tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספינות חיל הים הישראלי יצאו לרדיפה אחרי הספינות המצריות ונוצר מגע כ-100 ק"מ מערבה לתל אביב.
נערכו חילופי אש בלא שנגרם נזק, והמצרים ניתקו מגע.
ב-6 בינואר 1949 הודיעה מצרים על הסכמתה לשיחות על הפסקת אש, וזו נכנסה לתוקף למחרת, 7 בינואר בשעה 14:00. שעות אחדות קודם לכן, הבריטים שלחו מטוסי קרב שסיירו מעל כוחות צה"ל.
מטוסי חיל האוויר וכוחות צה"ל על הקרקע לא זיהו אותם כבריטים, והפילו חמישה מהם.
הבריטים הגיבו בהזרמת תגבורות לצבא הבריטי שחנה בעקבה.
נשיא ארצות הברית ביקר הפעם בחריפות את הבריטים על טיסת המטוסים שלהם מעל אזורי הקרבות וגם בבריטניה נשמעה על כך ביקורת חמורה.
המצרים התעודדו בשל עמדת הבריטים והודיעו שלא יתחילו במשא ומתן על שביתת נשק עד שייסוג צה"ל מאדמת מצרים.
ואכן, גם בשלב השני של המבצע חדרו כוחות צה"ל מספר ק"מ מערבה מן הגבול הבינלאומי, וכעת ישראל נאלצה להסיר את החסימה ממערב לרפיח, ולהתייצב על הגבול המדיני.
כך היא אבדה יתרון טקטי חשוב.
ישראל איבדה במבצע כ-80 הרוגים (ללא מבצע חיסול, בו נפלו כ-90 חיילי צה"ל), כ-160 פצועים וכעשרה שבויים.
אבדות המצרים בנפש היו 459 הרוגים, 521 פצועים ו-565 שבויים.
אבדותיהם בציוד כללו: 16 טנקים, 18 שריוניות, 10 נושאות ברן, 10 זחל"מים ושמונה מטוסים.
בידי צה"ל נפלו כשלל שלושה תותחי שישה ליטראות, ארבעה תותחי נ"ט, שלוש מרגמות כבדות, שש מרגמות שלושה אינץ', שש מכונות ירייה, מטוס ספיטפייר ו-140 כלי רכב.
מבצע חורב סיים למעשה את קרבות מלחמת העצמאות, ככל הקשור ללוחמת אש ותנועה (מבצע עובדה המאוחר יותר, התנהל כמעט ללא אש).
המבצע הסתיים אמנם מבלי שתושג מטרתו במלואה, שכן צבא מצרי נשאר ברצועת עזה וב'כיס פלוג'ה'.
עם זאת נחשב המבצע כבעל הישגים גדולים.
צה"ל הוכיח יכולת בתכנון ובהפעלת כוחות רבים בו זמנית.
חלק גדול מהצבא המצרי הובס, והוא גורש מרוב עמדותיו בנגב.
מבחינה מדינית היה מבצע זה בעל חשיבות מכרעת.
מצרים - החזקה במדינות ערב הסכימה בעקבות המבצע לפתוח במשא ומתן על שביתת נשק עם מדינת ישראל.
ההוגה הצבאי באזיל לידל הארט השתמש במבצע חורב כדוגמה לאופן שבו יש להפעיל כוח כיישום מודל האסטרטגיה של גישה עקיפה שפיתח.
בשנת 1995 הוקם ליד מושב אשלים מצפור הקומנדו הצרפתי ובו אתר הנצחה וסיפור הקרב.
לרגלי תל ניצנה הוקמה אנדרטה לנופלים בקרבות בעוג'ה אל-חפיר.
האנדרטה מורכבת מזחל"ם ולידו שלט עם שמות הנופלים וסיפור הקרב.
מבצע חיסול נערך על ידי חטיבת אלכסנדרוני לקראת סיום קרבות מלחמת העצמאות.
המבצע החל בלילה שבין 27 ל-28 בדצמבר 1948, ונמשך ביום המחרת.
מטרת המבצע הייתה חיסול כיס פלוג'ה, והוא היה מבצע משני במסגרת מבצע חורב לדחיקת הצבא המצרי מן הנגב.
מבצע חיסול היה אחד הכישלונות הגדולים ועקובי הדם בתולדות צה"ל בכלל, ובמלחמת העצמאות בפרט.
רוב חיילי פלוגה ג' ("הפלוגה הדתית") של גדוד 33, מחטיבת 'אלכסנדרוני', 87 חיילים, נהרגו בקרב.
עם תום מבצע יואב נותר כוח מצרי בגודל חטיבה, בקירוב, מכותר באזור פאלוג'ה ועיראק אל-מנשיה (בימינו קריית גת), ולפיכך, כונה האזור בו נערך אותו כוח כיס פאלוג'ה.
מאז תום המבצע האמור צה"ל פעל כדי לצמצם את היקף ה'כיס', כאשר ההישג הבולט בתחום זה היה כיבוש משטרת עיראק סואידן, וכן, פעל להידוק המצור עד כמה שאפשר.
בנוסף, צה"ל הפגיז והפציץ את ה'כיס' בכל הזדמנות.
המצרים, מצדם, החזיקו ב'כיס' בעוז, וכל ניסיונות צה"ל להכניעו, לא עלו יפה.
חטיבת 'אלכסנדרוני', בפיקודו של בן ציון פרידן, הייתה פרושה סביב 'כיס פאלוג'ה' מאז אמצע דצמבר 1948, אז החליפה את חטיבת גבעתי.
כן קיבלה החטיבה סיוע אווירי, אף הוא ניכר במונחי אותה מלחמה.
למעשה, חלק גדול מכושר ההפצצה של חיל האוויר בסוף מלחמת העצמאות הוטל על נצורי 'כיס פאלוג'ה'.
החטיבה הקצתה למבצע שני גדודים, 33 ו-35 ובהם חמש פלוגות חי"ר, וכן פלוגת נשק מסייע מגדוד 34. פלוגה מגדוד 32, יחד עם פלוגת ג'יפים ופלוגה מגדוד 35 שתוכננה לבצע הטעייה (ר' להלן) ולחזור, נועדו להוות כוח עתודה.
ב'כיס' הייתה נצורה מרבית חטיבה 9 של חיל המשלוח המצרי, בפיקודו של הבריגדיר הסודני-מצרי סייד טהא.
כן התרכזו ב'כיס' כוחות מצריים שונים שנלכדו בו אף הם בתום מבצע 'יואב' ואליהם נוספו כוחות ערביים מקומיים.
הצבא המצרי נהנה מסיוע ארטילרי ניכר, כולל תותחים ומרגמות כבדות, וכן עמדו לרשותו משוריינים וזחלילים נושאי ברן.
הכוחות הערביים המקומיים היו חמושים בנשק קל.
מטה החטיבה המצרית ישב בפאלוג'ה וכן נמצאו בה רוב הנשק הארטילרי, הרכב המשוריין והכוחות המקומיים.
בעיראק אל-מנשייה הסמוכה, שנמצאה ק"מ אחדים ממזרח, ישב הגדוד השישי של החטיבה וכוח מקומי בגודל פלוגה, בערך.
הן פאלוג'ה, הן עיראק אל-מנשייה, היוו מערכי הגנה עצמאיים, מוקפים גדרי תיל, וערוכים להגנה היקפית.
זו כללה חפירות ממוגנות בשקי חול, בונקרים עם אשנבי ירי ותעלות קשר ביניהם, מיקוש, ולעיתים מקלטים תת-קרקעיים.
מדרום לכביש המחבר את שני המערכים, סמוך לגשר עליו עבר הכביש, המצרים החזיקו במשלט שכונה משלט 'הגשר', ומעט מזרחה ממנו החזיקו המצרים במוצב מחלקתי, שכונה בפשטות משלט 'הכביש'.
שניהם היו ממוקמים כשני ק"מ מערבה מעיראק אל-מנשייה.
בבסיס תוכנית המבצע עמדה ההפרדה היחסית בין שני חלקי המערך המצרי שב'כיס'.
הדבר איפשר התרכזות בהתקפה על אחד מהם, ובידודו מן החלק השני.
היעד העיקרי למבצע היה הכפר עיראק אל-מנשייה, תוך ניתוקו מן המערך המצרי בפאלוג'ה.
קודם ההתקפה עליו תוכננה על הכפר הפגזה כבדה של יממה.
תוכנית המבצע הייתה שגדוד 33 יכבוש את הכפר עיראק אל-מנשייה.
פלוגות א' ו-ב' נועדו לכבוש את הכפר מכיוון דרום מערב, ופלוגה ג' (הפלוגה הדתית) תיכנס לכפר ותכבוש את התל השולט עליו, תל שייך עריני (תל גת).
באותו הזמן פלוגה מגדוד 35 תכבוש את משלט 'הכביש' שליד הגשר בוואדי בין עיראק אל-מנשיה ופאלוג'ה, ותפוצץ את הגשר על מנת למנוע תגבורות מפאלוג'ה.
לשם חסימת תגבורות מפאלוג'ה תוכנן גם מיקוש הכביש ומבואות הגשר.
פלוגה אחרת של גדוד 35 תוכננה לבצע התקפת הטעייה ממזרח על עיראק אל-מנשייה, משם הותקף המקום במבצע 'יואב', ובכך לגרום למצרים לחשוב כי צה"ל תוקף שוב מכיוון זה.
במהלך 27 בדצמבר 1948 נערכו סיורי מפקדים, וכלי הנשק המסייעים של החטיבה הטרידו באש את ה'כיס'.
לאש זו הצטרף כוח הסיוע הארטילרי ואף חיל האוויר תקף פעמיים את ה'כיס'.
תפקיד הסיורים ה"אלימים", היה למשוך אש מעמדות הצבא המצרי, ובכך לגלות את מיקומן.
אך לאחר תחילת הקרב התברר שהחיילים המצרים שמרו על משמעת אש, ולא ירו על הסיירים כדי לא להיחשף, כתוצאה מכך המידע המודיעיני שהיה בידי החטיבה לא היה מדויק.
בערב יצאו הכוחות השונים לדרכם על מנת לתקוף את יעדיהם.
משלט 'הכביש' וכישלון מבצע החסימה
פלוגת מגדוד 35 תקפה בשעה 23:00 את משלט 'הכביש'.
בהגיעה לגדר המוצב הפלוגה נתקלה באש מקלעים ומרגמות שני אינץ'.
מאותה אש נהרגו שני מפקדי המחלקות המובילות.
החבלן, שאמור היה להניח מטען 'בונגלור' לפריצת הגדר, נפצע.
המחלקה השלישית התחילה לחתוך את הגדר, ואז ספגה גם היא מכת אש.
תוך מספר דקות הגיע מספר הנפגעים ל-34, והמ"פ פקד על נסיגה.
עם קבלת הידיעה על כישלון החסימה, פקד המח"ט על החשת התקפת ההטעייה, כדי שהמצרים יחשבו כי הפעולה שנכשלה הייתה למעשה הטעייה, ואילו ההתקפה האמיתית תבוא ממזרח.
פלוגה נוספת מגדוד 35 יצאה לכיוון עיראק אל-מנשייה ממזרח.
הפלוגה נתקלה באש מקלעים ומרגמות שני אינץ'.
שני לוחמים נפצעו והפלוגה נסוגה.
בשעה 01:15 פלוגה א' מגדוד 33 החלה בהסתערות על הכפר עיראק אל-מנשייה מכיוון דרום מערב.
הפלוגה הצליחה לפרוץ את קו ההגנה בגזרה זו, ופלוגה ב' של אותו גדוד נכנסה לכפר, דרך אותה פרצה, והחלה לטהר את חלקו הדרומי.
ההתנגדות הייתה עקשנית, בין היתר, כיוון שחיילים מצרים שביקשו להיכנע נורו בטרם הספיקו לעשות זאת.
פלוגה א' המשיכה והשתלטה על הואדי שממזרח לכפר.
בשעה 03:20 נכנסה פלוגה ג' לכפר והתבססה בחלקו הצפוני.
ובשעה 04:30 ניסתה לכבוש את התל, תחילה מחלקה אחת, שנכשלה, ואחר כך מחלקה אחרת בתוצאות דומות.
הפלוגה נסוגה עם אבדות והתמקמה באחת מחצרות הבתים למרגלות התל כדי לטפל בפצועים ולהתארגן להמשך המתקפה על התל.
שתי הפלוגות האחרות היו נתונות להתקפות נגד, כאשר החל משעה 04:00 החלה הפגזה מצרית מכיוון פאלוג'ה.
התקפת הנגד המצרית ואובדן פלוגה ג'
בינתיים התאוששו הכוחות המצרים, ובפלוג'ה התארגנה שיירת משוריינים, כ-12 במספר, יחד עם פלוגה רגלית, ואלה יצאו ב-07:00 בדרך לעיראק אל-מנשיה.
מכיוון שהחסימה על הגשר נכשלה, פרץ הטור לעורף הכוחות הישראליים הנלחמים בעיראק אל-מנשיה.
חלקם אף סברו שמדובר בתגבורת של צה"ל והניחו לה להתקרב.
התגבורת המצרית הצליחה להיכנס לכפר ולחבור למצרים שנותרו בו, והקשר בין הכוחות הישראליים השונים נותק.
כוחות העתודה שנקראו לעזרה לא הצליחו להיכנס לכפר.
מפקד פלוגה ג' ביקש סיוע מפלוגות אחרות, אבל כל הכוחות הסמוכים האחרים היו אף הם עסוקים בלחימה.
כמו כן היו נפגעים רבים, חלק מהם מקרבות פנים אל פנים עם כוחות האויב שלחמו בעקשנות.
בשעה 09:30 הורה מפקד החטיבה בנץ פרידן, על נסיגה.
מפקד פלוגה ג' הודיע בקשר שהוא אינו יכול לסגת בגלל מספר נפגעים גדול שמונע ממנו לצאת מהכיתור.
הוא דיווח שבכוונתו להילחם עד הסוף המר.
כמעט כל חיילי פלוגה ג' נשארו לכודים בחצר למרגלות התל.
המצרים עלו על החומות הגבוהות שהקיפו את החצר והרגו את כל החיילים בחצר, כולל מפקד הפלוגה וסגנו.
היחידים שהצליחו לצאת היו קצין עם שמונה לוחמים שנפצעו, וכן רס"פ הפלוגה שנשלח עוד קודם לכן להביא מזון ותחמושת.
פלוגה ב' נסוגה באי סדר, דרך המערך של פלוגה א', אשר הצליחה עדיין לשמור על הפרצה.
שרידי פלוגות א' וב' הצליחו לסגת עד 10:30.
87 חיילי צה"ל נהרגו במבצע זה.
חלקם נקבר בקבר אחים על ידי המצרים.
אבדות המצרים אינן ידועות, אך על פי תיאור הקרב, סביר כי היו קטנות יותר.
עד לסיום מבצע 'חורב', צה"ל המשיך להטריד באש את 'הכיס', ללא ניסיונות כיבוש קרקעיים נוספים.
לאחר הסכם שביתת הנשק עם המצרים, בפברואר 1949, פונה 'כיס פאלוג'ה'.
חמישה חיילים נפלו בשבי והוחזרו עם פינוי כיס פלוג'ה.
בשוך הקרבות נכנס צוות מהרבנות הצבאית בראשות הרב שלמה גורן ופינה את גופות החללים.
מקום קבר האחים המקורי של 87 החללים נמצא כיום באזור התעשייה של קריית גת ומוצבת בו אנדרטה צנועה.
ב-8 בדצמבר 1949 הם נקברו מחדש בקבר אחים בבית הקברות הצבאי נחלת יצחק.
מקום קבר האחים המקורי היה במשך שנים רבות מוזנח, אך הוא שופץ ב-2011 ונחנך ב-20 בדצמבר 2011 באזכרה בהשתתפות משפחות הנופלים בקרב זה.
אנדרטה גדולה הוקמה בכניסה המערבית לקריית גת, אנדרטת פ"ז, בגימטריה 87, כמספר הנופלים בקרב זה.
האנדרטה עשויה בצורת שני עמודים גבוהים המדמים שני נרות חנוכה לזכר ההתקפה שהחלה בליל שני של חנוכה.
במקום קבר האחים יש גם לוח מתכת עם שמותיהם של 89 הנופלים במבצע הזה שזה המספר המדויק.
מבצע השמד היה מבצע צבאי במלחמת העצמאות של גדוד 53 מחטיבת גבעתי ב-30 במרץ 1948. מטרת המבצע הייתה פגיעה בתחבורה הערבית בכביש החוף הדרומי בין יבנה לאיסדוד ולתקיפת יחידת 'צבא ההצלה' הערבי ביבנא.
הכוחות יצאו מקיבוץ יבנה בליל 30 במרץ 1948, וחלקם מוקמו על גבעות ממערב לבשית למנוע התערבות של תגבורות מכפר זה (בתחילת מלחמת העצמאות שהו בבשית לוחמים עיראקים שאימנו את צעירי הכפר וארגנו את השמירה בו).
המבצע לא עלה יפה - המארב נתגלה על ידי הערבים שהפסיקו מיד את התחבורה בכביש.
במבצע נהרגו כ-30 ערבים מקומיים, אך לא מתנדבים מ'צבא ההצלה' אשר בהם התכוונה הפעולה לפגוע.
מבצע ויקטוריה הוא מבצע של צה"ל שנערך ב-11 ביוני 1970, והוא השני מבין שתי פשיטות שבוצעו במלחמת ההתשה נגד כוחות קומנדו מצריים שתפסו את עמדות הקו הקדמית בגדה המערבית (המצרית) בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
בעקבות זאת, מפקד פיקוד הדרום, אריאל שרון, תבע עריכת פשיטות נגד הקומנדו המצרי, שהירבה להניח מארבים לסיורים של צה"ל בקרבת התעלה.
שרון תבע ליטול יוזמה באמצעות עריכת פשיטות לעומק השטח המצרי ואף תמך בהחזקת שטחים מעבר לתעלה לפרקי זמן מוגבלים.
לעומתו, הרמטכ"ל, רא"ל חיים בר-לב, התנגד לגישה זו בנימוק שביצוען של הפשיטות יגרור בהכרח אבדות כבדות ושממילא השפעתן לא תהיה מכרעת על מצבו של צבא מצרים באזור התעלה.
פשיטה ראשונה המבוססת על המודל שהציע שרון נערכה ב-14 במרץ 1970. כוח ישראלי פשט בשני מקומות צפונית לעיר קנטרה.
בפעולה נהרגו שמונה חיילים מצריים.
לצה"ל היו שני הרוגים וארבעה פצועים.
מבצע ויקטוריה נערך ב-11 ביוני 1970. תא"ל רפאל איתן, ששימש כקצח"ר התנגד לבחירה בסיירת שקד לביצוע הפעולה, אולם מפקדה, סא"ל דני רהב וולף שכנע את האלוף שרון כי הדבר בכוחה של היחידה.
כוח מסיירת שקד בפיקודם של מפקד הסיירת, דני רהב וולף, וסגנו אמציה חן ובו 134 לוחמים, בסיוע יחידה 707 של חיל הים, חיל אוויר, הנדסה, תותחנים ושריון, צלח את התעלה באזור בוצי וטיהר קטע של כשלושה קילומטרים לאורכה.
לצליחה קדמה פעולת ריכוך אווירית.
במהלך הפעולה עלה בידי הכוח לפוצץ כמה בונקרים ותותחים מצריים.
למחרת התקשר תא"ל איתן אל וולף, הודה כי טעה ושיבח אותו על הפעולה.
לנוכח מספר הנפגעים לצה"ל לא התקיימו פעולות דומות נוספות אחרי פשיטה זו.
חודשיים מאוחר יותר נכנסה לתוקפה הפסקת האש שסיימה את מלחמת ההתשה.
בעקבות הצלחת המבצע, ושיטת צליחת התעלה באמצעות סירות סער, הוכשרה בקרבת התעלה ה"חצר" אשר תשמש כנקודת הצליחה במלחמת יום הכיפורים והמבצע שימש כמודל למבצע אבירי לב.
מבצע זעם דחוף היה מבצע צבאי ב־25 באוקטובר 1983, ובו פלשו כוחות אמריקאיים ומדינות קריביות לגרנדה.
הפלישה באה בתגובה להדחתו ולרציחתו של ראש ממשלת גרנדה מוריס בישופ, שהודח על ידי מפקד הצבא הדסון אוסטין.
בישופ עצמו עלה לשלטון בהפיכה מוקדמת יותר, וכונן קשרים קרובים עם קובה הקומוניסטית, אשר עוררו דאגה בארצות הברית.
בראשות הכוח הצבאי המשולב הועמד מפקד הצי השני של ארצות הברית תת-אדמירל ג'וזף מטקאלף.
ב-25 באוקטובר 1983 נחתו בגרנדה כוחות מארצות הברית, ברבדוס, ג'מייקה, והחברות בארגון מדינות מזרח הקריביים, והביסו את הכוחות הקובניים והגרנדינים בפיקודו של הדסון אוסטין.
במהלך הפלישה הוצנחו הדיוויזיה המוטסת ה-82 ושני גדודים מחטיבת הריינג'רס ה-75 ותפסו שטחי מפתח ובהם שדה התעופה.
19 מאנשי כוח הפלישה נהרגו ו-116 נפצעו.
מעל 50 אנשים מהכוחות המקומיים נהרגו.
המבצע היה הפעולה הצבאית המשמעותית הראשונה של ארצות הברית מאז מלחמת וייטנאם.
היא זכתה לתמיכה רחבה בדעת הקהל הן בארצות הברית והן בגרנדה.
בגרנדה יום הפלישה (25 באוקטובר) נקבע כ"חג ההודיה".
עם זאת, הפלישה עוררה ביקורת במדינות ובהן בריטניה, טרינידד וטובגו וקנדה.
גם העצרת הכללית של האו"ם גינתה אותה, ורק תשע המדינות התנגדו לגינוי.
מתוכן ישראל הייתה היחידה שלא ממדינות הים הקריבי.
חורף חם היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בשטחי רצועת עזה בשנת 2008, בין 28 בפברואר ל-3 במרץ.
בפעולה נהרגו כ-100 פלסטינים ושלושה ישראלים, ויותר מ-150 פלסטינים ושבעה ישראלים נפצעו.
על כוחות צה"ל שפעלו ברצועה פיקדו מפקד פיקוד הדרום, האלוף יואב גלנט, ומפקד אוגדת עזה, תא"ל משה (צ'יקו) תמיר.
לצה"ל היו שני חיילים הרוגים ועוד מספר פצועים קל עד בינוני.
במבצע פעלו כוחות מחטיבת גבעתי, בפיקוד אילן מלכא, ובהם גדוד שקד בפיקוד טל כרמל.
וגדס"ר גבעתי בפיקוד גור שרייבמן.
מהים תקפו כוחות שייטת 13 יחד עם פלגה 916 יעדי מחבלים וחמושים בגזרת החוף.
בערב עלה מספר ההרוגים הפלסטינים ל-56 אחרי מספר תקיפות שבאחת מהן השמיד חיל האוויר משאית ובה 160 רקטות.
בפעולה נחשפו גם אמצעי לחימה בתוך מסגד.
בנוסף נעצרו למעלה מ-80 מבוקשים שהועברו לחקירת כוחות הביטחון.
המבצע היה אמור להיערך לחמישה ימים אך לאחר תפיסת היעדים בלילה הראשון (שישי בערב), קרסו הכוחות הפלסטיניים בעקבות הלחימה העזה, והכוחות יצאו בראשון בלילה במקום ברביעי.
במהלך המבצע הרסו כוחות צה"ל את לשכתו של ראש ממשלת חמאס ברצועת עזה אסמאעיל הנייה.
במקביל, נמשך ירי הרקטות לעבר ישראל: באשקלון רקטת גראד פגעה ישירות בבית ליד ביתו של אבי דיכטר ובשדרות פגעו גם כן רקטות, שהובילו לפצועים ונפגעי חרדה.
לטענת צה"ל נהרגו 100 פלסטינים, רובם הגדול מחבלים ורק מעטים מהם אזרחים.
בחמאס קיוו ליצור משוואה שפעולה גדולה בעזה תגרור ירי רקטות גראד תקניות לעבר ערים כמו אשקלון, נתיבות ואפילו אשדוד הרחוקות יותר מעוטף עזה ובכך להרתיע את ישראל מפני מבצע "חומת מגן 2" ברצועה.
בפועל, הפעולה שביצע צה"ל לא הייתה בהיקף ובסדר הגודל של "חומת מגן 2" וחמאס הפסיק את הירי לכיוון אשקלון אחרי יציאת כוחות צה"ל.
לאחר תום המבצע הוסכם על "הודנא" - הפסקת אש זמנית לחצי שנה בין ישראל לארגוני הטרור ברצועת עזה, שהחלה בחודש יוני 2008. במהלך רוב תקופת ההודנא נשמר השקט, פרט למספר מקרים בהם נורתה אש על ישראל מצד ארגונים קטנים ברצועה כדוגמת הג'יהאד האסלאמי.
ב-5 בנובמבר 2008 ביצע צה"ל את מבצע אתגר כפול, שבמהלכו גדוד הסיור של הצנחנים (שרף), בפיקוד סא"ל ירון פינקלמן והמח"ט הרצי הלוי, השמיד בית ממולכד ומנהרה שחפר החמאס שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה.
המנהרה הייתה אמורה לשמש לפעילות טרור במהלך הפעילות הרגו הצנחנים 6 מחבלים.
במקביל הותקפה מן האוויר חוליית משגרי פצמ"רים בדרום הרצועה, ו-5 נהרגו.
חמאס ראה בפעולות אלו שבירה מוחלטת של תנאי הרגיעה והגיב בירי פצמ"רים ועשרות רקטות על עוטף עזה ואשקלון.
מבצע ואלקירי הוא מותחן משנת 2008 שבוים על ידי הבמאי האמריקאי בריאן סינגר, ובכיכובו של טום קרוז.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2008.
קרוז מגלם את הדמות הראשית בסרט – קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג.
ליהוקו של קרוז עורר בתחילה מחלוקת בקרב פוליטיקאים גרמנים ובקרב חברי משפחתו של שטאופנברג, עקב השתייכותו של השחקן לכת הסיינטולוגיה.
עם זאת העיתונות הגרמנית הביעה את תמיכתה בהפקת הסרט אשר יגביר את המודעות לניסיון ההתנקשות של פון שטאופנברג בהיטלר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קולונל גרמני בשם קלאוס שנק פון שטאופנברג נפצע באופן קשה באפריקה ובשל כך נשלח חזרה הביתה לגרמניה הנאצית, ומשמש בתפקידים עורפיים.
שטאופנברג מצטרף לתנועת התנגדות גרמנית, והופך לחלק מקשר העשרים ביולי - מזימה שנועדה להתנקש בחייו של היטלר על מנת לפתוח במגעים עם בעלות הברית לסיום המלחמה, להציל את קורבנות הנאציזם ולשמור על גרמניה בגבולות שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במסגרת תפקידו שטאופנברג משתתף בגיבוש תוכנית שנקראת בשם הקוד "ואלקירי", ששימשה כתוכנית מגירה להעברה מסיבית של כוחות אל עיר הבירה ברלין לשם הגנה מפני התקוממות.
הוא עושה שינויים בתוכנית זו כדי להתאימה לצורכי ההתקוממות על מנת לעצור את שרשרת הפיקוד הנאצית מיד לאחר ההתנקשות בהיטלר.
שטאופנברג לוקח על עצמו את משימת ההתנקשות בחייו של היטלר, וזאת באמצעות הטמנת חומר נפץ עם מנגנון השהיה בעת ישיבה של היטלר עם הקצונה הבכירה.
שטאופנברג מצליח להביא להתפוצצות החומר, והוא בטוח שהיטלר נהרג, ומתחיל בהפעלת תוכנית "ואלקירי" ובהשתלטות על היררכיית השלטון הנאצית.
בדיעבד מתברר כי היטלר ניצל מההתנקשות וסבל מפציעות קלות בלבד, כך גם כוחות המילואים שנקראו לעצור את בכירי המשטר הנאצי מבינים כי מדובר במזימה, ועוצרים את שטאופנברג וכל השאר הבכירים המשתתפים בקשר.
בסופו של דבר בית דין שדה גוזר את דין כל הקושרים למוות.
טום קרוז – קולונל קלאוס פון שטאופנברג
קנת בראנה – גנרל הנינג פון טרסקו
אדי איזרד – גנרל אריך פלגיבל
טום וילקינסון – גנרל פרידריך פרום
ביל ניי – גנרל פרידריך אולבריכט
טרנס סטמפ – גנרל לודוויג בק
תומאס קרצ'מן – רס"ן אוטו ארנסט רמר
קאריס ואן האוטן – נינה שנק גרפין פון שטאופנברג, אשתו של קלאוס פון שטאופנברג
דייוויד באמבר – אדולף היטלר
דייוויד סקופילד – ארווין פון ויצלבן
מתיאס פרייהוף - היינריך הימלר
מתיאס שווייגהופר - לוטננט הרברט
מבצע ולקיריה הייתה תוכנית חירום גרמנית במלחמת העולם השנייה להבטחת המשכיות הממשלה שהונפקה לצבא התחלופה של גרמניה (Ersatzheer), על מנת שיבצעו ויישמו אותה במקרה של התמוטטות הסדר האזרחי במדינה.
כישלון של הממשלה בשמירה על הסדר הציבורי היה יכול להגרם כתוצאה מהפצצות ערים גרמניות על ידי כוחות הברית, או התקוממות של מיליוני עובדי כפייה שאיישו מפעלים גרמניים.
מפקד כוחות היבשה של הוורמאכט, הגנרל פרידריך אולבריכט, הגנרל-מיור הנינג פון טרסקו והאוברסט קלאוס שנק פון שטאופנברג שינו את התוכנית מתוך כוונה לנצל אותה לטובת לקיחת שליטה על ערים גרמניות, לפרק את האס אס מנשקו ולעצור את ההנהגה הנאצית לאחר שיתנקשו בהיטלר במסגרת קשר העשרים ביולי.
מות היטלר נועד גם לשחרר את הצבא משבועת האמונים האישית אליו.
לאחר הכנות ארוכות קשר העשרים ביולי יצא לפועל ב-1944, אך נכשל.
התוכנית המקורית תוכננה כך שתוכל להתמודד עם הפרעות פנים מדינתיות במצבי חירום.
היא תוכננה על ידי הצוות של גנרל פרידריך אולבריכט מתוקף תפקידו כראש משרד הצבא ואושרה על ידי היטלר.
הרעיון להשתמש בצבא התחלופה על אדמת גרמניה לצורך ביצוע הפיכה היה קיים עוד קודם, אך הסירוב של מפקד צבא התחלופה הגנרל אוברסט פרידריך פרום, האדם היחיד למעט היטלר שיכול להפעיל את פקודת המבצע, לשתף פעולה עם התוכנית להפיכה, היוותה מכשול רציני לקושרי הקשר.
יחד עם זאת, לאחר ניסיון התנקשות כושל בהיטלר ב-13 במרץ 1943, אולבריכט חש שתוכנית ההפיכה המקורית מספיקה, וכי יש להשתמש בצבא התחלופה לצורך ביצוע ההפיכה אפילו ללא שיתוף הפעולה של פרום.
פקודת "ולקיריה" המקורית עסקה רק במוכנות קרבית של יחידות המילואים.
אולבריכט הוסיף את החלק הנוסף "ולקיריה 2" אשר סיפק התייצבות מהירה של יחידות כקבוצות קרב מוכנות לפעולה.
באוגוסט וספטמבר 1943, הגנרל-מיור הנינג פון טרסקו מצא כי התוספת של אולבריכט לוקה בחסר, והרחיב בצורה משמעותית את תוכנית "ולקיריה".
הצהרה סודית החלה במילים: "הפיהרר אדולף היטלר מת!
קבוצה בוגדנית של מנהיגי המפלגה ניסתה לנצל את המצב על ידי תקיפת החיילים לקרב שלנו כדי לתפוס את השלטון לעצמם".
הוראות מפורטות נכתבו להשתלטות על משרדי ממשלה בברלין, המפקדה של הימלר במזרח פרוסיה, תחנות רדיו, מרכזיות טלפונים, תשתיות נאציות אחרות ומחנות ריכוז.
בתמצית, התוכנית של קושרי הקשר הייתה להטעות את צבא התחלופה על מנת שיתפוס שליטה על הממשלה האזרחית של גרמנית, בטענה שקרית כי האס אס מנסים לבצע הפיכה והתנקשו בהיטלר.
מבצע חד וחלק היה פשיטה שערכו כוחות של סיירת מטכ"ל ויחידת שלדג של צה"ל על מרפאת השדה "דאר אל חיכמה" של ארגון חזבאללה בבעלבכ שבבקעת הלבנון ב-2 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה.
את המבצע יזמה קבוצת קצינים בפיקודו של טל רוסו, ששימש במהלך המלחמה כיועץ לראש אמ"ץ לפעילות יחידות מיוחדות.
בצוות המתכנן היו חברים גם תמיר פרדו, ארז צוקרמן, שאף היה מועמד לפקד על המבצע, חגי פלג וליאור לוטן.
מטרות המבצע העיקריות היו בית החולים "דאר אל חיכמה" ששימש את כוחות חזבאללה למקום מפגש עם אנשי משמרות המהפכה האיראניים, ושכונת שייח חביב שם נתפסו אמצעי לחימה רבים וחמישה אנשי חזבאללה שהסתתרו במבנה במרחק מספר ק"מ קטן מבית החולים.
כמו כן רצו בצה"ל לייצר אצל החזבאללה את התחושה שגם העורף הלבנוני אינו בטוח מפני פשיטות.
כשדובר בתכנון המבצע על האפקט הפוטנציאלי שלו אמר תא"ל רוסו ש"זה יהיה כמו שחיילים שלנו נלחמים בצפון ושומעים שפשטו על תל אביב".
על המבצע כולו פיקד מפקד חיל האוויר אליעזר שקדי, מן "הבור" (מוצב הפיקוד העליון) שבקריה בתל אביב, כשלצידו טל רוסו, כן נכחו ב"בור" גם הרמטכ"ל דן חלוץ ושר הביטחון עמיר פרץ.
במהלך הפעולה, הפריעה לשקדי נוכחותו של ראש אמ"ן, האלוף עמוס ידלין, שנהג לפקוד את חדר הפיקוד בעת ביצוע מבצעים מיוחדים, אף כי בקרה קרובה שכזו על מי שמפקד על המבצע, ואפילו הוא קצין זוטר בהרבה, אינה נהוגה במבצעים מסוג זה.
רק לאחר שספג ידלין הערה מתא"ל רוסו, שהתעלם מבכירותו של ידלין, ביקש ממנו שקדי לצאת מן החדר.
הפיקוד על הכוחות הפושטים הוטל על אלוף-משנה ניצן אלון, אז מפקד חטיבת עציון ובעברו מפקד סיירת מטכ"ל.
כאשר תחתיו פיקד על כוח יחידת שלדג מפקד היחידה, איתי יהודאי, ועל כוח סיירת מטכ"ל פיקד עודד ראור, מפקד היחידה.
בשעות הלילה של 2 באוגוסט 2006 הוטס כוח של כ-200 לוחמים מסיירת מטכ"ל ומיחידת שלדג לבעלבכ, לאחר מידע שהתקבל מאגף המודיעין אודות פעילות ענפה של כוחות חזבאללה באזור.
זמן קצר לאחר הגעת הכוחות נפתחה לעברם אש, חילופי האש נמשכו כשעה, במהלכה תקף חיל האוויר רכבי סיוע שהוזנקו לעזרת חזבאללה.
החיילים שפשטו על המבנה מצאו במקום דיסקים, מחשבים, מסמכים מסווגים ואמצעי לחימה.
מקורות זרים ששהו באזור באותה השעה דיווחו שמטרת המבצע הייתה לחטוף את השייח מוחמד יזבכ, חבר המועצה העליונה של חזבאללה ואחד מ-12 בכירי הארגון.
במהלך המבצע נהרגו 19 מחבלי חזבאללה.
חמישה אזרחים לבנונים נלקחו לחקירה בישראל ונשלחו לחופשי כעבור שלושה שבועות.
המבצע חייב את חזבאללה לתגבר את יחידותיו האמונות על הגנת בקעת לבנון.
ב-26 באפריל 1988 נהרגו מפקד גדוד צבר של חטיבת גבעתי, סגן-אלוף , והגשש במרדף אחר מחבלי חזבאללה בהר דב.
בעקבות ההיתקלות החליט מפקד פיקוד הצפון, אלוף יוסי פלד, על ביצוע פשיטה חטיבתית על בסיס חזבאללה בכפר מיידון, כ-3 קילומטרים מצפון לריחן, בקצה המזרחי של רצועת הביטחון בדרום לבנון.
את הפשיטה אישר שר הביטחון, יצחק רבין.
בצה"ל החליטו לתקוף ולהשמיד את מפקדת המחבלים ויושביה.
תכנון המבצע כלל למעשה שני מבצעים בדרום לבנון.
במבצע הראשון, מבצע חוק עליו פיקד סגן מפקד חטיבת הצנחנים, סא"ל עמוס בן-חיים, בוצעו סריקות באזור הסמוך להר דב: וואדי שבעא והכפרים הסמוכים, שבעא, מימס, כפר א-זית ועין עטא.
הסריקות נועדו ללכוד מחבלים ולתפוס אמצעי לחימה, וכן להפגין את נוכחות צה"ל באזור זה.
הסריקות בוצעו על ידי גדוד 890 וגדוד 50 של חטיבת הצנחנים.
מבצע חוק נועד למעשה להוות הסחת דעת והטעייה.
המבצע העיקרי נקרא מבצע סדר, ועליו פיקד מפקד חטיבת הצנחנים, אלוף-משנה שאול מופז.
המבצע הוטל על גדוד 202, בפיקודו של סא"ל יצחק גרשון (ג'רי).
הגדוד תוגבר בפלחה"ן צנחנים, שעליה פיקדו מפקדה היוצא רוני אלשיך, ומחליפו סרן גל הירש, סיירת צנחנים, בפיקודו של רב-סרן גדי שמני, ופלוגת העורב של הצנחנים בפיקודו של סרן מתי הורוביץ.
בנוסף לכוחות החי"ר השתתפה במבצע פלוגת טנקים (פל ו + מחלקה מפל ח) מגדוד 77 בפיקודו של סרן עמרי שדה מחטיבה 7 (גדוד נוסף, גדוד 75, היה בעתודה), גדוד 605 של חיל ההנדסה הקרבית, גדוד התותחנים 402 בפיקוד צביקה פוקס, ומסוקי תקיפה של חיל האוויר.
הצנחנים והשריון וחיל ההנדסה היו אמורים לכבוש את הכפר, ועם גמר משימת הכיבוש היו כוחות חיל ההנדסה אמורים לפוצץ את המבנים שבשימוש המחבלים.
הפשיטה הייתה הפעולה הגדולה ביותר של צה"ל בלבנון מאז מבצע שלום הגליל.
חטיבת הצנחנים, בפיקודו של אל"ם שאול מופז, התכוננה לפעולה בנוהל קרב מזורז אך יסודי ביותר תוך שמירה על מעטה סודיות כבד.
כאשר קיבלו מפקדי החטיבה את הפקודה היו כוחות החטיבה באימון בגולן, ואילו מפקדיה מרמת מ"פ ומעלה היו באימון צניחה למפקדים.
כוחות מגדוד 890 בפיקוד המג"ד בני גנץ ומגדוד הנח"ל המוצנח, 50, בפיקוד המג"ד יחיאל גוזל החלו בסריקות לחיפוש והשמדת תשתית מחבלים בגזרה המזרחית של רצועת הביטחון.
זאת במטרה ליצור הטעיה שתשרת את היעד העיקרי של המבצע, הכפר מיידון.
כמו כן פיזרו החיילים כרוזים המציגים את ארגון חזבאללה כמי שאחראי להסלמה בדרום לבנון.
למחרת, ביום שלישי, נכנסו הכוחות המיועדים למבצע "סדר" בתנועה רגלית ועל גבי טנקים ונגמ"שים ללבנון.
בשל חוסר תיאום נפתחה על הכוחות אש שנורתה על ידי חיילי צבא דרום לבנון.
מאש זו לא היו נפגעים.
המשימה העיקרית, כיבוש בתי הכפר, הוטלה על גדוד 202 של הצנחנים.
ניתוח המודיעין שהתקבל העלה כי בכפר למעלה משלושים מחבלים.
רוב הכוחות התמקמו בעמדותיהם המתוכננות עד השעה 03:00. סמג"ד 202 יחד עם שלושה צוותים מהפלוגה המסייעת תפסו עמדות מארבי צלפים וסגרו את אפשרות הבריחה מהכפר לכיוון מערב, ואילו הכוח העיקרי של גדוד 202 התמקם בצומת הכניסה לכפר מבלי שהתגלה.
כוח החוד הגדודי כלל את פלוגת מחזור מאי, בסיוע הפלוגה המסייעת שהייתה בפיקוד סרן , סגנו יניב אדם ומפקד המחלקה סג"ם אהרון חליוה.
מפקד הפלוגה התכונן לירי טיל נ"ט מסוג M47 דרגון על אחד מבתי הכפר, אך במקביל זיהתה תצפית של חזבאללה את הכוחות וחוליית לוחמי חזבאללה החלה לזחול לכיוונם.
החוליה התגלתה על ידי כוח סמג"ד 202 שדיווח על כך, והמג"ד, יצחק גרשון (ג'רי), שקיבל אף הוא את הדיווח, פקד על המ"פ שלא לפתוח באש שכן חלק מכוחות החטיבה לא הספיקו להיערך בעמדותיהם ועלה החשש שיחשפו בטרם עת.
החוליה המשיכה להתקרב בזחילה ופתחה באש על הכוח של ציון.
הכוח השיב באש נשק קל ורימונים מטווח של כשלושים מטרים והרג את המחבלים.
בעקבות המהומה נפתחה אש נשק קל, מקלעים ונ"ט מהבתים בכניסה לכפר.
מאש זו נפצע אנושות המ"פ מזרחי ונהרג , לוחם ששימש כקשר בחפ"ק המח"ט.
המח"ט מופז החליט להפעיל את הסיוע הארטילרי ולטווח את הכפר.
במקביל החלו מרגמות של ארגון חזבאללה ותותחים סורים שהיו פרושים בבקעת הלבנון להפגיז את הכוח במיידון.
אש תותחי צה"ל, שירו למעלה מ-3,000 פגזים, סייעה להפסקת ירי המחבלים בצפון הכפר, אך בדרום הכפר לא יכלו להסתייע באש ארטילרית לחיפוי משום שהלוחמים פעלו קרוב מדי לעמדות המחבלים.
מופז החיש מסוקים וטנקים אל הכפר.
בשעה 05:20 מסוקי הקרב של צה"ל, מדגם AH-1 קוברה שהכווין סגן מפקד פלוגת הנ"ט, אמיר נדן, והחלו יורים לעבר מטרות מחבלים ובתים שתוכננו.
בנוסף השמידו המסוקים את התותחים הסורים.
סגן מפקד הפלוגה המסייעת, יניב אדם, לקח את הפיקוד על הפלוגה והתקדם עם הרופא לטפל במ"פ הפצוע.
בדרכו נתקל בשלושה מחבלים והרג אותם.
במקביל, הוזנק מסוק חילוץ מטייסת 124, לחילוץ ציון מזרחי.
צוות המסוק בפיקודו של יוסי חצור, נחת תחת אש כמה מאות מטרים מערבית למתחם ופינה את ציון לבית החולים רמב"ם בחיפה, תוך שהוא מבצע בדרך נחיתת חרום במנחת גיבור לצורך ניתוח חירום.
24 שעות אחרי הגעתו לרמב"ם נפטר ציון ז"ל.
במקביל, בשעה 06:15 הגיעו הטנקים מפל"ו בגדוד 77. הטנקים בפיקודו של עמרי שדה, תפסו עמדות בגבעות החולשות על הכפר מדרום והחלו בהשמדת מחבלים בכל מבנה ועמדה בה זוהו המחבלים.
במקביל החלה ליפול על הלוחמים שמדרום לכפר אש ארטילרית ופצצות מרגמה כבדה אשר גרמה לפצועים רבים מקרב לוחמי הצנחנים ובעיקר מלוחמי הפלחה"ן.
מ"פ הטנקים הקצה מחלקת טנקים שהייתה מיועדת לכך מראש לפינוי הפצועים לאחור.
לאחר מכן החל גדוד 202, שכלל גם שתי מחלקות טנקים מפלוגה ו' 77, בפיקוד המג"ד, גרשון, בלחימה על הכפר.
בשעה 7:30 החלו הכוחות בסריקה אחר מחבלים בכפר.
בשעה 10:00 הושלמה מלאכת הטיהור של הגדוד וחיילי פלוגת החבלה וההנדסה טיהרו את תעלות הקשר.
לאחר מכן טיהרו חיילי פלוגת הסיור את החלק הצפוני של הכפר וגדוד ההנדסה החל להכין אותו לפיצוץ.
כוח סמג"ד 202 שהיה בחסימה לבידוד הכפר הרג כשנים עשר מחבלים שניסו לברוח מן הכפר.
בשעה 15:45 הושלם פיצוץ הכפר וצה"ל העביר את השליטה לצד"ל להמשך הריסת התשתית.
כבר בשלב נוהל הקרב אשר בוצע ברמת הגולן הצטרפו מפקדי פלוגה ו (ומחלקה נוספת מפלוגה ח בפיקודו של ליעד כהן) מגדוד 77 בחטיבה 7 לחטיבת הצנחנים ולגדוד 202. בשלב ההכנות זיהה המ"פ, עמרי שדה, בתצלומי האוויר העדכניים, מחסום אנטי טנקי ועלתה הדילמה כיצד להתגבר על המחסום.
לאור זה הוחלט לחבר לטנק המ"פ נגח ולנסות להדוף את המחסום לצדדים.
הטנקיסטים ביצעו מודל בכפר זעורה יחד עם לוחמי ומפקדי גדוד 202. משימת פלוגת הטנקים הייתה להתמקם בגבעות השולטות על הכפר מדרום, זאת לאחר התמקמות כוחות הצנחנים על הגבעות.
ביום המבצע, בשעות הלילה, התקדמה פלוגת הטנקים באופן עצמאי בציר המוביל לכפר כשהיא מובילה אחריה את הנגמ"שים של פלוגת החה"ן החטיבתית.
בשעה 06:15 התמקמו שתי מחלקות בפיקוד המ"פ על הגבעות ופתחו באש אל עבר המחבלים בבתי הכפר.
מחלקה נוספת בפיקוד הסמ"פ אסא בן צור עסקה באותה העת בפינוי פצועים ממרחב הלחימה אל התאג"ד.
בעת הלחימה בכפר, חדרו אל תוך הכפר שתיים ממחלקות הטנקים בצמוד ללוחמי הצנחנים, השמידו מחבלים שהסתתרו בבתים וביקעו חורים בקירות הבתים על מנת להקל על הצנחנים את החדירה לבתים.
בסיום הלחימה, התמקמה פלוגת הטנקים ברכסים מצפון לכפר מיידון, פתחה באש לעבר עמדות ארטילריה סוריות מצפון לכפר ובודדה את השטח על מנת לאפשר לכוחות צד"ל לסיים את השמדת הבתים.
מבצע "חוק וסדר" הסתיים בהצלחה.
כ-50 מחבלים נהרגו בקרב וכלל המבנים והבונקרים ששימשו אותם נהרסו.
הכוח המבצע ספג שלושה חיילים הרוגים: סרן ציון מזרחי, סמל מרקו ברנשטיין וסרן , חוקר שבויים מיחידת מודיעין שצורף למבצע ונהרג מירי המרגמות של חזבאללה.
כן נפצעו שבעה עשר חיילים.
המבצע היה הפעולה הגדולה ביותר של צה"ל בלבנון מאז מבצע שלום הגליל וכן הפעולה הראשונה בהיקף גדול כנגד ארגון חזבאללה.
המח"ט שאול מופז אמר על המבצע: "במשך כל שירותי הצבאי לא זכור לי מבצע כזה שבו נהרגו כל-כך הרבה מחבלים.
בקרב הזה באה לידי ביטוי היכולת המבצעית, המקצועית, האישית והקבוצתית וזו הייתה יכולת לתפארת".
לטענת ארגון החזבאללה במהלך המבצע נהרג הנווט השבוי רון ארד שהוחזק בכפר אחר.
על פי הטענה, שומריו של ארד עזבו את משמרתם כדי להצטרף ללחימה כאשר המרחק מהכפר מיידון לנבי שית, שם הוחזק רון ארד הוא כ-50 ק"מ, הם דווחו על ההתקפה ונסעו ברכב לכיוון הלחימה, וכשחזרו לא נמצא ארד במקום.
לטענה זו מעולם לא נמצא ביסוס או הוכחה כלשהי הידועים למדינת ישראל.
מבצע חוק ברזל הוא מבצע צבאי שנערך במרץ 2011 על ידי שייטת 13 ושייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי, שבמהלכו נתפסה אוניית המשא "ויקטוריה" (Victoria).
האוניה, שהייתה שייכת לחברה גרמנית, הבריחה אמצעי לחימה איראניים (במסווה של סחורה אזרחית) דרך סוריה וטורקיה, ויועדה לארגון החמאס ברצועת עזה.
האוניה הוטענה תחילה בנמל לטקיה שבסוריה עם אמצעי לחימה איראניים בשילוב סחורות אזרחיות, משם יצאה לנמל מרסין שבטורקיה ומשם הייתה בדרכה לנמל אל עריש שבמצרים ועליה מכולות בהן הוחבאו כ-50 טונות של אמצעי לחימה (בסדר גודל של הכמות שנתפסה בספינה קארין איי).
בבוקר 15 במרץ 2011 השתלטו לוחמי שייטת 13 על האונייה שהייתה בדרכה לנמל אל עריש במרחק של כ-200 מיילים ימיים מערבית לחופי ישראל.
איש מצוות האונייה לא גילה התנגדות, לאחר ההשתלטות הובלה האונייה לנמל אשדוד בשעה 01:00 בלילה.
על האונייה, מפוזרים ב-4 מכולות, נתפסו כ-50 טונות של אמצעי לחימה איראניים שנועדו על פי החשד לשימוש החמאס ברצועת עזה.
המטען הכיל בין היתר: טילי חוף-ים מתבייתים מדגם C-704, מערכות מכ"ם ועמדות הפעלה לטילים, פצצות מרגמה בקוטר 60 ו-120 מ"מ, תחמושת לרובים ועוד.
כמו כן נמצאו על האונייה הוראות הפעלה בפרסית חתומות על ידי משמרות המהפכה של איראן.
במקביל למבצע, שהתנהל מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל, פנו שגרירי ישראל לשלטונות ניגריה (שם הייתה רשומה הספינה), צרפת (שם נמצאים משרדי החברה המפעילה) וגרמניה (הספינה בבעלות חברה גרמנית), במטרה להסביר את הצורך בפעולה ולמנוע ביקורות עתידיות.
בתוך ארבע מכולות, הוסתרו מתחת לשקי כותנה ושקי עדשים מתוצרת סורית, אמצעי לחימה איראניים שכללו:
6 טילי חוף-ים מתבייתים מדגם C-704.
2 מערכות מכ"ם מתוצרת אנגליה.
2 מנופים הידראוליים שנועדו להרכבת מערכות המכ"ם.
66,960 כדורים עבור רובי קלשניקוב AK-47.
מערכות הנשק היו מלוות במדריכים למשתמש ותוויות משלוח בשפה הפרסית.
תוויות עם הכיתוב "תוצרת בריטניה" הוצמדו על כל הארגזים שהכילו את אמצעי הלחימה, בניסיון להטעות פקחים אם המשלוח ייבדק.
מבצע וֶלְוֶטָה הוא כינוי למבצעי הבאת מטוסי ספיטפייר מצ'כוסלובקיה לישראל בעיצומה של מלחמת העצמאות.
המטוסים הגיעו לארץ בשני גלים עיקריים, בספטמבר (ולווטה 1), ובדצמבר (ולווטה 2) 1948.
עד ההפוגה השנייה סבל חיל האוויר הישראלי מנחיתות לעומת חילות האוויר של מדינות ערב.
בתחום מטוסי הקרב התבסס החיל תחילה על מטוסי אוויה S-199, גרסה צ'כית, נחותה מהמקור, של המסרשמידט 109 הגרמני.
מטוס זה היה לא אמין בצורה יוצאת דופן, ורבים ממטוסי ה'אוויה' של חיל האוויר הישראלי יצאו מכלל פעולה במהלך הקרבות ובתאונות.
למעשה, מטוס זה נקנה רק בלית ברירה, בשל הטלת אמברגו נשק למזרח התיכון.
במהלך ההפוגה השנייה של המלחמה נחתמה עסקה נוספת (לאחר מבצע בלק) עם צ'כוסלובקיה, במסגרתה נרכשו 50 מטוסי קרב מדגם ספיטפייר, תמורת 23,000 דולר לכל מטוס (כמה מאות אלפי דולרים בערכי ימינו).
מטוסים אלה נותרו בצ'כוסלובקיה לאחר שזו צורפה אל הגוש המזרחי, דבר אשר הכתיב הצטיידות בנשק סובייטי.
השלטונות של צ'כוסלובקיה אף אפשרו לנציגי חיל האוויר לבחור את המטוסים שיחפצו לקנות, מתוך אלה שברשות הצ'כים.
על ארגון המבצע הופקדו איש המח"ל המהנדס והטייס סאם פומרנץ וטייס המח"ל מדרום אפריקה בוריס סניור.
המטוסים נאספו מכל רחבי המדינה ורוכזו בבית חרושת למטוסים בקונוביצה (Kunovice), שם עברו בדיקה והוכשרו על ידי פומרנץ.
הצ'כים התכוונו לפרק את המטוסים ולשולחם בארגזים ליוון ומשם לישראל דרך הים, אך לאור הדחיפות בבניית כוח אווירי, הוחלט להטיס חלק מהמטוסים לישראל.
מכיוון שטווח הטיסה לישראל מקונוביצה הוא כ-2,500 קילומטרים ואילו טווח הטיסה הרגיל של הספיטפייר הוא כ-700 קילומטרים בלבד, ברור היה כי המטוסים יצטרכו לנחות ולתדלק בדרך.
לצורך כך הגיעה ישראל לסיכום עם יוגוסלביה לשימוש בשדה ניקשיץ' שבמונטנגרו, בסמוך לגבול עם אלבניה (כונה על ידי צה"ל שדה "יורם"), השדה הדרומי ביותר שהיה בנמצא.
סוכם עם היוגוסלבים כי הם לא יספקו דלק למטוסים וכי לא יהיה כל מגע בין הישראלים לבין המקומיים.
כיוון שגם הטווח מניקשיץ' לישראל היה גדול מדי, ביצע פומרנץ שיפורים ושינויים במטוסי הספיטפייר.
פורק מהם כל הציוד העודף, כולל חלק ממכשירי הקשר, הותקנו בהם מכלי דלק חיצוניים ששימשו במקור את מטוסי המוסטנג.
את הציוד והנשק שהוסר מהספיטפיירים ארזו ושלחו לישראל במטוס נורדואין UC-64A נורסמן.
בנוסף, מהמטוסים הוסר כל סימן מזהה של צ'כוסלובקיה.
נקבע כי בשלב הראשון יטוסו מצ'כוסלובקיה לישראל שישה מטוסים אותם יטיסו פומרנץ, סניור, סיד כהן, ג'ק כהן, נפתלי (טוקסי) בלאו ומודי אלון.
מכיוון שהמטוסים היו נטולי מכשירי קשר וניווט נקבע שיובילם מטוס תובלה סקיימאסטר, שבמידת הצורך יצניח סירות וציוד הצלה לטייסים שייאלצו לנטוש מעל הים.
במסגרת הציוד נכללו גם משחות שיזוף "ולווטה", שעל שמן נקרא המבצע כולו.
בנוסף לכוחות האוויר הוציא חיל הים שתי ספינות לפטרול בדרך וספינה נוספת הועמדה בכוננות.
מטוס קרטיס C-46 קומנדו ו-DC-3 דקוטה השתתפו אף הם במבצע לצורך איתור ניצולים.
ב-24 בספטמבר 1948 נשלח מטוס ה'סקיימאסטר' לניקשיץ', ובאותו יום יצאו ששת ה'ספיטפייר'ים מקונוביצה.
בהגיעם לניקשיץ' נחתו חמישה מהמטוסים בהצלחה, אך בלאו שכח להוריד את כן הנסע ומטוסו נפגע קשה בעת הנחיתה.
ב-27 בספטמבר המריאו חמשת המטוסים הכשירים בהובלת הסקיימאסטר, בדרכם לישראל.
מודי אלון ובוריס סניור נאלצו לבצע נחיתת חירום ברודוס לאחר שהדלק במטוסיהם אזל.
הם נעצרו בידי היוונים ונחקרו, אך סירבו להסגיר את מסלול טיסתם.
שני המטוסים הוחרמו לטובת חיל האוויר היווני שהשתמש בהם במהלך מלחמת האזרחים ביוון, ושני הטייסים שוחררו לאחר כשבועיים.
שלושת ה'ספיטפייר'ים הנוספים הצליחו לנחות בשלום ברמת דוד.
סאם פומרנץ, שחזר לצ'כוסלובקיה, הכין עוד 15 מטוסים לטיסה ארוכת טווח.
המטוסים חולקו לשני מבנים, ונקבע שיתלוו אליהם שני מטוסי תובלה.
בין הטייסים במבנה הראשון היו מפקד המבנה ג'ורג' ליכטר, מוטי הוד (פיין), ויליאם (ביל) פומרנץ, סאם פומרנץ בעצמו, אלכסנדר ('סנדי') ג'ייקובס ואהרן ('רד') פינקל.
בקבוצה השנייה היו טייסי מח"ל ודני שפירא.
המטוסים במבנה הראשון המריאו ב-15 בדצמבר אך נאלצו לשוב עקב תנאי מזג אוויר קשים.
ב-18 בדצמבר המריאו שוב, אך גם הפעם נאלצו לחזור בשל סופת שלגים.
מטוסיהם של ביל פומרנץ וסאם פומרנץ אבדו, ולאחר מכן נודע כי ביל נאלץ לבצע נחיתת אונס 160 מייל מצפון לשדה 'יורם' ממנה שרד אך מטוסו נשרף, ואילו סאם נהרג בהתרסקות מטוסו בהרים.
ב-19 בדצמבר המריאו 12 ספיטפיירים מצ'כוסלובקיה ליוגוסלביה, וגם הפעם חולקו לשני מבנים של ששה מטוסים כל אחד.
המבנה הראשון כלל את ליכטר, הוד, שפירא, ג'ון מקלרוי (McElroy), ארנולד רוך (Ruch) וסיזר דנגוט (Dangott) והמבנה השני את ג'ק כהן, ג'ייקובס, בלאו, פינקל, ויליאם ('ביל') שרודר (Scheroder) ופיליפ ('פיל') מרמלשטיין, כל המטוסים נחתו בהצלחה.
בניקשיץ' נצבעו המטוסים בצבעי חיל האוויר הישראלי.
אחד המטוסים הושבת בשל תקלה טכנית.
ב-22 בדצמבר (יום תחילתו של מבצע חורב), המריא לישראל המבנה הראשון בן חמישה מטוסים (הטייסים: ליכטר, דנגוט, רוך, שפירא ופיין), מטוסו של רוך נאלץ לשוב חזרה לאחר תקלה במנועו ואילו האחרים נחתו בשלום.
ב-26 בדצמבר המריא המבנה השני בן שישה מטוסים (בין הטייסים: כהן, רוך, בלאו, מרמלשטיין ורלף סינקלר (Sinclair)) ונחת בישראל בשלמותו.
מכיוון שהמטוסים החדשים לא היו חמושים, בהתקרבם לישראל התלווה אליהם, לשם הגנתם בחלקה האחרון של הדרך, מטוס קרב מדגם P-51 מוסטנג של טייסת 101. ב-30 בדצמבר המריא מיוגוסלביה לישראל המטס האחרון של שני מטוסי ספיטפייר נוספים, מוטסים על ידי שרודר וג'ייקובס ומלווים במטוס קרטיס C-46 קומנדו.
מטוס 'סקיימאסטר' שנשלח לצ'כוסלובקיה להביא את ציוד הספיטפיירים נתקע לאחר שאחד ממנועיו הושבת.
כיוון שכך, מטוס DC-3 דקוטה הוביל את הציוד לניקשיץ' ומשם נשלח על ידי מטוסי קרטיס 'קומנדו' לישראל.
המטוסים והטייסים אשר השתתפו במבצע נטלו חלק במבצע חורב, בו לראשונה, הרבה בזכות אותם מטוסים, הושגה עליונות אווירית מובהקת על ידי חיל האוויר הישראלי.
כאשר נסתיימה המלחמה, והדחיפות פחתה, הוטענו המטוסים שנותרו בצ'כוסלובקיה, לאחר שפורקו והוכנסו לארגזים, על ספינות, והגיעו לישראל בהפלגה.
בעיר ניקשיץ' שבמונטנגרו, נחנכה ב-3 ביולי 2024 האנדרטה להנצחת המבצע.
מבצע זיקוקית ב הייתה תקיפה שביצע חיל האוויר הישראלי במסגרת מלחמת ההתשה על נמל ע'רדקה במצרים בתגובה לפגיעה של צוללנים מצריים בספינות ישראליות בנמל אילת.
בתקיפה הוטבעה מקשת של חיל הים המצרי.
ב-5 בפברואר 1970, חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל אילת והצמידו "מוקשי עלוקה" לשתי ספינות ישראליות שעגנו בנמל וחמקו חזרה לעקבה.
כתוצאה פיצוץ המוקשים הוטבעה ספינת עזר ישראלית, אח"י בת גלים (ת-81) וניזוקה הנחתת אח"י בת שבע של חיל הים.
התקיפה המצרית תואמה עם ירדן שהסכימה שהמתקפה תצא משטחה.
בתגובה הוחלט בישראל לפגוע בספינות מצריות במעגן ע'רדקה שבים סוף.
יום למחרת התקיפה המצרית, ב-6 בפברואר 1970 החל מהשעה 16:00 יצאו בהפרשי זמן של דקות זה מזה 18 מטוסי תקיפה ישראלים מדגם סקייהוק מטייסות 102, 109 ו-115 לעבר מעגן ע'רדקה כשהם חמושים בפצצות לשימוש כללי סימן 82 ובכוורות רקטות.
המטוסים הסתדרו בזוגות כאשר הזוגות מגיעים בזה אחר זה אל מעל לנמל במטרה לפגוע בספינות של חיל הים המצרי.
הזוג הראשון הבחין במקשת מדגם T-43 (ספינה להנחה ושליה של מוקשים ימיים) מחוץ לנמל והטילו עליה את החימוש.
הפצצות נפלו אל הים בקרבת המקשת ולא גרמו לה נזק.
הזוג השני הטיל את חימושו ואחת הפצצות פגעה ישירות במקשת וגרמה לה נזק אך לא הטביעה אותה.
המקשת המצרית הפגועה החלה בתנועה ונצמדה לספינה אזרחית ששהתה בקרבתה ובכך מנעה מהזוגות הבאים להמשיך ולהפציץ אותה.
הזוגות הבאים הגיעו כמתוכנן אל מעל הנמל אך נמנעו מלתקוף את המקשת וביצעו פטרולי המתנה ותצפית לאיתור ספינות צבאיות אחרות מעל מעגן ע'רדקה ונמל ספאגה הסמוך.
בחלוף דקות אחדות ומשנראה היה למפקד המקשת המצרית שהמתקפה עליו נפסקה ניסה לחמוק פנימה אל הנמל.
בשלב זה ולאחר שהתרחק מהספינה האזרחית פתחו שוב ארבעה זוגות מטוסי הסקייהוק ביעפי הפצצה אך לא הצליחו לפגוע בה.
שלושת זוגות המטוסים האחרונים שהגיעו אל מעל הנמל הצליחו לפגוע במקשת מספר פגיעות קשות ובעודם מבצעים את היעפים נטתה המקשת על צידה וטבעה.
במהלך התקיפה נורתה לעבר המטוסים אש נ"מ קלה שלא פגעה בהם.
במקביל למטוסי הסקייהוק, הוזנקו זוג מטוסי מיראז' 3 ישראליים במטרה להגן על מטוסי הסקייהוק מפני מיירטים מצריים אולם במהלך כל התקיפה לא הזניק חיל האוויר המצרי מטוסי יירוט.
מקשת מצרית טובעה וכ-80 חיילים מצריים נהרגו.
מבצע חוף השנהב היה מבצע צבאי כושל במהלך מלחמת וייטנאם שביצע צבא ארצות הברית כדי לשחרר שבויי מלחמה אמריקנים שהיו מוחזקים במחנה השבויים סון טאי.
במאי 1970 התקבל בחיל האוויר האמריקני מודיעין מניתוח תצ"א של צפון וייטנאם כי במחנה במחוז סון טאי שבקרבת האנוי מוחזקים 55 שבויי מלחמה אמריקנים.
עד מהרה התקבלה בפנטגון ההחלטה להיערך למבצע חילוץ צבאי.
בראש צוות התכנון עמדו גנרל דונלד בלקברן והגנרל לירוי מנור.
על הכוח הפושט פיקד קולונל ארתור "הפר" סיימונס, איש גדוד הסיירים השישי (ריינג'רס) שהשתתף בפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן במלחמת העולם השנייה.
סיימונס פיקד על קבוצת המבצעים המיוחדים (SOG) של הכוחות המיוחדים והיה בעל ניסיון מבצעי עשיר בפעולות מיוחדות במהלך מלחמת וייטנאם.
על פי התכנון הוחלט כי שלב הפשיטה, לו ניתן שם הקוד מבצע עמוד תווך יכלול כוח בו 56 לוחמי הכוחות המיוחדים אשר יגיעו ליעד באמצעות חמישה מסוקים מסוג CH-53 ומסוק סיקורסקי S-61R שישמש לחילוץ השבויים.
כמו כן קיבל הכוח חיפוי אווירי מעשרה מטוסי F-4 ליירוט מטוסי אויב, חמישה מטוסי דאגלס A-1 סקייריידר לסיוע אווירי קרוב, וחמישה מטוסי F-105 כנגד מטרות נ"מ.
כמו כן כלל חפ"ק מוטס על גבי מטוס הרקולס.
הכוח התאמן למבצע בבסיס חיל האוויר האמריקני אגלין שבפלורידה החל מחודש אוגוסט אותה שנה ועד לחודש נובמבר.
הכוח נחת בקרבת המתחם, כאשר אחד המסוקים ביצע נחיתת סער בלב המתחם כדי להבטיח הגעה מהירה לשבויי המלחמה.
סיימונס הוביל את כוחות הקרקע שביצעו את הפשיטה, והרגו במהלכה כמאתיים חיילים מצבא צפון וייטנאם מבלי שספגו אבדה אחת.
זאת משום שמטרת המבצע - חילוץ השבויים - לא בוצעה משום שהשבויים הועברו מהמקום, כנראה בשל בעיות תברואה.
יחד עם זאת רמת הביצוע של הכוחות הפושטים הייתה גבוהה מאוד והם ביצעו את משימתם ללא נפגעים.
עיטור צלב השירות המצוין הוענק לקולונל סיימונס על חלקו במבצע.
מבצע התחלה היה מבצע צבאי שביצע חיל הים בליל 26 בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב שנערך בשלביה האחרונים של מלחמת העצמאות.
מטרת המבצע הייתה לחבל באספקה של ציוד צבאי וחימוש שהזרימו המצרים לשטח החזית בצפון הנגב.
האספקה הוזרמה לחזית על גבי רכבות צבאיות שנעו על מסילת החוף לכיוון עזה.
המבצע היה הראשון בו נטלה חלק יחידת הנחיתה הימית ומכאן שמו "מבצע התחלה".
מבצע זיפי חזיר הייתה משימת הובלה יוצאת דופן שהתבצעה על ידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במאי 1946. ההוראה למבצע ניתנה על ידי הממשלה האוסטרלית בתגובה למחסור לאומי במברשות צבע שעיכבו את מאמצי הבנייה.
כוח הטייסת ה־38 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי קיבל את משימת ההעברה של 25 טונות זיפי חזיר מצ'ונגצ'ינג שבסין להונג קונג, ומשם הם הועברו לאוסטרליה.
הטייסת ביצעה בהצלחה את המשימה תוך תקופה של שבועיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חבר העמים האוסטרלי וממשלות המדינה הקימו תוכנית דיור משותפת כדי לטפל במחסור הלאומי בדיור.
תוכנית זו ויוזמות פרטיות נוספות של בניית בתים עוכבו, עקב חוסר בחומרים, ביניהם זיפי חזיר שבעזרתם מייצרים מברשות צבע.
באותה תקופה, המקור הזמין היחיד של זיפי חזיר היה סין.
בשנת 1946, החברה ג'רדין מת'סון רכשה 100 טונות של זיפים עבור הממשלה הבריטית ו־25 טונות נוספים עבור אוסטרליה ממקומות מרוחקים בסין ליד הגבול עם טיבט.
מלאי זה הועבר לצ'ונגצ'ינג, הבירה של ממשלת קוומינטנג, וג'רדין מת'סון קיבלו לבסוף רשות לייצא אותם לאוסטרליה ולבריטניה.
אספקה שכזו של זיפים אמורה לענות על צורכי אוסטרליה למשך כמה חודשים.
מאחר שמלחמת האזרחים הסינית השתוללה באותה תקופה והכוחות הקומוניסטים תקפו סירות הנוסעות בנהר הנמצא בצ'ונגצ'ינג, הוחלט להעביר את זיפי החזיר מהעיר דרך האוויר.
ממשלת קוומינטנג הסכימה לאפשר למטוסים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ושל חיל האוויר המלכותי הבריטי לבצע טיסות חוזרות ושבות בין הונג־קונג לצ'ונגצ'ינג בין ה־1 וה־14 במאי בלבד.
אחרי שיגיעו להונג־קונג, הזיפים יועברו לאוסטרליה דרך הים.
גם ממשלת קוומינטנג וגם הכוחות הקומוניסטים דאגו מעצם הימצאותם של זרים בסין, וכוחות האוויר של אוסטרליה הוזהרו שהם יאסרו אם הם ינחתו בכל מקום שאינו צ'ונגצ'ינג או מסלול לנחיתות חירום שבקנטון.
טייסת מספר 38 של חייל האוויר המלכותי האוסטרלי נבחרה להעביר את מלאי הזיפים של אוסטרליה.
לטייסת זו היו מטוסי דאגלס דקוטה, והיא הייתה אחראית באותו זמן לבצע טיסות סדירות בין אוסטרליה ליפן, תוך שהיא נושאת כוח אדם וציוד עבור החלק האוסטרלי שחבר בכוח הכיבוש של חבר העמים הבריטי ביפן.
משלחת של שלושה מטוסי דקוטה שהובלו על ידי מפקד הטייסת ג'ון באלף נשלחו מאוסטרליה להונג־קונג כהכנה למשימה.
מכיוון שתנאי הטיסה היו אמורים להיות קשים, כל אחד מהמטוסים אויש על ידי שני טייסים מנוסים ביותר, טייס נוסף שהיה אחראי לניווט, מפעיל רדיו ומהנדס טיסה.
הטיסות מהונג־קונג לצ'ונגצ'ינג החלו בתחילת מאי 1946. בתקופה זו צ'ונגצ'ינג בֻּודדה על ידי כוחות הקומוניסטים, ושגרירויות שונות פונו מהעיר לפני הכיבוש שלה על ידי הקומוניסטים שנחזה מראש.
לא היו עזרי ניווט זמינים שינחו את המטוסים האוסטרליים, והצוותים שלהם היו חייבים להשתמש במפות דרך לא מדויקות לניווט ב־1,100 הקילומטרים שבין צ'ונגצ'ינג להונג־קונג.
צוות הטיסה של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מצא את הטיסה בין הונג־קונג לצ'ונגצ'ינג מאתגרת בגלל ההרים שמקיפים את העיר הסינית, וכן מחסור בתחזיות מזג־אוויר ובעזרי ניווט.
כדי לפתור את הצורך בלינה בעיר, צוות האוויר המלכותי האוסטרלי ישן בשגרירות בריטניה, במקום נציגות אוסטרליה שפונתה מצ'ונגצ'ינג בתחילת מאי.
המשלחת הוכתרה כהצלחה בהטסת זיפי החזיר תוך שבועיים, עם שמונה טיסות שנעשו לצ'ונגצ'ינג.
בזכרונותיו באלף מייחס את ההצלחה ל"מזג אוויר סביר וההתלהבות של כולם".
לאחר שהשלימו את משימתם, שלושת מטוסי הדקוטה עזבו את הונג־קונג וחזרו לאוסטרליה, ב־14 במאי.
חלק מזיפי החזיר הובאו לאוסטרליה במהרה על ידי המטוסים של טייסת מספר 38, והשאר הועברו מהונג־קונג דרך הים.
ב־29 במאי דווח שהצליחו להתגבר על המחסור בזיפי חזיר.
אחד מהטייסים שהיו מעורבים במבצע זיפי חזיר קיבל ב־1948 את צלב חיל האוויר כהוקרה על תפקידו במבצע.
היסטוריון של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי אלן סטפנוס כתב ב־1995 ש"התיאור הקצר אך מרתק של ג'ון באלף על ההרפתקה האקזוטית של הצוות שלו צריכה להיות קריאת חובה בכל חדר בצוות התובלה האווירית של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי".
מבצע ויסלה־אודר הוא השם שניתן למתקפה אסטרטגית של הצבא האדום, שנערכה בראשית 1945 במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, בהשתתפות שתי חזיתות סובייטיות.
הוא נחשב אחד המבצעים ההתקפיים המוצלחים ביותר של הצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
במסגרת המבצע התקדמו הכוחות הסובייטיים במהירות, תוך עקיפת כיסי ההתנגדות הגרמניים, והגיעו תוך זמן קצר מקו נהר ויסלה אל נהר האודר, מרחק של למעלה מ־300 ק"מ, תוך שהם מסבים אבדות כבדות לצבא הגרמני.
במהלך המבצע שחרר הצבא האדום את רוב שטח פולין, ובכלל זה את הערים ורשה, קרקוב, לודז' ופוזן, חדר לתחומי גרמניה, והגיע עד מרחק קצר מברלין, בירת הרייך השלישי.
כמו כן, שחרר הצבא האדום במהלך התקדמותו, את רוב מחנות ההשמדה הנאצים בשטח פולין, ובכלל זה גם את תשלובת המחנות אושוויץ בירקנאו.
בשלבי הסיום של מבצע בגרטיון הצליחה החזית הבלארוסית הראשונה לתפוס שני ראשי גשר ממערב לנהר ויסלה.
במקביל הצליחה גם החזית האוקראינית הראשונה לתפוס ולהחזיק ראש גשר מעבר לנהר במסגרת מבצע לבוב־סנדומייז'.
קו החזית במרכז פולין נותר כמעט ללא שינוי מאוגוסט 1944 עד לראשית 1945. ההפוגה במבצעים הצבאיים בגזרה זו של החזית הסובייטית־גרמנית, אפשרה לשתי החזיתות של הצבא האדום, שהחזיקו בה, להשלים את אבדותיהם, ולצבור כוחות לקראת חידוש המתקפה בציר וורשה־ברלין.
בחודשים שקדמו למבצע ויסלה־אודר, הזרים הצבא הסובייטי בחשאי כמויות גדולות של אמצעי לחימה ותחמושת לשלושת ראשי הגשר שלו מעבר לוויסלה, והצליח להשיג עדיפות כוחות מכרעת על הכוחות הגרמניים שניצבו מולו במרכז פולין, בכוח אדם, טנקים, תותחים ומטוסים.
המתקפה הסובייטית באזור הבלקן, שנפתחה בסוף אוגוסט 1944, ריתקה חלק גדול מהכוחות הניידים של הצבא הגרמני (דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) בחזית המזרחית, ובנוסף לכך הופנו חלק גדול מהעתודות הניידות של הצבא הגרמני מערבה, לקראת המתקפה הגרמנית בארדנים.
ריינהרד גהלן, ראש המודיעין הגרמני, העביר להיינץ גודריאן, ראש ה־OKH, התראות לגבי מתקפה סובייטית גדולה הצפויה בפולין, וצבירת הכוחות הסובייטיים לקראתה.
אך היטלר סירב להאמין להערכות המודיעין שלו, ודחה אותן בטענה ש"זאת ההונאה הגדולה ביותר מאז ימי ג'ינגיס חאן".
גודריאן הציע לפנות את 21 הדיוויזיות של קבוצת ארמיות צפון, שנלכדו בכיס קורלנד, לגרמניה דרך הים הבלטי, כדי לתגבר את הכוחות הגרמניים במרכז פולין, אך היטלר דחה את הצעתו.
היטלר הסכים אמנם להוציא את ארמיית הפאנצר השישית בפיקוד זפ דיטריך מהמערכה באזור הארדנים, ולהעביר אותה לחזית המזרחית.
אולם הוא סירב להענות לתחינותיו של גודריאן להעביר אותה לפולין, כדי שתשמש כעתודה ניידת של קבוצת ארמיות A, והורה במקום זאת להעביר אותה להונגריה, לצורך התקפת נגד גרמנית, שנועדה לכבוש מחדש של בודפשט ואת שדות הנפט בהונגריה (מתקפת אגם בלטון).
בנובמבר 1944 מינה סטלין את גאורגי ז'וקוב כמפקד החזית הבלארוסית הראשונה, במקום קונסטנטין רוקוסובסקי, שקיבל את הפיקוד על החזית הבלארוסית השנייה.
לדעת אנטוני ביוור ההחלפה בוצעה מכיוון שסטלין לא בטח ברוקוסובסקי, שהיה ממוצא פולני ובנוסף ישב מספר שנים בכלא במסגרת הטיהורים שערך סטלין בפיקוד הצבא האדום, ולכן לא רצה שהוא יפקד על כוחות הצבא האדום בציר ורשה־ברלין.
הכוחות הסובייטיים שנטלו חלק במתקפה כללו את :
החזית הבלארוסית הראשונה - בפיקוד גאורגי ז'וקוב, שהייתה פרוסה סביב ורשה:
החזית האוקראינית הראשונה - בפיקוד איוואן קונייב, שהייתה פרוסה סביב סנדומייז':
יחידות הורמאכט שהיו פרוסות בגזרה, השתייכו לקבוצת ארמיות A, שכללה 3 ארמיות שכללו: 450,000 לוחמים, 4,100 תותחים, ו־1,150 טנקים.
קבוצת ארמיות A - בפיקוד יוזף הרפה, שהוחלף ב־20 בינואר על ידי פרדיננד שרנר
הארמייה התשיעית - בפיקוד שמילו פון ליטוויץ, שהוחלף ב־20 בינואר על ידי תאודור בוסה, שהייתה פרוסה סביב ורשה
ארמיית הפאנצר הרביעית - בפיקוד פריץ־הוברט גרזר, שהייתה פרוסה סביב ברנוב
הארמייה ה־17 - בפיקוד פרידריך שולץ, שהייתה פרוסה דרומה משם
קורפוס הפאנצר אס אס ה־11
החזית האוקראינית הראשונה הייתה הראשונה שפתחה במתקפה מראש הגשר שלה ממערב לסנדומייז' ב־12 בינואר 1945 בשעה 05:00 בבוקר.
המתקפה נפתחה בהרעשה ארטילרית מקדימה עזה, שהופעלו בה עד 300 תותחים לקילומטר.
היא הונחתה בעיקר על הגזרה, שהוחזקה על ידי קורפוס הפאנצר ה־48 מארמיית הפאנצר הרביעית.
בשעה 10:00 בבוקר חודשה ההרעשה הארטילרית, והפעם התמקדה בהפגזת אזורי העורף של מערך ההגנה הגרמני ועמדות הארטילריה בעומק כ־10 ק"מ.
השלב השני של ההרעשה הסובייטית, שארך כשעתיים, הצליח להשמיד, על פי אומדנים גרמניים, כ־60 אחוז מהארטילריה, וכ־25 אחוז מהחיילים בגזרה שהותקפה, בנוסף לחיסול מפקדת ארמיית הפאנצר הרביעית.
המתקפה הסובייטית העיקרית נפתחה רק בשעות הבוקר המאוחרות ועד לשעה 17:00 אחר הצהריים, התקדמו יחידות החלוץ שלהם לעומק של כמעט 20 ק"מ, זאת על אף שתנאי מזג האוויר הקשים לא איפשרו לחיל האוויר הסובייטי להעניק סיוע אווירי למתקפה.
יחידות השריון הגרמניות, שחלקן נפרסו ברצועת ההגנה הקדמית, בהתאם להוראתו של היטלר, ספגו אף הן אבדות כבדות במהלך ההרעשה המקדימה הסובייטית.
ביום השני של המתקפה חדרו ראשי החץ המשוריינים הסובייטיים לעומק 20 עד 40 ק"מ, בחזית שרוחבה כ־65 ק"מ, ויצרו פרצה עמוקה במערך ההגנה של ארמיית הפאנצר הרביעית.
קורפוס הפאנצר ה־48 חדל להתקיים ככוח לוחם, ויחידות הרגלים הגרמניות נסוגו באורח מסודר ככל שיכלו, בחסות שרידי דיוויזיות הפאנצר ה־16 וה־17, שאיבדו כמעט את כל הרק"מ שלהם.
הקורפוס הגרמני ה־42 אוגף על ידי הכוחות הסובייטיים המתקדמים, ויחידותיו נסוגו ברגל, לאחר שנאלצו לנטוש את כל כלי הרכב והציוד הכבד שלהם, כדי להינצל מכיתור.
באותו יום (13 בינואר) פתחה גם החזית הבלארוסית השלישית, בפיקודו של איוואן צ'רניאחובסקי בהתקפה על החזית הגרמנית בפרוסיה המזרחית, ולמחרת הצטרפה למתקפה החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, מראשי הגשר שמצפון לנהר נארב.
המתקפה הסובייטית על קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שנערכה במסגרת מבצע פרוסיה המזרחית, הייתה חלק ממתקפה אסטרטגית סובייטית על החזית הגרמנית בשטח פולין, מפרוסיה המזרחית בצפון ועד להרי הקרפטים בדרום, והיה לה קשר הדוק למבצע ויסלה־אודר, שנערך אף הוא במסגרתה.
ב־14 בינואר פתחה החזית הבלארוסית הראשונה, בפיקודו של ז'וקוב, במתקפה על הגזרה שהוחזקה על ידי הארמייה התשיעית, משני ראשי הגשר בהם החזיקה מדרום לוורשה, וכוחותיה הבקיעו את מערך ההגנה הגרמני, והתקדמו באותו יום לעומק של 20 ק"מ.
בליל ה־15 בינואר הגיעו כוחות החלוץ הסובייטיים לנהר פיליצה.
הפיקוד הסובייטי היה להוט לחצות את הנהר, קודם שיספיקו הגרמניים לייצב קו הגנה מאחוריו, ויחידות הרגלים החלו לחצות את הנהר על גבי הקרח, אולם הקרח היה דק מדי למעבר כלי רכב ושריון.
מפקד בריגדת הטנקים המובילה, לא רצה להמתין להגעת ציוד גישור, ופקד על הטנקים שלו לרסק את הקרח באש תותחיהם ולחצות את הנהר בקטע רדוד.
6 טנקים ו־2 תותחי סער ננטשו בנהר, לאחר שמנועיהם הוצפו, אך 25 טנקים אחרים הצליחו להשלים את חציית הנהר תוך כדי תנועה, ולהגיע לגדה המערבית.
לקראת רדת הלילה חברו ראשי הגשר הסובייטיים ממערב לוויסלה זה לזה, לאורך חזית של 480 ק"מ, ויצרו פרצה בעומק של עד 100 ק"מ בחזית הגרמנית.
קבוצת ארמיות A הגרמנית הושמדה כמעט כליל, ודיוויזיות הפאנצר ה־16 וה־17 חדלו מלהתקיים ככוח לוחם, לאחר שאיבדו את כל הטנקים שלהן.