tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2003 כתב וביים במסגרת תיאטרון המעבדה את המחזה שיצר סמי סמיר "מעשה רב פנים" המבוסס על הסיפור "מעשה במלך עניו" המופיע בסיפורי מעשיות משנים קדמוניות מאת רבי נחמן מברסלב.
במחזה השתתפו בין השאר ריימונד אמסלם, פיני טבגר וסמי סמיר.
על מחזה זה זכה ברנר בפרס מרגלית.
ב-2006 ביים (לצד במאי המשנה סמי סמיר) את המחזה "משיח משיח - אך שווא".
במחזה שיחקו תלמדי שנה ג' בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים.
ב-2007 כתב, ביים (לצד סמי סמיר), וכתב את המוזיקה בהצגה "מסע הציפורים" בתיאטרון תמונע.
ב-2012 כתב (לצד איילת נאה) וביים (לצד סמי סמיר) את ההצגה "ברונו שולץ - העידן הגאוני" שעלתה בתיאטרון תמונע ובתיאטרון החאן.
ב-2014, במסגרת מעבדת התרבות "ורטיגו", ביים ושיחק בהצגה "מעשה מזבוב ועכביש" שעלתה במסגרת המיזם "ימי תרבות" של מפעל הפיס ומשרד התרבות.
הצגה זו הוזמנה להופיע בפסטיבל ישראל 2014.
בשנת 2016 הוענק לו פרס שר החינוך לתרבות יהודית בתחום התיאטרון.
ב-2001 גילם את אבא של אפרים בסרט "שדה מוקשים" – סרט קולנוע חרדי בהפקת פרי עץ הדעת.
ב-2003 גילם את ר' יחזקאל בפרק החמישי של הטלנובלה החסידית "החצר".
ב-2009 גילם את אהרון, עורך דין חרדי אמריקאי, בסרטו של יגאל נידם "אחים".
על משחקו בסרט זה זכה בשנת 2009 בפרס בפסטיבל פיפ"א, והסרט זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בז'נבה.
באותה שנה גילם את יעקב בסרטו של אברהם קושניר "ברוריה".
ב-2014 גילם את המדען פנחס פיינברג - ד"ר לפיזיקה גרעינית הנלקח מאחורי הקתדרה האקדמאית כדי להפוך לאחראי על ההיבטים המדעיים והמעשיים בבניית האופציה הגרעינית של ישראל - בסרט "מבצע חמניה" שכתב וביים אברהם קושניר.
בסרט זה שר ברנר את שיר הנושא של הסרט, "שיר שלום של נירים".
החל מ-2009 משמש כמנחה וזמר בהרכב ישראלי "אנסמבל תהילים" העוסק בהלחנה ובביצוע מקוריים של פרקי תהילים בראייה בת זמננו.
בהרכב מנגן בין השאר יובל מסנר.
הופיע לצד אנדרה היידו בפרויקט המוזיקלי "רזא דשבת".
בשנת 2013 העלה עם המלחינה והצ'לנית ראלי מרגלית את "נוגע במה שאיננו" - מופע משיריה של רבקה מרים.
במופע לקחו חלק גם הנגנים יעקב מירון, אורה חורב/אהוד גרליך, ויוני שרון.
ברנר הוא אב לשניים ומתגורר בירושלים.
תל אביב: הוצאת אדרא, תשפ"ג 2022
ברוך גלבוע (גולדברג) (8 בנובמבר 1925 – 4 באפריל 2014) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד חטיבה 5, ראש מחלקת תכנון וארגון במטכ"ל, וסגן ראש אגף המודיעין.
גלבוע נולד בפולין עלה לארץ ישראל ב-1932. כנער הצטרף לארגון ההגנה, ב-1944 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ח' בקריית ענבים וברמת רחל, עבר קורס מ"כים ושירת כמפקד מחלקה בפלוגה ב' בגבעת ברנר.
ב-1947 הצטרף לש"י, מחלקת המודיעין של ההגנה.
במהלך מלחמת העצמאות שירת כמפקד יחידת ליווי לשיירות לירושלים ולנגב.
הוא נפצע במהלך מבצע נחשון.
לאחר ההפוגה הראשונה מונה למפקד פלוגה ג' בגדוד הרביעי בחטיבת הראל ולחם עמו בקרבות במבצע דני, מבצע יואב ומבצע חורב.
לאחר מכן יצא ללימודים אקדמאים, פיקד על חטיבה 5 ושירת כראש מטה פיקוד הדרום, בתפקיד זה פיקד על מצעד צה"ל שהתקיים ב-1964 בבאר שבע.
ביולי 1964 מונה לנספח צה"ל בטורקיה ומילא תפקיד זה עד ספטמבר 1967. בהמשך שירותו כיהן כראש מחלקת תכנון וארגון במטכ"ל וכסגן ראש אגף המודיעין בשנים 1969–1972. השתחרר משירות הקבע במרץ 1973.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל מל"ג - החברה הישראלית ליצור ולהרכבת אוטובוסים ומשאיות, החברה בראשותו רכשה והפעילה את מפעלי רכב אשדוד (לילנד אשדוד), הוא כיהן בתפקיד עד ספטמבר 1976. ב-1978 מונה למנהל בקונצרן כור וב-1983 הקים חברה פרטית בתחום ייזום ותכנון פרויקטים.
ברוך גופר (7 ביולי 1900 – 9 באוקטובר 1972) היה קצין משטרה ומנהל גן החיות של תל אביב.
גופר נולד לאליעזר ושושנה בשם ברנהרד שוועפלגייסט בעיר טלומאץ' שבגליציה, כיום באוקראינה.
למד בגימנסיה הממשלתית הפולנית אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו בן 14, נאלץ להתגייס ללגיון הפולני של הצבא האוסטרו-הונגרי .
הוא נפצע במהלך הלחימה בחזית הרוסית.
גופר שוחרר משירות, וחזר ללימודיו בגימנסיה הממשלתית-הגרמנית בווינה, שם הצטרף לתנועת הצופים הציונית שהפכה לאחר מכן לתנועת השומר הצעיר בווינה.
בשנת 1918 גויס שנית, הפעם לשורות הצבא האוסטרו-הונגרי והיה תותחן בחזית הלחימה עם רוסיה.
באותה שנה גם השתתף בהגנת הרובע היהודי בעיר לבוב ונתפס על ידי צבא פולין ונידון למות, אולם הצליח להימלט.
משנסתיימה המלחמה חזר להכשרה חלוצית, ובשנת 1919 עלה לארץ ישראל והצטרף לגדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור ועבד בסלילת כבישים ובייבוש ביצות כברה.
עם פרוץ המאורעות בשנת 1921 התגייס לשורות המשטרה המעולה, שם הועלה לדרגת רב-סמל ראשון.
עם סגירת המשטרה המעולה בשנת 1926, הועבר גופר כקצין למשטרה הרגילה, ובהמשך שירת מספר שנים כממונה על משטרת תל אביב.
בשנת 1936 עבר לעבוד בשירות עיריית תל אביב, ובשנת 1942 החליף את מרדכי שורנשטיין כמנהל גן החיות של תל אביב, ששכן בגן הדסה, כיום גן העיר.
כשהוקמה מדינת ישראל, הושאל גופר לפי בקשת מנהלת העם לתקופה של שנה למשטרת ישראל, ומונה לדרגת סגן מפקח מחוזי על מנת לארגן את משטרת מחוז חיפה.
בתום השנה חזר גופר לתפקידו כמנהל גן החיות של תל אביב.
גופר התייחס רבות לפן החינוכי-ציוני שמעניק הסיור בגן החיות לנוער העברי, וקיים לתלמידים סיורים בגן החיות.
כמו כן חיבר גופר סיפורים על תקופתו בגן החיות וספרים לילדים: גם לחיה נשמה (1946), ג'ונגל בכרך: מנהל גן חיות מעלה זכרונות (1959) ובחברת החיות (1966).
על שמו נקרא רחוב גופר בשכונת עזרא בתל אביב-יפו.
נכדתו של גופר היא השחקנית גליה גופר ונינו הוא אסף זמיר, שר התיירות וחבר הכנסת מטעם מפלגת כחול לבן, לשעבר ראש רשימת הצעירים "רוב העיר" וסגן ראש עיריית תל אביב-יפו.
הרב ברוך דב דיסקין (נולד בי"ח בשבט תשי"ט, 27 בינואר 1959) הוא ראש ישיבת אורחות תורה בבני ברק וראש כולל נחלת משה.
נולד בבני ברק לרב יוסף, ר"מ בישיבת תפארת ציון ולברכה בת שמחה זיסל שפירא.
למד בישיבות פוניבז' והיה מתלמידי הרב שך.
סבו היה הרב יהושע זליג שהיה רבה של פרדס חנה.
בשנת תשנ"ה, 1995, ייסד אברהם רובינשטיין את כולל נחלת משה - ללימוד הש"ס, ומינה אותו לעמוד בראשות הכולל.
בשנת תשנ"ח, 1998, מונה על ידי הרב שטיינמן לעמוד בראשות ישיבת ארחות תורה יחד עם הרב איתמר גרבוז, בהמשך מונו לראשי ישיבה נוספים הרב יחיאל קלרמן והרב צבי יהודה אדלשטיין.
הוא מוסר בישיבה שיעור יומי, מלבד שלושה חדשים בשנה בהם הוא מוסר "שיעור כללי".
בשנת תשס"ה, 2005, מונה לעמוד בראשות ארגון "אחיעזר" שפותח שיעורי תורה בבתי עסק ומפעלים.
עורך יחד עם הרב בונים שרייבר את השאלות למבחני הש"ס של ארגון דרשו.
הרב דיסקין מוסר שיעורים בישיבות נוספות בישראל, ב"ישיבת תורת דוד" באשדוד, בישיבת רנה של תורה בכרמיאל, בישיבת נר זרח - עוצם ובישיבת תורת חסד לצעירים באלעד, כולם שייכים לעמותת אורחות תורה.
כמו כן בישיבת היכל ברוך בתל אביב, ובעוד ישיבות.
החל משנת תשע"ד, 2014, עומד הרב דיסקין בנוסף בראשות הכולל של הנגיד דן גרטלר.
בשילהי חורף תשע"ג הוקמה קהילת אברכים בוגרי ארחות תורה בעיר כרמיאל סביב לישיבת רנה של תורה, הרב דיסקין עומד בראשה.
רשימות שיעורים - על המסכתות פסחים, סוכה, יבמות, כתובות, נדרים, גיטין, קידושין, בבא קמא-סנהדרין, בבא מציעא, בבא בתרא ומכות.
שיעורי הדף על כל מסכתות הש"ס
רביד הזהב שני כרכים על התורה ושלושה כרכים על המועדים.
נכתב על ידי תלמידו הרב אליהו הופמן.
בנוסף, משנת תשע"ה, מודפס עלון בשם רביד הזהב, ובו דברי תורתו משיעורו השביעי בישיבת ארחות תורה.
נשוי לחוה סימה ממשפחת ברוורמן ולהם שנים עשר ילדים.
בין אחיו: הרב אליהו, ראש ישיבת אמרי משה בירושלים ר"מ בישיבת נתיב הדעת ומגיד מישרים, הרב אברהם, ר"מ בישיבת אור שמואל.
גיסו הרב צבי ראם, רב בית הכנסת קהל חניכי הישיבות רמב"ם בבני ברק.
הרב ברוך בנדיט גויטיין (בכתיב שנהג בזמנו: ברוך בענדט גאיטיין, לועזית: Benedict Kojetein; ~תק"ל, 1770 – י"ג בכסלו תר"ב, 26 בנובמבר 1841) היה אב"ד העדיעס, מחבר הספר "כסף נבחר".
נולד לרב צבי, כפי הנראה בכפר קוייטין שבמוראביה, ממנו נגזר שם משפחתו.
כנער צעיר יצא לישיבת הרב משה מינץ באובן ישן, שהיה לרבו המובהק.
כמו כן למד עם הרב חיים דייטשמן.
בגיל עשרים וארבע נשא לאישה את בלה בת חנוך העניך זילברר, ובזיווג שני מ' הינדל.
לאחר נישואיהם התגורר הזוג ביארמוט שבה התקרב לרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ שסמך אותו לרבנות.
עם עזיבת רב"ז את העיר ובואו של הרב מאיר איזנשטטר לכהן בה, התמנה כדיין בבית הדין שלו.
בהמשך נתמנה לרבה של העדיעס, בה נותר עד מותו כעבור ארבעים וחמש שנה.
נולדו לו שבעה ילדים מזיווגו הראשון ובת מזיווגו השני.
ב-1827 יצא לאור בפראג בשלושה חלקים חיבורו היחיד שנתפרסם, "כסף נבחר".
הספר כיסה 160 סוגיות שונות בתלמוד, כשהוא חובק את כל המקורות בנדון לכל אורך הגמרא ועד לדברי ראשוני האחרונים בנושא.
העבודה קיבלה הסכמות ושבחים מרבו ר' משה מינץ, החת"ם סופר ואחרים, והפכה לחיבור יסודי ומרכזי בישיבות הונגריה בדורות הבאים.
כך כתב החת"ס בהסכמתו: "הספר הזה יהיה מורה דרך ללומדי תורה".
לאחר שעמל במשך כעשר שנים על מהדורה חדשה של החיבור נפטר ולא הספיק להוציאו לאור, כתבי היד של המהדורה השנייה אבדו בימי מלחמת העולם השנייה.
חלקים מכתביו שנשארו בכתובים בידי המשפחה הודפסו בספר 'זיכרון אבות'.
בנו צבי הירש ירש אותו ברבנות העיר העדיעס, ולאחריו נכדו אליהו מנחם, ולאחריו נינו יוסף שלמה שנספה בשואה.
נינו היה חוקר האסלאם שלמה דב גויטיין.
ברוך ברלינר (נולד בשנת 1942) הוא מלחין, משורר, פילוסוף ואקטואר ישראלי.
מחברן של מאות יצירות מוזיקליות, שירים, ספרים ומאמרים.
ברוך ברלינר נולד בתל אביב.
הוא סיים את לימודי הדוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת ציריך בשווייץ, שם גם עבד כאקטואר בחברה השווייצרית לביטוח משנה "סוויס רה", חברת ביטוח המשנה הגדולה בעולם, עד שנת 1990, בה חזר עם משפחתו לישראל.
משנת 1990 עד פרישתו בשנת 2007 שימש כחוקר בכיר בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב וכיושב ראש המכון המדעי לביטוח על שם ארהרד.
במסגרת עבודתו ומחקריו, הוזמן להרצות באוניברסיטאות רבות ובכנסים אקטואריים.
כתב שני ספרים ומעל 100 מאמרים בנושאי אקטואריה, מימון וכלכלה.
עוסק זה שנים בכתיבת שירה בעברית, בגרמנית ובאנגלית.
מלבד היצירה "בריאת העולם", יצירות נוספות כ"אברהם" שהיא פואמה סימפונית לתזמורת פילהרמונית, קריין ומקהלת גברים, וכן ריקודים דרום אמריקניים ונעימות במקצב הוואלס.
בשנת 2016 נערך קונצרט זיכרון בקייב שציין 75 שנה לטבח בבאבי יאר.
בקונצרט אותו הנחה אלכס אנסקי, ניגנה התזמורת הסימפונית של אוקראינה את יצירותיו של ברלינר: "אברהם" ו"קין והבל", לאחר מכן בוצעו יצירותיו בפסטיבל הוברמן בפולין, בבולגריה, ארצות הברית, מולדובה, רוסיה, צרפת, סרביה, אוסטריה, אסטוניה, קזחסטן, ארמניה, אוסטריה ורומניה.
כמו כן, בכורה ליצירתו "סולם יעקב".
20 קונצרטים שהיו אמורים להתקיים במהלך 2020, כולל קונצרטים בלייפציג ובהמבורג שבגרמניה, בוטלו עקב וירוס הקורונה.
בנוסף יצא בשנת 2020 ספר שיריו ההומוריסטי בגרמנית.
במהלך שנת 2021 הוצגו לראשונה קונצרטים מיצירותיו העוסקות בתורה במדינות מוסלמיות כמו טורקיה, קירגיזסטן וקזחסטן.
בשנת 2024 זכתה יצירתו, הפואמה הסימפונית, חלום סולם להיות מבוצעת בקרנגי הול בניו יורק.
בשנת 2022 יצא לחן חדש של ברלינר לתפילה היהודית "אל מלא רחמים", הלחן החדש הוא חלק מפסקול הסרט "הכתובת על הקיר".
עם אלכס אנסקי שמסכם את הביקור והקונצרט בקייב בשנת 2016, בסרט מתוארת גם המהירות והדרמטיות בהן השתנו חיי היהודים עם כניסת הנאצים לקייב ועד הטבח בו נרצחו כ-100,000 מיהודי קייב.
כשמתוך הכאוס עולות דמויות אחדות שהזדמנו יחד למלחמה ועלילת הסרט, בהן החייל הגרמני האנס, שגויס לצבא הנאצי בעל כורחו, כשבניגוד לאכזריות הנאצית אנו עדים לרגשותיו התמימים והעדינים.
הסרט הוצג בכ-20 פסטיבלים ברחבי העולם, כולל בגרמניה, איטליה, יוון, הונגריה, קפריסין, ארצות הברית ועוד.
בשנת 2023 נוגנו יצירותיו של ברלינר באזור המפורז בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
רבי ברוך ברזילי היה שד"ר וראש ישיבה בצפת במאה ה-17.
רבי ברוך ברזילי שימש כראש ישיבה בצפת יחד עם רבי יונתן גאלנטי, בישיבה זו לימד את רבי משה גאלנטי, הראשון לציון.
בשנת ה'תט"ו היה שליח צפת יחד עם רבי יונתן גאלנטי.
ביקר בטורקיה, וייתכן שגם באשכנז.
בדרך שליחותו בעיר תירייא הסמוכה לאיזמיר כתבו שניהם תשובות על שאלות בענייני ריבית.
את התשובות כתבו ללא ספרים, כפי שהעיד רבי ברוך בעצמו "הן אמת שאין כלי אומנתי בידי ולא שום ספר מספרי האחרונים".
שנת פטירתו אינה ידועה, משערים כי נפטר בשנת תי"ח.
רבי דוד הכהן הספידו בספרו "בן הא הא" ומכנהו "ריש מתיבתא בעיר הקודש צפת".
נטמן בבית העלמין בצפת על יד קברו של האר"י.
ספר תשובותיו אינו מצוי בידינו, אבל מצויים בידינו מספר תשובות הפזורים בספרי שו"ת שונים.
למשל, פסק ממנו נמצא בשו"ת באר מים חיים לרבי שמואל ויטאל, התשובה נכתבה בהיותו בעזה בעת עלותו לארץ ישראל.
כן מוזכר גם בשו"ת חוט המשולש לרבי חיים מוולוז'ין.
וכן נמצאת תשובה ממנו לרבי משה בנבנישתי בשו"ת פני משה, שם הוא מכנה את רבי ברוך "מתקיפי ארעא דישראל", כמו כן מזכירו במקום אחר אודות תשובה בעניין הקראים.
ספריו היו לנגד עיני החיד"א בכתב יד, ומזכירו פעמים רבות בספריו כמו בספר אהבת דוד, כסא דוד, דבש לפי ויוסף תהלות.
ברוך הגר (ביידיש: האגער; 2 בינואר 1898, צ'ודי (בוקובינה) – 2 ביוני 1985, בואנוס איירס) היה סופר יידי.
הגר נולד בעיירה צ'ודין (או צ'ודיי ) בבוקובינה במחוז צ'רנוביץ ליעקב יצחק דוד הגר שכיהן כרב בעיירת הולדתו וכאדמו"ר בסטורוז'ינץ.
אביו היה בנו של האדמו"ר השני מוויז'ניץ – רבי ברוך הגר.
אמו הייתה בת האדמו"ר רבי יששכר בעריש מדולינה.
עד גיל 15 התחנך במוסדות לימוד מסורתיים.
בעשר השנים הבאות הוא למד בווינה.
מ-1933 התגורר בבוקרשט שם החל בפרסום יצירותיו בעיתונות היידיש ובהדפסת ספריו.
בזמן מלחמת העולם השנייה גורש למחנה עבודה בטרנסניסטריה.
אז עבר להתגורר בבואנוס איירס בה גר עד פטירתו.
בבואנוס איירס היה חבר ועדת התרבות של הקהילה היהודית המקומית.
בכל מקום שם התגורר היה פעיל בחוגי ספרות היידיש ופרסם ספרים ומאמרים ספרותיים בכתבי עת.
עיקר יצירותיו התבססו על זיכרונות ילדותו וזיכרונות ממשפחתו המיוחסת על חיי החסידים ורבניהם.
הגר פרסם מאמרים בכתבי העת היידיים הבאים: בוקארעשטר זאמלביכער (בוקרשט), קיום (פריס), צוקונפט (ניו יורק), די גאלדענע קייט (תל אביב).
נפטר בבואנוס איירס, בי"ג בסיון תשמ"ה -2 ביוני 1985 בגיל 87.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים
אויף דער קאטש, בוקרשט, 1947
מלכות - חסידות, בואנוס איירס, 1955
ברוך ה' יום יום הוא זמר לשבת שנתחבר על ידי רבי שמעון בן יצחק ("רבי שמעון הגדול"), מגדולי פייטני אשכנז.
זמר זה מושר בקהילות האשכנזים והחסידים ביום השבת.
במחזור ויטרי מובא בין הזמירות לסעודת יום שבת לפני קינוח הסעודה.
בקהילות החסידים נוהגים לחלק את הזמר לשניים: חלקו הראשון – עד "אמונים נוצר" – מושר בסעודת יום השבת, וחלקו השני – מ"יצווה צור חסדו" עד תומו – מושר בסעודה שלישית.
תוכנו העיקרי של הפיוט הוא תיאור הגלויות השונות בתולדות עם ישראל והימצאותו של ה' יחד עם ישראל בגלותם בכל אחת מהן.
על אף שנהוג לשיר פיוט זה בשבת, במשמעות הפשוטה שלו הוא אינו מתקשר כלל ליום השבת (בדומה ליה ריבון עלם ועוד פיוטים רבים).
הבית הראשון של השיר פותח בברכה לה' שפדה והושיע אותנו מכל הגלויות.
לאחר מכן, מהבית השני ואילך, כל בית עוסק בגלות אחת מתוך גלויות העבר (מצרים, בבל, פרס ואדום), ובהצלתו של עם ישראל ממנה.
לאחר פירוט הגלויות, עובר המשורר אל הגלות שבה הוא נמצא – אדום – ומקדיש לה שלושה בתים: הראשון מתאר את קשי השעבוד, והשני והשלישי מתארים את הנקמה באדום ובמלאך הממונה עליו.
לאחר כל הגלויות עובר המשורר לתחזיות אופטימיות, בהן: קיבוץ הגלויות, שפע הטובה שמעורר את האדם להודות לה', והמשכיות הדורות וההרמוניה שביניהם.
בתיאור הגלויות והגאולה מהן, דגש מרכזי מושם על התפישׂה שה' מצטער בצרתם של ישראל, וכביכול נמצא יחד עמם בגלות, וכאשר ה' מושיע את ישראל מהגלות, הוא מושיע גם את עצמו.
כך למשל מזכיר הפייטן בקשר לגלות מצרים את הביטוי "בצרתם לו צר" (המבוסס על דברי הפסוק ב).
מקורו של הפייטן לרעיון זה וליישומו בגלויות השונות הוא מדרש חכמים המופיע במכילתא:
בנוסף למדרש זה, תיאור מלכות יוון כצפיר עיזים בעל ארבע קרנים מבוסס על תיאורה ב.
תיאור המלחמה במלאך הממונה על אדום באחרית הימים מבוסס על דברי הגמרא, המתארת אותו כמנסה להמלט לעיר מקלט:
הזמר מורכב ממחרוזות בנות חמש שורות חורזות כל אחת.
ראשי המחרוזות יוצרות את האקרוסטיכון שמעון בר יצחק.
הזמר עשיר בהרמזים מקראיים ותלמודיים, והשורה האחרונה בכל מחרוזת היא בדרך כלל פסוק או פרפרזה על פסוק.
כאמור, הזמר עשיר בהרמזים מקראיים ותלמודיים.
ממחישה זאת השורה שלפני האחרונה בזמר, .
חלקה הראשון של השורה רומז למה שנאמר במכילתא דרבי ישמעאל:
'והיה כי יאמרו אליכם בניכם'.
בשורה רעה נתבשרו ישראל באותה שעה, שסוף התורה עתידה להשתכח, ויש אומרים: בשורה טובה נתבשרו ישראל באותה שעה, שהן עתידין לראות בנים ובני בנים להם.
חלקה השני של השורה רומז לנאמר במסכת יומא:
מקדש ראשון מפני מה חרב?
מפני ג' דברים שהיו בו: עבודה זרה וגלוי עריות ושפיכות דמים.
אבל מקדש שני, שהיו עוסקין בתורה ובמצות וגמילות חסדים, מפני מה חרב?
מפני שהייתה בו שנאת חנם.
בפי חלוצי העלייה השלישית בעמק יזרעאל הפכה שור זו לשיר, בשינוי נוסח קטן (אך משמעותי): .
שינוי נוסח נוסף יצר גרסה פמיניסטית: .
לפיוט לחן של חיים בנט בביצוע של שלמה כהן באלבום א שבת טיש.
ברוך (בלה) גלי (14 בספטמבר 1913 – 23 בפברואר 2006) היה פרופסור לפתולוגיה, הפקולטה לרפואה, הטכניון, ניהל את המכון הפתולוגי ברמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם בין השנים 1948–1970 והיה הפתולוג הראשון בחיפה.
גלי נולד בעיר פיסקה באימפריה האוסטרו-הונגרית, כבן הבכור מבין שלושה ילדים.
כשהיה בן שנתיים, עברה משפחתו לבודפשט.
גלי התחיל את לימודי הרפואה באיטליה: בפדובה באוניברסיטת פדובה ובהמשך סיים את לימודי הרפואה בעיר בארי ב"אוניברסיטת בארי" בשנת 1937.
בשנת 1937 התחתן עם שושנה, שהייתה סטודנטית לרוקחות מארץ ישראל.
במרץ 1938 עלה לארץ ישראל בעקבות רעייתו שושנה.
עבד במחלקה הכירורגית בבית החולים הדסה בחיפה, בניהולו של הד"ר דניאל (פריץ) פייזר.
בין השנים 1939–1943 התמחה במכון הפתולוגי בניהולו של הפרופ' שלמה פרנקו בבית החולים הדסה בירושלים.
בין השנים 1943–1948 עבד בחיפה בבית החולים "בתר" ו"רוטישילד" כמנהל המכון הפתולוגי.
גלי היה פעיל בשורות מד"א והפלמ"ח בתקופת המאורעות.
בין השנים 1948–1980 ניהל גלי את המכון הפתולוגי בבית החולים רמב"ם.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 גלי היה בין המייסדים של הפקולטה לרפואה בטכניון וכן כיהן כפרופסור לפתולוגיה בבית ספר לרפואה בטכניון.
בין השנים 1980–1993 היה מנהל אדמיניסטרטיבי של בית האבות של הרופאים "מעון הרופא".
גלי היה פעיל בהסתדרות הרפואית בישראל וארגון הרופאים עובדי המדינה.
נטמן בבית הקברות כפר סמיר (שדה יהושע).
מרעייתו שושנה, שנפטרה ב-1978, לגלי שתי בנות.
הוא התחתן בשנית עם שרה בינדר, שהייתה אחות האחראית על חדרי הניתוח בבית חולים הכרמל.
ברוך הוא וברוך שמו הן מילות שבח שנהוג לומר כתגובה לשמיעת שם ה'.
ישנם מנהגים שונים האם לומר שבח זה על כל הזכרת השם, רק כשהיא בתוך ברכה או רק בברכות מסוימות.
מדברים אלו מביא הרא"ש בתשובותיו סמך למנהגו של אביו רבי יחיאל, לומר "ברוך הוא וברוך שמו" אחרי ששמע הזכרת שם הנאמרת בכל ברכה: למעשה מדובר במנהג קדום יותר שהיה רווח בקרב חסידי אשכנז ומוזכר כמנהג נפוץ כבר בכתבי רבי אלעזר מגרמייזא (הרוקח).
את דברי הרא"ש הביא בנו רבי יעקב בעל הטורים בספר ארבעה טורים, ובעקבותיו הם נפסקו בידי רבי יוסף קארו: .
מן האחרונים יש שהביאו מקור מפורש לאמירת המילים "ברוך הוא וברוך שמו" מדברי המדרש.
הספר פרי חדש סבור כי אמירת "ברוך הוא וברוך שמו" היא מעיקר הדין.
לעומתו רבי חיים בן עטר חלק על כך, משום שאין הוראה זו מפורשת בתלמוד, ולכן לדעתו המנהג הוא "מדת חסידות" ואינו מן הדין.
על הגאון מווילנא נכתב שלא היה מקפיד לומר "ברוך הוא וברוך שמו", מפני ששליח הציבור אינו ממתין עד שהציבור יסיימו את אמירת "ברוך הוא וברוך שמו", אלא מסיים את הברכה בעוד שהציבור אומרים אותה, ובכך מפסיד את חזרת הש"ץ לדעתו.
תלמידי הגר"א ורוב יהודי תימן לא עונים בחזרת הש"ץ.
בווידוי של רב ניסים גאון הנדפס במחזורים נאמר וכן בספר חמדת ימים הוראה להתוודות על כך.
הרב עובדיה יוסף הורה לדלג על קטע זה בווידוי, ובהשפעתו השמיטו חלק מהמדפיסים את הדברים.
לאחר שמיעת השם שלא בברכה
בספר "פרי חדש" הורה לומר "ברוך הוא וברוך שמו" אחרי שמיעת כל הזכרת שם, גם כשאינה נאמרת במסגרת ברכה.
נימוקו הוא על פי דברי התלמוד המורה לשבח ולברך את ה' לאחר שמיעת שמו מבלי להתנות שהשם יאמר במסגרת ברכה.
יש שנהגו שהמזמן אומר "ברוך הוא וברוך שמו" לאחר הזימון.
בסידורים לפי מנהג מרוקו המזמן אומר כן יחד עם המסובים.
בברכות שיוצאים בהן ידי חובה
הרא"ש ובעקבותיו רבי יוסף קארו הורו לענות "ברוך הוא וברוך שמו" ולא חילקו בין אם שמע הזכרת שם הנאמרת בברכות שאין יוצא בהן ידי חובה וכגון ששומע חזרת הש"ץ לאחר שהתפלל, לבין אלו שיוצא בהן, וכגון כששומע קידוש או הבדלה.
וכלשון רבי יוסף קארו: .
למרות זאת התגלעו חילוקי דעות בין הפוסקים האם אכן ההוראה הייתה לענות על הזכרה הנאמרת בברכות שיוצא בהן ידי חובה.
הראשון שהעלה את הנושא הוא רבי שמואל אבוהב בתשובותיו, הוא טען שמאחר ועל ידי שמיעת הברכה נחשב השומע כאילו אמרה, שדין השומע כעונה, נמצא שכאשר מוסיף לאחר שמיעת השם "ברוך הוא וברוך שמו", תוספת שאינה מנוסח הברכה, נחשב הדבר כאילו שינה ממטבע הברכה.
כדבריו פסקו פוסקים נוספים והמשנה ברורה הורה לחשוש לדבריהם לכתחילה.
לעומתם האריך רבי מסעוד חי רקח לקיים את המנהג, שלדבריו נהגו בו כל תפוצות ישראל, לאומרה גם כאשר יוצא ידי חובה.
הוא מציין שאפילו בקהילתו של רבי שמואל אבוהב לא קיבלו את דבריו.
כדבריו כתבו רבי חיים פלאג'י ופוסקים נוספים.
כיום, רבים נוהגים שלא לענות ברוך הוא וברוך שמו בברכות שיוצאים בהם ידי חובה, וביניהם רוב יוצאי אשכנז וחלק מיוצאי המזרח.
רוב יוצאי צפון אפריקה נוהגים לענות ברוך הוא וברוך שמו.
ברוך ה' לעולם אמן ואמן, הוא קטע תפילה מתפילת שחרית, הנאמר כחלק מפסוקי דזמרה.
קטע תפילה זה מורכב מארבעה פסוקים המוזכרים בפרקים שונים בספר תהלים.
תוכנם של פסוקים אלה משותף בסגנון הפותח את הפסוק שהוא כעין דברי ברכה לה', 'ברוך ה''.
תפילה זה נאמרת לאחר סיום אמירת פרקי התהלים הנאמרים כחלק מתפילת פסוקי דזימרה בתפילת שחרית, וקדום אמירת 'ויברך דוד'.
אזכור אמירתו של קטע זה בתפילה נזכר בספרי הראשונים.
וכך כתב באבודרהם:ברמב"ם בסדר התפילה שחיבר כתב להזכיר שני פסוקים: ברוך ה' לעולם אמן ואמן, ימלוך ה' לעולם אמן ואמן, ולאחר מכן 'ויברך דוד' עד 'על כל ברכה ותהילה'.
כעין זה כתב ברמב"ם לאחר ברכת השכבינו להזכיר שני פסוקים אלה.
כתב באבודרהם, שמנהגו של רבי מאיר, שבעת שהיה נצרך להפסיק בדיבור בשעה שאמר פסוקי דזימרה .
בפירוש הב"ח כתב כעי"ז בשם ספר תשב"ץ קטן, וביאר שהטעם הוא מחמת שנחשבים כעין ברכת תחילה וסוף על פסוקי דזימרה.
בבין איש חי הביא מנהג לומר לפחות פעם ביום את הפסוק הראשון מארבעת פסוקים אלה: .
תחילתה של ברכת יראו עינינו' היודעה גם בשם 'ברכת ברוך ה' לעולם' מתחילה אף היא בפסוקים אלה, כשעליהם מוסיפים פסוקים נוספים על פי המנהגים השונים.
בטעם שתיקנו חז"ל ברכה זו נאמרו בראשונים טעמים שונים.
"ברוך הבא" הוא אלבום האולפן ה-43 של הזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בשנת 2010. האלבום נוצר בשלב מאוחר בקריירה של אלברשטיין, לאחר עשרות שנות פעילות מוזיקלית רציפה, ובתקופה שבה המשיכה לעסוק ביצירה חדשה במקביל להופעות ולהקלטות מרובות.
האלבום עוסק בנושאים של גיל, זמן, חברה ומקומו של האדם בתוך עולם רחב ממנו, ומציג המשכיות לעולמה האישי והאמנותי של אלברשטיין, ללא שינוי סגנוני חד או ניתוק מן העבר המוזיקלי שלה.
האלבום כולל שירים חדשים שנכתבו והולחנו על ידי אלברשטיין עצמה ולצדם שירים מאת יוצרים נוספים.
נקודת המבט הכללית באלבום היא הומניסטית ורחבה, וממעטת בעיסוק עצמי ישיר לטובת התבוננות כללית באדם, בחברה ובטבע.
מבקרים ציינו כי האלבום מציג שילוב בין רוך, חמלה ועצב, לצד מבט ביקורתי ומרומז כלפי מציאות החיים והסדר החברתי.
על פי דבריה של אלברשטיין, העבודה על האלבום הושלמה כשנה לפני צאת הסינגל "ברוך הבא", והאלבום כולו הוקלט בתקופה אינטנסיבית של פעילות יצירתית.
במקביל להשלמת ההקלטות, נחשפה אלברשטיין לפעילותה של מקהלת נשים יהודיות וערביות הפועלת ביפו, אשר שרה בין השאר שירים שכתבה בעבר.
המפגש עם המקהלה עורר בה רצון לשלב קול נשי קולקטיבי ביצירה החדשה, והיא בחרה לעשות זאת בשיר "ברוך הבא", שעסק בלידתו של תינוק ובתקווה להתחלה חדשה.
הקלטת השיר "ברוך הבא" עם המקהלה נערכה בערב ראש השנה, שהיה גם ערב סיום חודש הרמדאן.
אלברשטיין תיארה את מועד ההקלטה כטעון ברגש ובהתרגשות, ואת האווירה באולפן כאווירה של שמחה, תקווה והתחדשות.
לדבריה, הבחירה במקהלה מעורבת נועדה להדגיש את דימוי התינוק כיצור טבעי וטהור, נטול זהות דתית או לאומית, ולהעמיד את השיר כהצהרה אנושית כללית ולא כעמדה פוליטית ישירה.
"ברוך הבא" הוא אלבום אישי בלשונו ובתכניו, העוסק בעולמה של אלברשטיין בגיל מבוגר יחסית, תוך שימוש בלשון גבוהה ולעיתים מליצית.
באלבום ניכרת נוכחות של הומור יבש, געגוע מתון ומיעוט קלישאות, לצד עיסוק מתמשך בזמן החולף, בזיכרון וביחסים שבין האדם לעולם שסביבו.
האלבום תואר ככזה שאינו מבקש לפרוץ דרך סגנונית, אלא להעמיק וללטש שפה מוכרת ומזוהה.
התרסה שקטה מהווה רכיב מרכזי ביצירתה של אלברשטיין באלבום זה.
התרסה זו מתבטאת בבחירת מילים, בזוויות התבוננות לא צפויות ובשירים המכוונים לעיתים כלפי המאזין, החברה או היוצרת עצמה.
לצד זאת הודגש כי ההתרסה אינה המרכיב היחיד באלבום, וכי היא משתלבת ברוך, בחמלה ובהדגשת מקומו המצומצם של האדם בתוך סדר עולמי רחב, טבעי וחברתי כאחד.
שירי האלבום עוסקים בנושאים מגוונים, ובהם התבוננות בזמן, בזקנה, בשגרה היומיומית וביחסי אדם וחברה.
באלבום מופיעים שירים כגון "החזאי", "הזמן", "שני עולמות" ו"תביעות קטנות", שנדונו כדוגמאות לכתיבה אישית אך מאופקת, המשלבת חוויה פרטית עם התייחסות כללית למציאות החיים.
השירים מתוארים כבעלי לחנים שאינם ראוותניים, הנשענים על פשטות יחסית ועל השפעות משירי עם, תוך ניסיון לאזן בין צמצום להבעה עשירה.
שירים נוספים באלבום מדגישים את מקומו המוגבל של האדם בתוך הטבע והעולם.
באלבום זה יש פחות עיסוק ישיר בדובר בגוף ראשון, ויותר מבט רחב והומניסטי על בני אדם כפרטים בתוך מערכת גדולה מהם.
גישה זו באה לידי ביטוי גם בבחירת טקסטים של יוצרים נוספים, ובהם שלמה טנאי, אריאל הורוביץ ושאנן סטריט, אשר שולבו באלבום לצד שיריה של אלברשטיין.
בביקורת שפורסמה באתר "וואלה!" כתב עינב שיף כי "ברוך הבא" הוא אלבום מוקפד ומזמין, אך כזה שאינו מציע חידוש מהותי ביצירתה של אלברשטיין.
לדבריו, האלבום כולל שירים אישיים העוסקים בעולמה של היוצרת בגיל 62, ומשלב הומור יבש, תרבות אידית וגעגוע, אך כמעט שאינו מזמין חזרה והאזנה חוזרת.
שיף ציין לחיוב את מיעוט הקלישאות ואת רמת ההפקה הגבוהה, אך טען כי למרות מעלות אלו, האלבום נותר בטוח ומרוסן מדי.
לעומת זאת, בביקורת שפורסמה בעיתון "הארץ" הציג בן שלו עמדה חיובית בהרבה כלפי האלבום.
הוא תיאר את "ברוך הבא" כאלבום המצליח לשמר רעננות יצירתית גם לאחר עשרות שנות קריירה, והדגיש את השילוב בין התרסה, רוך, חמלה ועצב.
לדבריו, אלברשטיין מצליחה למצוא באלבום זה איזון בין הישענות על מסורת הזמר העברי לבין צליל הרלוונטי להווה, וכי גם כאשר מופיעים רגעים שנשמעים מיושנים יותר, הם משתלבים במהלך כולל המוביל לשיאים מוזיקליים וסיום מגובש.
הרב ברוך הלוי אפשטיין (ה' בשבט ה'תר"ך, 1860, בוברויסק - ה'תש"ב, 1942, פינסק) היה רב, בנקאי וחוקר, מחבר הספרים תורה תמימה, מקור ברוך ועוד ספרים.
נולד לרב יחיאל מיכל הלוי מחבר "ערוך השולחן", ולמיכלה, שהייתה אחותו של הנצי"ב, ראש ישיבת וולוז'ין, שהיה לימים גם גיסו (כי לאחר פטירת אשתו הראשונה של הנצי"ב, התחתן עם אחותו של רבי ברוך).
בגיל שלוש-עשרה החל ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם למד 5 שנים, והיה נחשב אחד מהעילויים.
הוסמך לרבנות על ידי דודו - הנצי"ב מוולוז'ין, רבי יוסף דב הלוי סולוביצ'יק (ה"בית הלוי"), רבי חיים יהודה סוסנצר רבה של סמורגון, ורבי רפאל שפירא ששימש כר"מ בישיבת וולוז'ין.
התחתן עם בתו של רבי אלעזר משה הלוי הורוויץ, רבה של פינסק, ולאחר מכן, בבית חותנו, למד תורה ומדעי היהדות ואף מדעים כלליים.
בהמשך למד באקדמיה למסחר בווינה וחזר לפינסק בה החל לעבוד כמנהל חשבונות ראשי בבנק.
ולאחר מכן נתמנה למנהל בנק, והחזיק במשרה זו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במקביל למד וחיבר ספרים שונים, המפורסם שבהם הוא "תורה תמימה" - ספר פרשני על התורה.
אחר פטירת חמיו נתבקש לשמש רב במקום אך סירב.
כמו כן הוצעו לו משרות רבנות בפטרבורג ובמוסקבה, אך הוא סירב לקבלן.
פעל גם באגודת "ציון", למען הפצת הלשון העברית.
רושם עצום בעולם, ובייחוד בקרב היהודים, עשתה חלופת המכתבים בינו ובין פרופ' פאבל קוקובצוב מפטרבורג, שהגן על עם ישראל וכבודו מפני משטינים ומעלילים במשפט עלילת הדם של בייליס.
כל העיתונות העברית, האידית והרוסית פרסמה מכתבים אלה.
לאחר המהפכה הרוסית נסע אפשטיין לארצות הברית, כדי להדפיס ולהפיץ את ספריו וכתביו, שם שהה בין השנים 1923–1926. לאחר מכן שב לפינסק.
נפטר בתקופת השואה בשנת 1942, וקברו נמצא בבית העלמין בקרלין.
בשנות השבעים של המאה התשע עשרה, כשהתפרסמה האפשרות לקניית א"י מידי הסולטאן הטורקי, התנגד הרב אפשטיין נמרצות לרעיון זה בטענה שעדיין לא הגיעה עת הגאולה.
רק בשנים מאוחרות יותר התקרב לרעיון יישוב ארץ ישראל, תרם לקרנות הלאומיות, ועם ייסוד תנועת "המזרחי" הצטרף לשורותיה.
תשומת לב מיוחדת גילה לבעיותיה של תנועת "הפועל המזרחי", אשר בה ראה את התנועה הדתית שעסקה בחיי הגשמה בארץ ישראל.
משום כך הרבה לקרב את שלוחי "הפועל המזרחי" שנזדמנו לפינסק.
התעניין גם בארגון "החלוץ המזרחי" בעירו, קרא את ביטאון התנועה "נתיבה" ושאר החוברות שפרסמה בנושא ארץ ישראל.
עמד בקשר הדוק עם בן אחותו, הרב מאיר בר-אילן.
ועם זאת - מעולם לא עלה לארץ ישראל.
תורה תמימה - (חמשה חלקים) פירוש על התורה המשלב בין פירושי ודרשות התלמוד והמדרשים לפסוקי התורה, ונוסף לו תוספת ברכה.
מקור ברוך - (1928 מהדורה ראשונה) (ארבעה חלקים) אוטוביוגרפיה; תולדות משפחתו (משפחת אפשטיין); זכרונותיו על ישיבת וולוז'ין ועל העומד בראשה, דודו הנצי"ב, ואישים נוספים בתקופתו; הגיגים וחידושים בגמרא.
חלק מהספר תורגם לשפה האנגלית בשנת 1987 על ידי הוצאת ארטסקרול בשם "My uncle the Netziv".
בספרו זה כותב רבי ברוך כי שם משפחת אבותיו היה בנבנישתי, וכי התגוררו הם בספרד שלפני הגירוש.
לאחר גירוש ספרד נדדו הם לארצות אירופה, שם קיבלו אותם בכבוד רב, ולראות הכרת הטוב שינה סבו את שם המשפחה לאפשטיין.
הרב ברוך מביע צערו על שינוי שמה של המשפחה.
מקור ברוך - על תלמוד ירושלמי
ברוך שאמר - (1940 מהדורה ראשונה) הלכות תפילה וביאורים על הסידור, וכן על הגדה של פסח, ועל פרקי אבות
גשמי ברכה - על חמש מגילות.
שפה לנאמנים, מאמר על לשון הקודש
תוספת ברכה, דברי תורה ומאמרים על פרשיות השבוע, (שמרביתם הובאו בקיצור נמרץ בהערותיו בתורה תמימה)
הרב חַייִם בָּרוּך חַייָט (צֵ'ייט) הוא מייסד וראש ישיבת מערבא, מוזיקאי ומלחין מוזיקה חסידית, ומחבר ספרים.
נולד בארצות הברית, לאמו אסתר ואביו הרב משה דוב, לשעבר ראש ישיבת חפץ חיים בירושלים.
את לימודיו התורניים השלים בישיבת חפץ חיים בניו יורק.
קיבל סמיכה לרבנות מראש הישיבה הרב אלתר חנוך הניך ליבוביץ.
חייט היה המנהל החינוכי של הישיבה התיכונית מתיבתא אור תורה בריברדייל, בראשותו של הרב שלמה ריסקין.
בסוף שנות ה-70, בגיל 32, עלה לישראל עם משפחתו.
באמצע שנות ה-80 ייסד את ישיבת מערבא שבישוב מתתיהו ומאז הוא עומד בראשה.
הקריירה המוזיקלית שלו כמבצע וכמלחין החלה בארצות הברית בסוף שנות השישים, כמנהיג להקת The Rabbi's Sons "בני הרבנים".
לאחר פירוק הלהקה הקים את ההרכב "קול סלוניקה", ששילב שירים חסידיים עם מוטיבים של מוזיקה יוונית.
ב-6 באוקטובר 2021 (ראש חודש ל' בתשרי תשפ"ב) נערך בבנייני האומה מופע הצדעה מיוחד לחייט לרגל 50 שנות יצירה.
חייט הוא מלחינם של שירים חסידיים ידועים, בהם "לא אמות כי אחיה", "רחם בחסדך", "ואני בחסדך בטחתי", "ברוגז רחם תזכור" בביצוע מרדכי בן-דוד, "כל העולם כולו", "מי האיש" לפסוקים י"ג–ט"ו בתהילים ל"ד, "אל ההודאות" ו"אברהם יגל" בביצוע אברהם פריד.
ב-17 בדצמבר 2020 יצא הסינגל-קליפ לשיר "ותן שכר טוב", אותו הלחין חייט, ומילותיו מתפילת שמונה עשרה.
בקליפ משתתפים מקהלת תלמידי ישיבת מערבא, וכן בנו של חייט אליהו.
חייט כתב מספר ספרים תורנים למבוגרים ולילדים .
נשוי לפאולה ואב ל-11 ילדים.
מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
חלק מהספרים נכתבו במקור באנגלית כמפורט להלן.
משמרי ברוך (נערך על ידי תלמידיו)
הספרים אוירו על ידי גדי פולק, מלבד ספרו הראשון, "ל"ט אבות מלאכה", שאויר על ידי יוני גרשטיין.
רבי ברוך התוגרמי (שנת ה' אלפים, 1240 בערך) היה ממקובלי ספרד בתקופת הראשונים.
בראש כתב היד של חיבורו הוא מכונה שליח ציבור.
מה שמעיד ככל הנראה על תפקידו בקהילה.
בנוסף מוצמד גם כן לשמו התואר תוגרמי.
מה שמעיד כנראה על מוצאו מתוגרמה, היא טורקיה של ימינו.
רבי ברוך היה רבו של רבי אברהם אבולעפיה בחכמת הקבלה, שמעיד עליו שפירושיו הם בדרך גימטריה ונוטריקון, ושיטתו בקבלה היא בדרך צירופי שמות.
יש המזהים אותו עם רבי ברוך המובא על ידי רבי משה מבוטריל בשם "חושן משפט בקבלה".
השערה אחרת מובאת בנספח לפירוש ספר יצירה" של תלמידו, ר' אברהם אבולעפיה.
המהדיר שם מנסה להתחקות על גימטריאות מקבילות של ר' אברהם ור' ברוך, ולפי זה הוא מנסה לזהות את שניהם.
רבי ברוך מוזכר פעמיים על ידי רבי יצחק דמן עכו בספר 'מאירת עיניים' - ביאורו לפירוש הרמב"ן על התורה - שם הוא מביא דברים בשמו.
ספרו היחיד הוא, מפתח הקבלה - ספר העוסק בתורת הקבלה - פירוש לספר יצירה.
הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ' (ו' בתשרי ה'תרע"ה, 26 בספטמבר 1914, פרצ'ב פולין – כ"ז בכסלו ה'תשנ"ח, 26 בדצמבר 1997, פתח תקווה ישראל) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות מונקאטש, משנת ה'תרצ"ז עד לשנת ה'תשנ"ח.
לאחר ה שימש רבה של סאו פאולו בברזיל ומשנת ה'תשכ"ג כיהן כרבה של חולון.
באחרית ימיו ישב בפתח תקווה.
נולד בעיירה פארציווא שבממלכת פולין, כבנם השלישי של האדמו"ר רבי נתן דוד רבינוביץ מפארציווא שהיה ענף מחסידות ביאלא, בן אחר בן ליהודי הקדוש מפשיסחא.
ונכדו של הרב יהושע מאוסטורובה.
ולאמו מרת יוטא, בת רבי משה יהודה לייב שפירא, אדמו"ר מסטריז'וב.
שמעו הגיע לאוזני רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאץ' שחיפש חתן לבתו היחידה - חיה פרימא רבקה.
רבי חיים אלעזר נסע לשדליץ לפגוש את הילד והחליט על השידוך.
הוא התארס בגיל צעיר, ונישואיו התקיימו במונקאטש בי"ז באדר ה'תרצ"ג (15 במרץ 1933).
בב' בסיוון ה'תרצ"ז, כשהיה בן 22 שנה, נפטר חותנו והרב רבינוביץ הפך לאדמו"ר.
הוא עמד בראשות ישיבת "דרכי תשובה" שמנתה למעלה מארבע מאות תלמידים, עסק בפיקוח על כשרות, מקוואות, גיטין וקידושין.
כאב בית דין עסק בדיני תורה מסובכים שהגיעו מכל המחוז.
כחודש לאחר פטירת חותנו, ב-11 ביוני 1937, נקרא לשירות בן חצי שנה בצבא הצ'כוסלובקי.
הוא התפרסם גם מחוץ לארצו.
במאמר בביטאון המפלגה הנאצית, ה"פלקישר באובכטר", נכתב שהוא "שליטה למעשה" של רותניה הקרפטית.
מלחמת העולם השנייה פרצה כשנתיים וחצי לאחר מינויו לאדמו"ר.
מאחר שהייתה לו אזרחות פולנית, הוא גורש עם עוד 80,000 יהודים אזרחי פולין למחנה קמניץ-פודולסקי.
בדרך למחנה ברח עם בנו בכורו, ואחר כך עבר לגור בבודפשט.
במהלך שהותו בבודפשט סיכן את עצמו אצל השלטונות ההונגרים כדי להציל אלפי יהודים, בין היתר כדי להשיג סרטיפיקטים ליהודי פולין כדי שיוכלו להיכנס להונגריה.
בשנת 1944 הצליחו בעזרת יעקב גריפל, נציג אגודת ישראל בקושטא, לקבל סרטיפיקטים לארץ ישראל, לו ולבני משפחתו, ועלה אליה.
בכ"ו בניסן ה'תש"ה (1945) נפטרה אשתו משחפת בירושלים.
בתקופת חוליה הוא טיפל בה ממושכות, תוך התמודדות עם מצב כלכלי קשה וחיי דוחק.
בשנת ה'תש"ז נישא ליהודית ולהאוז, עבר לברזיל וקיבל את רבנות סאו פאולו ויהדות ברזיל.
במשרתו זו נהג כרב אורתודוקסי.
את ילדיו שלח ללמוד בישיבת טלז שבקליבלנד, אוהיו, בתקווה שירכשו לימודים תורניים ובמקביל ישיגו גם תארים אקדמיים.
בהשתדלות חסידי מונקאטש בארצות הברית, ובעידודו של האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים מסאטמר, שוכנע בנו של הרב רבינוביץ', משה יהודה לייב, לקבל על עצמו את כס האדמו"ר ממונקאטש.
בשנת תשכ"ב התקיימה חתונתו, שבה השתתף הרב רבינוביץ'.
מייד לאחר מכן הוכתר רבי משה לייב לאדמו"ר.
בהמשך התגלעו סכסוכים ביניהם, והוא תבע את אביו לדין על רכוש של אדמו"רי החסידות הקודמים, ובמיוחד ספריהם.
הקרע בין האב לבנו נמשך עד פטירת האב.
בשנת ה'תשכ"ג מונה הרב רבינוביץ' לרב הראשי לעיר חולון, על אף שבאותה העת כיהן כרב העיר הרב שמעיה דוד ויין, שתבע אותו על כך לדין תורה.
לאחר שפרש לגמלאות בשנת ה'תשל"ו עבר לפתח תקווה והקים שם בית מדרש בשכונת כפר גנים, בה פעל לקרב נערים ליהדות.
הוא שימש כמוהל, ובין היתר מל את רבי ישראל הגר, מי שהיה לימים האדמו"ר מוויז'ניץ, ואת רבי יעקב אריה מיליקובסקי, לימים האדמו"ר מאמשינוב.
בפתח תקווה עבר אירוע מוחי ובעקבותיו קיבל שיתוק.
לאחר שהבריא חלקית הוציא לאור את הספרים "דברי נבונים" על התורה ו"בינת נבונים" על השואה על-פי מאמרי חז"ל.
ביום חמישי האחרון לחייו הדליק הרב רבינוביץ נר שלישי של חנוכה אחר כך התחיל לכתוב חידושיו על התורה ובתוך כך באמצע הכתיבה [בסיום מאמר על הפסוק "ושבת עד ה' אלקיך"] נפטר.
ונקבר למחרתו בבית הקברות סגולה ליד אביו.
כאדמו"ר ורב הוא חיבר כמה ספרים:
בינת נבונים - על השואה ע"פ דברי חז"ל וספרי קודש.
דברי נבונים שלשה כרכים – על התורה
ולאחר פטירתו נדפס ממנו הספרים:
מנישואיו הראשונים נולדו לו ארבעה בנים ובת:
בנו בכורו צבי נתן דוד (תרצ"ד – כ"ב אייר תשס"ה)
חיים אלעזר (תרצ"ח – י"ב חשון תשע"ד)
האדמו"ר רבי משה יהודה ליב רבינוביץ ממונקאטש
האדמו"ר רבי יצחק יעקב מדינוב
יוטא, אשת הרב צבי ווילימובסקי
מנישואיו השניים נולדו בן ובת המפעילים את בית הכנסת שהקים:
רחל לביאה, אשת הרב חיים יהודה גרוסמן
מאיר בצלאל יאיר - עו"ד ורו"ח.
ב היה בין חמשת הישראלים הראשונים שזכו במדליית זהב פאראלימפית.
חגאי נולד בטריפולי שבלוב למשפחה בת 13 נפשות.
בהיותו בן שנתיים חלה בשיתוק ילדים וכעבור חמש שנים עלתה משפחתו לישראל.
תחילה שוכנה המשפחה במעברת קיסריה ולאחר מכן עברה לשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
חגאי סיים את לימודיו והשתלם בהכשרות טכניות שהתקיימו במסגרת משרד העבודה.
בשנים 1960–2000 עבד כטכנאי מכונות ורכז פרויקטים במפעל "הארגז" לאוטובוסים.
בישראל קיבל חגאי לראשונה טיפול במחלת הפוליו ועם הקמתו של מרכז הספורט לנכים, בשנת 1960, השתלב בחוגיו.
הוא בלט כשחקן כדורסל והשתתף בנבחרות המרכז למשחקי סטוק מנדוויל ול.
בשנות פעילותו נרשמה השתתפותו ב-224 משחקים בינלאומיים מטעם נבחרת ישראל ו-66 משחקים בינלאומיים מטעם מרכז הספורט לנכים.
בתחום טניס שולחן זכה ארבע פעמים ברציפות במדליית זהב אולימפית.
עם פרישתו לגמלאות התמסר חגאי למרכז הספורט לנכים והוא משמש בו כיום כמאמן ראשי.
חגאי היה נשוי לאסתר עד למותה ב-2020 ולהם שלושה בנים.
אחד מהם הוא רועי חגאי, מאמן כדורסל.
על פועלו לקידום ספורט הנכים בישראל זכה חגאי בפרס ישראל לספורט ותרבות הגוף (2001).
כמו כן הוא הוכתר בתואר "ספורטאי השנה" לשנת 1988 (שנת פרישתו ממשחק פעיל) ותואר "ספורטאי היובל" (1998) מטעם הוועד האולימפי בישראל.
בשנת 1985 נבחר חגאי להיכל התהילה של ספורטאים יהודים באוניברסיטה העברית, בשנת 1986 קיבל את תואר "איש השלום" מהוועד האולימפי הבינלאומי ובשנת 1999 זכה בפרס היובל בספורט מטעם משרד החינוך והתרבות.
הרב ברוך ויסבקר (כ' בחשוון ה'תש"א, 21 בנובמבר 1940 – כ"ג בשבט ה'תשפ"ד, 2 בפברואר 2024) היה ראש ישיבת בית מתתיהו בבני ברק וראש ישיבת מאור יצחק שבמושב חמ"ד וחבר מועצת גדולי התורה.
נולד בשכונת נחלת יצחק בתל אביב למשה וצביה ויסבקר.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ולאחר מכן בעידודו של הרב משה צבי נריה המשיך את לימודיו בישיבת פוניבז' בבני ברק והיה תלמידם של ראשי הישיבה הרב שך והרב שמואל רוזובסקי.
בהיותו בחור מבוגר שימש גם ה"אילן" (חברותא בוגר של תלמיד צעיר) של הרב שמואל מרקוביץ', מראשי ישיבת פוניבז'.
כאברך למד בחברותא עם הרב אליהו ברוך פינקל, מראשי ישיבת מיר.
בתחילת שנות השישים נישא לשרה לאה דרבקין, בתו של הרב אליהו ירוחם דרבקין, שכיהן כרבה של הוד השרון ואחותו של הרב צבי דרבקין ראש ישיבת גרודנא באר יעקב.
בתחילת דרכו שימש הרב ויסבקר 12 שנה כר"מ בישיבת קול תורה שבשכונת בית וגן בירושלים.
בשנת ה'תשמ"ב הקים את ישיבת בית מתתיהו.
הרב ויסבקר הקים שתי ישיבות נוספות, האחת היא מאור יצחק שבמושב חמ"ד, בראשה עומד חתנו הרב מנחם יעקובזון, והשנייה היא ישיבת תפארת חיים המיועדת לבני עדות המזרח, אשר שכנה במוסדות ישיבת הרמב"ם בתל אביב ונסגרה בתשע"ד.
בחודש תמוז תשע"ט נעדר מהישיבה בעקבות כאבים עזים בגבו.
בהמשך אושפז לבדיקות בבית החולים מעיני הישועה בבני ברק, לצורך קביעת דרך הטיפול במחלתו, ולאחר מכן חשף במכתב לבני הישיבה כי הוא חולה בסרטן וביקש מהבחורים לא לעשן, לאחר שטיפול שהוצע לו התברר כלא רלוונטי עבורו משום שבעברו נחשף למעשנים.
בחודש תשרי תש"פ אושפז שוב בשל חשש לאירוע מוחי קל ובחודש חשוון נותח בגבו לצורך הסרת הגידול בבית החולים אסותא.
בכסלו תשפ"א מונה לחבר במועצת גדולי התורה.
נפטר בליל כ"ג בשבט ה'תשפ"ד, 1 בפברואר 2024, בבית החולים מעייני הישועה, לאחר מחלה ממושכת.
את דרכו בהנהגת הישיבה ממשיכים שני בניו הגדולים כשהבכור מהשניים, הרב צבי ויסבקר, עומד בראשות הישיבה.
כפועל יוצא, ניתן בישיבה דגש רב על לימוד עיון שמאופיין בחשיבה ביקורתית יותר, על פני לימוד בקיאות המאופיין בצבירת ידע כללי ללא הקדשת זמן רב להבנה עמוקה שלו.
הרב ויסבקר פיקח אישית על תלמידיו, ומילא במידה מסוימת גם תפקידים שבישיבות אחרות מוטלים על המשגיח.
בישיבתו קיימת מדיניות פיקוח מחמירה (באופן יחסי) הכוללת איסור גורף על שימוש במכשירי טלפון סלולרי (כולל כאלו המאושרים על ידי ועדת הרבנים לענייני תקשורת), איסור הוצאת רישיון נהיגה, הקפדה על תפילה בישיבה, איסור על נסיעה מחוץ לישראל ואיסור על עישון סיגריות לבני השיעורים הנמוכים.
לדעתו, הקפדות אלה תורמות להתעלותם הרוחנית ולהתמדתם של התלמידים.
תלמידיו הדפיסו קונטרסים שונים של שיעורים ושיחות שלו.
ברוך חפץ (נפטר ב-29 במאי 1972) היה ספורטאי, מאמן ועסקן ספורט ישראלי.
בשנות ה-40 שיחק במחלקת הכדורסל של קבוצת מכבי תל אביב, שבה עבד אביו כאפסנאי.
ב-1946 עבר למכבי רמת גן והיה ממקימי מועדון הספורט מכבי רמת גן.
לאחר פרישתו מספורט מקצועני עסק באימון ובחינוך גופני.
ב-1963 הקים את קבוצת הכדוריד מכבי ארזים רמת גן עם שחקנים שייבא ממועדון מכבי תל אביב, שהיו כדורסלנים במקור.
הקבוצה הוקמה לזכרם ונקראה על שמם של שישה מחבריו של חפץ שלחמו איתו בפלגות הארזים במלחמת העצמאות ונפלו בקרבות.
חפץ היה חבר בהנהלת הקבוצה וגם אימן את הקבוצה לתקופה מסוימת, עד פטירתו במאי 1972. חפץ נקבר בבית העלמין קריית שאול.
חפץ גם הקים ואימן גם את קבוצת הכדוריד של מכבי פתח תקווה.
בשנת 1967 היה חפץ מאמן נבחרת העתודה בכדוריד.
בשנת 1968 אימן חפץ את נבחרת הכדוריד של מכבי.
ברוך ונגר (28 בפברואר 1930 – 22 בנובמבר 1988) היה ממייסדי כרמיאל, ראש המועצה וראש העירייה הראשון שלה.
ונגר נולד בקמפולונג מולדובנסק, שב-בוקובינה, רומניה.
ב-1946 עלה על ספינת מעפילים, אך בדרכו לארץ ישראל נתפסה הספינה בידי הבריטים, והוא גורש למחנה מעצר בקפריסין.
ב-1949, לאחר קום המדינה, הגיע לישראל, והתיישב בדגניה א'.
ב-1950 התגייס לחיל התותחנים, והשתחרר ב-1958 בדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו מצה"ל, עבד ונגר במשרד השיכון.
במסגרת תפקידו, מונה ב-1968 לראש צוות ההקמה של העיר כרמיאל.
כאשר הוקם היישוב, מינה אותו שר הפנים יוסף בורג לראש המועצה הממונה (1971), וב-1973 נבחר לראש המועצה הראשונה, כמועמד המערך, ברוב של כ-70% מקולות הבוחרים.
ב-1985 הוכרזה כרמיאל לעיר, וונגר היה לראש העיר.
במהלך כהונתו של ונגר בעיר, הוקמה בה מכללת אורט בראודה ונוסד פסטיבל המחול של העיר.
ונגר נפטר ב-1988, בעודו מכהן בתפקידו.
בבחירות, שנערכו זמן קצר אחר כך, ניצח עדי אלדר, שכיהן בתפקיד עד 2018.
לזכרו נחתמה ב-10 במאי 2018 ברית ערים תאומות בין כרמיאל ובין קמפולונג מולדובנסק - עיר הולדתו.
על שמו של ונגר קרויים אתרים שונים ברחבי כרמיאל: בית הספר אורט פסגות, מרכז אומנויות ופארק.
קברו של ברוך ונגר בבית העלמין בכרמיאל
ברוך טגניה (23 בינואר 1944 - 27 בדצמבר 2010) היה פעיל מרכזי למען עליית ביתא ישראל.
טגניה נולד בכפר ווזבה שבמחוז גונדר שבאתיופיה וגדל אצל הורי אמו.
ב-1955 נבחר יחד עם עוד חמישה עשר נערים על ידי יונה בוגלה והרב שמואל בארי ללמוד בכפר בתיה.
זמן קצר לאחר מכן, נשלחה הקבוצה לאדיס אבבה להתארגנות ושם שהה אצל בן דודו, תדסה יעקב.
כעבור חצי שנה נסעה הקבוצה לאסמרה בנסיעה שנמשכה שלושה ימים ובלוית תאמרת עמנואל.
הקבוצה פגשה ברב בארי וטסה לאתונה ומשם לישראל.
הקבוצה הגיעה לישראל באוקטובר 1956 ונשלחה לכפר בתיה.
במהלך שהותה בכפר בתיה הקבוצה הוכשרה כדי לשמש מורים לקהילתם וזכתה למעקב של הנשיא, יצחק בן-צבי.
בהמשך הכשרתה, הקבוצה התפצלה לשני בתי ספר תיכוניים, האחת למדה בעיינות שברחובות והשנייה, שכללה את טגניה, בנווה עמיאל שבחיפה.
בהמשך ביקש טגניה מראש מחלקת עליית הנוער, הלפרין, שהיה אמון עליו להמשיך להשכלה גבוהה, אך הוא סורב שכן הוא אמור לחזור לאתיופיה לשמש כמורה.
טגניה שוכנע על ידי הלפרין להתמחות בחקלאות ונשלח לקיבוץ בית אלפא, שם אומץ בידי משפחתו של גדעון אילת.
לאחר מכן עזב טגניה את הקיבוץ ועבר לאשדוד, שם התפרנס כפועל בנמל.
ב-1963 התבקש על ידי הסוכנות היהודית יחד עם שאר הקבוצה לחזור לאתיופיה.
שבעה נערים מהקבוצה סירבו לחזור והשאר, שמונה נערים, חזרו לאתיופיה דרך איראן וקניה.
כשהקבוצה הגיעה לאדיס אבבה הודיע לה בוגלה שהתוכנית החינוכית של הסוכנות בוטלה ולא ניתן להעסיקם כמורים לקהילתם.
טגניה החל לעבוד לפרנסתו כמורה בבית ספר לחקלאות וטכנולוגיה בעיר ג'ימה שבמחוז קאפה.
ב-1967 הגיש בקשה לשגרירות הישראלית באתיופיה בדבר אשרת כניסה, אך נדחה.
לאחר מכן ביקש מהשגרירות למצוא לו תעסוקה בחברה ישראלית הפועלת במדינה.
טגניה הופנה אל חברת עמירן שעסקה במיזמים חקלאיים.
זו לא יכלה להעסיקו והפנתה אותו לארגון המזון והחקלאות של האמות המאוחדות שפעל באתיופיה ושבו עבדו לא מעט ישראלים, ואף מנהלו היה הישראלי גרשון לוי.
לאחר שנה שב טגניה לצפון אתיופיה המיושבת ביהודים, שם פעל בין השאר בהקמת חווה חקלאית שיתופית על גבול סודאן.
בעקבות מלחמת האזרחים האתיופית ב-1974, ברח כפליט לסודאן ומשם לישראל דרך ניגריה.
בחזרתו לישראל שירת בצה"ל ולאחר מכן עבד בשירות המוסד.
בשנת 1979 נישא לסוזאן מיגובסקי, יהודיה קנדית.
בשנת 1977 הוביל טגניה צעדת מחאה בירושלים בקריאה לסייע ליהדות אתיופיה.
בעקבות הצעדה נפגש עם מנחם בגין והציג לו תוכנית לעליית יהודי אתיופיה דרך סודאן.
ב-1979 הופיע בפני האספה הכללית של איחוד הקהילות היהודיות ובפני האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה.
ב-1984 וב-1987 ארגן בישראל הפגנות נוספות למען יהדות אתיופיה.
על אף שלא היה מעורב ישירות בארגון מבצע משה ומבצע שלמה, היה טגניה גורם חשוב בהעלאת המודעות בנושא יהדות אתיופיה בישראל ובקרב יהדות העולם.
בשנותיו האחרונות חי טגניה בטורונטו, קנדה.
בשנת 2005 סבל ממחלת כליות קשה - סיבוך של מחלת הסוכרת.
חבריו ניהלו קמפיין לאיתור תורם ברחבי העולם ולבסוף מצאו תורם פוטנציאלי בשם שיי דאר מהודו.
בית החולים המקומי בקנדה התנגד להשתלה ממניעים אתיים, בטענה כי סביר להניח שקיים הסדר רווחי בין טגניה לדאר.
ב-2010 נפטר טגניה ממחלתו, בגיל 66. נטמן בבית העלמין בקריית עקרון.
ברוך טרקטין (ברומנית: Baruch Tercatin; 1 במאי 1928 – 5 ביוני 2024) היה סופר והיסטוריון ישראלי, בעל הכשרה רבנית וכמהנדס.
טרקטין נולד ביאשי שברומניה בשנת 1928 ליעקב קופל טרקטין ומלכה לבית מכלס.
בבית היו עוד שתי אחיות ואח.
אחיו, יצחק, היה מפקד קן בית"ר ביאשי וממעפילי האנייה "סטרומה".
ברוך טרקטין למד בבית ספר בעיר הולדתו.
בשנת 1940 בעקבות החקיקה האנטי-יהודית ברומניה נזרק מבית הספר הממלכתי על רקע יהדותו והמשיך לימודיו בבית ספר שהקימה הקהילה היהודית בעיר.
לקראת תום המלחמה עבר עם אמו לבבוקרשט, ולמד בתיכון היהודי "קולטורה".
בהמשך, אחרי נפילת המשטר אנטונסקו למד הנדסה במכון הפוליטכני של בוקרשט.
נישא באוגוסט 1958 לרוזה לבית ברנדר.
השניים חיו יחד למשך ששים שנה עד לפטירתה ב-2018.
הוא שימש כיועץ לענייני יהדות של הוצאת הספרים Hasefer ושל כתב העת Realitatea evreiască.
2000 - פרס שרה וחיים ינקולוביץ' (חיפה)
דצמבר 2010 - פרס האקדמיה הרומנית, על הספר שלו ושל לוסיאן-זאב הרשקוביץ' "נוכחויות רבניות במרחב הרומני – המאות 16–21",
"מחוכמת התורה והחסידות" – הוצאת Hasefer, 2000. מהדורה שנייה עם תיקונים והשלמות יצאה לאור ב-2003.
"מילון הדמויות התנ"כיות וייצוגם באמנות" – נכתב בשותפות עם פרופסור ויוריקה ס.
קונסטנטינסקו ויצא לאור בהוצאת HASEFER, ב-2002. מהדורה שנייה יצאה ב-2007.
"פרקי אבות – עצות חכמי העם היהודי" – יצא לאור בהוצאת HASEFER, ב-2004.
"נוכחויות רבניות במרחב הרומני – המאות 16–21" – נכתב בשיתוף עם לוסיאן-זאב הרשקוביץ ויצא לאור בהוצאת HASEFER בבוקרשט, ב-2008.
"מגילת אסתר" – יצא לאור בהוצאת Hasefer בשנת 2005.
"מגילת רות" – יצא לאור בהוצאת Hasefer בשנת 2006.
"איש חזון והגשמה, חייו ופועלו של יצחק קורן" – נכתב בשיתוף עם דוקטור דני קורן ויצא לאור בהוצאת איגוד בית בסרביה, 2004
"אנציקלופדיה ליהדות רומניה – רבנים, אדמו"רים, מנהיגים, בתי כנסת בעבר ובהווה" – נכתב בשיתוף עם לוסיאן-זאב הרשקוביץ, מוסד הרב קוק 2012, תשע"ב.
"אשא עיניי לירושלים" – תרגום מרומנית לעברית: יותם ראובני.
רמת גן: הוצאה לאור א.מ.י.ר – ארגון מאוחד של יוצאי רומניה בישראל, תשע"ז 2017.
ברוך ויינשטיין (ו' בתשרי תרנ"ט, 25 בספטמבר 1898 – 12 באפריל 1982) היה פעיל ציוני ובתנועה הרוויזיוניסטית בתקופת היישוב וראשית שנות המדינה, מראשי ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר) בהנהגתו של זאב ז'בוטינסקי, ממיסדי "מפלגת המדינה העברית", וציר בקונגרסים הציוניים בבזל (1931), פראג (1933), לוצרן (1935), ציריך (1937), ז'נבה (1939) ובזל (1946).
ברוך ויינשטיין נולד, בעיר באלטה, שבפלך פודוליה שבאימפריה הרוסית,לבתיה (בת יוסף קרייז) ולשמואל.
בילדותו עקרה המשפחה לעיר הנמל אודסה, היות שהאב שמואל היה סוחר תבואה ובעל טחנת קמח בעיר.
ויינשטיין סיים בעיר את לימודיו התיכוניים ורכש השכלה משפטית במכללה בעיר נובוסיבירסק.
הוא הצטרף לארגון הנוער הציוני "הסתדרות" שנוסד בשנת 1907, ומרכזו היה באודסה, וריכז בשורותיו תלמידי בתי ספר תיכוניים.
ב"הסתדרות" הכיר את שלמה יעקבי, לימים יד ימינו של המנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי.
הוא פעל בתנועת הנוער הציונית "הסתדרות" ובמסגרתה הרצה לבני הנוער על בעיות העם היהודי ועל הרעיון הציוני.
באותה תקופה פעל בקרב ציבור הסטודנטים היהודיים שהיו חברי ארגון "החבר".
הוועידה הראשונה של תנועת "הסתדרות", בדרומה של רוסיה, נפתחה באודסה ב-29 ביוני 1917. ברוך ויינשטיין נבחר להיות יושב ראש הוועידה ועורך ביטאונה Молодая Иудея של "הסתדרות".
בישיבת הפתיחה של הוועידה נשא דברים המשורר חיים נחמן ביאליק.
הוועידה השנייה של "הסתדרות" נערכה באוגוסט 1918. בשנים 1919 – 1921 היה חבר הוועד המרכזי של תנועת "החבר" באוקראינה.
בהמשך הצטרף לתנועת "צעירי ציון", האגף העמלני.
בוועידה "הכל-רוסית" היה ציר מטעם "צעירי ציון" ונבחר לחבר המרכז.
תקופת המהפכות (מהפכת פברואר, מהפכת אוקטובר) ומלחמת האזרחים שבעקבותיהן, הביאו עמהן פרעות וחורבן לאוכלוסייה היהודית ולאחריה התבסס המשטר הסובייטי אשר רדף את התנועה הציונית וכלא רבים מחבריה והתנועה נאלצה לפעול במחתרת ונרדפה על ידי היבסקציה.
ב-30 באפריל 1922 נפתחה בקייב ועידה חשאית של התאחדות צעירי ציון.
הדבר לא נעלם מעיני היבסקציה וביום החמישי לכינוס הוועידה, ב-4 באפריל פשטה המשטרה החשאית, הגה פה או, ועצרה 51 נפש מצירי ואורחי הוועידה, וברוך ויינשטיין בכללם.
מכל הנאסרים הועמדו למשפט בפני "הטריבונל המהפכני" של פלך קייב 37 נפש.
הם הואשמו ב"קונטר-רבולוציה", כלומר בפעילות אנטי-מהפכנית, קרי: כנגד המשטר הבולשביקי החדש.
היה זה המשפט האנטי ציוני הפומבי הראשון שנערך ברוסיה הסובייטית.
המשפט החל ב-26 באוגוסט 1922. אף על פי שהנאשמים ידעו כי זהו משפט ראווה מבוים, שפסק הדין בו נחרץ מראש, הם הגנו על עצמם באומץ והפריכו את העלילות שטפלו עליהם.
בתום הישיבה הראשונה של המשפט, כאשר הנאשמים הובלו להמשך מעצרם מלווים במשמר צבאי, הם נתקבלו בדרכם בקריאות עידוד של המוני יהודים.
המשמר היטה את הנאשמים מהרחובות הראשיים לרחובות צדדיים, אך ההמון המשיך לנהות אחריהם למרות ניסיון של פרשים לפזר את המתקהלים.
הייתה זאת הפגנת אהדה של היהודים לתנועה הציונית הנרדפת.
ב-28 באוגוסט הוקרא פסק הדין המרשיע על ברוך ויינשטיין ועל 11 נאשמים נוספים נגזרו שתי שנות מאסר.
על יתר הנאשמים (מלבד ארבעה שזוכו) נגזרו עונשי מאסר על תנאי לשנתיים.
כשהובלו שנים עשר המורשעים למאסר הם פתחו בשירת התקווה.
המשמר לא הצליח להשתיקם ופתח ביריות באוויר.
ויינשטיין וחבריו האסירים היו נתונים במאסר עד ל-11 באוגוסט 1923, כאשר נמסרה להם הודעה כי הוחלט להגלותם אל מחוץ לתחומי ברית המועצות.
בינתיים הועברו לחרקוב, משם למוסקבה וממנה לעיר ולדימיר כ-200 ק"מ מזרחית ממוסקבה.
הם הועברו בין בתי כלא אחדים, עד אשר ב-21 בינואר 1924 אפשרו השלטונות את יציאתם מברית המועצות.
ויינשטיין הגיע לגרמניה, ומשם עלה לארץ ישראל.
בשנותיו הראשונות בארץ ישראל היה ברוך ויינשטיין פעיל במפלגת הפועל הצעיר, ולמחייתו עבד כפועל בעבודות ציבוריות מזדמנות.
בשנת 1925 פרש מן המפלגה והקים ביחד עם אחרים, כאריה אלטמן ואריה שנארי, גוף שנקרא "הסתדרות הציונים העמלנים".
וינשטיין היה ממיסדי "הסתדרות הציונים העמלנים", שהתנגדה למלחמת המעמדות, קיבלה את עיקרון הבוררות הלאומית בסכסוכי עבודה, ועל רקע זה וחילוקי דעות נוספים פרשה ממפלגת "הפועל הצעיר" ב-9 בינואר 1926.
בשנת 1927 נפגש עם זאב ז'בוטינסקי והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית.
מאז היה לפעיל מרכזי בתנועה הרוויזיוניסטית.
הוא היה ציר באספת הנבחרים וחבר בוועד הלאומי.
בדצמבר 1928 מינה ז'בוטינסקי את וינשטיין למזכיר מערכת "דֹאר היום" שבעריכתו.
ז'בוטינסקי העריך את וינשטיין כעיתונאי בעל ניסיון ובעל ידע בעברית.
החוקרת ד"ר מינה גראור מציינת, כי בשל חוסר הידע הטכני של מספר עיתונאים חברי התנועה הרוויזיוניסטית, יצא לאור העיתון עם תקלות רבות, לרבות בעברית משובשת.
לכן, ז'בוטינסקי פנה לוינשטיין לעזרה.
בשנת 1932 היה מזכיר הוועד המנהל של תנועת הצה"ר העולמית בלונדון, והשתתף ב"וועד הפועל הציוני".
בעקבות הוועידה העולמית החמישית של ברית הצה"ר בווינה, בימים 28 באוגוסט עד 3 בספטמבר 1932, הוחלט על הקמת תנועת פטיציה עולמית ועל פתיחת משרד מדיני בארץ ישראל.
וינשטיין מונה לעמוד בראש משרד זה.
בשנת 1933 היה מבין הפעילים הרוויזיוניסטים אשר בהנהגת מאיר גרוסמן פרשו מן התנועה הרוויזיוניסטית, והקימו את "מפלגת המדינה העברית".
על מייסדי מפלגה זו נמנו פעילים רוויזיוניסטים נוספים כרוברט שטריקר ממנהיגי הציונים באוסטריה, ריכרד ליכטהיים וגאורג קארסקי ממנהיגי הציונים בגרמניה ובארץ ישראל, העיתונאי ד"ר הרצל רוזנבלום ("ורדי"), המשורר יעקב כהן וזליג סוסקין ממיסדי נהריה.
ברוך ויינשטיין ניהל את משרד המפלגה בתל אביב.
באוגוסט 1937, נפגש וינשטיין יחד עם הרצל רוזנבלום כנציגי "מפלגת המדינה העברית", עם ז'בוטינסקי, נשיא הצ"ח, באירופה, לדיון על תוכנית החלוקה של הלורד פיל (מה-7 ביולי 1937).
וינשטיין ורוזבלום, לימים מחותמי מגילת העצמאות של מדינת ישראל ועורך "ידיעות אחרונות", הסתייגו מתוכנית זו ודנו עם ז'בוטינסקי בניסוח הודעה משותפת ובנקיטת צעדים מדיניים לסיכולה.
כנציג "מפלגת המדינה העברית", היה ויינשטיין חבר "הוועד הפועל הציוני" בשנים 1938 – 1939.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946, כשנתבררו ממדי השואה והחלו ההכנות להקמת המדינה, חזרה הצה"ר לשורות ההסתדרות הציונית, ו"מפלגת המדינה העברית" התאחדה עמה לתנועה מאוחדת של חברי הצה"ר.
ויינשטיין נבחר לחבר המרכז של התנועה המאוחדת.
עם הקמת מדינת ישראל נבחר ברוך ויינשטיין לחבר מועצת המדינה הזמנית.
היה ציר בקונגרסים הציוניים, שלאחר הקמת המדינה נערכו בירושלים וחבר נשיאות הוועד הפועל הציוני.
מספר חודשים לפני הבחירות הכלליות הראשונות לכנסת, הציע וינשטיין, כנציג ברית תנועת הצה"ר המאוחדת למנחם בגין, שהקים את תנועת החרות עם יוצאי האצ"ל, לעמוד בראשות נשיאות מפלגה אחת, המורכבת מברית הצה"ר המאוחדת ותנועת החרות.
בגין דחה הצעה זו עד לקיום הוועידה ה-11 של ברית הצה"ר בארץ ישראל.
בפברואר 1949 הודיעו וינשטיין וד"ר אריה אלטמן על התפטרותם מן ההנהלה העולמית של "ברית הצה"ר המאוחדת".
ד"ר אלטמן הצטרף ל"תנועת החרות", ווינשטיין הצטרף מאוחר יותר למפלגת הציונים הכלליים.
ויינשטיין היה סופר ועיתונאי נודע, ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, וחבר בית הדין שלה.