tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תושבי הרצועה יפונו למדינות שכנות כגון מצרים וירדן, וכן למדינות וטריטוריות בעלות מאפיינים דומים, כגון כאלו שבהן משמשת השפה הערבית והן בעלות אוכלוסייה סונית כמו מרוקו, סומלילנד ופונטלנד בסומליה.
מנהיגיהן של חלק ממדינות אלו הביעו התנגדויות פומביות לפינוי העזתים וקבלתם במדינותיהם, ביניהם עבדאללה מלך ירדן, ראש ממשלת אלבניה, נשיא מצרים א-סיסי, דובר פונטלנד ומנהיגים נוספים.
ארצות הברית תקבל את השליטה על רצועת עזה מישראל בתום המלחמה, ותיקח חסות על שיקומה, ללא מעורבות צבאית.
הנשיא העלה אפשרות להקמת ריביירה שתכלול בתי מלון על רצועת החוף של עזה.
עתיד יישובה של הרצועה לא עולה בבירור מהתוכנית.
ב-6 בפברואר הבהיר מזכיר המדינה של ארצות הברית מרקו רוביו שטראמפ הציע הצעה, והביע נכונות מצד ארצות הברית לקחת את מלוא האחריות על כל הנעשה בשיקום הרצועה.
ב-9 בפברואר בריאיון שהעניק טראמפ לרשת פוקס ניוז אמר שייתכן שמדינות במזרח התיכון וגורמים אחרים יהיו שותפים לשיקום הרצועה, אך קודם לכן הכול ייהרס ויפונה בעוד שארצות הברית תדאג היטב לפלסטינים שיעזבו.
בריאיון נוסף, נשאל האם תושבי עזה שיעזבו יורשו לחזור, והשיב שהם לא יוכלו לעשות זאת ונתן לכך מספר נימוקים.
ב-16 בפברואר ערך מרקו רוביו מזכיר המדינה האמריקאי ביקור רשמי בישראל.
בהודעתם המשותפת לתקשורת אמר נתניהו: .
למחרת נפגש מזכיר המדינה עם מוחמד בן סלמאן יורש העצר הסעודי בסעודיה.
ב־23 במרץ הסביר מייקל וולץ היועץ לביטחון לאומי של ארצות הברית שלגישתו של טראמפ, אף אחד מעולם לא הציע באמת לפלסטינים בעזה את האפשרות לבחור לגור במקום אחר שראוי למגורים עם חיים הוגנים, בעוד שעתידם בעזה לא צפוי להשתנות.
שר הביטחון של ישראל, ישראל כ"ץ, הנחה את צה"ל להכין תוכנית למתן אפשרות להגירה מרצון לתושבי עזה על בסיס תוכניתו של טראמפ, התוכנית תכלול אפשרויות יציאה במעבר רפיח וכן הסדרים מיוחדים ליציאה דרך הים ומהאוויר.
לאחר שפורסם שראש אמ"ן, שלומי בינדר, ציין בדיון שיש להיערך לחשש שהתוכנית של טראמפ תבעיר את השטח ביהודה ושומרון, הורה השר כ"ץ לרמטכ"ל, הרצי הלוי, לנזוף בבינדר, ואמר: "לא תהיה מציאות בה קציני צה"ל יתבטאו נגד תוכניתו החשובה של נשיא ארצות הברית טראמפ ביחס לעזה, ונגד הנחיות הדרג המדיני."
במרץ 2025 פורסם כי ישראל וארצות הברית פנו לסודאן, סומליה וסומלילנד כדי לדון ביישוב מחדש של פלסטינים מעזה בשטחן.
בסודאן אישרו את הפנייה אליהם והבהירו כי דחו אותה, בעוד גורמים רשמיים בסומליה ובסומלילנד אמרו כי לא מתקיימים מגעים כלשהם.
ב-19 במרץ פרסם רועי קייס כי סומלילנד הביעה נכונות לקלוט פלסטינים מרצועת עזה בשטחה, אם בתמורה לכך תקבל הכרה כמדינה עצמאית, אך שר החוץ של סומלילנד ציין: "אנחנו פתוחים לדיון בכל עניין, אבל לא רוצים להעלות ספקולציות לגבי עניינים שטרם נידונו".
נכון למרץ 2025 הפלסטינים שעזבו את עזה באופן מסודר, הם תושבים הזקוקים לטיפול רפואי ובני משפחותיהם, בעלי אזרחות כפולה או בעלי אשרת שהייה ממדינה שלישית.
יום לפני עזיבתם, הם מועברים מבתיהם אל נקודות כינוס.
משם הם מגיעים אל מעבר כרם שלום בו הם נדרשים לעבור בידוק של השב"כ.
לאחר מכן הם ממשיכים למעבר רפיח, דרכו ניתן לעבור למצרים, לגשר אלנבי דרכו ניתן לעבור לירדן, או לנמל התעופה רמון.
כמו כן נמסר להם שאם הם עוזבים את בתיהם לא בטוח שיוכלו לחזור, בשל המצב ברצועה.
ב-26 במרץ פורסם כי פיילוט ראשון של עידוד הגירה מרצון ברצועת עזה התחיל ב-25 במרץ, כאשר 100 עזתים יצאו מהרצועה לעבוד באינדונזיה.
בנוסף פורסם כי מתחילת המלחמה עזבו 35 אלף פלסטינים את עזה לצמיתות.
ב-9 באפריל הכריז נשיא אינדונזיה פרבואו סוביאנטו שארצו תסכים לקלוט באופן זמני 1,000 תושבים מעזה שנפגעו במלחמה.
ב-16 במאי 2025 דווח ברשת NBC כי טראמפ מתכנן העברה של מיליון פלסטינים מעזה ללוב.
ב-18 באוגוסט 2025 דווח בערוץ 7, כי ישראל מנהלת מגעים עם דרום סודאן להעביר לשטחה תושבים מרצועת עזה, על מנת לשפר את היחסים עם ממשל טרמפ ולהסרת סנקציות.
משרד החוץ של דרום סודאן הכחיש והודיע כי דרום סודאן לא תקלוט עזתים.
מנהלת "מעבר מרצון" במשרד הביטחון
בפברואר 2025 עלתה לדיון במשרד הביטחון האפשרות להקים מנהלה שתתאם את היערכות משרדי הממשלה להגירה של תושבי רצועת עזה למדינות אחרות.
ב-23 במרץ החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להקים במשרד הביטחון את מנהלת "מעבר מרצון", וב-30 במרץ 2025 מונה יעקב בליטשטיין לראש מנהלת "מעבר מרצון".
על פי הודעת משרד הביטחון, המנהלת תפעל בכדי להיערך ולאפשר מעבר בטוח ומבוקר של תושבי עזה לשם יציאתם מרצון למדינות שלישיות, לרבות אבטחת תנועתם, הקמת נתיב תנועה ובידוק להולכי רגל במעברים ייעודיים ברצועת עזה, וכן בתיאום להעמדת תשתית שתאפשר מעבר דרך היבשה, האוויר והים למדינות היעד.
מספר בכירים בממשל טראמפ ציינו כי הממשל לא ערך בדיקת היתכנות ליוזמה, שהפתיעה אותם.
במהלך היממה שאחרי ההכרזה על התכנית יצאו הודעות רשמיות של שלושה בכירים בממשל, ביניהם מרקו רוביו וסטיב ויטקוף, אשר התייחסו בצורה אחרת אל התכנית או הכניסו הבהרות אודות הקווים הכלליים שהוצהרו בה, וציינו כי "יש דרך ארוכה בין ההכרזה של טראמפ ועד למימוש החזון הגדול שלו למזרח התיכון".
עם זאת בראשית חודש מרץ, לאחר פרסומה של יוזמה ערבית בהובלה מצרית לשיקום עזה, השיבה דוברת מחלקת המדינה של ארצות הברית שהגם שהממשל מברך כל דיון על רעיונות חדשים, הרי שהיוזמה הערבית איננה עונה על מה שהנשיא טראמפ סבור שנדרש.
מזכ"ל הוועד הפועל של אש"ף, חוסיין א-שייח', יצא נגד מה שהוא כינה כ"רעיון עקירת פלסטינים מעזה" וחזר על הצורך ביישום פתרון שתי המדינות.
יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן דחה את "הקריאות להשתלטות על רצועת עזה ולעקירת פלסטינים ממולדתם".
עבדאללה השני, מלך ירדן הודיע, בתחילת הפגישה עם טראמפ, כי יסכים לקבל לארצו 2,000 ילדים חולים מתושבי עזה.
בנוסף הביע תמיכה כללית בתוכנית השיקום של הרצועה.
שגריר איחוד האמירויות הערביות בארצות הברית, יוסף אל עוטביה, אמר כי אף שתוכנית טראמפ היא קשה, לא הוצעה תוכנית רלוונטית חלופית.
שר החוץ של בריטניה דייוויד לאמי אמר כי "יש להבטיח עתיד לפלסטינים במולדתם.
אנחנו רוצים לראות אותם משגשגים בעזה ובגדה המערבית".
שרת החוץ של גרמניה, אנאלנה ברבוק, אמרה כי "רצועת עזה שייכת לפלסטינים.
גירושם יהיה בלתי מתקבל על הדעת ומנוגד למשפט הבין-לאומי".
לדבריה, גירוש יגרום לסבל ולשנאה נוספים, ואסור ליישם פתרון "מעל לראשם" של הפלסטינים.
ממשרד החוץ של צרפת נמסר כי התוכנית מהווה "התקפה על השאיפות הלגיטימיות של הפלסטינים".
שר החוץ של ספרד, חוסה מנואל אלברס, מסר כי "עזה היא אדמתם של הפלסטינים העזתים והם צריכים להישאר בעזה".
דחתה "כל ניסיון לעקור פלסטינים מאדמתם", והבהירה כי לא תכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל בלי שתקום מדינה פלסטינית.
הנסיך הסעודי תורכי אל-פייסל כינה את התכנית "פנטזיה מטורפת" והגדיר אותה כ"טיהור אתני".
דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב הגיב כי התוכנית מעוררת שאלות רבות, וכי נדרש להיכנס לפרטי התוכנית בשביל להבין את השלבים שלה.
מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש, גינה את התוכנית והזהיר את הנשיא טראמפ מפני ביצוע טיהור אתני להגדרתו.
ב-15 בפברואר 2025 בעת ועידת הביטחון במינכן, נפגשו שר החוץ הישראלי גדעון סער ומקבילו המצרי בדר עבד אל עתי.
לדבריהם, ביקש אל עתי לקדם את התוכנית המצרית לשיקום הרצועה, המנוגדת לתוכנית טראמפ לפינוי הרצועה מתושביה.
ב-21 בפברואר התקיים מפגש של מדינות ערביות בסעודיה, בהן השתתפו מנהיגי מדינות מצרים, ירדן, קטר ואיחוד האמירויות, על מנת לבחון חלופות ותגובות לתוכנית.
ב-29 בספטמבר 2025 הוצגה תוכנית 21 הנקודות, המעודדת פלסטינים להישאר ברצועת עזה ומהווה שינוי בעמדת ארצות הברית בנושא זה.
תוכנית 21 הנקודות מבטלת למעשה את התוכנית הקודמת שהוצגה בפברואר.
בדצמבר 2025 פורסם בוול סטריט ג'ורנל כי נשיא ארצות הברית טראמפ משיק תוכנית תחת השם Project Sunrise (פרויקט זריחת השמש) שעלותו מוערכת בכ-112 מיליארד דולר ל-10 שנים.
התוכנית כוללת את פינוי ההריסות כתוצאה מחזית עזה במלחמת חרבות ברזל, ובניית "ערים חכמות" המבוססות על בינה מלאכותית.
על פי התוכנית, השיקום יחל ברפיח שבדרום הרצועה, ויעבור משם צפונה לח'אן יונס, מרכז הרצועה ולבסוף העיר עזה.
ישראל מתנגדת למעבר לשלב שיקום רצועת עזה כל עוד החלל החטוף רן גואילי לא הוחזר לישראל, וכל עוד חמאס לא קיים את תנאו בהסכם להתפרק מנשקו.
תוכנית חינוך היא מערך כולל של פעילויות חינוכיות, שמטרתן להקנות באופן משולב ידע, מיומנויות, ערכים והרגלים בתחום מסוים.
תוכנית כזו עשויה לכלול תכנים לימודיים, חינוך חברתי, זהות, אקלים חינוכי או חברתי, התנהגות ועוד.
תוכניות חינוך מוגדרות בדרך כלל על ידי קובעי מדיניות, ובראשם הממשלה.
עם זאת, גם גופים בין־לאומיים, רשויות מקומיות, עמותות וגם מוסדות חינוך עצמם עשויים לפתח תוכניות חינוך – במיוחד כאשר הן מיועדות לקהלים מצומצמים או מקומיים.
תוכניות חינוך מיושמות במוסדות חינוך פורמלי, חינוך בלתי פורמלי, וכן על קהלים מוגדרים.
לעיתים תוכניות חינוך מיועדות לכלל הציבור.
העיסוק העיקרי של תוכניות חינוך הוא בדרך כלל בערכים, זהות, התנהגות, חברה.
פעמים רבות המחויבות הפורמלית של גופי חינוך לתוכנית היא גמישה, כאשר ביכולתם לבחור אם ליישם את התוכנית בכללה, בחלקה, ולפעמים אף להימנע ממנה.
היוזמה לתוכניות חינוך מגיעה בראש ובראשונה מממשלות, ומהווה כלי נפוץ ליישום מדיניות.
עוד יוזמים תוכניות חינוך בתי ספר, עמותות ויוזמות מקומיות.
קיימים גופים בינלאומיים (למשל מטעם האומות המאוחדות) אשר יוזמים ומקדמים תוכניות חינוך שמשותפות למדינות רבות – גם כאן, בידי המדינות הבחירה אם לקחת חלק בתוכניות הללו וכמה.
הגופים היוזמים את תוכנית החינוך הם לרוב גם אלו שמספקים את הכלים והשיטות ליישומה.
שילוב תוכניות לימודים במסגרת החינוך הפורמלי.
סדנאות, הרצאות, דיונים מונחים, טיולים לימודיים ומיזמים קהילתיים.
מסעות פרסום המיועדים לציבור הרחב.
מתחום החינוך לבריאות: חינוך לבריאות השן, מניעת איידס, תכנון המשפחה.
תחומים חברתיים: מניעת אלימות, שוויון מגדרי, קידום סובלנות.
זהות: זהות אזרחית, לאומית או דתית.
אקלים וסביבה: חינוך סביבתי, צרכנות נבונה.
ביטחון וחוסן: התמודדות עם מצבי חירום, התנדבות או שירות במסגרות אזרחיות וצבאיות.
מדיה ודיגיטל: התנהלות בטוחה ברשת, מניעת בריונות רשת, חשיבה ביקורתית.
תוכנית מחשב היא רצף של הוראות בשפת תכנות כלשהי, שנועדו לבצע משימה מסוימת במחשב.
למעשה, תוכנית מחשב היא מימוש של אלגוריתם באמצעות שפת תכנות.
פיתוח תוכניות מחשב הוא מלאכתו של המתכנת, העוסק בתכנות.
מתכנתים כותבים תוכניות מחשב בעיקר בשפה עילית (בניגוד לשפת סף).
תוכניות אלה עוברות הידור, כלומר תרגום של התוכנית לשפת מכונה.
הפקודות המפעילות בסופו של דבר את המחשב נקראות שפת מכונה והן ספציפיות למחשב (מכונה), שבו הן מופעלות.
פקודות אלה הן מפורטות מאוד מכיוון שכל אחת מהן פונה ישירות לחומרה, שמפעילה את המחשב.
מופע של תוכנית מחשב הוא תהליך.
ניתן להפעיל מספר מופעים של תוכנית או תוכניות שונות במקביל במערכות התומכות בריבוי משימות.
אוסף של תוכניות מחשב למטרה מסוימת, יחד עם הנחיות להפעלתן, קרוי תוכנה.
תוכניות מחשב יכולות להיות מסווגות גם לפי הפונקציונליות שלהן, כגון יישום מחשב ותוכנת מערכת.
דוגמה לתוכנית מחשב קצרה בשפת התכנות BASIC, המחשבת ממוצע של סדרת מספרים שהוזנה לה:
תוכנית מחשב נכתבת בדרך כלל בסביבת פיתוח משולבת, המסייעת בכתיבת התוכנית ומאפשרת את הפעלתה לשם בדיקת נכונתה.
הדוגמה להלן מציגה תוכנית מחשב פשוטה, שמטרתה הדפסת המילים .
בחלק העליון מימין מוצגת התוכנית, ובחלק התחתון מוצגת תוצאת פעולתה.
תּוֹכְנִית מְצִיאוּת או תוכנית ריאליטי (באנגלית, "Reality Television או Reality TV") היא סוגה טלוויזיונית אשר אינה מתוסרטת בדרך כלל, ומתעדת אירועים אמיתיים (מציאותיים) בניגוד לדרמה בדיונית וכתובה.
בתוכנית מציאות משתתפים לרוב אנשים שאינם שחקנים, ואינם מגלמים דמות בדויה, אלא מופיעים בתור עצמם.
תוכניות המציאות התפתחו מכמה וכמה סוגות טלוויזיוניות, שהבולטות ביותר בהן הן תוכניות התעודה.
ניתן למצוא בתוכניות המציאות גם התפתחויות משעשועוני הטלוויזיה, תוכניות המתיחות והפספוסים ואופרות הסבון.
תוכנית הטלוויזיה הראשונה שנחשבת לתוכנית מציאות היא "משפחה אמריקאית", סדרה ששודרה בערוץ PBS האמריקאי ב-1973. הסדרה ליוותה משפחה גרעינית המתמודדת עם גירושים.
לזוג ההורים היו כמה ילדים, ואחד מהם, לאנס לאוד, היה הומוסקסואל שמדי פעם לבש בגדי נשים ובאחד מפרקי הסדרה אף לקח את אמו למופע דראג.
התוכנית זכתה לעשרה מיליון צופים, מספר גבוה ל-PBS, שלרוב מקבלת אחוזי צפייה נמוכים, וכן לשתי תוכניות המשך, שהאחרונה בהן צולמה ב-2001.
הסדרה לוותה בהד רחב, ורשתות טלוויזיה אחרות ברחבי העולם התחילו אף הן לשדר סדרות דומות.
ב-1974 הוקרנה סדרה בשם "המשפחה" בבריטניה, שליוותה משפחה ממעמד הפועלים, שגם היא זכתה להד תקשורתי רחב ולדיון ציבורי ממושך בעקבות הקרנתה.
סדרות דומות שהתפתחו בכיוונים אחרים החלו להופיע בכל העולם, ובתחילת המאה ה-21 רוב המדינות מקרינות תוכניות מציאות מקומיות וגם סדרות שהופקו מחוץ לה.
סדרת הטלוויזיה של ערוץ MTV האמריקאי "העולם האמיתי" (The Real World) נחשבת לאחת הראשונות שהפכו את ז'אנר תוכניות המציאות למה שהוא היום: כשבכל עונה הוכנסה קבוצת צעירים זרים לבית וחיה בו במשך תקופה של כמה שבועות.
הפופולריות של הסדרה גרמה לפריחה של סדרות מציאות בארצות הברית.
העונה הראשונה של "העולם האמיתי" הוקרנה ב-1992, ומאז ועד היום צולמו כבר 27 עונות, כשבכל עונה משתתפת קבוצה חדשה של צעירים.
בעשור הראשון של שנות ה-2000, יצרנית סדרות המציאות הבולטת ביותר היא ארצות הברית, אשר הובילה בפיתוח סדרות מציאות חדשות ושיווקן לקהל הרחב, כגון "הישרדות", "הטופ מודל הבאה", "המירוץ למיליון" (The amazing Race), "לרדת בגדול", ו"אמריקן איידול".
תוכניות המציאות כבר הפכו לחלק בלתי נפרד מרצועת הפריים טיים של רוב ערוצי הטלוויזיה - בעולם כולו וגם בישראל.
בישראל תוכנית המציאות הראשונה הייתה מיזם של פורטל האינטרנט NETKING שנקרא ANY1HOME ושודרה דרך האינטרנט בלבד.
התוכנית כללה 5 צעירים וצעירות שגרו ביחד בווילה מפוארת בסביון, בה הם חיו והתכתבו עם גולשי האתר שצופים בהם.
במקביל, בתחילת המאה ה-21 התנגדה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לשידור של תוכניות מציאות בטלוויזיה.
לטענת הרשות, התוכניות הן שעשוע חודרני ואכזרי, שאין לו מקום בערוץ שידור מרכזי.
בשנת 2001, שודרה תוכנית המציאות הראשונה בפריים טיים בטלוויזיה המסחרית בישראל, "החפרפרת", בהנחייתו של איתי אנגל.
שידורה של התוכנית הוסבר בכך שאמנם מדובר בתוכנית מציאות, אבל המשחק בה שונה לחלוטין, כאשר היא אינה פולשת לפרטיות.
באופן זה, המצלמות עוקבות אחר המשתתפים, אבל לא בחדרים שלהם, אלא כשהם יוצאים לבצע את המשימות.
אחת התאוריות גורסת שהאופן שבו הפורמט נבנה לא אִפשר לצופים להזדהות רגשית עם המתמודדים בתור "גיבורים".
בהמשך, ערוצי הטלוויזיה בישראל קנו פורמטים של תוכניות מציאות שמקורן בחו"ל והפיקו להם גרסאות ישראליות בשפה העברית, לדוגמה: "כוכב נולד", "האח הגדול", מאסטר שף, "לרדת בגדול", "המירוץ למיליון", "הישרדות", "היפה והחנון", "The Voice ישראל" ו"הרווק".
נוצרו גם תוכניות ריאליטי שמקורן ברעיונות ישראלים, כגון "פרויקט Y", "כוח סבתות", "מחוברים" ו-"2025".
מועצת הרשות השנייה מגבילה את מספר השעות בשבוע שמותר לערוצים המסחריים לשדר תוכניות מציאות.
בעבר עמדה המגבלה על 10 שעות בשבוע, אך בשנת 2013 אישרה המועצה החלטה שמגבילה את שעות השידור ל־7 שעות בשבוע.
מעבר למכנה המשותף העיקרי לתוכניות המציאות - היעדר התסריט והמשחק המקצועי, ישנם עוד כמה דפוסים הקיימים כמעט בכל תוכניות המציאות:
על מנת לנצח את המשחק יש להתחרות באחרים.
בחלק מהתוכניות נדרש שיתוף פעולה על מנת להתקדם לשלבים הבאים (כמו השבטים בהישרדות).
קטעי הווידוי - אלו נפוצים במרבית תוכניות המציאות המלוות קבוצת משתתפים לאורך זמן.
הצופה רואה את התנהגות המשתתפים בקרב הקבוצה, אך גם שומע מהם את מה שהם חושבים בשיחות אישיות של המשתתף עם המצלמה - והצופה בבית.
לעיתים קרובות, תוכן הדברים בשיחות הווידוי האלו יהיה שונה ממה שהמשתתף אומר לחבריו לסדרה, בעיקר בתחרותיות ביניהן.
חלקן, נועדו רק כדי להבהיר דברים שקרו בסדרה ומעוררים עניין אצל הצופים בבית, ובהם המשתתף מספר על המתרחש מאחורי הקלעים של מה שהצופה ראה.
יש תוכניות בהן חלק מצילומי קטעים אלו מתבצע לאחר סיום התכנית ורק מתווסף בעריכה לתוכניות המוקרנות.
הצבעות וניפויים - גם מכנה משותף זה קיים בעיקר בתוכניות התחרויות השונות.
ההצבעה יכולה להיות על ידי המשתתפים, ויכולה להיות על ידי הצופים בבית.
ברוב סדרות המציאות התחרותיות ישנה תפאורה מיוחדת להצבעות, כזו המשקפת את אופי התוכנית: אם ב"כוכב נולד" המתמודדים מקבלים את תוצאות ההצבעה כשהם על הבמה, בין חבריהם, דבר המחזק את הזיקה שבין המתמודדים לבמה ולהתנהגות חיובית גם במצבי לחץ, בתוכניות אחרות התפאורה תהיה שונה לחלוטין כדי להבליט נקודות אחרות.
לשם הדוגמה, בתוכנית "הישרדות" תא ההצבעה נמצא באותו המקום בו המתמודדים האחרים מחכים לתורם להצביע.
מאחר שהמשתתף המצביע נמצא קרוב פיזית למתמודדים שנגדם הוא משחק, הוא נאלץ לומר בעד מי הוא מצביע בלחישה והתכופפות כלפי המצלמה, מה שמחזק את אווירת הבגידה בחברים וההפכפכות של המשתתפים בעיני הצופים בבית.
שופטים, או יועצים - אלו יהיו משתתפים בולטים בתוכנית, אך לרוב יהיו אנשי מקצוע ולא יתמודדו בתחרויות.
תפקידם של השופטים או היועצים הוא להקנות נופך מקצועי לתחרות, להשמיע ביקורת חיובית או שלילית על המתחרים, ולפעמים לנפות את המשתתפים - אך מפני שמדובר בטלוויזיה, גם השופטים נבחרים כך שיעניינו את הצופים בבית, יתחבבו עליו או יגרמו לו לאנטי, וישמרו עליו במתח.
חל שינוי במעמד השופטים לאורך התחרות.
בעוד שבהתחלת תוכנית המציאות השופטים הם בחזקת מעמד עליון, והמתמודדים - קבוצה של פנים בלתי מוכרות, ככל שהתוכנית מתקדמת הופכים המתמודדים פופולריים יותר ויותר.
השופטים, שבתחילה היו הדמויות הבולטות בתוכנית, הופכים לפחות ופחות מעניינים בעיני קהל הצופים, ועיקר תשומת הלב ניתנת למתמודדים עצמם.
סדרות המציאות התפתחו לתת ז'אנרים בולטים, כשהמכנה המשותף העיקרי שלהן הוא חוסר התסריט.
אף על פי שבחלקן, הסדרה מלווה את המשתתפים ברצף של אירועים או תחרויות שנוצרו על ידי הפקת הסדרה, ובחלקן עריכה מאסיבית יוצרת תוצאה שונה, לפעמים שונה מאוד, ממה שקרה במציאות עצמה - עדיין החוק העיקרי של סדרות המציאות הוא שאי אפשר לדעת מה יקרה - מאחר שאין תסריטים.
עם חוקים או בלי, המשתתפים בתוכניות המציאות יכולים לפנות לכל כיוון שיחליטו, ובהיעדר כותבים מקצועיים שינחו אותם במה לבחור וכיצד לפעול, הכול פתוח וכל דבר יכול להתרחש במהלך הסדרה.
תוכניות אלו מציגות משתתף אחד או כמה ומלווה אותם ללא התערבות.
חלק מהתוכניות ילוו אדם בחייו הרגילים, בעבודה ובשעות הפנאי, כשלמעשה אין הסדרה נוקטת בשום קו עלילתי מסוים.
במקרים מסוימים הסדרה תציג אינטראקציות בקרב קבוצת חברים, בני משפחה, או אנשים העובדים יחד.
במקרים אחרים, לא יהיה קשר בין המשתתפים בתוכנית פרט לתכונה מסוימת הקושרת ביניהם - ולעיתים המשתתפים בתוכנית כלל וכלל לא מכירים אחד את השני, ונפגשים רק בסוף התוכנית, אם בכלל.
המשותף בין כל תוכניות הסוגה הזאת, הוא שהן מציגות חיי אדם, ללא התערבויות.
יהיה זה אדם מן היישוב, או טיפוס מיוחד וססגוני - בכל מקרה מדובר בתיעוד של חייו ובנעשה בהם, ובמתן אפשרות לצופה בבית לחוות חייו של אדם אחר למשך הסדרה.
דוגמאות: "יום בחיי", "TLV - עושים את תל אביב", "מחוברים" ו"מעושרות".
תוכניות המצלמה הנסתרת מצולמות ללא ידיעת המשתתפים בהן.
במרבית המקרים, מדובר במספר רב של משתתפים בכל פרק, כשהצופה לא ממש לומד להכיר את המשתתפים בתוכנית, מאחר שמטרת התוכנית היא להציג את תגובת האדם הטיפוסי למצב בלתי רגיל, ופחות מתמקדת באדם זה או אחר.
ההזדהות של הצופה עם המשתתפים בתוכנית אינה מבוססת על היכרות עם המתחרים: הנמתחים יהיו לרוב אנשים רגילים, כאלו שהצופה הממוצע פוגש דומים להם מדי יום, וכאלו שדומים לצופה עצמו.
תוכניות אלו שואלות את הצופה כיצד היה הוא עצמו מתנהג במצבים הלא שגרתיים המוצגים בפניו - ומראות לו את תגובת הנמתחים.
בסדרות אלו ישנה התערבות של ההפקה בנעשה בסדרה - אך לרוב אין לה התערבות בתגובות, פרט לעריכתן ובהצגת הדמיון והשוני בין התגובות השונות.
תוכניות מציאות עם ידוענים (VIP)
החל מתוכניות בהן כוכבים מפורסמים מאפשרים לצופה להציץ לחייהם האישיים - כמו התוכניות בכיכובם של ג'סיקה סימפסון ובעלה, הסדרה המלווה את משפחת אוסבורן, וכן "המאסטרו" המציגה את חייו של צביקה פיק - וכלה בתוכניות המציגות ידוענים כמתחרים בתוכניות מציאות רגילות, כמו "החיים הסוריאליסטים", או "Celebrity Fit Club".
עם זאת, יש החולקים על כך שמדובר בתוכניות מציאות מכיוון שמרכזן של תוכניות אלו אינו "אנשים מן השורה", שאינם מפורסמים טרם השידור אלא ידוענים, ההופכים את התוכנית לסוגה בתוכניות התעודה (דוקומנטרי).
בישראל לאחרונה התפתחה סוגת משנה זו עם תוכניות כמו "המאסטרו" של צביקה פיק, "פעם בחיים" ו"רוקדים עם כוכבים".
אלו תוכניות מציאות שהמשתתפים בהם הם ידוענים, ובזה בעצם מסתכם ההבדל.
תוכניות אלו יכולות להיות תוכניות תחרות, או תוכניות תיעודיות בסגנון האח הגדול - אך החוקים בהן בדרך כלל דומים לחוקי תוכניות המציאות הרגילים.
הקו המנחה של תוכניות אלו, הוא להציג את הדומה, אך גם השונה, בין הידוענים לאדם הרגיל.
תוכניות אלו מציגות את הכוכבים המפורסמים כאנשים רגילים, עם פחדים ורצונות כאחד האדם - אך גם מחדדות את ההבדל בינם לבין האדם הפשוט, בכך שהן מציגות את הקפריזות ואורח החיים השונה של הידוענים.
דוגמאות: "מאסטרו", "משפחת אוסבורן", "פעם בחיים", "רוקדים עם כוכבים", "יום בחיי", "חי בלה לה לנד", "הבוזגלו'ס" ו"מחוברים".
לרוב יציגו גבר אחד וכמה נשים, או להפך, והפורמט יהיה דומה במהותו לתוכניות התחרות - כאשר ה"פרס" בתחרות הוא הגבר או האישה שעל לבם מתחרים המשתתפים (דוגמת "הרווק" ו"קחי אותי שרון").
סוג נוסף של תוכניות היכרות הוא זה שבו התוכנית מלווה שני זרים בבליינד דייט, דוגמת "דייט בחשכה".
אלו תוכניות דומות לתוכניות התיעודיות, אך המשתתפים בהם מתמודדים מדי שבוע עם התפתחויות שנוצרות על ידי הפקת הסדרה.
נקודת המוצא של סדרות אלו, היא התקלת המשתתפים באירועים מעוררי תגובה - ובכך סוגה זו גם דומה לסוגת המתיחות.
סוג תוכניות ריאליטי המתעד מרוץ שבו משתתפים זוגות או יחידים, המתחרים על פרס כספי נאה או על הטבה משמעותית.
התחרויות כוללות מרוץ ממקום למקום ומשימות שונות, כשהזוג החלש ביותר מודח מהמשך התחרות והאחרון שנותר מוכתר כמנצח.
במהלך התחרות משולב בתוכנית תוכן רב של סיפורים על הדמויות ועל היחסים ביניהן בעת התחרות.
סגנון התוכניות הוא תזזיתי מאוד, מהיר ומשלב משימות קשות מאוד ומאתגרות שמביאות את המשתתפים בו למצבים מנטליים קיצוניים, ודורשת עמידות רבה ויכולת להגיע אל קצה גבול היכולת, כשמדי פעם מתוודה המתחרה באולפן על תחושותיו בעת המשימה.
התחרות היא בעלת אווירה ספורטיבית שיוצרת מתח רב, משלבת משימות מפחידות (כמו ספורט אתגרי) או מצמררות, וקיימת אווירה של תחרות קשה וצמודה, היוצרת מתח וציפייה.
סוג זה של תוכניות מביא מקום גם להתחברות לדמות ומתעד ריבים, קטעים מרגשים או נוגעים ללב ורכילויות, אם כי במידה פחותה בהרבה מסוגי ריאליטי אחרים.
דוגמאות: "המירוץ למיליון", "סוף הדרך" ו"רצים לדירה".
סוגת תוכניות המציאות כוללת התנהגויות קיצוניות.
מצלמות הטלוויזיה הנוכחות 24 שעות והלחץ שבו נמצאים המשתתפים הסגורים אחד עם השני לתקופות שונות, עושים את שלהם.
אבל בסוגת המשנה הזו, המשתתפים מתמודדים על פרס, מה שמגביר את הלחץ עליהם, הופך את ההתנהגות שלהם לקיצונית יותר, ותורם לדרמה הטלוויזיונית.
במהלך התוכניות ישנו ניפוי מתמיד של המתחרים, וככל שהתוכנית מתקדמת, מספר המתמודדים פוחת, והסיכויים שלהם לזכות בפרס גובר.
המצלמה תלווה את המתחרים בשעות התחרות ומחוצה להן כשהמתחרים נמצאים, לרוב, במקום סגור ומבודדים מהעולם כמו וילה או אי בודד.
ישנו דגש רב מאוד על הדינמיקה שנוצרת בין המתמודדים והופכת את התחרות למעניינת יותר, כשנוצרות יריבויות, שיתופי פעולה, קנאה, תככים, וסיפורי אהבה בין המתמודדים.
אלו תורמים להעלאת המתח, ומאירות את המתחרים בצורה אחרת מאיך שהיו מוצגים לו הייתה זו תחרות נטו, ומציגה את הלבטים ודרך קבלת ההחלטות שלהם בדרך אל הפרס הגדול.
בחלק מתוכניות התחרות, הפרס אינו כסף או מתנה, אלא קריירה.
ישנן תוכניות למציאת דוגמנית, מתמחה אצל דונלד טראמפ, זמרים, מתאגרפים - כל דבר שיכול להביא רייטינג למפיקי התוכנית.
בתוכניות אלו, המתמודדים נבחנים לא רק על יכולותיהם בתחרויות עצמן, אלא גם ביחסי האנוש שלהם והדרך בה הם מתנהלים.
בתוכניות אלו, ההזדהות עם המשתתפים היא עצומה והיא הקובעת.
לצד ההצלחה, תוכניות אלה גם זוכות למנה הגדולה ביותר של ביקורת.
כמעט כל תוכנית כזו גורמת לסערה תקשורתית כלשהי, כשמתמודד פופולרי מודח, וטענות זיופים וחוסר אמינות מלוות אותן.
בסופו של דבר, ישנו זוכה אחד אך גם אלו שהפסידו, יזכו לרוב בחשיפה תקשורתית גדולה ועדת מעריצים.
יש מביניהם שמצליחים ליצור לעצמם קריירה תקשורתית בקלות יחסית.
דוגמאות: "האח הגדול", "הישרדות", "היפה והחנון" ו"לרדת בגדול", המבוססים על פורמטים עולמיים.
אלו דומות לתוכניות התחרות, אך הן אינן מלוות את המשתתפים 24 שעות, אלא רק בזמן התחרות.
באופן מכליל, ניתן לומר שסוג זה של תוכניות המציאות הוא המצליח ביותר, והניב את מספר התוכניות הרב ביותר.
רוב משתתפי התוכניות מהסוג הזה היו אלמוניים לכאורה טרם התחרות.
במהלך התוכנית זוכים המשתתפים לחשיפה תקשורתית נרחבת.
עם סיום ההשתתפות, חוזרים רבים מהמשתתפים ל"אלמוניותם", דבר שהביא ביטוי רווח "ניצול 15 דקות התהילה".
דבר זה גורם לחלק מהמתמודדים לקשיים ומשברים נפשיים.
מתמודדים דיווחו כי המעבר מאלמוניות מוחלטת לפרסום רב ובחזרה לאלמוניות, גרם להם לסחרור נפשי ולקשיים בהתמודדות אפילו עם דברים שלפני כל התהליך הם צלחו אותם כגון משברים זוגיים וקשיים בניהול הקריירה.
עם זאת יש במשתתפים כאלה שמינפו את פרסומם והפכו לידוענים, תוך קבלת עיסוקים אופייניים, כגון דוגמנות, משחק או הגשת תוכנית טלוויזיה.
בניגוד לשאר תוכניות הסוגה, תוכניות השיפור העצמי משתתפות באופן פעיל בעיצובו של המשתתף בתוכנית.
אלו תוכניות בהן צוות מומחים מלווים אדם בתהליך שינוי זה או אחר - דרך לבושו, עיצוב הבית, או איך הוא מגדל את ילדיו.
הנחת היסוד בתוכניות אלו, היא שכל אדם יכול לשפר את חייו אם יקבל את התמיכה המתאימה, ותוכניות אלו מציגות בכל שבוע אדם אחר, דומה לצופה בבית, והופכות אותו לדוגמה חיובית, כשהן נותנות עצות לצופים בבית כיצד ליישם את הנעשה על המסך.
בתוכניות אלו, הדגש אינו על המתמודדים עצמם, אלא על הדרך בה חייהם משתפרים, וכיצד הצופה בבית יכול לעשות זאת בעצמו.
ישנה הזדהות מסוימת עם המשתתפים, אך לרוב הם מופיעים רק בפרק אחד של הסדרה, וההיכרות אתם היא שטחית.
דוגמאות: "הברבור", "סופר נני", "משפחה חורגת", "מהפך", "כוח סבתות" ו"מפונקים".
תוכנית מציאות של שיפוט, כדוגמת התוכנית "השופטת ג'ודי".
במהלכן, בתוך הדמיה של אולם משפטים, שופט מבית המשפט מכריע בעניינים של תביעות קטנות.
תוכניות מסוג זה נאסרו בישראל מחשש של הטיית השיפוט בשל רצון לאהדה מצד הצופים.
תוכניות המציאות ספגו ביקורות שונות .
חלק מהביקורות טענו שהתוכניות נחשבות למשקפות את המציאות אך מהוות עולם מנותק וכן שהעריכות בצילומים שלהן מגמתיות וערוכות מראש באופן המקדם אג'נדה מסחרית, או אף אומרים למשתתפים מה להגיד.
ביקורת פופולרית מדברת על כך שתוכניות מציאות מכילות תוכן באיכות נמוכה – כאשר שיקולים מסחריים באים על חשבון שיקולים "אמנותיים", ובניגוד לסדרות טלוויזיה, תוכנית המציאות אינה פועלת מול תסריט (לפחות לא במובן המקובל), ולכן מאופיינת בעלילה שטחית יותר.
הסוציולוגית נעה לביא ערכה מחקר איכותני שבחן את התדמית של תוכניות המציאות בתעשיית הטלוויזיה של ישראל, ובין הגישות שסקרה הייתה כזו שהבחינה בין תוכניות טלוויזיוניות שיצירתן עשויה להיחשב "אמנות" – דוגמת סדרות דרמה המשכיות – לבין תוכניות המציאות, שנתפסות כבידור זול להמונים ואסקפיזם, ואף כ"מוצר".
כנגד טענה זו, הציגה לביא קולות מתוך תעשיית הריאליטי, שאמנם מסכימים שתוכנית המציאות בכללותה אינה תוצר "אמנותי" במובן במובהק, אולם היא מכילה בתוכה ממדים אמנותיים, דוגמת אמנות סיפור הסיפורים והעריכה כך שיתעורר רגש בקרב הצופים, או תכנים שיש בהם "אמירה".
גישה אחרת שעלתה הציגה את איכותן של תוכניות המציאות על גבי ספקטרום, כאשר מצד אחד ישנן תוכניות מציאות יותר "איכותיות", העוסקות למשל בנושאים כמו התפתחות אישית או אמנות; או כאלו המציגות את התוכן באופן חדשני מבחינה אמנותית, ומצד שני תחרויות שטחיות יותר הנטולות ערך מוסף.
טענות נוספות כנגד תיוג תוכניות המציאות ככאלו בעלות איכות נמוכה, מתמקדות בניסיון של תוכניות המציאות לספק שיקוף אותנטי יותר של המציאות, לכאורה.
ביקורת נוספת טוענת שהמשתתפים בתוכניות נפגעים הן מביקורת פוגענית מהמשתתפים ומהשופטים והעורכים, הן שאינם מבינים באמת לאן נקלעו, הן שהם הופכים לתחרותיים ופרועים מדי במהלך התוכנית והן שאחרי התוכנית הם משיגים תהילה רגעית ואז הופכים לאנשים פשוטים - דבר הפוגע ברגשותיהם.
התוכניות מכילות תכנים וולגריים וחלק מהמשתתפים הם אנשים לא ראויים שלא מדברים בכבוד.
תוכניות מציאות רבות מכילות תכנים בלתי הולמים וקשים לצפייה.
תוכנית מוריסון גריידי הייתה תוכנית שהוצגה ביולי 1946 על-ידי סגן ראש הממשלה הבריטי הרברט מוריסון, לוועדת הקבינט האמריקאית לענייני ארץ ישראל.
הוועדה, בראשות השגריר האמריקאי הנרי גריידי, הגיעה ללונדון למשא ומתן בעניין המצב בארץ ישראל ובקשתו של הנשיא הארי טרומן להעלאת 100,000 יהודים.
גריידי והוועדה הביעו הסכמה לתוכנית, ועל כן היא נקראה "תוכנית מוריסון גריידי".
לאחר מסקנות הוועדה האנגלו-אמריקאית בשיתוף שתי הממשלות, ממשלת בריטניה וממשלת ארצות הברית, ממשלת בריטניה חיפשה דרך להתחמק מקיום המלצות הוועדה, בין היתר, בשל מצבה הכלכלי הרעוע שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ראש הממשלה אטלי הכריז שבריטניה מבקשת מארצות הברית להציג תוכנית למימון המלצות הוועדה, והודיע שבריטניה תהיה מוכנה לקיים את המלצות הוועדה בתנאי שהיישוב היהודי יתפרק מנשקו ויפרק את הארגונים המחתרתיים שבו - תנאים שהיישוב היהודי לא היה מוכן או יכול לקבל על עצמו.
למרות זאת, ממשלת בריטניה הבינה שהמצב לא יכול להישאר על כנו.
ועל רקע זה מונתה ועדת מומחים לבחינת הדרכים ליישום מסקנות הוועדה האנגלו-אמריקאית.
ביולי 1946 הגיעה ללונדון ועדת הקבינט של ארצות הברית, בראשות הנרי גריידי, לה הוצגה תוכנית מוריסון, שזכתה לברכתה.
הוועדה המליצה שארץ ישראל תחולק לארבע טריטוריות אוטונומיות:
אזור יהודי - יכלול את הגליל המזרחי, עמק יזרעאל, ורצועת החוף מחיפה ועד ת"א - בסך הכול 17% משטח הארץ.
אזור ערבי - יכלול 40% משטח הארץ - יהודה ושומרון, הגליל המערבי והשפלה.
שני אזורים שיהיו נתונים תחת שלטון בריטי ישיר - כ-43% משטח הארץ, ובו בין היתר גם ירושלים והנגב.
בין הטריטוריות יהיה קשר פדרטיבי ובראש הפדרציה יעמוד נציב עליון בריטי.
לאזורים היהודי והערבי תהיה אוטונומיה תרבותית בלבד.
כמו כן, באזור היהודי יבוטל חוק הקרקעות מ-1940 ותתאפשר כניסתם של 100 אלף יהודים עקורים, ניצולי מחנות ההשמדה מאירופה תוך שנה.
התוכנית שהותוותה על ידי ועדת מוריסון-גריידי דחתה על הסף את מסקנות קודמתה ושללה למעשה את החזון הציוני.
גם המנהיגות הערבית וגם הסוכנות היהודית דחו את ההצעה.
התוכנית עוררה התנגדות חריפה באנגליה.
בדיון בבית הנבחרים, נשא וינסטון צ'רצ'יל נאום חריף נגדה.
נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הקים בוושינגטון ועדה בת שלושה חברים (תת-שר החוץ דין אצ'יסון, שר האוצר ג'ון ו.
סניידר ושר ההגנה רוברט פ.
פטרסון), שתפקידה היה לגבש מדיניות אמריקנית בשאלת ארץ ישראל.
נחום גולדמן הצליח לשכנע את חברי הוועדה לקבל את תוכנית החלוקה שלו שהתקבלה בהנהלה הציונית.
ב-12 באוגוסט 1946 כתב טרומן לאטלי: "לאחר עיון נוסף בהמלצות של הקבוצה האמריקנית־בריטית (קבוצת מוריסון גריידי) ואחרי דיון מפורט עם חברי הקבינט שלו ויועציו הגיע באי־רצון למסקנה, שאינו יכול לתמוך בתוכנית בצורתה הנוכחית – כתוכנית אנגלו־אמריקנית".
כעבור חודשיים, בערב יום הכיפורים, הודיע טרומן פומבית כי הוא תומך בתוכנית החלוקה של הסוכנות היהודית.
טרומן הודיע שארצות הברית תומכת בדרישת הסוכנות הציונית לעלות 100 אלף יהודים לארץ ישראל לאלתר, ובהקמת מדינה יהודית על פני חלק משטחי ארץ ישראל המערבית.
כמו כן, בסופו של דבר התוכנית לא יושמה ובריטניה העבירה את שאלת ארץ-ישראל לידי האו"ם, שהקים את ועדת אונסקו"פ.
תוכנית מדגסקר הייתה תוכנית של הנאצים לטיהור אתני של אירופה מיהודים על ידי גירושם לאי מדגסקר.
התהליך שנקרא בפי הנאצים "הפתרון הסופי" - השמדת יהודי אירופה כתוכנית כוללת, שמטרתה להכחיד כל יהודי באשר הוא, החל רק עם פתיחת מבצע ברברוסה - פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941.
ב-30 בינואר 1939 הכריז היטלר כי אם תפרוץ מלחמת עולם נוספת, התוצאה תהיה "השמדת הגזע היהודי באירופה".
עם פרוץ המלחמה לא הייתה תוכנית ברורה להשמדה כוללת, אך המסגרת הארגונית לכך הייתה קיימת והיא המשרד הראשי לביטחון הרייך של האס אס ובו מדורו של אדולף אייכמן לענייני יהודים.
עד שהחלו הנאצים בביצוע "הפתרון הסופי", הועלו מספר רעיונות למה שכינו "פתרון הבעיה היהודית".
פתרון אחד, שנולד עם כיבוש פולין, היה גירושם של יהודי אירופה ל"שמורות יהודיות" (Judenreservat) במזרח כדוגמת תוכנית לובלין.
פתרון אחר, שנולד עם נפילת צרפת, היה להעלות מחדש את "תוכנית מדגסקר", תוכנית שהגה לראשונה בשנת 1885 הסופר הגרמני האנטישמי פאול דה לגארד.
תוכניתו הייתה לרכז את כל יהודי אירופה באי מדגסקר.
בשנות ה-20 הועלתה התוכנית שוב על יד האנטישמים הבריטים הנרי המילטון בימיש , ארנולד ליס ואחרים.
בפולין שבין מלחמות העולם אומצה התוכנית על ידי אחד מארגוני הימין הקיצוני בסיסמה "יהודים למדגסקר" (Żydzi na Madagaskar).
בשנת 1937 החלו פולין וצרפת לשאת ולתת על דרכים ואמצעים מעשיים לביצוע העברת אוכלוסייה יהודית למדגסקר.
ממשלת צרפת הסכימה שפולין תשלח אל האי ועדת חקירה של 3 חברים, שניים מהם יהודים.
בשובם ממנו, הגישו היהודים דוח פסימי על כושר הקליטה של מדגסקר, אבל ממשלת פולין קיבלה דווקא את דעתו החיובית של יושב ראש הוועדה הפולני, מצ'יסלב לפצקי, והמשא ומתן עם הצרפתים נמשך.
ב-9 בדצמבר 1937, כשהתברר שסיכויי הביצוע של התוכנית קלושים, כתב העיתון הגרמני "וסטדויטשר ביאובכטר": "מדגסקר הייתה יכולה ליהפך ל'ארץ המובטחת' של היהודים שמהם ביקשה פולין להיפטר, רק אם הם [היהודים] היו יכולים לנהל שם חיי אדונים, בלי כל מאמץ מצדם, ועל חשבון אחרים.
על כן יש ספק אם ההזמנה ליציאת בני ישראל אל מדגסקר תשחרר בקרוב את פולין מחלק ניכר מן הטפילים האלה".
מנהיגי גרמניה הנאצית והיטלר עצמו דנו בתוכנית כבר בשנת 1938. ב-5 במרץ שלח אחד מאנשיו של ריינהרד היידריך פקודה לאדולף אייכמן, לאסוף חומר כדי לחפש "פתרון" לשאלה היהודית "באמצעות מדיניות חוץ, כמו המשא ומתן שכבר מתנהל בין פולין לצרפת".
ב-1940, עם נפילת צרפת וחלוקתה בין שטח כיבוש גרמני לבין הישות שנקראה צרפת של וישי, צץ מחדש הרעיון של תוכנית מדגסקר וקודם בפרט על ידי ריינהרד היידריך.
האי מדגסקר, שהיה מושבה צרפתית נשאר תחת שלטונה של וישי וככזה נראה לנאצים כמתאים למטרותיהם.
המשימה הוטלה על משרד החוץ.
התוכנית הייתה לבודד את היהודים במקום נידח זה, בו יופרדו מעמי אירופה.
בפועל, התוכנית לא הייתה מעשית, הן מבחינה לוגיסטית והן מבחינה צבאית.
המסלול הימי למדגסקר עבר דרך הים התיכון ותעלת סואץ שבשליטה בריטית.
המסלול העוקף את אפריקה, מן האוקיינוס האטלנטי במערב לאוקיינוס ההודי במזרח, היה ארוך מדי ועבר מול חופי דרום אפריקה, שהייתה דומיניון בריטי.
תוכנית מורגנטאו הייתה תוכנית לארגונה מחדש של גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה, במטרה לחסל את יכולתה של גרמניה לפתוח אי-פעם במלחמה על ידי ניטרול יכולותיה התעשייתיות.
ההצעה המקורית כללה שלושה צעדים עיקריים:
גרמניה תחולק לשתי מדינות עצמאיות.
שלזיה תהפוך לשטח בינלאומי, או תסופח למדינות שכנות.
כל התעשייה הכבדה תפורק או תושמד.
את התוכנית הציע הנרי מורגנטאו הבן, שר האוצר של ארצות הברית ויועץ מדיני בכיר של הנשיא פרנקלין רוזוולט, והיא נקראה על שמו.
בוועידת קוויבק השנייה (16 בספטמבר 1944), שנערכה בזמן המלחמה בין נציגי ארצות הברית ובריטניה, שכנעו מורגנטאו והנשיא רוזוולט את ראש הממשלה צ'רצ'יל להסכים לתוכנית, אם כי היו לו ספקות כבדים לגביה; ייתכן שאחת הסיבות לכך שהוא הסכים לבסוף הייתה הסכם השאל-החכר בסך 6 מיליארד דולר.
על כל פנים, צ'רצ'יל בחר לצמצם את היקף הצעתו של מורגנטאו וניסח גרסה חדשה של המזכר, שהייתה בסופו של דבר הגרסה שעליה חתמו שני המנהיגים.
תמצית המזכר החתום מתבטאת במשפט:
חוברת הדרכה לממשל הצבאי העתידי בגרמניה הייתה מוכנה עוד באוגוסט 1944 ודגלה בתהליך מהיר של החזרת חיים תקינים לעם הגרמני ושיקומה של גרמניה.
שר האוצר מורגנטאו, לא קיבל תוכנית שיקום זו, והציג את החוברת בפני הנשיא טרומן, שדחה אותה מיד במילים:
ב-10 במאי 1945 חתם הנשיא טרומן על המסמך והנרי מורגנטאו הביע שביעות רצון כאשר אמר לעובדיו "זהו היום הגדול עבור משרד האוצר" וגם "אני מקווה שאף אחד לא ייזכר את זה כתוכנית מורגנטאו".
בגרמניה הכבושה שמר מורגנטאו על השפעתו הישירה בעזרת אנשיו, רובם יהודים, שבדרך כלל נקראו על ידי הרשויות כ"נערי מורגנטאו".
הם היו אנשי משרד האוצר, אותם דווייט אייזנהאואר "העסיק" בתוך צבא הכיבוש.
"נערי מורגנטאו" דאגו ליישום התוכנית בנוקשות האפשרית.
הם היו פעילים במיוחד בחודשים הראשונים והמכריעים של הכיבוש, אך המשיכו בפעילותם מספר שנים.
בעקבות התפטרותו של מורגנטאו באמצע 1945 הם עברו לפיקודו של מנהיגם קולונל ברנרד ברנשטיין, שהיה "ידו ורוחו של מורגנטאו בצבא הכיבוש".
בעזרת השפעתו הניכרת על מטות המשולבים מורגנטאו נתן הנחיות ישירות הקשורות לביצוע תוכניתו.
JCS 1067 היה בסיס למדיניות הכיבוש של ארצות הברית עד יולי 1947, וכמו תוכנית מורגנטאו, נועד להנמיך את רמת איכות החיים בגרמניה.
הפקות של נפט וגומי, יצור ספינות סוחרות ומטוסים נאסרו.
כוחות הכיבוש לא הורשו לסייע לפיתוח הכלכלי מלבד למגזר החקלאי.
איסור על יבוא סחורת ומזון, החרמת כל משלחת סיוע לגרמניה הביאו לרעב בחלק הכיבוש המערבי.
בשנת 1950 בספרו "ההחלטות בגרמניה", כתב מק קליי: "הכל היה ברור לנו אז, גרמניה תהיה ברעב כל עוד היא מסוגלת לייצר יצוא וכי צעדים מיידיים יצטרכו להינקט כדי להחיות ייצור תעשייתי".
לואיס דאגלס, היועצת הכללית הראשית, ולוציוס קליי, הנציב העליון של ארצות הברית, גינה את JCS 1067 ואמרה: "הדבר הזה חובר על ידי אידיוטים כלכליים.
זה לא הגיוני לאסור על העובדים המיומנים ביותר באירופה לייצר ככל שביכולתם ביבשת הנואשת לכל".
דאגלס נסעה לוושינגטון בתקווה לתקן את ההוראה אך לא הצליחה לעשות זאת.
בחודש יולי 1947 JCS 1067 הוחלף עם JCS 1779 אשר הביא הוראות חדשות המבוססת על ההנחה הבאה: "אירופה המסודרת והמשגשגת דורשת תרומתה הכלכלית של גרמניה יציבה ופורה.".
אך לקח יותר מחודשיים להתגבר חלקית על התנגדותם הממושכת של אנשי מורגנטאו להוראה החדשה.
רק ב-10 ביולי 1947, התוכנית אושרה סופית באספה של SWNCC (ועדת התיאום של מדינה, מלחמה והצי).
בגרסה הסופית של המסמך "טוהרו המרכיבים החשובים ביותר של תוכנית מורגנטאו."
לאחר אישורה של JCS 1779 "נערי מורגנטאו" התפטרו בהמוניהם, אבל לפני שהם הלכו באביב 1947 חסידיו של מורגנטאו ארגנו משימה אחת אחרונה: ההרס של מערכת הבנקאות של גרמניה הישנה על ידי שבירת הקשרים בין הבנקים הגרמנים.
נותק כל זרם אשראי ביניהם והמימון הוגבל לטווח קצר בלבד.
בכך נמנע השיקום התעשייתי של גרמנית והעם הגרמני ונגרמו תופעות לוואי מיידיות חמורות באזור הכיבוש האמריקאי.
עם השינוי במדיניות הכיבוש, ובראש ובראשונה הודות לרפורמה במטבע 1948, גרמניה הגיעה בסופו של דבר להתאוששות כלכלית.
ההתאוששות המרשימה הזו ידועה היום כ-"נס כלכלי".
ביולי 1947, כשהוחל בתכנונה של תוכנית מרשל שנועדה לסייע לכלכלה האירופית המידרדרת, הוסרו כמה מהמגבלות על תפוקת הפלדה השנתית של גרמניה.
מכסת הפלדה המותרת עלתה משיעור של 25% מהתפוקה לפני המלחמה ל-50% מאותה תפוקה.
צו כיבוש JCS 1067, שבחלק הכלכלי שלו נאסר על "נקיטת צעדים לקראת שיקומה הכלכלי של גרמניה וכאלה שנועדו לשמור על הכלכלה הגרמנית או לחזק אותה", הוחלף באותה עת בצו כיבוש JCS 1779, שהודיע כי "[כדי להגיע] לאירופה מסודרת ומשגשגת דרושה תרומתה הכלכלית של גרמניה יציבה ופרודוקטיבית".
בתחילת 1947 עדיין שימשו ארבעה מיליון חיילים גרמנים לעבודות כפייה בבריטניה, צרפת וברית המועצות.
ב-1951 הסכימה גרמניה להצטרף לקהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC) בתוך שנה.
כיוון שכך הוסרו כמה מהמגבלות הכלכליות על יכולת התפוקה ועל התפוקה עצמה, שהוטלו על ידי "הרשות הבינלאומית לחבל הרוהר", ותפקידה של הרשות עבר לקהילת הפחם והפלדה.
בגרמניה של ימינו מוצגת תוכנית מורגנטאו על ידי חוגי הימין הקיצוני כ"תוכנית רצח יהודית" שנועדה לשעבד את גרמניה.
תוכנית מארינר היא תוכנית לחקר מערכת השמש הפנימית באמצעות חלליות מחקר בלתי מאוישות (גשושיות) שבוצעה באחריות נאס"א והיוותה חלק מתוכנית החלל האמריקאית ובמסגרתה שוגרו עשר גשושיות לחלל במהלך השנים 1962 עד 1973 במטרה לחקור את כוכבי הלכת נוגה, מאדים וכוכב חמה.
שלוש מתוך עשר הגשושיות שוגרו לעבר נוגה ושתיים מהן ביצעו את משימתן.
שש גשושיות שוגרו לעבר מאדים כשארבע מהן ביצעו את משימתן.
הגשושית האחרונה בתוכנית שוגרה לעבר כוכב חמה כולל יעף ליד נוגה וביצעה את משימתה.
עם תחילת המלחמה הקרה, יזמו שתי המעצמות דאז, ארצות הברית וברית המועצות, תוכניות חלל שאפתניות במטרה להפגין דומיננטיות צבאית, טכנולוגית ופוליטית.
תוכנית הלוויינים של פיוניר כללה שלושה ניסיונות ירחיים כושלים בשנת 1958. בתחילת 1959, לונה 1 הסובייטית הייתה הגשושית הראשונה שחלפה על פני הירח, ואחריה לונה 2, העצם המלאכותי הראשון שפגע בירח.
נוגה וכדור הארץ מגיעים למיקומם היחסי במסלוליהם סביב השמש, פעם אחת מידי 19 חודשים, כך שנדרשת מינימום דלק כדי לנוע מכוכב לכת אחד למשנהו דרך מסלול הוהמן .
ההזדמנות הראשונה מסוג זה במרוץ לחלל התרחשה בסוף 1957, עוד לפני שהשיגה אחת המעצמות את ההזדמנות לנצל אותה.
לקראת מועד ההזדמנות השנייה, בסביבות יוני 1959, התקרבה ארצות הברית לסף ההיתכנות הטכנולוגית, וקבלנית חיל האוויר האמריקאי, מעבדת טכנולוגיית החלל (STL), התכוונה לנצל אותה.
תוכנית שגובשה בינואר 1959 כללה שתי חלליות שפותחו מגשושי פיוניר הראשונים, אחת שתשוגר באמצעות טיל ת'ור-אייבל, השנייה באמצעות טיל אטלס-אייבל שטרם נוסה.
חלון השיגור הוחמץ הואיל ו STL לא הצליחה להשלים את הגשושיות במועד.
גשושית ת'ור-אייבל שימשה בהמשך כחלוצת חלל עמוק פיוניר 5, ששוגרה ב-11 במרץ 1960, ותוכננה לשמור על תקשורת עם כדור הארץ עד למרחק של 20,000,000 מייל (32,000,000 ק"מ) כשהיא נעה לעבר מסלולה של נוגה.
בתחילת 1961 היה מועד להזדמנות נוספת, לא נשלחו משימות אמריקאיות במהלכה אך ברית המועצות שיגרה את ונרה 1 ב-12 בפברואר 1961 שהפכה ב-19-20 במאי לגשושית הראשונה שחלפה על פני נוגה; עם זאת, ונרה 1 הפסיקה לשדר ב-26 בפברואר.
השיגור לעבר נוגה התבצע בסופו של דבר במועד ההזדמנות הבאה ב-1962 במסגרת תוכנית מארינר.
תוכנית מארינר החלה בשנת 1960 עם סדרה של משימות מחקרי JPL לחקר בקנה מידה קטן של כוכבי הלכת הקרובים ביותר.
הם נועדו לנצל את רכבי השיגור של אטלס, שעתידים להיות זמינים בקרוב, כמו גם את היכולת המתפתחת של מתקן המכשור לחלל העמוק של JPL (שנקרא מאוחר יותר רשת החלל העמוק), רשת עולמית של תחנות קרקע שנועדה לתקשר עם חלליות בחלל העמוק.
השם תוכנית מארינר ניתן לתוכנית ב"מאי 1960 - בהצעתו של אדגר מ.
יעוצבו על פי מונחים ימיים, כדי להעביר 'את הרושם של נסיעה למרחקים גדולים ולארצות נידחות'".
"החלטה זו הייתה הבסיס למתן שמות לגשושיות מארינר, ריינג'ר, סורוויור וויקינג".
תוכנית מארינר התפצלה למספר תוכניות קטנות יותר שכל אחת מהן כללה שיגור של זוג גשושיות אחת אחר השנייה לאותו היעד אך במשימות שונות או גשושית בודדת.
בפועל עקב התקלות היה רק מקרה אחד בו זוג גשושיות במסגרת התוכנית מארינר - מאדים 1969 השלימו שתיהן את משימתן בהצלחה.
ב־22 ביולי 1962 שוגרה הגשושית מארינר 1, אך היא סטתה מנתיבה והיה צורך להשמידה.
מארינר 2 עזבה את כן השיגור ב־26 באוגוסט 1962 והייתה הגשושית הראשונה שהוכיחה כי נאס"א יכולה לפקח על גשושיות ממרחקים גדולים.
כשהתברר לאחר שבוע שמארינר 2 סטתה מעט מהנתיב ועתידה להחטיא את נוגה בכ-373 אלף קילומטרים, שודר תיקון נתיב ברדיו.
במסעה חזרה שידרה המרינר 2 לכדור הארץ נתונים, מהם עלה כי הטמפרטורה על פני נוגה גבוהה ביותר – כ-500 מעלות צלזיוס, כי כוכב הלכת עטוי עננים, וכי אין לו שדה מגנטי וחגורות קרינה (כדוגמת חגורות ואן אלן של כדור הארץ).
מארינר 3 ומארינר 4 היו גשושיות שתוכננו לחלוף ליד מאדים.
מארינר 3 אבדה כאשר טיל השיגור לא הצליח להיפרד ממנה.
הגשושית האחות שלה, מארינר 4 שוגרה ב־28 בנובמבר 1964, וסיפקה את הנתונים הראשונים ממאדים בטיסת היעף שלה.
היו אלו הצילומים הראשון של מאדים מטווח קצר.
המשימה: טיסת יעף ליד מאדים.
חיישנים: מצלמה עם טייפ דיגיטלי (בעל קיבולת של כעשרים תמונות), מערכות למדידת האבק הקוסמי, פלסמת השמש, קרינה לכודה, קרניים קוסמיות ושדות מגנטיים ומערבלי רדיו.
חמש שנים לאחר מארינר 2, שוגרה שוב גשושית לנוגה, מארינר 5 ב־14 ביוני 1967 והגיעה לקרבת כוכב הלכת באוקטובר 1967. היא נשאה סדרת ניסויים כדי לחקור את האטמוספירה: גלי רדיו, סריקת הבהירות שלה בתחום האור העל סגול, ודגימת חלקיקי השמש ותנודות השדה המגנטי מעל כוכב הלכת.
המשימה: טיסת מעבר ליד נוגה.
חיישנים: פוטומטר על-סגול, מכשירים למדידת האבק הקוסמי, פלסמת השמש, קרינה לכודה, קרניים קוסמיות, שדות מגנטיים ומערבלי רדיו.
מארינר 6 ומארינר 7 היו גשושיות זהות במשימה כפולה למאדים.
מארינר 6 שוגרה ב־24 בפברואר 1969, וב־27 במרץ 1969 שוגרה אחותה הגשושית מארינר 7. הם טסו מעל קו המשווה וחצי הכדור הצפוני של מאדים.
חיישנים: מצלמות רחבות זווית וצרות זווית עם טייפ דיגיטלי, ספקטרוסקופ ורדיומטר בתחום התת אדום, ספקטרומטר על סגול, מערבל רדיו.
מארינר 8 ומארינר 9 היו גשושיות זהות שתוכננו למפות את פני השטח של מאדים בו זמנית, אך מארינר 8 אבדה בשיגור בשל כישלון הטיל.
הגשושית התאומה, מארינר 9, שוגרה במאי 1971 והפכה ללוויין המלאכותי הראשון של מאדים.
היא נכנסה למסלול סביב מאדים בנובמבר 1971, צילמה את פני השטח של כוכב הלכת וניתחה את האטמוספירה שלו בעזרת ציוד הת-אדום והעל-סגול שנשאה.
חיישנים: מצלמות רחבות זווית וצרות זווית עם טייפ דיגיטלי, ספקטרוסקופ ורדיומטר בתחום התת-אדום, ספקטרומטר על סגול ומערבל רדיו.
הגשושית מארינר 10 שוגרה ב־3 בנובמבר 1973 והייתה הראשונה שהשתמשה בשיטת המקלעת הכבידתית כדי להאיץ את מהירותה לעבר כוכב לכת אחר – כוכב חמה.
היא הייתה גם הגשושית הראשונה שערכה מפגש עם שני כוכבי לכת מטווח קרוב, והראשונה שצילמה את כוכב חמה מקרוב.
מסלולה תוכנן כך שלאחר ההגעה לכוכב חמה היא נכנסה למסלול סביב השמש כאשר בכל פעם פוגשת שוב את כוכב חמה.
במהלך שלושה יעפים קרובים שביצעה בשנים 1974 ו-1975, היא סקרה כ-45% מפני הכוכב.
התמונות ברזולוציה הגבוהה ביותר צילמו עצמים שגודלם כק"מ וחצי.
המשימה: יעף ליד נוגה וליד כוכב חמה.
במערכת התכנון והבנייה בישראל, תוכנית מפורטת היא תוכנית שיש בה רמת פירוט מספקת, המאפשרת להבין איזה מבנה ניתן לבנות על הקרקע.
בדרך כלל, זו תהיה התוכנית הנמוכה ביותר במדרג התוכניות, כאשר מעליה קיימות תוכנית רבות אחרות: תוכנית מתאר מקומית, תוכנית מתאר מחוזית, תוכנית מתאר ארצית, ולעיתים יותר מאחת.
עם זאת, גם תוכנית מתאר ארצית עשויה להיות תוכנית מפורטת דיה באופן שמאפשר להוציא מכוחה היתר בנייה.
למשל - תמ"א 36 מאפשרת להוציא מכוחה היתר בנייה לאנטנות סלולריות, ותמ"א 4/18 מאפשרת להוציא מכוחה היתר לתחנות תדלוק.
בתוכנית מפורטת נכללים פרטים שלא קיימים בתוכניות המצויות מעליה.
התוכנית המפורטת כוללת פירוט בדבר ייעוד קרקעות לדרכים, שטחים פתוחים, גנים, בתי ספר, מקומות לצורכי דת, בריאות, תרבות, חניה, מתקני דואר, נופש, מקלטים ומחסנים ציבוריים.
היא קובעת מה יהיה גובהו של המבנה שניתן לבנות, מה יהיה שטחו, כיצד הוא ייראה מבחינה אדריכלית ועוד.
תוכנית מפורטת מוגשת בהתאם לנוהל מבא"ת של מינהל התכנון.
תוכנית לימודית אישית (תל"א), תוכנית לימודים אישית הנקבעת לילדים עם לקות הנוגעת לתחומי תפקוד שונים הקשורים ללמידה ולשילוב במערכת החינוך הרגילה או המיוחדת: תפקוד מוטורי, חושי, קוגניטיבי ורגשי, התנהגות ויכולת חברתית ותקשורתית.
בנוסף לזאת נשקלת גם יכולתו של התלמיד לבצע באופן עצמאי את פעולות היומיום (ADL), כמו יכולת להסתדר בכוחות עצמו בשירותים, לאכול בכוחות עצמו ולהתלבש בכוחות עצמו.
לפי הוראת משרד החינוך, "בראשית כל שנת לימודים ולא יאוחר ממועד שקבע השר בתקנות, יקבע הצוות המטפל במוסד לחינוך מיוחד, תוכנית לימודים אישית לכל ילד חריג הלומד באותו מוסד".
בניגוד לתוכנית הישראלית הפועלת בהוראת מנכ"ל משרד החינוך, התוכנית האמריקנית פועלת בהוראת החוק הפדרלי.
חוק זה נקרא "חוק חינוך לפרטים בעלי מוגבלויות" ; (IDEA) של שנת 1975, תיקון בשנת 2004.
התל"א נבנית על ידי מקורות שונים על הילד, כגון: אבחונים פרא-רפואיים, אבחונים פסיכולוגיים ושיחה עם ההורים, והיכרות עם הילד בסיטואציות שונות (אינטראקציה בין הילד למבוגרים ולילדים.
בעבודה אינדיבידואלית, משחק חופשי ועוד).
השותפים לכתיבת התל"א הם ועדה רב מקצועית, יועץ חינוכי, רופאים, מורה/גננת לחינוך מיוחד וצוות פרא-רפואי (כגון קלינאי תקשורת ומרפא בעיסוק).
לאחר ישיבת הצוות ישנה החלטה במה שואפים לקדם את הילד במהלך השנה.
נקודות חוזק של הילד ונקודות חולשה של הילד.
כתיבת התל"א המורכבת מיעדים המכוונים למטרה כללית.
התוכנית היא אישית לכל תלמיד.
התוכנית מותאמת לגילו ולמצבו של התלמיד.
התוכנית נבנית על סמך כוחותיו הנוכחיים של התלמיד.
תיאור מצבו הנוכחי של התלמיד.
התוכנית מתוכננת מראש בתחילת השנה, בראיית צורכי התלמיד לשנה שלמה ועתידו של התלמיד מעבר לשנת הלימודים.
התוכנית נבנית מדי שנה מחדש, בהסתמך על המלצות שנקבעו בשנת הלימודים הקודמת.
תוכנית לשימור אתרים היא תוכנית שנועדה לשמור על אתרים בעלי חשיבות היסטורית, לאומית, אדריכלית או ארכאולוגית.
תוכנית זאת באה כתוספת לחוק התכנון והבנייה משנת 1991. לכל רשות מקומית ישנה ועדה לשימור אתרים, בסמכותה של הוועדה לקבוע אלו אתרים נועדו לשימור, לחייב בתחזוקת האתר את בעל האתר או להפקיעו אם הוועדה סוברת שנשקפת סכנה לאתר.
במקרה של הפקעה הוועדה רשאית למכור את האתר או להשכירו, בתנאי שיובטח שימור האתר על ידי הרוכש או השוכר.
למרות קיומן של ועדות לשימור ברשויות המקומיות, לא תמיד ניכרת פעולתן, ופעמים רבות הורסים יזמים וקבלנים מבנים לשימור, למרות החוק, תוך ידיעה שייאלצו לשלם קנס גבוה.
בדרך כלל משתלם להם לשלם את הקנס, ובלבד שהבית "המטריד" ייהרס ויפנה את מקומו ליוזמות חדשות.
מהפך משמעותי בתחום זה התחולל במרץ 2009, כאשר בית המשפט לעניינים מקומיים בחיפה פסק פסיקה תקדימית, על פיה אדם שהרס מבנה לשימור בבת גלים ייאלץ לשלם את הקנס הגבוה, ובמקביל לבנות את הבית מחדש בתוך שנה.
תוכנית מהל"ב (מהבטחת הכנסה לתעסוקה בטוחה) היא תוכנית חברתית-תעסוקתית שהופעלה על ידי ממשלת ישראל בשנים 2007-2004.
מטרת התוכנית לספק מערכות ארגוניות (בזיכיון ממשלתי), אשר מקימות מרכזי תעסוקה (מעין לשכות השמה) שבהן ישנם שירותי השמת כוח-אדם, קורסי הכשרה מקצועית, הכשרה למציאת עבודה, כתיבת קורות חיים, הכנה לראיון עבודה וכדומה, ושירותים תומכים נוספים.
התוכנית מכונה גם תוכנית ויסקונסין על שם תוכנית דומה שפעלה במקור במדינת ויסקונסין בארצות הברית ביוזמת המושל טומי תומפסון, והוחלה בחוק פדרלי בשם חוק האחריות האישית והזדמנויות תעסוקה ב-1996.
מאז משנת 1980, עת החלו לשלם בישראל תשלומי הבטחת הכנסה, החל גידול רב במספר הבלתי מועסקים לתקופה ארוכה הזכאים להשלמת הכנסה.
עלות תשלומי הבטחת ההכנסה הגיעו לרמות גבוהות, ובמסגרת מדיניות האוצר לצמצם את הוצאות המדינה על קצבאות, נבחנו דרכים לצמצם את מספר מקבלי קצבת הבטחת הכנסה.
בהתאם, הוחמרו הקריטריונים לזכאות להבטחת הכנסה, על מנת לשלול את הקצבה מאנשים המסרבים לעבוד בעבודות אשר לשכת העבודה הממשלתית מציעה להם.
אולם, הצלחת מדיניות זאת הייתה מוגבלת בגלל מספר גדול של אנשים אשר לשכות התעסוקה הממשלתיות נכשלו במציאת פתרונות תעסוקה ההולמים את כישוריהם.
בנוסף, עלה חשש שאנשים רבים המקבלים הבטחת הכנסה אכן עובדים ומקבלים את הקצבה שלא כדין.
נעשה על כן ניסיון למצוא דרך יותר פעילה ויעילה למצוא תעסוקה לאנשים אשר היו סמוכים על קצבאות.
ההחלטה על ביצוע התוכנית והגורמים המשותפים לה
בחודש ינואר 2004 התקבלה בכנסת חקיקה שעיקרה הפעלת מרכזי-תעסוקה על ידי גורמים מסחריים לא-ממשלתיים לאחר מכרז ממשלתי.
ההחלטה נקבעה בסיוע שרי התמ"ת, האוצר והרווחה, והתקבלה בעת כהונתם של אריאל שרון כראש הממשלה ובנימין נתניהו כשר האוצר.
השלב הראשון בתוכנית אמור היה לכלול כ-14 אלף משקי בית, והחלת מערך התוכנית כתנאי לקבלת דמי קיום (כמו בהבטחת הכנסה).
ללא השתתפות בתוכנית מבוטלת הזכאות לדמי הקיום.
עיגון ההחלטה בהצבעה אפשר למוסדות המדינה לערוך חוזים עם אותן חברות כוח אדם על פי חוזה תקצוב של עד כ-20 אלף ש"ח למשק בית לחודש, סכום שלפי הערכות כלכלנים אמור לחזור בהשקעה ארוכת טווח של 3 שנים לקופת המדינה (עקב הפסקת תשלום עתידי של הקצבאות).
עיקרי התוכנית הותוו כבר בשנת 2000 על ידי משה דמרי שמונה ליו"ר מנהלת התוכנית בשנת 2000 ונבנתה על פי מודל כלכלי-תעסוקתי שנקרא "מודל ויסקונסין", אשר נוסה במדינת ויסקונסין.
תוצרי תוכנית זו היו בעיקרם הפחתה בתשלומים (של קצבאות שונות) של הממשל האמריקאי למשתתפי התוכנית בהצלחה, דהיינו כניסת בוגרי התוכנית למעגל העבודה במשק, ובכך לא יהיה צורך במתן הבטחת הכנסה על ידי הממשל האמריקאי, ויצירת חיסכון רב.
מטרתה המוצהרת של התוכנית היא לתת מענה תעסוקתי והשמה לעשרות אלפי משקי בית במדינת ישראל אשר מקבלים גמלאות שונות ובעיקרן (בשלב הראשון) הבטחת הכנסה.
העיקרון המוצהר הוא "תשלום בעד פעילות", כלומר מפרנסים המקבלים גמלאות הבטחת הכנסה יחויבו להגיע למרכזי התעסוקה החדשים, אשר (לפי התוכנית העתידית) יחליפו את שירות התעסוקה במתן השמה תעסוקתית וקורסים מקצועיים.
באותם מרכזים מוטל על מחוסר העבודה עצמו להוכיח כי הוא פועל למען מציאת תעסוקה או פועל בהתנדבות לטובת הציבור.
יישום התוכנית מוטל בזיכיון על חברות וארגונים מסחריים של שירותי כוח-אדם,
אשר משתמשות בידע המקצועי הקודם שלהן ובקשריהן על מנת להציע הכשרה ומציאת מקומות עבודה לאותם אזרחים אשר משתתפים בתוכנית זו, ולוודא שבתהליך הסופי אותם משקי בית לא יזדקקו לאותן מלגות קיום ממשלתיות, וייכנסו למעגל העבודה ובכך יירד שיעור האבטלה במשק הישראלי.
לפי התוכנית, על מקבל השירות (הבטחת הכנסה) להתייצב במרכז ההשמה החדש,
ולהיכנס לתוכנית אישית אשר כוללת:
מציאת עבודה - ניצול קשריהן ומאגרי המידע של החברות לצורך השמת הבלתי-מועסקים
הכשרה תעסוקתית - קורסים מקצועיים או קורסים למיומניות חברתיות-תעסוקתיות
שירות למען הקהילה - למשל בבסיסי צבא
עבודה מעשית - ואף זמנית ובשכר מינימום
מסגרת הכול באחד - מסגרת שבה יאוחדו מרב שירותי הרווחה, קונספט שמכונה (one stop-(shop.
תוכנית "מרווחה לעבודה-Welfare to Work" (תוכנית ויסקונסין האמריקאית) היא תוכנית של הממשל הפדרלי האמריקאי שהופעלה ב-1992 במדינת ויסקונסין, בימיו של הנשיא בוש (האב).
מטרת התוכנית הייתה לצמצם את תקציב קצבאות הרווחה של המדינה על ידי הקטנת מספר המובטלים והעניים המתקיימים מתקציבים אלו.
התוכנית מיועדת למשפחות חד-הוריות על מנת לעודד אותם להימנע מדמי הבטחת הכנסה.
עיקרי התוכנית הם עידוד ומתן תמלוגים וסיוע למשפחות שיחזרו למעגל העבודה, וכן סיוע רב ובו סיוע מגוון ומורחב כגון: שמירה על הילדים, טיפול גורמי רווחה וסעד במשפחה, סיוע בתחבורה וכו'.
כמו בתוכנית הישראלית, גם באמריקאית נחלקו הדעות ביחס ליעילות התוכנית, אשר הסתיימה בארצות הברית בשנת 2004.
מחקר מעמיק ראשון של מכון ברוקדייל של הג'וינט והביטוח הלאומי בדק את תוצאות תוכנית ויסקונסין בעזרת קבוצות ביקורת ומצא את הנתונים הבאים:
17% ממשתתפי התוכנית שלא הצליחו למצוא עבודה לפני התוכנית מצאו עבודה והתמידו בה גם לאחר 15 חודשים.
22% ממקבלי הבטחת ההכנסה שיפרו את מצבם.
מתחילת התוכנית חסכה המדינה 122 מיליון ש"ח תשלומי קצבאות והבטחת הכנסה לאחר שחלק ממשתתפי התוכנית החלו לעבוד.
תומכי התוכנית יצאו כנגד דו"ח מבקר המדינה בטענה שלינדנשטראוס לא בדק האם התוכנית הצליחה או נכשלה יחסית למצב הקיים בלשכות התעסוקה, ולא הסתמך על מחקר סטטיסטי אלא על ראיונות ומיקרים שהגיעו לידיעתו.
דו"ח מבקר המדינה שכותרתו "היבטים אחדים של תוכנית מהל"ב" לא נכתב ממבט כולל על הצלחת התוכנית אלא על היבטים מסוימים בהם התוכנית כשלה, אשר סוקר בהרבה בתקשורת.
התוכנית עוררה התנגדות גורפת בארץ, החל מהמשתתפים בה באזורים השונים (בלטה במיוחד הפגנה שנערכה מול פתיחת מרכז התעסוקה החדש בנצרת, אשר פוזרה בסופו של דבר על ידי היס"מ), וכלה בחברי כנסת ואף חברי ממשלה (שר התמ"ת, אלי ישי, התבטא לא פעם כנגד התוכנית).
הטענה העיקרית נגד התוכנית הייתה העובדה שהרווח הצפוי לחברות המפעילות עמד ביחס ישר לכמות האנשים אותם הם מצליחים להוריד מתשלומי רווחה בכל דרך, וכפונקציה של חיסכון בשירותים הניתנים להם.