למורדים.
בה בעת הגיע למקום מייג'ור צ'ארלס אורד וינגייט.
וינגייט היה בעל יוזמה וחזון של לוחמת גרילה עמוק מאחורי קווי האויב.
בנובמבר 1940 הגיע וינגייט לחרטום, ולאחר שבחן את המצב ונפגש עם הקיסר היילה סלאסי, החליט להיפגש עם סנדפורד עמוק בשטח האויב.
וינגייט נחת במטוס קל בשדה תעופה מאולתר בשטח האיטלקי.
הטיסה הייתה כה קשה, שהטייס קיבל את צלב התעופה המצוינת על הצלחתו לנחות ולהמריא שוב לאחר מכן.
לאחר שנפגש עם סנדפורד, הגה וינגייט תוכנית למרידה האתיופית ושב לסודאן כדי להגשימה.
עיקר תוכניתו היה שיתוף פעולה עם המורדים בתוככי אתיופיה, שיתוגברו במורדים אתיופים שהיו מרוכזים בקניה ועליהם יושם פיקוד בריטי ברמת הפיקוד הזוטר ומעלה.
לאלו יסופקו אמצעי לחימה בריטים.
בה בעת הכשיר כוח סדיר של שני גדודים, האחד גדוד סודאני, והשני גדוד אתיופי.
את האספקה והתובלה למבצע אמורים היו לשנע באמצעות גמלים, ובחודשים שעד המתקפה ריכז וינגייט בסודאן שמונה עשר אלף גמלים לקראת המבצע.
וינגייט קרא לכוח "כוח גדעון" על שם השופט המקראי גדעון, שכן בכוונתו הייתה להכות באויב מכה ניצחת, כשם שהכה גדעון באויביו.
הכוח כלל כמאתיים סואדנים ואלף לוחמי מחתרת אתיופים.
בעת שפיקד על הכוח, קיבל וינגייט דרגה זמנית של לויטננט קולונל, שנשללה ממנו עם תום המערכה.
עם תחילת הלחימה ביולי 1940 שהו בקניה כוחות גדולים הנאמנים לבריטניה.
בין אלו היו יחידות דרום אפריקאיות, שמנו כששת אלפים לוחמים, יחידות מקומיות שמנו כאלפיים לוחמים, יחידות ממערב אפריקה הבריטית, שמנו כששת אלפים לוחמים נוספים, ושתי חטיבות של רובאי המלך האפריקאים, ובסך הכול למעלה מעשרים אלף לוחמים.
יחידות אלו לא הופעלו עד לנובמבר 1940. בנובמבר 1940 ביקר יאן סמאטס בקניה, והחליט לתאם שימוש בכוחות אלו לשם התקפה על נמל קיסמאיו בסומליה.
בראש הכוחות הועמד הגנרל אלן קנינגהם, בסופו של דבר כלל עיקר הכוח הלוחם שעמד לרשותו שלוש דיוויזיות, הדיוויזיה האפריקאית ה-11, הדיוויזיה האפריקאית ה-12 וכן הדיוויזיה הדרום אפריקאית ה-1.
השלב הראשון של הלחימה בים
במקביל למערכה היבשתית ניסו ספינות שייטת הים האדום האיטלקית, על אף נחיתותן לעומת הכוח הימי הבריטי העדיף, לפגוע בנתיבי התעבורה במפרץ עדן אל ים סוף ותעלת סואץ.
בשלב מוקדם בלחימה, בחודש יוני 1940, אבדו ארבע משמונה הצוללות של שייטת הים האדום (שלוש מהן הוטבעו, בניסיונות לפגוע בתעבורה הימית הבריטית בים האדום, ואחת עלתה על שרטון).
במהלך החודשים הבאים אירעו מספר תקריות, שהמשמעותית ביניהן הייתה ניסיונן של משחתות וצוללות איטלקיות, ב-21 באוקטובר 1940 לפגוע בשיירה בריטית גדולה בדרכה מהאוקיינוס ההודי לנמל פורט סודאן ומשם לתעלת סואץ.
שיירה זו, בעלת הקוד B-7, כללה 31 ספינות משא מלוות בספינות קרב ובחיפוי אווירי מבסיס חיל האוויר הבריטי בעדן.
הקרב הסתיים בעלייתה של המשחתת האיטלקית "נולו" על שרטון, והשמדתה על ידי מפציצי בלנהיים של ה-RAF למחרת.
השמדתה של שייטת הים האדום האיטלקית הייתה אחת ממטרות הלחימה, שכן כל עוד זו פעלה הוכרז ים סוף ומפרץ עדן כ"אזור לחימה" ובשל חוקי הנייטרליות של ארצות הברית הייתה ספנות אמריקאית מנועה מלנוע בנתיבים אלו.
עם פתיחת הלחימה היבשתית נותרו עדיין מספר צוללות ומשחתות פעילות, שפעלו מבסיסן במאסאווה.
עם התחזקות הכוח הבריטי בסודאן, החל הפיקוד הבריטי לשקול פעולות התקפיות מקדמיות לתקיפה העיקרית המתוכננת.
בנובמבר נשלח הגנרל ויליאם סלים שפיקד על חטיבת הרגלים ההודית העשירית, שתוגברה בפלוגת טנקים, לפעולה לכיבוש מוצבים איטלקים בגלבט (Gallabat) ומטמה (Metemma).
גלבט הוא כפר בסודאן, על גבול סודאן ואתיופיה, שבמרחק של כשלושה קילומטרים ממנו כפר באתיופיה הקרוי מטמה.
גלבט נכבשה ביולי על ידי האיטלקים, והוחזקה בנובמבר 1940 על ידי כוח של כ-5,300 חיילים, איטלקים ומקומיים, המתוגברים בארטילריה ובחימוש אנטי-טנקי.
הפעולה החלה ב-6 בנובמבר 1940. גלבט עצמה נכבשה באבדות קטנות לכוח התוקף, וחיל המצב שהיה בה הושמד.
עם זאת, בפעולה הושבתו רוב הטנקים עקב תקלות מכניות, וכן נחל ה-RAF תבוסה בקרב האוויר, ואיבד את השליטה בשמי המערכה.
הניסיון להחזיק במוצב לא צלח, לאור מתקפות אוויר כבדות של האיטלקים, וב-7 בנובמבר נסוגו הבריטים מגלבט, וזאת מבלי להמשיך בתקיפה המתוכננת על מטמה.
בפעולה איבדו הבריטים 86 חיילים בריטים ו-86 חיילים הודים, והאיטלקים סבלו אבדות של כ-600 איש.
לאחר הקרב המשיכו הבריטים להחזיק במוצבים שולטים בהרים שמעל גלבט, אך לא המשיכו במתקפות כלפי גלבט ומטמה.