tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי עמיתו מרדכי אלישיב, דומבליאנסקי לא היה ציוני, אך היה קנאי לשפה ולתרבות העברית, והגן על ההברה האשכנזית.
בקובנה הוסיף לכתוב פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך, וכן סיפורים לילדים.
דומבליאנסקי חיבר ספרי לימוד עבריים: ספר לימוד דקדוק עברי למתחילים בשם "פסיעות ראשונות", בשני כרכים (תרצ"ה–תרצ"ו), ומקראות לכיתות הראשונות בשם "שחר", בארבעה כרכים, בהשתתפות ישראל קפלן (תרצ"ח).
בשנת תרצ"ו הופיע ספרו לבני הנעורים "עולם הפוך: ספור מקורי בילד בן טובים שנתעלה לעולמות העליונים וראה שם עולם הפוך, עליונים למטה ותחתונים למעלה" (כל ספריו הופיעו בקובנה בהוצאת אברהם פְּטַשֶק).
בעקבות כיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות בקיץ 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, עברה מערכת החינוך רה-ארגון; הגימנסיה הריאלית העברית, כמו יתר מוסדות החינוך העבריים בעיר, נסגרה, ודומבליאנסקי עבר ללמד בגימנסיה היידית שנפתחה תחתיה.
על פי בנו גרשון, בתקופה זו עסק דומבליאנסקי בחיבור ספר דקדוק ביחד עם המחנך והסופר ירחמיאל וינגרטן, שהגיע לעיר כפליט מוורשה הכבושה בידי הנאצים.
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש דומבליאנסקי עם אשתו ובן הזקונים גרשון לגטו קובנה.
על פי עדותה המאוחרת של ד"ר גוּטיה פיש, שהייתה אז נערה, דומבליאנסקי היה בין קורבנות הטבח בחצר מוסך לייטוקיס בקובנה ב-27 ביוני 1941, שבו מצאו את מותם כ-60 יהודים מידי לאומנים ליטאים.
על פי גרסה אחרת, הוא נספה באקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941 (ההוצאה להורג ההמונית הגדולה ביותר של יהודים בליטא ביום אחד, שבה נספו יותר מתשעת אלפים בני אדם, או כ-40% מיושבי הגטו).
אשתו רבקה ובנם גרשון נספו בשואה גם הם.
בתו הבכורה, חיה וִיסוֹבָטִי (1902–1990), שהייתה חברת "החלוץ" בגרודנה, עלתה לארץ ישראל כחלוצה עם קבוצתה בסתיו 1921. ב-1924 נישאה לאברהם ויסובטי מביאליסטוק, שהצטרף לקבוצה.
יחד איתו הייתה ממייסדי קבוצת גבע.
ב-1929 עזבו על רקע חילוקי דעות, התגוררו זמן-מה בירושלים ואחר-כך במושבה כפר סבא, וב-1930 היו ממייסדי מושב חרות שליד תל מונד, בו גרה עד מותה.
בתו לובה (ילידת 1905) עלתה לארץ ישראל מספר שנים אחרי חיה.
התגוררה בתל אביב, נישאה לחיים שכמן והיגרה איתו לדרום אפריקה.
בתו פייגל (ציפורה) (ילידת 1909) היגרה לצרפת, שם חיה כל חייה.
למד הנדסה בצרפת, ושב לישראל.
היה נשוי לרעיה, וללא ילדים.
פסיעות ראשונות: ספר למוד להתחלת דקדוק, 2 כרכים, קובנה: א' פְּטַשֶק, תרצ"ה–תרצ"ו (או תרצ"ז).
עולם הפוך: ספור מקורי ...
בילד בן טובים שנתעלה לעולמות העליונים וראה שם עולם הפוך, עליונים למטה ותחתונים למעלה, קובנה: פטשק ('לַנֹּעַר'), תרצ"ו.
י' דומבליאנסקי, בהשתתפות ישר' קפלן, ספר התלמיד – שחר, 4 כרכים, קובנה: א' פטשק, תרצ"ח.
(חלק ב: לשנת הלמודים השניה, תרצ"ח; חלק ג בשם: "שחר-ספר למוד ומקרא", חש"ד; חלק ד: חש"ד)
יעקב דוד פרידמן (ה'תרנ"ד - כ"ב באב ה'תשט"ו אוגוסט 1955) היה האדמו"ר השני לשושלת חסידות פאשקאן ביפו בין השנים ה'תש"ז - ה'תשט"ו.
יעקב דוד פרידמן נולד בעיר בוהוש שברומניה בשנת ה'תרנ"ד, בנו של הרב משה יהודה לייב פרידמן שהיה האדמו"ר הראשון של שושלת חסידות פאשקאן ומייסד החצר.
סבו של הרב יעקב דוד היה הרב יצחק פרידמן, מייסד חסידות בוהוש.
הסבא-רבא של הרב דוד פרידמן היה הרב שלום יוסף פרידמן שהיה מייסד חסידות סדיגורה, בנו של הרב ישראל פרידמן (הרוז'ינר) שהיה מקים חסידות רוז'ין ואב לכמה חצרות חסידיות.
הרב ישראל פרידמן מרוז'ין היה בנו של הרב שלום שכנא מפראהביטש (רבי שלום הגדול), בנו של הרב אברהם המלאך שהיה תלמידו של אביו, המגיד ממזריטש (המגיד ממזריטש) שהיה יורשו של הרב ישראל בן אליעזר (הבעל שם טוב), אבי תנועת החסידות.
אמו של הרב יעקב דוד פרידמן הייתה הרבנית אלטא נחמה גיטל בת הרב מנחם נחום דוב בער פרידמן מסדיגורה.
לאחר פטירת אביו של הרב יעקב דוד פרידמן, הרב משה יהודה לייב פרידמן, בשנת ה'תש"ז (1947) מונה לאדמו"ר.
הרב יעקב דוד פרידמן נחשב לעילוי גדול והיה לתלמיד חכם, לאחר השואה שהה תקופה קצרה ברומניה ובעזרת כמה יהודים הצליח בשנת ה'תש"י לברוח ממנה ולעלות לארץ ישראל.
לאחר פטירתו של הרב יעקב דוד פרידמן נפסקה שושלת חצר החסידות פשקאן וזאת לאחר סירוב בנו, הרב ישראל שלום יוסף פנחס פרידמן, לכהן כאדמו"ר.
שושלת החסידות הומשכה באופן לא-רשמי על ידי מחותנו, הרב יצחק פרידמן (השני), האדמו"ר מבוהוש.
לאחר פטירתו של הרב יצחק פרידמן בשנת 1992 הוכתר נכדו, הרב יעקב מנדל פרידמן לכהן כאדמו"ר מבוהוש-פאשקאן.
לאחר שנתמנה הרב יעקב מנדל לאדמו"ר השתנתה החסידות ללא הכר.
בשונה מסבו רבי יצחק שנטה לציונות, נכדו, הרב יעקב מנדל מתנגד חריף לציונות, ובהוראתו התחילו חסידיו לומר תחנון והפסיקו לומר קריאת ההלל ביום העצמאות.
עם זאת, בשנות האלפיים נכד מייסד השושלת הרב ישראל שלום יוסף פרידמן, החל לכהן כאדמו"ר והחל לערוך טיש בימי ההילולה של אבותיו (ג' בחשון, י"ט בכסלו וי'-י"א באלול וכן בימי הילולא נוספים), ובהזדמנויות נוספות, כדוגמת ימי ההילולה של אדמור"י חסידות הוסיאטין.
לאחר פטירתו, הוכתר בנו הרב הושע פרידמן בן שלום לכהן כאדמו"ר מפאשקאן.
הרב יעקב דוד פרידמן נישא לרבנית חיה שרה סימה בת רבי פנחס השיל, אדמו"ר מזינקוב.
ישראל שלום יוסף פנחס פרידמן, נישא לרבנית שיינדל שרה דבורה בת הרב יצחק פרידמן (אדמו"ר מבוהוש בא"י)
יעקב דוד מענדיל לייב פרידמן, אדמו"ר מבוהוש-בני ברק
יהודית מלכה פרידמן, אשת הרב צבי רבינוביץ האדמו"ר מביאלא מרמת אהרן, בני ברק
שיינא רחל פרידמן, אשת הרב ברוך שפרבר, בן הרב דוד שפרבר מבראשוב
אסתר דינה ברכה פרידמן, אשת הרב משה שפירא (נפטר ט' בניסן ה'תשכ"ב)
יעקב גַרטי (18 באוקטובר 1938 – 7 באוקטובר 2025) היה בוטנאי ישראלי, פרופסור לבוטניקה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' וייז באוניברסיטת תל אביב, שהתמחה בחקר חזזיות ובפרט בחזזיות כביואינדיקטורים ( מַחְוָונים ביולוגיים) לזיהום והשפעתו של זיהום אוויר על הפיזיולוגיה של החזזית.
גרטי, בנם של וילי גולדנטל ופְלורֵט גרטי (לבית לוי), יוצאת בולגריה, נולד בסתיו 1938 בביירות שבלבנון, וב-1943, בגיל חמש, הגיע עם אמו לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה במושבה רעננה, שם למד בגן ילדים ובבית הספר העממי (כיום בית הספר מֶגֶד), ולאחר מכן למד חקלאות בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" (1952–1956).
עם סיום לימודיו, התגייס לצה"ל ביולי 1956 ושירת עד ינואר 1959. עם שחרורו למד בשנים 1959–1961 ביולוגיה וחקלאות בבית המדרש למורים, מורות וגננות ע"ש שיין בפתח תקווה וקיבל תעודת הוראה.
בשנים 1962–1965 למד לתואר בוגר בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1969–1972 למד לתואר מוסמך בבוטניקה באוניברסיטת תל אביב (אותו סיים בהצטיינות).
התזה, שכותרתה הייתה "סקר פלוריסטי והכרת האקולוגיה של החזזיות בצפון ומרכז חצי האי סיני", נעשתה בהנחיית מרגלית גלון.
משנת 1972 ועד 1979 המשיך ללמוד באותה האוניברסיטה ובהנחייתה של גלון לתואר דוקטור בבוטניקה.
הדיסרטציה שלו הייתה בנושא "חזזיות כאינדיקטורים לזיהום אוויר".
לאחר סיום הדוקטורט, נסע למחקר פוסט-דוקטורט במחלקה לגאומיקרוביולוגיה באוניברסיטת אולדנבורג שבגרמניה המערבית לחודשים יולי–אוקטובר 1979, ובביולוגיה בתחנת המחקר מקמרדו שבאנטארקטיקה לחודשים נובמבר–דצמבר באותה השנה.
לאחר שובו לישראל שימש כחוקר במחלקה לבוטניקה ובמכון לחקר שמירת הטבע (INCR) באוניברסיטת תל אביב מ-1980 עד 1984. באפריל 1984 התמנה למרצה בכיר, וביולי 1988 קיבל קביעות.
בנובמבר 1993 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובספטמבר 2005 התמנה לפרופסור מן המניין.
גרטי ניהל את הגן הבוטני באוניברסיטת תל אביב והקים בו אוסף חזזיות.
גרטי היה חבר האגודה הבין-לאומית לחקר החזזיות (International Association for Lichenology, IAL) מ-1973 ועד למותו, האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה (1973), האגודה הישראלית למדעי הצמח (1986), האגודה הישראלית לחקר חמצן ורדיקלים חופשיים (2000), וחבר כבוד של האגודה האיטלקית לחקר החזזיות (Societa Lichenologica Italiana) מ-2002 ועד למותו.
גרטי השתתף בקביעות בתוכנית "שלושה שיודעים" ששודרה ברדיו כאן תרבות, ובערוץ הטלוויזיה כאן 11, שם עסק בנושאים רבים: סוקולנטים ("קקטוסים"), שרכים, שרפים וענברים, חזזיות ועוד.
נפטר ב-7 באוקטובר 2025, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף למושבים ירקונה וגני עם.
הותיר אחריו אישה, רחל, וארבעה ילדים.
מרגלית גלון, יעקב גרטי, חזזיות ישראל: (מדריך מאויר); צילם: עמיקם שוב, תל אביב: עם עובד, תש"מ 1979.
יעקב גרטי, צמחי תרבות; חריזה: יהודה אטלס; ראש הפרויקט: רות סטרול-נוביק; צילומים: אייל ברטוב [ואחרים], תל אביב: רמות; מרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי – בית הספר לחינוך – אוניברסיטת תל אביב ('הספרייה של מבט לגן'), תשס"ט 2009.
הרב יעקב דב בלייך (נולד ב-19 באוקטובר 1964, ברוקלין, ניו יורק) הוא רבה הראשי של אוקראינה.
בשנים 1984–1986 למד בישיבת קרלין-סטולין בירושלים.
מאז 1992 פעל להקמת איחוד הארגונים היהודיים של אוקראינה ובשנים 1996–2022 היה חבר בוועדה המבצעת של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-2001 התמנה לסגן נשיא המועצה האירופית של הקהילות היהודיות וכסגן נשיא הקונגרס היהודי האירופי ומונה גם לחבר בכנס הרבנים.
ב-1999 הוענק לו אות מסדר "ההצטיינות" מדרגה 3 באוקראינה.
בלייך ניהל בית ספר יהודי ובית יתומים יהודי בקייב.
הוא גם עמד בראש עמותת הרווחה "חסד אבות" בקייב, רשת השירותים החברתיים "מגן אבות" באוקראינה ושורת ארגונים אחרים.
יעקב דב בלייך יחד עם סוויאטוסלב שבצ'וק ואפיפניוס הראשון חשפו את האנדרטה וקיימו תפילה לחברי ארגון הלאומנים האוקראינים בבית הקברות היהודי סמביר, דבר שגרר ביקורת רבה מצד ארגונים יהודיים.
מאז 1987 נשוי לבאשי ויגדר ולהם שמונה ילדים.
הרב יעקב דוב בער רפפורט (ה'תרכ"ב, 1862 – י"ז בחשוון ה'תרפ"ח, 12 בנובמבר 1927) היה רב ליטאי, רבן של רבינשוק וזיימל במשך עשרות שנים, ובסוף ימיו רבה הראשון של כפר סבא.
נישא לחיה קיילא בתו של הרב יוסף זכריה שטרן ונכדתו של הרב מרדכי גימפל יפה.
כיהן ברבנות העיירה רבינשוק בלטביה ובשנת ה'תרנ"ו (1896) התמנה במקום הרב אברהם יצחק הכהן קוק כרבה של העיירה זיימל, תפקיד בו נשא במשך קרוב לשלושים שנה.
בתו יוכבד נישאה בשנת תרנ"ט, 1899, לרב אשר ניסן לויטן.
בשנת ה'תרפ"ו, 1926, עלה לארץ ישראל והיה לרבה הראשון של כפר סבא, עד לפטירתו בשנת ה'תרפ"ח.
לאחר פטירתו נישאה בתו הצעירה רחל גיטל לרב אברהם ריניק (רניק), תלמיד ישיבת חברון יוצא וילנה, והוא התמנה תחת חמיו כרבה של כפר סבא.
בכפר סבא יש רחוב שנקרא על שמו.
יעקב דולז'נסקי (1866 – 29 במרץ 1928) היה מראשוני וממובילי הכירורגיה בארץ ישראל, פרופסור לכירורגיה, עורך "הרפואה" בשנים 1924–1928.
דולז'נסקי נולד ב-1866 בבאחמוט, רוסיה (כיום אוקראינה).
בגיל 12 ברח מבית אביו כדי ללמוד בגימנסיה.
לאחר תום לימודיו עבד כרופא בפלך יקטרינוסלב ובפלך טולה.
בתקופה זו התקרב ללב טולסטוי ומשפחתו.
ניהל בית חולים עירוני ביקטרינוסלב, אוקראינה.
במלחמת רוסיה יפן, בשנים 1904–1905, פיקד על בית חולים צבאי.
לאחר שחרורו מהצבא התמנה לפרופסור לכירורגיה ולדיקן הפקולטה החדשה באוניברסיטת יקטרינוסלב.
ב-1920 עלה לארץ ישראל עם רעייתו מרים ובנו ליאוניד, והתיישב בירושלים.
עבד מספר שנים ככירורג ראשי בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים.
לאחר שהסתכסך עם הנהלת בית החולים מפני שלא קיבלו את דרישתו לבצע חידושים במחלקתו עבר לנהל מחלקה כירורגית בבית החולים ביקור חולים.
במאורעות תרפ"ט הגדיל המוסד את מספר המיטות הכירורגיות.
בפצועים טיפלו ד"ר גרשון (ג'ורג') גרי, ד"ר פליקס דנציגר ומנהל המחלקה הכירורגית פרופ' דולז'נסקי.
ב-1924 התמנה כעורך ראשי ל"הרפואה", לאחר שהעורך הראשון ד"ר יוסף צבי שטיין נבחר ליו"ר הסתדרות הרופאים בישראל.
דולז'נסקי השקיע מכספו הפרטי כדי לחדש את הופעת כתב העת.
היה ממייסדי המחלקה הרפואית של הספרייה הלאומית.
מות רעייתו מרים היה עבורו מכה קשה.
נפטר ב-1928 בירושלים לאחר שנותח מספר חודשים קודם לכן בדרכי המרה בברלין.
בנו, פרופ' ליאוניד דולז'נסקי (1898–1948), שניהל את המחלקה לפתולוגיה ניסיונית באוניברסיטה העברית, בבית רנטוף בהר הצופים עלה ביום ד' בניסן תש"ח (13.4.1948) בשיירת הדסה שעלתה להר הצופים ובה מצא את מותו.
נכדתו, רינה אטינגר (פאני דולז'נסקי 1926-2011), כיהנה כפרופסורית במחלקה לרפואה ניסויית וחקר הסרטן בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והייתה נשואה לפרופ' שמואל אטינגר.
רבי יעקב דהאן (אדהאן) (ה'תרמ"ט 1889 - כ"ט כסלו ה'תש"ה 15 בדצמבר 1944) היה דיין וראש ישיבה במרקש במחצית הראשונה של המאה ה-20.
נולד במרקש בשנת ה'תרמ"ט לאביו רבי מסעוד דהאן ולאמו חנינה.
למד בישיבתו של רבי שלמה הכהן בעיר, ולימים נשא את בתו סוליקה.
לאחר שגדל בתורה, נתמנה לעמוד בראשות אחת הישיבות שפעלו בבית הכנסת הגדול של מגורשי ספרד בעיר, "צלאת אל עזמה", לצד רבי אברהם אביטבול, כאשר הרב דהאן לימד בעיקר את בני הכפרים הסמוכים והרב אביטבול לימד בעיקר את התלמידים המקומיים.
נפטר בכ"ט בכסלו ה'תש"ה, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
לרבי יעקב ולאשתו סוליקה, נולדו שלוש בנות ובן.
בנו הרב שלמה דהן היה ראש ישיבה ואב בית דין בפריז, נקרא גם בתואר "ל'חכם דהאן".
בתו מסעודה נישאה לרב חיים רפאל שושנה, דיין בקזבלנקה.
נינתו היא הרבנית ימימה מזרחי.
רבים מתלמידיו פורטו בספר "בתוך עמי" של הרב אברהם אלמליח:
הרב גד נבון – הרב הראשי לצה"ל.
רבי יצחק דלויה - מחבר הספר "ויזרע יצחק", שוחט ובודק בבית הדין הרבני בפריז, וראש כולל שם.
רבי דוד בוזגלו – מגדולי משוררי מרוקו.
הרב אברהם אלמליח – רבה של דימונה.
הרב יאיר חפוטא – רבה של באר יעקב.
הרב דוד מלול – רבה של ירוחם.
הרב שמעון דיין - רב בכמה ערים במרוקו ורבה של כפר יונה.
הרב מסעוד חזן - רבה של שלומי
הרב יוסף בוסקילה - רבה של בית שמש
הרב יעקב אלמליח - רב מושב תלמי יחיאל.
הרב משה בוזגלו, רב בעיירה מול דרעא ורב ביכנ"ס "אור תורה" בקריית ים.
הרב יוסף פרץ – רב מושב מגדים, בעל "תהילתו בפי".
הרב שמעון ברוך אוחיון – ראש ישיבת "כתר תורה" בקזבלנקה ורבה של יפו.
נולד בחלב בשנת ה'תקפ"ח לרבי שאול וקמר קסב.
למד מפי אביו ומפי רבי מרדכי עבאדי.
נשא את שרה בת רבי יוסף סת הכהן.
לאחר פטירתה נשא את גרז, בת רבי משה סוויד, מחכמי חלב.
לאחר פטירתה נשא את אחותה רחל.
נולדו לו שלושה בנים ושלוש בנות.
בנו משה ובתו מזל נפטרו בצעירותם.
בתחילת דרכו התפרנס כמורה פרטי לגמרא לילדי המשפחות העשירות בעיר, עד להתמנותו לרבה של קיליז הסמוכה לחלב (כיום בטורקיה), במקומו של רבו הרב עבאדי.
עם פטירתו של החכם באשי חלב, רבי שלמה צפדיה, נתבקש למלא תפקיד זה.
בתפקידו היה לוחם חריף לשמירה על שמירת התורה, והיה בראש החותמים על החרם על מחללי השבת.
בשנת ה'תרס"ח אז התפטר ממשרת החכם באשי, בשל הרצון למנות חכם באשי דובר טורקית שיוכל לפעול לפטור בחורים יהודים בגיוס החובה לצבא העות'מאני, ובמקומו התמנה רבי חזקיה שבתי.
רבי יעקב שאול התמנה במקום זאת למשרת ראש אבות בתי הדין בחלב, עד לפטירתו.
בשנת ה'תרל"ז ביקר בארץ ישראל כדי להשתטח על קברי צדיקים, ובמהלך מסעו נפגש עם הראשון לציון רבי אברהם אשכנזי.
דרך אמונה - דברי מוסר לפי סדר הא' ב', כולל הסכמות וחרמות כנגד מחללי שבתות (חלב, ה'תרע"ד; ירושלים, ה'תשל"ח)באתר hebrewbooks.
שארית יעקב דרשות לארבע שבתות השנה (חלב, ה'תרפ"ה).
משכנות יעקב- נספח ל"שארית יעקב".
דרשות לזכר רבו, רבי מרדכי עבאדי.
חידושים על מסכת ביצה וסוגיות, נדפסו בסוף ספר "אמרי נעם" לרבי ישעיה דיין.
הרב חכם יעקב דבראשוילי (ה'תרס"ב, 1902, צחינוואלי – כ"ו באדר ה'תשמ"ח, 1988, ירושלים) היה הרב הראשי של יהודי גאורגיה בישראל ורב וקהילת יהודי גאורגיה בירושלים.
נולד בעיר צחינוואלי שבגאורגיה לרחמים ואסתר.
אחיו היו הרבנים משה דבראשוילי, מיכאל דברשווילי וגבריאל דבראשוילי.
בבחרותו עבר עם משפחתו לכותאיסי, שם למד בישיבה שהקים הרב שמואל הלוי לויטין, שליחו של האדמו"ר הרש"ב מלובביץ'.
כעבור זמן התמנה בעצמו למגיד שיעור בישיבה.
בין תלמידיו בכותאיסי היה הרב רפאל אלאשוילי.
בשנת 1917 נסע ללמוד למשך תקופה בישיבת תומכי תמימים ברוסטוב על הדון.
לאחר שובו לגאורגיה, היה ממנהיגיה הרוחניים של יהדות גאורגיה, ונאלץ להתמודד עם רדיפות השלטון הקומוניסטי שכללו מאסר ועינויים.
בשנת 1972 עלה לישראל וקבע את מגוריו בירושלים.
בין השנים 1980-1988 כיהן בתפקיד הרב הראשי של יהודי גאורגיה בישראל ורב העדה הגאורגית בירושלים.
היה פעיל מרכזי להפצת תורה ויהדות בקרב עולי גאורגיה בישראל.
נפטר בשנת 1988 ונקבר בחלקת יוצאי גאורגיה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על מצבו נכתב: "הרב הראשי ליהודי גרוזיה אשר מסר נפשו על תורת ה', רבים השיב מעוון, מרביץ תורה בישראל, חכם רבי יעקב דבראשוילי".
על שמו נוסדו בירושלים בית מדרש ומוסדות "קול יעקב".
הרב יעקב דוד וינטרוב (ביידיש נכתב גם ויינטראוב), (כ' בניסן תר"י, 2 באפריל 1850 - כ' בניסן תרפ"ד, 24 באפריל 1924) היה רב קהילת "חברת ביקור חולים" בראדומסק ומחבר ספרים תורניים.
נולד בוורשה ליצחק אייזיק יום טוב רבינרזון (וינטרוב) ולשרה נחמה למשפחת קצנלבוגן.
היה היחיד מכל ארבעה עשר אחיו שלא נפטר בילדותו.
הוא נצר לשושלת רבנים ולכך שם משפחת אביו היה רבינרזון שפירושו בן הרב.
בשנת ה'תרכ"ד (1864) התחתן עם פרימט למשפחת סופר.
בשנת ה'תרמ"ו (1886) התחתן בשנית עם פרימט למשפחת קמינסקי ונולדו להם שבעה ילדים.
רוב חייו התגורר בעיירה ראדומסק, למעט תקופה קצרה בעיירה פלאוונו שם כתב את ספרו אמרי דוד על ספר תהילים.
בראדומסק בדק את העירוב בכל ערב שבת.
מסופר כי רבי יחזקאל רבינוביץ מרדומסק הטיל עליו לבחור שוחט ובודק לעיירה.
מסופר כי לעת זקנותו הגיעו רבים לבקש את ברכתו, בעקבות המלצת הישמח ישראל מאלכסנדר.
עודד את צאצאיו ואחרים לעלות לארץ ישראל.
נפטר בתאריך שבו נולד, כ' בניסן תרפ"ד (24 באפריל 1924).
כמו אביו היה חסיד של האדמו"ר הצעיר מוורקא, עד לפטירתו בתרכ"ח (1868).
אחר כך למד אצל רבי דוב בעריש מביאלה ואף למד עמו חברותא בעיון.
לאחר פטירתו למד אצל רבי יחיאל דנציגר מאלכסנדר ובנו רבי הישמח ישראל.
לאחר פטירתו, עמד בראש החסידים שחזרו לביאלה לאדמו"ר אהרן צבי לנדא במשך חודשים ספורים עד לפטירתו, ואחרי כן עבר עם החסידים לאחיו רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא מסטריקוב.
כמה מילדיו נפטרו בילדותם או בשואה.
בין ילדיו מאשתו השנייה: הרב נח גד - מחברם של עשרות ספרים; הרב אהרן, מחבר הספר דביר אהרן על התורה; הרב מרדכי, שהיה רב בלוקסמבורג ומרסיי ואחר כך בפילדלפיה.
הרב יעקב דוד חיבר מספר רב של ספרים אך השאיר אותם בכתבי יד, חלקם הדפיס בנו הרב נח גד וינטרוב חלקם הלכו לאיבוד בשואה וחלק הדפיס נכדו יעקב דוד וינטרוב.
נאוה תהילה (תרפ"ז) - על הגדה של פסח
אמרי דוד (תשד"מ) - על ספר תהילים
אמרי דוד (תש"ע) - ספר המעובד מתוך ספריו, על חמשה חומשי תורה
יעקב דורון (1930 – 15 ביולי 2010) היה ראש המועצה המקומית גבעת עדה במשך שלוש קדנציות, משנת 1974 עד שנת 1989 וכיהן בתפקידים ציבוריים נוספים.
יעקב דורון (תירם) הוא בנם של מרים וחיים.
יעקב נולד בתימן בשנת 1930 בעיירה אל גדס שבדרום תימן, אשר מרבית תושביה היו יהודים, שעסקו באריגה ובעבודת אדמה.
קיבל חינוך יהודי מסורתי אצל מארי.
יעקב היה בן יחיד לאמו.
בהיותו בגיל 12, נפטרה אמו והוא גדל בחסותם של קרובי משפחה.
בהמשך עברה המשפחה לעיר תעז.
בשנת 1943 עשתה המשפחה ניסיון ראשון לעלות לארץ ישראל ובתום מסע מפרך, בתנאים קשים הגיעה המשפחה לעדן, שנשלטה על ידי הבריטים.
לאחר המתנה של כשנה גורשו והוחזרו לתימן, לעיר תעז, שם נושא יעקב את רעיה (חממה) לאישה.
לאחר כשמונה שנים קשות והתנכלויות מצד האוכלוסייה המוסלמית הגיעה הבשורה המיוחלת למסע המחודש לארץ ישראל והפעם הייתה תחושה של ביטחון במימוש העלייה הנכספת לאחר הקמתה של מדינת ישראל.
ב - 15 בינואר 1950 עלתה המשפחה לישראל במבצע "על כנפי נשרים".
התחנה הראשונה הייתה עין שמר שליד פרדס חנה, מתקן צבאי בריטי שהפך למחנה עולים ליוצאי תימן.
עשרות אלפי עולים מתימן שוכנו באוהלים, כאשר בכל אוהל כחמש עשרה משפחות וביניהם משפחתו של יעקב.
לאחר מספר חודשים נשלחו מספר משפחות מעולי תימן למושבה גבעת עדה וביניהם יעקב ורעייתו ששוכנו באוהלים משותפים במרכז המושבה, בהמתנה לבניית שיכוני העולים החדשים מתימן.
התנאים היו לא קלים וכעבור כשנה שוכנו בביתם הקבוע ב"שכונת עמידר".
יעקב דורון התגייס לצה"ל בשנת 1951 ושירת תחילה בנח"ל דתי בקיבוץ "חפץ חיים" ולאחר מכן בגדוד 51 בחטיבת גבעתי.
לפרנסתו החל יעקב את דרכו בעבודות אדמה אצל וותיקי המושבה ובעבודות בניין מזדמנות באזור .
מאז ועד יום מותם גרו יעקב ורעיה דורון באותו הבית ובו גידלו את ששת ילדיהם.
יעקב דורון החל את פעילותו הציבורית במושבה משנת 1953, ראשית בהתנדבות קהילתית במושבה ולאחר מכן היה גם חבר ועד בלשכת העבודה, עבד בהסתדרות, במועצת הפועלים - באיגוד המקצועי ובנוסף כיהן כמזכיר מועצת הפועלים במשך כשמונה שנים.
יעקב השתלב בתפקידים ציבוריים אחרים מקומיים וארציים ושימש כסגן ראש המועצה מ – 1955 עד 1973.
בראשית שנות פעילותו הציבורית נלחם על הזכות לעבודה עברית מאורגנת ביישוב.
במאי 1955 החל לעבוד בהסתדרות כרכז איגוד מקצועי ואחראי לפעולות התרבות במועצת הפועלים.
בבחירות המוניציפליות שהתקיימו בספטמבר 1955 נבחר למליאת המועצה המקומית.
בשנים 1959–1973 נבחר כגזבר, כסגנו וכממלא מקומו של ראש הרשות, אהרון גבע, וכממלא מקומו.
בשנת 1963 נבחר לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים במושבה.
כמזכיר מועצת הפועלים, קלט את העולים החדשים וסייע להם רבות בתעסוקה במושבה ובסביבה, בצרכי דת ובפעילות תרבות חברתית.
כמו כן, בתפקיד זה, ולימים כראש המועצה, נאבק יעקב בכל הכלים שברשותו בכוונת המוסדות לפרק / "למזג" את המושבה גבעת עדה והצליח בכך עד שבשנת 2003 אוחדה המושבה גבעת עדה עם שכנתה בנימינה.
בנוסף, מילא תפקידים כמו חבר המרכז החקלאי ומוסדותיו, מזכיר סניף העבודה בגבעת עדה וחבר מרכז המפלגה וועידתה במשך שנים רבות.
יעקב דורון הוביל מאבק למימוש הבטחות המדינה להקניית קרקעות חקלאיים לעולי תימן.
המאבק נמשך 12 שנים ובסופו, בסיוע מועצת הפועלים, המרכז החקלאי ומשרד החקלאות, קיבלו שטחי קרקע לנטיעת ענבי יין וכך נוסדה "אגודת היין" ב 1968.
בראשית 1974 נבחר לראש המועצה המקומית השלישי של גבעת עדה תפקיד בו כיהן חמש עשרה שנים עד לפרישתו 1989 .כראש מועצה פיתח את המושבה ותרם לה רבות, יזם בניית מוסדות, מבנה ציבור, בריכת שחייה ופעל למיזוג גלויות.
לאחר פרישתו כתב את הספר "במעגלים- פרקים בתולדות גבעת עדה", בו חקר את ההיסטוריה המקומית.
וספר אוטוביוגרפי בשם "נתיבות חיי".
בערוב ימיו הקדיש יעקב את זמנו לטיפול באשתו החולה והגביר את מעורבותו בניהול בית הכנסת "תפארת ישראל" אשר הוא היה ממקימיו.
בד בבד היה מעורב בנעשה ביישוב גבעת עדה וכאב את פירוקו לטובת האיחוד בנימינה גבעת עדה.
יעקב דורון נפטר ב־15 ביולי 2010, ד' באב תש"ע, והובא למנוחות בבית העלמין של גבעת עדה.
לאחר מותו הוענקה ליעקב תעודת הוקרה על ידי נשיא התאחדות האיכרים בישראל, מר דובי אמיתי: "על פועלו ותרומתו למושבה ולהתאחדות האיכרים בישראל ולמדינת ישראל.
על היותו סמל ומקור השראה לדבקות במטרה, מופת להיאחזות ולהתערות הראשונים בהווי הארץ ושמירה על אדמות המדינה.
על היותו דוגמה לחלוציות ולהגשמה עד ימינו אלה ממש".
הרב יעקב גרשון וייס (א' באדר ה'תרצ"ח, 2 בפברואר 1938 – כ"ה באדר ה'תשפ"ה, 25 במרץ 2025) היה חוקר תורני, שהתפרסם בעיקר בשל ספרים תורניים שחיבר בנושאים מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה וזמני היום בהלכה.
עבד בהנדסת חומרים בתעשייה האווירית.
נולד בא' באדר ה'תרצ"ח לרבי חיים וייס וללאה (לבית פולק) בארץ ישראל שתחת המנדט הבריטי.
בגיל 10 עבר עם משפחתו לארצות הברית.
נישא למלכה בת רבי שמואל יהודה פרנקל, מצאצאי רבי שמואל פרנקל ואיתה עלה בחזרה לישראל.
לזוג בנים בנות, נכדים ונינים.
בהשכלתו היה מהנדס חומרים ובין היתר עבד בתעשייה האווירית וכן במכון הטכנולוגי להלכה.
בצעירותו היה מתלמידיו של הרב אהרן קוטלר בישיבת לייקווד, והוסמך לרבנות על ידי רבו, הרב משה פיינשטיין.
היה בקשר הלכתי עם הרב ישראל זאב גוסטמן והרב שלמה זלמן אוירבך.
חיבוריו, הספרים "מידות ומשקולות של תורה" ו"יום ולילה של תורה" עוסקים בתחומים הלכתיים שנעזרים במחקרים היסטוריים וארכאולוגיים (בעניין שיעורי האורך המשקל והנפח) וכן תצפיות אסטרונומיות (בעניין זמני היום בהלכה).
ספריו זכו להסכמות מרבני הדור, וזכו להכרה והערכה אצל רבנים שעוסקים בתחומים הלכתיים אלה.
מידות ומשקלות של תורה, ירושלים תשמ"ה, באתר דעת
יום ולילה של תורה, ירושלים תשע"ה, באתר היברובוקס
קונטרס "בואו חשבון", במעלת הספר חשבון הנפש, באתר אוצר החכמה
יעקב גרינוורצל (נולד ב-1952 בפולין) הוא אמן פלסטי ישראלי.
נולד בשם Jakub Grinwurcel למשפחת יהודים פולנים שהיגרו לישראל בשנת 1957. בין השנים 1976 ל-1980 למד בבצלאל, ובשנת 1980 קיבל את פרס רומי שפירא על יצירתו "חנוכייה משתנה תמיד".
בשנת 1988 קיבל את פרס תחרות Art-Quest בארצות הברית.
בשנת 1996 יצר לרגל 3000 שנה להקמת ירושלים את היצירה "כתר התורה", שזכתה בתחרות עיצוב יודאיקה בינלאומית.
ליעקב גרינוורצל סטודיו בחוצות-היוצר בירושלים, הוא מעצב חפצי קדושה יהודיים בסגנון מודרני.
ביניהן: כוס קידוש, קערה לנטילת ידיים לפני הארוחה, פמוטי שבת, חנוכיה, מזוזות.
עבודותיו נמצאות באוספים פרטיים וציבוריים רבים בישראל וברחבי העולם, ביניהם: במוזיאון היהודי בניו יורק, במוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם, במוזיאון היהודי בברלין, במוזיאון היהודי בווינה, במוזיאון הארץ בתל אביב, במוזיאון מוריס ספרטוס בשיקגו וברבים אחרים.
יעקב דב גורדון היה פסל יהודי, יליד האימפריה הרוסית, שפעל בפלשתינה-א"י בין השנים 1924-1920.
יעקב דב גורדון נולד בדנילוביץ שבפלך וילנה, האימפריה הרוסית (כיום ליטא), כנראה באזור שנת 1885. בילדותו למד בתלמוד תורה.
בנעוריו היה קשור להבונד ולקבוצות סוציאליסטיות.
בשנת 1907 היגר לארצות הברית.
שם למד כשלוש שנים בבית ספר מקצועי לאומנות, ובשנת 1910 בקירוב התקבל לאקדמיה לאמנות בפילדלפיה.
לאחר סיום לימודיו נסע, כנראה בעזרת מלגה שקיבל בפילדלפיה, לאירופה, שם ביקר בצרפת, בלגיה ושווייץ ולמד כשנה באקדמיה האמריקאית לאמנות ברומא, איטליה.
ב-1920 בקירוב נסע לפלשתינה-א"י והתגורר בכרם התימנים בתל אביב.
בין עבודותיו הראשונות היה תבליט של דוד ילין בהזמנת משפחתו.
בשנת 1921 השתתף ב"תערוכת אמנות ומלאכה" שהתקיימה במגדל דוד בירושלים בהשתתפות אמני אגודת אמנים עברית ואמנים נוספים מ"בצלאל".
ב-1922 נחנך תבליט גדול שלו בשם "והודעתם לבניך ולבני בניך" מעל הכניסה אל מלון גינוסר בתל אביב.
בתבליט הופיעו דמויותיהם של שני תלמידים ורבם, כשהם מוקפים על ידי חיות ובהם זוג כלבי ים ונשר בעל כנפיים פרושות.
התבליט שהיה מהראשונים ששילבו אמנות באדריכלות המקומית זכה, כנראה, לתגובות מעורבות.
הוא הוסר, כנראה, בלחץ חוגים דתיים בתל אביב.
עבודה נוספת מתקופה זו המיוחסת לו היא פסל האריה בסמטה פלונית בתל אביב.
ב-1923 הציג בסטודיו שלו בכרם התימנים את פסלו "טרומפלדור", לצד כמה יצירות נוספות.
לאחר מכן נסע לביקור בארצות הברית.
לאחר שובו יצר את פסלו "הגליל ושומרותיו" (1924), המנציח את שרה צ'יזיק ודבורה דרכלר, שנפלו במאורעות תל חי.
ב-8 במאי 1924 עזב את ארץ ישראל, כנראה בגלל מצבו הכספי הקשה.
את מרבית יצירתו ניתץ ואילו הפסל "הגליל ושומרותיו" נתרם לחצר תל-חי.
קורות חייו לאחר עזיבתו את ארץ ישראל אינם ידועים.
יעקב גרטנר היה אדריכל יהודי-אוסטרי.
גרטנר נולד ב-6 באוקטובר 1861 למשפחה יהודית עם 5 ילדים.
הוא למד בברנו ולאחר מכן התנסה באדריכלות בביאלסקו ובווינה.
ב-1888 הוא הפך לאדריכל עצמאי.
גרטנר עיצב מספר בתי כנסת לאורך חייו בדברצן, בטרנבה (כיום בסלובקיה) ובטרגו מורש (כיום ברומניה).
ייתכן כי גם עיצב את בית הכנסת באויפשט בבודפשט, בירת הונגריה.
חלק מבתי הכנסת שבנה נהרסו במהלך פוגרומים אנטי-יהודיים בגרמניה הנאצית.
גרטנר היה נשוי לאנה לנזר.
הוא נקבר במחוז דובלינג בעיר וינה שבאוסטריה.
1897: מבנה מגורים ומסחר "Zu drei Hähnen" בברנו.
1901: בית מגורים בווינה (ג'ואן שטראוס-גאסה 32 בווינה).
1902: בניין מגורים בווינה (ביברשטרסה 4 בווינה).
1904: בניין מגורים ועסקים בווינה (סטובנרינג 24 בווינה).
1904-1905: בית מגורים ועסקים בווינה (סטובנרינג 14 בווינה).
1905: בית מגורים בווינה (סטובנרינג 2 בווינה).
1906: בית מגורים בווינה (דפונטגאסה 4 בווינה).
1906-1907: בית מגורים בווינה (טאובולדגאסה 16 בווינה).
1910: בניין מגורים ומסחר בווינה.
יעקב הוֹלַנדֶר (2 במרץ 1928 – 2 באפריל 2014) היה מלחין בזמר העברי, מעבד מוזיקלי ומנצח מקהלות ישראלי.
מגדולי המלחינים בזמר העברי, המזוהה בעיקר עם פסטיבלי הזמר, בהם זכה שלוש פעמים במקום הראשון, ועם חבורות הזמר הרבות שיסד לאורך השנים.
יעקב (יָנֶק) הולנדר נולד בעיר קרקוב שבגליציה, פולין למשפחה בעלת רקע מוזיקלי.
במלחמת העולם השנייה עבר בגטו קרקוב וב-12 מחנות שונים, כולל פלאשוב, אושוויץ ומאוטהאוזן.
הוריו ושני אחיו הגדולים נספו בשואה, והוא היחידי ששרד.
לאחר המלחמה, כשהוא בן 17, נמנה עם ילדי סלבינו ששהו בבית שיזופולי באיטליה, ושם הצטרף למקהלת נערים שאורגנה בבית הילדים ואף ניצח עליה בהזדמנות אחת.
כאן החל לכתוב פיליטונים וחתם בכינוי "הראי העקום".
עם חלק מילדי סלבינו ניסה להעפיל לארץ ישראל באונייה "כתריאל יפה" אך היא נתפסה על ידי כוחות המנדט הבריטי, והוא נכלא עם חבריו במחנה המעצר בקפריסין.
עם השחרור מקפריסין, נקלט בקיבוץ משמר השרון יחד עם כל חבריו למקהלה, ומשם נשלח ללמוד את יסודות הניצוח וההלחנה.
כשנה מאוחר יותר התנדב לחטיבת הראל של הפלמ"ח והשתתף בקרבות לשחרור הדרך לירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר שחרורו נקלט בקיבוץ צאלים, שם התגורר כשנה, ולאחר מכן עבר לתל אביב ושם החל ללמוד באקדמיה למוזיקה אצל המלחין מרדכי סתר (שלימים היה לשכנו ברמת אביב ולאחד מידידיו הקרובים ביותר).
בתקופת הלימודים עבד למחייתו כמורה למוזיקה בבתי ספר, ביניהם "כרמל" בתל אביב, ובתור מנצח מקהלה.
עד 1964 התעניין הולנדר יותר במוזיקה קלאסית, אבל בשנה זו חל המפנה הגדול בקריירה המוסיקלית שלו, כאשר הייתה זו אשתו דבורה שעודדה אותו לכתוב שיר לפסטיבל הזמר והפזמון שהיה האירוע המוסיקלי הנחשב ביותר בשנות השישים והשבעים והתקיים בכל מוצאי יום העצמאות ושודר בשידור חי בערוץ הטלוויזיה הבודד בישראל.
השיר הראשון שהלחין היה "ילדתי אִמרי" (מאת משה דור), שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1964, בביצועם של בני אמדורסקי ונחמה הנדל.
שני שירים נוספים שהלחין, זכו אף הם במקום הראשון בפסטיבלי הזמר מאוחרים יותר : "מי יודע כמה" למילים של רימונה די-נור ולעיבוד של שמעון כהן בביצועו של מייק בורשטיין, 1967 ו-"פתאום עכשיו, פתאום היום" ("אהבתיה") (מילים תרצה אתר, עיבוד אריה לבנון, בביצועו של שלמה ארצי, 1970).
בכך למעשה היה הולנדר לשיאן הזכיות במקום הראשון בפסטיבלי הזמר עם שלוש זכיות, שקידמו את הקריירה המוסיקלית שלו בצורה משמעותית, וקיבעו את מעמדו כאחד המלחינים החשובים והמובילים בזמר העברי.
שיר פסטיבלי נוסף שכתב הולנדר הוא, "תנו לנו יד ונלך" (למילותיו של צבי זליקוביץ') – שיר געגוע לאתרים אהובים בתל אביב שאינם עוד.
שיר זה הושר בפסטיבל הזמר והפזמון 1973 על ידי עירית דותן.
כמו כן הלחין את "שיר לערב חג" למילים של תרצה אתר, שמירי אלוני ביצעה באותו פסטיבל.
הולנדר אמנם לא זכה במקום הראשון אך, כאמור, הביא לפסטיבל שני שירים.
לחן אחר שכתב הוא "אני אוהבת באך" למילותיו של שמואל רוזן.
בלחן זה יש מרכיבים המזכירים תבנית לחנית של המלחין הקלאסי באך.
עדות נוספת לגיוון הרב בלחניו של הולנדר ניתן למצוא בפסקול שכתב ב-1967 לסרטו הראשון של ג'ורג' עובדיה, "הנחשקת" (נקרא גם "אהבה בנמל"), בכיכובו של אריס סאן; השירים שבסרט, ובמיוחד שיר הנושא, "רק חיוך אחד", למילותיו של יעקב שרת ובביצועם של יהורם גאון ודליה עמיהוד, נושאים גוון ים-תיכוני מובהק.
הולנדר, מהאבות המייסדים של חבורות הזמר בארץ, שימש במשך עשרות שנים מעבד קולי ומנצח של הרכבים קוליים רבים, מהם כמה שייסד: "הרעננים" (1970), "אדם לאדם", "שירן", "השרונים" (1994), "זמר לך".
ב-1966 הקים את להקת "זמרי החוף", שפעלה במשך שנה אחת בלבד והוציאה אלבום אחד המורכב משיריו ומעיבודיו בהפקת חברת "ישראפון".
מהמחצית השנייה של שנות השישים ובמהלך שנות השבעים הִרבה לעבוד עם הלהקות הצבאיות ושימש כמנהל מוזיקלי של תוכניות, שהבולטות שבהן היו "במרכז העניינים" של להקת פיקוד המרכז, "שבר ענן" של להקת חיל האוויר ו"במוצב רוח" של להקת גולני.
בשנת 1980 זכה בפרס זעירא.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה 2007 נבחר להדליק משואה במהלך העצרת הממלכתית ביד ושם.
ב-23 במאי 2011 הוענק להולנדר אות הוקרה על תרומה לזמר העברי בפסטיבל ימי הזמר בר-אילן, שנערך על ידי הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן, המחלקה למוזיקה והמרכז לחקר המוזיקה העממית הישראלית, בשיתוף עם גלי צה"ל ובמלאת 40 שנה למחלקת המוזיקה בתחנה הצבאית.
ב-1 ביוני 2014, חודשיים לאחר מותו, הוענק להולנדר אות הוקרה מטעם "שירת רבים" (מיסודה של עמותת "מיתר" לטיפוח הזמר העברי) על תרומה לתרבות הישראלית ולזמר העברי.
הולנדר היה נשוי לדבורה ואב לשניים.
הוא נפטר ב-2 באפריל 2014, בגיל 86. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אזכור את הדרך: משיריו של יעקב הולנדר, פרדסיה: התקליט, 1996.
שיר לערב חג: לקט משירי יעקב הולנדר בביצוע הרכבים קוליים, הליקון, 2004.
אֲבָל המנגינה: משירי יעקב הולנדר, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל – מפעלי תרבות וחינוך (הספרייה למוסיקה על-שם נסימוב), 1985.
יעקב דִינֵזוֹן (ביידיש: יענקֶב דינעזאהן; בכתב רוסי: Яков Динезон; 1858?, נובי-זאגור, מחוז קובנה, האימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו) – 29 באוגוסט 1919 ורשה, פולין) היה סופר יידיש, מורה, איש חינוך ופובליציסט.
יעקב דינזון מוכר בתולדות ספרות היידיש כעוזרו הקרוב של י"ל פרץ, יוצק מים על ידיו, וכמייסד של רשת חינוך יהודית אשר התבססה על בתי ספר חילוניים שפעלו בשיטת חינוך משלו, ונקראו על שמו: "דינזון שוּלֶן" (יידיש: "בתי הספר של דינזון").
דינזון זכה לחינוך מסורתי, בחדר ובישיבה.
בגיל 12 נתייתם מאביו; דודו אימץ אותו, והוא עבר לביתו שבעיר מוהילב שברוסיה הלבנה.
עוד בהיותו תלמיד ישיבה נתפס להשכלה, ויצא לחילוניות.
בנעוריו שימש כמורה פרטי בבתיהם של יהודים אמידים, והיה גם סוכן-נוסע לממכר ספרים.
בשנת 1884 השתקע בוורשה שבפולין, ועשה בה את כל חייו.
בוורשה פגש בחוגי סופרים את י"ל פרץ, ומאז לא נפרד ממנו.
פרץ לא רק שהשפיע מאוד על דרכו הספרותית של דינזון, אלא הפך למורה-חבר לכל חייו.
יעקב דינזון היה מחנך ומורה מסור ומחדש.
הוא פרסם מאמרים רבים בעיתוני התקופה בשאלות חינוך.
לבד מרשת בתי הספר הקרויה על שמו, הוא הקים מערכת חינוך מיוחדת לילדים יהודים פליטים וחסרי בית בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
ראשית כתיבתו הייתה דווקא בעברית, אבל הוא החליט להתמסר לכתיבה ביידיש.
הוא היה ממחדשי סוגת הרומנים המתקתקים, הסנטימנטליים, ותיאר את החיים היהודיים בפולין וליטא ברגשנות עודפת, לצד סיפורים ריאליסטיים ביקורתיים מאוד.
רומן פרי עטו בשם "הנאהבים והנעימים" (1887) התחבב מאוד על קהל קוראי היידיש, והופץ בלמעלה מרבע מיליון עותקים.
הוא פרסם כחמישים כרכים של סיפורת, סיפורי ילדים, רומנים ומאמרים.
ארכיונו האישי של יעקב דינזון שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
שתי אמות: רומן; תרגם: ש.
יעקב הוזמן () היה מזכיר קואופרטיב "אגד" ומנכ"ל "ארקיע".
בשנת 1950 נקרא על ידי שר התחבורה, דוד רמז, להקים את חברת ארקיע.
לאחר המיזוג בין חברת "ארקיע" לחברת "אווירון" ניהל את "ארקיע" עד לפטירתו ב-24 בספטמבר 1965. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הוזמן תמך באמנים רבים וטיפח אוסף ענק של פולקלור יהודי בשירה, במוזיקה, בציור ובספרות יידיש.
היה חבר ועד כפר האמנים עין הוד וחבר מועצת המנהלים של מוזיאון תל אביב.
ב-15 בדצמבר 1966 נקרא נמל התעופה אילת על-שמו - נמל התעופה אילת ע"ש יעקב הוזמן.
הרב יעקב הלוי פילבר (נולד ב-21 במרץ 1936, כ"ז באדר ה'תרצ"ו) הוא רב ציוני דתי, ממייסדי הישיבה לצעירים שעל-יד מרכז הרב, ובעבר כיהן בראשה, ולשעבר רבו של קיבוץ חפץ חיים.
ממייסדי "מרחביה – האגודה לקידום החינוך התורני", שהקימה בהנהלתו את מוסדות "נועם".
הרב פילבר הוא מראשוני תלמידי הרצי"ה קוק, ומראשוני פרשני הראי"ה קוק בהסמכת רבו.
בעבר שימש ר"מ בישיבת מרכז הרב.
מחברם ועורכם של ספרים תורניים רבים.
זוכה אות יקיר ירושלים לשנת תשס"ח.
נולד וגדל במרכז תל אביב, בן לשלמה יהודה, מאנשי הציונות הדתית בעיר.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ונמנה עם בכירי תלמידיו של הרב משה צבי נריה.
היה בין מנהיגי שבט איתנים של בני עקיבא, שהשפיעו על התנועה בין היתר בהקמת "גרעין גחל"ת" וישיבת כרם ביבנה.
בשנת ה'תשי"ד למד ב'כרם ביבנה', ובקיץ היה הראשון משבט איתנים שעבר ללמוד בישיבת מרכז הרב.
בעקבותיו באו כמה מחבריו מבני עקיבא, והביאו להתחדשותה של 'מרכז הרב'.
היה מקורב לרב צבי יהודה הכהן קוק, אשר שיתף אותו בעריכת כתבי אביו הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בהקדמה לספר "עזרת כהן" בירך אותו על חלקו, וכך כתב: "ועל הברכה המיוחדת יעמוד בזה חביבי מאוד אוצר התורה ויראה טהורה ודעת קודש הרב ר' יעקב פילבר שליט"א על סיועו הגדול ממש בסדור המפתחות לעזרת כהן".
בהמשך ביקש ממנו הרצי"ה שיכתוב ביאור ומבוא שיטתי לספרו של הראי"ה "אורות התשובה", בכך היה ליחיד שהרצי"ה מינה לפרש את כתבי אביו.
היה מקורב גם לרב דוד כהן ("הרב הנזיר"), וכן למד מחוץ לישיבה אצל הרבנים שלמה זלמן אוירבך ויחזקאל אברמסקי, ואצל הפרופסור נחמה ליבוביץ.
בשנת ה'תשכ"ד, ייסד, בהדרכת הרב קוק, הרב שלום נתן רענן והרב אברהם שפירא את ישיבת ירושלים לצעירים, ישיבה תיכונית ברוח ישיבת מרכז הרב, ועמד בראשה.
בשנת ה'תשכ"ה (1964) נמנה עם צוות המייסדים של מכללה ירושלים לבנות בבית וגן, ושימש שם כמרצה למחשבת ישראל במשך כ-40 שנה.
בשנת תשכ"ט (1969) פרסם את המאמר "מחינוך דתי לחינוך תורני", שהעלה על סדר היום של הציבור הדתי לאומי את נושא החינוך התורני בחינוך היסודי.
מאמר זה נכתב כהכנה להקמת בית הספר התורני "נעם", אותו ייסד בשנת תש"ל (1970).
בשנת ה'תש"ם מונה לרב הקיבוץ חפץ חיים, ובשנת תשמ"ה (1985) חזר לירושלים, והקים את המכון לחקר משנת הראי"ה קוק.
במסגרת המכון ערך את "אגרות הראיה" חלק ד' ואת הספר "עין אי"ה" (חיבורו של הראי"ה קוק על אגדות חז"ל בש"ס) והוציא לאור שמונה ספרים משלו.
בשנים 1985–1986 העביר שיעור שבועי בטלפון ליהודי רוסיה במוסקבה, בתקופת מסך הברזל.
על כך קיבל "אות הוקרה" מארגון מחניים, אשר קם במחתרת בברית המועצות, "על תרומתו לעידוד העלייה והקליטה".
הרב פילבר מעביר שיעור שבועי בכתבי הרב קוק לתלמידי ישיבת מרכז הרב, בעבר לימד גם במכללה ירושלים לבנות בבית וגן.
במשך כעשר שנים כתב מדי שבוע טור על פרשת השבוע וסוגיות אקטואליות בגיליון "באהבה ובאמונה".
בנוסף מפרסם בקביעות דברי תורה באתרי החדשות ערוץ 7, אתר כיפה ואתר סרוגים.
בשנת תשס"ח הוכתר על ידי מועצת עיריית ירושלים בתואר "יקיר ירושלים".
בנימוקי העיטור נכתב: "על פעילותו החינוכית בירושלים ומחוצה לה, על עיצוב דמותו של החינוך התורני, על הפצת התורה ליהודי התפוצות ועל פרסומיו הרבים – מוענק לו עיטור הכבוד יקיר ירושלים".
הרב פילבר חבר בארגון רבני תורת הארץ הטובה.
בשנת 1960 התחתן עם צביה וסרצוג.
לבני הזוג שבעה ילדים, ביניהם:
עו"ד שלמה (מומו) פילבר, היה מנכ"ל משרד התקשורת, ובעבר ראש לשכת ראש הממשלה ומנכ"ל מועצת יש"ע.
הרב אהרן - ר"מ בישיבת השומרון.
בתו, מוריה - נשואה למולי (שמואל) יסלזון, לשעבר מנכ"ל איגוד ישיבות ההסדר ומערך הגיור.
אחיינו הוא יאיר מעיין ראש העיר ערד.
הרב פילבר, אחד מפרשניו הבולטים של הראי"ה קוק, עסק לא רק במשנתו התאורטית של הרב קוק אלא ביישום בפועל של משנתו החינוכית.
הוא מדגיש את שייכות העיסוק בתורה ואמירתה אצל כל אחד מעם ישראל, כשגם אצל מי שאינו מרבה בלימודה בעצמו – נוטל חלק על ידי השותפות, ומתוך ההבנה שיישום התורה בחיי המעשה הוא חלק מקיומה.
בהתאם, הוא רואה את תקוות החברה הישראלית בגיבושו של ציבור תורני-ממלכתי המעורה ופועל בכל תחומיה של המדינה ומשפיע מרוחו על כלל החברה הישראלית.
למימוש מטרה זו פעל בשני המישורים: מצד אחד גיבוש ציבור תורני ממלכתי על ידי הקמת מוסדות חינוך ייחודיים בכל שלבי החינוך.
לצורך זה יזם והקים את הישיבה לצעירים (ישל"צ) ואת בית הספר התורני "נועם".
מצד שני שאף לא להתבדל אלא להיות מעורה בכלל הציבור, "בגובה העיניים".
בניסיון להתמודד עם מגמת ההתכנסות שהחלה אצל חלק מבוגרי מרכז הרב, יזם וארגן כנסים בסיסמה: "עם הפנים לכלל ישראל" וכן היה שותף, עם הרבנים יהודה עמיטל, מאיר שלזינגר ויהושע בן מאיר, להקמת "חותם", תנועה חברתית לחידוש פניה של הציונות הדתית.
היה שותף להקמתם של מוסדות נוספים כמו "מכללה ירושלים" בראשות הרב יהודה קופרמן ומכון מאיר בראשות הרב דב ביגון.
על עבודתו הספרותית זכה לפרסים הבאים:
פרס הרב בר שאול לשנת תשל"ו על ספרו "אילת השחר".
פרס שפירא לשנת תשל"ז (1977), על ספרו "באורים ומקורות לאורות התשובה"
פרס שר החינוך והתרבות ליוצרים בתרבות יהודית לשנת תשנ"ב (1992)
פרס ירושלים לספרות תורנית ולמחשבת ישראל לשנת תשנ"ו (1996)
פרס יקיר ירושלים לשנת תשס"ח (2008)
איילת השחר – בירורים ומקורות לעיון במחשבת האומה, תורתה וגאולתה בארצה, שיצא בעשר מהדורות וב-35,000 עותקים ומשמש ספר יסוד במחשבת הציונות הדתית ובו בעיקר על משנת הראי"ה ותלמידיוארץ ושמים – פרקי מדרש ביחסי אדם וחברה, חומר ורוח, הווה ונצח על פי משנת הראי"ה קוק, שיצא בשתי מהדורות
לאורו – עיונים במשנת רבינו אברהם יצחק הכהן קוקכוכבי אור – פרקי מבוא ומקורות לנושאים במשנתו של רבינו אברהם יצחק הכהן קוק, שיצא בשתי מהדורות
קדושה ומלכות – עיונים במשנת רבנו אברהם יצחק הכהן קוק, עוסק בנושאים אקטואליים כמו דמוקרטיה וסובלנות ומשפט ומנהיגות ובחירה חופשיתחגים וזמנים – עיונים על שבת ומועדי ישראל על פי הגותו של רבנו אברהם יצחק הכהן קוק
ביאורים ומקורות לאורות התשובה – מפתח וספר יסוד להבנת משנת התשובה של הרב קוק שיצא לאור בארבע מהדורות לפחות
חמדת ימים – על פרשת השבוע
מראה כהן דמותו והגותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק – שילוב של דברי הגות של הראי"ה עם צילומים
המוסר – ביאורים על שלושה פרקים מהספר אורות הקודש העוסקים במוסר.
הלימוד – ביאורים על ענייני לימוד תורה מתוך הספר עין איה.
מתנת חלקו – ספר העוסק בפרשיות השבוע.
זיכרון בספר – תולדות חיים – משפחה מורים וחברים, בהוצאה פרטית
התיקון – 'תיקון כללי ופרטי' במשנת הראי"ה קוק.
לשעה ולדורות – הגיגים על ישראל תורתו וארצו, על הסוגיות המרכזיות שמעסיקות את הציונות הדתית.
יעקב הורוביץ (י"ב בשבט תרס"א, 1 בפברואר 1901, קאלוש, גליציה המזרחית – כ"ז בטבת תשל"ז, 10 בינואר 1975, תל אביב) היה סופר עברי, עורך ומתרגם.
הורוביץ נולד בעיירה קאלוש שבגליציה המזרחית (כיום באוקראינה) לישעיה הורוביץ ולחנה בתו של תעשיין הבירה זליג מילשטיין.
בעת מלחמת העולם הראשונה נדדה משפחתו לווינה, בירת הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
שם השלים את לימודיו בגימנסיה, רכש שליטה טובה מאוד בגרמנית, והכשיר עצמו לעלייה לארץ ישראל, במסגרת תנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", שהיה פעיל בשכבת בוגריה.
בשנת 1919, בהיותו בן 18, עלה הורוביץ לארץ ישראל.
הוא עבר את מסלול החלוציות הקשה שעברו חלוצי העלייה השלישית.
עבד בסלילת כבישים בשביל המנדט הבריטי, והיה שומר ופועל בניין.
הוא יצא לווינה, השלים באוניברסיטה שלה את לימודיו עד 1924, ובאותה שנה שב ארצה לצמיתות.{{הערה|חגית הלפרין, המאסטרו, חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, תל אביב: מרכז קיפ - אוניברסיטת תל אביב, הוצאת ספרית פועלים, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א-2011, עמ' 164.}}
פעילותו הספרותית החלה בווינה ב-1924, עם יצירתו הראשונה שפורסמה: סיפורו "סולייקה" (על פי שמה המדרשי של אשת פוטיפר – זוליכה), שנדפס בקובץ העברי "פרט", שהוציא לאור הסופר והעורך גרשון שופמן.
הורוביץ עבד כתשע שנים בחברת ביטוח, ומשנת 1943 עד שנת 1962 ערך את המוסף לספרות של עיתון "הארץ".
בתפקידו זה השפיע רבות על הספרות העברית הצעירה.
בשנת 1927 היה בין מייסדי החבורה הספרותית "כתובים", שנקראה על שם כתב העת שהוציאה.
מראשית פעילותו הספרותית השתתף הורוביץ גם בחיי העיתונות העברית, ודבריו נדפסו דרך קבע בכתבי העת "הדים" ו"הפועל הצעיר".
לאחר הפילוג בחבורת "כתובים", הצטרף לאברהם שלונסקי בייסוד חבורת "טורים".
הוא גם השתתף בחבורות ספרותיות נוספות של אותם הימים, כמו "אמודאים", ו"יחדיו".
בשנת 1925 חבר למשורר אורי צבי גרינברג, והשתתף בכתב העת "סדן" שהוציא.
יעקב הורוביץ שלט היטב בלשון הגרמנית, שאותה ספג מילדותו בגליציה.
זה היה יתרון גדול על רוב הסופרים העבריים אז בארץ, שבאו מרקע של הלשונות הסלאביות רוסית ופולנית.
(לשון יידיש הייתה כמובן משותפת כמעט לכולם.)
הורוביץ נטל חלק גם בפעילות התיאטרונית העברית בראשיתה.
הוא תרגם מחזות שהוצגו בלהקת "התיאטרון העברי" ובלהקת "התיאטרון האמנותי", וכן שיחק בעצמו בכמה מחזות.
הוא היה מקורב מאוד למשורר נתן אלתרמן, למשורר ולמתרגם אברהם שלונסקי.
בשנת תרפ"ז נישא למירה (מרים) לבית לוין, שחקנית, בתו של המחנך דוד לוין, יו"ר הסתדרות המורים ומנהל בית המדרש למורים ולגננות לוינסקי.
השניים היו הורים לדנה כוגן, במאית ומפיקת טלוויזיה, אשתו של שחקן הקאמרי נתן כוגן.
לאחר גירושיהם, נישא בשנת תש"א לאטשי לבית שטרן, עובדת המחלקה הסוציאלית בעיריית תל אביב (מירה גרושתו נישאה לידידו אברהם שלונסקי).
יעקב הורוביץ נפטר ב-10 בינואר 1975, בגיל 74, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
ב-1981 נטמנה אשתו, אטשי, לצידו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של הורוביץ ברחוב יצחק שדה 51 בתל אביב
ספר אור זרוע, חיברו יעקב הורוביץ, עם שבעה ציורים מעשה ידי נחום גוטמן, תל אביב: מחברות לספרות, 1927.
גלגולו של אשן התלין: סיפור, תל אביב: תרצ"ב-1932.
חתולותי הלבנות, קומץ סיפורים, 1943. (הוצאה שנייה: תל אביב: "תרמיל" - משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1982.)
כי האדם אינו כוזב: סיפורים ומחזות, תל אביב: הוצאת עיינות, תשט"ז-1956.
מותר לכם גם לחלום: ספורים, בראש השער: יעקב הורוביץ, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ה-1965.
מזמור הנקמה: סיפור, תל אביב: תרפ"ח-1928.
מסיבה משפחתית נהדרת: סיפורים ומחזות, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ד-1964.
שערי טומאה: רומן, ברלין – תל אביב: שטיבל, תר"ץ-1930.
שלש מיתות וסיפורים אחרים, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ה-1964.
השולחנות היו עייפים: סיפורים, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ה-1964.
עולם שלא נחרב עדיין, תל אביב: תש"י-1950.
מבחר סיפורים, ערך והקדים מבוא - דן מירון, כרך א' - ספר אור זרוע וסיפורים אחרים, כרך ב' - מוזיקה מודרנית וסיפורים אחרים, מוסד ביאליק, 2018.
אריך מריה רמרק, במערב אין כל חדש, תל אביב: הוצאת שטיבל, תרפ"ט-1929.
פרנץ פון שנתן ופאול פון שנתן, חטיפת בנות הסבינים: מחזה היתולים בארבע מערכות, תל אביב: הוצאת הבימה, תש"א-1941.
אנדרה אוביי, נח: מחזה בחמש תמונות, תל אביב: תשכ"ד.
היינריך היינה, הרב מבכרך; לילות פירנצי: שני סיפורים ועוד קטע-שיר, תל אביב: משרד הביטחון, תשמ"ח-1987.
מקס צויג, שאול: חזיון בחמש מערכות, ירושלים: תש"ט-1949.
פריץ לאנגר, בקצווי הכרך, בימוי: צבי פרידלנד, מוזיקה: פורדהאוז בן-ציסי (הוצג בתיאטרון "הבימה" ב-1932).
שנטאן, חטיפת בנות הסבינים, בימוי: צבי פרידלנד, מוזיקה: פורדהאוס בן ציסי (הוצג ב"הבימה" ב-1941).
פרנץ ורפל, יעקובובסקי והקולונל (הוצג בהתיאטרון הקאמרי ב-1947).
יעקב הכט (נולד ב-11 בינואר 1958) הוא איש חינוך ישראלי, העוסק בחינוך דמוקרטי.
ייסד את בית הספר הדמוקרטי בחדרה ואת כנס IDEC הכנס הבינלאומי לחינוך דמוקרטי בשנת 1993. מקים המכון לחינוך דמוקרטי, כיום עומד בראש ארגון ערי חינוך.
הכט נולד בגבעת אולגה שבחדרה.
כתלמיד בית ספר יסודי סבל מקושי בלימוד קריאה וכתיבה.
בהיותו בן 16 עזב סופית את לימודיו בתיכון.
בשנים 1978-1980 ריכז את שבט "בני היער" בחדרה למשך שנתיים.
לאחר שהשלים תעודת בגרות, למד לתואר ראשון בחינוך וגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולתואר שני בפסיכולוגיה קלינית של הילד באוניברסיטת בר-אילן.
הכט נשוי ואב לארבעה, מתגורר בחדרה.
בשנת 1987 הקים הכט את בית הספר הדמוקרטי בחדרה.
הוא סייע בהקמת בתי ספר דמוקרטיים נוספים בישראל, בהם בנתניה ויבנה.
אף שבתי ספר המושתתים על עקרונות דמוקרטיים פעלו במהלך מאה השנים האחרונות (בית היתומים של יאנוש קורצ'ק, סאמרהיל, ודגם סאדברי הם דוגמאות לכך) בשמות שונים (אלטרנטיבי, פתוח, בית ספר חופשי וכדומה), בית הספר הדמוקרטי בחדרה שהוקם על ידי יעקב הכט, היה הראשון שהשתמש בשם זה.
בשנת 1993, הכט ארגן את הכנס הבינלאומי לחינוך דמוקרטי (IDEC) – כנס שנתי עבור אנשי חינוך, בתי ספר וארגונים המתקיים עד היום.
בשנת 1996, הכט הקים את המכון לחינוך דמוקרטי (IDE), שעיקר פעילותו התמקדה ביצירת שינוי במערכת החינוך הציבורי בישראל ובהטמעת תפיסות חדשניות.
במסגרת עבודתו במכון לחינוך דמוקרטי, הכט הקים תוכנית אקדמית להכשרת מורים בחינוך הדמוקרטי בסמינר הקיבוצים.
מסלול תואר שני המכשיר מנהלי בתי ספר בשיתוף פעולה בין המכון לחינוך דמוקרטי ואוניברסיטת תל אביב ותוכנית "חלוץ" לעידוד מנהיגות חינוכית בקרב אנשי חינוך צעירים.
בשנת 2010, הקים הכט את ארגון ערי חינוך – אמנות שיתופי הפעולה, עסק חברתי הפועל במגזר הרביעי.
על פי תפיסת העולם של ארגון ערי חינוך, העיר כולה על כל משאביה הופכת לבית ספר אחד גדול.
שני הכלים המשמעותיים ביותר בתחום שפותחו על ידי יעקב במסגרת עבודתו בערי חינוך הם "כיתה 2.0" או נבחרת חינוך ומודל How2MOOC.
בשנת 2015, נבחר ארגון ערי חינוך על ידי המגזין WIRED כאחד הטרנדים המובילים בתחום למידת ה-MOOC) Massive Open Online Courses).
בינואר 2017, HundrED – מיזם פיני שמטרתו עידוד חדשנות חינוכית גלובאלית, בחר בארגון ערי חינוך כאחד מ-10 החידושים המובילים בעולם בתחום.
על פי הכט, בית ספר דמוקרטי פועל כמיקרוקוסמוס של מדינה דמוקרטית תוך שמירה על זכויות האדם וזכויות הילד.
ברוב בתי הספר הדמוקרטיים מתקיימים העקרונות הבאים:
קהילה דמוקרטית - בית הספר מנוהל באמצעות מוסדות דמוקרטיים.
קבלת החלטות וביצוען נעשים על ידי כלל קהילת בית הספר.
בחירה - כל תלמיד בוחר מה, איך, מתי והיכן הוא לומד.
הערכה עצמית ודיאלוגית - ללא מבחנים וציונים.
רב גילאיות - החיים והלמידה בבית הספר מתקיימים בסביבה רב גילאית.
שיח שוויוני ודיאלוגי - בין הצוות והתלמידים.
תוכני הלימוד נלמדים מנקודת מבט של זכויות האדם.
החינוך הדמוקרטי-סיפור עם התחלה, הוצאת כתר, 2005.
(Democratic Education – A Beginning of a Story, (2011 (תרגום לאנגלית 2011; תרגום לבולגרית 2013; תרגום לפורטוגזית 2015)
מ"מודל בת־ים" לחינוך אישי - לסדר יום חדש למערכת החינוך בישראל.
הלמידה הפלורליסטית – למידה בעולם דמוקרטי
שינוי פרדיגמה, מפירמידה - לרשת , מאמר על יעד החינוך העתידי, באתר "ערי חינוך", 2015
יעקב דוֹרְצ'ין (נולד ב-12 במרץ 1946) הוא פסל, צייר, רשם ואנטומולוג ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית (2011) ופרופסור אמריטוס לאמנות באוניברסיטת חיפה.
דורצ'ין שימש כמנהל האמנותי של בית הספר בסיס לאמנות ותרבות עד לסגירתו בשנת 2020.
בשנת 1958 עבר עם הוריו לקיבוץ רמת דוד.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת הצנחנים ולאחר שחרורו התגורר בקריית טבעון.
בשנת 1967 הצטרף לקיבוץ כפר החורש שם הוא מתגורר עם משפחתו עד היום.
בקיבוץ פגש את הצייר יאיר גרבוז ובעזרתו החל להציג את יצירותיו בגלריות בתל אביב.
בשנת 1968 הציג דורצ'ין לראשונה בתערוכה קבוצתית בגלריה "הקיבוץ".
שנה לאחר מכן נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה "מבט" שבתל אביב.
בשנת 1970 פרצה שרפה בסטודיו של דורצ'ין בקיבוץ וכל היצירות שהיו בה עלו באש, ביניהן יצרות שטרם הוצגו.
דורצ'ין יצא לגרמניה שם הכיר את האמן הרב-תחומי יוזף בויס והושפע ממנו.
עד אותה פגישה מכרעת נטה דורצ'ין להתמקד בציור, אך עם שובו לארץ החל לעסוק באופן נרחב יותר בפיסול וברישום.
בשנת 1983 הוצגה תערוכתו "מלאך בנוף אירי" בגלריה "גבעון" שבתל אביב.
תערוכה זו סימנה מעבר לפיסול מאסיבי וחומרי שנמשך בפסלי הברזל שהציג בגלריה "הקיבוץ" בתל אביב בשנת 1984. משנת 1985 דורצ'ין מיוצג על ידי "גלריה גורדון" שבתל אביב.
בין התערוכות הקבוצתיות בהן הציג, דורצ'ין היה שותף לשתיים מתערוכות הנושא של קבוצת +10 בשנים 1968 ו-1969. כמו כן, השתתף בשנת 1986 בתערוכה המכוננת "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" אותה אצרה שרה ברייטברג במוזיאון תל אביב לאמנות
בשנת 1990 ייצג את ישראל בבינאלה לאמנות בוונציה, תערוכה אותה אצר אדם ברוך.
טרם נסיעתו לוונציה הוצגו היצירות במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת-גן.
לאחר הביאנלה התגורר דורצ'ין תקופה קצרה בארצות הברית ועבד לצד הפסל הנודע אנתוני קארו.
יצירותיו של דורצ'ין לאורך שנים רבות הן אסמבלז'ים ופסלים העשויים על פי רוב ממתכת וברזל חלוד לרוב.
לעיתים ישנן חריגות מבחינת החומרים המרכיבים את הפסלים וכן נוכחות של שרידי צבע בברזל.
חלק מיצירותיו הן מונומנטליות בממדיהן וחלקן ומוצבות בחללים פתוחים.
לדוגמה, בשנת 1995 נערכה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכתו "באר אטומה" שהוצבה בחצר המוזיאון בשל גודלם ומשקלם החריג של הפסלים מסדרת הבארות.
בשנת 2009 נערכה תערוכת רטרוספקטיבה ליצירתו של דורצ'ין במוזיאון תל אביב במסגרתה פורסם קטלוג מקיף ומספר מאמרים.
פסלים, ציורים ורישומים של דורצ'ין מצויים באוספים רבים בישראל ובעולם, ביניהם אוספי מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב ומוזיאון תפן.
רבים מפסליו מוצבים באתרים ציבוריים ברחבי הארץ.
חלקם מצויים במוסדות להשכלה גבוהה, במשכן הכנסת ובגבעת התור בנס ציונה.
15 מפסליו מוצבים בשטח מלון דן קיסריה.
בשנים 1978–1986 לימד דורצ'ין במכון לאמנות במכללת אורנים והיה ממקימי הסדנאות במקום.
בשנת 1991 החל ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ובין השנים 1997 – 2002 כיהן כראש החוג לאמנות.
בשנת 2007 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 1998–2004 שימש בתפקיד יושב ראש הוועדה של המועצה להשכלה גבוהה לבדיקת תוכניות הלימודים לתואר בוגר הוראה באמנויות.
בשנת 2015 נבחר למנהל אמנותי בבית –הספר "בסיס לאמנות ותרבות" בהרצליה והשתתף בעיצוב תוכניות הלימודים ומטרות המוסד ואופיו.
המוסד התווה דרך ומדיניות שמתבססים על עבודה דיסציפלינרית יסודית וארוכת טווח שבנויה על ליווי אינדיבידואלי של הסטודנטים.
הוא עמד גם בראש המחלקה לפיסול שם הושם דגש על ראייה כוללת של המקצוע, הבנת החלל, חקר חומרים, מיומנות בתהליכים וידע רחב בתולדות האמנות יחד עם עבודה מרובה בסדנאות לימוד איטי ויסודי תוך כדי ניסוי וטעייה, חיפוש וניתוח.
יעקב אריה דרורי (פרייריך; 23 באוגוסט 1922 – 28 בפברואר 1982) היה איש-חינוך ציוני-דתי, מזכ"ל בני עקיבא, חבר קבוצת עלומים-סעד, ממייסדי תנועת הקיבוץ הדתי ואבי 'ישיבות ההסדר'.
דרורי נולד בשנת 1922 בברלין והתחנך מגיל צעיר במוסדות ציוניים ובבית הספר של הקהילה 'עדת ישראל'.
עלה לארץ ישראל בהיותו בן 14 בשנת 1936 עם הוריו חיים ורוזל, אחיו נתן ואחותו עליזה.
למד תורה ומלאכה בבית הספר התיכון 'שבזי' והצטרף בנערותו לתנועת בני עקיבא.
בהשפעתם של בנימין שחור ואלכסנדר בן-נון החל בהדרכה והתקדם בפעילות התנועתית.
עם סיום לימודיו עבד במפעל 'הארגז' והכיר מקרוב את תופעת אפליית הצעירים הדתיים בלשכת העבודה של הנוער העובד.
בשנת 1938 הצטרף לגרעין א' של בני עקיבא בהכשרה בטירת צבי והמשיך להקמת קבוצת עלומים – קבוצת בני עקיבא הראשונה בחולות נתניה.
הקבוצה הצעירה המשיכה בהתיישבות הזמנית בהרצליה ובשנת 1947 עברה לאדמות הנגב הצפוני וקיבלה את שמה קבוצת סעד, קיבוץ אליו השתייך דרורי והיה בו פעיל מרכזי עד מותו.
התחתן עם טובה לבית ברנשטיין ונולדו להם 3 ילדים: שמואל, רבקה ודוד.
בוועידה השנייה של בני עקיבא בשנת 1943 נבחר דרורי להנהלה הארצית של התנועה.
במסגרת פעילותו בתנועה שימש דרורי כמדריך לגרעין ה' שעלה בתחילה לביריה ואחרי-כן לאדמת שייח' אבו זייד בגוש-עציון, בכ"ח בתשרי תש"ז, 23 באוקטובר 1946, ונקרא קבוצת עין צורים.
על עלית גרעין ה' לביריה כתב דרורי ב"עלונים" – ירחון הקבוץ הדתי [חוברת כ"ה, תש"ז] מאמר ובו ההתלבטות: האם להתעקש וליישב את ביריה לאחר מאסר החברים שישבו שם על ידי הבריטים, או ללכת למקום אחר בו יש יותר קרקעות ואפשרויות.
במאמר נוסף בעלון "זרעים" [תמוז תש"ז], כתב דרורי על דרכו של גרעין ו' שהתיישב בביריה עד סוף מלחמת העצמאות, ובו סיכם את הצורך ביישוב בעל אופי דתי במקום בו חתם רבי יוסף קארו את ה"שולחן ערוך".
בתפיסת עולמו ראה דרורי את חיי הקיבוץ כדגם זעיר של 'מדינת התורה' (אותה ראה כאידיאל) ובחינוך התורני של תנועת בני עקיבא וישיבותיה ראה בסיס להגשמה תנועתית בקיבוץ הדתי.
דרורי חינך נערים בבני עקיבא לחיי תורה ועבודה אך חש בחסרונה של מסגרת מתאימה להכשרת חלוצים-תלמידי חכמים.
חברי גרעינים רבים אשר חפצו בשנת לימוד תורה לפני הגיוס לשירות יצאו ללמוד בישיבות שונות והתרחקו מהגרעין ומהתנועה.
כתוצאה מכך, הטילה הוועידה החמישית של בני עקיבא על ההנהלה הארצית להקים בהקדם ישיבה גבוהה של התנועה, 'ישיבת המשך' לישיבת בני עקיבא.
בשנת 1954 ייסדו דרורי וחבריו להנהגה הארצית, וביניהם הרב חיים דרוקמן והרב צפניה דרורי , את הישיבה הגבוהה הראשונה של בני עקיבא – ישיבת כרם ביבנה, ובראשה הועמד הרב חיים יעקב גולדוויכט.
בצוותא עם חבר הכנסת משה אונא סיכם דרורי עם שר הביטחון פנחס לבון את הסדר דחיית השירות בשנה של בני הגרעין לנח"ל, ובכך הפך את ישיבת כרם ביבנה לישיבת ההסדר הראשונה.
הסכמים נוספים שבאו בעקבותיו בין התנועה למשרד הביטחון אפשרו לתלמידי הישיבות של בני עקיבא ומאוחר יותר לתלמידים מכלל הציבור הדתי לדחות את הגיוס לצה"ל.