tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרק כתב והלחין את כל השירים (פרט לשיר "הנה מוטלות גופותינו" אותו כתב חיים גורי).
שישה שירים הוקלטו בלונדון ואותם הפיק גיל לואיס.
השירים הנוספים הוקלטו בתל אביב והופקו על ידי דניאל רוט ("המצאת הגלגל"), עמוס בן דוד ("הנה מוטלות גופותינו") ומרק עצמו ("אם לא תחכה לבואה").
אורי מרק - שירה, עיבודים, גיטרות, בס, קלידים
גיל לואיס - עיבודים, גיטרות, בס, קלידים
דניאל רוט - עיבודים, גיטרות, קלידים
אורי סיון (נולד ב-1955) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור מן המניין בפקולטה לפיזיקה של הטכניון, חוקר ננוטכנולוגיה.
נשיא הטכניון החל מ-1 באוקטובר 2019.
סיון נולד ב-1955 ושירת כטייס בחיל האוויר.
הוריו עלו לארץ ישראל ב-1936 מפולין.
הם למדו בטכניון מכיוון שאוניברסיטאות באירופה לא קיבלו אותם בשל יהדותם.
השלים תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה (1982); תואר שני בפיזיקה (1984); ותואר דוקטור (1988, בהנחיית פרופ' יוסף אמרי) – כולם מאוניברסיטת תל אביב.
בסיום לימודיו עבד במשך שלוש שנים במרכז המחקר של יבמ ביורקטאון הייטס שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1991 הצטרף לסגל הפקולטה לפיזיקה בטכניון והוא עומד בראש הקתדרה ע"ש ברטולדו באדלר.
מחקריו לאורך השנים התפרשו על פני מגוון רחב של נושאים; פיזיקה של מערכות קוונטיות קטנות, רתימה של ביולוגיה מולקולרית לבנייה עצמית של התקנים אלקטרוניים זעירים, ועוד.
בשנים האחרונות מתמקד סיון בהשפעת מבנה המים ליד משטחים ומולקולות, על אינטראקציות רלוונטיות לביולוגיה.
במסגרת זאת פיתחה קבוצת המחקר בראשותו מיקרוסקופ כוח אטומי ייחודי בעל רזולוציה מהגבוהות בעולם.
לזכותו של סיון נזקפות מספר עבודות מדעיות חשובות בשלל התחומים בהם עסק.
בידועה שבהן הדגימו לראשונה הוא ועמיתיו, הפרופסורים ארז בראון ויואב איישן, רתימה של זיהוי מולקולרי על ידי מולקולות DNA לשם בניית מעגל חשמלי.
מאמר זה זכה לתהודה רבה ופתח יחד עם עבודות של חוקרים אחרים, תחום חדש בננוטכנולוגיה – שימוש בתכונות הבנייה העצמית של מולקולות ביולוגיות לשם הרכבה של מערכות הנדסיות ממוזערות.
סיון הניח את היסודות ל"קהילת חוקרי הננו" שהובילה להקמת למחקר בננוטכנולוגיה (RBNI), שאותו הקים וניהל בין השנים 2005–2010. מכון ראסל ברי הוביל את המהפכה המדעית בתחום הננוטכנולוגיה בטכניון, והציב אותו בחזית המחקר העולמי בתחום.
לימים התפרסם המכון בתקשורת כאשר סיון וד"ר אוהד זוהר חרתו את התנ"ך כולו על שבב צורן זעיר.
הננו-תנ"ך נכתב כחלק מתוכנית חינוכית שפותחה במכון, כדי להגביר את התעניינותם של צעירים במדע ובמיוחד בננוטכנולוגיה.
ב-2009 העניק נשיא המדינה דאז, שמעון פרס, את הננו-תנ"ך לאפיפיור בנדיקטוס ה-16 בעת ביקורו בארץ.
ישנם בנמצא שלושה עותקים של השבב, בספריית הוותיקן, במוזיאון הסמית'סוניאן בוושינגטון ובמוזיאון ישראל בירושלים.
הקמת מכון ראסל ברי לננוטכנולוגיה בטכניון תרמה רבות לפיתוח התוכנית הלאומית הישראלית בננוטכנולוגיה, אשר יחד עם מרכזים שקמו בשאר האוניברסיטאות, מיצבה את ישראל בחזית המחקר העולמי בתחום.
סיון נבחר לשמש (יחד עם נאוה סברסקי) כיושב ראש של כנס "ננו-ישראל 2014" שנערך בתל אביב.
בין תחומי מחקריו הידועים נמצאים הממשק בין ביופיזיקה מולקולרית לננוטכנולוגיה; בקרת תהליכים ביולוגיים באמצעות ננואלקטרוניקה; רתימת ביולוגיה מולקולרית להרכבת רכיבים אלקטרוניים ברמה מולקולרית.
סיון מילא שורה של תפקידים בכירים בטכניון ובמדינת ישראל.
בשנת 2018 התבקש פרופ' סיון להקים את ועדת ההיגוי הלאומית המייעצת לוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה, בנושאי מדע וטכנולוגיה קוונטיים ולעמוד בראשה.
ועדה זו התוותה את התוכנית האקדמית הלאומית בתחום, שאומצה על ידי ות"ת ויצאה לדרך בהנהגתו ב-2019. בתפקידיו הלאומיים שימש בעבר כחבר במועצה הלאומית למחקר ופיתוח, וחבר הוועדה המדעית המייעצת לקרן בת שבע דה רוטשילד.
כיום הוא חבר בוועדה המייעצת לקרן "מעוף" לקידום האוכלוסייה הערבית במוסדות להשכלה גבוהה, ובוועדה המדעית המייעצת לקרן וולפסון בישראל.
הוא עמד בראש ועדה שמונתה על ידי משרד החינוך כדי לפתח את "מדע וטכנולוגיה לכל" – קורס אוריינות לתלמידי תיכון שאינם לומדים מדעים – ושימש כאחראי למקצוע במשך כשנה וחצי.
סיון נבחר לנשיא הטכניון ונכנס לתפקידו ב-1 באוקטובר 2019.
פרופ' סיון נשוי ליעל, ואב לשלושה.
1995 - פרס ריי ומרים קליין
1998 - פרס טאוב מטעם הטכניון
2001 - פרס מיכאל ברונו של קרן רוטשילד
2005 - פרס מפעל הפיס למדעים ולמחקר ע"ש לנדאו
2009 - פרס ברגמן של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
התארגנות עצמית של התקנים אלקטרוניים זעירים
קבוצת המחקר של פרופ' סיון פיתחה טכנולוגיה להרכבה עצמית של התקנים אלקטרוניים זעירים.
הקבוצה הצליחה לייצר חוטים מוליכים המבוססים על די-אן-איי ואת הטרנזיסטור המולקולרי הראשון הבנוי מדי-אן-איי, וכך סללה דרך לפיתוח רכיבים זעירים בעלי מאפיינים חסרי תקדים.
הדינמיקה של שכבות מגע בין מולקולות בתמיסה
באמצעות מיקרוסקופ כוח אטומי מסוג FM-AFM , שנבנה בקבוצת המחקר מופקות מפות תלת-ממדיות של שכבות המגע בין המולקולות בתמיסה.
טכנולוגיה זו הובילה בין השאר לדימות מולקולות די-אן-איי במצב הקרוב למצבן בתא החי.
פיתוח זה נועד לפתור את הבעיה שמציבה ההטרוגניות של תאים סרטניים – האופי השונה והמגוון של התאים באותו גידול.
זאת באמצעות אנליזה בו-זמנית של יותר ממאה תאים בביופסיה.
הטכנולוגיה מבוססת על מסננים מתוחכמים המיוצרים בטכנולוגיות מיקרואלקטרוניות מתקדמות ולוכדים כל תא במעין כלוב פרטי.
לאחר מכן נערך ניתוח פנוטיפי של כל תא על בסיס נוגדנים פלואורסצנטיים ואחריו ניתוח מוטציות של ה-mRNA באותם תאים.
על פי ההערכה, השילוב של ניתוח פנוטיפי וניתוח מוטציות במספר גדול של תאים תשפר את יכולתנו לזהות תת-אוכלוסיות נדירות בתוך הגידול הסרטני – זיהוי שהוא הכרחי לפיתוח טיפולים ממוקדים.
מערך של מחטים ננומטריות חלולות, עשויות סיליקון, להזרקה של תרופות וחומרים אחרים לתוך תאים.
תצפית ראשונה על הסתעפות האור בשכבות דקות כגון קרום סבון.
במערך זה הגל הולך ומתפזר ככל שהאור מתקדם.
התופעה נצפתה קודם לכן באלקטרונים, בגלי מיקרוגל ובגלים בים, אולם קבוצת המחקר של פרופ' סיון הקימה את המערכת הניסויית הראשונה שאפשרה צפייה בתופעת ההסתעפות באור בתדרים אופטיים.
בעת שירותו בחיל הים שירת בשורת תפקידי פיקוד על כלי שיט.
כמו כן, מילא תפקידי מטה רבים, העיקריים שבהם - ראש ענף מבצעים של חיל הים בזמן מלחמת ההתשה, מפקד פו"מ זרוע הים, מפקד בסיס חיפה בזמן מלחמת יום הכיפורים וראש מספן כוח האדם בחיל הים.
פרש מחיל הים בשנת 1979 בדרגת תת-אלוף.
אורי פז נולד באוסטריה להוריו סרפינה וריכרד פיינזינגר.
משפחת פיינזינגר עלתה מאוסטריה לישראל בשנת 1936 לפני השתלטות הגרמנים, התיישבה בנהריה, בתל אביב ולאחר מכן בחיפה.
פז למד בבית הספר החקלאי כדורי בהר תבור, במחזור י"ד, אותו סיים בשנת 1950. בנוסף ללימודים היה ספורטאי ועסק גם במוזיקה.
פז התגייס לצה"ל בשנת 1950. כעבור שנה עבר קורס קציני חי"ר ושירת במשך שלוש שנים כקצין אימון גופני בבה"ד 1. לאחר מכן עבר לחיל הים למחזור ד' של קורס חובלים, אותו סיים בשנת 1955. לאחר קורס החובלים שירת בשייטת הטרפדות והתמנה למפקד טרפדת.
בשנת 1960 יצא לקורס מפקדי צוללות של הצי המלכותי הבריטי באנגליה.
אך משיקולי מפקד שייטת הצוללות דאז לא היה לכך המשך.
בהמשך שירת בשייטת המשחתות ובמהלך מלחמת ששת הימים היה סגן מפקד אח"י אילת (ק-40) בדרגת רס"ן.
בתפקיד זה השתתף בקרב רומני (קרב ימי).
בשנת 1967 סיים את תפקידו באח"י אילת (ק-40) ויצא לרוטרדם, משם הביא, כמפקד מתמחה בהפלגה סביב אפריקה שארכה כחודשיים, את אוניית הסוחר אח"י בת ים (ת-83) לאילת.
לאחר מכן מונה כראש ענף מבצעים במפקדת חיל הים, במהלך מלחמת ההתשה, והועלה לדרגת סא"ל.
בשנת 1970 מונה כמפקד פו"ם זרוע הים ובשנת 1973 קיבל את תפקיד מפקד בסיס חיפה והועלה לדרגת אל"ם.
פז שימש כמפקד בסיס חיפה כולל במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1975 מונה לראש מחלקת כוח אדם.
בתפקיד זה הועלה בשנת 1976 לדרגת תא"ל.
בשנת 1978 סיים את תפקידו ויצא לחופשת שחרור.
בשנת 1979 פרש פז לגמלאות.
לאחר יציאתו לגמלאות מחיל הים, שימש פז כראש המשלחת של התעשייה האווירית לישראל בדרום אפריקה למשך 3.5 שנים.
לאחר מכן, שימש בתפקיד מנהל דסק השיווק של אפריקה בארגון השיווק של החברה.
פז פרש מהתעשייה האווירית לישראל בשנת 1987.
לאחר מכן, שימש כמזכיר לשכת הסוחרים בכפר סבא ובמשך שש שנים היה בעל עסק פרטי למכירת כלי נגינה ולימוד נגינה בכפר סבא.
בזמנו הפנוי עסק בפעילות התנדבותית קהילתית מגוונת, היה חבר במועדון ליונס כפר סבא עם אשתו רינה (שלימים הייתה נשיאת מועדון הליונס בכפר סבא) ובער"ן בכפר סבא.
פרט להתנדבות במסגרות אלו, התנדב גם במרכז הקליטה לעולים חדשים בכפר סבא, בין היתר, בהדרכת השפה העברית, היסטוריה של עם ישראל, מבנה השלטון בישראל ובעיות ישראל-ערב.
פז ואשתו אמצו בביתם משפחת עולים חד הורית והיוו כתובת לטיפול במשפחות עולים נוספות, משפחות נזקקים ובעלי חיים במצוקה.
בוגר תואר ראשון בהצטיינות בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת השירות הצבאי הדריך פז את כל הקורסים הדרושים, החל מקורס קציני חי"ר, קורס חובלים בחיל הים, קורס לוחמה בצוללות וטורפדו, קורס סגני מפקדי צוללות, פו"מ ועוד.
אורי פז נישא בשנת 1954 לכרמלה בן-שחר אותה פגש כאשר שירתה כחיילת בחיל הים.
לזוג נולדו שתי בנות, אורנה ונורית, ובן, אילן פז ששירת בשייטת 13 ונעשה תא"ל בצה"ל.
לאחר מכן, התחיל פז פרק שני בחייו עם סא"ל (במיל.) רינה לוי, אותה הכיר בחיל הים, לה נישא בשנת 1978. נולדו להם שלוש בנות - יפית, רופאת שיניים, דליה וורד, שתיהן עורכות דין.
לפז היו תחביבים רבים ובהם נגרות, צילום, מוזיקה, גידול בעלי חיים, התנדבות בקהילה וקריאה.
בלכתו לעולמו, ב-5 בדצמבר 2016, הותיר אחריו פז את אשתו רינה פז, בן וחמש בנות.
אורי עטיה (נולד ב-24 בדצמבר 1989) הוא שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
עטיה גדל בהרצליה ולמד במגמת התיאטרון של תיכון הראשונים בעיר.
שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ולאחר מכן למד בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין עד לשנת 2015. כחלק מן הסטודיו למשחק שיחק בהצגה "הדוכסית ממאלפי".
בשנת 2016 שיחק בסרט "מעבר להרים ולגבעות" בתפקיד זמר בצוות הווי.
בשנת 2017 שיחק עטיה בסדרות "פולמון" ו"כיפת ברזל".
משנת 2018 משחק בסדרה "צומת מילר" בתפקיד גולן שמיר, בן זוגה של אנאלי.
בשנה זו הופיע בסרט "גיבור בעננים" ובסדרה "אילת".
עטיה שיחק בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בשנת 2021 שיחק את הדמות הראשית ערן לוי בסדרה "למה מי מת" בהפקת ערוץ yes.
בשנת 2024 שיחק בסדרות "סטודיו אמציה" ו"הסדרתיים" בכאן חינוכית.
עטייה מנהל אורח חיים מסורתי-דתי.
אורי מנצור (נולד ב-15 בנובמבר 1949) הוא איש עסקים ישראלי, אשר שותף בבעלות בחברת "דלק" חברת הדלק הישראלית ובחברת דלק ישראל נכסים, ומחזיק במפעלי תעשייה ונדל"ן.
שימש כנשיא קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים במשך 15 שנים.
בשנת 2020 העריך העיתון TheMarker ששווי נכסיו נע בין 1.5 ל–2 מיליארד ש"ח.
מנצור נולד בירושלים, וגדל בשכונת בית הכרם.
אביו, ניסים מנצור, היה בעלים של תחנת מוניות במרכז העיר, מוסך וסוכנות לייבוא רכב בשכונת ממילא, אחר כך נכנס גם לעסקי הנדל"ן.
מנצור השתלב בעסקי המשפחה, ובסוף שנות ה–70 נכנס לעסקי ייבוא אוטובוסים.
הוא ייבא אוטובוסים מוגמרים עם שלדות מתוצרת חברות מאן, מרצדס, סקניה, איווקו ומרכב מתוצרת חברת איריזר הספרדית.
בשנת 1995 נכנס כשותף להקמת מפעל ופורג'ט באופקים.
המיזם קיבל מענק ממרכז ההשקעות במשרד התעשייה והמסחר, מייצר בדים לא ארוגים, ומעסיק 180 עובדים.
בהמשך הוקמו מפעלים נוספים בפולין ובסין.
מנצור גויס במקור כמשקיע על ידי המייסדים של המפעל, וכעבור כמה שנים הפך לבעלים יחיד.
בשנת 2003 רכש את מפעל החיתולים "טפנוקים", בהשקעה של כ-5 מיליון ש"ח, לאחר שהמפעל פשט את הרגל עקב התחרות עם המותגים הבינלאומיים האגיס ופמרפרס.
בתחילת 2015 פרץ סכסוך עבודה במפעל ופורג'ט באופקים.
העובדים השביתו את המפעל למשך שבועיים, בדרישה להעלאת שכר מעל שכר המינימום, ששולם לרובם, דרשו שיחתם איתם הסכם קיבוצי וישופרו תנאי העסקתם.
לאחר שהשביתה הסתיימה העובדים חתמו על הסכם שכר חדש.
בשנת 2014 מכר מנצור את עסקי ייבוא האוטובוסים לקבוצת אלייד תמורת יותר מ–50 מיליון ש"ח.
לאחר המכירה חבר לאנשי העסקים אלי להב ואיליק רוז'נסקי, בעלי חברת להב אל.אר, ונכנס איתם להשקעות בעסקי נדל"ן מניב בגרמניה.
באוקטובר 2020 רכשה הקבוצה יחד 60% מהבעלות בחברת "דלק" חברת הדלק הישראלית, כאשר מנצור שילם 260 מיליון ש"ח עבור 30% מהמניות.
לאחר הרכישה הודיעו שבכונתם לפצל את דלק ישראל לשתי חברות.
הראשונה תחזיק 54 מתחמי תדלוק שבבעלות דלק ישראל, כחברת נדל"ן עם הון עצמי של 400 מיליון ש", ותשכיר אותם בדמי שכירות של כ-50 מיליון ש"ח בשנה.
הפיצול נעשה באפריל 2021 עם הקמתה של חברת דלק ישראל נכסים, וביולי 2025 מניותיה של זו נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כשמנצור מחזיק ב-26.72% מהבעלות.
מנצור תרם 13 מיליון ש"ח להקמת בית הכנסת היכל אוריאל שבמבשרת ציון, שם הוא מתגורר.
בשנת 1994, לאחר שקבוצת הכדורסל הפועל ירושלים הייתה על סף פירוק בעקבות קשיים כספיים, סיפק לה מימון ומונה לנשיא המועדון, באוקטובר 2009 פרש מהתפקיד.
בשנת 2014 נחשף כי מנצור תרם למימון הגנתה של שולה זקן.
אחר כך אמר כי זקן ביקשה ממנו, במהלך ביקור ב"שבעה" על אמו, כסף למימון הגנתה המשפטית והוא עזר לה.
באותה עת התברר כי מנצור לא ידע שגם אהוד אולמרט דאג להעברת כספים לזקן לצורך הגנתה המשפטית.
אורי מרטינוביץ (נולד ב-27 במרץ 1946) הוא המטולוג ישראלי, מומחה לקרישת דם.
סיים לימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב.
התמחה בהמטואונקולוגיה בבית החולים שיבא, ובהמופיליה וקרישה בבית החולים קינגס קולג' בלונדון.
עמד במשך יותר משלושים שנה (1980 עד 2013) בראש המרכז הארצי להמופיליה ומכון הקרישה בבית החולים שיבא.
הוא הפך את המרכז בתל השומר למרכז רב מקצועי לטיפול בחולי המופיליה.
במהלך עבודתו פיתח את הדבק הביולוגי, המסייע לצמצום הדימום בהליכים כירורגיים שונים, בבעלי מחלות דמם ובחולים אחרים.
בעניין הדבק הביולוגי הגישה מדינת ישראל תביעה נגד חברת אומריקס, ששווקה את התכשיר.
המדינה טענה שיש לה זכויות קניין רוחני על הפיתוח, כי מרטינוביץ היה עובד שלה בעת פיתוח התכשיר.
הפרשה הסתיימה בהסכם פשרה בין מדינת ישראל לחברת אומריקס, שקיבל תוקף של פסק דין בשנת 2016. מרטינוביץ מצא גם התוויה חדשה לפקטור 7 משופעל, ובכך הציל מאות נפגעי פיגועים, חיילים, יולדות ועוד, שסבלו מדימום מאסיבי והיו על סף מוות.
על הישגיו אלה זכה, בין היתר, במגן הוקרה של הצבא האמריקאי, כיוון שחיילים רבים שלו ניצלו הודות לשימוש החדש שמצא מרטינוביץ לתרופה.
מרטינוביץ הפך את המרכז הארצי להמופיליה בתל השומר למרכז הדרכה בינלאומי לטיפול בהמופיליה.
בנוסף, סייע להקמה וקידום של מרכזי המופיליה בארצות מתפתחות.
הוא זכה בפרס יושב ראש הכנסת למפעל חיים, בפרס מטעם הפדרציה העולמית להמופיליה (WFH) ובפרסים נוספים.
מרטינוביץ שרת 17 שנה בחיל הרפואה בסדיר ובמילואים, ופרש בדרגת סגן אלוף.
נשוי ואב לארבע בנות ובן, מתגורר ברמת גן, אחיו הוא קצין הרפואה הראשי לשעבר, גיורא מרטונוביץ'.
אורי (הנרי) פדני (23 ביוני 1920 - 2 במאי 2012) היה מראשוני ענף התכשיטנות בישראל, ומיסד רשת חנויות התכשיטים "פדני".
בשנת 2008 קבל פדני תעודת הוקרה ואת אות יקיר תעשיית התכשיטים ממשרד המסחר והתעשייה.
אורי פדני נולד באודסה ב-1920 בשם גניה פיידמן.
מלחמת האזרחים, הפרעות ביהודים, הבצורת והרעב, הביאו את הוריו טניה ובן ציון פיידמן להחלטה לעזוב את אודסה.
מכיוון שלא יכלו לקבל רישיון יציאה מהשלטונות הסובייטים, הם גנבו את הגבול באישון לילה כשהתינוק על גבם.
לאחר חצי שנה בדרכים הגיעו לאנטוורפן.
באנטוורפן התיידדה המשפחה עם קהילת המהגרים היהודים, ובעצת חבריהם שינו את שמו של גניה להנרי.
בן ציון, שהיה מהנדס רכבות במקצועו, החל לעבוד בליטוש יהלומים, מקצוע שבו עסקו רוב יהודי בלגיה, אולם הוא לא האריך ימים.
מקצוע ליטוש היהלומים הזיק לריאותיו שנפגעו מהרעלת גז במלחמת העולם הראשונה, והוא נפטר כשהנרי היה בן 12. הנרי נשלח לבית יתומים.
בגיל 15 החל ללמוד תכשיטנות בבית הספר "ליאופולד" בבלגיה.
בגמר הלימודים, לאחר שלוש שנים, יצא להשתלם במפעל גדול לתכשיטי יוקרה – "בונווין" שהיה ידוע כמפעל הטוב ביותר בבלגיה.
הוא סיים את ההתמחות בהצלחה וקיבל מכתב המלצה מבעל המפעל.
בגיל 18 הנרי חזר לביתו, התחיל לעבוד במפעל לשיבוץ יהלומים וכעבור מספר חודשים הפך לשותף במפעל.
בליל שבת, 28 באוגוסט 1942, נעצרו וגורשו רוב יהודי אנטוורפן.
במהלך המעצר הצליח הנרי להבריח את אמו, את אחיו בן ה-13, את שכנתם ואת בתה.
בהנהגתו הצליחו להגיע לכפר שרוּ בארדנים שבו הייתה לשכנה בקתה.
הנרי גויס על ידי הרזיסטנס לזייף מסמכים.
בהתקלות בחיילים גרמנים הוא נחקר, וכדי לא לסכן את משפחתו ואת חבריו הוא טען שהוא עריק שברח ממחנה עבודה.
הוא נעצר ונשלח למחנה כפיה בליל שבצרפת.
הנרי שוחרר מהמחנה עם שחרור ליל, בספטמבר 1944. חודשים ספורים לאחר תום המלחמה חזרה המשפחה לאנטוורפן.
באנטוורפן פתח הנרי עסק עצמאי של תכשיטים ועד מהרה הצליח מאד.
בשנת 1947 התחתן עם מלוינה רייכר ונולד בנם הבכור בנימין.
הנרי ומלוינה החליטו לעלות לישראל.
בשנת 1949 נסע הנרי לישראל כדי לעבוד ולהכין את בואם של רעייתו ובנו, אחריו.
עם הגיעו לארץ עבד הנרי בפרדס ולאחר מכן עבר לתל אביב ועבד כברמן במלון ירדן בבן יהודה 130 פינת קרן קיימת (היום בן-גוריון).
המלון שימש כמקום מפגש לצמרת החברה.
הוא הכיר את חיים קרסו, מבעלי חברת משה קרסו ובניו שעסק אז, בין היתר, במימון הלוואות ליהלומנים.
הוא הפקיד בידי הנרי מטיל פלטינה ומספר יהלומים וביקש ממנו להכין צמיד לרעייתו אסתר.
הצמיד עורר התפעלות בקרב נשות החברה הגבוהה והנרי קבל עוד ועוד הזמנות.
שמו הפך למותג והוא היה לחלוץ בתחום תכשיטי היוקרה בישראל.
בשנת 1957, בעקבות קריאתם של בן-גוריון ויצחק בן-צבי, לעברת את השמות הלועזיים, משפחת פיידמן שינתה את שמה לפדני והנרי החליף את שמו לאורי.
רשת תכשיטי פדני הוקמה בשנת 1950, והחנות ראשונה נפתחה בשנת 1958, ברשת מלונות שרתון בתל אביב.
לאחר מלחמת ששת הימים פתח פדני חנות "תכשיטי פדני" נוספת בצמוד לשער יפו בירושלים.
בהמשך נפתחו עוד חנויות בתל אביב, בחיפה, בבריטניה ועוד.
בשנת 2008 היו לחנות 11 סניפים.
רשת פדני נבחרה לייצג מספר חברות של שעוני יוקרה, שביניהם "פיאז'ה" "קרטייה" ועוד.
בשנת 1983, בביקור אצל הנשיא רונלד רייגן, הביאו הנשיא יצחק נבון ורעייתו לננסי רייגן סיכה בעיצובו של הנרי פדני וקיבלו על כך מכתב תודה.
בשנת 2008 קיבל אורי פדני את אות "יקיר תעשיית התכשיטים" מטעם משרד המסחר והתעשייה.
אוֹרי ספרן (נולד ב-7 במרץ 1964), הוא רופא אורתופד, מנהל היחידה לאורתופדיה של הכתף במחלקה האורתופדית במרכז הרפואי הדסה עין כרם, ופרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בירושלים לצפרא וליצחק ספרן, ילידי הארץ.
האם הייתה קצרנית בכנסת והאב עבד ככלכלן במשרד התחבורה.
הוא הבכור מבין שני אחים.
סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית רחביה בשנת 1982. במקביל ללימודיו התנדב במגן דוד אדום.
מספר חודשים לאחר סיום לימודיו בתיכון החל ללמוד רפואה, במסגרת העתודה האקדמית, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וסיים את לימודיו בשנת 1989. קיבל את פרס הפקולטה לסטודנט המצטיין של המחזור.
בשנים 1994–2001 התמחה בכירורגיה אורתופדית במחלקה האורתופדית במרכז הרפואי הדסה בירושלים, וסיים את בחינות ההתמחות באורתופדיה (שלב א' ושלב ב') כמצטיין ארצי.
בשנים 2002–2004 נסע לארצות הברית ועבר השתלמות קלינית ומחקרית (Fellowship) בנושא כירורגיה של הכתף, באחד המרכזים הרפואיים הגדולים והאיכותיים ביותר - המרכז הרפואי קליבלנד, בקליבלנד, אוהיו.
עם חזרתו מארצות הברית החל לעבוד כרופא במרכז הרפואי הדסה עין כרם ובמקביל שימש כמרצה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
במהלך השנים ביצע ספרן השתלמויות רבות נוספות בנושא הטיפול בבעיות כתף בתחומים השונים של רפואת הכתף (בארצות הברית, בצרפת, בגרמניה ובאיטליה).
בשנת 2020 התמנה למנהל היחידה לאורתופדיה של הכתף במחלקה האורתופדית.
בשנת 2024 התמנה כפרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ספרן נשוי לנעמי, מרפאה בעיסוק ואב לשלושה.
מתגורר בשכונת קריית היובל בירושלים.
תחומי עיסוקו של ספרן הם אורתופדיה כללית ובעיקר טיפול בבעיות של אזור הכתף והזרוע.
בין הטיפולים והניתוחים שבהם מתמחה ספרן:
ניתוחים ארתרוסקופיים וניתוחים פתוחים של קרעים בגידי הכתף.
סוגים שונים של החלפת מפרק הכתף.
מחקריו של ספרן קשורים לעבודתו הקלינית וממוקדים הן בנושא הכתף, והן בנושאים כללים יותר הנוגעים למבנה העצם.
בין הנושאים שבהם עסק במחקריו:
בתחום זה חקר, בין היתר, את השפעת מחלת הסוכרת מסוג 2 על תסמונת הכתף הקפואה (כאשר ידוע כי חולי סוכרת סובלים יותר, בשיעורים גבוהים, מאנשים שאינם חולים בסכרת, מן התופעה).
נושא אחר שחקר היה תופעת פריקת הכתף בקרב אנשים צעירים.
הפרעות באיחוי הגידים מסובבי כתף.
בניית מודלים ממוחשבים כדי לחזות צורת שבירה של עצמות באזור הכתף.
מחקריו אלה נועדו לעזור לרופאים לבחור בגישה הטיפולית המתאימה לפי סוגי פגיעות שונים.
לצורך בניית המודלים הממוחשבים נעזר בסטודנטים למדעי המחשב מהאוניברסיטה עברית בירושלים.
במחקרים אלה שיתף פעולה עם שני חוקרים נוספים.
במחקר שעסק בביומכניקה של עצם הזרוע שיתף פעולה עם פרופ' זהר יוסיבאש מהפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
במחקר שעסק בהשפעת סירטואין 1 על דלדול העצם (אוסטאופורוזיס) שיתף פעולה עם פרופ' רבקה דרזנר-פולק מהמחלקה לאנדוקרינולוגיה במרכז הרפואי הדסה.
כמו כן מדריך ספרן סטודנטים לרפואה ומתמחים בתחום האורתופדיה הכללית ואורתופדיה של הכתף.
ספרן פרסם למעלה מ-50 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים, בנושאים אורתופדיים כלליים ובנושא רפואת הכתף.
אורי פטישי (נולד ב-23 באוקטובר 2002) הוא לוחם טאקוונדו ישראלי.
אלוף ישראל (2024) בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג.
באליפות אירופה שנערכה במנצ'סטר שבממלכה המאוחדת במאי הפסיד בסיבוב הראשון לריקי גנה פארנס מדנמרק.
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד שבסרביה במאי הפסיד בשלב שמינית הגמר לוויטו דלאקווילה מאיטליה, לאחר שבסיבוב הראשון ניצח את ניקולאי בולאטוביץ' מסלובניה.
באליפות ישראל זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 63 ק"ג.
אורי (אוריאל) פלטי (נולד ב-23 במאי 1954) הוא משפטן ודיפלומט ישראלי, שהיה מתאם שיחות השלום עם ירדן, ושכיהן, בין היתר, כקונסול הכללי של ישראל בפילדלפיה וכשגריר ישראל בניגריה.
פלטי נולד בירושלים בבית החולים משגב לדך וגדל בשכונת רסקו.
אמו, חנה פלטי לבית פרגר, ילידת גרמניה, גדלה בחיפה, התנדבה לצבא הבריטי ושירתה בזמן מלחמת העולם השנייה כנהגת משאית בחיל העזר לנשים, והייתה אחת הדיפלומטיות הראשונות במשרד החוץ.
סבו (אבי אמו) היה ד"ר יוסף פרגר, תושב חיפה ומראשוני הפסיכיאטרים בצפון הארץ.
אביו, ג'ורג' פפה-פלטי, היה יליד העיר דנציג (אז בגרמניה) וגם הוא מראשוני העובדים במשרד החוץ.
חנה הייתה אחת מעובדות הלשכה של שר החוץ (וראש הממשלה השני של מדינת ישראל) משה שרת, ושרת כותב ביומנו, כי ביום שבו נולד פלטי הגיעו הוא ורעייתו צפורה לבית החולים 'משגב לדך', כדי לבקר את הרך הנולד ואת אמו.
האח, גבריאל, היה אחיו מנישואיו הראשונים של אביו לגיטה בלסון, חברתו מתנועת הנוער היהודית בלאו-וייס.
ב-1945, נולד לג'ורג' ולגיטה, גבריאל, בנם היחיד.
גיטה התחתנה ב-1955, עם איל הפלדה מוונצואלה, מיילס שרובר, ונודעה בהמשך חייה כגיטה שרובר.
היא גידלה את בנה גבריאל (שאף הוא שינה את שם משפחתו לשרובר).
ב-1988 גבריאל נפטר ממחלה והונצח על ידי אמו בטיילת גבריאל שרובר בירושלים ובבית גבריאל על שפת הכנרת.
אחותו של פלטי (מאביו ואמו), אורה שולמית (שולי) יצחקי, צעירה ממנו, היא מורה במקצועה.
בשנת 1958, בהיותו של אורי בן ארבע, נפטר אביו בזמן שירותו בשגרירות ישראל בלונדון ואמו, חנה, גידלה לבדה אותו ואת אחותו.
בילדותו למד בבית ספר יסודי ע"ש יוסף לוריא ובהמשך בתיכון שליד האוניברסיטה (סיים ב-1972).
במקביל ללימודיו התיכוניים היה חבר בשבט מודיעין - צופי ירושלים.
עם סיום הלימודים יצא לשנת שירות ב"גרעין רֵעים" הראשון של תנועת הצופים לירוחם.
הוא התגייס לשרות צבאי בנובמבר 1973, מיד לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים, שבה נפלו שניים מחבריו הטובים לספסל הלימודים: בן גולן וגיורא מייזלר.
שמו של פלטי מופיע ברשימת התודות המלווה את הסרט גחליליות, שיצר הבמאי גילי מייזלר על אחיו גיורא.
פלטי שירת, בסדיר ובקבע, במשך חמש שנים ושימש כמפקד יחידת ההסברה לחיילים בירושלים.
בקיץ 1982 במלחמת לבנון הראשונה שימש, במסגרת שירותו במילואים, כמפקד חמ"ל הסברה.
הוא סיים את שירותו בצה"ל בדרגת רב-סרן.
פלטי למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בזמן הלימודים חזר לפעילות בתנועת הצופים ושימש במשך ארבע שנים ראש שבט מודיעין (השבט שבו היה בעבר חניך ומדריך).
במקביל ללימודיו האקדמיים שימש גם כעוזר פרלמנטרי של חיים הרצוג (לפני שהרצוג התמנה לנשיא מדינת ישראל).
עם סיום לימודיו עשה את שנת ההתמחות הראשונה במשפטים אצל אליקים רובינשטיין, שהיה אז היועץ המשפטי של משרד החוץ.
את שנת ההתמחות השנייה במשפטים (1984) עשה במשרדו של דוד רותם (לימים חבר הכנסת מטעם מפלגת ישראל ביתנו ויו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת).
עם סיום ההתמחות עבר את בחינות לשכת עורכי הדין והפך לעורך דין.
לאחר מכן השתלב בסגל משרד החוץ.
בכך היה פלטי ליוצא דופן, כי הוא נכנס למשרד החוץ דרך התמחותו במשפטים, בעוד שמסלול ההתקבלות הרגיל למשרד החוץ עבר דרך קורס הצוערים של המשרד.
פלטי מילא במשרד החוץ שורה של תפקידים עד ליציאתו לגמלאות.
בשנת 1983 ייצג את ישראל בוועדה המשפטית של העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
בשנים 1988-1993 שירת כקונסול הסברה בקונסוליה הישראלית בניו-יורק.
בשנת 1993 התמנה לדובר משרד החוץ.
בשנת 1994 התמנה למתאם שיחות השלום עם ירדן (כשבראש משלחת ישראל לשיחות עמד אליקים רובינשטיין).
בשנת 1995 התמנה לסגן הקונסול הכללי בקונסוליה הישראלית בלוס אנג'לס (קונסוליה שתחום אחריותה הוא דרום-מערב ארצות הברית).
עם חזרתו לישראל שימש כאיש הקשר בין משרד החוץ לצה"ל.
בשנת 2004 חזר פלטי לארצות הברית כקונסול הכללי של ישראל בפילדלפיה.
בהמשך עסק פלטי בהבאת קבוצות של סטודנטים יהודים-אמריקנים לישראל לפרקי זמן קצובים כדי שירכשו ידע בנושאים ישראליים.
בשנים 2012-2016 שירת כשגריר ישראל בניגריה.
בתקופת כהונתו כשגריר, יצר פלטי קשרים חמים עם נשיא ניגריה גודלאק ג'ונתן, וקשרים אלה השפיעו, בין היתר, על הצבעתה של ניגריה באו"ם לטובתה של ישראל.
בשנת 2017 פרש פלטי לגמלאות לאחר 35 שנות שירות במשרד החוץ.
פלטי היה גם חבר ועד ההנהלה של "העמותה למורשת משה שרת", שהחלה לפעול בשנת 1995 במטרה לרכז, לאגור ולקטלג את כתבי משה שרת בשנות פעילותו היישובית והממלכתית בתקופה 1916-1965, ולהוציא לאור כתבים אלה בצורה מסודרת ומוערת.
בשנים 2025-1991 היה פלטי נשוי לאיילת עירון, חוקרת אפריקה.
מנישואים אלה הוא אב לבת ובן בוגרים: שירה (עורכת דין) ואיתי (איש היי-טק).
אוריאל פלטי, "אליקים רובינשטיין - עושה השלום", בתוך הספר: אהרן ברק, מרים מרקוביץ-ביטון, אילה פרוקצ'יה, רינת סופר (עורכים), ספר אליקים רובינשטיין, הוצאת נבו, 2020, עמ' 187-198
אורי פוליאביץ' (נולד ב-1981 באוקראינה) הוא איש עסקים, פילנתרופ ומייסד Soft2Bet.
פוליאביץ' תרם לחינוך יהודי ברחבי העולם, ומימן הן בתי ספר יומיים והן תוכניות חוץ-לימודיות לילדים ומשפחות יהודיות.
פוליאביץ' נולד בשנת 1981. בגיל 14 עברה משפחתו של פוליאביץ' לישראל, שם הוא סיים את לימודי התיכון ואת שירותו הצבאי המחייב בן שלוש השנים.
בין השנים 2005 ו-2009, הוא קיבל תואר ראשון במשפטים (LLB) בלימודי משפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
פוליאביץ' החל את דרכו כעורך דין, ועבד בעיקר בתחומי המסחר והנדל"ן.
בין השנים 2007 ו-2010, פוליאביץ' עבד כמתמחה משפטי במשרד עורכי הדין HBW Law, והתמחה בחוזי מיזוגים ורכישות של עסקאות מסחריות ונדל"ן בינלאומיות.
בשנים 2010–2012, הוא כיהן כסמנכ"ל פיתוח עסקי בקבוצת WK, וניהל את הפעילות העסקית המגוונת של הקבוצה במרכז אסיה ועבד עם ספקי משחקים מרכזיים כמו Microgaming, BetConstruct ו-Playtech.
בשנת 2012, פוליאביץ' עבר עם משפחתו למולדובה, ובמקביל מילא תפקיד בפלייטק כיועץ לשווקים מתעוררים, פיתח הזדמנויות עסקיות והרחיב את נוכחותה של Playtech במרכז אסיה ובמזרח אירופה.
הוא היה גם מנהל תפעול ראשי ב-IMS Limited, ופיקח על פעילות משחקים, תמיכת לקוחות, מימון ושיווק עד אוגוסט 2016.
בשנת 2016, פוליאביץ' ייסד את Soft2Bet, שהחלה כסטארט-אפ וצמחה לספקית משחקים עולמית, והגיעה למספר אבני דרך מרכזיות:
השגת 16 רישיונות גלובליים והשקת מותגי משחקים מרובים.
הובלת פיתוח אפליקציית המשחקים המוטיבציונית הנדסית (MEGA), פלטפורמה המונעת על ידי גיימיפיקציה שנועדה לשפר את מעורבות השחקנים ואת צמיחת ההכנסות.
פלטפורמת MEGA זכתה בתואר "השקת מוצר השנה" בטקס פרסי המשחקים הגלובליים לשנת 2025 באזור EMEA.
בשנת 2024, פוליאביץ' הרחיב את פעילות Sof2Bet במלטה, ופתח רשמית משרד מקומי חדש.
פוליאביץ' הרחיב את פעילות הקבוצה לשוק הצפון אמריקאי על ידי השגת רישיון גיימינג עולמי שהונפק על ידי AGCO (ועדת האלכוהול וההימורים של אונטריו).
בשנת 2024, פוליאביץ' השיק את Soft2Bet Invest, קרן השקעות בסך 52 מיליון דולר שנועדה לתמוך בחברות ויזמים מתפתחים בתחום הגיימינג.
יוזמה זו זכתה בפרס "תרומה יוצאת דופן לגיימינג" בכנס SIGMA בספטמבר 2024.
בספטמבר 2024, הוא הוכר כ"מנהיג השנה" בטקס פרסיSBC וכמנהל השנה מטעם פרסי Global Gaming Awards EMEA.
לאחר שעבר לישראל וסיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, פוליאביץ' תרם לחינוך יהודי ברחבי העולם, מימן בתי ספר יומיים ותוכניות חוץ-לימודיות לילדים ולמשפחות יהודיות.
בשנת 2020, הוא ואשתו, יעל, הקימו את קרן יעל.
נכון לשנת 2025, הקרן פועלת ב-37 מדינות, ותומכת ביותר מ-13,500 ילדים יהודים באמצעות תוכניות חינוכיות, מחנות קיץ ויוזמות אחרות.
בשנת 2024, פוליאביץ' נבחר לאחד מ-50 היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
פוליאביץ' משתף פעולה עם מנהיגים יהודים עולמיים אחרים, כמו רונלד לאודר, כדי לתמוך בחינוך יהודי.
קרן יעל מסייעת לשמור על קהילות יהודיות, ובתי ספר בפרט, בטוחים נוכח האנטישמיות.
מאז שנת 2023, אורי פוליאביץ' היה יעד למסעות מתואמים של השמצה והתקפות אנטישמיות שכוונו כלפי יוזמותיו הפילנתרופיות והחינוכיות.
במאמר שפורסם ב־EU Political Report הוזכר דוח של האנליסט הבלגי וקצין המודיעין לשעבר Claude Moniquet מה־European Strategic Intelligence and Security Center, שתיאר את הקמפיינים הללו כדיסאינפורמציה מונעת ממניעים פוליטיים נגד פוליאביץ' ויזמים פילנתרופים יהודים נוספים באירופה.
על פי ניתוחו של מוניקה, ההתקפות נגד פוליאביץ' התבססו על האשמות שווא לגבי פעילותו העסקית ונועדו לפגוע בעבודתו החינוכית וההומניטרית.
נרטיבים אלה הופצו באמצעות פלטפורמות דיגיטליות וכלי תקשורת שוליים, תוך שימוש במוטיבים אנטישמיים ותיאוריות קונספירציה שנבחנו משפטית במספר מדינות.
רבי אורי פייבל מדובנקה (או דובענקא) היה מתלמידי הבעל שם טוב ומחבר ספר אור החכמה.
נולד לאביו אהרן בלאשצוב שברוסיה.
עוד מצעירותו דבק בבעל שם טוב וכן למד אצל רבי קהת הכהן מוואריש, לאחר פטירת הבעל שם טוב - דבק בהמגיד ממזריטש.
למד גם אצל רבי פנחס מקוריץ וגם אצל רבי לייב שרה'ס.
רוב שנות חייו חי בעיר קריסנאפאלי שבמחוז לבוב.
לאחר מכן נתמנה לרב העיר טולצ'ין.
בסוף ימיו עבר לדובנקה שבפולין (בסמיכות לעיר לובלין).
בהיותו שם דבק בחוזה מלובלין.
חיבר חיבורים רבים, פירושים וביאורים בתורת הקבלה על התורה על כל פסוק ופסוק שבתורה בערך ט"ו פירושים.
כמו כן חיבר חיבורים על על חמש מגילות ועל תיקוני זוהר ואידרא רבא ואידרא זוטא ועל ספרא דצניעותא וספר יצירה, אבל כל כתבי היד נשרפו.
תאריך פטירתו הוא כ"ב בתמוז אך שנת הפטירה אינה מוסכמת.
לפי הנדפס בכמה מקומות נפטר בין ה'תק"נ לה'תקנ"ג.
ובמקומות אחרים שנת הפטירה היא ה'תקס"ו.
בנו, רבי משה מזענטא שבהונגריה
חתנו, רבי רבי יעקב מפיאסק
אוּרי צבי גרינברג (בראשי תיבות: אצ"ג; ובשמו העברי אורי צבי טור מלכא; 22 בספטמבר 1896 – 9 במאי 1981) היה משורר, סופר ועיתונאי ישראלי, מגדולי המשוררים האקספרסיוניסטים בשירה העברית בכל הזמנים, חבר הכנסת הראשונה מטעם סיעת חרות.
נולד בט"ו בתשרי, חג הסוכות בעיירה בילקמין שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה, למשפחה חסידית.
מצד אמו, בת שבע לבית לנדמן, היה צאצא של האדמו"ר רבי אורי מסטרליסק ("השרף"), ונקרא על שמו.
אביו, הרב חיים גרינברג, היה האדמו"ר מגלינא, מצאצאי רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ורבי מאיר מפרמישלן.
כשהיה בן שנה וחצי, עברה משפחתו לבירת גליציה המזרחית, למברג (לבוב).
בשנת 1912 פרסם את שיריו הראשונים בעברית וביידיש.
ביידיש - ערגיץ אויף פעלדער ("אי שם בשדות") 1915. בשנים 1915–1918, במלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא האוסטרו-הונגרי ולחם במערכה על סרביה במלחמת העולם הראשונה.
בסמוך להכרזת פולין על עצמאותהּ בשנת 1918, נערך פוגרום ביהודי לבוב, ואצ"ג, הוריו ושש אחיותיו ניצלו בנס.
חוויה זו השאירה עליו רושם בל-יימחה; רושם שיבוא לידי ביטוי בשירתו.
בשנות ה-20 ראה גרינברג בחזונו כי כל יהודי העולם יושמדו, וב-1931 אף כתב את השיר "בָּאֵי במחתרת", שבו הוא מתאר את שני היהודים האחרונים שנותרו בעולם פוגשים זה את זה במחילה מתחת לקרקע.
באותן שנים חלם כי יהודים נחנקים ונשרפים לאלפיהם.
גרינברג עלה לארץ ישראל ב-4 בדצמבר 1923 (על פי הודעתו בכתב העת "קונטרס" מיום ו' טבת תרפ"ד-14 בדצמבר 1924), כחלק מהעלייה השלישית.
שיריו התפרסמו בשני השבועונים המרכזיים של מפלגות הפועלים, "קונטרס" ו"הפועל הצעיר", וציבור הפועלים אימץ אותו בהתלהבות.
עם מותו של לנין ב-1924, פרסם גרינברג ב"קונטרס" הספד פיוטי.
ביוני 1925 הזמין אותו ברל כצנלסון, לכתוב בגיליון הראשון של יומון ההסתדרות "דבר".
במקביל, פרסם כתב-עת משלו, "סדן", שהופיע לראשונה בכסלו תרפ"ה.
דבריו של גרינברג בביטאונים השונים של תנועת העבודה היו קיצוניים בתוכנם ובאופן ביטויים, ומאז 1924 ועד סוף 1927 הם פורסמו בעיתון דבר ללא צנזורה.
במהלך תקופה זו גם הופיעו מאמרים שיצאו להגנתו מפני ביקורת שנכתבה עליו בעיתונים אחרים.
ראשי תנועת העבודה הפגינו כלפיו סובלנות עד שלב מאוחר מאוד יחסית, עד שנת 1928.
לאחר מאורעות תרפ"ט העביר ביקורת חריפה על הדרך שבה התמודד היישוב העברי עם מצבו, וחש כנביא שנבואתו התגשמה.
בשלב זה החל הקרע בינו לבין תנועת העבודה.
בשנת 1930 הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית והחל לפרסם בעיתון שהיה מזוהה עימה אז "דואר היום".
בעקבות ביקורת זו, נודה על ידי מפא"י ועל ידי הנהגת היישוב, והפך למשורר המחנה הרוויזיוניסטי.
הוא ביטא בעקביות השקפה לאומית מיליטנטית.
אחת משורותיו המפורסמות היא: "ואמת היא תורת בר כוכבא, גם בנפול ביתר".
בעקבות הנידוי, עזב את הארץ וחזר לפולין.
הכאב שליווה את העזיבה בא לידי ביטוי ברבים משיריו.
בשנים 1931–1935 ערך בוורשה את העיתון היידי של התנועה הרוויזיוניסטית, "די וועלט" (יידיש: "העולם").
ב-1936 חזר לארץ ישראל וב-1937 שב לפולין וערך שם את העיתון "דער מאָמענט" (יידיש: "הרגע").
הגיע שוב לארץ ישראל ב-1939, שבועיים אחרי תחילת מלחמת העולם השנייה.
הוריו ובני משפחתו נרצחו בשואה.
אובדן הוריו זעזע אותו עמוקות והוא זה שגרם, כנראה, למעצור בכתיבתו.
תחושת האשם שלו, של "הבן הבורח", באה לידי ביטוי בשירים שכתב אחר-כך, "שיר אמי והנחל", למשל, או "קינת הבן בברחו מבית אביו ואמו" (בתוך רחובות הנהר, 1951).
עד נישואיו חי וגר בארץ עם משפחת ידידו וחברו לדרך ד"ר יהושע ייבין.
גרינברג נבחר לאספה המכוננת מטעם תנועת החרות (לאחר שראש התנועה מנחם בגין שיבץ אותו במקום השני ברשימתה לכנסת) ב־1949 ושימש חבר הכנסת ב, בה היה חבר בוועדת החינוך והתרבות.
עם זאת, הוא סירב להשתתף בדיוניה ולאורך כל כהונתו בכנסת נשא ארבעה נאומים בלבד.
כהונתו הסתיימה עם סיום כהונת הכנסת, באוגוסט 1951.
בשנת 1950 נישא למשוררת עליזה גורביץ', שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה, והיה נשוי לה עד מותו (אחותה של עליזה הייתה נשואה לשמואל תמיר).
במהלך שבע שנות נישואיהם הראשונות נולדו לבני הזוג חמישה ילדים: חיים צבי, בת שבע שלום ציון, רבקה חבצלת לב ציון, יוכבד רחל בת ציון ודוד יהונתן.
הזוג גר זמן מה בתל אביב, אחר כך בירושלים, ובשנת 1954 עברו להתגורר בשיכון ותיקים ברמת גן, בבית שבנו על מגרש שהעניקה העירייה למשורר.
בשנת 1957 זכה אצ"ג בפרס ישראל לספרות יפה, ב-1965 זכה בפרס ניומן, וב-1978 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
בשנת 1977 קיבל אצ"ג תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף אצ"ג לאישי רוח רבים שהקימו את התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
אצ"ג נפטר בה' באייר תשמ"א (9 במאי 1981) ברעננה ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
על-פי עדותה של רעייתו, כאשר היה בהכרה מעורפלת בסוף ימיו לא דיבר אלא ציטט שורות מתוך שירים שלו.
באותה תקופה סעד אותו המשורר מירון איזקסון שגרינברג חיבב וראה כמשורר מתחיל בעל פוטנציאל רב.
על שמו נקראו כמה רחובות בערי ישראל.
ב-1999 הוקם בירושלים בית אורי צבי (בעבר כונה "בית מורשת אצ"ג") במטרה להנחיל את מורשתו ושירתו לציבור הרחב.
בית אורי צבי ייסד פרס על שמו.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים ומספרו ARC.
דוד בן-גוריון קשר לגרינברג כתרים של נביא או משורר-נביא.
חוקר הספרות דן מירון הכתיר את אצ"ג כ'גדול המשוררים בדורו'.
שירתו מורכבת בדרך כלל משירים בעלי יריעה רחבה מאוד, ושורות גדולות ורחבות.
אצ"ג לא הסתפק בכתיבת שירים ייחודיים, אלא גם הגן על שיטתו במניפסטים כדוגמת "כלפי תשעים ותשעה", שבו הוא מציג את עצמו כלוחם בודד מול הממסד הספרותי כולו (אחד מול תשעים ותשעה), שם הוא כותב: "הַמְשׁוֹרֵר צָרִיךְ לְהַבִּיעַ אֶת תּוֹרַת הַיְּהוּדִי הַפִּרְאִי, וְאֶת הַמַּצָּב הַקָּטַסְטְרוֹפָלִי שֶׁל הָאֻמָּה".
בעקבות כך, התנגד אצ"ג לכתיבת שירה עברית חדשה בז'אנרים הקלאסיים ("למשורר עברי אסור לכתוב סונטות"), ובעד כתיבה אקטואליסטית שתביע את המצב כפי שהוא לאשורו.
לדעתו על השירה לפרוץ לתחומים חדשים, שטרם חדרה אליהם.
בשירתו, אצ"ג מבטל את ההפליה בין מילים ממשלבים שונים, והוא מכניס תחת כנפי השירה הכול: שפה גבוהה, תנ"כית, סלנג, יידישיזמים, מילים לועזיות.
ניתן למצוא בשיריו בזו לצד זו דמויות שונות מאוד ומגוונות, מההיסטוריה היהודית (דוד המלך, משה), מהפילוסופיה (ברוך שפינוזה) ומהמיתולוגיה הנוצרית.
בשירתו המוקדמת, הושפע אצ"ג מאוד מהפילוסופיה של פרידריך ניטשה ומרעיון "מות האלוהים" שלו.
הוא הושפע גם מהמיתולוגיה היהודית, כדוגמת השימוש בביטוי "האלף השישי" – ביטוי אסכטולוגי יהודי עתיק.
אצ"ג מנתק את הלשון מכבליה הלוגיים והדקדוקיים.
הדימויים בשיריו חריפים וחזקים, והמשמעותי שבהם איננו ההרמוניה עם משמעות השיר, אלא ההעצמה של חוויות הרגע.
דימוייו מעמידים לעיתים רבות חיץ בינו לבין הקורא, מכיוון שאצ"ג הרשה לעצמו לצעוד מעבר למובנות הרגילה לקורא העברי:
בשיריו של אצ"ג, כמאפיין אקספרסיוניסטי, אין משקל מטרונומי ואין חריזה קבועה.
את המסרים הפואטיים הוא מעביר באמצעות חיתוך השורות.
דן מירון עורך את הוצאת כתביו מוסד ביאליק.
עד היום יצאו לאור 21 כרכים מכתביו וכרכים נוספים מתוכננים לצאת בהמשך.
אנקריאון על קוטב העצבון (1928)
כלפי תשעים ותשעה - מסה ספרותית (1928)
אזור מגן ונאום בן הדם (1929)
מן החכליל ומן הכחול (1949)
רחובות הנהר - ספר האיליות והכח (1951)
אוּרי קיסרי נולד בשם שמואל קייזרמן (19 בינואר 1901 – 10 בינואר 1979) היה עיתונאי ישראלי, עורכו הראשון של "העולם הזה".
קיסרי נולד ביפו למרים, שהייתה מבין המורות הראשונות לפסנתר בעיר, ולנתן קייזרמן, אגרונום.
הוא למד בגימנסיה הרצליה ולאחר מכן בבית הספר הריאלי בחיפה.
בשנים 1924–1926 שהה קיסרי בפריז, ממנה שלח מאמרים לעיתונים "דבר" ו"הארץ", ולאחר מכן המשיך לכתוב באופן קבוע ב"הארץ".
בשנים 1928–1930 שימש ככתב העיתון "דואר היום" בפריז.
באותה תקופה יזם פגישה עם אלפרד דרייפוס וניסה לראיינו ללא הצלחה, אך הכתבה זכתה להדים רבים גם שנים רבות לאחר מכן.
במקביל הוא נפגש בפריז עם יצחק קדמי כהן הרוויזיוניסט, חברו ובן כיתתו של יוסף קיסרי אחיו.
בשנים 1935–1936 כתב מדור קבוע בשבועון החיים הללו.
עם שובו עבר לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות", ובשנת 1948, כאשר פרש עורכו עזריאל קרליבך יחד עם בכירי העיתון והקים את "מעריב", נלווה אליו גם קיסרי והמשיך לכתוב ב"מעריב" וב"הארץ" עד למותו.
במקביל לעבודתו בעיתונות היומית יסד בשנת 1937 את השבועון "העולם הזה" (אשר מאז היווסדו ועד 1946 נשא את השם "תשע בערב").
השבועון בעריכת קיסרי היה שופע צילומים, עסק רבות בענייני תרבות, אמנות ואופנה ובצד הקל והמבדר של החיים ונשא את חותם תרבות צרפת שקיסרי היה מאוהדיה.
בשנת 1950 נרכש השבועון על ידי אורי אבנרי ושלום כהן, שינה כליל את צביונו והפך להיות לביטאון פוליטי אנטי-ממסדי.
קיסרי היה חובב תרבות צרפת, מבקר אמנות, תיאטרון וקולנוע.
בשנות השישים נמנה עם צוות מבקרי הקולנוע של רשת ב' (שנקראה אז "הגל הקל").
בשנת 1932 כתב קיסרי אחדות מחוברות "ספריית הבלש", שהייתה סדרת חוברות ובהן סיפורים בלשיים על רקע חיי הארץ, אשר הבלש הפרטי דוד תדהר השאיל לה את שמו ואת תמונתו.
כתב מספר ספרים ותרגם מצרפתית לעברית את יומניו של אהרון אהרונסון איש ניל"י.
כמו כן סייע למשפחת אהרונסון שאיתה היה מיודד, בניסוח זיכרונות המשפחה וניל"י.
זכה בפרס שני בתחרות בין-לאומית לסיפורים קצרים מטעם העיתון "International Herald Tribune".
היה דמות נודעת בחיי האמנות והתרבות של תל אביב והוא זה שטבע את הכינוי "צבר" לילידי הארץ.
ב-1960 הוענק לו פרס סוקולוב לעיתונות.
שופטי הפרס תיארו אותו: "פלייטוניסטן בעל קולמוס חי ורוטט, מהיר, קל, גמיש ורב-חן".
בשנת 1977 קיבל קיסרי תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
היה נשוי לפַני לבית גולדברג, ואב לשני בנים, אדר קיסרי, עיתונאי וסופר, וגיל קיסרי, עיתונאי.
אורי קיסרי נפטר בשנת 1979. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
על שמו רחובות בתל אביב-יפו ובחיפה.
נסיעה אל העבר, תל אביב: צ' לינמן, תש"א.
זכרונות ליום מחר: עתים, עיתונים, אנשים, תל אביב: עם עובד, תשל"ה 1975.
המלתחה המסתורית בתערוכת 1929, תל אביב: הבלש (ספריית הבלש, חוברת י"ז), תרצ"ב.
הפנס האדום, תל אביב: הבלש (ספריית הבלש, חוברת כה–כו), תרצ"ב.
יומן אהרן אהרנסון: 1916–1919 / בעריכת יורם אפרתי; תרגם מצרפתית אורי קיסרי, תל אביב: קרני, תש"ל.
דברים על אהרן אהרונסון: 25 שנה לפטירתו (תרע"ט–תש"ד) / בעריכת אורי קיסרי; מבוא מאת אלכסנדר אהרנסון, ירושלים: אחיאסף, תש"ד.
אורי קליין (29 ביוני 1946 – 29 ביולי 2022) היה מבקר קולנוע ישראלי, זוכה פרס סוקולוב לעיתונאות (2007).
קליין נולד בתל אביב בשנת 1946. למד בבית הספר היסודי "דובנוב", למד ספרות אנגלית וספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן למד בשנים 1975-1972 במחזור הראשון של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, יחד עם איתן גרין, אירמה קליין, דני ורט, בוריס מפציר ואחרים.
לקראת תום לימודיו החל ללמד תאוריה והיסטוריה של הקולנוע.
לצד מספר מחבריו לספסל הלימודים באוניברסיטה הוציא קליין כתב עת לקולנוע, "קלוזאפ".
לשער הגיליון הראשון נבחר פריים מתוך "לאן נעלם דניאל וקס", סרטו העלילתי הארוך הראשון של אברהם הפנר מ-1972.
לימד באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, בבית הספר לקולנוע שבמדרשה לאומנות בבית ברל, ובמוסדות לימוד נוספים.
החל מ-1976 היה קליין אחראי על כתבות בנושא קולנוע בתוכנית "סופשבוע" עם ורדה איתי ועלי מוהר, ששודרה ברשת ב'.
בשנת 1979 החל לכתוב ביקורות קולנוע עבור "הארץ", כמחליף למבקר יוסף שריק שהיה בחופשה, ובהמשך אותה שנה החל לכתוב באופן קבוע עבור העיתון "דבר".
קליין נסע לארצות הברית למשך חמש שנים, שם למד קולנוע באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1987 שב לישראל והתמנה למבקר הקולנוע של עיתון "הארץ", תפקיד אותו מילא עד מותו.
2007 פרס סוקולוב לעיתונות כתובה.
2015 אות הוקרה על מפעל חיים בטקס הפתיחה של פסטיבל הקולנוע ירושלים.
הוא נפטר ב-29 ביולי 2022 בגיל 76 לאחר זיהום שהוביל לקריסת מערכות.
אורי קציר (נולד ב־22 ביולי 1968 בחיפה) הוא מורה דרך, סופר, איש תקשורת ובלוגר ישראלי.
בצבא שירת כמש"ק חינוך ביחידות שדה.
במהלך לימודיו לתואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולתואר שני בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית התפרנס מהדרכת קבוצות מטיילים.
ב-1994 סיים קורס צוערים בסיסי במשרד החוץ, אך מיד לאחר מכן פרש ועבר לעיתונות.
הוא הצטרף לסוכנות הידיעות עתי"ם ומונה לכתב המדיני שלה.
במחצית השנייה של שנות התשעים מילא תפקידי דוברות פוליטיים, בתחילה כדוברו וראש לשכתו של אהוד ברק, שהתמודד אז על מנהיגות מפלגת העבודה, ולאחר מכן כדובר מפלגת שינוי.
לאחר הבחירות שימש כדובר סיעת שינוי בכנסת, אך בשנת 2000 התפטר ועבר לשמש כדובר הרשות לניירות ערך.
את פעילותו כבלוגר החל קציר ב-2003, אז הקים את הבלוג "באופן אישי" שהתארח באתר "רשימות".
חלק גדול מפרסומיו היו מאמרים שהתמקדו בפרשיות היסטוריות נשכחות או בלתי ידועות ובתחומים תרבותיים ששיקפו את נטיותיו האישיות.
בשנת 2004 סגר את "באופן אישי" והקים את "אפלטון", בלוג עצמאי בעל נופך אינטלקטואלי בולט.
כמה מפרסומיו ב"אפלטון" עוררו עניין ציבורי בלתי מבוטל.
בעקבות התאבדותה של הבלוגרית מירב קנר, שנודעה בכינוי "רפונזל", הציע לנסח כללי אתיקה לבלוגרים ואף הציג טיוטה משלו.
בינואר 2005 הציע את מועמדותו של הסופר אלי עמיר לנשיאות המדינה – הצעה שעוררה תשומת לב לאחר שנפתחה חקירת משטרה נגד הנשיא המכהן, משה קצב.
בשנת 2012 עזב קציר את עבודתו כדובר רשות ניירות ערך ופנה לתחום התיירות.
הוא הקים מיזם תיירות בשם "סהר קציר", המתמחה בסיורי תוכן, ונכון ל-2013 הוא עומד בראשו.
בנוסף, שימש גם כעורך חדשות החוץ בקואופרטיב החדשות מגפון ניוז.
בשנת 2003 פרסם קציר ספר ילדים בשם "אש לי יום הולדת".
בשנת 2016 פרסם הגדה לפסח ברוח חילונית מתונה.
בהגדה זו חיבר את סיפר השחרור הלאומי, אותו הוא רואה כמרכזי בסיפור יציאת מצרים, עם אירועים כמו שיבת ציון והציונות המודרנית ובכך יצר מארג היסטורי המחבר בין פסח לבין יום העצמאות.
בהגדה זו שילב גם ציטוטים מהוגים מודרניים כמו ברל כצנלסון, בנימין זאב הרצל, דוד בן-גוריון והסופרת הבריטית ג'ורג' אליוט, פואמות של נתן אלתרמן ונפתלי הרץ אימבר ואף שירים הקשורים לעונת האביב ולכיסופים לציון.
בשנת 2021 פרסם את הרומן ההיסטורי הראשון שלו, "כִּלְאָב", העוסק בבנו השני והנשכח של דוד המלך.
בשנת 2025 פירסם את הספר "עשרים שנות אור" העוסק בחייו של סמל אור אביטל ז"ל, לוחם חיל השריון שנהרג בקרב מוצב נחל עוז בטבח שבעה באוקטובר.
הספר נכתב במסגרת התנדבותו של קציר במיזם "סיפור.חיים" המפגיש משפחות של חללים ונרצחים עם סופרים, עורכים ומעצבים ליצירת ספרי זכרון והנצחה.
בת דודתו היא הידוענית שרון איילון.
אורי רביץ (נולד ב-10 בספטמבר 1964) הוא שחקן ישראלי.
רביץ למד בבית הספר למשחק בית צבי וסיים את לימודיו שם בשנת 1989.
מלבד ההופעות בתיאטרון, שיחק בסדרות הטלוויזיה "ספיר" ו"פאזל" ששודרו בערוץ 2. בשנת 2006 הצטרף לעונה השלישית של "השיר שלנו" וגילם בה את ניקי, העוזר של לילי גולד (לאורה ריבלין).
אמו של רביץ, אלמה אברהם, נחטפה מנחל עוז במהלך הטבח שבוצע בקיבוץ במתקפת הפתע של חמאס בשנת 2023. היא שוחררה לאחר 51 ימים בשבי.
בשנת 2023 עזב רביץ את עולם התיאטרון, ועבר להתגורר במדריד שבספרד.
אורי קלאוזנר (נולד ב-21 בינואר 1963) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי.
קלאוזנר נולד וגדל במושב שאר ישוב.
את שירותו הצבאי מילא בתיאטרון צה"ל שם כתב וביים מופעים ללהקות צבאיות ולתיאטרון.
קלאוזנר הוא בוגר מגמת משחק בחוג לתיאטרון, ומגמת בימוי והפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1997 הקים את "סטודיו קיי" שאותו ניהל עד שנת 2004 ועמו ערך סדנאות בתחום הקולנוע והטלוויזיה ברחבי הארץ.
החל משנת 2018, קלאוזנר לוקח חלק פעיל בקהילת Horizon לחינוך לחלל מטעם קרן רמון.
הוא התפרסם לראשונה בעקבות תפקידו בסרט "החיים על פי אגפא" של אסי דיין, שם שיחק בתפקיד ערס בהמי בשם משה, חבר בחבורה של לוי ומלכה (בגילומם של שמיל בן ארי ורבקה נוימן).
דמויות משנה אלו כיכבו גם בסרט השני בטרילוגיה של דיין - "שמיכה חשמלית ושמה משה", הפעם כדמויות הראשיות סביבן סובבת העלילה.
בשנת 2001, שיחק בסרטו השני של הבמאי בני תורתי "כיכר החלומות" (זוכה 5 פרסי אופיר), ובסרטו השלישי של תורתי "בלדה לאביב הבוכה" (זוכה 4 פרסי אופיר).
בנוסף, שיחק קלאוזנר בסדרות טלוויזיה רבות, ביניהן: "תמונות יפואיות", "רמת אביב גימל", "כחול עמוק", "הסודות של כנרת", "שבתות וחגים", " "תיק סגור", "השיר שלנו", "מילואים", "גאליס", "מבצע קיפוד", סדרת הנוער של ערוץ הילדים, "דאוס", העונה השלישית של הטלנובלה "האלופה" אשר שודרה ב-HOT3, וכן בדרמת הפשע של רשף לוי "הבורר" ועוד.
בשנת 2015 הופיע קלאוזנר בסרט הקולנוע "היורד למעלה", בבימויו של אלעד קידן.
בגין עבודתו על סרט זה, קלאוזנר זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר" מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל לשנת 2015. באותה שנה שיחק בסרט "פנסיון פראכט", דרמה תקופתית בבימויה של תמר ירום, ובסרט "10% ילדה שלי", דרמה קומית של הבמאי אורי בר און.
בשנת 2016 גילם את הרב פיינשטיין בעונתה השנייה של סדרת המתח "פצועים בראש" ששודרה ב-HOT3 ויצרו חנן סביון וגיא עמיר.
ב-2018 שיחק בדרמה החרדית אוטונומיות.
ב-2020 שיחק בסרטו של דני רוזנברג "מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם".
אורי רובין (1944 – 26 באוקטובר 2021) היה פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
אורי רובין נולד וגדל בקריית אונו, הוריו נמנו עם מייסדי המקום.
הוא למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב; מנהלת בית הספר, טוני הלה, פתחה באותן שנים מגמה מזרחנית, ורובין למד בה והיה בוגר המחזור הראשון.
הוא סיים את לימודיו לתואר הראשון בחוג לתולדות המזרח התיכון ובחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
כשסיים נפתח באוניברסיטת תל אביב החוג לשפה ולספרות ערבית, אותו ייסד פרופסור מאיר יעקב קיסטר.
רובין למד בו לתואר ראשון נוסף, והוא בוגר המחזור הראשון של חוג זה.
אחר המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות.
נושא עבודת הדוקטורט שאותה הגיש בשנת 1975 היה דמותו של מוחמד במסורת האסלאמית הקדומה והוא נערך תחת הנחייתו של פרופ' קיסטר.
חלקה הראשון של עבודת הדוקטורט עוסק בדמותו של מוחמד כיישות קדם-קיומית.
חלקה השני עוסק בהיבט האסכטולוגי של דמות מוחמד ומתמקד בניתוח השוואתי של מסורות על תפקידו של הנביא ביום תחיית המתים וביום הדין.
העבודה התבססה על כתב יד של ספרו של אבו סעד אלח'רגושי (מת 1015), שהוא קובץ רחב ממדים של מסורות קדומות העוסקות בהיבטים שונים של חייו ודמותו של מוחמד, במעמדו בקרב עדת מאמיניו ובמעלותיו כאחרון הנביאים.
לקראת סיום הדוקטורט רובין החל ללמד בחוג לערבית באוניברסיטת תל אביב ולימים היה ראש החוג.
היה חבר בוועדה המייעצת של האנציקלופדיה של הקוראן שיצאה בהוצאת בריל (ליידן).
שהה במכון ללימודים מתקדמים בירושלים בשנת 1998/99 ובשנת 2009/10. הגיע לדרגת פרופסור מן המניין וב-1 באוקטובר 2012 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה.
הופקד על הקתדרה לספרות ערבית ע"ש איירין הלמוס בשנים 2009–2014.
אורי רובין עסק בחקר הקוראן, פרשנות הקוראן והמסורת האסלאמית הקדומה.
מטרת מחקרו הייתה לחשוף את תפיסת העולם של ראשוני המוסלמים אודות עברם הקדם-אסלאמי, דתם ותרבותם כפי שהיא באה לידי ביטוי הן בקוראן והן בספרות האסלאמית החוץ-קוראנית, הדתית וההיסטוריוגרפית.
מקורות אלה שימשו אותו לא לצורך חקר האירועים המתוארים בהם כי אם לצורך בדיקת האופן שבו האירועים מתוארים, וזאת כאמצעי לחשיפת תפיסת העולם של מחברי הטקסטים.
הוא לא שאף להבחין בין "היסטוריה" לבין "אגדה" כי אם בין מבנים שונים של מסורות ושל תפיסות עולם שונות שהצמיחו את הטקסטים המצויים בידינו.
במהלך שנות פעילותו המחקרית פרסם ספרים ומאמרים וכתב ערכים לאנציקלופדיה של הקוראן, למהדורות השנייה והשלישית של האנציקלופדיה של האסלאם, לכרך המילואים (ג) של האנציקלופדיה העברית, ולאנציקלופדיות נוספות, וכן פרסם סקירות ספרים.
בשנת 2005 פרסם תרגום עברי חדש לקוראן.
בעיני המתבונן: חיי מוחמד כפי שנראו בעיני המוסלמים הראשונים.
בין התנ"ך והקוראן: בני ישראל ודימויו העצמי של האסלאם.
בין ירושלים למכה: קדושה וגאולה בקוראן ובמסורת האסלאם, הוצאת מאגנס, 2019.
הקוראן: דבר הקול האלוהי אל מוחמד השליח, הוצאת מאגנס, 2019.
ערך יחד עם דוד וסרשטיין ספר על מעמדם של בני החסות באסלאם.
תרגום הקוראן, אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, תשס"ה 2005. הוצאה גם מהדורה מורחבת בשנת 2016.
אורי רובין ערך אסופת מאמרים העוסקים בחיי מוחמד מהיבטים שונים:
הנביא מוחמד וארץ ערב - מבחר מאמרים שהופיעו בין השנים 1975--2009. האוסף מכיל מידע על הדמות הנבואית של מוחמד, ההתנסות הנבואית שלו, וארץ ערב בימיו.
שני מאמרים עוסקים בדת אברהם בערב הקדם-אסלאמית וזיקתה לפולחן הכעבה בעיר מכה.
החוקרים סבורים כי לאחר שנכזבה תקוותו לקנות את לב היהודים החליט מוחמד להתנתק מן היהודים ולהפנות את גבו לירושלים, ולהתחיל להתפלל לכיוון הכעבה שאותה הציג כמקדש שהוקם על ידי אברהם.
כך, לפי החוקרים, נולד רעיון דת אברהם כמודל לאסלאם של מוחמד, מודל שנועד להבליט את הפער שבין האסלאם ליהודים אנשי דת משה.
במאמריו הראה רובין שעל פי המקורות האסלאמיים, רעיון דת אברהם היה ידוע כבר בערב הקדם אסלאמית, וחסידיה (המכונים חניפים במסורות האסלאמיות) ראו בכעבה מקדש אברהמי מובהק והוא שימש להם ככיוון תפילה הרבה לפני שמוחמד ניסה להתנתק מיהודי אלמדינה.
רובין שב לעסוק בנושא מעמדה של הכעבה ככיוון תפילה בשני מאמרים חדשים יותר המטפלים גם בקדושת ירושלים.
במאמרים אלה רובין טען שלקדושה האסלאמית של ירושלים שורשים קדומים מאוד, אולי אפילו קדם אסלאמיים.
הוא טען שקיימות בידינו עדויות על ציר קדושה מכה-ירושלים שהיה מקובל באזורים הללו עוד לפני הופעת האסלאם והדבר בא לידי ביטוי במסורות קדומות המציגות את הנביא מוחמד כמי שנהג להתפלל אל מכה וירושלים בעת ובעונה אחת.
הדבר מופיע במסורות הקדומות ביותר על אודות מוחמד שהשתמרו בביוגרפיה שלו שחוברה על ידי אבן אסחאק (מת בשנת 150 להיג'רה).
על-פי מסורות אלה, הנביא מוחמד כשהתפלל, נהג לעמוד מול הכותל הדרומי של הכעבה, כשפניו אל הכעבה וירושלים בעת ובעונה אחת.
רובין סבור שהציר מכה-ירושלים משתקף גם בפסוק בקוראן מתקופת מכה (סורה 17 פס' 1) המתאר את מסעו הלילי (אִסראא') של מוחמד מהמסגד הקדוש במכה, אל "המסגד הקיצון" (אלמסג'ד אלאקצא).
רובין סבר ש"המסגד הקיצון" הוא ירושלים, וזאת בניגוד לדעתם של מספר חוקרים שטענו ש"המסגד הקיצון" הוא מסגד בשמים ולא בירושלים.
למשל, עמנואל סיון, וכן פרשנים מוסלמים כאבן כת'יר ב"תפסיר אבן כת'יר" ("תפסיר" הוא פרשנות לקוראן).
יש לציין כאן שהמסגד בהר הבית הנקרא מסגד אל-אקצא הוקם בחצי השני של המאה השביעית לספירה אחרי מותו של מוחמד.
רובין טען שהייתה קדושתה של ירושלים ידועה למוחמד והוא אימץ אותה במסגרת תפיסתו העצמית, שלפיה הוא חותם הנביאים (ביטוי המופיע בקוראן, סורה 33 פס' 40), ולהיות "חותם הנביאים" פירושו להזדהות עם הנביאים, במקום שבו פעלו.
כמו כן הקוראן מכנה את ארץ ישראל "הארץ הקדושה", וזה עולה בקנה אחד עם העובדה שנביאי ישראל על-פי הקוראן הם מוסלמים.
על כך כתב רובין גם במאמריו.
כלומר, רובין סבר שגם תפילתו של מוחמד לכיוון ירושלים לא התחילה מתוך רצון לקנות את לבם של היהודים לאחר שהגיע למדינה, אלא היה זה המשך לציר הקדושה מכה-ירושלים ששורשיו עוד לפני שמוחמד הגיע למדינה.
ואולם, ברגע שהיהודים הפנו לו עורף, אז הפכה מכה למוקד העיקרי של הדת והדבר בא לידי ביטוי בסורות בקוראן מתקופת מדינה, שבהן מצטווים המאמינים להפנות את פניהם לכיוון המקדש הקדוש במכה.
כלומר, רובין סבר שבשלב מסוים איבד הציר מכה-ירושלים את האיזון שלו והכעבה הפכה למוקד קדושה המרכזי.
במאמריו האחרונים אורי רובין חקר את הרקע הערבי של הקוראן וזאת על רקע מחקרים שפורסמו בעשרות השנים האחרונות לחייו שהדגישו דווקא את הרקע הלא-ערבי של הקוראן.
בולט ביניהם ספרו של וונסברו מ-1977. ספר זה הרעיד את אמות הסיפים כשטען שהקוראן לא נוצר בערב של מוחמד, אלא דורות לאחר מותו של הנביא באזור בבל.
על פי מחקר זה הקוראן איננו הטקסט הקדום ביותר שיש לנו, אלא הוא תוצר של החברה האסלאמית והוא גובש לאחר מותו של הנביא בהשפעה יהודית מובהקת.
ב-2001 פרסם החוקר הגרמני כריסטוף לוקסנברג מחקר, שבו הוא מנסה להראות שהערבית של הקוראן היא למעשה ארמית, שהמוסלמים הפכו אותה לערבית בעריכה מאוחרת, הוא לא מעלה אף סברה לגבי מקום היווצרותו, אולם אם נוצר בערב, אין סיבה שייכתב בארמית.
לאחר מחקרו של לוקסנברג מתעורר הצורך לאשש מחדש את הרקע הערבי-לשוני-פילולוגי של הקוראן.
בהקשר זה חשף רובין במאמר שהתפרסם ב-2009 את השורשים הערביים של המילה "פרקאן" המופיעה בקוראן ואשר החוקרים מסכימים ביניהם שמקורה הוא ארמי צרוף, ללא כל שורשים בלשון הערבית הקדם אסלאמית.
במאמרו ציין רובין שזו אומנם מילה בארמית (שפירושה "ישועה"), אך הוא הצביע גם על מקבילתה הערבית הקיימת במילונים ערביים המתעדים את הערבית הקדם-אסלאמית.
שם המילה "פרקאן" מציינת את "אור השחר", ורובין גרס כי במשמעות זו של "אור השחר" ניתן להבין את המילה גם בכמה מהקשריה בקוראן, שם היא מתארת את הבשורה הנבואית שניתנה לנביא.
זו דוגמה שרובין טען שממחישה שלא הכל ארמי בקוראן.
תרגום הקוראן של אורי רובין