tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צה"ל הגיב ביד קשה, הרחיב את הגדר של המחנה, חסם כניסות למחנה וביצע בו מעצרים.
כן הטיל צה"ל עוצר על המחנה.
בסוף אוקטובר 1987 נכנס צה"ל לדהיישה, ריכז את כל הצעירים בגילאי 16–30 וביצע מעצרים.
בעיית יידויי האבנים החריפה בעת האינתיפאדה הראשונה.
ב-17 באפריל 1989 נורתה למוות ילדה בת 13 תושבת המחנה בעורפה מקליע פלסטיק, בשעה שהתרחקה ממוקד עימות בין חיילים למקומיים.
לאחר משא ומתן שילמה מדינת ישראל 40 אלף ש"ח פיצויים להוריה.
עם מסירת השטח לידי הרשות הפלסטינית וסלילת כביש המנהרות כאלטרנטיבה לתנועה בין ירושלים לגוש עציון, הוסרה הגדר.
גם בעת האינתיפאדה השנייה היווה מחנה דהיישה זירת התנגשויות אלימות בין תושביו לבין כוחות צה"ל.
ועד תושבי המחנה פועל מאז הקמתו ב-1995 בשיתוף פעולה עם אונר"א לשיפור תנאי המחיה של תושבי המחנה.
כמו כן מהווה המחנה את מרכז פעילותם של ארגון כראמה העושה לרווחת ילדים ונשים, ומרכז התרבות איבדאע הפועל למען ילדי המחנה.
דהנייה היה כפר לא פורמלי, ברצועת עזה בו התגוררו משתפי פעולה בדואים ופלסטינים, שפונה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
דהנייה הייתה מובלעת בשטח הפלסטיני בין מעבר כרם שלום לרפיח, ובינה לרפיח נמצאות הריסות נמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת.
מאז הסכמי אוסלו הייתה האחריות הביטחונית על הכפר נתונה בידי מנהלת התיאום והקישור הישראלי.
כל המבנים בדהנייה מלבד המסגד נהרסו על ידי דחפורים שנשכרו על ידי משרד הביטחון, בדומה להריסת בתי ההתנחלויות ברצועת עזה וצפון השומרון שנהרסו עד היסוד מלבד בתי הכנסת.
בקיץ 2010 סללה ממשלת חמאס על חורבות הכפר מגרש שמשמש את הצד הפלסטיני של מסוף כרם שלום.
דהנייה, היה פרויקט ישראלי שתוכנן בשטח לא בנוי, בין רפיח וקיבוץ כרם שלום בתחילת שנות ה-70 כאחת משלוש אופציות לפיצוי הבדואים שפונו מפתחת רפיח.
באפריל 1975 הסכימו בני השבט הבדואי-מצרי אל-רֻמַיְלָאת לקבל פיצוי בחלקות קרקע בדהנייה שהוכשרו בידי קק"ל וגודלו בהם עגבניות.
דהנייה יושבה בסוף שנת 1975 על ידי כמה עשרות משפחות שקבלו חלקות של 5 דונם בהשקיה בדהנייה.
ביוני 1978 התקיים טקס חנוכת בתי הקבע בכפר.
הבתים הוקמו בשטח רצועת עזה, בעוד השטחים החקלאיים נמצאו בחצי האי סיני.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים הותר לתושבי דהנייה, שברובם בקשו לעבור לשליטה מצרית, להצביע לפרלמנט המצרי.
עם פינוי סיני במאי 1982 עברו חלק מתושבי הכפר חזרה לסיני.
בכפר התגוררו סייענים לישראל במשך תקופות שונות, הוא זכה לכינוי "כפר המשת"פים" ותושביו נחשבו בעיני רבים מהפלסטינים כבוגדים שדינם מיתה.
על מהות הסיוע והיקפו ניתנו דיווחים רבים וסותרים.
בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות, בקשו רבים מתושבי הכפר שלא קבלו אזרחות ישראלית לעבור לישראל וטענו שהם נתונים בסכנה בגלל סיוע לישראל.
על פי מקור אחד, במהלך השנים יושבו בדהנייה 12 משפחות סייענים שעברו מסיני וכ-15 סייענים מיהודה ושומרון וחבל עזה שעברו ממקומות מגוריהם במהלך האינתיפאדה השנייה ואלו הועברו מהכפר בסביבות שנת 1996. בדיווח אחר סופר שבקצה הכפר הוקצה מתחם מגורים זמני עבור משפחות של סייענים בדרך ליישובם מחדש בישראל.
הסייענים שהו במתחם זה במשך מספר חודשים לפני שנמצא להם מקום קבע בישראל, ועברו בו כ-400 משפחות.
בין תושבי הכפר היו שטענו שהיקף הסיוע לישראל היה גדול יותר ושרבים מתושבי הכפר סייעו לישראל גם בעת מגוריהם בכפר.
בעת ההכנות לביצוע תוכנית ההתנתקות טענו דוברים ישראליים שהטענות על סיוע לישראל מוגזמות, וכי חלק מתושבי הכפר נתונים בסכנה מהפלסטינים בגלל השתתפות בהברחות ובפעילות פלילית ולא בגלל סיוע לישראל.
במסגרת הסכמי אוסלו נקבע שהכפר יישאר בשליטה ישראלית עד הכרזת חנינה כללית מטעם הרשות הפלסטינית לתושבי הכפר וארגון סידורים להגנה על ביטחונם.
הכפר לא הועבר לשליטה פלסטינית ולאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה נאסרה כניסתם של תושבי דהנייה לרצועת עזה ורבים מתושבי הכפר נהגו להסתובב בו חמושים מחשש לחייהם.
הכפר הוקף בגדר, והמעבר לשטח הפלסטיני נוהל על ידי מנהלת התיאום והקישור ושימש את הפלסטינים שהורשו להיכנס לכפר: מורים, רופאים, עובדי שירותי המים והחשמל וסוחרים.
מעבר כרם שלום שימש את תושבי הכפר שעבדו בישראל, ותושבים נוספים עבדו ביישובי גוש קטיף.
שיח' חסן שתווי, שהיה ראש שבט אל-רֻמַיְלָאת, הוקיר את קצין הממשל הצבאי משה דהן, שיזם את הקמת המקום ולכן קרא ליישוב על שמו.
לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות ישראל הודיעה שהיא תיסוג גם מדהנייה כמו מכל רצועת עזה.
תושבי הכפר שהחזיקו בתעודת זהות ישראלית כחולה, הורשו לעבור לישראל ובתחילה טענו בישראל שהתושבים בעלי תעודת זהות כתומה של המנהל האזרחי יעברו למצרים.
בעקבות זאת הצהירה המדינה שתושבי הכפר יוכלו להיכנס להליך מדורג של קבלת תושבות קבע בישראל.
בסיוע צה"ל ומשרד הביטחון עברו כ-40 משפחות להתגורר במבנים ארעיים בתל ערד, באזור הסמוך ליישובים בדואים בלתי מוכרים.
התושבים התלוננו על הזנחה על ידי הרשויות הישראליות, העדר בתנאים בסיסיים, ועל התנכלויות מצד שכניהם הבדואים.
זמן קצר לאחר שהגיעו לתל ערד, הביעו גורמים בהנהגה הערבית והבדואית אי-שביעות רצון מנוכחותם.
לאחר שהדבר התפרסם בעיתונות הערבית וקיבלו תושבי דהנייה לשעבר איומים ואף נורו לעברם יריות.
כתוצאה מכך הם עברו לחבל שלום.
אף על פי שהכפר דהנייה הוקם ומומן על ידי ממשלת ישראל, הוא לא הוסדר מבחינה חוקית ועל כן נחשב עד לפינויו כ"כפר לא מוכר".
ככזה, הוא לא נכלל ברשימת היישובים הזכאים לפיצוי לפי חוק יישום תוכנית ההתנתקות.
משום כך, פיצוי תושביו נעשה באופן חלקי בלבד, בדומה לתושביהם של יישובים לא מוכרים יהודיים שהיו בגוש קטיף.
בדו"ח ועדת החקירה הממלכתית של השופט אליהו מצא, המליצה ועדת החקירה, בניגוד לעמדת היועץ המשפטי לממשלה, להכיר בכל היישובים הלא מוכרים בגוש קטיף ככאלה שתושביהם זכאים לפיצוי מלא, בדומה ליישובים המוכרים.
"דהרת הוולקירות" הוא קטע מוזיקלי המנוגן בתחילת המערכה השלישית של האופרה "הוולקירה" מאת ריכרד וגנר, שהיא האופרה השנייה מתוך ארבע במחזור האופרות "טבעת הניבלונג".
המוטיב המנחה של היצירה נכתב בשנת 1851 והטיוטה הראשונה של היצירה כולה נכתבה בשנת 1854, כחלק מהאופרה שכתיבתה הושלמה כשנתיים מאוחר יותר.
לצד "מארש החתונה" ("מקהלת הכלה" מתוך האופרה "לוהנגרין") נחשבת דהרת הוולקירות לקטע המוכר ביותר במכלול יצירתו של וגנר.
אורכו של הקטע המוזיקלי, המופיע בתחילת המערכה השלישית הוא כ-8 דקות.
עם הרמת המסך מתגלה פסגת ההר עליו עוסקות ארבע וולקירות בהכנות להעברת גופות הגיבורים שמתו בקרב לולהאלה וממתינות לארבע אחיותיהן.
בפגישתן הן מברכות אחת את השנייה וקוראות את קריאת הקרב שלהן.
השמעת הבכורה של דהרת הוולקירות התקיימה בשנת 1870 בתיאטרון הלאומי של מינכן בניגוד לכוונתו של וגנר.
וגנר סירב תחילה לאשר השמעתו של הקטע בנפרד מן האופרה השלמה בטענה שמדובר ב"מעשה טפשי לחלוטין".
הוא אף התלונן בפני המו"ל שהדפיס את היצירה להפצה בנפרד.
בשנת 1876 לאחר הצגת המחזור השלם של הטבעת בביירוית ניאות וגנר לבקשות הרבות והסכים להפיץ את דהרת הוולקירות כקטע מוזיקלי העומד בפני עצמו.
דהרת הוולקירות נותר פופולרי עד ימינו והוא מופיע בסרטים ובתוכניות טלוויזיה רבות, לעיתים קרובות באופן אירוני או כדי לאותת על אופיו של הגיבור.
כך, לדוגמה, מזמזם גיבור הסדרה התככני והשאפתן ב"בית הקלפים" (בגרסתה הבריטית המקורית) כמה תיבות מן הקטע.
במקרה אחר, בסרט אפוקליפסה עכשיו מושמעת דהרת הוולקירות מרמקולי ענק אגב תקיפת מסוקים, כשהמפקד ("אני אוהב את ריח הנפאלם על הבוקר") המשמיע את המנגינה מנמק אותה בטעמים פסיכולוגיים.בספר הוא חזר בוחר היטלר את המנגינה כצלצול הטלפון שלו.
דהריה תחתא היה כפר ערבי קטן דרומית-מערבית לצפת באזור בו נמצאת היום הכניסה המערבית לצפת, ליד שכונות מאור חיים וגני הדר ואזור התעשייה המערבי.
מסורת יהודית מימי האר"י מייחסת את קבר עדינו העצני לכפר.
בדהריה תחתא התגוררו במחצית השנייה של המאה ה-19 כ-100-140 נפשות, כולם מוסלמים, שהתפרנסו ממטעי זיתים ומגידולים אחרים שהושקו משני מעיינות
בתקופת המנדט הבריטי היה הכפר שייך מנהלית לנפת צפת.
במפקד של 1922 נמנו 212 תושבים בכפר, כולם מוסלמים.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 53 בתים מיושבים ב-256 נפשות, כולם מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסיית הכפר ב-350, והוא השתרע על 6,773 דונם.
בעקבות הקרב על צפת במלחמת העצמאות ברחו ממנו כל תושביו והוא נותר נטוש.
במשך מספר שנים הוחכרו אדמות הכפר לחוכר פרטי ולאחר מכן הועברו לידי חברת מטעי האומה.
בשנות ה-60 הוקמו במקום שכונות חדשות של צפת ואזור התעשייה המערבי של העיר.
דהמש הוא כפר ערבי בלתי מוכר שנמצא בתחום המועצה האזורית שדות דן בסמוך ללוד ורמלה.
הכפר אינו מוכר ולכן תושביו אינם זוכים לשירותים ציבוריים כגון פינוי אשפה, תחבורה ציבורית, ביוב ותברואה.
המועצה האזורית מעניקה לתושבים שירותים מינימליים של חינוך ורווחה כמתחייב בחוק.
לטענת נציגות תושבי הכפר, בעתירה לבג"ץ, הבתים הראשונים נבנו עוד בשנות ה-40 של המאה העשרים, מרביתם לאחר שנת 1948, לאחר שמדינת ישראל יישבה בכפר תושבים ערבים שלא יכלו לחזור לכפריהם בתום קרבות מלחמת העצמאות.
רוב תושבי הכפר קיבלו את אדמותיהם בו לאחר מלחמת העצמאות, כפיצוי לאדמות שאיבדו במלחמה.
אדמות הכפר הן אדמות חקלאיות המצויות בבעלות פרטית של תושבי הכפר והבנייה עליהן אסורה.
עיקר הבנייה בכפר החלה לאחר אמצע שנות ה־90 של המאה העשרים.
לאחר מספר שנים החלו פעולות אכיפה שונות נגד הבתים: הריסת בתים והגשת כתבי אישום.
בשנת 2015 נהרסו שלושה בתים בכפר.
בשנת 2007 הגישו תושבי הכפר בקשה להכרה בתוכנית מתאר שתסדיר את הבנייה בכפר, אולם בקשתם נדחתה בהיעדר החלטת ממשלה על הכרה ביישוב.
בנוסף ביקשו התושבים לקבל שירותים מוניציפליים עד להסדרת מעמד היישוב.
ביולי 2016 הוציא בג"ץ צו על תנאי המורה למדינה לנמק בתוך 90 יום מדוע אינה מסדירה את מעמדו של הכפר כשכונה של לוד או רמלה או כיישוב עצמאי.
במשך מספר שנים בחנו רשויות המדינה את האפשרויות השונות להתמודדות עם הבעיה של הכפר אך לא הצליחו להגיע להסכמות.
ועדה שבדקה את הנושא ציינה ארבע חלופות:
הפיכת המתחם ליישוב עצמאי, חלופה שכל גורמי המקצוע מתנגדים לה בגלל המדיניות שלא להקים יישובים נוספים במרכז הארץ;
פינוי חלקי של המתחם ללא תוספת של שטחים למגורים וגריעת חלק מהשטח לצורך הקמת תשתיות;
פינוי חלקי של המתחם, גריעת חלק מהשטח לצורך תשתיות ותוספת שטחים בתוך המתחם לצורכי מגורים, תוך סיפוח השטח לעיריית לוד.
עם זאת, עיריית לוד מתנגדת לסיפוח בין השאר בגלל העלויות הגבוהות של הקמת תשתיות הנעדרות לחלוטין בכפר.
באפריל 2021 ניתן פסק הדין של בג"ץ בו נאמר כי על מדינת ישראל לקבל החלטה בעניין הכפר.
פסק הדין קבע כי עד סוף שנת 2021 מתבקשת ועדת גבולות לתת את המלצותיה באשר למעמד היישוב.
בדצמבר אותה שנה החליטה ועדת הגבולות של משרד הפנים כי הכפר לא יסופח לעיר לוד, והמליצה לספח את הכפר למועצה מקומית שדות דן.
במאי 2021, במסגרת מבצע שומר החומות, פגעה בכפר רקטה ששוגרה מרצועת עזה.
שני תושבים, אב ובתו, נהרגו.
במאי 2022 החליטה שרת הפנים איילת שקד שהכפר יסופח לרמלה.
פינוי פסולת והטמנת פסולת לא חוקית
בנושא הסדרת פינוי הפסולת מהכפר, התקיימה פגישה ב־21 בינואר 2018 במשרד להגנת הסביבה מחוז מרכז בהשתתפות ראשי הערים והמועצות באזור, בה הוחלט כי המועצה האזורית שדות דן תפנה את הפסולת של 600 הבתים בכפר, ועיריית לוד תיקח את האחריות על 280 הדונמים הגובלים עם שטח שיפוטה.
בינואר 2018, בעקבות פעילות עבריינית של הטמנת פסולת יבשה בכמויות גדולות ושריפות בשטחים פתוחים בכפר, יזמה עיריית לוד הפגנה נגד זיהום האוויר כתוצאה משריפת הזבל, וחייבה את עובדי העירייה להצטרף להפגנה.
ב-6 באוקטובר 2018 משטרת לוד בשיתוף עיריית לוד הגישו כתב אישום כנגד בעלי תחנת מעבר ומטמנה לא חוקית לפסולת וחילטו כלים.
באוגוסט 2021 חייב בג"ץ את הממשלה לספק שירותי תברואה וסילוק פסולת לכפר.
בכפר אין בתי ספר או מוסדות חינוך אחרים וילדי הכפר לומדים בבתי ספר ברמלה.
דהַרַהַרָא (בנפאלית: धरहरा), המוכר גם בשם מגדל בהימסן, היה מגדל בן 9 קומות בגובה 61.88 מטרים ששכן במרכז סונדרה (Sundhara), קטמנדו, נפאל.
הוא נבנה בשנת 1832 על ידי ראש ממשלת נפאל, בהימסן טאפה (Bhimsen Thapa) בהוראתה של המלכה ללית טריפורה סונדרי (Queen Lalit Tripura Sundari).
המגדל נחשב למונומנט המשקף את האדריכלות שהתפתחה בעיר.
במגדל היה גרם מדרגות לולייני לכל גובהו בעל 213 מדרגות ובקומתו השמינית הייתה מרפסת היקפית, שסיפקה תצפית על עמק קטמנדו.
על גג המגדל היה תורן ברונזה בגובה 5.2 מטרים.
המגדל נפתח לציבור בשנת 2005.
ב-25 באפריל 2015 התמוטט המגדל עקב רעידת האדמה שהתרחשה באזור קטמנדו בעוצמה של 7.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט.
קריסתו הביאה למותם של כ-180 אנשים.
המגדל הראשון שנבנה על ידי בהימסן טאפה בשנת 1824 היה בן 11 קומות.
הוא נבנה לכבוד המלכה ללית טריפורה סונדרי, שהייתה אחייניתו של טאפה.
בשנת 1832 הושלמה בנייתו של המגדל השני.
בשנת 1834 התרחשה רעידת אדמה בה המגדלים נשארו עומדים על תילם אך הראשון ניזוק באופן קשה.
רעידת האדמה של ה-15 בינואר 1934 הפילה אותו לחלוטין ורק המגדל השני נשאר במקומו.
מגדל דהרהרא השני התמוטט 81 שנים לאחר מכן, ברעידת האדמה של ה-25 באפריל 2015.
מגדל דהרהרא נבנה כמגדל שמירה למטרות צבאיות.
במקרי חירום או בעלי חשיבות לאומית היו אמורות להישמע תרועת חצוצרות מקומתו העליונה.
המסורת של תרועת החצוצרות התקיימה בפועל עד התמוטטות המגדל.
המגדל היה פתוח לציבור, בתשלום, משנת 2005 עד התמוטטותו בשנת 2015.
דֶּהְרָאדוּן (בהינדי: ; באנגלית: Dehradun או Dehra Dun) היא עיר גדולה בהודו ובירת מדינת אוטראקהאנד.
העיר ממוקמת במחוז דהראדון שבתוך אוטראקהאנד.
דהראדון ממוקמת 650 מטרים מעל פני הים ומספר התושבים בעיר היה 578,420 נכון ל-2011.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית באזור דהראדון היא 27.8 מעלות צלזיוס.
החודש החם ביותר הוא מאי, כאשר באותו החודש הטמפרטורה הממוצעת היא 35.6 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, כאשר באותו החודש הטמפרטורה הממוצעת היא 19.3 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 2,208.9 מילימטרים.
החודש הגשום ביותר בשנה הוא אוגוסט, כאשר ממוצע המשקעים בחודש זה הוא 728.2 מ"מ והחודש היבש ביותר בשנה הוא נובמבר, כאשר ממוצע המשקעים בחודש זה הוא 8.6.
קים דה - יון (בקוריאנית: 김다현, באנגלית: Kim Dahyun) היא ראפרית, זמרת, שחקנית וכותבת דרום קוריאנית, החברה בלהקת הבנות טווייס.
דהיון נולדה בסונגנאם, במחוז קיונגי, ב-28 במאי 1998. דהיון התעניינה בשירה ובאומנויות הבמה מגיל צעיר והחלה לשיר במקהלת הכנסייה הנוצרית שבעיר מגוריה.
דהיון החלה לבלוט כאשר הייתה בכיתה ו' בהיותה בבית הספר יסודי עם ריקוד אשר הייתה רוקדת בכנסייה בשם "ריקוד הנשרים" אשר פרסמה בערוץ היוטיוב שלה, ריקוד שנעשה למזוהה עימה.
לאחר מכן, באותה תקופה, מגייסי כישרונות של JYP Entertainment פנו אל דהיון לאחר שהופיעה בפסטיבל ריקודים שבאזור, וזומנה לאודישון שערכה החברה אותו היא עברה וגויסה לתוכנית המתאמנים של JYP בדרום קוריאה, שם התאמנה למעלה משלוש שנים.
בשנת 2015 דהיון לקחה חלק בתוכנית ריאליטי הישרדותית בשם Sixteen של JYP Entertainment, סדרת טלוויזיה שבה מתמודדות שש עשרה נערות, אשר מנצחות הסדרה הן אלו שירכיבו את ההרכב המוזיקלי טווייס.
לבסוף זכתה דהיון עם עוד שמונה בנות נוספות.
ב-20 באוקטובר 2015, דהיון פרצה עם טווייס כאשר הופיעו לראשונה עם סינגל הבכורה "Like Ooh Ahh" המרכיב את פלייליסט הבכורה המורחב הראשון שלהן "The Story Begins".
בנוסף לתפקיד השירה שלה בקבוצה, דהיון ידועה בהיותה הראפרית הראשית של טווייס יחד עם חברת הקבוצה צ'ייאונג.
בסקר המוזיקה השנתי של גאלופ קוריאה לשנת 2017, דהיון נבחרה במקום ה-17 בטבלת הזמרות הכי הפופולרית בדרום קוריאה.
מ-JYP Entertainment לא נמסרה תגובה, ובעקבות כך "קוריאה טיימס" העבירו ביקורת על ג'יי פארק, מייסד JYP, על כך שלא דיבר להגנתה.
דהמאן אל חראשי (או דחמאן אל חראשי; 7 ביולי 1926 – 31 באוגוסט 1980) היה מוזיקאי, פזמונאי, מלחין וזמר שעבי אלג'ירי.
שירו "יא ראייח" הפך אותו למפורסם במדינות רבות, עם מספר גבוה מאוד של גרסאות כיסוי.
הוא עבר לצרפת בשנת 1949 והתגורר בליל, לאחר מכן במרסיי, ואז לבסוף עבר לפריז, שם התפרסם כשהופיע בין היתר בבתי קפה אלג'יריים.
נולד כעבדרחמן עמרני למשפחה משבט השאווי בכפר דג'לאל שבמחוז ח'נשלה.
אביו שימש כמואזין במסגד באלג'יר הבירה.
שיריו של אל חראשי הביאו נגיעה מודרנית לסגנון השעבי, ושילבו נושאים כמו התמודדות עם הגירה וכמיהה למולדת.
כאמן שכתב יותר מ-500 שירים, אל חראשי היווה השראה לדור החדש של אמני מוזיקת ראיי, כולל ראשיד טאהא.
אל חראשי הלך לעולמו ב-31 באוגוסט 1980, בתאונת דרכים בכביש מהיר באלג'יר.
דהומיי הצרפתית הייתה מושבה צרפתית וחלק מאפריקה המערבית הצרפתית בשנים 1894 עד 1958. לאחר מלחמת העולם השנייה, עם הקמת הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1947, הפכה דהומיי לחלק מהאיחוד הצרפתי עם אוטונומיה מוגברת.
ב-11 בדצמבר 1958 הוקמה הרפובליקה הצרפתית החמישית והאיחוד הצרפתי הפך לקהילה הצרפתית.
המושבה הפכה לרפובליקה של דהומיי בשלטון עצמי בתוך הקהילה, וכעבור שנתיים ב-1 באוגוסט 1960 היא קיבלה עצמאות מלאה (ובשנת 1975 שינתה את שמה לבנין).
במהלך המאה ה-13, תושבי יורובה הילידים באזור ניז'ר המערבי נשלטו על ידי קבוצה של ראשי שבטים, אך במהלך המאה ה-17 שליט יחיד המכונה 'האובה' תפס שליטה והקים את ממלכת דהומיי.
תחת השושלת שהקים אווארה הגדול, המפורסם ביותר מבין האובות, שטח דהומיי התרחב וכיסה אזור בין הדלתא של נהר ניז'ר לבין מה שהיא כיום העיר הניגרית לאגוס.
האובות הביאו שפע גדול ומדינה מאורגנת ביותר לבנין.
הם גם הקימו יחסים טובים וסחר עבדים נרחב עם הפורטוגזים והולנדים שהגיעו מהמאה ה-15 ואילך.
דעיכת האובות החלה במאה ה-18 כאשר החלה סדרת מאבקי כוח פנימיים שנמשכה עד המאה ה-19.
ההשתלטות והקולוניזציה של צרפת על ממלכת דהומיי החלו בשנת 1872. מלחמת צרפת-דהומיי הראשונה בשנת 1890 החלישה אותה עוד יותר.
מלחמת צרפת-דהומיי השנייה הביאה לכך שהממלכה הפכה לפרוטקטורט צרפתי בשנת 1894.
צו מ-22 ביוני 1894 יצר את מושבת דהומיי, שאמורה הייתה להשתלב באפריקה המערבית הצרפתית בשנת 1904.
תחת הצרפתים הוקם נמל בקוטונו ונסללו מסילות ברזל.
מתקני בית הספר הורחבו על ידי משלחות רומיות קתוליות.
בשנת 1946 נהפכה דהומיי לטריטוריה מעבר לים עם פרלמנט משלה ונציגות באספה הלאומית הצרפתית.
ב-4 בדצמבר 1958 היא הפכה לרפובליקה של דהומיי, שלטון עצמי באיחוד הצרפתי.
ב-1 באוגוסט 1960 קיבלה רפובליקת דהומיי עצמאות מלאה מצרפת.
הנשיא הראשון של הרפובליקה היה אובר מאגה, שהיה ראש הממשלה במהלך השנה שהמדינה הייתה טריטוריה מעבר לים תחת שלטון צרפת.
דהרת גיש היא טכניקה רטורית שבה מתדיין מנסה להציף יריב במספר מוגזם של טיעונים, ללא התחשבות בדיוקם או בחוזקם של הטיעונים הללו.
המונח נטבע על ידי יוג'יני סקוט, אשר קראה לו על שם דויין גיש (Duane Gish).
סקוט טענה כי גיש השתמש בטכניקה לעיתים קרובות כאשר ערער את הטענה לפיה האבולוציה היא עובדה מדעית.
זאת בדומה לשיטה הנקראת "התפשטות" (spreading) המשמשת בדיבייט.
במהלך דהרת גיש, מתדיין מעמת יריב עם סדרה מהירה של טיעונים מופרכים, חצאי אמיתות ומצגים כוזבים בפרק זמן קצר, מה שלא מאפשר ליריב להפריך את כולם במתכונת של עימות פורמלי.
בפועל, עבור כל נקודה שהועלתה בדהרת גיש, נדרש הרבה יותר זמן להפריכה או לבדוק את נכונות הטענות מאשר להעלות את הטענות מלכתחילה, כפי שקובע חוק ברנדוליני.
הטכניקה מבזבזת את זמנו של היריב ועלולה להטיל ספק ביכולת הוויכוח של היריב בעיני קהל שאינו מכיר את הטכניקה, במיוחד אם לא מעורבת לצד הדיבייט גם בדיקת עובדות עצמאית או אם לקהל יש ידע מוגבל בנושאים הנדונים.
בדרך כלל, קשה יותר להשתמש בדהרת גיש בוויכוח מובנה מאשר בוויכוח חופשי.
אם המתווכח מכיר יריב שידוע שהוא משתמש בדהרת גיש, ניתן להתנגד לטכניקה על ידי הקדמה והפרכת הטיעונים הנפוצים של היריב תחילה, לפני שליריב תהיה הזדמנות לצאת לדהרת גיש.
דהיכו (פרסית עתיקה: 𐎭𐎡𐎣, מוכר מיוונית בתור: Δηιόκης ובתעתיק האחרון לאנגלית: Deioces) היה מנהיג מדיי הנחשב למי שאיחד את השבטים המדיים לכדי ממלכה חזקה.
בנוסף הוא סימן את תחילת עלייתה של האימפריה המדית, שלימים מילאה תפקיד משמעותי בהיסטורית המזרח הקדום.
מידע ארכאולוגי הקשור למדי מועט יחסית.
רוב הממצאים נחשפו במהלך המאה ה-20 ונחקרו בעיקר לפני המהפכה האיראנית.
היות שהמדים לא השתמשו בכתב, לא ניתן למצוא כתובות ממקור ראשון המתארות את חייו של דהיכו.
לפיכך, חוקרים מסתמכים בעיקר על מקורות חיצוניים, ובעיקר על רשומות אשוריות, פרסיות, בבליות ויווניות (כמו אלה של הֶרוֹדוֹטוֹס).
עם זאת, מקורות אלו נוטים להיות מוטים או לא משקפים נאמנה את המציאות במדי.
כל אלה מקשים על חקירת תקופה זו בהיסטוריה של איראן.
למרות זאת, כמעט בכל המקורות החיצוניים מופיעים אזכורים של מנהיג מדיי בשם דהיכו (לעיתים בכתיב דומה) שנחשב למאחד שבטי האזור לממלכה אחת.
המחלוקת העיקרית סביב דמותו נובעת מהבדלים בפרטים הנלווים לתיאורו במקורות השונים, ביניהם: הדרך המדויקת בה עלה לשלטון, תקופת שלטונו, שמו המדויק, מעמדו כמנהיג והשטח שבו שלט.
קודם לעלייתו של דהיכו היו המדיים לשבטים המפוזרים בכפרים עם ראש שבט לכל כפר מרכזי, ואילו היו נתונים למרות ישירה של האימפריה האשורית החדשה, שפשטה תדיר על אזור זה.
מקור המידע המרכזי על דהיכו הוא הספר "היסטוריות" של הרודוטוס, שהסתמך על מסורות מקומיות שעברו בעל פה.
על פי הרודוטוס, חי דהיכו בסביבות סוף המאה ה-8 או תחילת המאה ה-7 לפני הספירה.
הוא היה פקיד בכיר, ככל הנראה שופט, בזמן השלטון האשורי במדי, ובהמשך איחד את השבטים המדיים אל מול האנרכיה הגוברת באימפריה האשורית, והפך למלכם הראשון.
על פי הֶרוֹדוֹטוֹס, המדים ראו בדהיכו אדם מסור, חכם ורודף צדק.
ככל שעול האשורים הכביד עליהם, כך גבר רצונם של המקומיים לדרוש עצמאות תחת הנהגה מדית מאוחדת ומרכזית שבראש יעמוד דהיכו כמלך.
בקרב החוקרים קיים קושי לתאריך את הפרטים על דהיכו, אבל על-פי חלק מהחוקרים מוסכם כי: בערך לאחר 53 שנות מלוכה נפטר דהיכו והוריש את כיסאו לבנו פרוורתי שמלך בין השנים 675-652 לפנה"ס.
לאחר עלייתו למלוכה פעל דהיכו לאיחוד כל השבטים במדי ולצירופן של הממלכות השכנות.
הוא קרא לרכז את עיקר המאמצים כנגד אשור על-ידי ייסוד עיר אחת מרכזית ומבוצרת - שעתידה להיות בירת הממלכה, היא העיר אַחְמְתָא הנמצאת בצפון מזרח איראן של ימינו.
כדי ליישם את כל פועלו ולשמרו לטווח הרחוק, דאג דהיכו גם למערכת חוקים נוקשה ומוסדות שלטון שיאפשרו לשמור על שליטה טובה בממלכה.
בחלק ממקורות דהיכו מוצג גם כמי שייסד ארמונות, גנים ומקדשי פאר לאצולה ולמעמד הנמוך, בעוד הוא יושב בארמון מפואר ואוסר על אף אדם להיפגש איתו ללא אישור מיוחד וקפדני.
תיאורים כאלה לא ייחדו אותו, אלא היו נפוצים גם על מלכי פרס שבאו אחריו.
בימיו גם החלו המדיים "נפתחים" לידע רב.
אם על ידי התרבויות אותם כבשו, או על ידי קשרי מסחר שיצרו עם תרבויות אחרות ובראשן בבל.
דבר זה סייע למדי להפוך בהמשך למעצמה אזורית.
עם מותו של דהיכו בשנת 678 לפנה"ס, לאחר תקופת שלטון שנמשכה כ-53 שנה.
הוא השאיר אחריו מורשת עצומה על כלל פועלו ובראשה הבריתות שכרת והכיבושים שכבש - שיהפכו "למסורת" עד סוף ימי הממלכה, וזאת על אף שהיה וסאל תחת שלטון אשור.
מעשיו היו ייחודיים בהיסטוריה של איראן עד אז, ויהיו משמעותיים ובעלי ערך רב לעתידה של האימפריה של מדי והאימפריה שתמשיך אותה - האימפריה האחמנית.
לאחר מותו ירש אותו בנו פרוורתי, שמשך מלכותו מוערך בכמחצית מזו של אביו.
בתקופת מלכותו ירדו לטמיון כמעט כל הישגיו של אביו.
דהרמהצ'אקרה (בסנסקריט: धर्मचक्र, בפאלי: dhammacakka) הוא סמל הנפוץ בדתות הדהרמיות בהודו.
צורתו של הדהרמהצ'אקרה היא גלגל עץ בעל שמונה חישורים המחוברים למרכזו.
סמל זה מזוהה בעיקר עם דת הבודהיזם ומייצג את תורת הדהרמה של בודהה.
הדהרמהצ'אקרה מסמל את הדרך המתומנת הנאלצת כאשר שמונת חישורי הגלגל מסמלים את שמונת האלמנטים של הדרך.
לפי ההינדואיזם, האל וישנו מזוהה בעיקר עם גלגל זה בעקבות השימוש בו ככלי נשק.
בעבור המצרים הקדמונים סמל זה ייצג את השמש.
בשל דמיונו להגה מסורתי של ספינות רבות, הדהרמהצ'אקרה מהווה ללא כל קשר דתי סמל ימי הנפוץ בתור קעקוע מלחים.
דהקאן או דהגאן (בפרסית:دهقان או دِهگان ) כונה בהיסטוריה של איראן מעמד בינוני-נמוך של בעלי אדמות מימי האימפריה הסאסאנית ובתקופה האסלאמית המוקדמת.
בימי הסלג'וקים והקרא-ח'אנים פחתה השפעתם בגין העלייה באקטאע (מס על האדמות) ושחיקה במעמד בעלי האדמות.
הם מילאו תקופה ארוכה תפקיד מפתח בשמירת הזהות הלאומית הפרסית.
התאסלמות הטורקים והפרסיזציה התרבותית שלהם ביססה את המהות האיראנית בתוך העולם האסלאמי, תהליך שנמשך לאורך ימי הביניים ורחוק אל תוך הזמנים המודרניים.
המונח "דהקאן" נגזר מהמילה "דהיגאן" دهگان בפרסית בינונית שמשמעותה היא "כפרי", "איכר" או "חוואי".
המובן המקורי היה שייך ל"דה" או ל"דאהיו" כאשר "דה" הוא "אדמה" ده / 𐭬𐭲𐭠.
מילה אחרונה זו קיבלה בפרסית הבינונית ובפרסית המודרנית את המשמעות "כפר".
בימי השלטון הסאסאני המאוחר והתקופה האסלאמית המוקדמת באיראן המונח "דיהקאן" ציין אציל מקומי, מאוחר יותר הייתה לו משמעות של אציל פרסי או פרסי לעומת טורקי ,ערבי או רומאים.
המילה נכנסה לשפות רבות במרחב האסלאמי לרבות טורקית וערבית, ועד להודו, בעיקר במובן "איכר" או "כפרי".
באפגניסטן המילה دهگان "דהגאן" או בניב טג'יקי "דהגוֹן" מציינת את המתיישבים בכפרים או בערים בניגוד לנוודים, וכן את תושבים הטג'יקים ("פרסיוואן") של אפגניסטן.
בזמן האימפריה הסאסאנית כונו "דהקאנים" בעלי האדמות הקטנים.
שבתקופה הסאסאנית המאוחרת הם נחשבו למעמד חברתי בתפקיד מנהיגותי שהאיכרים היו כפופים אליהם.
בעקבות דיכוי ההתקוממות המזדקית השכיל המלך ח'וסרו הראשון לערוך רפורמות חברתיות שהיטיבו עם ה"דהקאנים".
בימי הורמיזד הראשון שמדיניותו הייתה זהה לזו של אביו, עלתה השפעת ה"דהקאנים" כמעמד אצולה בינוני ונמוך וכפרשים משוריינים, עמוד שדרה של הצבא הסאסאני וכגובי מיסים של הממלכה והם החליפו את האצולה כיסוד של הצבא
כשגברה השפעתם הם שימרו את האידיאלים, את הנורמות האתיות והחברתיות הפסריות, שהתעוררו מחדש בימי הביניים בפרס האסלאמית
בטקסטים האסלאמים המוקדמים צוין כי בשטחים בשליטה ערבית מילאו ה"דהקאנים" תפקיד של מנהיגים מקומיים, לעיתים חופף לזה של מרזפאן ("אדון, מושל").
עד למאה האחת עשרה היו ה"דהקאנים" בעלי אדמות או אנשים המעורבים במישרין בחקלאות - או בגידולים או בניהול האדמות.}
חוץ מתפקידם הפוליטי והחברתי, היו ה"דהקאנים" בקיאים בהיסטוריה ובתרבות של איראן הטרום-אסלאמית ומתוכם קמו מלומדים ששירתו את השליטים והנסיכים.
לא רק ששמרו על האידיאלים של ה"דהקאנים" האיראנים מימי הסאסאנים והחדירו אותם לעידן האסלאמי אלא הנחילו אידיאלים אלה לארסטוקרטים הערבים, שהתמזגו איתם.
במאה התשיעית השושלת הטאהרים שיצאו מקרב הדהקאנים הפרסים,קראו לחידוש התרבות הפרסית.
הברית בין ה"דהקאנים" לסלגו'קים עוררה תרעומת בקרב שבטי הטורקמנים כשאחרי 1055 כבש טוגריל בכ את בגדד.
מחמת דבקות הדהקאנים לתרבות האיראנית, היה המונח "דהקאן" למילה נרדפת ל"פרסים שורשיים" בניגוד לערבים, לטורקים ול"רומיים".
לפי מקורות אחדים, כולל ניזאמי ארוזי, המשורר הלאומי האיראני פירדוסי היה גם בן למשפחת "דהקאנים".
משורר אחר שראה את עצמו כ"דהקאן" היה קטרן טבריזי שהקדיש שירים רבים לאיראן הקדומה.
שירתו שופעת בהתייחסויות לדמויות האיראנים הקדומות ולתפקידם.
דרהאמביר גוקול הוא פוליטיקאי מהאי מאוריציוס, המכהן כנשיא מאוריציוס מאז 6 בדצמבר 2024.
בַּאסְדֵיוּ גוֹקוּל נולד ב־25 באוקטובר 1949 בכפר פְּלֶן דֶה רוֹשֵׁה (Plaine des Roches) שבמאוריציוס.
הוא בן לקהילה ההינדית ממוצא הודי־מאוריציני.
הוא למד תחילה בבית הספר הממשלתי רוֹש נוּאַר (Roches Noires Government School), שם נחשב לתלמיד מצטיין, ובהמשך עבר לבית הספר הממשלתי מאפּוּ (Mapou Government School).
בשנת 1975 סיים תואר שני במִנהל עסקים בפקולטה ללימודי ניהול של אוניברסיטת דלהי שבהודו (Faculty of Management Studies – University of Delhi).
לאחר לימודיו שב למאוריציוס, הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת מאוריציוס, ושימש בתפקידים שונים, בהם מרצה, פרופסור חבר ודקאן הפקולטה.
גוֹקוּל החל את דרכו הפוליטית בשנת 1976. בשנת 1980 הצטרף למפלגת התנועה המיליטנטית של מאוריציוס (Mauritian Militant Movement – MMM).
בשנת 1982 נבחר לאספה הלאומית במסגרת הברית בין ה־MMM לבין המפלגה הסוציאליסטית של מאוריציוס (Parti Socialiste Mauricien – PSM), שנחלה באותה שנה ניצחון סוחף בבחירות.
לאחר התפרקות הברית בין ה־MMM ל־PSM, בחר גוקול להישאר בשורות ה־MMM והתמודד מחדש בבחירות בשנת 1983 במחוז פיטוֹן–ריבייר־די־רמפָּר (Piton–Rivière-du-Rempart), אך לא הצליח להיבחר.
בשנת 1991 שב לפרלמנט לאחר שנבחר כחלק מהברית בין ה־MMM ל־התנועה הסוציאליסטית המיליטנטית (Militant Socialist Movement – MSM).
במהלך כהונתו עבר גוקול למפלגת העבודה של מאוריציוס (Labour Party).
בשנים 1991–1993 כיהן גוקול כראש העירייה של ואקואה־פיניקס (Vacoas-Phoenix).
לאחר שהצטרף למפלגת העבודה, מונה בשנת 2003 למזכיר המנהלי של המפלגה, ובשנים 2004–2005 כיהן כמזכ"ל המפלגה.
במהלך כהונתו של נָאוִוין רָאמגוּלָאם (Navin Ramgoolam) כראש ממשלת מאוריציוס, כיהן גוקול כשר החינוך בין השנים 2005–2008. לאחר מכן, בשנים 2008–2010, שימש שר התעשייה, המדע והמחקר.
לאחר הבחירות של שנת 2014, היה מועמד למשרת סגן נשיא מאוריציוס, אך לא נבחר לתפקיד.
בבחירות בשנת 2024 התמודד גוקול על משרת נשיא מאוריציוס ונבחר פה אחד על ידי חברי האספה הלאומית.
באותה עת הוענק לו התואר "מפקד עליון של מסדר כוכב והמפתח של האוקיינוס ההודי" (Grand Commander of the Order of the Star and Key of the Indian Ocean).
באותה ישיבה נבחר רוֹבֵּרט הַאנְגלִי (Robert Hungley) לתפקיד סגן הנשיא.
ב־11 במרץ 2025 הגיע ראש ממשלת הודו, נרנדרה מוֹדי, לביקור רשמי במאוריציוס, ובמהלכו ביקר בבית הנשיא.
במהלך הפגישה העניק מודי לנשיא דהרם גוקול מתנות סמליות: גַנגָאגָ'ל (Gangajal) מפסטיבל פְּרָאיָאג מַהָא קוּמְבְּה מֵלָה של שנת 2025, פרי מאקַנָה (Makhana), וכן כרטיס OCI (Overseas Citizen of India).
במהלך הביקור הציג גוקול למודי את גן האיורוודה שבמתחם בית הנשיא.
ראש ממשלת מאוריציוס, נָאוִוין רָאמגוּלָאם, נכח אף הוא בבית הנשיא במסגרת האירוע.
המשמעות הסמלית והתרבותית של כל אחת מהמתנות שמודי העניק לגוקהול
גַנגָאגָ'ל (Gangajal) - מים טהורים ביותר בהינדואיזם שנלקחו מנהר הגנגס הקדוש בהודו.
המים הגיעו מפְּרָאיָאג מַהָא קוּמְבְּה מֵלָה — אחד הפסטיבלים הדתיים ההינדיים החשובים ביותר, שמתקיים בעיר פריאג'ראג (Allahabad לשעבר).
הענקת מים קדושים מסמלת קשר רוחני ותרבותי עמוק בין הודו לבין הקהילה ההינדית במאוריציוס.
זוהי גם מחווה של כבוד והבעת אחווה בין העמים.
מאקנה (Makhana) - מאקנה הם זרעים של צמח הלוטוס, הנאכלים כפרי נפוץ בתרבות ההודית.
הם משמשים גם בטקסים דתיים.
הם מייצגים טוהר, בריאות וחיבור לטבע.
כרטיס OCI (Overseas Citizen of India) - כרטיס OCI הוא סטטוס משפטי מיוחד הניתן לצאצאי מהגרים מהודו החיים מחוץ למדינה.
בעלי כרטיס זה זוכים להטבות רבות, כגון אשרות כניסה מרובות להודו, זכויות מגורים ועבודה, ועוד.
ביטוי מחודש להכרה בשורשים ההודיים של גוקול ושל הקהילה ההינדית במאוריציוס.
מדגיש את הקשר ההיסטורי והתרבותי בין הודו לבין הפזורה ההודית במאוריציוס (שרבים מתושביה ממוצא הודי).
הכרטיס מסמל חיזוק קשרי הידידות והדיפלומטיה בין המדינות.
מסדר כוכב והמפתח של האוקיינוס ההודי.
דהני האריסון הוא מוזיקאי, מלחין וזמר-יוצר אנגלי-אמריקאי.
בנו של ג'ורג' האריסון, חבר להקת הביטלס.
ב-2002 הקים את להקת והופיע בפסטיבלים, כולל קואצ'לה.
הלהקה גם ניגנה בלולהפלוזה שלוש פעמים, כאשר האריסון הצטרף למייסד הפסטיבל פרי פארל בגרסת כיסוי לשיר "" של הוולווט אנדרגראונד.
בשנת 2017 הוציא האריסון את אלבום הסולו הראשון שלו, .
בשנת 2013 החל האריסון את הקריירה שלו כמלחין.
לצד שותפו האמנותי הלחין האריסון את המוזיקה לסרט "יצורים יפהפיים" של האחים וורנר.
האריסון כתב והקליט את שיר הנושא לסדרה המקורית של נטפליקס "", ויחד עם היקס הלחין את הפסקול לסרט התיעודי על ביל גייטס ולסרטו של ריזה "".
שיתופי הפעולה המוזיקליים של האריסון משתרעים על פני מגוון רחב של ז'אנרים.
הוא שיתף פעולה, בין היתר, עם אריק קלפטון, וו טאנג קלאן ופרל ג'אם.
אחד משיתופי הפעולה הבולטים של האריסון היה בשנת 2004, באירוע של היכל התהילה של הרוק אנד רול, שם הופיע לצד טום פטי, ג'ף לין ופרינס בשיר "While My Guitar Gently Weeps", שבוצע לציון כניסתו של אביו המנוח להיכל בפעם השנייה.
האריסון נישא לסולביי קאראדוט בשנת 2012. ב-2016 נפרדו השניים.
דו"ח מיוחד הוא סרט מדע בדיוני בבימויו של סטיבן ספילברג שיצא בשנת 2002.
עלילת הסרט שעוסקת בשאלה של דטרמיניזם ובפרדוקס שבין ידיעת העתיד לבחירה חופשית, מבוססת על סיפור שכתב פיליפ ק.
דיק – מסופרי המדע הבדיוני המעובדים ביותר לקולנוע (על פי סיפוריו עובדו הסרטים "זיכרון גורלי", "צ'ק פתוח" ו"בלייד ראנר").
גיבור הסרט הוא שוטר בשם ג'ון אנדרטון, אשר איבד בבריכה ציבורית את בנו, שון, 6 שנים לפני התרחשות העלילה.
המקרה השפיע קשות על ג'ון, גרם לו לפרידה מאשתו ולניסיון התאבדות והביא להצטרפותו ל"פרויקט קדם פשע", מתוך אמונה שכך יוכל למנוע מקרים כמו זה שקרה לו.
הסרט מתרחש בשנת 2054, ונפתח בהצגת מחלקת קדם הפשע בוושינגטון: ראש המחלקה ג'ון אנדרטון ושוטריו יוצאים לעצור רצח שיבוצע על ידי אדם בשם הווארד מרקס, על פי חיזיון של שלושת הרואים – בני אדם בעלי כישורים על טבעיים החוזים מקרי רצח לפני שקרו.
ג'ון מונע את הרצח שניות מספר לפני ביצועו, אך כיוון שמדובר ברצח ספונטני, הרוצח עוד לא יודע שהוא עתיד לבצע את הרצח ולא מבין מדוע אוסרים אותו.
כשג'ון וחבריו חוזרים למחלקה, מגיע לביקור סוכן פדרלי בשם דני ויטוור ושואל את השאלה בה דן הסרט – האם העתיד הוא עדיין העתיד אם אתה משנה אותו?
ויטוור מעוניין למצוא פגמים במערכת קדם הפשע והופך ליריב של אנדרטון.
באותו יום, הרואה החזקה ביותר מבין השלושה, אגת'ה, מתנפלת על ג'ון ומראה לו חיזיון של מקרה רצח שכבר נמנע בעבר.
החיזיון אותו היא רואה מהווה דעת מיעוט לעומת חזיונות עבר של השניים האחרים על רצח אישה בשם אן ליוולי.
ג'ון מראה את הקלטת החיזיון לממציא קדם הפשע והמנהל, למאר ברג'ס.
נקודת המפנה בעלילה מגיעה למחרת כאשר ג'ון רואה חזיון רצח, בו הוא עצמו נראה רוצח אדם זר בשם ליאו קרואו.
ג'ון נמלט מעמיתיו לשעבר הרודפים אחריו והולך למשתלה של דוקטור איריס הינמן, אשר המציאה את מערכת קדם הפשע ביחד עם למאר.
הוא מנסה לשכנע אותה לעזור לו, והיא מגלה לו שלחלק מהחזיונות יש דו"חות מיעוט (שם הסרט באנגלית: Minority Report), המציגים עתיד אפשרי אחר.
קיומם הוסתר במשך כל השנים מחשש לערעור אמינות מערכת קדם-הפשע.
דו"ח המיעוט של ג'ון נמצא במוחה של הרואה אגת'ה.
כדי להגיע אליה, ג'ון צריך לחזור למפקדת קדם פשע ולעבור בדיקה של עשרות סורקי עיניים (בעידן שבו מתרחש הסרט, סריקת העיניים משמשת כאמצעי לזיהוי, לצורך אבטחת מידע, אבטחת אתרים וגם אבטחת ארנק אלקטרוני ופרסום מוכוון אדם).
כדי לבצע את המשימה הוא הולך לפושע שהכניס לכלא לפני שנים, בבולטימור, וכעת מקצועו הוא החלפה בלתי חוקית של עיניים לפושעים ואנשים המעוניינים לשנות את זהותם.
הוא מחליף את עיניו של ג'ון ומשאיר אותו ללילה בבניין כדי שהעיניים החדשות יירפאו לפני שיוכל להשתמש בהן.
באותו לילה נכנסים השוטרים שמחפשים את אנדרטון לבניין וסורקים אותו בעזרת ספיידרים, רובוטים קטנים הנכנסים לכל מקום וסורקים עיניים.
הם כמעט מסירים את תחבושותיו של ג'ון לפני הזמן אך בסוף הם סורקים את עיניו החדשות והוא ניצל.
ג'ון, ששמר את עיניו הישנות, משתמש בהן ועובר בסורקי העיניים עד לאזור בו נמצאים הרואים.
הוא חוטף את אגת'ה כדי להוציא ממנה את דו"ח המיעוט, השמור בזיכרון של מוחה.
ג'ון ואגת'ה נוסעים לחבר של ג'ון, רופוס ט.
ריילי, ובעזרת ציוד לפריצת מחשבים הם מנסים לפרוץ לראש של אגת'ה ולהוציא את דו"ח המיעוט.
כשהם לא מוצאים אותו, ג'ון מבין שאין לו דו"ח מיעוט, אבל ריילי מצליח להוציא מאגת'ה את החיזיון של הרצח של אן לייוולי, החיזיון של אגת'ה שנעדר מן הפרוטוקול.
בינתיים דני ויטוור מבין לאן ג'ון הלך והולך אל רופוס ריילי עם שוטרים.
ג'ון ואגת'ה נאלצים לברוח, ובעזרת יכולות חיזוי העתיד של אגת'ה, ג'ון מצליח להימלט מהשוטרים.
כשהם יוצאים מהקניון ג'ון רואה את הבניין בו מתרחש הרצח בחיזיון, והולך לשם עם אגת'ה, בטענה שהוא חייב לגלות מה באמת קרה, והוא מבטיח שלא יהרוג את קרואו.
כשהוא מגיע לחדר שלו, ג'ון מוצא תמונות של קרואו עם שון ומבין שהוא זה שחטף אותו לפני 6 שנים.
כשקרואו מגיע לחדר, ג'ון מכה אותו ואז מכוון אליו אקדח, בדיוק כמו בחיזיון.
לאחר שאגת'ה אומרת לו שהוא עדיין יכול לבחור, ג'ון נמנע מלרצוח את קרואו.
קרואו אומר לאנדרטון שהוא חייב להרוג אותו, ומספר לו שהוא רק התחזה לרוצח של שון משום שאדם אלמוני שכר אותו והבטיח שישלם למשפחתו אם ג'ון יהרוג אותו.
ג'ון מסתובב ומתכוון ללכת, אבל ליאו קרואו תופס אותו ובתאונה, בה נהרג קרואו, הכול מתרחש כמו בחיזיון.
דני ויטוור חוקר את זירת הרצח ומבין שמדובר בהפללה.
לאחר שמעיין בחיזיון שרופוס ריילי הוציא מאגת'ה ומשווה אותו לחיזיון הרשמי של ארתור ודשיל התאומים, הוא שם לב לכך שבכל אחד מהחזיונות הגלים באגם בו אן לייוולי הוטבעה נעים לכיוון אחר.
ויטוור מפתח תאוריה: מישהו שכר רוצח לרצוח את אן ליוולי שאותו חזו ותפסו, ואז הלך לרצוח אותה בעצמו בדיוק באותה דרך מהחיזיון הראשון, כך שחיזיון של הרצח השני ייראה לעובדי המערכת כמו הד (חיזיון שהרואים חוזים כמה פעמים בטעות).
הוא מספר על כך ללמאר ברג'ס, אבל למאר רוצח אותו, תוך שהוא מנצל את הזמן בו אגת'ה חטופה ולא ניתן לחזות את הרצח.
לכידתו של אנדרטון וסיום הסרט
בינתיים, ג'ון ואגת'ה נוסעים לביתה של לארה, אשתו לשעבר של ג'ון, והיא מספרת ללמאר.
בביתה ג'ון מבין מה קרה עם אן לייוולי ומבין שהיא אמה של אגת'ה.
אז מגיעים לביתה של לארה שוטרי קדם הפשע, בעקבות מידע מלמאר, ושמים על ג'ון הילה (אמצעי כליאה עתידני) על פשעים שלא ביצע (הוא הואשם גם בכך שרצח את ויטוור).
כשלארה מתכוננת עם למאר לטקס חניכת קדם פשע כפרויקט כלל ארצי, היא מזכירה את זה שג'ון דיבר על אישה בשם אן לייוולי, וממידע שלמאר מסגיר בטעות היא מבינה שהוא היה מעורב.
היא לוקחת את אקדחו ועיניו הישנות של ג'ון וכך חודרת לחדר בו כלוא כל מי שנתפס ושמו עליו את ה"הילה", ומאלצת את השומר גדעון לשחרר את ג'ון.
בזמן המסיבה בטקס החניכה, למאר מקבל טלפון מג'ון שהשתחרר.
למאר מתוודה ומספר כי אן לייוולי רצתה את בתה בחזרה ולכן למאר חייב היה להרוג אותה לטובת המערכת.
בינתיים, בחדר הרואים, נחזה עוד רצח ובו במרפסת מבודדת בבניין יורה למאר בג'ון עם אקדח נוי, שקיבל ממזכירתו במתנה בטקס.
כשג'ון ולמאר מגיעים לאותה מרפסת, ג'ון מבהיר לו שיש לו אפשרות לבחור: אם לא יהרוג את ג'ון, הוא יוכיח שקדם פשע לא יכול לעבוד והפרויקט ייסגר.
אם כן יהרוג אותו, קדם פשע ימשיך לשגשג, אך למאר עצמו יירקב בהילה כל חייו.
למאר בוחר – הוא יורה בעצמו במקום בג'ון.
בסוף הסרט, פרויקט קדם פשע נסגר לאחר 6 שנים, שלושת הרואים הועברו למקום סודי כדי לקבל שלווה, ג'ון ולארה חזרו להיות ביחד, ולארה נכנסה להיריון בפעם השנייה.
על פי עלילת הסרט, נתגלה שילדים של מכורים לסם הקטלני נרואין, בהם טיפלה דוקטור איריס הינמן, חולמים בלילות סיוטים על מעשי רצח.
לאחר מכן התברר שמקרי רצח אלו אכן מתרחשים במציאות ולמעשה הילדים מסוגלים לחזותם בטרם אירעו.
רוב ילדי המכורים מתו ורק שלושה שרדו: התאומים ארתור ודשיאל, והילדה אגת'ה.
כשהבינו מה יכולים ילדים אלו לחזות, הקימו למאר ברג'ס ודוקטור הינמן את מערכת "קדם פשע" בוושינגטון.
הילדים נלקחו ממשפחותיהם וחוברו למכונות קיום חיים כשהם שרויים במצב נפשי של טראנס וצפים בבריכת נוזל.
כל פעם שהם חוזים רצח, החיזיון עצמו וזמן הרצח העתידי מוקלטים, כך שהשוטרים במחלקה יכולים לצפות ולנתח את החיזיון עד שיש להם מספיק מידע כדי לעצור את הרוצח או להגיע מראש למקום הרצח.
כל פעם שמופיע חיזיון, מכונה מיוחדת מייצרת שני כדורים ייחודיים ולא ניתנים לזיוף: אחד שעליו כתוב שם הרוצח\רוצחים, ואחד עם שם הקורבן\קורבנות.
אם הכדורים אדומים, זהו פשע בלתי מתוכנן, פשע בו לפני הרצח הרוצח מחליט על המקום לבצע אותו מסיבה מסוימת, מה שקורה במרבית המקרים.
אם הכדור חום, סימן שהפשע היה מתוכנן מראש וחזיונות של פשעים כאלה באים כמה ימים לפני הרצח, בניגוד למקרים האחרים שיכולים להתקבל רק כמה שעות לפני הרצח עצמו.
ג'ון אנדרטון (טום קרוז): מפקד במחלקת קדם הפשע.
איבד את בנו, שון, לפני 6 שנים בעת שהייה בבריכה ציבורית.
האובדן גרם לו להתמכר לסמים ולניסיון התאבדות.
במהלך הסרט ג'ון מואשם ברצח עתידי של ליאו קרואו.
למאר ברג'ס (מקס פון סידוב): מנהל המחלקה לקדם פשע וממציא השיטה לחיזוי פשע עתידי.
הרג בדרך מתוחכמת את אן לייוולי, ומאוחר יותר את דני ויטוור.
הוא נחשף בסוף הסרט על ידי ג'ון אנדרטון, מה שמביא להתאבדותו.
אן לייוולי: אמה של הרואה אגת'ה.
בעבר הייתה מכורה לנרויאן, אך כשנגמלה דרשה לקבל את בתה בחזרה מלמאר, אשר בשל כך רצח אותה.
אגת'ה (סמנתה מורטון): הרואה המוכשרת ביותר.
ארתור ודשיאל: שני הרואים התאומים החוזים מעשי רצח יחד עם אגת'ה.
דני ויטוור (קולין פארל): סוכן פדרלי מטעם הממשלה.
נשלח לבדוק את פרויקט קדם הפשע לפני הכרזתו כפרויקט כלל ארצי.
ניהל את המרדף אחר ג'ון אנדרטון ונרצח על ידי למאר ברג'ס כשחשף את התוכנית בעזרתה זה רצח את אן לייוולי.
ד"ר איריס הינמן (לויס סמית'): בעבר טיפלה בילדי ההורים המכורים לנרואין, שיכלו לחזות מקרי רצח.
המציאה את השיטה לחיזוי פשע יחד עם למאר ברג'ס.
לארה: אשתו לשעבר של ג'ון אנדרטון.
בעקבות הצלחת הסרט, הכריזה רשת פוקס האמריקאית בשנת 2015 על השקתה של סדרת טלוויזיה, אשר תתבסס על אירועי הסרט, ותמשיך את השתלשלות האירועים המתוארת בו.
הסדרה שודרה במהלך סוף שנת 2015.
בחשבונאות, דוחות כספיים הם דוחות המתארים את מצבה הפיננסי של ישות חשבונאית, והם מופקים בסוף כל תקופה חשבונאית (לרוב שנת כספים, חצי שנה או רבעון).
הדוחות הכספיים המרכזיים של חברה מהווים מכלול של ארבעה דוחות בסיסיים המשלימים זה את זה:
מאזן – הדוח על המצב הכספי המשקף את תמונת המצב של נכסי החברה, התחייבויותיה והונה העצמי לסוף התקופה החשבונאית.
דוח רווח והפסד – דו"ח על הרווח הכולל המפרט את התוצאות הכספיות של פעילות הישות לאורך כל התקופה החשבונאית ומסכם את הרווח או ההפסד שנצבר בה.
דוח על השינויים בהון העצמי – מפרט את התנועות שחלו במרכיבי ההון במהלך התקופה
דוח על תזרימי המזומנים – מציג את תנועת המזומנים בפועל בחלוקה לפעילות שוטפת, פעילות השקעה ופעילות מימון, ובכך מספק מבט על הנזילות של העסק מעבר לדיווח על בסיס צבירה.
נדבך קריטי ובלתי נפרד ממערך הדיווח הוא הביאורים לדוחות הכספיים, הכוללים מידע איכותי וכמותי נרחב כגון תיאור כללי של הישות ופעילותה, פירוט של עיקרי המדיניות החשבונאית שיושמה והרחבה מפורטת של הסעיפים המופיעים בדוחות המספריים, מה שמאפשר הבנה מעמיקה ומלאה של הנתונים המוצגים.
הדוחות הכספיים, לרבות הביאורים, מוצגים עם מספרי השוואה לתקופות קודמות.
בכך ניתנת אפשרות לנתח את הדוחות של הישות לאורך זמן נתון.
הדוחות הכספיים ערוכים בהתאם לתקני הדיווח/המגזר הרלוונטיים לישות המדווחת (פרטית, ציבורית, ממשלתית, מלכ"ר, חברת ביטוח, בנק ועוד).
חברות שמניותיהן נסחרות בבורסה לניירות ערך נבחנות על ידי המשקיעים על פי הדוחות הכספיים הרבעוניים והשנתיים שלהן.
חברות פרטיות שאינן נסחרות בבורסה מסתפקות בדרך כלל בדוחות שנתיים בלבד.
הדוחות משמשים את המשקיעים ואת המלווים (בנקים, ספקים וגופים אחרים) כחלק משיקולי מתן ההלוואה/ אשראי או ביצוע השקעה וכן את הרשויות ממשלתיות בקביעת המיסים, עמידה בהוראות רגולטוריות, מכרזים ועוד.
משתמשים נוספים העשויים למצוא עניין בדוחות הכספיים הם מנהלים, עובדים, מתחרים, תקשורת וכיוצא בזה.
בפתח הדוחות הכספיים מוצגת חוות דעת או דוח סקירה של רואה חשבון המבקר.
לרוב חוות הדעת היא בנוסח סטנדרטי וסטייה ממנו היא נורת אזהרה לקורא הדוחות הכספיים.
בנוסף לדוחות הכספיים ישנן חברות המציגות דוחות עתידיים (דוח פרו-פורמה, w:pro forma), למטרות שונות, בדרך כלל לטווח של שלוש עד חמש שנים.
דו"ח חניה הוא המונח השגור בישראל להודעה על תשלום קנס בגין עבירת חניה.
עבירת החניה מקורה בחוק עזר עירוני שמתקינה רשות מקומית וכותרתו: "העמדת רכב וחנייתו", וכן בתקנות של משרד התחבורה.
חניית רכב במקום אסור היא עבירה עליה נקבע קנס, והודעת הקנס היא דו"ח החניה.
דו"ח חניה ניתן על ידי פקח עירייה או על ידי שוטר.
פקחי העירייה פועלים באופן שיטתי על פי סדר עבודה הנקבע במחלקת הפיקוח העירונית.
דו"חות משטרה ניתנים על ידי שוטרים באופן אקראי ורק במקרים קשים כמו חניה במקום השמור לנכה או בהפרעה חמורה לתנועה.
הדו"ח הוא מסמך המפרט באופן ידני או ממוחשב את פרטי הרכב, פרטי עבירת החניה, הנחיות לתשלום או לערעור על הדו"ח, וספח לתשלום.
הוא נמסר לנהג הרכב באופן אישי או מוצמד למגבים על שימשה של הרכב.
בתחילת המאה ה-21 החלו ברשויות שונות לצייד את הפקחים במצלמות דיגיטליות והן משמרות את העתקי הדו"חות עם צילום הרכב החונה במקום אסור.
הצילום מהווה תיעוד נוסף למקרה של בירור הנוגע לדו"ח.
עבירות חניה שייכות למשפחת עבירות התנועה ומוגדרות כעבירות קלות שהעונש הקבוע בצידן הוא דו"ח חניה שבו נרשם גובה הקנס הקבוע בחוק.
מדובר באופן שבו העמיד הנהג את רכבו לפרק זמן מסוים, במקום שבו אסור להעמידו או להחנותו, או מבלי לשלם על החנייה במקום המותר לחנייה בתשלום.
עבירות החניה נקראות עבירות מסוג אחריות קפידה, כלומר, הן אינן מצריכות מחשבה פלילית למעשה או מחדל בהתנהגות הפסולה של ביצוע העבירה.
הקנס המוטל בגין עבירת חניה נמוך יחסית משאר הקנסות בעבירות תנועה.
נכון ל-2021, גובה הקנס נע בין 100 ש"ח לעבירה קלה של חניה ללא תשלום במקומות המותרים לחניה בתשלום, ועד ל-1,000 ש"ח, כשמדובר בחניה בחניית נכה.
לעיתים מחלקות הרשויות המקומיות את דו"חות החניה לדרגות קנס שונות.
לדוגמה, בישראל ב-2015 היו רשויות שבהן דו"חות בגין אי תשלום אגרת חניה עמדו על 100 שקלים, דו"ח עבור חניה במקום אסור לעצירה/חניה עמד על 250 שקל, דו"ח חניה על המדרכה עמד על 500 שקל ודו"ח חניה במקום השמור לנכה עמד על 1,000 שקלים.
תעריפי הקנסות על עבירת החניה הן מכוח צו התעבורה (עבירות קנס), ושר התחבורה מעדכן אותם מעת לעת.
הרשויות המקומיות בדרך כלל מאמצות את השינויים, אף על פי שאינן חייבות בכך.
בחלק מהמקרים ישנן הנחיות של משרד הפנים באשר לגובה הקנסות, אבל לעירייה יש שיקול דעת בקביעתם.
מנתוני משטרת ישראל עולה כי חמישית מכלל הקריאות למוקד המשטרתי הן בתחום עבירות החניה.
בשנת 2018 מתוך כ-2.5 מיליון אירועים למעלה מ-550,000 היו בתחום עבירות חניה.
היקף עבירות חניה ברשויות המקומיות קשה לאומדן משום שאין מנגנון איסוף נתונים ארצי ומאגר נתונים אחיד, וכל רשות פועלת באופן עצמאי באיסוף הנתונים.
אינדיקציה להיקף התופעה של עבירות חניה הנאכפות על ידי פקחים עירוניים ניתן למצוא בפרסום הנתונים של חברת פנגו המאפשרת תשלום עבור חניה באמצעות אפליקציה ייעודית, ולפיהם ב-2017 חל זינוק של עשרות אחוזים במספר הנהגים שקיבלו דו"חות לאחר שחנו ללא תשלום.
בין השנים 2015 ל-2019 חלה עלייה עקבית בכמות עבירות החניה במדינת ישראל.
לאור זאת החליט משרד התחבורה על החמרת הענישה והגברת האכיפה.
משרד התחבורה קידם תיקון חקיקה והוסיף לתקנות התעבורה עבירה של חסימת של רכב בחניה פרטית.
כעת משהוכנסה העבירה לפקודת התעבורה ניתן יהיה לאכוף אותה על ידי רישום דוח חניה ולא כעבירה פלילית.
עם זאת, טרם תוקן החוק הקובע כי חניה אסורה בחניה פרטית תהווה גם היא עבירת תעבורה ועבירה זו נותרה עבירה פלילית של הסגת גבול.
תשלומי הקנס בדו"חות החניה מהווים את אחד ממקורות ההכנסה של הרשות המקומית.
ככל שעולה מספר כלי הרכב וגוברת מצוקת החניה, גדלה ההכנסה של הרשות המקומית.
עיריית תל אביב-יפו עומדת כבר שנים, בראש הרשימה של הכנסות עירייה מגבייה בגין דו"חות שנאכפו על ידי פקחים עירוניים בגין עבירות חניה.
בשנת 2018 הכנסות עיריית תל אביב מקנסות עירייה חצו את הרבע מיליארד ש"ח.
הגורם המרכזי לעבירות חניה הוא השימוש הגובר בכלי רכב פרטיים לצד העדר מקומות חניה מספיקים.
במדינת ישראל בדומה למדינות מפותחות אחרות בעולם, המאופיינות באיכות חיים גבוהה, הגיע בסוף שנת 2018 מספר כלי הרכב המנועים בישראל לכ-3,495,400 מיליון, מתוכם 2,978,900 כלי רכב פרטיים.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ובהשוואה לנתוני ה-OECD.
בשנת 2018 היקף הנסועה במדינת ישראל נמוך מהממוצע ב-OECD.
גורם מרכזי נוסף לעבירות תנועה בכלל ועבירות חניה בפרט, נקרא "הגורם האנושי" – הנהג בוחר להתנהג באופן פסול ולהעמיד את רכבו במקומות האסורים על פי חוק בחניה.
נוצר מצב בו גם כאשר קיימים מקומות חניה זמינים ותחבורה ציבורית יעילה, כמות עבירות החניה הולכת וגדלה.
העדר אכיפה והרתעה מספיקה כנגד התופעה של עבירות החניה וכן ענישה מקלה וגובה קנסות נמוך גם מהווים אף הם גורם משמעותי לעבירות החניה.
על הקשר בין אכיפה מוגברת לביצוע עבירות ובעיקר עבירות תנועה ניתן ללמוד ממחקרים מקיפים שנערכו על ידי משטרת ישראל ועבורה.
מחקרים בעולם אף הם מציינים כי הגורמים המרכזיים לגידול בכמות העבירות הם מחסור במקומות חנייה וכן כתוצאה מאכיפה וענישה לא מספיקים.
דו"ח חניה ניתן לתשלום באמצעי התשלום המקובלים ובדרך כלל עד 90 יום מהיום שנמסר לבעל הרכב.
אם הדו"ח נרשם על ידי פקח עירוני הקנס משולם לקופת הרשות בתחומה נעברה העבירה, ובמקרה של דו"ח חניה שניתן על ידי שוטר משולם הקנס לקופת המדינה באמצעות המרכז לגביית קנסות.
אם הנהג בחר לשלם את הקנס, הוא יחשב כמי שהודה בביצוע העבירה ואף הורשע בה.
הרשויות המקומיות מפעילות מערכות אכיפה וגבייה של הדו"חות, כולל עיקול והוצאה לפועל.
אם הנהג מסרב לשלם את הדו"ח, בטענה שלא עבר עבירה, ביכולתו להגיש בקשה לתובע העירוני או המשטרתי לביטול דו"ח החניה או לבקש להישפט על כדי להציג ראיות ולהוכיח את טענתו בבית משפט, שלא עבר עבירת חניה כפי שנרשם בדו"ח.
אם מדובר בדו"ח שנרשם על ידי פקח עירוני, בית המשפט המוסמך לדון בעבירה הוא בית המשפט לעניינים מקומיים.
אם מדובר בשוטר שרשם את הדוח, בית המשפט המוסמך הוא בית המשפט לתעבורה.
דו"ח החניה נועד לשמור על נוחות תושבי העיר והמבקרים בה.
אך למרות היותו חוקי, אין הוא אהוד על הציבור.
דו"ח חניה הוא אחת מנקודות החיכוך הנפוצות ביותר בין האזרח לבין הרשויות המקומיות, וענייני דו"חות חניה מעסיקים מערכות גדולות של פיקוח ואכיפה.
בכל עירייה קיימת מחלקה מיוחדת לטיפול בדו"חות ובגבייתם.
קיימת תופעה נפוצה של הימנעות או איחור של בעלי הרכב מלשלם את הדו"חות.
ארגונים ציבוריים ופרטיים, חברות ועסקים וגם אזרחים מהשורה צוברים סכומי קנסות גבוהים הבאים מדו"חות חניה.
כך למשל בתל אביב נרשם ב-2005 שיא לאדם אחד שצבר 586 דו"חות שהסתכמו ב-137 אלף ש"ח.
באותה שנה צבר משרד הביטחון חוב של 10 מיליון ש"ח בגין 35 אלף דו"חות חניה.
הכמות העצומה של הדו"חות, והיותם בלתי אהודים מביאה אנשים רבים להיאבק מול העירייה למען ביטול הקנס, ובתי המשפט מלאים בהתדיינויות בלתי פוסקות הנוגעות לעבירות חניה ולהליכים שונים אשר קיימים בגינן.
הפלשים הוא כותרתו של דו"ח שפרסם ד"ר יוסף ליטבק בחודש ינואר 1973 (שבט תשל"ג), בדבר עליית קהילת ביתא ישראל לישראל.
ד"ר ליטבק שימש במחלקה לחקר העם היהודי בגולה באגף לתכנון ומחקר של משרד הקליטה הישראלי.
הדו"ח מציג מגוון רחב של דעות, בשירות הציבורי הישראלי ובחברה הישראלית, בנוגע לפעולות הרצויות כלפי הקהילה המבקשת לעלות לישראל.
המלצותיו מעולם לא אומצו באופן רשמי.
רישומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מעידים כי במרוצת שנות השישים עלו ארצה תשעים ושמונה יהודים שנולדו באתיופיה.
זאת בנוסף לשישים ותשעה היהודים שעלו ארצה בשנים 1960-1948 ולעולים ספורים לפני הקמת מדינת ישראל.
פרופ' מיכאל קורינאלדי מתאר את שיטות העלייה שנקטו בני ביתא ישראל באותן שנים:
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים חיו בישראל כמאתיים אזרחים יוצאי אתיופיה שתבעו את זכות אחיהם לעלייה.
יחד עם לחצי ארגונים ופעילים בישראל ובתפוצות, נדרשה הכרעה ברורה של הרשות המבצעת הישראלית בדבר תחולת חוק השבות על יהודי אתיופיה.
בספרו "מעבר לנהרי כוש - יהודי אתיופיה והעם היהודי" מצטט הרב מנחם ולדמן קטעים מפרק הממצאים בדו"ח ליטבק.
ליטבק הזהיר עוד מפני חדירה דרך ים סוף של גויים המתחזים ליהודים מאתיופיה, באמצעות אוניות ישראליות ואחרות.
לדבריו, קיימת סברה מבוססת שכבר הגיעו גויים כאלה לישראל.
דו"ח ליטבק הוגדר דו"ח פנימי ונגנז בסמיכות מידית להשלמתו.
המצב השתנה באופן מהותי זמן קצר לאחר השלמת הדו"ח, כאשר הרב הראשי לישראל, הראשון לציון עובדיה יוסף קבע שבני ביתא ישראל הם יהודים.
מנחם בגין כראש ממשלת ישראל הורה לגנוז את דו"ח ליטבק, וצוטט על ידי פעילים למען יהודי אתיופיה כאומר שהוא "עוד מסמך אופייני לתקופת מפא"י".
חשיבותו ההיסטורית של דו"ח ליטבק
הרב מנחם ולדמן מעיר על חשיבותו של דו"ח ליטבק, המתעד את הלכי הרוח שפשו בסוכנות היהודית:
יהודי אתיופיה הושפעו מתוכן הדו"ח שנים ארוכות לאחר כתיבתו, למשל, רחמים אלעזר אמר ב-1979 על הדו"ח:
"המוסדות לא השתחררו עד היום ממסקנותיו הנוראות של אחד, יוסף ליטבק ממחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית, שחיבר מסמך מזעזע בינואר 1973. ...
עד היום מקבלים את הרוח בהמלצותיו של אדון ליטבק ומנדים את יהודי אתיופיה ומפקירים את דמם ועוסקים בטשטוש."
דו"ח ורבה-וצלר, שהיה חלק מהפרוטוקולים של אושוויץ, הוא מסכת העדויות הראשונה שנרשמה מפיהם של אסירים שנמלטו ממחנה הריכוז אושוויץ באפריל 1944. הדו"ח הופץ בעולם המערבי החל מאמצע מאי 1944, וגרם בפעם הראשונה להבנה לגבי מהות והיקף ההשמדה של היהודים בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית ולעצירה חלקית של השמדת יהודי הונגריה.
באפריל 1944 הצליחו שני יהודים סלובקים בשם רודולף ורבה (ולטר רוזנברג) ואלפרד וצלר להימלט ממחנה הריכוז אושוויץ.
אף על פי שהיו ניסיונות בריחה קודמים, רובם ככולם נכשלו בשל השמירה ההדוקה והאכזרית על המחנה, ובשל הצורך של הנמלטים לעבור קילומטרים רבים בסביבה עוינת, במצב פיזי ירוד ובלי כל יכולת להסוות עצמם כאזרחים מקומיים.
ייתכן שהיו ניסיונות מוצלחים קודמים, אך הם לא נרשמו.
ורבה ווצלר שיתפו פעולה עם מחתרת שפעלה באושוויץ, וריכזו מידע רב מתוך תצפיות והאזנה לדברי שומרים נאצים במקום.
את הדברים הידועים להם העבירו מיד עם הגיעם, כעבור שבועיים של נדודים, לעיירה הסלובקית ז'ילינה (Zillina), לידי נציג "מרכז היהודים" הסלובקי במקום, ארווין שטיינר.
שטיינר הזמין מיד את ראש מרכז היהודים מברטיסלאבה, אוסקר קרננסקי, להגיע למקום ולרשום את העדות.
קרננסקי כתב דו"ח בן כ-30 עמודים, הוא "פרוטוקול אושוויץ של ורבה ווצלר".
ורבה ווצלר מסרו את הידוע להם מתוך התרשמות, תצפיות, עדויות של חברי מחתרת אחרים והאזנה לדברי שומרים.
הם העריכו את מספר הנרצחים באושוויץ בכ-1,750,000 נפש, רובם יהודים.
הם גם דיווחו על ההיערכות ל"קליטת" 800,000 יהודי הונגריה לצורך השמדתם.
הדו"ח הועבר לברטיסלאבה, לראש "קבוצת העבודה" במקום, הרב מיכאל דב ויסמנדל.
ב-16 במאי, עם התחלת גירוש יהודי הונגריה להשמדה, שיגר הרב מסר מקוצר ליצחק שטרנבוך, נציג ועד ההצלה של אגודת הרבנים בארצות הברית, שישב בשווייץ.
בסוף המסר תבע מבעלות הברית להפציץ את מחנה הריכוז ואת מסילות הרכבת המובילות אליו.
נקודה חיונית נוספת שראה הרב לעצמו הייתה להזהיר את יהודי הונגריה.
ב-28 באפריל ביקר בברטיסלאבה ישראל (רז'ה) קסטנר, ממנהיגי יהדות הונגריה, וקיבל לידיו את הדו"ח, אך לא ברור מה עשה קסטנר עם הדו"ח.
לדעתה של פרופ' רות לין , הוא ככל הנראה לא פרסמו מחשש לסכן את העסקה שחתם עם אדולף אייכמן "סחורה תמורת דם".
על גרסה זו ערער החוקר יהודה באואר, בטענה לחוסר הוכחות לביקורו של קסטנר בברטיסלאבה או לקבלתו את הדו"ח.
במקביל העביר ויסמנדל, לצד עמיתו אוסקר נוימן, אזהרה מפורשת לנציג ועד ההצלה האורתודוקסי בהונגריה, פילפ פרוידיגר.
בעדותו של פרוידיגר במשפט אייכמן הוא מסר שהעביר את האזהרה לראש היודנראט בבודפשט, לאנג'לו רוטה, נונציו (שגריר האפיפיור) בעיר, ולעוצר מיקלוש הורטי.
במאי 1944 הועבר הדו"ח גם לנונציו בברטיסלאבה.
ויסמנדל גם הצליב את הנתונים עם עדויותיהם של בצלאל (צ'סלב) מורדוביץ' וארנושט רוזין שברחו ב-27 במאי מאושוויץ.
הם אימתו את בסיס העדות של ורבה ווצלר ובמיוחד את התחלת רצח יהודי הונגריה והוסיפו עוד לגבי 3,000 יהודים יוונים שנשלחו להשמדה במחנה.
הוא הרחיב את הדו"ח וניסה להעבירו למערב דרך איסטנבול.
שליח אחד, שנחשב מהימן, העביר את הדו"ח לידי הגסטפו בבודפשט.
ב-13 ביוני קיבל לידיו נציג ממשלת צ'כוסלובקיה בגולה בז'נבה, דוקטור ירומיר קופצקי, עותק של הדו"ח המלא מידי נציג של "קבוצת העבודה".
הוא העביר מברק לנציג הקונגרס הציוני העולמי ולקונסוליה הבריטית בברן.
משם התגלגל הדו"ח גם לקונסוליה האמריקאית ולסוכנות הביון האמריקאית בשווייץ.
ב-18 ביוני 1944 שודרו חלקים מן הדו"ח ברשות השידור הבריטית, ה-BBC.
ערוץ הפצה נוסף עבר דרך משה קראוס, שהיה מנהל המשרד הארצישראלי בבודפשט, שפעל בחסות הקונסול השווייצרי, חסיד אומות העולם קרל לוץ.