tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עקרון שבראשיתו – בפוליס היווני באתונה – משמעותו הייתה שלטון הרוב [פירוש המילה דמוס היא עם, המשמעות המקורית של הדמוקרטיה הייתה שלטון על ידי "העם" (rule of the people), בניגוד למשטרים מונרכיים ואוליגרכיים].
הדמוקרטיה הפכה בשלב השני לחובתו של הרוב להכיר בזכויות המיעוט, והשתכללה בשלב השלישי, להכרה בכך שאף המיעוט צריך להיות חלק אינטגרלי מהליך קבלת ההחלטות...
ביסוד ההכרעה על פי הרוב ניצבת ההנחה, כי בהינתן הגיוון האנושי, המחלוקת היא דבר בלתי נמנע, ולא ניתן להגדיר הכרעה צודקת כשלעצמה- per se.
לכן, ההליך חייב להעניק לגיטימציה למגוון הדעות והעמדות ולבטא כבוד הדדי גם לעמדות המיעוט".
הנדל טען בדעת מיעוט שמשרד החקלאות אינו רשאי להורות על המתה של קבוצה גדולה של בעלי חיים שנמצא בקרבם שיעור הידבקות גבוה בלישמניה אינפנטום, וכי על המדינה לחפש דרכים פוגעניות פחות בבעלי החיים כדי להתמודד עם המחלה.
באוקטובר 2019 פסק, בעתירה מינהלית שהוגשה בשם פעיל בקהילה הארמית, בדרישה לחייב את המועצה האזורית שבה הוא מתגורר לממן הסעות לבית ספר יהודי בקיבוץ סאסא, בו לומדים שני ילדיו, כי אסור על המדינה לכפות על קבוצות מיעוט באיזו מסגרת חינוך ללמוד.
בפסק הדין כתב כי "דווקא בשל היעדר מוסדות חינוך ייעודיים לבני הלאום הארמי יש לנקוט רגישות כלפי זכויותיהם – ולמנוע את כפיית הזהות הערבית על אלה מהם הסבורים כי ייקל עליהם לשמר את זהותם הייחודית במערכת החינוך הממלכתי דוברת העברית".
הנדל נמנה עם השופטים הביטחוניים שפסקו לכיוון של עמדה ביטחונית במקרים בהם נדון המתח בין שיקולי ביטחון לזכויות אדם.
הוא היה בעמדת הרוב שאין לפסול את חוק האזרחות והכניסה לישראל וכן תמך בחוקיות הריסת בתי מחבלים.
בדיון לגבי שלילת האפשרות ללימודים אקדמיים מאסירים ביטחוניים תמך הנדל בעמדה המאפשרת שלילה של לימודים אקדמיים מאסירים ביטחוניים, הגם שלאסירים פליליים ניתנת זכות ללימודים אקדמיים.
הנדל היה בין שופטי המיעוט שסברו ששר הפנים רשאי לשלול את תושבותם בישראל של תושבי מזרח ירושלים שנבחרו לפרלמנט הפלסטיני ומזוהים עם החמאס.
בדצמבר 2017 פסק בדעת מיעוט, שבדיון נוסף הייתה לעמדת הרוב, כי למדינה יש סמכות להחזיק בגופות מחבלים לצורכי משא ומתן על שחרור גופות חיילי צה"ל, בהתאם לתקנות ההגנה המסמיכות את המפקד הצבאי להורות על מקום ואופן קבורתו של כל אדם וכן להורות מי יקבור אותו, משיקולים ביטחוניים.
לדעת הנדל החזקת הגופות כאמצעי לשחרור אזרחים וגופות חיילי צה"ל המוחזקים בידי חמאס נחשבת לשיקול ביטחוני ועולה בקנה אחד עם הוראת התקנה.
בנובמבר 2019 אישר בעמדת הרוב את האיסור על פלסטינים השוהים בישראל מכח איחוד משפחות עם אישורי מת"ק לטוס דרך נמל התעופה בן-גוריון, למעט במקרים הומניטריים חריגים.
לעומת זאת, בעמדת המיעוט, סבר הנדל שיש לאפשר את המשך בירור תביעתו של מוסטפא דיראני נגד מדינת ישראל, לא למען דיראני אלא כדי לבער חריגות בפעילות של מדינת ישראל.
לעיתים, הרחיב הנדל בפסיקותיו על עמדת המשפט העברי.
ככלל, הנדל נחשב לשופט בעל גישה מרכזית, שלא נטתה לשמרנות או לליברליות באופן מובהק.
ניל לזלי דיימונד הוא זמר-יוצר יהודי-אמריקאי בן לעקיבא דיימונד ורוז לבית רפפורט.
עד כה הוציא דיימונד 31 אלבומי אולפן ושבעה אלבומי הופעה שנמכרו ברחבי העולם במעל ל-125 מיליון עותקים.
ב-2011 הוא הוכנס להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
בקיץ 2022 עלה על במות ברודוויי המחזמר "A Beautiful Noise"', כשם אלבומו העשירי של דיימונד, המחיז את חייו ושיריו.
הצגות התקיימו בתיאטרון "אמרסון קולוניאל" בבוסטון, מסצ'וסטס.
ניל דונלד וולש הוא סופר אמריקאי, מחבר סדרת רבי המכר "שיחות עם אלוהים" ("Conversations with God") ו"שיחות עם האנושות" ("Conversations with Humanity").
וולש נולד בוויסקונסין וגדל בבית קתולי.
הוריו (בעיקר אימו) עודדו אותו בחיפושו אחר אמיתות רוחניות.
בזמנו הפרטי וולש למד תאולוגיה.
וולש טוען שספריו אינם מתוקשרים, אלא שהחומר שהוא כותב מושפע מהשראה ישירה עם אלוהים.
הספרים אמורים לעזור לקורא למצוא קשר ישיר עם אלוהים, מתוך גישה מודרנית שאינה דתית.
דמות האלוהים בספריו טוענת כי 'אין דבר שעלייך לעשות, אלא רק להיות.'
וולש מאמין באלוהים אשר מנסה לתקשר ישירות עם כל הנבראים.
החזון של וולש הוא אחוד וייצוג כל סוגי הדתות ועדכונן לחיי היום המודרני.
וולש ייסד את ארגון "צוות אנושות" (Humanity's Team) כתנועה שמטרתה לאחד אנשים וליישם את רעיונות הרוחניות החדשה כפי שהם מובאים בספריו - בעיקר את הרעיון שכל בני האדם הם יחידת קיום אחת.
לפני כתיבת ספריו, וולש עבד בעבודות שונות: שדרן רדיו, עורך עיתונים, וכן ביחסי שיווק.
בתחילת שנות ה-1990 וולש עבר קשיים בחייו האישיים - שרפה אשר כילתה את כל רכושו, גרושין, ותאונת דרכים אשר השאירה אותו עם שברים בצוואר.
כשהחלים נותר ללא עבודה ונאלץ להתגורר באוהל באתר למחוסרי דיור.
הוא הרוויח את לחמו מאיסוף פחיות שתייה ומכירתן.
באותה תקופה וולש חשב שחייו נכשלו ועומדים להסתיים.
אז הזדמנה לו אפשרות לעבוד כשדרן רדיו, והוא החל את מה שהוא מכנה כ'שיחות' עם אלוהים.
בשנת 2003 וולש השתתף בכתיבת הסרט "אינדיגו" יחד עם הסופר ג'מס טוימן .
בשנת 2006 יצא "שיחות עם אלוהים: הסרט", אשר מבוסס על חייו של וולש.
ניל הצבעים (שם מדעי: Indigofera tinctoria) הוא מין של צמח בעל פרחים ממשפחת הקטניות.
הצמח ידוע יותר בשם אינדיגו, והיה המקור הראשון לצבע האינדיגו.
הצמח מגודל למטרות הפקת הצבע באסיה ובאפריקה זה מאות שנים, ומוצאו המקורי אינו ידוע.
ניל הצבעים הוא שיח בגובה מטר עד שניים, שעשוי להיות חד-שנתי או רב-שנתי בהתאם לאקלים בו הוא צומח.
לצמח עלים אליפטיים המסודרים בצורת נוצה, עם עלה בקצה.
עלי הצמח נקטפים ומותססים במים, עד שהגליקוזיד המצוי בהם, אינדיקן, הופך לאינדיגוטין.
לאחר מכן התוצר מעורבב עם בסיס חזק כגון נתרן הידרוקסידי והופך למוצק.
את גושי הצבע דוחסים לקעריות ומשם הם עוברים לפס הייצור.
קטיפת פרח האינדיגו מהצמח, חייבה מלאכה ידנית קשה וסיזיפית, שחייבה כוח אדם רב וזול, על מנת שהגידול ישתלם.
בארצות הברית עד מלחמת האזרחים, גודל הצמח במטעים, באמצעות עבודת עבדים, בדומה לקטיף הכותנה.
באזורים אחרים בעולם, בעיקר בקולוניות בריטיות ביבשת אסיה, נעשתה קטיפת הפרח באמצעות עובדים קשי יום בשכר זעום.
מלחמת העצמאות האמריקאית הפחיתה משמעותית את כמות האינדיגו המיובא מאמריקה ופגעה בבעלות הבריטית עליו.
לכן, החל מ-1777 פעלו משתלות ניל בריטיות באזורים רבים בהודו ובבנגל.
ככל שעלה ערך האינדיגו כצבע בדים כך התפשטו שדות הניל.
האיכרים המקומיים שתלו ניל במקום גידולי מזון, ועבדו עבור בעלי המשתלות.
את יבול הניל מכרו האיכרים לבעלי המשתלות תמורת 2.5% מערך השוק של היבול.
כל איכר לקח הלוואה, ובגלל ההכנסות הזעומות שקיבל, לא יכול היה להחזיר אותה והיא אף הועברה ליורשיו.
בעלי המשתלות היו מוגנים על ידי חוק, ויכלו להרוס את בתי האיכרים אם אלו התקוממו.
בשנת 1833 נחקק חוק שהתיר לבעלי המשתלות "יד חופשית" בכל הנוגע לניהול משק הניל.
בשנת 1859 הכריזו האיכרים בבנגל על מרד בפני האימפריה הבריטית, וסירבו לשתול ולטפח את מטעי הניל.
המרד היה לא-אלים, אך דוכא ביד קשה ומספר איכרים נטבחו על ידי הבריטים, כעונש על "פשעם".
עם זאת, המרד זכה לתמיכה עממית והתפשט ברחבי הודו.
בעקבות החשיפה בעיתונות, ידעו הלקוחות באירופה כי "אף תיבת אינדיגו לא הגיעה לאירופה ללא שפיכות דמים" - דבר שתרם לשינוי דעת הקהל לטובת האיכרים.
הצלחתו היחסית של המרד הלא-אלים השפיעה רבות על ההתנהגות העתידית של ההודים מול הבריטים - במיוחד על הפילוסופיה של גנדי.
ניל הופ היה שחקן קנדי, שהתפרסם בעיקר בשל השתתפותו בדרמת הנעורים "דגראסי", בה גילם את דמותו של דרק ("ווילז") ווילר.
הופ נולד בטורונטו, והחל לשחק כשהיה בן 9. כשהיה בן 12 לוהק לסדרה "הילדים מרחוב דגראסי", בה גילם את דמותו של גריף (1985–1986).
בהמשך לוהק גם לסדרות ההמשך "חטיבת הביניים דגארסי" ו-"תיכון דגארסי" (1987–1991).
הופ גילם את דמותו של דרק "וילז" ווילאר, נער הגדל במשפחה מאמצת, ושלאחר מות הוריו המאמצים בתאונת דרכים מפתח דפוסי התנהגות בעייתיים הכוללים גנבות, שתייה לשוכרה ובריחה מהבית, ובסופו של דבר אף מוצא עצמו בבית הסוהר, לאחר שגרם לתאונת דרכים בהיותו שיכור.
הופ לא המשיך בקריירת משחק לאחר ירידתה של הסדרה מהמרקעים, למעט שלוש הופעות אורח בסדרת ההמשך של "דגראסי", "דגראסי - הדור הבא",בין 2001 ל-2003, בהן שב וגילם את דמותו של וילז.
ב-2007 נפטר בדירה שכורה בהמילטון.
משפחתו שמרה את דבר מותו בסוד, ורק ב-2012 נודע הדבר בציבור.
ניל דה-גראס טייסון הוא אסטרופיזיקאי ואסטרונום אמריקאי, ומנהלו של פלנטריום היידן במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, בו הקים את המחלקה לאסטרופיזיקה ב-1997.
טייסון נולד ב-1958 במשפחה קתולית מברונקס.
אביו, סיריל דה גראס-טייסון היה סוציולוג ממוצא אפרו-אמריקני, ששימש כיועץ למשאבי אנוש של ראש העיר ניו יורק, ג'ון לינדסי.
אמו, סונצ'יטה מריה לבית פליסיאנו, הייתה גרונטולוגית ממוצא פוארטו-ריקני.
טייסון למד באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת טקסס באוסטין ובאוניברסיטת קולומביה.
בין השנים 1991 ל-1994 הוא עסק במחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
בין השנים 1995 ל-2005, כתב טייסון מאמרים בנושאי היקום עבור מגזין Nature History האמריקאי, שחלקם פורסמו מאוחר יותר בספריו "מוות מחור שחור" ו"אסטרופיזיקה למי שאין לו זמן".
במהלך אותה תקופה, כתב טור חודשי במגזין Star Date, וענה על שאלות בנושאי היקום תחת השם "מרלין".
טייסון שירת בוועדה הממשלית של ארצות הברית ב-2001 שעסקה בעתידה של תעשיית התעופה והחלל האמריקאית, ובוועדת "הירח, מארס, ומעבר" בשנת 2004. הוא זכה במדליית שירות יוצא דופן של נאס"א במהלך אותה שנה.
נוסף למחקרו האקדמי הוא ידוע בכך שהוביל את ההחלטה להחריג את כוכב הלכת פלוטו ככוכב לכת ולהגדירו מחדש ככוכב לכת ננסי.
טייסון מתראיין רבות בגופי תקשורת ואף מנחה את תוכנית רדיו אינטרנטית שבועית הנקראת StarTalk.
בנובמבר ודצמבר 2018 הואשם טייסון באונס על ידי אישה שלמדה איתו באוניברסיטת טקסס באוסטין, ושלוש נשים נוספות האשימו אותו בהטרדה מינית.
טייסון הכחיש את טענת האונס, ולגבי המתלוננות האחרות טען שהוא לא הובן כהלכה.
מעסיקיו ומפיקי "קוסמוס: מסע לחלל" פתחו בחקירה, שהסתיימה במרץ 2019. הם לא פרסמו את תוצאות החקירה אך הודיעו כי טייסון רשאי להמשיך בתפקידיו, לרבות ניהול פלנטריום היידן.
בשנת 2014 הנחה את הסדרה הדוקומנטרית המדעית "קוסמוס: מסע לחלל", שהייתה הגרסה המחודשת לסדרת המדע "קוסמוס" שנוצרה במקור על ידי קרל סייגן בשנת 1980, ושודרה ברשת פוקס בארצות הברית ובנשיונל ג'יאוגרפיק בשאר העולם.
הוא הנחה גם את סדרת ההמשך "קוסמוס: עולמות אפשריים" שעלתה לאוויר ב־9 במרץ 2020.
טייסון הופיע בטלוויזיה ובקולנוע גם כשחקן ומדבב, פעמים רבות בתפקיד עצמו.
בשנת 2010 הופיע בקומדיית המצבים "המפץ הגדול" בתפקיד עצמו, והתנצל בפני שלדון קופר על חלקו בהגדרת פלוטו מחדש ככוכב לכת ננסי.
ב-2018 הוא הופיע שנית בקומדיה וניהל ויכוח בטוויטר עם ראג'ש קוטרפאלי.
בשנת 2015 הופיע בקומדיית המצבים "ברוקלין תשע-תשע" בתפקיד עצמו, הכין את ג'ינה לקראת מבחן באסטרונומיה והתגלה שהוא חבר באותו מכון כושר כמו טרי.
בשנת 2016 דיבב דמות של סמור המבוסס עליו בסרט האנימציה "עידן הקרח: מסלול התנגשות" בסדרת סרטי "עידן הקרח".
בשנת 2023 דיבב בפרק של הסדרה "Pantheon" מבית אמזון פריים וידאו, את ד"ר מור, המנהל של המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן.
ניל לבּיוּט הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומחזאי אמריקאי.
ניל לביוט נולד בדטרויט, מישיגן, אביו, ריצ'רד לביוט עבד כנהג משאית כבדה ואמו הייתה פקידת קבלה בבית חולים.
בעת לימודי תיאטרון באוניברסיטת בריגהאם יאנג בפרובו שביוטה, הצטרף לדת המורמונית.
באותה תקופה התוודע לשחקן ארון אקהרט שעמד לגלם כמה תפקידים ראשיים בסרטיו ומחזותיו.
לביוט יצר כמה מחזות שבדקו את הגבול של מה שנחשב למקובל באוניברסיטה הדתית השמרנית וכמה מהם הורדו מהבמה מיד אחרי הבכורה.
עם זאת החוג לתיאטרון של האוניברסיטה כיבד אותו עם "פרס המחזאי המבטיח" מקרב הסטודנטים.
בהמשך השתתף במספר קורסים באוניברסיטת קנזס, באוניברסיטת ניו יורק ובאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
לפי עדותו בראיון אצל רוברט אלדר, לביוט הרגיש עניין מיוחד בעשייה הקולנועית כאשר ראש הפעם הראשונה את הסרט La Peau Douce של פרנסואה טריפו, שהיה כדבריו "הסרט ששינה את חייו".
חשב שזו הצורה שבו גם הוא היה רוצה להעביר סיפור אנושי באופן הכי פשוט באמצעים קולנועיים.
ב-1993 חזר לאוניברסיטת בריגהאם יאנג לבכורת מחזהו "In the Company of Men" שזכה לפרס מטעם "האיגוד המורמוני לספרות".
לימד בהמשך דרמה וקולנוע באוניברסיטת פרדו, אוניברסיטת אינדיאנה בפורט ויין.
שם עיבד והפיק בשנות ה-1990 המוקדמות את המחזה שלו בסרט שסימן את פריצת הקריירה שלו כבמאי קולנוע.
לביוט זכה להערכה על התמונות המטרידות שהציג, של גברים ונשים בקונפליקט.
המחזה "In the Company of Men" תיאר שני אנשי עסקים מיזוגינים (אחד מהם משוחק על ידי אקהרט) המתכננים באכזריות למשוך אישה חרשת בקשר רומנטי ולאמלל את חייה.
סרטו הבא של לביוט "Your Friends & Neighbors" עם ארון אקהרט ובן סטילר היה תיאור מזעזע של חיי המין של שלשה זוגות מהפרברים.
בשנת 2000 כתב מחזה בשם " Bash: Latter-Day Plays", טרילוגיה של שלושה מחזות של מערכה אחת,-
Iphigenia in orem, A gaggle of saints, and Medea redux שהציג שלוש דמויות של בני הדת המורמונית במצבים מטרידים ועושים דברים אכזריים.
מחזה זה עלה למחבר הוצאתו מחוץ לשורות הכנסייה המורמונית.
בשנת 2001 כתב וביים לביוט בלונדון את המחזה The Shape of Things, עם פול ראד ורייצ'ל וייס בתפקידים ראשיים.
המחזה עובד לסרט בשנת 2003. העלילה מתרחשת באוניברסיטה קטנה המידווסט האמריקאי ומתמקדת בארבעה סטודנטים מעורבים זה בזה רגשית ורומנטית., היצירה מעלה שאלות בנוגע לטבעה של האמנות ואורך קשרי האהבה.
הצעירה המגולמת על ידי רייצ'ל וייס מסובבת את "פול ראד" וגורמת לו להשתנות לגמרי ולהתנתק מכל חבריו עת מנת שיהפוך ליותר מושך כלפיה.
היא טוענת שהתאהבה בו ואף מציעה לו נישואים, כדי שאחר כך תשפיל אותו בפני קהל, תוך הודעה כי הכל היה חלק מ"פרויקט אמנותי" לצורך עבודת המאסטר שלה.
המחזה "The Mercy Seat" הייתה נכתבה בעקבות פיגועי הטרור במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר 2011.
עלילת המחזה מתרחשת למחרת הפיגוע ומספרים בו על אדם שעבד במרכז המסחר העולמי, אולם באותו יום גורלי לא היה במשרד אלא עם פילגשו.
מפני שהוא מצפה כי המשפחה תאמין שנהרג בפיגוע, חושב לנצל את הטרגדיה על מנת לברוח והתחיל חיים חדשים עם האישה האהובה.
השחקנים הראשיים היו לייב שרייבר וסיגורני ויבר.
המחזאי סיפר שמחזה זה מציג לדעתו "מעין טרור רגשי שאנחנו מנהלים כלפי אלו שאנו מתיימרים לאהוב" והקדיש אותו לדייוויד הר כתגובה לעבודה הישירה, המחושבת והחוקרת של היוצר הבריטי.
"איש הקש" (2006) היה גרסה אמריקאית לסרט קאלט קלאסי בריטי וסרט האימה הראשון של לביוט.
משחקים בו ניקולס קייג' ואלן בורסטין.
המחזה "Reasons To Be Pretty" ב-2008 היה הראשון שהעלה לביוט בברודוויי (ב-2009), אם כי הורץ לזמן קצר.
היה מועמד לשלושה פרסי טוני.
לביוט ביים גם את Death at a Funeral, גרסה חדשה לסרט קומדיה בריטי באותו שם על תסריט מאת דין קרייג ועם כריס רוק בתפקיד הראשי.
הוא כתב מבוא חדש וסצנות חדשות בשביל ההפקה של אילוף הסוררת על במת Chicago Shakespeare Theater.
הכניס, בין היתר, לעלילה גם פרשת אהבים לסבית.
המחזה הראשון שהפיק לביוט, Filthy Talk for Troubled Times, הוקרא בשנת 1989 בבימוי המחבר בבית המאסר MCC במנהטן ביוני 2010 וונתרם ל-MCC's Playwrights' Coalition.
באותו מקום הוצגה בשנת 2010 גם בכורת היצירה " The Break of Noon"
"The Unimaginable", מחזה קצר מאת לביוט, הוצג ב-2010 בחלק מעונת Terror 2010 season בלונדון.
לביוט השתתף גם בפרויקט "66 הספרים", במסגרתו הוא כתב מחזה המבוסס על פרק מתוך תרגום המלך ג'יימס של כתבי הקודש.
בשנת 2012 התמנה לביוט כאמן הבית של להקת התיאטרון Profiles Theatre בשיקגו.
ב-2013 נמנה עם זוכי הפרס לספרות של האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות.
סגנונו של לביוט ממוקד מאוד לשפת גיבוריו.
הוא תמציתי, קצבי ומבוסס מאוד על שפת הדיבור של התקופה.
זהו סגנון שיש בו דמיון לזה של אחד ממחבריו האהובים, דייוויד מאמט.
לביוט אף נוגע בכמה נושאים המעניינים את ממט, כמו יחסי מגדרים, תקינות פוליטית, וגבריות.
בעיני מבקרי התיאטרון והקולנוע קנה לעצמו שם של "מיזנתרופ".
Your Friends & Neighbors (1998) (חברים, שכנים ודברים אחרים)
פארק (Bash: Latter-Day Plays) - תרגום: יוסף אל-דרור, הוצג בהבימה בבימוי רביד דברה
2003 צורה לאהבה (Shape of Things), בתרגום אסף ציפור, הוצג בהבימה, בבימוי ניר ארז; בשנת 2015 הוצג בתיאטרון הספרייה ברמת גן, בבימוי יוסי צברי
2006 שמנה (Fat Pig), בתרגום אסף ציפור, הוצג בתיאטרון הקאמרי עם עירית קפלן ומיכה סלקטר; הוצג ב-2014 בהפקה של תיאטרון הספרייה ברמת גן, בבימוי ענת צדקוני, עם ירדן מרחבי ואחרים.
2012 התחלה חדשה - הוצג בבית צבי
2012 - היופי כן קובע (Reasons to be pretty), בתרגום אסף ציפור, הוצג בבית לסין בבימוי ליאור אשכנזי עם יעל בר זוהר, דני גבע ואחרים
2013 - האקסיות שלי (Some Girls) - נוסח עברי מאת יונתן אסתרקין, הוצג בבית צבי בבימוי אורלי רביניאן
ניל מכסיף (שם מדעי: Indigofera articulata) הוא מין נדיר מהסוג ניל, צמח טרופי ממשפחת הפרפרניים.
הצמח גדל כיום באזור בקעת הירדן כצמח בר או פליט תרבות.
שימוש בניל להפקת צבע בעת העתיקה
מין זה כנראה גודל בעבר לצורך הפקת הצבע אינדיגו.
לפי מסורת הזיהוי מתקופת הגאונים ולפי מספר חוקרים, ניתן לזהות את הצבען אינדיגו שהופק מהניל עם 'קלא אילן' הנזכר בספרות חז"ל.
לדעת יהודה פליקס, הניל המכסיף הובא לארץ ישראל בשלהי תקופת הבית השני, והוא שיער שגידלו אותו באזור בקעת ים המלח ועמק הירדן.
אישוש להנחה זו התקבל עם מציאתם של 276 זרעים מפוחמים של ניל בעין גדי, סמוך לבית הכנסת מהתקופה הביזנטית.
לפי זיהוי הזרעים, מדובר בניל מכסיף או בניל מכחיל (Indigofera ceorula).
פליקס אף הציע שמתקנים שהתגלו בסמוך לארמון החשמונאים ביריחו (שני בורות גדולים), שימשו לצביעת אריגים בחומרים שהופקו מצמח זה.
בחפירות שנערכו בעין בוקק, נחשף בית מלאכה שפעל החל מהתקופה ההרודיאנית ועד לתקופת מרד בר כוכבא.
בדיקות שנערכו באפר האתר הראו על המצאות הצבען ניל.
החוקרים דוד אילוז וזהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן הציעו שייתכן שממצא זה מה מעיד על הפקה של צבע האינדיגו באתר מהצמחים שגודלו באזור.
עדויות ברורות לגידול הניל בתקופה הערבית הקדומה נמצאו בצוער, יריח ובית שאן.
גידולו נמשך עד למאה התשע עשרה, ובראשית המאה העשרים הוחלף בחומרים סינתטיים וזולים יותר לצביעה.
הרב ניל גילמן היה תאולוג והוגה יהודי-אמריקאי, מראשי האגף המודרניסטי ביהדות הקונסרבטיבית.
במהלך לימודיו לתואר ראשון בצרפתית ופילוסופיה באוניברסיטת מקגיל, אותו סיים ב-1954, החליט לפנות לקריירה רבנית לאחר שנכח בהרצאה של ויל הרברג.
הוא נפגש עם לואיס פינקלשטיין לפני שפנה ללמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה הקונסרבטיבי, והלה המליץ לו להיוותר במוסד כמרצה ולא לצאת לכהונה כרב בית-כנסת.
גילמן קיבל סמיכה לרבנות ב-1960, במקביל להשלמת תואר שני בספרות עברית.
במהלך לימודיו נכח בהרצאות של מרדכי קפלן – שלדבריו, השפיע עליו רבות עם קביעתו ש"היהדות היא מה שהיהודים אומרים שהיא" – ואברהם יהושע השל.
ב-1959 החל ללמד בסמינר כמדריך; ב-1970 קודם לדיקאן לענייני סטודנטים.
ב-1975 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה, על דיסרטציה שעסקה בפילוסוף האקזיסטנציאליסטי-נוצרי גבריאל מרסל ובמשנתו הדתית.
באותה שנה קודם לדיקאן הסמינר לעניינים אקדמיים, וב-1980 לראש מכון ההכשרה לרבנים, תפקיד בו כיהן שנה.
ב-2009 פרש למעמד של פרופסור אמריטוס.
גילמן אמר כי כיוון את מאמציו ליישב בין מה שלמד במוסד על ביקורת המקרא ועל כך ש"מעמד הר סיני לא התרחש מעולם" מחד ועל הצורך לשמור את ההלכה בקפדנות מאידך.
משלב מוקדם נחשף לרעיונות הנטורליזם והאקזיסטנציאליזם הדתי שהובעו בספריו של פאול טיליך ותאולוגים נוצרים אחרים, והשתכנע כי הפתרון מצוי בגישה זו שמסיטה את הדגש מאופיו העל-טבעי של הבורא.
בראשית שנות ה-80 הסתמן כמנהיג באגף המודרניסטי של הקונסרבטיבים, המטיף לגמישות רבה יותר: ב-1983 קרא לראשי הסמינר לחדול מה"עמימות המזיקה" שאפיינה את התנועה מאז ומתמיד בכל הקשור לתאולוגיה ולהצהיר בבירור במה הם מאמינים.
ב-1985 – שנה לאחר פרישת הארכי-שמרנים בראשות דוד הלבני עקב ההסכמה להכשיר נשים לרבנות – הצליח לשכנע אותם להכניס קורס אקדמי בנושא, לראשונה בתולדות בית המדרש.
ב-1990 פרסם את עיקרי תפישתו בספרו "שרידים מקודשים" (Sacred Fragments), שבו עמד על דעתו שהאל לא הכתיב מעולם את רצונו באופן מפורש וכי הדת היוותה עיבוד חוויה קולקטיבית של העם היהודי בהבנתו המשתפרת את העולם.
המדע והרציונליזם של העידן המודרני שברו את התודעה האחידה הזאת והפכו אותה לרסיסים של מצוות ומנהגים, אך אלה ראויים שישמרו עליהם.
גילמן הוסיף ופיתח את ראייתו את הדת כ"מיתוס", מושג שהוא מגדיר כאופן שבו בני-אדם רוקמים ביחד אמיתות שונות כדי ליצור חויה רוחנית משמעותית.
ב-1993 פרש את רעיונותיו שוב ב"יהדות קונסרבטיבית: המאה החדשה", בו סקר את תולדות הזרם מבעד להשקפתו.
הספר ספג ביקורת מגורמים שמרניים בתנועה, בין היתר על כך שהציג את אברהם יהושע השל ותפישתו על התורה בתור מדרש כקרובים לעמדותיו.
גילמן היה גם שותף לניסיון הראשון להגדיר את המצע הקונסרבטיבי באופן ברור; הוא היה אחד מחברי הוועדה שניסחו את הצהרת "אמת ואמונה" הכוללנית ב-1988. בדצמבר 2005 קרא לתנועה להפסיק להגדיר את עצמה כהלכתית, לאחר שלדבריו נסוגה בעשורים הקודמים משורה של עמדות שהיו מחויבות מראייה כזאת.
ניל מזרחי (נולד בשנת 1973), הוא שחיין עבר, אלוף ישראל בשחייה.
מזרחי התאמן בקבוצת מכבי חיפה, בהדרכתו של עדי ולפמן.
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ ביולי סיים מזרחי במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:16.54 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה ה-13, סיים מזרחי במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:41.37 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט זכה מזרחי ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט 1990 זכה מזרחי במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי אחרי גלעד חן שקבע שיא ישראלי חדש של 4:31.84 דקות ורן קורוליק ממכבי תל אביב (4:47.45 דקות).
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1991 זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, אחרי אלון קובל מהפועל הוד השרון בית ברל (2:10.82 דקות) וגלעד חן מהפועל עמק יזרעאל (2:13.49 דקות).
מזרחי נשוי ואב לבת ומאמן בקבוצת מכבי חיפה, בה התאמן.
הוא משתתף בתחרויות שחייה למסטרס ובשנת 2013 זכה במדליית זהב במכביה במשחה ל-1500 מטר בגילאים 49-35.
דונלד ניל ג'ונסטון היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר בקבוצת פילדלפיה ווריורס מליגת ה-NBA ומאמן כדורסל שאימן את הקבוצה במשך כשנתיים.
ג'ונסטון היה אחד מבכירי הסנטרים בתקופתו.
הוא היה מלך הסלים של ה-NBA במשך שלוש שנים רצופות, נבחר שש פעמים למשחק האולסטאר, ארבע פעמים לחמישיית העונה ב-NBA ופעם אחת לחמישייה השנייה.
בשנת 1990 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בחר ג'ונסטון ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו, בה כיכב במדי קבוצות הכדורסל והבייסבול.
לאחר לימודיו באוניברסיטה, המשיך ג'ונסטון ושיחק בייסבול במיינור ליג במשך כשנתיים וחצי.
בשנת 1951 חתם ג'ונסטון על חוזה בקבוצת פילדלפיה ווריורס.
בעונת הבכורה שלו, עונת , שותף ג'ונסטון ב-15.5 דקות בלבד למשחק, בהן תרם 6.0 נקודות כמחליפו של אד מיקן.
בעונתו השנייה בליגה חלו שינויים משמעותיים בקבוצה.
פול אריזין, הקלעי המצטיין וקוטף הריבאונדים המוביל של הקבוצה, גויס לחיל הנחתים האמריקני בזמן מלחמת קוריאה, ומיקן נמכר באמצע השנה לאינדיאנפוליס אולימפיאנס.
עם עזיבתו של אריזין, הפך ג'ונסטון לשחקן המוביל של הקבוצה.
הוא היה למלך הסלים של ה-NBA עם 1,564 נקודות, ולקוטף הריבאונדים המצטיין של קבוצתו עם 976 לאורך העונה.
הוא נבחר לראשונה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA ולחמישיית העונה הראשונה, אך פילדלפיה סיימה את העונה עם 12 ניצחונות בלבד מול 57 הפסדים, והייתה לקבוצה בעלת המאזן הגרוע ביותר בליגה.
ג'ונסטון המשיך והיה למלך הסלים של ליגת ה-NBA גם בשנתיים הבאות, כשבעונת , על אף שובו של אריזין לקבוצה, היה גם מלך הריבאונדים של הליגה עם 1,085 כדורים חוזרים לאורך העונה; אולם פילדלפיה המשיכה והייתה לאחת הקבוצות החלשות בליגה, ולא הצליחה להעפיל לפלייאוף כל אותן השנים.
בעונת שב אריזין לכושר המשחק שאפיין אותו, וחזר להיות הקלעי המוביל של פילדלפיה.
ג'ונסטון, שהמשיך ותרם באותה העונה 22.1 נקודות למשחק, שלישי בליגה אחרי אריזין ובוב פטיט, סייע לקבוצתו לסיים את העונה במאזן הטוב ביותר בליגה,
לקראת עונת בחרה פילדלפיה ווריורס את וילט צ'מברלין בדראפט ה-NBA על מנת שיחליף את ג'ונסטון שסבל מפציעות רבות בברכיו.
אדי גוטליב, בעליה של הקבוצה, ריחם על ג'ונסטון שאיבד את פרנסתו, ומינה אותו למאמנה של הקבוצה.
בשנת מונה לעוזר המאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וייק פורסט תחת ג'ק מקלוסקי, ובהמשך הקריירה אימן גם את פיטסבורג רנס מליגת ה-NBL.
ב-28 בספטמבר 1978, בעת משחק כדורסל בטקסס נפטר ג'ונסטון מהתקף לב.
עונה קבוצה משחקים ניצחונות הפסדים אחוז ניצחונות מיקום משחקי פלייאוף ניצחונות הפסדים אחוז העפלה פילדלפיה ווריורס754926.653מקום 2 במזרח 945.444 גמר המזרח פילדלפיה ווריורס794633.582מקום 2 במזרח 303.000סיבוב ראשון
ניל רוברט סטוק הוא שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד מתיו בסיטקום "משחק פעיל" , ובתפקיד בילי לם בדרמה המשפטית "הגלימה" של ה-BBC.
סטוק נולד בעיר דובר שבמחוז קנט.
הוא גילם את מתיו בעונה השנייה והשלישית של הסיטקום "משחק פעיל".
עוד שיחק בתפקיד הפקיד במשרד עורכי הדין, בילי לם, בסדרת הדרמה "הגלימה" של ה-BBC.
תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה היו בסדרות "בין השורות", "אמון", "Reggie Perrin", הדרמה הקומית "At Home with the Braithwaites", הסיטקום "Office Gossip", "שעת שינה", "A Touch of Frost", ובתוכנית "המופע של קתרין טייט".
ב-1997 שיחק בתפקיד כדורגלן/שוטר אלכוהוליסט בפרק בסדרה "Pie in the Sky".
ב-2006 כיכב בתפקיד אורח בסדרה "The Bill" בתפקיד ג'יימס טננט בסיפורה של ילדה נעדרת, איימי טננט.
בקיץ 2010 התארח סטוק בתוכנית מאסטר שף לידוענים.
הוא השתתף פעמים אחדות בתוכנית האירוח "The Wright Stuff".
באוגוסט 2014 היה סטוק אחד מ-200 אנשי ציבור שחתמו על עצומה לעיתון הגרדיאן כנגד עצמאות סקוטלנד לפני משאל העם על עצמאות סקוטלנד שנערך בספטמבר אותה שנה.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1993 Century פליקס1998 Shark Hunt ללא קרדיט דלתות מסתובבות Sliding Doors לו רק If Only...
ניל מסקל הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אנגלי.
מסקל מוכר מהופעותיו בסרטי פשע ואימה בריטיים כגון "בית חרושת לכדורגל" ו-"Kill List".
בנעוריו שיחק כדורגל בקבוצת לונג ליין JFC.
הוא למד משחק תחילה בתיאטרון אנה שר באיזלינגטון, שם למד מגיל 11. החל מ-1992 למד בתיאטרון מיסקין בדרטפורד שבקולג' צפון מערב קנט.
מאוחר יותר עבד כבמאי בתיאטרון מיסקין.
תחילת הקריירה של מסקל בקולנוע הייתה ב-1997 כשהופיע בתפקיד שמודי בסרט הבכורה בבימויו של גארי אולדמן "Nil by Mouth".
ב-2011 שיחק בתפקיד ראשי במותחן "Kill List" וקיבל ביקורות חיוביות.
על תפקיד זה היה מועמד לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן הטוב ביותר.
ב-1991 הופיע מסקל לראשונה בטלוויזיה בדרמה המשטרתית "The Bill".
בין 1992 ל-2002 השתתף חמש פעמים נוספות בסדרה, ובכל פעם גילם דמות אחרת.
הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות דרמה בריטיות כגון "חדר מיון", "London's Burning" ו-"Soldier Soldier".
מסקל השתתף בתוכניות המערכונים "The Wrong Door", וב-2013 ו-2014 הופיע בסדרת הדרמה "אוטופיה" בתפקיד ארבי/פייטרה.
בשנת 2015 החל לגלם את דמותו של פיט דרומונד בסדרת המדע בדיוני "אנושיים" בערוץ 4. הסדרה הייתה מועמדת לפרס סטלייט ולפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2016.
מסקל אוהד של מועדון הכדורגל ארסנל.
ניל אנתוני מוריסי הוא שחקן, זמר, קומיקאי ואיש עסקים אנגלי.
הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד טוני בסדרה "Men Behaving Badly", אדי לוסון ב"דרך ווטרלו" ובדמות נייג'ל מורטון בסדרה "שחיתות".
מוריסי נולד בסטפורד להורים אירים.
הוא ואחיו סטיבן הופרדו מהוריהם אחרי שנתפסו פורצים וגונבים פעמים רבות.
הם בילו את רוב ילדותם אצל משפחות אומנה נפרדות, מוריסי חי רוב הזמן בבית הילדים פנקהאל.
הוא למד בבית הספר התיכון "Thistley Hough" בפנקהאל, ואחר כך חי באומנה אצל משפחתו של חברו מארק לנגסטון.
הוא למד לבחינות ה-A levels בקולג' סיטי אוף סטוק-און טרנט.
בתקופה זו היה מוריסי פעיל בתיאטרון הרפרטוארי של סטוק, בתיאטרון בתי הספר של סטוקס, ובתיאטרון אוריג'נל סטוק.
ב-1979 הופיע בפסטיבל הפרינג' באדינבורו.
קבלתו לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה סללה את דרכו לקריירת משחק.
הופעתו הראשונה של מוריסי בקולנוע הייתה בשנת 1984 בתפקיד המלח מת'יו קווינטל בסרט "הבאונטי" לצדם של מל גיבסון, אנתוני הופקינס ולורנס אוליבייה.
ב-1984 הופיע מוריסי גם בפרק בדרמה המשטרתית "ג'ולייט בראבו" ששודרה ב-BBC1. הוא זכה להכרה באמצע שנות השמונים של המאה העשרים בתפקיד האופנוען רוקי בסדרת הדרמה "Boon" של ITV.
ב-1990 גילם את נודי בסרט האימה הקומי "I Bought a Vampire Motorcycle" שבו השתתפו שחקנים רבים מ-"Boon".
הדמות של טוני שגילם מוריסי בסדרה "Men Behaving Badly" נוצרה כדי להחליף את הדמות של דרמונט אחרי עזיבתו של הארי אנפילד.
הסדרה הייתה לאחת מקומדיות המצבים הפופולריות ביותר בבריטניה, והפכה את מוריסי לכוכב ולמטרה של העיתונות הצהובה.
הרומן שלו עם השחקנית לזלי אש הובילה אותם להופיע יחד בפרסומות אחדות עבור חברת Homebase.
ב-1997 כיכב מוריסי בקומדיה "The Chest", וב-1998 בשתי סדרות טלוויזיה "My Summer with Des" ו-"The Vanishing Man".
מוריסי כיכב בסרט "הימור בין חברים" מאת ג'ון גודבר, העוסק ברוגבי ליג.
כמו כן, הוא דיבב דמויות שונות בסדרת הילדים "בוב הבנאי", ביניהן הדמות הראשית.
בדמות זו ביצע גם את שיר הנושא של הסדרה, "?Can We Fix It", שהגיע למקום ראשון במצעד הסינגלים הבריטי בחג המולד 2000. בשנת 2015 החליף את מוריסי בתפקיד זה השחקן לי אינגלבי.
בנוסף סיפק קריינות לסדרות "מורף" ו"מייזי".
ב-2002 חזר מוריסי לטלוויזיה בסדרת הדרמה "Paradise Heights" ששודרה במשך שתי עונות.
בתיאטראות הווסט אנד הופיע מוריסי במחזות "Speed", "רובין הוד", "The Daughter In-Law", ובמחזה " A Passionate Woman" שעליו זכה לשבחי הביקורת.
ב-2005 השתתף מוריסי במחזמר של ויקטוריה ווד "אקרון אנטיקס: המחזמר", עיבוד של אופרת הסבון הפרודית "אקרון אנטיקס", לצדם של ג'ולי וולטרס, סיליה אימרי, דאנקן פרסטון וג'וזי לורנס.
מוריסי החליף את נייג'ל לינדזי בתפקיד נתן דטרויט בהפקה המחודשת של "ברנשים וחתיכות" בין 6 במרץ 2006 ועד יוני 2006.
ב-2006 היה מוריסי מנחה אורח בתוכנית "The Sunday Night Project" של ערוץ 4. אחר כך הגיש שעשועון על מכוניות "Petrolheads" של ערוץ BBC Two.
ב-2007 שיחק מוריסי בסדרת הטלוויזיה הבריטית "סקינס" בתפקיד אביה של קאסי, והופיע בתפקיד אורח בסדרה "שכנים" בדמות כומר המשיא את סוזן ואת קארל בספינה השטה על התמזה.
ב-11 באוקטובר 2007 הופיע מוריסי לראשונה בסדרה "דרך ווטרלו" בתפקיד אדי לוסון, סגן המנהל החדש.
הוא שיחק בתפקיד זה במשך שתי עונות, והופעתו האחרונה הייתה במאי 2009.
באוגוסט 2009 הוא קידם סיבוב הופעות לאומי של המחזה "Rain Man".
בעונת חג המולד של 2009 שיחק בתפקיד בוטונס בהפקה של "סינדרלה" בעיר דרבי.
לפי בקשת הקהל חזר מוריסי להופיע באסמבלי רומס בדרבי במחזה "אלאדין".
בינואר 2012 שיחק מוריסי בתפקיד פייגין במחזמר "אוליבר!" בתיאטרון פאלאס במנצ'סטר.
ביולי 2013 שב מוריסי לגלם את הדמות של מרקוס איינסוורת', אביה של קאסי איינסוורת' (בגילומה של האנה מארי), בשני החלקים של הסרט "Skins Pure".
במהלך סתיו 2014 כיכב מוריסי לצדם של אדריאן אדמונדסון, רוברט וב ומיילס ג'ופ במחזה "Neville's Island" בתיאטרון הדוכס מיורק בלונדון.
ב-2015 גילם דמות בשם קית' בפרק אחד בסיטקום "The Dumping Ground" של ערוץ CBBC.
בדצמבר 2015 כיכב מוריסי בדרמה הקומית בתפקיד האבא של הדמות שגילם ראסל הווארד.
ב-2016 הצטרף מוריסי לעונה השנייה של הסדרה "Grantchester" בתפקיד הרדינג רדמונד.
עוד ב-2016 השתתף בתוכנית הראליטי "Bear Grylls: Mission Survive" של רשת ITV.
ב-1 באפריל 2006 שודרה בערוץ BBC Three תוכנית בשם "הסוד של ניל מוריסי" שמתעדת את החיים שלו שאינם מוכרים בציבור.
בתוכנית נטען שיש לו בית, אישה ושני ילדים בירדן.
כמו כן סופר שיש לו תואר בבוטניקה והוא למד את התחום במשך 20 שנה.
מטרתו הייתה למצוא פריצת דרך בנושא האנטי אייג'ינג.
לפי התוכנית הוא המציא קרם בשם "The Essence" המכיל תמציות של צמח הנמצא רק בכפר ירדני מרוחק.
המתיחה שודרה באחד באפריל, ובכל זאת היו כאלה ששוכנעו שמה שתואר בתוכנית הוא אמת.
ב-1987 התחתן מוריסי עם השחקנית אמנדה נואר אחרי שפגש אותה בצילומי הסדרה "Boon".
ב-1989 נולד לבני הזוג בן.
הם התגרשו ב-1991. אחר כך התארס לשחקנית אליזבת קרלינג, אבל הם נפרדו ביחסים טובים.
מערכות היחסים הבאות שלו תועדו בצהובונים הבריטיים, בהם מערכת יחסים עם השחקנית רייצ'ל וייס אותה פגש כשכיכבו יחד בסרט "My Summer with Des" ב-1998.
בשנת 2000 היה לו רומן עם השחקנית אמנדה הולדן, כשבעלה הקומיקאי לז דניס השתתף בתוכנית "האח הגדול".
רומן זה היה הסיבה העיקרית לפרידה של הולדן מדניס, ובהמשך לגירושיהם.
ב-2006 הוענק למוריסי תואר לשם כבוד מטעם אוניברסיטת סטפורדשייר.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1984 ג'ולייט בראבו Juliet Bravo אוליבר סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 1985 Roll Over Beethoven צעיר סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 1985 Hammer House of Mystery and Suspense שוטר סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 1985 Travellers by Night פליק מיני-סדרה 1986 C.A.T.S.
צ'ארלי יוסטס 2004 Unsolved History קריינות סדרה דוקומנטרית 2004 קארי ובארי Carrie & Barry בארי מיני-סדרה 2005 בוב הבנאי: שלוש, ארבע, לעבודה!
ניל מקגיל גורסץ' הוא שופט אמריקאי המכהן כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית מאז אפריל 2017.
גורסץ' מונה על ידי הנשיא דונלד טראמפ כדי למלא את כיסאו הריק של השופט אנטונין סקאליה, שנפטר כשנה קודם למינוי לאחר שמינויו של הנשיא ברק אובמה להחליפו, מריק גרלנד, נחסם על ידי הרפובליקנים בסנאט.
מינויו של גורסץ' אושר בסנאט ב-7 באפריל 2017 ברוב של 45–54, לאחר שהרפובליקנים הפעילו את "האופציה הגרעינית" ושינו את חוקי הסנאט לאישור מועמדים לבית המשפט העליון ברוב רגיל לאחר פיליבסטר שערכו לו הדמוקרטים.
הוא הושבע לתפקיד ב-10 באפריל 2017.
גורסץ' נולד וגדל בדנוור שבקולורדו.
בשנת 1981 מונתה אמו, אן גורסץ' ביופורד, למנהלת הסוכנות להגנת הסביבה (האישה הראשונה בתפקיד) בידי הנשיא רונלד רייגן, ובעקבות המינוי עברה המשפחה לוושינגטון הבירה.
בשנת 1988 סיים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קולומביה, שם כתב בעיתון הסטודנטים וייסד עיתון חדש.
בשנת 1991 סיים לימודי משפטים בבית הספר הרווארד למשפטים, שם זכה במלגת טרומן.
בהרווארד התבלט כשמרן בחברה ליברלית, ולמד לצד הנשיא לעתיד ברק אובמה.
בשנת 2004 קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת אוקספורד, שם זכה במלגת מרשל.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהמתת חסד, ונערכה בהנחיית ג'ון פיניס.
בשנים 1991–1992 היה עוזר לשופט דייוויד סנטל בבית המשפט לערעורים של מחוז קולומביה, ובשנים 1993–1994 היה עוזר לשופטי בית המשפט העליון ביירון וייט ואנתוני קנדי.
בשנים 1995–2005 עבד כעורך דין במגזר הפרטי בוושינגטון, במשרד "קלוג, האבר, הנסן, טוד, אוונס ופיגל".
משנת 1998 היה שותף במשרד.
בשנת 2002 הביע תמיכה במועמדותם של מריק גרלנד וג'ון רוברטס לשופטים בבית המשפט הפדרלי לערעורים של מחוז קולומביה.
בשנת 2005 מונה לתובע במחלקת המשפטים, ובשנת 2006 מונה לשופט בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
בית משפט זה מטפל בערעורים על פסיקות של בתי המשפט הפדרליים בקולורדו, בקנזס, בניו מקסיקו, באוקלהומה, ביוטה ובוויומינג.
עד למינויו כשופט, היה מרצה אורח למשפטים באוניברסיטת קולורדו.
ב-31 בינואר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על מינויו לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, כדי למלא את הכיסא הריק 11 חודשים לאחר מותו של אנטונין סקאליה, לאחר שמועמדו של הנשיא ברק אובמה, מריק גרלנד, נחסם על ידי הרפובליקנים בסנאט.
ב-7 באפריל 2017 אישר הסנאט את מינויו של גורסץ' ברוב של 45–54, זאת לאחר שהרפובליקנים הפעילו לראשונה את הפרוצדורה המכונה "אופציה גרעינית" (Nuclear option) לאחר פיליבסטר שערכו הדמוקרטים בסנאט, ושינו את חוקי הסנאט כך שיינתן לאשר שופט ברוב רגיל של 51 קולות במקום 60 קולות, במקרה של פיליבסטר.
ב-10 באפריל 2017 הושבע לתפקידו.
גורסץ' נחשב לדוגל באוריגינליזם וטקסטואליזם, בדומה לשופט אותו החליף בבית המשפט העליון, אנטונין סקאליה.
בנאום משנת 2005 באוניברסיטת "קייס וסטרן ריזרב" אמר גורסץ' כי שופטים צריכים
הוא ביטא התנגדות לשימוש שעושים ליברלים בבית המשפט העליון כדי להשיג מטרות אידאולוגיות, תוך ויתור על הכרעת סוגיות אלו במוסדות הנבחרים של העם.
הוא מתנגד להפלות ותומך בתיקון השני לחוקה.
ב-15 ביוני 2020 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי אין למעביד זכות לפטר או להפלות אדם במקום עבודתו על רקע מגדר ונטייה מינית.
פסק הדין עבר ברוב של 6 שופטים בעד ו-3 מתנגדים.
גורסץ' כתב את חוות דעת הרוב במשפט.
עד אז, חוק זה היה קיים בחוק רק בעשר מדינות בלבד בארצות הברית.
גורסץ' תושב בולדר שבקולורדו, נשוי ואב לשתי בנות.
הוא כתב שני ספרים: ספרו הראשון עוסק בעתיד המתות החסד ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בשנת 2006. ספרו השני (כסופר שותף) עוסק בתקדימים משפטיים ויצא לאור בשנת 2016.
ניל מורס הוא זמר אמריקאי, רב-נגן, מנהיג להקות ומלחין רוק מתקדם מנאשוויל.
ב-1995 הוא הקים את להקת Spock's Beard עם אחיו אלן, ויחד הוציאו לאור אלבום שזכה להצלחה מתונה.
ב-1999 הוא הצטרף למתופף המקים של Dream Theater, מייק פורטנוי, רוינה סטולט מ-'Flower Kings ופיט טרוואואס מ-Marillion ויחד יצרו את להקת Transatlantic.
בשנת 2002 התקרב מורס לנצרות, עזב את Spock's Beard ופצח בקריירת סולו בסגנון רוק נוצרי.
במסגרת קריירת הסולו שלו הוא הוציא לאור מספר אלבומי קונספט בעלי אמונה דתית.
מורס גדל בעמק סן פרננדו של לוס אנג'לס בתור אחד מתוך ארבעה ילדים.
מורס התחיל לנגן על פסנתר בגיל חמש, והחל ללמוד לנגן על גיטרה בגיל תשע.
במהלך שנות העשרים לחייו הוא כתב שני מחזות זמר (Hitman ו-Homeland), ביצע מספר עבודות כנגן באולפן, ניסה את מזלו כזמר/כותב שירים בלוס אנג'לס והקליט כמה דמואים מסוגת קאנטרי עם אחיו ריצ'רד.
כעבור עשור למורס נמאס מסצנת המוזיקה של לוס אנג'לס והוא יצא לטייל באירופה במשך מספר שנים, תוך שהוא מקים הופעות רחוב ומנגן במועדונים קטנים.
כשהוא חזר לארצות הברית הוא הקים את הלהקה Spock's Beard עם אחיו אלן, והאלבום הראשון שלהם The Light מ-1995 קיבל תשבחות רבות.
עד מהרה הפך לאחד המצליחים ביותר בז'אנר הרוק המתקדם, לצד להקות אחרות בסגנון בשנות התשעים כמו Dream Theater, Porcupine Tree ו-The Flower Kings'.
בעת פעילותו עם Spock's Beard, מורס הוציא שני אלבומי סולו של מוזיקת רוק.
ב-1999 הוא הצטרף למתופף Dream Theater לשעבר מייק פורטנוי, לרוינה סטולט מלהקת Flower Kings ולפיט טרוואואס מ-Marillion כדי ליצור את Transatlantic.
ההופעה כללה את דניאל גילדנלאו מלהקת Pain of Salvation, ומדי פעם טד לאונרד, מחליפו של מורס מלהקת Spock's Beard.
בשנת 2003 הקימו מורס, מייק פורטנוי, פול גילברט ומאט ביסונט את Yellow Matter Custard כלהקת מחווה לביטלס.
ב-26 במרץ 2012 הוציא עמם מורס את אלבומם הראשון (מייק פורטנוי על התופים והשירה, דייב לארו על הבס, ניל מורס על קלידים וקולות חיצוניים, קייסי מקפירסון שירה וגיטרה וסטיב מורס בתפקיד הגיטרה הראשית).
ב-2014 הוא הקים להקה אחרת בשם The Neal Morse Band (עם מייק פורטנוי, רנדי ג'ורג', אריק ג'ילט וביל הובאוור), ששחררו את אלבום האולפן הראשון שלה The Grand Experiment ב-2015. האלבום השני של הלהקה, The Similitude of a Dream, יצא ב-11 בנובמבר 2016.
ניל ג'קסון הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד מרקוס בסדרה "Blade", ובתפקיד סשה בדרמה הקומית "Make It or Break It".
ג'קסון כתב את התסריט לסרט "The Passage" בבימויו של מארק הלר שיצא לאקרנים ב-2007. עוד שיחק בסרטים "קוונטום של נחמה" ו"פוש".
הוא הבן השני מתוך ארבעה בניהם של אוולין ודניס ג'קסון.
הוא גילה את המשחק כשלמד דרמה בבית הספר "הרלינגטון אפר סקול".
המורה שלו נייג'ל ויליאמס ליהק אותו בהצגות שהועלו בבית הספר בהם "אנני", "חנות קטנה ומטריפה", "זמנים קשים", והמחזמר "סיפור הפרברים".
הוא גם שיחק בנעוריו בתיאטרון הלאומי לנוער, ובהמשך עבר לקארדיף ללמוד באוניברסיטת ויילס מכון קרדיף (UWIC) בוויילס.
בוויילס החל ג'קסון להשתתף בתחרויות אגרוף במסגרת אליפויות אגרוף של האוניברסיטאות הבריטיות שנערכות ברחבי בריטניה.
הוא זכה בזהב במשקל בינוני קל.
אחר כך המשיך והגן על תוארו במשך שנתיים רצופות.
בזכות האגרוף קיבל מלגה ב-UWIC עבו לימודי המאסטר.
בלי לדעת איך להיכנס לתחום המשחק כתב ג'קסון מחזמר ושלח אותו לתחרות כותבים חדשים.
הוא הגיע למקום השלישי בתחרות ומשך את תשומת הלב של מפיקים בלונדון בהם מייקל ארמסטרונג.
בהמשך נרשם לאקדמיית המשחק של מייקל ארמסטרונג וסיים את לימודיו ב-2002.
הופעת הבכורה המקצועית של ג'קסון הייתה בסיבוב הופעות של המחזה הקלאסי "העלמה יוליה" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
הוא היה השחקן המחליף של הדמות ז'אן, ושיחק בתפקיד זה בהמשך אותה שנה בהפקה בווסט אנד.
הפריצה הגדולה שלו הייתה כשגילם את פרדיקס בסרט "אלכסנדר" בבימויו של אוליבר סטון לצדם של קולין פארל ואנג'לינה ג'ולי.
הוא נזכר שכשפגש את אוליבר סטון לראשונה היה לו פנס בעין ושלושה תפרים בגבות, והתבדח על כך שזה כנראה עזר לו לקבל את התפקיד.
עוד שיחק ג'קסון בדרמת הכדורגל "Dream Team" בתפקיד פיל ווליס.
ב-2006 הופיע ג'קסון בתפקיד אורח בפרק "Sandhogs" בעונה 4 של הסדרה "פשע מן העבר".
הוא גילם את קורבן הרצח "דוני".
ב-2007 יצא לאקרנים הסרט "The Passage" שכתב ג'קסון והוסרט במרוקו.
בסרט שיחק ג'קסון בתפקיד ראשי לצדו של סטיבן דורף.
הסרט זכה בפרס השופטים של פסטיבל הסרטים בדורנגו לשנת 2008. ג'קסון שיחק בתפקיד אורח בפרק "A La cart" בסדרה "זירת הפשע".
עוד הופיע בתפקיד איאן בסדרה הקומית "איך פגשתי את אמא".
ב-2008 הופיע בפרק בסדרה "CSI: מיאמי" וב-2009 שיחק בתפקיד ריית' בפרק בסדרה "סטארגייט אטלנטיס".
ג'קסון השתתף בסרט הג'יימס בונד "קוונטום של נחמה" בו גילם את הדמות של מר סלייט.
לפני כן השתתף בסדרה "Make It or Break It" של רשת ABC Family בתפקיד סשה בלוב.
עוד הופיע בדמות לוקאס הלינגר בסדרה "פלאש פורוורד".
ב-2010 כיכב בתפקיד הנהג הארי ספרגו בהפקה המחודשת של ה-BBC לסדרה "על אדונים ומשרתים".
ג'קסון לוהק לתפקיד סר פרסי בלקני / סקרלט פימפרנל בעיבוד של הפקות פיירבנקס לספר "סקרלט פימפרנל".
בשנת 2017 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת המתח "אבסנטיה" ברשת AXN, בתפקיד ג'ק ביירן, בעלה של אמילי (סטנה קטיק).
ג'קסון הוא פטרון של ארגון הצדקה Trust PA לסובלים מפגיעות בעמוד השדרה, לזכרו של חבר.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2004 אלכסנדר Alexander פרדיקס 2005 ארוחת בוקר על פלוטו Breakfast on Pluto גבר בדיסקו 2006 The Last Drop Flt.
ניל דאג'ן הוא שחקן אנגלי, המגלם משנת 2011 את דמותו של פקד בילוש ג'ון ברנבי בסדרת הדרמה "רציחות במידסומר" של ITV.
הוא החליף את ג'ון נטלס בתפקיד הראשי בסדרה.
דאג'ן נולד וגדל בדונקסטר שבווסט ריידינג ביורקשייר.
הוא שיחק בהצגות בית הספר בהם במחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
בשנים 1979 עד 1982 למד דרמה באוניברסיטת בריסטול.
הופעת הבכורה של דאג'ן בטלוויזיה הייתה ב-1987. שנה אחר כך הופיע במיני-סדרה "Piece of Cake" על מלחמת העולם השנייה, לצדם של טים וודוורד, ג'רמי נורת'ם ונתניאל פרקר.
דאג'ן הופיע בסדרות כגון "חדר מיון", "London's Burning" ו"לאבג'וי".
ב-1994 שיחק בתפקיד הבלש קוסטלו שעבד עם מפקח בילוש ויליאם אדוארד "ג'ק" פרוסט (בגילומו של דייוויד ג'ייסון) בפרק אחד בסדרה "A Touch of Frost".
בשנים 1998 ו-1999 גילם את ג'ורג', הנהג של גברת ברדלי, בסדרה "סיפורי המסתורין של גברת ברדלי" בכיכובה של דיים דיאנה ריג.
עוד שיחק בפרק "The Way Through The Woods" בסדרה "המפקח מורס", ובפרק בסדרה "בין השורות".
תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה היו ב-"Out of the Blue", "שרלוק הולמס ותעלומת גרבי המשי", "The Street", ובארבע העונות של הסדרה "12 השליחים".
הוא הופיע בקומדיה הרומנטית "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" בתפקיד נהג מונית שלקראת סוף הסרט הוא לוקח את ברידג'ט לפגוש את מארק דארסי (בגילומו של קולין פירת').
ב-2007 שיחק בסיטקום "Roman's Empire" בתפקיד רומן פריטי, מיליונר שיצר את הונו במו ידיו.
ב-2009 הופיע בתפקיד ראשי בסדרה "Life of Riley" ששודרה ב-BBC באפריל 2011. באותו חודש שיחק דאג'ן בתפקיד אלן הרדאקר בדרמה הטלוויזיונית "יונייטד" על אודות האסון האווירי במינכן שהתרחש ב-1958 שבו הייתה מעורבת קבוצת הכדורגל מנצ'סטר יונייטד.
ב-2010 הופיע דאג'ן בפרק "The Sword of Guillaume" בסדרת הדרמה "רציחות במידסומר".
בפרק זה גילם את דמות בן דודו של פקד הבילוש טום ברנבי, שגילם ג'ון נטלס.
אחרי פרישתו של נטלס מהסדרה, לוהק דאג'ן לתפקיד הראשי כבלש המשטרה במידסומר.
הפרקים האחרונים בכיכובו של נטלס שודרו ב-2011. הדמות שמגלם דאג'ן היא פקד בילוש ג'ון ברנבי, ואפשרה המשכיות לכינוי הסדרה בשם "המפקח ברנבי".
לפני כן הופיע דאג'ן בפרק "Garden of Death" בסדרה "רציחות במידסומר" בתפקיד משנה.
ב-2012 כיכב דאג'ן בתפקיד נורמן בירקט בתוכנית הרדיו "Afternoon Play" של ערוץ 4 של ה-BBC בארבעה מחזות מאת קרוליין ודייוויד סטפורד.
דאג'ן נשוי למארי פיט, מפיקה ברדיו BBC.
ניל אדוארד גולדשמידט היה איש עסקים יהודי-אמריקאי ופוליטיקאי דמוקרטי ממדינת אורגון, שהחזיק במשרות מקומיות, ארציות ופדרליות במשך שלושה עשורים.
לאחר ששימש כמושל אורגון נחשב גולדשמידט לדמות המשפיעה ביותר בפוליטיקה של המדינה.
המורשת והקריירה שלו ניזוקו קשות על ידי גילויים שחשפו כי קיים יחסי מין עם נערה צעירה בתקופת כהונתו הראשונה כראש עיריית פורטלנד.
גולשמידט נבחר למועצת העיר של פורטלנד בשנת 1970 ולאחר מכן לראשות העירייה בשנת 1972, והפך לראש העיר הצעיר ביותר של עיר אמריקאית גדולה.
הוא קידם את התחדשותו של מרכז פורטלנד והיה בעל השפעה על מדיניות התחבורה באזור פורטלנד, בדגש על נטישת הכביש המהיר של הר הוד והקמת הרכבת הקלה מקס.
הוא מונה למזכיר התחבורה של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-1979; בתפקיד זה הוא פעל להחייאת תעשיית הרכב הדואבת ולהסרת הפיקוח הציבורי של הממשלה על מספר תעשיות.
הוא כיהן בתפקיד זה עד סוף כהונתו של קרטר ב-1981 ולאחר מכן כיהן כמנהל בכיר בחברת נייקי במשך מספר שנים.
הוא נבחר למושל ה-33 של אורגון ב-1986, לכהונה אחת.
הוא עמד בפני אתגרים משמעותיים, שכללו בין היתר עלייה בסרבנות מיסים והכפלה של אוכלוסיית בתי הסוהר של המדינה.
הוא עבד מעבר לקווי המפלגה כדי לצמצם את הרגולציה ולתקן את התשתיות של המדינה.
בתקופת כהונתו נכנסה אורגון לכמעט שמונה שנים של מיתון.
הרפורמות שלו בקופת הביטוח הלאומי לתאונות דרכים (SAIF), חברה לביטוח פיצויים של עובדי מדינה, הוכרזו בזמנו, אך עוררו ביקורת חריפה בשנים מאוחרות יותר.
למרות הפופולריות שלו, גולדשמידט עזב את המשרד רק לאחר תקופת כהונה אחת, והפך לשדלן רב-השפעה ושנוי במחלוקת.
בשנת 2003, המושל טד קולונגוסקי מינה אותו למועצה להשכלה גבוהה של אורגון, תפקיד שהחזיק בו עד שהתפטר לאחר שהודה כי קיים מערכת יחסים מינית עם קטינה 30 שנים קודם לכן.
גולדשמידט נולד ביוג'ין שבעמק וילאמט באורגון, ב-16 ביוני 1940, ללסטר ה.
את לימודיו התיכוניים סיים בתיכון דרום יוג'ין.
מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת אורגון, השוכנת גם כן ביוג'ין.
הוא כיהן כנשיא מועצת התלמידים בבית הספר לפני סיום לימודיו הגבוהים בשנת 1963, בהם קיבל תואר ראשון במדעי המדינה.
הוא שימש כמתמחה אצל הסנאטורית מאוריין נויברגר בשנת 1964 בוושינגטון הבירה.
בעודו שם, הוא גויס על ידי חבר הקונגרס האמריקני ממדינת ניו יורק, אלרד לוונשטיין להירשם בקמפיין זכויות האזרח של קיץ 1964 במיסיסיפי.
גולדשמידט נישא למרגרט ווד בשנת 1965. נולדו להם שני ילדים, יהושע ורבקה, והם התגרשו בשנת 1990. גולדשמידט קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1967. בין 1967 ל-1970 הוא עבד כעורך דין המתמחה בסיוע משפטי בפורטלנד.
בשנת 1970, ניל גולדשמידט הצטרף לפוליטיקה באורגון.
הצטרפות זו החלה שלושה עשורים שבהם היה בעין הציבור במדינה, בין היתר כראשה של העיר המאוכלסת ביותר באורגון וכמושל המדינה.
בין לבין כיהן כמזכיר התחבורה בקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ימי קרטר.
גולדשמידט זכה במושב במועצת העיר של פורטלנד בשנת 1970. כחבר מועצת העיר (1971–1973) ולאחר מכן כראש עיריית פורטלנד (1973–1979), השתתף גולדשמידט בהחייאת העיר.
הוא הוביל את נטישת הכביש המהיר של הר הוד, בנה הסכמה בקרב איגודי עובדים וגופים חזקים אחרים כדי להפנות את הכספים הפדרליים שהוקצו לכבישים המהירים לפרויקטים אחרים, ובסופו של דבר פעל להרחבת הכספים הפדרליים שהובאו לאזור עבור קו הרכבת הקלה "מקס" והתחבורה הציבורית בפורטלנד.
נזקפים לזכותו פתיחת ממשלת העיר לפעילים ומיעוטים בשכונות, וכן מינוי נשים ואפרו-אמריקאים לעירייה, אשר נשלטו על ידי "מערכת עתיקה ושמרנית".
במהלך מסע הבחירות לראשות העיר הוא פקפק בהרחבת כוח המשטרה בעיר, והעדיף להפנות משאבים למניעת פשע.
לדברי נייג'ל ג'אקיס, כתב בווילאמט וויק, במשך שלושים שנה הוא היה "מנהיגה המוצלח והכריזמטי של אורגון".
גולדשמידט מונה למזכיר התחבורה של ארצות הברית ה-6 ב-1979. מינוי הפגרה שלו, נערך בידי הנשיא ג'ימי קרטר ב-27 ביולי באותה שנה, כחלק מהיערכות מחדש של התפקידים בממשלו.
הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו ב-21 בספטמבר, והוא הושבע ב-24 בספטמבר.
בתפקיד זה, גולדשמידט היה ידוע במאמציו להחייאת תעשיית הרכב, ובהחלת דה-רגולציה על חברות התעופה, המשאיות והרכבות.
כחבר טרי בממשל קרטר ובפוליטיקה הלאומית, גולדשמידט התבלט לא רק בניסיונו בתכנון התחבורה, אלא גם בחריפותו הפוליטית; בעקבות הצעתו הבלתי מוצלחת של קרטר להיבחר מחדש, הביע גולדשמידט ספקות לגבי עתידה של המפלגה הדמוקרטית אם לא תוכל ללמוד לטפח בעלות ברית פוליטיות בצורה יעילה יותר.
בזמן שבילה בוושינגטון הבירה, הבין את גולדשמידט את ייעודו בפוליטיקה.
הוא נשאר בתפקידו עד סוף כהונתו של קרטר.
בסוף 1979, ראש ועידת הסיעה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית, ג'ון אנדרסון, קרא לגולדשמידט להתפטר.
גולדשמידט התפטר בתום הכהונה של קרטר ב-20 בינואר 1981.
ביוני 1985 הכריז גולדשמידט על מועמדותו למושל אורגון.
שמו המוכר והלאומי וכן זכות גישתו לתרומות גדולות באמצעות קשריו העסקיים והפוליטיים הפכו אותו למועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד זה.
הוא ניצח בקלות את חבר הסנאט של מדינת אורגון, אדוארד נ.
פאדלי במאי 1986 בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לתפקיד.
גולדשמידט ניצח את מזכיר המדינה הרפובליקני, נורמה פאולוס, בבחירות הכלליות ברוב של 52%-48%, ובכך החליף את המושל הרפובליקני ויק אטייה, והפך למושל ה-33 של המדינה.
מדיניותו של גולדשמידט לפיתוח כלכלי חיברה בין הליברלים הדמוקרטים לבין מנהיגי העסקים הרפובליקנים.
התמקדותו האישית הייתה על זכויות הילד, עוני ופשע, אבל האתגר של עמידה בצרכים הולכים וגדלים נוסף על צמצום התקציב היה הנושא העיקרי בכהונתו.
תנועה המתנגדת למיסים צמחה בתקופת כהונתו, והובילה לחקיקת "מדד 5", תיקון לחוקת אורגון ב-1990, אשר קבע מגבלות על מס רכוש של מדינת אורגון על נדל"ן.
פועלו נזכר במילים "קאמבק אורגון", לאחר שהביא את המדינה לכמעט שמונה שנים של מיתון, דרך הרפורמה הרגולטורית שלו ותיקון תשתיות המדינה.
גולדשמידט פיקח על התרחבות גדולה של מערכת הכליאה של המדינה.
במאי 1987 הוא שכר את מייקל פרנק, שפיקח על מערכת בתי הסוהר של ניו מקסיקו בשנים 1983–1987, על מנת לחדש את בתי הסוהר של המדינה, אשר תוארו על ידו כצפופים וטעוני שיפור רב.
על פרנק הוטל לפקח על תוכנית להוספת יותר מ-1,000 מיטות חדשות למערכת בתי הסוהר.
פרנק נרצח במגרש החנייה של מחלקת בתי הסוהר בשנת 1989.
ב-1990 עסק גולדשמידט בעסקים, עבודה וביטוח, ששינו את תקנות הפיצויים של עובדי המדינה.
פיצוי עובדים היה נושא שנוי במחלוקת באורגון למשך זמן מה, לדוגמה קופת הביטוח הלאומי לתאונות דרכים (SAIF), שביטחה כ-35% מכוח העבודה.
בית המחוקקים העביר חוק כתוצאה מכך.
השינויים נחשבו לטובת ענף הביטוח והאינטרסים העסקיים, על חשבונם של התובעים, אשר נדרשו לקבוע ביתר הרחבה כי מעסיקיהם היו אחראים לפגיעה בעבודה.
גם שנים לאחר שנחקק החוק הנושא נשאר שרוי במחלוקות, אשר הובאו לידי ביטוי בין היתר בתביעות משפטיות ובמאמצים שונים לשינוי החוק.
גולדשמידט סירב להתמודד מחדש בבחירות 1990, למרות התפיסה הרווחת כי יכול היה בקלות להיבחר מחדש; הוא הזכיר אז קשיים בחיי הנישואין.
ברני ג'וסטו, שהיה הנהג של גולדשמידט בתחילת כהונתו ולאחר מכן הפך לשריף של מחוז מולטנומה, היה, לפי שמועות, בקשר רומנטי עם אשתו של גולדשמידט מארגי (ומאוחר יותר יצא איתה בגלוי לאחר שהתגרשו).
ב-1991, גולדשמידט ייסד משרד עורכי דין וייעוץ בשם "ניל גולדשמידט בערבון מוגבל", ארבעה ימים לאחר שסיים את תפקידו כמושל.
בין לקוחותיו נמנו שניצר השקעות, נייקי, פאסיפי קורפ, פול אלן, בכטל אנטרפרייז (חברה בת של חברת ההנדסה בכטל) ו-SAIF.
אפילו מחוץ למשרה ציבורית נבחרת, הוא נחשב לדמות הפוליטית החזקה ביותר במדינה במשך שנים רבות.
השפעתו התפשטה בכל רחבי המדינה והאומה.
הוא נשאר פעיל בפורטלנד, דגל בהרחבת סאות' פארק בלוקס (רצועה של שטח פארק פתוח העובר דרך מרכז העיר פורטלנד).
גולדשמידט סייע בעסקה שהובילה לבניית "מקס רד ליין", תחבורה מסילתית לנמל התעופה הבינלאומי של פורטלנד שנפתחה בשנת 2001.
גולדשמידט מתח בשנותיו האחרונות ביקורת עבור חלק מפעילותיו העסקיות.
ב-2002 הוא שִדְל את המנהיגים העסקיים והמדיניים בפורטלנד לתמוך בהשתלטותו העוינת על תעשיות ווילאמט, שהייתה אז החברה היחידה בפורטלנד שדורגה ב-500 החברות הראשונות על ידי כתב העת Fortune.
הביקורת על פעילותו העסקית של גולדשמידט הגיעה לשיאה כאשר ב-13 בנובמבר 2003 מינה אותו המושל טד קולונגוסקי למועצה להשכלה גבוהה של אורגון.
מינויו של גולדשמידט היה צפוי תחילה להיתקל בהתנגדות מועטה.
עם זאת, מספר חברי הסנאט של אורגון הביעו דאגה בנוגע למעורבותו של גולדשמידט ב-SAIF, בשל חוסר הגינות אפשרי בעסקאות שהיו לו ולאשתו עם חברת "טקסס פסיפיק".
הסנאטורית ויקי ווקר, בפרט, הייתה מבקרת גלויה של גולדשמידט.
הביקורת הגוברת על הקריירה של גולדשמידט, נוסף על קשיים של עיתונאים להשיג גישה לרשומות מימיו כמושל, הובילו בסופו של דבר לגילוי שערורייה שבה קיים יחסי מין בלתי חוקיים עם קטינה.
שערורייה זו התרחשה עשרות שנים קודם לכן, בתקופתו כראש עיריית פורטלנד.
גילויים אלה שמו סוף לקריירה של גולדשמידט במרכז הפוליטיקה והעשייה הפוליטית של אורגון.
במאי 2004, סדרת אירועים וגילויים מתמשכים גרמו לגולדשמידט להודות כי קיים מערכת יחסים מינית עם נערה צעירה בשנות ה-70 של המאה ה-20; הקץ המהיר של הקריירה הפוליטית שלו, כולל התפטרותו מכמה ארגונים בולטים הובילו להעברת מסמכיו הרבים מן החברה ההיסטורית של אורגון הפרטית לגנזך המדינה של מדינת אורגון.
ב-6 במאי, תחת לחץ של העיתון "וילאמט וויק", גולדשמידט הכריז בפומבי כי קיים יחסי מין עם נערה בת 14 (הקורבן ציינה מאוחר יותר שהיא הייתה אז בת 13) במשך תקופה ארוכה במהלך כהונתו הראשונה כראש עיריית פורטלנד.
יחסי מין עם אדם מתחת לגיל 16 מהווה אונס סטטוטורי על פי החוק באורגון, עבירה שהעונש עליה הוא עד חמש שנות מאסר.
אך עם פרסום קיום יחסי המין, חלה התיישנות על השערורייה, מה שהפך את גולדשמידט לחסין מכל תביעה או משפט בנדון.
לפי החוק באורגון, גולדשמידט היה נדרש להירשם כעבריין מין, אילו הורשע באונס סטטוטורי.
העובדה שחוק ההרשמה לא עבר עד שנת 1997, לאחר שהסתיימו יחסי המין האסורים, לא פטרה אותו מהרישום.
נקבע כי רישום העבריינים שפעולותיהם בוצעו בטרם חלוף החוק אינו מפר את חוקת אורגון או את איסור החוקה של ארצות הברית על חקיקה למפרע.
מכתב הווידוי של גולדשמידט פורסם בעמוד הראשי של עיתון "האורגוניאן" ("The Oregonian").
מכתב זה היה שונה מהתיאור של העיתון "וילאמט וויק", בעיקר בנוגע למשך מערכת היחסים ("כמעט שנה" על פי גולדשמידט, אבל שלוש שנים על פי וילאמט וויק) ובשימוש של גולדשמידט במונח "פרשה" כדי לאפיין אותו.
האורגוניאן זכו לביקורת על הסיקור והשימוש במונח "רומן".
מחברים ועורכים באורגוניאן הודו כי נפלו טעויות בטיפולם במקרה, אך הכחישו כי רצון לכאורה להגן על גולדשמידט הביא לטעויות.
וילאמט וויק זכה בפרס פוליצר לדיווחי חקירה לשנת 2005.
במשא ומתן הראשוני שלו עם וילאמט וויק, גולדשמידט הסכים להתפטר מתפקידו בקבוצת טקסס פסיפיק ובמועצה להשכלה גבוהה, מה שעשה.
החלטתו ב-1990 שלא לרוץ לתקופת כהונה שנייה כמושל, לאחר זמן רב של השערות, הוסברה לבסוף.