tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט "פרזיטים" משנת 2019 זכה במספר פרסים בפסטיבלי סרטים בינלאומיים, כולל ארבעה פרסי אוסקר לסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
הסרט גם עשה היסטוריה בכך שהיה לסרט הראשון שאינו בשפה האנגלית שזכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, בין הקטגוריות היוקרתיות בטקס.
להקות קיי פופ הופיעו באירופה והפופולריות של התרבות הקוריאנית גאתה, דבר ששיפר משמעותית את התדמית שלה בעיני העולם.
העיתון הצרפתי לה מונד תיאר את הפופולריות של מוצרי התרבות הקוריאניים כ"יעד דיפלומטי" לשיפור התדמית של קוריאה הדרומית.
הפופולריות של מוזיקת הקיי-פופ הביאו לזינוק בייצוא של מוצרי טיפוח (K-Beauty) ופריטי אופנה מהמדינה.
מבחינה כלכלית, הייצוא של תוכניות טלוויזיה דרום קוריאניות עלה מכ-5.5 מיליון דולר ב-1995 ל-252 מיליון דולר ב-2013. בשנת 2022 הייצוא של תוכניות הטלוויזיה הגיע למספר שיא של 561 מיליון דולר, כשכלל ענף התוכן (כולל טלוויזיה, סרטים, מוזיקה, משחקים ועוד) ייצג מכירות בסדר גודל אסטרונומי של כ־13.24 מיליארד דולר.
ארגון השפה המודרנית של ארצות הברית דיווח כי מספר הסטודנטים באוניברסיטה הלומדים קוריאנית הוכפל בין 2006 ל-2016. בשנת 2020, הקוריאנית הפכה לשפה הזרה הצומחת ביותר במקסיקו ובארצות הברית.
משרד החינוך הדרום קוריאני ייחס את העלייה בעניין בשפה הקוריאנית כתוצר של הגל הקוריאני.
הגל הקוריאני השפיע על מספר רב של סטודנטים באוניברסיטה בריטית להמשיך לתארים בשפה הקוריאנית.
ההצלחה של מוצרי תרבות דרום קוריאנים באסיה גרמה לכמה ממשלות לנקוט צעדים להגנה על תעשיות התרבות שלהן.
יפן, סין וטייוואן עשו מאמצים לבלום את זרימת הסרטים והדרמות הקוריאניות למדינותיהן, מה שהוריד את היקף המכירות שלהן.
דבר זה הניע את תעשיית התרבות הדרום קוריאנית לפרוץ לשווקים מחוץ לאסיה, דבר שתרם בסופו של דבר להתרחבות כלל עולמית.
ביפן התקיימו מספר הפגנות רחוב של קבוצות לאומניות מהימין הקיצוני שהפגינו נגד ייבוא מוצרי בידור דרום קוריאנים.
הקומיקס האנטי-קוריאני Manga Kenkanryu ("שונא את הגל הקוריאני") פורסם ב-26 ביולי 2005 ונמכר רבות ביפן.
על פי מאמר של Korea Times שפורסם בפברואר 2014, "מומחים ומשקיפים בקוריאה וביפן אומרים כי בעוד שהנוכחות בהפגנות עדיין קטנה ופעולות קיצוניות כאלה רחוקות מלהיכנס לזרם המרכזי של הפוליטיקה היפנית, ההפגנות העוינות גדלו בגודלן ובתדירות בחודשים האחרונים".
כאשר היקף היבוא התרבותי הקוריאני גדל במהירות, המנהל של סין לרדיו, קולנוע וטלוויזיה הגיב בהחלטה להגביל את מספר דרמות הטלוויזיה הקוריאניות המשודרות בסין.
בטייוואן, ועדת התקשורת הלאומית ביקשה מערוצי הכבלים לצמצם את מספר השעות בפריים טיים המוקצות לתוכניות קוריאניות.
בנוסף, בתגובה לפופולריות של התוכנית Jewel in the Palace בסין, הבמאי ג'אנג גוולי והשחקן ג'קי צ'אן קראו לקהל המקומי "להתנגד לגל הקוריאני".
בהונג קונג נרשמה ירידה משמעותית בהשפעת הקולנוע והמוזיקה המקומיים, בליווי חשש מתחרות הגוברת מצד "הגל הקוריאני".
הגל החדש האיראני (פרסית: موج نوی سینمای ایران; אנגלית: New Wave Cinema) מתייחס לתנועה בקולנוע האיראני, שהחלה בשנות ה-60 של המאה העשרים.
המאפיינים של הסרטים בתנועה זו הם: אלגוריה המתבטאת בדיאלוג מועט, ליהוק שחקנים לא מקצועיים, שחקנים המביאים אותנטיות לסרטים לעומת שחקנים מקצועיים, נופי טבע רבים וביקורת מסוימת על השלטון.
בשל החופש השלטוני היחסי ליצירת סרטים, ניצלו הבמאים של הסרטים הראשונים את המצב כדי להעביר ביקורת ולגנות את תהליך ההתמערבות של השושלת הפהלוית.
הם עשו זאת על ידי כך, שהדגישו את אורח החיים בכפר.
הגל החל עם הופעת הסרט 'עור נחש' של הג'יר דריוש, שהיה מבוסס על הספר "מאהבה של ליידי צ'טרלי" של ד.
התנועה תפסה תאוצה במיוחד בשנת 1969. בשנה זו הופיע רצף של סרטים שביססו היטב את הסוגה בקרב הצופים האיראנים.
'הגל החדש' החל בשנות ה-60 בתקופה שהייתה רְווּיָה בביקורת כלפי עולם הקולנוע האיראני הקיים.
עלילות רוב הסרטים שהוקרנו במדינה באותה עת היו מנותקים מהמציאות היומיומית, הם היו דומים מאוד לסרטים שהיו נפוצים במערב והבמאים השתמשו בסרטים הוליוודיים כמודל לחיקוי.
הסוגות הנפוצות היו קומדיות דרמטיות על חיי המשפחה, או כאלה שהציגו גבריות קשוחה.
כמו כן, תעשיית הסרטים האיראניים הייתה מבוססת על מינויים דרך פרוטקציות, מה שהיווה קרקע פורייה להקמת מוסדות פרטיים להפקת סרטים, שמשכו אליהם כותבים ובמאים מהשמאל הליברלי האיראני.
במקביל, החל להתהוות דור חדש של שחקנים שהיו מיומנים במשחק ייצוגי מודרני ששם דגש על היכנסות מוחלטת לדמות והתעלמות מהקהל הצופה.
שילוב המגמות הללו הביא עימו את הגל החדש בקולנוע האיראני שכלל יצירות שהתבססו על המציאות היומיומית באיראן, ליהוק שחקנים פחות מנוסים והעברת ביקורת מסוימת על השלטון הפהלוי, שהתאמץ להצניע את המציאות של חיי הכפר באיראן.
הסרט שמוגדר כאבי הגל היה "הפרה" (1969) בבימויו של דאריוש מאהרג'ואי, אף על פי שהסרט לא היה הראשון שיצא לאקרנים בגל הזה, אך הוא נחשב כמייצג בצורה מיטבית את המסרים של התנועה.
הסרט מספר את עלילותיו של חקלאי שהייתה לו פרה יחידה שאהב אותה מאוד, ולאחר שאיבד אותה הוא החל לדמיין ולחשוב שהוא עצמו הפרה.
הסרט בא להמחיש את המורכבויות שהיו לאנשי הכפר על רקע המרוץ לגלובליזציה של כלכלת המדינה שהתרחש באותה התקופה, וכן את חוסר האיזון שמרוץ זה יצר עבורם.
הביקורת השלטונית בסרטי הגל החדש
תנועת הגל החדש שימשה במובנים רבים תגובה למציאות הקולנועית ששררה באיראן באותה תקופה, מציאות שהייתה מושתתת בעיקר על אינטרסים ומינויים פוליטיים.
בתחילה, התיר השלטון הפהלוי פעילות חופשית יחסית בתחום הקולנוע.
על אף שלא היו מגבלות מיוחדות על הבמאים, ניסה השלטון הפהלוי להתנער מהדימויים שהופיעו ועלו בחלק מהסרטים.
הסרטים הללו ציירו את אזורי איראן הכפריים בצורה נחשלת, שלא עלתה בקנה אחד עם מגמת התקרבות איראן למדינות המערב.
דוגמה לכך היא בפרסום הסרט "הפרה".
הסרט אושר להקרנה רק לאחר שהוכנסה פיסקה בתחילתו על ידי הצנזורה שנאמר בה כי המוצג בסרט אינו שייך לתקופה הפהלוית והאירועים יכלו להתרחש רק לפני עליית השושלת לשלטון.
המשטר הובך מהעוני שתועד בסרט, בעוד הוא מנסה להציג את החיים באיראן דומים לאורח החיים האופייני למדינות המערב.
ניתן להסתכל על הסרט גם מהפן של בחירת הבמאי החדש - התמקדות בחיי הכפר האיראניים כתגובת נגד לתהליך "ההתמערבות" שהשאה קידם.
החיים העירוניים שהשלטון הפהלוי דחף, היו זרים לרוב האוכלוסייה במדינה ואילו חיי הכפר היו מקום נוח ומוכר.
החיפוש אחר זהות איראנית ייחודית התבטא בנקודות מבט רבות בחיים הכפריים, והדגיש את הביקורת על השלטון ועל החיים האורבניים והמתמערבים.
סרטי הגל החדש זכו להצלחה רבה בתוך איראן, ייתכן בשל הסיבה שהוצגו בהם הצדדים העניים של המדינה.
הביקורת על תהליך ההתמערבות של השלטון התקבלה בזרועות פתוחות בקרב מבקרי הסרטים, שחלקם היו במאים בעצמם.
המהפכה האיראנית ב־1979 הביאה לשינוי מוחלט בענף כולו.
בתחילת המהפכה נתפס עולם הקולנוע כמאיים על המוסריות הציבורית.
לדוגמה, שילוב של נשים שרות, שהוא בעייתי מבחינת האסלאם.
מצד שני, מנהיג המהפכה רוחאללה ח'ומייני הכריז שניתן לרתום את הקולנוע לשירות האסלאם ולהשתמש בו לחינוך.
אך בגלל חוסר הוראה והנחיה של הרשות השלטונית ברורה בנושא, מעט מאוד סרטים יצאו לאקרנים בתחילת המהפכה.
בשנת 1982 הוקם גוף במשרד התרבות האיראני שהורה על הנחיה זו וחזרו הסרטים האיראניים לאקרנים.
רבים מהסרטים שיצאו לאחר מכן היו דומים מאוד במאפייניהם לסרטי הגל החדש, ואף זכו בפרסים בינלאומיים.
אולם היכולת בסרטים להעביר ביקורת על השלטון צומצמה מאוד.
העמקה בעולמן הפנימי והמורכב של הדמויות בסרט, שלעיתים ייצגו את עולמו של הבמאי.
שימוש באלגוריה על מנת להציג מצבים חברתיים ופוליטיים מחיי היומיום באיראן."
"דוקו-פיקציה" – שימוש באלמנטים דוקומנטריים וריאליים בשילוב אלמנטים בדיוניים.
שימוש בתפאורה ורקעים טבעיים, המבליטים את חיי הכפר.
דיאלוג מועט ולעיתים מאולתר, שכן היה שימוש נרחב בליהוק שחקנים לא מקצועיים וחדשים בתחום.
סוף פתוח לסרט, ללא הכרעה חד משמעית על מנת לתת לקהל לדמיין אותו, ולהידמות לחיים האמיתיים.
הבית הוא שחור (פרוע' פרח'זאד, 1963)
הלבנה והמראה (אבראהים גלסתאן, 1964)
שלווה בנוכחות אחרים (נאצר תקואיי, 1972)
אירוע פשוט (סהראב שהיד סולס, 1973)
חיים דוממים (סהראב שהיד סולס, 1974)
הגל הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, אשר צויר בשנת 1896. היצירה הוצגה לראשונה בסלון של פריז באותה שנה (מספר קטלוג 274), ונחשבת לדוגמה מובהקת של הסגנון האקדמי הצרפתי במאה ה־19.
בציור מתוארת דמות נשית עירומה יושבת על שפת הים, כשהגלים נעים מאחוריה.
בניגוד לגרסאות קודמות של האמן לנושא "לידת ונוס", בהן הופיעה הדמות עומדת ומוקפת בפוטים ונימפות, כאן מוצגת ונוס לבדה, בפישוט נרטיבי דרמטי.
בכך שובר בוגרו את הסכמטיות האידיאליסטית של קומפוזיציות קלאסיות, ומעניק לסצנה נופך אישי, כמעט פסיכולוגי.
השוואה לגרסאות קודמות של "לידת ונוס"
הציור הגל מהווה פרשנות מאופקת ועצמאית לנושא הקלאסי של "לידת ונוס", נושא שבוגרו חזר אליו ביצירות קודמות, כמו ניצחון ונוס (1857) ו-לידת ונוס (1879).
בניגוד לאותן גרסאות שבהן מוצגת ונוס כדמות אידיאלית מוקפת ישויות מיתולוגיות כמו פוטים, נימפות ואלי ים – בהגל הדמות מופיעה בודדה, חשופה לחלוטין, בסביבה ריאליסטית יותר.
שינוי זה ממחיש מעבר מפאתוס מיתי להבעה אינטימית, כמעט פסיכולוגית, של רגע אישי בתוך נוף טבעי רוגש.
בוגרו היה ידוע בשליטתו הטכנית הגבוהה, ובציור זה באות לידי ביטוי יכולותיו כמאייר, כצבעי וכריאליסט.
הוא הקדיש תשומת לב לפרטים הקטנים ביותר בגוף האדם, ולעיתים שקד שעות רבות על ציור קרסול או כף יד.
בציור ניכרת גם עבודתו הקפדנית על הטבע שמסביב – במיוחד בריאליזם של קצף הגלים, השתקפות הגוף על פני החול הרטוב, והאווירה שלאחר סערה.
הדמות הנשית המופיעה בציור מזוהה כאודל שארפנטייה, ששימשה מודל במספר ציורים של בוגרו מאותה שנה, בהם Méditation, Rêverie ו-Secrets de l'amour.
הקשר החוזר עמה מצביע על יחסי עבודה ממושכים וייתכן גם קשר אישי, דבר שהיה שכיח בקרב ציירים באותה תקופה והותיר חותם על הדימויים הנשיים בעבודותיהם.
תנוחת הדמות שואבת השראה מהאיקונוגרפיה של פסלי נהרות קלאסיים – ייצוגים פיסוליים של אלי מים בתרבות היוונית־רומית, אשר אופיינו בתנוחה שוכבת־חצי, גוף אידיאלי ותחושת זרימה ורגש.
העמדה השוכבת־למחצה, הקווים הזורמים של הגוף, והאידיאליזציה של הצורה – כולם מאזכרים דימויים מוכרים מן האמנות העתיקה, אך מוצבים כאן בהקשר מודרני יותר, ובשפה חזותית ריאליסטית.
הציור הגל משתלב ברצף יצירתי שבו ויליאם-אדולף בוגרו שב לעסוק בנושאים מיתולוגיים, ובפרט בדמותה של ונוס.
קדמו לו שתי יצירות מרכזיות: The Triumph of Venus משנת 1857, שנוצר כחלק ממחזור ציורים עבור הבנקאי הפריזאי אמיל פרייר ועסקה בניגוד שבין יום ללילה, ולידת ונוס משנת 1879, שנרכשה על ידי מדינת צרפת והוצגה במוזיאון לוקסמבורג.
בניגוד להגל, שתי יצירות אלו מציגות את ונוס בתנוחה עומדת ומוקפת בפוטים, נימפות ודמויות מיתולוגיות נוספות.
בשנת 1896, בה צויר הגל, שימשה אודל שארפנטייה כמודל גם בשלוש יצירות נוספות של בוגרו: Méditation, Rêverie ו-Secrets de l'amour, מה שמעיד על הקשר הישיר בין הדימוי הנשי בציור זה לבין מכלול עבודתו של האמן באותה שנה.
הציור הגל נתפס גם כמבשר של יצירות מאוחרות יותר, ביניהן "הגל" מ־1903, הנמצאת באוסף פרטי, ו-L'Océanide מ־1904, המוצגת במוזיאון לאמנות יפה בעיר לה רושל.
יצירות אלו ממשיכות את העיסוק בדמות הנשית בעירום מיתי ובסביבות ימיות רגשיות, תוך שמירה על קווים סגנוניים ורעיוניים דומים.
הגל התשיעי הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הרוסי ממוצא ארמני איוואן אייווזובסקי, שנוצר בשנת 1850. היצירה מתארת את הים לאחר סערה לילית קשה.
בקדמת התמונה נראים שברי ספינה שאליהם נאחזים הניצולים.
הצבעים החמים מעניקים מראה רגוע יחסית לים ומקנים לתמונה תחושת תקווה ואפשרות להינצל, חרף הסכנה.
שם היצירה מתייחס לביטוי ימי ותיק שלפיו הגל התשיעי הוא גל בעל גודל מדהים שמגיע לאחר רצף של גלים הולכים וגדלים והוא הגדול ביותר מבין הגלים הסוערים.
הציור מציג גל ענק המתקרב לעבר שברי הספינה, שעליהם נראים הניצולים.
הקרניים העמוקות של אור השמש חודרות דרך ענני הבוקר ומעניקות לסצנה נופך דרמטי, אך גם מלא תקווה.
איווזובסקי הציב את הגל הגדול בצורה מרכזית ביצירה, אך שילב את הדמויות כך שהצופה מתמקד גם בהן, תוך תחושת הזדהות עם מאבק ההישרדות.
הצללים והאור ממלאים תפקיד מהותי ביצירת עומק ורגש.
"הגל התשיעי" נחשבת ליצירה המוכרת והמשפיעה ביותר של איווזובסקי, והיא מדגימה את יכולתו ליצור איזון בין עוצמת הטבע לבין ההיבט ההומניסטי של האדם הנאבק לשרוד.
הציור מייצג את גישתו הרומנטית של איווזובסקי, שהתמקד ביופי הנשגב של הים ובמשמעויות הרגשיות שהוא מעורר.
הצייר נולד בשנת 1817 בפאודוסיה שבחצי האי קרים, למשפחה ארמנית, והפך לאחד מהאמנים הבולטים בז'אנר הציור הימי במאה ה-19.
הגלוב אנד מייל הוא עיתון קנדי המודפס בחמש ערים במערב ובמרכז קנדה.
עם קהל קוראים שבועי של יותר מ-6 מיליון בשנת 2024, זהו העיתון הנקרא ביותר בקנדה בימי חול ושבת, אם כי בתפוצה הכוללת הוא ניצב מעט מאחורי טורונטו סטאר שמפרסם גם מהדורת יום ראשון, בעוד שהגלוב אינו עושה זאת.
הגלוב אנד מייל נחשב לעיתים לעיתון המתעד של קנדה.
קודמיו של הגלוב אנד מייל, 'הגלוב' ו'הדיילי מייל אנד אמפייר', נוסדו במאה ה-19. הראשון נוסד ב-1844, בעוד השני נוסד ב-1895 בעקבות מיזוג בין העיתונים 'טורונטו מייל' ו'האמפייר'.
בשנת 1936, הם התאחדו ליצירת הגלוב אנד מייל.
העיתון נרכש על ידי חברת בשנת 1965, והיא מכרה אותו ל בשנת 1980. בשנת 2001, העיתון התמזג עם נכסי השידור שבבעלות ליצירת קונגלומרט התקשורת .
בשנת 2010, השליטה הישירה בעיתון נרכשה מחדש על ידי משפחת תומסון דרך חברת האחזקות שלה, Woodbridge Company.
בהמשך, נרכש גם חלקה הנותר של BCE בעיתון בשנת 2015.
עיתון הגלוב נוסד בשנת 1844 על ידי , מהגר סקוטי שהיה אחד מ.
בתחילה הגלוב הופיע בטורונטו כעיתון שבועי של מפלגת הרפורמה של בראון, אך בהמשך הוא כיוון לקהל רחב יותר של בעלי זכויות חופשיות ליברליות.
בשנות ה-50 של המאה ה-19, הגלוב הפך לעיתון יומי עצמאי ומוערך, ועם איחוד קנדה הוא החל להיות מופץ לערים אחרות באונטריו.
בתחילת המאה העשרים, הגלוב הוסיף מדורים ואת הסלוגן "העיתון הלאומי של קנדה", שעדיין מופיע על שער העיתון.
הדיילי מייל אנד אמפייר היו עיתון נוסף שנוצר בשנת 1895 במיזוג של שני עיתונים שמרניים, טורונטו מייל והאמפייר.
הטורונטו מייל נוסד בשנת 1872, בעוד שהאמפייר נוסד בשנת 1887 על ידי יריבו לשעבר של בראון, ג'ון אלכסנדר מקדונלד.
ב-23 בנובמבר 1936, הגלוב התמזג עם הדיילי מייל אנד אמפייר.
המיזוג סודר על ידי , שהפך למוציא לאור הראשון של הגלוב אנד מייל.
מקאלה התאבד בשנת 1952, והעיתון נמכר למשפחת ובסטר ממונטריאול.
בשנת 1955, עובדי העיתון התאגדו תחת גילדת העיתונים האמריקאית.
עם זאת, בשנות ה-90 הם עברו לאיגוד עובדי התקשורת, האנרגיה והנייר של קנדה (CEP).
בשנת 1965 נרכש העיתון על ידי חברת Winnipeg Free Press שהחזיקה ברשת עיתונים קנדיים מקומיים.
החברה שמה דגש על מדור הכלכלה שהושק ב-1962, ובנתה את המוניטין של העיתון כקולה של קהילת העסקים בטורונטו.
בשנת 1980 נמכר הגלוב אנד מייל לחברת תומסון.
לאחר הרכישה, בוצעו מעט שינויים במדיניות העריכה או החדשות.
עם זאת, הוקדשה תשומת לב רבה יותר לחדשות לאומיות ובין-לאומיות, בניגוד למדיניות הקודמת של הדגשת חומרים מקומיים מטורונטו ואונטריו.
מאז שנות ה-80, העיתון מודפס במהדורות נפרדות בשש ערים קנדיות: מונטריאול, טורונטו, ויניפג, קלגרי וונקובר.
בעריכתו של בשנות ה-80 וה-90, העיתון תמך במדיניות הסחר החופשי של ראש ממשלת המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית בריאן מלרוני.
העיתון גם תמך ב וב, כאשר מאמר המערכת ביום משאל העם בקוויבק ב-1995 ציטט בעיקר נאום של מלרוני בעד ההסכם.
במהלך תקופה זו, העיתון תמך במדיניות חברתית ליברלית כמו אי הפללה בעבירות סמים והרחבת זכויות הלהט"ב.
בשנת 1995, העיתון השיק את אתר האינטרנט שלו, globeandmail.com; ב-9 ביוני 2000, האתר החל לסקר חדשות מתפרצות עם תוכן ועיתונאים משלו בנוסף לתוכן בעיתון המודפס.
בשנת 2001 הצטרף הגלוב אנד מייל לכלי התקשורת שבבעלות חברת האחזקות BCE ליצירת הקונגלומרט התקשורתי Bell Globemedia.
בשנת 2004, הגישה לחלק מהפיצ'רים של globeandmail.com הוגבלה למנויים בתשלום בלבד.
שירות המנויים צומצם כמה שנים לאחר מכן וכלל מהדורה אלקטרונית של העיתון, גישה לארכיונים שלו וחברות באתר השקעות פרימיום.
ב-23 באפריל 2007, העיתון הציג שינויים משמעותיים בעיצוב.
העיתון הוסיף מדור "לייף סטייל" למהדורות יום שני-שישי, בשם "Globe Life", שתואר כניסיון למשוך קוראים מהטורונטו סטאר.
בנוסף, העיתון הקטין את רוחב העיתון המודפס ל-12 אינץ'.
בסוף 2010, משפחת תומסון רכשה מחדש את השליטה בעיתון עם 85 אחוזים, באמצעות עסקה מורכבת שכללה את רוב עולם המדיה באונטריו.
ב-1 באוקטובר 2010, הגלוב אנד מייל חשף עיצוב מחודש הן לפורמטים העיתון המודפס והן לפורמט המקוון.
כולל עמודים צבעוניים מלאים, יותר גרפיקה, נייר מעט מבריק ודגש על לייף-סטייל.
במהלך אולימפיאדת ונקובר (2010), הגלוב אנד מייל פרסם גיליון יום ראשון, שסימן את הפעם הראשונה שהעיתון פרסם ביום ראשון.
באוקטובר 2012, העיתון השיק מחדש את הצעת המנוי הדיגיטלי תחת המותג השיווקי "Globe Unlimited" כדי לגשת לחלק מהתוכן המקוון.
ב-25 בספטמבר 2012, העיתון הודיע כי העניש את הכותבת הבכירה מרגרט ונטה לאחר שהודתה בגנבה ספרותית.
השערורייה התפתחה לאחר שפרופסורית ובלוגרית מאוניברסיטת אוטווה, קרול וייניו, העלתה שוב ושוב האשמות בגניבה נגד ונטה בבלוג שלה.
בשנת 2013, העיתון הפסיק את הפצת המהדורה המודפסת לניופאונדלנד.
בשנת 2016, העיתון עבר לרחוב קינג מזרח 351 בטורונטו.
כיום הוא תופס חמש מתוך 17 הקומות של המגדל, בחוזה שכירות ל-15 שנים.
בשנת 2015, משפחת תומסון רכשה את 15 האחוזים הנותרים מהעיתון מ-BCE.
, שר לשעבר בממשלת אונטריו, הגיש תביעת לשון הרע נגד העיתון ב-2015 בסך 4.55 מיליון דולר, לאחר שהעיתון לכאורה "סירב לחזור בו מהאשמות חסרות בסיס" בטענה שצ'אן מהווה "סיכון לביטחון הלאומי בשל קשריו לסין".
באוגוסט 2024, בית המשפט העליון של אונטריו דחה את התביעה לאחר שצ'אן לא הגיש את מסמכי בית המשפט בזמן.
בשנת 2017, העיתון רענן את עיצוב האתר.
האתר החדש זכה במספר פרסים, כולל פרס עיתונאות מקוונת.
הגלוב אנד מייל גם השיק את ארכיון תמונות החדשות שלו, תצוגה של יותר מ-10,000 תמונות מהאוסף ההיסטורי עבור המנויים.
הגלוב אנד מייל הפסיק את הפצת המהדורה המודפסת שלו לניו ברנזוויק, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד ב-30 בנובמבר 2017.
"דו"ח על עסקים" (Report on Business, בקיצור "ROB") הוא מדור הכספים של העיתון.
זהו מוסף החדשות הכלכלי הארוך ביותר בקנדה, ונחשב לחלק בלתי נפרד מהעיתון.
מדורי ROB סטנדרטיים הם בדרך כלל בני חמש עשרה עד עשרים עמודים.
בכל שבת מתפרסם מוסף מיוחד של המדור, הכולל כתבות על אורח חיים תאגידי ומימון אישי, וסיקור מורחב של חדשות עסקיות.
ביום שישי האחרון של כל חודש יוצא לאור מגזין של ROB, המגזין הקנדי הגדול ביותר המתמקד במימון.
המגזין מפרסם מדי שנה את ה-Top 1000, רשימה של אלף החברות הציבוריות הגדולות ביותר בקנדה, המדורגת לפי רווח.
היא תחנת חדשות וטלוויזיה עסקית הפועלת 24 שעות, שנוסדה על ידי הגלוב אנד מייל ונקראה בתחילה RoBTV, אך מופעלת על ידי .
בשנות ה-90, הגלוב אנד מייל היה כלי התקשורת המרכזי של הימין הקנדי.
בבחירות הכלליות הגלוב אנד מייל בדרך כלל תמך במפלגות ימניות.
העיתון תמך במפלגת השמרנים הפרוגרסיביים של בריאן מלרוני בשנים 1984 ו-1988. ב-1993, העיתון תמך בממשלת מיעוט ליברלית.
בשנת 1998, העיתון תמך בשמרנים הפרוגרסיביים, ובשנים 2000 ו-2004 הוא תמך בליברלים.
העיתון תמך במפלגה השמרנית של סטיבן הרפר בבחירות 2006, 2008 ו-2011; בבחירות 2015, העיתון שוב תמך בשמרנים אך קרא להרפר להתפטר.
בבחירות 2019 העיתון נמנע מהבעת תמיכה פוליטית.
במאמר מערכת מ-12 בדצמבר 1967 בעיתון שנכתב על ידי מרטין או'מאלי, נכתב: "ברור שאחריות המדינה צריכה להיות לחוקק חוקים לחברה מסודרת היטב.
אין לה זכות או חובה להתגנב לחדרי השינה של האומה".
ב-21 בדצמבר 1967, שר המשפטים דאז, פייר טרודו, בהגנתו על הפחתת ההפללה של הומוסקסואליות, טבע את הביטוי "אין מקום למדינה בחדרי השינה של האומה".
הגלוב אנד מייל תמך במועמדת הדמוקרטית הילרי קלינטון לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
בסקר שנערך ב-2017 בקרב קנדים, 50% מהמשיבים ראו בגלוב אנד מייל עיתון מוטה, אך הם הביעו דעות מעורבות בשאלה האם הסיקור שלו היה לטובת המפלגה הליברלית או לטובת השמרנים.
סקר משנת 2010 מצא כי העיתון נתפס כימין-מרכז, בדומה לרוב ארגוני החדשות הקנדיים.
כמה מכותבי הגלוב הם תומכי יוזמת המאה .
המטרה המוצהרת של היוזמה היא להגדיל את אוכלוסיית קנדה ל-100 מיליון איש עד שנת 2100, מה שמחייב גם עידוד הגירה חיובית.
בשנת 2021, הגלוב אנד מייל השיק שידור רשת בשותפות עם יוזמת המאה בשם "אנשים ושגשוג: תכנון לצמיחה קנדית".
הגלגל הוא פרק סיום עונתה הראשונה של סדרת הדרמה האמריקאית "מד מן".
הפרק, שהוא ה-13 במספר בעונה זו, נכתב על ידי יוצר הסדרה מתיו ויינר ורובין וייט, ובוים על ידי ויינר עצמו.
הפרק שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ "AMC" ב-18 באוקטובר 2007.
עלילת הפרק מתמקדת במאמציו של דון דרייפר (ג'ון האם) לזכות בתקציב הפרסום של חברת "קודאק" באמצעות מצגת למכשיר הקרנת שקופיות חדש, ובמקביל בהתמודדותו עם התפרקות משפחתו בערב חג ההודיה ועם תוצאות דחייתו את אחיו, אדם ויטמן.
קו עלילה מרכזי נוסף עוסק בקידומה המקצועי של פגי אולסן (אליזבת מוס) ובגילוי המפתיע על הריונה.
"הגלגל" נחשב על ידי מבקרים ואקדמאים לאחד הפרקים החשובים והמשפיעים ביותר בתולדות הסדרה, בפרט בשל "נאום הקרוסלה" (The Carousel pitch) המופיע בו, המנתח את מושג הנוסטלגיה ואת כוחו של הפרסום.
הפרק זכה לשבחים יוצאי-דופן על כתיבתו וביצועיו המשחקיים, והיה מועמד למספר פרסי אמי, בהם הפרס על כתיבה יוצאת דופן לסדרת דרמה.
עם התקרבות חג ההודיה, פיט קמפבל נתון ללחץ גובר מצד חותנו, טום, להביא ילד לעולם עם טרודי, ובמקביל מופעל עליו לחץ מקצועי להביא לקוחות חדשים למשרד.
בטי דרייפר נסערת מכך שדון בוחר להישאר בעיר ולעבוד במהלך סוף-השבוע של החג, במקום להצטרף אליה ואל הילדים לביקור משפחתי.
הארי קריין מסולק מביתו לאחר שקיים סטוץ בליל הבחירות, ונאלץ ללון במשרדי "סטרלינג קופר".
פרנסין מגיעה לבקר את בטי כשהיא נסערת, לאחר שגילתה ראיות לבגידתו של בעלה, קרלטון.
בטי מנחמת אותה, אך מתחילה להתגונן כאשר פרנסין מעירה כי סברה שבטי תדע כיצד להתמודד עם מצב כזה.
בטי נוטלת את חשבון הטלפון החודשי של הבית, ובהמשך משתפת את דון בשיחתה עם פרנסין – אך דון מבטל את דבריה בחוסר עניין.
פגי אולסון וקן קוסגרוב מקיימים אודישנים לקריינות למוצר ה-"Relax-a-Cizor".
פגי מעדיפה את אנני, בעוד קן תומך בריטה.
פגי מעניקה את התפקיד לאנני, אך במהלך ההקלטה אנני מתבלבלת מהנחיותיה של פגי ומפוטרת לטובת ריטה.
קן מתרשם בשקט מאסרטיביותה של פגי.
במקביל, פיט מודיע לדון כי באמצעות קשריו של חותנו בחברת "Vicks Chemical" הוא הצליח להביא לקוח חדש: "קלירסיל".
דאק פיליפס, ראש מחלקת הלקוחות החדש, מתכנן פגישה עם נציגי "קודאק" לקראת הצגת מקרן השקופיות החדש שלהם.
בזמן שדון מעלה רעיונות, הוא מעיין בתמונות שקיבל מאדם, אחיו למחצה, ומתקשר באימפולסיביות למלונו.
שם נמסר לו כי אדם שם קץ לחייו, ודון מזועזע מהידיעה.
בהיעדרו של דון, בטי בודקת את חשבון הטלפון ומתקשרת למספרים המופיעים בו; אחד מהם שייך לפסיכולוג שלה, ד"ר ויין, וכך נחשפות שיחותיו עם דון.
למחרת היא משוחחת עם ד"ר ויין, מציינת בפניו עד כמה הטיפול סייע לה, ומביעה את חשדה שדון לא היה נאמן לה.
בפגישה עם "קודאק", מציג דון את רעיון ה"קרוסלה", תוך שימוש בתמונות משפחתו כדי לעורר תחושת נוסטלגיה ולקשור את המוצר לזיכרון ולרגש.
המצגת מרגשת את הנוכחים, עד כדי כך שהארי פורץ בבכי, ו"קודאק" חותמת על חוזה מול "סטרלינג קופר".
במהלך החגיגות על הצלחתו ועל הצלחתו של פיט, מחליט דון לקדם רשמית את פגי לתפקיד קופירייטרית-זוטרית ולצרפה לטיפול ב"קלירסיל".
פיט מתנגד, פול קינסי מגלה קנאה, אך קן תומך בהחלטה.
פיט, שחש מושפל פעם נוספת, עוזב בזעם את המשרד, משתכר בדרכו הביתה ומביך את טרודי מול הוריה.
פגי חשה לפתע ברע ומובהלת לבית החולים, שם מתברר לה כי העלייה במשקלה נבעה מהיריון שאינה הייתה מודעת לו.
היא יולדת בן, אך מסרבת להכיר בו או לגלות כלפיו רגש.
בסיום הפרק, דון שב לביתו, לכאורה לפני שבטי והילדים יצאו, ומפתיע את בטי בהודעה שיצטרף אליהם.
עד מהרה מתברר כי מדובר בפנטזיה בלבד, ודון נותר לבדו בביתו הריק והחשוך.
הפרק "הגלגל" מציין נקודת מפנה בהפקה, שכן זהו הפרק הראשון בסדרה שבוים על ידי יוצרה, מתיו ויינר.
ויינר בחר לביים את פרק סיום העונה בעצמו כדי להבטיח ש"נאום הקרוסלה" – המהווה את עמוד השדרה התמטי של הסדרה כולה – יבוצע בדיוק לפי חזונו.
השפה הוויזואלית של הפרק הושפעה רבות מהצייר אדוארד הופר, במטרה להדגיש את הבדידות הקיומית של הדמויות בתוך המרחב האורבני והפרברי.
ויינר הנחה את צוות הצילום להשתמש בקומפוזיציות המדגישות חללים ריקים וניגודי אור וצל חריפים, המגיעים לשיאם בסצנת הסיום שבה דון יושב לבדו על מדרגות ביתו בחושך.
במהלך "נאום הקרוסלה", השקופיות שהוקרנו על המסך היו תמונות אישיות אמיתיות שסופקו על ידי צוות ההפקה כדי לשוות לסצנה תחושת אותנטיות משפחתית.
התמונה המפורסמת של דון הנושא את בתו סאלי על כתפיו צולמה במיוחד עבור הפרק על ידי ג'ון האם והשחקנית הצעירה קירנן שיפקה מחוץ לשעות הצילומים הרשמיות, כדי לייצר אינטימיות שנראית טבעית ולא מבוימת.
בפרק זה מופיע השחקן מורגן פול בתפקיד אביה של פגי אולסן בסצנת בית החולים.
זו הייתה אחת מהופעותיו האחרונות של פול לפני מותו, והסצנה שבה הוא מתעלם מבנה הלא-חוקי של פגי נועדה להדגיש את הבידוד החברתי והלחצים המוסריים של התקופה.
הבחירה בשיר הסיום, "Don't Think Twice, It's All Right" של בוב דילן, הייתה החלטה אמנותית מכוונת של ויינר.
אף על פי שהשיר יצא לאור בשנת 1963 (כשלוש שנים לאחר התרחשות עלילת הפרק), ויינר השתמש בו כ"אנכרוניזם מודע" כדי לרמוז על השינויים התרבותיים והחברתיים של שנות ה-60 שעומדים בפתח, וכדי להדגיש את תחושת הפרידה והעזיבה המלווה את דון בסיום הפרק.
מבקר הטלוויזיה מאט זולר זייץ ראה ב"הגלגל" את הפרק המכונן של הסדרה, שבו היא הופכת מדרמה תקופתית ליצירה פילוסופית על הנפש האנושית.
"נאום הקרוסלה" של דון דרייפר נחשב לאחד מרגעי המפתח בסדרה, המגדיר מחדש את הפרסום ככלי לסיפור סיפורים שנועד להשתיק כאב קיומי.
דון מציג בנאומו פרשנות אטימולוגית למילה "נוסטלגיה" כ"כאב מפצע ישן", ובכך הוא הופך את הזיכרון והכמיהה הרגשית לחומר גלם שיווקי.
הניתוח הביקורתי של מאט זולר זייץ מדגיש את ה"הונאה הרגשית" שבנאום: דון אינו מוכר טכנולוגיה, אלא "נחמה" וזיכרון אידיאלי של משפחה, בעוד שבמציאות חייו הפרטיים הוא מזניח את משפחתו שלו.
כוחה של השפה בייצור המציאות בא לידי ביטוי בשינוי שמו של המכשיר מ"הגלגל" (The Wheel) המכני ל"קרוסלה" (The Carousel) – מושג קסום ומחזורי המבטיח לצרכן אשליה של חזרה בזמן למקום בו הוא אהוב.
חוקרים מוסיפים כי הנאום ממחיש כיצד נוסטלגיה הופכת למוצר צריכה בתוך שיח קפיטליסטי.
הסדרה משתמשת בנאום כדי לחשוף את המנגנון שבו פרסום משווק "עבר אידיאלי" המבוסס על מיתולוגיות שמרניות ואשליות, ובכך היא מציבה מראה מול תרבות הצריכה העכשווית המנצלת רגשות פנימיים למען רווח תאגידי.
זייץ סיכם כי הסצנה מדגימה את הניגוד החריף בין הציניות של המפרסם לבין תגובתו הרגשית של הקהל (המיוצג על ידי הבכי של הארי קריין), ומזכירה לצופה כי הפרסומת המושלמת היא לעיתים קרובות השקר הגדול ביותר שהאינבידואל מספר לעצמו.
סצנת הסיום של הפרק, שבה דון חוזר לבית ריק באוסינינג ויושב לבדו על המדרגות בחושך, נחשבת על ידי מבקרים וחוקרים לדימוי המגדיר של הסדרה כולה.
מבקר הטלוויזיה מאט זולר זייץ מציין כי הבימוי בפרק זה מקבע את השפה החזותית של הסדרה, השואבת השראה מובהקת מיצירותיו של הצייר אדוארד הופר (כגון הציור "ניצי הלילה").
השימוש בחללים גדולים וריקים, תאורה בעלת ניגודיות גבוהה ומיקומן של הדמויות בתוך ארכיטקטורה מנוכרת, נועדו לשקף את "הבדידות האמריקאית" (American Loneliness).
לטענת זייץ, הבית אינו ריק רק בשל היעדרותה הפיזית של משפחתו, אלא כייצוג לכך שדון מעולם לא היה נוכח בו באמת; הוא השיג את כל סממני ה"חלום האמריקאי" אך נותר ריק מבפנים.
ניתוח זה משלים את גישתה של החוקרת מרתה שירר, הרואה בבית הפרברי מרחב המייצג את הדו-ערכיות של הסדרה כלפי העתיד והקפיטליזם.
שירר טענה כי הבית, המהווה יסוד מרכזי של השגשוג שלאחר המלחמה, מתגלה בסיום הפרק כ"שברירי" וכבעל חזות שווא.
בכך, הפרק חושף את הפער שבין היכולת של דון "למכור" את אידיאל המשפחה ל"קודאק" לבין הניתוק הממשי שלו מההיסטוריה ומהמציאות הפרטית שלו.
הבית הופך ממרחב נחשק למרחב פיזי המדגיש את כישלונו של דון לבסס אחיזה ממשית בחייו.
זייץ מזהה בפרק קשר תמטי הדוק בין קווי העלילה של דון ושל פגי אולסן, ומגדיר את פגי כ"יורשת המוסרית" של דון.
הוא מצביע על כך שהקידום המקצועי של פגי לקופירייטרית מתרחש במקביל ללידה הנסתרת של בנה.
לפי זייץ, ויינר מציב מראה אכזרית בין שתי הדמויות: בעוד דון משתמש בעברו ובדימויי ילדיו כדי למכור מוצרים, פגי נאלצת להתכחש לעברה ולתינוקה כדי להתקדם בעולם העבודה.
שניהם, כל אחד בדרכו, מקריבים את האמת האישית שלהם ואת קשריהם המשפחתיים על מזבח הקריירה והיכולת "להמציא את עצמם מחדש".
בשידורו המקורי, זכה הפרק ל-930,000 צופים.
אנדרו ג'ונסטון, שכתב עבור "Slant Magazine", ציין לחיוב את החזרת דמותו של גלן בישופ, ואת הסצנות המשותפות שלו עם בטי.
לדבריו, במפגשים הללו נחשפת בטי בכנות מוחלטת – צד באישיותה שאינו מתגלה ביחסיה עם דון.
ג'ונסטון מוסיף כי שיחתה של בטי עם גלן מדגישה את הבעיה העמוקה יותר: מאז שגילתה כי דון משוחח עם המטפל שלה, אין לה עוד אדם שלפניו היא יכולה להיות כנה לחלוטין.
Club" כתב כי סצנת השיא של העונה כולה בעיניו היא "נאום הקרוסלה" של דון בפני "קודאק".
מאריי ציין כי דון מדגיש בנאומו את העובדה שהפרסום, אף שהוא תחום צעיר יחסית, נשען על נוסטלגיה כדי למכור מוצרים – רעיון שלדבריו מהדהד את עצם מהות הסדרה.
הוא כתב כי "מד מן" היא בו-זמנית דרמת טלוויזיה קלאסית בעלת אסתטיקת רטרו, וסדרה מתוחכמת במראה ובטון שלה, המצויה בחזית הסיפור הטלוויזיוני האליפטי, בדומה ל"הסופרנוס" ול"הסמויה".
מתיו ויינר ורובין וייט היו מועמדים לפרס אמי לשנת 2008 בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר לסדרת דרמה, במסגרת טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-60.
הגָּלִיל הוא חבל ארץ הררי בצפון ארץ ישראל.
גבולותיו של הגליל הם עמק יזרעאל ועמק בית שאן בדרום, בקעת הירדן, הכנרת ועמק החולה במזרח, חוף הים התיכון ועמק זבולון במערב, ודרום לבנון בצפון.
בקרב הקהילה הגאוגרפית בישראל מקובל לראות בגבול המדיני בין מדינת ישראל ללבנון כגבולו הצפוני של הגליל.
ההבחנה בין הגליל העליון לגליל התחתון קדומה, ומוזכרת כבר במשנה: קו הגבול בין שני חלקי הגליל הוא בקעת בית כרם, שהיא עמק צר הנמשך ממזרח למערב במרכז הגליל.
בעוד הגליל העליון מאופיין בהרים גבוהים, שהגבוה בהם הוא הר מירון, המתנשא לגובה 1,204 מטרים מעל פני הים, הגליל התחתון מאופיין בהרים נמוכים יחסית המופרדים על ידי עמקים רחבי ידיים.
כיום הגליל במובן הרחב מתייחס לכל השטח הישראלי מעברו הצפוני של הכרמל (לא כולל הגולן), כך שגם העמקים נכללים בו, אך אזור הקריות בדרך כלל לא נחשב לחלק מהגליל.
הגדרה זו חופפת פחות או יותר את מחוז הצפון של משרד הפנים (לא כולל הגולן), אשר כולל גם חלק מרמות מנשה ליד יקנעם עילית אך לא את קריית טבעון שנחשבת לחלק מהגליל ואף יושבת על הקצה הדרום מערבי של הרי הגליל התחתון.
מבחינה גאוגרפית, גבולות הגליל הם גבולות טבעיים, ומבחינה זו מהווה דרום לבנון המשך של הגליל.
הגליל העליון משתרע על כ-800 קמ"ר.
הוא מתאפיין בנוף הררי המכוסה בצמחייה רבה – בעיקר חורש ים-תיכוני.
ההרים גבוהים ותלולים וביניהם עמקים עמוקים וצרים.
באזור יש צורות נוף קרסטיות.
הגליל העליון מגיע לגובה מרבי של 1,208 מ' מעל פני הים (הר מירון).
אקלים הגליל העליון הוא אקלים ים תיכוני.
הקיץ חם ויבש והחורף גשום מאוד וקר.
זהו החבל הגשום ביותר בארץ ישראל, וקר יחסית לשאר חלקי הארץ.
האקלים בגליל התחתון הוא אקלים ים תיכוני אך כמות המשקעים באזור קטנה יותר.
לעומת הגליל העליון, בגליל התחתון ההרים נמוכים ועגולים, ומכוסים ביערות אלונים, בצמחייה רבה וביניהם עמקים רחבים.
רוב הרי הגליל התחתון עשויים גיר רך, ורק המדרונות המזרחיים מכוסים בזלת.
חלקים גדולים מהגליל התחתון משמשים שטח חקלאי.
"אצבע הגליל" הוא כינוי לשטח ישראל הבולט צפונה אל תוך לבנון, אשר כולל את עמק החולה ואת הרי נפתלי של הגליל העליון.
הגליל המערבי הוא כינוי רווח לאזור שכולל את החלק המערבי של הרי הגליל העליון, מישור חוף הגליל שממערב להם, וכן לרוב גם את צפון מערב הגליל התחתון.
היישוב האנושי בגליל עתיק יומין.
קיימות עדויות רבות להתיישבות בגליל כבר בתקופת האבן במערות ובאתרים תחת כיפת השמים.
אחד האתרים הארכאולוגיים הקדומים בישראל הוא מחצבת עברון שליד קיבוץ עברון.
באתר זה התגלו עצמות פילים ובעלי חיים נכחדים אחרים יחד עם כלי אבן מסותתים האופייניים לתרבות האשלית הקדומה של התקופה הפלאוליתית התחתונה והוא מתוארך לכמיליון שנה לפני זמננו.
באתר האשלי גשר בנות יעקב בעמק הירדן העליון, שגילו כ-790,000 שנה, התגלו עדויות קדומות ביותר לשליטה באש ולטביחת פיל ישר-חט ובעלי חיים אחרים.
בשלב מאוחר יותר של התקופה הפלאוליתית התחתונה, לפני כ-300,000 שנה, חי במערת זוטייה בנחל עמוד האדם הגלילי, בן התרבות האשלו-יברודית.
במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה (התרבות המוסטרית, 250,000–45,000 שנים לפני זמננו, התקיימו שני מיני אדם בגליל: האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני (הומו ספיינס).
קברי ניאנדרטלים התגלו במערת עמוד, ביחד עם שרידי כלי צור מסותתים, עצמות בעלי חיים שניצודו ושרידי מדורות מלפני כ-55,000 שנה.
במערת קפזה שבהר הקפיצה התגלה יישוב דומה של הומו ספיינס, המהווה אחת מהעדויות הקדומות ביותר לנוכחותו מחוץ לאפריקה וגילו כ-100,000 שנים.
גולגולת האדם המודרני בת כ-55,000 שנים שהתגלתה לאחרונה במערת מנות מצביעה כי ייתכן ששני מיני האדם התקיימו במקביל בגליל בשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה.
מחנות עשירים של קבוצות ההומו ספיינס מהתקופה הפלאוליתית העליונה (כ-47,000–23,000 שנים לפני זמננו) התגלו במערת קפזה, מערת מנות ומערת היונים.
ראשית התיישבות הקבע בתרבות הנאטופית, לפני כ-15,000–11,500 שנה, מיוצגת באתר עינן בעמק החולה, שם התגלו מבני אבן, בתי קברות ופסולת יישוב רבה.
גם במערת היונים ובאתרים מסביב לכנרת התגלו יישובים דומים.
החל מכ-11,000 שנה התקיימו בגליל כפרים חקלאיים רבים בתקופה הנאוליתית, כגון יפתחאל, ביסמון וכפר החורש.
בגליל אותרו ממצאים רבים הנוגעים לתקופה הכלקוליתית.
בפקיעין נמצאה מערת קבורה מתקופה זו.
כיום ידוע על 22 יישובים נפרדים בגליל ההררי, כולם לצד מקורות מים, מן התקופה הכלקוליתית (בהם באר צונם).
באתרים נמצאו ממצאים קראמיים ייחודיים לאזור לצד ממצאים טיפוסיים לתקופה.
בגליל התחתון לא הייתה נהוגה התיישבות סמוך לברכות, והתרבות הייתה שונה מן התרבות בגליל העליון.
תקופת הברונזה בגליל מאופיינת בתחילת העיור.
מידע מתקופה זו נמצא בכתובת המתארת את מסעו של תחותמס השלישי לכיבוש כנען, והכוללת כמה ערים בגליל.
גם במכתבי אל-עמרנה נמצאו אזכורים של אישים ומקומות בגליל, בהם מושל חצור, מלך אכשף, מלך עכו
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו עדויות על התרבות החומרית בתקופת הברונזה בגליל וסביבותיו – תל חצור, מגידו, בית שאן, תענך, תל עכו ועוד.
ערי התקופה היו בצורות ונמצאו בהם מבני ציבור כמקדשים, שערי עיר וארמונות.
בחצור, למשל, נתגלו בחפירות ארבעה מקדשים מתקופת הברונזה, לכל אחד מהם אדריכלות שונה, שיטת בניה שונה, וחפצי פולחן שונים.
הגיוון התרבותי בממצאים הארכאולוגיים אופייני לגליל, ונובע ככל הנראה ממיקומו בין הממלכות השונות ששגשגו סביבו – מצרים העתיקה, האימפריה החיתית, מיתני ובבל.
בתקופת הברזל התיישבו בגליל בני ישראל, והוא נחלק בין נחלות שבט אשר במערב ושבט נפתלי במזרח.
אזור עמק יזרעאל חולק בין נחלות שבט זבולון במערב ושבט יששכר במזרח.
במקרא, השם "גליל" נזכר לראשונה בספר יהושע: , ולאחר מכן בספר מלכים.
שלמה המלך העניק לחירם מלך צור עשרים ערים בארץ כבול בגליל: .
החל בתקופה הפרסית ועד שלהי התקופה ההלניסטית חלקים גדולים מהגליל, וייתכן שלעיתים אף כולו, היו תחת השפעת הערים הפיניקיות (בעיקר צור וצידון), שהיו בעלות מעמד מיוחד בממלכה האחמנית.
באותה העת הגליל היה מיושב בדלילות, כאשר רוב תושביו ישבו במרכזים מבוצרים בשולי העמקים שבמרכז ובמערב.
על-פי הממצא הארכאולוגי מתל אנפה, תל קדש ואתרים נוספים, האוכלוסייה הייתה בעיקרה אוכלוסייה פוליתאיסטית.
עדות ראשונה להתיישבות יהודית בגליל היא מאמצע המאה השנייה לפנה"ס.
סביב שנת 104 או 103 לפנה"ס, כבש את הגליל יהודה אריסטובולוס הראשון, מלך יהודה החשמונאית, וסיפח אותה לממלכה היהודית.
בעקבות כך החל מעבר של יהודים רבים מיהודה לגליל.
עדויות לגל התיישבות זה נמצאו באתרים כמו יודפת, מירון, ציפורי, שיחין, כנא, באר שבע הגלילית, צלמין, ממלח, מגדלא, ארבל, כפר חיטיא ובית מעון.
היהודים שהגיעו לאזור הביאו עמם ידע מקצועי בתחום ייצור שמן הזית, מה שהביא להתפתחותה של תעשיית שמן זית רחבת היקף בגליל שנמשכה במאות השנים הבאות.
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי המצביא הרומי פומפיוס (63 לפנה"ס), התרחש גל שני ומשמעותי יותר של התיישבות יהודית באזור הגליל.
בסוף המאה הראשונה לפנה"ס ובתחילת המאה הראשונה לספירה, נוסדו עיירות גדולות ומרכזיות בגליל, בהן כפר חנניה, פרוד, רביד, משכנא, וסבן.
על-פי עדויות בנות התקופה, בשלהי תקופת בית שני היה היישוב היהודי בגליל צפוף ופורה מאוד.
יוסף בן מתתיהו כתב שהיו בגליל (בשנת 67 לספירה) 204 ערים וכפרים.
לאחר מותו של הורדוס, הקיסר הרומי אוגוסטוס מינה את בנו, הורדוס אנטיפס, לטטראך (מושל) הגליל.
אנטיפס הביא לתנופת בנייה בגליל: הוא בנה מחדש את העיר ציפורי, ובשנת 18 או 19 לספירה, ייסד את העיר החדשה טבריה, אותה קרא על שם הקיסר הרומי טיבריוס.
שתי הערים הללו הפכו למרכזיות ולחשובות שבערי הגליל.
ניכרת בהן השפעה יוונית-רומית, אך רוב תושביהן היו יהודים וכך גם היה צביון הערים.בשנת 66 לספירה פרץ ביהודה המרד הגדול נגד רומא, ובשנת 67 הגיע לגליל המצביא הרומי אספסיאנוס, בראש צבא של כ-60,000 איש.
יישובים רבים ברחבי הגליל נכנעו לרומאים באופן מיידי ללא שום קרב, אם כי ביישובים אחרים הרומאים נאלצו להשתמש בכוח על מנת להכניעם.
יוסף בן מתתיהו, שהתמנה בראשית המרד למפקד המרד בגליל ולאחר התבוסה ביודפת ערק לצד הרומי, סיפק בכתביו תיאורים מפורטים בעיקר על המצור שערכו הרומאים ביודפת ובגמלא, ועל הקרבות בטריכאי.
מרד בר-כוכבא, שהתרחש בשנים 132 עד 136 לספירה, התרחש ככל הנראה באזור יהודה בלבד, ולא התפשט לחלקי הארץ האחרים.
הדיכוי הרומי של המרד הוביל לחורבן אדיר ביהודה, ורבים נהרגו, נעקרו מבתיהם, נסו או נמכרו לעבדות, והאזור רוקן מיושביו.
לאחר המרד, עבר מרכז הכובד של העם היהודי בארץ מיהודה לגליל, ולשם עברה גם הסנהדרין.
התרבות, היצירה והדומיננטיות הפוליטית היהודית בגליל הגיעה לשיאה בשלהי המאה השנייה ובתחילת המאה השלישית לספירה.
בציפורי שבגליל חתם רבי יהודה הנשיא את המשנה.
על-פי הכתוב בספרות חז"ל, מנהיגותו הייתה בעלת השפעה רבה על יהודי ארץ ישראל, יהודי הגולה, וכן הוא היה בעל קשרים קרובים עם הממסד הרומי.
מסקרים ארכאולוגיים שנערכו באזור ניכר שיא התיישבותי בגליל באותה התקופה.
תעשיית שמן הזית בגליל שהחלה עוד בתקופת החשמונאים משתקפת בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמקורות תנאיים ואמוראיים.
לאחר חתימת המשנה, שחתמה גם את תקופת התנאים, החלה תקופת האמוראים.
בטבריה נחתם התלמוד הירושלמי, ורוב החכמים ושמות היישובים שנזכרים בו מקורם בגליל.
ברחבי הגליל אותרו עשרות רבות של בתי כנסת מתקופת התלמוד, בעיקר באזור הכנרת.
בתקופה הרומית ביזנטית נחשבה רמת הגולן מבחינה גאוגרפית כחלק מהגליל.
בערך באמצע המאה הרביעית לספירה, חיבור ועריכת התלמוד הירושלמי נעצרו בפתאומיות.
באזור כולו ניכרת דעיכת אוכלוסין במהלך המאה הרביעית, ומספר גדול של יישובים ננטשו.
הארכאולוג עוזי ליבנר הציע לקשר את משבר יישובי זה לסוף תקופת האמוראים, התנצרות האימפריה הרומית ובתוכה ארץ ישראל, הפסקת פעילותם של לפחות חלק מבתי המדרש באזור, והפיכת הגליל מאזור המתאפיין בהתיישבות יהודית צפופה לאוסף של קהילות יהודיות וביניהן אזורים לא יהודיים.
במקביל לדעיכת היישוב היהודי, בולטת במהלך התקופה הביזנטית התפשטות של היישוב הנוצרי.
מספר יישובים נוצריים נבנו בסמוך או על גבי יישובים שננטשו.
ממקורות היסטוריים עולה כי יישובים כדוגמת ראמה, מגדלא, כפר כנא, דבורייה ואכסאל, שבעבר גרה בהן אוכלוסייה יהודית, היו עתה יישובים נוצריים או שגרה בהם אוכלוסייה נוצרית משמעותית.
הגליל התאפיין באותה העת בהפרדה כמעט מוחלטת בין יישובים יהודיים ונוצריים, למעט שני המקרים יוצאי הדופן של נצרת וכפר נחום, בהם גרה אוכלוסייה נוצרית לצד זו היהודית, כנראה בשל קדושתם במסורת הנוצרית.
על פי הארכאולוג עוזי ליבנר, אין זה סביר כי מקורה של האוכלוסייה הנוצרית בגליל בתקופה זו היא ביהודים שהתנצרו.
לדבריו, המקורות האמינים המועטים מתקופה זו המזכירים התנצרות יהודים בארץ ישראל, מתייחסים לאנשים פרטיים ולא לכפרים שלמים.
זאת בשונה, למשל, מעדויות לגבי תהליכי התנצרות רחבים יותר במערב האימפריה.
על-פי ספראי וליבנר, דעיכת האוכלוסייה היהודית והתפשטות האוכלוסייה הנוצרית היו שני אירועים נפרדים שהתרחשו בזמנים שונים.
בגליל המזרחי נשמר הרוב היהודי לפחות עד המאה השביעית לספירה.
במאה ה-7, בעקבות המלחמות שקדמו לכיבוש הערבי וכן בעקבות השלטון הערבי שהביא חורבן על היישובים הנוצריים והיהודיים בגליל ירד מעמדה של הגליל כיצרנית שמן זית.
מרכז הכובד של ייצור השמן במזרח התיכון עבר באותה תקופה לקפריסין אשר לא נכבשה על ידי הערבים.
בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, הגליל הפך לחלק מג'ונד אל-אורדון ("המחוז הצבאי של ירדן"), שבתורו היה חלק מבלאד א-שאם ("סוריה הגדולה").
הערים המרכזיות במחוז היו טבריה ששימשה בירת המחוז, וכן קדס, ביסאן, עכו, ספוריה וכאבול.
הגאוגרף הערבי אל-יעקובי בן המאה ה-9 כינה את האזור בכתביו "ג'בל אל-ג'ליל" ("הר הגליל"), וכתב כי תושביו היו ערבים משבט אמילה.
במאה העשירית נכבש האזור על-ידי השושלת הפאטמית, שושלת של שליטים מאמיני האסלאם השיעי.
מהאסלאם השיעי פרשו בהמשך חסידי הכליף הפאטמי השישי אל-חאכם, שראו בו את התגלמות הרוח האלוהית, וכך נוסדה הקבוצה האתנית-דתית של הדרוזים, שמרכזה בהר הלבנון וכן התיישבה בגליל העליון ובכרמל.
התקופה הצלבנית, האיובית, הממלוכית והעות'מאנית
בתקופה הצלבנית, הגליל סופח לנסיכות הגליל, אחת מארבע הסניוריות העיקריות שהיו כפופות לממלכת ירושלים.
בשנת 1946 אירעה העלייה לביריה, בו החליטו שלטונות המנדט הבריטי להגדיר את היישוב ביריה הסמוך לצפת כ"שטח צבאי מוחזק", לאחר שחבריה נעצרו על ידי השלטונות בגלל אחזקת נשק לא חוקית.
היישוב הגיב בעלייה המונית של אלפים אל ביריה, אל מול התנגדותו של הצבא הבריטי.
העלייה נערכה על ידי חניכי תנועות הנוער, פועלים וחיילים משוחררים, בליל י"א באדר התש"ו, אם במטרה להסמיך את האירוע למאורעות תל-חי, ואם במטרה להסוות את האירוע כעלייה השנתית של בני נוער לתל-חי.
בתחילה גילו הבריטים התנגדות עיקשת, ופיזרו את המתיישבים בטנקים ושריוניות.
לאחר הפעם השנייה שעלו המונים למקום הסכימו שלטונות המנדט לקיומו של יישוב של קבע במקום.
במבצע חירם כבש צה"ל את הגליל העליון מכוחות צבא ההצלה של קאוקג'י.
מאז עשו מוסדות המדינה מאמצים רבים לאכלסו ביהודים בניסיון להגיע לרוב יהודי באזור.
לאורך כל ההיסטוריה היה הגליל התחתון מיושב יותר מאשר הגליל העליון.
האוכלוסייה הערבית שחיה בארץ התיישבה למרגלות הגבעות ועיבדה את האדמות.
בגליל העליון הייתה התיישבות חקלאית מועטה, וכן התגוררה שם אוכלוסייה דרוזית.
העיר צפת בגליל העליון נחשבת לאחת מארבע ערי הקודש ולכן תמיד משכה אליה אוכלוסייה דתית.
מייחסים לצפת את מקור התפתחותה של תורת הקבלה.
עם קום המדינה, החלה התיישבות בגליל, הוקמו עיירות לעולים חדשים ובמשך השנים התבצעו מספר תוכניות ל"יהוד הגליל (לדוגמה מבצע סו"ס).
בשנות ה-80 הוקמו יישובים קהילתיים רבים בגליל במטרה לנסות ולשנות שוב את הדמוגרפיה של הגליל.
תוכנית זו כונתה "תוכנית המצפים בגליל".
גם במסמך קניג מ-1976 מפורטים דרכים לייהוד הגליל וצמצום האוכלוסייה הערבית באזור.
ב-2009, יצא השר לפיתוח הנגב והגליל סילבן שלום בקריאה "לייהד את הגליל".
ב-2013, חידשה החטיבה להתיישבות את תוכנית "יהוד הגליל" ויצירת איזון דמוגרפי עם האוכלוסייה הערבית.
על ידי הקמת יישובים חדשים והרחבת יישובים קיימים, מעבר למגבלות שנקבעו בתמ"א 35, תוכנית מתאר ארצית שמטרתה הייתה חיזוק הערים והמטרופולים הקיימים והפסקת הקמתם של יישובים חדשים כדי לשמור על השטחים הפתוחים שנותרו בישראל.
התוכנית הוקפא אך נעשה ניסיון לחדשה שלוש שנים אחר כך.
בגליל ישנם עשרות קברי צדיקים, בעיקר מתקופת התנאים, שהמרכזי שבהם הוא קבר רבי שמעון בר יוחאי ובנו רבי אלעזר במירון, וציונו של התנא רבי מאיר בטבריה.
בבית הקברות העתיק בצפת קבורים האר"י ורבנים נוספים מתקופתו, כדומת רבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך.
כמו כן, אותרו ברחבי הגליל עשרות בתי כנסת מתקופת התלמוד.
ברחבי הגליל פזורים מגוון אתרי פולחן המזוהים עם דמויות מן המקרא.
על-פי מיכאל ארליך, ייתכן שאתרים אלו מקורם באוכלוסייה היהודית בגליל שנותרה בארץ והתאסלמה ערב מסעות הצלב, אך שימרה את המסורות האלו גם לאחר שהמירה את דתה.
תושבי הגליל מתחלקים בין ארבע נפות (הנתונים נכונים לשנת 2015, על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה):
בנפת יזרעאל חיים כ-490,300 תושבים.
הַגָּלִיל הַתַּחְתּוֹן הוא חבל ארץ בצפונהּ של מדינת ישראל.
גבולותיו הם עמק יזרעאל, עפולה והעמקים בדרום, הכנרת וטבריה כולל עמק הירדן במזרח, בקעת בית כרם בצפון, כולל את הערים כרמיאל וסכנין, עמק זבולון ומישור עכו.
הגליל התחתון הוא יחידת המשנה הדרומית של הגליל.
הוא קרוי "תחתון" בשל היותו פחות הררי מהגליל העליון, (אף שהרבה סבורים שזה בגלל מיקומו הדרומי) ולמעשה זהו חבל הארץ ההררי הנמוך ביותר בארץ-ישראל.
פסגותיו של הגליל התחתון מתנשאות עד לגובה של כ־500 מטרים מעל לגובה פני הים.
הפסגות הגבוהות ביותר הן הר כמון (602 מטר) שברכס שגור בחלקו הצפוני של הגליל התחתון והר יונה (573 מטר) שברכס נצרת בחלקו הדרומי.
יוסף בן מתתיהו תיאר במאה ה-1 לספירה את חבלי ארץ ישראל: .
הוא הגדיר את תחומי הגליל התחתון כך: "לאורכו משתרע הגליל התחתון מטבריה עד כבול, השכנה לעכו שעל חוף הים, ולרוחבו מכפר במישור הגדול הנקרא אכסאל (כסלות תבור המקראית) עד בירסבה (באר שבע הגלילית שליד כפר חנניה)".
חז"ל הגדירו אותם כך: .
נופו של הגליל התחתון פחות דרמטי מזה של הגליל העליון, אך ירוק ומעודן יותר.
חלק נכבד מהתוצרת החקלאית של ישראל מקורו בגליל התחתון, ובמיוחד בעמק יזרעאל רחב הידיים ובעמק בית שאן.
בגליל התחתון ניתן להבחין בשלוש יחידות נוף השונות זו מזו במבנה הגאולוגי:
הגליל התחתון המערבי: גבעות נמוכות (200–300 מטר) המכוסות ביערות אלונים.
באזור זה נמצאות גבעות אלונים, שפרעם וטבעון.
הגליל התחתון המרכזי: השטח הופך הררי יותר.
הגליל התחתון המזרחי: השטח מתמתן, והרכסים הופכים לגבעות בזלת שטוחות בגבהים של כ־300 מטר מעל פני הים.
רמות הבזלת הנרחבות משתפלות מצפון מזרח לדרום מערב.
הגליל התחתון המרכזי בנוי מרכסי הרים נמוכים שצורתם מעוגלת הנמשכים ממזרח למערב כאשר ביניהם עמקים רחבים:(מסודרים מצפון לדרום)
בקעת בית כרם (בקעת שגור)
הגליל התחתון המזרחי בנוי מרמות נטויות העולות מכיוון צפון מערב ונופלות בחדות בכיוון דרום מזרח:
+ההרים הגבוהים בגליל התחתוןמספרשם הרגובה (מטרים)יישוב סמוךהערות1הר כמון598כמון2הר חזון584חזון3הר יונה572נוף הגלילההר הגבוה בהרי נצרת4הר תבור562שבלי - אום אל-גנםההר המוכר ביותר בגליל התחתון5הר תורען548טורעאן6הר עצמון547עצמון-שגב7גבעת המורה515דחי, עפולה8הר צמרת477נצרת9הר שכניה456שכניה10הר כסולות440נוף הגליל, אכסאל11הר דבורה437נוף הגליל
גיר: סלע משקע ימי, שנוצר כתוצאה מהצטברות של קונכיות ושל שלדים של בעלי-חיים ימיים על קרקעית הים.
את הגיר אפשר למצוא בעיקר במרכזו של הגליל התחתון והוא מרכיב את רוב הקרקעות באזור זה.
טרה רוסה חומה: עשירה במינרלים ונמצאת בכמויות גדולות בגליל התחתון.
היא מתפתחת על סלעי דולומיט וגיר.
הטרה רוסה מהווה בסיס להתפתחות היערות בגליל כי בה יש כמות רבה של מינרליים שנחוצה לעצים.
בזלת: סלע המורכב ממגמה שמתפרצת מהרי געש, מתקררת ואז הופכת לסלע קשה ובלתי חדיר.
סלע הבזלת מורכב מגרגרים קשים ומקורו במזרח הגליל התחתון שיותר קרוב לאזור הגולן.
סלעי הבזלת גם הופכים לקרקע מאוד פורייה.
ההתיישבות בגליל התחתון המזרחי התבססה עד שנת 1932 אך ורק על מי מעיינות בתחומי היישובים שהספיקו בצמצום רק לשימוש ביתי ועל כן לא היה ניתן לקיים חקלאות שלחין.
בשנת 1932 בוצע בבקעת יבנאל קידוח עמוק ראשון שסיפק מים להשקיה ליבנאל ובית גן.
בשנת 1942 הונח צינור מים מן הכנרת אל היישוב, והמושב הרחיב את שטחיו המעובדים, בהתבסס על מקור המים החדש, למרות המחיר היקר יחסית של המים.
במהלך העשור הראשון למדינת ישראל ניהלו יישובי הגליל התחתון מאבק בלתי פוסק בדרישה שהממשלה תפתור את בעיית המים שלהם.
מספר ניסיונות לקידוחים מקומיים שבוצעו בשנים אלו נכשלו והדרישה הייתה להביא לאזור מים מהכנרת.
הַגִּלְעָד הוא כינויו העברי של חבל ארץ בעבר הירדן, המשתרע מקו הכנרת בצפון ואזור ים המלח בדרום.
בתקופת בית ראשון היה הגלעד חלק מממלכת ישראל, וחלק מהממלכות היהודיות של תקופת בית שני.
כיום נמצא הגלעד בגבולותיה של ממלכת ירדן.
לפי הגדרת המקרא מצפון לגלעד מצוי אזור הבשן, ומדרום לו המישור (או הרי מואב).
הגלעד נחלק לאזור צפוני ודרומי: מצפון לנחל יבוק, הרי עג'לון, ומדרום ליבוק הרי סלט ועמון.
בגלעד כמות משקעים של 500–600 מ"מ בשנה.
בחלקו הצפוני מצויה רמת אירביד שבין הרי עג'לון לירמוך, והיא מהווה מקום מתאים לחקלאות.
הרי הגלעד תלולים ומצויים בהם מקווי מים רבים.
באזור נמצאים פוספטים המהווים מחצב חשוב לירדן.
שם המקום נקשר למילה הערבית ג'לעד שמשמעותו גס, קשה, ייתכן על שום אופיו ההררי.
רמת אירביד היא החלק המיושב ביותר באזור ובה יושבת העיר השלישית בגודלה בירדן, אירביד.
בהרי גלעד הדרומיים מצויה העיר ג'רש.
ההתיישבות באזור החלה בסביבות המאה ה־23 לפנה"ס בייחוד באזורי מצבורי הברזל בסביבת היבוק אך הופסקה בין המאה ה־20 ל־13 לפנה"ס.
בתקופת הברזל היה רובו של הגלעד נתון תחת שלטונה של ממלכת ישראל, בעוד חלקיו הדרומיים היו בשליטה של ממלכת עמון (סביב רבת עמון, היא עמאן של ימינו).
לפי המקרא, האזור ספג פגיעות קשות עם כיבושו בידי האימפריה האשורית, ותושביו הוגלו.
ממצאים ארכאולוגיים מהאזור, בדומה לאלה שבגליל, מצביעים על ירידה משמעותית באוכלוסיית האזור בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, עם אתרים שחרבו, ננטשו, או שידעו פערים ארוכים בתפוסת אוכלוסין.
במאות הבאות נשלט האזור על ידי האימפריה הבבלית, הפרסית, התלמית והסלווקית.
במהלך תקופה זו, מקבילה לראשית ימי הבית השני, התחדשה ההתיישבות היהודית באזור, ובזמן מרד החשמונאים ערך יהודה המכבי מסע קרבות לשיפור מצבם הביטחוני של תושבי הגלעד.
במהלך התקופה הרומית הקדומה, חלקיו הצפוניים של הגלעד השתייכו לרשת ערי הדקאפוליס, קבוצה של עשר ערים הלניסטיות שהיו בעלות אוטונומיה מסוימת תחת השלטון הרומי.
חלקיו הדרומיים של הגלעד (שנודעו אז בשם היווני פראיה) היו חלק מממלכתו של הורדוס, אשר הפכה בהמשך לפרובינקיית יודיאה.
היישוב היהודי באזור נפגע קשות במרד הגדול ושוב במרד בר כוכבא.
בתקופה הרומית המאוחרת, חולקה הארץ לחמש פרובינציות, והגלעד נכלל בחלקו הצפוני בפלשתינה סקונדה וחלקו בפרובינציה ערביה.
היישוב היהודי בעבר הירדן פסק מלהתקיים בימי הביניים.
בביקורו של לורנס אוליפנט בארץ ישראל ב־1879, הוא העלה את הרעיון כי היהודים אשר יעלו ארצה יתיישבו באזור הגלעד, רעיון אשר גם הביא בספרו "ארץ הגלעד".
על אף שלזמן מה הייתה התוכנית קרובה לאישור, היא נדחתה לבסוף על ידי הטורקים.
דוד בן-גוריון האמין בעתיד ההתיישבות היהודית בעבר הירדן ובגלעד בפרט, בכותבו:
עבר הירדן המזרחי ובכללו הגלעד נכללו בכתב המנדט על ארץ ישראל כחלק מהמדינה היהודית העתידית.
לאחר זמן קצר הוצא האזור מהתוכנית על ידי בריטניה.
למרות זאת, קיימה הסוכנות היהודית בשנות ה־30 משא ומתן על רכישת אדמות בגלעד.
שתי התנועות הנגדיות בציונות, התנועה הרוויזיוניסטית ותנועת העבודה האמינו בחזון ההתיישבות היהודית גם בעבר הירדן.
במהלך השנים שתי התנועות הללו ויתרו על רעיון זה.
חלקים מתנועת העבודה בתחילה ולאחר מכן שאר המחנה הציוני סוציאליסטי, דבר דומה קרה גם בתנועה הרוויזיוניסטית.
מנחם בגין, בנאומו ביום הקמת המדינה הזכיר חזון זה:
אולם הגלעד נתון לשליטת ירדן, וכיום ניתן לתייר בו ולהנות מנופי הריו המרהיבים מן בקעת הירדן ומדרום רמת הגולן.
על פי המסופר במקרא, היה הגלעד חלק מהאזור שבו התיישבו הרפאים הענקים שכונו בשמות שונים:
חלק מעריהם מוזכרות בשמן, ובהן עשתרות (כיום ח'רבת עשתרה, בסמוך לירמוך) והָם (כיום ח'רבת האם, ממערב לאירביד).
לפי המקרא התיישבות שבטי ישראל החלה לאחר השמדת וגירוש ממלכת סיחון מלך האמורי ועוג מלך הבשן.
במקום החליטו להתיישב השבטים גד וראובן וחצי משבט המנשה בשל המקנה הרב שלהם ואזורי המרעה המצויים במקום.
עם התיישבות השבטים שם נבנו באזור ערי מבצר.
בניגוד לחבל הבשן אשר היה כפי הנראה מיושב בצפיפות, היה הגלעד דליל מבחינת אוכלוסייה וישובים.
לכן היה הגלעד על שטחיו ההרריים טובים למקנה.
מצוין גם כי האזור היה משופע ביערות.
היערות נזכרים גם בספר שמואל ב' בהקשר למלחמתו של אבשלום:
שרידי יערות גדולים אלה מצויים באזור עד היום.
הגלעד יושב ברובו בידי חצי שבט המנשה וחלקו הדרומי על ידי שבטי גד וראובן, לפי הכתוב בספר דברים:
בתקופת השופטים פקדו את אזור עבר הירדן קרבות ומלחמות אשר גרמו בין היתר להעברת החוות של יאיר בן מנשה מן הבשן דרומה אל הגלעד.
כחלק מאותם קרבות הנהיג יפתח הגלעדי את בני הגלעד למלחמה על עמון (), אשר הוליד סכסוך קשה ביניהם לבין אנשי אפרים ().
מאוחר יותר שימש הגלעד ארץ מסתור לאנשים נמלטים, דוגמת דוד והעיר יבש גלעד ודוגמת איש בשת, ובזמנים מאוחרים יותר שימשו מחנים ופנואל באזור היבוק כערי מפלט.
בתקופת שאול ניסו בני עמון לכבוש את יבש גלעד, ושאול שנחלץ להגנתה ביסס בכך את שלטונו וקנה את נאמנות אנשי הגלעד לממלכת ישראל.
בימיו גם נלחם שבט ראובן עם ההגראים () אשר היו שבט מבני קדם שאזורי ההתיישבות והמקנה שלו השתרעו מן הפרת ועד מזרח הגלעד.
בימי שלמה הופקדו 12 שרים על נציבויות באזורי הגולן, הבשן והגלעד, כאשר נציבות אחת השתרעה ברמת גלעד, חוות יאיר וחבל ארגוב בבשן, שנייה במרכז הגלעד באזור יבוק והשלישית בדרומו ובצפון "המישור" עד נחל ארנון, אזור שכונה "ארץ גד":
לאחר התפלגות הממלכות נותר הגלעד תחת שליטת ממלכת ישראל אך צפונו נכבש בידי ארם (), וחלקים ממנו נפלו לידי בני עמון.
הנביא אליהו, שחי בימי אחאב מלך ישראל, נמנה עם תושבי הגלעד ().
בסוף חייו, מלך אחאב נהרג ברמת גלעד במלחמה עם מלך ארם כאשר ניסה לקחת את ארץ הגלעד חזרה למלכות ישראל ().
בימי ירבעם השני ניתן להסיק על השתלטות של שבט יהודה על שטחים לכיוון מזרח על חשבון בני גד וראובן.
ישנה דעה לפיה באותה תקופה החלה התיישבות גדולה בדרום הגלעד, כשאחת מהמושבות הגדולות הייתה "ארץ טבאל".
ב־814 לפנה"ס נכבש הגלעד כמעט כולו בידי חזאל מלך ארם (), אך מספר שנים אחר כך נחלשה אחיזתו שם והאזור חזר לידי ישראל.
אנשי השבטים התגוררו באזור עד ימי גלות שומרון, אז נחרב רוב היישוב היהודי שם בידי מלך אשור תגלת פלאסר השלישי בשנת 733 לפנה"ס.
אך כמו ממערב לנהר, גם בעבר הירדן נותרו משפחות, אחת מהן היא משפחת טוביה מאזור רבת בני עמון, שנודעה מימי שיבת ציון ועד תקופת החשמונאים.
הגליות לברגאן בוצעו ברומניה בתקופת השלטון הקומוניסטי בשנות החמישים של המאה ה-20, בימי מנהיגותו של גאורגה גאורגיו-דז'.
הוצאתה של יוגוסלביה מהקומינטרן בשנת 1948 הפכה את אזור הגבול שבין שתי המדינות לרגיש במיוחד בעיני המשטר הקומוניסטי הרומני.
על פי הדגם הסובייטי, משרד הפנים הרומני הוציא ביום 15 במרץ 1951 צו בזו הלשון:
"שר הפנים יוכל, לפי החלטתו, להורות על העברתם מהמרכזים הצפופים של אותם אנשים שאינם יכולים להצדיק את שהייתם באותם מרכזים והעברתם מכל יישוב של אותם שהתנהגותם כלפי העם העמל מזיק לבניית הסוציאליזם ברפובליקה העממית הרומנית.
לאותם אנשים ניתן יהיה לקבוע מגורי חובה בכל יישוב אחר".
הצו הזה הכין את הרקע הדרוש להגלייה שהייתה השנייה בגודלה לאחר הגליות ינואר 1945, כאשר 70,000 בני אדם, בעיקר גרמנים אתניים, הוגלו לברית המועצות.
הפניית המוגלים לברגאן תאמה גם את הכוונה לפתח את חבל הארץ המפגר של מישור הברגאן תוך ניצול המוני הגולים.
לפי מסמך המתוארך לשנת 1956 תוכנן "טיהור" הבאנאט מהמיעוטים, בעיקר מהגרמנים, הסרבים, הבולגרים והארומנים.
בפעולה שהתחילה בליל 18 ביוני 1951 הוגלו 45,000 בני אדם שנלקחו מבתיהם והועברו לברגאן.
ההעברה הצריכה 2,656 קרונות רכבת ו-6,211 משאיות.