tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת מכיוון שהיה קשה מאוד להגיע להסכמה כוללת (פה אחד), כאשר לכל מדינה יש את הזכות להטיל וטו על הצעה אם אותה מדינה מרגישה שהאינטרס הלאומי שלה בסכנה.
'כוח הוטו' הביא לדעיכתה של הצבעת הרוב המיוחס באותן שנים, מכיוון שבפועל הוא הפך את סעיף זה לחסר משמעות, ויצר מצב שהנציבות משכה בחזרה המון הצעות מתוך ייאוש.
אם כך, ניתן לומר שלאור פשרת לוקסמבורג הצבעת הרוב המיוחס איבדה מיעילותה לקדם הצעות מאת מהנציבות.
כך למעשה, נראה היה שהקהילה הולכת בכיוון ההפוך ממה שהיה הכיוון המקורי שלה באמנות רומא; ארגון על-לאומי דרך אינטגרציה של האזור ושל השוק הכלכלי.
את ההשלכות של הפשרה על אינטגרציה אזורית ניתן לראות במקרים של בריטניה ושוודיה.
ב-1967 הגישה בריטניה בקשה להצטרף לקהילה, אולם בקשתה נדחתה על הסף בידי דה-גול שראה את כלכלת בריטניה כנקודת תורפה, ולא רצה שצירופה ישפיע על "תנופת הצמיחה בקהילה" בריטניה הצהירה שבקשתה עומדת במקומה, בתקווה שעם לכתו של דה-גול, מחליפיו יהיו יותר פתוחים לנושא, וכך אכן היה.
לעומת בריטניה, עמדתה של שוודיה עמדה בקנה אחד עם זאת של דה-גול נגד אינטגרציה אזורית עמוקה מידי.
אמנם, בשל פלישת ברית המועצות לצ'כוסלובקיה, סברה שוודיה כי קיים ניגוד בין שמירת הנייטרליות שלה והצטרפות לקהילה.
הגישה הנאו-פונקציונליסטית עלתה והתבלטה בשנות ה-50 וה-60 באירופה.
גישה זו טוענת כי אינטגרציה אזורית, (במיוחד באירופה באותן שנים), מתרחשת באמצעות תהליך של גלגול, שבו אינטגרציה בתחום מדיניות אחד מובילה לאינטגרציה בתחומים אחרים.
הוא מדגיש את הרעיון שאינטגרציה כלכלית, שהושגה תחילה באמצעות שיתוף פעולה במסחר ובמסחר, תיצור תלות הדדית שתתרחב בהדרגה לתחומי מדיניות אחרים, כגון פוליטיקה וביטחון.
לפי הנאו-פונקציונליזם, האינטגרציה מתחילה בקבוצת ליבה של מדינות שמסכימות לשתף פעולה בנושאים כלכליים ספציפיים.
ככל ששיתוף הפעולה הכלכלי מעמיק ומתרחב, הוא יוצר השפעות זליגה, כלומר תהליך האינטגרציה זולג מתחום מדיניות אחד למשנהו.
לדוגמה, אינטגרציה כלכלית עשויה להוביל להרמוניזציה של תקנות, שעלולות לגלוש למדיניות חברתית או לענייני חוץ.
כאשר השפעות הגלישה הללו מתרחשות, הן מייצרות אינטרסים בין שחקנים ויוצרות תחושה של זהות ומטרה משותפת, מה שמניע עוד יותר אינטגרציה.
עם הזמן, תהליך האינטגרציה הופך לחיזוק עצמי ומנציח את עצמו, ומוביל להיווצרותם של מוסדות על-לאומיים ולשחיקת הריבונות הלאומית.
ניתן לקשר את הגישה הנאו-פונקציונליסטית לעמדות השונות משני צידי המתרס בנוגע לפשרת לוקסמבורג ומשבר הכיסא הריק, ובעיקר לעמדת דה-גול שחשש לאבד את הריבונות הלאומית דרך הרחבת הסמכויות של המוסדות העל-לאומיים כגון הפרלמנט האירופי והנציבות.
אם כן, אפשר לומר שפשרת לוקסמבורג עיכבה, לתקופה של כמעט שני עשורים, את הגישה הנאו-פונקציונליסטית שצברה תאוצה בקרב ראשי הארגונים העל-לאומיים ורוב המדינות החברות בקהילה עד משבר הכיסא הריק.
ההחלטות של עיקרי הפשרה, כוח הוטו, הגבלת הצבעת הרוב המיוחס, והחלשת הנציבות, היו כולם סעיפים בעלי השפעה רבה שהובילו לעיכוב מגמת האינטגרציה וביסוס הגישה הנאו-פונקציונליסטית כעיקרון מוביל בקהילה.
פשקופיה (באלבנית: Peshkopia) היא עיר הררית השוכנת בצפון-מזרח אלבניה, בירת מחוז דיבר.
פשקופיה שוכנת מזרחית לנהר הדרין השחור, כ-187 קילומטרים צפונית-מזרחית לטירנה בירת אלבניה, כ-20 קילומטרים מערבית לגבול עם מקדוניה הצפונית ובגובה של 651 מטרים מעל פני הים.
העיר וסביבתה נודעים במעיינות חמים, בחקלאות רב-עונתית, ובהרים הסובבים אותה.
בפשקופיה שורר אקלים תת-אלפיני–אקלים ממוזג.
הטמפרטורות נעות מ: 3oc- בינואר ועד כ-26oc ביולי ואוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 551 מ"מ.
בממוצע ישנם 108 ימי גשם או שלג בשנה.
השם פשקופיה מקורו מהמילה היוונית "Episkopè" שמשמעה בישוף, והוא נזכר בכתובים משלהי המאה ה-10 וראשית המאה ה-11 עת שלטה במקום הממלכה הבולגרית הראשונה.
בראשית המאה ה-16 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית והיישוב מאוזכר כעיר שוק בשם "Debre-i Zir" שמשמעו דיבר התחתית.
העות'מאנים ביצעו טרנספר אוכלוסיות ואיסלמו את אוכלוסיית העיר.
העיר נכללה בשטח וילאייט קוסובו העות'מאני, וב-1873 הוקם במקום קסרקטין ובו חנה חיל מצב עות'מאני של כ-8,000 חיילים.
כחלק מתהליך הנסיגה העות'נאי פרץ ב-1910 מרד אלבני נגד העות'מאנים בווילאייט, וכלל גם את פשקופיה.
בהמשך, בדצמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה פשקופיה על ידי כוחות הארמייה השנייה הסרבית, ובהמשך לאחר חתימת הסכם לונדון, הפכה אלבניה למדינה עצמאית ובתוכה העיר פשקופיה.
ב-1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשו הבולגרים אשר לחמו לצד מעצמות המרכז את פשקופיה.
ב-1928 הוקמה ממלכת אלבניה, ובאפריל 1939 פלשו האיטלקים לאלבניה וכבשו אותה ובכלל זה את העיר פשקופיה.
ב-30 בנובמבר 1967 התחולל באזור בעוצמה של 6.6 בסולם ריכטר ובעיר נגרמו נזקים כבדים ברכוש ונפגעים בנפש.
פשקופיה הפכה למרכז עסקים ותיירות וחל גידול במספר התושבים במטרופולין הסובב אותה, כתוצאה מהגירה פנימית.
פתגם הוא סוג של יצירה עממית קצרה כגון אמרה וחידה, המבטא מסר דידקטי או רעיון כלשהו הנוגע לכלל.
בהגדרתו, "הפתגם הוא סוגה (ז'אנר) ספרותית עממית, המצטיינת בצורתה הקצרה ובניידותה מהקשר להקשר.
רוב התרבויות מכירות את השימוש בפתגמים הן בהקשרים שבשיח בעל-פה הן בטקסטים כתובים מסוגים מגוונים, כולל ספרות יפה, דברי חוק ומשפט, טקסטים דתיים, עיתונות, פרסומת ועוד".
פתגמים מבטאים לרוב ערכי מוסר וניסיון חיים.
אנשים בוחרים להשתמש בְּפתגמים שהם רלוונטיים לַשיח האקטואלי בו הם מעורבים.
הם עושים זאת כדי לשכנע את בני שיחם בעמדתם ולתת משנה תוקף לדבריהם.
על הנמענים לקשר את הסיטואציה הריאלית בה הם מצויים לכלל המקובל המוצג בפתגם.
בנוסף לכך, ישנה משמעות לכלל הגורמים השותפים באירוע בו אומרים פתגם ובהם הדובר, הקהל ונסיבות הזמן והמקום.
הצמצום המצוי בַּפתגם, ניסוחו המוקפד ויכולתו ליצר גרסאות חדשות כמו גם תִפקודו בהקשרים משתנים מסייעים לו להיות גורם משמעותי ובעל השפעה בהעברת מסרים.
תפקודם של פתגמים מורכב: מצד אחד, זוהי סוגה שמרנית המשמשת אמצעי דידקטי לחיזוק דפוסי החיים המסורתיים הפנים קבוצתיים ומצד שני, היא גשר לתקשורת רב-תרבותית ומשמשת כלי להפצת רעיונות ומסרים אוניברסליים.
הגמישות המצויה בפתגמים והעברתם בעל-פה מאפשרת להם לשרוד שינויים סביבתיים רבים ולעבור מדור לדור.
היסטוריון התרבות יוהאן הויזינחה מציין:
שאלת חשיבות איתור ואזכור מקורותיהם של פתגמים
פתגמים מותירים את רישומם בתרבויות שונות גם מבלי שידוע מהו מקורם ומיהו מחברם.
את עצמאותם ואת כוח השפעתם הם שואבים מהמסר הגלום בהם, עיצובם הייחודי ובחירתם של בני אדם להשתמש בהם.
דוגמה לכך היא הפתגמים הבאים: "אפשר להוביל את הסוס אל השוקת, אבל אי אפשר להכריח אותו לשתות.", "הכלבים נובחים והשיירה עוברת", "הזאב שבע והכבשה שלמה." ועוד, אשר מקורם אינו ידוע, אך הם מוכרים לציבור הרחב ומצויים בשפות רבות.
בשונה מכך, פתגמים רבים לקוחים ממקורות עבריים קדומים ומטקסטים קנוניים אחרים.
הבולטים שבהם הם התנ"ך ובמיוחד ספרי משלי וקהלת המיוחסים לשלמה המלך והמשנה ובמיוחד פרקי אבות בהם מצוינים לרוב התנאים להם מיוחסים הדברים.
הדבר נותן לפתגמים אלה תוקף של אסמכתא ומעצים את השפעתם.
פתגם שמרבים לצטט מפרקי אבות ו:ו הוא "כָּל הָאוֹמֵר דָּבָר בְּשֵׁם אוֹמְרוֹ מֵבִיא גְאֻלָּה לָעוֹלָם", אולם בדרך כלל לא זכה פתגם זה שיצוין שם אומרו.
בתלמוד הבבלי מביא את האמרה רבי אלעזר בשמו של רבי חנינא (מסכת מגילה, טו, א).
נראה, שכוח השפעתם של פתגמים הוא רב גם אם מחברם ומקורם לא מוזכרים.
לעיתים קרובות, פתגמים אינם ציטוט מדויק של מקורם, ורק ניכרת זיקתם אליו.
להלן כמה דוגמאות לפתגמים שהם ציטוט של המקור העברי כלשונו:
לעיתים עובר הפתגם שינויים סגנוניים, אך מהותו אינה משתנה.
דוגמה לכך הוא הפתגם "המרחם על אכזרים סופו ש[הוא] מתאכזר לרחמנים".
נוסח זה אינו מופיע בספרות התורנית, שבה מופיעים הנוסחים הבאים:
"אמר רבי אלעזר, כל שנעשה רחמן על האכזרי, לסוף נעשה אכזר על הרחמנים." (מדרש תנחומא, ויקרא, פרשת מצורע, סימן א).
"אמר רבי יהושע בן לוי: כל שהוא רחמן על אכזרים לסוף נעשה אכזר על רחמנים" (ילקוט שמעוני, שמואל א, פרק טו, סימן קכא).
שינוי נוסח מהותי יותר עבר הפתגם הבא המופיע במסכת סנהדרין במשנה: "כל המקיים נפש אחת, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא" (משנה, סנהדרין ד ה).
הנוסח המופיע בתלמוד הבבלי הוא: "כל המקיים נפש אחת מישראל, מעלים עליו כאילו קיים עולם מלא" (תלמוד סנהדרין לז ד).
תוספת המילה 'מישראל' בנוסח התלמודי משנה את משמעות הפתגם ומגדירה מי היא הנפש האחת המוזכרת בו.
הדבר שונה מן הגרסה המופיעה במשנה תורה לרמב"ם לפיה: "כל המקיים נפש אחת בעולם, מעלין עליו כאילו קיים עולם מלא" (משנה תורה סנהדרין יב ג).
גרסה זו מרחיבה את הגדרתה של הנפש האחת ומדגישה את האוניברסליות של הפתגם.
מעברם של פתגמים בין תרבויות ושפות
במהלך ההיסטוריה האנושית התרחשו תהליכי נדידה, הגירה, סחר בינלאומי ועוד, אשר הביאו ליצירת מפגשים רב תרבותיים.
כתוצאה מכך חל מעבר של מידע, רעיונות, מנהגים, מסורות וגם של פתגמים בין האוכלוסיות השונות.
התמציתיות המצויה בפתגמים, עיצובם הייחודי והמסר הערכי העולה מהם, הופכים אותם, פעמים רבות, לכלי תקשורת שימושי ויעיל במפגשים רב תרבותיים אלה.
בנוסף לכך, האפשרות להתאים את הפתגמים לסביבתם החדשה תוך יצירת גרסאות חדשות להם ולעיתים גם תוך תרגומם לשפות אחרות, מקלה את השתלבותם בשיח האקטואלי ומעצימה את השפעתם עליו.
דוגמה טובה לכך היא הפתגם הפופולרי: 'הכה בברזל בעודו חם' (ניכרת זיקתו של הפתגם למקור העברי אבות דרבי נתן טז, ג: 'ברזל כל זמן שהוא באור עושין ממנו כל כלים שירצו').
הפתגם מצוי בנוסח זה בשפות רבות כגון אנגלית, רוסית, ספרדית, יידיש ועוד ואילו בבוכרית (תאג'יכית-יהודית) מופיעה הגרסה הבאה: 'הכה בתנור בעודו חם'.
כלומר, 'הברזל' הומר ל'תנור' ובכך מותאם הפתגם לסביבה המרכז אסיאתית בה ללחם הנאפה בתנור, מעמד ייחודי ומקודש.
אופים אותו בתנור חמר שעליו להיות חם מאוד על מנת שהבצק ידבק לדופנותיו ולא ייפול.
זוהי דוגמה להתאמת ציור לשוני בפתגם לתרבות הסביבתית בה הוא נאמר, דבר המגביר את השפעתו.
פָּתוֹגֶנִיוּת היא מכלול המנגנונים והשיטות באמצעותם אורגניזמים, כגון חיידקים ופטריות, וכן מחוללי מחלות אחרים, בהם נגיפים וחלבוני פריון, גורמים לתופעות המחלה ומתמודדים עם מערכות ההגנה של הגוף.
קיימים חמישה סוגים של פתוגנים (בעברית: מַרְעָנִים):
רוב התרופות הקיימות נועדו ללחימה בחיידקים.
המדובר הוא בחיידקים אמיתיים (בקטריה); חיידקים קדומים (ארכאה) אינם גורמים למחלות.
פרוטיסטים ובעלי חיים מעוררים מחלות מכונים לעיתים קרובות טפילים (בלועזית: פרזיטים).
גם הנגיפים ורבים מן החיידקים הם למעשה טפילים, אך בעגה המקצועית בתחום המיקרוביולוגיה הרפואית נהוג להתעלם מכך ולכנות רק פרוטיסטים ובעלי חיים פתוגניים "טפילים".
גורמי הפתוגניות נחלקים לרוב לארבעה סוגים:
רעלנים: חומרים הגורמים להרס תאי הגוף או לשיבוש פעולתם.
לעיתים תוצרי לוואי של הפתוגן או הפרשה ספציפית לסוג הפונדקאי בו הוא נמצא.
גורמי היצמדות: חומרים הנמצאים בדרך-כלל על-פני ממברנת תא הפתוגן, והמאפשרים לו להיצמד לתאים ולרקמות בגוף.
גורמי פלישה: חומרים הנמצאים על-פני ממברנת התא, או חומרים שהפתוגן מפריש, והמאפשרים לו לחדור לתאי הגוף; הוא עושה זאת באמצעות קדיחת חורים בממברנת תא הגוף, או תוך ניצול מנגנוני העברה קיימים, כגון תעלות ושערים.
גורמי התרבות: חומרים שהפתוגן מפריש והמאפשרים לו להתרבות במקומות מסוימים בגוף - לעיתים במקומות בהם תנאי הסביבה קשים.
לדוגמה, חיידקים המסוגלים להתיישב בקיבה, בה הסביבה חומצית מאוד, עושים זאת באמצעות ייצור אנזימים המנטרלים את החומצה.
תרופות רבות, ובמיוחד סוגי אנטיביוטיקה, מתמקדות באחד מארבעת הגורמים הללו ומונעות מהפתוגן מלייצר את החומר הרלוונטי.
פתווה הוא פסק שריעה שניתן על ידי מופתי, ומספק הנחיה בנושא ספציפי.
הפתווה לא מחייבת את כל המאמינים המוסלמים, אלא רק את המופתי שהוציא אותה ואת מאמיניו, שבוחרים לאמץ אותה.
הפתוות עוסקות בכל תחומי החיים, ולעיתים נדירות עוסקות בהכרזת מלחמה או בכוונה להרוג.
אחת הפתוות הבולטות ביותר היא הפתווה שהכריז אוסאמה בן לאדן בשנת 1996, ובה הכריז מלחמה על ארצות הברית וישראל.
על אף שהמופתי לא אמור, מבחינה הלכתית, להיות כפוף למדיניות השלטון המוסלמי, היו ניסיונות רבים לאורך ימי הביניים לגייס את המופתים לשירותי המדינה המוסלמית ולפקח על פרסום פסקי הלכה אשר נראו שהם מנוגדים לשלטון הקיים.
כך למשל במאה ה-18 רצה השליט העות'מאני לכבוש את העיר בגדאד מידי הפרסים ולכן לחץ על פוסק הלכה בשם נוח אפנדי לפרסם פסק הלכה נגד השיעים.
בפסק ההלכה טען נוח אפנדי שהשיעים הם כופרים, ועל כן המלחמה אשר מנהלת המדינה העות'מאנית נגד פרס היא מוצדקת ונחשבת כמלחמת מצווה.
פסקי הלכה פורסמו גם על מנת להצדיק מהפכות נגד השלטון הקיים.
מוחמד עלי, במהלך מרידתו בשלטון העות'מאני, גייס פוסקי הלכה סורים אשר פרסמו פסק הלכה שנאמר בהם שהשליט העות'מאני מושחת ולא מתנהג בהתאם לשריעה, ולכן המרידה נגדו היא מוצדקת.
בתקופה המודרנית, בעקבות אימוץ החוקים המערביים על ידי מרבית המדינות המוסלמיות וירידת מעמדה של השריעה, הפך מוסד הפתווה לתחליף עיקרי לחוקים השרעים ובכך העביר את סמכויותיו גם לנושאים אשר היו קשורים בשריעה עצמה.
המדינות המוסלמיות כיום מנסות להשגיח על המוסד הזה על ידי שיוכו למוסדות השלטון ובכך לפקח על פרסומי פסקי ההלכה השונים.
ניסיון הקודיפיקציה של פסקי ההלכה על ידי המדינות המוסלמיות נבע גם הוא מרצון המדינה לפקח על פרסום פסקי ההלכה.
בסוף שנת 2006 התקיים בפרלמנט המצרי דיון על הקודיפיקציה של פסקי ההלכה.
בהצעת חוק אשר הגיש חבר הפרלמנט המצרי מצטפא אל-גנדי נאמר שיש צורך בענישת פוסקי הלכה אשר פרסמו פסקי הלכה נגד בני הדתות המונותיאסטיות.
הצעת החוק הייתה על רקע פסקי ההלכה השונים אשר פרסמו פוסקי הלכה שונים נגד ביקורי היהודים בחצי האי סיני ונגד הנוצרים אשר חיים במצרים.
פתאנים (פַשטוּנים) הם קבוצה אתנית ממוצא איראני.
רוב הפתאנים חיים בדרום-מזרח אפגניסטן ובצפון-מערב פקיסטן.
שפתם של הפתאנים היא פשטו, השייכת לקבוצת השפות ההודו-איראניות (בדומה לפרסית, טג'יקית, דארי וכורדית).
קבוצה זו שייכת למשפחת השפות ההודו-אירופיות.
מבחינה היסטורית, הם נקראו גם אפגאנים, עד שנות ה-70 של המאה ה-20, אז המונח אפגאני הפך לשם נרדף לכל הקבוצות האתניות באפגניסטן.
דתם של הפתאנים היא אסלאם סוני.
הפשטונים הם הקבוצה הגדולה ביותר באפגניסטן והם מונים למעלה מ-18 מיליון מאזרחיה, שהם כ-43% מסך האוכלוסייה.
ניתן למצוא אותם גם בח'ייבר פח'טונח'ווה שבפקיסטן.
לפשטונים עצמם שתי תאוריות חלופיות לגבי מוצאם כאשר האחת טוענת שהם צאצאיהם של עשרת שבטי ישראל והשנייה טוענת שהם צאצאים לאב קדמון בשם קייס עבד אל-ראשיד שחי במאה ה-6 לספירה.
בזמן מלחמת אפגניסטן (2001–2014) סבלו, כמו קבוצות אתניות אחרות, מרדיפות בידי ה"טליבאן" קנאי הדת, שהם פתאנים בעצמם, וכתוצאה מכך ברחו רבים למחנות פליטים בפקיסטן.
מסורת הפתאנים על מוצאם מעשרת השבטים
המסורת של הפתאנים עצמם היא כי מוצאם מעשרת השבטים.
הפתאנים מייחסים עצמם לצאצאי ממלכת ישראל שהוגלו על ידי אשור.
לפי המסורת שלהם בית המלוכה שלהם מיוחס לשאול בן קיש, והם מונים 45 דורות מאברהם אבינו לקיש אביו של שאול.
בנוסף ישנם שבטים באפגניסטן ששמם מזכיר במידה מסוימת את שמות שבטי ישראל, והם טוענים כי הם צאצאי גולי אשור.
נוסף על כך, יש בקרב הפתאנים מסורות רבות דומות או זהות למסורות של יהודים, כמו שפיכת הדם וכיסויו אחר שחיטה, קבירת ציפורניים, שבירת זכוכית בחתונה, שמות ישראליים (כמו ישראל, ראובן ועוד) ועוד.
דווח בכמה אתרים ובלוגים שבינואר 2010, מימנה ממשלת ישראל מחקר גנאלוגי בראשותה של ד"ר שאנז עלי מ"המכון ההודי הלאומי למחקר אימונוהמטולוגי" שבמומבאי (Indian National Institute of Immunohaematology), במטרה לבדוק את טענת הפתאנים מאפגניסטן ופקיסטן שהם צאצאי ממלכת ישראל, ובייחוד צאצאי שבט אפרים כפי שהם מכנים את עצמם: "אפרידי פשטון".
לשם כך נלקחו דגימות מפתאנים המכונים אפרידי פתאנים החיים במאליבאד (שנמצאת בלאקנאו שבמחוז אוטר פרדש שבהודו) שאותה תכננו לבדוק באמצעות השוואה לדנ"א של יהודים מישראל.
אולם, לא נמצא בשום מקום מאמר אקדמי בנושא, וכן הפרופ' מהטכניון שבמעבדתו היה אמור להתבצע המחקר לפי אותם אתרים ובלוגים, מספר ששאנז עלי אכן עבדה איתו במעבדה, אך לא על המחקר הזה.
ייתכן שהמחקר מעולם לא יצא לדרך או הופסק באמצע.
חוקר לתעלומת עשרת השבטים בשם ד"ר נברס ג'אאט אאפרידי שמשתייך לקבוצה האתנית "אפרידי פשטון" טוען כי בילדותו נהג דודו לספר לו כי הוא ובני משפחתו הם צאצאים של "באני איסראיל", כלומר: בני ישראל, ולכן כיום מסתובב אאפרידי בעולם במחקרו אחר תעלומת עשרת השבטים.
פתאום שונה, פתאום אחרת הוא ספר אוטוביוגרפי מאת הסופרת ג'ני לבל, שיצא בשנת 1997 בהוצאת יד ושם, המביא את סיפורה של נערה יהודייה ביוגוסלביה הכבושה בזמן מלחמת העולם השנייה.
זהו אחד מששת ספריה של לבל, שחוותה את השואה מאז מלאו לה 13 ועד לשחרור, כשהייתה בת 18, והוא מוקדש לאמה.
ב"סוף דבר" של ספרה, כותבת לבל כי מטרתו "להבהיר לעולם, לדורות הבאים, את גורל הטרגדיה היהודית במאה שקדמה ל".
היא מדגישה כי "אין הוא דמיוני; המאורעות המסופרים בו הם אמיתיים, והדבר היחיד ששונה הם כמה שמות שהוזכרו – בעיקר שמות בני המשפחה הקרובים לי ביותר".
היא מציינת כי בחרה לעצמה את השם "רחלי", את אמה, אנה, היא מכנה בשם "יהודית", אביה, ליאון, נקרא בספר "לוני", ואחיה, אלכסנדר־סאשה, נקרא "מישקו".
שם משפחתם בספר הוא "לוי".
לבל הקדישה את הספר לאמה, לילנה גלבשקי, ולבני עמה שנספו בשואה.
רחלי לוי חיה בבלגרד שביוגוסלביה עם משפחתה: אחיה, מישקו, אמה, יהודית, ואביה, לוני.
הסיפור מתחיל ביום הולדתה ה-13 של רחלי, בקיץ האחרון המאושר של חייה, כשהיא נוסעת עם משפחתה לביתם השני בכפר, במקום העבודה של אביה.
לאחר חופשה זו נתקלת רחלי לראשונה במונח נומרוס קלאוזוס, הגבלת מספר התלמידים היהודים במוסדות השכלה.
היא ואחיה אינם נפגעים מן המכסה החדשה, הודות לעברו המפואר של אביה.
גם בבית הספר משתנים דברים.
תלמידה בוגרת, קומוניסטית, מתקרבת אל רחלי ומושכת אותה אל תנועת הנוער הקומוניסטי.
תשומת הלב מחמיאה לרחלי, שאיננה מבינה לאשורן את ההתרחשויות הפוליטיות.
אביה של רחלי מגויס לצבא ובהמשך נופל בשבי.
אמה מנהלת יומן כדי לשמר את הקורות אותם למענו, כשישוב, וכדי להימנע מחשיפת מכתביה לעיני הצנזור.
אחיה של רחלי מצטרף לשומר הצעיר ומאמץ רעיונות ציוניים במוצהר.
הוא מבקש לעלות ארצה, אך אמו עוצרת בעדו - צעד שעליו תתחרט מאוחר יותר.
ב-6 באפריל 1941 מתחילות ההפצצות על יוגוסלביה והמשפחה מנסה להימלט מבלגרד אל ביתם שבכפר, אך בהתקרבם לשם הם מבינים שגם הכפר הופצץ ואין להם מה לחפש שם.
לפיכך הם חוזרים לבירה ונאבקים שם בקשיי המלחמה ובאימי הכיבוש הנאצי.
האם והאח מגויסים לעבודות כפייה, הבית מתמלא קרובי משפחה ופליטים אחרים, ורחלי עסוקה בניסיונות למצוא די מזון לכולם, בשעות ובחנויות המעטות שבהן מותר ליהודים לקנות.
דמויות שונות מתגלות באור שונה מן הצפוי: יהודים בוגדניים ומלשינים, גרמנים השומרים אמונים לידידים יהודים, סוכנים כפולים המעמידים פני פליטים שנמלטו מן הגרמנים ומוסרים את מי שנותן בהם אמון לאדוניהם האמיתיים, ועוד.
גם רוב חברותיה של רחלי מפנות לה עורף כשהיא מופיעה עם הטלאי הצהוב.
כניסת ברית המועצות למלחמה לאחר פלישת הגרמנים מפיחה תקווה חדשה ביהודי יוגוסלביה, אך בינתיים חייהם נעשים קשים יותר ויותר.
רחלי ואמה מחפשות דרך להבריח את אחיה, לפני שייפול בידי הנאצים.
חברתה הקומוניסטית הצטרפה לפרטיזנים, אך היא דוחה את בקשת העזרה של רחלי.
לבסוף מצליחה האם לגייס די כסף במכירת חפצים יקרים ללבה והבן ניצל, אך אז מגיע צו גירוש לרחלי ולאמה.
רחלי מסרבת לקבל את הדין, אורזת כמה חפצים ומסתלקת יום לפני המועד, ללא הטלאי הצהוב, כדי לנסות את מזלה לבדה.
היא מגיעה לעיר הולדתה ומוצאת מקלט אצל ידידת משפחה, ילנה, אותה היא מציגה כדודתה.
זו דורשת ממנה לשנות את שמה וזהותה, ולבסוף גם גוזזת את צמותיה כדי לשנות ככל האפשר את חזותה, לאחר שנער שהכירה בילדותה (והתגייס בינתיים לנוער הנאצי) מזהה אותה אך נמנע מלהסגירה.
היא מסייעת בעבודת המחתרת, ובמשך זמן מה מצליחה בתוכניותיה, אך אז מסגיר אותן פרטיזן בוגד.
רחלי מגורשת, מנסה להימלט ונתפסת, נשלחת לעבודת כפייה, מושלכת לכלא של הגסטפו וניצלת ממוות פעם אחר פעם, לעיתים במקרה ולעיתים מתוך שיקול דעת נכון.
בסופו של דבר מגיע הצבא האדום ומשחרר את אסירי הנאצים.
אך הסכנות עדיין לא תמו, משום שגם המשחררים הסובייטים אינם מתייחסים למשוחררים בכבוד ובהתחשבות, כפי שרחלי מצפה מהם.
כחודש אחרי השחרור מגיעה רחלי עם חברתה, דנה, ליוגוסלביה ולבלגרד, המשוחררת זה שבעה חודשים, שם היא נתקלת בפער בין אלה שהספיקו לחזור לשגרת החיים ובינן (ולאחרים כמותן), שחזרו זה עתה מן הגיהנום, לבושות בלואי סחבות, מלוכלכות ומכונמות.
רחלי יודעת שאמה ובני משפחה אחרים כבר אינם בחיים, אך היא פוגשת ידידים שחשבה כי גם הם נספו.
היא מנסה להחזיר לידיה את ביתה, שהועבר לרשות גרמנים, ונתקלת בעוינות, אדישות ודחייה.
רק חברה נאמנה אחת נותרה לה, דולי.
חברתה מאושרת לראותה חיה ומסייעת לה כמיטב יכולתה, ובהמשך היא מקבלת דרישת שלום מאחיה, ששרד והצטרף לפרטיזנים, ונוסעת לסלובניה להיפגש עמו.
גם אביה של רחלי חוזר מן השבי, אך אינו זוכה לפגוש את אשתו שנספתה, או לקבל את יומנה שנעלם בהפצצות (כך לפי דברי השכנה שקיבלה אותו לשמירה).
עם סיום הספר, רחלי בת 18 ומנסה לחדש את חייה הקודמים, בלימודים ובבניית קריירה.
ניסיונות קשים נוספים צפויים לה בחייה, אך מקומם של אלה אינו בספר זה.
פת (נקראת גם גונן ז') היא שכונה בדרום-מערב ירושלים הממוקמת בין שכונות הקטמונים מצפון לבית צפאפא מדרום.
נכון לשנת 2018 מתגוררים בשכונה כ-2,600 תושבים.
השכונה קרויה על שם יעקב פת, ממייסדי "השומר" ולימים מפקד "ההגנה" בירושלים.
השכונה מתאפיינת במישוריות יחסית, שאינה אופיינית לירושלים ההררית.
היא קרובה לנתיבי תחבורה ראשיים בעיר, כמו כביש בגין ותחנת הרכבת מלחה.
הקמת השכונה החלה בתחילת בשנת 1972, על קרקעות שהופקעו מהכפר הסמוך בית צפאפא.
השכונה הוקמה על ידי חברות הבנייה "שיכון עובדים" ו"קבוצת רובינשטיין", שבנו כ-650 יחידות דיור, במבנים בני 4 ו-8 קומות.
המבנים נבנו ברובם בבנייה טרומית ללא חיפוי של אבן ירושלמית כמקובל בירושלים.
השכונה אוכלסה החל משנת 1974, אך באותה עת עדיין לא הושלמו בה סלילת הכבישים הפנימיים והקמת שטחי הציבור.
בשנת 1975 החלה סלילתו של דרך דב יוסף המובילה לשכונת גילה, בגבול המערבי של השכונה.
חלק מהדירות בשכונה הוקצו לדיור ציבורי בשכירות, לזכאי משרד השיכון.
בשנות ה-90, בסיוע פרויקט "שיקום שכונות" של משרד הבינוי והשיכון, הורחבו הדירות בשכונה, ומרבית בתיה צופו בציפוי אבן ירושלמית.
בנוסף, הקמת קניון מלחה ואצטדיון טדי בסמוך לשכונה, התפתחותו של אזור התעשייה תלפיות שכמעט נושק לה, וסלילת כביש הרכבת (דרך משה ברעם) וכביש בגין, שיפרו את הנגישות לשכונה והביאו לעליית מחירי הדירות.
בשנים 2012–2013 הוקם בגבולה הדרומי של השכונה חלק מפארק המסילה.
במאי 2018 החלו עבודות לסלילת תוואי הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים, לאורך רחוב פת בצידה המערבי של השכונה.
עבודות התשתית (אינפרה 1) נמשכו עד 2022, וכיום מתכוננים להנחת מסילות וחשמולן (אינפרא 2).
במרץ 2019, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה פרויקט פינוי בינוי בשכונה במסגרתו יוקמו 133 יחידות דיור, בשני מבני מגורים בני 22 ו-10 קומות, בפינת הרחובות ברל לוקר ופת, במקום מבנה ובו 24 יחידות דיור.
בשכונה מצויים בית ספר תיכון קדמה, התיכון הדתי "אורט ספניאן" ואורט פלך לבנים.
בשנת 2007, הוקם והחל לפעול בשכונה בית ספר דו-לשוני ע"ש מקס ריין בחסות ארגון "יד ביד", לילדים יהודים וערבים, תושבי ירושלים.
בנובמבר 2014 הוצת בית הספר הדו-לשוני ורוססו בו כתובות נאצה.
בתגובה קיימו מאות תלמידי בתי ספר מירושלים צעדת תמיכה בבית הספר.
בצעדה השתתפו תלמידים מעשרה בתי ספר חילוניים ודתיים בעיר.
בנוסף קיים בשכונה מתנ"ס - מרכז קהילתי פאני קפלן, שני גני משחקים גדולים לילדים ומגרש כדורגל, ומרכז של המשמר האזרחי.
עוד שוכנים בפת מעון ויצו וסניף טיפת חלב, מדרשת נשמת וארגון אמיצים לעזרה לאלמנות ואלמנים.
רחובות השכונה קרויים על שמם של אישים:
ברל לוקר - מראשי התנועה הציונית, יושב ראש הסוכנות היהודית, יושב ראש הוועד הפועל הציוני וחבר כנסת ישראלי בכנסת השלישית (1955 - 1959)
אברהם ארסט - אברהם ארסט - ממנהיגי תנועת העבודה בירושלים, ממפקדי ההגנה וחבר מועצת עיריית ירושלים
מוריס פישר - נציג הסוכנות היהודית ולאחר כך הציר הישראלי בפריז.
"צומת פת" ממוקם כקילומטר ממערב לשכונה, בקצה רחוב יעקב פת המפריד בין השכונה לבין שכונת קטמון ה'.
הצומת הוא מפגש עם רחוב הרצוג.
"צומת פת" הוא צומת מרכזי בדרום ירושלים וממוקמים בו מספר עסקים, חנויות ומסעדות.
בצומת בוצעה עבודת להפרדה מפלסית לטובת הרכבת הקלה, כיום מתכוננים להנחת מסילות.
בפברואר 2020, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה, תוכנית להקמת מתחם המשלב מגורים, שטחי מסחר ושטחי ציבור בצומת.
הפרויקט כולל הקמת 296 יחידות דיור שיתפרסו בשני מגדלים בגובה 30 קומות ובשני מבנים בגובה 9 קומות, 3,500 מ"ר עבור שטחי מסחר ותעסוקה ו-3,700 עבור שטחי ציבור.
פת הבאה בכיסנין היא מאפה שאין דרך העולם "לקבוע עליה סעודה".
השם "פת הבאה בכיסנין" מופיע בגמרא, ונחלקו ראשונים בפירושו .
בניגוד ללחם רגיל, שמברכים עליו קודם האכילה ברכת 'המוציא לחם מן הארץ' ולאחריה 'ברכת המזון, על פת הבאה בכיסנין מברכים קודם האכילה ברכת 'בורא מיני מזונות', ולאחריה ברכת מעין שלוש.
אך אם שינה מהמקובל ואכל כמות גדולה שרגילים לקבוע עליה סעודה, אזי דינה כלחם ומברכים לפניה 'המוציא' ולאחריה ברכת המזון.
פת הבאה בכיסנין היא פת, כלומר מאפה המבוסס על בצק העשוי מאחד מחמשת מיני דגן, אך היא שונה מפת רגילה, ונאמרו שלושה הסברים שונים במה מתבטא השינוי:
מאפה ממולא במיני מתיקה כשוקולד, ריבה, פרג, גבינה, אגוזים וכדומה, כדוגמת ערגליות, רוגלעך, אוזני המן, שטרודל תפוחים, חלק מהבורקסים וכדומה.
זהו פירושם של רבנו חננאל ורוב הראשונים, המסבירים את המושג 'כיסנין' מלשון כיס (=מילוי)
מאפה שהבצק שלו מתוק, כדוגמת עוגה, עוגיה, ביסקוויט, בצק עלים (לרוב), וכדומה.
בשיטה זו נחלקו רבי יוסף קארו והרמ"א: לשיטת רבי יוסף קארו מספיק שהמתיקות תהיה ניכרת בטעם המאפה, ואילו לשיטת הרמ"א צריך שכמות הממתיקים שבמאפה תהיה גדולה משאר הרכיבים (כמות השמן לעומת כמות המים, הסוכר לעומת הקמח, וכן על זה הדרך).
(יש שהסבירו, שמחלוקת זו תלויה במציאות הנהוגה באותו מקום, שבמקום שנהגו לאכול לחמים מתוקים יותר, רק כאשר התוספת היא עיקרית היא הופכת את המאפה לפת הבאה בכיסנין.)
מאפה יבש וקראנצ'י, כמו בייגלה, קרקר, ביסקוויט, מציות, וופל וכדומה, ואפילו אם עשויים רק מקמח ומים.
זהו פירושו של רב האי גאון, המבאר את המושג 'כיסנין' מלשון כסיסה (כמו כסיסת צפורניים).
מאכלים המבוססים על בצק, אך אינם אפויים אלא מבושלים או מטוגנים עמוק מאוד, כמו פסטה, קוסקוס, קובה, סופגניה וכדומה, אינם נחשבים פת הבאה בכיסנין, והם מכונים 'מעשה קדרה', ואפילו אם יחול עליהם אחד או יותר מהתנאים המוזכרים לעיל.
ברכותיהם יהיו תמיד 'מזונות' ו'על המחיה'.
אך אם אכל מהם כשיעור קביעת סעודה דינו כלחם ומברך לפניהם "המוציא" ואחריהם "ברכת המזון".
נחלקו הפוסקים מהו שיעור קביעות סעודה: האם הוא שיעור שתלוי בכוונת האדם או בתוצאת האכילה (כלומר שהוא מתכנן לשבוע מאכילה זו, או שהוא שבע ממנה).
או שהוא שיעור קבוע לכל קבוצת אוכלוסייה, המשוער לפי הכמות שאדם אוכל בסעודה ממוצעת (בתוך שיטה זו, נחלקו מהו שיעור זה).
למעשה, אחת משיטות הפסיקה המקובלות היא דווקא זו המשלבת בין השיטות השונות, ולפיה כדי לקבוע סעודה ולהחשיב פת הבאה בכיסנין כלחם, יש צורך בשני תנאים: לאכול שיעור 4 ביצים (כ-200 סמ"ק), וכן לשבוע מאכילה זו (בצירוף כל מה שיאכל באותה סעודה, גם דברים שאינם מאפה).
המשנה ברורה (סי' קס"ח, סקכ"ד) מביא את דעת הגר"א, האשכול ושיבולי הלקט לפיהם שיעור קביעת סעודה גדול מ-4 ביצים ויש לשערו כשיעור סעודת בקר או ערב, ולדעתו אף לשון השולחן ערוך כנוטה לכך.
עם זאת פוסק כי לכתחילה יש לחוש לדעת המחמירים שדי ב-4 ביצים לקביעת סעודה.
נחלקו הראשונים לגבי אדם שקבע סעודה על שיעור קטן מהמקובל, האם יש בכך קביעות סעודה.
פַּת עַכּוּ"ם (או: פת גויים, פת נכרים) הוא איסור הלכתי המהווה חלק מהלכות הרחקה מגויים, לפיו לחם שנעשה מאחד מחמישה מיני דגן, שנאפה על ידי אדם שאינו יהודי אסור באכילה.
הראשון שנהג איסור בפת גויים היה דניאל שהיה נער בחצר נבוכדנצאר המלך.
לאחר מכן התקבעה גזירה זו כאחת מתקנותיהם של חז"ל להרחקת יהודים מגויים.
הגזירה היא חלק מי"ח הגזירות שנגזרו בעליית חנניה בן חזקיה בן גרון בעת שרבו בית שמאי על בית הלל וביצרו מספר גדרות וסייגים ביהדות.
הלחם משמש מרכיב בסיסי בכל סעודה ובמעמד זה נוצרים לרוב גם קשרי חברות וקרבה, לכן חששו חכמים שאכילה מפיתו של הגוי תיצור קרבה בין יהודים לגויים.
הקרבה היתירה בין היהודים לגויים עלולה להביא בסופו של דבר לחתונה בין יהודים לגויים וכן לעבודת אלילים.
פת עכו"ם נזכרת במשנה ברשימת האיסורים שאסורים באכילה בלבד אך אין איסור ליהנות מהם
הפת שנאסרה היא פת שנאפתה על ידי מי שאינו יהודי.
אך יש שאסרו גם אם רק לש וערך הגוי את הבצק.
בימי התנאים כבר נזכרות הסתייגויות לאיסור פת עכו"ם.
בתלמוד נזכר שרבי יהודה הנשיא תמה באוזני תלמידיו מדוע לאסור פת עכו"ם במצבים שבהם אין חשש קרבה לגוי.
ולאורך הדורות מתקופת המשנה ועד לתקופת הראשונים מצאנו שינויים בהיקף האיסור בהתאם לצורך וליכולת.
האיסור תקף גם במקומות שבהם נראה שאין חשש של נישואין.
כך, לדוגמה, גם כאשר לגוי אין בת, שאיתה קיימת אפשרות שיבוא היהודי להינשא.
על פי הרבנות הראשית, היתר זה הוא קולא בעת הצורך בלבד, ולכן בארץ ישראל אין סיבה להתיר פת עכו"ם, והרבנות אינה מאשרת יבוא כזה, גם אם נאפה בכשרות מוסמכת בחוץ לארץ, שהרי בארץ ישראל יש שפע של פת ישראל.
פת שנאפתה על ידי יהודי מכונה פת ישראל.
כדי שתוגדר ככזו על פי ההלכה, מספיק שיהודי ידליק את התנור שבאמצעותו אופים את הפת, יכניס את הפת לתנור או יבצע כל פעולה שתגדיל את האש כמו הכנסת קיסם לתנור, או נשיפה כדי ללבות את הגחלים (בתנור המוסק באמצעות עץ.
בתנור גז מספיק שיהודי יגביר קצת את הלהבות כדי שהפת תיקרא פת ישראל).
הגברת האש על ידי יהודי מועילה רק בפת פלטר שאפה נחתום נוכרי, ולא בלחם ביתי של גוי.
פתאום כוכבת (Instant Star) היא סדרת טלוויזיה קנדית מסוג קומדיית נעורים בכיכובה של אלכס ג'ונסון, המשחקת את ג'וד הריסון, נערה מתבגרת המתנסה בתעשיית ההקלטה.
הסדרה הייתה מועמדת לשישה פרסי ג'מיני בקטגוריות הסדרה הטובה ביותר; השחקנית הטובה ביותר (אלכס ג'ונסון, פעמיים); הבימוי הטוב ביותר (גרהאם קמפבל, פעמיים ופט ויליאמס, פעם אחת)., וסדרה זכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר על הפרק 'You Can't Always Get What You Want'.
בתחילת הסדרה, ג'וד מנצחת בתחרות כישרונות של חברת תקליטים שלוקחת אותה להפיק את הדיסק הראשון שלה.
החברה מצרפת לה מפיק צעיר בשם טום קווינסי- או כפי שקראו לו פעם בלהקת הבנים שאליה היה שייך- טומי קיו הקטן.
לטום הייתה תדמית מפוקפקת וג'וד והוא לא הסתדרו בהתחלה.
לפני ההופעה הראשונה שלה היא מתאהבת בו אבל הפרשי הגילאים ביניהם לא טובים לשניהם.
ג'וד מתחילה לעבוד על תדמית ועל יחסי ציבור יחד עם הלימודים ושני חבריה הטובים שמרגישים שהיא מתרחקת מהם.
ג'וד וטומי מתחילים לעבוד על האלבום של ג'וד בעוד היא מאוהבת בו, וכנראה הוא לא שם לב אליה.
יום אחד מגיע ראפר גדול בשם שאי הדגול ומערער את עולמה של ג'וד.
היא מתאהבת בו והם יוצאים.
לכל אורך התקופה ששאי וג'וד יצאו טומי קינא בשקט ולכן לא הסתדר עם שאי.
ג'וד ושאי שרים יחד את 'Waste My Time'.
ביום ההולדת ה-16 שלה, והוא מספר לה שהוא בגד בה עם עדן טיילור, המתחרה השנייה בתחרות, מול כל התקשורת.
לאחר מכן טומי בא מנסה לעודד אותה אך לבסוף ומנשק אותה וזה יוצר מצב לא נעים ביניהם, מה שגורם לעוד ריב, שנותן השראה לג'וד.
לקראת סיום האלבום הראשון שלה היא שומעת על אלבום סולו שטומי הקליט פעם בשם FROUZEN שנלקח ממנו על ידי דריוס, המנהל שלו (ודודו של שאי), והוא לא הסכים לתת לו אותו בחיים.
ג'וד עושה עסקה שלא מוצאת חן בעיניי טומי עם דריוס כדי להחזיר את האלבום שלו.
טומי לא אוהב את ההפתעה של ג'וד, אבל בסוף הוא סולח לה.
יותר מאוחר היא מגלה שטומי יוצא עם אחותה סיידי, מה שגורם לה להחליט לצאת עם חברה הטוב ג'יימי אנדרס שבאותה התקופה יצא עם החברה הטובה ביותר של ג'וד - קת'.
ג'וד יוצאת למסע הופעות אך הדבר היחיד שהיא יכולה לחשוב עליו זה טומי.
לאחר שג'וד חוזרת מסיבוב ההופעות שלה, היא מגלה שדריוס מנהל את G מייז'ור.
ג'וד אמורה לשיר קאבר של Stupid Girl, אבל היא מחליטה במקום זאת לשיר אחד מהשירים שלה- My Sweet Time, מה שגורם לדריוס לפטר אותה.
ג'וד מבקשת מדריוס להחזיר אותה, ומסכימה לתנאים שלו שכוללים שתפרק את החברות עם ג'יימי.
כמה ימים אחרי התקרית, ג'וד צובעת את שערה לבלונדיני ונקראת בפי שדרני הרדיו 'ברבי', כבדיחה.
לאחר מכן חברתה קת חוזרת לעיר ונותנת לה תעודת זהות מזויפת כדי שזו תוכל להיכנס למועדון, בו היא פוגשת לראשונה את פטסי סוור.
פטסי בין השאר פיתחה רומן עם ג'יימי וג'וד וקת תפסו אותם באמצע "התמזמזות".
במהלך הסדרה קת מפרקת את החברות בינה לבין ג'וד מפני שהיא מקנאה בג'וד ולא יכולה "להתחרות" נגד חייה הזוהרים של ג'וד.
אחרי תקופה מסוימת ג'וד וספידרמן נפרדים והיא מנשקת את מייסון (כוכב הבזק השני) ומגלה שהוא הומו.
בסוף העונה טומי מציע לג'וד לצאת איתו לדייט, אבל כאשר הוא מגיע הוא מספר לה שהוא הולך ואולי לא יחזור יותר.
ג'וד בורחת למייסון במקום להיות בהשקת האלבום השני שלה, ומשתכרת במועדון בו מופיע מייסון.
אחד מהאנשים במועדון צילם אותה לאחר שהשתכרה.
ג'וד וכוכבת הבזק השלישית, קרמה, לא מסתדרות עוד מההתחלה.
אבל זו לא הבעיה היחידה של ג'וד.
היא צריכה להתמודד עם מערכת היחסים עם טומי, כולל רגשותיה כלפיו.
והיא גם צריכה להתמודד עם ג'יימי, שממשיך לחזור לחייה ולהוכיח לה שאולי הוא יהיה העתיד שלה.
ג'וד פוגשת את הונטר, הרוצה להרוס כל דבר שטומי אוהב בגלל טעויות העבר.
אבל ג'וד ממשיכה כל הזמן לחזור אל טומי.
היא ממשיכה להתמודד עם מערכת היחסים עם טומי, במיוחד כאשר היא רואה את טומי מנשק את סיידי בבית המלון.
לאחר מכן היא מחליטה לפטר את טומי בגלל זה, כי אינה יכולה להמשיך לעבוד איתו.
מאוחר יותר כאשר היא מדגמנת לתצוגת אופנה שופכים עליה צבע אדום וצועקים "דם!", משתוללים ליד הבית שלה ומפגינים נגדה.
כאשר היא מקבלת מטומי פרחים עם פתק בו הוא מבקש שיפגשו וידברו, היא הולכת לבית הנטוש בו היא מבקרת הרבה.
שם היא מוצאת את הונטר, שרוצה להרוג אותה כדי להכאיב לטומי משום שאחותו התאבדה אחרי שטומי אמר לה שהם לא יכולים להיות יותר ביחד.
לאחר מכן התברר שהיא נהרגה על ידי אשתו לשעבר של טומי, פורשיה, שחשבה שטומי היה במכונית.
בסוף העונה G מייז'ור נסגר.
ג'יימי מציע לג'וד להיות המפיקה הראשונה בחברת ההקלטות החדשה שיקים.
טומי קונה לג'וד ולו כרטיסים לטיול תרמילאים באסיה ואומר לג'וד "אני רוצה את כולך איתי לנצח " .
הידיעה על ג'וד וטומי יוצאת לתקשורת, מה שמקשה על הקשר ביניהם וגורם לתקרית לא נעימה של ג'וד עם אחד העיתונאים.
סיידי וקווסט מנהלים מערכת יחסים יציבה עד שסיידי מגלה שהוא עוזר לדריוס במשהו שפגע בג'יימי.
טומי מציע נישואין לג'וד היא מסכימה אך בסוף היא עוזבת ללונדון בשביל חברת הפקות שהציעו לה.
פתאום 30 (בארצות הברית: 30 Going on 13 ובאוסטרליה: Suddenly 30) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004, מסוגת הקומדיה הרומנטית.
את הסרט בכיכובה של ג'ניפר גארנר, ביים גארי ויניק.
הסרט בתקציב של 37 מיליון דולר הפתיע בקופות והכניס 96.5 מיליון.
בסוף 2004 דורג "פתאום 30" כסרט המרוויח של השנה ובסקר של חובבי קומדיות רומנטיות הוא נבחר במקום השני, אחרי "כשהארי פגש את סאלי".
ג'נה רינק היא ילדה לא מקובלת שחוגגת את יום הולדתה ה-13 בשנת 1987. כל רצונה הוא להיות מקובלת, למורת רוחו של חברה, מאט פלמהאף.
ביום הולדתה היא מזמינה את הבנות המקובלות ביותר, וביניהן "טום-טום", מלכת הכיתה.
טום-טום וחברותיה מבקשות מג'נה להמתין רגע בארון, ובינתיים מסתלקות עם כל האוכל.
כשג'נה מגלה זאת, היא מסתגרת בארון ומבקשת משאלה: להיות בת 30. כאשר ג'נה מתעוררת, היא מוצאת את עצמה בת 30, בדיוק כמו שרצתה.
בהתחלה היא נהנית מהעניין, מאחר שמתברר לה שהגשימה את כל חלומותיה, אך בהמשך היא נוכחת לדעת שבדרך להצלחה הפכה לאדם רע ובלתי נסבל, וכל רצונה הוא לחזור להיות ילדה בת 13.
ג'ניפר גארנר - ג'נה רינק
מארק רופאלו - מאט פלמהאף
ג'ודי גריר - לוסי "טום טום" ויימן
אנדי סירקיס - ריצ'רד נילנד
קתי בייקר - בוורלי "בוו" רינק, אמא של ג'נה
פיל ריבס - ויין רינק, אבא של ג'נה
לין קולינס - ונדי, ארוסתו של מאט
סמואל בול - אלכס קלרסון
מארשה דה בוניס - ארלין
ברי לארסון - ילדה בחבורת "שש החתיכות"
גווינת' פלטרו, הילרי סוונק ורנה זלווגר היו אמורות במקור לגלם את ג'נה (2004).
אוליביה מיטשל, סלינה גומז וגבריאלה וודאד היו אמורות במקור לגלם את ג'נה (1987).
פתאום אחר ימים רבים הוא אלבומו השלישי של הזמר שלמה ארצי.
הקלטת האלבום החלה בסוף שנת 1971, והאלבום יצא בשנת 1972. ההקלטה האחרונה בוצעה לאחר פסטיבל הזמר והפזמון תשל"ב, שבו ביצע ארצי את השיר "השיר על ארץ סיני".
"פתאום אחר ימים רבים" ממשיך את המגמה של ארצי מאותה תקופה, שבה התמקד בעיקר בשירי משוררים להם הלחין את לחניו.
בין השירים הבולטים באלבום זה ניתן למצוא את "אמא קטנה" שכתב דוד פוגל ואת "דרך שתי נקודות" שכתב יהודה עמיחי.
האלבום כולל גם שני שירים באנגלית: "אנאבל לי" שהלחין ארצי על פי שירו של אדגר אלן פו, ו-"White Bird" שכתב גידי קורן והלחין ארצי.
עיבודים: אלברט פיאמנטה (דרך שתי נקודות, אהבה, השיר על ארץ סיני, איש זקן שחולם אותנו), אלדד שרים (אמא קטנה, שירי ואני, ממלינדה), בני נגרי, יגאל חרד (אנאבל לי), יאיר שרגאי (יסמין הקטנה) ודדי שלזינגר
פסנתר: אלונה טוראל, ירון גרשובסקי
תופים: שלמה חממי, יוסי ("פפו") לוי
גיטרה: יוסי לוי, יגאל חרד, דדי שלזינגר
בס: שמוליק ארוך, דדי שלזינגר
קולות רקע: יאיר שרגאי, דדי שלזינגר, אצ'י שטרו, חנן יובל
טכנאי הקלטה: אמנון רוברמן, דורי הר-שגל
פתאום דפיקה בדלת הוא אוסף סיפורים קצרים מאת אתגר קרת, שיצא לאור בשנת 2010. זהו אוסף הסיפורים החמישי של קרת לאחר צנורות, געגועי לקיסינג'ר, הקייטנה של קנלר ואניהו, ומקבץ ראשון לאחר 8 שנים בהן פנה לעסוק בעיקר בכתיבת תסריטים לטלוויזיה, לקומיקס ולקולנוע.
הסיפורים מתוארים בסגנון אופייני לקרת, שמשתמש בשפה יומיומית ומתאר מצבים ריאליסטיים שבהם יסודות אבסורדיים או אף פנטסטיים.
בכתיבתו, קרת משלב מאפיינים רפלקסיביים.
כמו שאר חיבוריו של קרת הסיפורים עוסקים בנושאים שונים כמו מוות ("צ'יזוס כרייסט", "סימיון"), בדידות ("בוקר בריאות","לא לגמרי לבד"), סקס ("בזמן האחרון דווקא עומד לי", "אילן") ואפילו על עצם מהותו כסופר ("פתאום דפיקה בדלת").
9. בזמן האחרון דווקא עומד לי
15. לתפוס את הקוקוריקו בזנב
18. מה יש לנו בכיסים?
פת־קיבָּר הוא לחם גס שלא הוצאו ממנו הסובין או שרובו סובין.
הסובין נחשב לחומר גלם הנחות ביותר לאפיית לחם, אחריו במעלה לחם השעורים, והראשון במעלה לחם חיטה.
פת קיבר מופיעה לראשונה במקורות התלמודיים, במסכת פסחים דף מב עמוד א'.
בעניין זה אומר התלמוד על פי מאמר תלמודי זה, פת קיבר קשה לעיכול הגוף ומשום כך גורמת למחלות ולהזדקנות הגוף.
בהלכות ברכות נפסק שצריך להקדים ולברך על פת נקיה שהיא מקמח לבן, על פני פת קיבר.
חיים נחמן ביאליק בספרו אלמנות כותב .
דוד שמעוני בספרו בשבילי הביבר כותב .
נתן יונתן בשירו "שוב יוצא הזמר" כותב "שוב נושאת את פת־קיבר ומים".
דוד פוגל בספר רומן וינאי כותב
פת שלימה הוא סיפור קצר, בן עשרה פרקים, מאת ש"י עגנון.
הסיפור פורסם לראשונה בכתב העת "מאזנים" בשנת 1933, ונכלל כעת בסיפורי "ספר המעשים" שבכרך "סמוך ונראה".
המספר מספר את העלילה בגוף ראשון.
הסיפור התרחש בירושלים, כאשר המספר היה לבדו, משום שאשתו וילדיו יצאו לחוץ לארץ.
עקב כך הרבה המספר לאכול במסעדות.
בסופו של יום שבת חם מאוד יצא המספר לאכול במסעדה.
בדרכו קרא לו זקן אחד, והתברר שזהו דוקטור יקותיאל נאמן.
השניים שוחחו בשמחה, והמספר החל לדבר על ספרו של הדוקטור נאמן, שאותו הוא מתאר:
"אותו ספר נחלקו עליו רוב הדעות.
יש מן החכמים שאומרים כל מה שכתוב בו מפי האדון (....) כתבו יקותיאל נאמן ולא הוסיף על דבריו ולא גרע מדבריו ולא כלום.
ויש אומרים לא כי, אלא נאמן מפי עצמו כתבו ותלה את דבריו באדון אחד שלא ראהו אדם מימיו."
בסוף שיחתם נתן הדוקטור נאמן למספר "צרור מכתבים להביאם לבית הדואר ולשלחם באחריות", והמספר הבטיח לעשות שליחות זו באמונה.
הלך המספר לבית הדואר, אך בדרך תקפו הרעב, והוא החל להתלבט האם ללכת תחילה למסעדה או לבית הדואר.
לבטיו גרמו לו לשנות את דרכו פעמים אחדות, ובסופו של דבר הגיע לפתח בית הדואר.
קודם שנכנס ראה מרכבה ובה מכרו הוותיק, מר גרסלר.
"מר גרסלר זה מכירי הוא, מן המיוחדים שבמכירי.
מאימתי אני מכיר אותו, אפשר שמיום שעמדתי על דעתי מכירו אני, ולא אפריז אם אומר שמיום שאני מכיר אותו לא פסקה אהבתנו." עלה המספר למרכבתו של מר גרסלר, ובנסיעתם נקרה על דרכם מר חפני, ממציאה הטרחן של מצודת עכברים.
בניסיון לחמוק ממר חפני גרם המספר להתהפכות המרכבה, ורק בקושי נחלץ ממנה, מלוכלך וחבול.
ממשיך המספר: "אף שכל איברי היו כואבים לא שכחתי את רעבוני.
נכנסתי למלון שנזדמן לי ראשון.
וקודם שנכנסתי לחדר האוכל נקיתי עצמי מלכלוכי וקינחתי את פצעי ורחצתי את פני וידי." הזמין המספר אצל המלצר את ארוחתו, ובכלל זה גם פת שלימה.
המתין המספר לארוחתו, וראה שהמלצרים משרתים סועדים רבים, גם כאלה שהגיעו אחריו, אך הוא לא קיבל את הזמנתו.
כאשר השעון צלצל עשר ומחצה, נזכר המספר במכתביו של הדוקטור נאמן שהתחייב לשלוח, ועמד מתוך בהלה להביאן לבית הדואר.
בעמידתו נתקל במלצר וגרם לו להפיל את כל האוכל שנשא, שהיה סעודתו של המספר.
המספר המשיך להמתין לסעודתו, אך זו לא הגיעה.
בסופו של דבר הסתיימה פעילות חדר האוכל לאותו ערב, אך המספר נותר בו נעול עד לפתיחתו למחרת.
בשלב זה יצא המספר מחדר האוכל וחזר לביתו כשהוא רעב וצמא, ועדיין מכתביו של הדוקטור נאמן אתו.
הסיפור "פת שלימה" הודפס בארבע גרסאות, בחלקן בשינויים גדולים ובחלקן בשינויים מעטים.
הסיפור פורסם לראשונה בכתב העת "מאזנים" מיום 8 בינואר 1933, בגיליון שהוקדש לח"נ ביאליק במלאת לו 60 שנה.
גרסה שנייה, שונה מאוד מהגרסה הראשונה, הופיעה בשנת 1940 בירחון "גזית" שבעריכת גבריאל טלפיר.
בשנת 1941 נכלל הסיפור בסיפורי "ספר המעשים" שבכרך "אלו ואלו", שיצא לאור ככרך השמיני של כל כתבי עגנון, בגרסתם הראשונה, שהחלה לצאת לאור בשנת 1931. בגרסה זו נעשו שינויים רבים בפרק העשירי של הסיפור.
בגרסתם השנייה של כל כתבי עגנון, שיצאה לאור בשנת 1953, נכלל הסיפור בסיפורי "ספר המעשים" שבכרך "סמוך ונראה".
בגרסה זו נעשו שינויים קלים לעומת קודמתה.
אחדים מפרשני הסיפור השתמשו בהשוואת נוסחיו לשם הבנתו.
אברהם הולץ ציין: "נוסח א' מכיל קטעים ארוכים ומכריעים, שהושמטו בנוסחים הבאים, שהם חיוניים לדעתי להבנה נכונה של הסיפור".
גם הלל ברזל ייחס חשיבות לנוסח הראשון: "הסיפור, במיוחד בנוסחו הראשון, חושף, הרבה יותר משלושת הנוסחים שבאו אחריו, את טיבו של הרובד הסמוי".
לעומתם, הלל ויס וראובן מירקין מעדיפים את הנוסח השני ומציינים: "ואילו לנו נראה שנוסח ב' מגובש יותר, חסכוני ומיטיב לפתח את מימד הביקורת העצמית של המספר המתוודה בפרט בחלקים הטראגי-קומיים, המתרחשים בבית המלון והמְפַתחים את מימד הביזוי העצמי".
בסיפור יש מאפיינים אוטוביוגרפיים אחדים:
על מר גרסלר מספר המספר שטרם עלייתו לארץ ישראל, "אני הייתי בחור והוא זריז לשעשעני עד לאותו לילה שבו נשרף ביתי וכל קנייני עלו באש" - ב-6 ביוני 1924 פרצה שרֵפה בביתו של עגנון בבאד הומבורג, וכל כתבי-היד שלו ואוסף ספריו הגדול עלו באש.
גם לתיאור פרטי השרפה בסיפור יש אופי אוטוביוגרפי.
לאחר השרֵפה עלה המספר לארץ ישראל - באוקטובר 1924, חודשים אחדים לאחר השרֵפה, עלה עגנון שנית לארץ ישראל, והתגורר בירושלים.
בתחילת הסיפור נאמר: "אדם בודד הייתי באותו פרק.
במאמר שפורסם בשנת 1942, לאחר פרסום הגרסה השלישית של "פת שלימה" (בכרך "אלו ואלו"), הציג ברוך קורצווייל את הסיפור "פת שלימה" כאלגוריה.
הדוקטור יקותיאל נאמן הוא משה רבנו, שעליו נאמר: ולפי חז"ל אחד משמותיו היה "יקותיאל" ().
ספרו של יקותיאל נאמן הוא התורה, שאותה כתב מפי הקב"ה (ששמו המפורש נרמז באמצעות סוגריים שבהן ארבע נקודות).
בתיאור מקורו של הספר (האדון או הדוקטור נאמן) נרמז הוויכוח בדבר תורה מן השמים.
צרור המכתבים שמוסר הדוקטור נאמן למספר הוא, לדברי קורצווייל, "המצוות, הפקודה, דרישות החברה, תביעות הכלל, התחייבויותיו המוסריות".
מר גרסלר, לעומת זאת, הוא השטן, המושך את המספר לכל תענוגות העולם הזה.
אברהם בנד, ובעקבותיו אברהם הולץ, מציינים שהשם גרסלר מקורו במילה הגרמנית gräßlich, שפירושה "מחריד".
על פי סמלים אלה, לבטיו של המספר, האם ללכת לדואר או למסעדה, הם המאבק בין יצר הטוב ליצר הרע.
מאבק זה, שלא הוכרע, משום שהמספר לא מילא את השליחות שהוטלה עליו וגם לא השביע את רעבונו, מעורר, על פי קורצווייל, "ביעותי לילה ומחול שדים.
בית אוכל ריק, חריקת מפתח, הנר הכבה, קול שעון איום, עכבר המכרסם, אור ירקרק מעיניו של חתול, הרעש הבודד ממרכבתו של אדון גרסלר, הבגדים המלוכלכים – כל זה עונש מן השמים, יסורי גיהנום כביכול."
הלל ברזל פענח את הנמשל של דמות נוספת המופיעה בסיפור.
לדבריו, "חפני בעל מצודת העכברים הוא הקנאי הדתי, שיש לו פתרונות מזומנים לכול.
הוא צד את החטא ומונע על ידי כך עונש.
אם האני-המספר יאזין לו, תימנע לכאורה הפגישה המסוכנת בינו ובין העכבר המנקר במלבושיו לאחר מכן."
הלל ויס וראובן מירקין מעירים:
הגבלת משמעות הסיפור לפיענוח הצופן, ככל שיהא חשוב, מעלה את השאלה האם המסר של הסיפור הוא דידאקטי בלבד ומסתכם בהצגת העמדה החבוטה, הטוענת כי מי שאינו מאמין בתורה מן השמים הוא אפיקורוס ועונשו רב או שמא פיענוח הצופן הוא רק שלב בחישוף הדרמה הרוחנית והפסיכולוגית הנחשפת בסיפור.
המספר מתאר את ההזמנה שמסר למלצר, ומציין: "וכדי שלא אהא בעיניו הדיוט שאוכל ואינו בורר הוספתי ואמרתי לו דרך חשיבות אבל מבקש אני פת שלימה".
במהלך ההמתנה הממושכת לארוחתו החל המספר להתחרט: "התחלתי מהרהר מפני מה הקדימו אותם לפני, והלוא אני באתי לפניהם.
אפשר מפני שביקשתי פת שלימה ופת שלימה אינה מצויה בשעה זו וממתינים עד שיביא הנחתום פת חדשה ויתנו לי.
התחלתי מוכיח את עצמי על שביקשתי לי פת שלימה בשעה שהייתי מסתפק אפילו בפרוסה קטנה".
למחרת בבוקר, כאשר הגיעו המנקים לחדר האוכל, והופתעו למצוא בו את המספר, "לסוף התחילו צוחקים ושאלו מי הוא זה שמוטל כאן?
בא המלצר ואמר זהו אותו שביקש פת שלימה."
קורצווייל התייחס בקיצור נמרץ למשמעות של "פת שלימה", מונח הלכתי ביסודו שהפך לשמו של הסיפור: "חפץ לבבו לקבל פת שלימה מסמל רק חמדנותה של התשוקה האנוכית".
ויס ומירקין מתייחסים למושג באופן דומה: "הפת השלימה באה לציין כסמל את 'העיניים הגדולות' של האדם בעולם הזה".
יעקב לוינגר לא הסתפק בפירוש קצר זה.
הוא מציין למקורו של המושג בדיני עירוב, במסגרתם אמר הרמב"ם: "אין מערבים בחצרות אלא בפת שלמה בלבד" ().
לוינגר מוסיף שדיני עירוב רלוונטיים לסיפור משום שקיומם "עניין קולקטיבי הוא, שכל בני החצר עושים אותו עשייה משותפת" והוא משמש, למשל, "כשאנשים כמו ד"ר יקותיאל נאמן מוסרים לנו בעצם יום השבת אי-אילו מכתבים, כדי למסור אותם בבית הדואר ולשלחם באחריות".
כמו כן, "לפת שלימה אנו נזקקים לסעודות שבת ויום טוב".
יתירה מזו, לפת ישנו במקורות הקשר מיני ובכך רואה לוינגר בפת השלימה כמשקפת את אופיו הארוטי של מאבק היצרים שבו נתון המספר, שכעדותו התראה עם מר גרסלר "ביותר באותם הימים שאשתי ישבה בחוצה לארץ".
בהתאם למשמעותו הסמלית של הלחם, מפרש לוינגר כי "הפרובלימה הנוקבת בסיפור אינה מאבק יצרים סתמי, אלא יצרו של המספר להשיג מחוץ לבית את מה שניתן למצוא בבית בלבד".
אברהם הולץ פירש ש"פת שלימה" מציינת את ההימשכות אחר עבודה זרה.
פירוש זה מסתמך על הופעתו של מושג זה בסיפור אחר של עגנון, "הנדח".
הלל ברזל שולל פרשנות זו.
מר גרסלר, המסמל את השטן, הוא מכר ותיק של המספר: "מאימתי אני מכיר אותו, אפשר שמיום שעמדתי על דעתי מכירו אני".
טרם עליית המספר לארץ ישראל התנתקו קשריו עם מר גרסלר, אך "כיון שעליתי לארץ ישראל מי נזדמן לי תחילה - גרסלר".
אביעזר רביצקי העיר על כך: "הווה אומר, ארץ ישראל איננה פוטרת אדם מעונשו של מאבק האיתנים המתחולל דרך קבע בין תורת משה לבין מרכבתו של השטן.
בסיפור ישנם רמזים אחדים למקורות תלמודיים האומרים דרשני:
"לא טרחתי בערב שבת ולא היה לי מה אוכל בשבת" – מרמז לפתגם התלמודי "מי שטרח בערב שבת יאכל בשבת, מי שלא טרח בערב שבת מהיכן יאכל בשבת" ().
ויס ומירקין רואים בכך גם משמעות מובלעת: "המספר לא טרח בעולם הזה, הוא ערב שבת, ביזבז את זמנו, חייו יצאו בכדי, ולכן אין לו במה לבוא לעולם הבא".
"מאחר שאיני בקי בהטיית סוסים נהפכה המרכבה עלי" – ניתן לפרש משפט זה כפשוטו, אך קשה שלא לשים לב לביטוי "בקי בהטיה" הנרמז בו.
ביטוי זה מופיע ב ושם משמעותו: היודע לדעת בתולה בלא לפגוע בקרום בתוליה.
בעקבות משמעות זו מציינים ויס ומירקין: שזו "רמיזה הקשורה לפיתויי המין שהמספר נתון להם, או שזו שנינה של עגנון, המתרה במספרו".
הביטוי מופיע גם בסיפורו של ח"נ ביאליק, "אלוף בצלות ואלוף שום", שפורסם כחמש שנים לפני פרסום הגרסה הראשונה של "פת שלימה", ומספר על .
"אותו היום שבת של גלויות היה" – בעקבות המושג יום טוב שני של גלויות, שהוא יום חג נוסף שמוסיפים יהודי התפוצות לכל חג, "שבת של גלויות" הוא יום ראשון, שבאירופה הוא יום שבתון נוסף ליהודים, לאחר שבת.
פרשנות ברוח דומה לסיפור "עד הנה"
פרשנות ברוח דומה לפרשנותו של קורצווייל לסיפור "פת שלימה" נתן הסופר אברהם קריב נושא מרכזי בנובלה "עד הנה" של עגנון.
בנובלה זו מתבקש המספר לטפל בשני חדרים מלאים ספרים שהותיר דוקטור לוי לאלמנתו.
קריב ראה את דוקטור לוי כמייצג את משה רבנו, שני החדרים המלאים ספרים הם שני חדרי התורה – תורה שבכתב ותורה שבעל פה, והאלמנה היא יהדות גרמניה שהפנתה עורף לתורת משה.
לביסוס השערתו הוא מביא, בין השאר, רמז אינטרטקסטואלי: התיאור של דוקטור לוי בנובלה: "זה היה האיש.
פתאום, בקיץ האחרון הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1959 בבימויו של ג'וזף ל.
תסריט הסרט נכתב על ידי גור וידל ומבוסס על מחזה בעל אותו שם של טנסי ויליאמס.
בסרט משחקים אליזבת טיילור, קתרין הפבורן ומונטגומרי קליפט.
מונטגומרי קליפט - ד"ר קוקרוויזט
קתרין הפבורן - ויילוט ויינבול
אליזבת טיילור - קתרין הולי
אלברט דקר - ד"ר לורנס הוקסטנדר
מרסדס מקמברידג' - גרייס הולי
גרי ריימונד - ג'ורג' הולי
הסרט מבוסס על מחזה בעל אותו שם של טנסי ויליאמס.
גור וידל עיבד את המחזה לתסריט, אך הוא לא קיבל קרדיט בסרט.
זהו המחזה השלישי של טנסי שעובד לסרט, אחרי "חשמלית ושמה תשוקה" (1951) ו"חתולה על גג פח לוהט" (1958).
כמו האחרונים גם סרט זה עסק בהומוסקסואליות, ואף יותר בגלוי.
זהו סרטה הראשון של אליזבת טיילור אחרי עזיבתה את אולפני "מטרו גולדווין מאייר".
טיילור שהייתה השחקנית הרווחית ביותר בזמנו שכנעה את מפיקי הסרט ללהק מונטגומרי קליפט.
קליפט, שהיה מכור לאלכוהול עקב תאונה, התקשה לעמוד בקצב הצילומים, ובעקבות זאת עיכב את צילומי הסרט.
מנקייביץ' ביקש ממפיק הסרט סם שפיגל להחליף את קליפט.
אך רוב צוות השחקנים צידד בקליפט.
קתרין הפבורן כעסה על התנהגותו של מנקייביץ' ולאחר סיום צילומי הסרט היא ירקה על פרצופו כאות סלידה.
הפקת הסרט נערכה בין מאי לספטמבר 1959. צילומי הסרט נערכו באנגליה, באיים הבלאריים, בקוסטה בראווה ובספרד.
הסרט הצליח בקופות עם הכנסות גבוהות של כ-6.4 מיליון דולר בהשוואה לתקציב המוערך בכשלושה מיליון דולר.
אליזבת טיילור וקתרין הפבורן היו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, אך הן הפסידו לסימון סיניורה על תפקידה בסרט "מקום בצמרת".
הסרט היה גם מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התפאורה הטוב ביותר.
טיילור והפבורן היו מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר, והראשונה זכתה בו.
פת לחם הוא סיפורו הראשון של יוסף חיים ברנר שיצא לאור בשנת 1900.
ר' חיים פודוואלנר הוא הגיבור אשר גונב חצי ככר לחם מבית־המדרש בשביל ילדיו הנאנקים ברעב, בשביל אשתו החולה שאין ידו משגת לקנות לה תרופה.
מצפונו מייסר אותו ולא מרפה, אך כאשר הוא מגיע לביתו ורואה את "חורבתו", נשכח ממנו כל עניין הלחם, שנופל לבוץ.
המימד הסוציאלי הוא מרכזי בסיפור - ב"גדולתו" היה ר' חיים משרת במרתפי יין של הגביר, אך איבד את משרתו בגלל גזירותיה של הממשלה.
"מי מילל כזה לפני שנים אחדות?
אל לב מי יכול היה לבוא הרעיון, כי הוא יבוא למדרגה כזו?
[...] 'יורד'… ומתהום הנשיה עלה מאליו זיכרון הימים הטובים...".
הגנבה עצמה אינה מאיש עשיר, אלא מעני אחר בבית־המדרש.
ר' חיים אינו בטלן המחזר אל הפתחים, אלא אדם עובד, שהמציאות הכלכלית בעיירה הכריעה אותו.
"הוא נאלץ לבסוף להצטרך לבריות – והעובדה הזאת דיכאה את חייתו כלה".
מעט חפציו של ר' חיים ממושכנים אצל ר' טרפן – "אתנפל לרגליו, אשק את עקביו!" כך שגם השלטון וגם האליטה היהודית מתנכלת לגיבור.
בנוסף, גם בקהילה עצמה אין נחמה: "הרב הלא הוא פרא אדם, בפועל ממש...
"פתאום עכשיו, פתאום היום", המוכר גם בפתיחת הפזמון: "אֲהַבְתִּיהָ" (כך הוא נקרא בפי הזמר החל מ-1994), הוא שיר שנכתב על ידי המשוררת תרצה אתר והולחן על ידי יעקב הולנדר.
השיר בעיבודו של אריה לבנון בוצע על ידי שלמה ארצי בפסטיבל הזמר והפזמון 1970 והגיע למקום הראשון.
היה זה להיטו הראשון של ארצי.
ארצי ביצע את השיר בפסטיבל בטרם השתחרר משירות סדיר בלהקת חיל הים, ולתחרות בבנייני האומה הופיע לבוש מדים.
השיר זכה בפסטיבל, אך אתר נאלצה להיעדר מהאירוע עקב מותו של אביה נתן אלתרמן מספר שבועות קודם לכן.
השיר הופיע בעיבוד שונה באלבום הבכורה של ארצי, "שלמה ארצי", וכן במיני-אלבום הנושא את שם השיר (שיצאו שניהם ב-1970), ובאלבומים נוספים שהוציא מאוחר יותר.
השיר זכה להצלחה רבה ובסוף שנת 1970 אף נבחר למקום הראשון במצעד הפזמונים העברי השנתי, וארצי נבחר לזמר השנה.
הזמר מוטי פליישר ביצע את השיר בתקליט פסטיבל הזמר והפזמון 1970, שיצא בחברת CBS.
בשנת 1994, לקראת "המופע המשולש", הקליט ארצי את השיר מחדש והוציא אותו כסינגל בשם "אהבתיה" בליווי קליפ.
לאלבום שהוציא בשנת 2000 קרא ארצי, בפרפרזה לשיר, "אהבתיהם", ובו הקליט גרסה מחודשת לשיר (בעיבודו של אבי סינגולדה), שממנה השמיט כמה בתים שהופיעו בביצוע המקורי.
השיר בוצע פעמים רבות בגרסאות כיסוי, אחת מהן מופיעה באלבום המופע "כמו ציפור בחדר" בביצוע להקת חינוך מיוחד.
שיבוש המילה "אהבתיה" בשיר וזיהויה בטעות כמילה "אבטיח" הם המקור לשם אתר האינטרנט "אבטיח", המתעד שיבושים דומים בשירים עבריים.
פתאום הורים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1989 בבימוי של ג'ונתן קפלן (הנאשמים), עם ג'יימס וודס, גלן קלוז, מרי סטיוארט מסטרסון וקווין דילון בתפקידים הראשיים.
מרי סטיוארט מסטרסון זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר ב- National Board of Review.
קווין דילון היה מועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר ב-Young Artist Award.
העלילה היא על זוג אמיד ללא ילדים המאמץ תינוק של זוג צעיר וחסר אמצעים.
הסרט דן בבעיית עקרות, הריון בגיל הנעורים ואימוץ.
בני הזוג לינדה (גלן קלוז) ומייקל (ג'יימס וודס) ספקטור הם זוג מבוסס חשוך ילדים.
לינדה נכנסת לדיכאון כל פעם שהיא מוזמנת לימי הולדת של ילדי חברותיה.
לאחר 11 שנים של טיפולי פוריות כושלים הם מתייאשים ומחליטים על אימוץ.
הם בוחרים באימוץ פתוח המקובל בארצות הברית דרך סוכנת אימוץ רשמית שבה פוגשים את האם הביולוגית ושומרים על קשר איתה.
לאחר חקירה ומילוי טפסים, מקשרת הסוכנת בינם לבן האם הביולוגית והם נפגשים.
האם לוסי (מרי סטיוארט מסטרסון) היא נערה בת -17 הנמצאת בחודש השביעי להריונה וגרה עם אב חורג ושני אחים קטנים בדירה קטנה וצפופה.
החבר שלה סם (קווין דילון) גר עם אמו בדירה דלה, עובד במוסך בשכר מינימום ושואף להיות מוזיקאי.
לוסי נכנסה להיריון ממנו ומסרבת לעבור הפלה מלאכותית.
לוסי וסם הסכימו שאין ביכולתם לגדל את התינוק והחליטו למסור אותו לאימוץ.
לינדה ומייקל נפגשים עם לוסי ועוטפים אותה ברוך ואהבה.
כעבור זמן מה נצטרף אליהם סם וגם הוא מתקבל יפה על ידיהם.
לינדה מסדרת בביתם חדר מרוהט יפה לתינוק ומראה אותו ללוסי.
בחדר הלידה עומדים לינדה ומייקל, מחזיקים בידיה של לוסי ומעודדים.
ללוסי נולד בן והוא מועבר לטיפולם.
לינדה מאכילה את התינוק מבקבוק.
לוסי נשארת לבדה במיטתה ואז מחשבות מתחילות להציק לה.
היא מחליטה לקחת את התינוק איתה.
כשמייקל ולינדה מגיעים למחרת לבית החולים הם מקבלים את הבשורה המרה כי התינוק נלקח על ידי אמו.
לאחר זמן מתברר ללוסי ולסם שאין הם יכולים לדאוג לתינוק, ולטובת התינוק מחליטים להחזיר אותו לזוג ספקטור, ולאחר שיסתדרו בחיים יביאו לעולם ילד נוסף.
בזמן הזה מנסים לינדה ומייקל למכור את ביתם וממשיכים בניסיונות למצוא תינוק לאימוץ, עד שיום אחד מגיעים לוסי וסם עם התינוק, ולינדה ומייקל מסכימים בשמחה לקבלו.
לאחר שנה - הספקטורים חוגגים לתינוק יום הולדת.
לוסי עובדת כספרית ובמגירתה נמצאת תמונתו של התינוק.
"פתאום כשלא באת" הוא פזמון שנכתב, הולחן ובוצע על ידי שלמה ארצי בדואט עם גרי אקשטיין.