tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר הם אילפו את כבש הבר והתחילו לעבד את האדמה.
כעבור עוד זמן עיבדו ברונזה ואחר כך ברזל.
מתקופה זו נמצאו כלים, צמידים וכמה חרבות.
יום מן הימים, ככל הנראה מסיבות ביטחון השבטים נאספו על פסגת באו-רו.
ייתכן כי מצוק זה הם ראו מגיעים הסוחרים היוונים הראשונים שעלו אל עמק דיראנס.
היישוב הקלטו-ליגורי שהוקם בבאו-רו השתייך לעם הסליין שבירתו היה האופידום באנטרמון, מצפון לאקס-אן-פרובאנס של ימינו.
בשנת 124 לפנה"ס נפל האופידום לידי הרומאים בפיקודו של הפרוקונסול גאיוס סקסטיוס קלווינוס, שהרסו אותה.
השורדים מבין התושבים נפלו בשבי והפכו לעבדים.
בבל-אומבר, ברוונאן או בסוסקייר נבנו וילות רומאיות, שנחרבו גם הן על ידי פולשים בימי נדודי העמים.
בימי הביניים גרו כאן משפחות איכרים מחלקות בכמה יישובים קטנים מתוך מתחמים מגודרים בגדרות עץ שבירות.
הם צדו איילים וחזירי בר וגידלו פול, חמצה ודגנים וכן עדרי כבשים וחזירים שנפלו תכופות קרבן לזאבים.
האזור שרץ שודדים וברברים, והיישובים התקשו לעמוד בביזה מצד הלוחמים המורים או הלומסרדים או מצד חיילי שארל מרטל שחצו אותו בשנת 737 על מנת להחזיר את הסדר בפרובאנס.
בשלהי המאה 10, בור-בל-אר נקרא בוקו והיה אחד מנכסי רוזני פרובאנס.
הקהילה המקומית מנתה 100 אנשים.
יערות נחטבו, ביצות יובשו, ובעלי אחוזות התיישבו בעמקי סייאז' וסוסקייאר.
נבנו בתים נוספים בשכונות קרואה ד'אור ודי פן.
ביצור הצוק של בוק נמשך עם בניית טירה פאודלית גאה בשם קסטרום בוקו שחיל מצב של רוזני פרובאנס הגן עליה.
היא נקראה אז קסטרום בוקו.
באותה תקופה בנו נזירי סוסקייאר את הכנסייה הפארוכית המקומית אנדריאס הקדוש.
היא עברה במשך השנים שינויים רבים, אך מבנה השער נשאר כפי שהיה.
רק בשנת 1763 נוצרה משרה קבועה של כומר בפרוכיה.
היישוב היה עד למלחמות ירושה בין אדוני פרובאנס.
ב-1113 פר ורמון דה בוק בחרו לתמוך ברוזן רמון ברנז'ה.
התושבים נותרו נאמנים לרוזני פרובאנס גם ב-1205 כשחיל המצב המקומי הצליח לגבור על המצור מצד כוחותיו של רמון דה בו (Des Baux).
בעקבות מות ג'ובאנה הראשונה, מלכת נאפולי פרצה מלחמת ירושה חדשה על הנהגת רוזנות פרובאנס.
ערי הברית של אקס (1382–1387) תמכו בשארל דה דיראס נגד לואי הראשון מאנז'ו.
מלך צרפת שארל השישי התערב ושלח לאזור את הסנשל של בוקר (Beaucaire), אנקראן ד'אדן, שכבש את בוק-בל-אר בקיץ 1383. אחרי מותו של לואי הראשון הגיעה לפרובאנס אלמנתו, מרי מבלואה (1345–1404) כדי להגן על זכויות בנה, לואי השני מאנז'ו.
היא דרשה מהסנשל למסור לה את העיר, אך הלה סירב בפקודת מלך צרפת.
ב-4 בספטמבר 1589 התנהל הקרב העקוב בדם ביותר בתולדות היישוב.
היה זה בתקופת מלחמות הדת.
באותה תקופה חיל המצב בבוק נשאר נאמן לאנרי רביעי בעוד שמרסיי ואקס אן-פרובאנס התנגדו לו.
הברון איבר דה גארד דה הטיל מצור על קסטרום בוקו אבל החיילים המגנים של אוטריק דה מה סירבו להיכנע.
ב-4 בספטמבר בבוקר הסתער הברון פעם נוספת על העיר אבל גם מתקפה זו נדחתה.
ברגע מסוים הכוחות התוקפים נסוגו אולם מכת ארקבוז משום מקום הרגה את אוטריק דה מה.
אז חיילי הכוח המגן הסגירו את עצמם לידי איבר דה גארד דה ון שהבטיח להם כי ישאירם בחיים.
על אף הבטחה זו, נתלו כולם יחד עם גופת מפקדם אוטריק דה מה.
מאוחר יותר – ב-1690 הפכה העיירה לנכס של בני משפחת סגיראן ואחר כך יורשיהם ממשפחת אלברטאס.
המפורסם שבאחרונים היה ז'אן-בטיסט אלברטאס, המרקיז של בוק.
גנים בעיירה, עם מזרקות, פסלים ומרחבים ירוקים, נושאים את שמו.
המרקיז נדקר למוות בפגיון ב-14 ביולי 1790 בז'מנוס, בעת ארוחה שארגן לכבוד מתנדבי המשמר הלאומי.
קרובה של המרקיז הנ"ל, מרי אן ד'אלברטאס, הייתה בגיל 27 בשנים 1749–1750 תחת הכינוי אנרייט אן ד'ארק, מאהבת של ההרפתקן הוונציאני המפורסם ג'קומו קזנובה.
הרומן ביניהם התחיל ביישוב באחד מהעמקים בהרי האלפים ונגמר בז'נבה.
אחרי בריחתה מקזנובה היא התחתנה עם פרנסואה בוז'רל דה פינטיין וילדה בהמשך שלושה ילדים.
הוא חיפש אותה בשנת 1763 כשנסע לחבל אקס והזדמן לבקר לזמן קצר בבית אלברטאס, בו ראתה אותה שוב אך בלי לזהותה.
המהפכה הצרפתית התנהלה בבוק-בל-אר ללא אלימות.
ב-1790 הופקעו נכסי כנסיית סנט אנדרה, האחוזות בסייאז' והבניין בסוסקייאר שהיה בבעלות המנזר סן ויקטור במרסיי.
הכנסייה הפכה לזמן קצר ל"מקדש השכל" וגן בפרסביטריום הפך לבית קברות של הכפר.
בכללותם, היו התושבים בעד רעיונות המהפכה.
רק "מקדש השכל" והקמתה של "כמורה אזרחית" לא מצאה חן בעיניהם.
רבים יצאו בלילות לשמוע את הכמרים המתנגדים.
באביב 1790 כמעט פרץ קרב במישור פן בין גדוד מהפכני מווקסן לגדוד של חיל הים המלכותי שנשאר נאמן למלך.
ראש העיר אקס-אן-פרובאנס, ז'אן אספריא ניסה למנוע את הקרב וכשראה שלא מצליח לשכנע את הניצים קרע את חולצתו וצעק: "בואו תירו!".
בסופו של דבר הקרב נמנע.
בבוק הוקם בשנת 1793 ועד פיקוח מהפכני.
חבריו נבחרו מקרב איכרים, לעיתים אנאלפביתים.
הוועד דאג במיוחד לאספקת הדגנים הנחוצים לאזרחים.
העימות היחיד בין המהפכנים לחסידי המלך התרחש בשנה השישית למהפכה – 1797.
בימי המהפכה בוק שינה את שמו.
כאמור בשנת 1767, בהתאם לצו של המלך לואי החמישה עשר הוא התחיל להיקרא אלברטאס.
בעת המהפכה חזר היישוב לשמו המקורי ונקרא בוק-אלברטאס.
מאוחר יותר בשנת 1907 נוסף לשם "בוק" המלים "בל-אר" מכיוון שבגרדאן השכנה בתי החרושת זיהמו את האוויר, היה נהוג לבקר בבוק כדי לנשום אוויר צח – "bel-air" "בל-אר".
בבוק-בל-אר פועלים ארבעה מוסדות חינוך הכוללים גני ילדים ובתי ספר יסודיים.
כמו כן פועלת מכללת "ז'ורז' ברסאנס" המארחת 650 תלמידים.
בתי הספר התיכון הקרובים ביותר הם התיכון "מרי-מדלן פורקאד" בדרדאן והתיכון הבינלאומי "ז'ורז' דובי" בלואין.
בבוק-אלברטס או בוק בל-אר גדל אדולף טייר, נשיא הרפובליקה הצרפתית בשנים 1871–1873, מספר פעמים ראש ממשלת צרפת.
בוצ'ייקוב (בבלארוסית: Бачэйкава, בצ'ייקבה; ברוסית: Бочейково, בוצ'ייקובו) הוא יישוב במחוז ויטבסק בבלארוס, הוא ממוקם 22 ק"מ מביישינקוביץ הסמוך לנהר אולה הזורם אל הדווינה.
הכפר נזכר לראשונה בשנת 1460 כשהוא בבעלותה של אצולת ימנטוביצ'ה.
העיר נחרבה ונהרסה פעמים רבות, כמו נשרפה בשנת 1654 במהלך מלחמת רוסיה-פולין.
אחר חלוקת פולין בשנת 1793 עבר היישוב לשלטון האימפריה הרוסית.
בעת שליטת האימפריה הרוסית היישוב הפך לעיר יריד מחוזית, והיו מתקיימים בה ירידים שלוש פעמים בשנה.
בשנת 1886 היו בעיר 250 איש (29 בתי אב) לפי מפקד האוכלוסין.
מאחר שהכפר בוצ'ייקוב עמד על הדרך הראשית מ ל החליט הצאר ניקולאי להקים בו ביצורים אזוריים, תוכנית שלא יצאה אל הפועל.
בסתיו 1918 כבשו הגרמנים את בוצ'ייקוב.
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בכפר 432 איש.
במהלך המלחמה הנאצים שרפו 87 בתים.
בעיירה זו התקיימה קהילה יהודית.
בוצ'רס קרוסינג היא נובלה מאת הסופר האמריקאי ג'ון ויליאמס, שיצאה לאור ב-1960, ומתארת את חייהם של ציידי הביזונים באזור קנזס וקולורדו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19.
הספר עוקב אחרי ויליאם אנדרוז, סטודנט צעיר מאוניברסיטת הרווארד, העוזב את חייו המבוססים בבוסטון כדי לחוות את המערב הפרוע.
הסיפור מתחיל ומסתיים בעיירת הספר הבדיונית "בוצ'רס קרוסינג" שבקנזס.
אנדרוז מצטרף לחבורת ציידים קטנה המנסה לאתר עדר ביזונים גדול, כדי לצוד אותו ולמכור את הפרוות שיפשטו מהחיות.
הוא וחבריו למסע נדרשים להתעמת עם תנאים פיזיים קשים.
במהלך המסע מהרהר אנדרוז במשמעות חייו ובעמדותיו כלפי הטבע, בעיקר בהשפעתו של המלומד בן תקופתו, ראלף וולדו אמרסון.
בשנת 2022, נעשה עיבוד קולנועי לספר הנקרא "בוצ'רס קרוסינג" (אנ') שביים גבי פולסקי (אנ') בסרטו העלילתי הראשון.
הסרט הוקרן בבכורה ב-9 בספטמבר 2022 בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ולאחר מכן הוקרן בבתי הקולנוע ברחבי ארצות הברית ב-20 באוקטובר 2023.
"בוצ'רס קרוסינג" היא הנובלה השנייה שכתב ג'ון ויליאמס.
הוא החל לקרוא ספרות אודות המערב הפרוע באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר ששב לאוניברסיטת דנבר.
הוא מצא בעיקר מיתוסים זולים שעסקו בקרבות יריות, אך מעט מאוד ספרות שעסקה בחיי היום יום ובקשיי המתיישבים.
אפילו סופרים נחשבים נטו לעשות רומנטיזציה לתקופה זו.
במניפסט שהוא פרסם בשבועון "The Nation" כתב ויליאמס: .
עוד אמר בראיון: "יש הגיון אמיתי באמירה "המערב לא קיים ולא היה קיים" זהו חלום של המזרח." ויליאמס החל לחשוב על הדרך הטובה ביותר להעביר את החוויה האותנטית של הספר האמריקאי, את מרכיביו הקשוחים והאכזריים ואת מרחביו המאיימים בריקנותם.
לדעת מארק אסקווית', שהוציא ב-2016 ספר עיון אודות כתיבתו של ויליאמס, הנושא הספרותי של ציד הביזונים הצליח מסחרית במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 באזור דנבר ומספר ספרים שעסקו בנושא זה יצאו לאור.
חלקם השפיע, ככל הנראה, על ויליאמס.
מספרו של לוט לקח ויליאמס, ככל הנראה, את ההתמקדות באופי חברי חבורת הציד ובדינמיקה החברתית שלה.
ויליאמס מיקם את העלילה בסביבות השנה 1878, לאחר "מלחמת הבאפלו", במישורי צפון טקסס, שהביאה ל"טיהור" האזור מאינדיאנים ומביזונים, אך לפני התמוטטות ענף המסחר בעורות ביזונים.
תגובתו של ויליאמס לסטריאוטיפיזציה שחש, הייתה בכתיבת הספר "בוצ'רס קרוסינג", שבו ניסה להדגיש את המרכיבים הללו.
הספר מציג את מסעו של הגיבור, ויל אנדרוז, שמושפע בתחילה מרעיונותיו הפילוסופיים של אמרסון בדבר הרמוניית האדם והטבע ומסתיים בהכרה במציאות האכזרית והכואבת של הטבע.
דרך זו מודגמת במוטו של הספר המכיל שני ציטוטים.
הראשון מתוך הגותו של אמרסון והשני מתוך "The Confidence Man", מאת הרמן מלוויל, המסתיים בשורות:
לאחר כתיבת הספר, הכניס סוכנו של ויליאמס את כתב היד לתחרות לאומית לספרות מטעם הוצאת הספרים "מקמילן".
זכייה בפרס השני בתחרות הקנתה לוויליאמס פרס כספי של 2,500 דולר וחוזה להוצאת הספר.
הספר יצא לאור ב-1960 ומכר פחות מ-5,000 עותקים בכריכה קשה.
הניו יורק טיימס הקצה את הספר למבקר שעסק במערבונים זולים, דבר שהרתיח את ויליאמס.
הוצאת ספרים שעסקה בספרי כריכה רכה רצתה להוציא מחדש את הספר, בתנאי שיופיע על הכריכה השם "מערבון" וויליאמס סרב.
ויל אנדרוז - הדמות הראשית.
הוא בן 23, בנו של כומר מהכנסייה האוניטרית, שעזב את לימודיו באוניברסיטת הארוורד אחרי השנה השלישית, כדי "לחפש את עצמו במערב הגדול".
הוא שואף לחוות חוויות מעצבות אישיות ומעדיפן על פני כסף.
בעצת אביו, הוא מושפע מהוגה הדעות אמרסון שהוא בן זמנו ובן עירו.
מילר - צייד ביזונים מנוסה.
רב תושייה וניסיון ומכיר את הסביבה ואת הטבע באזור לפני ולפנים.
עקשן, לוקח לעיתים סיכונים מיותרים ומונחה על ידי רדיפת רווחים ותאוות הרג וציד.
פרד שניידר - פושט עורות מיומן שנשכר על ידי מילר.
אמור ללמד את אנדרוז את מלאכת פשיטת העור.
נכנס לעימותים עם מילר, ולמרות שמצויר באופן שלילי, מהווה בפעמים רבות את קול התבונה של אדם פשוט שנמנע מסיכונים מיותרים וחפץ ליהנות מאוכל, שינה ונשים.
צ'רלי הוג - איש המנהלה של חבורת הציד.
הוא העגלון, הטבח ומארגן המחנה.
גידם, שאיבד את ידו בתאונה בחבורת ציד יחד עם מילר ומאז הוא צמוד למילר.
אלכוהוליסט ומרבה לקרוא בספר התנ"ך שנושא עמו.
מקדונלד - מעבד וסוחר בעורות ביזונים, שפועל בעיירה בוצ'רס קרוסינג.
מכר משנות נעורי אביו של אנדרוז ששלח את בנו אליו.
פרנסין - זונה בבוצ'רס קרוסינג, המקיימת מערכת יחסים עם אנדרוז.
ויל אנדרוז מגיע בכרכרה מאלסוורת' שבקנזס, אל בוצ'רס קרוסינג - עיירת ספר קטנה שפרנסתה בעיקר על ציידי ביזונים ומגדלי בקר.
הוא פונה אל מקדונלד, סוחר עורות שעסקו מצוי מעט מחוץ לעיירה, שהיה מכרו של אביו לפני כ-20 שנה.
מקדונלד מארגן ומממן חבורות ציד של ביזונים, שהולכים ומתמעטים באזור עקב הציד האינטנסיבי, תוך הבטחת תשלום זעום לציידים עבור העורות שיביאו.
לטענת מקדונלד, עסקי עיבוד העורות והמסחר בהם משגשגים והוא אינו עומד במעמסה.
הוא מציע לאנדרוז לעבוד אצלו כשכיר ולטפל בכל הניירת של העסק.
הוא אף מציע לאנדרוז לרכוש אדמה בסביבה בזול, מתוך הנחה שקו הרכבת למערב מתוכנן לעבור בעיירה וערך הקרקע ירקיע.
אנדרוז דוחה את שתי הצעותיו ומבקש שימליץ לו על מישהו שמכיר היטב את האזור כי הוא רוצה ללמוד על הארץ.
מקדונלד ממליץ לו להפגש עם מילר באומרו: "הוא צייד, אבל הוא לא כזה גרוע כמו השאר." אנדרוז נפגש עם מילר ועם צ'רלי הוג הנלווה אליו תמידית, כשפרנסין, אחת מזונות העיירה, מארחת להם לחברה במסבאה בה הם נפגשים.
מילר מספר לאנדרוז כי בסתיו 1863, בעת שהיה בגפו, במסע ללכידת בונים בקולורדו, נקלע לעמק הררי נסתר וצפה בו בעדר של אלפי ביזונים.
וכי על פי ניסיונו, העדר שם עדיין קיים, אך נדרש מסע יקר, ארוך וקשה לשם.
אנדרוז אומר לו מידית כי בידיו כסף רב והוא מעוניין לממן את המסע ולהשתתף בו.
הוא מקבל מידית את הצעת מילר לקבל 40% מהכנסות המסע (60% למילר) ונותן חלק נכבד מכספו למילר כדי שייסע לאלסוורת' וירכוש את כל הציוד הנחוץ למסע הציד.
לאחר שישה ימים חוזר מילר מאלסוורת' עם עגלה רתומה לשוורים, עם סוסים, רובים, תחמושת, מזון וציוד נוסף ההכרחי למסע.
עמו מגיע גם פרד שניידר שהוא פושט עורות מיומן ובין יתר תפקידיו, הוא צריך ללמד את אנדרוז את מלאכת פשיטת העור כדי שיסייע לו במלאכה.
הוא רוצה לעבוד במסע בשכר חודשי ולא להסתמך על הרווחים הצפויים.
הוא נמשך אל פרנסין ומציע לה בגרמנית (שפה ששניהם דוברים) לשכב איתו.
פרנסין מסרבת והצעתו הבוטה של שניידר מרגיזה את אנדרוז, שנמשך אל פרנסין אך נרתע מעיסוקה בזנות.
פרנסין גם היא נמשכת אל אנדרוז.
היא מזמינה אותו אל חדרה ומציעה לו לשכב עמה ללא תשלום, אך הוא נרתע ברגע האחרון ובורח מהחדר.
חבורת הציד, ובה ארבעה גברים: מילר, שניידר, צ'רלי הוג ואנדרוז, יוצאת לדרכה בסוף אוגוסט מתוך כוונה לחזור לעיירה תוך כחודשיים, בטרם ירד החורף.
במשך שישה ימים הם נעים במישורי קנזס בנתיב לאורך נהר סמוקי היל .
כשאפיק הנהר פונה דרומה בדרכו אל נהר הארקנסו מחליט מילר להמשיך מערבה בהסתמכו על זיכרונו והיכרותו עם הסביבה למרות הסיכון שלא ימצאו מקור מים.
שניידר מתווכח איתו ומעדיף את הדרך הארוכה אך הבטוחה, אך נכנע לבסוף למילר.
הם מתקשים למצוא מקור מים, נקלעים לצמא חמור עד למצב של שתיית ויסקי בתור נוזל, אך לאחר שלושה ימים מגיעים לנחל קטן וניצלים ממוות.
לאחר כשבועיים הם רואים את הרי הרוקי ולאחר עוד מספר ימים מצליח מילר לאתר את המעבר אל העמק ההררי הנסתר.
הם מוצאים בעמק הנסתר את עדר הביזונים העצום אותו תיאר מילר ואחרי הקמת מחנה קטן הם מתחילים בטבח שיטתי של הביזונים בניצוחו של מילר.
אנדרוז מתקשה בתחילה להתרגל למלאכת ההרג ולפשיטת העור אך בהמשך מתרגל לשגרת היומית המפרכת של מעקב אחרי הבהמות שנורו ופשיטת עורן.
עדר הביזונים אינו מגלה התנגדות והבהמות גם אינן מנסות להימלט.
הכל תודות לתכנונו המדויק של מילר.
את העורות הם עורמים בערימות גדולות במחנה וצוברים מטען רב יותר ממה שהעגלה שברשותם תוכל לשאת חזרה.
שניידר דורש שיחזרו בטרם יתחיל החורף אך מילר נחוש לסיים את מלאכת ההרג ולא להותיר אפילו ביזון אחד בעמק.
ביום בו הם נמצאים בעמק הרחק מהמחנה הם נקלעים לסופת שלג שאורכת מספר ימים.
הודות לתושייתו של מילר הם ניצלים מקפיאה למוות, אך מבינים כי המעבר לעמק סגור ונגזר עליהם לבלות את כל החורף בעמק ההררי וכי יוכלו לחזור לנסות ולחזור לבוצ'רס קרוסינג רק לאחר הפשרת השלגים באביב.
חלק מהנושאים של בוצ'רס קרוסינג עוסקים במסע החיפוש של אנדרוז אחרי מרחבי המערב הבלתי מיושבים.
מבקרי ספרות רבים סברו כי נושא הטבע הוא אחד מהמרכזיים בנובלה.
רעיונותיהם של ראלף וולדו אמרסון ושל תלמידו, הנרי תורו, אודות הטרנסצנדנטליזם וגלגל העין השקוף (הגורס כי על האדם לחוות עצמו כחלק מהטבע), באים לידי ביטוי בחוויותיו של אנדרוז בערבה הפראית.
נושא הטבע מאותגר על ידי נושא התפשטות האדם וחדירתו אל הטבע ודרך העימות הזה עוסקת הנובלה גם בנושאים כמו דחפים אנושיים, הנעה וכוח סבל.
כמו כן, עוסקת היצירה בנושאים של מימוש עצמי, הכרה עצמית הכוללת התבגרות ואובדן התמימות.
מבקרים אחרים גורסים כי גם הנושאים של אימפריאליזם, הייעוד הגלוי, סיכוני השוק החופשי ובוז מתמשך לאמריקה הילידית.
מעיון ברשימותיו של ויליאמס מסיק אסקווית כי נושא מרכזי הוא המונוטוניות; מונוטוניות הנוף, מונוטוניות שגרת היום, וכמו כן, השפעת המונוטוניות על תפיסת העצמי.
לתפיסת ויליאמס חציית הנוף המונוטוני אינה הרואית אלא מאבנת, וכי זו אינה "ארץ הפרא", אלא "אדמה ללא זהות".
עם הוצאתו הראשונה של הספר ב-1960, הוא לא זכה להתייחסות רבה.
לאחר הצלחת ספרו המאוחר יותר של ויליאמס, "סטונר", יצא הספר לאור במהדורה חדשה וזכה לביקורת שרובה הייתה חיובית.
היצירה נחשבת כיום על ידי חלק מהמבקרים כאחת מחלוצות התיאור הריאליסטי והאמין של כיבוש אזורי הספר האמריקאים, לצדה של היצירה "קו אורך דם או אדום של ערב במערב" מאת קורמאק מקארתי ו"Warlock" מאת אוקלי הול .
החוקר והסופר האמריקאי, ג'ון פלוטץ (John Plotz), משווה את הספר ל"לב המאפליה" מאת ג'וזף קונרד.
הוא משווה את אנדרוז לדמותו של המספר, מרלו, ואת מילר הוא משווה לדמותו השטנית של קורץ.
הוא משבח את הספר ומנתח אותו תוך הדגשת המאפיינים הפוליטיים שבו.
פלוטץ גורס כי עמדתו של ויליאמס היא: "אין דרך לתנועת האדם הלבן מערבה למפגש עם "אדמה בתולה" ללא פריעתה וניצולה".
מבקר הספרות של האינדפנדנט הבריטי, ארצ'י בלאנד , טוען כי בספר זה, בדומה לשני ספריו הבולטים האחרים של ויליאמס, "סטונר" ו"אוגוסטוס", בולט סגנונו הפשוט והמפורט של הסופר הנמנע מכל רגשנות וקישוט, ובוחן מיתוסים שהתקבעו.
הוא מעלה גם את האפשרות ששם הספר מרמז גם על המעבר הנפשי שעובר הגיבור ואומר: "ברור כי שם הספר אינו מתייחס רק לשם נקודת היישוב, אלא למצב הנפשי; השאלה היא האם אנדרוז ועמיתיו הקצבים יכולים לחצות (Crossing) בדרכם חזרה את הקו שחצו מקודם."
בוצ'לטו היא עוגה מעגלית סיציליאנית המכילה תאנים, שוקולד, פירות יבשים ואגוזים.
באופן מסורתי העוגה קשור לחג המולד בסיציליה.
ישנה עוגה מסורתית דומה מלוקה בעלת שם זהה, אך אין להתבלבל ביניהן, אם כי שתיהן לחמים מתוקים בצורת טבעת המכילים קליפות פרי מסוכרות.
ניתן לשמר את העוגה הזאת במשך זמן רב מרגע הכנתה.
בוצונאד (בהונגרית: Boconád) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבוצונאד מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מהמאה ה-14 ועד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1331.
יהודים חיו בבוצונאד במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
בוצרת היא כלי מכני המשמש לבציר ענבי יין.
הבוצרת מבוססת על מרכב גבוה דמוי טרקטור שנישא על גבי ארבעה גלגלים גבוהים.
בין הגלגלים מצויה מערכת של מוטות אליפטיות המיועדות לניעור העץ ואליהם מחוברת מערכת שאיבה.
מעליהם נמצאת מערכת המיון והאחסון ובחלק מהבוצרות ישנו גם מסוע לפריקת היבול.
תא הנהג מצוי בחלק הקדמי העליון ובו גם נמצאת מערכת הבקרה על מערכת הקטיף ולצידו נמצא מנוע הכלי.
ישנן גם בוצרות נגררות הרתומות לטרקטור חקלאי רגיל ופועלות בצורה דומה לבוצרת ייעודית.
הבוצרת מיועדת לבציר ענבים המיועדים לייצור יין או מיץ ענבים אך אינו מתאים לקטיף ענבי מאכל.
הבוצרת נעה בין שורות הגפנים כאשר זוג גלגלים אחד מצוי מצידה האחד של השורה והזוג השני מצידה הנגדי.
בשעת נסיעת הבוצרת נכנסים עצי הגפן במרווח שבין הגלגלים שם נמצאים גם מוטות הניעור שנעים מצד לצד.
כתוצאה מכך נושרים גרגרי הענבים מן האשכול, ויחד איתם נתלשים גם ענפים, עלים וגם חלק מהאשכולות במלואם אל כפות איסוף.
באמצעות מערכת יניקת האוויר מועברים הענבים אל מכלי המיון תוך שמפוחים מבצעים הפרדה גסה של הפרי מחלקים אחרים של העץ הנתלשים תוך כדי העבודה.
לאחר מכן מועבר הפרי אל מכלי האחסון של הבוצרת.
בבוצרות רבות קיים מסוע המפנה באופן קבוע את הפרי המבורר אל מכל הרתום לטרקטור ונע במקביל לבוצרת.
בבוצרות שאינן משתמשות במסוע נפרק היבול באמצעות הטיה ושפיכה של מכלי האחסון אל תוך המכל הנלווה.
השימוש בבוצרת מאפשר קטיף שטח נרחב של כ-5 דונם תוך שעה בלבד, דבר הנדרש בעיקר בשל התזמון המדויק הנדרש כדי להשיג יבול איכותי.
עם זאת, בשונה מבציר ידני בו נשארים האשכולות והפרי בשלמותם עד הגעתם ליקב, הבוצרת פוצעת את הפרי וחלק מנוזל היין מתחיל לצאת מהענבים, דבר המתחיל למעשה את תהליך התסיסה של היין.
בשל כך מבוצע הבציר בשעות הבוקר המוקדמות כאשר מזג האוויר קר והיבול מובל במהירות ליקב לשם ניהול מבוקר של תהליך ההתססה והכנת היין.
בראשית המאה ה-21 פותחה בוצרת המתאימה לקטיף גידולים חקלאיים נוספים כגון שקדים וזיתים.
בוצין אופקי (שם מדעי: Verbascum levanticum I.K.Ferguson) בעבר שמו היה "בוצינית אופקית".
הוא צמח בר חד-שנתי או דו-שנתי או רב שנתי נושא פרחים צהובים, גדולים וערוכים בתפרַחת ממשפחת הלועניתיים.
בישראל צומח רק בכרמל על גבי מצוקים וסלעים ונחשב צמח נדיר ועל סף איום.
הצמח פורח באביב בחודשים אפריל עד מאי.
הוא נקרא בוצין אופקי כי עוקצי הפרחים ארוכים וגדלים אופקית לעמוד הפריחה.
מלבד תכונתו הבולטת הזו שמבדילה אותו משאר צמחי הבוצין הוא מאופיין גם בעלי הגבעול נגדיים (העליונים לעיתים מסורגים), ב-4 אבקנים מכוסים שערות ארגמניות, ובפרחים בודדים בחיקי העלים שנישאים כאמור על עוקצים ארוכים מפושקים.
הגבעול עגול, כמעט ואינו מסתעף, מכוסה על פי רוב שערות בלוטיות בחלקו העליון ולא שערות מסועפות (אין לו כלל שערות מסועפות, כמו לרוב מיני הבוצין).
כל העלים או חלקם נגדיים (העליונים לעיתים מסורגים), התחתונים ערוכים בשוֹשֶנֶת (rosette).
העלים התחתונים גדולים הרבה יותר מעלי הגבעול, והם מנוצים לאונות.
עלי הגבעול דמוי כינור, העלים העליונים משולשים או דמויי ביצה, שפתם משוננת, וקודקודם חד.
הפרחים צהובים ומרכזם ארגמני, גדולים, ערוכים אחד אחד בחיקי החפים לכל אורך גבעול התפרחת.
עוקצי הפרח וההלקט ארוכים פי 2 עד 3 מהגביע.
עוקצי הפרחים הארוכים מפושקים (אופקיים לגבעול), ובעלי שערות בלוטיות.
הגביע קצר בעל 5 אונות שוות.
הגביע משתייר גם בזמן הבשלת הפרי.
הכותרת גלגלית, כמעט סימטרית, בעלת 5 עלים וקוטרה 25 עד 30 מ"מ.
עלי הכותרת (האונות) אליפטיות, חופות במקצת זו לזו.
אבקנים 4, הזירים קבועים על הכותרת, במרכזה, לסירוגין עם אונות הכותרת והם אינם שווים באורכם, שלושת העליונים או כולם צמירים.
הזירים של שני המאבקים אינם מחוברים אליהם באמצעם.
העלווה מצויה מתחילת נובמבר עד תחילת יולי.
הפריחה מסוף מרץ עד תחילת יוני.
פרי ירוק מתחילת יוני ופרי מפיץ זרעים עד תחילת אוקטובר.
בוצין אופקי צומח בארצות המזרח התיכון: קפריסין, איים במזרח הים האיגאי, טורקיה, סוריה, לבנון וישראל.
בישראל הוא גדל בבתי-גידול טבעיים בלבד, באזורים סלעיים ועל גבי מצוקים, במחצבות נטושות ובחורש.
בּוּצִין טְרִיפּוֹלִי (שם מדעי: .Verbascum tripolitanum Boiss) – צמח עשבוני דו-שנתי משפחת הלועניתיים, הנושא פרחים צהובים ערוכים בתפרַחת זקופה שמתנשאת לגובה 70 עד 120 ס"מ .
מין זה פחות מצוי ונחשב תת-אנדמי לאזור מדרום טורקיה ומערב סוריה ועד צפון ישראל בעיקר בגליל העליון ובכרמל.
הפרחים ממוקמים בניצב למישור הקרקע, כלומר הם בעלי עמדה אנכית ולא אופקית בניגוד לפרחים גלגליים של מינים אחרים (כלנית, נורית, אסיה וכדומה).
הפרחים, שקוטרם 3 עד 4 ס"מ, ערוכים בקבוצות קבוצות לאורך עמוד תפרחת זקוף, ולא אחד אחד בחיק החפים.
למין חמישה אבקנים (ולא ארבעה).
הזירים שעירים לכל אורכם, למעט שני האבקנים הקדמיים ששערות זיריהם דלילות או נעדרות בחלקם העליון (בניגוד לבוצין הגליל).
צבע השערות הארוכות שעל הזירים סגול.
עלי הבסיס מוארכים, נושאים פטוטרת ארוכה, ושפתם מפורצת לאונות רדודות ומשוננות, בניגוד לבוצין מפורץ שעליו שסועים עמוקות וחסרי פטוטרת.
עונת הפריחה של המין ארוכה יחסית, מסוף אפריל ועד תחילת ספטמבר.
צמח עשבוני דו-שנתי עדין מכוסה בשערות מסועפות (דמויות אילן).
הגבעולים עגולים, חומים ודקים (עוביו כ-5 מ"מ או פחות) מכוסים שערות מסועפות (דמויות אילן).
העלים לבידים-צהבהבים, מסורגים או ערוכים גם בשוֹשֶנֶת (rosette) - עלים צמודים על פי רוב אל פני האדמה ומרוכזים בצורה מעגלית ולוליינית מסביב לבסיס גבעול זקוף.
עלי השושנת (עלי הבסיס), מהם עולה עמוד התפרחת, מוארכים ובעלי פטוטרת ארוכה.
שפתם מפורצת לאונות רדודות (בניגוד לבוצין מפורץ שעליו שסועים עמוקות) ומשוננות.
עלי הגבעול מסורגים, חסרי לוואים וקטנים מעלי הבסיס.
הפרחים ערוכים בקבוצות דמויות כדור לאורך גבעולי הפריחה המשניים, וביניהן רווחים גדולים.
הם בעלי שחלה עילית, מאוחי עלי כותרת בבסיסם לצינור קצר מאוד.
הכותרת נושרת כיחידה אחת שלמה יחד עם האבקנים.
האבקנים מבשילים ביום הראשון לפתיחת הפרח, הרי השחלה מבשילה רק ביום השני.
הפרחים צהובים ומרכזם ארגמני, גדולים, קוטר כותרתם 30 עד 40 מ"מ.
הגביע קצר בעל 5 אונות שוות ודמויות ביצה, מכוסה שערות בלוטיות.
אורך הגביע בזמן הבשלת הפרי קטן (בבוצין הגליל הוא מגיע עד 12 מ"מ).
הכותרת גלגלית וכמעט סימטרית, בעלת 5 עלי כותרת וקוטרה 30 עד 40 מ"מ.
(בניגוד לבוצין דמשקאי ולבוצין קיסריון שקוטר פרחיהם רק 10 עד 15 מ"מ).
עלי הכותרת פרושים לרווחה במישור אחד, ומאוחים בבסיסם, לכדי צינור כותרת קצר מאוד.
אונות הכותרת אליפסיות, חופות במקצת זו לזו, ואינן שוות לחלוטין בגודלן.
אונת הכותרת התחתונה קטנה מעט משאר האונות ועל כן, הפרח אינו בעל סימטריה מעגלית, אלא בעל סימטריה דו-צדדית.
פרחים שנשארים על הצמח מתקפלים ומצטמקים, נסגרים חלקית במהלך הלילה ונפתחים מחדש בבוקר.
הזירים שעירים לכל אורכם מלבד שני הזירים של שני האבקנים הקדמיים שהם קירחים בחלקם העליון (בניגוד לבוצין הגליל), צבע השערות הארוכות על זירי האבקנים סגול.
העלווה ניכרת בשטח מאמצע נובמבר ועד תחילת ספטמבר.
עונת הפריחה נמשכת מסוף אפריל ועד תחילת ספטמבר.
הפרי הירוק מופיע מאמצע יוני, והפרי הבשל ניכר מתחילת יולי.
הפצת הזרעים נמשכת עד תחילת דצמבר.
מין זה גדל בבתי גידול טבעיים בחורש ויער ים תיכוני.
בוצין טריפולי הוא מין לא מצוי בישראל והוא תת-אנדמי, תפוצתו מדרום טורקיה, סוריה, לבנון, ועד צפון מזרח ישראל וצפונה.
בישראל הוא מצוי בגליל ובכרמל; ונדיר מאוד בחרמון, בבקעת חולה, בגליל התחתון, בחוף הגליל, בעמק עכו ובחוף הכרמל.
בּוּצִין דַּמַּשְׂקָאִי (שם מדעי: .Verbascum damascenum Boiss) הוא צמח עשבוני דו-שנתי, מזרח ים-תיכוני נדיר נושא פרחים צהובים ערוכים בתפרַחת ממשפחת הלועניתיים.
מין זה גדל מסוריה ועד הרי מול הלבנון, ובישראל הוא גדל בבתות ובמעזבות בגולן ובחרמון ברום של 900 מ' ומעלה.
המין מאופיין בגובה 45 עד 80 ס"מ, בעלים פשוטים וב-5 זירים מכוסים בשערות סגולות-ארגמניות או צהובות.
רק בוצין דמשקאי ניחן בפולימורפיזם של צבע שערות האבקן.
צמח עשבוני דו-שנתי נמוך, וגובהו 45 עד 80 ס"מ, ומכוסה בשערות מסועפות (דמויות אילן).
הגבעולים מעטים, עגולים, זקופים, לא מסועפים ומכוסים בשערות מסועפות.
ברוב הפרטים לצמח עמוד בודד לא מסועף, אך מוצאים תמיד צמחים המסועפים בבסיסם למספר עמודי פריחה ולעיתים נדירות הם בעלי הסתעפויות משנית.
העלים פשוטים ומסורגים או ערוכים גם בשוֹשֶנֶת (rosette), כלומר העלים צמודים על פי רוב אל פני האדמה ומרוכזים בצורה מעגלית ולוליינית מסביב לבסיס גבעול זקוף.
אורכם של עלי השושנת או של עלי הבסיס 3 עד 15 ס"מ ואינם עולים על 20 ס"מ.
העלים תמימים או משונשנים, ופניהם מכוסים צמר או לבד צהבהב-לבנבן (שעירות העלים מלבינה קטיפתית ולא מחוספסת).
העלים בבסיס הצמח אפורים לפחות בצדם התחתון.
רק עלי השושנת בעלי פטוטרת ברורה, שאר עלי הגבעול קצרים יושבים; העלים תמימים בצורת מרית או דמוי ביצה הפוכה.
התפרחת ענפה, מכבדית וצורתה כעין חרוט הפוך (בשונה מבוצין קיסריון שתפרחתה שיבולת).
הפרחים ערוכים בקבוצות בנות 2 עד 8 לאורך גבעולי התפרחת וביניהן רווחים.
מעל לחפה (שבחיקו הפרחים) יש 2 חפיות קצרות.
כלומר, לכל פרח יש עלה מלווה זעיר הנקרא "חפה", ולפעמים בבסיס כל חפה משני צדדיו ישנם 1–2 עלים זעירים נוספים שנקראים "חפיות".
מציאות או קיום חפיות היא תכונה משתנה מאוד בתוך האוכלוסיות.
הפרחים צהובים ומרכזם ארגמני, קטנים, קוטר כותרתם 10 עד 15 מ"מ (בשונה מבוצין מפורץ, בוצין המדבר, בוצין הגליל ובוצין טריפולי שקוטר פרחיהם גדול בהרבה).
הגביע קצר בעל 5 אונות שוות ודמויות סרגל (חוטיים) מפורדים עד לבסיס, ואורכו אינו עולה על 5 מ"מ בזמן הפריחה (בבוצין מפורץ רק 2 עד 3 מ"מ ובבוצין קיסריון 7 עד 10 מ"מ).
אורך הגביע קצר גם בזמן הבשלת הפרי.
האבקנים 5, הזירים קבועים על הכותרת, במרכזה, לסירוגין עם אונות הכותרת.
האבקנים סימטריים זהים בעלי מאבק דמוי כליה.
הזירים שעירים לכל אורכם מלבד שני הזירים של שני האבקנים הקדמיים שהם קירחים בחלקם העליון, צבע השערות הארוכות והפסוקות על זירי האבקנים סגול-ארגמן.
ניתן למצוא באותה אוכלוסייה מופע של בוצין עם אבקנים צהובים, מופע של בוצין עם אבקנים סגולים ופרטים של בוצין ששלושת האבקנים התחתונים סגולים ואילו השניים העליונים צהובים.
מופע אחרון זה שכיח מאוד בחרמון הגבוה בחגורת רום שבין 2200 עד 2750 מטר.
בצפון הגולן צבע האבקנים הוא כמעט תמיד צהוב ובחרמון ישנן אוכלוסיות בהן צבע האבקנים הוא לרוב סגול אך קל למצוא יוצאי דופן לדגם של פיזור גאוגרפי זה.
הפרי הוא הלקט רב-זרעים קטן, צורתו כדורית מאורכת.
הוא עטוף בגביע משתייר שבראשו נישא עמוד שחלה.
הוא בולט מעל הגביע במקצת ועד חצי מאורכו.
אורך הפרי גדול כמעט פי 2 מרוחבו.
עוקץ הפרי ארוך כאורך הפרי או כמעט כך.
עוקצי הפרי קצרים מהחפים (גם תכונה זו היא משתנה בתוך האוכלוסיות).
העלווה מתחילת נובמבר ועד תחילת ספטמבר, הפריחה מסוף אפריל ועד תחילת ספטמבר.
הפרי הירוק מתחילת יוני, באוגוסט, ופרי מפיץ זרעים עד סוף דצמבר.
בוצין דמשקאי גדל מסוריה ועד הרי מול הלבנון, ובישראל הוא מצוי בחרמון, נדיר ברמת הגולן.
מין זה גדל בבתות, בעיקר בבתי-גידול טבעיים, אך גם בקרבת האדם.
בוצינא דנהורא הוא ספר חסידות המלקט את דברי תורתו של רבי ברוך ממז'בוז'.
הספר נחשב לאחד מספרי היסוד של תורת החסידות.
הספר נדפס בפעם הראשונה בשנת ה'תר"מ (1880) על ידי המלקט ר' נחמן יעקב ב"ר אליהו ליבמאן מהעיירה 'באר'.
הספר נדפס שוב על ידי המחבר בשנת ה'תרמ"ד עם ליקוטים והוספות, בעיקר ממה ששמע מרבי יוסקי נכד בעל דגל מחנה אפרים, ומאז נדפס במהדורות רבות גם על ידי חוקרים מפורסמים כמו הרב ראובן מרגליות (שהוציאו תחת השם מקור ברוך, בהוספת סיפורים וכו' מרבי ברוך).
בהקדמה למהדורה השנייה כותב המחבר שתוכן דברי התורה בספר נלקטו מכתבים שנמצא אצל תלמידו של רבי ברוך, רבי לייבלי אלטשידאיווער ומציין שהספר היה למראה עיניו של נכדו של רבי ברוך רבי מנחם נחום מליטין.
בראש הספר נדפסו הסכמות מצדיקי בית רוז'ין כשהם חתומות על ידי המשבקי"ם: האדמו"ר רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורא, רבי דוד משה פרידמן מטשארקוב, רבי מרדכי שרגא פרידמן מהוסאטין ואדמורי"ם נוספים.
המשותף לכל הסכמות אלו הוא הנוסח הכתוב בהם "ייקח ספר אחד עם צאתו ממכבש הדפוס".
במהדורה הראשונה של הספר נדפסה הסכמה גם מר' צבי הירש אורנשטיין רבה של לבוב, את הסכמה זו השמיט משום מה המלקט במהדורה השנייה של הספר.
הרב יחיאל מיכל היבנר רבה של ניזנוב בגליציה טען בספרו "מיכל המים" על ספר תהילים שמחבר הספר רימה וזייף ואשר על כן (כך טוען) לא חתמו צדיקי בית רוז'ין על הסכמה בעצמן, אלא על ידי משמשיהם.
כן מספר שראה את אדם זה יושב בבית המדרש ורושם מספרים אחרים ומי יודע מה מזה הכניסו לספרו ומה אכן שמע מרבי ברוך.
בהערותיו ר' יחיאל מיכל היבנר מביא מקורות לדברים שנדפסו בספר "בוצינא דנהורא" מספרים אחרים כמו "נועם אלימלך", ייטב פנים ועוד, כן טוען שמה שהביא המחבר מדברי רבי ברוך הוא מה ששמע מפי אחרים ולא היה בכתב יד, ולא היה שום כתב יד לפני המחבר והכל מעשה זיוף.
שמעון דובנוב העתיק את דברי המחבר ספר "בוצינא דנהורא" בהקדמת ספרו ומפקפק באמינותם וכותב: "והמאמין יאמין".
אחת התורות המובאות בספר דומה מאוד למאמר של רבי נחמן מברסלב בלקוטי מוהר"ן ישנם ששיערו שתורה זו של רבי נחמן היא ביאור על דברי דודו רבי ברוך.
אך החוקר הרב יהושע מונדשיין טוען שמדובר בהעתקה של מלקט הספר מתורתו של רבי נחמן.
לעומתם ציפי קויפמן טוענת לאמינות הספר ודוחה את ראיותיו של הרב היבנר בספר מיכל המים.
ראשית היא טוענת, אין בכך כלום שהיבנר ראה את המחבר מלקט מספרים שונים, כיון שהוא דבר שבשגרה.
שנית, אין להורות מכך שצדיקי רוז'ין לא חתמו בעצמם, אלא על ידי משמשיהם, שכן אילו לא רצו לא היו מביאים הסכמה כלל, מלבד זאת שבנמצא שצדיקים חתמו על הסכמות על ידי משמשיהם.
בפרט שצדיקים אלו למדו ושמעו אצל הבעל שם טוב, המגיד ממעזריטש ורבי יעקב יוסף מפולונאה בעל התולדות.
למסקנת דבריה טוענת קויפמן כי אמנם אין להוכיח כי למחבר היה כתב יד מקורי, אך לא ניתן גם להוכיח אחרת, משכך לדבריה אין הוכחה לזיוף ורמאות.
מהדורה ראשונה - לעמבערג, ה'תר"מ
מהדורה שנייה עם הוספות וליקוטים - לעמבערג, ה'תרמ"ד
מהדורת הרב ראובן מרגליות, תחת השם מקור ברוך זאמוטש, ה'תרצ"א
מהדורת ישיבת "אור מרדכי", ברונקס, ניו יורק, ה'תשט"ז
ירושלים, חנוכה ה'תשנ"ח (מהדורת צילום מהמהדורה הראשונה) על ידי הרבנית מתולדות אהרון (אשת האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן שהיה עוסק רבות בההדרת ספרי חסידות)
מהדורה חדשה ומתוקנת עם הוספות רבות - ירושלים, ה'תשס"ו, בעריכת הרב אליעזר עמנואל הלוי הורביץ, בהוצאת מכון באר יצחק דחסידי סקאליע
בוקובינה (ברומנית: Bucovina, באוקראינית וברוסית: Буковина, בגרמנית: Bukowina או Buchenland (ארץ עצי האשור) ובפולנית: Bukowina) הוא אזור היסטורי שמחציתו הדרומית (מחוז סוצ'אבה) ברומניה ומחציתו הצפונית (מחוז צ'רנוביץ) באוקראינה.
האזור משתרע על שטח של 10,422 קמ"ר, הוא מיוער מאוד ומייצא עץ, טקסטיל, מלח, מנגן, ברזל ונחושת.
מהמאה ה-14 ועד שנת 1774 הייתה בוקובינה חלק מהאזור המכונה "הארץ העליונה" בצפון נסיכות מולדובה.
עם תחילת השלטון האוסטרי, השם בוקובינה נקבע באופן רשמי.
בשנים 1775–1918 הייתה דוכסות רב-אתנית במסגרת האימפריה ההבסבורגית.
בצפון-מערב גובלת בוקובינה בגליציה המזרחית, בדרום-מזרח עם אזור בוטושאן שבחבל מולדובה ובדרום-מערב עם אזור טרנסילבניה שברומניה.
בשנת 1775 מנתה אוכלוסיית בוקובינה כ-60,000 נפש, וזו תפחה בעידוד האוסטרים ל-800,000 בשנת 1910. בבוקובינה התיישבו בני קבוצות אתניות שונות: בראש ובראשונה גרמנים, רומנים ורוּתֶנים (סלאבים מזרחיים, כולל אוקראינים), כמו גם יהודים, הונגרים, צוענים, ומיעוט קטן של רוסים ופולנים.
על פי מפקד-תושבים משנת 1910, הגרמנים האתניים היו קבוצת מיעוט (כ-21% מן האוכלוסייה הכללית המקומית).
לפי מפקדי שלטונות אוסטרו-הונגריה, אוכלוסיית בוקובינה הייתה מורכבת בעיקר מאוקראינים ומרומנים.
עם הזמן גדל חלקם היחסי של האוקראינים באוכלוסייה וקטן חלקם היחסי של הרומנים.
כיום, המצב הדמוגרפי שונה מאוד.
צפון בוקובינה נכללת בתחומי אוקראינה ומאוכלסת בעיקר באוקראינים.
בדרום בוקובינה, שבתחומי רומניה, רוב התושבים רומנים.
כמעט כל התושבים היהודים, הגרמנים והפולנים, נטשו את האזור.
היתר הוא מיעוט של פולנים, ביילורוסים ויהודים.
בדרום בוקובינה 98.5% מהאוכלוסייה רומנים ו-1.5% אוקראינים (לפי המפקד הרומני מ-2005).
היהודים חיו בבוקובינה עוד בטרם שחרר הנסיך בוגדאן הראשון את חבל מולדובה משלטון ההונגרים ב-1365. עם השתלטות האימפריה ההבסבורגית על האזור ב-1774 נערך מפקד שבו התפקדו 526 משפחות יהודיות עם 2356 נפשות.
לאחר התייצבות המשטר והפסקת פשיטות השכנים על האזור, החלה נהירת היהודים לבוקובינה מגליציה שבפולין.
עם האמנציפציה של יהודי בוקובינה ב-1848 וחקיקת חוקים נאורים נוספים אשר העניקו ליהודים שוויון זכויות מלא, גדלה האוכלוסייה היהודית בבוקובינה באופן משמעותי, לכדי 11.79% מכלל האוכלוסייה ב-1880. בימי מלחמת העולם השנייה נרצחו חלק מיהודי בוקובינה ורוב הנותרים גורשו לטרנסניסטריה, שם מתו רבים מאד מהמגורשים.
לאחר כיבוש טרנסניסטריה על ידי ברית המועצות, נשארה צפון בוקובינה תחת שלטון ברית המועצות ודרום בוקובינה תחת שלטון רומני קומוניסטי.
הנותרים מיהודי דרום בוקובינה לאחר שחזרו ממחנות הגירוש בטרנסניסטריה עלו ברובם לארץ ישראל.
כיום חיים בבוקובינה מעט יהודים, רובם בחלק האוקראיני של צפון בוקובינה.
מאז התקופה הרומית אוכלס אזור בוקובינה של ימינו בדאקים.
במאה ה-5 לספירה ישבו במקום האווארים, עם שהיגר לאזורים הללו ממזרח אסיה.
גם שבטים סלאבים אכלסו את המקום והשפיעו על האוכלוסייה הטרום רומנית.
מהמאה ה-9 ועד ראשית המאה ה-14 חלקים מהאזור היו בשליטת נסיכות קייב.
בוקובינה שבמורדות המזרחיים של הרי הקרפטים, שכנה בעבר בלב נסיכות מולדובה.
העיר סוצ'אבה הייתה בירת המדינה ב-1388.
שם החבל בוקובינה כחלק מנסיכות מולדובה מוזכר בתעודה מימי השליט פטרו מושאט משנת 1392.
בוקובינה, שהייתה ידועה בעיקר כ"ארץ העליונה" Ţara de Sus נשארה חלק מנסיכות מולדובה עד שנת 1769. הנסיכות כולה הייתה עד סוף המאה ה-15 ביחסי חסות עם פולין והחל משנת 1512 מדינה בחסות האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1769,נכבשה על ידי רוסיה לשש שנים וב-1775 הועברה השליטה לאוסטרים.
פירוש השם בוקובינה הוא "ארץ עצי אשור".
שם זה נפוץ בהדרגה בתקופה האוסטרו-הונגרית.
לפני כן נקרא החבל "הארץ העליונה", "ארץ מולדובה", "פלונינה" (Plonina), "קורדון" (Cordon) ו"ארבורואסה" (Arboroasa).
באוקטובר 1774 נכבשה בוקובינה בידי אוסטריה, בטענה שהיא נחוצה למעבר בין טרנסילבניה לגליציה, שעברה לשליטה אוסטרית במסגרת חלוקת פולין ב-1772. ב-2 ביולי 1776 נקבע בהסכם פאלמוטקה כי באזור זה יעבור הגבול הרשמי בין האימפריה האוסטרית לבין האימפריה העות'מאנית.
עד לשנת 1918 הייתה בוקובינה ארץ הכתר המזרחית ביותר באימפריה האוסטרית (אחר כך: האוסטרו-הונגרית), ובירתה הייתה צ'רנוביץ.
ב-1849 זכתה בוקובינה במעמד של ארץ כתר ודוכסות.
סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20
במלחמת העולם הראשונה שימשה אדמת בוקובינה שדה קרב בין הצבאות הרוסים והאוסטרים.
עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית, בחורף 1918 ביקש ינקו פלונדור מהצבא הרומני להיכנס לאזור.
ב-28 בנובמבר 1918 אוחדה בוקובינה עם רומניה במסגרת "רומניה הגדולה".
הדבר הוסדר רשמית בחוזה סן-ז'רמן בשנת 1919.
באזור נחל סוצ'אבה התקיימו קהילות הונגריות.
מאחר שההתבוללות שלהם הייתה גדולה החליט השלטון ההונגרי ליישב אותם בתוך הממלכה ההונגרית והם הועברו בחלקם לוויוודינה Voivodina (היום בסרביה) וחלקם למחוז טולנה Tolna בהונגריה עצמה.
ממלכת רומניה (1919–1944) ותקופת מלחמת העולם השנייה
ב-28 ביוני 1940 נכבשה צפון בוקובינה בידי הכוחות הסובייטים.
לאחר שנה, נכבשה על ידי הגרמנים שמסרו אותה לרומנים,
ב 1944 חזרה ברית המועצות לשלוט בחבל הארץ הצפוני של בוקובינה.
כיום נמצאת דרום בוקובינה בשליטה רומנית ומורכבת בעיקר ממחוזות סוצ'אבה ובוטושאן.
צפון בוקובינה היא חלק מאוקראינה כמחוז צ'רנוביץ.
הגנרל קרל הברון מ-אנצנברג (1778) (Karl Baron von Enzenberg)
בריגדיר גנרל קורנליו קלוטסקו (1941)
צפון בוקובינה (כיום בתחום אוקראינה)
עיר הבירה צ'רנוביץ (אוקראינית: Чернівці, רומנית: Cernăuţi, גרמנית: Czernowitz)
גליבוקה (אוקראינית: Глибока, רומנית: Adâncata)
צ'ורניבקה (אוקראינית: Чорнівка, רומנית: Cernăuca)
בויאן (אוקראינית: Бояни, רומנית: Boian)
ויז'ניץ (רומנית: Vijniţa, גרמנית: Wiznitz)
ואשקאוץ (רומנית: Văşcăuţi, גרמנית: Waschkautz)
נובוסליצה (אוקראינית: Новоселиця, רומנית: Suliţa Nouă)
סדיגורא (אוקראינית: Садгора, פולנית: Sadagóra, רומנית: Sădăgura) היום פרבר של צ'רנוביץ.
סטורוז'ינץ (אוקראינית: Сторожинець, רומנית: Storojineţ)
דרום בוקובינה (כיום בתחום רומניה)
וטרה דורנה (רומנית: Vatra Dornei, גרמנית ופולנית: Watra Dorna)
סוצ'אבה (רומנית: Suceava, פולנית: Suczawa, יידיש: שאָץ)
קמפולונג מולדובנסק (רומנית: Câmpulung Moldovenesc, הונגרית: Hosszúmező)
רדאוץ (רומנית: Rădăuţi, גרמנית: Radautz, יידיש: ראַדעװיץ, אוקראינית: Радівці, פולנית: Radowce)
בוקה ג'וניורס (בספרדית: Club Atlético Boca Juniors) הוא אחד ממועדוני הכדורגל המובילים בארגנטינה, מעיר הבירה בואנוס איירס.
בנוסף לקבוצת הכדורגל מפעילה הקבוצה גם קבוצות ספורט אחרות.
בוקה היא הרביעית בעולם יחד עם אינדפנדיינטה מארגנטינה, ריאל מדריד מספרד ומילאן מאיטליה בזכיות בגביעים בינלאומיים המוכרים על ידי פיפ"א ו-CONMEBOL עם 18 זכיות.
הקבוצה זכתה בין היתר ב-34 אליפויות ארגנטינה (28 מקצועניות ו-6 חובבניות), 6 פעמים בגביע הליברטדורס ו-3 פעמים בגביע הבין-יבשתי.
המועדון הוא גם המצליח ביותר בדרום אמריקה בגביעים בינלאומיים, הפופולרי ביותר בארגנטינה ואחד מהמועדונים המצליחים ביותר בעולם.
לבוקה יש יריבות רבת שנים עם המועדון ריבר פלייט.
האצטדיון הביתי של בוקה ג'וניורס, הממוקם בשכונת "לה בוקה" בפרברי בואנוס איירס, נקרא עד לשנת 1986 הבונבוניירה בגלל צורתו המזכירה בונבוניירת שוקולד בשנת 1986 שונה שמו לאצטדיון Camilo Cichero ע"ש נשיא מועדון בוקה ג'וניורס שבתקופת כהונתו החלה בניית האצטדיון.
בשנת 2000 שונה שמו לאצטדיון Alberto J.
Armando על שם נשיא המועדון משנות השישים עד לשנות השמונים במאה העשרים.
בנייתו הסתיימה ב-שנת 1940 ומכיל 54,000 מקומות.
בוקה מחזיקה בשיא של משחקים רצופים ללא הפסד, 40 במספר, שהתקיים בין טורניר הקלואסורה 1998 לקלאוסורה של 1999. בוקה ג'וניורס היא הקבוצה היחידה בארגנטינה שמעולם לא ירדה לליגה השנייה.
הקבוצה נוסדה ב-3 באפריל 1905 בעיר בואנוס איירס.
צבעי הקבוצה, כחול וצהוב, נבחרו לאחר שהוחלט כי צבעי דגל הספינה הבאה שתכנס לנמל העיר יהיו צבעי הקבוצה.
הואיל וספינה שוודית נכנסה לנמל באותו הזמן, נבחרו הצבעים כחול וצהוב.
הקבוצה הוקמה בשכונת לה בוקה ומכאן גם שמה.
למרות שנוסדה ב-1905, שיחקה הקבוצה במסגרות חובבניות עד למשחקה המקצועי הראשון ב-31 במאי 1931 מול קבוצת צ'קריטה ג'וניורס.
היריבה הגדולה של הקבוצה היא היריבה העירונית ריבר פלייט, שני המועדונים נחשבים לגדולים ולמצליחים ביותר בתולדות הכדורגל הארגנטינאי.
משחק הדרבי בין שתי הקבוצות מכונה "הסופר קלאסיקו" ונחשב לאחד המפגשים המעניינים, החמים, החשובים והאלימים בכדורגל העולמי.
הקבוצה ואוהדיה מכונים los xeneizes - הגנואים, על שם מייסדי הקבוצה ומרבית תושבי שכונת לה בוקה שהיו מהגרים איטלקים מהעיר ג'נובה.
אוהדי קבוצות יריבות בעיקר אוהדי ריבר פלייט מכנים את הקבוצה bosteros - גללי צואה, וזאת בשל גללי הסוסים שהיו מפוזרים סביב אצטדיונה של הקבוצה.
הקבוצה מכונה גם la azul y oro - הכחולים-זהובים.
אוהדי הקבוצה המסורים נקראים el número 12 או La Doce - השחקן ה-12.
למועדון היו חמש גרסאות שונות לסמלים במהלך ההיסטוריה שלו.
הסמל הראשון מתוארך לשנת 1911, 6 שנים לאחר הקמת המועדון הרשמי.
הסמל הופיע על מסמכים רשמיים מטעם המועדון, וכלל עיגול ובתוכו ראשי תיבות של הקבוצה C.A.B.J.
בשנת 1920 הופיע סמל שונה לחלוטין, שכלל מגן עם צבעי המועדון כחול וצהוב וראשי התיבות של המועדון.
בשנת 1932 הכריז המועדון כי יתווסף כוכב קטן לסמל המועדון בעבור כל אליפות פרימיירה דיוויזיון שיזכה בה.
למרות זאת הכוכבים לא הופיעו בסמל המועדון, ורק ב-1943 החל המועדון להציג כוכבים ליד הסמל במסמכיו הרשמיים.
ב-1955 שונה סמל המועדון שוב: עיצובו שונה, ונוספו לו שני עיטורי גבעולים לציון 50 שנה להקמת המועדון.
בשנות ה-60 שונה שוב סמל המועדון, ובמקום ראשי התיבות הופיע שמו המוכר "Boca Juniors" במלואו.
החל משנות ה-70 ועד 1996 חזר המועדון לסמל הכולל את ראשי התיבות והכוכבים ששולבו לראשונה ממש בתוך הסמל.
ב-1996 שונה הסמל למצבו הנוכחי: הפס הצהוב נמחק, והכיתוב והשוליים הפכו צהובים, ואילו המגן עצמו כחול.
גביע ארגנטינה - 3: (שיא משותף)
הגביע הבין-יבשתי - 3: (שיא משותף)
הסופר קאפ הדרום אמריקאי - 4: (שיא)
סופר-קופה מסטרס - זכייה אחת (1992)(לא מתקיים יותר בוקה יצרה גביע זה)
קופה דה אורו - זכייה אחת (1993) (הגביע לא מתקיים יותר בוקה יצרה הגביע הזה)
בוקונוניזם היא דת בדיונית שבה מאמינות רבות מדמויות ספרו של קורט וונגוט, "עריסת חתול".
ה"בוקונוניזם" הוצג לראשונה באחד הרומנים הראשונים של וונגוט, "עריסת החתול", רומן שעשה לו שם בספרות העולמית ושהקים לו קהל מעריצים מאז שנות השישים.
מאמיני דת ה"בוקונוניזם" דוגלים בשקרים המסבים אושר, הקרויים "פומה".
רבים מן הכתבים הקדושים של הבוקונוניזם הם בצורת מוזיקת קליפסו.
המצאתה של דת זו תרמה למעמדו של וונגוט כגורו של מאוכזבי הציוויליזציה.
הבוקונוניזם היא בעצם דת פרודית שמטרתה ללעוג לדתות השולטות בעולם המודרני ולהציג אותן בעירומן המביך וחסר ההיגיון.
בוקונון, מייסד הדת, נולד כליונל בויד ג'ונסון.
שמו החדש ניתן לו כיוון שתושבי סאן לורנצו, האי הקריבי הבדיוני שבו מתרחש הסיפור, ביטאו את שם משפחתו כ"בוקונון".
וונגוט יצר מגוון מושגים, המצוינים במילים "טיפשיות", כדי לשרטט את האמונה הבוקונוניסטית כרקע לסיפורו.
קאראס - קבוצת אנשים המבצעים יחדיו, מבלי שהם מודעים לכך, מטלה אחת מיוחדת שניתנה על ידי האל.
המתח שבקאראס מניע אותו בזמן ובמרחב.
בוקו-מארו - איחוד שתי נשמות המושג דרך הצמדת כפות רגליהם של שני האנשים.
זהו פולחן בוקוניסטי האסור בסאן לורנצו.
אנשים המזהים את עצמם כבני ארץ, מדינה או כחברים בכל מיני קבוצות.
דופרס - קאראס המורכב משני אנשים.
החברים בו ימותו באותו השבוע.
וואמפטר - עצם המהווה את מוקד הקאראס, כלומר, חיי אנשים שבלעדיו לא היה קשורים, נעים סביבו (למשל, קרח תשע).
לכל קאראס שניים בדיוק: האחד עולה והשני דועך.
ווראנג-ווראנג - "אדם המסיט אנשים ממסלול ההרהור, על ידי צמצום מסלול זה באמצעות דוגמת חיי הווראנג-ווראנג עצמו, לאבסורד".
וין-דיט - הכוח הראשוני שדוחף אדם בדרך לקבלת הבוקונוניזם.
פומה - "שקרים לא מזיקים" (למשל, "השגשוג הוא ממש מעבר לפינה").
כך מתאר בוקונון את דתו, כשמטרתה היא גרימת נחמה לאנשי סאן לורנצו החיים במדינת עולם שלישי דיקטטורית ומוכת עוני.
הודות לשקריו המנחמים של בוקונון הם מסוגלים להתמודד טוב יותר עם המציאות.
סין-וואט - אדם הרוצה לזכות בכל אהבתו של מישהו.
בוקונוניסטים מאמינים שאת האהבה יש לחלוק בין כולם.
קאן-קאן - המכשיר שמביא אותך לקאראס שלך.
בצילום, בּוֹקֵה (מיפנית: bokeh) הוא הטשטוש, או מידת איכות הטשטוש, של האזורים בתמונה שאינם בפוקוס, או הדרך שבה העדשה מטפלת בנקודות האור בתמונה.
לפי הצורה בה העדשה והצמצם בנויים איכות הבוקה נקבעת.
בוקה "טובה" נחשבת בוקה שהטשטוש בה הוא עדין ונעים לעין, בעוד בוקה "רעה" היא בוקה בה הטשטוש הוא גס ומסיח את העין מהנושא המרכזי בתמונה.
מושג הבוקה מתייחס אל החלקים בתמונה שהם מחוץ לעומק שדה.
ככל שעומק השדה יהיה רדוד יותר, כך יהיה יותר בוקה בתמונה.
לפיכך, בצילומי פורטרטים ניתן לראות הרבה פעמים בוקה גדול יחסית, שכן לרוב הם מצולמים בצמצם פתוח, שגורם לעומק שדה רדוד.
המונח בוקה מגיע מן המילה היפנית 暈け או ボケ שמשמעותה "טשטוש" או "ערפול".
ביפנית המילה משמשת גם לתיאור אדם סנילי או עם בעיות שכליות.
אומנם קשה לקבוע איכות בוקה, מכיוון שזה גם עניין סובייקטיבי וטעם אישי, בוקה טובה נחשבת בוקה "רכה" שמורחת את הפרטים ומאפשרת לעין להתרכז בנושא המרכזי של התמונה.
בוקה טובה חשובה במיוחד בעדשות בעלות צמצם פתוח, עדשות מאקרו ועדשות טלפוטו, שכן אלו עדשות שבהן עומק השדה הוא רדוד מאוד, ולכן חלק גדול בתמונה הוא בוקה.
לעיצוב הצמצם יש השפעה מכרעת באיכות הבוקה.
במרבית העדשות הצמצמים עשויים מלהבים.
כאשר הצמצם הוא סגור יחסית (כלומר, בעל חור צר) נקודות אור שבשטח שמחוץ לעומק שדה יקבלו את הצורה של הצמצם, שהיא לרוב מצולעת, ומספר צלעותיה תלויה במספר הלהבים בצמצם.
לכן, צמצמים איכותיים יותר יחשבו אלו שהם בעלי מספר להבים גבוה יותר, ולכן גם בוקה נעימה יותר לעין.
בּוּקֵה גַרְנִי או בּוּקֵה גַארְנִי (מצרפתית: bouquet garni - "זר עיטורים") היא שיטת תיבול במטבח הצרפתי המשמשת לתיבול צירים, תבשילים, רטבים ומרקים.
השיטה כוללת איגוד מספר עשבי תיבול לזר הקשור בחוט או ארוז בשקית בד.
שיטה זו מאפשרת למצות את טעמו של הזר לנוזל הבישול אך גם להוציא אותו בסוף הבישול.
זר התיבול עשוי לכלול כל צירוף של העשבים הבאים: פטרוזיליה, טימין, עלה דפנה, ריחן, עירית, רוזמרין, לענה, תמכה ומרווה, וייתכן שיכלול גם עשבים נוספים.
לעיתים הזר כולל גם ירקות כגון: כרישה, גזר, סלרי, בצל ושורש פטרוזיליה, תערובת הנקראת מירפואה.
בין המאכלים הידועים מהמטבח הצרפתי העושים שימוש בזר זה הם ביף בורגיניון, פוט-או-פה ובויאבז.
שיטת הבוקה גרני משמשת גם במטבחים אחרים, למשל המטבח האיטלקי, המטבח היווני ואף המטבח הווייטנאמי.
בוקטיני (באיטלקית: Bucatini) היא פסטה ארוכה בדומה לספגטי, אך צינורית ועבה ממנו.
מקור השם באיטלקית: בּוּקוֹ (buco) פירושו חלול, ובּוּקטוֹ (bucato) - מחורר.
בוקטיני נפוץ באיטליה ברחבי לאציו, בעיקר ברומא.
והוא עשוי קמח חיטת דורום (שידועה בהיותה קשה) ומים.
זמן הבישול הממוצע הוא תשע דקות.
במטבח האיטלקי הוא מוגש עם רוטב חמאה, גואנצ'לה או פנצ'טה, ירקות, גבינה, ביצים, ואנשובי או סרדינים.
בּוֹקוֹ חַרַאם , או בשמו הרשמי ג'מאעת אהל א-סונה ל-דעוה ואל-ג'יהאד הוא ארגון טרור וג'יהאד אסלאמיסטי קיצוני סוני, מבני שבט האוסה.
בשנת 2009 החל הארגון במרד מזוין נגד ממשלת ניגריה, שהתרחב בהמשך גם לשכנותיה.
שם הארגון "בוקו חראם" משלב בין המילה הערבית "חראם", שמשמעותה "אסור", והמילה בשפת ההאוסה "בוֹכּוֹ", שפירושה המקורי הוא "זיוף" אך במשך הזמן קיבלה משמעות נוספת והפכה בקרב דוברי ההאוסה לכינוי לחינוך מערבי.
שם זה ("חינוך מערבי הוא אסור") משקף את העיקרון למענו נלחם הארגון, לפיו: "השפעה מערבית היא חטא" ו"ספרות זרה היא עוון".
בהתאם לעיקרון זה פועל הארגון למניעת ה"התמערבות" – חדירת תרבות המערב, לאזורים בהם הוא פועל.
אזורי הפעילות העיקריים של הארגון הם מדינות ניגריה הבאות: אדמאווה, באוצ'י, בורנו, יובה, קדונה וקנו.
פרט לניגריה, הארגון החל לתקוף את קמרון בשנת 2012 ואת צ'אד, מאלי וניז'ר בשנת 2015.
הארגון הכריז על הקמת ח'ליפות אסלאמית בשליטתו עם הצלחות רבות-משמעות בהשתלטות על שטחים ויישובים.
הארגון נוסד בשנת 2002 בידי מוחמד יוסוף וסלים אברם קול.
על פי קווי היסוד שלו, הוא שואף ליצור מדינה על טהרת האסלאם, ובכלל זה להפוך את חוקי השריעה לחוק המדינה.
הטרוריסטים חברי הארגון תוקפים את כוחות הביטחון ופוגעים במוסדות ממשלתיים.
הארגון גרם למותם של 495 בני אדם בשנת 2011. בדצמבר נהרגו כ-70 בני אדם במדינת יובה שמהווה את מוקד הקרבות שנערכים בין כוחות הביטחון לבין המחבלים.
ארגון בוקו חראם תכנן וביצע גם את ההתקפה על מטה האומות המאוחדות באבוג'ה באוגוסט 2011, במהלכה נהרגו 24 בני אדם.
ב-3 בנובמבר 2013, רצחו מחבלים מארגון בוקו חראם יותר מ-30 בני אדם שנסעו לחתונה בצפון מזרח ניגריה.
ב-2014, חל פיצול בארגון הטרור לשני פלגים יריבים: אחד נתמך על ידי דאעש ופונה בעיקר למתקפות נגד מטרות צבאיות, והשני, שמובל על ידי אבו בכר שקאו (שנחשב למעורער בנפשו), ופוגע באזרחים.
מלבד תקיפת וחטיפת זרים: בעיקר נוצרים, ומוסדות שלטון, וכן כנסיות ובתי ספר, פוגע הארגון גם באישים מקרב הממסד האסלאמי שאינם מיישרים קו עם רעיונות הארגון ופעולותיו.
לפי הערכות שונות, בין השנים 2002–2013 נהרגו בפיגועי הארגון כ-10,000 בני אדם.
דו"ח של משמר זכויות האדם (Human Rights Watch) קובע כי הארגון עושה דרך קבע שימוש צבאי בילדים ובנערים, בגילאי 12 ומעלה.
בשנת 2015 הגביר בוקו חראם את השימוש בילדים, ובעיקר בילדות, כמחבלים מתאבדים, כאשר בחלק מהמקרים הם אינם מודעים כלל לכך שהם נושאים חומרי נפץ ואלו מופעלים בהפעלה מרחוק.
בינואר 2015 בוקו חראם השיג שליטה רחבה על שטח של כ-50,000 קמ"ר (כשטחה של בלגיה) וכפה את שלטונו על כ-130 ערים וכפרים.
ב-7 במרץ 2015 הכריז ארגון בוקו חראם, באמצעות סרטון שפורסם באינטרנט, כי הוא נשבע אמונים למדינה האסלאמית.
מאז כונה הארגון גם "מחוז מערב אפריקה של המדינה האסלאמית", עד להתפצלותם מהארגון בשנת 2016.
ב-24 בדצמבר 2016 הודיע נשיא ניגריה מוחמדו בוהארי על כיבוש הטריטוריה האחרונה של הנשלטת על ידי בוקו חראם ביער סמביסה שנמצא בצפון-מזרח המדינה.
ב-14 באפריל 2014 חטפו מחבלים חמושים, אנשי הארגון, 276 תלמידות בית ספר בעיירה צ'יבוק.
חלק מהן הצליחו לברוח, אולם למעלה מ-200 עדיין מוחזקות בידי החוטפים.
מנהיג בוקו חראם, אבו בכר שקאו, אמר שארגונו מתכוון למכור את הנערות החטופות.
ב-9 ביוני 2014 פשטו מחבלי בוקו חראם על הכפר גרקין-פולאני בצפון מזרח המדינה וחטפו כמה עשרות צעירות.
במהלך מאי חטפו פעילי הארגון 10 מהנדסי בניין סינים ורצחו אחד מהם.
השאר שוחררו לאחר כמה חדשים.
בסוף מאי 2014, הרגו חיילים מצבא קמרון, בהיתקלות עם מחבלים מהארגון, ארבעים מאנשיו.
ב-27 בדצמבר 2014 רצחו מחבלי בוקו חראם 23 אנשים במחוז מוזוגו שבצפון קמרון.
מוקדם יותר באותו חודש, בהתקפה כושלת של מחבלים על כוחות צבא קמרון, נהרגו 116 מאנשי בוקו חראם וכן חייל קמרוני אחד.
ב-14 בדצמבר 2014 מחבלים של הארגון נכנסו לבית ספר יסודי, שם הם קראו לכל התלמידים להתגייס לשורות הארגון.
אלו שסירבו או היססו להתגייס הושבו בצד החדר ואנשי הארגון שיספו את גרונם אחד אחד.
מחבלי הארגון תירצו את פעולתם בכך שהתלמידים אינם מוסלמים "אמיתיים" מאחר שלא התגייסו לארגון.
תקיפה קטלנית במיוחד של ארגון הטרור התרחשה ב-2 ביולי 2015 בעיר קוקאווה במדינת בורונו.
בעיר לא הייתה נוכחות צבאית באותו הזמן ולכן הארגון בחר אותה כיעד לתקיפה במהלכה נהרגו למעלה מ-120 אזרחים.
מחבלי בוקו חראם הורו לתושבים לצאת מבתיהם וכינסו כ-58 תושבים מחוץ לבניין המועצה.
אחד המחבלים הורה לתושבים לשכב על רצפת הרחוב וירה בהם.
תושבים אחרים נורו בבתיהם או בזמן שניסו להימלט.
לפני שהארגון עזב את הכפר הוא הבעיר אותו באש.
במתקפה נוספת בעיר ביא שהתרחשה ב-17 באפריל 2015 הארגון שם לו למטרה לפגוע באזרחים, רצח עשרות ושרף את בתיהם באופן שיטתי.
בשנת 2015 בוקו חראם ביצע פיגוע בצ'אד.
בשנת 2015 מחבל ומיסד של בוקו חראם אברם סלים קול פוצץ את עצמו ועוד 30 מבוגרים למוות
בנובמבר 2020 פורסם כי מחבלים מהארגון טבחו בכ-110 בני אדם בטבח שנערך במדינת בורנו
בדצמבר 2020 פשטו מחבלי הארגון על בית ספר תיכון ששכן במחוז קטסינה שבצפון מערב ניגריה, לאחר הפשיטה חטפו המחבלים כ-400 מתוך 600 התלמידים ששהו במבנה באותו היום.
הפרת זכויות אדם על ידי בוקו חראם
הארגון בוקו חראם מבצע פעולות שונות, ברובן אלימות, כנגד כל מי שאינו מחזיק בתפיסת עולמו.
מטרת העל של הארגון היא הקמת ח'ליפות אסלאמית הפועלת לפי חוקי השריעה, תוך התנגדות חריפה לאלו שאינם מאמינים בדרכם.
תפיסת העולם של הארגון בעיקרה מתנגדת למודרניות ורצונה הוא להחזיר את החברה לימי עבר.
כדי להגשים את מטרותיו, בוקו חראם מבצע חטיפות ודורש תשלומי כופר ממשפחות בעלות הכנסה מסוימת.
מתקפות הארגון הן נגד קהלים ומקומות שונים, ביניהם מקומות בילוי מערביים, כנסיות, בסיסי צבא ומקומות המזוהים עם מתנגדיו.
מלבד התקפות אלו, הארגון שולח מחבלים מתאבדים, מבעיר באש כפרים שלמים, חוטף אזרחים, אונס נשים וכופה נישואים והמרה לאסלאם.
חברי בוקו חראם ביצעו מתקפות לוחמניות רבות בהן פגעו בכוחות הביטחון הניגרים, אך גם באזרחים.
בשנת 2015 הארגון השתכלל והפך למאורגן, קטלני ושיטתי יותר.
מתקפות חמושות, הפצצות, ופשיטה על כפרים ועיירות הפכו לדבר שבשגרה.
המתקפות של הארגון מגוונות, ויכולות להתבצע על ידי חמושים הרכובים על אופנועים וחלקן מאורגנות יותר ומבוצעות על ידי לוחמים רכובים על טנקים מצוידים בטילים נגד מטוסים.
במרוצת השנים, הפגיעה של הארגון בזכויות האדם מחריפה.
לשם הגשמת מטרותיו הארגון מבצע פעולות מובילות לפגיעה בזכויות אדם רבות בניהן פגיעה בזכות לחיים, בחינוך, פגיעה בנשים, חופש תנועה, זכות לחירות, ובחופש הדת.
מאז הקמתו, בוקו חראם הוציא לפועל פעולות טרור רבות, אזרחים רבים נפצעו וחלקם אף איבדו את חייהם.
המתקפות החמושות של הארגון בוצעו במרכזים אזרחיים, מסגדים, בשווקים, רחובות מרכזיים ובפקקי תנועה.
משנת 2009 כ-20,000 אנשים נהרגו עקב המתקפות של בוקו חראם, בין 2014 ל-2015 למעלה מ-5,500 אנשים נהרגו באופן ישיר על ידי הארגון.
הארגון אינו פועל רק בגבולות ניגריה, אלא חוצה מדינות והפגיעה בזכות לחיים מתקיימת גם בלחימה של הארגון בצפון קמרון.
למשל, בתאריך 22 ביולי 2015 שתי מחבלות מתאבדות ביצעו פיגוע התאבדות במרכז קניות בצפון קמרון בו לפחות 13 אנשים איבדו את חייהם ויותר משלושים נפצעו.
שלושה ימים לאחר מכן, מחבלת מתאבדת נוספת פוצצה עצמה בבר הומה אדם, לפחות 80 אנשים נהרגו מהפיצוץ.
ב-5 ביולי 2015 ארגון בוקו חראם ביצע שתי מתקפות חמושות בג'וס במדינת פלטנו בה נהרגו לפחות 40 אזרחים.
אלו דוגמאות בודדות לפעולות רבות ושונות המובילות לפגיעה ברבים.
הפרת הזכות לחינוך נעוצה בשם כינוי של הארגון "בוקו חראם"; תרגום המונח משפת ההאוסה הוא "החינוך המערבי אינו חוקי".
הארגון כאמור שואף להקים מדינה אסלאמית טהורה ומתנגד לחינוך וערכים מערביים ורואה בו להרס המסורת והערכים של הקהילות המוסלמיות בצפון ניגריה.
התנגדות הארגון לחינוך מודרני, נוצרי או מסוג אחר שאינו תואם את האידאולוגיה שלו באה לידי ביטוי במתקפות המכוונות נגד בתי-ספר ומרכזי חינוך.
ב-6 ביולי 2013 קבוצת חמושים פשטה על פנימייה במדינת יובה ושרפה למוות 29 תלמידים ומורה.
בסרטון שפרסם אבו באכר שקאו, המנהיג הנוכחי של בוקו חראם, קרא לבצע תקיפות חמושות.
הוא חזר על עמדת הארגון המתנגדת לדמוקרטיה ולקדמה והסביר שהקוראן מלמד שיש להתרחק מדמוקרטיה, מהחוקה ומהחינוך המערבי.
התקפותיו של בוקו חראם על בתי-ספר, סטודנטים ומורים בצפון מזרח המדינה השפיעו בצורה הרסנית על החינוך.
התקפות הרסניות אלו, הותירו כמעט מיליון ילדים עם גישה מועטה או ללא גישה כלל לבית הספר.
ארגון בוקו חראם גירש את המורים, הילדים לא חוו מסגרת חינוכית כבר זמן רב, דבר שמגדיל את הפערים של היבשת עם המדינות המפותחות וכן גורם לכך שילדים אין עתיד.