tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ייתכן שמקור הצורה החריגה הוא הניסיון של הסופר לתרגם לפיניקית מונח לווי: , ככל הנראה "ברוך/אהוב השמש", המוכר גם מכתובות אחרות.
קיימות דוגמות ליידוע הנסמך בפיניקית ("המזבח נחשת" במצבת יחומלך) ובעברית (, ; ).
הצעה אחרת שהועלתה לאור הבעייתיות הדקדוקית היא ש"הברכ" איננה מלה מיודעת, אלא מקבילה של המלה האכדית (ממקור לא שמי) abarakku – מנהל (של בית או מקדש); פרשנות זאת מחוזקת לאור הימצאות המלה בכתבי אבלה, גם שם, ככל הנראה, עם ה' כעיצור ראשון.
ואכן, המקבילה הלווית למלה בחלק זה של הכתובת היא CAPUT-ti-i-sá, בעוד המקבילה להופעה של המלה "ברכ" בטור ג' שורה 2 היא מלה אחרת.
ייתכן שיש למצוא את המלה אף על כמה חותמים בפיניקית מאנטוליה, רובם נושאים שמות פרטיים שאינם שמיים בוודאות, וכולם, כמו אזתוד, לא מציינים את שם אביהם.
התואר "הברכ בעל" מופיע גם בכתובת הדו-לשונית מצ'ינקיי.
עם זאת, בעיה כרונולוגית בהצעה זאת היא שהתואר abarakku הוחלף כבר בתקופה האשורית התיכונה בתואר masennu.
בעיה נוספת היא הופעת השם "בעל", לצד התואר "עבד בעל" הקודם לו.
בהקשר זה, הוצע ש"בעל" ב"הברכ בעל" אולי מציין את אדוניו של אזתוד שלא נזכר בשמו (אך חוקרים הטילו ספק רב בפירוש זה); ייתכן ש"בעל" ב"עבד בעל" מציין לא את האל הכללי הנפוץ בעל אלא בעל אישי של אזתוד, הוא בעל־כרנתריש.
טור א', שורות 1–2 – עבד בעל: "עבד אִל" הוא כינויו של המלך כרת בעלילת כרת, ו"עבד יהוה" הוא כינוים של מנהיגים רבים במקרא.
טור א', שורה 2 – מלכ דננימ: תואר זה מתייחס, ככל הנראה, לאורכ ולא לאזתוד.
טור א', שורה 2 – דננימ: בכל מקום שבו מופיע המונח "דננימ" בפיניקית, מקביל לו המונח הלווי à-TANA-wa/i.
הדננים הם, אפוא, תושבי עמק אדנ (אדנה).
הופעת היו"ד בפיניקית, שבה אין אמות קריאה, מצביעה על הקריא "דננִיִם" (השוו לכתיב "צדנים" = צידונים בכתובת המרזח).
טור א', שורה 3 – לאב ולאמ: לכך ניתן להשוות את הכתוב במצבת כלמו: "למי כת אב ולמי כת אמ ולמי כת אח" (למי הייתי אב, ולמי הייתי אם, ולמי הייתי אח), וכן בספרות האכדית שבה מתארים אלוהות "כאב ואם".
טור א', שורה 4 – עמק אדנ: שתי מילים אלה מופיעות בכתובת אזתוד תמיד בצירוף.
טור א', שורות 4–5 – לממצא שמש ועד מבאי: מקביל לכך הביטוי "פני מבא השמש וצדא מצא השמש" (אל פני מבוא השמש ומצד מוצא השמש) בכתובת מקרתחדשת (KAI 78), והביטוי הארמי "מן מוקא שמש ועד מערב" (KAI 215 שורה 13).
בכתובות תגלת־פלאסר השלישי באכדית מופיע הביטוי ṣit šamšu adi ereb šamši (צאת השמש עד מערב השמש).
הביטוי אף קרוב לביטוי המקראי מִמִּזְרַח שֶׁמֶשׁ וְעַד מְבוֹאוֹ, המופיע בצורות מעט שונות ב, ו, וכן מופיעים במקרא ביטויים אחרים העוסקים במוצא השמש ומערבה.
טור א', שורה 6 – שבע ומנעמ: משמעות המלה "שבע" (שׂוֹבַע) בכתובת היא "שפע", משמעות המופיעה גם במקרא (למשל ב).
טור א', שורה 6 – עקרת: מילה יחידאית בפיניקית, לא מוכרת מכתובות אחרות, ועלו השערות רבות לפירושה.
היו שפרשו לפי "עקאר" ו"עקאראת" בערבית כסוג של בניין.
המקבילה הלווית, , מוכרת מכתובות אחרות, לרוב מצוינת כדבר שממלאים.
לכן, הוצע לפרש כמקום אחסון לדגנים.
כן הוצע לשחזר את שורש המלה כ"ק־ר־נ", המקורב לשורש ג־ר־נ, שורש המלה העברית והאוגריתית "גורן", כאשר ה־ע בתחילת המלה היא מוספית ללא הסבר, וה־נ עברה הידמות לתוך הסיומת ת (סיומת ליחיד ורבים בנקבה).
טור א', שורה 6 – פער: מקביל ללווית עם סימן המזהה עיר.
העיר מזוהה עם העיר paḫar, עיר מלכותו של מלך קוה המוזכרת בכתובות שלמנאסר השלישי, והעיר paḫura המוזכרת בכתבים חתיים.
העיר אולי אף מוזכרת על אובייקט ממקור לא ידוע ועליו כתובת פיניקית: "פער חמנ".
טור א', שורות 7–8 – סס על סס ומגנ על מגנ ומחנת על מחנת: בכתובת הדו־לשונית מצ'ינקיי נכתב "סס [על סס ומ]חנת על מחנת".
להוספת "דבר על דבר" השוו במיוחד במכתב מהתקופה האמורית ממרי: kussâm eli kussîm bitam eli bitim epirī eli epirī ālam eli ālim (כסא על כסא, בית על בית, , עיר על עיר); וכן, ללא חזרות, ב, , ו, וככל הנראה גם בכתובות ספירה (KAI 222 B שורה 30).
הזוג "סוס ומגן" מופיע גם במקרא בהקשרים של הכנות למלחמה (, ; ובדומה, ).
טור א', שורה 8 – ושברת מלצמ: ביטוי קשה.
בתחילה, נחלקו המפרשים אם מדובר בהמשך של "בעבר בעל ואלמ" (כלומר, "בעבור בעל והאלים ושברת מלצמ"), או פועל בגוף ראשון "שברתי" ושם עצם ברבים "מליצים".
המלה "מלצ" (ביחיד) מוכרת מפיניקית כשם של משרה, ככל הנראה מתורגמן, על בסיס .
אולם, למלה יש גם משמעות של "מתווך" או "שליח" (, , ), הגם שמשמעות זאת נטולת מטען שלילי.
הפועל "שבר", אף שמוכר מאוד משפות שמיות אחרות, לא מתועד בפיניקית מחוץ לכתובת אזתוד; כאמור לעיל, רוב הפעלים מופיעים בצורת המקור המוחלט, ולכן היינו מצפים לראות "ושבר אנכ" במקום "ושברת".
לכן, חלק מהחוקרים פרשו בהתחלה ש"שברת מלצמ" הם שליחים אלוהיים, אלוהויות זוטרות.
"שברת", לפי פירוש זה, הוא "צבר" (בחילופי ש־צ נדירים, כגון צחק–שׂחק).
אף על פי כן, צורת הפועל בעבר בגוף ראשון כן מופיעה בכתובת, למשל "ודננימ ישבת שמ" (ודננים הושבתי שם).
חוקרים אחרים העדיפו לתרגם "שברת" כ"שברתי", ו"מלצמ" כ"מורדים", "יהירים" (כלומר, אצילים יהירים), "מתנגדים", "חצופים" וכיוצא באלה.
השורש ל־י־ץ אכן בא במקרא, במיוחד בספר משלי, כמנוגד ל"חכם", "עניו" ו"נבון" ומקביל ל"כסיל", "פתי", "רשע" ו"עריץ", וכן כמה פעמים בתקבולת ל"רע" – תקבולת הקיימת גם בכתובת אזתוד.
המקבילה הלווית לא עוזרת לפרש את המונח.
טור א', שורה 9 – ותרק אנכ: פירושו, מההקשר, הוא "עקרתי, השמדתי", אך השורש לא ודאי.
הוצע לפרש פועל זה לפי השורש ר־י־ק ("לרוקן"), ר־ת־ק בשיכול עיצורים, או ת־ר־כ הארמי ("לגרש") והאכדי ("לנפץ"), בהוספת נחציות לעיצור האחרון.
המקבילה הלווית לא עוזרת לפרש את הפועל.
טור א', שורה 10 – ויטנא אנכ בת אדני בנעמ: "יטנא" הוא פועל פיניקי נפוץ במיוחד שמשמעו "להציב, להקים".
בנעמ" הוא u-sa-nú-há, המשמש בהמשך הכתובת לתרגום הפועל "ברכ" (טור ג', שורה 2).
"בת" (בית) בא פה במשמעות "בית מלוכה".
פירוש הצירוף כ"הבית של אדֹנִי" יביא למסקנה שאזתוד היה וסאל, ולכן, פרשו חלק מהחוקרים ש"אדני" מתייחס לאדונוּתו, שלטונו של אזתוד, ו"ובית אדני" הוא "בית השלטון שלי".
ייתכן, עם זאת, ש"אדני" מתייחס לאלוהי אזתוד ("אדון" בפיניקית מכוון לרוב לאלוהות), ו"בית" בהקשר זה משמעו "מקדש".
טור א', שורה 10 – שרש: כמה חוקרים תרגמו מילולית "שורש".
"שורש" במשמעות "צאצאים" מתועד בכתובת אשמנעזר: אל יכנ למ שרש למט ופר למעל ותיאר בחימ תחת שמש (אל יהיה להם שורש למטה, ופרי למעלה, ותואר בחיים תחת שמש), במקרא (, ), בכתובות ספירה, במלה האכדית šuršu, ואולי גם בשתי כתובות פיניקית מקרבת לפש.
טור א', שורה 11 – וישב אנכ על כסא אבי: לפי המקבילה הלווית, הפועל "ישב" הוא בבניין "יִפעִל" (המקביל הפיניקי לבניין הפעיל העברי).
בפיניקית, "אבי" יכול להיות "אביו (שלו)" או "אבי (שלי)".
לכן, המשמעות היא "והושיב אנכי (אותו/אותם) על כסא אביו".
עם זאת, בולט בהיעדרו מושא המשפט, הן בפיניקית והן בלווית.
לישיבה והושבה על כסא האב השוו ו.
טור א', שורה 12 – באבת: משמעות המשפט היא שהמלכים האחרים לא התייחסו אל אזתוד רק כשווה להם אלא כיבדוהו כאביהם; במזרח הקרוב הקדום מקובל היה שמלך פונה למלך רם־מעלה ממנו כאביו.
עם זאת, אין הבנה דקדוקית ודאית של המלה "באבת".
השדה הסמנטי "אבהות" מחוזק לאור הכתובת הלווית.
היו שפרשו שמשמעות המלה היא "אבהות" (בצורה הדומה במיוחד ל־abūtu באכדית), אך פרשנות זאת איננה מקובלת על כל החוקרים.
הצעה נוספת היא שמדובר בצורת הריבוי "אבוֹת".
טור א', שורה 12 – חמית: למלה זאת מקבילה המלה האוגריתית "חמית" והצורה הכנענית במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) ḫu-mi-tu, ומשמעותה "חומות" או "מבצרים".
ייתכן שצורת ריבוי זאת של "חומה" מופיעה אף במקרא: בנוסח המסורה נכתב "בראש המיות תקרא בפתחי שערים בעיר אמריה תאמר" (), אך לפי המקבילה τεῖχος בתרגום השבעים נראה שהמקור היה "חמיות".
טור א', שורות 12–13 – בצדקי ובחכמתי: צירוף זה מופיע גם בכתובת פנמו השני: "בחכמתה ובצדקה"; הצמד חכם־צדיק מופיע כמה פעמים במקרא (; , ; ).
טור א', שורה 15 – בעל אגדדמ: בעלי גדודים (במשמעות "כנופיות") עם אל"ף פרוסתטית המלה השניה; השוו לביטוי "שרי גדודים" במקרא (, ), למשמעות "כנופיות" ל"גדודים" ראו גם , .
טור א', שורות 17–18 – לשבתנמ דננימ בנחת לבנמ: ובדומה, ושבת נעמת ונחת לב בטור ב' שורה 7–8 וכן ובשבת נעמת ובנחת לב בטור ב' שורות 13–14. צירופים הכוללים "נחת" ומילים הנגזרות מהשורש י־ש־ב נמצאים גם במקרא: , , , , .
צירופים כאלה אף נמצאו באוגריתית: "אַתֿבנ אַנכ ואַנחֿנ, ותנחֿ באִרתי נפש" (אשב נא אנכי ואנוח נא, ותנוח בקרבי נפשי), באכדית בכתבי מלכי בבל ומרי, למשל: šubat nēḫti šušubam (בשבת מנוחה להושיב), ואף בספרות הרבנית ב: "להושיב אתכם בנחת רוח".
טור א', שורה 18 – וענ אנכ: הפועל "לענות" מופיע במקרא במשמעות של "לייסר, לדכא" וכן "לאנוס אישה", ומתועד במשמעות "להכפיף" במצבת מישע: "עמרי מלך ישראל ויענו את מאב" (עמרי מלך ישראל עינה את מואב), "ויאמר גמ הא אענו את מאב" (ויאמר גם הוא: אענה את מואב).
ישבמ אנכ בקצת גבלי במצא שמש: הפעולה של יישוב האויבים ממערב במזרח מופיעה גם בכתובת פנמו השני: ובנת מוקא שמש יבל מערב ובנת מערב יבל מו[קא ש]מש (ואת האוכלוסיות(?) שבמוצא שמש הוביל למערב, ואת האוכלוסיות(?) שבמערב הוביל למו[צא ש]מש).
טור א', שורה 19 – אש בל ענ כל המלכמ אש כנ לפני: המלך כלמו התפאר בכתובתו בצורה דומה: מאש פעלת בל פעל הלפניהמ (מה שעשיתי לא עשו אלה שהיו לפניי).
גם מלכי אשור נהגו להתפאר שעשו דברים שלא עשו אבותיהם.
טור ב', שורה 4 – נשתעמ, ישתע: מהשורש ש־ת־ע, המופיע במקרא בתקבולת ל"" (, ), ומוכר גם בשירה האוגריתית, בצורה תֿ־ת־ע, גם שם בתקבולת ל"ירא" ().
השורש מתועד אף בעמונית, בכתובת מצודת רבת עמון.
טור ב', שורות 5–6 – אשת תכ לחדי דל פלכם: לפני פרסום הנוסחים הלוויים של הכתובת, הוצעו לקטע זה תרגומים רבים מאוד.
מוסכם ש"אשת" משמעה "אישה" או "נשים", "דל" משמעו "עִם" (כפי שמופיע בכתובות פיניקיות אחרות), ו"פלכם" משמעם "פלכים" (מלה המוכרת גם מעברית, אוגריתית ואכדית); משמעויות אלה ודאיות גם לפי המקבילות הלוויות.
"תכלחדי", והמקבילה הלווית "", אינן ברורות לגמרי.
"לחדי" הוא ככל הנראה "לחוד, לבד", ואילו התיבה הלווית משמעה ככל הנראה "אפילו".
"תכ" הוא אולי "תלך" בהיבלעות ה־ל, וכך המשפט הפיניקי משמעו "בימיי אישה תלך לבד עם פלכים", והמשפט הלווי משמעו "בימיי אף נשים הלכו עם פלכים".
התפארויות על השלווה בדרכים ניתן למצוא, למשל, גם בהמנון של המלך שולגי ובמצבת מרנפתח.
טור ב', שורה 10 – אזתודי: השם שנתן אזתוד לעירו.
הגייתו הפיניקית משוחזרת, על סמך הכתיב הלווי, כ־azatiwadaya (אַזַתִוַדַיַ).
שימוש בצורת סיומת זאת לשם עיר לא ידוע בעולם השמי הצפון־מערבי.
מלכים במזרח הקדום כולו נהגו לבנות עיר לקראה על שמם, למשל דור שרוכין על שם שרוכין (סרגון השני).
טור ב', שורות 16–17 – ובל כנ מתמ לדננימ לל בימתי: בכתובת שבשער העליון ובכתובת שעל הפסל מופיע המשפט בסדר שונה: ובל כנ מתמ לל בימתי לדננימ.
הכתובת שעל הפסל פורסמה ראשונה, ולכן חוקרים פרשו "מתמלל" כמלה אחת.
"מתמלל" התפרש כפועל בבניין התפעל, אף שמשמעותו לא מוסכמת (לרוב מוצעת המשמעות "אומלל").
אחרים הפרידו בין "מתמ" ל"לל", ופרשו "מתמ" לפי המלה הארמית הסורית "מתום" והמלה האכדית matīma המופיעה במכתבי אחתאתן (אל־עמארנה) ובאבני כודורו בבליות תיכונות, במשמעות "לעולם לא", "אי פעם", ו"לל" כ"לילה", כלומר: "ולא היה אי־פעם לדננים לילה בימיי".
כן הוצע לפרש "מתמ" כ"מתי", כלומר, "לא היה מתי, לא היה אי פעם".
הצעה נוספת היא לפרש "מתמ" כ"מתים".
החלק המקביל בכתובת הלווית פגום מכדי לסייע בהבנת המשפט.
טור ב', שורות 18–19 – ישב אנכ בנ בעל כרנתריש: בכתובת שעל הפסל נכתב ישב אנכ האלמ ז בעל כרנתריש ("הושיב אנכי (את) האל הזה בעל־כרנתריש"), כדי להבהיר שהכתוב מתייחס לפסל האלוהות עצמו.
המלה "בנ" במשמעות "בוֹ, בתוכו" מוכרת מכתובת בן שפטבעל, ובצורת הרבים "בנמ" ("בהם") בכתובת אשמנעזר.
הושבת אלוהות מתוארת גם בכתובת אשמנעזר.
טור ג', שורה 1 – המסכת: לפי חלק מהחוקרים, "מסכת" הן "מסכות", חפצי פולחן; אולם, בלווית מקביל ל"מסכת" או , המזוהה ללא ספק כ"ארץ נהר" (ב של העיצור האחד לפני האחרון), ולכן ייתכן שיש לפרש את המלה "מסכת" כ"ארץ/ארצות נהר".
הוצע לפרש לפי השורש נ־ס־כ, באכדית nasāku, במשמעות "להשליך, לפזר".
טור ג', שורה 1 – זבח יממ: רוב החוקרים פרשו מונח זה כ"זבח הימים" (, ); אולם, לדעת מנחם הרן, זבח הימים המקראי הוא חג משפחתי מסורתי שלא מתאים לאזכור בכתובת ראווה מלכותית.
המונח המקביל בכתובת הלווית, או , משמעו ללא ספק "שנה" כלומר, בכתובת הלווית הכוונה היא לזבח שנתי, וחלק מהחוקרים מפרשים כך גם את המונח הפיניקי "זבח ימם" והמונח העברי "זבח הימים".
טור ג', שורה 1 – חרש, שורה 2 – קצר: ה"חרש" (חריש, סביבות אוקטובר–נובמבר) וה"קצר" (קציר, סביבות יולי) שבכתובת הפיניקית מקבילים בהתאמה לשני מונחים לוויים: – מלה הקשורה בוודאות ליין, ומתפרשת כ"בציר" (סביבות ספטמבר–אוקטובר); ו־ – מלה שקריאתה לא ודאית, אך משמעותה עשויה להיות "קציר".
טור ג', שורות 2–4 – וברך בעל כר[נ]תריש אית אזתוד חימ ושלמ ועז אדר על כל מלכ: הביטוי "חיים ושלום ועוז" דומה לביטוי המצרי הנפוץ ꜥnḫ wḏꜣ snb – "חיים, בריאות, כוח".
בנוסחאות ברכה במכתבים באכדית מהתקופה הבבלית הקדומה נפוץ הצירוף šulum u balāṭu (שלום וחיים), אשר ניתן למצאו אף במכתבים בארמית ממצרים, לדוגמה: "אל אחי וחפרע מן אחך מכבנת שלם וחין שלחת לך" (אל אחי מִן אחיך : שלום וחיים שלחתי לך).
"חיים ושלום" באים כמה פעמים בצמד גם במקרא.
בנוסחות הברכה הבבליות הקדומות ברכה כזאת יכולה להיות מובאת מהאל, למשל: dšamaš liballiṭka lū šalmāta lū balṭāta (שַמַש יחיה אותך, לו יהיה לך שלום, לו יהיו לך חיים); דוגמה נוספת היא נוסחת הברכה האכדית שבה שַמַש וסין (השמש והירח) נותנים חיים ושלום, ראו בפירוש לעיל לסוף הכתובת.
הצמד dunnam u balāṭam ("עוז ושלום") מופיע גם בטקסטים אכדיים.
גם "עוז וחיים" באים בצמד במקומות אחרים, הן במקרא () והן בכתובת ענת-אתנה.
צמדים דומים נמצאו גם באכדית, למשל באנומה אליש: urriku ūmī uṣṣibu šanāti (האריכו ימים, הוסיפו שנים), באשורית: liriku ūmīya limīd šanātiya (יאריך ימי, ירבה שנותי) ובנאו־בבלית: ūriki ūmūa šumīd šanātūa (יאריך ימי, יעצים שנותי).
רב..." מוכרת במקרא גם בביטויים אחרים.
גם הצמד "ימים ושנים" מופיע במצבת יחומלך, בכתובת בקבוק תל סיראן, ופעמים רבות במקרא, באכדית ובאוגריתית.
טור ג', שורה 6 – רשאת נעמת: חלק ממפרשי הכתובת הפיניקית פרשו את "רשאת" כ"רשות" (שלטון) לפי המקבילה הארמית והאכדית רשא/רשי.
הצעה נוספת היא לתרגם כ"זקנה, הזדקנות" לפי המלה "רשׂא" בגעז, שמשמעה "להזדקן", ונגזרותיה משמשות בתרגום התנ"ך האתיופי לתרגום המילים "שיבה" ו"זקנים"; כך, "רשאת נעמת" היא ביטוי מקביל לביטוי העברי המוכר "שיבה טובה" (, ; ; ).
לאור המקבילה הלווית tamihisa, יש המפרשים "רשאת" כ"שפע", אף שהתרגום של tamihisa כ"שפע" מבוסס על המלה החתית tam(m)etar, וחלק מהחוקרים מתנגדים לזיהוי בין המלה הלווית לחתית.
בחלק המקביל בכתובת הלווית נכתב – "אלוהות הטוב ואלוהות היין"; "אלוהות הטוב" מזוהה כ, שבתקופה מוקדמת יותר היה אל הדגן החורי.
טור ג', שורות 8–9 – בעל אלפמ ובעל צאנ: השוו למצבת כלמו: "בעל עדר" ו"בעל בקר".
טור ג', שורה 12 – מלכ במלכמ ורזנ ברזנמ: השוו לקללה שעל ארון אחירם: ואל מלכ במלכמ וסכנ בס<כ>נמ (מלך במלכים וסוכן (מושל) בסוכנים).
טור ג', שורות 12–13 – אדמ אש אדמ שמ: המשמעות המדויקת שנויה במחלוקת, אך היא ככל הנראה "אדם אשר הוא בעל שם (מוניטין)" (בדומה ל"אנשי השם" ב ו, ו־, "איש שם", באכדית), או "אדם אשר נקרא אדם" (כלומר אדם פשוט, בלי תואר מיוחד).
את האפשרות השנייה ניתן להשוות לנוסחה דומה באכדית בכתובות מהתקופה הבבלית הקדומה, כגון מחוקי חמורבי: (אם מלך, אם אדון, אם שליט, ואם אדם ששמו נקרא), ומימי יעדון־ליאְם מלך מרי: (האיש ההוא, אם מלך, אם שר צבא , אם שליט, אם אדם פשוט...).
הכתובת שעל הפסל, טור ד', שורות 14–15 – יאמר: הפועל "אמר" בא פה במשמעות "להחליט", הנפוצה בעברית, וכן מופיעה בכתובות ספירה: [...מן י]אמר להלדת ספריא [א]לן (מי שיחליט למחות את הכתובות האלה).
בחלק זה של הכתובת, הכתובת שבשער התחתון מתנסחת "אשר ימחה את שם אזתוד...", "אשר יפעל לשער זר...", בעוד הכתובת שעל הפסל, וכן הכתובות הלוויות, מתנסחות "אשר יאמר למחות את שם אזתוד...", "אשר יאמר: אפעל לשער זר...".
טור ג', שורה 13–14 – ימח שמ אזתוד בשער זה ושת שמ: למחיקת השם והחלפתו בשם אחר השוו במיוחד לכתובת של יעדון־ליאְם: šumi šaṭram ipašiṭu u ušapašuṭu šumšu la šaṭram išuṭaru (שמי בכתובת ימחק או יצוה למחוק, (ואת) שמו בכתובת יכתוב).
"למחות שם" היא כפעולה מופיעה גם במקרא.
הכתובת שעל הפסל, טור ד', שורה 15 – סמל: "סמל" משמעו "פסל אלוהות", כפי שמתועד בפיניקית (במיוחד בכתובות מקפריסין) ובעברית מקראית (; ; ; , ).
בכתובת שעל הפסל, המהל "סמל" מחליפה את המלה "שער" המופיעה בכתובת שבשער התחתון.
טור ג', שורה 15 – ויסע השער ז: השורש של הפועל הוא נ־ס־ע, בהידמות ה־נ ל־ס (גזרת חפ"ן), שמשמעותו "להסיר, לעקור, לפרק".
טור ג', שורה 17 – בשנאת וברע: המושג עצמו דומה לזה המופיע בכתובת של יעדון־ליאְם: ana limuttim u la damiqtim ikupušum (ברעות ובלא־טובות יהרסו [את המקדש]).
הצמד "שנאה ורע" מופיע גם במקרא.
סוף הכתובת – אפס: הצעות שונות עלו לפירוש מלה זאת, המקובלות ביותר הן "רק" (האלים ימחו את שם האיש ההוא, ושם אזתוד רק יהיה לעולם) ו"אבל" (האלים ימחו את שם האיש ההוא, אבל שם אזתוד יהיה לעולם).
שימוש דומה במלה נעשה במקרא, למשל ו.
המלה הלווית – "לאחר מכן, בעתיד", היא ככל הנראה המקבילה ל"אפס" בכתובת הפיניקית.
סוף הכתובת – שמ אזתוד יכנ לעלמ כמ שמ שמש וירח: דומים לכך דברי הברכה למלך אשר ב: "זַרְעוֹ לְעוֹלָם יִהְיֶה, וְכִסְאוֹ כַשֶּׁמֶשׁ נֶגְדִּי, כְּיָרֵחַ יִכּוֹן עוֹלָם, וְעֵד בַּשַּׁחַק נֶאֱמָן סֶלָה" – "שם" ו"זרע" הם ביטויים מתחלפים במליצה העברית, הפיניקית, הארמית והאכדית, ו"יכנ" הוא המקבילה הפיניקית ל"יהיה".
מקבילות נוספות ניתן למצוא בכתובת של שמשו־אילונה: (שלום וחיים, אשר כמו סין ושַמַש נצחיים), ובהמנון אוגריתי: "עזכ דֿמרכ...
בתוך אוגרית כימי שפש וירח).
דמיון מסוים ניתן למצוא בסיומת של לוחיות פירגי, המביעים תקווה שהפסל יעמוד לשנים כמו הכוכבים.
ב־1946, אקרם קושצ'ו (Ekrem Kuşçu), מורה בבית ספר יסודי באזור, ליווה את הלמוט תאודור בּוֹסֶרט והאלט צ'מבל לאתר, והם סקרו את הכתובת שעל הפסל ושברים של כתובות הירוגליפיות ופיניקיות.
ב־1947 ביצעו בוסרט ובהדיר אלקים סקר ראשוני, וב־1947–1948 נחפרו שני שערי האתר בשלוש עונות חפירה תחת בוסרט, צ'מבל ואלקים.
כתובת בעל לבנון, המסומנת KAI 31, היא כתובת פיניקית שנמצאה בלימסול שבקפריסין בשמונה שברי ברונזה בשנות ה-70 של המאה ה-19 ונרכשה ב-1876 על ידי שארל קלרמון-גנו מסוחר בלימסול.
בזמן גילוים הם נחשבו לממצא השני בחשיבותו בפליאוגרפיה השמית, אחרי מצבת מישע.
הכתובת, שנמצאה בקפריסין, מזכירה סוכן של קרתחדשת שהוא גם עבד של מלך הצידונים, ומבטאת מערכת "קולוניאלית" בין הישויות הפיניקיות.
הכתובת מוכרת כ־CIS I 5 וכ־KAI 31. הכתובת המקורית נחרתה על שפת קערת ברונזה.
שרדו ממנה שמונה שברים, המסודרים כך:
לפי התאמה פיזית בין השברים והתאמה בתוכנם, הכתובת משוחזרת כך (שברים 1-6):
סוכן קרתחדשת עבד חירם מלך צידונים, אז נתן לבעל לבנון אדוני ראשית נחושת...".
שברים 7 ו-8 אינם חלק מהרצף של שברים 1-6, והשתייכו לחלק אחר מהכתובת.
נחום סלושץ קרא את האות ח' שבסוף שבר מספר 4 כ"הל" והשלים "בראשת נחשת הל[בנן...]".
קרתחדשת היא כנראה המושבה קרתחדשת בצפון אפריקה.
המלך הנזכר בכתובת אינו חירם הראשון מצור אלא חירם השני, שמלך בתקופת תגלת-פלאסר השלישי.
כתובת בנבעל היא כתובת פיניקית המוקדשת לעשתרת על גוש שיש ששימש בסיס למצבה מצרית, שנמצאה ליד הפירמידה של אונס במֹף בשנת 1900.
הכתובת חרותה על חזית בסיס המצבה, שגודלו 55 על 64 על 32 ס"מ.
הכיתוב פגום ומתוארך למאות ה-2–1 לפנה"ס.
היא הוזכרה לראשונה בשנת 1900 על ידי שארל-ז'אן-מלכיור דה ווגואה, לאחר שגסטון מספרו, החופר של מֹף, שלח לו עותק של המצבה.
הכתובת כוללת את השם בנבעל, שהחוקרים מקשרים בינו לבין השם Banobali או Bariobali, עבד מקדש פיניקי שתואר על ידי קיקרו ב-"In Verrem" .
שארל קלרמון-גנו הציע לשחזר את השם כבַּנוֹבַּעַל.
הכתובת ידוע בסימונים KAI 48 או RÉS 1. הכתובת פגומה מאוד, ולכן ישנן הצעות שונות לפענוחה.
מאוחר יותר, ב-KAI הכתובת פורסמה כך:
גם הכתובת המצבה עצמה מזכירה את פעלעשתרת: p:a:r a:N37 T:r:T A1 כלומר "פערעשתרת", מאחר שבמצרית עתיקה לא היה הבדל בין העיצורים ל' ור'.
המצבה במצרית מזכירה גם את אמו, ששמה אינו ברור אך ללא ספק שמי.
כתובת השנהב מחדתו (ארסלאן טאש) היא לוחית שנהב קטנה עם כתובת ארמית שנמצאה בשנת 1928 בארסלאן טאש (חדתו העתיקה) בצפון סוריה על-ידי צוות ארכאולוגים צרפתים בראשות פרנסואה תורו-דנז'ן .
הכתובת מתוארכת לראשית המאה ה-9 לפנה"ס, על בסיס השם "חזאל" בכתובת, המזוהה על פי ההשערה עם חזאל המקראי, מלך ארם-דמשק.
הלוחית, יחד עם פריטי שנהב רבים נוספים, נמצאו בארמון השליט הנאו־אשורי של חדתו מהמאה ה-8 לפנה"ס.
הכתובת נמצאה בשלושה שברים - שניים מתאימים זה לזה, השלישי לא.
שני השברים המחוברים יחד הם בגובה 2 ס"מ ואורך 7.9 ס"מ, והשבר השלישי בגובה 1.9 ס"מ ואורך 3.2 ס"מ.
הכתובת ידועה בסימון KAI 232.
הכתובת על שני השברים הראשונים היא (השבר הראשון נגמר באות א' של המילה מראן והשני מתחיל באות נ' של אותה מילה):
הכתובת על השבר השלישי היא:
לא ברור אם השבר השלישי קודם לשני השברים הראשונים או בא אחריהם.
כתובת אגרגנת או כתובת אגריגנטום היא כתובת פיניקית שנמצאה בשנת 1934 בבית הקברות לילדים של קרתחדשת, ופורסמה בשנת 1942. הכתובת מתייחסת כנראה לאירועים צבאיים בסיציליה בשנת 406 לפנה"ס.
הכתובת מסומנת כ־KAI 302 ו־CIS I 5510. היא מחולקת לשלושה חלקים, ולא ברור כמה טקסט חסר לפני השורה המסומנת כשורה 1. בטקסט ששרד נכתב:
ת?]כבד את האנשים ההם גבירתנו [תנת פני בעל(?) ...]
כוו]נת האנשים ההם וכוונת משפחותיהם(?) ו[...]
[וכל אדם] אשר ישבור את המתנה הזאת או יהרוס אותה, תשבות ידו
[וכל א]דם אשר לא משרת (את האלה), יכפתו תנת פני בעל והאדון
בעל חמן את האנשים ההם בחיים אשר לפני השמש עם משפחותיהם
(אך) הקורא למלקרת, יוסיף ל(היות ב)שלום ולהתברך
שרת/שרתו בקנאות (את האלים), וייכון/ייכונו לו בריאות ושלום.
הזאת בחודש פעלת בשנת אשמנעמס בן אדנבעל הרב וחנא
בן בדעשתרת בן חנא הרב, וילכו הרבים אדנבעל בן גרסכן הרב
וחמלכת בן חנא הרב בזריחה(?) ותמכו הם באגרגנת והשיתו
ובעלי החרש: מנר בן עבדמסכר ובעלעזר בן זבג שח[נא?
מדיודורוס סיקולוס אפשר להניח שהפליטים מאקרגס ניסו לברוח לעיר ג'לה, 60 קילומטרים מזרחה.
הכתובת מוסיפה ומוסרת את שמות שופטי קרתחדשת באותה שנה (שורות 8–9).
חשיבותה של כתובת זאת תוארה על ידי שמיץ:
ההתייחסות ל"אפיגרפיה יוונית" מתייחסת לכתובת יוונית מאתונה משנת 406 לפנה"ס, המזכירה את סיציליה ואת שמות שני המפקדים הקרתחדשתים.
זה כנראה היה probouleuma (טיוטת החלטה לבולה האתונאית), לשלוח שליחים למפקדים הקרתחדשתים בבקשה לעזרה בשלב האחרון של המלחמה הפלופונסית.
כתובת בן שפטבעל היא כתובת קבורה פיניקית שהתגלתה בגבל.
הממצא פורסם בספר "Fouilles de Byblos" של מוריס דונאד (כרך א', 1926–1932, מספר 1143, לוח XXXIII).
הכתובת מורכבת משלושה חלקים, שניים מהם מתחברים.
הטקסט של השבר הגדול ביותר מסומן כ-KAI 9A, ותוכנו:
הכתובת על השבר השני והשלישי, המחוברים, מסומנות כ-KAI 9B, ותוכנן:
משמעות השבר הראשון היא "[אני ...
ב]ן שפטבעל, מלך גבל, פעלתי לי המשכב הזה [...] ביתך(?).
אל ת[קום להשית] ארון על ארון, על כן פעל[תי לי המשכב הזה...
ופעל אנכי ארון זה ל]י במשכב זה אשר אנכי שוכב בו.
אל תפת]ח מ[קום־המשכב] הזה להרגיז עצמותיי, אִ[ם...
משמעות השברים השני והשלישי היא: "[...
אל תפעל לך משכ]ב אצל המשכ[ב זה...] המשכב אשר תפ[תח...
אל ישית א]ת ארונו על ארון.
בעל־שמי]ם(?) ובעל אדיר ובעלת וכל א[לי גבל...] בעלת וכל [אלי...]".
כתובת אֶשְמֻן מארח או הכתובת התלת־לשונית מפאולי ג'ריי היא כתובת עתיקה ביוונית עתיקה, לטינית ופיניקית על בסיס עמוד ברונזה שנמצא בסן ניקולו ג'ריי , פאולי ג'ריי בסרדיניה, ב־1861. הכתובת תוארכה למאה ה־2 לפנה"ס.
הכתובת התגלתה לימין הכביש המהיר 367 " ג'ריי" היורד לכיוון בַּלַּאוֹ , על שפת הים.
היא נמצאת כעת במוזיאון הארכאולוגי של טורינו .
הכתובת היא כתובת נדר לאל הרפואה הפיניקי אשמון, המקביל לאל הרפואה הרומי אסקלפיוס.
נחום סלושץ פירש את הכתובת הפיניקית כך: .
כתובת גול היא כתובת פיניקית על לוח שיש שהתגלה במלטה בשנת 1855, ומקורו באי גוזו במאות ה־3–2 לפנה"ס.
הוא נמצא כעת במוזיאון גוזו לארכאולוגיה .
הכתובת מנציחה את חידוש מקדשי האי, ומסומנת KAI 62.
נחום סלושץ פירש את הכתובת: .
לנוסח "פעל וחידש" ראו נוסח דומה בכתובת מאדיל, ונוסח דומה עוד יותר בכתובת מקרתחדשת; ובכתובת נאו־פונית אחת נמצא (חידש והקדיש).
הכינוי "עם גול" מכוון לממשלה אוטונומית שהייתה לפיניקים באי גול, הוא גוזו.
בסוף ששרד לשורה הראשונה נכתב "שלש[...]", אולם יש מקום לארבעה מקדשים ברשימה לפחות.
שם האלוהות "צדמבעל" לא ברור.
"ר אדר ערכת" הוא כנראה "רב אדיר מערכות" (של חיי הקהילה והדת), כאשר "ר" הוא קיצור של "רב", כמו בתעריף מסלת .
ההשלמה "יאלפ[על]" מבוססת על השם "יאלפעל" שנמצא בכתובת אחרת, כאשר "יאל" הוא כנראה אלוהות (בכתובת נאו־פונית נמצא "יעלכש").
לשם "זיבקם" יש מקבילות שונות (למשל בנקבה בכתובת אביניון).
"זבח" הוא בעל משרה דתית, שבמלטה נקראה ביוונית Ἱροθύτης.
"שמר מחצב" הוא שומר מחצבי העם בגול.
הלוח פורסם לראשונה על ידי המזרחן האיטלקי מיכלאנג'לו לנצ'י בספרו "Ragionamento di Michelangelo Lanci intorno a nuova stela fenicia discoperta in Malta", ולאחר מכן על ידי הונורה תאודוריק ד'אלברט בנספח לחיבורו על ארון אשמונעזר השני.
את הכתובת הציג ללנצ'י אב המנזר האיטלקי דון לואיג'י מרצ'טי, שהוצב באי מלטה.
מספר חוקרים הטילו ספק באותנטיות שלו, אך בהמשך גבר הקונצנזוס על מקוריותו.
הכתובת נודעה בשם Melitensia Quinta ("המלטזית החמישית"), כחלק מהטרמינולוגיה שבה השתמש גזניוס עבור ארבע הכתובות המלטזיות הקודמות (שני הקיפוסים של מלקרת ושני ניצבי מליטה ).
כיום הכתובת ידועה בסימונים KAI 62 או CIS I 132.
כתובת הסף מִצור או כתובת בור המים מצור היא כתובת פיניקית על לוח שיש לבן שהתגלתה במבצר העיר העתיקה בצור.
הכתובת מקדישה בור מים במקדש.
הממצא שמור כיום במוזיאון הלובר.
על צד אחד של בור מים מקבילוני נמצאה כתובת פיניקית שבורה הכוללת תשע שורות לא שלמות; היא תוארכה, על יסוד פלאוגרפי, לאמצע המאה ה־3 לפנה"ס.
הבור (פתח למים) היה כנראה חלק מנאוס (האולם המרכזי במקדש בסגנון יווני).
נחום סלושץ קרא את הכתובת כך:הוצעו הצעות קריאה אחרות, שונות באותיות אחדות, וכן היו ששערו כי השורות היו ארוכות הרבה יותר במקורן, ושרד רק חלק קטן מסופן.
הכתובת מספרת על הקדשה של "סף" (בור מים) על־ידי שני אנשים ממשפחה של שופטים, בצורה של כתובת אש נדר, כאשר כל אחד תרם חצי מהסף.
בשורה 2 היו שהשלימו "א[בן] צר", ופירשו "טבע צר" כמטבע צור או אופן הטביעה, כלומר המטבעות שנטבעו בצור.
כתובת בעלשמם היא כתובת פיניקית מהעיר חמון, המקדישה שער ודלתות לאל בעל־שמים.
הכתובת התגלתה ב־1860–1861, הארוכה מבין שלוש הכתובות שנמצאו באתר ב־Mission de Phénicie של ארנסט רנן, כולן מהצד הצפוני של הגבעה; כתובת זאת נמצאה ביסוד אחד הבתים החרבים על הגבעה, או אולי במקדש מלך־עשתרת אלוהי העיר.
הכתובת ידועה בסימונים KAI 18 ו־CIS I 7, ותוכנה הוא:
הכתובות היא כתובת נדר פיניקית לבעל־שמים, המקדישה לאל שער ודלתות בפלג (פלך, נהר או נמל; ואולי רובע בעיר) של לאודיכא, היא לדקיה, או עיר בשם דומה בסביבות צור המוזכרת בספרות התלמודית.
"עם צר" הוא שם הממשלה האוטונומית של העיר, ומניין השנים תבסס על שנת מתן האוטונומיה, היא שנת 275 לפנה"ס, ומכאן שהכתובת נכתבה בשנת 132 לפנה"ס; שנה זאת מסתדרת עם ספירת שנות מלכותו של תלמי הראשון (הוא "אדון מלכים") מקרב עזה ב־312 לפנה"ס.
כתובת הניצחון בכרנכ חרוטה על שער בתוך קומפלקס המקדש של האל אמון בכרנכ, על צד מקדשו של רעמסס השלישי.
היא מתעדת את הכיבושים ומסעותיו הצבאיים של מלך מצרים שושנק הראשון באזור ארץ ישראל בשנת 925 לפנה"ס בשנה החמישית למלך רחבעם.
שושנק מזוהה עם המלך המצרי שישק הנזכר בספר מלכים א' וספר דברי הימים ב' אשר עלה על ירושלים ובזז אותה:
השער הוקם על ידי המלכים של השושלת העשרים ושתיים של מצרים.
הכתובת ממוקמת בצד הדרום-מזרחי של מקדש רעמסס III.
אף על פי שכרנכ הייתה ידועה לאירופאים מאז ימי הביניים, חשיבותה של כתובת הניצחון לא נודעה עד פענוח כתב החרטומים.
ז'אן-פרנסואה שמפוליון, שפענח את כתב החרטומים, ביקר באזור שש שנים לאחר פרסום אבן רוזטה וזיהה לראשונה את התיאום בין מסעותיו של שישק לבין מסעותיו של שושנק כפי שמתואר בספר מלכים.
על הכתובת תבליט של שושנק, , מלכים של השושלת העשרים ושתיים, מציעים מנחה לאלוהי מצריים.
סצנה אחרת מראה את אמון אוחז בקבוצה של שבויים בשיער ומוחה אותם עם אלה.
מאחוריו ומתחתיו מופיעים שמות של ערים כנעניות מחולקות לפי אזורים.
חלק גדול מן השמות אבדו או נותרו ללא זיהוי, אך במקור מצוינים 155 ערים, בהן: אדמה, מחניים, בית שאן, תענך, מגידו, גבעון, גזר, בית חורון, סוכות, פנואל, שונם, ועוד.
אחד השמות המעניינים ביותר הוא מקום הקרוי "שדות אברהם".
הכתובת לא נותנת אף פרטים על המסע מלבד השמות.
ניתן על פי סדר השמות ללמוד את מסלולו של שושנק.
כתובת הניצחון בכרנכ היא אחד התיעודים החיצוניים היחידים שמתייחסים לאזור ארץ ישראל במאה ה-10 לפנה"ס.
בקרב חוקרי המקרא, הועלתה השאלה מדוע הכתובת אינה מזכירה את ירושלים או ישות פוליטית משמעותיות כממלכת יהודה וישראל כפי שמתואר בספר מלכים ודברי הימים.
הארכיאלוג זאב הרצוג מציג את עמדתה של האסכולה המינימליסטית:
כתובת מזבח גבל היא כתובת פיניקית על שבר מזבח מאזור מקדשי גבל.
הכתובת התגלתה בסביבות 1923 במהלך החפירות של פייר מונטה באזור המקדשים בעיר, מחוץ למקדשים ולקברים, כמה מטרים מהיפוקאוסט , בחומה מודרנית.
הכתובת, הידועה בסימון KAI 12, חקוקה על פאת המזבח, ותוכנה הוא:
משמעות הכתובת היא: – "חנוטם" הן "מסיכות", מהמלה היוונית χωνευτός (המופיעה בתרגום השבעים כתרגום למלה המקראית "מסיכה"), והם מוזכרים גם בכתובת פיניקית מסרדיניה ; "אסעא" הוא שם מקוצר, אולי מקוצר מ"אסעמס" – "איסיס נשאה/העמיסה"; "אדוננו" הוא אל כלשהו, ו"סמל בעל" הוא צלם בעל.
צורת חלק מהאותיות, בפרט האותיות ה' וט', שונה מכל הכתובות הפיניקיות שנמצאו בפיניקיה עד אותה עת וקרובה יותר לנאו־פונית, ולכן הכתובת תוארכה במקור לתקופה הרומית.
מאוחר יותר התארוך דויק למאה ה־2 לפנה"ס.
כתובת דיוֹטִימוֹס היא כתובת יוונית על בסיס שיש שנמצאה בצידון, ומקדישה פסל לדיוטימוס, שופט צידוני שניצח במרוץ מרכבות במשחקים הנמאיים.
הכתובת מתוארכת לסוף המאה ה־3 לפנה"ס.
לכתובת נודעת חשיבות בחקר תהליך ההלניזציה בפיניקיה.
הכתובת נמצאה בשנת 1862 בגן בקרבת צידון במסגרת ה־Mission de Phénicie בהובלת ארנסט רנן, ומחקר משמעותי ראשון שלה נעשה בידי אליהו ביקרמן.
היא מורכבת משלושה חלקים: הקדשה רשמית קצרה, חתימת הפַּסָּל (המאפשרת, בזכות חתימות נוספות של אותו פַּסָּל, לתארך את הכתובת), והחלק הארוך ביותר – אפיגרמה המהללת את דיוטימוס.
האפיגרמה כוללת תיאור של ניצחונו במרוץ, מציינת שדיוטימוס הוא הראשון להביא לצידון מיוון את הניצחון במשחקים, ומזכירה מספר דמויות מהמיתולוגיה היוונית הקשורות בפיניקים.
הכתובת על בסיס הפסל מחולקת לשלושה חלקים: האפיגרמה, ושתי כתובות פרוזאיות – ההקדשה הרשמית של הפסל לדיוטימוס, וחתימת הפַּסָּל.
הפַּסָּל טימוכריס מהעיר שבכרתים, ידוע מעשר כתובות הנושאות את חתימתו, ומהן (כמו גם מתקופת פעילותו של בנו פיתוקריטוס) ניתן ללמוד שהיה פעיל בין 240–200 לפנה"ס.
תקופת פעילות זו מתארכת את כתובת דיוטימוס לסביבות השליש האחרון של המאה ה־3 לפנה"ס.
מדובר בשלהי התקופה התלמיית או בשנים הראשונות של התקופה הסלאוקית בצידון, שהחלה בשנת 199 לפנה"ס.
תוכן האפיגרמה (השלמות בסוגריים מרובעים, ואותיות קשות לקריאה בכתב נטוי):
[בעמק] הארגולי, כאשר [את הסוסים המהירים]
הזניקו ממקומותיהם אל המרוץ כל הרו[כבים]
לך, הו דיוטימוס, [באה] התהילה היפה של [הניצחון] הפורוני,
ובאת תחת העטר[ות] הזכורות לנצח.
שהרי ראשון מבין האזרחים, מהלאס את [תה]ילת ניצחון הפרשים
הבאת לביתם של ה האצילים.
גם תבאי בת קדמוס העיר הקדושה
בראותה את התפארת בניצחונות עיר־האם.
לאביך דיוניסי[וס] התגשמה [תפילת הת]חרות
כאשר הלאס כרזה ב[קול] בחדות:
"לא רק באניות את מעול[ה, צידון המעושרה],
אלא גם [במרכבות] הרתומות המנצח[ות]."
לקטעים בכתובת שנפגמו ולא שרדו (ומופיעים בסוגריים מרובעים) יש מספר אפשרויות להשלמה.
בשורה 2, ההשלמה "ἀνίοχοι" היא על פי אברט; קירכהוף השלים "ἀντίπαλοι".
בשורה 3, ההשלמה "ἵκετο νίκας" היא על פי אברט; קירכהוף שחזר "ὤπασε λαός", ומרקלבאך הציע שחזור נוסף, "ἤραο νίκης".
בשורה 11 הציע מורטי להשלים ἔξοχα (מתבלטת) במקום ὄλβια (מעושרה).
"Φορωνίδος" מתייחס ל, מלך ארגוס הקדמון, שלפי הלאניקוס איש לסבוס היה אביו של אגנור – אגנור מוכר על ידי כותבים שונים עם הורים ובנים שונים, ובכתובת זו מופיע כמלך צידון ואבי קדמוס.
התיאור של תבאי כ"קדמונידית" (בת קדמוס) נובע מהמסורת שלפיה קדמוס ייסד את תבאי, ועל כן נחשבת צידון למטרופוליס (עיר האם) של תבאי.
הארגיווים מופקדים על ניהול המשחקים בנמאה הסמוכה, ולכן ארגוס מופיעה בזיקה למשחקים הנמאים בכתובת דיוטימוס, וכן באפיגרמה שנמצאה ברודוס.
שתי השורות האחרונות דומות לדברים שכתב ארקסילאוס על פרגמון לרגל השתתפותה במרוץ סוסים: "פרגמון לא מפורסמת רק בזכות כלי נשקה, אלא גם בזכות סוסיה ב האלוהית"; מבנה דומה נמצא, במקוטע, בכתובת שנמצאה בקוס, ומהללת משורר בשם דלפיס.
מבחינה סגנונית האפיגרמה כתובה בהשראת השירים האגוניסטיים של פינדארוס, אך מכילה גם מאפיינים סגנוניים החורגים מעט מהסגנון השגור בכתובות בעלות נושא דומה במאות שקדמו לה, ומקבילה, הן במבנה והן בביטויים שונים המופיעים בה, לשתי כתובות לכבוד מנצחים באגונים שנמצאו ברודוס, ולשתיים נוספות מפריאנה, כולן מתקופה דומה לתקופת כתובת דיוטימוס.
ההלניזם בפיניקיה לאור כתובת דיוטימוס
לכתובת תרומה משמעותית להבנת תהליך ההלניזציה בפיניקיה.
ביטויי ההשפעה היוונית על פיניקיה
האגונים האתלטיים היו מאפיין מרכזי של התרבות ההלנית, ומילאו תפקיד מרכזי ביחסים החברתיים.
קיום משחקים אלה במזרח הקרוב היה מאפיין מרכזי של ההלניזציה, יחד עם הגימנסיון והתיאטרון.
בצור, למשל, שבה ההתנגדות לצבא המוקדוני הייתה חזקה ביותר, קיים אלכסנדר הגדול מיד עם ניצחונו משחקים אתלטיים לכבוד הרקלס כדי לנכס לעצמו את פולחן מלקרת (אלוהי העיר צור שהיה מזוהה עם הרקלס היווני).
הפיניקים, שהיו רגילים לפעול בהקשר ים־תיכוני רחב, הבינו במהרה את היוקרה שבניצחון במשחק יווני (בעיקר פאן־הלני), ולכן השתתפו לא רק במשחקים שנערכו בפיניקיה (בעיקר בצור ובצידון) אלא גם ביוון עצמה.
קיימות עדויות מוקדמות יותר להשתתפות פיניקים במשחקים יווניים (הגם שדיוטימוס הוא הפיניקי הראשון המתועד במשחקים פאן־הלניים) – כבר בשנת 270 לפנה"ס מתועד בדלוס ניצחון של צעיר אחד מצידון וצעיר אחר מגבל בתחרות אתלטיקה, וניצחונות פיניקיים אחרים מהמאה ה־3 לפנה"ס מתועדים גם באתונה, קוס וקורינתוס.
מאוחר יותר, במאה ה־2 לפנה"ס, מתועדים צידונים (וכן פיניקים מצור ומלאודיקיאה בכנען) כמתאבקים, אצנים ועוד במשחקים ביוון.
כל אלה מרמזים על פיתוח ההתעמלות בפיניקיה עצמה, ואכן בספר מקבים ב' מסופר על משחקים שנערכו בצור החל משנת 172 לפנה"ס.
ההשתתפות בתחרויות אפשרה לאליטות הפיניקיות להשתלב בתרבות היוונית מבלי לאבד את זהותן – דיוטימוס, שהיה בוודאי איש עשיר וככל הנראה גם צאצא למלוכה הצידונית, היה מודע למנהגים היווניים, נשא שם יווני, השתתף במרוץ המרכבות הנמאי היוקרתי לכבוד זאוס וכוּבד בכתובת יוונית ופסל מכרתים, אך לא איבד את זיקתו לצידון עירו.
מיומנות מרכבות קרב הייתה משמעותית בקרב הפיניקים (הן בפיניקיה והן בקרתחדשת) גם במאה ה־4 לפנה"ס, וייתכן שמיומנות זאת התבטאה בניצחונו של דיוטימוס במרוץ מרכבות.
מיומנות המרכבה גם לא דרשה גימנסיון או עירום (שהיחס אליו במזרח הקרוב כלל לעיתים בוז), אלא בעיקר אורווה ומסלול מרוצים, וייתכן שגם מאפיינים אלה השפיעו על היכולת של דיוטימוס הפיניקי לנצח בתחרות היוונית.
האזכור הרב של המסורות המיתולוגיות (ארגוס ופורונאוס, צידון ואגנור, תבאי וקדמוס) איננו רגיל באפיגרמות למנצחים יוונים בתחרויות ספורטיביות, שנהגו להלל את המנצח ואת עירו מבלי לשלב מסורות מיתולוגיות – הוא מתרחש בכתובת זאת בשל מוצאו הפיניקי של המנצח.
המשחקים הפאן־הלניים היו פתוחים, למעשה, רק להלנים (יוונים), וערים שאינן יווניות התקבלו למשחקים לאחר שהוכיחו מוצא הלני.
זכה להתנגדות להשתתפותו במשחקים האולימפיים מצד מתחרים יוונים, והשתתף רק לאחר שהוכיח את מוצאו הארגיווי.
לאחר כיבושי אלכסנדר הגדול, נחשפו היוונים לעולם מגוון יותר, והדיכוטומיה בין הלנים לברברים היטשטשה מעט.
השתתפות עיר שאיננה יוונית במשחקים התרחשה גם במקרה של רומא במאה ה־3 לפנה"ס, שלאחר שצבאה נלחם נגד האילירים, אויבי היוונים, גמלו להם הקורינתים בהזמנה להשתתף במשחקים האיסתמיים; פתיחת המשחקים בפני הרומאים התאפשרה בזכות התייחסות אליהם כאל הלנים, ככל הנראה בשל מוצאם מאוליסס או מהטרויאנים.
כל אלה מצביעים על יחס דומה כלפי הצידונים – כצאצאי אגנור (המיוחס לפי הלאניקוס איש לסבוס ל מלך ארגוס, שאליו מתייחס המונח "Φορωνίδος" בכתובת), הם נחשבו לְהלנים.
הציוויליזציה ההלניסטית היוונית הייתה פתוחה לכולם, אך בתנאי שהמצטרפים מקבלים על עצמם את תרבות יוון ומציגים את עצמם כיוונים.
במצרים התלמיית, למשל, פיניקים או פרסים לא היו נחותים מאתונאי או קורינתי, וכולם תוארו במידה שווה כ"הלנים" במסמכי הלגידים.
כחלק מקבלה זאת של התרבות היה על הצידונים לקבל גם את הלשון היוונית, ואכן, למרות שהפיניקית דוברה באזור זמן רב לאחר ימי דיוטימוס, הכתובת המנציחה את ניצחונו נכתבה ביוונית.
גם ההתעמלות הייתה מאפיין של התרבות היוונית שקיבלו העמים המתיוונים – מוסד הגימנסיון היה מוקד ההתאספות של יוונים במושבותיהם מעבר לים, ואף ב מתוארת בניית הגימנסיון בירושלים כשיא ההתייוונות.
הגם שהשפעה יוונית על פיניקיה קודמת לכיבושי אלכסנדר בתחומי אמנות, כתובת זאת מציגה השפעה במידה גבוהה משהייתה קודם לכן: בעוד שכתובות רשמיות במאות קודמות נכתבו בפיניקית, כתובת זאת לא רק שנכתבה ביוונית אלא גם כתובה בסגנון יווני אופייני ועוסקת בנושאים השייכים במובהק לעולם היווני.
האפיגרמה היוונית כתובה בצורה אלגנטית ומתוחכמת, ככל הנראה על־ידי משורר מקומי מתיוון.
אין זה מפליא למצוא מחבר אפיגרמות יווניות בצידון במאה ה־3 לפנה"ס.
חוקי ספרות יוונית מוכרים מהערים הפיניקיות – דוגמה בולטת לכך היא מלאגרוס מגדרה, שבילה את רוב שנות פעילותו בצור.
מעבר למאפיינים בכתובת דיוטימוס המצביעים על הלניזציה המתבטאת בהשפעה יוונית כבדה, כתובת דיוטימוס מציגה את מורכבות תהליך ההלניזציה.
שמו של דיוטימוס בן דיוניסיוס מלווה בהקדשה הרשמית בתואר הכבוד δικαστὴν, שמשמעו הסטנדרטי ביוון הוא "שופט (בבית משפט)" או "חבר בחבר מושבעים" – תואר לא חשוב במיוחד ולא קשור להישג הספורטיבי, ולכן לא מקובל לאזכור בדגם היווני הרגיל של כתובות הקדשה למנצחים במשחקים.
אלא שהמנצח במקרה זה איננו יווני, הוא פיניקי, ובהקשר זה התואר δικαστὴν הוא תרגום מילולי של התואר הפיניקי שופט – תואר נפוץ בתרבויות כנעניות, שמשמעותו מעין "מושל" (השופטים המקראיים, למשל, לא רק עשו משפט אלא הנהיגו את העם).
יוסף בן מתתיהו, בתיאורו את תולדות השלטון בצור, מזכיר שבתקופה שבה לא שלטו בצור מלכים, שלטו עליה δικασταὶ – שופטים.
במאה ה־3 לפנה"ס, שופטים התמנו בערים הפיניקיות לאחר ביטול המלוכה העירונית על ידי הדיאדוכים.
היו שהרחיקו לכת וראו בתואר השופט חזרה לשורשים הטרום־יווניים ואף טרום־פרסיים של הפיניקים כתגובה נגד הכובש היווני, בעוד אחרים הרחיקו לכיוון ההפוך ופרשו "δικαστὴν" לפי התואר הפיניקי השלטוני "רב" או לפי מוסדות שלטוניים בבליים ומצריים, אך הכול מסכימים שלא מדובר בתואר במשמעותו הרגילה ביוון אלא תואר שלטוני מקומי חשוב.
התואר השלטוני הופך את השתתפותו של דיוטימוס במרוץ המרכבות למובן יותר – עוד מימי פינדארוס הייתה יכולת הרכיבה חלק מהתפקיד השלטוני בתרבות יוון.
בשנת 184 לפנה"ס, לדוגמה, צידוני אחר זכה במרוץ לצד המלכים מסיניסה ותלמי החמישי.למרות הייחוש היווני שמעניק האזכור של הדמויות המיתולוגיות, המסר שמועבר עם אזכורם של אגנור וקדמוס מורכב יותר מניסיון להתייחש לאבות קדומים הלניים.
אגנור היה אביהם של פויניקס (האב האפונימי של הפיניקים), אירופה, קדמוס וקיליקס, וקדמוס היה ידוע כמייסד, או ה במונחים יווניים, של תבאי, וכמי שהביא האלפבית ליוון.
אגדות הקשורות בקדמוס קיבלו מעמד חשוב בפיניקיה תחת השלטונות ההלניסטיים והופיעו על מטבעות, ומעמדן מוצא את ביטויו גם בכתובת דיוטימוס.
באמצעות מסורות אלה, דיוטימוס מדגיש את התרומה הפיניקית המכרעת לתרבות היוונית, ומבטא תחושת שייכות היברידית מבלי להתנגד להלניזם – מוצאו היווני של אגנור מייחש את הפיניקים להלנים, ואגנור, באמצעות בניו, הביא את התרבות ליוון והפרה אותה.
יתרה מכך, האפיגרמה מראה שבאמצעות האגונים, הפיניקים יכולים להתעלות על אדוניהם הפוליטיים היוונים אפילו ביוון עצמה, והדגשת השורשים האגנורידיים והקדמאיים הזכירה בעדינות לאדונים היוונים שהם חבים את האלפבית היווני (המכונה "פויניקיאה גרמטה"), עצם היסוד של תרבותם, לפיניקים.
זה הוא מסר מורכב, ואינו מתאים ל"הלניזציה" כתהליך חד צדדי של השלטת התרבות היוונית על המקומיים.
אם כן, כתובת דיוטימוס מציגה את המורכבות שבהלניזציה של פיניקיה – אימוץ נרחב של מנהגים תרבותיים יווניים מצד אחד, ושימור מוסדות רשמיים פיניקיים מהצד השני.
בדומה, גם בשיא ההתייוונות ביהודה תחת אנטיוכוס הרביעי לא הוחלפו הכהן הגדול ומועצת הזקנים במוסדות יוונים.
אימוץ מוסדות יווניים בערי פיניקיה התרחש זמן רב מאוחר יותר, במאה ה־1 לפנה"ס.
קליטת היסוד ההלני לתרבות לא מפרקת את החיים המקומיים המסורתיים.
הכתובת הרביעית נחקקה בתקופה הרומית, לאחר שבסיס השיש הונח על צדו והוקדש לדמות אחרת; שורתה הראשונה של הכתובת נמחקה במכוון, והשורות ששרדו הן:
לפי חלק מהחוקרים, החפץ המקורי אבד, בעוד לפי אחרים הוא הופקד ונמצא ב; על כל פנים, שלושה עותקים שנעשו לו מאפשרים לשחזר את הכתובת.
חקירה נרחבת של כתובת דיוטימוס פורסמה ב־1939 על־ידי אליהו ביקרמן; נכון לאותה שנה, מדובר בכתובת היוונית הקדומה ביותר שנמצאה בפיניקיה.
כתובת איסמת-אקום, הידועה גם בכינויה פילה 436 או GPH 436, היא הכתובת המצרית העתיקה המאוחרת ביותר הידועה שנכתבה בכתב חרטומים מצרי.
הכתובת נחקקה ב-24 באוגוסט 394 לספירה והיא מתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי תאודוסיוס הראשון.
הכתובת, שנחצבה במקדש פילה בדרום מצרים, נוצרה על ידי כומר בשם נסמתרכם (Nesmeterakhem) והיא מורכבת מדמות מגולפת של האל מנדוליס וכן טקסט נלווה שבו נסמתרכם מקווה שהכתובת שלו תימשך "בכל זמן ולנצח".
הכתובת מכילה גם טקסט בכתב דמוטי, בעל תוכן דומה.
המקדש בפילה היה אתר פולחן בולט בדת המצרית העתיקה, שכן האמינו שהוא אחד ממקומות הקבורה של האל אוסיריס.
האלוהות העיקרית של הפולחן הייתה איסיס, אחותו-אשתו של אוסיריס, אם כי מתועדים פולחנים למספר אלים אחרים שסגדו גם להם במקדש.
כמה אלים במקור מנוביה בדרום, כולל מנדוליס, נסגדו אף הם.
הכתובת של נסמתרכם היא לאחר סגירת המקדשים הפגאניים של מצרים על ידי הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון ב-391 או 392; מקדש פילה שרד מכיוון שהיה מחוץ לגבולות האימפריה הרומית.
נסמתרכם השתייך למשפחת כוהנים שאיישה ושירתה את המקדש.
עקב התנצרותה של מצרים, ייתכן שהאמונה באלים המצריים הישנים בתקופתו של נסמתרכם לא השתרעה הרבה מעבר למשפחתו הקרובה.
זמן קצר לאחר יצירת הכתובת בשנת 394, סביר להניח שכבר לא היה אדם חי שיכול היה לקרוא את ההירוגליפים.
במקדש פילה קיימות כתובות מתקופות מאוחרות יותר, אך הן נכתבו בדמוטית או ביוונית.
מקדש פילה, שלכאורה היה מאויש ללא הרף על ידי בני משפחתו של נסמתרכם, נסגר לבסוף בהוראת הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בין השנים 535–537, מה שסימן את סופו של השריד האחרון מהתרבות המצרית העתיקה.
הכתובת מורכבת משתי כתובות, האחת כתובה בכתב חרטומים מצרי והשנייה כתובה בכתב דמוטי מצרי.
הכתובות מלוות בדמות מגולפת, המייצגת את האל מנדוליס .
ההירוגליפים מגולפים מימין לראשו של מנדוליס, והכתב הדמוטי מגולפים בפינה השמאלית התחתונה שלו.
הכתובת הפיניקית מגֶ'בֶּלִרֵיס היא כתובת משפטית פיניקית על גוש אבן גיר שנגלה בחורבות לארטס (קיליקיה), על הר גֶ'בֶּלִרֵיס בדרום טורקיה.
הכתובת נשמרת במוזיאון הארכאולוגי של אלניה.
הכתובת התגלתה בשנת 1980 על ידי ג'יימס ראסל (מאוניברסיטת קולומביה הבריטית, ומוסטפא גורדל, מנהל מוזיאון אלניה, והיא הכתובת היחידה שנחשבת כמוקדמת יותר מהתקופה הרומית שנגלה באתר (מסיבות פלאוגרפיות סבורים שהיא מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-7 לפני הספירה).
הכתובת מזכירה את התערבותו של המלך וריכ\אוריכי (המקביל ל-War(a)ika בלווית) בסכסוך על קרקעות, שם המוכר גם (באיות שונה במקצת) בכתובת הדו-לשונית מצ'ינקיי ובכתובת אזתוד.
שורה 9 – גרל: חלקת אדמה, כמו כבעברית.
שורה 9 – השדת אל: מבנה של כינוי רמז פיניקית במובן "השדות האלה".
כתובת קעקע או קעקוע הוא שרטוט הנעשה בעזרת דיו או בחומרי צבע אחרים המוחדרים באופן קבוע לשכבת העור המכונה "אדרמיס" בעור לקישוט או סימון.
השם הטכני לקעקוע הוא "השתלת מיקרו פיגמנט".
צורה נוספת אם כי נפוצה פחות לקעקוע היא הכנסת חוטים צבעונים תחת העור ובכך יוצרים דוגמאות דמויות קעקועים קלאסים.
המילה "קעקע" מופיעה בתורה, באיסור ההלכתי על עשיית כתובת קעקע, המופיע בספר ויקרא: .
באנגלית מכונה כתובת הקעקע Tattoo, מילה שמקורה בטהיטי שבפולינזיה ומשמעותה "לסמן".
גם בשפות רבות אחרות נגזרת המילה לכתובת קעקע מהמקור הפולינזי.
ישנן עדויות לכתובות קעקע כבר בתרבויות קדומות.
בחפירות באירופה נתגלו כלים מהתקופה הפלאוליתית המאוחרת (בין 38,000 לפני הספירה ל-10,000 לפנה"ס) שכנראה שימשו לביצוע קעקועים.
הכלים כללו דיסקה עשויה מחרס, אוכרה אדומה ומחטי עצם ששימשו ככל הנראה לדקור את העור.
צלמיות אדם מחימר ואבן שעליהם חריטות שכנראה מייצגות כתובות קעקע נתגלו בסמוך לכלים.
המומיה העתיקה המפורסמת ביותר הקרויה "אצי, איש הקרח" שנתגלתה בהרי האלפים ומתוארכת ל-3000 לפנה"ס, מקועקעת.
גם במצרים נמצאו מומיות מקועקעות מאותה תקופה.
במצרים העתיקה נמצאו מומיות המתוארכות לתחילת האלף השני לפנה"ס מעוטרות בכתובות קעקע.
מבדיקה ראשונית, החוקרים הסיקו שהעוסקות במלאכת הקעקוע היו כנראה נשים מבוגרות בעלות ניסיון שהכירו את הסמלים ופירושם, ושמנהג זה היה נחלתן הבלעדית כמעט של נשים.
בתחילה יוחס למומיות המקועקעות מעמד חברתי נמוך או עיסוק בזנות, אולם לאחר בדיקה מעמיקה נמצא שמומיות אלו נחנטו ונקברו באזור של בני המעמד הגבוה.
בנוסף ידוע כי לפחות אחת מהנשים המקועקעות שנקברו ותויגו כפילגש המלך הייתה למעשה כוהנת האלה חתחור.
אשה זו העונה לשם אמונט נחשבה לרמת מעלה, והקעקועים שנמצאו לגופה החנוט יצרו מערך של נקודות וקווים מקועקעים על הבטן, סימנים אלה תאמו לקישוטים שהיו נפוצים על פסלי פריון מצריים וההשערה היא שמדובר בקעקועים לצורכי טיפול רפואי, או ששימשו כעיטור פולחני בעל יכולות מאגיות.
ישנם חוקרים המשערים שבשל הקרבה של הקעקועים לנקודות דיקור המוכרות כיום, ייתכן ששימשו גרסה קדומה של רפואת דיקור למחלות כרוניות כמו דלקת פרקים.
כאשר הבטן המקועקעת גדלה במהלך ההיריון מערך הקווים והנקודות גדל ויצר מעין "רשת הגנה" ברורה סביב העובר.
בשנת 2018 פורסם מאמר אודות מומיה מקועקעת מלוקסור ששוכנת במוזיאון הבריטי לאמנות זה 100 שנה.
הקעקוע – של שור שנכחד ועז הנפוצה בצפון אפריקה – הוכרז כקעקוע השלם העתיק ביותר בעולם.
המומיה נחנטה במצרים העתיקה לפני כ-5,200 שנה, והקעקועים ככל הנראה נוצרו בעזרת פיגמנט מבוסס פחמן, ייתכן שהיה זה פיח.
המדענים סבורים ששתי החיות המקועקעות על זרועו נחרטו כסימן לגבריות ופריון משום שהעז הצפון אפריקאית סימלה מיניות גברית במצרים וביוון העתיקה.
תגלית זו אינה שגרתית, מכיוון שעד אז ההנחה שרווחה בקרב החוקרים הייתה שקעקועים במצריים הקדומה היו נחלת הנשים בלבד.
ביפן של תחילת המאה השלישית לפנה"ס הקעקועים נתפסים כסמלי מעמד חברתי, ובנוסף מיוחס למקועקעים משמעות רוחנית אך אין תמימות דעים אודות טיבם.
על פי כתבי הכרוניקה היפנית "קוג'יקי" מנהג הקעקועים לא היה מקובל ביפן עצמה והמקועקעים נחשבו כבר אז ל"זרים", מאוחר יותר דווח בכרוניקה הבאה "ניהון שוקי" שקעקועים נצפו רק בקרב הילידים היפניים בני איינו.
החל מתקופת קופון הקעקועים מופיעים בהקשרים חברתיים שליליים ונחשבו כעונש לנושא אותם,
ייתכן שגם ההשפעה הסינית על יפן גרמה לכך שבסופו של דבר גם ביפן ראו כתובות קעקע כדבר שלילי, ובשלב מסוים החלו להשתמש בקעקועים כאמצעי ענישה לפשעים החמורים ביותר.
אדם מקועקע הוחרם על ידי משפחתו וחי בשולי החברה.
גם בתרבות ההלניסטית החשיבו את הקעקועים כמנהג ברברי ונהגו לסמן בהם עבדים או אסירים.
המילה סטיגמה – תיוג – מקורה במילה הלטינית לקעקוע שמשמעותה 'סימן שנעשה בעזרת כלי חד'.
החל מתקופת אדו (1603 - 1868) אופנת הקעקוע זוכה לעדנה שעקבותיה מגיעים עד לתקופה המודרנית.
פוקושי מאסאיצ'י שמר על אוסף גדול של כתובת קעקע יפני אך רק חלק קטן מהאוסף שרד את ההפצצות של מלחמת העולם השנייה.
מנהג של עשיית כתובות קעקע התקיים גם בקרב האצטקים והמאיה של מרכז אמריקה וגם בקרב האינדיאנים של צפון אמריקה למשל בשבט היורון.
מיסיונרים צרפתיים סיפרו על תהליך בו ישבו הלוחמים שעות ללא תזוזה בעת שחבריהם דקרו את עורם במחט עצם מחודדת, ניגבו את הדם ושפשפו פחם לתוך הפצע.
תהליך זה היה מסוכן למדי ואכן נגרמו לא מעט מקרי מוות בעקבות חריטת קעקוע.
בבריטניה הייתה מסורת ארוכה של ביצוע קעקועים בין השבטים הבריטונים הקדומים.
יוליוס קיסר מתאר כיצד נהגו התושבים לקעקע את גופם.
מסורת ביצוע כתובות קעקע בפולינזיה, כפי שהתקיימה לפני בואם של האירופאים לדרום האוקיינוס השקט, הייתה האמנותית ביותר בעולם העתיק.
היא התפתחה במהלך אלפי שנים בכל רחבי איי פולינזיה ובצורתה המתקדמת ביותר התבטאה בצורות גאומטריות מורכבות שנוצרו בשלבים במהלך חיי אדם עד שכיסו את כל גופו.
כתובות הקעקע הפולינזיות לא נפלו מעבודותיהם של אמני הקעקוע המודרניים ביופי ובמורכבות.
במיוחד הצטיינו בכך המאורים בניו זילנד, הידועים בציורי הקעקע העדינים על פני הגברים והנשים (הקרויים מוֹקוֹ).
מהעובדה שהתורה אוסרת על עשיית כתובת קעקע, ניתן להסיק שעשיית הקעקע היה מנהג רווח אצל העמים הכנעניים על אף שחלקם ישבו בחלק משטחי ארץ ישראל.
הכנסייה הקתולית הוציאה צו דתי האוסר על קעקועים ב-787 לספירה, אך ידוע כי כל המלכים האנגלו־סקסונים נהגו להתקשט בכתובות קעקע.
על המלך האנגלו-סקסוני האחרון, הרולד השני שהובס בקרב הייסטינגס בשנת 1066, נאמר כי גופתו הושחתה בקרב עד כדי כך שרק כתובות הקעקע שעל גופו אפשרו את זיהויו.
הרמב"ם בפירושו לאיסור קעקוע בתורה מציין שהגויים היו רושמים על עצמם כתובת קעקע כדי לציין את נאמנותם לאלילים שלהם.
(הלכות עבודה זרה פרק י"ב).
ר' אברהם אבן עזרא, פרשן המקרא בן המאה ה-12, מציין בפירושו שהיו בימיו צעירים הרושמים כתובות קעקע בפניהם.
בפירושו לתורה כותב אבן עזרא שהיו עושים כתובת קעקע כזיכרון למתים ולכן איסור הקעקע מופיע באותו פסוק בו מופיע האיסור לעשות שריטה על המת.
ספר החינוך שנכתב בסביבות המאה ה-13, כותב שבימיו הישמעאלים (הכוונה לערבים) היו עושים כתובות קעקע.
מסורת כתובות הקעקע פסקה באירופה בימי הביניים, אך התחדשה כאשר נתגלו איי פולינזיה במסעותיו של הקפטן ג'יימס קוק במאה ה-18. החוקרים האנגליים חזרו לאירופה עם ילידים מקועקעים.
מאז החלה מסורת מחודשת של ביצוע כתובות קעקע בין תושבי אירופה, בעיקר בין מלחים ויורדי ים אחרים.
בסוף המאה ה-19 החלה מסורת של ביצוע קעקועים גם לבני האצולה.
החל בכך יורש העצר (לימים אדוארד השביעי) שבשנת 1862 ביקר בארץ ישראל וחקק את סמל הצלב על זרועו.
בתקופת מלכותו הוסיף אדוארד השביעי לגופו עוד כמה כתובות קעקע.
כאשר שני בניו, ביניהם מי שלימים יהיה המלך ג'ורג' החמישי, ביקרו ביפן ב-1882, הוא הורה למחנכם לקחתם לאומן קעקועים מפורסם.
הדוגמה שנתנה משפחת המלוכה הפכה את הקעקוע ביפן לפופולרי מאוד אצל משפחות האצולה באנגליה עד כדי כך שסופר אמריקאי העיר בלעג:
"אנשי החברה באנגליה הם קורבנות של המצב שבו הנסיך מוויילס (יורש העצר) חקק כתובות קעקע על גופו.
כמו עדר כבשים המונהג על ידי רועה הם היו חייבים לעשות בדיוק אותו דבר".
לקארל הארבעה עשר, מלך שוודיה ונורווגיה (שהייתה אז חלק מממלכת שוודיה) בשנים 1818–1844, הייתה כתובת הקעקע "Mort aux rois" ("מוות למלכים").
בשנת 1891 הוציא האמריקאי סמואל או'ריילי פטנט על אקדח הקעקוע החשמלי.
האקדח התבסס על עקרונות העט החשמלי שהמציא תומאס אדיסון 16 שנה לפני כן.
המכשירים בהם משתמשים כיום הם שיפור האקדח של או'ריילי.
המכשיר הוזיל את עלות העבודה וקיצר את הזמן הנדרש לעשיית קעקוע.
באמצע המאה ה-20 החלו לראות בקעקועים כבעלי ערך אידאולוגי שמסמל מרדנות ונון-קונפורמיזם.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 החלה לאמץ אותם תרבות הנגד הצעירה והמהפכנית, והם התחילו להיות פופולריים יותר ויותר.
שנות ה-90 סימנו את נקודת המפנה ביחס לקעקועים.
טכניקות וטכנולוגיות חדשות אפשרו עבודה מדויקת והיגיינית יותר, אשר פנתה לקהלים חדשים שהלכו והעריכו יותר ויותר את ערכם האומנותי של הקעקועים.
סיבות מגוונות גורמות לאנשים לעבור תהליך של קעקוע.
הגורמים הנפוצים ביותר הם: אמצעי זיהוי, הצהרת ייחודיות, קישוט, סיבות דתיות או אמונה בהשפעה המאגית של כתובת הקעקע.
הכאב הכרוך בתהליך הקעקוע לעיתים נתפס כאמצעי להפגנת אומץ לב.
כיום כתובות קעקע הן סוג של אופנה.
בעשור האחרון תחום הקעקועים התפתח מאוד בישראל, המון אמנים מחליטים ללמוד לקעקע כדי להתפרנס מהאומנות שלהם.
ישנם הרואים בקעקוע דרך להנציח אדם יקר שנפטר.
זו דרך להתחבר עם האדם שאבד ולהשפעה שהייתה לו על מי שנושא אותם.
אסירים בבתי כלא נוהגים לקעקע עצמם כסימן של שותפות באחת מכנופיות הכלא.
מלחים מאירופה נהגו לקעקע את תמונת הצליבה על גבם על מנת למנוע ענישה באמצעות הצלפה.
ראשי שבטים מאורים נהגו לקעקע תבניות מסובכות על פניהם - תבניות אלה שימשו כתחליף חתימה ונעשה בהם שימוש בעת חתימה על חוזה שלום.
בארצות שונות התפתחה בשנים האחרונות מגמה אצל נשים חולות בסרטן השד שעברו כריתת שד לקעקע פרחים על החזה.
קיימים גם מקרים בהם אנשים הוכרחו לעבור קעקוע כנגד רצונם מסיבות שונות.
הדוגמה הידועה ביותר היא קעקוע מספר זיהוי על האמה של אסירי מחנה הריכוז באושוויץ II (בירקנאו).
כתובות קעקע נחקקות גם על בעלי חיים, אם כי לעיתים נדירות נעשה הדבר בשל רצון לקשט.
סימני זיהוי מקועקעים לעיתים על חיות מחמד וחלקי גוף מסוימים (לדוגמה האפים) מקועקעים למניעת כוויות-שמש.
סימני זיהוי מקועקעים לפעמים על בעלי חיים השייכים לחוות.
סימני זיהוי מקועקעים על שפתיהם של כל הסוסים הגזעיים מיד לאחר שנגמלו.
כתובות קעקע אלו מבוצעות על ידי וטרינרים, ובעלי החיים עוברים הרדמה על מנת למנוע את תחושת הכאב ולשמור על ביטחונם.
לעיתים, לצרכים רפואיים, יש לסמן מיקום מדויק על הגוף שיהיה קבוע לאורך זמן.
לדוגמה, בעת מתן הקרנות לחולה במחלת סרטן, יש לתת טיפול נקודתי חוזר על אותה נקודה בדיוק.
כדי למנוע את הצורך החוזר ונשנה במדידת המיקום המדויק, תהליך שאורך זמן רב, מבצעים את המדידה המדויקת בטיפול הראשון.
בסיום המדידה מסמן הרופא את נקודות המיקום המדויקות למכשיר ההקרנה בעזרת עט קעקע מיוחד.
עט זה רק מסמן נקודה קטנה על הגוף שאינה ניכרת אלא במבט מקרוב.
בכמה תרבויות שבטיות היה נהוג ליצור כתובות קעקע על ידי ביצוע חתכים בעור ושפשוף הפצע בדיו, אפר או חומרים אחרים.
תהליך זה לעיתים היה בא בעקבות ביצוע צילוק (יצירה מכוונת של צלקות).
הדרך המודרנית ליצירת כתובות קעקע היא בעזרת מכשיר הקרוי "אקדח קעקועים".
תחילה מציירים את הדגם על העור, ואחר כך משתמשים במכשיר.
במכשיר יש בין חמש לשבע מחטים המופעלות בעזרת אלקטרומגנט.
המכשיר מזריק את חומר הצבע בין 50 ל-3,000 פעם לתוך השכבה השנייה של העור (דֶרמיס) בעומק שבין 0.4 מ"מ ל-1.5 מ"מ.
האזורים המקובלים לביצוע קעקוע הם הכתפיים והגב, אם כי נוהגים לקעקע גם באזורים אחרים, כגון הרגליים, הבטן ואף על איברי המין.
האזור הכואב ביותר לבצוע קעקוע הוא מתחת לבית השחי ומעל המותן.
האזור הקל ביותר מבחינת רגישות היא הכתף - אך עם זאת זה לגמרי אינדיבידואלי ותלוי בהמון גורמים- אפילו איך בן אדם התעורר בבוקר ומה הוא אכל לפני ואיך הוא מרגיש באותו היום.
בבתי הכלא, שם מכשיר זה אינו בהישג יד, מאלתרים האסירים מכונות המנצלות מנוע של "ווקמן" ודיו רגילה.
ידועים מקרים בהם נעשה שימוש במשחת נעליים מעורבת בשתן כתחליף לדיו.
שיטות אלה כואבות יותר ומסוכנות יותר, אך האסירים מתייחסים אליהן כאל אי-נוחות נסבלת וכדרך להצגת כושר סיבולת.
הדיו יכולה להיות גם פלואורסצנטית כך שהיא זוהרת תחת הקרנה בעזרת נורה פלואורסצנטית.
איפור קבוע הוא סוג של קעקוע זמני, המחזיק כ-3 עד 5 שנים.