tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, תהיה להם השפעה מעטה על ההתחממות הגלובלית של היובל.
עם התקדמות ההתחממות הגלובלית, כל אזור צפוי לחוות יותר ויותר שינויי אקלים.
קיימים גם סיכונים נמוכים יותר כמו התמוטטות שכבות הקרח, שינויים פתאומיים בזרמי הים, אירועי קיצון מורכבים והתחממות חמורה.
בניגוד לסיכון הגבוה מאוד של התחממות של 1.5 עד 2 מעלות צלזיוס, הסיכון לאירועים אלה נמוך יותר, אך לא ניתן לפסול את התרחשותם.
כדי להגביל את ההתחממות הגלובלית מעשה ידי אדם לרמה מסוימת, יש להגביל את פליטות הפחמן המצטברות ולהגיע לכל הפחות לאפס פליטות CO2, ולהפחית במידה רבה פליטות של גזי חממה אחרים.
הפחתה מהירה, חזקה ומתמשכת של פליטות מתאן תגביל גם היא את ההתחממות הגלובלית, בעקבות הפחתה בזיהום אֵירוֹסוֹל.
צעד זה ישפר גם את איכות האוויר.
תסריטים הכוללים פליטות נמוכות מאוד (SSP1-1.9) או נמוכות (SSP1-2.6) של גזי חממה, יובילו תוך שנים להשפעות ברורות על גזי החממה ואיכות האוויר, זאת בהשוואה לתסריטים הכוללים פליטות גבוהות (SSP3-7.0) או גבוהות מאוד (SSP5-8.5).
ברמת ודאות גבוהה ניתן לומר שההבדלים בין התסריטים הללו יורגשו בהתחממות הגלובלית על פני הקרקע תוך כ-20 שנה, ולאחר מכן גם במדדים נוספים.
חלקו השני של הדוח לשנת 2021 פורסם בפברואר, 2022, וחלקו השלישי והאחרון פורסם באפריל, 2022.
הפארק הבין-לאומי לה אמיסטאד (בספרדית: Parque Internacional La Amistad), שבעבר נקרא הפארק הלאומי לה אמיסטאד, הוא פארק שלום באמריקה הלטינית בשטח של 5,678.45 קמ"ר, הנשלט בידי המדינות קוסטה ריקה (האזורים המוגנים לה אמיסטאד הקריבית ולה אמיסטאד הפסיפית) ופנמה.
זאת, לפי המלצת אונסק"ו, שכללה אותו ברשימת אתרי המורשת העולמית.רוב שטח הפארק נמצא בקוסטה ריקה והוא כולל את רכס הרי טלמנקה.
הוא כמעט איננו נגיש וחלקו טרם נתגלה.
בפארק עובר נהר היורקווין, אשר מהווה מוקד חשוב לבעלי החיים שבאזור.
זו שמורת הטבע הגדולה ביותר במרכז אמריקה ובה יער גשם טרופי ענק ומגוון בעלי חיים וצמחים כולל חמישה מינים של חתוליים: פומת הרים, אוצלוט, נמרון מרגיי, יגוארונדי ויגואר.
חיים בה גם קופים,כגון קופי שאגן וקופי עכביש, עצלנאים, פקארי, טפיר, 54 מיני זוחלים, 76 מיני דו-חיים, 600 מיני עופות כולל קצאל, עיט הרפיה, וכן 7500 מיני צמחים ושלושה שבטים ילידים.
הפארק הלאומי W הוא שמם של שלושה פארקים לאומיים השוכנים במשולש הגבולות של ניז'ר, בנין ובורקינה פאסו ששטחם הכולל הוא 10,182.8 קמ"ר.
סביב הפארק משתרעים אזורי שימור מסוגים שונים.
הפארק זכה לשמו בשל פיתולי הנהר ניז'ר בגבולו המערבי, שקטע מהם הוא בצורת האות "W".
חלקו של הפארק, בשטח של 2,200 קילומטרים רבועים בתחומי מדינת ניז'ר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1996. ב-2017 ההכרזה הורחבה גם לפארק הלאומי ארלי בבורקינה פאסו ולפארק הלאומי פנג'ארי בבנין, כך שמאז האתר כולל את כל קומפלקס הפארקים הלאומיים W-ארלי-פנג'ארי.
הפארק משתרע על הגדה הימנית של נהר ניז'ר ומערבה ממנה, ושטחו מישורי ונע בין גבהים של 200 עד 420 מטר מעל גובה פני הים.
הוא נמצא בקו התפר שבין הסוואנה הסודאנו-גינאית, האזור הסודאני והסאהל, ורוב שטחו מכוסה באדמה בלתי פורייה בה גדלים שיחים האופייניים לסוואנה.
בחלקו של הפארק הסמוך לנהר ניז'ר משתרע אזור ביוטי עצמאי הנהנה משפע מים ומאיכות אדמה טובה יחסית.
האקלים בפארק הוא טרופי ומתאפיין בחורף חמים ויבש מנובמבר עד אפריל, ובקיץ חם מאוד עם עונת מונסון גשומה.
החי כולל יותר מ-70 מיני יונקים, כ-350 מיני עופות, וכן זוחלים ודגים אופייניים לנהר ניז'ר.
על היונקים נמנים חזיר היבלות המצוי, אריות, הסרוואל, נמרים, 2,350 פרטים של היפופוטם, 1,250 פילים, הברדלס, הקרקל, הבבון, השנבוב, בובאל מערבי, אוריבי, צבי אדום חזית, והתאו האפריקני.
בעבר היה מצבם של בעלי החיים בתחומי פארק W בניז'ר טוב מאלה שבמדינות השכנות, אשר היו חשופות לאיומים בדמות מרעה יתר וציד בלתי חוקי.
ההסכם הבינלאומי ללוחמה בציד הבלתי חוקי (Accord transfrontaher de lutte contre le braconnage) לא נאכף כדבעי בבנין ובבורקינה פאסו במשך שנים רבות, וזאת אף על פי שמדינות אלה זכו לתמיכה כספית בינלאומית בהיקף רחב מזה שזכתה לו ניז'ר.
עם זאת, לאחר מגעים ממושכים הוכרז האזור כולו כשמורה ביוספרית אחת בשנת 2002, ושלוש המדינות פועלות בשיתוף פעולה ושוקלות הקמת מנגנון ניהול משותף.
ואולם בעיות מרעה היתר, הציד הבלתי חוקי והפיכת שטחי פרא לשטחים חקלאיים נותרו בעינן.
בסוואנה שבתחומי הפארק נסקרו סך הכל 454 מיני צמחים, ובין אלה שני מיני סחלביים אנדמיים למקום.
הצומח ערוך בשישה אזורים שונים הכוללים סוואנת שיחים, סוואנת עצים, סוואנת עצים עונתית לאורך נהרות אכזב, חורש סוואנה חצי עונתי, חורש ירוק-עד וצמחייה זמנית במישורי ההצפה לאורך נהר הניז'ר.
נוכחות אנושית באזור החלה לפני כ-200,000 שנים.
כיום חיים בתחומי הפארק ובסביבתו כ-410,000 איש, המשתייכים לעשר קבוצות אתניות שונות ומתגוררים ב-1,050 כפרים.
הפארק ההיסטורי הלאומי של תרבות צ'אקו הוא פארק לאומי הנמצא בין אלבקרקי לפרמינגטון שבמדינת ניו מקסיקו בארצות הברית, וכולל בתוכו את הריכוז הגדול ביותר של בתי פואבלו של ילידים אינדיאנים באזור דרום־מערב ארצות הברית.
הפארק שוכן בקניון שנחצב על ידי הנחל האכזב צ'אקו ווש (Chaco Wash).
הפארק נועד לשימורו של אחד האזורים ההיסטוריים והתרבותיים המרתקים ביותר בארצות הברית, ובשנת 1987 אף הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בין השנים 900 ל־1150 היה קניון צ'אקו מרכז תרבותי עיקרי של אנשי הפואבלו הקדומים, שהיה נהוג לכנותם בשם "אנסאזי" (בשפת נאוואחו: "העתיקים").
תושביו הקדומים של קניון צ'אקו חצבו גושי אבן חול גדולים, גררו עצים ממרחקים גדולים, והקימו חמישה־עשר מכלולי מבנים שהיו הגדולים ביותר בצפון אמריקה עד המאה ה-19. בצ'אקו נמצאו עדויות לעיסוק באסטרונומיה, כאשר הפטרוגליף, "פגיון השמש" השוכן בגבעת פאג'אדה, מהווה דוגמה פופולרית לכך.
ישנן השערות שלפיהן מבנים רבים בקניון צ'אקו נבנו בכיוונים מסוימים כך שיתאימו למחזורי השמש והירח – בנייה הדורשת דורות רבים של תצפיות אסטרונומיות ומאות שנים של בנייה מבוקרת.
על פי ההשערה המקובלת, נטשו בני הצ'אקו את הקניון בשל שינויי אקלים ובצורת ממושכת, שהחלה ב־1130 ונמשכה כחמישים שנה.
האתרים הצ'אקואנים שוכנים באזור הצחיח והקשה למחיה של ארבע הפינות.
החשש מפני הרס ובליה כתוצאה מפעילות של תיירים באזור היה אחד מהגורמים לסגירתה של גבעת פאג'אדה בפני הציבור.
האתרים נחשבים כמקודשים עבור אנשי ההופי והפואבלו, הממשיכים לשמור על מסורות שהועברו מדור לדור בדבר הגירתם מהקניון והקשר הרוחני שלהם עם המקום.
אף על פי שמאמצי השימור בפארק עלולים להתנגש עם האמונות הדתיות של האינדיאנים, עובדים נציגי השבטים בשיתוף פעולה עם שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, במטרה לחלוק ידע זה ולכבד את מורשת תרבות צ'אקו.
קניון צ'אקו שוכן באגן סן חואן (שטח צחיח יחסית שגודלו כ־12,000 קילומטרים מרובעים המהווה את אגן הניקוז של הנהר סן חואן), אגן המצוי ברמת קולורדו (רמה נרחבת ששטחה כ־340,000 קמ"ר השוכנת בשטחן של ארבע מדינות).
את הקניון תוחמים רכס הרי צ'וסקה (Chuska) במערב, רכס הרי סן חואן בצפון ורכס הרי סן פדרו (חלק משושלת הרי נאסיימנטו) במזרח.
הצ'אקואנים הסתמכו על היערות הצפופים שעל רכסים אלו שכללו אלונים, אורנים ועצי ערער על מנת להשיג עץ לבניין ולהסקה.
הקניון עצמו, השוכן באזור שפלה המוקף בדיונות, בשדות, ברכסים ובהרים, משתרע מכיוון צפון־מערב לדרום־מזרח, ומעוטר במסיבים הידועים כ"מֶסַה" (מספרדית – הרי שולחן).
המרווחים הגדולים בין חזיתות הצוקים הדרום־מערביים היו גורם חשוב בניתוב סופות גשם לתוך הקניון, וכתוצאה מכך כמות המשקעים המקומית גדלה במידה רבה.
מכלולי המגורים הבסיסיים של הצ'אקואנים, כדוגמת פואבלו בוניטו, נואבו אלטו וקין קלסטו, נבנו בגבהים שבין 1,890 ל־1,963 מטרים מעל פני הים.
אדמת הסחף של קרקעית הקניון נחרצת על ידי הנחל צ'אקו, שלעיתים רחוקות בלבד זורמים בו מים.
השיפוע של הקניון מתון, כיוונו צפון־מזרח ושיעורו כ־6 מטרים לכל קילומטר.
האקוויפר הגדול ביותר בקניון נמצא בעומק שלא היה נגיש לצ'אקואנים הקדומים, שהסתמכו על כמה מעיינות קטנים שהוזנו על ידי מקורות מים רדודים יותר.
מעל פני הקרקע כמעט ואין מים, מלבד כאשר סופות גורמות לזרימה זמנית בנחל.
לאחר שיבשת־העל פנגיאה התפצלה במהלך הקרטיקון, הפכה רמת קולורדו, האזור שבו מצוי קניון הצ'אקו, לחלק מאזור מעבר בין הים הפנימי המערבי (Western Interior Seaway - ים פנימי רדוד) ורצועה של מישורים וגבעות נמוכות במערב.
אזור החוף החולי והביצתי נע הלוך ושוב מכיוון מזרח למערב, כשמדי פעם כיסה הים את השטח שהוא כיום רמת קולורדו ומדי פעם הוא נחשף מחדש.
כאשר זרם נחל צ'אקו לאורך השכבה העליונה של מסה צ'אקרה, הר שולחן שגובהו כיום 120 מטרים מעל לפני הסביבה, הוא חדר לתוכו, ובמשך מיליוני שנים חצב את הקניון הרחב.
המסה עצמה בנויה מתצורות של אבני חול וחרסית המתוארכים לתקופת הקרטיקון העליון, שהם חלק מתצורת מסה ורדה.
קרקעית הקניון המשיכה להתבלות, ובעקבות כך נחשפה שכבת סלע המכונה חרסית מנפי (Menefee Shale); שכבה זו נקברה לאחר מכן מתחת לכ־38 מטרים של משקעים שונים.
הקניון והמסה שוכנים בתוך "ליבת צ'אקו", הנבדלת מרמת צ'אקו הנרחבת יותר; האזור הוא בדרך כלל שטוח ומכוסה עשב, כשפה ושם יש קבוצות של עצים.
כיוון שקו פרשת המים של אמריקה עובר במרחק 25 ק"מ מזרחית לקניון, התכונות הגאולוגיות ודפוסי הניקוז השונים של שני האזורים גורמים להבדל ביניהם, אך האזור שונה גם מאזורים סמוכים כדוגמת "מדרון צ'אקו", "מדרון גוברנדור" ו"עמק צ'וסקה".
הקניון והאגן שמסביבו הם חלק מאזור ערבה מדברי צחיח, ובכל שנה יורדים בו כ־200 מ"מ של גשמים; הממוצע בפארק הוא 231 מ"מ.
רכסי ההרים מדרום וממערב לקניון צ'אקו חוסמים את הרוחות.
כתוצאה מכך נוצר אפקט מדבר צל גשם הגורם למחסור תמידי של לחות באזור.
ארבע עונות נפרדות מאפיינות את האזור; העונה הגשומה היא בין יולי לספטמבר, והחודשים היבשים ביותר הם מאי ויוני.
משקעים אורוגרפיים הם המשקעים העיקריים בקיץ ובחורף, והם נוצרים כתוצאה מהלחות של מערכות הסופה העולות במעלה הרכסים שמסביב לקניון צ'אקו; כמות הגשם עולה ככל שהגובה רב יותר.
בשנים מסוימות יכולה נדידה יוצאת דופן צפונה של אזור התכנסות בין־טרופי (intertropical convergence zone) לגרום לגידול משמעותי בכמות המשקעים.
קניון צ'אקו מאופיין גם על ידי תכונות אקלים קיצוניות: הטמפרטורה המתועדת היא בין 39°C- ל־39°C, ושינוי בטמפרטורה של 16°C ביום אחד אינו נדיר.
באזור יש פחות מ־150 ימי כפור בשנה, והאקלים המקומי עשוי להתהפך במפתיע משנים של כמויות משקעים גדולות לתקופות בצורת ארוכות.
השפעתה של תופעת אל ניניו על מזג האוויר בקניון תורמת לשונות האקלימית הקיצונית.
הפלורה של קניון צ'אקו אופיינית לזו הנמצאת במדבריות הגבוהים של צפון אמריקה: לענה ומספר מיני צבריים מפוזרים ברחבי הקניון לצד יערות קטנים ויבשים של אורנים וערערים; הערערים נמצאים בעיקר על פסגות המסה.
הקניון קולט כמות משקעים קטנה יותר בהשוואה לחלקים אחרים של ניו מקסיקו הנמצאים בקווי רוחב ובגבהים דומים; כתוצאה מכך גם אין בו יערות מחטניים ממוזגים הנפוצים ממזרח לקניון.
דלילות הצמחים ובעלי החיים התבטאה בזמנים העתיקים כאשר אכלוס יתר, עיבוד יתר של האדמה, ציד יתר, הרס בתי גידול ובצורת גרמו לצ'אקואנים לנצל כמעט עד תום את משאבי הטבע של הקניון.
כתוצאה מכך, גם בתקופות גשומות הקניון היה יכול להחזיק בסך הכול כ־2,000 בני אדם.
מיני היונקים הבולטים ביותר בקניון הם זאב ערבות, אייל פרדי שחור־זנב, אייל קנדי ואנטילוקפרות החיים בקניון, אף כי המבקרים כמעט ולא מבחינים בהם.
מבין הטורפים הקטנים והחשובים ניתן למנות את השונר מצוי, הגירית, שועלים ושני מינים של בואשיים.
בפארק יש אוכלוסיות גדולות של מכרסמים, כולל נובחניות ומושבות של עטלפים הנמצאים בעיקר בקיץ.
המחסור המקומי במים גרם למיעוט מיני העופות באזור; מיני העופות הנמצאים באזור הם קוקייה רצנית, בזיים, שלך, נציים, דורסי לילה, נשרים ועורבים, אם כי הם פחות שכיחים בקניון מאשר ברכסי ההרים שמזרחית לו בהם יש יותר מים.
אוכלוסיות משמעותיות של עופות קטנים הכוללים סבכיים, דרוריים ופרושיים נפוצות גם כן.
בפארק יש שלושה מינים של קוליבריים, כולל המין הזעיר, אך הלוחמני Selasphorus rufus שנאבק עד חורמה על בית גידול לרבייה בשיחים או על עצים הקרובים למים עם המין המתון יותר Archilochus alexandri.
לעיתים ניתן לצפות בשולי הקניון בעכסנים מהמין Crotalus oreganus, אך לטאות וחומטים שכיחים יותר.
ארכאולוגים זיהו את התושבים הראשונים באגן סן חואן כחבורות של ציידים־לקטים, וכינו אותם ארכאים; הארכאים הם צאצאים של נוודי הקלוביס שהגיעו לדרום־מערב ארצות הברית של ימינו בשנת 10,000 לפני הספירה בקירוב.
בשנת 900 לפנה"ס בקירוב התגוררו הארכאים במקומות כגון מערת אטלאטל.
הארכאים הותירו אחריהם מעט מאוד עדויות לנוכחותם בקניון צ'אקו, אולם, ידוע כי צאצאיהם (המכונים "קולעי הסלים") עיבדו את אדמת הקניון בשנת 490 בקירוב, וחיו ביישובים כדוגמת "כפר Shabik'eshchee", שבהם נהגו להתגורר בבתים שנחפרו בקרקע.
המבנים הללו זוהו כמאפיין של אנשי הפואבלו הקדומים.
באמצע המאה ה־9 גדלה אוכלוסיית הפואבלו העתיקה הידועים גם כ"אנסאזי" (מונח משפת שבט היוט שאומץ על ידי הנאוואחו ופירושו "העתיקים" או "האבות הקדומים של האויב") במהירות, והתושבים התגוררו במתחמים גדולים וצפופים יותר.
קיימות עדויות ברורות לפעילות עיבוד ומסחר ענפים בטורקיז בקניון, המתוארכים למאה ה־10. באותה תקופה נבנה החלק הראשון של מתחם פואבלו בוניטו הגדול, תחילה נבנו 50 חדרים בשורה בצורת קשת בסמוך לחומה הצפונית הנוכחית.
המערכת המלוכדת שאפיינה את החברה הצ'אקואנית החלה להתפורר בסביבות 1140, ככל הנראה בתגובה לבצורת בת חמישים שנים שהחלה ב־1130; בין 1250 ל־1450 האזור סבל שוב מאקלים בלתי יציב, כולל תקופות אחדות של בצורת חמורה בין השנים 1250 ל־1450. גורמים נוספים היו ניהול משק מים שגוי ובירוא יערות.
לדוגמה, עץ למטרות בנייה הובא מרכסי ההרים הסמוכים, כדוגמת רכס הרי צ'וסקה, למעלה מ־80 קילומטרים מערבית לקניון.
הקהילות החיצוניות החלו להיעלם ובשלהי אותה מאה הבניינים שבמרכז הקניון נחתמו בקפדנות וננטשו.
על סמך עדויות ארכאולוגיות ותרבותיות סוברים מדענים כי תושבי המקום היגרו דרומה, מזרחה ומערבה, אל העמקים ואגני הניקוז של נהר קולורדו הקטן, של ריו פוארקו ושל ריו גראנדה.
מתחילת המאה ה־12 הופיעו ברמת קולורדו מספר קבוצות שבטיות דוברות שפות נומיות, כדוגמת היוט והשושוני.
עד המאה ה־15 ירשו קבוצות שבטים אחרים דוברי שפות דרום אתבסקיות, כגון האפאצ'י והנאוואחו, את מקומם של אנשי הפואבלו.
תוך כדי כך הם סיגלו לעצמם מספר מנהגים וכישורי חקלאות צ'אקואנים.
קבוצות שבטיות של היוטה ביקרו לעיתים קרובות באזור, בעיקר במסגרת מסעות ציד ושוד.
אומת נאוואחו המודרנית שוכנת כיום מערבית לקניון צ'אקו, ובני נאוואחו רבים מתגוררים באזורים שמסביב לקניון.
הגעתם של הספרדים במאה ה־17 הייתה הסימן לפתיחת עידן של שעבוד ומרידות, כאשר קניון צ'אקו שימש מקלט לאנשי הפואבלו ונאוואחו שנמלטו מפני שלטון הספרדים.
תושבי המקום נאלצו להתמודד עם צבאות נוספים כאשר תחילה מקסיקו ואחר כך ארצות הברית זכו בריבונות על הקניון, מסעות צבאיים נערכו כנגד שוכני האזור שנותרו.
ב־1832 היה הסוחר ג'וסייה גרג (Josiah Gregg) לראשון שכתב על החורבות בקניון צ'אקו, והתייחס לפואבלו בוניטו בתור "מבנים שנבנו מאבן חול מסותתת היטב".
חיל משלוח של צבא ארצות הברית עבר באזור ב־1849 וסקר את החורבות.
אולם, המיקום היה כה מרוחק עד שבמהלך חמישים השנים הבאות כמעט ולא היו מבקרים בקניון.
קבוצת מומחים מטעם הסמית'סוניאן ערכה סיור קצר באזור בשנות השבעים של המאה ה־19, וב־1896 החלה העבודה הארכאולוגית כאשר משלחת מטעם המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע (משלחת הייד - Hyde Exploring Expedition) החלה לחפור בפואבלו בוניטו.
הם שהו במשך חמישה קיצים באזור, שלחו לניו יורק 60,000 חפצים, והפעילו מספר תחנות מסחר.
ב־1901 טען ריצ'רד ות'ריל (Richard Wetherill), אחד מחברי משלחת הייד המקורית, כי הוא הבעלים של חלקת קרקע בגודל 650 דונם שכללה את פואבלו בוניטו, פואבלו דל ארויו וצ'טרו קטל.
תוך כדי חקירת טענותיו של ות'ריל בדבר הבעלות על הקרקע, דיווח סוכן הקרקעות הפדרלי, סמואל ג'יי.
Holsinger), על המאפיינים הפיזיים של הקניון והאתרים השונים הנמצאים בו, ציין את הדרכים הפרהיסטוריות וגרמי המדרגות מעל צ'טרו קטל, ותיעד את הסכרים ומערכות ההשקיה הקדומות.
בדיווח שלו (שלא פורסם באותה תקופה) הוא המליץ להקים פארק לאומי שבו ישומרו האתרים הצ'אקואנים.
בשנה שלאחר מכן מופו אתרים צ'אקואנים רבים על ידי אדגר לי יואיט (Edgar Lee Hewett), שהיה נשיא אוניברסיטה בניו מקסיקו (New Mexico Normal University כיום אוניברסיטת הרמות של ניו מקסיקו), שמיפה אתרים צ'אקואנים.
יחד עם אנשים אחרים סייע יואיט לחקיקתו של חוק העתיקות הפדרלי של 1906, שהיה החוק הפדרלי הראשון בארצות הברית שהגן על עתיקות; למעשה, הייתה זו תוצאה ישירה של המחלוקת סביב פעילותו של ות'ריל.
לפי החוק החדש היה הנשיא רשאי להכריז על מונומנטים לאומיים.
הנשיא תאודור רוזוולט ניצל זאת והכריז על קניון צ'אקו כמונומנט לאומי ב־11 במרץ 1907; ות'ריל ויתר על תביעת הבעלות שלו על חלק מהקרקעות בקניון צ'אקו.
ב־1949 הורחב המונומנט הלאומי קניון צ'אקו, לאחר שצורפו אליו חלקות אדמה שנתרמו על ידי אוניברסיטת ניו מקסיקו.
האוניברסיטה קיבלה בתמורה את זכויות המחקר באזור.
עד ל־1959 הספיק שירות הפארקים הלאומיים להקים מרכז מבקרים, מגורי צוות ומתחמי מחנאות.
המונומנט הוסף לרשימת האתרים ההיסטוריים הלאומית ב־15 באוקטובר 1966. החוקרים רוברט ליסטר (Robert Lister) וג'יימס ג'אדג' (James Judge) הקימו את מרכז צ'אקו ב־1971. מרכז זה היה גוף משותף בין האוניברסיטה ושירות הפארקים, שעסק במחקר במקום.
באותה תקופה החלו מספר פרויקטי מחקר בין־דיסציפלינריים, סקרים ארכאולוגיים, ומשלחות מחקר קטנות.
מרכז צ'אקו ערך סקרים מקיפים של הדרכים הצ'אקואניות, שהיו נתיבים בנויים היטב שהתפצלו ממרכז הקניון.
התוצאות הללו גרמו לכמה שינויי תפיסה לגבי התרבות הצ'אקואנית ואזור ארבע הפינות של ארצות הברית.
הכמות הגדולה של שרידים תרבותיים באתרי הפארק השונים הובילה להרחבת המונומנט ולהפיכתו לפארק הלאומי ההיסטורי תרבות צ'אקו ב־19 בדצמבר 1980, כאשר לאזור המוגן הוסף שטח בגודל 53 קמ"ר.
הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב־1987. שירות הפארקים הלאומיים יזם תוכנית מיוחדת על מנת להגן על אתרים צ'אקואנים הנמצאים מחוץ לגבולות הפארק.
היוזמות הללו כללו תיעוד מפורט של למעלה מ־2,400 אתרים ארכאולוגיים השוכנים בתוך גבולות הפארק, שמתוכם נחפרו אחוזים בודדים.
הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים, המשתייך למחלקת הפנים; הקרקעות הפדרליות הסמוכות, שבהן נמצאות הדרכים הצ'אקואניות, מנוהלות על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית.
לפני שנות ה־80 החפירות הארכאולוגיות שנערכו היו מקיפות וארוכות, וכללו פירוק חלקי או הרס של קירות המתחמים השונים בנוסף להוצאתם של אלפי חפצים.
החל מ־1981 החל שינויי כיוון באופי הפעילות במקום, ואומצו שיטות בדיקה לא הורסות, כדוגמת חישה מרחוק, מחקר אנתרופולוגי על מסורת בעל פה, ותיארוך באמצעות טבעות עצים.
ב־1991 הוקמה ועדת הייעוץ הצ'אקו־אמריקנית־אינדיאנית, על מנת לאפשר לבני הנאוואחו, הופי, פואבלו ושבטי אינדיאנים אחרים ליטול חלק בניהול הפארק.
המדיניות הנוכחית של הנהלת הפארק היא לשקם חלקית את האתרים שנחפרו.
אחת השיטות היא מילוי חפירה ארכאולוגית באדמה, לאחר תום העבודה.
יוזמות אחרות כוללות את תוכנית שמי הלילה של צ'אקו, שמטרתה להפחית את זיהום האור בשמי הפארק הנקיים בדרך כלל מעננים; במסגרת התוכנית משתמשים 14,000 מבקרים במצפה הכוכבים שבמקום (הוקם ב־1998), הטלסקופים ותוכניות בנושאי אסטרונומיה.
אולם, השרידים הצ'אקואנים שמחוץ לגבולות הפארק נתונים לאיום בעקבות פיתוח האזור: אחת הדוגמאות לכך היא הצעה מ־1983 להחכרה תחרותית של אדמות פדרליות באגן סן חואן למטרות כריית פחם.
כיוון שבסמוך לגבולות הפארק יש מרבצי פחם עשירים, שיטות הכרייה הפתוחה, בה נהוג להשתמש כשהפחם קרוב לפני השטח, הייתה עשויה לפגוע ברשת הדרכים הצ'אקואניות העתיקות.
במשך שנה תועדו הדרכים הללו במסגרת פרויקט דרכי צ'אקו, ומאוחר יותר זכו להגנה מפני אפשרות שתבוצע כרייה שתפגע בהן.
במרכז התרבות הצ'אקואנית היו מכלולי מבנים גדולים המוכרים בשם "בתים גדולים", וניתן ללמוד מהם כיום על סגנונות האדריכלות והפולחן הדתי של הצ'אקואנים.
צורת הבתים עברה שינויים במשך מאות שנים, ועם זאת נשמרו מספר מאפיינים בסיסיים של הבתים.
אחד הבולטים שבהם הוא גודל המתחם; רוב המכלולים בקניון צ'אקו מכילים כ־200 חדרים כל אחד, ובחלקם יש 700 חדרים.
גם גודל החדרים היה ניכר, כאשר תקרותיהם היו גבוהות בהשוואה לבניינים שנבנו בתקופות שקדמו לאנסאזי.
הבניינים תוכננו בקפידה, כאשר קטעים או אגפים שלמים של מכלול הבנייה הוקמו בשלב בנייה אחד.
הבתים בדרך כלל פונים דרומה, כאשר הכיכרות היו מוקפות על ידי חומות גבוהות או קירות בתים חסרי חלונות.
המבנה היה בנוי בדרך כלל מארבע או חמש קומות, כאשר חדרי הקומה הראשונה פנו ישירות לכיכר; האבנים שהרכיבו את החדרים הוצבו כך שהחלקים הגבוהים יותר הרכיבו את הקיר האחורי של הפואבלו.
במקרים מסוימים היו החדרים מאורגנים כדירה, כאשר החדרים הקדמיים גדולים מהחדרים האחוריים, מהחדרים הפנימיים ומחדרי או אזורי האחסון.
מבנים טקסיים הידועים כקיוות נבנו בהתאמה למספר החדרים בפואבלו.
בממוצע נבנתה קיווה אחת קטנה עבור כל 29 חדרים.
בתשעה מכלולי מגורים הייתה קיווה גדולה, שקוטרה היה עשוי להגיע עד ל־19 מטרים.
כל הקיוות הצ'אקואניות הן בעלות מאפיינים אדריכליים דומים, כולל דלתות בצורת T ומשקופי אבן.
אף על פי שנבנו קירות מורכבים ופשוטים, אלו שבבתים הגדולים היו בעיקר בצורת המכונה "ליבה וציפוי חיצוני קישוטי": תחילה נבנו שני קירות תמך מקבילים מאבן חול המכוסה בשכבת טיח.
במרווח ביניהם שפכו חצץ, שהיווה את ליבת הקיר.
לאחר מכן הקירות כוסו בציפוי חיצוני של אבני חול קטנות, שנדחסו לתוך שכבת הבוץ.
לעיתים נהגו לשבץ את האבנים כך שנוצרו דפוסים ייחודיים.
כאשר מסכמים את עלויות הבנייה של כל המבנים, הבנייה הצ'אקואנית ניצלה למעלה מ־200,000 עצים מחטניים, שבדרך כלל נכרתו מרכסי הרים במרחק של עד 113 ק"מ.
הצ'אקואנים בנו את מתחמי המגורים שלהם בקרקעית הקניון לאורך קטע של 14 ק"מ.
תשעה בתים גדולים נבנו לאורך הצד הצפוני של נחל צ'אקו, כשהם צמודים לבסיס מסה מסיבית מאבן חול.
בתים גדולים אחרים נמצאים על פסגות המסה או באזורי הנחלים ואגני הניקוז הסמוכים.
סך הכל זוהו 14 בתים גדולים, המקובצים להלן לפי המיקום הגאוגרפי ביחס לקניון.
בחלק המרכזי של הקניון נמצאים מתחמי הצ'אקו הגדולים ביותר.
המתחם הנחקר ביותר הוא פואבלו בוניטו (Pueblo Bonito – בספרדית "הכפר היפה"), מבנה בצורת האות D המשתרע על פני 8,000 מ"ר, והכולל לפחות 650 חדרים, והוא הבית הגדול ביותר; בחלקים מסוימים של המתחם הוא בנוי בארבע קומות.
השימוש בשיטת "ליבה וציפוי חיצוני קישוטי" ובנייה לגובה של ארבע קומות חייבה בניית קירות שעוביים מגיע עד למטר אחד.
פואבלו בוניטו מחולק לשני חלקים על ידי קיר החוצה אותו במדויק מצפון לדרום, ועובר דרך הכיכר המרכזית.
קיווה גדולה הוצבה בכל צד של הקיר, ויצרה תבנית סימטרית הנפוצה בבתים צ'אקואנים גדולים רבים.
בסמוך לפואבלו בוניטו נמצא פואבלו דל ארויו (Pueblo del Arroyo – בספרדית "כפר נחל האכזב"); פואבלו זה נוסד בין 1050 ל־1075, הושלם בתחילת המאה ה־12, ושוכן בפתח של ערוץ המכונה "הפער הדרומי".
קאסה רינקונאדה (Casa Rinconada) הוא אתר שבו נמצאת קיווה גדולה, והוא מבודד יחסית לאתרים אחרים בקניון.
אתר זה נמצא בצד הדרומי של קניון צ'אקו, בסמוך לדרך הצ'אקואנית המובילה לקבוצת מדרגות תלולות המגיעות לראש מסה צ'אקרה.
הקיווה ניצבת בבדידות, ללא כל מבני מגורים או חומות תמך צמודים; בעבר היה בה מעבר באורך 12 מטרים שהוביל מהקרקע אל החלקים העליונים.
צ'טרו קטל (Chetro Ketl – בנאוואחו "בית פינתי"), השוכן ליד פואבלו בוניטו, הוא מבנה בצורת האות D הדומה למתחמים מרכזיים אחרים בקניון, אך קטן יותר בהשוואה אליהם.
המדענים מעריכים כי נדרשו 29,135 שעות עבודה על מנת להקים את צ'טרו קטל בלבד; יואיט העריך שנדרשו 5,000 עצים ו־50,000,000 גושי אבן.
קין קלסטו (Kin Kletso - בנאוואחו "הבית הצהוב") היה מתחם בגודל בינוני במרחק 800 מטרים מפואבלו בוניטו, ויש בו עדויות מוצקות לבנייה ומגורים של בני הפואבלו מצפון אגן סן חואן.
הצורה והתכנון הריבועיים שלו שייכים לקבוצה התרבותית המכונה "פואבלו 2" ולא לסגנון "פואבלו 3" או הגרסה של קניון צ'אקו לסגנון זה.
במתחם זה יש כ־55 חדרים, ארבע קיוות קרקעיות, ומגדל עגול דו־קומתי שייתכן כי שימש כקיווה או כמרכז דתי.
בסמוך לכפר התגלו עדויות לתעשיית ייצור הקשורה לזכוכית געשית, שהחלה לפעול בין 1125 ל־1130.
פואבלו אלטו (Pueblo Alto – בספרדית "הכפר הגבוה") הוא בית גדול המכיל 89 חדרים, והוא שוכן בפסגת מסה ליד מרכז הקניון, במרחק קילומטר אחד מפואבלו בוניטו.
בנייתו החלה בין 1020 ל־1050, בתקופה בה הייתה תנופת הבנייה בכל רחבי הקניון.
רוב תושבי אגן סן חואן יכלו לצפות בפואבלו בגלל מיקומו הגאוגרפי; בפואבלו היה מרכז לעיבוד חרוזים וטורקיז, ייצור כלים מצור היה נפוץ גם הוא.
במחקר שנערך על ידי הארכאולוגים טום וינדס באתר התברר כי ככל הנראה רק קומץ משפחות (חמש עד עשרים) התגוררו בפועל במתחם; הדבר עשוי לרמז כי תפקידו העיקרי של פואבלו אלטו לא היה מקום מגורים.
בית גדול נוסף, נואבו אלטו (Nuevo Alto – בספרדית "הגבוה החדש"), נבנה על המסה הצפונית בסמוך לפואבלו אלטו; הוא הוקם בשלהי המאה ה־12, בערך בתקופה שהאוכלוסייה הצ'אקואנית בקניון החלה להצטמק.
בשוליים הצפוניים של הקניון נמצא מקבץ בתים גדולים נוסף; בין הגדולים שבהם ניתן למנות את קאסה צ'יקיטה (Casa Chiquita – בספרדית "בית קטן"), שהוא כפר שנבנה ב־1080 בקירוב כאשר היה גשם רב והתרבות הצ'אקואנית התפשטה.
מתאר הכפר היה ריבועי וקטן יותר; כמו כן, לא היו בו כיכרות פתוחים וקיוות נפרדות בהשוואה לכפרים שקדמו לו.
במהלך הבנייה נעשה שימוש בגושי אבן יותר גדולים ורבועים; הקיוות עוצבו לפי מסורת המסה ורדה הצפונית.
בית זה שוכן באחד מערוצים העיקריים הנשפכים לקניון, ליד נחל גאלו, והורחב בצורה משמעותית לאחר שנת 930. הבית הגדול, הקטן ביותר, נקרא ויג'יג'י (Wijiji בנאוואחו שם הצמח Sarcobatus), והוא כולל כ־100 חדרים בקירוב.
הבית נבנה בין 1110 ל־1115, והוא היה הבית הגדול האחרון שנבנה על ידי הצ'אקואנים.
הבית היה מבודד במקצת כיוון ששכן בתוך נחל צר, ומרחקו מאונה וידה היה שני קילומטרים.
האנגו פאווי (Hungo Pavi – בנאוואחו "כפר מעיין הקנה") נמצא במרחק 2 קילומטרים מאונה וידה, ההיקף המכלול 266 מטרים.
במחקרים הראשוניים נחשפו 72 חדרים בקומת קרקע, כאשר גובה המבנים מגיע עד לארבע קומות, וכן זוהתה קיווה מעגלית אחת בעלת מידות גדולות.
אתר נוסף שהתגלה היה קין נאהאסבאס (Kin Nahasbas) שנבנה במאה ה־9 או במאה ה־10, ושכן במרחק קצר צפונית לאונה וידה, למרגלות המסה הצפונית.
באזור זה נערכו מעט חפירות משמעותיות.
טסין קלצין (Tsin Kletzin – בנאוואחו "מקום הפחם") מתחם השוכן על מסה צ'אקרה וממוקם מעל לקאסה רינקונאדה, כ־3.7 קילומטרים דרומית לפובאלו אלטו, בצדו השני של הקניון.
הוא שוכן בסמוך לסכר וריטוס (Weritos), סכר עפר עצום שהמדענים מאמינים כי סיפק לטסין קלצין את כל צריכת המים.
הסכר חסם מי שיטפונות באגם מאחוריו.
עם זאת, כמויות גדולות של סחף שהצטברו במהלך השיטפונות אילצו את התושבים להגביה את הסכר ולחפור את השטח מאחוריו.
בכיוון צפון שכנו קהילות מרוחקות יותר, כולל האתרים הידועים כחורבות סלמון (Salmon Ruins) וחורבות האצטקים, הנמצאים כיום לאורך הנהרות סן חואן ואנימאס בקרבת פרמינגטון; בניית האתרים החלה בתקופה עשירה בגשמים בשנת 1100, ונמשכה כשלושה עשורים.
בקרבת הדרך הדרומית הגדולה ובמרחק 100 ק"מ דרומית לקניון צ'אקו נמצא מקבץ קהילות מרוחקות נוסף.
הקהילה הגדולה ביותר באזור זה היא קין ניז'וני (Kin Nizhoni), השוכנת בפסגת מסה בגובה 2,100 מטרים.
בניית הבניינים המעוצבים בקפידה שאפיינו את המתחמים הגדולים בקניון החלה רק ב־1030. הצ'אקואנים שילבו עיצובים אדריכליים שתוכננו מראש תוך התאמת כיוון הבניינים על פי כללים אסטרונומיים, גאומטריה, עיצוב נוף והנדסה אזרחית שמטרתם להקים מרכז עירוני עתיק המאופיין על ידי סגנון אדריכלי ייחודי.
החוקרים הסיקו כי ייתכן ובמתחם לא התגוררו תושבים רבים, כאשר רק באירועים שנתיים ובטקסים נכחו במתחם אנשים רבים.
אתרים קטנים יותר היו ככל הנראה למטרות מגורים, והיו פזורים ליד הבתים הגדולים וברחבי קניון צ'אקו.
בערך באותה תקופה חוו אנשי הפואבלו הקדמוניים תנופת בנייה וגידול אוכלוסייה.
לאורך המאה ה־10 התפשטו שיטות הבנייה הצ'אקואניות בהדרגה מהקניון לאזורים הסמוכים.
עד לשנת 1115 נבנו לכל הפחות 70 פואבלוס עם מאפייני אדריכלות צ'אקואנית ברדיוס של 65,000 קמ"ר באגן סן חואן.
החוקרים חלוקים בנוגע לתפקיד הבניינים, כיוון שחלקם מספיק גדולים על מנת להיחשב לבתים גדולים בפני עצמם.
חוקרים אחדים הציעו כי היה מדובר ביותר מקהילות חקלאיות, וככל הנראה היו אלה תחנות מסחר או אתרים טקסיים.
שלושים אתרים מרוחקים כאלה המפוזרים על פני שטח של 168,000 קמ"ר מחוברים ביניהם ולקניון המרכזי באמצעות רשת של שש מערכות דרכים צ'אקואניות.
אורך הדרכים מגיע לעיתים עד ל־97 ק"מ בקווים ישרים, ונראה כי הם תוכננו והונדסו בקפדנות רבה.
הדרכים אופיינו בדרך כלל במשטח נארי ברוחב תשעה מטרים; קצות המשטח הוגדרו באמצעות שוליים מאדמה או סלע, ולעיתים אף באמצעות קירות נמוכים.
כאשר היה צורך הבנאים השתמשו בגרמי מדרגות אבן תלולים ובכבשי סלע על מנת להתגבר על מכשולים גדולים כגון צוקים.
ייתכן כי אף פעם לא יתברר מה היה התפקיד האמיתי של הדרכים, אך ארכאולוגים שונים טוענים כי הן שימשו להובלת העץ.
הפארק הגאולוגי סרדיניה (באיטלקית: Parco Geominerario della Sardegna), הוא אתר תיירות המשמש בעיקר לסיורים גאולוגיים.
הפארק הוכרז באי סרדיניה בשנת 1997, והוא הראשון מסוגו באי.
הוא הוקם ליד העיר קרבונה בפרובינציית קרבוניה-איגלסיס, במקום שבו פעלו מכרות במשך 6,000 שנה.
מכרה הפחם שבפארק היה פעיל משנת 1937 עד לשנת 1964
שטחו הכולל של הפארק הוא 3,500 קמ"ר, הוא משתרע על שמונה חלקים והוא נחשב לפארק הגדול והמגוון ביותר באירופה.
באוקטובר 1997 החליט ארגון אונסק"ו להכריז על הפארק כפארק הגאולוגי הראשון ברשת הפארקים הגאולוגיים האירופית הכוללת עד היום 32 פארקים באירופה.
טקס ההכרזה של הפארק נערך בעיר קליארי בספטמבר 1998.
הפארק, בדומה לפארקים גאולוגיים אחרים, הוקם על מנת לסייע בפיתוח התיירות הכפרית והתיירות גאולוגית.
בשטח הפארק שוחזרו קטעים מהמכרות, מסופר תהליך הייצור של המחצב בהתאם לתאוריות הגאולוגיות ומוצגות תמונות וקטעי סרטים מהימים שבהם פעל המכרה.
המרכז האיטלקי לחקר הפחם, ( Centro Italiano della Cultura del Carbone (CICC), חנך בנובמבר 2006 בשטח מכרות "סרבריו" בעיר קרבוניה את מוזיאון הפחם.
האתר שאינו פועל משנת 1964 שוקם במטרה להיות אתר לימודי ותיירותי.
אוסף של מנורות אשר שימשו את כורי הפחם ושאר האביזרים אשר שימשו את הכורים, תולדות כריית הפחם, אופן היווצרותו בסביבה הגאולוגית ותולדות העיר קרבונה.
גלריה שבה מוצגות הטכניקות של החציבה ושל הפקת הפחם בשנת ה-30 של המאה ה-20 - כאשר המכרה הגיע לשיא תפעולו.
ירידה למכרה, בקבוצות מאורגנות של 20 איש בהדרכת מדריך מקומי.
הפָּאנים הוא כינוין של שתי אוניות מעפילים גדולות: "פָּאן יוֹרק" (Pan York; ובשמה העברי: "קיבוץ גלויות") ו"פָּאן קרֶסֶנט" (Pan Crescent; בשמה העברי: "עצמאות"), שיצאו יחדיו מבולגריה בדצמבר 1947 כשעליהן מעל 15,000 נפש מקהילת יהודי רומניה ו-420 מיהודי בולגריה, ונאלצו לבסוף לשוט לקפריסין.
שתי הספינות שטו יחדיו לאורך כל הדרך ולכן הן כונו בשם אחד- "הפאנים".
גודלן של האוניות, הארגון המדוקדק והמאבק הדיפלומטי סביב הפלגתן על רקע החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר, הקנו לפרשת ה"פאנים" חשיבות רבה בתולדות ההעפלה.
שתי הספינות, "פאן יורק" ו"פאן קרסנט", היו שתי אוניות משא בנפח 4,750 טון האחת,אשר יוצרו בשנת 1901 ונרכשו בארצות הברית על ידי שליח "המוסד לעלייה ב'", זאב שינד.
לאחר רכישתן בארצות הברית הוטענו הספינות בסחורות והפליגו לאירופה במאי 1947 בהפלגה מסחרית רגילה שמימנה חלק מהוצאות רכישתן.
פאן יורק הגיעה לנמל מרסיי שם הוחלף צוותה בצוות ארצישראלי וספרדי ופאן קרסנט לנמל ונציה שם הוחלף צוותה בצוות ארצישראלי ואיטלקי.
הכוונה הייתה להכשיר אותן בנמלים אלו להפלגת ההעפלה, בהמשך התפוצץ מוקש באונייה "פאן קרסנט", שהונח כנראה על ידי אנשי המודיעין הבריטי והכשרת הספינות המתוכננת בצרפת ואיטליה לא הושלמה עקב לחץ בריטי.
רומניה הסכימה בינתיים לעליית 15000 עולים ולהכנת הספינות בנמל קונסטנצה לשם הגיעה פאן יורק בסוף אוגוסט 1947 ופאן קרסנט חודש מאוחר יותר עקב החבלה.
בנמל קונסטנצה הושלמה הכנת הספינות לאכלוס נוסעים.
הותקנו בהן דרגשים, מערכות אוורור ומרפאות גדולות.
התכנון היה להביאן לנמל בורגס שבבולגריה לשם, במבצע מורכב ומסובך, הובאו מכל רחבי רומניה 15,000 מעפילים באמצעות רכבות נוסעים מיוחדות.
מרבית המלווים והקברניטים של שתי הספינות היו ארצישראליים - קברניט "פאן יורק" היה גד הילב ואסטבן הרננדורנה (המכונה קפטן סטיב) היה הקצין הראשון, קברניט "פאן קרסנט" היה יצחק (אייק) אהרונוביץ', ומפקדם היה יוסי הראל.
הבריטים, שעקבו אחר תנועת הספינות מתחילת מסען, החלו בפקודת שר החוץ ארנסט בווין, להפעיל לחץ דיפלומטי כבד על ממשלות פנמה, טורקיה ורומניהעל מנת לעצור את הספינות כשאלה הגיעו אל חופיהן, ואף שתלו דיסאינפורמציה בתקשורת העולמית בנוגע לספינות.
כשזה לא עזר, החלו הבריטים להפעיל את השפעתם על הממשל האמריקאי, בטענה שקרית שהספינות מאורגנות בסיוע ברית המועצות על מנת להגביר השפעתה של זו במזרח התיכון.
בדיוק באותו זמן החל האו"ם לדון בתוכנית החלוקה להקמת מדינה יהודית בשטחי ארץ ישראל, וההנהגה הציונית הייתה זקוקה בעניין זה לממשל האמריקאי ואף לא רצתה להרגיז את הבריטים.
אולם, ראש "המוסד לעלייה ב''" שאול אביגור ואחרים ביישוב התעקשו לבצע את ההפלגה, בגלל הצורך לא לעכב את העולים שכבר היו מאורגנים ולחצו לעלות, והסכנה המוחשית שארבה לדבריהם ליהדות רומניה.
כאשר ראו הבריטים שאין ביכולתם למנוע את יציאתה של פאן קרסנט לרומניה שם הייתה להם השפעה פחותה מאשר באיטליה, פנו לדרך פעולה חריגה בדרך של הטבעת הספינה.
לילה לפני ההפלגה מנמל ונציה, הגיעה לקרבת הספינה, סירת משוטים קטנה ממנה הורד איש צפרדע אשר שחה אל חרטום הספינה והצמיד אליה מוקש ימי.
המוקש יועד להתפוצץ לאחר יציאת הספינה לים אך בשל עיכובים שונים, התפוצץ בעוד הספינה בקרבת הנמל במים רדודים.
ההתפוצצות הבקיעה שני לוחות גדולים בחרטום וגרמה לפריצה בקוטר מטר וחצי.
מים רבים חדרו לבטן הספינה שהחלה לשקוע אך בשל העומק המועט של המים לא טבעה ונעצרה כשעיקר גופה מעל לפני המים.
בזכות הנחישות של כל העוסקים בפרשה ובראשם שאול אביגור, תוקנה החבלה על המבדוק בנמל ונציה ובהמשך יצאה הספינה לנמל קונסטנצה בים השחור.
למרות הלחצים שהפעילה הנהגת הסוכנות, הפליגו לבסוף שתי הספינות לבולגריה, לשם הגיעו המעפילים מכל רחבי רומניה באמצעות רכבות נוסעים מיוחדות שאורגנו מראש, כשהן מלוות באנשי "ההגנה".
הספינות הפליגו יחד לכיוון ארץ ישראל ב 27 בדצמבר 1947 כשעליהן מעל 15,000 מעפילים, במשך כעשר שעות שטו הספינות בשדה מוקשים שלאורך החוף הבולגרי דרך מעבר שרוחבו מייל ימי אחד בלבד.
בהיותן בלב ים קבע להן דוד בן-גוריון שמות עבריים: "קיבוץ גלויות" ו"עצמאות".
כשעברו הספינות מהים השחור לים התיכון הן נתקלו במשחתות בריטיות.
בהוראת בן-גוריון, שחשש לגורל הנוסעים הרבים, החל משא ומתן בין הבריטים לבין מפקדי הספינות ולאחר שהושג הסכם, עלו חיילים לא חמושים על הספינות וכיוונו אותן לקפריסין לשם הגיעו ב 1 בינואר 1948. התברר שהבריטים שברו את צופן הקשר עם האוניות וידעו על ההוראה להסכים לגרוש לקפריסין.
שלושה ימים ארכה הורדת המעפילים למחנות בקפריסין.
לאחר הקמת מדינת ישראל, שימשו ה"פאנים" להבאת עולים רבים מהמחנות בקפריסין ומאירופה, כ-30,000 במספר.
בשלב זה שונה שמה של ה'פאן יורק' ל'קוממיות'.
למרות שעד הקמת מדינת ישראל הגיעו ארצה מספר אוניות מעפילים נוספות, סימלה פרשת ה"פאנים" את סיום ההעפלה ההמונית מרומניה ואת תחילת סופה של ההעפלה כאמצעי מרכזי וחשוב במאבק לעצמאות.
מבצע זה שהיה הגדול בהיקפו ובכמות המעפילים מבין מבצעי ההעפלה, הצריך תכנון וביצוע מורכבים, בהיות הפאנים, אוניות המעפילים העבריות הגדולות ביותר שהפליגו אי פעם והביצוע אף הסתבך עקב ההתנגדות הרבה כנגד מבצע זה שלא ניתן היה להסתיר אותו.
התנגדות שבה היו מעורבים הרמות הבכירות ביותר של שליטי העולם, בארצות הברית, בבריטניה, ברומניה, בולגריה, טורקיה, איטליה וצרפת וככל הנראה גם ברית המועצות.
כנגד כל אלו הצליח המבצע וחילץ מעל 15000 מעפילים מרומניה וגם מבולגריה והביא אותם בסופו של דבר למדינת ישראל גם אם דרך מחנות המעצר בקפריסין.
הפאראן גופרתי הוא רב-סוכר קווי המצוי בכל הרקמות בבעלי חיים.
הוא מופיע כפרוטאוגליקן שבו שתיים או שלוש שרשראות HS קשורות לקרום התא או למטריצה החוץ-תאית.
בצורה זו נקשר ה-HS למגוון ליגנדים חלבוניים, ומסייע בוויסות מגוון תהליכים ביולוגיים, ובהם תהליכי התפתחות, אנגיוגנזה, קרישת דם וגרורות שאת.
הפרוטאוגליקנים ההפאראן-גופרתיים (HSPG) העיקריים בקרום התא הם ה-Syndecans חוצי-הממברנה והגליפיקנים (Glypicans) המעוגנים לקרום התא באמצעות הגליקוליפיד Glycophosphatidylinositol (GPI).
עם צורות משניות אחרות של HSPG ממברנלי נמנים betaglycan ואיזופורם V-3 של החלבון CD44, המצוי בקרטינוציטים ובמונוציטים שעברו שפעול.
במטריצה החוץ-תאית, בעיקר בקרום הבסיס (Basement membrane), הסוגים העיקריים נושאי-ה-HS הם החלבונים המרכזיים רבי-המתחמים פרלקן (perlecan), אגרין (Agrin) וקולגן מסוג XVIII.
מבנה הפאראן גופרתי וההבדלים בינו ובין הפארין
הפאראן גופרתי שייך למשפחת גליקוזאמינוגליקן בקבוצת הפחמימות, וקרוב מאוד במבנהו להפארין.
שתי התרכובות בנויות משרשרת של יחידות דו-סוכר מגופרתות בצורות מגוונות.
יחידות הדו-סוכר העיקריות המופיעות בהפאראן גופרתי מוצגות להלן.
יחידת הדו-סוכר השכיחה ביותר בהפאראן גופרתי מורכבת מחומצה גלוקורונית לחד-הסוכר N-Acetylglucosamine, ומהווה כ-50% מכלל היחידות.
לעומת זאת, בהפארין IdoA(2S)-GlcNS(6S)) מהווה 85% מהפארין הלקוח מבקר וכ-75% מזה הלקוח מריר המעיים של חזיר.
הבעיה מתעוררת כאשר מבקשים להגדיר גליקוזאמינוגליקן מעורב, המכיל הן מבנים דמויי-הפארין והן מבנים דמויי-HS.
הוצע כי יש לאפיין גליקוזאמינוגליקן כהפארין רק אם מספר קבוצות N-sulfate שבו עולה במידה ניכרת על קבוצות N-acetyl, וריכוז קבוצות O-sulfate עולה על זה של N-sulfate.
באיורים שלהלן לא מופיעות יחידות דו-סוכר נדירות המכילות 3-O-sulfated glucosamine (GlcNS(3S,6S) או קבוצת אמין חופשית (GlcNH3+).
בתנאים פיזיולוגיים נמצאות קבוצות האסטר והאמיד הגופרתיים במצב של דה-פרוטונציה ומושכות יונים נגדיים טעונים חיובית בשאיפה ליצור מלח.
משערים כי זו הצורה שבה מתקיים ה-HS בקרום התא.
הפארין הוא גליקוזאמינוגליקן הקשור למספר רב של קבוצות סולפט.
להפארין יש צפיפות מטען שלילית הגבוהה ביותר מכל מולקולה ביולוגית ידועה.
נעשה בו שימוש נרחב בהזרקה כחומר נוגד קרישה וביצירת משטחים נוגדי קרישה בציוד רפואי.
הפארין רפואי מסונתז מרקמות של חזירים ופרות.
באבולוציה, ההפארין נשמר בבעלי חיים מגוונים ביניהם חסרי חוליות שאין להם מערכת קרישה כמו לבני האדם.
לכן, משוער כי בגוף האדם הפארין משמש לתפקידים אחרים ולא לקרישה.
רוב ההפארין בגוף נשמר בתאי פיטום והוא מופרש למחזור הדם רק בשעת פציעה.
ייתכן ומדובר במנגנון המגן מפני חדירת גורמים מזהמים.
בשנת 2024 גילו צוות מדענים אוסטרלי קנדי ובריטי כי ההפארין מועיל לניטרול ארס של נחש קוברה וכי הוא יכול להציל חיים רבים באזורים אלו שאין להם גישה לנסיוב הארס מנטרל - הטיפול המקובל עד כה.
הפארק האולימפי של בייג'ינג הוא מתחם מתקני ספורט שנבנה עבור משחקי אולימפיאדת בייג'ינג.
האצטדיון הלאומי בייג'ינג המכונה גם "קן הציפורים" בשל צורתו, נמצא במרכז הפארק האולימפי.
האצטדיון הוא המבנה העיקרי שנבנה בפארק, ובו נערך טקס הפתיחה והסיום של האולימפיאדה.
כמו כן נערכו במבנה תחרויות האתלטיקה.
באצטדיון מקומות ל-91,000 צופים (ומספר המקומות בו יקטן בסיומם של המשחקים האולימפיים ל-80,000).
מרכז ענפי ספורט המים הלאומי בייג'ינג המכונה גם "קוביית המים" הוא מבנה שנבנה בפארק האולימפי על מנת שיערכו בו משחי השחייה, ואירועי הקפיצה למים והשחייה הצורנית באולימפיאדה.
באולם מקומות ל-17,000 צופים (אשר יפחתו ל-6,000 לאחר סיום המשחקים האולימפיים).
האצטדיון הלאומי המקורה בייג'ינג המכונה גם "המניפה" נבנה בפארק האולימפי על מנת להכיל את אירועי ההתעמלות האמנותית, הטרמפולינה ומשחקי הכדוריד.
באולם מקומות ישיבה ל-19,000 צופים.
מרכז הכנסים של הפארק האולימפי נבנה על מנת לארח את אירועי הסיוף של המשחקים האולימפיים.
מגרש ההוקי של הפארק האולימפי נבנה על מנת לארח את משחקי ההוקי שדה.
באתר שני מגרשים ובו 17,000 מקומות ישיבה.
המגרש צפוי להיהרס בסיום המשחקים.
מגרש ירי חץ וקשת האולימפי נבנה על מנת לארח את מקצי הירי בחץ וקשת.
עם סיום התחרויות יפורקו המושבים, והמגרש יהפוך לשטח פתוח ירוק המהווה חלק מהפארק האולימפי.
מרכז הטניס של הפארק האולימפי נבנה על מנת לארח את משחקי הטניס של התחרויות.
במרכז 16 מגרשי טניס, מהם 10 משמשים לתחרויות ו-6 מגרשי אימונים, וכן מקומות ל-17,400 צופים.
המרכז נפתח ב-1 באוקטובר 2007.
הכפר האולימפי בייג'ינג משמש למגורי המשתתפים באולימפיאדה.
הכפר מכיל 22 מבנים בני שש קומות, ו-20 מבנים בני 9 קומות.
פגודת לינג לונג נבנתה כמרכז שידורים בינלאומי.
הפגודה ממוקמת בסמוך לאצטדיון האולימפי.
המגדל האולימפי בייג'ינג, מגדל תצפית.
הפארק האולימפי הוא מתחם הממוקם בסטרטפורד שבניוהאם, טאוור האמלטס, וולת'אם פורסט והאקני, רובעי לונדון, ונבנה עבור המשחקים האולימפיים שנערכו בעיר החל מ-27 ביולי 2012.
הפארק תוכנן על ידי קונסורציום EDAW, קבוצת ארופ ו-WS Atkins PLC.
באוקטובר 2007 אושרו תוכניות הבנייה של הפארק, ובנייתו הושלמה בשנת 2011.
הפארק כולל את האתרים הבאים:
מרכז ספורט המים, שבו בריכות לתחרויות שחייה, קפיצה למים, שחייה אמנותית וכדורמים.
פארק רכיבה על אופניים (ולופארק), שבו ולודרום לאופני מסלול ומסלול לאופני BMX.
ריברבאנק ארנה, שבו שני מגרשים ובהם 15,000 ו-5,000 מקומות ישיבה, בהם נערכו התחרויות בהוקי שדה.
הארנה לכדורסל, אולם בעל 12,000 מקומות, בו התקיימו המוקדמות ורבע הגמר בטורניר הכדורסל ושלבי חצי גמר וגמר בכדוריד.
קופר באקס ("תיבת עופרת"), אולם בעל כ-6,000 מקומות, בו התקיימו המוקדמות ורבע הגמר בכדוריד ותחרויות קליעה וסייף במסגרת קרב חמש מודרני.
במרכז הפארק מתנשא מגדל התצפית העגול ארסלורמיטאל אורביט.
גובהו של המגדל הוא 115 מטר והוא נקרא על שם קונצרן המתכת העולמי, ארסלורמיטאל, שמימן את חלק הארי של עלות הקמת המגדל.
הפארק הארכאולוגי סן אגוסטין (בספרדית: Parque Arqueológico de San Agustín) הוא פארק ארכאולוגי השוכן סמוך לעיירה סן אגוסטין במחוז וילה בדרומה של קולומביה.
לצידו של הפארק, המשתרע על-פני שטח של 780 דונם, שוכנים שני פארקים נוספים, והאזור ההיסטורי כולו משתרע על-פני כ-50 קמ"ר.
האזור מתגאה בריכוז הפסלים המגליתים והמונומנטים הדתיים הגדול ביותר ביבשת אמריקה, ובשנת 1995 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
בתקופה הקדם-חקלאית, החל בשנת 3300 לערך לפנה"ס ועד למאה ה-7 לפנה"ס, היה האזור מיושב בציידים-לקטים אשר ניזונו מפירות וייתכן שגם מצייד.
לא ידוע דבר על מנהגיהם הדתיים והפוליטיים של תושבים אלה, אשר עיבדו אבנים באמצעות כלי בזלת בסיסיים.
החקלאות הופיעה באזור במאה ה-7 לפנה"ס, תקופה המוכרת כ"תקופת הביניים".
בתקופה זו גידלו התושבים אורז בשיטות פשוטות ולא נמצאו עקבות למערכת לניקוז השדות שהשתרעו על מורדות הגבעות.
נמצאו שרידים של פיסול בעץ, אך לא באבן.
הקבורה נעשתה בפירי קבורה אנכיים בהם הושמו חפצים בסיסיים לצד המת.
החל במאה ה-1 לפנה"ס החל נוהג עיבוד זהב באזור, וזה הלך והתגבר במאות השנים שלאחר מכן.
במאה ה-1 חל שינוי של ממש באזור והופיעה תרבות סן אגוסטין.
צפיפות האוכלוסייה גדלה, יישובים נטושים יושבו מחדש והופיעו יישובים חדשים.
האוכלוסייה עדיין גידלה בעיקר אורז, אך השטחים החקלאיים הלכו והתפשטו כדי לענות על הצרכים הגדלים.
מערכת חברתית חדשה הופיעה, והכוח בה רוכז בידיהם של אנשי הדת.
הארגון וההיררכיה החברתיים שהופיעו אפשרו את חציבתם ושינועם של פיסות אבן גדולות, ואת עיבודם למונומנטים מונוליתים, שחלקם עוטרו בעושר רב.
מונומנטים אלה מעידים על תרבות דתית מורכבת.
תרבות זו באה לסופה במאה ה-8, וייצור המונומנטים כמו גם הפיסול באבן פסקו.
נראה כי בתקופה זו, לקראת שנת 1000, היגרו לאזור שבטים חדשים אשר הגיעו מאזור מישורי האמזונאס, ואלה הביאו עימם שיטות חקלאיות חדשות, סגנונות קדרות שונים וסגנון בנייה אחר.
תקופה זו, המכונה "התקופה המאוחרת", נמשכה עד הכיבוש הספרדי, והיא נחשבת לפשוטה יותר מקודמתה מבחינה אמנותית וחברתית.
מקומות היישוב והשדות עברו לאזורים תלולים יותר בזכות הופעת הטראסות, אך למרות התפתחות חשובה זו, מערכת הקשרים וההיררכיה החברתית הצטמצמה, הקהילות היו קטנות והתבססו על קשרי משפחה, והקשרים הרחבים יותר נוצרו רק בתקופת מלחמה והיו זמניים.
לצידו של הפארק, שוכנים שני פארקים ארכאולוגיים נוספים - "אלטו דה לוס אידולוס" (Alto de los Ídolos - "רמת האלים") המשתרע על-פני שטח של 200 דונם ו"אלטו דה לאס פיידרס" (Alto de las Piedras - "רמת האבנים") ששטחו מאה דונם.
שלושת הפארקים עשירים בשרידים ארכאולוגיים, שרידי דרכים, תעלות ניקוז, סימוני גבול בין חלקות חקלאיות, אתרי קבורה ורחבות מלאכותיות.
האתרים החשובים בסן אגוסטין הם "לאס מסיטס" (Las Mesitas) שבו תילים מלאכותיים, מבני קבורה ופסלי אבן; "פואנטה דה לוואפאטאס" (Fuente de Lavapatas), מבנה דת מונומנטלי שנחצב באבן באפיקו של נהר; ו"בוסקה דה לאס אסטטואס" (Bosque de las Estatuas - "יער הפסלים") שבו פסלים מכל רחבי האזור.
ב"אלטו דה לוס אידולוס" ניצב הפסל הגבוה באזור המתנשא לגובה של שבעה מטרים.
הפאלאס של אובורן הילס, הידוע יותר בכינויו הפאלאס, היה אולם ספורט ותרבות השוכן באוברון הילס שבפרברי העיר דטרויט במדינת מישיגן, בארצות הברית.
האולם נפתח ב-13 באוגוסט 1988, ושימש עד שנת 2017 בתור מגרשה הביתי של קבוצת דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA.
בין השנים 1988–2009 שימש בתור מגרשה הביתי של דטרויט שוק מליגת ה-WNBA.
תכולת האולם נעה בין 20,804–24,276 בהתאם לסוג האירוע שנערך בו.
האולם נפתח בדיוק לקראת עונת האליפות של הדטרויט פיסטונס ב-1988. קודם לכן הקבוצה אירחה באולמות "דטרויט אולימפיה" ו"קובו ארנה" הוותיקים.
מאז פתיחת הפאלאס הקבוצה זכתה בו בשלוש האליפויות שלה ב-1989, 1990 ו-2004. חוץ מאירועי ספורט האולם אירח גם הופעות של אמנים רבים, בהם הלהקות פוליס, לד זפלין והזמרת מדונה.
בשנת 2004 קרתה באולם תקרית אלימה המונית בזמן משחק כדורסל בין הדטרויט פיסטונס לאינדיאנה פייסרס שבמהלכה שחקני אינדיאנה רון ארטסט וסטיבן ג'קסון התקוטטו עם שחקני ואוהדי הדטרויט פיסטונס.
בשנת 2017 עזבה דטרויט פיסטונס את האולם ועברה לארח את משחקיה הביתיים בליטל סיזרס ארנה.
ביוני 2019 דווח שהמתחם ובו האולם נמכר לצורך פיתוח מחדש כאזור משרדים.
פעולות ההריסה החלו בפברואר 2020 והסתיימו ב-11 ביולי של אותה שנה.
הפאיסטיון היה מצביא בצבאו של אלכסנדר הגדול וחברו הטוב ביותר.
הפאיסטיון, בנו של אמינטור (Amyntor), היה צאצא למשפחת אצולה מוקדונית.
במקורות מצוין כי הוא היה בן גילו של אלכסנדר.
קורטיוס רופוס (Curtius Rufus) כותב כי "הוא היה האהוב ביותר מבין חבריו של המלך, שגדל יחד איתו והיה איש סודותיו" .
חברות זו נמשכה כל חייהם, והיא הושוותה לזו של אכילס ופאטרוקלוס.
הקריירה הצבאית שלו לא הייתה מרשימה במיוחד.
הפאיסטיון לא פיקד על יחידה עצמאית לפני הוצאתו להורג של פילוטאס ורק אז קיבל פיקוד משמעותי – חצי מההטיירוי.
במהלך מסעו של אלכסנדר באסיה הוא הופקד על משימות רבות, אך רובן בעלות אופי אזרחי ולא צבאי כגון משלחות דיפלומטיות, בניית גשרים לחציית נהרות גדולים, מצורים וייסוד יישובים חדשים.
מלבד היותו חייל ודיפלומט תמך הפאיסטיון באופן פעיל במאמציו של אלכסנדר לסינקרטיזם בין היוונים והפרסים.
אלכסנדר הפך אותו לחלק ממשפחת המלוכה כשהוא חיתן אותו עם כלתו דריפטיס (Drypetis), אחותה של אשתו השנייה סטטירה השנייה, שתיהן בנותיו של דריווש השלישי שליטה של האימפריה הפרסית.
כשהוא מת בפתאומיות באַחְמְתָא (Ecbatana), אלכסנדר נכנס להלם בצערו.
הוא פנה אל האורקל בסיווה (Siwa) להעניק להפאיסטיון מעמד אלוהי, והפאיסטיון הוכר כגיבור.
עד למותו, שמונה חודשים מאוחר יותר, אלכסנדר תכנן הקמת מונומנטים לזכרו של הפאיסטיון.
הפאיסטיון תפס מעמד מיוחד ליד אלכסנדר בשלב מוקדם מאוד ושמר עליו עד יומו האחרון.
הוא נשאר נאמן לאלכסנדר גם כאשר פיליפוס השני, שכעס על משא ומתן חשאי של בנו בנוגע לחוזה הנישואין עם האחשדרפן של קאריה, גירש מהארץ רבים מחבריו.
במהלך המסע לאסיה מעמדו של הפאיסטיון התחזק בהתמדה: הוא התחיל את המסע בסטטוס של חברו האישי של המלך ובמהלכו הפך לחבר לנשק חסר תחליף.
בשנים הראשונות של המסע הארוך ברחבי אסיה לא נמנה הפאיסטיון עם המפקדים הבכירים, כמו פרמניון, פילוטאס ואחרים.
ככל הנראה בשלב הזה אלכסנדר והפאיסטיון היו קשורים ביחסי חברות חזקים בלבד.
ייתכן שאלכסנדר, שהעריץ את הומרוס ושאף לחקות את אכילס, ראה את הפאיסטיון כפאטרוקלוס השני.
אריאנוס בספרו "אנבסיס" מציין, שבביקורו בקברם של גיבורי הומרוס באסיה הקטנה, אלכסנדר "הניח זר על קברו של אכילס והפאיסטיון על קברו של פאטרוקלוס".
, ב"סיפורים היסטוריים" כותב: "כאשר אלכסנדר הניח זר על קברו של אכילס, הפאיסטיון הניח זר על קברו של פאטרוקלוס, כדי להבהיר שאלכסנדר אוהב אותו בדיוק כמו שאכילס אהב את פאטרוקלוס".
לפעמים מוצג הפאיסטיון כמאהבו של אלכסנדר.
אף על פי שהדבר לא מצוין במפורש במקורות, אלא רק ברמז, ייתכן שהיה לו קשר רומנטי עם הפאיסטיון, עוד מימי הילדות.
התייחסות לטבעם של יחסי האהבה בין אלכסנדר והפאיסטיון קיימת במקורות שונים.
למשל במכתבו ה-24 של דיוגנס (שהאשים את אלכסנדר בכך, שהוא "...
מנוהל על ידי הירכיים של הפאיסטיון"), ב"שיחותיו" של אפיקטטוס וכו'.
יוסטינוס, באפיטומה של פומפיוס טרוגוס, כותב על הפאיסטיון כי "בהתחלה הוא היה יקר למלך בגלל יופי הנעורים שלו, ורק אחר-כך בגלל מעלותיו וכישרונו".
הפאיסטיון במסעותיו של אלכסנדר מוקדון
הפאיסטיון ליווה את אלכסנדר במהלך כל מסע הכיבוש באסיה.
רק אותו לקח אלכסנדר בעת ביקורו באוהלן של אשתו ובתו של דריווש השלישי, שנפלו לשבי לאחר הקרב איסוס.
על אירוע זה מספר דיודורוס סיקולוס כך: "בעליית השחר המלך עם חברו האהוב ביותר, הפאיסטיון, הגיע אל הנשים.
שניהם היו לבושים בצורה דומה, אך הפאיסטיון היה גבוה יותר ויפה יותר, וסיסיגמביס, שחשבה שהוא המלך, השתחווה בפניו.
הנוכחים באירוע החלו להצביע בידיים לכיוון אלכסנדר.
סיסיגמביס, המבוישת משגיאתה, השתחווה שוב בפני אלכסנדר.
אבל המלך הרים אותה ואמר: "אל דאגה, אמא!
אמירה זו של המלך היא נקודת מפנה ביחסים בין אלכסנדר והפאיסטיון.
מכאן החלה עלייה הדרגתית בקריירה הצבאית של הפאיסטיון, שגילה מנהיגות וכישרון צבאי.
מרגע זה הוא הפך לא רק לחבר שאין לו תחליף, אלא גם לחבר לנשק.
אחת המשימות הראשונות של הפאיסטיון הייתה לארגן את ניהולה של העיר צידון בפיניקיה, והוא התמודד עם המשימה בהצלחה.
במשימתו הבאה הוביל הפאיסטיון בהצלחה את הצי מצידון למצרים.
בקרב גאוגמלה בשנת 331 לפנה"ס בפעם הראשונה מוזכר תוארו של הפאיסטיון – מפקד שומרי הראש.
לא מדובר באגמה הרכובה, שתפקידה היה להגן על המלך במהלך הקרב ועליה פיקד קלייטוס השחור (Cleitus), אלא בקבוצה קטנה של חבריו הקרובים הנלחמים לצד המלך.
הפאיסטיון לחם לצד המלך ונפצע בזרועו: "...
פצועים היו רבים מאוד, היה ביניהם והפאיסטיון, מפקד שומרי הראש, אחד מהמפקדים המפורסמים ביותר (חנית פגעה בידו)".
לאחר הניצחון בקרב גאוגמלה וכיבושה של ממלכת פרס, החלה לצמוח מתיחות בין המקורבים בסביבתו של אלכסנדר.
היו לכך סיבות שונות, ובהן אימוץ המנהגים הפרסיים והאלהה.
מצביאים הפכו לאחשדרפנים ויחד עם השלטון זכו בעושר רב, שבעבר יכלו רק לחלום עליו.
בינתיים, אלכסנדר, הממשיך במסע הכיבוש באסיה, הקשיב פחות לעצותיהם של חבריו הוותיקים והתחיל לקדם אנשים חדשים.
אלכסנדר, הנוהג לפי המנהג הפרסי, החל לחייב לעשות כך גם את חבריו לנשק.
המוקדונים, אוהבי החופש, התייחסו למצב החדש בכאב ובכעס.
העימות הפך לקשר של פילוטאס, בנו של פרמניון.
הקשר התגלה, וכלפי פילוטאס, לפי הצעתם של הפאיסטיון, קראטרוס (Craterus) וקויינוס (Coenus), הופעלו עינויים, שבמהלכם הוא הודה באשמתו.
פילוטאס התחנן בפני הפאיסטיון לרחמים, אך חברו של המלך לא עזר לו; פילוטאס הוצא להורג על-פי המסורות המוקדונית.
לאחר הוצאתו להורג של פילוטאס (330 לפנה"ס), חילק אלכסנדר את תפקידו – מפקד ההטיירוי – בין הפאיסטיון וקליטוס השחור.
הפאיסטיון קודם לדרגת היפרכוס ובהמשך לכיליארך וקיבל פיקוד על אחת משתי היפרכיות (יחידת פרשים גדולה שמורכבת ממספר האילות של פרשים).
אריאנוס מניח כי אלכסנדר "לא רצה למסור את הפיקוד על יחידת פרשים כל כך גדולה...
לאדם אחד, אפילו שהוא הקרוב ביותר".
מינויו של הפאיסטיון למפקד של חיל הפרשים כולו עלול היה לגרום לקנאה ולחוסר שביעות רצון בסביבתו הקרובה של המלך.
המינוי הכפול היה אמצעי לסיפוקם של שני מחנות בצבא – הראשון, שאותו ייצג הפאיסטיון, תמך רבות במדיניות האינטגרציה של אלכסנדר, והשני, זה של הוותיקים של פיליפוס, אשר התעקשו לא לקבל אורח חיים פרסי, היה מיוצג על ידי קליטוס.
מצד שני, מינויו של הפאיסטיון לתפקיד ההיפרך (מפקד חיל הפרשים) אפשר למלך במצב קריטי להסתמך על "רעי המלך" – הטיירוי.
מעמדו של הפאיסטיון התחזק משמעותית במהלך פלישתו של אלכסנדר הגדול להודו.
במרכז אסיה הפאיסטיון עסק בהכנת מזון ויישב את המחוזות ההרוסים במתיישבים חדשים.
לאחר כניסתו להודו, אלכסנדר חילק את צבאו.
פיקוד על יחידות נפרדות הוא נתן להפאיסטיון ולפרדיקס (Perdiccas), והעביר לידיהם את היחידות של קליטוס, מלאגרוס (Meleager) וגורגיאס, מחצית מהטיירוי וכל חיל הפרשים השכיר.
הם היו צריכים להכניע את כל העמים בדרך להודו.
הפאיסטיון הביס את כוחותיו של השליט המקומי אסטיאס, הכניע את אומפיס, ולאחר מכן, כשהתחבר לצבאו של אלכסנדר, נטל חלק בקרב הידספס בשנת 326 לפנה"ס נגד המלך פורוס (Porus), כשנלחם בראש ההיפרכיה שלו ליד המלך.
כשתחת פיקודו מחצית מהקשתים והיפרכיה של עצמו, הוא כבש את צפון-מערב הודו, לאחר מכן פנה הפאיסטיון לנהר היפסיס (ביאס המודרני) כדי לחבור לאלכסנדר.
לאחר ההתמרמרות גדולה של הצבא המוקדוני בנהר היפסיס, התקבלה החלטה לשוב לבבל.
אלכסנדר החליט לחלק את הצבא.
חלק אחד, בפיקודו של קראטרוס, היה צריך לנוע בגדה הימנית של הנהר.
הפאיסטיון התקדם בגדה השמאלית, כשהוא מוביל את החלק הגדול והטוב ביותר של הצבא וקרוב למאתיים פילי מלחמה.
במקום התחברותה של הידספס עם צ'נאב צבאו של אלכסנדר, אשר שט באניות בנהר עצמו, המתין להפאיסטיון ולקראטרוס.
מכאן נשלח הפאיסטיון לנוע בגדת נהר האינדוס.
בדרך הוא הכניע את השבטים המקומיים, מקים ומיישב את הערים.
לאחר שהצבא המוקדוני חצה את המדבר גדרוסיה (מוכר כיום בשם מקראן), הוא התחלק פעם נוספת: הפאיסטיון עם רוב הצבא נע דרך החוף מקרמניה (Carmania) לפרס, ואלכסנדר פנה לפסארגאדה.
לאחר מסע ארוך הצבא התאחד בעיר שושן, שבה נערכה חגיגה ענקית לכבוד הנישואין של אלכסנדר עם סטטירה, בתו של דריווש השלישי.
הפאיסטיון, על-פי החלטת המלך, נשא לאישה את דריפטיס, בתו הצעירה של דריווש ואחותה של סטטירה.
כפי שמציין אריאנוס, אלכסנדר רצה שהילדים של הפאיסטיון וילדיו יהיו בני דודים.
באביב 324 לפנה"ס עזב צבאו של אלכסנדר את שושן.
בסתיו הגיעו אלכסנדר ושאר הצבא לאַחְמְתָא, בירתה של ממלכת מדי העתיקה.
בדרך למדי החליט אלכסנדר לשלוח הביתה, למוקדון, את קראטרוס ואת החיילים החולים והקשישים.
שליחתו של קראטרוס הייתה רצויה להפאיסטיון: שני המצביאים שנאו זה את זה ולעיתים קרובות היו קרובים למריבה גלויה.
הסיבה לעימות הייתה העובדה כי לקראת סיום המסע למזרח יחסו של אלכסנדר כלפי חבריו לנשק השתנה באופן דרמטי.
יחסי חברות נדחו הצידה, והמלך העריך את מפקדיו על-פי כישוריהם.
כך לדוגמה, אאומנס, שלא היה מוקדוני במוצאו אלא יווני, הפך למזכירו של אלכסנדר הגדול ושיחק תפקיד חשוב במערכת הניהול.
אך הקריירה של הפאיסטיון הייתה מעל כולם בהתקדמותה.
במהלך המסע להודו הוא הפך למעשה לאדם השני באימפריה לאחר אלכסנדר, ולאחר חזרתם לפרס הם הפכו לקרובי משפחה.
לאחר שהגיע למעמדו הרם, הפאיסטיון ניסה לשמור על המעמד של "רעי המלך" היחיד במינו.
מסיבה זו ניתן לראות את הרחקתו המכובדת של קראטרוס, חברו לנשק של אלכסנדר, כניצחון חשוב של הפאיסטיון.
למרות להצלחתו, הוא חשש מהתחזקות מעמדם של חבריו המוכשרים והפופולריים בצבא.
תחושות אלו גרמו לו להילחץ ולהיכנס למריבות.
דמותו של הפאיסטיון מוצגת בצורה שונה על ידי היסטוריונים שונים.
תיאור לא חיובי על אופיו ניתן למצוא אצל ההיסטוריון האנגלי פיטר גרין: "הפאיסטיון, שהיה "האני" השני של המלך, לא היה פופולרי.
הפאיסטיון, שהיה גבוה, חזק, אכזרי, גמלוני ולא חכם, היה מסוגל לפקד בהצלחה על אלף חיילים, אך לא היה מוכשר כדי לנהל.