tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיאי השערים בגביע הליגה ובגביע האנגלי שלאחר מלחמת העולם השנייה (49 ו-43 בהתאמה)
שיא השערים לשחקן במעמד גמר הגביע האנגלי (חמישה בשלוש הופעות)
1983 – הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית
1984 – כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות שחקני הכדורגל)
1984 – כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות עיתונאי הכדורגל)
1984 – נעל הזהב האירופית
איאן ראש נבחר במקום השלישי במשאל 100 השחקנים שזעזעו את הקופ שנערך על ידי האתר הרשמי של ליברפול ובמסגרתו בחרו כ-110,000 אוהדי הקבוצה בעשרת השחקנים האהודים עליהם בהיסטוריית המועדון, את איאן ראש הקדימו ברשימה המפוארת, קני דלגליש וסטיבן ג'רארד.
איב מונטאן היה שחקן קולנוע וזמר צרפתי, מגדולי זמרי השאנסון הצרפתי.
נולד בשם איבו ליווי (Ivo Livi) בעיירה האיטלקית מונסומנו אלטו.
זמן קצר לאחר לידתו עזבה משפחתו את איטליה ועברה לצרפת.
מונטאן גדל במרסיי ובצעירותו עבד כספר במספרה של אחותו ולאחר מכן החל לעבוד בנמל מרסיי.
את קריירת השירה שלו החל כזמר מועדונים.
ב-1944 התגלה על ידי הזמרת אדית פיאף, אשר צירפה אותו להופעותיה, יעצה לו והוא אף היה למאהבה.
מונטאן זכה בהכרה בינלאומית כשהשתתף בכמה סרטים, ובשנת 1951 התחתן עם השחקנית סימון סיניורה ושניהם כיכבו בכמה סרטים יחדיו.
הוא היה חביבם של במאים דגולים כאלן רנה, קוסטה גברס, קלוד סוטה, מלוויל ואחרים.
בשנת 1985 נפטרה אשתו סימון סיניורה.
זמן קצר לאחר מכן התחתן מונטאן עם העוזרת האישית שלו, ובשנת 1988, כשהוא בן 67, נולד בנו היחיד.
לאחר מותו פרסמה בתה של סימון סיניורה (מנישואיה הראשונים), קתרין אלגרה, ספר ובו חשפה כי מונטאן התעלל בה מינית כשהייתה ילדה.
עם זאת היא גם טענה שהיא השלימה איתו בשנותיו המאוחרות.
סר איאן קרשו הוא פרופסור והיסטוריון בריטי, שנודע בביוגרפיות שחיבר על אדולף היטלר.
ראשית הכשרתו כהיסטוריון התמקדה בימי הביניים, עת למד באוקספורד ובאוניברסיטת ליברפול, ואת תאריו בהיסטוריה מודרנית והיסטוריה של ימי הביניים קיבל מאוניברסיטת מנצ'סטר, כאשר פנה להיסטוריה גרמנית בשנות השבעים.
כיהן כפרופסור אורח בשנים 1983–1984 באוניברסיטת רוהר בוכום, כיהן בשנים 1987–1989 כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת נוטינגהאם, מכהן משנת 1989 כפרופסור להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת שפילד.
תלמידו הבולט של ההיסטוריון המערב גרמני מרטין ברושאט, שתפישותיו וניתוחיו השפיעו עליו רבות.
על פועלו בחקר ההיסטוריה הגרמנית קיבל תואר אבירות בשנת 2002 מהמלכה אליזבת השנייה.
בשנות ה-70 השתתף קרשו בפיתוח "פרויקט בוואריה" של מרטין ברושאט.
במהלך תקופה זו הוא כתב את ספרו הראשון על הרייך השלישי בשם The 'Hitler Myth' - Image and Reality in the Third Reich, שפורסם לראשונה בגרמנית בשנת 1980 בשם Der Hitler-Mythos : Volksmeinung und Propaganda im Dritten Reich (הספר יצא בעברית בהוצאת דביר, בתרגום דוד שחם).
הספר בחן את פולחן האישיות של אדולף היטלר בגרמניה, את קידום הפולחן הזה על ידי יוזף גבלס, את הקבוצות הסוציולוגיות שהפולחן קסם להן, ואת עלייתו ונפילתו של הפולחן.
קרשו הגיע למסקנה כי רוב הבווארים היו אנטישמים ולא אהדו יהודים.
אולם, קרשו גם מציין כי היה הבדל תהומי בין האנטישמיות ה"רגילה" של רוב הבווארים, לזו הקיצונית והבלתי מתפשרת של המשטר הנאצי.
קרשו מתעד בספרו כמה מסעות תעמולה בבוואריה שנועדו להגביר את השנאה והאנטישמיות ליהודים, שלא הייתה מספקת בעיני המשטר הנאצי, באזור זה.
קרשו מציין כי האווירה הכללית באזור זה הייתה של אדישות לגורלם של היהודים: "הדרך לאושוויץ הייתה רצופה באדישות ולא בשנאה".
כמו מרטין ברושאט, גם קרשו נוקט בגישה סטרוקטורליסטית בניתוחו את המשטר הנאצי.
לדעתו, ההשפעה של מבנה המדינה הנאצית הייתה חזקה בהרבה מאישיותו של היטלר, או של כל אדם בודד אחר.
הוא מצביע על מבנה זה כהסבר מהותי לדרך התפתחותה של גרמניה הנאצית.
קרשו תומך בגישתם של ברושאט והנס מומזן הגורסים שגרמניה הנאצית הייתה אוסף כאוטי של ביורוקרטיות יריבות, הנעולות במאבק מתמיד אחת באחרת.
לפי קרשו, המשמעות האמיתית של היטלר אינה נעוצה באישיותו, אלא בתפיסת העם הגרמני אותו.
בביוגרפיה שלו על היטלר, קרשו מציג אותו כ"לא-אישיות" המוחלטת, כאדם משעמם, פלקט, שאף ה"גדולה השלילית" שיוחסה לו על ידי יואכים פסט אינה קיימת בו.
קרשו שולל את תאוריית "האדם הדגול", ומבקר את אלו המבקשים להסביר את כל ההתרחשויות ברייך השלישי כתוצאה של רצונו ושל כוונותיו של היטלר בלבד.
בביוגרפיה זו, מדגים קרשו את כוחו של היטלר, ובעיקר את הדרך בה הגיע לכוח כזה ולשימורו.
לדעת קרשו, מנהיגותו של היטלר היא טיפוס אידיאלי/ארכיטיפ של התאוריה של מקס ובר על מנהיגות כריזמטית.
קרשו הביע התנגדות לתזה של ברושאט על "הדיקטטור החלש", כלומר על הרעיון שהיטלר היה יחסית שחקן לא משמעותי ברייך השלישי, אך הסכים עם הרעיון שהיטלר לא שיחק תפקיד משמעותי בניהול היום יומי של גרמניה הנאצית.
דרכו של קרשו ליישב פרדוקס זה היא באמצעות התאוריה שלו של "מכוונים לדעתו של המנהיג", משפט שנלקח מנאום של פקיד במנהל הפרוסי ב-1934. לגישתו של קרשו, בגרמניה הנאצית, הן במנהל הציבורי והן בביורוקרטיה של המפלגה הנאצית, פקידים יזמו מדיניות כדי לכוון לרצונותיו לכאורה, של היטלר.
אומנם קרשו מסכים שלהיטלר אכן היו הכוחות של "שליט הרייך השלישי", תזה שמדובריה המרכזיים נמנה קרל דיטריך ברכר, אולם הוא גרס כי היטלר היה "דיקטטור עצל", ושלא היה לו העניין לערב עצמו בניהולה היום יומי של גרמניה הנאצית.
נושאים יוצאים מן הכלל הזה, היו מדיניות החוץ, והחלטות צבאיות, נושאים בהם היטלר התערב באופן גובר והולך, החל משנות ה-30 המאוחרות.
בכל שאר נושאי המנהל היה לו עניין מועט בלבד.
לתפיסתו של קרשו, כל הנושאים הללו הושארו על ידי היטלר להחלטה וביצוע על ידי הכפופים לו.
כך, עבור קרשו גרמניה הנאצית הייתה גם אוטוקרטיה (שלטון יחיד) וגם פוליקרטיה (שלטון רבים).
היטלר החזיק בידיו כוח רב, אולם בחר שלא להשתמש בו לרוב.
על בסיס יומיומי, הסיעות היריבות בתוך המדינה הנאצית, לחמו אחת באחרת וניסו לבצע את רצונותיו הבלתי מוסברים והעמומים של היטלר, וכך, ביצעו פקודות בעיקר תוך "כיוון לדעתו של המנהיג".
במהלך העשור השני של המאה העשרים ואחת כתב קרשו שני ספרי היסטוריה אשר חרגו מנושאיו הקלאסיים, וסוקרים את אירופה לאורך יותר ממאה שנים.
הספר הראשון נקרא בעברית לגיהנום ובחזרה - אירופה – 1949-1914 והשני רכבת הרים - אירופה 1950–2017. ספרים אלו נחשבים למקיפים וכוללים סקירה של מגמות שונות באותם העידנים, מגמות כלכליות ואף סקירה תרבותית.
בספרים אלה קרשו כמעט ולא ערך מחקרים מקוריים חדשים אלא קיבץ מחקרים קיימים והוא אף מציין זאת בפתחו של ספרו.
יצא בעברית בשם המיתוס של היטלר בהוצאת דביר, 1987, תרגם דוד שחם.
יצא בעברית בשם היטלר, 1889–1936: היבריס, הוצאת עם עובד, 2003, תרגמה סמדר מילוא.
יצא בעברית בשם הכרעות גורליות, הוצאת עם עובד, 2009, תרגמה כרמית גיא.
היטלר, הגרמנים והפתרון הסופי, עם עובד ויד ושם, תרגם יוסי מילוא, 2011.
התרסה וחורבן בגרמניה של היטלר 1944-1945, תרגמה כרמית גיא, עם עובד, 2012.
אישיות ושלטון: מעצביה ומהרסיה של אירופה המודרנית, תרגם יוסי מילוא, עם עובד, 2024.
איאן ריצ'רדסון היה שחקן סקוטי הידוע ביותר בזכות תפקידו פרנסיס ארקהרט, ראש הממשלה המקיאווליסטי, בטרילוגיה הטלוויזיונית "בית הקלפים" ששודרה ברשת ה-BBC.
איאן ריצ'רדסון נולד באדינבורו ולמד בבית הספר על שם ג'ורג' הריוט, ואחר כך בגלאזגו קולג' לאומנויות הדרמה.
הוא הופיע על הבמה הבריטית בעיקר עם ה"רויאל שייקספיר קומפני", להקה שנמנה עם מייסדיה.
ריצ'רדסון הופיע גם על במות התיאטרון בארצות הברית, ב-1965 שיחק בברודוויי במחזה של פיטר ברוק "מארה סאד", תפקיד שאותו גילם שוב בשנת 1967 בגרסה קולנועית של המחזה.
ב-1967 גילם את דמותו של פרופ' היגינס בהפקה מחודשת של גבירתי הנאווה והיה מועמד לפרס הטוני על תפקידו זה.
ב-1981 הופיע שוב בברודוויי בהפקה מקורית של המחזה "לוליטה" של אדוארד אלבי, על פי ספרו של ולדימיר נבוקוב.
ריצ'רדסון שיחק גם בסרטי קולנוע רבים, ובהם "ברזיל" (1985), "עיר אפלה" (1998), "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" (1990) בו גילם את דמותו של פולוניוס.
עוד גילם את המשרת הראשי של מרטין לנדאו בסרט "נסיכות שחורות" (B*A*P*S) ואת תפקיד העורך דין מר טורט בסרט "102 כלבים וגנבים".
כמו כן הופיע ריצ'רדסון גם בסדרות טלוויזיה רבות, בתפקיד ביל היידון (המכונה "חייט") בסדרה של ה-BBC "החפרפרת" (Tinker, Tailor, Soldier, Spy).
עוד הופיע בסדרה Porterhouse Blue של רשת ITV, ובתפקיד לורד גרואן בסדרה "גורמנגאסט".
ריצ'רדסון כיכב בסדרה "חדרי מסתורין" של ה-BBC, בה גילם את דמותו של ג'וזף בל, מי שהיה המורה הרוחני של ארתור קונאן דויל והיווה השראה לדמותו של שרלוק הולמס.
קודם לכן גילם את דמותו של הולמס בשנת 1980 בשני סרטי טלוויזיה "כלבם של בני בסקרוויל" ו"חותם הארבעה".
ריצ'רדסון זכה בפרס באפטא בקטגוריית שחקן הטלוויזיה הטוב ביותר עבור תפקידו במיני-סדרה "בית הקלפים", והיה מועמד לפרס גם על תפקידו בסדרות ההמשך "שלום אדוני המלך" ו"הפוסק האחרון".
הוא היה מועמד לפרס גם בשנת 1992 על תפקידו בסרט "מעשה לא ג'נטלמני" (An Ungentlemanly Act).
בשנת 1989 קיבל ריצ'רדסון אות מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בתחילת שנות ה-2000 השתתף יחד עם סר דרק ג'קובי, סר דונלד סינדן ודיים דיאנה ריג בסיבוב הופעות בינלאומי בהצגה "The Hollow Crown".
לאחרונה הופיע בתיאטרון פלייהאוס בלונדון במחזה "The Creeper".
בדצמבר 2006 השתתף ריצ'רדסון בסדרה של רשת סקיי-1, עיבוד לרומן "Hogfather" מאת טרי פרצ'ט, ששודרה בחג המולד 2006.
ב-9 בפברואר 2007 מת ריצ'רדסון בפתאומיות בביתו שבלונדון.
לדברי אמרגנו הוא לא היה חולה, ותכנן להשתתף בפרק בסדרה רציחות במידסומר שבוע אחר כך.
סרטים וסדרות טלוויזיה בהם השתתף
כטוב בעיניכם (1963) As You Like It
הפרוטוקול הרביעי (1987) Fourth Protocol
שלום אדוני המלך (1993) To Play the King (המשך לבית הקלפים)
הפוסק האחרון (1995) The Final Cut (המשך לבית הקלפים ולשלום אדוני המלך)
חדרי מסתורין (2000) Murder Rooms
ממעמקי הגיהנום (2001) From Hell
בית קדרות (2005) Bleak House (הצוואה)
מחוז אִיבּ הוא מחוז בתימן.
המחוז ממוקם בחלק הצפוני הפנימי של תימן וגובל בדרום-מערב במחוז תעז, בצפון-מזרח במחוז א-דאלע, ובמחוז ד'מאר בצפון.
יש לו גבול קצר במזרח עם מחוז אל-ביידא ובמערב הוא גובל במחוז אל-חודיידה.
המחוז הוא בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בתימן מחוץ לצנעא.
לפני עליית רוב יהודי תימן לארץ (בין השנים 1882–1950) גרו במחוז זה כמה אלפי יהודים, בפרט בעיירות ג'יבלה וירים ובכפרי המחוז.
בניגוד לרוב מחוזות תימן, שבהם נאסר על היהודים להחזיק בבעלות על קרקע – במחוז איב (שנקרא אז מחוז בעדאן, על שם הרמה הגבוהה במרכז המחוז) הורשו היהודים להחזיק בקרקעות ולפתח בהן חקלאות.
רוב יהודי המחוז אכן התפרנסו מגידולים חקלאיים.
במבצע מרבד הקסמים עלו יהודי מחוז איב לארץ ורובם התיישבו בחדרה וביישובים שסביבה (גאולי תימן, אליכין ואלישיב).
איב ג'האן ג'פרס קופר היא ראפרית, פזמונאית, שחקנית ומנחת טלוויזיה אמריקאית, זוכת פרס גראמי ושני פרסי האקדמיה למוזיקה.
היא ידועה בשמות הבמה שלה: איב ואי-וי-אי .
איב נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, בתם של ג'ולי וילצ'ר, מנהלת בחברת הוצאה לאור וג'רי ג'פרס, מפקח במפעל כימיקלים.
איב התגוררה בפילדלפיה המערבית עד גיל 13, עד שמשפחתה עברה לשכונת ג'רמנטאון בצפון מערב פילדלפיה.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ע"ש מרטין לותר קינג בפילדלפיה.
בגיל 18 עבדה כחשפנית עד שהראפר מייז שכנע אותה להפסיק.
בשנת 1999, איב דיברה על כך בראיון למגזין רולינג סטון ואמרה "זה היה עמוס; יש שיר על זה באלבום שלי "Heaven Only Knows".
אבל אני לא מצטערת על זה - הייתי בת שמונה עשרה ומבולבלת, עברתי בעיות אישיות.
עשיתי את זה בערך חודש, ושמחתי שעשיתי את זה.
זה עזר לי למצוא את איב, עזר לי להיות רצינית.
זה היה מדכא - להרבה מהנערות האלה יש שלושה או ארבעה ילדים.
הייתי יושבת שם ואומרת: 'איב, את לא שייכת לכאן, זה לא העולם שלך".
את אהבתה למוזיקה היא גילתה לאחר מכן, כאשר שרה במקהלות רבות ואף הקימה להקת בנות (Dope Girl Posse או EDGP) עם אמרגן.
הלהקה ביצעה קאברים לשירים של להקות כמו אן ווג ולהקת ה-R&B העכשווית Color Me Badd.
האמרגן שלהן הציע להם להתחיל לעשות ראפ, ואיב דבקה בזה.
לאחר שהקבוצה התפרקה, איב החלה לעבוד על קריירת סולו.
איב מכרה מיליוני עותקים מאלבומיה במהלך הקריירה שלה.
האלבום השני שלה, "Scorpion", זיכה אותה בפרס גראמי.
האלבום השלישי שלה, "Eve-Olution", היה המצליח ביותר מבין אלבומיה ומכר 4.8 מיליון עותקים רק בארצות הברית.
במהלך שלושת אלבומיה הראשונים שיתפה פעולה עם אומנים שונים כגון מיסי אליוט, DMX, סנופ דוג ונייט דוג, אלישה קיז ופיית' אוונס.
השיר הפך במהרה ללהיט גדול והיה מועמד לפרס גראמי עבור שיר הראפ הטוב ביותר.
באלבומה הרביעי, שיצא לאור בשנת 2013, משתפת איב פעולה עם אומנים מובילים במוזיקת ההיפ הופ.
העבודה על האלבום נערכה כשלוש שנים ובין מפיקיו ניתן למצוא את סוויז ביטז, ד"ר דרה, טימבלנד, צמד הנפטונז ועוד רבים.
באלבום מתארחים אומנים מובילים כמו שון פול, מרי ג'יי בלייג', ניו-יו, טי.
גם שני המפיקים הראשיים באלבום, טימבלנד וסוויז ביטז, מתארחים באלבום.
בשנת 2002 שיחקה בסרט "XXX", בדמותה של ג'י ג'י, ושיחקה בקומדיה "המספרה" בכיכובם של אייס קיוב ואנתוני אנדרסון.
בשנת 2003, לפני עליית הסיטקום "איב", שיחקה אז בסרט "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" בהופעת קמע של עצמה, והתארחה בסדרת הטלוויזיה הדרמטית של NBC, "משמרת שלישית" בדמותה של איווט פאוול.
בשנת 2003 עלתה קומדיית המצבים "Eve" בכיכובה של איב בדמותה של שלי וויליאמס, מעצבת אופנה ממיאמי.
היא שודרה ברשת UPN ברחבי ארצות הברית, אנגליה ואוסטרליה.
את שיר הפתיחה של הסדרה שרה הראפרית מיסי אליוט והוא הופק בידי סולדיגז.
הסדרה סבבה סביב שלוש נשים שיש להן קו של בגדים ו"בוטוקס".
לצד איב שיחקו בסדרה אלי לנדרי (לשעבר מיס ארצות הברית) ונטלי דסל-ריד.
הסדרה ירדה ב-2006 לאחר שלוש עונות ו-66 פרקים, ואיב שימשה גם כמפיקה בפועל של הסדרה.
בשנת 2004 שיחקה בדרמה "וודסמן" לצד קווין בייקון, וגילמה בהופעת אורח את אידה בסיטקום "אחד על אחד" ברשת UPN.
בשנת 2009 שיחקה בקומדיה "תחליקי" בכיכובה של דרו ברימור.
בשנת 2010 שיחקה בתפקיד לטישייה במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק.
בשנת 2013 שיחקה במותחן הפוסט-אפוקליפטי העצמאי "ציידת ראשים" לצד קריסטנה לוקן.
איב מחלקת את זמנה בין לונדון, לוס אנג'לס וניו יורק.
היא החלה לצאת עם איש העסקים מקסימיליון קופר בשנת 2010. בני הזוג התארסו ב-25 בדצמבר 2013, והתחתנו ב-14 ביוני 2014 באיביזה, ספרד.
לאיב ארבעה ילדים חורגים, כולם מנישואיו הקודמים של קופר לאשת העסקים ג'ולי בראנגסטרופ.
+שנהסרטתפקידהערות2002XXXג'י ג'יהמספרהטרי ג'ונס2003המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוהעצמה2004וודסמןמארי-קייהמספרה 2: חוזרים לעסקיםטרי ג'ונסהפיקניקבקי2008זיכרונות של טיפשאופליה פרנקלין2009תחליקירוזה ספארקס20104.3.2.1.לטישיה2012All Wifed Outנטלי2013ציידת ראשיםמוצ'ה2014Animal ברברה2016המספרה 3טרי ג'ונסTBAChristmas Karma
+שנהסדרהתפקידהערות2001מי רוצה להיות מיליונר?משתתפתשעשועון; בפרק "26 בנובמבר 2001"2003משמרת שלישיתאיווט פאוולפרק: "Second Chances"ספיידרמן: סדרת האנימציה החדשהשייני / טאלוןדיבוב; פרק: "Keeping Secrets"2003–2006איבשלי וויליאמסתפקיד ראשי (3 עונות); 66 פרקים
Men"2020ילדותיפרק: "I Wonder What Grass Tastes Like"2021מיי וג'ורג'אודריפרק: "Episode 1"2021–2022Queens בריאנה רובינסוןתפקיד ראשי; 13 פרקים
איאן קווין קרטיס היה זמר, יוצר, וגיטריסט אנגלי שזכה להצלחה בינלאומית רחבה בזכות היותו המייסד, כותב השירים והסולן הראשי של להקת הפוסט-פאנק הבריטית ג'וי דיוויז'ן, שפעלה בשנים 1977–1980 והוציאה שני אלבומים מצליחים - Unknown Pleasures ו-Closer.
באלבומים אלו נכללו כמה מהשירים המפורסמים ביותר שכתב קרטיס, כגון Disorder, She's Lost Control ו-Transmission.
שירים אלו היוו אבן דרך חשובה בסצנת הפאנק-רוק בבריטניה, לצד להקת הסקס פיסטולס.
קרטיס היה מוכר בעיקר בזכות קול הבריטון-בס העמוק והכבד שלו, סגנון הריקוד שהשתלב עם מחלת האפילפסיה שלו וזכה לכינוי "ריקוד האפילפסיה".
קרטיס סבל מדיכאון ורבים משיריו עוסקים בהתבודדות, דיכאון, אהבה וחוסר שליטה.
בסופו של דבר, הבעיות הנפשיות והבריאותיות שמהן סבל קרטיס הובילו אותו להתאבדות בתלייה במטבח ביתו בערב 18 במאי 1980, ביום הראשון לסיבוב ההופעות של הלהקה ברחבי צפון אמריקה.
מאוחר יותר, סאמנר והוק הקימו את להקת הפופ-רוק ניו אורדר.
קרטיס היה בן 23 במותו ומאז נחשב לאחד מבין הזמרים, היוצרים, הכותבים, האמנים והגיטריסטים הגדולים ביותר בכל הזמנים, בעיקר בסצנת הפאנק-רוק.
ליצירתו הייתה להשפעה על אמנים כמו רוברט סמית', שהקים את להקת The Cure בהשפעת ג'וי דיוויז'ן, ועל אמנים אחרים, כגון דייב גהאן מלהקת דפש מוד.
קרטיס נולד בבית החולים אולד טראפורד שבמנצ'סטר בשנת 1956. מאוחר יותר עברו הוריו להתגורר בעיר מקלספילד שם בילה את ילדותו.
כבר בגיל צעיר ניכר היה שניחן בכישרון לכתיבת שירים, ואף על פי שבגיל 11 זכה במלגת לימודים לבית הספר קינג'ס סקול שבעירו, מעולם לא התעניין בקריירה אקדמית, ואת עתידו ראה בקריירה מוזיקלית.
מגיל צעיר כבר התעניין בספרי פילוסופיה ושירה, חבריו הקרובים אמרו שלקרטיס היה באישיותו שילוב של ג'ים מוריסון ושל דייוויד בואי.
גיבורי נעוריו של קרטיס היו דייוויד בואי, הדלתות, איגי פופ ולהקתו הסטוג'ס והוולווט אנדרגראונד.
את צעדיו הראשונים ב"תעשיית המוזיקה" עשה כשעבד בחנות תקליטים במנצ'סטר, שם גם נחשף למגוון רחב של סגנונות מוזיקליים.
את דברה וודרוף, אשתו לעתיד, פגש קרטיס כשעוד למדו יחדיו במקלספילד.
נטלי העידה שאביה (איאן קרטיס) אהד את קבוצת הכדורגל מנצ'סטר סיטי.
נקודת המפנה בחייו של קרטיס הייתה לאחר שנכח בהופעה של הסקס פיסטולז בשנת 1976. באותה הופעה הבין שעתידו נמצא בהופעות מול קהל ולא רק כמעריץ.
לאחר כמה ניסיונות כושלים להקים להקה יחד עם חבריו במקלספילד, פגש קרטיס את ברנרד סאמנר ופיטר הוק הצעירים שניסו גם הם להקים להקה וחיפשו סולן; קרטיס חבר לשניים.
זמן קצר לאחר מכן צירפה השלישייה את המתופף סטפן מוריס, שהיה לחבר האחרון בהרכב.
תקופה קצרה נקראה הלהקה "ורשה" אך כדי להימנע מבלבול עם להקה אחרת בעלת שם דומה, שינתה ב-1978 הלהקה את שמה ל"ג'וי דיוויז'ן".
התמדתו העיקשת של קרטיס היא שהביאה להחתמת הלהקה בפקטורי רקורדס, הלייבל האגדי לימים שהקים טוני וילסון.
קרטיס אף שכנע את וילסון לתת ללהקה לבצע את השיר Shadowplay בתוכנית החדשות המקומית אותה הגיש, Granada Reports.
גם אחרי שהלהקה צברה קהל מעריצים במנצ'סטר, המשיך קרטיס לעבוד כפקיד האחראי על טיפול במובטלים בשירות הציבורי כדי לפרנס אותו ואת דבורה.
"אני זוכר מקרים ששילמנו לו כדי שיישאר לסדר את האולפן אחרי החזרות", סיפר פיטר הוק לימים.
מלבד היותו סולן, היה קרטיס אחראי לכל הטקסטים של הלהקה, בין השאר הושפע מכותבים כג'יי ג'י באלארד, ויליאם ס.
ברבים מהשירים שכתב הופיעו דימויים של דיכאון, ייאוש, מוות, אלימות, ניכור והניוון של החיים בעיר.
בספרה הביוגרפי "לגעת ממרחק", על מערכת היחסים שלה עם איאן, מתארת דבורה איך היה קרטיס יושב על הרצפה בביתם ומשרבט את רעיונותיו במחברות.
קולו העמוק והמצמרר, נוכחותו הבימתית והמחוות שאימץ לעצמו (בין השאר בהשראת פרנק סינטרה) יצרו תמהיל ייחודי בעל השפעה מיסטית על הקהל.
שנים לאחר מכן אמר סולן להקת U2, בונו, ש"כל זמן שקרטיס היה בחיים הוא היה הפרפורמר הטוב ביותר ברוק".
לדעת רבים כתיבתו של איאן שיקפה את רגשותיו ואת הקשיים אותם עבר, ולמרות זאת מכריו מתארים אותו כאדם היודע ליהנות, אמנם אקסצנטרי מעט, אך בעל חוש הומור.
על הבמה סיגל לעצמו קרטיס סגנון ריקוד תזזיתי, המאזכר התקפי אפילפסיה, מחלה שהוא עצמו לקה בה.
לעיתים לא היה ברור לאנשים בקהל אם קרטיס חווה התקף אפילפטי, רוקד או שמא שניהם בו זמנית כ"חלק מהמופע".
למחלה, מרגע שאובחנה בינואר 1979, הייתה השפעה מכרעת על חייו של קרטיס.
אף על פי שתכיפותם של ההתקפים ועוצמתם לא הייתה עקבית, התרופות שנאלץ ליטול גרמו לשינויים קיצוניים במצבי רוחו, מה גם שהתקף יכול היה להיגרם על ידי הבזקי אור במועדונים, ולא אחת קרה שהתקפים קרו על הבמה במהלך הופעה.
סגנון החיים הקדחתני שהכתיבה הלהקה, סיבובי ההופעות התכופים והלחץ לפרנס את משפחתו הטרייה נתנו את אותותיהם באיאן.
מחלתו החריפה ושיבשה את מהלך סיבוב ההופעות, כשמעת לעת היה קרטיס מאושפז בבית חולים לאחר התקף קשה.
במהלך סיבוב הופעות פגש קרטיס את העיתונאית הבלגית אניק הונורה ובין השניים התנהל רומן.
ההופעה האחרונה של ג'וי דיוויז'ן נערכה באוניברסיטת ברמינגהאם, ב-2 במאי 1980. ניסיון ההתאבדות הראשון של קרטיס התרחש רק זמן קצר קודם לכן, לאחר שנטל מנת יתר של תרופת האפילפסיה.
לחברי הלהקה סיפר שבגלל הפחד שניסיון ההתאבדות לא יצלח והוא ייוותר עם נזק מוחי לא השלים את המהלך.
נאמר שהדיכאון המתגבר שלו, בין השאר עקב קריסת נישואיו לדבורה (שמתוארים בשיר Love Will Tear Us Apart, השיר המזוהה ביותר עם הלהקה), ורגשות האשם שכירסמו בו עקב הרומן עם הונורה הם שהובילו אותו לנסות לשים קץ לחייו.
ב-17 במאי 1980, ימים ספורים לפני תחילת סיבוב ההופעות הראשון של הלהקה בארצות הברית, שהה קרטיס לבדו בביתו וצפה בסרט סטרושק (Stroszek) של הבמאי ורנר הרצוג, על אמן מיוסר ששם קץ לחייו, והאזין לאלבום הבכורה של איגי פופ, The Idiot.
מאוחר יותר, בשעות הקטנות של הלילה תלה את עצמו במטבח.
קרטיס נטמן במקלספילד, עיר ילדותו.
כחודש לאחר מכן יצא השיר לרדיו.
איאן ג'יימס ת'ורפ, מדליה (OAM) הוא שחיין עבר אוסטרלי.
אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם במשחים ל-200, 400 ו-800 מטר חופשי.
בעל 9 מדליות אולימפיות מהן 5 מדליות זהב (שביעי בכל הזמנים) ו-13 מדליות מאליפויות העולם מהן 11 מדליות זהב (שלישי בכל הזמנים).
ת'ורפ הוא אלוף העולם בשחייה הצעיר ביותר בהיסטוריה, בגיל 15 ו-3 חודשים (פרת' 1998) והראשון שזכה ב-6 מדליות זהב באליפות עולם אחת (פוקואוקה 2001) עד לשיא של מייקל פלפס מארצות הברית (7 מדליות זהב במלבורן 2007).
במהלך הקריירה שלו קבע ת'ורפ 23 שיאים עולם, מהם 17 שיאי עולם אישיים, 13 שיאי עולם בבריכה אולימפית (6 במשחה ל-200 מטר, 5 במשחה ל-400 מטר ו-2 במשחה ל-800 מטר) ו-4 שיאי עולם בבריכת 25 מטר (3 במשחה ל-200 מטר ו-1 במשחה ל-400 מטר).
ת'ורפ הראשון שזכה בתואר שחיין השנה בעולם 4 פעמים (שני בכל הזמנים, אחרי מייקל פלפס) ונחשב לאחד השחיינים הטובים בהיסטוריה.
הוא ידוע גם בכינוי "ת'ורפדו" ("Thorpedo") - משחק מילים על שמו ועל המילה טורפדו.
ת'ורפ יצא מהארון כהומו ביולי 2014.
ת'ורפ החל לשחות בגיל 8 בעקבות אחותו כריסטינה, שהייתה גם היא שחיינית.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה ת'ורפ ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.64 דקות, אחרי חברו לנבחרת גרנט האקט שקבע שיא אליפות חדש של 3:47.27 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
אלוף עולם הצעיר ביותר בהיסטוריה
במבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת סידני (2000) שנערכו בסידני במאי 2000 קבע ת'ורפ במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 1:45.51 דקות, כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש של 1:45.69 דקות ובמשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש נוסף של 3:41.33 דקות.
במשחקים עצמם הוא זכה ב-5 מדליות, 3 זהב ו-2 כסף.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.83 דקות, אחרי פיטר ואן דן הוחנבאנד מהולנד שקבע שיא עולם חדש של 1:45.35 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות.
באליפות אוסטרליה שנערכה בהובארט במרץ 2001 שבר ת'ורפ שני שיאי עולם, במשחה ל-200 מטר בתוצאה של 1:44.69 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של פיטר ואן דן הוחנבאנד (1:45.35 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:41.59 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של קירן פרקינס (7:46.00 דקות).
6 מדליות זהב באליפות העולם
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן בסוף יולי אותה שנה זכה ת'ורפ בהישג השיא שלו לאחר שזכה ב-6 מדליות זהב, מהן 3 אישיות, יותר מכל שחיין או שחיינית אחרים, עד לשנת 2007 שבה זכה מייקל פלפס ב-7 מדליות זהב.
במשחקי חבר העמים שנערכו במנצ'סטר בסוף יולי 2002, זכה ת'ורפ ב-7 מדליות, 6 זהב ו-1 כסף.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה ביפן בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-6 מדליות, מהן 5 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:33.48 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.20 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכה ת'ורפ ב-5 מדליות אישיות, 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:59.66 דקות, אחרי מייקל פלפס שקבע שיא עולם חדש של 1:56.04 דקות ולפני מאסימיליאנו רוסולינו מאיטליה (1:59.71 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.77 שניות, אחרי אלכסנדר פופוב מרוסיה (48.42 שניות) ופיטר ואן דן הוחנבאנד (48.68 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:15.67 דקות, מאית אחת איטי מצרפת שזכתה במדליית ארד.
פרדריק בוסקה הצרפתי ששחה רביעי, קפץ למים אחרי ת'ורפ וקבע ב"זינוק שליחים" את התוצאה המהירה במשחה והשנייה בטיבה באליפות של 47.03 שניות, לעומת 47.98 שניות של ת'ורפ ובכך הוביל את נבחרתו לזכייה במדליית ארד.
מדליות זהב במשחים האישים, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 1:44.71 דקות, לפני פיטר ואן דן הוחנבאנד (1:45.23 דקות) ומייקל פלפס מארצות הברית (1:45.32 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.10 דקות, לפני גרנט האקט (3:43.36 דקות) וקליט קלר (3:44.11 דקות).
אחרי האולימפיאדה, יצא ת'ורפ להפסקה בת 17 חודשים מהשחייה, ולא התמודד באליפות העולם ב-2005. ת'ורפ לא השתתף במשחקי חבר העמים הבריטי בשנת 2006 בעקבות ברונכיטיס וזיהום בחזה.
ב-21 בנובמבר 2006 הודיע ת'ורפ על פרישתו הסופית משחייה תחרותית לאחר שהבין, לדבריו, שלא יצליח לשבור עוד שיאי עולם.
ב-2 בפברואר 2011 הודיע על חזרה לשחייה תחרותית, וכי מטרתו היא אולימפיאדת לונדון 2012. במבחנים האוסטרליים לאולימפיאדה ת'ורפ לא הצליח להעפיל לשלבי הגמר ולא העפיל לאולימפיאדה.
ת'ורפ ייחס את הכישלון לתקופת ההכנה הקצרה מידי שהייתה לו, והודיע כי מטרתו החדשה היא אליפות העולם ב-2013.
באוקטובר 2012 יצא סיפרו האוטוביוגרפי של ת'ורפ המתאר כיצד החל בטיפול פסיכיאטרי לאחר שסבל מדיכאון, התמכר לאלכוהול וחשב על התאבדות.
לאחר שנים רבות של הכחשה, יצא ת'ורפ מהארון כהומו ביולי 2014 בראיון חושפני בטלוויזיה.
400 מטר חופשי: 3:40.08 דקות (יולי 2002) - שיא עולם שהחזיק מעמד כ-7 שנים, עד שביולי 2009 פאול בידרמן מגרמניה שיפר אותו במאית שנייה אחת (באמצעות חליפת שחייה שנאסרה לשימוש ב-2010).
שחיין השנה בעולם בשנים 1998, 1999, 2001, 2002 - ת'ורפ הוא השחיין הצעיר ביותר שזכה בפרס, זאת עוד בהיותו בן 16. בנוסף ת'ורפ החזיק בשיא מספר הזכיות הרב ביותר בפרס לשחיין יחיד בהיסטוריה (שיא זה נשבר על ידי מייקל פלפס).
שחיין השנה באזור האוקיינוס השקט בשנים 1998–2002, 2004 - ת'ורפ הוא השחיין הצעיר ביותר שזכה בפרס כאשר זכה בו בגיל 16. בנוסף ת'ורפ מחזיק בשיא מספר הזכיות הרב ביותר בפרס לשחיין יחיד בהיסטוריה.
בשנת 2000 זכה בתואר איש השנה הצעיר של אוסטרליה .
בשנת 2001 זכה במדליית מסדר אוסטרליה.
איאן אדוארד רייט הוא כדורגלן עבר אנגלי שהתפרסם בזמן ששיחק בקריסטל פאלאס ובארסנל.
רייט החל את הקריירה שלו כמקצוען בגיל מאוחר יחסית כיוון שבהתחלה לא הצליח להתקבל למועדון כלשהו ולא זכה לתשומת לב רבה.
אולם, פיט פרנטיס שהיה מגלה הכישרונות של קריסטל פאלאס הבחין ברייט במקרה בזמן משחק חובבים, והזמין אותו למבחנים במועדון.
רייט הרשים את המאמן סטיב קופל, והוחתם על חוזה המקצוען באוגוסט 1985, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-22. כבר בעונתו הראשונה בפאלאס הוא התבלט כאשר הבקיע תשעה שערים בליגה.
בעונה שלאחר מכן הגיע לקריסטל פאלאס השחקן מארק ברייט, ששיתף פעולה עם רייט בניסיון ההעפלה המוצלח של קריסטל פאלאס לליגה הראשונה.
רייט זומן לסגל של נבחרת אנגליה ב' בדצמבר 1989. הוא לא הצליח לשחק הרבה בעונה הראשונה שלו בליגה הראשונה בגלל פציעות בעצם השוקה.
אולם, לאחר שהחלים מהפציעות הוא הצטיין במשחק גמר גביע ה-FA נגד מנצ'סטר יונייטד.
רייט הבקיע את שער השוויון של פאלאס מספר דקות לאחר שנכנס למגרש בזמן ההארכה.
המשחק הסתיים בתיקו 3 - 3, והמשחק החוזר הסתיים בניצחון של מנצ'סטר יונייטד.
בעונה שלאחר מכן הוא הצליח להבקיע את שערו ה-100 במדי קריסטל פאלאס.
במהלך העונה הבקיע רייט שני שערים בניצחון על אברטון בגמר ה-Full Members Cup (טורניר שנערך בין 1985 ל-1992) באצטדיון ומבלי.
רייט זכה למוניטין כחלוץ בעל יכולת הבקעה גבוהה, שאחד מסימניה הבולטים היה הבקעת שלושער בתוך 18 דקות במשחק החוץ של קריסטל פאלאס בווימבלדון, שהיה גם המשחק האחרון של עונת 1990/1991.
רייט הבקיע 117 שערים ב-277 משחקים בשש העונות ששיחק בקריסטל פאלאס, והוא מלך השערים של המועדון ביחס לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2005 הוא זכה בתואר "שחקן המאה" של קריסטל פאלאס.
בספטמבר 1991 הוחתם רייט בארסנל תמורת 2.5 מיליון לירות שטרלינג, שהיה באותה תקופה סכום שיא עבור ארסנל.
רייט הבקיע שער בהופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק נגד לסטר סיטי בגביע הליגה, ובבכורה בליגה נגד סאות'המפטון הוא הבקיע שלושער.
בעונתו הראשונה בארסנל הוא זכה בתואר מלך השערים של הליגה עם 29 שערים (חמישה מתוכם במדי פאלאס), ו-31 שערים בכל המסגרות.
במשחק האחרון של העונה, גם כן נגד סאות'המפטון, הוא הבקיע שלושער.
השער האחרון מתוך השלושה היה האחרון שהובקע לפני שהליגה הראשונה השתנתה והפכה לפרמייר ליג.
נכון לשנת 2007 רק רייט וטדי שרינגהאם (עונת 1992/1993) זכו בתואר מלך השערים בליגה הבכירה כשהם מבקיעים עבור שני מועדונים שונים.
רייט היה מלך השערים של ארסנל במשך שש עונות רצופות.
הוא היה חלק חשוב מהתקופה המוצלחת בשנות ה-90, שבמהלכה זכה המועדון בדאבל גביע ה-FA וגביע הליגה ב-1993; רייט הבקיע במשחק נגד שפילד ונסדיי בגמר גביע ה-FA, ובנוסף הבקיע גם במשחק החוזר.
רייט סייע לארסנל להגיע לגמר גביע המחזיקות ב-1994 (נגד פארמה), אך לא שיחק בו כיוון שהיה מושעה.
רייט הבקיע בכל אחד משלבי טורניר גביע המחזיקות של 1995 מלבד הגמר.
בעונת 1994/1995 של הפרמייר ליג הוא הבקיע 18 שערים, אך הייתה זו עונה קשה שבסיומה סיים המועדון במקום ה-12 לאחר פיטוריו של המאמן ג'ורג' גרהאם כתוצאה משערוריית שחיתות, והחלפתו באופן זמני בסטיוארט יוסטון.
רייט לא הסתדר עם המאמן הקבוע החדש ברוס ריוק, ואף הגיש בקשה לעזוב את ארסנל, אותה ביטל בסופו של דבר.
אולם, הגעתו של ההולנדי דניס ברגקאמפ הניבה שיתוף פעולה פורה בין השניים, ובעונתם הראשונה הם סייעו לארסנל לסיים במקום החמישי בליגה ולהעפיל לגביע אופ"א.
רייט כבר היה בן 33 כאשר ארסן ונגר הגיע לארסנל בספטמבר 1996. למרות גילו המתקדם הוא המשיך להבקיע שערים רבים (23 בעונת 1996/1997), וב-13 בספטמבר 1997 הוא שבר את שיא הבקעת השערים עבור ארסנל, שנקבע על ידי קליף באסטין, עם שלושער נגד בולטון וונדררס.
שיאו של רייט נשבר על ידי תיירי הנרי באוקטובר 2005. חודשיים לאחר ששבר את השיא הוא נפצע בשרירי מיתר הברך והושבת ממשחק פעיל.
רייט הבקיע עבור ארסנל 185 שערים ב-288 משחקים בכל המסגרות.
שערו האחרון באצטדיון הייבורי הובקע ב-9 באוקטובר 1997 נגד בארנסלי, והיה זה גם שערו ה-300 בקריירה.
שערו האחרון עבור ארסנל הובקע ב-6 בינואר 1998, במשחק רבע גמר גביע הליגה נגד וסטהאם יונייטד בבוליין גראונד.
בחצי הגמר, שרייט לא השתתף בו, הודח המועדון על ידי צ'לסי.
ב-15 ביולי 2008 נבחר רייט לאחד מחמישים השחקנים הטובים ביותר בהיסטוריה של ארסנל.
ביולי 1998 הועבר רייט לווטסהאם יונייטד תמורת חצי מיליון לירות שטרלינג; הוא שיחק במדי וסטהאם במשך 15 חודשים, אך לא הצליח כמו בארסנל.
בתקופה זו הוא היה מעורב בתקרית אלימה כאשר השחית את חדרו השופט באפטון פארק לאחר שהורחק במשחק נגד לידס יונייטד.
לאחר מכן הוא שיחק במשך תקופות קצרות בנוטינגהאם פורסט, סלטיק וברנלי לפני שפרש בשנת 2000. הוא סיים את הקריירה עם 323 שערים בכל המסגרות.
במרץ 2007 הוא התמנה לחבר הנהלה במועדון אשפורד טאון מהליגה האיסתמיאנית.
הופעת הבכורה של רייט במדי נבחרת אנגליה הייתה בפברואר 1991, תחת הדרכתו של גרהאם טיילור.
המשחק בוומבלי הסתיים בניצחון על נבחרת קמרון בתוצאה 2 - 0, ובסופו של דבר הצליחה הנבחרת להעפיל ליורו 1992 בשוודיה.
בכל אחת משבע העונות שאחרי מונדיאל 1990 רייט הבקיע 23 שערים או יותר עבור המועדון שבו שיחק.
בעונת 1990/1991 הוא הבקיע 25 שערים, ובחמש מתוך שש העונות הבאות הוא הבקיע 30 שערים או יותר.
למרות יכולת מרשימה זו בהבקעת שערים הוא לא פתח בהרכב הנבחרת יותר מפעמיים ברציפות, וגם זאת עשה שלוש פעמים.
למרות כל זאת, ב-38 המשחקים שבהם טיילור היה המאמן רייט פתח בתשעה ועלה כמחליף בשבעה.
הוא בחר להשתמש בחלוצים פחות פוריים כגון נייג'ל קלאף מנוטינגהאם פורסט, פול סטיוארט מטוטנהאם הוטספר, דייוויד הירסט משפילד ונסדיי ובריאן דין משפילד יונייטד.
רייט אף לא זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 1992.
חמישה מתוך תשעת השערים של רייט במדי הנבחרת הובקעו בתקופתו של טיילור.
השער הראשון היה בתיקו 1 - 1 נגד נבחרת פולין במאי 1993, וארבעה שערים הובקעו בניצחון החוץ (שהיה גם המשחק האחרון תחת טיילור) על נבחרת סן מרינו, במשחק שהתפרסם בכך שהנבחרת האנגלית ספגה שער אחרי 8.3 שניות.
שני המשחקים היו במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994 בארצות הברית, שהיה המונדיאל הראשון מאז מונדיאל 1978 שאנגליה לא השתתפה בו.
טרי ונבלס החליף את גרהאם טיילור בתפקיד המאמן לאחר הכישלון להעפיל למונדיאל.
גם לאחר מהלך זה מספר הופעותיו של רייט לא גדל באופן מהותי.
רייט שיחק רק בארבע מתוך חמשת המשחקים הראשונים תחת ונבלס, שלושה מתוכם כמחליף.
הוא אף לא זומן ליורו 1996 שבו הודחה אנגליה (המארחת) בשלב חצי הגמר.
בעקבות הטורניר הוחלף ונבלס בגלן הודל.
לאחר 21 משחקים בינלאומיים רצופים מחוץ לסגל רייט זומן מחדש בנובמבר 1996, ועלה כמחליף בניצחון על נבחרת גאורגיה במוקדמות מונדיאל 1998.
הראשון מבין ארבעת השערים של רייט תחת הדרכתו של הודל היה שער ניצחון במשחק הידידות נגד נבחרת דרום אפריקה במאי 1997, והשני היה השער הראשון בניצחון 2 - 0 על נבחרת איטליה בטורניר הכנה למונדיאל 1998, שבו זכתה נבחרת אנגליה.
בנוסף לאנגליה ולאיטליה השתתפו בטורניר נבחרת ברזיל (אלופת העולם) ונבחרת צרפת (מארחת הטורניר והמונדיאל).
רייט סייע לאנגליה להעפיל למונדיאל 1998 עם שני שערים בניצחון 4 - 0 נגד נבחרת מולדובה בוומבלי, וביכולת כללית טובה בתיקו החוץ 0 - 0 נגד נבחרת איטליה בחודש שלאחר מכן.
לאחר התיקו הבטיחה הנבחרת האנגלית את העפלתה.
אולם, רייט נפצע פעם נוספת בשרירי מיתר הברך והחמיץ את המונדיאל.
רייט שיחק בשני משחקי נבחרת נוספים לאחר שעבר לווטסהאם יונייטד.
הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה במשחק ידידות נגד נבחרת צ'כיה בוומבלי בנובמבר 1998. אנגליה ניצחה 2 - 0, והיה זה גם משחקו האחרון של הודל כמאמן.
בסך הכל רייט פתח בשבעה משחקים ועלה כמחליף בשישה כשהודל היה המאמן.
רייט פרסם את האוטוביוגרפיה שלו ("Mr Wright") כששיחק בארסנל.
המהדורה הראשונה יצאה לאור ב-1996 בכריכה קשה, ובכריכה רכה ב-1997 שבה נכלל גם פרק עדכני.
רייט הוחתם על ידי רשת ITV שהעניקה לו תוכנית ראיונות עצמאית.
רייט ראיין בתוכניתו ידוענים כגון אלטון ג'ון, מריה קארי וויל סמית'.
לאחר פרישתו מכדורגל הוא הופיע בפרשן בתוכנית ה-BBC "Match of the Day".
בנוסף, הוא עבד כפרשן ב-BBC בזמן מונדיאל 2002, יורו 2004 ומונדיאל 2006. לאחר מכן השתתף במספר תוכניות של ה-BBC וגם בתוכניות של ערוצים אחרים.
רייט השתתף גם בפרסומות לטלוויזיה בנוסף לתוכניות הרגילות.
בחלק מהפרסומות הוא אף הופיע עם לי דיקסון ששיחק עמו בארסנל.
ב-17 באפריל 2008 אושר כי רייט עוזב את תפקידו כפרשן משחקי נבחרת אנגליה בתוכנית "Match of the Day".
רייט ביקר את התוכנית על צורת עבודתו בתוכנית ועל דרך התנהלותה הכללית.
לאחר מכן החל לעבוד בתחנת הרדיו talkSPORT.
בנו המאומץ של רייט, שון רייט-פיליפס, גם הוא כדורגלן עבר ששיחק המספר קבוצות וביניהן בצ'לסי, מנצ'סטר סיטי, קווינס פארק ריינג'רס ונבחרת אנגליה.
בראדלי רייט-פיליפס, בנו הביולוגי של איאן, משחק עבור ניו יורק רד בולס.
ג'רמיין רייט, בן דודו של איאן, אף הוא כדורגלן ששיחק עבור בלקפול וסאות'המפטון.
ברט רייט, בנו השני של איאן, נבחן ברדינג בספטמבר 2005 ושיחק עבור קבוצת המילואים של המועדון.
רייט הוא גם הפטרון של קרן הלוקמיה האפריקנית-קריבית.
בשנת 2002 זכה בתואר חבר מסדר האימפריה הבריטית כהוקרה על תרומתו למשחק.
חבר מסדר האימפריה הבריטית (2002)
חבר היכל התהילה של הכדורגל האנגלי (2005)
נבחר לשחקן המאה של המועדון על ידי האוהדים
איאן קרוקר הוא שחיין עבר אמריקאי.
אלוף אולימפי בעל 5 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב, אלוף עולם בעל 9 מדליות עולמיות מהן 4 זהב ושיאן עולם.
החזיק בשיא העולם, במשך 6 שנים במשחה ל-100 מטר פרפר וכן בשיא עולם במשחה ל-50 מטר פרפר.
היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה מתחת ל-51 שניות (בריכה אולימפית) ומתחת ל-50 שניות (בריכה של 25 מטר), במשחה ל-100 מטר פרפר.
הוא התאמן תחת הדרכתו של אדי ריס בקבוצת נובקווטיק (נובה) באירווין לצידם של שיאנים ואלופי עולם בשחייה נוספים כמו ארון פירסול, ברנדן הנסן, ניל ווקר, ג'ייסון ליזאק ואמנדה בירד.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה קרוקר במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:33.73 דקות (הוא שחה את משחה הפרפר בזמן של 52.10 שניות), לפני אוסטרליה (3:35.27 דקות) וגרמניה (3:35.88 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.44 שניות, אחרי המנצח לארס פרולאנדר משוודיה (52.00 שניות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה יפן בשנת 2002 זכה קרוקר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר (52.45 שניות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה בשנת 2003 זכה קרוקר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
במשחה ל-50 מטר פרפר הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 23.62 שניות, אחרי מאט וולש מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש (23.43 שניות) ולפני יבגני קורוטישקין מרוסיה 23.73 שניות.
בשנת 2004 במסגרת ההכנות למשחקים האולימפיים השתתף קרוקר במספר תחרויות, בהן קבע שלושה שיאי עולם חדשים.
ב-29 בפברואר הוא שיפר את שיא העולם במשחה ל-50 מטר פרפר (בריכה אולימפית) בתוצאה של 23.30 שניות.
בתחרות שנערכה בניו יורק בבריכת 25 מטר ב-26 במרץ קבע בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 49.77 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-50 שניות ובמשחה הגמר שיפר את שיא העולם והעמידו על 49.07 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי יבגני קורוטישקין (48.99 שניות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אתונה (2004) שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה בתחילת יולי זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 50.76 שניות, לפני מייקל פלפס (51.15 שניות).
במשחקים האולימפיים עצמם, הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
בנוסף הוא סיים במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.73 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס, ארצות הברית, באוקטובר המשיך במסע הצלחותיו כשזכה ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 22.71 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:25.09 דקות.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול בשנת 2005 זכה קרוקר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.12 שניות אחרי רולנד סקומן מדרום אפריקה שקבע שיא עולם חדש (22.96 שניות) ולפני סרגיי ברוס מאוקראינה 23.38 שניות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, קנדה בשנת 2006 זכה קרוקר בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר (51.47 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:31.79 דקות).
באליפות העולם שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכה בשתי מדליות כסף במשחי הפרפר.
במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.47 שניות, אחרי סקומן (23.18 שניות) ולפני ג'ייקוב שייוט אנג'אר מדנמרק (23.56 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.82 שניות, אחרי פלפס (50.77 שניות) ולפני אלברט אלטס סביראץ מוונצואלה (51.82 שניות).
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הוא קפץ מוקדם בהחלפה למשחה הפרפר ולכן הרביעייה האמריקאית פסלה ובכך מנע מפלפס לזכות לראשונה ב-8 מדליות זהב.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, כששחה בשלב המוקדמות (הוא שחה את משחה הפרפר בזמן של 50.85 שניות) והרביעייה האמריקאית זכתה במדליית הזהב בשלב הגמר.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.13 שניות, מאית השנייה לאט יותר ממדליית ארד שבה זכה אנדרו לוטרשטיין מאוסטרליה (51.12 שניות).
המנצח במשחה זה היה פלפס שקבע שיא אולימפי חדש (50.58 שניות) מאית השנייה מהר יותר ממילוראד צ'אביץ' מסרביה (50.59 שניות).
למרות שהחזיק בשיא העולם במשחה ל-100 מטר פרפר, לא הצליח קרוקר לזכות בתואר הנכסף בשתי אולימפיאדות (אתונה ובייג'ינג) והסתפק במדליית כסף אחת.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש קרוקר משחייה תחרותית, ופתח בית ספר לשחייה באוסטין, דאלאס ביחד עם חברו לרביעיית השליחים שזכתה באולימפיאדה בשיא עולם, ניל ווקר.
במהלך קריירת השחייה שלו, קבע קרוקר 12 שיאי עולם, 7 מהם אישיים:
במשחה ל-100 מטר פרפר הוא קבע 5 שיאי עולם (3 בבריכה אולימפית ו-2 בבריכה של 25 מטר)
במשחה ל-50 מטר פרפר הוא קבע 2 שיאי עולם (1 בבריכה אולימפית ו-1 בבריכה של 25 מטר)
שותף ל-5 שיאי עולם במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3 בבריכה אולימפית ו-2 בבריכה של 25 מטר)
איאן רוברטס הוא שחקן רוגבי בעבר מאוסטרליה בשנות ה-80 וה-90 ושחקן נבחרת הרוגבי של אוסטרליה בשנים 1990–1994.
בשנת 1995 יצא רוברטס מהארון ובכך היה לשחקן הרוגבי הראשון בעולם ולספורטאי אוסטרלי בכיר הראשון שהוא הומו גלוי.
בשנים 1986–1989 שיחק רוברטס בקבוצת הרוגבי סאות' סידני ראביטוס.
בשנים 1990–1995 הוא שיחק בקבוצת מנלי-אורינה סי איגלס.
ב-1994 השתתף בטורניר קנגורו, בהשתתפות נבחרות הרוגבי של בריטניה, צרפת ואוסטרליה.
בשנת 1996 סבל מפציעות ולכן לא שיחק ובשנים 1997–1998 שיחק בקבוצת נורת' קווינסלנד קאובויס.
עקב פציעות שסבל מהן ב-1998 החליט לפרוש סופית מרוגבי מקצועני.
בשנת 2000 זכה רוברטס במדליית הספורט האוסטרלי על תרומתו להישגים הבינלאומיים של אוסטרליה בליגת הרוגבי.
היה חבר בצוות שופטי ליגת הרוגבי הלאומית בשנות ה-2000.
בשנת 2005 נבחר רוברטס לאחד מ-25 שחקני הרוגבי הטובים ביותר של ניו סאות' ויילס בכל הזמנים.
בשנת 1995 סיפר רוברטס על זהותו המיניות בראיונות לעיתונים ולטלוויזיה.
באופן כללי הוא זכה לתמיכה בקרב שחקני הרוגבי באוסטרליה.
בשנת 1997 יצא לאור ספר אודותיו, "לגלות", שניכתב על ידי פול פרימן.
לאחר שפרש מספורט מקצועי החל ללמוד במכון הלאומי לאמנויות הבמה שבסידני.
הוא הופיע במספר סרטים ובסדרות טלוויזיה בתפקידים קטנים.
בשנת 2005 הגיע רוברטס לשלב הגמר בגרסה האוסטרלית של תוכנית הטלוויזיה ביחד עם נטלי לאו.
בשנת 2010 ביקר רוברטס את האלופה האולימפית בשחייה סטפני רייס וכינה אותה אידיוטית מושלמת לאחר שלעגה לקבוצת הרוגבי של דרום אפריקה בטוויטר וקראה להם "הומואים" ("faggots").
איב מארי אדלין (צרפתית: Yves-Marie Adeline; נולד ב-24 במרץ 1960) הוא סופר קתולי צרפתי, ומייסד מפלגת האליאנס רויאל המוקדשת לחידוש המלוכה בצרפת.
אדלין, יליד פואטייה הוא בעל משפחה ואב לשמונה, והיה מורה באוניברסיטת פואטייה בין השנים 1986–1989. עם השנים לאחר פרישתו מההוראה, פנה לכתוב ספרים ובנוסף החל בשיתוף פעולה עם משרדים פוליטיים שונים, דבר שהביאו היום ללמד ולהרצות על רעיונות הפוליטיקה במוסדות שונים בצרפת.
אדלין היה נשיא מפלגת האליאנס רויאל, מפלגה מלוכנית צרפתית.
מועמד לבחירות האירופאיות בשנת 2004, ומועמד לבחירות לנשיאות בשנת 2007, אך כאן לא הצליח להשיג את 500 הקולות של ראשי הערים.
עם הזמן לאחר הבחירות המוניציפליות של מרס 2008 ברובע ה -7 של פריז, שם קיבל 0.96%, התפטר אדלין מהמיליטנטיות הפוליטית.
איאקוס (ביוונית עתיקה: Αἰακός) היה מלך האי אגינה במפרץ הסרוני, על פי המיתולוגיה היוונית.
לפי המיתולוגיה, איאקוס היה בנם של האל זאוס והנאיאדה אייגינה.
הוא נולד באי ונונה, אליו נלקחה אייגינה על ידי זאוס כדי להצילה מזעמם של הוריה; לאחר מכן נקרא האי על שמה, אגינה.
הוא נודע ברחבי יוון בשל חוש הצדק שלו, ונקרא לעיתים קרובות לשפוט בסכסוכים בין בני אדם ואף בין אלים.
הוא הקים את מקדש זאוס פנלניאוס על הר פנלניאון באי.
כן מספרת האגדה אודותיו כי הציב מצוקים גבוהים מסביב לאי, כדי להגן עליו מפני פיראטים.
לפי גרסה אחת, בניו של איאקוס היו טלאמון ופלאוס; לפי גרסה אחרת, היה לו בן נוסף, פוקוס, שהיה מועדף על פני השניים האחרים.
בעקבות זאת, טלאמון ופלאוס רצחו אותו.
על פי האגדה, לאחר מותו מונה איאקוס לאחד משלושת השופטים של האדס, אל השאול, יחד עם מינוס ואחיו רדמנתיס.
הוא מיוצג ביצירות אמנות רבות כנושא שרביט ומפתח עבור האדס.
אנשי האי בנו מקדש בשם איאקוסיום באי, שהתאפיין בקירות ושיש לבנים, ולפי המסורת נקבר איאקוס מתחת למזבח במבנה זה.
אנשי האי התייחסו אל דמותו כאל המשגיח והמגן של האי.
איאן רנקין הוא סופר מותחנים סקוטי, שנודע בעיקר בסדרת ספרי-בלש שחיבר משנת 1987 ועד לימינו, בהם מככב הבלש ג'ון ריבוס.
פרסם ספרים גם תחת שם העט, ג'ק הרווי (Jack Harvey).
רנקין נולד ב-28 באפריל 1960 בעיירת כורים קטנה בשם קארדנן (Cardenden) השוכנת בדרום מערב סקוטלנד.
לאחר לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון בת' (Beath High school) המשיך רנקין ללמוד לימודים אקדמיים באוניברסיטת אדינבורו (Edinburgh), בתחום של ספרות אנגלית ושפות.
הוא סיים תואר ראשון בשנת 1982, ואחר כך התחיל ללמוד לדוקטורט בתחום של ספרות סקוטית מודרנית, אך לא סיים.
במהלך תקופה זו החל לכתוב סיפורים קצרים וכן מותחנים.
עד להתבססותו כסופר, התפרנס רנקין ממגוון עיסוקים ובהם: ייננות, עבודה מנהלית, עיתונאות, ושירה בלהקות הפאנק "החזירים הרוקדים" (Dancing pigs) ו"קאפוט".
בראשית שנות התשעים, לאחר נישואיו, עבר רנקין ללונדון ושם עסק לפרנסתו בעבודות מנהליות בקולג' ובכתיבה.
תקופה מסוימת גם חי וכתב בפריז.
מתגורר באדינבורו שבסקוטלנד עם אשתו מירנדה ושני ילדיהם.
יצירתו הראשונה של רנקין הייתה רומן התבגרות בשם, floods, שראה אור בדפוס בשנת 1986.
בשנת 1987 פורסם המותחן הראשון שלו Knots and Crosses (בעברית: "חבלים וצלבים").
במרכזו של הספר ניצב בלש משטרה קשוח בשם ג'ון ריבוס החוקר תעלומות שונות ברחבי סקוטלנד, ובעיקר בעיר אדינבורו.
בהמשך, התפרסמו ספרים נוספים בסדרה.
ספריו של רנקין זכו להצלחה מסחרית רבה, לשבחי הביקורת ולפרסים מכובדים, תורגמו ל-36 שפות ובהם גם לעברית בתרגומו של ירון פריד .
ספריו עובדו לסדרת טלוויזיה משטרתית שהוקרנה במשך חמש עונות בערוץ -ITV הבריטי.
הצלחתו המסחרית וההכרה הבינלאומית שקיבלה יצירתו, מיקמו את רנקין כאחד מהסופרים הידועים ביותר בבריטניה של מותחני פשע.
מלבד ספרות המותחנים רנקין חיבר סיפורים קצרים, רומן גרפי וספרי עיון.
כמו כן, בראשית שנות ה-2000 כיכב בשתי סדרות דוקומנטריות ששודרו בתחנת הטלוויזיה בי.בי.סי.
התוכניות עסקו בקשר הקיים בין ספרות-בלשים לבין מקרי פשע שקורים במציאות.
4 מספריו של רנקין, תורגמו לעברית:
איאן רנקין, חבלים וצלבים (תרגום: ירון פריד), רימונים, 2010.
איאן רנקין, שחור וכחול (תרגום: ירון פריד), רימונים, 2011.
איאן רנקין, גלוי ונעלם (תרגום: ירון פריד), רימונים, 2012.
איאן רנקין, בת הלוויה (תרגום: יעל לקסמן-בהט), טרה ספרים, 2018.
רנקין גדל במשפחה של כורי פחם.
המשבר בתעשיית הפחם בבריטניה בראשית שנות השישים, היווה נקודת תפנית משמעותית בחייו, והוא בא לידי ביטוי בכתיבתו.
בספריו מותח רנקין ביקורת על תרבות הצריכה שהשתלטה על סקוטלנד בעשורים האחרונים, כמו כן הוא מבליט את הגבול הדק בין המרחב הנורמטיבי והלא נורמטיבי.
יצירתו איננה רק בידורית, אלא יש בה הארה על פינות אפלות שהחברה מנסה על פי רוב לטשטש ולהסתיר.
עמדותיו החברתיות של רנקין באות לידי ביטוי מובהק בראיונות שנתן הן במדיה המודפסת והן במדיה האלקטרונית.
איאס (מיוונית עתיקה: "Αἴαντος") היא אחת משבע הטרגדיות אשר שרדו לאורך השנים, מידי המחזאי האתונאי, סופוקלס, בן המאה ה-5 לפנה"ס.
המחזה דן על סיבת מותו של הלוחם איאס לאחר האירועים המתוארים באיליאדה מאת הומרוס, אומנם זמן קצר לפני נפילת של הקריה טרויה.
איאס הוא מחזה של סופוקלס העוסק בגיבור איאס המוזכרת באודיסיאה מאת הומרוס.
המחזה איאס ממחיז את התנהלותו של איאס לאחר שהוא מבין כי אודיסאוס זכה בכלי הנשק של אכילס על אף שכולם ידעו כי כלי הנשק האלו היו אמורים להיות שייכים לו.
המחזה מחזק את הפער בין הערכים הישנים, הקוד ההירואי (איאס) לבין הערכים החדשים שצמחו ביוון, התחמן (אודיסאוס).
בתחילת המחזה אתנה סימאה את עיניו של איאס ובמקום לרצוח את אגממנון, אודיסאוס ומנלאוס, הוא פונה לשחוט את הצאן והמרעה.
אודיסאוס מנסה לעקוב אחר איאס ולהבין אם מה ששמע כי הוא עושה אכן אמיתי.
אתנה פונה אל איאס ושואלת אותו לאן הוא ממהר כל כך.
אודיסאוס מספר לה על השיגעון שחטף איאס ואתנה השמחה, מתגאה במעשיה ומציע לאודיסאוס לבוא לראות איתה את "התיאטרון" אותו היא עצמה יצרה.
אודיסאוס נרתע מהרעיון ואתנה מנסה להרגיע אותו, קוראת לאיאס.
בשלב מסוים איאס פוקח את עיניו ומבין כי הוא נכשל במטרתו ובמקום הביא על עצמו בושה.
חסר מוצא מהבושה, הוא מחליט להתאבד, מכין את האנשים סביבו ליום המחר, אחרי מותו.
טקמסה, שבוית מלחמה שהפכה לפילגש של איאס פותחת בנאום ומתחננת לפניו לא למות.
דואגת לעתידה ולעתיד הבן שלה אשר נולד מאיאס.
איאס יוצא מבית, כביכול משוכנע מדברי טקמסה, פונה לקבור את החרב אשר קיבל מהקטור.
התאבדות הקרבה נרמזה בידי הנביא קלחס, כאשר הוא מזהיר את הקהל כי אם איאס יצא היום מצריפו הוא ימות אך אם הוא יישאר בצריף במהלך היום, יוותר בחיים.
איאס נואם את נאומו האחרון וקורא לנקמה בבני אטראוס בפרט ובצבא יוון בכלל.
הוא מקווה שאחיו ימצא אותו ולא אויביו (בני אטראוס).
טקמסה ואחיו של איאס יוצאים לחפש את איאס.
הוא נמצא על החול מת.
מנלאוס מגיע ומורה לא לקברו את גופתו של איאס.
עתה נפתח דיון האם מגיע לאיאס קבורה הולמת או לא.
הטיעונים השונים עולים ולבסוף אודיסאוס מגיע ומחליט בהחלטה אצילית כי לאיאס מגיעה קבורה הולמת כי "אויב יכול להפוך לידיד".
הוא מצהיר על ידידותו כלפי טאוקרוס ומסכים לא לקבור את איאס לבל ירגז המת על כך שאויבו נגע בו.
מה מותר להציג על הבמה
התיאטרון היווני עסק רבות בשאלה, עד כמה מציאותיים האירועים אשר מוצגים על בימת התיאטרון?
היכן עובר הגבול בין מציאות לדמיון?
האם שחקן שמשחק משוגע הוא משוגע?
מסיבה זו, התיאטרון היווני הציב כללים ברורים של מה מותר להציג על הבמה ומה אסור.
אחד מבין האיסורים הוא המחזה של רצח.
לפיכך אין הקהל עד למעשי איאס.
לא כיוון שהם התרחשו במאהל ויש קשיים תיאטרליים, כי אז ניתן היה להיעזר במריצה, היוצאת מהאהל אל הקהל, אלא בגלל שמדובר בהפרת הכללים התיאטרלים.
כדי להימנע מכך, אודיסאוס מספר לקהל על מה שהוא רואה במאהל.
כבר מתחילת המחזה שלשת צירי בימת התיאטרון מופיעים על הבימה.
מצד אחד הציר פנימי-חיצוני, הציר בו נמצא איאס, בתוך המאהל, רוצח את הצאן והבקר.
הציר המאוזן עליו חיים בני האדם והציר המאונך בו נמצאים האלים, במקרה שלנו אתנה ויכולים לרדת גם לציר המאוזן.
זו תפיסה מרחבית ארכאית לפיה בני האדם נמצאים מטה והאלים למעלה, רואים הכל.
יש יחס הפוך בין חשיבות האירועים וכמותם על הצירים שכן רוב האירועים מתרחשים בציר המאוזן אולם ההחלטות החשובות מתרחשות על הציר המאונך.
כך נוצרת אירוניה וההנאה עבור הקהל אשר רואה את האירועים מכלל הצירים, בניגוד לדמויות על הבמה.
כאשר האלים מתערבים בחיי האדם, בין היתר באמצעות ירידה מציר האנכי לציר המאוזן, נרמז לקהל כי עומדת להתרחש טרגדיה.
אתנה נמצאת על הציר המאוזן ולכן הקהל אינו יכול לזהות אותה.
היא מציגה את עצמה בשמה לפני אדיסאוס, הפרוג'ס ("בן טיפוחים") שלה.
הטרגדיה במחזה מתרחשת לדמות בגלל מחסור בידע.
האדם חושב כי יש בידיו את הידע הדרוש להחליט החלטה, אך בטרגדיה, תמיד נרמז כי חסר לו איזה שהוא חלקיק קטן אשר משנה את כל התמונה והשתלשלות האירועים.
זה למעשה, מה שמבדיל את האדם מהציר המאונך לציר המאוזן.
הם לעולם לא יכלו לדעת הכל, בניגוד לאלים.
זה הוא הפער, בלתי ניתן לגישור בין בני התמותה לאלים וכן ממחיש את חוסר האונים של האדם בולם הזה.
מצד שני מוטיב העיוורון מזכיר מיד לקהל את תפקידו.
המילה "תיאטרון" ביוונית (θέατρον) נגזרת מהפועל "אני רואה" (ὁράω) שמתקשר לפועל לדעת ומשמעותה המקום ממנו רואים.
כבר בתחילת המחזה מופיע מוטיב העיוורון.
איאס חושב שהוא הורג את אודיסאוס ובני אטיראס אבל אתנה עיוורה אותו.
אודיסאוס מספר לקהל כי איאס מתנהג כעיוור והעיוורון נתפס כפועלת שיגעון.
שנית, אודיסאוס מגיע למאהל ואתנה פונה אליו אומרת לו כי היא רואה שהוא פונה למאהל של איאס.
היא שואלת אותו מה הוא בא לראות, למרות שהיא יודעת את התשובה.
אודיסאוס עונה לה ומספר על התנהלות איאס.
שלישית, אתנה מציג לאודיסאוס לראות את התיאטרון שהיא יצרה.
כאן כבר אנו רואים מיז-אנ-אבים (תיאטרון בתוך תיאטרון), אנו הקהל רואים מחזה ואתנה רואה בעצמה את המחזה.
הפער בין האלים לבני האדם מתחזק כאשר אתנה מציג לאודיסאוס לראות את מעשי איאס (השחקן) ואודיסאוס מסרב.
מבחינתה של אתנה, היא מציע לאודיסאוס להנאות משיגעון איאס (להפוך לצופה).
היא תדאג שלא יזהה את אודיסאוס ותראה לו מה קורה לאדם החוטא בהיבריס, חצית גבול.
איאס שכח את נחיתות של האדם כאשר דחה את הצעתה של אתנה לסיוע בעת הקרב.
ההיבריס של איאס נרמזת במספר מקומות בעלילה, למשל אביו מאחל לו להצליח בעזרת האלים במלחמה ואיאס עונה לו.
למעשה, אתנה רוצה לחזק את הטיעון כי הציר האנכי הוא הציר המרכזי בחיים, ואם אודיסאוס יהיה בסדר עם האלים (כלומר עם אתנה) יהיה לו טוב.
מצד אחד אתנה מדגישה את הקשר בין ראיה לכוח, ובין כוח להנאה.
מצד שני, אומנם אודיסאוס אמור להנאות בצפייה על אויבו הסובל אך מצד שלישי, כאשר אתה הציעה לו לצפות באיאס וללעוג לו, היא למעשה מציעה לו "לעלות למעלה", אל הציר שלה ולבצע היבריס.
אודיסאוס אינו מבין את עניין ההיבריס, אלא רק שהוא ואיאס נמצאים על אותו ציר ומה שקרה לאיאס יכול לקרות לו כי הציר היחיד שקיים לבני האדם הם הצירים התחתונים ולא העליונים.
לא ניתן לגשר על הפער בין הצירים העליונים לתחתונים ולכן מה שחשוב הוא הקשר בין בני האדם כנגד האלים.
לפיכך אודיסאוס יוצא נגד התפיסה הממוסדת של השמחה לאידו של האויב.
אתנה מצידה מציעה לאודיסאוס לבצע היבריס, היא כלל לא חושבת על התוצאות שעלולות להיגרם בעקבות היבריס זה.
נניח אם היה אל נוקם באודיסאוס על ההיבריס שלו.
בנוסף, אתנה אינה מבטיחה לעזור לאודיסאוס במקרה והיפגע מהיבריס זה, ממש כפי שקרה בסיפור משפט פאריס.
פאריס בחר באפרודיטה כ"יפה מכולן" וזכה בתמורה בהלנה אבל הבחירה הזו הובילה אותו לבצע היבריס, כי המתנה שנתנה לו אפרודיטה הייתה האישה היפה ביותר, שבמקרה הייתה נשואה למנלאוס.
השיגעון הוא זמני וחלק מתהליך התפכחות הוא ההבנה העצמית של איאס שהוא היה בשיגעון.
בסוף תהליך ההתפכחות, האדם נמצא במצב נורא יותר מהשיגעון כי האדם מבין שאחרים ראו אותו במצב זה.
לאחר השפלה כזו מעיד איאס בעצמו שאינו יכול עוד להמשיך לחיות.
הטיעון של איאס מדגיש עוד יותר את ההומניות של אודיסיאוס, שבחר לא להשתתף בהשפלה הפומבית של איאס ולצאת כנגד הקוד היווני, לשמחה לאיד.
כי הקוד ההירואי מעמיד את כבוד בראש הערכים של האדם.
כדי שאיאס יפסיק את הבושה הוא חייב להתאבד.
שוב אנו רואים את חוסר האונים של האדם.
זה הקוד המאפיין את אכילס (עקשן) ומה שאינו מאפיין את אודיסאוס (תחבולתי).
איאס מודע לכך שאם הוא יתאבד הוא יגרום לסבל רב למשפחה שלו, אך כגיבור טראגי עקשן שאינו מוכן למחול על כבודו, הוא לא חוזר בו מהחלטתו.
נאומו של איאס : משמעות הזמן
לפני מותו איאס נושא נאום פילוסופי.
המסקנה שאיאס מסיק זהה לזו שלפיה אודיסאוס פועל בעולם.
איאס מבין כי בני האדם הם הפכפכים, חסרי אמון, לא בגלל שהם רעים אלא בגלל ציר הזמן.
הזמן משנה את בני האדם ואנשים רעים לך הופכים להיות טובים ולהפך.
הבעיה היא שעד שהאיאס הגיע להבנה זו הוא כבר חווה השפלה כבדה שממנה לא היה יכול לברוח.
איאס טוען כי הזמן יוצר היפוך בין מה שנסתר למה שנגלה כלומר, יש רובד נסתר ביחסים בין בני אדם, שבסופו של דבר נחשף.
לכן האדם מתנהל בעולם עם ידע מוגבל מאוד לגביו.
לכן איאס אומר שתי דוגמאות ניתנות לרעיון זה.
בסוף המחזה אודיסאוס מתייחס לאיאס כידיד ולא כאויב.
ומנגד חרב הקטור שנתנה מתנה בידי ידידי היא זו שהביאה למותו של איאס.
איאס בנאומו מדגיש את עולם הערכים החדש המבוסס על גמישות.
איאס מבין שאי אפשר לסמוך על בני האדם כי היחסים עמם הם תמיד משתנים ולשינוי זה הוא אינו מסוגל להסתגל.
אודיסאוס שהוא הפכפך, גמיש, מסוגל לחיות עם עולם הערכים החדשים הזה והופך מגיבור של "מדרגה ג'" בסיפור הומרוס לגיבור של המלחמה.
הרי, אודיסאוס כלל לא רצה לצאת למלחמה, אך הוא תפקד בה בצורה הטובה ביותר ובסופו של דבר הביא לסיומה.
הגמישות שמאפיינת אותו חסרה ליתר הגיבורים הגדולים של האיליאדה.
המאבק הזה בין שני הערכים, הוא הבסיס לניגוד בין האודיסיה (שבה ערך ההישרדות הוא המעלה) כנגד אליאדה (ערך הכבוד) ומחזיר אותנו לתחילת העלילה.
אחרי שאכילס מת, אמו ערכה משחקים לזכרו ואחד הפרסים היה כלי הנשק של אכילס.