tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשטר הצבאי הפרו-סובייטי, הדרג, אסר על נגינה בקראר וכלא אנשים שניגנו בו, במיוחד בערים הגדולות כמו אסמרה ואדיס אבבה.
הכלי נקשר לשודדים, פורעי חוק, נוודים או זמרים נודדים (אזמרי).
נוודים אלו ניגנו בקראר כדי לבקש מזון, ופורעי חוק ניגנו בו כדי לשיר שירי מלחמה אמהריים בשם פאנו.
כיום, הקראר הפך לאחד מכלי המיתר האתיופיים הפופולריים ביותר, ומשמש במוזיקה חילונית, בשירי אהבה ובשירה.
הוא פופולרי בקרב משוררים-מוזיקאים הנקראים אזמרי או וואטה.
קרב אאכן היה קרב שהתקיים במלחמת העולם השנייה בעיר אאכן, השוכנת במערב גרמניה וגובלת עם הולנד.
הקרב התקיים בין ארצות הברית לגרמניה הנאצית בין 12 בספטמבר ל-21 באוקטובר 1944. רוב אוכלוסיית העיר פונתה לפני תחילת הקרב.
הקרב הסתיים בניצחון של הכוחות האמריקאים.
המלחמה הייתה אחת מהמלחמות האורבניות הגדולות שארצות הברית השתתפה ולחמה בהן.
זאת גם הייתה המלחמה הראשונה שבה הצבא האמריקאי נכנס להילחם בתוך טריטוריית גרמניה.
בספטמבר 1944, כוחות צבא אמריקאיים הגיעו לגבול גרמניה הנאצית בפלישה לנורמנדי, שם ניצחו את גרמניה הנאצית.
ב-17 בספטמבר, כוחות בריטים, אמריקאים ופולנים הוציאו לפועל את מבצע מרקט גארדן, שמטרתו הייתה להשיג הכרעה מהירה במלחמה נגד גרמניה הנאצית באמצעות עקיפת קו זיגפריד מצפון, כיבוש ראש גשר מעבר לנהר הריין, והשתלטות על חבל הרוהר.
המבצע נהדף על ידי הכוחות הנאצים וכוחותיהם המוטסים ספגו אבדות כבדות.
באותו החודש, הצבא האמריקאי נכנס לתוך צרפת והוורמאכט גייסו בין 100,000 ל-230,000 חיילים ו-100 טנקים למערב המדינה.
ב-2 באוקטובר 1944, הדיוויזיה ה-30 של ארצות הברית החלה את התקדמותה לתוך אאכן, תוך שימוש בארטילריה כבדה נגד בונקרים גרמניים.
החיילים האמריקאים חצו את נהר וורם ושם תקפו בונקרים באמצעות מטעני חבלה וכלי אש.
עד אחר הצהריים, חלקים מהדיוויזיה האמריקאית פרצו את החומות והגיעו לפאלנברג, שם התנהלו קרבות קשים באמצעות רימוני יד.
כבר ביום הראשון, הדיוויזיה הכניעה כ-50 בונקרים, והדפה התקפת נגד גרמנית.
פלוגות מסוימות איבדו בין 80 ל-90 חיילים מתוך 120, וזאת בעקבות ארטילריה גרמנית.
ב-3 באוקטובר, הכוחות האמריקאים נבלמו בידי הגרמנים, מה שאילץ את האמריקאים לפוצץ בונקרים מטווח אפס באמצעות טנקים כגון M4 שרמן.
כ-300 חיילים אמריקאים נהרגו ונפצעו ביום זה.
ב-4 באוקטובר, העיירות הוברדור ובגנדורף נכבשו.
ב-5 באוקטובר, בעלות הברית כבשו את מרקשטיין-הרבאך.
ב-6 באוקטובר, הגרמנים פתחו בהתקפה נגד האמריקאים, אך לא הצליחו להדוף אותם.
השריון הגרמני לא הצליח להתמודד עם כמות הטנקים האמריקאיים, והם נאלצו לתקוף עמדות אמריקאיות מרכזיות באמצעות ארטילריה ומטוסים.
בלית ברירה, הגנרל הגרמני קכלינג פרס יחידת טנקי טיגר באלסדורף, בניסיון לחסום את הכוחות האמריקאיים מלהגיע להגנות של אאכן.
ב-8 באוקטובר, הכוחות האמריקאים נלחמו במריאדורף, שם הצליחו להדוף את הכוחות הגרמנים ולהסתער על מרכז העיירה.
הכוחות הגרמנים נאלצו לסגת מהאזור.
בעקבות האבדות הקשות, קורפוס הפאנצר אס אס הראשון, דיוויזיית הפאנצר ה-116 של הוורמאכט, דיוויזיית הפאנצר ה-101 של הוואפן אס אס ודיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה הועברו לאאכן.
באותו היום, הכוחות האמריקאים החלו להקיף את העיר, שכבר אז נפגעה מהפצצות רבות.
ב-13 באוקטובר, הרגלים האמריקאים ניסו להיכנס אל תוך אאכן ונתקלו במארבים גרמניים שפעלו מתוך מערכות ביוב ומרתפים, מה שאילץ אותם תחילה לטהר כל פתח לפני המשך התנועה ברחובות.
האמריקאים התקדמו באופן איטי, לפי מספר הבתים שנכבשו.
ב-18 באוקטובר, גנרל יואבנר דרש תגבורת, מה שהוביל את הגדוד השלישי של רגימנט השריון ה-33 להיכנס אל תוך הלחימה.
תפקידם היה לתקוף בצפון, להגן על רגימנט 26, ולכבוש את המפקדה הגרמנית במלון קלנהוף (Hotel Quellehof).
באותו היום, הגדוד השלישי של רגימנט 26 ירו על מלון קלנהוף מטווח אפס.
בזמן זה, הגרמנים הצליחו לתגבר את המלון בכ-300 חיילים מדיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה, מה שגרר את זמן הלחימה.
רגימנט 26 ו-110 האמריקאים הצליחו לכבוש את מרכז אאכן, והמוצב הגרמני נכנע, מה שהוביל לסיום הקרב על העיר בניצחון אמריקאי.
גם הגרמנים וגם האמריקאים הפסידו כוחות רבים בקרב.
בצד האמריקאי, מתוך 100,000 חיילים, כ-7,000 מהם נפצעו ונהרגו.
עם זאת, ההתנגדות הגרמנית המשיכה גם לאחר קרב אאכן, למשל, הקרב על יער הירטגן היה קשה בהרבה ונמשך 4 חודשים ו-23 ימים.
קרב אוֹסְטֶרְלִיץ, הידוע גם כ"קרב שלושת הקיסרים" , נערך ב-2 בדצמבר 1805 בין הגרנד ארמה הצרפתי שמנה כ-73,000 חיילים בפיקודו של נפוליאון לבין כוחות הברית הרוסית-אוסטרית שמנו כ-85,000 חיילים.
קרב זה היה המכריע במלחמה השלישית (מתוך שבע) במלחמות הנפוליאוניות, המכונה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
בקרב שנערך על אדמת האימפריה האוסטרית, הושמד מרבית הצבא האוסטרי שניצב כנגד נפוליאון בקרב אוּלְם, ואילו החלק הגדול השני נתקע במערכה משנית באיטליה בעקבות מסע הטעיה מוצלח של הפיקוד הצרפתי.
לכן עיקר כוחות בעלות הברית הורכבו מחיילים רוסיים.
חרף זאת הדיח הקיסר אלכסנדר את המפקד הרוסי מיכאיל קוטוזוב מפיקוד על הצבא המאוחד כמה ימים לפני הקרב על שום התנגדותו למועד הקרב ולתוכניתו.
עם זאת הוא עדיין שמר על הפיקוד הטקטי בקרב, אך את תוכנית הקרב עבור הקואליציה הגה הגנרל האוסטרי פרנץ פון ויירותר.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של נפוליאון וצרפת.
ניצחון זה שמט את הקרקע מתחת לרגלי הקואליציה וזו התפרקה יומיים לאחר הקרב.
האוסטרים חתמו באופן חד-צדדי על הפסקת אש, ושלושה שבועות לאחר מכן על הסכם שלום.
בהסכם זה, הידוע בשם חוזה פרסבורג, הסכימו האוסטרים לשלם פיצויים של כ-40 מיליון פרנק לצרפתים, והסכימו להקמת הקונפדרציה של הריין, ישות מדינית רופפת של מדינות גרמניה קטנות שקודם לכן סרו למרות אוסטרית.
נוסף על כך פורקה הקיסרות הרומית הקדושה ופרנץ השני ויתר על תואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונותר עם התואר קיסר אוסטריה בלבד.
רקע והמהלכים הצבאיים שקדמו לקרב
סדרת המלחמות הנפוליאוניות שנמשכו בהפסקות קצרות מ-1796 עד 1815, סבבה בעיקר סביב מערכת כיבושיו של נפוליאון, ששלט בצרפת מ-1799. סדרה זו כללה שבע מלחמות ("קואליציות אנטי-צרפתיות").
קרב אוסטרליץ היה שיא המאבק שהתחולל בין צרפת ובין הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית במהלך שנת 1805.
ב-11 באפריל 1805 נחתם הסכם הגנה בין האימפריה הבריטית לאימפריה הרוסית, וב-16 ביולי הצטרפה גם אוסטריה להסכם.
המעצמות חשו שהן כבר התאוששו מן התבוסות שנחלו כמה שנים קודם לכן מידיה של צרפת במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה, ושאפו להחזיר לעצמן את מה שאיבדו במלחמות קודמות עם צרפת.
כאשר אוסטריה ורוסיה הכריזו מלחמה על צרפת שהה הצבא הצרפתי במחנות ליד עיר הנמל בולון שלחוף תעלת למאנש והתכונן לפלישה לבריטניה הגדולה, שכן בריטניה וצרפת היו במצב מלחמה זה שנתיים.
עם כניסתן של רוסיה ואוסטריה למלחמה נטשו הצרפתים את רעיון הפלישה לאיים הבריטיים והתייצבו נגד האיום המגיע ממזרח.
ב-25 באוגוסט עזבו הכוחות הצרפתיים את מחנותיהם והחלו לנוע מזרחה.
נפוליאון הצליח להטעות את אויביו: הן חשבו שהמאמץ הצבאי הצרפתי ירוכז בכיוון איטליה כשם שקרה בעימות קודם.
לכן שלחו האוסטרים לשם צבא חזק תחת פיקודו של מצביאם המוכשר ביותר, הארכידוכס קרל.
פעולה זו החלישה מאוד את הצבא האוסטרי באוסטריה גופה, ונפוליאון הצליח לכתר ולהשמיד כמעט את כל הכוח האוסטרי שניצב מולו בקרב אוּלְם ב-19 באוקטובר.
האוסטרים, שנותרו כמעט ללא כוחות צבא פנויים במרכז אירופה, פינו את וינה ונסוגו מזרחה במטרה לחבור לצבא הרוסי.
כוחות החלוץ הרוסיים שהספיקו להגיע לאזור עד קרב אולם היו מעטים מדי.
לפיכך פתחו הרוסים בנסיגה מאורגנת מזרחה תוך כדי קרבות מאסף כבדים שניהל בכישרון רב הגנרל הרוסי פיוטר בגרטיון.
בגרטיון הצליח להטעות את ז'ואקים מירא, מפקד חיל הפרשים הצרפתי, על ידי חתימה על הסכם להפסקת אש ב-15 בנובמבר.
נפוליאון רתח מזעם כשנודע לו שהרוסים מצליחים לחמוק ממנו.
כוחותיו של מירא תקפו את בגרטיון אך עד מהרה גילו שהוא שוב חומק ממנו.
כעבור כמה ימים הצטרפו כוחות של בגרטיון לצבא הרוסי העיקרי בפיקודו של קוטוזוב.
כעת ניצבו מול נפוליאון כ-85,000 חיילים רוסיים ואוסטריים.
למזלם של הצרפתים, מרגליו של נפוליאון הצליחו לתפוס שליח אוסטרי שהעביר מסרים סודיים מהארכידוכס קרל לפיקוד העליון, ונפוליאון גילה שהצבא האוסטרי באיטליה לא יספיק להגיע לאזור בזמן הקרוב.
עם זאת הצבא הצרפתי היה מותש מהקרבות האחרונים ומן הצעדה המזורזת, והיה זקוק למנוחה ולחידוש האספקה.
מול צבא שמנה כ-85,000 רוסים ואוסטרים יכול היה נפוליאון להציב רק כ-50,000 חיילים.
נוסף על כך היה חשש שהפרוסים יצטרפו למלחמה לצד בעלות הברית, מה שהיה תורם עוד כ-200,000 חיילים רעננים לצבאות בעלות הברית.
בהתחשב בנסיבות הללו הורה נפוליאון על עצירה ומנוחה ב-23 בנובמבר באזור ברין (ברנו של היום), אם כי היה ברור לו שאין לו זמן רב למנוחה, שהרי בתוך זמן קצר יצליחו הכוחות האוסטריים באיטליה לחבור אל הכוח המרכזי שניצב מולו, והיתרון המספרי של בעלות הברית יהיה מכריע.
נפוליאון שם לו למטרה לכפות על בעלות הברית קרב הכרעה מהיר, לפני שהתגבורות יספיקו להגיע ולפני שהפרוסים יחליטו להצטרף למלחמה.
לשם כך הוא היה חייב לגרות אותם לתקוף אותו ולשכנעם שצבאו חלש בהרבה משלהם.
הוא הורה אפוא למרשלים מירא, לאן וסולט להתקדם לכיוון וישלאו ואולמיץ, לתת לאויב להבחין בהם ולאחר מכן לכבוש את העיירה אוסטרליץ ולהתבצר ברמת פראצן – שטח גבוה ששולט על האזור.
הוא היה בטוח שכאשר שבעלות הברית יבחינו בצבאו הקטן, הן ירצו לתקוף אותו.
בו בזמן שלח נפוליאון שדר דחוף לקורפוס הראשון של ברנדוט ולקורפוס השלישי של דאבו לנוע במהירות לכיוונו וכך להגדיל את כוחו לכדי 70,000–75,000 איש.
בעלות הברית היססו לתקוף, ובמקום זאת שלחו משלחת לברר את כוונותיו של נפוליאון ולרגל אחרי המצב של צבאו.
נפוליאון קיבל את המשלחת בסבר פנים יפות, אך סירב לדבר איתה ושלח אותה לדון על תנאי המשא ומתן עם שר החוץ שלו טליראן בווינה.
בו בזמן שלח נפוליאון את ראש המודיעין שלו, גנרל סאוורי, עם משימה דומה למחנה בעלות הברית.
נפוליאון קיבל תשובה יהירה, אך הוא רצה להציג את עצמו כחלש ולכן שלח את סאוורי פעם נוספת אל בעלות הברית, ובתוך כך ביקש פגישה אישית עם הצאר.
אלכסנדר סירב, ושלח את שלישו הרוזן דולגורוקי, אחד האצילים הבכירים במחנה הרוסי.
נפוליאון יצא מגדרו כדי להנעים את זמנו של הרוזן והצליח להשרות בו את ההרגשה שהצבא הצרפתי במצב נחות.
לאחר שהרוזן הרוסי עזב, הורה נפוליאון לסולט לסגת מאוסטרליץ ולעזוב את רמת פראצן.
בעלות הברית הופתעו מאוד ממהלך זה, שכן בכך ויתר נפוליאון ללא קרב על עמדה עדיפה.
דבר זה שכנע אותם באופן סופי שהוא מבקש להימנע מעימות, והן החליטו לתקוף.
הצבא הצרפתי היה הראשון מן הצבאות האירופאים שחולק ליחידות משנה עצמאיות, בעלות יכולת תמרון ולחימה מבצעיים ועצמאיים.
יחידות אלה נקראו בצבא הצרפתי בשם "קורפוסים".
קורפוס הורכב ממספר דיוויזיות וגודלו נע בין 5,000 ל-40,000 חיילים.
גודל הקורפוס נקבע על פי ההערכה שרחש נפוליאון למפקדו, תפקידיו במסע המלחמה וכיוצא באלה.
קורפוסים היו למעשה צבאות בזעיר אנפין.
כל קורפוס כלל יחידות פרשים, חיל רגלים, תותחנים, מהנדסים ועוד.
בעת מסע אמור היה כל קורפוס להיות במרחק של יום צעדה מקורפוס אחר (כ-30 קילומטר).
לצד הקורפוסים כלל הצבא הצרפתי את יחידות המשמר הצרפתי, שבעת קרב אוסטרליץ מנו יחד כ-7,000 חיילים.
נוסף על כך הרכיב נפוליאון עתודת פרשים גדולה תחת פיקודו של מירא.
חיילים רגליים חומשו ברובה מוסקט מדגם שרוויל משנת 1777 בקוטר של כמעט 18 מ"מ.
לצד הרובה קיבל כל חייל חרב קצרה וכידון.
הפרשים חומשו במגוון חרבות, אקדחים וקרבינים.
טווח הירי המקסימלי של רובה המוסקט היה כ-250 מטר, אם כי הטווח האפקטיבי היה כ-100 מטר בלבד.
הארטילריה כללה כלים שירו קליעים במשקל של 4, 8 ו-12 ליבראות.
נוסף על גייסות צרפתיים, כלל הצבא הצרפתי גם כמה גייסות מבעלות בריתה מרחבי גרמניה, אם כי מספרן היה קטן.
הצבא הרוסי התבסס בעיקר על דפוסי פעולה פרוסיים, מימיו של פרידריך הגדול מהדור הקודם.
אלכסנדר הראשון ניסה להעביר כמה רפורמות, אך הגנרלים הקשישים בלמו אותו.
הרוסים יכלו לגייס את צבאם ממאגר אוכלוסייה שעמד על כ-50 מיליון בני אדם.
באופן כללי, כל גבר רוסי היה חייב בשירות צבאי, אם כי גיוס חובה לא היה נהוג.
בשנת 1805 מנה הצבא הרוסי כ-300,000 חיילים סדירים ועוד כ-200,000 חיילי מילואים, מחציתם קוזאקים בלתי סדירים ומחציתם מגויסים חדשים, אם כי חלק ניכר מהצבא העצום הזה הוצב לאורך גבולותיה הארוכים נגד איומי השכנים.
בדומה לצרפתים, גם לרוסים היו יחידות משמר שכללו חיל רגלים ופרשים.
החייל הרגלי הרוסי הממוצע נודע בעיקשותו הרבה וביכולת עמידתו נוכח פני האויב, אך עם זאת נטה לעיתים לצאת משליטה.
פרשיהם היו מאיכות טובה ולא נפלו מהפרשים הצרפתים והאוסטרים.
הארטילריה הרוסית הייתה רבה ואיכותית, אך כשלי הפיקוד, אימון לקוי והעדר קצינים משכילים מנעו את ניצול מלוא כוחה.
עם זאת מספרה העדיף כיפר על כך בצורה טובה.
החלק החלש ביותר בצבא הרוסי היה הקצונה.
גנרלים יחידים היו בעלי כושר שיפוט נאה ורמתם לא נפלה מיריביהם, אולם הרוב המכריע קנה את דרגתו בכסף (מנהג שהיה מקובל בזמן ההוא) או קיבל אותה בשל מוצא אריסטוקרטי, ורמת ביצועיהם הייתה נמוכה.
בימיה של מריה תרזה הצבא היה אחד הטובים ביבשת והצליח למנוע מפרידריך השני מלך פרוסיה את מימוש שאיפותיו להגמוניה במלחמת שבע השנים.
לאחר הניצחון העבירו האוסטרים רפורמות הרסניות בחיל התותחנים האוסטרי, ואלה גרמו לכמה הפסדים צורבים במלחמה עם האימפריה העות'מאנית.
אומנם נעשו גם רפורמות שהצליחו לשפר מעט את איכות הצבא האוסטרי, אך ככלל הוא היה נחות יחסית לצרפתי.
הצבא האוסטרי שניצב מול נפוליאון נשא על גופו את הצלקות של ההפסדים הכואבים בשתי המלחמות הקודמות נגד צרפת.
חלק ניכר מן העמים האלה לא ראו עין בעין את השאיפות של החצר בווינה.
המעבר הזה מן הצבא המקצועי של המאה ה-18 לצבאות המוניים של המאה ה-19 היה בעוכרי הצבא האוסטרי.
המגויסים החדשים שבאו משלל אזורים באימפריה רחבת הידיים לא התאמצו לזכות בניצחון, ומורל הגייסות היה נמוך יחסית ליריביהם הצרפתים.
המורל הנחות, יחד עם פיקוד לקוי וארגון מסורבל היו הסיבות העיקריות לתבוסה האוסטרית בקרב אוסטרליץ.
כאמור, הרפורמות שהחלו עם התבוסה האוסטרית אחרי המלחמה הקודמת לא הספיקו לתקן את כל הפגמים, והיוזם העיקרי, הארכידוכס קרל, חש שהמלחמה התחילה מוקדם מדי.
הצבא הצרפתי היה נתון לפיקודו הישיר והמלא של נפוליאון.
לצדו פעלו קצינים בכירים בדרגת מרשל שפיקדו על קורפוסים.
כיוון שהקורפוסים היו מעין צבאות עצמאיים, הרי שכל קורפוס יכול היה לבצע משימות עצמאיות במהלך הקרב, אפילו במנותק מהצבא העיקרי.
נוסף על מפקדי הקורפוסים הסתמך נפוליאון על ז'ואקים מירא מפקד הפרשים ועל לואי-אלכסנדר ברתייה ראש המטה שלו.
הפיקוד הצרפתי היה ריכוזי מאוד, ולמרות החופש היחסי שממנו נהנו מפקדי הקורפוסים ומירא, הצבא הצרפתי פעל כגוף אחד למען מטרה משותפת.
לעומת הצרפתים צבא בעלות הברית היה נתון לבעיות פיקוד קשות.
הקרב התקיים על אדמה אוסטרית ורוסים רבים, בהם מפקד הצבא הרוסי קוטוזוב, לא ראו סיבה מיוחדת להשתתפותם במלחמה.
נוסף על כך חלק ניכר מן הצבא האוסטרי (כ-50,000 איש) ספג תבוסה קשה בקרב אולם ואבד.
חלק אחר היה הרחק באיטליה.
כתוצאה מכך רוב הכוחות שהשתתפו בקרב היו חיילים רוסיים.
הפיקוד שסבל מפיצול לא הצליח להמציא תוכנית טובה להתמודדות עם נפוליאון.
נוסף על כך היה לפיקוד העליון של בעלות הברית רק מודיעין חלקי, וכך חשבו בעלות הברית שניצבים מולם רק 50,000 חיילים לעומת כ-70,000 שהיו שם בפועל.
נוסף על כך פיקוד זה לא עשה מאומה במשך ימים ארוכים ואפשר לנפוליאון לרכז את כוחותיו.
בקרב עצמו כשלה הקצונה הבכירה של בעלות הברית בהבנת תוכנית הקרב הצרפתית, ולמעשה שיחקה לידיו של נפוליאון.
אחת הסיבות היא הפיצול המובנה בפיקוד העליון.
בעלות הברית פעלו על פי תוכניתו של הגנרל האוסטרי וייראדהר שלא הייתה מקובלת על קוטוזוב, שפיקד על הצבא בפועל.
בעיה אחרת, חמורה לא פחות, הייתה הימצאותם של הקיסר האוסטרי והקיסר הרוסי בשדה הקרב.
מתוקף מעמדם כראשי מדינות הם עקפו לעיתים קרובות את הדרג המקצועי, ולכן חלק מן ההחלטות שהתקבלו היו הרסניות.
ליקויים אלו בפיקוד העליון של בעלות הברית היו בין הסיבות העיקריות לתבוסתם בקרב.
הקרב נערך במישור השוכן לא רחוק מהעיר ברנו (שנקראה אז בשמה הגרמני ברין).
בזמן הקרב הייתה זו עיר לא גדולה במיוחד ובה כ-50,000 תושבים.
שדה הקרב עצמו מחולק לשני חלקים עיקריים על ידי שני נחלים הנשפכים לדנובה: נחל גולדבך (בצ'כית Zlatém potoku - הנחל הזהוב) ונחל בוסניץ, שהוא המשכו הצפוני של נחל גולדבך.
בצד המזרחי (הצד שבו ניצבו בעלות הברית) התנשאה רמת פראצן (בצ'כית Žuráň ז'וראן) – רמה גדולה בגובה ממוצע של כ-200 מטר.
היא שלטה על מרכזו של שדה הקרב.
המשכה הצפון-מערבי של הרמה נקרא "גבעת סנטון" (santon – דרוויש בצרפתית – השם שנתנו החיילים צרפתים לגבעה על שום צורתה המוזרה שהייתה דומה בעיניהם לדרוויש) וגובהה הממוצע הוא כ-250 מטר.
בתחילת הקרב הייתה גבעת סנטון בשליטה צרפתית.
הרמה והגבעה שלטו לא רק על שדה הקרב, אלא גם על ציר תנועה חשוב שעבר בין אולמוץ לברין (דרך שעברה ממזרח למערב).
נוסף על הרמה והגבעה עמדו בשדה הקרב כמה כפרים שהצרפתים ביצרו והם שימשו עוגן לעמדותיהם.
ביצור מבנים אזרחיים היה מקובל מאוד בתקופה ההיא.
בית אזרחי מבוצר היה עשוי לעמוד שעות אחדות גם בהתקפה עזה.
הטמפרטורה הממוצעת באזור זה היא סביב אפס מעלות בחודש דצמבר.
לכן הנחלים היו קפואים ולא היו מכשול לחי"ר ולפרשים, אם כי תותחים נזהרו שלא לעלות עליהם מחשש לשבירת הקרח.
רוחבו של שדה הקרב היה בערך 11 ק"מ ואורכו כ-12 ק"מ, מתוכם רמת פראצן עם גבעת סנטון יצרה סהר שקרניו פונות מערבה.
בעלות הברית ביקשו לנצל את יתרונן המספרי (הם סברו שלנפוליאון כ-50,000 חיילים בלבד), ולצורך העניין הן אספו כוחות גדולים מאוד (כ-50,000 חיילים) באגפם הדרומי, תחת פיקודו של פרידריך בוקסוודן.
האגף הזה היה אמור לפרוץ את האגף הצרפתי שניצב מולו, לקפל אותו ולהגיע לעורפו של הצבא הצרפתי.
האגף השמאלי הורכב מכ-20,000 חיילים ותפקידו היה הגנתי בעיקרו.
עתודה כללית של כ-10,000 חיילים נשארה בסביבת רמת פראצן.
התוכנית הצרפתית ניצלה את הביטחון העצמי העודף של האוסטרים והרוסים.
נפוליאון היה בטוח שרמת פראצן תיפול לידי חייליו ללא בעיות, כי הכוחות שהיו בה תקפו את אגפו הימני.
לכן מיקם במרכז המערך שלו את הקורפוס הגדול של סולט, ואילו האגף הימני הוחזק בכוחות דלילים יחסית.
האגף הצפוני נהנה מיתרון מספרי קל על כוחות הקואליציה ותפקידו היה התקפי בעיקרו.
על פי התוכנית, האגף הדרומי היה אמור להחזיק מעמד עד אשר רמת פראצן תיפול בידיים צרפתיות, והצבא המאוחד יפוצל לשניים.
לאחר מכן התכוון נפוליאון לכתר את אחד האגפים או את שניהם.
ההחלטה הסופית הייתה אמורה להתקבל על פי התוצאות בשטח.
התוכנית הרוסית-אוסטרית הייתה נוקשה מאוד ולא אפשרה חופש פעולה למפקדים בשטח.
על כן משעה ששובשה לא הייתה בידי הפיקוד העליון תשובה הולמת להתקפה הצרפתית.
בשעות הבוקר של 2 בדצמבר החלו הצבאות להתארגן בעמדותיהם.
נחל גולדבך הפריד בין הניצים.
הצרפתים הקימו מערך הגנתי חזק באגפם הימני, זה שהיה אמור למשוך את בעלות הברית פנימה לתוך המלכודת.
בעלות הברית לא אכזבו, ושלחו כמעט 50,000 חיילים להתקפה על האגף הימני של הצרפתים.
נוסף על כך יצא טור חזק לתקוף את האגף השמאלי של המערך הצרפתי, אם כי תפקידיו היו מוגבלים יותר.
על פי התוכנית של הגנרל האוסטרי, בעלות הברית היו אמורים לפרוץ את האגף הימני של הצבא הצרפתי ולכתר אותו.
ההתקפה על האגף הימני של הצרפתים הייתה מורכבת מהכוחות הבאים:
משמר קדמי בפיקודו של גנרל מיכאל פון קינמייר (5,100 חיילים).
השדרה הראשונה של דמיטרי דוחטורוב (13,600) – תפקידה היה לכבוש את כפר טלניץ, בקצה המערך הצרפתי, להסתובב צפונה ו"לקפל" את האגף הצרפתי.
השדרה השלישית של פשיבישבסקי שהוצבה ברמת פראצן הייתה אמורה לתמוך בהתקפה על האגף הימני של הצרפתים.
אחרי כיבוש הכפר הגנרלים מיכאיל מילוראדוביץ' עם יוהאן קולוורט ולואי לנז'רון (שדרות 4 ו-2 בהתאמה) היו אמורים לרדת עם השדרה הרביעית (כ-24,000 חיילים) מרמת פראצן ולפרוץ את הקו הצרפתי באזור הכפר פונטוויץ (בחיבור בין האגף למרכז).
אחרי הפריצה כוח פרשים חזק היה אמור לקטוע את כביש ברון (כיום ברנו)–וינה ולסגור את דרכי המילוט של הצרפתים.
בצפון התקדם גנרל בגרטיון לעבר סנטון עם 13,000 חיילים בסיועם של 4,600 פרשים מהשדרה החמישית של גנרל יוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין.
שדרת פרשים זו הייתה הריכוז הגבוה ביותר של פרשים במערך הרוסי-אוסטרי, והם היו החוליה המקשרת בין מרכז המערך של בעלות הברית לאגפם הימני.
בעתודה ניצבו 8,500 חיילי עילית מן המשמר הרוסי תחת פיקודו של הנסיך הגדול קונסטנטין.
התוכנית הייתה טובה על הנייר, אך לא התחשבה בכמה גורמים בעלי משמעות מכרעת בשדה הקרב:
הקרב נערך בבוקר של יום חורפי.
וכל שדה הקרב היה מכוסה בערפל כבד בבוקר, מה שגרם לקושי רב בניווט.
נוסף על כך תנועתן של שדרות אחדות הצטלבה לאורך נתיבן.
זה הוסיף לבלבול הרב שהיה מנת חלקן בגלל הערפל הכבד.
הפריסה הצרפתית הייתה שונה בתכלית: את עיקר הכוח, כ-65,000 חיילים, מיקם נפוליאון מאחורי גבעת סנטון, במקום שבו נחל גולדבך פוגש את נחל בוסניץ.
קלוד לגרן, שהכוח שבפיקודו הורכב מ-12,000 חיילים, עם לואי ניקולא דאבו (6,600 חיילים), היו אמורים להחזיק את האגף הימני (בדרום).
הזרוע הרכובה של הקורפוס השלישי בפיקודו של ברוסיה השלימה את המערך הצרפתי.
ז'אן לאן קיבל למשמורת את סנטון באגף השמאלי עם 12,700 חיילים.
מירא תמך בו בעתודת פרשים חזקה בת 5,600 רוכבים.
הקורפוס של ברנדוט על 13,000 חייליו ניצב מאחורי לאן, למרגלות גבעת סנטון והיה אמור לצאת מעמדתו המוסתרת ולכבוש את בלאסוביץ, בחלק הצפון-מערבי של רמת פראצן.
הדיוויזיות של לואי דה סן-הילר ודומיניק ואנדאם (מהקורפוס של סולט) על 17,000 אנשיהם היו אמורות להסתתר בערפל למרגלות רמת פראצן בגדה המזרחית של גולדבך.
מטרתם הייתה לפרוץ את מרכז המערך של בעלות הברית.
דיוויזיית הגרנדירים (5,700 חיילים) של ניקולא אודינו והמשמר הקיסרי (5,500 חיילים) עמדו בעתודה.
כל המערך הצרפתי רושת בעמדות תצפית ודיווח עם סוסים רעננים וכוחות איתות שהיו אמורים להיכנס לפעולה בעת שהערפל יתפזר.
הערה: למעקב אחר המהלכים כדאי לעיין במפות המצורפות.
ב-6 בבוקר החל הצבא המאוחד את התקפתו באגף שמאל (הימין של נפוליאון).
דאבו טרם הספיק להגיע לאזור והחזית הוחזקה על ידי הדיוויזיה של לגראן על 6,000 חייליה.
המשמר הקדמי של קנמייר הסתער על הצרפתים המבוצרים בכרמים ובתי הכפר טלניץ.
מורל הכוח התוקף היה גבוה ביותר; המשמר הקדמי הורכב מחיילים אוסטרים שרצו לנקום בצרפתים על ההפסד הצורב בקרב אולם.
כמה מטחים עשו שמות באוסטרים המסתערים, וחמשת הגדודים האוסטרים של שטוטרהיים נבלמו.
הלחימה נמשכה בערך שעה עד שכוחותיו של דוחטורוב הצטרפו לאוסטרים.
המפקד הצרפתי הוציא מהכוח אל הפועל את ההוראות שקיבל מבעוד מועד ונסוג מהכפר המבוצר עם 1,500 חיילים שסבלו מנחיתות מספרית גדולה לעומת האוסטרים והרוסים.
מיד עם הסתלקות הצרפתים, שעטו 14 אסקדרונים של פרשים אוסטרים קדימה דרך הכפר, תוך כדי ניסיון לאגף את הצרפתים מדרום, אך נבלמו על ידי פרשים צרפתים בפיקוד מרגרון.
גם מרגרון נסוג לאחור בהתאם לפקודות שקיבל, אך הקו הצרפתי לא נשבר, ונסוג תוך כדי שמירה על הסדר.
דוחטורוב היה מרוצה מההתפתחויות, ושלח רץ לקוטוזוב להודיע שהצרפתים נסוגים לכל אורך החזית.
משום מה דוחטורוב לא ביקש לנצל את ההצלחה, אלא ביכר להמתין לשדרה השנייה בפיקודו של לנז'רון, שהתעכבה בדרך.
השדרה התעכבה בגלל פקק תנועה ענק שנוצר למרגלות רמת פראצן: שדרתו של לנז'רון החלה לרדת מהרמה נתקלה במערכי הפרשים של ליכטנשטיין.
הם היו אמורים להתייצב בצפונו של שדה הקרב, אך לנו במקום הלא נכון.
עד שליכטנשטיין הזיז את פרשיו, שדרה נוספת, זו של פשיבישבסקי, התערבבה עם השדרה השנייה שהמתינה לפינוי הפרשים, והאנדרלמוסיה הייתה בשיאה.
העיכוב גזל מבעלות הברית שעה שלמה, ורק ב-7 בבוקר הצטרפו השדרות הנוספות להתקפה של בעלות הברית על אגפו הדרומי של נפוליאון.
העיכוב העניק זמן לתגבורות צרפתיות מהדיוויזיה של פריאן לתגבר את הכוחות הצרפתים שניצבו מול הרוסים.
פריאן פקד על חטיבתו של הודל לתקוף את האוסטרים, ותוך פרק זמן קצר הסתערו אלפי צרפתים עם כידונים שלופים על האוסטרים המופתעים בטלניץ.
האוסטרים נסוגו מהכפר ועצרו רק בגדה הנגדית של הנחל.
באנדרלמוסיה שנוצרה, פתחו צרפתים בטעות באש על אחד מכוחותיהם, אך המצב תוקן תוך פרק זמן קצר.
בעלות הברית הצליחו להתאושש מהמכה ויצאו להתקפה חדשה על טלניץ, הפעם עם כמעט 30 גדודי חי"ר ויחידות פרשים.
לנז'רון תפס סוף סוף את מקומו באגפו הימני של דוחטורוב, והורה ל-12 גדודי חי"ר לתקוף את כפר סוקולניץ.
השדרה של פשיבישבסקי תקפה את טירת סוקולניץ שעמדה צפונית לכפר.
לנוכח הכוח העצום שגייסו בעלות הברית, החל הכוח הצרפתי, שהיה קטן בהרבה מהכוח המשולב של בעלות הברית, לסגת בצורה מאורגנת לאחור.
בעלות הברית, שסברו שהכול מתנהל על פי התוכנית, החלו לחצות את גולדבך באזור טלניץ.
להפתעתם, הם הותקפו על ידי כוח צרפתי חזק שמנה שישה רגימנטים של דרגונים וכוחות חי"ר גדולים מהקורפוס של דאבו.
הצרפתים שוב הצליחו לכבוש את טלניץ והדפו את השדרה של דוחטורוב לאחור.
פריאן ביקש לנצל את ההצלחה, והסתער בראש הבריגדה של לושה (הרגימנטים ה-4 וה-3) על אגפו ועורפו של לנז'רון.
פריאן הצליח להחזיר לידי הצרפתים את כפר סוקולניץ, והדף את בעלות הברית לגדה הימנית של גולדבך.
פריאן לא הסתפק בניצחון שהושג, והמשיך ללחוץ את בעלות הברית תוך כדי תקיפת שדרתו של פשיבישבסקי.
גם הפעם הצליחה ההתקפה המשולבת על האגף והעורף להניס את הרוסים, והם נסוגו באי-סדר לאחור.
בינתיים, כשפריאן תקף את השדרה של פפשיבישבסקי, לנז'רון הצליח להתארגן ותקף את הרגימנט ה-49 מאוגדתו של פריאן, שנותר לשמור על סוקולניץ.
מצבו של הרגימנט היה בכי רע נוכח העדיפות המספרית של לנז'רון, אך התקפה חזקה על אגפו הצפוני של לנז'רון, שבוצעה על ידי כוחותיו של פריאן שחזרו מהתקפה על פשיבישבסקי, הצליחה לייצב את המצב.
ההגנה העיקשת של 10,000 צרפתים הצליחה לבלום את התקפתם של כ-50,000 רוסים ואוסטרים ונתנה לנפוליאון את הזמן היקר שהוא היה זקוק לו על מנת לכבוש את רמת פראצן.
נוסף על כך כוחות בעלות הברית שקעו בלחימה עיקשת על נקודות מבוצרות בעלות חשיבות פחותת ערך שלא תרמה להן דבר, למעט אבדות.
הקרב באגף זה נמשך באכזריות רבה, ושני הצדדים הפעילו יותר ויותר יחידות.
כשהמצב נראה כבר כמעט אבוד, תגבר הרגימנט הצרפתי ה-26 של רגלים קלים את השורות המדוללות של הצרפתים בסוקולניץ, שעמדו בפני התקפה חזקה, בכוח חטיבתי מהשדרה של לנז'רון.
הכוחות הגדולים שהיו לבעלות הברית באותו מקום לא הצליחו למצות את מלוא הפוטנציאל בגלל השטח המשובש – כרמים רבים, חוות וכפרים שלמים הקשו על התמרון של הכוח הענק שמנה כמה עשרות אלפי חיילים.
החיילים הצרפתים המאומנים היטב הצליחו להסב להם אבדות כבדות, ועל אף היתרון המספרי של חמישה לאחד, לא הצליח הצבא המאוחד למוטט את האגף במשך הבוקר.
בסופו של דבר הצליחו לכבוש את סוקולניץ וטלניץ, אך הצרפתים התגוננו בחירוף נפש והצבא המאוחד לא הצליח לפרוץ את האגף.
הכוחות בחלק הצפוני של שדה הקרב היו שקולים למדי, עם יתרון מספרי קל לצרפתים.
בצפון עמד הקורפוס של לאן יחד עם עתודת הפרשים של מירא.
הקורפוס של ברנדוט היה במרחק מה ממנו, אך בעת הצורך יכול היה לתגבר אותו.
הצרפתים החזיקו בעמדה חזקה שהתבססה על גבעת סנטון, שהיוותה את המפתח למערך כולו בחלק זה של שדה הקרב.
מולם ניצבה שדרת בעלות הברית בפיקודו של בגרטיון.
השדרה כללה כוחות חי"ר ופרשים רבים, רובם ככולם ממוצא רוסי.
כעבור זמן מה הצטרפה אליה באגף זה שדרתו של הנסיך ליכטנשטיין עם כוח פרשים אוסטרי גדול שעבר ממיקומו הקודם באגף הדרומי.
הלחימה באגף זה החלה בהרעשה ארטילרית הדדית, ואחריה באה הסתערות של יותר מ-4,000 פרשים אוסטרים בפיקודו של ליכטנשטיין.
ההתקפה התנפצה על כידוני הצרפתים, שהסתייעו בארטילריה רבה.
נוסף על כך רגימנט פרשים אחד, האולנים, שהיו חלק מהעתודה הכללית בפיקודו של הנסיך הגדול קונסטנטין, לא נסוג בזמן וחוסל כמעט לחלוטין על 400 פרשיו.
קלרמן הצרפתי ניסה לנצל את ההצלחה, אך פרשיו הקלים לא הצליחו למוטט את הפרשים הכבדים שהיו לאוסטרים, וקלרמן נסוג להגנת ריבועי החי"ר.
האוסטרים ניסו לדלוק אחריו, אך מטחי רובים מטווח קצר בלמו את התקדמותם גם הפעם.
פרשיו של קלרמן התארגנו מחדש וניסו לתקוף את הרוסים, אך המספרים העודפים של האחרונים הדפו שוב את ההתקפות הצרפתיות.
הרוסים המשיכו במרדף והגיעו עד מירא ואנשי מטהו.
מירא הזעיק תגבורת מעתודתו ורגימנט צרפתי של פרשים כבדים הצליח לייצב את המצב.
עד מהרה הצטרפו אליהם שני רגימנטים צרפתים נוספים של פרשים כבדים והתפתח קרב פרשים גדול שבו היו מעורבים רוב הפרשים של בעלות הברית בזירה זו וחלק ניכר מפרשיו של מירא וקלרמן.
התגוששות הפרשים נמשכה עם התקפות חוזרות ונשנות על ריבועי החי"ר הצרפתי שלא השיגו דבר, ועם התקפות נגד של פרשים צרפתיים עד השעה 10 וחצי בבוקר.
בשלב זה החליט לאן לנצל את עייפותם של הפרשים הרוסים והאוסטרים ופקד על הרגימנט ה-13 של רגלים קלים יחד עם שני גדודים מהרגימנט ה-51 של רגלים סדירים לתקוף את כפר בלסוויץ.
הכפר הותקף מוקדם יותר על ידי יחידות מהקורפוס של ברנדוט, אך הן נהדפו.
הפעם הצליחו הצרפתים לכבוש את הכפר.
ההתקפה הייתה מוצלחת בין היתר בגלל כיבוש רמת פראצן על ידי הקורפוס של סולט.
הרוסים חששו מאיגוף ועל כן לא הגנו על הכפר כיאות.
לאן, מעודד מההצלחה, הורה לשתי הדיוויזיות שלו להתקדם, אך נתקל באש תותחים עזה שהפילה קורבנות רבים בשורותיו.
למרות האש העזה המשיכו הצרפתים להתקדם.
הרוסים ערכו התקפת נגד והגיעו עד בלסוויץ שאיבדו זמן קצר קודם לכן, אך תגבורת צרפתית רעננה ייצבה את המצב והרוסים נהדפו.
מעט אחרי השעה שתים עשרה הייתה שדרתו של בגרטיון בנסיגה לכל אורך החזית.
פרשיו של מירא הצליחו למוטט את פרשי בעלות הברית וחשפו את האגף הימני של הכוחות הרוסיים.
הרוסים התארגנו בריבועים, אך כוחות חי"ר צרפתיים מהדיוויזיה של סישה הגיעו על מנת לתמוך בהסתערות הפרשים.
ההתקפה המשולבת הצליחה מעל למשוער והרוסים ספגו כ-2,000 אבדות ו-16 תותחים רוסים נהרסו.
באחת בצהרים ניסה בגרטיון לייצב חזית חדשה בהישענו על פונדק דרכים.
בשלב זה הוא קיבל תגבורת משמעותית בדמותו של סרן אוסטרי שהביא עמו תריסר תותחים.
התותחים האוסטרים הצליחו לבלום את ההתקפה הצרפתית והחזית באגף זה התייצבה.
המצב בחזית נטה לטובת הצרפתים שספגו כ-2,000 אבדות לעומת 6,500 אבדות של בעלות הברית, שני שלישים מהם שבויים.
נוסף על כך נאלץ בגרטיון לוותר על התקפה על גבעת סנטון ואף נסוג קילומטרים אחדים לאחור.
עם זאת המצב היה רחוק מהכרעה, ולרוסים עדיין היו כוחות משמעותיים באזור.
עמדתו הייתה חזקה מספיק להניע את נפוליאון לכתר את האגף הדרומי ולא את אגפו שלו.
החיילים שהיו איתו הצליחו להינצל מכיתור ונסוגו לאחר הקרב בצורה מסודרת לעמדות חדשות.
החל משעות הבוקר צפה נפוליאון בירידת הצבא המשותף מרמת פראצן.
במשך שעות הבוקר המוקדמות, הסתתר הקורפוס של סולט, הגדול והחזק ביותר בצבאו, בעמק קטן שיצר נחל גולדבך בין הכפר פונטוויץ וירשקוביץ.
בשעה 9 בבוקר, כשרמת פראצן הייתה ריקה מחיילים אוסטרים ורוסים, הורה נפוליאון לסולט לכבוש אותה.
בהינתן הפקודה יצא סולט אל כוחותיו, ונפוליאון פנה בנאום קצר לקציני מטהו.
בזמן הנאום התפזר מעט הערפל מעל מרגלות פראצן והשמש יצאה והאירה את האזור באור אדום בוהק.
לקרן שמש זו היה נהוג שנים רבות לקרוא "השמש של אוסטרליץ".
הכוחות הצרפתיים הרעננים, שמנו שתי דיוויזיות מלאות (כ-17,000 חיילים), יצאו לכבוש את רמת פראצן.
העלייה לרמה התבצעה ללא ירייה אחת.
למשמע הידיעה הקשה ניסה קוטוזוב לתגבר את מרכז המערך.
הוא שלח רץ בהול לקולוורט ומילרדוביץ', לתגבור של 25 גדודים של חי"ר רוסי ופרשים רבים, אך זה היה מאוחר מדי.
כשהגדודים הרוסיים המותשים מצעדות הלוך ושוב ופקקי התנועה של הבוקר ניסו לטפס בחזרה לרמה, הם ספגו אבדות כבדות ממטחי רובים של החי"ר הצרפתי שירה עליהם מלמעלה.
הארטילריה הצרפתית של הקורפוס המשיכה את מלאכת החי"ר וזרעה מוות בקנה מידה עצום בשורות הרוסים.
כוחות רוסיים מעטים שהצליחו לבסוף לעלות לרמה, נפוצו לכל עבר על ידי התקפת נגד צרפתית.
סולט פקד על סן-הילר לפרוס סוללה של 12 תותחים טעונים בפגזי רסס בחיבור של הדיוויזיה שלו לדיוויזיה של ואנדאם.
המטחים ניפצו את השורות הרוסיות שעמדו מולן.
ואנדאם ניצל את הפרצה והתכונן להסתער לעבר היריב.
לאחר מספר מטחים יצאו הצרפתים להתקפת כידונים.
הרוסים, שהמוראל אצלם התערער בשל הרעשת התותחים ומטחי הרובים, נסו על נפשם, ונסיגתם המבוהלת שיבשה את שורות החי"ר האוסטרי שעמד מאחוריהם.
האוסטרים התחילו לנוס גם הם בעקבות הרוסים תוך כדי הפקרת תותחיהם.
התותחים לא נשארו מיותמים זמן רב, ונכבשו על ידי הרגימנט ה-24 של רגלים קלים.
בשעה 11 בצהרים כבר הייתה רמת פראצן בידיים צרפתיות.
היחידות המעטות ששמרו עליה נסו בבהלה, וגם היחידות שניסו לתגברן הובסו.
המצב של הצבא המאוחד היה בכי רע.
למרות זאת הניצחון עדיין לא היה בידיים צרפתיות, שכן יחידות רבות היו באגף הדרומי, וקוטוזוב קיווה להשתמש בהם לכיבוש הרמה ולפריצת האגף הצרפתי.
נוסף על כך נותרה לקוטוזוב העתודה הכללית של הצבא המאוחד: משמר הצאר, שמנה יחידות עילית רבות.
פיקוד בעלות הברית ניסה לכבוש בחזרה את רמת פראצן, כל עוד מחזיקות בה שתי דיוויזיות צרפתיות בלבד.
חלקים מהשדרה השנייה של לנז'רון תקפו את הרגימנט הצרפתי ה-10 של רגלים קלים מהדיוויזיה של סן-הילר וכמעט הצליחו למוטט אותו, אך הוא ניצל על ידי תגבורת שהחיש למקום מפקד הדיוויזיה.
זמן קצר לאחר הדיפת ההתקפה הבחין בריגדיר טילבו בכוחות שניצבו מול חטיבתו.
האוסטרים ניסו להטעות את הגנרל הצרפתי והציגו את עצמם בתור בעלות הברית הבוואריים של הצרפתים, אך טילבו לא השתכנע.
הצרפתים נצרו את אישם עד אשר האוסטרים התקרבו לכדי 150 מטר מהמערך שלהם.
ברגע זה הורה טילבו לפתוח באש תותחים על הכוחות המתקדמים לעברו.
הירי מהטווח הקצר פער חורים ענקיים במערך האוסטרי, ומטחי הרובים השלימו את המשימה.
אף שהכוחות האוסטרים שהיו באותו מקום לא נמנו על יחידות העילית, הם המשיכו בהתקפתם במשך חצי שעה תמימה אגב הסבת אבדות ניכרות לצרפתים.
בסופו של דבר נאלצו האוסטרים לסגת.
כוחות רוסיים נוספים הגיעו לזירה, אך גם טילבו קיבל תגבורת גדולה.
הכוחות הרוסיים נפוצו לכל עבר אגב ספיגת אבדות חמורות מאוד – אחד הרגימנטים הרוסים נמחק לחלוטין מהמצבה, על 1,500 חייליו.
ואנדאם, שניצב צפונית לסן-הילר, פרס את שלוש החטיבות שלו לקווים והמשיך בהתקדמות.
כוחותיו תקפו את השדרה הרביעית שהייתה מסופחת לקיסר אלכסנדר וקיסר פרנץ.
הכדורים החלו להתעופף ליד המפקדה המלכותית, וקוטוזוב אפילו נפצע קל בראשו.
הקיסרים החליטו שלא לסכן את עצמם ונסוגו לאחור.
בשלב זה החליט נפוליאון להעביר את מפקדתו קרוב יותר לזירת האירועים, ולהזיז את עתודותיו שכללו את המשמר הקיסרי ואת הגרנדירים של אודינו לרמה.
גם הקורפוס של ברנדוט קיבל הוראה להתקדם.
נפוליאון עדיין לא החליט אם לכתר את האגף הימני או השמאלי של בעלות הברית.
הוא הגיע בזמן שבו בעלות הברית הפעילו את עתודתן האחרונה: משמר הצאר וכמה יחידות עילית אוסטריות.
המשמר הרוסי ניסה לכבוש את כפר בלסוויץ מוקדם יותר בבוקר, אך נהדף.
למרות הפעילות הזאת היו רוב כוחותיו עדיין רעננים ולא ספגו אבדות.
לאחר איבוד הרמה התארגן המשמר מחדש מאחורי אחד היובלים כדי לתמוך בשדרה הרביעית החבוטה שנסוגה באותו כיוון.
עד מהרה החל המשמר לספוג אש תותחים מהרמה, וקיבל פקודה לכבוש את הרמה מהצרפתים.
רגימנטי הגרנדירים סמיונובסקי ופראוברזנסקי יחד עם יגרים (חי"ר קל) וכוחות פרשים יצאו להתקפה על הרמה.
הם נתקלו כמעט מיד בחטיבה השלישית של שינר מהדיוויזיה של ואנדאם שהתקדם מהחלק הצפוני של הרמה.
למראה הצרפתים החליט הנסיך הגדול קונסטנטין לשלוח את שארית המשמר לתמוך בחבריהם המסתערים על הצרפתים.
ההתקפה הרוסית הייתה חזקה עד כדי כך והכוחות טובים עד כדי כך, שהקו הצרפתי הראשון נפרץ בהסתערות הראשונה.
רק אש התותחים הנמרצת של הצרפתים הצליחה להציל את הקו השני מגורל דומה.
המשמר הרוסי נסוג באופן מסודר והתחיל להתארגן מחדש מחוץ לטווח התותחים.
נפוליאון הורה לוואנדאם לנצל את ההזדמנות ולצאת להתקפת נגד על המשמר, שניסה להתארגן להתקפה חדשה.
ואנדאם ציית, אך תוך כדי התנועה חשף את אגפו השמאלי.
קונסטנטין ביקש לנצל את ההזדמנות ושלח את פרשי המשמר להתקפה.
עד מהרה גם המשמר הרגלי הצטרף להתקפה.
גדודיו של הרגימנט הצרפתי ה-4 הסתדרו בריבוע, וואנדאם החיש לאזור את הרגימנט ה-24, אך התגבורת אחרה את המועד – הקירסירים הרוסים טבחו בכ-200 צרפתים, ואפילו הצליחו לכבוש את הנשר של הרגימנט.
היה זה הנשר היחיד שהצרפתים איבדו בקרב זה.
הקירסירים של משמר הצאר לא עצרו את התקפתם והתנפלו בשצף קצף על הרגימנט ה-24, שהחל לנוס על נפשו עם הרגימנט הרביעי.
הפער בחזית הדיוויזיה של ואנדאם נסתם על ידי התערבות המשמר הצרפתי – 3 אסקדרונים של גרנדירים רכובים ושני אסקדרונים של קלעים רכובים (Chasseurs à Cheval) התנגשו בפרשים הרוסים.
הקרב היה שקול עד אשר שלח הנסיך קונסטנטין את הקאבלרגארדים (חלקים מהמשמר שגויסו רק מקרב משפחות האצולה הבכירות) ואת משמר הקוזאקים.
מצב הפרשים הצרפתים היה בכי רע, אך ברגע זה הגיעו לאזור יחידות מהחטיבה של דרו ד'רלון מהקורפוס הראשון שהוסטה מנתיבה המקורי לכיוון סן-הילר לשם תגבורו.
התגבורת נתנה מרווח נשימה לפרשים הצרפתים וזמן להביא עתודות – 250 ממלוכים (למרות השם והמדים המזרחיים רוב החיילים ביחידה היו צרפתים) ועוד שני אסקרדונים של קלעים רכובים מהמשמר הצטרפו לקרב.
התגבורת לא הצליחה להתגבר על המשמר הרוסי המעולה, והיה צורך להביא אסקדרון נוסף של גנרדירים רכובים לעזרתם.
בסופו של דבר נסוג המשמר הרוסי שהיה בנחיתות מספרית ניכרת.
מעט אחרי השעה שתיים בצהרים, נפוץ מרכז המערך של בעלות הברית לכל עבר, ורמת פראצן הייתה בשליטה מלאה של הצרפתים.
כעת היה נפוליאון צריך להחליט אם לכתר את האגף הצפוני או הדרומי של בעלות הברית.
אמנם האגף הצפוני של הרוסים ספג אבדות כבדות, אך בגרטיון הצליח לייצבו ולהקים עמדות הגנה טובות.
נוסף על כך בגרטיון נסוג כברת דרך ארוכה והיה קושי לוגיסטי לכתר אותו.
לעומת זאת היה האגף הדרומי נתון בלחימה עזה וכבר היה מכותר חלקית מלפניו על ידי כוחותיו של דאבו.
נוסף על כך נתיבי המילוט של החיילים שהוצבו כאן היו משובשים יותר.
השיקולים הללו הכריעו, ונפוליאון החליט לכתר את האגף הדרומי.
ברנדוט קיבל פקודה להעביר את הקורפוס שלו לרמת פראצן ולאבטח אותה.
הדיוויזיות של סן-הילר וואנדאם קיבלו פקודה לעשות פנייה של 90 מעלות ימינה ולתקוף את האגף של בעלות הברית.
עד מהרה החלו הכוחות של ואנדאם וסן-הילר לרדת מהרמה.
החטיבה של לווסר מהדיוויזיה של לגרנד יצאה מעמדות ההגנה שלה באזור הכפר סוקולניץ כדי לקשר בין סן-הילר לכוחותיו של דאבו.
חטיבה אחת של ואנדאם הצטרפה להתקפה לצד החטיבות של סן-הילר, ואילו שתי החטיבות האחרות נעו לעורפו של המערך הרוסי-אוסטרי.
הצרפתים, שעמדו החל משעות הבוקר מול הרוסים והאוסטרים באגף, יצאו להתקפה כוללת.
פריאן שלח את הרגימנט ה-23 עם מה שנותר מהרגימנט ה-48 וכוחות נוספים ששרדו את ההתקפה של בעלות הברית.
הצרפתים הצליחו לכבוש בחזרה את סוקולניץ ואת הטירה הסמוכה לכפר.
ההתקפה החדשה תפסה את בעלות הברית לא מוכנות, אף כי כבר ידעו על הצרפתים המאיימים על אגפם.
הפיקוד העליון באגף איבד מזמן את הקשר עם כוחותיו, ושאיפתם היחידה של המפקדים בשטח הייתה נסיגה.
הם ניסו לסגת בכיוונים שונים.
קבוצה אחת בפיקודו של לנז'רון שכללה את הרגימנט ה-8 של הייגרים ורגימנט רגלים סדירים של הרוסים הצליחה לסגת דרומה.
קבוצה שנייה שכללה רגימנט חי"ר וחלקים גדולים מרגימנט חי"ר קל נסוגה בכיוון צפון מערב, ממש לעבר הנקודה שלכיוונה ירדו הכוחות הצרפתים מרמת פראצן; רוב הקבוצה הזאת לא שרדה.
קבוצה גדולה אחרת שכללה שלושה רגימנטי חי"ר תחת פיקודו של פשיבישבסקי ניסתה לנוס צפונה לכיוון משוער של השדרה הרביעית, אך נתקלה בכוחות צרפתיים גדולים ונאלצה לסוב מזרחה לכיוון סוקולניץ, ובסופו של דבר נכנעה לצרפתים.
האגף של בעלות הברית התפרק לחלוטין.
לחימה ספורדית נמשכה פה ושם, אך לא היה כל תיאום בין הכוחות השונים, ורובם ככולם ניסו לנוס על נפשם.
נפוליאון, שרצה להביא כליה על הצבא המאוחד, פקד לסגור את נתיב הבריחה העיקרי שנותר לבעלות הברית שעבר דרך כפר אוז'סט מרקט בחלקו הדרום-מזרחי של שדה הקרב.
בינתיים הצליחו בעלות הברית לייצב קו הגנה רעוע באזור הכפר, והקימו סוללה חזקה שכללה כמה עשרות תותחים.
התותחים הפריעו לצרפתים לפתח את המרדף ונתנו מעט זמן לכוחות הנסוגים.
בסופו של דבר הצליחו הצרפתים להגיע לכפר.
התותחנים התנגדו עד הרגע האחרון, אך ללא תמיכת חי"ר הכריעו אותם הצרפתים בקלות.
כך נסגר נתיב הבריחה הטוב ביותר, ובעלות הברית ניסו לנוס דרומה לעבר עיקול נחל גולדבך הקפוא.
נפוליאון הורה לדיוויזיית הדרגונים השלישית של גנרל בויה לחסל את מה שנותר מהאגף האוסטרו-רוסי, אך האחרון היסס והחמיץ את ההזדמנות להסתערות.
נפוליאון רתח מזעם, ושלח במקום הגנרל את מושל פריז בראש חטיבת פרשים אחרת.
ההתקפה לא עלתה יפה בגלל כמה תותחים רוסיים שהצליחו להסתתר בקיפולי הקרקע.
למרות הכישלון המצב של האגף הזה היה בכי רע.
אחרי נפילת אוז'סט מרקט, החליט בוקסוודן, מפקד האגף של בעלות הברית, לסגת לכיוון הגשר האחרון שנותר באזור מעל נחל ליטווה.
הגשר עמד על תילו והגנרל וקציני מטהו הצליחו לעבור, אך התותח שחצה אחריהם היה כבד מדי לגשר העץ.
הגשר נשבר והתותח צלל למטה.
איבוד הגשר הקשה מאוד על צוותי התותחים שנאלצו כעת לסמוך על הקרח שכיסה את הנחל שיחזיק את משקל תותחיהם.
הם ניסו לחצות את הנחל בנקודה שבו הוא היה צר ולשון אדמה ארוכה יצרה מעין גשר יבשתי, אך פגיעה מוצלחת של פגז צרפתי בקרון עמוס פגזים הציתה שרפה רבתי והנתיב נחסם.
בלית ברירה נאלצו התותחנים של בעלות הברית לרדת לקרח.
נפוליאון, שלא רצה לתת להם לסגת, הורה לתותחניו לירות על הקרח במטרה לשבור אותו.
פגזי הברזל הכבדים פערו חורי ענק בקרח, שלא היה עבה בלאו הכי, ורוב התותחנים על תותחיהם אבדו בקרקעית הנחל הקפוא.
גם הרגלים שניסו לחצות את הנחל על גבי הקרח הופגזו קשות, וגם הם ספגו אבדות רבות בניסיונם לברוח דרך הנחל הקפוא.
לאחר הניצחון נטה נפוליאון להתרברב על מאורע זה, וטען שלא פחות מ-20,000 רוסים ואוסטרים נספו בנקודה זו.
אמנם נראה כי מספר זה מוגזם, וככל הנראה האבדות, אף שהיו כבדות, לא עלו על 2,000 הרוגים וכ-40 תותחים.
היריות האחרונות הסתיימו בערך ב-4 וחצי בצהרים.
הקרב נמשך כ-10 שעות וחצי, מהרגע שבו החלו כוחות בעלות הברית את תנועתם לכיוון כפר טלניץ בשעה 6 בבוקר, ועד תבוסתם המוחלטת.
החשכה שירדה מוקדם בעונה זו של השנה חסכה מבעלות הברית המותשות את המרדף של הפרשים הצרפתים.
הצרפתים ספגו כ-9,000 נפגעים וצבא בעלות הברית ספג כ-27,000 אבדות.
הרוסים נסוגו מאוסטריה, והאוסטרים חתמו על חוזה פרסבורג (26 בדצמבר 1805) שבו ויתרו על שטחים ניכרים לטובת צרפת ושבעקבותיו בוטלה האימפריה הרומית הקדושה.
קרב אוסטרליץ נקרא גם "קרב שלושת הקיסרים" משום שהשתתפו בו נפוליאון קיסר צרפת, אלכסנדר הראשון קיסר רוסיה, ופרנץ הראשון קיסר אוסטריה.
בעלות הברית עשו כמה שגיאות טקטיות חמורות בתוכניתן.
הטעות העיקרית הייתה בקנה מידה אסטרטגי: במקום להקשיב לעצתו של קוטוזוב ולהמתין לתגבורות שהיו אמורות להגיע תוך פרק זמן קצר והיו עוזרות להביס את נפוליאון, החליטו בעלות הברית לתקוף אותו מייד.
אחד הגורמים להחלטה הלא-נבונה היה מודיעין לקוי: בעלות הברית חשבו שלנפוליאון רק 50,000 חיילים לעומת 85,000 שהיו להם.
לאמיתו של דבר לנפוליאון היו כ-73,000 חיילים בקרב זה, והיתרון המספרי של בעלות הברית לא היה מכריע.
טעויות טקטיות רבות העיבו על התמרונים של בעלות הברית.
הטעות העיקרית הייתה הירידה מרמת פראצן בלי להשאיר בה כוחות כלשהם.
טעות אחרת הייתה בהתקפה באגף הדרומי.
בעלות הברית רצו לקפל את האגף הזה של נפוליאון, אך השתמשו בכוחות גדולים מדי.
50,000 חיילים התקשו לתמרן בשטח הצר והנתיבים המצטלבים של השדרות השונות שיבשו מאוד את תנועתן.
כתוצאה מכך הן תקפו בכוחות מעטים מדי נקודות מבוצרות, ובמקום להסתער עם כל הכוחות שעמדו לרשותן תקפו בכל פעם רק עם חלק קטן מהכוח.
נוסף על כך היה התיאום בין השדרות התוקפות לקוי.
טכנולוגיית האיתות בעת ההיא הייתה לקויה ביותר, ולרוב הסתמכו על רצים רכובים שיעבירו את הפקודות מהפיקוד העליון לכוחות.
בגלל המרחק הרב שבין המפקדה לחזית היה עיכוב ניכר בין הרגע שבו ניתנה הפקודה ועד הרגע שבו הכוחות החלו את תנועתם.
בשל תדריך לקוי הכוחות לא היו בנויים לשינויים בתוכנית המקורית וקרסו ברגע שהיא השתבשה.
האגף הצפוני של בעלות הברית הצליח לשמור על מבנהו, למרות הניצחון הצרפתי בזירה זו.
בגרטיון הצליח לסגת תוך כדי שמירה על הסדר, ומרבית חייליו שרדו את הקרב.
הסיבה לכך היא עצמאותו של המפקד בזירה: הוא לא היה כבול בפקודות שהיו בלתי ניתנות לביצוע ולא חשש ליזום מהלכים משלו כשראה שהמצב בכי רע.
המשמר של הצאר הרוסי תִפקד בצורה נפלאה, וכמעט שהצליח לכבוש את רמת פראצן בחזרה, אך נהדף על ידי כוחות צרפתים עודפים מהקורפוס הרביעי והעתודה הכללית (סך הכול כ-30,000 צרפתים לעומת כ-8,000 עד 10,000 רוסים).
למרות הכישלון הצליח המשמר להרוויח זמן יקר, והציל לפחות חלק מכוחות בעלות הברית מכליה מוחלטת.
לעומת בעלות הברית הפגינו הכוחות הצרפתיים כושר הסתגלות גבוה לשינויים בתוכנית.
נפוליאון לא כבל את ידיו בתוכנית נוקשה, ושינה אותה כמה פעמים תוך כדי הקרב.
השינוי הראשון היה תגבור האגף הדרומי.
השינוי העיקרי בא ברגע שבו הצרפתים השתלטו על רמת פראצן, הואיל ונפוליאון היה צריך להחליט איזה אגף לכתר.
החיילים הצרפתים היו טובים יותר מיריביהם האוסטרים והרוסים (למעט המשמר של הצאר).
עדיפות זו הושגה בחודשים ארוכים של אימונים במחנות.
גם התיאום בין הכוחות היה טוב בהרבה.
לפני הקרב הורה נפוליאון להקים עמדות תצפית ואיתות שקיצרו באופן משמעותי את הזמן שלקח לשדריו להגיע לכוחות בשטח.
נוסף על כך, ואולי חשוב מכול, מפקדי הקורפוסים הצרפתים היו עדיפים לאין שיעור על יריביהם האוסטרים והרוסים.
השימוש הנבון בכוחות הדלים בחזית הדרומית אִפשר לדאבו להחזיק את האגף עם כוח קטן פי חמישה מהכוחות שניצבו מולו.
גם בצפון הצליח לאן, שלא נהנה מיתרון מספרי, להכות את בגרטיון שוק על ירך והסיג אותו לאחור.
סולט הצטיין בתזמון ההתקפה שלו על רמת פראצן, ומפקדי הדיוויזיות שלו הצליחו להדוף את התקפות הנגד של בעלות הברית ולרדת לאחר מכן דרומה ולכתר את האגף הימני של בעלות הברית.
קרב אוסטרליץ נחשב לאחד מקרבות המופת של העת החדשה.
מונים אותו – עם קרב קאנאי, קרב גאוגמלה וקרבות בולטים אחרים – לציון מחשבה טקטית מזהירה והשמדה מוחלטת של צבא היריב.
בקרב באו לידי ביטוי שיא יכולתו של נפוליאון כמצביא וכישורי צבאו, ובזכותו נכנס נפוליאון לדפי ההיסטוריה כאחד מגדולי המצביאים.
הקרב היה נקודת מפנה בתולדות אירופה, ומכאן גם בתולדות העולם.
הוא הביא לחתימת חוזה פרסבורג שבמסגרתו פורקה האימפריה הרומית הקדושה, שהייתה קיימת כ-1,000 שנה מאז כוננה על ידי קרל הגדול בראשית ימי הביניים.
נוסף על כך הקטינה התבוסה האוסטרית המוחצת את השפעת האימפריה על מדינות גרמניה הקטנות.
תבוסה זו, שממנה התקשו האוסטרים להתאושש, הייתה אחת הסיבות לאיחוד גרמניה שישים וחמש שנה לאחר הקרב.
במלחמה נוספת, ב-1809, ניסתה האימפריה האוסטרית להחזיר את השטחים שאבדו לה, אך המכה שספגה בקרב אוסטרליץ ערערה את יסודות האימפריה.
למרות הגיוס הנרחב לא עמד לאוסטרים כוחם משכבר הימים, והם נאלצו לחתום על הסכם מביש נוסף.
בסופו של דבר הובס נפוליאון בקרב ווטרלו ב-1815, ובקונגרס וינה קיבלה אוסטריה בחזרה חלק מנחלותיה, אך לעולם לא חזרה לעמדת הבכורה שהייתה לה לפני התבוסה באוסטרליץ.
הניצחון הצרפתי המוחץ הפיח רוח חדשה בשינויים שחלו בחברה האירופית עם המהפכה הצרפתית.
בעוד שלפני 1805 ניסו הצרפתים להגן על מדינתם מהפלישות הזרות (למעט המסע של נפוליאון בארץ ישראל ובמצרים), הרי שאחרי הקרב הפכו הצרפתים לאדוני אירופה.
אומנם המונרכיות הישנות לא מיהרו להיכנע, ומייד עם סיום מלחמה זו נלחם נפוליאון שוב ברוסים (שכרתו ברית עם הפרוסים), אך כוחה של פרוסיה נותץ בקרב ינה ובאאורשטדט.
מדי כמה שנים משחזרים חובבי היסטוריה צבאית את הקרב, ועורכים קרב דמה במישורי אוסטרליץ.
בשנת 2005 נחגגו 200 שנה לניצחון, והמארגנים יזמו פרויקט גדול שבמסגרתו התאספו חובבי ההיסטוריה הצבאית בשדה הקרב, לבושים במדים הישנים, והציגו לראווה את התמרונים של הקרב.
קרב אוסטרליץ מתואר בספרו הנודע של לב טולסטוי "מלחמה ושלום".
כמה סרטים תיעודיים צולמו באתרי הקרב.
נוסף על כך קרב אוסטרליץ מופיע בסרטו של רידלי סקוט, נפוליאון.
קרב אז'נקור נערך ב-25 באוקטובר 1415 בצפון צרפת, כחלק ממלחמת מאה השנים בין הצבא האנגלי (תחת פיקודו של המלך הנרי החמישי) לבין הצבא הצרפתי (תחת פיקודו של הקונסטבל - ראש הצבא הצרפתי בימי הביניים - שארל ד'אַלְבֶּרֶה).
הקרב הביא ליצירת עליונות אנגלית במלחמה ולשליטה אנגלית בצרפת במידה שלא הייתה כמותה לפני הקרב או אחריו.
הייתה זו נקודת השפל הנמוכה ביותר שאליה הגיעו הצרפתים במלחמת מאה השנים, אך יורשיו של הנרי החמישי לא השכילו לשמור על היתרונות, שהקנה להם הניצחון, ובשנים שלאחריו שב העם הצרפתי והשיג את עצמאותו ואת איחודו הפנימי הודות לז'אן ד'ארק.
כיום נלמד קרב אז'נקור באקדמיות צבאיות וכן בצה"ל.
הקרב מכיל אלמנטים טקטיים כמיצוי הכוח, תחבולה ועוד.
התביעה האנגלית לריבונות בשטח צרפת החלה עוד בימיו של הנרי השני ששלט בממלכה אדירה, אשר ממלכת אנגליה היוותה אך חלק ממנה.
המחוזות אנז'ו, מאן וטורן נחשבו לנחלת המלך האנגלי במשך עשרות בשנים.
הסחר האנגלי בצמר, שהיווה עמוד תווך בכלכלת אנגליה, שיווע לשוקי חוץ, ואלו נמצאו בצרפת ובשטחי השפעתה בארצות השפלה.
צרפת, כנועה ומושפלת, היוותה ערובה להצלחתו של הסחר האנגלי ללא תחרות של ממש.
הוויכוח עתיק היומין, מי כפוף מבחינה פיאודלית למי, מלך צרפת או מלך אנגליה, הפך במרוצת השנים לעילה לפלישות אנגליות חוזרות ונשנות אל שטח צרפת.
היה זה ניצחונו המזהיר של אדוארד השלישי בקרב קרסי בשנת 1346, אשר הראה כי צבא ממושמע, אשר פועל תוך שיתוף פעולה בין החיילים הפשוטים והאבירים, מסוגל להביס צבאות גדולים ממנו.
הנרי החמישי עלה לשלטון בנסיבות שאינן מאירות פנים.
אביו, הנרי הרביעי, היה למלך לאחר שהדיח את המלך החוקי, ריצ'רד השני, והמית אותו בסתר.
תקופת מלכותו של הנרי הרביעי הייתה נגועה במאבק מתמיד אל מול גורמים שונים, שאיימו על מעמדו, כאשר בסוף ימיו התעמת עם בנו, הנרי החמישי.
מורשתם של הנרי הרביעי, וקודמו ריצ'רד השני, הייתה אי שקט מדיני וחברתי עמוק וערעור על מוסד המלוכה.
הנרי החמישי עלה לשלטון ללא עוררין של ממש, אך ברור כי לו היה מדובר באישיות חלשה יותר היו מגיעות עד מהרה תביעות לכס, מהסוג שהביאו על בנו חסר המזל הנרי השישי את האסון של מלחמות השושנים.
ואכן, קשר בראשותו של בן דודו של הנרי החמישי, אדמונד מורטימר, דוכא מספר חודשים לאחר עלותו לכס המלוכה.
לכל אלו היה פתרון בדוק - מסע כיבושים בחוץ לארץ, מסוג זה שהביא לאבי סבו של הנרי, אדוארד השלישי, את תהילתו.
מבחינה כלכלית קיווה הנרי להשתלט על שטחים בצרפת על מנת להגדיל את הרווח מגביית המסים וכן לנסות לשבות אצילים צרפתים רמי מעלה בתקווה לקבל כופר נפש גבוה תמורת שחרורם (מנהג נפוץ באותה תקופה).
הנרי קיווה גם לחקות את מנהג הוויקינגים אשר סחטו כסף רב מאנגליה בתמורה להפסקת הפלישות היבשתיות.
העילה המיידית למלחמה הייתה סכסוך בין דוכסי אורליאן ודוכסי בורגונדי, אשר רבו על השליטה במלך צרפת חסר הדעת, שארל השישי.
בסמוך לפלישת הנרי לצרפת נראה היה כי הבורגונדים עלולים להפסיד במאבק, ולפיכך פנו אל הנרי, שהכירו בו כמלכם, והפצירו בו להגיע לצרפת ולבסס את "זכויותיו החוקיות".
פנייתם של הבורגונדים לא הייתה בגידה, כי לפי האתיקה של הימים ההם, המושג "מדינה" היה נזיל וברוב המקרים האצילים הבכירים דרשו עצמאות מלאה מהמלך ואף מרדו נגדו כאוות נפשם.
הנרי נחת עם צבאו בצפון צרפת ב-13 באוגוסט 1415 והחל במצור על עיר הנמל ארפלור.
המצור נמשך זמן רב מן הצפוי, העיר נכנעה ב-22 בספטמבר והצבא האנגלי נשאר במקום עד 8 באוקטובר.
היות שהחורף עמד בפתח החליט הנרי לנוע לכיוון קאלה, עיר הנמל היחידה שהייתה אז בשליטת האנגלים, על מנת לתגבר את צבאו, שנפגע ממחלות במהלך המצור ולהתכונן לעונת הקרבות של 1416.
במהלך המצור על ארפלר הצליחו הצרפתים לאסוף צבא גדול תחת פיקודו של ד'אלברה.
הצבא הצרפתי נפרש בפיקחות בין ארפלר וקאלה ובכך חייב את הנרי להתעמת מולו חזיתית כאשר צבאו נמצא בנחיתות מספרית, מוראלית ולוגיסטית.
ערב הקרב מנה הצבא האנגלי כ-5,900 לוחמים כאשר מולם ניצבים 25,000 חיילים צרפתים.
לצבא האנגלי, המצוי עמוק בתוך שטח האויב, לאחר חודשים של מצור, שגבו את מחירם בהרוגים, פצועים וחולים, לא הייתה כל ברירה.
חייבים היו לפרוץ את הדרך לקאלה בכח.
שדה הקרב היה מעבר צר באזור מיוער בין הכפרים א'זנקור וטראמקור, הצבא הצרפתי נערך במורד הדרך ובכך ניתק את הנתיב לקאלה.
שני הצבאות חנו במרחק של פחות מקילומטר האחד מהשני, כאשר בתווך נמצא שדה, שנחרש בסמוך לקרב.
המרחב בין העצים במקום בו חנה הצבא הצרפתי היה כ-1,200 מטרים כאשר הוא הולך ומצטמצם במעלה הדרך לכדי 900 מטרים.
לנתוני שטח אלה הייתה משמעות טקטית בכך שבדיעבד הסתבר שהמרחב המוגבל מנע מהצבא הצרפתי לנצל את עדיפותו המספרית בנקיטת תמרוני איגוף ולפיתה.
את הלילה של 24 באוקטובר בילו שני הצבאות בהמתנה זה מול זה.
לצבא האנגלי מחוסר האמצעים לא היו אמצעים להסתתר מהגשם העז, שירד לאורך כל הלילה.
אותו גשם, שמן הסתם דכדך את החיילים האנגלים, היווה ביום הקרב גורם מכריע שיוביל לניצחונם.
הצבא האנגלי נפרש לאורך קו אחד ללא כוחות עתודה.
האגף הימני הופקד תחת פיקודו של אדוארד מנוריץ', דוכס יורק, המרכז הונהג על ידי המלך בכבודו ובעצמו והאגף השמאלי הופקד בידי לורד קמויס.
הכח האנגלי הועמד בעומק של ארבע שורות כאשר הקשתים האנגלים בעלי הקשתות הארוכות ניצבים באגפי גדודי חיל הרגלים.
האבירים ירדו מסוסיהם ותגברו את המערך הרגלי, פרט לכמה פלוגות של אבירים שנשארו רכובים על סוסיהם והגנו על האגפים.
ישנה סברה כי חלק קטן מהקשתים נשלח לשולי היער, לצד הכפר טראמקור, לאחורי הצבא הצרפתי על מנת לזרוע בלבול ולגרום לריתוק כוחות צרפתיים.
הרשומות האנגליות תומכות בקיומו של כח זה.
הצרפתים נערכו בשלושה קווים כאשר השניים הקדמיים הורכבו מחיילים רגלים והשלישי מפרשים כבדים עטויי שריון לוחות חדיש.
פרשים כבדים הוצבו גם באגפי הקו הראשון, 1,600 מהם תחת פיקודו של הרוזן ונדום מימין וכ-800 משמאל תחת פיקודו של קלינט דה בראבנט.
בין השורה הראשונה לשנייה הוצב כח קשתים החמוש בקשתות אופקיות וקשתות ערב.
באגף מאחורי הכח הצרפתי הוצב תותח שלא היה אפקטיבי במהלך הקרב.
היות שהצבא הצרפתי הורכב ברובו מאצילים תאבי תהילה, נוצרה מהומה כאשר כל אחד מהם ביקש לקדם את כוחו לקו הראשון ולהניף בו את דגל המשפחה.
תחרות הכבוד גרמה לעומס רב על הקו הראשון, אשר הפך, בסופו של דבר, את הקו הראשון והשני לאנדרלמוסיה של כוחות לא מתואמים הנלחמים על מיקומם.
הצבאות שהו בהמתנה ארוכה החל משעות הבוקר המוקדמות עד לשעה אחת עשרה בצהרים.
כשהצבא הצרפתי מחכה לכוחות תגבור רבים, ומצפה מהאנגלים לנוע ראשונים ולסכן את הכוחות הדלים ממילא (או, כדברי אציל צרפתי, לא להילחם ולמות ברעב), הנרי החליט לתקוף.
החלטה זו, לנוע אל מול כח שגודלו פי ארבעה לערך אשר נמצא במצב לוגיסטי עדיף בהרבה, היא שהופכת את קרב אז'נקור לתופעה ייחודית בתולדות הצבא האנגלי, ולאבן פינה במורשת הקרב האנגלית.
החלטתו של הנרי הייתה לסכן הכול - אותו אישית ואת כל אנשיו - בהימור של "הכל או לא כלום".
על פי מחזהו של ויליאם שייקספיר הנרי החמישי, משהביע אחד מהמפקדים את משאלתו כי הלוואי והיו עמם עוד עשרת אלפים איש מאלו היושבים בטל באנגליה, ענה לו הנרי באלו המילים:
אם למות נגזרנו, די למולדת בהפסד הזה.
ואם חיים נצא - ככל אשר נמעט כבודנו יירב
האנגלים התקרבו בזהירות עד למרחק של כ-250 מטרים מהכח הצרפתי.
הצרפתים לא הגיבו במהלך פרק הזמן של תנועת האנגלים, שנמשך כעשר דקות, ובכך עשו את המשגה הראשון בקרב.
הקשתים האנגלים הציבו כלונסאות מחודדים, שהכינו מראש, בצורה שתמנע מפרשים להסתער על הכח הבלתי מוגן.
הכלונסאות שימשו גם נקודת משען לקשתות, ובכך הגבירו את דיוקן.
הקשתים ירו את המטח הראשון של כ-5000 חיצים בקצב של עשרה מטחים בדקה, אולם הוא לא חדר את השריון הצרפתי הכבד.
לאחר מספר דקות של תוהו ובוהו במחנה הצרפתי, יצא הקו הראשון להסתערות בלתי-מתואמת.
הפרשים פרצו קדימה תוך כדי שהם משאירים את החיילים הרגלים מאחור.
הפרשים הכבדים, שנעו במהירות של כ-25 קילומטר לשעה, נדרשו לארבעים שניות לכסות את המרחק בינם לקשתים, פרק זמן בו ספגו מטח נוסף.
השטח ההולך והופך צר ככל שהצרפתים התקדמו כלפי האנגלים גרם לפרשים להתנגש האחד בשני, מה שהוסיף לחוסר הסדר, ששרר בין כה וכה.
הפרשים, שהגיעו לקו הקשתים, התנפצו על הכלונסאות המחודדים ולא הצליחו לפגוע באנגלים.
עתה החלו הפרשים לסגת אך נתקלו בקו החיילים הרגלים.
נוצר שטח הריגה קלאסי, בו הכוחות הצרפתיים התבוססו בבוץ השדה החרוש, בהפריעם זה לזה להתקדם או לסגת, וכשהם תחת מטחי חיצים ללא הפסקה.
הקרקע רוויית הגשם הפכה לעיסת בוץ תחת פרסות הסוסים.
כאשר הגיעו לבסוף הרגלים לקו הקשתים, רבים מהם היו פצועים ולא צייתו לפקודות.
הרגלים התשושים לא הצליחו לשבור את הקו האנגלי.
במקביל, הארטילריה הצרפתית לא הופעלה בצורה יעילה ולא הצליחה לפגוע בכוח האנגלי.