tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המורלטים הם עופות קטנים באורך 25 ס"מ והם בעלי נוצות חומות מנומרות מעט אך פנים לבנות עם כיפה ומקור שחורים.
המקור קצר והם בעלי קרומי שחייה.
כנפיהם מותאמות לשחייה וצלילה מתחת למים אך לא לתעופה מהירה.
המורלטים שוכנים בחופי אמריקה הצפונית של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט ובשונה משאר האלקיים ועופות הים, מטילים ביצה בודדת על ביערות מחטניים הסמוכים לאוקיינוס, ואף ביערות סקויה עצומים.
האפרוח גדל תוך 40 יום ופורח מהקן לאוקיינוס.
כמה מהמינים מצויים בסכנת הכחדה עקב כריתת היערות והפגיעה בדגה.
מורלט קשיש (שם מדעי: Synthliboramphus antiquus) הוא מין של עוף ימי ממשפחת האלקיים.
המורלט הוא מהקטנים שבמיני האלקיים כשאורכו מגיע ל-24–27 ס"מ ומשקלו ל-177–249 גרם.
זהו עוף נמוך קומה ההולך בצורה מגושמת ביבשה ובעל רגליים קטנות עם קרומי שחייה, מקור קטן, ראש ומקור כהים עם קצה מקור ורוד וגוף חום.
הבטן והחזה לבנים וכך גם הלחיים.
התעופה של מין זה מתאפיינת במכות כנפיים תכופות ומהירות ובהטלטלות מצד לצד.
המורלטים חיים במושבות קטנות ומתרבים בים הצהוב שלחופי סין, לאורך חופי רוסיה הפסיפית ועד לאיי היידי גוואי שלחופי קולומביה הבריטית.
חלק מהמורלטים נודדים 8,000 ק"מ עד לחופי הקינון שלהם.
הם מקננים מתחת לעצים גדולים באיים ומטילים 1–2 ביצים.
האפרוחים הבוקעים יוצאים מיד לשחות בים, מה שנחשב כהתבגרות המהירה ביותר בעולם העופות.
הבוגרים נאלצים להסתתר מעופות דורסים כמו בז נודד או עיטם לבן ראש וגם מחולדות, שטורפות את הביצים.
רבים מהמורלטים הצעירים הבוקעים נטרפים על ידי טורפים ומעטים מגיעים לים.
הם אוכלים דגים וסרטנים קטנים שהם תופסים בצלילה מתחת למים.
הם משתמשים בכנפיהם כדי לעופף בתוך המים בעקבות טרפם.
Synthliboramphus antiquus antiquus - נפוץ בצפון מזרח אסיה, האיים האלאוטיים ובמערב קנדה.
מוריץ רוזנטל (בפולנית: Moriz Rosenthal; 17 בדצמבר 1862 – 3 בספטמבר 1946) היה פסנתרן ומלחין יהודי-פולני.
הוא התבלט כתלמידו של פרנץ ליסט והיה ידיד ועמית לכמה מגדולי המוזיקאים בתקופתו, בהם יוהנס ברהמס, יוהאן שטראוס הבן, אנטון רובינשטיין, הנס פון בילוב, קאמי סן-סנס, ז'יל מאסנה ואיסק אלבניס.
רוזנטל נולד בלמברג, אוסטרו-הונגריה (בהמשך לבוב (פולין), כיום לביב, אוקראינה), למשפחה יהודית.
אביו היה פרופסור באקדמיה הראשית.
בגיל שמונה התחיל בלימודי פסנתר אצל גאלות' (1872-1869).
בשנת 1872 היה רוזנטל לתלמידו של קרול מיקולי, תלמיד של שופן ועורך, שהכשיר אותו בכיוון אקדמי יותר בקונסרבטוריון של לביב.
בגיל 12 היה לתלמידו של רפאל יוזפי בווינה.
הופעת הבכורה שלו התקיימה בווינה ב-1876. הצלחתו הייתה מיידית, ואחרי סיור ברומניה התמנה לפסנתרן חצר המלך ברומניה, זאת כשהיה בן ארבע-עשרה.
משנת 1878 עד 1879 למד אצל ליסט בוויימאר ורומא.
הוא עמד בקשרים עם הפסנתרן ההונגרי הגדול עד 1886, כשליסט מת בביירוית.
כיוון שגרס, שהשכלה קלאסית שלמה תועיל לעבודתו כפרשן מוזיקה, החל ללמוד בסטאטס גימנזיום בווינה ובאוניברסיטה, שם למד פילוסופיה אצל רוברט פון צימרמן ופרנץ ברנטנו ואסתטיקה אצל הנסליק.
הווירטואוזיות שלו, שהודרכה על ידי אינטלקט חקרני, הייתה מעל כל תחרות.
בשנת 1912 קיבל את התואר וירטואוז הלשכה של פרנץ יוזף, קייזר אוסטריה.
כתלמידו של ליסט, הופיע רוזנטל בסנקט פטרבורג, פריז ועוד.
עם זאת, לא הזניח את השכלתו הכללית, וב-1880 התקבל ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה של וינה.
כעבור שש שנים חידש את הקריירה שלו כפסנתרן ונחל הצלחה מזהירה בלייפציג ובבוסטון, שם הייתה הופעת הבכורה שלו בארצות הברית בשנת 1888, ובהמשך באנגליה ב-1895. הוא לימד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה בשנים 1926–1928. מ-1939, לימד בבית הספר שלו עצמו.
רוזנטל הקליט פחות משלוש שעות של מוזיקה.
הקלטותיו המעטות נחשבות, מכל מקום, לנגינת פסנתר מעולה ביותר.
הדוגמאות ששרדו לנגינתו כוללות, נוסף לתקליטים רגילים, מספר ניכר של גלילי פסנתר של חברת הפסנתר האמריקאית (אמפיקו).
לשנינותו של רוזנטל, שהייתה לא פעם מרושעת, יצא שם אגדי.
כששמע את ולדימיר הורוביץ פורץ בסערה במעברי האוקטבות בקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בבכורה הווינאית שלו, העיר: "הוא אוקטביאנוס, אך לא קיסר." בדומה לכך, אחרי ששמע את איגנצי יאן פדרבסקי, ששמו הלך לפניו, אמר רוזנטל: "כן, הוא מנגן היטב, אני משער, אך אינו פדרבסקי".
עמית שלו ניגן פעם עיבוד של רוזנטל לואלס הדקה של שופן בטרצות ברסיטל, ולאחר הנגינה הודה לו רוזנטל "על רבע השעה המהנה ביותר בחיי".
לקראת סוף חייו התגורר רוזנטל במלון הצפוני הגדול בניו יורק, שאליו התייחס כ"יותר צפוני מגדול".
תלמידיו היו צ'ארלס רוזן ורוברט גולדסנד.
אנתולוגיה של כתביו האוטוביוגרפיים של רוזנטל יצאה לאור בשם "מוריץ רוזנטל: במילה ובמוזיקה" (בעריכת מארק מיטשל ואלן אוונס הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 2006) והיא מכילה גם תקליטור של הקלטות מייצגות שלא יצאו לאור.
מוריץ פישר, פרקשהאזי (התוספת לשם מסמנת תואר אצולה) (בהונגרית: Farkasházi Fischer Móric) (טָטָה, 25 במרץ 1799 – טטה, 15 בפברואר 1880) היה תעשיין יהודי-הונגרי, יצרן חרסינה (פורצלן), אביר מסדר פרנץ יוזף; ייסד למעשה את תעשיית החרסינה של הרנד בהונגריה והפך אותו למותג עולמי של ייצור כלי פורצלן.
אביו, וולפגנג פישר, הגיע משלזיה להונגריה במאה ה-18. הוא בנה בית מלאכה קטן ושילם את מס סובלנות (מס שהוטל על יהודים והבטיח את היתר שהיתם במדינה) ליוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בנו, מוריץ פישר, נולד בעיר טטה.
הוא נפטר באותו בית בשנת 1880 .
מיקלוש קושה היה בין צאצאיו.
בשנת 1826, בעיירה קטנה בשם הֶרֶנְד במערב הונגריה, הקים וינס סטינגל "מפעל חרסינה".
הוא ביצע ניסיונות בייצור כלי אבן וחרסינה, אך נכשל במאמציו.
בהיעדר הון להשקעה, קיבל כשותף את מוריץ פישר מטטה בשנת 1839. באותה תקופה המפעל עסק עדיין בניסיונות ייצור של כלי אבן וחרסינה.
שנה לאחר מכן הפך פישר לבעלים היחיד של המפעל.
תוך שנה הוא בנה את בנייני המפעל בהרנד ורכש את הציוד החשוב ביותר שנדרש לייצור.
חומרי הבעירה וחלקו העיקרי של חומרי הגלם שנדרשו נרכשו באזור הרנד.
באותה תקופה הועסקו כבר 54 ציירי חרסינה במפעל, וביניהם זרים רבים, למען ההצלחה האמנותית והעסקית.
לאחר שהצליח בייצור חרסינה קשה מתאימה, הפכו השלמות והאיכות לסמל המסחרי של ייצור החרסינה של הרנד.
עם איכויות אלה רכש מפעל הפורצלן הרנדי מוניטין אירופי רב.
מוצריו הוצגו בתערוכת המלאכה ההונגרית הראשונה בשנת 1842, שם לאיוש קושוט שיבח את החרסינה: "סימן משמח להתפתחות מבורכת של תעשיית מולדתנו".
באותה השנה זכה פישר בתואר "מפעל קיסרי, מלכותי מיוחס לפורצלן".
בשנת 1843 שנת השגשוג הראשונה של המפעל נפלה עליו צרה גדולה.
יש להניח כי בשל הצתה פרצה שרפה גדולה שהרסה חלק מהמפעל.
אף על פי כן, בתערוכה הלאומית באותה השנה, מפעל הרנדי הופיע שוב וזכה במדליית זהב.
מוצריו הוצגו גם בתערוכת וינה בשנת 1845, בתערוכה העולמית הראשונה בלונדון בשנת 1851, בתערוכת ניו יורק בשנת 1853, ובתערוכת פריז בשנת 1855.
בשנת 1851 בלונדון ובשנת 1867 בפריז ביריד העולמי זכה המפעל להכרה כזו שבקרב לקוחותיו היו כבר לא רק משפחות עשירות רבות (משפחת רוטשילד, אסטרהזי, בתיאני, אפוני), אלא גם בתי מלוכה אירופיים.
ולפי שמות : המלכה האנגלית ויקטוריה, הקיסרית הצרפתית יוג'ניה, הצאר הרוסי אלכסנדר השני, הקיסר האוסטרי ומלך הונגריה פרנץ יוזף, ואחיו מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
מפעל תעשיית החרסינה של הרנד עבר לייצור איכותי בזמן הטוב ביותר.
המשפחות האריסטוקרטיות של אירופה ומחוצה לה הפקידו בידי מוריץ פישר את החלפת מערכות כלי האוכל הסיניות ואלה של חרסינת מייסן החשובות שלהן במוצרי הרנדי, אמון זה שמר פישר באיכות ללא פשרות של מוצריו.
ב-22 באפריל 1866 העניק המלך ההונגרי פרנץ יוזף תואר אצולה וסמל משפחתי למוריץ פישר, הבעלים היחיד של מפעל הפורצלן הרנדי, שהפך גם לאביר מסדר פרנץ יוזף.
בתערוכה העולמית בפריס בשנת 1867 פישר קיבל את מדליית הכסף לפורצלן של הרנד, ופישר קיבל גם את אות מסדר הכבוד הצרפתי.
לאחר מותו ב־15 בפברואר, בנו סמואל השתלט על ניהול המפעל שנפתח לייצור המוני במקום איכות ותחכום, אך מהבחינה הזו הם לא יכלו להתמודד עם חרסינה הצ'כית הזולה.
באותם ימים עבד המפעל בשם פישר & נובל.
בשנת 1884 נרכש המפעל על ידי המדינה יחד עם אביזריו, בשל החובות שצבר בתיווכו של השר הרוזן פאל סצ'ייני ומזכיר המדינה מטלקוביץ'.
בנוסף לפטור ממס ל־12 שנים והלוואה ללא ריבית שניתנה באותה השנה שונה שמו ל"הרנד פורצלן בע"מ".
המפעל נמכר לאחר מכן ליזמים פרטיים.
משנת 1916 עד לתחילת 1920 לא הייתה פעילות ייצור במפעל.
משנות שנות ה-30 של המאה ה-20 זכה הפורצלן של הרנד שוב להצלחה בינלאומית.
לאחר מלחמת העולם השנייה הולאמה בשנת 1948. המפעל הופרט בשנת 1993.
דף הבית של מפעל פורצלן הרנדי.
ההיסטוריה של מפעל הפורצלן הרנדי.
מוריצהידה (בהונגרית: Mórichida) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו בכפרים רבים באירופה גם במוריצהידה אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה.
במוריצהידה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
מורלנד הילס הוא כפר קטן באוהיו, ארצות הברית, הממוקם בפרוורי קליבלנד.
נכון למפקד האוכלוסין מ-2010, אוכלוסיית היישוב מונה 3,320 איש.
היישוב ידוע כמקום הולדתו של ג'יימס גרפילד, נשיא ארצות הברית ה-20.
ההתיישבות במקום החלה בשנת 1815 באזורים בהם הכביש שהפך לכביש 87 של אוהיו חוצה את נהר צ'אגרין.
המשפחות של סרנו ברנט, סי.
ג'קסון וסת' מאפ היו בין המתיישבים הראשונים.
בשנת 1831 נולד ג'יימס גרפילד, בנו השני של אברם גרפילד, במורלנד הילס בבקתת עץ שהייתה לבית המשפחה והייתה מקורבת לכבישי ג'קסון.
במהלך המאה ה-19, היה הכפר ידוע במנסרות הקיטור שלה, במפעלי הגבינות ובחוות החקלאיות הגדולות שלה.
החל משנת 1897 תרמה מסילת קליבלנד-צ'אגרין פולס לפיתוח הפרברים של מורלנד הילס, והביאה את התושבים הלוך ושוב לתעסוקה בקליבלנד.
הכפר החל להשתנות מפרבר מגורים קטן עם חלוקת בתים בשנת 1935 על ידי מפתח הנדל"ן רוברט ל.
האוכלוסייה בשנת 1930 הייתה 141; בשנת 1940, זה היה 561. עד 1956 עלתה האוכלוסייה ל-1,700; בשנת 1990 היא הגיעה ל-3,354, ובשנת 2018 עמדה האוכלוסייה על 3,305. ילדי מורלנד הילס לומדים בבתי הספר המקומיים אורנג' או מפלי צ'אגרין.
בנוסף להכלת גן שעשועים, כנסיות, שדות פולו ושבילי רכיבה, מורלנד הילס הוא מיקומו של מחנה בית חירם (Hiram House).
שמורת דרום צ'אגרין של המטרופולין של קליבלנד עוברת בכפר לאורך עמק הצ'אגרין.
פארק החווה אברם גרפילד מנציח את מקום הולדתו של הנשיא גרפילד.
מוריץ שינברג (1860 – 8 בדצמבר 1939) היה יזם מגדל השעון ביפו ומתקין השעונים בצריחו, ממקימי העיר תל אביב-יפו.
מוריץ שינברג נולד בעיירה פיאטרה ניאמץ שברומניה (אוסטרו-הונגריה דאז) ולאחר גירושי הוריו גדל ביאשי.
עלה לארץ ישראל ב-1882 יחד עם אביו דב שינברג וסבו יוסף שינברג בעקבות התקווה שהפיח לורנס אוליפנט בקהילות היהודיות ברומניה להקים התיישבות חקלאית בארץ הקודש וליישב בה יהודים.
גם אוליפנט הגיע לארץ ישראל ב-1882 והתיישב בחיפה.
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג על נפתלי הרץ אימבר (עמ' 16):"המשורר הלאומי נפתלי הרץ אימבר, מחבר "התקווה" כיבד ואפילו העריץ את אבי מאוד מאוד כי ראה בו מראשוני החלוצים, המגשימים בחייהם את חלום שיבת ציון.
אימבר הכיר את אבי עוד מרומניה, כאשר נזדמן שם בנדודיו ממקום למקום כשבא לשיר את שירי ציון שלו.
הוא התיידד והתרועע עם אבי ואהב אותו אהבת אח.
כאשר ראה אותו בארץ ישראל הולך אחרי המחרשה בגן העברי הראשון, בא לידי התפעלות גדולה ממראה עיניו וחיבר לכבודו שיר ששרו אותו במשפחתנו זמן רב.
בשיר זה, הדומה במקצת ל"יהי חלקי עמכם" של ח.נ.
ביאליק, הרים המשורר את היהודי הישר והפעוט הזה לנס ולמופת בעיני כל ישראל." משפחת שינברג רכשה נחלה ליד הכפר הערבי סומייל שתושביו היו בעיקר מהגרים פלאחים מצריים (בפינת הרחובות ארלוזורוב ואבן גבירול של תל אביב היום).
הסב והאב נפטרו ומוריץ שינברג מכר את הנחלה, התיישב בעג'מי שביפו (ליד בית הספר הצרפתי) וחזר לעבוד כשען וצורף, מקצוע שאותו רכש עוד ברומניה.
ב-1889 חכר ממשפחת זאיאן מגרש ריק (היום "פרויקט הרובע" ברחוב יפת 13 ביפו) והקים עליו את חנותו וביתו (בשיתוף עם יצחק ניימן.
את יתרת המגרש מסר ליעקב ליטוינסקי שבנה עליו 11 חנויות).
שינברג גר תקופה מסוימת בשכירות בנווה צדק (נוסדה 1887).
ב-1896 בנה בית מפואר בנווה צדק.
בית זה נהרס במלחמת העולם הראשונה על ידי תותחיה של האנייה ז'אן דארק שכוונו לבית חרושת וגנר הסמוך שייצר צורכי מלחמה.
ב-1892 קיבל שינברג מאת המהנדסים הצרפתים שהקימו את מסילת הרכבת יפו–ירושלים את החוזה להתקנתם ותחזוקתם של שבעה שעונים בתחנות שונות לאורך המסילה.
ב-1897 פעל להקמת קואופרטיב לרווחת בעלי המלאכה היהודים ביפו ובסביבתה עקב המצב הכלכלי הקשה שממנו סבלו.
שינברג היה נשיאו והקואופרטיב פעל ברחוב רזיאל 2. שער הכניסה עדיין קיים ושופץ בסוף העשור הראשון של המאה ה-21. מסיבות שונות (בעיקר בשל התנהגות בלתי הולמת של חבריו) הקואופרטיב נכשל ושינברג נאלץ לפרקו ב-1902.
ב-1902 יזם שינברג את הקמת מגדל השעון ביפו לכבוד יובל 25 שנים לשלטונו של השולטן עבדול חמיד השני.
ייתכן שהבקשה להנצחת היובל הגיעה מאת השלטונות העותמאנים, אך אופייה וביצועה הופקד בידי נכבדי העיר, מוסלמים, נוצרים ויהודים, שהעלו הצעות שונות בהן חפירת באר ציבורית.
שינברג ראה בבניית המגדל פרויקט בר ביצוע שיפאר את העיר ובו יוכל גם ליישם את כישוריו כבונה שעונים.
השעון שהותקן הציג את השעה האירופית משני כיוונים ואת השעה המקומית משני הכיוונים האחרים (באותה התקופה נבנו מגדלים דומים באימפריה העותמאנית, וייתכן שהרעיון לבנות מגדל כזה ביפו הגיע לשינברג בהשראתם).
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג (עמ' 52):"בשנת 1902 חל איזה חג יובל בחצר השולטן עבדול חמיד.
פקידי הממשלה הטורקית יחד עם נכבדי יפו הערבים והנוצרים הוזמנו לאספה בבית הממשלה כדי לדון איך לחוג את יובלו של השולטן ובאיזה אופן להנציח ביפו את זכר המאורע הזה על ידי איזה מפעל ציבורי חשוב.
גם אני הייתי בין הקרואים.
היו שהציעו לחפור ולבנות באר ציבורית ועוד הצעות ממין זה.
הבנתי מיד שמכל ההצעות הללו לא יצא דבר, יען כי את הכסף שיאספו למטרות אלו ישלשלו הנאספים לתוך כיסיהם.
על כן הצעתי דבר שנראה לי ליותר ממשי וניתן להגשימו בנקל: הצעתי הייתה לבנות מגדל יפה באמצע העיר, ובמגדל זה לשים שעון גדול שיראה את הזמן מארבעה צדדים – בשני כיוונים את השעה האירופית, ובשניים [האחרים] את השעה הערבית.
את סידור השעון כמובן שמסרו לי ואני התמסרתי לדבר הזה במרץ רב, ואמנם התקנתי את השעון העירוני הגדול הנראה עד היום בכיכר שלפני בית הממשלה ביפו"
תושבי שכם, שהתקנאו בבניין המגדל ביפו, החלו באותם ימים בבניית מגדל השעון שכם וביקשו משינברג להתקין בו את השעון, וכך עשה.
כך כותב ביומנו מוריץ שינברג (עמ' 53):"כשבאו מנכבדי שכם ליפו וראו את השעון המראה את אותו הזמן מכל ארבעה צדדיו מצא הדבר חן בעיניהם והתקנאו באנשי יפו שזכו לדבר יפה כזה.
לא ארכו הימים ובאו אלי מראשי העיר שכם ובקשה בפיהם לעשות גם להם שעון כזה אבל בהוספה שהשעון שלהם גם יצלצל בצלצול רם וחזק למען ישמעוהו בסביבה במרחק של לפחות 3 קילומטרים.
קיבלתי על עצמי להתקין להם שעון כזה התחלתי בהכנות.
אולם, לאחר שאנשי שכם עסקו באוסף הכספים ואספו יותר מהנחוץ, נעלם לפתע כל הכסף שנצטבר וכאשר התורמים שאלו איה שעוננו ענו להם שהוא נפל לתוך הים וכי יש צורך בתרומות חדשות.
אספו עוד פעם כספים והפעם השעון כבר לא נפל הימה ומעשי ידי מפארים עד היום הזה את עיר שכם המהוללה."
בניית 34 חנויות על רחוב בוסטרוס (רזיאל)
ב-1902 בנה שינברג 17 חנויות ברחוב היהודים הראשון של יפו, רחוב רזיאל (בוסטרוס), על אדמה שחכר מאלמנתו של בוסטרוס (מבית היזם ואיש הנדל"ן הלבנוני סורסוק) על צידה המערבי של דרך שכם לשעבר.
ב-1904 בנה 17 חנויות נוספות מצידו המזרחי של רחוב רזיאל (בוסטרוס) עם דירות מעליהן וכן הוסיף דירות מעל 17 החנויות שכבר נבנו.
כך שינברג מעיד ביומנו (עמ' 68–69):"את העיר יפו ראיתי כשער הארץ אשר דרכו עוברת ותעבור כל העלייה....
ומכיוון שהרחוב העיקרי והראשי ביפו הוא רחוב בוסטרוס, שמתי לי למטרה להגדיל ברחוב זה את הרכוש היהודי".
רחוב זה שתחילתו בבית הסראייה (יפו) וככר השעון היא ראשיתה של ההתפתחות של יפו לכיוון צפון והפך לעורק הראשי המקשר בין יפו ובין השכונות העבריות נווה צדק ונווה שלום, ובהמשך בין יפו ותל אביב העתידה להיבנות.
הרחוב התפתח לרחוב המשגשג ביותר ביפו שרוב סוחריו ודייריו היו יהודים.
בנוסף לתרומתו לפיתוחה של יפו שינברג היה חבר פעיל בתנועת הבונים החופשיים בארץ ישראל, הקים קבוצת תיאטרון שבה אף שיחק וכן היה לתקופה מסוימת בעלים של בית קולנוע (ראינוע).
פרעות תרפ"א ותרפ"ט והמעבר לתל אביב
בעקבות מאורעות תרפ"א ומאורעות תרפ"ט (1921 ו-1929) עזבו את יפו רוב תושביה היהודים ועברו לתל אביב.
ב-1922 שינברג קנה מגרש על הפינה הצפון מזרחית של הרחובות אלנבי וביאליק ובנו בוריס בנה שם בניין.
ב-1930 בנה בניין בפינה הדרום מערבית של דרך יפו תל אביב ורחוב הרצל ומיקם בקומת הקרקע שלו את כלבו שינברג ששימש את תושבי יפו תל אביב לאורך שנים.
מוריץ שינברג נפטר ב-1939 בתל אביב.
האביר (סיר) מור פישר (בהונגרית: Fischer Mór lovag; ורבובה, 15 בדצמבר 1875 – בודפשט, 8 בנובמבר 1945) היה עסקן ספורט בכדורגל, יהודי-הונגרי, ומהנדס מכונות.
מבחינת עיסוקו האזרחי, הוא היה היועץ הטכני הראשי של רכבות הונגריה (מ.א.ב).
פישר סייר מחוץ להונגריה כבר כמהנדס צעיר ובעיקר למד את מוסדות הרווחה של מסילות הרכבות בבריטניה (נטוורק רייל).
פישר, שדיבר שמונה שפות, נבחר גם לסגן נשיא הפדרציה הבינלאומית לכדורגל (פיפ"א) ובתפקיד זה מילא תפקיד משמעותי ביצירת משחקי גביע העולם בכדורגל.
פישר היה דיפלומט הספורט המצטיין הראשון של הכדורגל ההונגרי, שנחשב לסמכות בינלאומית.
האיטלקים כיבדו אותו כאפיפיור הכדורגל - בחיי הכדורגל הבינלאומי בשנות ה-30.
פישר היה מנהל העניינים הבינלאומיים של ה-MLSZ, אחר כך המנהל של התאחדות הכדורגל ההונגית בשנים 1923–1927. בין 1923 לבין 1924, הוא היה נשיא מועצת שופטי הכדורגל ההונגרית (BT).
בין 1923 לבין 1927 מפקח של התאחדות הכדורגל הבינלאומית (פיפ"א).
בשנת 1927 מונה לסגן נשיא ההתאחדות הבינלאומית לכדורגל, מאז קונגרס הלסינקי של ההתאחדות הבינלאומית.
לאחר אולימפיאדת אמסטרדם, הוא היה שותף פעיל בארגון אליפות העולם הראשונה בכדורגל.
הייתה לו גם מערכת יחסים טובה עם מנהל ענייני התאחדות הכדורגל היוגוסלבית, ד"ר מיהיילו אנדרייביץ' (Mihajlo Andrejevic) שגם הוא דיבר שבע שפות, ובעזרתו שילב פישר מועדונים יוגוסלביים בתחרויות הגביע היוקרתיות ביותר.
גם אנדרייביץ' נבחר לוועד הפיקוח של פיפ"א ב-1932 בתמיכתו של פישר.
פישר הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בקיץ 1930 קיימה פיפ"א את הקונגרס הבינלאומי שלה בהונגריה, שם הוחלט כי גביע העולם הראשון ב-1930 יתקיים במונטווידאו (אורוגוואי).
בטורניר הזה, פישר לבדו ייצג את ממלכת הונגריה באמריקה הדרומית, תחילה בקונגרס של פיפ"א כסגן נשיא, ולאחר מכן כחבר הוועד המנהל של הוועדה המארגנת.
פישר היה חבר מערכת העיתון Kicker, שבו פורסמו כמה ממאמריו ועבודותיו.
מור פישר: הנוער של אמריקה - 1934. מו"ל בודפשט
מור פישר: הטכניקה של כדורגל
בהקדמת ספרו הנוער של אמריקה ניתן לקרוא את המסר של אחד מנשיאי ארצות הברית של אמריקה, הרברט הובר:
הוא זכה במספר פרסים בהונגריה ומחוצה לה:
מדליית הזהב של המועצה הלאומית לחינוך גופני (OTT).
על פעילותו החברתית ושואפת השלום העניקה לו הרפובליקה הצרפתית את אות מסדר לגיון כבוד ב-1928
ב-1929 קיבל את אות מסדר הכבוד הגרמני.
מוריצגאט (בהונגרית: Móricgát) הוא כפר בנפת קישקונמישה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם במוריצגאט אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
על פי עדויות ארכאולוגיות, האזור היה מיושב גם בתקופת הברונזה.
אך הכפר מוריצגאט עצמו נפרד מהכפר Jászszentlászló והוקם ככפר נפרד רק בשנת 1993.
מורל (צרפתית: esprit de corps, רוח החיילים) היא יכולתם של חברי הקבוצה לשמור על אמונם במוסד או במטרה, במיוחד לנוכח התנגדות או קושי.
מנהיגים ודמויות סמכותיות רואים במורל שיפוט ערכי גנרי של כוח הרצון, הצייתנות והמשמעת העצמית של קבוצה שהוטלו עליה תפקידים על ידי ממונה.
הסוציולוג אלכסנדר ה' לייטון הגדיר מורל כ"(ה)יכולת של קבוצת אנשים להתאחד בהתמדה ובעקביות במאמץ להשגת מטרה משותפת".
המורל חשוב בצבא, שכן הוא משפר את לכידות היחידה.
מורל גבוה מרחיק את הסיכוי שיחידה תוותר על ביצוע משימתה או כניעה.
מורל מוערך בדרך כלל ברמה הקולקטיבית, ולא ברמה האינדיבידואלית, ובזמן מלחמה חשוב מאד גם המורל האזרחי.
מומחים להיסטוריה צבאית לא הסכימו על הגדרה מדויקת של "מורל".
הערותיו של קלאוזביץ בנושא תוארו על ידי חוקרים מודרניים כ"עמומות במכוון".
ג'ורג' פרנסיס רוברט הנדרסון, קצין צבא בריטי וסופר צבאי שכתביו היו נפוצים בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, ראה את המורל כקשור לאינסטינקט של שימור עצמי.
אינסטינקט זה גורם ללוחם בשדה הקרב לרצות לשמור על עצמו ולהימלט, אך המורל מסייע לדכא את הדחף הזה בשל "הפחד המוסרי לחזור אחורה", כדבריו.
במילים אחרות, הנכונות להילחם מתחזקת על ידי תחושת חובה חזקה.
ועדת סאות'בורן , שפעלה בשנים 1918 - 1919 ודנה בארגון מחדש של הודו, דנה גם בהלם קרב.
על פי עדותו של קולונל ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, המורל הוא "האיכות הנרכשת על ידי כוחות מאומנים מאוד, המאזנת את ההשפעה של אינסטינקט השימור העצמי".
במדעי הצבא ישנן שתי משמעויות למושג "מורל".
המשמעות העיקרית היא לכידות יחידה : לכידותה של יחידה צבאית כזו ראו אחרת.
המורל תלוי לעיתים קרובות מאוד ביעילותו של החייל, בבריאותו, בנוחות, בבטיחות ובאמונתו בתכלית המשימה.
צבא המנהל קווי אספקה טובים, שיש לו עליונות אווירית ולכן יכול לספק כיסוי אווירי לחייליו ושיש לו מטרה ברורה יהיה בדרך כלל בעל מורל גבוה יותר מאשר צבא שאין לו את המרכיבים הללו.
מבחינה היסטורית, לכוחות מיוחדים יש מורל גבוה בשל הכשרתם הייחודית וגאוות היחידה שלהם.
יש לציין שבאופן כללי רוב המפקדים אינם מסתכלים על המורל של אנשים ספציפיים אלא על "רוח הלחימה" של יחידה שלמה - טייסות, חטיבות, גדודים, אוניות, וכו'.
מורל העובדים הוכח כבעל השפעה ישירה על הפרודוקטיביות, והוא אחד מאבני היסוד של העסק.
מורית בארי (נולדה ב-7 בספטמבר 1966) היא רופאת ילדים ישראלית.
מנהלת בית החולים השיקומי לילדים אלי"ן, משנת 2011.
בתם של הפרופסור מיכאל שפיר ודפנה שפיר, נכדתו של המדינאי מוריס פישר, על שמו היא קרויה.
עלתה עם משפחתה לישראל בהיותה תינוקת.
למדה בבית הספר היסודי הנרייטה סאלד בירושלים, וסיימה את לימודיה התיכוניים בבית חינוך – תיכון עירוני ג' בעיר.
שירתה בצה"ל בין השנים 1984–1986 בחיל המודיעין.
למדה רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, עם התמחות ברפואת ילדים בבית החולים הדסה הר הצופים.
השלימה את לימודי הרפואה בשנת 1999. בשנת 2009 סיימה גם תואר שני במינהל ציבורי בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, וכן הכשרת מנהלים בין תחומית במרכז הבינתחומי הרצליה בשנת 2013.
נשואה לפרופ' רונן בארי, קרדיולוג בבית החולים הדסה עין כרם, אם לשלושה בנים וסבתא לנכדה.
בשנים 1999–2000 שימשה בארי כרופאה בכירה ומנהלת מרפאת פגיעות חוט שדרה בילדים בבית חולים אלי"ן, וכן פתחה והרחיבה את מערך אשפוז הבית ילדים של שירותי בריאות כללית.
בשנת 2002 מונתה כרופאה בכירה ביחידה לשיקום נשימתי ילדים, וכן כמנהלת מרפאת הפרעות אכילה רב-מקצועית לילדים בבית החולים אלי"ן.
בין השנים 2003–2005 שימשה גם כיועצת במרכז הישראלי לדיסאוטונומיה משפחתית בבית חולים הדסה הר הצופים.
בין השנים 2005–2008 שימשה כיועצת מיוחדת לרפואת ילדים עם הנשמה מכנית כרונית במרכז הרפואי הרצוג.
לאחר שובה מלימודי התואר השני, בשנת 2010, מונתה לסמנכ"לית בית החולים אלי"ן, ובשנת 2011 מונתה כמנכ"לית בית החולים.
נוסף על תפקידה כמנהלת בית החולים, בארי היא גם המייסדת והמנהלת של המרפאה לשיקום אכילה בקרב תינוקות ופעוטות.
בתקופת כהונתה עבר בית החולים תהליך קידום טכנולוגי הכולל הקמת "מרחב חדשנות", המיועד לפיתוח פתרונות טכנולוגיים מתקדמים לילדים עם מוגבלויות, בשיתוף עם מתנדבים, מהנדסים ומטפלים.
מרכז זה כולל מעבדה ביו-מכנית עם מדפסות תלת-מימד ומכשור חדיש, המאפשר יצירת אמצעים ייחודיים לשיפור תפקודם של הילדים המאושפזים.
בארי חברה במספר ועדות מקצועיות בתחום רפואת הילדים:
ועדת ייעוץ לרפואת ילדים, משרד הבריאות
ועדת ייעוץ לשיקום גופני, משרד הבריאות
ועדה משנה לשיקום ילדים, משרד הבריאות
ועדה מיוחדת לטיפול פליאטיבי לילדים, משרד הבריאות
הוועדה המדעית, כנס החברה הישראלית לשיקום גופני
הוועדה המדעית, כנס פגיעת מוח ופיתוח התפתחותי במזרח אירופה והמזרח התיכון
2024 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
2023 – אות המצוינות על תרומה לחברה מטעם המכללה האקדמית הדסה ירושלים.
2019 – פרס משרד הבריאות למצוינות בקידום זכויות ונגישות ילדים על מכונות נשימה לחיים בקהילה.
מורכבות שאינה ניתנת לפישוט היא טיעון אנטי אבולוציוני, לפיו מערכות ביולוגיות שיש להן מספר חלקים המקיימים אינטראקציה ביניהם, לא יתפקדו אם אחד מהחלקים יוסר, ולכן כביכול מערכות אלה לא יכלו להתפתח באמצעות ברירה טבעית על ידי שינויים קטנים עוקבים ממערכות קודמות מורכבות פחות.
הטיעון הבסיסי שימש עוד מראשית פיתוח תאוריית האבולוציה על ידי דרווין עצמו כדרך אפשרית להפרכת התאוריה שלו.
כיום תומכים של בריאתנות ותכנון תבוני טוענים לקיום מורכבות כזו במערכות ביולוגיות שונות.
לאחר "הוכחת" הטיעון, דבר שלכאורה מוכיח שהאבולוציה אינה נכונה, פונים מכחישי אבולוציה לטענה כי ההסבר החלופי היחיד הוא קיומו של מעצב תבוני של יצורים ומערכות טבעיות.
הטיעון נפוץ בקרב תנועת התכנון התבוני ומופץ בגרסאות שונות, עם זאת טענות למורכבות שאינה ניתנת לתכנון נדחו על ידי הקהילה המדעית, הרואה בתכנון תבוני פסבדו מדע.
צ'ארלס דרווין כתב: "אם ניתן יהיה להוכיח שאין אפשרות שאיבר מורכב קיים כלשהו יכול היה להיווצר דרך השתנויות קטנות, רבות ורצופות, כי אז התיאוריה שלי תתמוטט לחלוטין".
הסיבה היא ששינויים עקב מוטציות מקריות הם כמעט תמיד קטנים למדי, וכדי שברירה טבעית תגרום להעדפה של קוד גנטי מסוים, יש צורך ששינוי זה יתרום להשרדות או לרבייה של הפרט בעל המוטציה במידה מספקת.
דרווין הקדיש פרק בספרו "מוצא המינים" לתיאור "קשיים בתאוריה של תורשה תוך שינויים מדור לדור" ופתר קשיים אלה.
הקשיים החמורים ביותר של התאוריה הם מה שדרווין כינה "איברים מסובכים ומושלמים ללא דופי".
הוא ציין לדוגמה את המורכבות הגבוהה של העין וציין כי "ההנחה שהעין על כל מנגנוניה המורכבים...
יכלה להיווצר על ידי ברירה טבעית, נראית על פניה, אני מודה, אבסורדית במידה רבה מאד." משפט זה מצוטט לעיתים קרובות על ידי מתנגדיו בלי לציין את ההמשך והוא התיאור של התפתחות מנגוני העין בצורה הדרגתית מתוך מבנים פשוטים יותר.
הביטוי "מורכבות שאינה ניתנת לרדוקציה" נטבע על ידי מייקל בהה בשנת 1996. את הרעיון ניסו בריאתנים להמחיש לגבי אורגניזמים ומערכות שונות כמו עצי סקוויה, כנפיים, עיניים, שוטון, קרישת דם ועוד, אבל ביולוגים אבולוצונים סיפקו מנגנונים וראיות להתפתחות הדרגתית של כל המבנים האלה.
העולם הביולוגי מכיל שפע דוגמאות לעיצובים מדהימים מבחינת יופי ותפקוד.
הטיעון הבריאתני הוא שלא ייתכן כי מבנים אלה נבנו במקרה, ולכן האפשרות האחרת היחידה היא תכנון תבוני.
הביולוג ריצ'רד דוקינס מציין כי מדובר בכשלים לוגיים מסוג טיעון איש קש ודיכוטומיה כוזבת שכן גם הביולוגים תומכי האבולוציה לא טוענים כי מבנים אלה התפתחו בצורה מקרית, אלא בעקבות בעקבות תהליך אבולוציוני מצטבר של ברירה טבעית, שאיננו מקרי.
מנגנוני סונאר אצל עטלפים ואצל דולפינים
השלד המורכב של הספוג המכונה "סל הפרחים של ונוס".
שוטון של יצורים חד-תאיים, כשוטון הזרע או החיידק.
סינתוז חלבונים על ידי הריבוזומים בעזרת מידע המקודד ב-RNA, שבתורו משועתק מה-DNA, שנוצר על ידי חלבוני העתקה המקודדים בו עצמו.
מערכת החיסון בקרב בעלי חוליות.
הטיעון מושמע בידי בריאתנים ותומכי תפיסת התכנון התבוני לגבי מערכות ביולוגיות מורכבות שונות.
הטיעון הוא כי לא ייתכן שמערכות אלה הופיעו בצורה מקרית.
מדענים תומכי אבולוציה מסכימים כי הופעה מקרית היא דבר לא סביר, ומסבירים זאת באמצעות מנגנון הצטברות לא מקרי הנובע מברירה טבעית שבה שינויים מצטברים ומעניקים יתרון גם למבנים שנראה לכאורה שאין בהם תועלת כגון "עין לא מתפקדת".
לאחר שדוגמאות רבות כאלה נחקרו והודגמו, בריאתנים פנו לעוד ועוד תחומים ומערכות בחיפוש אחר פערים שקיימים עדיין בידע המדעי.
כל פער כזה משרת את הטיעון הבסיסי, לפיו אם המדע אינו יודע כרגע את התשובה איך התפתח מנגנון מורכב מסוים, התשובה היא בהכרח תכנון תבוני.
זאת תוך כדי התעלמות מהסברים לחידות התפתחות של מבנים מורכבים קודמים.
הברירה הטבעית מספקת פתרון להתפתחות מבנים מורכבים באמצעות הצטברות של שינויים קטנים.
דוקינס מסביר זאת באמצעות משל בספרו "לטפס על הר ושמו בלתי סביר" - צד אחד של הר הוא מצוק גבוה ואי אפשר לטפס עליו.
לעומת זאת צידו השני מורכב משיפוע מתון.
האבולוציה אינה טוענת כי התפתחות איברים התרחשה בבת אחת - כמו בקפיצה מהקרקעית אל המצוק - אלא בסדרה של שינויים קטנים, בדומה לעלייה בשיפוע.
בריאתנים מנסים לטעון כי שיפור השרידות נעשה תמיד באמצעות מנגנון של "הכל או לא כלום" ששמה האחר הוא "מורכבות שאינה ניתנת לרדוקציה" אבל דוקינס ומדענים נוספים מספקים ראיות לתועלת מדברים כמו "חצי כנף" או עין פרימטיבית, המצוידת לדוגמה רק בתאים רגישים לאור.
מתנגדי אבולוציה ממשיכים לטעון כי העין היא מורכבת מכדי שתתפתח במקרה.
הם מצביעים על כך שיש לעין עדשה, שרירים לכיוון העדשה, קרנית, רשתית, שק דמעות ועוד, וכדי לקבל תמונה חדה וטובה על כל הרכיבים של העין לעבוד ביחד.
מכאן עולה המסקנה לכאורה כי "העין מתפקדת כמכלול או בכלל לא" ומכאן לא ברור כיצד שורה של שיפורים קטנים הובילו להתפתחותה.
מצדדי תורת האבולוציה טוענים בתגובה שלבעל חיים עם "5% עין", כלומר עין פחות מורכבת ולכן פחות טובה – קולטנים לאור, למשל – יש יתרון במאבק הקיום וכך מתרחשת ההשתנות ההדרגתית שהביאה את העיניים למצביהן הנוכחיים בבעלי החיים השונים.
דוקינס מציין כי ניתן לפסול בקלות את הטענה לכך שראיה לא מושלמת אינה דבר מועיל.
יצור עם 5% ראייה לעומת הראייה שלנו נראה לנו בעל יכולות ראייה גרועות, אבל ליצור כזה יש יתרון אבולוציוני גדול אם הוא היצורים האחרים סביבו הם עיוורים לחלוטין.
לדוגמה אנשים שיש להם קוצר ראייה סובלים מראייה מטושטשת אם הם בלי משקפיים, אבל הטיעון לפיו ראיה לא מושלמת אינה מועילה, שקול לטיעון לפיו עבורם הליכה בלי משקפיים משולה להליכה בעיניים עצומות.
כמו כן, שיפור קטן ביכולת הראייה יכול להיות בעל השלכות על התפקוד ומכאן גם על יכולת השרידות שלנו.
מי שראייתו מטושטשת יתקשה לזהות חבר ברחוב אבל יכול להציל את עצמו מנפילה מצוק.
בני אדם יודעים שראייה היא דבר שמשתנה בצורה רציפה כאשר הם נמצאים בתנאי תאורה שונים - החל מחושך מוחלט ועם יותר ויותר אור המאפשר לראות דברים, תחילה בצורה גרועה ובהמשך בצורה טובה יותר.
הראייה שלנו שלא במרכז העין רחוקה מלהיות מושלמת, אך היא מאפשרת לזהות תנועה במרחב.
ניתן להבחין כי דבר זה שימושי כאשר ביום גשום נאלצים להסתובב עם כובע ושדה הראיה מוגבל יותר, דוגמה להשלכות של מצב זה על השרידה היא היכולת לזהות טורף או משאית שנמצאים לא במרכז שדה הראיה.
דוקינס מדגים כיצד העין של חולייתנים הייתה יכולה להתפתח מסדרה של שינויים אבולוציוניים קטנים, שראשיתם בעין פשוטה שמורכבת רק מתאים רגישים לאור.
בהמשך דוקינס מתאר סדרה של שלבים בהתפתחות העין, שכל אחד מהם הוא שיפור קטן בתחכום של העין עד להגעה לאיבר המורכב והאלגנטי של עין כפי שהיא קיימת בקרב בעלי חוליות.
לדוגמה, אם התאים הרגישים לאור נמצאים בתוך גומה קטנה של תאים אחרים, האורגניזם יכול להבין מאין מגיע מקור האור.
תאים נוספים יכולים לשפר את המיקוד.
בתיאור התפתחות העין הוא מציין מספר יצורים שהעיניים שלהם שימושיות, אמנם, אבל גם מהווים דוגמה חיה ליתרונות האפשריים של שלבי-ביניים של הסיבוכיות של העין, אם כי הם אינם מהווים שלבי ביניים אמיתיים.
דוגמה אחרת הן תולעים שהעיניים שלהן נמצאות בתוך "מצלמה עם חריר" או גומה, כך שהדיוק של מקור האור יכול להיות גבוה יותר.
לכידת חרקים על ידי צמחים טורפים
מחקרים שפורסמו בירחון המדעי סיינס בינואר 2024 מצביעים על כך שתכונות מורכבות יכולות להיווצר על ידי שילוב מקרי של מספר תכונות נפרדות שהתפתחו קודם לכן.
מחקר בהובלת פרופ' אולריקה באואר בדק התפתחות מנגנון של לכידת חרקים בשני צמחים טורפים מסוג כדנית.
המנגנון הלוכד דורש שלושה רכיבים – כימי, מבני ומכני – בכד וב"מכסה" הסוגר על החרק.
החוקרים בדקו את העץ האבולוציוני של כל המינים בסוג ומצאו כי אחת או שתיים מבין התכונות הופיעה באופן מקרי ברוב המינים.
בשני המינים הטורפים הופיעו כל שלוש התכונות.
אלו התפתחו בנפרד בכל מין בלי התפתחות באב קדמון משותף, כלומר בתהליך של אבולוציה מתכנסת.
החוקרים הסיקו כי הופעת התכונה החדשה, היכולת לטרוף חרקים, היא תוצאה של "צירוף מקרים ספונטני" שהתקבע באמצעות היתרון שהיה לו בברירה הטבעית, ולא תוצאה של ברירה מכוונת של תכונות המשנה.
כל שינוי כזה צריך להתפתח בנפרד ורק השילוב שלהם מאפשר תעופה.
התארכות הגפיים הקדמיות של כמה מיני דינוזאורים לא נבעה מתוך מחשבה קדימה על תעופה בעוד חצי מיליון שנה.
מאוחד יותר, שילוב של שתי התכונות אפשר תעופה.
"במחקרים החדשים מתגלה שהתלכדות רכיבים יחד, באופן נדיר ומקרי, יוצרות את התכונות המורכבות".
בשנת 1996 פרסם הביולוג מייקל בהה את רעיונותיו על "מורכבות בלתי ניתנת לצמצום" בספרו "הקופסה השחורה של דרווין".
הוא הציע מספר מערכות כאלה.
אחד המנגנונים האלה הוא, לפי בהה, מנגנון קרישת הדם.
ב-1997, ראסל דוליטל, שעל עבודתו ביסס בהה חלק גדול מהדיון בנושא זה, כתב הפרכה להצהרות על "מורכבות בלתי ניתנת לצמצום", והתייחס במיוחד למגנון קרישת הדם.
עשרות שנים קודם לכן דוליטל הציג תזה כיצד אף על פי שמערכת קרישת הדם בבעלי חוליות היא תהליך מורכב ביותר, היא יכולה להתפתח כתוצאה משלושה תהליכים ביולוגיים פשוטים יותר - הכפלת גנים, מוטציות נקודתיות ושליטה על גורמים הומולוגיים.
הוא גם הציע כיצד ניתן להעריך את הנוכחות והתפקוד של מנגנונים אלה על ידי השוואתם באורגניזמים שונים, במיוחד בבעלי חיים שהתפצלו מוקדם יותר בעץ החיים וייתכן כי יש להם מערכות פשוטות יותר.
בהה התעלם מכך ואף לקח את מחקרו כדי לנסות להדגים את הטענה ההפוכה, תוך שהוא טוען כי "לאף אחד אין מושג איך התפתחה מערכת קרישת הדם".
דוליטל טוען לעומת זאת כי בעשורים האחרונים הצטברו עוד ועוד ראיות לאבולוציה של מערכת קרישת הדם, ושהן תומכות בתזה שהציג.
בשנת 2003 פרסמה המעבדה של דוליטל מאמר בכתב העת המדעי PNAS אשר מדגים שלדגים נפוחיתיים ("אבו נפחא") חסרים לפחות שלושה מתוך 26 גורמי קרישת דם, אך עדיין יש להם מערכת קרישת דם פעילה.
לפי דוליטל, הדבר מפריך טענה מרכזית בספרו של בהה, לפיה קרישת דם היא "מורכבת בלתי ניתנת לצמצום".
בהה טען בספרו בשנת 1996 כי מערכת החיסון היא דוגמה ל"מורכבות שאינה ניתנת לצמצום".
בפסק הדין של משפט הפנדה של דובר כתב השופט ג'ונס כי "פרופסור בהה נשאל בקשר להצהרתו משנת 1996 כי המדע לעולם לא ימצא הסבר אבולצוני למערכת החיסון.
הוצגו לפניו חמישים ושמונה מאמרים שעברו ביקורת עמיתים, תשעה ספרים וכמה פרקים מספרי לימוד באימנולוגיה העוסקים באבולוציה של מערכת החיסון.
למרות זאת הוא פשוט המשיך לעמוד על דעתו כי אין בכל אלה ראיות מספקות וכי הדברים פשוט 'לא די טובים'." ריצ'אד דוקינס ציין כי בחקירה הנגדית על ידי אריק רוטשילד, נציג התביעה במשפט, נאלץ בהה להודות כי לא קרא את רוב המאמרים הללו.
מוֹרִיקָה (שם מדעי: Moricandia) הוא סוג קטן של צמחים עשבוניים דו-שנתיים או רב-שנתיים או בני שיח (בישראל) ממשפחת המצליבים.
משפחה המאופיינת בפרחים בעלי ארבעה עלי כותרת הערוכים בצורת צלב.
פרחי מיני מוריקה גדולים יחסית וצבעיהם נעים מוורוד-סגול ועד לבן.
בני הסוג קרחים ומסועפים מאוד, ומאכלסים בתי גידול צחיחים וצחיחים למחצה באזורים הים-תיכוניים והסהרו-ערביים.
הסוג כולל שמונה מינים, מהם שניים המצויים בישראל בדרומה בלבד: מוריקה מבריקה ומוריקת סיני.
חלק ממיני מוריקה נחקרו בהרחבה בשל יכולתם לבצע פוטוסינתזה במסלול ביניים מסוג C3–C4, תכונה המשפרת את קיבוע הפחמן ואת יעילות השימוש במים בתנאי יובש וקרינה גבוהה.
תחום תפוצתה הטבעי של מוריקה משתרע מאיי הקנריים במערב, דרך אגן הים התיכון ועד אזור הסהרה ופקיסטן, ומסומליה בדרום ועד חצי האי ערב בצפון-מזרח.
מיני הסוג מאכלסים בעיקר אזורים צחיחים וצחיחים למחצה.
הסוג התאזרח בקורסיקה, בצרפת, בגרמניה, ביפן ובסרדיניה.
תחום התפוצה הטבעי כולל את האזורים והמדינות הבאים:
אפריקה: אלג'יריה, צ'אד, מצרים, לוב, מאוריטניה, מרוקו, סומליה, תוניסיה.
אירופה: האיים הבלאריים, איי הקנריים, יוון, איטליה, פורטוגל, סיציליה, ספרד.
המזרח התיכון וחצי האי ערב: ישראל וירדן, חצי האי סיני, ערב הסעודית, עומאן, תימן.
השם המדעי העברי המקורי של הסוג היה מוֹרִיקַנְדִיָה, כתעתיק של השם הלטיני Moricandia; עם קביעת השם העברי התקני קוצר השם למוריקה.
השם החדש מבטא גם את גוֹן הצמח הבולט בנוף המדברי החשוף.
מחקרים פילוגנטיים ופילוגאוגרפיים שנערכו בסוג מוריקה (Moricandia) מצביעים על פיצול מוקדם בין שתי שושלות עיקריות: שושלת אפריקאית–סהרו-ערבית ושושלת איברית (אירופית).
פיצול זה החל בסוף המיוקן, והתרחש במהלך משבר המליחות המסיני (Messinian Salinity Crisis), תקופה המתוארכת לכ-5.96 עד 5.33 מיליון שנים לפני זמננו, שהתאפיינה בהתייבשות נרחבת של אגן הים התיכון.
בתקופה זו נוצרו גשרי יבשה בין צפון אפריקה לדרום איבריה כתוצאה מהתרוממות טקטונית, במקביל לניתוק הים התיכון מן האוקיינוס האטלנטי סביב 6.3 מיליון שנה, שאִפשרו התפשטות של אבות הסוג מצפון אפריקה אל מערב אגן הים התיכון וחצי האי האיברי.
לאחר פתיחתו המחודשת של מצר גיברלטר בראשית התקופה הזנקלית (כ-5.33 מיליון שנים לפני זמננו), נותק הקשר היבשתי בין אפריקה לאירופה, והחלה התפתחות אבולוציונית נפרדת של שתי השושלות.
בעוד שמיני השושלת האפריקאית–סהרו-ערבית שמרו על תפוצה רחבה והסתגלות לתנאים צחיחים וצחיחים למחצה בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובחצי האי ערב, ההתפשטות לחצי האי האיברי לוותה בבידוד גאוגרפי ובהתמיינות מקומית, שהובילה להתפתחות קבוצת מינים אנדמיים אירופיים.
מוריקה מצויה (Moricandia arvensis), אף שתפוצתה רחבה וכוללת אזורים נרחבים באגן הים התיכון ובאירופה, משתייכת מבחינה פילוגנטית לשושלת האפריקאית סהרו-ערבית, ותפוצתה הצפונית משקפת התפשטות משנית של שושלת מדברית קדומה, ולא התמיינות מקומית במסגרת השושלת האיברית.
עד אמצע המאה ה-20, ובכלל זה בשנת 1966, הוכרו בסוג מוריקה שמונה מינים – בדומה למצב כיום.
עם זאת, חלו מאז שינויים טקסונומיים מינוריים, ובהם תיאור המין מספרד M.
foleyi מן הסוג; אלה הם שינויים מאוחרים, שאירעו לאחר התקופה הטקסונומית הקלאסית.
רוב מיני הסוג מוריקה תוארו לראשונה במהלך המאה ה-19, ורק מינים מעטים הוגדרו מחדש או תוארו למדע במאה ה-20 וה-21.
מחקרים פילוגנטיים מצביעים על כך שהסוג מוריקה מורכב משתי שושלות עיקריות: שושלת איברית (אירופית), הכוללת שלושה מינים אנדמיים לחצי האי האיברי, ושושלת אפריקאית סהרו-ערבית, הכוללת ארבעה מינים המאכלסים בעיקר את אזורי צפון אפריקה והים התיכון הדרומיים.
נוסף עליהם נכלל בסוג גם מוריקה מצויה (Moricandia arvensis), שמבחינה פילוגנטית משתייכת לשושלת האפריקאית–סהרו-ערבית, אף שתפוצתה רחבה וכוללת גם אזורים באירופה.
מין זה אינו מהווה חוליית מעבר אבולוציונית בין שתי השושלות, אלא מין אפריקאי במוצאו שהתפשט משנית אל אגן הים התיכון הצפוני.
שלושת המינים בקבוצה זו הם צמחים עשבוניים דו-שנתיים או רב-שנתיים, והם מרוכזים ואנדמיים לחצי האי האיברי (ספרד) ולמערב אגן הים התיכון.
אף כי מוריקה מצויה (Moricandia arvensis) מאכלסת גם אזורים בחצי האי האיברי, היא אינה נכללת בקבוצה האיברית, שכן מבחינה פילוגנטית היא משתייכת לשושלת האפריקאית–סהרו-ערבית, ותפוצתה באירופה היא תוצאה של התפשטות משנית.
מוריקה מבאישה (Moricandia foetida) היא צמח רב-שנתי.
תחום תפוצתו הטבעי מוגבל לדרום-מזרח ספרד.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1852.
מוריקה מוריקנדית Moricandia moricandioides הוא צמח רב-שנתי שגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזג.
תחום תפוצתו הטבעי במרכז ובמזרח ספרד.
הוא מין אנדמי המצוי בדרום חצי האי האיברי ובמזרחה.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1962.הוכרו חמישה תת-מינים, וכולם מתקיימים כאוכלוסיות מקוטעות באזורי אקלים ים-תיכוני יבשתי, על קרקעות גירניות עם אזורים עשירים במלחים ובמינרלים סולפטיים; זאת למעט תת-המין pseudofoetida, המאכלס סביבות צחיחות וחמות יותר.
עם זאת, מחקר פילוגאוגרפי וגנטי עדכני הראה כי ברוב תת-המינים אין בידול גנטי מובהק, אף שקיימים ביניהם הבדלים מורפולוגיים הדרגתיים.
יוצא דופן הוא תת-המין pseudofoetida, אשר מפגין בידול גנטי, מורפולוגי ואקולוגי ברור ביחס לשאר תת-המינים, ואילו מעמדו הטקסונומי של תת-מין נוסף (cavanillesiana) נתמך באופן חלקי בלבד אף על פי שהוא מציג תכונות מורפולוגיות ייחודיות (פירות וזרעים ארוכים ורחבים יותר).
הוא גדל בעיקר באזורי אקלים ממוזג.
תחום תפוצתו הטבעי בלעדי לספרד.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 2017. מין זה שויך בעבר לסוג Rytidocarpus, אך בעקבות מחקר פילוגנטי הועבר לסוג מוריקה ותואר כמין חדש בו.
מיני קבוצה זו משתייכים פילוגנטית לשושלת הסהרו-ערבית–אפריקאית של הסוג מוריקה.
מרביתם בני-שיח המותאמים לאקלים יבש וחם, ותפוצתם הטבעית באזורים צחיחים וצחיחים למחצה בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובחצי האי ערב; מוריקת סיני אף מרחיקה בתפוצתה מזרחה עד עומאן, איראן ופקיסטן.
יוצא דופן הוא המין מוריקה מצויה (Moricandia arvensis), שהוא עשב דו-שנתי או רב-שנתי בעל תפוצה רחבה, אך מבחינה פילוגנטית משתייך אף הוא לשושלת זו.
מוריקה מצויה (Moricandia arvensis) היא צמח עשבוני דו-שנתי או רב-שנתי.
היא גדלה בעיקר באזורי אקלים ממוזג.
תחום תפוצתה הטבעי רחב מאוד, והוא כולל את האיים הקנריים והאיים הבלאריים, חצי האי האיברי (פורטוגל וספרד), דרום אירופה (איטליה, סיציליה ויוון), וכן אזורים נרחבים בצפון אפריקה, ובהם מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מאוריטניה וצ'אד, ומשתרע עד אזורי הסהרה.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1821.
מוריקה מבריקה (Moricandia nitens) היא בן-שיח.
היא גדלה בעיקר באזורי אקלים סובטרופי.
תחום תפוצתה הטבעי משתרע מתוניסיה במערב, דרך לוב ומצרים, ועד חצי האי סיני וארץ ישראל במזרח.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1910.
מוריקת סיני (Moricandia sinaica) היא בן-שיח.
תחום תפוצתה הטבעי משתרע ממזרח מצרים וחצי האי סיני, דרך ארץ ישראל וערב הסעודית, מזרחה עד עומאן, איראן ופקיסטן, ודרומה עד צפון סומליה.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1867.
מוריקה קוצנית (Moricandia spinosa) הוא בן שיח.
הוא גדל בעיקר באזורי אקלים סובטרופי.
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1875.
תחום תפוצתו הטבעי בצפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב).
המין תואר לראשונה למדע בשנת 1855.
עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים, או בני-שיח (בישראל); קרחים, לעיתים מכחילים, מסועפים מאוד.
העלים מסורגים ופשוטים, חסרי לוואים, והטרף לרוב תמים.
העלים התחתונים יושבים והעליונים חובקים על פי רוב את גבעול.
התפרחות ערוכות באשכולות וחסרות חפים.
עלי הגביע זקופים ודו-שקיים; שני העלים הפנימיים מהם בעלי בסיס שקיקי.
הכותרת בעלת ארבעה עלי כותרת ורדרדים-סגולים עד לבנים, מפורדים ובעלי ציפורן וטרף.
הטרף מורחב ומוצר לציפורן באופן פתאומי; צורתו דמוית ביצה הפוכה והוא קטום בקודקודו.
הפרי תרמיל, הנפתח בהבשלה, על פי רוב לכל אורכן של שתי הקשוות.
הוא מוארך, דמוי סרגל, ובעל ארבע צלעות.
הקשוות בעלות קרין — רכס אורכי בולט, מעין שְׁדְרִית של סירה — וכל אחת מהן בעלת עורק אחד.
הפרי מורכב משני עלי שחלה, היוצרים שתי מגורות שביניהן מחיצה משנית קרומית, המכונה מחיצה מדומה, המתפתחת מן השליות.
בראש הפרי מצוי מקור, שהוא שריד לעמוד השחלה.
הזרעים אליפסואידיים וחסרי מלל קרומי, מספרם גדול משניים והם ערוכים בטור אחד (במוריקה מבריקה) או בשני טורים בכל מגורה (מוריקת סיני).
בסוג מוריקה (Moricandia), ובייחוד במינים מוריקה מצויה (Moricandia arvensis) ומוריקה שיחנית (Moricandia suffruticosa), תועד היטב מטבוליזם פוטוסינתטי ביניים מסוג C3–C4. זהו אחד המקרים הקלאסיים והנחקרים ביותר של פוטוסינתזה ביניים במשפחת המצליבים.
מסלול זה אינו מהווה "מסלול שלישי" עצמאי, אלא שינוי אנטומי–ביוכימי המתרחש במסגרת מסלול C3, וזאת ללא הפעלה מלאה של מחזור C4. כתוצאה מכך משתפרים קיבוע הפחמן ויעילות השימוש במים, במיוחד בתנאי יובש, חום וקרינה חזקה.
בשל תכונות אלה קיים עניין מחקרי ואגרונומי פוטנציאלי במיני מוריקה, שכן מרבית הצמחים המשמשים כיום לגידול חקלאי במשפחת המצליבים מבצעים פוטוסינתזה במסלול C3, שהוא פחות יעיל בתנאי יובש, חום וקרינה גבוהה.
בהתאם לכך נעשו ניסיונות תאורטיים וניסויי הכלאה לבחון אפשרות להעברת מאפיינים פיזיולוגיים ממיני מוריקה למינים חקלאיים בסוגי מצליבים, ובראשם הסוג כרוב.
עם זאת, מדובר בפוטנציאל מחקרי בלבד: תכונות ההטמעה של מוריקה טרם הוטמעו בגידולים חקלאיים המצויים בשימוש, ואין כיום יישום חקלאי מעשי המבוסס על מסלול C3–C4 במשפחת המצליבים.
מוֹרָן הוא קיבוץ בבקעת בית הכרם, על הגבול בין הגליל העליון לגליל התחתון, בקצה המזרחי של תחום השיפוט של המועצה האזורית משגב.
מיקומו על גבעה כ־13.3 קילומטרים מזרחית לכרמיאל, סמוך לכביש 85.
הקיבוץ נוסד בשנת 1977, על ידי הקיבוץ המאוחד.
בספטמבר 1977 הגיעה יחידת חלוץ לקיבוץ להשלים את הכנת הבתים לשאר המייסדים.
מייסדיו היו קבוצה של כ-40 צעירים, מרביתם עירוניים, שהוכשרו בחבורות בקיבוץ גינוסר, ואליהם הצטרפו בשנים שלאחר מכן כמה גרעיני נח"ל.
בעת הקמתו התבסס הקיבוץ על שלושה ענפים: קבוצת בניין שקיבלה הכשרה בגינוסר, מפעל יציקה בשיתוף מפעל כבירן של קיבוץ כברי וחקלאות של אבוקדו ורעיית בקר.
הקיבוץ קרוי על שם השיח מורן שגדל בגליל.
בסמוך ליישוב זורם נחל מורן.
בשנת 2000 הוחלט להקים בקיבוץ שכונת הרחבה ובמסגרתה נוספו ליישוב 74 משפחות.
היישוב מתנהל כאגודה שיתופית קהילתית שחברים בה כל תושבי הקבע.
כיום גרות במורן כ-125 משפחות אשר מאוגדות ביחד באגודה.
בשנת 2004 הפך הקיבוץ להיות חלק ממשגב ולא מרום גליל השיתופית.
חקלאות – מטעי מנגו וליצ'י, בקר לחליבה ובשר ולולים
אירוח כפרי – יש בקיבוץ מאפייה, בית קפה, מבשלת בירה ופאב, ואף מפעל שוקולד
מרפאה וטרינרית – ניתן לקבל בקיבוץ שירותי רפואה וטרינריים
בקיבוץ בריכת שחייה, מרפאה, פעוטונים, ספרייה, גן ילדים, מועדון נוער, חנות לבגדים יד שנייה, גלריית תכשיטים, גלריית אומנות ובית כנסת.
מורן (שם מדעי: Viburnum) הוא סוג עצים ושיחים ממשפחת המורניים (Adoxaceae).
בסוג מורן כ-203 מינים, מהם נשירים ומהם ירוקי-עד.
נציגו היחיד בישראל של הסוג מורן הוא מורן החורש.
מין נדיר ומוגן שגדל בחורשים, בעמק עכו, בכרמל ובגליל העליון.
מין זה נפוץ מאוד כצמח גינון.
בשנת 2016 הועבר הסוג מורן ממשפחת היערתיים למשפחת המורניים (Viburnaceae).
שמה העברי המוצע של המשפחה, על שם הסוג מורן, אינו רשמי והוא ממתין לאישור האקדמיה ללשון.
לפי הטַקְסוֹנוֹמְיָה (תורת המיון) העכשווית (2024) משפחת השלמוניים (Dipsacaceae) בוטלה ואוחדה עם משפחת היערתיים (Caprifoliaceae) וזאת האחרונה המורחבת פוצלה למשפחת היערתיים ומשפחת המורניים (Viburnaceae) ושתיהן שייכות לסדרה שלמונאים (Dipsacales).
משפחת המורניים כוללת שלשה סוגים בלבד: מורן, סמבוק ואדוקסה (adoxa), לאחרון אין נציג בר בישראל.
לסוג סמבוק שני נציגים בישראל: סמבוק שחור (Sambucus nigra) צמח נדיר עד נדיר מאוד הפורח באפריל עד מאי; וסמבוק אמיתי (Sambucus ebulus), צמח נדיר מאוד הגדל בחרמון ופורח במאי עד יולי.
לסוג מורן נציג בר אחד בישראל: מורן החורש (Viburnum tinus) הפורח ממרץ עד אפריל; למורן החורש שויכו בעבר שני תת-מינים נוספים במקרונזיה שבאוקיינוס האטלנטי: הזן Viburnum tinus subsp.
כיום התת-מין הראשון הוא מין בפני עצמו (.Viburnum rugosum Pers) והשני הוא המין Viburnum treleasei Gand.
מורן החורש פורח באביב בתפרחות.
הפרחים לבנים או ורדרדים ומדיפים ריח נעים.
אזור מוצאו הוא מזרח הים התיכון.
צורתו היא כשיח צפוף ומעוגל, כאילו גזום.
הפרי הוא ענבה שחורה דמוית ביצה.
מינים אחרים של מורן הם צמחי נוי נפוצים.
המורן הקירח (Viburnum Suspensum) הוא שיח ירוק עד, שעליו ותפרחותיו מכוסים שערות ואילו עליו קירחים, תפרחותיו הלבנות צפופות.
המורן הריחני הוא שיח ירוק עד, שמוצאו במזרח אירופה.
התפרחת דמוית פירמידה רחבה, ובה פרחים ריחניים ולבנים.
מורן אטיאס (נולדה ב-9 באפריל 1981) היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית-אמריקאית.
אטיאס נולדה בחיפה ליעל, מנהלת משרד עורכי דין, ולמרדכי, יבואן רהיטים.
לאטיאס אח בוגר ממנה, מיכאל, ואחות צעירה, השחקנית שני אטיאס.
למדה בבית הספר היסודי אילנות ובתיכון חוגים.
אטיאס לא גויסה לצה"ל, עקב דלקת קרום המוח.
את הקריירה שלה כדוגמנית החלה אטיאס בגיל 15 כשנחשפה בתוכנית הנוער "אנטנה" ב-HOT.
בגיל 18 נסעה לגרמניה, והחלה שם בקריירת דוגמנות, שהחלה לשגשג כאשר מעצב האופנה האיטלקי רוברטו קוואלי לקח אותה תחת חסותו.
אטיאס עברה להתגורר באיטליה בגיל 19, ושם זכתה לפריצה הגדולה: היא השתתפה במספר תצוגות אופנה, דגמנה לבית האופנה דולצ'ה וגבאנה, הנחתה תוכניות טלוויזיה והופיעה על שערי מגזינים נחשבים: Vanidades, Natural, Max, Jack, ועוד.
בשנת 2004 שבה לארץ כדי לדגמן עבור רשת האופנה "רנואר" כפרזנטורית, במקום הדוגמנית קים איגלינסקי במשך שתי עונות.
בשנים 2006–2009 שימשה אטיאס כדוגמנית הבית של המותג נעלי גלי.
בשנת 2006 כיכבה בקמפיין של משרד התיירות הישראלי באיטליה, שכלל תשדירים שהזמינו את האיטלקים לבקר לישראל.
אטיאס, הסכימה להשתתף בקמפיין בהתנדבות מלאה.
בשנת 2009 שימשה כפרזנטורית של רשת המשביר לצרכן.
בשנת 2010 כיכבה בקמפיין של חברת ההלבשה התחתונה "פמינה".
בנובמבר 2011 דורגה מורן אטיאס במקום הרביעי ברשימת הדוגמניות המרוויחות בישראל של כתב העת "פורבס ישראל", עם הכנסה מוערכת של כ-700 אלף ש"ח.
בדצמבר 2012 נבחרה לככב בקמפיין של רשת ההלבשה התחתונה "בוניטה דה מאס", כפרזנטורית שלה לעונת אביב-קיץ 2013.
אטיאס החלה את הקריירה שלה בטלוויזיה באיטליה, שם השתתפה במספר תוכניות.
ב-2005 הנחתה את תחרות קדם-אירוויזיון 2005 לצד דידי הררי, והנחתה את שעשועון ההימורים "דיל או לא דיל" בערוץ 10. שיחקה בסרט הקולנוע של מנחם גולן "ימים של אהבה" לצד מאיה בוסקילה, יוסף שילוח, ניר לוי ועמוס לביא.
ובנוסף באותה שנה גם השתתפה בסרט האיטלקי "גז", על תפקידה הייתה מועמדת לפרס איטלקי, Festival Sguardo al Femminile ("מבט נשי").
ב-2006 התארחה בפרק של תוכנית הריאליטי "הדוגמניות", ושיחקה בסרט הקולנוע הישראלי "רחמים" בכיכובם של שלום אסייג ויגאל עדיקא.
ב-2007 שיחקה בסרט האימה "אם הדמעות" של הבמאי דאריו ארג'נטו.
ב-2008 החלה לשחק בסדרה האמריקאית "התרסקות" בדמותה של אינס, ובעונה השנייה קיבלה את התפקיד הנשי הראשי בסדרה.
באותה שנה גם השתתפה בעונה השלישית של הסדרה "פעם בחיים" של yes.
ב-2010 שיחקה בסרט "שלושת הימים הבאים", לצד ראסל קרואו ואליזבת' בנקס.
בשנת 2011 שיחקה בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה, "צווארון לבן", בתפקיד כריסטי, חברתה של הסוכנת דיאנה בריגן, ובעונה השלישית של הסדרה הישראלית "החברים של נאור", בתפקיד הבת של דלאל.
בשנת 2012 שיחקה את דמותה של מיקה בסדרת הדרמה "אלנבי", לצידם של אביב אלוש ורומי אבולעפיה.
באותה שנה הנחתה אטיאס את טקס בחירת מלכת היופי, ושיחקה בסרט הדרמה העצמאי "עיניים מטורפות" לצד ג'ייק ביוסי וטניה ריימונד.
בשנת 2013 שיחקה את מוניקה בסרטו של פול האגיס, "גוף שלישי".
החל מ-2014 החלה אטיאס לככב בסדרת הדרמה האמריקאית, "הרודן", וגילמה את דמותה של ליילה אל-פאיד, לצד השחקן אדם ריינר.
בשנת 2018 גילמה את רנטה מוראלי בסדרת הטלוויזיה "המתמחה" ברשת FOX.
באותה שנה, שימשה כשופטת בעונה השנייה של התוכנית "גוט טאלנט ישראל", ושיחקה בתפקיד קטן בסרט האמריקאי "Speed Kills" בכיכובו של אל פצ'ינו.
בשנת 2019 החלה לככב בסדרת הדרמה של NBC "הכפר", בדמותה של אווה בהאזאדי, פליטה איראנית בארצות הברית בעלת בעיות עם רשות ההגירה.
בשנת 2021 שיחקה בסרטו של ליאור אשכנזי "זרים מושלמים"; רימייק לסרט האיטלקי עטור הפרסים "זרים מושלמים" משנת 2016.
בשנת 2022 הצטרפה כדמות משנית לעונה השישית והאחרונה של סדרת הדרמה האמריקאית של רשת הטלוויזיה TNT "ממלכת החיות"; המבוססת על הסרט האוסטרלי בעל אותו השם משנת 2010. בסדרה, מגלמת אטיאס את הבלשית לואיז תומפסון, מי שחוקרת את רציחתה של אחת מדמויות המפתח ונחושה להכניס את משפחת קודי לכלא.
בחגיגות שנת ה-75 למדינת ישראל נבחרה להנחות את טקס הדלקת המשואות, במסגרת בטקס המרכזי בהר הרצל, לצד אקי אבני.
בשנת 2025 הנחתה את טקס פרסי הקולנוע הישראלי של השר מיקי זוהר.
בינואר 2008 מונתה לדירקטורית בחברה ציבורית "עטיה גרופ", שהייתה מנוהלת על-ידי הדודים שלה, יוסי ושלום עטיה, ופעלה בתחום הנדל"ן באמצעות פרויקטים בקרואטיה ולאס-וגאס.
האחים עטיה הודו כי בין השאר קיוו כי הפרסום הרב שבו זכתה אטיאס באיטליה יסייע לשווק את קרקעות החברה בקרואטיה למשקיעים איטלקים.
במרץ 2012 הגישו שמונה בעלי מניות בחברה בקשה לתביעה נגזרת נגד החברה, בעלי השליטה בה, נושאי משרה בכירים ורואי החשבון של החברה בסך כ-116 מיליון שקל בטענה כי גרמו לריקון כספי החברה באמצעות הונאה.
גם אטיאס נתבעה בטענה לתפקוד רשלני כדירקטורית, אולם בית המשפט קיבל את טענתה כי לא הייתה מעורבת באישור העסקאות עליהם נתבעה החברה, מאחר שלא נשמר פרוטוקול מישיבות הדירקטוריון.
2024, אות diva e donne פסטיבל הסרטים ונציה.
ב-2005 מונתה על ידי העיר מילאנו כדוברת הרשמית כנגד השחתות גראפיטי והתעללות בבעלי חיים.
ב-2012 הייתה בזוגיות מתוקשרת עם השף אביב משה, אך לאחר מספר חודשים נפרדו.
בסוף 2013 ותחילת 2014 הייתה בזוגיות עם לאפו אלקן, אחד מיורשי תאגיד הרכב פיאט, שאחיו הבכור ג'ון אלקן משמש כנשיאה מאז 2010.
ב-2015 נבחרה על ידי משרד החוץ להיות הפרזנטורית של הביתן הישראלי באקספו 2015 שהתקיים במילאנו.
ב-2017 התאזרחה גם כאמריקאית, אולם ביוני 2020 חזרה לישראל כתושבת חוזרת ובזמן מגפת הקורונה התנדבה בבית החולים איכילוב.
ב-28 בספטמבר 2022 ילדה את בתה הבכורה.
שנהסרטתפקידהערות2005ימים של אהבהסיגלסרט ישראליGasמוניקהסרט איטלקי2006שושני המדברעיישה2007אם הדמעות"אם הדמעות"2008רחמיםאיזבלסרט ישראליאל תתעסקו עם הזוהןאתיסרט אמריקאי2009ארץ האבודיםאשת פרימט צא-קאחתונה היוםהלופהסרט איטלקי2010כבודרונית מרציאנוסרט ישראלישלושת הימים הבאיםאריטסרט אמריקאי2012עיניים מטורפותאקסית של זאק2013גוף שלישימוניקה2016A Stand Up Guyמריה2018Speed Killsקונטסה2021זרים מושלמיםקרןסרט ישראלי
מורנה היא סירת פשיטה (NSW-Naval Special Warfare), לפעילות משולבת הן בים העמוק והן בקרבת החוף של יחידות הקומנדו הימי של ישראל (שייטת 13), ארצות הברית ומדינות נוספות.
הסירה בנויה מתחתית קשיחה ודפנות מתנפחות, (RIB-Rigid Inflatable Boat).
נתונים אלה מקנים לסירה מהירות גבוהה וכושר ציפה גבוה גם בתנאים של ים סוער (דרגה 6) ורוחות מעל 80 קמ"ש.
התחתית הקשיחה בנויה בצורת V עמוק ועשויה מפיברגלס וקוולר המחוזקים בשרף פולימרי.
מבנה זה מאפשר גישה עד לקרבת החוף למטרת הנחתה של הלוחמים או פינוי וחילוץ.
הדפנות המתנפחות העשויות משתי שכבות של ניילון המחוזקות בגומי סינתטי, בעלות מבנה מעוגל הנוטה כלפי חוץ, מקנות יציבות בפניות ותמרונים חדים, ומפחיתות משמעותית את הרסס המותז על הלוחמים בזמן ההפלגה.
מבנה הסירה והרכב החומרים מהם היא עשויה מאפשרים בשעת הצורך גם את השלכתה לים מתוך מטוס תובלה, מבלי שתיפגע ותינזק.
מוֹרַן הַחֹרֶשׁ (שם מדעי: Viburnum tinus שם נפוץ: Laurestine) הוא שיח יְרוֹק־עַד זקוף, צפוף, בעל עלים נגדיים וגדולים ופרחים הערוּכים במעֵין סוככים ופרי ענבה.
מין זה משויך לסוג מורן (Viburnum) ממשפחת המורניים (.Viburnaceae Raf).
הוא גדל כצמח בר בחורש ים-תיכוני לח סביב אגן הים התיכון, ונפוץ כצמח תרבות ברחבי העולם.
לפי הטקסונומיה העכשווית (2023) בשנת 2016 הועבר הסוג מורן ממשפחת היערתיים למשפחת המורניים.
כריתת מורן החורש נאסרה לפי פקודת היערות בכל שטח מדינת ישראל בשנת 1996. הוא הוכרז בישראל כצמח מוגן, כערך טבע מוגן, בגליל העליון ובכרמל בשנת 1970 ובכל הארץ בשנת 2005.
מורן החורש הוא שיח יְרוֹק־עַד זקוף, גבוה, סבוך, גזעו מחוספס ועלוותו צפופה וצבעה ירוק כהה.
לעיתים רחוקות הוא עץ נמוך.
גובהו שניים עד חמישה מטרים.
בדרך כלל מופע הנוף הוא גוש שיח כדורי בלתי חדיר בקוטר של עד שלושה מטרים.
קצב הצימוח שלו איטי, והוא נזקק לשמש מלאה או חלקית ולחות, אם כי הוא עמיד ליובש ולקרה כיאה לצמח ים-תיכוני.
פליטי תרבות, ללא תוספת השקיה בתקופת הקיץ, סובלים מעָקַת יובש שניכרת מאוד בעלווה ובפירות.
מורן החורש שגדל בתרבות, נפוץ בכל האזורים בישראל פרט לבקעת הירדן והערבה.
הוא גדל ברוב הקרקעות, אך גדל היטב בקרקע עשירה וזקוק להשקיה מועטה עד בינונית ולפרקים.
הוא נזקק לשמש מלאה או חלקית ורגיש בצל למזיקים (תריפס).
הוא משמש בגינה ובחצרות בתים כצמח יחיד או כגדר חיה.
שתילה נעשית, אך ורק בתקופות קרירות, בסתיו ובחורף, והגיזום נעשה בסתיו ובשום אופן לא בקיץ.