tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר הגבר הנקבי עוקב אחר חייהן של ארבע נשים זהות גנטית, ושבאופן מובהק מייצגות את הכותבת, ראס.
כל אחת מהנשים חיה ביקום מקביל בסביבות שונות, ובזמנים שונים.
הספר כולל מספר עולמות בדיוניים:
עולמה של ג'ואנה: ג'ואנה חיה בעולם שדומה מאוד לעולם שלנו בשנות ה-70.
עולמה של ג'נין: ג'נין חיה בעולם בו השפל הכלכלי הגדול מעולם לא הסתיים.
מלחמת העולם השנייה לא קרתה, מכיוון שהיטלר נרצח ב-1936, וצ'אנג קיי שק שולט בהונג קונג, בעוד אימפריאליזם יפני עדיין שולט בסין.
עולמה של ג'נט: ידוע בשם Whileaway; חברה אוטופית בעתיד הרחוק, בה כל הגברים מתו בעקבות מגפה לפני כמעט אלף שנה.
הנשים בעולם זה מתרבות דרך פרתנוגנזה, וחיות במערכות יחסים לסביות ומגדלות ביחד את ילדותיהן.
למרות הקדמה הטכנולוגית שקיימת בעולמה של ג'נט, החברה היא בעיקר חקלאית.
סיפורה זוכה פרס הנבולה של ראס, When It Changed (1972), גם מתקיים בעולם זה, אולם בתקופה מוקדמת יותר.
עולמה של ג'ייאל: ג'ייאל חיה בעולם דיסטופי, בו גברים ונשים מנהלים "מלחמת מינים" באופן ליטרלי.
גברים ונשים חיים שם בחברות נפרדות מזה ארבעים שנה, אך במקביל למלחמה הם גם מנהלים יחסי מסחר.
הנשים מספקות לגברים ילדים בעבור משאבים הכרחיים.
הגברים, כדי לספק את מאווייהם המיניים, מבצעים ניתוחים בילדים ונערים כדי לגרום להם להדמות לנשים.
ג'ייאל היא הטרוסקסואלית, ומקיימת בביתה יחסי מין עם דייבי, צעיר שעבר כריתת אונה.
הספר נפתח כשג'נט אברסון מגיעה לעולמה של ג'נין דדייה כחלק מפרויקט מחקר.
ג'נט היא מ-Whileaway, עולם עתידני בו מגפה המיתה את כל הגברים לפני יותר מ-800 שנה, ולעומת זאת, ג'נין חיה בעולם שעדיין קורס תחת השפל הכלכלי הגדול.
ג'נט לוקחת את ג'נין איתה לעולמה של ג'ואנה, עולם בו התנועה הפמיניסטית היא רק בתחילת דרכה.
ג'ואנה לוקחת את ג'נט למסיבה, כדי להראות לה את האינטראקציות בין גברים ונשים בעולמה.
ג'נט במהרה מוצאת את עצמה כמושא לעניינו של גבר אחד, ולאחר שהוא מטריד אותה היא מפילה אותו ארצה ולועגת לו.
מכיוון שבעולם הזה החברה רואה נשים כנחותות מגברים, כל באי המסיבה מגיבים בהלם.
ג'נט מביעה רצון לראות איך חיה משפחה טיפוסית, אז ג'ואנה מסדרת לה אירוח בבית משפחת ויילדינג, שם היא מכירה את בתם, לורה רוז.
לורה רוז מיד מעריצה את העצמאות והביטחון העצמי של ג'נט, ותוך זמן קצר מבינה גם שהיא נמשכת אליה מינית.
השתיים מתחילות מערכת יחסים שחורגת מהנורמות המקובלות על שתיהן באופנים שונים: בעולמה של ג'נט, יש איסור על יחסים בין-דוריים (כלומר בין שתי נשים שהן בגיל מתאים להיות האם או הבת של השנייה), ובעולמה של לורה יחסים חד-מיניים הם טאבו.
הסיפור ממשיך בכך שג'נין וג'ואנה מלוות את ג'נט חזרה לעולמה, Whileaway.
הן פוגשות את ויטוריה, האישה של ג'נט, ומתארחות בביתן המשותף.
ג'ואנה מרגישה ששופטות אותה שם לרעה, כ"תקועה בין עולמות".
ג'ואנה חוזרת לעולמה של ג'נין, יחד איתה, והשתיים נופשות בבית אחיה של ג'נין.
אמה של ג'נין מפצירה בה למצוא בעל, וג'נין - שכמוכתב בעולמה - שבויה ברעיון שמטרתה העיקרית בחיים היא אכן למצוא גבר שיציע לה טבעת - יוצאת למספר פגישות עם גברים, אך עדיין היא מרגישה חוסר סיפוק.
היא מתחילה לפקפק בחוש המציאות שלה, אך במהרה היא מדחיקה מחשבות אלו, ומחליטה שהיא אכן רוצה "לממש את עצמה כאישה".
היא מתקשרת לקאל, אחד הגברים עימם נפגשה, ומסכימה להינשא לו.
בחזרה בבית משפחת ויילדינג, לורה, ג'ואנה, ג'נין וג'נט יושבות ומדברות.
לורה מנסה להלל את מעמדה של ג'נט ב-Whileaway, אך ג'נט מסבירה לה שבעולמה אין לה מעמד מיוחד ואולי אפילו להפך: שהיא נבחרה למשלחת המחקר כי היא פחות חיונית מאחרות, וקוראת לעצמה טיפשה.
מאוחר יותר באותו הערב, ג'ואנה, ג'נט וג'נין פתאום מוצאות את עצמן בעולם אחר.
השלוש הגיעו לעולמה של ג'ייאל, שם מתנהלת מלחמה רבת שנים בין חברת הגברים וחברת הנשים.
ג'ייאל עובדת בסוכנות האתנולוגיה ההשוואתית, ארגון שחוקר את המקבילות של נשים מעולמות שונים, ומגלה להן שהיא זו שארגנה את המפגש ביניהן, כי הן בעצם "וריאציות של אותה אישה".
שלוש הנשים מלוות את ג'ייאל במשימה בתחום האויב, כדי לנהל משא ומתן עם מנהיג הגברים.
בהתחלה נראה כאילו המנהיג מנסה לקדם שוויון בין המינים, אך ג'ייאל מבינה מהר מאוד שהוא עדיין רואה נשים כנחותות.
היא מתגלה כמתנקשת חסרת רחמים, והורגת את מנהיג הגברים.
בסוף, ג'נין וג'ואנה מסכימות לעזור לג'ייאל ולקלוט נשים לוחמות אל תוך עולמותיהן.
אך ג'נט מסרבת, בהינתן שאין גברים בעולמה, והעולם שלה הוא פציפיסטי.
נראה שג'נין וג'ואנה התחזקו מתחילת הספר, והן מתלהבות מהרעיון של מהפכה מגדרית.
ג'נט פחות נלהבת באופן כללי, אז ג'ייאל מגלה לה שהסיבה שהגברים מתו בעולמה לא הייתה כתוצאה ממגפה טבעית אלא כתוצאה ממלחמה שנשים ניהלו נגד הגברים, שתוך כדיה הן הרגו את כל הגברים.
ג'נט מסרבת להאמין לה, והנשים האחרות מתרגזות על ג'נט בגין חוסר שיתוף הפעולה שלה.
הספר מסתיים כאשר הנשים נפרדות וכל אחת חוזרת לעולמה, עם פרספקטיבה חדשה על חייה, עולמה וזהותה כאישה.
ג'נין דדייה היא ספרנית שחיה בעולם שעדיין שרוי בשפל הגדול.
היא מאמינה שיש "מחסום בינ[ה] לבין חייה האמיתיים, שהסרתו תתאפשר רק בעזרת גבר או נישואים".
היא מפקפקת ביכולתו של החבר שלה, קאל, לגרום לה לאושר, אך היא נכנעת ללחצים ומסכימה להתארס לו.
בסוף הספר, משתמע שג'נין שברה את המוסכמה הזו, ובמקומה מאמצת אידאולוגיה של מהפכה חברתית נגד גברים.
ג'ואנה חיה בעולם שהכי משקף את העולם "האמיתי" של שנות ה-70, התקופה בה נכתב הספר.
בסביבתה של ג'ואנה, התנועה הפמיניסטית היא בתחילת דרכה, וג'ואנה נחושה בדעתה למגר את התפישות הרווחות בעולמה לפיהן נשים נחותות מגברים.
ג'ואנה היא שנונה ואינטליגנטית, אך עדיין נאבקת לתפוס את מקומה ולקבל הכרה כפרופסור בסביבה הגברית בה היא פועלת.
היא מתייחסת על עצמה כאל "הגבר הנקבי" (ומכאן שם הספר), מכיוון שהיא מאמינה שהדרך היחידה שהיא יכולה להצליח היא תוך אימוץ תפקידי מגדר גבריים, ותוך הדחקה של הזהות שלה כאישה.
ג'נט אבנסון בלין מגיעה מעולם עתידני שנקרא Whileaway, בו כל הגברים מתו מאות שנים קודם לכן.
ג'נט היא "קצינת שלום" - הדבר הדומה ביותר לשוטרת בעולם הפציפיסטי הנשי - והיא נבחרת להשלח לעולמות מקבילים למשימת מחקר.
ג'נט חיה יחד עם האישה שלה, ויטוריה, ויש לה שתי ילדות.
בספר, ג'נט היא האישה הבטוחה בעצמה והעצמאית ביותר, במיוחד אל מול גברים, אולי מכיוון שעד שלא החלה "לקפוץ" בין עולמות, היא מעולם לא חוותה אינטראקציה עם גברים.
אליס ג'ייאל ריזונר, היא מתנקשת ומהפכנית החיה בעולם שנמצא במלחמה ארוכת טווח בין נשים וגברים.
ג'ייאל היא זו שארגנה את המפגש הרב-עולמי בין הנשים האחרות, כדי לקדם את המהפכה המינית בכל העולמות השונים שלהן.
לורה רוז היא הבת של משפחה שאירחה את ג'נט כשהיא ביקרה בעולמם (העולם של ג'ואנה).
היא מתוסכלת מכיוון שעל פי תכתיבי החברה שלה, היא אמורה להדחיק את שאיפותיה ולמחוק את כל הפוטנציאל שלה, כדי להפוך לעקרת בית.
היא נמשכת מייד לביטחון ולעצמאות של ג'נט, ומתחילה איתה מערכת יחסים מינית.
נושא הטכנולוגיה הוא מאוד מרכזי בספר, אף על פי שהוא לא מאוד ספציפי ברוב המקרים.
הטכנולוגיה היא הכלי שמאפשר את האוטופיה של Whileaway, גם ברמה של הבטחת ההמשכיות של המין האנושי/נשי, אלא גם באופן שמאפשר לנשים שחיות בעולם זה לפתח את עצמן, לעסוק בעיסוקים שמעניינים אותן, וכולי.
האינטליגנציה הכללית שת אוכלוסיית Whileaway הוגברה דרך הנדסה גנטית.
אך בעולם האוטופי הזה, טכנולוגיה היא לא מטרה לשמה, היא פשוט קיימת וניתנת לשימוש.
באופן דומה אך שונה, גם בעולם הדיסטופי של ג'ייאל, הטכנולוגיה משמשת למלחמה ולקידום אג'נדות אידיאלוגיות, היא לא בעצמה חלק ממרקם אידאולוגי.
בספרה, ראס מתייחסת רבות לעיסוקים של נשים - בין עם אלו העיסוקים המסורתיים בבית ובגידול ילדים, ובין אם כמחסום בדרכן של נשים, או הגשמה עצמית, תלוי בעולם המדובר.
ישנן ביקורות שגורסות שהספר הוא לא רק מניפסט של פמיניזם רדיקלי, אלא ביקורת על העולם הפוסט-תעשייתי, בו נשים נכנסו במספרים גדולים לשוק העבודה, אבל רק כשזו השתנתה לכלכלת שירות, ולא יצרנות.
אותה הסתכלות גם גורסת שהספר בעצם מהווה גשר בין רעיונות של פמיניזם רדיקלי (כמו הפרדות מגברים) לבין רעיונות של פמיניזם ליברלי (שוויון בתעסוקה).
הספר מחולק לתשעה חלקים, כאשר כל אחד מאלה מחולק לפרקים.
כל חלק מסופר מנקודת מבטה של אישה אחרת מהדמויות, אך בכל זאת ישנן קפיצות בין נקודות המבט, במיוחד כאשר הנשים קופצות ממקום למקום ומתקופה לתקופה.
כשהסיפור מסופר מנקודת מבטן של ג'ואנה, ג'נט או ג'ייאל, הנרטיב הוא בגוף ראשון, למרות שהן לפעמים מתייחסות אל עצמן בגוף שלישי.
רק הסיפור מנקודת מבטה של ג'נין הוא לחלוטין בגוף שלישי - עד סוף הספר, כאשר הפרספקטיבה של ג'נין כלפי עצמה משתנה, והיא מוכנה לצאת מהקבעון המגדרי שהייתה שרויה בו.
גם סגנון הסיפור משתנה מפעם לפעם.
לפעמים הסיפור מובא בשילוב של נרטיב כרונולוגי, דיאלוגים בין הדמויות, או שטף מחשבותיהן.
ולפעמים באופן פחות סטנדרטי דרך מונולוגים דרמטיים, סיפורי מעשיות, ובנוסף, דרך ציטוטים לכאורה מביקורות בדיוניות של הספר עצמו.
טפר וג'יימס טיפטרי, ג'וניור (שם העט של אליס ברדלי שלדון), ג'ואנה ראס היא חלוצה של הז'אנר של מדע בדיוני פמיניסטי, והחזון שלה לאוטופיה של פמיניזם רדיקלי נחשב לאחת היצירות המשפיעות בספרות הפמיניסטית.
הספר היה מועמד לפרס נבולה לשנת 1975, וזכה בשלושה פרסי "רטרוספקטיב" של פרס טיפטרי למדע בדיוני ב-1996. הוא גם זכה בפרס היכל התהילה של Gaylactic Spectrum.
הגבירות מל'אנגול'ן היה כינוין של אלנור באטלר ושרה פונסונבי, שתי נשים בנות המאה ה-18 ממעמד האצולה האירי שחיו כזוג נשוי.
הבחירה של השתיים "לחיות חיים בלתי שגרתיים" עוררה את חמת משפחותיהן, ואת סקרנותם ואהדתם של מובילי התרבות של התקופה.
אלנור שרלוט באטלר (11 במאי 1739 – 2 ביוני 1829) הייתה בת לשושלת באטלר, רוזנות (ומאוחר יותר דוכסות) אורמונד.
בקרב משפחתה שהתגוררה בטירת קילקני, מושבה המסורתי, נחשבה באטלר לתולעת ספרים עם השכלת-יתר.
היא דיברה צרפתית והתחנכה במנזר בצרפת.
מאחר שלא נישאה, ניסתה אמה לאלץ אותה להצטרף למנזר.
שרה פונסונבי (1755 – 9 בדצמבר 1831) התגוררה אצל קרובי משפחה בעיירה וודסטוק שבמחוז קילקני באירלנד.
קרוביה היו גם הם מבני האצולה, וביניהם הסופרת ליידי קרוליין לאם.
משפחותיהן חיו קרוב זו לזו, והשתיים נפגשו ב-1768 ופיתחו חברות אמיצה.
המשפחות לא ראו בעין יפה את קרבתן, הן בשל הפרשי הגילים ביניהן והן מכיוון שהשתיים רצו להקדיש את זמנן למדיטציה ולימוד.
משפחתה של שרה במיוחד העדיפה שהיא תגלה עניין בנושאים שנחשבו מתאימים יותר לבנות גילה ומעמדה, ותחפש חתן.
אך שרה ואלנור התעקשו גם אחרי שמשפחתה של אלנור כלאה אותה למשך תקופה, ועם הזמן השלימו המשפחות עם המצב ואף התחייבו להמשיך לתמוך כלכלית בבנותיהן.
הבטחה זו השרתה בשתיים תחושת ביטחון, והן רקמו תוכנית בריחה כדי להגשים את חלומן לחיות ביחד חיים בלתי שגרתיים.
כדי לוודא שלא ייאלצו להינשא בניגוד לרצונן, השתיים החליטו להתרחק מאוד מבתי משפחותיהן.
הן עברו קודם לאנגליה, אך בסופו של דבר השתקעו בוויילס, בבית בסגנון נאו-גותי בשם "פלאס נוויד'" (Plas Newydd) ליד העיירה ל'אנגול'ן (Llangollen).
הבטחת ההכנסה לא התממשה, לפחות לא מיד.
עורך הדין של משפחת פונסונבי טען שהכסף נועד לשמש נדוניה לשרה, וסירב לכל בקשה או הצהרה שאין בכוונתה להינשא.
גם משפחתה של אלנור נטתה "לשכוח" להעביר לה כספים.
למרות שהכנסתן הייתה צנועה, השתיים לא גילו איפוק בכל מה שנגע להוצאות.
הן שיפצו את בית האחוזה והתקינו בו חלונות זכוכית.
הן גם שכרו את שירותיהם של גנן, משרת, ושתי משרתות.
כל אלו הכניסו אותן לחובות, והן נאלצו להסתמך על נדיבותם של חברים.
הנשים, שנקראו בפי המקומיים בל'אנגול'ן פשוט "הגבירות", העבירו זמנן בלימוד ספרות ושפות ובטיפוח הבית והגנים.
הן לא גילו עניין בפיתוח יחסים חברתיים וגם לא התעניינו באופנה.
למעשה, השתיים נטו להתלבש בבגדים בסגנון גברי והסתפרו קצר.
אלנור כתבה יומנים מוקפדים על מעשיהן וחייהן.
על אף רצונן להתבודד, שמן יצא לפניהם, ועם הזמן התחילו להתעניין בהן אנשי תרבות וחברה של התקופה.
ביתן הפך למרכז בו שהו מבקרים כדוגמת לורד ביירון, פרסי שלי, רוברט סותי, ויליאם וורדסוורת, סר וולטר סקוט, המנהיג הצבאי הדוכס מוולינגטון, איל התעשייה ג'וזאיה וג'ווד, והסופרת האצילה קרוליין לאם.
גם אן ליסטר - האישה הראשונה לכתוב יומנים נרחבים על חייה כלסבית - הייתה בין מבקריהם, וייתכן כי שרה ואלנור היוו את ההשראה שלה "להינשא" לבת זוגה לפני נישואיה הפורמליסטים לבעלה.
גם בני מלוכה מאירופה הגיעו, כולל הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו, שכתב עליהן בהערצה.
גם המלכה שרלוט הייתה בין מעריציהן, ורצתה לבקר בביתן.
היא שכנעה את המלך להעניק להם פנסיה.
עם הזמן, גם המשפחות למדו לקבלן.
באטלר ופונסונבי חיו יחדיו כזוג נשוי למעלה מ-50 שנה.
הן החתימו את ספריהן וכלי ביתן בראשי התיבות המשותפים שלהן, ואף חתמו במשותף על מכתבים.
הן ישנו באותה מיטה, וקראו אחת לשנייה "אהובתי" ו"החצי השני שלי".
עם זאת, הסברה כי השתיים היו לסביות הוא עדיין נושא שנוי במחלוקת.
חבריהם בני זמנן לא סברו שהן "סאפפיות" (הכינוי דאז לנשים-אוהבות-נשים), אלא ראו בהן חברות המסורות אחת לשנייה באופן מיוחד.
חלק סברו שמדובר ב"נישואים בוסטוניים" - כינוי לנשים שחיות ביחד ביחסי נישואים שאינם מבוססים משיכה מינית או רומנטית.
אחרים ראו ביניהן יחסים רומנטיים, אך לא ראו רמז ליחסים מיניים (גם לא ביומנים של אלנור, ואף לא בקוד כמו ביומניה של ליסטר ויומנים סאפפיים אחרים).
היסטוריונים ומבקרי תרבות חלוקים אף הם, ביניהם המדגישים שדיבורים שלאוזן המודרנית ייחשבו לרומנטיים היו מקובלים אז, ואחרים מדגישים שבאותה תקופה השפה והתרבות עדיין לא כללו מושגים כמו ביסקסואליות או א-מיניות, ולכן זו טעות לנסות למקם את יחסיהן של אלנור ושרה במונחים של היום.
אלנור באטלר נפטרה בשנת 1829. שרה פונסונבי נפטרה שנתיים לאחר מכן.
שתיהן קבורות בבית הקברות של כנסיית סנט קול'ן, בל'אנגולן.
הבית של הגבירות, פלאס נוויד', הוא כיום מוזיאון המנוהל על ידי המועצה של מחוז דנבישייר.
גבעת באטלר, הסמוכה לבית, נקראת על שמה של אלינור באטלר.
פונדק Ponsonby Arms שנקרא על שמה של שרה פונסונבי הוא בניין רשום ברחוב מיל בל'אנגול'ן.
סיפור הרקע לספר הוא טענתה של גורדון שרוחותיהן של הגבירות התגלו לעיניה בפלאס נוויד', מה שהוביל אותה ללמוד את ההיסטוריה שלהן ולכתוב את הביוגרפיות.
באפריל 2011, באותו חודש שבו התקיימו באירלנד האיחודים האזרחיים הראשונים על פי חוק, תחנת הרדיו הממלכתית RTÉ שידרה תוכנית תיעודית על חייהן של אלינור באטלר, בשם "An Extraordinary Affair".
התוכנית העלתה את השאלה האם מדובר בזוג הלסבי הראשון הגלוי באירלנד.
בפברואר 2016, הגבירות מל'אנגול'ן הופיעו בפרק של תוכנית הטלוויזיה Mysteries at the Castle ששודרה בארצות הברית בערוץ הנסיעות.
במדעי המוח, הגברה סינפטית ארוכת-טווח היא תופעה מוחית שמתרחשת בין תאי עצב (נוירונים).
התופעה מתייחסת לחיזוק עוצמת הסינפסה שבין שני תאי עצב לאחר הפעלתם.
התופעה מתרחשת כאשר ישנה הפעלה חוזרת של הסינפסה בין נוירון פרה-סינפטי ונוירון פוסט-סינפטי אשר מאפשרת את חיזוק הקשר והיעילות בין הנוירונים השונים.
בתחילה, התופעה נמצאה ונחקרה בסינפסות של המעביר העצבי גלוטמט בין אזורי מוח קדמיים לבין ההיפוקמפוס.
החוקרים בתחום הראו את השפעת החיזוק לאורך זמן ממושך – משעות בודדות ועד שבועות וחודשים.
התופעה נחקרה ונמצאה במקומות נוספים, כמו למשל הקשר שבין הניאוקורטקס לחלקים בחוט השדרה.
התופעה נחקרת במגוון רב של בעלי חיים שונים מעכברים ועד קופים, כמו גם בבני אדם.
בבסיס היכולת להגברה ארוכת-טווח עומדת יכולת הגמישות הסינפטית של המוח.
גמישות סינפטית מתארת את היכולת של סינפסות כימיות להשתנות.
אחת מאפשרויות השינוי היא חיזוק, כפי שקורה בהגברה ארוכת-טווח.
התופעה ההפוכה להגברה ארוכת-טווח, דיכוי ארוך-טווח, היא היחלשות הקשר בין שתי סינפסות לאורך זמן.
התופעה יכולה להתרחש כאשר הפעלתם של שני נוירונים מסוימים אינה מתרחשת כבעבר.
תופעת ההגברה ארוכת-הטווח התגלתה לראשונה בשנת 1966 בהיפוקמפוס של עכברים.
מאז ועד היום נעשו מאות מחקרים בתחום.
התחום העיקרי בו נחקרת התופעה הוא תהליכי למידה וזיכרון.
ההנחה הרווחת היא שזיכרונות מקודדים על ידי שינויים בחוזק הסינפסה.
ההיפוקמפוס הוא אזור קריטי לתהליכי למידה, והגברה ארוכת-טווח באזור זה מצביעה על התרחשות של תהליכי זיכרון.
בנוסף, התחום נחקר בהקשרים רחבים דוגמת השפעת לחץ, גיל ומחלות קליניות שונות (כמו אלצהיימר) על האלמנטים השונים הלוקחים חלק בהגברה ארוכת-הטווח.
בסוף המאה ה-19, מדענים נוכחו כי מספר תאי המוח הבוגר (בערך 100 מיליארד) אינו גדל באופן משמעותי עם הגיל, דבר המעיד על כך שהמנגנון להיווצרות זיכרונות אינו מבוסס על יצירת תאי עצב חדשים.
החוקר הספרדי סנטיאגו רמון אי קחאל היה בין הראשונים להציע מנגנון של למידה שלא דורש היווצרות תאי עצב חדשים.
ב-1894, קחאל הציע שתהליכי למידה וזיכרון לא בהכרח תלויים בייצור של נוירונים חדשים אלא בחיזוק הקשרים בין הנוירונים הקיימים – חיזוק הסינפסות.
הטענה שעלתה הייתה כי אירועים חיצוניים מיוצגים במוח כדפוסים בעלי ממדים של מרחב וזמן במערכת העצבים, כלומר, כדפוסי פעילות עצבית אשר מהווים סוכנים היוצרים שינויים סינפטיים.
בשנת 1949 המשיך דונלד הב את הרעיונות של קודמיו.
בבסיס רעיונותיו של הב עמדה ההנחה שמערכת העצבים רגישה למציאת סידוריות בזמן, ושסידוריות בזמן מעידות על סיבתיות.
מיומנויות אלה לא הופיעו עד המחצית השנייה של המאה ה-20, בערך באותו זמן כמו גילוי ההגברה הסינפטית.
הגברה ארוכת-טווח נצפתה לראשונה על ידי טריה לומו ב-1966, במעבדה של פר אנדרסן, באוסלו, נורווגיה.
לומו ערך סדרה של ניסויים פיזיולוגיים על ארנבות מורדמות כדי לחקור את התפקיד של ההיפוקמפוס בזיכרון לטווח קצר הסינפסות הראשונות שזוהו בהקשר של התופעה היו קשרים אקסיטטוריים בין אזורים פרה-פרונטליים לתאים גרעיניים בהיפוקמפוס.
גירוי עצבי בתדר גבוה במסלולים סינפטיים אקסיטטוריים בהיפוקמפוס מביא להגברה פתאומית וקבועה ביעילות ההעברה הסינפטית.
העברת המידע מתרחשת בתדירות גבוהה (50–100 יחידות מידע המועברות במהירות של 100Hz או יותר) בתהליך שיכול להימשך ימים שלמים בחיות ובבני אדם.
טימותי בליס שהצטרף למעבדה של אנדרסן ב-1968, שיתף פעולה עם לומו, ובשנת 1973 פרסמו שניהם את האפיון הראשון של ההגברה לטווח ארוך בהיפוקמפוס של הארנבת.
זו הייתה הפעם הראשונה בה תוארה הגברה ארוכת-טווח כתופעה אותה אנחנו מכירים היום.
ממחקרם של הב ועד היום, תופעת ההגברה ארוכת-הטווח נחקרה במסלולים עצביים נוספים כמו מסלולים אקסיטטוריים בהיפוקמפוס, באמיגדלה ואזורים נוספים.
הראיות ממחקרים אלו מצביעות על כך שתהליך זה מהווה בסיס לתצורות רבות של זיכרון.
חקר ההגברה ארוכת-הטווח החל בעיקר במחקרי in vitro – מחקרים אשר לא מתבצעים על אורגניזם חי ומתפקד אלא לאחר מותו.
המחקרים הראשונים התבצעו על חלקים מההיפוקמפוס של עכברים לאחר מותם.
המדידה הנפוצה ביותר להגברה ארוכת-טווח היא מדידה של הפוטנציאל החשמלי בסינפסה שבין שני אזורים.
חוקרים לרוב חותכים פיסות קטנות של האזור הרלוונטי ובוחנים את הפוטנציאל החשמלי בנוירון הפוסט-סינפטי כתוצאה מהפעלה של הנוירון הפרה-סינפטי.
עלייה בעוצמת הקשר מצביעה על הגברה ארוכת-טווח.
כאשר מדובר במחקרי "In-vivo", מחקרים בהם האורגניזם חי, המדידה היא מדידה אלקטרופיזיולוגית של הפוטנציאל הפרה- והפוסט-סינפטי באזורי מוח שונים.
המדידה נעשית על ידי אלקטרודות אשר מוחדרות למוחו של בעל החיים ומודדות את הפעילות החשמלית באזורים המבוקשים.
במחקרים נוספים המדידה של הגברה ארוכת הטווח נעשתה כשינוי ביכולת הזיכרון.
בבעלי חיים מדידת הזיכרון יכולה להיעשות בצורה התנהגותית.
לדוגמה, מדידת ההימנעות של חולדות מאזור בו קיבלו שוק חשמלי כמדד לשיפור הזיכרון.
מנגנונים ביולוגיים של הגברה ארוכת-טווח
מבחינה ביולוגית, הגורם המקושר ביותר לתהליכי הגברה ארוכת-טווח הוא רצפטור לגלוטמט מסוג NMDA אשר אחראי על העברת סידן לתא.
בשונה מרצפטורים אחרים, NMDA דורש שני שלבים על מנת להיפתח ולאפשר לסידן להיכנס לתא.
הרצפטור הוא גם תלוי מתח וגם תלוי במוליך עצבי.
על מנת להפעיל אותו: התא צריך לעבור דה-פולריזציה (על ידי כניסת יוני נתרן דרך קולטנים מסוג AMPA) ובנוסף, על הגלוטמט להיקשר לקולטן ה-NMDA.
כששני תהליכים אלו קורים, הקולטן נפתח ומאפשר כניסת סידן לתא.
כניסת הסידן היא קריטית לתהליכי הגברה ארוכת-טווח.
נהוג לחלק את ההגברה ארוכת-הטווח לשני שלבים: השלב המוקדם והשלב המאוחר.
השלב הראשון קורה ברמה המידית ונשאר לזמן קצר יותר, בעוד שהשלב העוקב מתרחש בפרקי זמן ארוכים יותר ומאפשר את ההגברה לזמן ארוך.
בשלב זה גלוטמט נקשר לרצפטורי AMPA ולרצפטורי NMDA.
רצפטור NMDA נשאר סגור עקב חסימת המגנזיום.
כניסת יוני נתרן לתא דרך רצפטורי AMPA מאפשרת דה-פולריזציה בתא ושחרור המגנזיום מרצפטורי NMDA.
לאחר שחרור המגנזיום יכול הסידן להיכנס ולהתחיל שרשרת של פעולות.
קלמודולין מפעיל חלבון בשם קלמודולין קינאז - CamKII (קינאז הוא שם לחומר המאפשר זירחון).
קשירת הסידן מאפשרת שלושה תהליכים: הראשון – זרחון של רצפטורי AMPA בממברנת התא, המאפשר הגברה של פעילות רצפטורי הAMPA.
השני – הסידן מאפשר לחלבונים אחרים לשנע על גבי שלד התא רצפטורי AMPA אל הממברנה (ועל ידי כך להגביר את הרגישות של התא).
השלישי – הפעלה מוגברת של התא הפרה-סינפטי על ידי שליחה של רטרוגרידיים לתא הפרה-סינפטי.
השינויים בשלב המוקדם נמשכים כשעה ולאחר מכן חוזר התא למצבו הקודם.
המנגנון אשר מאפשרת את ההגברה לאורך זמן הוא השלב המאוחר של הגברה ארוכת-טווח.
השלב המאוחר של הגברה ארוכת-טווח מתרחש כשיש חזרה על הגירוי (למשל הגירוי שהופיע בשלב המוקדם מופיע שוב מספר פעמים).
שלב זה מאפשר שינויים ארוכי-טווח אשר יכולים להימשך לתקופת זמן ארוכה יותר בעקבות שינויים אשר נובעים מייצור חלבונים חדשים על ידי שעתוק ה-DNA שבגרעין התא.
התהליך מתרחש כאשר כמות גדולה של סידן נכנסת לתא עקב הפעלה חוזרת של הסינפסה.
הסידן מפעיל ביתר שאת את הקלמודולין.
כאשר הקלמודולין עובר סף מסוים מתחילה שרשרת פעולות אשר מביאה להפעלה של גורם השעתוק CREB2. חלבון זה מאפשר שעתוק מוגבר של רצפטורי AMPA, כלומר יצירה של חלבונים חדשים, ושינויים מורפולוגיים במבנה התא, כמו יצירה של ניצני דנדריטים חדשים, הגדלה של ניצנים שכבר קיימים, וגידול ברשתית התוך-פלזמית החלקה.
שינויים אלה מאפשרים הגברה ארוכת-טווח לאורך זמן.
תהליך ההגברה ארוכת-הטווח נחקר לרוב בהיפוקמפוס בהקשרים של למידה וזיכרון, אך התהליך מתרחש באזורים נוספים במערכת העצבים המרכזית.
אחד המקומות בו ניתן לראות את השפעת התופעה על תהליכי למידה נוספים הוא האמיגדלה, אזור האחראי על תהליכי למידה רגשית וזיכרון רגשי.
מחקרים בתחום ההגברה ארוכת-הטווח הראו כי למידת התניות קלאסיות תלויה ביכולת להגברה ארוכת-טווח באמיגדלה.
במחקר שהראה את ההשפעה של התופעה על למידה רגשית, אנטגוניסטים לרצפטורי NMDA הקשורים להגברה ארוכת-טווח הובילו לירידה בהגברה הסינפטית של חולדות, ולאחר מכן גם ליכולת פחותה של התניית פחד.
הידרדרות קוגניטיבית היא תופעה אשר נחקרה על ידי חוקרים רבים לאורך השנים.
אחת היכולות שנפגעות עם ההתבגרות היא יכולת הזיכרון.
מחקרים בתחום הזיכרון הראו כי הפגיעה שנוצרת עם הגיל אינה נובעת מירידה בכמות הנוירונים או כמות הסינפסות בהיפוקמפוס, אלא מאיכות הסינפסות והיעילות שבה עובר המידע בין הנוירונים השונים.
הפגיעה ביעילות התפקוד של הסינפסות נובע מפגיעה בגמישות הסינפטית, היכולת העומדת בבסיס חיזוק ארוך-טווח.
מחקרים בתחום הראו כי ישנה ירידה ביכולת ההגברה הסינפטית ארוכת-הטווח בזקנה.
מחקר אשר השווה אוכלוסיית עכברים צעירה לאוכלוסיית עכברים מבוגרת הראה כי ישנה ירידה ההתנהגותית ביכולת זו במבחני זיכרון הקשורים לזיכרון ארוך-טווח.
ירידה זאת תואמת לממצאים הביולוגיים מההיפוקמפוס של עכברים כפי שנותחו לאחר המבחן ההתנהגותי.
עם זאת, מחקרים אשר ניסו לבחון את מעורבותם של חלבונים מסוימים בירידה הקוגניטיבית בזקנה, הראו כי ישנן אפשרויות טיפוליות אשר יכולות לעזור ולשפר את תפקודי הזיכרון והחיזוק ארוך-הטווח אצל עכברים מבוגרים.
דוגמה אחת לשיפור כזה התרחש במחקר בו טופלו עכברים בתרופה אשר עזרה לתפקוד חלבון ה-cAMP, אשר הביאה לביצועי זיכרון משופרים.
מחקר זה הראה כי יכול להיות שחוסר תפקוד של חלבון זה קשור לחלק מההידרדרות המתרחשת בזקנה.
לאלכוהול ולבנזודיאזפינים השפעה ישירה על הזיכרון.
אחת הדרכים בהן הם משפיעים היא על ידי פגיעה בתהליך ההגברה ארוכת-הטווח.
מחקר בתחום זה הראה כי מנה של אתנול אשר ניתנה לחולדות, חסמה את תהליך ההגברה ארוכת-הטווח בהיפוקמפוס.
עם זאת, כאשר האתנול ניתן כשעה לאחר תהליך הלמידה, תהליך ההגברה המשיך והסם לא השפיע.
ממצא זה מתיישב עם הידע הקיים על השפעת אלכוהול על למידה.
כמות מסוימת של אלכוהול במרווח זמן מספק לאחר תהליך הלמידה יכול לעזור לשימור הידע שנרכש על ידי חסימת הפרעות נוספות אשר משפיעות על תהליך ההגברה והקונסולידציה בהיפוקמפוס.
הגבר המושלם הוא סרט פעולה-קומדיה אמריקאי בבימויו של פאקו קבזאס.
הסרט נכתב על ידי מקס לנדיס, ומככבים בו סם רוקוול, אנה קנדריק, טים רות', ג'יימס רנסון, אנסון מאונט, מיכאל אקלונד.
הסרט עוקב אחר אישה צעירה (אנה קנדריק) המיואשת מקשרים זוגיים, אשר מגלה כי החבר החדש שלה (סאם רוקוול) הוא רוצח שכיר מקצועי בעל ערכים מיוחדים.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-8 באפריל 2016.
מרתה (קנדריק) עוזבת את בן זוגה לאחר שהיא מגלה שהוא בוגד בה.
בינתיים, בבית מלון כלשהו, פרנסיס (רוקוול) דופק על דלת מלון ומסביר לאישה אשר שכרה אותו להרוג את בעלה כי רצח זה דבר רע, שם על אפו אף אדום של ליצנים ויורה בה למוות.
באותו זמן מתכוננת קבוצה של מתנקשים ללכוד את פרנסיס במלון.
הופר, רוצח שכיר שעבד בעבר עם פרנסיס ב-CIA, נשאר ברכב המעקב, וצופה כיצד פרנסיס מכניע בקלות את המתנקשים.
לאחר האירוע, מקבל הופר שיחת טלפון מהבוסים שלו, המורים לו להעמיד פנים של סוכן FBI ולהיות שותף למשטרה המקומית בניו אורלינס ולבלש גאס פטריק, אשר מונה ללכוד את פרנסיס.
למחרת, פוגשת מרתה את פרנסיס במהלך קניות בסופר, שם הוא מתחיל איתה ומזמין אותה לדייט.
הזוג מבלים זמן רב יחד במהלכם מספר לה פרנסיס על עיסוקיו, אך היא לא מאמינה לו ומניחה כי הוא ציני.
במהלך הטיול, פרנסיס חד החושים חש בירי של צלף לכיוונו ורוקד עם מרתה תוך התחמקות מכדורי המתנקש.
לאחר מכן מבלים את הלילה ביחד.
למחרת בבוקר, פרנסיס משאיר למרתה פתק שבו הוא מבקש להמשיך את הדייט שלהם בלילה.
מרתה המאוהבת מספרת הכל לשותפתה סופי, אשר מטילה ספק ביושרתו של פרנסיס.
הזוג נפגש בבר באותו לילה, שם פרנסיס מזהה את אחד מאלו שניסו להתנקש בו במלון.
פרנסיס יוצא איתו החוצה והורג אותו ואף מספר על זה למרתה ששוב חושבת שהוא צוחק.
אחד מהאחים במשפחת פשע כלשהי מתכנן לשכור את שירותיו של פרנסיס בשם אחיו, על מנת שפרנסיס בעל כללי האתיקה החדשים יהרוג את השוכר והעסק יישאר בשליטת האח הצעיר.
פרנסיס לוקח את מרתה לפגישה עם השוכר המיועד להתנקשות.
מן המכונית, היא צופה בפרנסיס שם אף של ליצן והורג את האיש שניסה לשכור אותו.
מרתה, מבינה שפרנסיס דיבר אמת על עיסוקו ונבהלת.
מאוחר יותר באותו יום, הופר וגאס באים אל מרתה ומספרים לה על עברו של פרנסיס ועל מצפונו החדש להרוג את אלו ששוכרים אותו.
פרנסיס חוזר לדירה ומכה את הופר שחיכה לו שם.
הוא מספר למרתה שהופר הוא לא סוכן FBI.
לפני שהם יוצאים מהבית מגיעים כמה מתנקשים מטעם המאפיה, פוגעים בפרנסיס וחוטפים את מרתה.
פרנסיס מגיע לבית המאפיונרים כדי להציל את מרתה, וחושף בפני מנהיג המאפיה את בגידתו של האח הצעיר.
במהלך הקרבות בין פרנסיס לאנשי המאפיה מגלה מרתה שהיא ניחנה בכישרון דומה לפרנסיס ומחסלת גם היא את אחד מהאחים.
פרנסיס ומרתה עוזבים את המקום יד ביד.
דאגלס מ' גריפין, גאס פטריק
לואיס דה סילבה ג'וניור, אספינוזה
ג'ונת'ן ביליונס, ילד קטן בשם קייל
קופר דודסון, ילד קטן בשם גורדון
פרס קטגוריה נמענים התוצאהפרסי בחירת הנוערסרט הקומדיה הטוב ביותרמועמדהשחקנית הטובה ביותר אנה קנדריקמועמד
הגבלת כהונה היא הגבלה חוקית שמגבילה אנשים מלהיבחר לתפקיד מסוים לאחר שכיהנו בתפקיד מספר כהונות.
מגבלות כהונה נפוצות ונמצאות בעיקר במדינות בעלות מערכת פוליטית מסוג דמוקרטיה נשיאותית או דמוקרטיות סמי-נשיאותיות.
מגבלה זו נועדה לבלום את האפשרות שמנהיג יקבל מעין "מונופול" על המדינה ויהפוך ל"נשיא לכל החיים" , ולהגן על רפובליקות מלהפוך למדינות דיקטטוריות בפועל.
לעיתים המגבלה היא מוחלטת והאדם שמסיים את כהונתו אינו רשאי להתמודד לתפקיד בשנית, ולעיתים מדובר בהגבלה על קדנציות רצופות, כך שהאדם יכול לכהן מספר בלתי מוגבל של קדנציות, אך עם "הפסקות" ביניהן.
למגבלות קדנציה יש היסטוריה ארוכה, כבר בימי אתונה העתיקה ורומא העתיקה, שתי רפובליקות קלאסיות קדומות, הוטלו מגבלות כהונה על מנהיגים לאחר מספר קדנציות בתפקיד מסוים.
בדמוקרטיה האתונאית, רק בעלי תפקידים שמונו בהגרלה היו כפופים למגבלת משך כהונה (קדנציה של שנה לכל משרה, כשרק חברי המועצה היוונית העתיקה , יכלו לכהן שתי קדנציות, בתנאי שאינן רצופות).
מספר תפקידים אפשרו היבחרות חוזרת למשרה, אך היו מעטים, ובגלל יוקרתם אוישו על ידי גנרלים צבאיים שמילאו את התפקיד באורך קבע.
ברפובליקה הרומית התקבל חוק שהטיל מגבלה של כהונה אחת על הקנסור.
על המגיסטראטים השנתיים (משרות כמו טריבון, איידיל, פראיטור, קונסול וקוואיסטור) נאסר לרוץ בבחירה מחודשת לאחר מספר שנים בתפקידם על פי מסלול המשרות.
בנוסף לכך, הוטלה מגבלת כהונה בת שישה חודשים על דיקטטורים.
רפובליקות נשיאותיות מודרניות רבות הטילו הגבלת כהונה לתפקידים הרמים ביותר.
למשל, ארצות הברית הציבה מגבלה של שתי קדנציות לנשיא באמצעות חקיקת התיקון ה-22 לחוקה ב-1951. עם זאת, אין מגבלות קדנציות לסגני נשיאים, לחברי בית הנבחרים או לסנאטורים, ובחלוף השנים נשמעו מספר דרישות כן לחוקק הגבלת כהונה לתפקידים אלו.
כמה ממדינות ארצות הברית מטילות גם מגבלות על בחירה מחדש של מושלי וחברי בתי המחוקקים שלהן.
מגבלות כהונה נפוצות גם באמריקה הלטינית, שם מרבית המדינות הן רפובליקות נשיאותיות.
בתחילת המאה ה-20 הכריז המהפכן המקסיקני פרנסיסקו מדרו על מרד באמצעות הסיסמה "בחירה אפקטיבית, לא לבחירה מחדש", ובכך ניסה לארגן הצבעת מחאה שבפועל תגביל את כהונתו של הנשיא.
בהתאם לעיקרון זה, לא ניתן לבחור חברי קונגרס במקסיקו לקדנציה רצופה בשנית.
כמו כן נשיא מקסיקו מוגבל לתקופת כהונה אחת בת שש שנים, וכך למעשה בכל בחירות אין מועמד שמכהן כנשיא יוצא או נשיא שנבחר בשנית.
במדינות שבהן שיטת הממשל היא דמוקרטיה פרלמנטרית, מגבלות כהונה על מנהיגי הרשות המבצעת אינן נהוגות לרוב.
זאת מכיוון שמשך הקדנציה שלהם אינה מוגדרת או תחומה – הם משמשים בתפקידם כל עוד הם זוכים באמון הפרלמנט, מצב שיכול להימשך לכל תקופת חייהם.
פרלמנטים רבים יכולים להתפזר לבחירות בזק, כך שמשך הקדנציה של חבריהם, ושל חברי הרשות המבצעת, משתנה בהתאם למצב הפוליטי.
עם זאת, מדינות כאלו כן מטילות מגבלות קדנציות על בעלי משרות אחרות, בעיקר מחזיקי משרות סמליות.
כך למשל ברפובליקות פרלמנטריות עם נשיא ייצוגי וראש ממשלה ביצועי, הנשיא כן מוגבל למספר קדנציות או לעיתים אף לאחת.
בין השנים 1982–2018 קבעה חוקת סין כי הנשיא של הרפובליקה העממית של סין, סגן הנשיא, ראש ממשלה או סגן ראש הממשלה אינם יכולים לכהן יותר משתי קדנציות רצופות, אם כי אין מגבלת כהונה למזכיר הכללי המפלגה הקומוניסטית של סין שהוא למעשה המנהיג העליון של סין.
בחודש מרץ 2020 העביר הקונגרס הלאומי העממי סדרה של תיקונים חוקתיים שכללו הסרה של מגבלות הכהונה עבור הנשיא וסגנו בהצבעה שגם כללה תיקונים לחיזוק מעמדה המרכזי של המפלגה הקומוניסטית במדינה.
הגבלת כהונה מהווה מענה לסיכון של שחיקה דמוקרטית והתבצרות בשלטון.
הגבלת כהונה מעודדת יצירת שכבת מנהיגות מתחדשת הנשענת על כישורים, רעיונות ואמון ציבורי, ולא על יתרון מובנה של שנים רבות בצמרת, גישה מונופוליסטית למשאבים וסיקור תקשורתי מועדף.
ככל שמנהיג מכהן זמן רב יותר, כך גוברת יכולתו לאייש עמדות מפתח באנשים הנאמנים לו אישית, על חשבון אנשי מקצוע עצמאיים המשרתים את האינטרס הציבורי.
בכך הוא מחליש את מנגנוני הביקורת המדינתיים.
הגבלת הכהונה מצמצמת את מספר המינויים שהוא יכול לבצע ואת ההשפעה ארוכת-הטווח שלהם.
זאת מאחר שהמנהיג החדש, נמצא בנסיבות המקשות על ביצוע מעשי שחיתות, ולכן יוכל למנות אנשים חדשים המייצגים את האינטרס הציבורי.
בכך הגבלת הכהונה שוברת את מעגל ההתבצרות והשליטה המוחלטת.
יתרה מכך, מנהיג שנמצא זמן רב בשלטון נוטה להשיג שליטה כמעט מוחלטת על מנגנון המפלגה שלו ועל המשאבים הכלכליים והתקשורתיים התומכים בו.
בכך הוא עלול לחנוק את ההליך הדמוקרטי הפנימי, למשל על ידי מניעת התמודדות מולו בבחירות המקדימות (פריימריז).
ידיעת מועד הפרישה מאפשרת למנהיגים אלטרנטיביים בתוך המפלגה להתארגן מבעוד מועד לקראת התקופה שלאחר כהונתו, ובכך מונעת השתלטות מוחלטת על המנגנון הפוליטי ומחזקת את האופוזיציה הפוטנציאלית.
מנהיג ותיק נוטה לצבור שליטה כמעט מוחלטת על מנגנון המפלגה, על מימון פוליטי ועל גישה למדיה, ובכך לחנוק תחרות פנימית ולהקשות על מתמודדים חדשים.
כאשר מועד הפרישה קבוע מראש, יריבים פוטנציאליים בתוך המפלגה יכולים להתארגן זמן רב מראש, לגבש בסיס תמיכה ולהציג אלטרנטיבה, בלי לחשוש שיישברו פוליטית על ידי מנהיג שאינו מתחלף.
תהליך זה מונע השתלטות אישית על מפלגה שלמה ומחזק את האופוזיציה הפוטנציאלית, הן בתוך השלטון והן מחוצה לו.שחיקה דמוקרטית מתרחשת לרוב באופן הדרגתי, דרך צעדים שנראים במבט ראשון חוקיים ולגיטימיים, אך מצטברים לפגיעה קשה באיזונים ובלמים, בבחירות חופשיות ואף בזכויות אדם.
מגבלת כהונה מקשה על מנהיג להשתמש במנדט שהוענק לו לאורך שנים רבות כדי לשנות בהדרגה כללים, חקיקה ומוסדות כך שישרתו את הישרדותו האישית.
עצם הידיעה שהמנהיג יוחלף בתוך פרק זמן מוגדר יוצרת "אופק סיום" שמקטין את הכדאיות האסטרטגית של תהליך שחיקה מתמשך.
בנוסף, ישנם מקרים שבהם הציבור בוחר במנהיג בשל הישגיו בנושא ליבה אחד, כמו משבר ביטחוני או כלכלי, ומוכן להתעלם מהתנהלות בעייתית או ממעשי שחיתות ("לא תחסום שור בדישו").
הגבלת הכהונה היא מנגנון הגנה דמוקרטי למצב זה, המציב גבול לזמן שבו הפגיעה מתמשכת בערכים דמוקרטיים ובטוהר המידות יכולה להימשך, מבלי להסתמך אך ורק על שינוי דעת הקהל.
הגבלת כהונה נועדה להבטיח תחלופה וריענון פוליטי.
התחלופה השלטונית מחייבת את המערכת לייצר באופן עקבי מנהיגים הנשענים על כישוריהם, ולא על הכוח המוסדי שצבר המנהיג המכהן.
צורך מרכזי נוסף בהגבלת כהונה הוא שיבוש רשתות אינטרסים, אשר מהוות קרקע פורייה לשחיתות.
שחיתות משמעותית מתפתחת לרוב באמצעות יצירת קשרים סימביוטיים וארוכי טווח בין המנהיג, פקידים בכירים, בעלי הון ולוביסטים (קשרי הון-שלטון).
רשתות אלו נסמכות על יציבות שלטונית והבטחה לשירותים הדדיים הנפרשים על פני שנים רבות.
הגבלת כהונה שוברת את הרצף הזה.
הידיעה הוודאית כי המנהיג יוחלף בקרוב מפחיתה באופן משמעותי את התמריץ לבצע "השקעות" מושחתות ארוכות-טווח.
כניסת הנהגה חדשה מחייבת את יצירת קשרים מחדש, מה שמחליש אותן ומקטין את יעילותן.
לבסוף, כניסת מנהיגים חדשים מעודדת גישות חדשניות להתמודדות עם אתגרים ישנים, באמצעות נקודות מבט שונות.
מנהיגים המכהנים תקופות ממושכות עלולים להיכנס לקיבעון מחשבתי, להישחק או להתנתק מצרכי הציבור המתעדכנים מתוך אינרציה קוגניטיבית .
התחלופה מבטיחה רלוונטיות מתמשכת מצד ההנהגה.
היא מפחיתה את סכנת האינרציה הקוגניטיבית: מנהיגים ותיקים נוטים להתקבע בדפוסי חשיבה, להישחק ולראות כל בעיה דרך אותן משקפיים ישנות, גם כאשר המציאות משתנה במהירות.
חילופי שלטון מחזקים את הרלוונטיות של המערכת הפוליטית, מפחיתים את הניתוק בין הנהגה לציבור, ומגבירה את סיכויי ההתחדשות הדמוקרטית במקום התאבנותה.
הגברה תלויית נוגדנים , המכונה לעיתים הגברה חיסונית או הגברת מחלות, היא תופעה שבה קישור של נגיף לנוגדנים תת-אופטימליים משפר את כניסתו לתאים המארחים ולאחר מכן את שכפולו.
הנוגדנים הלא אופטימליים יכולים לנבוע מהידבקות טבעית בנגיף או מחיסון.
ADE עלול לגרום להחמרה במחלות נשימתיות ולפגיעה ריאתית חריפה לאחר זיהום בנגיף הנשימה (ERD) עם תסמינים של חדירה מונוציטית ועודף של אאוזינופילים בדרכי הנשימה.
ADE, עם מנגנונים תלויי תאי עזר מסוג 2 T, עשוי לתרום להגברה של מחלות הקשורות לחיסון (VADE) במחלות נשימתיות ובמספר מחלות נוספות.
חלק מהחיסונים בפיתוח שהתמקדו בנגיף הקורונה, בנגיף ה-RSV ובנגיף הדנגי גרמו ל-VADE, והופסק פיתוחם, או שאושרו לשימוש רק בחולים שהיו להם וירוסים אלו בעבר.
נוגדנים אנטי-ויראליים מקדמים זיהום ויראלי של תאי המטרה של מערכת החיסון על ידי ניצול ה־FcγR הפגוציטי או מערכת המשלים לאחר אינטראקציה עם הנגיף, הנוגדנים נקשרים לקולטני Fc (FcR) המתבטאים בתאי חיסון מסוימים או בחלק מחלבוני המשלים.
בדרך כלל תהליך הפגוציטוזה מלווה בהתדרדרות הנגיף, אולם אם הנגיף אינו מנוטרל (עקב קישור זיקה נמוך או התמקדות באפיטופ שאינו מנטרל), קשירת נוגדנים עלולה לגרום להימלטות וירוסים ולזיהום מוגבר.
לפיכך, פגוציטוזיס יכול לגרום לשכפול ויראלי ולמות תאי החיסון.
הנגיף "מטעה" את תהליך הפגוציטוזה של תאי החיסון ומשתמש בנוגדני המארח כסוס טרויאני.
ADE עשוי להתרחש בגלל המאפיין הלא-מנטרל של הנוגדן, הקושר אפיטופים ויראליים נוספים בנוסף לאלה המעורבים בחיבור ובכניסה לתא המארח.
ADE עשוי לקרות גם מכיוון שהנוגדנים נמצאים בריכוזים של תת-נטרול (מניבים תפוסות מתחת לסף הניטרול לגבי אפיטופים ויראליים).
בנוסף ADE יכול להיגרם כאשר עוצמת האינטראקציה של נוגדן-אנטיגן נמצאת מתחת לסף מסוים.
תופעה זו עלולה להוביל הן ליכולת הדבקה מוגברת של וירוסים והן לווירולנטיות (אלימות) מוגברת.
הנגיפים שעלולים לגרום ל-ADE חולקים לעיתים קרובות תכונות נפוצות כגון גיוון אנטיגני, יכולות שכפול והתבססות בתאי החיסון.
ADE יכול להתרחש במהלך התפתחות זיהום ויראלי ראשוני או משני, כמו גם לאחר חיסון וזיהום ויראלי לאחר מכן.
הוא נצפה בעיקר בהדבקה בנגיפי RNA חיוביים ביניהם Flaviviruses כגון וירוס דנגי, וירוס קדחת צהובה, נגיף זיקה, קורונה, כולל אלפא ו-betacoronaviruses, וכן Orthomyxoviruses כגון שפעת, רטרו-וירוס כגון HIV, ו-Orthopneumoviruses כגון RSV.
המנגנון הכולל פגוציטוזה של תשלובות חיסוניות באמצעות קולטן FcγRII / CD32 מובן טוב יותר בהשוואה למסלול הקולטן המשלים.
תאים המבטאים קולטן זה מיוצגים על ידי מונוציטים, מקרופאגים, קטגוריות מסוימות של תאים דנדריטים ותאי B.
מנגנון ADE מתווך בעיקר על ידי נוגדני IgG, אולם IgM יחד עם IgA הוכחו גם הם כגורמי ADE.
ADE היווה מקור לדאגה בשלבים קליניים מאוחרים של פיתוח חיסונים נגד מחלת נגיף קורונה 2019.
תופעת ADE נצפתה במחקרים בבעלי חיים במהלך פיתוח חיסונים לקורונה, אך נכון ל-14 בדצמבר 2020 לא נצפו מקרים בניסויים בבני אדם.
"ADE מהווה אפשרות תאורטית בחיסון ל-COVID-19, אך ניסויים קליניים באנשים עד כה לא הראו שלמשתתפים שקיבלו את החיסון יש שיעור מחלות קשות יותר בהשוואה למשתתפים שלא קיבלו את החיסון".
החמרה בהדבקה שנייה היא עדות לפעולתו של מנגנון ADE, ועל כן, מכיוון שהדבקה שנייה ב-SARS-CoV-2 לא לוותה בתופעות לוואי חמורות יותר מכפי שהיה בהדבקה ראשונה, הדבר שולל, לפי מצב הידע הנוכחי, את ההנחה שמנגנון ADE פועל בעת הידבקות בנגיף ה-SARS-CoV-2.
קבלה מוקדמת של חיסון TIV 2008–09 (חיסון נגד שפעת טריוולנטית) הייתה קשורה לסיכון מוגבר למחלות pH1N1 רפואיות במהלך אביב-קיץ 2009 בקנדה.
לא ניתן לשלול הטיה (בקבלת המידע או בבחירתו), או שגיאה.
יש צורך בהערכה ניסיונית ואפידמיולוגית נוספת.
נשקלים מנגנונים ביולוגיים אפשריים והשלכות אימונו-אפידמיולוגיות.
זיהום טבעי וחיסון מוחלש מעוררים נוגדנים המשפרים את עדכון הנגיף ההומולוגי ונגיף H1N1 שבודד מספר שנים מאוחר יותר, מה שמדגים כי וירוס שפעת A גורם להגברת זיהומים תלוית נוגדנים.
ADE נחשד בזיהומים בהקשר לתת סוג וירוס שפעת A H7N9, אך הידע בנושא מוגבל.
הדוגמה הידועה ביותר של ADE מתרחשת בהקשר לקדחת דנגי.
וירוס דנגי הוא נגיף RNA חד-גדילי ממשפחת הפלאוויווירידה.
הנגיף גורם למחלות בדרגות חומרה שונות בבני אדם, החל מקדחת דנגי (DF), המוגבלת בדרך כלל בעוצמתה ותוצאותיה, ועד קדחת דנגי דימומית ותסמונת הלם דנגי, אשר אחת מהן עלולה לסכן חיים.
ההערכה היא שכ-390 מיליון אנשים לוקים בדנגי מדי שנה.
ADE עשוי להתרחש כאשר אדם שנדבק בעבר בסרוטיפ (Serotype) אחד נדבק חודשים או שנים לאחר מכן בסרוטיפ אחר, ומייצר וירמיה (Viremia, נוכחות של הווירוס בזרם הדם) גבוהה יותר מאשר בזיהומים ראשונים.
בהתאם לכך, בעוד שזיהומים ראשוניים (ראשונים) גורמים בעיקר למחלות קלות (קדחת דנגי) אצל ילדים, סביר להניח כי הדבקה חוזרת קשורה לקדחת דנגי דימומית או לתסמונת הלם דנגי הן בקרב ילדים והן מבוגרים – מצב קליני חמור יותר.
קדחת דנגי כוללת ארבעה סרוטיפים שונים מבחינה אנטיגנית (וירוס דנגי 1–4).
בשנת 2013 דווח על סרוטיפ חמישי.
זיהום גורם לייצור נוגדני אימונוגלובולין G (IgG) הומוטיפיים המספקים חסינות לכל החיים כנגד הסרוטיפ המדבק.
הדבקה בנגיף דנגי מייצרת גם מידה מסוימת של חסינות צולבת נגד שלושת הסרוטיפים האחרים.
נטרול נוגדני IgG הטרוטיפיים (צולבים-תגובתיים) אחראים לחסינות צולבת זו, הנמשכת בדרך כלל לתקופה של חודשים עד כמה שנים.
כילים הטרוטיפיים אלה יורדים לאורך תקופות זמן ארוכות (4 עד 20 שנים).
בעוד שכילים הטרוטיפיים פוחתים, כילים של נוגדני IgG הומוטיפיים גדלים לאורך תקופות זמן ממושכות.
תופעה זו יכולה לנבוע מהישרדות מועדפת של תאי B בעלי זיכרון ארוכי חיים, המייצרים נוגדנים הומוטיפיים.
בנוסף לנטרול נוגדנים הטרוטיפיים, זיהום יכול להביא לייצור נוגדנים הטרוטיפיים המנטרלים את הנגיף באופן חלקי או כלל לא.
ייצור נוגדנים צולבים ללא נטרול עלול לאפשר זיהומים משניים חמורים.
על ידי התחברות לנגיף אך ללא נטרולו, נוגדנים אלה גורמים לו להתנהג כ"סוס טרויאני" כשהוא מועבר לאיבר הלא נכון בתאים דנדריטים שבלעו את הנגיף לשם השמדתו.
כשהנגיף נכנס לתא הדם הלבן, הנגיף משתכפל כשהוא לא מזוהה, ובסופו של דבר מביא לכילי (ערכי) וירוסים גבוהים ולמחלה קשה.
מחקר שנערך על ידי Modhiran et al ניסה להסביר כיצד נוגדנים שאינם מנטרלים מווסתים את התגובה החיסונית בתא המארח באמצעות מסלול האיתות של קולטן מסוג Toll-like receptor.
ידוע כי קולטנים מסוג זה מזהים חלקיקים ויראליים חוץ-תאיים ותוך-תאיים ומהווים בסיס מרכזי בייצור הציטוקינים.
ניסויים במבחנה הראו כי הציטוקינים הדלקתיים וייצור האינטרפרון מסוג 1 הופחתו כאשר וירוס הדנגי שעבר ADE נקשר לקולטן ה-Fc של תאי THP-1. ניתן להסביר זאת הן בירידה בייצור הקולטן מסוג Toll-like receptor והן בשינוי מסלול האיתות שלו.
חלבון לא ידוע המושרה על ידי קולטן ה-Fc שעבר עירור, מפחית את התעתיק והתרגום של קולטן מסוג Toll-like receptor, מה שמקטין את יכולתו של התא לאתר חלבונים ויראליים.
מצד שני, חלבונים רבים (TRIF, TRAF6, TRAM, TIRAP, IKKα, TAB1, TAB2, קומפלקס NF-κB) המעורבים במסלולי האיתות של קולטנים מסוג Toll-like receptor הם במצב של תת-רגולציה, מה שמביא לירידה בייצור ציטוקינים.
שניים מהם, TRIF ו-TRAF6, מווסתים בהתאמה על ידי שני חלבונים SARM ו-TANK במצב של שפעול מוגבר על ידי קולטני Fc שעברו עירור (זירוז).
דוגמה אחת התרחשה בקובה בין 1977 ל-1979. הסרוטיפ המדביק היה וירוס דנגי מסוג 1. בעקבות מגפה זו באו התפרצויות בשנים 1981 ו-1997. בהתפרצויות אלה וירוס דנגה מסוג 2 היה הסרוטיפ המדבק.
במהלך ההתפרצות ב-1997 התרחשו 205 מקרים של קדחת דנגי דימומית ותסמונת הלם דנגי, כולם אצל אנשים מעל גיל 15. הוכח שכל המקרים הללו מלבד שלושה נדבקו בעבר בנגיף דנגי מסוג 1 במהלך ההתפרצות הראשונה.
החל משנת 2016, שימש חיסון דנגווקסיה לחיסון ילדי בית ספר בני 9–10, החיים באזורים אנדמיים מאוד לדנגי בפיליפינים.
לאחר שכ-830,000 ילדים קיבלו לפחות 1 מתוך 3 מנות מומלצות, דווח על סיכון להגברה תלויית נוגדנים אצל מחוסנים שלא-נדבקו-בעבר-בדנגי ומבצע החיסונים נעצר.
ADE של זיהום דווח גם ב-HIV.
בדומה לנגיף דנגי, נמצא שרמת נוגדנים בלתי מנטרלת מאיצה את הזיהום הנגיפי באמצעות אינטראקציות של מערכת המשלים והקולטנים.
על פי הדיווחים, הגידול בזיהום הוא פי 350, בדומה לגידול המיוחס ל-ADE בנגיפים אחרים כמו וירוס דנגי.
ADE ב-HIV יכול להיות מתווך על ידי משלים או קולטן Fc.
נמצאו השלמות בנוכחות סרום חיובי ל-HIV-1 כמאיצות את הזיהום של קו תאי T-2. האצה בתיווך קולטן Fc נגרמה כאשר הדבקה ב-HIV הואצה על ידי סרום של שרקן שנמצא חיובי ל-HIV-1 והדבקה זו האיצה זיהום תאים חד-גרעיניים היקפיים ללא נוכחות משלימים.
נמצא שקולטני רכיבי המשלים CR2, CR3 ו-CR4 המהווים מרכיבים במשלים, מתווכים את ההגברה של הזיהום, הגברה שהיא מתווכת-משלים.
ההדבקה ב-HIV-1 מובילה להפעלת משלים.
מקטעים של מערכת המשלים יכולים לסייע לנגיפים בזיהום על ידי הקלת אינטראקציות ויראליות עם תאים מארחים המבטאים קולטנים משלימים.
העתקת המשלים על הנגיף מקרבת את החלבון gp120 למולקולות CD4 על פני התאים, ובכך מקלה על כניסת הווירוסים.
וירוסים שנחשפו מראש למערכת משלים שאינם מנטרלים נמצאו גם כמאיצי זיהומים בתאים דנדריטיים.
וירוסים שעברו אופסוניזציה הפגינו לא רק כניסה מואצת, אלא גם מפלי איתות נוחים לשכפול HIV בתאים דנדריטים.
HIV-1 הראה גם שיפור בזיהום בתאי HT-29 כאשר הנגיפים עברו אופסוניזציה מראש עם חלקי מערכת המשלים C3 ו-C9 בנוזל הזרע.
שיעור ההדבקה המוגבר הזה היה כמעט פי 2 מהדבקה של תאי HT-29 עם הנגיף בלבד.
Subramanian ואח' דיווחו כי כמעט 72% מדגימות הסרום מתוך 39 אנשים חיוביים ל-HIV הכילו משלים שידועים כמשפרים את הזיהום.
הם גם הציעו כי הימצאות נוגדנים מנטרלים, או נוגדנים המתווכים ציטוטוקסיות תאית תלוית-נוגדנים בסרום, מכילים נוגדנים המגבירים זיהום.
האיזון בין הנוגדנים המנטרלים לבין נוגדנים המגבירים זיהומים משתנה ככל שהמחלה מתקדמת.
בשלבים מתקדמים של המחלה, שיעור הנוגדנים המגבירים זיהום גבוה בדרך כלל מאשר נוגדנים מנטרלים.
דווח על עלייה בסינתזת החלבון הנגיפי וייצור ה-RNA במהלך ההגברה של הזיהום כשהגברה זו הייתה בתיווך משלים.
נמצא כי תאים עם משלים ברמות שאינן מנטרלות, משחררים באופן מואץ רוורס טרנסקריפטאז ונגיפים צאצאים.
האינטראקציה של נוגדנים ל-HIV עם וירוסים החשופים למערכת המשלים – רכיבי משלים שאינם מנטרלים – מסייעת בקשירת הנגיף והאריתרוציטים, מה שיכול להוביל להדבקה מואצת בווירוסים, באיברים בעלי כשל חיסוני.
ADE ב-HIV העלה שאלות לגבי הסיכון לזיהומים בקרב מתנדבים שנטלו חיסון ברמות תת-נטרוליות, כפי שקורה עם כל וירוס אחר המציג ADE.
גילברט ואח' דיווחו בשנת 2005 כי לא היה ADE של זיהום כאשר השתמשו בחיסון rgp120 בניסויים שלב 1 ו-2. הודגש כי יש צורך לבצע מחקר רב בתחום התגובה החיסונית ל-HIV-1. ניתן להשתמש במידע ממחקרים אלה כדי לייצר חיסון יעיל יותר.
אינטראקציה של נוגדנים עם וירוס חייבת למנוע ממנו להיצמד לקולטני כניסת התא המארח.
עם זאת, במקום למנוע הידבקות בתא המארח, תהליך זה יכול להקל על זיהום ויראלי של תאים חיסוניים ולגרום ל-ADE.
לאחר קישור הנגיף, הנוגדן מתקשר עם קולטני Fc או משלימים המתבטאים בתאי חיסון מסוימים.
קולטנים אלה מקדמים כניסת נוגדנים של וירוסים על ידי תאי החיסון, שאחריהם אמור להיות הרס הנגיף.
עם זאת, הנגיף עלול להימלט ממתחם הנוגדן ולהתחיל את מחזור השכפול שלו בתוך התא החיסוני תוך שהוא נמנע מהתדרדרות.
זה קורה אם הנגיף נקשר לנוגדן בעל זיקה נמוכה (low-affinity – ראו Ligand (biochemistry) ).
ישנם מספר הסברים אפשרים לתופעה של הגברת הישרדות הנגיף התאי:
נוגדנים נגד וירוס של סרוטיפ אחד נקשרים לנגיף של סרוטיפ אחר.
ההיצמדות נועדה לנטרל את הנגיף מהדבקת התא המארח, אך מכלול נוגדני הנגיף נקשר גם לקולטן הנוגדן באזור Fc (FcγR) בתא מערכת החיסון.
התא מפנים את הנגיף לצורך הרס מתוכנת אך הנגיף נמנע מכך ומתחיל את מחזור השכפול שלו במקום זאת.
נוגדנים נגד וירוס של סרוטיפ אחד נקשרים לנגיף של סרוטיפ אחר ומפעילים את המסלול הקלאסי של מערכת המשלים.
מערכת מפל המשלים קושרת את קומפלקס C1Q המחובר לחלבון השטח של הנגיף באמצעות הנוגדנים, אשר בתורם נקשרים לקולטן C1q שנמצא על התאים ומביאים את הנגיף והתא קרוב מספיק כדי שקולטן ספציפי של נגיף יקשור את הנגיף ויתחיל בזיהום.
מנגנון זה הוכח עבור וירוס אבולה אין ויטרו וכמה וירוסי פלבי (Flavivirus – נגיף RNA חד-גדילי חיובי) אין ויוו.
כאשר נוגדן לנגיף אינו מסוגל לנטרל את הנגיף, הוא יוצר מבני וירוס-נוגדן תת-מנטרלים.
עם פגוציטוזה על ידי מקרופאגים או תאי חיסון אחרים, המבנה עשוי לשחרר את הנגיף עקב קישור לקוי עם הנוגדן.
זה קורה במהלך תהליך הגברת חומציות ובסופו של דבר התמזגות של הפגוזום עם ליזוזומים.
הנגיף שנמלט מתחיל את מחזור השכפול שלו בתוך התא, ומעורר ADE.
דרכים אחרות בהן נוגדנים יכולים (באופן יוצא דופן) להחמיר את הזיהום במקום לפעול נגדו:
אפקט הוק , רלוונטי לבדיקות במבחנה ובעל רלוונטיות מסוימת אין ויוו.
נכון לשנת 2023, למחצית מדינות העולם ישנם חוקים, תקנות או המלצות האוסרות בפועל על תרומות דם, רקמות להשתלת איברים וקרניות מגברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) ללא התייחסות לאופן קיום היחסים עם בני זוגם או מעמדם הבריאותי.
הגבלות זמניות נקראות לעיתים כ-"דחיות" שכן תורמי דם שיימצאו לא כשירים עלולים להימצא כשירים במועד של כמה חודשים מאוחר יותר.
עם זאת, ישנן מדינות שמטילות דחיות שאינן מוגבלות בזמן, כלומר, תרומות דם אינן מתקבלות בשום שלב בעתיד, מה שמהווה איסור דה פקטו על תרומת דם גם מאת גברים שמקיימים יחסים מונוגמיים במערכת יחסים ארוכת טווח עם בני זוגם ונמצאים כלא כשירים.
ההגבלות משתנות ממדינה למדינה ולעיתים קרובות אינן משפיעים על נשים המקיימות יחסי מין עם נשים (WSW).
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אוכף תקופת דחייה של שלושה חודשים של מניעת קיום יחסים עבור "MSM" ונשים המקיימות יחסים עם "MSM" שמעוניינות לתרום דם בארצות הברית.
בקנדה, תקופת הדחייה בקרב תורמי דם "MSM" ירדה ל-3 חודשים ביוני 2019 והוסרה לחלוטין בדצמבר 2022. עבור רקמות כגון קרניות, תקופת הדחייה עבור "MSM" היא חמש שנים בארצות הברית ושנה בקנדה.
ארגונים למען זכויות להט"ב רואים את ההגבלות על תרומות מאת "MSM" או "WSW" כמבוססות על סטריאוטיפים נגד להט"ב והומופוביה (לעיתים קרובות בתמיכה פוליטית) ולא על דאגה רפואית לגיטימית שכן כלל התרומות נבדקות בקפדנות עבור שלילת תורמים הנגועים בנגיפים ידועים כגון "HIV", איידס, הפטיטיס B והפטיטיס C.
תומכי ההגבלות מצהירים על הצגתן בשל הסיכון לקבלת תוצאות בדיקות שליליות שגויות עבור מחלות מין, ומעמד אוכלוסיית ה-"MSM" במדינות מפותחות שנוטה לשכיחות גבוהה יותר של הידבקות ב-HIV/איידס.
הוועדה המייעצת של ממשלת הממלכה המאוחדת לבטיחות הדם, הרקמות והאיברים (SaBTO), הצהירה בשנת 2013 כי "הסיכון לעירוי דם נגוע ב-HIV יגדל אם "MSM" יורשו לתרום דם".
אולם, ביולי 2017, הממשלה צמצמה את תקופת הדחייה בקרב "MSM" משנה לשלושה חודשים, כתוצאה מהמסקנות המעודכנות של "SaBTO" לפיהן "מערכות הבדיקה החדשות היו מדויקות והתורמים היו טובים בעמידה בכללים".
יתר על כן, הגוף הציבורי-ניהולי הבריטי "NHS Blood and Transplant" החל בתהליך של חקירה עד כמה תרומות דם אפשריות עבור "MSM" בהתאם לדרגת הסיכון, ללא תקופת דחייה של שלושה חודשים.
הגוף הצהיר כי ישנה כיום כמות מוגבלת של נתונים על דרכים יעילות לביצוע הערכות סיכונים אלה, בעוד כי השלבים הראשוניים של סקירת היקף, איסוף ראיות ובדיקות עשויות להימשך עד שנתיים.
בשנת 2021, הממלכה המאוחדת ביטלה את תקופת הדחייה במלואה עבור תרומות דם מאת "MSM" בעוד "NHS" הצהיר באומרו כי "גברים במערכת יחסים ארוכת טווח רשאים לתרום דם אם לא קיימת חשיפה ידועה לזיהום המועבר במגע מיני ואינם משתמשים בתרופות נגד HIV כגון PreP או PEP".
התומכים בהסרת איסור תרומות הדם מאת "MSM" מציינים כי בדיקת התורמים אמורה להתמקד בהתנהגות מינית מסוכנת וכן בשיטות קיום יחסי מין בטוחות, שכן "MSM" רבים עשויים תמיד לקיים יחסים מוגנים, להיות מוגדרים כמונוגמיים או להיות בקטגוריות אחרות בסיכון נמוך.
חלק מהקבוצות בעד הסרת ההגבלות תומכות בתקופת המתנה לאחר תרומת הדם כאשר התורם נחשב כבעל התנהגות הנחשבת בסיכון גבוה יותר, ולפני השימוש בה, כדי להתאים לחלון שיטות הבדיקה של בנק הדם.
בעוד ש-HIV מתגלה בצורה מהימנה תוך 10 עד 14 ימים עם בדיקת RNA, שיטות בדיקה ישנות יותר מספקות דיוק עד 98% מהמקרים החיוביים לאחר שלושה חודשים.
רשימת מדינות ומעמדן הנוכחי לגבי תרומות דם מאת "MSM"
מדינהתקופת דחייה עבור "MSM"תקופת דחייה עבור נשים שמקיימות יחסים עם "MSM"הערותאיןאיןאיסור מוחלטN/aאיןאיןבספטמבר 2015, בוטל האיסור עבור תרומות דם מאת "MSM" ללא הגבלות.3 חודשיים3 חודשייםמאז ינואר 2021, תקופת הדחייה צומצמה משנה ל-3 חודשים.איןאיןתקופת דחייה של שנה עבור תורמים "MSM" יושמה בדצמבר 2019. לפני כניסת המדיניות לתוקף, הוגדר איסור בלתי מוגבל.
נכון לשנת 2021, תקופת הדחייה צומצמה ל-4 חודשים.
בספטמבר 2022, בוטלו כלל ההגבלות.שנהשנהבשנת 2016, שרת הבריאות מגי דה בלוק הבטיחה להעריך מחדש את המדיניות לגבי תרומות דם מאת "MSM" באמצעות "התגליות המדעיות החדשות ביותר".
בשנת 2017 בוטל האיסור ללא הגבלת זמן והוחלף בתקופת דחייה של שנה.איןאיןעל פי המועצה לרפואה ובריאות של בהוטן, "כל אדם במצב בריאותי טוב בגיל 18 לפחות וששוקל לפחות 45 ק"ג רשאי לתרום דם".איןאיןמאז ה-10 ביולי 2019, הצו העליון 24547 משנת 1997 התיר ל-"MSM" לתרום דם.
בעבר, הצו אסר על "MSM" לתרום דם ותייג אותם כ-"קבוצת בעלות סיכון גבוה".
עם זאת, במאי 2020, הכריז בית המשפט העליון הפדרלי כי ההגבלה אינה חוקתית ובכך, בוטלו כלל ההגבלות.איןN/aלא נאסר במפורש על "MSM" לתרום דם בבולגריה.
ביוני 2016 הודיעה מחלקת ממשלת קנדה האחראית על מדיניות הבריאות הלאומית "Health Canada" על צמצום התקופה ל-12 חודשים.
בספטמבר 2022 בוטלה במלואה בכל שטחי קנדה מלבד פרובינציית קוויבק שעתידה להסיר את המדיניות ב-4 בדצמבר 2022.איןאיןבשנת 2013 ביטל משרד הבריאות הצ'יליאני את האיסור הגורף על תרומות דם מאת "MSM".
לפני כן, תורמי דם פוטנציאליים נשאלו מה היא נטייתם המינית בעוד נאסר על כל מי שהזדהה כהומוסקסואל, לסבית או ביסקסואל לתרום את דמו.
השאלון הנוכחי עבור תורמי דם מגביל רק תורמים עם היסטוריה של התנהגות מינית מסוכנת, ללא קשר לנטייתו המינית של האדם.
בית המשפט הורה למשרד באומרו "להתייחס לתקנות לאימות וזיהוי רמות סיכון גבוהות או נמוכות בהתאם להתנהגות המינית של האדם.
נטייה מינית אינה מהווה כשלעצמה סיכון בפועל".N/aN/aרומניה אוסרת על "MSM" לתרום דם עקב "סבירות גבוהה יותר להידבקות במחלות מין".
עם זאת, בספטמבר 2007, קבעה המועצה הלאומית של רומניה למאבק באפליה כי האיסור אינו חוקי, מהווה אפליה על רקע נטייה מינית ויוצר "אווירה עוינת, משפילה ופוגענית עבור הומוסקסואלים".
המועצה הורתה למשרד הבריאות לבטל את האיסור.
בינואר 2008, על מנת לקיים את פסיקת המועצה, פרסם משרד הבריאות חוק חדש שמבטל את המדיניות.
עם זאת, דווח כי החוק טרם יושם בפועל.איןN/aבאוגוסט 2007 הוסר האיסור ללא תקופת דחייה על "MSM" לתרום דם בקוסטה ריקה לאחר מסע פרסום שהוביל פעיל זכויות הלהט"ב אלברטו קבזה בנושא.איןN/aאיסור מוחלטN/aהתקנות המסדירות את המכון הקרואטי לרפואת עירוי אוסרות את יכולתם של "MSM" לתרום דם.
חוק עזר משנת 1998 על רכיבי דם אסר במפורש על "אנשים עם התנהגות הומוסקסואלית" לתרום דם.
עם זאת, החוק בוטל והוחלף בשנת 2006 בחוק חדש.
החל משנת 2021, איסור על תרומת דם מאת "MSM" מסווג תחת המשפט "התנהגויות או פעילויות החשופות לסיכון לחלות במחלות זיהומיות הנישאות בדם".שנהשנה"MSM" רשאים לתרום דם בצ'כיה לאחר תקופת דחייה של שנה.
לפני כן, תקופת הדחייה עמדה על 15 שנה.4 חודשים4 חודשיםבמאי 2014, 6 מפלגות פוליטיות דניות קראו לשר הבריאות להסיר את האיסור על תרומות דם מאת "MSM".
באוגוסט 2016 דווח כי רוב חברי הפרלמנט בפרלמנט תמכו בהסרת האיסור.
במרץ 2020, דנמרק יישמה מדיניות המאפשרת לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 4 חודשים.
תקופת הדחייה מבוטלת אם התורם נמצא במערכת יחסים מונוגמית יציבה.4 חודשים4 חודשים4 חודשים4 חודשיםבדצמבר 2013, סוכנות התרופות הפינית שינתה את הכללים שלה לגבי תרומות דם וביטלה את האיסור הקבוע על תרומות מאת "MSM" וקבעה תקופת דחייה של שנה במקום.
בשנת 2021, התקופה צומצמה ל-4 חודשים.איןאיןב-3 באפריל 2015, חבר מפלגת איגוד הדמוקרטים והעצמאים , ארנו ריצ'רד, הציג תיקון נגד אי הזכרת "MSM" בין קבוצות החסומות מלתרום דם שאומץ מאוחר יותר באותו חודש.
בנובמבר 2015, שרת הבריאות מריסול טוריין הודיעה כי הומוסקסואלים וביסקסואלים בצרפת רשאים לתרום דם לאחר שנה אחת של הימנעות מקיום יחסים.
בקיץ 2017, התקנה נכנסה לתוקף.
מאז ספטמבר 2021, צומצמה ל-4 חודשים.
ב-10 בינואר 2022, פלוריס וסגנו, מינה גאגא, חתמו על צו ביטול האיסור שנכנס לתוקף עם פרסום בעיתון הממשלתי.איסור מוחלטN/a4 חודשים4 חודשיםמאז מרץ 2020 (כחלק מממלכת דנמרק) "MSM" בגרינלנד רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 4 חודשים.
תקופת הדחייה מבוטלת אם האדם נמצא במערכת יחסים מונוגמית יציבה.N/aN/aב-4 בפברואר 2014, בית המשפט החוקתי של גאורגיה הכריז שהאיסור על "MSM" לתרום דם שקבע כי "הומוסקסואליות היא גורם מגביל לתרומת דם" אינו חוקתי.
בתגובה, שינה משרד הבריאות את הנוסח ל-"גברים המקיימים יחסי מין עם גברים".