tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדיני לשון הרע, הוכרו כעניין אישי רק במקרים מובהקים של אדם המגן על רכושו, או של אדם שקיבל הוראה ממעבידו, ונקבע שכלי התקשורת אינם יכולים לטעון לעניין אישי.
בדיני הגנת הפרטיות נדונה הגנה זו בדרך כלל ביחס לחוקרים פרטיים, אשר טענו לאינטרס אישי כשר של לקוחם - איסוף ראיות לבית המשפט.
בעבר, בפס"ד קיבוץ גן שמואל, נקבע שאיסוף ראיות הוא אינטרס אישי כשר של הלקוח.
הגנה זו נשקלה אף בנסיבות שבהן החוקר צילם אישה בעירום עם גבר (בפרשת אברהם פריש).
עם זאת, פסקי דין מאוחרים (כדוגמת: ליברמן, חתוכה) קבעו שגישה זו היא פסולה בהקשר של צילום זוג ביחסים אינטימיים, ואף לגבי איסוף ראיות במישור העסקי (בעניין מולטילוק).
נראה שכיום איסוף ראיות איננו נחשב לעניין אישי כשר, ואין בסיבה זו כשלעצמה כדי לפתוח אפשרות להצדיק פגיעה בפרטיות.
פגיעה בתום לב תוך ביצוע עיסוק כדין (סעיף 18(2)(ד))
(ד) הפגיעה נעשתה תוך ביצוע עיסוקו של הפוגע כדין ובמהלך עבודתו הרגיל, ובלבד שלא נעשתה דרך פרסום ברבים
לפי סעיף זה, ניתן לטעון שהפגיעה נעשתה תוך ביצוע עיסוק כדין, במהלך העבודה הרגיל.
מטרתו העיקרית של הסעיף היא הגנה על עבודתם של חוקרים פרטיים, אך יש לו השלכות גם על בעלי מקצוע נוספים, כגון: עיתונאים, רופאים ועוד.
כל התנאים הנקובים בסעיף הם פשוטים וברורים, ואילו הסייג הטעון ביאור הוא עיסוק 'כדין'.
בפרשת חתוכה, עלתה האפשרות שהמונח 'כדין' פירושו 'כחוק', דהיינו - בדרכים חוקיות, אך פרשנות זו מעוררת קשיים.
הרי חוקיות פעילותם של חוקרים פרטיים נבחנת בעיקר לפי חוק הגנת הפרטיות, ויש להגדיר את הדין הנכון לחוק זה.
כפי הנראה, העמימות בפרשנות משחקת לטובתם של החוקרים הפרטיים.
בפרשת פריש, נדון מקרה של חוקר פרטי שנשכר על ידי גבר כדי לעקוב אחר אשתו, ולהביא ראיות לבית הדין הרבני להוכחת ניאוף ובגידה.
החוקר נכנס יחד עם הבעל לחדר בבית מלון בו שהתה עם אחר, וצילם את האישה בזמן מעשה.
העמימות הפרשנית המילים 'עיסוק כדין' אפשרה לו לטעון שהוא חוקר פרטי בעל רישיון, שלא עבר כל עבירה בפעילות זו, וחוק הגנת הפרטיות מגן עליו.
פרשנות כזו היא בלתי אפשרית.
ככל הנראה, התכוון המחוקק להתייחס לכללי האתיקה המקצועיים, האמורים להסדיר את פעולת החוקרים הפרטיים, אך כללים מתאימים להיבטים אלו לא נקבעו.
לפי פרשת פריש, כל זמן שכללים אלו לא נקבעו, בית המשפט מתייחס לאמות מידה משוערות של סבירות ותום לב בהתנהגותו של החוקר הפרטי.
פגיעה שיש בה עניין ציבורי מוצדק (סעיף 18(3))
(3) בפגיעה היה עניין ציבורי המצדיק אותה בנסיבות העניין, ובלבד שאם הייתה הפגיעה בדרך של פרסום -הפרסום לא היה כוזב
לבסוף, מגן החוק על פגיעה בפרטיות, כאשר היא נעשית מתוך עניין ציבורי.
הגנה זו מכוונת בעיקר לפרסומים פוגעניים בעיתונות, והיא מעמתת בין הגנת הפרטיות לבין חופש הביטוי.
ישנן ידיעות שפרסומן יהיה מוצדק, אף על פי שהן פוגעות בפרטיות באופן מובהק.
הגנה זו מקנה לתקשורת חופש נרחב, וכל עוד מתקיים בפרסום עניין ציבורי ניתן להצדיקו.
החוק מתנה את ההגנה בתנאי הכרחי - אם מדובר בפרסום, עליו להיות אמיתי ולא שקרי.
הגנה זו אינה תלויה בהתנהגותו של המפרסם, ותום הלב שלו איננו נבחן כלל.
חוק זה כולל חריג של אמת בפרסום, המגן על פרסום אמיתי שהיה בו עניין ציבורי.
בכל מקרה של פרסום הפוגע באישיות - הן בפגיעה בפרטיות והן בפגיעה בשם טוב - המחוקק קובע שהפגיעה תותר רק אם יש בה עניין ציבורי.
בדיני לשון הרע ניתן משקל רב לשאלת אמיתות הפרסום, הנתונה בדרך כלל במחלוקת עובדתית, ואילו בדיני הגנת הפרטיות אמיתות המידע בדרך כלל אינה מוטלת בספק ועיקר הדיון הוא בשאלת העניין הציבורי.
המושג 'עניין ציבורי' איננו מבהיר למעשה אילו פרסומים יחסו תחת כנפיו, והוא מהווה למעשה מושג שסתום.
גדריו והיקפו נבחנו במקביל גם בדיני לשון הרע.
בחוק איסור לשון הרע, הביטוי 'עניין ציבורי' החליף את המינוח הישן 'עניין לציבור', על מנת להבהיר שהגנה זו אינה חלה על כל פרסום שולי, שיש בו כדי לספק מזון לרכלנים, והעניין הציבורי צריך להיות מהותי (כך בפסק דין חברת החשמל).
לפיכך, העניין הציבורי בפרסום נבחן לפי התועלת שהוא מעלה לציבור.
ייתכן שפרסום פוגעני יכול לסייע לציבור לגבש את דעתו בעניינים פוליטיים או לשפר את אורחות חייו (כפי שמבהיר המלומד סגל).
כך למשל, גילוי מצבו הבריאותי של שר בממשלה עלול לפגוע בפרטיותו, אך יספק לציבור מידע חיוני בדבר כושרו של נבחר הציבור למלא את תפקידו.
המבחן המרכזי הוא מבחן התועלת.
עם זאת, לדברי הלם זהו מבחן עזר מטעה, שכן קל להגדיר כל פגיעה בפרטיות כ"תועלת", ועל בית המשפט לשמור על שיקול דעת דינמי ומורכב בהתאם לנסיבות.
בנוסף, אין די בכך שישנו עניין ציבורי בפרסום בכללותו, ועל הנתבע להוכיח שהיה עניין ציבורי בעצם הפגיעה בפרטיות.
כפי שמבהירה גביזון, באיזון בין אינטרס הפרטיות לאינטרס הציבורי, יש להציב את האינטרסים זה מול זה ולהתחשב במכלול הגורמים ובשקלולם - מהי מטרת הפרסום וחשיבותה, מהי הרלוונטיות של המידע הפרטי, מדוע יש צורך לזהות את הפרט ומדוע יש צורך לפרסם זאת ברבים.
בנוסף להגנות העקרוניות, מציב החוק סייגים ספציפיים לפגיעה בפרטיות.
בניגוד להגנות שהוצגו לעיל, סייג זה מהווה חלק מהגדרת הפגיעה.
פגיעה בפרטיותו של אדם שנעשתה בהסכמתו איננה פגיעה ().
כשם שאדם נותן הסכמה, הוא יכול גם לחזור בו מהסכמתו, אם יעשה זאת במפורש וממניעים הוגנים.
ההסכמה צריכה להינתן מתוך מודעות, ובעילות נזיקיות אחרות נדרשת אף הצהרה בכתב.
עם זאת, ביחסים שבין עובד ומעביד, בעניין אוניברסיטת תל אביב, נקבע שהסכמת העובד לוותר על פרטיותו אינה ניתנת תמיד מרצונו החופשי.
הסכמה של אדם לפגיעה בפרטיותו יכולה להילמד מכללא, גם אם לא ניתנה במפורש.
כך למשל, נפסק בעניין לירן שאדם המשתייך לגוף ממשלתי מסכים מכללא לחשיפה של חלקים מפרטיותו, וכך גם לגבי יושב ראש של חברה ציבורית, הנסחרת בבורסה (בעניין סברינה).
בנוסף, נפסק שפעולות מסוימות יכולות ללמד על כוונות גילוי של מידע, כגון: רישום משכון או מתן ריאיון עיתונאי.
בארצות הברית נקבע בעניין Baynes כי עצם הידיעה בדבר הפגיעה בפרטיות והיעדר מחאה כלפיה - מהווה הסכמה מכללא, אך ספק אם הפסיקה בארץ נוטה לאמץ לעמדה זו.
דב לוין טוען שניתן לייחס לאיש ציבור הסכמה מכללא לוותר על פרטיותו.
עם זאת, לדברי גביזון, קביעה גורפת שאיש ציבור או בעל מעמד אחר ויתר על פרטיותו נראית בעייתית.
בפועל, בית המשפט בוחן את הרלוונטיות של התפקיד הציבורי, ומייחס את הוויתור לחלקים מפרטיותו של איש הציבור.
כך למשל, נקבע בפרשת סברינה שיושב ראש של חברה ציבורית לא ויתר על כל פרטיותו בעצם כניסתו לתפקיד, אלא רק על העניינים המהווים מידע מהותי עבור המשקיע הסביר.
החוק מגן גם על פגיעה בפרטיותו של אדם שצולם ברשות הרבים והתמונה פורסמה, אך דמותו מופיעה בה באקראי (סעיף 18(2)(ה)).
כאמור, אחד מסעיפי הפגיעה בפרטיות הוא פרסום תצלום של אדם העלול להשפילו או לבזותו (לעיל - פרסום פוגעני), וכנגד איסור זה מכוונת ההגנה.
סעיף זה זכה לליבון מועט בפסיקה, ומעולם לא הוגדר איזו הופעה בתצלום תחשב לאקראית.
בכמה מקרים שנטענה טענה זו בערכאות נמוכות לא היה לה יסוד, והשופטים דחו אותה, בנימוק שהדמות נמצאת במרכז התמונה, והצילום מתמקד בה.
פרסומים פומביים לפי חוק לשון הרע
הגנות נוספות מוקנות בחוק למצבים שכבר הוגדרו בחוק איסור לשון הרע.
בחוק זה מפורטים מקורות פרסום פומביים, שלא ניתן לטעון כלפיהם ללשון הרע, והוא הדין לגבי פגיעה בפרטיות (סעיף 18(1)).
על המקורות הללו נמנים פרסומי הכנסת והממשלה, פרסומי מבקר המדינה, שופטים וועדות חקירה או העתק ממרשם מנהלי.
כן נקבע שדיווח הוגן על החלטות בתי משפט וועדות חקירה אינו עילה לתביעה, וכן מוקנית חסינות לחופש הביטוי של חברי הכנסת.
אלו הם פרסומים שהפומביות עומדת ביסודם, מתוך עקרונות של חופש המידע וחופש הביטוי.
כך למשל, לא יוכל אדם לטעון שדו"ח מבקר המדינה פוגע בפרטיותו, או שהוא מתנגד לרישום שמו וכתובתו במרשם האוכלוסין.
אין צורך להראות שמבקר המדינה פעל בתום לב, ולשם הגנה זו די בכך שהתפרסמו בדו"ח מבקר המדינה.
לכאורה נראה שחברי הכנסת זוכים כאן להגנה מוחלטת, ואף אם יפגעו בפרטיותו של זולתם בזדון וממניעים פסולים - הם מוגנים.
ברם, חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם מגן רק על הבעת דעה ש"במילוי תפקידו" של חבר הכנסת, וכפי שנפסק בעניין חבר הכנסת רן כהן, החסינות המהותית לא תשתרע מעבר למתחם הסיכון הטבעי של דבריו כחבר כנסת.
הגנות נוספות בחוק לשון הרע
בנוסף, מפנה החוק להגנות נוספות הניתנות בחוק לשון הרע, אשר קיומן מותנה בתום ליבו של הפוגע (סעיף 18(2)(ו).
מדובר על מצבים שונים כגון: הבעת דעה, הגשת תלונה לממונה, דיווח על אספה פומבית, פרסום תגובה לדברי לשון הרע.
ההגנה על הבעת דעה היא אופיינית לתביעות בעילת לשון הרע, אך ספק אם יש לה השלכות כלשהן על הגנת הפרטיות.
קשה לדמות כיצד ניתן לפגוע בפרטיות באמצעות הבעת דעה בלבד.
להגנה הניתנת למי שמגיש תלונה לממונה עליו ישנה משמעות המיוחדת.
היא תלויה בתום לבו של המתלונן, אך ההשלכות לדרישה זו מצומצמות.
די בכך שהמתלונן מאמין באמיתות תלונתו, ואף אם במעשה התלונה ביקש האיש לפגוע בחברו (כך נפסק בעניין ריימן).
כפי שמדגיש הלם, באיזון האינטרסים שבין ההגנה על הפרטיות לבין הזרימה החופשית של המידע אל הרשויות - נוטה הדין לטובת מגיש התלונה.
בעולם המשפטי בכלל מפורסמת הדוקטרינה של זוטי דברים - בית המשפט אינו מתעסק בעניינים שוליים ובפגיעה שולית בזכות.
בדיני הנזיקין נקבע בסעיף 4 לפקודת הנזיקין שפגיעה תחשב לפגיעה של מה בכך אם "אדם בר דעת ומזג רגיל לא היה בא בנסיבות הנתונות בתלונה".
כך למשל הוגדר כזוטי דברים, בעניין פלונים, במקרה שבו על הזמנה לחתונה נרשם שמו של אבי החתן ללא הסכמתו.
במקרה אחר (פרשת גינבר), נשלחו מכתבים חוזרים ונשנים לאישה שנפטרה, ונקבע שזוהי פגיעה של מה בכך בפרטיותו בעלה האלמן, אם בכלל.
הגדרה זו חשובה עבור פעילותה התקינה של מערכת המשפט, אך יש לעמוד על הסכנה שבשימוש בה.
בשונה מזכויות משפטיות אחרות, השלכותיה של הזכות לפרטיות הן בעיקר רגשיות וקשה לכמת אותן באופן חומרי.
אם אדם חווה פגיעה כה עמוקה בפרטיותו, עד כדי הגשת תביעה, כיצד ניתן יהיה לקבוע נחרצות שמדובר בזוטי דברים?
את שיקול דעתו הסובייקטיבי צריך השופט להפעיל כאן בזהירות, כדי להימנע מהידרדרות מסוכנת במדרון חלקלק.
הדברים האמורים עד כה נכונים לכל מרכיבי הגנת הפרטיות - לדין הפלילי, לדין האזרחי ואף לדיני הראיות.
לדיון בתביעה נזיקית ישנם היבטים נוספים, האופייניים לדיני הנזיקין בלבד.
בדיני נזיקין, משטר האחריות הוא האפיון של היסוד הנפשי הנדרש אצל הפוגע, והוא משקף את מידת האשמה שמייחס המחוקק למעשה הפגיעה.
כך למשל, ישנן עוולות הדורשות שהמעוול יתכוון לפגוע או יהיה מודע לפגיעה, לעומת עוולות המסתפקות ברשלנות (ערך מורחב: משטרי אחריות בדיני נזיקין)
בדיני הגנת הפרטיות, מי שפגע בפרטיות אך לא ידע ולא היה עליו לדעת על הפגיעה זוכה להגנה בחוק.
בשפה המשפטית זהו הנוסח המקובל לאמת מידה של רשלנות.
משמעותה של הגדרה זו היא שלעוולת הפגיעה בפרטיות מיוחסת אשמה, אך אין זו אשמה מוסרית.
אף אם אדם כלל לא ידע על כך שהוא פוגע, הוא נושא באשמה חברתית על העוול שנוצר בשל מעשיו.
משטר אחריות זה משקף גישה מחמירה ביחס לפגיעה בפרטיות, שכן הפוגע אחראי לנזק גם אם לא ידע בפועל על הפגיעה.
הגנה במשטר אחריות של רשלנות איננה המחמירה ביותר.
ניתן היה לקבוע, כמו בעוולת לשון הרע, משטר של אחריות חמורה, בה אין נדרשים לשאלה אם היה עליו לדעת על הפגיעה.
ייתכן שבשל העובדה שהפגיעה בתחושת הפרטיות היא רגשית ומנטלית, קשה להטיל אחריות נזיקית על פוגע שעשה זאת ללא כל אשמה.
פקודת הנזיקין מצביעה על האפשרות הנתונה בידי הנתבע בתביעת נזיקין, לטעון שגם הנפגע אחראי לחלק מהנזק.
תוצאתה של טענה כזו, אם תתקבל, היא שסכום הפיצוי יופחת, בשל האשם של הנפגע.
לפי , מנגנון נזיקי זה חל גם דיני הגנת הפרטיות.
בדרך כלל מדובר בהתנהגות שמעודדת את הפוגע לחשוב שפרטיותו של הנפגע הופקעה.
כמקובל בדיני הנזיקין, בית המשפט בוחן אם התנהגותו של הנפגע חורגת מהדרך שבה היה נוהג האדם הסביר.
בבית משפט השלום נדון מקרה שבו התפרסמה תמונתו של מנשה דרוד צדיק, חרדי ירושלמי, לצד דוכן ברחוב בתל אביב, כשמאחוריו ניבטת כרזה פרובוקטיבית של חנות.
נפסק שפרסום התמונה בעיתון היה פגיעה בפרטיותו, שכן נסיבות הצילום עלולות לבזותו, אך סכום הפיצוי הופחת בשליש בשל טענת אשם תורם; האיש שותף לאשם שכן את מיקום דוכנו הוא בחר בעצמו.
בהערכת סכום הפיצוי, מתבקש בית המשפט להעריך את הנזק של הפגיעה בפרטיות.
הפיצוי ניתן על נזק בלבד ואינו אמור להוות קנס או עונש לפוגע.
ההנחה המקובלת היא שעצם הפגיעה בפרטיות גורמת לנזק, ואין צורך להוכיח בפני בית המשפט שאכן נגרם נזק.
הערכת הפיצויים נעשית בעיקר לפי אומדן של השופט, אך גם לפי התנהגות התובע.
החוק מצביע במפורש על מצבים שבהם יש להתחשב בתובע בחישוב הפיצוי:
כאשר הפוגע חזר על דברים שנאמרו לפניו, וציין שמדובר בציטוט
כאשר הפגיעה נעשתה ללא כוונה
כאשר הפוגע התנצל על הפרסום הפוגעני, ונקט בצעדים למניעת הנזק בפרסום.
בפועל, בית המשפט נוקט בגישה מצמצמת בחישוב פיצויי פגיעה בפרטיות.
ייתכן שהדבר נובע מכך שמדובר בנזק רגשי בלבד, שקשה לכמת אותו.
כך למשל, בעניין נוימן, פסיכיאטר שהתרשל במשלוח תיק הטיפול של חולה נפש, ותוכנו הגיע לידיים לא רצויות - חויב ב-12,000 ש"ח בלבד.
עם זאת, כאשר הפגיעה בפרטיות גרמה לנזק משמעותי נוסף על הנזק הרגשי, ייתכן וסכום הפיצוי יוגדל.
ההתפתחויות הטכנולוגיות הנמרצות מנביעות בחינה מחודשת של דיני הגנת הפרטיות, כמו גם של הזכות לפרטיות עצמה.
יש המוצאים בהתקדמות הטכנולוגית איום על הזכות לפרטיות, וטוענים כי ראוי להרחיב בהקשר זה את היקף ההגנה והפיקוח על הפרטיות, כפי שעולה מדברי השופטת ביניש בפרשת בן דוד.
לעומת זאת, אחרים מדגישים את הברכה הטמונה בהישגים הטכנולוגיים, וקוראים להגמשה זהירה של דיני הפרטיות.
כך, מדגיש השופט אשר גרוניס בעניין האגודה לזכויות האזרח את הנחיצות של שיתוף מאגרי המידע בין משרדי הממשלה.
לאחרונה עלתה בכנסת הצעת חוק המבקשת להוסיף לחוק הגנה על מכתבים אלקטרוניים.
דומה שעמדה זו מבטאת את החשש שגורמים בעלי עמדת כוח ברשת האינטרנט ישתמשו במידע העובר דרכם לרעת המשתמש התמים.
כמו כן, אתגרים חדשים עומדים לפתחו של המחוקק לנוכח רשתות המידע והדרכים הקלות שבהן ניתן ללקט מידע על גולשי האינטרנט.
ההסדר הכללי שמצוי בדמותו של חוק הגנת הפרטיות עלול להיות בלתי מספיק מול מצבים כאלו, ומן הראוי שהם יוסדרו בחקיקה ספציפית הולמת.
מבט ביקורתי: הפעלת איזונים חוקתיים
התבססותו של המשפט החוקתי בדין הישראלי, מחייב בחינה מחודשת של איזוני האינטרסים בדיני הגנת הפרטיות.
התחזקות מעמדו של חוק יסוד כבוד האדם וחירותו, לא ניכרה בדיני הגנת הפרטיות אלא במצבים בודדים.
כך למשל, הוכרע שתאגידים זוכים להגנת הפרטיות (אף על פי שהחוק מסתייג מכך), וכן זכה מושג ההסכמה לפגיעה בפרטיות בבית הדין לעבודה, לפרשנות מצמצמת ומגנה.
ברם, נראה שבמרבית המקרים משמש חוק היסוד בדיני הגנת הפרטיות כעיטור מליצי בלבד.
עם זאת, כל דיני הגנת הפרטיות מורכבים מאיזון ערכי עמוק, בין אינטרסים מנוגדים ומתנגשים.
האופק המשפטי לדיונים הערכיים הוא ללא ספק האופק החוקתי, והיעדרו של חוק היסוד מהנוף היישומי מפתיע.
תרומתו של חוק היסוד כבוד האדם וחירותו למערכת האיזונים היא ברורה.
פסקת ההגבלה קובעת שפגיעה בזכות יסוד תיעשה לתכלית ראויה ובמידה שאינה עולה על הנדרש.
בענייננו, חוק הגנת הפרטיות מציג בחלק ההגנות רשימה נאה של תכליות ראויות לפגיעה בזכות לפרטיות: עניין ציבורי, הגנה מקצועית, חובה מוסרית ועוד.
כל אלו ראוי שיפורשו לאור עקרון המידתיות.
לפי עיקרון זה הפגיעה צריכה לענות על שלוש דרישות:
התקיימות קשר רציונלי עם התכלית, דהיינו - הפגיעה בזכות לפרטיות מסייעת לתכלית הנדרשת
היותה פגיעה פוגענית פחות, דהיינו - אין דרך אחרת למזער את הפגיעה בזכות
התקיימות יחס מידתי בין הפגיעה לבין התכלית המושגת, דהיינו - המחיר החברתי המשתלם הוא סביר.
לגבי האיזונים של חוק הגנת הפרטיות, יושם עיקרון זה עד כה בשני פסקי דין בלבד, וייתכן שהדבר מורה על חוסר איזון חוקתי.
כאשר זכות יסוד הופכת להיות חובה חוקית לכל אזרח, מן הראוי שיעמדו על תוקפה כדין זכות יסוד.
ההגרלה הוא סיפור קצר משנת 1948, שכתבה הסופרת האמריקאית שירלי ג'קסון.
הסיפור התפרסם לראשונה בכתב העת "ניו יורקר".
בעקבות פרסומו הגיעו למערכת העיתון מאות תגובות של קוראים (בעיקרן שליליות) ואף היה גל של ביטולי מנויים לעיתון.
עד היום, נחשב אירוע זה לפרסום שגרם לשיא תגובות קוראים בתולדות כתב העת "ניו יורקר".
ליצירה נעשו עיבודים רבים במהלך ההיסטוריה, להצגות, לסרטים ולבלט.
הבמאי דניאל זקהיים יצר על פי הסיפור סרט באותו שם, שיצא להקרנה ב-1996. עלילת הספר עובדה לאורך ההיסטוריה לסרטים ומחזות תיאטרון אחרים.
הסיפור, אשר מתרחש בעיירת ספר אמריקאית, הוא על טקס ברברי בשם "ההגרלה" המתרחש בעיירה מדי שנה בתאריך 27 ביוני.
בטקס זה מתכנסים כל אנשי העיירה, משפחות שלמות והילדים בתוכן, בכיכר העיר.
בתהליך מותח ומורט עצבים שולפים אנשי העיירה פתקים עם שמותיהם, ובסופו של דבר, שולף מישהו פתק מסומן.
משמעות הפתק היא שאדם זה יסקל באבנים על ידי אנשי הקהילה, וזאת על בסיס מנהג ואמונה ישנים, הנאמרים בסיפור בהערה בלבד.
לפי אמונה זו, בזכות הקורבן יהיה יבול טוב ומזל בחקלאות.
טקס זה נזנח ברוב העיירות האמריקאיות, אך כאן עדיין נשארו לו תומכים רבים.
ה"מפסידה" בהגרלה היא טסי הצ'ינסון, אשר מתבלטת לאורך הסיפור כתומכת נלהבת של הטקס.
הסיפור מסתיים כשהקהילה סוקלת את טסי באבנים, בהתאם למסורת, בזמן שהיא צועקת על "חוסר ההוגנות" והברוטאליות של המעשה.
'ההגרלה' עושה שימוש יעיל ברעיון של התנהלות על פי מסורת ומנהג תרבותי ישן בקהילה מודרנית.
הסיפור רומז על מיתוסים קדומים המשפיעים על התרבות המודרנית.
כיום ידוע כי מנהגים מסוג "ההגרלה" והעלאת קורבן אדם התרחשו בהיסטוריה בתרבויות שונות.
למעשה, עד היום ישנן עדויות שונות למנהגים שהשתמרו, ממש כמו "ההגרלה" בסיפור.
בתרבות הקלטית למשל, נקרא מנהג זה "בלטיין" (אש בוהקת), או בסקנדינביה: "באלדר", על שם האל הנורדי הנושא את אותו השם.
באירוע זה היו עורכים מדורה גדולה ומפנים אותה לכיוון יעד הברכה, השדות למשל.
עד היום, נשתמרה בסקנדינביה המסורת של הדלקת דחליל בוער כקורבן במדורה, זכר למנהג נושן של קורבנות אדם.
ההגרלה בסיפור היא למעשה הבחירה בקורבן שיוצא להורג באמונה שזה יתרום ליבולים ולפריון האדמה.
אנו יכולים לראות את הניסיונות של האדם לשלוט בטבע, או לפחות להכווינו, לאורך ההיסטוריה כולה מסגידה לבעל האל שמביא את הממטרים , לדמטר מהמיתולוגיה היוונית ועד לפצ'אמאמה אלת הפריון של המיתולוגיה של האינקה.
האנתרופולוג ג'יימס ג' פרייז'ר, כתב בספרו ענף הזהב כי כישוף, דת ומדע הן שלוש דרכים שבאמצעותן מנסה האדם לשלוט בטבע.
על פי זה מסתמן כי בתרבויות העתיקות, ניסו החברות על ידי מאגיה ומנהגים שונים להכפיף אליהם את חוקי הטבע.
אלמנט ההגרלה העולה כאן בסיפור, מזכיר בין היתר גם את המיתוס הנורדי, על פיו ספנים אשר נקלעו לסערה וחששו לחייהם ערכו ביניהם הגרלה והנבחר הוקרב לאל אודין, על מנת שהים ישקט.
כמו כן, מצוין במקור אחר על אודין על הקרבת אדם שלוש פעמים בשנה על מנת לתרום ליבולים ולקדם ניצחון.
ההגדה לבית פורסייט היא סדרה של שלושה רומנים ושני קטעי ביניים מאת ג'ון גולסוורתי.
הסדרה מתעדת את תהפוכותיהם של בני משפחת פורסייט המובילים בחברה הבורגנית הגבוהה בבריטניה.
רק כמה דורות לאחר שאבותיהם היו חקלאים, חברי המשפחה מודעים לכך שמעמדם נחשב כ"כסף חדש".
הדמות הראשית, סומס פורסייט, רואה את עצמו כ"איש בעל רכוש" בשל יכולתו לצבור דברים חומרניים – אך הדבר לא מצליח לתת לו סיפוק.
קטעים יחידים מהסאגה וכן הסיפור הארוך כולו, עובדו למסך הקולנוע.
הספר הראשון "בעל נכסים" עובד לקולנוע ב-1949 תחת השם "האישה לבית פורסייט".
צוות השחקנים כלל את גריר גרסון, ארול פלין, וולטר פידג'ן ורוברט יאנג.
ה־BBC גם הפיק סדרה פופולרית ב-1967. עיבודים טלוויזיוניים נוספים הופקו ויצאו לשידור ב-2002 וב-2025.
ברומן הראשון בסאגה, לאחר הצגת בני משפחת פורסייט הוותיקים והמרשימים שבראשם עומדת הדודה אן, גולסוורתי מתמקד בתשוקה של סומס פורסייט כלפי אשתו היפהפייה איירין פורסייט (לשעבר היירון) אשר אינה אוהבת אותו.
הוא מתכנן לעבור לגור איתה בכפר, הרחק מכולם, אך היא מתנגדת לכך ומתאהבת בפיליפ בוסיניי הארכיטקט חסר המעמד, אך בוסיניי הוא ארוסה של חברתה ג'ון פורסייט, בתו של בן דודו של סומס, ג'וליאן.
קיץ הודי של פורסייט (1918)
בקטע ביניים קצר לאחר "בעל נכסים", גולסוורתי מתעמק בחברות החדשה בין ג'וליאן הזקן (סבה של ג'ון) ואיירין, אשר עזבה את סומס.
הקשר הזה נותן לג'וליאן הזקן עונג, אך מתיש אותו.
הוא משאיר לאיירין רכוש בצוואה שלו עם ג'וליאן הצעיר כאפוטרופוס.
הבעיות בחיי הנישואין של סומס ואחותו ויניפרד הן הנושא העיקרי ברומן השני.
הם נוקטים צעדים על מנת להתגרש מבני זוגם, איירין ודארטי, בצורה מכובדת.
אך בזמן שסומס אומר לאחותו להתמודד עם העובדה שהיא תצטרך לפנות לבית המשפט, הוא לא מוכן לעבור את הגירושים בעצמו.
במקום זאת הוא רודף ומטריד את איירין, עוקב אחריה בחו"ל, ומבקש ממנה ללדת את בנו.
לבסוף סומס מתגרש מאיירין ומתחתן שנית עם נערה צרפתייה בשם אנט, הצעירה ממנו בשנים רבות, אשתו החדשה יולדת את בתו היחידה, פלר.
איירין יורשת כסף מג'וליאן הזקן.
בנו ג'וליאן הצעיר, וגם בן דודו של סומס, דואג לענייניה הכספיים.
כאשר היא עוזבת לראשונה את בעלה הוא מציע את תמיכתו.
כאשר בנו של ג'וליאן הצעיר מת, הוא ואיירין מפתחים חברות אמיצה.
הם מנהלים רומן והיא יולדת את בנו לאחר שהם מתחתנים.
הנושא העיקרי בקטע הביניים השני הוא סגנון החיים הנאיבי והחיוני של ג'ון פורסייט בן השמונה.
הוא אוהב ונאהב על ידי הוריו, איירין וג'וליאן.
יש לו ילדות אידיאלית, כל בקשה שלו נענית.
רומן זה מסכם את ההגדה לבית פורסייט.
פלר וג'ון פורסייט נפגשים ומתאהבים, לא מודעים לעבר של הוריהם.
ברגע שסומס, איירין וג'וליאן הצעיר מגלים את הרומן, הם אוסרים על ילדיהם להיפגש שוב.
ג'וליאן מזהיר את בנו שברגע שימות, אין אף אחד שיוכל לגונן על איירין מבעלה הקודם.
ג'ון מתענה בין אהבתו לפלר והעבר.
למרות אהבתה לג'ון לפלר יש מחזר מאוד הולם, מייקל מונט, יורש לברונט.
אם הם יתחתנו פלר תרומם את מעמדה של משפחתה מ"כסף חדש" לאריסטוקרטיה.
הרומן עובד לקולנוע כסרט אילם ב-1920.
ב-1949 הרומן הראשון "בעל נכסים" עובד לקולנוע.
בתפקידים הראשיים שיחקו: ארול פלין כסומס פורסייט, גריר גרסון כאיירין, וולטר פידג'ן כג'וליאן הצעיר ורוברט יאנג כפיליפ בוסיניי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר על התלבושות והתפאורה.
ב-1967 BBC עיבדה את הרומן לטלוויזיה עם אריק פורטר כסומס, קנת' מור כג'וליאן הצעיר וניירי דון פורטר כאיירין.
הסדרה הצליחה מאוד בבריטניה ובהרבה מקומות בעולם, כולל ישראל.
ב-2002 שני הספרים הראשונים וקטע הביניים הראשון עובדו לטלוויזיה על ידי גראנד טלוויזיון.
כמו הגרסה מ-1967 גם העיבוד הזה שינה הרבה דברים מהטקסט המקורי של גולסוורתי.
בתפקידים הראשיים: דמיאן לואיס כסומס, ג'ינה מקי כאיירין, רופרט גרייבס כג'וליאן הצעיר ויואן גריפיד' כפיל בוסיניי.
ב-2003 יצא ההמשך "עומד להשכרה" כשהשחקנים הראשיים לואיס, מק'קי וגרייבס חוזרים יחד עם שחקנים חדשים בתפקידים של פלר וג'ון.
בסך הכל לעיבוד יש 13 פרקים.
הסדרה שודרה בלוויין בשנת 2005.
באוקטובר 2025 יצא עיבוד נוסף לרומן בסדרת טלוויזיה בת 6 פרקים ששודרה בבריטניה בערוץ "Channel 5" תחת השם The Forsytes, בישראל שודרה תחת השם שושלת פורסייט.
חובה מול תשוקה - ג'וליאן הצעיר היה פעם המועדף של המשפחה עד שהוא עזב את אשתו למען האומנת של בתו.
הוא התנזר מהחברה ומשבט פורסייט על מנת ללכת אחרי לבו.
לסומס, אף על פי שנראה כאילו הוא ההפך הגמור מג'וליאן, יש אותן נטיות לעשות את מה שהוא חושק בו.
לדוגמה, במקום למצוא אישה עשירה, הוא מתחתן עם איירין ואנט שאין להן לא כסף ולא מעמד.
כאשר הוא לוקח את איירין להצגה על אישה נשואה ומאהבה, הוא מזדהה בצורה אירונית עם המאהב ולא הבעל.
למרות זאת רוב ההחלטות שלו הולכות אחרי החובה.
דורות ושינוי - הדורות הרבים של שבט פורסייט מזכירים לכולם מה קרה במהלך השנים.
כאשר הדור הוותיק מתחיל למות, אנשים יכולים לשנות.
לדוגמה, לאחר כמה דורות העובדה שהם "כסף חדש" לא חשובה כמו פעם.
זה גם המקרה עם הבעיות בנישואין של סומס ואיירין.
ברגע שהם מזדקנים, וילדיהם יכולים להתגבר על העבר של הוריהם, סומס יכול לבסוף להשתחרר מהעבר.
תמותה היא סוגיה חשובה מפני שהיא מכריחה אנשים להשתחרר.
גולסוורתי כתב המשך לסאגה בין השנים 1924–1928 בשם "קומדיה מודרנית".
הדמויות הראשיות הן פלר ומייקל והסאגה מסתיימת עם מותו של סאמס בשנת 1926. זה גם הסיום של הסדרה מ-1967. גולסוורתי כתב עוד טרילוגיה שמספרת על בת דודתו הצעירה של מייקל, דיני צ'רל.
ב-1994 סולייקה דווסון כתבה המשך לסאגה בשם: ההגדה לבית פורסייט: הסאגה ממשיכה.
פלר, בתו של סומס, כעת ליידי מונט, היא הדמות הראשית.
דזשון גאלסוורתי, ההגדה של בית פורסייט; תרגם מאנגלית י"ל ברוך, 6 כרכים, ברלין–תל אביב: א.
(מהדורה ב: 6 ספרים ב-3 כרכים, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז)
ג'והן גלסוורתי, ההגדה לבית פורסייט; עברית: פ' דן, 12 כרכים, מהדורה ב, תל אביב: רמדור, 1970. (החל בספר ד' חתום המתרגם בשמו פנחס דנציגר)
ג'ון גולסוורתי, מעבר לנהר; מאנגלית: טלה בר, תל אביב: אור-עם, תשמ"ו 1985. ("Over the River")
ההוביט היא טרילוגיית סרטי קולנוע ניו זילנדיים-אמריקאיים בת שלושה חלקים מסוגת הפנטזיה המבוסס על ספרו של ג'.ר.ר.
טולקין בעל אותו השם ואשר מהווה פריקוול לטרילוגיית סרטי שר הטבעות.
את הסרט ביים פיטר ג'קסון, שגם עזר בהפקה ובכתיבה.
בסרט מככבים אנסמבל שחקנים כדוגמת מרטין פרימן, ריצ'רד ארמיטאג', בנדיקט קמברבאץ', לצד שחקני הטרילוגיה החוזרים איאן מקלן, איאן הולם, אנדי סירקיס, הוגו ויבינג, קייט בלאנשט, כריסטופר לי, אלייז'ה ווד ואורלנדו בלום.
צילומי שני חלקי הסרט הראשונים - "ההוביט: מסע בלתי צפוי" ו"ההוביט: מפלתו של סמאוג" - נמשכו החל מ-21 במרץ 2011 ועד ל-6 ביולי 2012, ומיולי עד דצמבר אותה שנה עברו הליכי פוסט-פרודקשן באולפני "סרטי WingNut" שבניו זילנד.
החלק הראשון יצא לאקרנים ב-14 בדצמבר 2012, בעוד החלק השני יצא ב-13 בדצמבר 2013. החלק השלישי יצא ב-17 בדצמבר 2014.
ההוביט: מפלתו של סמאוג (2013)
ההוביט: קרב חמשת הצבאות (2014)
הסרט "ההוביט" מבוסס על ספר בעל אותו השם מ-1937, מאת ג'ון רונלד רעואל טולקין, העוקב אחר מסעו של בילבו בגינס, אשר נסחף למסע אפי כדי להגיע אל ממלכת הגמדים האבודה של ארבור, שנכבשה על ידי סמאוג הדרקון.
הוא נזרק למסע כאשר הקוסם גנדלף האפור מתדפק במפתיע על דלתו, ומוצא את עצמו מצטרף לחבורה של 13 גמדים בראשותו של הגמד תורין צינת-אלון.
מסעם ייקח אותם בטבע, דרך אדמות בוגדניות שורצות גובלינים ואורקים, ווארג קטלני, עכבישים ענקיים ומכשפים.
פיטר ג'קסון ופראן וולש הביעו את התעניינותם לצלם את "ההוביט" כבר בשנת 1995, אותו חזו כראשון בטרילוגיה (כאשר השניים הבאים יהיו מבוססים על שר הטבעות).
אולם בשל סיבות משפטיות החלה הפקתה של טרילוגיית סרטי שר הטבעות במקום.
בדצמבר 2007, לאחר שורה של מאבקים משפטיים וחילוקי דעות, נודע כי פיטר ג'קסון יעמוד בראש הפקת "ההוביט" והמשכו, במימונם של חברת ניו ליין סינמה ו-MGM, אשר גם תפיץ את הסרטים.
לאחר מיזוגה של ניו ליין עם האחים וורנר בפברואר 2008, נקבע תאריך יציאת הסרטים בתחילה לחודשי דצמבר 2011 ו-2012. ג'קסון בחר בתחילה שלא לביים את הסרטים משום שלא רצה להתחרות בסרטי הטרילוגיה הקודמים שביים.
באפריל 2008 נבחר גיירמו דל טורו לביים את סרטי ההוביט, ועל אף שלא היה מעריץ מושבע של סדרת הספרים בשל מורכבותם הרבה, החל בעבודת תחקיר על עולמו הפנטסטי של טולקין.
טרום-הפקה החלה באוגוסט 2008, כאשר התסריט נכתב בשותפותם המלאה של דל טורו, ג'קסון, וולש ופיליפה בויינס.
דל טורו קיים שיחות וידאו עם ג'קסון, וולש ובויינס, ומדי כמה שבועות ערך טיסות תכופות בין לוס אנג'לס, קליפורניה לניו זילנד כדי לפקח על תהליך ההפקה.
הוא ראה סרטים דוקומנטריים אודות מלחמת העולם הראשונה ואף ביקש המלצות ספרים מג'קסון, שאסף מזכרות מתקופת המלחמה.
דל טורו הרגיש שניסיונו של טולקין במלחמה השפיע על סיפוריו.
עד לנובמבר 2008 נעשו שכתובים רבים לתסריט בשל הדינמיקה הקבוצתית, אשר גילתה בכל פעם דבר חדש אודות הסיפור.
שעות הכתיבה עלו ל-12 שעות מדי יום משום שהם הקדישו שלושה שבועות להחלטה הסופית על מבנה הסרט.
כתיבת הסיפור הסתיימה במרץ 2009. צילומים נקבעו לשנת 2010 בניו זילנד, אך בנובמבר 2009 נודע כי העבודה על התסריט עדיין לא הושלמה וכי עבודת הצילום נדחתה בשנית.
הועלו ספקות בנוגע ליציאתם של הסרטים בתאריך המיועד להם.
לפי חזונו של דל טורו, הסרט הראשון יעמוד בפני עצמו ואילו השני יתמזג עם עולמו של טולקין כפי שג'קסון יצר אותו בסרטי שר הטבעות.
הוא חלק בהתעניינותו של ג'קסון במודלים מיניאטוריים ואיורי רקע, אך רצה לשלב גם עבודת אנימטרוניקה (הנפשה מכטרונית).
כמה דמויות נוצרו תוך שילוב CGI ואנימטרוניקה ואילו כמה נוצרו באנימציה או באנימטרוניקה בלבד.
כך למשל, גולום יהיה דיגיטלי לחלוטין, כמו בעבר.
דל טורו מתאר את העולם בסרטי ההוביט כ"זהוב ועשיר יותר, סביבה יותר טהורה", כאשר במהלך הסרט יתבצע השינוי מזמנים טהורים לאפלים בהתאם לרוח הספרים.
לפי דבריו, התמות העיקריות תהיינה אובדן התמימות.
בילבו בגינס שומר על מוסריותו במהלך האקט השלישי כאשר הוא נתקל בדרקון סמאוג ובתאוות הבצע של הגמדאים.
העיצובים לכל גמד וגמד היו שונים זה מזה, ודל טורו עבד בשיתוף עם חברת Weta Workshop לעיצובים שונים לגובלינים, לכלבי הווארג ולעכבישי יער-אופל, שיהיו שונים מעיצובה של שילוב העכבישה (כפי שנראתה בשר הטבעות: שיבת המלך).
בשל דחיית הצילומים, דל טורו הודיע על עזיבת מלאכת הבימוי במהלך שנת 2010. באוקטובר של אותה שנה, ניו ליין והאחים וורנר הודיעו כי מלאכת הבימוי עברה לפיטר ג'קסון.
ב-24 באפריל 2014 הודיע פיטר ג'קסון על שינוי שמו של הסרט השלישי בסדרה מ"ההוביט: לשם ובחזרה" ל"ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
עבודת הפוסט-פרודקשן והעיבוד הממוחשב לסרט הושלמו בסוף נובמבר 2014.
למרות שסרטי "ההוביט" צולמו בעיקרם בניו זילנד, ההפקה עצמה היא למעשה ניו זילנדית-אמריקאית.
ההגבלות היהודיות היו הגבלות חוקיות שצוו נגד היהודים בתקופת ימי הביניים.
הן כללו הנחיות שהנחו את היהודים ללבוש ביגוד ספציפי ומזהה לרבות כובע יהודי, טלאי צהוב, והגבילו את היהודים לערים ועיירות מסוימות או בחלקים מסוימים של הערים (גטאות), ומנעו מיהודים להיכנס לעסקים מסוימים (למשל מכירת ביגוד חדש בשוודיה של ימי הביניים).
ההגבלות כללו גם מיסים מיוחדים שהוטלו על יהודים, בידודם מהחיים הציבוריים, חסמים בביצוע טקסים דתיים וצנזורה על ספרים עבריים.
חלק מהמדינות אף הרחיקו לכת וגירשו לחלוטין יהודים, לדוגמה גירוש אנגליה (יהודים הורשו לחזור אליה ב-1655) וגירוש ספרד ב-1492 (היהודים הורשו לחזור ב-1868).
המתיישבים היהודים הראשונים בצפון אמריקה הגיעו למושבה ההולנדית ניו אמסטרדם ב-1654. נאסר עליהם להחזיק משרד ציבורי, לפתוח חנות קמעונאית או להקים בית כנסת.
המגבלות לא הוסרו כשהמושבה נכבשה על ידי הבריטים בשנת 1664, אך ב-1671 היה אשר לוי היהודי הראשון ששירת בחבר מושבעים בצפון אמריקה.
באימפריה הרוסית, בעלת האוכלוסייה הגדולה ביותר של יהודים בכל אירופה, בוטלו ההגבלות היהודיות לחלוטין אחרי מהפכת אוקטובר ב-1917, שליהודים היה בה תפקיד בולט.
הָהוֹאֶה (בקוריאנית: 하회) הוא כפר במחוז צפון גיונגסאנג, במזרח קוריאה הדרומית, דרומית-מערבית לעיר אנדונג.
הכפר משמר מסורות ואדריכלות מתקופת ממלכת ג'וסון, והוא הוכר בשל כך כאתר מורשת לאומית, ובשנת 2010 הוכרז גם כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו, יחד עם הכפר יאנגדונג.
בשנת 2010 התגוררו בכפר כ-230 תושבים.
הכפר מוקף בשלושה מעבריו (צפון, מערב ודרום) בנהר נקדונג, ועיקול זה של הנהר הוא שנתן לכפר את שמו ("הָא" פירושו נהר ו"הואה" פירושו עיקול).
צוק בויונגדה חולש על הכפר מצפון, מעברו השני של הנהר.
גובהו כ-100 מטרים מעל פני הים, שהם כ-30 מטרים יותר מגובהו של הכפר.
מדרום לכפר מתנשא הר נמסאן, שגובהו כ-300 מטרים מעל פני הים (כ-230 מטרים מעל הכפר).
הכפר נבנה לפי עקרונות הפנג שווי, וצורתו מזכירה את פרח הלוטוס.
הכפר יוצא דופן בכך שבניגוד למסורת לפיה הבתים נבנו כשפניהם לדרום או לדרום-מזרח, מרבית הבתים בההואה פונים לכיוון הנהר, ובשל התוואי שלו, הם פונים למעשה לכיוונים שונים.
הכפר הוקם בידי בני משפחת רְיוּ בסוף המאה ה-14, והוא אוכלס מאז בצאצאיהם.
לפי המסורת המקומית, עץ זלקובה בן כ-600 שנים המצוי בלב הכפר ניטע בידי מייסדי הכפר.
שניים מילידי ההואה היו לדמויות מפתח בממלכת ג'וסון במאה ה-16, האחים ריו אונריונג וריו סונג-ריונג.
הראשון היה מלומד קונפוציאני והשני מילא תפקיד המקביל לראש ממשלה בתקופת הפלישות היפניות לקוריאה (1592–1598).
הכפר התרחב במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, אך לא התפתח לכדי עיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הידלדלה אוכלוסיית הכפר במהירות, בשל תופעת העיור המואץ שאפיינה את קוריאה הדרומית הדרומית.
התמעטות התושבים, ובמיוחד הצעירים שהם, הביאה לסגירת בית הספר היחיד בו, ב-1991.
בכפר השתמרו מבני מגורים בני מאות שנים, שמשמרים את דמותם של הכפרים השבטיים שהיו נפוצים בתקופת ג'וסון.
בשל כך, הוכרז הכפר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2010. מתחמי המגורים כללו בדרך כלל מבני מגורים נפרדים לגברים ולנשים, במתחמי המגורים של המשפחות האמידות היו גם מבנים המיועדים למשרתים, ובמתחמי המגורים של ראשי המשפחות היו גם מקדשים.
בעוד שבתי האצולה היו עשויים אבן, נתמכו בקורות עץ והיו מכוסים רעפים, בתיהם של פשוטי העם היו עשויים בוץ ובעלי גגות קש.
בנוסף לבתי המגורים, הוקמו בכפר גם פביליונים שנועדו למנוחה וללימוד.
עם הבתים הבולטים בכפר נמנים הבתים המפורטים להלן.
הבית הגדול בכפר נבנה באמצע המאה ה-16. בניגוד למקובל, בבית זה שני מקדשים.
מבנה זה נבנה במאה ה-17, והוא כולל חלל מרכזי ובו רצפת עץ, שמשני צדיו מבנים בני שתי קומות.
גם מבנה זה נבנה במאה ה-17. הוא כולל גם שני מחסנים ומוקף בחומה נמוכה, שנועדה להסתיר את הנעשה בתוך החלל המרכזי מעוברי האורח בחצר.
המבנה נבנה במאה ה-18 והורחב משמעותית במהלך המאה ה-19, אך נהרס ברובו בשרפה שפרצה ב-1954. המתחם כולל פביליון שהועתק מעברו השני של הנהר בשנות ה-80 של המאה ה-20.
המבנה נבנה ב-1862 כהרחבה של מבנה מהמאה ה-18. מתחם הנשים הוא בבית הוא הגדול ביותר בכפר.
מבנה מהמאה ה-19, שאף שהיה שייך לבני אצולה, הוא קטן ממדים, וחומה מפרידה בין מתחם הגברים החיצוני למתחם הנשים הפנימי.
השער המקורי נסחף בשיטפון שאירע ב-1934.
מבנה זה יוצא דופן בכך שהוא מכוסה גג קש, בדומה לבתיהם של פשוטי העם.
המתחם כולל גם טחנת אורז במבנה עשוי בוץ וקש.
אולם לימוד זה נבנה ב-1567 בקצה המערבי של צוק בויונגדה, מוקף יער עצי אורן.
בסמוך לאולם המרכזי מספר חדרי מגורים עבור התלמידים.
ריו סונג-ריונג בנה את אולם הלימוד הזה עבור עצמו ב-1576. מלבד אולם הלימוד כולל המתחם גם פביליון ממנו ניתן לצפות על הנהר.
ריו סונג-ריונג החל בהקמת אולם הלימוד ב-1576, ובנייתו הושלמה רק 10 שנים מאוחר יותר, בשל קשיי מימון.
מבנה זה מרוחק יותר מהכפר, במקום שקט יותר, ובו כתב את ספרו ג'ינגבירוק (징비록; "זכרונות מהמלחמה").
לצד אולם הלימוד הוקם גם מבנה למשרתים.
האקדמיה נמצאת מחוץ לכפר, כ-4 ק"מ מזרחית לו.
המתחם הוקם בתחילה כבית ספר לבני משפחת ריו.
לאחר מותו של ריו סונג-ריונג הוקם במקום, ב-1614, מקדש לזכרו, ובית הספר הוסב לאקדמיה קונפוציאנית, עם אולמות הרצאות ומקומות לפעילויות טקסיות.
כן כולל המתחם חדרים לתלמידים, ספריה ופביליון המשקיף על הנהר וההרים.
האקדמיה הוקמה ב-1786, והורחבה במהלך המאה ה-19. ב-1868 הורה עוצר ממלכת ג'וסון הוּנגסוֹן דֶווֹנגוּן על סגירתן של כל האקדמיות הקונפוציאניות הפרטיות, ובהן הוואצ'ונסוון, והיא נהרסה.
ב-1994 שוחזר המבנה והוקם מחדש.
ריקוד המסכות הוא מופע תיאטרון שהתפתח בההואה כסאטירה על האצולה.
המופעים כללו מספר דמויות קבועות, בהן האריסטוקרט, הנזיר, הקצב, האלמנה, השוטה, הנערה, ועוד, וכן דמויות בעלי חיים כאריה ושור.
הדמויות אופיינו בכך שהשחקנים עטו מסכות עשויות עץ אלמון.
כיום, מתקיים מדי שנה פסטיבל מסכות באנדונג הסמוכה ובההואה, ובההואה פועל גם מוזיאון מסכות, ובו מסכות מרחבי העולם.
ההוביט: מסע בלתי צפוי הוא סרט קולנוע ניו זילנדי־אמריקאי־בריטי מסוגת הפנטזיה האפית שהפך לשובר קופות והראשון בטרילוגיית סרטי הפנטזיה מאת פיטר ג'קסון על פי ספרו של ג'.
לסרט נעשו שני סרטי המשך (מפלתו של סמאוג וקרב חמשת הצבאות) והוא מהווה פריקוול לסדרת סרטי שר הטבעות.
שם הסרט נוטל את השראתו משמו של הפרק הראשון בספר "ההוביט", שנקרא "מסיבה בלתי צפויה".
בסרט מככב מרטין פרימן כבילבו בגינס ואנסמבל שחקנים שעבדו יחד גם בטרילוגיית סרטי "שר הטבעות".
הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2012, והיה לסרט הקולנוע המכניס ביותר לחודש דצמבר והסרט הרביעי המכניס ביותר לשנת 2012 וממוקם ברשימת שוברי הקופות של כל הזמנים במקום ה־18. הסרט מהווה עיבוד לשבעת הפרקים הראשונים בספר "ההוביט", לרבות חלק ניכר מהפרק "על עם דורין" בנספחים לשיבת המלך.
אף שהסרט היה מוצלח מבחינה קופתית והכניס סכום נאה של מיליארד דולר (יותר מאשר הכניסו אחוות הטבעת, שני צריחים בטרילוגיית שר הטבעות), הסרט לא זכה באף פרס אוסקר, אף שהיה מועמד בקטגוריות האיפור ועיצוב התלבושות.
הסרט מביא את הסיפורים שקדמו לסרטי "שר הטבעות" ובמרכזו ההוביט בילבו בגינס היוצא להרפתקה בלתי צפויה ומרהיבה עם הקוסם גנדאלף האפור וחבורת גמדים לוחמניים וקשוחים בהנהגתו של תורין צינת־אלון.
בפתח יום הולדתו המאה ואחת עשרה בילבו באגינס (איאן הולם) מחליט לכתוב עבור אחיינו, פרודו באגינס (אלייז'ה ווד), את ספרו "לשם ובחזרה" על הרפתקאותיו, 60 שנה קודם לכן, אל ארבור, ההר הבודד.
בילבו מספר על ממלכת בני דורין, אשר בארבור וממלכת הגמדים, שהייתה ממלכה משגשגת תחת שלטונו של המלך ת'רור, שנודע גם בתאוות הבצע שלו, ואסף זהב רב ואבני חן, בהן הארקנסטון, למרגלות ארמונו שבפנים ההר הבודד, ואילץ את שכניו להשתחוות לו, לרבות האלפים ומלכם, תְ'רַנדוּיל.
הגמדים צברו כמות אדירה של זהב, עד להגעתו של דרקון רושף אש מן הצפון בשם סמאוג, שחמד את אוצר הגמדים.
סמאוג הורס את העיר דייל, שלמרגלות ההר הבודד, ומניס את הגמדים מממלכתם.
נכדו של ת'רור, ת'ורין בן ת'ראין (ריצ'רד ארמיטאג'), רואה על גבעה סמוכה את ת'רנדויל וצבאו שאינם מוכנים לסייע לגמדים ולסכן את עצמם למען הגמדים.
עקב אותם מאורעות, בילבו (מרטין פרימן בגרסתו הצעירה) מרומה על ידי הקוסם גנדלף האפור (איאן מקלן) שמבקש להזמינו להרפתקה, וחרף סירובו של ההוביט מזמין חבורה בת 13 גמדים להתארח במסיבה במחילת ההוביט.
עד מהרה מתברר להוביט כי הגמדים מבקשים לגייסו כ"פורץ", על מנת לסייע להם להשיב לגמדים את מולדתם ואוצרם בחזרה מידי הדרקון סמאוג.
בחוסר רצון מצטרף בילבו למסע.
עד מהרה הקבוצה נופלת טרף לשלושה טרולים מורעבים שמבקשים לאכול אותם.
בתושייה, מצליח בילבו להתווכח עם הטרולים בדבר דרכי בישול גמדים ובכך מעכבם עד לעלות השחר, ולבואו של גנדלף שחושף את הטרולים לאור שמש ואלה מתאבנים והופכים לסלעים.
בחפשם אחר מערת הטרולים, יען כי הטרולים אינם מגיעים לאזור זה של הארץ, ובוודאי שלא בשעות היום, החבורה מוצאת מערה ובה פגיונות, חרבות ואוצר רב שאגרו הטרולים.
ת'ורין נוטל לעצמו את החרב אורקריסט ("קוטלת האורקים"), גנדלף נוטל לעצמו את החרב גלאמדרינג ("פטיש האויבים") ומוצא חרב קצרה אלפית שמכונה בשם סטינג ("עוקץ"), שאותו הוא מעניק לבילבו עם אזהרה כי גיבור הוא אינו מי שקוטל את יריביו כי אם מי שחס עליהם.
החבורה נתקלת לבסוף ברדגסט החום (סילבסטר מקוי), מכשף מהאיסטרי שחי ביער־אופל.
הוא אומר להם כי נתקל באופל העולה ומציף את היער הירוק ומרעילו, עד כי הוצף ביצורי אופל, כדוגמת עכבישי ענק, המכשף אף מספר כי צפה בבעל האוב, המסוגל להעלות את רוחות המתים והתיישב במבצר דול גולדור הנטוש ואיך הוא מרעיל את היער.
כמעט מיד החבורה נרדפת על ידי קבוצת אורקים רכובה על וארגים (זאבי ענק), כשרדגסט מחפה על בריחתם.
גנדלף מוביל אותם דרך מעבר אבן אל עמק אמלדריס (ריוונדל) כשהוארג והאורקים מובסים על ידי פרשים אלפים.
תורין וגנדלף מציגים לאדון האלפים, אלרונד (הוגו וויבינג), מפה סודית שברשותם ואלרונד מגלה כי על פי המפה ישנה דלת חשאית המובילה אל בטנו של ההר הבודד, שנפתחת רק בחג דורין.
בניגוד לרצונה של המועצה, גנדלף שולח את בילבו והגמדים אל הרי הערפל, אך בילבו והגמדים נתפסים על ידי גובלינים, והם נלקחים אל מנהיגם, הגובלין הגדול.
בילבו מצליח להתחמק מהגובלינים והוא נופל למערה שבה חי גולום (אנדי סירקיס), שבעת הריגת גובלין תועה, מפיל בטעות טבעת מסתורית.
בילבו מרים את הטבעת ומכניסהּ לכיסו ומוצא עצמו מול גולום, הם משחקים במשחקי חידות ומתערבים כי אם בילבו ינצח יראה לו גולום את הדרך החוצה, אך אם יפסיד, ייאכל כולו בידי גולום.
כשבילבו שואל את גולום מה יש לו בכיסו, גולום מבין כי טבעתו נגנבה ותוקף אותו, במקרה מגלה בילבו כי הטבעת גורמת לו להיות בלתי נראה ומצליח בכך להתחמק מגולום הזועם ומוצא את הדרך החוצה, זאת אף שהייתה לו הזדמנות להרוג את גולום, אך הוא חס על חייו.
בינתיים, הגובלין הגדול מגלה לגמדים שאזוג (מנו בנט), מנהיג האורקים, שקיפד את ראשו של ת'רור ואיבד את זרועו לת'ורין בקרב על עיר הגמדים מוריה, הציב פרס על ראשו של ת'ורין.
בשלב זה מופיע גנדאלף ומציל את הגמדים מידי הגובלינים ובמהלך בריחתם הורג את הגובלין הגדול.
בילבו מוצא את היציאה ממערתו של גולום ומתחבר בחזרה לקבוצת הגמדים, כשהוא שומר על הטבעת בסוד.
החבורה נופלת למארב של אזוג, ומוצאת מפלט בצמרות העצים.
ת'ורין יוצא לקרב מול אזוג אך הוא מובס ומופל לקרקע, ברגע האחרון בילבו מציל את חייו של ת'ורין, והם נמלטים על גבי עיטים ענקיים שמטיסים אותם בבטחה אל קארוק, גבעה טרשית בדרגים הגבוהים של נהר האנדוין.
גנדאלף מרפא את ת'ורין, שמכיר באומץ לבו של בילבו, שהצילו מידי אזוג, ומודה לו.
החבורה מביטה אל האופק ומבחינה ביעדם: ממלכתם ארבור וההר הבודד, שבבטנו רובץ לו הדרקון סמאוג.
שחקן דמות תיאור הדמות הוביטים איאן הולם בילבו בגינס דודו של פרודו, עסוק בכתיבת ספר המתאר את הרפתקאותיו השונות ודמות המספר.
מרטין פרימן בילבו בגינס הצעיר הוביט היוצא להרפתקה עם גנדלף הקוסם ובחברת 13 גמדים, כדי לתור אחר אוצר שנגנב על ידי סמאוג הדרקון, היושב בהר הבודד.
אלייז'ה ווד פרודו בגינס הוביט צעיר, בן דודו של בילבו בגינס ומי שאליו ממוען הספר "ההוביט: לשם ובחזרה".
קוסמים איאן מקלן גנדאלף האפור מיא טוב לב, אשר הגיע מארץ האלים בדמות קוסם זקן וחכם (אחד מבין חמשת האיסטרי).
הוא קוסם שמגייס את בילבו למסע ומסייע לארגן את מציאת אוצרם האבוד של הגמדים בארבור.
איאן גילם את גנדלף גם בטרילוגיית הסרטים "שר הטבעות".
כריסטופר לי סארומן הלבן המיא החזק ביותר, שבא מארץ האלים, בדמות קוסם ישיש וחכם (אחד מבין חמשת האיסטרי).
סילבסטר מקוי רדגאסט החום מיא שבא מארץ האלים, בדמות קוסם ישיש וחכם (אחד מבין חמשת האיסטרי).
מכונה "המטפל בחיות" בשל חיבתו אליהם ויכולתו לדבר בשפתם.
חי ביער־אופל והראשון לגלות את תחיית סאורון בדמות "בעל האוב".
אלפים הוגו ויבינג האדון אלרונד חצי־אלף שבחר בחיי האלמוות (בשונה מאלרוס אחיו).
שר ומנהיג האלפים הנעלים של ריוונדל, חבר המועצה הלבנה.
מסייע לפענח את המפה אל ההר הבודד עבור הגמדים, אף שחש מסופק באשר להצלחתם האפשרית של הגמדים.
קייט בלאנשט הגבירה גלדריאל הנאווה והאדירה שבאלפים.
לי פייס ת'רנדויל מלך האלפים ואדון יער־אופל.
בעת בוא הדרקון אל ההר הבודד, סירב לסכן אנשיו במאבק למען הגמדים.
הגמדים ריצ'רד ארמיטאג' ת'ורין צינת־אלון בנו של ת'ראיין, נכדו של ת'רור והטוען לכס מלכות ארבור, "בטן ההר".
קן סטוט באלין נאמנו של ת'ורין ואחיו של דוואלין.
מתואר בספר "ההוביט", כמי שתמיד מתצפת.
איידן טרנר קילי גמד, דודנו של ת'ורין.
דין או'גורמן פילי גמד, דודנו של ת'ורין.
ג'יימס נסביט בופור בן דודו של הגמד ביפור ואחי בומבור.
מתואר כגמד הוגן, מצחיק ואמיץ לפרקים סטיבן האנטר בומבור גמד שמן למדי.
מייק מזרחי ת'ריין השני בנו של ת'רור ואבי ת'ורין.
ג'פרי תומאס ת'רור אבי תראיין וסבו של ת'ורין.
מלך ממלכת ארבור האחרון, לפני בואו של הדרקון סמאוג.
ראשו נערף על ידי אזוג בקרב על מכרות מוריה.
אורקים מנו בנט אזוג "האורק החיוור".
מנהיג האורקים, ומי שצד אחר ת'ורין צינת־אלון וחבורתו.
ג'ון רולס יאזנג יצורים אחרים אנדי סירקיס גולום יצור שבעברו היה הוביט, שהשיג את 'הטבעת האחת' וזו נלקחה ממנו בידי בילבו.
אנדי גילם את סמיאגול וסיפק את קולו ותנועותיו לדמותו של גולום על ידי טכנולוגיית לכידת תנועה.
בנדיקט קאמברבאץ' "בעל האוב" דמות מסתורית ואפלה אשר העלה מן המתים את המלך המכשף מאנגמר.
בארי המפריס הגובלין הגדול לוכד את חבורת הגמדים בשבי אך מובס לבסוף על ידי גנדלף.
הקדימון הראשון לסרט "ההוביט: מסע בלתי צפוי", יצא עוד לפני שיצא סרטו של ג'קסון כמפיק, "הרפתקאותיו של טינטין", בארצות הברית, ב־21 בדצמבר 2011. ג'קסון, יחד עם צוות שחקנים מהסרט הופיעו בפסטיבל קומיקון שנערך בסן דייגו ב־2012 והציגו 12 דקות מתוך הסרט.
ג'קסון השתמש בסגנון צילום הכולל קצב התחלפות הכפול מ־FPS 24 (שהוא התקן הנהוג בצילום סרטים), צילום של 48 פריימים של מסך בשנייה אחת.
קצב זה נחשב המהיר ביותר בקולנוע, וזכה על ידי המבקרים לביקורות מעורבות, כשלטענת אולפני ניו ליין סינמה, סגנון הצילום יוצר תנועה חלקה מאי פעם.
כמה חודשים לפני יציאת הסרט לאקרנים, יצא קדימון מלא לסרט.
לקראת הבכורה העולמית של הסרט, חברת התעופה הלאומית של ניו זילנד, אייר ניו זילנד, השיקה מטוס שגופו עוצב בהשראת הסרט.
הבכורה העולמית של הסרט נערכה ב־28 בנובמבר 2012 בוולינגטון, בירת ניו זילנד.
כשהסרט יצא לבכורה קולנועית בשבוע הראשון של חודש דצמבר וכבר בסוף השבוע הראשון לצאתו לאקרנים, הסרט הכניס 37 מיליון דולר, והפך לסרט הקולנוע המכניס ביותר של חודש דצמבר והיה להצלחה מסחרית כשגרף 95 מיליון דולר בהקרנות מסחריות ברחבי העולם.
הסרט יצא להקרנת בכורה בסין ב־23 בפברואר 2013 וגרף כ־30 מיליון דולר והמשיך לצבור סכומים נאים בשבועות שלאחר מכן, מה שהכניס לו סכום כולל של מיליארד דולר מאז צאתו להקרנת בכורה בלעדית בניו זילנד.
אולפני האחים וורנר, הוציאו בלו־ריי, בלו־ריי 3D ו־DVD של הגרסה הקולנועית של הסרט ב־19 במרץ 2013 שמכילה את תשעת סרטי ההפקה והצילומים מאחורי הקלעים, שצילם פיטר ג'קסון במהלך תהליכי ההפקה של הסרט.
גרסה מורחבת לסרט "ההוביט: מסע בלתי צפוי" בבלו־ריי, בבלו־ריי 3D וב־DVD, יצאה ב־5 בנובמבר 2013, גרסה שכוללת 13 דקות צילום נוספות בסרט.
הסרט היה נגיש להורדה פיראטית החל מה־1 בינואר 2013, בגרסת DVDScreen, מה שהפחית את קצב ההכנסות במידה משמעותית.
העותק שהועלה לאינטרנט, הועלה כחודש בלבד לאחר עליית הסרט לאקרנים, מה שהופך אותו לסרט הראשון שהודלף לרשת בשנת 2013.
ככלל, פיטר ג'קסון השתדל להיות נאמן למקור הספרותי, אך בכל זאת ביצע שינויים בהתאם לצורכים קולנועיים וחלקים רבים בסרט הסתמכו על הנספחים מתוך "שר הטבעות":
בנו של אזוג, בולג מהצפון, מופיע בספר "ההוביט" כמפקד כוחות האורקים בקרב חמשת הצבאות ואשר מופיע לזמן קצר בפרולוג הסרט, בסצנת הקרב בשערי מוריה;
במהלך הסרט גנדלף מצטט משפט, שלמעשה מופיע רק בספר שר הטבעות: "הבית מאחורייך, העולם לרגלייך", וזהו גם חלק משירו של פיפין אל הלורד דנתור בסרט שר הטבעות: שיבת המלך;
ת'רנדויל, אביו של לגולאס, מופיע לראשונה בספר ההוביט ומוזכר בפשטות כ"מלך האלפים", ללא אזכור שמו האמיתי.
רק בשר הטבעות, כשלגולאס מוזכר לראשונה בספר, הוא מזוהה כבנו של ת'רנדויל מיער־אופל, כשלגולאס נכנס ללות'לוריין (בספר "אחוות הטבעת") האלדיר מברכו בלשון האלפים: "לגולאס ת'רנדויליון".
רדגסט החום מוזכר בספר ההוביט בקצרה ובהרחבה יותר ב"שר הטבעות" ובסילמריליון, אך לא מופיע כדמות ממשית ב"ההוביט", כשבסרט מסופר על היותו מכשף "המטפל בחיות", ומתואר כי היה הראשון לגלות את תחייתו של שר האופל, סאורון, אף שבטרילוגיית שר הטבעות רדגסט לא מופיע וכלל לא מוזכר.
פרודו, סארומן וגלדריאל מופיעים בסרט אך אינם מוזכרים בספר "ההוביט", כאשר תפקידה של גלדריאל נוסף בשל העובדה כי הספר "ההוביט" חסר נוכחות נשית והתסריטאיות הסרט פראן וולש ופיליפה בוינס ביקשו להוסיף נופך רגשי לסרט.
כשהוא נשאל כמה קוסמים יש, גנדלף עונה כי ישנם חמישה, ומזכיר את עצמו, את סארומן, רדגסט ואז הוא אומר שאינו זוכר את שמות האחרים.
למעשה, שמם אלאטר ופלדאנו, שמופיעים בסיפורים שלא נשלמו אך ליוצרי הסרט לא הייתה הזכות להשתמש בחומרים מאותו הספר.
היו סצנות בסרטים שהגמד בופור דיבר עם בילבו בשעות קשות, למשל כשבילבו עמד לעזוב את החבורה במעבר ההרים אך למעשה בספרים היה זה הגמד השמן והחביב בומבור שדיבר עם בילבו בשעות קשות.
פיתוח הגרסה הקולנועית לספרו של ג'.
טולקין, "ההוביט", החל שנים ספורות לאחר הצלחתו הכספית והביקורות החיוביות על סדרת סרטי "שר הטבעות" (2001-2003), שנכתבו, הופקו ובוימו על ידי במאי הסרטים הניו זילנדי, פיטר ג'קסון.
ג'קסון החל לעבוד על שני חלקי הסרט, תחילה כמפיק כאשר גיירמו דל טורו, גויס תחילה כבמאי, אך דל טורו עזב את ההפקה במאי 2010, לאחר כשנתיים של עבודה עם ג'קסון וצוות ההפקה שלו, כאשר גיירמו עזב בשל דחיות שאירעו עקב בעיות תקציביות מטעם חברת ההפקות מטרו גולדווין מאייר.
ג'קסון הוכרז כבמאי הסרטים באוקטובר 2010 וכעבור זמן, הכריז ג'קסון כי ההוביט יפוצל לשלושה סרטים.
בדומה לסדרת סרטי שר הטבעות, שני חלקי הסרט הראשונים של ההוביט הופקו זה אחר זה.
כשהצילומים העיקריים החלו במרץ 2011 והסתיימו ביולי 2012, לאחר 266 ימי צילומים, שבמהלכם הקפיד פיטר ג'קסון לתעד בתשעה סרטים שחשפו את הנעשה מאחורי הקלעים של הסרטים.
הפקת הסרטים הושלמה ב־26 בנובמבר, יומיים בלבד לפני בכורת הסרט בוולינגטון, ניו זילנד.
אנדי סירקיס השלים את הסצנה בה הוא מגלם את גולום בשבוע הראשון של ההפקה, אך המשיך להשתתף בצוות כבמאי משנה.
הפסקול של הסרט והמוזיקה המלווה אותו הולחנה ונכתבה על ידי הווארד שור (שגם הלחין וכתב את המוזיקה לטרילוגיית "שר הטבעות)".
הפסקול לסרט "ההוביט: מסע בלתי צפוי" מחולק לשני חלקים והוא כולל את הגרסה התקנית, והגרסה המיוחדת.
הפסקול הוקלט באולפני אבי רוד (Abbey Road Studios) שבלונדון.
הגרסה המיוחדת מכילה בתוכה את 2 הדיסקים עם אותן רצועות שירים מהגרסה התקנית, אך כוללת גם שש נעימות מורחבות ושש נעימות בונוס.
כמה מהביקורות על הסרט אף טענו שאורך הסרט – כשעתיים וחמישים דקות – הוא מייגע מדי וכי ניתן היה להוריד כמה מהסצנות בו.
בלי קשר לביקורות הקולנועיות, הועלתה ביקורת נוקבת על כך שבמהלך צילומי הסרט התעללו בבעלי החיים שנטלו חלק בצילומים.
ארגון PETA התלונן על התאכזרות לבעלי החיים שבהם נעשה שימוש בעת הצילומים והארגון דרש לחקור את מה שהתרחש בהליך ההפקה.
ההוביט זכה גם ללא מעט ביקורות חיוביות שדווקא שיבחו את שיטת הצילום החדשנית שבה נעשה בעת צילומי הסרט.
מרבית הביקורות החיוביות אף התייחסו להופעתו של אנדי סירקיס כגולום, בסצנה היחידה שבה הוא מופיע בסרט, ושיבחו מאוד את הופעתו בסצנה שבה בילבו מוצא את הטבעת האחת.
פסקול הסרט בהלחנתו של הווארד שור היה מועמד לקטגוריית הפסקול הטוב ביותר מטעם התאחדות מבקרי הסרטים של וושינגטון הבירה.
כמו כן הסרט היה מועמד לפרס בחירת המבקרים 2013 (Critics Choice Award) בקטגוריות הבאות: עיצוב גרפי, עיצוב התלבושות, האיפור והאפקטים הוויזואליים הטובים ביותר והיה מועמד גם לפרס חברת פניקס לביקורת סרטים (Phoenix Film Critics Society) בשלוש קטגוריות שונות: עיצוב ההפקה, אפקטים מיוחדים ועיצוב תלבושות.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריות עיצוב ההפקה הטוב ביותר, איפור ועיצוב השיער הטובים ביותר והאפקטים הטובים ביותר .
הסרט זכה בפרס אמפייר בחסות מגזין הקולנוע אמפייר בקטגוריות סרט הפנטזיה/מדע בדיוני הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר, למרטין פרימן.
הסרט זכה בפרס במסרת טקס פרסי הקולנוע של MTV בקטגוריות הגיבור הטוב ביותר למרטין פרימן כבילבו באגינס.
הסרט היה מועמד לפרס סאטורן בתשע קטגוריות שונות וזכה לבסוף רק בפרס עיצוב ההפקה הטוב ביותר.
ההוביט: מפלתו של סמאוג הוא סרט קולנוע ניו זילנדי־אמריקאי והשני בזיכיון סרטי הפנטזיה מאת פיטר ג'קסון על פי ספרו של ג'.ר.ר.
טולקין, "ההוביט" (1937), והוא סרט ההמשך לסרט "ההוביט: מסע בלתי צפוי", ומקדים לסרט השלישי בסדרה: "קרב חמשת הצבאות".
שם הסרט באנגלית "ישימון סמאוג" נובע מהשם שהעניק הגמד גלוין לישימון סמאוג, המישור שלמרגלות ההר הבודד.
הסרט מבוסס על החלק המרכזי בספר "ההוביט", סיפור פגישת גנדלף ותורין מתוך "סיפורים שלא נשלמו" והנספחים ל"שיבת המלך".
הסרט יצא לבכורה עולמית ב־2 בדצמבר 2013 בלוס אנג'לס.
בדומה לסרט הראשון בסדרה, הוא צולם בטכנולוגיית צילום של 48 פריימים לשנייה, ויצא לקולנוע בגרסאות: 2D, Real 3D, Digital 3D, ו־3D.
ישימון הסמאוג, היא אדמה מישורית השוכנת בין ארבור, ממלכת הגמדים, לעיר דייל, שהושמדה על ידי הדרקון סמאוג, שיושב בבטנו של ה"הר הבודד", ההר המשקיף על הישימון כולו.
לאחר מות הדרקון הישימון שוקם וממלכת ארבור והעיר דייל שבו לגדולתן.
הדרקון נותר שם במשך 60 שנים עד שדבר קיומו הפך לאגדה.
על פי הספר, עצמות הסמאוג נחו ללא פגע בתחתית אגם אסגרות'.
בעיירת בני האדם ברי, נפגשים גנדלף הקוסם ונסיך הגמדים תורין צינת־אלון בפונדק "הפוני המקפץ", כשגנדלף משכנע את בר שיחו לצאת לדרוש את האוצר מידי הדרקון סמאוג, על מנת להפוך למלך בטן ההר וממלכת ארבור.
גנדלף מזכיר שביכולתם לגייס פורץ מוכשר - את בילבו באגינס ההוביט.
שנה לאחר מכן תריסר הגמדים וההוביט נרדפים על ידי "אזוג המשחית" וחייליו האורקים.
הם יוצאים לחפש מקלט בביתו של משנה הצורה, ביאורן.
באותו הלילה, אזוג מגיע אל מבצר דול גולדור וחובר אל בעל האוב, בעודו מורה לבנו בולג להמשיך במרדף אחר תורין.
ביום המחרת, לאחר שביאורן מביע את תיעובו כלפי האורקים, הוא מלווה לגמדים את סוסיו על מנת שיקל עליהם להימלט מפני האורקים והחבורה נכנסת אל יער אופל.
גנדלף נפרד מהם ומורה להם ללכת בעקבות שביל ביער ולא לסור ממנו.
גנדלף מוצא כתובת בלשון השחורה ומקבל מסרים מגלדריאל שדורשת ממנו לחקור את קבר רפאי הטבעת.
הגמדים מאבדים את דרכם ביער ונלכדים בידי עכבישי ענק.
בילבו, בסיוע הטבעת האחת מצליח לשחרר את הגמדים מקורי העכבישים.
אך עד מהרה הם נופלים בשבי אלפי־היער הפראיים, בהנהגת לגולאס וטאוריאל שמחסלים את שאר העכבישים.
טאוריאל מתאהבת בגמד קילי, מה שמעורר קנאה אצל לגולאס, המאוהב בה אף הוא.
בילבו מצליח לגנוב את מפתחות תאי המאסר ומסייע לגמדים שוב להימלט.
הוא מבריח אותם בתוך חביות יין אל הנהר.
בעודם נסחפים בנהר הגמדים נרדפים בידי אורקים בהנהגת בולג.
במהלך ההימלטות מהאורקים מגיעים לגולאס וטאוריאל לסייע ומצליחים לשבות את אחד האורקים ולהביאו לתשאול.
מלך האלפים לומד מפיו של האורק כי מלחמת עולם צפויה להיפתח שנית, על ידי כוחות האופל, והוא מחליט לאטום את ממלכתו בפני הרוע הממשמש ובא.
בילבו והחבורה נתקלים אז באדם בשם בארד, קשת ותושב עיר האגם, משיט דוברה שגר בעבר בעיר דייל.
בארד ממתין לחביות המרוקנות, ברציף הנהר.
חבורת הגמדים משחדת את בארד על מנת שיסייע להם לחמוק אל עיר האגם, שבה חיים צאצאי תושבי העיר דייל ונשלטים ביד רמה בידי אדון עיר האגם ויועצו אלפריד.
הגמדים מנסים לחמוס נשק מהנשקייה, אך מתגלים ונעצרים בידי אנשיו של אדון עיר האגם, אז מבין בילבו כי בארד הוא צאצא לגיריון, מי שהיה אדון העיר דייל טרם שנחרבה.
לאחר שתורין משכנע את תושבי העיר שיחלוק עמם את אוצר ההר, הם משוחררים וממשיכים במסעם אל ההר הבודד ומגיעים למרגלות ההר הבודד.
קילי שנפצע נאלץ להישאר בעיר עם אוין, פילי וביפור.
גנדלף מגיע לקבר רפאי הטבעת ואליו מצטרף רדגסט החום.
הם מגלים שהקברים ריקים ומבינים לאימתם, שבעל האוב אינו בן אנוש מאחר שרפאי הטבעת נענים רק לאדון הטבעת האחת ושליט טבעות הכוח.
גנדלף שולח את רדגסט כדי להזהיר את גלדריאל בדבר ממצאיהם, בעודו מתקדם אל מבצר דול גולדור, שם הוא מגלה חורבן רב ונופל למארב אורקים בהנהגתו של אזוג.
הוא מותקף בידי בעל האוב שחושף בפניו את זהותו האמיתית: שר האופל, סאורון.
גנדלף נכלא וצופה באימה בצבא אורקים בהנהגת אזוג צועד ממבצר דול גולדור לעבר ההר הבודד.
בינתיים, האלפית טאוריאל, מחליטה לעזוב ולסייע לקילי הפצוע, בעוד לגולאס דולק אחריה.
משעולה בידי בילבו להיכנס אל תוככי ההר, הוא מנסה בכוחות עצמו לגנוב את אבן הארקנסטון, אך נתפס בידי הדרקון סמאוג.
זוג האלפים, לגולאס וטאוריאל, נאלצים להיאבק בלהקת אורקים טרם הגיעם אל עיר האגם, טאוריאל מצליחה לבסוף להגיע אל קילי הפצוע ובכוח הקסם האלפי מרפאת אותו מפצעיו בעוד לגולאס רודף אחר האורקים.
בארד מנסה להדביק חץ שחור אל משגר העיר הניצב בראש מגדל העיר, על מנת לפגוע בדרקון, אך עד מהרה בארד נתפס בידי אנשיו של אדון עיר האגם לפני שהוא מצליח לעשות משהו.
אוין, קילי, פילי וביפור מותקפים בידי אורקים בהנהגת בולג, כשלגולאס יוצא לרדוף את בולג בעוד טאוריאל מרפאת את קילי, הנופל להזיות ומתוודה באוזניה על אהבתו.
הגמדים אוזרים אומץ להיכנס להר ומחלצים את בילבו מידי הדרקון.
בעודם מערימים על הדרקון יורק האש סמאוג ומאלצים אותו להשתמש בלהבותיו, הם מנסים להרוג את הדרקון באמצעות הטבעתו בתוך הזהב המותך.
אך סמאוג, נמלט מההר ומתעופף אל האוויר, בעודו מתנער מהזהב המותך ויוצא אל עיר האגם כדי להמיט חורבן ולנקום לאחר שהעזו להפריע את מנוחתו.