tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבאבו מקבל אותה בחשדנות אבל עד מהרה היא משתלטת על העבודה, מנצחת בהורדת ידיים את כל הגברים וזורקת מהמסעדה לקוח חצוף (דוד באוכנר).
היא מספרת לשבאבו שהיא בודדה והוא משדך לה את אפרים אפללו (אלי גלפרין) שהוא מנהל החשבונות שלו.
אפללו הוא גרוש קטן וחלש.
בדייט הראשון שלו הם מתחבקים ובחיבוק שלה נשברות לו צלעות ועוד כמה עצמות.
הוא נזקק לאשפוז וז'נטילה נעלמת.
רוזה - רוזה היפה מחסלת בעלים ויורשת את כספם.
כעת היא פנויה להתחתן שוב ושמשון הצוחק (ישראל אטיאס) נענה לבקשתה והם מתחתנים.
הג'מעה מהמרים כמה זמן יחזיק מעמד, שלושה או שישה חודשים.
הכסף נערם אך שמשון מהמר שיחזיק הרבה יותר.
בסיום הוא יודע להיפטר מאשתו, לרשת את הונה ואת כספי ההימורים של הג'מעה.
בגרפיקה ממוחשבת, תמונת מפת סיביות או תמונת רסטר (מאנגלית: Raster) היא פורמט דיגיטלי לייצוג תמונה ואחסונה באמצעות מפת סיביות (Bitmap), כלומר לכל פיקסל בתמונה יש ערך מספרי שמכיל בתוכו מידע על הצבע שלה.
הביטוי מגיע מטכנולוגיית תכנות המחשבים, ומשמעותו מפה של ביטים שלמעשה מאורגנים כמערך.
בממשקי משתמש גרפיים ברוב מערכות ההפעלה פורמט גרפי זה מוטמע כחלק מובנה ממנה.
סיומות של קובצי מפת סיביות הן בדרך כלל BMP או DIB.
לבד מ־BMP קיימים פורמטים נוספים לייצוג מפת סיביות כמו
בנוסף, קיימים גם פורמטים רבים שמשתמשים במפת סיביות דחוסה, להבדיל מגרפיקה וקטורית.
איכות התמונה נקבעת על פי מספר פרמטרים:
עומק הצבע – כמות הסיביות שמוקצת לכל פיקסל.
ככל שמוקצות יותר סיביות לייצוג פיקסל, עושר הצבע יהיה גדול יותר והתמונה עשויה להיות קרובה יותר לתמונת המציאות כפי שבני אדם חווים אותה.
כיום בדרך כלל נעשה שימוש ב־32 סיביות לפיקסל.
רזולוציה – כמות הפיקסלים שיש בתמונה.
ככלל, ככל שכמות הפיקסלים גבוהה יותר, כך הפרטים שבה יהיו מפורטים יותר.
בתמונות בעלות רזולוציה נמוכה אפשר להיתקל בתופעה של פיקסליזציה.
הצגה נאמנה של כל פרטי התמונה ככל שהרזולוציה ועומק הצבע עולים.
ככל שהרזולוציה ועומק הצבע עולים, כמות הנתונים של מפת סיביות גדלה וקשה יותר לעיבוד.
גודלו של קובץ המאחסן מפת סיביות אינו יעיל לשימוש מזדמן ולכן נפוץ השימוש בשיטות לדחיסה מפת סיביות כגון JPG.
לרוב, ניתן לאפשר איבוד נתוני תמונה ללא פגיעה באיכות צפייה מזדמנת בתמונה ולכן שיטות דחיסה המאבדות נתונים מאפשרות שימוש בקבצים בעלי גדלים קטנים משמעותית מקבצי מפת סיביות רגילים.
גודל מפת סיביות נקבע מראש בעת יצירתה.
מסיבה זו, תוצאת פעולת הגדלה (Zoom in) של תמונת מפת סיביות אינה איכותית לרוב.
כאשר מתאפשר, במיוחד בשרטוטים, עדיף לייצג תמונה באמצעות גרפיקה וקטורית.
סוגי קובצי מפות סיביות נפוצים
BMP – המבנה התקני לקובצי חלונות, נוצר על ידי תוכנת הצייר.
כל תמונה המועתקת אל לוח העריכה שמורה במבנה זה.
GIF – פורמט שנוצר על ידי CompuServe, דוחס את התמונה לחיסכון בשטח אחסון
IMG – פורמט שנוצר על ידי החברות ונטורה ודיגיטל לשימוש בתוכנת Ventura Publisher ובסביבת GEM.
התוכנה שומרת קבצים בגווני אפור בלבד
JPG – קבצים דחוסים מאוד על ידי הזנחת חלק מהנתונים.
רוב התוכנות מאפשרות למשתמש לקבוע את אחוז הדחיסה, ומכאן את אחוז אובדן המידע
PCX – פורמט שנוצר על ידי חברת ZSoft Corporation לשימוש בתוכנת PC Paintbrush, הפורמט לא דוחס את הקבצים
PICT – פורמט שפותח על ידי חברת אפל עבור מחשבי מקינטוש, היה בשימוש בתוכנת QuickDraw וכסטנדרט לטיפול בקובצי תמונה
TIF או TIFF ראשי תיבות של Tagged Image File Format – פורמט שנוצר על ידי חברת Aldus לשימוש בתוכנת הוצאה לאור שולחנית מתוצרתה
WMF – פורמט Windows MetaFile הוא מבנה בו משתמשת תוכנת חלונות, ניתן לשמור בפורמט זה גם קובצי מפת סיביות וגם קבצים מונחי עצמים
WPG – פורמט שפותח עבור תוכנת wordperfect, כיום (2010) הפורמט כמעט אינו בשימוש
DIB – פורמט של IBM שהיה בשימוש במערכות OS/2
תמונתו של דוריאן גריי הוא רומן מאת הסופר האירי אוסקר ויילד, אשר התפרסם לראשונה בגיליון יולי 1890 של כתב העת Lippincott's Monthly Magazine בפילדלפיה, והכה גלים מיד עם פרסומו.
היצירה מגוללת את סיפורו של צעיר המוכר את נשמתו תמורת נעורים ויופי נצחיים, ובאים בה לידי ביטוי שנינותו, ביקורתו החברתית החדה והפרוזה של אוסקר ויילד.
גיבור הרומן הוא דוריאן, הדוניסט קצר רוח וחסר מוסר שאינו משתנה כלל, בעוד תמונתו מזדקנת והופכת דוחה יותר ויותר עם השנים.
דמותו הפחידה, הקסימה, משכה, ואף השחיתה קוראים רבים במשך למעלה ממאה שנים.
באמצעות מעלליו של דוריאן, הביע ויילד בפשטות את התאוריות האסתטיות שלו, המחיש אותן ואת הסיכונים הטמונים בהן, ואף הציע קווים מנחים למי שיחליט לחיות חיים של יופי חסר תוחלת.
כשיצא הספר לאור ב-1891, הוא נחשב למסוכן, טיפשי, וולגרי ולא-מוסרי, ואילו ויילד עצמו כונה "קפדן קשקשני".
הספר שימש כהוכחה ל"חוסר צניעות רבתי" במשפטים נגד ויילד, שהביאו בסופו של דבר למאסרו ולבחירתו להגלות לפריז ואף לשנות את שמו.
למרות זאת, ספרו "תמונתו של דוריאן גריי" ביסס את מעמדו של ויילד כאחד ממייצגיה החשובים של התנועה האסתטית, שדגלה ב"אמנות לשם אמנות", ויחד עם גיבורו הפך הספר ליצירה קלאסית.
הספר מתאר את קורות חייו של דוריאן גריי, צעיר יפה תואר החובר אל הצייר המוכשר באזיל הלווארד, הרואה בדוריאן מקור השראה לאמנותו.
באזיל הלווארד מצייר את דיוקנו האישי של גריי.
הדיוקן מצויר בנאמנות מופלאה למקור החי, ומשקף את הערצתו העזה של הצייר לדוריאן גריי, על שום יופיו ותמימותו.
בסדנתו של באזיל פוגש גריי את הלורד הנרי, איש החברה הגבוהה, ציניקן ונהנתן, שהופך לחברו הטוב ומלווה אותו לאורך תהליך היצירה.
הלורד הנרי משתף את גריי בעמדותיו הרואות ביופי ובנעורים אידיאל, ודוריאן גריי מושפע מדבריו עמוקות.
הוא נעצב על ארעיותם של היופי והנעורים, ובצערו הוא מביע משאלה, ומבקש שתמיד ימשיך להיראות צעיר ויפה כמו בתמונה, ומבקש שהתמונה תזדקן ותתכער במקומו:
גריי הצעיר מתאהב בשחקנית צעירה, סיביל ויין, ושובר את לבה.
שברון לבה כה גדול עד שהיא מתאבדת.
כאשר גריי מתבונן בדיוקנו התלוי על הקיר הוא מבחין בהבעת פנים אכזרית שמופיעה בו ומבין שרצונו אכן התגשם – התמונה היא זו שמתכערת במקומו.
לורד הנרי משאיל לגריי הצעיר ספר המשפיע עליו עמוקות וגורם לו לחיות חיים נהנתניים ולבצע מעשים הנוגדים את המוסר ואת המידות הטובות.
כשחולף הזמן, גריי נשאר יפה כשם שהיה ביום ציור הדיוקן שלו, ואילו דיוקנו, אותו הוא מסתיר בחדר נעול, מזדקן ומתכער.
בערב יום הולדתו השלושים ושמונה מבקר באזיל הלווארד את גריי הצעיר וטוען בפניו שהוא ידוע לשמצה בשל מעשיו ומידותיו הרעות.
גריי מראה להלווארד את הדיוקן שצייר, שנראה עתה מכוער ומרושע עד מאוד, והלווארד, הרואה בהתכערות הדיוקן סימן להידרדרותו המוסרית של גריי, קורא לו לבקש מחילה מהאל ולשנות את דרכו.
גריי כועס על הלווארד, ובתגובה רוצח אותו בדקירות סכין.
גריי קורא למכר שלו, כימאי, ומשדל אותו לעזור לו להעלים את הגופה בטיעון שאם יסרב, גריי יחשוף סוד גדול ונורא שלו.
מכרו הכימאי עוזר בהעלמת הגופה בניגוד לרצונו ולאחר תקופה מסוימת מתאבד.
לאחר שנים מחליט אחיה של סיביל ויין, אהובתו לשעבר של גריי, לנקום את מותה של אחותו, ורודף את גריי, אך נהרג לבסוף בתאונה במהלך ציד.
האירועים הסוערים גורמים לבסוף לגריי להחליט לשנות את דרכיו ולהפוך לטוב.
הוא מספר ללורד הנרי על החלטתו, לאחר שכצעד ראשון למימושה ויתר על מערכת יחסים אפשרית עם צעירה כפרית יפה.
הלורד הנרי מפקפק במניעיו ומציע שמעשיו של גריי לא נבעו מתוך רחמים על הצעירה, אלא מתוך גאווה וסקרנות.
גריי מחליט לבדוק האם המעשה הטוב שעשה משתקף בתמונתו ומגלה שבמקום שהתמונה תחזור להיות יפה כביום ציורה, היא נראית מחרידה יותר מתמיד.
גריי מהרהר באפשרות להתוודות על מעשיו, אך לבסוף חוזר בו ומחליט להשמיד את תמונתו, אותה האשים בהידרדרותו המוסרית.
הוא מנסה להשמידה בדקירת סכין, אותה סכין שבה רצח את הלווארד חברו.
כשמשרתיו נכנסים לחדר לאחר שדקר את התמונה, הם מוצאים אותו שרוע על הרצפה, זקן ומכוער עד מאוד, כשהסכין תקועה בחזהו, ואת תמונתו יפה כמו ביום שבו צוירה.
הספר מתייחס להשפעה השלילית של היופי החיצוני מחד, ושל ההשפעה החברתית מאידך, על האדם.
הוא דן למעשה במסכה החיצונית שהאדם שם על עצמו עקב תובענות הדרישות החברתיות, ודנה את האדם הפשוט לחיים של סבל ושל השחתה מוסרית.
ויילד מתאר בספר את ההבדל בין נקודת המבט הסובייקטיבית שדרכה רואה האדם את עצמו, לבין האופן בו הוא נראה בידי הסובבים אותו, ושם דגש על השינוי באופיו של האדם ובמעשיו בעקבות חשיפה לפיתויים וללחץ חברתי.
במקור התכוון ויילד ללעוג לצביעות החברה הלונדונית האריסטוקרטית, אך למעשה ביקורת זו מתאימה לכל חברה, ואף לחברה שבה אנו חיים כיום.
הספר עובד פעמים רבות לקולנוע.
בשנת 1945 הפיקה MGM סרט מפואר ויקר, בעיבודו ובבימויו של אלברט לווין, ובכיכובו של הרד הטפילד.
הסרט זכה בשלוש מועמדויות לפרס אוסקר (לרבות מועמדות של אנג'לה לאנסברי, ששיחקה את קורבנו של דוריאן, סיביל ויין), וזכה בפרס לקולנוע שחור-לבן.
הסרט אופיין בדיוקן אותו צייר הצייר איוון אולברייט בצבעי טכניקולור בוהקים, שהיה האלמנט היחיד בסרט שצולם בצבע.
ציורו המבעית של אולברייט, "תמונתו של דוריאן גריי" (1944-1943), מוצג במכון האמנות של שיקגו.
בשנת 1970 נעשה עיבוד מודרני של הספר לסרט קולנוע שנקרא 'דוריאן גריי' המתרחש בשנות השישים.
בסרט "ג'נטלמנים מובחרים" (2003) הופיעה דמותו של דוריאן גריי, שגולם בידי סטיוארט דאונסנד.
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרט שמבוסס על הספר בשם "דוריאן גריי", בכיכובם של בן ברנס וקולין פירת'.
מלבד הפקות קולנוע אלו, היו הפקות קולנועיות נוספות של הסיפור.
ב-1976 הופק סרט טלוויזיה על פי הרומן בעיבודו של ג'ון אוסבורן ובכיכובם של פיטר פירת', ג'רמי ברט וג'ון גילגוד.
דמותו של דוריאן גריי מופיעה בסדרה "פני דרדפול", שמגולמת על ידי ריב קארני.
דמותו מופיעה גם בעונה השנייה של הסדרה "ההרפתקאות המצמררות של סברינה", ומגולמת על ידי ג'דדיה גודאייקר.
הספר היווה השראה לעלילת הפרק Man of the People של הסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא ואלמנטים מהסיפור מופיעים בצורה דומה בפרק.
המלחין האמריקאי לוול ליברמן הציג לראשונה את "תמונתו של דוריאן גריי" באופרה של מונטה קרלו ב-8 במאי 1996. הדיאלוגים בין דוריאן לבין הדיוקן שלו מוצגים כדואטים בין זמר טנור לתזמורת.
ככל שמתפתחת האופרה, והדרמה מובילה להשחתתו הגמורה של דוריאן, כך המוזיקה הופכת לכאוטית ולצורמת יותר.
בשנת 2000 עלתה בבית האופרה של פראג האופרה "דוריאן" מאת יצחק שטיינר, המבוססת על סיפורו של ויילד, בבימוי נתן דטנר ובהשתתפות ששי קשת.
באפריל 2017 עלתה ההצגה "תמונתו של דוריאן גריי" בישראל בתיאטרון הבימה.
את ההצגה יצר יחזקאל לזרוב, שהיה אחראי לבימוי, לעיבוד, לעיצוב הבמה ולעיצוב התנועה, ואף גילם בה את התפקיד הראשי של דוריאן גריי.
ההצגה כוללת קטעים מוזיקליים על רקע השירים הבאים:
בנובמבר 2022 עלה בתיאטרון בלונדון המחזמר "דוריאן" המבוסס על הסיפור.
תמונת דוריאן גריי, תרגם מאנגלית: י"ח טביוב, מוסקבה: א"י שטיבל, 1918. (מהדורות נוספות: ורשה: שטיבל, תרפ"א; תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז.)
תמונת דוריאן גריי, תרגם: אברהם בירמן, הוצאת עם עובד, 1960.
תמונתו של דוריאן גריי, תרגם: מ.
תמונתו של דוריאן גריי, מאנגלית: טלה בר, הוצאת אור עם, תשמ"ד-1984.
תמונתו של דוריאן גריי, מאנגלית: בן-ציון בן-משה, חנות הספרים, 1998.
תמונתו של דוריאן גריי, מאנגלית: ליה נירגד, ידיעות אחרונות, 2006.
בתחום הגרפיקה הממוחשבת והאנימציה, תמונת מפתח (Keyframe) היא תמונה הנמצאת ברצף מונפש של תמונות אשר צוירו או נבנו בצורה ישירה על ידי המשתמש.
כשכל התמונות מצוירות על ידי אנימטורים, האמן הבכיר מצייר לרוב את תמונות המפתח, ואילו את תמונות הביניים (התמונות שבין תמונות המפתח) מציירים האמנים החניכים.
כיום מקובל שהאנימטור יוצר רק את התמונה הראשונה והאחרונה ברצף תמונות פשוט, והמחשב ממלא את הפער באמצעות שיבוץ תמונות ביניים, בתהליך הקרוי בלועזית "tweening".
תמונת התינוק המחופש למחבל מתאבד היא תצלום של תינוק פלסטיני חוגר מתקן דמוי חגורת נפץ שנמצא בעת חיפוש שערכו חיילי צה"ל בבית בחברון ב-29 ביוני 2002. בתצלום מופיע תינוק בן 18 חודשים, עומד פעור עיניים בחליפת תינוק ולגופו קשור מה שנראה כמו חגורת נפץ סטריאוטיפית המורכבת מחוטי חשמל ומקלות דינמיט.
לראשו בנדנה אדומה עם כיתוב בערבית: ""كتائب القسام".
המשמעות בעברית היא "גדודי עז א-דין אל-קסאם", שהם הזרוע הצבאית של חמאס.
תמונה זו היא אחת התמונות הבולטות מהאינתיפאדה השנייה ועוררה זעזוע בדעת הקהל בעולם.
התצלום שהוחרם על ידי צה"ל זכה לתשומת לב תקשורתית ושימש את ההסברה הישראלית.
עיתונים ישראלים פרסמו את התמונה תחת הכותרות "טרור בחיתולים" (מעריב) ו"נולד להרוג" (ג'רוזלם פוסט).
דורי גולד, היועץ של ראש ממשלת ישראל דאז אריאל שרון, אמר שהתמונה "מסמלת את השנאה וההסתה שההנהגה הפלסטינית מזינה בה דור שלם של נוער פלסטיני".
דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית, ריצ'רד באוצ'ר, אמר כי ארצות הברית רואה את התמונה כ"תצוגה מעוררת סלידה במיוחד".
עיתונאי הארץ דיווח שעיתונאית פלסטינית בחברון הייתה מופתעת מהזעם הרב והמהומה שחוללה התמונה בישראל.
לדבריה "אני יכולה למצוא הרבה מאוד תמונות כאלה.
ילדים רבים מחקים מבוגרים ולובשים מסכות צעצוע ורובי צעצוע, בייחוד בזמן תהלוכות.
היא הוסיפה ואמרה שהיא ראתה ילדים בגיל דומה לזה שבצילום לובשים תחפושות דומות.
היא אמרה: "בחברה שלנו זה קורה הרבה.
גם סבו של התינוק, רדוואן אבו טורקי, אמר שהלבשת התינוק כמחבל מתאבד הייתה "רק בדיחה".
תמונות נוספות של ילדים ותינוקות פלסטינים הלבושים כמחבלים מתאבדים פורסמו מאז ואף הודגמו במהלך השנים בפעילויות כגון תהלוכות וקייטנות קיץ של החמאס.
תמונת פגישת הרצל עם קיסר גרמניה היא תמונת פוטומונטז', שנוצרה על מנת להנציח את פגישתו של בנימין זאב הרצל עם קיסר גרמניה וילהלם השני, שהתקיימה ליד מקוה ישראל ב-28 באוקטובר 1898, במהלך מסעו של הקיסר לארץ ישראל.
הפגישה נערכה ביוזמתו של הרצל, במסגרת פעילותו המדינית לקראת סוף המאה ה-19, מתוך כוונה להניע את הקיסר להפעיל את השפעתו על הסולטאן הטורקי - במטרה שהאחרון יעניק את הצ'ארטר המיוחל להקמת מדינה יהודית.
על מנת להנציח את הפגישה בין הרצל לקיסר, התבקש דוד וולפסון לצלם את השניים.
וולפסון, שלא היה צלם מקצועי, התרגש מגודל המעמד ולכן לא הצליח לקלוט בתמונה אחת גם את הקיסר וגם את הרצל.
התמונה שקיבל הייתה של הקיסר יושב על סוס לבן, ומביט לעבר קצה רגלו של הרצל.
רוב דמותו של הרצל עצמו לא נמצאת בתמונה.
לטובת העניין, נלקח הרצל ליפו, וצולם על גג אחד הבתים שם, כשהוא מחזיק את כובעו בידו (במעין מחוות כבוד).
וולפסון חיבר את שתי התמונות על ידי "שתילת" תמונתו של הרצל בתמונה המקורית, העברת הקיסר אל הסוס השחור שהיה מאחוריו, וחיתוך כמעט מוחלט של הסוס הלבן מן התמונה.
ב-2 במאי 2012, יום הולדתו ה-152 של הרצל, נחנך במקוה ישראל, ביוזמתו של מזכיר הממשלה דאז צבי האוזר, פסל שיצר הפסל מוטי מזרחי בעקבות תמונת פגישתו של הרצל עם קיסר גרמניה.
תמונת פַּסְפּוֹרְט או תְּמוּנָה מְזַהָה היא תצלום פניו של אדם, המשמשת לתעודת פספורט, תעודת זהות, רישיון נהיגה או תעודות רשמיות אחרות.
למרות שבכל מדינה ישנו מפרט שונה לתמונות פספורט, החוקים הבאים תקפים ברוב המדינות:
במדינות בהן הונהג דרכון ביומטרי, על הבעת הפנים להיות נייטרלית, ללא חיוך וכאשר הפה סגור.
על התמונה להיות בגודל קבוע, השונה ממדינה למדינה.
ניתן לצלם תמונות פספורט ברוב חנויות הצילום, ולקבל תמונות העונות על הדרישות.
ישנה גם אפשרות להכין תמונות פספורט לבד בתוכנת עריכה גרפית או בשירות מקוון.
בנוסף למפרט הנ"ל, הדרישות לתמונת פספורט חוקית במדינת ישראל הן:
רקע בהיר לבן ללא צללים.
יש לראות את שתי האוזניים בתצלום
תמונת מתקפת הפרשים הקלים האוסטרליים בקרב באר שבע היא תצלום שהתפרסם לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, ומתאר את מתקפת כוח הפרשים האוסטרלים הקלים במהלך הקרב על באר שבע.
תמונה זאת עוררה התרגשות גדולה שכן המתקפה, שהביאה להכרעת הקרב ובכך לפריצת החזית הטורקית ולכיבוש ירושלים בידי הבריטים, נחשבת לפריצה הגדולה והיחידה של פרשים קלים בהיסטוריה, והפכה למורשת קרב מרכזית באוסטרליה.
ואולם אמיתות התמונה שנויה במחלוקת, וישנם מאמרים הטוענים שהיא מתארת שחזור של המתקפה ולא את המתקפה המקורית.
באוקטובר 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהצבא הבריטי הצליח לחצות את מדבר סיני, התבסס הצבא הטורקי על קו הגנה בין העיר עזה לבאר שבע.
שתי התקפות בריטיות במהלך 1917 על העיר עזה (קרב עזה הראשון, קרב עזה השני) נכשלו והביאו להדחת מפקד הכוחות הבריטיים, הגנרל ארצ'יבלד מארי ולמינויו של הגנרל אדמונד אלנבי.
אלנבי החליט שהמתקפה הבריטית הבאה תערך על העיר באר שבע, במטרה לפרוץ שם את החזית הטורקית.
לפני המתקפה נערך מבצע הטעיה גדול שנועד לגרום לכוחות הטורקיים ולמפקדיהם הגרמניים להאמין שהמתקפה תתבצע על העיר עזה, ובבוקר 31 באוקטובר נעו כוחות בריטיים גדולים אל העיר באר שבע.
לקראת שעות הדמדומים כשהכוחות הבריטיים הגדולים שתקפו את העיר לא הצליחו עדיין להביא להכרעה בקרב, נוצר החשש שללא הבקעת העמדות הטורקיות לפני החשכה, וללא הגעה לבארות של העיר, תסתיים המתקפה בכישלון ובתבוסה גדולה.
על מה שהתרחש בשלב זה כותב אנתוני בלווט בספרו 'עם כוחותינו בפלשתינה':
כיבוש באר שבע אפשר את פריצת קו החזית הטורקית, וכחודש מאוחר יותר, ב-9 בדצמבר נכבשה ירושלים, אירוע שנחשב לאחד המאורעות המכוננים של המלחמה.
ההסתערות בבאר שבע נקראת במקומות רבים 'הסתערות הפרשים הגדולה האחרונה בהיסטוריה' (רמז לכך שבמלחמות הבאות הטנקים עתידים לתפוס את מקומם של הפרשים) ואולם בריגדת הפרשים האוסטרלים הקלים (שהייתה חלק מחטיבת האנזא"ק) לא נחשבה לחיל פרשים, על פי היסטוריונים צבאיים, אלא לחיל רגלים רכוב.
חיילי הבריגדה לא היו מצוידים ברומחים אלא רק ברובים שאותם הם נשאו על כתפיהם, ובמהלך רוב הקרבות הסוסים שימשו אותם בשביל להגיע אל החזית, שם הם היו יורדים מהסוסים ומתקדמים רגלית.
לכן היסטוריונים צבאיים מעדיפים לכנות את המתקפה 'הסתערות הפרשים הקלים הגדולה היחידה בהיסטוריה הצבאית'.
להסתערות זאת חלק חשוב במורשת הקרב האוסטרלית.
ההסתערות מהווה את רגע השיא של שני סרטים העוסקים בפרשים האוסטרליים בחזית ארץ ישראל: הסרט האפי "40,000 פרשים" שהופק ב-1940, והסרט "הפרשים הקלים" שהופק ב-1987 (ובו ישנה התייחסות רבה גם לקולונל הבריטי ריצ'רד מיינרצהגן, ולמבצע ההטעיה שקדם לקרב).
בשנת 2007 נערך שחזור של התקפת הפרשים על ידי "העמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל" ועמותת פרשים אוסטרלים המשמרים את מורשת פרשי האנזא"ק.
בשנת 1920, במסגרת תערוכת תצלומים ממלחמת העולם הראשונה, הוצג בהבלטה התצלום המופיע בראש הערך.
אוצר התערוכה, דונובן ג'וינט, העיד שהתצלום עורר דיונים רבים.
אחת הסיבות לכך היא שבתמונה נראים הפרשים הקלים מסתערים קדימה, ומכאן שהיא צולמה מכיוון העמדות הטורקיות.
בעוד שנשמעו טענות שהתמונה צולמה על ידי חייל שהתקדם מעבר לקו החזית, הועלתה גם הסברה שהתצלום לקוח משחזור המתקפה ההיסטורית שנערך מאוחר יותר בדיר אל-בלח.
אפשרות שלישית שהועלתה הייתה שהתמונה צולמה על ידי אחד מהמגינים הטורקיים, ושמאוחר יותר מצלמתו נלקחה בשבי על ידי האוסטרליים.
ג'וינט העיד שבמהלך התערוכה, מפקד בריגדת הפרשים הקלים וצוותו בדקו את התמונה והעידו שתוואי השטח שבתצלום מתאים לזה של באר שבע ולא של דיר אל-בלח, וכן שהפרשים מתקדמים במבנה שבו התקיימה ההתקפה ולכן אין סיבה לחלוק על אמיתות התמונה.
כ-50 שנה מאוחר יותר, בשנת 1967 שבה והתעוררה המחלוקת סביב התמונה, ערב פרסומו של הספר "בריגדת הפרשים הקלים" של ר.
יושב ראש העמותה האוסטרלית להנצחת מורשת מלחמת העולם הראשונה, ו.ר.
לנקסטר כתב מכתב לג'וינט ובו סיכום הסיבות שבגינן העמותה סבורה שהתמונה איננה אמיתית.
כתוצאה מכך ג'וינט פנה לארגון ותיקי המלחמה בבקשת עזרה למציאת פרטים באשר לנסיבות שבהם צולמה התמונה.
בעקבות פנייתו של ג'וינט נוצר קשר עם החייל לשעבר, אריק ג'י אליוט, אשר מסר תצהיר לגבי הנסיבות שהובילו לצילום התמונה ולפרסומה.
עדותו של הצלם – אריק ג'י אליוט
על פי התצהיר שמסר אליוט, במהלך המתקפה על באר שבע הוא שימש בתפקיד של מודד טווחים.
בשעה 14:30 בצהרי אותו היום הוא קיבל הוראה מהמפקדה לצאת אל מעבר לקווים של הבריגדה בליווי של מספר קצינים על מנת לייצר מפת טווחים עבור הארטילריה ומכונות הירייה.
הקצינים ואליוט אכן התקדמו מעבר לעמדות של הבריגדה והתמקמו בעמדה הנמצאת כ-3 ק"מ בלבד מהעיר באר שבע.
על פי ההנחיות של הקצינים אליוט איתר מטרות, מדד את המרחקים אליהם והקריא אותם לקצינים.
לאחר מכן הקצינים שבו לכיוון הבריגדה, בעוד הוא נשאר על מנת לשרטט מפת טווחים.
בעודו משרטט את המפה הוא הבחין בענן אבק מכיוונה של הבריגדה ולהפתעתו הבחין בשלוש שורות של פרשים שמתחילים לדהור לכיוון באר שבע.
בתיקו האישי הייתה מצלמה קטנה והוא הספיק לצלם את הפרשים המתקרבים, ואחרי כן לארוז את חפציו ולחזור למפקדה.
התצהיר של אליוט מספר שבשנת 1918 הוא מסר את סרטי הצילום לחברו שהיה בדרך חזרה מהחזית לאוסטרליה וביקש ממנו לפתח את התמונות ולשלוח אותם להוריו.
הוא גם סיפר לחבר שבין התמונות נמצאת תמונה של המתקפה על באר שבע ושהחבר מוזמן לשמור ממנה עותקים.
עם שובו של אליוט לאוסטרליה, הוריו מסרו לידיו את התמונות שהם קיבלו בדואר, ובין התמונות אכן הייתה התמונה שהוא צילם במהלך הקרב על באר שבע.
אליוט הכין מספר עותקים של התמונה ונתן אותה לחבריו מהבריגדה.
הוא גם הצהיר שהתמונה שהופיעה בתערוכה (ושמופיעה בראש הערך) אכן הייתה אותה התמונה שהוא צילם ביום הקרב על באר שבע.
בשנת 1983 התפרסם מאמר מאת איאן ג'ונס תחת הכותרת "האם זאת המתקפה על באר שבע?".
ג'ונס מונה את הסיבות העיקריות שהביאו את העמותה האוסטרלית להנצחת מלחמת העולם הראשונה לפקפק באמיתות התמונה, שכללו:
מבנה הפרשים התוקפים איננו נכון.
האדמה בבאר שבע צחיחה, ומשום כך הפרשים התוקפים העלו הרבה מאוד אבק בדהירתם, מה שאיננו נראה בתצלום.
הפרשים תקפו לכיוון מערב בשעת הדמדומים ולכן הצל שלהם היה אמור להיות מאחוריהם.
ההתקפה התבצעה במורד ההר ואילו בתמונה נראה שהפרשים דוהרים במעלה ההר.
חוסר הסבירות בנסיבות שהביאו לצילום התמונה.
את הטענות הללו שולל ג'ונס במאמרו.
ג'ונס מציין שעל פי העדות של מפקד הבריגדה, וכן של חיילים רבים אותם הוא ראיין, מבנה ההתקפה ותואי השטח הנראים בתצלום תואמים את אלו ששררו במהלך הקרב.
הוא מציין שענן האבק שמצוין בתיאורים רבים של הקרב מתואר על ידי חיילים שהביטו על המתקפה לכיוון מערב – כשהשמש בעיניהם – ועבורם האבק נראה בולט במיוחד.
לעומת זאת עבור החיילים שהביטו על המתקפה מכיוון מזרח, כשהשמש בגבם, האבק לא היה בולט במיוחד ואכן לא מצוין בזכרונותיהם של חיילים אלו.
ג'ונס טען שההתקפה לא הייתה לכיוון מערב אלא לכיוון צפון מערב, וכיוון זה מתאים עם כיוון הצל שנראה בתמונות.
כמו כן הוא טען שעדותו של אליוט מורידה את הספקות לגבי הנסיבות שהובילו לצילום התמונה.
מסיבות אלו ג'ונס טען שאין סיבה לפקפק במהימנות התצלום.
בנוסף בשנת 2008 התפרסמו שני מאמרים באתר עמותת הפרשים הקלים התומכים במאמר זה.
בין הסיבות לפקפוק במהימנות התצלום מוזכר שמעבר לשני קווי הפרשים התוקפים הנראים בתמונה, לא נראה בתמונה זכר ל-12,000 החיילים הבריטיים שנמצאו בקווים מרוחקים יותר, שתל-אל סבא לא נראה בתצלום, ושהגדלה של קו הפרשים השני, הנראה בתמונה, מראה שפרשים אלו לא נמצאים במהלך הסתערות.
תמונתו של טוביה גרוסמן היא צילום עיתונות מה-29 בספטמבר 2000 המתעד את טוביה גרוסמן, תלמיד ישיבה יהודי אמריקאי, המדמם לאחר שהותקף על ידי פלסטינים ומולו שוטר ישראלי מניף אלה בניסיון להרתיע את התוקפים הפלסטינים.
התצלום הופץ על ידי סוכנות הידיעות AP, עם מידע מוטעה לפיו הפצוע הוא פלסטיני בהר הבית, וכך פורסם התצלום במספר כלי תקשורת, בהם העיתונים וול סטריט ג'ורנל והניו יורק טיימס.
סוכנות הידיעות AP הודתה בשגיאה ופעלה לתיקון הכיתוב המוטעה יחד עם רוב העיתונים שהדפיסו את התצלום.
ב-29 בספטמבר 2000, ערב ראש השנה, נסע גרוסמן, יהודי אמריקאי תושב שיקגו, תלמיד בישיבת בית ישראל בשכונת נווה יעקב הירושלמית, עם שני חברים במונית שעברה דרך השכונה הערבית ואדי אל-ג'וז.
תקופה זו הייתה ראשית האינתיפאדה השנייה במהלכה היו עימותים רבים בין מתפרעים פלסטינים לאנשי כוחות הביטחון הישראליים.
מספר ערבים הקיפו את המונית, ניפצו את שמשותיה וגררו את גרוסמן ושני חבריו החוצה, בעודם מכים אותם.
גרוסמן נדקר ברגלו וסלעים הוטחו בראשו, אך הוא הצליח לנוס אל תחנת דלק סמוכה, ושוטר משמר הגבול ישראלי שהיה סמוך למקום הגן עליו מפני ההמון.
חמש שנים לאחר מכן עלה ארצה.
צלמים עצמאיים ששהו בסמוך לאזור צילמו את השוטר מנופף באלה ומגן על גרוסמן, בעוד זה זב דם.
התמונה פורסמה לאחר מכן בכלי תקשורת שונים ברחבי העולם עם ביאור מטעה, לפיו גרוסמן הפצוע הוא פלסטיני.
בחלק מהמקרים אף נטען כי האירוע המתועד בתצלום התרחש בהר הבית.
אביו של גרוסמן, ששהה בארצות הברית, זיהה את בנו בתצלום ומיהר לשלוח מכתב בדרישה לתיקון לניו יורק טיימס.
העיתון פרסם התנצלות ותיקון כי מדובר ב"סטודנט אמריקאי בישראל, ולא בפלסטיני לא-מזוהה" והמיקום תוקן לעיר העתיקה.
שלושה ימים לאחר מכן פורסם מאמר מפורט, שבו הוסבר כי גרוסמן הוא יהודי שנפצע בהתפרעות פלסטינים וכי השוטר ניסה לגונן עליו, וכן תוארו הנסיבות שגרמו לפרסום השגוי.
באתר האינטרנט של "ניו יורק טיימס" הוצמדו הודעות על הטעות גם לידיעה המקורית, שבה הופיעה התמונה השגויה.
לפי ארגון FAIR (Fairness & Accuracy In Reporting), לעורך סוכנות הידיעות AP שנמצא בירושלים ניתן מידע מעורפל מהצלם שצילם את התמונה ובטעות זיהה את האדם הפצוע כפלסטיני שנפגע בהתפרעויות אותו היום.
לדברי סת אקרמן מ-FAIR, שבעה מתוך שמונה עיתונים בארצות הברית הציגו את התמונה יחד עם הכיתוב המטעה המקורי.
התמונה נתפסה על ידי פרשנים מסוימים כהוכחה לדיווחים המוטים נגד ישראל, או לחלופין בעד הפלסטינים, תוך כדי סילוף האמת ובניסיון להשפיע על דעת הקהל.
בעקבות הפרסום והתיקונים פורסמו מאמרים ומכתבים למערכת בנושא.
בעקבות האירוע נוסד ארגון Honest Reporting, אחד הארגונים הבולטים בביקורת התקשורת ובדיווח על סילופים ודיווחים מוטעים ומוטים שנעשים כנגד ישראל.
באפריל 2002 הורה בית-המשפט המחוזי בפריז לעיתון הצרפתי "ליברסיון" ולסוכנות הידיעות AP לשלם 4,500 אירו לגרוסמן כפיצוי על הנזק שהתיאור השגוי גרם לו.
על אף התיקונים לתיאור התמונה עדיין נעשה בה כמה פעמים שימוש חוזר תוך ציון הפרטים השגויים, קרי זיהויו של גרוסמן כפלסטיני.
בין השאר עשו שימוש בתמונה אתרי אינטרנט מוסלמיים או ערביים, וכן נעשה בתמונה שימוש בקמפיין נגד חברת קוקה-קולה, בטענה כי זו תומכת בישראל.
תמונת הילד היהודי המרים ידיו עם חיסול גטו ורשה היא מהתמונות המפורסמות של שואת יהודי אירופה.
התמונה צולמה במסגרת דו"ח שטרופ שחיבר קצין האס אס הבכיר יירגן שטרופ למפקדו היינריך הימלר בעקבות חיסול הגטו.
את התמונה צילם קצין האס אס פרנץ קוֹנרַד, ששימש המנהל האדמיניסטרטיבי של תפיסת הרכוש היהודי בוורשה.
התמונה צולמה בסוף אפריל או בתחילת מאי 1943. בכיתוב לתמונה רשמו מחברי הדו"ח: "הוצאו מהבונקרים בכוח".
לאחר הצילום הועלו כל היהודים שבתצלום לאומשלגפלץ וגורשו למחנה ההשמדה מיידנק או לטרבלינקה.
התמונה מתעדת את פינויָם של יהודים מגטו ורשה במהלך הכנעת המרד, לקראת שילוחם אל האומשלאגפלץ ומשם ככל הנראה אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
הילד שמרים ידיים לא זוהה בוודאות.
לוי זילינווארגר (Zelinwarger), שנספה בשואה.
זוהה על ידי אביו, אברהם, שעלה לישראל ומסר עדות בעניין התמונה.
על פי עדותו, הצילום בוצע ברחוב קוּפּיֶיצקָה (Kupiecka) שליד רחוב נָאלֶבקי (Nalewki).
צבי נוסבאום (Tsvi Nussbaum) , נולד ב-1935 בתל אביב, שרד את מחנה ברגן-בלזן, נפטר ב-2 ביולי 2012 בארצות הברית.
אריה לודוויג סימונסון, גר באנגליה, נפטר ב-26 במרץ 2017.
ארטור דאב סמיוטק (Artur Siemiatek) - נולד ב-1935 בלוביץ'.
ידוויגה פייסצקה (Jadwiga Piesecka), תושבת ורשה, העידה ב-1978 כי הוא הילד בתמונה.
האישה שמשמאל לילד היא כנראה חנה (הניה) זיילינווארגר (Chana Zeilinwarger).
הילדה שבשמאל התמונה היא כנראה הַנקָה (חנה) לָמֶט (Hanka Lamet), שנרצחה במיידנק, ולידה אימה, מתילדה למט גולדפינגר (Matylda Lamet Goldfinger), אשר ניצלה, עלתה לישראל והקימה משפחה.
האישה שמאחורי הילד המרים את ידיו זוהתה כגולדה סטאברובסקי (Golda Stavorowski) – תושבת העיר גרודנו, פולין, אימם של פרופ' מנדל סטבורובסקי ומרדכי (מורי) סטאר.
נכדותיה הקרויות על שמה הן: זהבה סטבורובסקי, רופאה בכירה בבית החולים "איכילוב", וגולדה שולקס-סטאר תושבת מלבורן באוסטרליה.
הנער נושא השק גם הוא לא זוהה בוודאות.
אפשרות אחת היא שזהו ליאו אהרון אליעזר קרטוז'ינסקי, שנספה באושוויץ זמן קצר לאחר מכן.
הוא זוהה על ידי אחותו, שאף היא עלתה לישראל; אפשרות נוספת היא שזהו הארי-חיים נישוור.
החייל הגרמני המכוון את נשקו הוא יוזף בּלֶשֶה (Blösche), רוטנפיהרר (רב-טוראי) אס אס שנודע לשמצה באכזריותו.
לאחר המלחמה הוא שהה בשבי הסובייטי, ונפצע בתאונת עבודה על ידי קרון משא, שבעקבותיה פניו עוותו ללא הכר.
עובדה זו סייעה לו להתחמק מעונש, והוא אף הקים משפחה.
רק ב-1967 התגלתה זהותו האמיתית, והוא נעצר ונחקר על ידי השטאזי.
בחקירתו הוא רשם על גב התמונה כי: "התמונה מראה כיצד אני כאיש גסטפו בגטו ורשה יחד עם קבוצה של אנשי אס אס מוציאים קבוצה גדולה של יהודים מבניין.
מדובר בעיקר בנשים, ילדים וזקנים...
משם הועברו לתחנת הרכבת באומשלגפלאץ".
הוא נשפט בגרמניה המזרחית, נמצא אשם במעורבות בשילוח מאות אלפים מיהודי הגטו וברציחתם של אלפי יהודים, ונידון למוות שבוצע בירייה על ידי כיתת יורים ב-29 ביולי 1969.
תמונת הילד היהודי מגטו ורשה נבחרה על ידי "ידיעות אחרונות" כאחת התמונות הבולטות של המאה ה-20, תחת הכותרת: "שואה 1939–1945", "נקמת דם ילד קטן" כתב חיים נחמן ביאליק, "עוד לא ברא השטן".
העיתון האיטלקי "קוריירה דלה סרה" בחר בתמונת הילד היהודי כאחת מתמונות המאה (ערב חג המולד 1999), והציע להציב עותק שלה בכל בית ספר באיטליה.
"מבט אחד אל תוך עיניו של הילד מסביר טוב יותר ממאה שיעורים והרצאות את מה שיש ללמוד".
תמונה זו יחד עם התמונה המתארת את נחיתתו של האדם על הירח נבחרו על ידי קוראי העיתון כצילומים החשובים ביותר של המאה העשרים.
(התמונות הוצגו בעמוד הראשון בגיליון החגיגי).
תמונת המזבח של גנט (הקרויה גם הערצת השה המסתורי או שה האלוהים) הוא פוליפטיכון פלמי מוקדם מן המאה ה-15. הפוליפטיכון מורכב מתריסר לוחות, מהם שמונה תריסים התלויים כשתי כנפיים בצדי החלק המרכזי.
תריסים אלה מצוירים משני צדדיהם, כך שהתמונה המתקבלת בעת פתיחתם ובעת סגירתם שונה בתכלית.
להוציא את ימי ראשון וימי חג, אותן כנפיים היו סגורות ולעיתים מכוסות בד.
היצירה הוזמנה מהוברט ואן אייק, אשר מעט מאוד ידוע על אודותיו.
ככל הנראה, הוא היה האחראי על העיצוב הכללי, אך הלך לעולמו בשנת 1426. נראה שהיצירה הושלמה על ידי אחיו הצעיר והמוכר יותר יאן ואן אייק בין השנים 1430–1432. כיום לא ניתן להפריד באופן חד משמעי בין מלאכתם של שני האחים.
מאז יצירתה, נחשבת תמונת המזבח לאחת מיצירות המופת הגדולות ביותר של האמנות הצפון-אירופית.
במהלך השנים, הייתה היצירה קרובה להרס, עקב התפרצויות של איקונוקלאזם, ונזקי שריפות.
חלק מהלוחות נמכרו, ואחרים נבזזו בעתות מלחמה.
הלוחות אשר נלקחו על ידי הכובש הגרמני הוחזרו לקתדרלת סנט באבו אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1934, שני לוחות, "שופטי הצדק" ו"יוחנן המטביל", נגנבו.
"יוחנן המטביל" הוחזר על ידי הגנב, אך מקומו של "שופטי הצדק" נותר בגדר תעלומה עד ימינו.
הנאצים גנבו את יצירת המופת, והפקירו אותה לבלייה במכרה מלח, אשר פגע בה קשות.
בשנת 1945, אחרי ששהתה במשך רוב שנות מלחמת העולם השנייה במכרה, תמונת המזבח הוחזרה לבלגיה.
אמן השחזור הבלגי ג'ף ואן דר וקן יצר העתק של לוח "שופטי הצדק", כחלק ממאמץ שחזור מקיף.
תמונת דריכה - פומי-אה (e - תמונה, fumi - לדרוך; 踏み絵) היו תמונות עשויות ברונזה או הדפסי-עץ עליהם הופיעו דמותם של ישו, מריה הקדושה או קדוש נוצרי.
בתמונות נעשה שימוש בתקופות שונות ביפן על מנת לאתר מאמינים נוצרים.
תמונות אלו כונו "תמונות דריכה" היות שהממשל היפני בתקופת אדו תחת שלטון שושלת טוקוגאוה עשה בהן שימוש כאמצעי איתור מאמינים בדת הנוצרית, שהייתה אסורה באותה תקופה.
במהלך טקס רשמי, על ידי הדרישה לדרוך על דמותם של מריה הקדושה או ישו כאות לדחייה הדת הנוצרית זיהו מי נותר נאמן לדת הנוצרית.
מאמינים רבים סירבו לבצע את אקט הדריכה ולכן היו כפופים לעינויים קשים ואף לעונש מוות.
השימוש באקט הכפייה לדרוך על תמונות או גלופות המגלמות סמל נוצרי החל בסביבות המאה השבע עשרה ונפסק באופן רשמי במאה התשע-עשרה עם יישום רפורמות מייג'י, במסגרתן הדת הנוצרית זכתה להגנה ממסדית.
הנצרות חדרה ליפן ב-1542 בהגיעם של הפורטוגזים לחוף קיושו במטרה לקדם סחר עם היפנים.
בהגיעם של הסוחרים הגיעו ליפן מיסיונרים נוצרים, בעיקר ישועיים, שהחלו במלאכת הפצת הדת הנוצרית.
השליטים המקומיים היפנים קידמו את פניהם של הסוחרים הזרים בברכה, ובמקביל התעניינו בתרבותם, שכללה בין היתר נצרות.
כלומר, הנצרות שגשגה ביפן, בין היתר מבחינה כלכלית, בשל פוטנציאל הסחר בסחורות מיוחדות כגון משי וחרסינה.
מאוחר יותר הגיעו זרים נוספים כדוגמת הספרדים וההולנדים, שהביאו עימם זרמים שונים של הנצרות.
תוך זמן קצר המירו הישועים מאות אלפי יפנים לדת הנוצרית וביניהם בעלי נחלות (דאימיו, Daimyo), כאשר המרת דתו של דאימיו פירושה המרת דתם של בני ביתו ויושבי הנחלה שלו.
כתוצאה, הנצרות התפשטה ברחבי יפן.
כנסיות שונות הוקמו בחבלי ארץ שונים והחלו במלאכת הפצת הדת וחוקי הנצרות.
במקביל הפעילו הכנסיות מפעלי צדקה, חינוך ורפואה באופן ששינה במידת מה את מרקם החיים של היפנים באזורים מסוימים בדרום יפן.
במהרה צברו הכנסיות השונות כוח והשפעה שעוררו חרדות בשליטים מקומיים אשר שראו בן איום.
כך הנצרות ביפן הפכה לכוח ממשי אשר איים על השליטים המקומיים והלאומיים כאחד.
ההתנגדות לדת הנוצרית החלה בשלהי המאה השש עשרה עם עלייתו של מנהיג חדש ביפן.
ב-1580, לצד מסע הכיבושים של טויוטומי הידיושי במטרה לאחד את יפן, החל תהליך מיגור הדת הנוצרית ביפן.
במסגרת תהליך איחוד יפן תחת שלטונו התמקד הידיושי בפירוק מוקדי כוח העלולים להתקומם ולהתמרד כנגד שלטונו בעתיד.
אחד ממוקדי הכוח הללו היו שייכים לדת הנוצרים.
שליטים של נחלות רבות וחזקות כדוגמת אוסקה וסאקאי (Sakai) הצטרפו לדת הנוצרית וכך גם הואסאלים שתחת שלטונם.
כאשר השתלט הידיושי על מרכז יפן, גירש את הנוצרים והפך את אוסקה לבירתו, בשלב מאוחר יותר אסר על קיום הדת הנוצרית.
במהלך כיבושיו, כאמור על מנת למנוע היווצרות מוקדי כוח, אסר הידיושי על מעמדות שאינם סמוראים להחזיק בנשק.
במסגרת תהליך הכיבוש אסף כלי נשק מהמעמדות הנמוכים בהם האוכלוסייה הכפרית בראייה עתידית של שמירה על יציבות שלטונית ומניעת מרידות.
החשש של הידיושי מחדירת המערב הפך לחשש מהנצרות, חשש זה גרם לו לפתח איבה ממשית כלפי נציגי הדת הנוצרית ומאמיניה.
השימוש בתמונות הדריכה במסגרת רדיפת הנצרות ביפן
רדיפת הנוצרים בתקופת הידיושי באה לידי ביטוי בגירושם מבתיהם וממנזריהם ובזיזת רכושם.
למעשה, רדיפת הנוצרים תפסה תאוצה עם מות הידיושי בשנת 1598 משום שמותו הביא להיווצרות מאבק כוחות סביב השאלה מי ירש אותו, היות שיורש העצר בן החמש שמינה היה צעיר מכדי לכהן כמנהיג.
לאחר שהביס בקרב מצביאים מתחרים, עלה לשלטון טוקוגאווה איאיאסו, שבהמשך קיבל את התואר שוגון (שליט צבאי) מהקיסר בשנת 1603 כשביסס את כוחו.
בראשית שנות שלטונו היה יחסו של איאיאסו אמביוולנטי כלפי הנוצרים.
מצד אחד לא אכף את מדיניותו של הידיושי למגר את הנצרות, מצד שני לא תמך בה באופן רציף.
לעיתים העביר כספים ואישר את בנייתם של מנזרים ולעיתים התנכל להם וסירב לסייע כלכלית.
בתקופה זו, הנוצרים ששהו בשטחים של דאמיו נוצרים, זכו לתמיכה וסיוע, לעומת זאת נוצרים שהיו באזורים שהיו שייכים לתומכי הידיושי, נתקלו בהתנגדות והתנכלות.
בנחלות שהתנגדו לנוצרים, תחת חסות איאיאסו, נזהרו בתחילה מרדיפה והוצאות להורג באופן גורף על מנת שלא לעורר את זעמה של הקהילה הנוצרית החזקה בשטחן, מתוך החשש שזו שעלולה להביא להפלתם של השליטים.
בשלב ההתחלתי החרימו הברונים את חפציהם וגירשו אותם מבתיהם.
בתקופה זו במקביל לבזיזה ולגרוש חלה תופעת הכפייה על מאמינים נוצרים לכפור באמונתם, כאשר אחד האמצעים השכיחים ביותר היה שימוש ב"טקס דריכה": טקס במהלכו נכפה על מאמינים לדרוך על תמונות ותבליטים שונים הנושאים את דמותם של ישו או מריה.
נוצרים אשר סירבו לכפור בדתם עונו עינויים קשים עד אשר הסכימו.
אלו שהתעקשו והמשיכו לסרב הוצאו להורג.
במקרים רבים נמצאו נוצרים שנשבעו לכפור בדת אך הפרו את שבועתם, גזר דינם של אלא היה גזר דין מוות להם ולכל בני משפחתם.
בשנת 1605 הוריש איאיאסו את תואר השוגון לבנו הידטאדה (Hidetada), אך בפועל המשיך לשלוט איאיאסו עד ליום מותו בשנת 1616. באחת עשרה השנים עד מותו עסק איאיאסו בפעילות לחיזוק השלטון המרכזי ואיחוד יפן תחת שלטון השוגונות של טוקוגאווה.
במהלך שנות שלטונו עבר איאיאסו בין הארמונות הרבים שבנה במחוזות שונים ברחבי יפן, ובכל מחוז מיגר את האיומים השונים על השלטון המרכזי, איום הנוצרים נמנה בין אלו.
מיגור הנוצרים לא נעשה בבת אחת ברחבי יפן אלא באופן הדרגתי ושונה בהתאם לנסיבות בכל חבל ארץ.
ייתכן מאוד מצב שבו באזור אחד נוצרים שגשגו והקימו מנזרים ואילו בחבל ארץ אחר היו נרדפים ונאלצו לכפור בדתם בשל נוכחותו של איאיאסו או רצון של שליט מקומי למצוא חן בעיני השוגון.
רדיפת הנוצרים הגיע לשיאה ב-27 בינואר 1614, כאשר מוציא איאיאסו צו רשמי נגד הנצרות.
מקור הדימויים לתמונות ששימשו כתמונות דריכה
בתקופה שבה חדרה הנצרות ליפן במאה השש עשרה, והחל מסחר ענף עם מדינות אירופה, סחרו בין היתר ביצירות אומנות.
בין יצירות אומנות אלו נמנו יצירות רבות העוסקות בתכנים הרלוונטיים לדת הנוצרית.
כתוצאה מכך נוצר מצב שמאמינים נוצרים ואף כאלו שאינם מאמינים נוצריים החזיקו במוצרי אומנות המציגים סצנות ודמויות שמקורן בנצרות.
לוחות דתיים שיובאו על ידי נזירים מזרמים שונים של הנצרות שימשו בהמשך כ"תמונות דריכה", ב"טקס הדריכה" על התמונות או הלוחות במטרה לאתר את המאמינים הנוצרים.
כאמור השימוש בטקס זה החל סביב 1625. בתחילה הטקס נכפה על מאמינים נוצרים יפנים בלבד, אילו בהמשך, משהחריפה הרדיפה אחר הנוצרים נכפה על זרים לקחת חלק ב"טקסי דריכה" על תמונות.
האחראים על הטקס היו לרוב אנשי אדמיניסטרציה של השוגון ונזירים בודהיסטים.
עדויות היסטוריות רבות של אירופאים ששהו ביפן באותה העת מתארות את הכפייה של הממשל היפני כלפי זרים: ספרדים, פורטוגזים והולנדים, ללא הבחנה, לכפור בדתם.
תיאורים רבים של הולנדים שהגיעו ליפן במאה השבע עשרה כללו את טקסי הדריכה היפנים והשימוש בדמותם של ישו ומריה הקדושה.
חוקרים רבים מזהים את תמונות הדריכה הודות למסגרות עץ אליהן מוסמרו התמונות, תבליטי העץ או המתכת הנושאים דמויות דתיות.
כיום מצויות במוזיאון הלאומי בטוקיו עשרים ותשע "תמונות דריכה" ששימשו את הממשל היפני בטקסי הדריכה.
מידת השחיקה הניכרת על הלוחות שנמצאו מצביעה על כך שאכן לוחות אלו שימשו כתמונות עליהן דרכו אלפי אנשים.
הקץ לשימוש בטקס הדריכה בפרט וברדיפת הנוצרים בכלל הגיע בתקופת מייג'י, כאשר יפן חידשה את היחסיים הכלכליים והפוליטיים עם מדינות אירופה ואמריקה.
בתקופה זו חל שינוי תודעתי בקרב ההנהגה היפנית אודות עוצמתם של הזרים.
משנוכח הקיסר היפני לדעת כי עוצמת הזרים המערביים עולה על עוצמת היפנים בתחומים רבים, הוחלט לשתף עימם פעולה על מנת לחסן ולחזק את יפן בשאיפה להפוך לאימפריה בדומה למעצמות המערביות.
חזרתם של הזרים ליפן, הביאה עמה את החזרת הלגיטימציה של הדת הנוצרית ביפן.
מששונתה הגישה כלפי זרים כך הלכה והתפוגגה רדיפת הנוצרים.
כנסיות חזרו לפעילות עם כניסתם של הזרים ב-1865, אך המדיניות והצווים האוסרים על נצרות טרם שונו או הוסרו.
גם בתקופת מייג'י עברו מספר שנים עד ששונתה החקיקה האוסרת את הנצרות באופן רשמי, ורק ב-1873 הוסר האיסור על הנצרות באופן סופי.
עם זאת, השימוש הבלתי רשמי בטקסי הדריכה נמשך ברחבי יפן עד אשר יושמו רפורמות רשמיות בחבלי הארץ השונים ברחבי יפן.
הרסטורציה של מייג'י לא רק ביטלה את האיסור על הנצרות אלא אף חיזקה ומיסדה את המוסדות הנוצרים ברחבי יפן.
תמיכה פומבית זו הביאה לגל של מאמינים לחזור ולדבוק בנצרות.
בכך תמה ההתנגדות והרדיפה של הנוצרים והשימוש ב"תמונות דריכה" כאמצעי לאיתורם והוקעתם הגיע לסופו.
תמונת עמיר פרץ צופה דרך משקפת סגורה היא צילום עיתונות שצילם אפי שריר, צלם "ידיעות אחרונות", בפברואר 2007. התצלום תיעד את שר הביטחון, עמיר פרץ, מנסה לצפות בתרגיל צבאי ברמת הגולן, מבעד למשקפת שעדשותיה מכוסות, כשלצידו הרמטכ"ל גבי אשכנזי.
התצלום פורסם בכלי תקשורת בישראל ובעולם וגרם לסיקור לועג כלפי פרץ.
התצלום פורסם בכלי תקשורת רבים בישראל.
רבים השתמשו בתמונה כדי ללגלג על פרץ.
גם פרץ עצמו התייחס לתמונה בהזדמנויות רבות.
מנהיג חזבאללה חסן נסראללה לעג לעמיר פרץ על רקע התמונה בנאום פומבי.
בימים שלאחר מכן התמונה זכתה לסיקור באמצעי תקשורת בעולם: ה"גארדיאן" הבריטי, אתר האינטרנט של ה-BBC, החינמון הלונדוני "מטרו", אתר האינטרנט של רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS, אתר פוקס, העיתון "סידני מורנינג הראלד" האוסטרלי והעיתון "אוסטרליאן".
התמונה כיכבה בערוץ הטלוויזיה של חזבאללה "אל-מנאר", וגם העיתון הלבנוני "אל-אח'באר" הציג את התמונה בכותרת הראשית.
שופטת בית משפט השלום בבית שאן תיארה את הפרסום ב"אל-אח'באר": "הכתבה הלבנונית שמה לה למטרה ללעוג למי שעמדו בראש ההנהגה הישראלית בתקופת מלחמת לבנון השנייה, ובחירת תמונתו של שר הביטחון בזמן שהוא מביט במשקפת סגורה נועדה לשרת מטרה זו בבחינת 'תמונה אחת שווה אלף מילים'".
בראיון שנתן ביולי 2014 התייחס פרץ לתמונה: "אני מתפלא על כך שעדיין יש אנשים שמעזים לדבר על זה".
במתחם סינמה סיטי ירושלים הוצג פסל אדם קדמון משופם, הצופה מבעד למשקפת.
בינואר 2015 הודיעה הנהלת סינמה סיטי על הסרת הפסל, בשל דמיונו, לדעת המבקרים, לתמונתו הידועה של פרץ צופה מבעד למשקפת שעדשותיה מכוסות.
יצחק הרצוג וציפי לבני גינו את הצגת הפסל.
תביעות עקב הפרת זכויות יוצרים
בפברואר 2014 פסק בית משפט השלום בבית שאן כי הפרסום באתר האינטרנט "וואלה" של קטע מהעיתון הלבנוני "אל-אח'באר" שבו מופיעה התמונה, ללא מתן קרדיט לצלם, מהווה הפרת של זכויות יוצרים וזכות מוסרית של הצלם.
בית המשפט חייב את "וואלה!" בתשלום פיצוי בסך 6,000 ש"ח, "בשים לב להיקף ואופי ההפרה, משכה, חומרתה, התנהגותה של וואלה שפעלה מיידית להסרת הצילום עם פניית התובע, הרווח שהפיקה מהפרסום והעובדה שלא נגרם לתובע נזק ממשי עקב ההפרה".
בבחירות לכנסת ה-19 השתמשה מפלגת מרצ בתצלום בכרזה שבה הופיע חלק מהתצלום המקורי שצילם שריר מוטבע לצד דמויות פוליטיקאים אחרים שהיו מועמדים מטעם מפלגת "התנועה", כשכולם מביטים מבעד למשקפת סגורה.
הכרזה פורסמה, בין היתר, בדף הפייסבוק של מרצ.
הצלם תבע את מרצ בגין הפרת זכות יוצרים ובנוסף גרימת נזק לשמו ולכבודו המקצועי בגלל השימוש הפוליטי שנעשה בתצלום.
ב-5 בינואר 2014 פסק בית משפט השלום בעפולה שזכות היוצרים אינה של הצלם אלא של מעבידו, העיתון "ידיעות אחרונות", אך קיבל את הטענה שנפגעה זכותו המוסרית של הצלם וגזר על מרצ לשלם פיצויים בסך 14 אלף ש"ח.
השופטת ציינה כי השימוש בתמונתו של שריר, עלול להוביל את הצופה למסקנה שהוא אישר את השימוש בתצלומו "מתוך הזדהות עם עמדותיה הפוליטיות" של מרצ.
ב-12 בנובמבר 2014 הגיש שריר תביעה לתשלום סך של 50,000 ש"ח בגין נזקים, לכאורה, שנגרמו לו בעילה של הפרת זכות יוצרים וזכות מוסרית על ידי חברת נירית זרעים בע"מ, שהשתמשה בתצלום במודעה שפרסמה.
תביעתו נדחתה בבית המשפט השלום ובערעור שהגיש לבית המשפט המחוזי.
בבקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון נפסק שהנתבעים ישלמו לצלם 1,800 ש"ח עקב פגיעה בזכותו המוסרית.
מנהיגים נוספים שצולמו עם משקפת סגורה
ידועים מנהיגים נוספים שצולמו עם משקפת סגורה: ראשי ממשלת ישראל אריאל שרון ובנימין נתניהו, הרמטכ"ל גבי אשכנזי, נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, וראש ממשלת נפאל ג'הלה נאת קהנאל .
לפי מסורת שהתגבשה בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל, עם כינונה של ממשלה חדשה מתייצבים ראש הממשלה והשרים במשכן הנשיא לתצלום קבוצתי עם הנשיא.
אל חברי הממשלה והנשיא מצטרף פעמים רבות מזכיר הממשלה.
שינויים בהרכב הממשלה, כגון מינוי שר חדש או פרישה של שר, אינם מובילים לתצלום קבוצתי מעודכן.
בתקופת כהונתם של הנשיאים יצחק בן-צבי וזלמן שזר צולמה התמונה בצריף ששימש משכנם של נשיאים אלה.
מאז חנוכת משכן הנשיא, מצולמת התמונה באולם קבלת הפנים של משכן זה, על רקע "כותל תהילה לירושלים" של משה קסטל.
החל מכינונה של ממשלת ישראל הארבע עשרה ניתן לתמונה מבנה קבוע: הנשיא וראש הממשלה יושבים בחזית התמונה (לעיתים ישב לצדם גם סגן ראש הממשלה), ומאחוריהם עומדים השרים, בשורה אחת, בשתי שורות או בשלוש שורות.
מרבית השרים לבושים בתצלום בחליפה כהה (מרבית הגברים עונבים עניבה), אך אין זה קוד לבוש מחייב.
השרות לובשות פעמים רבות בגד צבעוני.
התצלום מוצג ברבים באמצעי התקשורת בישראל.
בעיתונות החרדית נהוג שלא להציג תצלומי נשים.
עקב כך יש במגזר זה עיתונים הנמנעים מהצגת תמונת הממשלה (שבה מכהנות גם נשים), ואחרים מציגים את התמונה שבה הנשים מטושטשות, או מוּצאות לחלוטין.
אף שככלל בתצלום לא משתתפים סגני השרים, בתצלום של ממשלת ישראל ה-34 השתתף סגן שר הבריאות יעקב ליצמן.
השופט אליקים רובינשטיין הביע תמיהה בעניין זה בדיון בעתירה לבג"ץ נגד אי-מינויו של שר בריאות.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל ובנוסף מפאת גודלה של ממשלת ישראל ה-35 לא צולמה תמונה לממשלה זו.
תמונת מעצר היא תצלום של אדם, המצולם בדרך כלל עם מעצרו.
המטרה המקורית של תמונה זו היא לאפשר זיהוי על ידי הקורבנות והחוקרים, כלפי מעשי עבר וכלפי מעשי עתיד.
עם זאת, בזמן האחרון החלו יזמים בארצות הברית בתעשיית תמונות המבוססת על סוג צילום זה .
צילום פושעים החל בשנות ה-40 של המאה ה-19, כמה שנים לאחר המצאת הצילום.
אך רק ב-1888 קצין המשטרה הצרפתית אלפונס ברטיון הכניס את סוג הצילום לתהליך הטיפול הסטנדרטי בפושעים.
תמונת מעצר טיפוסית בדרך כלל כוללת שני חלקים, תמונה אחת מהצד ואחת מלפנים.
תמונות אלו בדרך נשמרות בתוך מאגר תמונות שמטרתו לסייע בקביעת זהותו של עבריין.
במקרים מסוימים, תמונות אלו עשויות להתפרסם בכלי התקשורת.
בכרזות מבוקשים משולבת לעיתים קרובות תמונת מעצר של הפושע המבוקש, המתבססת על מעצרים קודמים של המבוקשים, כדוגמת רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
שימוש בקרב אוכלוסייה שאינה פושעת
למרות ההקשר האסוציאטיבי עם פושעים, תמונות מעין אלו נמצאות גם בשימוש אזרחי ללא הקשר פלילי.
למשל תמונת פרופיל של האדם עבור רישיון נהיגה, תעודת זהות, דרכון, או תחקיר ביטחוני.
גם בספרי שנה ותמונות מחזור נהוג להשתמש בתמונות כאלו, צילום זה הוא צורה נוחה לתמונה קטנה של האדם המאפשרת זיהוי של האדם המצולם על ידי הכללת תווי פניו והשמטת יתר הגוף.
אוספים של תמונות פרופיל שימשו משטרים טוטליטריים, כמו למשל גרמניה המזרחית הקומוניסטית, והפול פוט שבקמבודיה.
פעילי ליברטריאניזם אזרחי התריעו שקיום של מערכת זיהוי תווי פנים מאסיבית בידי השלטון עלול לאפשר משטר דיכוי ומעקב המונים.
"תמונת מחזור תרצ"ט" הוא תבליט מאת האמנית הישראלית ציונה שמשי.
העבודה "תמונת מחזור תרצ"ט" מבוססת על תצלומי מחזור של בתי ספר.
העבודה מורכבת מחמש שורות של ראשי דמויות מורי בית הספר, העשויות מעיגולי חומר כהה שהודבקו אל לוח הרקע ועליהם תווי פנים סכמטיים.
במרכז התיאור מופיעה דמות עצובה במסגרת סגלגלה, המייצגת את שמש בית הספר.
העבודה הוצגה לראשונה בתערוכת היחיד של שמשי "ציונה שמשי: עבודות בחומר", שהוצגה בגלריה דוגית בתל אביב-יפו בסוף שנת 1965.
חשיבות העבודה של שמשי התבטאה האמנית בהתייחסות לרבדים פסיכולוגיים וחברתיים, בהשפעת אמנות הפופ ארט האמריקאית, שהיו חריגים בקרמיקה הישראלית של אותה עת..
תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות היא צילום עיתונות שצילם ישראל סימיונסקי מסוכנות הצילום "ישראל סאן" בשנת 1974, המתאר את נשיאת אחת מניצולות הפיגוע במעלות בידי חייל.
לימים נודע שהמחלץ היה אחיה של הניצולה, שלבש מדי צה"ל כדי שיורשה להיכנס לזירת האירוע.
הנערה, ציפי מימון (לימים בוכריס), הייתה אז בת 15, תלמידת כיתה ט' בבית הספר התיכון בצפת.
היא הייתה אחת מבני הערובה שהיו במתחם בית הספר במעלות.
אחיה הגיע למעלות כמו כל המשפחות של התלמידים בני הערובה כדי להיות קרובים לזירת האירוע.
בנסיעה מצפת למעלות הוא אסף טרמפ חייל צה"ל.
בהגיעו למקום האירוע ניסה האח להתקרב למבנה בית הספר שבו שהו המחבלים ובני הערובה, אך לא הורשה להיכנס על ידי כוחות הביטחון.
הוא ביקש מהחייל את חולצתו ולבש אותה, וכך הצליח להיכנס במסווה של חייל.
בזמן שחיילי סיירת מטכ"ל פרצו למבנה בית הספר, האח המתין למטה.
המחבלים ירו על הקיר ופתחו בו חור ענק שהפריד בין שתי הכיתות.
חלק מהתלמידים התחילו לברוח ולקפוץ מהחלונות.
מחבל שעמד ליד החלון ירה בילדים ואז נפגע מכדור שירה אחד הצלפים, הוא נפצע ונפל על הנערה.
כתמי הדם על מכנסי הנערה הנראים בצילום הם של המחבל הפצוע.
הנערה קפצה מהחלון, היא נפצעה ברגליים, בגב, ביד ובעין.
למטה המתין אחיה שנשא אותה אל מחוץ למתחם בית הספר, והם תועדו על ידי הצלם ישראל סימיונסקי, שעבד אז בסוכנות הצילום ישראל סאן.
הצילום זכה לפרסום רב והוא אחד הצילומים הבולטים המסמלים את פיגועי הטרור במדינת ישראל.
מיקי קרצמן אמר שמה שמייחד את התמונה הוא השילוב שבין הקורבן והגיבור המופיעים בצילום, שניהם בהבעות של מאמץ וכאב.
הגיבור לבוש מדים, נושא את הנערה הפצועה, והיא כאילו מחקה את תנועת ידיו.
רועי כץ אמר כי גדולתו של הצילום היא בכך שהצלם הצליח לתעד ולבטא את הזוועה בלי שצילם את הזוועה עצמה שהתרחשה בתוך מתחם בית הספר שבו בוצע הטבח.
הצילום זכה במקום הראשון בתחרות "התצלום שלי" של עיתון מעריב, בפער עצום לעומת שאר הצילומים שהשתתפו בתחרות.
תמונתו של דוריאן גריי הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1913, בבימויו של פיליפס סמולי.
בסרט מככב וולאס ריד, בתור דוריאן גריי.
את התסריט כתבה לויס ובר, והוא מבוסס על הרומן "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד, שיצא לאור בשנת 1890.
וולאס ריד – דוריאן גריי
תמונת ראי של חפץ היא חפץ זהה לו בצורתו, אך הפוך, בדומה להשתקפות בראי של החפץ המקורי.
תמונת ראי של חפץ סימטרי, שנלקחת במקביל לציר הסימטריה שלו, תיתן עותק זהה לחלוטין לחפץ המקורי, אך תמונת ראי של חפץ שאינו סימטרי (או של חפץ סימטרי שנלקחת לא במקביל לציר הסימטריה שלו) נותנת עותק שונה מהעותק המקורי, אם כי דומה לו.
היחס "תמונת ראי" הוא יחס סימטרי, כלומר אם עצם a הוא תמונת ראי של עצם b, אז עצם b הוא תמונת ראי של עצם a.
בגוף האדם ישנם איברים אחדים המהווים תמונת ראי זה של זה, למשל הידיים (ובפרט כפות הידיים והרגליים (ובפרט כפות הרגליים).
בגאומטריה, משולש ותמונת הראי שלו הם משולשים חופפים (ובהכללה: מצולע ותמונת הראי שלו הם מצולעים חופפים).
הפעולה של יצירת תמונת ראי של מישור ביחס לישר קרויה שיקוף.
אפשר להגדיר גם שיקוף של מרחבים מממד גדול יותר.
השיקוף היא פעולה הופכת אוריינטציה.
בכימיה, שתי מולקולות שהן תמונת ראי זו של זו קרויות אננטיומרים.
מצב זה נובע מכך שהגורמים הקובעים את התכונות הפיזיקליות, כמו הקשרים הכימיים בין אטומי האננטיומרים, מיקום האטומים, אורכי הקשרים, הזוויות וכן הלאה, זהים לגמרי.
הבדל בין אננטיומרים מתקיים בהשפעתם על אור מקוטב, תופעה המכונה פעילות אופטית.
תוכנה לעיבוד תמונה, כולל "צייר" הבסיסית, כוללות פונקציות ליצירת תמונת ראי אופקית ותמונת ראי אנכית של התמונה המקורית, למשל לקחת תמונה של אדם המביט ימינה ולהפוך אותה לתמונה שבה הוא מביט שמאלה.
הפעלה כפולה של הפונקציה תמונת ראי אופקית על תמונה נתונה מחזירה את התמונה למצבה המקורי, כלומר פונקציה זו היא פונקציה הופכית של עצמה.
היכול ליצור ראי של תמונה שימושית, למשל, ליצרני רכב, כך שתמונה של מכונית שבה ההגה בצד שמאל תשמש, לאחר יצירת תמונת ראי שלה, כאילו זו מכונית שבה ההגה בצד ימין, ובכך נחסך הצורך לצלם סט כפול של תמונות.
בחזית רכבי חירום, כגון אמבולנס או רכב כיבוי אש נכתב לעיתים מאפיין זה של הרכב בכתב ראי, כדי שנהג הנוסע לפני רכב החירום ורואה אותו בראי שבמכוניתו יקרא אותו ככתב רגיל ויפנה את הדרך.
תמונת הניצחון הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אבי נשר שיצא לאקרנים ב-23 בדצמבר 2021. הסרט כולל את שחזור הקרב ונפילת קיבוץ ניצנים במלחמת העצמאות ומבוסס על אירועים אמיתיים.
זוהי אחת ההפקות היקרות והגדולות בתולדות הקולנוע הישראלי.
הסרט היה מועמד ל-15 פרסי אופיר לשנת 2021, כולל הסרט הטוב ביותר.
הוא זכה ב-3 פרסי אופיר: על הצילום הטוב ביותר, על האיפור הטוב ביותר ועל עיצוב התלבושות הטוב ביותר.
העלילה מתרחשת בין סוף שנת 1947 ליוני 1948, ומתמקדת בעיקר בימים שקדמו לקרב על ניצנים ובקרב עצמו (7 ביוני 1948), בסופו נכבש קיבוץ ניצנים והמגינים שנותרו בחיים נלקחו בשבי.
עיתונאי מצרי צעיר, מוחמד חסנין הייכל (אמיר ח'ורי), מתלווה אל כוח לוחמים מתנדבים מצרי היוצא לסייע לערבים הפלסטינים, כבמאי של סרט תעמולה כדי לתעד "תמונת ניצחון" של הצבא המצרי.
הם מתמקמים בכפר שלמרגלות הקיבוץ בו חבריו, יחד עם מחלקה מחטיבת גבעתי, נערכים להגנה.
את עינו של הבמאי צדה דמותה של מירה בן-ארי (ג'וי ריגר), אלחוטנית צעירה שהתגוררה בניצנים יחד עם בעלה ובנה הקטן ומסרבת להתפנות מהקיבוץ הנצור.
הסרט תוכנן להצטלם במרץ 2020, אך נדחה בעקבות מגפת הקורונה לחודש אפריל.
סט הצילומים של הקיבוץ נבנה מחדש ותואם למראה הקיבוץ בזמן מלחמת העצמאות.
על מנת להתאים את הסט אל מראה הקיבוץ, במאי הסרט, אבי נשר, צפה בקטעי ארכיון מסרטיו של מוחמד חסנין הייכל ונפגש עם מספר אנשים בקיבוץ.
בסרט בוצעה עבודת אפקטים חזותיים מהגדולות שבוצעו בארץ עם למעלה מ-250 שוטים של אפקטים הכוללים – יריות, פיצוצים, השלמות טנקים, דם, מטוסים והכפלות ניצבים.
בנוסף גם הים בנופי הלוקיישן הוא דיגיטלי לחלוטין.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותג'וי ריגרמירה בן-אריחברת קיבוץ ניצנים.
נחשבת כמורדת בשל פעילותה האמיצה והחתרנית כאחת מהכוח המבצעי של הקיבוץאמיר ח'ורימוחמד חסנין הייכלעיתונאי מצרי שנדרש לתעד "תמונת ניצחון" של הצד המצריעלא דקהחליףמפקד הכוח המצריאליאנה תדהרעדהחברת קיבוץ, עולה מאורוגוואי, בת-דודתה של הדסה, עובדת בבית הילדים בקיבוץתום אבניירח בלייברגחבר הקיבוץ, רפתןמשי קלינשטייןהדסהחברת קיבוץ, עולה מאורוגוואי, בת-דודתה של עדה.
תמונת השדה העמוק הראשונה של וב היא תמונת השדה המבצעית הראשונה שצולמה על ידי טלסקופ החלל ג'יימס וב הצופה אל צביר הגלקסיות SMACS 0723 הנמצא במרחק של 4.6 מיליארד שנות אור מכדור הארץ.
התמונה, שנחשפה לציבור ב-12 ביולי 2022 מכסה שטח זעיר שנצפה מחצי הכדור הדרומי.
בתמונה ניתן להבחין באלפי גלקסיות וכוכבים.
כמו כן, התמונה היא התמונה ברזולוציה הגבוהה ביותר של היקום המוקדם שצולמה אי פעם.
טלסקופ החלל ג'יימס וב מסתובב סביב כדור הארץ בנקודת לגראנז' L2 בערך 1.5 מיליון קילומטרים מכדור הארץ, מאז 24 בינואר 2022. בנקודות הלגראנז', הן כוח הכבידה של כדור הארץ והן כוח הכבידה של השמש מאוזנים, דבר ששומר את הטלסקופ בסנכרון עם מסלול כדור הארץ סביב השמש.
מרחקה של נקודת הלגראנז' בה נמצא הטלסקופ הופך אותו ללוויין המלאכותי הרחוק ביותר של כדור הארץ.
ג'יימס וב הוא טלסקופ הצופה בטווח התת-אדום.
התמונה צולמה על ידי מצלמת (NIRCam ) של הטלסקופ, שרגישה לטווח הגלים התת-אדומים הקרוב לטווח הנראה.
היא מורכבת ממספר תמונות באורכי גל שונים בזמן חשיפה כולל של כ-12.5 שעות.
העומקים אליהם מגיעה התמונה בתחום התת-אדום גדולים אף יותר מתמונות השדות העמוקים של האבל, אשר חשיפתם לקחה שבועות.
SMACS 0723 הוא צביר גלקסיות הנצפה מחצי כדור הארץ הדרומי, ונצפה לעיתים על ידי האבל וטלסקופי חלל אחרים בניסיון לקבל תמונות של היקום המוקדם.
התמונה מכסה שטח שמיים השקול בערך לקוטרו של גרגיר חול המוחזק במרחק של 50 סנטימטר מהצופה.
צביר הגלקסיות SMACS 0723 הנראה באמצע התמונה ככתם לבן ערפילי, נמצא במרחק של 4.6 מיליארד שנות אור מכדור הארץ.
מסתו העצומה של צביר הגלקסיות מעקמת את המרחב וגורמת לעידוש כבידתי, שכתוצאה ממנו נראים בצילום גלקסיות וכוכבים שנמצאים הרחק מאחוריו.
עצמים שמימיים אלה נראים בתמונה מעוקמים לצורת קשתות, וככל שהם רחוקים יותר צבעים אדום יותר בגלל ההסחה לאדום.
ההסחה לאדום נגרמת בגלל ההתפשטות המואצת של היקום, ככל שגרם שמיימי רחוק יותר מהירות ההתרחקות שלו גבוהה יותר, ולכן גלי האור המגיעים ממנו הם ארוכים יותר.
מצלמת ה-NIRCam של הטלסקופ הצליחה לצלם את הגלקסיות המרוחקות ברזולוציה גבוהה יותר מאי פעם, דבר שהוביל לחשיפתם של מבנים זעירים שלא נראו מעולם, כולל צבירי כוכבים ועצמים מפוזרים.
בצד שמאל של התמונה, בערך באמצע, נראית נקודה אדומה בוהקת, זוהי גלקסיה שנמצאת במרחק 13.1 מיליארד שנות אור.
לפי נאס"א זהו האור הקדום ביותר שצולם עד כה, הוא נפלט מהגלקסיה כמיליארד שנה אחרי היווצרות היקום לפני 13.8 מיליארד שנים.
התמונה היא תמונת הצבע הכוזב המלאה הראשונה מהטלסקופ, ותמונת התת-אדום החדה ביותר שנצפתה אי פעם.
התמונה חושפת אלפי גלקסיות בנתח זערורי מהיקום העצום, ומבנים קטנים יותר בחדות כזו שלא נראתה עד כה של היקום המוקדם.
התמונה נחשפה לראשונה לציבור ב-11 ביולי 2022 בטקס בבית הלבן בהשתתפות נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, סגנית הנשיא קמלה האריס, וראש נאס"א ביל נלסון.