tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1974 מונה להקים את אוגדה 194. מספר שנים לאחר מכן, שימש סגן מפקד גיס 479 ובמקביל מפקד קורס מפקדי גדודים וקורס מפקדי חטיבות.
בשנת 1979 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד גיס 446, ועסק בהכנות אופרטיביות לעימות בגזרה מול לבנון.
ב-1982 מונה למפקד גייסות השריון ובמינוי משנה למפקד גיס 479. הוא פיקד על הגיס במלחמת לבנון הראשונה, שהיה מופקד על רמת הגולן, מיולי 1982 פיקד על כוחות צה"ל בגזרה המזרחית של לבנון וביצע יום קרב מול הסורים בבקעת הלבנון אשר יצב את השקט בחזית בתום הקרבות.
במקביל כיהן כמפקד גייסות השריון.
ב-1983 מונה למפקד פיקוד הדרום ושירת בתפקיד עד מרץ 1986. שמו של בר כוכבא עלה כמתמודד לתפקיד סגן הרמטכ"ל, אולם אהוד ברק הועדף על פניו.
לאחר מכן כיהן כעוזר הרמטכ"ל להפקת לקחי המלחמה.
בר כוכבא טען שצה"ל אינו מפיק לקחים ממלחמת שלום הגליל (לימים, מלחמת לבנון הראשונה) ואינו מתכונן כיאות לשדה הקרב העתידי.
הוא הציע להקים ועדת על אסטרטגית שתטפל בעניינים אלו ותאפשר לצבא להקדיש את זמנו לבעיות היומיומיות.
בר כוכבא טען שיש להעמיק את ההכשרה של הקצינים הבכירים בצה"ל ולבטל את הנוהג שאנשי צבא פורשים בגילאי 40–45 לקריירה שנייה באזרחות, דבר שלטענתו אינו מאפשר לאנשי צבא להגיע להכשרה מספקת.
בר כוכבא מתח ביקורת נוקבת על הרמטכ"ל דן שומרון וסגנו אהוד ברק כשסבר כי אינם מטפלים בצורה נאותה באינתיפאדה הראשונה הוא טען שעוד יקימו על כך ועדת חקירה, ותבע שימנו אותו לאלוף פיקוד מרכז, בכדי שיטפל באינתיפאדה, וכשלא נענה בחיוב פרש מצה"ל בנובמבר 1990.
בר כוכבא תמך בהסכם שלום עם הפלסטינים ועם מדינות ערב, אך הדגיש שעל מדינת ישראל לבוא מתוך עמדה של כוח, ושאין לסגת לגבולות הקו הירוק.
לאחר פרישתו מצה"ל מונה למנכ"ל רכבת ישראל.
באביב 1992 ניסה להיבחר לרשימת הליכוד לכנסת השלוש עשרה.
הוא נבחר לפאנל, אך כשל בשיטת השביעיות שהייתה נהוגה אז, ועקב כך פרש מן המרוץ.
בעת שירותו הצבאי הניח בצה"ל יסודות מקצועיים בתחום לוחמת השריון, וגם בתקופה שלאחר פרישתו, פרסם מאמרים רבים בנושא לוחמת שריון.
בר כוכבא נפטר בשנתו בשנת 1992 בתל אביב.
על שמו נקראת תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום.
בר כוכבא היה נשוי לנחמה, מחנכת, שניהלה שנים רבות בית ספר יסודי ברמת אביב.
אחת מבנותיו היא השחקנית ירדן בר-כוכבא.
מרכבות הפלדה, משה בר-כוכבא (בריל).
תל אביב: מערכות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1989
משה בר-לב (נולד ב-1944) הוא מהנדס אווירונאוטיקה ישראלי, ומחלוצי תוכנית החלל הישראלית.
למד בפקולטה לאווירונאוטיקה בטכניון בחיפה.
עם סיום לימודיו שב לשרת בצה"ל, בחיל האוויר, כמדריך בבית הספר לטיסה ולאחר מכן מילא תפקידי תכנון במטה החיל.
ב-1971 יצא לארצות הברית לאוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס, וב-1974 קיבל שם תואר דוקטור בהצטיינות יתרה על עבודתו: "זרימה סביב גופים המואצים באופן פתאומי", שהיוותה פתרון אנליטי שלא נמצא עד לאותה עת.
ב-1975 הצטרף לתעשייה האווירית ומילא בה מגוון תפקידי מפתח בפיתוח ובתכנון מערכות בקרה ושליטה למטוסים שפותחו בתעשייה האווירית, ניהול תחום פיתוח טילי ים-ים מתקדמים: ובתחילת שנות ה-80 יזם את ראשית העיסוק בפיתוח לוויינים.
בצד כל אלה כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב ובטכניון בחיפה לנושאי תעופה וחלל.
ב-1984, כתוצאה מיוזמתו, הוקם "מינהל החלל" של התעשייה האווירית, שהציב את התשתיות הדרושות לפיתוח, ייצור, שילוב, ניסוי, שיגור והפעלה של לוויינים מתוצרת הארץ.
בנוסף על אלה פותח ושולב במינהל זה לוויין התקשורת הישראלי "עמוס 1", לוויין התקשורת הראשון של ישראל.
ב-1997 היה בר-לב מקימי חברת אימאג'סאט אינטרנשיונל, המפעילה את סדרת של לווייני הצילום המסחריים "ארוס".
ב-2007 היה שותף לתביעה של קבוצת משקיעים נגד החברה בסך 6 מיליארד דולר.
ב-1998 היה שותף בקבוצה שהתמודדה במכרז לאספקת שירותי טלוויזיה רב-ערוצית בישראל באמצעות לוויין.
מאז 2002 משמש כיו"ר חבר הנאמנים של המכון הטכנולוגי בחולון.
במאי 2014 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חמור על המכון, שעיקרם ליקויים כספיים בהתנהלותו של מנכ"ל המכון.
המבקר המליץ לסיים את כהונתו, לאחר שיחזיר כסף לקופת המכון, ואת כהונתם של יו"ר הוועד המנהל ויו"ר חבר הנאמנים בר לב.
משה בר-אשר (בלידתו: בן הרוש; נולד בי"ב בתמוז ה'תרצ"ט, 29 ביוני 1939, מרוקו) הוא בלשן ישראלי, שכיהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית בשנים 1993–2022. הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית, מופקד הקתדרה לחקר הלשון העברית על שם חיים נחמן ביאליק באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
כיהן כנשיא הארגון "ברית עברית עולמית" (2015-2005).
בר-אשר נולד במרוקו בעיירה קצר א-סוק (באזור מטע'רא (Metghra) במחוז תאפילאלת ("עמק התמרים") שבדרום-מזרח מרוקו), לרבי אברהם ושרה בן הרוש.
הוא הושפע מאוד מסבו מצד אמו, שמעון עטייא, שהיה אוהב תורה ואיש חסד שפרנס את כל בני משפחתו (הסבא נפטר ב-1959).
כן הושפע בר-אשר מאביו, שהיה מגדולי המסרנים של ה"שרח", הוא התרגום המוגרבי למקרא.
אביו, שהיה תלמידו של הרב ישראל אבוחצירא, היה מוסמך לרבנות, התפרנס כסופר סת"ם וכתב 118 ספרי תורה, 10 במרוקו ו-108 בישראל.
עד גיל 12 חי משה בר-אשר במרוקו, אז עלה לישראל במסגרת עליית הנוער עם קבוצת ילדים ונערים מעיירתו.
בדרכו ארצה שהה במחנה הכשרה של תנועת גורדוניה בצרפת.
המורים ללימודים כלליים: אברהם אפרתי, יוסף לוי, משה חן ואחרים).
במהלך תקופה זו עלו הוריו, אחיו ואחיותיו ארצה בנובמבר 1955, לאחר פרק זמן של כארבע שנים וחצי שלא ראה אותם.
בקיץ 1958 התחיל בר-אשר בשירות משולב הוראה ביישובי ספר בבתי ספר באשקלון ובחיל השריון.
בתקופה הזאת היה בין שלושת המורים שהקימו את בית הספר התיכון הדתי באשקלון.
שם הכיר את נחמה לבית ברביץ בת רעננה, שהייתה מורה ביישוב ספר (בטרם היות השירות הלאומי).
הם נישאו בדצמבר 1962, ולהם ארבעה ילדים.
הוא לימד כעשרים וחמש שנה ביסודי, בתיכון ובבתי מדרש למורים, בשנת תשכ"ה התחיל ללמד באוניברסיטה העברית, והוא ממשיך ללמד בה גם לאחר שפרש לגמלאות (כן לימד שנה אחת באוניברסיטת חיפה [תשכ"ו] ושמונה שנים באוניברסיטת "בן-גוריון" [תשמ"ח-תשנ"ה]).
אחד מאחיו הוא היסטוריון של יהדות צפון אפריקה ד"ר שלום בר-אשר, ואח אחר שלו הוא חוקר האסלאם פרופ' מאיר בר-אשר.
ילדיו: שפרה שחר, מנכ"לית עמותת בית חם לכל חייל; תמר בר-אשר, שופטת בית המשפט המחוזי בירושלים; לאה רחל (נפטרה בשנת התש"ף); פרופ' אליצור בר-אשר סיגל, מומחה לבלשנות כללית ולבלשנות עברית מהאוניברסיטה העברית.
ב-1962 (תשכ"ג) התחיל ללמוד לשון עברית ומקרא באוניברסיטה העברית, בנוסף לכך שמע קורסים בחוגים לבלשנות ולתלמוד.
ב-1967, לאחר שסיים את לימודי התואר השני, שלחה אותו האוניברסיטה לשנת השתלמות (תשכ"ח/ 1967 – 1968) בסורבון ובקולז' דה פראנס, ובבית הספר ללשונות המזרח.
שם השתלם בבלשנות כללית ולמד שפות אחדות.
ב-1976 קיבל תואר דוקטור והתמנה מרצה בכיר (בדילוג על דרגת מרצה).
מנחהו הראשון לדוקטורט היה פרופסור יחזקאל קוטשר, ומשנפטר קוטשר בשנת תשל"ב עבר לכתוב את הדוקטורט בהדרכתו של פרופסור זאב בן-חיים, שהיה נשיאה השני של האקדמיה ללשון העברית.
עבודת הדוקטור הייתה על הסורית הארצישראלית (הניב הארמי-הנוצרי, שהנוצרים המלכיתים דיברו בארץ ישראל בתקופת התלמוד ולאחריה).
בשנים יולי 1977 - יולי 1979 היה בר-אשר בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, שם השתלם בבלשנות שמית וגם לימד עברית.
זמן קצר לאחר חזרתו ארצה התמנה ראש החוג ללשון באוניברסיטה העברית.
ב-1977 בעת שהותו בארצות הברית, נבחר כחבר האקדמיה ללשון העברית בישראל.
מ-1993 ועד 2022 כיהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית, במשך כמעט שמונה קדנציות.
בר-אשר הדריך שלושים תלמידים בעבודות MA, וכשלושים בעבודות דוקטור.
אף שימש מדריך לא רשמי של 6 דוקטורנטים מחוץ לישראל (בצרפת ובארצות הברית).
כתב 25 ספרים (33 כרכים), ערך למעלה מ-120 קבצים, כתבי עת וספרים, וכתב למעלה מ-400 מאמרים.
הוא נתן מעל 380 הרצאות מדעיות בימי עיון, בכינוסים באוניברסיטאות בארץ ובעולם.
רבים ממאמריו וארבעה מספריו תורגמו לשפות אחרות, ביניהם שני מאמרים לקוריאנית.
בר-אשר שימש עד ליציאתו לגמלאות כמנהלם המדעי של שלושת המרכזים הלשוניים של האוניברסיטה העברית: מרכז בן יהודה לחקר תולדות הלשון העברית על-שם אליעזר בן-יהודה, המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם, והמרכז לחקר מסורות הלשון של קהילות ישראל (שייסד פרופ' שלמה מורג).
הוא הקים את המרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם בתשמ"ה (1985) ועמד בראש מרכז בן-יהודה מאז כינונו בשנת 1997 עד לפרישתו בשנת 2007. הוא שימש אחת עשרה שנה נשיא "ברית עברית עולמית", שהוקמה על ידי חיים נחמן ביאליק ושמעון רבידוביץ' ב-1931 בברלין.
בר-אשר אף ייסד בשנת תשמ"ד את כתבי העת "מחקרים בלשון" ו"מסורות", וערך שישה עשר מן הכרכים הראשונים.
הוא ייסד וערך עם פרופסור דבורה דימנט את תשעת הכרכים הראשונים של השנתון "מגילות" (מחקרים במגילות מדבר יהודה), שרואה אור פעם בשנה בהוצאת מוסד ביאליק ואוניברסיטת חיפה.
הוא עבד ב"מפעל המקרא" של האוניברסיטה העברית ולימים היה חבר מערכת המפעל יחד עם שמריהו טלמון ועמנואל טוב.
הוא חבר מועצת המערכת של כתבי העת ,Revue des Études Juives, ו"פעמים".
בתשמ"ח הוענק לו פרס רוזנטל לחקר התלמוד.
בתשנ"ט הוענק לו פרס גאון לחקר יהדות צפון-אפריקה על הספר "מסורות ולשונות של יהודי צפון-אפריקה", זכה בפרסי יד יצחק בן-צבי ופרס משה שפירא לשנת תשס"ב 2002 על ספריו "לשון לימודים לרבי רפאל בירדוגו", כרכים א-ג, ירושלים תשס"ב.
בר-אשר קיבל שני תוארי דוקטור לשם כבוד: האחד מהמכון לשפות המזרח ולתרבויותיו (INALCO) באוניברסיטת פריז בשנת 1995, לרגל מלאות מאתיים שנה להקמת המוסד.
את השני קיבל מאוניברסיטת חיפה בשנת 2005.
משה בר-אשר כיהן כיו"ר ועדות המינויים למקצועות העיוניים באוניברסיטה העברית ושימש חבר הוועד המנהל של האוניברסיטה.
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות בצרפת, ובהן האקול פראטיק דה אוטז אטיד, בסורבון (הסקציות הרביעית והחמישית), INALCO ואוניברסיטת פריז 8. שימש פרופסור וחוקר אורח בחמש אוניברסיטאות בארצות הברית: אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, ישיבה יוניברסיטי, בית המדרש לרבנים באמריקה והמכללה העברית בבוסטון.
הוא חבר חוץ של האקדמיה האמריקאית למדעי היהדות משנת 1991. היה חבר בכמה הנהלות של מוסדות: הנהלת מוזיאון ישראל, חבר מליאת רשות השידור, חבר במועצה לתרבות ואמנות של משרד החינוך והתרבות, שימש כחבר המועצה לאמנות הכללית, הוא חבר המועצה לתרבות ואמנות בשכונות.
היה חבר "ועדת יגר" לשיקום הציונות הדתית המאורגנת, שקמה לאחר שהמפד"ל כשלה בבחירות.
שימש כחבר נשיאות הפדרציה היהודית העולמית וחבר נשיאות מימ"ד.
היה חבר הוועד המנהל של "משגב ירושלים" וגם חבר במועצה הארכאולוגית הישראלית.
הוא ממקימי היישוב פסגות בשנת תשמ"א.
ספר היובל לכבוד צאתו לגמלאות מהאוניברסיטה (שערי לשון – מחקרים בלשון העברית, בארמית ובלשונות היהודים) חובק שלושה כרכים עבי כרס, השתתפו בהם תשעים ותשעה מלומדים, מהם מעל שלושים מתוכם מחוץ לארץ במלאת לו 80 התקיימו כינוסים לכבודו בשתי האקדמיות והופיעו כרך של לשוננו באקדמיה ללשון הכרך 'שי למשה' ובאקדמיה הלאומית.
בשנת 2022, לאחר כמעט 30 שנים בנשיאות האקדמיה, הוא החליט לפרוש מתפקידו והוחלף על ידי סגנו אהרן ממן.
מחקריו של משה בר-אשר משתרעים על מספר תחומים: לשון חז"ל, עברית מקראית, העברית בתקופת בית שני ועברית ישראלית.
תחום שני אותו הוא חוקר הוא הלשון הארמית, במיוחד הארמית של ארץ-ישראל והארמית של התרגומים.
תחום שלישי שבר-אשר חוקר הוא מסורות הלשון של יהודי צפון אפריקה ומסורות הלשון של צאצאי האנוסים בצרפת.
תחום רביעי הוא פרשנות המקרא בערבית-יהודית בצפון אפריקה (הַשַּׁרְח).
על הישגיו אלו ובמיוחד תרומתו למחקר לשון חכמים קיבל את פרס ישראל לשנת תשנ"ג 1993, ואחר כך את פרס רוטשילד (2008) ואת פרס א.מ.ת (2012) ופרסים אחרים שנזכרו לעיל.
משה בר-אשר פרסם סדרת מאמרים בחקר לשון המקרא.
הוא העמיד אותה מול לשון חז"ל, אך הראה שכל אחת מהלשונות שמרה על עצמאותה.
הוא רואה בלשון המקרא המאוחרת, למשל בתופעות ממנה שנשתקעו בספר ירמיה, חוליה מקשרת בין לשון המקרא הקלאסית ללשון התנאים, כפי שהדבר מתבטא במשקל פָּעוֹל.
במאמר "איש יהודי היה בשושן הבירה" בחן את ההוראה החדשה של המילה "יהודי" במגילת אסתר (בן הדת היהודית ולא כמי שמשתייך לשבט או לארץ יהודה), והצביע על השימוש המקביל בתואר "ישראלית" בפסוק "בן הישראלית...
למטה דן" (ויקרא כד, יא), ובו מציג המספר המקראי את האישה תחילה מצד ייחוסה לעם, ואחר כך מצד ייחוסה המשפחתי, בדומה להצגת מרדכי כ"איש יהודי...
מאמר אחר שלו בתחום זה עוסק במילה יָדִיד, ובו הוא מראה שהוראתה הבסיסית היא אָהוּב.
כך היא מתפרשת במקרא עצמו, וכך הבינוה הקדמונים.
מאמר חדשני הוא העיון שלו בשם נִדָּה במקרא ובלשון חכמים, ובו הוא הראה שנידה הקשורה בטומאת האישה מכילה בתוכה שתי תיבות נפרדות: א.
נִדָּה (= טומאת האישה)- שם עצם מופשט כמו סִבָּה.
נִדָּה (= מורחקת) – בינוני פעול של נד"ד (והזכר הוא נֵד = מורחק).
אף כתב שורת מאמרים על לשון מגילות מדבר יהודה.
ריכוז של מאמריו בלשון המקרא ובלשון המגילות נמצא בספריו לשונות ראשונים ו-STUDIES IN CLASSICAL HEBREW.
מחקרים בסורית של ארץ-ישראל: מקורותיה, מסורותיה ובעיות נבחרות בדקדוקה
ספר זה ראה אור ב-1977. זהו הספר שפרסם את בר-אשר בעולם והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו עם מפתחות, תיקונים והרחבות.
הוא בדק את כתבי היד והכתובות של ניב הסורית הארצישראלית וסיווג אותם לשני סוגי מקורות: אלו המייצגים את הניב בזמן שהיה עוד לשון חיה עד המאה השמינית, ומקורות מאוחרים מן המאות העשירית עד השתים עשרה, המראים שפה ששימשה כלשון פולחן בלבד.
הלשון הזאת היא לשונם של הנוצרים המלכיתים, שהיו כנסייה חשובה באזוריה השונים של ארץ ישראל.
בר-אשר גם הציע תפיסות חדשות בדקדוקה של הסורית הארצישראלית.
בחקר לשון חז"ל פרסם משה בר-אשר עשרות מאמרים וארבעה ספרים (שלושה בעברית ואחד בצרפתית).
הראשון "פרקים במסורות לשון חכמים של יהודי איטליה" הופיע בשנת תש"ם בסדרה "עדה ולשון", השני בצרפתית הופיע בשנת 1999 ; בשנת 2009 הופיעו שני כרכים נוספים בהוצאת מוסד ביאליק תחת הכותרת "מחקרים בלשון חכמים", שהן אסופות מעודכנות של מבחר מאמריו בתחום.
ובשנת 2014 הופיע חיבורו הגדול בשני כרכים (מעל 1500 עמ') – "תורת הצורות של לשון המשנה : פרקי מבוא ותצורת שם העצם".
בר-אשר ותלמידיו ייסדו את הוראת מקצוע לשון חכמים בחמש אוניברסיטאות בחו"ל, מהן שלוש בארצות הברית: הרווארד, ייל וישיבה יוניברסיטי; ושתיים בצרפת: בסורבון ובאוניברסיטה הקתולית של פריז (במוסד זה תופסת הוראת לשון חכמים מקום מרכזי בהוראת העברית).
חידושו הגדול ביותר של בר-אשר, שבו חלק על מורהו פרופ' קוטשר, היא תפיסתו שלשון חכמים כפי שהיא מתגלה לנו בכתבי היד הטובים היו בה שלושה טיפוסים, מעין שלושה ניבים; כלומר לא טיפוסים שונים ובהם טיפוס נאמן וטיפוס פגום ומשובש, אלא שלושה דגמי לשון שונים, שמייצגים ניבים או בתי מדרש שונים.
יצוין במיוחד הטיפוס המזרחי, טיפוס חשוב שאין ספק לגבי מוצאו מארץ ישראל .
שני פרסומיו הראשונים של בר-אשר בלשון חז"ל הם המבוא לכתב יד פרמה ב' של המשנה משנת 1971, שהוא מייצג מובהק של הטיפוס המזרחי, וספר שראה אור בנוסח ראשון בשלהי 1973, ערב מלחמת יום הכיפורים, והוא מבוא מפורט לכתב יד פאריס 328–329 של המשנה.
הספר העלה על סדר היום המחקרי את מסורת לשון חכמים באיטליה.
מאמר חשוב של בר-אשר הוא המאמר "לשון חכמים – דברי מבוא", שהוא כעין חלון ראווה של לשון חכמים, וכותבו כתבו בצורה, שיהיה נגיש לכל משכיל ולא רק לבלשנים.
המאמר ראה אור גם בצרפתית, באנגלית ובקוריאנית.
כאן מוצגים פירותיה של האסכולה הירושלמית בחקר לשון חכמים, שבר-אשר שייך לדור השלישי שלה (מייסדיה הם ח' ילון, י' קוטשר וז' בן-חיים).
הטיפוסים השונים של לשון המשנה
זהו המאמר החשוב ביותר של בר-אשר.
זה מאמר מהפכני בחקר לשון חז"ל, ובו העמיד בר-אשר את ההבחנה הנזכרת לעיל בין הטיפוסים של לשון המשנה.
בר-אשר עצמו עסק ועוסק בחקר ארבעה כתבי-יד גדולים: קאופמן, פרמה ב', פריז של המשנה וכ"י ותיקן 32 של הספרי.
חוקרים אחרים חקרו כתבי יד שלמים וכתבי יד מקוטעים (הכוללים מאות עדי נוסח), הוא לקח את העצים הללו וניסה לראות את היער.
הוא ריכז את שפעי הפרטים בשפעי כתבי היד, מיינם לקבוצות ואפיין את הקבוצות השונות.
הוא חילקם לשלוש קבוצות: לאחד קרא הענף הארצישראלי, שמתחלק לשניים: טיפוס מערבי וטיפוס מזרחי ולשני קרא הענף הבבלי.
המאמר ראה אור גם בצרפתית ובאנגלית.
הספרים האחרונים שלו "מחקרים בלשון חכמים", "תורת הצורות של לשון המשנה" וכו' מבוססים על החלוקה הזאת.
לשון לימודים לרבי רפאל בירדוגו
זוהי סדרה בת שלושה כרכים המקיפה ארבעה חלקים וחובקת 1400 עמודים.
מפעל זה עוסק במחקר הפרשנות בערבית-יהודית-מוגרבית למקרא.
הספר "לשון לימודים" שכתב רבי רפאל בירדוגו, נתחבר במרוקו לפני למעלה מ-200 שנה.
בר-אשר אסף כתבי יד רבים מספריות ומאוספים בכל רחבי העולם והכין מהדורה מדעית מוערת.
במסגרתה כלל פירושים ואלפי הערות פילולוגיות.
כן השווה את תרגומו של בירדוגו לתרגומים הארמיים ולתפסיר רס"ג וכן לשרח תאפילאלת.
זהו ספר פתרונות לרוב ספרי המקרא בניב המוגרבי של יהודי מכּנאס.
חלק א' הוא המבוא לספר כולו.
חלק ב' הוא מהדורה מדעית של ספר בראשית, הכוללת חמישה אפרטים, ובהם בין השאר גם תרגום והערות ופירוש בעברית ללשון לימודים.
חלק ג' היא מהדורה של החיבור כולו על פי שלושה כתבי יד (הַפְּנִים על פי כ"י א ושני כתבי יד אחרים מוצגים באפרט בתוספת הערות פרשניות).
חלק ד' הוא מהדורה של התרגום להפטרות.
בר-אשר גילה שהשרח הולך לפעמים בעקבות תרגום אונקלוס ונגד תרגום רס"ג לתורה.
מאות מצאצאיו ומבני עירו של הרב בירדוגו גילו עניין בספר ורכשו אותו במוסד ביאליק.
מילון קולין Colin הוא מילון בן שמונה כרכים של הערבית המוסלמית של מרוקו, פרי עטו של ג' קולין (G .Colin), שהיה מלומד צרפתי חשוב.
הוא השקיע עשרות שנים בחקר הערבית במרוקו.
בעבודותיו של בר-אשר על צפון אפריקה (גם בספריו מסורות ולשונות של יהודי צפון אפריקה, ולשון לימודים ולשונות מסורות ומנהגות ובעבודות אחרות) עשה בר-אשר שימוש בספרו של קולין והוסיף לו נתונים רבים משלו ודברים חדשים מערבית היהודית (תחום שעניין אך מעט את קולין).
המרכיב העברי בערבית היהודית במגרב
מאמר חשוב של בר-אשר הוא מחקרו "על היסודות העבריים בערבית המדוברת של יהודי מרוקו".
במאמר זה החל בר-אשר בחקר היסודות העבריים והארמיים בערבית של יהודי מרוקו.
כאן הוא הציע את הדגם לדרכי המחקר של הנושא.
הוא הביא עובדות רבות, לאחר שניתח אלפי ערכים ובנה תשתית לשילוב הפן הסוציולוגי במחקר התחום הזה.
הוא העמיד על ארבע קבוצות בחברה היהודית המסורתית במרוקו: הרבנים והמשכילים, יודעי קרוא וכתוב, החברה של הגברים הפשוטים, חברת הנשים.
על פי דגם זה ניתח בר-אשר את החומרים שאסף.
את חקר המרכיב העברי בערבית של יהודי צפון אפריקה פיתח בר-אשר ושכלל בספרו (La Composante hebraique du judeo-arabe algerien (1992) ובשורת מאמרים שכונסו בשלושת ספריו בעברית: מסורות ולשונות של יהודי צפון אפריקה (שיצא בשתי מהדורות ב-1998, 1999), לשונות מסורות ומנהגות (2010), מחקרי מערב (הנמצא בדפוס).
העברית שבפי צאצאי האנוסים בצרפת
בספר זה בן שני הכרכים הניח משה בר-אשר מסד לחקר מסורות הלשון של צאצאי האנוסים בערים הצרפתיות בורדו, באיון וסביבתן.
יש כאן גם פרסום של טקסטים מוערים ומבוארים, גם עיונים בדקדוק וגם חקר המרכיב העברי בלשונות הדיבור (הספרדית והצרפתית) של בני הקהילות הללו (מספר זה הופיעו שתי מהדורות).
גם הקורא שאינו מומחה יהיה מסוגל לקרוא את פרק המבוא הבהיר הפותח את כרך א של הספר הזה.
בר-אשר מתאר את התחקותו על פעלו של יצחק ארתור פריר, מי שהעתיק את שלושת סידורי התפילה לשבת ואת המחזורים לראש השנה וליום הכיפורים, בהיותו קצין בחיל הרגלים הצרפתי בצ'או-דוק שבהודו-סין (וייטנאם של היום).
גם כאן בנה בר-אשר תחום מחקרי חדש.
בשנת 2013 הופיע כרך בצרפתית שהוא כעין סיכום של שני הכרכים בעברית.
מאז שנת 2024 הוא עוסק במחקר עצמאי ומפרסם מעת לעת ספרים (מאספים וחדשים) ומאמרים בקבצים.
שערי לשון: מחקרים בלשון העברית בארמית ובלשונות היהודים מוגשים למשה בר-אשר, שלושה כרכים / עורכים אהרן ממן, שמואל פסברג, יוחנן ברויאר; מוסד ביאליק, ירושלים, 2007.
שי למשה: יום עיון לכבוד משה בר־אשר בהגיעו לגבורות, עורך עמנואל טוב, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים תשפ"ב
מחקרים בסורית של ארץ-ישראל: מקורותיה, מסורותיה ובעיות נבחרות בדקדוקה, ירושלים, תשל"ז.
פרקים במסורת לשון חכמים של יהודי איטליה על-פי כתב-יד פאריס 329-328, סדרה "עדה ולשון", ו, הוצאת מפעל מסורות הלשון של עדות ישראל והוצאת מאגנס, ירושלים תש"ם.
מסורות ולשונות של יהודי צפון אפריקה, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשנ"ח; מהדורה שנייה מורחבת: ירושלים תשנ"ט.
לשון לימודים לרבי רפאל בירדוגו, כרך א, חלק א - פרקי מבוא, חלק ב - מהדורה לספר בראשית, כרך ב, חלק ג - מהדורת החיבור כולו, כרך ג, חלק ד - מבואות ומהדורה של שרח ההפטרות, הוצאת מוסד ביאליק והמרכז ללשונות היהודים וספרויותיהם, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשס"ב.
העברית שבפי צאצאי האנוסים בצרפת, כרך א - מחקרי לשון; כרך ב - הסידורים והמחזורים של יצחק ארתור פריר, מבוא ומהדורה מוערת ומבוארת, הוצאת מוסד ביאליק ומרכז בן-יהודה לחקר הלשון העברית, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשס"ו; מהדורה ב: ירושלים תשס"ז.
מחקרים בלשון חכמים, כרך א - מבואות ומחקרי לשון; כרך ב - פרקי דקדוק, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ט.
לשונות מסורות ומִנהגות - עיונים בלשונות, במסורות, באורחות חיים וביצירות של היהודים במגרב ועיונים בלשונות היהודי, הוצאת מכון בן-צבי, ירושלים תש"ע
לשונות ראשונים – מחקרי לשון במקרא במגילות ים המלח ובארמית, הוצאת מאגנס, ירושלים תשע"ב
פרקי עיון בעברית החדשה ובעשייה בה, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשע"ב, 978-965-481-045-6 ISBN
תורת הצורות של לשון המשנה: פרקי מבוא ותצורת שם העצם, כרכים א-ב הוצאת האקדמיה ללשון העברית, מוסד ביאליק וקרן מתנאל, ירושלים תשע"ה
ֹלְשוֹנֵנוּ רִנָּה – עיוני תפילות בלשון, ובסגנון, בתכנים, בנוסחאות ובמנהגים, 2016, הוצאת יד הרב נסים והוצאת ראובן מס
תרגום המקרא לערבית יהודית מגרבית - כרך א: פרקי מבוא; כרכים ב-ג: מהדורה מדעית של ה'שרח' כמסורת יהודי תאפיללת ותודגה לספרים בראשית, שמות, ויקרא, משלי, איוב וחמש המגילות.
בהוצאת יד הרב נסים, ירושלים תשפ"ג
מחקרי עברית מראשונות לאחרונות, הוצאת האקדמיה ללשון, ירושלים תשפ"ג (עריכה: דוד הרבנד)
תורת הצורות של לשון המשנה: תצורת שם העצם–השמות ושמות התואר במוספיות, כרכים ג-ד הוצאת האקדמיה ללשון העברית, מוסד ביאליק, ירושלים תשפ"ב.
בדפוס: מחקרי מערב - עיונים בלשונות במסורות ובתעודות מצפון אפריקה, הוצאת מכון בן-צבי
משה בקר (נולד ב-24 באוקטובר 1954) הוא שחקן, במאי תיאטרון וזמר ישראלי.
בקר נולד בתל אביב לזוג הורים שחקני תיאטרון הבימה - פנינה פרח וישראל בקר.
למד ב תיכון עירוני ו' שם השתתף בחוג דרמה.
את שירותו בצה"ל עשה בלהקת גייסות השריון והופיע בפני חיילים בסיני במהלך מלחמת יום הכיפורים.
לאחר השירות הצבאי למד משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בהדרכת נולה צ'לטון.
במהלך הלימודים השתתף בהפקת המחזה "ההשגחה העליונה" של ז'אן ז'אגה, ובמחזה "מסכות אחרונות" של ארתור שניצלר.
בתום שתי שנות לימודים בחוג לתיאטרון החליט שמיצה את עצמו, פרש מהלימודים והחל בקריירת משחק.
תפקידו הראשון כשחקן תיאטרון היה בתיאטרון החאן, בתחילת 1978 במחזה "משיח, בא, משיח בא" של סלאבומיר מרוז'ק שביים הלל נאמן.
אחרי עשר פעמים הורדה ההצגה והוא שובץ בצוות שחקני המחזה רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים בתפקיד "המלט".
בסוף 1978, חיפש הבמאי יוסי יזרעאלי שחקן ראשי להצגה "סיפור פשוט" מאת ש"י עגנון, בתיאטרון הבימה והציע את התפקיד לבקר, אותו לימד קודם בחוג לתיאטרון.
במהלך 1979 שיחק גם במחזה הדיבוק ותפקיד ראשי במחזה טרוילוס וקרסידה בהבימה.
בשנת 1980 השתתף במופע "תל אביב הקטנה" ובמחזות "חתונת הדמים" ו"מלך מרוקאי".
בשנת 1982 ביצע את תפקיד פרדי בהצגה "הנסיכה האמריקאית".
בשנת 1989 הופיע לצידה של מיקי קם במחזמר "קברט" בתיאטרון הבימה.
בשנת 1994 הופיע בתפקיד ראשי במחזה "אמדאוס" בתיאטרון הבימה בבימויו של מיכאל גורביץ'.
במהלך שנות התשעים שיחק בקר בהצגות שונות בתיאטרון באר שבע ובתיאטרון חיפה, ובשנת 2001 שיחק גם בהצגה בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2001 שיחק במחזה "אטום" שכתב מתי גולן.
אחרי שלושים וחמש הצגות בלבד החליט התיאטרון הקאמרי להוריד את ההצגה, לאחר שספגה ביקורת הן מצד חוגים דתיים שהגדירו אותה "אנטישמית" והן מצד המבקרים.
אחר כך שיחק בקאמרי במחזה "טובים השניים" מאת ריי קוני.
ב-2004 השתתף במחזה "בגדי המלך" בתיאטרון החאן.
ב-2009 השתתף עם קטע מתוך "הנסיכה האמריקאית" ב-"קסם אחרון ודי, מחווה לניסים אלוני".
בשנים 1987–1988 גילם את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "מתגלגלים" של הערוץ הראשון, על קורות תיאטרון נודד.
ב-1989 הנחה את תחרות הקדם-אירוויזיון 1989 עם שירה גרא.
בשנת 1993 הנחה את הסדרה המדעית "סופי לעת עתה" ב, שעסקה בפיזיקה, כימיה, פילוסופיה והתפתחות המדע.
ב-1998 הגיש את סדרת הסרטונים בטלוויזיה החינוכית "ארץ קטנה-גדולה".
בשנת 2001 שיחק בסדרת הדרמה "ד.נ.
גליל מערבי" ששודרה בערוץ 2, בה גילם את מיכה.
ב-2008 ביים בהבימה את הצגת היחיד "שחקן מפתח" עם שלמה בר-שביט.
בשנים 2008–2012 ביים בקר את טקס פרס התיאטרון הישראלי.
בשנת 2004, לאחר שכיכב בקופרודוקציה של החאן והבימה, בגדי המלך מאת ניסים אלוני, החליט לנטוש את קריירת המשחק לטובת החלום להפוך לזמר-יוצר במשרה מלאה.
במהלך שנות השמונים הופיע בקר יחד עם גילה חסיד במופע של שירי תיאטרון.
בשנת 1984 השתתף בערב מחווה למלחין סשה ארגוב, ובשנת 1985 השתתף ברביו קומי-אקטואלי בשם "כחול לבן בצבעים" - הופעת בכורה עבורו ברביו מוזיקלי שכזה.
בדצמבר 1986 השתתף לראשונה בפסטיבל שירי הילדים מספר 17 עם השיר "רק בן שש" (מילים אהוד מנור, לחן ועיבוד: אילן וירצברג).
בשנת 1986, בעקבות השתתפותו של בקר בתוכנית הטלוויזיה "הדרן לשמואל רודנסקי", נוצר קשר בינו לבין הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר.
שמר כתבה עבורו מחזור שירים אשר הופק כאלבום בעיבוד מוזיקלי של עדי רנרט והפקה מוזיקלית של גרי אקשטיין.
האלבום, "חפצים אישיים", יצאה לאור בתחילת 1987. כלל שירי האלבום נכתבו על ידי שמר במיוחד עבור בקר, פרט לשיר "מה שלומך אחות" שנכתב במקור לחוה אלברשטיין ולריימונד אבקסיס.
מספר שירים מתוך האלבום "גג", "גיא" (אשר נכתב על בנו של בקר) ו"תות" (הידוע בזכות השורה "תות שדה מרמת השרון") זכו להצלחה.
בעקבות האלבום יצא במופע יחיד שכלל קטעי שירה ומערכונים.
האלבום הופץ בשנת 1995 בגרסת תקליטור, ובו שיר נוסף, גם הוא פרי עטה של נעמי שמר, שנקרא "בראשון לספטמבר".
הקשר בין בקר לבין שמר נמשך כאשר השתתף ב-1993 בקלטת וידאו לילדים בשם "אצלנו בפסנתר", יחד עם מיקי קם, חיים צינוביץ ורינת גבאי, בה שר בתפקיד אורח את השיר "גיא".
בשנת 2006 העלה בקר ברחבי הארץ מופע מוזיקלי בשם "סולו", בו הוא שר ממיטב הקלאסיקות של הזמר העברי.
בעקבות מופע זה, שהיה גם מופע אורח בפסטיבל "תיאטרונטו" בשנה זו, יצא אלבום הופעה בשם "משה בקר - סולו" אשר כולל מבחר משירי המופע.
במרץ 2007, השתתף בערב מחווה לנעמי שמר בתיאטרון הקאמרי.
במאי 2011 הוציא את הסינגל "נוסע רחוק", אשר כתב בקר בעצמו ללחן של ארקדי דוכין, מתוך האלבום "מוסה סוסה" שיצאה ביולי, בו כתב את כל מילות השירים ואת כל הלחנים למעט השיר "נוסע רחוק".
ב-2013 יצא במופע "מאחורי המסך" המשלב בין סיפורים ושירים.
בנוסף להופעותיו העצמאיות השתתף בקר במופעי אסתרית בלצן.
בעקבות מגפת הקורונה והפסקת המופעים באולמות, יצא ב-2019 עם מופע סטנד אפ מוזיקלי אינטימי בסלון הבית של הקהל .
בשנת 2021 הפך המופע לפומבי.
בקר נשוי ליעל פרל בקר, שחקנית ומנחת קורסי אורח חיים ותזונה על פי גישת האיור ודה, ואב לשני בנים - גיא, והשף דניאל בקר.
מעיד על עצמו שסבל מדיסלקסיה.
בסוף שנת 1979 נבחר על ידי העיתון "מעריב" לשחקן השנה בתיאטרון.
1979 - פרס ע"ש השחקן מאיר מרגלית על תפקידו במחזה "סיפור פשוט"
1990 - פרס "תפוח הזהב" כשחקן השנה על משחקו ב"דודתו של צ'רלי", "קברט" ו"טרטיף".
הצגות בהן שיחק (רשימה חלקית)
"כחול לבן בצבעים" (הפסקול - תקליט שדרים)
משה בנוביץ (נולד ב-16 באוקטובר 1962) הוא חוקר תלמוד והלכה ישראלי, פרופסור מן המניין במכון שכטר למדעי היהדות.
מחקריו מתמקדים בתולדות ההלכה וניתוח טקסטים תלמודיים בענייני שבועות ונדרים, קריאת שמע ותפילה, ברכות ומועדים.
בשנים האחרונות מקדיש בנוביץ את עיקר עבודתו המחקרית לכתיבת פירושים מדעיים לפרקים שלמים בתלמוד הבבלי, ועד כה ראו אור פירושיו לשישה פרקים.
בנוביץ נולד בפיטסבורג שבארצות הברית.
סיים תואר ראשון בשפות שמיות עתיקות בהצטיינות באוניברסיטת קולומביה בשנת 1983. סיים תואר שני בתלמוד באוניברסיטת בר-אילן בהצטיינות בשנת 1987. הוא כתב עבודת גמר בנושא "נוסח פרק שבועות שתים בתרא בבבלי: מהדורה ביקורתית עם מבוא" בהנחיית פרופסורים ש"י פרידמן וצ"א שטיינפלד.
הוא סיים תואר שני נוסף במקרא באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1987. בשנת 1993 קיבל תואר דוקטור מבית המדרש לרבנים באמריקה של התנועה המסורתית בתלמוד בהנחיית ש"י פרידמן.
נושא עבודתו היה "פירוש מדעי לפרק שבועות שתים בתרא בבבלי".
החל ללמד במכון שכטר בשנת 1993. בשנת 2002 מונה כפרופסור חבר במכון שכטר, ומשנת 2010 משמש כפרופסור מן המניין במוסד.
בין השנים 1991 ל-1994 היה מרצה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2004 שימש כפרופסור חבר אורח בית המדרש לרבנים באמריקה.
בשנת 1998 הוענק לו פרס ע"ש פינקלשטיין בתלמוד של ביהמ"ד לרבנים באמריקה.
פרק שבועות שתים בתרא: בבלי שבועות פרק שלישי – מהדורה מדעית וביאור מקיף, בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה, ירושלים וניו יורק תשס"ג.
תלמוד האיגוד: מאימתי קורין את שמע: ברכות פרק ראשון מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר, בהוצאת האיגוד לפרשנות התלמוד, ירושלים תשס"ו.
תלמוד האיגוד: לולב וערבה, החליל: סוכה פרק רביעי ופרק חמישי מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר, בהוצאת האיגוד לפרשנות התלמוד, ירושלים, תשע"ד.
תלמוד האיגוד: כיצד מברכין: ברכות פרק שישי מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר, בהוצאת האיגוד לפרשנות התלמוד, ירושלים תשע"ו.
תלמוד האיגוד: חזקת הבתים: בבא בתרא פרק שלישי מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר, בהוצאת האיגוד לפרשנות התלמוד, ירושלים תשע"ט (שני כרכים).
רבי משה בצלאל אלתר (תרכ"ט, 1869 - כ"ג באלול תש"ב, אוגוסט 1942) היה בנו של האדמו"ר מגור, רבי יהודה אריה אלתר בעל השפת אמת ואחיו של האדמו"ר בעל האמרי אמת.
נתמנה בצוואת אחיו כיורשו והיה הסמכות העליונה בקרב החסידים לאחר צאת אחיו את פולין.
נרצח בטרבלינקה ב'' שהתקיימה בגטו ורשה יחד עם רוב בני משפחתו.
היה בנו השני של האדמו"ר ה"שפת אמת".
נולד בשבוע של פרשת ויקהל ולכן נקרא שמו על שם משה רבנו ובצלאל בן אורי המוזכרים בפרשה.
היה חתנו של דודו הרב שמעון חיים אלתר.
חי כל שנותיו בגורה קלוואריה ועסק בלימוד תורה בישיבת גור.
היה ידוע כשקדן ומתמיד גדול ונחשב אחד מגדולי התורה בפולין.
לאחר פטירת אביו השפת אמת הוא קיבל את מרותו המליאה של אחיו האמרי אמת, ושימש יד ימינו כאשר היה נעזר בו בעניינים שונים הנוגעים להנהגת עדתו הגדולה, ואף הוא הכתירו כיורשו.
בצוואתו הראשונה שנכתבה בשנת תרצ"ו (1936) כתב: .
בתרפ"ה (1925) ביקר בארץ ישראל שם פגש את חסידי גור שהחלו לעלות ארצה באותה תקופה.
בתרצ"ז (1939) עמד לעלות לארץ ישראל ואף קיבל סרטיפיקט, אך ויתר עליו לטובת נכדו.
על צניעותו ניתן ללמוד מ"פתקה" שכתב לאחיו בשנת תרצ"ט (1939) עם הגיעו לגיל 70: .
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר יחד עם אחיו בעל ה"אמרי אמת" לוורשה.
לאחר עזיבתו של אחיו את פולין ב-1940 הפך להיות הסמכות העליונה לחסידי גור בפולין.
רבי משה בצלאל ואחיו רבי מנחם מנדל אלתר סיפקו משענת ותמיכה ליהודים בגטו.
הם עודדו המשך לימוד התורה בתנאי החיים הקשים הן בקרב חסידי גור והן אצל חסידים אחרים.
במכתב שכתב רבי מנחם מנדל והופץ בכמה גטאות בפולין הוא קרא לארגן שיעורי תורה בציבור, וציין כי התייעץ עם אחיו רבי משה בצלאל ושניהם החליטו ללמד שיעורי תורה בציבור.
קיימות כמה עדויות על פעילותו הציבורית בתקופת השואה.
הוא פסק שאין לבטל נישואין שכבר נקבעו.
עדות אחרת מוסרת שתמך ביוזמה של חבורת ה"מתיסוביצים" להשיא צעירים, באמרו שזוהי מעלה באמונה ושיש מקור בתלמוד שמצווה זו עמדה לעזר לעם ישראל ממצרים.
במקרה אחר פעל למניעת התנהגות לא נאותה של קבוצה מחסידי גור בגטו.
כמו רבנים אחרים, מצא גם רבי משה בצלאל עבודה בבית החרושת לנעליים של התעשיין הגרמני "שולץ" בניהולו של אברהם הנדל.
על פי העדויות במשך רוב הזמן ישב רבי משה בצלאל ולמד, ורק כאשר ערכו הגרמנים ביקורת העמיד פנים שהוא דופק מסמרים בסוליות הנעליים.
באחת מהביקורות נתפס ונלקח לאומשלגפלאץ יחד עם יהודים נוספים.
ביומנו מתאר הלל זיידמן אירוע זה: .
באקציה הגדולה נלקח שוב לאומשלגפלאץ.
על פי עדויות ניצולים מעשה זה עורר רעש גדול בגטו ורק בעזרת סיוע של אחד השוטרים היהודים הצליחו להוציאו מן הקרונות ברגע האחרון ממש.
כעבור כמה ימים נתפס פעם נוספת ומשניסו לשחררו עוד פעם מן המשלוח סירב ואמר 'די'.
באלול תש"ב (אוגוסט 1942) כשהוא בן 74 הובל רבי משה בצלאל אלתר לטרבלינקה ושם מת.
תיאור אישיותו וקורותיו נכתבו והוצפנו בגטו.
בתיאור זה מציין הכותב האלמוני, כי רבי משה בצלאל נודע כצדיק שכל חייו קודש לתורה ולעבודת ה'.
הוא תיאר את עבודתו בבית החרושת ואת שילוחו באקציה.
הכותב סיפר כי כאשר נלקח בזמן האקציה הגדולה, הסביר כי למושג מת מצווה יש משמעות נוספת: .
לרבי משה בצלאל היו ארבעה בנים וארבע בנות.
בנו בכורו היה רבי יצחק מאיר חתן דודו האמרי אמת.
נהרג מפגיעת פגז במלחמת העולם השנייה בי"ג בתשרי ה'ת"ש.
הרב לייב, חתן דודו - אח אביו רבי מנחם מנדל אלתר.
הרב שמעון נפתלי, התגורר בירושלים.
הרב בנימין מנחם התגורר בתל אביב.
סבו ויתר על הסרטיפיקט שלו בשבילו.
בנו הרב דוד חתן רבי עזריאל מאיר איגר מלובלין.
בנו הרב יואל חתן דודו רבי נחמיה אלטר.
בנו הרב אברהם מרדכי, חתן הרב שאול משה זילברמן מוורישוב.
חותנם של הפני מנחם ושל הרב פנחס מנחם בורזיקובסקי.
בתו לאה אשת רבי אברהם ישכר בנימין אליהו מפאביניץ בן אחיו רבי מנחם מנדל אלטר.
בתו יוכבד רבקה אשת הרב אליהו לוין בן הרב מבנדין.
על שמו ישיבת "תפארת משה בצלאל" בירושלים השייכת לחסידות גור.
משה בָּסוֹק (בכתיב יידי: משה באסאָק; 26 ביולי 1907, ט"ו באב תרס"ז – 19 בפברואר 1966, כ"ט בשבט תשכ"ו) היה משורר, מתרגם ועורך ישראלי.
בסוק נולד בקובנה, ליטא ולמד בחדר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה משפחתו לעיר הולדת אביו, הולובצ'ין (ליד שקלוב), שם החל ללמוד גם לימודי חול.
ב-1916 נדדה המשפחה למינסק, שבה החל בסוק ללמוד בישיבה ובמקביל העמיק את ידיעותיו בלימודים כלליים ובעברית אצל מורה פרטי.
הוא הצטרף לתנועת החלוץ בווילנה ובביאליסטוק והיה מראשיה.
בהמשך הגיע לוורשה, ושם ערך את ההוצאה הספרותית של החלוץ ביידיש ועברית.
בשנת 1926 החל לפרסם את שיריו בעיתון "העולם".
ב-1936 עלה לארץ ישראל והצטרף למשק "גשר" בדלהמיה (אשדות יעקב).
בארץ ישראל היה חבר מערכת הוצאת הקיבוץ המאוחד, וערך את ביטאון הקיבוץ המאוחד, "מבפנים".
בסוק עסק בכתיבת שירה, בתרגום מיידיש ומפולנית ובעריכה.
היה נשוי למורה שולמית בסוק, בתו של קדיש יהודה סילמן.
בנם הוא המשורר והמתרגם עידו בסוק.
נפטר בשנת 1966 לאחר מחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין אשדות יעקב.
בשלבים (ורשה : כאן, תרצ"ד)
ברענענדיקע טעג (ווארשע : החלוץ, תרצ"ו)
בהדום מרחקים (תל אביב : גזית, תש"א)
מאחרי הזורע (תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ט)
בדרך הארנים (עין חרוד : דפוס הקיבוץ המאוחד, תשי"א) <שירים מתוך: "מבפנים", תש"י, כרך י"ד, חוב' ד'>
שירים חדשים (עין חרוד : דפוס הקיבוץ המאוחד, תשי"ט) <מתוך: "מבפנים" כרך כא, תשי"ט>
נחשתים והללויות (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"א)
יום נאה, חלקו מעונן (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו)
מבחר שירים (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ח)
נופי ספרות מסה, עיון, דיוקן (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה 1964)
חנה גלברד וירחמיאל הלפגוט, מבין חומות וורשה: מיומני חלוצים במחתרת (עין חרוד : הקיבוץ המאוחד, תש"ד)
ה' לויק, הירש לקרט: פואמה (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תש"ד)
פריץ יורדן, בריחתי מן השבי (עין חרוד : הקיבוץ המאוחד, תש"ה)
טוביה בוז'יקובסקי, בין קירות נופלים (תל אביב : הקבוץ המאוחד, תש"י, תשכ"ד
מקסים גורקי, ספרים ואישים: מאמרים, זכרונות, אגרות (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשי"ג)
משירת יידיש (עין חרוד : דפוס הקיבוץ המאוחד, תשכ"א) פורסם לראשונה ב"מבפנים", כרך כ"ג, חוב' 1–2, תשכ"א
מבחר שירת יידיש: למן י"ל פרץ עד ימינו (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ג)
טוביה בוז'יקובסקי, יומן בצד הארי (תל אביב : משרד הביטחון – ההוצאה לאור: ספריית תרמיל, תשל"ז)
משה באסאָק (צונויפגעשטעלט און רעדאגירט), דאָס בוך פון דער ניי-ארץ-ישראלדיקער פאָעזיע: אנטאָלאָגיע (ווארשע : החלוץ, 1936)
ספר החלוץ: אנתולוגיה (ירושלים : מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, תרצ"ט; הסוכנות היהודית - מחלקת העלייה, ת"ש)
החלוץ הצעיר: מאסף (עין חרוד : הקיבוץ המאוחד, 1944)
ספר המעפילים (ירושלים : הוצאת הספרים של ההסתדרות הציונית, תש"ז)
מעפילים בוך (פאריז : אייראָפעאישער ביוראָ פון דער ציוניסטישער וועלט - אָרגאניזאציע אין פריז, תש"ט)
ספר מלחמות הגיטאות: בין החומות במחנות ביערות, תל אביב : הקיבוץ המאוחד; בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשי"ד (עם יצחק צוקרמן)
מנחם שמי: 48 תמונות ומבחר אגרות ורישומים (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשי"ח)
סיפורים מן הקיבוץ: אנתולוגיה, תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"א (עם אריה אבנרי (קיבוץ הגושרים), משה ברסלבסקי, זרובבל גלעד ואלכסנדר סנד)
בהיאבקות על הדמות: מבחר מאמרים מאת משה ברסלבסקי (תל אביב : הקיבוץ המאוחד, תשכ"ז)
משה בר-תקווה (מונדק פסטרנק; 1905 – דצמבר 1994) היה מבכירי ההגנה, מראשי פעיליה באירופה, ממקימי צה"ל וקצין שריון ראשי.
משה (מונדק) בר-תקווה נולד בגליציה בשנת 1905, בשם משה פסטרנק.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון דובר פולנית וגרמנית.
כחניך השומר הצעיר עלה בשנת 1923 לארץ ישראל.
לאחר מכן נסע לאיטליה לשם לימוד מסחר בינלאומי וב-1929, לאחר שגמר את לימודיו, חזר לפולין כדי ללמוד שם בבית הספר לקצינים, ואף שירת בצבא הפולני כקצין.
בראשית שנות השלושים של המאה העשרים חזר לארץ ישראל והחל לפעול במערכת ההדרכה של ארגון ההגנה כמדריך ראשי.
בהגנה קיבל את הכינוי המחתרתי קונרד.
בשנים 1935 עד 1936 היה מדריך שדאות וטקטיקה במחוז הדרום.
בשנות המרד הערבי הגדול היה בר תקווה מראשוני הפו"ש ומונה למפקד אזור נס ציונה ובית חנן.
בשנות הארבעים של המאה העשרים הוא התקדם במערך ההדרכה של ההגנה ושימש כמדריך ואחר כך כמפקד קורסי המ"מים של ההגנה שהתקיימו בג'וערה.
במסגרת זו עיצב בר תקווה את סיכת המ"מ (חרב שזורה בענף זית) שהפכה לסמל ההגנה ושולבה לבסוף בסמל צבא הגנה לישראל.
אחרי הקמת הפלמ"ח מונה למדריך ראשי של הפלמ"ח.
ב-1941 היה אמור לעמוד בראש כ"ג יורדי הסירה, אך ברגע האחרון לא הסכים מהסיבה של היעדר מודיעין ובמקומו מונה צבי ספקטור.
בשנת 1943 התגייס בר תקווה, בניגוד לרצון מפקדת ההגנה, לצבא הבריטי ושירת בבריגדה היהודית כקורפורל.
עם תום המלחמה למד איטלקית והפך לאחד מן הפעילים הבולטים של עלייה ב' באיטליה.
יהודה ארזי שריכז בידיו את ההכנות לארגון עלייה ב', נתקל בקשיים בפעולותיו ובר-תקווה, ששלט בשפה האיטלקית, מונה לעוזרו והשכיל לפתח קשרים עם גורמים שונים באיטליה ולסייע רבות ביישור ההדורים שנוצרו עקב הפעולה המחתרתית בתוך ארץ זו.
מאוחר יותר עסק בארגון קבוצות פליטים יהודים והכנתם לקראת העלייה לארץ.
בתחילת שנת 1947 הוא חזר לארץ ובמהלך אותה שנה שימש כראש לשכת ההדרכה של ההגנה ופיקד על קורס המ"מים האחרון של ארגון ההגנה.
במלחמת העצמאות שימש בר-תקווה, לצד סגן-אלוף ישראל בר, כעוזרו של ראש אג"מ וממלא מקום הרמטכ"ל יגאל ידין ועמד בראש מחלקת מבצעים.
ב־11 במאי 1948, לקראת פלישתם של צבאות ערב ולנוכח הקמה צפויה של אגף תכנון, שונה מבנה אגף המבצעים, וראשי מחלקות התכנון והמבצעים מונו לראשי מחלקות מצבים זירתיות – בר־תקווה לדרום ובר לצפון ולמרכז.
עם תום המלחמה, בשנת 1950, עבר בר תקווה קורס שריון בצרפת, ובשנת 1951 התמנה לקצין שריון ראשי בצה"ל, הוא הרחיב את החיל וביסס אותו.
בשנת 1955 סיים את בית הספר הצבאי "אקול סופריר דה גר" בצרפת והתמנה לראש מחלקת התכנון במטכ"ל ולאחר מכן לנספח צה"ל באיטליה.
הוא פרש מצה"ל בשנת 1959 בדרגת אל"ם.
בר תקווה נפטר ב-1994, והובא למנוחות בבית העלמין האזורי ברמות השבים.
משה בסון (נולד ב-1 ביולי 1950) הוא שף ישראלי.
משה בסון נולד בעיראק ועלה לארץ בגיל שנה בערך.
שירת כקצין בחטיבת גולני והתחיל לבשל בצבא ממתכוניה של אימו.
בתום שירותו הצבאי הקים חווה בה גידל פירות וירקות אקזוטיים, אותם מכר למסעדות בירושלים.
ב-1987 הקים אחיו, יעקב בסון, מסעדת פועלים תחת עץ אקליפטוס סמוך לבית ילדותו, אותו נטע משה כילד בן 10. משה בסון הצטרף אליו ובישל תבשילים ביתיים, וכעבור 7 שנים עברה המסעדה לרחוב הורקנוס (במגרש הרוסים).
כעבור 4 שנים נוספות היא עברה לכיכר ספרא.
ב-2002 הם סגרו אותה, בעקבות האינתיפאדה השנייה.
אחר-כך עסק בסון בהסעדה, בייעוץ למסעדות, הקים בית תמחוי בשם "כרמי העיר", בו כל אחד שילם כפי יכולתו, והצטרף כפעיל בתנועת "שפים למען שלום".
ב-2007 פתח מחדש את המסעדה, ביחד עם השף סופיאן עאייש ברחוב הורקנוס (סמוך למיקום הקודם של המסעדה) לתקופה קצרה.
בדצמבר 2009 פתח את המסעדה מחדש במיקומה הנוכחי, במתחם חוצות היוצר (חטיבת ירושלים 14).
מסעדת "אקליפטוס" היא מסעדה כשרה, המתמחה באוכל ארץ ישראלי בהשראת הכתוב בתנ"ך ובהשראת עדות ישראל (בעיקר המטבח היהודי-חאלבי, המטבח היהודי-עיראקי והמטבח הפלסטיני), היא מתמחה במזון איטי, ומתבססת על חומרי גלם (צמחי תבלין ועשבים) הגדלים בהרי ירושלים.
בין המנות המפורסמות: מרק ארטישוק ירושלמי; תאנים ממולאות בחזה עוף ורוטב תמרים; נזיד העדשים התנ"כי של יעקב ועשיו; חגבים בציפוי קריספי; מקלובה – חצילים מטוגנים, תפוחי אדמה, עוף ואורז עם זעפרן; וקוסקוס בסגנון תנ"כי (סולת בלולה בשמן).
המגזין "Food and Wine" בחר בשנת 2000 במסעדה כאחד מששת היעדים המומלצים בעולם לחגוג בהם את המילניום וכתב: "צריכים לעשות עלייה לרגל למסעדת אקליפטוס, משה בסון עושה ניסים מירקות ועשבים".
אלי תבור אמר על בסון בכתב העת "מסע עולמי": מה שעשה בן יהודה ללשון העברית, עושה בסון לחיך.
הוא החיה את המטבח התנ"כי."
בשנת 2001 היה בסון בין מייסדי עמותת "שפים למען השלום" שהוקמה על ידי קבוצת שפים יהודים, נוצרים ומוסלמים, שהחליטו שדרך הבישול המשותף הם יצרו דיאלוג ושפה משותפת.
בסון ייצג את ישראל ובישל בתערוכות אוכל רבות בעולם, ביניהן: ארוחת הפתיחה ליום העצמאות של ישראל במרכז קנדי, וושינגטון די.
סי.; ארוחת הפתיחה בשבוע הישראלי בסינגפור; ארוחת הפתיחה בפסטיבל החומץ הבלסמי במודנה, איטליה; ארוחת המילניום בדיסני וורלד, פלורידה; העביר כיתת אמן ובישל את הארוחה חגיגית במלבורן, 2001; הארוחה השנתית של המוזיאון היהודי באוסטרליה, 2002.
בשנת 2023 פורסם ספר הבישול The Eucalyptus Cookbook, ספר הבישול באורך מלא הראשון של השף, אשר מאגד מתכונים מכל שנות פעילות המסעדה ומתכונים משפחתיים בליווי סיפורים וזכרונות של השף.
1999 - מקום הראשון בפסטיבל הקוסקוס בסיציליה
2006 – מקום שני בפסטיבל האוכל הבינלאומי בנאפולי
2006 - פרס ארטוזי באיטליה על החייאת המטבח התנ"כי ושימוש בעשבי בר
2007 - מקום ראשון לרוני בסון, בנו של משה, יחד עם השף איל לביא ממסעדת "רוקח 73", בפסטיבל הקוסקוס באיטליה
משה בסון מועמד לפרס סלואו פוד העולמי
תואר אבירות מנשיא איטליה על פעילות למען הסביבה והחייאת המטבח התנ"כי
רבי משה בן ששת היה פרשן מקרא.
מעט מאוד ידוע על רבי משה.
כיום ידוע על פירושיו לספר ירמיה ויחזקאל (כולל פרקים מ-מג על צורת מקדש יחזקאל) וגם לספר ישעיה.
הרב שמואל פוזננסקי, בהערותיו לפירושו של רבי אליעזר מבלגנצי לספר יחזקאל, מרבה להביא מפירושו של רבי משה.
משה בר (נולד ב-1964 בערך) הוא פרופסור, חוקר מוח.
לשעבר ראש המעבדה למדעי העצב הקוגניטיביים באוניברסיטת הרווארד.
עמד בראש המרכז הרב-תחומי לחקר המוח על שם לסלי וסוזן גונדה באוניברסיטת בר-אילן.
עוסק בחקר העצב בהקשרים קוגניטיביים, כגון זיכרון וזיהוי.
בשנת 1988 קיבל תואר ראשון בהנדסה ביורפואית מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שירת שש שנים בחיל האוויר.
בשנים 1992–1994 למד לתואר שני במדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ואת עבודת המוסמך עשה בהנחייתו של פרופ' שמעון אולמן.
יצא לארצות הברית ללימודים לתואר דוקטור במדעי העצב הקוגניטיביים אותם עשה באוניברסיטת דרום קליפורניה, וסיים בהצטיינות יתרה בשנת 1998. נושא הדוקטורט שלו היה "Characteristics and Cortical Localization of Subliminal Visual Priming".
עשה פוסט דוקטורט במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת הרווארד ובבית החולים הכללי מסצ'וסטס בבוסטון.
בשנת 2002 מונה למרצה לרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, ובשנת 2007 קודם לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 2009 מונה לפרופסור לפסיכיאטריה בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
בשנת 2011 מונה לפרופסור לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
בסוף 2011 חזר לישראל ומונה לראש מרכז גונדה לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן, במקומו של פרופ' משה אבלס שהקים את המרכז ועמד בראשו במשך תשע שנים.
על פעילותו במרכז אמר: "אני שואף לכך שהיישומים של המחקרים שיצאו מהמרכז הרב-תחומי בבר-אילן יהיו אפקטיביים עבור אנשים שסובלים, ולא רק יכנסו לאנציקלופדיות ולספרי הלימוד".
ב-2019 סיים את כהונתו כראש המרכז והוחלף בידי פרופ' אלון קורנגרין.
2026 - עומד בראש מעבדת המחקר באוניברסיטאת בר אילן.
2026 - נדודי מחשבות, הוצאת תכלת, אוניברסיטאת בר אילן.
משה ברבלט (נולד ב-1932) הוא בעל עיטור המופת וספורטאי ספורט נכים זוכה מדליות פאראלימפיות.
ב-21 במרץ 1968 נפגע קשות במהלך פעולת כראמה ושתי רגליו נקטעו.
ב-1973 הוענק לו עיטור המופת על כך שדרש את פינוי הפצועים האחרים במקום קודם לפינויו שלו.
לאחר תקופת שיקום החל ברבלט להתאמן בבית הלוחם תל אביב, התאמן במקצועות האתלטיקה והיה חבר נבחרת הכדורעף.
ברבלבט עבד במועצה לשיווק פרי הדר תוך התמדה בפעילותו הספורטיבית.
במהלך השנים השתתף ארבע פעמים ב והתחרה בצליחת הכנרת ובצליחת ים סוף.
ב זכה בשתי מדליות ארד: בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס.
עם נבחרת הכדורעף זכה בתחרויות שונות בעשר מדליות זהב.
הוא ממשיך להתאמן בבית הלוחם ומשמש שופט במשחקי כדורעף.
משה בר-יודא (19 באפריל 1934 - 14 ביולי 2014) היה השליח השלישי של הסוכנות היהודית לקהילת ביתא ישראל שבאתיופיה.
משה בר-יודא נולד בשנת 1934 בברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה (כיום בירת סלובקיה).
ב-1942, בהיותו בן 8, הוברח מצ'כוסלובקיה שתחת הכיבוש הנאצי להונגריה.
כעבור שנה עלה לארץ ישראל במסגרת "עליית הנוער", בקבוצת ילדים שקיבלו סרטיפיקטים של ילדים שנספו בשואה.
הם עברו דרך טורקיה, סוריה ולבנון לראש הנקרה ומשם המשיכו ליישובים בארץ ישראל.
בר-יודא נקלט במשפחת דודו בתל אביב.
למד בישיבת היישוב החדש, והמשיך בישיבת מרכז הרב והוסמך לרבנות.
שירת בצה"ל כקצין בחטיבת הצנחנים.
ב-1957 פנה אליו פרופ' חיים גבריהו וביקש ממנו להיות שליחה לאתיופיה של המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה בסוכנות היהודית.
בר-יודא לא ידע דבר על עדת ביתא ישראל, ולכן נפגש עם הרבנים הראשיים.
הרב הראשי האשכנזי יצחק אייזיק הלוי הרצוג דן איתו על מצב הקהילה וחיזק את ידו.
לא כך היה עם הראשון לציון הרב יצחק נסים שהתפרץ אליו באמצע הדיון ועזב בזעם באומרו "מי צריך את השחורים האלה?".
בר-יודא לא ידע האם להענות בחיוב לפרופ' גבריהו ולכן פנה לרבו, הרב צבי יהודה הכהן קוק, שדרבן אותו לנסוע וכך בר יודא הגיע לאתיופיה ב-28 בינואר 1958, זמן-מה לאחר שחרורו משירות סדיר בצה"ל.
מעט לפני הגעתו נשלחה ההוראה להפסיק את העסקת המורים בכפרים.
במשך שלושה חודשים לא קיבל כל תמיכה כספית.
תוכנית העבודה שלו מעולם לא הגיעה מירושלים ורק בקיץ הגיע כתב המינוי לשליחות.
ב-4 באפריל 1958 פנה בר-יודא לנשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי:
לאחר עשרה חודשים באתיופיה חזר לישראל, אך המשיך לשמור על קשר עם יהודי אתיופיה.
בין השאר יזם הקלטה של 25 קסים, לשם שימור התפילות והניגונים שלהם.
בר-יודא העיד שיהודי אתיופיה חשדו בו כי הוא מתחזה ליהודי, כפי שנהגו מיסיונרים פרוטסטנטיים מאירופה שהגיעו לכפרי היהודים לפניו.
ליתר ביטחון, מיהר האיש לטבול בנהר לפני שובו לכפר.
בר-יודא היה יו"ר עמותת "אמנות לעם", יו"ר המחלקה למורשת היהדות של ההסתדרות, יו"ר המחלקה לתרבות ולאמנות של ההסתדרות ואוצר האמנות שלה.
בשנת 2007 יצא לאור ספרו בעל האופי האוטוביוגרפי, "צל עובר", במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
מנישואיו הראשונים היו לו שני בנים ובת.
נישא בשנית לסופרת יהודית רותם.
נפטר ביולי 2014 ונקבר בבית העלמין במודיעין.
משה בר-נסים (1 במרץ 1882 – 21 בדצמבר 1926) בלשן, סופר ומילונאי שהיה ממחוללי החייאת השפה העברית, עוזרו הלשוני ומזכירו של אליעזר בן-יהודה ומילונאי ראשי בכתיבת והוצאה לאור של מילון בן יהודה לשפה העברית הישנה והחדשה.
נולד בירושלים בשנת 1882 (ה'תרמ"ב) לרב יעקב חי בכור נסים (בן הרב שמואל נסים בן הרב אליהו יעקב נסים) וג'אמילה.
הוא היה תלמיד חכם ולמד בישיבות הספרדיות של ירושלים.
היה גם שליח ציבור חשוב מנעים זמירות והיה עוזר לאביו בימים הנוראים בבית הכנסת הספרדי של ימין משה, שם אביו היה גבאי וחזן וממקימיו.
בין רבותיו, בהם ר' בן ציון אברהם קואינקה, ציינו לשבח את חריפותו.
בספר זכרונותיו של הרב בן ציון קואינקה הוא מתאר את משה בר-נסים:
"הוא היה אחד מהתלמידים החשובים שלמדו אצלי, הוא היה נחתן בלמודו וחריף עצום...נכנס כעוזר וסופר לבית בן יהודה.
הוא היה חכם גדול ובלשן בשפה העברית, ורבות פעמים היה בא לביתי לחקור על מילה זו או מאמר זה, ומאוד הייתי משתעשע משיחתו ומבקיאותו הנפלאה בכל מכמני השפה העברית.
שאיפתו ללמוד בבית ספר חילוני לא התגשמה עקב התנגדות הוריו, אך הוא למד באופן אוטודידקטי את השפה הערבית ומגוון שפות אירופאיות.
לאחר שלא הצליח בתחום המסחר, נכנס לעבוד כעוזר טכני בעיתון 'דאר היום' והפך לחלק בלתי נפרד ממערכת העיתון.
בעיתון 'דאר היום' היה גם רושם כתבות ומאמרים בענייני היום בעילום שם.
מהר מאוד הפך לעוזרו ומזכירו של אליעזר בן-יהודה בהכנת המילון העברי הגדול.
תוך עבודה הוסיף להשתלם בספרות הנדרשת למפעל בלשני זה: המשנה, התלמוד והמדרשים, המפרשים והפוסקים הראשונים והאחרונים, הספרות הפילוסופית ושירה מימי הביניים ומהעת החדשה והספרות העברית המודרנית.
מלבד הכנת המילון, עסק בר-נסים בעבודות ספרותיות נוספות, כגון תרגום מלאדינו לעברית של נובלות היסטוריות העוסקות ביהדות ספרד.
הוא הצטיין בזיכרון ובבקיאות בפרטים הקטנים ועבד בשותפות עם בן-יהודה בהכנת חמשת הכרכים הראשונים של המילון.
חלק מתפקידו היה לתרגם כל מילה לשלוש שפות: אנגלית גרמנית וצרפתית.
עם השלמת הערך "נפש" נפטר בן-יהודה, אך בר-נסים המשיך בסיוע להכנת שני כרכים נוספים של המילון, תוך הסתפקות במועט וחיי עוני.
בר-נסים עבד בבית בן-יהודה שעמד ברחוב החבשים, ולאחר פטירת המחבר המשיך את העבודה מבית בן-יהודה בתלפיות, ירושלים.
בכרך הששי של המילון נכתב בהקדמה על ידי חמדה בן יהודה: "חן-חן עמוק מביעה אני יחד עם כך לעוזר הראשי, האדון משה בר-נסים בעד התמסרותו הנאמנה למלון בתקף הבקיאות אשר רכשה מידי המחבר בעשרים שנות עבודתו תחת פקודתו"
על פי מחקרו של פרופסור שלמה הרמתי, משה בר־נסים היה דמות מרכזית בעבודת העריכה והכתיבה של המילון העברי הגדול לצד אליעזר בן־יהודה.
הרמתי מציין כי בר־נסים היה שותף פעיל בעריכת חמישה הכרכים הראשונים של המילון, ולאחר פטירתו של בן־יהודה בשנת 1922 השלים כמעט שלושה כרכים נוספים בעצמו.
לפי הרמתי, תרומתו של בר־נסים למפעל חייו של בן־יהודה הושכחה במכוון במהלך עשרות שנים, בין היתר בשל החלטות משפחת בן־יהודה ומוציאי המילון שלא להבליט את חלקו בעבודה.
הנשיא יצחק נבון ומשה בר-נסים
על פי עדותו של פרופסור שלמה הרמתי, לאחר שפרסם את מחקרו על תרומתו של משה בר־נסים למילון בן־יהודה, פנה אליו נשיא המדינה לשעבר יצחק נבון וסיפר לו כי לא ידע קודם לכן על קיומו של בר־נסים.
נבון ציין כי עיריית ירושלים הזמינה אותו לטקס קריאת רחוב על שם משה בר־נסים, וכששאל מיהו האיש — נמסר לו כי היה עוזרו של אליעזר בן־יהודה במשך עשרים ושתיים שנה ותרם תרומה משמעותית למילון.
נבון אמר להרמתי כי "בר־נסים לקח חלק גדול בעבודת המילון, אך נשכח מן הכתובים".
נישא לתמר בת חיים טרבולוס, ונולדו להם תשעה ילדים: אהוד, שמואל, אליעזר, עמנואל (מנו), פנינה אבולעאפיה, אבשלום, חנוך, ויקטוריה אגבאבא, ושושנה שמחון.
משה החליט לשנות את שם משפחתו ולהוסיף לו את המילה 'בר'.
כנראה בגלל עושרו בשפה העברית החליט על התוספת, וחלק מילדיו נשאו את השם בר-נסים.
משה בר-נסים נפטר ביום 21 בדצמבר 1926 (ט"ז טבת התרפ"ז) בטרם עת, בעודו רק בן 44 שנים.
הוא חש שלא בטוב עקב כאבים בבטנו ועזב את חבריו בלכתו להיבדק אצל רופאו.
בעודו ממתין לתורו על הספסל ליד משרד הרופא, הוא נתקף במיתה חטופה ומצא את מותו, לבד וללא אף איש לידו.
הרופא מצא אותו שרוע על הספסל, ניסה להחיותו אך ללא הצלחה.
משה הותיר אשה ותשעה ילדים יתומים.
מסע ההלוויה יצא מהעיר העתיקה, דרך בית תלמוד התורה הספרדי ברובע היהודי והמשיך להר הזיתים, שם נקבר.
הוא נפטר עם השלמת הערך "סבל", בירושלים, ט"ז בטבת תרפ"ז (21 בדצמבר 1926).
בכרך השמיני של המילון, שיצא י"ב אייר התרפ"ט, רשם העורך משה צבי סגל בהקדמה:
"בהתחלת עבודת העריכה של כרך זה נפטר בלא עתו משה בר-נסים שבמשך כמה שנים שרת את המחבר בתור מזכירו הראשי בעבודת המלון, ושהמשיך את עבודתו הנאמנה במערכת עד יומו האחרון.
יזכר בזה שמו לשבח ולברכה בעד נאמנותו ומסירות נפשו לעבטדה זו שהקדיש לה גם הוא את כל חייו.
למרות חלקו המרכזי בעבודת המילון העברי הגדול, תרומתו של משה בר־נסים לא זכתה למקומה הראוי במחקר ההיסטורי משך שנים רבות.
החוקר שלמה הרמתי הצביע על כך כי תרומתו של בר־נסים הוצנעה במידה רבה במחקר תולדות תחיית הלשון, וטען כי הדבר נבע בין היתר מהרצון לשמר את דמותו של אליעזר בן־יהודה כמחייה יחיד של העברית וכיוצר בלעדי של המילון הגדול.
לדעת הרמתי, חלקו של בר־נסים בעבודת המילון הוצז בצמצום ובחוסר.
עדויות מן העת העות'מאנית והמנדטורית מחזקות את התמונה לפיה בר-נסים היה דמות מקצועית וצנועה, שפעלה מאחורי הקלעים.
לאחר מותו הפתאומי של בר־נסים בשנת 1926 פורסמו בעיתונות דברי הספד של אנשי הרוח בירושלים, שתיארו אותו כ"מלומד עניו וצנוע", "נחבא אל הכלים", "שונא את הפרסום", בורח מפני הכבוד", וכמי שעמל במשך שנים רבות על מלאכת העריכה והכתיבה הלקסיקוגרפית.[עתון 'דאר היום', כ"ב טבת התרפ"ז (27.12.1926), גיליון צ', עמ' 1]
במחקר המאוחר נטען כי גם גומרים חברתיים-קהילתיים תרמו למידת חשיפתו הציבורית המועטה, ובהם השתייכותו ליישוב הישן ולעדה הספרדית, שנוכחותם במחקר הלשוני ובסיפור תחיית הלשון הייתה מצומצמת יותר
הכרה רחבה יותר בתרומתו של בר־נסים החלה להופיע רק בעשורים האחרונים, עם התרחבות המחקר ההיסטוריוגרפי של תחיית הלשון ועם בחינה מחודשת של חלוקת העבודה במפעל המילון העברי.
הודגש חלקו המכריע בחיבורם ובעריכתם של כרכי המילון ואת תפקידו המרכזי כעורך-מילונאי שלקח חלק ברור בתרגום המילים לשפות גרמנית, צרפתית ואנגלית, ניסוחים, הגדרות, משמעויות, שורשים, הטיות וצורות תחביריות של מילים במילון.
ב-27 בפברואר 1997 נחנכה כיכר על שם משה בר-נסים בין הרחובות הנביאים והרב קוק (מול תחילת רחוב אתיופיה) בירושלים, לא רחוק מבית בן-יהודה ברחוב אתיופיה בו עבד משה 22 שנים יחד עם אליעזר בן-יהודה.
הטקס היה מטעם עיריית ירושלים במעמד נשיא המדינה יצחק נבון, ראש העיר אהוד אולמרט, פרופסור שלמה הרמתי (החוקר שחשף אודותיו של משה בר נסים) ג'ו חוזה נסים ויוסף עזרא (נציגי משפחת נסים), יעקב אלעזר (מגיש הבקשה לקריאת הכיכר על שם משה) ועוד.
כיום הזכר היחיד לכיכר הוא שלט רחוב על שם משה בר-נסים מ'חלוצי החייאת השפה עברית'.
תמונת משה בר-נסים הונצחה בפלקט שהוצא לאור על ידי 'יד לראשונים' שכותרתו: "היהדות הספרדית במאבקה להחיאת השפה העברית".
תמונתו מוצגת ליד תמונותיהם של הרב יעקב מאיר, בן-יהודה, יוסף הלוי, דוד ילין, יצחק בנימין יהודה, נסים בכר, אברהם אלמליח, שלמה ישראל שירזלי, יוסף עזריאל ועוד.
הזמר, יקיר ירושלים, וחתן פרס ישראל, מר יהורם גאון, דיבר על משה בר-נסים בתוכנית הרדיו שלו 'גאון ברדיו'.
היה זה ביום השפה העברית, 5 בינואר 2018. במונולוג הקריא גאון את הכתוב על משה בר-נסים מכתבי אביו מ.ד.
גאון, ואף הדגיש את חשיבות פועלו של משה בר-נסים כאיש סתרים ואת עובדת השכחתו מדפי ההיסטוריה.
במוזיאון המייסדים באבן יהודה הנקרא 'מוזיאון הראשונים' (שנקרא על שמו של בן-יהודה) הוחלט להציב בסמוך לתמונתו של אליעזר גם את תמונת עוזרו הנאמן על קיר ההנצחה המוקדש לשפה העברית.
ביקור מטעם שרה אברהמי ולירן בר שרים, ינואר 2020, אבן יהודה.
האקדמיה ללשון העברית החליטה להנציח את פועלו של משה בר-נסים בכמה דרכים, כדי להעלות את זכרו:
באתר האקדמיה ניתן למצוא ראיון מיום 18 בפברואר 2018, עם מר יוסף עזרא וערן עזריאלי (ממשפחת נסים) שסיפרו על חייו ופועלו של בר-נסים.
בעיתון 'הארץ' ביום 15.4.2018 פורסמה כתבה על ידי ד"ר זהר שביט אודות פועלו של בן-יהודה.
שם נרשם כי היה מפעל של איש אחד.