tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משה רוסנק נפטר בכ"א בתמוז ה'תשס"ו (2006) ונטמן בהר הזיתים בסמוך לקבר האחים לחללי הרובע היהודי ושל לוחמי העיר העתיקה במלחמת העצמאות.
על שמו - "רחבת משה רוסנק" ברחוב היהודים ברובע היהודי בירושלים.
משה רוזנפלד (26 בנובמבר 1904 – 7 בנובמבר 1935) היה שוטר במשטרה הבריטית בארץ ישראל שנרצח בידי כנופיית עז א-דין אל-קסאם.
רוזנפלד נולד במנחמיה לאחת ממשפחות המייסדים.
לאחר לימודיו בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, התנדב לחיל הספר העבר ירדני ומשם עבר למשטרה הארצישראלית שבה שירת כ-12 שנה בתפקידים שונים.
בהיותו בדרגת סמל הופקד רוזנפלד על משטרת שאטה שבעמק חרוד, ועבר עם משפחתו להתגורר בקיבוץ תל יוסף הסמוך.
במסגרת תפקידו יסד קבוצת רוכבים של קבוצת הפועל, במסגרת הפעילות ניתנו שעורי רכיבה, ונערכו תחרויות בבית אלפא.
בשנת 1921 הגיע משה לבאר שבע במסגרת משטרת הגבולות ושם פגש לראשונה את יהודית בת יעקב גורדון - ממקימי טחנת הקמח הראשונה בבאר שבע בבעלות יהודית וראשוני המתיישבים היהודים בעיר.
שנים לאחר מכן נפגשו השניים שוב בתל אביב ובשנת 1927 נישאו.
בתאריך 7 בנובמבר 1935 נמסרה הודעה על פריצה לפרדס האשכוליות של עין חרוד.
רוזנפלד יצא בלווי שוטר נוסף לאתר את הגנבים, ובקצה הדרך השאיר את השוטר עם הסוסים ועלה לבדו למערה, בעקבות קליפות שהותירו השודדים בדרכם.
במערה ארבו חברי הכנופיה, שירו מספר יריות ופגעו ברוזנפלד, ולאחר מכן התקרבו אליו וירו שוב.
משה רוזנפלד נטמן בבית הקברות הישן של עין חרוד ותל יוסף בגדעונה.
יום הלווייתו נקבע כיום אבל בעמק יזרעאל, התושבים שבתו ממלאכה והתלמידים מלימודיהם.
הלווייתו יצאה מבית אלפא ועברה דרך תחנת המשטרה בשאטה לתל יוסף.
השתתף בה קהל גדול ממנחמיה ומיישובי עמק יזרעאל והצפון, וכן נציגי המשטרה הבריטית ומשה שרת נציג הסוכנות היהודית.
חיים שטורמן הספידו במילים שהפכו למטבע לשון: "נופלים ההולכים ראשונה".
במותו הותיר את אלמנתו יהודית ובניו יעקב ואמנון אשר התקבלו בקיבוץ תל יוסף.
בעקבות רציחתו של רוזנפלד על ידי אנשי "היד השחורה", פתחו הבריטים במצוד נרחב אחרי עז א-דין אל-קסאם ולוחמיו, והם אותרו שבועיים לאחר הרצח וכותרו סמוך לכפר יעבד שבשומרון.
אל-קסאם נהרג יחד עם שלושה מחבורתו.
שמונה אחרים מהחבורה נתפסו והועמדו לדין על רצח רוזנפלד ושוטר שנהרג בקרב עם אנשי הכנופיה.
ארבעה מאנשי הכנופיה נדונו ל-14 שנות מאסר.
בנובמבר 1937 נאסר שיך פרחאן א-סעדי בחשד למעורבות ברצח רוזנפלד.
יש הרואים ברוזנפלד את ראשון הרוגי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שפרצו חודשים אחדים לאחר מכן.
על מצבתו נרשם: "הראשון לחללי היישוב במאורעות הדמים תרצ"ו.
פ"נ משה בן שלמה יצחק רוזנפלד נפל חלל בהר הגלבוע בעמדו על משמר הלאום".
גם בספר "מאורעות תרצ"ו" בהוצאת דבר מ-1937, מופיע רוזנפלד בראש רשימת הקורבנות.
המערה שבפתחה נרצח נקראת "מערת רוזנפלד" והמעיין לידה "עין הסמל", בעמק הנעלם שבגלבוע.
חברי בית אלפא מייחסים את השורה "מי ירה ומי זה שם נפל?", ב"שיר העמק" ("באה מנוחה ליגע") שכתב נתן אלתרמן ב-1935, למותו של משה רוזנפלד, אך לטענה זו אין בסיס.
אחיו, צבי רוזנפלד, נרצח על ידי ערבים בעבודתו בשדה, קודם להרצחו של משה.
בספטמבר 1942 נרצחו אביו, שלמה יצחק רוזנפלד, ואחיו בר כוכבא, מירי של איכר אחר במושבה מנחמיה.
נולד ליחזקאל ואסתר לבית קופל במריאופול שבאוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
למד בגימנסיה בבאטום ובאוניברסיטה של רוסטוב על הדון.
כיהן בבאטום כיושב ראש אגודת צעירי ציון וכחבר ועד הקהילה.
היה ציר בקונגרס צעירי ציון שנערך בפטרוגרד ב-1917. שירת במשך שנה בצבא הרוסי כמפקד פלוגה.
ב-1920 נשא לאישה את שרה דוקטורסקי.
במרץ 1921 עלה לארץ ישראל והיה שותף בהגנת העיר יפו בזמן מאורעות תרפ"א.
הצטרף לארגון ההגנה בירושלים והשתתף בקורס המדריכים ב-1922 יחד עם אברהם תהומי וירמיהו הלפרן.
ב-1925 עבר לתל אביב ועסק במסחר.
הצטרף לתנועת הצה"ר ובית"ר וכיהן כמפקד בית"ר בתל אביב, קצין הנציבות ומפקד ברית החייל.
ב-1929 התמנה לסגנו של ירמיהו הלפרן ב"בית הספר למדריכים" של התנועה ומאוחר יותר עמד בראשו בעקבות נסיעתו של הלפרן לחו"ל.
בתקופת מאורעות תרפ"ט השתתף בהנהגת קבוצת החניכים מבית"ר שהשתתפה בהגנה על שכונות דרום תל אביב ואף תקפה באופן אקטיבי את הכפר סלמה.
בעקבות המאורעות והמחלוקת על צורת התגובה הרצויה החלה תסיסה פנימית בתנועת בית"ר לקראת הקמת ארגון עצמאי, נפרד מההגנה.
הלפרן, רוזנברג וחברים נוספים אימנו קבוצות של צעירים ומבוגרים בענפי ספורט ולחימה שונים.
בתחילת שנות ה-30 הצטרפה הקבוצה התל אביבית לארגון האצ"ל בראשותו של אברהם תהומי, מפקד סניף ירושלים של ארגון ההגנה, שפרש ממנו.
רוזנברג עצמו מונה לסגן מפקד הסניף בתל אביב במקביל לפעילותו בבית"ר.
ב-1937 בעקבות הפילוג באצ"ל וחזרתו של תהומי לשורות ההגנה, הוקמה מפקדה חדשה בראשותו של רוזנברג, בה היו חברים: אברהם שטרן (יאיר), דוד רזיאל, חנוך קלעי ואהרן חייכמן.
תחילה מונה למפקד האצ"ל רוברט ביטקר, אולם כעבור חודשים ספורים הוא הוחלף על ידי רוזנברג.
שנות הנהגתו התאפיינו בוויכוח פנימי בתוך היישוב היהודי בארץ וארגון האצ"ל לגבי מדיניות ההבלגה נגד התוקפנות הערבית שהייתה נהוגה על ידי "ההגנה" וזכתה לתמיכת חלקים גדולים ביישוב.
תחת פיקודו של רוזנברג ביצע האצ"ל כמה פעולות נקמה, אך בהיקף מצומצם יחסית.
משפטו והוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף ב-1938 הכריעו גם את הוויכוח הפנימי בתוך האצ"ל על ההבלגה.
בהמלצת מפקדת הארגון שחרר ז'בוטינסקי את רוזנברג מתפקידו כמפקד הארגון ומינה תחתיו את מי שעתיד היה להיות הבולט מבין מפקדי האצ"ל עד לתקופת מנחם בגין - דוד רזיאל.
רוזנברג ששהה בחו"ל נפגש עם ז'בוטינסקי וזה הציע לו תפקידים שונים במסגרת בית"ר העולמית, אך רוזנברג העדיף לחזור לארץ ישראל.
בתשובתו לז'בוטינסקי אמר: "אולי אדוני צודק שהציונות היא בגולה, אבל ארץ-ישראל היא המולדת וכוונתי לחזור הביתה".
בסוף אותה שנה חזר לארץ.
לאחר חזרתו לארץ היה פעיל בתנועת בית"ר, ואף נפגש לצורך כך לעיתים מזומנות עם דוד רזיאל, מחליפו בראשות האצ"ל, שכיהן גם כנציב בית"ר בארץ ישראל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1940, התגייס לצבא הבריטי ושימש כקצין בארץ ישראל ובמצרים.
בשנת 1945 השתחרר מהצבא ועסק בתעשיית מכונות דפוס.
לרוזנברג ולרעייתו שרה נולדו שני בנים.
משה רוזנברג נטמן בבית העלמין הדרום.
משה רֶוַח (נולד ב-29 בינואר 1940) הוא רופא ישראלי, שבין השנים 1983–1987 היה קצין רפואה ראשי בצה"ל, ובין השנים 1987–2005 מנהל המרכז הרפואי רמב"ם בחיפה.
בשנים 2010–2021 כיהן בהתנדבות כיו"ר הנהלת מכבי שירותי בריאות.
בשנים 1958–1965 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית.
בשנת 1966 החל בשירות סדיר בצה"ל כרופא גדודי בגדוד שריון 52, תפקיד שאותו מילא גם במלחמת ששת הימים.
בשנים 1967–1968 היה קצין רפואה חטיבתי בחטיבה 14 בסיני.
בשנת 1969 היה בשליחות בכורדיסטן.
במלחמת יום הכיפורים שירת כרופא חטיבתי של חטיבת אגרוף הברזל.
בשנים 1974–1976 היה רופא פיקודי בפיקוד הדרום, בשנת 1980 מונה לסגן קרפ"ר, ובשנים 1983–1987 שימש קצין רפואה ראשי בדרגת תת-אלוף.
ב-17 בינואר 1987 החל לכהן כמנהל המרכז הרפואי רמב"ם, כיהן בתפקיד זה במשך למעלה מ-18 שנה, תקופה ארוכה יותר מכל מנהל שקדם לו.
היה חבר הפקולטה לרפואה של הטכניון בדרגת פרופסור חבר ופרסם למעלה מ-30 מאמרים בירחונים רפואיים.
בשנים 2010–2021 כיהן כיו"ר הנהלת מכבי שירותי בריאות.
נשוי לדינה ואב ל-3 בנות.
משה רביב וורוביצ'יק היה צייר וצלם בולט בתחום הפוטומונטז'.
נולד בשם מוזס וורוביצ'יק בעיירה לביידז'ייב באימפריה הרוסית (אז בגוברניית וילנה, כיום בבלארוס) כבן הבכור לשלמה ושפרה וורוביצ'יק, במשפחה בת ארבעה ילדים.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית הראשונה בגולה בווילנה.
המשיך את לימודיו באוניברסיטת וילנה במחלקה לאמנויות ואדריכלות.
בשנת 1928 נתקבל ל"באוהאוס" בדסאו, גרמניה, שם השתלם אצל פול קלה, וסילי קנדינסקי, ויוזף אלברס.
בשנת 1930 המשיך להשתלם בפריז בבית הספר לצילום (Ecole de Photo Ciné) - בעיקר בתחום הצילום.
ספר הצילום הראשון שלו, "רחוב היהודים בווילנה" יצא לאור ב-1931, ותמונות ממנו מוצגות בבית וילנה בתל אביב ובבתי כנסת בווילנה.
רביב פרסם את ספרו "פאריס" שהכיל צילומים נדירים ופוטומונטז'ים, תחת השם Moi Ver (מוי=מוזס ור=וורוביצ'יק בשמו הצרפתי).
רביב החל בהכנת ספר צילום נוסף באותה שנה ה-"Ci-contre", אולם עקב עלית הנאצים לשלטון בגרמניה, הוא לא הצליח למצוא מו"ל ליצירתו ופרסם את ספרו בהוצאה עצמית.
ב-1932 נשלח רביב על ידי שבועון הצילום הצרפתי "וו" (Vu) לערוך כתבת סיקור מיוחדת בארץ ישראל והסתובב בארץ ישראל תוך שהוא מתעד את הפוגרום ביפו ועוד אירועים חשובים מההיסטוריה של ארץ ישראל.
בשנת 1934 עלה רביב לארץ ישראל.
לאחר עלייתו עבד כצלם ועיצב כרזות, פרסומות ואף סמלי ערים.
בשנת 1934, לדוגמה, עיצב את התצוגה של "בניין ההסתדרות" ביריד המזרח.
עיטר ספרים מהוצאות רבות, עיצב ואייר עבור עיתונים רבים, ואף פרסם ספרים רבים הכוללים איורים מפרי ידו, ביניהם "שבחי האר"י" ספר חשוב ונחשק עד היום.
בשנת 1939 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ - הגלריה הראשונה בתל אביב.
רביב הצטרף לקריית האמנים צפת ב-1953, שם קבע את משכנו ושם הקים מאוחר יותר גלריה.
לאחר שהתיישב בצפת הוא התמקד בציור וצייר בעיקר משמעויות של כתבים מכתבי הקודש ואת העולם החסידי.
משה רביב נפטר בשנת 1995 בצפת, והובא למנוחות בבית העלמין בעיר.
הוא הותיר אחריו שלושה ילדים ונכדים.
בשנת 2004, לכבוד יום הולדתו ה-100 של רביב, הוצגו בתערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית במינכן der Moderne) Pinakothek) התמונות מספרו Ci-contre.
הספר יצא לאור במהדורה מחודשת, בת 1,000 עותקים.
בחייו ובשנים שאחרי מותו לא זכה רבות להצגת דמותו כדמות מפתח בעולם האומנות המודרנית ומעמודי התווך של הכרת הצילום כאומנות, אך בשנים האחרונות חוזרות ועולות יצירות שיצר ומקבלות את מקומן בחומות התהילה של עולם האומנות המודרנית.
רביב פעל בעיקר באמצעות תחום הפוטומונטז', תת-תחום בעולם הצילום, בו השתמש רבות בספריו שהופצו בפריז וברחבי אירופה וכיום משמשים כספרי יסוד בתולדות הצילום.
רחוב היהודים בווילנה, 65 תמונות מאת מ.
הוצאת אוריל פיסלי (Orell-Füssli-Verlag), ציריך-לייפציג, 1931
פאריס, מבוא מאת פרנאן לז'ה, הוצאת ז'אן וולטר, 1931
1928: תערוכת יחיד - יונג ווילנע
1933: גלריה לאמנות בת זמננו, פאריס
1939: גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב
1954: בית ציוני אמריקה, תל אביב
1969: תערוכת צילומים במוזיאון ישראל
1970: משכן לאמנות, עין חרוד
הרב משה רוזין (תרל"א, 1871 - י"ז בתשרי תשי"ח, 1957) היה רב ליטאי-אמריקאי, נשיא אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה ומחבר ספרי נזר הקודש.
חתנו של הרב הלל דוד הכהן טריווש.
נסמך להוראה ונבחר לרב בקהילת חווידאן, במחוז טווריג, מערב ליטא.
במלחמת העולם הראשונה פעל רבות למען היישוב היהודי בליטא.
בשנת תרפ"ח היגר לארצות-הברית, כיהן שם כרב בקהילות חשובות והיה נשיא "אגודת הרבנים" של צפון אמריקה.
התפרסם בחיבוריו "דברי סופרים", שו"ת "שאילות משה", סדרת "נזר הקודש" על הש"ס שבשלה התפרסם, וספרים נוספים.
בחווידאן היה קרוב לרב אברהם ישעיהו קרליץ, בעל החזון איש, וגם שימש כמסדר קידושין שלו.
בנו ר' חיים רוזין (נפטר בי"ב באייר תשל"א) היה מרבני ניו יורק.
אהל משה - דרשות לפרשיות השבוע ולמועדים, ביאורים במדרשים גם על ידי משלים וציורים.
יצא לאור בידי בנו, הרב חיים, בדפוס "מודרן ליינאטייפ קאמפ", ניו-יורק תשכ"ג.
דברי סופרים : חקרי הלכה על פי סוגיות הש"ס - יצא לראשונה בדפוס "חברת דפוס והוצאה", וילנה תרע"ב, ובדפוס צילום בדפוס "ספראגף קמפאני", ניו יורק תשט"ו.
שאילות משה - ספר שאלות ותשובות על ארבעת טורי השו"ע עם ביאורים ובירורים.
יצא לאור בדפוס "מוינשטר פאבלישינג קאמפ", ניו-יורק ת"ש.
סדרת נזר הקודש - למעט כרך אחד שהוא בעצם חלק שני של שו"ת "שאילות משה" ששמו הראשי נזר הקודש ושו"ת, השאר על הש"ס וכוללים ביאורים וחידושים בגפ"ת ושיטות הראשונים ומסקנות הלכתיות.
נזר הקודש ושו"ת - חלק שני של שו"ת "שאילות משה".
יצא לאור בדפוס "מודרן ליינאטייפ קאמפ", ניו-יורק (ברוקלין) תשי"ג.
נזר הקדש : על מסכת יומא - יצא לאור בדפוס "מוינשטר פאבלישינג", ניו-יורק (ברוקלין) תש"ב.
נזר הקדש : על מסכת מכות - יצא לאור בדפוס "מודרן ליינטייפ", ניו-יורק תש"ג.
נזר הקדש : על מסכת מעילה - נכרך יחד עם מסכת מכות, ניו-יורק תש"ג.
נזר הקדש : על מסכת חולין - יצא לאור בדפוס "מודרן ליינטייפ", ניו-יורק תש"י.
נזר הקדש : על מסכת תמיד - כולל ביאור בדברי הרמב"ם בחיבורו משנה תורה (היד החזקה) בהלכות קרבן פסח והלכות חגיגה יצא לאור בדפוס "מודרן ליינטייפ", ניו-יורק תשי"א.
נזר הקדש : על מסכת כריתות - כולל בסופו קונטרס מילואים.
יצא לאור בדפוס "מוינסטר פאבלישינג", ניו-יורק (ברוקלין) תרצ"ח.
נזר הקדש : על מסכת תמורה - עם קונטרס על מסכת מקוואות.
יצא לאור בדפוס "מוינשטר פאבלישינג", ניו-יורק תרצ"ו.
נזר הקדש : על מסכת מנחות, יצא לאור בדפוס "מוינשטר פאבלישינג", ניו-יורק תרצ"ד.
נזר הקדש על מס' זבחים - עם שו"ת הלכה למעשה בענייני מקוואות.
יצא לאור לראשונה בדפוס יעקב לוין, וילנה תר"ץ.
יצא שוב בדפוס נאבל, ניו-יורק תשי"ג.
נזר הקודש על מסכת נדה - יצא לאור בדפוס "מוינשטר פאבלישינג", ניו-יורק תש"ו.
ספר זה זיכה אותו בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תש"ו-תש"ז.
נזר הקודש על מסכת ערכין - כולל ביאורים להלכות נגעים, ב"משנה תורה" של הרמב"ם.
יצא לאור בדפוס "מוינשטר פאבלישינג", ניו-יורק תרצ"ז.
נזר הקודש על מסכת תמורה - כולל קונטרס על מסכת מקוואות, ביאורים ופסקי הלכה.
יצא לאור לראשונה בדפוס "מוינעשטער פאבלישינג", ניו-יורק תרצ"ו, ושוב בדפוס צילום על ידי חתן המחבר, חיים ישראל קרינסקי, בניו-יורק תש"ל.
נזר הקודש : ביאורים וחידושים על מסכת פסחים, חולין וזבחים, מהדורא תנינא - יצא לאור בידי בנו, הרב חיים רוזין בניו-יורק תשי"ט.
משה רום (13 באוקטובר 1938 – 17 במאי 2007) היה ראש עיריית חולון הרביעי (ראש העיר הנבחר השלישי).
רום נולד בחולון להורים מעולי העלייה החמישית.
שירת בצה"ל בפיקוד ההדרכה והשתתף כאיש מילואים במלחמת ששת הימים.
הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין ושימש כתובע צבאי.
אחר כך הקים משרד עצמאי ועסק בתחום הפלילי.
בין השאר ייצג את רוצחי עמוס אוריון ואת יחזקאל אסלן.
נבחר כחבר במועצת העיר חולון מטעם המפלגה הליברלית הישראלית והליכוד והיה יושב ראש האופוזיציה בה.
במאי 1988 נבחר כמועמד הליכוד לראשות עיריית חולון, לאחר מתיחות רבה בסניף הליכוד בעיר ומול מועמד חרות, אורי אלמוג שלבסוף הוצב במקום השני.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-28 בפברואר 1989 זכה רום ונבחר לראש עיריית חולון.
במקביל היה גם סגן יושב ראש מרכז השלטון המקומי בישראל.
לאחר הבחירות לא הצליח להקים קואליציה עירונית יציבה.
באפריל 1990 הצליח לשכנע שישה מנציגי המערך להצטרף לקואליציה תמורת תפקידים שונים בעירייה כולל מינוי 4 סגני ראש עיר, למרות שלפי הכללים מותר היה למנות רק 3 בחולון.
לאחר הבחירות העירוניות של שנת 1993, בהן ניצח מוטי ששון, חזר רום לפעילותו כעורך דין.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 התמודד שוב על ראשות העירייה.
רום הפסיד שוב למוטי ששון ורשימתו הייתה היחידה שלא עברה את אחוז החסימה.
משה רוטשילד (נולד בשנת 1952) הוא איש עסקים.
לשעבר טייס בחיל האוויר .
בשנת 1952 השתתף בקורס טיס בחיל האוויר והשתתף כטייס במלחמת יום כיפור.
לאחר המלחמה הוצב בטייסת 201 של מטוסי פנטום בבסיס חצור, לאחר מכן היה למדריך בקורס טיס בבסיס חצרים.
בשנת 1978 יצא לטיול תרמילאים בדרום אמריקה.
בפרו הכיר את איש העסקים הישראלי לשעבר ברוך איבצ'ר.
הוא חזר לישראל והחל לעסוק במגוון עבודות.
לאחר מכן נסע לפרו והחל במגוון יוזמות עסקיות שם.
בשנת 1990 עלה לשלטון בפרו אלברטו פוג'ימורי ורוטשילד התקרב אל השלטון והחל להיות מעורב בעסקאות נשק, בעיקר בתחום המטוסים וציוד האזנה.
הוא הקים בפרו חברה בשם "מובטק" (Mobetek) ששימשה אותו לעסקאות אלה.
בשנת 2000 נפל משטרו הרודני של פוג'ימורי.
הקונגרס הפרואני ומערכת המשפט פתחה במספר ועדות חקירה אשר גילו כשלים טכניים בציוד שנמכר, האשמות בשוחד ושימוש באמצעי ההאזנה למטרות פוליטיות.
עם תחילת החקירה נמלט רוטשילד מפרו.
לפי הערכות נאמד היקף הסחר שבו היה מעורב ביותר מחצי מיליארד דולר.
נשיאת בית המשפט החמישי למאבק בשחיתות הוציאה צו מעצר בינלאומי נגדו.
כמו כן נערכו נגדו חקירות בשווייץ ובפנמה.
בשנת 2005 דווח כי חשבון בנק שהיה בבעלותו, בבנק הספרדי BBVA בציריך שבו היו 6.5 מיליוני דולרים, הוקפא.
בשנת 2009 פנתה עמותת אומ"ץ לשר המשפטים כדי לברר מדוע לא מוסגר רוטשילד לפרו, בעקבות צו המעצר הבינלאומי שהוצא נגדו על ידי האינטרפול.
לאחר ששב לישראל מתגורר בגני יהודה ופועל ממשרדים ביהוד.
הוא מנהל את עסקיו באמצעות חברת "RTCOM".
דווח כי הוא עוסק בהשקעות בחברות היי-טק ועסקי תקשורת בסיירה לאון.
כמו כן דווח כי הוא מכר לחוף השנהב תחמושת, מסוקים צרפתיים מדגם פומה וחלקי חילוף.
בשנת 2005 דרשה ממשלת צרפת מידע מישראל אודות עסקאות אלה בעקבות מלחמת אזרחים המתרחשת במדינה.
בשנת 2005 הוגש נגדו כתב אישום על תשלום שוחד לשני פקידים מהוועדה המקומית לתכנון בסכום של 280 אלף שקל ועל עבירות בנייה בביתו בגני יהודה.
בסעיף השוחד הוא הורשע בעסקת טיעון ונגזרו עליו שישה חודשי עבודות שירות וקנס.
כמו כן הורשע בעסקת טיעון בעבירה על חוק התכנון והבנייה ונגזר עליו קנס.
הוא נשוי לענת ירושלמי ואב לשלושה ילדים.
משה רבינוביץ' (26 במרץ 1922, נובוגרודוק, פולין – 14 במרץ 1994, היוגב, ישראל) היה מראשוני החובלים בפלי"ם וחיל הים של צה"ל.
משה נולד כילד שלישי אחרי שתי אחיות (יוכבד ומלכה) לנחמה ויואל רבינוביץ'.
בהיותו ילד עברה משפחתו הגרעינית יחד עם סבתו לעיר הקרובה, מיר.
בנעוריו הצטרף רבינוביץ' לתנועת "השומר הצעיר", ובשנת 1936 (בגיל 14) כשהציעה התנועה מספר מצומצם של סרטיפיקטים לחניכיה, החליט משה לעלות לארץ ישראל.
הוא היה היחיד ממשפחתו שעשה זאת ושאר משפחתו נספתה בשואה.
כאשר הגיע לארץ ישראל הוא הצטרף לכפר הנוער בן שמן, בו השלים את לימודיו.
משה היה בעל כישרון מיוחד לשפות.
בנוסף ליידיש, עברית, פולנית, גרמנית ורוסית שדיבר מילדותו, רכש ברבות השנים גם את השפות: ערבית, אנגלית, איטלקית, ספרדית וצרפתית.
בתום לימודיו הצטרף להכשרה של קיבוץ בית זרע ובמסגרתה החל לקחת חלק בפעילות ביטחונית.
בשנת 1941 התנדב לפלמ"ח והשתתף בכוח הסיור הארץ ישראלי של הפלישה לסוריה וללבנון.
כעבור זמן, אף על פי שהיה מפקד מחלקה עתיר ניסיון בפלמ"ח, הוא התגייס בשנת 1943 לפלי"ם.
רבינוביץ' היה בין ראשוני החובלים שפיקדו על ספינות המעפילים: ברל כצנלסון, פלמ"ח ובונים ולוחמים.
באחת מהפלגותיו חזרה לאירופה בתחילת 1946 אף נתפס על ידי הבריטים על סיפון ה"שמפוליון", בדרכו חזרה לאירופה להמשך פעולות הנקם, בחבורה שכללה גם את אבא קובנר ואת חגי אבריאל.
רבינוביץ' גילה תושייה ואומץ לב ונמלט מהכלא הבריטי שליד נמל טולון.
בדצמבר 1945, הגיע אל מפקדת הפלי"ם במרסיי, ומשם המשיך בפעילותו הימית.
במאי 1946 הוא הצטיין בפעילותו בפרשת לה ספציה שאיפשרה את הפלגת ספינות המעפילים אליהו גולומב ודב הוז.
בשנת 1949 התחתן רבינוביץ' עם מימי, אלמנתו של לוחם הבריגדה, זוריק, זהר דיין, ואימץ את בנה, לימים ח"כ ואלוף בצה"ל - עוזי דיין.
הוא פרש משירות בחיל הים בדרגת רב-סרן והתמסר לחקלאות ולהרכבת עצים.
לזוג נולדו עוד שני ילדים: דן ומיכל.
עם זאת המשיך להתנדב מדי פעם כדי לסייע במבצעי עלייה של עולים מארצות צפון אפריקה (מבצע יכין).
נפטר ב-14 במרץ 1994 בגיל 72 במושב היוגב, והובא למנוחות בבית העלמין המקומי.
חלק מפעולותיו בים וביבשה עדיין לא נתפרסמו ברבים.
מסעו של קפיטן קוק אל הציר הדרומי.
משה רביב (נולד ב-1935) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בבריטניה ובפיליפינים.
רביב נולד בעיירה קטנה בשם דורנא ברומניה ועלה לישראל ב-1948.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד במשרד החוץ.
ב-1960 מונה לנספח ואחר כך, למזכיר שני בשגרירות ישראל בלונדון.
במקביל לעבודתו, למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת לונדון.
ב-1964 מונה לעוזרו של שמחה דיניץ, המזכיר המדיני של שרת החוץ גולדה מאיר.
ב-1966 מונה למזכיר המדיני של שר החוץ אבא אבן.
ב-1968 מונה ליועץ מדיני בשגרירות ישראל בוושינגטון שבארצות הברית.
ב-1974 שב לישראל ומונה למנהל המחלקה למזרח אירופה במשרד החוץ וב-1976 למנהל מחלקת צפון אמריקה.
בשנים 1978 עד 1981 כיהן כשגריר ישראל בפיליפינים, בתקופה זו פעל לסייע בקליטת פליטי וייטנאם בישראל, ובשובו מונה למנהל המחלקה הכלכלית במשרד החוץ.
ב-1983 נשלח ללונדון ומונה לסגן השגריר.
ב-1988 מונה לראש אגף תקשורת והסברה במשרד החוץ.
בתפקידו האחרון בשירות הדיפלומטי כיהן כשגריר ישראל בבריטניה בשנים 1993 עד 1998.
לאחר פרישתו משירות החוץ, שימש יועץ לקרן רוטשילד, יועץ לקרן קנדי לי ויו"ר עמותת "ידיד לחינוך", ארגון המפעיל גמלאים מתנדבים במערכת החינוך.
בשנת 2011 קיבל רביב בשם העמותה את "אות הנשיא למתנדב" מידי הנשיא שמעון פרס.
חיבר את הספר "Israel at Fifty: Five Decades of Struggle for Peace" שיצא לאור בבריטניה בהוצאת וויידינפלד וניקולסון וכן בשם "במשעולי הדיפלומטיה הישראלית מבן-גוריון ועד ברק" בהוצאת משרד הביטחון.
יזם את סדרת הטלוויזיה התיעודית "הדיפלומטים" ששודרה בשנת 2023 בכאן 11.
משה רוטשילד (שבט ה'תרפ"ט, 1929 – כ' בתשרי ה'תשע"ט, 29 בספטמבר 2018) היה רופא חרדי ישראלי, מייסד ונשיא בית החולים מעיני הישועה בבני ברק, ומנהלו הראשון.
נולד בציריך ליוסף ושרה רוטשילד, ילידי דרום גרמניה.
נכד של הרב ארנסט וייל, מראשי הקהילה היהודית באלזס.
בישיבתו של הרב יצחק דוב קופלמן בלוצרן, ובהמשך בישיבת עץ חיים במונטרה.
היה פעיל בתנועת צא"י בעירו.
למד רפואה באוניברסיטת ציריך, בפריז ובמקומות נוספים.
התמחה ברפואת ילדים במספר בתי חולים בפריז.
עם סיום לימודיו, עבד כרופא ילדים בציריך וניהל מכון דימות.
במקביל עסק ביזמות ועסקים בתחום הנדל"ן.
במשך מספר שנים, כשעוד גר בשווייץ עבד לפרקים בבית החולים שערי צדק הישן בירושלים בניהולו של ד"ר משה וולך.
בתקופה זו זכה לקרבתם של רבנים ידועים, בהם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הרב חיים שמואלביץ, הרב יחזקאל אברמסקי, והרב יחזקאל לוינשטיין (שרוטשילד שימש גם כרופאו האישי).
קשר מיוחד היה לו עם הרב יוסף שלמה כהנמן, שעודדו לעלות לישראל.
בשנת ה'תש"ל (1971) עלה לישראל והתיישב בבני ברק.
שימש כרופאם האישי של רבנים בולטים, בהם הרב ישראל אבוחצירא, והרב יעקב ישראל קניבסקי (ששימש גם כנהגו האישי).
כן זכה לקרבתם של הרב שך, הרב שטינמן, והרב חיים קניבסקי, ואחרים, שתמכו בו גם בהקמת ופיתוח בית החולים שייסד.
בכל יום למד עם חברותא בכולל חזון איש.
רוטשילד היה גם מוהל ידוע.
הוא ביצע אלפי בריתות ברחבי העולם, בהן מל גם מבוגרים עולי ברית המועצות במחנה המעבר בלדיספולי שבאיטליה, ובישראל.
כן מל מפורסמים רבים במדינת ישראל.
בחג הסוכות ה'תשע"ט, נפלה עליו תקרת המעלית שבביתו הוא איבד את הכרתו ואושפז בבית החולים מעיני הישועה במצב קשה.
בשבת, 29 בספטמבר 2018, נפטר בבית החולים.
במוצאי השבת הלווייתו יצאה מבית החולים, עברה בביתו, ומשם לבית הקברות פוניבז' שם נקבר.
בהלוויה השתתפו אלפים, בהם אישי ציבור והרבנים חיים קניבסקי, גרשון אדלשטיין, דוב לנדו, ברוך דב פוברסקי, משה הלל הירש, ואחרים.
רוטשילד יזם הקמת בית החולים חרדי בבני ברק, וייסד את "אגודת בית החולים" שפעלה למימוש החזון.
תכנון הפרויקט וגיוס הכספים למענו היה מבצע אישי שלו, בו גייס לבדו כ-20 מיליון דולר בסבב ברחבי העולם במשך כ-14 שנה.
אבן הפינה לבניין הונחה ב-7 בדצמבר 1978 (ז' בכסלו ה'תשל"ט).
בניית הבניין החלה מאוחר יותר וארכה חמש וחצי שנים, ובמרץ 1990 (ה'תש"ן) נחנך בית החולים בהשתתפות אלפים ובהם שמעון פרס.
בית החולים החל לפעול ב-23 באוגוסט 1990 (אלול ה'תש"ן) עם פתיחת מחלקת יולדות.
במהלך השנים התפתח בית החולים ונפתחו בו מחלקות נוספות.
רוטשילד שימש כמנהל בית החולים במשך למעלה מעשור.
לאחר פרישתו מניהול בית החולים שימש כנשיאו.
הוא שקד על פיתוח בית החולים, ובפרט על בניית המרכז הפסיכאטרי "מרבה דעת" שנפתח בשנת 2016 במבנה סמוך לבית החולים.
רוטשילד ביקר מדי יום במחלקות השונות בבית החולים, וטס מספר פעמים בשנה לגיוס כספים לבית החולים.
רוטשילד היה אב ל-17 ילדים.
בנו, שלמה - מנכ"ל "מעיני הישועה" החל מיוני 2014.
בנו, מיכה - עסקן ציבורי בולט, ויו"ר האגודה למניעת חילולי קברים, עד לפציעתו בשנת 2009 בתאונת דרכים.
בנו, נתן - משמש כחבר הנהלה בבית החולים מעייני הישועה.
חתנו, הרב נתן קסלר - שימש כר"מ בישיבת בית מאיר ונהרג בחייו בתאונת דרכים.
חתנו, הרב יחיאל נדל - בנו של הרב שמואל נדל, דיין בבית הדין של הרב נסים קרליץ.
אות "מגן שר הבריאות" 2010 - "מפעל חיים לעוסקים במקצועות הבריאות".
תורת היולדת, בשיתוף עם הרב יצחק זילברשטיין, מכון "הלכה ורפואה" שעל ידי "מעיני הישועה", ה'תשמ"ג.
בשנת תשע"ו יצא הספר במהדורה מחודשת בעריכתו של הרב נפתלי הלפרין המשמש גם כרכז ההלכה הארצי של ארגון 'איחוד הצלה'.
משה רון (דנציגרקרון; 1 בינואר 1904 – 10 ביולי 1985) היה עיתונאי, ממקימי ועדת העורכים, האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל, מועצת העיתונות והאיגוד העולמי של העיתונאים היהודים, המזכ"ל הראשון של אגודת העיתונאים בתל אביב וממקימיו של בית העיתונאים על שם סוקולוב.
נולד בוורשה למשפחה חרדית של חסידי גור.
בגיל צעיר יצא לשאלה, הצטרף לתנועה הציונית ונבחר ב-1925 ליושב ראש האגודה הציונית במוקוטוב (פרוור של ורשה).
רון החל את עבודתו העיתונאית בעיתון היומי ביידיש "היינט" (ביטאון הסתדרות ציוני פולין), עלה ארצה בתור שליחו בשנת 1935 ופרסם מאוחר יותר מפרי-עטו גם ב"ידיעות אחרונות".
בשנת 1939 נתמנה כמזכיר הכללי הראשון של אגודת העיתונאים בתל אביב, שהייתה אז בראשית התארגנותה.
הרחיב את שורותיה בקיבוץ העיתונאים מכל הזרמים.
העביר את פעילותה מפינת חדר ברחוב מזא"ה לחדר שלם בשז"ר פינת אלנבי ומשם למועדון המרווח בשדרות רוטשילד 27, שאותו הפך למוקד פעילות ציבורית ענפה.
ממרכז זה גם נוהל המאבק על חופש העיתונות נגד הצנזורה של השלטון המנדטורי הבריטי.
לאחר הקמת המדינה פעל נמרצות להקמת "בית סוקולוב", שנחנך באפריל 1957 ושממנו המשיך בפעילות מקצועית רב-גונית לקידום מעמד העיתונאים.
במרץ 1949 היה בין מקימי "האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל", שהתכנס אז לראשונה.
בנוסף היה ממקימי ועדת העורכים, מועצת העיתונות והאיגוד העולמי של העיתונאים היהודים.
הטביע את חותמו על מפעלי האגודה – בימת "עיתון העיתונאים" - אירוע תרבות דו-שבועי, ספר השנה של העיתונאים ועוד.
נודע במדיניות הדלת הפתוחה ונטל על עצמו את הטיפול גם בבעיותיו האישיות של כל עיתונאי שפנה אליו לעזרה.
לצד פעילותו הציבורית המשיך בעבודתו העיתונאית בתור כתב של עיתונים יהודיים ברחבי תבל – ניו-יורק, בואנוס-איירס, מלבורן, פריז – כולל "לעצטע נייעס" בישראל.
במרץ 1974 פרש מתפקיד מזכ"ל אגודת העיתונאים בתל אביב ובמרץ 1977 גם מתפקיד מזכ"ל האיגוד הארצי, אך המשיך לשמש מזכ"ל ועדת העורכים ומזכ"ל וחבר הנשיאות של האיגוד העולמי של העיתונאים היהודיים – עד פטירתו הפתאומית בשנתו.
שם משפחתו עוברת ב"פקודת" משה שרת.
הוא כתב ספר אוטוביוגרפי שיצא-לאור ב-1981 – "דרכי הממלכה השביעית".
זכה ב"פרס שלסר" על פעילותו למען העיתונות היהודית.
במאי 1990 "האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל" ייסד לזכרו את "פרס רון".
הוחלט שהפרס, בסך 5,000 שקל יוענק בכל שנה ביום הזיכרון לפטירתו, לעיתונאי או לעיתונאים, חברי האיגוד על עבודה עיתונאית שתרמה לערכי חברה ומשטר נאות בישראל.
בין זוכי הפרס היו: משה נגבי, שושנה חן, אמנון אברמוביץ ואחרים.
אושרה קריאת רחוב על שמו על ידי ועדת שמות והנצחה של עיריית ת"א-יפו.
היו נשוי לרות (רחל) לבית הולצברג ונולדו להם בת ובן.
התגורר תקופה קצרה בבית מגורי העיתונאים.
בתו היא העיתונאית שלומית (שולה) רון, שהתגוררה בדירתו בבית מגורי העיתונאים, והייתה נשואה במשך שלושה חודשים למוזיקאי שמוליק קראוס בשנת 1962.
משה רון, דרכי בממלכה השביעית, האיגוד העולמי של העיתונאים היהודיים, 1981.
משה מאיר רבפוגל (נולד ב-24 ביוני 1955 בכפר סבא), הוא מהנדס תקשורת, מומחה לתאימות וקרינה אלקטרומגנטית, ודו קיום בצוותא ללא הפרעות, במישור התדר.
ומחברם של מאמרים וספרים בנושא עיקרי האמונה לפי הרמב"ם, ותורת החסידות.
רבפוגל נולד להורים ניצולי שואה, שעלו מפולין בשנת 1948. בשנת 1966 לרגל עבודתו של האב שאול בנמל, עברה המשפחה להתגורר באשדוד.
משה למד בבית הספר היסודי "נתיבים", ובבית הספר התיכון רוגוזין (מקיף ג') בעיר.
התגייס לצבא כעתודאי ולמד הנדסת חשמל ואלקטרוניקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא עבר טירונות במהלך מלחמת יום הכיפורים, ובעטייה נאלץ להפסיק את לימודיו באופן זמני.
השתחרר משירות סדיר בדרגת סגן, ובמהלך שירות הקבע שימש בתפקידים בתחום הטכני, בפרט בתחום התאימות האלקטרומגנטית שמטרתו לאפשר קיום בצוותא של מערכות שידור מסוגים שונים ללא הפרעות הדדיות.
במהלך השירות הצבאי והלימודים באוניברסיטה, התקרב רבפוגל למשנתו של ישעיהו ליבוביץ.
הוא נפגש איתו כמה פעמים בביתו ולימים כתב ליבוביץ לרבפוגל מכתב שבו שיבח את הספר "יסוד הבניין" שנדפס בשנת 1989. במקביל נפגש עם הרב יוסף קאפח, בנושא גישתו הייחודית של הרמב"ם לאמונה.
כתוצאה מהמפגשים עם שני אישים אלו החל בתהליך של חזרה בתשובה, ובשנת 1983, עם נישואיו למינה, החל רבפוגל לנהל אורח חיים דתי.
עוד בעת לימודיו באוניברסיטת באר שבע, נוצר קשר בין רבפוגל לתנועת חב"ד.
הוא התרשם מפעילותו של שליח חב"ד באוניברסיטה ועסק בכתבי הרבי מלובביץ', הרב מנחם מנדל שניאורסון.
הקשר עם חב"ד העמיק בעקבות מפגש עם פרויקט ילדי צ'רנוביל, והוא החל למסור שיעורים על פרשת-השבוע ועל ספר התניא בבתי כנסת ברמת גן ובאזור.
בשנת 2004 יזם רבפוגל והקים את אתר "מרחבקוק".
באתר כ-700 שאלות ותשובות בענייני אמונה ויסודותיה על פי הרמב"ם והשולחן ערוך.
מלבד משה עונים לשאלות הרב יעקב אריאל, רבה הראשי של רמת גן, הרב צבי כהן, רב מערב בני ברק ועוד.
באתר גם כתבים של רבפוגל בנושאי פרשת השבוע ברוח חב"ד והרמב"ם, וכן מנוע חיפוש בשם "קשר אמיץ", שבו מוסדות חסד בישראל ובעולם.
יסוד הבניין - על עיקרי האמונה של הרמב"ם מתוך כל חיבוריו, בהוצאת המחבר, רמת גן, ה'תשמ"ט 1989.
תיקון הגוף והנפש בזמן הזה - על תיקון מקצת ענייני המדינה לפי הרמב"ם ואחרים, בהוצאת המחבר, רמת גן, ה'תשנ"ב 1992.
דעת אורות על עיקרי האמונה של הרמב"ם, ועיקרי החסידות, בהוצאת המחבר, רמת גן, ה'תשנ"ו 1996.
התחיה - פירוש על עיקרי האמונה לפי הרמב"ם והחסידות למול הגותו של פרופסור י.
ליבוביץ, בהוצאת המחבר, רמת גן, 2002.
יסודות שמירת בריאות הגוף והנפש על פי הרמב"ם - סיכום הגותו של הרמב"ם מכל חיבוריו בענייני בריאות הגוף, בריאות הנפש והשקפתו האמונית והמחשבתית, בהוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, 2007, מהדורה שנייה (מורחבת) 2015, מהדורה בשפה הצרפתית, תורגם על ידי הרב מרדכי ביטון, בהוצאת Torah-Box , 2018
החוט המשולש - צוואת הרבי מלובביץ', לימוד התורה לשמה וקיצור הנהגת הבריאות על פי הרמב"ם, הוצאת כתב, 2009.
חסידות וקוממיות - על הקמת חסידות ארץ ישראלית לאורם של ראשונים ואחרונים וחשיבות היות האדם חסיד, הוצאת כתב, 2014.
הרמב"ם וליבוביץ הילכו שניהם יחדיו - עיבוד מחדש של ספר "התחיה", הוצאת ספרי צמרת, 2015.
חסידילנד - מסה תורנית ב-2 חלקים.
חלק ראשון "חצי סיפור", על החיים לאחר הקמת חסידות ארץ ישראל, וחלק שני פירוט ההצעה להקמת חסידות זו.
אורות משה (הרמב"ם) לאורחות חיים - 5 חלקים בכרך אחד על לימוד התורה ברצינות, צוואת הרבי מליובאוויטש, יסודות לשמירת בריאות הגוף והנפש, עיקרי הדעות הנכונות לפי הרמב"ם וביאורים למקצת הלכות תשובה.
מבוא למדע הא-להי - מדע העוסק בידיעת ועבודת הא-ל יתברך על פי התורה.
הקיבוץ הטהור והנבחר בארץ ישראל - מסה תורנית על אמונה, מדע וחסידות, חלק ב של המבוא למדע הא-להי.
אדם העומד מול האל - מקור ראשון, 6 בדצמבר 2009.
להאהיב ולקרב – על היחס לקראים, מקור ראשון, 2 ביוני 2010.
שאלה מעוררת חלחלה - נגד נישואים אזרחיים במדינת ישראל, מקור ראשון, 21 במרץ 2010
ביאורים למקצת הלכות תשובה, סיני - מאמרים ומחקרים בתורה ובמדעי היהדות, כרך קמ"ח, עמודים רל"ב - רמ"ג, מוסד הרב קוק, ירושלים 2015.
משה רואס (נולד ב־4 בספטמבר 1981) הוא פסל ואמן ישראלי זוכה פרסים.
הוא עובד בפיסול, הדפס ומיצב.
רואס עושה שימוש במגוון רחב של חומרים וטכניקות עיבוד, ביניהם פלדה, יציקות ברונזה ואלומיניום, פליז, נחושת, פטינה, תצריב, הדפס רשת, אמייל, עץ וגילוף בו, ניפוח זכוכית, טקסטיל וליבוד, ורדי מייד.
יצירתו מתמקדת בחיבור ואיחוי בין חומרים שונים ולעיתים מנוגדים, בתהליכי טרנספורמציה שהם עוברים, ובבחינת הרמוניה, איזון ושיווי משקל.
עבודותיו משלבות בין מלאכת יד מסורתית לשפה עכשווית.
רואס הציג תערוכות יחיד וקבוצתיות בגלריות ובמוזיאונים בהולנד, גרמניה, פולין, ארצות הברית, דרום קוריאה וישראל, בהם מוזיאון תל אביב לאמנות (ביתן איל עופר), מוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, משכן האמנים הרצליה ומוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח.
רבות מעבודותיו נוצרות בתהליכים של פירוק והרכבה, ועוסקות בהתכלות, בחיים ומוות ובזמן.
רואס יוצר ומלמד הדפס בתל אביב וגבעת חביבה.
בשנת 2026 זכה בפרס קשת המוענק על ידי מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
רואס נולד בצפת וגדל בכרמיאל.
למד עיצוב טקסטיל בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב, שם סיים את לימודיו ב-2008. בשנת 2009 זכה בפרס בתחרות המעצבים הצעירים Talente במינכן ובציון לשבח בתחרות אומנות בינלאומית בצ'אונג'ו, דרום קוריאה.
ב-2014 זכה בפרס העיצוב מטעם משרד התרבות והספורט וכן במלגת אמן אורח בסדנת ההדפס ירושלים.
ב-2016 החל לימודי המשך באמנות במדרשה לאמנות במכללת בית ברל.
בנוסף למד הדפס בוונציה ובפורטלנד שבמיין.
2026 – כפתור ופרח, מוזיאון חיפה לאמנות.
2023 – להרוג את הדרקון – מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע.
2019 – תוחלת – מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב; אוצרת: סמדר קרן
2019 – ex-sisto – גלריה מקום לאמנות, תל אביב.
2014 – והזוכים הם: פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב, מוזיאון תל אביב לאמנות.
אוצרות: מאיה ויניצקי ונועה רוזנברג
2013 – התרה, גלריה פריסקופ, תל אביב.
2025 – Homesick – זומר אמנות עכשווית, תל אביב; אוצרת: עירית זומר
2024 – Sunset Sunrise – זומר אמנות עכשווית, תל אביב.
2024 – ארטיסימה (Artissima) – יריד אמנות בינלאומי, טורינו, איטליה.
2024 – נונפיניטו – תערוכת הסיום של אמני תוכנית הרזידנסי השנתית, ארטפורט.
2024 – רואים ירוק רואים שקוף, ביתן איל עופר, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: איה מירון
2018 – תרגילי גמישות, גלריית המדרשה הירקון 19, תל אביב.
2017 – מצבי קיצון – נייר ישראלי, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
2017 – Poland/Israel, המוזיאון לאמנות עכשווית קרקוב, פולין.
אוצרות: מעין שלף ואגניישקה סכר בשיתוף מירי סגל
2016 – פיסול: אלגוריות של ההווה, בית האמנים תל אביב.
2015 – אותם השמים אותה האדמה, גלריה Pulchri, האג, הולנד.
2015 – אותם השמים אותה האדמה, גלריה Ljgalerie, אמסטרדם, הולנד.
2014 – מוזיאון העיצוב בבית האמנים, בית האמנים תל אביב.
2014 – ארוגים בתודעה – הביאנלה לטקסטיל, מוזיאון ארץ ישראל.
2013 – רשמים – הבינאלה החמישית לרישום, ירושלים.
2013 – הבינאלה הבינלאומית לקראפט, פולין
2012 – טקסטיל לירי, גלריה פריסקופ, תל אביב.
2011 – Pass it Over, גלריה החווה, חולון
2009 – חם – חדשנות בעיצוב, גלריית מיטשל, מכללת שנקר, רמת גן.
2009 – Talente 2009, תערוכה בינלאומית למעצבים צעירים, מינכן, גרמניה
משה רוזנבליט (19 בינואר 1890 – 3 בדצמבר 1989) היה ממקימי "כפר גדעון" ובוני ירושלים.
נולד ביאסין שבהונגריה בכ"ז טבת תר"ן - 1889 לאביו מנחם ולאמו טובה לבית רוזנטאל.
בשנת 1911 נשא לאישה את רחל בת עקיבא ספיר.
למד אצל רבי ישעיהו זילברשטיין מוייצן מחבר ספר "מעשי למלך" על רמב"ם שהסמיך אותו לרבנות ואצל ר' משה גרינוולד בעל "ערוגות הבושם".
את השכלתו הכללית רכש בבית ספר תיכון ולאחר מכן "כאוטודידקט", למד שפות זרות וקנה חכמה ודעת בתחומים רבים ושונים.
בבודפשט למד אצל ר' אברהם פרנקל שהיה "סינטור" בבית המחוקקים ההונגרי.
בשנת 1923 קנה בפרנקפורט קרקע להייתשבות בארץ ישראל, אך מהעניין יצא מפח נפש, וב-1925 עלה ארצה והישב עם עולים חרדיים מטרנסילבניה על אדמת המושב כפר גדעון, ועבד שם בתור איכר עד המשבר בסוף 1927. אז עבר לירושלים והתמסר לעסקי גאולת קרקעות, מסחר ותעשייה.
קנה את הספינה "גלים", שעלתה ב-1939 על שרטון במרסינה שבטורקיה.
ב-1940 הביא מסודאן משלוח בקר לשחיטה, בעקב חסימת דרכי ההובלה מארצות הבלקן לרגל המלחמה.
בשנות 1934–1940 עסק והשתתף בגאולת קרקעות: בירושלים - אדמת השכונות מולדת, שכונת אלישר, הדר ירושלים, חלט חוסייני, כרם יצחק, השחר, המשך, שכונת היהלומנים, וכן קריית רמבם במפרץ חיפה ואדמת חניתה.
הוא פתח בית חרושת ליהלומים, שבו הכשיר מבחינה מקצועית והעסיק כמאתיים וחמישים יתומים מבית היתומים דיסקין.
הקים בית חרושת לשוקולד וממתקים, מפעל למרצפות עוד מפעל-לצמר פלדה בית חרושת לנרות, משק תרנגולות מטילות בגבעת שאול ב', גאל אדמות "תל ארזה" והקים עליהן את האזור התעשייתי הראשון.
יסד קופת גמ"ח, הכשיר צעירים לעבודה כסופרי סת"ם למען יתפרנסו בכבוד ולא יזדקקו לקופת הצדקה, הפך את ביתו לביכ"נ בשביל מתפללים ספרדיים במקום מגוריו, שלא היה להם ביכ"נ משלהם.
פעל ברוח נדיבה עבור זקנים וגלמודים, ובני נוער עזוב וקשי-יום, שמצאו בו משענת נאמנה בכל עת.
רוזנבליט נפטר בה' בכסלו תש"ן בגיל 101. נקבר בהר המנוחות.
בשנת ה'תשל"ט - 1979 קיבל אות "יקיר ירושלים".
כאשר ועדה ציבורית - עירונית באה להמליץ להעניק לר' משה רוזנבליט אות הכבוד של "יקיר ירושלים", היא הגדירה אותו "כאיש המעשה, שתשעים שנות חייו רצופות פעילות מבורכת, יוזמה ותושיה למופת".
עוד סיפרה הוועדה: כי בשנות חייו היו עליות ומורדות, והוא טעם טעמו של עושר רב וידע גם טעמה של דלות, לעיתים עסקיו פרחו ושגשגו ולעיתים התמוטטו וכל עושרו אבד, אך תמיד השכיל להתאושש ובכוחות משנה שב ובנה את עצמו וקיים הלכה למעשה דברי חז"ל "איזהו עשיר, השמח בחלקו".
משה רוֹזֶנטָליס (18 בנובמבר 1922 – 26 באוגוסט 2008) היה צייר ומורה לציור יהודי-ליטאי-ישראלי.
נודע בעיקר בזכות הצבעוניות של יצירותיו, הרבגוניות של טכניקות היצירה שלו והחיפוש המתמיד לחדש את סגנון ציורו.
בשנים 1978–1980 צייר את סדרת הציורים הנודעת "קורות עם ישראל", הסדרה הגדולה ביותר בהיקפה שצוירה אי פעם על קורות העם היהודי.
הוא ישב בקריית האמנים בצפת וביפו.
בן למשפחת סוחרים אמידה והבכור מתוך שלושה אחים.
כבר בגיל שלוש נמשך לציור.
בוגר הגימנסיה העברית במריאמפול, ובזכות זאת השפה העברית הייתה שגורה בפיו.
ב־1941, עם פלישת גרמניה הנאצית, ברח לתוך רוסיה.
נפצע בקרבות במסגרת שירותו בצבא האדום.
היה צייר גדודי וגם צייר של הדיוויזיה שאליה השתייכה יחידתו, הדיוויזיה הליטאית של הצבא האדום.
את השכלתו האמנותית רכש רוזנטליס באקדמיה לאמנות פלסטית בווילנה.
בתקופת לימודיו שם (1950-1945) שלט הסגנון של ה"ריאליזם הסוציאליסטי".
ההוראה הייתה אקדמית אדוקה - מבוססת על רישום מדויק ויבש לפי הטבע.
אולם נתמזל מזלו ללמוד אצל אמנים נודעים בליטא כגודאיטס, מצקיאביצ'יס וירקונס, שנתחנכו על המסורת של הציור הצרפתי בראשית המאה העשרים.
ציירים אלו העניקו לו לדבריו תשתית טובה להתפתחותו בעתיד.
הוא סיים את האקדמיה בהצטיינות, זכה בפרס רכישה של עבודת הדיפלומה שלו, "שחרור אסירים פוליטיים מבית הכלא בקאונס", והתקבל לאגודת הציירים והפסלים של ליטא.
בשנים שלמד, התפרנס מציור פלקטים ומאיור חוברות וספרים.
למרות ההצלחה הרבה שלה זכה בברית המועצות (הזמנות ממלכתיות רבות, פרסים, השתתפות בתערוכות במוסקבה), החליט לנצל את זכות אשתו לעבור לפולין.
בשנת 1957 יצא עם משפחתו לוורשה.
בורשה נתקל רוזנטליס לראשונה בציור המופשט.
באותה תקופה הייתה פולין פתוחה יותר מארצות סוציאליסטיות אחרות לתרבות המערב, והיה בה, לפי עדותו של רוזנטליס, "ציור מופשט לגמרי וחזק מאוד".
היכרות ראשונה זו עם הציור המופשט גרמה לו זעזוע עמוק והכינה אותו למפגש עם האמנות המודרנית בישראל, מפגש אשר בהשפעתו התחיל לשנות בהדרגה את דרך עבודתו.
עם הגיעו לישראל בשנת 1958 נקלע היישר לסגנון המודרניזם הישראלי בציור, שעיקרו היה אז המופשט הלירי מאסכולת "אופקים חדשים", שהייתה אז בשיא פריחתה.
בה בעת נתקבל כחבר באגודת הציירים.
בתחילה התקשה לזנק מהריאליזם הסוציאליסטי שאך זה עתה השאיר מאחוריו אל ההפשטה שהייתה פותחת לפניו דלתות של מועדון אקסקלוסיבי.
בנסיעותיו בארץ מצא רוזנטליס את הדרך ללמוד את השוני בין נופי העבר הכהים, על אקלימם האפור ורכיביהם הצפוניים, לבין הנוף החדש שטוף האור הגדול, המסנוור.
הוא השכיל להבין שאינו צריך לעשות קיצורי דרך כדי להגיע מהר יותר אל היעד המקווה: להשתלב כאחד מן החבורה ולהתאזרח מהר ככל האפשר בקריית האמנות הישראלית.
הוא המשיך בתחילה באותו תוואי שהתארך לו מווילנה לתל אביב והלך בו צעד אחר צעד.
עם מכריו הציירים באותה תקופה נמנים יוצרים בעלי שם בעולם האמנות הישראלית, כגון חיים גליקסברג, מרדכי לבנון, צבי שור, ליאו קאהן, שמואל עובדיהו, אריה אלואיל, אלכסנדר בוגן, שמשון הולצמן, שמואל טפלר, ג'ון בייל, רוברט בזה והפסל משה ציפר.
רוזנטליס השתתף עם חלקם בתערוכות קבוצתיות ממוקדות ובתערוכות השנתיות בבית דיזנגוף, מוזיאון תל אביב ובאגודת הציירים והפסלים בתל אביב.
תוך שהוא מתערה בסביבתו החדשה המשיך לצייר דיוקנאות, שאחדים מהם עודם מצויים בגנזיו.
רוזנטליס התחיל להבין את המופלא באווירה של ישראל, ספג את החירות שנפלה בחלקו כאן, ואת הביטוי לכך החל להעביר אל בדיו.
הוא צייר באותה תקופה את הדיוקנאות של גליקסברג, אלואיל, לבנון, הולצמן וציפר, וכן של המשוררים ברוידס, עזרא זוסמן ואברהם שלונסקי.
שנות השישים המוקדמות עמדו בסימן של שינוי מובהק שחל בתפיסתו האסתטית.
בזניחת הריאליזם האובייקטיבי ובחתירה אל ביטוי היחסים המתהווים בין כתמי הצבע ואל העמקת הביטוי האישי.
גילוים של המקצבים המוזיקליים המעודנים מציין את המעבר משנות השישים לשנות השבעים, בעוד שלקראת סוף העשור כאילו גילה את השפעתו של האור ואת שקיפותו של הצבע.
נקודת המוצא נשארת, כתמיד, בהתבוננות המדוקדקת במציאות - בנוף, בדמות, בכלי הנגינה - אולם העיצוב הציורי כמו מעבירו אל עולמו של המופשט הלירי.
תהליך התערותו של רוזנטליס כאזרח וכאמן בעולם חופשי הגיע לפי הסימנים לסיומו לקראת אמצע שנות השישים.
הוא התרכז בפועליו של הצבע ובחן את הזיקה בין הגוונים השונים והיחס ביניהם, שילובים ומעברים וחימום הקר וצינון החם בצבעים, ויצירת סטרוקטורה באמצעות הצבע בלבד, בלי קווי מתאר מבדילים ומתחמים.
זו הייתה ממש מהפכה בציורו של רוזנטליס, שבסופו של דבר זינק ישר לתוך המופשט, לציור שבו ניתנה הבכורה ל"צבע הטהור".
בשנות השבעים עשה רוזנטליס תפנית להחזרת היסוד הרישומי לציוריו, והעשיר את הצורות החסכניות בקונסטרוקציות גאומטריות ובבנייה של נדבך על נדבך לצד צורות עגולות.
בשנת 1973 שהה בקרב הקהילה הבינלאומית של אמני פריז ששגשגה שם והתרשם עמוקות מעבודותיהם של פיקאסו, בראק, קנדינסקי, דופי, מאטיס ודלוניי.
בפריז אף הציג תערוכה אשר זכתה לשבחים רבים.
לאחר תקופה ארוכה של ההתנתקות מהסגנון הריאליסטי בציור נענה רוזנטליס ברצון לבצע "בבית אסיה" סדרת תמונות גדולת-ממדים (ארבעה פאנלים מלבניים, שניים מהם ברוחב של שישה מטרים ושניים ברוחב שלושה מטרים, וכולם בגובה 1.70 מטרים), המוקדשות לקורות עם ישראל.
הקומפוזיציה המונומנטלית חולקה למערכות של צבעים קרים וחמים, שאל תוכן שולבו הפרקים שנראו לו כציוריים ואילוסטרטיביים, דבר שנעשה ללא התחשבות מודעת בכללי הפרספקטיבה.
בכך ביקש לשוות ליצירה כולה משמעות סמלית.
עם תום סדרת הציורים המונומנטליים, שהוקדשה לקורות עם ישראל בבית אסיה, עלתה בדעתו קבוצת ציורים חדשה, שתיעשה בעקבות הסדרה הגדולה, אך ברוח יצירתו העכשווית.
עבודה שתבטא את רוחה של הסדרה המונומנטלית מן הבחינה הציורית הטהורה, אך בו בזמן תהיה משוחררת מהשלכותיה הספרותיות.
מטרתו הייתה להגיע אל יצירה שלמה המשוחררת מן הנושא הספרותי, זאת מבלי לוותר על רמזי סמליות מעודנים.
אף שלא היה בודד בעיסוקו בסוגה של ציור היסטורי, רוזנטליס יצר דבר מה חריג בנוף התרבות החזותית בישראל.
הסדרה מוצגת בבית התפוצות עד היום.
בשנת 1983 הציג תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון הרצליה תערוכה שהיוותה ציון דרך בדרכו:(יואב דגון, אוצר ומנהל מוזיאון הרצליה).
בעבודותיו המאוחרות של רוזנטליס עבר הדגש מן המציאות, או הנושא המצויר, אל מעשה האמנות, התוצאה.
הנושא לא נעלם מן היצירה, ולכל סדרה, גדולה כקטנה, יש נושא ווריאציות המתפתחות ממנו, אבל הוא מטופל בדרך שונה.
בסדרת העבודות "הר מירון וגדר" (1999-1991) או ציורי הסטודיו (1992), למשל, הנושא אינו מתגלה מיד.
הוא פורק והתפזר על פני הבד עד שקשה להבחין בו.
אבל מרגע שנתגלה, הוא ברור מאוד וחובר אל הצורות והצבעים שמהם נגזר.
התוכן והצורה חוברים עתה ביצירתו של רוזנטליס לשלמות שאינה ניתנת להפרדה.
גם כשנדמה שהציור מופשט לחלוטין, בהתבוננות חוזרת ומתוך השוואה ליצירות קודמות או מאוחרות לו, יצוץ התוכן שלא ניתן לנתקו מהצורה.
לעיתים נדמה כי ביצירתו רבת השנים מתמקד רוזנטליס בחיפוש אחר ההפרדה הנכונה בין צורה לתוכן.
יצירתו היא מאבק מתמיד וניסיונות אינספור לשחרר את התוכן ולתת לו "ללכת לדרכו".
אבל זה כמו מסרב לצאת מהתמונה ושב ומופיע בציוריו.
הציור של רוזנטליס נעשה מתוך התלבטות מתמדת וחיפוש אינסופי אחר פתרונות נכונים.
זהו ציור הנובע מאינטואיציה, חשיבה, תכנון רגיש: ציור שיש בכוחו לעורר במתבונן התרגשות וחוויה אמיתיים.
השינוי הבולט בשנות ה-2000 היה במעברים הקיצוניים בין הציור הפיגורטיבי למופשט, באנרגיה המתפרצת בהנחות הצבע שלו ובצבעוניות עזה מתמיד.
הדחף העצום של רוזנטליס לחדש ולהשתנות הגיע לשיאו בשנות השמונים של חייו.
בשנים 2004–2005 הוצגה תערוכה מקיפה של עבודותיו: "חדוות הצבע" במוזיאון הפתוח בתפן ובעומר.
התערוכה התחלקה לשתי תערוכות: ציורים של שמן על בד משנת 1990 עד 2003 ותערוכה רטרוספקטיבית 1947–2002: סיפור חיים על פי ה"אטיודים" (עבודות שמן קטנות מאוד על קרטון, 25X17.5 ס"מ).
האטיודים היו חלק בלתי נפרד מיצירותיו של רוזנטליס.
הם היו התיעוד היצירתי של חייו, ומעבר לכול, הם היו הבסיס לחיפושים המתמידים שלו לשינוי והתחדשות.
בשנים 6–2005, הפיק ערוץ 8 סרט דוקומנטרי על רוזנטליס: "דיוקן עצמי" (במאי: אלי כהן).
רוזנטליס נפטר באוגוסט 2008 ולא זכה להיות בתערוכה מקיפה של עבודותיו בווילנה (לראשונה מאז עזב את ליטא) בתחילת שנת 2009: "חופש הצבע" (The Freedom of Color), בבית העירייה העתיק בווילנה, ואחר כך במוזיאון הלאומי לאמנות מ.ק.
התערוכה כללה עבודות משנות החמישים בליטא, שנאספו ממוזיאונים ומוסדות בליטא, ועבודות משנות ה-90 וה-2000.
בסוף שנת 2009 נערכה ה"מחווה לרוזנטליס - שלוש תערוכות וספר".
הסטודיו שבו צייר הפך ל"בית רוזנטליס" והוצגה בו התערוכה: "במבט שני, ציורים 2008-1959".
במחסן מספר 2 בנמל יפו הוצגה התערוכה "מתוך הגלים - ציורים גדולים" ובבית האמנים בתל אביב הוצגה התערוכה "1000 פנים לרוזנטליס".
רוזנטליס רכש את הסטודיו מול נמל יפו ב-1965, וצייר שם עד שנפטר ב-2008. הוא ממוקם בבית מהתקופה העות'מאנית ברחוב נמל יפו.
במשך כל שנות עבודתו בסטודיו תרו עיניו אחר קו החוף ופיסת הים הנשקפת מבעד לדלת הכניסה.
בשנת 2002 הוצגה תערוכה בשם סטודיו מול ים במוזיאון הימי-הלאומי (מוזיאוני חיפה).
הנמל והאור הנשקפים מהסטודיו שביפו היו הנושא המרכזי בתערוכה.
רוזנטליס צייר בצפת כל קיץ משנת 1960. בשנת 1982 רכש בית בקריית האמנים בצפת העתיקה ושהה שם מדי שנה מיוני עד אוקטובר.
בשובו לסטודיו שלו ביפו, שחזר בדמיונו את אותם נופים, התבונן בציורים שנעשו בצפת, ואתם יצא אל הבדים הגדולים.
הצבעוניות אליה הגיע בצפת, בהשראת העיר ונופיה, מיושמת ביפו, מהזיכרון ומהניסיון המצטבר.
בשנת 2015 נרכש הבית של רוזנטליס בקריית האמנים בצפת על ידי קבוצת אוליב, שהפכה אותו למלון בוטיק: מלון רוזנטליס.
את קירות הסוויטות והחללים מעטרים ציוריו.
המדרגות שבצדו של המלון (המחברות בין סמטת ט"ו לרחוב יאנוש קורצ'אק) נקראות "סמטת רוזנטליס".
1948 - פרס ראשון ברישום, האקדמיה לאמנות פלסטית, וילנה, ליטא
1949 - פרס ראשון ברישום, האקדמיה לאמנות פלסטית, וילנה, ליטא
1950 - פרס רכישה של עבודת הדיפלומה על ידי ממשלת ליטא
1951 - פרס לעיצוב כרזה, משרד התרבות, ליטא
1954 - פרס ממשלתי על הישגים בתחום האמנות הפלסטית, ליטא
1966 - פרס רכישה של הסתדרות העובדים
1998 - פרס שלום עליכם על הישגים בתחום האמנות הפלסטית.
משה רוזנבלום (מכונה הרמ"ר; ה'תר"י, 1850 - י"ז באב ה'תרפ"ח, 1928) היה מחנך, סופר, עסקן ציבורי בחצר חסידות חב"ד ברוסיה, מייסד ועורך עיתון הילדים האח.
מנהל לשכתם של רבי שלום דובער שניאורסון ובנו רבי יוסף יצחק מחב"ד, מזכיר ישיבת תומכי תמימים בלובביץ', מייסד ומנהל ישיבת תומכי תמימים ברוסטוב על הדון וחדר בלובביץ'.
כתב את הספר "דברי ימי התמימים" המתאר את קורות ישיבת תומכי תמימים.
הרב רוזנבלום הוא אחד משלושת הרבנים שרבי שמואל שניאורסון הסמיכם לרבנות בכתב ידו לאחר שבחנם בעצמו.
למד אצל הרב יצחק שלמה יואל שרמן, רבה של רובנא.
נכדתו של רוזנבלום סיפרה שרבי שלום דובער שניאורסון הטיל עליו לחבר כמין "קיצור שולחן ערוך" המיוסד על שולחן ערוך הרב של בעל התניא.
אחרי שהשלים את כתיבת הספר נפלה שרפה בביתו בשבת והספר נשרף.
שימש כמלמד בעיר נובגורד-סבירסק עד ה'תרס"ט (1909), אז התקבל לעבוד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ'.
היה חבר בוועד של "איגוד התמימים".
ערך את השבועון לילדים 'האח', שהופיע משנת ה'תרע"א (1910) עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשלהי שנת ה'תרע"ד (1914).
מונה למזכיר ולראש לשכת רבי שלום דובער שניאורסון ובנו הרב יוסף יצחק שניאורסון.
האחרון כתב עליו בה'תרס"ט: .
ב-1910 ניהל את הלשכה שעסקה בהכנת אספת הרבנים באותה שנה.
הוא נסע בשליחות רש"ב נסע אל הרבנים דוד פרידמן, חיים סולובייצ'יק, ה'חפץ חיים' וחיים עוזר גרודזנסקי.
לאחר שנים יצאה סדרת מאמרים בשם "רבנות מול השכלה" שכתב, והרקע להם היא אספת הרבנים הזו.
כן נסע אל הרב מנחם מנדל חן לניז'ין לערוך "פרטיכל" ולהכין ספר תקנות ל"אגודת יראים".
בה'תרע"ד (1913) הקים רוזנבלום בלובביץ' מוסד שכונה "חדר דרוסטוב" שיועד לתלמידים דוברי רוסית אשר ידיעותיהם ביהדות דלות.
הוא ניהל ושימש משגיח במוסד זה.
בה'תרע"ו (1915) עזב רש"ב את לובביץ', ולאחר שהגיע לרוסטוב על הדון עברו לשם גם רוזנבלום ותלמידיו.
בסוף שנת ה'תרע"ז (1917) עבר לפטרוגרד, לצורך ניהול הלשכה המייצגת את האינטרסים של היהדות החרדית לקראת האספה המכוננת ברוסיה, קונגרס היהודים ואספת הרבנים הכללית.
לאחר מכן עברה הלשכה לחרקוב.
לאחר מכן ניהל את ישיבת תומכי תמימים ברוסטוב.
בה'תרפ"א (1921) נערך ברוסטוב משפט-ראווה נגד ישיבת 'תומכי תמימים' שברוסטוב ומנהליה.
רוזנבלום נמנה עם צוות הסניגורים.
ספור : מדברי ימי יותם, אחז, יחזקיהו מלכי יהודה, ווילנא, תר"ע
דברי ימי התמימים, קורות ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'
הודעה מפורטת, קונטרס הסוקר את תולדות ישיבת תומכי תמימים, בעברית ובגרמנית
קול קורא, קונטרס בענייני אספת הרבנים 1910 אשר היה מעורב בה
משה רוֹזֶנסון (בכתיב שנהג בזמנו: ראָזענסאָהן או ראָזענסאָן; ברוסית (כתיב ארכאי): М.
Розенсонъ; 1820, וילנה – 26 בנובמבר (יוליאני: 14 בנובמבר) 1896, שם) היה יהודי וילנאי עשיר, שהגה רעיון לייסד דת סינתטית "אוניברסלית" שתשלב את הטוב שבעקרונות היהדות, הנצרות והאסלאם, או לפחות לתקן את היהדות.
נחשב בקרב יהודי וילנה למיסיונר ומטורף, אך חוקרים מאוחרים העריכו את תרומתו לספרות העברית בהתפתחותה.
משה רוזנסון נולד בשנת 1820 בעיר וילנה, ממרכזי התרבות היהודית החשובים בצפון-מערב האימפריה הרוסית (כיום בירת ליטא).
אביו, יוסף (בן משה) רוזנסון, הוכשר תחילה כרב, אך לאחר מכן פנה ללמוד רפואה באוניברסיטת וילנה, בסיוע מימון מהאצולה הפולנית המקומית, והיה מראשוני הסטודנטים היהודים באוניברסיטה זו; ב-1815 סיים לימודיו והיה לאחד מראשוני המשכילים היהודים בעיר ומהבולטים שבהם, ופעל כצנזור לספרים עבריים.
לדברי ההיסטוריון ישראל קלוזנר, משה רוזנסון היה "בן-אדם דתי שנטה להשכלה [...] הוא התעשר מעסקי הלוואות לבעלי-אחוזות והיו לו בעיר עשרות בתים.
הוא רכש לו ספריה גדולה בשפות רבות והיה מתומכי חברת מפיצי השכלה בפטרבורג.
לניהול ספרייתו החזיר [החזיק] ספרן מיוחד יודע תורה".
רוזנסון היה מגבאי בית הכנסת טהרת הקודש המודרני בווילנה, ונדבן ידוע בליטא ומחוצה לה.
ביתו היה מוקד לפעילות מעורבת של משכילים יהודים ונוצרים.
בשלב מסוים בחייו החל לפרסם את סדרת ספריו "מרבי שלום" בת שמונה-עשר כרכים.
הספרים עסקו חליפות בהגנה על היהדות ובקריאה לאימוץ חלק מעקרונות הנצרות והאסלאם ונטישת חלקים מהיהדות המסורתית.
רוזנסון שכר כותבים מוכשרים וידענים לליקוט החומר לספריו (סייע על ידו בגיוס העובדים קלמן שולמן).
בין העובדים בשירותו: המומר ניקולאי (נחמן) אוסיפאוויטש פרוז'אנסקי ו'הרב מאנטוקול', ר' ליב לוריא, העורך הלשוני של הספרים היה הסופר והמתרגם הציוני נחום ליב נובופלנט.
רוזנסון ניסה לפרסם את ספריו בשיטות שיווק שונות: חילק את ספריו בחינם ואף הכריז על פרס כספי למי שיקרא את אחד מספריו על-פה, בתקווה שעל כל אדם שיקרא על-פה יהיו אלפי אחרים שישננו את ספריו.
אפרים דיינרד בזכרונותיו אף הוא התנגד לתיוגו של רוזנסון כמיסיונר וכתב: .
אך בציבור הווילנאי הוא נתפס כ"זקן אשמאי ומיסיונר", חיים דב פרידברג בביבליוגרפיה "בית עקד ספרים" מתייחס אליו כאל מומר ובאופן חריג מתייחס בזלזול לחלק מכתביו.
מרדכי ליפסון קורא לו "המסית הידוע" וציטט אגדת-עם בדבר סירובו של ש"י פין למכור לו חלקת קבר ראויה בבית הקברות היהודי בווילנה.
רוזנסון הכין לעצמו מצבה מפוארת, אך נקבר כמומר מחוץ לגדר.
את נכסיו הוריש לבתו היחידה, ואחריה לקהילה היהודית בווילנה.
רוב סדרת ספרי מרבי שלום ראתה אור בווילנה, אך את חלקם נאלץ רוזנסון להדפיס בערים אחרות:
דברי שלום או ברכת שלום
רבי משה רוזיליו הראשון (ה'תקנ"ד 1794 - אייר ה'תר"ג 1843) היה דיין בעיר מרקש שבמרוקו, וכן מגדולי רבני ישיבת רבי אברהם אזולאי.
נמנה בין רבני העיר החשובים במאה ה-19, משפחתו נחשבת למיוחסות שבמרוקו ונמנית עם קבוצת מגורשי ספרד.
התפרסם בחיבורו "קול מבש"ר" על התלמוד.
מקור משפחת רוזיליו על פי מסורת המשפחה הוא ממחוז אנדלוסייא שבספרד.
אך יש טוענים, שהמקור המשפחה קדום יותר ומקורו מחבל הארץ 'רושיליו' (רוסיליון) שבדרום צרפת.
השערה נוספת, המתבססת גם כן על המקור שבדרום צרפת, שזה מלשון רוז' (שפירושו 'אדמדם' בצרפתית).
השערה נוספת, שמקור המשפחה היה תמיד בספרד, ושמו המקורי הוא 'רושיליו' על שם רבנו רושילו שחי בברצלונה בתקופת הראשונים, ולפיה הרי שהוא אבי שושלת המשפחה.
מקורה של השערה זו היא מהקדמת הרב מרדכי רפאל רושילו לספרו 'שערי חיים' שעל עשר ספירות, שהוא פותחה .
לדעת כל החוקרים, משפחת רוזיליו נדדה למרוקו בעקבות גירוש ספרד.
נולד במרקש בשנת ה'תקנ"ד לרבי שלמה.
למד אצל רבי מוסא בן דוד וחיון, ראש הישיבה במרקש.
בשנת ה'תקע"ז, כאשר היה רבי משה בגיל עשרים ושלוש, נפטר רבו, ורבי משה הספידו.
נישא למרים, נכדתו של רבי יצחק חרוש, מדייני מרקש.
לא ידוע לנו באיזה גיל רבי משה נישא, אך ברור שבהיותו בן עשרים וארבע הוא כבר היה נשוי.
רבי משה לימד תלמידים ב'ישיבת רבי אברהם אזולאי', ובין תלמידיו ידועים רבי מרדכי הצרפתי ורבי יעקב בטאן, שניהם לימים שימשו כדייני מרקש, ומרבניה החשובים בעיר.
רבי משה נפטר בחודש אייר ה'תר"ג (1843) ודרש עליו תלמידו רבי יעקב בטאן.
כמו כן כתב עליו רבי שמואל אלבאז שיר לכבודו.
רבי משה הניח ארבעה בנים, מתוכם שניים ידועים כרבני מרקש החשובים, הלא הם בנו בכורו רבי יצחק רוזיליו, ורבי שלמה רוזיליו.
דרך לימודו הייתה עיון בפשט וניסיון לדייק בכל מילה ומילה.
הבסיס לחידושיו הם הגמרא עם פירוש רש"י והתוספות, חידושיו דומים לחידושי מהרש"א ומהר"ם.
רבי משה היה נוהג פעמים רבות, להרצות את חידושיו בפני תלמידי הישיבה.
לעיתים תלמידי הישיבה הסכימו עימו, ולעיתים לא הסכימו, כמו שמתעד בעצמו בספרו.
שיטת חכמי הישיבה דאז, הייתה ללמוד מסכתות שלימות מהתחלה ועד הסוף.
רבי משה מתאר במדויק בספרו 'קול מבשר' את הזמנים בהם התחילו וגמרו את המסכתות.
חידושיו על התלמוד נכתבו מגיל שש עשרה עד גיל עשרים ושש, (ה'תק"ע - ה'תק"ף), רוב המסכתות נלמדו בעיון במשך קרוב לשנה, מסכתות ארוכות יותר השתרעו על פני שנה ויותר.
ספרו קול מבש"ר, המשקף את שיטת העיון דאז, נלמד בישיבה לאחר פטירתו.
ספר זה היה שמור בכתב יד אצל ראש הישיבה אחריו, רבי אלעזר הלוי, והוא מביא את חידושיו של רבי משה, בספרו 'עבודת הלוי' על הש"ס.
נמצאו פסקי דינים רבים בהן חתום רבי משה, אך ספק אם כיהן בפועל כדיין רשמי.
קול מבש"ר - חידושים על הש"ס, נדפס לראשונה בשנת ה'תרס"ז, על ידי נכדו רבי משה רוזיליו השני.
נדפסו המסכתות: פסחים, בבא קמא, בבא מציעא, שבועות, סוטה סנהדרין, עבודה זרה.
המסכתות שידוע בבירור שכתב אך כתב היד אבד, הן: כתובות, בבא בתרא.
חידושים על הרא"ם - לא נדפסו, עקב היעלמות כתב היד.
דרושים - כולל הספדים, לא נדפס, עקב היעלמות כתב היד.
פסקי דינים - נמצאו מספר פסקי דינים, החל מסביבות שנת ה'תקצ"ב עד לשנת ה'תר"א.
משה שמעון רוט (נולד בל' בשבט ה'תשכ"ד, 13 בפברואר 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי, איש יהדות התורה, שכיהן כחבר כנסת.
שימש כיושב ראש ועדת האתיקה של הכנסת, וכסגן יושב ראש הכנסת.
עורך דין במקצועו, מרצה ופעיל ציבור מחסידות צאנז.