tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם הרבנים הוותיקים גסטר, בק ונימירובר, והרב אלכסנדרו שפרן, בן דורו, היה פעיל בהרצאות ובכינוסים במכון התרבות של הבית הכנסת הכוראלי בבוקרשט ופרסם ב"עלון ספריית המוזיאון והארכיון ההיסטורי של בית הכנסת הכוראלי" (1936-1939).
הלוי היה בנוסף חסיד נלהב של תרבות היידיש והשתתף בכינוסים של יידישיסטים, למשל במסגרת הארגון ייווא, על יד ההיסטוריון שמעון דובנוב, יעקב לשצ'ינסקי ואחרים.
פעילותו הציבורית והמחקרית בשנים שלאחרי מלחמת העולם השנייה
כאמור, בשנת 1940 הציג הרב הלוי את מועמדותו לתפקיד הרב הראשי של רומניה.
הוא זכה בכ-50 קולות בלבד, מול 76 שזכה בהם הרב אלכסנדר שפרן.
אחרי 1944, בשנים הראשונות לכיבוש הסובייטי ברומניה ובתקופת המעבר אל השלטון קומוניסטי, עלה מחדש נושא מועמדותו מול הרב שפרן ומאוחר יותר מול הרב דוד משה רוזן.
בגלל שאיפותיו התפתה הרב הלוי לשתף פעולה בהקמת ארגון אופוזיציוני שנקרא "איחוד היהודים הדמוקרטים" בראשות זלצר סרציאנו שלמעשה היה יכול לשמש כלי בידי השלטון החדש על מנת לחסל את האיחוד הוותיק והפופולרי יותר של היהודים הרומנים בהנהגתו של ד"ר וילהלם פילדרמן, שהואשם באופי "בורגני" ו"ריאקציוני".
כחבר בוועד הדמוקרטי היהודי, ארגון-בובה שהוקם בעידוד הקומוניסטים, הרב הלוי עשה עוד כמה צעדים שנויים במחלוקת כשהציע, לפי עדותו של הרב אלכסנדר שפרן בזכרונותיו, את ביטול תפקיד הרב הראשי של יהודי רומניה והקמת מעין "איגוד מקצועי של משרתי הדת".
ככל הנראה היה מדובר ב"הסתדרות הרבנים ומחזיקי התורה" שקמה באוגוסט 1947. צעדים אלה, שביקשו ככל הנראה למצוא חן בעיני השלטונות ולהצר את צעדיו של הרב הראשי שפרן, לא הועילו לאיש, אף לרב הלוי עצמו.
בהמשך לא חסכו ממנו השלטונות הקומוניסטים הטרדות ואי נעימויות.
עם זאת, בין השנים 1950–1963 התאפשרה עבודתו כחוקר בתחום המזרחנות, בלימודים הקלאסיים והנומיסמטיקה במסגרת מוסדות האקדמיה הרומנית, שאז נקראה אקדמיית הרפובליקה העממית הרומנית.
יתרה מזו בין השנים 1955–1963 היה הרב הלוי גם מרצה לתולדות הרפואה ופעל במסגרת החברה הרומנית לתולדות הרפואה.
הוא נמנה עם מייסדי החברה הרומנית למזרחנות.
בשנת 1963, לאחר קשיים רבים ובעקבות התערבויות לטובתו של אישים רבים (ביניהם הכומר הפרוטסטנסטי הגרמני הידוע מרטין נימלר), התאפשר לרב הלוי להגר מרומניה לצרפת תמורת פדיון כספי.
בהגיעו לשם מונה לפרופסור לתולדות עם ישראל בבית המדרש לרבנים של צרפת, שהוא נמנה עם בוגריה.
כמו כן מונה כרב ראשי (רב גדול) (grand rabbin) ("קונסיסטורי") בבית כנסת פריזאי של יהודים יוצאי צפון אפריקה, שנהג לפי נוסח הספרדים.
מדובר בבית הכנסת ברחוב טורנל, שלפי ממדיו היה בית הכנסת השני בעיר.
במקור אשכנזי, בית כנסת זה שרת כבר בעיקר יהודים שבאו מצפון אפריקה, ונוסח התפילה היה ספרדי.
הרב הלוי נפטר בפריז ב-15 באפריל 1972.
הובא לקבורה בבית הקברות באנייה בפריז (Bagneux).
הרב הלוי ואשתו, רבקה הלוי, בת לבית הרב לנדאו, הולידו שני בנים: סיימון הלוי (יליד רומניה 1929),רופא מרדים, פרופסור ב אוניברסיטה הממלכתית של ניו יורק וז'וזף הלוי, החי בבריסל, ששמר את ארכיון אביו.
יש לו נכד דניאל אברהם הלוי, רופא פנימאי ונפרולוג בניו יורק.
פירוש לספר ויקרא של הרב יוסף בכור שור, פרשן צרפתי מימי הביניים(1924) (Le Commentaire sur le Lévitique de R.
קטלוג כתבי היד והאיקונבולים של בית המדרש הרבני של צרפת
אגדות יהודיות אפוקריפיות על חיי משה
(פורסמו בשנתון "סיני" ובכתבי עת אחרים)
הקהילות היהודיות ביאשי ובבוקרשט- כרך א
Iacob Eraclitul şi evreii -בגרמניתקהילת יהודי קורנשטאט-בראשוב -ביידיש
רופאים יהודים ממוצא ספרדי-פרטוגזי בצרפתית
ידע ומצפון בתולדות הרפואה היהודית במאה ה-14
הרב מאיר בן יצחק איזנשטט (מהר"ם א"ש; ת"ל, 1670 - כ"ז בסיון תק"ד, 7 ביוני 1744, אייזנשטט), שימש כרב בשידלוביץ (שידלובצא), ורמיזא, פרוסניץ ואייזנשטט.
נולד בפוזנא שבפולין בשנת ה'ת"ל, נכד אחותו של הרב שפתי כהן, "הש"ך".
בצעירותו למד אצל הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר, בעל ה'מגן אברהם' והרב דוד אופנהיימר.
לאחר חתונתו לבתו של הקצין ופרנס דגליל פוזן, רבי משה סאכטשווער, למד כעשר שנים בבית חותנו בסוכטשוב, והיה דיין שם.
ולאחר מכן שימש כרבה של שידלובצא שבפולין.
בתפקידו זה הוטלו עליו מטלות רבות שביטלוהו מלימודו, ומשום כך החליט לעבור למדינות אשכנז שם יפריעוהו פחות.
בעזרת יהודי החצר השר שמשון ורטהיימר, התמנה בגיל 30, בשנת ה'ת"ס (1700), לראש ישיבת ורמיזא.
לאחר מכן שימש כרב בפרוסניץ שבמוראביה, שם גידל את רבי יהונתן אייבשיץ, לאחר שהאחרון התייתם מהוריו, והיה לו לאב ולמורה.
בשנת ה'תע"ז (1717) התמנה לרבה של קהילת אייזנשטט ו"שבע קהילות".
הוא הקים שם ישיבה גדולה שתלמידיה באו מקרוב ומרחוק, ועל ידי כך גדלה השפעתו בחוגים היהודיים שבאזור.
תיקן תקנות הנוגעות לסגנון החיים של הקהילה, כגון תקנה האוסרת על משחקי קלפים מלבד בחנוכה, בפורים ובבית היולדת.
תקנה זו נשארה בתוקפה בקהילת אייזנשטט עד ליומה האחרון.
הוא אימץ את שם העיר כשם משפחתו.
בשנת ה'תפ"ג (1723) נאלץ לעזוב את העיר, בשל עלילה נגדו אצל השלטונות, כביכול היה מעורב בגנבה.
בספרו "כתנות אור" על התורה בפרשת שמיני, כותב רבי מאיר: "דרוש דרשתי בתוכחת מוסר לעם בקהל המון חוגג בחודש מנחם שנת תפ"ג.
כשיצאתי באלו הן הגולין במדינת פולין מחמת מלשינים".
אזכור פרשיה זו מופיעה גם בספרו "פנים מאירות" שם הוא כותב: "כ"ד המתפלל בלב נשבר ונדכה וליבי דואג בקרבי שיצילני משפת שקר".
לאחר כשנתיים, התוודה אחד העדים על כך שרבי מאיר אינו קשור לפרשה, ואז התאפשרה חזרתו לעיר.
כשחזר לעירו תיקן "יהי רצון" מיוחד כנגד "המזיקים את ישראל בלשונם והמהרסים מעמדי ומצבי הקהילות", וקבע לאומרו בכל יום שני וחמישי לאחר קריאת התורה.
אחד מצאצאיו שמרבה לצטט את דבריו בספרו הוא בעל הפתחי תשובה.
ר' מאיר תמך בתחילה בנביא השבתאי לייבל פרוסניץ אך לאחר שהתגלה כרמאי חזר בו מתמיכתו ונידה אותו.
לפי יהודה ליבס רבי מאיר המשיך לתמוך בסתר בשבתאות והנחיל לתלמידו הרב יהונתן אייבשיץ את אידאולוגיית השבתאות והסתרתה.
רבי מאיר נפטר בכ"ז בסיון ה'תק"ד (1744), ונקבר בבית העלמין הישן באייזנשטט.
על מצבתו נכתב: "פה נטמן הרב הגדול כמהר"ר מאיר אב"ד דק"ק א"ש והמדינה זצ"ל מת ונקבר ביום א' כ"ז סיון תק"ד לפ"ק תנצב"ה".
זכרו מונצח בשם הרחוב הקרוי כשם ספרו "פנים מאירות", רחוב הנמצא בשכונת קריית מטרסדורף בירושלים (על שם אחת משבע קהילות).
כמו כן צאצאו הרב נתן גשטטנר פתח ישיבה בבני ברק על שמו.
פנים מאירות על סדר קדשים
כתנות אור (פירוש לתורה ולחמש מגילות - יצא ביחד עם פרושי נכדו, הרב אלעזר קאליר בשם מאורי אש)
אור הגנוז (חידושים על מסכת כתובות ועל הלכות יין נסך ביורה דעה)
רבי מיכאל אייזנשטאט אב"ד קלצק
רבי בנימין אב"ד לקנבך, חתן רבי יעקב עמדין.
רבי יצחק אב"ד נעשוויז וביאלה פודולסק, חתן הרב צבי הירש אשכנזי, ה"חכם צבי".
רבי אברהם שיפף (נפטר י"ב סיון תקע"ז)
הרב ירמיהו רוזנבוים - אב"ד מטרסדורף וסאנטוב.
רבי אלעזר קאליר אב"ד רכניץ (מח"ס אור חדש)
רבי אברהם צבי הירש אייזנשטט (בעל הפתחי תשובה).
הרה"ק רבי יחיאל ב"ר מנחם גאב"ד מוש.
הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב מוולוז'ין)
מאיר אדונִי (נולד ב-25 במרץ 1973) הוא שף, מסעדן ומנחה טלוויזיה ישראלי.
אדוני הקים את המסעדות - לומינה ת"א, נור ניו-יורק, לילה ברלין, סילאן ברצלונה, ים ירושלים, כתית, מזללה ובלו סקיי.
השתתף בעונה הראשונה והשנייה של משחקי השף, של רשת 13.
אדוני נהג לבשל כתחביב מאז ילדותו, והושפע ממטבחן של אמו וסבתו.
עם סיום שירותו הצבאי, החל לבשל באופן מקצועי במלון "הולידיי אין קראון פלאזה" בתל אביב, במסגרת קורס של משרד העבודה.
לאחר סיום הקורס, עבד תקופה קצרה אצל השף עזרא קדם במסעדת "ארקדיה" בירושלים.
לאחר מכן, השתלם ב"קורדון בלו" בסידני שבאוסטרליה, ומשם המשיך לצרפת למספר קורסים בבית הספר הקולינרי "לנוטר".
לאחר חזרה קצרה ל"ארקדיה" נסע לניו יורק, שם עבד במסעדה קרוב לשנה.
עם שובו לישראל בשנת 2001 ניהל כשנה את מסעדת "אוליב ליף" במלון שרתון תל אביב.
ב-2017 יואב "הצל" אליאסי מתח ביקורת על אדוני ברשתות החברתיות, עקב שמות המנות שאדוני החליט להגיש במסעדה שלו "נור" שבניו יורק, ביניהם: "טרטר פלסטיני" ו"קדאיף רמאללה" (המלוות את אדוני עוד ממסעדותיו בישראל).
דבר שגרר הדים בתקשורת הישראלית.
לאחר מאורעות מתקפת הפתע של חמאס ב-7 באוקטובר, מסביר אדוני בפוסט שהעלה לאינסטגרם מדוע אי אפשר לחיות בשלום עם הפלסטינים.
וכי עמדתו השמאלנית גרמה לו להפסיד לקוחות וקמפיינים, בנוסף הוא מתחרט על שייכותו בעבר לאנשי השמאל "ההזויים" כלשונו, וקורא להשמדת חמאס עד היסוד.
בשנת 2002 הקים אדוני, ביחד עם אלי מזרחי, את מסעדת "כתית" בכפר רות.
לאחר מכן נדדה המסעדה לבית אלנבי שבנצר סרני (למשך שנה), וב-2006 עברה למשכנה ב"בית ירושלמי" - מבנה ידוע בתל אביב, בקרבת נווה צדק, אשר הוקם בשנת 1911. המבנה שימש תחילה כבית מגורים, ולאחר מכן הוסב למלון הראשון בתל אביב, שנודע בשם "המלון האמריקאי".
המסעדה נסגרה בשנת 2016. שף המסעדה היה יוני דנון.
בשנת 2011 פתח אדוני מסעדה עממית יותר בשם "מזללה", הממוקמת ברחוב נחלת בנימין בתל אביב.
שף המסעדה הוא אסף שטרן.
בשנת 2013 זכתה "מזללה" בתואר "הביסטרו הטוב בישראל" מטעם מגזין "Time Out".
ביולי 2013 פתח אדוני את מסעדת השף החלבית "בלו סקיי" הממוקמת על גג מלון קרלטון תל אביב.
שף המסעדה היה מאור כהן.
המסעדה נסגרה בעקבות מגפת הקורונה.
ביוני 2014 פתח אדוני את מסעדת "לומינה", מסעדת שף בשרית וכשרה הממוקמת אף היא במלון קרלטון תל אביב.
המסעדה הציעה מנות בראסרי ישראלי מודרני, בין השאר בהשראת המטבח היהודי.
שף המסעדה הוא אור שפירא.
באוקטובר 2015 פתח אדוני את מסעדת "סזרינה" במתחם מועדון הגולף בקיסריה.
אדוני סגר את המסעדה לאחר 3 חודשי פעילות בלבד, כנראה בעקבות חילוקי דעות קשים מול בעלי המסעדה, יעקב ומורן כהן.
בתחילת 2018 פתח אדוני את מסעדת "דוניא" כחלק מרשת מסעדות שווארמה שסניפה הראשון נפתח ברמת החייל.
שם המסעדה הוא שיכול אותיות של שמו, אך הוא פרש מהשותפות כעבור כשנתיים.
בשנת 2018 אדוני פתח את מסעדת "לילה" בשכונת קרויצברג בברלין.
סאמנה נמצאת בקייב אך סגורה בגלל מלחמת רוסיה-אוקראינה.
מסעדות חדשות מתכנן לפתוח מסעדות דגים כשרות בסינגפור בסוף 2022 ובלונדון בחורף 2023.
אדוני השתתף בתור שופט בעונה הראשונה והשנייה של תוכנית המציאות "משחקי השף" לצד אסף גרניט ומושיק רוט.
בשנת 2017 הצטרף לפאנל השופטים של העונה השנייה בתוכנית "בייק אוף ישראל" לצד אסטלה מושקוביץ' בלפר וקרין גורן.
בשנת 2023 השתתף בעונה השלישית של "הזמר במסכה" בתחפושת הינשוף, והודח תשיעי מהתוכנית.
ב-2002 זכה במלגה לשפים צעירים מטעם חברת כרמל מזרחי וטס לקורס לחמים בבית הספר "לנוטר".
"שף השנה" לשנת 2007 מטעם השבועון "Time Out תל אביב"
ניצח כמשתתף בעונה הראשונה של התוכנית הריאליטי "קרב סכינים" בערוץ 10.
מסעדת "כתית" נבחרה על ידי "אמקס בלק קארד ניו יורק" לאחת מ-50 המסעדות הטובות בעולם.
אדוני היה נשוי במשך 15 שנים לאוריאן, ולהם 4 ילדים משותפים.
מאז 2017 הוא בזוגיות עם דניאל ברבי, ולהם 3 בנים ומגדלים יחדיו את בנה מנישואיה הקודמים.
בקיץ 2022 עבר אדוני להתגורר בקפריסין במטרה לפתוח מסעדת שווארמה כשרה, מלון בוטיק, קונדיטוריה ומאפייה.
בנובמבר 2023 בזמן מלחמת חרבות ברזל, פרסם פוסט באינסטגרם ובו הביע באופן פומבי את שינוי תפיסתו הפוליטית בעקבות טבח שבעה באוקטובר ועל כך שאינו מאמין יותר בחזון השלום כפי שניסח אותו השמאל הישראלי.
הפוסט זכה לתפוצה רחבה בתקשורת הישראלית.
שבע ארוחות פיתוי, מתכונים - מאיר אדוני; צילום: גולי כהן; כתיבה - ורד בר מוסנזון; זיגוטה, תל אביב, 2004.
מאִיר (מַאיֶיר) אֶבּנֶר Ebner; 19 בספטמבר 1872, צ'רנוביץ, בוקובינה – 12 בדצמבר 1955, תל אביב) יו"ר ההסתדרות הציונית בבוקובינה ברומניה ברציפות בין שתי מלחמות העולם.
מראשי התנועה הציונית ברומניה כולה.
ציר בסנאט הרומני ושלוש פעמים חבר בפרלמנט הרומני.
ראש קהילת צ'רנוביץ, יו"ר המועצה הלאומית היהודית, יו"ר המפלגה הלאומית היהודית, עיתונאי והוגה דעות, משפטן בהכשרתו.
אבנר נולד בעיר המחוז צ'רנוביץ שבבוקובינה, בנחלת הכתר האוסטרי (ציסלייטניה), האימפריה האוסטרו-הונגרית, בן ליעקב ומכלה אבנר (לבית פרנקל).
אח לעוד 7 אחים ואחיות.
אביו יעקב אבנר הושפע מרעיונות החסידות וההשכלה.
סבו יוסף רובינזון – אבנר, עבד בבית דפוס בצ'רנוביץ, שם הדפיס ספרים ברוסית ועברית וזכה על עבודתו זו לקבל מהקיסר פרנץ יוזף אות הצטיינות.
ב-14 ביולי 1891 נוסדה בהשראת אגודת "קדימה" הווינאית, אגודת הסטודנטים הציונים הלאומיים בצ'רנוביץ תחת השם "חשמוניאה" (חשמונאים- Hasmonea) בראשות מאיר אבנר ביחד עם חבריו יצחק שמירר, יוסף בירר (חלוץ הנחלת השפה העברית בצ'רנוביץ), שלמה קאסנר ופיליפ מנצ'ל (מייסד השבועון הציוני הראשון במחוז בוקובינה בשפה הגרמנית -ההד היהודי).
לקונגרס הציוני הראשון (בזל 1897) נשלחו מבוקובינה -מאיר אבנר, יצחק שמירר וליאון פיקר.
מאיר אבנר נשא שם נאום שהתמקד במצב יהודי בוקובינה.
"חשמוניאה" התמקדה במאבק נגד ההתבוללות, חיזוק ההכרה הלאומית היהודית וניהלה מלחמות נגד אגודות הסטודנטים האנטישמיות.
את החוברת הראשונה שלהם בשם "נגד ההתבוללות היהודית" פתח מאמר של מאיר אבנר נגד היטמעות היהודים בתרבות הגרמנית ששלטה שם.
בעקבות "חשמוניאה", נוסדו בצ'רנוביץ עוד חמש אגודות סטודנטים ביניהם אגודת "אמונה" שהוציאו לאור את הכתבים הציוניים של ליאון קלנר ונתן בירנבוים אשר התמקדו יותר בצד הארגוני של ההסתדרות הציונית, בעוד מאיר אבנר יו"ר "חשמוניאה" התמקד בפעילות המדינית.
מאיר אבנר צידד ב"מדיניות ריאלית" (מדיניות ההווה) שתקדם את האינטרסים היהודיים החיוניים הן בפרלמנט הקיסרי לבית האבסבורג והן בפרלמנטים של כל חבלי"רומניה הגדולה"ובכל מוסדות הייצוג האחרים.
משנת 1900 הקדיש מאיר אבנר את עיקר פעילותו וכתיבתו לביסוס "המדיניות הריאלית" שלו ולהנחת יסודות למדיניות הלאומית - הציונית, ולכן נעדר מהקונגרסים הרביעי חמישי וששי, אך השתתף בכל שאר הקונגרסים עד יום מותו במדינת ישראל בשנת 1955
היה זה דווקא פיליפ מנצ'ל נציג בוקובינה בקונגרס הששי 'קונגרס אוגנדה' (1903) אשר צידד בבדיקת היתכנות להקים מדינה יהודית דווקא באפריקה.
במספר מאמרים משנת 1901 שהוו התכתבות בין אבנר למנצ'ל ופורסמו בביטאון התנועה הציונית העולמית "העולם" (Die Welt) באו לידי ביטוי חילוקי הדעות האידאולוגיים בין השניים שבאו לידי ביטוי בהמשך במאמרי המערכת שפרסם אבנר בעיתון שהוציא לאור.
אבנר התמסר לא רק להגנה על שוויון הזכויות האישי והאזרחי של היהודים כפרטים, כי אם נתן דעתו לזכויותיהם בתור קבוצה כמיעוט לאומי וטען כי עליהם לנהל "מדיניות יהודית" גם בתפוצות, במקביל לפעילותם למען בניין ארץ ישראל.
הוא דבק באמונתו זו במשך ארבעים שנות פעילותו הציונית בגולה ולמעשה עיצב את אופייה של הפעילות המדינית שניהלה הנהגת ציוני בוקובינה.
בשנת 1901 נבחר ליאון קלנר מעוזריו הקרובים של הרצל בראשית ימי ההסתדרות הציונית העולמית ליו"ר ההסתדרות הציונית בבוקובינה - אבנר וטאובס נבחרו לסגניו.
" המועצה הלאומית היהודית" (Judischer Volksrat - Jewish national council)בראשות ליאון קלנר ומאיר אבנר קמה בשנת 1911 וזאת בעקבות החלטת הוועידה המחוזית של ציוני בוקובינה לארגן בחירות כלליות למועצה ולקבל את גישת "המדיניות הרייאלית" של אבנר.
השניים אף הוציאו במשך תקופה קצרה שבועון בשם זהה.
פעילות במהלך מלחמת העולם הראשונה
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויסו מרב פעילי התנועה הציונית לצבא הקיסרי וחלקם אף נהרגו.
מאיר אבנר ופיליפ מנצ'ל הוגלו בשנת 1915 עם הכיבוש הרוסי לסיביר בהיותם שני הפעילים הציונים הראשיים, וזאת בעקבות המדיניות האנטישמית המוצהרת של הממשלה הרוסית .
השניים שוחררו רק בשנת 1917;
הצהרת בלפור מ-2 נובמבר 1917 למען הקמת "בית יהודי לעם היהודי בארץ ישראל" עוררה מחדש את התקוות בקרב התנועה הציונית העולמית ועם חידוש השלטון ההבסבורגי במרץ 1918 חודשה הפעילות הציונית בבוקובינה בהנהגת אבנר ועוזרו תיאודור וייסלברגר (קלנר, טאובס ומנצ'ל השתקעו עם סיום המלחמה באוסטריה)
"המועצה הלאומית היהודית" חידשה את פעילותה בשנת 1918 על ידי מאיר אבנר ביחד עם יעקב פיסטינר עת סופחה בוקובינה לרומניה ובמסגרת זו פעלה ההסתדרות הציונית בשנים הראשונות לאחר המיזוג.
בתחילה הצטרף לפעילותם גם בנו שטראוכר יריבו האידאולוגי של אבנר אך במהרה נפרדו דרכיהם סופית.
בפועל הורכבו מוסדות המועצה בראשות אבנר מנהיג הציונים, ופיסטינר מנהיג הסוציאליסטים היהודים רק בנובמבר 1918 – יום אחד בלבד לפני כניסת הצבא הרומני לצ'רנוביץ.
בשנת הפעילות היחידה (נוב' 1918 - דצמ' 1919) של המועצה, עד שפורקה על ידי השלטונות הרומנים, הדגישה המועצה בפני הממשל הרומני (פלונדור ובהמשך ניסטור) שהיא דורשת שיובטח ליהודי בוקובינה וליהודי שאר חבלי השטחים שסופחו לרומניה שוויון זכויות פוליטי ואזרחי כמיעוט לאומי;
המועצה פעלה אצל השלטונות למניעת פרעות, להתרת שיבת פליטים והשתתפה בוועדות שנועדו להכין את חוקי היסוד למיזוג בוקובינה עם רומניה.
כמו כן השתתפה המועצה בוועדות לצורך הכנת חוק הבחירות שהתקיימו באוק' 1919 אך בסופו של דבר החליטה המועצה להחרים את הבחירות של הממשל הרומני החדש.
ליו"ר ההסתדרות הציונית בבוקובינה נבחר מאיר אבנר בוועידה הציונית המחוזית הראשונה לאחר מלחמת העולם ה-1 בסוף אוקטובר 1919; אבנר מילא תפקיד זה ברציפות בין שתי מלחמות העולם עד עלייתו ארצה ב-1940. אבנר התמקד בפעילות המדינית - ציונית וחברי ההנהלה קינסברונר ווייסלברגר נשאו בעול המערך הארגוני.
באפריל 1919 החל אבנר להוציא לאור את העיתון הציוני בשפה הגרמנית עיתון יהדות מזרח אירופה Ostjudische Zeitung: וכעורך העיתון הוא ייצג במאמריו באמצעות שופר זה את עמדתו הלוחמנית כנגד האנטישמיות, בעד זכויות למיעוט היהודי, הכרה בחזון הציוני והכרה בלאום היהודי.
(העיתון נסגר בדצמבר 1937 בצו הממשלה האנטישמית של גוגה- קוזה).
בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-12(קרלסבד 1921) נבחרו כנציגי בוקובינה - מאיר אבנר, הרב יעקב הופמן, ומנפרד רייפר.
לאחר מכן קיבל מאיר אבנר מעמד של חבר קבוע בוועד הפועל הציוני עד סוף ימיו.
"מפלגת האחדות היהודית" ופעילות בפרלמנט ובסנט
בשנים 1923- 1924 גברה האנטישמיות ב'רומניה הגדולה' עקב תהליך הרומניזציה בשטחים המסופחים (בוקובינה, בסרביה, טרנסילבניה) ונוצר איום על שוויון הזכויות למיעוט היהודי.
הוחלט שהסתדרות ציוני בוקובינה תתרכז רק בפעילות הציונית, ותהיה הפרדה בין הפעילות הציונית לבניין ארץ ישראל, לבין המדיניות הפנים ארצית להגנה על הזכויות האזרחיות של היהודים כמיעוט לאומי.
"מפלגת האחדות היהודית" (United Jewish Party; Judische Einheits Partei)" קמה במטרה להגשים מדיניות זו בראשות מאיר אבנר - ולשם כך התאחדו ציוני בוקובינה יחד עם קבוצת ברנרד פלמינגר (שהתפלגה מקבוצת שטראוכר) כדי לאחד את יהודי כל חבלי רומניה לנושאי מדיניות פנים והגנה על זכויות הפרט.
רצח הסטודנט היהודי דוד פאליק ב-1926 על מדרגות בית המשפט בעקבות הפגנה של סטודנטים יהודים על קשיים בקבלה ללימודים גבוהים, הלהיט את הרוחות והנושא עלה בפרלמנט על ידי אבנר אשר הוזהר על ידי השלטונות לא להתייצב לדיון בנושא, עקב איומים על חייו .
אבנר סירב והשמיע נאום תוכחה ועמד יחיד מול משמיציו האנטישמים.
לסנאט הרומני נבחר אבנר בשנת 1928, ובמקביל שימש בפרלמנט כיו"ר הסיעה היהודית כנציג בוקובינה (The Jewish parliamentary club).
הסיעה כללה 5 חברים מכל חבלי רומניה; לסגנו נבחר מישו ויסמן (מיכאל עמיר).
הוחלט שהסיעה תעסוק רק בסוגיות יהודיות לאומיות.
בשנת 1932 עת הגיע אבנר לגיל 60 זכה להכרה ציבורית נוספת ורחוב בצ'רנוביץ נקרא על שמו (שם הרחוב שונה יותר מאוחר בעת עליית המשטר האנטישמי).
בשנת 1933 בקונגרס המיעוטים הלאומיים שהתקיים בז'נבה נבחר לסגן נשיא הקונגרס הציוני בעקבות פטירת ליאו מוצקין.
"המפלגה הלאומית היהודית" קמה בשנת 1931 כאשר הסיעה היהודית בפרלמנט בראשות מאיר אבנר, היוותה למעשה את הגרעין להקמת מפלגה זו.
מפלגה זו שללה בעיקרון את התפיסה שקראה להשתלבות היהודים במפלגות הרומניות והרוב המכריע של הנהגתה דבק בחזון הציוני וברעיון בניית מדינה יהודית בארץ ישראל.
מפלגה זו עמדה במרכז של 4 מערכות בחירות אליהן התייצבה בשנים 1931, 1932 1933 1937. הניסיונות להקים מסגרת ארגונית שתכלול את יהודי כל חבלי "רומניה הגדולה" הצליחו בפועל רק בשנת 1935 כאשר הוקמה בבוקרשט מועצה ציונית עליונה שכללה את בוקובינה, בסרביה, טרנסילבניה והרגט (רומניה הישנה).
מהלך זה לא פגע במקביל באוטונומיה הארגונית שלהן והפעילות הציונית שלהם התנהלה בכל חבל ארץ בשפה אחרת: ברומנית, יידיש, הונגרית וגרמנית.
בסוף 1936 התכנסה בצ'רנוביץ הוועידה המחוזית האחרונה של ציוני בוקובינה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה ואורח הכבוד בה היה נחום גולדמן אשר הפך מאז קונגרס לוצרן בשנת 1935 לדמות המרכזית בציונות העולמית.
בסוף שנת 1937 נסגרו בהוראת ממשלת גוגה-קוזה האנטישמית כל העיתונים היהודיים ובעקבות ההפיכה של המלך קרול השני בשנת 1938 הושם קץ למשטר הדמוקרטי ברומניה, נאסרה פעילות מפלגתית פוליטית ששמה קץ לפעילות המפלגה הלאומית היהודית.
אבנר היה שותף לדרכו המדינית של נשיא ההסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן והשתתף החל מקונגרס בזל בכמעט כל הקונגרסים הציונים, כולל הקונגרס שהתקיים בירושלים בשנת 1951; אחרי הקונגרס הציוני שהתקיים בשנת 1939 חזר לצ'רנוביץ לזמן קצר ובראשית 1940 נסע לישראל לבקר את בנו והחליט לעלות ארצה ולהשתקע בה.
עם עלייתו לארץ המשיך להיות חבר בוועד הפועל הציוני וכאמור זכה להיות בטקס הכרזת העצמאות, נכח בטקס העלאת עצמות בנימין זאב הרצל לישראל והרבה בכתיבה לעיתונות המקומית (הארץ, היום, הבוקר ועוד).
בזכות תרומתו לכלל יהודי רומניה הוא נבחר לנשיא הכבוד של התאחדות עולי רומניה בישראל (התאחדות עולי בוקובינה קמה מאוחר יותר).
נפטר ב-12 בדצמבר 1955 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק שבתל אביב.
על שמו של מאיר אבנר נקראו רחובות בירושלים, ראשון לציון, רמת גן, נתניה ותל אביב.
הוא הונצח בפרסומים, במחקרים היסטוריים של מכוני מחקר אוניברסיטאיים ובאנציקלופדיות רבות בארץ ובעולם.
בבית העצמאות בתל אביב ניתן לראות את סרטון הכרזת העצמאות שם אבנר מופיע עם ד"ר שליט -ציר נוסף מהקונגרס הציוני הראשון.
רבי מאיר אוירבך (לעיתים אוירבאך; בכתיב יידי: אויערבאַך; ל' בשבט תקע"ה, 10 בפברואר 1815 – ה' באייר תרל"ח, 8 במאי 1878) היה רב בפולין, ולאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כנשיא כולל פולין, וממנהיגי העדה האשכנזית בירושלים.
למשך כ-18 שנה כיהן כרבה האשכנזי של ירושלים.
מחבר הספר "אמרי בינה" שעל שמו הוא מכונה.
נולד בעיירה דוברי שבמחוז קאליש, אביו היה הרב יצחק איציק אוירבך, שכיהן אז כרב בעיירה.
אמו, הענא, נפטרה בינקותו והוא לא זכה להכירה.
בגיל 25 נתמנה לרב בעיירת מולדתו, דוברי.
לאחר מכן כיהן שבע שנים כרב בעיר קובל שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בשנת תר"ו (1846) נקרא לכהן כרב בעיר קולו (Koło), בה ישב תשע שנים כאב בית דין.
בשנת תרט"ו 1855 עבר לקהילת קאליש, שם עסק ברבנות וגם במסחר, וצבר נכסים.
בדרשותיו אל בני קהילתו לא חדל מלדבר על "יישוב ארץ ישראל, שהיא ראשית הגאולה".
היה בקשר עם המקובל רבי ידידיה רפאל אבולעפיה בירושלים ונחשב אחד מתלמידיו.
בשנת תרי"ט (1859) עלה לארץ ישראל, וקבע את מקום מושבו בירושלים.
לדבריו רצה "לפרוק מעלי עבודתי בצורכי ציבור וחשקה נפשי אך לחבק תורתינו הקדושה ולשבוע נפשי בצחצחות אורות התורה ותקעתי אוהלי בקדש לשבת בעיר אשר בחר ה' ללמוד וללמד...
הקרבתי על מזבח ציון וירושלים כל מחמדי ...
בחרתי לשבת גלמוד בארבע אמות של הלכה בקודש ".
כשהרב שמואל סלנט היה צריך לנסוע מארץ ישראל, הוא מינה את הרב אוירבך לעמוד במקומו בראש בבית הדין של הקהילה האשכנזית בירושלים, ולאחר חזרתו של רבי שמואל, השאירו בתפקידו זה.
ב-1860 מינה הרב סלנט את הרב אוירבך במקומו לרב הראשי לירושלים, תפקיד בו החזיק עד פטירתו.
מרץ רב השקיע ביסוד הישיבה "אהל יעקב".
הרב מאיר אוירבך היה נשיאו של בית הכנסת בית יעקב שבבית כנסת חורבת רבי יהודה החסיד אשר בו דרש תדיר, וכן היה נשיא מוסדות עץ חיים ובית החולים ביקור חולים שהיה ממייסדיו.
כאשר ביקש למנות שוחטים שינהגו לפי מנהגי הרמ"א, פרצה מחלוקת גדולה עם העדה הספרדית, וכנגדו יצא החכם באשי הרב חיים דוד חזן, והמריבה הגיעה עד לחצר הסולטאן הטורקי.
עם עלותו לארץ ישראל היה עד למחלוקות וסכסוכים בין הכוללים, המוסדות שקיבלו וחילקו את כספי התמיכה מהתפוצות.
ליישוב הסכסוכים ייסד בשנת תרכ"ו (1866) את "הוועד הכללי כנסת ישראל" ("ועד כל הכוללים") בירושלים, בהשתתפות הרב שמואל סלנט.
במכתב גלוי ששיגר לנדיב משה מונטיפיורי יצא הרב נגד דברי הדיבה שהופצו על היישוב, כי יושבי הארץ הם "עריקים שברחו מארצות אירופה היות שברחו מעבודת הצבא".
לאחר שבשנת תר"ך (1860) נוסדה "חברת יישוב ארץ ישראל", הצטרף אליה הרב צבי הירש קאלישר.
הרב מאיר אוירבך כתב דברי הסכמה לספרו של הרב קאלישר "מאזניים למשפט", והצטרף לקריאה לפעולות יזומות לבניין הארץ, אך הסתייג מחידוש הקורבנות שהוצע על ידי הרב קאלישר.
הרב אוירבך כינס בביתו צעירים ירושלמיים והשפיע עליהם שיצאו לעבודות האדמה.
בסיועו נרכשה הקרקע שעליה הוקמה השכונה "מאה שערים", וכן השתתף בבניית "משכנות ישראל" נחלת שבעה ועוד.
כמו כן קנה מהערבים מגרש גדול, שלימים היה לשכונת בית דוד.
היה גם ממייסדי בית הכנסת ישועות יעקב.
אחת מתוכניותיו הקשורות בגאולת הארץ הייתה "החברה לקניית אדמת יריחו".
לאחר שניתנה הרשאה מהשלטונות העות'מאניים והקנייה עמדה לצאת לפועל, הופסק המשא ומתן.
מיוחסת לו תקנה שלא לנגן בכלי נגינה בחתונות בירושלים, כנראה לשם חיזוק גדרי הצניעות.
מאוחר יותר הוסיף המהרי"ל דיסקין הסבר נוסף לתקנה זו, בשל האבלות על חורבן בית המקדש שיש להחמיר בה בירושלים שהחורבן ניצב לעיני יהודיה כל העת.
הרב אוירבך נפטר בירושלים בה' באייר תרל"ח ונקבר בהר הזיתים.
על שמו נקרא רחוב אמרי בינה בשכונת קריית צאנז בירושלים.
תלמידיו היו ממייסדי פתח תקווה.
נכדו היה הרב מנחם נתן נטע אוירבך בעל אורח נאמן מראשי המזרחי בירושלים.
הרב מאיר איזנשטטר (נודע בכינוי: מהר"ם אַ"ש; ה'תק"ם, 1780, - כ"ד בטבת ה'תרי"ב, 1852) היה מגדולי רבני הונגריה במאה ה-19, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בולט, ועמד בראשות ישיבה גדולה בהונגריה.
נולד בשנת ה'תק"ם בעיר שוסבורג וגדל באיזנשטט שבהונגריה (כיום באוסטריה), לרב יהודה ליב אשר כיהן בה כשליח ציבור.
תחילה למד אצל אביו ואצל רבי רפאל מגלאגוב הדיין באיזנשטט, ואחר כך היה מראשוני תלמידיו של החת"ם סופר בישיבתו בעיר מטרסדורף ואחר כך בפרשבורג, ונחשב לאחד מגדולי תלמידיו.
בשנת תקס"ב נישא לחנה בת רבי דוד דייטש מחבר ספר "אהל דוד" אב בית דין ימניץ, סרדהאל (כיום דונאיסקה סטרדה Dunajská Streda בסלובקיה), פראונקירכן, ונאוועמסטא (עיר חדש).
בסביבות שנת תקס"ז נתקבל לאב בית דין באיה, ובשנת תקע"ז עבר לכהן כאב בית דין בלשגיארמט, שם הקים ישיבה, ובה כשישים תלמידים.
בסוף שנת תקצ"ה החל לכהן כאב"ד בעיר אונגוואר, בה הקים ישיבה גדולה אשר למדו בה מאות תלמידים, מהם מחשובי רבני הונגריה.
לאחר פטירת רבו רבי משה סופר (ה"חת"ם סופר"), החל להשיב תשובות בהלכה למאות שואלים, ומאז נחשב למנהיג הבולט ביותר של יהדות הונגריה האורתודוקסית.
בנו רבי מנחם א"ש אב"ד חוסט, ואחר כך ממלא מקומו אביו ברבנות אונגוואר.
בנו רבי יהודה אב"ד סובוראנץ.
בתו מרת שרה נישאה לרבי צבי הירש וייס אב"ד סערדנא זבורוב ומאדיאר לאפיש שבהונגריה ודאמבראווא שבגליציה.
בתו מרת שבע נישאה לרבי שמעון קעהלמן מלמברג.
בתו מרת אסתר נישאה לרבי מרדכי לייב בנעט.
רבי חיים סופר אב"ד פעסט
רבי אשר אנשיל יונגרייז אב"ד צ'נגר
רבי יואל צבי ראטה אב"ד חוסט
רבי שלמה יהודה טאבאק ראב"ד סיגעט
רבי צבי הירש פרידמן - האדמו"ר מליסקא
רבי משולם פייש לאווי - האדמו"ר מטאהש
רבי יוסף מאיר וייס - האדמו"ר מספינקא
רבי שמואל פרנקל - האדמו"ר מדאראג
רבי יהושע השיל פריד - האדמו"ר מקאפיש
רבי יצחק מנחם קיזעלניק - האדמו"ר מרעזאווליא
רבי יהודה מודרן - ראש ישיבה בסיגעט
רבי דוד לייב זילברשטיין - רב וראש ישיבה בואץ
שו"ת אמרי אש ב' חלקים
אמרי אש על התורה והגדה של פסח
השיר "באו זרים למקדשי" לחנוכה מקורו בזמר ארוך יותר לחנוכה שכתב מהר"ם א"ש.
רבי מאיר (הגדול) מפרמישלאן (תס"ג, 1703 - כ"ב באב תקל"ג, 11 באוגוסט 1773), תלמידו וחברו של הבעל שם טוב וממנהיגי תנועת החסידות.
נולד בפרמישלאן בשנת תס"ג (1702), לבת שבע ולרבי יעקב "תם" מפרמישלאן-קולומייא.
בצעירותו עסק במסחר ובני האזור שאינם יהודים כינוהו "מאיר הנאמן", בהיותו כבן 35 עזב את כל עסקיו וישב בבית המדרש וחסידים החלו נוהרים אליו.
היה מראשוני תלמידיו וחבריו של הבעש"ט ועל פי המסופר, עזר לו להכניע את שרידי כת הפרנקיסטים בלבוב.
לאחר פטירת הבעל שם טוב החל לנהל עדה עצמאית בפרמישלאן.
שהה תקופה מסוימת אצל תלמידו רבי שבתי מרשקוב שם שימש כמלמד.
נפטר ב-כ"ב באב תקל"ג (1773) ונקבר בעירו פרמישלאן.
בנו רבי אהרן אריה לייב מילא את מקומו בפרמישלאן.
בשנות ה-2000 אותרה מצבתו בבית החיים בפרמישלאן, על ידי ישראל מאיר גבאי - יושב-ראש ועד אהלי צדיקים והוקמה בפתח בית הקברות.
חיבר ספר בשם "יאיר אור", העוסק בקבלה, והוא נמצא עדיין בכתב-יד ואסור להדפיסו.
ספר אחר המיוחס לו, וגם הוא לא נדפס, נקרא "אור תורתו של רבי מאיר".
דבריו, וחלק מסיפורי-האגדה עליו שמספרם מגיע למאות, כונסו בספרים "אור המאיר" ו"מרגניתא דרבי מאיר".
סיפורים על אודותיו נכתבו בשני הפרקים הראשונים של הספר "אספקלריה המאירה", בשני כרכים משנת תשנ"ז (1996), מאת הסופר מרדכי גרליץ.
רבי אהרן אריה לייב, ממלא מקום אביו בפרמישלאן ואביו של רבי מאיר מפרמישלאן.
רבי דוד מקאלוש, מייסד חסידות קאליש.
רבי יהודה לייב "שומר שבת".
מאיר אורן (נולד ב-14 באוגוסט 1948) הוא רופא ישראלי, לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות ומנהל בית חולים הלל יפה.
מאיר אורן נולד בתל אביב.
בפברואר 1967 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
הוא שימש כמפקד מחלקה והשתחרר מצה"ל ב-1970. לאחר שחרורו מצה"ל התגייס לשב"כ ושימש מאבטח באל על.
נסע לאיטליה וסיים לימודים פרה-קליניים באוניברסיטת פאביה.
בשנת 1973 חזר לישראל ובשנת 1977 סיים לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב.
המשיך בהתמחות ברפואת ילדים ובבריאות הציבור והתמחה ברפואת ילדים בבית חולים שיבא (1977–1983).
בשנים 1983 - 1984 היה מנהל מרכז רפואי באור יהודה ורופא ילדים בבית חולים שיבא.
בשנת 1985 מונה למנהל בית החולים פוריה ובשנת 1989 מונה למנהל בית חולים הלל יפה.
אורן שירת במילואים עד 1987 והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
משנת 1983 ואילך מרצה בבתי הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ובטכניון.
בשנים 1990–1993 היה נציג שר הבריאות בוועד הפועל של "מגן דוד אדום".
בין תפקידיו הציבוריים היה חבר ברשות העליונה לאשפוז בשעת חירום, יו"ר ועדת הבדיקה בנושא תפקוד הנהלת בית החולים כפר שאול, יו"ר ועדת חקירה בעניין הפסקה באספקת החמצן בבית חולים איכילוב, יו"ר ועדת מכרזים למינויים בכירים במערכת הבריאות ותפקידים אחרים.
בין פברואר 1995 לאוגוסט 1996 שימש מנכ"ל משרד הבריאות ובמסגרת תפקידו יו"ר ועדת הלסינקי, יו"ר מועצת הבריאות ויו"ר הרשות העליונה לאשפוז בשעת חירום.
בסיום התפקיד חזר לעמוד בראש בית החולים הלל יפה ובנובמבר 1996 מונה ליו"ר הוועדה המייעצת למשרד הבריאות להיערכות בתי חולים לתרחיש ביולוגי.
רבי מאיר בן יחזקאל אבן גבאי, מכונה ר' מאיר ן' גבאי (ה'ר"מ (1480) – ה'ש' (1540) לערך), היה מחשובי המקובלים בתקופת גירוש ספרד.
מחבר ספרי קבלה חשובים, בהם "עבודת הקודש" ו"דרך אמונה".
רבי מאיר נולד בספרד בשנת ר"מ (1480), וגלה מספרד בילדותו בעת הגירוש בשנת רנ"ב (1492), התיישב ככל הנראה בטורקיה ונקבר בארץ ישראל.
הוא חיבר שלושה ספרים העוסקים בתורת הקבלה בהם גם פיתח תאוריות משלו.
את ספרו הראשון תולעת יעקב סיים לכתוב בשנת 1507, בהיותו בן 26. ספר זה מכיל פירוש על התפילות בדרך פרד"ס.
בין השנים 1523–1531 חיבר את ספרו העיקרי עבודת הקודש, בו הוא פורס את הדוקטרינה המלאה של תורת הקבלה.
את דבריו בעניין זה חילק לארבעה נושאים עיקריים: חלק האחדות העוסק באחדות ה', חלק העבודה על עבודת ה' המוטלת על האדם, חלק התכלית על מטרת קיומו של האדם ביקום וחלק סתרי תורה, ביאור על היבטים אזוטריים בתורה (בו הוא מתמקד רבות בתיאורי מעשה בראשית המצויים בספר בראשית).
ספר עבודת הקודש מהווה ככל הנראה את הסיכום המקיף ביותר של תורת הקבלה שקדמה למקובלי צפת, והוא נחשב עד היום כאחד הספרים הפופולריים על הקבלה.
בספר זה מרבה הוא להתפלמס עם קודמיו בתורת הקבלה, ביניהם ר' עזריאל מגירונה ור' שם טוב ביבאגו.
הספר עבודת הקודש נדפס לראשונה ב-1566–1568 בשם "מראות אלוקים", דבר המתיישב יפה עם כך שאבן גבאי היה אחד התומכים המובילים בדעה כי הספירות הן מהות האלוהות.
רבי מאיר הדגיש בספר זה, כמו הרמח"ל, שיש להפוך כל רע לטוב, על ידי הבנת מקורו של הרע וכן על ידי הבנת התכלית שלשמה הרע הנ"ל נברא.
באחרית ימיו סיים את כתיבת ספרו דרך אמונה (בשנת 1539), הכולל הסבר על מבנה עשר הספירות במתכונת של תשובה לעשר שאלותיו של תלמידו ר' יוסף הלוי, על בסיס "שער השואל" שחובר בידי ר' עזריאל מגירונה, מראשוני המקובלים בימי הביניים, בשילוב מקורות מספר הזהר.
המהדורה הקדומה ביותר מהספר שמצוייה, היא מדפוס פדואה שנת שכ"ג.
מהדורה מוערת של הספר יצאה לאור על ידי הוצאת קה"ת בשנת תשמ"ח (1987) בעריכת הרבנים אלכסנדר זיסקינד פיקרסקי ואליהו מטוסוב.
הוא התנגד ללימודי הפילוסופיה שהיו נפוצים בזמנו, שיבח את חכמת התורה ("החכמה האמיתית") והזהיר את התלמידים כי "הפילוסופיה תרחיקם מהשלימות", וכדבריו:
בנו חיים, חיבר פירוש על הגדה של פסח בשם פסח לה' שהודפס אחר פטירתו בידי גיסו ר' שניאור בשנת ש"כ בקושטא, אך ההדפסה כנראה לא הושלמה מעולם.
הספר כולל ביאור סודות קבלה שונים על חג הפסח, כגון 'סוד ההגעלה', 'סוד מצה שמורה' ועוד, ולאחר מכן פירוש נרחב לנוסח ההגדה.
חתנו שניאור בן יהודה פאלקון, שימש כפי הנראה כשד"ר עבור קהילת יהודי ירושלים בטורקיה ובאיטליה.
הדפיס את ספרי חמיו 'תולעת יעקב' ו'דרך אמונה' בשנת ש"כ בקושטא.
בגניזה הקהירית נתגלה שריד יחיד מתשובותיו של ר' מאיר הממוען לחתנו זה ועוסק בסתירה המצויה בדברי ספר הזוהר על סדר נטילת ידיים מימין לשמאל או משמאל לימין, וכן באמירת "הא לחמא עניא" בארמית בהגדה של פסח למרות שמקובל שלא לומר קטעי תפילה בארמית, מכיוון שהמלאכים אינם מבינים שפה זו.
גדולי הרבנים בתקופתו והבאים אחריו התייחסו אליו בהערצה גדולה.
המהר"ל מכנה אותו בתואר "הרב המופלא".
"ומצאתי פירוש להרב המופלא ר' מאיר גבאי ז"ל בספר "מראות אלהים"....(ספר גבורות השם - פרק סח)
מספרו תולעת יעקב ניתן לראות, שבמקומו, נהגו לפתוח את תפילת פסוקי דזימרא במזמור "הודו" ולא ב"ברוך שאמר"
גם השל"ה הקדוש מזכירו בהערצה גדולה כראשון בשרשרת דורות של גדולי המקובלים בספרו "שני לוחות הברית" וזה דבריו:
ספר השל"ה הקדוש - הקדמה - (יג)
ואני לא באתי רק לגלות קצת מהקצת ממה שקבלתי מפי סופרים ומפי ספרים הנמשכים אחרי הזוהר, ובפרט מגדולי האחרונים ספרי הקודש, האלהי מהר"ר מאיר גבאי ז"ל, והאלהי מהר"ם קורדוורא ז"ל, וגדול האחרון איש האלהים קדוש האריז"ל.
גם רב פנחס אליהו הורוביץ מזכירו בספרו "ספר הברית" - חלק א מאמר כ דרך אמונה - פרק טו
..."המקובל הגדול הרב רבי מאיר גבאי בעל מחבר ספר עבודת הקודש"
ספר הברית - חלק א מאמר כ דרך אמונה - פרק טו
"כתב המקובל האלהי ר' מאיר גבאי בעל עבודת הקודש"
רבי מאיר שלום אבוחצירא (מכונה הבאבא מאיר; ה'תרע"ז, 1917 – י"ז בניסן ה'תשמ"ג, 31 במרץ 1983) היה ראש ישיבה ומקובל מרוקאי-ישראלי.
נולד במחוז תאפילאלת שבמרוקו, בן בכור לרבי ישראל אבוחצירא, ה'בבא סאלי', ולרבנית פרחה (לבית אמסלם).
בתור נער נודע כעילוי ובעל זיכרון, וביום בר המצווה שלו נבחן אצל אביו על כל ספר שב שמעתתא, כשאביו העיד עליו שידעו היטב.
בהיותו צעיר לימים נישא לרעייתו הרבנית שמחה לבית שוקרון מעיר מלייה, אמם של בנותיו ורוב בניו.
בהיותו כבן עשרים הלך לבית הדין הגדול ברבאט - בירת מרוקו, כדי להיבחן לדיינות.
למרות קושי המבחנים הוא עמד בהם בהצלחה רבה, עד שאב בית הדין כתב לאביו "בנו הצעיר נ"י בא להיבחן ונמצא בוחן", מכתב זה שמור בין בני המשפחה עד היום.
בשנת ה'תש"ב, בהיותו כבן 25 שנים הוסמך לרבנות.
בשנת ה'תש"ה מונה לרבה של העיר מידלת שבמרוקו ולאחר מכן לראש ישיבת תומכי תמימים של חב"ד בעיר.
בשנת ה'תשי"ג מונה לרבה של העיר ארפוד.
בט' באב ה'תשכ"ה (חל בשבת) נפטרה רעייתו שמחה, ונקברה במקנס.
באותה שנה עלה לישראל והתיישב ביבנה, ולאחר מכן באשדוד.
לאחר מכן נישא בשנית לרבנית מזל אשר נודעה כצדקת גדולה, ונולד להם בנו הרב ישועה ורחמים.
העידו עליו כי שלט בעל פה בתלמוד הבבלי כולו, עד שלא נזקק להחזיק בפניו גמרא כלל.
הוא נודע גם בשמירת העיניים שלו, והתפרסם כבעל מופתים.
אנשים החלו לקבל את עצתו וברכותיו כבר בחיי אביו.
בסוף ימיו חלה ונפטר באשדוד בחול המועד פסח - י"ז בניסן ה'תשמ"ג, כשנה לפני פטירת אביו.
רעייתו מזל ובנו רבי אלעזר נקברו בהמשך לצידו.
בניו ונכדיו נוהגים לחגוג את יום ההילולה שלו, בעריכת סעודה בהשתתפות קהל רב.
בעיר נהריה הוקמה ישיבת 'אור מאיר שמחה' על שמו.
במושב מירון הקים בנו רבי רפאל אבוחצירא את בית המדרש "מאיר עיני ישראל", על שם רבי מאיר ואביו - בבא סאלי.
בעיר רכסים הקים בנו הרב דוד חי אבוחצירא בית מדרש גדול בשם "קול שמחה" - על שם אמו - הרבנית שמחה, אשת רבי מאיר.
מכון "אור לישרים אור מאיר שמחה" להוצאת כתבי רבני משפחת אבוחצירא קרוי על שמו.
רבי מאיר כתב וחיבר עשרות שירים, חלקם מוכרים ונפוצים בין קהילות יהודי מרוקו כגון "יחיד רם יערות חושף" ועוד.
שיריו קובצו יחד בספר יגל יעקב.
אשתו הראשונה - הרבנית שמחה, אמם של רוב בניו וכל בנותיו, נפטרה במרוקו בט' באב ה'תשכ"ה בגיל מ"ה שנים, ונקברה במקנס.
אשתו השנייה - הרבנית מזל, אמו של הרב ישועה ורחמים, נפטרה בח' באב ה'תשע"ה בגיל 85 ונקברה לצידו בהר הזיתים.
רבי אלעזר אבוחצירא מבאר שבע
רבי דוד חי אבוחצירא - רבה הראשי של נהריה לשעבר
רבי ישועה ורחמים אבוחצירא, ראש כולל באשדוד (מאשתו השנייה)
אסתר, אלמנת הרב אליהו איטח מירושלים
שולה (סוליקה), אשת הרב עמינדב מכלוף קריספין - רב העיר קריית ביאליק
זהרי, אשתו של הרב חיים פינטו - רב הערים אשדוד וקריית מלאכי.
בנם הוא הרב יאשיהו פינטו.
מרגלית, אשת הרב יוסף טולדאנו, רבה של גבעת זאב (נפטרה בשנת תשע"ד)
יוכבד, אשת הרב יעקב אבוחצירא, רב המועצה אזורית גזר, ראש ישיבה וכולל 'אשל אברהם' ברמלה.
בנו של רבי אברהם אבוחצירא.
חיבר את הספר "שבילי אמונה".
לא רבות ידוע על תולדותיו של אבן אלדבי, וכמעט כל שידוע לנו עליו נובע ממה שכתב על עצמו בספרו.
הוא היה בנו הצעיר של החסיד רבי יצחק המכונה אבן אלדבי.
מספרו אנו למדים גם כן שהוא עלה לארץ וחי בירושלים בבגרותו, ומן הסתם גם נפטר בה.
סיבת הליכתו לירושלים אינה ברורה, אך מסגנון דבריו בהקדמת ספרו משתמש כי הליכתו לירושלים נעשתה בעל כרחו, ייתכן שבעקבות התנגדות לדרכו במקום מושבו הראשון.
וכך הוא כותב בהקדמת ספרו:
בכארבעה מקומות בספרו מביא רבי מאיר אבן אלדבי - מדברי הרא"ש, ומכנה אותו בשם "זקני" (=סבי):
אם מניחים שהרא"ש היה סבו, עם זאת עדיין לא ניתן לקבוע את רמת הפרש הדורות בינו לבין סבו; ייתכן שהיה בן בתו של הרא"ש, אך ייתכן שהיה בן בן בת בתו של הרא"ש וכדומה.
ברם יש לשער שבכל מקרה לא היה נין לאחר דור רביעי מהרא"ש.
לידת הרא"ש הייתה בסביבות 1250 לספירת הנוצרים, ופטירתו הייתה בסביבות שנת 1327 לספירה זו.
אבן אלדבי חי בין השנים 1310–1360 (=שנת ק"כ), והיות שהוא משתמש בלשון ז"ל על סבו, יש להניח כי כתב את ספרו לאחר שנת 1327. כל זה מוביל למסקנה שר' מאיר אבן אלדבי חי בזמנו של הרא"ש, אם כן לכל היותר הוא צריך להיות מהדור השלישי שראה הרא"ש.
אביו של רבי מאיר אבן אלדאבי, ומשפחת אבן אלדבי
אם לא ידוע רבות על רבי מאיר אבן אלדאבי, על אחת כמה וכמה שאין ידוע רבות על אביו.
מדברי בנו ניתן ללמוד כי אביו היה איש צדיק וחסיד, ויש להניח שנכון הדבר, כי מן הסתם חתן של גדול הדור כמו הרא"ש צריך להיות בדרגה הראויה לכך שהרא"ש או אחד מבניו ייקחו אותו לאחת מבנותיהם.
בספר "שבילי אמונה" אין אזכור של אביו מלבד פעם אחת - בהקדמה שבה הוא מזכיר את עצמו וקושר לשמו האישי את אביו.
בכתבי הרא"ש אין אזכור מפורש לחתנו זה, כמו כן גם בכתבי בניו אין אזכור מפורש לגיסם החסיד.
מדבריו בהקדמת ספרו משתמע שהיו לו אחים שכן הוא מעיד על עצמו שהוא הצעיר במשפחת בית אביו; יש עדויות לשם משפחה זו ממספר ארצות בצפון אפריקה, ונקל לשער ששם משפחה זו הוא שארית לפליטה ממשפחתו שגלו לשם עם גירוש ספרד.
בזמננו שם משפחה זה, שכיח מעט, וייתכן כי נושאי שם משפחה זה הם בני משפחתו.
ספרו היחיד שזכה לתפוצה רבה הוא - "שבילי אמונה"; לא ידועים לנו כיום עוד ספרים שכתב, וגם בספרו "שבילי אמונה" אין אזכור לספרים אחרים שכתב.
הרב מאיר אטלס (תר"ח, 1848 - י"ב בשבט תרפ"ו, 1926) היה מגדולי רבני ליטא, כיהן כרבן של סלנט, ליבוי, קוברין ושאוולי.
נולד לרב דוד אטלס (תקפ"ה-כ"ז באלול תרס"ח), בן הזקונים של הרב קרפל אטלס (תקמ"ג-י"א בסיוון תרכ"ו), תלמיד חכם גדול ועשיר שהיה מנכבדי קהילת בייסוגולה ממחוז שאוול בליטא.
נודע כתלמיד חכם וכלמדן מופלג, וכונה "מייציק העילוי".
בתרל"ה היה ממייסדי ישיבת טלז עם הרב שלמה זלמן אבל והרב צבי יעקב אופנהיים, ושלושתם כיהנו כראשי ישיבה.
בתרס"ה כתב מכתב נגד הציונות והמזרחי.
עם זאת ניהל חליפת מכתבים עם הרב קוק, ובין השאר המליץ לרב קוק לקבל תלמידים שלו לישיבת מרכז הרב שהייתה בשנותיה הראשונות.
היה בין המועמדים למשרת הרב האשכנזי של ירושלים, לצדו של הרב שמואל סלנט.
היה חותנם של הרב אלחנן בונם וסרמן ושל הרב חיים עוזר גרודזינסקי בנישואיו השניים.
בנו הרב בנימין ביינוש אטלס כיהן כרב בגלאזגו למעלה מ-30 שנה, נפטר בהושענא רבה ה'תשכ"ג והובא לקבורה בבית הקברות שומרי שבת בזיכרון מאיר, בני ברק.
אברהם מאיר אוריין (בֶּכלינסקי) (י"א בטבת ה'תר"ע, 23 בדצמבר 1909 – ג' באב ה'תשל"ח, 6 באוגוסט 1978, חיפה) היה סופר וחוקר ספרות תורנית וחסידות, ופעיל ציבור חיפאי.
אוריין נולד בשם מאיר בכלינסקי בעיירה קוטנה שבפולין הרוסית, בנם של רחל לבית הנדלס ושלמה בנלר-ברלינסקי, חסיד, מתומכי פשיסחה-קוצק-גור.
קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובישיבה, ובגיל 18 נסמך לרבנות מטעם חבר הרבנים בוורשה.
היה פעיל בתנועת החלוץ הדתי.
בשנת 1933 נשא לאישה את שרה יעקובוביץ.
באותה שנה עלה לארץ ישראל והחל לעבוד כפועל בפרדסי בני ברק ובבניין.
בשנת 1935 השתקע בחיפה ובה עסק בפעילות ציבורית, תרבותית וחינוכית.
היה מנהל המחלקה לתרבות של הוועד הלאומי במחוז חיפה, ולקראת קום המדינה היה מזכיר ועדת המצב בחיפה.
היה מזכיר ועד הנהלת בית הכנסת המרכזי בחיפה, חבר ועד אגודת הסופרים בחיפה וחבר נשיאות המרכז של הפועל המזרחי, חבר המועצה לתרבות ולאמנות שעל יד משרד החינוך והתרבות, חבר אגודת הסופרים העברים ויו"ר איגוד הסופרים הדתיים בישראל.
ייסד והדריך את חוג הרמב"ם בחיפה.
בשנות ה-60 ניהל את לשכת הבריאות המחוזית בחיפה.
היה ציר לקונגרס הציוני ה-25.
בין הספרים שחיבר - "מורה לדורות: רבינו משה בן מימון" (ירושלים תשט"ז), "סנה בוער בקוצק" (ירושלים, תשכ"ב) - על הרבי מנחם מנדל מורגנשטרן מקוצק וספרים נוספים בנושא החסידות.
כתב בקביעות בעיתונות הדתית: "הצופה", "גוילין" (ביטאון המפד"ל) ו"מחניים", ב"כרמלית" (השנתון הספרותי של סופרי חיפה), ב"מעריב" ועוד, ונתן הרצאות בנושאים שונים.
בתו היחידה היא יהודית אוריין, עיתונאית, מבקרת ספרות וקולנוע.
המורה לדורות: רבינו משה בן מימון, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשט"ז.
(הופיע במהדורות נוספות) (ראה אור בתרגום לספרדית ב-1975)
סנה בוער בקוצק: נתיב חייו של רבי מנדל, ירושלים: ר' מס ('ספריית דני למדע פופולרי'), תשכ"ב.
(הופיע במהדורות נוספות; מהדורה ה מתוקנת ומשוכללת בתוספת הקדמה ומפתח: עם מפתח מפורט והקדמה מאת הרב יצחק אלפסי, תשס"ז 2006)
רבי ד"ר יהודה אבן-שמואל (קופמן) עם הגיעו לגבורות: קווים לדמותו ותווים למשנתו, חיפה: החוג ללמודי הרמב"ם שע"י הפועל המזרחי, תשכ"ז.
בחיל, בכח וברוח: קובץ מאמרים, חיפה: רעים, תשכ"ח.
(מתוך "הצופה", אייר, סיוון תשכ"ז, ניסן תשכ"ח, ומתוך "גוילין", כסלו תשכ"ח) (ספרון)
חסידות באספקלריה של בובר (סקירה בקרתית), חיפה: פנת הספר, 1970.
מדרגות בעולמה של החסידות, רמת גן: מסדה, 1975.
במעגלות החסידות ובנתיבות זמננו, ירושלים: ר' מס, תשל"ח 1977. (מסות)
מאיר יצחק אור (אורליאן); (ג' בתשרי תרע"ב, 25 בספטמבר 1911 - א' בכסלו תשל"ו, 5 בנובמבר 1975) היה סופר והוגה דעות ציוני דתי, ממייסדי הקיבוץ הדתי טירת צבי.
נולד בעיירה רייביני (ריבינישקי) בחבל לטגליה בלטביה, לראובן לייב ולבילה (חודאק) אורליאן, בן זקונים במשפחה בת שבעה ילדים.
למד בישיבתו של הרב מנחם מנדל ז'ק בריגה.
הצטרף לתנועת המזרחי בריגה והיה ממקימי תנועת "צעירי המזרחי".
היה הראשון מצעירי המזרחי שעלה מלטביה לארץ ישראל בשנת 1932 (חשוון תרצ"ג) והצטרף לקבוצת שח"ל (שמואל חיים לנדאו) שהתמקמה ברחובות.
בשנת תרצ"ה (1934) נישא לחנה, בתו של הרב יוחנן זרחי-זופוביץ.
בשנת תרצ"ו (1936) יצא לשליחות בפולין מטעם תנועת הפועל המזרחי וסייע בארגון קיבוצי עלייה.
בתקופה זו כתב יומן שמשמש עד היום לחקר שורשי הציונות הדתית בפולין.
בשנת תרצ"ז (1937) היה ממייסדי קיבוץ טירת צבי בעמק בית שאן וכיהן כמזכיר הקיבוץ.
באותה שנה נשלח לקורס מ"מים (מחזור ז') של ההגנה בגבת תחתית (היום בסיס חיל האוויר רמת דוד), כדי להכשירו כמחליף למפקד טירת צבי (המוכתר) מטעם ההגנה.
אחרי ההתקפה הראשונה על טירת צבי, בפברואר 1938, החליפו כמפקד האזור והיה אחראי לביטחון היישוב.
במקביל שימש כנוטר במשטרת היישובים העבריים.
בעיצומה של מלחמת העצמאות שירת במסגרת ההגנה המרחבית של צה"ל.
עקב מחלת כליות הפסיק את פעילותו הביטחונית והצבאית.
בתקופה שלפני קום המדינה כיהן כציר באספת הנבחרים הרביעית (1944) של המדינה שבדרך, וכיהן כממלא מקום בוועד הלאומי.
לאחר קום המדינה היה פעיל במוסדות הקיבוץ הדתי ובעיצוב תרבותו ומורשתו על בסיס תורה ועבודה, היה בין השותפים ליצירת המתכונת הדתית לציון יום העצמאות, שהפכה להיות דגם של כלל הקיבוץ הדתי וברבות השנים של רבים בציונות הדתית.
כיהן כחבר במזכירות הפעילה והמורחבת של הקיבוץ הדתי.
היה מהוגי הדעות של תנועת הקיבוץ הדתי.
היה עורך ביטאון הקיבוץ הדתי "עלונים" והרבה לכתוב מאמרי הגות בביטאונים שונים, ובהם "עלונים", "עמודים", "נתיבה", "מחניים", הצופה והצופה לילדים וביטאון בני עקיבא "זרעים".
פרסם סיפורי ילדים וסיפורים מחיי הקיבוץ.
השתתף בוועידות הפועל המזרחי, היה ממקימי סיעת למפנה ב"פועל המזרחי" והוכתר כ"יקיר התנועה".
היה מתנגד חריף ל"חזית הדתית" של המפלגות הדתיות מחשש לטשטוש דמותו המקורית של הפועל המזרחי.
כתב את הספר "הקיבוץ הדתי בהתפתחותו", ערך את הספר "לתקופת השנה" ואת הספר "בטרם קרב" שתורגם גם לאנגלית (The Eve of Battle).
קובץ ממאמריו פורסם בספר "אור המאיר" שיצא לאור לאחר מותו ובספר "כפר על הספר".
אחיו אברהם עלה לישראל, ואח שלישי (כתריאל) היגר לארצות הברית.
אמו, שתי אחיותיו ושניים מאחיו ובני משפחותיהם שנותרו בעיירת הולדתו נרצחו בשואה.
בישראל נישא מאיר אור לחנה, בתו של רבה הראשי האשכנזי של העיר טבריה, יוחנן זרחי.
נכדו הוא יאיר אור- אל"ם בצה"ל.
בטרם קרב, The Eve of Battle, מאיר אור, 1948, הוצאת ההסתדרות הציונית, ירושלים
טירת צבי במערכה: פרשת התגוננות טירת צבי, מסופרת מפי בניה, בעריכת מאיר אור, תרצ"ט-1939, הוצאת טירת צבי
הקיבוץ הדתי והתפתחותו, אורליאן מאיר, תש"ו-1946, הוצאת הקיבוץ הדתי
אור המאיר – מבחר כתבי מאיר אור, עורך: ד"ר יצחק אלפסי, תשמ"ז-1987, הוצאת קיבוץ טירת צבי
כפר על הספר – טירת צבי בעבר ובהווה, אור, מאיר ויעיר ,אפרים, (1993), הוצאת קיבוץ טירת צבי
הרב מאיר אזרי (נולד ב-1 בפברואר 1959) הוא רב רפורמי ואיש ציבור.
מכהן מאז 1991 כרב בית דניאל - קהילה ליהדות מתקדמת בתל אביב-יפו וראש מרכזי דניאל ליהדות מתקדמת.
מאיר אזרי נולד ב-1959 בחיפה.
למד בבית הספר ליאו בק.
הוסמך לרבנות מטעם ההיברו יוניון קולג', בוגר אוניברסיטת חיפה בהיסטוריה של עם ישראל ובמדע המדינה.
הוא למד לקראת תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים והשתלם ב ובמכון התאולוגי בברקלי.
אזרי פעיל שנים רבות במסגרות הפועלות כנגד חקיקה דתית.
הוא ממייסדי עמותת חמד"ת המתאמת פעילות בנושא חופש מדע, דת ותרבות בישראל, ובשנים 1984-1986 היה מזכ"ל ראשון שלה.
בשנים 1986–1989 כיהן כמזכ"ל התנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
בשנות כהונתו כמזכ"ל התנועה הוקמו המרכז לפלורליזם יהודי, אגף לחינוך ואגף לפיתוח קהילתי.
בשנים 1998–2002 שימש יושב ראש מר"ם - מועצת הרבנים המתקדמים בישראל.
בין שאר תפקידיו הציבוריים מכהן בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, חבר הנהלת חברת מוסדות חינוך בתל אביב-יפו, חברה האחראית על הפעלת כ-80 מוסדות חינוך ותרבות בעיר.
יזם את הקמת "משכנות רות דניאל" - מרכז תרבות, חינוך והארחה ביפו.
אזרי פרסם את הספרים "חג העצמאות והתפתחותו בישראל" (1994), ו""מאירי הדרך: מנהיגות יהודית מחוללת שינוי" (2024).
עורך הספר "חושבים יהדות מתקדמת" - מסע להכרת היהדות הרפורמית, (בהוצאת בבל-משכל, ידיעות אחרונות, תשס"ה-2005).
פרסם מאמרים רבים בעיתונות הישראלית והזרה ומופיע בקביעות בתקשורת ובקהילות יהודיות בעולם.
אזרי ערך אלפי טקסי בר מצווה וחתונות רפורמיות-שוויוניות.
בשנת 2017 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במדעי הדת מטעם ההיברו יוניון קולג'.
הרב אזרי נשוי לאנה אזרי, דיפלומטית בשירות החוץ, שמכהנת כשגרירת ישראל בצ'כיה ולפני כן כיהנה כשגרירת ישראל בפולין וברוסיה, ולהם בן ובת.
מאיר אוחיון (נולד בשנת 1947) הוא רוכב אופניים בעבר, אלוף ישראל במרוץ אופני כביש שלוש פעמים ברציפות (1966–1968).
אוחיון נולד וגדל בעיר אספי שבמרוקו.
הוא עלה לישראל באוקטובר 1956. בישראל הוא התאמן והתחרה בקבוצות הפועל אשקלון, הפועל רמלה והפועל ערד, ביחד עם שני אחיו הבוגרים ממנו, הנרי וויקטור, אף הם אלופי ישראל ברכיבת אופני כביש.
בשנת 1966 זכה אוחיון בפעם הראשונה בקריירה שלו באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, לפני אחיו ויקטור, לאחר חמש שנים רצופות שבהן זכה אחיו הנרי.
בשנתיים שלאחר מכן, הוא הגן על תוארו.
בשנת 1969 זכה אוחיון במקום שני באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, אחרי ראובן כינורי ולפני חיים סלומון ולא הצליח להגן על תוארו.
בשנת 1972 זכה אוחיון במקום שני באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, אחרי חמי וולוצקי ולפני אלזם פרננד.
בשנת 1974 זכה אוחיון במקום שלישי באליפות ישראל באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, אחרי חמי וולצקי ואבי שמחוביץ.
מאיר דוד חי אטינגר (נולד ב-4 באוקטובר 1991) הוא פעיל ימין רדיקלי ישראלי ותחקירן באתר הקול היהודי.
אטינגר נחשב לאחד ממנהיגי נוער הגבעות.
השב"כ מייחס לו קשר לארגון הטרור "המרד", השואף לערער את קיומה של מדינת ישראל כדי להקים מדינת הלכה, ומעורבות ב, ב, ובפעילויות תג מחיר נוספות, והוא נעצר מעצר מנהלי לתקופות ארוכות.
חבר מועצה בתנועת דרך חיים.
אטינגר נולד בירושלים, לרב מרדכי, ר"מ בישיבות עטרת כהנים וחומות ירושלים המזוהות עם ישיבות הקו, ולטובה, בתו של מאיר כהנא, שנרצח שנה קודם להיוולדו, ועל שמו הוא קרוי.
הוא גדל בשכונת קריית משה ולמד בתלמוד תורה מורשה.
אטינגר היה פעיל במאחזים שהוקמו ונתמכו על ידי תנועות "נחלה" ו"נוער למען ארץ ישראל" של דניאלה וייס ולא שירת בצה"ל.
במרץ 2011 נחקר במשטרה, לאחר שקצין משטרה טען שראה אותו תוקף עדר צאן של רועה פלסטיני, והורג כבשה; אולם התיק נסגר ללא הגשת כתב אישום, בשל היעדר תשתית ראייתית, בעקבות סתירות בעדותו של הקצין.
בתקופה זו התגורר אטינגר במאחז מגרון והשתתף בפעילויות מאורגנות של נוער הגבעות.
בספטמבר 2011 קיבל צו הרחקה מאזור יהודה ושומרון ועבר להתגורר בירושלים.
כעבור חודשיים קיבל צו הרחקה לשבועיים מאזור שוק מחנה יהודה, לאחר שעסק במיפוי בתי עסק שמעסיקים יהודים בלבד, במסגרת מיזם לעידוד צרכני של עבודה עברית.
בהמשך אותה שנה נעצר משום שריכז מוקד מידע למעקב אחר התארגנות כוחות צה"ל לפינויי מאחזים ביהודה ושומרון, במטרה לסכל את הפינוי.
הוא הפר מעצר בית, ונכלא בתקופת משפטו בבית סוהר.
לבסוף הורשע ב־2012, במסגרת עסקת טיעון, בעבירה של "קשירת קשר לאיסוף ידיעות בעלות ערך צבאי", נידון למאסר בפועל לתקופה שחפפה את תקופת מעצרו, כ-6 חודשים, ולכן שוחרר מייד.
בשנים אלו התקרב אטינגר לאנשי ישיבת עוד יוסף חי ביצהר בראשות הרב יצחק שפירא והרב יצחק גינזבורג.
הוא הזדהה עם תנועת "דרך חיים" שהקימו, השואפת לשנות את הממשל בישראל למדינת הלכה, אך חלק על רצונם לפעול בדרכים חוקיות.
עקב כך פרש מהקבוצה והחל בפיתוח דרך עצמאית, אך המשיך לראות ברב גינזבורג מקור השראה לרעיונותיו.
בינואר 2014, לאחר עקירת מטע באזור המאחז אש קודש בידי כוחות הביטחון, היה אטינגר אחד מאנשי קבוצה שנכנסה לכפר קוסרה, כשחלקם רעולי פנים.
הקבוצה הותקפה באבנים בידי פלסטינים וכותרה בתוך שלד של מבנה.
חבריה נפצעו ושוחררו בסופו של דבר בידי צה"ל.
הקבוצה טענה שהיא טיילה באזור לצורך הפגנת נוכחות בעקבות ההרס באש קודש וערבים תקפו אותם.
בהמשך שנה זו המליץ השב"כ לעצור את אטינגר במעצר מנהלי, אך ההמלצה נדחתה על ידי פרקליט המדינה שי ניצן בשל חוסר בראיות מספיקות.
במקום זאת קיבל אטינגר צו הרחקה משטחי יהודה ושומרון וירושלים, ועבר להתגורר בצפת.
אטינגר מפרסם את דעותיו בבלוג באתר "הקול היהודי".
בתחילת אוגוסט 2015 נעצר אטינגר, ולאחר כשבוע חתם שר הביטחון משה יעלון על צו מעצר מנהלי נגדו לחצי שנה, על בסיס מסמכים חסויים של השב"כ, שהעריכו כי אם לא ישהה במעצר ימשיך אטינגר בפעילויות להגשמת חזונו.
הרקע למעצר היה הפיגוע בדומא ביולי 2015, הצתת כנסיית הלחם והדגים ביוני 2015, ופעילות תג מחיר נוספות באותה תקופה.
גורמי ביטחון ייחסו לאטינגר הפצת אידאולוגיה שגיבש ואף קשר לארגון הטרור המכונה "המרד", השואף לדברי אותם גורמים לערער את קיומה של מדינת ישראל כדי להקים מדינת הלכה וכן את בית המקדש השלישי, באמצעות פעולות פרובוקטיביות שיביאו לדיון ציבורי בנושאים רגישים, כדוגמת היחס בין התורה לדמוקרטיה, יחסי דתיים–חילונים בישראל ויחסי יהדות–נצרות.
אטינגר טען שלא היה מעורב במעשים אלימים וש"מדובר במעצר פוליטי שנועד לרצות את דעת הקהל בארץ ובעולם".
אטינגר נכלא תחילה בכלא איילון, וכעבור זמן קצר הועבר לצינוק בכלא אשל בבאר שבע.
באוקטובר 2015 פתח בשביתת רעב במחאה על שלילת זכותו לשיחות טלפון, ובינואר 2016 פתח בשנית בשביתת רעב, במחאה על הארכת מעצרו המנהלי.
בפברואר 2016 הוארך מעצרו בארבעה חודשים נוספים.
במהלך המעצר נולד בנו הבכור.
אטינגר לא השתתף בברית המילה, בשל התנגדות השב"כ.
ביוני 2016 שוחרר ממעצר מנהלי, אך הוטלו עליו מגבלות של מעצר בית לילי, איסור כניסה ליהודה ושומרון, ירושלים ויד בנימין, וכן נאסר עליו ליצור קשר עם רשימה של 92 אנשים.
במהלך מעצרו המנהלי לא התגבשה נגד אטינגר תשתית ראייתית, ולא הוגש נגדו כתב אישום.
בשנת 2016 הוציאו חבריו של אטינגר חוברת עם שיריו בשם "שירת הרוח" ובה שירים שנכתבו בעת מעצרו.
לאחר שחרורו פרסם באתר "הקול היהודי" את סיפור מעצרו.
בשנת 2017 נבחר כחבר מועצה בתנועת דרך חיים בראשות הרב יצחק גינזבורג, וכראש תא ההסברה של התנועה.
בשנים האחרונות חבר לחוקר הימין הקיצוני עידן ירון בהקמת המיזם "מתקדמים ביחד", שנועד
ביום הכשרות לנוער הגבעות שנערך באוגוסט 2021 אמר אטינגר: "אם ויתרתי על חלק קטן מארץ ישראל אין לי את הצורה של יהודי.
צריך להתמודד עם בעיה מאוד קשה של ערבים, הם רוצים את כל ארץ ישראל.
צריך להתיישב בשכם ולהיות מוכן להתעמת."
בשנת 2023 השתתף יחד עם קבוצת של מתיישבים בעימות מתוקשר עם חיילי צה"ל בסמוך לכפר עוריף שבשומרון, זאת לאחר מרדף של החיילים אחר חשודים בהצתת רכב פלסטיני.
על פי דובר צה"ל המתיישבים נהגו בפראות ברכב, ובעקבות כך התפתח העימות ביניהם לבין החיילים.
המתיישבים חסמו את כלי הרכב של הלוחמים, דחפו אותם וכן ניסו לפרוץ לאחד מכלי הרכב הצבאיים.
בסוף האירוע הוגשה תלונה במשטרה, ובמשטרת מחוז שי פתחו בחקירה.
באוגוסט 2024 קיבל אטינגר שיחה מאיש שב"כ שבה נאמר לו כי התנהגותו והתנהגות חבריו "מסכנת את ביטחון האזור".
באפריל 2024 הממשל האמריקאי הטיל עיצומים על אטינגר ומתנחלים אחרים, שהוסרו בינואר 2025 עם השבעתו של דונלד טראמפ.
ב-27 ביוני 2024 הודיעה שרת החוץ של קנדה מלאני ג'ולי על הטלת עיצומים נגד אטינגר ואישים נוספים, שלדבריה, מעודדים, תומכים ומממנים פעולות אלימות של מתנחלים קיצוניים נגד אזרחים פלסטינים ורכושם.
ביולי 2024 הטיל משרד החוץ של אוסטרליה סנקציות על אטינגר ושישה מתנחלים נוספים בשל מעורבותם באלימות נגד פלסטינים בנובמבר הטילה סינגפור על אטינגר ושלושה מתנחלים נוספים עיצומים בשל מעורבות במעשי אלימות נגד פלסטינים
נשוי למוריה, לזוג חמישה ילדים.
מאיר אביטן (נולד בשנת ה'תשכ"ה 1965) הוא איש חינוך, העוסק בצמצום פערים חברתיים בפריפריה, עוסק בהגות ספרדית, הקים וניהל את מכון עזריאלי להעצמה חינוכית עד מיזוגו בשנת 2018 ברשת בתי הספר דרכא.
מאיר נולד וגדל בעיר באר שבע, כבן למשפחה מרובת ילדים להורים עולים ממרוקו, אביו, רבי מרדכי אביטאן שימש כרב ושוחט ובודק במרוקו ובעיר באר שבע.
מאיר סיים את לימודיו התיכוניים בישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע, והוא בוגר ישיבת ההסדר שעלבים.
בעל תעודת הוראה, תואר ראשון ושני מנהל חינוכי, תואר ראשון בתנ"ך ובמחשבת היהדות, לימודי תעודה ייעוץ ארגוני – בר-אילן, מוסמך לרב על ידי הרבנות הראשית לישראל, סופר סת"ם ובוגר המדרשה לגרפיקה וציור ת"א.
נשוי לרחל ואב לבת ובן.
את דרכו כאיש חינוך החל מאיר כמנהל פנימייה לנוער בסיכון בתל אביב.