tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיניגי ובכירים נוספים מצאו מחסה במבנה שגרירות צרפת וממנה המשיכה לנהל את ענייני המדינה, כשהיא משמשת בפועל גם כנשיאת המדינה.
בינואר 1994 בחר הפרלמנט נשיא חדש ועם כניסתו לתפקיד התפטרה גם מראשות הממשלה.
סילביה אליס ארל היא ביולוגית ימית אמריקאית, חוקרת, סופרת ומרצה.
היא "חוקרת הבית" (explorer-in-residence) של נשיונל ג'יאוגרפיק מאז שנת 1998. ארל הייתה המדענית הראשית הראשונה של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית (NOAA), ונקראה בידי מגזין טיימס הגיבורה הראשונה של כוכב הלכת בשנת 1998.
ארל נולדה בשנת 1935 באזור גיבסטאון שבניו ג'רזי, ללואיס ריד ואליס פריס (ריצ'י) ארל.
שני הוריה היו חובבי טבע נלהבים ותמכו בעניינה של בתם הקטנה בעולם הטבע.
המשפחה עברה לחוף פלורידה המערבי בילדותה של ארל.
היא קיבלה תואר אקדמי מטעם מכללת סנט פטרסבורג (1952), תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של פלורידה (1955), תואר שני (1956) ודוקטורט בפיקולוגיה (1966) מאוניברסיטת דיוק.
ארל הייתה אוצרת הפיקולוגיה באקדמיה למדעים של קליפורניה (1979–1986), עמיתת מחקר באוניברסיטת קליפורניה (ברקלי, 1969–1981), ועמיתה במכון האקדמי רדקליף (1967–1969) ובאוניברסיטת הרווארד (1967–1981).
לאחר שקיבלה את תואר הדוקטור בשנת 1966, ארל בילתה שנה כעמיתת מחקר בהארוורד, ואז חזרה לפלורידה כמנהלת המעבדה הימית כייף הייז.
בשנת 1969, היא הגישה בקשה להצטרף לפרויקט טקטייט, מתקן בעומק 15 מטרים מתחת לפני הים הממוקם בסמוך לחופי איי הבתולה, שאפשר למדענים לחיות מתחת למים עבור מחקרם עד למספר שבועות.
אף על פי שנרשמו לזכותה יותר מאלף שעות מחקר מתחת למים, ארל נדחתה מהתוכנית.
בשנה שלאחר מכן, היא נבחרה להנהיג את צוות האקוונאוטיקות הראשון בטקטיט II.
בשנת 1979, היא ביצעה צלילה בים הפתוח בתוך חליפת ג'ים על קרקעית הים ליד אואהו, ובכך שברה את שיא הצלילה לעומק של אישה, 381 מטרים.
באותה השנה היא החלה לעבוד בתפקידה כאוצרת הפיקולוגיה באקדמיה למדעים של קליפורניה, שם שירתה עד שנת 1986.
בשנים 1980–1984 היא הייתה שותפה במועצה הלאומית לייעוץ בנושאי האוקייאנוסים והאטמוספירה.
בשנת 1982 היא ובעלה, גרהם הוקס, מהנדס ומתכנן צוללות, הקימו את "הנדסת האוקייאנוס העמוק" עבור תכנון, תפעול, תמיכה וייעוץ לגבי מערכות ידניות ורובוטיות.
בשנת 1985, צוות הנדסת האוקייאנוס העמוק תכנן ובנה את צוללת המחקר "רכב עמוק", אשר פועלת עד לעומק של כקילומטר.
בשנת 1986, "רכב עמוק" נוסתה לראשונה וארל הצטרפה לצוות שהוביל אימונים בקרבת האי לי סטוקינג, מאיי הבהאמה.
ארל עזבה את החברה בשנת 1990 לשם מינוייה כמדענית הראשית במנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית, שם נשארה עד שנת 1992. היא הייתה האישה הראשונה שהחזיקה במשרה זו.
בשנת 1992, ארל הקימה את "חקר וסקירת האוקייאנוס העמוק" כדי לקדם את ההנדסה הימית.
החברה, שכיום מנוהלת בידי בתה של ארל, אליזבת, מתכננת, בונה ומתפעלת ציוד שנועד לעבוד בסביבת הים העמוק.
מאז שנת 1998, ארל גרה כחוקרת עבור נשיונל ג'יאוגרפיק.
לעיתים היא נקראת "הוד עומקה", או "גנרלית החדקן".
בשנים 1998–2002 היא ניהלה את "משלחות הים בנות-הקיימא", תוכנית בת חמש שנים שנוסדה בחסות חברת נשיונל ג'יאוגרפיק ומומנה בידי קרן גולדמן כדי לחקור את שמורת הטבע הלאומית של ארצות-הברית.
ארל תפקדה כמנהיגת משלחות הים ברות-הקיימא, כיושבת הראש של מכון המחקר הארט עבור מחקרי מפרץ מקסיקו שבטקסס, וכיושבת הראש של המועצה המייעצת בנושא האוקייאנוסים, בגוגל ארץ.
היא גם סיפקה את הצוללת דיפ-וורקר 2000, המשמשת לספירת מגוון זני הדגים ומשאבי החלל ששומשו בשמורת הטבע הימית סטלוואגן באנק.
ארל ייסדה את "המשימה הכחולה" (הידועה גם כ"ברית סילביה ארל", "קרן החיפוש העמוק", ו"החיפוש העמוק"), קרן ללא מטרות רווח עבור חקר האוקייאנוסים והגנתם.
בנוסף, היא נוטלת חלק במספר מועצות, לרבות "מכון השימור הימי".
כמומחית לפגיעה הנגרמת בשל דליפות נפט, ארל נקראה כדי להוביל מספר משלחות מחקר בעת מלחמת המפרץ בשנת 1991, כדי לבחון את ההשלכות הסביבתיות שנגרמו כתוצאה מהרס בארות הנפט של כווית על ידי עיראק.
בשל ניסיונה המוקדם יותר עם דליפות הנפט אקסון ואלדז ומגה בורג, ארל נקראה כדי לייעץ בעת דליפת הנפט במפרץ מקסיקו בשנת 2010.
בשנת 2010, בכנס הבינלאומי של האו"ם בהאג, ארל נשאה נאום בן ארבע-עשרה דקות לפני שלושת אלפים וחמש מאות נבחרים ושגרירים מהאו"ם.
ביולי 2012, ארל הובילה משלחת למעבדה התת-ימית "אקווריוס" של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית, הממוקמת באזור קי לארגו שבפלורידה.
המשלחת, שנקראה "חגיגת חמישים שנות חיים מתחת לפני הים", הנציחה את חמישים השנים לפרויקט קונשלף 1 (Conshelf I) של ז'אק קוסטו, שנועד לחקור את שוניות האלמוגים ובריאות האוקיינוסים.
מארק פטרסון הנהיג את המשלחת בשיתוף עם ארל.
צוות האקוונאוטים שלהם כלל גם את יוצר הסרטים התת-ימיים די.ג'יי.
ארל הופיעה ברצועת הקומיקס "לגונת שרמן", בשבוע שהחל בשבעה עשר בספטמבר, 2012, כדי לדון בסגירת המעבדה התת-ימית אקווריוס.
במאי 2013, הוצג לקונגרס חוק המדענים זוכי הפרסים של ארצות הברית מ-2013 (H.R.
סילביה ארל הוצגה בידי אחד הפרשנים כמועמדת אפשרית למשרת כלת פרס המדע, במקרה שהחוק היה עובר.
בתמיכת טד, היא השיקה את המשימה הכחולה, המכוונת להקמת אזורים ימיים מוגנים (המכונים מרכזי תקווה) מסביב לעולם.
עם המשימה הכחולה ומשתתפיה, ארל מנהיגה משלחות למרכזי תקווה מסביב לעולם.
משלחות עבר כללו את קובה ב-2009, בליז בינואר 2010, איי הגלאפגוס באפריל 2010, קוסטה ריקה וכיפת מרכז אמריקה (Central American Dome) בתחילת 2014 וחוף דרום אפריקה בסוף שנת 2014.
באוגוסט 2014, יצא סרט תיעודי בשם "המשימה הכחולה", המתמקד בחיי ארל והקריירה שלה, כמו גם בקמפיין המשימה הכחולה, שנועד ליצירת רשת גלובלית של אזורים ימיים מוגנים.
נכון לינואר 2015, קיימים 50 מרכזי תקווה מסביב לעולם.
1970: פרס תפקיד שימור הסביבה של משרד הפנים של ארצות הברית ואשת השנה של לוס אנג'לס טיימס.
1976: פרס האקדמיה לאומנויות ומדעים מתחת לפני המים.
1980: פרס מועדון החוקרים של לואל תומאס.
1981: מוסמכת כאבירת סדר ארון הזהב בידי נסיך הולנד.
1986: שבירת שיא העולם עבור צלילת אישה לבד לעומק הרב ביותר והשוואה לשיא העולם עם גראם הוקס.
1990: מדליית הזהב של חברת הנשים הגאוגרפיות.
1991: פרס צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים.
1996: פרס קרן לינדברג, מדליית מועדון החוקרים וחבר הפרסים הבינלאומי של זונטה.
1997: פרס שומרת הים בחברה הבינלאומית של שומרי הים באל דה לה מר.
1998: אחת מ-500 חתני פרס המדעים של האו"ם, ושומרת השנה של הפדרציה הלאומית של הטבע.
2000: היכל התהילה הלאומי לנשים, האגדה החיה של ספריית הקונגרס.
2004: הפרס הבינלאומי של בנקסיה, מדליית יום הזיכרון לריצ'רד הופר מהאקדמיה למדעים של פילדלפיה, ומדליית מכללת ברנרד.
2009: פרס ארטיגליו ופרס טד.
2009: ארל זכתה בפרס היוקרתי של ריצ'רד קרסון מטעם האגודה הלאומית לאודובון, הפרס הראשון לנשים יוצאות דופן בנושא איכות הסביבה.
2010: לארל הוענק פרס החוקר הדגול של רוי צ'פמן אנדרוס מחברת רוי צ'פמן אנדרוס בבלויט, ויסקונסין.
2010: פרס קארל סייגן עבור קידום הבנת הציבור במדע.
2011: תואר כבוד ממכללת סמית' ונאום הסיום במכללת וארן וילסון.
2013: תואר כבוד מאוניברסיטת המטרופולין של נלסון מנדלה ומדליית האברד, אות הכבוד הגבוה ביותר, "עבור הצטיינות מחקרית, מחקר וגילוי".
2014: פרס וולטר קרונקיט, פרס אלופי כדור-הארץ של האו"ם, האישה הזוהרת של השנה, והאישה הראשונה שהתפרסמה בטקס הוקרת מועדון החוקרים.
ארל חיברה יותר מ-150 הוצאות; להלן רשימת הוצאות נבחרות.
לחקור את החזית העמוקה: הרפתקאות האדם בים.
שינוי ימי: הודעה מן האוקיינוסים.
ספרי הילדים של נשיונל ג'יאוגרפיק.
ים פראי: פארקי אמריקה מתחת לים.
שלום, דג!: ביקור בשונית האלמוגים.
אטלס האוקיינוסים של נשיונל ג'יאוגרפיק: החזית העמוקה.
לקפוץ אל המדע: שוניות האלמוגים.
ארל, סילביה & לינדה ק.
אוקיינוס: אטלס מאויר (אטלס נשיונל ג'יאוגרפיק).
העולם הוא כחול: מדוע עתידנו ועתיד האוקיינוסים הם אחד.
הגנה על ימת סרגסו וניהולה: יער הגשם המוזהב הצף של האוקייאנוס האטלנטי.
מדוע האוקיינוסים משנים לכולם, בכל מקום.
הסקירה הרבעונית של וירג'יניה, סתיו.
סילביאן יוסיפסקו (ברומנית: Silvian Iosifescu; 21 בינואר 1917, בוקרשט – מאי 2006, בוקרשט) היה מבקר ספרות, פילולוג ומתרגם יהודי-רומני, פרופסור לספרות רומנית בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת בוקרשט, ראש הקתדרה לתורת הספרות.
יוסיפסקו כתב לפעמים תחת שמות העט "סורין אירימיה" ו"מוניקה שרבנסקו".
הוא כתב על סופרים קלאסיים רומנים ועל סוגיות אסתטיות, ואחר תקופה קצרה של גישה אסתטית דוגמטית מרקסיסטית, הפך לפרשן ספרותי מוערך של הפרוזה המודרנית.
סילביאן (סילבן Sylvain) יוסיפסקו נולד ב-1917 בבוקרשט במשפחה יהודית.
אביו, פינקו יוסיפסקו היה יהודי ספרדי ואמו הייתה טוניה (תמה) לבית לווינסון.
הוא סיים לימודי תיכון בבית הספר "מאתיי בסאראב" בשנת 1934 ואחר כך בשנים 1934–1939 למד בפקולטה לספרות ופילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט.
בגיל 19 כתב מאמר ובו טיעונים נלהבים בעד התורה הפסיכואנליטית.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית עוד בימי היותה במחתרת.
פרסם בצעירותו בעיתון "Era nouă" (ארה נוֹוּה - העידן החדש) ובעיתון האנטיפשיסטי "קובנטול ליבר" Cuvântul liber = המילה החופשית).
בימי המעבר למשטר הקומוניסטי ברומניה היה זמן מה עורך בביטאון המפלגה הקומוניסטית - "סקנטייה" (הניצוץ) ובהוצאה לאור הממלכתית Editura de Stat (1949-1945).
החל משנת 1948 התחיל קריירה אוניברסיטאית.
בשנות ה-50 תרם יוסיפסקו במיוחד למהדורות הבקורתיות של יצירותיו של יון לוקה קאראג'אלה, כתב מאמרי עיון על המפעל הספרותי של הסופר הזה, אחד מהקלאסיקונים של הספרות הרומנית.
(Dimensiuni caragialiene ממדים קאראג'אליים, Momentul Caragiale - שעת קאראג'אלה 1963) ותרגם לצרפתית כמה מכתביו.
יוסיפסקו פרסם גם ביאורים לכתביהם של גריגורה אלכסנדרסקו וליביו רבריאנו.
הוא תרגם לרומנית מספריו של וולטר, ג'ורג' ברנרד שו ואחרים.
כמו כן פרסם אנתולוגיות של פרוזה הומוריסטית רומנית וצרפתית.
יוסיפסקו התעניין במיוחד בספרות הנמצאת בגבול עם הפילוסופיה והפסיכולוגיה (למשל מסות, אפוריזמים, הספרות המורליסטית, הדתית), עם המדע (הספרות המדע-בדיונית) ועם ההיסטוריה (הרומן ההיסטורי, ספרי הזיכרונות, הרומן הביוגרפי, רשמי המסע וכו').
יוסיפסקו תרגם לרומנית מצרפתית ומאנגלית (יחד עם ורה קלין) ספרים מאת רוברט גרייבס, ארסקין קולדוול, רומן רולן ושל אחרים.
נאלץ לפרוש מוקדם מההוראה בגלל בעיות בריאות.
יוסיפסקו נפטר בשנת 2006 בגיל 89, בעקבות מחלה ממושכת.
1954 - עיטור מסדר העמל דרגה ג - בצו נשיאות האספה הלאומית הגדולה של רומניה
1964 - עיטור מסדר הכוכב של רומניה, דרגה ד
1981 - פרס איגוד הסופרים ברומניה
יוסיפסקו כתב 29 ספרים - רוב רובם בתחום בקורת הספרות ותאוריה ספרותית, 4 אנתולוגיות ו-5 תרגומים
1956 - Furtună în cancelarie (סופה בקנצלריה) - קומדיה בשלוש מערכות
Arta și arte (אמנות ואמנויות)
רומן רולאן - Călătorie în țara muzicii (מסע בארץ המוזיקה - יחד עם ורה קלין) - 1947, 1964
רוברט גרייבס - 1962 Eu, Claudiu împărat (אני קלאודיוס)
סילביה מיי לורה סימס, OBE הייתה שחקנית אנגלייה.
בתם של דייזי (שם נעורים הייל) ואדווין סימס, ראש איגוד מקצועי ועובד מדינה.
היא גדלה בוול הול שבאלת'ם, ולמדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
בתה ביטי אדני היא שחקנית, ואחייניה הם המוזיקאים ניק ואלכס וב.
ב-1954 שיחקה אדני בסרטה השני "My Teenage Daughter" בתפקיד בתה של אנה ניגל.
ב-1958 כיכבה בסרט "Ice Cold in Alex" בכיכובם של ג'ון מילס, אנתוני קווייל והארי אנדרוז.
באותה שנה הופיעה בסרט "The Moonraker" המתרחש בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית.
ב-1961 שיחקה לצדו של דירק בוגרד בסרט "קורבן" בתפקיד אשתו של עורך דין הומוסקסואל בארון.
ב-1962 גילמה את אשתו של טוני הנקוק בסרט " The Punch and Judy Man".
בסרט השתתף גם אחיינה ניק וב.
בהמשך שיחקה בקומדיות נוספות כגון "The Big Job" לצדו של סיד ג'יימס, וב-"Bat Out of Hell".
היא זכתה לשבחים על הופעותיה בדרמות כגון "זרע התמרין" (1971) עם ג'ולי אנדרוז ועומר שריף, עליה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
ב-1972 שיחקה סימס בסדרת טלוויזיה קומית בשם "My Good Woman" שרצה עד 1974 לצדו של לזלי קרות'ר.
באותה תקופה הייתה ראש צוות בשעשועון "Movie Quiz" של ה-BBC בהנחייתו של רובין ריי.
ב-1975 עמדה סימס בראש חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-25. ב-1989 הופיעה סימס בסיפור "Ghost Light" של סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו".
זמן קצר אחרי שראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר סיימה את תפקידה ב-1990, גילמה סימס את דמותה בסרט הטלוויזיה "Thatcher: The Final Days" של טלוויזיה גרנדה עבור רשת ITV.
בהמשך גילמה סימס את הדמות גם על הבמה.
מ-2000 עד 2003 שיחקה סימס בתפקיד מריון ריילי בסדרת הדרמה קומית "At Home with the Braithwaites".
ב-2002 השתתפה במיני-סדרה "The Jury", והקליטה את הסונטה 142 לאלבום האוסף "When Love Speaks" הכולל סונטות מאת שייקספיר.
ב-2006 לוהקה לתפקיד אליזבת, המלכה האם בסרטו של סטיבן פרירס "המלכה" בכיכובה של הלן מירן שגילמה את המלכה אליזבת השנייה.
ב-2005 הופיעה סימס בסרט הטלוויזיה האמריקאי "הרפתקה בפוסידון", עיבוד חופשי של הסרט באותו שם מ-1972.
ב-2009 הופיעה בסרט "יש שם מישהו?" לצדם של מייקל קיין ואן מארי דאף, ובסדרת הדרמה "Collision".
ב-2010 כיכבה בתפקיד אורח בסדרה "חדר מיון".
ב-2007 שיחקה באותה סדרה בתפקיד אחר.
ב-2003 הופיעה גם בסדרה האחות של "חדר מיון" הסדרה הרפואית "הולבי סיטי".
ב-2007 החלה להופיע באופרת הסבון "איסטאנדרס" של BBC One בתפקיד אוליב וודהאוס.
ב-2010 השתתפה סימס בסדרה "The Young Ones", בה שישה ידוענים בשנות השבעים והשמונים שלהם, המנסים להתגבר על בעיות הזקנה על ידי חזרה לשנות השבעים של המאה העשרים.
סימס הייתה נשואה לאלן אדני משנת 1956 עד לגירושיהם ב-1989. לבני הזוג נולדו בת, ביטי אדני, ובן, בנג'מין אדני.
ג'ואן סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 2019 ג'נטלמן ג'ק Gentleman Jack גברת רוסון סדרת טלוויזיה (פרק אחד)
סילביה פדריצ'י (באיטלקית: Silvia Federici; נולדה ב-1942, בפארמה, איטליה) היא חוקרת, תאורטיקנית פוליטית, ופעילה ממסורת האוטונומיזם המרקסיסטי הפמיניסטי.
היא פרופסור אמריטה ועמיתת הוראה באוניברסיטת הופסטרה, שם היא פרופסור למדעי החברה.
היא עבדה כמורה בניגריה במשך שנים רבות, והיא גם מייסדת שותפה של ועדת החופש האקדמי באפריקה, וחברה בקולקטיב Midnight Notes Collective.
עבודתה חושפת את אחד ממאפייני הבסיס של צבירת הון אשר התאוריה המרקסיסטית מדלגת עליהם - דיכוי של נשים והעבודה הפרודוקטיבית והרבייתית של נשים.
פדריצ'י ידועה בשל התמקדותה במאבק נגד הגלובליזציה הקפיטליסטית, ואף פיתחה תאוריה פמיניסטית של נחלת הכלל.
פדריצ'י גדלה באיטליה, והגיעה לארצות הברית ב-1967 כדי ללמוד לתואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת מדינת ניו יורק בבאפלו.
היא לימדה באוניברסיטת פורט הארקורט בניגריה, ומונתה כפרופסור חברה ולאחר מכן כפרופסור לפילוסופיה פוליטית בינלאומית באוניברסיטת הופסטרה, שם לימדה לימודי נשים, היסטוריה, חינוך ותרבות של נשים, לימודים בינלאומיים, ופילוסופיה פוליטית.
היא מייסדת-שותפה של הקולקטיב הפמיניסטי הבינלאומי (International Feminist Collective), הארגון שעמד מאחורי הקמפיין הבינלאומי בעד שכר עבור עבודות הבית, Wages For Housework.
ב-1973, היא עזרה להקים קבוצות במסגרת הקמפיין ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1975 היא פרסמה את הספר Wages Against Housework, אחת העבודות המוכרות ביותר במסגרת התנועה.
בשנות ה-1990, לאחר תקופה בה לימדה בניגריה, היא הייתה פעילה בתנועה נגד גלובליזציה, ובארצות הברית, נגד עונש מוות במסגרת הפרויקטשל האגודה לפילוסופיה רדיקלית (RPA).
היא מייסדת שותפה של ועדת החופש האקדמי באפריקה (CAFA), ארגון שמטרתו תמיכה במאבקי סטודנטים ומחנכים באפריקה, אל מול שינויים מבניים בכלכלות האפריקאיות ומערכות החינוך, והייתה מעורבת בקולקטיב Midnight Notes Collective.
העבודה הידועה ביותר של פדריצ'י היא Caliban and the Witch: Women, the Body and Primitive Accumulation, המרחיבה על עבודתה של לאופולדינה פורטונאטי, אשר חקרה את הסיבות לציד מכשפות בתחילת התקופה המודרנית, אך עם פרשנות פמיניסטית.
בעבודה זו, פדריצ'י טוענת נגד התאוריה של קרל מרקס שצבירה פרימיטיבית של הון היא בהכרח מקדם של קפיטליזם.
במקום זאת, היא טוענת כי צבירה פרימיטיבית היא יסוד מאפיין של הקפיטליזם עצמו—שהקפיטליזם, על מנת לקיים את עצמו, דורש עירוי מתמיד של הון מופקע.
פדריצ'י מחברת בין הפקעה זו לבין עבודה ללא שכר של נשים, כזו שמקושרת לרבייה וכן עבודה אחרת, אותה היא מציבה כמקדם היסטורי לעלייה של כלכלה קפיטליסטית מבוססת עבודה בשכר.
בהקשר זה, היא מציגה את המאבק ההיסטורי על נחלת הכלל והמאבק על קומונליזם.
במקום לראות את הקפיטליזם בתור הכוח המשחרר והמביס של הפיאודליזם, פדריצ'י מפרשת את עלייתו של הקפיטליזם כמהלך ריאקציונרי אשר חותר נגד הגאות של הקומונליזם.
פדריצ'י ממקמת את מיסוד האונס והזנות, כמו גם את משפטי הכפירה וציד המכשפות, עם השריפות על המוקד והעינויים הנלווים, כחלק מרכזי בדיכוי שיטתי של נשים, וניכוס עבודתן.
את הדיכוי הזה היא מקשרת להפקעה קולוניאליסטית, ומספקת מסגרת להבנת העבודה של קרן המטבע הבינלאומית, הבנק העולמי, ועוד מוסדות פרוקסי כעוסקים במחזור מחודש של צבירה פרימיטיבית, שבה כל מה שמוחזק במשותף (נחלת הכלל)—מים, זרעים, הקוד הגנטי שלנו—הופך למופרט בגרסה חדשה של גידור.
סילביאורניס (שם מדעי: Sylviornis) הוא סוג עוף לא מעופף נכחד אשר חי בקלדוניה החדשה.
מראהו הגדול ובעל המקור הכבד שייך אותו בעבר לקבוצה עופות קדומים חסרי שיניים או לסדרת הגסטורניסאים.
כיום מעריכים שהוא שייך לעל-סדרת דמויי התרנגול, קרוב רחוק של הדגרתליים האוסטרלים.
עוף זה לא נמצא בחיים אלא רק מתת-מאובנים שהתגלו באי איל דה פין שבקלדוניה החדשה, באוקיינוס השקט.
הסילביאורניס הגיע לגובה 1.7 מטרים במשקל 40 ק"ג.
הוא היה שונה במראהו מרוב העופות בכנפיו הגמדיות, צלעות ועצמות אגן הדומים לאלה של דינוזאורים וחוליות זנב רחבות, שלא אפשרו לסילביאורניס לעוף כלל.
הוא היה בעל עצמות רגליים קצרות אך בעלות טפרים ארוכים ויציבים.
המקור שלו היה חזק ונוקשה, הזכיר את הדרומורניס האוסטרלי הענקי, אך בעל מאפיינים שדמו לאלה של תרנגול מודרני.
עוף זה הטיל באתר מסוים מעל עשר ביצים שלצידם היו 1–2 פרטים בוגרים שכנראה השאירו אותם בתלי דגירה בגובה חמישה מטרים, בדומה לדגרתליים האוסטרלים שאינם דוגרים על ביציהם.
פרטים רבים הגיעו לגיל 5–7 שנה, צעיר מאוד ביחס לעוף גדול.
למרות מראהו המאיים הוא כנראה היה צמחוני שניזון בעיקר משורשים וצמחייה קרקעית או אכל חרקים.
הסילביאורניס נכחד סביב שנת 1500 לפנה"ס עקב הגעת שבט הקנאק לאיים.
שבטים אלה צדו את העוף הגדול או שהכלבים והחזירים שהביאו הרגו את ביציו ואפרוחיו, דבר שגרם להכחדתו.
העוף מוזכר בסיפורי ההיסטוריה של בני השבט.
סילביה רוסילה טאמלה (נולדה ב-1967) היא פעילת זכויות אדם וסופרת אוגנדית, שהשפיעה על החשיבה הביקורתית ברמה הלאומית והבינלאומית.
טמאלה הייתה ממובילות המחאה הפמיניסטית באוגנדה, והדיקאנית האישה הראשונה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מקררי, שבאוגנדה.
טמאלה סיימה תואר ראשון במשפטים בהצטיינות באוניברסיטת מקררי, את התואר השני במשפטים קיבלה מבית הספר הרווארד למשפטים.
ב-1997 קיבלה תואר דוקטור בסוציולוגיה ולימודי פמיניזם מאוניברסיטת מינסוטה.
ב-1990 קיבלה טמאלה את הדיפלומה שלה בפרקטיקה משפטית מהמרכז לפיתוח החוק בקמפלה, לאחר שסיימה בראש כיתתה בהצטיינות.
טמאלה הייתה פרופסור אורחת במספר מוסדות לימוד כגון אוניברסיטת פרטוריה, אוניברסיטת זימבבואה, המכון האפריקני למגדר באוניברסיטת קייפטאון וכן הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
ב-1999 פרסמה את ספרה "כשהתרנגולות מתחילות לקרקר; מגדר ופוליטיקה פרלמנטרית באוגנדה".
ספר זה זכה להוקרה בינלאומית רבה ונחשב לאבן דרך בתחום.
ב-2003 היא גונתה על ידי האוכלוסייה השמרנית באוגנדה לאחר שהציעה שגברים הומוסקסואליים ונשים לסביות יכללו תחת הגדרת "מיעוט".
היא כונתה על ידם "האישה הנוראה ביותר של השנה", ואף קראו לבצע בה לינץ' בשל הצעתה מעוררת המחלוקת.
טמאלה מילאה את תפקיד דיקאנית הפקולטה למשפטים ותורת המשפט באוניברסיטת מקררי בקמפלה שבאוגנדה בשנים 2004 - 2008. ב-28 באוקטובר 2016 הפכה טמאלה למרצה האישה הראשונה שהעבירה את הרצאת הפתיחה באוניברסיטת מקררי.
להרצאתה היא קראה "עירום, מחאה וחוק".
טמאלה קיבלה השראה להרצאה זו בין היתר ממחאת העירום של סטלה ניאנזי שהתרחשה מוקדם יותר באותה השנה, בה הביעה טמאלה תמיכה, שכן לטענתה נינאזי לא הפרה שום חוק.
בנאומה קראה טמאלה לשינוי החוק באוגנדה שמפלה נשים.
במרץ 2018 נבחרה ד"ר טמאלה על ידי אוניברסיטת מקררי להרכיב ועדה שתחקור הטרדה מינית במוסד ציבורי זה.
ב-1990 זכתה טמאלה בפרס אוגנדה למשפטים עבור ההופעה הטובה ביותר במרכז לפיתוח המשפט.
בין השנים 1993–1997 זכתה במלגת Fulbright-MacArthur לשם המשך לימודיה בהרווארד.
ב-1999 זכתה בפרס ארגון המבקרים הבינלאומי ללימודי אפריקה ב-2003 היא זכתה בפרס אוניברסיטת מינסוטה למנהיגות בינלאומית מובחרת על פועלה באוניברסיטה.
ב-2004 זכתה טמאלה להוקרה מטעם Akina Mama wa Afrika, ארגון בינלאומי פאן אפריקאי לא ממשלתי לנשים אפריקאיות, שבסיסו באנגליה, ולו מטה בקמפלה שבאוגנדה.
ב-2004 היא הוכרה בידי מספר ארגוני נשים באוגנדה בשל פעילותה למען זכויות אדם.
ב-2011 קיבלה את פרס הפמיניסטית האפריקאית מעוררת ההשראה על היותה הדיקאנית הראשונה למשפטים באוניברסיטת מקררי.
1999: כשהתרנגולות מתחילות לקרקר; מגדר ופוליטיקה פרלמנטרית באוגנדה
2006: פמיניזם אפריקאי: כיצד אנו צריכות להשתנות?
2011: מיניות אפריקאית: מקראה (עורכת)
אוגוסטה אווה אלנסדוטיר (, נולדה ב-28 ביולי 1982), ידועה גם בשם הבמה הקודם שלה - סילביה נייט (Silvía Night), היא זמרת, קומיקאית, שחקנית ומדבבת איסלנדית.
אוגוסטה אווה ארלנסדוטיר נולדה ב-28 ביולי 1982 בעיר רייקיאוויק, בירת איסלנד.
בשנת 2005 הצטרפה ללהקה האיסלנדית "Ske" ובמקביל פתחה בקריירת סולו.
באותה השנה, יצרה ארלנסדוטיר את הדמות שמזוהה איתה בקרב כל האירופאים מחוץ לאיסלנד - סילביה נייט.
סילביה נייט נוצרה בתוכנית טלוויזיה שנקראה "The Silvia Night Show" והיא האלטר אגו של ארלנדסדוטיר.
ארלנסדוטיר בחרה להביא לדמותה של סילביה נייט את התכונות הגרועות ביותר הקיימות בחברה האנושית המודרנית, נרקיסיזם ואגוצנטריות בלתי נדלים - סילביה נייט חושבת כי היא האדם המוכשר ביותר המתהלך על פני כדור הארץ.
לפיה, סילביה נייט נולדה ב-20 בפברואר 1973 והשם האיסלנדי המלא שלה הוא סילביה נייט סמונסדוטיר.
בן זוגה של הדמות הוא זכר אלפא ארגנטינאי ושמו רומאריו הוגו אסטבז.
הוא מגולם על ידי השחקן האיסלנדי ביורן ת'ורס.
האוכל האהוב על סילביה נייט הוא סושי וגבינת פטה, והיא משלבת בשפת הדיבור שלה (איסלנדית) המון סלנג ומונחים אנגליים-בינלאומיים.
ארלנסדוטיר ייצגה את איסלנד כדמות סילביה נייט באירוויזיון לשנת 2006 שנערך באתונה שביוון עם השיר "Congratulations" שכל מטרתו היא האדרת נייט והאומה האיסלנדית.
בלב הייצוג שלה עמדו התבטאויות מעוררות מחלוקת ולא תקינות רבות: "קרולה הגקוויסט העפילה לגמר רק מפני שקיימה יחסי מין עם ראש איגוד השידור האירופי במכונית", "ממזרים כפויי טובה!
בחרתם אנשים מכוערים מפינלנד שאין להם אפילו מאפר נורמלי, ולא הצבעתם לי כיוון שאני לא זונה מהולנד ואני לא כלבה, מכוערת וזקנה משוודיה".
נייט התנכלה גם למארחי התחרות באותה השנה כאשר קראה להם "יוונים מזדיינים", בתגובה היא ספגה בחצי הגמר קריאות בוז רבות לפני ואחרי שירה.
נייט לא עלתה לשלב הגמר של האירוויזיון וסיימה במקום ה-13 עם 62 נקודות בלבד.
ב-2007, כשנה לאחר האירוויזיון הוציאה סילביה נייט אלבום בשם "Goldmine" ותקופה קצרה לאחר מכן נעלמה מן העולם.
בשנת 2007 נעלמה מן העולם סילביה נייט וארלנסדוטיר חזרה להופיע בשם עצמה, היא החלה להופיע כמדובבת ושחקנית בסרטים רבים.
בשנת 2014 הוציאה את הסינגל "Þetta er nóg" שהוא הגרסה האיסלנדית לשיר Let It Go במסגרת השתתפותה בדיבוב הסרט לשבור את הקרח מאנגלית לאיסלנדית.
2006 - Congratulations (השיר האיסלנדי לאירוויזיון 2006)
קריוס ובקטוס בתיאטרון הלאומי של איסלנד
The Silvia Night Show בשנים 2005–2007 - בתפקיד סילביה נייט
Hlemmavídeó בשנת 2010 - בתפקיד סומאסטולקן
Mýrin בשנת 2006 - בתפקיד אווה לינד
Sveitabrúðkaup בשנת 2008 - בתפקיד אווטור
Epic Fail בשנת 2009 - בתפקיד סיגה
Bjarnfreðarson בשנת 2009 - בתפקיד ביורנפדור הצעירה
פלונטר בשנת 2010 - בתפקיד רפונזל (באיסלנדית)
Kurteist fólk בשנת 2011 - בתפקיד מרגרט
Borgríki בשנת 2011 - בתפקיד אנדראה
Ávaxtakarfan בשנת 2012 - בתפקיד אווה הכתומה
לשבור את הקרח בשנת 2013 - בתפקיד אלזה (באיסלנדית)
קדחת הקרח בשנת 2015 - בתפקיד אלזה (באיסלנדית)
I Remember You בשנת 2017 - בתפקיד ליף
לשבור את הקרח - ההרפתקה של אולף בשנת 2017 - בתפקיד אלזה (באיסלנדית)
סילביה אלברטו (בפורטוגזית: Sílvia Alberto; נולדה ב-18 במאי 1981) היא מנחת טלוויזיה ושחקנית פורטוגזית, העובדת ברשות השידור לרדיו וטלוויזיה של פורטוגל (RTP).
אלברטו נולדה בעיר ליסבון שבפורטוגל.
היא בוגרת תואר ללימודי תיאטרון בבית הספר לתיאטרון וקולנוע של ליסבון, היא גם בעלת תואר שני בלימודי תורת הספרות מטעם אוניברסיטת ליסבון.
היא החלה את הקריירה הטלוויזיונית שלה לראשונה בתוכנית הילדים Clube Disney אשר הגישה ששודרה בערוץ הממלכתי RTP1 בשנת 2000, לאחר מכן הגישה ב-2001 את תוכנית הנוער Clube da Europa בערוץ RTP2, שעסקה בחינוך על האיחוד האירופי, ועל ההיסטוריה, התרבות והגאוגרפיה של אירופה.
היא הגישה תוכנית בוקר בתחנת הרדיו Mix FM עד שנת 2002. באותה שנה התחילה לעבוד ככתבת מטעם ערוץ SIC.
היא התפרסמה כשהנחתה את תוכנית השירה Ídolos בשתי העונות הראשונות לצד פדרו גרנג'ר ששודרה באותו ערוץ.
בשנת 2006 חזרה להגיש בערוץ RTP1 תוכניות מציאות שונות.
היא הנחתה במספר הפקות את תחרות השירה Festival RTP da Canção, המהווה את בחירת הנציג הפורטוגזי בתחרות האירוויזיון.
אלברטו נבחרה להנחות את תחרות האירוויזיון 2018 לצד קטרינה פורטדו, דניאלה רוח ופילומנה קאוטלה אשר נערכה בליסבון שבפורטוגל.
סילביה רודריגז גרסיה היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-29 של מדינת טקסס, מאז 2019. גרסיה, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת את מחוז הקונגרס הכולל בתוכו את רוב מזרח יוסטון.
גרסיה נולדה בראשית ספטמבר 1950 בעיר סן דייגו שבטקסס, השמינית מבין עשרת ילדיהם של זוג מהגרים ממקסיקו.
היא למדה באוניברסיטת נשות טקסס על בסיס מלגה, והשלימה לימודי תואר בעבודה סוציאלית.
לאחר מכן למדה משפטים באוניברסיטת דרום טקסס.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 מונתה בידי ראשת העיר של יוסטון לשופטת בכירה, ומילאה תפקיד זה עד 2003. בשנים 2003–2011 הייתה נציבה במועצת מחוז האריס.
ממרץ 2013 עד נובמבר 2018 הייתה חברה בסנאט המדינתי של טקסס מטעם מחוז הבחירה השישי.
בעודה מכהנת כשופטת מוניציפלית, התמודדה גרסיה בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס ה-29 של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית, אשר הוקם זה עתה ב-1992. היא סיימה במקום השלישי בפריימריז בן חמישה מועמדים — התחרות האמיתית במעוז הדמוקרטי בעל הרוב הלטיני.
למקום השני העפיל חבר מועצת העיר בן רייס ולמקום הראשון נבחר ג'ין גרין, חבר הסנאט המדינתי.
גרין הוסיף לנצח בבחירות הכלליות, ונבחר לתקופת כהונה שהסתכמה ב-26 שנה בקונגרס.
בנובמבר 2017 הכריז גרין על פרישתו מהחיים הפוליטיים, וגרסיה — שאיישה באותה העת מושב בסנאט המדינתי של טקסס — הצטרפה לבחירות המקדימות הדמוקרטיות מול שבעה מתמודדים אחרים.
המחוז היה ונותר מעוז דמוקרטי, והזוכה בפריימריז נחשב למנצח המשוער בבחירות הכלליות.
גרסיה קיבלה מומנטום משמעותי כשגרין הביע בה את תמיכתו, והיא זכתה בקלות בבחירות המקדימות עם 63 אחוז מהקולות.
יריבה פיליפ ארונוף, מועמד המפלגה הרפובליקנית, הטיח בגרסיה האשמות בדבר הטרדה מינית והתנהגות לא-הולמת לכאורה, ללא הועיל.
גרסיה ניצחה בנבחרת בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-6 בנובמבר 2018. לצד ורוניקה אסקובר, נמנתה גרסיה בין שתי הלטיניות הראשונות מטקסס, ונוסף על כך היא האישה הראשונה המייצגת את המחוז.
כמו כן, גרסיה היא ההיספנית הראשונה שמייצגת חלק משמעותי מיוסטון בקונגרס.
ב-15 בינואר 2020 נבחרה גרסיה בידי יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי לאחת משבעת מנהלי בית הנבחרים שהציגו את תיק ההדחה נגד הנשיא דונלד טראמפ במהלך משפטו בפני הסנאט של ארצות הברית.
בבחירות 2020 נבחרה מחדש אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
סילביה ויליאמס (10 בפברואר 1936 – 28 בפברואר 1996) הייתה מנהלת מוזיאון, היסטוריונית אמנות ומומחית אמריקאית באמנות אפריקאית.
היא סייעה בפיתוח המחקר וההערכה של אמנות אפריקאית כמרדף משמעותי, אסתטי ואינטלקטואלי בארצות הברית.
ויליאמס נולדה וגדלה בלינקולן, פנסילבניה שבארצות הברית.
אביה היה פרופסור לאנגלית ודיקן באוניברסיטת לינקולן.
היא נישאה לצ'רלטון ויליאמס ולזוג לא היו ילדים.
ויליאמס החזיקה בתארים בתולדות האמנות, אחד ממכללת אוברלין בשנת 1957 ואחד מה-IFA ב-1975. ויליאמס שירתה כאוצרת במחלקה לתרבויות עולם אפריקניות, אוקיאניות ותרבויות חדשות במוזיאון ברוקלין בשנת 1973.
ב-1983 סילביה ויליאמס הצטרפה למוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית במכון סמית'סוניאן ובשנת 1987 פיקחה על מעבר המוזיאון למקומו הנוכחי בקניון הלאומי בוושינגטון הבירה.
במהלך עבודתה במוזיאון, הקדישה עצמה לקידום המוניטין של המוזיאון, בנוסף עזרה למוזיאון לרכוש יותר מ־845 יצירות אמנות אפריקאית מסורתית ומודרנית והדגישה את החשיבות של הערכה והצגה של אמנות אפריקאית.
בשנת 1983 קיבלה את פרס קנדאס להיסטוריה מהקואליציה הלאומית של 100 נשים שחורות.
ב-1989 זכתה בתואר כבוד - דוקטור למכתבים הומניים על ידי מכללת אמהרסט, ושנה לאחר מכן קיבלה תואר כבוד - דוקטור לאמנויות יפות על ידי מכללת אוברלין.
היא כיהנה כנשיאת התאחדות מנהלי מוזיאון אמנות בין השנים 1994–1995.
בגיל 60 נפטרה בוושינגטון הבירה בעקבות סיבוכים במפרצת המוחית.
לאחר מותה המוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית של מוסד סמיתסוניאן השיק את התערוכה The Poetics of the Line: Seven Artists of the Nsukka group, שהייתה גם תערוכת הבכורה של גלריית סילביה ה.
סילביה סליי הייתה אומנית ריאליסטית וולשית - אמריקאית, שפעלה בתנועת האמנות הפמיניסטית.
יצירותיה של סליי, אשר ביטאו את האג'נדה הפמיניסטית שלה, צברו פופולריות רבה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. המפורסמות מבין יצירותיה הן "פיליפ גולב שכוב" (1971), "המרחץ הטורקי" (1973) ו"הזמנה למסע" (1979 -1999).
סליי זכתה בפרס מפעל החיים - ועידת הנשים לאומנות (2011), פרס האמן הנכבד למפעל חיים - ארגון מכללת האומנות של אמריקה (2008), מענק קרן פולוק - קרסנר (1985) ומענק האומנות הלאומי - עמותת האמנים הוויזואלים (1982).
סליי נולדה בווילס, גדלה באנגליה ולמדה ציור באוניברסיטת ברייטון לאמנות.
סליי עסקה בציור כבר מגיל צעיר.
בילדותה, העניקה לה אמה קתרין במתנה צבעי מים וצבעי שמן.
סליי, אשר הוקסמה על ידי יופיו של הטבע, ציירה לרוב פרחי בר.
סליי, שהתעניינה באופנה ובטקסטיל, התקבלה למשרת מלבישה בחנות בגדים בלונדון לאחר סיום לימודיה.
מאוחר יותר, פתחה בעצמה חנות לבגדי נשים בברייטון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, סגרה סליי את החנות ונישאה לצייר מייקל גרינווד.
היא עברה להתגורר איתו בלונדון ושם התחילה את קריירת האומנות שלה.
בשנת 1953, הוצגו ציוריה בתצוגת היחיד הראשונה שלה, בגלריית האמנות קנסינגטון.
התערוכה כללה דיוקנאות של עמיתיה הסטודנטים והאמנים וציורי נוף וטבע דומם.
אולם, כאומנית אישה, היא התקשתה למשוך תשומת לב מקצועית.
התערוכה לא זכתה להדים ולא נחלה הצלחה.
לאחר גירושיה מבן זוגה הראשון בתחילת שנות החמישים, התחתנה סליי עם לורנס אלווי, מבקר אמנות ואוצר מוכר ובעל השפעה.
יחד, היגרו לארצות הברית בשנות השישים המוקדמות, שם עבד אלווי בתור אוצר במוזיאון סולומון ר.
במהלך שנות השבעים המוקדמות, סליי הייתה חברה ב: A.I.D וב: SOHO20, שתיהן גלריות שהוקדשו להצגת יצירות של אמניות.
במשך כמה עשורים סליי אספה יצירות של נשים.
בשנת 1999 היא תרמה אוסף שכלל מעל ל-100 פריטים לגלריית SOHO20. אוסף זה כלל בין היתר יצירות של הלן אילון, לואיז בורז'ואה, אודרי פלאק ואמניות נוספות.
לאחר מעברה לארצות הברית עבודתה החלה לצבור הכרה.
מוטיב מרכזי ביצירותיה הידועות של סליי, הוא היפוך תמות סטריאוטיפיות אומנותיות; היא ערערה את דינמיקת הכוח בין המבט הגברי - ההשקפה הפטריארכלית - לבין הגוף הנשי המחופצן על ידיו, בכך שהציגה ביצירותיה גברים ערומים בתנוחות אשר באופן מסורתי, מפורשות כנשיות.
יצירות רבות של סליי מאזכרות בצורה ישירה יצירות קלאסיות.
דוגמה לכך, היא היצירה "פיליפ גולב שכוב" (1971), בה מוצג גבר עירום שוכב בפוזיציה המפתה - פוזיציה זהה לזאת של האלה ונוס, ביצירתו של דייגו ולסקס, "רוקבי ונוס" (1947-1951).
דוגמה נוספת, היא "המרחץ הטורקי" (1973), המאזכרת את יצירתו של ז'אן אוגוסט אינגרס "המרחץ הטורקי" (1862).
ביצירתו האירוטית של אינגרס, מוצגות למעלה מעשרים נשים עירומות מבוסמות, הנחות בבית מרחץ טורקי.
ביצירתה של סליי, מוצגים שישה גברים עירומים (אחד מתוך השישה הוא בן זוגה הראשון של סליי), הנחים, כמו בדוגמה הקודמת, בתנוחות הדומות לתנוחותיהן של הדמויות ביצירה אותה סליי מאזכרת.
חמישה מהם, מביטים היישר לצופה.
לעומת אינגרס, המציג את דמויותיו כנשים אוריינטליות סטריאוטיפיות, סליי מאתגרת לא את איקונוגרפית העירום הנשי בלבד, אלא גם את התפיסות הקונבנציונליות של מושג הגבריות.
ברם, יצירותיה של סליי אינן מוגבלות לעירום גברי ולאזכור יצירות קודמות; ייחודה נטוע בדיוקנאות האנורמלים שציירה.
בין אם הדיוקן תיאר דמות אחת או קבוצה נרחבת, כל אינדיבידואל הוצג בגופו המלא.
מהבעות הפנים ושפת הגוף האופייניות לדמויות המוצגות ביצירה ועד לביגוד שלהן, הדיוקנאות שסליי יצרה היו רוויי פרטים.
דוגמה הולמת, היא היצירה "סוהו 20 דיוקן קבוצתי", בה מוצגות חברות גלריית הנשים הקואופרטיבית, אליה סליי הייתה שייכת.
למרות שלא קשרה את עצמה לזרם האוונגרד, לאחר הגירתה של סליי לארצות הברית, בהחלט ניתן להבחין באספקטים ביצירותיה שהושפעו מזרם זה; ֿהאטמוספירה המעורפלת שאפפה רבות מיצירותיה המוקדמות, פינתה מקום לפלטה מחודשת של צבעים בהירים ועזים שאפיינה את יצירותיה המאוחרות.
בשנת 1977 העניקה אוניברסיטת נורת'ווסטרן תואר פרופסור לשם כבוד לסליי.
במהלך שני העשורים האחרונים של חייה, רכשה וצברה סליי אוסף מרשים שכלל למעלה ממאה יצירות של אמניות, אותו הציגה בגלריית סוהו 20 בשנת 1999. לאחר פטירתה בשנת 2011, האוסף נתרם לגלריית אוניברסיטת האומנות רואן.
תערוכתה האחרונה של סליי הייתה לאחר מותה, בשנת 2013 במוזיאון טייט ליברפול בלונדון.
בשנת 2010, סליי נפטרה מאירוע מוחי במנהטן, ניו יורק.
סילביה ) הוא בלט באורך מלא בשתיים או שלוש מערכות.
את הכוריאוגרפיה לבלט יצר לואי מראנט, למוזיקה מאת ליאו דליב בשנת 1876. "סילביה" הוא מבחינות רבות בלט קלאסי טיפוסי.
"סילביה" נודע ברקע הארקאדי המיתולוגי שלו, בכוריאוגרפיה, בתפאורות רחבות היריעה ומעל לכל, בפרטיטורה שלו.
מקורות הבלט הם במחזה של טורגואטו טאסו מ-1573 "אמינטה", שמספק את בסיס העלילה ליצירה של דליב.
ז'יל בארבייה ובארון דה ריינאך עיבדו את המחזה בשביל בלט האופרה של פריז.
עיבוד לפסנתר חובר ב-1876 והסוויטה לתזמורת ב-1880.
הצגת הבכורה של "סילביה", ביום רביעי 14 ביוני 1876 בארמון גרנייה, עברה בלי לעורר תשומת לב של ממש.
למעשה, שבע ההפקות הראשונות של "סילביה" לא נחלו הצלחה מסחרית.
ההפקה המחודשת, בשנת 1952, עם כוריאוגרפיה של פרדריק אשטון, עשתה את הבלט לפופולרי.
הצלחתו של אשטון הכינה את הבמה להפקות של 1997, 2004, 2005 ו-2009, שכולן התבססו על הכוריאוגרפיה שלו משנת 1952.
בשנת 1875 בחרה האופרה של פריז בלברית של ברבייה וריינאך ל"סילביה".
גם מראנט נבחר לכתיבת הכוריאוגרפיה ל"סילביה", בהתבסס על ניסיונו העשיר בתחום ומעמדו כ"מנהל בלט ראשי" באופרה של פריז.
כל שאר הכוריאוגרפים הסבירים לא היו זמינים אז.
החזרות ל"סילביה, החלו ב-15 באוגוסט 1875, כשרק השליש הראשון של המוזיקה נשאר לא שינוי.
לכל אורך תקופת החזרות ביצע דליב שינויים מתמידים בפרטיטורה, במקרים רבים ב"עזרת" מראנט וריטה סאנגאלי, שנועדו לרקוד בתפקיד ראשי.
ההתפתחות הזאת בפרטיטורה הייתה תהליך מייגע של תיקונים, עצירות והתחלות מחדש.
מראנט, במיוחד, הציק לדליב בתביעותיו וחזר וביקש שינויים בפרטיטורה לטובת הכוריאוגרפיה שלו, אך ליאו דליב "הכניס את השינויים המבוקשים במועדם."
בלט האופרה של פריז; מראנט: 1876
"סילביה, או הנימפה של דיאנה", כפי שנקרא במקור, היה הבלט הראשון שהוצג באופרה גרנייה המחודשת, ובפאר רב, שהתגלה במקרים מסוימים כמופרז.
התפאורה העתירה של ז'יל שרה לא הוארה כראוי, והדבר גרע מאיכות ההפקה.
לעומת זאת, התלבושות שעיצב לאקוסט זכו להערכה.
בסופו של דבר, הייתה זו המוזיקה של דליב שהצילה את ההפקה.
אלמלא ההערכה הגבוהה שזכתה לה המוזיקה, היה הבלט נשכח עד מהרה ללא זכר.
ריטה סאנגאלי הייתה בגיל 27 הפרימה בלרינה של בלט האופרה של פריז, ומתוך כך הבחירה הטבעית לככב כסילביה.
סאנגאלי תוארה כמצטיינת במבנה גופה, אך לא מרהיבה בכישוריה כרקדנית.
אף על פי כן, היא הייתה הבלרינה היחידה שלמדה את התפקיד, ובמקרה אחד היה הכרח לבטל הצגות באופן זמני עקב "פציעת הרקדנית הראשית".
הבלט האימפריאלי; איבנוב וגרדט: 1901
בין הגרסאות הראשונות החשובות של "סילביה, או הנימפה של דיאנה", לאחר ההפקה הראשונה של 1876, הייתה הפקה שהציג הבלט האימפריאלי בתיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, רוסיה, ב-15 בדצמבר 1901 (2 בדצמבר לפי התאריך המקובל כיום).
הבלט כבר בוצע קודם ברוסיה: ב-1886 רקדה הבלרינה אנטונייטה דל'ארה (שנודעה ביצירת תפקיד פיית שזיף הסוכר במפצח האגוזים ב-1892) קטעים מתוך הבלט בתיאטרון ארקדיה בסנקט פטרבורג, וב-1892 ביצעה הבלרינה קרלוטה בריאנצה (שנודעה ביצירת תפקיד הנסיכה אורורה ביפהפייה הנרדמת ב-1890) את הבלט במלואו בתיאטרון פנטסיה במוסקבה.
ההפקה של תיאטרון מריאינסקי תוכננה במקור לעונת 1900–1901 בבימוי בפיקוח סרגיי דיאגילב, עם תפאורות ותלבושות בעיצוב אלכסנדר בנואה וכוריאוגרפיה של האחרים סרגיי וניקולאי לגאט.
ייתכן, שתרומתו הזכורה ביותר של איבנוב לתולדות הבלט הייתה שינוי שם הבלט מ"סילביה, או הנימפה של דיאנה" ל"סילביה" בלבד.
בתפקידים הראשיים רקדו הפרימה בלרינה הגדולה אולגה פריאובראז'נסקה בתפקיד סילביה והרקדן הראשי סרגיי לגאט בתפקיד הרועה אמינטה.
עוד היו בין הדמויות המשניות בבלט אגריפינה ואגאנובה הצעירה כנימפה של האלה דיאנה, ופאוול גרדט בתפקיד אוריון.
אף כי ריקודיה של הבלרינה פריאובראז'נסקה נחלו הצלחה רבתי, לא כן ההצגה הראשונה.
המו"ל-ועורך ה"גאזט של סנקט פטרבורג", סרגיי חודקוב, בעצמו מומחה לבלט ונודע כשותף לכתיבת הלבריות לכמה בלטים שעלו על במת בלט מריאינסקי, היה אחד מכמה מבקרים שטענו, כי הכוריאוגרפיה של איבנוב וגרדט הייתה באיכות ירודה, וכי הלברית הייתה דלה עד קיצוניות.
עוד גורם שתרם לכישלון הבלט הייתה העובדה, שההנהלה לא התירה שום תפאורות חדשות, ותחת זאת נעשה שימוש בתפאורות מיצירות, שלא בוצעו עוד.
לאחר חמש הצגות בסך הכל הוצא "סילביה" מרפרטואר הלהקה.
על אף זאת, קטעים מן הבלט נכללו באירועי גאלה.
הבלרינה אנה פבלובה כללה מדי פעם רבים מקטעים אלה מן ההפקה של 1902 בסיורי ההופעות שלה, בעיבוד בימתי של מנהל הבלט איוואן קלוסטין.
באחת מהופעותיה בלונדון היה נוכח פרדריק אשטון הצעיר, שזכרונותיו מהופעתה של פבלובה נתנו לו השראה ליצירת גרסה מפורסמת משלו בשביל הבלרינה מרגוט פונטיין בשנת 1952.
אשטון יצר כוריאוגרפיה חדשה ל"סילביה" בשנת 1952. על פי המסופר, עניינו של אשטון ב"סילביה" ניצת כתוצאה מחלום שראה בשנת 1946. בחלום, תבע דליב מאשטון לצקת חיים חדשים בבלט שלו, שלא זכה להערכה הראויה לו.
בהקיצו, קיבל עליו אשטון את המשימה." אשטון שם בכוריאוגרפיה שלו דגש מפורש על התפקיד הראשי; למעשה, הוא עיצב את כל הבלט כמחווה למרגוט פונטיין, בלרינה שעמה עבד.
קלייב ברנס, מבקר דרמה אמריקאי, ציין, "הבלט כולו הוא זר מפואר, שהכוריאוגרף מגיש לבלרינה." את ה"זר" הזה העלה הבלט המלכותי והוא בוצע בבית האופרה המלכותית בלונדון ב-3 בספטמבר 1952. אשטון גם טיפל בלברית של ברבייה להשביח אותה להצגת הבכורה, כדי להעצים את העניין בסיפור.
מרגוט פונטיין שיחקה את התפקיד הראשי של סילביה בפתיחת הגרסה הזאת.
את אמינטה שיחק מייקל סומס, ואוריון היה ג'ון הארט וארוס היה אלכסנדר גרנט.
2004: מוריס; בלט סן פרנסיסקו
כשבלט סן פרנסיסקו פתח את הפקת "סילביה" של הלהקה באפריל 2004, הייתה זו הפעם הראשונה שהבלט הוצג במלואו בארצות הברית.
הפקה זו היא גם היחידה בשנים האחרונות שאיננה מבוססת על הכוריאוגרפיה של אשטון.
לבקשת הלגי תומאסון, יצר מארק מוריס את הכוריאוגרפיה בהתבסס על ההפקה המקורית משנת 1876 והיה נאמן במידה רבה למתודולוגיה ולסגנון של מראנט.
כדברי מוריס, "אני משתמש בפרטיטורה ובלברית בדיוק כפי שנבנו".
הנימוק שנתן מוריס לכך היה פשוט: אופי המוזיקה כרוך לאין הפרד בכוריאוגרפיה של לואי מראנט, כתוצאה מנסיבות חיבורה.
משום כך, "סילביה" המחודש נאמן מאוד למקור, יותר מכל הפקה אחרת מן השנים האחרונות.
בלט סן פרנסיסקו ביצע את "סילביה" מ-21 באפריל עד 7 במאי 2006, לאחר סדרת הופעות מצליחה ב-2004 ו-2005. בהצגת הבכורה ב-2004, הייתה הרקדנית הראשית יואן יואן טאן.
הפקה זו של "סילביה", השלישית של הבלט המלכותי, עלתה לבמה בין 4 בנובמבר ל-3 בדצמבר 2004, כחלק מחגיגות "אשטון 100", עונה שהוקדשה למייסד הלהקה.
הבלט נוצר מחדש בידי כריסטופר ניוטון, ששיחזר (מן הזיכרון ומתיעוד חזותי גם יחד) את הכוריאוגרפיה המקורית של אשטון וביים אותה בשביל הבלט המלכותי.
שלושה צוותי רקדנים ביצעו את הבלט במהלך ההצגות.
2005: אשטון; תיאטרון הבלט האמריקאי
"סילביה" של אשטון התחדש בידי כריסטופר ניוטון על במת המטרופוליטן אופרה, שם ביצע אותו תיאטרון הבלט האמריקאי.
בהפקה האחרונה במטרופוליטן אופרה, ב-4 ביוני 2005, הופיעו פאלומה הרראס כסילביה, אנחל קורלה כאמינטה, חסוס פאסטור כאוריון, קרייג זלסטין כארוס וכרמן קורלה כדיאנה.
"סילביה" נחשב על פי רוב לבלט קלאסי.
הרקע המיתי חסר הייחוד והמוזיקה של שלהי המאה ה-19 משווים לו אופי מיושן.
אלא שמבחינות רבות היה "סילביה" מהפכני לתקופתו.
המוזיקה הייתה ועודנה מוכרת בגדולתה.
היצירה של דליב היא ללא ספק המרכיב המוערך ביותר של הבלט, הודות לחדשנות, היצירתיות והבשלות המאפיינות אותה.
הכוריאוגרפיה של פרדריק אשטון משלימה יפה את המוזיקה מבחינה זו, כשהיא שומרת אמונים לרוח ההפקה המקורית תוך שילוב טכניקות מודרניות והוספת מגע ייחודי משלו.
מקובל לראות ב"סילביה", וקופליה לפניו, את שני הבלטים המודרניים הראשונים הודות למוזיקה החדשנית שלהם.
צ'ייקובסקי עצמו העיר למלחין סרגיי טאנייב בנושא התחכום וכושר ההמצאה ב"סילביה", וכינה אותו "...
הבלט הראשון, שבו המוזיקה מהווה לא רק העניין העיקרי, אלא היחיד.
איזה חן, איזו אלגנטיות, איזה עושר של מלודיה, קצב, הרמוניה." ייתכן שההצהרה הזו מוגזמת משהו, היא אומרת משהו חשוב מאוד על ייחודו של הבלט.
המוזיקה של "סילביה" מגוונת ועשירה, גורמת לצופים להתמקד בה במקום בתפאורות, ברקדנים, בתלבושות.
במקום להתמזג ברקע, כאמצעי ליצירת הלך הרוח ותו לא, המוזיקה של דליב קובעת את הפעילות.
המוזיקה של "סילביה" ראויה לציון גם בשל השימוש החדשני, המפותח יותר בלייטמוטיב.
בחירה סגנונית כזאת אופיינית לדליב, שנשא עיניו אל וגנר.
למעשה, הדים להשפעת וגנר ניכרים בבירור במוזיקה, כגון אופיה ה"סימפוני", כפי שמתאר איבור פורבס גסט במהדורת 1954 של "שנתון הבלט".
עוד בחירה מעניינת של דליב היה השימוש הבולט שלו בכלי נשיפה ממתכת ומעץ, בייחוד בפרלוד האופייני בעוצמתו.
דליב היה גם אחד המלחינים הראשונים שכתבו לסקסופון אלט, כלי שנעשה בו שימוש נרחב בקטעים הכבדים יותר לכלי הנשיפה מעץ, כמו ה"ברקרולה" במערכה השלישית.
הפרלוד למערכה הראשונה וה"פיציקטי" במערכה השלישית הם הקטעים המפורסמים ביותר בפרטיטורה הזו, שחשיבותה רבה בכל מקרה.
"הפיציקטי", המפורסם יותר, הוא דוגמה מוכרת מאוד של סגנון הפיציקטו.
הקטע הזה הוא, לדברי מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים, מנוגן על פי המסורת בסגנון מקוטע, הססני, שאיננו אופייני לכאורה לתפיסתו של דליב.
אגם הברבורים של צ'ייקובסקי נכתב ממש לפני ש"סילביה" עלה על הבמה, ויש הרואים בו את אחד הבלטים הטובים ביותר של התקופה.
ואולפ, צ'ייקובסקי עצמה ביכר את "סילביה" על פני יצירתו הוא, וקרא ליצירת המופת שלו עצמו "חומר עלוב בהשוואה".
צ'ייקובסקי אמר לסרגיי טאנייב, "אני בוש ונכלם.
לו הכרתי את המוזיקה הזאת קודם, כי אז, כמובן, לא הייתי כותב את "אגם הברבורים".
גם מבחינה כוריאוגרפית, "סילביה" מקדים את זמנו.
הכוריאוגרפיה של מראנט משנת 1876 (וכל אלה שאחריה) נחשבו למורדות במסורת כיון שהציבו בלרינות לתפקיד ציידת גברית, מעשה שלא נשמע כדוגמתו עד אז.
על אף חידושים כאלה, הכוריאוגרפיה המקורית ל"סילביה" השתייכה במידה רבה מאוד לתקופה הרומנטית המאוחרת בבלט.
"סילביה" של אשטון מודרני הרבה יותר, ואם כי הוא משמר תחושה קלאסית, יש בו הרבה מן החדשני.
בכוריאוגרפיה משנת 1952, משולבות ב"סילביה" טכניקות חדשות ומעניינות, כגון מיזוג של פנטומימה ומחול ועבודת רגליים מסובכת יותר, הטיפוסיים ליצירותיו של אשטון.
כפי שאמר הסופר ארנולד הסקל, "הוא מקבל את האתגר שמציג "סילביה", של טיפול במוזיקה תקופתית בלי להידרדר לתערובת סגנונות; ואף לא פעם יחידה איננו מתרשמים מן התנועה שהוא מציג לפנינו כמודרנית או כ, עולם ישן'".
ג'יליאן מרפי, הרקדנית הראשית בהפקת תיאטרון הבלט האמריקאי משנת 2005, ציינה, שהכוריאוגרפיה הזאת הייתה מאתגרת מאוד.
אשטון עיצב את הבלט במיוחד לכישרון ולמיומנות של מרגוט פונטיין.
מכאן, שכל מי שמשחקת את התפקיד חייבת להיות מסוגלת לעשות כמיטב יכולתה, ובשעתו "מן הנמנע [היה] להשתוות לרמת הריקוד שלה" (ברנס).
הכוריאוגרפיה הזאת כוללת כמה פה דה דה קשים, לרבות הפה דה דה המרהיב במערכה השלישית, המהווה את שיאו של הבלט.
סילביה - נימפה ציידת צנועה, נאמנה לאלה דיאנה, מושא תשוקתו של אמינטה.
אמינטה - נער רועים פשוט, המאוהב בסילביה.
אפשר להשוותו לאנדימיון, גם הוא רועה צעיר, מושא אהבתה של דיאנה.
ארוס, אל האהבה במיתולוגיה היוונית, דמות מרכזית בבלט, מושא הן להערצה והן ללעג.
דיאנה, אלת הצייד והצניעות במיתולוגיה הרומית.
במקדשה של דיאנה מתרחשת הבכחנליה במערכה השלישית.
אוריון - צייד חודש רעות, שרודף את סילביה וחוטף אותה.
ציידות נלוות - פמליית הציידות של סילביה.
עיזים - שתי עיזים, שמיועדות לעלות לקורבן מנחה לבכחוס, אבל ניצלות הודות למהומה שמחולל אוריון.
סר פרדריק אשטון, יוצר הכוריאוגרפיה ל"סילביה" ב-1952.
הלברית של "סילביה" נחשב לא פעם לאחת הנקודות החלשות בבלט.
העלילה הפשוטה איננה מניחה מקום למשחק משמעותי וגם איננה מעניינת ביותר.
לאמיתו של דבר, כשאשטון יצר כוריאוגרפיה חדשה לבלט בשנות ה-50', הוא ניסה לצקת יתר עניין בעלילה (תוך שמירה על נושאיה הקלאסיים), משום שצפה מפלה אפשרית לבלט בגלל היבט זה שלו.
הבלט נפתח בתמונת פולחן, כאשר יצורי היער מחוללים לפני ארוס.
אמינטה, נער רועים נחות-דרגה, מתפרץ ברגליים כושלות אל המחוללים ומפריע לפולחנם.
סילביה, מושא תשוקתו של אמינטה, מגיעה אל זירת ההתרחשות עם פמליית הציידות שלה ללעוג לאל האהבה.
אמינטה מנסה להסתתר, אבל סילביה מגלה את העוקב אחריה ומשולהבת בזעם, מפנה את קשתה אל עבר ארוס.
אמינטה מגן על האל ונפצע בעצמו.
עתה יורה ארוס חץ בסילביה.
היא נפגעת, ואם כי פציעתה אינה קשה, די בה כדי לסלקה מן הזירה.
צייד, אוריון, מתגלה כמי שצפה בעצמו בסילביה, כשהוא שש על אמינטה חסר ההכרה.
אוריון חוזר ומתחבא עם שובה של סילביה; הפעם היא מגלה אהדה כלפי אמינטה.
בעוד הציידת מתאבלת על קורבנה, היא נחטפת בידי אוריון ונגררת הלאה משם.
האיכרים מתאבלים על דמותו של אמינטה עד שארוס, עוטה גלימה למסווה, משיב את הרועה לחיים.
ארוס מגלה את זהותו האמיתית ומספר לאמינטה על מעללי אוריון.
מערכה II: המערה באי של אוריון
סילביה, השבויה במסתור על האי של אוריון, דוחה את נסיונותיו לפתותה בתכשיטים וביין.
היא מתאבלת עכשיו על אמינטה ושומרת מכל משמר על החץ שנשלף מחזה.
כשאוריון גונב ממנה את החץ, סילביה משכרת את שובה עד איבוד חושים, משיבה לעצמה את החץ ומעתירה לעזרת ארוס.
תפילותיה נענות, וארוס ממהר להגיע ומראה לה בחזון את אמינטה המצפה לה.
השניים יוצאים אל מקדש דיאנה, שם מצפה אהובה של סילביה.
מערכה III: חוף הים סמוך למקדש דיאנה
אמינטה מגיע אל מקדש דיאנה ומוצא בכחנליה, אבל לא את סילביה, שמגיעה כעבור זמן קצר עם ארוס.
לאחר כמה דקות של ששון על המפגש המחודש, מופיע אוריון, שמחפש את סילביה.
אמינטה נאבק בו; סילביה מתבצרת במקדש דיאנה ואוריון מנסה לבוא בעקבותיה.
אלת הצייד דיאנה, בזעמה על מעשה זה של אוריון, מכה בו ואוסרת על המפגש בין אמינטה לסילביה.
ארוס הרחום מציג חזיון לדיאנה.
האלה נזכרת באהבת נעוריה לרועה הצעיר אנדימיון.
היא חוזרת בה מהחלטתה ומבטלת את האיסור.
אמינטה וסילביה מתאחדים בחסות האלים.
סילביה גסטי (בהונגרית: Geszty Szilvia, באנגלית: Sylvia Geszty; 28 בפברואר 1934 – 13 בדצמבר 2018) הייתה זמרת אופרה (סופרן) הונגרייה-גרמנייה, אשר הופיעה ברחבי העולם ובייחוד באירופה, בתחילה במסגרת האופרה הממלכתית של ברלין, ולאחר מכן באופרה הממלכתית של שטוטגרט.
גשטי ידועה בעיקר בתפקידה כמלכת הלילה באופרה "חליל הקסם" ותפקידה כזרבינטה באופרה "אריאדנה בנקסוס".
גסטי נולדה בבודפשט כסילביה מריה אילונה ויטקובסקי.
כבר מילדות היא נהגה לשיר, לרקוד ולנגן בפסנתר.
לאחר שסיימה את לימודיה התיכוניים, למדה גשטי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
הופעת הבכורה האופראית שלה הייתה ב-1959 בבודפשט.
ב-1961 גשטי הצטרפה לאופרה הממלכתית של ברלין, עם הופעת בכורה בה גילמה את אמור באופרה "אורפאוס ואורידיקה" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק.
בין התפקידים אותם גילמה באופרה בברלין היו סוזנה באופרה "נישואי פיגרו", ג'ילדה באופרה "ריגולטו" ומלכת שמאחה באופרה "תרנגול הזהב".
בין תפקידיה המוכרים ביותר – מלכת הלילה באופרה "חליל הקסם" וזרבינטה באופרה "אריאדנה בנקסוס".
משנת 1963 גשטי הייתה אורחת קבועה באופרה הקומית בברלין, שם גילמה ארבע דמויות נשיות מרכזיות באופרה "סיפורי הופמן".
במהלך שהותה בברלין המשיכה גשטי גם ללמוד פיתוח קול.
בשנת 1970 גשטי עברה למערב גרמניה והצטרפה לאופרה הממלכתית של שטוטגרט.
הופעת הבכורה שלה שם הייתה בתור רוזינה באופרה "הספר מסביליה".
בין התפקידים אותם גילמה באופרה בשטוטגרט היו מימי באופרה "לה בוהם" וקונסטנצה באופרה "החטיפה מן ההרמון".
גשטי הופיעה בבתי אופרה ופסטיבלים ברחבי העולם, ביניהם – בהמבורג, מינכן, פריז, לונדון, וינה, בואנוס איירס ולוס אנג'לס.
לצד האופרה, גשטי הייתה גם זמרת ליד, אורטוריה ואופרטה.
בין השנים 1975–1997 גשטי עבדה כמרצה באוניברסיטה הלאומית למוזיקה ולאומנויות הבמה בשטוטגרט.
תלמידותיה המוכרות הן זמרות האופרה מלאני דיינר, מרליס פטרסן ואנג'ליקה לוז.
בסוף המאה ה-20 גשטי יזמה תחרות שירה בינלאומית וביימה אופרות.
גשטי הופיעה פעמים רבות בטלוויזיה וברדיו, ורבות מהאופרות שהיא הופיעה בהן צולמו.
ביום הולדתה ה-70, בשנת 2004, פרסמה גסטי את האוטוביוגרפיה שלה – "מלכת הקולורטורה: זכרונות".
במהלך לימודיה באקדמיה, גסטי זכתה במספר תחרויות שירה, ביניהן התחרות הבינלאומית לפסנתרנים וזמרים ע"ש רוברט שומאן בברלין, בה זכתה בשנת 1960 במקום השלישי.
בשנת 1958 זכתה גסטי בתחרות השירה ע"ש פרנץ ליסט והגיעה למקום השלישי בתחרות שירה בטולוז.
בשנת 1966 היא זכתה בפרס האמנות של גרמניה המזרחית, ובשנת 1968 הוענק לה על ידי הסנאט של ברלין התואר , תואר כבוד המוענק לזמרי אופרה ומוזיקה קלאסית.
בשנת 2005 זכתה באות הכבוד "" של הרפובליקה ההונגרית, כאות הוקרה על הקריירה המפוארת שלה.
אביה של גסטי, שהיה ממוצא פולני, היה רופא, אף על פי שרצונו המקורי היה להיות שחקן.
את העניין והכישרון באמנויות גשטי ירשה, לטענתה, מאמה, שרצתה להיות זמרת, אולם אביה של גסטי, מנע זאת ממנה.
אחותה של גסטי, אריקה ויטקובסקי, היא מורה לפסנתר, ציירת ומשוררת.
מעט לפני תחילת לימודיה באקדמיה נולד לה ולבן זוגה פיטר גסטי בן, שנקרא גם הוא פיטר גסטי, ולאחר מכן הם נישאו.
גסטי נפטרה בדצמבר 2018 בשטוטגרט, בגיל 84.
מלכת הלילה (חליל הקסם, מוצרט)
זרבינטה (אריאדנה בנקסוס, ריכרד שטראוס)
קונסטנצה (החטיפה מן ההרמון, מוצרט)
דונה אנה (דון ג'ובאני, מוצרט)
פיורדיליג'י (כך עושות כולן, מוצרט)
לוצ'יה (לוצ'יה די למרמור, דוניצטי)
אולימפיה, אנטוניה, ג'ולייטה, סטלה (סיפורי הופמן, אופנבך)
סילביה פוטי (בליטאית: Silvia Kučėnaitė Foti); נולדה ב-3 בספטמבר 1961 היא סופרת, עיתונאית ומורה אמריקאית.
ספרה "נכדתו של נאצי" המתאר את עלילות חייו של יונאס נורייקה , סבה, עורר סערה בדעת הקהל בליטא.
סילביה נולדה בצד הדרומי של שיקגו בשכונה שכונתה "ליטה הקטנה" מכיוון שהייתה מאוכלסת ברובה ממהגרים מליטא.
אביה היה John Casimir Kucenas ואמה Dalia Maria (Noreika) Kucenas שהייתה בתו של יונאס נורייקה מי שנחשב לגיבור מלחמה בעיני בני עמו.
סילביה דיברה ליטאית בבית, היא הייתה חברה בכמה ארגוני נוער, תנועת נוער, למדה בבית ספר ליטאי בשבת והשתתפה במחנות קיץ של הקהילה.
סילביה נהנתה בצעירותה מיחס אוהד בקרב הקהילה מכיוון שהייתה נכדתו של יונאס נורייקה, שנחשב לגיבור לאומי בליטא, שעל שמו נקראו בתי ספר ורחובות ולוח להנצחתו תלוי בעיר הבירה של ליטא.
לאחר שקיבלה תואר שני בעיתונאות מ-אוניברסיטת נורת'ווסטרן עברה פוטי לבואנוס איירס, שם עבדה עיתונאית עצמאית עבור הבואנוס איירס הראלד וגרה עם דודתה, אחותו של יונאס נורייקה, שממנה שמעה ותיעדה רבות על נורייקה.
לאחר חזרתה לשיקגו, היא החלה בקריירה רחבה בעיתונאות, בתחילה כעורכת הירחון של האקדמיה לרפואת שיניים ואחר כך כעיתונאית וכותבת תוכן עצמאית.
היא פרסמה שני ספרי רומן מיסטורי.
וזכרתה על אחד מהם בפרס לוואי.
לאחר קבלת תואר שני בחינוך, היא החלה בקריירה בהוראה אך לא פסקה מלכתוב וללמוד (תואר שני בכתיבת ספרי עיון).
אמה של סילביה, דליה מריה, שלמדה לדוקטורט בספרות אספה חומר רב על אביה, יונאס נורייקה, שנחשב בליטא כגנרל הרואי (הידוע בכינויו "גנרל סופה") ולגיבור במלחמתם נגד הסובייטים, והתכוונה לפרסם את ההיסטוריה שלו בספר.
אך מחלה מנעה ממנה להגשים את הדבר.
היא ביקשה באחרית ימיה מבתה סילביה שתמשיך ותשלים את הפרויקט.
סבתה של סילביה, אלמנתו של יונאס נורייקה, הפצירה בנכדתה ל"תת להיסטוריה לנוח במקומה" ולא לחקור אותה.
בשנת 2000 השתתף ויטאוטאס לנדסברגיס ראש הפרלמנט הראשון של ליטא לאחר סיום השלטון הסובייטי ב-1989, בהלוויה של אלמנתו של יונאס נורייקה בוילנה.
פוטי, שגדלה על אגדות הגבורה של נורייקה שהובילו לכבוד בקהילה הליטאית בשיקגו, מצאה עדויות מטרידות לאנטישמיות.
בביקור עם אחיה בליטא בשנת 2000, היא ביקרה בבית ספר על שם נורייקה בעיר הולדתו סוקיאונאי .
מנהל הבית-ספר אמר לפוטי שהוא "ספג עגמת נפש רבה מהיהודים" על היות המוסד של שמו "רוצח יהודים", אבל זה "הכל שקרים ותעמולה סובייטית".
אז נודע לה על חוברת משנת 1933 שחיבר נורייקה שפירטה את משנתו האנטישמית וקריאתו לחרם על היהודים.
התגובה הראשונה של פוטי הייתה הלם והכחשה, וכפי שאמרה בראיון "בהתחלה חשבתי שזו תעמולה רוסית, אך העדויות המשיכו להצטבר"
בביקור בליטא ב-2013 היא נפגשה עם מנהל המרכז הליטאי לחקר רצח העם וההתנגדות ושאלה אותו לגבי נורייקה, בתפקידו כמפקד המחוז, וחתימתו על צווים לאיסוף יהודים והעברתם לגטאות.
לדברי פוטי, תגובת המנהל הייתה "קשה פסיכולוגית להבין מה נורייקה חשב והרגיש בזמן שהוא חתם על הצווים הללו".
היא התייעצה עם סאוליוס סוזידליס, ש"הזהיר אותה בעקיפין מפני מה שהיא עלולה לגלות".
ביחד עם חוקר השואה הליטאי סיימון דובידוויציוס פוטי התחקתה על דרכו של נורייקה וגילתה ששיתוף הפעולה עם הנאצים בזמן המלחמה, של נורייקה ורבים אחרים, היה סוג של סוד גלוי.
בליטא נפגשה פוטי עם אחת מדודותיה שסיפרה לה שנורייקה גר בבית בעיר פלונגה ש"הפך לפתע פנוי".
בחקירה אמרה הדודה כי "היהודים נעלמו, אז הבית הפך להיות פנוי", וכשנשאלה על אחריותו של נורייקה אמרה "אולי לא הייתה לו ברירה".
עם זאת, בעיני פוטי האמת הנוראה הייתה ברורה מאליה.
הייתה מהאסונות הגדולים והאכזריים ביותר בזמן מלחמת העולם השנייה.
לפני המלחמה חיו בליטא כ-220,000 יהודים ואחריה נותרו בחיים רק כ-8,000. רוב רובם של היהודים נרצחו באכזריות בירי לתוך בורות ענקיים, ממש קרוב למקום מגוריהם, ביוזמה ובביצוע של שכניהם הליטאים.
יונאס נורייקה היה מנהיג הפרטיזנים הליטאים במחוז טלז ובתפקידו זה נתן את הפקודה לרצח 1800 יהודי פלונגה.
לאחר מכן מונה נורייקה למושל מחוז שיאוליאי והוא שחתם והורה על העברת כל יהודי המחוז לגטאות והחרמת כל רכושם.
רק בעשור האחרון, ובעיקר בגלל ניסיונות ההדחקה והכחשה של השלטון הליטאי שקם לאחר נפילת הגוש הסובייטי ב-1989, מנסים גורמים רבים להיות לקול עבור רבבות הקורבנות שעונו, נשדדו ונרצחו, זמן רב לפני הפתרון הסופי של המשטר הנאצי.
מדוכדכת ממה שגילתה, הפסיקה סילביה לעבוד על כתב היד שלה ואפילו שקלה לשרוף ולהשמיד אותו.