tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 2001, בית המשפט אישר לנאמן למכור את מפעל הערגול בקריית גת לחברת "חד אסף תעשיות".
ביולי 2002, אישר שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, גדעון גינת, את מכירת הציוד של המפעלים בעכו, שבבעלות חברת מפעלי פלדה מאוחדים, לחברת יהודה פלדות.
אולם בנובמבר 2002, ועדת המיזוגים של רשות ההגבלים העסקיים לא אישרה את המכירה.
חודש אחר כך התקבל אישור למכירת הציוד של מפעל ההתכה בקרית הפלדה בעכו לחברת בת של "חד אסף תעשיות".
ניירות הערך של חברת מפעלי פלדה מאוחדים נמחקו מהרישום למסחר בבורסה ב-29 באוקטובר 2002.
בספטמבר 2004, חוד-פלדה מקבוצת חד אסף תעשיות החלה להפעיל שוב את מפעל ההתכה בקריית הפלדה.
בדצמבר 2010, נשיאת בית המשפט המחוזי בחיפה, בלהה גילאור, הורתה למפרק חברת מפעלי פלדה מאוחדים, לנהל את פרויקט הניקוי של הקרקעות המזוהמת ששימשה את המפעל בעכו.
שבהם אחסנו והטמינו לאורך שנים את תוצרי הלוואי של תהליך הייצור, פסולת וגרוטאות.
סקר סביבתי שנערך במקום העלה, כי שכבת קרקע בעומק מרבי של 2.1 מטרים זוהמה מעבר לתקני איכות הסביבה ובעיית המפגעים במתחם הוצפה רק עם חדלות הפירעון של החברה.
בשנת 1961 מונה מאיר אילן למנכ"ל המפעל.
בשנת 1965 החליף אותו שמואל אדמון.
בתחילת 1968 התפטר אדמון ובמקומו כיהן בתפקיד א.
בשנים 1979–1988 ניהל אורי בר-רצון את קריית הפלדה.
לאחריו ניהל את קריית הפלדה, אנדרי ויידה, שהתפטר בשנת 1992 לאחר שנואש מהבראת החברה.
את ויידה החליף יצחק זמיר שכיהן עד 1998.
קריית טאהש (נהגה: טוֹש; באנגלית: Kiryas Tosh) היא שכונה חסידית בבּוּאַבְּרִיאַן שבמחוז קוויבק, שהוקמה על ידי רבי משולם פייש לאווי (השני), האדמו"ר מטאהש.
נכון לשנת 1999 התגוררו בקריה כ-2000 איש.
קריית טאהש, נקראת על שם העיירה נירטש בהונגריה, ליד גבולות סלובקיה ואוקראינה, שבה חיו ופעלו שושלת אדמו"רי טאהש.
באדר תשי"א עקר הרב לאווי למונטריאול שבקנדה.
בשנת 1963, באמצעות הלוואה בתנאים נוחים של 500,000 דולר קנדי שקיבל מהתאגיד הפדרלי למשכנתאות, הוא הקים שיכון חסידי בשם "קריית טאהש" בפרבר בּוּאַבְּרִיאַן הרחוק כ-30 ק"מ ממונטריאול.
ב-1979 הובילו האדמו"ר וראשי הקהילה מהלך לקבלת מעמד מוניציפלי עצמאי לקריה והיפרדות מבואבריאן.
כרב הקריה כיהן הרב אלימלך לאווי, בן האדמו"ר, עד שנת 2015, בה הוכתר לאדמו"ר על מקום אביו.
בקריה רשת מוסדות של חסידות טאהש, בהם תלמוד תורה, בית ספר לבנות וישיבה.
כמו כן ישנם בקריה מוסדות חינוך של חסידויות נוספות.
נכון לשנת 2016 התגוררו בקריה כ-253 משפחות השייכות לחצר טאהש (המהוות רק כמחצית האוכלוסייה, כשהקבוצה השנייה בגודלה היא חסידי סאטמר).
בקריה יחידת הצלה עצמאית, המגישה שירותי רפואה, מה שהופך אותה לאחד משלושת המקומות בקנדה כולה להם יש יחידות הצלה עצמאיות.
כמו כן הוקם בקריה ארגון שומרים, המורכב מלמעלה מ-20 צעירים המסיירים ברחובות ומגיבים כאשר קוראים לעזרה, בשיתוף פעולה עם כוחות המשטרה המקומיים.
לדברי ד"ר ויליאם שפיר מאוניברסיטת מקמסטר, כ-20% מהגברים המתגוררים בקרית טאהש עובדים מחוץ לקהילה.
בדרך כלל בתור שוחטים או מורים בבתי ספר דתיים, או בעסקים בבעלות יהודית באזור מונטריאול.
שאר בני הקהילה עובדים בעבודות דתיות (בבית הכנסת הקהילתי, במקווה או בישיבה), או שבבעלותם עסקים עצמאיים קטנים (כגון חנויות תכשיטים, בגדים, ועד סוכנויות ראיית חשבון וביטוחים).
בקהילה מרכז קניות קטן ובו סופרמרקט כשר, קצבייה, חנויות צעצועים ובגדים, וכן חנויות לקניית תשמישי קדושה ופריטי יודאיקה.
הרב לאווי הודיע על תקנון המחייב את כל תושבי קריית טאהש.
כדי להתגורר בקהילה זו, התושבים צריכים לציית לתקנון זה.
על פי התקנון, חל איסור להחזיק בעיתונים או בספרים שתוכנם אינו מתאים לערכי הקהילה.
על כל האירועים הציבוריים להיערך בהפרדה מלאה, עם מחיצה.
המזון המוגש באירועים חייב להיות בכשרות רבני הקהילה.
כן הותקנו תקנות בנוגע לבגדי הנשים, על פי מנהגי הצניעות של הקהילה.
קריית המלאכה היא מתחם בדרום תל אביב, בין הרחובות בר יוחאי מצפון, שוקן ממערב, שדרות הר ציון ממזרח ודרך קיבוץ גלויות מדרום.
קירות הבניינים בקריית המלאכה רוויים ביצירות גרפיטי רבות המתעדכנות תדיר.
לב הקריה מוגדר "מרקם בנוי לשימור".
במתחם נערכים סיורי אמנות, ארכיטקטורה והיסטוריה.
קריית המלאכה נחנכה בשנים 1964-1965 כאזור מלאכה ותעשייה זעירה חדשני לזמנו, על ידי "החברה לשיקום המלאכה בתל אביב יפו" (חברה משותפת לממשלת ישראל, עיריית תל אביב, חברת כלל והתאחדות בעלי המלאכה).
המתחם הוקם על אדמות שהשתייכו לפני קום המדינה לכפר אבו כביר.
שמות הרחובות בקרית המלאכה הולמים את ייעודה המקורי: התנופה, העמל, המרץ, המפעל.
המתחם תוכנן על ידי משרד האדריכלים יצחק רפופורט-אשר גליברמן-צבי פרנקל, הוא כולל 12 בניינים מאורכים בסגנון ברוטליסטי חף מקישוטים, מלבד רפפות אנכיות ואופקיות המצלות על החלונות ועל חדרי המדרגות.
המבנים בני ארבע קומות, ניצבים במקביל לרחובות הר ציון, התנופה, המפעל, המרץ.
מטרת הקמת הקריה הייתה הוצאת מפעלים מזהמים ורועשים מאזורי המגורים והמסחר בעיר, על ידי עידוד בעליהם להשתכן במבנים המותאמים לצורכי התעשייה.
חדשנות המתחם באה לידי ביטוי בחללי העבודה המרווחים, שטחי אחסון מתחת לקומת העמודים, החניון התת-קרקעי, מעליות המשא מהחניון ומקומת העמודים אל בתי העסק, רשת הכבישים הפנימים המאפשרת פריקה וטעינה של סחורות באמצעות מעליות ומנופים מכל הקומות, החיבור לקווי טלפון, שירותי הניקיון והתחזוקה, והכללת סניף בנק ומסעדות במתחם.
בשנת 1966 רוכשי בתי המלאכה במתחם התלוננו על עלויות התחזוקה והניהול הגבוהות, ועל עלויות הובלה הנובעות מריחוק המתחם מאזורי המסחר.
בשיא פעילות פעלו במתחם כ–420 עסקים.
במשך השנים המבנים הוזנחו והתיישנו ובעלי עסקים רבים עזבו.
כ-200 בתי מלאכה לשעבר משמשים החל משנות ה-2000 כגלריות לאמנות ואולפני הקלטות, חדרי חזרות וסטודיות של אמנים מתחומים שונים - ציור, פיסול, מוזיקה, צילום, ריקוד, מיצב ועוד.
קריית המלאכה ידועה גם כאזור רווי בגרפיטי ואמנות רחוב.
בין מוסדות האמנות השוכנים במתחם:
בית בנימיני - בית ספר וחלל תצוגה לאמנות הקרמיקה
תא תרבות קריית המלאכה - מרכז פעילויות תרבות ואמנות של עיריית תל אביב-יפו
המרץ 2 - תיאטרון ותרבות אלטרנטיבית
גלריה חנינא - גלריה שיתופית המציגה תערוכות ומקיימת פעילויות תרבות
קריית התקשורת במודיעין היא מתחם אולפני טלוויזיה ומשרדים במודיעין-מכבים-רעות המשמש כאולפנים ומשרדים ראשיים של ערוץ עכשיו 14. בעבר שימש מתחם האולפנים את תאגיד השידור הישראלי ואת ערוץ 9.
בניית המתחם החלה במאי 2013 ביוזמת הבעלים של ערוץ 9, , שהשקיע באולפנים ומשרדים חדשים עבור הערוץ.
המתחם יועד להכיל חמישה אולפני טלוויזיה: אחד בגודל 1,000 מ"ר, אחד בגודל 300 מ"ר, אחד בגודל 250 מ"ר ושני אולפנים בגודל 50 מ"ר ומשרדים למערכת החדשות ולהנהלת הערוץ.
לבסוף המתחם הוקם עם שני אולפני טלוויזיה ומשרדים.
ערוץ 9 עבר ממגדל היובל למתחם במרץ 2014 ושידר ממנו את כל התוכניות שהופקו על ידו עד אוגוסט 2016, אז עבר לקריית התקשורת נווה אילן עקב קשיים כלכליים ולאחר שתאגיד השידור הישראלי שכר ממנו את המתחם כי לא מצא מבנה מתאים בירושלים.
התאגיד וחטיבת החדשות שלו נכנסו למתחם בספטמבר 2016, וב־15 במאי 2017 החל התאגיד לשדר מהמתחם את ערוצי הטלוויזיה שלו, את שידורי החדשות והאקטואליה בטלוויזיה וחלק משידורי הרדיו.
התאגיד שכן במתחם עד שנת 2020, אז עבר למבנה קבע ברחוב כנפי נשרים בירושלים.
באוגוסט 2021 ערוץ עכשיו 14 שכר את המתחם ובנובמבר של אותה השנה העביר אליו את רוב שידוריו ועובדיו מאולפני הבירה ירושלים.
המתחם ממוקם במגרש 75 בפארק הטכנולוגי "ליגד סנטר".
במתחם יש שני אולפני טלוויזיה, חדר שידור, משרדים ובית כנסת.
בעבר היו במתחם שלושה אולפני רדיו.
אולפן בגודל 950 מ"ר, היה אולפן ה־HD הגדול בישראל כשנפתח.
שימש לצילום סדרות, תוכניות טלוויזיה ופרסומות וכלל אפשרות להכניס קהל.
כשתאגיד השידור הישראלי שכן במתחם, האולפן שימש כ.
כיום האולפן משמש כאולפן הראשי של עכשיו 14 ורוב התוכניות של הערוץ מצולמות ומשודרת ממנו.
בעבר נשלט מחדר בקרה עצמאי, אבל כיום נשלט מחדר הבקרה של אולפן A.
קיימת אפשרות להכניס קהל לתוך האולפן והוא משמש בעיקר את תוכנית הפטריוטים.
האולפן משמש גם כאולפן משני של התוכניות של עכשיו 14.
בכניסה למבנה האולפנים מוצב דלפק ובו יושבים העובדים הטכניים של הערוץ, אשר עונים לטלפונים ומעדכנים מידע באתר האינטרנט הרשמי של הערוץ.
בהמשך נמצאת קפיטריה, משחקי שולחן ופינת ישיבה אשר מיועדים לשמש את עובדי הערוץ בלבד.
מהדורת החדשות המרכזית של עכשיו 14 (2022–הווה, אולפן A, עכשיו 14)
תוכניות האקטואליה של עכשיו 14 מצולמות במתחם החל מ־2021
אלישע (2015, אולפן A, ערוץ הילדים)
קריית המוזיאונים היא אזור בירושלים המאכלס את מוסדות התרבות המובילים בישראל, ביניהם מוזיאון ישראל והספרייה הלאומית.
הקריה ממוקמת בגבעת רם ממזרח לקריית הממשלה וממערב לקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית, ברחובות קפלן, רופין, שדרות המוזיאונים והסביבה.
מטרתה להוות קריית מוזיאונים לאומית בדומה לקריות מוזיאונים אחרות ברחבי העולם כדוגמת המול בוושינגטון, אי המוזיאונים בברלין, ועוד.
המונח "קריית המוזיאונים" מופיע בעיתונות לראשונה בשנת 1964, אז הופיע בעיתון חרות בדיווח על הקמת מוזיאון ישראל, אך ייתכן שהמונח שם התייחס למוזיאון ישראל כשלעצמו מכיוון שתחילה הוקם כמספר ביתנים שונים ונפרדים.
בכתבה בעיתון דבר באפריל 1965 מופיע המונח כבר בהתייחס לקריה עתידית מעבר למוזיאון ישראל עצמו, אך בשלב זה קריית מוזיאונים היה בגדר חזון ולא תוכנית אופרטיבית.
בשנת 1988 אישרה עיריית ירושלים הקמת קריית מוזיאונים במקום.
על פי התוכנית היו אמורים לקום במקום שלושה מוזיאונים, מוזיאון מדע, מוזיאון טבע ואגף נוסף למוזיאון ישראל.
את תוכנית האב הכינו משרד האדריכלים ספקטור עמישר בשיתוף עם פרופסור ג'וליאן ביינארט מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, בעוד שעל התכנון המפורט למוזיאון המדע עמל האדריכל הלל שוקן.
התוכניות נתקלו בהתנגדויות מטעם ארגוני סביבה בשל הפגיעה בנוף המדרון מכיוון הכנסת.
באוגוסט 1989 נדחו ההתנגדויות בין היתר בשל התכנון המציע כי המבנים יהיו נמוכים ממפלס הכביש ברחוב רופין.
מוזיאון ישראל – נפתח במאי 1965. הוא המוזיאון הגדול והחשוב בישראל.
מציג אוספים בתחומי הארכאולוגיה, האתנוגרפיה, היודאיקה, האמנות הישראלית ואמנות בין לאומית לצד תערוכות מתחלפות.
תוכנן על ידי אל מנספלד, דורה גד, צבי אפרת, מאירה קובלסקי ואסף לרמן.
היכל הספר – נפתח באפריל 1965. משכנם של תגליות ארכאולוגיות חשובות ביניהם מגילות מדבר יהודה וכתר ארם צובא.
תוכנן על ידי ארמן פיליפ בארטוס.
מוזיאון ארצות המקרא – נפתח בשנת 1985. משכנם של מוצגים מארץ ישראל בתקופת המקרא ומארצות המזרח הקדום, פרס ובבל וכן מוצגים אכדיים, שומריים, ארמיים ומצריים.
תוכנן על ידי זאב שיינברג.
מוזיאון המדע – נפתח ביולי 1992. מציג תערוכות מתחלפות בנושאי מדע וטכנולוגיה.
תוכנן על ידי הלל שוקן בעוד שמתקניו עוצבו על ידי חנן דה לנגה.
הקריה הלאומית לארכאולוגיה – נפתחה בשנת 2016. משכנה של רשות העתיקות.
תוכננה על ידי משה ספדיה.
הספרייה הלאומית – נפתחה במיקומה הנוכחי בשנת 2023. מופקדת על שמירת האוצרות המודפסים של המדינה ושל תרבות העם היהודי.
תוכננה על ידי הרצוג ודה מרון ומשרד מן שנער אדריכלים.
מוזיאון הטבע החדש – ביולי 2012 נערכה תחרות אדריכלים לתכנון מוזיאון טבע חדש בקריית המוזיאונים.
בתכנון זכו משרד שורץ בסנוסף החיפאי.
מאז לא דווח על התקדמות כלשהי בתכנון ופיתוח המוזיאון.
מנווה האקדמיה ללשון העברית – בתחילת שנת 2014 אושרה התוכנית לבנות קריה חדשה לאקדמיה ללשון העברית, שתכלול גם מוזיאון לשפה העברית, מרכז מבקרים, אולם כינוסים, ארכיון, מכוני מחקר וספרייה.
בחודש מרץ 2020 פורסמה, באיחור של שמונה שנים, תחרות אדריכלים לתכנון המבנה החדש בה זכו משרד האדריכלים מייזליץ כסיף רויטמן.
מוזיאון בית אלברט איינשטיין – באוקטובר 2022 אישרה הממשלה הקמת מוזיאון למורשתו של אלברט איינשטיין, בנוסף אל המבנה החדש יועבר ארכיון אלברט איינשטיין ששוכן כיום בקמפוס גבעת רם.
ביוני 2023 הונחה אבן הפינה למבנה שתכנן דניאל ליבסקינד.
על רקע ביקורות רבות על אופיו האנטי עירוני של האזור ובכללו קריית המוזיאונים, הוקם בין רחוב רופין לרחוב שדרות המוזיאונים פארק בגודל 30 דונם המשתלב בטופוגרפיה הטבעית.
בנובמבר 2024 הוצבה בפארק האנדרטה להנצחת הנופלים והנרצחים הירושלמים במלחמת חרבות ברזל.
במסגרת רשת הרכבת הקלה בירושלים מתוכננת לפעול הקו הצהוב, המכונה גם שלוחת המוזיאונים.
קו זה תוכנן כקו תיירותי שיחבר בין האתרים בקריית המוזיאונים לקריית הלאום, בנייני האומה, תחנת הרכבת נבון והתחנה המרכזית שבכניסה לעיר, רחוב יפו שדרות ממילא וחלק משערי העיר העתיקה.
מסלול הקו נועד להשיק בדרכו גם לקווים נוספים כגון הקו הירוק לצד בנייני האומה, הקו האדום במסלולם המשותף ברחוב יפו, הקו הכחול בהצטלבות הרחובות יפו ושטראוס-קינג ג'ורג', תחנת הרכבת ירושלים מרכז והרכבל לכותל.
בקטע הרלוונטי, הקו מתוכנן לעבור ברחובות זוסמן וקפלן ויחצה את רופין לתחנת קצה משולבת בכיכר עירונית שתקום בכניסה למוזיאון ישראל.
הרכבת אמורה לסייע להפוך את קריית המוזיאונים לנגישה ואורבנית יותר.
לתוואי המוצע הוגשו התנגדויות מטעם מוזיאון ישראל, הכנסת, ומשרד ראש הממשלה, אך ההתנגדויות נדחו כולן.
קריית הספורט מלחה הוא מתחם מתקני ספורט הממוקם בשכונת מלחה בדרום-מערב ירושלים.
דרך קריית הספורט צפויה לעבור שלוחת מלחה של הקו הירוק של הרכבת הקלה.
האצטדיון נקרא על שם ראש עיריית ירושלים לשעבר, טדי קולק, ומשמש כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל של הפועל ירושלים ובית"ר ירושלים.
במתחם האצטדיון קיים גם "מרכז הספורט הירושלמי" ובתוכו מרכז לאמנויות לחימה, מכון כושר, סטודיו לריקוד, בריכה הידרותרפית לטיפולים, סטודיו לטאקוונדו, וכן קיר טיפוס גדול בגובה 21 מטר ובשטח קיר של מעל 700 מ"ר.
מתחם מגרשי טניס השייך למרכזי הטניס והחינוך בישראל ובו 14 מגרשים בהם אצטדיון לכ-539 צופים.
קִרְיַת מוֹצְקִין היא עיר במחוז חיפה בישראל, אחת מהערים המרכיבות את אזור הקריות.
הוכרזה כעיר בשנת 1976. העיר גובלת בקריית ביאליק, קריית ים וחיפה.
נמצאת בעמק זבולון שבמישור החוף הצפוני, צפונית לחיפה ודרומית לעכו.
גובלות בה השכונות החיפאיות קריית חיים וקריית שמואל במערב, והערים קריית ים בצפון-מערב, וקריית ביאליק במזרח, כשבתווך, בין קריית מוצקין וקריית ביאליק, עובר כביש 4.
העיר קרויה על-שם ליאו מוצקין, שהיה מיוזמי הקונגרס הציוני העולמי הראשון, ולאחר מכן שימש יושב-הראש של מספר קונגרסים ציוניים נוספים.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה פעלו בארץ ישראל מספר גופים שעסקו בגאולת קרקעות.
ביניהם היו "קהילת ציון אמריקאית", חברת "משק", שהוקמה בגליציה כחברה כלכלית ב-1923 לשם רכישת קרקעות והתיישבות בארץ ישראל, וחברת "קדם" של יהודי גרמניה.
את אדמת ג'ידרו, הקרקע שעל חלקה הוקמו קריית חיים, קריית ים, קריית מוצקין ושכונת "עיר גנים" שבקריית אתא, התכוונה לרכוש הקרן הקימת לישראל, אולם לא היה לה די כסף לכך.
כשעלתה האפשרות לרכוש את אדמות ג'ידרו, הוקמה, ביוזמת יוסף לוי ובניהולו של מיכאל אליניקוב, "חברת הכשרת מפרץ חיפה" שאיגדה את שלושת הגופים במטרה לרכוש אדמות אלו ממשפחת סורסוק.
האדמות נרכשו לבסוף בשנת 1924, אולם המשבר הכלכלי שבא שנתיים אחר כך, והוצאות הפיתוח הגדולות שהיו כרוכות בהכשרת הקרקע, הביאו את החברה למכור את האדמות לקרן הקיימת ולחברת PEC.
חלק ניכר מהעולים בני העליות הרביעית והחמישית התיישבו בערים, עובדה שגרמה לעליית מחירי הדיור לקנייה ולהשכרה, וחלק מהעולים לא הצליחו למצוא לעצמם פתרונות דיור סבירים.
עובדה זו גרמה לקבוצות שונות בארץ ישראל להקים יישובים חדשים, ובכך לאפשר זמינות דיור.
בין קבוצות אלו התארגנו גם בני המעמד הבינוני בחיפה, רובם סוחרים, ובעלי מלאכה עצמאיים, במטרה להקים יישוב סמוך לחיפה שבו יוכלו לגור.
בפברואר 1933 הקצתה הקרן הקיימת שטח בגודל כ-335 דונם ל"ארגון המעמד הבינוני בחיפה" לשם הקמת "שכונה עממית" למשפחות שמפרנסיהן אינם חברי ההסתדרות הכללית.
על פי התוכנית הראשונית חולקו מגרשים בשטח של דונם כל אחד.
תכנון השכונה התבצע על ידי סר פטריק אברקרומבי.
בסוף 1933 בקשה הקק"ל לצמצם את גודל המגרשים לשטח של חצי דונם, דבר שהעלה את רוגזם של המתיישבים.
ב-9 באוקטובר 1934 הונחה אבן הפינה לשכונה, והוחלט לקראה על שם המנהיג הציוני ליאו מוצקין.
ב-1935 התיישבו המשפחות הראשונות בבתיהן שבשכונה והתאגדו באגודה שיתופית בשם "שכונה עממית אגודה שיתופית בע"מ", אגודה שלא קיבלה אל שורותיה מי שהיה חבר בהסתדרות הכללית.
בשנת 1939 הגיע מספר הבתים בקריה ל-345 ומספר התושבים לכ-2000. במהלך מלחמת העולם השנייה כמעט ולא גדל מספר הבתים בקריה והוא צוין כמעל 350.
ב-11 ביוני 1940 הוכרזה קריית מוצקין כמועצה מקומית.
בתחומי היישוב שכן אז בסיס צבאי בריטי גדול וכן, תחנת נוטרים.
ב־1945 נפרדה הקריה מוועד הקהילה החיפאי והקימה קהילה נפרדת לפי תקנות כנסת ישראל ("חוקת הקהילות"), ונחתם הסכם שהסדיר את היחסים בין הקהילות.
בעקבות ההסכם פרשה קריית ביאליק מוועד הקהילה החיפאי והצטרפה לוועד של קריית מוצקין.
בימי מלחמת העצמאות, הותקפה והושמדה בגבולה של קריית מוצקין שיירת נשק ערבית, שהובילה נשק ותחמושת לערביי חיפה.
בסמוך למקום הקרב, הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים בו.
ב-1949 נהרגו חמישה מילדי הקריה ומספר ילדים אחרים נפצעו, כשרימון יד ישן, שמצאו בחולות סמוך לעיר, התפוצץ.
חמשת הילדים הובאו לקבורה בלוויה משותפת.
הם הונצחו כנפגעי פעולת איבה ולזכרם נקרא רחוב בעיר בשם "רחוב הילדים".
אירוע זה נודע כ"אסון הילדים".
בסוף שנת 1988 החליטה ועדה של משרד הפנים על סיפוח לעיר של שטח המחנה הצבאי "כורדני" (870 דונם).
בשנת 2007 סיים צה"ל את פעילותו במחנה, ובשטח שהתפנה נבנתה שכונה חדשה, "משכנות האומנים".
במקום מתוכננים לקום עוד כמה אלפי יחידות דיור וכן מתנ"ס חדש.
ב-12 באוגוסט 2001 התחולל פיגוע התאבדות פיגוע בבית הקפה וול סטריט בעיר.
הוא בוצע על ידי מחבל מפלוגות אל-קודס (גא"פ) מוחמד מחמוד נאסר, בן 28 מקבאטיה.
המחבל נכנס לבית הקפה והתריע בפני המלצרית על פתיל המחובר לפצצות שנשא.
המלצרית התרחקה והזהירה את באי המקום אשר נמלטו.
שניות לאחר מכן התפוצץ המטען, שגרם להרס כמעט מוחלט של בית הקפה.
אף על פי כן, איש לא נהרג למעט המחבל עצמו.
21 בני אדם נפצעו, רובם קל ואחד בינוני.
הפגיעה הנמוכה יחסית נבעה מריקנות בית הקפה ומהאיכות הנמוכה של המטען.
בתחילת המאה ה-21 הונחו על שולחן הכנסת מספר הצעות לאיחוד הקריה עם שכנתה קריית ביאליק, או לחלופין איחוד כל אזור הקריות לעיר אחת.
במהלך מלחמת לבנון השנייה וכן במהלך מלחמת חרבות ברזל נורו אל העיר טילים מלבנון והעיר סבלה לא פעם מפגיעות ישירות של חלקי יירוט וטילי חזבאללה.
הסמל המקורי עוצב בשנת 1946 על ידי אברהם ניסטי, מורה לאמנות בבית הספר היסודי "אחדות".
העיצוב נבחר באופן רשמי, בשינויים קלים, על ידי חברי המועצה המקומית בשנת 1956 ועבר שינוי קל נוסף בשנות ה-70. הסמל כולל מספר מרכיבים:
מגדל המסמל את מגדל המים ההיסטורי של העיר - המבנה הראשון שהוקם ביישוב
מנורה המסמלת את האור ואת מדינת ישראל
סירה השטה בים ומסמלת את מפרץ חיפה ואת המעפילים שיישבו את העיר בתחילת ימיה, ובאו בדרך הים
הסירה היא סמלו של שבט זבולון, שעבר נחשב כי בשטחו ממוקמת העיר.
הסירה לקוחה מברכת יעקב לזבולון: (בראשית מ"ט 13).
בשנת 2012 שונה עיצוב סמל העיר.
הסמל משמר את המוטיבים שהופיעו בשלושת העיצובים הקודמים של הסמל: מגדל המים, המנורה וספינת המעפילים.
התווספו להם סרט ובו שם העיר, צמרת עץ ירוקה, המסמלת את ההקפדה על איכות הסביבה הנהוגה בעיר, וכן בניינים, המתארים את הנוף האורבני של העיר.
נתונים אלה, בעוד העיר נעדרת אזורי תעשייה וכשאזורי המסחר בה מצומצמים, מציבים את קריית מוצקין מבחינה סטטיסטית ברשימת עשר הערים הצפופות ביותר בישראל.
צפיפות האוכלוסין בה היא 10,170.8 נפש לקמ"ר.
בבדיקה שערכה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בסוף שנת 2007, נמצא כי רמת שביעות הרצון של תושבי העיר מהשירותים העירוניים אותם הם מקבלים, היא השנייה בגובהה בארץ.
לב מוצקין: שכונת רבי קומות במרכז העיר, בה נמצאים רבי קומות גבוהים (18 עד 24 קומות).
בשכונה מצוי ה"רַבְמַד" (הלחם של המילים "רב ממדים"), מרכז מסחרי מהראשונים בישראל, שנחנך בשנת 1983 וידוע גם בשם "לב הקריות".
ברבמד עשרות חנויות וסניף דואר.
בסמוך, מצוי גשר רבין, המחבר את הקריה עם קריית ים.
בלב מוצקין ממוקמים גם בית הספר התיכון "אורט קריית מוצקין" ואולפנה "סגולה".
מוצקין הוותיקה: גרעין ההתיישבות הראשוני של העיר משנות ה-30 וה-40; האזור מאופיין בבנייה נמוכה צמודת קרקע.
נווה אביבים: שכונת וילות צמודות קרקע.
בסמוך לה, שכונה נוספת דומה, שזכתה לשם "בנה ביתך" וגם בה, בנייה רוויה צמודת קרקע.
נווה גנים: מצויה בצפון העיר ובה בניינים בני 4–8 קומות שבצידם מגדלי מגורים בני 12–18 קומות.
בכניסה לשכונה קיים מתחם שזכה לשם "מוצקין הצעירה", ובו מספר בניינים בני 5–7 קומות.
בקצה השכונה נמצא גשר בגין, המחבר את הקריה עם קריית ים.
משכנות אמנים: השכונה החדשה ביותר בעיר.
ממוקמת במקום בו שכן בעבר המחנה הצבאי "כורדני".
שמות הרחובות בשכונה הם שמותיהם של אמנים וסופרים ישראליים שהלכו לעולמם, כגון עוזי חיטמן, עפרה חזה, נעמי שמר אהוד מנור, יפה ירקוני, יוסף שילוח, ש"י עגנון ולאה גולדברג.
בשכונה ממוקמות שלוש חטיבות הביניים הממלכתיות הפועלות בעיר וכן בית ספר יסודי.
בעיר שכונות נוספות משנותיה הראשונות: שכונות (שיכוני) "רסקו" ו"עמידר", "שיכון צ'כי" ושכונת "פנטגון".
תחנת מד"א קריות - מרחב כרמל
תחנת משמר אזרחי ושיטור קהילתי
"בית גרושקביץ" - מוזיאון היסטורי לתולדות העיר, פועל בבית ראש המועצה הראשון אריה לייב גרושקביץ.
המבנה שופץ ב-2004 ונחנך כמוזיאון ב-2006.
קונסרבטוריון עירוני ללימודי מוזיקה ופיתוח קול
שתי מרפאות של שירותי בריאות כללית ("הרמן" ו"הרב קוק") ושלוש של מכבי שירותי בריאות ("גושן" ,"נתניהו" "בן-גוריון")
הספרייה העירונית של קריית מוצקין - בשנת 2015 החליטה מועצת העיר קריית מוצקין לקבל את הצעתו של ראש העיר, חיים צורי, ולקרוא לספרייה העירונית על שמו של ראש העירייה הקודם, שמחה מילר, שתכנון בניית בניינה החדש החל ביוזמתו.
מרכז משמעו"ת - (מורשת, שואה מסורת, ערכים ותקומה) הוקם בשנת 1994 ביוזמת ד"ר לאה גנור בשיתוף עיריית קריית מוצקין ומשרד החינוך.
המרכז מקיים פעילות חינוכית בנושאי זיכרון השואה, מורשת וערכים עבור תלמידים/ות, חיילים/ות, מורים/ות ומשלחות נוער ומבוגרים מחו"ל, ומשמש בית חם לשורדי השואה בעיר.
לצד פעילותו הפדגוגית וארגון אירועי ההנצחה העירוניים, המרכז מהווה אבן שואבת לתחום קשרי החוץ של העיר ומקיים שיתופי פעולה בינלאומיים מגוונים.
ה"חי פארק" - נבנה בתחילת שנות האלפיים.
הפארק כולל אמפיתיאטרון המכיל 2,500 מקומות ישיבה ו-7,500 מקומות נוספים על המדשאות, לונה פארק לילדים שנקרא "לונה חי פארק", מסלולי צעידה וגן חיות מהגדולים בישראל, החבר ב-EAZA - איגוד גני החיות האירופאי.
היכל התיאטרון קריית מוצקין - בשנת 2010 נחנך בעיר אולם תיאטרון בו 894 מקומות ישיבה.
האולם שוכן בקרבת החי-פארק ונחשב לחדיש בכל הנוגע לתנאי האקוסטיקה שבו.
ה"ספורטלי" - מרכז הספורט והנופש העירוני נבנה בשנות ה-90.
הרבמ"ד - מרכז מסחרי, מן הראשונים בישראל בתצורת "קניון".
שמו הוא הֶלחֵם של "רב ממדים".
"גלי גיל" - קאנטרי קלאב שפעל מאז שנות ה-80 ועד 2019
בית הקולנוע "אורות" - בית קולנוע שפעל בעיר מאז 1947 ועד לשנות ה-80.
כביש 4 עובר במזרח העיר ומפריד אותה מקריית ביאליק.
מסילת הרכבת בין נהריה לחיפה עוברת במקביל לכביש זה, במערב העיר ומפרידה בין קריית מוצקין לקריית ים וקריית שמואל.
בעיר קיימת תחנת רכבת אשר ממנה יוצאות רכבות צפונה לנהריה ולכרמיאל, ודרומה לחיפה, תל אביב-יפו, נמל התעופה בן-גוריון, לוד ובאר שבע.
חינוך יסודי ב-1936 נוסד בית הספר הראשון ביישוב, בית הספר "אחדות".
בית הספר השני הוא בית הספר הממלכתי-דתי "מצפה" (במקור נקרא "תחכמוני"), שנוסד בשנות ה-40. ב-1957, קם בית הספר הממלכתי על-שם חיים ויצמן ולאחר מכן, בתי-הספר "קורצ'אק", "אלונים" ו"שרת" (שני האחרונים חדלו לפעול בתחילת שנות ה-2000).
בהמשך הוקמו בתי הספר הממלכתיים ע"ש "בן-גוריון", "בגין" וב-2017, החל לפעול, בשכונת "משכנות אומנים", בית הספר על-שם יצחק נבון.
בשנת 2020 הוקם בית ספר יסודי ממלכתי על-שם נחמה ריבלין.
חינוך על-יסודי בעיר פועלים בית הספר התיכון העירוני "אורט קריית מוצקין", אולפנת "סגולה" לבנות, תיכון טכנולוגי שנפתח בשנת 2011 ושייך לרשת "עתיד" וכן שלוש חטיבות ביניים: על-שם יצחק רבין, יונתן נתניהו ו"רמון", על שמם של אילן, רונה ובנם, חלל צה"ל אסף רמון.
חינוך בלתי פורמלי בעיר פועלות מספר תנועות נוער לציבור הכללי והדתי לאומי: עזרא, הצופים, בני עקיבא, המחנות העולים, של"ח (מש"צים), מד"צים וצמר"ת.
כמו כן פועלת בקריית מוצקין "מועצת נוער עירונית".
במאי 2012 נבחרה העיר על ידי מינהל חברה ונוער במשרד החינוך לזוכה בפרס הראשון מבין הרשויות בארץ, על הישגיה בקידום הנוער והחינוך הפורמלי והבלתי-פורמלי בעיר.
בעיר כ-25 בתי כנסת, שני מקוואות טהרה, שני בתי חב"ד ומועצה דתית פעילה.
הרב הראשי הראשון של העיר היה הרב מרדכי פוגלמן.
הרב הראשי האשכנזי הנוכחי הוא הרב דוד מאיר דרוקמן.
הרב הראשי הספרדי, האחרון לעת עתה בעיר, היה הרב יוסף אוחנה, שפרש בשנת 2017 לגמלאות.
בשנת תש"ע החל לפעול בעיר גרעין תורני בשם "סרוגי מוצקין", הפועל בבית הכנסת המרכזי.
הגרעין מקיים אירועים מרכזים לכלל תושבי העיר כגון "שמחת בית השואבה", "הקפות שניות" ו"מדורת ל"ג בעומר".
בעיר פועלות שלוש קבוצות, בענפי ספורט שונים:
"מכבי אבישי מוצקין" - קבוצת כדוריד, המארחת את משחקיה הביתיים באולם על-שם משה גושן בעיר
"מכבי קריית מוצקין" - קבוצת כדורסל
"הפועל ספורטלי קריית מוצקין" - אגודת שחייה
עם הקמת קריית מוצקין, נוסד ועד לשכונה.
בנוסף, השתייכו תושבי קריית מוצקין ל"וועד הקהילה של חיפה".
יו"ר ועד השכונה הראשון היה פישל ברייטמן, איש "המזרחי".
הוא שימש בתפקיד החל מאמצע מאי 1934 ועד 1936, עת התפטר בשל חילוקי דעות שהיו בין ארגון המעמד הבינוני לבין האגודה השיתופית.
בשנה שלאחר מכן כיהנו ברוטציה ארבעה בראשות ועד השכונה: יעקב ז'ק, אלימלך ברקוביץ, משה מנדלסון ומשה אלנבוגן.
לאחריהם, במשך כשנה (1937–1938) שימש בתפקיד זאב פרוש.
ישראל שפירא החליף את פרוש בשנים 1938–1940. בסוף שנות ה-30 החלו שלטונות המנדט הבריטי בתהליך של הקמת מועצות מקומיות ברחבי ארץ ישראל.
לגבי מפרץ חיפה, הם העלו שלוש אפשרויות: מועצה נפרדת לכל קריה, מועצה מאוחדת לכל הקריות או סיפוח הקריות לחיפה.
נציגי קריית מוצקין דרשו הקמת מועצה נפרדת לקריית מוצקין בשל האופי הימני של היישוב.
עם הקמת המועצה המקומית, מונה ישראל שפירא לכהן כראש המועצה המקומית הראשון.
ב-1941 נערכו בחירות, בהן נבחר אריה גרושקביץ לראשות המועצה.
במשך חמש שנים הוא כיהן גם כיו"ר האגודה השיתופית עד שב-1946, בשל חילוקי דעות בין חברי האגודה לבין המועצה, הודח גרושקביץ מראשות ועד האגודה.
ב-1958 עבר השלטון מהציונים הכלליים למפלגה הפרוגרסיבית.
במשך שנה שימש נח עלוני בתפקיד יו"ר המועצה המקומית ובבחירות 1959 נבחר לתפקיד נציג מפא"י, משה גושן.
גושן, השלישי שכיהן כראש המועצה המקומית קריית מוצקין, היה גם הראשון שכיהן בה כראש העיר, עת הוכרזה כעיר ב-1976. הוא שימש בתפקיד עד פטירתו מאירוע לבבי בעצרת פוליטית בשנת 1984. לאחריו כיהן בראשות העיר, במשך שתי קדנציות, שמחה מילר.
צורי, היה לראש עיריית קריית מוצקין החל משנת 1993. הוא שימש בתפקיד עד השעייתו בחודש יוני 2023.
עד לבחירות המוניציפליות בשנת 2024, היו במועצת העיר קריית מוצקין 15 חברים.
לאור הגידול באוכלוסיית העיר, גדל אז מספר המושבים במועצת העיר ל-17.
קריית מַלְאָכִי היא עיר במחוז הדרום במישור חוף יהודה, בסמוך לצומת מלאכי ומסוף קסטינה המחבר את כביש 40 וכביש 3. המקום נוסד לראשונה ב-1950 כמעברת קסטינה שהוקמה על אדמות הכפר הערבי קסטינה ו"מחנה קסטינה" של הצבא הבריטי ששכנו במקום עד מלחמת העצמאות.
העיר נקראת על שם העיר לוס אנג'לס (Los Angeles בספרדית – המלאכים), שיהודיה תרמו כספים להקמתה.
קריית מלאכי הוכרזה כעיר בשנת 1998, ובסוף שנת 2024 התגוררו בה כ-27,628 אלף תושבים.
בשנת 1933 רכש שמואל זיקנד פומברובסקי, יהודי מארצות הברית, 700 דונם בסמוך לבאר טוביה באזור עליו נבנתה קריית מלאכי.
במקום ניטע פרדס והייתה כוונה להקים במקום יישוב יהודי בשם "קריית שמואל" לבני המעמד הבינוני.
במקום נחפרה באר וכדי לשמור עליה הוקם בניין מבטון הקיים עד היום ומכונה "בית הראשונים".
תוכנית ההתיישבות לא הצליחה והמקום סבל מהתקפות של ערבים במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, במהלכם שימש הבית הדו-קומתי כעמדה קדמית להגנת האזור.
עם הקמת המועצה האזורית באר טוביה, שימש הבית כמקום משכנה הראשון.
במלחמת העצמאות התרחשו באזור קרבות קשים במסגרת ניסיונות צה"ל לבלום את פלישת הצבא המצרי מדרום, אך באר טוביה עצמה לא הותקפה.
רק לקראת סוף המלחמה הצליח צה"ל להדוף את ההתקפה המצרית.
לאחר המלחמה יושב המחנה הצבאי הבריטי הנטוש "קסטינה" בעולים חדשים שזרמו לארץ.
המתיישבים הראשונים היו עולים מרומניה, עיראק וכורדיסטן, שסופקה להם תעסוקה כפועלים במושבות החקלאיות הסמוכות.
תחילת ההתיישבות במקום באוקטובר 1950. את המקום ראו בתחילה כמחנה מעבר זמני, אך עם התגברות גל העלייה בשנותיה הראשונות של המדינה התפתח המחנה למעברה שנודעה כמעברת קסטינה.
המחנה חרג מגבולות המחנה הבריטי המקורי ונמלא במאות אוהלים ופחונים, בהם התגוררו עולים מארצות מוצא שונות בדחק ובתנאים קשים.
קשים במיוחד היו חודשי החורף, בהם סבלו התושבים מגשמים עזים וקור מלווים ברוחות שסחפו את האוהלים והרכוש הדל.
מושבי הסביבה לא יכלו לספק תעסוקה לאוכלוסיית המעברה ההולכת וגדלה, והתוכניות לפרק את מחנה העולים לאחר תקופת ההתבססות הראשונית התבררו כאופטימיות מדי על רקע המצב הכלכלי הקשה ששרר בארץ ומדיניות הצנע.
ב-1952 הוחלט להפוך את המעברה הזמנית ליישוב קבע, והחלו להקצות בתים ושטחי אדמה לתושבים להקמת משקי עזר.
למקום הופנו עוד ועוד עולים במטרה לחזק את המקום ולפתחו כיישוב שיוכל ברבות הימים לשאת את עצמו תעסוקתית וכלכלית.
במהלך השנים הבאות החלו ניצנים ראשונים של פיתוח תעשייה ומקורות תעסוקה במקום, במקביל להגעת גלים נוספים של עולים חדשים שהארץ מלאה בהם.
עדיין נעדרו במקום מקורות תעסוקה מספקים לאוכלוסייה ההולכת וגדלה, והמרירות של תושבי המקום, שמקורה ברמות האבטלה הגבוהות, התפתחה לעיתים להפגנות כנגד הממשלה מלוות בחסימות כבישים.
אט-אט הלך והתבסס היישוב במקום, התפתחו בו מקורות תעסוקה ומפעלים רבים והוא הלך וקיבל אופי עירוני של עיירת פיתוח.
במקביל, המשיך היישוב לקלוט עולים בכל אחד מגלי העלייה שאפיינו את הארץ בתקופות השונות – בשנות ה-50 וה-60 מצפון אפריקה, מצרים ורומניה, בשנים 1969 ו-1970 מברית המועצות (בעיקר גאורגיה ובוכרה, כולל חסידי חב"ד רבים), ובשנות ה-80 וה-90 מברית המועצות ואתיופיה.
בשטח שנקנה על ידי שמואל פומברובסקי קמה בשנות ה-90 שכונה חדשה על שמו – גני שמואל.
ביום השני למבצע עמוד ענן ברצועת עזה נהרגו שלושה אזרחים ישראליים ושני אזרחים נוספים נפצעו מפגיעת רקטת גראד בבניין מגורים בעיר.
בתחילה השתייכה קריית מלאכי למועצה אזורית באר טוביה.
בשנת 1958 היא הוכרזה כמועצה מקומית, ובשנת 1998 לאחר שמספר תושביה עלה לכ-20,000 איש, הייתה לעיר.
קריית מלאכי היא העיר בעלת שיעור יוצאי אתיופיה הגדול ביותר במדינה עם 16.4.
ד"ר יוסף ונונו חבר בכנסת השלוש עשרה מטעם מפלגת העבודה 1981–1993
יוסי חדד – ראש העירייה ממאי 2013 עד נובמבר 2013.
אליהו (ללו) זוהר – ראש העירייה מנובמבר 2013.
הרב האשכנזי הקודם של העיר היה הרב ישראל אריה גרשטנקורן, שכיהן כרב במשך 37 שנים.
הרב הספרדי הראשון היה הרב יוסף עזרן שלאחר מכן עבר לכהן כרב בראשון לציון.
רב העיר בימינו הוא הרב חיים פינטו המשמש בעיקר כרבה של העיר אשדוד.
במאי 2012 החליטה מועצת העיר למנות את הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי לרב, אך ההחלטה לא בוצעה בפועל.
באוגוסט 2010 הוקם בעיר על ידי הרב פינטו, בית דין רבני לדיני ממונות.
לאב בית הדין מונה הרב יצחק יהודה ירוסלבסקי ויחד עמו מונו לדיינים הרב יעקב שוויכה וחתנו של רב העיר הרב שמואל אוחנה.
ישנן 14 שכונות בקריית מלאכי: המחנה, כרמי הנדיב, גני שמואל (על שם שמואל פומברובסקי), המ"ג, חב"ד, ויצמן, הרצל, הנרקיסים, קיבוץ גלויות, המייסדים, יגאל אלון, מרכז העיר, גבעת הסביונים ונאות הכפר.
נחלת הר חב"ד: ב-1969, הקימו חסידי חב"ד שכונה עבור חסידים שעלו מרוסיה באותה העת, בדרומה של קריית מלאכי, בכיוון כפר ורבורג.
השכונה אכלסה גם עולים מגאורגיה ובוכרה.
התפתחה עם השנים לשכונה המונה כ-2,800 תושבים (נכון לשנת 2012) השכונה היא מרכז חב"ד השני בגודלו בישראל (אחרי כפר חב"ד) והשלישי בגודלו בעולם (אחרי קראון הייטס וכפר חב"ד).
רב השכונה: הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי שהוא גם מזכיר ומנהל בית דין רבני חב"ד.
בשכונה קיימים מוסדות רבים הכוללים בתי ספר לבנים ולבנות, ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש 'בית הר"מ' ישיבה לצעירים, ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש (ישיבה גדולה) – לעולי רוסיה ולחוזרים בתשובה.
כולל אברכים, בית ספר למלאכה לצעירים מוגבלים וצרכים מיוחדים מרחבי הארץ, ומועדוני נוער המנוהלים על ידי הרב אלימלך הרצל.
בשנת 2009 יצא מכרז המכונה "פס חב"ד" להרחבת השכונה, מיקומו של "פס חב"ד" הוא בין שכונת נחלת הר חב"ד לכרמי הנדיב, בשלהי שנת 2014 החל האכלוס בדירות במקום.
נחלת מנחם/ כרמי הנדיב: בשנת 2000 קם על ידי ועד נחלת הר חב"ד שיכון חדש על קרקע פרטית שהייתה בבעלותה של משפחת גיבשטיין וצורפה לקריית מלאכי.
השיכון החדש נקרא המכונה בשם "נחלת מנחם, כרמי הנדיב".
בעיר שני אזורי תעשייה – אזור התעשייה קריית מלאכי הצמוד לעיר ואזור תעשייה מלאכי טק הנמצא מעבר לכביש 40, בנוסף בצד אחר של העיר נמצא אזור תעשייה באר טוביה שנמצא שנים רבות בדיונים על הכנסתו לשטחה המוניצפלי של העיר.
קריית מלאכי מיצתה את עתודות הקרקע שלה, ולכן מקודמת תוכנית ממזרח לעיר, בין כביש 40 לכביש 6 הכוללת בתוכה שטחים למגורים תעסוקה, תעשייה ומסחר.
אישור תוכנית בסדר גודל שכזה עשוי לקחת זמן, ומימושה אף יותר ויתרחש בהדרגתיות.
במימון וליווי משרד הבינוי והשיכון.
תוכנית אב לתחבורה נפת אשקלון מטרת התכנית ליצור קישוריות וחיבור בין הרשויות במרחב אשדוד-אשקלון, כאשר קריית מלאכי נמצאת בטבורה של התכנית.
תוכנית זו מקדומת בהובלת משרד הבינוי והשיכון ובתכנון נתיבי איילון.
פיתוח שכונות חדשות – בצמוד לשכונות הוותיקות בעיר באמצעות הגדלת השטח המוניציפלי, מצפון מערב ליישוב, קידום תוכניות אלו מתבצע בהובלת רשות מקרקעי ישראל.
קידום תוכנית בסמוך לשכונת גבעת הסביונים בצפון העיר [שם התוכנית: מע"ר].
קידום תוכנית בסמוך לשכנות הרצל [שם התוכנית: נאות הכפר].
תוכנית אב להתחדשות עירונית – מימון וליווי רשות מקרקעי ישראל, אשר מטרתה לבחון בראייה כלל עירונית את הפוטנציאל וההיתכנות של ההתחדשות העירונית בעיר.
התחדשות עירונית – בדיקה ותכנון לאזור התעשייה הישן + שכונת חב"ד, במימון וליווי משרד הבינוי והשיכון.
השלב הבא של התכנון יתמקד בשכונת קיבוץ גלויות ושכונת הרצל.
מחנה בר-לב (ע"ש רב-אלוף חיים בר-לב) הידוע גם בשם מחנה קסטינה או מז"י, היא מפקדת זרוע היבשה של צבא הגנה לישראל וממוקמת בשטח של קריית מלאכי.
קִרְיַת עֶקְרוֹן היא מועצה מקומית השוכנת דרומית-מזרחית לרחובות, סמוכה למזכרת בתיה ושייכת מנהלית למחוז המרכז של מדינת ישראל.
המועצה שוכנת מזרחית לכביש 40.
קריית עקרון נוסדה בשם כפר עקרון בסוף שנת 1948.
המועצה קרויה על שם העיר הפלשתית עקרון, ששמה השתמר כנראה בשם הכפר הערבי עאקיר, ואשר בתקופת התלמוד התקיימה כעיירה יהודית גדולה, על פי עדותו של אוסביוס.
קריית עקרון הוקמה ככפר עקרון בסוף שנת 1948 על חורבות הכפר הערבי עאקיר, ששכן במקום ונחרב במלחמת העצמאות.
חצי שנה לאחר כיבוש הכפר עאקיר במאי 1948, בנובמבר 1948, החלו עולים להתיישב בבתיו הנטושים.
רוב העולים הגיעו מבולגריה ומתימן, אך היו גם עולים ממדינות רבות אחרות.
לאחר שכל הבתים נתמלאו הוקמו במקום, בשנת 1950, "מעברת עקיר" ו"מעברת גבעת ברנר" שקלטו את העולים שהגיעו ממדינות שונות.
בשנת 1953 צורפה מעברת עקיר לכפר עקרון וב-1955 צורפה מעברת גבעת ברנר ליישוב.
בשנת 1958 צורפה גם "עקיר החדשה".
בשנים 1954 עד 1961 השתייך כפר עקרון למועצה האזורית ברנר.
בשנת 1961 התקיימו בחירות לוועד היישוב לקראת הפיכת היישוב למועצה מקומית, ולקראת סוף שנת 1961 הוכרז כמועצה מקומית.
בעקבות סכסוכים על הרכב המועצה הממונה ובעקבות עתירה לבג"ץ, נקבעו בחירות למועצה שהתקיימו ביוני 1962.
רבה של קריית עקרון מ-1960 במשך שנים רבות היה הרב עובדיה יעבץ.
ב-1963 שונה שם המקום לקריית עקרון.
במאי 1967 עלה הרעיון לספח את היישוב לרחובות, אולם בגלל התנגדות אנשי היישוב הדבר לא יצא אל הפועל.
בקריית עקרון מרכז מסחרי מהגדולים בישראל – "בילו סנטר", הנמצא על כביש 411, סמוך לצומת ביל"ו.
מצדו השני של כביש 411 ממשיך להתפתח מרכז מסחרי בשם עקרון 2000, במקום שעד לפני שנים אחדות היו פרדסים.
במרכז היישוב קיים המרכז המסחרי הישן, חלקו בבתים ישנים מאוד.
מול בתיה הדרומיים של קריית עקרון נמצא בסיס חיל האוויר תל נוף, ורעש המטוסים הממריאים ממנו נשמע היטב ביישוב.
שטח היישוב הורחב בספטמבר 1996 ל-2,500 דונם, כשבג"ץ החליט על החזרת שטח מרכז הקניות ביל"ו סנטר לקריית עקרון.
ב-2003 יזמה ממשלת ישראל תוכנית לאיחוד רשויות מקומיות מתוך שאיפה לייעל את השלטון המקומי.
בין היתר הוצע לאחד את המועצה המקומית קריית עקרון עם עיריית רחובות.
חלק מתושבי היישוב התגייסו למאבק, אשר כלל חתימות על עצומה, שלטי חוצות והפגנה בצומת בילו.
בסופו של דבר נגנזה ההצעה וקריית עקרון שמרה על עצמאותה.
בנוסף היו באותו זמן תושבים בקריית עקרון אשר ביקשו להתאחד עם מזכרת בתיה הסמוכה, הקטנה מקריית עקרון.
ההצעה נתקלה בהתנגדות מצד מזכרת בתיה, ולא יצאה אל הפועל.
ביישוב יש 3 בתי ספר, 2 יסודיים ותיכון דתי לבנות "פלך", אליו מגיעות בנות מהיישוב, מרחובות, ממודיעין, מגדרה, ממזכרת בתיה, מלוד ומבית גמליאל.
בדצמבר 2021 אישרה שרת הפנים, איילת שקד, את המלצת הוועדה הגאוגרפית - להעביר 477 דונם מיישובי המועצה האזורית גזר לטובת פיתוח קריית עקרון.
בהחלטה נכתב בין היתר: "קריית עקרון מיצתה את עתודות הפיתוח שלה והוועדה שהוקמה לנושא מצאה כי יש בידי המועצה המקומית את היכולת לקלוט את תוספת האוכלוסייה המתוכננת תוך שמירה על רמת שירותים נאותה, תוך שמירה על ניהול כספי מאוזן".
בשנת 2025 החלה בניית מרכז תחבורה קריית עקרון, בנוסף על כך החלו העבודות על רובע שדות להרחבת קריית עקרון בצד הגובל עם מזכרת בתיה וגני יוחנן.
קִרְיַת נְטָפִים היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי ובו כאלף תושבים נכון לראשית 2025. היישוב שוכן בשומרון ליד העיר אריאל והוא שייך למועצה אזורית שומרון.
החלטה על הכנת התשתיות ליישוב נתקבלה באפריל 1982. ההתנחלות הוקמה בשנת 1983, סוכות תשמ"ד על ידי המורה והמחנך זכריה דורי וגרעין משפחות בני העדה התימנית.
היישוב הוקם במסגרת העמותה שנקראה ע"ש היישוב.
הקמת היישוב היוותה חלק מהתיישבות רחבה יותר באזור במטרה ליצור רצף התיישבותי בין ראש העין ומרכז הארץ לבין אריאל ומרכז השומרון.
שם היישוב קריית נטפים ניתן על ידי מייסד היישוב אשר קרא למקום על שם הפסוק: ().
מסביב לקריית נטפים ממצאים ארכאולוגיים רבים.
ביניהם שרידי חקלאות קדומה הכוללים: גתות, בורות מים, עשרות שומרות עתיקות ומגדלי שמירה ששימשו את היוגבים הקדמונים.
כמו כן, באזור מערות קבורה רבות, כשהגדולה והיפה בהן היא מערת "דריאל דאר" הנחשבת למקום קבורתו של שר האוצר של הורדוס.
במהלך 2008 התמנה הרב נתנאל עובד לתפקיד רב היישוב.
הוא סיים את תפקידו ב-2024.
בספטמבר 2009 דחה בג"ץ עתירה שהגישה שלום עכשיו נגד בנייה בלתי חוקית על אדמות מדינה ואדמות פרטיות של פלסטינים ביישוב.
בתשובה לעתירה, הודיעה המדינה לבג"ץ כי היא מאשרת את התכנון והבנייה של קריית נטפים (תב"ע).
בעקבות אישור זה הסתיימו עבודות הפיתוח של 14 הבתים שנבנו והוקפאו על ידי בג"ץ וחודשה הבנייה ביישוב לאחר תוכנית ההקפאה.
כרגע נמצאים בבנייה בניינים שיאכלסו 24 משפחות נוספות ויש תוכניות נוספות להתרחבות.
הציבור ביישוב בעל אופי דתי והטרוגני בהיבטי גילים ועדות.
ביישוב פועלים מוסדות חינוך פורמליים ובלתי פורמליים: מעון, שלושה גני ילדים (לגילאי ט.ט.
חובה ועד חובה), רכז נוער, תנועות "בני עקיבא" ו"עוז".
שירותי הדת ביישוב כוללים: שלושה בתי כנסת (אשכנזי נוסח ספרד, ספרדי ותימני), בית מדרש, מקווה טהרה לנשים לגברים ולכלים ושיעורי תורה למבוגרים וילדים.
שירותי התרבות: חוגים, ספריה, מועדון תרבות, מינימרקט, בית נוער, מגרש כדורסל, מגרש כדורגל דשא סינתטי וגני שעשועים.
ביישוב קיימת נקודת תצפית בשם "מצפה הדר אריאל" אותה הקימו בני נוער ביישוב לזכרה של הדר אריאל צור, בת היישוב, שנהרגה בתאונת דרכים וכולל גם בריכת שכשוך.
קריית צאנז היא שכונה חרדית-חסידית המשמשת כמרכז חסידות צאנז בעולם, השוכנת בצפון נתניה.
ונחשבת לאם השכונות קריות צאנז בארץ וברחבי תבל: קריות צאנז בנתניה, ירושלים וטבריה בישראל, ומונסי בארצות הברית.
את הרעיון להקמת הקריה הגה האדמו"ר מצאנז רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם לאחר השואה, עוד בהיותו בארצות הברית.
התכנון לקריה הוכן על ידי האדריכל יעקב גיל.
הקריה הוקמה בנתניה בכ"א באדר ה'תשט"ו (15 במרץ 1955) על ידי הרב הלברשטאם.
מיקומה הוא בצפון מערב העיר והיא משתרעת על פני שטח של 380 דונם.
במשך השנים הפכה הקריה החסידית למרכז חסידות צאנז בארץ ובעולם.
נכון לשנת 2019 מתגוררות בקריה למעלה מ-850 משפחות של החסידות.
תלמוד תורה "דרכי אבות" - תלמוד תורה, בו לומדים כ-800 ילדים, החל מגיל גן עד גיל 12.
ישיבת צאנז - הישיבה לצעירים - בישיבה לומדים תלמידים מגיל 13, גיל בר מצווה, למשך שלוש שנים ולאחר מכן עוברים לישיבה הגדולה.
לרשות התלמידים עומד קמפוס ענק המכונה "קריית החינוך - דברי חיים".
ישיבת צאנז - הישיבה הגדולה בה לומדים מאות בחורי חסידי צאנז מרחבי הארץ והעולם.
רבים מבוגרי הישיבה מכהנים כרבנים.
בישיבה גדולה לומדים כ-500 תלמידים.
בבניין הסמוך להיכל הישיבה גדולה שוכן כולל האברכים "מרכז התורה".
רשת כוללי האברכים: כולל להוראה, כולל עיון, כולל ש"ס, כולל מפעל הש"ס, כולל הלכה, כולל הלכות שבת.
חמישה בתי כנסת ובתי מדרשות.
מרכז מסחרי וצרכניית "שערי חסד".
ארגוני עזרה והתנדבות - עזרה ליולדות על ידי "נשי צאנז", "רב חסד" עזרה למשפחות נזקקות, "שפע חיים ורחמים" קרן עזרה וגמ"ח לנישואין, "ביקור חולים" והשאלת עזרי רפואה וארגון התרמות דם, ועוד.
פרויקט "יושבי אוהל", במסגרתו נבנו ונבנים מדי שנה כ-170 יחידות דיור מרווחות לתלמידי הישיבה.
מכון להוצאת ספרים ודברי תורה, חברה קדישא ובית עלמין, ספרייה, וארגון "נשי צאנז".
"היכל רוזנברג" - אולם גדול לכינוסים בשטח של 2,400 מ"ר.
בית חנה - מוסדות חינוך לבנות בהם נלמדים מקצועות קודש ומקצועות חול.
המוסדות כוללים גני ילדות, בית ספר יסודי בית ספר תיכון וסמינר לבנות.
אודיטוריום לבנות - 480 מקומות.
נוה הורים "שפע חיים" - בית אבות.
מעון ילדים - מעון לילדים ממשפחות לא מתפקדות, חסרי בית, יתומים ומקרים סוציאליים אחרים.
לניאדו - מרכז רפואי צאנז - בית חולים חרדי.
פעילות בית החולים מתבצעת על פי ההלכה היהודית וכללי הרפואה המקובלים.
בצמוד למרכז הרפואי החדש ובית החולים, קיים מבנה המשמש בית ספר לסיעוד עם עזרי לימוד ופנימייה.
כחלק מהמרכז הרפואי ישנו גם מרכז גריאטרי לחולים כרוניים בשם "בית אברהם".
לקריית צאנז גם שלוחות של מוסדות בערים צפת, בני ברק, חיפה, פתח תקווה, אשדוד, אלעד, ביתר, מודיעין עילית.
בערים ירושלים וטבריה הוקמו קריות נוספות.
קריית צאנז בטבריה הוקמה בשנת ה'תשע"ב, ונחנכה באלול ה'תשע"ד - ספטמבר 2014.
את חזון הקריה לחסידים בטבריה הגה בשנת ה'תשל"א האדמו"ר הקודם ה"שפע חיים" מצאנז רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, ובשנת ה'תשע"ד יישם בנו האדמו"ר מצאנז הנוכחי רבי צבי אלימלך הלברשטאם את חזון אביו.
השיכון, עם עתודה לכ-500 יחידות דיור ונכון ל-2017 מתגוררים בו כ-200 משפחות בבניינים שנבנו על ידי רם נדל"ן, שוכן בשיכון ד' בטבריה עילית בין הרחובות שז"ר ודוד אלעזר.
את הדירות הראשונות במקום רכשה קבוצת חסידי קרלין, ואחריהם הגיעו למקום חסידי צאנז.
הרחובות קרויים על שמות מנהיגי החצר: רחוב "דברי חיים" על שם רבי חיים הלברשטאם מצאנז, ורחוב "שפע חיים" על שם האדמו"ר מצאנז.
בשיכון מתגוררות גם כחמישים משפחות מחסידות קרלין-סטולין ואף משפחות המקורבות ליהדות החסידית, אך חסרות שיוך ברור לחסידות זו או אחרת.
ברחובות הסמוכים לקריה נקנו עוד מאות דירות על ידי משפחות מחסידות צאנז, קרלין ומחסידיות אחרות.
אזורים אלו נקראים "מתחרדים" בפי תושבי השכונה.
כדיין הקהילה מאז הקמתה מכהן הרב זאב וקסברגר, תלמיד של רבי שמואל הלוי ואזנר.
בשנת תשפ"א מונה הרב אברהם הלברשטאם, בנו השלישי של האדמו"ר מצאנז, לכהן כרב הקהילה.
גם בירושלים הקים האדמו"ר קריה לאנשי שלומו ומתגוררים בה מחסידיו ומזרמים נוספים.
במרכז השכונה הקים האדמו"ר בית כנסת והורה להקצות לכל עדה שטיבל להתפלל בו, לזרם החרדי ליטאי, עדות המזרח, וחסידים, כמו כן הקים בה האדמו"ר תלמוד תורה לילדי חסידיו.
קריית שמואל היא שכונה בצפון חיפה, השוכנת בלב הקריות בעמק זבולון.
קריית שמואל גובלת בקריית ים ממערב ומצפון, בקריית חיים (שגם היא בדומה לקריית שמואל שייכת לעיר חיפה) מכיוון דרום, ובקריית מוצקין ממזרח.
השכונה רחוקה כקילומטר מחוף קריית חיים, ובגבולה עם קריית מוצקין ממוקמת תחנת הרכבת קריית מוצקין.
קריית שמואל היא הקטנה בשטחה ובאוכלוסייתה שבין הקריות, והקריה היחידה שרוב תושביה דתיים, ומשוייכת לעיר חיפה.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין 2022, מתגוררות בשכונה 8,440 נפשות, ב 2,440 משקי בית.
חתך הגילאים המאפיין חברה דתית בישראל, כלומר אחוז ניכר של אוכלוסייה צעירה (כ-41% מהאוכלוסייה הם גילאי 0–19) ורק כשמינית מעל גיל 65.
השכונה נקראת על שמו של שמואל חיים לנדוי, ממנהיגי הפועל המזרחי.
ההחלטה על הקמת הקריה התקבלה בשנת 1933 על ידי קבוצת חברי סניף הפועל המזרחי בחיפה, שהעדיפו הקמת שכונה עצמאית, על פני קבלת אזור מצומצם בין שני רחובות בקריית חיים.
בניית התשתית לשכונה החלה בט"ו בתמוז תרצ"ה (16 ביולי 1935) על קרקעות בעמק זבולון שרכשה הקרן הקיימת.
לאחר קשיים שנבעו מפשיטת רגל של החברה שבנתה את הבתים, נחנכו הבתים הראשונים בל"ג בעומר תרצ"ח (19 במאי 1938).
הבתים הראשונים, בני קומה אחת, על מגרש גדול, נבנו על הקרקע החולית ברחובות הנצי"ב, בר־אילן ותורה ועבודה של ימינו.
השכונה נבנתה באזור שומם באותם הימים, מצידה המערבי של מסילת הרכבת חיפה–ביירות, וסמוך למחנות צבאיים בריטים גדולים.
בסמוך לשכונה שכן מאהל בדואי שישב על אדמות הקק"ל, אך תושביו גורשו לאזור עכו בראשית שנות ה־40. באמצע שנות ה-40 נבנו בקריה בתים לעולים מגולי מאוריציוס בחלקה הדרומי של הקריה, ממערב לחלק הוותיק.
אחרי קום המדינה הוקמו בשכונה שיכונים דו־קומתיים לחיילים משוחררים בחלקה המערבי של הקריה, ובשנות ה־60 הוקמו שיכונים של בתים בעלי ארבע קומות וכמה כניסות לבלוק לעולים בחלקה הצפוני.
בתקופת העלייה ההמונית שכנה בחלקה הדרומי של השכונה מעברה, בשם מחנה העולים בקריית שמואל.
בשנותיה הראשונות של הקריה יכלו להתקבל אליה אך ורק חברים בתנועת הפועל המזרחי.
תוכנית בניין ערים של קריית שמואל נעשתה על ידי האדריכל מאיר בן אורי.
בן אורי תכנן את בית התרבות – מרכז החנויות, המכון לאומנות דתית, שהפך להיות מוזיאון בן אורי לאומנות יהודית דתית, את גן הילדים ורבים מבתי השכונה בשנותיה הראשונות.
בשנותיה הראשונות היה לקריית שמואל מעמד מוניציפלי עצמאי עד שבשנת 1952 צורפה קריית שמואל כשכונה לעיר חיפה בעקבות הצטרפותה של שכנתה קריית חיים.
מדי זמן עולות תוכניות לאחד את כל הקריות לגוש מוניציפלי אחד, ובכללו גם קריית שמואל, אולם עד עתה לא הבשילו ניסיונות האיחוד לשלבים מעשיים.
האוכלוסייה בקריית שמואל היא דתית לאומית.
בעקבות גל העלייה מארצות ברית המועצות לשעבר, גדל אחוז החילונים המתגוררים בקריית שמואל, בעיקר בחלקה הצפוני, בשל חוסר.
בקריה פועל ועד מקומי בן שבעה חברים, המשמש גם כאגודה להספקת מים לשכונה.
כמו כן, הוקמה בה מנהלה מקומית.
כיום רב הקהילה החרדית הוא הרב זלמן הכרמי, ורב בית הכנסת המרכזי בשכונה הוא הרב אליעזר הכרמי.
בשבת כבישי השכונה סגורים לתנועת כלי רכב, בשבתות ובחגים מאז היווסדה של הקריה.
באמצע שנת 2005, לאחר מאבק משפטי, פתח משרד התחבורה את הציר המרכזי העובר בצד הקריה, שדרות ורבורג, לתנועה בשבת למשך שבת אחת, אך לאחר מאבק ציבורי של תושבי הקריה, נסגר הכביש לתנועה שוב.
קריית שמואל חולקה במקור לחמישה אזורים והיום לארבעה:
קריית שמואל א' – האזור הוותיק בדרום הקריה, הגובל עם קריית חיים, שמורכב ברובו מבתים פרטיים.
קריית שמואל ב' – אזור מצפון לשכונה א' שנבנה בסוף שנות ה־50 ובתחילת שנות ה־60 ונועד בעיקר לקליטת העלייה מארצות צפון אפריקה, אך התרכזה בו העלייה מרומניה ומהונגריה, ובפרט מטרנסילבניה.
קריית שמואל ג' – אזור של שיכונים שנבנה בתחילת שנות ה־70, ויועד לזוגות צעירים ולעולים שהגיעו מברית המועצות באותן שנים.
שכונת 104 – חלק מ"קריית שמואל א'"; שכונה ותיקה בקצה הדרומי של הקריה, מול שכונת "המעברה".
השכונה כוללת את שביל תרי"ג ואת שביל האמונה.
כשנוסדה מנתה השכונה 104 משפחות שגרו בצפיפות, שתי משפחות לדירה, כשכל זוג משפחות חולק שירותים וחדר אמבטיה.
במשך השנים התמזגו חצאי הדירות, ובשנות האלפיים מנתה השכונה 52 יחידות דיור.
"המעברה" – שכונה חדשה שבנתה חברת משה"ב על שטח מעברה לשעבר, מדרום לקריית שמואל א'.
באזור זה הבנייה כוללת בעיקר יחידות דו־משפחתיות ובתים משותפים באיכות גבוהה.
"השכונה החדשה" – נבנתה בשטח מחנה צבאי לשעבר מזרחית לקריית שמואל ב'.
בשכונה זו נבנו כמה מבני ציבור וכן שיכונים לצד בתים פרטיים.
בשכונה קיימת מאז היווסדה קופת הגמ"ח אחיסמך, המספקת הלוואות ללא ריבית לתושבי השכונה.
את הקופה הקים וניהל שמואל בר חמא.
לאחר מכן, במשך עשרות שנים, היא נוהלה בידי בנו שמעון בר חמא, ובשנים האחרונות עברה לניהולו של אריה ויזל.
בקריית שמואל מצויים כשלושים בתי כנסת.
הגדול בהם הוא בית הכנסת המרכזי, שבקריית שמואל א', המכיל כ־400 מושבים בעזרת הגברים וכ־150 בעזרת הנשים.
בית הכנסת, שאותו תכנן האדריכל ישראל קומט, נחנך בראש השנה של שנת ה'תשט"ז (סתיו 1955), לאחר שבשנים הראשונות שימשו חדרים בבתים פרטיים למקום בית כנסת, ולאחריהם שימש לכך האולם בבית התרבות.
בבית כנסת זה נמצא ארון קודש שהובא מבית הכנסת ברג'ו אמיליה שבאיטליה, ועשוי משיש מפואר ומעוטר.
גובהו של ארון הקודש כשישה מטרים ורוחבו כשלושה מטרים וחצי.
עם ארון הקודש הובאה גם הבמה המשמשת לקריאה בתורה.
ארון הקודש בבית כנסת זה נחשב לאחד היפים בארץ, ואף הונצח בבול בשנות ה־70.
בשנת 2005 עברה מכללת שאנן, מכללה אקדמית דתית לחינוך, מנווה שאנן לקריה.
בשכונה גם ספרייה עירונית קטנה.
באמצע שנות ה־70 החלו משפחות של חסידי חב"ד להיקלט בקריית שמואל מהקריות שבסביבה.
כיום קהילת חב"ד מונה כ־250 משפחות ועומד בראשה רב הקהילה יוסף אברהם פיזם (בנו וממלא מקומו של הרב יגאל פיזם).
בשנת תשנ"ז הוקמה בשכונה ישיבת חב"ד (תחילה בקריית ים, ולאחר כמה שנים הועתקה לקריית שמואל).
קריית מנחם היא שכונה בדרום-מערב ירושלים.
השכונה, שהוקמה בשנת 1959 עבור עולים חדשים ומפוני המעברה בקריית היובל; קרויה על-שמו של נשיא קק"ל בארצות הברית מנחם ברסלר.
קריית מנחם ועיר גנים מהוות יחידה גאוגרפית אחת, המונה כ-20,000 איש.
השכונה נמצאת בסמוך לרכס לבן.
רוב השכונה מאופיינת בבנייה צפופה בת עד כ-6 קומות כאשר חלק מהבניינים הם שיכונים.
ישנם כמה בניינים הגבוהים מ-6 קומות, וישנם גם מספר לא גדול של בתים פרטיים.
רחובות השכונה קרויים ברובם על-שם מדינות ובנוסף על שמות צמחים, כגון החלמית, הנרד והלילך.
בדרום ובמזרח גובלת השכונה בשכונת עיר גנים (למעשה שתי השכונות מהוות יחידה אורבנית אחת), במערב בהר אורה ובמושב אורה, ואילו בצפון היא נושקת ליערות הרי ירושלים, המוסד כפר שלמא (הכפר השוודי) ושכונת קריית היובל.
בסמוך לשכונה ממערב מעמיקים יובלים תלולים המתחברים לנחל שורק מצפון לבית החולים הדסה עין כרם, דבר המאפשר תצפית מהשכונה לאזור עין כרם, נחל שורק ולסטף.
גובה השכונה כ-840 מטר מעל פני הים, והיא נחשבת לאחת השכונות הגבוהות בירושלים.
בשכונה מתגוררים יוצאי אתיופיה רבים, חלקם מאז מבצע משה או מבצע שלמה, והם מהווים כשליש מאוכלוסיית השכונה.
משנת 2009 קיים במקום מרכז קליטה לעולים חדשים מאתיופיה.
כמו בשכנותיה, גבעת משואה ועיר גנים, נמצאים בשכונה רגמים, אתרים ארכאולוגיים מן המאה ה-8 לפנה"ס, מתקופת הברזל II, שנחפרו ונחקרו על ידי הארכאולוגית רות עמירן.
בחפירות באזור נמצאו חרסים שתוארכו לתקופות הברזל 2ב' (המאות ה-8–ה-6 לפנה"ס) והרומית–הביזנטית (המאות ה-1 עד ה-7).
הקמת השכונה החלה בשנת 1959, והיא קרויה על-שמו של נשיא קק"ל בארצות הברית מנחם ברסלר, שתרם כספים להקמתה.
בשכונה נבנו בשלב הראשון 420 יחידות דיור, ושוכנו בהן עולים חדשים ממצרים, מרוקו, הונגריה, פולין ורומניה.
בשנת 1963 כבר גרו בשכונה 600 משפחות, ונחנכה בה מרפאה של קופת חולים כללית.
מנחם ברסלר המשיך לתמוך בשכונה ותרם כספים להקמת בית כנסת.
עם זאת לא הושלמו עבודת הפיתוח, סלילת הכבישים והתקנת תאורת רחוב.
במרץ 1966, ערך נשיא איסלנד, אאוסגייר אאוסגיירסון, ביקור בשכונה, ויחד עם נשיא המדינה זלמן שזר וראש עיריית ירושלים טדי קולק הם חנכו רחוב על שם איסלנד.
בשנת 1968 החלה הרחבת השכונה בעוד כמה מאות יחידות דיור.
בשנת 1973, יזמה ההסתדרות בנייה של כ-120 דירות להשכרה לזוגות צעירים בשכונה.
ב-21 בנובמבר 2002, מחבל מתאבד פוצץ עצמו באוטובוס אגד בקו 20 שעבר ברחוב מקסיקו בשכונה.
ביוני 2019 החלה הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) לקדם תוכנית רחבת היקף לפינוי בינוי במרכז השכונה.
קבינט הדיור בראשות שר האוצר ושר השיכון אישר את התוכנית ב-26 ביוני 2019. ב-18 באוקטובר 2020, דחתה ותמ"ל את כל ההתנגדויות לתוכנית ואישרה את הפרויקט, במסגרתו יבנו 1,700 יחידות דיור ב-19 בניינים חדשים בגובה 10–34 קומות, במקום כ-20 בניינים בהם 646 הדירות.
בשכונה מצויים מכון הנרייטה סאלד למחקר מדעי ההתנהגות, בית הספר גוואטמלה, חטיבת הביניים יאסא, בית הספר טל חיים, בית ספר ממ"ד "ראשית" שהוקם על ידי הקיבוץ העירוני ב-2001 ורובם של מאות תלמידיו הם תושבי השכונה, שבט צופים הקרוי "שבט רכסים", קבוצת "אחריי!
בשטח", סניף של תנועת הנוער עזרא (סניף קמ"ן) ושני סניפים נפרדים (אחד לבנים ואחד לבנות) של תנועת הנוער אריאל.
בשנת 2018 מימנה יצרנית הנשק לוקהיד מרטין את הקמתם של שלושה גני ילדים בשכונה.
בשכונה קיימים מספר רב של בתי כנסת, ביניהם בית הכנסת "זכור לאברהם" הגדול בשכונה, בית הכנסת "המרכזי" ברחוב הנורית, בית הכנסת "רבי דוד ומשה", בית הכנסת "אוהל מלכה", בית הכנסת "שירת גנים", המשרת בעיקר את הציבור הדתי לאומי, שרבים מבניו הצטרפו לשכונה בשנים האחרונות, ובית הכנסת "קהילת צעירי עיר גנים".
בשנת 2023 הוקם בשכונה כפר סטודנטים של תנועת הבוגרים של בני עקיבא בשיתוף עם מוסדות חורב ירושלים.
מצבה הקשה של השכונה הביא בשלהי שנות ה-70 להקמת הקיבוץ העירוני ראשית בלב השכונה, שהחל בפעולות לשיפור וקידום קריית מנחם.
הקיבוץ הוקם על ידי יוצאי קיבוצים ומושבים בשכונת הבוכרים, ובשנת 1991 עבר לשכונה.
באותה תקופה היה מצב השכונה בשפל.
סוחרי סמים משכו אחריהם את הנוער, עבריינות כוחנית שלטה בשכונה והייאוש פשה בה (נכון לשנת 2025 קריית מנחם עדיין נחשבת לאחת משכונות הפשע המסוכנות בישראל).
כצעד ראשון של הקיבוץ הוחלט על מבצעי ניקיון נרחבים בהם סולקו כמויות אדירות של פסולת.
לאחר מכן נשתלו במקום מדשאות, גינות ורדים ועוד, בשיתוף התושבים שגילו התעוררות ורצון עז להמשיך בשינוי.
אחרי כן הוקמו גני ילדים על פי עקרון האינטגרציה.
בשנת 2000 נפתח בי"ס "ראשית" כהמשך טבעי של גני הילדים.
חברי הקיבוץ המתגוררים שנים ארוכות בשכונה, מפעילים מספר רב של יוזמות חינוכיות וסביבתיות בשכונה, במטרה לקדם את תושביה, ולתת להם את האפשרות לקדם את עצמם, ולא להזדקק לחלוקת מזון, לנדבות ולתמיכה של לשכות הרווחה.
בנוסף, קיבוץ ראשית מפעיל תנועת נוער לכלל ילדי השכונה במהלך השנה, ואף מקיים בקיץ קייטנה.
קריית משה היא שכונה במערב ירושלים, הוקמה בשנת 1925 בסיועה של קרן "מזכרת משה מונטיפיורי" ונקראת על שמו.
נמצאת בגובה של 820 מטרים מעל פני הים, היא בין השכונות הגבוהות בירושלים, מתגוררים בה כ-10,080 תושבים.
השכונה מתוחמת בשדרות ויצמן והכניסה לעיר מצפון, שכונת גבעת שאול ממערב, שכונת בית הכרם מדרום, ורחוב שדרות הרצל וקריית הלאום ממזרח.
תוכננה על ידי האדריכל ריכרד קאופמן כשכונת גנים עצמאית, אופי זה השתנה לאחר התפתחות שכונות קטנות ומתחמי מגורים סביבה אשר התמזגו לתוכה (השכונות "מימון" ו"שושנת ציון", בתי "בן ציון", המקשר, שיכוני ההסתדרות ברחוב גת) וסיפוחה לירושלים אשר הקנה לה אופי עירוני.
בשנת 2011 נחנך הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים העובר בגבולה המזרחי, הרכבת שיפרה את הנגישות ממרכז העיר לשכונה, כתוצאה מכך חלה עלייה בשווי הנדל"ן והיא נהייתה מבוקשת לפרויקטים של התחדשות עירונית ופינוי בינוי, דבר שהוביל לשימור נרחב.
קריית משה הוקמה בין השנים 1925–1927 על ידי דתיים לאומיים, בהקמתה סייעה קרן "מזכרת משה מונטיפיורי", קרן צדקה הנושאת את שמו של השר משה מונטיפיורי שסייעה קודם לכן בהקמת השכונות ימין משה, מזכרת משה, אהל משה וזיכרון משה.
קריית משה הייתה השכונה האחרונה שנבנתה בסיוע הקרן, ולכן יש שכינוה "מונטיפיורי החדשה".