tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בולבי נרשם ללימודי מדעי היסוד הטרום-קליניים ברפואה ופסיכולוגיה בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', שם זכה בפרסים על הישגיו.
בתום לימודיו לתואר הראשון, בשנת 1928, התנדב במשך תקופה כמורה בשתי פנימיות; אחת מהן, בית ספר בנורפוק, הייתה בעלת אוריינטציה פסיכואנליטית וטיפלה בילדים עבריינים ובעלי הפרעות הסתגלות קשות.
ההתנסות עם ילדים שחוו ילדות קשה גרמה להתעניינותו של בולבי בהתפתחות הנפשית של האדם ובפסיכואנליזה.
במהלך עבודתו הושפע בגישתו לנפש הילדים על ידי מורה ותיק בשם אלפרד אלפורד, שגם שכנע אותו להמשיך ללמוד רפואה.
בגיל 22 נרשם להמשך לימודי רפואה בבית החולים יוניברסיטי קולג' בלונדון.
בשנת 1933 בגיל 26 קיבל תואר דוקטור ברפואה.
במקביל ללימודי הרפואה עבר התמחות במכון לפסיכואנליזה.
אחרי טיפול, לימודים והדרכה אצל ג'ואן ריווייר (Joan Riviere) ואצל מלאני קליין, הוסמך כפסיכואנליטיקאי (1937).
במקביל, בהמשך מסלולו כרופא, עבר התמחות בפסיכיאטריה למבוגרים בבית החולים מודסלי, ובשנת 1936 עבר להשתלם ולעבוד בפסיכיאטריית ילדים בקליניקה להדרכת הילד בלונדון (London Child Guidance Clinic).
במלחמת העולם השנייה, החל משנת 1940, שירת בולבי כפסיכיאטר צבאי בעל דרגת לוטננט קולונל בחיל הרפואה המלכותי.
בתום המלחמה, בשנת 1945, מונה לסגן מנהל בית החולים טביסטוק, והתמסר לטיפול הנפשי בילדים ונוער.
כמנהל של מחלקת הילדים בבית החולים, בהתאם להשקפתו, שינה את שמה ל"מחלקת הילדים וההורים".
משנת 1950 שימש כיועץ בתחום בריאות הנפש של ארגון הבריאות העולמי.
בולבי היה נשוי מ-16 באפריל 1938 לאורסולה לונגסטאף, גם היא בת לכירורג.
נולדו להם ארבעה ילדים, ביניהם סר ריצ'רד בולבי, שירש מדודו את התואר של ברונט.
ג'ון בולבי נפטר ב-2 בספטמבר 1990 עקב אירוע מוחי, בבית הקיץ שלו באי הסקוטי סקאי.
לבקשתו, נקבר שם על גבעה בתוך הנוף שאהב.
בולבי החל את דרכו כפסיכואנליטיקאי.
בעקבות השפעותיה של תאוריית האבולוציה של דרווין, יצא בולבי נגד אופן ניסוח מקור המוטיבציה בתאוריה הפסיכואנליטית – על פי התאוריה הפסיכואנליטית, המוטיבציה לפעול נובעת מן הדחפים הבסיסיים של האדם (דחפים כגון מין או הצורך במזון ובשינה).
לדעתו, המוטיבציה נובעת דווקא מן המוכנות – נטייה מולדת לפעול בצורה מסוימת כדי להשיג מטרה הישרדותית בעלת ערך הסתגלותי.
במילים אחרות: לפי בולבי, מה שמניע את פעילות האדם הן המטרות שעליו להשיג כדי לשרוד, והפחד שמא לא ישיג אותן.
בעזרת גישתו החדשה, ובעזרת תאוריות קודמות של פסיכולוגים התנהגותיים, פיתח בולבי את המונח "מערכות התנהגותיות" (Behavioral system).
מערכות אלו מורכבות משלושה חלקים:
מטרה – מאחורי כל מערכת התנהגותית ישנה מטרה בעלת ערך הסתגלותי למין (חיפוש הגנה, קבלת אוכל, התקרבות לזולת).
קבוצה של תגובות ראשוניות ומולדות המאוגדות על ידי אותה מטרה.
תגובות אלו אמורות לקרב את האדם להשגת המטרה.
קבוצה של גירויים מולדים בעלי מכנה משותף שמפעילים את המערכת.
כאשר האדם נפגש בגירוי כזה הוא מפעיל מיד את המערכת אליה הגירוי קשור.
הגירוי בעצם מאותת לאדם שעליו לחפש כעת את מטרתו.
גירויים אלה נקראים בספרות "סימן" או "משחררים חברתיים".
כאמור, מערכות ההתנהגות הן מולדות, אך הן מאפשרות גם למידה.
כאשר האדם לומד כי התגובות המולדות אינן תורמות לו בהשגת המטרה (למשל, אם הזולת לא מגיב לאיתותיו), הוא מפתח תגובות חלופיות שתואמות יותר את המציאות שבה הוא נמצא, ואשר יקרבו אותו למטרתו בצורה טובה יותר.
בצורה זו הסביר בולבי את ההבדלים הבין-אישיים הרבים שבהתנהגות האנושית.
בולבי טען שניתן לאגד את כל ההתנהגויות האנושיות במערכות התנהגותיות.
כדוגמה לכך, דן בולבי בכמה מערכות מרכזיות:
מערכת ההיקשרות – זוהי המערכת המפורסמת ביותר בתאוריה של בולבי.
מטרתה של המערכת היא חיפוש קרבה לצורך הגנה.
הגירויים המפעילים אותה הם גירויים של סכנה (כגון רעש, חושך, כישלון), והם מביאים לתגובות המאותתות למצוקה, וקוראות לזולת להתקרב ולהגן.
תגובות אלה מתפתחות ביחד עם יכולתו המוטורית של התינוק, ועוברות מקריאות פסיביות לעזרה (בכי, צרחות ועוד) לחיפוש אקטיבי אחר עזרה.
מערכת מתן העזרה – זוהי המערכת המשלימה של מערכת ההתקשרות.
מטרת מערכת זו היא לספק עזרה והגנה לזולת בשעת מצוקה, ובכך להפחית את סבלו.
הגירויים המפעילים את המערכת הם איתותי ההתקשרות שמפיק הזולת.
כשהמערכת מופעלת, מגיב האדם בצורה אמפתית למצוקת הזולת, ומנסה לעזור לו בצורה סימפתית ואפקטיבית.
המערכת הסקסואלית – מטרתה של מערכת זו היא לקיים יחסי מין.
הגירוי המפעיל את המערכת הוא מפגש עם אחר אטרקטיבי או פורה.
התגובות בעת הפעלת המערכת הן תגובות של ניסיון למשיכה מינית ושל איתותים למוכנות מינית.
1981 נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
1989 - חבר באקדמיה הבריטית
הוקם פרס על שמו ועל שמה של מרי אינסוורת המתווה בפסלון מגביש הנושא את דיוקניהם
פריי (מקוצרת), 2 פרקים מאת מרי איינסוורת - בדו"ח ארגון הבריאות העולמי - הטיפול בילד וצמיחת האהבה.
כרך א - התקשרות, מהדורה שנייה, בייסיק בוקס, ניו יורק, 1999.
כרך ב - פרידה: חרדה וכעס.
התקשרות ואובדן, כרך ג - אובדן: עצבות ודיכאון.
בסיס בטוח: ההתקשרות הורה-ילד וההתפתחות הבריאה של האדם.
ספרות מקצועית טביסטוק - הוצאה לאור רוטלדג', לונדון, 1988. תורגם לעברית בידי לירון נתן וראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 2016.
סר ג'ון באגוט גלאב , שהיה מוכר גם בכינוי הערבי גלוב באשא (جلوب باشا), היה לוטננט גנרל בריטי אשר בין השנים 1939–1956 פיקד על הלגיון הערבי, צבאה של ממלכת ירדן.
גלאב השתתף במלחמת העולם הראשונה, ושימש כמפקד הלגיון הערבי במלחמת העולם השנייה ובמלחמה נגד ישראל ב-1948.
גלאב נולד במחוז לנקשייר בבריטניה.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחזית צרפת, ולאחר מכן, בשנת 1920 הוצב בעיראק, באותה העת תחת שלטון בריטי.
בעיראק חי בין הבדואים, למד את שפתם ואת תרבותם, והשתתף בקרבות ביניהם.
שם קבל את הצלקת בפניו אשר הקנתה לו את הכינוי "אבו חניכּ" - בעל הצלקת.
בשנת 1925 מונה לקצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1930 הועבר לשרת כסגן מפקד הלגיון הערבי, בה הקים גדוד סיור מדברי כדי להיאבק נגד הפשיטות של הבדואים על מקומות יישוב.
בתוך כמה שנים הצליח לפתור בעיה זו ופשיטות של שבטי בדואים נודדים בממלכה היו לנחלת העבר.
בשנת 1939 קיבל גלאב את הפיקוד על הלגיון מידי פרדריק פיק , מקים הלגיון ומפקדו עד אז.
בתקופה זו פרצה מלחמת העולם השנייה והלגיון השתתף בדיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק ובלחימה באנשי צרפת של וישי בסוריה וכן במשימות שיטור בשטח ארץ ישראל שממערב לירדן.
בשנת 1946 מונה לעמית (CMG) במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
כבר לאחר הכרזת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל בנובמבר 1947 השתתף הלגיון בפעולות נגד היישוב העברי.
גלאב עמד אז בראשו של כוח הכפוף למלך ירדן, המלך עבדאללה הראשון.
חלק ניכר מן הקצונה של הלגיון הייתה בריטית, חימושו ואימונו של הלגיון היו בריטים אף הם.
גלאב לא נחשב כחלק מן הצבא הבריטי, אלא שירת לפי הסכם עם עבדאללה, אשר הקנה לו דרגת לויטננט גנרל ונתן לו יד חופשית לפעול כרצונו כאשר ידיו של הצבא הבריטי היו כבולות.
בתחילת אפריל 1948 הוטמנה פצצה ליד ביתו של גלאב ורעייתו נפצעה קל.
עם הכרזתה של מדינת ישראל במאי 1948, קיבל גלאב מעבדאללה את הפקודה להשתתף בפלישת צבאות ערב אל המדינה הצעירה.
הלגיון השתתף בלחימה שהביאה לנפילת גוש עציון ולטבח בכפר עציון, ובלחימה באזור ירושלים, במיוחד בלטרון וברובע היהודי שבעיר העתיקה, שאותו כבש.
היהודים שחיו ברובע היהודי ונפלו בשבי הלגיון קיבלו טיפול הומני יחסית, אך הם גורשו מבתיהם, רכושם נבזז ובתום המלחמה הועברו לשטח מדינת ישראל.
גלאב לא הצליח להדק את המצור על ירושלים העברית, לפלוש לתוכה בקרב נוטרדאם ולגרום לנפילתה.
כן נכשל כאשר כוחות צה"ל כבשו את רמלה ולוד שבהן היה פרוש הלגיון.
עם זאת היה גלאב נאמנו האישי של המלך עבדאללה, וזה קירב אותו אליו ושמר על כוחו.
יחסים אלה סופם שהיו לרועץ לשני האישים.
בשנים שלאחר מלחמת העצמאות היה עיקר תפקידו של הלגיון מלחמה במסתננים הפלסטינים שהפכו את אזור הספר שבין ישראל וירדן לאזור קרבות מחד גיסא, והדיפת פשיטות צה"ל אל שטח הממלכה מאידך גיסא.
על אף שהלגיון הערבי השתתף כיתר חילות ערב בלוחמה נגד מדינת ישראל, והיווה למעשה את כוחה המזוין של ממלכת ירדן, שהיה לכוח המאומן והמיומן ביותר בין חילות מדינות ערב באותה התקופה, היה פיקודו של גלאב על הכוח סמל לאימפריאליזם הבריטי.
הייתה זו תקופה שבה התפרקה בריטניה מנכסיה בעולם, ובה התנער העולם הערבי מן המעצמות הקולוניאליות ברוחו של גמאל עבד אל נאצר שעלה לשלטון במצרים.
עבדאללה, שתוצאות מלחמת העצמאות גרמו לכך שהרוב בממלכתו יורכב מתושבים פלסטינים, נחשד באהדה יתרה לישראל ובהיותו בובה של האימפריאליזם הבריטי ועושה דברו באמצעות גלאב פאשה.
אווירה זו הביאה לרציחתו של עבדאללה על ידי פלסטיני במסגד אל-אקצא ב-20 ביולי 1951.
עם עליית נכדו של עבדאללה, חוסיין מלך ירדן לשלטון, בשנת 1953 (לאחר תקופת שלטון של אביו של חוסיין, טלאל, אשר לקה בנפשו), עמד המלך הצעיר בפני אותן הבעיות שגרמו למותו של סבו.
חוסיין ראה בגלאב פשה איום, וב-2 במרץ 1956, זימן אותו ונתן לו שעתיים לעזוב את שטח הממלכה.
בשנת 1956 קיבל גלאב את התואר "אביר מפקד" (KCB) במסדר האמבט ועוטר בתואר אבירות מן המלכה אליזבת השנייה.
הוא בילה את שארית חייו בבריטניה, במחקר ובכתיבת ספרים, בהם הביע דעות פרו ערביות, על אף ניסיונו המר עם חוסיין.
בזמן שחי בין הערבים, נהג גלאב לעיתים קרובות לחבוש כאפייה ועקאל בדווים ולפתוח קטעים בנאומיו במילים "אנחנו הערבים" ("נחנא אל־ערבּ").
בנוסף לבנו הביולוגי היחיד, גודפרי (שמאוחר יותר קרא לו "פאריס"), אימץ גלאב יתומה בדווית מעבר הירדן, נעמי, ובשנים 49–1948 אימץ שני ילדים בדווים, פליטים מהמלחמה בארץ ישראל.
בשנת 1986 נפטר גלאב בביתו אשר במחוז סאסקס.
בדו"ח שהגיש בדצמבר 1939, השווה גלאב את עוינות הערבים כלפי התיישבות היהודים בארץ ישראל לרדיפתם בשאר ארצות העולם, תוך שימוש בנימוק אנטישמי מוכר: "ההיסטוריה של ההתיישבות היהודית בכל אחת מארצות תבל זהה.
תחילה הם מתקבלים בסבר פנים יפות...
תחילה הם ידידותיים ואדיבים, וכמדומה מביאים איתם כסף וסחר.
אולם במרוצת שנים אחדות הם נעשים שרירי-לב ותוקפנים, ואז מתברר שהם הניחו ידיהם על כל העסקים ועל כל עמדות המפתח...
התוצאה היא פוגרומים, גטאות, שפיכות דמים ואכזריות".
בנובמבר 1942 כתב "תזכיר על ההסדרים במזרח התיכון אחרי המלחמה", שבו ניתח גם את המצב בארץ ישראל והביע ביקורת על המדיניות הבריטית: "בפלשתינה אנחנו נלחמים בערבים למען האינטרסים של היהודים".
גלאב הניח כי בעבור רווח כספי יוותרו היהודים על הקמת מדינה נפרדת, כשציין שבמקרה של ממשל דו-לאומי או פדרציה, "אפשר שהיהודים ימצאו כר נרחב יותר לסחר שלהם".
בסוף שנת 1942 כתב תזכיר נוסף, ובו ניתוח "פסיכולוגי" של התנהגות היהודים בארץ ישראל: "ילדים שגודלו באלימות על ידי הורים אכזריים הם, בדרך כלל, מי שנוהגים באכזריות בילדיהם ...
היהודים, שסבלו רבות, ופונים אלינו ברגשנות בבקשת אהדתנו כאשר הם נופלים קורבן לדיכוי, מתגלים כנטולי כל מוסר כליות לגבי הערבים כאשר יש לאל ידם לדכאם...
חמדנות וקנאות מאפיינות את עמדתם כלפי הערבים...
לאור המנטליות שלהם לא יעלה על הדעת להניח מיעוט אחר כלשהו לחסדי רחמיהם".
גלאב הביע את חששו מכך שהיהודים ישתלטו על ארץ ישראל על ידי "שימוש בשיטות אכזריות ובנשק חדיש", מה שיוליך ל"חרם על מוצרי יהודי פלשתינה ולרדיפת יהודים בארצות ערב", וסיכם: "יש בפלשתינה שני גזעים...שניהם חסרים בעליל תבונה רגועה או מדינאות רחבת אופקים.
להניח גזע אחד בידי האחר...לא יעלה על הדעת".
לכך הוסיף כי יש מקום לתקווה: "הדור השני או השלישי של היהודים עשוי בהחלט להתאקלם במזרח התיכון ולהתמזג באוכלוסיות המקומיות".
בסוף מרץ 1946 הגיש גלאב לוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל תזכיר בשם "האם זה ישים?", בו השווה את הזרימה הציונית לארץ ישראל לממלכת הצלבנים של ירושלים, שהתמוטטה לאחר מאה שנה והצלבנים "נהדפו בהדרגה חזרה אל הים".
כמו בזמן הצלבנים, הציונות "כופה היום אחדות ערבית בפלשתינה...
הציונים עשויים לנחול ניצחון בסבב ראשון זה, בסבב הבא ובבא אחריו.
אפשר שהם ינצחו במשך 88 שנה כפי שניצחו הצלבנים.
אבל אלה יהיו 88 שנות מלחמה, שנאה, זדון ומצוקה.
ובסופו של דבר...תהיה יד הערבים על העליונה, אפילו יתרחש הדבר בעוד 200 שנה, והם יהדפו את היהודים הימה כלעומת שבאו גם הפעם".
גלאב הזהיר מפני "בעיית גזע נוספת, אשר תגיע לקצה אולי רק בעוד מאות בשנים, עם חיסולו הסופי של ראש הגשר היהודי, אחרי פוגרום בממדים שטרם נודע כמוהם בהיסטוריה היהודית".
בתקופה זו חזר והדגיש את חשיבות השדולה היהודית בתהליך קבלת ההחלטות של הממשל האמריקני, אך נמנע בעקביות מלאזכר את השואה ואת מטען הרגשות שמילאו תפקיד נכבד במדיניות האמריקנית.
ביוני 1946 כתב "תזכיר נוסף על בעיית פלשתינה", בו טען כי היהודים לוקים באותה "מחלה" שלוקים בה הערבים – "קיבעון של נחיתות", והסביר את ה"טרגדיה הבלתי פוסקת" של היהודים: "מגורשים מארץ לארץ בלי הרף, הם מתקבלים תחילה בסבר פנים יפות ואחר כך הם מגורשים או נטבחים.
איש אינו יכול לשאתם לאורך ימים...
הם נעשים למדינה בתוך מדינה...
עמים אחרים סולדים מהם בשל אופיים – (ואילו) אופיים הבלתי אהוד התעצב מכוח רדיפתם בידי עמים אחרים.
רדיפות ושנאה הולידו מרירות בקרב היהודים, ואנשים ששונאים או מלגלגים אינם אהודים על סביבתם.
זה היה פתרון אידיאלי אילו יכלו כולם ללכת לאי באוקיינוס השקט.
הפִּּרכה שביסוד הציונות היא שפלשתינה אינה אי באוקיינוס".
גלאב טען כי העובדות הדמוגרפיות לא יאפשרו הצלחה ציונית ומשום כך "למאבק זה יכול להיות רק סיום אחד – פוגרום בממדים בל-ישוערו".
בדבריו אלה, גלאב בעצם מתעלם מהשואה, פחות משנה לאחר שהסתיימה.
כהוכחה לסופה הידוע מראש של הציונות, הביא דוגמה מההיסטוריה: "הצלבנים קיימו מדרך רגל רעוע במזרח התיכון במשך מאתיים שנה, אבל לבסוף לא נותר מהם שריד.
מאה או מאתיים שנה הן כאין וכאפס בהיסטוריה.
הציונות מוליכה את היהודים האומללים הללו לאסונות הגרועים ביותר שבתולדותיהם".
בספרו מ-1957 חזר גלאב על ההשוואה לצלבנים: "הצלבנים כבשו שטח גדול יותר והחזיקו בו מאה שנה – אך היום אין צלבנים עוד".
ביולי 1946 כתב "תזכיר על חלוקה כפתרון לבעיית פלשתינה", ככל הנראה התזכיר האנטישמי ביותר שכתב, בו טען כי בבתי הספר היהודיים בארץ ישראל "מיישמים שיטה נאצית לעירור שנאה בקרב הילדים.
הצעיר היהודי קשוח, צר אופקים, קנאי ומר נפש כנוער ההיטלראי, המשמש דוגמה לעיצובו".
לדבריו, בארץ ישראל קם דור צעיר של "יהודים נאצים טוטליטריים" והציונות היא בעצם "תרכובת של יהדות קדומה ונאציזם".
בתזכיר זה מביע גלאב לראשונה תמיכה ברורה בחלוקת הארץ.
הוא טוען כי "בעוד 50 שנה", עם גידול אוכלוסיית הגוש הערבי באזור, לא תוכל "הציונות העוינת וצרת האופקים" לקיים את "ראש הגשר שלה על חופי אסיה" וללא הסדר מוסכם של חלוקה "היהודים יישמדו...
כפי שבאחרונה הם נעקרו כליל מגרמניה" ולכן לאורך זמן חלוקה עשויה להיות "התקווה האחת לשרידה יהודית בפלשתינה".
הוא מסביר ש"הסיבה להיותה מומלצת היא שלשום תוכנית אחרת אין סיכוי להצליח", אולם יחד עם זאת, הוא מתריע ש"הבעיה הקשה באמת היא של הערבים שיוותרו במדינה היהודית" וממליץ במפורש על העברת אוכלוסייה ערבית גדולה מן השטח המיועד למדינה היהודית, אחרת לא תפתור החלוקה כלום.
גלאב סיפר כי ערב חציית הלגיון הערבי את הירדן ב-15 במאי 1948, התנגד להעסקתו בירושלים, מפני שחשב שהלגיון יאבד את יתרונו "בטקטיקה ובניידות", מאחר ש"היהודים מיומנים בלוחמת רחוב" ו"יעלו עליו בהרבה מבחינה מספרית".
ב-1949, במהלך המשא ומתן על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, כתב גלאב על עמידתה של ישראל על כך שהגבול עם ירדן יושתת על קווי החזית הצבאיים ולא על גבולות החלוקה של 1947: "למרבה האירוניה, היהודים טענו במשך 2,000 שנה כי כוח הזרוע אינו מקנה כל זכות...
אבל עכשיו, בהימצאם פעם ראשונה בעמדה המאפשרת להם לרדוף אחרים, הם מכריזים פתאום כי כיבוש צבאי הוא הבסיס האמיתי להסדרים בין מדינות".
בתיאורו את אחת הפגישות עם הישראלים בירושלים במרץ 1949, השוה גלאב את האולטימטום הישראלי לזה של היטלר: "היהודים דרשו כי ניסוג 15 קילומטר לאורך החזית כולה מול מישור החוף...זה כמובן היה היטלר חד וחלק.
בכל פעם זה רק עוד ויתור אחד.
הם נראו נחושים לקחת את פלשתינה כולה".
באותו ערב צמצמו הישראלים את דרישתם והצדדים חתמו על טיוטת הסכם.
המלך עבדאללה ביקש מגלאב להיות נוכח, אולם גלאב סירב ואמר כי "אינו רוצה לראות את פרצופי היהודים".
לאחר חתימת ההסכם, העביר הלגיון כ-300–400 קמ"ר לשליטה ישראלית וגלאב סיכם זאת כ"מדיניות כוחנית היטלראית טהורה".
כבר החל מאמצע שנות ה-30, תקף גלאב את מה שהגדיר כ"בעלות, שליטה והשפעה של יהודים על רוב העיתונים ועל רבות מחברות השידור בעולם".
ב-1949 טען כי "שליטה זו בגורמי הפרסום העולמיים מאפשרת ליהודים לנהל מדיניות 'ג'קיל והייד'.
בעיתונות העולמית הם הקורבנות הנרדפים", בזמן ש"בארץ ישראל הם כובשים צבאיים מתנשאים, המגרשים אזרחים מבתיהם".
בספרו "שלום בארץ הקודש" כתב: "כבר מתחילה ראו הציונים לנגד עיניהם הקמת מדינה יהודית וחיסול אוכלוסיית פלשתינה".
כדי לממש את תוכניתם, פעלו הציונים תמיד "בשיטת צעד צעד...
הציונים נקטו מתחילה מדיניות של הצקה...בהפעילם לחץ מתמיד על מי שעליהם שביקשו להשפיע.
התוצאה הייתה שהמהססים נענו לדרישותיהם, ולו רק למען יוכלו לחיות בשלווה, ואילו המתנגדים מילאו פיהם מים כדי להיפטר מתקיפה בלתי פוסקת".
בספרו הראשון של גלאב, "סיפורו של הלגיון הערבי" שנכתב לפני פרוץ המלחמה עם ישראל ויצא לאור ב-1948, אין רמז לאנטי ציונות או אנטישמיות.
בתשע השנים העוקבות התמקד בקטגוריה על פעולות התגמול הישראליות.
בהתייחסו לטיפול הישראלי במסתננים הפלסטינים, טען גלאב ב-1950 "שהערבים בישראל מטופלים באותה שיטה של מחנות העינויים, שממנה סבלו היהודים עצמם בגרמניה הנאצית".
בשנים 1949–1956 הלין גלאב שוב ושוב על "שליטת" היהודים בתקשורת המערבית ועל חוסר יכולתם של הערבים בשל כך למצוא אוזן קשבת לגרסתם לגבי האירועים.
ב-1951 העריך כי ביקורת בתקשורת על התנהגות ישראל תרסן את פעולותיה: "הישראלים רגישים למעשי זוועה ולחשיפת העובדות לעיני העולם".
בהתייחסו לנושא ב-1952, החיל גלאב על היהודים אמרה ערבית האומרת כי "השליט האכזר ביותר הוא מי שהוא עצמו היה עבד" וטען כי "הם מתנקמים בעם של איכרים נבוכים וחפים מפשע, במקום בגרמנים, ברוסים ובפולנים".
גלאב טען כי זה אירוני, "שבעת שהאומות הגדולות ביותר במערב מכות על חטא...קמים היהודים הנרדפים להתחיל אימפריאליזם חדש באסיה".
גלאב ייחס לפעולות התגמול הישראליות הסבר נוסף: "ליהודים יש דחף פסיכולוגי להשתמש בכוח.
יחידים או אומות שנפגעו מרדיפות ...משתוקקים לגרום אותן מצוקות לזולתם.
היהודים, שזמן כה רב דוכאו ונעשקו, אוהבים להוכיח לעצמם כי אינם נחותים מעמים אחרים וכי הם עצמם יכולים להרוג, לרמוס ולטחון לאבק...היהודים סובלים מדחף תת־מודע למעוך ולהרוג אנשים חסרי ישע, כפיצוי לכל אשר סבלו...לישראלים יש יצר בלתי כביש להיות 'עם אדונים'".
בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס ביוני 1953, השוה גלאב את הישראלים לנאצים וטען שתוקפנותם נובעת מתוך רצון "לתת פורקן פסיכולוגי לדחף להתעמר בזולתם, לאחר שהם סבלו מאותו דבר מאות בשנים".
בראיון זה דיבר גם על כך שלישראל מגיעים "מהגרים עבריינים רבים מגטאות אירופה".
לאחר סילוקו של גלאב מירדן ב-1956, הפילו-ערביות שלו והאנטי-ציונות שהתלוותה אליה התחזקו ככל שחלף הזמן.
בשנת 1957, התייחס גלאב בספרו האוטוביוגרפי "חייל עם הערבים" להאשמות כלפיו כאנטישמי: "כמה אנשים, יהודים ולא-יהודים, מגדירים על נקלה כל ביקורת על ישראל כ'אנטישמיות תוקפנית', האשמה המצביעה על פגם מוסרי.
אני מבקש לסתור האשמה שכזאת...
אני יכול לקבוע נחרצות ובמלוא הכנות, כי רגש זה זר לי...אין זה נראה בעיני מוצדק או ענייני...שביקורת הנמתחת על ממשלת ישראל תכתים את המשמיע אותה בכתם מוסרי [של]...אנטישמיות".
לטענתו, מימיו לא חש שנאה כלשהי כלפי יהודים ובהזדמנויות שונות מצא לנכון לשבח את "היהדות הישנה, הנדיבה, התרבותית והליברלית" וטען כי יש לו "גם חברים יהודים רבים".
האשמתו באנטישמיות לא הרתיעה אותו מלבטא את עמדותיו הפרו-ערביות ובאוטוביוגרפיה שלו כתב: "אני סבור כי ייסוד מדינת ישראל וקיומה בכוח צבאי היו שגיאה".
אולם באנטי-ציונות שלו בכל זאת הסתמן גוון אנטישמי.
פעמים רבות כתב על מלחמת הערבים ביישוב היהודי בארץ ישראל כעל מלחמה נגד "היהדות העולמית".
לאחר מלחמת ששת הימים, נעשה גלאב תועמלן פרו-ערבי קולני ונודע כדובר אנטי-ישראלי בולט.
כתביו והרצאותיו ב-30 שנות חייו האחרונות היו כולם אנטי-ציוניים ולפעמים אף כללו טיעונים אנטישמיים.
בנאום שנשא ב-1967, דיבר על "בעיית החוטם היהודי", שלטענתו היה שייך במקור לתושבי כנען שהוכנעו על ידם ועבר ליהודים בעקבות נישואי תערובת.
ב-1971, בספרו "שלום בארץ הקודש", דיבר שוב על "החוטם היהודי", כאשר שלל את הגדרת היהודים כקבוצה אתנית: "היהודים בזמן החדש אינם צאצאי תושבי יהודה...
ערביי ארץ ישראל קרובים יותר [גנטית] לתושבי יהודה מאשר יהודי רוסיה או גרמניה".
גלאב מסביר בספרו שה"תוקפנות" היהודית הייתה קיימת גם בהיסטוריה הרחוקה שלהם: "כשם שהרדיפות הנאציות הולידו את מדינת ישראל הצבאית התוקפנית הנוכחית, כך גם המרידה, ההירואית בראשיתה, נגד אנטיוכוס אפיפנס, בהנהגת משפחת המכבים הפכה את יהודה לחבל צבאי תוקפני וקנאי...
זו הייתה הרוח שפיעמה...ואנו עוד נחזור וניתקל בה".
למרות טיעונו הפרו-פלסטיני, נוקט גלאב עמדה שוללנית לגבי מרידות היהודים ברומא, ובמקום לצדד באוכלוסייה הילידית המדוכאת, הוא מזדהה עם האימפריה (בהיותו סוכן האימפריה הבריטית) ולא עם נתיניה הנרדפים.
בתיאורו את השתלשלות היחסים בין הנוצרים והיהודים, היהודים הנרדפים הם תמיד האשמים.
ב-150 השנים שאחרי ישו, "נקטו היהודים מגמה זו של רדיפה, ובאופן זה חוללו תגובת שרשרת של רדיפות עד ימינו".
גלאב טוען כי היחס האסלאמי השלילי כלפי היהודים נבע גם הוא ממעשיהם ומצדיק את מוחמד, שגירש שני שבטים יהודיים ממדינה וטבח בשלישי.
גלאב מסכם את התהליך המחזורי: "שוב ושוב אנו רואים בהיסטוריה כיצד היהודים, שהשתחררו מדיכוי, מתעצמים במהירות רבה כמעט עד כדי השגת שליטה בארץ מגוריהם.
העם, המתמרמר נוכח עוצמתם, פונה נגדם ואז חוזרת ומתחדשת תקופת רדיפות".
עם חלוף הזמן, אמינות זיכרונו של גלאב פחתה וזיכרונותיו מ-1948 נעשו אנטי-ציוניים יותר ויותר.
ב-1957 כתב שכל בעיית הפליטים הפלסטינים "הייתה תוצאה של גירוש אכזרי של כל הערבים בידי הישראלים ב-1948", וב-1971 אף סילף את העובדות ההיסטוריות, כאשר כתב שאין זה נכון ש"הערבים פלשו לישראל" במלחמה, מאחר ש"בחינה מדוקדקת של התאריכים...מלמדת כי ישראל תקפה ראשונה".
במכתב לעיתון שכתב מיד לאחר מבצע ליטני ב-1978, האשים את ישראל כי "גירשה ממקומם לבנונים ילידים והחריבה את עיירותיהם וכפריהם לבל יהיו להם בתים לחזור אליהם", האשמה שלא הייתה בה אמת.
גלאב על ערביי ארץ ישראל
בדו"ח מספטמבר 1936 הצביע גלאב על מה שמניע את המרד הערבי בארץ ישראל: "המשבר בפלשתינה העצים עד מאד את הרגשות הלאומיים והדתיים־המוסלמים...
הטיעונים הנושנים בדבר התועלת הכספית או החומרית שמפיקים הערבים מן הנוכחות היהודית או הבריטית, חוזרים ומושמעים מחדש...
טיעונים אלה מלמדים על בורות בסיסית לגבי טבע האדם, שמניעיו החזקים ביותר אינם חומריים אלא נפשיים".
למרד של הפלסטינים הייתה השפעה על תפיסתו של גלאב באותה תקופה.
בדו"ח מאפריל 1937 כתב: "המהפכה המנטלית המתרחשת בנפשו של כל ערבי החי בפלשתינה, ולו רק לתקופה קצרה, מדהימה.
דומה, שאופיו מתעוות והוא נעשה שפל, עוין וחשדן...
בדו"ח שכתב בנובמבר 1938 ניסה לאבחן את מאפייני המרד הערבי וטען שהוא "מורכב, כפשיזם וכנאציזם, מכנופיות של אנשים נחושים, ספוגי אמונה גזענית קנאית, הנתמכים פחות או יותר על ידי רוב האוכלוסייה, הנתפסת לתחושה של השפלה לאומית...
אין זה סביר שאמצעים צבאיים עשויים להשכין רגיעת קבע בפלשתינה, שם הערבים מתחשלים במהירות לעם מלוכד על יסוד תורות הגזע האחרונות מבית מדרשה של אירופה".
בדו"ח זה ניסח תובנה לגבי התמודדות עתידית עם הטרור: "המרד האירי, ועכשיו המרד הפלשתינאי...
הוכיחו כי צבאות סדירים אינם כשירים להתמודד עם לוחמה כנופייתית, המתנהלת באמצעות הפחדתם של אזרחים בודדים.
הדרך האחת שנמצאה עד כה להתמודד עם טרור היא יותר טרור".
ב"תזכיר נוסף על הסדרי שלום במזרח התיכון" ממאי 1943 כתב שהפלסטינים "השיגו את 'הספר הלבן' כתוצאה מהמרד שלהם".
בדו"ח מאפריל 1939 כתב גלאב שהמופתי אמין אל-חוסייני "שואף להיות ההיטלר של פלשתינה".
תקופת המרד הייתה חוויה מביכה לגלאב.
הוא אהד את מטרותיהם האנטי ציוניות של המורדים, אך הסתייג מדרכם של מנהיגי המרד, כעס על כל מי שנלחם באימפריה הבריטית ופחד מפני גלישת המרד לעבר הירדן.
ב"תזכיר על דוח הוועדה האנגלית-אמריקנית" ציין: "הערבי הפלשתינאי הוא אחד מלוחמי הגרילה הטובים בעולם".
בספרו "שלום בארץ הקודש" כתב גלאב שהפלשתינאים היו "עם נעים הליכות ונבון", אך "מאחר שהללו לא התמצאו בעולם המערבי, נכשלו בטעויות שגבלו בהתאבדות.
אחת מהן הייתה מנהגם להחרים ועדות חקירה".
בספרו "חייל עם הערבים", תיאר את הניגוד שבין הציונות והדיפלומטיה הפלסטינית: "היהודים תמיד קיבלו בהסכמה כל הבטחה או יעד שהיו בהישג ידם...לאחר שמימשו הישג כלשהו...המשיכו לדרוש עוד ולהרחיב את משמעות ההבטחה שקיבלו.
הערבים צעדו בעקביות בדרך הפוכה לחלוטין.
הם דרשו מילוי תוכניתם במלואה ופסלו לחלוטין כל יעד שנגרע ממנו ולו קוצו של יוד מנוסח דרישותיהם המלאות.
היהודים הלכו מחיל אל חיל בהשיגם יעדים חלקיים בזה אחר זה...
הערבים תמיד דרשו הכל־או־לא־כלום - ולא השיגו דבר".
גלאב ביקר את "עמידה עקשנית זו על הצדק...השפעתה על גורל הערבים הפלשתינאים הייתה הרסנית לחלוטין.
הזדמנויות רבות לפשרה הוצעו להם, ואילו התקבלו, היו עשויות להצילם.
אבל הם היו נוקשים לחלוטין, והתוצאה הייתה שהם הובסו".
במאמר שכתב ב"דיילי מייל" הלונדוני ב-12 באוגוסט 1948, כתב גלאב על הבריחה ההמונית של ערביי ארץ ישראל לאחר פרשת דיר יאסין: "האזרחים הערבים נתקפו בהלה ונסו מנוסה מבישה.
גלאב תיאר את תחושותיו בזמן פלישת הלגיון לארץ ישראל: "ידעתי כי לערבים אין שום תוכנית וכי אין ביניהם תיאום...העם ציפה, שבתוך יומיים־שלושה נכבוש את תל אביב.
מה יכולתי לעשות מוקף איוולת רבה כל כך?".
לאחר כיבוש לוד ורמלה וגירוש תושביהם ביולי 1948, נשטפה הגדה המערבית בגל הפגנות נגד הלגיון, גלאב והבריטים.
גלאב חשב שהפלסטינים נוהגים בכפיות טובה כלפי חיילי הלגיון, שנרגמו ברמאללה וכונו "בוגדים" ו"גרועים מיהודים" בזמן שבאותה שעה היו נתונים בלחימה.
לדברי גלאב, הוא מעולם לא חזה שפעולותיו בלוד וברמלה "יוליכו לשואה אנושית בממדים שכאלה", וסיפר שבכפרים בהם עבר ירקו עליו וקראו לו בוגד, ומאז החל לנוע בלוויית שומרי ראש.
גלאב חשב שהפלסטינים נוהגים בכפיות טובה גם כלפי בריטניה, אך למרות זאת רחש כלפיהם אהבה נוכח מאבקם בציונות והזדהה עם סבלם במהלך ה"נכבה".
ביולי 1949 כתב: "עומק האסון אולי נסתר מעיני העולם הרחב בשל הסבלנות העצומה ואלם ההשלמה של הקורבנות".
ב"תזכיר על עתיד ירושלים" שכתב ביולי 1949, השווה את הנכבה לשואה: "יש לזכור כי הפלשתינאים סבלו במשך 18 חודש באותה מידה שסבלו היהודים במלחמה האחרונה באירופה".
ב-1949 תיאר גלאב את תכונותיהם האופייניות של הפלסטינים: "חריפות שכל, הומור, התנהגות לבבית, התמסרות עמוקה לפוליטיקה ונטייה לשבת כל שעות היום בבתי קהווה וללהג בלי הרף...
אך בנדיר מוליכים שטף המלל האדיר שלהם, והאופי השלילי של דעותיהם, לעשייה חיובית...[אומרים כי] בכל מקום שמצויים עשרה יהודים, תמצא אחת עשרה השקפות פוליטיות...[זה] חל באותה מידה על הפלשתינאים".
באמצע 1949 כתב גלאב על יחס הפלסטינים לשלטון עבדאללה בגדה המערבית: "הפלשתינאים דומים לאירי הטיפוסי - תהיה ממשלה אשר תהיה, הוא יהיה נגדה".
הוא העריך שהמופתי - שמשרת אותו "גרעין קשה של בריונים וטרוריסטים, המתפרנסים מאז 1936 מפשיעה" - עסוק ב"ארגון כנופיות" לביצוע מרידה בפלשתינה, "שתתבצע במתואם עם רציחת המלך עבדאללה".
ב-1953 התייחס גלאב לדיון לגבי פעולות התגמול הישראליות בתקשורת המערבית וטען שהערבים "אינם יודעים כיצד להתמודד עם פרסום.
ידם של היהודים על העליונה דרך קבע".
ב-1953 התייחס לכך שהיהודים מציינים לעיתים "בבוז, שהערבים מבינים אך ורק את שפת הכוח".
ב-1957 חלק על התפיסה הזו וטען כי "אין בעולם עם המבין רק כוח".
ג'ון בול הוא דמות בדיונית המסמלת את אנגליה ולעיתים את כל בריטניה (בדומה לדוד סם האמריקני).
הדמות צוירה לראשונה על ידי דוקטור ג'ון ארבותנוט (John Arbuthnot) ב-1712. הדמות של ג'ון בול שימשה את הקריקטוריסט תומאס נאסט במאה ה-19, ואת ג'ורג' ברנרד שו שכתב על אירלנד את המחזה "האי האחר של ג'ון בול" בשנת 1904.
ג'ון בול מתואר בדרך כלל כגבר נמוך וכבד בעל כובע צילינדר נמוך, מעיל ערב ומקטורן העשוי מדגל בריטניה.
לעיתים קרובות, ג'ון בול מלווה בכלב בולדוג.
בציורים מוקדמים מתואר ג'ון בול (bull - פר) כבעל ראש פר ממש.
בשלהי תקופת המנדט הבריטי לגלג נתן אלתרמן, במדורו "הטור השביעי", על ג'ון בול, כלומר שלטון המנדט.
ב-10 באפריל 1947 פרסם אלתרמן את השיר "רווחיו של ג'ון בול", שבו הוא לועג למדיניות ההשהיה, אותה נקטה בריטניה.
ב-26 בדצמבר אותה שנה פורסם השיר "למען ג'ון בול", האומר בלעג, שעל היישוב להסכים להתחסל, רק כדי לא להרגיז את הבריטים.
ג'ון הנרי בונהם (בונזו) היה מתופף רוק בריטי וחבר בלהקת לד זפלין עד מותו.
הוא נודע בכוח, במהירות וב"רגש" שלו לגרוב.
בונהם נחשב על ידי רבים כאחד מהמתופפים הטובים ביותר בתולדות הרוק, ואף דורג על ידי מגזין הרולינג סטון כמתופף הטוב ביותר בכל הזמנים.
כשהיה בן 5 למד לראשונה לנגן בתופים, כאשר הרכיב "מערכת תופים" מכלי קיבול ופחים, והעתיק את תנועתם של אליליו ג'ין קרופה ובאדי ריץ'.
בגיל 15, הוא קיבל את מערכת התופים הראשונה שלו.
ב-1964, הצטרף בונהם ללהקתו הראשונה "Terry Webb and the Spiders".
שנתיים מאוחר יותר, הצטרף ללהקת "A way of Life", אך זמן קצר לאחר מכן הפכה הלהקה ללא פעילה.
בונהם היה צריך הכנסה קבועה, ולכן הצטרף ללהקת הבלוז, " Crawling King Snakes", אשר הסולן שלה היה סולן לד זפלין לעתיד רוברט פלאנט.
ב-1967, "A way of Life" ביקשה מבונהם לחזור ללהקה, והוא הסכים.
באותה שנה החליט פלאנט להקים את להקת "Band of Joy" וצירף את בונהם כמתופף.
הלהקה הקליטה דמואים אך לא אלבום.
ב-1968, הזמר האמריקאי טים רוז (Tim Rose), ביצע סיבוב הופעות בבריטניה והזמין את הלהקה להיות להקת החימום שלו.
לאחר שסיים רוז את סיבוב ההופעות שלו, הוא הזמין את בונהם לנגן בלהקתו.
בעקבותיו, זמרים נוספים כמו ג'ו קוקר וכריס פרלאו הזמינו את בונהם לנגן עמם בסיבובי ההופעות שלהם.
כאשר ג'ימי פייג', גיטריסט לד זפלין, חיפש זמר ומתופף הוא נפגש עם בונהאם ועם פלאנט ויחד עם הבסיסט ג'ון פול ג'ונס הם הקימו את להקת לד זפלין.
לצד עבודתו של בונהם בלד זפלין, הוא ניגן גם עם אמנים נוספים במהלך חייו.
ב-1969, השתתף בונהם ביחד עם פייג' וג'ונס באלבום של להקת "The Family Dogg", "A Way of Life".
בנוסף, הוא ניגן תופים בשיר של לולו, "Everybody's Got to Clap" שיצא ב-1971.
הטכנאי המפורסם אדי קריימר סיפר על הקלטות התקליט Houses of the Holy ב-1972: "הוא המתופף הכי קל להקלטה שאי פעם עבדתי איתו.
הושבתי אותו בחדר לבד...כשעל התופים רק שלושה מיקרופונים.
הסאונד היה מצוין...בונזו נשמע ככה מכיוון שהוא הכה בתופים חזק יותר מכל מי שאי פעם שמעתי...במובנים רבים הוא היה המפתח ללד זפלין".
על סגנון הנגינה שלו אמר בונהם באותה שנה: "אני מאוד אוהב לצעוק כשאני מנגן, אני צועק כמו דוב כדי להגביר את הקצב...מזה שלושה סיבובי הופעות שלא קרעתי אף עור...אם פשוט תניח למקל ליפול, זה ייראה כאילו אתה מכה בו חזק הרבה יותר ממה שקורה באמת.
אני נותן לו ליפול כשרק כוח הכבידה של הזרוע שלי מאחוריו".
ב-1974, הופיע בונהם בסרט "Son of Dracula", וניגן שם בתופים.
יוצר הסרט הוא רינגו סטאר.
ב-27 ביוני 1980, בשל תשישות פיזית, נפל בונהם ממושבו והתמוטט לאחר השיר השלישי במהלך הופעה בנירנברג והיא בוטלה.
ב-24 בספטמבר 1980, במהלך מסעם של הלהקה, בונהם ביקש לעצור לארוחת בוקר בה שתה כמות מופרזת של אלכוהול, והגיע שיכור לסטודיו ההקלטות.
שאר חברי הלהקה לקחו אותו לביתו של ג'ימי פייג', שם המשיך בשתייה ונרדם, ובבוקר למחרת נמצא מת.
הוא היה בן 32 במותו.
לאחר מותו, להקת לד זפלין הפסיקה לתפקד והתפרקה.
מבדיקה שלאחר המוות, לא נמצא שום זכר לסמים בדמו של בונהם וסיבת המוות הייתה חנק מקיא, כתוצאה מהשתייה.
גופתו של בונהם נשרפה ב-10 באוקטובר בראשהוק, ווסטרשיר.
בנו של בונהם, ג'ייסון (נולד ב-1966), הוא גם מתופף, ובדצמבר 2007 ניגן בהופעת האיחוד של לד זפלין.
ג'ונתן מארק (ג'וני) באקלנד , הוא הגיטריסט הראשי של להקת הרוק הבריטית קולדפליי.
באקלנד נולד בלונדון, אנגליה וחי שם עד שבגיל 4 משפחתו עברה לצפון ויילס.
אחיו הגדול, שהיה מעריץ הלהקה My Bloody Valentine, עודד את באקלנד להיכנס למוזיקה.
בגיל 11 באקלנד קיבל השראה מלהקת הסטון רוזס והתחיל לנגן בגיטרה.
באקלנד למד מתמטיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת לונדון, שם פגש את חבריו לעתיד ללהקת קולדפליי.
בראיונות באקלנד מציין כהשפעות מוזיקליות בין היתר את אריק קלפטון, ג'ורג' האריסון וג'ימי הנדריקס.
כיום הוא חי בלונדון עם חברתו, קלואי.
ג'ון בארנס הוא כדורגלן עבר בינלאומי אנגלי יליד ג'מייקה ואחד משחקניה המובילים של ליברפול בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ובשנות ה-90.
בארנס נולד בקינגסטון, בירת ג'מייקה.
אביו היה איש צבא ששירת תחילה ברגימנט איי הודו המערבית של קולונית איי הודו המערבית הבריטיים ולאחר קבלת העצמאות של ג'מייקה שירת בכוח ההגנה של ג'מייקה.
בגיל 12 היגר עם משפחתו לבריטניה.
הוא החל לשחק כדורגל בקבוצות נוער בלונדון.
הוא החל את הקריירה שלו במדי ווטפורד וערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף בספטמבר 1981 שהיה בן 17. הקבוצה העפילה בעזרתו לליגה הבכירה ואף הגיעה לגמר הגביע האנגלי והשתתפה בגביע אופ"א.
מאמן נבחרת אנגליה בכדורגל בובי רובסון שם לב למהירות והכישרון שהפגין בארנס באגף שמאל של ווטפורד וזימן אותו לנבחרתו.
ב-1983 ערך הופעת בכורה בינלאומית.
במשחק ידידות מול ברזיל באצטדיון המרקנה שבריו דה ז'ניירו שנערך כשנה לאחר מכן, מבצע אישי של בארנס הסתיים בשער.עם זאת רף הציפיות לגביו הועלה משמעותית.
הוא שיחק בנבחרת במשך עשור שלם וצבר 12 שערים ב-79 הופעות.
במונדיאל 1986 שנערך במקסיקו שותף בארנס רק בחמש עשרה הדקות האחרונות של נבחרת אנגליה בטורניר.
רובסון הכניס אותו לכר הדשא כאשר הנבחרת פיגרה בשני שערים במשחקה מול ארגנטינה ברבע הגמר.
בזמן הקצר הזה הספיק לבשל לגארי לינקר שער וליצור עבורו הזדמנות נוספת אשר הוחמצה.
בעקבות הפסד זה סיימה אנגליה את דרכה בטורניר.
לקראת עונת 1987–1988 עבר בארנס לליברפול בראשות המאמן קני דלגליש, תמורת 900,000 לירה שטרלינג.
הקבוצה זכתה באליפות והפסידה רק שני משחקים בדרך אליה.
במפעל הגביע הפסידה בגמר לוימבלדון.
בעונה הבאה ליברפול זכתה בגביע לאחר ניצחון בגמר על היריבה העירונית אברטון אבל הפסידה את האליפות ברגע האחרון לארסנל.
בעונתו השלישית בקבוצה, 1989-1990 שבה ליברפול וזכתה באליפות .
בשורותיה שיחק אז גם רוני רוזנטל.
במאי 1990 היה סולן הלהיט "World in Motion" של להקת "ניו אורדר", יחד עם שחקני נבחרת אנגליה בכדורגל, שיר שהוקלט לקראת מונדיאל 1990.
במונדיאל 1990 שוב בארנס איבד את מקומו בהרכב במהלך הטורניר.
ב-1992 ספג שריקות בוז מהקהל באצטדיון ומבלי לאחר הופעה של הנבחרת כולה.
בארנס נשאר בליברפול ובשנות התשעים הוא הוסט מעמדתו באגף לקישור המרכזי על ידי המאמן גרהם סונס, משום שהפציעות שעבר וגילו המתקדם האטו אותו ומנעו ממנו להמשיך לרוץ באגף כבעבר.
בנוסף, הוא סייע בחניכתם של הכישרונות הצעירים של המועדון, רובי פאולר וסטיב מקמנמן.
יחד עימם זכתה ליברפול בגביע הליגה ב-1995 וסיימה במקום השני בפרמייר ליג ב-1997, זאת לאחר קרב צמוד עם מנצ'סטר יונייטד.
ב-1997 עבר לניוקאסל יונייטד, שוב תחת המאמן דלגליש.
אחר כך שיחק בצ'רלטון אתלטיק ופרש ממשחק פעיל.
ב-1999 הזמין אותו דלגליש שהיה למנהלה של סלטיק לאמן את הקבוצה.
הוא שימש כמאמנה של סלטיק (במדיה שיחק גם אייל ברקוביץ') במשך כשנה אולם לא נחל הצלחה.
מאז שעזב את המועדון הוא מופיע כפרשן בטלוויזיה האנגלית ועוסק גם בקידום מטרות חברתיות מגוונות.
כשחקן שחור עור סבל בארנס מגילויי גזענות רבים.
אוהדי אברטון, כמו גם חברי ארגונים מן הימין הקיצוני, הרבו להטיח בו כינויי גנאי גזעניים.
גם במדי הנבחרת לא נמלט בארנס - השחקן השחור שהופיע הכי הרבה פעמים בנבחרת אנגליה - מנהמות ואיומים על רקע גזעני.
על המטוס שהחזיר את הנבחרת מברזיל, לאחר המשחק שבו הבקיע את שערו המפורסם ביותר, הטיחו חברי מפלגת החזית הלאומית הבריטית בבארנס כי השער שהבקיע לא נחשב, בגלל צבע עורו.
לאחר פרישתו היה בארנס לאחד מהפעילים למיגור הגזענות בעולם הכדורגל.
במרץ 2006 ביקר בישראל, כחלק ממשלחת ללחימה בגזענות, ביוזמת הקרן החדשה לישראל והמועצה הבריטית.
בין השאר ביקר בעיר סח'נין.
בנובמבר 2014 ביקר שוב בישראל, במסגרת מסע קידום מכירות של בירה קרלסברג בשם "Play With The Legends", בשיתוף היצרן המקומי של הבירה - מבשלות בירה ישראל.
ג'ון רוברט בולטון הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כיועץ לביטחון לאומי בממשל הנשיא דונלד טראמפ החל מ-9 באפריל 2018, עד לפיטוריו בספטמבר 2019.
יותר מעשור לפני כן, היה שגרירה של ארצות הברית באומות המאוחדות (2005–2006), לאחר שמונה לתקופה של שנה במינוי פגרה.
במשך הקריירה הציבורית שלו נודע בולטון בגישתו הבלתי מתפשרת והמתעמתת מול מדינות המעורבות בהפצת טרור ונשק לא קונוונציונלי.
גישה זאת קנתה לו מבקרים רבים בקרב גורמים יוניים וסוציאליסטיים במערב, דמוקרטים בארצות הברית ובמדינות וארגונים עמם ניהל מגעים דוגמת רוסיה, קוריאה הצפונית והאו"ם.
בולטון נולד בבולטימור שבמרילנד לכבאי אדוארד ג'קסון (ג'ק) ווירג'יניה קלרה גודפרי (ג'יני), שניהם ממוצא אירי ואירי-סקוטי.
המשפחה התגוררה בשכונה של מעמד העובדים בשם Yale Heights.
לאחר בית הספר היסודי התקבל עם מלגה לבית הספר הפרטי McDonogh שבמרילנד, בו למד כתלמיד פנימייה.
כבר בגיל 15, בשנת 1964, התנדב לקמפיין הבחירות של הסנאטור הרפובליקני בארי גולדווטר לנשיאות ארצות הברית.
כשקיבל מלגה לאוניברסיטת ייל הפך לראשון במשפחתו שזכה להשכלה אקדמית.
במהלך לימודיו היה פעיל בגוף הפוליטי המאחד את הסטודנטים של אוניברסיטאות מדינת קונטיקט (Connecticut Inter-Collegiate Student Legislature, CISL), בו הסטודנטים דימו את בתי הקונגרס וניהלו ויכוחים פוליטיים ופילוסופיים בינם לבין עצמם.
הוא הצטרף למפלגה השמרנית ב-CISL, ועם הזמן הפך לראש נציגות ייל ב-CISL.
הוא סיים את תואר ה-.B.A במשפטים באוניברסיטת ייל בהצטיינות יתרה ב-1970. במהלך לימודיו בייל, הנחשב למעוז הליברלים-דמוקרטים, סלד בולטון ממחאות הסטודנטים נגד מלחמת וייטנאם והתמיכה לה זכתה המחאה מצד צוות המרצים.
בולטון ראה בסטודנטים בייל כליברלים מפונקים, ובמגמות תרבות הנגד והליברליזציה הפושה בצעירי שנות ה-60 המאוחרות כמסוכנות.
למרות תמיכתו במלחמת וייטנאם הוא התגייס למשמר הלאומי של מרילנד (כדי להימנע מגיוס החובה לצבא ארצות הברית) משום שחשב שהמלחמה "אבודה".
ב-1971 החל בולטון את לימודיו בבית הספר למשפטים של ייל, חברו לכיתה היה קלרנס תומאס (לעתיד שופט שמרן בבית המשפט העליון), ובאותה תקופה למדו בייל הילרי רודהם ובעלה נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
בולטון היה עוזר מחקר לאחד מהמרצים שלו, ראלף ק.
וינטר השמרן (בעתיד שופט בבית המשפט לערעורים באזור ניו אינגלנד).
בקיץ 1972 התמחה במשרד סגן הנשיא ספירו אגניו.
בולטון קיבל את תואר ה-J.D.
ב-1974 ובהתאם לעצת וינטר לא ניסה להתקבל לממשל ניקסון, אלא פנה למגזר הפרטי.
בין השנים 1974 עד 1981 ו-1983 עד 1985 היה בולטון עורך דין בחברת עורכי הדין הבינלאומית Covington & Burling במשרדה שבוושינגטון.
מאבקו הבולט בתחילת דרכו היה נגד החוקים המגבילים לתרומות כספים לקמפיינים פוליטיים שהתקבלו בתגובה לפרשת ווטרגייט.
בין השנים 1993–1999 שימש כעמית בחברת עורכי הדין Reed, Bolton & McManus.
בולטון החל את הקריירה הממשלתית שלו בממשל רייגן הרפובליקני ב-1981 שימש במשך תקופה קצרה כעורך דין בקבוצה האחראית על חילופי הממשל (בין קרטר לרייגן) ולאחר מכן כעוזר ליועץ המשפטי בבית הלבן.
לאחר מכן פנה לשמש כעורך דין בסוכנות האמריקנית לסיוע בינלאומי (USAID) הכפופה למזכיר המדינה של ארצות הברית.
ב-1982 קוּדם לתפקיד עוזר למנהל תיאום תוכניות ומדיניות ב-USAID (התפקיד מס' 3 בסוכנות).
בולטון החל לסלוד מעבודתו ב-USAID בשל תחושתו כי מדינות העולם העניות והארגונים הבינלאומיים הבאים עמם במגע, רואים את תרומתה הכספית הנרחבת של ארצות הברית כמובנת מאליה ולא מספקת.
לכן החליט ב-1983 לשוב למגזר הפרטי.
ב-1985, בכהונתו השנייה של רייגן, שב לממשל, הפעם כעוזר לתובע הכללי במשרד המשפטים.
תפקידו העיקרי היה ניסיון להעביר מינויים של שופטים שמרניים לבתי המשפט הפדרליים דרך ועדת המשפטים בסנאט והמליאה.
מאבקו הבולט היה למינוי שופט בית המשפט העליון השמרן ויליאם רנקוויסט לנשיא בית המשפט העליון.
בנוסף, לאור התפנות מקומם של שופטים נוספים בבית המשפט העליון, ממשל רייגן פעל בהצלחה למינויים של סנדרה דיי אוקונור ואנתוני קנדי השמרנים המתונים ואנטונין סקאליה השמרן.
ב-1987 כשל הממשל בניסיונו להעביר בסנאט את מינויו של אחד מהמרצים של בולטון במהלך תקופתו בייל - השופט השמרן במיוחד רוברט בורק.
בולטון התאכזב מכישלון זה בשל קרבתו לבורק ותמיכתו בעמדותיו השמרניות - החל מביקורתו על הגבלים עסקיים וכלה בפרשנותו המצומצמת לחוקה והתנגדות עזה לאקטיביזם שיפוטי.
לאחר חשיפת פרשת איראן-קונטראס החלה שורה ארוכה של שימועים בקונגרס האמריקני והקמת ועדות חקירה.
לצד המאבקים למינוי השופטים השמרנים, בין השנים 1986–1988 פעל משרדו של בולטון להגנת נציגי הממשל שנחקרו בוועדות והשימועים השונים, ובייחוד התובע הכללי דאז אדווין מיס.
בתחילת 1988 מונה בולטון לראש המחלקה האזרחית במשרד המשפטים, בה היה ממונה על כ-400 עורכי דין שפעלו להגנת עובדי הממשל הפדרלי, חברי קונגרס ושרי הקבינט מול תביעות אזרחיות.
עוזר שר החוץ לענייני ארגונים בינלאומיים
עם תחילת כהונתו כנשיא, ג'ורג' בוש האב מינה את ג'יימס בייקר, ידידו של בולטון, לתפקיד שר החוץ.
בולטון, שלא נהנה מיחסים קרובים עם התובע הכללי החדש דיק ת'ורנברג (שנכנס לתפקיד לאחר התפטרות אד מיס), בחר לעבור למשרד החוץ ומונה לעוזר השר לענייני ארגונים בינלאומיים.
בתקופת כהונתו זו, שנמשכה עד 1993, הצליח בולטון לבלום את ניסיון הפלסטינים לשנות את שם נציגותם מאש"ף לפלסטין ולהתקבל במעמד של מדינה (ולא "ארגון צופה" כמו שהיה באותם ימים) לתת-ארגונים השונים של האו"ם.
אש"ף מיקד את מאמציו בתחילה בארגון הבריאות הבינלאומי, שרבע מתקציבו מומן על ידי ארצות הברית.
בשכנוע של בולטון, שר החוץ בייקר פרסם הצהרה בה קבע כי ימליץ לנשיא להפסיק בתמיכה הכספית לכל ארגון באו"ם שיעלה את מעמד אש"ף ל"מדינה חברה".
בסוף דיון מתוח בתחילת חודש מאי בז'נבה החליט הארגון לא לשדרג את מעמד אש"ף.
מאמצי אש"ף התמקדו לאחר מכן באונסק"ו, ממנו ארצות הברית פרשה (ומשכה את מימונה) בשל בעיות שחיתות ואנטי-אמריקניזם של הארגון, לטענת ממשל רייגן.
במטה אונסק"ו בפריז הכריז בולטון כי במקרה שאש"ף תתקבל כמדינה חברה לארגון, ארצות הברית וכספיה לעולם לא יחזרו לארגון.
בולטון היה מעורב בהשגת החלטות מועצת הביטחון של האו"ם לתמיכה בשימוש בכוח נגד עיראק טרם פתיחת מלחמת המפרץ ב-1991, אם כי את מרבית הדיפלומטיה עשה שר החוץ בייקר.
בולטון היה היוזם בממשל לביטול החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם מ-1975 שהשוותה בין הציונות לגזענות.
ב-1991. לאחר התבוסה של עיראק במלחמת המפרץ, מזכיר המדינה ג'יימס בייקר היה נכון להיענות למאמצי שכנועיו של בולטון וארגוני שדולה פרו-ישראליים לביטול ההחלטה.
ביטול ההחלטה המוצלח בקבלת החלטה 4686 של העצרת גרם לבולטון להיות "אדם מאושר".
עם בחירתו של הנשיא הדמוקרטי ביל קלינטון פרש בולטון למגזר הפרטי.
תת שר החוץ לבקרת נשק
עם בחירתו של הנשיא הרפובליקני ג'ורג' ו.
בוש, שב בולטון לממשל ב-2001. בולטון הושבע לתפקידו כתת-שר החוץ לענייני בקרת נשק (בק"ן) וביטחון בינלאומי.
נושא עיסוקו העיקרי בתפקיד זה היה מניעת תפוצת (פרוליפרציה) נשק להשמדה המונית.
בולטון היה היוזם של ה-Proliferation Security Initiative (יוזמת ביטחון תפוצת נשק, PSI), שעד אז חתמו המדינות על הסכמים דו-צדדיים עם ארצות הברית ובכך התחייבו לקחת בה חלק.
בהסכמים המדינות מתחייבות לאפשר עצירת ספינות המפליגות תחת דגלן, במקרה כי קיים חשד להימצאותם של חומרים אסורים שיכולים לסייע לתוכניות נשק ביולוגי, כימי ואטומי והאמצעים לשיגורם.
למדינות החתומות מתאפשר לבקש מאחת משאר החברות ב-PSI לעצור ספינות הרשומות במדינה זו, ובמקרה הצורך לבצע חיפוש על הספינה.
במסגרת תפקידו, ב-2003 השתתף בולטון בשיחות השש בין שכנותיה של קוריאה הצפונית וארצות הברית בניסיון לפרק את נשקה הגרעיני של קוריאה הצפונית.
אולם בעקבות התבטאויותיו כי קים ז'ונג איל הוא "דיקטטור רודני" וחייהם של הצפון קוריאנים תחתיו הם "חלום בלהות" הוא הוצא מהמשלחת האמריקנית.
בולטון נמנה עם קבוצת הניצים במהלך כהונתו הראשונה של ג'ורג' בוש, יחד עם קבוצת אידאולוגים תקיפים מהמועצה לביטחון לאומי שבבית הלבן, מחלקת ההגנה ומשרד סגן הנשיא הוא פעל להקשחת הקו נגד עיראק, איראן וקוריאה הצפונית (מדינות ציר הרשע).
קבוצת ניצים זו התנגדה לעמדות המסורתיות של הממסד של מחלקת המדינה ובראשו שר החוץ דאז קולין פאוול, שנטו לעמדות פייסניות יותר.
לאחר התנגדות הדמוקרטים ומספר רפובליקנים בסנאט, והחלטתם לנקוט בפיליבסטר למניעת הצבעה על מינויו, מינה ב-1 באוגוסט 2005 הנשיא בוש את בולטון לנציג הקבוע של ארצות הברית באומות המאוחדות באמצעות מינוי פגרה זמני (Recess appointment).
כשגריר ארצות הברית באו"ם היה בולטון ידוע כתומך בממשלת ישראל ומנע שורת החלטות וגינויים נגדה.
בזמן מלחמת לבנון השנייה התנגד לקיום הפסקת אש מיידית ותמך במתן יד חופשית לישראל.
כחודש לפני פקיעת מינויו, הכריז בולטון ב-4 בדצמבר 2006 כי לא יבקש מהנשיא ג'ורג' בוש לחדש את מינויו, עקב חוסר היכולת להעביר את מינויו בסנאט, והקושי הפוליטי במינוי פגרה נוסף לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות האמצע.
טרם מינויו ולאחריו היה בולטון מעורב בשורה של צוותי חשיבה ומכוני מחקר המזוהים עם גורמים שמרניים, ביניהם: איגוד הרובאים הלאומי, Project for the New American Century ו-AEI (בו אף כיהן בין השנים 1999–2001 כסגן נשיא).
לאחר סיום תפקידו באו"ם, חזר בולטון לתפקיד חוקר מדיניות חוץ וארגונים בינלאומיים במכון המחקר הנאו-קונסרבטיבי American Enterprise Institute.
בה בעת הוא מפרסם ממאמריו בעיתונים שמרניים שונים דוגמת הוושינגטון טיימס, ניו יורק דיילי ניוז והוול סטריט ג'ורנל.
בנובמבר 2007 פרסם את ספרו הראשון בו תיאר את תקופת שירותו באומות המאוחדות.
ב-22 במרץ 2018 מונה על ידי הנשיא דונלד טראמפ ליועץ לביטחון לאומי במקומו של הרברט ריימונד מקמאסטר, תפקיד אליו נכנס רשמית ב-9 באפריל 2018.
ב-10 בספטמבר 2019 פוטר מתפקידו על ידי הנשיא דונלד טראמפ, על רקע דיווחים כי התנגד לשינוי בקו המדיניות של הנשיא מול איראן.
ב-18 בספטמבר 2019 מונה במקומו רוברט אובריאן.
בולטון מגדיר עצמו כליברטריאני שמרן.
לאור תמיכתו בפוליטיקאים ושופטים שמרניים מאוד, דוגמת בארי גולדווטר ורוברט בורק וחברותו בארגונים שונים ניתן לסווגו כאולטרא-שמרן.
עמדותיו בנוגע למדיניות חוץ נעה בין ניצית-ביטחוניסטית לנאו-שמרנית.
במהלך שירותו במשרד המשפטים האמריקני, פעל בולטון להגדלת סמכויות הנשיא, מול שופטים אקטיביסטים (בראייתו) וחברי קונגרס פעלתניים.
בולטון נמנה עם קבוצת משפטנים שמרנית, הבוחרת לפרש את החוקה האמריקנית בצמצום ולשלול סמכויות רבות מהקונגרס ומהרשות השופטת.
כך, במהלך השימועים לאישור מינויו של ויליאם רנקוויסט לנשיא בית המשפט העליון, בולטון וגורמים אחרים במשרד המשפטים סירבו לחשוף מסמכים על תקופתו של רנקוויסט (1969–1971) במשרד המשפטים של ממשל ניקסון בטענה כי לנשיא יש זכות חיסיון (executive privilege) על דיוניו עם יועציו.
הסנאטורים הדמוקרטים טענו מנגד כי רנקוויסט לא כיהן כיועץ לנשיא, אלא יועץ לתובע הכללי ולכן יש לקונגרס זכות לבחון את המסמכים.
בולטון תמך בפלישה לעיראק, לאור הסכנה שבראייתו היווה סדאם חוסיין לשלום העולם.
בולטון התפרסם כשהרחיב את הגדרת הנשיא בוש לציר הרשע וכלל בו גם את קובה, לוב וסוריה.
בולטון סבר כי מדינות אלו חותרות להשגת נשק להשמדה המונית, מפרות את זכויות האדם של אזרחיהן ומסייעות לארגוני טרור.
בולטון מתנגד לאכיפת חוק בינלאומית דוגמת בין הדין הבינלאומי, שמגבילה בראייתו את סמכות הממשל האמריקני.
במהלך כהונתו בממשל בוש הבן בולטון עסק רבות בנושא איראן ובלט בגישתו התקיפה כלפי המשטר בטהראן.
בתקופת הכהונה השנייה של בוש הבן רבים מהתומכים בגישה קשוחה יותר כלפי איראן עזבו את הממשל ואילו פקידים בכירים יותר דוגמת ניקולס ברנס זכו להשפעה גדולה יותר על תהליך קבלת ההחלטות.
לאחר שעזב את הממשל התייצב בולטון בצורה ברורה נגד השינוי ההדרגתי שחל בעמדת הממשל ביחס לאיראן.
ביולי 2008 אישר הממשל לראשונה לנציג מטעמו, ויליאם ברנס להשתתף בשיחות ישירות עם נציג איראני (מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, סעיד ג'לילי) מבלי השעיה איראנית של העשרת אורניום.
בולטון היה מהמבקרים הבולטים מימין את המהלך, ויחד עם השינוי בעמדה כלפי צפון-קוריאה טען כי הללו מעידים כי הממשל נמצא ב"קריסה אינטלקטואלית מוחלטת".
בראייתו של בולטון, יש לעשות כל דבר למניעת השגת נשק גרעיני בידי איראן, ובכלל זאת עידוד לשינוי המשטר בטהראן ואף תקיפה צבאית.
בראייתו, לאור העיכובים הרבים שנגרמים בידי רוסיה וסין לתהליך הטלת הסנקציות על איראן במועצת הביטחון המשך דבקות הממשל האמריקני בנתיב פעולה זה הוא שגוי.
בדומה לרפובליקנים רבים, בולטון היה ביקורתי כלפי התנהלות ממשל קלינטון ביחס לקוריאה הצפונית וכינה אותה "מבישה ושגויה", "פייסנות" ו"שוחד".
בשלהיי 1994 הושג "הסכם מסגרת" בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית שהבטיח את פירוק כוריה הגרעיניים של קוריאה הצפונית תמורת סיוע כלכלי.
עם זאת, קוריאה הצפונית לא פירקה את כוריה, הצליחה להתקדם בתוכנית הגרעין שלה וזכתה לסיוע כלכלי בסך מיליארדי דולרים.
בראייתו של בולטון, אי יישום ההסכם מצידה של קוריאה הצפונית הצביע על תחמנות המשטר וחוסר התועלת בניהול משא ומתן דו-צדדי עמו.
ג'ון בולטון משתייך לכנסייה הלות'רנית.
הוא התחתן עם גרטשן סמית' בריינרד ב-24 בינואר 1986, אלו הם נישואיו השניים.
לבולטון ולסמית' בת אחת בשם ג'ניפר שרה (מכונה JS), הלומדת כיום משפטים באוניברסיטת ייל.
ג'ון בארי היה מלחין בריטי ידוע אשר הרבה להלחין פסקולים עבור סרטי קולנוע.
בארי זכה עבור יצירותיו בחמישה פרסי אוסקר, וגם בפרסי באפט"א, פרס גלובוס הזהב ובפרס גראמי.
בין למעלה ממאה פסקולי הסרטים שהלחין נמצאים "קאובוי של חצות" ו"רוקד עם זאבים".
עם זאת, נראה ששמו של בארי מוכר בעיקר עקב נעימת סרטי ג'יימס בונד, על אף שבארי לא נחשב למלחינה.
בארי נולד בשם ג'ון בארי פרנדרגסט בעיר יורק, הצעיר מבין ארבעה ילדים (שני אחים ואחות אחת).
אמו, פסנתרנית קלאסית, הייתה אנגלייה; ואביו האירי, ג'ון חביאר "ג'ק" פרנדרגסט מקורק, עבד כמקרין בתקופת הסרטים האילמים ולאחר מכן היה בעל רשת בתי קולנוע בצפון אנגליה.
בעקבות עיסוקו של אביו, גדל בארי בבתי קולנוע ובסביבתם בצפון אנגליה, והוא סיפר לימים כי הרקע הזה בילדותו השפיע מאוד על טעמו המוזיקלי ועל תחומי העניין שלו.
בארי ביצע את תקופת שירותו הצבאי בצבא הבריטי כנגן חצוצרה, ולמד במקביל קורס בהתכתבות הלחנה וחיבור מוזיקה אצל המלחין הג'אז ביל רוסו.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי, עבד כמעבד מוזיקלי עבור התזמורות של ג'ק פארנל וטד הית', ובשנת 1957 הקים את הלהקה שלו — The John Barry Seven.
עבודתו עם הזמר אדם פיית' בחיבור שירים לסרטי קולנוע תפסה את עינם של מפיקי הסרט "ד"ר נו", הראשון בסדרת ג'יימס בונד.
בארי נשכר כדי להלחין את הפסקול שליווה את הסרט, אך לא זכה להכרה על גולת הכותרת – הנעימה שהפכה לסימן ההיכר של הסדרה לאורך כל סרטיה.
על אף שהיה מעורב במוזיקה אשר ליוותה את הסרט, זהות מחברה של הנעימה הייתה למחלוקת ארוכת שנים בינו ובין המלחין המוכר מונטי נורמן, אשר נשכר במקור כדי לחבר את הפסקול השלם לסרט.
בארי נשכר כדי לשפר את עבודתו של נורמן, ואף ציין כי הגיעה לידיו טיוטה של הנעימה, אותה תזמר מחדש והפכה לזו המוכרת כיום.
עם זאת, נורמן זכה בתביעת דמי נזיקין כנגד העיתון לוס אנג'לס טיימס כאשר זה טען במאמר שפרסם שבארי הוא היוצר.
בארי הלחין את הפסקולים ושירי הנושא עבור 11 סרטי בונד נוספים בהם היה לפורץ דרך, כאשר היה הראשון להשתמש בסינתיסייזר ובאמני מוזיקת פופ בפסקול קולנועי.
מלבד סרטי קולנוע הלחין בארי מוזיקה עבור הצגות מוזיקליות, סדרות וסרטי טלוויזיה.ב-1962 הלחין את הפסקול של "החדר בצורת L".
ב-1966 הלחין את הפסקול לסרטים "רדיפה" ו"לחופש נולדה" ועבור האחרון זכה בשני פרסי אוסקר.
ב-1972 הלחין את הפסקול לסרט "העין הציבורית" בכיכובם של חיים טופול ומיה פארו וב-1975 הלחין את הפסקול לסרט "יומו של הארבה".
ב-1985, הלחין את הפסקול לסרט "זיכרונות מאפריקה" וזכה בפרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר.
לבארי היו ארבעה ילדים; מנישואים מספר 2,1 ו-4 (אחד מכל אישה) וילד אחד מאולה לרסון איתה חי תקופה מסוימת בשנות ה-60.
פרס האוסקר על השיר הטוב ביותר, לסרט לחופש נולדה (סרט)|לחופש נולדה (1967)
פרס האוסקר על הפסקול הטוב ביותר, לסרט לחופש נולדה (1967)
פרס האוסקר על הפסקול הטוב ביותר, לסרט אריה בחורף (1969)
פרס האוסקר על הפסקול הטוב ביותר, לסרט זכרונות מאפריקה (1986)
פרס האוסקר על הפסקול הטוב ביותר, לסרט רוקד עם זאבים (1991)
פרס גלובוס הזהב על הפסקול הטוב ביותר, לסרט "זכרונות מאפריקה" (1985)
פרס גראמי לאלבום הפסקול הטוב ביותר, לסרט "רוקד עם זאבים" (1992)
פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר, לסרט "אריה בחורף" (1969)
ג'ון בארי צורף ל"היכל התהילה של מחברי שירים" ב-1998.
ג'ון בארנוול הוא שחקן ומאמן כדורגל אנגלי לשעבר.
בארנוול נולד בניוקאסל, ולפני שהצטרף לארסנל ב-1955 הוא שיחק במועדון החובבני בישופ אוקלנד; בנובמבר 1956 הוא חתם על חוזה מקצוען עם ארסנל.
הוא שיחק באופן קבוע בקבוצת הנוער של ארסנל ובנבחרת הנוער של אנגליה, ואת הופעת הבכורה בסגל הבוגר של ארסנל הוא ערך במשחק מול סנדרלנד ב-13 באפריל 1957.
תוך זמן קצר לאחר משחק זה הוא זומן לשירות לאומי, וחזר לשחק בארסנל רק באמצע עונת 1958/1959. בשש העונות הבאות הוא שיחק לסירוגין.
בתחילת התקופה הוא הוצב בעמדת החלוץ השני מאחורי חלוצי החוד, אך בעונת 1961/1962 הועבר לעמדת הקשר ההגנתי.
הוא לא הצליח לשמור על מקומו בהרכב, ולבסוף הודח ממנו.
אולם, בעונת 1962/1963 חזר בארנוול להרכב והשתתף ב-37 משחקים כקשר, כאשר בעונה שלאחר מכן הוא שוב מאבד את מקומו בהרכב ומודח ממנו.
בפעם הזו הוא לא הצליח לחזור להרכב, ולפיכך הועבר לנוטינגהאם פורסט במרץ 1964 תמורת סכום של 40,000 לירות שטרלינג.
בסך הכל הוא השתתף ב-151 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 24 שערים.
בארנוול שיחק בפורסט במשך שש עונות, בעיקר בחלק ההגנתי של חוליית הקישור; הוא לא זכה עם הפורסט בתואר משמעותי כלשהי, אם כי הישגי המועדון בתקופה זו היו בעונת 1966/1967 שבה סיים במקום השני בליגה הראשונה והעפיל לחצי גמר גביע ה-FA.
במדי פורסט הוא השתתף ב-186 משחקים, והבקיע בהם 22 שערים.
הוא עזב לשפילד יונייטד ב-1970, אך פרש מכדורגל לאחר תשעה משחקים ושני שערים בעקבות פציעת קרסול חוזרת.
לאחר פרישתו הוא החל לעסוק באימון, והתמנה לתפקיד העוזר של נואל קנטוול בפטרבורו יונייטד.
במהלך הקדנציה שלו שם הוא הצליח ביחד עם קנטוול להוביל את המועדון להעפלה אל הליגה השלישית הישנה.
הוא עזב את יונייטד ב-1978 בעקבות מחלוקת עם הנהלת המועדון, ותוך זמן קצר הצטרף לוולבס.
ב-1979 הוא סבל מסדק בגולגולת בעקבות תאונת דרכים קשה שבה היה מעורב.
לאחר שהחלים הוא חזר לתפקידו, ובספטמבר קבע שיא בריטי להעברת שחקן כששיחרר את סטיב דליי למנצ'סטר סיטי תמורת 1,437,500 לירות שטרלינג.
שלושה ימים לאחר העברתו של דליי הוא רכש את כרטיס השחקן של אנדי גריי מאסטון וילה תמורה סכום של 1,150,000 לירות שטרלינג.
הוא הוביל את מועדונו החדש להפסד בחצי גמר גביע ה-FA מול ארסנל ב-1979, ולניצחון בגמר גביע הליגה של 1980 מול נוטינגהאם פורסט.
אולם, הוא לא הצליח להוביל את וולבס להישגים נוספים ולשמירה על היכולת הטובה, והתפטר לאחר שהמועדון סיים במקום ה-18 בעונת 1980/1981 ובמקום האחרון בעונה שלאחר מכן.
הוא עזב את אנגליה ואימן בערב הסעודית לפני שהתמנה לתפקיד המאמן של המועדון היווני א.א.ק.
לאחר שעזב את נורת'המטפון הוא המשיך לעסוק באימון באופן חלקי, ובפברואר 1996 התמנה לתפקיד המאמן של המועדון גרנת'ם טאון.
חמישה חודשים לאחר שהתמנה לתפקיד המאמן של גרנת'ם הוא הכל לנהל התאחדות מאמני הליגה.
כיום (2009) הוא מכהן בתפקיד סגן-נשיא לכל החיים של ההתאחדות.
בתפקידיו בהתאחדות הוא סייע לקידומה של ההתאחדות ולהפיכתה לגורם משפיע בכדורגל האנגלי.
הוא אחד מהתורמים העיקריים לכך שלהתאחדות המאמנים יש ייצוג ברוב הגופים הביצועיים של הכדורגל האנגלי, והוא זוכה להערכה רבה על הישגיו השונים.
כמו כן, הוא היה אחד ממנסחי קוד ההתנהגות של המאמנים באנגליה.
ג'ון סימונס בארת' היה סופר אמריקאי שנודע באיכויות הפוסט מודרניסטיות והמטאפיקטיביות של עבודותיו.
בארת', שנקרא בשם החיבה "ג'ק", נולד בעיירה קיימברידג', במרילנד.