tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפעם השנייה זכתה בפרס גראמי לאלבום כמעט 40 שנה לאחר מכן, עבור האלבום האוטוביוגרפי שלה, Society's Child.
השיר At Seventeen נחשב כשיר המצליח ביותר של איאן והגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים.
איאן ביצעה את השיר בתוכנית הבכורה של סאטרדיי נייט לייב ב-11 באוקטובר 1975.
האלבום מתוכו לקוח השיר, Between the Lines, היה גם הוא להיט במצעדים.
האלבום זכה במהירות במעמד של אלבום זהב ולאחר מכן לפלטינה עבור מכירות של למעלה ממיליון עותקים בארצות הברית.
מדד נוסף להצלחת השיר הוא אנקדוטלי: ביום וולנטיין בשנת 1977, איאן קיבלה 461 כרטיסי ולנטיין, בעקבות מילות השיר "At Seventeen" שדיברו על כך שהיא מעולם לא קיבלה כרטיס כזה.
השיר שלה "Fly Too High" שהופק על ידי מפיק הדיסקו ג'ורג'ו מורודר, היה תרומתה של ג'ניס איאן לפס הקול לסרט עם ג'ודי פוסטר, Foxes.
איאן קיבלה על שיר זה מועמדות לפרס גראמי והשיר נהפך ללהיט במדינות רבות ביניהן ישראל, דרום אפריקה, בלגיה, הולנד ואוסטרליה.
איאן זכתה גם לפופולריות רבה ביפן ושיריה הגיעו שם למקומות גבוהים במצעדי המוזיקה.
האלבון כולל 12 שירים, בהם גם מחווה לנינה סימון.
בראיון לניו יורק טיימס אמרה שבגיל 70 תוציא את אלבומה האחרון, והתבטאה גם בנושא הזהות המינית שלה: "איש כבר לא יכול לעצור אותי במדינה הזאת בגלל הנטייה המינית שלי.
זה הבדל גדול לעומת מה שהיה".
מספר שירים של איאן זכו לגרסאות עבריות.
ביניהם "ג'סי" בביצוע מיכל טל, "בת 17" בביצוע צילה דגן ו"צל כבד" בביצוע אריק סיני.
היא קוראת של סוגה זו שנים רבות ובשנת 2001, השתתפה ב-Millennium Philcon.
סיפורים קצרים שכתבה התפרסמו באוספים שונים, והיא ערכה יחד עם מייק רזניק את האנתולוגיה Stars: Original Stories Based on the Songs of Janis Ian, שפורסמה בשנת 2003. היא משתתפת לעיתים בכינוסים של מדע בדיוני.
איאן הייתה כותבת טור קבועה ועדיין כותבת לעיתים, עבור מגזין חדשות אמריקאי של הקהילה הלהט"בית, The Advocate.ביולי 2008 פרסמה איאן את האוטוביוגרפיה שלה Society's Child, אשר זכתה לשבחי הביקורות.
יחד עם הספר יצא גם אלבום המכיל רבים משירי האהבה של איאן.
בשנת 2022 לאחר שהוציאה את אלבומה האחרון, אמרה שהיא כותבת הייקו, סיפורים קצרים וכן עובדת על כתיבת רומן.
איאן נישאה למפיק הסרטים הפורטוגלי טינו סרגו בשנת 1978; הם התגרשו לאחר חמש שנים.
באוטוביוגרפיה שלה איאן חושפת פרטים על התעללות פיזית ורגשית שספגה ממנו.
לאחר שעברה להתגורר בנאשוויל, איאן פגשה את פטרישיה שניידר בשנת 1989. איאן יצאה מהארון כלסבית בשנת 1993 כאשר הוציאה לאור את אלבומה Breaking Silence.
שניידר ואיאן התחתנו בטורונטו בשנת 2003 והשתיים מתגוררות באי במפרץ טמפה בפלורידה.
אמה של איאן, פרל, אובחנה כחולת טרשת נפוצה בשנת 1975. איאן ואחיה שכנעו את אימם להגשים את חלומה ולהירשם לקולג'.
פרל בסופו של דבר השתתפה בתוכנית להשכלת מבוגרים בקולג' וסיימה לבסוף עם תואר שני.
לאחר מותה של פרל, איאן החליטה לגייס כסף לתמיכה בתוכניות לחינוך המשך לסטודנטים מבוגרים.
כיום הקרן שהקימה איאן, "Pearl Foundation scholarships", תורמת מעל 800 אלף דולר במלגות שונות.
ג'ניס לין ג'ופלין הייתה זמרת בלוז רוק אמריקנית, מראשונות כוכבות הרוק'נרול.
בסוף שנות ה-60, בתחילת הקריירה שלה, היא הייתה הסולנית של להקת הרוק פסיכדלי "Big Brother and the Holding Company", ולאחר מכן היא הצטרפה להרכבים אחרים כגון "The Kozmic Blues Band" ו-"Full Tilt Boogie Band".
היא הפכה למוכרת בזכות פסטיבלים כמו פסטיבל וודסטוק.
ג'ופלין אומנם הוציאה רק חמישה סינגלים במהלך חייה, אך שיריה הפכו פופולריים במשך השנים.
ג'ניס ג'ופלין נולדה בבית החולים St.
Mary בפורט ארתור שבטקסס, ארצות הברית, למשפחה נוצרית.
אמה הייתה דורות'י, מרצה במכללה, ואביה היה סת', מהנדס במפעל לשמן.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון תומאס ג'פרסון בשנת 1960. במהלך לימודיה הייתה שנואה על ידי חלק גדול מתלמידי בית הספר, עקב אמונתה בשוויון זכויות לשחורים ולבנים.
למדה באוניברסיטת טקסס באוסטין, אך נשרה בטרם עת.
במהלך לימודיה החלה ג'ופלין לשיר בלוז ופולק עם חברים.
בשנת 1963 עברה מטקסס לסן פרנסיסקו, ובמשך תקופה מסוימת עבדה לעיתים קרובות כזמרת פולק.
בסן פרנסיסקו הלכה וגברה צריכת הסמים שלה, והייתה ידועה כמכורה לסמים ממריצים וצורכת קבועה של הרואין.
במהלך כל הקריירה שלה הייתה שתיינית כבדה, וסימן ההיכר שלה היה ליקר מסוג "סאות'רן קומפורט".
לאחר שהייה בפורט ארתור לצורך התאוששות, חזרה ג'ופלין לסן פרנסיסקו בשנת 1966, והצטרפה ללהקת "Big Brother & The Holding Company", להקה שהתחילה לצבור מוניטין בקהילת ההיפים המתפתחת של הייט אשבורי.
הלהקה חתמה חוזה עם חברת תקליטים קטנה בשם Mainstream Records והוציאה אלבום בשנת 1967. הסינגלים הראשונים שהוציאו נכשלו, והאלבום לא היווה הצלחה עד הוצאת האלבום השני.
הפריצה הגדולה של הלהקה באה עם הופעתם בפסטיבל הפופ של מונטריי, שבו ביצעה הלהקה את שירה של ביג מאמא ת'ורנטון, "Ball and Chain".
אלבומם "Cheap Thrills" שיצא ב-1968 בשילוב ההופעה במונטריי, הפך את ג'ופלין לאחת מכוכבות המוזיקה המובילות של סוף שנות ה-60.
לאחר פרישתה מלהקת Big Brother, הקימה ג'ופלין להקת ליווי חדשה בשם Kozmic Blues Band, והוציאה איתם ב-1969 את אלבומה השלישי "!I Got Dem Ol' Kozmic Blues Again Mama".
בשנה זו גם הופיעה בפסטיבל וודסטוק, ההרכב התקבל באדישות והתפרק במהרה.
בהמשך, הרכיבה ג'ופלין הרכב חדש בשם Full Tilt Boogie Band, שנחשב להרכב הליווי הטוב ביותר איתו עבדה.
עם הרכב זה הוציאה את אלבומה הרביעי והאחרון, "Pearl", בשנת 1971. אלבום זה היה האלבום הנמכר ביותר במהלך הקריירה הקצרה שלה, ובין השאר הופיע בו השיר "Me & Bobby McGee", ביצוע של ג'ופלין לשירו של כריס כריסטופרסון שהפך לסינגל המצליח ביותר שלה.
ב-2004 דירג אותה המגזין "רולינג סטון" במקום ה-46 ברשימת האמנים הטובים ביותר בכל הזמנים וב-2008 במקום ה-28 ברשימת הזמרים הטובים ביותר בכל הזמנים.
שניים משיריה מדורגים במגזין ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים; "Piece of My Heart", ו-"Me and Bobby McGee", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים של "בילבורד הוט 100" לאחר מותה.
ג'ניס ג'ופלין הספיקה להקליט ארבעה אלבומי אולפן עד מותה, ומשנת 1991 נמכרו 7.8 מיליון עותקים מכלל אלבומיה:
Big Brother & The Holding Company - אלבום הנקרא על שם הלהקה שאליה הצטרפה ג'ופלין.
יצא בשנת 1967 בחברת Mainstream.
Cheap Thrills - אלבומה השני, אותו הוציאה גם כן עם להקת Big Brother.
יצא בשנת 1968 בחברת התקליטים Columbia Records.
יצא בשנת 1969 בחברת התקליטים Columbia Records.
Pearl - אלבומה האחרון של ג'ופלין, שהוקלט עם ה-Full Tilt Boogie Band.
אלבום זה, שיצא בשנת 1971, לא נשלם והוא מכיל קטע אינסטרומנטלי שהיא לא הספיקה לשיר בו.
האלבום נקרא "Pearl", כינוי בו כונתה ג'ופלין.
גם אלבום זה יצא בחברת Columbia Records.
בנוסף לאלה, יצאו מספר אלבומי הופעות ואלבומי אוסף רבים, כשהאחרון והמקיף שבהם הוא "The Essential Janis Joplin".
מערכות יחסיה עם גברים היו בולטות בעיקר עם קריס קריסטופרסון, פיטר דה-בלנק ועוד.
היו לה גם מערכות יחסים שונות עם נשים והייתה ביסקסואלית.
היא תמכה בזכויות הלבנים והשחורים ועל כך זכתה לשנאה בקרב חבריה לבית הספר.
בנוסף, הייתה מכורה לסמים ובעיקר להרואין.
מערכת היחסים הארוכה ביותר שלה הייתה עם היפית ומכורת הרואין נוספת בשם ג'יי וויטאקר.
ב-1968 היא רכשה פורשה שנצבעה בצבעים פסיכדליים לאור התקופה.
המכונית נמכרה ב-2015 בעבור 1.76 מיליון דולר.
בנוסף אהבה להצטלם כאשר היא ערומה כמעט לגמרי, ואף שברה בקבוק זכוכית על ראשו של ג'ים מוריסון שגם הוא מת כמוה בגיל 27.
במהלך עבודתה על האלבום הרביעי מתה ג'ופלין כתוצאה ממנת יתר של הרואין טהור.
היא מתה בחדרה במלונית בלוס אנג'לס ב-4 באוקטובר 1970, בת 27 בלבד (ובכך הצטרפה ל"מועדון 27").
הדברים האחרונים שהספיקה להקליט היו השיר "Mercedes Benz", וברכת יום הולדת לג'ון לנון, שהקליטה ב-1 באוקטובר.
מותה של ג'ופלין הכה את עולם המוזיקה בתדהמה, בעודו אבל על בן גילה, ג'ימי הנדריקס, שמת בנסיבות דומות רק כשלושה שבועות קודם לכן.
גופתה של ג'ופלין נשרפה בווסטווד, קליפורניה, ואפרה פוזר באוקיינוס השקט.
האלבום שעליו עבדה באותו זמן, "Pearl", יצא כשישה חודשים לאחר מותה וכלל ביצוע מוזיקלי לשירו של ניק גרבניטס, "Buried Alive In the Blues", שג'ופלין לא הספיקה לשיר בו והוא מושמע באלבום כקטע אינסטרומנטלי.
בעקבות מותה של ג'ופלין כתב לאונרד כהן את השיר chelsea hotel.
בשיר הוא מתאר מפגש אקראי ביניהם המתרחש במלון צ'לסי - מרכז בוהמי, ומתוארים בו יחסי מין ארעיים וחסרי משמעות בין כהן לג'ופלין כדוגמה לדרך ההתייחסות לאהבה הרווחת בין מפורסמים.
השיר העברי "פרח משוגע" (מילים: רחל שפירא, לחן: מוני אמריליו) בביצועה של חוה אלברשטיין נכתב על אודות ג'ניס ג'ופלין.
היא מוזכרת בשירו של שלמה ארצי "אני שומע שוב" (שיר חייל).
סרט הקולנוע "רוז" (The Rose), בכיכובה של בט מידלר מבוסס בקווים כלליים על חייה של ג'ופלין.
ג'נין ג'נין הוא סרט תיעודי שנוי במחלוקת של הבמאי הערבי-ישראלי מוחמד בכרי, משנת 2002. הסרט הוכן בעקבות הקרב שניהל צה"ל במחנה הפליטים ג'נין במסגרת מבצע "חומת מגן".
הסרט מומן על ידי יאסר עבד רבו ואנשי הרשות הפלסטינית.
הסרט מביא טענות של פלסטינים על פשעי מלחמה לכאורה שביצעו חיילי צה"ל.
בתי המשפט קבעו במספר ערכאות שהסרט שקרי ומוציא את דיבת חיילי צה"ל רעה.
בית המשפט העליון אסר את הקרנתו בישראל.
בית המשפט המחוזי במחוז המרכז קבע כי יש בו משום לשון הרע וכי בהצגתו כתיעודי נהג בכרי בחוסר תום לב, אך דחה את תביעת הדיבה שהגישו נגדו חמישה חיילי צה"ל במילואים שהשתתפו בלחימה בג'נין, כיוון שאין להם זכות תביעה משום שמדובר בדיבה נגד הציבור.
גם ערעורם לבית המשפט העליון נדחה, והיועץ המשפטי לממשלה החליט שלא להגיש כתב אישום פלילי בגין לשון הרע נגד הציבור.
סא"ל במיל' ניסים מגנאג'י שהופיע בסרט הגיש תביעה אישית נגד בכרי, במסגרת חוק איסור לשון הרע.
ב-11 בינואר 2021 אסר בית המשפט המחוזי מרכז על הפצת הסרט ועל הקרנתו, והורה על החרמת עותקיו.
בנוסף היה על בכרי לשלם פיצויים בסך 175,000 ש"ח למגנאג'י נוסף על הוצאות משפטיות בסך 50,000 ש"ח.
ב-23 בנובמבר 2022 דחה בית המשפט העליון את הערעור שהגיש בכרי, אסר את הקרנתו של הסרט בישראל ופסק שהסרט מהווה הוצאת דיבה ולשון הרע על חיילי צה"ל.
בערב ליל הסדר תשס"ב, 27 במרץ 2002, נכנס מחבל מתאבד לחדר האוכל של מלון "פארק" בנתניה.
באותה עת שהו בחדר האוכל כ-250 אנשים שהיו בעיצומו של ליל הסדר.
המחבל פוצץ מטען חבלה שנשא על עצמו, והפיצוץ הביא להחרבתו של חדר האוכל כליל.
30 מהחוגגים נהרגו וכ-160 איש נפצעו.
היה זה שיאו של חודש עקוב דם, שבו נרצחו בפיגועים למעלה מ-135 ישראלים.
יומיים לאחר הפיגוע פתח צה"ל במבצע "חומת מגן", במטרה לחסל תשתיות טרור שגרמו לגל פיגועים בשטח ישראל באותה תקופה.
המבצע כלל כיבוש מחדש של רוב הערים הפלסטיניות ולחימה מבית לבית על מנת לעצור מבוקשים ולהרוס את תשתית הטרור.
במהלך המבצע נהרגו 497 פלסטינים, נפצעו למעלה מ-1400 אנשים ונעצרו למעלה מ-4000. רבים מהפלסטינים התנגדו בכלי נשק ובכלי נשק מאולתרים לכניסת כוחות צה"ל לערים הפלסטיניות וכך נהרגו במהלך המבצע 29 חיילים ישראלים ולמעלה מ-100 נפצעו.
אף על פי שמבחינת האבדות הפלסטיניות, הקרב הקשה ביותר התרחש בשכם (בו נהרגו כ-70 פלסטינים ו-6 מחיילי צה"ל), הקרב שזכה לתשומת הלב העולמית היה זה שנערך במחנה הפליטים ג'נין בו נהרגו למעלה מ-50 פלסטינים ו-23 חיילים ישראלים.
ב-3 באפריל 2002 נכנסו כוחות צה"ל לשטח מחנה הפליטים ג'נין, ששימש בסיס להתארגנות ויציאת מחבלים לשטחי ישראל.
לאחר שניתנה לאוכלוסייה במחנה התרעה לעזוב את בתיהם, ניהלו כוחות צה"ל לחימה קשה ביותר עם המחבלים במקום, שכללה הפעלת מטעני חבלה רבים כנגד החיילים, ירי מסיבי לעברם וכדומה.
המחבלים התערו באוכלוסייה המקומית שלא שעתה להתראות צה"ל וניהלו את הלחימה מקרבה.
צה"ל עשה מאמץ שלא לפגוע באזרחים, ולכן נמנע משימוש בתקיפות מטוסים או ירי ארטילרי.
במהלך הלחימה, באחת התקריות, נתקל כוח מילואים של צה"ל במארב מחבלים ונהרגו 13 לוחמים.
בתגובה עבר צה"ל לשימוש בדחפורי די-9 משוריינים והחל להרוס בתים שמהם בוצע ירי או הכילו מטעני חבלה.
בלחימה במחנה נהרגו 23 חיילים ונפצעו כ-60, ונהרגו כ-65 פלסטינים, חלקם אזרחים, ונגרם נזק רב לרכוש.
בזמן הלחימה ולאחריה לא הותרה כניסת כלי תקשורת למחנה.
שמועות וטענות שנטענו על ידי פלסטינים ואף שודרו בכלי תקשורת ברחבי העולם כמידע אמין וודאי, כאילו בוצע טבח על ידי צה"ל, הוכחשו על ידו מכל וכל.
טענות אלה נתגלו מאוחר יותר כלא נכונות, ומספר ההרוגים המדווח כמוגזם.
אף האו"ם וארגוני זכויות אדם הסכימו כי לא היה טבח.
בסוף חודש אפריל 2002, לאחר האירועים, מוחמד בכרי וצוותו נכנסו למחנה הפליטים ג'נין והסריטו תגובות של תושבי ג'נין על האירועים שהתרחשו, במטרה להשמיע את הצד הפלסטיני.
הסרט מתאר את הלחימה בג'נין מנקודת המבט של התעמולה הפלסטינית ובהצמדות לנרטיב שצה"ל ביצע טבח במחנה.
הוא כולל עדויות של פלסטינים שטענו שצה"ל ביצע במחנה פשעי מלחמה חמורים, כולל הריגה מכוונת של אזרחים.
הסרט כולל גם האשמות חמורות, ביניהן סצנה הגורסת שצה"ל השתמש בטנקים ונגמ"שים לדרוס פצועים, ומציגה סרט שלכאורה מוכיח זאת (הסרט, התברר מאוחר יותר, הורכב מהדבקה של שני סרטים שונים - טנקים נוסעים, ופצועים פלסטינים - שלא היו קשורים ביניהם).
בכרי הודה שהייתה מגמתיות מסוימת בעריכת חלק מהסצנות אך טען שלא עשה זאת במזיד.
אנשי הרשות הפלסטינית ובהם שר ההסברה הפלסטיני, יאסר עבד רבו, השתתפו במימון הסרט.
הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם בנוכחותו של מוחמד בכרי, ואף זכה בפרסים שונים: ב-2008 באמסטרדם ב-2010 בסינמה ג'נין ב-2010 באוניברסיטת בוסטון כמו כן בכרי זכה בשני פרסים האחד בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי Carthage בתוניסיה על בימוי סרטו זה.
והשני פרס חירות הדיבור בפסטיבל ברלין.
הסרט הוקרן בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב, ולאחר מכן הוגש למועצה לביקורת סרטים על מנת לקבל אישור להקרינו בהקרנה מסחרית בבתי הקולנוע בישראל.
המועצה החליטה ברוב של 8 מול 3, לאסור את הקרנת הסרט בבתי הקולנוע בישראל.
המועצה שלחה למוחמד בכרי הודעה על החלטה, ובו נימקה את החלטתה בטיעונים הבאים:
מדובר בהצגה מסולפת של אירועים במסווה של אמת דוקומנטרית העלולה להטעות את הציבור.
מדובר בסרט תעמולה המציג באופן חד-צדדי את עמדת הצד עמו מצויה מדינת ישראל במצב מלחמה ובעת שמלחמה זו עדיין נמשכת ואין זה ראוי שהמועצה תיתן יד והכשר להקרנתו.
מדובר בסרט הפוגע פגיעה קשה ברגשות הציבור העלול לחשוב בטעות, כי חיילי צה"ל מבצעים באופן שיטתי ומכוון פשעי מלחמה, וזאת בניגוד מוחלט לאמת ולממצאים העובדתיים בבדיקות שנערכו על ידי צה"ל ועל ידי גורמים בינלאומיים.
הצגת האירועים גובלת בהסתה ויוצרת דה-לגיטימציה לעצם קיומה של מדינת ישראל.
עקרונות היסוד וטבעה של דמוקרטיה שאינה חפצה לאבד עצמה לדעת מחייבים, לטעמה של המועצה, להימנע ממתן אישור והכשר להקרנת הסרט האמור.
בתגובה להחלטת המועצה לביקורת סרטים החליטו מוחמד בכרי ו"פורום היוצרים הדוקומנטריים" להגיש עתירה לבית המשפט הגבוה לצדק, בטענה כי החלטת המועצה לביקורת סרטים אינה סבירה באופן קיצוני, פוגעת בחופש הביטוי והיצירה, ותוך חריגה מסמכותה משום שלטענתם המועצה אינה רשאית לערב שיקולים מדיניים בהחלטותיה או לפסול סרטים שלדעתה הם שקריים.
בעתירתם ביקשו מבג"ץ כי יבטל את החלטת המועצה לביקורת סרטים.
בתגובה לעתירה טענה המדינה כי הסרט מסולף, שקרי, ומעוות את המציאות.
המדינה טענה כי פסילת הסרט מחויבת בשל הסכנה הטמונה לשלום הציבור ורגשותיו.
כמו כן הצטרפו לעמדת המדינה משפחותיהם של חיילי צה"ל שנפלו בקרבות וכן לוחמים שנטלו חלק בקרבות, שסיפרו על הקרבות שהתרחשו במקום ושיתפו את בית המשפט והציבור בתחושתם הקשה לנוכח העיוות הרב שמשתקף בסרט, המשמיץ אותם על לא עוול בכפם.
ב-11 בנובמבר 2003 החליט בג"ץ פה אחד לקבל את העתירה, לבטל את החלטת המועצה לביקורת סרטים, ולהתיר את הקרנתו של הסרט בבתי הקולנוע בישראל כשהוא מסתמך על בג"ץ קול העם.
מנימוקי ההחלטה: חופש הביטוי הוא ערך מרכזי בשיטה הדמוקרטית.
על מנת לפגוע בו יש להראות כי קיימת סכנה ודאית לפגיעה בסדר הציבורי.
לא ניכר כי כך הדבר במקרה זה.
יתר על כן, יש לתת לציבור לשפוט בעצמו את תכניו של הסרט ולקבוע מהי האמת.
כמו כן, התייחס פסק הדין לעובדה שהסרט נאסר להקרנה רק בבתי הקולנוע, אולם לא בערוצים אחרים, מה שמוריד מאפקטיביות החלטת המועצה לביקורת סרטים.
בעקבות הקרנת הסרט בסינמטקים של ירושלים ותל אביב הגישו חמישה חיילי מילואים שהשתתפו בלחימה תביעת דיבה נגד יוצר הסרט, מוחמד בכרי והסינמטקים שהקרינו אותו, בטענה שבסרט פורסמה לשון הרע חמורה ביותר אודות החיילים, שנלחמו בג'נין, והם הוצגו בו כפושעי מלחמה.
ב-25 בנובמבר 2007 הגיעו התובעים והסינמטקים להסכם פשרה שבו יפצו הסינמטקים את החיילים ב-40,000 ש"ח והסינמטקים יוסרו מהתביעה.
בעקבות החתימה על הסכם הפשרה נמשך המשפט רק נגד בכרי.
ב-29 ביוני 2008 נדחתה תביעת הדיבה בבית המשפט המחוזי.
בפסק הדין נקבע שבסרט יש משום לשון הרע על חיילי צה"ל וכי בכרי נהג שלא בתום לב, אך כיוון שזו מופנית כלפי ציבור שלם, אין לחמשת התובעים זכות תביעה.
באוקטובר 2008 ערערו התובעים לבית המשפט העליון.
לתביעתם הצטרף גם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז שהחליט לא להגיש כתב אישום נגד בכרי, אך כתב לבית המשפט כי "בית המשפט טעה בדחותו את התביעה בגין לשון הרע וכי בנסיבות העניין, ללוחמים זכות תביעה אישית ולפיכך יש לקבל את ערעורם".
במהלך הדיון בבית המשפט העליון הציעו השופטים פשרה, על פיה בכרי יודיע שהסרט אינו דוקומנטרי ויתנצל בפני הלוחמים.
בכרי הסכים תחילה להכריז כי הסרט אינו דוקומנטרי ולהתנצל בפני התובעים, אולם התובעים הודיעו כי יסכימו רק למחיקת כל הקטעים המכפישים שבגינם הוגשה התביעה, וטענו כי התבטאויותיו מוכיחות שהתנצלותו תהיה מן השפה ולחוץ.
בעקבות סירובם חזר בו גם בכרי והצהיר כי לעולם לא יתנצל.
ביולי 2011 דחה בית המשפט העליון את הערעור.
בפסק-דינו של בית המשפט העליון הביעו שלושת השופטים (מרים נאור, יורם דנציגר ויצחק עמית) מורת-רוח רבה מן הסרט "ג'נין ג'נין".
הם קבעו שמדובר בסרט גדוש שקרים, ואף הוסיפו וקבעו, שאי האמת שבסרט אינה תוצאה של טעות או של רשלנות מצד בכרי, אלא כוונה מפורשת שלו לעוות את המציאות כדי להכפיש את לוחמי צה"ל.
שופטי בית המשפט העליון קבעו, כי הסרט מציג את חיילי צה"ל כ"אחרון פושעי המלחמה וכאחרון הרוצחים".
הם אישרו את קביעת בית המשפט המחוזי, שלפיה בכרי יצר את הסרט בחוסר תום-לב.
עם זאת, לאור הוראת ס' 4 לחוק איסור לשון הרע, הקובעת שלא ניתן להגיש תביעה אזרחית בגין לשון הרע על "ציבור", הם ראו עצמם מנועים מלקבל את הערעור.
שלושת השופטים לא הסתירו את אי הנחת שלהם ממה שהם הגדירו כ"תוצאה הקשה" של הערעור (היינו, דחייתו).
אות להסתייגותם הגדולה מבכרי ומסרטו, ניתן למצוא גם בכך, שאף שהוא "זכה" בערעור, הם קבעו שאין לזכות אותו בשיפוי מן הלוחמים בגין הוצאותיו בערעור.
עם כניסתו של יהודה וינשטיין לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, ובמשך השנים, ביקשו החיילים ואנשי ציבור מווינשטיין שיגיש כתב אישום נגד יוצר הסרט.
בין היתר ניסו לשכנעו נשיא המדינה שמעון פרס, נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר, ֫שופט בית המשפט העליון בדימוס מישאל חשין, הרמטכ"ל וקצינים רבים, אך וינשטיין לא נענה לבקשתם, בשל אמונתו שהמלחמה בשקר היא בחשיפת האמת.
ב-2012 הוחל בגיבוש חוק, שיוציא מידיו של היועץ המשפטי את ההחלטה בעניין, במגמה ללחוץ על וינשטיין לאשר את התביעה.
בשנת 2013 הוגשה הצעת חוק בעניין, בוועדת חוקה חוק ומשפט, ובחוות דעת כתובה, וינשטיין התנגד לה.
ב-2014 פנו הלוחמים בשנית לווינשטיין שיתבע את בכרי על דיבה, אך הוא התמיד בסירובו.
עם כניסתו של ד"ר אביחי מנדלבליט לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, ביקש ממנו אחד הקצינים שלחמו בג'נין ומוצג בסרט של בכרי שיצטרף אליהם בתביעה נגד יוצר הסרט, ומנדלבליט נענה לבקשתו.
בספטמבר 2020, קבע מנדלבליט כי ליוצר הסרט ג'נין ג'נין לא עומדת הגנה מפני תביעת לשון הרע וקבע כי .
בינואר 2021 אסר בית המשפט המחוזי מרכז את הקרנת הסרט וחייב את יוצרו מוחמד בכרי בתשלום פיצויים בסך 175,000 ש"ח לסא"ל במיל' ניסים מגנאג'י ועוד 50,000 ש"ח הוצאות משפט.
במהלך טקס יום הזיכרון בנאום הרמטכ"ל תקף הרמטכ"ל אביב כוכבי את הסרט ואמר: "הסרט מציג באופן מעוות ושקרי את המציאות ופוגע בחיילים שלחמו שם".
ד"ר דוד צנגן, רופא ישראלי ששירת כרופא קרבי בקרב בג'נין כתב מאמר ובו פרט 7 שקרים המופיעים בסרט.
המאמר פורסם לראשונה ב"מעריב" ב-8 בנובמבר 2002 ואחר כך תורגם לאנגלית והופץ על ידי משרד החוץ.
בין השקרים שהופיעו בסרט והופרכו על ידי צנגן:
מנהל בית החולים בג'נין ד"ר אבו ראלי טען שצה"ל הפציץ את האגף המערבי והשמיד אותו לגמרי.
בפועל, לא היה אגף כזה וצה"ל מעולם לא תקף את בית החולים בפגזים ופצצות.
בנוסף אבו ראלי התראיין לאל-ג'זירה וטען שצה"ל הרג אלפי אנשים, האשמות שהתגלו כשקר מוחלט.
זקן בן 75 התראיין לסרט וטען שחיילי צה"ל הקימו אותו מהמיטה באמצע הלילה ואז ירו ברגלו.
ד"ר צנגן טיפל באותו איש וטען שברגלו לא היו פציעות ירי.
הוא נלקח לבית החולים העמק לטיפול אחרי שבית החולים בג'נין סירב לטפל בו.
בסרט מסופר על תינוק שנורה בחזהו ומת מפצעיו אחרי שצה"ל סירב לאפשר לפנותו לבית חולים.
צנגן טוען שפציעה כזאת היא קטלנית ופינוי לבית חולים לא היה עוזר.
כמו כן, גופת התינוק מעולם לא נמצאה.
האיש שסיפר על התינוק טוען שפתח דרך נשימה לתינוק באמצעות אצבעו, דבר שהוא בלתי אפשרי מבחינה רפואית.
אותו איש טען שטנקים של צה"ל רמסו בזחליהם הלוך ושוב פצועים פלסטינים, דבר שמעולם לא קרה.
בכרי טוען שצה"ל קבר מספר רב של פלסטינים בקבר המוני אך מעולם לא הראה איפה הוא נמצא.
כמו כן, 52 הגופות שנמצאו הועברו בסופו של דבר לפלסטינים שיקברו אותם כראות עיניהם.
הסרט טוען שחיל האוויר הישראלי השתמש במטוסי קרב להפציץ את המחנה אף על פי שבפועל צה"ל הפעיל רק מסוקי קרב שירו אש נקודתית כלפי מטרות ולא ביצעו הפצצת שטיח.
בכרי לא היה בג'נין בזמן הקרב אלא הגיע רק שבועיים אחרי סיומו.
הוא מבצע מניפולציות גרפיות בצילומיו, כגון הגדלת האפקט של הבתים ההרוסים והסרת פוסטרים של שאהידים ומחבלים מתאבדים שהיו תלויים על הקירות.
צנגן שוב חוזר על ההאשמה השקרית שהופיעה בסרט שטענה שטנקים דרסו פצועים פלסטינים, ומתאר כיצד בכרי ניסה לזייף זאת באמצעות "הדבקת" שני סרטים לא קשורים זה לזה.
צנגן מספר שכאשר הוקרן הסרט בסינמטק ירושלים והוא עלה לבמה כדי להגיב להאשמות שבסרט, הקהל צעק לעברו "רוצח" ואחד האנשים אף ניסה לקחת ממנו את המיקרופון בכוח.
בתגובה לסרט "ג'נין ג'נין" הפיק הבמאי הצרפתי פייר רחוב את הסרט "הדרך לג'נין", המצדיק את פעולת צה"ל בג'נין ומציג את טענות הפלסטינים כשקריות.
ג'נין גרופלו היא שחקנית, מדבבת, קומיקאית, סטנדאפיסטית, מגישת רדיו ופעילה פוליטית אמריקאית.
גרופלו נולדה בניוטון, ניו ג'רזי שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית.
היא בִּתם של קרמיין וג'ואן גרופלו.
אימה נפטרה מסרטן כשג'נין הייתה בת 24. בזמן שלמדה היסטוריה בקולג', השתתפה גרופלו בתחרות כישרונות שאורגנה בידי רשת הכבלים Showtime, בה זכתה בתואר "האדם הכי מצחיק ברוד איילנד".
הגימיק המקורי שלה היה לקרוא את דבריה מכף ידה.
גרופלו, שחלמה להגיע להיות בצוות הכותבים של תוכנית הלילה עם דייוויד לטרמן, הפכה לסטנדאפיסטית מקצועית עם סיומה את הקולג' עם תואר בהיסטוריה ובמחקר אמריקני.
גרופלו התחילה את הקריירה שלה בסטנד-אפ בסוף שנות ה-80. הופעתה תאמה בדרך-כלל את סגנון התקופה, במשקפיה השחורים העבים ובשערה המרושל.
היא נהגה לצחוק על תרבות פופולרית ועל הלחצים המופעלים על נשים בידי דימוי הגוף התקשורתי.
גרופלו מתארת עצמה כפסימיסטית: "אני מניחה שאני פשוט מעדיפה לראות את הצד הרע בדברים.
הכוס היא תמיד חצי ריקה.
והרגע נחתכה לי השפה בגללה.
גרופלו והקומיקאי מארק מארון עזרו בארגון מופע הסטנד-אפ השבועי האלטרנטיבי "Eating It", עם צוות שונה בכל שבוע, שהציג במשך שנים ב-Luna Longue בניו יורק עד לסגירתו של הבר.
גרופלו ומרון עבדו ביחד לאחר מכן, בהקמת רשת רדיו ליברלי.
באפריל 2004 נבחרה גרופלו במקום ה-99 ברשימת קומדי סנטרל 100, רשימת 100 הסטנד-אפיסטים הטובים של כל הזמנים.
תחילת הקריירה הטלוויזיונית של גרופלו הייתה בתוכנית "המופע של בן סטילר" ב-1992, בה שיחקה לצידם של חבריה הוותיקים בן סטילר, בוב אודנקירק, אנדי דיק ודייוויד קרוס.
על הסט של הסדרה קיבלה את ההצעה לתפקידה בתור פולה בסדרה "המופע של לארי סנדרס", תפקיד שזיכה אותה בשתי מועמדויות לפרסי אמי בשנים 1996 ו-1997. בשנת 1993 שיחקה את דמותה של אשת קופולה במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", שעלתה בערוץ 4 הבריטי ומבוססת על סדרת הספרים מאת ארמיסטד מופין.
לאחר ביטולה של "המופע של בן סטילר", הצטרפה גרופלו לצוות של סאטרדיי נייט לייב בעונת 1994–1995. בתחילת עבודתה בתוכנית, היא כינתה בראיון את ההומור של שותפה לסדרה אדם סנדלר "ילדותי".
כותבי הסדרה הביעו חוסר שביעות רצון מגישתה השלילית של גרופלו כלפי הסדרה.
לדבריהם, גרופלו הייתה חסרת ביטחון ובקושי שיתפה פעולה בכתיבת מערכונים.
בינואר 1995 היא עזבה את הסדרה, באמצע העונה, לאחר שהשתתפה בה במשך חצי שנה בלבד.
לגרופלו הוצעו תפקידים רבים בטלוויזיה, ביניהם התפקיד של מוניקה בסדרה המצליחה "חברים" (שהוצע לה ראשונה), אולם היא סירבה לרובם.
שני פיילוטים לסדרות טלוויזיה בכיכובה של גרופלו לא זכו להמשך.
במהלך 2005–2006 התארחה גרופלו מספר פעמים בסדרה "הבית הלבן" בתור לואיז ת'ורנטון.
ב-2009 שיחקה גרופלו בעונה השביעית של הסדרה 24 בתור מומחית מחשב של ה-FBI.
היא גם הופיעה הופעת אורח כעצמה במשפחת סימפסון.
בשנת 1995 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הקומי "ביי לאהבה", לצד רנדי קווייד.
בשנת 1996 כיכבה גרופלו בסרט "על גברים, נשים וחיות אחרות" לצידה של אומה תורמן.
בסרט גילמה גרופלו שדרנית רדיו אינטליגנטית המבקשת משכנתה הדוגמנית הטיפשה (ת'ורמן) שתתחזה אליה כדי לעזור לה לכבוש את ליבו של בחור המאזין לתוכנית הרדיו שלה.
הסרט, שהיה במקור סרט עצמאי, הפך לסרט אולפן מצליח כשנבחרה ת'ורמן לגלם את תפקיד הדוגמנית.
גרופלו מוחה כנגד הסרט הזה עד היום, בטענתה שהוא אנטי-פמיניסטי.
בעקבות הצלחת הסרט, הציע הבמאי קמרון קרואו לגרופלו את התפקיד הנשי הראשי בסרט ג'רי מגווייר, בתנאי שתשיל ממשקלה.
היא אמנם עשתה זאת, רק כדי לגלות שהשחקנית רנה זלווגר זכתה בתפקיד המצליח.
במהלך שנות ה-90 הופיעה גרופלו בשלל סרטים בתפקידים ראשיים ובהופעות קצרות, ביניהם דוגמה, האיש החסר, רומי ומישל – פגישת מחזור, מציאות נושכת, הימור משפחתי וכייבל גאי.
בשנת 2009 שיחקה בסרט הרומנטי "אהבה כואבת" לצד קארי-אן מוס ובקומדיה "לידה כואבת".
בשנת 2014 גילמה את ליילה בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "מדריך החברות לגירושין" ברשת בראבו.
בשנת 2017 שיחקה בקומדיה "Speech & Debate" לצד ונדי מקלנדון-קובי.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "בואו איך שאתם" את דמותה של ליז.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה "לב ההחלטה" (אנ') מאת הבמאי אוסטין סטארק.
באותה שנה שיחק בסרט "פלורה ויוליסס" המבוסס על ספר באותו שם משנת 2013 שכתבה קייט די-קמילו.
בהמשך, החלה לשחק בעונתה השביעית של הסדרה "יאנגר" מבית פרמאונט+, בתפקיד של קאס, דיקנית בקולג' לאמנויות.
בשנת 2022 שיחקה לצדה של אנה גאן בסרט המתח "The Apology" על אלכוהוליסטית בגמילה אשר מתכוננת לארח את חגיגת חג המולד של משפחתה, עשרים שנה לאחר היעלמות בתה.
בסוף מרץ 2004 החלה גרופלו להנחות תוכנית רדיו אמריקנית בשם "The Majority Report", לצידו של סאם סדר.
גרופלו אמרה פעם ששידור ברדיו הוא אחד ממטרותיה.
תוכנית זו שימשה, בין השאר, את גרופלו להבעת דעותיה הנחרצות: גרופלו היא ליברלית, פמיניסטית ופציפיסטית באופן מוצהר.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר התבטאה גרופלו "מי חשב שאני אכעס בשם המדינה שלי?
אני רגילה לכעוס על המדינה שלי".
ב-21 ביולי 2006 פרשה גרופלו מהנחיית תוכנית הרדיו.
גֶ'נְיָה (ז'ניה) אָוֶורְבּוּך (19 במאי 1909, כ"ח באייר תרס"ט – 29 במרץ 1977, י' בניסן תשל"ז) הייתה אדריכלית ישראלית שפעלה בעיקר בתקופת היישוב ובעיר תל אביב.
התמחתה בבנייני מוסדות ציבור ובתכנון עירוני.
ידועה בעיקר בזכות תכנון כיכר דיזנגוף.
יבגניה אוורבוך נולדה בסמילה שבאימפריה הרוסית (אוקראינה), לצביה (ציניה) לבית ברניסקין, פסלת, וזאב אורבוך, רוקח.
בגיל שנתיים עלתה לארץ ישראל עם משפחתה וגדלה בתל אביב.
בארץ הקים אביה את בית המרקחת הראשון בתל אביב "קרינקין" ברחוב הרצל 10, ולאחר מכן היה ממקימי ההסתדרות הרפואית וממקימי המפעל "מעדן" לגזוז ולקרח.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 גורשה המשפחה למצרים, כנתינים רוסים; אביה התגייס לגדוד נהגי הפרדות, ובשנת 1919 שבה המשפחה ארצה.
ב-1926, בגיל 17, אחרי שסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה, במחזור ט"ו, למדה אדריכלות שנה באקדמיה לאמנות ברומא ולאחר מכן ארבע שנים ב וב-1930 הוסמכה כאדריכלית.
לאחר תום לימודיה שבה לארץ והחלה לעבוד במחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית שבהנהלת האדריכל ריכרד קאופמן.
שותפותה הראשונה הייתה עם האדריכל שלמה (גרישה) גינזבורג, לו גם הייתה נשואה, אולם יחסי העבודה והנישואין הסתיימו אחרי תקופה קצרה.
בשנת 1932 פתחה בתל אביב משרד לאדריכלות ובניין ערים בשותפות עם המהנדס זלמן ברון.
עיקר תכנוניה התאפיינו בסגנון הבינלאומי, ורבים מבנייניה, ובראשם כיכר דיזנגוף, מוכרים כיום כמבנים לשימור המהווים חלק מן העיר הלבנה של תל אביב.
ב-1934 נישאה בשנית, לחיים אלפרין, איש "הגדודים העבריים" ומייסד המשטרה העברית הראשונה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניהלה במשך שלוש שנים את המחלקה לבניין ערים בעיריית תל אביב, ולאחר המלחמה וכן בהמשך הקריירה שלה אחרי קום המדינה תכננה פרויקטים ציבוריים גדולים יותר.
במהלך שנות ה-30 עסקה בעיקר בתכנון בנייני מגורים בתל אביב.
בשנת 1934 כשהייתה בת 25 בלבד, זכתה בתחרות לתכנון הכיכר על שם צינה דיזנגוף, אשר זיכתה אותה בתהילה רבה.
התכנון כלל את שטח הכיכר עצמה ואת הקו המנחה לעיצוב האדריכלי של כל הבניינים הסובבים את הכיכר, שהם בעלי קווים נקיים ופשוטים המתעגלים בקצה.
אחד הבניינים שסביב הכיכר תוכנן על ידי אוורבוך עצמה (במפגש הרחובות בן עמי ודיזנגוף).
את שאר הבניינים תכננו אדריכלים שונים, בהתאם לחזיתות ולקווי המתאר שקבעה אוורבוך.
אלפרין ואוורבוך היו הורים לעורך הדין דניאל (דני) אלפרין.
ג'ניה אוורבוך נפטרה ב-1977, בגיל 68. בשנת 2014 נקראה על שמה כיכר בתל אביב ברחוב בני דן.
בנייני מגורים בתל אביב וסביבתה:
בית פילקוביץ', רחוב ביאליק 12 (נחנך בסוף 1931. נהרס)
"בית שילמן", רחוב אחד העם 57
רחוב בלפור 2 / רחוב אלנבי 63
רחוב הנביאים 7 פינת רחוב שמשון הגיבור (נחנך ב-1933)
רחוב פרוג 31 ו-33 (בתי "הבימה") (ביחד עם יעקב רכטר)
ביתו של רפאל קלצ'קין, בפינת הרחובות פרוג וגורדון
רחוב חיסין 21, בניין שבו ככל הנראה גם התגוררה
בית כהן-שרת בשכונת תל בנימין (כיום רמת גן)
קפה גלינה במתחם יריד המזרח (יחד עם שאג ואלזה גדעוני מנדלשטם.
בית הספר "שבח מופת" ברחוב המסגר, שהוקם על חורבות חוות הר התקווה.
בית הכנסת בקיבוץ עין הנצי"ב (1960)
המבנה של מכללת מקס פיין, בדרך בגין 130 (1955)
גֶ'ניָה ברגר (5 בספטמבר 1907 או 1910 – 7 בספטמבר 2000, ז' באלול ה'תש"ס) הייתה ציירת, מעצבת במה ותלבושות ואמנית קרמיקה ישראלית.
ג'ניה ברגר נולדה ב-1907 בחרקוב שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ליצחק ברגר (?-1937) ולאה לבית פקר.
אמה של ברגר עסקה באמנויות כנגינה בפסנתר וציור כחובבת.
ואילו אביה היה אגרונום במקצועו ובעל מפעל תעשייתי גדול.
הוא החזיק במשתלה בחצי האי קרים, שם ערך ניסיונות בגידול גפנים לקראת עלייתו לארץ ישראל.
בנוסף היה פעיל בחוגים ציוניים ושימש כציר בכינוסים של הקונגרס הציוני העולמי.
ג'ניה בילתה חלקים מתקופות הקיץ בחווה זו, לצד ביקור בחוף הים ביאלטה.
על פי עדותה היה הבית "ציוני חופשי", וברגר נחשפה לתרבות אירופית גבוהה, כמו גם למסורת היהודית.
על פי עדותה הייתה ברגר הולכת להצגה יומית בכל יום ראשון.
בין היתר ראתה הצגות של במאים חדשניים כוסבולוד מיירהולד, יבגני וכטנגוב ואחרים.
כבר בנעוריה החלה לעסוק באמנות.
בין היתר למדה פיסול בחרקוב אצל ליאונורה בלוך.
בעקבות המהפכה הרוסית ירד האב מנכסיו.
בשנת 1925 עזבה המשפחה את חראקוב.
ג'ניה, יחד עם האם ואחיה אביגדור ברתל, התיישבו בברלין, גרמניה, בעוד האב עלה לארץ ישראל, כנראה כדי להתבסס בטרם תעלה המשפחה.
ג'ניה ניצלה שהות קצרה זו כדי ללמוד אמנות אצל הצייר וילי יקל .
ב-11 בנובמבר 1925, בשעות אחרה"צ, הגיע ברגר ליפו באניה "קאנדה" והתיישבה עם משפחתה בתל אביב.
לאחר עלייתה החלה ברגר בלימודי אדריכלות בבית ספר טכני גבוה מונטפיורי ("טכניון מונטפיורי"), בתל אביב.
לאחר כשנה פרשה מלימודיה ובשנת 1927 או 1928 החלה בלימודי אמנות ב'סטודיה לציור שליד ועדת התרבות של הסתדרות העובדים', בהנחיית יצחק פרנקל.
לא הרבה ידוע על שיטת ההוראה של פרנקל ואופייה, אבל מיצירתו ניתן להניח כי השיעורים נטו לפוסט-אימפרסיוניזם מתון בהשפעה צרפתית ולהדגשה של ערכי האמנות המופשטים.
בשנת 1928 הציגה ברגר את עבודותיה במסגרת תערוכת תלמידי הסטודיו.
באותה תקופה התפרנסה מעבודה כמורה לציור בבית הספר "השחר", ששכן ברחוב השחר מס' 2 בתל אביב.
בשנת 1929 התקבלו איורים שלה לפרסום בהוצאת "אמנות".
היו אלו איורים לספר "101 מעשיות אגדות וספורים", שהתפרסם בשנת ה'תר"ץ.
את שושנה פרסיץ, מנהלת ההוצאה, פגשה ברגר לראשונה באוניה שעמה עלתה.
כיוון שנחום גוטמן הטיל ספק באיוריה, כינסה פרסיץ ועדה מייעצת שמנתה את ראובן רובין, יעקב פיכמן ומבקר האמנות דוד אריה פרידמן, ששיבחו את עבודתה.
תמורת האיורים קיבלה ברגר תשלום של 100 לירה ארץ-ישראלית.
בעזרת הכספים, שמימנו שנת לימודים שלמה, שבה בסוף השנה לגרמניה, שם התקבלה ללימודים בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין בכיתתו של קארל הופר .
הופר, שהיה קשור אל התנועות האקספרסיוניסטיות בגרמניה, הציג בפני תלמידיו את הציור הצרפתי המודרניסטי, שהוצג באותה עת בגרמניה.
בהמלצתו החלה ללמוד גם עיצוב תפאורה באקדמיה.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 תיארה ברגר את עזיבתה של האקדמיה בברלין, יום לאחר היבחרו של אדולף היטלר כקנצלר גרמניה, ב-31 בינואר 1933. מנהל האקדמיה המליץ לה לקחת חופשה של חודשיים-שלושה עד ש"העניינים" יירגעו.
אולם, כשהיא נכנסה לכיתה על מנת להיפרד מתלמידי כיתתה "היפנו כולם גבם אליה ולא בירכוה עוד לשלום.
והיו אף ביטויי שטנה כלפיה.
והיא, בלי אף לאסוף את מחברות הרישום ולרוקן את תא ארונה ממטלטליה, יצאה מהאולם ולא חזרה עוד אליו וללימודיה".
בעקבות כך חזרה ברגר לפלשתינה.
ברגר עיצבה את ההצגה, אותה ראתה קודם לכן בברלין.
את ההזמנה קיבלה מידי אלפרד וולף, במאי ההצגה, שראה תפאורות של ברגר בגרמניה.
הייתה זו אחת ההפקות הראשונות של מחזה זה מחוץ לגרמניה.
תפאורת המחזה הייתה עשויה בסגנון מודרני.
על רקע שחור הופיעו סימנים בלבן של המרחב, כמו גם של השחקנים.
שלמה שבא העיר על תפאורה זו כי "הארץ לא ראתה כמותה למאז 'נשפי פרץ' ו'האוצר' של אלחנני".
בנוסף, יצרה איורים עבור מאמרי עיתונות של אברהם שלונסקי, מתרגם "אופרה בגרוש".
בנובמבר של אותה שנה עיצבה תלבושות לרסיטל של דבורה ברטונוב.
בשנת 1934 הוצגה יצירתה בתערוכה "הפורטרט בארץ ישראל" שנערכה בבית הנכות הלאומי בצלאל.
הצלחת "אופרה בגרוש" אפשרה לה, על פי עדותה, לנסוע בשנים 1935–1937 לפריז, צרפת, שם המשיכה את הכשרתה האמנותית באקדמיה גראנד שומיאר.
על פי שלמה שבא ברגר הכירה את האמנים היהודים בפריז של אותה עת ובהם חנה אורלוף, מישל קיקואין, אלפרד אברדם ואחרים.
על פי גלעדי, ברגר הושפעה מיצירתו של פאול קליי, אליו נחשפה בשנית בגלריות הצרפתית באותה עת.
שהות זו בפריז לא הייתה רציפה.
מסגרת הלימודים החופשית ב"גראנד שומייר" איפשרה לה לבקר בפלשתינה ב-1935. ב-29 ביולי השתתפה ברגר, יחד עם גבאי ואנשי רוח אחרים בוועדה איניציטורית להגנה על האסירים הפוליטיים הקומוניסטים ששבתו רעב בירושלים.
אז יצרה את התפאורות למחזות "הילד הזר" (15 באפריל) ו"המכשפה" (17 בנובמבר, תיאטרון קומדיה א"י) ובשנת 1936 את "נינה" (24 בפברואר, תיאטרון קומדיה א"י) ו-"טופאז" (26 בספטמבר, תיאטרון קומדיה א"י) ואת "השגעון הגדול" (17 בדצמבר, תיאטרון סדן).
"ה"מכשפה" שעיצבה ברגר זכתה לביקורות אוהדות בידי מבקרי התקופה כאורי קיסרי ויעקב פיכמן שאבה את השראתה מן המסורת הרוסית.
הרמן (גרשון) סוויט מצא בה את השפעת התפאורה של הבלט "פטרושקה".
בסוף שנת 1936 הציגה ברגר ב"תערוכה הכללית" של אגודת הציירים והפסלים.
מרדכי אבי-שאול תיאור את ציורה "אשה עם ילד" ככזה הנע בין מוקד פניה המפורטים של הדמות, לבין פרטי הרקע המוזנח "כאילו במכוון".
התקופה שבין סוף שנות ה-30 למחצית שנות ה-50 היוו תקופת שיא בפעילותה של ברגר כמעצבת.
יחסיה עם עולם התיאטרון אף הובילו לנישואיה לשחקן האהל יהודה גבאי, בפברואר 1938.
בין השנים 1936–1938 השתתפה ברגר בהפקת סרט הקולנוע "מעל החורבות" בבימוי נתן אקסלרוד.
ניתן להניח שאת התפקיד קיבלה ברגר בגלל העובדה כי בסרט השתתפו כמה משחקני "אוהל".
ברגר יצרה לסט עיצוב לתלבושות הילדים וכן יצרה אביזרים שונים, בעיקר כלי נשק עתיקים עשויים קרטון.
כלי נשק אלו נראו אמתיים מספיק כדי שרכב ההפקה ייעצר על ידי שוטר בחשד לאחזקת נשק בלתי חוקי.
במקביל לפעילותה המרכזית כמעצבת תיאטרון, עסקה ברגר בציור בצבעי-מים וצבעי-שמן.
עד לסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 התרכז ציורה בתיאורי נוף ובמעט פורטרטים, מרביתן של נשים.
ב-13 באפריל 1940 נפתחה תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה כץ בתל אביב.
התערוכה כללה ציורים שנוצרו החל משנת 1937 והציגו, על פי ש.
שריה מעבר מ"'מרה שחורה' וחיפושי 'הבעה' מעוקמת" אל "אור ורב-גווניות ותכלת איומה של ירקון מתפצל".
[השלמה - תיאור עבודות אם ימצאו].
במקביל הציגה בתערוכה הכללית תיאור נוף בשם "פרח השקד".
ב-9 בינואר 1941 העלתה "הבימה" באולם מוגרבי את המחזה "מיכל בת שאול" מאת אהרון אשמן.
היה זה המחזה הארצישראלי הראשון שעשה שימוש בתנ"ך כרקע וכמקור איקונוגרפי.
ההפקה זכתה להצלחה גדולה ברחבי הארץ.
התפאורה שעיצבה ברגר, שכמו כל תפאורות התיאטרון של אותן שנים נועדה לניוד ברחבי הארץ, כללה סצנה של בתי-אבן מצוירים בקווים כללים וגרם מדרגות המוביל לשער אבן כבד וכן סצנת פנים, ובה נשקף מדבר חולי ובו עצי זית דרך השער.
המחזה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר", הצגה בעלת רוח דומה, עלה ב-7 בינואר בתיאטרון "האהל".
ברגר עיצבה את התפאורה והתלבושות להפקה.
בביקורת על ההפקה ציין חיים גמזו את התאמת יופיין של התפאורות, ובייחוד את העיצוב של כיכר השוק ופועליה.
הצלחת המחזה הולידה גל של הצגות המבוססות על נושאים תנ"כים, שברגר הרבתה לעצב בשנים אלו.
בין היתר עיצבה את המחזות "בר כוכבא" (1945) על פי ירוסלאב ורבליצקי, "אהבת ציון" (1947) על פי אברהם מאפו, "אהבת נעורים" (1950) מאת אשמן וכן את הפקת האופרה "תאיס" (1948), המבוססת על נושא מיוון העתיקה.
האופרה הישראלית, ש-"תאיס" הייתה הפקתה הראשונה, הוקמה על ידי אדיס דה פיליפ.
ברגר כבר הייתה ביחסי עבודה עם הבמאי פרידריך לובה ומארק לברי, וייתכן שקשרים אלו הביאו לבחירתה כמעצבת.
ב-15 באפריל עלתה האופרה באולם הבימה, שהייתה באותה עת בסיור בארצות-הברית.
במשך השנתיים הבאות יצרה ברגר עוד 6 הפקות נוספות עבור האופרה ובהן "הספר מסביליה", "ריגולטו", "טוסקה" ואחרים.
את התפאורות לאופרה ביצע בעיקר יחזקאל (חוצקל) גולדמן, בונה התפאורות הראשי של הבימה.
בשנת 1953 נמנתה ברגר עם מייסדי כפר האמנים בעין הוד.
בהשפעת מרסל ינקו החלה לעסוק גם ב"אמנות פופולרית, כגון קרמיקה והדפסי-אמנות, שידברו אל המונים".
גם אמנים אחרים נטו באותה עת אחרי האמנות העממית, הן ממניעים סוציאליסטים והן כתוצאה מהשפעות אמנותיות אירופיות.
השפעה בולטת הייתה זו של הצייר הצרפתי ז'ורז' רואו, שסגנונו האקספרסיבי אומץ על יד אמנים ישראלים שונים.
ביטוי פומבי ראשון להשפעות אלו היה בתערוכות היחיד שהציגה ברגר במוזיאון תל אביב ב-1957. התערוכה שילבה בין 17 ציור נוף וטבע דומם על בד, 10 ציורי גואש על נייר, ו-8 סקיצות לתפאורות.
חלק מן העבודות הציגו את הסגנון חדש שכלל שימוש בקונטורים בולטים יותר, וחופשיות רבה יותר בעיצוב הצורה בעבודות אלו "נעלם הצד 'התיאטראלי' לחלוטין ובמקומה באה הדגשה על הצבע".
הסגנון החדש שאמצה ברגר הלם את המדיום החדש שהחל להתפתח ביצירתה - הפיסול הקרמי, שיהפוך לעיקרי ביצירתה.
כבר בשנת 1955 בקירוב נבנתה בכפר סדנה לקרמיקה, אותה ניהל איצ'ה ממבוש.
שם, נחשפה ברגר לעבודה במדיום זה.
את ההדרכה הראשונה נתנה לה הדוויג גרוסמן, שהתגוררה בכפר בשנים 1957-1953. עם זאת, ההשפעה הבולטת על ברגר בתחום הקרמי הייתה של האמן ומעצב התפאורות האיטלקי עמנואל לוצאטי, שבשנת 1957 קיים קורס לציור קרמי בעין הוד.
בשנת 1961 בקירוב אף ביקרה ברגר את לוצאטי בסדנתו שבאיטליה.
תערוכת היחיד של ברגר, שהתקיימה ב-1959 בגלריה צ'מירינסקי כללה כ-30 עבודות בנושאים הלקוחים מן התנ"ך.
בעבודות, שמרביתן בקרמיקה, עשתה ברגר שימוש בזיגוגים צבעוניים שונים על חלק מן הקומפוזיציה, תוך שהיא מדגישה את חומריות הקרמיקה.
התערוכה זכתה לאזכורים רבים בעיתונות היומית.
יונה פישר, מבקר האמנות של העיתון "למרחב", תיאר את סגנון עבודות זה כאילוסטרטיבי ומסוגנן, אך כזה החף מדקורטיביות.
ב-1962 הציגה ברגר תערוכת יחיד שנייה במשכנו החדש של מוזיאון תל אביב - ביתן הלנה רובינשטיין.
בתערוכה זו כבר הושם הדגש על תבליטי הקרמיקה.
בעקבות התערוכה הזמין אותה חיים גמזו להשתתף בתצוגת הביתן הישראלי ב ב-1963. ברגר הציגה עשר עבודות הקרמיקה, לצד עבודות של יעקב אגם, יחיאל קריזה ונפתלי בזם.
בשנת 1965 השתתפה בסמינר בינלאומי לקרמיקה בגמונדן, אוסטריה.
בעקבות זאת הייתה ברגר מיוזמי "סמינר עבודה בינלאומי לקרמיקה ארכיטקטונית" שהתנהל בעין הוד בשנת 1966. המרצה המרכ הסמינר שב עמנואל לוצאטי לעין הוד.
החל מתקופה זו הפך הפיסול הקרמי הפך למרכזי ביצירתה מאז.
ברגר אימצה אורך חיים שכלל שהות בביתה בעין הוד ובסטודיו לקרמיקה בכפר במהלך השבוע, ושהות בתל אביב-יפו במהלך סופי השבוע.
בשנת 1965 הציגה תערוכת קרמיקה ב"גלריה צ'מירינסקי" בתל אביב.
בשנת 1968 בקירוב יצרה ברגר עשר סדרות של הדפסי אבן (במהדורה של 35 עותקים כ"א) בסדנת ההדפס שבעין הוד.
אלו שימושו אותה אחר כך כמקור איקונוגרפי לעבודותיה.
"זה שנים שאני מחפשת אמצעי ביטוי חדשים.
קרא לזה חזרה לתנ"ך, קרא לזה ניסיון לביטוי פרימיטיבי - אני אינני מאמינה בהגדרות".
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הפסיקה ברגר לעסוק בעיצוב תפאורות.
ברגר זכתה בין השאר בפרס ההסתדרות, ובשנת 1971 בפרס משרד החינוך והתרבות על יצירתה.
ב-1984, במסגרת תערוכה של אגודת מעצבי הבמה בגלריה 13 וחצי ביפו, קיבלה ברגר פרס הוקרה מיוחד על עבודתה.
בשנת 1993 עברה להתגורר בתל אביב-יפו.
ג'ניה ברגר נפטרה בבית החולים איכילוב תל אביב בשנת 2000 ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק ליד בעלה.
את עיקר יצירתה בציור יצרה ברגר עד לסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. עבודות אלו, שמרביתן הן תיאורי נוף ופורטרטים, מאופיינים באימפסטו.
במשך השנים עברה ברגר מציור בסגנון פוסט-אימפרסיוניסטי, המדגיש את כבדות המודל האנושי, אל תיאור סמלי המבוסס על איקונוגרפיה השאובה מן התנ"ך.
גם בתיאורים בצבעי-המים שיצרה מודגשת בהדרגה הנטייה לשטיחות, על ידי שימוש המשיכות מכחול רחבות ובקונטורים עבים.
בשנות ה-60 עבר מרכז יצירתה לעיסוק בפיסול קרמי במדיום של תבליט שטוח או פיסול חופשי קטן ממדים.
כמעט כל עבודותיה, החל מתקופה זו, הצטמצמו למספר נושאים שנשאבו מן המנ"ך ובהם דמויות האוהבים משיר השירים ומסיפור יעקב ורחל, דמויות של שומרים ואריות.
נושאים אלו שבו והופיעו בעבודותיה שוב ושוב, לעיתים תוך שימוש באותה הקומפוזיציה לציור ולפיסול קרמי.
"אינני יודעת מדוע אני חוזרת על אותן דמויות בצורות שונות.
נראה שעדיין לא השתחררתי מהן", העידה ברגר על יצירתה, "לכולם נתתי שמות תנ"כיים.
אולי הקשר ההיסטורי של עם ישראל עם ארץ-ישראל התחזק אצלי אחרי המלחמה.
מי יודע?" במהלך שנות ה-60–70 יצרה שורה של ציורי אריחים במקומות ציבוריים שונים בישראל.
בשונה מציירים ארצישראלים שונים, שעסקו בעיצוב לבמה כמדיום משני, הייתה ג'ניה ברגר, לצידו של עמנואל לופטגלאס, מעצבת הבמה המקצועית הראשונה בארץ-ישראל.
עיצוב לבמה היה המדיום הבולט ביצירתה עד לראשית שנות ה-60 של המאה ה-20.
"באותם ימים היה קשה מאוד לעשות תפאורות.", תיארה ברגר את העבודה בראשית ימיה כמעצבת בארץ-ישראל.
"לא היו חומרים והאמצעים הטכניים היו מוגבלים מאוד.
התיאטרון היה מרבה לנסוע ומופיע בבמות פרימיטיביות והתפאורה הייתה צריכה להתאים לכל מקום.
התפאורה הייתה מפורקת לחלקים כדי שאפשר יהיה להעלות אותה למכוניות, והבדים והמסכים היו מקופלים הרבה".
מאמר ביקורת מוקדמת שהוקדש לתפאורה של ברגר פורסמה ב"דבר" בשנת 1944 על ידי דוד אריה פרידמן.
על פי פרידמן יצירתה של ברגר מבטאת יסוד מרכזי של מציאות, המבוטאת בהומור ובחן.
על פי אורנה בן-מאיר עבודותיה של ברגר עשו שימוש נרחב בדו-ממדיות התפאורה, לא רק מתוך רוח הזמן ואילוצי ההפקה, כי אם גם כדרך ביטוי לדיון ב"בדיון התיאטרון".
ביטוי חזותי בולט לכך ניתן למצוא בשימוש הנרחב שעשתה האמנית במסגרת דקורטיבית - "תמונת במה" - המופיעה בהצגות כגון "חטיפת בנות הסבינים" (1941, הבימה), "על חטא שלא חטאו" (1941, הבימה), "הסערה" (1947, אהל), "הכפר סטפאנצ'יקובו" (1951, אהל) ועוד.
בן-עמי מדגישה את השימוש בה בעיקר במחזות ה"רוסים".
מסגרת זו תוחמת את "הקיר הרביעי" של הבמה ומדגישה את מלאכותיות שבו.
עם זאת, עיקר חשיבותה כיום הוא בעיצוב מחזות תנכ"ים בשנים בהן נולד ז'אנר זה בתרבות הארצישראלית והישראלית.
"עבודותיה של ג'ניה ברגר", תיאר דוד שריר, "יצרו ז'אנר מיוחד בתיאטרון הארץ ישראלי, שמאס בעיירה היהודית המזרח אירופית והוביל בשנות החמישים ל'ישראליזם' בנוסח להקת ענבל, חנויות משכית, שיגעון הארכאולוגיה וחידוני התנ"ך".
העיצובים של ברגר, שאבו השראה מתולדות האמנות והן מן האוריינטליזם האירופי, וניסחו דרכם סוג של עבר מיתולוגי יהודי-ארצישראלי.
שם הצגה תיאטרון מחבר במאי הערות שנה מלכת השלג ברלין, גרמניה האנס כריסטיאן אנדרסן א.
ברגר יצרה תפאורת רקע לסרט זה.
פרס בית גולומב, כפר האמנים, עין הוד
1971 פרס, משרד החינוך התרבות והספורט
1984 פרס אגודת מעצבי במה בישראל
1986 פרס הסתדרות העובדים הכללית
1990 יקירת העיר תל אביב-יפו
אריחי קרמיקה מזוגגים, סניף הביטוח הלאומי, יפו
ציפורים ואיילות, תבליט קרמיקה מזוגג, בניין עיריית קריית שמונה
קיר המזרח (1959), בית הכנסת המרכזי בצפון תל אביב, תל אביב-יפו
מלך ומלכה (1959), גובה 62 ס"מ, ליד ביתן הקרמיקה, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב-יפו (תמונות חופשיות)
ושבו בנים לגבולם (1961), תבליט קרמיקה מזוגג, רחוב מבצע סיני 20, רמת יוסף, בת ים (תמונות חופשיות)
אריחי קרמיקה מזוגגים (1962), המכון המטאורולוגי, בית דגן
אריחי קרמיקה מזוגגים (1966), תבליט קרמיקה מזוגג, הגלריה המרכזית, עין הוד (הקיר נוצר עבור בית החולים לחולי נפש בטירת הכרמל והועבר לעין הוד) (תמונה חופשית)
יונים במעופן (1968), תבליט קרמיקה מזוגג, לשעבר במרכזית הדואר, רחוב לינקולן, תל אביב-יפו (פורק והועבר לאוסף מוזיאון ארץ ישראל)
ללא כותרת (1968), אריחי קרמיקה מזוגגים, גובה 300 ס"מ, אורך 1000 ס"מ, סניף הדואר, רחוב ויצמן, תל אביב-יפו (תמונה חופשית)
שלט מוזאיקה (1970), כיכר אבא חושי, עין הוד (תמונה חופשית)
[שומרים] (1980-1970) תבליט קרמיקה מזוגג, רחוב הפנינה פינת היהלום, כפר סבא (לשעבר בניין של משרד התקשורת) (תמונות חופשיות)
תבליט לזכר רמי לוף (1979), חדר האוכל, מכון וינגייט
ז' אריאל, 101 מעשיות אגדות וספורים, הוצאת אמנות, תר"ץ [1930]
קיפניס, לוין, מי בן חיל?, הוצאת ספרים א.י.שטיבל, תל אביב, 1940 בקירוב [עם נחום גוטמן]
טשרנוביץ, ימימה, מוקי השובב, מסדה, הרצליה, תש"ח [1949-1948] [פורסם בשתי מהדורות נוספות]
גבאי, יהודה, סבתה בבושקה, תג, תל אביב, 1996
הר, סולו, אורח לרגע: שירים, מעיינות, תל אביב, 2000
ג'ניה ברגר: תמונות ותפאורות תיאטרון, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1957
ג'ניה ברגר: תערוכת ציורי קרמיקה, גלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, 1959
ג'ניה ברגר, מוזיאון תל אביב, תל אביב, 1962
ג'ניה ברגר: תבליטי קרמיקה, גלריה נורה, ירושלים, 1970
ג'ניה ברגר, גלריה יפו העתיקה, תל אביב, 1972
ג'ניה ברגר, גרפאור, תל אביב, 1987 בקירוב
זך, נתן (עורך), ג'ניה ברגר: עבודות לתיאטרון, הוצאת שפיר, תל אביב, 1994
בן מאיר, אורנה (אוצרת), ג'ניה ברגר: ציירת אופרה, אמנות לעם - המדור לאמנות פלאסטית, תל אביב, 1997
ג'ניפר אליזבת "ג'ני" תומפסון-קמפליק היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם.
זכתה ב-12 מדליות אולימפיות, מתוכן שמונה מזהב, בארבע אולימפיאדות שונות, כולן במשחי שליחות ונכון ל-2009 היא במקום השמיני בין הספורטאים שזכו במספר המדליות האולימפיות הרב ביותר בכל הזמנים.
נוסף לכך, היא זכתה ב-13 מדליות באליפויות עולם מהן 7 מדליות זהב.
תומפסון נולדה בדובר, ניו המפשייר.
היא החלה לשחות באגודת השחייה חוף-הים תחת הדרכתם של אמי ומייק פאראטו.
תומפסון התגלתה לראשונה במשחקים הפאן אמריקאיים בשנת 1987, בהיותה בת 14, כשניצחה במשחה ל-50 מטר חופשי ודורגה שלישית ב-100 מטר חופשי.
באליפות העולם שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 היא זכתה לראשונה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.16 דקות, לפני הגרמניות וההולנדיות.
במבחנים לאולימפיאדת ברצלונה (1992) שברה תומפסון את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר חופשי, כשקבעה תוצאה של 54.48 שניות.
השיא הקודם היה שייך לשחיינית קריסטין אוטו ממזרח גרמניה ועמד על 54.73 שניות.
תומפסון ציפתה לזכות בחמש מדליות זהב אולימפיות אך לא עמדה במשימתה.
היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.84 שניות אחרי השחיינית הסינית ז'אנג יונג ששחתה זמן של 54.64 שניות.
כמו כן סיימה תומפסון במקום החמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.37 שניות אחרי השחייניות הסיניות.
במשחי השליחות היא זכתה בשתי מדליות זהב ב-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.46 דקות לפני סין וגרמניה, וב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.54 דקות לפני גרמניה וברית המועצות.
לנבחרת האמריקאית היו טענות קשות נגד השיטה לבדיקת סמים בצורה אקראית, כך יצא שהמנצחות הסיניות לא נבדקו.
תשעה חודשים לאחר המשחקים האולימפיים נתפסו תשעה שחיינים מהנבחרת הסינית בשימוש בסטרואידים ובעקבות כך, הוחלט שכל האלופים האולימפיים והמנצחים חייבים להבדק.
תומפסון המשיכה בקריירה הספורטיבית שלה כשחיינית באוניברסיטת סטנפורד וזכתה עם נבחרת השחייה של האוניברסיטה בארבע אליפויות NCAA.
במשך אותה תקופה היא צברה 19 תוארי NCAA.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה, בשנת 1994, זכתה תומפסון בשתי מדליות כסף במסגרת משחי שליחות: ב-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.50 דקות אחרי הסיניות (3:37.91 דקות); וב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:06.53 דקות אחרי הסיניות (4:01.67 דקות).
בנוסף היא זכתה במדליית ארד במשחה 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:03.16 דקות אחרי הסיניות (7:57.96 דקות) והגרמניות (8:01.37 דקות).
שיאה העולמי נשבר בתחרות זו על ידי הסינית לי ג'ינגיי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.01 שניות, תומפסון סיימה במשחה זה במקום הרביעי בתוצאה של 55.16 שניות.
במשחה ל-100 מטר פרפר היא סיימה במקום השישי בתוצאה של 1:00.84 דקות.
במבחנים לאולימפיאדת אטלנטה (1996) היא לא הפגינה כושר טוב, לא השתלבה בנבחרת ארצות הברית בתחום המשחים האישיים, ונאלצה להסתפק בחברות בקבוצת השליחות.
היא זכתה בשלוש מדליות זהב: ב-4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:39.29 דקות לפני סין וגרמניה, במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:02.88 דקות לפני אוסטרליה וסין ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:59.87 דקות לפני גרמניה ואוסטרליה.
באליפות העולם שנערכה בפרת', בשנת 1998 זכתה תומפסון בארבע מדליות זהב במשחים ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.95 שניות וב-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.46 שניות.
תומפסון הייתה גם שותפה למדליות הזהב במשחי השליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.11 דקות לפני גרמניה ואוסטרליה ו-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:01.93 לפני אוסטרליה ויפן.
בנוסף היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:02.88 דקות אחרי גרמניה (8:01.46 דקות).
תומפסון שיפרה את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר פרפר באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בשנת 1999 בבריכה האולימפית של סידני כהכנה לאולימפיאדה, כשקבעה תוצאה של 57.88 שניות.
השיא של השחיינית האמריקאית מרי טי מאהר 57.93 שניות מ-1981 היה הוותיק ביותר באותה עת והחזיק מעמד 18 שנים.
כמו כן במהלך השנים 1997 עד 2000 היא שיפרה את השיא העולמי ב-100 מטר פרפר לבריכות קצרות ארבע פעמים והעמידה אותו על 56.56 שניות.
שיאה העולמי של תומפסון במשחה ל-100 מטר פרפר בבריכות ארוכות נשבר על ידי אינגה דה ברוין במאי 2000 ונקבע על 56.69 שניות שיפור מדהים של 1.19 שניות.
שיאה העולמי במשחה ל-100 מטר פרפר בבריכות קצרות נשבר במאית אחת על ידי מרטינה מורבצ'ובה ונקבע על 56.55 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה תומפסון בשלוש מדליות זהב במשחי השליחות ב-4x100 מטר חופשי בתוצאה של שיא עולם חדש 3:36.61 דקות, ב-4x100 מטר מעורב בתוצאה של שיא עולם חדש 3:58.31 דקות וב-4x200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש 7:57.80 דקות.
במשחים האישיים היא זכתה במדליית ארד ב-100 מטר חופשי ביחד עם בת ארצה דארה טורס בתוצאה של 54.43 שניות אחרי המנצחת אינגה דה ברוין (53.83 שניות) ותרסה אלסהמר השוודית (54.33 שניות).
במשחה 100 מטר פרפר היא סיימה רק במקום החמישי בתוצאה של 58.73 שניות.
אחרי המשחקים האולימפיים נראה היה שתומפסון החליטה לפרוש.
ב-2001 היא עברה לניו יורק ללמוד באוניברסיטת קולומביה בפקולטה לרפואה.
תוך כדי לימודי הרפואה בשנת 2002 היא חזרה להתחרות וזכתה בחמש מדליות במשחקים הפאן פסיפיים כשהיא משפרת את שיאה האישי ב-50 מטר חופשי וקובעת זמן של 25.13 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה בשנת 2003 היא זכתה בשתי מדליות זהב אחת ב-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.94 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:38.09 דקות.
בנוסף היא זכתה בשתי מדליות כסף ב-50 מטר פרפר בתוצאה של 26:00 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.83 דקות אחרי הסיניות (3:59.89 דקות).
היא הוסיפה מדליית ארד ב-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.65 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004), תומפסון בגיל 31 הייתה השחיינית המבוגרת ביותר במשלחת האמריקאית בשחייה.
למרות גילה והשתתפותה באולימפיאדה רביעית, היא זכתה בשתי מדליות כסף במשחי השליחות ב-4x100 מטר חופשי וב-4x100 מטר מעורב, בשני המשחים סיימה הנבחרת אחרי האוסטרליות שקבעו שיאי עולם חדשים.
במשחה 100 מטר פרפר היא סיימה במקום החמישי בתוצאה של 58.72 שניות.
בשנת 2006 היא קיבלה את התואר ברפואה והחלה לעבוד בבוסטון בבית חולים לנשים בריהם כרופאה מרדימה.
תומפסון זכתה בתואר שחיינית השנה בעולם בשנת 1998, וכן שחיינית השנה בארצות הברית בשנים 1993, 1998 ו-1999.
גֶ'ניָה דוֹדוּצקין (נולד ב-30 בדצמבר 1985) הוא שחקן כדורעף ישראלי וקפטן קבוצת הפועל מטה אשר.
מתנשא לגובה של 1.92 מטר.
דודוצקין הוא הספורטאי הישראלי המקצוען הפעיל השני שיצא מהארון, קדם לו השחיין ברק עטר שיצא מהארון בשנת 1993.
דודוצקין נולד בדצמבר 1985 באזרבייג'ן, ברית המועצות.
בשנת 1990, בגיל 4, עלה עם משפחתו לישראל והתיישב בקיבוץ כפר מסריק שבגליל המערבי.
אמו ודודתו לבית משפחת גמפל שיחקו כדורעף בבאקו, ולאחר עלייתן שיחקו בקבוצת הבוגרות של מטה אשר.
הוא בוגר בית חינוך אופק שבקיבוץ עברון.
הוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורעף לנוער, ובספטמבר 2002 הצטרף לקבוצת הפועל מטה אשר.
בצבא שירת במשטרה הצבאית, במסלול לספורטאים.
בעונות 2009/2010 ו-2010/2011 העפילה קבוצתו של דודוצקין לסדרת הגמר ולמשחק גמר גביע המדינה בכדורעף, ובעונת 2011/2012 העפילה הקבוצה שוב לסדרת הגמר ואף נאבקה באלופה מכבי תל אביב, אף על פי שלבסוף נוצחה 3:1 במשחקים.
דודוצקין שיחק בתפקיד חוסם אמצע ושימש כקפטן קבוצת הפועל מטה אשר/עכו.
ב-18 באפריל הוא הוביל את קבוצתו גם לזכייה באליפות המדינה לאחר ניצחון בסדרת הגמר על מכבי תל אביב 0-3.
ביולי 2013 פרש דודוצקין מכדורעף מקצועני והחליט להתמקד בלימודי פסיכולוגיה.
ב-7 בינואר 2013 יצא מהארון כהומו בכתבה ב-mynet.
בשנת 2014 התחתן עם עמיחי שרפשטיין, בן קיבוץ מעגן מיכאל, ג'ודוקא בעבר וכיום אומן (פסל, צורף ובשלן).
הוא מתגורר עמו במעגן מיכאל והם מגדלים ביחד בהורות משותפת עם האם את בנו של שרפשטיין, עדי.
ג'ניס-וול הוא דמות בדיונית של גיבור-על (ולעיתים אנטי גיבור) המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Silver Surfer Annual #6 מאוקטובר 1993 ונוצרה על ידי הכותב רון מארץ והמאייר רון לים.
ג'ניס-וול הוא בנו של מאר-וול, גיבור-העל מגזע הקרי שידוע בכינויו קפטן מארוול, והוא השלישי שנשא את הזהות לאחר מוניקה רמבו.
לאחר מותו של מאר-וול, מאהבתו אליסיוס החליטה להביא לעולם ילד.
כאחת מחברי הנצחיים שחיים בכוכב הלכת טיטאן, היא השתמשה בטכנולוגיה המתקדמת של הגזע שלה כדי להרות בעזרת החומר הגנטי של מאר-וול.
עם היוולדו של ג'ניס-וול, אליסיוס מבקשת להגן על הילד מידי אויביו הרבים של מאר-וול, ולוקחת אותו לכוכב מרוחק.
שם היא מעבירה אותו תהליך התבגרות מואץ, שותלת בתוכו זכרונות כוזבים וגורמת לו להאמין שהייתה לו ילדות נורמלית וכי הוא בנו של חבר הנצחיים ארוס.