tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פופאי טורבו SLCM - ההערכה שזהו דגם מוארך של הפופאי טורבו לשימוש מצוללות.
בשנת 2002 דווח שהצי האמריקאי צפה בניסוי בטיל שעל פי ההערכות יכול להגיע לטווח של 1,500 ק"מ ולשאת רש"ק גרעיני במשקל 200 ק"ג.
ההערכה היא שזהו כלי הנשק העיקרי של ישראל ליכולת "המכה השנייה" לשיגור מצוללות הדולפין.
פופ אפ או פופאפ (מאנגלית: Pop up; בתרגום לעברית על פי האקדמיה ללשון העברית: חַלּוֹן צָץ.
בשפה הפופולרית: חלון קופץ) הוא כלי המשמש בעיקר לפרסום באינטרנט.
פופאפ הוא חלון דפדפן, שמוצג על פי רוב בצורה נקייה, כלומר ללא סרגלי הכלים הנמצאים בחלון דפדפן רגיל.
לרוב, ייפתח החלון על חלק קטן מהמסך ולא בגודל מלא.
חלונות קופצים מופעלים על ידי טכנולוגיית צד לקוח, לרוב בשפת JavaScript.
מפרסמים עושים שימוש בחלונות קופצים, כיוון שריבוי הפרסומות בדף גורם למתבונן בעמוד להיות אדיש ולהתעלם מהן לחלוטין.
החלון הקופץ מושך את תשומת הלב של הקורא ולכן נחשב לכלי יעיל.
עם זאת, ההתנגדות לחלונות הקופצים הביאה את מפתחי הדפדפנים להוסיף לדפדפנים כלים שחוסמים את החלונות הקופצים, וכיום יעילות הפרסום בדרך זו מוטלת בספק.
התחושה השלילית בציבור לגבי חלונות קופצים בד בבד עם החסימה של הדפדפנים, הורידה באורח ניכר את השימוש בחלונות קופצים גם למטרות לגיטימיות.
מודעת הפופ אפ הראשונה פותחה על ידי חוקר התקשורת איתן צוקרמן.
בשנת 1995 עבד צוקרמן בתור אדמין ברשת האתרים tripod.com.
באתרי tripod הוצגו פרסומות באנרים, שבאותן שנים של תחילת העידן הדיגיטלי היוו את טכניקת הצגת הפרסומות היחידה באתרי אינטרנט.
כאשר אחת החברות שפרסמה את שירותיה ברשת האתרים התלוננה על כך שהמודעות שלה מופיעות לצד תוכן בוטה, התבקש צוקרמן לפתור את הבעיה.
צוקרמן כתב שורת קוד אשר הייתה אחראית על "הקפצת" חלון דפדפן אינטרנט חדש מעל לחלון המקורי, בכל פעם שגולש היה נכנס לאתר.
המודעה של המפרסם הופיעה בחלון החדש ש"הוקפץ" במקום שתופיע בצורה של מודעת באנר בתוך האתר.
בשנת 2014 פרסם צוקרמן מאמר, ובו טען שלא צפה את ההשפעה השלילית של הפופאפ על האינטרנט, ואת הפיכתו לאחד הכלים "השנואים ביותר" בתעשיית הפרסום.
צוקרמן התנצל במאמר זה על הקוד שכתב ב-1995, ואמר כי לו ולצוות עובדי tripod "היו כוונות טובות".
ניתן להפריד את קבוצת החלונות הקופצים לכמה סוגים:
חלונות קופצים בטעינת הדף - עם כניסה לעמוד אינטרנט, ייפתח החלון הקופץ מעל לחלון המרכזי.
חלונות קופצים ביציאה מדף - עם היציאה מהעמוד או סגירת הדפדפן לחלוטין, ייפתח החלון הקופץ.
חלונות קופצים בלחיצה על כפתור או קישור - חלונות קופצים מסוג זה הם בעלי שימוש לגיטימי ולרוב לא ייחסמו על ידי הדפדפן.
חלון קופץ לאחור הוא חלון קופץ שמוסתר על ידי החלון המרכזי, ולכן לא גורם להפרעה בגלישה.
לרוב מבחינים בו רק עם סגירת הדפדפן הראשי.
השימוש בחלון קופץ לאחור הוא למטרות פרסום בלבד.
שפת JavaScript מאפשרת לקבוע פרמטרים רבים לגבי החלון הנפתח.
בין היתר: קביעת גודל החלון שייפתח, האם ניתן יהיה לשנות את גודלו, האם תופיע שורת מצב, האם יופיעו סרגלי כלים ואילו, האם יופיעו פסי גלילה ואילו, וכמה פרמטרים נוספים.
פקודה ליצירת חלון קופץ (JavaScript)
חלון הנפתח ברגע הכניסה לדף יציג את העמוד one.html וגודלו יהיה 400 על 400 פיקסלים.
לא יכיל סרגל כלים, יכיל שורת כתובת, לא יכיל שורת מצב ותפריטים, לא יכיל פסי גלילה ולא ניתן יהיה לשנות את גודלו:
אותו חלון, שייפתח הפעם רק בלחיצה על קישור:
והקישור שלחיצה עליו תפעיל את החלון
פופ רוק היא סוגה מוזיקלית המשלבת מוזיקת פופ ומוזיקת רוק.
השירים בסגנון זה מאופיינים בעיקר במבנה שיר פשוט, במנגינות קליטות, בפזמון קליט אשר חוזר על עצמו בהם פעמים רבות, במילות שיר פשוטות, בשימוש בגיטרה חשמלית וכלי הקשה.
המונח נכנס לשימוש בתחילה במהלך שנות השישים לתיאור הסגנון המוזיקלי של הלהיטים המוקדמים של להקת הביטלס.
במהלך שנות השבעים סלל סגנון הפופ רוק את הדרך להיווצרות סגנון הרוק הקל.
אמני פופ רוק אשר בלטו במיוחד במהלך שנות השבעים, כוללים בין היתר את קווין, אלטון ג'ון, פיל קולינס, להקת פול מקרטני וכנפיים, להקת The Cars ולהקת פליטווד מק, ובישראל את דני סנדרסון ולהקותיו כוורת וגזוז.
אמני פופ רוק אשר בלטו במהלך שנות השמונים, כוללים בין היתר את בילי ג'ואל, ג'ורג' מייקל, להקת א-הא, להקת רוקסט ופיל קולינס.
אמני פופ רוק אשר בלטו במהלך שנות התשעים כוללים בין היתר את אלאניס מוריסט, רובי ויליאמס, דיידו ולהקת הקורס.
במהלך העשור האחרון, עבר הז'אנר סוג של התחדשות כאשר שירי הפופ רוק העכשוויים מושפעים במידה רבה ממוזיקת רוק אלטרנטיבי וממוזיקת פאנק רוק (Punk rock).
אמני פופ רוק בולטים מהעשור הראשון של המאה ה-21 כוללים בין היתר את טוקיו הוטל, אבריל לאבין, קלי קלרקסון, דמי לובאטו, מקפליי ומארון 5.
פופאי ובנו היא סדרת אנימציה אמריקאית בת 13 פרקים שהופקה לטלוויזיה בשנת 1987 עבור רשת CBS.
זו הייתה סדרת האנימציה השלישית המבוססת על הקומיקס של פופאי.
כמו כן זו הייתה סדרת האנימציה האחרונה שהופקה על בסיס הקומיקס של פופאי.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ 2 ובערוץ ג'וניור בדיבוב עברי.
פופאי וחברתו אוליב נשואים כעת ויש להם בן בשם פופאי ג'וניור אשר ירש את היכולת של פופאי לצבור כוח על-אנושי מאכילת תרד.
כמו כן יריבו הנצחי של פופאי בלוטו נשוי כעת גם כן ויש לו בן בשם טנק.
שתי המשפחות מתגוררות באתר נופש יוקרתי בשם סוויט הייבן השוכן בקרבת הים.
הילדים שונאים זה את זה כפי שהוריהם שונאים זה את זה.
ג'וניור מתלווה פעמים רבות לאביו בהרפתקאות נועזות.
ג'וניור נאלץ לאכול תרד במקרי-חירום כפי שעושה אביו למרות שהמאכל שנוא עליו.
סוויפי הוא בנו המאומץ של פופאי.
ג'וניור איננו בן מאומץ והוא נולד לפופאי ואוליב.
פופ הוא אלבומה השישי של להקת אתניX.
בהקלטות האלבום צורף ללהקה הגיטריסט יורם פויזנר כחבר חמישי בלהקה.
באלבום נכללו הלהיטים "היא לא תשוב (הבלדה על עמליה וגל)", שהגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים השנתי, "תביא קצת דינרוס" (מקום 12 במצעד השנתי) ו"ג'מבו ג'ט לאירופה" (מקום 19).
השיר "מיסטר ג'קי פרנקל" הוא שיר מחאה העוסק ביוקר המחיה ומתייחס ליעקב פרנקל, שכיהן כנגיד בנק ישראל באותה תקופה.
בעקבות הוצאת האלבום זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" בפעם החמישית בתולדותיה.
היא לא תשוב (הבלדה על עמליה וגל) - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:30]
הקומונה (הם חלק מהקולקטיב) - זמר אורח: גבי שושן (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:03]
תביא קצת דינרוס - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:19]
מוהיקני זקן - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:22]
ג'מבו ג'ט לאירופה - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:31]
לב שבור - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:21]
נובמבר - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:14]
עד מתי - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:26]
יותר אנ'לא יכול - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:41]
מיסטר ג'קי פרנקל - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:39]
תנו לי קצב - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:00]
אהבתה של תרזה (ע"פ "מנחות" מאת שרה טיזדייל) - (מילים: זאב נחמה/לחן: זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:35]
זאב נחמה - שירה, עיבודים
תמיר קליסקי - קלידים, עיבודים
בנות יעקב - קולות רקע
גבי שושן - שירה (בשיר "הקומונה")
פופאי הוא סרט הרפתקאות קומי מוזיקלי אמריקאי משנת 1980, המבוסס על דמות הקומיקס "פופאי המלח".
את הסרט ביים רוברט אלטמן והפיק אותו רוברט אוונס, על פי תסריט של ג'ולס פייפר.
בסרט מככבים רובין ויליאמס בתפקיד פופאי המלח, שלי דובאל בתפקיד אוליב אויל ופול ל.
פופאי המלח משייט לעיירה מוזרה בשם סוויט-הייבן, שם הוא מכיר שלל דמויות, ביניהם: וימפי - אדם חובב המבורגרים, אוליב אויל - שתהפוך לרעייתו, ובלוטו - פיראט עצום ממדים ומרושע שמציק לאנשי העיירה ללא סיבה נראית לעין.
פופאי נעזר בתרד כדי לעצור את ההצקות של בלוטו, ובדרך מוצא גם את אביו האבוד, פופדק פאפי.
רובין ויליאמס - פופאי המלח
ג'ק מרקר דיבב את פופאי בכותרות הפתיחה
שלי דובאל - אוליב אויל
ג'ון וואלאס - בלוטו (שירה)
פול דולי - ג'יי וולינגטון וימפי
ריצ'רד ליברטיני - ג'ורג' וו.
ריי וולסטון - פופדק פאפי
פופ ראפ או היפ פופ הוא ז'אנר פיוז'ן המשלב ראפינג ממוזיקת היפ הופ עם מלודיות, מנגינות קליטות ושירה ממוזיקת פופ.
הז'אנר צבר פופולריות במיינסטרים בתחילת שנות התשעים עם אמנים כמו ונילה אייס ואם סי האמר, שקיבלו השראה מאמני היפ הופ מסוף שנות השמונים כגון ראן די אם סי, אל אל קול ג'יי, והביסטי בויז.
הז'אנר המשיך בשנות האלפיים עם אמנים כמו הבלאק אייד פיז.
בסוף שנות האלפיים ובשנות האלפיים-ועשר נשארה הסוגה פופולרית עם אמנים כמו דרייק, ניקי מינאז', ואיגי אזליה.
מילות הראפ בבתים לרוב עליזות, כשהפזמונים דומים לאלו הנשמעים במוזיקת פופ.
אתר המוזיקה Allmusic מתאר את הפופ-ראפ כ"הכלאה בין ביטים מהיפ הופ וראפ עם הוקים מלודיים חזקים, שהם לרוב חלק מהכורוס המצוי במבנה שיר הפופ הסטנדרטי".
שירי היפ פופ מדברים לעיתים קרובות על נושאים המצויים במוזיקת פופ, כגון אהבה.
פופ אופראי , המכונה גם אופרה פופ או פופרה (Popera), הוא תת-ז'אנר של מוזיקת פופ, שמשלב בין מוזיקת פופ לאופרה ומוזיקה קלאסית.
הסגנון כולל קטעי אופרה ומוזיקה קלאסית שעובדו בצורה מודרנית כך שיותאמו לקהל הרחב ובעיקר לקהל הצעיר על ידי שימוש באלמנטים כגון תופים, באס, סינתיסייזר ומוזיקה אלקטרונית; וכן שירים פופולריים (כגון שירי רוק, להיטי פופ, מחזות זמר ופסקולים) שמושרים בסגנון אופראי קלאסי או זוכים לעיבוד קלאסי מלא הכולל תזמורת סימפונית ומקהלה.
המבצעים בסגנון זה הם לרוב זמרים וזמרות בעלי הכשרה קלאסית, ולעיתים קרובות גם זמרי אופרה.
שרה ברייטמן (זמרת סופרן, שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר "פנטום האופרה")
אמה שפלן (שם הבמה של קריסטל ז'וליטון)
סיסל שירשבה (זמרת סופרן וזמרת אופרה)
טאריה טורונן (בעיקר מטאל סימפוני)
פול פוטס (זוכה תוכנית הריאליטי Britain's Got Talent)
סוזאן בויל (כוכבת תוכנית הריאליטי Britain's Got Talent)
אמיליה ברייטמן (אחותה של שרה ברייטמן וזמרת בגרגוריאן)
דוד ד'אור (שייצג את ישראל באירוויזיון 2004)
יבגני שפובלוב (זמר אופרה ומוזיקה פופולרית בעל קול טנור)
מאלנה ארנמן (אמה של גרטה טונברי ונציגת שוודיה באירוויזיון 2009)
אלינה נצ'אייבה (ייצגה את אסטוניה באירוויזיון 2018)
קייט מילר-היידקי (ייצגה את אוסטרליה באירוויזיון 2019)
דניאלה לוגסי (זמרת אופרה בעלת קול סופרן)
לטיטיה חרארד (זמרת אופרה ומחזמרים בעלת קול סופרן)
אנדרה ריו ותזמורת יוהאן שטראוס
פופ הוא כפר במחוז פנולה , מיסיסיפי, ארצות הברית.
אוכלוסיית הכפר מנתה 215 תושבים במפקד האוכלוסין האמריקאי של שנת 2010.
קליף פינץ', מושל מיסיסיפי בשנים 1976–1980, נולד בפופ.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטח הכפר מונה כ-1 מייל (2.6 קילומטר) רבוע.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, הכפר מנה 241 תושבים, 88 משקי בית, ו-69 משפחות.
צפיפות האוכלוסין הייתה 238.4 איש למייל רבוע (92.1 לקמ"ר), היו 96 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 95.0 למייל רבוע (36.7 לקמ"ר).
ההרכב הגזעי מנה 83.82% לבנים, 14.52% אפריקאים אמריקנים, ו-1.66% משני גזעים או יותר.
היו 88 משקי בית שב-40.9% מהם היו ילדים מתחת לגיל 18 שחיים בהם, 56.8% היו זוגות נשואים, 17.0% הם בתים עם בעלת בית יחידה בלי בעל נוכח, ו-20.5% הם לא משפחות.
17% ממשקי הבית מורכבים מאנשים שגרים ביחידות, ו-9.1% היו אנשים שגרים לבדם בגיל 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.74 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.09.
הגיל הממוצע הוא 36 שנים.
בשאר ברקה ג'קסון , ידוע בשם הבמה פופ סמוק (Pop Smoke), היה ראפר ופזמונאי אמריקאי.
בשאר ברקה ג'קסון נולד ב-20 ביולי 1999 בברוקלין, לאם ג'מייקנית ולאבא פנמני.
אקסון למד בתשעה בתי ספר שונים בצעירתו בשכונת קנרסי, ברוקלין.
הוא ניגן בתופים אפריקאים בכנסייה המקומית כילד.
בכיתה ח' הוא סולק מבית הספר לאחר שהביא איתו אקדח.
ג'קסון שחק כדורסל ועבר לפילדלפיה כדי ללמוד בבית ספר תיכון עם מגמת כדורסל - Rocktop Academy.
הוא נאלץ לעזוב לאחר שאובחן עם אוושה בלב.
החל להשתמש בסמים ובגיל 16 קנה לעצמו מכונית ב.מ.וו סדרה 5 ובילה שנתיים במעצר בית לאחר שנתפס על אחזקת נשק.
הוא החל את קריירת המוזיקה שלו בשנת 2018, בעודו מסתובב עם אמני הקלטות אחרים במהלך הפעלות האולפן שלהם.
ב-19 בפברואר 2020 פופ סמוק נורה בביתו שבהוליווד הילס על ידי ארבעה רעולי פנים.
באפריל 2019 הוציא סמוק את סינגל הפריצה שלו, "Welcome to the Party", הסינגל הראשי מתוך מיקסטייפ הבכורה שלו, Meet the Woo, אשר יצא לאור ב-2019. השיר הגיע למקום ה-5 במצעד השירים מתחת להוט 100 וזכה לרמיקס בהשתתפות ניקי מינאז' וסקפטה.
בפברואר 2020, הוציא לאור את המיקסטייפ השני שלו Meet the Woo 2. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-2 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ביולי 2020 יצא לאור אלבום הבכורה שלו, Shoot for the Stars, Aim for the Moon, שיצא כחמישה חודשים לאחר מותו.
האלבום הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 251,000 יחידות שקולות לאלבום.
הסינגל "For the Night", מתוך האלבום, הגיע למקום השישי במצעד הבילבורד הוט 100. בנובמבר 2020, קיבל השיר "Dior" של פופ סמוק מועמדות לפרס גראמי, בקטגוריית "ביצוע הראפ הטוב ביותר" בטקס פרסי גראמי ה-63.
בשנת 2021 יצא לאקרנים סרט הדרמה "בוגי" בו השתתף בדמותו של מונק, לצדם של חורחה לנדבורג ג'וניור ודומיניק לומברדוזי.
ביוני של אותה השנה, הכריזו חברות התקליטים ויקטור ויקטור וורלדווייד וריפבליק רקורדס על צאתו של אלבום האולפן השני שלו לאחר המוות, Faith, שיצא ב-16 ביולי 2021.
פופ לטיני (בספרדית ובפורטוגזית: Pop latino) הוא תת-ז'אנר של מוזיקת פופ המכיל בתוכו צלילים או השפעה מאמריקה הלטינית.
הפופ הלטיני משלב בדרך כלל מוזיקה לטינית מהפכנית עם מוזיקת פופ אמריקאית.
פופ לטיני מקושר לרוב למוזיקת פופ, רוק ודאנס בשפה הספרדית.
הפופ הלטיני הוא אחד מהז'אנרים הפופולריים ביותר במוזיקה הלטינית כיום.
עם זאת, לפני הגעתם של אמנים כמו אלחנדרו סאנז, טליה, לואיס מיגל, סלינה, פאולינה רוביו, שאקירה, ריקי מרטין, גלוריה טרווי ואנריקה איגלסיאס, הגיע הפופ הלטיני לראשונה לקהל עולמי דרך יצירתו של מנהיג הלהקה סרז'יו מנדס באמצע שנות השישים.
הפופ הלטיני הפך לסוגה הפופולרית ביותר של המוזיקה הלטינית בארצות הברית במהלך שנות השמונים והתשעים ואף הפך לפופולרי גם בקרב מאזינים שאינם לטיניים.
הפופ הלטיני הושפע מטכניקות הפקה וסגנונות מוזיקה אחרים שמקורם בעיקר בארצות הברית.
מוזיקת טחאנו , שמרכזה בטקסס ובאזור הגבול של ארצות הברית / מקסיקו, החלה לכלול בתוכה סינתסייזרים, הפקה חלקה יותר וזאת, תוך שכללה בתוכה סוגות שונות כמו נורנטו וקונג'ונטו.
יתרה מזאת, ניו יורק ומיאמי היו "הבית" של מועדונים לטיניים משגשגים, שבמהלך שנות השמונים הובילו לעליית הסגנון הלטיני וסגנן מוזיקת הדאנס.
אמנית הפופ הלטיני הגדולה והמצליחה ביותר בסוגת הפופ הלטיני הייתה גלוריה אסטפן, שהוציאה רצף של להיטי דאנס-פופ במהלך אמצע סוף שנות השמונים, אך בסופו של דבר התפרסמה יותר כדיווה עכשווית למבוגרים עם זיקה לבלדות.
סוגה זו של דאנס-פופ עם שילוב של מוזיקה עכשווית למבוגרים שלטה בשנות התשעים של הפופ הלטיני.
מרבית אמניו שרו בספרדית לקהל הלטיני, אם כי כמה שירים מסוגת הפופ הלטיני שהוקלטו בשפה האנגלית זכו להצלחה בינלאומית.
אלבומה של כוכבת הפופ-טחאנו, סלינה Dreaming of You, הופיע לראשונה במקום הראשון במצעד הבילבורד 200 והיה לראשון וליחיד בהיסטוריה של עולם המוזיקה שעשה זאת.
בסוף שנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים השתלבו אמני פופ לטיניים שונים כמו שאקירה, ריקי מרטין, אנריקה איגלסיאס, ג'ניפר לופז ובעלה לשעבר מארק אנתוני, פאולינה רוביו, ג'ייד אסטבן אסטראדה, טליה במיינסטרים.
פופ רוסי הוא שם קולקטיבי לכל היצירות המוזיקליות הפופולריות של רוסיה, מדינות השייכות לחבר המדינות העצמאיות והמדינות הבלטיות.
הפופ הרוסי כולל שירים בשפה הרוסית, שפות המדינות המשתייכות לחבר המדינות, וגם (לעיתים קרובות יותר) בשפות אחרות בעולם.
זרים שאינם מכירים את רוסיה וברית המועצות לרוב לא מבחינים בין מוזיקת פופ סובייטית, מוזיקת פופ רוסית ובין מוזיקת פופ דוברת רוסית, אם כי מושגים אלה אינם זהים.
ז'אנר מוזיקת הפופ שהופץ ברוסיה המודרנית ובמדינות חבר העמים החל את התפתחותו עוד בימי ברית המועצות לשעבר ושונה במקצת מז'אנרים דומים בחלקים אחרים של העולם, גם במערב וגם במזרח.
הפופ הסובייטי נבדל ממוזיקת הפופ האמריקאית והבריטית במספר מאפיינים: הליריות הרבה יותר של הפופ הסובייטי, היעדר רקע מיני בשירים, טאבו על השימוש בקללות, צנזורה ושימוש פחות בחידושים טכנולוגיים בהפקת השירים (לעיתים קרובות בשל היעדר טכנולוגיית המוזיקה המתקדמת במדינה).
ז'אנרים מסוימים של מוזיקה בברית המועצות נאסרו או נשלטו בחוזקה (פאנק רוק (Punk rock), ג'אז) בגלל חששות מתעמולה פוליטית, בעוד ז'אנרים אחרים לא נפוצו כלל בעקבות הרקע התרבותי והאתני השונה בין ברית המועצות לשאר מדינות העולם, ולכן הם לא השפיעו על מוזיקת הפופ הסובייטית.
כתוצאה מכך התברר שמוזיקת הפופ הסובייטית קרובה יותר למוזיקת הפופ המסורתית הנפוצה במדינות רומיות - כמו איטליה וצרפת.
עם זאת, בסך הכל, הסגנון והפורמט הכללי של השירים, כמו גם המלודיות, היו בעלי אופי מערב-אירופאי מסורתי ונבדלו מהמוזיקה האוריינטלית.
שוק המוזיקה הפופולרית בשפה הרוסית החל להתפתח יחד עם ההשפעה הגוברת של ברית המועצות על הבמה העולמית.
בנוסף ל-300 מיליון אזרחי ברית המועצות שחיו על 13% משטח העולם בשנת 1990, מוזיקת הפופ הסובייטית זכתה להפצה מסוימת במדינות ברית ורשה לשעבר, בעיקר באזורים הסלאביים (פולין, צ'כיה, סלובקיה, יוגוסלביה לשעבר ובולגריה, אך גם בהונגריה, סין, קובה).
המרכז הבלתי מעורער ליצירת מוזיקת פופ בשפה הרוסית של אותה תקופה הייתה מוסקבה, ובמידה פחותה, סנט פטרבורג.
לאחר התמוטטות ברית המועצות, רוסיה ממשיכה להיות המפיקה והצרכנית העיקרית של המוזיקה העולמית בשפה הרוסית, והדרישה למוזיקה ברוסית עדיין גבוהה בכמה מדינות עצמאיות שזה עתה נולדו, במיוחד באוקראינה ובבלארוס.
מרכזים אזוריים חשובים של מוזיקת פופ עכשווית בשפה הרוסית כוללים, בנוסף למוסקבה, סנט פטרסבורג ובחלקה קייב (אוקראינה), הממוקדת גם בשוק דובר הרוסית.
התמוטטות ברית המועצות ונפילת מסך הברזל, ההגירה ההמונית של תחילת שנות ה-90, הביאו להיווצרות של גולות דוברות רוסיות גדולות באיחוד האירופי, קנדה, ארצות הברית, אוסטרליה ואזורים אחרים, שם קיבלה האוכלוסייה המקומית את ההזדמנות להכיר מוזיקה בשפה הרוסית מז'אנרים שונים דרך האינטרנט, טלוויזיה לוויינית, מפיצים שונים, מוזיקה במועדוני לילה וכו'.
מבצעים שאינם מרוסיה תורמים תרומה משמעותית למוזיקה הפופולרית הרוסית.
מאז שהתפתחה לאחד מהשווקים הגדולים בעולם בראשית שנות ה-60, מיוצגת מוזיקת פופ בשפה הרוסית על ידי מבצעים כמו אדיתה פייכה, ולרי אובודזינסקי, מוסלים מגומאייב, להקות פויושציה גיטרי ווסיוליה רביאטה.
בשנות השבעים החלו את דרכם, ואז זכו לתהילה סופיה רוטרו, אלה פוגצ'ובה, ולרי לאונטייב.
במקביל, ז'אנרים מערביים שונים (ג'אז, רוק וכו') החלו להשפיע על מוזיקת הפופ הרוסית בתקופה זו.
אבל אפילו המוזיקה הסובייטית הפופולרית עצמה צוברת פופולריות רבה במזרח אירופה.
בראשית שנות השמונים ניתן לראות התפתחות פנימית מיוחדת בשפה הרוסית מהתקופה הסובייטית.
יצירות מוזיקליות רבות, כמו "לבנדה" (סופיה רוטרו), "מיליון ורדים" (אלה פוגצ'ובה), "דשא ליד הבית" (להקת "זמלניאה" ) שנוצרו בתקופה זו יהפכו להיות ספרי לימוד כמעט קלאסיים.
זכו לתהילה: לריסה דולינה, אירינה אלגרובה, איגור טלקוב , אלכסנדר סרוב, אירינה פונארובסקאיה , לאימה ואיקולה, אלכסנדר מלינין, אלכסנדר בויינוב, פיליפ קירקורוב ואחרים.
בסוף שנות ה-80 יצרו הלהקות "לסקובי מאי" ו"מיראז'" השפעה חדשה על התפתחות מוזיקת הפופ הרוסית.
הצלחה הייתה גם של סרגיי מינייב ששר שירים של אמנים מחו"ל.
למרות תקופת הזוהר והפופולריות שלה, המוצרים המוזיקליים הרוסיים והסובייטים, שלא כמו אירופה וארצות הברית, פועלים ברובם בבידוד מהשוק, כלומר בתנאים של מסחור גרוע, היעדר פרסום מפותח בתקציב גדול וכו'.
תנאים אלו השפיעו על כמה מהמאפיינים הסובייקטיביים שלו (כנות, קרבה לאנשים, ליריות רבה וכו').
במקביל, אלמנטים של תחרות היו קיימים בתוך הבמה, בעיקר ברמה האישית, ונוצרו חמולות משפחתיות עוצמתיות.
בתחילת שנות ה-90, כאשר המדינה חווה משבר כלכלי ופוליטי חריף, הדבר השפיע גם על רמת ההפקה של מוזיקה בשפה הרוסית ותרבות הפופ.
גם להקות רוק צברו פופולריות רבה בקרב הקהל הרוסי בתקופה זו.
תקופה זו מאופיינת גם בהופעתם של אמנים ולהקות חדשות שהפכו פופולריים במיוחד בשנים שלאחר מכן.
סוף שנות התשעים ותחילת שנות האלפיים סימנו עלייה משמעותית בהשפעה של מוזיקה מן העולם, בעיקר מוזיקה אמריקאית, על סצנת המוזיקה הרוסית.
בסוף שנות האלפיים נכנס השוק הרוסי של מוזיקת פופ לתקופת מעבר נוספת.
בגלל ירידה רצינית במכירות בצורה של מדיה פיזית (ירידה במכירת תקליטורים - מה שמאפיין גם את התעשייה העולמית), מפיקים ואמנים רבים מבצעים הסבה למכירת מוזיקה דרך האינטרנט - בעיקר מה שמכונה סינגלים דיגיטליים.
אם בשנות התשעים ועד אמצע שנות ה-2000, עדיין נותרו מכירות האלבומים טובות, ובממוצע, האלבומים המובילים ביותר מכרו 1.5 מיליון עותקים ברוסיה.
עד שנת 2009 מכירות האלבומים ירדו משמעותית (המהדורות הבכירות ביותר של 2009: אלבום של הזמרת מקסים - "אודינוצ'קה", עם תפוצה של 50,000 עותקים, אלבום להקת רנטקי - "הגיע זמננו", שנמכר במחזור של 100 אלף עותקים והאלבום של גרגורי לפס - "מפל מים", שנמכר בקצת יותר מ-50 אלף עותקים).
לעומת זאת, מכירות התוכן הדיגיטלי (סינגלים דיגיטליים, רינגטונים, רינגבקונים וכו') גדלו משמעותית.
עם זאת, הבעיה העיקרית של השוק נותרה רמה גבוהה של פיראטיות (בתחום המדיה הפיזית - כ-70%, באינטרנט - כ-90%).
בשנות ה-2010, המבצעים שהפכו לפופולריים ברוסיה ובמדינות חבר העמים הם: ניושה, Niletto, Zivert, יגור קריד , אולגה בוזובה, דניה מילוכין , המבצעים האוקראיניים סבטלנה לובודה ומקס ברסקיך ואחרים.
אחד המאפיינים העיקריים של תעשיית הפופ הרוסית היא התפוצה הרחבה של סיבובי הופעות, כמו גם קונצרטים קואופרטיביים של זמרים ברוסיה ובמדינות חבר העמים.
בגלל גודלה העצום של המדינה, וגם בגלל העובדה שבשל הפיראטיות הרווחת למדי, הרווח ממכירת תקליטורים אינו מגיע לזמרים (מה שהופך את תעשיית הפופ הרוסית דומה למוזיקת פופ ערבית).
באזורים שונים ברוסיה קיימות קהילות מקומיות של מוזיקאי פופ שמבצעים מוזיקת פופ בשפות של עמי רוסיה, כמו טטרית, בשקירית, צ'ובשית וכו'.
ארתור רג'ינלד "פופ" מומנד היה קריקטוריסט אמריקאי הידוע בעיקר בזכות רצועת הקומיקס שלו, "Keeping Up with the Joneses".
מומנד נולד בעיר סן דייגו בשנת 1887, אך את ילדותו בילה בעיר ניו יורק שם למד בבית הספר טיריניטי .
בשנת 1905 או 1907, הארי גרנט דארט מינה את מומנד לתפקיד המאייר הראשי של העיתון New York World, שם פרסם כמה מרצועות הקומיקס הראשונות שלו, וביניהן גם "Mr.
במקביל עבד גם כמאייר בעיתון The Telegram , שם יצר את אחת מרצועות הקומיקס המפורסמות ביותר שלו, "Pazaza".
במשך שנה לאחר מכן למד אמנות באקדמיה ז'וליאן.
ספר הקומיקס הראשון שלו, "Pazaza 3" (בתמונה) יצא לאור בינואר 1910. בשנת 1913 יצר מומנד את Keeping Up with the Joneses על בסיס חוויותיו במחוז נסאו.
עד שנת 1945 התפרסם הקומיקס שלו במאות עיתונים שונים ברחבי ארצות הברית.
לאחר שסיים את הקומיקס, עבר לצייר פורטרטים עבור אישים שונים, ובמקצוע זה עסק עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 1910 הוא התחתן עם מאי הרדינג, ווהשניים התגוררו יחד במחוז נסאו שבניו יורק.
לאחר שלא הצליחו להרשות לעצמם מבחינה כלכלית להישאר במחוז נסאו, נאלצו הזוג לעבור חזרה למנהטן.
מומנג והרדינג התגרשו שנה מאוחר יותר, ובשנת 1928 התחתן מומנד בפעם השנייה, עם מאיו דיסון.
בשנת 1987 נפטר מומנד לאחר שהות ממושכת בבית החולים 'Mary McClellan' שבקיימברידג', ניו יורק.
בשנה שלפני מותו התגורר בבית האבות שנמצא בבית החולים.
הוא השאיר אחריו שני אחיינים ושתי אחייניות.
פופאובר הוא רכיב בקרה גרפי מסוג מכל שמרחף מעל חלון האב שלו וחוסם כל אינטראקציה אחרת עד לבחירה.
הוא יכול להכיל בתוכו מגוון רכיבי בקרה גרפיים, כגון תיבות סימון, לחצני בחירה או תיבת רשימה.
כמו כל רכיב בקרה גרפי מסוג קונטיינר, הוא נועד לקבץ אלמנטים השייכים יחדיו ואינו אמור להיות נרחב.
רכיב בקרה גרפי מסוג פופאובר נכלל ב- GTK+ החל מגרסה 3.12.
אפל כללה פופאובר בהנחיות הממשק האנושי שלה.
פופאוברים נמצאים בשימוש באינטרנט, ל-Bootstrap יש רכיב ליצירת פופאוברים, בדומה לאלה שנמצאים ב-iOS.
פופ פסיכדלי או אסיד פופ היא מוזיקת פופ המכילה מאפיינים מוזיקליים הקשורים למוזיקה פסיכדלית.
המאפיינים שהתפתחו בסוף שנות ה-60 כללו תכונות "טריפיות" כמו גיטרות מעוותות, פעולה מחוכמת באמצעות קלטות, הקלטה לאחור, סיטארים והרמוניות בסגנון להקת הבנים האמריקאית הביץ' בויז, ששולבו לשירים מלודיים עם מבנים אדוקים.
הסגנון נמשך עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. בהמשך לכך, החלו אמני נאו-פסיכדליה להשתמש בסוגה הזו בשיריהם וביצירותיהם, כנגזרת של מוזיקת הפופ הפסיכדלית.
להלן לקט של אמני ולהקות פופ פסיכדלי שפעלו במרוצת השנים:
פופ תזמורתי הוא נגזרת של מוזיקת פופ שעובדה ובוצעה על ידי תזמורת סימפונית.
בשל היותו דומה לפופ סימפוני וצ'אמבר פופ, יש המבלבלים ביניהם.
מקורותיה התרבותיים של הסוגה היא בארצות הברית והממלכה המאוחדת בשנות ה-60.
במאה ה-21, אמנים מעטים מוציאים מוזיקה המאופיינת בסוגה המוזיקלית הזו, כשהבולטת ביותר היא קבוצת-העל האנגלייה לאסט שאדו פאפטס, שהוקמה על ידי סולן להקת ארקטיק מאנקיז, אלכס טרנר ואמן הסולו מיילס קיין.
נגזרת של הפופ התזמורתי היא האורק-פופ, שפותחה במהלך שנות ה-90.
פופ ניסיוני היא סוגה מוזיקלית של מוזיקת פופ שלא ניתן לסווג אותה בתוך גבולות מוזיקליים מסורתיים, כיוון שהיא מאופיינת בצלילים ניסיוניים והפקות שונות מאלה המאפיינות את מוזיקת הפופ הרגילה.
הסוגה עשויה לשלב טכניקות ניסיוניות כמו מוזיק קונקרט, מוזיקה אליאטורית או אקלקטיות בהקשרי פופ.
לעיתים קרובות, תהליך ההלחנה כרוך בשימוש באפקטים של הפקה אלקטרונית כדי לתמרן צלילים ועיבודים.
מוזיקת פופ ניסיונית התפתחה במקביל לג'אז הניסיוני כסוג חדש הנגזר ממוזיקה אוונגרדית.
בתחילת שנות ה-60, היה נפוץ שמפיקים מוזיקליים, פזמונאים ומהנדסים בארצות הברית והממלכה המאוחדת ניסו ליצור מוזיקה חדשה בחופשיות מוחלטת עם שימוש בכלי נגינה וצלילים שלא אפיינו מוזיקת פופ רגילה.
פופ מתקדם או פופ פרוגרסיבי הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת פופ ומוזיקה מתקדמת, שהתחפתח בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. יצירות הז'אנר מאופיינות בדרך כלל בהוקים ותולעת אוזניים, נגינה לא שגרתית או צבעונית, שינויים בסולם ובקצב, ניסויים עם מבנים מוזיקליים, ושימוש בלתי צפוי או אירוני במוסכמות העבר.
המונח "מתקדם" מתייחס למגוון הרחב של ניסיונות לשבור נוסחאות מוזיקת פופ סטנדרטיות באמצעות נגינה מורחבת, מילים מותאמות אישית ואלתור אישי.
ריאן ריד מ-Treblezine אמר כי הז'אנר "נשמע כמו אוקסימורון" וכי קשה להבחין בינו לבין ז'אנרים אחרים "מבלי למצמץ", ובשל כך פופ מתקדם הוא מונח "חלקלק", אם כי הוא טוען כי ניתן להגדיר את הז'אנר תחת המאפיינים הבאים:
באופן דומה לרוק אנד רול, המבנה הטונאלי של פופ מתקדם דוחה את ההרמוניה כמבנה המוזיקלי הבסיסי שלו.
עם זאת, בניגוד לרוק אנד רול, פופ מתקדם הופך מוסכמות מקובלות, מוסיף להן אירוניה או שיבושים מוזיקליים אחרים, או יוצר צללים בצורות חדשות ובלתי צפויות.
בין המאפיינים הסגנוניים שניתן למצוא ביצירות פופ מתקדם ניתן למצוא שינויים בסולם ובקצב, וכן ניסויים עם מבנים מוזיקליים.
ביצירות אלו ניתן למצוא גם טכניקות אלקטרוניות כמו הד, היזון חוזר, סטריאו, קולניות ודיסטורשן, כדי לתת למאזין את הרושם של מרחב והתרחבות רוחבית במוזיקה.
פופ & רוק היה מגזין מוזיקה יווני, שנוסד במרץ 1978 על ידי יאניס פטרידיס, קוסטאס זוגריס ואסוס צימידופולוס.
בסיס המשדד של המגזין היה בקליתאה , אתונה.
על כריכת המגזין הראשון ממרץ 1978 הופיע הגיטריסט האמריקאי ג'ימי הנדריקס.
המגזין, מאז 1980, התפרסם מדי חודש.
משנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20 ועד לסגירתו של המגזין, התפרסם במגזין מצעד מוזיקה שהתבבס על נתוני איגוד תעשיית ההקלטות היווני.
יאניס פטרידיס היה העורך הראשי של המגזין עד להתפטרותו ב-1998. המגזין נמכר מאוחר יותר ל-Μουσικοεκδοτική, שפרסם באותה תקופה ביוון את המגזינים Popcorn ו-Metal Hammer .
מאז, בעלות על המגזין החליף ידיים מספר פעמים, ונסגר מקשיים כלכליים ב-2012.
מידלטון פופ בארו היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
בארו נולד ב-1 באוגוסט 1839 סמוך לאנטיוכיה שבמחוז אוגלתורפ, ג'ורג'יה.
הוא למד באקדמיה פרטית, ולאחר מכן סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ג'ורג'יה (UGA) שבאת'נס בשנת 1859. בשנת 1860 השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה, והחל לעסוק בעריכת דין באת'נס.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הצטרף לשירות הקונפדרציה בשנת 1861, ושירת לכל אורך המלחמה.
לאחר סיומה חזר לעסוק בעריכת דין, ובשנת 1877 היה חבר בוועידה החוקתית של מדינת ג'ורג'יה.
בארו כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה בשנים 1880–1881, ובשנת 1882 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית כדי למלא את מקומו של הסנאטור בנג'מין ה.
הוא כיהן בתפקיד מ־15 בנובמבר 1882 ועד 3 במרץ 1883, ולא התמודד לכהונה נוספת.
לאחר מכן שב לעסוק בעריכת דין באת'נס.
ב־6 בינואר 1902 מונה לשופט במעגל השיפוטי המזרחי של ג'ורג'יה, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
הוא נפטר בסוואנה שבג'ורג'יה, ב-23 בדצמבר 1903, ונקבר בבית קברות פרטי שבאחוזת משפחתו במחוז אוגלתורפ.
בארו היה נינו של וילסון למפקין, שכיהן כסנאטור וכמושל ג'ורג'יה, של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית .
אחיו הצעיר, דייוויד קרנשאו בארו הבן, כיהן כקנצלר אוניברסיטת ג'ורג'יה בשנים 1906–1925, בעוד שבארו עצמו שימש נאמן האוניברסיטה בשנים 1872–1889.
בנו של בארו, קרייג, היה רופא ידוע בג'ורג'יה.
פופ מטאל (Pop metal) או מטאל פופ (Metal pop) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של הבי מטאל, מוזיקת פופ, הארד רוק, ארנה רוק, פופ רוק ופאוור פופ, שהתפתח במהלך סוף שנות ה-1970 ותחילת שנות ה-1980 בארצות הברית ואירופה.
כמו כן, פופ מטאל משמש כמונח מטרייה לסגנונות הבי מטאל והארד רוק מסחריים, הכוללים אלמנטים בולטים של מוזיקת פופ, כמו הוקים קליטים ופזמונים המנוניים.
פופ מטאל הוא וריאציה של הבי מטאל המדגישה הוקים קליטים וריפי גיטרה בהשפעת הפופ והארנה רוק, אם כי הגיטרה עצמה הייתה כלי מלווה ולא וירטואוזי, עם גוון כבד יותר מקאנטרי רוק.
בעוד שהקלטות פופ מטאל היו לרוב רועשות ואגרסיביות, הן הציגו הפקה "חלקלקה" וידידותית לרדיו, בשימוש ריפים ומנגינות ווקאליות.
להקות פופ מטאל מלוס אנג'לס שאלו אלמנטים חזותיים מגלאם רוק.
כמו כן, בחלק מיצירות פופ מטאל יש שימוש בפסנתר וכלי מקלדת.
בכדי להתאים לפורמט הווידאו קליפים של MTV, מבני השירים ביצירות פופ מטאל היו בדרך כלל פשוטות יותר מיצירות הבי מטאל.
בניגוד לאורכם הארוך של יצירות הבי מטאל, יצירות פופ מטאל היו בדרך כלל במבנה פופ פשוט של 3 דקות של בית/פזמון.
פופ מארט היא חברת צעצועים ובידור סינית שבסיסה בבייג'ינג.
החברה נחשבת לחלוצה בתחום צעצועי המעצבים (Designer Toys) ומתמחה במכירתם בפורמט של קופסה עיוורת (Blind Box).
החברה הוקמה בשנת 2010 על ידי ואנג נינג (Wang Ning) כחנות קמעונאית למוצרי לייף-סטייל.
בשנת 2015, בעקבות הצלחת מכירות של דמות יפנית בשם Sonny Angel, החליט נינג למקד את פעילות החברה בייצור עצמי של צעצועי אספנות.
בשנת 2016 חתמה החברה על הסכם בלעדיות עם האמן קני וונג לייצור דמויות "מולי" (Molly), מהלך שהוביל לגידול משמעותי בהכנסותיה.
בדצמבר 2020 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בהונג קונג.
המודל העסקי של פופ מארט מבוסס על שיתופי פעולה עם אמנים ליצירת קניין רוחני (IP) מקורי, לצד רישיונות ממותגים גלובליים כגון דיסני והאחים וורנר.
בין הדמויות המוכרות ביותר של החברה נמנות:
Molly: עוצבה על ידי קני וונג מהונג קונג.
נכון לשנת 2025, החברה מפעילה מאות חנויות ואלפי מכונות אוטומטיות (Roboshops) ברחבי העולם, עם צמיחה משמעותית בשווקים מחוץ לסין.
מודל הקופסה העיוורת של החברה עמד במרכזן של ביקורות ציבוריות ורגולטוריות.
בינואר 2022 פרסמו הרשויות בסין הנחיות המגבילות את המכירה של קופסאות הפתעה לקטינים מתחת לגיל 8, וזאת בעקבות טענות כי המודל העסקי מעודד התנהגות המזכירה הימורים וצריכת יתר בקרב צעירים.
בנוסף, החברה ספגה ביקורת על ההשפעה הסביבתית של מוצריה, המיוצרים ברובם מפלסטיק וכוללים אריזות רבות שאינן ניתנות למחזור, וכן על תופעת הספסרות בשוק היד השנייה, שבו נמכרות דמויות נדירות במחירים הגבוהים פי עשרות מזה של מחיר המקור.
פּוֹפּוּליזם (בעברית, על פי האקדמיה ללשון העברית: הֲמוֹנָאוּת) הוא סגנון בפוליטיקה, המנסה לרכוש את אהדת ותמיכת הציבור מתוך הדגשת רעיון "העם" כקבוצה אותנטית והומוגנית, והניגוד בינו ובין גורמים חיצוניים שאינם נמנים עם "העם האמיתי", למשל מיעוטים, מהגרים, מחנה פוליטי נגדי או קבוצות אליטה בעלות הון והשפעה.
הפופוליזם מזוהה לעיתים קרובות עם עמדות אנטי-ממסדיות.
פופוליזם אינו אידאולוגיה, אלא אוסף של טקטיקות פוליטיות ורטוריות שמטרתן לצבור ולשמר כוח פוליטי.
לכן ניתן ליישמו בהקשר של אג'נדות פוליטיות שונות.
שלושה מאפיינים מרכזיים של הפופוליזם הם רעיון "העם", מערכת מוסרית דיכוטומית של טוב ורע, ואנטי-אליטיזם:
רעיון "העם" – הפופוליזם מכוון את מסריו להבחנה פשטנית בין "העם", שהוא שורשי ואותנטי, ובין גורמים שאינם נמנים עם "העם".
אותם גורמים חיצוניים שאינם נמנים עם "העם" עשויים להיות מוגדרים כמהגרים או מיעוטים, ואיתם אלו שמצדדים בזכויותיהם (פופוליזם ימני / תרבותי); בעלי עסקים, אילי הון, סוחרים ומנהלים בכירים (פופוליזם שמאלי / סוציו-אקונומי); או פוליטיקאים בעמדה של כוח, בעלי משרות ציבוריות ומובילי דעת קהל (פופוליזם אנטי-ממסדי).
לדוגמה, המפלגה הפופוליסטית שפרחה בארצות הברית בשנות ה-90 של המאה ה-19, הבטיחה "לעמוד נגד התאגידים" ו"להעמיד את הציבור בראש סדר העדיפויות", רטוריקה ששייכת לתחום הפופוליזם השמאלי.
במקרים רבים, הפופוליזם ישתמש בפילוג קיים במדינה, יעודד אותו ויחריף אותו.
מערכת מוסרית דיכוטומית של טוב ורע – הפופוליזם טוען כי "העם" הוא הומוגני – בעל סט מטרות אחד ומחזיק במערכת ערכים אחת.
מאחר שבנרטיב הפופוליסטי "העם" הוא הגורם האותנטי היחידי, הרי שערכיו ומטרותיו הם היחידים המוסריים.
תוקפם נובע מכך ש"העם" מחזיק בהם בזכות השכל הישר שלו או מרגיש שהם נכונים, והם אינם פתוחים לדיון או לערעור על בסיס טיעונים לוגיים או עובדות.
לעומתם, הגורמים שאינם נמנים עם "העם" מחזיקים בערכים מנוגדים לערכי "העם", ועל כן אינם מוסריים.
הם פועלים מתוך אינטרסים צרים ומונעים מ"העם" לממש את זכויותיו ולקבל את המגיע לו, ולכן "העם" מוכרח להיאבק בהם.
ברטוריקה פופוליסטית מוקצנת, הגורמים שאינם נמנים עם "העם" ושלכאורה מחזיקים בערכים מנוגדים לו, יתויגו כ"אויבי העם".
אנטי-אליטיזם – במקרים רבים, וגם כשמדובר בפופוליזם שאינו אנטי-ממסדי ביסודו, הרטוריקה הפופוליסטית תטען כי הגורמים שאינם נמנים עם "העם" הקימו קבוצות אליטה שהשתלטו על מוסדות השלטון, והשתלטות זו מאפשרת להם לקפח את "העם" ולשלול את זכויותיו.
תפיסה זו מאפשרת לפופוליזם לתקוף כל מוסד שלטון, כולל הפרלמנט, הממשלה, מערכת המשפט, הצבא, המשטרה, ומערכת החינוך, וכן את אמצעי התקשורת והאקדמיה.
הפופוליזם פועל כדי לשכנע את הציבור כי יש להוציא את השליטה מידי אותן אליטות לכאורה, ולהעבירה לידי "העם", כלומר לידי התנועה הפופוליסטית שמצהירה על עצמה שהיא מייצגת נאמנה את "העם".
מרגע שאחד או יותר מהמוסדות הללו עובר לשליטה מלאה של התנועה הפופוליסטית, הרטוריקה כלפיו מתהפכת, ומאותו רגע הוא יסומן כידיד "העם".
רטוריקה פופוליסטית מוקצנת עשויה להגדיר את האליטות האלה כ'דיפ סטייט' (Deep State), מדינה נסתרת בתוך מדינה.
הכינוי עשוי להיות מופנה לבעלי תפקידים ציבוריים בכירים, משפטנים, אנשי אכיפת החוק ועיתונאים שצברו כוח למרות שלא נבחרו בבחירות דמוקרטיות, והם לכאורה משתמשים בכוח הזה כדי לנהל את המדינה, לנצל אותה לצורכיהם ולפגוע באינטרסים של "העם".
תנועה פופוליסטית מגייסת את תמיכת הציבור בכך שהיא מטפחת רגשות כאילו יש זהות בינה ובין "העם", וזאת באמצעות הטענה שהיא ורק היא מכירה בכך ש"העם" הוא הציבור האמיתי והאותנטי, מחזיקה בערכי "העם" ונכונה להילחם עבור האינטרסים שלו.
במקביל היא טוענת לזהות בין כל תנועה שאינה שותפה פוליטית שלה ובין הגורמים שאינם נמנים עם "העם".
לעיתים נוטה הפופוליזם להציע פתרונות פשטניים שאינם מסוגלים לטפל בבעיות מן השורש, ואלו עשויים לכלול נקיטת יד קשה נגד הגורמים שאינם נמנים עם "העם", צמצום זכויותיהם והגבלת כוחם.
את הפופוליזם ניתן למצוא הן במשטרים דיקטטוריים (שם הוא נועד לגייס תמיכה בעריץ), והן במשטרים דמוקרטיים (שם הוא נועד לקדם מועמדים בבחירות).
הוא אינו מוגבל לימין או לשמאל, וניתן למצוא בו שימוש לכל אורך הקשת הפוליטית, כולל במרכז.
זאת מאחר שפופוליזם אינו אידאולוגיה, אלא אוסף של טקטיקות שמטרתן לצבור ולשמר כוח פוליטי.
פופוליזם מכיל הוא פופוליזם שמבקש לכלול את "העם" המקופח לכאורה בחברה הכללית, ולהשוות את זכויותיו לאלו של האליטות המקפחת לכאורה.
לעומתו, פופוליזם מדיר מבקש לכלול בחברה את "העם" בלבד, ולהדיר מתוכה את האליטות ואת הגורמים בחברה שלכאורה אינם נמנים עם "העם האמיתי".
הפערים בין פופוליזם מכיל לפופוליזם מדיר מתמקדים בשלושה היבטים:
ההיבט החומרי – אופן החלוקה של משאבים כספיים ואחרים בין קבוצות בחברה.
פופוליזם מכיל יטען ש"העם" הוא מקופח וסובל מאפליה מתמשכת, ויפעל לשוויון במשאבים המוקצים לו.
פופוליזם מדיר יפעל למנוע מקבוצות מסוימות באוכלוסייה גישה למשאבים לאומיים, למשל משרות ותקציבי רווחה.
ההיבט הפוליטי – מידת ההשתתפות והאותנטיות של הייצוג של קבוצות בחברה במערכת הפוליטית.
במרבית המקרים, פופוליזם מכיל יטען ש"העם" אומנם בעל זכות בחירה, אבל דוכא פוליטית על ידי האליטות וסבל מהתעלמות, ולכן לא אימץ זהות פוליטית משל עצמו ואינו זוכה לייצוג הולם.
פופוליזם מדיר יפעל כדי להחריג מהמשחק הפוליטי קבוצות באוכלוסייה שמוצגות כחיצוניות ל"עם", ובאופן הזה להגדיל את הכוח הפוליטי של העם, ויחד איתו של הגוף הפוליטי הפופוליסטי שמציג את עצמו כנציג האותנטי היחיד של "העם".
ההיבט החברתי/סמלי – אופן ההגדרה של "העם".
פופוליזם מדיר מגדיר את "העם" בלי להתייחס לקבוצות מסוימות בחברה, למאפיינים ולערכים שלהן.
באופן הזה הוא מעודד את הדרת הקבוצות הללו מהחברה.
בדומה, גם הגדרה של קבוצות אליטה-לכאורה מדירה אותן מהגדרת "העם".
לעומת זאת, פופוליזם מכיל מגדיר את החברה באופן רחב, אך טוען שהקבוצות המקופחות שאותו הוא מייצג, "העם" האמיתי, הוחרגו מההגדרה החברתית ושיש לכלול אותן מחדש בהגדרה.
לכאורה, ניתן למצוא דמיון בין פופוליזם מכיל לבין מגוון אידאולוגיות פוליטיות של קבוצות מיעוט.
מה שמייחד את הפופוליזם הוא הקיטוב שהוא מגדיר ומעודד בין שני 'מחנות' באוכלוסייה, שאחד מהם טהור והאחר דורסני, הראייה הפשטנית של כל אחד מהמחנות הללו כהומוגני ובעל מטרה משותפת, והאדרת התנועה הפופוליסטית כנציגה האותנטית היחידה של בני המחנה ה'טהור'.
פופוליזם הוא סגנון פוליטי, ואינו אידאולוגיה.
כיום נהוג להעריך את הסגנון הרטורי של תנועה פוליטית על הציר שבין אידיאליזם, סגנון שמתמקד בקידום תפיסות רעיוניות מסוימות, לבין פופוליזם, סגנון שמתמקד בדיכוטומיה בין אלו המחזיקים באידאולוגיה מסוימת ואלו שלא.
עם זאת, הרטוריקה הפופוליסטית מתבססת על אידאולוגיה או אידאולוגיה-לכאורה, ועל בסיס זה נהוג להבחין בין שלושה סוגי פופוליזם:
פופליזם ימני/תרבותי – הפונה אל רגשות לאומיים בקרב קבוצות תרבותיות, דתיות או אתניות בציבור, שמוגדרים כ"עם" האותנטי, ומציפות פחד וטינה כלפי קבוצות בעלות מאפיינים אחרים תרבותיים, דתיים או אתניים, שמוצגים כגורמים שאינם שייכים ל"עם" ומאיימים על הזהות ועל התרבות של "העם".
במרבית המקרים, פופוליזם ימני נוטה להיות פופוליזם מדיר, שכן הוא קורא להחריג מהחברה את הגורמים החברתיים שלכאורה אינם שייכים לעם, ולחלוקת משאבים שמעדיפה את "העם האמיתי".
פופוליזם ימני נפוץ, למשל, באירופה.
פופוליזם שמאלי/סוציו-אקונומי – הפונה אל רגשות קיפוח סוציו-אקונומיים בקרב קבוצות בציבור, שמוגדרות כ"עם" האותנטי, ויוצא נגד קבוצות בעלות מאפיינים של אליטות עסקיות וכלכליות, שמוצגים כגורמים חיצוניים ל"עם" ששוללים מ"העם" את זכויותיו הכלכליות והמעמדיות.
במרבית המקרים, פופוליזם שמאלי נוטה להיות פופוליזם מכיל, שכן הוא קורא להשוות את הזכויות הסוציו-אקונומיות של ציבורים שהוא מציג כמקופחים-לכאורה.
פופוליזם שמאלי נפוץ יחסית במדינות אמריקה הלטינית.
פופוליזם אנטי-ממסדי – הפונה אל רגשות קיפוח בקרב קבוצות בציבור, שמוגדרות כ"עם" האותנטי, ויוצא נגד פוליטיקאים בעמדה של כוח, בעלי משרות ציבוריות ומובילי דעת קהל, שהם לכאורה קבוצות אליטה מושחתות, אשר מונעות מאינטרסים צרים, ומשתמשות בכוחן הממסדי על מנת למנוע מ"העם" לקבל את הזכויות והמשאבים המגיעים לו.
למרות שרטוריקה אנטי-ממסדית ואנטי-אליטות נפוצה מאוד גם בפופוליזם ימני וגם בפופוליזם שמאלי, היא מופיעה לפעמים גם כרטוריקה בפני עצמה, ולא בשילוב עם אידאולוגיה חברתית או סוציו-אקונומית.
הפופוליזם הוא סגנון רטורי מוכר במהלך ההיסטוריה.
ספרטקוס, העבד המורד, שהנהיג את מרד העבדים נגד השליטים של רומא העתיקה, יכול להיחשב לפופוליסט מפורסם.
כמו כן, המהפכה הצרפתית, אף על פי שהונהגה על ידי הצמרת האינטלקטואלית האמידה, יכולה גם כן להיחשב כמהלך פופוליסטי שננקט נגד האליטה השלטת למען החברה המקופחת.
בשלהי המאה ה-19 התחזקה בארצות הברית תנועה פופוליסטית על רקע מאבקים חברתיים בין פועלים בערים לבין חברות גדולות וכן איכרים רבים שזעמו על תאגידים גדולים.
הקרקע לכך הייתה התחזקותם של הברונים השודדים שהפעילו קרטלים, מונופולים ומונופוסונים בתחומים רבים כמו אנרגיה, רכבות, בנקאות.
פעילותם הייתה חוקית (טראסטים) עקב השפעתם הרבה על הממשלה ובתי המחוקקים, שכללה גם השפעה דרך הלוואות לממשלה.
בשלהי תקופת הברונים חלשו שני אנשים – ג'יי.
רוקפלר על חלקים גדולים מכלכלת ארצות הברית.
איכרי ארצות הברית (שהיו באותה עת חלק ניכר מהאוכלוסייה) נכנסו לחובות גדלים והולכים עקב ייקור הריבית על הלוואות וקיום מונופולים בתחומים כמו בנקאות, תובלה, זרעים ועוד.
ב-1887 הקימו איכרים לבנים בדרום ארצות הברית את המפלגה הפופוליסטית שביקרה בחריפות את "הברונים השודדים" – המונופולים והטראסטים של צפון-מזרח ארצות הברית, הבנקים הגדולים, ראשי תאגידי הענק ובראשם תאגידי הרכבות, שהיו בעלי קרקעות חקלאיות רבות.
המפלגה פעלה רק עד 1908 וסופה שנטמעה במפלגה הדמוקרטית.
כמו כן מדיניות התנועה הפופוליסטית השפיעה בצורה חזקה על המדיניות של שתי המפלגות הגדולות.
מתחרה מול התנועה הפופליסטית ומול כוחות רדיקליים כמו התנועה הקומוניסטית, הייתה התנועה הפרוגרסיבית שהציעה הצעות קונקרטיות להתמודד עם כוחם הרב של הברונים השודדים בכלכלה ובפוליטיקה.
היו מספר ניסיונות להקים מפלגות פוליטיות פרוגרסיביות.
כך למשל, ב-1912 הקים תיאודור רוזוולט מפלגה פרוגרסיבית.
כשלא הצליח לזכות מחדש במועמדות המפלגה הרפובליקנית, והגיע רק למקום השני.
כמה פרוגרסיבים אמריקאים התנגדו לדארוויניזם חברתי, והאמינו כי ניתן לתת מענה בעיות חברתיות כמו עוני, אלימות, מלחמת מעמדות וגזענות, באמצעות חינוך טוב יותר, סביבה נקייה יותר ומקומות עבודה יעילים ונעימים יותר.
חברי התנועה הפרוגרסיבית חיו בעיקר בערים, נטו להיות בעלי השכלה גבוה יותר (באותה תקופה – קולג') והאמינו כי הממשלה יכולה להיות כלי שיסייע להביא שינוי.
הצעות התנועה הפרוגרסיבית יצרו מוסדות וחוקים חדשים שהקטינו את כוחם של הברונים וכן יצרו מוסדות מדינה שיצרו רגולציה בתחומים רבים והסדירו את התחרות כך שזו תפחית את הסיכון למונופולים, תייצב את הכלכלה ותמנע פגיעות שונות בצרכנים.
התנועה הפרוגסיבית הצליחה כל כך עד כי היו לה נציגים בקרב חברי שתי המפלגות, ורבים מתוך הצעדים והמוסדות שלה (כמו פיקח על הבנקים, חובת סימון מזון, חוק הגבלים עסקיים ועוד) אומצו בהמשך על ידי רוב המדינות הדמוקרטיות הן במערב אירופה והן ברחבי העולם.
עם זאת מהלכים אלו לקחו זמן.
בינתיים, השפעת הבנקים הגדולים על הממשלה הייתה עדיין גדולה, ומצבם של איכרים רבים עדיין היה רע, בשנות ה-1920 נוצרה בועה כלכלית ענקית.
התפוצצות בועה זו יצרה את השפל הגדול שהחל ב-1929 והשפיע בצורה קשה מאד על כלכלות ארצות הברית וכלל העולם.
השפל גרר בין היתר אבטלה בקנה מידה חסר-תקדים ותסכול מהשיטה הפוליטית והכלכלית, דבר שסייע לעליית תנועות קיצוניות באירופה כמו הפאשיזם והנאציזם.
ניסיון אחר להתמודד עם המשבר היה קידום הרעיון של דמי אבטלה או ביטוח זמני למקרה של אבטלה במימון הממשלה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, זכה בארצות הברית פרנקלין רוזוולט בנשיאות ארצות הברית וניהל מדיניות שנועדה להתמודד עם השפל הגדול.
חלק מצעדיו כללו מדיניות פופוליסטית הכוללת תוכניות חברתיות וכלכליות, כגון תוכניות לפיתוח תעסוקה וכלים להורדת הפערים החברתיים והכלכליים.
רוזוולט ניהל אפוא מדיניות חקלאית פופוליסטית שנועדה לסייע לחקלאים ולשפר את מצבם הכלכלי.
חוקים כמו חוק הביטוח הלאומי בארצות הברית שחוקקו ב-1935 קידמו צעדים כמו דמי אבטלה וביטוח לאומי ברמה הפדרלית.
בארגנטינה, בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, זכה חואן פרון בנשיאות ארגנטינה והעניק טיפול ותמיכה לשכבות העממיות במדינה.
פרון ניהל מדיניות כלכלית פופוליסטית שכללה שורה של תוכניות חברתיות וכלכליות כמו תוכניות לפיתוח תעסוקה וצמצום הפערים החברתיים.
הוא קידם אותן תוך מיקוד בתוצאות לטווח הקצר ותוך מינוי מקורבים לתפקידי מפתח, והתעלם מהשלכות ארוכות טווח בתחומי הגירעון והאינפלציה.
בפרו, בשנות ה-80 של המאה ה-20, זכה אלאן גארסיה במרוץ לנשיאות פרו והכניס את מדינת פרו לתקופה של פופוליזם חברתי וכלכלי.
גארסיה ניהל מדיניות כלכלית שכללה הגדלת משכורות, תוכניות להורדת הפערים החברתיים ופיתוח חברתי.
הוא ניהל גם מדיניות חקלאית פופוליסטית המקדמת את זכויות החקלאים ושומרת על כך שהמזון יהיה זמין לאוכלוסייה הענייה.
הפופוליזם הפך נפוץ יותר ויותר בשנים האחרונות עם עלייתם של מנהיגים פופוליסטיים כמו דונלד טראמפ בארצות הברית, ויקטור אורבן בהונגריה, נרנדרה מודי בהודו וטאיפ ארדואן בטורקיה.
על פי מחקר של מכון טוני בלייר, במהלך עשרים השנים הראשונות של המאה ה-21 היו 33 מדינות שמנהיג פופוליסטי נבחר בהן בבחירות דמוקרטיות ועמד בראש המדינה במשך תקופה כלשהי.
מספר המדינות שבראשן עומד שליט פופוליסט זינק מ-4–8 מדינות בתחילת המאה לטווח חסר תקדים קודם לכן של 11–20 מדינות כאלו בו-זמנית.
בשנת 2018 הנהיגו מנהיגים פופוליסטיים מדינות שייצרו קרוב לשליש מהתוצר הלאומי הגולמי העולמי.
נכון לשנת 2023, נרשמה ירידה במספר הנהיגים הפופוליסטיים המכהנים, והיו 11 כאלו בשלטון: מטאוש מורבייצקי בפולין, ויקטור אורבן בהונגריה, אלכסנדר ווצ'יץ' בסרביה, אלכסנדר לוקשנקו בבלרוס, אנדרס אוברדור במקסיקו, ניקולאס מדורו בוונצואלה, דניאל אורטגה בניקרגואה, נרנדרה מודי בהודו, ג'ורג'ה מלוני באיטליה, טאיפ ארדואן בטורקיה, ובנימין נתניהו בישראל.
הירידה הזאת עלולה להיות זמנית, שכן במדינות שבהן נבחרו בעבר מנהיגים פופוליסטיים, יש נטייה לבחור בהם שוב.
מבחינת הנרטיב הפופוליסטי, בתחילת המאה ה-21 כ-67% מהמשטרים הפופוליסטיים נקטו בנרטיב אנטי-ממסדי.
העלייה החדה בפופוליזם בשנים שלאחר מכן הייתה בעיקר בנרטיבים התרבותי/ימני והסוציו-אקונומי/שמאלי, וכל אחד מהם היה הנרטיב העיקרי של כ-40% מהמשטרים הפופוליסטיים.
לקראת שנות העשרים של המאה, הנרטיב התרבותי/ימני הפך להיות הנפוץ ביותר, ונוקטים בו כ-65% מהמשטרים הפופוליסטיים המכהנים.
הליברליזם, בהיותו אידאולוגיה המאדירה את הפרט, דוחק זהויות קבוצתיות (כגון זהות לאומית), ומאפשר הקצנה של דעות אנטי-פטריוטיות ואנטי לאומיות.
את הווקום הזהותי מנצל ההפופוליזם, שמעלה על נס את "העם" ואת ערכיו.
בכך הוא מבסס את התפיסה שיש ערכים אחידים, שהם הנכונים והמוסריים, ושכל מיעוט שאינו מחזיק בהם אינו מוסרי ואינו נמנה עם "העם".
כלומר, בנרטיב הפופוליסטי מיעוט בעל דעות שונות אינו קול לגיטימי, ולכן אינו זכאי לשוויון זכויות או להגנה של החוק.
תפיסה זו מנוגדת לתפיסה הליברלית, שמכירה בחברה רבגונית והטרוגנית, שבה כל קבוצה יכולה לחיות את חייה כרצונה, לפי אמונתה וערכיה.
כתוצאה מכך, תנועות פופוליסטיות – מהשמאל ומהימין כאחד – הן במקרים רבים אנטי-ליברליות, לפחות כלפי קבוצות אוכלוסייה מסוימות, ותחת שלטון פופוליסטי יש שחיקה הדרגתית של זכויות ליברליות.
בהתאם, משטרים של פופוליזם ימני נוטים להתנגד לחוקה, שמעגנת את זכויות המיעוט גם כאשר המיעוט אינו נמצא בשלטון, ונוטים להעלות על נס אידאולוגיה של רובנות.
מערכת היחסים של פופוליזם עם דמוקרטיה היא מורכבת.
הפופוליזם יכול לשגשג ולהיות אפקטיבי גם תחת מערכת משטר דמוקרטית.
כאשר תנועה פופוליסטית עולה לשלטון, היא בדרך כלל אינה ממהרת לבטל את המשטר הדמוקרטי, מפני שהרעיון של שלטון העם משתלב טוב עם רטוריקת "העם" של הפופוליזם.
עם זאת, המנגנונים הדמוקרטיים נוטים להישחק כאשר גורמים פופוליסטיים עולים לשלטון, וזאת משתי סיבות עיקריות:
סיבה אחת היא שהפופוליזם מעורר חיכוך חברתי בין "העם" לבין המיעוטים שאינם נמנים עם "העם", ובהתאם מפלג את העם בין תמיכה נלהבת במנהיג הפופוליסט לבין התנגדות נחרצת לו.
בכך נמנעת אפשרות של קואליציה שהמיעוטים שותפים בה, ונוצרת לגיטימיות ציבורית למשטר שמבוסס על עריצות הרוב.
תפקיד עריצות הרוב הוא לאפשר ל"עם" לזכות מחדש בזכויות ובמשאבים שלכאורה נגזלו ממנו שלא כדין.
הסיבה האחרת היא שהפופוליזם נוטה לתקוף את מוסדות השלטון שלכאורה נשלטים על ידי אליטות בעלות אינטרס צר, ויוצר לגיטימציה ציבורית להחלשתם.
בכך נוצר לעיתים קרובות כרסום במעמדם ובכוחם של מוסדות שיוצרים ויסותים ובקרות דמוקרטיים, כגון התקשורת החופשית, מוסדות מחקר עצמאיים ומערכת המשפט.
תחת רטוריקה פופוליסטית, תקשורת שקוראת תגר על התפיסות הפופוליסטיות היא "אויבת העם", ומערכת משפט שהיא ליברלית מדי היא "לא מוסרית" ופוגעת ב"עם" ובזכויותיו.
הפופוליזם מעלה על נס את ההחלשה הזאת, כתהליך של איזון בריא שמחזיר את כוח ההחלטה והשלטון ל"עם", ורואה בבחירות את המנגנון הדמוקרטי הלגיטימי היחיד, ויוצאת נגד המנגנונים הדמוקרטיים האחרים כגון חופש הביטוי, חופש המידע, חופש ההפגנה, ועיגון זכויות המיעוט בחוקה שנדרש רוב מיוחס כדי לשנותה.
במקרה שהתנועה הפופוליסטית מאבדת את תמיכת רוב הציבור או מבקשת לשמר את כוחה ומעמדה, גם הבחירות מתחילות להיתפס כמנגנון שמונע מ"העם" להחזיק בשלטון ש"מגיע לו" ולשמר את זכויותיו "הטבעיות", ולכן במשטרים פופוליסטיים מסוימים ניכרת גם ירידה בחופש ובהוגנות הבחירות, והירידה הזאת מעמיקה ככל שתקופת השלטון הפופוליסטי מתארכת.
כתוצאה מכל התופעות המפורטות לעיל, כאשר תנועה פופוליסטית עולה לשלטון וצוברת כוח פוליטי רב יחסית למשך תקופה ארוכה יחסית, היא עלולה בהדרגה להפוך מדינה דמוקרטית לדמוקרטיה חלולה.
השחיקה של מנגנוני הדמוקרטיה מתרחשת במידה דומה גם תחת שלטון פופוליסטי ימני וגם תחת שלטון פופוליסטי שמאלי.
השלכות כלכליות של שלטון פופוליסטי
על פי מחקר של מכון קיל למחקר כלכלי בינלאומי שהשווה מדדים כלכליים במדינות שיש ושאין בהן שלטון פופוליסטי, במהלך תקופה של שלטון פופוליסטי ניכרת מגמה של הרעה יחסית במצב הכלכלי, ולמרות שהפופוליזם מצהיר שהוא ייטיב עם "העם", בפועל מצבו הכלכלי של האינדיבידואל מורע.
ההשפעה היא מיידית אך הדרגתית, ומחריפה ככל שתקופת השלטון הפופוליסטי מתארכת.
בכלל זה, הן במשטרים פופוליסטיים ימניים והן במשטרים פופליסטיים שמאליים ניכרת הרעה במגמת השינוי בתוצר הלאומי הגולמי, ביחס חוב לתוצר ובצריכה הפרטית, ויש עליית מכסים.
במשטרים פופוליסטיים שמאליים ניכר שיפור מסוים בשוויוניות (לפי מדד ג'יני ולפי שיעור ההשתתפות בכוח העבודה) ולעומת זאת עלייה באינפלציה וירידה ברמת האינטגרציה עם המערכת הפיננסית הבינלאומית, השלכות שאינן ניכרות בפופוליזם ימני.
פופוליטיקה היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הראשון מ-1992 ועד 1998, ושבה נערכו דיונים על עניינים העומדים על סדר היום הציבורי.
צוות המשתתפים בה כלל "פאנל" קבוע שהופיע בכל תוכנית, וכן משתתפים שונים הקשורים לנושא הנדון.
התוכנית נחרתה בזיכרון הציבורי בעקבות סגנון הדיונים המיוחד שהתפתח בה ובזכות משתתפיה הקבועים.
התוכנית מהווה ציון דרך, בכך שיצרה מעין מתכונת חדשה ל"טוק שאו" פוליטי.
פופוליטיקה עלתה לאוויר ב-1992 בערוץ הראשון, כרעיון של המפיק אהרון גולדפינגר, אשר הגה תוכנית בה מתקיימים דיונים פוליטיים וביניהם משולבים שירי פופ המבוצעים על ידי זמרים שונים באולפן, ומכאן ניתן לה שמה: פופוליטיקה.
בתוך זמן קצר התגבשה מתכונת קבועה לתוכנית אותה הינחה דן מרגלית, והורכב הפאנל הקבוע שלה: יוסף לפיד, אמנון דנקנר וישראל אייכלר.
שירי הפופ הדלדלו עד שהוסרו כליל ונותרו הדיונים והוויכוחים אשר היקנו לתוכנית את פרסומה.
דן מרגלית הנחה את התוכנית מתחילתה, אך ב-1993 עבר לערוץ 2 והוחלף ביעקב אחימאיר.
כעבור שנה שב מרגלית, והמשיך עד 1997, אז עבר שוב לערוץ 2 והוחלף על ידי ניסים משעל שהנחה את התוכנית בשנתה האחרונה.
ב-1998 ירדה "פופוליטיקה" משידור, ולפיד ודנקנר עברו לערוץ 2, שם התאחדו עם מרגלית והעלו תוכנית דומה בשם "הכל פוליטי" ששודרה עונה אחת.
במהלך אותה עונה נכנס לפיד לחיים הפוליטיים והוחלף ברוני בר און.
חברי הפאנל, הידועים ביכולת הוויכוח וחדות לשונם, יצרו לתוכנית הדים רבים בקרב הציבור.
בצוות זה, יוסף לפיד ייצג את צד המרכז של החברה הישראלית, אמנון דנקנר ביטא את הדעות השמאליות והליברליות, וישראל אייכלר ביטא את העמדה הדתית חרדית.
אופיים של חברי הפאנל, כפי שבא לידי ביטוי בתוכניות פופוליטיקה, ומשתתפים אחרים בעלי סגנון וכחני שהובאו לדיונים, יצרו אווירה תוססת ורוויה בהתלהטות יצרים, כאשר המנחים לא תמיד יכולים להשתלט על הוויכוח.
בשיאם של הדיונים נרשמו אירועים חריגים במיוחד, כמו עזיבתם של משתתפים את הדיון בשידור חי, צעקות ומריבות שהתקרבו עד כדי הרמת ידיים.
סגנון התוכנית הביא לה אחוזי צפייה גבוהים ועוררה תגובות מנוגדות.
רבים אהבו להתבונן ולהקשיב לוויכוחים, אך, מנגד, אחרים ראו בה ביטוי קיצוני במיוחד של פופוליזם זול ונמוך, המכוון להאדיר את יכולת המשתתפים ולהשפיל בעלי דעות מנוגדות או כאלה שאינם רגילים בהתמודדויות מסוג זה.
סגנון התוכנית נחרת בתודעת הציבור ועבר לתוכניות דיון אחרות, אשר המשיכו את מתכונת הוויכוחים הרעשניים, המותירים רושם על הצופים ומביאים אחוזי צפייה גבוהים.
השם "פופוליטיקה" הפך למילה נרדפת לפופוליזם ודמגוגיה; נעשה בו שימוש כאשר רוצים לתאר דיון מתלהם של דוברים רהוטים הנוקטים לשון בוטה במיוחד.
פופוליטיקה ירדה מהמסך ובערוצי הטלוויזיה השונים ניסו להחיותה בשמות אחרים.
רבים מאמינים כי משתתפי הפאנל עשו דרכם לקריירה עשירה בעקבות התוכנית.
יוסף לפיד הביא למפלגת שינוי את יכולתו הרטורית כפי שבאה לידי ביטוי בתוכנית, ועל גב הפופולריות שצבר בה נבחר להנהיג את התנועה, נבחר לכנסת, והיה שר בממשלה.
אמנון דנקנר התקדם בדרכו העיתונאית, בין היתר הפך לעורך "מעריב", וישראל אייכלר נבחר לכנסת מטעם יהדות התורה.
התוכנית חזרה לאוויר לאיחוד מחודש רק פעם אחת בהרכב המקורי, בערוץ 10, יום לפני הבחירות לכנסת ה-17 (אפילו ניסו להחיות את המסורת הישנה והביאו לשם את הזמרת עינת שרוף).
התוכנית עמדה לשוב למתכונת שבועית רגילה, אלא שיוצריה המקוריים של התוכנית דרשו מדן מרגלית להסיר את השם "פופוליטיקה", מטעמים של זכויות יוצרים, ושמה החדש של התוכנית היה "מועצת החכמים".
ישראל אייכלר פרש, ובמקומו נכנס לתקופה קצרה השר לשעבר אריה דרעי.
עם הזמן, גובש ההרכב המחודש של התוכנית שכלל את דן מרגלית כמגיש, יוסף לפיד ואמנון דנקנר הוותיקים וכן עו"ד ציפי חוטובלי והעיתונאי ארי שביט.
"מועצת החכמים" שמרה על הגחלת, והוויכוחים שם - כמו בפופוליטיקה - עלו שוב לטונים גבוהים במיוחד, עד שהתוכנית יצאה לחופשה ארוכה בדצמבר 2007 כדי לפנות מקום לתוכנית "הישרדות".
התוכנית שבה ביולי 2008 ללא טומי לפיד המנוח וללא אמנון דנקנר שעזב.
התוכנית האחרונה של התוכנית שודרה ב-25 בספטמבר 2010.
עד סיום שידורי הערוץ הראשון שודרה תוכנית שבועית בשם "פוליטיקה" בהנחיית עודד שחר, אך הייתה שונה מ'פופוליטיקה' בהיותה תוכנית ללא "פאנל" פרשנים קבוע, וללא קהל.
פּוֹפּוֹקָטֵפֵּטְל (בספרדית: Popocatépetl; מוכר גם בכינויים אל פופו ודון גויו) הוא הר געש פעיל והפסגה השנייה בגובהה במקסיקו לאחר פסגת פיקו דה אוריסבה (5,601 מ').
מקור השם פופוקטפטל הוא בשפת נאוואטל (אחת משפות האצטקים): "פופוקה" פירושו "הוא מעשן" ואילו "טפטל" הוא "הר" ומכאן שמו: "ההר המעשן".
פופוקטפטל מחובר ברכס אוכף, בשם פאסו דה קורטס להר הגעש איצטקיהואטל השוכן מצפונו.
פופו הוא הר הגעש הפעיל הגבוה ביותר בחצי הכדור הצפוני.
התפרצות משמעותית שאירעה בשנת 1947 החלה מחזור פעילות הנמשך עד היום.
ביום 21 בדצמבר 1994 ההר המטיר גז ואפר שנישאו למרחק של 25 ק"מ עם כיוון הרוח.
בעקבות ההתפרצות פונו תושבי הכפרים הסמוכים להר ומדענים החלו לנטר אחר פעילות ההר.