tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שליטי ממלכת סרדיניה-פיימונטה (להלן ממלכת סרדיניה), שנחלו תבוסה כנגד אוסטריה במלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה, הבינו כי רק בעזרת בעלי ברית יצליחו לנצח.
מסקנה זו הובילה את קמילו בנסו די קאבור, ראש ממשלת ממלכת סרדיניה, לכונן יחסים עם מעצמות אירופאיות אחרות, באמצעות השתתפות חלקית במלחמת קרים.
בוועידת השלום בפריז ניסה קאבור למשוך תשומת לב לאיחודה של איטליה.
קאבור מצא כי הבריטים והצרפתים בעד, אך כלל אינם מעוניינים לפעול נגד האינטרסים של אוסטריה, מאחר שצעדים לכיוון עצמאות איטלקית יאיימו על טריטוריה אוסטרית בלומברדיה ובוונטיה.
שיחות בין נפוליאון השלישי וקאבור לאחר ועידת השלום סימנו את נפוליאון כמועמד לסייע לאיטליה.
ב-14 בינואר 1858 ניסה פליצ'ה אורסיני האיטלקי לרצוח את נפוליאון השלישי.
ניסיון רצח זה הביא אהדה רבה למאמץ האיחוד האיטלקי, והשפיע עמוקות על נפוליאון עצמו, אשר הפך נחוש לעזור לפיימונטה נגד אוסטריה בפעולות ההפיכה שממשלות איטליה יאפשרו בעתיד.
הקיסר נפוליאון השלישי וקמילו בנסו די קאבור, חתמו על הסכם ברית נגד אוסטריה: צרפת תסייע לממלכת סרדיניה במלחמה נגד אוסטריה אם תותקף, ומלכת סרדיניה תעביר בתמורה לצרפת את ניס ואת סבויה.
ברית סודית זו שירתה את שתי המדינות: היא סייעה לשליטי פיימונטה באיחוד חצי האי האפניני תחת בית סבויה, והחלישה את אוסטריה, יריבתה המושבעת של האימפריה הצרפתית תחת שלטונו של נפוליאון השלישי.
קאבור, אשר הותנה בקבלת סיוע מצרפת בתקיפה אוסטרית, הסית את וינה בעזרת סדרת תמרונים צבאיים בקרבת הגבול.
אוסטריה פרסמה אולטימטום ב-23 באפריל 1859, בו דרשה את פירוק צבא סרדיניה.
עקב סירובה של סרדיניה, הוכרזה מלחמה ב-29 באפריל, אשר גררה את צרפת לעימות.
המשמר הקיסרי הובל על ידי אוגיסט רניו דה סן-ז'אן ד'אנז'לי.
הצבא חולק לחמש דיוויזיות, תחת פיקודו של קסטרלברוגו, מנפרדו פנטי, ג'ובאני דורנדו, אנריקו סיילדיני ודומניקו סוצ'יארי.
בנוסף, מתנדבים שירתו בשתי דיוויזיות קלות.
המפקד העליון היה ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה, אשר נעזר באלפונסו פררו לה מרמורה.
תחת פיקודו של פלדמרשל פרנץ גיולאי.
בפתיחת המלחמה, לא היו כוחות צרפתיים באיטליה, ולכן הגיעו כוחותיו של המרשל פרנסואה סרטין קנרובר לפיימונטה בשימוש הגדול הראשון ברכבות.
במקביל הצליחו הכוחות האוסטרים לצבור הישגים רבים כנגד צבא סרדיניה החלש עוד לפני הגעתם של הכוחות הצרפתיים לפיימונט.
הרוזן גיולאי, מפקד הכוחות האוסטריים בלומברדיה, בחר לתקוף מאזור נהר טיצ'ינו.
לרוע מזלו, החל גשם כבד לרדת בזמן הצליחה של הנהר, דבר שאפשר לפיימונטה להציף את שדות האורז שלהם מבעוד מועד ולעכב בכך את התקדמות הכוחות.
האוסטרים תחת פיקודו של גיולאי הגיעו לוורצ'לי, כדי לאיים על טורינו, בעוד שכוחות צרפתים-סרדינים נעו כדי לחזק את אלסנדריה וגשרי נהר פו מסביב לקזאלה מונפראטו גרמו להם לסגת.
ב-14 במאי הגיע נפוליאון השלישי לאלסנדריה, כדי לקחת את הפיקוד.
הקרב הראשון בין כוחות צרפתיים ואוסטרים היה במונטבלו ב-20 במאי, קרב בין כוחות אוסטריים תחת פיקודו של סטדיון מול דיוויזיה בודדת של החיל הראשון של הצרפתים תחת פיקודו של אלי פרדריק פוריי.
הכוח האוסטרי היה גדול פי שלושה, אבל פוריי ניצח בקרב.
בתחילת יוני הגיע הכוח של גיולאי סמוך לרכבת של מג'נטה ותפס עמדות הגנה מזרחית לנהר.
נפוליאון השלישי תקף את ישירות את אזור טיצ'ינו עם חלק מהכוח, כאשר יתר הכוח איגף את הכוחות האוסטריים.
עקב כך נסוג גיולאי רחוק מאוד אל מצודות במזרח לומברדיה, שם שוחרר מתפקידו.
מחליפו של גיולאי היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, אשר ארגן את הכוחות האוסטריים בקו הגנה על השטח האוסטרי שמאחרי נהר מינצ'ו.
השתתפותו של הקיסר בקרב סולפרינו הייתה הראשונה והאחרונה.
צבא של צרפת ופיימונטה כבשו את מילאנו והתקדמו באיטיות מזרחה כדי לסיים את הקרב כנגד אוסטריה בטרם פרוסיה תתערב.
האוסטרים גילו כי הכוחות הצרפתיים נעצרו בברשה, החליטו לנסות להפתיע אותם על ידי מעבר להתקפה.
הכוחות הצרפתיים עברו למגננה, אך אף צד לא ידע באמת היכן יריבו נמצא.
בנדק יחד עם הגיס השמיני הופרדו מהכוח הראשי, אשר הגן על פוזולנגו.
הצעד נחל הצלחה, אם כי יתר הצבא האוסטרי נסוג ברגע שפרצה הסערה הגדולה, ונטש מספר ערים לצבא הצרפתי.
במקביל הביסו מתנדבי ציידי האלפים של ג'וזפה גריבלדי את האוסטריים בקרב ורזה ובקרב סן-פרמו בחלקה הצפוני של לומברדיה.
הפחד למעורבות גרמניה הובילה את נפוליאון לחפש אחר דרך לצאת מהמלחמה, באמצעות חתימה על הפסקת אש עם אוסטריה בווילפרנקה די ורונה.
רוב ממלכת לומברדיה, עם עיר בירתה מילאנו (מלבד מנטובה ולגנגו והשטח סביבן) עברה לידי צרפת, אשר מיידית הסיגה את כוחותיה מהן לסרדיניה.
השליטים במרכז איטליה, אשר גורשו עקב ההפיכה, הורשו לשוב.
ההסכם אשר נעשה על ידי נפוליאון, מאחרי גבם של בעלי הברית הסרדינים, הוביל לזעם רב בסרדיניה – קאבור בעצמו התפטר כאות מחאה.
בכל אופן, הסכם וילפרנקה הוחלף בנובמבר בהסכם ציריך.
מדינות מרכז איטליה נכבשו על ידי הפיימונטסים, אשר לא שיתפו פעולה בהשבת השליטים הקודמים, והצרפתים לא שיתפו פעולה באכיפת הסכם הפסקת האש.
האוסטרים נותרו מתוסכלים והצרפתים כשלו בביצוע הסכם.
בשנה שלאחר מכן, 1860, בעזרת אישור בריטי וצרפתי, דוכסות פארמה, דוכסות מודנה, הדוכסות הגדולה של טוסקנה ושטחי האפיפיור – סופחו לממלכת סרדיניה, וצרפת קיבלה את ניס וסבויה כפי שסוכם.
מהלך זה הוביל למשלחת בראשות גריבלדי לסיציליה, אשר השלימה את איחוד איטליה.
26 במאי, ציידי האלפים של ג'וזפה גריבלדי התעמתו עם כוחות אוסטריים תחת פיקודו של פלדמרשל לוטננט קרל ברון אורבן בקרב ורזה;
20 במאי, חי"ר צרפתים ופרשים סרדינים הביסו את הצבא האוסטרי, אשר נסוג, ליד קרב מונטבלו;
27 במאי, "ציידי האלפים" הביסו את אורבן בקרב סן פרמו, ונכנסו לקומו.
30 במאי, כוחות סרדינים הביסו את צבא אוסטריה בקרב פלסטרו;
4 ביוני, בקרב מגנטה, הצרפתים הביסו את האוסטריים;
21 ביוני/24 ביוני, בקרב סולפרינו, סרדינים וצרפתים הביסו את הכוחות האוסטריים ואת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הקרב הטיל רושם רב על ז'אן אנרי דינן אשר ייסד את הצלב האדום;
11 ביולי, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, התמודד עם הפיכה בהונגריה, פגש את נפוליאון השלישי בווילפרנקה די ורונה, בה חתמו על הפסקת האש.
מלחמת אזרחים היא קשת סיפור ואירוע קרוסאובר נרחב ביקום מארוול שפורסם על ידי חברת מארוול קומיקס מיולי 2006 ועד ינואר 2007 למשך 103 חוברות.
המיני סדרה הראשית נכתבה בידי מארק מילר ואוירה על ידי סטיב מקניבן למשך 7 חוברות.
קשת הסיפור בונה על העלילות הקודמות שהביאו לנקודת הרתיחה, כדוגמת "האוונג'רס מתפרקים", "בית אם" ו"מלחמה סודית".
המשפט בו השתמשו לצורך פרסום האירוע היה "לצד מי אתה?".
עלילת הסרט "קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים" אשר עלה לאקרנים במאי 2016 מבוססת באופן רופף על אירוע זה.
הכלי העלילתי העומד מאחורי אירועי "מלחמת אזרחים" הוא הצגתו של חוק רישום העל-אנושיים בארצות הברית.
החוק דורש מכל אדם בעל כוחות-על להירשם בממשלה הפדרלית כ"כלי נשק אנושי להשמדה המונית", לחשוף את זהויותיהם בפומבי ולהתחיל באימונים מתאימים לצורך מידור כוחותיהם.
אלה אשר נרשמים מקבלים הזדמנות לעבוד עבור סוכנות S.H.I.E.L.D ולהרוויח משכורת ככל אדם רגיל.
גיבורי-העל ביקום מארוול מתפצלים עד מהרה לשתי קבוצות - האחת מאמצת לחיקה את החוק כחובה אחראית ומוסרית ועומד בראשה איירון מן, והשנייה מתנגדת לחוק מהסיבה שהיא מפרה את זכויות האדם ואת האנונימיות שהזהות הסודית מאפשרת והעומד בראשה הוא קפטן אמריקה.
מספר נבלי-על גם הם בחרו לקחת צד.
לוק קייג' האפרו-אמריקני, שהיה בעברו גיבור-העל פאוור מן, השווה את חוק רישום העל-אנושיים לעבדות.
אחרים השוו את החוק לנורמה לפיה שוטרים וחיילים פועלים.
"מלחמת אזרחים" עוקבת אחר יישום חוק רישום העל-אנושיים והשלכותיו.
הצעת החוק המחוקקת דורשת את רישומו המנדטורי של כל אדם בעל כוחות-על המתגורר בתחומי ארצות הברית.
החוק עלה בעקבות לחץ ציבורי הדורש לקיחת אחריות על מספר אירועים על-אנושיים שגרמו לנזק ולאובדן חיי אדם ביקום מארוול, כדוגמת אירועי "מלחמה סודית" על מנהטן, ומסע ההרג של הענק הירוק בלאס וגאס, שהוביל למותם של 26 בני אדם.
כאשר אוכלוסיית המוטאנטים הופחתה בצורה דרסטית בעקבות אירועי "בית אם" (שהם עצמם נגרמו בגלל מוטאנטית, מכשפת השני), החלה להתעורר היסטריה אנטי-מוטאנטית בידי קבוצות קיצוניות שונאי מוטאנטים.
הדבר אילץ את המוטאנטים הנותרים, 198 במספר, לחפש מקום מפלט באחוזת אקסבייר, ועזר להגברת התמיכה בחוק הרישום.
התמיכה הציבורית בגיבורי-העל צנחה עוד יותר לאחר שקבוצת גיבורי-על צעירים בשם "הלוחמים החדשים" עמדה מאחורי ניסיון לעצור נבלי-על לצורך רייטינג גבוה עבור תוכנית מציאות.
בקרב שהתרחש, הנבל ניטרו השתמש בכוחות ההרסניים שלו כדי לשטח מספר בנייני רחוב, ביניהם בית ספר יסודי, ולגרימת מותם של 600 אזרחים, 60 מהם ילדים.
חבר הלוחמים החדשים ספידבול הוא היחיד ששרד, בנוסף לניטרו.
אף על פי שרבים מגיבורי-העל עזרו במשימות החיפוש וההצלה, היו מספר מקרים בודדים של מעשי נקמנות, והתמיכה לחקיקה רק גברה.
עצם הרעיון שגיבורי-על יצטרכו להירשם פילגה את קהילת גיבורי-העל לשתי קבוצות עיקריות.
טוני סטארק, שידוע כגיבור-העל איירון מן, עמד בראש התומכים בחוק (אף על פי שבתחילה ניסה לעצור את חקיקתו), וסטיב רוג'רס, הידוע כגיבור-העל קפטן אמריקה, עמד בראש אלה המתנגדים לחוק.
סטארק, יחד עם ריד ריצ'רדס והנרי פים, טען כי בעקבות הנוף הפוליטי המשתנה - התנגדות לחוק היא חסרת משמעות, וכי הגיוני הדבר שלגיבורי-העל תהיה הכוונה, פיקוח ואימונים נחוצים.
לעומתו, רוג'רס - יחד עם לוק קייג' וסמואל וילסון - טען כי הסודיות נחוצה לגיבורי-העל כדי להגן על מספר אספקטים שבחייהם ה"נורמליים", כמו נשים וילדים, וכן מאפשרת להם לפעול בכל האמצעים הדרושים בדרך שכוחות החירום הרגילים לא יכולים להתמודד עמה.
אף על פי ש-S.H.I.E.L.D היא סוכנות מטעם האומות המאוחדות, היא נטלה את הפיקוד על אכיפת החוק תחת פיקוחה של מריה היל, המנהלת בפועל.
בתחילה, הגיבורים המתנגדים לחוק הרישום המשיכו להילחם בנבלי-על כרגיל, תוך כדי רדיפה מצד הרשויות.
התקרית הגדולה הראשונה במלחמה הייתה כאשר איירון מן שכנע את ספיידרמן לחשוף את זהותו הסודית, דבר שזה האחרון עבד עליו קשה.
דבר זה גרם לגיבורי ונבלי-על שונים ביקום מארוול לבחור צד, אך סייקלופס הודיע כי האקס-מן יישארו נטרלים במאבק, מה שהופר חלקית כאשר וולברין ניסה לצוד את ניטרו.
השפעתה של המלחמה הכתה גם בקבוצות-על אחרות.
קבוצת ת'נדרבולטס הפכה לאוכפי החוק, קבוצות האוונג'רס הצעירים ו-Runaways חברו כדי להיאבק בממשלה ובסוכנות S.H.I.E.L.D ופושעי ארגוני הפשע השונים נמלטו לקנדה.
הסכסוך הסלים כאשר קפטן אמריקה הוביל את גיבורי ונבלי-העל המתנגדים לחוק הרישום כקבוצת האוונג'רס הסודיים.
בעודו לוחץ ידיים עם איירון מן, קפטן אמריקה השתמש במכשיר נסתר כדי להשבית את שריונו והכה את איירון מן בהפתעה.
קרב ציבורי פרץ בין שני הצדדים, אשר במהלכו, שיבוט של תור הנעדר נשלח לסייע בעצירת מתנגדי החוק.
הוא הרג את גוליית, ובעוד תומכי החוק מנסים לשלוט בו, מתנגדי החוק ברחו.
על מנת לכלוא את מתנגדי-החוק, איירון מן וריד ריצ'רדס בנו את כלא 42 באזור השלילי, הנקרא כך היות שהוא הפרויקט ה-42 מאז אסון סטמפורד.
מגלה כי מתנגדי-החוק יכלאו ללא הגבלת זמן, ספיידרמן עבר לצד מתנגדי החוק והצטרף לאוונג'רס הסודיים של קפטן אמריקה.
המעניש מוסר להם את תוכניות כלא 42 תוך כדי דרך לחדירת בניין בקסטר, מטה קבוצת ארבעת המופלאים והמקום בו שוכן הפורטל לכלא.
האוונג'רס הסודיים ובני בריתם הגיעו לכלא האי של רייקר, ובבגידתה של טיגרה, נתקלו באיירון מן, כוחות תומכי-הרישום ומספר נבלי-על נשלטים על ידי ננו-בוטים.
האלקלינג שינה צורה להנרי פים, ועזר לשחרר את הגיבורים הכלואים מה שהוביל לקרב בין שני הצדדים.
באמצע הקרב מסווה מעביר את כל כוחות שני הצדדים למרכז ניו יורק, שם תומכי-הרישום מתאחדים עם שיבוטו של תור וקפטן מארוול, ואילו מתנגדי-החוק עם נאמור וצבא אטלנטיס.
קפטן אמריקה נאבק באיירון מן, ששריונו אוים על ידי ויז'ן השני.
כאשר קפטן אמריקה עמד להנחית את המכה הניצחת, מספר אנשי שירות חירום ללא כוחות על עצרו בעדו.
ברצון למנוע פגיעה ברכוש ושפיכות דמים נוספת, קפטן אמריקה נכנע.
שבועיים לאחר מכן נוצרה "יוזמת חמישים המדינות" והאוונג'רס העוצמתיים התאספו כצוות.
איירון מן מונה למנהל סוכנות S.H.I.E.L.D, ואילו מריה היל ירדה לתפקיד סגנו.
גיבורים אחדים עברו לקנדה, וחלקם - כדוגמת האוונג'רס החדשים - ירדו למחתרת.
רבים מהאוונג'רס הסודיים קיבלו חנינה ממשלתית, אך קפטן אמריקה נכלא.
על מדרגות בית המשפט, קרוסבונז ושרון קרטר אשר הופנטה על ידי דוקטור פאוסטוס ירו למוות בקפטן אמריקה, מה שהביא לסיום מלחמת האזרחים.
המעניש החליף את מקומו של הקפטן לזמן מה, וחייל החורף נעשה קפטן אמריקה החדש עד לחזרתו של קפטן אמריקה המקורי.
קבוצת אנטי-רישום בולטת, בה היו רוב מתנגדי חוק הרישום, הייתה קבוצת האוונג'רס הסודיים הראשונה.
הדמויות אשר לא לקחו צד ונשארו נטרלים במאבק היו דוקטור סטריינג', הדבר, הפנתר השחור, סטורם וכתב ה"דיילי ביוגל" בן יוריק.
אירועי "מלחמת אזרחים" הביאו להתנקשות בקפטן אמריקה בידי שכיר החרב קרוסבונז, אותו שכר הגולגולת האדומה, וסוכנת S.H.I.E.L.D שרון קרטר שטופת המוח.
כמו כן, יוזמת חמישים המדינות יוצאת לדרך, לפיה בכל מדינה תוקם קבוצת גיבורי-על תחת חסותה של סוכנות S.H.I.E.L.D.
טוני סטארק מקבל את תפקיד ראש סוכנות S.H.I.E.L.D ומקים קבוצת אוונג'רס משלו, "האוונג'רס העוצמתיים".
קבוצת האוונג'רס החדשים יורדת למחתרת, ואיירון פיסט, דוקטור סטריינג' ורונין (קלינט בארטון) מצטרפים לקבוצה.
קבוצת ת'נדרבולטס הופכת לסוכנות פדרלית, כאשר נורמן אוסבורן משמש כמנהל בפועל.
מיסטר פנטסטיק והאישה הבלתי-נראית לוקחים זמן היעדרות מארבעת המופלאים, ומחליפים אותם הפנתר השחור וסטורם.
מלחמת אוגנדה–טנזניה הייתה מלחמה בין אוגנדה לטנזניה שהחלה ב-30 באוקטובר 1978 והסתיימה ב-11 באפריל 1979, בניצחון טנזני.
המלחמה הובילה להפלת שלטונו של נשיא אוגנדה אידי אמין.
יחסי אוגנדה–טנזניה, היו מתוחים בשנים שקדמו למלחמה.
אחרי שאידי אמין תפס את השלטון באוגנדה ב-1971, הציע המנהיג הטנזני ג'וליוס נייררה, מקלט לנשיא אוגנדה המודח מילטון אובוטה.
במקביל, כ-20,000 פליטים אוגנדים נמלטו לטנזניה, עקב ניסיונותיו של אמין לחסל את האופוזיציה באוגנדה.
כשנה לאחר מכן, קבוצה של פליטים אוגנדים הנמצאים בטנזניה, ניסתה ללא הצלחה, לפלוש לאוגנדה ולהדיח את אמין.
אמין האשים את נייררה בחימוש ובגיבוי אויביו והיחסים בין שתי המדינות החלו להחריף.
באוקטובר 1978, חיילים עשו לאמין מארב בבית הארחה לנשיאות בקמפלה, אבל הוא נמלט עם משפחתו במסוק.
זה היה בעת שאמין התמודד עם התנגדות הולכת וגוברת לשלטונו מתוך אוגנדה.
כאשר הגנרל מוסטפא אדריסי, סגנו של אמין, נפצע בתאונת דרכים חשודה, הורה אמין על שליחת כוחות להילחם נגד המורדים (שכללו אנשי גדוד עלית סימבה), שחלקם נמלטו לתוך טנזניה.
המרד עבר גם לטנזניה, שם גולים החליטו להצטרף ללחימה נגד אמין.
ב-30 באוקטובר 1978, אוגנדה הכריזה על מצב מלחמה נגד טנזניה, ושלחה כוחות לפלוש לאזור נהר קאגרה, במטרה לספחו.
נייררה גייס חיילים רבים כדי למנוע את המתקפה האוגנדית, ובתוך מספר שבועות מספר החיילים בצבא האוגנדי גדל מכ-40,000 חיילים לכיותר מ-100,000 חיילים, כולל אנשי משטרה, שירות בתי הסוהר, מיליציה ועוד.
אל טנזניה הצטרפו גם קבוצות של גולים אוגנדים בטנזניה, אשר נמלטו מאוגנדה כמה שנים קודם לכן, עם עלייתו של אמין לשלטון.
הגולים הללו נפגשו בעיר מושי, והתאחדו ונקראו בשם "צבא השחרור הלאומי של אוגנדה".
צבא טנזניה רכש משגרי רקטות מברית המועצות, שאיתם הם החלו לירות על מטרות אוגנדיות.
השפעתם של כלי הנשק רבי העוצמה, כמו הקטיושה, הסיגה את הכוחות האוגנדים, דבר שהפתיע את תושבי טנזניה, שכן מדינתם לא הייתה מוכנה כלל להגן מפני פלישה.
יתרה על כך, השימוש במספר משגרי הרקטות וכלי נשק כבדים אחרים אפשרו לכוחות הטנזנים לגרום לאוגנדה לסגת בהדרגתיות, שכן הצבא האוגנדי לא היה מסוגל להתמודד עם הצבא הטנזני החזק.
הדיקטטור הלובי, מועמר קדאפי שלח משלחת לובית הכוללת כ-25,000 חיילים כדי לסייע לאידי אמין.
הכוח הלובי נועד לפעול ככוח תומך לצבא האוגנדי, ובמידת הצורך לסייע להם במאבק נגד טנזניה.
עם זאת, זמן קצר לאחר שהכוח הגיע לטנזניה, המשלחת הלובית מצאה את עצמה נלחמת ישירות נגד טנזניה, מקו החזית.
בינתיים, בעוד הלובים נלחמים ומתים כדי להגן על ארץ בני בריתם.
יחידות רבות של הצבא האוגנדי, השתמשו במשאיות האספקה שלהן כדי לשאת את עושרן החדש, שנלקח מטנזניה הרחק מהחזית.
המשלחת הלובית הייתה מאורגנת מיחידות של צבא לוב וארגונים נוספים.
הטנזנים, התקדמו צפונה לקמפלה, אך נעצרו ליד הביצה העמוקה שמצפון ללוקאיה.
הטנזנים החליטו לשלוח את חטיבה 209 ישירות לכביש המהיר שמעל הביצה, בעוד חטיבה 208 עקפה את הקצה המערבי של הביצה, כחלופה למקרה שהכביש נחסם או נהרס.
בין ה-10 במרץ ל-12 במרץ 1979, התרחש קרב לוקאיה בין הצבא הטנזני לצבא הלובי, אשר נתמך בכמה יחידות של הצבא האוגנדי.
ב-10 במרץ, יחידה לובית התנגשה עם הכוח הטנזני בלוקאיה, וגרמה לחטיבה 201 הטנזנית לסגת בחזרה באי-סדר.
התקפת נגד טנזנית נערכה ב-11 במרץ, בהשתתפות חטיבה 201 המאורגנת מחדש אשר התקיפה מדרום וחטיבה 208 מצפון מערב.
מתקפת הנגד הטנזנית הייתה מוצלחת וכמעל 200 חיילים לובים נהרגו.
הכוחות הטנזנים לא נתקלו בהתנגדות קשה לאחר קרב לוקאיה.
הם התקדמו מערבה לעבר הבירה קמפלה, תחילה כבשו את נמל התעופה הבינלאומי אנטבה לאחר כמה קרבות והגיעו לאחר מכן לקמפלה ב-10 באפריל 1979.
מעט יחידות לוביות או אוגנדיות התנגדות באופן קשה, אבל הבעיה של הכוחות הטנזנים הייתה חוסר במפות של קמפלה.
אידי אמין נמלט תחילה ללוב ולאחר מכן לערב הסעודית.
הכוחות הלובים נמלטו לג'ינגה וחזרו לבסוף דרך קניה ואתיופיה.
הצבא הטנזני נשאר באוגנדה כדי לשמור על השלום במדינה וה-UNLF ארגן בחירות על מנת להחזיר את אוגנדה לשלטון אזרחי.
התקופה שלאחר הדחתו של אידי אמין הייתה תקופה עזה של לחימה פוליטית על מנת להיות בשלטון באוגנדה בין יריבים פוליטיים ואתניים.
יוסוף לול מונה לנשיא אוגנדה הזמני בין ה-13 באפריל ל-20 ביוני 1979. ביוני 1979, בעקבות מחלוקת על היקף הסמכויות הנשיאותיות, הוועדה המייעצת הלאומית, שהייתה אז גוף השלטון העליון של ה-UNLF, החליפה את לול עם גודפרי בינייסה.
בינייסה עצמו הודח ב-12 במאי 1980 על ידי הוועדה הצבאית, גוף רב עוצמה גם הוא של ה-UNLF בהנהגתו של פאולו מוואנגה ויוורי מוסווני.
הוועדה הנשיאותית של אוגנדה, אשר הייתה בעלת שלושה חברים מונתה להנהיג את אוגנדה.
ועדה זו שלטה באוגנדה עד הבחירות הכלליות במדינה בדצמבר 1980. בבחירות אלו נבחר מילטון אובוטה להיות נשיא אוגנדה.
הבחירות היו שנויות במחלוקת, מוסווני טען להונאת בחירות והכריז על מרד מזוין נגד ממשל אובוטה, והביא את אוגנדה למלחמת האזרחים האוגנדית.
טנזניה לא זכתה לגיבוי מהאיחוד האפריקאי, אשר גינה את טנזניה בגין תוקפנות והפרת הריבונות של אוגנדה לדבריו.
בשל כך, ממשלת טנזניה נאלצה לחוקק את החוק לפלישה ולשמירת תפקידים למען שמירת השלום, דבר אשר הוביל את המדינה לעוני.
טנזניה לא הצליחה להתאושש מעלות המלחמה, עד שבשנת 2007 אוגנדה שילמה את חובותיה בחזרה לטנזניה.
הסרט "עלייתו ונפילתו של אידי אמין" יצא לאחר המלחמה.
הסרט מתאר בפשטות רבה את הרקע למלחמה ואת המלחמה עצמה.
לפי הסרט, אמין מצהיר על כוונתו לפלוש לטנזניה, בין היתר בגלל תמיכת טנזניה בפעולות גרילה נגד אוגנדה, וכן משום ש"אוגנדה תהיה אז גדולה מאוד על המפה".
לאחר שהסרט הראה את הכוחות האוגנדים פולשים לטנזניה וקטעי צילום של הנשיא ג'וליוס נייררה מדבר, קריין הסרט מצהיר כי צבא ממושמע בעל 30,000 חיילים פלש לאוגנדה (הכוונה היא לצבא הטנזני).
ההגנות האוגנדיות מוצפות בקלות, ואמין ויועציו נמלטים מאוגנדה.
מלחמת אוסטריה–הונגריה הייתה עימות צבאי בין ממלכת הונגריה תחת מתיאש קורבינוס לבין בית הבסבורג בארכידוכסות אוסטריה תחת פרידריך החמישי, ארכידוכס אוסטריה (אשר היה גם קיסר האימפריה הרומית הקדושה כפרידריך השלישי).
המלחמה נמשכה משנת 1477 עד 1488, והביאה הישגים משמעותיים עבור מתיאש, אשר השפיל את פרידריך, אולם ההישגים שלו התמוססו בעקבות מותו המפתיע של מתיאש בשנת 1490.
פרידריך ומתיאש היו יריבים מעת שמתיאש הפך למלך הונגריה בשנת 1458 לאחר מותו של דודו של פרידריך - לסלו החמישי, מלך הונגריה.
בשלב זה, פרידריך החזיק את הכתר הקדוש של הונגריה, והיה מועמד להיות מלך הונגריה בעצמו.
מתיאש, שגובה על ידי ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, ואף התחתן בשנת 1461 עם בתו קתרינה, ניצח את פרידריך, ובשנת 1463 נחתמה אמנת וינר נוישטט, שבה פרידריך הכיר דה פקטו במתיאש כמלך הונגריה, וקיבל בתמורה פיצוי כספי גדול מאוד.
בסוף 1466 הטיל האפיפיור פאולוס השני נידוי על ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, וקרא לאצילים הבוהמיים להדיחו.
האצילים הבוהמיים פנו למתיאש הראשון, מלך הונגריה לעזרה, ובמרץ 1468 פלש מתיאש למוראביה, בטענה שהוא מגן על הקתולים במדינה.
ייז'י מפודבראדי פנה לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, והציע לו להכיר בבנו ולדיסלב כיורשו, בעד לתמיכתו נגד מתיאש הוניאדי.
בתחילת 1469 הכריח ייז'י מפודבראדי את מתיאש הוניאדי לחתום על הסכם שלום, אולם בתגובה הכתירו האצילים הבוהמיים את מתיאש למלך בוהמיה.
ייז'י מפודבראדי חזר על הצעתו לקז'ימייז' הרביעי, והוא פתח בדיונים על כך עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם ב-22 במרץ 1471 מת לפתע ייז'י מפודבראדי.
המלחמה נמשכה לסירוגין עד לשנת 1478, ואז הגיעו לפשרה שהתקבלה על ידי שני המלכים; לשניהם ניתנה הזכות להשתמש בתואר מלך בוהמיה, אך רק מתיאש נדרש להתייחס כך אל ולדיסלב בהתכתבותם.
הפשרה גם הסמיכה את ולדיסלב לפדות את שלושת המחוזות עבור 400,000 פלורינים זהב לאחר מותו של מתיאש.
באותה העת, הקיסר פרידריך היה מעורב בסכסוך הצרפתי-הבסבורגי על דוכסות בורגונדיה עם לואי האחד עשר, מלך צרפת, שאף סייע בתחילה למתיאש נגד ההוסיטים במלחמת בוהמיה.
מאידך, פרידריך תמך בולדיסלב השני, מלך בוהמיה נגד מתיאש, ובעקבות כך פלש מתיאש בשנת 1477 לאוסטריה.
לאחר שחתם על הסכם שלום עם המלך ולדיסלב בשנת 1478, יכול היה מתיאש להתרכז במערכה האוסטרית שלו נגד פרידריך.
כמה מן הקרבות הבולטים ביותר של המלחמה האוסטרית-הונגרית היו:
הקיסר פרידריך נכשל בהשגת עזרת הנסיכים הבוחרים והערים הקיסריות.
בשנת 1483 הוא נאלץ לעזוב את הופבורג, בית המגורים שלו בווינה, ונמלט אל וינר נוישטט, שאף עליה הוטל מצור על ידי כוחותיו של מתיאש במשך 18 חודשים, עד שהמבצר נכבש בשנת 1487. פרידריך ברח לגראץ, ומשם ללינץ באוסטריה עילית.
בית הבסבורג, למרות שהיו בעלי כוח רב-עוצמה לגבי נישואים ופוליטיקה - היו חלשים יחסית בכוחות צבאיים.
היו להם מעט מאוד משאבים שהיו יכולים להתמודד עם הצבא השחור של הונגריה, או עם שכירי החרב בפיקודם של אישטוואן החמישי באטורי ולורנס מלוק, אשר כבשו את רוב שטחי אוסטריה תחתית.
בעקבות הכיבוש של וינה וערים אחרות, המלחמה הגיעה לסיומה עם שביתת נשק בשנת 1488, למרות שבית הבסבורג שמרו על השלום, בשנת 1490 מת מתיאש באופן מפתיע, ובנו יאנוש היה חלש מדי מכדי לשמור על הישגיו, והאצילים ההונגרים היו אנוכיים מכדי להגן על בית המלוכה.
כאשר מתיאש קורבינוס מת משבץ ב-6 באפריל 1490, פרידריך הצליח להחזיר לשליטתו את שטחי אוסטריה, אולם הוא לא יכול לתפוס את כס המלוכה ההונגרי.
בשנת 1491 חתם בנו מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה על שלום פרשבורג עם ולדיסלב יגלו, שבו ולדיסלב נבחר למלך הונגריה, אולם מקסימיליאן יירש אותו אם לא יהיו לו בנים.
אולם, בשנת 1506 נולד לוולדיסלב בן, לאיוש, ובשל כך בשנת 1515 אורגנה חתונה כפולה, שבה אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה התחתנה עם נכדו של מקסימיליאן, פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ואילו נכדתו של מקסימיליאן, מריה, ארכידוכסית אוסטריה, התחתנה עם לאיוש מהונגריה, והחתונה הכפולה נחגגה בקתדרלת סטפנוס הקדוש.
בתקופת שלטונו בהונגריה, ולדיסלב יגלו ביטל רבים מפעולותיו של מתיאש, וביניהם את הרפורמה במערכת המיסוי, צבא קבע, והסמכות המרכזית של השליט.
פעולות אלו, וחוסר רצונם של האצילים ההונגריים לפעול בשותפות עם זה, גרמו להיחלשות המדינה עד 1526, כאשר הונגריה הובסה על ידי האימפריה העות'מאנית בקרב מוהאץ', ולאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה נהרג בקרב.
פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה טען לזכות הירושה, בשל נישואיו לאנה, נסיכת בוהמיה והונגריה, ולאחר שקיבל את הסכמת אחיו קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כמו גם את הסכמת האצולה ההונגרית, הוא הוכתר ב-24 בפברואר 1527 בפרשבורג למלך הונגריה, והניח את הבסיס להקמת המלוכה ההבסבורגית.
במהלך המאה ה-19 סבלה קולומביה מחוסר יציבות פוליטי, אשר הקצין במיוחד במהלך 1886, אז הוחלפה החוקה מ-1863 במסמך שמרני יותר ועוררה התנגדות מצד הליברלים.
התאריך שנקבע לתחילת המרד היה ה-20 באוקטובר 1899, אך כיוון שהיו ספקות והססנות בקרב הליברלים לגבי האפשרות שיצליחו להתעמת בכח עם השמרנים הוא נדחה מעט.
בנוסף, המרד התחיל במחוז סוקורו, סנטנדר, שם המורדים חיכו לתגבור צבאי מוונצואלה.
השמרנים סבלו מפילוג פנימי והתפצלו לשני זרמים, שהביאו לכך שהנשיא סנסלמנטה הוחלף בחוזה מנואל מרוקין.
בתגובה, הליברלים מינו את גבריאל ורגס סנטוס לנשיאות מצידם.
שני הצדדים זכו בהישגים משמעותיים בקרבות כאלו, והפסדים כואבים בקרבות אחרים.
לאחר הקרב בפלונגרו, בו הדפו השמרנים את הליברלים במתקפת-נגד עקובה מדם, התפצלו גם הליברלים לשני פלגים שונים והשמרנים האמינו שהגיעה ההזדמנות לסיים את המלחמה, שהתרכזה אז במחוז פנמה (שהייתה בשליטת קולומביה דאז) ובחוף הקריבי.
במקביל, דעכה התמיכה מוונצואלה בליברלים, אשר חזתה בתבוסותיהם והאמינה שלא יוכלו לנצח במלחמה, דבר שהוביל להתדרדרות מהירה במצבם.
הסכם שלום נחתם בין שני הצדדים בנרלנדיה ב-1902 וסיים את הלחימה בפנמה.
מאוחר יותר הגיע איום מצד נשיא ארצות הברית, טדי רוזוולט, שהיה מעוניין בהמשך חפירת תעלת פנמה ועצירת הלחימה באותו אזור הייתה אינטרס חשוב מבחינתו.
בשל כך נחתם בעידוד אמריקאי הסכם ויסקונסין – שסיים לחלוטין את המלחמה.
מלחמת אוכל היא התנהגות קולקטיבית כאוטית בה המשתתפים משליכים אוכל זה על זה.
השלכת האוכל אינה מיועדת לפגוע במשתתפים, אלא להצית קטטה של השלכות אוכל הדדיות.
במריבות אוכל מאורגנות, בדרך כלל "כלי הנשק" הם כולם מסוג אחד, או במגוון מוגבל.
במאבק אוכל מאולתר ישתמשו המשתתפים בכל המזון העומד לרשותם.
אף שלרוב מלחמת האוכל היא בהשתתפותם של צעירים, למלחמות אוכל יש היסטוריה ארוכה של קיום כסוג של בידור או בילוי ציבורי.
קרבות אוכל היו נפוצים באירופה כבר בראשית ימי הביניים, בעיקר בפסטיבלים עונתיים בקיץ.
מלחמות אוכל התרחשו גם כחלק מאלימות מחוקקים, והן גם מהוות מוטיב חוזר בקרבות ב-WWE.
קרבות האוכל המאורגנים הגדולים ביותר הם פסטיבל טומטינה שנערך מדי שנה בוולנסיה שבספרד וקרב התפוזים שנערך בעיר איווריאה שבאיטליה.
מלחמות אוכל קיבלו תפקיד מרכזי בקומדיות סלפסטיק, כשצורתן המקובלת ביותר היא באמצעות הטחת עוגה.
מלחמות אוכל מופיעות לעיתים בסדרות טלוויזיה ובספרות ילדים, בדרך כלל כדוגמה להתנהגות ילדותית ופזיזה.
מלחמת אוקראינה–רוסיה (או הפלישה הרוסית לאוקראינה; מכונה ברוסיה: המבצע הצבאי המיוחד באוקראינה) היא עימות צבאי בין רוסיה (בסיוע בלארוס) לבין אוקראינה, שפרץ ב-24 בפברואר 2022 כאשר כוחות רוסיים ובני בריתם תקפו את אוקראינה וחדרו לשטחה מצפון, ממזרח ומדרום.
במקביל למתקפה הקרקעית, הטיל צי הים השחור מצור על נמלי אוקראינה.
אף שההערכות לגבי כמות הנפגעים במלחמה רחבות מאוד, המלחמה הפכה לקטלנית ביותר על אדמת אירופה מאז מלחמת העולם השנייה, תוך שהיא עוברת את מספר ההרוגים במלחמת בוסניה.
מתוך הערכה רוסית שניתן יהיה להביא להפלת הממשל באוקראינה באמצעות מלחמת בזק, התקדמו הרוסים בשלושת הימים הראשונים של הפלישה במהירות.
בעיקר בציר בלארוס–קייב, במחוז סומי בצפון מזרח אוקראינה ובמחוז חרסון בדרום המדינה.
אולם התנגדות אוקראינית עזה ויעילה מהצפוי, ובעיות לוגיסטיות שונות גרמו במהרה להאטת קצב ההתקדמות של הכוחות הרוסיים ולבלימה כמעט מוחלטת של התקדמותם במספר אזורים.
הצבא האוקראיני קיבל כמויות גדולות של ציוד לחימה מתקדם ממדינות ברית נאט"ו ובמיוחד מארצות הברית, שסייעו לו בלחימה נגד הכוחות הפולשים.
הרוסים ספגו אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד צבאי, וחלק ניכר מכוחותיהם רותקו ללחימה בכיסי התנגדות שנותרו בעורפם.
חיל האוויר הרוסי לא הצליח להשיג עליונות אווירית מוחלטת, ופעילותו בשטח אוקראינה הייתה מצומצמת למדי.
עם זאת, המתקפה הרוסית בדרום אוקראינה זכתה להישגים קרקעיים משמעותיים.
עד אמצע מרץ השתלטו הרוסים על החלק הדרומי של מחוז דונצק, רוב שטח מחוז זפוריז'יה וכמעט כל מחוז חרסון, ויצרו רצף יבשתי בשליטתם מהגבול הרוסי לחצי האי קרים, למעט העיר מריופול, שהושמה במצור.
ככל שהתמשכה המלחמה, היא קיבלה אופי של מלחמת התשה הדדית כמעט סטטית.
החל מאמצע מרץ עברו הכוחות הרוסיים בצפון-מזרח אוקראינה למגננה, והאוקראינים החלו לקחת את היוזמה לידיהם, וביצעו שורה של התקפות-נגד באותם אזורים, וכן במחוז מיקולאייב שבדרום המדינה, שם נכשל הניסיון הרוסי להרחיב את ראש הגשר שלהם ממערב לנהר דנייפר.
בראשית אפריל 2022 נסוג הצבא הרוסי, תוך מספר ימים, כמעט מכל השטחים שכבש בצפון-מזרח אוקראינה, במחוזות קייב, צ'רניהיב וסומי.
הפיקוד הרוסי החל לפרוס מחדש את הכוחות שפונו מאותם מחוזות, מתוך כוונה לרכז את המאמץ ההתקפי בדרום-מזרח אוקראינה, ולהשלים את ההשתלטות על כל אזור דונבאס.
אולם על אף שבאמצע אפריל הודיעו מקורות אוקראיניים ורוסיים על פתיחת "השלב השני" של המערכה, או "הקרב על דונבאס", בפועל לא נערכה מתקפה רוסית בקנה מידה רחב באזור זה.
הרוסים המשיכו לבצע שורת התקפות מוגבלות, בעיקר בצפון הדונבאס, וקצב התקדמותם נותר איטי ביותר, ואילו האוקראינים ערכו התקפות נגד בעיקר באזור העיר חרקוב.
ההישג הרוסי העיקרי במהלך אפריל היה כיבוש מרבית העיר מריופול לאחר קרבות קשים.
במקביל למערכה הקרקעית, הרוסים המשיכו לתקוף, בעיקר באמצעות טילי שיוט, מספר רב של יעדים בעומק שטח אוקראינה, במטרה לפגוע בתשתיות צבאיות ואזרחיות חיוניות, ובמשלוחי ציוד צבאי מהמערב, ולנתק את זירת הלחימה בדרום-מזרח אוקראינה ממערב המדינה.
במאי 2022 הצליחו הרוסים לפרוץ בקו החזית בצפון דונבאס והגיעו עד למרחק קטן מצומת הדרכים החשוב בבאחמוט.
לקראת סוף יוני 2022 פתח הצבא הרוסי במתקפה גדולה ממספר כיוונים על אזור סוורודונצק-ליסיצ'נסק ועד 4 ביולי נפלה העיר ליסיצ'נסק, המאחז האוקראיני האחרון במחוז לוהנסק לידי הרוסים.
באוגוסט וספטמבר 2022 נטלו האוקראינים את היוזמה לידיהם, וביצעו שורת התקפות נגד רחבות היקף באזורים שונים של החזית.
כתוצאה מכך הפיקוד הרוסי פינה תוך מספר ימים כמעט את כל השטח שבשליטתו במחוז חרקוב, כולל אזור איזיום, ונסוג לקו נהר אוסקיל.
ב-21 בספטמבר הודיע פוטין על גיוס המוני של כוחות מילואים ובמקביל הודיעו הרוסים על עריכת משאלי העם במחוזות דונצק, לוהנסק, זפוריז'יה וחרסון, ובעקבות תוצאותיהם הכריזה הדומה הרוסית ב-30 בספטמבר על סיפוח ארבעת המחוזות של אוקראינה לרוסיה, צעד שספג ביקורת בין-לאומית נרחבת.
על אף הסיפוח, המשיך הצבא האוקראיני לתקוף ולהשתלט מחדש על שטחים במחוזות שסופחו על ידי רוסיה, ועד 11 בנובמבר שחררו האוקראינים את העיר חרסון, וכ-30 אחוז משטח מחוז חרסון.
בחודשים הראשונים של 2023, היוזמה האסטרטגית הייתה בידי הצד הרוסי, שערך שורת מתקפות מוגבלות לאורך קו החזית באזור דונבאס, בעיקר במרחב סביב העיר באחמוט.
לאחר קרבות רחוב קשים, השלימו הרוסים את כיבושה ב-21 במאי, לאחר כמעט שמונה חודשי לחימה.
ביוני 2023, אוקראינה יזמה מתקפת נגד גדולה בדרום מזרח המדינה שנבלמה ברובה.
ביולי 2024 תקפו כוחות אוקראינים את קורסק, פעולה קרקעית ראשונה נרחבת של צבא אוקראינה על אדמת רוסיה.
הם נסוגו מרוב השטח עד מרץ 2025. באותו החודש, פעלו גם בבלגורוד הסמוכה.
המלחמה הביאה לעיצומים בין-לאומיים נרחבים על רוסיה ולגינויה, ולהתגייסות המערב לסייע לאוקראינה בנשק ובממון.
פינלנד ושוודיה הצטרפו לברית נאט"ו.
ככל שהתמשכה המלחמה הפכה אוקראינה תלויה יותר ויותר בסיוע הצבאי והכלכלי המערבי, כדי להמשיך לנהל את המלחמה.
בשטחי אוקראינה נתגלו עדויות למעשי זוועה רוסיים נגד אזרחים בהיקף גדול, שנחקרים כפשעי מלחמה על ידי גופים מערביים ובין-לאומיים.
כתוצאה מהמלחמה נגרם הרס עצום לתשתיות ולכלכלה באוקראינה, המוערך במאות מיליארדי דולרים, ומיליוני אוקראינים נאלצו לעזוב את שטח המדינה והפכו לפליטים.
לקראת חודשי החורף רוסיה הגבירה את התקיפות נגד מתקני תשתית ברחבי אוקראינה.
כתוצאה מכך, חלה פגיעה קשה באספקת חשמל, מים ושירותים חיוניים.
ברוסיה פנימה הטיל נשיא רוסיה הגבלות נרחבות על האזרחים והידק את שליטתו במדינה.
בגלל החשש להתגייס, גברים צעירים רבים עזבו את רוסיה וכשנה מתחילת המלחמה עזבו את רוסיה כ-2.5 מיליון אזרחים רוסים.
במרץ 2014 בעקבות אירועי יברומאידאן באוקראינה שבמהלכם הודח הנשיא הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ' הכריז פוטין על סיפוח חצי האי קרים לרוסיה.
הסיפוח הביא את מרבית מדינות המערב להטיל עיצומים כלכליים על רוסיה.
על רקע הסיפוח, ועליית גורמים לאומנים פרו-מערביים לשלטון באוקראינה, פרצה מלחמת אזרחים במחוזות המזרחיים של אוקראינה, בהם רוב האוכלוסייה הייתה רוסית אתנית.
במסגרת המלחמה בדונבאס, ניסו קבוצות בדלנים פרו-רוסיים במחוזות דונייצק ולוהנסק בדרום מזרח אוקראינה, להשתלט על אותם מחוזות, ולהתנתק מאוקראינה, בעוד השלטונות האוקראיניים ניסו לדכא את המרידה בכוח צבאי, ולהשתלט מחדש על האזורים שבשליטת הבדלנים.
בשלב הראשון של המלחמה הצליח הצבא האוקראיני להשתלט על מרבית השטח, שנתפס על ידי כוחות הבדלנים.
אולם התערבות עקיפה של רוסיה, שסיפקה סיוע צבאי עקיף וישיר לכוחות המורדים, איפשרה לאחרונים לעבור למתקפת נגד ולהשתלט על חלקים גדולים ממחוזות דונצק ולוהנסק.
בעקבות סיפוח חצי האי קרים, ניתקו האוקראינים את תעלת צפון קרים ממי הדנייפר וגרמו למחסור חמור במים בחצי האי קרים.
ניסיונות רוסיים להידברות נדחו על הסף, כשהאוקראינים מכריזים שחידוש הזרמת המים לקרים תיתכן רק לאחר השבת הריבונות האוקראינית על חצי האי.
בפברואר 2015 המשיכו קרבות ספורדיים בין הצבא האוקראיני לבין כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים, ויחידות "מתנדבים" רוסים בדונבאס.
עד ספטמבר 2015 העריך ארגון האומות המאוחדות, שבמהלך המלחמה בדונבאס נהרגו כ-8,000 איש.
בין השנים 2015 ו-2022 המשיך להתנהל עימות בעצימות נמוכה בין הבדלנים בדונבאס לממשל האוקראיני, כשהראשונים מסתייעים בתמיכה רוסית, בעוד אוקראינה מקבלת תמיכה גוברת מהאיחוד האירופי ומארצות הברית.
הצעד גרם למשבר בין-לאומי ועורר דאגות לגבי פלישה אפשרית, רוסיה הכחישה כוונה זו.
במשך מספר חודשים האשימו שתי המדינות זו את זו האשמות הדדיות במקביל לניסיונות של ארצות הברית ומדינות נוספות להגיע לפתרון דיפלומטי למשבר.
ב-21 בפברואר 2022, הכריזה רוסיה על הכרה ברפובליקות הפרו-רוסיות, שהוקמו במחוזות דונצק ולוגנסק, ועל משלוח חיילים לשטחן לצורך מה שהוגדר בקרמלין כמשימת "שמירת שלום".
במועד זה, מקורות מודיעין מערביים העריכו, שהרוסים ריכזו 175–190 אלף חיילים סמוך לגבול אוקראינה–רוסיה, וכן בבלארוס וחצי האי קרים.
המטרות המוצהרות של המבצע היו "לעצור את רצח העם", שביצעו כביכול האוקראינים ברפובליקות הפרו-רוסיות , שהוקמו במחוזות דונצק ולוהנסק, ולהביא ל"דה-נאציפיקציה ודה מיליטריזציה" של אוקראינה.
במסגרת ההכרזה על המבצע, קרא ולדימיר פוטין לצבא האוקראיני להיכנע, טען שלרוסיה אין תוכניות לכבוש אדמות אוקראיניות, ואיים בתוצאות חמורות לכל מדינה שתתערב במלחמה באוקראינה, או תעניק סיוע צבאי לאוקראינה, כולל איום בשימוש בנשק גרעיני נגדן.
מקורות ישראליים דחו את הטענות הרוסיות שאוקראינה ביצעה רצח עם ברפובליקות הפרו-רוסיות בדונבאס, וטענו שמדובר בניסיון להכפיש את אוקראינה, ולהציג את ההנהגה שלה כנאו-נאצית, כדי לבודד אותה בזירה הבין-לאומית.
הם העריכו כי הסיבה האמיתית לפלישה לאוקראינה, הייתה רצונה של ההנהגה הרוסית לשנות את הסדר העולמי הקיים, ולמצב מחדש את רוסיה כמעצמה עולמית רבת השפעה.
ב-24 בפברואר 2022, החלה הפלישה הקרקעית של צבא רוסיה והתנהלה בארבעה מאמצים התקפיים עיקריים: בצפון אוקראינה, התקדמו הכוחות הרוסיים מגבול בלארוס דרומה, ממזרח וממערב לנהר דנייפר, במטרה לכתר את עיר הבירה, קייב, ואולי אף לכבוש אותה.
חיל האוויר האוקראיני ספג מהלומה קשה, אך המתקפה האווירית הרוסית נכשלה בהשגת יעדיה העיקריים.
בנוסף נערכה מתקפת סייבר רוסית נרחבת על רשתות המחשוב האוקראיניות.
ב-24 בפברואר 2022, דקות ספורות לאחר הכרזתו של פוטין על פתיחת המבצע דווח על פיצוצים באזור קייב, בירת אוקראינה.
הכוחות שכללו יחידות מהארמייה ה-41, הארמייה ה-35 והארמייה ה-36 .
בסיוע מספר בריגדות מוטסות, התקדמו לעבר העיר בשני צירים עיקריים: האחד, מגבול בלארוס במקביל לגדה המערבית של נהר דנייפר דרך צ'רנוביל ופריפיאט, והשני, מאזור מפגש הגבולות בלארוס–רוסיה–אוקראינה, דרך מחוז צ'רניהיב בגדה המזרחית של הנהר.
לפי משרד ההגנה הבריטי, הכוחות הרוסיים הצליחו לפרוץ נתיב התקדמות חדש לקייב, לאחר שלא הצליחו לכבוש את העיר צ'רניהיב, וכי חלק הארי של הכוחות הרוסיים המתקדמים לקייב הגיעו למרחק של יותר מ-50 ק"מ ממרכז העיר.
מזכיר ההגנה האמריקאי לויד אוסטין הצהיר כי צבא רוסיה נמצא במרחק 32 קילומטרים בלבד מקייב, וכי כוחות רוסיים התקדמו לעבר קייב מכיוון צפון ומכיוון צפון-מזרח במטרה לכתר את העיר ולהכניע אותה.
לוחמה עזה התנהלה על יישובים שמצפון לקייב וחלקם נכבשו.
באמצע מרץ, אוקראינה מתקפות נגד.
למשל, הושבו לשליטתה חלקים מאירפין שאבדו במהלך הלחימה.
במחצית השנייה של חודש מרץ 2022 נוצר קיפאון כמעט מוחלט בקווי החזית, והלחימה הפכה לסטטית באזורים רבים.
הצבא הרוסי סבל מבעיות לוגיסטיות שהקשו עליו לבצע תמרונים אוויריים וקרקעיים.
נוסף על כך, התקפות התגובה האוקראיניות אילצו אותו להעביר חיילים להגן על קווי האספקה, והדבר הגביל את הכוחות מלבצע מתקפות משמעותיות.
הרוסים עברו למגננה במרחב קייב.
ב-29 במרץ 2022 הודיעו הרוסים על "הפחתה דרמטית" של הפעילות הצבאית שלהם באזור קייב וצ'רניהיב, וזמן קצר לאחר מכן החלו הכוחות הרוסיים העיקריים בנסיגה מהירה ממחוזות אלה.
ב-1 באפריל השתלטו האוקראינים מחדש על הפרברים הצפון-מערביים של קייב (כמו בוצ'ה והוסטומל) וכן על העיר איוונקיב, ועד 3 באפריל השלימו הרוסים את נסיגתם ממחוז קייב כולו.
עד 5 באפריל התפנו גם ממחוז צ'רניהיב.
לאחר שהרוסים עזבו את מחוז קייב, תועדו גופות של אזרחים (חלקם אף כבולים) בעיר בוצ'ה.
זלנסקי אף אמר שרוסיה מבצעת רצח עם במדינתו.
ב-24 בפברואר 2022 תקפו כוחות רוסיים, שכללו אלמנטים מהארמייה ה-6 וארמיית המשמר המשוריינת ה-1, ממחוזות קורסק ובלגורוד לכיוון דרום מערב, במטרה להשתלט על מחוזות חרקוב וסומי באוקראינה, כולם או חלקם, ולכבוש את הערים המרכזיות באותם חבלים.
במקביל להמשך הלחימה סביב העיר סומי, הכוחות הרוסים העיקריים איגפו את העיר, התקדמו במהירות מערבה, חדרו למחוז צ'רניהיב וכוחות החלוץ שלהם הגיעו סמוך לברובארי, פרוור מזרחי של העיר קייב, ב-4 במרץ.
בראשית מרץ ויתר הפיקוד הרוסי על כוונתו לכבוש את חרקוב בסערה, או לכתר את העיר.
הרוסים הסתפקו בהפגזה של חרקוב מרחוק באמצעות ארטילריה וטילי קרקע-קרקע, ובריתוק הכוחות האוקראיניים המגינים על העיר למקומם.
הם העתיקו את המאמץ ההתקפי העיקרי שלהם לחלק המזרחי של מחוז חרקוב, שם הצליחו להשיג התקדמות מהירה יחסית, והשתלטו על שטחים נרחבים.
הכוחות הרוסיים כבשו את קופיאנסק ובלקליה, אך ניסיונם להמשיך בהתקדמותם דרומה, במטרה לאגף מצפון את הכוחות האוקראיניים באזור דונבאס, ולכתר אותם, נתקל בהתנגדות עזה באזור העיר איזיום, השולטת על צומת דרכים אסטרטגית.
רק לאחר כמעט חודש של לחימה קשה הצליחו הרוסים להשלים את השתלטותם על העיר בראשית אפריל.
במקביל, הרוסים עברו בסוף מרץ למגננה במרחב קייב, חרקוב וסומי והתמקדו בטיהור אזורי העורף ובאבטחת קווי האספקה שלהם.
בסוף מרץ ובשבוע הראשון של אפריל הצליחו הרוסים להתקדם למרחק 20–25 ק"מ מדרום לאיזיום, אך ניסיונותיהם להמשיך בתנועה דרומה לכיוון סלאביאנסק, או דרום-מערבה לכיוון ברבנקובו נבלמו.
הפיקוד הרוסי עצר זמנית את המתקפה ממחוז חרקוב דרומה, כדי לתגבר את כוחותיו ביחידות שפונו ממחוזות קייב, צ'רניהיב וסומי.
לכן גם במחצית השנייה של אפריל ובראשית מאי 2022 ההתקדמות הרוסית באזור ראש הגשר של איזיום, ממערב לנהר סוורסקי דונץ, ובשטח שבין איזיום לסוורודונצק (ממזרח לסוורסקי דונץ) נותרה איטית למדי.
האוקראינים מצידם התמקדו בהתקפות נגד באזור העיר חרקוב, וזכו להישגים קרקעיים ניכרים ממערב וממזרח לעיר.
כוחותיהם התקדמו מזרחה מאזור צ'והוייב, הגיעו עד לקו נהר סוורסקי דונץ, ויצרו איום על קווי האספקה של הכוחות הרוסיים באזור איזיום, במטרה לאלץ את האחרונים להסיט חלק מכוחותיהם למרחב חרקוב.
במחצית הראשונה של מאי 2022 המשיכו האוקראינים לתקוף באזור חרקוב, כבשו מחדש מספר רב של יישובים באזור זה, ודחקו את הכוחות הרוסיים צפונה עד למרחק קצר מגבול רוסיה.
הכוחות האוקראינים שהתקדמו צפונה, ממזרח לחרקוב, במקביל לגדה המערבית של נהר סוורסקי דונץ, הגיעו למרחק קצר מוולצ'נסק, השולטת על ציר תנועה רוסי חשוב, שמוביל מבלגורוד לאזור איזיום דרך קופיאנסק.
הרוסים מצידם המשיכו להתמקד בעיקר בפעילות במרחב איזיום–סוורודונצק, שם ריכזו יותר מ-40 צוותי קרב גדודיים.
כוחותיהם התקדמו דרומה ממזרח לאיזיום, לאזור לימן, והשתלטו בהדרגה על השטח שנותר בשליטת האוקראינים בגדה הצפונית של נהר סוורסקי דונץ.
מספר ניסיונות לחצות את הנהר באזור זה נכשלו, לאחר שהכוחות הרוסיים ספגו אבדות ניכרות.
במקביל תקפו כוחות רוסיים וכוחות הבדלנים הפרו-רוסיים של הרפובליקה העממית של לוגנסק, באזור העיר סוורודונצק, המאחז האוקראיני האחרון שנותר במחוז לוהנסק, ממספר כיוונים, והחלו לכתר את הכוחות האוקראיניים במרחב סוורודונצק-ליסיצ'נסק.
בראשית יולי נאלצו האוקראינים לסגת מאזור זה, וייצבו קו הגנה חדש ממזרח לעיר סברסק.
כל הניסיונות של הרוסים להרחיב את ראש הגשר שלהם באזור שמדרום לאיזיום, ולהמשיך בהתקדמותם לכיוון סלוביאנסק, נכשלו, וקו החזית התייצב ונותר כמעט ללא שינוי במהלך החודשיים הבאים.
ב-6 בספטמבר 2022 פתחה אוקראינה במתקפת נגד רחבת היקף באזור העיר בלקליה.
ההתקפה הפתיעה את הרוסים, ונחלה הצלחה מלאה.
תוך מספר ימים התקדמו הכוחות האוקראיניים לעומק של יותר מ-60 ק"מ, ומוטטו לחלוטין את קו ההגנה הרוסי בגזרה שמצפון לבלקליה.
לאחר שהאוקראינים הגיעו לקו נהר אוסקיל, וכבשו את צומת הדרכים החשובה בקופיאנסק, נאלץ הפיקוד הרוסי, שככל הנראה סבל ממחסור בעתודות באזור זה, להורות על נסיגה מלאה של כוחותיו באזור איזיום, כדי למנוע את כיתורם.
בשלב שני, פינו הרוסים, כמעט ללא לחימה, את השטח שמצפון לבליטה שהבקיעו האוקראינים בחזיתם, ונסוגו מזרחה לקו נהר אוסקיל, וצפונה לכיוון הגבול הרוסי.
הצבא הרוסי ספג את התבוסה הגדולה ביותר שלו מאז תחילת הפלישה לאוקראינה, ונאלץ לנטוש מאחור כמויות גדולות של ציוד, תחמושת ונשק כבד.
במחצית השנייה של ספטמבר 2022 המשיכו הכוחות האוקראינים את המתקפה שלהם במזרח מחוז חרקוב, על אף שקצב התקדמותם הואט.
לאחר שהאוקראינים הצליחו לחצות את נהר סוורסקי דונייץ מדרום למאגר אוסקיל, ולהתקדם מערבה עד לקו נהר ז'אראבץ (Zherebets) בסוף ספטמבר, נסוגו הרוסים מקו נהר אוסקיל, לכיוון הגבול של מחוזות חרקוב ולוהנסק, ובכך איפשרו לאוקראינים לאחד את ראשי הגשר שלהם ממזרח לנהר.
אולם על אף שהאוקראינים הצליחו להרחיב את שטחו של ראש הגשר שלהם ממזרח לאוסקיל, ולחדור במספר נקודות לשטח מחוז לוהנסק, במהלך חודש אוקטובר התקדמותם הואטה מאוד ובמספר גזרות נבלמה לחלוטין, לאחר שהכוחות הרוסיים שעמדו מולם קיבלו תגבורות חזקות.
במהלך חודשי החורף של 2023/2022 התייצב קו החזית בצפון הדונבאס (שעבר סמוך לגבול בין מחוז חרקוב למחוז לוהנסק) ונותר כמעט ללא שינוי.
היוזמה באזור זה עברה לידי הצבא הרוסי, אך הוא לא הצליח להשיג התקדמות משמעותית, על אף התקפות מקומיות חוזרות ונשנות.
בסוף ינואר 2024 הודיע הצבא הרוסי על כיבוש העיירה טבאייבקה, הממוקמת במחוז חרקוב.
במאי 2024 החלה מתקפה מחודשת שבמהלכה הייתה התקדמות מינורית.
באזור דונבאס שלטו כוחות בדלנים פרו-רוסיים בחלק ניכר ממחוזות דונצק ולוהנסק משנת 2014. על אף שקו החזית באזור זה התייצב באביב 2015, המשיכה להתנהל בו לחימה בעצימות נמוכה בין הצדדים היריבים.
בראשית מרץ 2022 תקפו כוחות ה-LPR צפונה לכיוון נובואיידר וסטרובילסק, ועד 9 במרץ כבשו את הערים סטרובילסק וסבטובה, והשתלטו על מרבית החלק הצפוני של מחוז לוהנסק בסיוע כוחות רוסיים, שהתקדמו דרומה ודרום-מערבה מאזור מילרובו ורוסושה.
עד 22 במרץ הם השתלטו על כ-80 אחוז משטח מחוז לוהנסק, והכוחות האוקראיניים נדחקו לאזור מצומצם סביב הערים סוורודונצק וליסיצ'נסק.
קו החזית באזור זה נשאר ללא שינוי משמעותי עד סוף אפריל, וקרבות קשים ניטשו סביב הערים רוביז'נה, מצפון לסוורודונצק, ופופסנה, מדרום לסוורודונצק.
במחצית השנייה של אפריל הגבירו הכוחות הרוסיים את התקפותיהם באזור שמצפון-מערב לסוורודונצק, ולאחר כיבוש העיר קרמינה ב-18 באפריל, המשיכו להתקדם דרומה והגיעו עד לקו נהר סוורסקי דונץ.
ב-12 במאי, לאחר כמעט חודשיים של קרבות, השלימו הרוסים וכוחות ה-LPR את כיבוש רוביז'נה והגיעו לפרברים הצפוניים של סוורודונצק.
במקביל הצליחו הרוסים לפרוץ מהמבלט הקטן שהחזיקו באזור פופאסנה, לאחר שהשלימו את כיבוש העיר ב-8 במאי.
הם ניתקו את כביש באחמוט–ליסיצ'נסק, עורק אספקה חיוני לכוחות האוקראיניים בצפון הדונבאס, ואיימו לכתר כוחות אוקראיניים חזקים באזור ליסיצ'נסק-סוורודונצק.
ב-25 במאי הודה המושל האוקראיני של מחוז לוהנסק, שרק כ-5 אחוז משטח המחוז נותרו בשליטת אוקראינה.
כוחות הבדלנים של לוהנסק והכוחות הרוסיים תקפו את סוורודונצק משלושה כיוונים, חדרו לפרברי העיר, ואיימו לכתר את הכוחות האוקראיניים שהגנו על העיר, לאחר שהשמידו את הגשרים המובילים אליה.
עד אמצע מרץ הם הצליחו אומנם להשתלט על רוב החלק הדרומי של המחוז, לאחר שבראשית החודש הם חברו לכוחות הרוסיים, שתקפו מזרחה מכיוון חצי האי קרים, מצפון לעיר מריופול, השלימו את כיתור הכוחות האוקראיניים, שהגנו על העיר, ויצרו מסדרון יבשתי צר בשליטה רוסית, מגבול רוסיה לקרים.
בסוף מרץ 2022 החליטה ההנהגה הרוסית לנטוש את ניסיונה הכושל להשתלט על מרחב קייב, לפנות את כוחותיה מהשטחים שכבשו בצפון-מזרח אוקראינה, ולהתמקד בהשלמת כיבוש אזור הדונבאס, ובאבטחת הישגיה הקרקעיים בדרום אוקראינה.
החל מראשית אפריל החל הצבא הרוסי לתגבר את כוחותיו בחלק הדרום-מזרחי של מחוז חרקוב, ובאזור דונבאס, בכוחות שפונו ממחוזות קייב, צ'רניהיב וסומי.
לקראת מאי 2022 רוכזו באזור איזיום וצפון הדונבאס כמחצית מכלל כוחות הצבא הרוסי בשטח אוקראינה.
אולם על אף השינוי באסטרטגיה הרוסית של ניהול המערכה הצבאית באוקראינה, לא התחולל שינוי מהותי בתמונת המצב הצבאית באזור דונבאס, והרוסים נאלצו לוותר על כוונתם לכתר ולהשמיד את כל הכוחות האוקראיניים באזור הדונבאס, במתקפה מתמקדת מצפון ומדרום, ולהסתפק בניסיון לכתר כוחות אוקראיניים קטנים יחסית במספר כיסים, בעיקר בצפון הדונבאס.
הפיקוד הרוסי החל להתמקד בשחיקת הכוחות האוקראיניים, באמצעות הפעלת עוצמת האש העדיפה שלו, ולא בכיבוש שטחים.
בתגובה לריכוז הכוחות הרוסיים בדרום-מזרח אוקראינה, ריכז גם הפיקוד האוקראיני את רוב כוחותיו באותו אזור, והזרים לשם יחידות רבות ממערב המדינה.
רק במחצית השנייה של חודש מאי, הצליח הצבא הרוסי, בסיוע כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים במחוזות לוהנסק ודונצק, ליצור איום ממשי על הכוחות האוקראיניים בחלק הצפוני של מחוז דונצק, לאחר שהבקיע את מערך ההגנה האוקראיני באזור פופאסנה, ובמקביל הדף את הכוחות האוקראיניים ממזרח לאיזיום לקו נהר סוורסקי דונץ.
לקראת סוף מאי ריכזו הרוסים והבדלנים הפרו-רוסיים של מחוז לוהנסק כוחות חזקים באזור סוורודונצק, ותקפו את העיר, הממוקמת סמוך לגדה המזרחית של נהר סוורסקי דונץ.
בראשית יוני הם הצליחו להשתלט על חלק גדול מהעיר, והמגינים האוקראינים נדחקו לאזור התעשייה שלה.
ב-25 ביוני, לאחר כחודש של לחימה, השלימו הרוסים את כיבוש סוורודונצק, לאחר שהפיקוד האוקראיני הורה על נסיגת כוחותיו מהעיר ומהישובים שמדרום לה.
במקביל תקפו הכוחות הרוסיים מבליטת פופסניאה צפונה, ואיימו לכתר את הכוחות האוקראיניים באזור ליסיצ'נסק.
עד 4 ביולי נאלצו הכוחות האוקראינים באזור ליסיצ'נסק לפנות את העיר, ולסגת במהירות מערבה לכיוון העיר סברסק, כדי להינצל מכיתור והשמדה.
לאחר הנסיגה מאזור ליסיצ'נסק, הצליח הצבא האוקראיני לייצב קו הגנה חדש ממזרח לסברסק, וקו החזית באזור זה נותר כמעט ללא שינוי במהלך שלושת החודשים הבאים.
מדרום לסברסק המשיכו הרוסים להתקדם באיטיות רבה לכיוון סולודר ובאחמוט, חדרו לפאתים המזרחיים של שתי הערים, והחלו לאגף מדרום את באחמוט במטרה לנתק אותה מעורפה.
באזור העיר דונצק ניהלו הבדלנים הפרו-רוסיים של מחוז דונצק בסיוע כוחות רוסיים מתקפה על אזור אבדיבקה החל מיולי 2022, והחלו לאגף את העיר והאזור המבוצר שסביבה מצפון ומדרום, על אף שקצב התקדמותם נותר איטי ביותר.
הצלחת המתקפה האוקראינית בחלק המזרחי של מחוז חרקוב (6–11 בספטמבר) גרמה לשינוי משמעותי במצב הצבאי בצפון דונבאס.
הכוחות הרוסיים, שהחזיקו באזור איזיום נאלצו לפנות אותו במהירות, כדי להימנע מכיתור, ולסגת לגדה המזרחית של נהר סוורסקי דונץ.
אובדן ראש הגשר של איזיום, הסיר את איום הכיתור מצפון מעל הערים הגדולות סלאביאנסק וקראמטורסק בצפון מחוז דונצק.
במחצית השנייה של ספטמבר ניהלו כוחות אוקראיניים מתקפה מוצלחת באזור העיר לימן מכיוון מערב ומכיוון דרום, לאחר שתפסו מספר רב של ראשי גשר בגדה המזרחית של נהר סוורסקי דונץ.
עד סוף החודש נאלצו הרוסים ובעלי בריתם לפנות את לימן (שכותרה על ידי כוחות אוקראיניים, שתקפו אותה ממספר כיוונים) ולסגת לקו הגנה חדש ממערב לעיר קרמינה.
במקביל למתקפת הנגד האוקראינית המוצלחת, ערכו הרוסים והבדלנים הפרו-רוסיים במחוזות לוהנסק ודונצק משאל עם על הצטרפותם לפדרציה הרוסית בין 23 ל-27 בספטמבר.
משאל העם, שנערך בשטחים שבשליטת הרוסים והבדלנים באותם מחוזות, נועד להעניק לגיטימציה, לפחות מבחינת הממשל ודעת הקהל ברוסיה, להכרזה על סיפוח שני המחוזות לרוסיה ב-30 בספטמבר.
במערב אמינותם של משאלי העם התקבלה בספקנות רבה.
לאחר שהכוחות הרוסיים באזור לימן נסוגו מזרחה לקו נהר ז'אראבץ, נסוגו הרוסים גם מקו נהר אוסקיל, למעט חלקו הצפוני הסמוך לגבול רוסיה, ובכך איפשרו לראשי הגשר האוקראיניים בגדה המזרחית של הנהר להתאחד.
במהלך חודש אוקטובר ניסו הכוחות האוקראיניים להמשיך בהתקדמותם, ולחדור לשטח מחוז לוהנסק, במטרה לכבוש את הערים החשובות סבאטובו וסטרובילסק בצפון לוהנסק.
ההתנגדות הרוסית העזה בלמה כמעט לחלוטין את המשך ההתקדמות האוקראינית לכיוון כביש סבטובה–קרמינה, ולא אפשרה לאחרונים להרחיב בצורה משמעותית את שטח ראש הגשר שלהם.
הרוסים קיבלו תגבורות חזקות, כולל מגויסים טריים, שהועברו לאזור בעקבות הגיוס החלקי של כוחות המילואים ברוסיה, עליו הכריז הנשיא פוטין ב-21 בספטמבר.
כתוצאה מכך, קו החזית בצפון הדונבאס התייצב, ונותר כמעט ללא שינוי עד לסוף נובמבר.
ההתקפות הרוסיות התמקדו בעיקר באזור הערים באחמוט, אבדיבקה ווולדאר.
במהלך חודש אוקטובר 2022 ניסו הרוסים, ללא הצלחה רבה, לאגף מדרום את באחמוט, ולחדור אל העיר מכיוון מזרח ומכיוון דרום.
בסוף החודש חידשו הרוסים את המתקפה שלהם באזור ווהלדאר ונובומיכאילובקה, והצליחו להשיג התקדמות מסוימת בגזרה זו.
במהלך חורף 2022/2023 התמקדה הלחימה במחוז דונצק במרחב העיר באחמוט.
לקראת סוף מאי 2023 הצליחו הרוסים להשלים את כיבוש העיר לאחר קרבות קשים.
החל מיוני 2023 עברה היוזמה ההתקפית לידי האוקראינים.
הם פתחו במתקפת נגד מדרום ומצפון לבאחמוט, במטרה לכתר את העיר משני עבריה.
אולם אף על פי שהשיגו התקדמות משמעותית, לא הצליחו ליצור איום משמעותי על השליטה הרוסית בבאחמוט.
עד ספטמבר 2023 נבלמה מתקפת הנגד האוקראינית, והרוסים חידשו את המתקפה שלהם במרחב באחמוט, והחזירו לשליטתם את כל השטח שאיבדו מצפון לעיר.
ב-אפריל 2024 כבשו הרוסים שתי ערים נוספות בדונצק: נובומיכאילובקה ובוגדנובקה.
באזור אבדייבקה חידשו הרוסים את המתקפה שלהם מצפון ומדרום לעיר החל מאוקטובר 2023, זכו להישגים משמעותיים ואיימו לכתר את העיר ולנתק את דרכי האספקה אליה.
במקביל התקדמו הרוסים באיטיות רבה באזור העיירה מרינקה במחוז דונצק, וב-25 בדצמבר הכריזו רשמית על השלמת כיבושה, לאחר קרבות עקובים מדם, שנמשכו החל מראשית הפלישה הרוסית לאוקראינה, וגרמו להרס מוחלט את העיירה.
הפיקוד האוקראיני הודה שהכוחות האוקראיניים נסוגו מחורבות העיירה.
ב-8 בפברואר 2024 נפלה גם העיר אבדייבקה בידי הרוסים.
בתוך שבוע החל מ-22 בפברואר 2024 כבשו הכוחות הרוסיים שלוש עיירות באזור אבדייבקה – העיירה פובדה על ציר דונצק (מדרום למרינקה), העיירה לאסטוצ'קינו, השוכנת מערבית לאבדייבקה והעיירה פטרובסקויה הסמוכה לאבדייבקה.
כוח אחד תקף מזרחה לאורך חופי ים אזוב לכיוון מליטופול ומריופול, כוח שני התקדם מערבה וצפון-מערבה במטרה לכבוש את נמלי חרסון ומיקולאייב ולהתקדם במעלה נהר דנייפר במקביל לגדה המערבית של הנהר לכיוון קריבי ריה, ואילו כוח שלישי נע צפונה לכיוון זפוריז'יה בגדה המזרחית של הדנייפר.
הרוסים כבשו את מליטופול וברדיאנסק, וכן את נמל חרסון, העיר האוקראינית הגדולה ביותר, שנפלה בידם בשלב הראשון של הפלישה לאוקראינה.
השטח בשליטה רוסית בגדה המערבית של הדנייפר הצטמצם בצורה משמעותית, וכוחותיהם עברו למיגננה הן במרחב מיקולאייב–חרסון והן באזור הגבול בין מחוזות חרסון ודניפרופטרובסק.
הם התמקדו בטיהור אזורי העורף ובאבטחת קווי האספקה שלהם.
ב-25 במרץ 2022, צבא רוסיה טען שהשלב הראשון ב"מבצע המיוחד" הושלם והוא ישקיע את עיקר מאמציו בדונבאס.
לפי המודיעין הבריטי, הצי הרוסי המשיך להחזיק את החוף האוקראיני בים השחור ובים אזוב תחת מצור, ומנע מאוקראינה אספקה דרך הים.
למרות מאמצי הרוסים לצמצם את יכולת ההגנה האווירית האוקראינית, אוקראינה המשיכה להוות אתגר משמעותי לפעולות האוויריות והארטילריות של הרוסים.
חוסר היכולת של רוסיה למצוא ולהשמיד מערכות הגנה אוויריות הפריע מאוד למאמציה להשיג שליטה אווירית רחבה, מה שהשפיע באופן משמעותי על יכולתה לתמוך בהתקדמות כוחות היבשה שלה במספר חזיתות.
בסוף אפריל הודיעו בצבא הרוסי כי "רוסיה מתכננת לבסס שליטה מלאה על הדונבאס ודרום אוקראינה, ולאפשר לה גישה לטרנסניסטריה".
במהלך החודשים אפריל–יולי 2022, הכוחות הרוסיים נמצאו מרבית הזמן במגננה בדרום אוקראינה, במיוחד בראש הגשר שלהם בגדה המערבית של הדנייפר.
הרוסים התמקדו בכיבוש נמל מריופול, ועד 20 במאי השלימו את כיבוש העיר כולה, לאחר חודשיים וחצי של לחימה קשה, והכניעו את שרידי המגינים האוקראיניים.
במרחב חרסון–מיקולאייב ובאזור שמדרום לקריווי ריה, היוזמה הייתה בדרך כלל בידי הצבא האוקראיני, שהנחית שורת התקפות נגד הכוחות הרוסיים, שהחזיקו באזור זה, במטרה לאלץ אותם לסגת מהשטחים שכבשו בגדה המערבית של הדנייפר, לכבוש מחדש את העיר חרסון, ולסכל את התוכנית הרוסית לספח את מחוז חרסון לרוסיה.
החל מיולי 2022 החלו האוקראינים להפגיז את הגשרים והמעברים על נהר הדנייפר באזור חרסון באמצעות נשק מונחה מדויק, גרמו להם נזק כבד, והקשו על תיספוק הכוחות הרוסיים בראש הגשר.
אולם למרות הקשיים הלוגיסטיים, הצליחו הכוחות הרוסיים לבלום סדרה של התקפות אוקראיניות על ראש הגשר במהלך חודש יולי.
במחצית הראשונה של חודש אוגוסט 2022 בוצעו ברחבי חצי האי קרים פעולות חבלה, שגרמו לפיצוצים במאגרי תחמושת רוסיים.
על פי הודעות של צבא רוסיה הפעולות בוצעו על ידי מחתרת של טטרים אסלאמיסטים.
המושל הרוסי של חצי האי קרים הצהיר ששירותי הביטחון עצר שישה חברי Hizb ut-Tahrir, שלדבריו הופעלו מאוקראינה.
לאחר חודש של עמימות, לקחו האוקראינים אחריות על חלק מהפיצוצים בקרים, שנגרמו לטענתם כתוצאה מפגיעת כטב"מים מתאבדים.
אולם ההתנגדות הבין-לאומית לא מנעה מפוטין ומהדומה הרוסית להשתמש בתוצאות משאלי העם, כדי להעניק לגיטימציה לסיפוח שני המחוזות לרוסיה, ביחד עם מחוזות לוהנסק ודונצק במזרח אוקראינה.
בראשית אוקטובר 2022 חידשו האוקראינים את המתקפה שלהם באזור חרסון, ותוך מספר ימים הצליחו לכבוש מחדש כרבע משטחו של ראש הגשר הרוסי בגדה המערבית של הדנייפר, ולהתקדם לעומק 20–30 ק"מ.
מבקע אוקראיני עמוק באגף הצפון-מזרחי של ראש הגשר, במקביל לגדה המערבית של הדנייפר, גרם להתמוטטות מערך ההגנה הרוסי בגזרה זו, ואילץ את הרוסים לפנות במהירות את החלק הצפוני של ראש הגשר שלהם, כדי למנוע את כיתור כוחותיהם, ולסגת לקו הגנה חדש.
קיצור קו ההגנה הרוסי באזור חרסון, בעקבות הנסיגה, סייע לפיקוד הרוסי לייצב את קו ההגנה החדש, ולבלום את המשך ההתקדמות האוקראינית.
על אף התייצבות החזית באזור חרסון, החליט הפיקוד הרוסי, לפנות את כוחותיו מראש הגשר בגדה המערבית של הדנייפר, בעיקר עקב הבעיות הלוגיסטיות הקשות, שהיו כרוכות בתיספוק הכוחות המחזיקים בו.
הרוסים החלו בחשאי בהכנות לקראת הפינוי, כולל פינוי המוני של האוכלוסייה האזרחית מהאזור באמתלות שנות.
ב-9 בנובמבר הכריז הפיקוד הרוסי בפומבי על החלטתו לפנות את ראש הגשר, ועד 11 בנובמבר הושלם פינוי הכוחות הרוסיים מהאזור, והאוקראינים השתלטו מחדש ללא לחימה על כל הגדה המערבית של הדנייפר ועל העיר חרסון.
הנסיגה של רוסיה מהשטח, שנכבש על ידה, בגדה המערבית של הדנייפר, ומהעיר חרסון הייתה ניצחון חשוב לאוקראינה, וגרמה לפגיעה מורלית קשה ברוסיה, במיוחד עקב העובדה, שהשטח שפונה סופח באופן רשמי לרוסיה זמן קצר קודם לכן.