tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההולנדים רצו גם לשמור על נוכחות אזורית ולהבטיח את האינטרסים הכלכליים שלהם באינדונזיה.
מצד שני, אינדונזיה ראתה במערב גינאה החדשה חלק מהותי מאינדונזיה עצמה, על בסיס שלושה נימוקים מרכזיים: הראשון, העובדה שאינדונזיה היא המדינה היורשת של איי הודו המזרחית ההולנדית.
השני, הזדהות מקומית, למשל בכך שתושבי פפואה השתתפו ב של 1928, שהיא ההכרזה הראשונה על "זהות אינדונזית" שבה השתתפו באופן סמלי קבוצות נוער אתניות רבות מכל רחבי אינדונזיה.
האינדונזים זעמו גם בגלל שכמה אסירים פוליטיים אינדונזים נכלאו במחנה מעצר מרוחק מצפון למרוקה בשם ב-1935 לפני מלחמת העולם השנייה.
הם יצרו קשר עם עובדי ציבור פפואנים שהקימו קבוצות מהפכה אינדונזיות בפפואה.
הנימוק השלישי הוא תמיכה מסוימת מממלכות ילידיות בעיקר סביב , שהיו להן יחסים ענפים עם סולטנות טידור.
מאמצים אלה הובלו על ידי , מ.
הטענות האינדונזיות השתקפו גם בסיסמה המהפכנית האינדונזית הפופולרית "אינדונזיה חופשית - מ ל".
כלומר, מהחלק המערבי ביותר בסומטרה, סבאנג, ועד החלק המזרחי ביותר במרוקה, עיר קטנה במערב גינאה החדשה.
סוקרנו גם טען כי הנוכחות ההולנדית המתמשכת במערב גינאה החדשה מהווה מכשול לתהליך בניית האומה באינדונזיה וכי היא תעודד תנועות בדלניות.
הולנד ואינדונזיה ניסו לפתור את הסכסוך במערב גינאה החדשה באמצעות מספר סבבים של משא ומתן דו-צדדי בין 1950 ל-1953, אך הוא לא צלח והוביל את שתי הממשלות להקשיח את עמדתן.
ב-15 בפברואר 1952 הצביע הפרלמנט ההולנדי בעד צירופה של גינאה החדשה להולנד וזמן קצר לאחר מכן סירבה הולנד לקיים דיון נוסף בשאלת הריבונות וראתה את הנושא כסגור מבחינתה.
בתגובה, הנשיא סוקרנו אימץ עמדה תקיפה יותר כלפי ההולנדים.
בתחילה, הוא ניסה ללא הצלחה לאלץ את ממשלת אינדונזיה לבטל את הסכמי השולחן העגול ולנקוט סנקציות כלכליות, אך נדחה על ידי , הממשלה הראשונה של אינדונזיה.
סוקרנו לא נרתע מהכישלון, הציב את החזרת הטריטוריה בראש סדר העדיפויות של נשיאותו וביקש לרתום את התמיכה העממית של הציבור האינדונזי למטרה זו ברבים מנאומיו בין 1951 ל-1952.
ב-1953 הפך הסכסוך לנושא המרכזי בפוליטיקה הפנימית של אינדונזיה.
כל המפלגות הפוליטיות, במיוחד (PKI), תמכו במאמציו של סוקרנו לשלב את הטריטוריה באינדונזיה.
ב-1954 החליטה אינדונזיה להעביר את הסכסוך לאו"ם והצליחה להעלות אותו לסדר היום של המושב התשיעי של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
בתגובה, הזהיר שגריר הולנד באו"ם, , כי הולנד תתעלם מכל המלצה של האו"ם בנוגע לסכסוך.
במהלך ועידת בנדונג באפריל 1955, הצליחה אינדונזיה להשיג החלטה התומכת בתביעתה למערב גינאה החדשה ממדינות אפריקה ואסיה.
בנוסף אינדונזיה נתמכה גם על ידי ברית המועצות ובעלות בריתה בברית ורשה.
מבחינת תמיכה בינלאומית, הולנד נתמכה על ידי ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד וכמה מדינות במערב אירופה ובאמריקה הלטינית.
עם זאת, הן לא היו מוכנות להתחייב לספק תמיכה צבאית במקרה של סכסוך עם אינדונזיה.
ממשל אייזנהאואר היה פתוח לשינויים טריטוריאליים לא אלימים, אך דחה את השימוש באמצעים צבאיים כלשהם כדי לפתור את הסכסוך.
עד 1961 נקטה ארצות הברית במדיניות של נייטרליות ונמנעה בכל הצבעה על המחלוקת.
האוסטרלית קיבלה בברכה את הנוכחות ההולנדית באזור כ"חוליה חיונית" בהגנה הלאומית שלה, שכן היא גם ניהלה טריטוריה בחצי המזרחי של גינאה החדשה.
בניגוד למפלגת הלייבור שתמכה בלאומנים האינדונזים, ראש הממשלה רוברט מנזיס ראה באינדונזיה איום פוטנציאלי על ביטחונה הלאומי של אוסטרליה ולא סמך על ההנהגה האינדונזית בעקבות תמיכתה ביפן במהלך מלחמת העולם השנייה.
ניו זילנד ודרום אפריקה התנגדו גם הן לתביעתה של אינדונזיה על הטריטוריה.
ניו זילנד קיבלה את הטיעון ההולנדי לפיו הפפואים שונים מבחינה תרבותית מהאינדונזים ולכן תמכה בשמירה על הריבונות ההולנדית על הטריטוריה עד שהפפואים יהיו מוכנים לשלטון עצמי.
לעומת זאת, הודו תמכה בעמדתה של אינדונזיה.
בין 1954 ל-1957, אינדונזיה ובעלות בריתה האפרו-אסיאתיות עשו שלושה ניסיונות לשכנע את האו"ם להתערב.
עם זאת, כל שלוש ההחלטות הללו לא הצליחו להשיג רוב של שני שלישים בעצרת הכללית של האו"ם.
ב-30 בנובמבר 1954 יזם הנציג ההודי החלטה הקוראת לאינדונזיה ולהולנד לחדש את המשא ומתן ולדווח למושב העשירי של העצרת הכללית של האו"ם.
החלטה זו נתמכה על ידי שמונה מדינות (ארגנטינה, קוסטה ריקה, קובה, אקוודור, אל סלוודור, הודו, סוריה ויוגוסלביה) אך לא הצליחה להשיג רוב של שני שלישים.
בתגובה למתיחות הגוברת בין ג'קרטה להאג, פירקה אינדונזיה באופן חד צדדי את ב-13 בפברואר 1956, וגם ביטלה תביעות פיצויים של ההולנדים.
במקביל, היא הגישה מחדש את המחלוקת לסדר היום של העצרת הכללית של האו"ם בנובמבר 1956.
ב-23 בפברואר 1957 הוגשה לעצרת הכללית של האו"ם החלטה בחסות 13 מדינות (בוליביה, בורמה, ציילון, קוסטה ריקה, אקוודור, הודו, עיראק, פקיסטן, ערב הסעודית, סודאן, סוריה ויוגוסלביה) הקוראת לאומות המאוחדות למנות "ועדת מאמצים טובים" למערב גינאה החדשה.
למרות שקיבלה רוב מוחלט, ההחלטה לא הצליחה להשיג רוב של שני שלישים.
השדולה האפרו-אסיאתית באו"ם לא נרתעה ולחצה לכלול את הסכסוך בסדר היום של העצרת הכללית של האו"ם.
ב-4 באוקטובר 1957 הזהיר שר החוץ של אינדונזיה, סובנדריו, כי אינדונזיה תכוון ל"מטרה אחרת" אם האו"ם לא יצליח להביא לפתרון הסכסוך לטובתה.
באותו חודש, ה-PKI והאיגודים המקצועיים המסונפים אליה פעלו להפעיל צעדי תגמול כלכליים נגד ההולנדים.
ב-26 בנובמבר 1957 הועלתה להצבעה החלטה שלישית של אינדונזיה על הסכסוך במערב גינאה החדשה, אך גם היא לא הצליחה להשיג רוב של שני שלישים.
הזהות הלאומית של פפואה המערבית
בעקבות התבוסה האחרונה באו"ם, אינדונזיה פתחה בקמפיין לאומי נגד האינטרסים ההולנדיים באינדונזיה, מה שהוביל לביטול זכויות הנחיתה של חברת KLM, הפגנות המוניות ותפיסת חברת הספנות ההולנדית (KPM), בנקים בבעלות הולנדית ואחוזות אחרות.
עד ינואר 1958 עזבו 10,000 אזרחים הולנדים את אינדונזיה, רבים מהם חזרו להולנד.
להלאמה ספונטנית זו היו השלכות שליליות על כלכלת אינדונזיה.
הנשיא סוקרנו גם נטש את המאמצים להעלות את המחלוקת בעצרת הכללית של האו"ם ב-1958, בטענה שההיגיון והשכנוע נכשלו.
לאחר תקופה מתמשכת של הטרדות נגד נציגים דיפלומטיים הולנדים בג'קרטה, ניתקה אינדונזיה רשמית את יחסיה עם הולנד באוגוסט 1960.
בתגובה לתוקפנות האינדונזית, הגבירה הולנד את מאמציה להכין את הפפואים להגדרה עצמית ב-1959. מאמצים אלה הגיעו לשיאם בהקמת בית חולים בהולנדיה (ג'איאפורה של ימינו), מספנה במנוקווארי, אתרי מחקר חקלאי, מטעים וגיבוש כוח צבאי שנודע בשם .
עד 1960 הוקם מעין פרלמנט שכונה וכלל שילוב של תפקידי חקיקה, ייעוץ ומדיניות.
מחצית מחבריו היו אמורים להיבחר והבחירות למועצה נערכו בשנה שלאחר מכן.
חשוב מכל, ההולנדים ביקשו גם ליצור תחושה של זהות לאומית בפפואה המערבית ומאמצים אלה הובילו ליצירת דגל לאומי (דגל כוכב הבוקר), המנון לאומי וסמל.
ההולנדים תכננו להכריז על עצמאותה של מערב גינאה החדשה ב-1970.
ב-1960, מדינות אחרות באסיה-פסיפיק החלו להציע יוזמות לסיום הסכסוך.
במהלך ביקור בהולנד, הציע ראש ממשלת ניו זילנד וולטר נאש את הרעיון של מדינת גינאה החדשה המאוחדת, המורכבת מטריטוריות הולנדיות ואוסטרליות כאחד.
רעיון זה זכה לתמיכה מועטה הן מאינדונזיה והן מממשלות מערביות אחרות.
מאוחר יותר באותה שנה, ראש ממשלת מלאיה הציע יוזמה בת שלושה שלבים, שכללה נאמנות של האו"ם על מערב גינאה החדשה, כשהמנהלים המשותפים יהיו שלוש מדינות בלתי מזדהות: ציילון, הודו ומלאיה, שתמכו בעמדתה של אינדונזיה.
פתרון זה כלל את שתי המדינות הלוחמות, אינדונזיה והולנד, והציע כינון מחדש של היחסים הבילטרליים והחזרת הנכסים וההשקעות ההולנדיות לבעליהם.
עם זאת, יוזמה זו בוטלה באפריל 1961 עקב התנגדותו של שר החוץ של אינדונזיה, סובנדריו, שתקף בפומבי את הצעתו של טונקו.
ב-1961 התקשתה הולנד להשיג תמיכה בינלאומית מספקת למדיניותה להכין את גינאה החדשה המערבית לשלטון עצמאי.
בעוד שבעלות בריתה המערביות המסורתיות - ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד - גילו אהדה למדיניות ההולנדית, הן לא היו מוכנות לספק תמיכה צבאית במקרה של עימות עם אינדונזיה.
ב-26 בספטמבר 1961 הציע שר החוץ ההולנדי למסור את השטח לנאמנות של האו"ם.
הצעה זו נדחתה בתוקף על ידי עמיתו האינדונזי סובנדריו, שהשווה את הסכסוך לניסיון ההיפרדות של קטנגה מהרפובליקה של קונגו במהלך משבר קונגו.
באוקטובר 1961 הייתה בריטניה פתוחה לרעיון של העברת מערב גינאה החדשה לאינדונזיה, בעוד ארצות הברית העלתה את הרעיון של נאמנות בניהול משותף על הטריטוריה.
ב-23 בנובמבר 1961 הציגה המשלחת ההודית באומות המאוחדות טיוטת החלטה הקוראת לחידוש השיחות בין הולנד לאינדונזיה בתנאים עדיפים עבור אינדונזיה.
יומיים לאחר מכן, כמה מדינות פרנקופוניות באפריקה הגישו הצעת החלטה מתחרה שהעדיפה עצמאות של גינאה החדשה המערבית.
אינדונזיה תמכה בהחלטה של הודו ואילו הולנד, בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד תמכו בהחלטה האפריקאית.
ב-27 בנובמבר 1961 הועלו להצבעה שתי ההחלטות, אך אף אחת מהן לא הצליחה להשיג רוב של שני שלישים בעצרת הכללית של האו"ם.
כישלון הסבב הדיפלומטי האחרון באו"ם שכנע את אינדונזיה להתכונן לפלישה צבאית.
הסכם, מסירה באמצעות האו"ם ומשאל עם
ב-1961 החלה ארצות הברית לחשוש מרכישת נשק וציוד סובייטי על ידי הצבא האינדונזי לקראת הפלישה המתוכננת למערב גינאה החדשה.
ממשל קנדי חשש מסחף אינדונזי לעבר הקומוניזם ורצה לחזר אחר סוקרנו ולשמור אותו הרחק מהגוש הסובייטי ומסין הקומוניסטית.
ארצות הברית רצתה גם לשקם את היחסים עם ג'קרטה, שהתדרדרו עקב תמיכתו החשאית של ממשל אייזנהאואר בהתקוממויות אזוריות בסומטרה ובסולאווסי.
אלה היו מכלול הגורמים ששכנעו את ממשל קנדי להתערב באופן דיפלומטי כדי להביא לפתרון של שלום לסכסוך, לטובת אינדונזיה.
כחלק מההסכם, נקבע כי ייערך משאל עם עממי ב-1969 כדי לקבוע אם הפפואנים יבחרו להישאר באינדונזיה או יעדיפו הגדרה עצמית.
יישום הממשל האינדונזי לווה בלחימה ספורדית בין כוחות אינדונזים לכוחות פרו-פפואים עד 1969.
בעקבות משאל העם של חוק הבחירה החופשית ב-1969, גינאה החדשה המערבית סופחה רשמית לרפובליקה של אינדונזיה.
במקום משאל עם של 816,000 פפואנים, רק 1,022 נציגי שבטים פפואים הורשו להצביע, ונטען כי הם אולצו להצביע בעד אינטגרציה.
בעוד שכמה משקיפים בינלאומיים, כולל עיתונאים ודיפלומטים, מתחו ביקורת על משאל העם בטענה שהוא מזויף, ארצות הברית ואוסטרליה תמכו במאמציה של אינדונזיה להבטיח את קבלתה באו"ם של האינטגרציה.
באותה שנה, 84 מדינות הצביעו בעד קבלת התוצאה ו-30 אחרות נמנעו.
מספר פפואנים סירבו לקבל את שילובה של הטריטוריה באינדונזיה, הקימו את התנועה הבדלנית Organisasi Papua Merdeka (תנועת פפואה החופשית) ופתחו בהתקוממות נגד הרשויות האינדונזיות, שנמשכת עד היום.
בפילוסופיה פוליטית, הסכמת הנמשל היא הרעיון שהלגיטימציה והזכות המוסרית של ממשלה להשתמש בכוח המדינה מוצדקות וחוקיות רק כאשר ניתנת לכך הסכמה מצד העם או החברה שעליהם מופעל הכוח הפוליטי הזה.
תאוריה זו של הסכמה מנוגדת באופן חריף לזכותם האלוהית של מלכים, ולעיתים קרובות הוצגה כנגד הלגיטימציה של הקולוניאליזם.
סעיף 21 של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האומות המאוחדות משנת 1948 קובע כי "רצון העם יהיה הבסיס לסמכות הממשלה".
דמוקרטיה מבוססת קונצנזוס היא יישום של קבלת החלטות בקונצנזוס ורוב מיוחס בדמוקרטיה .
הסכמי מטיניון , שנחתמו ב-1988, עוסקים במתן עצמאות לקולוניה הצרפתית קלדוניה החדשה והיו חלק משורה של הליכים מדיניים שנועדו לסיים את השליטה הצרפתית בקלדוניה החדשה.
תהליך ההתפשטות הקולוניאלית של צרפת בעולם החל כבר במאה ה-16 והגיע למזרח הרחוק במאה ה-19. ב-1853 הפכה קלדוניה החדשה לקולוניה צרפתית כחלק ממהלך נרחב יותר של צרפת, באותן שנים, לקולוניליזצייה של מקבץ איים בדרום האוקיינוס השקט ובהם איי פולינזיה הצרפתית, איי ונואטו וקלדוניה החדשה.
התרחבות האחיזה הצרפתית המזרח הרחוק המשיכה גם בשלהי המאה ה-19 כשהפכה שטחים בווייטנאם וקמבודיה לקולוניית הודו-סין הצרפתית.
החל מ-1864, שימשה קלדוניה החדשה כמושבת עונשין של צרפת כשבין היתר נשלחו לשם נאשמים משורות הקומונה הפריזאית.
בספטמבר 1984 הוקמה בקלדוניה החדשה תנועה הקוראת לעצמאות והינתקות מצרפת.
הארגון, שקרא לעצמו "קאנאק וחזית השחרור הלאומית הסוציאליסטית" FLNKS ודרש להקים מדינה עצמאית בשם "קנקי".
ב-22 באפריל 1988, במסגרת המחאה נגד השלטון הצרפתי באי, תקפו חברי "קאנאק וחזית השחרור הלאומית הסוציאליסטית" מחנה צבאי של הז'נדרמריה הצרפתית בקלדוניה החדשה, הרגו ארבעה ז'נדרמים ולקחו 27 ז'נדרמים כבני ערובה .
מאוחר יותר לקחו כבני ערובה גם תובע ציבורי שנשלח לנהל משא ומתן, שבעה חברים ביחידת אחרת של צבא צרפת וקצין צבא סדיר.
ממשלת צרפת סירבה לנהל משא ומתן עם החוטפים ושלחה כוח קומנדו לשחרר את בני הערובה.
ב-5 במאי 1988 פרץ כוח הקומנדו למקום בו התבצרו חברי תנועת השחרור.
בפעולה שוחררו בני הערובה, נהרגו 19 מחברי תנועת השחרור ושניים מאנשי כוח הקומנדו.
שאר חברי תנועת השחרור שהחזיקו בבני הערובה ברחו לג'ונגלים של האי.
בעקבות פרשת בני הערובה וכדי לדון בדרישת הארגון המורד, התכנסה ב-1988 ועידה בחסות ראש ממשלת צרפת מישל רוקאר במעונו הרשמי, הוטל מטיניון שבפריז (ומכאן שמם של ההסכמים).
את צד התומכים בעצמאות ייצג ז'אן-מארי טיבאו ששימש באותה עת נשיא "חזית השחרור הלאומית הסוציאליסטית" של קלדוניה כשאת צד המתנגדים ייצג חבר הפרלמנט ז'אק לפלר .
המתווך מטעם רוקאר היה כריסטיאן בלנק שסייע לקדם את ההסכמים.
ההסכמים נחתמו ב-26 ביוני 1988.
לפי ההסכמים נקבעה תקופה של עשר שנים של פיתוח קלדוניה החדשה עם ערבויות כלכליות ומוסדיות לקהילת הקנאקים כשבתקופה זו מתחייבים תושבי קלדוניה לא להעלות את נושא העצמאות ושנושא העצמאות יידון רק לאחר 10 שנים מחתימת ההסכם.
בנוסף העניקו ההסכמים חנינה לחברי תנועת השחרור שהשתתפו בפרשת בני הערובה שהתרחשה מוקדם יותר באותה שנה ונתן להם חסינות מפגיעה בהם.
ב-6 בנובמבר 1988 התקיים משאל עם (רפרנדום) בקרב תושבי קלדוניה החדשה בשאלה "האם אתם מסכימים לאפשר לתושבי קלדוניה החדשה להצביע להגדרה עצמית בשנת 1998?".
כ-80% מהמצביאים תמכו בהסכמים אולם אחוז המצביעים מכלל הזכאים היה נמוך ועמד על כ-37% דבר שהצביע על התנגדות להסכם ולעצם קיום המשאל.
ב-1989, כשנה לאחר אישור ההסכם במשאל העם, רצחו חברי תנועת השחרור המיליטאנטים, שהתנגדו להסכם, את נציגי התנועה שחתמו עליו, ז'אן-מארי טיבאו וייוואנה ייוואנה (Yeiwéné Yeiwéné).
על אף רצח זה ההסכם בכללותו נשמר ולא נרשמו פעולות התנגדות משמעותיות לשלטון הצרפתי בעשר השנים הבאות.
ב-5 במאי 1998, במלאת עשר שנים להסכמי מטיניון, נחתם "הסכם נומאה" שהיה המשך להסכמי מטיניון וראש ממשלת צרפת באותה עת, ליונל ז'וספן פרש עליו את חסותו.
ההסכם קבע תקופת מעבר נוספת של עשרים שנה עד להצבעה על העברת הריבונות ב-2018 כשבמהלך תקופה זו תהייה לתושבי קלדוניה החדשה אוטונומיה מוחלטת בכל תחומי החיים למעט תחומי הצבא, הביטחון, המשפט והפיננסים, שיישארו בסמכות צרפתית.
ב-8 בנובמבר 1998 נערך משאל עם נוסף על "הסכם נומאה" וההסכם אושר על ידי 72% מהמצביעים.
במאה ה-21 המשיכו להתקיים במדינה משאלי עם בנוגע לרצון התושבים לעצמאות מלאה.
כך למשל במשאל של 2018 תמך רוב של כ-56% בהישארות תחת שלטון צרפתי כשבמשאל של 2020 היו התוצאות דומות.
עמדות אלו של העם הביאו את ממשלת צרפת להעניק לקלדוניה החדשה מעמד מיוחד ושונה משאר המחוזות של צרפת מעבר לים והיא זוכה לאוטונומיה נרחבת ולממשל עצמי.
הסכסוך הישראלי־פלסטיני הוא סכסוך בין תושביה היהודים של ארץ ישראל (היישוב), ובהמשך גם מדינת ישראל שהקימו לבין ערביי ארץ ישראל (פלסטינים).
העמדה המקובלת היא שראשיתו של הסכסוך בהצהרת בלפור הבריטית ב-1917. ואולם, יש המחשיבים שההיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, תחילתה בשנת 1860, אז הוקמה משכנות שאננים – השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים.
סכסוך זה בין שני חלקי האוכלוסייה היושבים בארץ ישראל, יהודים וערבים, החל לפני הקמת מדינת ישראל, והמשיך בעוז לאחריה.
אף שהמונחים "ישראלים" ו"פלסטינים" במשמעותם המקובלת כיום לא היו בשימוש לפני הקמת המדינה – מורחבת כיום משמעות הביטוי "הסכסוך הישראלי-פלסטיני" אף לתחילתו של הסכסוך בין היהודים לערבים בארץ ישראל.
והוא כולל גם את המאבק בין יהודי ארץ ישראל לבין ערביי ארץ ישראל במהלך שלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ותקופת המנדט הבריטי.
שש סוגיות עיקריות, העומדות כיום במוקד המחלוקת בין הצדדים הן – גבולות הקבע, מעמד הפליטים הפלסטינים (זכות השיבה), השליטה בירושלים ובהר הבית, חלוקת משאבי המים, ההתנחלויות והסדרי הביטחון.
במהלך השנים נעשו ניסיונות רבים ליישוב הסכסוך, כגון תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
מרבית ההצעות ניסו לקדם פתרון קבע אשר כרוך ביצירת אוטונומיה פלסטינית (למשל תוכנית האוטונומיה) או מדינה פלסטינית לצד מדינה יהודית - פתרון שתי המדינות.
פתרון אחר שהוצע ליישוב הסכסוך הוא "פתרון מדינה אחת" שלפיו כל ארץ ישראל המערבית כולל רצועת עזה ויהודה ושומרון תהפוך למדינה דו לאומית, תוך שליטה מוגברת של אחד הצדדים או שלטון שוויוני.
הניסיונות לא צלחו בשל חילוקי דעות בתחומים רבים על אופי הפתרון וכן בשל אי אמון הדדי בין הצדדים.
הלחימה מבוצעת על ידי צבאות סדירים, כוחות צבאיים למחצה, תאי טרור ויחידים.
הסכסוך הוביל לאורך השנים למספר רב של הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית בשני הצדדים.
גורמים בין-לאומיים בולטים מעורבים בניסיונות לפתרון הסכסוך.
שני הגורמים העיקריים המעורבים במשא ומתן הם ממשלת ישראל וארגון אש"ף, קודם הקמת הרשות הפלסטינית, והרשות מאז הקמתה.
מתווכים בין הצדדים נציגות בין-לאומית המכונה הקוורטט לענייני המזרח התיכון אשר מורכב מנציגים מארצות הברית, רוסיה, האיחוד האירופי והאו"ם.
ישראל רואה באלימות נגד חיילים ואזרחים ישראלים כפעולות טרור, בעוד הפלסטינים רואים את הכיבוש הישראלי כפסול.
הסכסוך ידע עליות ומורדות והגיע לשיאו לאחר טבח שבעה באוקטובר, שהוביל למלחמת חרבות ברזל.
על ציר הזמן, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, כחלק מהסכסוך היהודי-ערבי, נחלק לשבע תקופות, שונות מהותית זו מזו:
תקופת השלטון העות'מאני, שבה ראו ערביי ארץ ישראל את עצמם כחלק מהשטח הערבי הכולל הנתון לשליטת האימפריה.
סכסוכים באותה תקופה היו על רקע דתי ולא על רקע לאומי.
תקופת המנדט הבריטי, שבה היו שני הצדדים לסכסוך כפופים לשלטון המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על "פלשתינה-(א"י)".
בתקופה זו, לא כל שכן בתקופות קודמות, לא נעשה שימוש במונח "סכסוך ישראלי-פלסטיני" והוא כונה בפי כל "הסכסוך היהודי-ערבי" בארץ ישראל.
התקופה שבין הכרזת מדינת ישראל לבין מלחמת ששת הימים, שבה היו הצדדים לסכסוך בשלוש ישויות מדיניות נפרדות: מדינת ישראל, רצועת עזה בשליטתה של מצרים והגדה המערבית שסופחה לירדן.
התקופה שממלחמת ששת הימים ועד הסכמי אוסלו, שבה נמצאים הצדדים לסכסוך, בכל שטחה של ארץ ישראל בשליטתה של מדינת ישראל.
התקופה מהסכמי אוסלו ועד האינתיפאדה השנייה (ספטמבר 2000), שבה קיימת מדינת ישראל ולצידה ישות מדינית, הרשות הפלסטינית.
התקופה מתחילת האינתיפאדה השנייה ועד יישום תוכנית ההתנתקות (קיץ 2005), שבה נסוגה ישראל באופן חד-צדדי מרצועת עזה.
2005 עד 2023: השתלטות ארגון החמאס על רצועת עזה ב-2007 והעימותים בין ישראל לחמאס – מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן, מבצע שומר החומות, מבצע עלות השחר מבצע מגן וחץ.
הרשות הפלסטינית פעלה בנפרד מחמאס.
מאז אוקטובר 2023: טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
מעורבותם של ערביי ישראל הנוצרים
בראשית התנועה הציונית בארץ ישראל והעליות היו אלו דווקא ערביי ישראל הנוצרים שהיו בחזית המחאה וההתנגדות, בסכסוך הישראלי-פלסטיני, לתנועה הציונית.
ההתנגדות הגיעה ממקום של בקשה לריבונות עצמית נוצרית ומטעמים של שמירה על ריבוי המקומות הקדושים לנצרות שבארץ ישראל.
במרוצת השנים ושחיקת ההתנגדות של ערביי ישראל הנוצרים למדינת ישראל, החלה מגמה הפוכה של תמיכה ברעיון הציוני ומדינת ישראל.
תוך השתלבות במוסדות ופוליטיקה הישראלית, בין אם במפלגות הישראליות או מפלגות סקטוריאליות פלסטיניות.
העמדות המתוארות לעיל הן הרשמיות של הצדדים ואולם שני הצדדים אינם עשויים כמקשה אחת.
גם אצל הישראלים וגם אצל הפלסטינים קיימים גופים פשרניים וקיצוניים, יוניים ונציים.
בישראל יש הרואים את הפלסטינים כמי שמתכננים את כיבושה המלא של ארץ ישראל ואת טענותיהם הרשמיות כאסטרטגיה זמנית – תוכנית השלבים של אש"ף.
הם מביאים כהוכחה לכך את עליית החמאס, שאמנתו מחייבת מרחב איסלמי מן הירדן לים, את ספרי הלימוד הפלסטיניים שמדינת ישראל נעדרת ממפותיהם, את הפיגועים בתוך הקו הירוק, ואת דבריהם של המנהיגים הפלסטינים כמו נאום השלבים.
מאידך, יש פלסטינים הסבורים שישראל אינה מעוניינת באמת בהסדר, אלא בכל השטח מן הים התיכון ועד הירדן ואף למעלה מכך, עד גבולות ההבטחה.
הם מביאים כהוכחה את הרחבת ההתנחלויות אף בימי שלטון השמאל, את הטענה שתמיד הייתה זאת ישראל שכבשה שטחים במדינות ערב, את כניסת צה"ל לערים הפלסטיניות בזמן האינתיפאדה, וכן ציטוטים של אנשי ימין ודת ישראלים בזכות ארץ ישראל השלמה, טרנספר וטיהור אתני.
בשל ריבוי הקולות והפרשנויות, עצם השאלה לגבי הדרישות האמיתיות של הצד השני היא עמדה פוליטית שעליה חלוקים רבים בישראל, אך גם ברשות הפלסטינית.
סוגיית שייכותה של העיר ירושלים והאתרים הקדושים לדתות השונות.
חלק מרכזי הוא השליטה בהר הבית, ששני הצדדים טוענים לריבונות בו.
נושא זה רגיש מאוד לשני הצדדים.
כמו כן, ישראל לא רואה בשכונות הישראליות במזרח ירושלים התנחלויות אלא שכונות של ירושלים כאחיותיהן במערב העיר.
עם זאת, על פי החוק הבין-לאומי, שטח מזרח ירושלים נחשב לחלק מיהודה ושומרון, והשכונות היהודיות שבו נחשבות להתנחלויות.
גבולה של ירושלים היא סוגיה רגישה במיוחד בשל כך ששני הצדדים טוענים לבעלות על העיר.
ישראל טוענת כי העיר לא אמורה להיות מחולקת וצריכה להישאר מאוחדת תחת שליטה ישראלית.
הפלסטינים טוענים לבעלות על חלקי העיר לפי גבולות 4 ביוני 1967.
משרדי הממשלה, הכנסת ובית המשפט העליון, ממוקמים בחלקה המערבי של העיר החדשה מאז שנת 1949. במלחמת ששת הימים שחררה מדינת ישראל את מזרח ירושלים והחילה עליו את ריבונותה.
בשנת 1980 נחקק "חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל" אשר הכריז בסעיף 1: "ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל".
במהלך פסגת קמפ דייוויד ופסגת טאבה אשר נערכו בשנים 2000 ו-2001, ארצות הברית הציעה תוכנית בה החלקים בהם מתגוררת אוכלוסייה ערבית בירושלים יכללו בהסכם העתידי כחלק מהמדינה הפלסטינית, בעוד שהחלקים בהם מתגוררת אוכלוסייה יהודית בירושלים יישארו בידי ישראל.
כל העבודות הארכאולוגיות תחת הר הבית יערכו בשיתוף פעולה בין ממשלת ישראל והרשות הפלסטינית.
שני הצדדים, קיבלו את ההצעה באופן עקרוני, אף על פי שבסופו של דבר שתי הפסגות נכשלו.
בישראל קיים חשש לשרידותם של המקומות הקדושים ליהודים ולשמירת זכויות הפולחן הדתי לבני כל הדתות אם יעברו לשליטה פלסטינית, כך למשל, ב-1996 במהלך בנייה בלתי חוקית בהר הבית – מסגד אורוות שלמה – חפרו הפלסטינים כ־12,000 טון מילויים רוויי עתיקות ושפכו אותם לנחל קידרון.
בשנת 2000, המון פלסטיני השתלט על קבר יוסף אשר נחשב קדוש גם ליהודים וגם למוסלמים, בזז ושרף את המבנה והפך אותו למסגד.
ישראל, לעומת זאת, חסמה לעיתים נדירות בלבד את הגישה למקומות הקדושים בפני הדתות האחרות.
סוכנויות הביטחון הישראליות מנהלות מעקב אחר גורמים קיצוניים פנימיים ובעבר אף עצרה תכנון לפגיעה בהר.
כתוצאה מכך לא היו כמעט אירועים רציניים באזור זה במהלך עשרים השנים האחרונות.
יתרה מזאת, ישראל העניקה אוטונומיה כמעט מלאה לווקף על הר הבית.
הפלסטינים הביעו בעבר את דאגתם מכך שהמקומות הקדושים לנוצרים ולמוסלמים נמצאים תחת שליטה ישראלית.
הפלסטינים דורשים פתרון של בעיית הפליטים של 1948 ו-1967, פיצויים על ידי ממשלת ישראל, ואת זכות השיבה.
ישראל אינה מוכנה ליישוב פליטים בשטחה אלא רק בשטחי הישות הפלסטינית שתקום, ומסרבת לקחת אחריות להיווצרות בעיית הפליטים.
מספר הפלסטינים אשר גורשו או ברחו מישראל לאחר הקמתה הוערך בשנת 1949 בכ-711,000. על פי אונר"א, נכון ל-2024, מספר הפליטים הרשומים עומד על כ-6 מיליון, משום שההגדרה של אונר"א לפליטים הפלסטינים כוללת את כל צאצאי הפליטים.
(הגדרה זו תקפה גם עבור פליטים מסומליה ומאפגניסטן, אם כי נציבות האו"ם לפליטים בדרך כלל איננה מעניקה זכויות פליט לצאצאי פליטים.) רוב האנשים הללו נולדו מחוץ לישראל אך הם טוענים לזכות שיבה לארץ ישראל.
גורמים פלסטינים אשר השתתפו לאורך השנים בתהליך המשא ומתן מול ישראל, אשר הבולט בהם היה יאסר ערפאת, התעקשו על העיקרון לפיו לפליטים הפלסטינים הזכות לחזור אל המקומות שם חיו לפני 1948 ולפני 1967, ותיקפו את תביעתם בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובהחלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם.
גורמים פלסטיניים ובין-לאומיים שונים העלו לאורך השנים מספר טענות בדבר הצדקת מתן זכות השיבה לפליטים הפלסטינים:
גורמים שונים, בהם ההיסטוריונים החדשים, ציינו כי הפליטים הפלסטינים נרדפו או גורשו מארץ ישראל כתוצאה מפעולות של ההגנה, של הלח"י ושל האצ"ל.
נקודת המבט המסורתית הישראלית לפיה המנהיגים הערבים עודדו את התושבים הפלסטינים לברוח מארץ ישראל גם כן שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים החדשים, אשר במקום זאת הציגו ראיות המעידות על כך שהמנהיגים הערבים הורו לאוכלוסייה הערבית הפלסטינית להישאר באזור.
יש החושבים כי חוק השבות הישראלי אשר מעניק אזרחות לכל יהודי באשר הוא יהודי חוטא באפליה כלפי האוכלוסייה הישראלית אשר איננה יהודית, ובמיוחד כלפי האוכלוסייה הפלסטינית, משום שהם אינם יכולים להגיש בקשה לאזרחות ישראלית והם אינם רשאים לחזור למקום ממנו הם גורשו או עזבו.
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם מאשרת את נחיצות "השגת הסדר צודק לבעיית הפליטים", עם זאת, החלטה 242 איננה מציינת בפירוש כי "הסדר צודק" חייב או צריך להיות כולל את זכות השיבה הפלסטינית.
יש ישראלים המוכנים להתפשר בנושא בעיית הפליטים, באמצעים שונים כגון מתן פיצויים כספיים כפי שהוצעו על ידי אהוד ברק בפסגת קמפ דייוויד בשנת 2000. אחרים, עם זאת, התנגדו לכך.
הטענות הנגדיות הנפוצות ביותר הן:
ממשלת ישראל טענה כי בעיית הפליטים נגרמה, במידה רבה, כתוצאה מסירובן של כל הממשלות הערביות מלבד ירדן להעניק אזרחות לערבים-הפלסטינים אשר מתגוררים בתוך אותן המדינות.
גורם זה הוביל להיווצרות רוב מקרי העוני והבעיות הכלכליות של הפליטים, על פי מסמכי משרד החוץ הישראלי.
בעיית הפליטים הפלסטינים מנוהלת על ידי רשות נפרדת מפליטים אחרים, כלומר, על ידי אונר"א ולא על ידי נציבות האו"ם לפליטים.
רוב האנשים אשר מזהים עצמם כפליטים פלסטינים היו משתלבים במדינה הנוכחית בה הם גרים ולא היו שומרים על סטטוס הפליטים אם היו קיימות ישויות נפרדות.
הפליטים הפלסטינים נהנים מיחס מועדף על פני שאר הפליטים ברחבי העולם בשל העובדה שהם זוכים לרשת את מעמד הפליט חרף העובדה שנולדו לאחר המלחמה.
לטענת ישראל היחס המפלה לטובה בא על חשבונה.
לגבי מוצא הפליטים הפלסטיניים, הגרסה הרשמית של ממשלת ישראל היא כי במהלך מלחמת העצמאות הוועד הערבי העליון וארצות ערב עודדו את הפלסטינים לברוח, על מנת שהכוחות הצבאיים יוכלו להביס את המדינה היהודית ביתר קלות, או שהם עשו זאת על מנת לברוח מהקרבות מתוך פחד.
הנרטיב הפלסטיני הוא כי הפליטים גורשו ונושלו מרכושם על ידי מיליציות יהודיות ועל ידי הצבא הישראלי, בהתאם לתוכניות אשר גובשו עוד לפני המלחמה.
הסיבות להגירתם של הפליטים הפלסטינים בשנת 1948 עדיין נמצאות במחלוקת בקרב ההיסטוריונים.
משום שאף אחד מ-900,000 הפליטים היהודים שרובם נאלצו לברוח ממדינות ערב בעקבות מעשי אלימות אשר כוונו כלפיהם, לא פוצה או הורשה לחזור למולדתו במדינות בהם הם נהגו לגור לפני כן – תקדים אשר לפיו נקבע למעשה כי האחריות לשלב את הפליטים היא של האומה אשר קולטת אותם.
אף על פי שישראל מוכנה לקבל את הטענה בדבר זכותם של הפליטים הפלסטינים לחזור למדינה פלסטינית לכשתקום, ישראל עומדת על כך שחזרתם לתוך שטחי מדינת ישראל תסכן את יציבות המדינה וכי נהירה של פליטים פלסטינים תוביל למעשה להשמדתה של מדינת ישראל, ולכן אינו ישים.
התנחלויות ביהודה, שומרון ורצועת עזה
הפלסטינים דורשים את הפסקת הבנייה בהתנחלויות ופינוין.
ישראל מוכנה לדון על פינוי חלק מההתנחלויות אך מתנגדת בתוקף לפגיעה בגושי ההתנחלויות ובבקעת הירדן.
בפועל, מאז הסכמי אוסלו כמות המתנחלים הוכפלה ונבנו מאחזים שונים, שגם עליהם מתרעמים הפלסטינים.
בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים, ובעיקר במהלך תהליך השלום בשנות התשעים, ישראל בנתה מחדש יישובים אשר הוחרבו ב-1948 וב-1929 וכמו כן הקימה התנחלויות חדשות רבות באזורי יהודה, שומרון ורצועת עזה.
רוב ההתנחלויות ממוקמות בחלק המערבי של יהודה ושומרון, ואילו התנחלויות אחרות ממוקמות בעומק השטח ליד יישובים פלסטינים ומשקיפות על הערים הפלסטיניות.
עד 2005 סוגיית ההתנחלויות הישראליות בגדה המערבית וברצועת עזה סומנה על ידי התקשורת הבין-לאומית ועל ידי גורמים פוליטיים בין-לאומיים רבים (לרבות ארצות הברית, בריטניה, והאיחוד האירופי) כמכשול מהותי בדרך לפתרון הסכסוך בדרכי שלום.
גורמים אלו ציינו גם כי ההתנחלויות הישראליות הן בלתי חוקיות לפי המשפט הבין-לאומי, יתר על כן, בית הדין הבין-לאומי לצדק וארגוני זכויות האדם בין-לאומיים וישראליים רואים את ההתנחלויות כבלתי חוקיות.
אף על פי כן, ישראל מערערת על מחלוקת זו.
אף על פי שסוגיה זו נמצאת גם במחלוקת בקרב מספר רב של חוקרים ופרשנים, הפולמוס לא שינה את השקפת הקהילה הבין-לאומית וארגוני זכויות האדם.
עד שנת 2006, התגוררו 267,163 ישראלים באזורי יהודה ושומרון (לא כולל מזרח ירושלים שסופחה לישראל) שמעבר ל"".
הקמת והרחבת ההתנחלויות בגדה המערבית וברצועת עזה סומנו על ידי מועצת הביטחון של האו"ם במספר החלטות כהפרות של אמנת ז'נבה הרביעית.
האיחוד האירופי וכן העצרת הכללית של האומות המאוחדות רואים את ההתנחלויות כבלתי חוקיות.
המצדדים בהתנחלויות מצדיקים את חוקיותן באמצעות נימוקים אשר מתבססים על סעיף 2 ו-49 של אמנת ז'נבה הרביעית, כמו גם החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ברמה המעשית, טיעוני הנגד אותם מעלים הפלסטינים הם שההתנחלויות משתמשות במשאבים הנדרשים לערים הפלסטיניות, כגון קרקע, מים, ומשאבים אחרים, וכן, כי עצם קיומן של ההתנחלויות בגדה המערבית אינו מאפשר לפלסטינים לנוע בחופשיות בכבישים המקומיים בשל שיקולים ביטחוניים.
בשנת 2005 יושמה במלואה תוכנית ההתנתקות החד צדדית של ישראל, צעד אותו יזם ראש ממשלת ישראל אריאל שרון.
במהלך תוכנית ההתנתקות כל תושביה היהודים של רצועת עזה פונו וכל בנייני המגורים נהרסו.
לאורך השנים מגוון מתווכים אשר היו מעורבים בתהליך המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים, הציעו במסגרת ההסכמים השונים מידה מסוימת של פתיחות לכך שישראל תמשיך להחזיק בחלק קטן מההתנחלויות בגדה המערבית.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ציין כי הוא לא מצפה שישראל תחזור באופן מוחלט לגבולות 1949 משום ש"קיימת מציאות חדשה בשטח כיום".
אחת מהצעות הפשרה העיקריות אשר הובאו מצד ארצות הברית במהלך הקדנציה של ביל קלינטון הייתה כי ישראל תמשיך להחזיק במספר התנחלויות בגדה המערבית, במיוחד גושי ההתיישבות הגדולים ליד גבולות 1967. בתמורה, הפלסטינים יקבלו מספר זיכיונות על קרקעות שונים באזורים אחרים של מדינת ישראל.
מרבית המתנחלים אולם לא כולם מסרבים לדון ברעיון זה.
האמנה הלאומית הפלסטינית, שהיא המסמך המכונן של אש"ף, שוללת השארת יהודים בשטחם ודורשת כי השטח הנמסר להם ינוקה מיהודים, למעט יהודים שיוכלו להוכיח זיקה למקום לפני 1918, בחברון למשל.
(האמנה הפלסטינית מציינת כי רק יהודים שגרו בארץ לפני 1917 יורשו להישאר בה).
הפלסטינים תובעים נסיגה ישראלית מכל השטחים שנכבשו ב-1967. ממשלות ישראל האחרונות הודיעו כי הן מוכנות לוותר רק על חלק מהשטחים, מוכנות העולה בקנה אחד עם החלטה 242 של מועצת הביטחון, ללא גושי ההתנחלויות ובקעת הירדן.
התייצבות גבולה של מדינת ישראל על הקו הירוק מתווה מדינה שרוחב מותניה 14 ק"מ, ושכל תשתיותיה הביטחוניות והאזרחיות במישור ושפלת החוף פגיעות באופן שאינו עולה בקנה אחד עם תביעתה של ישראל לגבולות בני הגנה – מהעקרונות המנחים את תפיסת הביטחון של ישראל.
ירי תלול מסלול ובכינון ישיר על ידי חמאס מרצועת עזה, לפני ההתנתקות וביתר שאת לאחריה, המשתק את כל דרומה ומרכזה של ישראל הוא המחשה לתרחיש דומה העלול להתרחש מכיוון יהודה ושומרון.
ולכן ישראל תובעת המשך שליטה ביטחונית בשטחי יהודה ושומרון בהינתן כל הסדר.
ישראל לעיתים דורשת את הריבונות על בקעת הירדן בין השאר משום תביעתה לגבולות בני הגנה מפני סכנת התקפה ממזרח.
הפלסטינים דורשים שהמדינה הפלסטינית העתידית תכיל טריטוריה רציפה אשר תשבור את הרצף הטריטוריאלי של מדינת ישראל.
במסגרת הסכמי הביניים אליהם הגיעו הצדדים בהסכם אוסלו א', הרשות הפלסטינית קיבלה שליטה אזרחית וביטחונית מלאה בערים (שטחי A), בעוד שהאזורים הכפריים עברו להיות תחת שליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של כוחות הביטחון הישראלים (שטחי B) או תחת שליטה ישראלית מלאה (שטחי C).
בהמשך ישראל בנתה כבישים עוקפים נוספים על מנת לאפשר לישראלים לחצות אזורים בעייתיים מבלי להיכנס לערים הפלסטיניות.
האזורים אשר נמצאים תחת שליטת הרשות הפלסטינית הם רבים ואינם רציפים.
השטחים השתנו לאורך הזמן בשל תהליך המשא ומתן בין הצדדים אשר התנהל בהמשך וכלל בין השאר את הסכם אוסלו ב', הסכם ואי, והסכם שארם א-שייח'.
ההשתלטות של חמאס על רצועת עזה וההפרדה בינו לבין הרשות הפלסטינית גורמת לבעיות בנושא זה.
לטענת הפלסטינים, המציאות הנוכחית בה הטריטוריות שבשליטתם מופרדות, גורמת לכך שהקמת מדינה פלסטינית בת-קיימא איננה אפשרית ובנוסף לכך מצב זה איננו מספק את צרכיו הביטחוניים של העם הפלסטיני.
לשם היתכנותה של מדינה בת קיימא הפלסטינים דורשים "מדינה בעלת מרחב אדמה הולם, עם רציפות גאוגרפית, ובעלת יכולת לקלוט את כלל אזרחיה, בהם גם פליטים...
תהיה לה שליטה מלאה במקורות המים שלה, בגבולותיה, בעלת יכולת לפתח כלכלה עצמאית משלה".
במזרח התיכון, מים שאינם מהתפלה הם משאב במחסור המחריף משנה לשנה.
חלק גדול מהמים שישראל שואבת מקורם בשני אקוויפרים (שכבות סלע תת-קרקעית המשמשת כמאגר מים) הנמצאים לאורך הקו הירוק.
חלוקת השימוש במקורות המים הללו היא סלע מחלוקת עיקרי.
משום שחלק מהבארות אשר משמשים לשאיבת המים נמצאים בשטחי הרשות הפלסטינית, יש טענה בין-לאומית השוללת את החוקיות של השימוש במשאבי המים הללו לצרכים ישראלים.
המצדדים בזכותה של ישראל לנצל את מימי שני האקוויפרים לצרכיה מציינים שכ-40 מלמ"ק (מיליון מטר מעוקב) בשנה מהמים הנשאבים על ידי ישראל מסופקים לגדה המערבית ומהווים כ-77% מאספקת המים של הפלסטינים בגדה המערבית.
הצריכה הישראלית של מקורות המים הללו נמצאת בירידה קלה מאז 1949, אולם ישראל עדיין צורכת את מרבית המים הללו: בשנות החמישים ישראל צרכה 95% ממשאבי המים באקוויפר המערבי, ו-82% ממשאבי המים באקוויפר הצפוני.
אף על פי שהשאיבה ממקורות המים הללו אשר התבצעה לפני 1967 התבצעה בצד הגבול הישראלי (באותה העת), מקור משאבי המים הללו הוא באגן ניקוז מי-תהום אשר שוכן גם בגדה המערבית וגם בישראל.
במסגרת ההסכם אוסלו ב', שני הצדדים הסכימו לשמור על "ניצול הכמויות הקיימות של המשאבים." ובשל כך, הרשות הפלסטינית נתנה את הסכמתה לשאיבת מים על ידי ישראל באזור השרון והשומרון הגובלים בקו הירוק.
ישראל התחייבה בהסכם זה לספק מים לתעשייה הפלסטינית, וכמו כן הסכימה לאפשר לפלסטינים לבצע קידוחים באקוויפר המזרחי.
פלסטינים רבים טוענים מנגד שהסכם אוסלו ב' היה אמור להיות לחמש שנים בלבד.
בעיית מים חמורה ביותר קיימת ברצועת עזה הנמצאת באזור חצי מדברי שרק חלק קטן מאקויפר החוף נמצא בשטחו.
המלחת מי בארות עקב שאיבת יתר מאז יישום הסכמי אוסלו כמו גם הידרדרות חמורה של הצנרת מאז בשל חוסר טיפול (בעיה הקיימת גם ביהודה ושומרון) גורמת למחסור הולך ומחמיר במים הנדרשים לרצועת עזה.
הסכמי אוסלו העניקו לרשות הפלסטינית את הזכות לחקור ולבצע קידוחים של גז טבעי, דלק ונפט בשטחה ובמים הטריטוריאליים אשר נמצאים בשטחה.
סוגיות נוספות אשר שנויות במחלוקת
הכרה במדינה פלסטינית – הפלסטינים מעוניינים בהקמת מדינה עצמאית לחלוטין, בעלת כל הסממנים המאפיינים מדינה ריבונית, בישראל מעדיפים גוף ריבוני מפורז עם פחות סמכויות מאשר למדינה.
הכרה בישראל כמדינה יהודית וזכותה להתקיים – הפלסטינים לא מכירים באופייה של מדינת ישראל כמדינה יהודית וביהדות אינם מכירים כלאום אלא כדת.
גדר ההפרדה – הפלסטינים דורשים שגדר ההפרדה תוקם על הקו הירוק ולא בשטח שנכבש במהלך מלחמת ששת הימים, אותו הם רואים כשלהם.
לטענת ישראל, הפלסטינים מתנגדים לכל בנייה של גדר בינם לבין ישראל, וטענתם זו היא לצורכי תעמולה.
בפורומים משפטיים, ישראל מציגה את הגדר כ"מכשול ביטחוני זמני".
ההסתה – ישראל דורשת שהרשות תפסיק הסתה ועידוד טרור נגדה.
המעבר הבטוח – מעבר יבשתי מיהודה ושומרון לעזה שיהווה תחליף לרצף טריטוריאלי.
ישראל והפלסטינים מסכימים עקרונית למעבר יבשתי, אך חלוקים על הדרך, בדבר הבקרה על המטענים והנוסעים ועל סוג הנוכחות הישראלית במעבר, מרבית הדרישות כוללות הקמת קו רכבת או כביש שיחבר בין יהודה ושומרון לרצועת עזה.ארגוני הטרור – ישראל דורשת את הפסקת האלימות נגדה ואת פירוק ארגוני הטרור כתנאי להסדר הקבע.
בשנת 2007 יו"ר הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס חתם על צו האוסר על מיליציות חמושות להתקיים בשטחי הרשות.
בעיית האסירים – ישראל מחזיקה אסירים רבים, חלקם מהתקופה שלפני חתימת הסכם אוסלו, שהשתתפו בפיגועים נגד ישראלים ונמצאים בכלא זמן רב.
הפלסטינים ובני משפחות האסירים דורשים לשחררם.
הפסקת פעילות צה"ל ביהודה שומרון וחבל עזה – הפלסטינים דורשים יציאה מוחלטת של צה"ל מיהודה, שומרון וחבל עזה והפסקת הסיכולים הממוקדים.
גם בחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים מיולי 2024 נקבע כי נוכחותה המתמשכת של ישראל בשטחים הפלסטיניים אינה חוקית, ועל ישראל לסיים את נוכחותה בשטחים אלה בהקדם האפשרי.
ישראל רואה בסיכולים מהלך הגנתי ומוכנה לצאת רק ממרכזי הערים.
פירוז המדינה הפלסטינית – ישראל דורשת שהפלסטינים יחזיקו רק גוף משטרתי (ולא צבאי) אחד עם נשק קל (אקדחים לשוטרים, ולא רובים לחיילים) במספרים קטנים ככל האפשר.
נמל ימי ונמל תעופה – הפלסטינים דורשים נמל ימי בעזה ונמל תעופה ללא פיקוח ישראלי.
ישראל מסרבת, על מנת למנוע מעבר נשק ומחבלים.
מעברי גבול – הפלסטינים דורשים מעברים בפיקוחם, בגבולות עם ירדן ומצרים.
ישראל מסרבת, כדי למנוע מעבר נשק ומחבלים.
ראו גם :קטגוריה:יוזמות שלום לסכסוך הישראלי-פלסטיני
היוזמה הישראלית (המתווה האזורי לשלום) של בני אלון
מדינה דו-לאומית ומתן אזרחות מלאה לכלל תושבי יהודה ושומרון (הקרוי פתרון המדינה האחת)
ערי מדינה בקונפדרציה עם ירדן
היפרדות חד-צדדית, כגון תוכנית ההתנתקות
תוכנית ההרגעה של נפתלי בנט
אמנת חמאס קוראת לפתרון הסכסוך בעזרת ג'יהאד
התמקדות ב"ניהול הסכסוך" – מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון.
תוכנית האמירויות הפלסטיניות של המזרחן ד"ר מרדכי קידר
הצעת מכון טרומן משנת 2020 למפה אופטימלית במסגרת פתרון שתי המדינות
לפי דו"ח של קבוצת המחקר "Strategic Foresight Group", עלות הקונפליקט במזרח התיכון בין השנים 1991–2010 עומדת על 12 מיליארד דולרים.
הדו"ח חישב את עלות התמ"ג של המדינות במזרח התיכון על ידי השוואת התמ"ג הנוכחי לתמ"ג הפוטנציאלי ההיפותטי בעת שלום.
משמעותו הדבר היא שאילו היו שלום ושיתוף פעולה בין ישראל לבין מדינות ערב, משנת 1991 ההכנסה הממוצעת לנפש בישראל הייתה כמעט מוכפלת והייתה עומדת על 44,000 דולרים עד לשנת 2010, במקום 23,000 דולר ב-2009. עבור הפלסטינים ההכנסה הממוצעת לנפש הייתה עומדת על 2,400 דולר עד לשנת 2010 במקום 1,220 דולר.
לעלות עקיפה זו יש להוסיף את העלויות הישירות של הלחימה (כלי נשק, שימוש בתחמושת, משכורות לחיילים וכדומה).
לאורך השנים, עשרות אלפי בני אדם נהרגו ממלחמות ומפיגועים.
על פי מאמר מאת גונאר היינסון ודניאל פייפס, שפורסם ב-"Front Page Magazine.com" ב-8 באוקטובר 2007, מתוך כ-51,000 אבדות מאז 1950, כ-32,000 נגרמו בלחימה בין מדינות ערב לישראל, וכ-19,000 כתוצאה ישירה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מתוך אלה, מספר הקורבנות הערביים מגיע לכ-35,000 ומספר הקורבנות היהודיים ל-16,000.
האינתיפאדה הראשונה אשר נמשכה החל מה-9 בדצמבר 1987 עד שנת 1993 גבתה 164 הרוגים מצד ישראל, ו-1,491 הרוגים פלסטינים.
האינתיפאדה השנייה אשר נמשכה החל מה-28 בספטמבר 2000 עד שנת 2005 גבתה 1,115 הרוגים מצד ישראל.
באותה תקופה נהרגו 2,952 פלסטינים.
בטבח שבעה באוקטובר נהרגו ישראלים ואזרחים זרים, מתוכם חיילים, שוטרים ו- אנשי שב"כ.
הטבח הוביל לפתיחת מלחמת חרבות ברזל, שבה נהרגו אלפי מחבלים פלסטינים ועשרות אלפי אזרחים פלסטינים.
בקרבות ברצועת עזה נהרגו כ- חיילי צה"ל.
נטען כי סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני לוקה לעיתים קרובות בהטיה בטרמינולוגיה.
פיטר ביינארט אף הציע שיש דפוס של "הונאה לשונית ותרבות של יופמיזם אורווליאני" בסיקור הסכסוך.
לכל צד יש קבוצת מילות תיאור המועדפת עליו.
במחקר שנעשה על משדרי חדשות של התקשורת הבריטית על האינתיפאדה השנייה התגלתה העדפה לפרספקטיבה הישראלית; הסברים היסטוריים, האופי הצבאי של הסכסוך, והשקפתם של הפלסטינים כי הם נלחמים נגד כיבוש, לרוב הושמטו.
המילה "כיבוש", אינה בשימוש בכלי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, והפכה כמעט לטאבו.
איכות הסיקור התקשורתי של הסכסוך הערבי-ישראלי, כמו גם המחקר והוויכוחים בקמפוסים באוניברסיטאות, הפכו יעד לניתוח ומחקר אינטנסיביים.
בהקשר לנעשה בקמפוסים ואוניברסיטאות, ארגונים כמו קמפוס ווטש מדווחים מקרוב ומוקיעים את מה שהם רואים כעמדות "אנטי ישראליות".
במקביל, נעשו ניסיונות להשתיק כמה מבקרים בעלי שם רב על מדיניות ישראל בשטחים, בהם טוני ג'אט, נורמן פינקלשטיין, ג'וזף מסאד, נדיה אבו אל-חאג' וויליאם רובינסון.
מבקרי ישראל מואשמים באופן תדיר באנטישמיות.
מחקרים ישראליים טענו כי סיקור העיתונות הישראלית הוא ברובו שמרני, ומשקף בעיקרו את ראייתם של הממסד הפוליטי והצבאי, כשהטיות דומות צוינו בדיווח הפלסטיני.
תמר ליבס, שכיהנה כראש החוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, טענה כי ישראלים העובדים כעיתונאים ומוציאים לאור "רואים את עצמם כשחקנים בתנועה הציונית, ולא כגורמים חיצוניים ביקורתיים".
הסכסוך הישראלי-ערבי הוא סכסוך מתמשך בין היהודים יושבי ארץ ישראל וכיום מדינת ישראל, לבין ערבים יושבי הארץ.
יש המחשיבים כמועד תחילתו של הסכסוך את שנת 1860, אז הוקמה משכנות שאננים.
נפגעי פעולות האיבה נמנים באופן רשמי החל משנה זו.
שיאו של הסכסוך היה במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים.
הסכסוך לווה במתחים פוליטיים וטרור הישראלים תושבי הארץ, וערבים תושבי הארץ.
בשנת 1947, עם החלטת האו"ם לחלק את הארץ, יציאתה של בריטניה מארץ ישראל וסיום המנדט הבריטי.
החל סכסוך צבאי בין מדינת ישראל לבין מדינות ערב.
לב הסכסוך התמקד בשליטה על הארץ ובהמשך - בהקמת מדינת ישראל בשטח אשר נחשב על ידי העם היהודי כמולדתו ההיסטורית.
לעומתם, התנועה הפאן-ערבית ייחסה אותם כטריטוריה השייכת לאומה הערבית הגדולה (בהקשר פאן-אסלאמי, היא נמצאת בשטח הנחשב לדאר אל-אסלאם), ובהמשך, לאחר כיבוש יהודה ושומרון וחבל עזה במלחמת ששת הימים בשנת 1967, התנועה הלאומית הפלסטינית שאפה להקים מדינה פלסטינית בשטחים אלו או בחלקם.
הסכסוך, אשר שורשיו בסכסוך פוליטי על רקע שאיפות טריטוריאליות בעקבות קריסת האימפריה העות'מאנית ובלוחמת מיליציות ערביות מול היהודיות בתקופה הבריטית, השתנה במשך השנים מעימות צבאי בקנה מידה גדול בין מדינת ישראל לחברות הליגה הערבית בין השנים 1948-1982, לעימות ישראלי-פלסטיני בקנה מידה מקומי יותר, בעל אופי של לחימה בטרור.
הסכסוך בין ארצות ערב לישראל על בסיס מחלוקות טריטוריאליות ברובו הסתיים, פרט לטענות טריטוריאליות של סוריה לגבי רמת הגולן, לעימות טריטוריאלי מול הפלסטינים, וטענות שוליות מצד בנות בריתה של איראן, סוריה, החות'ים בתימן ותנועת החזבאללה בלבנון.
סיבות רבות הוצעו לסכסוך הישראלי–ערבי.
סכסוך דתי – לפי גישה זו, מקור הסכסוך הישראלי–ערבי הוא בסכסוך היהודי-מוסלמי.
כמו כן טוענים התומכים בגישה זו, שלפי האסלאם אין היהודים יכולים להיות ריבונים, והם במעמד ד'ימי (בני חסות) נחותים.
על כן, לא יכולה להיות ליהודים מדינה.
לפי האסלאם לא ייתכן קיום של ישות עצמאית, לא מוסלמית, בשטח שנכבש על ידי מוסלמים.
הערבים אינם העם הילידי, לא היו בארץ ישראל עד אמצע המאה ה-7 עת פלשו מחצי האי ערב וכבשו את הארץ.
וגם אחרי הכיבוש מעולם לא יסדו ישות מדינית שמרכזה ארץ ישראל.
חלק מתומכי גישה זו טוענים גם כי בישראל נוהג אורח חיים מערבי השונה מאורח החיים הערבי המסורתי, ולכן מהווה נטע זר במזרח התיכון.
מקורות יהודיים לבעלות על הארץ
לפי התורה, ארץ כנען שהיא ארץ ישראל הובטחה על ידי אלוהים לשבטי ישראל.
גבולות הארץ המובטחת מוגדרים בברית בין הבתרים, בחלום יעקב ובספר שמות.
בספר בראשית, בברית בין הבתרים מתוארים גבולותיה של הארץ המובטחת:
פירוט מחודש של ההבטחה ניתן ליעקב בחלום הסולם:
הגדרה נוספת נמצאת בספר שמות:
הנהר בפסוק בשמות הוא נהר פרת.
בספרו של תיאודור הרצל "מדינת היהודים" משנת 1896 התייחס הרצל פעמים רבות למושג המקראי הארץ המובטחת.
הרשומים המקראיים והראיות הארכאולוגיות מצביעות על כך שהיהודים כבשו והחלו ליישב את ארץ כנען במהלך המאה ה-13 לפנה"ס.
בהמשך, משה הצליח לגבש את שבטי ישראל והוביל אותם החוצה ממצרים לגבולות הארץ המובטחת.
בהמשך, תחילה תחת הנהגתו של יהושע, בני ישראל נלחמו והשתלטו באופן הדרגתי על אדמות ארץ ישראל במשך שבע שנים.
מחקרים אחדים טוענים כי קבוצות אוכלוסייה שונות בשני הצדדים, בהם ארגון החמאס וגוש אמונים, מעלים טיעונים אשר מתבססים על רקע דתי לעמדותיהם הבלתי מתפשרות.
נכון להיום מפלגת הליכוד היא המפלגה הבולטת ביותר בפוליטיקה הישראלית אשר הכניסה את התביעה המקראית על ארץ ישראל למצע הפוליטי שלה.
לאורך השנים גורמים נציגים מדתות שונות העלו נימוקים דתיים לשלילת זכותו של העם היהודי על ארץ ישראל.
יש הטוענים כי תוקפה של תביעת העם היהודי על "הארץ המובטחת" קיימת רק ביחס ליהודים שמאמינים בקדושת התנ"ך וחיים על פי אמונה זו.
טענה נוספת, שהועלתה על ידי הרב יואל טייטלבוים בספרו ויואל משה היא כי אמנם הארץ שייכת לעם ישראל ועליו לשבת עליה, אך בשלוש השבועות נאסר על עם ישראל לכבוש את הארץ בכוחות עצמו.
לאלו נוספו תומכי דוקטרינת התאולוגיה החלופית הנוצרית, אשר לשיטתם הנצרות היא היורשת והמחליפה של היהדות, ולפיכך יותר אין ליהודים כל בעלות עליה.
כמו כן יש מוסלמים שטוענים כי בשל הימצאותם בארץ ישראל של אתרים בעלי חשיבות דתית למוסלמים כגון כיפת הסלע, מסגד אל-אקצא ומערת המכפלה למוסלמים יש בעלות על הטריטוריה.
התקופה העותמאנית - עליית תנועות לאומניות
לקראת סוף העשור המאה ה-19, בעקבות פעילותה של התנועה הציונית, החלו יהודים-אירופאים רבים לרכוש קרקעות בביצות ובמדבריות מן הסולטאן העות'מאני וסוכניו.
בנימין זאב הרצל, מייסד התנועה, פנה אל השלטון העות'מאני וביקש תמיכה מן הרשויות העות'מאניות.
באותה העת, כל תושבי העיר ירושלים עדיין גרו בתוך חומות העיר העתיקה אשר כללה רק כמה עשרות אלפי תושבים.
פעילי התנועה הציונית, החלו להקים משקים קולקטיביים, אשר כונו "קיבוצים" בנוסף לערים בהן תל אביב.
לפני מלחמת העולם הראשונה, אזור המזרח התיכון, כולל ארץ ישראל, היה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית קרוב ל-400 שנים.
במהלך השנים האחרונות של האימפריה העות'מאנית, העות'מאנים החלו לאמץ את הזהות הטורקית האתנית שלהם ונהגו להדגיש את עליונות הטורקים בשטחי האימפריה - דבר אשר הוביל לאפליה נגד האוכלוסייה הערבית.
ההבטחה בדבר שחרור ארץ ישראל מהשלטון העות'מאני הוביל יהודים וערבים רבים לתמוך במדינות ההסכמה במהלך מלחמת העולם הראשונה, דבר אשר הוביל לצמיחה ולהתפשטות הלאומיות הערבית.
במהלך אותה העת, תקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה, המתח בין האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל לבין האוכלוסייה היהודית הקטנה (אשר באותה העת החלה לגדול באופן ניכר בעקבות גלי העלייה) החל להתעצם.
עד מלחמת העולם הראשונה, שטח ארץ ישראל היה חלק מהאימפריה העות'מאנית (יהודה, שומרון, עזה, מישור החוף וצפון הנגב במחוז ירושלים, ואילו צפון השומרון, הכרמל והגליל במחוז ביירות) והאוכלוסייה המקומית הייתה בעיקרה ערבית (כ-90%).
רק לאחר הצהרת בלפור ובמהלך המנדט הבריטי, כאשר החלו להגיע לארץ ישראל כמות מהגרים יהודים גדולה יותר.
בשנת 1917, פרסמה ממשלת בריטניה את הצהרת בלפור שבה נאמר במפורש כי בריטניה תתמוך בהקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל.
ההצהרה פורסמה בשל האמונה של אנשי מפתח בממשלת בריטניה, בהם ראש הממשלה, דייוויד לויד ג'ורג', כי תמיכה מצד האוכלוסייה היהודית תהיה נחוצה על מנת לנצח במלחמה.
עם זאת, ההכרזה גרמה לאי-שקט רב בעולם הערבי.
לאחר המלחמה, עבר אזור ארץ ישראל לשליטה בריטית.
שטח המנדט הבריטי כלל את האזורים בהם שוכנים כיום מדינת ישראל, ירדן, אזור יהודה ושומרון ואזור רצועת עזה.
ב-3 בינואר 1919 נחתם הסכם ויצמן-פייסל בין האמיר פייסל (בנו של חוסיין בן עלי מלך חג'אז, שגורש מחצי האי ערב), בשם הממלכה החיג'אזית, לבין חיים ויצמן, בשם ההסתדרות הציונית, שהיה אמור להשיג שיתוף פעולה בין התנועה הציונית לבין התנועה הלאומית הערבית.
ההסכם לא יושם, לאחר שלא הוקמה מדינה ערבית מאוחדת בראשות השושלת ההאשמית.
בשנת 1920 לראשונה החלו להיערך הפגנות בהם האוכלוסייה הערבית הפגינה כנגד מדיניות המנדט הבריטי אשר העדיפה באופן בלתי הוגן לטענתם את העלייה היהודית.
מורת רוח זו הובילה את האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל בהמשך לבצע מעשי אלימות כנגד האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל, וזאת על רקע המלחמה הערבית בסוריה ולבנון לעצמאות הממלכה הסורית, שטענה בעלות גם על שטחי המנדט הבריטי.
עם הפסד הערבים במלחמה בסוריה וקריסת הממלכה הסורית הערבית, לאומנים ערביים רבים עזבו את דמשק וחלקם, לרבות המופתי אמין אל-חוסייני הגיעו לירושלים והחלו להתרכז במאבק לאומני מקומי.
אז שנות ה-20 האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית הפכו עוינות זו לזו באופן מובהק.
האנטישמיות האירופית החלה להתפשט באזור המזרח התיכון ונוצרו אף קשרים בין האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל לתנועה הנאצית בגרמניה.
ישנם תמונות ומסמכים אשר מקשרים מנהיגים כגון היטלר והמופתי של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי אמין אל-חוסייני.
בסופו של דבר, מעגל האלימות בין האוכלוסייה הערבית לאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל התפתח למעגל אלימות.
באוגוסט 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט נרצחו 67 יהודים על ידי האוכלוסייה הערבית בעיר חברון.
אותה עת, העלייה היהודית לארץ ישראל המשיכה לגדול באופן ניכר, ועלתה משמעותית על ההגירה הערבית לאזור.
עד 1931, 17 אחוזים מאוכלוסיית ארץ ישראל היו יהודים, גידול של שישה אחוזים משנת 1922. כמו כן, העלייה היהודית לארץ ישראל גדלה במיוחד לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה - כתוצאה ממהלך זה הוכפלה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
הערבים שישבו בארץ ראו בעלייה היהודית איום ממשי על מולדתם וזהותם כעם.
נוסף על כך, מדיניות רכישת הקרקעות היהודית ואיסור העסקתה של האוכלוסייה הערבית בתעשיות ובמשקים אשר היו בבעלות יהודית הכעיסו מאוד את ערביי ארץ ישראל.
המתיחות הוליכה לפרוץ מרד הערבי הגדול ב-1936 אשר נמשך עד לשנת 1939.
בתגובה ללחץ הערבי, רשויות המנדט הבריטי הקטינו באופן משמעותי את מכסות העלייה ליהודים (מידע נוסף נמצא בערכים הספר הלבן ואקסודוס).
ההגבלות הללו נשארו עד תום תקופת המנדט, תקופה אשר התרחשה במקביל לשואה ולבריחתם של פליטים יהודים רבים מאירופה.
כתוצאה מכך, רוב היהודים אשר נכנסו לארץ ישראל היו בלתי חוקיים , דבר אשר גרם למתחים רבים נוספים באזור.
לאחר מספר ניסיונות אשר במהלכם הבריטים ניסו לפתור את הבעיה באופן דיפלומטי, החליטה ממשלת בריטניה להחזיר את המנדט על פלשׂתינה (א"י) אל האו"ם.
ב-15 במאי 1947 כינס האו"ם את ועדת אונסקו"פ אשר הייתה מורכבת מנציגים של עשר מדינות.
כדי להקנות להחלטות אופי נייטרלי, אף אחת מהמעצמות הגדולות לא הייתה מיוצגת בוועדה.
לאחר חמישה שבועות בהם הוועדה גיבשה את המלצותיה, החליטה הוועדה להמליץ על חלוקת ארץ ישראל לשני שטחים נפרדים עבור האוכלוסייה היהודית ועבור האוכלוסייה הערבית.
הצעת "פתרון שתי המדינות" התקבלה בתוכנית החלוקה (החלטה 181) של העצרת הכללית של האו"ם בנובמבר 1947 ברוב של 33 קולות מול 13 מתנגדים ו-10 נמנעים.
מדינות ערב, אשר היו חברות בליגה הערבית הצביעו נגד תוכנית החלוקה של האו"ם.
ההנהגה הערבית (בארץ ישראל ומחוץ לארץ ישראל) התנגדה לתוכנית החלוקה.
הערבים טענו כי תוכנית החלוקה הפרה את זכויות מרבית תושבי ארץ ישראל, אשר באותה העת הייתה מורכבת מ-67% תושבים לא יהודים (1,237,000) ו-33% תושבים יהודים (608,000).
כמו כן, המנהיגים הערבים טענו כי לפי תוכנית החלוקה מספר גדול של ערבים יהיו לכודים בתוך הטריטוריה של המדינה היהודית.
כל המנהיגים הערבים הבולטים התנגדו באופן עקרוני לזכותם של היהודים למדינה עצמאית בארץ ישראל ובכך שיקפו את מדיניות הליגה הערבית.
באותה העת האוכלוסייה הערבית והאוכלוסייה היהודית בארץ ישראל נלחמו בגלוי על השליטה באזורים האסטרטגיים בארץ ישראל.
כחלק ממאבק זה בוצעו באותה העת מספר קרבות מזוויעים על ידי שני הצדדים.
ב-14 במאי 1948, יום אחד לפני תום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ישראל הכריזה על עצמאותה ועל ריבונותה בשטח אשר לפי תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ הוכר כשטח המדינה היהודית.
למחרת, הליגה הערבית חזרה בשנית על התנגדותה הרשמית ליישום "פתרון שתי מדינות" במכתב אותו הגישה לאו"ם.
באותו היום, צבאות מצרים, לבנון, סוריה, ירדן, ועיראק פלשו לשטח אשר הוקצה לפי תוכנית החלוקה למדינה היהודית והחלה מלחמת העצמאות.
תוך כדי הקרבות הפך ארגון "ההגנה" לצבא סדיר.
בהמשך הצליח צה"ל להדוף את צבאות ערב מרוב השטחים הכבושים וכתוצאה הרחיב את גבולותיה המקוריים של מדינת ישראל מעבר לגבולות המקוריים אשר נקבעו בוועדת אונסקו"פ.
עד דצמבר 1948, ישראל שלטה ברוב השטח ממערב לנהר הירדן אשר היה לפני כן היה תחת שליטת המנדט הבריטי.
יתר שטחי המנדט אשר כללו את ירדן, אזור יהודה ושומרון (אשר היה בשליטת ירדן) ואזור רצועת עזה (אשר נותר בשליטת מצרים).
לפני ובמהלך המלחמה, 711,000 ערבים-פלסטינים ברחו מאדמותיהם המקוריות ובשל כך הפכו לפליטים פלסטינים.
בשל הלחימה העזה, חלק מן הפליטים נמלט מארץ ישראל מתוך חשש לחייהם וחלק נמלט מתוך הנחה שמוטב להם להתפנות עד שצבאות מדינות ערב ישתלטו על האזורים שבהם ישבו.
בחלק מהמקומות גורשו תושבים ערביים מיישוביהם בכוח או שהתבקשו להתפנות מהם באופן זמני.
המלחמה הגיעה לסיומה עם חתימת הסכמי שביתת הנשק של 1949 בין ישראל לשכנותיה.
קו שביתת הנשק של 1949, אשר מכונה גם הקו הירוק.
רוב חלקי הקו הירוק משמשים היום כגבול מינהלי בין השטחים עליהם חלה ריבונות ישראל, לבין שטחים המנוהלים על-ידה באמצעות ממשל צבאי או על-פי הסכמים עם הרשות הפלסטינית.
בעקבות קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 והכרזת עצמאותה של מדינת ישראל במאי 1948, מספר מדינות ערב החלו ליישם מדיניות מפלה כנגד האוכלוסייה היהודית במדינתם.
בנוסף לכך בתימן ובסוריה התרחשו פרעות כנגד האוכלוסייה היהודית.
בלוב נשללה האזרחות מן התושבים היהודים ובעיראק עוקל רכושם של התושבים היהודים.
מספר רב של יהודים גורשו ממדינות ערב, או עזבו בשל הלחצים בהם היו שרויים ואף מסיבות אידאולוגיות, תוך כדי שרכושם נשלל והולאם.
כתוצאה מכך יהודים רבים עלו ממדינות ערב למדינת ישראל.
בסך הכל, כ-850,000 יהודים עזבו את ארצות ערב עד תחילת שנות השבעים (לפי התיעוד הרשמי במדינות ערב), כאשר רבים מהם נאלצו לוותר על רכושם לשם כך.
כיום, הפליטים היהודים ממדינות ערב וצאצאיהם מייצגים כ-41% מכלל אוכלוסיית ישראל.
(למידע נוסף, ראו העלייה ההמונית).
בעקבות ניצחונה של ישראל במלחמת העצמאות בשנת 1948, כ-700,000 הפליטים אשר יצאו את גבולות הארץ במהלך המלחמה, והיו מחוץ לגבול שנקבע למדינת ישראל אחרי המלחמה, לא הורשו לחזור לבתיהם באזור בו הוקמה מדינת ישראל.
היהודים שחיו בגדה המערבית או ברצועת עזה גורשו לישראל, ונושלו מרכושם ומבתיהם.
כמו כן מצרים סגרה את התעלה בפני כלי שיט ישראלים.
ישראל בתגובה פלשה ב-29 באוקטובר 1956 לחצי האי סיני בתמיכת בריטניה וצרפת.
במהלך מלחמת סיני ישראל השתלטה על אזור רצועת עזה ואזור חצי האי סיני.
ברית המועצות, שהייתה בעלת בריתה של מצרים, התנגדה למהלך זה ואיימה להתערב לצד מצרים.
ארצות הברית הצטרפה לדרישת ברית המועצות מבריטניה, צרפת וישראל לפנות את האזור מכוחותיהן.
ישראל הסכימה לבסוף בעקבות הלחץ של שתי המעצמות, לסגת מחצי האי סיני ומרצועת עזה במרץ 1957 אך הודיעה כי כל סגירה של מצרי טיראן תהווה עילה למלחמה נוספת.
כוח חירום בינלאומי של האו"ם, הוצב בצד המצרי של הגבול עם ישראל וכן בשארם א-שייח.
כתוצאה מכך נשאר נתיב השייט במפרץ אילת פתוח לשיט הישראלי.
בין מלחמת סיני למלחמת ששת הימים
סיומה של מערכת סיני בנובמבר 1956 בישר רגיעה ביחסי ישראל-מדינות ערב, אולם המערכה היוותה נקודת מפנה – התחילה תקופה של מרוץ חימוש בלתי פוסק.
מדינת ישראל הייתה מעוניינת בעוצמה מספקת כדי לשמור על כוח הרתעה ועל יכולת הכרעה מהירה במקרה של מלחמה.
נושא מרכזי בתקופה זו היה הקרב על המים בגבול ישראל סוריה.
ממשלת ישראל ראתה בשאלת המים שאלה של חיים ומוות.
מים היו נחוצים בדחיפות לפיתוח יישובים לשם קליטת עלייה ופיזורה של האוכלוסייה.
ישראל ראתה בפעילות הבין-ערבית בסוגיה זו אסטרטגיה של מדינות ערב להביא לחיסולה.