tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתיזה רדוקציוניסטית, שהאובייקטים שנחקרו על ידי המדעים המיוחדים מצמצמים לאובייקטים של תחום משותף, לכאורה בסיסי יותר, של המדע, הנחשב בדרך כלל לפיזיקה; בתור התזה שכל התיאוריות והתוצאות של המדעים השונים יכולים או צריכים לבוא לידי ביטוי בשפה משותפת או ב"סלנג אוניברסלי"; או בתור התזה שכל המדעים המיוחדים חולקים שיטה משותפת.
במחצית השנייה של המאה ה-20 התזה של אחדות המדע, נדונה על ידי לודויג פון ברטלנפי ב"תורת המערכת הכללית: גישה חדשה לאחדות המדע" (1951) ושל פול אופנהיים והילרי פוטנם ב"אחדות המדע כהשערת עבודה" (1958).
כתביו של אדוארד האסקל וכמה מקורבים, ביקשו לעבד מחדש את המדע לדיסציפלינה אחת תוך שימוש בשפה מלאכותית משותפת.
עם זאת, חלק גדול של עבודתם של האסקל ובני דורו לא פורסם.
לאחרונה טימותי ווילקן ואנתוני ג'אדג' הרחיבו את התובנות של האסקל ועמיתיו לעבודה.
מדע מאוחד היווה חוט עקבי מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, בתחום "אקולוגיית המערכות" של הווארד טי אודום ובסינתזת ה-Emergy הקשורה, תוך מודל של "המערכת האקולוגית": התהליכים ביאוגאוכימייים, והתרמודינמיים בליתוספירה והביוספירה.
מודל תהליכים ארציים כאלה באופן זה דורש מדע המאחד גאולוגיה, פיזיקה, כימיה ביולוגיה (H.T.Odum 1995).
מתוך מחשבה זו, אודום פיתח שפת מדע משותפת המבוססת על סכמות אלקטרוניות, תוך מחשבה על יישומים למערכות כלכליות אקולוגיות (H.T.Odum 1994).
מספר מדענים ופילוסופים התנגדו לתזה של אחדות המדע.
ג'רי פודור התנגד לכך ב"מדעים מיוחדים (או: אי-האחדות המדע כהשערה עבודה)" (1974), גם פול פייראבנד התנגד לתזה ב"נגד המתודה" (1975) וביצירות מאוחרות יותר, וכן מאת ג'ון דופרה ב-The Disunity of Science (1983) ו-The Disorder of Things: Metaphysical Foundations of the Disunity of Science (1993).
אחוז הוא דרך להביע גודל יחסי של דבר מה, כמספר ממשי בצירוף הסימן "%" מימין לו.
באמצעות האחוז ניתן לבטא חלק מהשלם כמספר ממשי כלשהו, בין 0 לבין 100 אחוזים (למשל: חצי מהשלם הם 50%).
עם זאת, מספר באחוזים יכול להיות גדול מ-100. למשל, 200% ממספר הם כפליים המספר האמור.
זוהי למעשה הוספה של 100%, בעוד שהוספה של 200% תניב מספר הגדול פי שלושה מהערך המקורי.
כך ניתן לראות את הקשר בין עלייה באחוזים לעלייה בהכפלה.
התו המסמל אחוז, "%", הוא סימון מעוצב של שני אפסים.
הוא התפתח מסמל דומה שכלל קו מאוזן במקום זה האלכסוני (1650 לערך).
אף על פי שבמקורה המילה אחוז אינה מבטאת דווקא 1/100, (לדוגמה: ב, מוזכר "אחד אָחֻז מן-החמשים...", כלומר 1/50) מקובל היום להתייחס לאחוז כ-1/100, ולכן, לדוגמה, "45%" (ארבעים וחמישה אחוזים) הוא למעשה קיצור למספר 45/100.
המילה הלועזית ל"אחוז", "Percent", היא הלחם בסיסים של המילים Per (=לכל) ו-Cent (=מאה).
הסיבה לכך היא שכך מחשבים את האחוזים.
לדוגמה: נאמר ואנחנו רוצים לקבל עשרים וחמישה תפוזים לכל מאה (Per Cent) תפוזים, נקבל עשרים וחמישה תפוזים לכל מאה תפוזים, חמישים תפוזים לכל מאתיים תפוזים, מאה תפוזים לכל ארבע-מאות תפוזים וכן הלאה – כולם מהווים 25% מהכלל.
שימוש באחוזים יכול להוביל לבלבול, בעיקר עקב שימוש לא עקבי או חוסר הבנה באריתמטיקה בסיסית.
בשל שימוש לא עקבי, לא תמיד ברור מההקשר למה מתייחסים האחוזים.
כשמדברים על "עליה של 10%" או "ירידה של 10%" של מדד כלשהו, הפירוש הרגיל הוא ביחס לערך ההתחלתי של אותו מדד.
למשל, עליה של 10% במחירו של פריט שעלה בתחילה 100 ש"ח, היא עליה של 10 ש"ח, המניבה מחיר חדש של 110 ש"ח.
במקרה של שערי ריבית מקובל להשתמש באחוזים באופן שונה: נניח שערך הריבית ההתחלתי נקוב באחוזים, למשל 20%.
ניתן לתאר זאת כעליה של 50%, על ידי מדידת העלייה ביחס לערך המקורי של הריבית.
אולם בפועל, אנשים רבים יאמרו כי "הריבית עלתה ב-10%", כשכוונתם ל-10% מתוך ה-100% המקוריים, בנוסף ל-20% הראשונים של הריבית (מה שנותן סך של 30%).
כדי להימנע מבלבול זה, משתמשים לעיתים במונח נקודות אחוז (בראשי תיבות: נ"א).
כך, בדוגמה הקודמת ניתן לומר כי "הריבית עלתה ב-10 נקודות אחוז", ולא יהיה כל כפל משמעות – ברור שהריבית החדשה היא 30%.
משתמשים גם במונח נקודות בסיס (בראשי תיבות: נ"ב), כשכל נקודת בסיס היא מאית של נקודת אחוז.
לפיכך, הריבית לעיל עלתה ב-1,000 נקודות בסיס.
טעות נפוצה, כשמשתמשים באחוזים, היא ההנחה שעליה באחוזים, ולאחריה ירידה באותו מספר אחוזים, מובילים לביטול הדדי (כלומר הירידה מבטלת את העלייה).
כלומר הירידה הכוללת היא פרופורציונית לריבוע השינוי באחוזים.
עם זאת, כדאי לשים לב שאין חשיבות לסדר שבו מתבצעים השינויים.
למשל, בדוגמה שלעיל העלאה ואחריה הורדה הובילה לסכום סופי של 75. לעומת זאת, הורדה של 50% מ-100 נותנת 50, והעלאה של 50% ל-50 נותנת 75. הדבר אינו מקרי ומתקיים תמיד (וניתן לראות זאת מהנוסחה לעיל).
כך למשל, מחזיקי מניות "דוט קום" גילו שגם אם מניה ירדה ב-99% מערכה, היא עדיין יכולה לרדת 99% נוספים.
באופן דומה, אם מניה עלתה במאות אחוזים, עדיין, ערכה יהיה אפס אם היא תרד ב-100%.
כאשר כתוב על מוצר כי מקבלים, כאשר קונים אותו, 25% נוספים חינם, אין הדבר שקול להנחה של 25%.
הלקוח מקבל 25% נוספים של מוצר על כמות המוצר שהתכוון לקנות מלכתחילה.
כלומר, הלקוח רוכש חמישה רבעים מן המוצר שהתכוון לרכוש, אך משלם רק עבור מוצר אחד.
בפועל ההנחה היא של 20%, כאשר כמובן נותרת פתוחה השאלה האם הלקוח זקוק לכל המוצר הנוסף.
רשתות מזון גדולות הצהירו לעיתים קרובות כי הן מכבדות תווי קנייה לפי 90% מערכם הנקוב.
אם נניח כי הלקוח רכש את התווים ב 85.5% מערכם הנקוב, הרי שהלקוח שילם 85.5 שקלים על כל 90 שקלים מוצר שהוא מקבל.
ההגייה בעברית של האחוזים נהגית באופן הבא:
1% יאמר: אחוז אחד, ואילו 2% יאמרו: שני אחוזים.
3%: שלושה (ולא שלוש) אחוזים, היות שהמילה "אחוז" היא בזכר.
כמו כן, שברים של האחוזים יאמרו לאחר המילה עצמה.
לדוגמה: 14.5%: ארבעה-עשר אחוז וחצי, כך גם עם שאר השברים.
המילה "אחוז" מתייחסת רק לכמות אחוזים, ולא כהתייחסות כללית ליחס בין מספרים, עבורה משתמשים במילה "שיעור".
"אחוז הנושרים מבתי הספר עלה בשנה האחרונה";
"שיעור הנושרים מבתי הספר עלה בשנה האחרונה".
אחוז החסימה (או סף חסימה חוקי) הוא שיעור הקולות המזערי הדרוש כדי לקבל ייצוג בפרלמנט או במוסד מייצג אחר, מעבר לשיעור הנדרש בחישוב אריתמטי פשוט.
בישראל יש באופן קבוע 120 חברים בכנסת, ולפיכך שיעור הקולות המזערי העולה מחישוב פשוט הוא כ-0.8 אחוז מהקולות.
למרות זאת, נקבע בחוק, כי השיעור המזערי יעמוד על 3.25 אחוז.
המושג "אחוז החסימה" רלוונטי במיוחד בשיטת בחירות יחסית, כמו זו הקיימת בישראל, ובכמה דמוקרטיות פרלמנטריות אחרות.
שיקולים בעד אחוז חסימה נמוך
בשיטה היחסית אמור הפרלמנט לשקף בקירוב טוב את הרכב האוכלוסייה, ואת מגוון הדעות בעניינים פוליטיים.
על כן רצוי שאחוז החסימה יהיה נמוך ככל האפשר.
במקום להעלות את אחוז החסימה אפשר לקבוע מספר נמוך יותר של חברים בפרלמנט, אם כי מספר קטן של חברי פרלמנט עלול לפגוע בעבודת הפרלמנט.
ריבוי מפלגות יכול להביא למעורבות גדולה של הציבור בפוליטיקה.
המעוניינים במעורבות פעילה של הציבור יתמכו באחוז חסימה נמוך.
במקרים קיצוניים, דוגמת המקרה של טורקיה להלן, אחוז החסימה עלול להביא למצב שבו רוב קולות המצביעים הולכים למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה, והרכב הפרלמנט כלל אינו מייצג את המצביעים.
במקרים פחות קיצוניים עלול אחוז החסימה להביא למצב שבו חלק מהקולות "הולכים לפח", כמו בבחירות 2019א', בהן "נזרקו לפח כ-366 אלף קולות, כעשרה מנדטים.
אחוז חסימה גבוה מונע יצירת מפלגות חדשות, ומכריח את העם להצביע למפלגות הגדולות, בהן הוא לא בהכרח מאמין.
שיקולים בעד אחוז חסימה גבוה
מספר מפלגות גדול מביא לקושי בהרכבת קואליציה ולחוסר יציבות של הקואליציה.
בנוסף, האפשרות של חבר פרלמנט להקים מפלגה חדשה ולהיבחר באמצעותה, מעודדת התפצלות של מפלגות.
אחוז חסימה גבוה נותן יתרון למפלגות הגדולות, ולפיכך מאפשר הקמת קואליציות יציבות יחסית.
מפלגות קיצוניות מתחילות לרוב כמפלגות קטנות.
כאשר יש רצון למנוע התמודדות של מפלגות קיצוניות, למשל בגרמניה, נקבע אחוז חסימה גבוה.
מניעת סחטנות פוליטית: אחוז חסימה גבוה מגן מפני מצב שמפלגה קטנה של 2-3 מנדטים הופכת ל"לשון מאזניים" ויכולה לדרוש תקציבי עתק או חוקים שנויים במחלוקת תמורת הישרדות הממשלה.
הדיון הציבורי על גובה אחוז החסימה משקף את "המחיר" והמתח המובנה שבין שני ערכי יסוד דמוקרטיים מתחרים: השאיפה לחיזוק המשילות והיציבות השלטונית לאורך זמן באמצעות צמצום מספר המפלגות, אל מול המחויבות להבטחת עקרון הייצוגיות, המאפשר לכלל קבוצות המיעוט באוכלוסייה להרגיש מיוצגות בפרלמנט.
השוואה של אחוז החסימה בין מדינות אינה פשוטה, מכיוון שבמדינות שונות יש שיטות בחירה שונות.
בחלק מהמדינות שבהן אחוז החסימה גבוה, קיימת אפשרות מקבילה לקבל ייצוג בבחירות אזוריות בלי להיות כפוף לאחוז החסימה הכללי.
במדינות מסוימות אחוז החסימה גבוה, אך יש מקומות משוריינים לייצוג מיעוטים.
כמו כן, בשיטת הבחירות האזורית, שבה מחושבות התוצאות בכל מחוז בחירה בנפרד, יכולה מפלגה לעבור גם אחוז חסימה גבוה אם תומכיה מרוכזים במחוז בחירה מסוים.
מצד שני, בשיטה כזאת נפגעות מפלגות קטנות שתומכיהן מפוזרים על-פני מחוזות רבים.
במדינות שבהן מונהגת שיטת בחירות יחסית עם חלוקה למחוזות בחירה, ואין בהן חלוקת מושבים ממאגר ארצי לצורך פיצוי או תיקון עיוותי ייצוג הנוצָרים ברמת מחוז הבחירה, נהוג להגדיר אחוז חסימה אפקטיבי הנובע מהחלוקה למחוזות.
במדינות בהן ישנה חלוקה למחוזות חד נציגיים, כלומר שכל מחוז יכול לזכות במושב אחד בפרלמנט, אחוז החסימה האפקטיבי הוא 37.5 אחוז מקולות המחוז, מכיוון שבפועל רק המפלגה שקיבלה את מספר הקולות הגדול ביותר במחוז תזכה לנציג מטעם המחוז בפרלמנט, על אף שיטת הבחירות היחסית.
במחוז שלו 5 נציגים סף החסימה האפקטיבי יעמוד על 12.5 אחוז, במחוז של 10 נציגים על 6.8 אחוז, ובמחוז של 15 נציגים על 4.7 אחוז.
ככלל, מחושב סף החסימה האפקטיבי כך: 75 אחוז חלקי מספר המושבים בפרלמנט ועוד אחד.
בישראל נהוג אחוז חסימה העומד כיום על 3.25 אחוז מכלל הקולות הכשרים שנמנו בבחירות.
התיקון לחוק הבחירות המעלה את אחוז החסימה לשני אחוז התקבל ב-17 במאי 2004, והחל ממרץ 2014 התקבל תיקון נוסף המעלה את אחוז החסימה ל-3.25 אחוז.
בגרמניה שיטת הבחירות לפרלמנט הפדרלי, הבונדסטאג, היא מעורבת.
חלק מחברי הפרלמנט נבחרים בשיטה יחסית כלל ארצית וחלק בשיטה ישירה לפי אזורי בחירה.
רשימות המועמדים שמוצגות לבחירה יחסית כפופות לאחוז חסימה גבוה יחסית של חמישה אחוז, אולם מפלגה יכולה לזכות בייצוג גם בבחירה ישירה, בלי התחשבות באחוז החסימה.
כמו כן, מפלגה שזכתה בשלושה נציגים לפחות באזורי בחירה, נחשבת כאילו עברה את אחוז החסימה ויכולה לזכות בנציגים נוספים בבחירות היחסיות.
השיטה המורכבת הזו, נועדה להבטיח ייצוג לזרמים ותנועות מכל מדינות-המחוז השונות, אך להבטיח כי הפרלמנט הפדרלי לא יושפע יתר על המידה מן החלוקה הפדרלית.
כמו כן נועדה השיטה למנוע מגורמים קיצוניים לקבל ייצוג בפרלמנט.
בגרמניה, כמדינה פדרלית, פועלים גם פרלמנטים מקומיים במדינות-המחוז, כך שמפלגה יכולה להיות מיוצגת בפרלמנט המקומי, גם אם אין לה ייצוג בפרלמנט הפדרלי.
בניו זילנד שיטה דומה לשיטה הגרמנית עם אחוז חסימה של חמישה אחוז שניתן לעוקפו אם מקבלים נציג בבחירות ישירות באחד המחוזות.
בפולין נהוג אחוז חסימה של חמישה אחוז, אולם מיעוטים לאומיים, כגון המיעוט הגרמני, זכאים לשלוח נציגים לפרלמנט בלי התחשבות באחוז החסימה.
בצרפת נהוג אחוז חסימה של 12.5 אחוז, על מנת לעבור לסיבוב השני, אם רק מפלגה אחת עברה את אחוז החסימה, המפלגה השנייה במספר הקולות זכאית לעבור איתה לסיבוב השני.
בשוודיה נהוג אחוז חסימה של ארבעה אחוז מקולות הבוחרים בכלל המדינה או 12 אחוז באחד מ-29 מחוזות הבחירה של המדינה.
בטורקיה נהוג אחוז חסימה של עשרה אחוז.
שיעור זה הביא לכך שרק שתי מפלגות הצליחו לשלוח נציגים לפרלמנט הטורקי לאחר בחירות 2002, ושלוש מפלגות בבחירות שנערכו ב-22 ביולי 2007.
זהו מצב חריג בין הדמוקרטיות שנוהגות על-פי השיטה היחסית, והוא הונהג בטורקיה החל מהבחירות של 1995, בעיקר כדי למנוע את התהליך של התפצלות מפלגות ושל הרכבת ממשלות קואליציוניות בלתי יציבות (ממשלות שמוקמות על-פי הסכם בין מפלגות שונות, כשלאף מפלגה אין רוב בפרלמנט).
החוק לא מנע את המשך הפיצול המפלגתי בטורקיה, וגם לא את הקמתן של קואליציות רב מפלגתיות ולא יציבות ב-1995 וב-1999.
בבחירות שנערכו בשנת 2002, נמשכו חוסר היציבות והפיצולים בתוך המפלגות, והתוצאה החיובית לכאורה של ממשלה שאינה ממשלת קואליציה הושגה במחיר הכבד של אי-התאמה קיצונית בין התפלגות הקולות לייצוגם בפרלמנט.
מפלגת הצדק והפיתוח, ששיעור הקולות התומכים בה עמד ב-2002 על מעט יותר משליש מן הקולות, זכתה בכשני שלישים מן המושבים בפרלמנט.
כ-45 אחוז מהקולות לא זכו כלל לייצוג בפרלמנט, כיוון שניתנו למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה.
חלקן השיגו שמונה אחוז ויותר מן הקולות.
בבחירות 2007 חזרו שתי התופעות, שנובעות מאחוז החסימה הגבוה, בהיקף מצומצם יותר (כ-20 אחוז מן הקולות לא זכו לייצוג).
בבריטניה ובארצות הברית נהוגה שיטת בחירות אזוריות-רוביות שבה אין אחוז חסימה ואין משמעות לו, שכן רק המפלגה שזוכה במספר הקולות הגבוה ביותר מייצגת את האזור.
בשיטה האזורית-רובית קיימות חלק מהתופעות המאפיינות אחוז חסימה גבוה - המפלגות הגדולות זוכות לייצוג בפרלמנט בשיעור גבוה יותר משיעור התמיכה בהן בבחירות, דבר המביא למיעוט מפלגות וליציבות שלטונית באופן יחסי, אולם גם לחוסר ייצוג של קבוצות רחבות באוכלוסייה.
בהולנד ומקדוניה אין אחוז חסימה כלל, אף על-פי שנהוגות בהן בחירות יחסיות.
בהולנד יש בכל זאת מגבלה: מפלגה שאין לה די קולות אפילו למנדט אחד, לא יכולה להשתתף בחלוקת עודפי הקולות, וכך לא תזכה לייצוג גם אם חסרים לה רק קולות מועטים.
בפינלנד ובפורטוגל נהוגות בחירות יחסיות, אולם המדינות מחולקות לאזורי בחירה, שבכל אחד מהם מחושבות תוצאות הבחירות בנפרד.
בפינלנד יש 16 אזורי בחירה, ובפורטוגל - 20. באזורי הבחירה אין אחוז חסימה.
אחווה הייתה סיעה שכיהנה במהלך הכנסת התשיעית.
הסיעה הוקמה ב-8 ביולי 1980 עם פרישתם של שלמה אליהו ושפיק אסעד מהתנועה הדמוקרטית (שהוקמה מספר חודשים קודם לכן עקב הפילוג בד"ש).
ב-17 בספטמבר 1980 הצטרף אליהם עקיבא נוף, שפרש אף הוא מהתנועה הדמוקרטית.
ב-28 בינואר 1981 פרש נוף מהסיעה וחזר לתנועת הליכוד, בה היה חבר במהלך הכנסת השמינית, וב-15 ביוני 1981 פרש אסעד גם הוא והצטרף לתל"ם.
אחוות הוורד היא נובלה מאת דייוויד מורל, שפורסמה בשנת 1984. היא מהווה חלק ראשון בטרילוגיה.
סול וכריס, שני יתומים, מאומצים על ידי סוכן חשאי ומאומנים כרוצחים שכירים.
כאשר אביהם המאמץ מנסה לגרום למותם, שניהם משתמשים בידע הרב שצברו ובנאמנותם הרבה זה לזה כדי לשרוד.
בשנת 1989 נעשה עיבוד טלוויזיוני לספר.
בתפקידים הראשיים כיכבו פיטר שטראוס ודייוויד מורס כסול וכריס (שנודעו גם בשם הקוד רמוס ורומולוס), רוברט מיצ'ם כג'ון אליוט וקוני סלקה כסוכנת המוסד אריקה ברנשטיין.
ביולי 2007, אולפני האחים וורנר רכשו את הזכויות ליצירת עיבוד קולנועי לספר, שייצא בשנת 2009.
הפסל אחוות אחים של הפסל נתן רפפורט, היה מוצב בחזית בנין מרכז שירותי הדם של מגן דוד אדום בשטח בית החולים על שם שיבא בתל השומר.
בשנת 2022 הועבר הפסל למקומו החדש בבניין שירותי הדם החדש, בקריית מד"א ברמלה.
הפסל מתאר שני גברים הנופלים איש על צוארו של חברו ולרגליהם שתי אלומות קשורות של שיבולי חיטה.
הפסל מבוסס על אגדה על שני אחים שעיבדו חלקת שדה שקבלו בירושה מאביהם.
אחד היה רווק והשני נשוי ואב לילדים.
האחים היו מחלקים את החיטה שקצרו לשתי ערימות שוות של אלומות.
יום אחד חשב הרווק - לי אין משפחה ואין לי צורך בכל החיטה הזאת אחי לעומת זאת מטופל במשפחה וזקוק ליותר.
באמצע הלילה קם הרווק, לקח אלומת שיבולים והניח אותה בערימה של אחיו.
באתו לילה חשב האח הנשוי - לי יש משפחה ואם אזדקן יהיה מי שיתמוך בי.
אחי לעומת זאת הוא רווק ויהיה זקוק ליותר.
הוא קם בלילה והעביר אלומת חיטה לערימה של אחיו.
בבוקר הופתעו האחים לראות שמספר האלומות שלהם לא פחת וכן בלילה השני והשלישי.
בלילה הרביעי נפגשו שניהם באמצע השדה כשהאלומות בידיהם ואז הבינו הכל ונפלו איש על צוואר אחיו.
במקום שהם נפגשו נבנה בית המקדש - סמל לאחווה.
זה היה הפסל האחרון שרפפורט יצר.
הוא נפטר בארצות הברית שלושה שבועות לאחר שהפסל הוצב בתל השומר.
ארונו הוטס והוצב ברחבת הפסל ושם נשאו הספדים לזכרו בטרם יצא מסע ההלוויה לפתח תקווה, שם נקבר.
אחווה (אַחֲוָה) הוא יישוב ומרכז כפרי בתחום מועצה אזורית באר טוביה.
הוקם בשנת 1974. ביישוב שתי שכונות: אחווה ונאות אחווה.
המרכז הכפרי נמצא סמוך למכללת אחווה וליישובים ערוגות, ינון, כפר אחים, תלמי יחיאל, כפר הרי"ף.
מטרת המרכז הכפרי שהוקם על ידי המועצה הייתה מתן שירותים (גנים, מרפאה וצרכנייה) למושבים שמסביב.
עם הזמן, הרעיון דעך ואחווה הפך ליישוב קהילתי בפני עצמו.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, אחווה הוא היישוב הכפרי עם שיעור הילדים הנמוך ביותר בישראל - 2.5%.
אחווה מורכב משתי שכונות: שכונת אחווה ובה כ-30 יחידות דיור ונאות אחווה שבה 80 יחידות דיור מוגן.
האירוע המרכזי של הכפר נחגג בי"ז באייר אור לי"ח באייר יום ל"ג בעומר ומכונה "חג הכפר".
אחווה היא סוג נפוץ של תא סטודנטים המשמש כמועדון חברים עבור סטודנטים באוניברסיטאות ובמכללות בצפון אמריקה.
קיימות גם אחוות בבתי ספר תיכוניים.
רוב האחוות הן עבור מגדר אחד בלבד, ובאנגלית מבדילים בין אחווה לגברים הקרויה Fraternity (מלטינית: frater אח) ובין אחווה לנשים הקרויה Sorority (מלטינית: soror אחות).
המילה בריבוי Fraternities משמשת לתיאור קיבוצי של כל סוגי האחוות – לגברים, לנשים ומעורבות.
ברוב האחוות החברות היא לתקופת הלימודים בלבד, אך ישנם יוצאים מן הכלל רבים – אחוות בהן החברות היא לשנים ואף לעשרות שנים לאחר סיום הלימודים, כפי שמקובל באחוות של אפרו-אמריקאים ובאחוות מקצועיות.
לחלק מהאחוות יש בית המשמש אכסניה לחבריו, וחלק מהאחוות יכולות להיחשב כמעין ארגוני סיוע לחבריהן, עם פעילות חברתית ואקדמית.
שמות האחוות הם בדרך כלל שתיים או שלוש אותיות מהאלפבית היווני – לרוב ראשי תיבות ביוונית של מוטו האחווה.
לכן, נהוג לכנות את האחוות כארגונים "יווניים", ומכאן ביטויים שונים כגון "קהילה יוונית" ו"מערכת יוונית".
ארגון גג של תשע אחוות אפרו-אמריקאיות נקרא National Pan-Hellenic Council ("מועצה כלל-יוונית לאומית").
מקובל לראות באחוות פי בטא קפא (ΦΒΚ) שנוסדה בשנת 1776 בקולג' ויליאן ומרי, בויליאמסבורג, וירג'יניה – כאחווה היוונית הראשונה בצפון אמריקה.
ראשי התיבות של אחווה זו הן של המוטו ביוונית Φιλοσοφία Βίου Κυβερνήτης (אהבת הלמידה היא המדריך לחיים).
אחת האחוות החשובות ורבות ההשפעה בארצות הברית, אחוות הגולגולת והעצמות, נוסדה ב-1832 באוניברסיטת ייל, וחלק מהסטודנטים החברים בה הפכו לימים לנשיאים וראשי תעשייה מרכזיים.
אחווה חברתית – מטרתה בעיקר לסייע לחבריה.
אחווה מקצועית – לעוסקים במשפטים, בעסקים, ברפואה וכדומה.
חלקן מוגדרות כאגודות הוקרה (Honor society).
אחווה לקבוצה דתית / אתנית / תרבותית – כגון אחוות אלפא אפסילון פאי (ΑΕΠ, נוסדה ב-1913) – ליהודים, אחוות אלפא כי רו (ΑΧΡ, נוסדה ב-1895) – לנוצרים, אחוות סיגמא יוטא (ΣΙ, נוסדה ב-1912) - להיספנים, ועוד.
אחווה המיועדת ללומדים בשנת לימוד מסוימת – אחוות מסוג זה נדירות.
אחוות תטא נו אפסילון (ΘΝΕ, נוסדה ב-1870) מיועדת ללומדים בשנה שנייה והחברים בה יכולים להשתייך לאחוות אחרות.
קיימות אחוות ללומדים בשנים מתקדמות.
רוב האחוות פועלות בקמפוס אחד ("מקומיות"), אולם ישנן אחוות רבות הפועלות בסניפים רבים ("לאומיות"), ויש אף אחוות בעלות סניפים במספר מדינות ("בינלאומיות").
שיטות הארגון והמימון שונות בין האחוות, חלקן מבוססות על התנדבות, חלקן קשורות לארגוני צדקה.
באחוות רבות נהוגים מנהגים טקסיים וסמלים שונים המייחדים את חברי האחווה: טקסי חניכה, סיסמאות, שירים, סיכות ותכשיטים שונים, דגלים, צבעים, ועוד.
חלק מהמנהגים הם סודיים, וידועים אך ורק לחברי האחווה.
הצטרפות לאחווה נעשית לרוב לאחר תקופה של גיבוש הנמשכת כשבוע (מכונה rush week), שבה מוטלות על המועמדים משימות שונות.
באחוות רבות מקובל לעשות טקסי חניכה, חלקם סודיים, חלקם משפילים, כגון צריבות בעור, ויש אחוות שבהן נהוג אף שימוש בסמים, חטיפות ועוד.
בחלק מהאחוות קיימת תקופת חניכה ממושכת, עד שהמצטרפים החדשים זוכים להתקבל כחברים מלאים.
כיום בישראל פועלות שתי אחוות סטודנטים עיקריות: הראשונה היא "אלפא אפסילון פאי" (ΑΕΠ), אחווה יהודית בין-אוניברסיטאית בין-לאומית, הפועלת בארצות הברית, בישראל ובבריטניה, ואילו השנייה היא "סיגמא פסיי עין" (עΣΨ), אחווה לקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אחווה זו הוקמה בקמפוס כתא חברתי הפועל לשיפור התנאים של מעונות הסטודנטים, והיא עוסקת בעיקר בחיזוק הקשר בין הסטודנטים לסביבתם, ומארגנת מסיבת אחווה סמסטריאלית שהכנסותיה הולכות לפעילויות צדקה.
אחווה עראבה הייתה קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר עראבה שבגליל.
הקבוצה הוקמה בשנת 2004, ובשנת 2005 העפילה מליגה ג' לליגה ב'.
בשנת 2007 עמדה הקבוצה על סף עליית ליגה נוספת, אך הפסד במשחק הכרעה נגד עירוני טבריה מנע מהקבוצה לעלות לליגה א'.
בשנת 2008 הצליחה לעלות לליגה א' לראשונה בתולדותיה.
בקיץ 2008 ביצעה הקבוצה רכש כדי לעלות ליגה נוספת, יעד בו עמדה בהצלחה, תוך שהיא יוצרת פער גדול מהמקום השני.
עקב ביטול הליגה הארצית, למעשה עלתה הקבוצה שתי ליגות, מהליגה הרביעית לליגה השנייה.
עונת 2009/2010 הייתה עונת השיא של הקבוצה, כאשר סיימה במרכז טבלת הליגה הלאומית והשתתפה בפלייאוף האמצעי.
אימן את הקבוצה אלברט סולומונוב, ושיחקו בה מספר שחקנים מוכרים ששיחקו בליגת העל, וביניהם חמודי בריק, חיים סילבס, יובל שבתאי, לואי טאהא, אלון זיו ושגיא שטראוס.
בעונת 2010/2011 אימן את הקבוצה פליקס נעים, אותו החליף במהלך העונה אלברט סולומונוב, ובסיום העונה ירדה הקבוצה בחזרה לליגה א'.
בתום עונת 2013/2014, תחת הדרכתו של עאבד רבאח, ירדה הקבוצה לליגה ב', לאחר שספגה עונש הפחתת נקודות שהקשה עליה להתאושש.
בעונת 2014/2015 ירדה הקבוצה לליגה ג' וכעבור שנה שבה לליגה ב'.
בנובמבר 2017 החלה בניית אצטדיון בעראבה עבור הקבוצה, שאמור להכיל כ-5,000 צופים.
באמצע עונת 2018/2019 סיימה הקבוצה את פעילותה עקב חובות כספיים.
במקומה של הקבוצה, הוקמה קבוצה חדשה בשם הפועל עראבה.
אחוות ישו היא קבוצה של נוצרים שאינם מאמינים בשילוש הקדוש.
הקבוצה החלה את דרכה בשנת 1848 באמריקה, ובסקוטלנד, וכיום מונה כ-50,000 חברים בכ-120 מדינות, מתוכן כ-20,000 בממלכה המאוחדת ו-6,500 בארצות הברית.
בשנת 1882 סייעה האחווה לתמוך במתיישבי ראש פינה.
אחווה היה קיבוץ ערבי-ישראלי שהתקיים בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
רעיון הקמת הקיבוץ עלה לאחר סיומה של מלחמת העצמאות, כאשר פועלים ערבים התרכזו בלוד כתוצאה מן המלחמה, והקמתו נועדה לפתור את מצוקתם.
הרוח החיה מאחורי הרעיון, עמר אל–זנאתי, היה בעל קשרים עם אנשי ההסתדרות ואנשי מפלגות ציוניות סוציאליסטיות עוד לפני הקמת המדינה, ועתה ניצל קשרי אלו כדי לקדם את רעיון הקמת הקיבוץ הערבי.
אל-זנאתי הצליח לגבש גרעין של 35 חברים שהקים את הקיבוץ ב-1949, על אדמה בקרבת נמל התעופה לוד.
חברי הקיבוץ התפרנסו מחקלאות; הם עיבדו את אדמות הקיבוץ וכן התפרנסו עבודת חוץ במשקים חקלאים מחוץ לקיבוץ, אולם בהדרגה עברו רוב החברים לעבוד בפרדסי הסביבה, וכך כלכלת הקיבוץ התבססה על הכנסה מעבודת חוץ.
אט אט החל הקיבוץ להתפרק, כתוצאה מחוסר האמון של החברים באל-זנאתי, שעמד בראש הקיבוץ, וחוסר סיפוק מעקרון השיתוף שעמד בבסיסה של התנועה הקיבוצית; וכך, כשנה לאחר הקמתו נותרו בקיבוץ מספר מצומצם של חברים.
לתהליך זה תרם סירובם של ארגוני התנועה הקיבוצית לקבל את הקיבוץ לשורותיהם וקיבוצים אחרים סירבו לפניות לסייע לקיבוץ.
אחוות הגולגולת והעצמות היא אחוות סטודנטים במבנה של אגודת סתרים, המתקיימת מאז 1832 באוניברסיטת ייל.
בין החברים בה בשנות לימודיהם ניתן למצוא נשיאים, שופטים עליונים, קציני צבא וראשי תעשייה המהווים את עמוד השדרה הפוליטי, החברתי והכלכלי של ארצות הברית.
האחווה הוקמה על ידי ויליאם הנטינגטון ראסל, שלמד בגרמניה בשנת 1831, הוא הושפע מהוגים גרמנים ובפרט ממאמרו של יוהאן גוטליב פיכטה "נאום אל העם הגרמני", בו טען שהצעירים צריכים לקחת את מושכות ההנהגה הכושלת (שהביאה ב-1806 את המפולת הצבאית מול צבאות נפוליאון בונפרטה).
כמו כן הושפע ממנהגם של הסטודנטים הבוגרים באוניברסיטאות להתכנס באגודות סתרים, בעלות טקסים, סמלים ומטרות משותפות ותחושת אחווה בין החברים.
עם חזרתו של ראסל לייל הקים את אחוות הגולגולת והעצמות יחד עם אלפונזו טאפט, אביו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט, שהיה גם הוא, בשעתו, חבר באחווה.
הסיבה המיידית על רקעה התגבשה האחווה הייתה מחלוקת באשר לפרס אחוות ההצטיינות פי בטא קפא של אותה שנה, שתרמה לפרישת חברי סניף האחווה בייל שהקימו את "אחוות הגולגולת והעצמות".
בכל אביב (בדרך כלל בחודש אפריל) מתקיים בקמפוס "Tap Day", בו נבחרים לאחווה 15 תלמידי שנה שלישית, שהצטיינו כמנהיגים חברתיים, בעלי הישגים ומקובלים על חבריהם.
משנת 1991 נבחרות גם נשים לאחווה, שהייתה עד אז לגברים בלבד.
הנבחרים נקראים "Bonesmen" ("אנשי-עצמות") והם ממשיכים להיקרא כך גם לאחר שבגרו.
ב-1856 הוקם היכל לאחווה לצורך כינוס החברים ועריכת טקסים סמליים, הנשמרים בסוד.
החזית נבנתה בסגנון נאו קלאסי דמוי-מקדש מצרי-הלניסטי.
המבנה הורחב ב-1903 וב-1911 נוספו לו בגבו מגדלים בסגנון נאו גותי.
בסמל האחווה, מתחת לגולגולת ולעצמות כתוב המספר 322. הסיבה אינה ידועה בוודאות.
גרסה אחת טוענת שהכוונה היא לשנת הייסוד 32' (1832) ולאחווה גרמנית כלשהי.
גרסה אחרת מקשרת את המספר לשנת מותו של דמוסתנס (לפני הספירה).
ייתכן גם שמדובר בהפניה לספר בראשית פרק ג' (ג=3 בגימטריה) פסוק כ"ב (כ"ב=22 בגימטריה):
הגולגולת בסמל האחווה מסמלת את החיים עצמם ואת סופיותם, סופיות שהייתה יכולה להיות נמנעת לו אדם וחווה היו בוחרים לאכול מעץ החיים במקום מעץ הדעת.
המסתורין של החיים, ובפרט חיי הנצח, בא לידי ביטוי בעצמות שבסמל האחווה, המונחות בצורת איקס, כאשר איקס הוא סמל מקובל לשמירת סוד.
באופן מסורתי מקבלים החברים "כינויים מחתרתיים".
למשל "בועז" הוא כינוי הניתן לקפטן פוטבול, "שטן גבוה" (Long Devil) הוא החבר הגבוה ביותר, כינויים נוספים הם "בעל", "אודין", "ת'ור", "מגוג", "המלט", "הדוד רמוס" (כינוי גנאי לשחור במופע מינסטרל) וכדומה.
מהתבוננות ברשימת החברים בלבד ניתן ללמוד על העוצמה הגלומה בהשתייכות מגיל צעיר לקבוצה מעין זו.
הקשרים הבלתי-אמצעיים הנוצרים באחווה בין מדינאים, אנשי תעשייה וצבא לדורותיהם מהווים רקמה מאחדת ויוצרים אליטה מובהקת.
בוגרי האחווה ממשיכים להיות חברים בארגון הבוגרים הנקרא "נאמנות ראסל" ("Russell Trust Association").
אגודת בוגרי האחווה מחזיקה באי פרטי בנהר סנט לורנס באפסטייט ניו יורק בשם "אי האיילות" (Deer Island).
בשנת 2000 הופק הסרט "גולגולות" המגולל את סיפורה של אחווה הדומה מאוד במאפייניה ל"גולגולת ועצמות".
בשנת 2006 גילם מאט דיימון את דמותו של אדוארד וילסון, חבר אחווה וסוכן CIA בסרט שומר המדינה.
מונטגומרי ברנז, בעל תחנת הכוח הגרעינית בסדרה משפחת סימפסון, הוא בוגר-כביכול של האחווה.
בסדרה "ריברדייל" ג'גהאד מצטרף לאגודה לאחר התקבלותו לייל.
גם בסדרה בנות גילמור רורי מצטרפת אל החבר שלה שהוא למעשה מנהל האחווה בשם "בריגדת החיים והמוות" באותן שנים בייל.
"אחוות המוטאנטים" היא קבוצת בדיונית של נבלי-על מוטאנטים שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הופעתה הראשונה הייתה בחוברת The X-Men #4 ממרץ 1964, בכתיבתו של סטן לי ובאיורו של ג'ק קירבי.
הקבוצה הקדישה את עצם קיומה להבטחת עליונותו של גזע המוטאנטים על גזע בני האדם, והיא אחת הקבוצות היריבות של חבורת האקס-מן.
החברים בקבוצה כמו גם האידאולוגיה העומדת מאחורי מעשיה השתנו במשך השנים, החל מתפקודה להשגת שליטה עולמית ועד לפעולתה כקבוצה טרוריסטית כנגד אישי ציבור שונאי מוטאנטים.
"אחוות המוטאנטים" הוקמה בידי מגנטו, כאשר בני בריתו לקבוצה לחמו נגד האקס-מן במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. האחווה המקורית התפרקה בסופו של דבר, כאשר חבריה קוויקסילבר ומכשפת השני הפכו לחברים מן המניין של האוונג'רס.
בשנת 1981, הקבוצה הוקמה מחדש תחת מנהיגותה של מיסטיק.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, אחד מגלגולי הקבוצה היה בראשותו של טואד.
ככל שהקבוצה התפתחה, כך היא גם נטשה את האידאולוגיה עליה הייתה מושתתת, והפכה לקבוצה שחבריה הם בריונים להשכרה.
מאז סוף שנות ה-90, כמה מגלגולי הקבוצה שאפו לחזור לשורשיהם האידאולוגים של הקבוצה המקורית.
הקבוצה הופיעה בעיבודים השונים שנעשו לזיכיון אקס-מן, ביניהם אקס-מן: סדרת האנימציה, אקס-מן: הדור הבא, וולברין והאקס-מן וסרטי הקולנוע.
בזמן שגלגולים מאוחרים יותר של אחוות המוטאנטים קידמו את קיומה של הקבוצה כמנוגדת פוליטית ואידאולוגית לחלומו של צ'ארלס אקסבייר לדו-קיום עם המין האנושי, הקבוצה הוקמה במקור כצבא קטן ופשוט של נתינים חזקים ביותר שנאספו בידי מגנטו לצורך שליטה עולמית.
אולם, מאז גלגולה השני של הקבוצה, הייתה לה מוטיבציה פוליטית נחושה יותר והיא השתמשה באלימות כדי לקדם את הצדק והמחאה המוטאנטית נגד האנושות.
אחת מהאירוניות הגדולות של הקבוצה הייתה השימוש במילה "רשעים" בשמה.
מאז תחילת שנות ה-90, כותבים שונים ניסו להבהיר זאת דרך דמותו של טואד, שציין כי זוהי אירוניה, כיוון שכל המוטאנטים מתוארים כמרושעים.
כותבים מאוחרים הציעו לבטל את שם התואר ולקרוא לקבוצה "אחוות המוטאנטים", או פשוט "האחווה".
ביקום החלופי Earth X מוסבר כי מגנטו בחר בשם זה כדי לאלץ את אקסבייר לבחור בכוח הטוב המנוגד, ועל ידי קיבועו בגבולות המוסריות הוא יוכל לשלוט בו.
רבים מחברי הקבוצה היו קורבנות של דעה קדומה ואלימות נגד מוטאנטים.
מעשים אלו הם שהפכו את הקבוצה למקום מקלט למוטאנטים אשר חשו עצמם כמצורעים או שנמצאים בשולי החברה.
חלקם הגדול אימץ את טבעה האלים של הקבוצה ואת האידאולוגיה שלה, אך היו גם כאלה שהתנגדו לכך ועזבו.
קוויקסילבר ומכשפת השני עזבו את הקבוצה משום שנטרו טינה לאביהם, מגנטו, על כך שהוא מעוניין בשליטה עולמית.
הם הצטרפו לקבוצת האוונג'רס שהקדישה את עצמה להצלת העולם במקום לשלוט בו.
המנהיג המקורי של הקבוצה היה מגנטו, מוטאנט בעל היכולת לשלוט בשדות מגנטיים.
בהמשך התגלה כי מגנטו הוא ניצול שואה, מה שמסביר את חוסר אמונו באנושות ובחוסר יכולתה לקבל את אלה אשר שונים ממנה.
חברים נוספים של הקבוצה המקורית כללו את קוויקסילבר, שמסוגל לרוץ במהירות על-אנושית; אחותו התאומה מכשפת השני, שביכולתה לשנות שדות הסתברות; טואד, בעל היכולת לזנק למרחקים גדולים; ומאסטרמיינד, בעל היכולת ליצור אשליות של חמשת החושים.
קוויקסילבר ומכשפת השני הם ילדיו של מגנטו, אם כי בזמן הקמתה של הקבוצה שלושתם לא היו מודעים לכך.
לחברי הקבוצה היו עימותים לא מעטים עם חברי האקס-מן המקוריים (סייקלופס, מארוול גירל, חיה, אייסמן ואנג'ל).
בהופעתם הראשונה, אחוות המוטאנטים השתלטה על מדינה קטנה לאחר שמאסטרמיינד יצר אשליה של צבא.
הם ניסו לגייס את הסאב-מרינר ואת בלוב לשורותיהם.
לבסוף, מגנטו וטואד נחטפו בידי ישות חוצנית בשם "הזר", שהפך את מאסטרמיינד לחומר מוצק.
קוויקסילבר ומכשפת השני עוזבים את הקבוצה לטובת האוונג'רס.
המוטאנטית הטרוריסטית מיסטיק ארגנה קבוצת אחווה משלה, שכוללת את פיירו, בלוב, רוג, אוולאנש ודסטיני.
הקבוצה הפכה מאוחר יותר לקבוצה הממשלתית "כוח החירות" (ללא רוג, שערקה לאקס-מן).
כקבוצת כוח החירות, הקבוצה מנתה גם את ספיירל, ספיידרוומן השנייה, סופר סייבר, קרימסון קומנדו וסטונוול.
הקבוצה התפרקה בעקבות מותם של דסטיני, סופר סייבר וסטונוול.
מיסטיק ביימה את מותה, קרימסון קומנדו נהפך למשותק ופיירו ובלוב נשכחו מאחור לאחר משימה בעיראק.
בנקודה מסוימת, גם טואד ארגן אחווה משלו, שכללה את פיירו, בלוב, אישה בשם פנטזיה שיכלה להשפיע על שדות אלקטריים ופטרוזאור דמוי אדם בשם סאורון, שלא היה מוטאנט כלל.
האחווה של טואד עסקה בעיקר במזימות נקמה נגד קבוצות האקס השונות, אך הובסה בכל פעם.
האבוק נלכד בנקודה מסוימת ועבר שטיפת מוח בידי דארק ביסט.
הוא הקים אחוות מוטאנטים משלו, שכללה אותו, את דארק ביסט, פאטאל, רנדום, פיבר, אורורה ואיש אקס.
למרות הכרזתה של ג'ין גריי שהאבוק פעל מכוח רצונו, התברר כי היה זה תרגיל עוקץ כדי לחשוף את ניסויים בלתי חוקיים אותם ערך דארק ביסט.
גלגולה הבא של הקבוצה כלל את החברים מימיק ופוסט.
הקבוצה שחררה את צ'ארלס אקסבייר מהכלא ועזרה לאקס-מן בקרב נגד קבוצת אקס-מן כפילה, שנוצרה על ידי סרברו.
בתקופה זו נודע כי משתגרת בשם אסטרה הייתה חברה בקבוצת האחווה המקורית, וסיפקה למגנטו את הטכנולוגיה כדי ליצור את אסטרואיד M ולאתר מגויסים אפשריים, ביניהם נייטקרולר.
למרות אהבתה את מגנטו, הוא לא החזיר לה אהבה, ודחייתו הובילה אותה לפרוש מהקבוצה וכמוטיבציה ליצירתו של ג'וזף, שיבוט של מגנטו.
במהלך אירועי "וירוס הירושה", מיסטיק ארגנה קבוצה נוספת, שכללה חברים מגלגוליה השונים של האחווה, ביניהם גם סייברטות' והמאסטרמיינד החדשה מרטיניק ג'ייסון.
הקבוצה הייתה אחראית לפיגוע באי מיואר ולרציחתה של מוירה מק'טאגרט.
אחוות האהבה האלוהית הייתה אחווה שהוקמה בשנת 1497 בידי קתרינה מגנואה (Catherine of Genoa) בעיר ג'נובה.
הארגון האמין כי להדיוטות יש מקום ותפקיד בחיים הדתים של קהילת אירופה ולכן, הם איחדו אנשים מכל שדרות ומעמדות האוכלוסייה כדי לבצע פעולות צדקה ותרומה לקהילה.
האחווה היוותה ביטוי לרפורמציה הקתולית.
אחוות אורסולה הקדושה (Religiosas Ursulinas de la Unión Romana) היא אחווה קתולית שהוקמה בידי אנג'לה מרג'י בברשה שבאיטליה בנובמבר 1535. האחווה נקראת על שם "אורסולה הקדושה".
רוב פעילות האחווה היו נשים מבוגרות עשירות שמטרתן הייתה להשכיל נשים ובייחוד נערות עניות, בתקופה בה נשים לא קיבלו חינוך סדיר ואלו שזכו לחינוך היו רק בנות האליטה החברתית.
התנועה החלה בצפון איטליה, התפשטה לדרום צרפת ומשם אל אזורים נוספים באירופה.
בתחילת פעולתה של האחווה היא לא נתקלה בהתנגדות מצד הכנסייה, אולם בשלהי המאה ה-16 החלה הכנסייה ללחוץ על נשות האחווה להתנזר, הן בשל שתפקיד ההוראה היה נתון בידי אנשי דת והן בשל הפחד וחוסר הנאותות בכך שנשים אלו היו ללא חסות גברית.
ב-1612 החלו נשות האחווה בתהליך ההתנזרות, דבר שהקל עליהן להרחיב את פעילותן לאזורים נוספים.
נשות האחווה נטלו על עצמן סיכונים רבים.
לדוגמה, ב-1620 הן הקימו בקנדה בית ספר לאינדיאניות, על אף שהאזור נחשב לנידח ולבעל תרבות שונה.
מריה גיאר דה ל'אינקרנסיון (Marie Guyart de l'Incarnation) ייסדה את הארגון בצרפת החדשה.
היא עברה לקוויבק סיטי שבקנדה והשאירה אחריה אוטוביוגרפיה רוחנית ומאות מכתבים על חייה בקרב האינדיאנים אותם חנכה.
אחווה היא רגש ידידות חזק, המבטא קרבה רבה דמוית קשר משפחתי.
מקור המונח במילה "אח" - בן משפחה; באנגלית אחווה היא Brotherhood מלשון Brother, או Fraternity מלשון Frater - אח.
לפיכך אחווה מבטאת קשר קרוב ביותר, דמוי קשר בין אחים במשפחה, מסירות רבה, תמיכה הדדית וסולידריות חברתית חזקה, בדומה לאהבת אחים.
יסוד המשמעות של המונח כפי שהוא כיום, היא בקבוצות חברתיות פורמליות יחסית של גברים, "אחוות גברים", שהתגבשו בתחומים שונים החל מתקופת יוון ורומא העתיקה, ופרחו במיוחד בימי הביניים.
חלק מהקבוצות שהתפתחו לאורך השנים התגבשו סביב אמונה דתית, למשל אחוות חברים בכנסייה מסוימת; חלק התפתחו סביב זהות מקצועית ספציפית, למשל גילדות של מקצועות שונים בימי הביניים; אחרות נוצרו סביב תחושת שייכות לאומית משותפת; קבוצות נוספות נוצרו סביב חוויות משותפות שיצרו תחושת שייכות ושותפות גורל, כגון שירות צבאי משותף.
במהלך המאה ה-20 ועד היום התפתחו ארגוני אחווה רבים סביב שייכות פוליטית, דתית, חברתית, מקצועית, לימודית (למשל בין סטודנטים באוניברסיטה) ועוד.
קבוצות חברתיות בעלות קשר שייכות חזק מסוג זה בקרב נשים, היו פחות נפוצות, ונקראו "Sororities", מלשון Soror - אחות.
כיום קבוצות אחווה רבות הן מעורבות וכוללות גברים ונשים כאחד.
אחווה הייתה קבוצה לעבודה קבלנית בארץ ישראל.
הקבוצה נוסדה בארצות הברית בשנת 1912 ביוזמתו של נחמן סירקין במטרה להתיישב בארץ ישראל ביישוב חקלאי קואופרטיבי.
חברי אחווה היו ברובם חברי תנועת פועלי ציון.
חלק מחברי הקבוצה עלו לארץ ישראל בשנים 1913 ו-1914 והתיישבו בפתח תקווה.
לאחר העלייה התגבשה קבוצת "אחווה" בארץ לכדי קבוצה קבלנית.
הקבוצה כללה גרעין של עולים מצפון אמריקה ואליהם התווספו חלוצים מאנשי "פועלי ציון" בעלי אידאולוגיה דומה לזו של הגרעין המייסד.
בין מארגני הקבוצה בארץ ישראל היו נתן-נטע הרפז (גולדברג) ויעקב אחוה (פרוז'נסקי).
קבוצת "אחווה" התקשרה עם המעסיקים על בסיס חוזים ארוכי טווח, וזאת בשונה מן התפיסה המקובלת אז של שכירי יום.
בנוסף התחייבה הקבוצה להשגת היעדים הקבלניים וזאת מבלי לחייב את המעסיק על חריגה בכמות העובדים שידרשו לכך.
מטרתה של הקבוצה הקבלנית הייתה העלאת הכדאיות הכלכלית של העסקת פועלים יהודים בעבודות שונות תוך יצירת יציבות תעסוקתית לפועלים עצמם.
קבוצת "אחווה" הייתה להצלחה, ובעקבותיה קמו עוד קבוצות קבלניות ברחבי ארץ ישראל.
חלק מחברי הקבוצה עבדו בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ושכרם סייע לחברי הקבוצה שנשארו בפתח תקווה.
חלק ניכר מהגברים הכשירים של הקבוצה התגייסו לגדודים העבריים ולאחר תום המלחמה העתיקה הקבוצה את מיקומה לחיפה.
אחרי ניסיון כושל להתיישב באזור ערד, הקימו חלק מחברי הקבוצה ב-1922 את קיבוץ יגור.
לפני עלייתם לקרקע ביגור סייעו תשעה מחברי הקבוצה בשמירה בעת מדידת שטחי המחצבה של בית חרושת נשר.
הם התגוררו בחאן במקום, ולפרנסתם עבדו בחקלאות.
ב-1924 חלק מהחברים היו בין מייסדי קיבוץ גבעת השלושה.
חברים נוספים הצטרפו ליישובים אחרים.
על שם הקבוצה רחוב בחיפה ובערד.
אחוה הייתה חברת התקליטים הראשונה שנוסדה בתל אביב, בארץ ישראל המנדטורית, בסוף 1933 על ידי דב מייבלט.
החברה פעלה כ-8 חודשים, העסיקה שמונה עובדים והדפיסה 15 אלבומים שונים בהיקף של כמה מאות תקליטים.
דב מייבלט היה עובד בחברת התקליטים הפולנית "סירנה" והגיע לארץ ישראל כתייר בשנת 1933. באותם ימים לא היו ביישוב שידורי רדיו ומספרם של בעלי גרמופונים היה זעום.
חלק מבעלי האמצעים בקרב עולי העליות הרביעית והחמישית הביאו עמם גרמופונים ותקליטים לארץ.
לדבריו של אליהו הכהן, חוקר הזמר העברי, "קשה לדמיין היום עד כמה הארץ הייתה מלאה אז שירה...
השירה התפתחה בעיקר מסביב למדורה, בבתי ספר, בקיבוצים, בקני תנועות הנוער".
מייבלט החליט להשתקע בארץ ולייסד חברת תקליטים - הראשונה מסוגה בארץ-ישראל.
כדי להקים את החברה נכנס לשותפות עם חברת אחווה, שעסקה בשאיבת בורות ספיגה, והשקיע מהונו 5,000 ליש"ט.
בדצמבר 1933 הקים את חברת התקליטים באותו שם במבנה משאבת המים בפרדס (כיום צומת הרחובות דרך בגין ומזא"ה) בשולי תל אביב.
מטרתו הייתה להפיק את ראשוני התקליטים לפני פתיחתו של יריד המזרח השני, באפריל 1934. הדגש של יריד המזרח היה עידוד תוצרת הארץ.
מייבלט פנה לתיאטרון "המטאטא" כדי לאתר זמר ומעבד ומצא שם את מבוקשו - משה וילנסקי בן ה-23, מוזיקאי בהכשרתו, היה פסנתרן ב"מטאטא" ועלה כשנתיים לפני כן מפולין.
יוסף גולנד, מכוכבי התיאטרון, נבחר כזמר.
מייבלט ווילנסקי בחרו יחד 30 שירים של מרדכי זעירא, עמנואל עמירן ווילנסקי עצמו, שהיו פופולריים באותה עת.
לאחר שווילנסקי הכין להם עיבודים צריך היה למצוא אולפן הקלטות, כיוון שביישוב לא היה כזה בנמצא.
לאחר שווילנסקי חיפש לשווא, בהתבססו על שמועות, אולפן בביירות ובצידון שבלבנון, הציע גולנד להקליט את השירים בברלין, כיוון שאחיו התגורר שם והיה בקשרים עם בעלי אולפן.
גולנד יצא עם עיבודיו של וילנסקי לברלין בפברואר 1934 והקליט באולפן "ארטיפון" את כל 30 השירים ביום אחד עם חלק מתזמורת היידישער קולטורבונד של ברלין.
תזמורת ג'אז זו הייתה בעלת מוניטין וניצח עליה החצוצרן זיגפריד פטרושקה.
במרץ שב גולנד לתל אביב עם המאסטרים (אב-טיפוס מתכתי שאותו משכפלים במפעל) וייצור תקליטי השלאק (נקראו אז בעברית "לוחות גרמופונים") החל, לאחר שמכבש ייצור הגיע למפעל.
אחוה ייצרה 15 תקליטים שונים, כולם במהירות של 78 סל"ד.
כל תקליט הכיל שני שירים, אחד בכל צד.
על מנת לחסוך בהוצאות הופקו רוב התקליטים מקרטון שהיה מצופה בשכבה דקה מאוד של שלאק (למרות שעמידות הקרטון נודעה כבר אז כנמוכה).
שלושה תקליטים יצאו גם בגרסת שלאק טהור.
על התווית שבמרכז התקליטים הופיע שמו של גולנד והכיתוב "תוצרת הארץ".
שמו של וילנסקי לא הופיע על התקליטים.
על פי קטלוג החברה, ייצרה אחוה גם גרמופונים.
שני השירים המצליחים ביותר היו "דודה הגידי לנו כן" ו"תל אביב".
"עד אנה אדוני" "קטונו מאוד"
מייבלט הצליח להציג את תקליטיו ביריד המזרח השני בסוף אפריל 1934 וזכה להצלחה רבה.
אחוה אף הבטיחה גרמופון מתוצרתה לכל אחד שירכוש את כל 15 התקליטים.
ב-20 ביולי 1934 שלחה הלשכה הראשית של קרן קיימת לישראל מזכר לשליחיה בעולם ובו שובחו התקליטים כאמצעי תעמולה יעיל וחשוב לתנועה הציונית.
למרות ההצלחה והבקשה שהגיש מייבלט להעסקת עוד שלושה מומחים מגרמניה, בנוסף לשמונת עובדיו, נאלץ מייבלט להפסיק את הייצור בנובמבר אותה שנה עקב איכותם הטכנית הירודה של רוב התקליטים.
תקליטי הקרטון נשברו או נשחקו בקלות, התעקמו או חוררו על ידי המחט, ציפוי השלאק התקלף או שהחור בתקליטים לא היה ממורכז.
לאחר שמייבלט סגר את מפעל אחוה הוא עזב לגרמניה וייסד שם חברת תקליטים.
ככל הנראה, שב מייבלט לפולין בשנת 1937.
אחוות הג'ינס הוא סרט דרמה רומנטית משנת 2005 בבימויו של קן קוואפיס ובכיכובן של בלייק לייבלי, אלקסיס בלדל, אמבר טמבלין ואמריקה פררה.
ארבע חברות טובות הנפרדות זו מזו לראשונה בחייהן, מחליטות לשמור על קשר באמצעות זוג מכנסי ג'ינס, אותם הן מעבירות מאחת לשנייה.
לינה קליגריס (אלקסיס בלדל): יש לה שורשים יוונים ובמהלך הסרט היא נמצאת אצל סבה וסבתה הגרים ביוון.
היא פוגשת נער יווני אמריקני, כמוה, בשם קוסטס דונס.
סבה וסבתה מספרים לה שמשפחתה ומשפחתו של קוסטס הן אויבים מושבעים הנובעים מסכסוך ישן.
למרות זאת, קוסטס ממשיך לרדוף אחריה והשניים מתחילים לפתח רגשות אחד אל השני.
לאחר שהזהירו אותה, מתחילה לינה לקיים מערכת יחסים סודית עם קוסטס.
בלילה האחרון שלהם יחד, אמר קוסטס ללינה שהוא אוהב אותה, אך שתי המשפחות הפרידו ביניהם.
מאוחר יותר לינה מתעמתת עם סבה ומבקשת ממנו לראות את קוסטס לפני שהוא עוזב לאוניברסיטה באתונה.
סבה מסכים, וכשפוגשת אותו בפעם האחרונה - הם מתראים בנשיקה לוהטת ולינה מתוודה באהבתה אל קוסטס.
טיבי רולינס (אמבר טמבלין): תוך כדי העבודה כקופאית, שומעת טיבי קול נפץ חזק ומוצאת באחד המעברים ילדה שהתעלפה, ומשם קוראת לאמבולנס.
כאשר לינה מעבירה לטיבי את המכנסיים, הם מגיעות בטעות לביתה של ביילי גרייפמן, הלא היא הילדה שהתעלפה במעבר.
ביילי מוקסמת מסרטה של טיבי, והופכת להיות העוזרת של טיבי בסרט.
טיבי מוטרדת מכך בהתחלה, אך אחר כך כבר לא, לאחר שמגלה שביילי חולה בלוקמיה.
טיבי מנסה כמה שיותר לעזור לה ולכן מביאה לביילי את הג'ינס המיוחדים, אך ביילי אומרת שאינה יכולה לקבל אותם, כי המכנסיים האלה הם מה שהפגיש בין ביילי לטיבי.
טיבי מבלה עם ביילי אך באחד הרגעים בסרט קיבלה שיחת טלפון מאמה של ביילי ובה נאמר כי ביילי מתה.
מאוחר יותר, כאשר כרמן מגיעה הביתה מקרוליינה הדרומית, כרמן מנסה להיעזר בטיבי כדי שתעזור לה עם רגשותיה כלפי אביה.
כרמן משטה בטיבי כשמביעה את הכעס שלה כלפי אביה, וטיבי יוצאת בדמעות.
בסופו של דבר טיבי וכרמן הולכות לביתה שלך ברידג'ט על מנת להוציא ממנה את הדיכאון.
במהלך הסרט, טיבי עוברת שינויים דרמטיים בהשקפתה בשל זמנה עם ביילי.
ברידג'ט ורילנד (בלייק לייבלי): זמן קצר לאחר שהגיעה למחנה כדורגל במקסיקו, ברידג'ט מתאהבת במאמן, אריק ריצ'מן.
היא מגלה לאריק שהפסיכיאטר שאבחן אותה לאחר התאבדות אמה תיאר אותה כ"נחרצת עד לנקודה של פזיזות".
הצהרה זו בצדק מתארת המרדף של ברידג'ט של אריק, למרות העובדה שמשיכה בין מאמנים וחניכים אסורה.
היא מפלרטטת עם אריק תוך כדי משחק בניסיון להרשים אותו.
טיבי וכרמן הגיעו אליה על מנת לעודד אותה.
מאוחר יותר, נפגשים ברידג'ט ואריק בפעם האחרונה ומחליטים שיהיו ידידים.
כרמן לואל (אמריקה פררה): במהלך הקיץ נוסעת כרמן לבית אביה בדרום קרוליינה, ומתפלאת לראות כי אביה נישא לאישה חדשה בשם לידיה עם ילדים.
משפחתה החדשה מזניחה אותה ולכן כרמן חוזרת למרילנד.
בבית, טיבי משכנעת את כרמן להתעמת עם אביה בשיחת טלפון, ולבסוף אומרת כרמן לאביה כיצד מרגישה כלפיו.
הקיץ שלה מסתיים בכך שאביה מתנצל כלפיה התנצלות פומבית על כך שזלזל בה.
אלברט אל לואל (בראדלי ויטפורד): אביה של כרמן.
ביילי גרייפמן (ג'נה בויד) ילדה בת 12 החולה במחלת הלוקמיה ומתעלפת בסופר.
עובדת עם טיבי על סרט.
פול רודמן (קייל שמיד): מכר של אביה של כרמן ככל הנראה מהסרט, טניסאי.
אריק ריצ'מן (מייק ווגל): המאמן במחנה הכדורגל.
פאל אוליביה (קריסטי מרסדן): חברה למחנה של ברידג'ט.
קריסטה רודמן (אמילי טננט): ביתה של לידיה, אשתו של אביה של כרמן.
בריאן (לאונרדו נאם): בחור שמשחק במשחקי וידאו בסופרמרקט, ועליו טיבי וביילי עושות סרט.
צילום הסרט התרחש בעיקר באי סנטוריני, יוון, ובנוסף גם בקאבו סן לוקאס, מקסיקו.
אחווה ואחדות (בסרבו-קרואטית: Братство и јединство, במקדונית: Братство и единство, בסלובנית: bratstvo in enotnost) הייתה סיסמה פופולרית של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
הסיסמה עודדה את האחווה והאחדות של עמי יוגוסלביה והתנגדה לפילוג ולחלוקה.
לאחר הפלישה ליוגוסלביה בידי מדינות הציר במלחמת העולם השנייה באפריל 1941, הכובשים שאפו ליצור שנאה בין הלאומים השונים ביוגוסלביה.
המפלגה הקומוניסטית הצליחה במשימתה להפיץ את רעיון "האחווה והאחדות" של האומות והמיעוטים אתניים ביוגוסלביה, במהלך לחימתם בכובש הנאצי.
הקמת הפדרציה נחשבה כהגשמת סיסמה זו.
לאחר המלחמה, הסיסמה הפכה לקו-מנחה בנוגע ליחסים אתניים בתוך המדינה החדשה.
מדיניות זו בוטאה בחוקות ב-1963 וב-1974. היא הדגישה את הדומות בין הלאומים והמיעוטים, ואת התלות ההדדית ביניהם.
כל אדם היה רשאי לבטא את תרבותו הייחודית, אך עודדו את האזרחים להגדיר את עצמם כחלק מהלאום ה"יוגוסלבי".
על פי אבריל הרימן: .
בכל רחבי יוגוסלביה, הרבה מפעלים, בתי ספר, מקומות ציבוריים וקבוצות ספורט נהגו להיקרא "אחווה ואחדות", כמו גם הכביש המהיר שמחבר בין ליובליאנה, זאגרב, בלגרד וסקופיה ("כביש האחווה והאחדות").
מספר אנשים הורשעו בפעולות שעלולות לפגוע באחווה ובאחדות, כגון פעולות של שוביניזם, בדלנות ואירידנטה, ביניהם: אלייה איזטבגוביץ', פרניו טוג'מן וסטייפן מסיץ'.
הסיסמה "אחווה ואחדות" הייתה בשימוש בתחילת דרכה של רפובליקת סלובניה העצמאית.
אחוה הוא מותג של חברת אחדות בע"מ, שהיא חברה תעשייתית ישראלית בתחום המזון.
החברה מייצרת מגוון מוצרים ובהם חלווה, טחינה ומוצרי מאפה, כולם במותג "אחוה".
אחדות בע"מ נוסדה בשנת 1929. מעונו הראשון של המפעל שכן בסמטת בית הבד בתל אביב בשטח של 180 מ"ר.
שם הרחוב ניתן על ידי ראש העיר הראשון, מאיר דיזנגוף, שכן בתחילת הדרך יצרה אחדות גם שמני מאכל.
בגבעת הרצל בדרום תל אביב שכן מפעל הטחינה, בשטח של 200 מ"ר.
בתחילת דרכו של המפעל תהליך הייצור בוצע על ידי רתימת חמורים לאבני רחיים מסתובבות.
בשלב מאוחר יותר הועברו קווי חשמל ברחוב והמפעל חובר לרשת החשמל.
בשנות קום המדינה החברה התמקדה בייצור למען השיירות שעלו לירושלים הנצורה.
בשנת 1953 המפעל הועבר לרחוב הסדנא בתל אביב והחל להשתמש בשיטות ייצור מודרניות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 חברת אחדות בע"מ יצרנית טחינה רכשה את חברת אחוה בע"מ יצרנית חלווה, לקוחה העיקרי בשעתו.
תהליך הייצור של החלווה והטחינה החל להתרחש תחת קורת גג אחת.
בשנת 1997 עבר המפעל למבנה בן 2,000 מ"ר באזור התעשייה ברקן.
בשנת 2002 המפעל החל לייצר דברי מאפה והרחיב את שטח הייצור ל-6,000 מ"ר.
בשנת 2013 זוכה המפעל בפרס "מפעל חיים" מטעם התאחדות התעשיינים ומשרד הכלכלה.
בשנת 2014 החברה עברה למפעל בן 10,000 מ"ר באזור התעשייה באריאל.
בשנת 2025, רשתות קואופ באיטליה ובריטניה הודיעו שיסירו מן המדפים מוצרים ממדינות שמבצעות הפרות זכויות אדם על פי החוק הבינלאומי כולל מוצרים ישראלים כמו טחינה אחוה.
בשנת 2025 נכנסו לקרב משפטי עם מאפיית עבאדי מאחר שהשיקו סדרה של עוגיות מזרחיות שארוזות באריזה דומה לעוגיות "עבאדי".
הקרב נגמר בפשרה שקבעה שעל החברה לשנות את האריזה כך שהלוגו שלה יהיה יותר בולט והצבע יהיה שונה.
החברה מעסיקה כ-250 עובדים מחתך רחב באוכלוסייה ובהם עולים חדשים מאתיופיה, רוסיה, שומרונים, ערבים וחרדים.
פעילות המפעל מתחלקת בין ייצור מקומי וייצוא למגוון רחב של מקומות בעולם.
המפעל פועל בתחום הבריאות ומתחזק קווי ייצור למוצרים אורגנים.
הכנסות החברה ב-2014 הוערכו בכ-163 מיליון ש"ח ורווח נקי של 15 מיליון ש"ח.
אחוות הצלב (ברומנית: Frăţia de Cruce) היה ארגון נוער וצעירים לגיונרים, שקדם לייסוד התנועה הלגיונרית.
קורנליו זליה קודריאנו החליט על הקמת הארגון ב-8 בנובמבר 1923, בעת שהיה חבוש בבית סוהר וקרשט - באותה תקופה קודריאנו היה פעיל של ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית.
אחוות הצלב נועדה להכין את הצעירים להיות, כדברי קודריאנו, "חיילים טובים ברומניה עתידית".
חברי האחוות היו תלמידים, סטודנטים וצעירים באופן כללי, שחונכו ברוח לאומית ונוצרית אורתודוקסית.
כארגון הנוער של ליגת ההגנה הלאומית-נוצרית, אחוות הצלב היו אמורות לשאת את השם Arhanghelul Mihail (רב המלאכים מיכאל), אולם לאחר התפצלות המפלגה החליט קודריאנו להקים מפלגה משלו בשם Legiunea Arhanghelul Mihail (לגיון רב המלאכים מיכאל) עם תנועת נוער בשם Frăţia de Cruce (אחוות הצלב).
המנהיג הראשון של אחוות הצלב היה יון מוצה, השני מיכאי סטלסקו והשלישי גאורגה איסטרטה, שגם פרסם ב-1937 ספר בשם Frăţia de Cruce.
אחוות גברים היא מושג באתולוגיה ובמדעי החברה המתאר היווצרות קשרים אישיים הדוקים, דפוסי ידידות ושיתוף פעולה בין זכרים.
בתחום הקשרים הבין-אישיים, המונח אחוות גברים משמש לתיאור רעות או ידידות אמיצה בין גברים ואת האופן שבו גברים מתיידדים זה עם זה.
המונח נטבע על ידי האנתרופולוג ליונל טייגר בספרו "גברים בקבוצות" משנת 1969, שם הוא מתואר באופן דומה למונחים המסורתיים "אחוות רעים" ו"אחוות לוחמים".
אחוות גברים יכולה להתרחש במקומות שונים כמו מכוני כושר, חדרי הלבשה, מגרשי ספורט, בתי משפט, אגודות סטודנטים או מספרות גברים.
פעילויות המקדמות אחוות גברים הן בדרך כלל בעלות אופי הטרוסקסואלי, אם כי יש בהן לעיתים רמיזות הומוסקסואליות.
כך, לדוגמה, המנהג להתחבק לאחר הישג משמעותי של קבוצת ספורט, או בחגיגת אירוע שבו משתתפים גברים בלבד.
אנתרופולוגים באוניברסיטת גטינגן, גרמניה, ביצעו מחקר בקופי מקוק ברברי, קוף המפגין התנהגות חברתית הדומה לבני אדם.
המחקר גילה שזכרים המבלים זמן רב עם זכרים אחרים חווים פחות לחץ, ופחות מחלות הקשורות ללחץ.
על פי החוקרים, ייתכן שגם בני אדם זכרים יוכלו לשפר את מצבם הנפשי והבריאותי באופן דומה.
קבוצת הפשע המאורגן סולנצבו , הידועה גם בשם אחוות סולנצבו (רוסית: Солнцевская братва), היא אחד מהארגונים המכונים המאפיה הרוסית, ונחשב לאחד מארגוני הפשע הגדולים בעולם.
כנופיית סולנצבו הוקמה בסוף שנות השמונים על ידי סרגיי מיכאילוב, מלצר לשעבר שריצה עונש מאסר בגין הונאה.
הכנופיה שהתבססה ברובע סולנצבו במוסקבה, גייסה בחורים מובטלים מקומיים, אגרסיביים ששימשו כחיילים להשכיר ושיתפה פעולה עם הגנב בחוק ג'מאל חאשידזה כדי לשפר את המוניטין שלה בקרב פושעים.
סולנצבו ממוקמת גם באופן אסטרטגי בסמוך לכביש M3 המוביל לאוקראינה, דרךMKAD, כביש הטבעת של מוסקבה, כמו גם לשדה התעופה הבינלאומי ונוקובו.
שליטה במרכזי התחבורה הללו אפשרה לאחווה להיכנס לעסקי ייבוא הרכב.
אולם בראשית שנות התשעים, אתגר הדומיננטיות של סולנצבו נפגע עם התחזקותה של המאפיה הצ'צ'נית.
יחד עם כנופיית אורוחובסקאיה וארגוני פשיעה סלאביים אחרים, סולנצבו כרתה ברית להוצאת הצ'צ'נים.
מלחמת הכנופיות הביאה לנפגעים רבים באותן שנים ונודעה בעיקר בתקריות כמו קרב היריות בקולנוע "קזחסטן" במוסקבה בו נהרגו שישה צ'צ'נים וארבעה רוסים.
החבורה נקשרה בשלב מסוים אל איש הפשע המאורגן סמיון מוגילביץ', שדרכו הארגון עסק בהלבנת הון.
בשנת 1995 במלון בפראג, בה השתתפו מיכאילוב כמו גם סוחר הסמים האוזבקי גפור ראחימוב, נערכה פשיטה של המשטרה הצ'כית לאחר שהתקבל מידע כי הם מתכוונים להרוג את מוגילביץ' שם בעקבות סכסוך ביניהם.
ברם, מוגילביץ' עצמו לא נמצא בשום מקום, לאחר שהוא עצמו קיבל מידע מוקדם על כוונתם הזדונית של שתי הקבוצות להתנקש בחייו.
בסוף שנות התשעים החלה האחווה לעבור לתחום הבנקאות, מהלך שאפשר להם להלבין את כספם ולהתקרב לאוליגרכים.
בשנות התשעים שלחה האחווה את ויאצ'סלב איוואנקוב לברייטון ביץ', ניו יורק, ואת מיכאיל אודנוסה לאטלנטה, ג'ורג'יה, כדי להשתלט על פעילויות הפזורה הרוסית שם.
עם זאת, ה-FBI הוזעק אל מקום שהותו של איוונקוב, שאחרי חקירה ממושכת הוא נעצר והורשע בסחיטה והפך לגנב בחוק הראשון שהורשע בארצות הברית.
בעוד שאיוואנקוב לא הצליח באותה מידה, מקבילו אודנוסה שולט בפשע המאורגן הרוסי באטלנטה למעלה מ-20 שנה, תוך הימנעות מתביעה.
אודנוסה חלש על הפשע המאורגן בעיר, עם צבא רוצחים שגיבה אותו.
אף על פי שארגונו אינו גדול כמו קרטלי הסמים של מקסיקו ששלחו גברים לנסות ולהקים חנות באטלנטה, אודנוסה וחבריו הצליחו להכות את קרטלי הסמים המקסיקניים ואת הכנופיות האפרו-אמריקאיות באטלנטה.
אחוות סולנצבו פעלה גם בישראל, ובעיקר השתמשה בה כבסיס למבצעי הלבנת הון, ברם ניסיונות החדירה אל הפוליטיקה הישראלית הוכתרו ככישלון בשל פעילות נמרצת של משטרת ישראל.
הארגון מעורב גם בסחר הקוקאין הבינלאומי, כאשר קשריו לקרטלי סמים קולומביאנים בתיווך שבט המאפיה קונטררה-קארואנה.
על פי נתוני רשויות אכיפת החוק בארצות הברית, כפי שפורסם במהלך שערוריית ויקיליקס ב-2010, כנופיית סולנצבו ממשיכה בפעולות שונות תחת חסותו של שירות הביטחון הפדרלי.
ב-21 בדצמבר 2025, פורסם שאחד ממנהיגי אחוות סולנצבו ויקטור אברין ("אברה הגדול"), נהרג בהתהפכות סירה במועדון היאכטות "אדמירל", ליד העיר דולגופרודני במחוז מוסקבה.
אחוות תורה היא רשת קהילות לחרדים עובדים שאינם אברכי כוללים, בראשות הרב דוד לייבל, המקיימת לימודים תורניים, אירועים ומסגרות לגיבוש קהילתי.
הרשת מונה עשרות קהילות ואלפי אנשים.
מנכ"ל אחוות תורה הוא יעקב אפשטיין.
הרשת הוקמה בבני ברק בשנת 2011 בידי הרב דוד לייבל כרשת כוללים ונקראה על שם הרב שלמה איגר (שהיה ידוע שעסק במסחר), כדי לתת פתרון לתופעה בה בוגרי ישיבות מקרב המגזר החרדי שיצאו ללימודים מקצועיים ולשוק העבודה התנתקו לחלוטין מלימודי גמרא ויהדות.
בהמשך, על מנת לתת פתרון לתופעה שבמסגרתה בוגרי ישיבות מקרב המגזר החרדי שיצאו ללימודים מקצועיים ולשוק העבודה מרגישים לא רצויים ולא שייכים למסגרות הקהילתיות הקיימות, יזמה הרשת – ששינתה את שמה ל"אחוות תורה" – הקמת קהילות מותאמות לחרדים העובדים בישראל ומעטפת תמיכה וליווי לקהילות שמעוניינות להצטרף לרשת.
הרשת כוללת כ-62 קהילות המותאמות לאורח החיים של החרדי העובד ופרוסות בריכוזים החרדיים בכל רחבי הארץ.
בקהילות אלו מתקימות מסגרות לימוד ושיעורים בגמרא, הלכה ומחשבת ישראל.
אחוות תורה מסמיכה לכל קהילה 'ראש קהילה' מטעמה העובר הכשרה מקצועית מיוחדת על ידי 'אחוות תורה' ועוסק בגיבוש ופיתוח הקהילה וארגון אירועים ופעילויות.
הרשת עורכת לעיתים קרובות גם אירועי הוקרה לנשות חברי הקהילה.
הרשת גם מוציאה עלון שבועי בשם "אחוותא", ובו דברי תורה, עדכונים שונים ועוד.
הרשת מפעילה בית הוראה לחושן משפט בראשות הרב מנחם מנדל שפרן, נשיא הרשת.
בשנת תשפ"ג פתחה תנועת אחוות תורה מחלקה חינוכית.
אחוות תורה מייעצת ומלווה קהילות סטודנטים חרדים ברחבי ישראל, בשיתוף פעולה עם טנא - זרקור.
לאחוות תורה שיתוף פעולה גם עם ארגון 'תוצרת הארץ' בהקמת מסגרות מותאמות לסטודנטים חרדיים.
מדי שנה הרשת עורכת ועידה שנתית לכל חברי הקהילות.
בשנת תשע"ח (2018) נערכה הוועידה בבנייני האומה, ובה נשא הרב דוד לייבל נאום שכונה בתקשורת החרדית כ"נאום השבטים החרדי".
אחוות הזאבים הוא סרט אימה ופעולה תקופתי צרפתי משנת 2001 בבימויו של כריסטוף גאנס, שנכתב יחד עם גאנס וסטפאן קאבל, ובכיכובם של סמואל לה ביהאן, מארק דקסקוס, אמילי דקן, מוניקה בלוצ'י וונסן קאסל, ג'רמי רנייה וז'אן-פרנסואה סטוונין.
הסיפור מתרחש בצרפת של המאה ה-18, כאשר שבלייה דה פרונסאק ומני משבט אירוקוי נשלחים לחקור רציחות מסתוריות של מאות בידי יצור לא ידוע במחוז ז'בודן במרכז צרפת.
העלילה מבוססת באופן רופף על סדרת רציחות אמיתיות שהתרחשה בצרפת של המאה ה-18 ועל האגדה המפורסמת של החיה מז'בודן; חלקים מהסרט צולמו בטירת דה רוקטאילדה.
האפקטים המיוחדים עבור היצור הם שילוב של תמונות שנוצרו על ידי מחשב, כמו גם בובות ואנימטרוניקה שתוכננו על ידי חנות היצורים של ג'ים הנסון.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל, שהדגישו את ערכי ההפקה הגבוהים שלו, הקולנוע, הביצועים ואת האווירה של גאנס.
בתקציב של 29 מיליון דולר הסרט היה הצלחה קופתית בינלאומית, כשהכניס מעל 70 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט זכה להצלחה מסחרית גם בארצות הברית; סרטי יוניברסל שילמו 2 מיליון דולר כדי לרכוש את זכויות ההפצה בצפון אמריקה והמשיכה 11.3 מיליון דולר ברוטו במהדורה תיאטרלית מוגבלת, מה שהפך אותו לסרט הצרפתי השני ברמת הכנסות בארצות הברית מאז 1980. הסרט הצליח גם במכירות וידאו ו-DVD בארצות הברית.
במהלך המהפכה הצרפתית כותב המרקיז תומא ד'אפשר את זיכרונותיו בטירה שלו.