tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2021 - אות אבירות מרכז פרס לשלום ולחדשנות.
רשימות עיתונאיות שציינו את פולצ'ק
2008 - נבחרה לאחת מ-40 הצעירים המבטיחים בישראל, על ידי דה מרקר
2015 - נבחרה לאחת מ-100 המשפיעים של ההיי טק הישראלי על ידי גיקטיים
2016 - נבחרה לאחת מ-5 המועמדות ל"אשת השנה" בתחום ההייטק, על ידי סלונה
2017 - נבחרה לאחת מ-17 הנשים בזרקור ביום האישה הבינלאומי, על ידי Thenextweb
2017 - נבחרה לאחת מ-25 הנשים המובילות לרגל יום האישה, על ידי מעריב
2017 - נבחרה לאחת מ-100 האנשים המשפיעים בישראל, על ידי דה מרקר
2017 - נבחרה לאחת מ-20 היזמיות המובילות בישראל, על ידי ליידי גלובס
2018 - נבחרה לאחת מ-36 צעירים עד גיל 36 המנסים להפוך את העולם למקום קצת יותר טוב, על ידי כלכליסט
2018 - נבחרה לאחת מ-70 הצעירות המבריקות של ישראל של ליידי גלובס
2018 - נבחרה לאחת מ-7 אישים שקיבלו תואר "פורץ דרך" בהייטק הישראלי מהמכללה למנהל
2018 - נבחרה לאחת מהנשים המשפיעות של 2018 במסגרת רשימת Power Women 2018 של פורבס.
רות פירסט הייתה חוקרת יהודייה-דרום אפריקאית ילידת יוהנסבורג, ואקטיביסטית נגד האפרטהייד במולדתה.
נהרגה בהתנקשות באמצעות מעטפת נפץ שנשלחה אליה למוזמביק, לשם גלתה מדרום אפריקה.
הוריה, יוליוס פירסט ומתילדה לבטן, היגרו לדרום אפריקה מלטביה בשנת 1906 והפכו לחברים המייסדים של המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה (CPSA), הגלגול הראשון של המפלגה הקומוניסטית הדרום אפריקאית (SACP).
רות פירסט נולדה בשנת 1925 וגדלה ביוהנסבורג.
גם היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית, אשר כרתה ברית עם הקונגרס הלאומי האפריקני במאבק להפלת ממשלת דרום אפריקה.
פירסט למדה בתיכון ג'פה לבנות, והייתה לראשונה מבני משפחתה שלמדה באוניברסיטה.
היא קיבלה תואר ראשון מאוניברסיטת ויטווטרסראנד בשנת 1946. בזמן שלמדה באוניברסיטה היא גילתה כי "בקמפוס דרום אפריקני, הנושאים שמעניינים את הסטודנטים הם סוגיות לאומיות".
היא הייתה מעורבת בהקמתה של הפדרציה לתלמידים מתקדמים, הידועה גם כליגה לתלמידים מתקדמים, שם הכירה, בין היתר, את נלסון מנדלה, נשיאה לעתיד של דרום אפריקה ואת אדוארדו מונדלאנה, המנהיג הראשון של החזית לשחרור מוזמביק (FRELIMO).
לאחר שסיימה את לימודיה, עבדה פירסט כעוזרת מחקר באגף לרווחה חברתית במועצת העיר יוהנסבורג.
ב-1946 התחזק מעמדה במפלגה הקומוניסטית באופן משמעותי לאחר סדרה של שביתות כורים אשר במהלכן נעצרו חברי מפלגה מובילים.
פירסט נהייתה עורכת ראשית בעיתון "הגרדיאן", אשר פרסומו נאסר לאחר מכן על ידי המדינה.
ב-1949 היא נישאה לג'ו סלובו, פעיל דרום אפריקני נגד האפרטהייד וקומוניסט.
לשניים נולדו שלוש בנות: שון, גיליאן ורובין.
בנוסף לעבודתה בעיתון הגרדיאן ויורשיו, קיבלה פירסט בשנת 1955 את תפקיד העורכת פוליטית בכתב העת הרדיקלי Fighting Talk.
היא הייתה פעילה בתנועה נגד האפרטהייד לא רק דרך העיתונות אלא גם בפעילות פוליטית.
פירסט ובעלה סלובו היו חברי הקונגרס הלאומי האפריקני, וחברי המפלגה הקומוניסטית.
פירסט הייתה פעילה גם בפעולות המרי האזרחי בשנות החמישים של המאה העשרים.
רות פירסט הייתה אחת הנאשמות במשפט הבגידה בשנת 1956, לצד 156 פעילים מובילים נוספים נגד האפרטהייד, שהיו דמויות מפתח ב"ברית הקונגרס".
לאחר מצב החירום שהוכרז בעקבות טבח שארפוויל ב-1960, היא סומנה והורחקה.
היא לא יכלה להשתתף בפגישות או לפרסם, ואסור היה לצטט אותה.
בשנת 1963, במהלך סנקציות נוספות שהטילה ממשלת האפרטהייד, היא נעצרה והוחזקה בבידוד ללא אישום במשך 117 ימים בהתאם לחוק "99 ימים".
היא הייתה האישה הלבנה הראשונה שהוחזקה במעצר לפי חוק זה.
במרץ 1964 גלתה פירסט ללונדון, שם הפכה לפעילה בתנועה הבריטית נגד האפרטהייד.
היא הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1972, ובין 1973 ו-1978 הרצתה בלימודי פיתוח באוניברסיטת דרהאם.
היא שימשה כמרצה מחליפה לפרקי זמן באוניברסיטאות בדאר א-סלאם ובלורנסו מארקש (מפוטו).
בנובמבר 1978 פירסט הייתה למנהלת המחקר במרכז ללימודי אפריקה (Centro de Estudos Africanos), באוניברסיטת אדוארדו מונדלאנה במפוטו שבמוזמביק.
ב-17 באוגוסט 1982 בפקודתו של קרייג ויליאמסון, סרן באגף הביטחון במשטרת דרום אפריקה, התנקשו בחייה באמצעות מעטפת נפץ שנשלחה עבורה מהאוניברסיטה.
ברידג'ט או'לאכלין, אנתרופולוגית שעבדה עם פירסט, הייתה עמה במשרדה כאשר מעטפת הנפץ התפוצצה, והיא העידה בוועדת האמת והפיוס.
ספרה הראשון של פירסט, 117 ימים, הוא תיאור של המעצר, המאסר והחקירה שעברה בידי האגף המיוחד של משטרת דרום אפריקה ב-1963. הוא פורסם לראשונה בשנת 1965. הספר מתאר בפירוט כיצד היא סבלה "בידוד וחסך חושי" בזמן שעמדה ב"לחץ לספק מידע על חבריה עבור האגף המיוחד".
בתה, הסופרת גיליאן סלובו, פרסמה את זיכרונותיה בספר כל דבר סודי: המשפחה שלי, המדינה שלי, בשנת 1997. הספר מתאר את ילדותה בדרום אפריקה ואת מערכת היחסים שלה עם הוריה.
הסרט "עולם נפרד" (A World Apart) משנת 1988, שאת תסריטו כתבה בתה שון סלובו ובוים על ידי כריס מנג'ס, הוא סיפורה של צעירה לבנה החיה בדרום-אפריקה עם הורים פעילים נגד משטר האפרטהייד.
ברברה הרשי משחקת את הדמות הראשית המבוססת על חייה של רות פירסט.
הסרט Catch a Fire משנת 2006, על אודות הפעיל פטריק צ'אמוסו, נכתב על ידי בתה שון סלובו.
רות פירסט מגולמת בסרט על ידי בתה השלישית, רובין סלובו, שהייתה גם אחת המפיקות של הסרט.
ב-2005 השיק המשרד לאיכות הסביבה של דרום אפריקה אוניית הסיור לשמירה על איכות הסביבה הקרויה על שמה "רות פירסט".
רות גארט מיליקן , היא פילוסופית אמריקאית העוסקת בפילוסופיה של הנפש, פילוסופיה של הביולוגיה, שפה ואונטולוגיה.
בשנת 2017 זכתה בפרס רולף שוק.
כיום היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת קונטיקט.
רות גארט מיליקן נולדה בשנת 1933 בפילדלפיה, שבמדינת פנסילבניה, ארצות הברית.
אמה הייתה דוקטור לגאולוגיה ואביה דוקטור לפיזיקה.
את התואר הראשון שלה עשתה מיליקן בשנת 1955 בפילוסופיה ומדעי הטבע בקולג' אוברלין (Oberlin College).
את הדוקטורט שלה בפילוסופיה עשתה בשנת 1969 באוניברסיטת ייל (בתקופה זאת, נשים מועטות הגיעו למעמד כזה בתחום הפילוסופיה).
היא התחילה את עבודתה במשרה חלקית באוניברסיטת קונטיקט, שם המשיכה לעבוד לאורך הקריירה שלה ואף נהייתה חלק מהדירקטוריון של האוניברסיטה.
כמו כן, כיהנה בוועד היועץ של ועדת השיפוט של הארגון האמריקאי לפילוסופיה (האגף המזרחי) מ-1988 עד 1992. מ-1992 עד 1993 הייתה נשיאת החברה האמריקאית לפילוסופיה ופסיכולוגיה, ומ-1995 עד 1998 שירתה בוועד המנהל של האגף המזרחי של התאחדות הפילוסופים האמריקאים.
Shankweiler), פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת קונטיקט.
לזוג ארבעה ילדים, שניים מהם מנישואיו הקודמים של פרופסור שנקווילר.
מיליקן עסקה בשימוש בביולוגיה כדי לפתור בעיות פילוסופיות הקשורות בתופעות הקשורות להבנת השפה, והמחשבה של האדם.
את הקריירה שלה החלה ד"ר מיליקן במשרה חלקית באוניברסיטת קונטיקט.
בתקופה זו הניחה את היסודות למחקרה פורץ הדרך בפונקציות ביולוגיות וייצוג מנטלי (biological functions and mental representation), שבו בחנה כיצד הביולוגיה משפיעה על הצורה שבה אנשים מגדירים ונותנים משמעות לדברים.
כלומר, איך אדם מזהה משהו שהוא חווה בצורה מסוימת ומקשר אותו להגדרה.
זהו ייצוג פנימי שדרכו אנחנו מרכיבים מציאות.
המשמעות של הדבר היא במה הוא עוסק, מהו השורש ומרכיביו של הדבר.
מחקר זה היווה בסיס לספרה החשוב ביותר Language, Thought and Other Biological Categories (בתרגום חופשי: "שפה, מחשבה וקטגוריות ביולוגיות אחרות") אשר פורסם בשנת 1984 והביא במהרה לפרסומה.
במהלך השנים, פרסמה מיליקן 6 ספרים ומעל 70 מאמרים בכתבי עת מובילים ונחשבים.
ספרה של מיליקן משנת 1984, הידוע גם בקיצור LTOBC, שינה את החשיבה בפילוסופיה של הביולוגיה, בפילוסופיה של השפה והמחשבה ובתחום האפיסטמולוגיה.
אחת הטענות המרכזיות שלה היא שניתן להסיק משמעות או כוונה של דבר באמצעות התפקיד שמילא הדבר בהתפתחות האבולוציונית ובברירה הטבעית של אבותיו.
כלומר, המשמעות מאחורי שפה, מחשבות ורצונות מוסברת על ידי הייעוד הביולוגי והיתרונות שסיפקו בתהליך האבולוציה.
בפילוסופיה של הביולוגיה קיים דיון באשר לאופן שבו "תכלית" ביולוגית (biological purpose) צריכה להיות מובנת.
מיליקן קובעת שתכלית ביולוגית יכולה להיות מובנת אך ורק בקשר לתפקיד ההיסטורי הטבעי שלה.
לדוגמה, אם תבנית ההסוואה שעל כנפיהם של הפרפרים עזרה להם לשרוד במשך דור, אזי היא תועתק לדור הפרפרים הבא.
התפקוד הנכון, התקין (proper functions) של התבנית הוא אפוא, להסוות את הפרט (הפרפר).
באופן דומה, אם מאפיין של פעולת הלב עזר לאינדיבידואלים לשרוד, אזי המאפיין יועתק לדור הבא.
התפקוד הנכון, התקין (proper functions) של מאפיין פעולת הלב הוא אפוא, לגרום לאינדיבידואל לשרוד.
מיליקן משתמשת בתאוריה שלה על תפקוד תקין כדי להסביר קוגניציה.
אם ייצוגים לשוניים ומנטליים הם קטגוריות ביולוגיות, הם חייבים להיות מובנים בהקשר של מטרתם.
כדי להדגים זאת, מיליקן משתמשת בדוגמאות מעולם החי: בונה מכה במים באמצעות זנבו, וכך מתריע על סכנה; הדבורים רוקדות ריקוד מסובך כדי להודיע היכן נמצא הצוף.
עם זאת, יש סיכוי לטעות, כך שהבונה יכה במים על אף שאין סכנה.
כדי להבין מהי טעות ולְמה נועד האות באמת, מיליקן מציעה את הרעיון הבא: הפונקציה שמציגה את המערכת בשלמותה (בונים מזהירים בונים אחרים, הדבורים מוצאות צוף), צריכה להיות מובנת בתור שתי תת-מערכות: האחת מייצרת את ההצגה והשנייה צורכת את מה שמוצג בפניה .
לכל אחת מתת-המערכות הללו יש פעולה התורמת לפעולת המערכת הכללית.
חבטת זנב הבונה במים (המערכת המייצרת) שולחת אות לשאר הבונים, ואותו הם קולטים ומפרשים כסכנה (המערכת הצורכת).
מיליקן אומרת שרעיון המערכות לא יכול לעבוד, אלא אם תנאי הסביבה מיטיבים - חייב להיות צוף במקום שתואר באמצעות ריקוד הדבורים; חייבת להיות סכנה כאשר הבונה מכה במים בזנבו.
מיליקן קוראת לתנאים אלו תנאים נורמליים (normal conditions) ואומרת שהתנאים מהווים את תוכן הייצוג.
ניסיון הסבר זה נחשב אחד הניסיונות היסודיים ביותר לספק הסבר טבעי ליכולת האנושית להציג את סביבתנו בשפה ובמחשבה.
רות סגל (9 ביוני 1929 – 7 באוגוסט 2021) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, מחזאית וסופרת ישראלית.
רות ינובסקי נולדה בקטוביץ בפולין, ובמלחמת העולם השנייה הסתתרה אצל משפחה נוצרית.
היא עלתה לישראל בשנת 1946, ולמדה בבית ספר תיכון חקלאי בעיינות.
לאחר נישואיה עברה לחיפה, והצטרפה לחוג תיאטרון שנוהל על ידי הבמאי פיטר פריי.
בשנת 1956 נסעו בני הזוג לטורונטו, שם למדה משחק בבית ספר לתיאטרון ע"ש סטרנדייל בנט.
הם חזרו לישראל בשנת 1962, וסגל הצטרפה לתיאטרון העירוני חיפה, שהיה בתחילת דרכו.
היא הפכה לשחקנית מובילה בתיאטרון זה.
בין תפקידיה הבולטים על הבמה: ליזה דוליטל ב"פיגמליון" של ברנרד שו, מאשה ב"שלוש אחיות" לאנטון צ'כוב, ראנייבסקה ב"גן הדובדבנים של צ'כוב", האומנת ב"האב" של סטרינדברג ועוד.
בין השאר שיחקה גם בתיאטראות "הבימה", הקאמרי ותיאטרון בית לסין כשחקנית אורחת.
סגל שיחקה גם בשלוש הצגות יחיד: "אישה לבד" מאת סימון דה בובואר, "פנויה להצעות", מחזה שנכתב עבורה על ידי אריה יאס ו-"לאה יוצאת לרחוב" ליהונתן סגל.
עם "פנויה להצעות" הופיעה גם בפסטיבלים בחוץ לארץ.
עבור תפקידה ב"המחרשה והכוכבים" לשון או'קייסי הוענק לה פרס מרגלית ל"שחקנית מצטיינת בתיאטרון".
מנימוקי השופטים: "רות סגל היא שחקנית אופי מעולה.
בתפקידיה המגוונים בתיאטרון הראתה משחק צבעוני, ומבריק הנושא חותם אישיותה".
על תפקידה כגלוסקא בסרטו של חנוך לוין זכתה בתואר "שחקנית השנה בקולנוע".
סגל ביימה גם שתי הצגות ילדים: "פו הדב", עיבוד לספר של א.א.
מילן ו"המפלצת החמודה", עיבוד לספר מאת עודד בורלא.
סגל שיחקה במספר סרטי קולנוע הבולטים שבהם בשנת 1977 בו גילמה את לאה בסרט "דודה קלרה" בבימוי של אברהם הפנר, באותה השנה שיחקה בסרט "פנטסיה על נושא רומנטי" לפי תסריט של חנוך לוין.
בשנת 2007 שיחקה בסרט "אסקימוסים בגליל".
ב-1995 שיחקה בטלוויזיה בתפקיד אורח באחד מפרקי הסדרה "איצ'ה".
סגל נפטרה ב-7 באוגוסט 2021 בגיל 92, הותירה אחריה שני ילדים, נעמי, והשחקן יהונתן סגל, הובאה למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
רות סגל כתבה שני ספרים:
גויה עם נמשים (2002) על ילדותה בפולין והתחזותה לילדה נוצרייה כדי לשרוד את השואה
פרחים לחגית – מחזה ביכורים, שבעבורו קיבלה פרס ראשון מטעם אגף התרבות של עיריית חיפה.
1977: פנטסיה על נושא רומנטי
רות מסס הייתה שחיינית פאראלימפית.
מסס החלה להתאמן בספורט נכים בגיל צעיר והתחרתה בתחרויות נוער.
היא סיימה את לימודיה בתיכון עירוני ו' בתל אביב.
במשחה גב 50 מטרים סיימה את משחה המוקדמות במקום החמישי (1:21 דקות) ולא העפילה לגמר.
במשחה גב 100 מטרים סיימה במקום השמיני והאחרון (2:48 דקות).
במשחה סגנון חופשי 50 מטרים העפילה לגמר וסיימה במקום השביעי (0:45 דקות).
במשחה סגנון חופשי 100 מטרים סיימה במקום השביעי (1:46 דקות).
במשחה סגנון חופשי 200 מטרים סיימה במקום השמיני והאחרון (4:03 דקות).
מסס הוכשרה במדעי הרפואה ולקחה חלק במחקרים בנושא מבנה העצם.
היא היגרה לאוסטרליה וחיה במלבורן, שם היא עובדת בריפוי בעיסוק, רפלקסולוגיה ועיסוי.
רות (רותי) מושכל (1935 – 11 ביוני 2015) הייתה קצינת ח"ן ראשית של צה"ל בין השנים 1973–1975, בדרגת אלוף-משנה, כולל במלחמת יום הכיפורים.
רות מושכל (לבית חדש) נולדה והתחנכה בחיפה ליעקב ולרחל, נצר למשפחת סלונים ודור שמיני בישראל.
מושכל למדה בבית הספר בית חינוך א' בחיפה, ובמהלך לימודיה התיכוניים שימשה גם מדריכה בתנועת הנוער המחנות העולים.
עם סיום לימודיה בבית המדרש למורות וגננות בחיפה, התגייסה לצה"ל בשנת 1955. לאחר השירות הצבאי, שכלל שנה בקבע בפיקוד צפון, למדה חינוך וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1961 התגייסה שוב לצה"ל בדרגת סרן, וכיהנה בתפקידי קצינת ח"ן שונים בפיקוד המרכז, לרבות קצינת ח"ן ביחידה, קצינת ח"ן מרחבית, עוזרת לקצינת ח"ן ראשית.
בשנת 1969 מונתה לקצינת ח"ן פיקודית בפיקוד המרכז, בדרגת סגן אלוף.
ביוני 1973 מונתה על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר (דדו) לתפקיד קצינת ח"ן ראשית בדרגת אלוף-משנה.
והחליפה בתפקיד זה את אל"ם דבורה תומר.
רות מושכל פיקדה על חיל הנשים בימי מלחמת יום הכיפורים, במסגרתה התמודדו חיילות צה"ל עם אתגרים שטרם היו כמותם.
במהלך המלחמה פשטו שמועות על נפילת חיילות ישראליות בשבי המצרי והסורי.
רות הופיעה בפני התקשורת המקומית והעולמית והודיעה חד-משמעית: אין חיילות נעדרות או שבויות.
לאור חלקן המשמעותי של החיילות בהגנה על הארץ היא פעלה כדי להסיר חסמים שמנעו מנשים למצות את הפוטנציאל שלהן במהלך השירות הצבאי.
לצד ניסיונותיה לקדם חיילות לתפקידים הראויים להן פעלה גם לגיוסן של בנות משכבות חלשות ושילובן בצבא.
בשנת 1975 סיימה את תפקידה ופרשה מצה"ל.
לטענת "העולם הזה" ב-1976, היא אולצה לפרוש על ידי הרמטכ"ל, מוטה גור, בשל היותה בהריון.
לאחר פרישתה, השלימה תואר שני בחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
בהמשך כיהנה כחברת מועצת העיר חולון.
בנוסף, שימשה בתפקידים שונים בארגונים של ידידי ישראל בארצות הברית.
מושכל נפטרה בשנת 2015 לאחר התמודדות עם מחלה ממושכת.
בצה"ל נקראה בשם ה"פורמלי" רות, אף ששמה הרשמי בתעודת הלידה, אותו העניקו הוריה, היה רותי.
מושכל הותירה אחריה בעל, צבי מושכל, ששימש בתפקידים רבים בתחום הפיננסי, ביניהם הגזבר הארצי במשביר המרכזי ושליח בנק הפועלים בארצות הברית, ומקים הסניף בעיר פילדלפיה; בת ושני בנים.
נכדה עמוס עצמון, אשר נפצע קשה במהלך מבצע צוק איתן, נישא לבתה של אילנה דיין.
בשנת 2020 נחנכה בשכונת רמת-חן בעיר חיפה כיכר על שמה.
רות פְּפָאו (בגרמנית Ruth Katherina Martha Pfau; 9 בספטמבר 1929 – 10 באוגוסט 2017) הייתה נזירה קתולית ורופאה גרמנייה-פקיסטנית.
רות פפאו נולדה בגרמניה, ועברה בשנת 1961 לפקיסטן כדי להילחם במחלת הצרעת שם.
למלחמה זו הקדישה 55 שנות חיים, ועל כך העניקה לה ממשלת פקיסטן מספר לא קטן של עיטורי כבוד.
פפאו, הידועה בכינויה "אמא תרזה הפקיסטנית", תרמה רבות להקמת 157 מרפאות לצרעת ברחבי פקיסטן, שטיפלו ב-56,780 חולים.
רות פפאו נולדה בשנת 1929 בלייפציג, גרמניה, להורים נוצרים לותרניים.
ביתם נהרס בהפצצה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר הכיבוש הסובייטי של מזרח גרמניה בעקבות מלחמת העולם השנייה, עברה עם משפחתה, שכללה עוד ארבע אחיות ואח אחד, למערב גרמניה, ובחרה ללמוד רפואה.
היא למדה רפואה באוניברסיטת מיינץ, שם פגשה נוצרייה הולנדית שהייתה פליטה ממחנה ריכוז, ופפאו החליטה להקדיש את חייה "להטיף לאהבה ולסליחה".
היא גם החלה להתעניין שם בלימודי הפילוסופיה והספרות הקלאסיים.
עם השלמת הבחינות המעשיות ברפואה עברה למרבורג להמשך לימודיה.
בשנת 1951 הצטרפה לכנסייה האוונגליסטית הפרוטסטנטית, ובשנת 1953 המירה את דתה לקתולית, נסעה לפריז והצטרפה למסדר הקתולי "בנות ליבה של מריה" (Daughters of the Heart of Mary).
המסדר שלח אותה לדרום הודו, אך איחור בהגעת הוויזה אליה אילץ אותה להמתין בקראצ'י אשר בפקיסטן.
היא החלה להתעסק גם שם וגם באפגניסטן שמעבר לגבול בהצלת חולי צרעת על מנת לסייע לחולי צרעת, שננטשו על ידי משפחותיהם או נכלאו בחדרים קטנים במשך כל החיים.
בשנת 1960, בגיל 31, היא החליטה להקדיש את חייה לתושבי פקיסטן ולמאבקם נגד התפרצויות הצרעת.
היא נהגה לומר ש"לא כל אחד יכול למנוע מלחמה, אך רוב האנשים יכולים להקל על סבל גופני ונפשי של אחרים".
בהיותה בקראצ'י היא גילתה מושבת מצורעים, והחלה להעניק טיפול רפואי בצריף שהיה ממוקם במתחם (שממנו התפתחו מאוחר יותר גם הסניפים לחולי שחפת ועיוורון), שהעניק גם טיפולים סוציאליים לחולים ולמשפחותיהם).
חולים מכל רחבי פקיסטן ואף מאפגניסטן החלו להגיע למרפאה לטיפולים.
בשנת 1979 פפאו מונתה כיועצת הפדרלית לצרעת של משרד הבריאות והרווחה של ממשלת פקיסטן.
פפאו נסעה לאזורים מרוחקים בפקיסטן, בהם לא היו מתקנים רפואיים לחולי צרעת, ואספה תרומות בגרמניה ובפקיסטן להקמת מרפאות טיפול.
בהוקרה על שירותה, הוענקה לה אזרחות פקיסטנית בשנת 1988.
בשל פעילותה רבת השנים, ב-1996 ארגון הבריאות העולמי קבע כי פקיסטן היא אחת המדינות הראשונות באסיה שהשתלטו על מחלת הצרעת – מספר החולים במדינה ירד משמעותית מ־19,398 חולים בשנת 1980 ל־531 חולים בשנת 2016.
ב-9 בספטמבר 1999, חגג הארכיבישוף של קראצ'י במיסה חגיגית, בה נכחו נוצרים ומוסלמים, את יום הולדתה ה-70 של פפאו.
פפאו אושפזה ב-4 באוגוסט 2017 בשל קשיי נשימה.
מצבה הורע, וב-6 באוגוסט חוברה למכונת הנשמה.
בעקבות דרישתה היא הוסרה מהמכונה למחרת.
פפאו נפטרה ב-10 באוגוסט 2017, בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר, בבית החולים האוניברסטיאי אגה חאן שבקראצ'י.
נשיא פקיסטן הספיד אותה באומרו ש"לא ניתן לשכוח את מאמציה של ד"ר פפאו למיגור מחלת הצרעת בפקיסטן.
היא עזבה את ארץ מולדתה, והפכה את פקיסטן לביתה כדי לשרת את האנושות.
ב-19 בספטמבר 2017, ארונה הוצב בבית החולים המשפחה הקדושה (Holy Family Hospital) שבקראצ'י לקראת הלווייתה.
טקס ההלוויה נערך בקתדרלת פטריק הקדוש, ודגל פקיסטן ודגל קריית הוותיקן הונפו כשהם בחצי תורן.
על ארונה של פפאו הונח דגל פקיסטן, ו-19 מטחי כבוד נורו על ידי כל שלושת הענפים של הכוחות המזוינים של פקיסטן.
טקס הלווייה שודר בשידור חי בטלוויזיה הפקיסטנית.
רות פפאו הייתה הלא מוסלמית הראשונה שזכתה להלווייה ממלכתית בפקיסטן.
היא נקברה בבית הקברות הנוצרי גורה קאראביסטאן שבקראצ'י.
רות אימוגן סטאוט הייתה סופרת אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות ספריה על שיטות גינון "ללא עבודה".
רות אימוגן סטאוט נולדה ב-14 ביוני 1884, בעיר ג'רארד בקנזס, ילדתם החמישית של ג'ון וואלאס סטאוט ולוצטה אליזבת טודהונטר סטאוט אשר היו קוויקרים.
אחיה הצעיר אף הוא היה סופר, שהתפרסם בכתיבת סיפורי בלשים.
לאחר שהתפרסמה טענה כי בנעוריה ליוותה את קארי א' נישון, מפעילות תנועת ההתנזרות מאלכוהול בפעילות הריסת בתי מרזח.
נישון נעצרה, אולם סטאוט, אז בת 16, שוחררה לדרכה אף כי גרמה נזק רב יותר.
בגיל 18 עברה סטאוט לניו יורק והועסקה במקצועות שונים, בהם: מטפלת בתינוקות, מנהלת חשבונות, מזכירה, מנהלת עסק ועובדת מפעל.
היא הייתה מרצה ויזמה הרצאות ודיונים, הייתה בבעלותה חנות תה קטנה בגריניץ' וילג' והיא אף עבדה במופע קריאת מחשבות.
בשנת 1923, היא נסעה עם קבוצת קווירים לרוסיה כדי לסייע ברעב שהיה אז במדינה.
ביוני 1929 היא הכירה והתחתנה עם אלפרד (פרד) רוסיטר, בנו של איש עסקים אמריקני.
רוסיטר נולד בגרמניה בשנת 1882, ומשפחתו היגרה לעיר ניו יורק בשנת 1894. במרץ 1930 עברו בני הזוג להתגורר בחוות פוברטי הולו, ברידדינג רידג', בפרברי העיירה רדינג בקונטיקט.
אף ששינתה את שם משפחתה לשם משפחת בעלה, המשיכה סטאוט להשתמש בשם נעוריה כפסבדונים.
בני הזוג רוסיטר פרשו לחיי כפר, בחווה על שטח 220 דונם בשם פוברטי הולו (Poverty Hollow).
פרד, שהיה פסיכולוג בהכשרתו, בוגר אוניברסיטת קולומביה, עסק בתחביבו בחריטת עץ ובהמשך נודע בקערות העץ שייצר.
סטאוט החליטה לנסות את מזלה בגינון, ובאביב 1930 נטעה את הגינה הראשונה שלה.
יסודות שיטת הגינון ללא עבודה
במהלך שנת הגינון הראשונה שלה ושנים רבות אחריה, השתמשה סטאוט בשיטות גינון מקובלות באותה העת וזכתה לתוצאות מעורבות.
טרם שתילת ירקות, היא נאלצה תמיד להמתין שמישהו אחר יבוא ויחרוש את השדות טרם היא תוכל להתחיל.
החקלאי שסייע לה איחר לעיתים קרובות, או התעכב בגלל תקלות בציוד החקלאי.
אירועים אלה קיצרו את עונת הגידול הקצרה ממילא בחלקה הצפוני של ארצות הברית וכילו את סבלנותה.
יתר על כן, עבודת הכפיים הכרוכה בנטיעת גינה מסורתית הפכה למשימה גדולה מכדי שתוכל לשאת בה.
באביב 1944 החליטה סטאוט שהיא לא מתכוונת לחכות לחרישת הגן, ואף החליטה שלא לחרוש בעצמה.
במקום זאת פיזרה את הזרעים בתלם בקרקע וכיסתה אותם.
היא חיכתה לראות מה יקרה, וגילתה הצלחה מפתיעה.
ככל שחלפו השנים, סטאוט שכללה את שיטותיה, ובסופו של דבר אימצה שיטה של חיפוי הקרקע בשכבה עבה של שחת אשר חסכה את עיקר העבודה הקשורה לשיטות גינון מסורתיות, בהן קיים שימוש תכוף במעדר ובקלשון.
הגישה המינימליסטית שלה היוותה את היסוד לסדרת מאמרים ארוכת שנים במגזין "חקלאות וגינון אורגניים" וכן במספר ספרים שפרסמה.
בעלה, פרד, נפטר ב־24 בנובמבר 1960, לאחר מחלה ממושכת.
אחותה, מרי, שהתגוררה גם היא בחווה למעלה מ-40 שנה, נפטרה ב־20 באוגוסט 1977, בגיל 88.
רוזי רות מֶנְדלֶה-לבו (1922 – 2019) הייתה אתלטית רבגונית ארצישראלית, אלופת ארץ ישראל (1940) בריצת 100 מטר, זוכת מדליות ארציות בקפיצה לרוחק, בקפיצה לגובה, בהדיפת כדור ברזל, בהטלת כידון ובזריקת דיסקוס.
מנדלה נולדה בשוויינפורט בוואריה, גרמניה, בת למשפחה של משפטנים ידועה.
באפריל 1934 עלתה עם משפחתה המורחבת לחיפה.
היא למדה בתיכון חוגים והתאמנה בקבוצת מכבי חיפה בהדרכתו של צורי.
נוסף, לכך היא הייתה מפקדת נשות ההגנה במרכז הכרמל.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1940 זכתה מנדלה ב-6 מדליות, 2 זהב ו-4 ארד.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 13.4 שניות, לפני יפה כהן ממכבי תל אביב (13.5 שניות) וחברתה לקבוצה אמירה זמיר (13.5 שניות) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 1:00.9 דקות.
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1942 היא זכתה ב-5 מדליות, 3 כסף ו-2 ארד.
מדליות ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.48 מטר, אחרי אסתר חכם (4.86 מטר) ואמירה זמיר (4.40 מטר) ובהטלת כידון בתוצאה של 20.75 מטר, אחרי פרידה ברזון (21.55 מטר) ולאה פלטשר (20.76 מטר).
בני הזוג עבדו בחנות המשפחתית, "אורתופדיה לבו" (החנות הראשונה בארץ ישראל למוצרים אורתופדים) ונולדו להם שלושה ילדים, איתן (1947), עמוס (1949) ותמר (1952).
אחיה, יוסי מנדלה, צייר, פסל ואמן ממייסדי עין הוד.
רות מינסקי סנדרוביץ' (נולדה ב-3 במאי 1926) היא סופרת וניצולת שואה.
היא כתבה שלושה ספרים על קורותיה בשואה: "הכלוב", "החיים" "וגברת השואה".
ריבקל'ה ריבה מינסקה נולדה בלודז' שבפולין לאברומלה ונחה מינסקה.
ריבה נולדה ב-3 במאי 1926. היא הייתה הרביעית מבין שבעה ילדים: שאנלה, יענקלה ומלה קדמו לה; האחים מוטלה, מוישל'ה ולייבלה צעירים ממנה.
אביה של ריבה, אברומלה מינסקה נפטר זמן קצר לאחר לידתו של מוישלה.
לפני הפלישה לפולין, אחיה הגדולים של ריבה ברחו לרוסיה כדי להימלט מעבודות כפייה.
ריבה, אמה ואחיה הקטנים גורשו לגטו לודז', שם חלה האח הצעיר לייבל'ה בשחפת.
ב־10 בספטמבר 1942 גורשה אמם מהגטו במהלך פשיטה של החיילים הנאצים והשאירה את ריבה לטפל באחיה הצעירים.
היא אימצה אותם כדי לשמור על המשפחה, שנמשכה עד שמת האח לייבל'ה.
ריבה, מוט'לה ומויש'לה רוכזו עם היהודים שנותרו בגטו ונשלחו לאושוויץ.
ריבה ואחיה הופרדו בשערי המחנה.
לאחר שבוע הועברה ריבה למחנה עבודה במיטלשטיין.
שם היא לקתה בהרעלת דם מחיתוך ידה, ומכיוון שהעניקה השראה לאחרים סביבה לעבוד קשה יותר, היא אושפזה במקום להיהרג.
כשהחלימה היא נשלחה למחנה העבודה במחנה הריכוז גראפנורט עד סוף המלחמה.
המחנה שוחרר על ידי הצבא האדום.
היא עברה לארצות הברית והקימה משפחה.
לאחר השחרור חזרה רות עם חברים מהמחנה ללודז'.
הם גילו כי בתיהם לשעבר היו מאוכלסים על ידי אנשים שרכשו את הבתים לאחר שהיהודים גורשו למחנות.
רות וחברותיה החליטו לברוח לאחר שנודע להן כי ניצולי המחנות היהודים הם יעדים לרצח.
הם שהו בדירה נטושה עם ניצולים אחרים.
היא הכירה את בעלה לאחר המלחמה.
הזוג הטרי התארגן להובלה למחנה עקורים בגרמניה, שם ילדו בני הזוג שני בנים.
גם בזמן שהותה במחנה, התאחדה רות עם אחיה ואחיותיה (שאנלה, יענקל'ה ומלה) שנמלטו לרוסיה.
לאחר מכן המשפחה היגרה לארצות הברית, שם נולדו שני ילדים נוספים.
המשפחה התיישבה בקומאק, ניו יורק ושם היא עדיין מתגוררת עם בעלה.
מדי פעם היא מספרת את קורות חייה בפני תלמידים.
רות (סטלה) עמוסי (נולדה ב-25 ביולי 1946) היא פרופסור אמריטה מהחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב.
ילידת ארד ברומניה, הוריה: ליאופולד ברנס (Leopold Brenes) ורג'ינה Regina) Schreiber).
הייתה נשואה לדוד עמוסי ולה שני בנים: יוסי עמוסי ואייל גבר.
התגוררה בבריסל בין השנים 1950 ל-1964, שם השלימה את לימודיה היסודיים והתיכוניים.
בשנת 1964 עלתה לישראל וסיימה לימודי תואר ראשון בספרות צרפתית וספרות אנגלית ותואר שני בספרות צרפתית באוניברסיטת תל אביב.
את תואר הדוקטורט שלה עשתה על ז'וליאן גרק באוניברסיטת פריז 8 בהנחיית פרופסור ז'אן לבילנט.
עמוסי היא חוקרת רב-תחומית, בעלת שם בינלאומי, שספריה בתחום ביקורת הספרות והתרבות, חקר השיח ותורת הארגומנטציה נחשבים ביותר בתחום.
היא עורכת כתב עת בינלאומי לחקר השיח וארגומנטציה.
מחקריה הרבים הפכו את רות עמוסי לדמות ידועה בצרפת, בה זכתה לאותות כבוד, ולהערכה בעולם האקדמי כולו.
פרופסור עמוסי מרכזת את קבוצת המחקר "ADARR" (ניתוח שיח, ארגומנטציה, רטוריקה) והעורכת הראשית של כתב העת המדעי המקוון "Argumentation et analyse du discours".
הרעיונות המקובלים (המוסכמות): הסמיולוגיה של הסטריאוטיפ (1991) הפך לספר יסוד הידוע לכל מי שעוסק בריאליזם בספרות ומתעניין בשימוש בסטריאוטיפים ובקלישאות בספרות, בפוליטיקה ובתרבות.
סטריאוטיפים וקלישאות, (עם אן הרשברג פיארו), סוקר את המשמעות והשימוש במונחים הנ"ל בתחומים שונים במדעי הרוח והחברה.
יצא לאור לראשונה בשנת 1995, ובשנת 2021 יצא במהדורה הרביעית.
הספר יצא בפעם הראשונה בשנת 2000 בהוצאת האוניברסיטאית "נתן" בצרפת וזכה מאז לארבע מהדורות חדשות, המהדורה האחרונה יצאה בשנת 2021 בהוצאת "קולן" המתמחה בספרי יסוד המיועדים לסטודנטים ולמרצים
אתוס וזהות (2010) מציג סינתזה של עבודתה באחד הנושאים בהם זכתה לשם, הבניית דימוי עצמי בשיח ואופני הצגת האני בתחומים מגוונים כגון הנאום הפוליטי, המאמר התקשורתי, השיחה היום-יומית, הטקסט הספרותי ועוד.
לשבחו של הפולמוס (2014), בו עמוסי מבהירהאת התפקידים החברתיים והפוליטיים החשובים של הפולמוס הנחשב לרוב לוויכוח אלים ומזיק, זכה לתהודה רבה ותורגם לאיטלקי, ספרדית, פורטוגזית ואנגלית.
נוסחה במלחמת המילים: הדהלגיטימציה של ישראל (2018) - מציג ניתוח של השימושים הרטוריים שנעשו בצירוף הכבול "דהלגיטימציה של ישראל" בדיונים ובפולמוסים שהתפשטו במרחב הציבורי הצרפתי אודות מדינת ישראל.
דאדא והסוריאליזם בצרפת (עם איריס ירון)- אנתולוגיה אשר באה להציג בפני הקורא הישראלי מבחר טקסטים מרכזיים, שמרביתם טרם זכו לתרגום עברי, קשת של כתבים תאורטיים שהכרתם הכרחית להבנת הספרות, הציור והקולנוע הסוריאליסטיים
לימדה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1968–2007.
בשנת 1989 הקימה את המחלקה לתרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור עמוסי נכללה ברשימת "בעלי קתדרת פרלמן" לשנת 2007-2008.
כפרופסור אורחת היא לימדה בין השאר באוניברסיטאות בצרפת, בקוויבק, בברזיל, בארגנטינה ובקולומביה.
עמוסי מנחה דוקטורנטים, ואחראית על תוכנית רטוריקה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב.
היא חברה במועצה המדעית של כתבי-עת שונים בתחומה וכן משמשת כנציגת אגודת הידידים הצרפתים של אוניברסיטת תל אביב בישראל.
מנימוקי השופטים לקבלת פרס לנדאו:
רות סאת'רלנד הייתה ציירת ומבקרת אמנות אוסטרלית.
היא הייתה חברה מייסדת ב"".
רות סאת'רלנד נולדה באדלייד בשנת 1884. היא הייתה נכדתו של הספורטאי הבולט ג'ורג' סאת'רלנד, שהיגר לאוסטרליה מסקוטלנד.
היא הייתה תלמידה של בדרום אוסטרליה לפני שהגיעה למלבורן.
היא למדה ב, שם לימד אותה לינדזי ברנרד הול.
סאת'רלנד כתבה מאמרים בעיתון במלבורן 'The Age' ובכתב העת ''.
סאת'רלנד הייתה אחייניתה של הציירת ג'יין סאת'רלנד ואחותה של המלחינה .
היא הייתה גם בת דודה של סטלה בואן.
היא הייתה חברה באגודת עשרים ציירי מלבורן.
הייתה לה תערוכה משותפת של ציורי שמן, צבעי מים ופסטלים עם אמנים אחרים כמו דורה וילסון ומאי רוקסבורג בשנת 1918.
לסאת'רלנד הייתה היסטוריה של עשייה עם דורה וילסון בהקמת אגודות אמנים מאוחר יותר.
רות הציגה בשנת 1909, יחד עם ונורה גורדון.
היא נהנתה לצייר נופים, ושכרה קוטג' ב עם ו כדי לצייר את נופי הסביבה.
היא הציגה גם עם אגודת הפסלים יארה.
בתערוכת זיכרון של עבודותיה הוגדרה כאמנית שקטה שנשכחה, וכי עבודותיה היו סימפתיות ביותר.
רות מת'ס היא רוכבת אופניים מקצוענית אמריקאית שזכתה בגביע העולם באופני הרים ב-1991. היא גם רוכבת כביש, לאחר שסיימה פעמיים במקום השני במרוץ קטעים של אתגר הנשים.
רות היא אחת מסדרה של רוכבים מקצועיים, שהתחילו ברכיבה על אופניים דרך סדרת מרוצי האופניים של Red Zinger Mini Classics בקולורדו.
בשנת 2000, היא התחרתה באולימפיאדת סידני, שם היא הגיעה למקום העשירי בקרוס קאנטרי.
זו הייתה ההופעה האולימפית הראשונה והאחרונה שלה.
היא השיגה את הצלחתה הבינלאומית הגדולה ביותר במהלך אליפות העולם באופני הרים 1991 בשנת 1991, כאשר זכתה באליפות העולם בשטחי שטח.
בשנת 1996, באליפות העולם באופני הרים 1996, היא זכתה במדליית כסף, והפסידה רק לקנדית אליסון סידור.
בנוסף, באליפות עולם MTB 1990 1990, אליפות עולם MTB 1992 1992 ואליפות עולם MTB 1993 בשנת 1993 היא זכתה במדליות ארד בקרוס קאנטרי.
בעונת 1992 היא ניצחה בדירוג הקרוס קאנטרי בגביע העולם באופני הרים, וב-1993 היא סיימה במקום השני.
מאת'ס זכתה גם במדליית כסף ברכיבת כביש באליפות העולם ברכיבת כביש 1990 ב-1990. בנוסף, היא אלופת המדינה ברכיבת כביש ב-1990, וזכתה במדליית ארד שנה לאחר מכן.
היא גם הגיעה למקום השלישי באליפות ארצות הברית ברכיבת קרוס קאנטרי 1998.
רות מצלר היא פוליטיקאית ואשת עסקים שווייצרית, שכיהנה כחברת המועצה הפדרלית של שווייץ בשנים 1999–2003. היא עמדה בראש המחלקה הפדרלית למשפטים ומשטרה.
מצלר, קתולית, נולדה בעיירה זורזה שבקנטון לוצרן.
היא למדה משפטים באוניברסיטת פריבור .
היא גם הוסמכה כרואת חשבון.
שימשה בשנות ה-90 כשופטת מקומית בקנטון אפנצל אינר-רודן.
ב-1996 מונתה לתפקיד בכיר במחלקת הכספים של הקנטון.
הייתה חברת המפלגה הנוצרית דמוקרטית העממית של שווייץ.
בשנת 1999, אף על פי שלא הייתה מוכרת ברמה הלאומית, נבחרה מצלר לכהונה במועצה הפדרלית של שווייץ, לאחד משני המושבים של מפלגתה שהתפנו בו זמנית, לאחר שהתקבלה במפלגה הדרישה לאייש אחד מהם על ידי אישה.
היא גברה בהצבעה בפרלמנט של שווייץ על יריבתה ברוב של 126:118. בכך הייתה לאדם הצעיר ביותר שנבחר למועצה הפדרלית מאז 1875.
מצלר החלה לכהן במועצה הפדרלית ב-1 במאי 1999 ומונתה לראש המחלקה הפדרלית למשפטים ומשטרה.
ב-1 בינואר 2003 החלה לכהן במקביל כסגנית נשיא שווייץ.
מזלה של מצלר פנה נגדה בסוף שנת 2003. בבחירות הכלליות באותה שנה נחלש כוחה של מפלגתה בפרלמנט של שווייץ, ומפלגת העם השווייצרית, שהפכה למפלגה הגדולה ביותר, תבעה לעצמה מושב נוסף במועצה הפדרלית.
בבחירות באספה הלאומית נבחר מועמד מפלגת העם כריסטוף בלוכר על פני מצלר ברוב של 121:116 למלא את המושב שהחזיקה במועצת הברית.
מצלר ניסתה להתמודד מול חבר מפלגתה ז'וזף דייס שכיהן עמה במועצה הפדרלית על מושבו בה, אך הפסידה גם לו (138:96).
היא סיימה את כהונתה במועצה בסוף שנת 2003. היא הייתה לחבר המועצה השלישי בהיסטוריה של שווייץ שלא נבחר לכהונה שנייה בה.
לאחר פרישתה מהפוליטיקה ב-2004 פרסמה מצלר אוטוביוגרפיה ולימדה באוניברסיטת סנט גאלן.
לאחר מכן נכנסה לעבודה בשוק הפרטי.
היא בעלת חברת ייעוץ ואסטרטגיה וכיהנה במועצות המנהלים של חברות שונות.
רות נבון (נולדה ב-8 במרץ 1938) היא גנטיקאית ישראלית ופרופסור אמריטה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
מדענית מובילה בחקר מחלת הטאי זקס.
רות נבון נולדה בחיפה בשם רות בן-עמי.
אביה אבנר בן-עמי, יליד זכרון יעקב, עבד כעמיל מכס בנמל חיפה, והיה נכדם של רוזה וראובן קפלן, ממקימי חדרה.
אמה, שרה לבית סטורייר, ילידת קישינב, עלתה לארץ בשנת 1935 ועבדה בחברת החשמל ולאחר מכן כספרנית ברפאל.
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון חוגים התגייסה רות לנח"ל ושירתה במסגרת גרעין של התנועה המאוחדת כנח"לאית בקיבוץ דגניה א'.
לאחר סיום קורס חובשים קרבי עברה לשרת בחיל הרפואה.
עם שחרורה מצה"ל החלה רות ללמוד ביולוגיה בקמפוס באבו כביר שהפך לימים לחלק מאוניברסיטת תל אביב, אך בתום השנה הראשונה עברה ללימודי ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת התואר השני בביוכימיה עשתה בהדרכתו של פרופ' יעקב מגר מבית הספר לרפואה שהעמיד דורות של מדענים ידועי שם, ביניהם אברהם הרשקו (לימים חתן פרס נובל) ואהרון רזין (לימים חתן פרס ישראל).
בשנת 1973 הצליחה לזהות לראשונה חוסר באנזים Hex A במבוגרים (Late-Onset Tay-Sachs (LOTS)).
בשנת 1975 סיימה את עבודת הדוקטורט שנשאה את הכותרת "חקר גנוטיפים במחלת טאי זקס", בהנחייתם של פרופ' ברוך פדה ופרופ' אבינועם אדם.
בשנת 1990 מונתה לפרופסור חבר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1996 מונתה לפרופסור מן המניין.
רות נבון נשואה לגיל נבון, פרופסור אמריטוס לכימיה באוניברסיטת תל אביב, אם לשלושה בנים.
פיתוח שיטה לזיהוי האנזים Hex A
בשנת 1967, לאחר שעשתה שנה במחלקה למיקרוביולוגיה באוניברסיטת ראטגרס בארצות הברית, החלה נבון לעבוד במכון הגנטי בבית החולים תל השומר יחד עם פרופ' ישראל אשכנזי.
בכתבה נאמר שהסיבה להופעת מחלה קטלנית זו היא חוסר באנזים הליזוזומלי הקסוזאמינידז (Hex A).
לפרופסור שר היה עניין מיוחד במחלה עקב סיפורה האישי של אחת האחיות בבית החולים שאחד מילדיה נפטר ממחלת הטאי זקס, ובאותה העת הייתה שוב בהיריון.
נבון, שהייתה בעלת רקע ביוכימי, התגייסה לנושא והחלה לפעול לפיתוח שיטה בה ניתן יהיה למדוד את כמות האנזים Hex A בתאים שנאספו ממי שפיר.
השיטה שפותחה התבססה על עובדה ידועה לפיה אנזים Hex A מתפרק בחום, לעומת אנזים Hex B שאיננו מתפרק.
היא עמדה באתגר והצליחה לפתח שיטה לבדיקת נוכחות אנזים זה.
בשבוע ה-18 להריונה של אותה אחות בוצעה בדיקה בתאים מנוזל שפיר שגודלו בתרבית רקמה שתוצאותיה הצביעו על קיומו של האנזים.
ואכן, לבסוף ילדה האחות תינוקת בריאה.
לימים התברר שבאופן בלתי תלוי ובאותו הזמן בדיוק בוצעה גם בארצות הברית בדיקת Hex A בתאים ממי שפיר.
היו אלו שתי הבדיקות הראשונות בעולם שבמסגרתן נבדקו תאים שנלקחו ממי שפיר בנשים שבעבר נולד להם ילד חולה בטאי זקס.
במקביל, יישמה נבון את השיטה של פירוק בחום גם לבדיקת תאי דם לבנים.
לימים, אומצה בדיקת Hex A בסרום על ידי משרד הבריאות והפכה זמינה בחינם לכל תושבי ישראל כחלק מ"סקר גנטי למחלת טאי זקס".
בדיקת האנזים בתאי דם לבנים אמנם התבררה כמדויקת יותר, אך היא דורשת זמן ארוך יותר ומשמשת במקרים בהם הבדיקה בסרום אינה אמינה (למשל אצל נשים בהיריון).
כיום ניתן לבצע בדיקה מולקולרית לזיהוימוטציות בגן
גילוי מחלת טאי זקס במבוגרים
נבון המשיכה בעבודתה במכון הגנטי בתל השומר בניהול בדיקות רוטיניות בסרום שעבר אוטומטיזציה, אך ביצעה בדיקות גם בתאי דם לבנים אצל כל זוג שהגיע לבדיקת טרום לידתית ובזוגות שנמצאו נשאים למחלה.
בבדיקת אחד הזוגות שהיו נשאים למחלה, ואשר בעבר נולד להם ילד חולה בטאי זקס, הבחינה נבון שהן בסרום והן בתאי הדם הלבנים, התוצאה הביוכימית עבור האב מצביעה על חוסר באנזים Hex A, כלומר לכאורה חולה.
תוצאה זו נראתה לא הגיונית, היות שעד אז היה ידוע כי כל חסרי האנזים הם חולי טאי זקס ונפטרים בילדותם.
בבדיקת חמש אחיותיו של האב, התברר שגם לשלוש מהן חסר האנזים.
נבון הפנתה את אחת האחיות לבדיקת נוירולוג בכיר בתל השומר אך הלה לא זיהה את הסימנים הנוירולוגיים וקבע שהאישה בריאה.
לימים, כאשר אחת האחיות חסרות האנזים עברה ניתוח אלקטיבי, הוסרה רקמה שהכילה תאי עצב ונשלחה לבדיקה, שבוצעה על ידי פרופ' אורי זנדבנק במיקרוסקופ אלקטרונים.
תוצאות הבדיקה הראו באופן חד משמעי שקיימת בתאי העצב הצטברות של הגנגליוזיד GM2, שהוא החומר המצטבר בתאי העצב ובמוח אצל ילדים החולים במחלת טאי זקס.
נבון הראתה הן בעזרת שיטות אימונולוגיות והן על ידי מדידת פירוק הגנגליוזיד GM2 שקיימת פעילות מזערית של האנזים Hex A אצל אותם אנשים שהראו חוסר ב-Hex A בשיטה הרוטינית של פירוק האנזים בחום.
מסקנתה של נבון הייתה שהנבדקים בהם נמצא כי מידת פירוקו של GM2 נמוכה מהנורמה והוא מצטבר בתאי העצב במהלך חייהם, אינם יכולים להיות אנשים בריאים, אלא אנשים חולים שהמהלך הקליני של מחלתם אינו דומה לזה של חולי טאי זקס, החסרים לגמרי את Hex A.
במרוצת השנים, התגלו בישראל מבוגרים נוספים שנמצאו כחסרי Hex A במהלך הבדיקות הרוטיניות.
הם הופנו להערכה נוירולוגית אצל פרופ' זהר ארגוב, שקבע שאנשים אלו אינם בריאים.
פרופ' ארגוב תיאר לראשונה את התסמינים הקליניים שלהם: כולם סובלים מתופעות נוירולוגיות מגוונות וחלקם אף מתופעות פסיכיאטריות.
עם זאת, הם מגיעים לבגרות, תוחלת חייהם לא אחידה וחלקם הגיעו לזקנה.
גילוי המוטציה לטאי זקס במבוגרים
מחקרה של נבון המשיך במעבדתו של ריצ'רד פרוייה (Richard Proia) מהמכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית (NIH).
שם, גילתה בעזרת ריצוף הגן לאנזים המקודד לאנזים Hex A, את המוטציה למחלת טאי זקס במבוגרים.
מחקר זה פורסם בכתב העת היוקרתי Science.
ריצוף הגן אפשר לזהות מוטציות אצל חולי טאי זקס באוכלוסיות שאינן אשכנזיות והוביל את נבון בשנת 1991 לגילוי מוטציה לטאי זקס אצל יהודים יוצאי מרוקו.
לאחר מכן, נמצאו מוטציות נוספות גם בקרב ערבים, דרוזים וטורקים, כשהממצאים הקליניים של כולם זהים.
בשנים האחרונות ממשיכה נבון בשיתוף פעולה עם פרופ' נפתלי שטרן וד"ר אתי אשרי בניסיונות למצוא טיפול אנזימטי שיוביל להחדרת האנזים Hex A לתאי המוח, במטרה להקל על חולי טאי זקס מבוגרים אצלם יש פעילות מזערית של האנזים.
בין השנים 2006–2013 חקרה נבון את המרכיבים הגנטיים של סכיזופרניה והפרעה דו-קוטבית ומצאה שיש קשר בין מספר גנים לבין מחלות אלו.
מענק מפעל הפיס, על "אבחנה טרום לידתית למחלת טאי זקס בנוזל מי שפיר" (1978)
רות לינדנר (תרזה קוז'מינסקה) (בפולנית: Teresa Koźmińska; 7 ביוני 1918 – 24 בפברואר 1999) הייתה חסידת אומות העולם מפולין, שהצילה יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה קשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
תרזה קוד'מינסקה, אחות במקצועה, הייתה נשואה למהנדס מבוגר ממנה בשנים רבות ואם לתינוק, שהתגוררה בוואוור, פרבר של העיר ורשה, יחד עם יז'י קוז'מינסקי בנה החורג בן ה-18.
בסוף שנת 1942 פנה נציג ארגון ז'גוטה ליז'י שהיה פעיל במחתרת הפולנית ארמייה קריובה, וביקש ממנו להסתיר יהודים שברחו מגטו ורשה.
יז'י הסכים, ובאפריל 1943, בעקבות מרד גטו ורשה וחורבן הגטו, הגיעו אליהם בני משפחת גלזר שהכירו את יז'י כאשר נהג להביא מזון לגטו.
הם הוסתרו בבונקר מוסתר היטב שהוכן במיוחד עבורם מתחת לבית משפחת קוז'מינסקי.
במשך הזמן הגיעו למחבוא פליטים יהודים נוספים, והסתתרו במקום לרוב לתקופות קצרות.
תרזה, שהייתה אז אם לתינוק, ויז'י טיפלו ביהודים שהסתתרו ועשו כל שביכולתם להבטיח את שלומם תוך סיכון חייהם.
הם הונחו על ידי התחושה שיש צורך להילחם באויב משותף ומעולם לא ציפו לתמורה כלשהי.
בתחילת 1944 נעצר יז'י ונשלח, לאחר שנחקר ועונה, לאושוויץ ולמטהאוזן.
תרזה המשיכה לטפל לבד ביהודים אשר במחבוא.
בספטמבר 1944, באותו הזמן אזל כספה, והיא נאלצה למכור חפצי בית כדי שתוכל להמשיך לטפל ביהודים.
כאשר הגיע הצבא האדם לפאתי וורשה ועם נסיגת הגרמנים הם פקדו על התושבים לפנות את האזור.
בעלה ואביה של תרזה עזבו, אך היא לא נשמעה לצו והחליטה להישאר יחד עם בנה הפעוט ועם היהודים שהסתתרו בבונקר.
תוך כדי ההפצצות והשריפות ועם נסיגת הגרמנים, היא יצאה באומץ מביתה כדי למצוא מזון עבור היהודים שהסתתרו אצלה.
יז'י שרד את המחנות וחזר לוורשה, עיר הולדתו, תרזה נפרדה ממנו לאחר המלחמה והיהודים שהוסתרו בדירתה של תרזה שרדו ושוחררו על ידי הצבא האדום בספטמבר 1944, ולאחר המלחמה עלו רובם לישראל.
בשנת 1964 הוזמנה לישראל לבקר את משפחת גלזר, והחליטה להישאר.
היא התגוררה בנתניה ועבדה כאחות בבית חולים מאיר בכפר סבא.
ב-1966 השלימה תהליך גיור, החליפה את שמה לרות ונישאה ליהודי.
בנה, שנותר לאחר המלחמה בפולין, עלה בעקבותיה ב-1976 והקים משפחה בישראל.
ב-16 בפברואר 1965 הכיר יד ושם ברות לינדנר (תרזה קוז'מינסקה) כחסידת אומות העולם.
שמה נחקק בקיר הכבוד, ביד ושם בירושלים, והיא השתתפה גם בטקס חנוכת הכיכר ע"ש חסידי אומות העולם בתל אביב בנוכחות שבח וייס.
בשנת 1987, הוכרה כיקירת העיר תל אביב, והיא מונצחת באתר אינטרנט שהקים נכדה אדם.
סיפורה של רות לינדנר נחקר גם במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורה של רות.
קברה אותר בבית הקברות קריית שאול בתל אביב בחלקת חסידי אומות העולם.
רות מאיו (נולדה ב-1970) היא פרופסור לפסיכולוגיה במחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאיו סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, משם המשיכה לתואר שני באותו תחום אותו סיימה ב-1998.
בין 1992 ל-2003 הייתה חוקרת במעבדה של פרופסור יעקב שול עמו הוציאה מחקרים רבים משותפים.
בשנת 2003 סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2004–2006 עשתה מחקר במסגרת פוסט דוקטורט במכון למחקר חברתי, באוניברסיטת מישיגן בארצות הברית בהנחיית פרופסור נורברט שוורץ.
מאיו עוסקת בתהליכי שלילה והפרכה, אי-אמון, מידע הפנים, מציאות מדומה.
במסגרת מחקריה היא חוקרת את התהליכים הקוגניטיביים הבסיסיים המובילים להתעלמות מראיות ואת תהליכי השיפוט וקבלת ההחלטות.
במחקריה היא מציעה תיאוריה חדשה לגבי חשיבה אנושית, ובמקביל פועלת על מנת להציע פתרונות מעשיים להתמודדות עם דיסאינפורמציה, פייק ניוז ותיאוריות קונספירציה.
במחקר שערכה ב-2016 בשילוב עם המרכז הבינתחומי בצרפת גילו שמראה הפנים הוא לא רק עניין מולד, אלא משתנה לאורך חיינו בהתאם לציפיות חברתיות.
המחקר מדגים כיצד אנשים מצליחים לזהות את שמו הפרטי של אדם שהם לא מכירים לפי מראה פניו בלבד.
מאיו ציינה בראיון כי "בניגוד לתפיסה, מראה הפנים הוא לא דבר קבוע", "ברור שמבנה הפנים מושפע מגנטיקה, מגורמים ביולוגיים, מסביבה ומכל מיני משתנים.
מה שמדהים במחקר שלנו זה שאנחנו מראים שבנוסף לכל המשתנים האלה, השם השרירותי שההורים שלנו נותנים לנו מגיע עם סטריאוטיפ, ואנחנו, באמצעות תהליך של נבואה שמגשימה את עצמה, הופכים דומים לשם שלנו.
בנוסף לכל ההשפעות, התיוג החברתי משפיע עלינו עד כדי כך שאנחנו נראים כמו השם".
פרופסור מאיו חוקרת את המנגנונים הפסיכולוגיים הגורמים לאנשים להאמין למידע שקרי, את הקשר בין הנטייה להאמין למידע שקרי לאי-האמון הקיים בחברה במוסדות המזוהים עם המדינה ובתקשורת, ובאמצעים בהם ניתן להשתמש לצורך התמודדות עם אמון הציבור במידע שקרי.
לפי מאיו, כברירת מחדל בני אדם נוטים להאמין למידע משום ששלילה ודחייה של מידע כרוכים בתהליך שצורך זמן, מאמץ מחשבתי ומשאבים קוגניטיביים - ולכן ברירת המחדל של בני האדם היא להאמין למידע אליו נחשפו.
בנוסף חוקרת מאיו את סוגיית האמון.
אמון, לפי הגדרתה, משתקף במוכנות שלנו, כחברה או כיחידים, לבטוח במישהו אחר ולהאמין כי הוא יעשה את הדבר הנכון ולא יפגע בנו כשאנחנו נמצאים במצב פגיע.
אי אמון, לעומת זאת, מתבטא בחשש שאותו גורם יפגע בנו בכוונה או לא בכוונה.
במצב רגיל בני האדם נוטים לאמץ מידע שלא מוצגת עבורו אלטרנטיבה, אך במצב של אי אמון אנשים נוטים לחשוב על סיבות נסתרות להפצת המידע ועל מניעים זרים שקיימים אצל הגורמים שמפיצים אותו, וממציאים אלטרנטיבות במקרים שהן אינן קיימות בפועל.
במצב כזה של אי אמון אנשים נוטים להאמין למי שהם חושבים שאכפת להם מהם - גם אם מפיצים מידע שקרי, בעוד גורמים שנתפסים ככאלו שאינם לטובתם נתפשים כלא אמינים.
מחקריה על ההתנגדות לחיסונים נגד קורונה
ב-2021 מאיו ערכה ניסוי מתוך מטרה למצוא קשר בין רמות גבוהות של אי אמון במדינה ובתקשורת לנטייה להאמין למידע שקרי.
בניסוי השתתפו שתי קבוצות: קבוצה שמתנגדת לחיסון נגד קורונה וקבוצה שאינה מתנגדת אליו.
בניסוי הוצגו לשתי הקבוצות עובדות נכונות ועובדות אלטרנטיביות (מומצאות ושקריות), שלא היו קשורות לחיסון או למגפת הקורונה.
בניסוי נמצא שאנשים החוששים מהחיסון, נוטים להאמין פחות לעובדות האמיתיות ולהאמין יותר לעובדות הלא אמיתיות, כלומר ההבחנה שלהם בין מה שנכון ללא נכון קטנה יותר.
בניסוי נמצא מתאם בין הקבוצה שהתנגדה לחיסונים לרמות גבוהות של חוסר אמון, הסתמכות על אינטואיציה, ורמה נמוכה של ענווה אינטלקטואלית.
ב־2022 ניסוי ערכה מאיו ניסוי יחד עם הדוקטורנטית דבורה ניומן מהאוניברסיטה העברית, ובשיתוף פעולה עם פרופסור סטיבן לבנדובסקי מאוניברסיטת בריסטול באנגליה והתפרסם בכתב העת Personality and Individual Differences.
הניסוי מהווה בסיס אמפירי ראשון לאפיון פרדוקס בו אנשים מקבלים מידע חדש, מופרך ככל שיהיה, ודוחים כל מידע קיים, מבוסס ואמין ככל שיהיה.
החוקרות שיערו כי הפרדוקס קשור באי-אמון, ולכן מדדו אותו בקרב קבוצה הידועה ברמת אי-אמון גבוהה – מתנגדי חיסון הקורונה בארה"ב תוך השוואה למשתתפים תומכי החיסון.
כ-400 אמריקאים בגילאי 18–40, כמחיצתם תומכים בחיסוני הקורונה וכמחציתם מתנגדים לו, הוזמנו להשתתף בניסוי.
עמדת המשתתפים כלפי החיסונים נמדדה מספר שבועות מראש, כך שהם לא היו ערים להיותה סיבה להזמנתם לניסוי.
בניסוי, הוצגו בפני המשתתפים עשרה משפטים שאינם קשורים לאמונות או לעמדות קיימות.
מחציתם תיארו עובדות נכונות, מוסכמות ומקובלות בנושאים כלליים שאינם מעוררי מחלוקת ויתר המשפטים הומצאו על-ידי החוקרות ותיארו "עובדות אלטרנטיביות" לעובדות מוסכמות, שלא מציעות כל הסבר או מוטיבציה לקבלתן.
המשתתפים התבקשו לדרג כל משפט על סקלה שנעה בין "אמיתי" (ציון מספרי של 6) ל"שקרי" (ציון מספרי של 1).
לאחר מכן, מילאו שאלונים נוספים שמדדו תכונות שנמצאו במחקרים קודמים כקשורות באמונה במידע אלטרנטיבי – היסמכות על אינטואיציה, אי-אמון, אמונה בתיאוריות קונספירציה, "צורך בכאוס" ו"צניעות אינטלקטואלית".
מהמחקר עולה כי בקרב קבוצת מתנגדי החיסון הפער בין דירוג האמת של עובדות לבין דירוג האמת של "עובדות אלטרנטיביות" היה קטן יותר (2.71) בהשוואה לזה שבקרב תומכי החיסון (3.27).
ספציפית, מתנגדי החיסון האמינו יותר ל"עובדות האלטרנטיביות" (2.44) בהשוואה לתומכים בחיסון (1.98) והאמינו פחות לעובדות (5.13 בקרב מתנגדי החיסון לעומת 5.26 בקרב התומכים בו).
הקבוצות נבדלו זו מזו גם בכך שמתנגדי החיסון נסמכו יותר על האינטואיציה שלהם, הפגינו רמת אי אמון כללית גבוהה יותר ואמונה גבוהה יותר בתיאוריות קונספירציה יחסית לתומכים בחיסונים.
מתנגדי החיסונים גם היו בעלי צורך רב יותר בכאוס והפגינו פחות צניעות אינטלקטואלית.
2004 פרס המאמר הטוב ביותר לשנת 2004 מ-The International Social Cognition Network (ISCON), וירצבורג, גרמניה, עבור "קידוד תחת אמון וחוסר אמון: ההפעלה הספונטנית של
רות מנזה (4 בפברואר 1933 – 12 ביוני 1988) הייתה פסנתרנית ישראלית.
רות מנזה נולדה בתל אביב.
אמה הייתה עקרת בית ילידת פולין ואביה, יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית, היה פקיד.
היא הייתה השלישית מתוך חמישה ילדים, עליהם כפתה אמם נגינה בשני כלי נגינה לפחות.
היא התחילה לנגן בפסנתר בגיל 5, ולמדה אצל פאולה זיק בלומברג.
כאשר ניגנה עבור פרופסור ליאו קסטנברג, הוא החליט לקבלה כתלמידה, אף על פי שלמשפחתה לא היה כסף לשלם עבור השיעורים.
מאוחר יותר למדה אצל פרנק פלג.
בתקופה זו החלה לנגן באבוב, ולמדה אצל אליהו טורנר, האבובן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
רות ואחיה המשיכו להתפתח כמוזיקאים ולהופיע בקונצרטים, הם נודעו בשם "משפחת מנזה המוזיקלית".
רות ניגנה באבוב באופרה הישראלית בגיל 16.
בשנים 1951–1953 שירתה בגלי צה"ל כעורכת מוזיקלית.
הופיעה כסולנית, מלווה והייתה חברה בהרכבים קאמריים בתל אביב, בירושלים ובשידורי רדיו.
הופיעה גם מספר פעמים כסולנית בתזמורת קול ישראל (שלימים הפכה לתזמורת הסימפונית ירושלים).
ב-1953 עברה מנזה לארצות הברית כדי להמשיך את לימודיה האקדמיים.
היא קיבלה דיפלומה בפסנתר מבית הספר ג'וליארד בשנת 1957, שם ניתנה לה מלגה מ-1954 עד 1957. היא הייתה תלמידתו של הפסנתרן והמורה אדוארד שטויירמן בתקופה זו.
בג'וליארד ליוותה בכיתות הלימוד של נגנים וזמרים מחברי הסגל, כולל מאק הארל , לוטה לאונרד ומריון פרשל ממחלקת הזימרה; ליאונרד רוז, צ'לו, ברנרד גרינהאוס , צ'לו, ויליאם פרימרוז, ויולה.
במהלך הקיץ של 1955 ו-1956, מנזה הייתה המלווה של פסטיבל המוזיקה ובית הספר של אספן באספן (קולורדו), וליוותה בכיתותיהם של סיימון גולדברג, אדל אדיסון , לסלי צ'אבאי ואחרים.
היא עבדה כפסנתרנית בפסטיבל שייקספיר-תחת-הכוכבים באנטיוכיה ב-1957, בקונצרטים של תיאטרון ומוזיקה קאמרית בטולדו וב-Yellow Springs, אוהיו.
לאחר שסיימה את לימודיה בג'וליארד, אורגן עבורה קונצרט צדקה על מנת שתרכוש פסנתר כנף, בו נאסף סכום של 2000 דולר.
היא רכשה פסנתר וספסל מחברת בולדווין , אשר היו שייכים ושימשו באופן בלעדי למשך שנה את המנצח והמלחין לאונרד ברנשטיין, שלימים נהיה עמיתה וחברה הקרוב.
לאחר ג'וליארד, מנזה זכתה להכרה נרחבת כפסנתרנית מלווה בשל הופעותיה עם הרכבי מוזיקה קאמרית בארצות הברית.
היא ליוותה אמנים ידועים רבים בקונצרטים פומביים, כולל רג'ינלד קל, קלרינט, ג'וזף איגר, קרן יער, וולטר טרמפלר , ויולה, רומן טוטנברג, כינור וקלאוס אדם , צ'לו.
ב-1957 חזרה ארצה, שם המשיכה את הקריירה שלה בנגינה בקונצרטים וברסיטלים קאמריים ותזמורתיים, הקלטות לרדיו ולטלוויזיה ואף בנגינה באבוב בתיאטרון.
בזמן שניגנה בהפקה של "זעקי ארץ אהובה" מאת קורט וייל בתיאטרון הלאומי הבימה בתל אביב, היא הכירה את בעלה, השחקן אלברט כהן, שהופיע במחזמר.
כסולנית הופיעה עם תזמורת קול ישראל בקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של בטהובן.
באותן שנים החלה להופיע גם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 1963 הגיע לישראל המנצח והמלחין לאונרד ברנשטיין כדי לנצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצועה של הבכורה העולמית של הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש".
מנזה הייתה הפסנתרנית ביצירה וכן הדריכה את סולנית המצו-סופרן ג'ני טורל, והמספרת, השחקנית חנה רובינא.
בעקבות הבכורה, ברנשטיין הזמין את מנזה לסייע בחזרות לסימפוניה שלו בניו יורק, בקונצרטים האחרים שלו באירופה ובארצות הברית ועם ההקלטות של היצירה.
בבוסטון סייעה למנצח שארל מינש בהכנות החומרים ובעבודה עם הסולנים.
מבוסטון נסעה לניו יורק ועבדה עם ברנשטיין ועם אברהם קפלן, מנצח המקהלה.
לאחר סיום הקונצרטים הכינה מנזה עם קפלן, לבקשת ברנשטיין, את פרטיטורת הפסנתר של הסימפוניה, שראתה אור בהוצאת בוזי אנד הוקס .
ברנשטיין ומנזה טיפחו קשר אישי ומקצועי קרוב אשר נמשך עד ימיה האחרונים של מנזה.
ב-1968 הציגה מנזה את המנצח דניאל אורן, אז בן 13, בפני ברנשטיין, שבחר בו לבצע את קטע סולו הנער במזמורי צ'יצ'סטר.
במרץ–אפריל 1977 חגגה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את חייו ויצירתו של לאונרד ברנשטיין בשורה של מופעים סימפוניים וקאמריים במסגרת פסטיבל לאונרד ברנשטיין.
מנזה הופיעה בקונצרטים רבים בסדרה, בין היתר בקונצרט פסנתר בארבע ידיים עם ברנשטיין עצמו, ובסימפוניה השנייה של ברנשטיין, "תקופת החרדה" , בה ניגנה מנזה את תפקיד הפסנתר הסולני בניצוחו של לוקאס פוס.
הקונצרט הועבר בשידור חי בקול ישראל והופעתה של מנזה זכתה לביקורות נלהבות.
מלחינים בני-זמנה כגון צבי אבני, אנדרה היידו, ויוסי מר-חיים ביקשו את עזרתה של מנזה לנגן עבורם את יצירותיהם החדשות מתוך הפרטיטורות שכתבו.
כמו כן, השתתפה במספר רב של הקלטות בכורה של קטעים חדשים, הן בהקלטות שיצאו כאלבומים והן לרדיו עבור קול ישראל.
מנזה הייתה חברה בתזמורת הקאמרית הישראלית בהדרכת המנצח גארי ברתיני, והופיעה עם התזמורת בקונצרטים בארץ ובחו"ל.
היא הופיעה בהדרכת ברטיני עם מקהלת רינת (המקהלה הקאמרית הישראלית).
היא גם הופיעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים והייתה הפסנתרנית בסמינר טוסקניני ובתחרות הצ'לו הבינלאומית של פבלו קזלס.
כמו כן, עבדה כמדריכת זמרים ביצירות ווקאליות ומקהלה רבות בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ובמקומות אחרים.
היא הקליטה עם הפילהרמונית הישראלית, בניצוחו של לורין מאזל, את פטרושקה מאת סטרווינסקי עבור דקה רקורדס, ועם לאונרד ברנשטיין, את הסוויטה שלו, Fancy Free , עבור דויטשה גרמופון
בהופעת סולנית נוספת ביצעה מנזה את הקונצ'רטו בדו מינור לפסנתר, חצוצרה ותזמורת כלי מיתר מאת שוסטקוביץ' עם התזמורת הסימפונית חיפה.
היא ניגנה שנים רבות עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית כפרילנסרית, ומשנת 1983 הועסקה כחברה מלאה בתזמורת.
בשנת 1984 גילתה מנזה שהיא סובלת מטרשת נפוצה.
השפעת המחלה על מערכת העצבים השפיעה ישירות על הנגינה שלה, אך היא המשיכה להופיע.
ברנשטיין, אשר ידע ממנזה שבגלל מחלתה היא מתקשה לפעמים לנגן בשטף ביד ימין, כתב את תפקיד הפסנתר ביצירתו, "משחקי יובל", בהזמנת התזמורת הפילהרמונית הישראלית לרגל חגיגות יום השנה ה-50 שלהם, כמעט כולו ליד שמאל בלבד.
המלחין נועם שריף כתב באותה תקופה עבורה קטע לפסנתר, כחלק מיצירתו, "מחיה המתים", שבוצעה גם היא על ידי הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
כשחזרה מביקור בסוויטה של ברנשטיין במלון הילטון, שהגיע ביוני 1988 לתל אביב כדי לנצח שוב על "משחקי היובל" להקלטה לדויטשה גרמופון, היא מעדה בכניסה לביתה ושברה את עצם הירך.
רות נותחה בבית החולים בילינסון, ושבועיים לאחר מכן, ב-12 ביוני 1988, נפטרה מתסחיף ריאתי.
היא הובאה לקבורה בבית העלמין הדרום, בהלווייתה השתתפו כמעט 1000 אנשים.
ב-22 באפריל 1989 ארגנה התזמורת הפילהרמונית הישראלית קונצרט לזכרה במוזיאון תל אביב.
כמה מנגני התזמורת ניגנו מחוות למנזה, ואורח הכבוד היה לאונרד ברנשטיין, שהגיע במיוחד מניו יורק כדי להשתתף בקונצרט.
ברנשטיין הקדיש את הבכורה העולמית של יצירתו, "אריות וברקרולות" , לזכרה של מנזה, והבכורה נערכה באותו לילה, כשבסיומה נשא למנזה מהבמה הספד, באנגלית ובעברית.
יחד נולדו להם שני ילדים: עדי כהן, מלחין קולנוע ופרופסור במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ארצות הברית; ושרון כהן, במאי דיבוב, מתרגם ושחקן בעל חברה ואולפן הקלטות.
אחותה הצעירה של מנזה, אבישג, הייתה האחות היחידה שלא הפכה למוזיקאית אלא לאמנית חזותית.
בנה של מנזה, שרון, גם הוא סקסופוניסט, וניגן פעם כמוזיקאי אורח בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, ויחד עם שאר חברי משפחת מנזה ניגנו באותו קונצרט 6 בני משפחת מנזה: שרון, רות, יעקב, טליה, טדי ושמואל הרשקו, נגן הטובה של התזמורת, שהיה נשוי אז לבתו של יעקב, מירה.
ילדי מנזה ממשיכים את מסורת המשפחה.
מלבד היותו מוזיקאי בעצמו, עדי נשוי לזמרת האופרה והמורה לפיתוח קול בבת מרום, בנם, ליל, הוא מלחין ונגן קונטרבס וצ'לו, ובתם, נות, היא זמרת אופרה ופסנתרנית.
לשרון שלושה ילדים: לני כהן, בתו מנישואיו לאסנת בוקופצר, היא קולנוענית, מתרגמת, במאית דיבוב ומוזיקאית, ומיחסיו עם הצ'לנית חגית גלזר, גבריאל, שהוא צ'לן, ועלמה, שהיא כנרת.
רות פייג הייתה בלרינה וכוריאוגרפית אמריקאית, שיצרה בלטים חדשניים על נושאים אמריקאיים.
פייג' הייתה נשואה לעורך הדין תומאס הארט פישר משנת 1925 עד 1969, ולצייר אנדרה דלפו מ-1993 עד מותה ב-1991. היא קבורה בבית הקברות גרייסלנד בשיקגו.
אחיה של פייג', אירווין פייג', היה רופא ומדען בעל שם.
רות פייג' נולדה באינדיאנפוליס בשנת 1899 ולמדה מחול באופן מקצועי אצל יאן זלווסקי, אדולף בולם, אנריקו צ'קטי, האראלד קרויצברג ומרי ויגמן.
ב-1937 יצרה את "מתכונת אמריקאית" (שכונה במקור "אישה אמריקאית"), שמקובל לראות בו את הבלט הפמיניסטי הראשון שנוצר בארצות הברית.
בתקופה שבין 1943 ל-1946 ערכה ניסויים ב"פואמות ריקוד", ששילבו את עניינה בשירה ובתנועה; התוצאה הייתה "מחולות עם מילים ומוזיקה"
המופעים החדשניים האלה אפשרו לה לתת קול לסובייקטיביות שלה כאישה ולחתור תחת הסטריאוטיפים שרווחו בעולם הבלט שבשליטת גברים.בין מאות יצירות מחול שיצרה יש ציוני דרך בבלט האמריקאי, מחולות עם מילים ומוזיקה, וה"אופרה-אל תוך-בלטים" החדשני שלה.