tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגבול בין הרפובליקה של הזנדנים לבית בית סבויה עבר מערבית לסיון, כך שבמערב ואלה (ואלה תחתית) השפה המדוברת הייתה צרפתית ובמזרחה (ואלה עילית) גרמנית.
בין השנים 1414–1420 הייתה התמרדות של תושבי ואלה עילית נגד הדוכס מרארון, במה שכונה פרשת רארון.
ההתמרדות גררה אחריה מעורבות של קנטונים בקונפדרציה השווייצרית הישנה כאשר לוצרן, אורי ואונטרוולדן תמכו במורדים ואילו ברן בדוכס.
המרד כמעט וגרר את הקונפדרציה למלחמת אזרחים אבל בסופו הגיעו הקנטונים הניצים להסדר ושלטון דוכסות רארון בפדרציה הסתיים.
עם מינויו של וולטר פון-סופרסקס לבישוף של סיון בשנת 1457 זכו דוברי הגרמנית בעמק לעליונות.
כאשר פרצו המלחמות הבורגונדיות בשנת 1475 הבישוף של סיון ורפובליקת זנדן כרתו ברית בברן.
בנובמבר באותה השנה הם כבשו את החלק המערבי של ואלה מידי דוכסות סבויה עד מרטיני.
במרץ 1476, לאחר הניצחון בגרנדסון כבשו הכוחות הגרמנים את סט.
למרות ויתורם על שלוש הטריטוריות האחרונות, ב-1477 הם שבו וכבשו אותם ב-1536. בהסכם תונטון בשנת 1569 מונטה, אילז ובוורט סופחו לוואלה.
ב-12 במרץ 1529 הפכה ואלה לחברה בקונפדרציה השווייצרית.
ואלה התנגדה לרפורמציה הפרוטסנטית ונשארה נאמנה לכנסייה הקתולית.
ב-1628 הפכה ואלה לרפובליקה, הרפובליקה של שבע הזנדן תחת חסותו של הבישוף הנסיך של סיון.
הבישוף שמר על מעמדו עד שנת 1798 כאשר כוחותיו של נפוליאון בונפרטה כבשו את ואלה על הרפובליקה המהפכנית של ואלה (16 מרץ) שסופחה מיידית (1 במאי) לרפובליקה ההלווטית עד שנת 1802 כאשר היא הפכה לחלק מהרפובליקה הרודנית.
ב-1810 הרפובליקה הרודנית סופחה לצרפת של נפוליאון כמחוז סימפלון.
ואלה שוחררה מצרפת בשנת 1813 וב-4 באוגוסט 1815 הצטרפה רשמית כקנטון לקונפדרציה השווייצרית.
בשנת 1845 הצטרפה ואלה לליגה הקתולית הבדלנית במהלך שהוביל למלחמת זונדרבנד כאשר 100 אלף חיילי הפדרציה עמדו מול 80 אלף לוחמי הבדלנים אולם בסוף ואלה החליטה שלא להשתתף במלחמה.
הקנטון נשלט על ידי עמק הרון הרחב שחוצה אותו ממזרח למערב.
אל עמק הרון מתנקזים גאיות בגדלים שונים.
העמק המפורסם ביותר המתנקז לעמק הרון הוא מטרטל שבו שוכנת עיירת התיירות צרמט ועליו משקיף המטרהורן (4,478 מטר).
חמישים מהפסגות בקנטון גבוהות מ-4,000 מטר כאשר הגבוהה מכולן היא המונטה רוזה בגובה של 4,634 מטר.
בקנטון אפשר למצוא גם קרחונים ענקיים, הכוללים גם מהגדולים שבקרחוני האלפים.
נהר הרון מנקז את כל הזרימה בעמק לכיוון דרום מערב ובעיירה מרטיני הוא פונה צפונה לכיוון אגם ז'נבה (מהעיירה סט.
מוריץ הנהר זורם בקנטון וו).
בדרום הקנטון מתנשא רכס האלפים הפניניים שמפריד בין עמק הרון לעמק הפו שבצפונה של איטליה.
בין שני העמקים ישנם שני מעברים צרים: מעבר סימפלון ומעבר סן ברנאר הגדול.
מצפון לעמק הרון מתנשא רכס האלפים הברניים.
בטבלה להלן מפורטים העמקים המרכזיים שמתנקזים לעמק הרון ממזרח למערב.
בטבלה שם העמק ושם הנחל הזורם בעמק.
ברבים מן העמקים יש בראש העמק סכר מים עם תחנת כוח הידרו אלקטרית לייצור חשמל, שם הסכר מובא מתחת לנחל.
+עמק מצפון לרוןעמק מדרום לרוןבגרמניתבצרפתיתשםבגרמנית בצרפתיתפיישרפיאשרטאל Fieschertalביןבינטאל (Binntal)ואלה דה בין (vallée de Binn)נאנץנאנצטאל (Nanztal)סאאססאאסטאל (saastal)זרמט או מטר מאטרטאלואלה דה זרמט (Vallée de Zermatt)טורטמןטורטמאנטאלאניברסארנסהרמנסואל ד'הרמנס (Val d'Heremence)נונדה
סכר: קלוזוןואל דה נונדה (Val de Nendaz)
באראג' דה קלוזו (Barrage de Cleuson)באגנה אנטרמוואל דה אנטרמו (Val d'entermont)פרהואל פרה (Val Ferret)לייה
בקנטון ואלה יש הרבה אמות מים, bisse) שנבנו לפני מאות שנים.
אמות המים מוליכות מים מהנחלים הגבוהים לראשי ומרכזי ההרים שנמצאים בגובה נמוך יותר.
הסיבה בשלה נבנו אמות המים היא האקלים היבש (יחסית) השורר באזור, וההתיישבות על ההרים מלבד ההתיישבות בעמק, שם זורמים לרוב הנחלים.
אמות מים אלו היוו מדי פעם מוקד סכסוך בין הכפרים, בעיקר בשנות בצורת.
לרוב יש מסלולי הליכה בסמיכות לאמות המים.
הקנטון מחולק ל13 מחוזות כאשר מחוז רארון מחולק לשני מחוזות משנה, ול-122 רשויות מקומיות.
+מחוז בירת המחוזשפה שם בצרפתיתשם בגרמניתגומס גומס החדשהשווייצרית-גרמניתמזרח רארוןמרל - פילהשווייצרית-גרמניתמערב רארוןרארוןשווייצרית-גרמניתבריג בריג - גליסשווייצרית-גרמניתויספויספשווייצרית-גרמניתלויק לויקשווייצרית-גרמניתסיירסייר צרפתיתהרנסווהצרפתיתסיוןסיוןצרפתיתקונטייקונטייצרפתיתאנטרמונטסמבראנשרצרפתיתמרטינימרטיניצרפתיתסן מוריססן מוריסצרפתיתמונטיימונטייצרפתית
סיון היא בירת הקנטון, בה נמצאים מועצת הקנטון והממשלה וכן בית המשפט הקנטונלי.
לואלה שני נציגים בבית העליון הפדרלי, ו8 נציגים בבית התחתון.
תעשיית היין בוואלה היא הגדולה ביותר בשווייץ, כאשר המותג המפורסם ביותר הוא קוניאק הפירות ויליאמין המיוצר במרטיני.
ענפי החקלאות המובילים הם גידול בקר בהרים ומוצרי החלב במישורים ובנוסף ישנו גם מספר גדול של פרדסים ובקנטון נאספת גם כמות נכבדה של זעפרן.
בוואלה יש מסורת ארוכה של תיירות שמבוססת על מלונאים שמשקיעים זמן וכסף על מנת לספק את הלקוחות.
המלונאי המפורסם ביותר שיצא מוואלה הוא סזאר ריץ.
בוואלה יש כ-120 יעדי תיירות חורף וקיץ.
מטרהורן ליד עיירת התיירות צרמט הוא המוכר בהרי שווייץ לאחר שהפך לסמל של שוקולד הטובלרון.
סאס פה - עיירת תירות בעמק המקביל סאסטל שבה ניתן למצוא מגלשת הרים.
מעבר סן ברנאר הגדול בו אפשר לטייל עם הכלבים המפורסמים.
גן הקיטור השווייצרי, פארק מיניאטורות הנמצא על שפת אגם ז'נבה.
הסכר הגבוה ביותר באירופה, "סכר גראן דיקסנס", הוא בוואלה, ותחנות הכוח ההידרואלקטריות שבקנטון מספקות כרבע מתצרוכת החשמל של שווייץ כולה.
החלק המערבי והמתועש ביותר בוואלה נקרא "שבלה" (בין סט.
מוריץ לאגם ז'נבה) והוא חשוב מאוד לכלכלת הקנטון.
בשבלה יש הרבה מפעלים שהבולטים שבהם הן חברות בת של נוברטיס וסינגנטה במונטה.
בעיירה קולומבה-מורץ יש בתי זיקוק נפט.
במזרח, ליד ויספ יש מפעל לעיבוד אלומיניום.
מתכות וכימיכלים נוספים מיוצרים באזור ויספ, כולל חברת כלי הבישול הידועה סוויס דיאמונד.
ואל קמוניקה (באיטלקית: Val Camonica וגם Valcamonica ו-Valle Camonica, ובדיאלקט הקאמוני הייחודי לאזור - Al Camònega, כלומר עמק קמוניקה) הוא עמק במורדות הרי האלפים במחוז לומברדיה שבאיטליה.
מקור שם העמק מלטינית - Vallis Camunnorum - "העמק של הקמונים", השם בו כינו הרומים את התושבים המקומיים (המכונים קמונים גם בימינו).
בעמק התגלו פטרוגליפים (ציורי סלע) פרהיסטוריים רבים ובשל כך הוכרז העמק כאתר מורשת עולמית.
ואל קמוניקה הוא העמק הארוך ביותר באיטליה ובין העמקים הארוכים ביותר בהרי האלפים.
העמק משתרע בכיוון כללי של צפון-דרום לאורך של כ-90 קילומטרים.
גבולו הצפוני נמצא צפונית מזרחית למעבר טונלה (Passo del Tonale, גובהו 1,883 מטרים מעל לפני הים) וצפונית מערבית למעבר אפריקה (Passo dell'Aprica, גובהו 1,181 מטרים).
גבולו הדרומי של העמק הוא בקורנה טרנטאפסי (Trentapassi) בסמוך לאגם איזאו (Lago d'Iseo) המצוי בגובה של 181 מטרים מעל לפני הים.
שטח העמק 1,335 קמ"ר (לא כולל את ואל די סקלווה - Val di Scalve, עמק צדדי המסתיים בוואל קמוניקה, אך היסטורית ומנהלית לא שייך אליו) ומתגוררים בו 118,323 תושבים.
לאורך העמק זורם הנהר אוליו (Oglio), יובל של הנהר פו.
האוליו הוא הנהר החמישי באורכו באיטליה.
הנהר מתחיל בפונטה דל לניו (Ponte di Legno) במפגש היובלים פריג'ידולפו (Frigidolfo) ונרקנלו (Narcanello) ונשפך לאגם איזאו בין העיירות פיזוניה (Pisogne) ולוברה (Lovere).
אל הנהר נשפכים יובלים רבים ממורדות ההרים של ואל קמוניקה, חלקם עונתיים ובמהלך הקיץ הם יבשים.
העמק שייך מנהלית לנפת ברשה ויש בו 41 יישובים.
היישובים הגדולים ביותר בו הם דרפו בואריו טרמה (Darfo-Boario Terme), ברנו (Breno), אדולו (Edolo) ופונטה די לניו (Ponte di Legno).
העיירה דרפו בואריו טרמה, שבה יש קרוב ל-15,000 תושבים (נתוני 2007), היא המקום המאוכלס ביותר בעמק, בעוד שהעיירה ברנו שבה יש קרוב ל-5,000 תושבים (נתוני 2007) נחשבת לבירה האדמיניסטרטיבית של העמק.
את העמק ניתן לחלק טופוגרפית לשלושה חלקים:
"ואל קמוניקה התחתון" - בין פיזוניה לברנו - אזור נמוך ושטוח, עשיר בשדות וכרי מרעה.
"ואל קמוניקה התיכון" בין ברנו לאדולו - עמק הררי.
את הגידולים החקלאיים מגדלים על הטרסות הרבות שעל צלעות ההרים.
"ואל קמוניקה העליון" - מאדולו לפונטה די לניו המצויה בגובה של 1,258 מטרים - האזור הגבוה של ואל קמוניקה וכיוונו הכללי ממזרח למערב, עשיר ביערות ובכרי מרעה אלפיניים.
אזור זה גובל בהרים גבוהים המתנשאים בתלילות משני צידיו.
בחלק העליון יש אגמים אלפיניים רבים, בהם אגם ארנו (Lago d'Arno) ואגם מורו (Lago Moro) כמו גם מאגרי מים רבים שנבנו בתחילת המאה ה-20 במטרה לתעל מים למפעלים הידרואלקטריים שבאזור.
מתוך העמק מסתעפים עמקים רבים.
החשובים שבהם הם ואל גריניה (Val grigna), ואלה די קורטנו (Valle di Corteno), ואלה די סקלווה (Valle di Scalve) וסביורה (Saviore).
את העמק מקיפים רכסי הרים שבהם יש פסגות מעל ל-3,000 מטרים, בהם הר אדאמלו (Adamello) המצוי ממזרח לעמק וגובה פסגתו 3,539 מטרים.
המסלע בעמק הוא בעיקר אבן גיר ודולומיט, כאשר מסלעי הגיר של הר קונקראנה (Concarena) חוצבים סוג מיוחד של שיש המכונה אוקיאדינו (occhiadino).
סוגים נוספים של סלעים בעמק הם דיוריט המכיל מעל ל-20% קוורץ המכונה טונליט משום שנמצא לראשונה באזור מעבר טונלה; מחשופים של אבן חול שפניה הוחלקו על ידי קרחונים שימשו את תושביו הקדומים ליצירת הפטרוגליפים; ומרבצים של סוג לווחה המכונה פיודה (Piode) שבעבר שימש ליצירת רעפים לגגות.
האקלים משתנה במידה רבה בין אזורים בעמק ותלוי בתנאים הטופוגרפיים של כל אזור, ובגובהו.
כאמור העמק מתחיל בגובה של 187 מטר מעל פני הים בסביבות פיזונה ומגיע ל-1,257 מטרים בפונטה דל לניו.
ככלל, האקלים הוא אקלים ממוזג שמשתנה בהתאם לחשיפה לרוח, לשמש, ולהשפעת האקלים של האזורים הסמוכים לעמק.
שלג כמעט שאינו יורד בעמק, למעט בפסגות ההרים ובאתרי הסקי בהם יורד שלג רב.
ניתן לחלק את העמק לחמישה אזורי אקלים:
מאגם איזאו ועד ג'אניקו (Gianico) - בקטע זה משתנה כיוון העמק בין מזרח מערב לצפון דרום.
האזור מושפע מהרוחות הקרות הנושבות מהאגם.
הטמפרטורות באביב ובקיץ נמוכות באזור זה מאשר מאזורים צפוניים יותר.
מג'אניקו לצ'יווידטה קמונו (Cividate Camuno) - גם בקטע זה משתנה כיוון העמק בין מזרח מערב לצפון דרום, האקלים הוא החם ביותר מאשר בשאר הקטעים.
האזור אינו מושפע מהרוחות הקרירות הנושבות מהאגם והוא מקבל אור שמש רב משום שהעמק רחב בקטע זה וההרים, הנמוכים יחסית, אינם מצלים עליו.
מצ'יווידטה קמונו ועד פורנו דאליונה (Forno d'Allione) - בקטע זה העמק נעשה צר יותר וכיוונו צפון-דרום.
ההרים הגבוהים המקיפים אותו מצמצמים את כמות אור השמש המגיע לעמק, והטמפרטורות (מינימום ומקסימום) נמוכות יותר מאשר באזור הדרומי יותר.
האזור חשוף לרוחות עזות, שהן לעיתים קרובות מהסוג היבש והחמים המכונה פון (Föhn).
מפורנו דאליונה עד אדולו - גם בקטע זה כיוון העמק הוא צפון דרום וטמפרטורות המקסימום צונחות עם העלייה בגובה.
מאדולו למעבר טונלה - כיווננו של הקטע האחרון הוא ממערב למזרח והטמפרטורה המינימלית בחורף נמוכה מאוד, כשהשמש מחממת מעט את פני השטח במהלך היום.
בקטע זה השלג נפוץ ונשאר על הקרקע זמן רב.
ניתן לחלק את העמק לחמישה אזורי צמחייה:
תת-הררי - מתחת ל-1,000 מטרים מעל גובה פני הים, העצים הטיפוסיים הם מילה, אלון וערמון.
הררי - בין 1,000 ל-1,800 מטרים מעל גובה פני הים, העצים הטיפוסיים הם: אשור ואדר.
תת-אלפיני - בין 1,800 מטרים ל-2,300 מטרים מעל גובה פני הים, העצים הטיפוסיים הם: אשוחית נורווגית, אורן היערות ושדר
אלפיני - בין 2,300 מטרים ל-2,800 מטרים מעל גובה פני הים, העצים הטיפוסיים הם: אורן ההרים (Pinus mugo) ואורן קמברה (Pinus cembra).
קו השלג - מעל ל-2,800 מטרים מעל גובה פני הים, רק שיחים שורדים בקור.
קיומם של שמורות טבע נרחבות, בייחוד בחלקים העליונים של העמק, כדוגמת הפארק האזורי של אדאמלו (parco regionale dell'Adamello), והפארק הלאומי סטלביו (parco nazionale dello Stelvio), מאפשר לחיות בר רבות אזורי מחיה והן לעיתים קרובות מגיעות גם לאזורים המאוכלסים:
דגים - הפלגים הרבים שבואל קמוניקה הם בתי גידול לדגי טרוטה, דוגמת טרוטת עין הקשת, טרוטה חומה וטרוטת השיש (Salmo marmoratus), Cottus gobio (דג מסדרת העקרבנואים), ו-Phoxinus phoxinus.
דו-חיים - דו-חיים נפוצים כוללים את הסלמנדרה הנפוצה בעיקר בעמקי סביורה ופגרה (Paghera), הטריטון, הצפרדעיים (נפוצים בבריכות ובשלוליות בגובה) והקרפדה.
זוחלים - כוללים את סוגי צפע דוגמת צפע אירופאי, ה-Hierophis viridiflavus השייך למשפחת הזעמניים, ה-Anguis fragilis השייך למשפחת הקמטניים, וה-Podarcis muralis וה-Lacerta bilineata השייכים למשפחת הלטאיים.
עופות - כוללים את הנקריים, כוס החורבות, לילית מצויה, ינשוף עצים, ונץ גדול, חוגלה יוונית וקורא.
באזורים המיוערים פוגשים בשכווים מהמינים שכווי שחור ושכווי ענק.
יונקים - באזורים הגבוהים ניתן לפגוש, אפילו בחורף, בצפיר האלפים וביעל האלפים.
צפיר האלפים מצוי בגבהים שבין 1,800 ל-3,000 מטרים מעל לפני הים, בייחוד בעמק דואיס (Val Dois), עמק מילר (Val Miller) ובאיטונה (Baitone).
היעלים שנכחדו מהאזור באמצע המאה ה-18 בשל ציד בלתי מוגבל, הוחזרו לאזור ב-1995 ואוכלוסייתם מתרבה.
סוגי איילים ואייל הכרמל שוכנים ביערות באזורים נמוכים יותר, ותפוצתם רבה.
בעל חיים נוסף שנכחד מהאזור והוחזר לפארק אדאמלו הוא הדוב החום.
בעלי חיים קטנים יותר, דוגמת המרמיטה, הקיפוד והסנאי נפוצים הרבה יותר.
כמו כן, שוכנים באזור, אם כי לא קל לצפות בהם, השועל, ההרמין והדלק.
ההיסטוריה האנושית של ואל קמוניקה מתחילה בסוף עידן הקרח לפני כ-15,000 שנים.
מניחים כי ציידים, נוודים למחצה, שנהגו לחצות את האלפים, חנו בעמק למשך תקופות קצרות.
סימנים לכך הם מיקרוליתים (נתזי אבן שאורכם ורוחבם הממוצע הוא סנטימטר וחצי, ומקורם בלהב, חלק מכלי עץ או מעצם), וכן מבנים אופייניים מהתקופה המזוליתית.
בתקופה הנאוליתית, עם עליית הטמפרטורות ונסיגת הקרחונים מהעמק, החלה התיישבות הקבע בוואל קמוניקה, כשהתושבים הראשונים להתנחל הגיעו משפלת הפו.
עדות ליישוב בתקופה זו הוא מבנה מגורים הנמצא במצודת ברנו.
תושבי העמק כונו בתקופה הרומית קמונים (Camunni או Camuni, ביוונית: Καμοῦνοι) ועל שמם קרוי העמק.
פליניוס הזקן טען כי מקורם בקבוצה אתנית הפרוטו-איטלקית המכונה אוגאניי (Euganei, ביוונית eugenēs – "נולד היטב") שמרכזה היה סביב העיר ורונה של ימינו, בעוד שסטראבון טען כי היו רייטים, כלומר מאזור רייטיה בשווייץ של ימינו.
הקמונים חיו מציד, ממרעה ומחקלאות, ותרבותם הגיעה לשיא פריחתה בתקופת הברזל.
בעמק היו מכרות רבים והודות לטכניקות הפקת הברזל שהקמונים למדו מהאטרוסקים ומהקלטים, הם הפיקו ברזל וסחרו בו.
עדות עיקרית לתרבותם היא העושר העצום של מאות אלפי ציורי סלע שהותירו אחריהם.
הציור המפורסם ביותר, שכ-100 גרסאות שלו נמצאו בין ציורי הסלע של ואל קמוניקה, הוא סמל "הוורד הקמוני" שאומץ כסמל הלאומי של לומברדיה.
הקמונים פיתחו גם אלפבית, המבוסס ככל הנראה על הכתב האטרוסקי והלטיני.
שרידים מהכתב הקמוני מצויים בין ציורי הסלע.
בשנת 16 לפני הספירה, בתקופת מלכותו של הקיסר אוגוסטוס, כבש הפרוקונסול הרומי פובליוס סיליו נרווה (Publius Silio Nerva) את ואל קמוניקה והקמונים צורפו לפרובינקיה רייטיה.
הנצרות הגיעה לעמק במאה הרביעית או החמישית לספירה ועדות לכך מוצאים בהרס מתקופה זו של מקומות הפולחן של הדת הקמונית המקומית והמקדשים הרומיים בעמק.
עם זאת, חדירת הנצרות לעמק הייתה איטית ורק באמצע המאה ה-16, לאחר הוועידה האקומנית ה-19, ועידת טרנטו, שהתכנסה לדון בתגובת הנגד לרפורמציה, אולצו כל תושבי העמק להצטרף לכנסייה הקתולית.
כחלק מהפעילות כנגד הפולחן של הדת הקמונית נערך בעמק ציד מכשפות נרחב.
בין השנים 1505 ל-1510 הועלו על המוקד 54 נשים ועשרה גברים ממקומות שונים בעמק באשמת כישוף שגרם לבצורת או לפגיעה באדם ובבהמה, ורבים נוספים נכלאו.
האינקוויזיציה פעלה שוב בעמק בין השנים 1518 ל-1521 ושוב הועלו על המוקד למעלה מ-60 איש שהודו בעינויים כי הפיצו דבר, גרמו באמצעות כשפים לסופות ברקים ורעמים או שהפיצו באוויר אבקה שקיבלו מהשטן שגרמה למחלתם ומותם של למעלה מ-200 אנשים.
לאחר שקרל הגדול הביס את הלומברדים בשנת 774, הוא העניק את ואל קמוניקה כמתנה למנזר העשיר של מרטין מטור.
המנזר התקשה לשלוט על העמק ממרחקים ולכן עברה השליטה על העמק לבישוף של ברשה.
קרבות פרצו מדי פעם בין כוחותיו לבין אלו של הבישוף של ברגאמו, שניסה אף הוא להשתלט על העמק.
ב-1164 פנו התושבים לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (המכונה בארברוסה - "אדום הזקן") בבקשה לקבלת חסות לצורך הגנה מפני הבישופים של ברשה וברגאמו.
הם קיבלו את חסות הקיסר במעמד של ואסלים של המלך.
עם זאת נחלקה האוכלוסייה בעמק, בדומה למה שהתרחש בצפון איטליה, בין תושבי הכפרים תומכי האפיפיור המכונים "גואלפים", לתושבי העיירות והמבצרים תומכי הקיסרות המכונים "גיבלינים", מחלוקת שגלשה מדי פעם לעימותים אלימים שלעיתים השתתפו בהם כוחות מחוץ לעמק.
ב-1354 צורפה ואל קמוניקה לדוכסות מילאנו.
בין 1413 ל-1454 התחוללו קרבות בין מילאנו לוונציה על השליטה בעמק.
העמק עבר מיד ליד כמה פעמים, עד שבהסכם לודי, שנחתם בין מילאנו לוונציה ב-9 באפריל 1454, הועבר העמק לידי ונציה ונשאר תחת שליטתה עד 1797. ב-1796 פלש נפוליאון לאיטליה.
על פי תנאי הסכם קמפו פורמיו, שנחתם בין צרפת לאוסטריה, צורף העמק למדינת החסות הצרפתית שהקים נפוליאון בצפון איטליה, רפובליקה צ'יסאלפינה, שמרכזה במילאנו.
ב-1808 ניסו הקמונים תושבי חלקו הצפוני של העמק למרוד בשלטון הצרפתי, וכשלו.
ב-1815 עם תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו, עבר העמק לשלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
עם התחזקות הלאומנות האיטלקית הצטרפו קמונים ליחידה הצבאית המכונה "ציידי האלפים" (Cacciatori delle Alpi) שהקים ג'וזפה גריבלדי ב-1859, והשתתפו בקרבות נגד האוסטרים במסגרת מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה (אפריל-יולי 1959) שהסתיימה בתבוסת האוסטרים בקרב סולפרינו.
בהסכם ציריך שנחתם ב-10 בנובמבר 1859 הועבר מחוז לומברדיה, כולל ואל קמוניקה, מידי האוסטרים לידי ממלכת סרדיניה, שנתיים לפני שהפכה לממלכת איטליה.
הסיפוח לאיטליה לא הביא שלווה לוואל קמוניקה.
בשל החשש מפלישה אוסטרית, החלו האיטלקים לבצר את אזור הגבול בקצה העליון של העמק, כשהם מכינים מחפורות, סכרים וסוללות.
ב-1880 נסלל במרכז העמק כביש עד למעבר טונלה, שהחליף את הדרך שעברה בעבר במרכז הרכס, וב-1908 נסללה מסילת רכבת מברשה לאדולו דרך איזאו.
ב-1914, עם תחילת מלחמת העולם הראשונה, הייתה ואל קמוניקה קו החזית בין איטליה, שהייתה חלק ממדינות ההסכמה, לבין אוסטריה, שהייתה חלק ממעצמות המרכז.
העמק הוכרז "אזור מלחמה", והתחוללו בו ההתנגשויות הראשונות.
אבל כמעט בכל תקופת המלחמה היו שני הצדדים מחופרים בעמדות בהרי האלפים.
המלחמה, שהתבטאה בהפגזה בין הצדדים, כונתה על ידי האיטלקים "המלחמה הלבנה" (La Guerra Bianca) משום שהתנהלה בגבהים בהם היה שלג עד.
הצבא האיטלקי תקף רק כשהיה ברור שהאוסטרים עומדים בפני תבוסה, וב-2 בנובמבר 1918, יומיים לפני תום מלחמת העולם הראשונה, כבש את טרנטו (כיום בירת המחוז האיטלקי טרנטינו - אלטו אדיג'ה).
אחרי המלחמה פרצה בעמק מגפת השפעת הספרדית ונטען כי כמות המתים במגפה הייתה כה גדולה, עד שהכמרים לא השתתפו בקבורת המתים אלא הסתפקו בתפילה.
חמש שנים אחר-כך, ב-1 בדצמבר 1923 בשעה 07:30, נפרץ הסכר על אפיק הנחל גלנו (Gleno), ועקב כך זרמו לעמק כמויות גדולות של מים.
אירוע טרגי זה הביא את מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי, לבקר בעמק על מנת להביע השתתפות בצערם של התושבים.
ב-1943, כשהקימו הנאצים את ממשלת הבובות בראשות בניטו מוסוליני, המכונה הרפובליקה של סאלו, היה האזור לכאורה בשליטה איטלקית ובפועל תחת שלטון גרמני.
פרטיזנים איטלקים פעלו באזור, ובתגובה נכנסו הגרמנים ב-3 ביולי 1944 לכפר צ'בו (Cevo), הרסו את רוב בתי הכפר והרגו תוך כדי כך ארבעה אנשים.
800 מתוך 1200 תושבי הכפר נותרו חסרי קורת גג.
ב-1914 נתגלה לראשונה לעולם קיומם של הפטרוגליפים בעמק.
הפטרוגליפים נחקרו על ידי מספר ארכאולוגים, כשהבולט בהם היה עמנואל ענתי, יהודי יליד פירנצה שלמד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1955 הוקם בקאפו די פונטה הפארק הארכאולוגי הראשון המוקדש לציורי הסלע, ובהדרגה הוקמו שבעה פארקים נוספים.
ב-1979 הוכרזו אתרי ציורי הסלע בעמק אתר מורשת עולמית, אתר המורשת העולמית הראשון באיטליה.
בוואל קמוניקה מצוי האוסף הגדול ביותר של ציורי סלע באיטליה.
האוסף כולל כמה מאות אלפי פטרוגליפים שנחרטו במחשופי סלעי אבן החול על ידי תושבי העמק המכונים קמונים במשך תקופה ארוכה, החל מ-8,000 לפנה"ס (התקופה האפיפלאוליתית) ועד תקופת השלטון הרומי.
בפטרוגליפים מובלטים מוטיבים קוסמולוגיים, פיגורטיביים וקרטוגרפיים, כשבחלק מהמקומות הם משתלבים לתמונה מונומנטלית של זירת ציד או של פולחן.
תופעה אופיינית לכל הציורים של דמויות אנושיות היא שמצוירים בהם גברים בלבד.
בשל פטרוגליפים אלו הכריז ארגון אונסק"ו ב-1979 על העמק כאתר מורשת עולמית.
בוואל קמוניקה יש אתרי תיירות מגוונים:
פטרוגליפים –מצויים באתרים דוגמת פארק נאקוונה, סרדינה אי בדולינה שליד קאפו די פונטה, ריזרבה נטורלה די קוֹמוּני די סֶטוֹ, צ'ימברגו אי פּספרדו א נדרו, ובפארק לואינה בדארפו בוריו טרמה.
ספורט החורף – פונטה די לניו, בורנו, מונטקמפיונה, אפּריקה.
מרחצאות ספא – אתרי ספא יש בדארפו בוריו טרמה, ובאנגולו טרמה.
עיר רומאית – צ'יווידטה קמוּנוֹ.
עיר מימי הביניים – ביינוֹ, פסקרצו של קאפו די פונטה.
מבצרים – ברנו, גורצונה, צ'ימברגו.
מוזיאונים ופארקים נושאיים – המוזיאון הרומי בצ'יווידטה קמוּנוֹ, מוזיאון קמילו גולג'י, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1906, בקורטנו גולג'י (Corteno Golgi), מוזיאון מלחמת העולם הראשונה בטמו, פארק ארכאולוגי (Archeopark) בדארפו בוריו טרמה.
כנסיות – פייווה די סן סירו בצ'מו, מנזר סן סלבטורה בקאפו די פונטה, כנסיית סנטה מריה דלה נווה בפיזונה, כנסיית סנט אנטוניו בברנו, סנטה מריה אנונציאטה, סנטואריו דל כריסטו רה בביינו, כנסיית סנטה מריה אסונטה באסינה.
סיורים רגליים בהרים - נתיבי "CAI" לתוך פארק אדמלו, תעלות מגן ממלחמת העולם הראשונה.
ואלדיס דומברובסקיס (בלטבית: Valdis Dombrovskis; נולד ב-5 באוגוסט 1971) הוא פוליטיקאי לטבי, שכיהן כראש ממשלת לטביה מ-12 במרץ 2009 עד ל-22 בינואר 2014.
דומברובסקיס נולד ב-1971 בריגה, בירת לטביה.
קיבל תואר מהפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה מאוניברסיטת לטביה.
תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת מיינץ שבגרמניה ועבד במעבדה באוניברסיטת מרילנד.
דומברובסקיס נכנס לפרלמנט הלטבי ב-2002 מטעם מפלגת "העידן החדש" (בלטבית Jaunais laiks), התמנה לתפקיד שר האוצר ושימש בתפקיד זה עד 2004.
ב-12 במרץ 2009 נבחר לראשות ממשלת לטביה בתמיכת הנשיא ושלוש מתוך ארבע המפלגות בפרלמנט הלטבי הסאימה.
בעקבות המשבר הממשלתי בנובמבר 2010 הרכיב את הממשלה השנייה בראשותו.
לאחר בחירות של שנת 2011 הרכיב את הממשלה השלישית.
ב-27 בנובמבר 2013 עזב את התפקיד בעקבות קריסת בניין מרכז מסחרי בריגה במהלכה נהרגו 54 אזרחים.
ואל טורנס היא עיירת הסקי הגבוהה ביותר באירופה, הממוקמת בעמק טאראנטז (Tarentaise) במחוז סבואה שבהרי האלפים הצרפתיים.
ואל טורנס מהווה חלק ממרחב שלושת העמקים (Les Trois Vallées) – מרחב הגלישה המחובר הגדול ביותר בעולם, המציע 600 קילומטרים של מסלולים מחוברים.
רוב בתי המלון ובתי הדירות בוואל טורנס הם Ski-In/Ski-Out, כלומר מאפשרים גלישה מפתח הדלת וחזרה בגלישה.
גובהה של העיירה הוא כ-2,300 מטרים מעל גובה פני הים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הבחינו יזמים בפוטנציאל הגלום בוואל טורנס, להפוך מעיירת הרים קטנה לאתר סקי ייעודי.
תוכנית הפיתוח החלה בשנת 1967, בעיירה לה מֵנוּאיר , הנמצאת בגובה נמוך יותר בעמק (1,850 מטר).
בשנת 1969 הורחב כביש הגישה לוואל טורנס, וכך התאפשר לפתח במקום אתר סקי.
בשנת 1971, נבנו שלוש מעליות הסקי הראשונות, ושנה לאחר מכן, נפתח בית הספר הראשון לסקי – ESF.
את בית הספר הקים ז'אן ברנז'ה (Jean Beranger), מאמן נבחרת הסקי הנשית של צרפת וכיום סגן ראש העירייה ומנהל משרד התיירות המקומי.
ואל טורנס הוא אחד מהאתרים הרב-לאומיים ביותר בצרפת, שכן כ-70% מהגולשים בו אינם צרפתים.
עיקר התיירים והגולשים מגיעים לוואל טורנס מבריטניה, סקנדינביה, בלגיה, הולנד וגרמניה.
בזכות גובהו של האתר וכמויות השלג הגדולות להן הוא זוכה, עונת הסקי בוואל טורנס מתחילה בדרך כלל באמצע נובמבר ומסתיימת בתחילת מאי.
האתר לבדו מציע כ-140 ק"מ של מסלולים לכל הרמות ו-29 מעליות, ובסקי פס המורחב כלולים 600 ק"מ ו-180 מעליות.
הפסגות הגבוהות ביותר אליהן ניתן להגיע ברכבל הן Pointe du Bouchet (שגובהה 3,220 מטר) ו-Cime du Caron (שגובהה 3,200 מטר).
הרכבל שמוביל לשנייה מביניהן נושא את אותו השם והוא אחד הרכבלים הגדולים בעולם (תפוסה מקסימלית של 150 גולשים).
בעוד העיירה עצמה פונה דרומה וזוכה לכמויות שמש גדולות, רבים מהמסלולים בוואל טורנס פונים לכיוון צפון וצפון-מערב, מה ששומר על השלג איכותי לאורך זמן.
פרט ל-68 מסלולים מסומנים יש בוואל טורנס מרחבי אוף פיסט גדולים ואזורי פריסטייל שכוללים סנופארק, מסלול בורדרקרוס, קפיצות ומתקנים נוספים.
בימי החורף מציעה העיירה פעילויות נוספות כדוגמת מסלול מרוצי המכוניות הגבוה ביותר באירופה, אופני הרים בשלג, מסלול מזחלות באורך שישה ק"מ, מרכז ספורט וספא, באולינג ובית קולנוע.
בקיץ האתר פופולרי בקרב מטיילים, רוכבי אופני הרים ורוכבי אופני כביש.
בשנת 1994 ו-2019 היוותה העיירה את נקודת הסיום של אחד משלבי מרוץ הטור דה פראנס.
נמלי התעופה הקרובים ביותר לוואל טורנס הם שאמברי (Chambery), ליון וז'נבה.
נסיעה מנמלים אלה לאתר אורכת כשעתיים, שעתיים ושלושת רבעי השעה ושלוש שעות ורבע, בהתאמה.
כמו כן, ואל טורנס נמצאת במרחק שעת נסיעה ברכב מ-Moûtiers, בה ישנה תחנת רכבת המובילה לעיר ליון או פריז וערים נוספות.
ואלאפאי הם קבוצה אתנית קטנה של אינדיאנים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe).
בני השבט מתגוררים בשמורת ואלאפאי (Hualapai Indian Reservation), שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 4,015 קילומטרים רבועים באזור הגרנד קניון בצפון מערב מדינת אריזונה שבדרום מערב ארצות הברית, כ-80 קילומטרים מזרחית לקינגמן ().
משמעות שמם "בני העצים הגבוהים", נגזר מ-hwa:l, המלה בשפת ואלאפאי עבור אורן הזפת (Pinus ponderosa) ו-"pai" – "עם".
הטריטוריה המסורתית של בני שבט זה היא רצועה בת 174 קילומטרים לאורך הגדה הדרומית של הגרנד קניון ונהר הקולורדו המכוסה באורנים.
המרכז המנהלי של השבט שוכן בעיירה פיץ' ספרינגס (Peach Springs).
מעט מאוד ידוע על הוואלאפאי לפני המפגשים הקבועים עם האדם הלבן שהחלו בשנת 1852. על פי הממצאים הארכאולוגיים, המתוארכים לשנת 600 לספירה, חיו אבותיהם הקדומים של הוואלאפאי בסמוך לסכר הובר של ימינו, והם נדדו אחר כך מזרחה לאורך הנהר.
בקיץ נהגו הוואלאפאי לנוע בקבוצות קטנות וללקט צמחים, תוך שהבשילו ושימרו חלק מהם עבור החורף.
מדי פעם חזרו לכפריהם שבהם טיפלו בגינות הירק שעבורם הם הקימו סכרי הטיה קטנים.
בחורף נהגו קבוצות גדולות יחסית של ואלאפאי להקים מחנות במקומות קבועים.
בינם לבין שבטי האינדיאנים הסמוכים היו יחסי מסחר.
הם סחרו בחרוזים, סוסים וצדפים תמורת שמיכות עם הנאוואחו וההופי, ותמורת רובים וסוסים עם הפאיוט והיוט.
באדמות הוואלאפאי היה פיגמנט אדום שאותו כרו ובו סחרו.
הלבוש המסורתי של בני הוואלאפאי היה מעילים מעורות איילים וארנבות.
הם נהגו להתגורר במבנים ארעיים שצורתם חרוט, העשויים מענפי ארזים המכונים ויקיאפ (Wikiup).
המפגש עם האירופאים ומלחמת ואלאפאי
ייתכן שהאירופאי הראשון שפגש את הוואלאפאי היה אַרְנַנְדוֹ דֶה אַלַרְקוֹן (Hernando de Alarcon) שעלה ב-1540 במעלה הקולורדו כחלק ממשלחת פרנסיסקו וסקס דה קורונדו.
פגישות ודאיות חטופות עם אירופאים היו עם מרקוס פרפן דה לוס גורדוס (Marcos Farfan de los Gordos) ב-1598 והאב פרנסיסקו גרסס (Francisco Garcés) ב-1776.
ספרד, אחר-כך מקסיקו ולבסוף ארצות הברית תבעו בעלות על האזור שבו חיו הוואלאפאי, אבל בני השבט לא הרגישו בשינוי באורח חייהם עד שבשנת 1863 נתגלה זהב סמוך לפרסקוט (Prescott) באריזונה, דרומית לשטח המחיה של הוואלאפאי.
גל של כורים ומחפשי זהב הגיע לאזור.
בתחילה היו היחסים בין הוואלאפאי והאמריקנים ממוצא אירופאי ידידותיים, אבל סביב 1865 החלו עימותים לאחר שמחפשי זהב וחוואים שאבו מים ממעיינות ובורות מים של הוואלאפאי בלי רשותם.
באפריל 1865 הרג מתיישב שיכור את הצ'יף אנאסה (Anasa) ובתגובה תקפו האינדיאנים נוסעים בנתיב בין פרסקוט באריזונה למעברות הקולורדו.
הייתה זו תחילת אירוע שכונה "מלחמת ואלאפאי", שעתיד הייתה להימשך עד 1870. הוואלאפאי שלחו שליחים לבני ההוואסופאי וליאוואפאי ולאפאצ'ים בבקשת סיוע במאבק בלבנים.
בסך הכול עמדו לרשות הוואלאפאי כ-250 לוחמים, ומספר לא ידוע של בעלי ברית מקרב היאוואפאי והאפאצ'ים.
הם נלחמו כנגד כמה מאות חיילים מצבא ארצות הברית, ומיליציות חמושות של התושבים.
בשל עדיפות הצד הנגדי נקטו הוואלאפאי בשיטות של מלחמת גרילה, מארבים והתקפות על קווי האספקה של צבא ארצות הברית.
הם פעלו ביחידות קטנות עצמאיות שהכירו היטב את השטח וניסו להכתיב את המקום והזמן שבהם התרחשו העימותים עם צבא ארצות הברית.
המנהיגים החשובים ביותר של הוואלאפאי (טוקומהט - Tokoomhet) באותה תקופה היו ואובה יובה (Wauba Yuba), ראש לוחמי היאוואפאי, שרום (Sherum) משבט ההרים התיכוניים, היטצ'י היטצ'י (Hitchi Hitchi) משבט הרמה וסוסקואטמה (Susquatama), המכונה ואלאפאי צ'רלי, משבט ההרים התיכוניים.
העימותים נפסקו לאחר שוויליאם הרדי (William Hardy), שסלל והפעיל את דרך האגרה לקולורדו שנחסמה בשל התקפות האינדיאנים, ומנהיגי הוואלאפאי ניהלו בביל ספרינגס (Beale Springs) משא ומתן שהסתיים בהסכם שלום.
ההסכם החזיק מעמד תשעה חודשים בלבד והסתיים כאשר בוויכוח על תנאי ההסכם הרגו מתיישבים את ואובה יובה וחמישה מנהיגים נוספים נשבו על בידי גנרל גרג (Gregg), והעימות התחדש.
הוואלאפאי תקפו מכרות זהב ומתיישבים לבנים.
בעזרת סיירים אינדיאנים משבט מוהאבי תקפו פרשים מצבא ארצות הברית את החוות של הוואלאפאי ושרפו אותן.
העימות המכריע של מלחמת ואלאפאי התרחש בינואר 1868, כאשר פלוגה בפיקודו של הסרן יאנג (S.B.M.
Young) שאליו הצטרף כוח בפיקודו של הסגן ג'ונתן סטיוונסון (Johnathan D.
Stevenson) הפתיעה את שרום שלרשותו עמדו כמאה לוחמים.
הקרב שכונה "קרב פסגת שרום" (Battle of Cherum Peak) נמשך יום שלם.
במטח הראשון נהרג סטיוונסון, ובסופו של דבר הצליח הכוח של הוואלאפאי להימלט, אבל היו להם 21 הרוגים ופצועים רבים.
קרב זה שבר את כוח ההתנגדות של הוואלאפאי.
להרוגים בקרבות הצטרפו גם מתים ממחלות מידבקות כדוגמת שעלת ודיזנטריה, וב-20 באוגוסט 1868 נכנע עיקר הכוח בפיקוד של לווי לווי (Leve Leve), אחיו למחצה של שרום.
קבוצת הלוחמים האחרונה, בפיקודו של שרום, נכנעה רק ב-1870. משערים שכשליש מבני הוואלאפאי מתו בקרבות ובמחלות.
האמריקנים העריכו את גבורתם של הוואלאפאי וגנרל אמריקני התבטא במילים: "הייתי מעדיף להילחם כנגד חמישה אפאצ'ים מאשר כנגד ואלאפאי אחד".
אחרי הכניעה העסיק הצבא האמריקני סיירים מבני הוואלאפאי בעימות עם היאוואפאי, אויבים מסורתיים של הוואלאפאי.
הוואלאפאי המובסים רוכזו תחילה באזור קמפ ביל ספרינג (Camp Beale's Spring), וב-1874 הורתה הלשכה לענייני אינדיאנים לכפות על קבוצה שבין 400 ל-600 וולאפאי מעבר דרומה מרחק של קרוב ל-240 קילומטרים אל השמורה שהוקמה בלה פאז (La Paz) שבמורד הקולורדו.
החום, הרעב והמחלות הכריעו רבים מבני השבט ורבים נמלטו שנה אחר-כך חזרה למקומות מגוריהם הקודמים.
אלא שהתנאים כבר לא אפשרו את חיי הנוודים למחצה ורבים החלו לעבוד עבור המתיישבים האירופאים במכרות ובחוות שהוקמו באזור.
ב-1881 פנו נציגים מהשבט לממשל האמריקני בבקשה להקצות להם שמורה שבה יוכלו להגן על עצמם ועל אדמתם.
ב-4 בינואר 1883 חתם נשיא ארצות הברית, צ'סטר ארתור, על צו נשיאותי שהקצה לוואלאפאי את שטח השמורה הנוכחי.
במקביל הונחה מסילת ברזל של חברת הרכבות האטלנטית והפסיפית (Atlantic and Pacific Railroad) דרך שטחי השמורה.
אף שבניית הרכבת פגעה באורח החיים של הוואלאפאי היא גם שימשה מקור פרנסה.
מאוחר יותר עקב כביש 66 ההיסטורי אחרי מסלול המסילה והוא עובר דרך פיץ' ספרינגס, היישוב המרכזי בשמורה.
ב-1938 אישרו הוואלאפאי חוקה פנימית והקימו מועצת שלטון, כשפיץ' ספרינגס נקבעה כבירת השבט.
ב-1940, לאחר שהפעילו במשך תקופה ארוכה שדולה, הכריח הקונגרס של ארצות הברית את חברת הרכבת סנטה פה (Santa Fe Railway) לוותר על כל תביעותיה על שטחים בשמורה.
בית המשפט העליון אישר צעד זה שנה אחר-כך.
צעדים היו שימוש תקדימים בתביעות של שבטים אינדיאניים אחרים.
השבט נשלט על ידי מועצת שבט הוולאפאי (Hualapai Tribal Council), הכוללת יושב ראש, סגן, ושבעה חברים נוספים.
מוסדות שבטיים נוספים כוללים את בית המשפט השבטי ובית המשפט לערעורים שנועד לכפות את כללי וחוקי השבט וחוקתו.
על אכיפת החוק אחראית מחלקת המשטרה של אומת הוואלאפאי (Hualapai Nation Tribal Police Department) שהוקמה ב-2002, וכוללת מפקד, סגן, חוקר פלילי ו-11 שוטרים שהוסמכו על ידי משטרת אריזונה.
על כיבוי אש אחראית הלשכה לענייני האינדיאנים (Bureau of Indian Affairs) וכבאים מתנדבים.
הלשכה לענייני האינדיאנים אחראית על שירותי הבריאות באמצעות מרפאה קטנה שהוקמה בשמורה.
השמנה ואלכוהוליזם הם בעיות משמעותיות אצל האינדיאנים ולכן מושקעים מאמצים רבים בהסברה נגד השימוש בסמים ובאלכוהול.
בעיה נפוצה נוספת ממנה סובלים רבים מבני השבט היא סוכרת.
לעומת זאת בני השבט ניחנים בלחץ דם נמוך בצורה יוצאת דופן, כל כך נמוך שאדם ממוצע היה מתעלף אם זה היה לחץ הדם שלו.
הלם כתוצאה מלחץ דם נמוך הנובע מאובדן נוזלים כמעט שלא מתגלה בין התושבים.
משערים שתכונה מיוחדת זו הועברה בתורשה מאבותיהם הנוודים.
אלו שיכלו לשרוד את התקופה הארוכה ביותר בלי מים העבירו תכונה גנטית זו לדורות הבאים.
שפת הוואלאפאי היא אחת השפות ממשפחת שפות יאומן (Yuman–Cochimí languages) אותה דוברים גם בני שבט ההוואסופאי שהיו בעבר חלק מהוואלאפאי.
מרבית התושבים בני למעלה מ-30 דוברים שפה זו, כמו גם צעירים רבים.
השיעורים בבית הספר בפיץ' ספרינגס מועברים הן בשפת הוולאפאי והן באנגלית, בנוסף מארגן בית הספר מחנות קיץ המתנהלים בשפת הוואלאפאי.
כלכלת השבט מתבססת בעיקר על עבודות חוץ.
מקורות הכנסה נוספים מגיעים מתיירות, הפעלת שיט רפטינג בנהר הקולורדו, גידול בקר בחוות, מסעות ציד וכריתת עצים, כמו גם הכנת מוצרים מקומיים, כמו קליעת סלי קש.
העסקים מנוהלים על ידי דירקטוריון היזמות של הוואלאפאי (Hualapai Enterprise Board), ועדה של חברי שבט עצמאים שהוכיחו גישה לעסקים וגם אנשים מחוץ לשבט.
שירותי בנקאות ניתנים לוואלאפאי בסניפי המוסדות הפיננסיים העיקריים של אריזונה בקינגמן.
ב-2007 הקימו יזמים מטעם השבט אטרקציה תיירותית ייחודית, מרפסת צפייה גדולה שקרקעיתה שקופה על קניון צדדי של הקולורדו בגובה שבין 150 ל-240 מטרים מעל הנהר המכונה "Grand Canyon Skywalk".
ואלדיביה (בספרדית: Valdivia) היא בירת מחוז לוס ריוס ופרובינציית ואלדיביה בצ'ילה.
ואלדיביה נמצאת בדרום-מרכז צ'ילה, במפגש הנהרות ריו קרוסס, קאייה-קאייה, קאו-קאו וואלדיביה, במרחק של 15 קילומטרים מזרחית למפרץ קורל, המקום בו נשפך נהר ואלדיביה לאוקיינוס השקט.
העיר נפגעה קשות ברעידת האדמה ב-1960 שפקדה את האזור, ואף על פי שהיא שוקמה ברובה עדיין ניתן לראות באזורה עיי חורבות.
האזור היה מיושב במשך אלפי שנים לפני בואם של הספרדים אליו במאה ה-16. המתיישבים העיקריים בתקופה שבה הגיעו לאזור הקונקיסטאדורים הספרדים היו אנשי הוויליצ'ה, חלק מקבוצת מפוצ'ה.
במקום בו נמצאת העיר שכן כפר ילידי בשם אייניל (Ainil) שהיה מרכז מסחרי אזורי של הילידים.
האירופאי הראשון שביקר באזור היה ג'ובאני באוטיסטה פסטנה מג'נובה ששירת את הכתר הספרדי.
ב-1544 הוא הכריז על שלטון ספרד באזור בשם קרלוס הראשון, מלך ספרד, וקרא לנהר ששכן שם ואלדיביה, על שמו של פדרו דה ואלדיביה, שהיה מושל צ'ילה.
ב-1552 דה ואלדיביה עצמו הגיע לאזור וייסד את העיר תחת השם "סנטה מריה לה בלנקה דה ואלדיביה".
בעת הקמתה העיר הייתה ההתיישבות הדרומית ביותר של ספרד בדרום אמריקה והיא הפכה לאחת הערים החשובות בקפיטניה חנרל של צ'ילה.
בהמשך הוקמו בעיר מבצרים כדי להגן עליה מבני המפוצ'ה במהלך מלחמת האראוקו.
ב-16 בדצמבר 1575 התרחשה רעידת אדמה גדולה שהחריבה חלקים רבים מהעיר.
בסוף המאה ה-16 פתחו בני הוויליצ'ה, שהיו עד אז ידידותיים יחסית לספרדים, במרד גדול.
לאחר הניצחון בקרב קורלבה ב-1598, התקיפו הילידים והחריבו התיישבויות ספרדיות בדרום צ'ילה במה שנודע כהחרבת שבע הערים (Destrucción de las siete ciudades).
ב-24 בנובמבר 1599 התקיפו בני הוויליצ'ה את ואלדיביה, העיר השנייה מבין השבע.
הם טבחו בתושבים למעט כמה שהצליחו להימלט בספינות דרך הנמל של העיר.
בעקבות תקיפות הילידים הגבול של הספרדים הצפין לנהר ביוביו.
כעבור זמן מה הגיעו כוחות הולנדים וכבשו את חורבות העיר, אך הם נטשו אותן כעבור כמה חודשים.
ב-13 במרץ 1602 הגיע כוח ספרדי בהנהגת פרנסיסקו ארנאנדס אורטיס לחורבות ובנה שם מבצר, במטרה להפוך את המקום למובלעת ספרדית.
ההתקפה הילידית על המבצר כשלה, אך הם שמו מצור על המבצר והספרדים נאלצו לנטוש אותו ב-3 בפברואר 1604.
הנדריק בראואר, המושל של השטחים ההולנדים באיי הודו המזרחית, התוודע למצב באזור והגה תוכנית להקים בו בסיס הולנדי שישמש להתקפות על מלכות המשנה של פרו.
התוכנית התקבלה בהולנד על רקע המלחמה באותו זמן עם ספרד וההצלחה בכיבוש חלקים בצפון ברזיל מידי האיחוד האיברי.
בראואר עזב את תפקידו והנהיג את המשלחת להקמת הבסיס ההולנדי.
הצי ההולנדי החריב מבצרים של הספרדים באזור וכן את העיר קסטרו באי צ'ילואה בדרכו למפרץ קורל.
בראואר מת במהלך המסע, אך הוא הושלם ב-1643. ההולנדים קראו למקום בראוארסהאבן (Brouwershaven).
ההולנדים לא מצאו מכרות זהב באזור כפי שקיוו והם גם נתקלו בעוינות של הילידים מה שאילץ אותם לעזוב ב-28 באוקטובר באותה שנה.
המשנה למלך של מלכות המשנה של פרו באותו זמן, פדרו אלברס דה טולדו אי לייבה, הבין את החשיבות האסטרטגית של ואלדיביה והחליט להקים אותה מחדש ולבצר אותה.
הוא שלח משלחת של 17 ספינות שהקימו את העיר מחדש ב-1645 והיא הפכה למובלעת ספרדית באזור.
בהמשך נבנו במפרץ קורל 17 מבצרים.
מהמאה ה-18 ואלדיביה הפכה לבסיס לקולוניזציה של דרום צ'ילה.
התהליך נבע גם מהשמועות על עיר הקיסרים (Ciudad de los Césares), עיר זהב אגדית שממוקמת כביכול בפטגוניה.
בסוף המאה ה-18 הצליחו הספרדים להכניע סופית את בני הוויליצ'ה מדרום לעיר, מה שאפשר בנייה של דרך מוואלדיביה אל תעלת צ'קאו, המפרידה בין האי צ'ילואה ושאר צ'ילה.
העיר חוברה סופית לחלקים הצפוניים של צ'ילה מבחינה יבשתית רק בשנות ה-80 של המאה ה-19, עם סיום כיבוש אראוקניה.
ב-1810 החלו הניסיונות להפיכת צ'ילה לעצמאית.
הממשל המקומי הכריז על נאמנותו לכתר הספרדי, אך ב-1 בנובמבר 1811 ביצעה קבוצת תומכי עצמאות בעיר בהנהגת הכומר קמיליו אנריקס הפיכה והם הצטרפו לתומכי העצמאות בשאר צ'ילה.
עם זאת כעבור ארבעה חודשים, ב-16 במרץ 1812, בוצעה הפיכה נגדית של הנאמנים לכתר הספרדי.
למרות מספר תבוסות של כוחות ספרד בשנים שלאחר מכן בקרבות מול תומכי העצמאות, אנשי ואלדיביה וצ'ילואה נותרו נאמנים לספרדים.
ב-1820 הצליח הצי הצ'יליאני בפיקודו של תומאס קוקרן לכבוש את מבצרי מפרץ קורל והתקדם לעבר ואלדיביה.
נאמני הספרדים שמעו על התקדמותם, בזזו את ואלדיביה ונסוגו דרומה כדי להגן על צ'ילואה.
בהמשך הצ'יליאנים כבשו את העיר.
ב-7 בנובמבר 1837 העיר סבלה מרעידת אדמה גדולה נוספת, והיא הצליחה להשתקם תוך כמה עשורים.
לאחר שהכלכלה באזור התפתחה בעצלתיים במחצית הראשונה של המאה ה-19, הממשלה הצ'יליאנית הגתה תוכנית יישוב מהגרים גרמנים באזורי ואלדיביה ואוסורנו.
חלק מהמהגרים התיישבו בערים ופיתחו את הכלכלה והתעשייה וחלק קנו אדמות באזור ושיפרו את החקלאות המקומית.
בעקבות ההתיישבות העיר שגשגה בשארית המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20. העיר הפכה למרכז התעשייתי החשוב ביותר אחרי הבירה סנטיאגו דה צ'ילה ולעיר הנמל השנייה בחשיבותה אחרי ולפראיסו.
נמל העיר, כמו יתר נמלי צ'ילה, ספג פגיעה בעקבות פתיחת תעלת פנמה שייתרה את הצורך לעבור במצר מגלן ובנמלי צ'ילה כדי לעבור בין האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי.
ב-22 במאי 1960 פקדה את צ'ילה רעידת האדמה העוצמתית ביותר שנמדדה בהיסטוריה.
ואלדיביה ניזוקה מהרעידה באופן קשה יותר מכל עיר אחרת: המבצרים הקולוניאליים בקרבת העיר ניזוקו קשות, מבנים קרסו וחלקים שלמים מהעיר הוצפו.
מלבד כל זאת, הרעידה גררה מפולת שגרמה למפלס של אגם רינייווה (Riñihue) הקרוב לעלות ב-20 מטרים, במה שנודע כרינייוואסו (Riñihuazo), דבר שאיים להציף את העיר כולה.
הממשלה הכינה תוכניות לפינוי, ורבים מתושבי העיר אף התפנו על דעת עצמם.
בסופו של דבר צוות גדול של כורים הצליח לכרות תעלת ניקוז לאגם ומפלס המים בו ירד בהדרגה.
בעקבות הרעידה כלכלתה ומעמדה של העיר נפגעו קשות.
לאחר ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-1973 עלתה לשלטון בצ'ילה חונטה צבאית.
כעבור שנה החונטה ארגנה מחדש את החלוקה המנהלית בצ'ילה וואלדיביה נכללה במחוז לוס לאגוס שבירתו הוכרזה כפוארטו מונט.
אנשי ואלדיביה, שראו בעירם חשובה יותר מפוארטו מונט, התנגדו למהלך וסברו שעירם היא זו שצריכה להיות הבירה האזורית.
בסופו של דבר נשיא צ'ילה ריקארדו לאגוס הכריז ב-2005 על הקמת המחוז החדש לוס ריוס שבירתו תהיה ואלדיביה.
המחוז הוקם באופן רשמי ב-2007.
כלכלת ואלדיביה מסתמכת בעיקר על יערנות וייצור נייר, ובמידה פחותה יותר גם על חקלאות, דיג, גידול מקנה, עיבוד מזון, תעשיות מטלורגיות ובניית ספינות.
כמו כן, העיר היא יעד תיירותי חשוב בצ'ילה ויש בה מספר תעשיות סמליות, כמו ייצור בירה ונקניקים, המייצגות את האופי של המהגרים הגרמנים בעיר.
העיר נמצאת במקום בו מתאחדים מספר נהרות ויוצרים את נהר ואלדיביה שזורם מערבה ונשפך לאוקיינוס השקט במפרץ קורל.
העיר בנויה על הגדות של הנהרות האלו וכן על מספר איים הנמצאים במפגש הנהרות, כשהגדול ביניהם הוא איסלה טחה.
העיר נמצאת באזור בו שורר אקלים ממוזג עם השפעות של אקלים ים-תיכוני.
ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-1,800 מילימטרים.
בעיר נמצאת האוניברסיטה הדרומית של צ'ילה (Universidad Austral de Chile) וכן מספר קמפוסים של אוניברסיטאות אחרות, כמו אוניברסיטת סן סבסטיאן.
את העיר משרת נמל התעופה פיצ'וי, הנמצא במרחק של 32 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
העיר בנויה ממספר חלקים אשר הנהרות העוברים בה מפרידים ביניהם.
חלקים אלו מקושרים זה לזה בעזרת גשרים, כמו גשר פדרו דה ואלדיביה וגשר קאייה-קאייה.
ואלה, או ארבע הזואות היא אחת היצירות שלא הושלמו מתוך "ספרי הנבואה" אותם חיבר המשורר הבריטי ויליאם בלייק, שעליה החל לעבוד ב-1797. שמות תוארי הדמויות הראשיות של הספר הם ארבע הזואות (אורת'ונה, אוריזן, לובה ותרמאס) שנוצרו על ידי הנפילה של אלביון במיתולוגיה של בלייק.
משמעות המילה זואות היא חיות, בשפה היוונית, כאשר קיימת סברה שבלייק העניק שם זה ליצירתו זו על בסיס ארבעת הכרובים המופיעים בחזון המרכבה של הנביא יחזקאל, שפניהם מתוארים כל אחד כפני אדם, אריה, שור ונשר המלווים את רוח אלוהים ויש לעיין בפסוק הבא מספר יחזקאל: .
כאשר לדידו של בלייק, לובה הוא בעל פני אדם, אורת'ונה הוא בעל פני נשר, אוריזן הוא בעל פני אריה ותרמאס הוא בעל פני שור.
היצירה מורכבת מתשעה ספרים, המכונים "לילות".
אלה מתארים את יחסי הגומלין של הזואות, צורות הנפל שלהן והאצלותיהן.
בלייק התכוון שהספר יהווה סיכום של היקום המיתולוגי שלו, אבל, לא מרוצה, הוא נטש את המאמץ ב-1807, השאיר את היצירה לא גמורה ובלתי חרוטה.
טקסט היצירה פורסם לראשונה (עם חלק קטן מן האיורים הנלווים לו), רק ב-1893, במסגרת חיבורם הפרשני בן שלושת הכרכים של ויליאם בטלר ייטס ואדווין ג'ון אליס על יצירותיו של בלייק (The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical).
לאחר 1800, הוא הצליח לעבוד על השיר שוב.
שם השיר שונה מאוחר יותר ל"ארבע הזואות: ייסורי האהבה והקנאה במותו ומשפטו של אלביון האדם הקדמון" בשנת 1807, ושם זה משמש לתיאור את הגרסה השנייה של השיר.
הראשונה הושלמה בין 1796 ל-1802. בפועל כתב היד של השיר נכתב על תחריטים מגולפים של "מחשבות לילה".
השורות היו מוקפות בעיצובים גדולים והיו כ-2,000 שורות במהדורה המקורית של השיר ו-4,000 במהדורה השנייה.
ביחס לגרסה המתוקנת של בלייק, הוא שינה בעיקר את שני ה"לילות" האחרונים.
היצירה "ואלה" גדולה בהרבה מכל העבודות שקדמו לה.
"אירופה, נבואה" הייתה יצירה בת 265 שורות שהודפסה על לוחות נחושת ושמידותיה היו 23x17 ס"מ.
הלוחות ששימשו להדפסת "ואלה" היו במידות 41x32 ס"מ.
העבודה גם לקחה הרבה יותר זמן מהעבודות הקודמות שלו; רוב העיצובים של בלייק הושלמו בתוך שנה, אבל את תהליך הכתיבה של "ואלה" לקח לו עשר שנים כדי להשלים.
מחברת שימשה כנראה כדי לכתוב את השיר או את העיצובים של העבודה, אבל אף אחת מהן לא שרדה.
אחד מגיליונות כתב היד שימש במקור כדי ליצור את ההיסטוריה של אנגליה שננטשה על ידי בלייק ב-1793. העבודה אף פעם לא נכנסה לתהליך של חריטה וכתב היד ניתן לג'ון לינל.
חלקים של העבודה שימשו מאוחר יותר ביצירתו "ירושלים: האצלתו של הענק אלביון".
זוהי קינתה של אינו שהרעידה את השמיים בזעם
וכך מתחיל ספר ואלה אשר כל מי שקורא אותו
השמים חייבים לרעוד, כדור הארץ חייב לנוע ולהצטמרר וההרים
עם כל יער, נחל, ועמק: לבכות בפחד עגום
ב"לילה" השני, נושא שליטת הנשים נדון, אבל ישנו דגש על האופן שבו יכולתן ליצור מגבילה אותן.
האנושות נכלאת על ידי יצירה, והניסיון גורם לסבל רב:
האם גברים קונים אותו בשביל שיר
או חוכמה בשביל לרקוד ברחוב?
לא את זה קניתי עם מחיר
מכל מה שיש לאדם, ביתו, אשתו, ילדיו.
החוכמה נמכרת בשוק השומם בו אף אחד לא בא לקנות
וגם בשדה הקמל שבו האיכר חורש את לחמו לשווא (שורות 11–15)
ה"לילה" האחרון מתאר את לוס עד לחזון צליבתו של המשיח בידי אוריזן.
לוס את ידי הירקות שלו
מתח; ידו הימנית, מסתעפת בתוך סיבי כוח,
תפסה את השמש; ידו השמאלית, כמו שורשים כהים, כיסתה את הירח.
וקרעה אותם, שוברת את השמים לרוחב מעצום לעצום.
ואז נפלו שריפות הנצח בצרחה רמה.
צליל של חצוצרה רמה רועם לאורך מגן עדן לגן עדן
צליל אדיר נשמע רהוט: "עורו, אתם המתים ובואו
מתקפל כמגילות הקול העצום של השמיים ושל הארץ,
עם רעש רועם ורעד איום!
השמים מזועזעים והארץ ניתקת ממקומה!
אורת'ונה עולה מן קירות ההרס
בכל כוחו העתיק כדי ליצור את שריון הזהב של המדע.
דתות האופל נטושות והמדע המתוק שולט (שורות 7–10)
מובא פה קטע מתורגם נוסף מ"הלילה" השישי של היצירה, עמוד 73, שורות 16 - 34, מספרו של דייוויד וי.
ארדמן: The Complete Poetry & Prose of William Blake, 1988. קטע זה מתאר את ניסיונו הנואש של אוריזן, הזואה המייצגת אצל בלייק את השכל האנושי קר הרוח, כביכול, להשתלט על העולם באמצעות מכשירים מתכתיים ומכניים רבי עוצמה:
או אז, הוא, אוריזן, החל לחפור צורות מכסף, זהב וברזל
ולחשל מכשירים רבי עוצמה כדי למדוד את העצום
ולתקן את השלם לכדי עולם אחר המותאם יותר לציות רצונו
במקום בו אף אחד לא יעז למחות על שאיפתו למלוך בכל
וכל העתיד יהיה כבול בשרשרתו הרחבה;
והמדעים תוקנו והמערבולות החלו לפעול,
על כל בני האדם וכל נפש אנוש מבועתת,
למראה גלגלי השמים המסתובבים, מתכווצים פנימה וקמלים,
משיגים מרחב שליטה חדש, על כל בניו ובנותיו,
ועל בניו ובנותיו של לובה, בתהום הנוראה,
משום שאוריזן קונן עליהם בבכי אנוכי,
עד שאריג לבן כיסה את גפיו הקרות, מכף רגל ועד ראש,
שיער לבן כשלג כיסהו, בפתיתים סוגרים, נוראיים,
בגאווה הוא נדד, בוכה, לבוש
בישישות עתיקה, בעקשנות פתורה, מטייל בדרך אפלה והיכן שהוא עבר,
רשת משוועת, השתרכה מאחוריו כרשת עכביש, אפלולית וקרה,
רועדת לרוחב ממערבולת למערבולת, משוכה החוצה ממעטה שנותיו,
אדרת חיה צמודה לחייו וצומחת מנשמתו;
כמו רבות מעבודותיו של בלייק, העיצובים ב"ואלה" מתארים פעילות מינית או את אברי המין של האדם.
בלייק השתמש בתמונות האלה, כחלק מחגיגה כללית של סקס ומיניות.
דגש זה על מיניות חופשית מופיע ב"נישואי העדן והשאול", "חזיונות בנותיו של אלביון", ועיצוביו של בלייק המבוססים על ספרו של חנוך.
אמונותיו של בלייק הדגישו את הצורך בפתיחות מינית ביחסים בשילוב עם חוסר קנאה.
ב"ואלה", הרעיון של קנאה הוא נושא מרכזי ואחד הבסיסים של הסיפור.
בין המהדורות השונות, הרעיון של השיר משתנה.
המהדורה המאוחרת יותר הייתה בעלת קנה מידה רעיוני קטן יותר והיא מדגישה את הרעיון של מאסר המצוי ב"ספר יורייזן".
הגרסה המוקדמת הדגישה את טבען של האינטליגנציה ובעיות רוחניות.
מאוחר יותר מהדורה שמה דגש על הרעיון של התחדשות המצוי בתוך הנצרות.
כשבלייק תיקן את השיר, הוא הוסיף תמונות יותר קונקרטיות וקשר את העלילה עם ההיסטוריה של הדרואידים ושל הנוצרים, יחד עם הוספת מקומות שונים בשיר המתייחסים אליהם.
בשתי המהדורות של השיר, בלייק שינה את המערכת המיתולוגית שלו, ב"ספר יורייזן" ממאבק דואלי בין שני כוחות אלוהיים, לכדי מאבק של ארבעה היבטים המתפצלים מן הנצח.
היבטים אלה של בלייק הם ארבע הזואות, המייצגים ארבעה היבטים של האל הכל-יכול ו"ואלה" היא העבודה הראשונה להזכיר אותם.
בפרט, איחוד האלוהים/האדם של בלייק נשבר למטה לתוך רכיבי הגוף של Urizen (ראש), Urthona (החלציים), Luvah (לב), Tharmas (אחדות של הגוף) עם ארבע האצלות: Ahania (חוכמה, מהראש), Vala (טבע, מכל הלב), Enitharmon (מה שלא ניתן להשיג בטבע, מן החלציים), Enion (אמא אדמה, מן ההפרדה של אחדות).
כפי שהן מפורשות על פי הבנתו של בלייק את האלוהי, הזואות מהוות למעשה את אלוהים האב (Tharmas, הגיוני), בנו של אלוהים (Luvah, אהבה), את רוח הקודש (Urthona, דמיון), השטן שהיה במקור החומר האלוהי (Urizen, שכל), שלהם האצלות המייצגות את הדחפים המיניים (Enion), טבע (ואלה), השראה (Enitharmon), הנאה (Ahania).
בלייק האמין כי כל אדם הוא בעל זהות כפולה עם חצי אחד שהוא טוב והחצי השני רע.
ב"ואלה", הן הדמות אורק והן האדם הנצחי מדברים על עצמם כמחולקים.
בזמן שהוא עבד על היצירות המאוחרות שלו, כולל "ואלה", בלייק הרגיש שהוא מסוגל להתגבר על הקרבות הפנימיים שבתוך נפשו אבל היה מודאג מאיבוד היכולות האמנותיות שלו.
המחשבות האלה נכנסו לתוך "ואלה" כך שהדמות לוס (דמיון) מקושרת לדמותו של ישו, והוא הוסיף יסוד נוצרי לעולם המיתי שלו.
לנוסח המתוקן של "ואלה", בלייק הוסיף דימויים נוצריים ועבריים, המתארים כיצד לוס חווה חזון של שה האלוהים המחדש את רוחו.
בניגוד למשיח הוא אוריזן ובית הכנסת של השטן, שמאוחר יותר צולב את המשיח.
ב-1945, נורת'רופ פריי טען: "אין כמו פיצוץ אדיר של כוח היצירה בלילה התשיעי של "ארבע הזואות" בשום מקום אחר בשירה האנגלית." ג'י.
בנטלי ג'וניור, ב-2003, האמין כי "הישגו יוצא הדופן" של בלייק בין "השנים המופלאות" של 1795 ו-1800 היה "ואלה" ובנוסף טוען ש"השיר מספק ניתוח מעמיק של מגבלות האדם אבל אין רמז של בריחה מהכלא".
ואל לוגסדון פיץ' היה פיזיקאי גרעין אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1980.
פיץ' נולד בחווה חקלאית במרימן, נברסקה שבארצות הברית, הצעיר משלושת ילדיהם של פרד, מגדל בקר, ופרנסס, מורה.
זמן קצר לאחד לידתו, אביו נפצע קשה בתאונת רכיבה על סוסים וכבר לא היה יכול לעבוד בחווה, וכתוצאה מכך עברה המשפחה לעיירה הסמוכה גורדון, שם נכנס אביו לעסקי הביטוח.
פיץ' סיים את לימודיו התיכוניים בגורדון בשנת 1940.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס פיץ' לצבא ארצות הברית ועבד על פרויקט מנהטן במעבדת לוס אלמוס שבניו מקסיקו.
לאחר מכן למד באוניברסיטת מקגיל, ובשנת 1954 השלים את הדוקטורט שלו בפיזיקה מטעם אוניברסיטת קולומביה.
משנה זו ועד לפרישתו ב-2005, היה חבר סגל באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1958 הביא את ג'יימס קרונין לאוניברסיטת פרינסטון וביחד הם גילו הפרה של עקרונות סימטריה בסיסיים בהתפרקות של מזוני K נייטרליים בשנת 1964. גילוי זה תרם לתאוריה של המפץ הגדול וזיכה אותם בפרס נובל לפיזיקה, לשנת 1980. בשנים 1988–1989 שימש כנשיא האגודה האמריקאית לפיזיקה.
ב-1993 זכה במדליה הלאומית למדעים.
פיץ' נפטר בביתו בפרינסטון, ניו ג'רזי, ב-5 בפברואר 2015.
סרדר ואללאבהבהאי ג'האוורבהי פאטל (בגוג'ראטית: સરદાર વલ્લભભાઈ પટેલ; 31 באוקטובר 1875 - 15 בדצמבר 1950), היה פוליטיקאי ולוחם חירות הודי.
ואללאהבהאי ג'האוורבהי פאטל נולד ב-31 באוקטובר 1875 בנניאד שבנשיאות בומביי, הודו הבריטית (היום בגוג'ראט, הודו) למשפחה בעלת אדמה.
פאטל התחתן בגיל 16 ובגיל 22 עבר את מבחן התובע המחוזי, שהתיר את עסיקתו בעריכת דין, וב-1900 הקים משרד עצמאי.
היה מנהיג במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
כיהן כסגן ראש ממשלת הודו ושר הפנים של הודו הראשון (תחת ג'ווהרלל נהרו).
פאטל נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הרפובליקה של הודו, שמלא תפקיד מרכזי בתנועה לעצמאות הודו ובתהליך איחוד הודו.
בהודו ובמקומות נוספים נוסף לשמו הכינוי סרדר שפירושו "מנהיג" בהינדי, אורדו ופרסית.
שימש בפועל כמפקד הצבא ההודי בזמן תהליך איחוד הודו ובזמן מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה, וכונה "איש הברזל".
ב-2014 קבעה ממשלת הודו את יום הולדתו, 31 באוקטובר, ל"יום האיחוד הלאומי".
נמל התעופה הבינלאומי באחמדאבאד, נמל התעופה סרדר ואללאבהבהאי פאטל , נקרא על שמו.
ב-2013 החלה הודו בהקמת פסל ברונזה בדמות פאטל, והפסל הושלם באוקטובר 2018. זהו הפסל הגבוה ביותר בעולם, בגובה 182 מטר - כפול מפסל החירות.
הפסל המכונה, פסל האחדות ממוקם במרחק של כ-200 ק"מ מאחמדאבאד, העיר המרכזית במדינת גוג'ראט שבמערב הודו, בסמוך לחזה הפסל מתוכננת גלריה שתשקיף על הנוף באזור מגובה של כ-153 מטר.
ואלדבינה (מגרמנית: Waldbühne, "בימת היער" ) הוא אמפיתיאטרון הנמצא בפארק האולימפי , על יד האצטדיון האולימפי, ברלין.
במקור נקרא האמפיתיאטרון "תיאטרון דיטריך אקרט", תוכנן על ידי האדריכל ורנר מארך ונבנה בין השנים 1934–1936 כחלק מקומפלקס הפארק האולימפי, ששימש למשחקי ברלין 1936.
כיום משמש האמפיתיאטרון למגוון אירועים, בהם מופעי מוזיקה קלאסית, ג'אז, רוק, צילומים קולנועיים ואירועי ספורט (לרוב אגרוף) ונמצא בבעלות הסנאט של ברלין.
האמפי נבנה כחלק מקומפלקס הפארק האולימפי לאולימפיאדת ברלין 1936, בבקשתו של שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס.
האמפיתיאטרון נבנה בסגנון אדריכלות יווני, עם פסלים של ארנו ברקר ואדולף ומפר .
האמפיתיאטרון נחנך כיום לאחר פתיחת המשחקים האולימפיים, בהצגתו של המחזאי האנטישמי וחבר משרד התעמולה מולר על מרד האיכרים באוסטריה במהלך מלחמת שלושים השנים.
עד למלחמת העולם השנייה, שימש האמפיתיאטרון להעלאת אופרות, כמו הרקולס של גאורג פרידריך הנדל, אורפאו של גלוק וריאנצי של ואגנר.
כמו כן שימש האמפי כבמת התכנסויות (Thingspiele ) של המפלגה הנאצית.
במהלך המלחמה לא הייתה הוואלדבינה שימוש, ולאחריה היה בידי הכוחות הבריטיים, עד שנפתח מחדש ב-1948. בשנות ה-50 שימש האמפי כבימת קונצרטים קלאסיים והקרנות של סרטים, חלקם במסגרת הברלינאלה.
בשנות ה-60 שבו אירועי הספורט, ביניהם אגרוף.
גם החלו הופעות של להקות רוק, בהן הופעה של הרולינג סטונז ב-1965, שמהלכה נגרם נזק לחלקים מהמבנה בשל צפיפות יתר, לרוב הכיסאות.
בשל כך, האמפי היה בשיפוצים נרחבים ברוב שנות ה-70.
מאז שנות ה-80, האמפיתיאטרון אירח רבים מהאמנים הידועים ביותר בעולם, ובמיוחד להקות רוק ומטאל.
בכל קיץ מאז שנת 1992, הפילהרמונית של ברלין מבצעת בוואלדבינה קונצרטים רבים, הכוללים אמנים נודעים והם משודרים בערוצי הטלוויזיה הגדולים.
ואלבייק (בהולנדית: Waalwijk ; בניב של בראבנט: Wólluk) היא עיר הולנדית השייכת למחוז צפון בראבנט.
לעיר ניתנו זכויות כעיר בשנת 1303. בשנת 1815 אוחדה ואלבייק עם רחוב לנגרסטה הסמוך, שרק אז נוסף למחוז צפון בראבנט.
בשנת 1922 אוחדו גם הכפרים Besoyen ו-Baardwijk לוואלבייק.
בשנת 1997 נוספו לעיר גם הכפר וספיק ועיריית ספראנג-קפל.
לעיר קבוצת כדורגל בשם RKC ואלבייק, המשחקת בליגה הבכירה בהולנד.
הקבוצה משחקת באצטדיון אצטדיון מנדמייקרס בעיר, המכיל 7,500 מקומות.
ואלבייק ידועה גם בזכות אירוע "80 van de langstraat", המתקיים בעיר ובסביבתה בכל ספטמבר, ובו כמה אלפי אנשים עושים מסלול של 80 ק"מ לאורך כל העיירות שנמצאות באזור Langstraat.
ואלבייק (בהולנדית: RKC Waalwijk) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר ואלבייק.
המועדון הוקם ב-26 באוגוסט 1940 ושיחק את משחקי הבית שלו בספורט פארק אולימפיה.
האצטדיון החדש שלו, אצטדיון מנדמייקרס בן 7,500 מושבים, נפתח בשנת 1996 ונחנך במשחק מול רודה.
אף שהוא נחשב לאחד המועדונים הקטנים בליגה הבכירה בהולנד, המועדון שמר על יציבות בליגה הבכירה במשך שנים רבות.
בשנים 2000-2003 מאמן הקבוצה היה פטר ואן דן ברך.
בסוף עונת 2006/2007, RKC ואלבייק ירדה מהליגה הבכירה לליגת המשנה לאחר הפסד בפלייאוף ההישארות לונלו.
ב-3 ביוני 2009 שבה הקבוצה לליגה הבכירה לאחר ניצחון בפלייאוף מול דה חראפסחאפ.
עם זאת, בעונה שלאחר מכן ירדו שוב לאחר שסיימו במקום האחרון עם 15 נקודות בלבד.
בעונה שלאחר מכן, סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגת המשנה ושבה לליגה הבכירה.
לאחר ירידה נוספת בסיום עונת 2013/14, RKC ואלבייק סיימה במקום ה-20 והאחרון בעונת 2014/15. בשנת 2019 עלתה ואלבייק בחזרה לליגה הבכירה לאחר היעדרות של חמש שנים, לאחר שגברה על גו אהד איגלס בגמר הפלייאוף.