tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהצטמצם המרחק, התנגשו האוניות זו בזו.
אחדות ניגחו באילי הניגוח את אויבותיהן, ואחרות פרצו בעד המערך תוך כדי ירי קלעים והטלת כידונים.
עיקר המאמץ היה לשתק את תנועת אוניית היריב או להיאחז בה, על מנת להכריע בלוחמת פנים־אל־פנים את חיילי הצי שעל סיפונה.
"ההרפקס נחל את ההצלחה הגדולה ביותר", מספר אפיאנוס.
"אפשר היה להטילו אל האוניות ממרחק רב בשל משקלו הנמוך, וכשמשכוהו חזרה בחבלים נאחז בהן היטב.
בשל אחיזת קרס הברזל לא יכלו האנשים לנתק אותו על נקלה ואורכו הרב היקשה עליהם לחתוך את החבלים.
מאחר שמכשיר זה לא היה מוכר להם מקודם ועל כן לא הצטיידו במוטות שבקצותיהם כילפים, לא יכלו הם לעשות דבר במצב בלתי צפוי זה זולת לחתור לאחור כדי להתנגד למשיכה.
אבל מאחר שהאויב עשה כמותם, היו מאמצי החותרים בשני הצדדים שווים וההרפקס עשה את מלאכתו."
הצי של רומא עד המלחמות הפוניות
עד למלחמה הפונית הראשונה בשנים 264–241 לפנה"ס, היה הצי הרומי קטן ולא מפותח יחסית, והכיל מספר קטן של אוניות, אשר עיקר תפקידן היה לסייר בנהרות וחופי רומא וסביבתה.
עד המלחמות הפוניות הייתה שיטת הלחימה הימית העיקרית ניגוח כלי השיט של היריב ומעט ירי קשתים.
שיטה זו הצריכה יכולת תמרון ומהירות טובה מהיריב.
רומא במלחמות הפוניות ופיתוח העורב
עם כניסתה של רומא למלחמה הפונית הראשונה כנגד קרתגו נוצר צורך לצי גדול ומודרני, אשר יצליח לעמוד כנגד הצי הקרתגי ויכולת התמרון שלו.
את מלאכת הבנייה הרומאים נתנו לבעלות בריתם וזאת בגלל חוסר הניסיון של הרומאים בבניית ספינות מלחמה.
החידוש שהרומאים הכניסו לספינות המלחמה שלהם במטרה לנצח את הצי הקרתגי הוא ה"העורב".
ה"עורב" היה מתקן תקיפה ימי מורכב מכבש אשר לכד את ספינת היריב כאשר היא הייתה קרובה ואפשר לחיל הרגלים להשתלט על הספינה.
המחשבה מאחורי המתקן הייתה ההבנה שהצי הקרתגי מהיר ובעל יכולת תמרון טובה יותר וניסיון רב יותר מאשר הצי הרומי, ויתרונה של רומא נמצא בחיל הרגלים שלה.
לכן על ידי ה"עורב" מנטרלים את יכולת הניווט של הספינות הקרתגניות ומאפשרים לחיל הרגלים הרומאי להשתלט על ספינות האויב.
פוליביוס מיטיב לתאר את ה"עורב" בספרי ההיסטוריה, והוא כותב כך:
התפתחות ימית מהמלחמות הפוניות ועד קרב נאולוכוס
מכשיר ה"עורב" הוכיח את עצמו במלחמה הפונית הראשונה, והרומאים ניצחו את הצי הקרתגי.
אך מלבד הניצחונות על הצי הקרתגי התגלה המכשיר כמוציא את הספינות הרומאיות מאיזון בזמן השיט בים הפתוח, וגרם ליותר טביעות של ספינות רומאיות מאשר האבדות בקרבות.
בעקבות שני אסונות כבדים בשנים 255 ו-253 לפנה"ס שבהן איבד הצי הרומי כחצי מהצי שלו כתוצאה מחוסר האיזון שהעורב גרם, הוחלט לוותר על השימוש ב"עורב".
לאחר המלחמות הפוניות פותחו ספינות מלחמה גדולות יותר, אשר יכלו להכיל יותר כלי נשק (כמו בליסטראות) וחיילים.
במהלך המאבק כנגד מאמציו של סקסטוס פומפיוס בסיציליה, הטיל אוקטביאנוס את משימת בניית הצי מחדש, לאחר שניזוק בסופה, על אגריפה.
אגריפה אימן והכין את הצי הרומאי למלחמה והקרבות מול סקסטוס פומפיוס במערב סיציליה.
להרפקס היה אותו תפקיד כמו ה"עורב", בכך שתפקידו היה לחבר בין שתי ספינות ואפשר השתלטות, אך עם שינויים רבים שהביאו לשדרוג היכולות הצבאיות של הצי של אגריפה.
ההרפקס מתואר בספרו של אפיאנוס ככלי אשר היה מורכב ממוט עץ באורך כ-2.2 מטר, מחוזק בטבעות ברזל, על מנת שלא יישבר בקלות.
ההרפקס נורה מבליסטרה אשר ניצבה על סיפון הספינה, כשהצד שנורה לכיוון ספינת האויב היה מצויד בטבעת ברזל, שבראשה עוגן קרסים מברזל.
תפקיד עוגן הקרסים היה להינעץ בספינה היריבה.
מצדו השני של ההרפקס הייתה טבעת נוספת, אליה חוברו חבלים.
לאחר שעוגן הקרסים ננעץ בספינת היריב, היו מנופים על הספינה היורה מושכים את החבלים, ובכך מקרבים את ספינת היריב לטווח שבו ניתן לחבר את הספינות באמצעי גישור ולהסתער עם חיילים.
מכיוון שספינותיו של אגריפה היו גדולות יותר מספינותיו של סקסטוס יכול אגריפה להציב יותר חיילים על ספינותיו, ולוודא ניצחון בהשתלטות.
ההופעה הראשונה של ההרפקס בקרב
בתאריך 3 בספטמבר 36 לפנה"ס בקרב נאולוכוס ערך ההרפקס את הופעת הבכורה שלו בקרב הימי בין הצי החדש של אוקטביאנוס לצי של סקסטוס פומפיוס.
כאשר תוצאות הקרב הראו באופן חד משמעי את היכולות והחשיבות של ההרפקס בקרב.
17 ספינות הצליחו להימלט עם סקסטוס
135 נתפסו על ידי הצי של אגריפה
ההרפקס בהמשך המערכה של אוקטביאנוס
לאחר קרב נאולוכוס המשיך ההרפקס להיות כלי מרכזי בציו של אוקטביאנוס, והופעל גם בקרב האחרון של המערכה הימית, בקרב אקטיום.
קרב בו ניצח אוקטביאנוס את ציו של מרקוס אנטוניוס וקלאופטרה, ובכך הסיר את האיום האחרון למעמדו בקיסרות הרומית.
כרך ראשון - ספרים א-ו.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"א (1991).
הרפתקאות איכבוד ומר טוד או הרפתקאות איקבוד ומר קרפד הוא סרט אנתולוגיה מונפש אמריקאי משנת 1949 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות, הופץ על ידי RKO Radio Pictures ובוים על ידי קלייד ג'רונימי, ג'ק קיני וג'יימס אלגר עם בן שרפסטין כמפקח הפקה.
זהו הסרט ה-11 שהפיקה חברת וולט דיסני, והוא מורכב משני מקטעים: הראשון מבוסס על ספר ילדים משנת 1908 "הרוח בערבי הנחל", מאת הסופר הבריטי קנת גרהם, והשני מבוסס על הסיפור הקצר משנת 1820 של הסופר האמריקאי וושינגטון אירווינג, "האגדה על סליפי הולו".
דיסני לא הפיקה סרט חבילה נוסף עד מרץ 1977 עם יציאתו של הסרט "הרפתקאותיו של פו הדב".
החל משנת 1955, שני חלקי הסרט הופרדו, ושודרו כחלק מסדרת הטלוויזיה "דיסנילנד".
מאוחר יותר הם שווקו ונמכרו בנפרד בווידאו ביתי.
הוא הסרט היחיד של דיסני בכיכובם של בזיל רת'בון ובינג קרוסבי.
מכיוון שמקטעי ההנפשה של הסרט מבוססים על יצירות ספרותיות, שניהם מוצגים בסצנות לייב אקשן המתרחשות בספרייה כסיפור מסגרת.
המקטע הראשון מוצג ומסופר על ידי בזיל רת'בון, והמקטע השני מוצג ומסופר על ידי בינג קרוסבי.
דקה רקורדס הוציאה אלבום בשנת 1949 בשם "Ichabod – The Legend of Sleepy Hollow" בהשתתפותו של קרוסבי כדי להיצמד עם יציאת הסרט.
המקטע הראשון של הסרט מבוסס על הרומן מאת קנת גרהם.
העלילה מתרחשת בלונדון, אנגליה, הממלכה המאוחדת בין ה-10 ביוני 1907 ל-1 בינואר 1908. בסרט מובא סיפורו של מר קרפד, קרפד הנוטה ל"צעקה האחרונה" בכל דבר אפשרי.
בשל נטייה זו, הוא מוכר בטעות את ביתו לאדם בשם ווינקי בתמורה למכונית, הסחורה החמה ביותר.
מאחר שקרפד מוכר את ביתו, עוברת קבוצה של סמורים פושעים לביתו ומסלקת ממנו את קרפד.
קרפד פונה לידידיו, עכבר, חולד, מר תחש והסוס סיריל על מנת לתבוע את ווינקי למשפט.
במהלך המשפט טוען ווינקי שקרפד בכלל גנב את המכונית וקרפד נזרק לכלא.
חבריו משחררים אותו ויוצאים להשיב את ביתו.
לאחר קרב בתוך הבית הסמורים וווינקי מובסים.
סעודה נערכת לאחר מכן כדי לחגוג את שובו של קרפד לביתו אלא שקרפד אינו נוכח בו משום שרכש את "הצעקה האחרונה" החדשה - אווירון.
הפרוטגוניסט, ג'יי תדיאוס הקרפד, מוצג כהרפתקן חסר תקנה הנוטה ל"צעקה האחרונה" בכל דבר אפשרי ומעולם לא מתעניין מה העלות.
למרות שמר קרפד הוא אסקווייר אציל המחזיק בבעלותו את טירת הקרפד המכובדת, הרפתקאותיו והמאניה שלו כלפי אופנות חולפות הביאו אותו לסף פשיטת רגל.
כמוצא אחרון, חברו של קרפד, מר מקבדג'ר (גירית, מצוין בסרט בתור תחש), מתנדב לשמש כמנהל החשבונות של קרפד כדי לעזור לו לשמור על האחוזה שלו, שהיא מקור לגאווה בקהילה.
יום קיץ אחד, מקבדג'ר מבקש מחבריו הטובים ביותר של קרפד, מר עכבר (נברן מים, בסרט נקרא באופן שגוי 'עכבר מים') וחולד (חפרפרת), לשכנע את קרפד לוותר על השיגעון האחרון שלו - רכיבה פזיזה באזור הכפרי בסוס ועגלה - שעלולה לצבור הרבה מאוד עלויות כספיות ברכוש שניזוק.
מר עכבר וחולד מתעמתים עם קרפד, אבל הם לא מצליחים לשנות את דעתו.
לאחר מכן, קרפד רואה מכונית ממונעת בפעם הראשונה ומוקסם מהחידוש המופלא, לאחר שהשתלטה עליה "מכונית מאניה".
כדי לשמור על קרפד מצרות ולהגן על טירת הקרפד, מר עכבר וחולד נועלים אותו בחדר.
עם זאת, קרפד חומק מהחלון ומאוחר יותר נעצר בידי המשטרה באשמת גנבת רכב.
במשפטו, קרפד מייצג את עצמו ומזמן את הסוס שלו, סיריל, כעד ראשון.
סיריל מעיד שהמכונית שקרפד הואשם בגניבתה הייתה שייכת לכנופיית סמורים (אשר הם עצמם שדדו אותה, אם כי מר קרפד לא היה מודע לכך).
קרפד נכנס לפונדק שבה חנתה המכונית והציעה לקנות את המכונית מאותה החבורה.
אך מכיוון שלא היה לקרפד כסף, הוא במקום זאת הציע להחליף את טירת הקרפד במכונית.
התובע והשופט מגלים חוסר אמון בהצהרה, אז קרפד קורא למוזג, מר וינקי, שיעיד.
עם זאת, כאשר מר קרפד ביקש שיסביר מה קרה בפועל, וינקי טוען במקום זאת שקרפד ניסה למכור לו את המכונית הגנובה.
קרפד נמצא אשם במקום ונידון ל-20 שנות מאסר בבניין בית הסוהר.
ככל שחלפו החודשים, חבריו של קרפד עושים כל מאמץ לערער על תיק, אך ללא הועיל והתיק לבסוף נסגר.
בערב חג המולד, סיריל מבקר את מר קרפד במסווה של סבתו ועוזר לו להימלט בכך שהוא נותן לו מסווה משני משלו.
קרפד רץ לתחנת הרכבת וחוטף קטר קיטור ומסיע אותו מהתחנה לכיוון גדת הנהר, מבלי להיתפס על ידי המשטרה הדולקת אחריו בקטר נוסף, מגיע לביתם של מר עכבר וחולד.
בדיוק אז, מר מקבדג'ר בא לבקר את מר עכבר וחולד ולבשר להם שהוא גילה שווינקי הוא מנהיג כנופיית הסמורים, שהשתלטו על טירת הקרפד, מה שמוכיח שקרפד אכן החליף את אחוזתו במכונית הגנובה; וינקי עצמו מחזיק ברשותו את החוזה.
ביודעם שמר קרפד עדיין אשם בעיני החוק והחוזה הנושא את החתימה שלו ושל וינקי יוכיח את חפותו של מר קרפד, הרביעייה מתגנבת לטירת קרפד ומצליחה לגנוב את החוזה בחזרה ולהימלט בעור שיניהם.
לאחר מכן הסרט מסתיים ביום השנה החדשה כאשר מר קרפד זכה לזיכוי וקיבל בחזרה את מעונו בזמן שמשתמע שווינקי והכנופיה נעצרו.
הסרט מתחיל עם איכבוד קריין שמגיע לסליפי הולו, ניו יורק, כפר קטן מחוץ לטאריטאון הידוע ברדיפת הרוחות שבו, כדי להיות מנהל בית הספר החדש של העיירה.
למרות התנהגותו המוזרה, מראהו וגינוניו הנשיים, איכבוד כובש עד מהרה את ליבן של נשות הכפר ויוצר חברויות טובות עם תלמידיו.
ברום בונס, גיבור העיירה ההולל והבריון, עושה כמיטב יכולתו כדי לעולל מעשי קונדס על איכבוד.
עם זאת, האחרון טוב מאוד בלהתעלם מההתגרויות הללו.
יום אחד, איכבוד פוגש ומתאהב באישה בשם קתרינה, בתו היפה של בלטוס ואן טאסל העשיר וארוסתו הלא רשמית של ברום.
למרות האובססיה ליופייה של קתרינה, איכבוד רוצה בעיקר לקחת את הכסף של משפחתה לעצמו.
ברום, שמעולם לא נתקל באתגר כזה, ממשיך להתחרות מול מנהל בית הספר על ליבה של קתרינה, אך בכל הזדמנות איכבוד מסיים עם ידו על העליונה.
קתרינה, בהחלטה להצית את שלהבת היריבות, מזמינה את איכבוד לאירוע החגיגי השנתי שערך אביה לכבוד חג כל הקדושים, מה שגורם לברום לקנא ולכעוס.
שני היריבים מגיעים למסיבה וברום מנסה נואשות לגרום לאיכבוד לרקוד עם אישה אחרת במקום קתרינה, ומאוחר יותר מנסה לגרום לו ליפול דרך דלת המרתף, אך שני הניסיונות גורמים לתוצאה הפוכה.
בזמן שכולם סועדים, ברום מגלה שחולשתו של איכבוד היא אמונות טפלות, הוא מחליט לשיר את סיפורו של הפרש בלי ראש האגדי והמרושע.
הפרש כביכול רוכב ביערות המפחידים והאפלים בליל כל הקדושים בכל שנה, מחפש ראש חי שיחליף את זה שאיבד, והדרך היחידה להימלט מרוח רפאים זו היא לחצות את הגשר וכך כוחותיו נמוגים.
קתרינה מוצאת את השיר מאוד משעשע ואילו איכבוד, לעומת זאת, מתחיל לחשוש להגנתו ולחייו.
כשהוא רוכב הביתה ממסיבת ליל כל הקדושים, איכבוד נבהל מכל צליל ומחזה שהוא שומע ורואה.
בעודו עובר בבית הקברות הישן, איכבוד שומע קולות של דהירת סוס המגיע לעברו, אך מגלה שהקול מושמע על ידי קני סוף סמוכים המתנגשים בבול עץ.
הוא והסוס שלו פורצים בצחוק, אך צחוקם נקטע על ידי צחוקו המרושע של הפרש בלי ראש, המניף חרב ורוכב על גבו של סוס שחור.
לאחר שנרדף ברחבי היער, איכבוד, נזכר בעצת יריבו, רוכב על פני הגשר כדי לעצור את מרדף הרפאים.
אבל כשאיכבוד מסתכל מאחוריו, הפרש אכן עוצר ואינו חוצה את הגשר, אך הוא משליך ג'ק-או-לנטרן היישר על פניו של איכבוד.
למחרת בבוקר, הכובע של איכבוד נמצא בגשר ליד הדלעת המנופצת, אבל למנהל בית הספר עצמו לא היה זכר.
זמן קצר לאחר מכן, ברום נושא את קתרינה לאישה.
מתחילות להתפשט שמועות שאיכבוד עדיין בחיים, נשוי לאלמנה עשירה במחוז מרוחק עם שבעה ילדים שכולם נראים כמוהו.
עם זאת, אנשי סליפי הולו סירבו להאמין לכך כי היו בטוחים שהוא נלקח משם על ידי הפרש בלי ראש.
לאחר מכן הסרט מסתיים בתמונה האחרונה של הפרש צוחק, שנהפך לאיור מתוך הספר שנסגר וחוזר אל המדף, כשהמצלמה מתרחקת ממדפי הספרייה והאורות נכבים לפתע.
המספר, מבועת ומפוחד, מסיים את דבריו באומרו: "די, אני מסתלק מכאן!".
+הרוח בערבי הנחלדמותמדבב באנגליתמדבב בעברית בגרסה הראשונהמדבב בעברית בגרסה השנייהמספרבזיל רת'בוןאוהד שחרמר קרפדאריק בלוריובל זמירמורן סופרסיריל פראודבוטוםג'י פט אומאליאלברט כהןיובל בינדרמר מקבדג'רקמפבל גרנטשמעון כהןניר רוןמר עכברקלוד אליסטרדב רייזראליעזר וייסחולדקולין קמפבלעפרון אטקיןיולי סקרשופטלסלי דניסוןאורי זלצמןתובעג'ון מקלישיעקב בוךשוטראדמונד סטיבנסיובל בינדרוינקיאלק הרפורדאיציק סיידוףדוורניר רוןדמויות נוספותגיל זמקאוהד שחר
בטי ברוס, שרלין לייסי, מרי מודר, מייקל מורגן, סאלי מולר, קולין סליי ופאולין סליי דיבבו את קטע המזמור לחג המולד.
+האגדה על סליפי הולודמותמדבב באנגליתמדבב בעברית בגרסה הראשונהמדבב בעברית בגרסה השנייהמספרבינג קרוסביאלי גורנשטייןאלי לולאיאיכבוד קרייןברום בונסיובל בינדרקתרינהג'י פט אומאלישפרירה זכאי
בדיבוב באנגלית פינטו קולביג (שסיפק את האפקטים הקולים לאיכבוד קריין) תרם את קולו לדמותו של דרדוויל, הסוס של איכבוד, יחד עם קלרנס נאש שגם סיפק את קולו לאבקת שרפה.
גלוריה ווד ולולי ג'ין נורמן דיבבו את קטע השירה.
כדי לשכנע את דיסני לאשר את הסרט, בודררו וגרנט הכינו סליל לייקה, ששילב תמונות סטוריבורד עם דיאלוג דיאלוג לא מעובד שבוצע על ידי חברי צוות ההנפשה.
דיסני היה סקפטי, והרגיש שזה יהיה "נדוש נורא", אך עם זאת, רכש את הזכויות באפריל באותה שנה.
הסרט נועד להיות סרט סיפורי יחיד באורך מלא עם הכותרת בעלת אותו השם.
לאחר מספר עיכובים עקב שכתוב העלילה, ג'יימס אלגר מונה לביים את הסרט.
באפריל 1941, העבודה על הסרט החלה לרקום עור וגידים כאשר אנימטורים וכותבים התפנו מעבודתם ב"במבי", שכמעט הושלם.
כתוצאה, הפקות הסרטים באורך מלא של האולפנים, כולל גרסאות מוקדמות של "עליסה בארץ הפלאות" ושל "היפהפייה והיחפן", הומעטו מאוד בזמן ש"הרוח בערבי הנחל" נשארה בהפקה מכיוון שעבודת ההנפשה כבר החלה.
עם זאת, לאחר בחינת צילומי ההנפשה, דיסני החליטה לגנוז את הפרויקט תוך החלטה ש"האיכות הייתה הרבה מתחת לסטנדרט הדרוש כדי להצליח בשוק".
הפקת "הרוח בערבי הנחל" החלה מחדש בשנת 1946. לאחר שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה, האנימטור פרנק תומאס אויש לתפקיד בימוי קטעים נוספים עבור "הרוח בערבי הנחל" לצד ג'יימס אלגר בתקווה להציל את הפרויקט.
על פי הוראותיה המחמירות של דיסני, הסרט קוצר לאורך של 25 דקות.
עם זאת, הפרויקט נגנז שוב בעקבות פיטורים באוגוסט 1946. בינתיים, בדצמבר 1946, החלה דיסני בהפקה של סרט הנפשה באורך מלא חדש, עיבוד לסיפור הקצר "האגדה על סליפי הולו" של וושינגטון אירווינג, שהיה אמור להיות מבוים על ידי ג'ק קיני וקלייד ג'רונימי.
בערך באותה תקופה, התפתחו תוכניות לשלב את "הרוח בערבי הנחל" עם "האגדה על עמק האושר" ו"הגרמלינים", סיפור מקורי שפותח על ידי הסופר רואלד דאל, לסרט חבילה שכותרתו "Three Fabulous Characters".
כאשר "הגרמלינים" לא הצליח להתממש, הכותרת שונתה לשם "Two Fabulous Characters".
הסרט החדש קיבל מאוחר יותר את השם הסופי שלו "הרפתקאות איכבוד ומר קרפד".
במרץ 1948, דווח כי בינג קרוסבי נבחר לספק קריינות למקטע של "האגדה על סליפי הולו", בעוד שבזיל רת'בון נבחר לספק את הקריינות למקטע "הרוח בערבי הנחל".
ויילר מהניו יורק טיימס שיבח את הסרט ואמר כי "מר דיסני, בסיוע הצוות שלו, כמו המספרים המושלמים בינג קרוסבי ובזיל רת'בון, וצמד יצירות ספרותיות ותיקות, יצר האספה של יצורים מצוירים, אשר, באופן כללי, יש את המאפיינים השובי לב והקסם האישי של יצירות ידועות כמו מיקי מאוס, דמבו ועוד".
הרמן שוינפלד מוראייטי הרגיש שהסרט "מדורג בין הסרטים המצוירים באורך מלא הטובים ביותר שיצאו על ידי אולפני וולט דיסני".
על "הרוח בערבי הנחל", הוא העיר כי "יש לו יתרון מתוחכם וסאטירי בקומדיה שלו אשר יגביל את ההערכה אליו לקהל הבוגר בלבד.
האגדה של אירווינג, לעומת זאת, מוצגת בהתזות צבע ובהטחות רבות של הומור ואלימות אשר יקסמו באופן מהותי לכל קבוצות גיל.
יחד הם מרכיבים חבילה סולידית של בידור מגוון".
מגזין לייף כתב שהעיבוד של דיסני ל"הרוח בערבי הנחל" "משמיט את השירה ואת רוב הדקויות, אבל עדיין יש בו מספיק אקשן לילדים ומספיק שנינות לכולם.
הוא זריז ומהנה, ולכל אורך הדרך, אירוני וטוב לב.
למרות שהחלק של איכבוד מתוך 'איכבוד ומר טוד' טיפשי ומבולבל, החלק של מר קרפד מספיק טוב כדי לשכנע את מעריצי דיסני שהמאסטר הזקן עדיין יכול להפגין את יכולות הניתור והחיוניות שהיו לו לפני המלחמה".
מגזין טיים הרגיש באופן כללי שהסרט הוא "כותרת כפולה שאינה אחידה מאת וולט דיסני, ששילב לכדי סרט אחד שתי קלאסיקות ספרותיות שונות".
עם זאת, הוא שיבחו במיוחד את "הרוח בערבי הנחל", וכתב: "ההשתוללות העליזה והמהירה הזו שימשה השראה לכמה מהשרטוטים החדשניים ולסאטירה של דיסני".
הוא היה פחות פתוח למקטע של "סליפי הולו", וכתב שזה היה "הכי שטחי של דיסני.
שאר הסיפור, העוסק באנשים משונים ואגדיים, הוא תפל ופרוזאי".
היסטוריון ומבקר הקולנוע של דיסני, ליאונרד מלטין, שכתב בספרו "The Disney films", כתב כי הסרט היה "אחד מסרטי ההנפשה באורך מלא המתעתעים ביותר של דיסני: במיוחד 'הרוח בערבי הנחל' שיש בו כמה מהעבודות הטובות ביותר שהאולפן עשה אי פעם".
פאוסט מ-Common Sense Media נתן לסרט חמישה מתוך חמישה כוכבים, וציין שהסרט מציג "שני סיפורים קלאסיים המסופרים בסגנון דיסני הטוב ביותר".
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, יש לסרט דירוג חיובי של 94%, על סמך 16 ביקורות, עם ציון ממוצע של 7.4/10. ב-Metacritic, לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 74 מתוך 100, על בסיס של 5 מבקרים, המציין "ביקורות חיוביות באופן כללי".
הסרט גרף 1,200,000 דולר בהשכרות ביתיות בארצות הברית ובקנדה.
במצטבר, הוא הרוויח 1,625,000 דולר בהשכרות ברחבי העולם.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב על הצילום הטוב ביותר בסרט צבעוני.
במהלך שנות השבעים פוצל הסרט לשני סרטים קצרים, בהתאם לשני חלקיו.
בשנת 1991 דובב חלקו הראשון של הסרט - "הרוח בערבי הנחל" - ויצא בקלטות תחת הלייבל "דיסני מיני קלאסיקס".
על מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי כשעל הניהול המוזיקלי עמל רוני וייס.
בשנת 2004 דובב לעברית חלקו השני של הסרט - "האגדה על סליפי הולו" - והופץ ב-DVD לצד "בן המלך והעני" (שכלל את דיבובו המקורי) כחלק הראשון בסדרת "אגדות דיסני" מתוך שישה חלקים.
הסרט בצורתו האחידה בגרסה העברית מעולם לא יצא רשמית אך הפך להיות פופולרי באתרי הורדות.
ב-24 בנובמבר 2022 עלה הסרט בדיבוב חדש לספק שירותי הזרמת מדיה דיסני+, כאשר מהמדבבים המקוריים נשאר רק אוהד שחר.
בגרסה זו במאי הדיבוב היה רועי גבע.
את הדיאלוג תרגמה שחר קדוש ואת השירים אסנת גונן, הוא הופק תחת ענבר עזרא באולפני דאבי דאב.
פארקים ואתרי נופש של דיסני
לסרט יש נוכחות בחלק מהפארקים ואתרי הנופש של דיסני בעיקר באמצעות מתקנים ומסעדות.
יש את בית הקפה סליפי הולו, בעיצוב "האגדה על סליפי הולו", הממוקם בכיכר החירות שבממלכת הקסם, בעוד שהסיפור של "הרוח בערבי הנחל" נוכח במסעדת טירת הקרפד הממוקמת בארץ הפנטזיה שבדיסנילנד פריז.
באתר הנופש דיסנילנד, המתקן המסע הפרוע של מר קרפד, הממוקם בארץ הפנטזיה שבפארק דיסנילנד, הוא מבוסס על דמותו של מר קרפד, בעוד התהלוכה Frightfully Fun Parade, שבמהלך ההופעה Oogie Boogie Bash, כוללת את הפרש בלי ראש בההרפתקה הקליפורנית של דיסני.
הפרש בלי ראש מופיע גם במתקן במהלך מסיבת ליל כל הקדושים הלא כל כך מפחידה של מיקי בממלכת הקסם שבדיסניוורלד.
הרפתקאות ברנרד וביאנקה הוא סרט הרפתקאות משנת 1977 של חברת וולט דיסני.
זהו סרט האנימציה ה-23 באורך מלא של החברה.
עלילתו מבוססת על הספר "המצילים" מאת מרג'רי שארפ.
הסרט היה ההצלחה האחרונה של האולפנים עד תחילת התקופה שנהוג לכנות "הרנסאנס של דיסני" עם הפקת "בת הים הקטנה".
לאור ההצלחה במכירות שלו, הפיקה חברת וולט דיסני, לראשונה בתולדותיה, סרט המשך: בשנת 1990 יצא לאקרנים "ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה".
הסרט הופץ לראשונה בגרסה עברית בקלטות וידאו.
ברנרד (בוב ניוהארט / עפרון אטקין) - מנקה בארגון עזרה והצלה אשר חובר אל מיס ביאנקה במטרה לעזור ל-פני.
מאמין באמונות תפלות וסובל מפחד תעופה (בדומה למדבבו המקורי, בוב ניוהארט).
מיס ביאנקה (אווה גאבור / חני נחמיאס) - נציגה מהונגריה של ארגון עזרה והצלה.
מאדאם מדוזה (ג'רלדין פייג' / ליליאן ברטו) - מרשעת אדמונית שמנסה להשיג יהלום גדול באמצעות פני.
פני (מישל סטייסי / שירלי וורטהיימר) - יתומה בת 6 שנמצאת תחת חסותה של מאדאם מדוזה.
מר סנופס (ג'ו פלין / שמחה ברבירו) - שותף העסקים המגושם של מדוזה.
אורוויל (ג'ים ג'ורדן / דור צויגנבום) - אלבטרוס שמטיס את ברנרד וביאנקה אל האי של מאדאם מדוזה.
רופוס (ג'ון מקינטייר / יהודה אפרוני) - חתול זקן שמתגורר בבית היתומים.
טיפל בפני עד שנלקחה בידי מאדאם מדוזה.
ברוטוס ונרו - תניני המחמד של מאדאם מדוזה.
בסוף הסרט מנסים לטרוף אותה אחרי שהיא נתקעת בארובת הספינה לאחר פיצוצה.
אווינרוד- שפירית ממין זכר שמשמשת כרפסודאי של סירת מנוע העשויה מעלה.
בסוף הסרט נהיה עובד שלהם.
טדי - דובון הצעצוע של פני המשמש לה לחברה.
הרפליים (שם מדעי: Herpelidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי רגליים.
משפחה זו היא קרובתם הרחוקה של משפחת תולענים הודיים ושתי המשפחות התגלו רק במחקרים מאוחרים.
ההרפליים חיים רק באפריקה באזורים לחים ורקבוביים, בעיקר ביערות קונגו, אך גם במזרח אפריקה באזורים פתוחים יותר.
כמו שאר המשפחות הם בעלי דמיון לתולעים בעלי לסתות גדולות, עיניים קטנות ועור לח בצבעים כחול-לבן.
הם עוברים את שלב הראשן והופכים לבוגרים מיד לאחר הבקיעה.
הם טורפים חרקים וחסרי חוליות נוספים.
הרפר קולינס היא אחת מהוצאות הספרים הגדולות בעולם.
היא נשלטת בידי ניוז קורפ, קבוצת תקשורת בינלאומית.
שם ההוצאה מורכב משילוב שמותיהן של מספר הוצאות לאור, לאחר מיזוגים ורכישות ביניהן.
מדי שנה מפרסמת ההוצאה כ-10,000 ספרים חדשים ב-17 שפות שונות.
המטה העולמי של ההוצאה שוכן בניו יורק שבארצות הברית, אך להרפר-קולינס פעילות גם ב-17 מדינות נוספות.
הרפר קולינס יצרה אפשרות עיון בקטעים נבחרים מתוך ספרים באתר האינטרנט שלה, אפשרות הזמינה גם בטלפון הנייד.
האפשרות נוצרה הן במטרה לקדם מכירת ספרים והן במטרה לקדם את "הרפר קולינס" בפלח השוק האינטרנטי.
בעקבות פתיחת האפשרות הובעו חששות בדבר ניצול לרעה של האפשרות באמצעות שיתוף קובצי הספרים.
באוקטובר 2013 הכריזה החברה על שיתוף פעולה עם פלטפורמת שיתוף הקבצים Scribd, במסגרתה יקבלו קוראים המנויים ל-Scribd גישה לספרים מתוך המגוון המוצע.
נציגת החברה מסרה לתקשורת שבעסקה העניקה החברה לראשונה גישה לכמות ספרים גדולה מאוד.
הרפקטוגנתוס (שם מדעי: Harpactognathus; מילולית: "לסתות לוכדות") הוא סוג של פטרוזאור שחי ביורה העליון.
מאובניו התגלו בתצורת מוריסון, בוויומינג.
פטרוזאור זה דמה במראהו לרמפורינקוס האירופאי, וייתכן שהיו קרובי משפחה.
הוא הגיע למוטת כנפיים של 2.5 מטר ואורך הגולגולת הגיע ל-280–300 מילימטרים.
מבנה הלסת מורכב משיניים דקות וחדות שעזרו ללכוד עצמים קטנים.
הלסתות היו בעלות קצה רחב וצורתם ישרה.
ייתכן שהיה להם זיז עצם גדול מעל החוטם שלא הגיע לקצה הלסת.
ככל הנראה היה לו זנב ארוך.
ייתכן שהיצור דמה לרמפורינקוס וניזון מדגים וטרף מימי לאורך החופים.
אפשרות אחרת היא שהוא הותאם לתפוס חולייתנים יבשתיים קטנים עם לסתותיו או אולי היה אוכל-כול דמוי-עורב.
הרפר רנאבוט היא מכונית פתוחה בתצורת תלת אופן מתוצרת יצרנית המטוסים אוורו (שם מלא: "A.V.
Roe and Company ") הבריטית אשר יוצר בין השנים 1921–1926.
סך הכול יוצרו כ-500 יחידות.
תצורות: מושב בודד (מושב הכולל משענת גב), דו מושבי (מושבים בטור)
המנוע ממוקם בצד הימני של הנהג
הרפס שפתיים הידוע בכינויו פצע חום, הוא סוג של זיהום הנגרם על ידי וירוס הרפס סימפלקס, ומשפיע בעיקר על השפתיים.
הסימפטומים כוללים בדרך כלל כאב בעור ואחריו שלפוחיות קטנות או פצעים.
ההתקפה הראשונית עשויה להיות מלווה גם בחום, כאב גרון, ובלוטות לימפה מוגדלות.
ההתפרצות בדרך כלל נרפאת בתוך עשרה ימים, אבל הווירוס נשאר רדום בגנגליון הטריגימינלי והנגיף עשוי להתפרץ מחדש מעת לעת.
הגורם הוא בדרך כלל וירוס הרפס סימפלקס מסוג 1 (HSV-1) ולעיתים הרפס סימפלקס מסוג 2 (HSV-2).
הזיהום מתפשט בדרך כלל בין אנשים על ידי מגע ישיר שאינו מיני.
התקף יכול להיגרם כתוצאה מאור שמש, חום, לחץ פסיכולוגי או מחזור.
מגע ישיר עם איברי המין עלול לגרום הרפס גניטלי.
האבחון מתבסס בדרך כלל על סימפטומים, אך ניתן לאמת אותו בבדיקה ספציפית.
מניעה כוללת הימנעות מנשיקה או שימוש בפריטים האישיים של אדם נגוע.
להרפס השפתיים לא קיים תרופה אך ניתן לטפל בתסמינים באמצעות תחמוצת אבץ, או קרם אנטי-ויראלי שנראים כמפחיתים מעט את משך הסימפטומים ואת תדירות ההתפרצויות.
לאחר התפרצות ראשונית כ-33% מהאנשים יפתחו התפרצויות נוספות.
התפרצות מתרחשת לעיתים קרובות אצל צעירים מתחת לגיל 20 וכ-80% מפתחים נוגדנים עבור הנגיף עד גיל זה.
אצל אלו עם התפרצויות חוזרות, אלה בדרך כלל מתרחשים פחות משלוש פעמים בשנה.
תדירות ההתפרצויות פוחתת בדרך כלל עם הזמן.
מקור השם "הרפס" הוא ביוון העתיקה, ופירוש המילה הוא "לזחול".
השם נובע מפגעים נחשוניים בעור העלולים להופיע במהלך המחלה.
בעברית המונח הכללי להרפס הוא שלבקת.
זיהומי הרפס לרוב א-סיפטומטים, וכאשר הסימפטומים מופיעים הם נפתרים לרוב תוך שבועיים.
הסימפטום העיקרי של הרפס השפתיים-זיהום אוראלי הוא דלקת של הרירית של הלחי והחניכיים, הידועה בשם גינגיבוסטומטיטיס הרפטיס (gingivostomatitis herpetic), אשר מתרחשת בתוך 5–10 ימים של הידבקות.
תסמינים אחרים עשויים לכלול כאבי ראש, בחילה, סחרחורת, חום, גרון כואב וכיבים שלפעמים מבולבלים עם אפתות.
זיהום הרפס שפתיים ראשוני בקרב מתבגרים מתבטא לעיתים קרובות בדלקת לוע קשה עם נגעים המתפתחים על הלחי והחניכיים.
לעיתים מתפתח קושי בבליעה (דיספגיה) ובלוטות לימפה נפוחות (לימפדנופתיה).
התפרצויות חוזרו נפוצות יותר עם זיהומים HSV-1 מאשר עם HSV-2. הסימפטומים בדרך כלל מתקדמים בסדרה של שמונה שלבים:
תקופת ההפוגה (שבועות עד חודשים): לאחר ההדבקה הראשונית, הנגיפים עוברים לגרעיני עצב סנסוריים (גנגליון טריגמינלי), שם הם מתגוררים כווירוסים סמויים לכל החיים.
התעוררות (יום 0–1): הסימפטומים מתחילים בדרך כלל עם עקצוץ ואדמומיות בעור סביב האתר נגוע.
שלב זה יכול להימשך בין כמה שעות לכמה ימים טרם הביטוי הפיזי של זיהום.
דלקת (יום 1): הווירוס מתחיל לשכפל ולהדביק תאים בסוף העצב.
התאים הבריאים מגיבים לפלישה עם נפיחות ואדמומיות המוצגות כתסמינים של זיהום.
טרום דלקת (יום 2–3): שלב זה מוגדר על ידי שלפוחיות זעירות דלקתיות אשר עשויות לגרד והן רגישות מאוד למגע.
עם הזמן, השלפוחיות יכולות להתפשט לאזור האף, הסנטר, והלחיים.
הנגע הפתוח (יום 4): השלב הכואב והמדבק מכולם.
כל שלפוחית נפתחת והן מתמזגות ליצירת כיב פתוח.
נוזלים משוחררים באיטיות מכלי הדם ורקמות דלקתיות.
הנוזל יחד עם חלקיקים נגיפיים פעילים מדבק מאוד.
בהתאם לחומרת ההתפרצות, ניתן לפתח קדחת ובלוטות לימפה נפוחות מתחת ללסת.
קרום (יום 5–8): מתחיל להיווצר קרום צהבהב-חום שעשוי מסרום הדם המכיל חלבונים שימושיים, ומהווה את תחילת תהליך הריפוי.
פתיחה של הגלד כתוצאה ממתיחת השפתיים בחיוך או אכילה עשויה לגרום לכאב רב.
ריפוי (יום 9–14): עור חדש מתחיל להיווצר מתחת לגלד בזמן שהוירוס נסוג.
במהלך שלב זה נפוצים גירוי, גירוד, וכאבים.
לאחר הגלד (12–14 ימים): אדמומיות אופיינית באזור הזיהום בזמן שהתאים שנהרסו נבנים מחדש.
הרפס שפתיים מתרחש כאשר וירוס הרפס סימפלקס בא במגע עם רקמה רירית הפה או בפצע בפה.
זיהום על ידי סוג 1 של וירוס הרפס סימפלקס (HSV-1) הוא הנפוץ ביותר; עם זאת, מספר המקרים הנגרמים על ידי סוג 2 גדל, ומוערך כגורם 10–15% של זיהומים אוראליים.
לאחר שהנגיף נכנס לגוף הוא עובר מהפה ונשאר חבוי במערכת העצבים המרכזית.
בכשליש מהאנשים, הנגיף יכול "להתעורר", כך שהנגיף עובר במורד העצבים אל העור, שם הוא עלול לגרום לשלפוחיות סביב השפתיים, בפה או בכ-10% מהמקרים, על האף, הסנטר או הלחיים.
התקף הרפס שפתיים עשוי להיות מושפע ממתח, וסת, אור שמש, כוויות שמש, חום, התייבשות או טראומה מקומית בעור.
התערבויות כירורגיות כמו ניתוח שיניים או עצבי, קעקוע בשפתיים, או אסתטיים גם כן עלולים לעורר התפרצות.
במקרים נדירים, הווירוס יכול להיות מועבר לולדים על ידי בני משפחה או צוות בית החולים הנושאים הרפס שפתיים, ולגרום מחלה חמורה הנקראת הרפס סימפלקס של הילוד.
המונח השגור עבור ברפס שפתיים- "פצע קור" נובע מכך שהוא מתעורר לעיתים קרובות על ידי חום, למשל, כפי שעלול להתרחש במהלך זיהום בדרכי הנשימה העליונות (כלומר הצטננות).
פצעי השפתיים עלולים לעבור לאזורים אחרים של הגוף, כגון העין, העור, או אצבעות; זיהום בעין, בצורה של דלקת הלחמית או דלקת קרום, יכול לקרות כאשר העיניים שפשפו לאחר לגעת הנגע.
זיהום אצבע (whitlow herpetic) יכול להתרחש כאשר ילד עם הרפס שפתיים מוצץ את אצבעותיו.
בדיקות דם עבור הרפס עשויות להבחין בין סוג 1 וסוג 2. כאשר אדם אינו חווה סימפטומים כלשהם, בדיקת דם לבדה אינה חושפת את מיקום הזיהום.
הדרך היחידה לדעת בוודאות אם בדיקת דם חיובית עבור הרפס הוא עקב זיהום של הפה, איברי המין, או במקום אחר, הוא מדגם נגעים, שכאמור אינו אפשרי אם האדם הסובל הוא אסימפטומטי.
המערכת החיסונית של הגוף בדרך כלל נלחמת בנגיף.
ניתן להפחית את הסיכוי להתפשטות הזיהום באמצעות פעולות מניעתיות כגון הימנעות ממגע בפצע, שטיפת ידיים לעיתים קרובות בזמן ההתפרצות, הימנעות משיתוף פריטים הבאים במגע עם הפה ומקרבה לאחרים.
מאחר שקשה לנבא התפרצות וכן כיוון שהיא נמשכת זמן קצר ונרפאת במהירות, קשה לערוך מחקר על הרפס שפתיים.
בעוד תרופה בשם פמציקלוביר מסייעת לקיצור זמן ריפוי הנגע, היא לא יעילה במניעת נגעים; שילוב של אציקלוביר, ולציקלוביר וקורטיזול שימושיים גם בטיפול בהתפרצויות ונמצאו יעילים גם במניעתן.
אציקלוביר וולציקלוביר יעילים במניעת התפרצויות חוזרות אם הן נלקחות טרם הופעת סימפטומים או חשיפה לגורמים מעוררים.
לרוב המערכת החיסונית של הגוף האנושי ואנטיגנים מיוחדים נלחמים בנגיף ביעילות.
דוקוסזנול, אלכוהול שומני רווי, מהווה טיפול מקומי בטוח ויעיל שאושר על ידי מנהל התרופות והמזון האמריקאי, אך בשל מנגנון הפעולה שלה, קיים סיכון קטן לתגובת התנגדות לתרופה.
שימוש בתחמוצת אבץ או אבץ סולפט עם הופעת הסימפטומים עשוי לקצר את משך ההתפרצות.
תרופות אנטי ויראליות יעילות כוללות אציקלוביר ופנציקלוביר, אשר יכולות להאיץ ריפוי בעד 10%.
גלולות פמציקלוביר או ולציקלוביר במינון גבוה חד פעמי נמצא כיותר יעיל מאשר הטיפול המסורתי של מינונים נמוכים במשך 5–7 ימים.
נכון להיום אין תרופה או חיסון שהוכחו כיעילים נגד הרפס השפתיים, אך מספר מחקרים מתנהלים בניסיון לפתח חיסון.
הרפס שפתיים נפוץ ברחבי העולם.
מסקר רחב שנערך בקרב צעירים בשש יבשות נמצא שכ-33% מהגברים וכ-28% מהנשים סבלו מהתפרצות הרפס שפתיים פעמיים ומעלה במהלך השנה שלפני המחקר.
הימצאות המחלה בארצות הברית נאמדת ב-20–45% מהאוכלוסייה הבוגרת, בצרפת כ-32% אצל גברים וכ-42% אצל נשים.
ספרו של לואיס קרול, "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" משנת 1865, זכה לא רק לפרשנויות מילוליות, אלא גם לפרשנויות חזותיות רבות.
הספר אויר על ידי אלפי מאיירים במהדורות שיצאו בשפה האנגלית ובמהדורות של תרגומיו לשפות זרות.
קרול סבר שהאיור המלווה את הסיפור, איננו רק "קישוט" המגביר את המוטיבציה של הקורא הפוטנציאלי, אלא יש לו ערך כממחיש את הצדדים החזותיים של הסיפור וכמפרש עצמאי של הטקסט.
"מה טעם בספר אם אין בו תמונות או שיחות", כתב הרוורנד צ'ארלס לוטוויג' דודג'סון, הידוע בשמו הספרותי "לואיס קרול.
זאת, בפתח כתב היד "הרפתקאות אליס מתחת לפני האדמה", גרסתו הראשונה של הספר "אליס בארץ הפלאות".
ג'ון טניאל ראה את תפקידו כמאייר בענווה.
לא תמיד קיבל את דרישותיו של קרול, היה עצמאי בתפיסתו הציורית, אולם ראה את תפקידו כמלווה מסור ונאמן שצריך לספק את המימד החזותי הנחוץ לסיפור.
הוא ראה בציוריו רק פרוש למציאות המסופרת בסיפור ובכך השיג את הסיפוק הראשוני של הקורא הילד.
זהו כמדומה גם סוד הצלחתו .
איוריו של ארתור רקהאם הוסיפו לספר את הרובד הרומנטי, את ראיית הילדות כתקופת תום חלומי ויחד עם זה את ההתנגשות המאיימת בין חזון הילדות לבין העולם המעוות, המפחיד, של המבוגרים, כפי שהוא נשקף לנגד עיניו הנדהמות של הילד.
סלבדור דאלי הניח את קיומו של הרובד שנחשף בציוריו של רקהם, אולם הוא הרחיב את מעגלה של היצירה ומשך אותה אל תחום ההתנסות האישית שלו כאמן.
התבגרותו של אמן היא הרגע בו הוא מסוגל ליצור יצירה מושלמת ואמיתית שהיא מעין התגלות מקודשת.
את אנתוני בראון מעסיק במיוחד רובד ה"נונסנס" הנוצר בחיינו, בגלל קוצר הדעת האנושי.
הפער הקיים בין העולם האנושי המופנם של מחשבה ודמיון יוצר, לבין מציאות שבני אדם יוצרים למעשה, ובתוכה הם חיים ופועלים.
קרול כמחבר הסיפור, היה מודע היטב לרב רובדיותה של היצירה למשמעויות הרבות שהקורא יכול למצוא בה.
הוא ידע שהילדים להם נועד הסיפור, ייהנו בעיקר מן העיוות הפרודי של שירי ילדים המוכרים, מן ההומור, האיגיון ומן הלעג לנימוסי החברה ודרכי החינוך המקובלות.
אך הוא קיווה גם שהמבוגרים יגלו בספר רבדים נוספים, כגון:
הרובד הפסיכולוגי המתאר את סיפור המורכב של תהליך ההתבגרות וגיבוש הזהות
הרובד הפילוסופי המצביע על קוצר ידו של הגיון המתבטא בפילולוגיה ובמתמטיקה, להסביר את המציאות.
באיוריו המקוריים, שילב קרול, את הדמות הקונבנציונלית של הילדה בעולם של יצורים מוזרים, בעלי חלקי גוף רגילים וחלקים מוזרים ודמויות דמיוניות, ה"כמו צב" – עשויות מאיברים של צב וחפרפרת.
הוא השתמש בתוך ציור אחד בקני מידה שונים לכל חלק מחלקיו.
ציורים כאלה, שיער, ישעשעו את הילדים ויעוררו אולי מחשבה אצל המבוגרים.
קרול, הושפע ממורו לציור, סר ג'ון רסקין, שסבר שסגנון גרוטסקי מאפשר לאמן לגעת בנושאים שאינם ניתנים לטיפול קונבנציונלי.
לדעתו של רסקין באמצעות המגוחך, האירוני, המוגזם והמופרז בכוונה, קל יותר לגעת, באמת עמוקה ואפילו במכאיב.
האופי ההומוריסטי – הגרוטסקי של הטקסט ושל האיור, גורם לקורא להוריד את מתרסי הביקורת ומאתגר את החשיבה על המופשט, הנסתר וקיומי.
האיורים של לואיס קרול - 1864
הציורים של קרול, אינם בעלי ערך רב.
חשיבותם גדולה בעיננו, רק מפני שהם מבטאים את רעיונותיו של קרול על דרכי ותפקידי האיור.
דווקא היום, כאשר אמנים נוהגים לטעון, שהחשוב ביותר אינו ביצוע הציור, אלא "הרעיון החזותי", אנו חייבים להתייחס ל"רעיונותיו החזותיים" של הסופר – מאייר, אשר גיבש למען כמעט כל המאיירים שבאו אחריו, את הגישה הבסיסית לתפקיד הצד החזותי של ספרו.
האיורים של ג'ון טניאל - 1865
המאייר המקצועי הראשון שקבל על עצמו את מלאכת האיור, היה ג'ון טניאל (1821–1914).
קרול פנה לטניאל, המבוגר ממנו ובעל שם בתחום אמנות האיור, ב־1865, וביקש שיאייר את סיפור "אליס" המעובד.
טניאל היה רשם מוכשר והקפיד על דיוק פיתוחי העץ שנעשו על פי רשמיו.
פרסומו של טניאל בא לו בעיקר בזכות עבודתו כקריקטוריסט בכתב העת הסאטירי "פאנץ', שהיה באותו הזמן כתב העת ההומוריסטי המפורסם ביותר באנגליה.
טניאל אייר את הטקסטים הסטיריים על נושאים חברתיים ופוליטיים בסגנון קריקטורי לגלגני, אך ללא ארסיות פוגעת.
אם היו לטניאל העדפות פוליטיות, הוא לא נתן להן ביטוי, הוא הזדהה עם האינטרס של האזרח הבריטי - "האיש הקטן" ומה שאיש זה ראה כטובתו.
הקריקטורות שלו נקבעו בזיכרון הקולקטיבי כדמויות "אידיאליות", מעין "ארכיטיפים" המייצגים מצבים אנושיים אוניברסליים.
זאת הייתה אולי הסיבה שבגללה בחר קרול, הביקורתי והמחמיר, בטניאל כמאייר לספרו.
טניאל התייחס בכבוד ראש לרעיונותיו של קרול.
כמוהו שילב את ה"ראליה הוויקטוריאנית" בתוך הקשר הדמיוני, המגוחך והמוזר.
הוא יצר בשבילנו את הילדה ה"טובה", ה"יפה" והמחונכת", בעלת הנימוסים הטובים שאינה משתנה למרות כל התהפוכות.
היא שומרת על הסינר הלבן והמזג הטוב, כראוי לילדה מבית טוב.
כדמות "מצוירת" אפשר לומר שאליס של טניאל "נולדה" כשנה וחצי לפני שיצא ספרו של קרול לאור.
היא הופיעה לראשונה בדף הפתיחה של פאנץ' ב-1864 כפרסוניפיקציה של אנגליה לצד האריה הבריטי המנצח במלחמה.
היא הייתה כבר "טיפוס" מוכר חביב מה שקידם מאוד את פרסום הספר ופופולריות שלו.
הארנב של טניאל, המוליך את אליס מן העולם היומיומי אל עולם הפלאות משנה את צורתו בכל שלב.
פעם הוא נראה כמו ג'נטלמן בורגני, פעם בתחפושת של חצרן בפמליית המלכה ובסוף הוא נמלט מתוך הסיפור כסתם ארנב מן היער.
באופן זה מעביר אותנו טניאל מן העולם הדמיוני לעולם היום יומי בצורה עדינה ואלגנטית כמו קרול עצמו.
באותו אופן גיבש טניאל את דמותו של הכובען המטורף.
הוא תיאר אותו כדמות סמכותית, חסרת הומור שכולם נשמעים לה.
כך גם המציא את דמות הדוכסית המכוערת על פי ציורו של קוונטין מאטסיס המוכר לאנגלים, ובעקבות קרול, את הדמויות המלכותיות כקלפי משחק, חסרי משקל, המתפזרים לכל רוח לנוכח המציאות.
הדמויות הגרוטסקיות הסובבות את אליס התמימה והמנומסת, מציגות את היצירה של קרול כפרודיה ביקורתית על החברה הוויקטוריאנית, מוסרה, נימוסיה, דרכי החינוך וההוראה המקובלים בה ותהליכי ההתבגרות והכניסה לחברתם של המבוגרים.
הן מדגישות את ביקורתו של הסופר על האצולה האנגלית, המלך והמלכה ועל בית המשפט הבריטי ושופטיו, ומציגם כגופים מוזרים, ריקניים לא רלוונטיים.
סיפור הילדים הדמיוני באינטרפרטציה של טניאל, נעשה משמעותי גם לקורא המבוגר ולא רק בתקופתו של הסופר והמאייר.
אין פלא לכן, שאיוריו השפיעו כמעט על כל המאיירים שבאו אחריו עד ימינו.
האיורים של ארתור רקהאם - 1907
סיפורה של אליס בארץ הפלאות עם איוריו של ג'ון טניאל, הודפס במהדורות רבות במשך למעלה מארבעים שנים וקיבל מעמד של "קלסיקה" בקרב ציבור הקוראים.
ב–1907 נתן מאייר אנגלי אחר פירוש חזותי חדש ושונה מזה של טניאל.
ארתור רקהאם (1897–1939) ניגש למלאכת איור יצירתו של קרול בתחושת אחריות רבה, אחרי שהרגיש כי אחרי שנים כה רבות יש "להלביש" את דמותה הקלאסית של אליס בלבוש חדש, שיעניק ליצירה פרשנות ההולמת יצירה של המאה ה-20.
רקהם היה בן כ-40, דמות מוערכת בעולם האיור.
הוא התפרסם בזכות איוריו לריפ ואן וינקל (1905), ולספרו של ג'יימס מתיו ברי – פיטר פן (1906).
סגנון איוריו של רקהם היה מיוחד במינו.
היה בו מעין צירוף של הסגנון הרומנטי של ציירים אנגליים בני זמנו עם סגנון רומנטי-פתטי ודרמטי של ציירים גרמניים בני אותה התקופה, מהם הושפע בתקופת שהותו בגרמניה לצורכי ריפוי.
מאז צייר טניאל את סיפור של אליס עברו ארבעים ושתיים שנים.
בשנים אלה התפתחה שיטת ההדפסה הצינגוגרפית, שאפשרה למאייר לשמר את הקו המקורי של רישומו גם בדפוס, מבלי שיזדקק לתיווכו של "מפתח" שבשיטת ההדפסה הישנה, היה מעביר את רישום הצייר לקוביית עץ וממנה היו מדפיסים את האיור.
הטכניקה החדשה אפשרה לרקהם לתת ביטוי מלא לכישרונו הגדול בתחום הרישום.
בתחילת המאה ה-20 נעשה קל יותר וזול יותר להדפיס ציורים צבעוניים לכן חלק מן האיורים נצבעו בצבעים עדינים.
הצבע שימש את רקהם כגורם מאחד בין הרישום הקווי לבין הכתמים האינטנסיביים יותר.
הוא השתמש בו כ"שטיפה" שהעניקה לדף אחידות והשרתה אווירה של נעימות עדינה על התמונה כולה.
דמותה של אליס באיוריו של רקהם היא של ילדה רכה, תמימה, כעין פיאה שהתחפשה לילדה ודמות זאת עומדת בניגוד גמור לרישומים בשחור על הדף הלבן, הסוערים ולעיתים מפחידים.
רקהם לא עיצב דמויות מקורית, בעניין זה הוא הלך בעקבות טניאל הוותיק.
חידושו היה ברוח אחרת שהפיח בדמויות, כלומר בהבעתיות שונה אף על פי שהדמות החיצונית נראית מוכרת.
דמותה של אליס קרובה לרוח תפיסת הילדות בתחילת המאה ה-20. אין זו הילדה הוויקטוריאנית הנוקשה ו"המחונכת", אלא יצור תמים, טבעי, ספונטני, טוב, חכם ויצירתי.
בכוח תכונות אלה יש בכוחה לעמוד מול עולם מבולבל ומאיים.
רקהם יצר בשביל אליס מציאות דמיונית שסגולתה הנפלאה היא עושר הצורות ועושר הדימיים הרודפים זה את זה ויוצרים עולם מכושף של ניגודים.
בעולמו של רקהם הפיות הטובות יכולות לגבור על שיגעון ורשע, ודמיון פורה ורגש – על כל איום נורא ככל שיהיה.
רקהם הבליט באיוריו את הפן הפסיכולוגי בסיפורו של קרול, עולמו של הילד המתבגר, שגופו עובר שינויים מביכים, שמעמדו בחברה משתנה כל הזמן ומפגשיו היום יומיים עם הסביבה מצריכים הרבה אומץ ותושיה כדי להתמודד עם תהפוכות החיים כאדם עצמאי ומבוגר.
הילדות, באיוריו של רקהם מצטיירת כתקופת תום, של קסם ויופי, ויחד עם זה כהתנגשות מאיימת בין חזון שהילד נושא בלבו לבין העולם המעוות והמפחיד הסובב אותו.
הילד, בזכות תום ליבו מצליח ל"העיף" את העולם המעוות המלאכותי כמו חלום רע, ולהתעורר כאדם מבוגר לעולם שטוף אור.
האיורים של סלבדור דאלי - 1969
איוריו של סלבדור דאלי ל"אליס בארץ הפלאות" גם הם מתייחסים לפן הפסיכולוגי של הסיפור.
הם מהווים תשובה חזותית לשאלת זהות הגיבורה.
האם כאשר יסתיים תור הפלאים של הילדות תרצי למצוא את עצמך בין עלי שלכת נובלים?
או שתרצי למלוך כמו המלכה?
תשובתו של קרול לשאלות אלה היא חד משמעית.
עולם המבוגרים שאינם קשובים לילדותם, איננו אלא משחק עלוב.
אדם מבוגר באמת צריך לדעת להתבונן בו זמנית קדימה וגם לאחור, כלומר: לתפוס את חוויות הילדות מנקודת ראות של מבוגר, ולחליפין לחיות את בגרותו מנקודת הראות של ילד.
זה נשמע אולי לאנשים חסרי דמיון כעולמו של פרנואיד, אך כזה הוא עולמו של קרול וגם עולמו של האמן הסוריאליסטי – סלבדור דאלי.
איוריו לספרו של קרול מתייחסים לרובד הבלתי מודע המרומז ביצירתו של קרול.
הוא מתעסק בהיבטים השונים של שאלת הזהות וההתבגרות.
בציוריו מופיעה אליס עם צילה.
זהו גילום העימות בין ה"אני" וה"לא אני" הקשורים זה לזה.
אליס מקפצת פנימה לתוך עיגול – חבל קפיצה הסובב סביבה ומקפץ יחד איתה.
היא נכנסת לתוך מעגל חיי עצמה, לתוך עולמו של הצל הנוטה ממנה, אך לעולם עד סוף הסיפור, לא תתאחד אימו.
אליס של דאלי מקפצת לקראת אופק פתוח ועמוק כמו לקראת תקווה, אך היא גוררת איתה צל שחור שהוא גם סמל ארוטי המאחד בתוכו את הצורה הנקבית העגולה עם הצורה הפאלית הזכרית.
מול הילדה יושב האמן, כמשקיף.
הוא מזכיר לנו תמונה אחרת של דאלי: "רוחו של וורמר".
באחד מווידוייו סיפר דאלי שתמונה זו ממחישה את "הצורה נעלה של רעיון האוכריסטי של האמנות" והיא עצמה היא התגשמותו של רעיון קדוש.
איור הפתיחה של "אליס בארץ הפלאות" נראה, לכן כעין הכרזה של "האני מאמין" האישי והאמנותי של דאלי.
הוא מבטא את תשוקתו הארוטית של האמן הכבולה במעגל קסמים אגוצנטרי, שלא איפשר לדאלי יחס איטימי עם נשים.
התמונה מצביעה גם על הקשר שקושר דאלי הצייר עם קרול הסופר, אשר כמוהו לא ייצר קשר ארוטי עם נשים.
למעשה דאלי השתמש ביצירתו של קרול בתור מקור השראה ליצירת "וריאציה חזותית" חדשה על אותו הנושא.
הוא שאב את דימוייו מעולמו האישי, ואת העולם הרגשי מהתנסויות האהבה שלו.
אוצר דימויים של דאלי, עצמאי לגמרי ולעיתים אין לו קשר לפרטי הטקסט הספרותי המאויר.
הדימוי העיקרי המבטא את ההתנסויות העוברות אל אליס בארץ הפלאות נמצא בפרק הרביעי, הנקרא "הארנב שולח טיל קטן".
מסופר בו כיצד גדלה אליס בביתו של הארנב עד כדי כך שהבית לא יכול עוד להכילה.
אז שלח הארנב "טיל קטן" כדי לסלק את הזרוע הכבירה של אליס, ואולי גם לפתוח את דלת הבית.
קרול עצמו (ובעקבותיו כל שאר המאיירים) ציירו את הטיל בדמות לטאה הנפלטת או חודרת, לתוך ארובת הבית.
באיור שלו אנו רואים ארובה יורדת מגג הבית לתוכו.
בתוך הארובה ניצב סולם ועליו מטפסים זחל ופרפר.
הפרפר נמלט מבעד הארובה, וכמוהו גם אליס, המקפצת בחבל.
המוטיב של הזחל ההופך לפרפר מסמל אצל דאלי את תהליך ההתבגרות.
אפשר אמנם לראות בדימוי זה רק סמל להתבגרות המינית של כל אדם, אבל דאלי ייחס לתופעת ההתבגרות משמעות מיוחדת.
בעיניו הייתה ההתבגרות האידיאלית מעבר מיצור דמוי תולעת, כלומר מאישיות שפלה, מכוערת וחסרת צורה, לאישיות יפהפייה, מושלמת וקלילה המוסיפה יופי לעולם.
הסיפור של קרול מסתיים בניצחונה של אליס והציור של דאלי לפרק האחרון של הספר "עדותה של אליס" – מפרש את הניצחון הזה בציור מרהיב וצבעוני.
בשלושת צבעי היסוד האפייניים גם לציורי קודש נוצריים, מצוירת דמות דמוית מדונה, ועל ברכיה שרועה דמות נערה רפויה חסרת חיים.
היא נראית כמו קליפה ריקה שממנה בקעה האישה המלאה והזוהרת.
הציור ממחיש בלי ספק את הפיכתה של אליס הילדה לאישה במלוא פריחתה ואולי גם הפיכתו של נער אומלל שאינו מסוגל לממש את אהבתו לאישה, לאמן היודע לתת ביטוי לחבלי ההתבגרותו של האמן.
התבגרותו של אמן איננה רק התבגרות מינית, אלא זהו ניצחון של כישרון האמנותי על חבלי התהליך היצירתי ועל הביקורת האמנותית האטומה.
איוריו של אנתוני בראון - 1988
הפן המודגש באיוריו של אנתוני בראון הוא הצד הפילוסופי של היצירה.
הרוורנד צ'ארלס לוטוויג' דוג'סון או בכינויו הספרותי לואיס קרול, היה "דון"(פרופסור) ללוגיקה ומתמטיקה באחד הקולג'ים המכובדים באוקספורד ופרסם ספרים רבים בנושאים אלה.
למרות התמחותו בלוגיקה מלא ספרו על אליס בסיפורי איגיון או באנגלית – נונסנס.
כיצד מתיישב היגיון עם איגיון?
אך באמת אין כאן שום סתירה, כי לוגיקה היא כלי שרת בידי העוסקים בה.
בספריו על נושא הלוגיקה טוען הפרופסור שקבלת חוק מוחלט הוא פתיחת פתח לאבסורדים.
לטענתו ברגע שאנו מחילים חוק על מקרה ממשי באופן מוחלט, בלי להתחשב בתנאיו הייחודיים של המקרה, מעוות החוק את שיקול דעתנו.
לכן האיגיון בכתיבתו של קרול איננו רק "קשקוש".
להפך, יש בו שיטה, שונה ומפתיעה בזרותה ובכל זאת שיטה מושלמת.
איוריו של אנתוני בראון מדגישים את הפן הזה בסיפורה של אליס.
הם מציגים לא רק את ההסמלה המילולית והמתמטית כצורת הסמלה לקויה, אלא גם את הייצוג החזותי כייצוג בלתי אמין, שאינו ממחיש מציאות, אלא יוצר אשליות.
איוריו של בראון לספרו של לואיס נראים ריאליסטיים למבט ראשון, אך שום דבר איננו באמת מה שהוא נראה במבט ראשון ובתמונה מתרחשים דברים מוזרים.
העצמים של בראון מזכירים את משחקי המילים של קרול, את ההומור הלשוני שלו ואת תהייתו הפילוסופית המסתתרת מאחורי חיוך: מה בעצם משמעותן של המילים?
או מהי אמינותה של ההסמלה המילולית?
כשם שקרול משחק במילים כדי לחשוף איגיון בהגדרה מילולית, כך משחק בראון בעצמים ובדימויים החזותיים, כדי לחשוף את היותם בלתי מושלמים כסמלים.
הטכניקה של בראון להבלטת את חמקמקות משמעותן של מילים ותמונות, שאולה מן הצייר הבלגי הידוע מגריט.
תמונות אלה נראות נכונות מכל בחינה, אך הן תמונת העצם ולא העצם עצמו.
למשל מתחת לציור ריאליסטי מאוד של מקטרת, מגריט מוסיף כתובת: "זאת איננה מקטרת" – זאת אשליה של "כאילו מקטרת" וכזה הוא גם עולמה של אליס שהוא גם עולמנו.
בראון נוקט בטכניקות רבות אחרות כדי ללמדנו שמה שנקרא בפינו מציאות איננו אלא העמדת פנים או לכל היותר אשליה תמימה.
דמויות מסוימות עוברות מטמורפוזה, כמו תינוקה של הדוכסית המכוערת ההופך מתינוק מכוער לחזרזיר די חמוד.
מדמותו של החתול נשאר רק החיוך וזה בהחלט מתקבל על הדעת, כי כפי שאומר קרול: "מה יש?
אם יש בעולם חתול בלי חיוך, יכול להיות גם חיוך בלי חתול".
לילדה לגמרי רגילה יש לפעמים צל של חתול ולאצבעון יש צל של גביע ניצחון.
כך בסגנונו הסוריאליסטי מצליח בראון לערער את אמוננו בכל מה שנראה פשוט ויום יומי.
הרפסטואידה (שם מדעי: Herpestoidea) היא על-משפחה של טורפים דמויי חתול, הקרובה לגחניים ובעלות קירבה רחוקה יותר לחתוליים.
קבוצה זו הוגדרה ב-1845 בידי החוקר הצרפתי שארל לוסיאן בונפרטה והיא כוללת כיום 3 משפחות: הצבועיים, הנמייתיים וטורפי מדגסקר.
מיני הקבוצה חיים בטבע באפריקה ובדרום ודרום-מזרח אסיה.
טורפי מדגסקר כשמם אנדמיים לאי מדגסקר שממזרח לאפריקה.
רובם הם שוכני עצים בעלי טפרים רחבות שאינם יכולים להיכנס לכפה והם אוכלי כל או טורפים היכולים לצוד טרף גדול יחסית, באמצעות שרירי הלסתות החזקים שלהם.
בניגוד לשאר דמויי החתולים רבים מהם חיים בלהקות קטנות עד בינוניות והצבועים יכולים להתעמת אפילו עם אריות בקבוצות גדולות מספיק.
הגדול בבני הקבוצה הוא צבוע נקוד שמגיע למשקל של מעל 70 ק"ג והוא בעל עוצמת נשיכה חזקה מאוד.
בעבר היו בקבוצה טורפים גדולים אף יותר כמו הדינוקרוקוטה שהגיע למשקל של 300 קילוגרם, דומה מאוד לטיגריס מודרני, כך שהיה טורף-על אימתני.
משפחה לופוקייניים (Lophocyonidae) - נכחדה
משפחה פרקרוקוטיים (Percrocutidae) - נכחדה
הרפימימוס (שם מדעי: Harpymimus; משמעות השם: "מחקה הרפיה") הוא סוג של דינוזאור תרופוד, שחי בתקופה קרטיקון תחתון לפני 107 עד 100 מיליון שנה לפני זמננו במונגוליה.
דינוזאור זה הוא קרובו של הדיינוכירוס ושל משפחת הדיינוניכירוסיים, אך שייך למשפחה נפרדת - הרפימימיים (Harpymimidae).
הוא תואר ב-1984 בידי החוקרים ריצ'רד ברסבולד ואלטנגרל פרל , וכלל מין יחיד - Harpymimus okladnikovi, הקרוי על שם החוקר הסובייטי אלכסיי אוקלדניקוב .
ההרפימימוס ידוע בעיקר משרידים חלקיים שכללו בעיקר לסת תחתונה בתצורת חורן דוח שבמדבר גובי, במונגוליה.
הוא הגיע לאורך של 3.5 מטר והיה בעל מבנה לסתות שונה משל שאר בני קבוצת דמויי-אורניתומימיים הידועים כחסרי שיניים עם לסתות מוארכות דומות למקור.
במקומם הוא הכיל חלל לסת רחבה עם מעל ל-75 שיניים חרוטיות.
מבנה זה דומה לקרובו הפליקנימימוס וייתכן ששניהם היו אוכלי דגים שהשתמשו בלסתות כדי לחטוף דגים.
הלסתות הקשיחות כוסו במקור והגוף היה מכוסה נוצות.
הזרועות היו ארוכות עם שלוש אצבעות שהסתיימו בטפרים חדים.
ההרפימימוס נחשב לסוג פרימיטיבי יחסית המהווה אב מקשר בין האורניתומימיים ששכנו באסיה כמו הדיינוכירוס, לבין אלה שנמצאו באירופה ובאמריקה הצפונית.
הרפתקאות אליס בארץ הפלאות הוא סרט אילם שחור-לבן באורך של 10 דקות שנוצר בארצות הברית בשנת 1910. הסרט מבוסס על הספר באותו שם מאת לואיס קרול שיצא לאור ב-1865.
הסרט נוצר על ידי Edison Manufacturing Company, וביים אדווין סטנטון פורטר.
בתפקיד הראשי בדמות אליס כיכבה גלדיס יולט.
כסרט אילם, רוב תוכן האיגיון של לואיס קרול לא בא לידי מימוש.
בסרט שכלל רק סליל אחד לא נכללו רוב הדמויות שבספרו של קרול.
אבל מה שנכלל בסרט היה נאמן לרוח המקור הספרותי, והעיצוב היה קרוב לאיורים המקוריים של ג'ון טניאל.
הרפרס פרי היא עיירה היסטורית במדינת וירג'יניה המערבית שבארצות הברית, שבסמוך לה נקודת המפגש בין שני נהרות גדולים: נהר שננדואה ונהר פוטומק.
שמה של העיירה נקשר בהיסטוריה של טרום מלחמת העצמאות האמריקנית ומלחמת האזרחים.
הרפרס פרי ממוקמת בעמק שננדואה התחתון בנקודת המפגש של שני נהרות גדולים, שהעיר המקורית ממוקמת על מישור ההצפה של שניהם: שננדואה, שמגיע מכיוון דרום-מערב; ופוטומק, שמגיע מכיוון צפון-מערב ויחד חוברים לנהר הפוטומק שזורם מזרחה לעבר האוקיינוס האטלנטי ובדרכו לשם חוצה את וושינגטון הבירה.
העיירה ממוקמת גם בנקודת מפגש של 3 מדינות: וירג'יניה המערבית, וירג'יניה ומרילנד.
הרובע המקורי והעתיק של העיר משתרע על מישורי ההצפה של שני הנהרות הללו, כשמעלייה אזורים מוגבהים והמהווים מאז תחילת המאה ה-20 חלק מהפארק הלאומי הרפרס פרי .
שביל האפלצ'ים המפורסם עובר ממש בתוך העיר, ויש הרואים בנקודה זו של השביל את נקודת האמצע הפסיכולוגית שלו, אף על פי שנקודת האמצע הפיזית נמצאת צפונה יותר במדינת פנסילבניה.
בזכות המיקום הגאוגרפי המיוחד שלה, להרפרס פרי נודעה חשיבות אסטרטגית גבוהה.
בתקופה הקולוניאלית ובשנותיה הראשונות של ארצות הברית, המיקום בצומת שני הנהרות וההיתכנות של קיום מעבורות לאורך נהר הפוטומק, הפכו את המקום לנקודת מסחר חשובה לכיוון וושינגטון הבירה.
במקום גם נוצר, החל משנת 1836, צומת הרכבות הראשון בארצות הברית, היכן שקו בלטימור-אוהיו פגש את קו וינצ'סטר-פוטומק .
בשנת 1733 חלוץ בשם פיטר סטיבנס פלש לשטח ליד מה שנקרא עד היום הזה "הנקודה" (The Point) - היא הנקודה בה מתחברים שני הנהרות, ונפגשות שלוש המדינות המוזכרים לעיל.
הוא הקים שם מעבורת מווירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית) למרילנד לרוחב נהר הפוטומק.
בשנת 1747, חלוץ אחר בשם רוברט הארפר קיים מסע ממרילנד לווירג'יניה, שבמהלכו עבר דרך מקום שנקרא אז "הבור" (The Hole) שייצג פער בשרשרת ההרים לאורך נהר הפוטומק.
הוא זיהה את הפוטנציאל הגדול לתעשייה בשימוש בנתיב של שני הנהרות לכיוון וושינגטון, ורכש את השטח מפיטר סטפנס תמורת 30 גיני.
הארפר הרחיב את אחיזתו בקרקע על ידי רכישת אדמות סמוכות נוספות, ובשנת 1761 האספה הכללית של וירג'יניה העניקה להארפר את הזכות להקים ולקיים קו מעבורת לחציית הפוטומק וזאת אף על פי שמעבורת הייתה פעילה עוד בטרם הגיע הארפר לשטח.
בשנת 1763 אותה מועצה ייסדה את העיירה "מפלי שננדואה בשטחו של מר הארפר" (Shenandoah Falls at Mr.
באוקטובר 1783 תומאס ג'פרסון ביקר בהרפרס פרי, ולמראה מעבר הפוטומק בהרי הבלו רידג' מנקודת תצפית על צוק שנושא היום את שמו כתב "מדובר אולי באחת מתופעות הטבע המדהימות ביותר", והוסיף ש"המראה הזה שווה מסע לחציית האוקיינוס".
ג'ורג' וושינגטון, בהיותו נשיא חברת פוטומק , הגיע בקיץ 1785 להרפרס פרי כדי לבדוק את נחיצותה של תעלה עוקפת לנהר, וזאת מכיוון שבדרכו של הפוטומק מזרחה.
היו מפלים סוערים שלא אפשרו מעבר נוח .
בסופו של דבר, ולאחר תכנונים ארוכים ודיונים אודות התוואי המועדף, נפתח בשנת 1830 התוואי הראשון של תעלת אוהיו-צ'ייספיק שעוקפת את המפלים הבעייתיים.
השימוש בתעלה פחת באופן הדרגתי בעשור השני של המאה ה-20, כתוצאה מהתפתחות קווי הרכבות שחצו את הרפרס פרי עד שהשימוש בה הופסק לגמרי בשנת 1925 כתוצאה מהיכרותו את השטח מאז, הוא הציע את המקום כאתר מועדף למיקום מחודש של מפעל לייצור נשק קל ומחסני נשק זה של ארצות הברית.
בשנת 1879 הממשלה הפדרלית רכשה כחצי קמ' מרובע מרוברט הארפר והחלה לבנות את "נשקיית הרפרס פרי" שהייתה אחת משתיים בסך הכל בעת ההיא בכל ארצות הברית, ויחד הן ייצרו את רוב הנשק הקל לצבא ארצות הברית.
הפשיטה של ג'ון בראון אחריתה ומשמעותה
ב-16 באוקטובר 1859, מתנגד העבדות ג'ון בראון הוביל מתקפה על מחסן הנשק הפדרלי בהרפרס פרי, במטרה לחמש עבדים ולהוציא לפועל מרד כנגד העבדות.
את הצהרותיו אלה פרסם בעיתון לונדון ניוז.
היסטוריונים אמריקנים טוענים, שניסיון המרד של ג'ון בראון, היווה את אחת מהסיבות המידיות לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
הרפרס פרי הייתה קשה להגנה וקלה לתקיפה מוצלחת.
המלחמה פגעה בעיירה בצורה אנושה.
בגלל מיקומה האסטרטגי, היא "החליפה ידיים" שמונה פעמים במהלכה, עובדה שהביאה לכך שמתוך 3,000 תושבים לפני המלחמה, נשארו בה כ-300 עד 400 תושבים.
באחד מהקרבות הללו, שבהם גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון גבר על צבא ארצות הברית, נכנעו 12,149 חיילים, הכניעה הגדולה ביותר של צבא ארצות הברית עד קרב בטאן שבפיליפינים במלחמת העולם השנייה.
העיירה נהרסה במהלך המלחמה כמעט עד היסוד, למעט המבצר שג'ון בראון התבצר בו עם תומכיו.
היא לא התאוששה מבחינת מספר התושבים במקום.
מפעל ומחסן הנשק של צבא רצות הברית נהרסו, ובהיותם המעסיק העיקרי של תושבי העיירה, מעולם (נכון לתחילת העשור השלישי של המאה ה-21) לא הגיעה למספר תושביה בשנים של טרם המלחמה.
על פי המפקד שנערך בשנת 2010, מנתה העיירה 286 תושבים בלבד, כ-30 נפשות פחות מהמפקד של שנת 2000.
בהשראתה של הפשיטה של ג'ון בראון, הגיעו לעיירה לאחר המלחמה עבדים משוחררים רבים, דבר שיצר מתח רב בין שתי האוכלוסיות: שחורים ולבנים.
עובדה זו יצרה את הצורך במתן שירותים חברתיים לאוכלוסייה החדשה.
בשנת 1865 הוקם על ידי הכומר נתן בראקט (Nathan Brackett), מ"הקהילה הבפטיסטית המאמינה ברצון החופשי" בית ספר יסודי לילדי העבדים לשעבר, שעד אז נמנע מהם על פי חוק ללמוד קרוא וכתוב.
מאז, מתבססת כלכלתה הקטנה של העיירה על תיירות, שבתחילתה הייתה בעיקר "שחורה", אך בהמשך הפכה למוקד תיירות כללית.
מערכת מסילות הברזל שעברה דרכה, הקלה במאוד על תנועת התיירים אליה וממנה.
כמה חודשים אחרי הקרנת הסרט, יצא הספר "הרפסודה: הסיפור של סשה", המבוסס על הסרט מנקודת המבט של סשה (אנה זק), אחת הדמויות האחרות בסיפור.
שלושה נערים מחליטים לבנות רפסודה ולשוט למשחק גמר גביע של מכבי חיפה נגד ליברפול, שהוזז לקפריסין בשל המצב הביטחוני בישראל.
נערה מהשכבה מתגנבת למסע הימי, במהלכו החברות ביניהם תעמוד למבחן, הם יטעמו את טעמה של אהבה ראשונה ויגלו בעצמם תכונות ויכולות שלא הכירו קודם לכן.
ההרפתקה התמימה תהפוך למסע של התבגרות.
עידו כספי (עומר דהן) – נער בגיל ההתבגרות.
אמו מתה שנתיים לפני עלילת הסרט, מה שגורם לסערה בחייו האישיים.
חבר טוב של יוני וארז.
מתאהב בסשה והופך להיות לבן זוגתה.
המציא את רעיון "הרפסודה" "בטעות" ומכך יצר את עלילת הסרט.
סשה "פרוסקה" (אנה זק) – נערה בגיל ההתבגרות.
בלוגרית פופולרית אך ממצה את מקצוע הביוטי.
שמעה את רעיון הרפסודה והתפלחה אל הרפסודה.
בעלת ידיד בשם מתניה הגורם לעידו לחשוב שמתניה הוא בן הזוג שלה מכך שמתניה נישק את סשה באחד הבלוגים שלה.
מתאהבת בעידו והופכת להיות בת זוגו.
ארז מרבה לקרוא לה בשם "פרוסקה".
אוהדת "מזויפת" של מכבי חיפה.
ארז (עידן שקרוקה) – נער בגיל ההתבגרות.
המצחיק של החבורה, חבר טוב של עידו ויוני.
ממציא חברה בשם דנה אך במהלך הסרט מגלים כי דנה לא קיימת.
היחידי בחבורה שלקח את רעיון הרפסודה ברצינות.
מרבה לקרוא לסשה בשם "פרוסקה".
יוני (שחף כרמל יעקובוביץ') – נער בגיל ההתבגרות.
חנון, פחדן, אחראי, ומרבה לחשב סטטיסטיקות.