tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קופים ושימפנזים אכן לומדים לעשות זאת, וכך גם יונים, אם ניתן להם תרגול רב עם גירויים רבים ושונים.
מכיוון שהדגימה מוצגת ראשונה, התאמה מוצלחת עשויה להיות מפני שבעל-החיים פשוט בוחר בפריט "המוכר" שנראה לאחרונה ולא בפריט "זהה" מבחינה מושגית.
מספר מחקרים ניסו להבחין בין אפשרויות אלו, עם תוצאות מעורבות.
השימוש בכללים נחשב לעיתים כיכולת ייחודית לבני אדם, אך מספר ניסויים הראו עדויות ללמידת כללים פשוטה בפרימטים, וגם בבעלי חיים אחרים.
חלק ניכר מהעדויות הגיעו ממחקרים של למידת רצפים שבהם ה"כלל" מורכב מהסדר שבו מתרחשת סדרת אירועים.
שימוש בכללים מוצג אם בעל החיים לומד להבחין בסדרי אירועים שונים ומעבירה את ההבחנה הזו לאירועים חדשים המסודרים באותו סדר.
במחקר שנעשה באימון חולדות, במטרה להבחין בין רצפים חזותיים.
עבור קבוצה אחת, ABA ו-BAB החיות תוגמלו, כאשר A="אור בהיר" ו-B="אור עמום".
שלישיות גירוי אחרות לא תוגמלו.
החולדות למדו את הרצף החזותי, אם כי גם אורות בהירים וגם אורות עמומים היו קשורים באותה מידה לתגמול.
חשוב מכך, בניסוי שני עם גירויים שמיעתיים, חולדות הגיבו נכון לרצפים של גירויים חדשים שסודרו באותו סדר כמו אלה שנלמדו קודם לכן.
למידת רצף דומה הודגמה גם בציפורים ובבעלי חיים אחרים.
הקטגוריות שפותחו לניתוח הזיכרון האנושי (זיכרון לטווח קצר, זיכרון לטווח ארוך, זיכרון עבודה) יושמו בחקר הזיכרון של בעלי חיים, וחלק מהתופעות האופייניות לזיכרון לטווח קצר אנושי, למשל, אפקט המיקום הסדרתי זוהו בבעלי חיים, ובמיוחד בקופים.
רוב ההתקדמות נעשתה בניתוח הזיכרון המרחבי ; במטרה להבהיר את הבסיס הפיזיולוגי של זיכרון זה, ואת תפקיד ההיפוקמפוס.
עבודות אחרות חקרו את הזיכרון המרחבי של בעלי חיים אוגרים מפזרים, כמו מפצח האגוזים של קלארק, עורבנים מסוימים, ירגזיים וסנאים מסוימים, שהמרחב האקולוגי שלהם דורש מהם לזכור את מיקומם של אלפי מטמונים, לעיתים קרובות בעקבות שינויים קיצוניים בסביבה.
זיכרון נחקר בהרחבה בדבורי דבש המחפשות מזון,, המשתמשות הן בזיכרון עבודה לטווח קצר חולף שאינו ספציפי לאדם הניזון והן בזיכרון ייחוס לטווח ארוך ספציפי לאדם הניזון.
זיכרון המושרה בדבורת דבש המעופפת חופשית על ידי ניסוי למידה יחיד נמשך ימים, ועל ידי שלושה ניסויי למידה, לכל החיים.
פועלות של Bombus terrestris audax משתנות בהשקעת המאמץ שלהן בשינון מיקומי פרחים, כאשר פועלות קטנות יותר מסוגלות פחות להיות בררניות ולכן פחות מתעניינות באילו פרחים הם מקורות סוכר עשירים יותר.
בינתיים, פועלות גדולות יותר של B.
audax בעלות יכולת נשיאה גדולה יותר ולכן סיבה רבה יותר לשנן את המידע הזה, וכך הן אכן עושות.
לשבלולים, Limax flavus, יש זיכרון לטווח קצר של כדקה וזיכרון לטווח ארוך של חודש.
בעלי חיים ממגוון רחב של מינים מסוגלים לפתור בעיות שנראות כדורשות חשיבה מופשטת.
עבודתו של וולפגנג קוהלר ב-1917 עם שימפנזים היא דוגמה מוקדמת מפורסמת.
הוא ציין ששימפנזים לא השתמשו בניסוי וטעייה כדי לפתור בעיות, כמו שליפת בננות שתלויות מחוץ להישג ידם.
במקום זאת, הם התנהגו באופן שהיה "תכליתי ללא עוררין", והניחו באופן ספונטני קופסאות כדי שיוכלו לטפס כדי להגיע לפרי.
מחקר מודרני זיהה התנהגות דומה אצל בעלי חיים הנחשבים בדרך כלל פחות אינטליגנטיים, אם ניתנת להם הכשרה מקדימה מתאימה.
חשיבה סיבתית נצפתה גם אצל צריחים ועורבים ניו קלדוניים.
הטיה קוגניטיבית מתייחסת לדפוס שיטתי של סטייה מהנורמה או מההגיון השיפוטי, שבאמצעותו ניתן להסיק מסקנות לגבי אנשים או מצבים אחרים בצורה לא הגיונית.
הטיה קוגניטיבית מודגמת לעיתים באמצעות תשובות לשאלה " האם הכוס חצי ריקה או חצי מלאה?
בחירה ב"חצי ריקה" אמורה להצביע על פסימיות, בעוד שבחירה ב"חצי מלאה" מעידה על אופטימיות.
כדי לבדוק זאת בבעלי חיים, אדם מאומן לצפות שגירוי A, למשל 100...
צליל הרץ, קודם לאירוע חיובי, למשל מזון רצוי מאוד מסופק כאשר בעל החיים לוחץ על ידית.
אותו אדם מאומן לצפות את גירוי B, למשל 900 הרץ, קודם לאירוע שלילי, לדוגמה, מזון תפל מוגש כאשר בעל החיים לוחץ על ידית.
לאחר מכן בעל החיים נבדק על ידי מתן גירוי ביניים C, לדוגמה 500 הרץ, ותצפית האם בעל החיים לוחץ על הידית הקשורה לתגמול החיובי או השלילי.
הוצע כי הדבר מצביע על כך האם בעל החיים נמצא במצב רוח חיובי או שלילי.
במחקר שהשתמש בגישה זו, חולדות שדוגדגו במשחק הגיבו בצורה שונה מחולדות שטופלו בפשטות.
החולדות שדוגדגו היו אופטימיות יותר מהחולדות שטופלו בפשטות.
הן הדגימו "...לראשונה קשר בין המצב הרגשי החיובי הנמדד ישירות לבין קבלת החלטות תחת אי-ודאות במודל חיה".
ישנן עדויות להטיה קוגניטיבית במספר מינים, כולל חולדות, כלבים, מקקים מסוג רזוס, כבשים, אפרוחים, זרזירים ודבורי דבש.
רוב העבודה על מושגים של בעלי חיים נעשתה באמצעות גירויים חזותיים, שניתן בקלות לבנות ולהציג במגוון רחב, אך גם גירויים שמיעתיים ואחרים.
יונים היו בשימוש נרחב, משום שיש להן ראייה מצוינת והן מתורגלות בקלות להגיב למטרות חזותיות.
ציפורים אחרות ומספר בעלי חיים אחרים נחקרו גם כן.
בניסוי טיפוסי, ציפור או בעל חיים אחר ניצב מול צג מחשב עליו מופיעות מספר רב של תמונות אחת אחת, והנבדק מקבל פרס על ניקור או נגיעה בתמונה של פריט בקטגוריה ולא ניתן פרס על פריטים שאינם בקטגוריה.
לחלופין, ניתן להציע לנבדק בחירה בין שתי תמונות או יותר.
ניסויים רבים מסתיימים בהצגת פריטים שמעולם לא נראו קודם, לכן; מיון מוצלח של פריטים אלה מראה שהחיה למדה קשרים ספציפיים רבים בין גירוי לתגובה.
שיטה קשורה, המשמשת לעיתים לחקר מושגים יחסיים, היא התאמה לדגימה.
במשימה זו בעל חיים רואה גירוי אחד, ולאחר מכן בוחר בין שתי חלופות או יותר, שאחת מהן זהה לראשונה; לאחר מכן, בעל החיים מתוגמל על בחירת הגירוי המתאים.
ליונקים ימיים יש מוח מפותח ביותר בהשוואה לגודל גופם, והדבר מסייע להם בפיענוח אותות חושיים מאברי חוש מפותחים יותר מאשר של האדם.
בנוסף לכך, ליונקים ימיים רבים קל לתקשר עם בני אדם הן בטבע והן בשבי, ומחפשים את קרבת האדם בהיותם בעלי חיים תבוניים.
הדולפינים ידועים כחיה תבונית ותקשורתית במיוחד.
קיימות עדויות מחקריות מפתיעות לאינטליגנציה הדולפינית ולשימוש בשפה.
ישנם הישגים שנצפו אצל דולפינים שאליהם אף קופי אדם, הנחשבים בעלי החיים האינטליגנטיים ביותר, לא הגיעו.
דוגמה לאחד ההישגים מסוג זה, היא ההבנה שבעקבות הצבעה באצבע, יש להסתכל לא על האצבע, אלא על הכיוון שאליו האצבע מכוונת.
באחד הניסויים הפרידו בבריכה, בין דולפין זכר ל נקבה על ידי מחיצה, ולימדו את הנקבה ללחוץ על דוושה כדי לקבל פרס.
התברר שגם הזכר החל ללחוץ על הדוושה, מבלי שעבר תהליך של למידה.
ההסבר שנתנו החוקרים, הוא שבאמצעות גלי הקול, שעברו דרך המחיצה, סיפרה הנקבה לזכר על כדאיות הלחיצה על הדוושה.
בניסוי אחר, מרשים אף יותר, דולפינים למדו באמצעות שפה של שריקות וסימנים, לבצע פקודות.
הם ידעו לצרף מילים לביטוי חדש והצליחו להבחין בין מושאים שונים, כמו ההבדל בין "הבא את הכדור לסל", לבין "הבא את הסל לכדור" .
יש מקום להניח שדולפינים מנהלים סוגים מסוימים של דיונים.
ערבוביית הקולות שהם משמיעים בהתקהלותם במקום אחד, הולכת ומקבלת גוון הרמוני יותר ומסתיימת ביציאה לפעולה.
טקטיקת הציד הבסיסית של דולפינים, כוללת כיתור של להקות דגים ולאחריה שחייה בפה פתוח לתוכן, בתקווה שהדגים לא יצליחו להתחמק עקב הצפיפות.
הדגים מצדם, מנסים לשבור את המרקם ההומוגני ולמנוע את ריכוזם ביצירת כדור דגים גדול.
במאוריטניה נצפה שיתוף פעולה בין דייגים לבין דולפינים.
הדייגים חבטו במי הים בידיהם בשיטה המסורתית, העוברת בשבטם מאות בשנים והקימו על ידי כך קול רעש תת-ימי גדול, והדולפינים, שהגיעו תוך מספר דקות, דחפו על ידי שחייה והימום סונאר את להקות הדגים אל החוף.
משנאספו הדגים לתוך רשתות גדולות הפתוחות לכיוון הים במים רדודים, יכלו הדולפינים ליהנות מציד נוח, עקב המחסום המלאכותי.
הדייגים, מצדם, קיבלו להקות דגים שלמות מבלי להפליג עם סירה לים.
נעשו אף מחקרים הנוגעים להבנת שפת הדולפינים.
בקבוצת יונקי הים לא רק הדולפינים מושכים את תשומת לבם של חוקרי האינטליגנציה, אלא גם הלווייתנאים.
לחלק מהלווייתנים יש שפה המוגדרת כשירת הלוויתן.
באופן מפתיע, נמצאו נקודות דמיון בין התנהגותם החברתית ולשונם לבין אלו של הפילים.
חקר האינטליגנציה בקופי האדם התפתח מאוד, בהשוואה לזה של דולפינים, מאחר שקל בהרבה לנהלו בתנאי מעבדה בהשוואה לחקר דולפינים ולווייתנים המבוצע בים או בבריכה.
בקרב קופים, בבונים, ובקרב קופי אדם חברתיים, שימפנזים וגורילות התגלו תכונות של אלטרואיזם והכרת טובה לאורך זמן, אך גם יכולת להוליך שולל.
בין השאר תועד מקרה שבו שימפנזה השמיעה זעקת בהלה כדי להבריח את בני קבוצתו ומיד זללה את הבננות שהם הותירו אחריהם.
יש חוקרים שסבורים שמצאו ראיות ליכולתם של קופי אדם לתכנן אסטרטגיות ארוכות טווח, אפילו על פני חודשים, ואף להקריב מטרות בטווח הקצר למען מטרות לטווח הארוך.
מחקר נוסף מצא כי בבונים ניחנים גם הם ביכולת לשקר ולהונות.
כאשר הניחו החוקרים בננה ליד שיח באופן כזה שרק הבבון הקרוב לחוקר הבחין במעשה ומשהתקרבו אליו חבריו לקבוצה הוא נעץ את מבטו אל-על, לעבר ענף של עץ שכן.
הבבונים עקבו אחרי מבטו ומשלא גילו דבר על ענפי העץ נואשו ועזבו את המקום.
רגע אחרי שנטשו את המקום אץ הבבון לעבר השיח ולקח את הבננה.
קופים מסוגלים לעשות שימוש בכלים.
שימפנזה רעב שרואה בננה תלויה על הקיר יכול לאסוף ארגזים, לשים אותם זה על זה, לעלות עליהם ולהגיע אל הפרי.
בטבע מפורסמת יכולתם של הקופים לעצב סוגים שונים של זרדים כדי לשלוף טרמיטים, או להוציאם באמצעות ענף אחרי שמרטו את עליו.
שימפנזים נצפו לועסים עלים ויוצרים מהם ספוג לשאיבת מים מנקיקים בסלע, פעולות הדורשות שימוש בדמיון חזותי וביכולת ליצור כלים פונקציונליים ייחודיים.
ההבדל בין פעילות זו לבין סיתות אבנים על ידי הומו הביליס נחשב להבדל של דרגה ולא של מהות.
בספארי ברמת גן, אורנגוטן בשם מושון היה חובט במוט בחוטי החשמל, שובר את המבודדים מה שגורם לקצר.
וזאת על מנת שיוכל לרדת לתעלה של הספארי, שאליה היה יורד בעזרת הכנסת מקלות לתוך חורי הניקוז היוצאים לתעלה, ולאחר מכן, אחיזה באותם מקלות; לחלופין היה מבקש שחבר ייתן לו יד והוא יוכל להאחז
בו, ואז לרדת לאסוף משם אוכל שנזרק על ידי הקהל.
לימוד שפה על ידי קופי אדם
מחקר רב נערך על יכולתם של קופים ללמוד שפת סימנים.
ונרשמו הצלחות בתחום זה, אם כי עוד לא נמצא קוף המסוגל לנהל שיחה של ממש, או להשתמש במילים במטרה להביע סקרנות ואף לא לסיפוק צרכים בסיסיים.
חוקרים לימדו בהצלחה שימפנזה, בשם שרה, לסמן האם שני עצמים שהוצגו בפניה הם זהים או לא.
כמו כן הצליחה לבטא משפטים שיאפשרו לה לקבל מהמטפלת שלה תגמול, דוגמת המשפט: "מרי נותנת לשרה תפוח".
באופן כללי עלה יפה הניסיון ללמד את השימפנזה לקשר בין סמל לבין עצם מוחשי.
התברר שהשימפנזות מסוגלות גם לתת תוויות לעצמים בלתי מוכרים על פי עצמים ידועים.
מלפפון למשל זכה לכינוי "בננה ירוקה".
הקופים הצליחו להשיג הישג שתינוקות אנושיים מגיעים אליו רק בגיל שנתיים, כאשר הצליחו לראות במראה כתם על מצחם ולגעת במצח ולא בראי.
התנהגות כזו מראה לכאורה על מודעות עצמית.
גם בקרב האורנגאוטן נמצאה אינטליגנציה גבוהה יחסית.
קוף בשם שאנטק ידע להבטיח "לא שיניים" משום ש"דייב חסר אצבע", כלומר שייזהר לא לנשוך מטפל פצוע באצבעו בעת משחק.
עם זאת אין לקופים כל יכולת לבצע שינויים בתחביר, לעבור מלשון פעילה לסבילה: "אני אכלתי את הבננה" - "הבננה נאכלה על ידי".
הרכיכות נחשבות לבעלות האינטליגנציה הגבוהה ביותר מבין חסרי החוליות.
הצפלופודים מצטיינים במוח הגדול ביותר מבין חסרי החוליות ומסוגלים לבצע משימות מורכבות, כגון, יכולת ניווט, יכולות תפיסת טרף, והתמצאות מרחבית.
הם נחשבים ן חסרי החוליות להיות בין החכמים ביותר.
תמנונים יכולים לפתוח צנצנות כדי להכניס את תכולה פנימה ויש להם יכולת יוצאת דופן ללמוד מיומנויות חדשות מרגע לידתם.
ידוע שחלק מהצפלופודים משתמשים בקליפות קוקוס להגנה או הסוואה.
ההשערה היא שהאבולוציה הקוגניטיבית של הצפלופודים עוצבה בעיקר על ידי לחצים טורפניים ולחצי מזון, אך ייתכן שגם הצורך בהזדווגות מאתגר מילא תפקיד בהתפתחות הקוגניטיבית שלהם.
מחקרים רבים הוכיחו שדגים זוכרים מידע למשך חודשים ושנים: שושנון אילתי זיהה את בן או בת זוגו לאחר שהורחק ממנו למשך חודש.
דגי צלף יכולים לזהות פרצוף אנושי מוכר מבין ארבעים פרצופים.
דגים יכולים ללמוד לחמוק מרשתות נגררות ולזכור זאת אחד-עשר חודשים לאחר מכן.
ניסויים מצאו שהם משתפרים בפתרון בעיות מבוך.
דגים מסוגלים גם להכליל על סמך מספר רב של זיכרונות: כך למדו דגי זהב וקרפיונים להבחין בין יצירות מוזיקליות מז'אנרים שונים, קלאסית או ג'אז, למשל.
דגים זוכרים מאפיינים של דגים אינדיבידואליים אחרים לפי התנהגותם בעבר, ומתאימים לכך את התנהגותם.
דגים אף יכולים להיות מודעים לכך שדגים מסוימים צפו בהם בעבר ובאלו נסיבות.
בניסוי שנערך על דגי קרב סיאמיים, הביאו זכרים להילחם מול נקבה.
לאחר מכן ניתנה לכל אחד מהם בנפרד האפשרות לשהות במחיצת שתי נקבות, שאחת מהן הייתה הצופה בקרב.
הזכר המנצח בילה זמן שווה עם שתי הנקבות, ואילו המפסיד העדיף את חברת הנקבה החדשה, ונמנע מזו שצפתה בתבוסתו.
יש מספר דוגמאות לשימוש בכלים בקרב דגים, אך הוא מוגבל בשל יכולתם לאחוז בכלים רק באמצעות פיהם.
כמה מיני שפתוניים אוחזים בפיהם צדפות ומטיחים אותן כנגד סלע (המשמש כ"סדן") כדי לפצחן.
התנהגות זו תועדה לראשונה בווידאו בשפתניב כתום-נקודות.
הדג תועד מעיף חול כדי לחשוף את הצדפה, לוקח אותה בפיו ושוחה איתה לעבר סלע ספציפי המשמש לו כסדן, ומפצח אותה.
דגי צלף משתמשים בזרם מים שהם מתיזים מפיהם כדי להפיל חרקים למים ולאכול אותם.
הם לומדים, בעיקר מתצפית בפרטים מנוסים, להתאים את הכמות, העוצמה והזווית של זרם המים לגודל החרק ולמהירות וכיוון תנועתו.
יש מספר דוגמאות לשיתופי פעולה בין דגים, כולל גם בין דגים ממינים שונים, המעידות על גמישות מחשבתית ועל יכולת תכנון.
בים-סוף תועדו צמדים של דקר וצלופח (ניבן ענקי) משתפים פעולה: כשהדקר מזהה טרף שמסתתר בנקיק שהוא לא יכול להגיע אליו, הוא מבקר לעיתים צלופח במחילת השינה שלו, ומנענע את ראשו בהזמנה לצאת יחד לציד, לעיתים תוך מחווה מכוונת לעבר המקום בו מסתתר הטרף.
לעיתים הצלופח זוכה בטרף ולעיתים הדקר אוכל אותו, כשהוא נמלט מהמחסה שהצלופח נכנס אליו.
גם דגי דוקרן נמרי תועדו עושים זאת, והוכח שהם גם לומדים לפנות לאותם הצלופחים שנטו לשתף איתם יותר פעולה בעבר.
דגים יכולים ללמוד לבצע פעולות גם רק מצפייה באחרים המבצעים אותן.
כך למשל, דגים יכולים ללמוד מסלול לאחר שעקבו אחר מנהיג מנוסה מספר פעמים.
מחקר אחד אימן דגי גופי לשחות דרך חור שמסומן באדום ולהתעלם מחור שמסומן בירוק כדי להשיג מזון.
כשצורף לקבוצה המאומנת דג חדש שלא אומן, הוא למד מהם לבחור רק בחורים האדומים, ודבק בכך גם כשנותר לבדו, וגם כאשר היה מזון זמין מעבר לחור הירוק.
בטבע, דגי שונית ממשפחת הגממיתיים לומדים בהיותם דגיגים, את הנתיבים המסורתיים מאתרי האכילה הלילית שלהם בריף לאתרי המנוחה המשמשים אותם במהלך היום.
אם קבוצה של 10–20 דגיגים מסומנת ומושתלת באוכלוסייה אחרת מאותו מין, הדגיגים עוקבים אחרי המקומיים לאורך המסלול החדש, ואם לאחר יומיים מורחקים כל המקומיים,
הדגיגים עדיין ממשיכים לדבוק במסלולים ובאתרי האכילה והקינון שלמדו מהם.
דגי נקאי מציעים שירותי ניקיון והסרת טפילים למינים אחרים בתחנות ניקוי, היכולים להזמין ניקוי באמצעות מחווה גופנית אופיינית או פשוט באמצעות המתנה ללא תנועה ליד תחנת הניקוי.
הם יכולים אפילו להסתדר בתורים בהמתנה לשירות.
נערכו תצפיות ומחקרים רבים על תופעה זו, רבים מהם על נקאי אילתי, ומעריכים כי היא מעידה על יכולות קוגניטיביות מפותחות גם מצד החיות מקבלות השרות וגם מצד ספקי השירות.
למשל, "לקוחות" יימנעו מלהגיע לתחנת ניקוי בה ראו "שירות גרוע", למשל, נקאי שאכל עור חי, ולא רק עור מת וטפילים, וגרם תגובת כאב ללקוח.
נראה גם שהנקאים מודעים לכך, וחשוב להם לשמור על המוניטין הטוב של תחנת הניקוי שלהם, שכן נמצא כי הם עושים עבודה טובה וזהירה יותר ככל שיותר לקוחות ממתינים וצופים במלאכת הניקוי.
נקאים עובדים לפעמים בצוותים זוגיים של זכר ונקבה, וכשהנקבה הקטנה יותר נושכת לקוח ומכעיסה אותו, הזכר רודף אחריה ו"מעניש" אותה על הפגיעה במוניטין של התחנה.
מחקר שפורסם ב-2019 אף מצא שדגי נקאי מסוגלים לזהות את עצמם במראה, יכולת שנחשבת כמעידה על מודעות עצמית, וזוהתה עד כה רק בקרב מינים מעטים של יונקים ועופות שנחשבים כאינטליגנטיים במיוחד.
מספר דגים תועדו במעבדות כשהם משחקים מיוזמתם, ככל הנראה רק לשם ההנאה שבכך.
כך למשל, תועד דג-פיל משליך כדור אלומיניום קטן לצינור היוצא מפילטר האקווריום, מניח לזרם להדוף את הכדור ואז חוזר על הפעולה.
גם אמנונים בשבי תועדו משחקים שוב ושוב בטלטול מדחום צף.
בשנת 2010 התפרסם כי מדענים באוניברסיטת אוקספורד מצאו שהאינטליגנציה של כלבים התפתחה מהר יותר ולרמה גבוהה יותר, בהשוואה לאינטליגנציה של חתולים.
ככל הנראה מוחו של החתול לא התפתח במהירות דומה לזו של הכלב בעקבות מיעוט אינטראקציות חברתיות של החתול עם הסביבה.
בשנת 2007 הראו חוקרים כי לציפורים יש יכולת של ניווט אמיתי, ולא רק למידה פשוטה של מסלולי נדידה.
הן יודעות להשתמש במצפן מבוסס שמש, ירח, כוכבים ושדה מגנטי אך גם במפות קוגניטיביות, גאוגרפיות או מגנטיות, לצורך הנדידה.
החוקרים הדגימו זאת באמצעות הסטה משמעותית של הציפורים ממסלול נדידתם, 3700 ק"מ.
הציפורים התחלקו לשלוש, קבוצה אחת, המשיכה בכיוון שבו היו אמורים לעוף אילולי היו מסיטים אותם.
קבוצה זו הייתה קבוצת הציפורים הצעירות ביותר, שלא השלימו מעולם מחזור נדידה שלם.
קבוצה שנייה חזרה לנקודת ההסטה ומשם המשיכה כרגיל, וקבוצה שלישית יצרה מסלול חדש בהתאם לנקודה אליה הן הוזזו.
העברת מידע בין פרטים ובין מינים
בשנת 2002 התפרסם מאמר בכתב העת Science של קבוצת מחקר שוודית.
קבוצת המחקר הראתה העברת ידע בין פרטים לגבי טיב אזור מחיה לגידול צאצאים, בין ציפורים מסוג חטפית לבנת-עורף.
החוקרים השוו בין קבוצות ציפורים: לקבוצה אחת הוספו ביצים לקן, לקבוצה שנייה נגרעו ביצים מהקן על ידי החוקרים, לקבוצה שלישית רק הוחלפו הביצים בביצים אחרות כביקורת, וקבוצת ביקורת נוספת הייתה כזו שלא התערבו בגידול כלל.
בשנה לאחר מכן הגיעו יותר ציפורים לבית הגידול של הקבוצה לה הוספה ביצה לקן, הגיעו פחות ציפורים לבית הגידול של שתי קבוצות הביקורת, ועוד פחות ציפורים הגיעו לבית הגידול של הקבוצה ממנה נגרעה ביצה מהקן.
מה שמדגים העברת ידע בין פרטים לגבי טיב בית הגידול.
באופן דומה למחקר על העברת מידע בין מינים הצליחו קבוצת חוקרים בשנת 2011 להראות כי ציפורים מסוג חטפית לבנת עורף מבוגרים מסוגלים ללמוד את טיב בית הגידול, על סמך צפייה בכמות הביצים שיש לירגזים.
ציפורים צעירות לא הצליחו לאסוף את המידע מהירגזים, והמניפולציה לא שינתה בצורה משמעותית את צורת הבחירה שלהם בבית גידול.
ישם מינים של ציפורים המשתמשות בקינים של ציפורים אחרות עם ביצים משלהם.
דוגמה לציפור כזו היא שחרורית חומת-ראש.
נקבת השחרורית נוהגת להטיל ביצים בקן של ציפורים אחרות, כמו למשל בקינים של סבכון עצים .
הרבה פעמים הביצים של המין הטפילי שונות משל המין הפונדקאי.
לעתים קרובות המין הטפיל פוגע בגידול הצאצאים של המין הפונדקאי ואפילו הורג את צאצאיו באמצעות דחיקת הגוזלים או הביצים מהקן.
שאלה פתוחה בנושא זה היא, מדוע המין המוטפל מטפל בכלל בצאצאי המין הטפיל.
מחקר שפורסם בשנת 2007 בכתב העת PNAS, חשף יחסים חברתיים מורכבים בין השחרורית לבין סבכון העצים.
במחקר התגלה כי אם השחרורית חושבת שסבכון העצים פגע בביצים שלה, היא תוקפת את הקינים ופוגעת באפשרות של סבכון העצים להעמיד צאצאים משלו.
ולכן גידול צאצאי השחרורית על ידי נקבות סבכון העצים משמש כדמי חסות, שבלעדיהם הוא מסתכן בפגיעה פיזית.
לעיתים הפגיעה בעקבות אי תשלום דמי החסות תגיע שנה לאחר מכן, בהטלה הבאה.
מחקר שנערך בשנת 2005, מצא כי תרנגולת הבית מסוגלת להפגין שליטה עצמית בציפייה לתגמול מאוחר יותר.
על התרנגולות נערך ניסוי דומה למבחן המרשמלו.
מהתרנגולות נדרש ללחוץ על כפתור על מנת לקבל מזון.
תרנגולת שהייתה מוכנה לחכות 2–3 שניות לפני שלחצה, קיבלה כמות קטנה של אוכל.
תרנגולת שחיכתה 22 שניות, קיבלה כמות גדולה הרבה יותר.
בכ 90% מהפעמים, התרנגולות העדיפו לחכות.
נטען כי תרנגולות מבינות קביעות אובייקט, כלומר שהן מחפשות עצם במקום בו נראה לאחרונה בלי לראות אותו.
תוצאות סותרות הושגו במחקרים בשאלה אם תרנגולות מסוגלות לחזות מיקום של עצם נע כשהוא יוצא משדה הראייה.
התפיסה המרחבית נלמדת ומשתפרת כשהתרנגולת נחשפת לגירויים חזותיים בשבועות החיים הראשונים.
המידע הסביבתי מעובד בצדו הימני של ההיפוקמפוס ולכן התרנגולת לומדת טוב יותר על סביבתה ממידע הנקלט בעין שמאל.
באשר לאינטליגנציה חברתית, ניסוי שנערך באוניברסיטת בריסטול בבריטניה תוך שימוש במכשירי הדמיה, מצא כי תרנגולות מסוגלות להפגין אמפתיה כלפי תרנגולות אחרות וכלפי אפרוחיהן, וכי הן מגלות רמות מתח גבוהות יותר כאשר אפרוחיהן במצוקה.
במהלך הניסויים, התברר לחוקרים שכל התרנגולות הראו באופן ברור תגובה גופנית והתנהגותית של עקה, כמו עליית טמפרטורת הגוף והערנות, הגברת קצב הלב וקריאות תקשורתיות, בתגובה למצוקת אפרוחיהן.
במחקר בריטי נוסף לא נמצאו ראיות לכך שלתרנגולות יש העדפה לשכנותיהן בלול, העשויה ללמד על קשרי חברות ביניהן.
במחקרים על תוכי מסוג אפרור אפריקני נמצא שהוא מסוגל לספור, לזהות צורות, ואף להבין את מושג דמוי המושג אפס.
ספר שיצא מטעם אוניברסיטת הרווארד ב-1999 שסיכם את המחקר על התוכים מדווח כי באחת מנסיעותיה, כשעזבה החוקרת את התוכי אלכס, היא סימנה באצבעותיה כמה ימים תיעדר.
כשנעדרה יום אחד יותר מהמתוכנן, גילתה שהוא החל למרוט את נוצותיו.
בנוסף לניסויים בשפת קופים, היו גם ניסיונות מוצלחים פחות או יותר ללמד שפה או התנהגות דמוית שפה לכמה מינים שאינם פרימטים, כולל תוכים ונקרים גדולים.
בהתבסס על תוצאותיו שלו עם בעל החיים נמתחה ביקורת על ידי מספר מדענים לגבי הרעיון ששימפנזים יכולים לייצר משפטים חדשים.
למרות שסוג זה של מחקר היה שנוי במחלוקת, במיוחד בקרב בלשנים קוגניטיביים, חוקרים רבים מסכימים שבעלי חיים רבים יכולים להבין את משמעותן של מילים בודדות, וכי חלקם עשויים להבין משפטים פשוטים ווריאציות תחביריות.
פילים יכולים לזכור טון, מנגינה ולזהות יותר מ-20 מילים.
עם זאת, ישנן מעט ראיות לכך שכל בעל חיים יכול לייצר מחרוזות חדשות של סמלים התואמות למשפטים חדשים.
אנפית נצפתה נוטלת במקורה פירורי לחם ומשליכה אותם למים כפיתיון לדגים.
לכאורה, זה מעשה הדורש לא רק זיכרון ויכולת למידה, כי אם גם זיהוי סוגי המזון האכילים לדגים והבנת אורחות חייהם.
עורבים מניחים אגוזי מלך על כביש סואן וממתינים בצדי הדרך למשאיות שיפצחו אותם, מעשה המחייב הבנה מורכבת של הקשר בין סיבה למסובב.
הם יכולים להשתמש בכלים, לדוגמה במקרה שהתפרסם נצפה עורב אשר הוציא דבר מאכל מכוס ארוכה וצרה באמצעות קנה מכופף שהחזיק בפיו.
התברר מעל לכל ספק, שבעלי חיים כמו עורבים ניחנים ביכולת המנטלית לשקר ולהונות.
באחד המקרים נצפה עורב המתחזה למת ליד פגר של ארנבת.
התחזותו גרמה ככל הנראה לעורבים אחרים להסיק מסקנה מוטעית שהפגר מורעל.
משהסתלקו מהמקום, העורב המתחזה קם על רגליו ואכל את בשרה של הארנבת.
עורבים ניחנים באינטליגנציה רגשית, המתבטאת בניחום עורבים אחרים, עימם יש להם קשר בעל ערך, לאחר עימות.
הניחום נעשה על ידי התנהגויות כמו מגעים עדינים או אכילה משותפת.
במחקר קטן הראו כי לעורבים שחורים יש יכולת תכנון ודחיית סיפוקים.
הם למדו איזה פריט לבחור כדי לקבל פרס לאחר זמן מה ובמקום אחר ואף התגברו על פיתוי של סיפוק מידי.
על מנת לקבל פרס גדול יותר בעתיד.
מחקר אחר הראה כי לעורבים יש יכולת לתפוס מספרים.
הם למדו לזהות ייצוג של מספר בין 1 ל-4, כספרה או כצליל, ולקרוא מספר קריאות מתאים, אם כי נטו להתבלבל יותר במספרים גבוהים יותר.
החוקרים הראו, על ידי מעקב אחרי הזמן שלקח לעורב להגיב, כי העורבים מתכננים את מספר הקריאות לפני שהם מתחילים בתשובתם, ולוקח להם זמן ארוך יותר לתכנן סדרה ארוכה יותר של קריאות.
צפורי ה הן ציפורים ייחודיות לאיים הקריביים.
מחקרים הראו שציפורים אלה מאזורים עירוניים טובים יותר במשימות פתרון בעיות חדשניות מאשר ציפורים מסביבות כפריות, אך לא נבדלו ביכולת למידת הבחנה בצבעים.
צוות מחקר גרמני שווייצרי הראה כי נמלים מסוג נווטת מסוגלות לזכור כיצד לחזור למחילה שלהם גם כאשר אין סימנים סביבתיים היכולים לשמש לשם זיהוי המיקום.
הנמלים עושות זאת באמצעות סכימה וקטורית של הצעדים שלהם לפי גודל וכיוון.
מחקר מדעי השווה נמלים שחזרו ממקום ההאכלה.
במקום ההאכלה הותקנו לחלק מהנמלים תוספות המגדילות את הרגלים, לחלק מנמלים קוצרו הרגליים, וחלק אחר מהנמלים הושאר ללא שינוי.
במחקרם החוקרים הראו כי הנמלים בעלות הרגלים המוגדלות העריכו יתר על המידה את המרחק שעליהן ללכת, והנמלים עם הרגלים המקוצרות העריכו הערכת חסר את המרחק.
נמלים מהמין מרימות אבנים וחפצים קטנים אחרים בעזרת הלסתות שלהן ומפילות אותם במורד הפתחים האנכיים של מושבות יריבות, פעולה שמאפשרת לפועלות לחפש מזון ללא תחרות.
בשנת 2001 פרסמה קבוצת חוקרים בכתב העת Nature סדרת ניסויים המראה כי דבורים יכולות להבין חוקיות של דמיון ושוני על מנת למצוא אוכל.
הדבורים ניצבו בפני צומת שבצד אחד שלה היה אוכל ובצד שני לא.
לפני הצומת ובכניסה לכל אחת מזרועות הצומת היה סימן כלשהו.
הדבורים הצליחו לחלץ את החוקיות שקובעת באיזו צומת יהיה אוכל על סמך דמיון או שוני של הסימן בכניסה לצומת לסימן לפני הצומת.
החוקרים ווידאו כי אכן נלמדה החוקיות.
ראשית הם אימנו את הדבורים לזהות את הזרוע הרלוונטית עם סימנים מסוג מסוים, למשל עיגולים בצבעים זהים אל מול עיגולים בצבעים שונים.
לאחר מכן הראו שהם פעלו לפי החוקיות שנלמדה בצבעים גם כאשר הסימון לא היה כלל צבוע, אלא כלל פסים אנכיים אל מול מאוזנים.
יתר על כן, הדבורים הציגו למידה חוצה חושים.
הדבורים הצליחו ללמוד באמצעות צבעים חוקיות מסוימת, וליישם את אותה החוקיות על סימנים בריח זהה לעומת סימנים בריח שונה.
בשנת 1985 חוקר בשם ג'יימס ל.
גולד הראה כי לדבורים יש יכולת לשמור בזיכרון נקודות ציון במרחב, העוזרות להם לנווט את דרכם.
במחקר שפורסם בשנת 2003 הראו החוקרים כי הדבורים מסוגלות למדוד מרחקים.
נמצא כי הדבורים עושים זאת באמצעות מדידה של קצב החליפה של הנוף על פני הרשתית שלהם.
לפי הגישה האקולוגית קיימות מעין "אינטליגנציות מרובות" בבעלי חיים, שאותן יש לבחון בהקשריהן הספציפיים, ואין למתוח קו ישר בין יכולות מוגדרות לבין אינטליגנציה כללית.
ציפורים מסוימות היודעות לנדוד בצורה מדויקת על פני מרחקים עצומים כנראה לומדות מפות כוכבים, לכאורה כישרון מזהיר, אך השימוש בו מצומצם לעניין הנדידה בלבד.
קיימות צרעות היודעות להשתמש בסימני דרך כדי לאתר את הקן, אך אם מתערב צד שלישי ומזיז את הסימנים ממקומם, אפילו מעט, הן חגות על עקבותיהן ללא תועלת.
לפי גישה מגבילה זו, השוואה והקבלה בין בעלי חיים שונים ובין כישרונות שונים של אותו בעל חיים הן כמעט חסרות טעם.
אף על פי כן חוקרים רבים סבורים, בעקבות צ'ארלס דרווין, שיש מקום לערוך השוואות בעולם החי, לפחות בין בעלי חיים קרובים אבולוציונית.
הביהביוריזם נתן פתח להשוואה בין מנגנוני לימוד המשותפים לכל היצורים החיים, אם כי מורכבותם משתנה, כשעמד על קיומה של מערכת למידה בסיסית בבעלי החיים.
המנגנון הביהביוריסיטי קיים אפילו בחולדות ובעכברים ומבוסס על התניה קלאסית והתניה אופרנטית.
המחקר החדש הוכיח שהלמידה באמצעות התניות אינה טכנית ונסיבתית, אלא מכילה מרכיבים הכרתיים ברורים.
למשל, לא כמות ההצמדות בין לחיצת דוושה לבין קבלת מזון קובעת האם בעל החיים ילמד ללחוץ על הדוושה, אלא יכולת הלחיצה לנבא מזון, כלומר אחוז הפעמים שבהן השימוש בדוושה אכן גרר תגמול באוכל.
לפי תאוריות הנביעה (Emergence) (הנקראת גם תאוריית תל הנמלים) על פיה אינטליגנציה נובעת מאוסף של יחידות חשיבה לא אינטליגנטיות הפועלות יחד על פי אסופת כללים פשוטה, כך של"תל נמלים" כקבוצה ישנה אינטליגנציה, הרי שיש לדבר גם על עדרי חיות.
בשנים האחרונות החלו לבדוק את דרכי הבדיקה עצמן, והובעה ביקורת רבה על השיטות האתנוצנטריסטיות המניחות כי "נלמד" את החיה הנבדקת להגיב תגובות אינטליגנטיות בשיטות אנושיות, ונבדוק את תגובתן בעיניים אנושיות.
מקרהו של התוכי אלכס מפורסם בעניין זה.
התוכי לא הצליח ללמוד משימה מסוימת ונכשל בה שוב ושוב, אף על פי שקיבל הדרכה טובה פעם אחר פעם.
ואז צפה בסטודנטים המבצעים את המשימה.
על ידי חיקוי פעולותיהם הצליח להבין את המשימה, ובעקבות זאת צלח את המבחן בהצלחה טובה יותר מהנבחנים האנושיים.
אינטליגנציה רגשית היא יכולת או מיומנות של אדם לזהות, להעריך ולנהל את רגשותיו ואת רגשות האחר.
לאינטליגנציה רגשית יש מספר הגדרות ודרכי מדידה שונות.
לחלק ממדדי האינטליגנציה הרגשית יש קשרים מתאמיים עם משתנים כמו הצלחה בלימודים וביצועים בעבודה.
עם זאת, לא ברור מה גודל התרומה הייחודית של אינטליגנציה רגשית מעבר לזו של אינטליגנציה ואישיות.
המונח "אינטליגנציה רגשית" הוצג לראשונה בשנת 1964. במאה ה-20, ניסיונות להגדרת אינטליגנציה התמקדו בהיבטים הקוגניטיביים כגון זיכרון ופתרון בעיות, אולם מספר חוקרים החלו לזהות את חשיבות ההיבטים הלא קוגניטיביים ולהתייחס לכך בעבודותיהם.
לדוגמה, אדוארד לי תורנדייק (1920) הציג את מושג "האינטליגנציה החברתית", שתיאר כמיומנות ההבנה והניהול של אנשים אחרים.
ב-1940, דייוויד וקסלר התייחס להשפעת הגורמים הלא-קוגניטיביים על ההתנהגות, וציין כי הניסיון לשרטט מודל לאינטליגנציה האנושית לא יהיה שלם ללא תיאור מקיף של גורמים אלו.
בדומה לכך, הווארד גארדנר (1975) הציג את תאוריית האינטליגנציות המרובות שכלל בתוכן אינטליגנציה אישית, המורכבת מרכיב תוך-אישי ורכיב בין-אישי.
לפיכך, ניתן לראות כי בהתפתחותו ההיסטורית של המונח המכנה המשותף של העוסקים בנושא הוא אמונה כי ההגדרות המקובלות לאינטליגנציה לוקות ביכולתן להסביר את תוצאות התנהגותנו באופן שלם.
האזכור המפורש הראשון של המונח אינטליגנציה רגשית מיוחס בדרך כלל לעבודת הדוקטורט של וין פיין (Wayne Payne), "מחקר על רגש: פיתוח אינטליגנציה רגשית" (1985).
מאחר שעבודה זו לא פורסמה, המונח הופיע בספרות המדעית לראשונה עם מאמרם של הפסיכולוגים ג'ון מאייר ופיטר סאלוביי שיצא לאור בשנת 1990. מחקרם של מאייר וסאלוביי חקר את ההבדלים הקיימים בין אנשים שונים ביכולת לזהות את הרגשות של עצמם ושל אנשים אחרים ולהתגבר על בעיות רגשיות.
עבודתם של מאייר וסאלוביי הייתה עבודת מחקר אקדמית, והיא לא זכתה לפרסום רב מעבר לגבולות קהילת המחקר האקדמי.
בשנת 1995 קיבל המונח פרסום נרחב ועלה על סדר היום הציבורי, עם פרסומו של ספר בנושא שנכתב על ידי העיתונאי והפסיכולוג ד"ר דניאל גולמן.
ספרו של גולמן היה בעיקרו פרשנות לעבודתם של מאייר וסאלוביי בתוספת מקבץ אנקדוטות בנושא מבנה המוח.
הספר היה לרב מכר והפך את המונח "אינטליגנציה רגשית" לנחלת הכלל, בייחוד לאחר פרסום מאמר סקירה על הספר במגזין טיים.
מכיוון שהמונח התפתח מגישות תאורטיות ופרקטיות שונות, הוא זכה להגדרות ושיטות מדידה מגוונות.
ב-1990 הציעו סאלוביי ומאייר את ההגדרה: "יכולת של האדם לנטר את רגשותיו ורגשות האחרים, להבחין בין רגשות שונים ולעשות שימוש במידע זה להכוונת חשיבתו ופעולותיו".
לאחר פרסום הגדרה זו, הוצעו הגדרות נוספות, דבר שגרם לבלבול בנוגע למשמעות המושג.
עד היום (2019) ההגדרות לא התייצבו וחוקרים בתחום ממשיכים ומעדכנים את הגדרותיהם.
עם זאת, ניתן לזהות 3 מודלים מרכזיים להגדרה ומדידה לאינטליגנציה רגשית.
אינטליגנציה רגשית כיכולת קוגניטיבית (Ability EI)
מאייר וסאלובי שואפים להגדיר את האינטליגנציה הרגשית במסגרת הקריטריונים המקובלים לאינטליגנציה חדשה.
לפי המודל, אינטליגנציה רגשית משלבת את תחומי האינטליגנציה והרגשות על ידי התייחסות לרגשות כמקורות מידע שימושיים העוזרים לנו להבין ולנווט בסביבה החברתית.
במחקרי המשך שפרסמו, החוקרים עדכנו את הגדרתם המקורית ל:"יכולת לזהות רגשות, לעשות בהם שימוש ככלי עזר לחשיבה, להבין רגשות, ולווסתם באופן המקדם צמיחה אישית".
המודל מציע כי אינטליגנציה רגשית מורכבת מארבע יכולות מובחנות:
תפיסת רגשות – ההיבט הבסיסי ביותר המאפשר עיבוד מידע רגשי.
זוהי היכולת לזהות ולפענח רגשות בהבעות פנים, תמונות, קולות וחפצים.
הערכה מדויקת של רגשותינו מאפשרת להשתמש במידע רגשי בקבלת החלטות, ותפיסת רגשות האחרים, היכולת להבין ולחוות את רגשותיו של אחר (אמפתיה) מהווה כישור חברתי חשוב לשימור יחסים בין-אישיים חיוביים.
שימוש ברגשות – היכולת לרתום את רגשותינו לטובת תהליכים קוגניטיביים שונים, כגון חשיבה ופתרון בעיות.
על פי המודל, אדם בעל אינטליגנציה רגשית גבוהה יכול להשתמש ברגשותיו המשתנים לטובת המטלה שמולו.
שימוש נוסף הוא בבחירה מבין מספר אפשרויות – היכולת לדמיין כיצד נרגיש כשאירוע מסוים יתרחש מאפשרת לבחור מבין אפשרויות מרובות.
הבנת רגשות וידע רגשי – יכולת להבין את "שפת הרגש" וקשרים מורכבים בין רגשות שונים, להבחין בדקויות כגון ההבדל בין שמח לנלהב, לזהות ולתאר את התפתחות הרגשות במהלך הזמן, למשל כיצד הלם יכול להפוך לצער ואבל.
ידע רגשי מתייחס להבנת הגורמים וההשלכות של מצבי רוח ורגשות, התפתחותם והשינויים החלים בהם עם חלוף הזמן.
ניהול רגשות – יכולת ויסות רגשי של עצמנו ושל אחרים.
הכוונה היא שליטה ברגשות שלנו בהתאם למצב, יכולת לרתום רגשות (אפילו שליליים) להשגת היעדים הרצויים.
ניהול רגשות האחר מתייחס ליכולת השפעה, קרי יכולת להלהיב ולהניע או לגרום לזהירות יתר ככלי להשפעה חברתית.
מדידת אינטליגנציה רגשית כיכולת קוגניטיבית
כאמור, מודלים תאורטיים שונים הביאו לבניית כלי מדידה שונים של האינטליגנציה הרגשית.
על אף חפיפה מסוימת בין כלי המדידה השונים, מרבית החוקרים מסכימים על כך שהם מודדים למעשה מבנים תאורטיים שונים.
בבסיס המודל של סאלוביי ומאייר עמדה ההנחה שרגש הוא מידע שיש לעבד, כך שאינטליגנציה רגשית צריכה להיות חלק ממערך האינטליגנציות המסורתי.
לפיכך מתודולוגיית הערכת אינטליגנציה רגשית על פי המודל מתבססת על מדדי ביצוע או יכולת בדומה למדידת אינטליגנציה מרחבית או כמותית.
ה-MSCEIT הוא סוללת מבחנים בת 40 דקות, המניבה ציונים בכל אחד מארבעת המרכיבים של המודל וציון כללי.
יש אפשרות של השוואה לתשובות מדגם מייצג, או דירוג מומחים, כלומר השוואה בין תשובות הנבדק לאלו של חוקרי רגשות.
מבחן זה מנסה לענות על נקודות התורפה של מדדי דיווח עצמי, בכך שהוא מציג בעיות שיש לפתור, ואינו מסתמך על אינטרוספקציה בלבד.
עם זאת, בניגוד למבחני אינטליגנציה, התשובות אינן מדורגות באופן אובייקטיבי ויש אלמנט של מוסכמות חברתיות (פירוט על כך בהמשך).
אינטליגנציה רגשית כתכונת אישיות (Trait EI)
במאמר משנת 2000 הציעו פטרידס ופרנהם כי יש לעשות הבחנה עקרונית בין מודל היכולות למודל התכונות.
אינטליגנציה רגשית תכונתית (המכונה גם חוללות עצמית רגשית, emotional self-efficacy) מוגדרת כמכלול של נטיות התנהגות ותפיסות עצמיות בנוגע ליכולת הפרט לזהות, לעבד ולעשות שימוש במידע רגשי.
ההתייחסות לאינטליגנציה רגשית כאל תכונה מתבססת על ההנחה שזהו פוטנציאל התנהגות שאינו בהכרח מתממש ברגע המדידה, ועל כן היא נמדדת באמצעות שאלוני דיווח עצמי, בניגוד למודל היכולות ששואף למדוד את הביטוי בפועל של נטיות התנהגות.
לפיכך, החוקרים טוענים כי יש לחקור אינטליגנציה רגשית תכונתית במסגרת המחקר על אישיות (להבדיל מאינטליגנציה).
ההתייחסות לאינטליגנציה רגשית כאל תכונת אישיות מוציאה אותה ממסגרת ההתייחסות של יכולת קוגניטיבית, ויש לכך השלכות מהותיות על ניסוח ההשערות ואופן בדיקתן.
מדידת אינטליגנציה רגשית כתכונת אישיות
במהלך הזמן פותחו מבחני דיווח עצמי רבים, בין היתר שאלון ה־TEIQue
(Trait Emotional Intelligence Questionnaire) שהוצע כאופרציונליזציה למודל של פטרידס ופרנהם.
השאלון מורכב מ-15 תת-סולמות המאורגנים תחת ארבעה גורמים: רווחה אישית, שליטה עצמית, אמוציונאליות וחברותיות.
מחקר שבחן את תכונותיו הפסיכומטריות של המבחן בקרב אוכלוסייה צרפתית, מצא תמיכה לכך שהמבחן אינו מודד אינטליגנציה אלא תכונות אישיות (לא נמצא מתאם למבחן חשיבה לא מילולית, בעוד שנמצא קשר בין ציוני המבחן לממדי אישיות – אופטימיות, פתיחות, מוכוונות).
מודלים אלה מכונים "מודלים מעורבים" מכיוון שהגדרת המושג שלהם כוללת הן יכולות קוגניטיביות והן תכונות אישיות, והיא מתייחסת לשילוב ביניהן כהכרחי להגדלת רווחתו האישית של הפרט.
לפי גישה זו, אינטליגנציה רגשית-חברתית היא מכלול תכונות רגשיות וחברתיות הקובעות באיזו אפקטיביות אנו מבינים את עצמנו ואחרים, מביעים את עצמנו, מתקשרים עם אחרים ומתמודדים עם דרישות היומיום.
כישורים תוך-אישיים: כולל הערכה עצמית, מודעות עצמית רגשית, אסרטיביות, עצמאות, מימוש עצמי.
כישורים בין אישיים – כולל אמפתיה, אחריות חברתית, יחסים בין אישיים.
סתגלנות – כולל התאמה למציאות, גמישות, פתרון בעיות.
ניהול לחצים – כולל עמידה בלחצים, דחיית סיפוקים.
מרכיבי מצב רוח כלליים – כולל אופטימיות, אושר.
בר און סבור כי אינטליגנציה רגשית מתפתחת במהלך הזמן, וניתן לשפרה באמצעות אימון מתאים.
על פי המודל, אנשים בעלי מנת משכל רגשית גבוהה יצליחו להתמודד טוב יותר עם דרישות ולחצי הסביבה, מכיוון שאינטליגנציה קוגניטיבית ואינטליגנציה רגשית תורמות באופן שווה לאינטליגנציה הכללית של האדם, שיכולה להצביע על פוטנציאל ההצלחה בחיים.
מדידת אינטליגנציה רגשית על פי המודל של בר און
ראובן בר און (2006) פיתח את מדד האינטליגנציה הרגשית הראשון שעשה שימוש במונח "מנת משכל רגשית" (Emotional Quotient).
זהו מדד דיווח עצמי המעריך את חמשת המרכיבים שהוצעו על ידי המודל התאורטי.
על פי בר און, מטרת המבחן אינה למדוד תכונות אישיות או יכולת קוגניטיבית, אלא להעריך את יכולתו של האדם להתמודדות מוצלחת עם דרישות הסביבה.
המודל הראשון שהוצע על ידי דניאל גולמן הכיל חמישה מרכיבים:
היכולת לזהות את המצב הרגשי הנוכחי ולהבין את הקשר בין רגשות, מחשבה ופעולה.
היכולת לשליטה רגשית ולמעבר ממצב רגשי לא רצוי למצב רגשי אחר.
היכולת להיכנס למצבי רגש הקשורים לדחף להגיע להישגים והצלחה.
היכולת לקרוא את רגשות הזולת ולגלות רגישות ביחס אליהם, וכן להשפיע עליהם.
היכולת לפתח ולשמור לאורך זמן על מערכת יחסים בין-אישית.
על פי גולמן, המיומנויות הללו קשורות זו לזו באופן היררכי: יש צורך ביכולת לזהות רגשות על מנת להשיג שליטה רגשית.
אחד ההיבטים של שליטה רגשית הוא היכולת להגיע למצב רגשי המעודד דחף להישגיות.
שלוש יכולות אלה, כשהן מכוונות כלפי אנשים אחרים, מאפשרות לקרוא ולהשפיע באופן חיובי על רגשות הזולת, וכל ארבע היכולות מגבירות את היכולת לפתח ולשמור על מערכת יחסים בין-אישית.
בספרו טען גולמן כי האינטליגנציה הרגשית אינה נופלת בחשיבותה מהשכלית ומי שלוקה בה מסתגל פחות טוב לסביבתו, ועלול לחוות קשיי תפקוד מבחינה חברתית ואף פגיעה בקריירה.
ב-1998 גולמן פרסם ספר נוסף, שבו הציע מודל אינטליגנציה רגשית במטרה לנסות לנבא אפקטיביות והצלחה אישית במקומות עבודה ובארגונים.
המודל מבוסס על מספר מיומנויות שזוהו במחקריו כמאפיינים את העובדים המצליחים ביותר ומציע ארבעה ממדים: מודעות עצמית, מודעות חברתית, ניהול עצמי וניהול יחסים.
לפי גולמן, כל אחת מהמיומנויות הרגשיות מהווה בסיס לפיתוח יכולות נלמדות אחרות שהן חיוניות בארגון.
אלו מיומנויות נלמדות ולא מולדות, שניתן לטפח ולפתח.
גולמן מציע כי האדם נולד כשברשותו אינטליגנציה רגשית כללית, הקובעת את גבולות הפוטנציאל שלו ללמידת המיומנויות הרגשיות הספציפיות.
על מנת להעריך את המיומנויות נעשה שימוש במתודולוגיית 360 ודיווחים עצמיים, ופותח כלי מדידה – (Emotional Competence Inventory 2.0 (ECI, שנועד למקומות עבודה וארגונים.
כלי מדידה זה מכיל שני סוגי הערכה אפשריים: דיווח עצמי והערכה על ידי מדרג חיצוני כגון עמיתים או מנהלים.
המבחן מודד 20 מיומנויות, המאורגנות בהתאם לארבעת הממדים שהמודל מציע.
ציינון המבחן מניב שני דירוגים לכל מיומנות – דירוג עצמי ודירוג על ידי אחרים.
הביקורת על המושג "אינטליגנציה רגשית" מכוונת לשלושה היבטים עיקריים: ביקורת תאורטית על מהות המושג, ביקורת מתודולוגית על מדידתה, וביקורת אמפירית לגבי תרומתה לניבוי משתנים אחרים.
ברמה האקדמית, הועלו מספר טיעונים כנגד הבסיס התאורטי של המושג "אינטליגנציה רגשית".
אינטליגנציה רגשית איננה סוג חדש של אינטליגנציה – על פי טענה זו, הגדרת המושג אינה יציבה, ממשיכה לעבור שינויים והרחבות לעיתים תכופות, וכתוצאה מכך היא כוללת מרכיבים רבים ושונים, כך שלא ניתן לכלול אותם תחת מסגרת תאורטית אחת.
לוק (2005) מזכיר חלק מהמרכיבים הנכללים בהגדרות השונות, כהדגמה לכך שלא ניתן למצוא להם מכנה משותף: אינטרוספקציה, הבעה רגשית, תקשורת לא מילולית, ויסות עצמי, תכנון, הפניית קשב.
ניתן לראות כי קיימים חילוקי דעות באשר למהות המושג – האם מדובר ביכולת קוגניטיבית, במיומנות שניתן לפתח, או בתכונת אישיות?
לוק טוען כי אין הצדקה להגדרת המושג כסוג חדש של אינטליגנציה.
לדבריו, זהו עוד מקרה של אינטליגנציה במובן המקובל של IQ, המיושמת בתחום ספציפי (רגשות) ולכן יש להגדירה כמיומנות.
הטיה תרבותית בהגדרת המושג – ההגדרות של גולמן לאינטליגנציה רגשית סובלות מהטיה תרבותית.
הוא מגדיר אדם בעל אינטליגנציה רגשית גבוהה כאדם המתנהג בהתאם לערכים ולנורמות המקובלות בחברה המערבית.
לדוגמה, הוא מייחס חשיבות רבה לערכים כמו הישגיות שהם בעלי חשיבות שונה בתרבות המערבית לעומת בתרבויות אחרות.
גולמן שם דגש על יכולת שליטה רגשית והיכולת לעבור ממצב רגשי אחד לשני.
יש כאן הנחה הנובעת מאמונה אישית של הכותב לגבי הצורך לשלוט ברגשות ולא לאמץ אותם.
ביקורת על מדדים מבוססי יכולת קוגניטיבית – ביקורת אחת מופנית כלפי המבחנים מבוססי היכולת כדוגמת MSCEIT ולאופן הציינון שלהם.
מאחר שאין תשובות נכונות אובייקטיבית לשאלות, נעשה שימוש בדירוגי מומחים ובהסכמה בין מדרגים כקריטריון לתשובה טובה.
נטען כי כתוצאה משיטת ציינון זו, ייתכן שהמבחן מודד קונפורמיות ולא אינטליגנציה רגשית.
ברודי (2004) טען כי בניגוד למבחני יכולת קוגניטיבית, מבחני יכולת רגשית מודדים ידע על רגשות אך לא את היכולת עצמה.
המשמעות היא שגם אם אדם יודע לדווח על ההתנהגות המתאימה למצב מסוים, אין פירוש הדבר כי הוא אכן יוכל ליישם ידע זה במציאות.
בנוסף, ישנם חילוקי דעות האם באמת ניתן למדוד "אינטליגנציה רגשית" נטולת הקשר, או שמא מדובר ביכולות ברמות שונות בסיטואציות שונות.
ביקורת על מדדי דיווח עצמי – קולות אחרים נשמעו כנגד רגישותם של מדדי הדיווח העצמי להטיית רצייה חברתית, קרי דפוס תשובה שבו הנבחן מנסה באופן שיטתי להציג עצמו באור חיובי.
נמצא כי הטיה זו מזהמת את התשובות בשאלוני אישיות, ולמעשה מתווכת את הקשרים בין מדדים שונים.
כלומר, ייתכן שקשר בין משתנים אינו משקף קשר אמיתי אלא את דפוס התשובות של הנבחן, שכאמור מנסה להציג את עצמו באופן חיובי.
אחרים העלו שאלות בקשר למתאם שנמצא בין מדדי דיווח עצמי של אינטליגנציה רגשית לבין תכונות אישיות.
לפי הגישה הרואה באינטליגנציה רגשית תכונת אישיות, אין בכך פסול מאחר שטבעי כי יימצא מתאם בין תכונה זו לתכונות אישיות אחרות, בייחוד כששתי המדידות מתבצעות על ידי דיווח עצמי.
מאידך, נטען כי מתאם כזה מצביע על בעיה בתוקף המבנה של המושג, וספציפית על יתירות במבנה התאורטי.
לאינטליגנציה רגשית אין ערך ניבויי משמעותי
אף על פי שהתחום הקרוי "אינטליגנציה רגשית" הניב אפיקי מחקר רבים, ביקורות רבות הופנו על ידי הקהילייה המדעית לפרשנות הפופולרית המקודמת על ידי גולמן וגורמים מסחריים אחרים.
בעוד שה"זרם האקדמי" נזהר מהסקת מסקנות אודות כוחה הניבויי של האינטליגנציה הרגשית, ב"זרם המסחרי" נטענו טענות רבות שאינן מגובות על ידי מחקרים מדעיים.
לדוגמה, בספרו מ-1998 גולמן טוען כי "המנהיגים האפקטיביים ביותר דומים במובן חשוב אחד: כולם בעלי רמה גבוהה של מה שמכונה אינטליגנציה רגשית...
אינטליגנציה רגשית היא תנאי בל יעבור למנהיגות." לאנדי (2005) מוסיף ומזכיר כי הנתונים הגולמיים שעליהם מתבססות כביכול טענות אלו מוחזקים במאגרי מידע קנייניים, ועל כן אינם נגישים לחוקרים בלתי תלויים לצורך ניתוח ושחזור הממצאים, ואין כל אפשרות לבחון את אמינות ההכרזות הנעשות על בסיסם.
למעשה, על פי לאנדי (2005) טרם הוכח כי לאינטליגנציה רגשית יש יכולת ניבוי להצלחה בלימודים ובעבודה, מעבר לניבוי שניתן להשיג כבר באמצעות מבחני IQ ומבחני אישיות.
לאנדי גורס כי במחקרים שבהם נמצאה תוספת משמעותית ליכולת הניבוי, הסיבה לכך היא בעיה במערך המחקר – המחקרים הללו משווים את יכולת הניבוי של אינטליגנציה רגשית לזו של מדדי אינטליגנציה או מדדי אישיות, ולעולם לא לשניהם במקביל.
יחסי גומלין בין אינטליגנציה רגשית לאינטליגנציה קוגניטיבית בבדיקת ביצועים בעבודה
מחקרים שבדקו אינטליגנציה רגשית וביצועים במילוי דרישות תפקיד בעבודה מראים ממצאים מעורבים: בחלק מהמחקרים נמצא קשר חיובי ובחלקם לא נמצא קשר, או נמצא קשר שאינו עקבי.
סקירת המחקרים הובילה את החוקרים קוטה ומיינרס (2006) להציע הצעה של מודל מפצה בין אינטליגנציה רגשית לבין אינטליגנציה קוגניטיבית, באופן שבו הקשר שבין ביצועים בעבודה לבין אינטליגנציה רגשית הופך לחיובי יותר ככל שרמת האינטליגנציה הקוגניטיבית של האדם יורדת.
תוצאות המחקר שלהם הראו אכן כי קיים יחס מפצה: מועסקים עם IQ נמוך מבצעים טוב יותר ומעורבים בהתנהגות אזרחית כלפי הארגון בתדירות גבוהה יותר ככל שה-EQ שלהם גבוה יותר.
תוצאות אלה ניתן להסביר במספר אופנים:
- ייתכן שהמועסקים בעלי EQ גבוה ו-IQ נמוך יותר קוראים את ההתנהגות של הסובבים אותם, דבר המשפר את התיאום ואת התפקוד הבינאישי וכך מעלה את הביצוע בעבודה.
- ייתכן שאותם מועסקים מביעים יותר רגשות כנים, וכך הם בונים מערכות יחסים חזקות יותר, וזוכים ליותר הנחיות ותמיכה חברתית וכך מעלים את הביצוע בעבודה.
- או שאולי הם מצליחים לנהל טוב יותר את הרגשות שלהם עצמם, ובאופן זה מעלים את הביצועים בעבודה.
מכל מקום, מחקר זה מראה כי ארגונים יכולים להצליח אם הם מושכים אליהם ומצליחים לשמור על מועסקים שהם בעלי אינטליגנציה רגשית גבוהה.
בנוסף מראה המחקר כי מעבר לדיון לגבי הגדרת האינטליגנציה הרגשית ומקומה ביחס לאינטליגנציה הקוגניטיבית, יכולים להתקיים בין שני סוגי היכולות הללו קשרים מורכבים.
קיימת צפייה שמחקר עתידי ימצא את הקשר בין אינטליגנציה רגשית לקוגניטיבית.
הקשר שבין מחוננות לאינטליגנציה הרגשית
כאשר מורים בבתי הספר משלבים בתוכנית הלימודים גם לימודי חברה והבעת רגשות, התנהגותם התלמידים והציון שלהם באינטליגנציה רגשית יגלו שיפור משמעותי (הרפז, 2007, ולטר וסט, 2013).
במחקרים שנערכו נמצא כי קיים קשר בין מחוננים ללא מחוננים ברמת האינטליגנציה הרגשית.
צעירים בעלי אינטליגנציה רגשית גבוהה מגלים סבירות גבוהה יותר מאחרים לתפקוד לימודי טוב יותר בבית הספר.
בפועל, האינטליגנציה הרגשית גבוהה יותר בקרב המחוננים, אך כאשר התבקשו להעיד על עצמם, היא נמצאה דווקא נמוכה יותר (שני-צינוביץ' וזיידנר, 2002).
בנוסף, קיימת סבירות גבוהה יותר שבעלי אינטליגנציה רגשית גבוהה יחוו בריאות נפשית, הסתגלות חברתית ותפקוד אקדמאי טוב.
לעומת זאת, בעלי אינטליגנציה רגשית נמוכה יגיעו להישגים אקדמאים נמוכים, ויגלו התנהגות אלימה, נטייה לשימוש בסמים ובאלכוהול, דיכאון וחרדה.
אינטליגנציה רגשית יכולה להעניק לאדם פתרונות להתמודד עם סוגים רבים של משברים בחייו האישיים והחיצונים, מבחינה כלכלית וחברתית (אלפמבוים, 2010).
אף על פי שאינטליגנציה רגשית היא יכולת מולדת, יש הטוענים כי ניתן לשפרה על ידי מתן אפשרויות הבעה רגשית לילדים בגיל הרך.
ניתן להראות להם שגם מבוגרים מרגישים, לתת לגיטימציה להבעת רגשות, ולפתח אצלם מודעות לרגשות הזולת.
דרך נוספת היא השמעת סיפורים ושירים התורמים לטיפוח הרגשי, ועוזרים בזיהוי ובהבנת תהליכים רגשיים אצלם ואצל זולתם.
תוך כדי כך נוצרת אצל הילד מודעות להבחנה בין רגש לבין מעשה, והבנה שעליו לקבל אחריות על מעשיו.
באופן זה מתבהרים לילד כללים וגבולות התנהגות (מורשת, 2006).
אינטלקטואל הוא אדם העוסק בפעילות שכלית או רוחנית מגוונת מתוך ערכיות, ולא לשם תכלית אחרת כלשהי.
בתחום הסוציולוגיה אינטלקטואל הוא איש רוח שמעורב בחיים הציבוריים כדי להציג את ניתוחיו ואת נקודת מבטו במגוון נושאים במטרה להגן או לשנות את ערכי החברה בה הוא פועל.
אינטלקטואל אינו נושא, בדרך כלל, באחריות ישירה בחיים המעשיים, וסמכותו נובעת מאישיותו ואופיו.
זהו מונח מאוחר השונה מהמונח העתיק פילוסוף, שממקד את הגותו למסגרות רעיוניות בלבד.
הסוציולוג יהודה שנהב מגדיר את האינטלקטואל כ"מי שיש לו סטטוס בשדה אחד (ספרות, אקדמיה, שירה, משפט, פיזיקה), אבל מתייצב ומביע את עמדתו בשדה אחר – הפוליטי והמוסרי.
[...] מי שהצליח לחצות את השדה שלו, לעזוב את הווקטורים המוכרים בשדה שבו הוא פועל מתוך שגרה, ולשוטט בשדות אחרים, מכוח ההון הסימבולי שעומד לרשותו".
אינטלקטואל אמיתי "הוא טיפוס של משוטט, מאבחן, מתריס".
לפי הגדרה זו אינטלקטואלים מודרניים כוללים אנשים כמו:
אלברט איינשטיין (פיזקאי שעסק גם בקידום שלום, סוציאליזם וצמחונות)
ריצ'רד פיינמן (פיזיקאי שעסק גם בהוראת חינוך ובקשר בין תרבות ומדע),
ריצ'רד דוקינס (ביולוג שכותב על הקשר בין מדע ודת ומוסר, בין היתר בספרו יש אלוהים?)
ג'ארד דיימונד (ביולוג שכתב על ההיסטוריה של האנושות בספרים כמו רובים, חיידקים ופלדה)
יובל נח הררי (היסטוריון שהתפרסם בזכות ספרו קיצור תולדות האנושות וכתבים רבים נוספים בנושאי חברה)
המונח "אינטלקטואל" כשם עצם הפך לפופולרי בשנת 1898, לאחר שעורך בעיתון צרפתי כינה כך את אנשי הרוח שחתמו על העצומה הדורשת לערוך משפט חוזר לאלפרד דרייפוס שנחשד בבגידה.
ניתן להניח שבהקשר זה, השימוש הנפוץ הראשון במונח היה של לאומנים מתנגדי דרייפוס כגון מוריס בארס.
כתוצאה מכך, למונח יוחס במקור קונוטציה של כינוי גנאי עבור אנשים שאינם נאמנים למדינתם.
אינטלקטואל ציבורי הוא אדם שמחזיק בדעות במגוון רחב של תחומים, עוסק בנושאים שמעניינים את הציבור ולא נמנע מלהפיץ את דעותיו ברבים.
הוא בעל השכלה רחבה, יכולת ביטוי וכושר העמקה.
אנשים ממגזרים שונים נוטים להאזין לו והוא משפיע על דעת הקהל.
האינטלקטואל הציבורי מדבר באופן שמתאים לציבור הרחב ונוגע בנושאים שיש להם השלכה פוליטית או אידאולוגית.
יש טוענים כי עליו לעסוק בביקורת על לאומנות, חשיבה תאגידית וזכויות יתר מעמדיות, גזעיות או מגדריות.
יש טוענים שעליו להוות מצפון מוסרי של החברה שלו.
אחרים מחזיקים בדעה שעליו להימנע מלהביע עמדה פוליטית או לבטא אידאולוגיה מכל צד שהוא.
אינטנדט (Intendant, נהגה בצרפתית: אַנטַנדָן) היה שמו של בעל משרה מנהלית בצרפת תחת המלוכה בתקופת "המשטר הישן", לפני המהפכה הצרפתית.
משרת האינטנדנט קיבלה חשיבות בפעם הראשונה תחת הקרדינל רישלייה, השר המרכזי תחת שלטונו של לואי השלושה עשר במחצית הראשונה של המאה השבע עשרה.
האינטנדנטים שימשו את רישליה במאמציו להגביר את הריכוזיות במדינה ולכרסם בסמכות הפאודלית של האצולה המקומית במחוזותיה של צרפת.
האינטנדנטים הראשונים נעדרו סמכות כלשהי מלבד זו שניתנה להם במינוי המיוחד של המלך, אך תחת שלטונו של לואי הארבעה עשר הפך האינטנדנט לפקיד מדינה קבוע ובעל חשיבות מרכזית.
לאינטנדנט ניתנה סמכות מלאה בתחום המשפט, הכספים והשיטור במחוזות, כולל אפשרות לשפוט במשפטים אזרחיים ופליליים, השעיית שופטים, זימון בתי משפט מיוחדים, בקרה על פעולת הממשלה המקומית, פעולה נגד שוד והברחה, הגרלת הגיוס הכפוי למיליציה המקומית וחשוב מכל, הזכות להטיל ולגבות מיסים.
לסמכות להטיל ולגבות מיסים הייתה חשיבות מכרעת במחוזות צרפת, משום שסמכות זו הייתה היסוד החשוב ביותר לכוחה של האצולה המקומית, והמאפיין המובהק ביותר של סדר העניינים ששרד מן התקופה הפיאודלית.
מטרת צעד זה, כמו גם תפקיד האינטנדנט בכללו, הייתה למנוע מהאצולה המקומית לקיים כוח עצמאי משלה ולהפכה לתלויה בשלטון המרכזי.
מצב זה הוביל לכך שרוב האינטנדנטים שמונו היו בתחילה לא אצילים (כלומר, פקידים התלויים לפרנסתם במלך) ונמצאו בעימות מתמיד עם האצולה המקומית, הפרלמנטים המקומיים והמושלים המקומיים.
במהלך מהפכת הנפל (הפרונד) בשנים 1648-1653 בוטלה המשרה בלחצם של אלו, אך אחרי דיכוי המרידה בשנת 1653 היא הושבה על כנה.
לקראת סוף המאה השבע עשרה נקבע כי בכל מחוז (généralité) בצרפת יהיה רק אינטנדנט אחד.
אחרי תחילת המאה ה-18 היו כל האינטנדנטים אנשי האצולה, עובדה המעידה על-כך שהריבון הצליח בשינוי מבנה הסמכות המקומית, כך שהכוח הממשי עבר מידיה של האצולה המקומית המסורתית לידיו של הפקיד הממונה מטעם המלך.
בפרוץ המהפכה הצרפתית עורער מעמדו של האינטנדנט, שהיה סמל לשלטון הריבוני של המלך ובדצמבר 1789 בוטלה המשרה על-ידי האספה הכללית של המהפכה.
אינטליגנציה מלאכותית הוא סרט מדע בדיוני שהופק בשנת 2001, בבימויו ובהפקתו של סטיבן ספילברג על פי רעיון של הבמאי סטנלי קובריק.
קובריק הלך לעולמו לפני שהחלו צילומי הסרט וספילברג הקדיש אותו לבמאי המנוח.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריות האפקטים, האפקטים הוויזואליים והפסקול המקורי.
הרעיון לסרט אינטליגנציה מלאכותית נבע מסיפור קצר שחיבר סופר המדע הבדיוני הבריטי בריאן אולדיס, "Super-Toys Last All Summer Long".
סטנלי קובריק ואולדיס ניסו במשך שנים אחדות לפתח את הסיפור לעלילה קולנועית באורך מלא.
בעקבות חילוקי דעות ביניהם, הפסיקו השניים לשתף פעולה.
סופר המדע הבדיוני הבריטי איאן ווטסון עבד עם קובריק על התסריט הבסיסי, שעל פיו כתב ספילברג את התסריט המלא.
גם הסופרת הבריטית שרה מייטלנד והסופר ארתור סי.
בנוסף, ספילברג רכש מאולדיס את הזכויות לשני סיפורי המשך וכלל רעיונות מתוכם בסרט.
קובריק ביקש מסטיבן ספילברג לביים את הסרט.
קובריק לא זכה לראות את הסרט כיוון שנפטר כשנתיים לפני שהחלו הצילומים.
העלילה העתידנית מהווה עיבוד לאגדה "הרפתקאותיו של פינוקיו".
העלילה מתרחשת בעתיד שבו שוכנים בעולמנו אנדרואידים לצד בני אדם בשר ודם.
האנדרואידים ניחנים באינטליגנציה ברמה אנושית, אולם אינם ניחנים ברגשות.
גיבור הסרט, דייוויד, הוא אב-טיפוס של אנדרואיד דמוי ילד בן עשר, שפותח עם יכולת לחוש ולהביע רגשות.
דייוויד מצטרף למשפחה שבנה שרוי בתרדמת בגלל מחלה קשה.
דייוויד חי כבן משפחה ואם המשפחה נקשרת אליו.
לאחר שהבן מחלים ממחלתו ומתעורר מהתרדמת, מתחרים דייוויד והבן האמיתי על אהבת אימם.
לאחר שדייוויד כמעט גורם לטביעתו של הבן האמיתי, מחליט האב להשיבו למפעל שבו יוצר.
האם, מחשש שדייוויד יפורק, משחררת אותו לחופשי ביער.
דייוויד יוצא למסע נואש בתקווה להפוך לילד אמיתי, כדי שיוכל לשוב ולזכות באהבת אמו.
היילי ג'ואל אוסמנט בתפקיד דייוויד
ג'וד לאו בתפקיד ג'יגולו ג'ו
ויליאם הרט בתפקיד פרופסור הובי
רובין ויליאמס בתפקיד דוקטור ידע
מריל סטריפ בתפקיד הפיה הכחולה
8086 הוא מעבד 16 סיביות שפותח על ידי אינטל בשנת 1978. בזכות בחירתו על ידי IBM כמעבד של המחשב האישי הראשון מתוצרתה, קמה בעקבותיו שרשרת המעבדים הנפוצה ביותר כיום, המכונה ארכיטקטורת x86.
המעבד בנוי בתצורת תושבת של 40 פינים, עם אפיק נתונים של 16 סיביות, המרובב עם אפיק כתובות של 20 סיביות.
יש לו 14 אוגרים בגודל 16 סיביות כאשר ל־4 מהם ניתן לגשת כזוג אוגרי 8 סיביות.
תכנונו מהווה פשרה בין שתי גישות שהיו בזמנו: מצד אחד נדרש מרחב כתובות גדול יותר מ־16 סיביות ומצד שני נדרשה תאימות לאחור עם סט הפקודות של מעבדים קודמים.
למשל, חברת "זילוג" המתחרה בחרה בסט פקודות חדש עבור ה־Z8000 ללא תאימות לאחור במעבד הקודם שלה ה־Z80 שהיה פופולרי אף יותר מן המעבדים של אינטל בזמנו.
ואילו אינטל בחרה בפשרה: ה־8086 תומך בסט הפקודות של קודמו ה־8080 אבל מוסיף פקודות חדשות הניגשות לאוגרי כתובת חדשים, ומאפשרים גישה לאפיק כתובות של 20 סיביות, תכונה שמאפשרת ל־8086 גישה ל־1 מגה בייט, לעומת 64K של המעבדים הקודמים – 8080 ו־8085 של אינטל, ו־Z80 של זילוג.
בחירה זו העניקה ל־8086 תאימות לאחור מסוימת עם תוכנה שנכתבה במקור למעבדים מהדור הקודם.
אחת הגרסאות של ה־8086 היא ה־8088 ששוחרר מייד לאחריו וזהה לו, אלא שיציאת אפיק הנתונים (Data Bus) שלו היא של 8 סיביות במקום 16 סיביות של ה־8086, ולכן גישה לנתונים של 16 סיביות מצריכות שני מחזורי שעון.
ה־8088 מאפשר לבנות מערכת זולה יותר, עם ערוץ נתונים כללי ברוחב 8 סיביות במקום 16. ה־8088 הוא המעבד שחברת IBM בחרה עבור המחשב האישי הראשון שלה, ה־IBM PC, ובחירה זו, בסופו של דבר, הביאה לדומיננטיות של אינטל בשוק המעבדים בארבעים השנים הבאות.
בתקופה שיצא ה־8086, לקוחות ציפו מרכיבים מרכזיים, כמו המעבד, שיהיה לרכיב מקור שני (Second source).
למעבדים הקודמים של אינטל, אינטל 4004, אינטל 8008 ו־אינטל 8080 היו מקורות שניים, וכך גם ל־8086. בהמשך, חברות נוספות ייצרו "תואמים" ל־8086 בלי רישיון מאינטל.
שני המקורות העיקריים מחוץ לאינטל היו AMD, ו־NEC (המעבדים של NEC נקראו V20 ו־V30 בהתאמה ל־8088 ול־8086).
חברות נוספות שייצרו תואמי 8086 היו פוג'יטסו, האריס, OKI, סימנס, טקסס אינסטרומנטס, מיצובישי ופנסוניק.
כמו כן יוצרו תואמי 8086 בברית המועצות, בשם K1810VM86.
ארכיטקטורת ה־8086 תומכת במעבדי עזר, שמרחיבים את יכולת המעבד, עם פקודות בסט הפקודות ששמורות למעבד העזר.
מעבד העזר המוכר ביותר הוא אינטל 8087, לביצוע חישובי נקודה צפה.
במחשב ה־PC יש תושבת עבור ה־8087, וביישומים שדורשים מספר רב של חישובי נקודה צפה, אחד השדרוגים הנפוצים הוא הוספת מעבד העזר.
חברי המשפחה הבאים המשיכו לכלול מעבד עזר לנקודה צפה – 80287 עבור ה־80286, ו־80387 עבור ה־80386. המעבד 80486 הוצג כשהטכנולוגיה אפשרה לכלול יותר טרנזיסטורים (בערך מיליון) על שבב יחיד, והוא הראשון במשפחה שיחידת החישוב שלו (ALU) יכולה לבצע חשבונות בנקודה צפה במעבד עצמו.