tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ווסטוקגזפרום מחזיקה ברישיונות לזכות להשתמש במשאבים של שבעה אתרים מורשים (קזאן, אוסטנינסקי, ריבלסקי, מולדז'ינסקי, סוורו-ויסיאוגן, צ'קלובסקי וסומובסקי) הממוקמים באזור טומסק לצורך חקר גאולוגי, חקר וייצור חומרי גלם פחמימניים.
מנכ"ל ווסטוקגזפרום הוא ויטאלי אנטולייביץ' קוטפוב.
עד אוגוסט 2004 עמד בראש החברה, מי שמונה לאחר מכן למושל מחוז טומסק סרגיי ז'ווצ'קין, לאחר מכן עד סוף 2007, ניהל ויטאלי גאורגייביץ' יאקובלב את החברה.
ווסט אנד היא שכונה במרכז העיר וושינגטון די.
השכונה נתחמת ברחוב K מדרום, בפארק רוק קריק ממערב ומצפון, ובשדרת ניו המפשייר ורחוב 21 ממזרח.
השכונה נקראת "ווסט אנד" (החלק המערבי) מכיוון שאזור זה היה החלק המערבי ביותר של התוכנית המקורית של העיר וושינגטון די.
סי., לפני שאזור ג'ורג'טאון סופח לתחום העיר.
מבחינה היסטורית, שכונת ווסט אנד הכילה במקור אוכלוסייה אפרו-אמריקאית דומיננטית.
הפסנתרן והמלחין הנודע דיוק אלינגטון נולד בשכונת ווסט אנד ב-1899.
ווסט דאטה בע"מ (באנגלית VAST Data), המוכרת במותג VAST היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בתשתיות אחסון מבוססות זיכרון הבזק ליישומי בינה מלאכותית ולמידה עמוקה.
החברה מציעה פלטפורמת מחשוב המאפשרת למשתמשים לאמן מודלים של בינה מלאכותית על ידי אחסון וסינתזה של כמויות גדולות של נתונים לא מובְנים.
החברה נוסדה בדצמבר 2015 על ידי רנן חלק (מנכ"ל החברה), לשעבר ראש מחקר ופיתוח ב-XtremIO (שנרכשה בשנת 2012 על ידי דל), שחר פינבליט (מנהל מחקר ופיתוח), לשעבר בקמינריו, וג'ף דנוורת', לשעבר מ-CTERA Networks.
מייק וינג, לשעבר מדל, מכהן כנשיא החברה.
לחברה משרדים במדינות אחדות, ובכלל זה מרכז פיתוח בתל אביב ומרכז פיתוח נוסף בחיפה, שנפתח בדצמבר 2021.
בפברואר 2019 החברה הודיעה על השקת תוכנת האחסון האוניברסלי שלה הבנויה על זיכרון הבזק ארכיטקטורת מערכות מבוזרות שפותחה על ידיה בשם DASE - Disaggregated and Shared Everything.
זהו פתרון אחסון נתונים לא מובנה בקנה מידה גדול.
המוצר זכה במדליית הזהב לשנת 2019 של TechTarget.
באפריל 2021 עברה החברה למודל רישוי תוכנה בשם ג'מיני, המאפשר ללקוחות להפריד בין רכישת החומרה לבין עלות רישוי התוכנה.
במרץ 2023 הודיעה החברה שהיא עלתה על זרם הכנסות (ARR) של 100 מיליון דולר.
באפריל 2023 החברה נכנסה לשותפות עם חברת HPE כדי לספק תוכנה עבור HPE GreenLake לאחסון קבצים.
במאי 2023 החברה הוסמכה כמחסן נתונים של אנבידיה SuperPOD.
ב-1 באוגוסט 2023 הודיעה החברה על השקת VAST Data Platform, המציעה שירותי אחסון, מסדי נתונים ומנועי חישוב, ונועדה להאיץ מחקר בבינה מלאכותית.
בשנת 2016 גייסה החברה 15 מיליון דולר.
בשנת 2018 גייסה החברה 25 מיליון דולר.
בפברואר 2019 גייסה החברה 40 מיליון דולר.
באפריל 2020 גייסה החברה 100 מיליון דולר לפי שווי של 1.2 מיליארד דולר, והפכה לחד-קרן.
במאי 2021 השלימה החברה את סבב הגיוס שלה בסדרה D, וגייסה 83 מיליון דולר לפי שווי של 3.7 מיליארד דולר לאחר כסף, פי שלושה מהערכת השווי שלה מאפריל 2020.
בדצמבר 2023 ערכה החברה סבב גיוס של מאות מיליוני דולר לפי שווי של 9 מיליארד דולר.
VAST Data Platform הוא מחסן נתונים גלובלי, מסד נתונים ומנוע חישוב בינה מלאכותית הכולל את הרכיבים הבאים:
VAST DataStore (שנודע בעבר בשם Universal Storage), כלי אחסון נתונים לא מובנה.
VAST DataBase, מערכת ניהול מסד נתונים (DBMS) הכוללת את המבנים של מסד נתונים מסורתי, מחסן נתונים ואגם נתונים .
VAST DataEngine (מתוכנן להיות זמין באופן כללי בשנת 2024), מנוע ביצוע שגרות גלובלי.
VAST DataSpace, מרחב שמות גלובלי המאפשר לכל מיקום לאחסן, לאחזר ולעבד נתונים.
הפלטפורמה ניתנת להתקנה במרכזי נתונים מקומיים ובעננים ציבוריים, והיא מסופקת כשירות למנויים.
ווסטוק K , באנגלית: Vostok K, תרגום: מזרח) היה משגר לוויינים וחלליות מתוצרת ברית המועצות.
הוא נוצר כשדרוג של משגר "לונה" שהיה מבוסס של הטיל הבליסטי R-7. המשגר נוצל לשיגור למסלול של חלליות מאוישות "ווסטוק" כחלק מתוכנית ווסטוק (התוכנית המאוישת הראשונה של ברית המועצות) ומספר חלליות לא מאוישות.
כל השיגורים בוצעו מכן שיגור מס' 1 בקוסמודרום בייקונור (כיום בשטח קזחסטן).
השיגור הראשון בוצע בשנת 1960. לאחר 425 שניות של טיסה מנוע של השלב האחרון כשל וחללית לא הגיע למסלול.
כלבים שהיו בחללית נחתו בכדור הארץ ושרדו.
בתחילת 1961 בוצעו עוד שני שיגורים עם כלבים שהסתיימו בהצלחה.
ב-12 באפריל 1961 בוצע שיגור חללית מאוישת ווסטוק 1 עם יורי גגרין על הסיפון.
זו היה שיגור ראשון של בן אדם לחלל (ארצות הברית הצליחה במשימה מאוחר יותר).
בהמשך בוצעו שיגורים מאוישים נוספים במסגרת תוכנית ווסטוק וכולם הסתיימו בהצלחה.
המשגר נוצל גם לשיגור מספר חלליות לא מאוישות אך כבר בשנת 1964 הוחלף במשגר מתקדם יותר מדגם ווסטוק 2.
ווסטוק 2 , באנגלית: Vostok 2, תרגום: מזרח) היה שדרוג של משגר "ווסטוק K" שהיה מבוסס של הטיל הבליסטי R-7. הוא נוצל לשיגור למסלול של לוויני צילום לצורכי ריגול מסדרה "זניט".
השיגורים בוצעו מכן שיגור מס' 1 ו-31 בקוסמודרום בייקונור (כיום בשטח קזחסטן) ומכן שיגור מס' 41 בקוסמודרום פלסצק.
שדרוג המשגר כלל שימוש במנועים משופרם בעלי דחף גבוה יותר.
הדבר אפשר לנצל את המשגר לשיגור לוויינים ריגול מסדרה חדשה.
השיגור הראשון ב-1 ביוני 1962 הסתיים בכישלון.
מתקני כן שיגור נהרסו ונדרש שיפוץ משמעותי שגרם לדחיות של שיגורים מתוכננים.
בסך כול בוצוע 45 שיגורים מהם 40 הסתיימו בהצלחה.
בשנת 1967 הופסק שימוש במשגר לטובת משגר מדגם "ווסחוד".
ווסטוק 2M , באנגלית: Vostok 2M, תרגום: מזרח) היה שדרוג של משגר "ווסטוק 2" שהיה מבוסס של הטיל הבליסטי R-7. מטרת השדרוג היה להתאים את המשגר לשיגור חלליות קלות יותר למסלול גבוה יותר.
כתוצאה מכך יכולת משגר לשיגור לוויינים למסלול מסונכרן-שמש גדלה ל-3,800 ק"ג.
השיגור הראשון בוצע מכן שיגור 31/6 בקוסמודרום בייקונור.
בהמשך החלו שיגורים גם מקוסמודרום פלסצק (כני שיגור 41 ו-43).
ב-18 במרץ 1980 המשגר התפוצץ בכן שיגור ב"קוסמודרום פלסצק" בזמן מילוי דלק.
באירוע נהרגו 48 אנשים שפעלו סביב המשגר בהכנות לשיגור.
בסך הכול בוצעו 93 שיגורים מהם 92 היו מוצלחים.
בעזרת המשגר בעיקר שוגרו לוויינים מסדרות מטאור, רסורס וצלינה.
השיגור האחרון בוצע בשנת 1991. המשגר הוחלף במשגר "סויוז U".
ווסקופויה או מוסקופולה (באלבנית: Voskopojë; בארומנית: Moscopole; ביוונית: Μοσχόπολις, מוֹסְחוֹפּוֹלִיס) הייתה עיר ארומנית בדרום-מזרח אלבניה של ימינו, שהייתה אחת הערים הגדולות בבלקן במאה ה-18. כיום ווסקופויה היא כפר קטן, כ-20 ק"מ מערבית לקורצ'ה, ובו כמה מאות תושבים.
ווסקופויה נוסדה ככל הנראה בסביבות 1300. במהלך המאה ה-15 החלו להתיישב בה ארומנים, שהפכו אותה (בשם מוסקופולה) בהדרגה למרכזם הכלכלי והמסחרי.
הסוחרים הארומנים ניהלו עסקים מקונסטנטינופול ועד ונציה ולייפציג, וככל שהצליחו בעסקיהם, כך פרחה מוסקופולה והפכה למרכז חשוב.
במהלך המאה ה-17 קמו בה בנקים וכנסיות, וב-1720 הוקמו בה בתי הדפוס הראשונים באימפריה העות'מאנית מחוץ לקונסטנטינופול.
בבתי דפוס אלה הודפסו ב-1770 המילונים הראשונים בארומנית, אלבנית, בולגרית ויוונית מודרנית.
ב-1744 הוקמה בה האוניברסיטה הנוצרית היחידה באימפריה העות'מאנית.
הודות למיקומה המבודד היא נהנתה מביטחון יחסי, ובסביבתה היו מקורות מים רבים שאף הם היוו יתרון.
במחצית השנייה המאה ה-18 כבר התגוררו במוסקופולה כ-60 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה בחצי האי הבלקני אחרי קונסטנטינופול.
לשם השוואה, באתונה חיו באותה העת כ-8,000 תושבים בלבד.
תור הזהב של מוסקופולה נמשך רק כמה עשרות שנים.
התקפה של אלבנים מוסלמים שבזזו אותה ב-1769 הייתה הראשונה בסדרה של התקפות שהגיעה לשיאה ב-1788. באותה שנה תקף אותה עלי פאשה מיואנינה והחריב אותה לגמרי.
תושביה הארומנים נפוצו לכל עבר והתיישבו בתסליה, מקדוניה, טרנסילבניה, וינה ובודפשט.
העיר חרבה כמעט לגמרי בהתקפה של עלי פאשה, ומעולם לא התאוששה.
לאחר החורבן ב-1788 נותרה מוסקופולה כפר קטן.
אף הוא נחרב מספר פעמים.
ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, תקפו אותו כוחותיו של הלאומן האלבני סאלי בוטקה ובמהלך מלחמת העולם השנייה הותקפה פעם אחת בידי איטליה ופעמיים בידי המחתרת האלבנית באלי קומבטאר.
תחת השלטון האלבני שונה שמו הרשמי של הכפר לווסקופויה.
הוא נותר כפר קטן, וכמעט לא נותר בו זכר לימי הזוהר.
תושבי הכפר מתפרנסים בעיקר מגידול חיות משק וירקות.
מתוך 26 הכנסיות שפעלו במאה ה-18, רק 5 עומדות על תילן, וכנסייה נוספת במצב רעוע.
כן נותרו שרידיהם של מנזר וגשר.
בשנת 2002 נכללו חמש הכנסיות ברשימת מאה האתרים בסיכון של קרן המונומנטים העולמית.
מבני הכנסיות היו פשוטים מבחוץ, כדי שלא להכעיס את השלטון העות'מאני, והכיפות האופייניות לכנסייה האורתודוקסית הוסתרו כך שלא ניתן היה להבחין בהן מבחוץ.
היא הוכנסה לשירות פעיל בצי המלכותי, תחילה בשם אה"מ "לוּסֶרוויֶא" (Loup Cervier) ואחר כך בשם אה"מ "פִּיקוֹק" (HMS Peacock).
באמצע 1814, תוך כדי שירותה, התמלאה מים וטבעה על כל צוותה ליד כפי וירג'יניה, בפתח מפרץ צ'סאפיק.
ב-1808 עסקה "ווספ" בעיקר באכיפת האמברגו של ג'פרסון, שכלל הובלת חיל מצב מניו יורק סיטי אל פסמקוודי בחודש יוני, סיורים במפרץ קסקו שבמיין בחורף 1808-1809, ושהייה בפורטלנד עד מאי 1809. בשבועות האחרונים של שנת 1810 פעלה האונייה בין נמלי צ'ארלסטון וסבנה.
ב-1811 הפליגה "ווספ" אל המפטון רודס והצטרפה לשייטת בפיקוד קומודור סטיבן דיקייטר, שכללה מלבדה את הבריג "נאוטילוס" והפריגטות "יונייטד סטייטס" ו"קונגרס".
"ווספ", בפיקודו של מאסטר-קומנדנט ג'ייקוב ג'ונס, המשיכה לסייר לאורך חופי המדינות התיכונות אחרי כניסת ארצות הברית למלחמה נגד בריטניה ביוני 1812. הקרב היחיד שניהלה במלחמה זו אירע באוקטובר 1812. ב-13 בחודש הפליגה מנהר דלאוור, ויומיים לאחר מכן נקלעה לסערה חזקה, שתלשה את מנור החלוץ שלה וסחבה למצולות שניים מאנשי צוותה.
למחרת בערב נתקלה "ווספ" בשייטת אוניות בריטית, ולמרות ששתיים מביניהן נראו כאוניות מלחמה גדולות, הפליגה לעברה ללא היסוס.
היא הצליחה להשיג את שיירת האויב למחרת בבוקר, אז גילתה כי מדובר בשש אוניות סוחר מלוות על ידי הסלופ (22 תותחים) אה"מ "פרוליק".
באחת עשרה וחצי בבוקר ה-15 באוקטובר פתחו השתיים באש אחת על השנייה כשהמרחק ביניהן 50 עד 60 יארד.
הקרב היה קצר והלחימה עזה, ושתי האוניות ספגו נזקים כבדים בתרונה ובחיבל, אך "ווספ" הצליחה לפשוט על סיפון יריבתה ולגבור עליה.
איתרע מזלה של "ווספ", ובזירת הלחימה הופיעה לפתע אוניית קו בריטית נושאת 74 תותחים, אה"מ "פויקטירס".
"ווספ", שתרניה ומפרשיה נפגעו קשות, לא יכלה להימלט או להשיב מלחמה ליריב חזק שכזה, וב-4:00 אחר הצהריים נכנעה ונפלה בשבי.
מיד לאחר נפילתה הוחלף שמה של "ווספ" ל"לוּסֶרוויֶא".
היא הוכנסה לשירות פעיל ב-1813 בתחנת הצי בהליפקס (נובה סקוטיה) תחת פיקודו של קפטן צ'ארלס גיל.
ב-26 בפברואר 1813 החליף אותו קפטן ויליאם מנדס.
ביוני נשלחה "לוסרוויא" אל ניו לונדון, שם סייעה בהטלת הסגר על שייטת בפיקוד קומודור סטיבן דיקייטר שנמצאה בנמל.
גיימס בידל, שהיה לוטננט ראשון ב"ווספ" וכעת הקפטן של הבריג האמריקני הורנט (אונייה, 1805), הזמין את מנדס להתמודד מולו בקרב אונייה מול אונייה, אך דיקייטר אסר עליו לעשות זאת.
למחרת עזבה "לוסרוויא" את ניו לונדון והמשיכה בסיורה.
ב-27 ביוני לכדה את הסקונר "ליטל ביל" (Little Bill) בפיקוד רב החובל ג'ון רוץ', שהפליגה מסנט ברתולומיוז אל קרוליינה הצפונית.
היא הובילה מטען של סוכר ודבשה.
ב-28 באוגוסט לכדה "לוסרוויא" את האונייה "הופ" (Hope), 468 טון תפוסה, בפיקוד רב החובל ג' אמרי.
"הופ" הפליגה מליסבון אל ניו פורט עם מטען של מלח.
ב-29 באוקטובר חילצה "לוסרוויא" מן השבי את הבריג "ג'ון אנד מרי" בפיקודו של רב החובל ט' קולינס.
היא אף נטלה חלק עם עוד שלוש אוניות מלחמה בריטיות בלכידת הסלופ "אמליין", 44 טון, בפיקוד רב החובל א' אדמס, שהפליגה מניו יורק אל רוד איילנד עם מטען של 240 חביות קמח.
זמן מה לאחר שהבריג האמריקני "הורנט" לכד והטביע בפברואר 1813 את הבריג הבריטי "פיקוק", הוחלף שמה של "לוסרוויא" לאה"מ "פיקוק".
מנדס קיבל ב-23 במרץ 1814 את הפיקוד על "טרפסיקורי", והפיקוד על "פיקוק" עבר לתקופה קצרה לידיו של קפטן ג' דונט.
באפריל או זמן קצר לאחריו הועלה קומנדר ריצ'רד קוּט מאה"מ "בּוֹרֶר" לדרגת פוסט קפטן והועבר אל "פיקוק".
"פיקוק" הייתה אחת מחמש אוניות מלחמה בריטיות שלכדה ב-21 באפריל 1814 את הבריג השוודית "מינרווה".
ב-15 במאי חילצה משבייה את האונייה השוודית "פרובידנטיה", 4 תותחים, 400 טון ו-17 איש.
היא נשבתה על ידי פריבטיר אמריקני במהלך הפלגתה מהאי אמליה אל ליסבון עם מטען של עצי אורן, ארז ועוד.
באותו היום חילצה מן השבי גם את האונייה הרוסית "הנדריק", 8 תותחים, 80 טון ו-13 איש.
"הנדריק" נלכדה בעת הפלגתה מן האי אמליה אל אמסטרדם, כשהיא נושאת מטען של עצי אורן וכותנה.
"פיקוק", בפיקודו של קוט, אבדה ליד כפי וירג'יניה.
היא יצאה לים ביוני, וככל הנראה התמלאה מים וטבעה ביולי 1814.
ווסטרשייר הוא מחוז טקסי והיסטורי הממוקם באזור מערב המידלנדס באנגליה.
ייסוד המחוז קדם לכיבוש הנורמני של אנגליה בשנת 1066. הוא גובל בהרפורדשייר ממערב, שרופשייר מצפון-מערב, מעט בסטפורדשייר מצפון, וסט מידלנדס מצפון-מזרח, ווריקשייר ממזרח ובגלוסטרשייר מדרום.
המחוז מחולק לשש נפות: רדיץ', ווסטר, ברומסגרוב, וויקייבן, וויר פורסט ומלברן הילס.
ווּסטר היא עיר במחוז ווסטר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
העיר נקראת על שם העיר ווסטר שבאנגליה, הנמצאת במחוז ווסטרשייר.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2020, בעיר מתגוררים 206,518 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודל האוכלוסייה במסצ'וסטס בפרט ובניו אינגלנד בכלל, אחרי בוסטון.
היא ממוקמת 64 קילומטרים ממערב לבוסטון, וכן 61 קילומטרים ממזרח לספרינגפילד.
עקב מיקומה של העיר במרכז מסצ'וסטס, ובקרב המטרופולינים המרכזיות במדינה, ווסטר ידועה בכינויה "לב הקהילייה [של מסצ'וסטס]" (Heart of the Commonwealth).
לעיר ווסטר ארבע ערים תאומות:
ווסטקואסטר מיילסטר הוא תלת אופן מתוצרת Cushman company , ומתוצרת westcoaster ועוד 5 יצרניות רכב אמריקאיות, אשר יוצר ב-ארצות הברית עבור מחלקת הדואר של ארצות הברית ("United States Post Office Department" ), המשמש למסירת דואר, אשר יוצר מאמצע שנות ה-50 של המאה העשרים ועד 1966.
בשנת 1966 היו בשירות מחלקת הדואר של ארצות הברית, 17,700 יחידות.
המנוע מוקם מתחת למושב הנהג.
דגם ה-"ווסטקואסטר מיילסטר" היה קרוי "קטנועים דואר".
גוף דגם ה-"ווסטקואסטר מיילסטר" נבנה והורכב ממתכת, גומי, פלסטיק, הורכבו בדגם חלונות זכוכית.
ווּסטר היא עיר במחוז ווסטרשייר, אנגליה, 163 קילומטר מערבית מלונדון.
נהר הסוורן, הנהר הארוך ביותר בממלכה המאוחדת חוצה את הצד המערבי של מרכז העיר.
במאה ה-12 במהלך תקופת שלטונו של המלך סטיבן שהיה מלך אנגליה בין השנים 1154-1135 (תקופת שלטונו של המלך סטיבן מכונה גם תקופת האנרכיה בשל חוסר היציבות השלטונית באנגליה במהלך התקופה הזו) התרחשה באנגליה מלחמת אזרחים בין תומכיו של המלך סטיבן לבין תומכיה של מתילדה הקיסרית בתו של המלך הנרי.
במהלך מלחמת האזרחים ווסטר הותקפה מספר פעמים (בשנים 1139, 1150, 1151).
בשנת 1139 כתוצאה מהמתקפה על העיר פרצה בעיר שרפה שהשמידה חלק ניכר מהעיר בנוסף חלק מתושבי העיר נשבו ונדרש לשלם כופר כדי לשחרר אותם.
בנוסף במאה ה-12 פרצו בעיר מספר שרפות.
השרפה הראשונה פרצה ב-19 ביוני 1113 והשמידה מבנים רבים, טירות וקתדרלות.
שרפה נוספת פרצה בנובמבר, 1131.
בשנת 1189 פרצה בעיר שרפה נוספת אשר השמידה שוב חלקים נרחבים מהעיר בפעם הרביעית במאה הזו.
מלחמת האזרחים האנגלית הייתה סדרה של שלושה עימותים מזוינים שנערכו בממלכת אנגליה בין תומכי פרלמנט לתומכי המלוכה המלחמה התחוללה בין השנים 1642–1651. מלחמות האזרחים הראשונה (1642–1645) והשנייה (1648–1649) היו בין תומכי המלך המלך צ'ארלס הראשון לבין תומכי הפרלמנט הארוך.
מלחמת האזרחים השלישית הייתה בין תומכי המלך צ'ארלס השני לבין תומכי הפרלמנט.
לאחר קרב גשר פואיק כוחות הפרלמנט בפיקודו של הרוזן רוברט דברו כבשו מחדש את העיר תוך זמן קצר.
לאחר הקרב חיילי הפרלמנט בזזו את הקתדרלה, הרסו את העוגב, השחיתו את ספרי הספרייה, שברו את חלונות הויטראז' ואת פסלי הקתדרלה.
לאחר קרב אדג'היל כבש צבאו של המלך צ'ארלס הראשון את העיר מחדש.
במאי 1646 כוח של הניו מודל ארמי (הכוח הצבאי של תומכי הפרלמנט) שמספר חייליו נע בין 2,000–2,500 איש הטיל מצור על ווסטר.
באותה תקופה התגוררו בעיר כ-5,000 תושבים בנוסף היה בעיר חיל מצב של תומכי המלוכה שמנה כ-1,500 חיילים.
ב-23 ביולי 1646 ווסטר נכנעה למצור.
הכניעה הביאה לסיום מלחמת האזרחים הראשונה בעיר.
ב-1951 כוח צבאי סקוטי שמנה כ-16,000 חיילים החל לצעוד דרומה דרך רצועת החוף המערבית של בריטניה הגדולה, בניסיון להחזיר את השלטון המלוכני לאנגליה ולתת את השלטון לצ'ארלס השני.
כשהצבא החל להתקרב לווסטר מועצת העיר הצביעה בעד כניעה, וחיל המצב הפרלמנטרי שהוצב בעיר נסוג לעיירה איבשהם שנמצאת 21 קילומטר דרומית-מזרחית לווסטר בשל היתרון המספרי המוחץ של הצבא הסקוטי.
הצבא הסקוטי השתכן בעיר ובסביבתה וכוחות מקומים מועטים הצטרפו אליו.
מלחמת האזרחים הסתיימה בניצחון של תומכי הפרלמנט בקרב ווסטר .
הקרב שהיה הקרב האחרון במלחמת האזרחים השלישית, נערך ב-3 בספטמבר 1651 בסביבת העיר.
נהר הטמה, אחד מיובליו של נהר הסוורן חצה את שדה הקרב לשני חלקים ושימש כמכשול טבעי מפני כוחות הניו מודל ארמי שמנו כ-30,000 חיילים והיו תחת פיקודו של אוליבר קרומוול.
בסיום הקרב כוחותיו של קרומוול הביסו בקלות את 16,000 החיילים של צ'ארלס השני, וכבשו מחדש את העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נבחרה לשמש כמקום מושבה של הממשלה במקרה שהגרמנים יצאו למבצע ארי-הים ויהיה צורך שהממשלה תתפנה.
במסגרת התכנית הוחלט שקבינט המלחמה יעבור ביחד עם ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל ו-16,000 עובדי מדינה יתפנו להיכל Hindlip שממוקם כ-4.8 קילומטר צפונית לווסטר והממשלה תתמקם באופן זמני בעיר סטרטפורד על האייבון.
ווסטר ממוקמת על גדת נהר הסוורן ומערכת התחבורה שלה מחוברת באמצעות מערכת תעלות מים לעיר ברמינגהאם, העיר השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת ולערים נוספות באזור המידלנדס.
בעקבות המיקום הגאוגרפי של ווסטר בתקופה הווויקטוריאנית העיר הפכה למרכז תעשייתי חשוב עבור חברות תעשייה קלה כגון הינן & פראוד .
תעשיית הכפפות הייתה אחת מהתעשיות המשגשגות בווסטר.
בתקופת השיא שלה בין השנים 1820-1790 תעשיית הכפפות של העיר העסיקה כ-30,000 עובדים שעבדו בכ-150 חברות שונות.
באותה התקופה קרוב למחצית ממפעלי יצור הכפפות בממלכה המאוחדת נמצאו בווסטרשייר.
במאה ה-19 הורדו המכסים על יבוא של כפפות ממדינות זרות לאנגליה.
בשל הורדת המכסים תעשיית הכפפות בעיר הצטמצמה ונוצרה תחרות עסקית עם היבוא הזר (בעיקר מצרפת).
בעקבות התחרות עם יבוא הכפפות ממדינות זרות מרבית חברות הכפפות בעיר נסגרו, ובאמצע המאה ה-20 נותרו בווסטר רק חברות בודדות שעסקו בתחום.
למרות התחרות לפחות שלוש חברות גדולות שעוסקות בייצור כפפות נותרו בעיר בסוף המאה ה-20: Milore, Dent Allcroft, Fownes.
המלכה אליזבת השנייה לבשה בטקס ההכתרה שלה זוג כפפות שיוצרו במפעל של חברת Milore בווסטר ועוצבו על ידי המעצב אמיל ריצ'.
קתדרלת ווסטר -קתדרלה שבנייתה החלה בשנת 1084 והקריפטה שלה נבנתה כבר במאה ה-10. בקתדרלה נמצא קברו של המלך ג'ון.
נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר הוא נמל התעופה ברמינגהאם.
בווסטר יש אוניברסיטה אחת – אוניברסיטת ווסטר האוניברסיטה הוקמה בשנת 1946 עם הקמת הפקולטה ללימודי רפואה של האוניברסיטה שהייתה הפקולטה הראשונה שהוקמה באוניברסיטה אולם רק בשנת 2005 ניתן לה על ידי המועצה המלכותית מעמד של אוניברסיטה רשמית.
משנת הקמתה ועד 1997 אוניברסיטת ווסטר נקראה בשם מכללת ווסטר לחינוך גבוהה .
משנת 1997 עד שהאוניברסיטה הוכרה כאוניברסיטה הייתה אוניברסיטת ווסטר ידועה בשם (University College Worcester).
לאחר שאוניברסיטת ווסטר הוכרה כאוניברסיטה חל גידול משמעותי במספר הסטודנטים שלמדו בה, ובין השנים 2005–2010 מספר הסטודנטים שלמדו באוניברסיטה גדל ביותר מ-50 אחוזים נתון הצמיחה הגבוהה ביותר בתקופה ההיא בממלכה המאוחדת.
ווסטר ווריורס -מועדון רוגבי שמשחק ברוגבי פריימרשיפ , ליגת הרוגבי הבכירה באנגליה.
ווסטר וולבס-מועדון כדורסל מקצועני שמשחק בליגת העל הבריטית.
מועדון הכדורגל ווסטר -מועדון כדורגל שנוסד בשנת 1902. נכון לשנת 2019 המועדון משחק בליגת המידלנדס , הליגה התשיעית בחשיבותה באנגליה.
פעם בשלוש שנים נערך בווסטר פסטיבל שלוש המקהלות, פסטיבל מוזיקה שמקורו במאה ה-18 ונחשב לפסטיבל המוזיקה הוותיק ביותר באיים הבריטיים.
הפסטיבל הוא פסטיבל נודד שנערך כל שנה באחת מהקתדרלות של הערים גלוסטר, הרפורד, וווסטר.
לווסטר ברית ערים תאומות עם הערים:
ווק (בסינית: 鑊, יוטפנג: wok6, פין-יין: huò) הוא כלי בישול רב-תכליתי, שמקורו בסין, ומשמש במטבח הסיני ובמטבחי המזרח הרחוק.
באינדונזיה ידוע הווק בשם wadjang.
ככל הנראה, הווק הופיע לראשונה בתקופת שושלת האן, ששלטה בסין בין 206 לפנה"ס עד 6 לספירה.
הווק המסורתי הוא מחבת דקה ועמוקה עם תחתית קעורה העשויה מפלדה עשירה בפחמן, אם כי קיימים כבר כמה עשרות שנים ווקים עם תחתית שטוחה, במיוחד במערב, בגלל תאימותם עם כיריים ביתיות.
הווק משמש בעיקר להקפצה אך גם לאידוי, טיגון עמוק, הכנת מרק ואפילו בתהליך העיבוד של תה ירוק.
לווק מגוון של שימושים פוטנציאליים שונים בגלל העיצוב הייחודי שלו.
מכיוון שהוא כה עמוק ניתן למלא אותו במים ולהשתמש בו להרתחה של מזון או למלא בשמן לטיגון עמוק.
כשהוא משולב עם שבבי עץ ומתלה, ווק יכול לשמש גם כמעשן לבשרים וגבינות.
ווק מכוסה יכול לשמש גם לאידוי ירקות או פירות ים.
צורתו של הווק גורמת לכך שתחתיתו הופכת חמה מאוד בהשקעה נמוכה יחסית של אנרגיה, אך מאבדת במהירות את חומה עם הסרת הווק מעל מקור החום, תכונה המאפשרת שליטה רבה על טמפרטורת המזון.
הקפצה בווק עשוי פלדה פחמנית דקה המאופיינת בקצב מוליכות חום גבוה, על מבער ווק ייעודי מאפשרת לטבח לצרוב את הרכיבים בטמפרטורה גבוהה מאוד, ושולי הווק הגבוהים מאפשרים התקררות, הן דרך תנועת ההקפצה והן דרך המרחק היחסי מהאש (עובי הפלדה הדקה מונע פיזור אחיד של חום).
מאפיינים אלו יוצרים אפקט הנקרא בקנטונזית "ווֹק הֵיי" (סינית: 镬气, יוטפנג: wok6 hei3, מילולית: "נשימת הווק"), המעניק למזון טעמים חרוכים עוצמתיים מבלי לבשל את הירק או הבשר יתר על המידה.
ווק דרשקוביץ' (בסרבית לטינית: Vuk Drašković, בסרבית קירילית: Вук Драшковић; נולד ב-29 בנובמבר 1946) הוא פוליטיקאי סרבי (ובעבר גם יוגוסלבי) אשר כיהן בין השנים 2006–2007 כסגן ראש ממשלת סרביה וכשר החוץ שלה.
נעורים, השכלה וקריירה כעיתונאי וכסופר
דרשקוביץ' נולד בשנת 1946 בעיר מאלי איג'וש בחבל וויבודינה שבסרביה.
בשנת 1968 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בלגרד.
בשנים 1969 עד 1980 עבד כעיתונאי וכתב סוכנות הידיעות היוגוסלבית "טאניוג" (Tanjug), ומשנת 1970 עד 1980 כתב 5 רומנים.
בשנת 1989 ייסד את מפלגת "ההתחדשות הלאומית הסרבית" (SNO) יחד עם ווייסלב ששל ומירקו יוביץ', אך המפלגה התפרקה תוך זמן קצר.
ב-1990 ייסד דרשקוביץ' את מפלגת "התנועה הסרבית להתחדשות" (Srpski Pokret Obnove, SPO) הפרו-מלוכנית.
ב-9 בדצמבר 1990 השתתפה המפלגה בבחירות הדמוקרטיות הראשונות בסרביה הפוסט-קומוניסטית, ללא הצלחה.
ב-1993 נעצר דרשקוביץ' על ידי המשטרה לאחר שארגן הפגנות נגד סלובודן מילושביץ', אז נשיא סרביה והפוליטיקאי הדומיננטי ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
בשנת 1996 יצר את "ברית קואליציית היחד" (Zajedno) עם המפלגה הדמוקרטית הסרבית של זוראן ג'ינג'יץ' ווסנה פסיץ, איחוד שהוביל להצלחה מסוימת בבחירות המקומיות של שנה זו.
האיחוד לא החזיק מעמד זמן רב, הברית התפרקה, ודרשקוביץ' שוב הציג עצמו ואת מפלגתו לבחירות לפרלמנט הסרבי ב-1997.
בשנת 1998 יצר דרשקוביץ' ברית חדשה עם המפלגה הסוציאליסטית הסרבית של מילושביץ' והוא מונה למ"מ ראש ממשלת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
עם תחילת מלחמת קוסובו התפרקה ברית זו ודרשקוביץ' חזר לאופוזיציה.
בין השנים 1999–2000 ניסו להתנקש בחייו של דרשקוביץ' פעמים רבות ללא הצלחה.
יחד עם זו נהרגו בניסיונות אלה ארבעה ממקורביו.
בשנת 2004 מילושביץ ואדם נוסף שנקרא מילוראד אולמק הואשמו בניסיון רצח ועל רציחתם של מקורבי דרשקוביץ'.
דרשקוביץ' התמודד ללא הצלחה בבחירות לנשיאות הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בשנת 2000. במקביל נחלה מפלגתו הפסד בבחירות לפרלמנט וזכתה במספר מועט של מנדטים.
בסוף 2003, לאחר הפיכת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה לאיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, נחלו דרשקוביץ' ומפלגתו תבוסה בבחירות לפרלמנט הסרבי כשקיבלו מספר מועט של מנדטים.
עם זאת שימשו מנדטים אלה כלשון המאזניים בהרכבה החדש של הממשלה, בהנהגת המפלגה הדמוקרטית של סרביה של ווייסלב קושטוניצה.
במסגרת הקואליציה החדשה, צורף דרשקוביץ לממשלה כשר החוץ.
ביוני 2006, בעקבות פירוק האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו, קיבל את תפקיד שר החוץ של סרביה.
"הקונסול הרוסי" (1986) על חייו של איוואן יאסטרבוב
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סטלייט2025התסריט המעובד הטוב ביותרקונסול רוסי
ווצק (Wozzeck) היא אופרה בשלוש מערכות (15 תמונות) מאת אלבן ברג, על פי המחזה הפרגמנטרי הבלתי גמור וויצק שנכתב על ידי גאורג ביכנר.
האופרה, המגוללת את סיפור חייו של חייל מטורף למחצה הירא מפני קציניו, הופך "שפן ניסיונות" של רופאו ושאהובתו בוגדת בו, עשתה לראשונה שימוש בא-טונאליות במוזיקה והיא אחת מהאופרות החשובות של המאה העשרים.
ברג נכח באביב 1914 בהפקת תיאטרון של מחזהו של ביכנר בווינה.
במהלך שירותו כסמל במחנה עורפי במלחמת העולם הראשונה, בעקבותיו כמעט איבד את שפיות דעתו, עיבד ברג את המחזה לליברית.
ב-1917 כתב את הגרסה הראשונה לאופרה, אותה עיבד בשנים 1918–1920. לאחר שסיים את האופרה ניסה ברג לחפש מו"ל שיסכים להוציאה לאור, אך לא מצא כזה.
לבסוף הוציאה את האופרה לאור אלמה מאהלר, רעיית ידידו ולטר גרופיוס (ואלמנת המלחין גוסטב מאהלר).
ב-1924 נתקל אריך קלייבר בביצוע חלקי בפסנתר של האופרה אותו ניגן אדוארד שטוירמן בווינה.
קלייבר החליט להעלות את האופרה בבית האופרה של ברלין.
הופעת הבכורה התקיימה ב-14 בדצמבר 1925, לאחר כשנה שלמה של חזרות.
הופעת הבכורה, בה נכח ברג עצמו, הייתה אירוע קיצוני והפכה לקרב אגרופים בין רוב יושבי האולם שהגיבו למוזיקה בהשתוללות, בצעקות ובגידופים ובין קבוצה קטנה של תומכים ומצדדים.
למחרת הבכורה כתב מבקר המוזיקה של הדויטשה צייטונג: "...
על הבמה, בתזמורת, בקהל - רק מטורפים...
קטעים, סחבות, התייפחויות, גיהוקים, התייסרויות, קרקורי פטפוט מכוערים...
[ברג] מרעיל בארות של המוזיקה הגרמנית...
מנגד כתבו אחרים על "השלמות המוזרה והמיוחדת של היצירה הזאת...
[ברג] מפגין הוכחה להיותו גאון" וכן "ידענו שם, ובאותו הרגע, שנכחנו באירוע היסטורי".
בשנת 1982 הועלתה האופרה בישראל עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והאופרה של קלן.
האופרה הוצגה באופרה הישראלית החדשה בתל אביב בעונות 2002, 2005 ו-2012.
המוזיקה, כאמור, היא א-טונלית, בחלקה הקטן היא מבוססת על דודקפוניה מבית מדרשו של מורהו של ברג, שנברג.
חמש-עשרה התמונות בשלוש מערכות האופרה מקושרות באמצעות מבנה-על מוזיקלי על בסיס המספר חמש.
המערכה הראשונה מציגה את הדמויות באמצעות חמישה קטעים מוזיקליים: סוויטה, רפסודיה, מרש, פסקליה ורונדו.
המערכה השנייה מפתחת את העלילה על ידי מבנה סימפוני בן חמישה פרקים (סונטה-אלגרו, פנטזיה ופוגה, לארגו, סקרצו ורונדו הכולל בסופו את "מקהלת החיילים הנוחרים") ואילו המערכה השלישית בנויה מרצף וריאציות על נושא, תו בודד (סי), קצב, אקורד-משושה, תו בודד (רה מינור) ופרפטואום מובילה ("קוואזי-טוקטה").
השירה כולה היא רצ'יטטיבית ("דקלום קצבי"), ולאחר כל פרק יש מעבר תזמורתי.
התזמור הוא לתזמורת בת 113 כלי נגינה.
עם הפקת האופרה בשנת 1982 הוציאה התזמורת הפילהרמונית הישראלית ליברית תלת-לשוני גרמני-אנגלי-עברי בתרגומו של גדעון תמיר.
ווּפֶּרְטַל היא עיר במדינת נורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
בעיר חיים 358,938 איש נכון ל-2023. זוהי העיר ה-17 בגודלה בגרמניה והשביעית בגודלה בנורדריין-וסטפאליה.
וופרטל שוכנת מדרום לחבל הרוהר.
שכנותיה הקרובות הם דיסלדורף, קלן ובוכום, הנמצאות כל אחת במרחק של כ-40 קילומטרים ממנה.
האזור הגאוגרפי בו שוכנת וופרטל נקרא ברגישס לאנד (Bergisches Land), אזור הררי מתון (כ-500 מטרים מעל לפני הים).
וופרטל היא העיר הגדולה באזור, והיא מוקפת מכל עבריה בגבעות ויערות.
בעיר רחובות תלולים רבים ונקודות תצפית רבות.
שליש משטחה של העיר מוקדש ליערות, שטחים ירוקים ופארקים.
וופרטל שוכנת על נהר הוופר (Wupper), אשר נשפך לריין כ-40 קילומטרים מערבה מהעיר, בשטחה של לברקוזן, הגובלת בקלן.
הנהר הקנה לעיר את שמה (שפירושו "עמק הוופר"); השם הוענק לעיר בשנת 1930, עם איחודן של כמה ערים קטנות שהתקיימו עד אז באופן עצמאי.
ב-1972 נוסדה בעיר אוניברסיטת וופרטל, בה לומדים כ-20,000 סטודנטים.
בעיר ממוקם "מכון וופרטל לאקלים, לסביבה ולאנרגיה" כן "המכון האירופאי ליחסים כלכליים בינלאומיים".
במאות ה-18 וה-19, עמק וופר היה אחד האזורים התעשייתיים הגדולים ביותר לכרייה ועיבוד פחם באירופה היבשתית.
וופרטל עודנה מרכז תעשייתי גדול לתעשיות הטקסטיל, מטלורגיה, כימיקלים, תרופות, אלקטרוניקה, מכוניות, גומי, כלי רכב וציוד הדפסה.
כאן הומצאה בשנת 1897 תרופת האספירין על ידי חב' התרופות באייר, וכך גם שואב האבק של Vorwerk-Kobold.
סמלה הבלתי-מעורער של וופרטל היא הרכבת התלויה של וופרטל.
הרכבת התלויה של וופרטל היא הארוכה באירופה ומהראשונות שנבנו בעולם - עוד בשנת 1901. כיום קיימות ארבע רכבות תלויות נוספות בגרמניה.
ה-רכבת התלויה נמצאת בגובה של 12 מטרים מעל הקרקע (ולאורך רוב המסלול - מעל לנהר הוופר), ומסלולה חוצה את העיר ממזרח למערב לאורך של 13.3 קילומטרים.
לרכבת התלויה עשרים תחנות ומהירותה הממוצעת 26 קמ"ש (מהירותה המרבית היא 60 קמ"ש).
בכל יום נוסעים במונורייל כ-80,000 איש.
הרכבת מופיעה בסמלים רבים של העיר.
בוופרטל קיים ריכוז הבתים מדור המייסדים (גרונדרצייט, כינוי לתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) הגדול ביותר בגרמניה (לצד בון).
מרכז העיר, באזור תחנת הרכבת המרכזית, נהרס ברובו במלחמת העולם השנייה, וכיום הוא נחשב בעיני רבים למכוער.
השכונות המקיפות את המרכז, לעומת זאת, כוללות כמה מהרחובות הנאים, המקוריים והמעניינים ביותר בעיצובם בגרמניה.
היכל העיר (Stadthalle) הוא מהבניינים המפוארים בנורדריין-וסטפאליה, ועיצובו מזכיר בניינים רבים בפריז.
וופרטל היא עיר תאומה של באר שבע מאז 1977.
וופרטל בגבולותיה הנוכחיים הוקמה בשנת 1929 על ידי מיזוג שתי הערים ברמן ואלברפלד וחמש המושבות הקטנות מסביב.
תחילה נקראה העיר "ברמן- אלברפלד" ובשנת 1930 שונה השם לשמה הנוכחי.
מ־5 ביולי 1933 עד 19 בינואר 1934 פעל בוופרטל מחנה הריכוז "קמנה", אשר היה אחד ממחנות הריכוז המוקדמים של השלטון הנאצי עבור מתנגדי הרייך השלישי.
העיר וופרטל מפורסמת בהתנגדות שלה לשלטון הנאצי.
"הצהרת ברמן" (או "ההצהרה התאולוגית של ברמן") משנת 1934 הייתה מסמך שאומץ על ידי נוצרים בגרמניה שהתנגדו לפילוסופיה הנאצית של "דויטשה כריסטן".
ההצהרה גרסה כי הכנסייה הנוצרית ההפכה למושחתת וכי האידאולוגיה הנאצית את הבשורה הנוצרית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כ -40% מהבניינים בעיר נהרסו על ידי הפצצות בעלות הברית.
עם זאת, מספר רב של אתרים היסטוריים נשמרו, כגון:
Ölberg (מגרמנית" הר השמן")- מחוז מעמד הפועלים המקורי הגדול ביותר בגרמניה, המוגן כאנדרטה היסטורית.
מקור השם בשנות העשרים של המאה העשרים, כשהמחוז המשיך להשתמש בנרות שמן, בעוד שבבתי המגורים הבורגניים שמסביב כבר עברו לתאורת חשמל.
Brill - אחד המחוזות הגדולים ביותר בגרמניה של וילות גרונדרצייט, כלומר וילות של המעמד הבינוני, שנבנו על ידי יזמים תעשייתיים במחצית השנייה של המאה ה -19.
ב -16 באפריל 1945 נכבשה העיר בידי חטיבת הרגלים ה -78 של ארצות הברית.
לאחר המלחמה וופרטל השתייכה לאזור הכיבוש הבריטי, ולאחר מכן כחלק של מדינת נורדריין וסטפאליה במערב גרמניה.
בית האופרה של וופרטל נבנה במקור כ"תיאטרון העירוני" של ברמן בשנת 1905. המבנה ניזוק קשות בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה ונפתח מחדש למבקרים בשנת 1956. הוא שופץ שוב במהלך 2006–2009.
אולם הקונצרטים Concherthall Stadthalle הוא ביתה של התזמורת הסימפונית העירונית והוא מפורסם בזכות האקוסטיקה היוצאת דופן שלו.
מאז 1973 פועל בעיר "תיאטרון המחול של פינה באוש" ("Tanztheater Wuppertal Pina Bausch"), שממשיך לפעול גם לאחר מותה של האמנית ב-2009. הבעלות על התיאטרון מתחלקת בין העיר (95%) לבנה של האמנית המנוחה (5%).
המוזיאון לאומנות Von der Heydt מציג יצירות אומנות מהמאה ה -17 ועד ימינו.
היצירה הראשונה של פיקאסו שהופיעה אי פעם בציבור הוצגה כאן לראשונה.
הפסל טוני קראג הקים בוופרטל את גן הפסלים Skulpturenpark Waldfrieden אשר כולל גם אולם תצוגה מקורה.
בנוסף, בוופרטל ישנו גן חיות עירוני וכן גן בוטאני.
בוופרטל ממוקמים ארבעה מוסדות להשכלה גבוהה:
אוניברסיטת וופרטאל (Bergische Universität Wuppertal) אשר נוסדה ב-1972. באוניברסיטה לומדים כ-20,000 סטודנטים והיא מציעה 7 פקולטות- מדעי הרוח והתרבות; כלכלה ועסקים; מתמטיקה ומדעי הטבע; ארכיטקטורה; הנדסת חשמל, טכנולוגיית מידע וטכנולוגיית מדיה; חינוך ומדעי חברה; וכן אומנות ועיצוב.
שלוחה של אוניברסיטת קולון למוזיקה
בנוסף פועלת בעיר Junior Uni - יוזמה ייחודית במימון פרטי ללימודי העשרה במדעים לילדים ובני נוער מגיל 4 עד 18 מחוץ לתוכנית הלימודים.
בוופרטל נולד ב-1820 פרידריך אנגלס, אשר יחד עם קרל מרקס פרסם את המניפסט הקומוניסטי רב ההשפעה.
יוהאנס ראו, אשר שימש כראש עיריית וופרטל, כראש ממשלת נורדריין-וסטפאליה במשך עשרים שנה וכנשיא גרמניה במשך חמש שנים, נולד בוופרטל ב-1931.
ב-1869 נולדה בעיר המשוררת והמחזאית היהודייה אלזה לסקר-שילר.
המחזה הראשון שלה, Die Wupper, קרוי על שם הנהר.
ווּק סְטֶפַנוֹבִיץ' קַרַאגִ'יץ' (סרבית לטינית: Vuk Stefanović Karadžić; סרבית קירילית: Вук Стефановић Караџић; 7 בנובמבר 1787 - 7 בפברואר 1864) היה בלשן סרבי ורפורמטור של השפה הסרבית, אתנולוג, משורר, מתרגם ואף דיפלומט בעל מעמד.
קראג'יץ' נולד בכפר הסרבי טרשיץ' שנמצא באותה תקופה תחת הכיבוש של האימפריה העות'מאנית, ליד העיירה לוזניצה.
משמעות שמו הפרטי, ווּק, היא זאב.
שם זה ניתן לו היות שכל אחיו ואחיותיו מתו ממחלת השחפת, והוא נותר השורד היחיד.
לבד מלימוד קריאה וכתיבה במנזר בטרונושה קנה קראג'יץ' את השכלתו בכוחות עצמו.
הוא השתתף במרד הסרבי הראשון ובמרד הסרבי השני, והותיר תיאורים מפורטים שלהם.
קראג'יץ' הוציא לפועל רפורמה של השפה הסרבית הספרותית ותיקן את האלפבית הסרבי הקירילי על פי עקרונות פונמיים.
הרפורמות שלו הרחיקו את הסרבית מהסלאבית הכנסייתית וקירבו אותה לצורת הדיבור העממית שהייתה נהוגה אז, בפרט לניב שדובר בהרצגובינה, בו השתמש קראג'יץ' עצמו.
לעבודתו זו הייתה השפעה גם מחוץ לסרביה, ועליה התבססה הדראהומניבקה, הצעת רפורמה דומה של הכתיב האוקראיני, שלא זכתה לאותה ההצלחה.
לקראג'יץ' מיוחסת בטעות האימרה "כתוב כפי שאתה מדבר, ואמור כפי שכתוב" (סרבית קירילית: Пиши као што говориш и читај како је написано; סרבית לטינית: Piši kao što govoriš i čitaj kako je napisano), עיקרון שניסח אותו כנראה לראשונה המדקדק והפילולוג הגרמני יוהאן כריסטוף אדלונג.
יחד עם ג'ורו דניצ'יץ', קראג'יץ' היה האישיות הסרבית הבכירה החתומה על הסכם וינה מ־1850. הסכם זה הניח את אבן הפינה עבור השפה הסרבו-קרואטית הספרותית, שצורות שונות שלה הן בשימוש בסרביה, במונטנגרו,בבוסניה והרצגובינה ובקרואטיה.
הוא פרסם מילון של השפה הסרבית, מילון גרמני-סרבי, קבצים של סיפורי עם ושל שירי עם סרביים, ותרגום של הברית החדשה לסרבית.
עבור עבודתו קיבל תגמול כספי מועט, וחי בעוני.
קראג'יץ' השתמש באותיות הבאות מהאלפבית הקירילי של הסלאבית הכנסייתית בלבד:
כלומר, הוא הסיר את האותיות הבאות:
שהן כמעט ייחודיות לסרבית ולמקדונית (Ј משמשת גם באזרית, Џ משמשת גם באבחזית, לדוגמה).
האותיות Љ ו־Њ הן ליגטורות של Л ו־Н עם Ь, בהתאמה.
הן הוצעו על ידי סאבה מראקל, שניסה לבצע רפורמה בשפה הסרבית לפני קראג'יץ'.
האות Џ נלקחה מהאלפבית הקירילי הרומני.
האות Ђ מבוססת על עיצוב של לוקיאן מושיצקי.
האות Ћ היא אות סרבית מסורתית, והאות הסרבית השורשית היחידה שבה השתמש קראג'יץ'.
האות Ј מבוססת על האות הלטינית J והשימוש בה הוביל להאשמות מצד הכנסייה הסרבית האורתודוקסית בדבר כניעה והתבטלות בפני הכתב הלטיני ובפני הכנסייה הקתולית.
קרין איליין ג'ונסון , המוכרת בשם הבמה וופּי גולדברג (Whoopi Goldberg), היא שחקנית קולנוע, זמרת, מפיקה, קומיקאית, סופרת, פעילה פוליטית ומנחה בתוכנית ראיונות אמריקאית.
בתפקידה הראשון בקולנוע גולדברג גילמה את סילי בסרט "הצבע ארגמן" (1985).
הופעתה בסרט זה זיכתה אותה במועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וזכייה ראשונה של שחקנית אפרו-אמריקאית בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
ב-1990 גילמה את אודה מיי בראון, מדיום המנסה לעזור לרוח רפאים לגלות את תעלומת מותו ולנקום באשמים, בסרט "רוח רפאים".
הופעתה בסרט זה זיכתה אותה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
היא גם שיחקה בסרטים: "הנזירות בלוז", "הנזירות בלוז 2", "מלך האריות", "תוצרת אמריקה", "סטלה חוזרת לעניינים", "נערה בהפרעה" ו"מיליונר מי שגומר ראשון".
היא קיבלה ביקורות מהללות על תפקידיה בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" בתור גווינן ובסרט "ג'ק פלאש המקפץ" בתור טרי דוליטל.
גולדברג הייתה מועמדת ל-13 פרסי אמי על עבודתה בטלוויזיה.
היא הייתה המפיקה של שעשועון הטלוויזיה "תשע בריבוע" משנת 1998 עד 2004. משנת 2007 היא מנחה בתוכניות הראיונות "The View".
סך הכל, היא זכתה בפרס גראמי, בשני פרסי אמי, בשני פרסי גלובוס הזהב, בפרס טוני (עבור הפקה) ובפרס אוסקר.
בנוסף היא זכתה בפרס באפט"א וכובדה בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
גולדברג היא אחת מהאישים הבודדים (נכון ל-2022 - 17 אנשים) אשר זכו בפרסי אוסקר, אמי, טוני וגראמי.
כמו כן היא האפרו-אמריקאית השנייה אשר זכתה באוסקר אחרי האטי מקדניאל שזכתה 51 שנה לפניה.
גולדברג נולדה בשם קרין איליין ג'ונסון (Caryn Elaine Johnson) במנהטן, ניו יורק למשפחה אפרו-אמריקאית.
אימה הייתה אמה האריס מורה ואחות, ואביה היה רוברט ג'יימס ג'ונסון איש דת נוצרי-בפטיסטי.
אביה עזב את ביתם בצעירותה, ויחד עם אחיה היא גדלה בחסות אימם במשפחה חד-הורית ובמצב כלכלי רעוע.
היא מצאה נחמה בהופעות ילדים במרכזי קהילה סמוכים למגוריה.
בשנותיה הראשונות עבדה במספר עבודות מזדמנות לפני שהחליטה לנסות את מזלה בקריירת משחק ונסעה להוליווד.
בתחילה עבדה כאמנית סטנד-אפ ובתפקידים קטנים ומזדמנים.
בתקופה זו החלה להשתמש בשם הבמה המוכר כיום - וופי גולדברג.
היא בחרה בכינוי "וופי גולדברג", כיוון ש"וופי קושין" (whoopee cushion, כרית שעושה רעש של נפיחות) היה דבר שתמיד הצחיק אותה, וכיוון שאימה אמרה לה כששמעה על רצונה לנסות את מזלה בתחום הבידור בהוליווד שהיא לא תצליח אם לא יהיה לה שם יהודי, היא בחרה בשם "גולדברג".
גולדברג הגיעה לפריצת הדרך שלה כאשר הבמאי מייק ניקולס הציע להעלות את הצגת היחיד שלה "The Spooky Show" בברודוויי, שם זכתה להצלחה רבה.
הופעתה תפסה את עינו של סטיבן ספילברג וזה הציע לה את תפקיד ראשי בסרטו "הצבע ארגמן".
גולדברג הסכימה להצעתו והופיעה בסרט בתפקיד הראשי.
כאשר הסרט יצא ב-1985 הוא הפך לחביב המבקרים והקהל וזיכה את גולדברג בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (הראשון והיחיד לשחקנית אפרו-אמריקאית) ובמועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
גולדברג המשיכה להופיע במספר סרטים וסדרות טלוויזיה אשר זכו גם הם להצלחה, כמו סרט הקולנוע "ג'ק פלאש המקפץ" ב-1985, שבוים על ידי פני מרשל.
במשך השנים הבאות היא שיחקה בסרטים "הפורצת מסן פרנסיסקו", "יופי קטלני" ו"הטלפון" שלא היוו הצלחה כמו סרטיה הראשונים.
בשנת 1988 היא שיחקה בסרט "הלב של קלרה" שעליו היא קיבלה ביקורות מהללות.
בסוף שנות ה-80 היא השתתפה לצד אמנים כמו רובין ויליאמס ובילי קריסטל בתוכניות הטלוויזיה "Comic Relief USA".
בשנת 1990 היא שיחקה בסיטקום "Bagdad Cafe" של רשת CBS.
באותה שנה היא גם שיחקה בסרטים "ארוכה הדרך הביתה" ו"רוח רפאים".
הופעתה בסרט האחרון בתפקיד משנה זיכתה אותה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה כאודה מיי, מדיום צבעונית שמתקשרת עם אהובה המנוח של מולי (דמי מור).
גולדברג הפכה לשחקנית האפרו-אמריקאית השנייה שזכתה בפרס זה לאחר 51 שנים מהזוכה האחרונה.
לאחר מכן הופיעה במספר פרקים בסדרת המדע הבדיוני "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ובסרט "בועות של אהבה".
בשנת 1992 היא שיחקה בסרט "הנזירות בלוז" שגרף למעלה מ-200 מיליון דולר וזיכה אותה במועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
במשך השנים הבאות היא שיחקה בכמה סרטים נוספים כמו "הנזירות בלוז 2" (1993), "מלך האריות" (1994) ו"גברים בצד" (1995).
בשנת 1994 היא הנחתה בפעם הראשונה את טקס האוסקר, מה שהפך אותה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהגיעה להישג זה.
בנוסף, היא הפכה לאישה הראשונה שהנחתה את הטקס בגפה.
את הטקס היא הנחתה גם בשנים 1996, 1999 ו-2002. במהלך צילומי הסרט "אדי" היא החלה לצאת עם עמיתה, השחקן פרנק לנגלה.
בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות ה-2000 גולדברג שיחקה בסרטים מצליחים כמו "סינדרלה" (1997), "סטלה חוזרת לעניינים" (1998), "נערה בהפרעה" (1999), "ממלכת השמיים" ו"מיליונר מי שגומר ראשון" (שניהם בשנת 2001).
היא החלה לדבב ולהופיע בסדרות טלוויזיה כמו "אוטובוס הקסמים".
בשנת 1998 עד 2002 היא החלה להפיק ולהשתתף בשעשועון הטלוויזיה "תשע בריבוע" שעליו היא הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי.
ביום הולדתה ה-48 היא קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בנוסף, היא המשיכה להפיק ולשחק בסדרות טלוויזיה.
בשנת 2005 היא הופיעה בתיאטרון בברודוויי בהצגת יחיד לכבוד 20 שנים לפריצתה.
בשנת 2001 היא הנחתה טקס מיוחד לכבוד יובל לסיטקום "לוסי אהובתי".
בטקס כובדו לוסיל בול, דסי ארנאס ומשתתפי הסדרה.
בשנת 2004 היא הודחה מהקמפיין של ג'ון קרי לנשיאות ארצות הברית עקב הערה סקסיסטית כלפי ג'ורג' ווקר בוש.
בשנת 2008 היא החלה להנחות תוכנית רדיו סאטירית בשם "Wake Up With Whoopi".
באותה שנה היא הפיקה את בתיאטרון את המחזמר "הנזירות בלוז: המחזמר".
גולדברג הופיעה במספר סדרות ותוכניות בתפקידי אירוח בהן; "מטבחי הגיהנום", "צעצוע של סיפור 3", "רוק 30", "מקום טוב באמצע", "Glee", "פרברי הגיהנום", "שוטרים בדם".
קריירה כמנחה בתוכנית "The View"
בשנת 2007 החליפה גולדברג את רוזי אודונל כאחת המנחות בתוכנית ראיונות הפופולרית בפרט בקרב הציבור הנשי "The View" של רשת ABC.
למרות נתוני המדרוג הנמוך יותר, גולדברג הצליחה לייצב אותו במהלך עבודתה.
במהלך הופעותיה גולדברג גרמה להרבה סערות תקשורתיות בעקבות פליטות פה.
בפברואר 2022 הושעתה גולדברג מהתוכנית למשך שבועיים, לאחר שטענה בפני המנחות שעמה בפאנל כי "השואה לא הייתה קשורה לגזע [...] אלא ללבנים שעושים את זה ללבנים אחרים, אז אתם נלחמים בינכם לבין עצמכם".
גולדברג הייתה נשואה שלוש פעמים; לאלווין מרטין (בין השנים 1973 ל-1979), לצלם דייוויד קאלזאן (בין השנים 1986 ל-1988) ולשחקן לייל טרכטנברג (בין השנים 1994 ל-1995).
בנוסף היו לה קשרים רומנטיים עם פרנק לנגלה וטד דנסון.
בשנים האחרונות היא הצהירה שלא תינשא שוב.
ב-9 במאי 1974 גולדברג ילדה את בתה, אלכסנדרה, מאלווין מרטין.
וב-13 בנובמבר 1989, ביום הולדתה ה-34, היא הפכה לסבתא.
ב-15 במרץ 2014, נולדה לה נינה מנכדתה הבכורה.
באוגוסט 2010 גולדברג נאלצה לעזוב את המחזמר "הנזירות בלוז: המחזמר" עקב מות אימה.
גולדברג הודתה שהיא מכורה לתרופות.
היא עישנה מריחואנה לפני טקס האוסקר שבו היא זכתה בפרס.
כיום גולדברג גרה בניו ג'רזי.
גולדברג הייתה מועמדת לשני פרסי אוסקר על תפקידיה בסרטים "הצבע ארגמן" ו"רוח רפאים".
היא השחקנית האפרו-אמריקאית הראשונה שהשיגה מעל מועמדות אחת לפרס.
בשנת 1985 היא קיבלה פרס טוני מיוחד על הצגת יחיד.
היא הייתה מועמדת לשמונה פרסי אמי בדיי-טיים וזכייה בשניים.
בנוסף, היא הייתה מועמדת לחמישה פרסי אמי בפריים-טיים.
בשנת 1985 היא זכתה גם בפרס טוני וגם בפרס גראמי על הפקת המחזמר "Thoroughly Modern Millie".
בשנת 1999 היא קיבלה פרס מיוחד מהליגה נגד השמצה על תרומתה לקהילה הלהט"בית.
היא הייתה מועמדת לחמישה פרסי "American Comedy" וזכתה בשניים.
בשנת 2009 היא זכתה בפרס אמי בדיי-טיים על הנחיית תוכנית האירוח "The View".
היא חלקה את הפרס עם ג'וי בהר, שרי שפרד, אליזבת הסלבק וברברה וולטרס.
גולדברג היא אחת מהאישים הבודדים שזכו בפרסי אוסקר, גראמי, טוני ואמי.
היא שיחקה בלמעלה מ-150 סרטים.
בשנת 1987 היא זכתה בפרס על שם הנס כריסטיאן אנדרסן על הישגיה על אף קשייה כדיסלקטית.
בשנת 1993 גולדברג הפכה לשחקנית עם המשכורת הגבוה ביותר בהוליווד על תפקידה בסרט "הנזירות בלוז 2".
היא קיבלה שכר הנע בין 7 ל-12 מיליון דולר.
+שנהסדרהתפקידהערות1996צמד בכותרותסרט טלוויזיה1997שעות הדמדומיםסרט טלוויזיה2003גדרות טוביםמייבל ספיידרסרט טלוויזיה של שואוטיים2012666 פארק אבניומאריס אלדרפרק: "Hypnos"2014A Day Late and a Dollar Shortויולהסרט טלוויזיה של Lifetime2017היורשים 2אורסולהדיבוב; סרט טלוויזיה של ערוץ דיסניכאשר אנו זורחיםפאט נורמןמיני-סדרה2018אינסטינקטג'ואן רוס.6 פרקיםבוג'ק הורסמןמיקיילהדיבוב; פרק: "The Light Bulb Scene"2018–2020אלנה מאוולורלמהדיבוב; 3 פרקים2020–2021העמדהאביגילמיני-סדרה2021מבוימיםמארי3 פרקיםמודוקמריאן פונסידיבוב; פרק: "If Saturday Be...
for the Boys!"2021–הווההארלם ד"ר אליס פרויט9 פרקים2021–2025הסנדק של הארלםמיס ווילה7 פרקים2023משפחת קונרמיס גלןפרק: "The Contra Hearings and The Midnight Gambler"TBAבני אנאנסיבירד וומןסדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
וופינג היא שכונה ברובע טאוור האמלטס של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
השכונה ממוקמת באזור הדוקלנדס, מזרחית לסיטי של לונדון, על גדתו הצפונית של נהר התמזה.
לאורך גדת הנהר, במקום בו ממוקמת השכונה, עברה בעבר הדרך הראשית מהסיטי מזרחה.
רבים מהמבנים ההיסטוריים של השכונה נהרסו במהלך המאה ה-19 עת נבנו הרציפים של נמל לונדון.
המבנים ששרדו את פיתוח השכונה נהרסו ברובם במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה, ובשל גודלן של ואניות הסוחר, פחת השימוש ברציפים שבאזור, ואלה ננטשו.
חינו של האזור שב ועלה בראשית שנות ה-80 עת מבני המחסנים באזור שוקמו והפכו לדירות יוקרה.
ההתיישבות הראשונה באזור החלה בתקופה הסקסונית ופירוש שם האזור בסקסונית הוא "מקומם של אנשי וואפה".
האזור התפתח בשל מיקומו על גדת הנהר, שהיה עורק תחבורתי ראשי, לצד הדרך הראשית.
בשל הקרבה לנהר היה האזור מיושב בעיקר על ידי מלחים ועובדי הרציפים, וכן על ידי מתקני ספינות, סבלים, ויצרני מוצרים הנדרשים לסחר.
ההיסטוריון בן המאה ה-16, ג'ון סטו מתאר את וופינג כרחוב אחד ארוך ומלוכלך, שלאורכו מבנים קטנים בהם גרים מלחים.
המעמד החברתי הנמוך של תושבי השכונה הביא להקמת "רציף ההוצאה להורג" בשכונה בו נהגו לתלות שודדי נהר שנתפסו.
בוופינג נוסדה המשטרה הימית הראשונה של אנגליה בשנת 1798. המשטרה הוקמה על ידי השופט פטריק קולקוהון במטרה למנוע שוד וגנבה מהאוניות העוגנות בבריכה של לונדון.
בעקבות בניית הרציפים של לונדון צפונית ומערבית לשכונה במהלך המאה ה-19 צנח מספר התושבים בה בלמעלה מ-60%, בתי מגורים רבים נהרסו ובמקומם נבנו מחסני סחורות.
בשנת 1869 נפתחה בשכונה תחנת הרכבת התחתית וופינג של קו מזרח לונדון של הרכבת התחתית של לונדון, וכן נבנתה מנהרת התמזה על ידי ברונל, על מנת לאפשר גישה לשכונה שנותקה מיתר חלקי לונדון בשל הרציפים והתעלות שנבנו סביבה.
במהלך הבליץ נהרסו המחסנים הרבים בשכונה, ובשל מעבר נמל לונדון מזרחה חלקם הגדול לא שוקם והשכונה נותרה נטושה.
בראשית שנות ה-80 הועבר האזור לניהולו של איגוד הפיתוח לונדון דוקלנדס, ובאזור החלו להיבנות דירות יוקרה.
בשכונה ממוקמת כנסית סנט ג'ורג' שבמזרח שנבנתה על ידי ניקולס הוקמור בין השנים 1714–1729. הכנסייה היא אחת משש הכנסיות שנבנו על ידו באזור לונדון.
הכנסייה נפגעה במהלך הבליץ, אולם קירותיה החיצוניים שרדו ובשנת 1964 נבנה מחדש פנים הכנסייה.
רציף ההוצאה להורג הממוקם בשכונה שימש במשך כ-400 שנים (עד שנת 1830) כאתר התלייה של שודדי נהר שנתפסו ונשפטו על ידי בית הדין הימי.
בשל הסמכות של בית הדין הימי לדון רק אירועים שקרו בים, נבנה רציף התלייה בתוך הנהר, בעומק העולה על קו השפל של הנהר כך שהרציף היה נתון בסמכות האדמירליות.
על רציף זה נתלה שודד הים קפטן קיד.
וופינג היא מקום מגוריו של ד"ר למיואל גוליבר, גיבור ספרו של ג'ונתן סוויפט "מסעות גוליבר".
חלק מה"ווקאו" עסקו בהברחת סחורות בלבד.
במקור הווקאו היו ברובם יפנים, ששירתו מנהיגים פיאודלים, אך בהמשך נפוצה תופעת הפיראטיות באזור כולו.
הווקאו המאוחרים יותר היו נצר למגוון קבוצות אתניות.
כיום ידוע כי בתחילת המאה ה-16 מרבית הווקאו הגיעו בעיקר מסין.
כך, למשל, במזכר סיני משנת 1548 נכתב על ספינת ווקאו שנתפסה.
רוב השודדים היו נתינים סינים, אשר היו חמושים, בין היתר, בארבעה-חמישה רובי ארקבוז.
חונגוו, קיסר סין הראשון בשושלת מינג, היה ער לסכנת הווקאו על יציבות שלטונו.
לפיכך, כבר בראשית שלטונו, נבנו מצודות לשיפור המגננה בפרובניציות ג'ג'יאנג, שאנדונג ופוג'יין.
במקביל, לראשונה, הוצאו צווים האוסרים סחר ימי.
פעילות הווקאו קיבלה ממד אלים בעקבות אכיפה קפדנית של צווים אלה.
לפי אחד ההסברים, התחרות בין המבריחים גדלה, ולכן הם החלו להתחמש בנשק, אשר שימש למעשי שוד.
לפי הסבר אחר, משפחות רבות השפעה בסין חבו כסף רב לכנופיות המבריחים.
כדי להימנע מפרעון החוב, הן הפעילו לחץ על הפקידים המקומיים כדי שיאכפו את הוראת הצו.
כדי להביא לפירעון החוב החלו כנופיות המבריחים לנקוט במעשי שוד אלימים.
בנוסף, היו קשרים בין פקידי הממשל הסינים לאנשי הווקאו, מה שהקשה על השלטון המרכזי לשלוט בתופעת הפיראטים.
פעילות הווקאו שמקורה ביפן התגברה בתקופת סנגוקו, בשל אי-הצלחת השליטים בהשלטת מרותם על הנמלים.
עם זאת, שושלת מינג ניסתה להילחם בתופעה גם באמצעות נזירי שאולין שנשלחו להילחם בשודדי הים, ששלחו ידם גם בהברחות ובדיג בלתי חוקי, והגיעו מהחוף אל ליבה של סין, דרך נהר היאנגצה.
זהותם שנויה במחלוקת וישנן תאוריות שונות לגבי מוצאם האתני והלאומי.
בין התאוריות השונות לגבי זהותם, הציע חוקר מאוניברסיטת טוקיו כי הווקאו המקוריים היו למעשה תושבים קוריאנים באיים הסמוכים ליפן, ואולי מעטים מהם היו יפנים, שהטילו אימה על האיכרים שגרו באיים.
עם זאת, התאוריה מבוססת על מידע שעבר כאגדה או שמועה ואין לה ביסוס במסמכים היסטוריים מאומתים, או תמיכה של חוקרים נוספים.
התאוריה הרווחת כיום היא של חוקר שפרסם כי הווקאו הראשונים השתייכו לקבוצות אתניות שונות ולא לאומה אחת, וכתב כי הווקאו היו "אנשי שוליים" שחיו במקומות בהם שררה אווירה פוליטית לא יציבה, ללא בריתות לאומיות.
במילים אחרות, הווקאו לא היו ארגון ממוסד, אלא כנופיות נפרדות, שלא תמיד שיתפו פעולה.
תומכי התאוריה הזאת מדגישים כי אחד המנהיגים הידועים של הווקאו הראשונים, אג'יבאלדו, נשא שם קוריאני ומונגולי ונטען על ידי מקורות שונים כי הוא מונגולי, קוריאני, יפני או "תושב האיים".
ישנם חוקרים הטוענים כי האיבה רבת השנים בין סין ליפן נובעת בין השאר מתופעת הפיראטים, עד כדי כך שהכינוי "הפיראטים הגמדים" הפך לשמם של היפנים בפי הסינים, עד עצם היום הזה.
וועקער (נהגה: "וֶקֶר"; בעברית: מעורר) היה כינויו של הממונה להעיר את בני העיירה לתפילת שחרית, ובפרט לאמירת סליחות.
התפקיד היה בדרך כלל באחריותו של שמש העיר.
נוהג זה היה בעיקר בשטעטלאך במזרח אירופה וביישוב הישן.
הוועקער נהג לדפוק על חלונות הבתים, ולקרוא: "קומו לעבודת הבורא" ("שטייט אויף צו עבודת הבורא"), או בימי הסליחות "קומו לאמירת סליחות" ("שטייט אויף צו סליחות").
חלק מהמעוררים נהגו להוסיף משפט מוסר או שירים להשכמת הבוקר.
את קריאתו היה אומר בנעימה מיוחדת.
בשנים האחרונות חידשו חסידי בעלז את המנהג, ובשכונת קריית בעלז בירושלים מסתובב כרוז עם רמקול, הקורא לקום לאמירת הסליחות.
תפקיד הוועקער (בכל ימות השנה), קיים בישיבות בהן יש פנימייה.
בחלק מהישיבות ניתן התפקיד ל"אלטער בחור", בחור מהשכבה המבוגרת בישיבה.
בעשור הראשון של המאה ה-20 הופיע עיתון בשם "דער יודישע וועקער" בגליציה ועיתון בשם "המעורר" בלונדון.
פרץ כתב ספר שירה בשם "דער וועקער".
בספרו של חיים ולדר, "שימו לב אל הנשמה", מופיע סיפור (בדיוני) בו עומדת דמותו של ר' יהודה (יידל) כהן, שהיה וועקער בשכונות מאה שערים ובתי אונגרין בירושלים.
שם הספר ניתן על שם כותר הסיפור, בשל מנהגו של ר' יידל לשיר את הפיוט "אודה לאל לבב חוקר" בעת העירו את האנשים.
בספרו "יש דברים נסתרים" מופיעה דמות של וועקער בישיבה (בספר הוא מכונה "פאטשער").
באוסף בדיחות חכמי חלם, מופיעה בדיחה העוסקת ב"וועקער"
ההתייחסות הקולנועית הראשונה לדמות המעורר בארץ ישראל תחת השלטון העות'מאני אירעה בסרטו של רנן שור "המעורר", שהוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב במאי 2024. סצנת הסיום של הסרט נכתבה כממואר של סבו של שור, הרב אברהם זיידה הלר, הנזכר כיצד זמרתו של המעורר הייתה מרגיעה אותו מסיוטיו בחודש הסליחות בצפת.
השחקן שי אביבי, שגילם את דמות המעורר, שר את הגרסה בעברית של שיר המעורר, ובמקביל מוקרן סרטון של הרב הלר מזמר את השיר.
ווֹצִ'ין (בקרואטית: Voćin) הוא כפר ורשות מקומית במזרח קרואטיה, השוכן בחבל סלאבוניה, מזרחית לעיר דארובאר.
האזור הוא מרכז חקלאי ובו גם מרכזי תעשיית עץ ומזון.
התיעוד הראשון בכתובים ליישוב במקום הוא מהמאה ה-12 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
בהמשך, הועבר אזור ווצ'ין לחזקת ממשלת הבובות של מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה.
לאחר המלחמה נכללה ווצ'ין בשטחי יוגוסלביה.
ב-1991, במהלך מלחמת העצמאות של קרואטיה, הפך האזור לזירת קרב, מקצת מתושביו נפגעו ונגרם נזק לבתים ומבני ציבור.
כוחות מיליציה סרביים רצחו 43 מתושבי הכפר במהלך נסיגתם.
לאחר סיום המלחמה נכלל הכפר בשטחי קרואטיה.
קהילה יהודית אשכנזית מתועדת בכפר בשלהי המאה ה-19. בני הקהילה היו אומנים וחלקם הקטן תעשיינים.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הותקפו בני הקהילה על ידי כוחות הקאדר הירוק, נטשו את הכפר ועברו לאוסייק.
לאחר המלחמה חודשה הקהילה, וב-1921 נמנו בה 39 נפשות – פחות מאחוז מכלל האוכלוסייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והקמת משטר האוסטאשה, גברו רדיפות היהודים בכפר, בעיקר על ידי הפולקסדויטשה.
בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ואיש לא ניצל.
ווקאלוסיטי הוא הרכב א-קפלה ישראלי, הפועל משנת 2013.
ההרכב נחשב לחדשני ופורץ דרך בתחום האקפלה העכשווית (Contemporary A-Capella) ומשמש הרכב ייצוגי קבוע של עמותת מיל"ה (המרכז הישראלי למקהלות ולחבורות הזמר) בפסטיבלים ובאירועי מוזיקה מקומיים ובינלאומיים.
בהרכב חברים 40 זמרות וזמרים המבצעים שירי פופ, רוק, ג'אז ופאנק לועזיים ועבריים, בעיבודים רב-קוליים מקוריים הנכתבים במיוחד עבור ההרכב על ידי מעבדים בישראל ומחוצה לה ומבוצעים בשימוש בקול אנושי בלבד ללא ליווי כלי נגינה, בהרמוניות מורכבות.
ההרכב מזמין ומארח בארץ מנצחים והרכבים מובילים מרחבי העולם, ומקיים איתם הופעות משותפות.
ברפרטואר של ווקאלוסיטי שירי ביטלס, סטיבי וונדר, סטינג, ואריאנה גרנדה לצד מתי כספי, שלמה גרוניך, עידן רייכל, כוורת, אברהם טל ודני רובס.
ההרכב פועל מהוד השרון ומקיים שם את החזרות.
חברי ההרכב מגיעים מכל הארץ, מרביתם מתגוררים במחוזות המרכז והשרון.
בנוסף להופעות החיות, ההרכב מקליט חלק מהשירים באולפן.
אחת לשנה מקיים ההרכב מבחני בד לקבלת זמרות וזמרים חדשים.
ווקאלוסיטי הוקם בשנת 2013 במסגרת עמותת מיל"ה, כפרויקט ייעודי של נבחרת זמרים מהרכבים קוליים שונים.
לאחר סבב ההופעות המוצלח הוחלט להמשיך ולקיים את המסגרת, שבמשך הזמן הפכה להרכב עצמאי.
בשנת 2015 ערך ההרכב קונצרטים בדנמרק, במסגרת פסטיבל ההרכבים הווקאליים השנתי AAVF שמתקיים בעיר אורהוס וכן בבית הכנסת הגדול של קופנהגן.
אחת לשנה מזמין ההרכב יוצר ישראלי מוערך לעבודה על מופע משותף.
בשנת 2018 הופיע ההרכב עם דני רובס, ובסוף קיץ 2019 התקיימה סדרת הופעות עם שלמה גרוניך.
2018: VOCALOCITY VOL.1 - מיני-אלבום של ההרכב הכולל את מיטב להיטיו, הזמין להאזנה ולהורדה בשירותי מוזיקה דיגיטליים.
קווין פוקס (בריטניה) - המנהל המוזיקלי והאמנותי של ההרכב מיום הקמתו, זמר, ביטבוקסר, מדריך ומעבד מוזיקלי יליד טורונטו, חבר לשעבר בהרכב הא-קפלה הבריטי סווינגל סינגרס.
ג'ף משל - מייסד ההרכב ואף ניהל אותו עד שנת 2018. יליד ארצות הברית ותושב באר שבע, סופר, מחזאי ועורך טכני.
משל היה זה שזיהה את ההזדמנות בהגעת הסווינגל'ס לארץ (אשר הוזמנו להופעה בפני המגזר הרוסי באופרה בת"א, על ידי האמרגן סם וסלבסקי) ויזם קיום מפגש אישי בינם ובין מנצחים וזמרים חברי מיל"ה - מפגש שהיה יריית הפתיחה שאפשרה את הקמת ווקאלוסיטי.
בהמשך, גייס משל את ארז טל לפרויקט, כמנצח ההרכב.
רון גנג - מנהל ההרכב משנת 2018. חבר בשמיניית ווקאל מ-1986, מנצח מקהלות ומעבד מוזיקלי, בוגר המדרשה למורים למוזיקה בת"א.