tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתמודד האחרון שנשאר ― מנצח במשחק ובכסף בקופה.
את הסדרה הנחה לראשונה אנדרסון קופר.
בעונה השלישית, אחמד רשאד החליף את קופר לשתי העונות הבאות.
רשאד הוחלף בתורו על ידי לעונה החמישית.
אלכס וגנר הנחתה את העונה השישית של התוכנית, בסדרה המחודשת של נטפליקס, וארי שפירו הנחה את השביעית.
העונות השלישית והרביעית כללו מתמודדים מפורסמים במקום אזרחים ממוצעים.
המתמודדים נפגשים בדרך כלל בפעם הראשונה בתחילת הצילומים או מעט לפני תחילת הצילומים, ממש לפני המשימה הראשונה שלהם.
הם מקבלים תיקים שחורים עם לוגו 'טביעת האצבע' של התכנית ושמותיהם, בתוכם הם יאחסנו את חפציהם.
כל מתמודד מקבל גם יומן ממוספר; זוהי השיטה היחידה שבה מותר למתמודדים לשמור מידע ומחשבות על המתמודדים האחרים.
לכל משימה יש בדרך כלל פרס כספי עבור הקופה הקבוצתית עבור רמות שונות של הצלחה.
לפעמים, למשימה תהיה קנס כספי על כישלון.
המשימות כוללות אתגרים פיזיים ו/או נפשיים שונים המוצבים בפני המתמודדים.
בעוד שחלקם פשוטים, כאשר הכללים וההימורים מוסברים במלואם לכל המתמודדים, במקרים מסוימים, לא כל ההיבטים של המשימה מוסברים במלואם לכל המתמודדים, מה שמגביר את הקושי בביצועה.
במקרים אלה, לרוב, רק המתמודדים הנבחרים מקבלים מידע על אופיו המלא של האתגר, וחייבים לפעול למען מטרה שונה מהשאר.
במקרים מסוימים, יש משימות סודיות שרק אחד או אף אחד מהמתמודדים לא מודע להן.
חלק מהמשימות דורשות מכל חבר צוות להשלים את המשימה שלו כדי שהצוות ירוויח כסף, בעוד משימות אחרות מעניקות כסף לכל מתחרה שסיים, ללא קשר לאחרים.
דרישה נפוצה היא שהצוות יחלק את עצמו לקבוצות על סמך תכונות נתונות (למשל, "מנהיגים" ו"עוקבים", "חכמים" ו"טיפשים") לפני שהם יודעים מהי בדיוק המשימה.
משימות סודיות עשויות לכלול "מבחני מוסר" שבהם השחקנים עלולים למצוא את עצמם במשימת עזרה לתושב מקומי, מבלי להיות מודעים שזו משימה.
מאוחר יותר יודיעו למתמודדים שהם ניצחו או הפסידו במשימה, תלוי אם הם עזרו לאדם הנזקק.
בנוסף לאתגרים, הפרות של חוקי המשחק על ידי שחקן במהלך עונות מסוימות, כמו יציאה לאחר כיבוי אורות או דיבור על נושא אסור, עלולות לגרום לניכוי מהקופה הקבוצתית כעונש.
גם כישלון ב"מבחן מוסר" סודי עשוי להצדיק עונש.
בחלק מהמשימות הקשות יותר, לפעמים ניתנת לשחקנים הזדמנות "לקנות" רמזים או "לקנות" זמן נוסף להשלמת המשימה, כשהתשלום ינוקה מקופת החיסכון.
בסוף כל פרק, כל השחקנים, כולל החפרפרת, (ושחקנים שקיבלו 'פטור' (חסינות) בעונות ששודרו ב-ABC) מתמודדים עם חידון רב-ברירתי לגבי זהות החפרפרת.
השאלות משקפות מגוון תצפיות על החפרפרת, כולל מידע ביוגרפי ואיזה תפקיד/ים החפרפרת לקחה במהלך המשימה/ות של אותו סבב.
מידע מדיונים, שהשחקנים פותחים בפני האחרים על חייהם האישיים עשוי להיכלל גם בשאלות.
השאלה האחרונה של כל חידון היא תמיד "מי החפרפרת?", עם כל שמות השחקנים הנותרים כאפשרויות.
לאחר כל חידון, השחקנים יושבים יחד ל"טקס הוצאה לפועל" (שמכונה גם "טקס החיסול" בגרסה של נטפליקס) כדי לגלות את התוצאות שלהם.
השחקן שקיבל את הניקוד הנמוך ביותר בחידון מודח מהמשחק ("הוצא להורג", בגרסה של-ABC).
אם יש שוויון בין שני שחקנים או יותר שקיבלו את התוצאה הנמוכה ביותר, השחקן שסיים את החידון מאוחר יותר משאר השחקנים - יודח.
החפרפרת תמיד חסינה מהדחה ומובטחת להיות מעורבת במשחק עד סופו, למרות שהוא/היא לעולם לא יוכלו לנצח.
השחקנים ששורדים את החיסול לא מקבלים את ציוני החידון שלהם או מידע נוסף על החידונים, ועליהם להסיק בעצמם עד כמה הם מצליחים.
במשימות מסוימות, המתמודדים יכולים לזכות או לקבל "פטור" מהדחה.
מתמודד שזכה בפטור מקבל חסינות מההדחה הקרובה, ועולה לפרק הבא מבלי להיות כפוף לתוצאות החידון.
במקרים מסוימים, פטורים מוענקים לשחקן/ים על ביצועיהם במהלך משימה מסוימת.
לפעמים השחקן נבחר על ידי הקבוצה לקבלת החסינות, בין אם בכוונה ובין שלא בכוונה.
בפעמים אחרות, הפטור מגיע בצורה של פיתוי להיכשל במשימה בכוונה ולהפקיע כסף עבור הקופה הקבוצתית; או כפרס ניחומים בלתי צפוי על כישלון במהלך משימה.
"פטורים" נחשקים מאוד במסגרת התכנית, ולעיתים יוצרים חיכוך ומחלוקת בתוך הקבוצה.
במקרים מסוימים, הפטור הוא מרכיב סודי של משימה, שנחשף רק לשחקן/ים הזכאים.
שחקן/ים עלולים למצוא את עצמם באופן מפתיע זכאים לקבל פטור על ידי ביצוע מעשה פשוט ותמים כמו להיות האדם האחרון שיצא משולחן ארוחת הבוקר או אכילת חתיכת הפשטידה האחרונה בקינוח.
באופן דומה, התכסיס של אותו שחקן להשיג את הפטור לרוב אינו ידוע לשחקנים האחרים.
בעונה השנייה, היה אלמנט נוסף בשם "נטרול" ("חסינות").
מתמודד שזכה בו היה פטור מהדחה באותו פרק.
הוצג בעונה 7, "תיקון" כוח המוענק לשחקן ובמידה והוא טועה בשאלה בחידון באותו פרק, התשובה תתוקן לו מידיית והוא יוכל להמשיך להשתתף.
עונהכותרתתאריך שידורסיוםרשת שידורמארחהחפרפרתזוכהסגנית אלופתסכום זכייהמיקום1—9 בינואר 200128 בפברואר 2001ABCאנדרסון קופרקתרין פרייססטיבן קאולסג'ים מוריסון510,000 דולרצרפת
ספרד2החפרפרת: הבגידה הבאה28 בספטמבר 20016 באוגוסט 2002ביל מקדניאלדורותי הויהת'ר קמפבל$636,000שווייץ
איטליה3שומה מפורסמת: הוואי8 בינואר 200312 בפברואר 2003אחמד רשאדפרדריק ואן דר וולקתי גריפיןאריק וון דטן$233,000הוואי4שומה מפורסמת: יוקטן7 בינואר 200418 בפברואר 2004אנג'י אוורהרטדניס רודמןמארק קארי222,000 דולרמקסיקו5—2 ביוני 200811 באוגוסט 2008ג'ון קליקרייג סליקמארק למברכטניקול וויליאמס420,000 דולרצ'ילה
ארגנטינה6—7 באוקטובר 202221 באוקטובר 2022נטפליקסאלכס וגנרקסי נבלטוויליאם ריצ'רדסוןג'וי שוויצר101,500 דולראוסטרליה7—28 ביוני 202412 ביולי 2024ארי שפירושון פטריק בריאןמייקל אובריאןמונא עבדולהי$154,000מלזיה
העונה הראשונה של החפרפרת כללה תשעה פרקים.
שודרה לראשונה מ-9 בינואר עד 28 בפברואר 2001. היא כללה עשרה מתמודדים אזרחיים, אחד מהם היה החפרפרת.
גובה הפרס המקסימלי האפשרי של הקופה היה מיליון דולר, וכל חידון כלל עשרים שאלות.
המתמודדים התחילו את העונה בקליפורניה, ונסעו לצרפת בפרק הראשון.
שאר העונה התרחשה באירופה, ובסופו של דבר נסעו למונקו וספרד.
עונה 2 של החפרפרת קיבלה את כותרת המשנה "הבגידה הבאה".
14 מתמודדים אזרחיים, אחד מהם היה בתפקיד החפרפרת, התחרו במהלך 13 פרקים.
שלושת הפרקים הראשונים שודרו ב-21 בספטמבר עד 12 באוקטובר 2001, לפני שיצאו להפסקה עד הקיץ הבא, החל שוב מהפרק הראשון ב-24 במאי 2002. העונה שוב התרחשה באירופה, בעיקר בשווייץ ואיטליה.
שווי הפרס המקסימלי האפשרי עמד שוב על מיליון דולר, אך החידונים קוצרו ל-10 שאלות.
רכיבי פורמט מינוריים אחרים שונו עבור העונה השנייה.
עונה 3 הוכתרה בשם "Celebrity Mole: Hawaii" והציגה צוות של שבעה ידוענים.
העונה, שאורכה שישה פרקים בלבד, צולמה באי הגדול של הוואי.
בשונה מעונות קודמות, גובה הפרס המקסימלי השתנה ל-$250,000. העונה שודרה מ-8 בינואר עד 12 בפברואר 2003.
העונה הרביעית הוגדרה כ-"Celebrity Mole: Yucatan", והציגה שמונה מתמודדים מפורסמים, כולל שניים שחזרו מהעונה הקודמת.
העונה הייתה שוב בת שבעה פרקים קצרים, והיא צולמה בחצי האי יוקטן במקסיקו.
העונה שודרה מ-7 בינואר עד 18 בפברואר 2004.
"החפרפרת" חזרה לאחר הפסקה של ארבע שנים לעונה חמישית, כשהיא חוזרת לפורמט המתמודדים האזרחיים.
12 מתמודדים, שאחד מהם היה בתפקיד החפרפרת, התחרו על קופה מקסימלית של 500,000 דולר.
המדינות בעונה זו היו ארגנטינה וצ'ילה.
העונה שודרה מ-2 ביוני עד 11 באוגוסט 2008. העונה הזו קיבלה מועמדות לאמי ללחן שיר הנושא הטוב ביותר.
החפרפרת חזרה לאחר הפסקה של ארבע עשרה שנים לעונה שישית, ועברה לשירות הסטרימינג, נטפליקס.
העונה כללה שנים עשר מתמודדים, אחד מהם היה החפרפרת.
הצילומים בעונה זו התרחשו באוסטרליה, עם אלכס וגנר כמארחת.
העונה שודרה במשך שלושה שבועות בין ה-7 ל-21 באוקטובר 2022.
עונה שביעית, שהיא העונה השנייה של נטפליקס, עלתה לראשונה ב-28 ביוני 2024. העונה הוגשה על ידי ארי שפירו ומתרחשת במלזיה.
לאחר סיום העונה החמישית של החפרפרת, ABC לא פרסמה על עונה שישית.
ב-8 באפריל 2009, נמסר שהתוכנית בוטלה.
מעריצים יצרו אתר פרטי משלהם כדי לעודד חתימה על עצומה מקוונת, שליחת דואר אלקטרוני למנהלי ABC, כמו גם שליחת "ראשי לימון" למטה ABC בניו יורק (זו התייחסות להתרחשות בעונה החמישית של התוכנית).
טכניקה דומה שהניבה חידוש דרמת הטלוויזיה יריחו ב-CBS על ידי הפצצת משרדיהם במשלוחי חבילות בוטנים.
ב-3 במאי 2021, BuzzerBlog פרסם מאמר ממנו נראה שהתוכנית הידועה בשם "The Insider" באתרי ליהוק מתמודדים היא ככל הנראה עונה חדשה של צילומי החפרפרת באוסטרליה ביוני ויולי 2021.
נטפליקס הוסיפה קטגוריות חדשות לספריית הסטרימינג שלה בארצות הברית ביוני 2021, בשמות "החפרפרת" "עונה 1" ו-"2", מה שהוביל לספקולציות שהם ישדרו עונה חדשה של הסדרה.
במהדורה של שלושה שבועות של שידור, הרימייק של "החפרפרת" הושק בנטפליקס ב-7 באוקטובר 2022. בפברואר 2023, נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה שביעית.
מיכל קדוש ממעריב המליצה בחיוב על הסדרה בגרסה של נטפליקס, וטענה שהגרסה הישראלית הקדימה את זמנה, לעומת האמריקאית שממש מבדרת.
טיים אאוט הצטרף לדברים, ושיבח את העונה הראשונה (בהפקת נטפליקס), ואמר שהיא "כיף אדיר" ו"ריאליטי אולד סקול של ימי תחילת המילניום.
ועכשיו זה עובד גם בנטפליקס".
החצר הישנה (ברומנית: Curtea Veche, תעתיק עברי: קוּרְטְאָה וֶקֶה) נבנתה כ"חצר נסיכותית" שכללה ארמון וביצורים שהוקמו על ידי ולאד המשפד ("דרקולה") בשנים 1458–1459, אם כי נמצאו עדויות ארכאולוגיות שהמקום היה מיושב גם במאה ה-13. החל מהמאה ה-14 הייתה החצר מקום מושבם של שליטים ולכיים.
האתר שוכן במרכז ההיסטורי של בוקרשט, רומניה והוא מתוחזק ומופעל על ידי מוזיאון העיר בוקרשט.
החצר נבנתה במאה ה-15 כ"חצר נסיכותית".
בשנת 1775, הקים אלכסנדר איפסילנטי חצר נסיכותית חדשה, על גבעת מיכאי וודה (Mihai Vodă hill), באזור בו נמצא פארק איזבור (Izvor Park).
הארמון הישן התדרדר עקב רעידת אדמה, מספר שריפות ונזקים שנגרמו במהלך השנים.
החצר הנסיכותית קיבלה את השם "החצר הישנה", כדי להבדילה מ"החצר החדשה".
בוקרשט הייתה מקום מגוריהם של שליטי מונטניה, עוד בטרם הפכה לבירת ולאכיה.
בחצר הישנה ניתן למצוא עדויות מאז ומהשינויים שנעשו במקום לאורך ההיסטוריה.
ולאד המשפד הרחיב את פני השטח של מבצר לבנים קדום והקיף אותו בחומות אבן, כדי שישמש עבורו "חצר נסיכות" מבוצרת.
מאוחר יותר, במאה ה-16, במהלך שלטונו של מירצ'ה הרועה תוקן הארמון, והוא הפך לגרעין הכלכלי של בוקרשט, מוקף בבתי סוחרים ואומנים.
וכן הוקמה "כנסיית הבשורה" (Annunciation Church), הנחשבת לכנסייה העתיקה ביותר בבוקרשט.
מאתיי בסאראב (1632–1654) שיפץ את הארמון במהלך שלטונו, כך שהוא "נבנה מחדש לחלוטין...
אלגנטי להפליא" עם "מראה מקסים, הרבה יותר משובח ועליז".
שינוי נוסף בוצע בתקופת הנסיכים קונסטנטין ברנקוביאנו (1688–1714) ושטפאן קנטאקוזינו (1714–1715).
בתקופת שלטונם של השניים הייתה "החצר" בגודלה המרבי: הארמון והגנים השתרעו על פני 25,000 מ"ר, עליהם נבנו ארמון ראשי, כנסיית הבשורה, מספר בניינים, אולמות קבלת פנים, אורוות וגנים.
בשנת 1775 בנה אלכסנדר איפסלנטי "חצר נסיכותית חדשה" (Curtea Nouă) בגבעת ספירי.
ומאז נקראת הקודמת: "החצר הישנה".
בשנת 1798 נמכרה החצר הישנה במכירה פומבית על ידי קונסטנטין האנגרלי (Constantine Hangerli) ובשטח נבנו בתים, רחובות, בתי מלאכה וחנויות, תוך שימוש במבנים העתיקים כיסודות.
ב"חצר" הייתה גם קפלה, אך הכנסייה שנבנתה בשנת 1559, הייתה המקום הדתי העיקרי והאתר בו הוכתרו השליטים.
חזית הכנסייה עוטרה בפסים אופקיים של לבנים ופסים צרים של טיח.
על קיר הכניסה מצוירים דיוקנות של מייסדי הכנסייה: מירצ'ה הרועה והליידי צ'יאג'נה בצד אחד, ושטפן קנטאקוזינו והליידי פאונה בצד השני.
בתקופת האחרונים, בשנת 1715, הוצבו בכניסה פסלי אבן.
הכנסייה היא "המבנה הדתי העתיק ביותר שנשמר במראהו המקורי בבוקרשט".
במספר חפירות ארכאולוגיות שבוצעו החל משנת 1967 נחשפו שברי קיר לבנים מהמאה ה-14, מרתפים של הארמון וכן כלי חרס וברזל.
בתפקידו הנוכחי כמוזיאון, הארמון והשכונה היוו השראה למאטיי קאראג'אלה לכתוב את הרומן שלו "Craii de Curtea-Veche".
החרב הקסומה - המסע לקמלוט הוא סרט הנפשה שהופק על ידי חברת "האחים וורנר", ויצא לאקרנים בשנת 1998. הסרט היה כישלון קופתי וביקורתי אבל זכה להצלחה בזכות השירה והמוזיקה שהייתה בסרט ואף זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית שיר הנושא הטוב ביותר.
הסרט מבוסס על הספר "נערת המלך" מאת ורה צ'פמן.
הסרט מספר על נערה צעירה בשם קיילי, השואפת להיות אחת מאבירי השולחן העגול, כמו אביה.
סר ליונל, אביה של קיילי, נהרג בידי רובר הרשע – אחד מאבירי השולחן העגול בעת שהגן מפניו על המלך ארתור.
קיילי רצתה להיות גיבורה כמוהו ולהציל את קמלוט (לפי השיר "על כנפי אבי").
כעבור מספר שנים, הגריפין של רובר פורץ לטירה וגונב את "אקסקליבר", החרב הקסומה, אך איידן הנץ פגע בגריפין וגרם לו להפיל את החרב אל "היער האסור".
בינתיים רובר פורץ לכפר שבו קיילי גרה ומתחיל לבנות צבא של אנשי מתכת (וכמובן את "מקור-תער"), כמו כן רובר משתלט על הכפר וחוטף את ג'וליאנה, אמהּ של קיילי.
כאשר קיילי בורחת מהצבא של רובר, היא פוגשת את גארט, הנער העיוור, שהפיל עליה מלכודת בטעות, ואת איידן, הנץ בעל כנפי הכסף.
בהתחלה גארט לא רוצה שקיילי תצטרף אליו אבל הוא מתחרט על כך בגלל שהיא שכנעה אותו.
כאשר הם מגיעים לארץ הדרקונים הם פוגשים בשני דרקונים מחוברים ומצחיקים בשם דבון וקורנוול שלא יכולים לנשוף אש ולעוף, וכמובן שלא רוצים להיות מחוברים (לפי השיר "מה אני צריך אותך").
בטענה שהם הפרו את "חוק הברזל" של הדרקונים ("לא לעזור לבני אדם"), ביקשו דבון וקורנוול מקיילי להצטרף אליהם, קיילי הסכימה אבל גארט לא הסכים ואז בזכות השכנוע של קיילי גארט שינה את דעתו.
כשהחבורה הגיעה ליער החשוך גארט לא רוצה להמשיך בלילה ומציע שיחנו, הוא אומר שאיש אינו נכנס ליער החשוך בלילה, קיילי אומרת שאביה סר ליונל נכנס ליער האסור בלילה.
גארט מספר לקיילי שהוא הכיר את אביה ושלא היה לו סיכוי להיות אביר לאחר שאביה מת, אבל קיילי מעודדת אותו ואומרת לגארט שהוא יותר אמיץ ממה שהוא חושב, וגארט מלמד אותה איך להילחם טוב.
הם בורחים מרובר ומשרתיו אך לא לפני שרובר פוצע את גארט בצדו, קיילי מרגישה אשמה ומובילה אותו למקום מסתור מהגשם, היא בוכה וטוענת שהיא לא מביאה לאיש תועלת, הוא מעודד אותה ואומר לה שזה לא נכון.
היא מרפאה אותו בדמעותיה, בשלב הזה הם כבר ממש מאוהבים.
מיד אחר כך החבורה הגיעה למערה חשוכה שבה מתגורר ענק המחזיק ב"אקסקליבר", והחבורה הצליחה לקחת אותה, אך הם נקלעו למבוי סתום ובעזרת דבון וקורנוול הם הצליחו לצאת מהמערה בשלום.
כשהם הגיעו לקמלוט, קיילי רצתה שגארט יבוא איתה אך גארט סירב, פתאום רובר הגיע וגונב מקיילי את החרב מחבר את החרב ליד שלו וחוטף את קיילי, דבון וקורנוול, שראו את מה שקרה, רצו לגארט כדי שיעזור לקיילי, בסוף גארט הסכים ובזכותו הדרקונים למדו לעוף ולנשוף אש.
לאחר שרובר הובס וארתור נהיה שוב המלך, קיילי וגארט מונו לאבירי השולחן העגול והתחתנו.
במאית ומפיקת הדיבוב בעברית הייתה שפרירה זכאי.
דמותתיאורדיבוב מקורי באנגליתדיבוב עבריקיילינערה צעירה וגיבורה שרוצה להיות אבירה כמו אביה (סר ליונל).
בהמשך הסרט היא וגארט מתאהבים.ג'סלין גילסיג (דיבור)אנדראה קור (שירה)שרה פרימן (ילדה)רמה מסינגר מיטל מיכאלי (ילדה)גארטנער עיוור יפה תואר שחי לבדו חוץ מציפור בשם איידן, גארט נפגע הרבה בילדותו ולכן לא סומך על איש ולא נפתח כלפי איש.
ב-31 בינואר 1996, קרול באייר סגר ודייוויד פוסטר נבחרו לחבר מספר שירים לסרט האלבום קיבל מקום #117 בבילבורד 200, וזכה בפרס גלובוס הזהב לשיר האהוב ביותר לשיר "The Prayer", בנוסף השיר קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר אולם הפסיד לשיר "When You Believe" מתוך הסרט "נסיך מצרים".
בפסקול, השיר "The Prayer" בוצע על ידי סלין דיון באנגלית ועל ידי אנדראה בוצ'לי באיטלקית.
הדואט הושר בשתי השפות באוקטובר 1998 באלבומה של דיון "These Are Special Times", השיר גם נמצא בסינגל באלבום של בוצ'לי "Songo" באפריל 1999.
תקציב הסרט היה 40 מיליון דולר, והוא הרוויח ממכירות הכרטיסים 22 מיליון דולר בצפון אמריקה ו-38.1 מיליון דולר בכל העולם.
בנוסף לכישלון בקופות, אתר עגבניות רקובות נתן לסרט דירוג של 35% המבוסס על 23 ביקורות, עם רייטינג ממוצע של 5.2/10.
החרצופים (הלחם בסיסים בין המילים "חצופים" ו"פרצופים") הייתה תוכנית סאטירה פוליטית ישראלית ששודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית טלעד, בין השנים 1996–2000.
התוכנית נוצרה על ידי אפרים סידון בהתבסס על פורמט תוכנית הסאטירה הבריטית "Spitting Image" שהציגה בובות קצף קריקטוריות בדמות הפוליטיקאים שלהם הבובות לעגו.
את הדיבוב לבובות ואת חיקויי הפוליטיקאים ביצעו טוביה צפיר, שרית סרי, תומר שרון ועוד מדבבים.
החרצופים נחשבת לתוכנית סאטירה חריפה והיא כיוונה את חיציה אל פוליטיקאים מכל גוני הקשת הפוליטית.
התוכנית כללה מערכונים עם הבובות וכוכבי אורח ופרודיות סאטיריות-פוליטיות על שירים מוכרים.
ב-2000, עם סיום כהונתו של עזר ויצמן כנשיא המדינה, הסתיימה גם התוכנית.
ב-5 בפברואר 2001, יום לפני הבחירות הישירות לראשות הממשלה, שודר פרק מיוחד.
בשנים 2002–2003 החרצופים הופיעו כפינה קבועה בתוכנית "לילה גוב", ששודרה גם היא בטלעד.
בסוף שנת 2005 לפני סיומה של טלעד בערוץ 2, הופיעו החרצופים במערכונים קצרים מיוחדים לכבוד הסיום.
ב-19 ביוני 2023, כאן 11 הזמינו פיילוט לעונה החדשה של החרצופים..
בנימין נתניהו – ראש הממשלה במשך רוב התוכנית.
מוצג כשקרן, הססן וכנוע לאשתו שרה.
במספר פרקים הוצג כבובת עץ המזכירה את פינוקיו.
דוד לוי – שר החוץ.
נוטה להשתמש במילה "קוגניטיבי" בהקשרים שגויים.
רפאל איתן – אדם לוחמני ורפה שכל.
דן מרידור – פוליטיקאי הססן ופחדן, בעל חתולה בשם "מיצי", נוטה להיעלם בזמן שקורא לחתולה.
קיימת סברה שדמות "החרצוף הנעלם" והצגתו של מרידור כשקוף וחסר חוט-שדרה סייעה בחיסול הקריירה הפוליטית של מרידור.
יעקב נאמן – מוצג כמי שמנהל מדיניות קפיטליסטית תקיפה ועושק את העניים, אוהב לקרוא לאנשים "פצצות".
יצחק מרדכי – שר ביטחון שכל מטרתו היא לנקום באנשים שלא מינו אותו לרמטכ"ל.
מדבר על עצמו בגוף שלישי.
אריאל שרון – אוהב לאכול, מוכן לעשות הכול בשביל תפקיד בממשלה, לא מחבב ערבים ומנסה לשכנע אנשים ביושרתו.
נוהג להסתובב עם רפאל איתן.
זאב בנימין בגין – לא מחבב את נתניהו, מדבר בערגה על האצ"ל.
נתן שרנסקי – עולה חדש רוסי, אוהב שחמט.
לימור לבנת – גברית, עד כדי כך שלעיתים מתייחסים אליה בלשון זכר.
בפעמים אחרות מוצגת כמאהבת של נתניהו.
אביגדור קהלני – אדם לא חכם שלא עומד על שלו.
אהוד אולמרט – בריון, ימני קיצוני, אלים.
אביגדור ליברמן ("ולדימיר") – אדם פראי ולא יציב.
בתקופתו כמנכ"ל משרד ראש הממשלה, מוצג כמאפיונר שתוקף באלימות את מתנגדי נתניהו.
אריה דרעי – פושע, גנב, קורא לכולם "רפי" (כמו מדבר למראיין רפי רשף).
לאחר היכנסו לכלא, בכל פעם שאמר "זכאי" התחילו צעקות של "הוא זכאי!" ולפני זה כאשר היה שומע את המילה משפט היה הופך לסנילי.
בנוסף הוצג דרעי גם כבעל קשר עמוק לרב עובדיה ובפעם אחת גם כשולט בו באלימות.
הרב עובדיה יוסף – אוהב לקלל, קשור לדרעי.
אלי בן ש"ס - דמות המבוססת על אלי ישי, אך מייצגת גם את כל שרי ש"ס למעט דרעי, המוצגים כסחטנים פוליטיים.
רוני מילוא – די ג'יי שקשור לעירו, תל אביב.
שאול יהלום - מסרב להגיד "מדינה פלסטינית".
צחי הנגבי - מושחת, מאיים על אנשים וקשור לאמו, גאולה כהן.
יצחק לוי - מובל על ידי שאול יהלום.
אהוד ברק – ראש האופוזיציה.
מנסה להתרומם בסקרים ככל יכולתו ותואר כאדם לא החלטי, המבקש לרצות את התקשורת ובעיקר את דן שילון.
לאחר שנבחר לראשות הממשלה הוצג כראש ממשלה כושל ומאכזב המתגאה ומתהדר באומץ לב.
נוהג לסיים שיחות עם אנשים בהצדעה ואמירת "הללויה", ובמספר פרקים הוצג כשהוא לבוש כמו נפוליאון בונפרטה.
חיים רמון ("חיימון") – בהתחלה יריב של אהוד ברק, אך בהמשך חבר שלו שמסכים לכל מה שהוא אומר.
מנסה לעזור לו להתרומם בסקרים.
בתקופת ברק כראש ממשלה, הופך ל"פרס ציידים" שתלוי מעל ראשו של ברק ומסכים איתו בעל כורחו.
שמעון פרס – בזמן העונה הראשונה של התוכנית היה פרס ראש הממשלה והוצג כראש ממשלה מנותק המתעלם מגל פיגועי הטרור של אותה תקופה.
לאחר הפסדו בבחירות הוצג כזקן המציק לאהוד ברק ומנסה לדרוש השפעה.
בנוסף הרבה להתלונן ולבקש ספירה חוזרת בקלפיות אקראיות מבחירות 1996, גם זמן רב לאחר הבחירות.
יצחק רבין – אף על פי שנרצח לפני תקופת התוכנית (הבובה הוכנה בתקופה בה עוד היה ראש הממשלה), הופיע פעם אחת בתור מלאך בגן עדן.
מדבר בקול עמוק, עם הפסקה בין מילה למילה.
נוטה לזייף כששר את שיר לשלום.
הופיע גם בשיר "אל תהפכוני קדוש" (למנגינת "פחות אבל כואב") שמבקר את הפולחן שיצרו סביב דמותו לאחר הרצח.
את הדמות דיבב רונן כהן מכיוון שטוביה צפיר סירב לעשות זאת.
יוסי שריד – שקט, חושב שהוא שנון.
מרבה לשוחח עם יאסר ערפאת.
שולמית אלוני – צעקנית על כל דבר, אם כי בעלת כוונות טובות.
יוסי ביילין- חנון, עוזר לשמעון פרס.
מוצג כמקבילו השמאלני של דן מרידור, ולעיתים מקלקל לחבריו למפלגת העבודה כשהוא חושף את העמדות השמאלניות שהם מנסים לעמעם.
אברהם בייגה שוחט - שמן מאוד, לוקח כספים מהאזרחים.
שלמה בן עמי - מדבר בשפה גבוהה במיוחד, ונוטה להשתמש במילה "פרטיקולרי".
מתן וילנאי - הוצג כ"בלוק" שמדבר לאט, וכשר תרבות וספורט שלא מבין כלום בנושאים אלה.
אמנון ליפקין-שחק - מדבר בלחש ומוצג כחלש אופי.
נוהג להחליף את האות אל"ף באות ה"י.
משה שחל - נואש לחזור לתודעה הציבורית ומנסה למכור לתקשורת פרשיות מלוכלכות.
עמיר פרץ - מיוצג על ידי שפם בלבד, רגיש לכבודו האישי וכל הזמן מארגן שביתות במשק.
אחרים: שאול מופז, דליה איציק, בנימין בן אליעזר, עמרם מצנע, אברהם בורג.
אחמד טיבי - מוצג כעוזר של יאסר ערפאת, שמסכים לכל מה שהוא אומר.
יוסף לפיד - שונא חרדים ומסתובב עם בנו, יאיר.
ראשו מעוצב כמו דג אבו נפחא.
ביל קלינטון – מסתייג מנתניהו ומשקריו.
יאסר ערפאת – מתבטא בצורה מתסיסה, רודף שמלות, שונא את אשתו סוהא ונוהג לגמגם וללחשש.
נבחר לחרצוף האהוב ביותר בסקר.
חאפז אל-אסד - מעמיד פני זקן סנילי, אך למעשה מוציא להורג את כל מי שהוא יכול.
מטיל את אימתו על ברק ושואף לכבוש את רמת הגולן.
עזר ויצמן (נשיא המדינה באותה תקופה) – אדם עממי שנוטה לדבר על עברו כטייס, ללעוג לאנשים, להעיר הערות שובניסטיות, לספר בדיחות ולתת צ'פחות לאנשים.
החיקוי עורר כעס בסביבת ויצמן, שסבר שבתור נשיא מדינה אין ללעוג לו.
יעקב אילון ("יעקב מלון") - מוצג כאיש תקשורת צהוב ורודף סנסציות, ובנוסף מוצג כמוטה לטובת השמאל ולרעת נתניהו.
הבובה ייצגה את התקשורת ככלל ולא רק את אילון עצמו.
בפרקים הראשונים הוא דובב בידי אברי גלעד.
עם הזמן הוא עבר להיות מדובב על ידי תומר שרון, אשר הפך למזוהה יותר עם הדמות.
שרה נתניהו - מוצגת כדמות קרטון בלבד, בדרך כלל צועקת על ביבי וזורקת נעליים.
יאיר נתניהו - הופיע במערכון על עוזרת הבית ההולנדית ששכרה משפחת נתניהו.
ההחלטה להכין חרצוף לילד קטן עוררה ביקורת ציבורית רבה, גם מצד בנימין ושרה נתניהו עצמם.
עם זאת, לאחר שנתניהו לקח את ילדיו לביקור בארצות הברית והצטלם איתם באופן מתוקשר, התעלמה התוכנית מהביקורת.
יפה דרעי - מוצגת כשותפה למעשי השחיתות של בעלה.
אביב גפן - הוצג כמי שרוצה להיות בקונצנזוס ואינו מעוניין להיות זמר מחאה.
דן שילון - מוצג כמי שהפך מעיתונאי לבדרן ורודף אחרי רייטינג.
דנה אינטרנשיונל (גולמה על ידי שרית סרי)
מיקי חיימוביץ' - באותה תקופה עדיין לא הייתה בפוליטיקה, נקראה "קיקי השדרנית".
אורלי ויינרמן ("אוראלי וגינרמן") - מוצגת כמי שזוכה להצלחה רק בזכות מיניותה.
שלמה שרף ("שלמה פרש") - הוצג כמאמן כושל וכאיש גס רוח.
שלמה שרף האמיתי התארח במערכון אחד, לאחר ניצחונה של נבחרת ישראל בהדרכתו 5-0 על אוסטריה, במערכון בו בובות הפוליטיקאים מבקשות להצטרף לסגל הנבחרת.
מודי בר-און ("קיפודי") - קריין ספורט המוצג כאדם קליל מחד וענייני מאידך.
מודי בר-און האמיתי התארח במערכון אחד, שלעג ליוזמה לאירוח האולימפיאדה ב-2012 בתל אביב.
עירית לינור ("עירית צינור") - הוצגה כסופרת לא איכותית המצליחה בזכות כתיבה מינית ופרובוקטיבית ובזכות היותה סלבריטאית.
יצחק שמיר - באותה תקופה כבר היה מחוץ לפוליטיקה, הוצג כנברשת עקשנית המתרפקת על עברה ואומרת לא על כל דבר.
עופר נמרודי ("ורודי") - מו"ל מעריב שבאותה תקופה היה מסובך בפרשיית האזנות סתר.
לאה רבין - עונה על כל שאלה ב"יצחק היה רוצה ש...".
טוביה צפיר סירב לדבב את דמותה ותומר שרון עשה זאת במקומו.
חיים יבין - הוצג כמי שעורך תחקירים סתמיים שלא מחדשים דבר, כפארודיה על תוכנית התחקירים שהוביל יבין בערוץ 2 לאחר שפרש מ"מבט".
ריטה (הופיעה כחיקוי קולי בלבד ולא כבובה)
ג'ונתן פולארד - הוצג כמי שסובל מביקורי הפוליטיקאים הישראלים בתאו בכלא.
משפחת החרג'וקים (מקקים) הגרה מתחת לכיור במטבח של שרה נתניהו (שבהמשך עוברת למטבח עצמו): אבא חנן, אמא לבנה, הבן נבו והבת ג'יפה.
חנן גם מנחה תוכנית בשם "חלש על חכמים" בה הוא מראיין את אחד החרצופים עם דמות עיתונאית אמיתית.
נשר - מדובב על ידי תומר שרון ומוצג כסדיסט.
נוהג לשיר שירים של אריק איינשטיין (לדוגמה: "רוח סתיו", "שיר של אחרי מלחמה", "עוף גוזל") אגב שינוי המילים למחאה בהפוך על הפוך נגד המצב הביטחוני.
תוכי (שהוצג תחילה כשי בזק ולאחר מכן כאביב בושינסקי)
זוהיר שבלול (שבלול שהוצג כזוהיר בהלול) - מדווח מאירועי ספורט בסגנון ציורי ובשפה גבוהה.
חזי החזיר (פרודיה על קיפי בן קיפוד) - הופיע בפינת "רחוב טומטום" (פרודיה על "רחוב סומסום").
חזיר (שהוצג כרפי גינת) - הוצג כמי שמרוויח רייטינג בצורה צינית על חשבון אסונות (באותה תקופה הגיש גינת את התוכנית "פוקוס" שתיעדה אסונות מהעולם)
כלב ים (שהוצג כעמוס אטינגר)
חמור (שייצג את מגזר הציונות הדתית) - ממשיך לתמוך ללא פשרות בנתניהו גם כשזה מבצע מדיניות המנוגדת להבטחותיו (כגון החתימה על הסכם חברון).
יוצר התוכנית וממציא השם "חרצופים" הוא הבמאי ועורך התוכן אבי כהן, שהיה העורך הראשי במשך חמש שנים.
כותבים: אפרים סידון, עפר קניספל, חגי לפיד וטל גלעד.
חקיינים: טוביה צפיר, שרית סרי, תומר שרון, חנן לדרמן, צליל בירן, אברי גלעד, יואב צפיר, דור צויגנבום, פיני קידרון ועוד.
מנהל מוזיקלי, מעבד ומלחין: צליל בירן
מעצבי בובות: צחי פרבר, שי צ'רקה, דוד פולונסקי, מיכאל נזאריאן, מריה גורביץ', אלה קולסניק, איציק יהב ואילנה יהב.
מפעילי בובות ראשיים: אילן סביר, אופירה ארכוני.
מפעילים נוספים: ז'יל בן-דוד, אבי יקיר, עירית שילה וכו'.
החשוד המיידי הוא סרט קולנוע עטור פרסים משנת 1995.
שם הסרט בשפת המקור ("החשודים הרגילים") לקוח מתוך משפט מפורסם מהסרט "קזבלנקה", אותו אומר מפקד המשטרה בסרט לאחר שבוצע פשע – "איספו את החשודים הרגילים" (Round up the usual suspects).
על ספינה העוגנת בנמל במפרץ סן פדרו שבקליפורניה, מדברים שני אנשים: האחד מזוהה בשם קיטון, והוא פונה לאדם השני שאינו נראה ומזהה אותו בשם "קייזר".
לאחר מכן נראה כי אותו קייזר יורה בקיטון ומצית את הספינה.
מתברר כי מסדר הזיהוי שעוברים החמישה לאחר המעצר מהווה את תחילת סיפור האירוע שקרה בסן פדרו, וכי באירוע נהרגו 26 אנשים.
את הסיפור מספר קינט, לאחר שקיבל חסינות משפטית, לחוקר המכס דייוויד קויאן החושד שקינט הסתיר חלק מפרטי הסיפור כשקיבל את החסינות, ונחוש להוציא מקינט את שאר הפרטים לפני שישתחרר.
שניים מהחמישה משכנעים את השאר, בעודם בתא המעצר, לבצע פשע נגד תחנת משטרה מושחתת, אשר בתמורה לסכום כסף מעבירה סחורות גנובות וסמים למיניהם ברחבי הארץ.
קינט הוא שהוגה את הרעיון של תפיסת השוטרים המושחתים - מין נקמה על "ההיטפלות" אליהם.
בנוסף, מרוויחה החבורה את הסמים והכסף המועברים בניידת המשטרה.
בעקבות הפשע המוצלח, משכנעת החבורה את דין קיטון - למרות מאמציו לחזור למוטב - לבצע איתם פשע נוסף.
סוחר סמים בשם רדפוט שוכר אותם כדי לשדוד את סול ברג, סוחר עשיר מטקסס, ולקחת ממנו את המזוודה מלאת היהלומים שלו.
הם עושים זאת, אך השוד מסתבך והם הורגים את הסוחר ואת שומרי ראשו.
בתוך המזוודה מתגלים סמים במקום יהלומים, והחבורה דורשת הסברים מסוחר הסמים.
הלה מסביר להם כי ה"בוס" רוצה לפגוש אותם.
החבורה מתייצבת במקום שנאמר להם, ופוגשת את עורך דינו של הפושע, קובאיאשי.
קובאיאשי מגלה להם את זהות לקוחו - פושע אגדי בשם קייזר סוזה, שאיש אינו יודע כיצד הוא נראה ולמעשה יש ספק אם הוא בכלל קיים.
מתברר כי כל החמישה היו מעורבים בעברם בפשעים שפגעו, ללא ידיעתם, ב"עסקיו" של סוזה.
עורך הדין דורש מהם, תמורת מחילתו של סוזה, שישתתפו בפעולה נגד אויביו של סוזה.
הוא גם נותן להם מזוודה עם מידע אישי ומפורט עליהם, על מנת להוכיח להם כי הם נתונים במעקב בכל רגע.
החבורה נדרשת לסכל העברת כמות סמים גדולה על ספינה בנמל, לשרוף את הסמים ולחסל את הסוחרים, ומורשת לקחת את כספי העסקה כשכר.
במקביל לחקירתו של קינט, נחקר בבית החולים הניצול השני מהאירוע בסן פדרו, הונגרי שהיה חלק מחבורת הסוחרים על הספינה וכעת שוכב בבית החולים כשכל גופו מכוסה בכוויות.
ההונגרי טוען כי במהלך האירוע ראה במו עיניו את קייזר סוזה (האיש שמעולם לא נראה - הוא הרי עושה את כל עסקאותיו דרך עורך דינו: האיש היחידי שראה אותו).
סוכן ה-FBI ג'ק בר (ג'יאנקרלו אספוזיטו) החוקר אותו מבקש ממנו לתאר את פניו של קייזר סוזה לציירת קלסתרונים הנוכחת בחדר.
בהמשך החקירה שלו, מספר קינט על ההתרחשויות על הספינה, בתור העד היחיד מן החבורה שנותר בחיים.
אחרי שהרגו אנשי החבורה כמעט את כל יושבי הספינה, הם לא מצאו שום סמים על הספינה, רק כסף שמועבר אליה.
בשלב זה נודע לחוקרים כי אחד המתים באירוע זוהה כפושע מוכר שהתכוון בעבר להסגיר את קייזר סוזה, והם מסיקים שהכספים שהועברו על ידי ההונגרים היו תמורת מידע.
אותו אדם אמור היה להיות מוסגר לידי ההונגרים תמורת סכום נכבד ולזהות עבורם את סוזה, אך מתברר כי במהלך האירוע נורה האיש בתאו שעל הספינה.
עוד מספר קינט על משהו מוזר מאוד שקרה על האנייה, ושהוא היה עד לו - כל החבורה, חוץ ממנו, נרצחה באופן מפתיע על האנייה.
בין השאר נראה אותו אירוע מתחילת הסרט בו האדם המכונה "קייזר" - מן הסתם קייזר סוזה - יורה בדין קיטון.
לאחר שקינט מסיים את סיפורו, טוען בפניו החוקר קויאן כי דין קיטון, אותו קויאן מתעב כשאר אנשי החוק, הוא למעשה קייזר סוזה (בהתבסס על הרמזים בסיפור) וכי ביים את מותו.
לדעתו של קויאן, קיטון מעולם לא חזר למוטב ואף לא ניסה לחזור למוטב; למעשה הוא יזם את ההשתלטות על האנייה והשתמש בחבריו במשימה מסוכנת מאוד רק על מנת לחסל את האדם שראה אותו ויכול לזהותו כקייזר סוזה.
בין השאר מספר קויאן לקינט כי חברתו של קיטון, עורכת דין פלילית שנטלה אותו תחת חסותה, התגלתה ירויה בראשה בחדר מלון.
בעצב רב, לאחר שהשתכנע, עוזב קינט את תחנת המשטרה, ועוזב את הבניין.
בשלב זה מגיע הסיום המפתיע של הסרט: הפקס עם קלסתרונו של קייזר סוזה, כפי שצויר על פי תיאורו מפי הפצוע ההונגרי בבית החולים, מגיע לתחנה - ומתברר שהדמות בקלסתרון היא דמותו של קינט.
קויאן מבין כי הפרטים שנתן קינט במהלך החקירה היו בדויים כולם, מבוססים למעשה על שמות ופרטים שראה בחדר החקירה (פרסומות על לוח המודעות, שם היצרן על תחתית של ספל הקפה וכדומה).
בעוד ההבנה נוחתת על קויאן אחוז ההלם, מתרחק קינט מתחנת המשטרה כאשר רגליו וידו הנכות מתגלות כבריאות לחלוטין; הוא נאסף למכונית שבה נוהג קובאיאשי, והשניים נעלמים מעבר לפינת הרחוב בעוד קויאן פורץ מתחנת המשטרה על מנת לחפשם, אך מבין שהחמיץ את ההזדמנות.
הופעתו של קובאיאשי שאוסף את קינט מעלה ספק בדבר זהותו האמיתית, כיוון שהשם "קובאיאשי" הומצא על ידי קינט תוך כדי בניית סיפורו הבדוי, לאחר שראה את השם כיצרן כלי בית על תחתית ספל הקפה שלו.
דין קיטון - גבריאל ביירן
פנסטר - בניסיו דל טורו
ורבל קינט - קווין ספייסי
דייוויד קויאן - צ'אז פלמינטרי
אדי פינרן - סוזי איימיס
ג'ק בר - ג'יאנקרלו אספוזיטו
ג'ף רייבין - דן הדייה
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - קווין ספייסי
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - כריסטופר מק'קוורי
פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר - ג'ון אוטמן
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר - כריסטופר מק'קוורי
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע - קווין ספייסי
פרס סזאר לסרט הזר הטוב ביותר
החרם הערבי, או חרם הליגה הערבית נגד ישראל, הוא חרם כלכלי נגד מדינת ישראל שהוטל על ידי הליגה הערבית.
החרם כולל איסור על קשרים כלכליים ישירים של חברות הליגה עם מדינת ישראל וחרם שניוני על חברות המקיימות קשרים כלכליים עם מדינת ישראל.
החרם מהווה אמצעי ללוחמה כלכלית בו משתמשות מדינות ערב כחלק ממאבקן במדינת ישראל.
החרם החל בינואר 1946 עוד לפני הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1951, בעקבות החלטה של הליגה הערבית כי אף מדינה ערבית לא תקיים יחסים כלכליים עם חברות המקיימות יחסים כלכליים עם מדינת ישראל, הוקם בדמשק משרד המעקב של החרם.
בשיאו, הוטל החרם על כ-8,500 חברות (כולל פורד וקוקה-קולה), אך כיום השפעת החרם נמוכה ביותר.
מאמצים להטלת חרם על עסקים בבעלות יהודית החלו עוד בשנת 1921. החרם המקורי אסר על קיום קשרים עסקיים עם עסקים יהודיים בארץ ישראל.
חלק מהערבים-הפלסטינים שלא הקפידו על קיום החרם הותקפו פיזית במהלך מאורעות תרפ"ט.
חרמות נוספים הוטלו על ידי הקונגרס הסורי-פלסטיני, אשר הוקם ב-1921 על ידי גולים פלסטינים וסורים ומטרתו להשפיע על תנאי המנדט שניתן באזור ארץ ישראל (1933), איחוד העבודה הערבי (1934) והנהגת הערבים הפלסטינים (1936).
בדצמבר 1945 הוכרז חרם רשמי מטעם מועצת הליגה הערבית על סחורות המיוצרות בארץ ישראל על ידי יהודים שניכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1946. המטרה הרשמית הייתה תמיכה בערבים הפלסטינים מול הציונות, אולם בפועל נעזרו המדינות הערביות בחרם כדי למנוע הפצה של מוצרים יהודיים בשטחן, הפצה אשר מנעה התפתחות של הכלכלות המקומיות.
נטען כי אף שהחרם היה מיועד כלפי מוצרים יהודיים הרי שבפועל נמנעו באותן ארצות מקבלת מוצרים ערביים שמקורם בארץ ישראל.
החרם חל על שלושה סוגי חברות:
חרם על חברות ישראלית - איסור ייבוא של סחורות ישראליות למדינות ערב.
למרות החרם, סחורות ישראליות מגיעות למדינות ערב דרך מדינה שלישית, המוצרים המיוצאים אינם מסומנים ככאלה שיוצרו בישראל ולעיתים מסומנים ככאלה שמיוצרים במדינה אחרת.
קשה לאמוד את היקף הסחורה המיוצאת דרך מדינה שלישית.
אחת המדינות הבולטות שמשמשות ליצוא למדינות ערב היא קפריסין.
חרם על חברות המנהלות קשרי עסקים עם ישראל - מטרת החרם היא צמצום קשרי המסחר בין ישראל לבין שאר מדינות העולם שאינן מדינות ערב.
משרד המעקב מנהל "רשימה שחורה" של חברות שמנהלות קשרי מסחר עם ישראל ויש להחרימם.
הרשימה מופצת לחברות הליגה הערבית.
אחד מהישגי החרם היה ביטול החוזה של חברת "רנו" הצרפתית עם חברת "קייזר-אילין תעשיות" הישראלית להרכבת מכוניות "רנו" בישראל.
עד תחילת שנות התשעים לא נמכרו בישראל מכוניות יפניות מהחברות הגדולות כמו הונדה, ניסאן, מזדה וטויוטה.
חלק מרשתות המזון האמריקאיות הגדולות נמנעו מפתיחת סניפים בישראל עד לשנות התשעים ובהן חברת פפסיקו יצרנית המשקאות פפסי ופיצה האט.
חרם על חברות, המנהלות עסקים עם חברות, שיש להן קשרי עסקים עם ישראל והוכנסו לרשימה השחורה - ממד זה של החרם לא פעל מעולם, קרוב לוודאי בגלל הקושי לישמו.
ב-1977 אושר בארצות הברית חוק לפיו נאסר על חברות אמריקאיות להשתתף בחרם של מדינה זרה על מדינה אחרת, אלא אם ארצות הברית משתתפת אף היא בחרם זה.
יעד עיקרי של החוק היה מניעת חרם על ישראל.
למען המעקב אחר יישום חוק זה, נפתח בארצות הברית משרד בשם Office of Antiboycott Compliance, המהווה חלק ממשרד המסחר האמריקני.
התפוררות חלקית של החרם הערבי
פורמלית, מעטות ממדינות ערב ביטלו לחלוטין את החרם הערבי אולם ההקפדה על החרם ובמיוחד על החרם הלא ישיר (המימד השני והשלישי) נמוכה בהרבה מכפי שהייתה עד תחילת שנות התשעים.
בעקבות הסכמי השלום עם מצרים וירדן, הופסק החרם מצידן.
הראשונה לחתום, מצרים, גורשה מהליגה הערבית לתקופה של 10 שנים.
מלחמת המפרץ גרמה לביטול החרם הלא ישיר לגבי חברות אמריקאיות במדינות המפרץ, וזאת בשל ההגנה האמריקאית על האזור כנגד עיראק.
גם הסכמי אוסלו תרמו להתפוררות החרם, כאשר מדינות ערב הרחוקות מישראל, החלו להתעלם חלקית מהחרם, ומקצתן אף פתחו משרדי אינטרסים בישראל.
כדי להקל על אישור הסכמי סחר חופשי בין בחריין וארצות הברית הכריזה ממשלת בחריין באוגוסט 2005 על הפסקת השתתפות המדינה בחרם הערבי (אך ללא הסדרת היחסים עם מדינת ישראל).
ההתנתקות מעזה נתנה לבחריין כיסוי להקפאת החרם.
למרות ההתנתקות, ההחלטה נתקבלה בביקורת קשה בציבור בבחריין, וב-11 באוקטובר 2006 הפרלמנט הבחרייני הצביע (בהצבעה לא מחייבת) בעד חזרת בחריין להשתתפות בחרם.
כחלק מהסכם בחריין–ישראל ב-2020 כוננו המדינות יחסים מלאים ובוטל החרם.
עם הצטרפות ערב הסעודית לארגון הסחר העולמי ב-11 בדצמבר 2005, התחייבה ערב הסעודית לציית לחוקים של הארגון, ביניהם האיסור על קיום חרם על מדינות אחרות החברות בארגון, בהן ישראל.
התחייבות זאת ניתנה לאחר 12 שנים של משא ומתן על תנאי ההצטרפות.
כחלק מן ההבנות לקראת החתימה על הסכם איחוד האמירויות-ישראל, ב-29 באוגוסט 2020 הסיר נשיא איחוד האמירויות הערביות, ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, את החוק משנת 1972 שעוסק בחרם הכלכלי על ישראל.
אאל נהיאן חתם על צווים שמאפשרים הסכמים מסחריים וכלכליים עם חברות בבעלות ישראלית.
אחרי חתימת הסכמי אברהם, הליגה הערבית לא פרסמה הודעה נגד בחריין והאמירויות.
מזכיר הליגה גונן על ההיגיון שמאחורי ההסכמים בריאיון שהעניק לערוץ סקיי ניוז בערבית, המופעל מהאמירויות.
בשנת 1994 הפסיקה מרוקו את השתתפותה בחרם הערבי, בעקבות הסכמי אוסלו וכינון היחסים בין ישראל למרוקו, אך בשנת 2000 חידשה מרוקו את החרם על ישראל, בעקבות ניתוק היחסים בין המדינות ופרוץ האינתיפאדה השנייה.
ב-22 בדצמבר 2020 ההשתתפות המרוקאית בחרם על ישראל בוטלה בשנית בעקבות הסכם ישראל-מרוקו וחידוש היחסים בין המדינות.
עם היווסדה, הצטרפה סודאן לליגה הערבית.
בשנת 1958 עיגנה סודאן בחוק את החובה לציית להוראות החרם הערבי אבל לא הפעילה כל מנגנון לאכיפתו.
כחלק מהסכם ישראל–סודאן ב-6 בינואר 2021, הביעה סודאן נכונות לנורמליזציה של היחסים עם ישראל ואף הביעה נכונות לבטל את חוק החרם במדינה בעת ביקורו של שר המודיעין אלי כהן במדינה.
בתאריך 6 באפריל 2021 אכן ביטלה ממשלת המעבר הזמנית של סודאן את חוק החרם על ישראל.
מאוריטניה מעולם לא השתתפה בחרם על ישראל.
היא כוננה יחסים עם ישראל לאחר הסכמי אוסלו, וניתקה אותם ב-2009 לאחר מבצע עופרת יצוקה.
לאחר הסכמי אוסלו, עומאן, קומורו וקטר ביטלו את השתתפותם בחרם על ישראל וכוננו יחסים עימה, אך לאחר שנים חזרו בהן.
עומאן חזרה לחרם לאחר האינתיפאדה השנייה וניתקה יחסים עם ישראל, קטר עשתה זאת לאחר מבצע עופרת יצוקה, וקומורו עשתה זאת לאחר המשט לעזה ב-2010.
עם זאת, כל אותן מדינות עדיין נחשבות למתונות ביחסן לישראל לעומת שאר מדינות ערב.
אל על טסה לעיתים קרובות בשטחה האווירי של עומאן, בנוסף לכך קומורו אף מאפשרת לישראלים להיכנס לשטחה.
תוניסיה ואלג'יריה מעולם לא אכפו את החרם.
תוניסיה קיימה יחסים עם ישראל לאחר הסכמי אוסלו וניתקה אותם לאחר האינתיפאדה השנייה.
החרב באבן הוא סרט הנפשה בהפקת חברת וולט דיסני שיצא בשנת 1963. הסרט, המתאר את חייו של המלך ארתור בילדותו כאשר התחנך אצל הקוסם מרלין.
מבוסס על סיפור מתקופת ימי־הביניים שהועלה על הכתב בשנת 1938 על ידי הסופר האנגלי טרנס האנבורי־וייט.
הסרט יצא לראשונה בדיבוב עברי בשנת 1997 על־גבי קלטות־וידאו.
ארתור, נער צעיר ויתום בתקופת ימי הביניים, המשרת את סר הקטור, אדם שחצן ויהיר המתגורר בטירה גדולה.
סר הקטור מכנה את ארתור "וורט" ("יבלת" באנגלית: Wart) ונוהג בו בזלזול.
חייו של וורט משתנים ביום אחד כאשר הוא פוגש את הקוסם מרלין, שנסע בזמן למאה העשרים ומתלהב מהמצאות האדם.
גישתו של מרלין היא שהמוח גובר על הכוח, ואת העיקרון הזה הוא מנסה ללמד את וורט, המורגל באמונות הכוחניות של ימי־הביניים.
מרלין מלמד את וורט בעזרת תכסיסים וקסמים שונים, ביניהם הוא הופך את וורט לדג, לסנאי ולציפור.
יחד עם ארכימדס, ינשופו המשכיל של מרלין, וורט לומד כי המוח אכן גובר על הכוח.
אך הלימודים נפסקים ללא אזהרה לאחר שוורט ממונה להיות נושא הכלים של קיי (בנו של סר הקטור) בטורניר הקרבות לשנה החדשה, שהמנצח בו יוכתר למלך אנגליה.
מרלין מאוכזב מוורט ועוזב לברמודה של המאה העשרים.
בהגיע יום הטורניר, וורט שוכח את חרבו של קיי בפונדק.
בחצר הכנסייה הוא רואה חרב נעוצה באבן, מוציא אותה מבבסיסה ומביא אותה לקיי.
וורט אינו מכיר את האגדה על פיה מי שישלוף את החרב מן האבן יוכתר למלך.
לאחר שמתגלה כי החרב שבידי קיי היא החרב מהאבן וכי וורט הוא ששלף אותה מן האבן, הופך וורט למלך ארתור.
מרלין שחוזר מהמאה העשרים, מספר לארתור את הצפוי לקרות בעתיד, ונשאר לגור עמו בארמון כיועצו.
ארתור ("וורט") – נער יתום, אומץ על ידי סר הקטור, דבק באמונות ימי־הביניים וחולם להיות נושא־הכלים של קיי, בנו של סר הקטור.
מרלין -– קוסם זקן, הקוסם הגדול ביותר בכל הזמנים.
אוהב לנסוע בעתיד וגם לחזות אותו.
ארכימדס – ינשופו המשכיל של מרלין.
תמיד ממורמר, אך טוב־לב ביסודו.
סר הקטור – אביר ואביו של קיי.
גידל את ארתור בתור עבד.
קיי – בנו של הקטור, חולם להיות אביר ומלך אנגליה.
הוא לא מחבב את ארתור ומתנהג אליו כאל עבד.
מאדאם מים – מכשפה זקנה, חושבת שדרכה הנלוזה צריכה לשלוט בעולם.
סבסטיאן קאבוט – סר הקטור / המספר
ריקי סורנסן – ארתור \ "וורט"
ג'יני טיילר – הסנאית הצעירה
מרתה ונטוורת – מאדאם מים / הסנאית הזקנה
אלן נאפייר – סר פלינור
ריצ'רד ריית'רמן – ארתור \ "וורט"
רוברט ריית'רמן – ארתור \ "וורט"
ברברה ג'ו אלן – המשרתת
פרד דריאן – מבצע שיר־הפתיחה של הסרט
ג'ימי מקדונלד – הזאב / מאדאם מים בדמות טיגריס (שאגה)
טיודור אואן – אחד האבירים בקהל בתחרות
תורל רייבנסקרופט – סר בארט
ארתור ("וורט" ובדיבוב העברי "ספחת") – אלון ורטהיימר
ארכימדס הינשוף – אוהד שחר
סר הקטור – יורם יוספסברג
מאדאם מים – אפי בן־ישראל
קריינות בפתיח – יובל זמיר
"החשוד העיקרי" הוא סרטו התיעודי של הבמאי יקי יושע, בו הוא ניסה להתחקות אחר השתלשלות העניינים שהובילה למותם של שלושה עשר ערבים אזרחי ישראל במאורעות אוקטובר 2000.
באוקטובר 2000 פרצו ביישובים ערביים ברחבי הארץ מהומות.
בפברואר 2001 התחילה לפעול ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת האירועים ונסיבות מותם של 13 ערבים ישראלים – כולם בתחומי המחוז הצפוני של המשטרה.
היו שהאשימו בתוצאות את "החשוד העיקרי" - מפקד המחוז הצפוני, ניצב אליק רון.
ואולם, ככל שמעמיק הסרט לחקור, נארגת תופעה של פער בין אליק רון, האדם הפרטי לבין ניצב רון, הפרסונה הציבורית.
לדברי במאי הסרט, יקי יושע, "הכרת דמותו של אליק רון אינה מפחיתה מחומרת מותם של 13 בני אדם, היא רק מחריפה את הטרגדיה שבה כולנו שחקנים ראשיים".
בישראל, אגף החשב הכללי (חשכ"ל) במשרד האוצר, שהעומד בראשו קרוי אף הוא החשב הכללי, אחראי על ביצועו הלכה למעשה של תקציב המדינה.
שליטתו בניהולם השוטף של נכסי המדינה, של הוצאותיה ושל חובה, מקנה לו ולעומד בראשו השפעה מרכזית ורחבה על פעילות הממשלה.
החשב הכללי המכהן הוא יהלי רוטנברג.
החשב הכללי אחראי על ביצוע תקציב המדינה, ולפיכך כל הוצאה כספית של משרד ממשלתי מחייבת את אישור חשב המשרד, שהוא נציגו של החשב הכללי (ישנו חשב לכל משרד, כך למשל קיימים "חשב משרד הבריאות", "חשב משרד החוץ" וכן הלאה).
כל חוזה שבו מתקשרת המדינה טעון גם הוא את חתימת החשכ"ל וכן רכש המתבצע עבור הממשלה עצמה.
עוד אחראי האגף על ניהול נכסי המדינה ובפרט על הפרטתם, על מימון החוב הלאומי (באמצעות היחידה לניהול החוב הממשלתי) על ניהול צי הרכב הממשלתי, על ניהול הנכסים והבינוי הממשלתי, על כל מיזמי התקשוב של הממשלה ומערכות המידע שלה ועוד.
חוק הביקורת הפנימית התשנ"ב-1992, מסמיך את החשב הכללי (באמצעות המבקר הפנימי של אגף החשב הכללי, הנתון למרותו) להיות "אחראי לביקורת הפנימית על ביצוע תקציב המדינה ביחידות החשבות והכספים של משרדי הממשלה".
המידה הראויה של התערבות פעילה שעל החשכ"ל לנקוט בתוקף סמכותו זו, אשר מצד אחד משרתת את חשיפת השחיתויות ושיפור טוהר המידות בממשלה, ומצד שני עלולה להקשות על הממשלה הריבונית בביצוע מדיניותה, עמדה במרכז המחלוקת סביב כהונתו של ירון זליכה בתפקיד זה, מחלוקת שאף הייתה במידה רבה לאישית.
החרם הרוסי על היין הגאורגי והמולדובי החל בסוף מרץ 2006 וגרם לסכסוך דיפלומטי בין הרפובליקות של מולדובה וגאורגיה מצד אחד לבין הפדרציה הרוסית מצד שני.
סחר היין עם רוסיה היווה את כמעט כל ייצוא היין של שתי הרפובליקות.
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה, היה היין הגאורגי, המשקה החביב על סטלין (שהיה גאורגי בעצמו), פופולרי בכל רחבי ברית המועצות.
הממשל הסובייטי שהיה אחראי לתכנון ייצור היין, הנהיג מדיניות של הגדלת הכמות המיוצרת של היין על חשבון האיכות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, ואי הסדר הכללי בגאורגיה וברוסיה, שווקו יינות ממדינות שונות תחת התווית של יין גאורגי, שהביקוש אליו היה עדיין גדול.
כשגבר הביקוש ליין ברוסיה התגברו הזיופים ומשווקי היין החלו לשווק זיופים גסים של היין, ערבוב של אלכוהול גולמי עם חומרי טעם וצבע, מיץ מרוכז שהותסס ועוד.
תעשיית זיוף היין, כמו גם תעשיות זיוף אחרות ברוסיה, היו נפוצות וידועות בקרב בעלי העסקים.
בעקבות מהפכת הוורדים בנובמבר 2003, השתנתה האוריינטציה של הממשל הגאורגי, ועליית מיכאיל סאקשווילי הפרו-מערבי לשלטון, בינואר 2004, חלה הידרדרות ביחסים שבין גאורגיה לרוסיה.
גאורגיה, למורת רוחם של הרוסים, הידקה קשריה של עם נאט"ו והאיחוד האירופי.
מנגד תמכה רוסיה במחוזות הבדלניים באבחזיה, דרום אוסטיה ואג'ריה.
(רוסיה הייתה מעורבת בהסכם שהושג בסוף משבר אג'ריה במאי 2004).
בתחילת 2006 חלה הידרדרות נוספת ביחסים בין גאורגיה לרוסיה, כאשר רוסיה החלה להפעיל לחץ כלכלי ופוליטי תוך שימוש במקורות האנרגיה שברשותה.
בהמשך פגעה בייבוא מגאורגיה שהחל בחרם על היין ונמשך בחרם על המים המינרלים המפורסמים של גאורגיה, מי הבורג'ומי ולבסוף בחרם מוחלט על סחורות מגאורגיה, והגבלות חמורות על כניסת גאורגים לרוסיה.
הידרדרות אחרת חלה ביחסים בין רפובליקת מולדובה ורוסיה עקב עמדותיהם השונות של מולדובה ורוסיה, שהיו מעורערים ממילא, ביחס לעתידה של טרנסניסטריה.
במרץ 2005, דרשה הדומה של רוסיה את השעיית יבוא היין המולדובי, כיוון שמולדובה שקלה להמשיך במדיניות אנטי רוסית.
בתחילת 2006 היווה סחר היין של הרפובליקות עם רוסיה כ-80% - 90% מסך ייצוא היין שלהן.
מפקח התברואה הרוסי (санитарный инспектор), גנאדי אונישצ'נקו (Геннадий Григорьевич Онищенко), טען כי נמצאו שרידי מתכות כבדות וחומרי הדברה, נמצאו ביין הגאורגי והמולדובי, והן נושאות תוויות מוצרי אלכוהול מזויפות המציגות אותן כיין.
הרשות הרוסית להגנת הצרכן טענה כי מבדיקה של 21 סוגי יין גאורגי המשווקים במוסקבה עלה כי 85.7% אינו עונה על דרישות החוק.
ב-60% מהדגימות שנערכו ביין המולדובי ו-44% מהיין הגאורגי, נתגלו חומרי הדברה.
הידיעה בדבר היותם של בקבוקי היין הגאורגי והמולדובי יין זול מזויף היה ידוע בקרב היבואנים ברוסיה עד כדי כך שלעיתים היה המשקה מכיל תערובת של אלכוהול בחומרי טעם וצבע.
למרות זאת, טענו המולדובים כי הרוסים לא סיפקו מעולם הוכחות לטענותיהם, וכי עשרות של מדינות ברחבי העולם מייבאות את היין המולדובי ואף לא אחת מהן דיווחה על בעיות כלשהן.
מולדובה טענה כי החרמת היין המולדובי מגיעה לכדי סחיטה כלכלית.
בתחילת מאי 2006, אישר שר ההגנה הגאורגי, איראקלי אוכרואשווילי, כי "יצרני יין רבים מייצאים יין מזויף לרוסיה".
וכי השוק הרוסי רווי ביינות מזויפים עד שאפילו "צואה" תמצא שם קונים.
הוא קרא לחרם על הבירה הרוסית.
במקביל ערכה, ממשלת גאורגיה, בדיקה שחשפה לפחות שבעה יקבים, מאזור אימרתי, שייצאו יין מזויף לרוסיה.
לטענת הגאורגים, החרם שהטילה רוסיה, נובע ממדיניות אנטי-גאורגית של הממשל הרוסי בלי כל קשר לטיב היין.
הממונה לקשרי-החוץ באיחוד האירופי, בניטה פררו-וואלדנר, הצהירה כי האיחוד האירופי מודאג מה"אמברגו" כנגד מולדובה, אולם האיחוד האירופי לא יכול היה לנקוט אמצעים כלשהם כנגד רוסיה כיוון שלא הייתה חברה בארגון הסחר העולמי.
ב-5 במאי 2006, הביע, נשיא העצרת הפרלמנטרית של נאט"ו (NATO-PA), פייר ללואוץ', את דאגתו העמוקה מהחרם הרוסי על התוצרת הגאורגית.
גאורגיה שנפגעה בתחילה מהחרם החלה בפיקוח מחמיר על ייצור היין במדינה.
מ-5 במאי ועד ל-6 במאי השעה הממשל הרוסי גם את יבוא מי הבורג'ומי ומי הנאבר'לווי מגאורגיה.
שני מותגים מי מינרלים מגאורגיה שהיו מפורסמים בכל רחבי ברית המועצות.
הסיבה להשעיית המים הייתה "סכנה בריאותית" לכאורה שנשקפה מהם כיוון שלא עמדו בתקני טוהר המים של רוסיה.
הממשל הגאורגיה הצהיר בתגובה כי האקט הרוסי הוא המשכו של אמברגו היין והמשכו של מסע עונשין כנגד מדיניותה הפרו-מערבית של גאורגיה.
הנשיא הגאורגי, מיכאיל סאקשווילי, חזר על הדברים בוועידת וילנה (2006) שנערכה בווילנה בתחילת מאי של אותה שנה, בנוכחות נשיאי המדינות הבלטיות, פולין, אוקראינה, מולדובה, רומניה, בולגריה וסגן נשיא ארצות הברית, ריצ'רד צ'ייני.
החרטות של מיס אוסטן הוא סרט טלוויזיה בריטי בהפקת ה-BBC.
הסרט מבוסס על שנות חייה האחרונות של הסופרת ג'יין אוסטן, כשהיא מביטה אחורה על חייה, ועוזרת לאחייניתה האהובה פאני למצוא חתן.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית ב-3 בפברואר 2008 ברשת הטלוויזיה הציבורית PBS כחלק מסדרת סרטי דרמה של "עונת ג'יין אוסטן".
בבריטניה הוא שודר ב-1 BBC ב-27 באפריל 2008. התסריט מבוסס על מכתביה של אוסטן, ועל אירועים שונים בחייה.
הסרט פותח בסצנה בה האריס ביג-ויתר, בעל אחוזת מנידאון, מציע נישואים לג'יין אוסטן והיא מסכימה להתחתן איתו.
למחרת היא משנה את דעתה ודוחה את הצעת הנישואים.
שתים עשרה שנה אחר כך, ג'יין אוסטן עדיין רווקה וחיה בהמפשייר עם אמה ואחותה.
היא מוזמנת להתארח אצל אחיה אדוארד בקנט, שם אחייניתה פאני, המתלבטת אם להענות לחיזוריו של מר פלאמפטרי, מבקשת את עצתה.
השתיים משוחחות על אהבה ונישואים.
פאני מנסה לשמוע מדודתה האם היה לה סיפור אהבה, וג'יין מספרת לה על הרומן הקצר שהיה לה עם טום לפרוי, ועל הפרידה ממנו.
היא מדגישה שהיא סבלה מכך רק זמן קצר.
בתקופה זו היא כותבת את ספרה "אמה".
ג'יין חוזרת לביתה בהמפשייר ומתחילה לכתוב את "הטיית לב".
ב-1815 היא נוסעת ללונדון ומתגוררת בביתו של אחיה הנרי, העוסק בהוצאה לאור של ספריה.
כשהנרי נופל למשכב, ג'יין מוצאת רופא, והוא מרבה לבקר בביתו של הנרי ומתיידד עם ג'יין.
בלונדון היא מקבלת הזמנה לבקר בארמונו של הנסיך העוצר, ונפגשת עם הספרן שלו שמציע לה נושאים לכתיבת הרומן הבא שלה.
שוב בביתה שהמפשייר ג'יין ממשיכה בכתיבת "הטיית לב".
היא חשה ברע, ומנסה להסתיר זאת מבני משפחתה.
הנרי פושט רגל ומפסיד את כל רכושו, וגם אדוארד מפסיד כסף רב.
אמם מאשימה את ג'יין במצבם הכלכלי הקשה, כיוון שסרבה להצעת נישואים מאדם עשיר.
הסרט מסתיים אחרי מותה של ג'יין עם נישואיה של פאני.
פאני רואה את קסנדרה כשהיא שורפת את המכתבים שכתבה ג'יין.
אוליביה ויליאמס - ג'יין אוסטן
אימוג'ן פוטס - פאני אוסטן נייט
גרטה סקאקי - קסנדרה אוסטן
יו בונוויל - הכומר ברוק ברידג'ס
אדריאן אדמונדסון - הנרי אוסטן
ג'ק יוסטון - צ'ארלס היידן
פילידה לאו - מרת אוסטן
פיפ טורנס - אדוארד אוסטן-נייט
טום הידלסטון - ג'ון פלאמפטרי
ג'ייסון ווטקינס - הכומר קלארק
החרשנים היא קומדיית מצבים ששודרה לראשונה בערוץ דיסני ב-6 במאי 2011 והסתיימה ב-21 במרץ 2014. בישראל הסדרה שודרה בערוץ דיסני ישראל ב-26 בינואר 2012 והסתיימה ב-28 באוגוסט 2014. הסדרה נוצרה על ידי דן סיגנר והופקה על ידי אולפני ABC ו-It's a Laugh Productions.
לסדרה הופקו 3 עונות ו-65 פרקים.
כשצ'יינה פארקס עברה לבית ספר תיכון מתוכנית החרשנים היא פוגשת חברים חדשים בגילה כמו אוליב - ילדה חכמה שמתרכזת בלימודים, ופלטשר - ילד בעל כישרון אמנותי מיוחד ביותר.
לצ'יינה יש אח הלומד בתיכון, בשם קמרון שלומד איתה באותו תיכון.
כשצ'יינה עברה לתיכון היא החליטה לנסות להתקבל בקהילת התיכוניסטים.
היא פוגשת תיכוניסטיות בשם לקסי ופייזלי: שתי בנות, פייזלי, ילדה שאינה חכמה עד כה, ולקסי, אנוכית ומנסה להכשיל את צ'יינה.
צ'יינה פארקס (צ'יינה אן מקליין) - ילדה מחוננת שעברה לתיכון דרך תוכנית "החרשנים", שם פגשה חברים חדשים.
צ'יינה היא ילדה מוכשרת שמנגנת בכלים רבים כמו: גיטרה, פסנתר, כינור, חצוצרה, חליל, סקסופון, צ'לו, נבל, חמת חלילים, קרן יער, רמין, תופים, מפוחית, מקלדת, בסון ועוד, כמו כן היא גם שרה, באופן אירוני הכלי היחיד שצ'יינה לא יודעת לנגן בו הוא המשולש.
אוליב "דפני" דויל (סיירה מקורמיק) - החברה של צ'יינה מאז שצ'יינה הפכה ל"חרשנית".
היא "מחשב אנושי", בזכות הזיכרון החזותי שלה כל מה שהיא אי פעם קראה, שמעה או ראתה חקוק באופן קבוע במוחה.
אוליב מפחדת מהרבה דברים, החל מרוחות ועד צ'יפס מסולסל.
בעונה השלישית הפכה לחברה של פלטשר אבל נפרדה ממנו כדאי שיוכל לפתח את הכישרון שלו
פלטשר "פמפרניקל" קווימביי (ג'ייק שורט) - פלטשר הוא גאון אמנותי, מוכשר בכל הקשור לאמנות - ציור, פיסול וצורות אחרות של אמנות.
אבל בשבילו עבודת האומנות היפה ביותר היא צ'יינה.
הוא היה מאוהב בה מהרגע הראשון שראה אותה, אם כי יש בעיה לשמור אהבתו בסוד כיוון שהוא כל הזמן מנציח אותה באמנות שלו.
משיכתו אליה עלולה לגרום לו לאבד את דעתו לפעמים.
בעונה השלישית הופך להיות החבר של אוליב ואוליב נפרדת ממנו כדאי שיוכל לפתח את הכישרון שלו ויעבור לניו יורק
לקסי ריד (סטפני סקוט) - ילדה בבית הספר התיכון והכי יפה ופופולרית, מעודדת בנבחרת העידוד של בית הספר.
חושבת שכולן רוצות להיות כמוה.
שונאת את צ'יינה, משום שהיא גונבת לה את אור הזרקורים.
קמרון פארקס (קרלון ג'פרי) (עונה ראשונה ושנייה בלבד) - אחיה הגדול של צ'יינה, לומד בתיכון בו צ'יינה לומדת.
לא מוערך במיוחד על ידי אביו כמו אחותו.
לפעמים מרגיש מיותר, אך בעל לב רחב, ותמיד מוכן לעזור לצ'יינה הוא לא חכם במיוחד.
בעונה השלישית הוא לא מופיע משום שהוא לומד בקולג' לורנס שאליה התקבל בסוף העונה השנייה.
אנגוס צ'אסנט (עדן מייקס) - גאון מחשבים אשר לעיתים קרובות מפעיל תוכניות בלתי חוקיות במחשבו במסווה של משחקי וידאו.
בגלל הזמן הרב שהוא מבלה על המחשב שלו, הוא עצלן למדי, ואינו מוכן לבצע משימות פיזיות בסיסיות, כגון הליכה בין הכיתות, עד לנקודה שבה הוא, בפרק "מגדת עתידות", רוכב על קטנוע קשיש כך שהוא לא צריך ללכת.
לרגל העונה השלישית נכנס אנגוס כדמות ראשית.
זולטאן גראנדי (דומיניק בורגס) - מנהל תיכון החרשנים החדש, ממציא טלפון ה-Z.
גיבסון (זאק סטיל) - (עונה ראשונה ושנייה בלבד) השומר של החרשנים, מבוגר אבל ילדותי שתמיד יש לו דברים מוזרים בשיער כמו: תירס חול ועוד הרבה מאוד דברים משונים המגעילים את כל בית הספר, יש לו חברה בכלא שהם היו חברים בגן ואז חזרו להיות חברים אחרי 25 שנה.
גיבסון אוהב את סבתו אבל הוא לא אוהב את החבר החדש שלה: בוב.
אוהב תחביבים של קשישים (לדוגמה: האכלת יונים).
פייזלי הוזדנסטוב (אלי ודברי) - (עונה ראשונה ושנייה בלבד) חברה של לקסי.
כמו חברתה לקסי, גם מעודדת בנבחרת העידוד של בית הספר, טיפשה למדי.
דריל פארקס (פיניס מיטשל) - (עונה ראשונה, שנייה ותחילת שלישית בלבד) אביהם השוטר של קמרון וצ'יינה שלאף אחד לא אכפת מה הוא חושב על כל מיני דברים.
סוזן סקידמור (מינדי סטרלינג) - (עונה ראשונה ושנייה בלבד) מנהלת בית הספר, קשישה ולרוב חושבת על עצמה.
היא חושבת שהיא נראית טוב, שהיא צעירה ויפה.
ווקי הזאב - (עונה ראשונה ושנייה בלבד) ילד בתחפושת זאב.
הוא הקמע של נבחרת העידוד של בית הספר.
אוהב לעזור לצ'יינה, ולאחרים שמבקשים ואף פעם לא רואים את הגוף "האמיתי" שלו.
ונסה - (עונה שנייה בלבד) ונסה היא דוגמנית.
היא הייתה בקטלוג של לקסי וקמרון דמיין אותה כחברה החדשה שלו.
צ'יינה מצאה אותה והפכה אותה לחברה של קמרון.
החריץ המרכזי או החריץ על שם רולנדו הוא שקע בקליפת המוח של בעלי חוליות.
הבליטה שקדמית לחריץ המרכזי נקראת הפיתול הקדם-מרכזי (Precentral gyrus) והבליטה שאחורית ביחס אליו נקראת הפיתול הבתר-מרכזי (Postcentral gyrus).
במוח האנושי החריץ המרכזי מפריד בין האונה הקודקודית לבין האונה המצחית.
האזור המוטורי העיקרי נמצא בקדמת החריץ המרכזי באונה המצחית.
עיתון החרות היה עיתון עברי בעל נטייה לאומית, שהופיע בירושלים בין השנים 1909–1917. העיתון נוהל ונערך על ידי אינטלקטואלים ועסקנים בני היישוב הספרדי, ולאורך רוב שנות מלחמת העולם הראשונה היה זה העיתון העברי היחידי שהמשיך להתפרסם בקביעות ביישוב היהודי.
החל מהרבע האחרון של המאה ה-19, בעיקר, התפתחה הפעילות העיתונאית בקרב יהודי האימפריה העות'מאנית.
במקביל, צמחה הפעילות העיתונאית הארצישראלית הכללית, ויהודים ספרדים רבים החלו להשתתף בכתיבה בעיתוני התקופה.
תקופה זו הייתה גם תחילתה של פעילות הדפסה והוצאה לאור עצמאית של בני היישוב הספרדי בירושלים.
יחד עם תמורות אלו, מהפכת הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית בחודש יולי 1908 הביאה עמה הקלות רגולטוריות משמעותיות עבור מערכות העיתונים באימפריה, בין היתר בנושאי צנזורה.
הקלות אלו הביאו לפתיחת עיתונים רבים ברחבי האימפריה, יותר מאי פעם.
בחודש מאי 1909 (אייר ה'תרס"ט) יזם והוציא לאור משה עזריאל את "החרות" כשותף עם משה חי בן נאים.
הגיליון הראשון הופיע ב-11 במאי 1909.
עורכו הראשון היה אברהם אלמליח, שכיהן בתפקיד עד לחודש יולי 1910. את אלמליח החליף א"ב ריבלין, ובחודש ספטמבר 1910 החל לשמש חיים בן-עטר כעורך וכשותפו של עזריאל בעיתון, בעוד משה בן נאים לא הוזכר עוד כשותף.