tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אף קרא לשינוי חקיקה שיקבע שבקשות המעצר הראשונות יובאו בפני נשיא בית המשפט שבו מנוהל תיק המעצר, כדי להגביר את מודעותם ומעורבותם באשר להתקדמות תיק המעצר לצד שמיעת התיק העיקרי, שיאפשרו בקרה, פיקוח, והתאמה של קביעת הדיונים והשופטים בבית המשפט על פי הצורך.
אלרון הוא מהמחמירים בענישה ומעדיף את שיקול ההרתעה, הגם שהוא מכיר בכך שלא תמיד עונש חמור יותר אכן מרתיע יותר.
לגבי בקשת הקלה בענישה משיקולי שיקום, התנגד בדעת מיעוט להקלה בעונש, וקבע שהקלה בגין שיקול זה צריכה להיות הקלה חריגה.
על הקלה בעונש בעקבות סולחה כתב שהיא נותנת לה גושפנקה ומעמד של מרכיב משלים לדרכי הענישה בחוק תוך הפרטתו, החלשת ההרתעה שהוא מציב בפני ביצוע עבירות, ואף חשיפת קורבנות וקרוביהם ללחצים פסולים.
הוא גם הביע את דעתו נגד ההצעה להרחיב את תחולת האפשרות להטיל עונש מופחת על רוצחים שקיים ספק אם הם סובלים מהפרעות נפשיות, וקבע כי על בית המשפט לראות לפניו את ערך קדושת חיי אדם שנרמס במעשה הרצח ולהיזהר מאוד לפני השתה חריגה של עונש מופחת.
במהלך שנות כהונתו האחרונות, ישב כראש ההרכב במרבית ההרכבים הפליליים בבית המשפט העליון, וכתב את חוות הדעת המובילה בכמחצית מכלל פסקי הדין הפליליים (67 מתוך 145 בסך הכל).
במסגרת זו, קידם מגמה ברורה ביחס למדיניות הענישה הראויה: "ש להחמיר בענישה, במיוחד בעבירות שהפכו למכת מדינה, כמו נשק ודמי חסות." בתקופה זו עלה מספר ערעורי המדינה שהתקבל, בפרט בעבירות המהוות "מכת מדינה" כאמור, כאשר מרבית השופטים האחרים בבית המשפט העליון אימצו אף הם את גישתו.
אלרון דן בערעור "בפרשת 512", בגדרה הועמדו לדין המעורבים בפעילות הבינלאומית של ארגון הפשיעה בראשות המערער יצחק אברג'יל.
בפסק דין בהיקף חסר תקדים, הוא תיאר את פעילות הארגון, ובכלל זה הקשר הישיר בין הזרוע "הכלכלית" בארגון, שעסקה בפיתוח עסקי הימורים וסחר בסמים; לבין הזרוע האלימה, שנועדה לתמוך בזרוע הכלכלית, תוך מאבק בארגונים יריבים על כוח והשפעה.
בין היתר, פסק הדין עסק בפיגוע הפלילי ביהודה הלוי, בו במסגרת ניסיון חיסול של העבריין זאב רוזנשטיין, נרצחו שלושה אנשים ונפצעו 53 נוספים.
הוא דחה את רוב הערעורים, כשעונשו של יצחק אברג'יל הועמד על 3 מאסרי עולם וכן 22 שנות מאסר בפועל.
ביחס לעונש זה, ציין כי "מי שהורשע בעמידה בראש ארגון פשיעה, תוך רציחתם של שלושה קורבנות תמימים, ופגיעה בעשרות אזרחים, תוך ביצוע ניסיונות רצח ועבירות סמים בהיקף בינלאומי וחסר תקדים – ישהה למשך שארית חייו מאחורי סורג ובריח".
על מגוון רחב של עבירות כתב שיש להחמיר בעונשן.
כך לגבי פגיעה בקטינים בתוך המשפחה, שכוללת ניצול של המבנה המשפחתי תוך פגיעה במי שתלויים בו באופן כמעט מוחלט.
במקרים נוספים, שהתייחסו לעבירות של שימוש בנשק והריגה בתאונת דרכים, הוביל להחמרה בענישה והביע עמדה ברורה בעד ענישה מחמירה.
אלרון אף הביע לא פעם את מורת רוחו מהקלה בענישה עם בתחומי עבריינות שונים.
למשל, בעניין אלזה דחה את ערעורו של מי שרצח את אשתו, זמן קצר לאחר ששוחרר ממאסר לאחר עבירת אלימות אחר שביצע כלפיה.
הוא הביע את הקושי בעונש המאסר הקצר שנגזר עליו אז, והעובדה כי הרצח בוצע אך זמן קצר לאחר שחרורו ממאסר.
לדעתו, אירועים מסוג זה מדגישים את הצורך בענישה חמורה ומרתיעה בעבירות אלימות במשפחה.
באורח דומה, הביע את מורת רוחו מניצול מצבם של בעלי מוגבלויות.
כך, בעניינו של אדם שניהל מפעל לבעלי מוגבלויות, וביצע עבירות מין באחת העובדות בו, ציין כי "מוטלת על החברה הישראלית החובה והזכות לפעול לשילוב בעלי צרכים מיוחדים בכלל תחומי החיים, ובכלל זה במסגרות תעסוקה, מבלי חשש לביטחונם האישי וניצול מוגבלותם באשר היא.
בענייננו, במקום לשמש כמדריך המקשר בין עובדיו לחברה בכללותה, ומאפשר להם לעבוד ולחיות את חייהם ככל בני האדם, המבקש ניצל את מוגבלותה של המתלוננת, תוך שהוא מתעלם מאנושיותה, ומשתמש בה ככלי להגשמת גחמותיו המיניות."
אלרון עמד במקרה אחר על החומרה היתרה שיש לייחס לעבירות "פרוטקשן" בהיותן מפוררות את מרקם החיים בחברה.
הוא התייחס לתיקון 146, אשר בו המחוקק יצר את עבירת גביית דמי החסות, וקבע בצידה עונש מאסר מינימלי וציין כי "עבירות אלו אשר פשו בערי ישראל, בכפריה ומושביה, הפכו כאמור למכת מדינה של ממש.
עבירות אלו, מצדיקות אפוא מענה עונשי מחמיר, מוחשי ומרתיע אשר יסייע במיגורן." הוא קבע כי העונש הראוי בגין עבירות מסוג זה יהיה לעיתים 10 שנות מאסר בפועל ואף יותר.
אלרון דוגל בכלל אי־ההתערבות בפסיקות של הערכאה הדיונית, לפיו יש להתערב בענישה רק כאשר קיימת סטייה ניכרת ממדיניות הענישה הראויה.
מטעם זה התנגד, בדעת מיעוט, להחמרה בעונשו של אדם שהורשע בהריגה.
כן הביע את עמדתו בדעת מיעוט, לפיה כלל אי מיצוי העונש בערעור חל גם על פיצוי לנפגע עבירה.
בשנת תשע"ט התקבל בכנסת תיקון 137 לחוק העונשין, שבמסגרתו נערכה רפורמה מקיפה בעבירות ההמתה.
במסגרת התיקון בוטל הרכיב של "כוונה תחילה" בעבירת הרצח, ונקבעה חלוקה בין רצח "רגיל" לרצח בנסיבות מחמירות.
כיוון שאלרון עוסק תדיר בתיקים פליליים שהגיעו לאחר הרפורמה לפתחו של בית המשפט העליון, הוא יוצק תוכן לפירוש כל אחת מהנסיבות המחמירות המפורטות בחוק.
אחת מהנסיבות המחמירות שנקבעו היא ביצוע הרצח "לאחר תכנון או לאחר הליך ממשי של שקילה וגיבוש החלטה להמית".
בעניין אחר קבע כי יש לבטל את הרשעתו של אדם, שקדמה לתיקון, בעבירת הריגה בגין דריסת שוטר למוות והפקרתו, ותחת זאת להרשיעו בעבירת המתה בקלות דעת – אך להותיר את העונש שנגזר עליו על כנו.
זאת, שכן "אין חובה להפחית את העונש, אלא יש לבחון את העונש על העבירה ה'חדשה' לפי נסיבות העניין".
במסגרת עיצוב מדיניות הענישה לאור הרפורמה בעבירות ההמתה, קבע כי הרפורמה מחייבת החמרה בענישה בגין רצח המבוצע ביסוד נפשי של אדישות, ונימק: "קביעת המחוקק כי המתה באדישות נכללת תחת עבירת הרצח 'הבסיסית', לצד מעשה המתה בכוונה, מלמדת על שינוי מהותי, ערכי ונורמטיבי ביחס אליה.
בכך, המחוקק ביקש להוביל החמרה בענישה המתבטאת הן בעונש המרבי הן בתיוגו של העבריין כרוצח."
אלרון נדרש פעמים רבות לערעורי הסגרה של מבוקשים מישראל אל מדינות העולם.
במסגרת זו ציין כי חוק ההסגרה, מהווה מעטפת משפטית עבור מי שנחשדו או הורשעו בביצוע פשעים במדינה אחרת, וקבע כי החוק עורך איזון ראוי בין חובתה המשפטית של מדינת ישראל למלא אחר התחייבויותיה הבינלאומיות לבין שמירה על זכותו של המבוקש לחירות מפני הסגרה.
איזון זה נועד לשמור על תכליות דיני ההסגרה, אך לא פחות מכך, להבטיח כי מדינת ישראל לא תהפוך למדינת מקלט עבור מי שנחשדו בביצוע פשעים ומי שהורשעו בדינם.
במסגרת האיזון כאמור, נקבעו בחוק ההסגרה מספר סייגים אשר בהתקיים אחד מהם, לא יוסגר המבוקש.
מבין סייגים אלו, נמנה סייג שלפיו "היענות לבקשת ההסגרה עלולה לפגוע בתקנת הציבור או באינטרס חיוני של מדינת ישראל".
הפעלתו של סייג זה, כפי שהדגיש, שמורה למצבים קיצוניים בלבד, בהם הפגיעה בזכויות המבוקש כתוצאה מהסגרתו היא בעלת עוצמה מיוחדת, אשר יש בה בכדי להכריע את האינטרס הציבורי הגלום בהסגרתו.
בנוסף, ציין כי לצורך החלתו של הסייג, נדרש המבוקש להצביע על הערכה ממשית בסבירות גבוהה לכך שאם יוסגר אכן יפגעו זכויותיו.
בהתייחס לעקרון ההדדיות בדיני ההסגרה העיר כי הוא מתקיים גם כאשר המדינה המבקשת אינה נוהגת להסגיר את אזרחיה אלא מעמידה אותם לדין בתחומיה, באופן המקיים את העיקרון "הסגרה או שפיטה".
בדרך זו, מגשים עקרון ההדדיות את תכליתו לקדם שוויון בין מדינות, כמו גם שיתוף פעולה בינלאומי במאבק בפשיעה.
בעניין סלומיאנסקי, נדונה לראשונה הסגרת מבוקש על יסוד הסכם אד-הוק.
בהיעדר אמנת הסגרה משותפת או הסכם דו-צדדי בין ישראל למקסיקו, מדינת ישראל כרתה הסכם אד-הוק לצורך הסגרת סלומיאנסקי.
אלרון הדגיש כי במסגרת הסכמים מסוג זה, נדרש להניח מן היסוד את תשתית יחסי האמון בין המדינות, באמצעות "בדיקות איכות" מקדמיות.
כמו כן, במסגרת הסכם אד-הוק נדרש לעגן את זכויות היסוד של המבוקש, כמו גם את זכותו למשפט הוגן במדינה המבקשת.
הוא הדגיש כי לא מצופה שהבדיקות תהיינה חריגות באיכותן וטיבן, אלא כי נדרש "ליישר קו" בין הסכמי אד-הוק לבין הסכמי הסגרה מכוח אמנה או הסכם דו-צדדי.
בסעיף 9 לחוק ההסגרה, דורש המחוקק כי עובר להסגרה יוצגו ראיות מספיקות כדי להעמיד את המבוקש לדין על עבירה כזאת בישראל.
הוא הפנה לכך שהמחוקק בחר בגישה חשדנית אשר מבקשת להבטיח את זכויות המבוקש, ולכן הבחינה הראייתית חלה באופן אחיד כלפי מדינות העולם באשר הן, שכן "יחסי אמון לחוד, ובדיקה ראייתית לחוד".
הבחינה הראייתית לא נועדה לברר את אשמת המבוקש, אלא לבחון אם החומר הראייתי מצדיק את בירור אשמתו בבית המשפט המוסמך במדינה המבקשת.
במובן זה, חידד כי הבדיקה הראייתית אינה ראשיתו של ההליך הפלילי אלא אחריתו של הליך ההסגרה.
בהתאם, העיד אלרון כי רף הבחינה הראייתית הנדרש הוא "אחיזה לאישום" בלבד, ובמסגרת בדיקה זו לא ייבחנו מהימנות הראיות ומשקלן, וגם בירור טענות אליבי שמעלה המבוקש יישמר להליך הפלילי.
בנקודה נוספת, הדגיש כי הגם שמדינת ישראל מספקת מחסה ליהודים באשר הם, היא בשום פנים ואופן אינה מקלט לעבריינים באצטלה זו.
סביב סוגיית הסגרת אזרחים ישראליים, ניטש ויכוח בין חברי-הכנסת במשך שנים רבות, כאשר המגמה הנוכחית היא שישנה הגבלה מסוימת רק ביחס להסגרת מי שהיה תושב ישראלי ואזרח ישראלי בעת ביצוע העבירה.
לעניינו של סלומיאנסקי, הבהיר כי אחיזתו "בקרנות מזבח יהדותו - לא תצלח, ודינו כדין כל עבריין אחר המסתתר בישראל מפני העמדתו לדין במדינה המבקשת".
פסיקותיו של אלרון בתחום המשפט החוקתי מבטאות ריסון שיפוטי וזהירות בהתערבות בשיקול הדעת המנהלי וביחסים שבין הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
אלרון סבור ש"את השימוש בעילת הסבירות יש להותיר כמוצא אחרון, במקרים שבהם פועלת הרשות בחוסר סבירות קיצוני – ובפרט כאשר קיים חשש לפגיעה בזכויות אדם כתוצאה מהחלטותיה".
כמו כן הוא סבור כי אין להידרש לסבירות שיקול דעת רשויות המנהל במקרה שנמצא כי הן פעלו בחוסר סמכות.
לצד גישה זו, המעניקה לרשויות המדינה שיקול דעת נרחב יחסית להפעיל את סמכויותיהן, הוא מדגיש בפסיקותיו את החובה החלה עליהן לשמור על זכויותיהן של כלל קבוצות האוכלוסייה.
הוא נותן משקל רב לשיקולים חברתיים ולחשיבות הביקורת השיפוטית כאשר הנפגעים מהחלטת הרשות הם האוכלוסיות החלשות בחברה.
בעתירה בעניין חוקיותם של מסלולי לימוד אקדמיים נפרדים לגברים ולנשים, לשם שילוב האוכלוסייה החרדית באקדמיה, היה אחד משופטי הרוב שקבעו כי אין לפסול את האפשרות לקיים מסלולים מעין אלו ולקדמם, ולצד זאת יש לאפשר למרצות ללמד במסלולים הנפרדים המיועדים לגברים.
בבג"ץ שפיר, שדן ב"פשרת האוזר", שבמסגרתה נערך תיקון בחוק יסוד במסגרת הוראת שעה, הביע דעת מיעוט שהתנגדה לשימוש בדוקטרינת השימוש לרעה בסמכות המכוננת.
בבג"ץ דרעי סבר בדעת מיעוט שבית המשפט צריך להימנע מלהכריע לגבי חוקיות המינוי של דרעי לשר, ולהורות לראש הממשלה שיפנה, תוך 30 יום, אל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, כדי שזה יקבע אם יש קלון בהרשעתו האחרונה של דרעי.
הוא הוסיף כי לאחר שתתקבל קביעה זו, ניתן יהא לדון ולהכריע בחוקיות מינויו של דרעי, ככל שיידרש.
אלרון הזהיר ממגמת התערבות בדבר החקיקה של הכנסת, והפעלת ביקורת שיפוטית מוגברת על תוכן חיקוקיה.
לדעתו, בחינת אופן התנהלות הכנסת ותוכן החקיקה ראוי שייעשה על ידי הבוחרים, ולא על ידי בית המשפט.
כך, בעניין פקודת המשטרה, שעסק בתיקונים שבוצעו לפקודת המשטרה במהלך הכנסת ה-25, ציין כי "עלינו להיזהר עד מאוד שמא כל חוק שנוי במחלוקת המתקבל על ידי הכנסת יהפוך למעין "חוק על תנאי" עד אשר יאושרר על ידי בית משפט זה לאחר דיון והכרעה בעתירות הרבות אשר יוגשו לבטח.
בעתירות שכאלו עלינו לנהוג בהתאם למגבלות המוטלת עלינו מתוקף עקרון הפרדת הרשויות ומתוך כבוד ליתר הרשויות.
הכנסת היא המקום שבו צריך להתקיים ליבת הדיון הציבורי; היא המקום שבו צריכות להתקבל ההכרעות הציבוריות הקשות ביותר בין עמדות שונות; היא המקום שבו קיים ביטוי מובהק וישיר ככל שניתן לדעות הרווחות בציבור.
הכנסת – ולא בית המשפט."
הוא הדגיש בחוות דעתו כי על בית המשפט "להימנע מלהתיימר להכריע האם התנהלות כזו או אחרת אותה ביצעו המערער, ימינה או כל גורם פוליטי אחר, עולה בקנה אחד עם אידאולוגיה מסוימת או לא.
בכפוף להוראות הדין, בחינה האם נבחרי הציבור פעלו בהתאם לאידאולוגיה אשר בשמה נבחרו לתפקידם ראוי כי תיעשה על ידי הציבור ולא על ידי בית המשפט."
פסיקת אלרון בתחום המשפט המשפט המנהלי מטמיעה את עמדותיו במישור החוקתי, הדוגלות כאמור בריסון שיפוטי ושמירה על עקרון הפרדת הרשויות, וכן עמדותיו החברתיות המבקשות לתת מקום ויחס ראוי לכלל האוכלוסיות בחברה הישראלית.
כך למשל, במספר עתירות מינהליות שעסקו בהחלטותיהן של ועדות לתכנון ובנייה, קבע כי על ועדות אלה לקחת בחשבון, מלבד שיקולים תכנוניים, גם היבטים כלכליים, חברתיים וסביבתיים.
וכך גם כאשר מדובר בהחלטות של עיריות בדבר הקצאת משאבים לשימוש ציבורי.
באורח דומה, בעתירות מנהליות שעסקו בדיירים ממשיכים בדירות עמידר, הדגיש את הערך בית מגורים בחיי האדם, וההשלכות החמורות של שלילת הזכות להמשך מגורים בדירות מסוג זה לאחר עשרות שנים.
בעניין אחר, קבע כי על הרשות המנהלית חלה החובה לספק אמצעים סבירים לילדים בעלי צרכים מיוחדים באופן שיאפשר להם להשתתף במסגרות החינוך הרגילות, מתוך המטרה לשלבם בחברה וציין כי מטרה זו תתרום לא רק לילדים עצמם, אלא גם לחברה הישראלית באופן רחב יותר, אשר תיתרם מהגדלת הגיוון והפלורליזם בה.
בפסק דין אחר עמד על החשיבות שבתרגום בגרויות לשפה הערבית באופן מלא, כך שלתלמידים ערבים תהיה הזדמנות שווה בבואם לגשת למבחנים אלה, כחלק ממחויבותה של מדינת ישראל.
עמדה דומה הביע השופט בעניין אוסאמה, שם קבע כי החלטות בעניין תכנון עירוני נדרשות להיעשות בשיתוף כלל שכבות האוכלוסייה באזור הרלוונטי, וכאשר האזור כולל גם אוכלוסייה משמעותית ממוצא ערבי, ראוי כי חלק מהדיונים התכנוניים יקויימו בשפה הערבית כדי לאפשר לתושבים אלה להשתתף באופן מהותי בהליך קבלת ההחלטות.
אלרון קבע במספר פסקי דין כי במהלך התנהלות הפרט מול הרשות השלטונית, בהתחשב בחוסר האיזון ביחסי הכוחות בין הצדדים, אסור לכללים נוקשים שיהפכו למידת סדום, ועל בית המשפט להידרש למכלול נסיבותיו של המקרה, ובתוך כך גם לשיקולים של הגיון בריא והגינות.
במקרה שבו רשויות המדינה השתהו בפינוי בני-רשות במקרקעין ציבוריים, סבר בדעת מיעוט כי המחזיקים בקרקע בתקופה זו פטורים מתשלום דמי שימוש, וזאת בשל חוסר הבהירות שנוצר בנוגע לחוקיות ההחזקה במקרקעין, כתוצאה מהפרת חובת ההגינות המוגברת החלה על הרשות.
על בסיס מבחנים שנקבעו בתקדימים קודמים, קבע כי הרצאה נחשבת ליצירה מוגנת והעתקתה עשויה להיחשב כהפרת זכויות יוצרים.
אלרון הוא אחד השופטים שדנו בשינוי הלכת ידידיה, 50 שנים לאחר כינונה.
הלכה זו קבעה שכאשר פושט רגל מקבל פיצוי בגין אובדן כושר השתכרות במסגרת תביעה בגין נזקי גוף, הפיצוי ייוותר כולו בידיו.
הוא סבר כי יש לשנות את הלכת ידידיה באופן חלקי, כך שתהיה לנושיו של פושט הרגל זכות לקבל חלק מפירות תביעתו, אך עדיין לא יתאפשר לנאמן לנהל את התביעה בשם פושט הרגל, זאת מחשש לפגיעה בזכויותיו לפרטיות ולאוטונומיה.
בדיון הנוסף שהתקיים בנידון, דעת הרוב קבעה כי יש לבטל לחלוטין את הלכת ידידיה.
במקרה בו הסכם בוררות היה בלתי ישים מאחר שאחד מתנאי הסכם הבוררות לא קוים, קבע שיש לאפשר לברר את מחלוקות הצדדים בבית משפט, זאת מפני חשיבותה של זכות הגישה לערכאות.
אלרון מזוהה בתור שופט שמרן.
תיקים מרכזיים בעת כהונתו כשופט בבית משפט השלום בחיפה
חקירת נסיבות המוות של הנערה החוסה, חס"ם (שלום חי') 18/99 פ"מ תשנ"ח, חלק רביעי.
הרשעת יועץ טבעוני והומאופת בפלילים – דיון בנושא הרפואה המשלימה ועיסוק בפקודת הרופאים.
קבלת "ראיה נוספת" לאחר הכרעת דין מרשיעה וזיכוי הנאשם לאחר קבלת ראיה נוספת.
מתן צו המחייב חשוד בביצוע עבירה לבצע בדיקת דם לגילוי מחלת האיידס – דיון בסוגיית הפגיעה בחירותו לאור חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
עובד בכיר ב"הסתדרות החדשה" וחבר בהנהגתה, אשר נאשם במסירת מסמך, הנחזה כנכתב בידי סמנכ"ל חברה, בעת שעובדי החברה ניהלו מאבק נגד הנהלתה.
הרשעת הקאדי, זכי מדלג', שכיהן בבית הדין השרעי בחיפה ובעכו, בעבירות של שקר ושיבוש הליכי משפט.
תיקים מרכזיים בעת כהונתו כשופט בבית המשפט המחוזי בחיפה
רוני פרץ, בעניינו קבע: "כפי שהוכח בפנינו, ניתן על נקלה לרשום כאות קלון על מצחו של הנאשם את דבר היותו "רוצח סדרתי" לכל עניין ודבר, אשר מתוך ארבעת קרבנותיו, שתי קשישות אינן בין החיים, לאחר שמצאו את מותן הטראגי תחת מסת ידיו המגואלות בדמן.
שני קורבנותיו האחרים שרדו אך בנס את התנהגותו המפלצתית ואת רגעי האימה...".
לאוניד ג'ילין שהורשע ברצח גרושתו בחבטות פטיש, לאחר שנקבע שאף על פי שהיה חולה נפש, היה כשיר לעמוד לדין.
אילן גדו, שהורשע ברצח אשתו בעת שהיו בהליכי גירושין, ונקבע שאין מקום לענישה מופחתת בשל מצבו הנפשי.
משכך, הוחלט לגזור עליו מאסר עולם.
עיסאם ניג'אם רצח את בתו ביריות אקדח, בעת ששהו יחד ברכב, וזאת על רקע "כבוד המשפחה" ואי הסכמתו כי תינשא לבחיר ליבה.
פטר גפן הורשע ברצח קרובת משפחתו במהלך שוד אלים בביתה.
הכרעת הדין התבססה בין היתר על ממצאי DNA, שנמצאו תחת ציפורני המנוחה שנאבקה בנאשם בטרם הכריע אותה למוות.
יורי סוליימנוב הורשע ברצח ביריות אקדח של שומר לילה במפעל באזור התעשייה בקיסריה.
הכרעת הדין התבססה בין היתר על DNA שנמצא על בדלי סיגריות שנמצאו בזירת הרצח.
זיכויו מחמת הספק של נאשם שנחשד ברצח מורה של אחותו שביצע בה מעשים מגונים.
בהכרעת הדין נמתחה ביקורת על מחדלי המשטרה בתיק.
אלרון ישב בראש הרכב השופטים שדן בתיק השוטרים הנוקמים מנהריה.
בנוסף דן בתיקים ביטחוניים, בהם תיקו של אמיר מח'ול ואחר של אליאס ג'ריס, וכמו כן, בתיק עבירות שוחד והלבנת הון חמורות ורחבות היקף של מי ששימש בתפקיד בכיר בחברת החשמל, אשר כהן.
באפריל 2012 התמנה לראש הצוות המייעץ לעניינים פליליים המטופלים על ידי הלשכה המשפטית בהנהלת בתי המשפט.
ייצג את בתי המשפט המחוזיים מול תאגיד "מקינזי", שנשכר לבחון ולייעל את עבודת שב"ס (דצמבר 2012).
חבר בוועדה לניסוח נוהל "שמיעה רציפה בפלילים" בראשות שופט בית המשפט העליון צבי זילברטל (ספטמבר 2013).
יו"ר הוועדה לעדכון טופסי "בקשה לדחיית דיונים" לבקשת נשיא בית המשפט העליון, אשר גרוניס (אוקטובר 2014).
יו"ר צוות "יישום יעדים ומדידה" במסגרת התוכנית האסטרטגית של הנהלת בתי המשפט (אוקטובר 2014).
חבר "ועדת האינטגרציה" של הוועדות השונות של התוכנית האסטרטגית בראשות מנהל בתי המשפט (נובמבר 2014).
יו"ר צוות ההיגוי לכנס השופטים של שופטי ישראל (ירושלים, אוגוסט 2015) וממונה על השתלמות נשיאים וסגני נשיא, תוכנית ההשתלמות והנחייתה, יוני 2016.
חבר פנ"ה – פורום נשיאת בית המשפט העליון, השופטת מרים נאור (אוקטובר 2016 עד אוקטובר 2017).
ראש צוות הבדיקה לבחינת ההיבטים המערכתיים של ממשק העבודה בין השופטים הדנים בבקשות לפני הגשת כתב אישום לבין גורמי התביעה (מרץ-אפריל 2018).
בהתאם להמלצותיו של צוות הבדיקה, אשר הוגשו ב-15 באפריל 2018, פורסמו נוהלי עבודה לשופטים בכלל הערכאות בישראל.
יוסף אלרון ועומר רזין, עבירות המתה: החוק והפסיקה (הוצאת נבו 2025).
"השופט החוקר על-פי חוק חקירת סיבות מוות", תשי"ח-1958, ספר שמגר - מאמרים, חלק ב', ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, תשס"ג-2003. במאמר זה סקר את פסיקות בתי המשפט ביחס להליך חקירת סיבת מוות על ידי שופט, ועמד על השימוש הגובר בהליך זה ועל יישומו של החוק בפועל.
"חוות דעת פסיכיאטריות מנוגדות - השיקולים שבבסיס ההכרעה השיפוטית", ספר: "סוגיות יישומיות בפסיכולוגיה משפטית", הוצאת פרובוק, 2011. במאמר זה הציע אלרון מספר כללי אצבע להכרעה בין חוות-דעת פסיכיאטריות מנוגדות, והדגימם באמצעות פסיקות בתי המשפט בנושא.
לצד זאת, אלרון סבור כי על הדברים להיעשות בזהירות ותוך ריסון שיפוטי.
"המשפט הפלילי – על צומת דרכים", ב"ספר סלים ג'ובראן" (2023).
במאמר זה, אלרון דן בתופעת "שיח הזכויות" המתגברת במשפט הפלילי.
אלרון סבור כי תופעה זו מהווה התפתחות חיובית, המעוגנת בזכויות החוקתיות הנתונות לנאשמים ובהלכות המושרשות של בית המשפט העליון.
אלרון סבור כי הכרה ושמירה על זכויות אלה דווקא מקדמת את בירור האמת, ולא פוגעת בו, בניגוד לעמדות אחרות שהובעו בפסיקה ובקרב מלומדים.
במאמר זה, אלרון סוקר את תפקידו של בית המשפט במדינה הנמצאת תחת מלחמה.
בכלל זה, השופט אלרון סוקר את סוגי התיקים והשאלות המתעוררות בבתי המשפט בתקופת מלחמה, ואת חובת בית המשפט לאזן בין שמירה על זכויות הפרט, ובין הצרכים הביטחוניים המובהקים בתקופה זו.
בכלל זה, אלרון עומד על חשיבות ההקפדה על הליך הוגן בתקופות אלה.
מאמר זה בוחן את החשיבות של הנגשת פסקי־דין נבחרים של בתי־הדין השרעיים לציבור הרחב, בין היתר כדי לקדם את יצירתם של מנגנוני ביקורת נוספים על פסיקות בתי־הדין, וכן את עקרון פומביות הדיון, חופש המידע ושקיפותה של מערכת המשפט.
"מעמדו של תיקון 113 לחוק העונשין בעקבות רע"פ 6621/23 מדינת ישראל נ' גרין", ספר מני מזוז (יורם רבין, יניב ואקי ואח' עורכים).
המאמר בוחן את היחס שבין תיקון 113, המסדיר את אופן גזירת העונש בדין הישראלי, לבין הסדרים תחיקתיים אחרים המתייחסים לענישה.
בין היתר, נטען כי תיקון 113 לא עולה בקנה אחד עם חלק מהסדרים אלה, באופן המחייב את בית המשפט לנקוט בדרך פרשנית בניסיון לפתור קשיים אלה.
יוסף אסלן קטאוי פאשא היה תעשיין ודיפלומט יהודי-מצרי ששימש כשר אוצר, שר תקשורת וחבר הסנאט לקראת סוף חייו, ובמקביל שימש כראש הקהילה היהודית בקהיר.
נחשב לפוליטיקאי היהודי החשוב ביותר בתקופת מצרים המודרנית, והיהודי המצרי הבולט ביותר בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
קטאוי בא ממשפחה יהודית חשובה של סוחרים ומנהיגי קהילות בקהיר.
למד הנדסה בפריז ומשחזר לקהיר בשנת 1882 הפך לפקיד במשרד העבודות הציבוריות.
לאחר שלמד ייצור סוכר במוראביה שבצ'כיה, ניהל מפעל סוכר במצרים והקים מפעלי תעשייה אחרים.
ב-1912 הוענק לו התואר פאשא.
קטאוי נכנס לפוליטיקה ב-1915 והיה חבר המשלחת המצרית ללונדון, אשר ניהלה משא ומתן על העצמאות המצרית.
באותה עת היה ממייסדי הבנק הלאומי של מצרים.
בשנת 1922 היה לחבר הוועדה שניסחה את החוקה המצרית.
מ-1924 הוא היה לשר האוצר של מצרים, ולאחר מכן בשנת 1925, שר התקשורת ובין 1927–1936 שימש כסנטור.
במקביל בין השנים 1924–1942 שימש כראש הקהילה היהודית בקהיר.
קטאוי תרם כספים לרווחת הקהילה היהודית בעיר.
הודות לתרומתו ותרומות של פילנתרופים נוספים הוקם בית ספר מרכזי עבור הקהילה היהודית, Ecole de la Communaute Israélite du Caire, אשר נקרא על שמו.
מועצת העדה הספרדית בראשות יוסף קטאווי נקטה עמדה אנטי-ציונית, והוא דרש מבנו רנה, שקיבל לאחר מותו את נשיאות העדה, להשתלב בחברה המצרית.
הרב יוסף ארווּאץ (תר"ז, 1847 - כ"א בכסלו תרפ"ה, 18 בדצמבר 1924) היה שד"ר ואיש ציבור מרוקאי-ירושלמי, מורה צדק, ממנהיגי ועד העדה המערבית בירושלים וחבר בית הדין שלה, ממייסדי שכונת אבן ישראל בעיר ואב בית הדין של העדה הספרדית ביפו.
נולד ברבאט שבמרוקו בשנת 1847 (ה'תר"ז) לרב משה ארוואץ, בן למשפחה שמוצאה במוגדור.
בגיל 12 עלה עם הוריו לירושלים, והתחנך שם אצל הרבנים דוד בן שמעון ורפאל אלעזר בן טובו, מנהיגי העדה המערבית.
בגיל 18 החל ללמוד בישיבתו של הרב רפאל מאיר פאניז'יל (גיסו לעתיד) ואצל הרב אליהו פאניז'יל.
לאחר שהתייתם מאביו בגיל 20, נישא לבתו של הרב יהודה פאניז'יל, ובגיל 23 הוסמך להוראה על ידי הרב דוד בן שמעון.
בשנת 1872 (ה'תרל"ג) לערך יצא כשד"ר בשליחות למערב החיצון (אזור אלג'יריה, תוניס ולוב) מטעם בית הספר דורש ציון.
בהמשך יצא בשליחויות נוספות מטעם כוללות המערבים, כוללות חברון, ישיבת המקובלים בית אל, בית החולים משגב לדך ועוד.
במסעותיו ביקר בין היתר בטריפולי, בתוניסיה, באלג'יריה, במרוקו (מוגדור; 1900), בגרמניה (ברלין, 1894), באיטליה, בהונגריה, ובצרפת (1890).
מתוקף היותו ציר ירושלים באיטליה, אוסטריה ומספר ערים בגרמניה, בנסיעתו לאיטליה בשנת 1896 (ה'תרנ"ו) נפגש עם מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השני, ובשנת 1902 (ה'תרס"ב) נפגש שם עם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
במשך תקופת מגוריו בירושלים נמנה עם מנהיגי ומנהלי ועד העדה המערבית בעיר, ושימש כחבר בית הדין של העדה לצד הרב משה מלכא והרב נחמן בטיטו.
נסיעותיו ופעילותו בעיר סייעו רבות לרכישת השטח והמבנה של בית החולים משגב לדך, ומבני מוסדות נוספים.
כן נמנה עם מייסדי שכונת אבן ישראל בעיר.
בשנת 1903 (ה'תרס"ג) עבר להתגורר עם משפחתו ביפו, שם מונה לשמש כאב בית הדין של העדה הספרדית בעיר עד לשנת 1923 (ה'תרפ"ג), ולאחר מינוי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל לראש הרבנים בעיר, מונה לשמש כדיין וכמורה צדק בבית הדין המאוחד של עדות הספרדים והאשכנזים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר באלכסנדריה שבמצרים בעקבות היותו אזרח צרפת, דבר שאף מנע ממנו לכהן במשרת החכם באשי ביפו.
בסיום המלחמה חזר לישראל והשתכן שוב ביפו, שם שימש שוב כדיין בבית הדין המאוחד.
הלך לעולמו ב-18 בדצמבר 1924 (כ"א בכסלו ה'תרפ"ה), ונקבר בבית העלמין היהודי ביפו.
הוד יוסף - דרושים מנאומים שנשא בישראל ובמסעותיו בעולם, שלושה חלקים, ירושלים ה'תרס"ה
חלק מחיבוריו אבדו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
רבי יוסף ארזין היה ממקובלי צפת, ומחשובי תלמידי האר"י שימש כשד"ר צפת בשאלוניקי.
נולד ככל הנראה בסלוניקי שביוון למקובל רבי יעקב ארזי.
בצעירותו עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת, שם החל ללמוד קבלה אצל האר"י.
הוא התקרב לאר"י ונמנה עם 10 - 12 חברי ה"כת הראשונה" של תלמידיו, ומארבעת התלמידים החשובים שנבחרו לחזור על הדרושים, יחד עם רבי חיים ויטאל, ר' יונתן סאגיש ור' יצחק הכהן.
בשנת שכ"ח נסע בשליחות מוסד התלמוד תורה בצפת לשאלוניקי, עיר הולדתו, ורבי משה אלמושנינו נשא דרשה לפני קהילתו ודיבר בשבחו.
בשנת ה'של"ה היה בין החתומים הראשונים על שטר ההתקשרות של חבורת תלמידי האר"י שהכירו ברבי חיים ויטאל כיורשו הרוחני, זאת על אף שהיה רבי יוסף מבוגר ממנו.
את שורש נשמתו של רבי יוסף ארזין זיהה האר"י משורש "זיהרא עילאה" של אדם הראשון.
בשנת ה'של"ו חתם רבי יוסף ארזין יחד עם גדולי חכמי צפת מתלמידי רבי יוסף קארו לאסור את הקריאה בספר "מאור עיניים" מאת רבי עזריה מן האדומים.
נפטר בצפת לאחר שנת שע"ח ונטמן בבית הקברות העתיק בעיר.
רבי יוסף העלה את הדברים ששמע מפי האר"י על הכתב בקונטרסים.
פירושים, תיקונים, וייחודים שקיבל רבי יוסף מהאר"י נכללו בשמו על ידי רבי חיים ויטאל בספרו עץ חיים המסכם את קבלת האר"י.
מלבד זאת חיבר רבי יוסף פירוש עצמאי על האדרא רבא שפורסם מכתב יד.
יוסף אֶרליך (ביידיש: ערליך; 14 בדצמבר 1908 – 13 בנובמבר 1983) היה סופר יידי ועברי ישראלי.
יוסף ארליך נולד בעיירה כשאנוב שבגליציה, אוסטריה (ולימים בפולין) וגדל בעיירה ווֹלבּרוֹם.
למד בחדר, ובמשך 7 שנים בבית ספר יסודי פולני, לאחר מכן למד בכוחות עצמו.
משנת 1926 פרסם מאמרים וסיפורים בכתבי העת היידיים בפולין.
משנת 1933 היה פעיל ציוני, והיה ממארגני הכשרה ציונית במקום.
בישראל פרסם מאמרים וסיפורים בלעצטע נייעס, דבר ובבמות נוספות.
חלק מספריו תורגמו לעברית, וחלקם (כמו "ההרריים") תורגם ישירות מכתב היד היידי.
בספריו הוא מתאר את החיים והדמויות של יהדות פולין כפי שהוא הכיר.
עם זאת גם תיאר את ההווי של חיי העולים בישראל.
בספרו "ההרריים" (יצא במסגרת הספריה לעם) תיאר את חיי העולים מכורדיסטן במעברה הדמיונית "נטור"; לשם כתיבת ספרו זה נעזר באנשי העדה ובמומחים שעזרו לו להבין את שפת ה"תרגום" של יהודי כורדיסטן.
ארכיונו, המכיל בין היתר התכתבויות, טיוטות ותצלומים, שמור ב.
שבת, תל אביב : המנורה, תש"ל.
(1970) (תורגם לעברית, אנגלית, צרפתית וגרמנית).
טריט אין געסל, תל אביב : פארלאג י.ל.
אויפֿן ראַנד פֿון מדבר, נאָוועלן, תל אביב : המנורה, תשל"ז 1977.
דויער, ראָמאַן, תל אביב : המנורה, תשל"ח.
דער רײַכער דלפֿון, תל אביב : ישראל בוך, תשמ"ד 1984
יוסף ארליך, טוב הארץ, תרגם מכתב יד והקדים דב סדן, תל אביב, נ' טברסקי, תשי"ב, 1951, (103 עמודים).
ההררים, תל אביב : עם עובד (ספריה לעם), תשכ"ב 1961.
בין הסימטאות, תל אביב : עקד, תשל"ח.
אופקים בוערים, תל אביב : עקד, תשל"ט 1979.
דמויות, ירושלים : קריית ספר, תשכ"א.
המהלך על כלונסאות, תל אביב : עקד, תשל"ו 1975.
מרחקים קרובים, תל אביב : הוצאת צ'ריקובר, 1975.
שבת, מיידיש : פנחס אורן, הקדמה דב סדן, המנורה, תשמ"ד, 1984.
קימא, תל אביב : עקד, תשל"ז.
רבי יוסף אנג'לט היה מקובל ספרדי, שפעל בתחילת המאה ה-14 ובמיוחד בעיר סרגוסה.
עם זאת, מתוך כתביו ניכר שהכיר את החיבורים היסודיים של הקבלה בת זמנו או הדורות הקודמים לו מאזורים שונים, כגון חסידי אשכנז, חוג העיון, מקובלי פרובאנס וגירונה, ומקובלי קסטיליה.
רבי יוסף עמד בקשר עם חברים בחוג הרשב"א, מפרשי קבלת הרמב"ן, וחכמים מצרפת.
מתוך סיפור שלו על תפילה ציבורית שארגן בעקבות משבר שאירע בשנת ה'פ"ה, אנו למדים שהיה גם מעורב מבחינה ציבורית ודרש ברבים.
כך גם מלמדת עדות ארכיונית הנמצא בסרגוסה משנת 1335 על משפט בוררות בבית משפט ספרדי, שהוא היה נוכח בו כנציג רבני.
בכתביו התייחס לאירועים קשים שפקדו את היהודים, כגון רדיפות, עלילות וגירושים, וזאת מתוך נקודת מבט משיחית-קבלית כגון חישובי קץ על גאולה קרובה שתהיה בשנת ה'פ"ח.
מתוך גאולה פרטית שארעה לו בשנת ה'פ"א, הוא לומד על גאולה קרובה שתבוא לישראל.
גישה זו מלמדת גם כן על תפיסתו העצמית המשיחית.
מתוך השוואת כתביו לספר הזוהר, נראה שישנם קטעי קבליים שנכתבו על ידו ונשתקעו בספר הזוהר המוכר לנו.
כתביו האחרים נראים כניסיון של הרחבה לספר הזוהר, שכן שפתו הארמית דומה מאוד לארמית הזוהרית.
בפירושיו לזוהר מתמודד עם בעיות קבליות יסודיות העולות מתוך הלימוד בספר.
כך הוא מבקש לקדש את הזוהר ולהעמידו כיצירה תנאית בתוך המכלול הרחב של הספרות הקבלית בת זמנו.
בכתביו אנו מוצאים רעיונות דומים לבני תקופה זו, כגון ר' יוסף ג'יקטיליה, ור' משה די לאון, למשל התפיסה שהאלוהות אינה חלק מעשר הספירות אלא מעבר להן.
בעקבות חז"ל, כתב הרב אנג'לט "גימטריאות אינם אלא פרפראות לחכמה", כלומר שהגימטריות הן לא החכמה בעצמה, ויש ללמוד את המשמעות הרעיונית של חישובי הגימטריות.
זאת כנראה כנגד תפיסות של מקובלים אחרים.
הרב אנג'לט מעיד על עצמו בכתביו שקיבל פירושים קבליים הן בדרכים מיסטיות והן במסירה בעל־פה שאומתה באמצעים מיסטיים.
כתב שני פירושים קבליים למקרא, המבוסס בעיקר על פעולת הספירות.
מספר ספרים שכתב ר' יוסף אנג'לט יוחסו בטעות לכותבים אחרים.
חיבוריו לרוב מופעים בכתבי היד בעילום שם, בין ספריו:
ספר קופת הרוכלין - פירוש רבני-קבלי אקלקטי ונרחב על ספר בראשית, שנכתב בשנת 1311.
לבנת הספיר - הספר יוחס בטעות לר' דוד בן יהודה החסיד - פירוש זוהרי באופיו שנכתב בשנת ה' אלפים פ"ה (1325).
חלק א' הוא פירוש לספר בראשית והובא לדפוס על ידי שלמה אהרן ורטהיימר בשנת ה'תרע"ג, ואילו חלק ב' על ספר ויקרא נשאר עדיין בכתבי היד השונים.
פירוש קצר על נבואת הושע.
כ"ד סודות - פירוש לסודות קבליים על פי עשרים וארבעה נושאים.
פירוש לספר שערי אורה של רבי יוסף ג'יקטיליה, שנכתב בשנת 1327.
קטעים שונים ששוקעו בספר הזוהר.
רבי יוסף אמזלג (נפטר לכל המאוחר בה'תקכ"ח, 1768) היה דיין וראש ישיבת כנסת ישראל בירושלים במאה ה-18.
נולד במרוקו ולמד שם אצל רבי חיים בן עטר.
בשנת ה'תצ"ט (1739) יצא עם רבו יחד עם מספר תלמידים, כשפניהם מועדות לירושלים, על מנת לייסד שם ישיבה.
תחילה שהו בליבורנו, כדי לגייס כספים למטרת ההקמה של הישיבה.
מליבורנו הפליגו כשאליהם מצטרפים מספר תלמידים מקומיים, ובשלהי שנת ה'תק"א (1741), הגיעו לעכו, שם התעכבו בשל שמועות אודות מגפה שפרצה בירושלים.
בחשון שנת ה'תק"ב (1741) החלה הישיבה להתקיים בעכו בצורה רשמית, כאשר הלימודים וסדרי הישיבה הוכתבו לפי תוכנית שנהגתה מראש.
בחודש תמוז באותה השנה (השנה הלועזית היא 1742), באו שמועות כי המגפה בירושלים חדלה, ורבי חיים עלה עם תלמידיו לירושלים וייסד שם את ישיבת כנסת ישראל.
הישיבה ידעה פריחה מיוחדת, ותלמידיה יצרו, יחד עם רבם, ביאורים למסכתות התלמוד לפי שיטת רמב"ם.
את ביאוריהם כינסו בספר שנקרא "ראשון לציון", משום שתוכנו הוא יצירת בכורה של הגותם ב"ציון", היא ירושלים.
לאחר כשנה, בשיא פריחתה של הישיבה, בי"ד בתמוז ה'תק"ג (7 ביולי 1743), נפטר רבי חיים בן עטר.
לפני פטירתו הביע את רצונו שרבי יוסף הוא זה שימלא את מקומו בראשות הישיבה, אך רבי יוסף חמק מלמלא אחר הצוואה.
אולם נציג "ועד כנסת ישראל" בליבורנו, רבי רפאל אירגאס, הודיע במכתבו לחברי הישיבה את החלטת הוועד באשר להמשך ההנהגה:
לאחר הפצרות הוועד נעתר רבי יוסף לעמוד בראשות הישיבה באופן זמני, עד שיימצא לו מחליף.
כך עמד בראשותה מעת פטירת רבי חיים ועד לשנת ה'תק"ו (1746), בה החליף אותו רבי יונה נבון.
מאז נעלמו עקבותיו ואיננו מוצאים אותו נמנה עם חכמי הישיבה ואף לא בין החכמים שבירושלים.
ישנה היתכנות שסמוך לעזיבתו את הישיבה לא היה בין החיים, או שעזב לתקופה מסוימת את העיר.
ניתן לקבוע כי רבי יוסף נפטר לכל המאוחר בשנת ה'תקכ"ח (1768), שכן חברו רבי אברהם בן שמואל מיוחס שנפטר באותה השנה מזכיר אותו בספרו בברכת המתים.
יוסף אפלבוים (נולד ב-1936) הוא פרופסור אמריטוס להנדסת חשמל בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, לשעבר מחזיק הקתדרה לאלקטרוניקה על שם יוקל בפקולטה, ועמית IEEE על "תרומתו למערכות המרת אנרגיה סולארית".
יוסף אפלבוים נולד בשדליץ שבפולין.
בתקופת השואה משפחתו ברחה לבלארוס וגורשה על ידי הסובייטים למחנה עבודה בסיביר, ואחר כך נדדה המשפחה לקירגיזיה.
עם תום המלחמה יכלה המשפחה לחזור לפולין ומשם עברה למחנה עקורים בגרמניה.
בשנת 1949 עלה אפלבוים ארצה עם משפחתו והם שוכנו במעברת קריית אליהו בחיפה.
אפלבוים למד בבית הספר בסמ"ת בחיפה ובשנים 1955–1957 שירת בחיל הקשר.
לאחר שחרורו מצה"ל למד בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
שם קיבל תואר ראשון בשנת 1961 (בהצטיינות) ואת תואר שני ב־1963. המשיך ללימודי תואר שלישי בטכניון בהנחייתו של פרופ' מיכאל ארליצקי וקיבל תואר דוקטור בשנת 1967.
בשנת 1968 התמנה למרצה באוניברסיטת אוקלהומה, ושנה לאחר מכן למהנדס פרויקטים בג'נרל אלקטריק בארצות הברית.
בשנת 1972 שב לישראל והצטרף לפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
הוא כיהן כראש המחלקה להנדסת חשמל בשנים 1978–1980. קודם לדרגת פרופסור חבר ב-1979 ופרופסור מן המניין ב-1986. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2005.
במהלך עבודתו הנחה 43 סטודנטים לתארים מתקדמים וכתב מעל 200 מאמרים מדעיים.
לאורך השנים היה פרופסור אורח במוסדות מחקר שונים, ובהם: מרכז המחקר לואיס של נאס"א בקליבלנד, אוניברסיטת קולורדו, האוניברסיטה הטכנולוגית של קווינסלנד, אוסטרליה, האוניברסיטה הציבורית של נווארה בספרד, האוניברסיטה הקתולית בלוון, בלגיה.
הוא היה גם יועץ של חברות שונות, בהן תדיראן וכור מתכת.
יוסף אפלבוים נשוי לנילי, עובדת סוציאלית.
הם הורים לשלושה ילדים ומתגוררים ברעננה.
אפלבוים מתמקד במחקריו במכונות חשמל, הנע חשמלי, אינוורטורים מיוחדים, אנרגיה סולארית (חישובי קרינה), מערכות פוטו-וולטאיות (תאי שמש, ריכוז, עקיבה, מערכות סולאריות חשמליות) וקרינת השמש על המאדים.
פיתח מודל לחישוב האנרגיה הסולארית שבו נעשה שימוש לראשונה בשנת 1997 עבור התאים הפוטו-וולטאיים של הגשושית מארס פאת'פיינדר שנחתה על מאדים, וכן עבור הרוברים ספיריט ואופורטוניטי.
המודל שימש מאז גם רכבי חלל נוספים ששוגרו למאדים.
1988-1994 - עמית מחקר בכיר, מרכז המחקר לואיס של נאס"א
1995 - עמית IEEE לכל החיים
2000 - הקתדרה לאלקטרוניקה על שם יוקל, אוניברסיטת תל אביב
2001 - הקתדרה הבינלאומית על שם פרנקי, בלגיה
2006 - עמית לשם כבוד, התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל
רבי יוסף בן אברהם אסכנדרני (או סכנדרני) המוכר בכינוי ר"י אסכנדרני, היה פוסק הלכה וראש ישיבה בעיר צפת בסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16. נודע בעיקר בפירושו לטור ופסקיו שהובאו בבית יוסף.
מעט ידוע על קורות חייו של רבי יוסף.
ידוע שהיה חברו של רבי עובדיה מברטנורא, והיה מפלפל עמו בהלכה.
נראה שרבי יוסף נולד במצרים לאביו רבי אברהם למשפחת אסכנדרני.
משפחת אסכנדרני הייתה משפחה חשובה ומיוחסת של חכמים וסופרים, שמוצאה בספרד.
בשלב מסוים עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת, שם מוצאים אותו בזמן גירוש ספרד כאשר מקצת הגולים הגיעו לארץ.
הרדב"ז בתשובותיו מעיד כי בהיותו נער בן 13 הכיר את ר"י אסכנדרני בצפת, והיה ידוע כחסיד גדול ובקי בתלמוד ובמדרשים.
חיבר פירוש לספר ארבעה טורים של רבי יעקב בן אשר, אך נראה שפירוש זה הקיף רק את הטור הראשון הנקרא אורח חיים.
חיבור זה לא נדפס מעולם, אך נראה שהיה מפורסם בין הפוסקים בדור שאחריו שהביאו ממנו בספריהם.
כמו כן הבית יוסף מביא מדבריו מספר פעמים, ובעיקר בהלכות תפילין.
נודע בפסקו שפסל צורת אות כ"ף פשוטה (סופית) שעשאה מרובעת כדרך הסופרים הספרדים באותה תקופה.
והחזיקו בדבריו גדולי הפוסקים שבאו אחריו.
סבו של רבי יוסף היה רבי יוסף אסכנדרני הזקן, שהיה רופא.
אביו, רבי אברהם אסכנדרני הזקן.
קרובו של רבי יוסף הוא רבי אברהם סכנדרני שהיה תלמיד מהריק"ש, ורב במצרים.
יוסף ואלי פאא'ק אמין הוא כדורגלן עיראקי-גרמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל וואחדה מליגת העל הסעודית ובנבחרת עיראק.
אמין נולד באסן שבגרמניה להורים כורדים מסולימאניה.
הוא גדל במחלקות הנוער של TuS קוורנבורג, בוכום, בורוסיה דורטמונד וויקטוריה קלן.
הוא ערך 35 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של ויקטוריה קלן במסגרת הליגה הגרמנית השלישית, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-1 בספטמבר 2022 חתם בפיינורד מליגת העל ההולנדית, ושיחק במחלקת הנוער של המועדון.
ב-18 ביולי 2023 חתם אמין על חוזה לשנתיים באיינטרכט בראונשווייג מהבונדסליגה השנייה.
ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 להרטה ברלין במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת .
ב-28 באוגוסט 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים באל וואחדה הסעודית.
אמין שיחק בנבחרת גרמניה עד גיל 19.
נכלל בסגל נבחרת עיראק עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 לשנת 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-16 בנובמבר 2023 ערך אמין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עיראק, בניצחון 5-1 על נבחרת אינדונזיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
יוסף אנריקס לחדים , הידוע גם בכינוי יוּסי, הוא כדורגלן מרוקאי-ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי באלאבס מהלה ליגה.
אנריקס נולד במדריד שבספרד לאב ספרדי ולאם מרוקאית.
הוא החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סן פרננדו דה אנארס, לפני שהצטרף למחלקת הנוער של ראיו ואייקאנו ב-2013. לאחר שנתיים בראיו ואייקאנו, הוא עבר לשחק במוראטאלס למשך שנה, וב-2016 עבר לחטאפה.
ב-2017 עבר למחלקת הנוער של ריאל מדריד.
הוא שיחק בקבוצה עד גיל 19 בליגת האלופות לנוער בעונת 2023/2024.
ב-30 בנובמבר 2023 הוא חתם על חוזה חדש בריאל מדריד עד שנת 2028. ביולי 2024 הוא קודם רשמית לקבוצת המילואים של ריאל מדריד מהליגה השלישית.
ב-16 ביולי 2025, חתם אנריקס על חוזה לארבע שנים באלאבס מהלה ליגה.
אנריקס, שהיה רשאי לייצג הן את ספרד והן את מרוקו, שיחק בנבחרות ספרד עד גיל 18, לפני שהחליט לייצג את מרוקו.
בשנת 2023, החל לשחק בנבחרת מרוקו עד גיל 20.
במרץ 2024, אנריקס זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת על ידי המאמן וליד רגראגי, לקראת משחקי ידידות מול אנגולה ומאוריטניה, אך לא שותף.
יוסף באו (18 ביוני 1920 - 24 במאי 2002) היה חלוץ האנימציה בישראל, פרסומאי, מאייר, סופר, משורר, מו"ל וחוקר השפה העברית.
בשנת 2020 קיבל את אות המציל היהודי מטעם ארגון בני ברית העולמי.
יוסף באו נולד בשנת 1920 בקרקוב, בפולין.
בשנת 1938 התחיל ללמוד אמנות פלסטית, באוניברסיטת קראקוב, אבל מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו.
בתחילה היה בגטו קרקוב, לאחר מכן במחנה הריכוז פלאשוב.
משם הועבר לגרוס-רוזן ובסוף היה במחנהו של אוסקר שינדלר, בברינליץ שבצ'כיה.
בגטו ובמחנות נצטווה על ידי הגרמנים לעבוד כצייר, גרפיקאי ושרטט.
במחנה הריכוז פלאשוב צורף למשרד מפקד המחנה, אמון גת, שנודע בכינוי "הקצב של היטלר".
תוכניות הבנייה ששרטט בפקודתו של גת הן הרשומות היחידות שנותרו על התכנון המדויק של המחנה.
בסתר צייר, כתב ותעד את כל מה שראו עיניו.
האמנות הצילה את חייו ובזכותה הצליח להציל אלפי אנשים, כשזייף למענם תעודות שבאמצעותן יכלו לברוח.
פרטים אלה לא הזכיר כלל.
אבל לימים כששאלו אותו עיתונאים שנודע להם על כך, למה לא עשה לעצמו תעודה, ענה: "אם הייתי יוצא מי היה עושה?" ולשאלה "לא חבל, אם היית יוצא לא היית סובל חמש שנים" ענה: "אבל אם הייתי יוצא איך הייתי מכיר את אשתי?".
במחנה פלאשוב הכיר את אשתו, רבקה טננבאום, והם התחתנו בסתר בתוך מחנה הנשים.
חתונתם מוצגת בסרט "רשימת שינדלר".
סט הסרט כולו מהווה שחזור מדויק של המחנה שנעשה על סמך התוכניות ששרטט באו והציורים אותם צייר בסתר שם.
במחנה פלאשוב כתב באו ואייר את ספרו הראשון, "העולם ואני".
דפי הספר היו בגודל כף-יד, ועשויים מבדלי הסיגריות של הגרמנים שהיו פזורים במחנה.
ספר זה, המוקדש לאשתו רבקה, כולל 110 שירים ו-11 איורים.
למרות התנאים הקשים לתיאור שמהם סבל באו בשנות המלחמה, מקרינים השירים והאיורים רוח של אופטימיות קיומית.
דרך התבוננות זו בעולם תמשיך להשתקף לאורך כל חייו של באו וביצירתו.
מאוחר יותר נכנס לרשימת שינדלר בזכות אשתו רבקה שהחליפה את שמה בשמו.
בדרכו ברכבת למחנה העבודה ברינליץ אצל אוסקר שינדלר הנאצים הכניסו אותם למחנה העבודה גרוס-רוזן.
יוסף באו היה יד ימינו של אוסקר שינדלר ולבקשתו הכין מסמכים מזויפים רבים שהצילו חיי יהודים רבים.
באו נשאר במחנה זה עד לשחרורו בשנת 1945.
בתום המלחמה יוסף מצא את רבקה ושניהם חזרו לקרקוב, שם גם התחתנו בשנית.
באו רצה להשלים את לימודיו באוניברסיטה, וסיים אותם בשנת 1950. במהלך תקופה זו עבד כצייר, גרפיקאי וכקריקטוריסט בעיתונים מובילים בפולין, כמו Szpilki, Żołnierzpolski, Przekrój ו-Echo Krakówa.
הוא צבר מוניטין כצייר, משורר וסופר והוציא לאור את ספר שיריו: "Cien Przechosnia" ("צלו של עובר אורח") בשנת 1949.
ב-1950 עלה באו לישראל עם אשתו ובתו הבכורה, הדסה.
מרבית פעילותו שם עדיין מסווגת כולל הסרטים המצוירים שהכין עבורם.
ממידע שפורסם ניתן להסיק כי השתמש בתפקידו בכישוריו בזיוף מסמכים, שבהם התמקצע במהלך השואה.
מומחיותו בזיוף שירתה סוכנים ומרגלים כמו אלי כהן ועבור לכידתן של אדולף אייכמן בארגנטינה.
הסטודיו, אותו פתח במקביל לעבודתו ב"מוסד", שימש בתור סיפור כיסוי לפעילויותיו הסודיות.
באו מעולם לא דיבר על פעילותו במוסד, וזו התגלתה שנתיים לאחר מותו בפתיחת תערוכה מציוריו על השפה העברית בכנסת.
אמנות האנימציה תמיד ריתקה את באו.
כבר בשנים שקדמו לפתיחת הסטודיו העצמאי שלו, בעוד הוא ומשפחתו מתגוררים כעולים חדשים במעברה, חלם על יצירת סרטי הנפשה.
מאחר שבישראל של אותה תקופה לא היה ציוד מתאים, ומאחר שהיה יזם באופיו, הוא יצר גרסה משלו לסטודיו להנפשה.
בשילוב חלקים ממכונת רנטגן שמצא בשוק הפשפשים ועוד חלקים שמצא ברחוב.
הוא בנה שולחן בקרה וחדר חושך ובנה את בית הקולנוע הקטן ביותר בתוך הסטודיו.
במהלך השנים יצר סרטונים קצרים רבים ותשדירי פרסום לשירות הציבור כגון "מזון לשעת חירום", "הכן רכבך לחורף", ו"שיטת הניקוד פועלת".
הוא גם הפיק סרטי הדרכה עבור "המוסד", אגף המודיעין והתעשייה הצבאית.
כחלוץ האנימציה מאז קום המדינה, זכה יוסף באו לכינוי "וולט דיסני הישראלי".
סרטי האנימציה שלו מתקופה זו מאופיינים בחוש הומור על סף הקריקטורה ובעיצוב מינימליסטי ואלגנטי.
בסרטונים שיצר הדמויות כמעט תמיד חייכו - כבבואה לאישיותו של באו.
באו מעולם לא הגביל את העיצוב הגרפי שלו לסגנון מסוים, אך דאג תמיד שיצירותיו יעבירו את המסר בצורה שובת-לב.
ניתן לראות את העושר ואת התבונה המאפיינים את יצירתו בכרזות הרבות שעיצב לארגונים כמו אונסק"ו, משרדי ממשלת ישראל, מוסדות רשמיים, רשויות מקומיות ועסקים פרטיים.
העיצובים נעים בין איור בסגנון ארץ ישראלי תמים, כפי שניתן לראות בכרזות של חיל האוויר הישראלי, לבין הסמליות המוצגת בכרזה של אונסק"ו.
כאחד הגרפיקאים המובילים במדינה הצעירה, עבד באו עם מגוון עיתונים וחברות.
הוא לא הפסיק לעצב, ליצור סמלילים, גופנים, כרזות, כריכות ספרים ופרסומות.
הוא עיצב את הכותרות לסרטים רבים, שנחשבו לנכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית בין שנות ה-50 ועד שנות ה-80, כולל "שמונה בעקבות אחד", "סאלח שבתי", "כץ וקרסו", "חבורה שכזאת", "הם היו עשרה", "קזבלן", "עמוד האש", ורבים אחרים.
הוא הקפיד תמיד לעצב גופנים חדשים לכל אחד מהסרטים, עיצובים ייחודיים שהעבירו את האופי והרוח של היצירה.
הגרפיקה שלו תמיד הייתה מדויקת, שילוב ייחודי של סגנונות קלאסיים ומודרניים.
מבין הגופנים הרבים שעיצב, שלושה בשימוש עשרות שנים לאחר שנוצרו: גופני "יוסף באו", "רבקה באו" ו"צלילה באו".
העיצובים שלו התבססו על הכבוד העמוק שרחש למילה הכתובה.
בתקופה שבה מכשירי טלוויזיה היו נדירים בישראל, נהג הציבור ללכת לקולנוע כדי להתעדכן בחדשות המקומיות והעולמיות.
באו עיצב סרטי אנימציה, פרסומות, גופנים, סמלילים וסרטי הסברה לחברות הסרטים והחדשות הגדולות בישראל, כמו "יומני גבע" ו"אולפני הרצליה", שהוקרנו בקולנוע במדינה לפני הקרנת הסרט.
הסמליל שעיצב באנימציה לחברת הפצת הסרטים א.ד.
מטלון עדיין מוצג לפני הקרנת סרטים בבתי הקולנוע בישראל.
מדי שנה עיצב באו איגרת אישית והומוריסטית לראש השנה, שאותה שלח לחברים ועמיתים, ולעיתים קרובות כללה את דיוקנו.
אחדים מכרטיסי הברכה הללו חיקו שטרות כסף או המחאות, שעל גביהם הוא איחל לנמענים "אלפי ברכות".
אחרים כללו שעשועי לשון בעברית.
באו עבד כגרפיקאי עבור מחלקת יחסי ציבור של אוניברסיטת תל אביב.
עיצב מגילות קלף לדוקטור כבוד, חוברות הדרכה ופלקטים לגיוס תרומות עבור האוניברסיטה.
במקביל צייר וערך תערוכות בארץ ובחו"ל.
באו צייר הרבה ציורי שמן וברובם צייר אנשים.
באו אהב מוזיקה וניגן על כינור ומנדולינה, כמו כן צייר נגנים רבים.
כאשר הגיע לישראל צייר את בעלי המלאכה אותם פגש ברחוב.
יוסף באו היה אדם צנוע, שלא האמין בפרסום עצמי, למרות עיסוקו בפרסום.
הוא נתן ליצירותיו לדבר בעד עצמן.
בתחילת הקריירה נהג שלא לחתום על יצירותיו, ורק בעקבות התעקשות אשתו על כך, הוא עיצב לוגו אישי: ברבור מסוגנן, שאותו כינה "חתימת האושר".
מבט בו בהטייה של 90 מעלות נגד כיוון השעון חושף את השם באו.
מפעל חייו המיוחד זוכה להכרה בינלאומית ויצירותיו מוצגות במקומות שונים בעולם.
ציוריו הוצגו בכנסת בשנת 2004 ובבניין האו"ם בניו יורק בינואר 2007, ב-2009 בפרלמנט הספרדי במדריד ובתערוכות נודדות בספרד עד עצם היום הזה, בבית המרקחת בגטו קרקוב,
ב־2012 במוזיאון אוסקר שינדלר בקרקוב, ב־2016 במוזיאון היהדות והסובלנות במוסקבה.
תערוכה של יצירותיו הוצגה במרכז למורשת המודיעין, בגלילות, במשרד החינוך בירושלים ובתל אביב.
התערוכה נודדת ברחבי העולם ומוצגת בגלריות, מוזיאונים ובתי ספר בישראל ומחוצה לה.
לאחר מותו של שינדלר, כמה מציוריו של באו, שהשתמרו במזוודתו של שינדלר, הועברו למוסד "יד ושם".
בספטמבר 2025 היחה הקרנתו של הסרט "באו, אמן במלחמה".
יוסף באו כתב, אייר, ערך והוציא לאור עשרה ספרים בעברית ובפולנית.
"שנות תרצ"ח" (הוצאת יד ושם)
הספר "שנות תרצ"ח" תורגם לאנגלית ויצא לאור בשם "Dear God, Have You Ever Gone Hungry?".
בין השאר תורגם לפולנית, סינית, ספרדית, הולנדית, רוסית וערבית.
ליוסף באו הייתה אהבה מיוחדת לשפה העברית ולדקויותיה.
בספרו "ברית מלה" הוא מנסה להוכיח שהעברית היא שפה חכמה, הגיונית ומלאת הומור.
לדוגמה: "השיג לחם רק מי שלחם בעבורו קשה", ו"הלוואי וכל הנשק בעולם יהפוך לנשיקה".
כל מלה מלווה בציורים ואיורים בעלי כפל משמעויות.
כתיבתו וציוריו מתובלים בהומור רב.
בשנים 2016-2020 מוזיאון בית יוסף באו קיבל תעודת הצטיינות מאתר התיירות TripAdvisor ודורג שם במקום ה-1 מתוך 295 מקומות בהם כדאי לבקר בתל אביב.
בשנת 2021 המוזיאון נבחר על ידם בין 10% מהאתרים הכי מומלצים בעולם.
בשנת 2020 יוסף ורבקה באו קיבלו את אות המציל היהודי, כל אחד הציל בדרכו שלו, על ידי ארגון בני ברית העולמי.
לאחר מותו , בנותיו הפכו את הסטודיו של אביהן ברחוב ברדיצ'בסקי 9 בתל אביב למוזיאון ההנצחה "בית יוסף באו", שנועד לספר את סיפור חייו של באו: מימי השואה, דרך פעילותו ב"מוסד", שנות ראשית המדינה ועד שנותיו המאוחרות.
כמו כן, מוצגות באתר עבודותיו הגרפיות המגוונות, סרטיו, מכשירים שהוא בנה, הציוד שלו, ומכלול יצירתו הספרותית.
הדסה וצלילה באו מציגות במקום מופעים, שבהם הן מספרות את סיפור חייהם של הוריהן ואת סיפורו הסודי וההיסטורי של המקום.
בסטודיו שלו ברחוב ברדיצ'בסקי 9 בתל אביב הוקם המוזיאון בית יוסף באו, שם נשמרו יצירותיו בכל סוגי הטכניקות והסגנונות להן ערך היסטורי ותרבותי רב בנוסף על הפן האמנותי המיוחד לו.
על הבית נקבע בנובמבר 2010 לוח הנצחה.
ב-13 באפריל 2007 שודרה במסגרת "יומן", מגזין ערב שבת של הערוץ הראשון, כתבה על יוסף באו, בה נסקרו קורותיו, כישרונו, כישוריו והישגיו.
בכתבה זו ניתן לראשונה פרסום לעובדה כי יוסף באו פעל כגרפיקאי בשירות "המוסד", והוא אשר הכין את תעודותיו המזויפות של המרגל אלי כהן לקראת שליחותו לדמשק.
בכתבה אוזכר כי תערוכה לזכרו של יוסף באו התקיימה באותה עת במרכז למורשת המודיעין בגלילות.
באפריל 2014 שודר בערוץ 10 סרטה של ציפי ביידר "רבקה ויוסף סיפור אהבה", העוסק בסיפור חייהם של ורבקה ויוסף באו ומציג את פועלו האמנותי של יוסף באו.
שלמה יוסף בּוּרְג (31 בינואר 1909 – 15 באוקטובר 1999; ט' בשבט ה'תרס"ט – ה' בחשוון ה'תש"ס) היה פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
היה זקן חברי הכנסת בכנסת העשירית ובכנסת האחת עשרה.
בורג הוא האדם שכיהן הכי הרבה שנים בתפקיד שר בממשלות ישראל (במשרדים שונים) – כמעט ברציפות מ–1951 עד 1986.
שלמה יוסף בורג נולד בעיר דרזדן שבגרמניה ב-31 בינואר 1909 לאברהם בורג ולסילביה שטוקהאמר, מהגרים מגליציה (האם מבוהורודצ'אני, והאב מלאכובצה הסמוכה לה).
בין השנים 1928–1931 למד במקביל באוניברסיטת ברלין ובבית המדרש לרבנים ע"ש הילדסהיימר בברלין.
בשנת 1934 קיבל תואר ד"ר לפילוסופיה מאוניברסיטת לייפציג.
ב-1939 הוסמך בורג לרבנות בידי רבו הרב יחיאל יעקב ויינברג.
בלייפציג החל בפעילות ציונית, והיה חבר בהנהגת תנועת המזרחי ובהנהלת מוסדות ההכשרה.
בורג עלה לארץ ישראל ב-1939, כזוכה במלגה למחקר באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי, וחבר סיעת "התנועה החקלאית".
בהמשך עבד כמחנך ומורה לתלמוד והיסטוריה בגימנסיה הרצליה, ונתמנה לחבר הוועד הפועל הציוני עד 1951. לאחר מלחמת העולם השנייה, ניהל בורג בפריז את המשרד האירופי לעזרה לפליטים ולהעלאתם לארץ ישראל.
בורג כיהן כחבר הכנסת בין השנים 1949–1969 וכן 1974–1988, ובמקביל שימש כשר בממשלות ישראל.
היה שר הבריאות בממשלה השלישית, שר הסעד, שר הדואר בממשלות הרביעית, החמישית והשישית, עד שנת 1958, בהמשך היה שר הפנים, שר הדתות ושר בלי תיק.
בשנת 1970 מונה ליו"ר מפד"ל בעקבות פטירתו של השר חיים משה שפירא.
בשנת 1979 מונה בורג בידי ראש הממשלה, מנחם בגין, לעמוד בראש הוועדה הישראלית שעסקה בנושא הפעלת תוכנית אוטונומיה ביהודה והשומרון וחבל עזה במסגרת שיחות השלום בין ישראל למצרים.
תוכנית זו לא יצאה לפועל בסופו של דבר.
ב־31 בדצמבר 1980 פיטר את המפקח הכללי של משטרת ישראל, רב-ניצב הרצל שפיר, בתום שנה לכהונתו, בגלל טענות על אי אמינות.
עם פיטוריו, חשף שפיר את קיומו של חומר מודיעיני בשם אפרסק, שכלל חשדות לכאורה נגד אישי ציבור והעברות תקציבים שלא כדין במשרד הפנים.
שפיר טען כי פיטוריו נעשו בגלל שבורג ביקש למנוע חקירה ב"אפרסק".
שפיר לא הצטרף לעתירה שהוגשה לבג"ץ נגד הפיטורין, והעתירה נמחקה על ידי העותרים.
היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, שבדק את החומר המודיעיני שהיה באפרסק דחה את רוב האשמות של שפיר נגד בורג.
בשנת 1986 התפטר בורג מממשלת האחדות הלאומית בעקבות לחצים של צעירי המפד"ל, אשר דרשו את רענון השורות ופינוי מקום לצעירים יותר.
בשנים 1987–1988 מונה לנשיא המזרחי העולמי, ולאחר מכן כיהן כיו"ר מועצת יד ושם.
בורג שימש גם כיו"ר חבר השופטים בחידון התנ"ך העולמי לנוער הנערך מדי שנה ביום העצמאות, משנת 1966 ועד שנה לפני פטירתו (ה'תשנ"ח-1998).
גם בתפקיד זה הפגין את שליטתו המצוינת בשפות רבות, כאשר שוחח עם כל מתמודד בשפתו-הוא.
בנוסף, העביר בורג שיעורי תורה בקול ציון לגולה בשפת היידיש, ובמשך עשור שידר דברי פרשנות במשבצת השידור ביידיש בקול ישראל.
ביום העצמאות האחרון לחייו (ה'תשנ"ט-1999) נבחר להיות אחד ממדליקי המשואות, אך בשל מצבו הבריאותי הדליקה רעייתו, רבקה, את המשואה בשמו.
יוסף בורג נפטר בה' בחשוון תש"ס, 15 באוקטובר 1999, בבית החולים "שערי צדק" בירושלים, בגיל 90.
בהתייחסו לעולים ממרוקו, אמר בורג במושב הכנסת בשנת 1967 כי "משפחות מרובות ילדים מברדיצ'ב או מברלין אין; משפחות מרובות ילדים ממרקש – יש ויש […] אינני חושב שיש לתת כסף באופן אוטומטי כי לפעמים עלול להיקנות בכסף בקבוק של עראק במקום הלחם הדרוש".
בורג התנגד לעליית יהודי אתיופיה ארצה, בטענה של חוסר התאמה ופערים תרבותיים וחברתיים שהיו קיימים בינם לבין יושבי הארץ.
הוא הוציא צווי גירוש לפעילים אתיופים שעלו ארצה ולא יכלו להתאזרח, כיוון שלא הוכרו כיהודים.
כשהרב עובדיה יוסף פסק שקהילת ביתא ישראל הם יהודים שאינם צריכים לעבור גיור לחומרא בשנת 1973, בורג, ששימש בתקופה זו כשר הפנים, הזמין יחד עם שר הקליטה, שלמה רוזן, דו"ח שנועד לערער את הפסיקה.
הדו"ח, שחובר על ידי יוסף ליטבק, הכיל שלל נימוקים כנגד העלייה.
לאחר ששלמה הלל מונה לשר הפנים, הוא מינה צוות שדן על חלות השבות על קהילת ביתא ישראל על סמך פסיקת הרב יוסף.
לבסוף המליץ הצוות להחיל את השבות, והיא נכנסה לתוקפה ב-10 באפריל 1974, אולם בוטלה בידי בורג, עת שחזר למשרד הפנים ב-25 ביולי 1975.
אחיה היה אליעזר דן סלונים.
לבני הזוג בורג נולדו שלושה ילדים: צביה, עדה-לאה ואברהם.
במשך עשרות שנים התגוררה משפחת בורג בווילה לאה שבשכונת רחביה בירושלים.
בנם, אברהם בורג, היה יושב ראש הכנסת ה-15 ומראשי מפלגת העבודה.
חתנם, פרופ' מנחם בן-ששון, בעלה של בתם עדה, כיהן כחבר כנסת בכנסת השבע עשרה מטעם סיעת קדימה וכנשיא האוניברסיטה העברית.
בתם צביה פשחור, חברת קיבוץ עין הנצי"ב, נפטרה ממחלה קשה בשנת 1993, בגיל 48.
רבי יוסף בכור שור (נקרא גם ריב"ש או ר"י מאורליאנס), מבעלי התוספות, פרשן מקרא מקורי ופשטן, פרשן התלמוד ופייטן צרפתי בן המאה ה-12.
היה מתלמידיו של רבנו תם והושפע בפירושיו למקרא גם מרבי יוסף קרא ורשב"ם.
עיקר יצירתו ופרסומו הוא בפירושיו לתורה, שבהם דבק בדרך הפשט (אך לא משך ידו מדרשות חז"ל ומרמזים) והכניס גם ממד פסיכולוגי בפרשנויותיו וחקר את מניעי הדמויות ואת הלוך-רוחן.
לריב"ש גם פירושים המאירים את המקראות באור מציאותי, תוך ניסיון להבין את הריאליה שמאחרי התיאורים, ותוך עיון בחוקי הטבע ובדרכי התנהגותם של אנשים ובעלי חיים.
כן היה משתתף מרכזי בפולמוס היהודי-נוצרי, והשפעתו של פולמוס זה ניכרת בפירושיו.
במספר מקומות הוא אף מזכיר במפורש את התרגום הלטיני-הנוצרי לתורה (וולגטה).
פירושיו נודעו לתהילה בימי הביניים, בעיקר באזור צרפת-אשכנז, וזכו לציטוטים רבים גם בספרות הפוסקים.
עם זאת, מחוץ למקום מושבו לא נודע, ובמאות השנים האחרונות נשתכח מעט בקרב לומדי המקרא, וכיום הוא מפרשני המקרא הנודעים פחות בקרב הלומדים מן השורה.
אולם בשנים האחרונות נודעה לו עדנה, בפרט בקרב אנשי אקדמיה, החשופים יותר לפירושו.
כן פעל גם בשדה התלמוד, וחידש בו חידושים, המובאים אצל בעלי התוספות.
גם לתחום הפיוט שלח יד, וחיבר כמה קינות וסליחות.
על פי מסורות המצוטטות בספרי ייחוס מן המאות האחרונות, רבי יוסף בכור שור היה ראש שושלת משפחת שור שנדדה מאורליאן למרכז ולמזרח אירופה.
שושלת זו הצמיחה מקרבה רבנים ידועים.
מקור השם "בכור שור" הוא בפסוק , שנאמר בברכתו של משה ליוסף.
גם מקור השם פורת (בו כונה חכם אחר בשם יוסף שהיה בן התקופה) הוא מברכה ליוסף – ברכתו של יעקב: .
אם כן, שני אלה הם כינויים מתבקשים לשם יוסף (כשם שאנשים בשם יהודה כונו 'גור אריה', או 'ליאונטין', תרגומו ללעז), ועל כן יש גם סבירות שלא כל "יוסף בכור שור" הוא אותו אחד, ומכאן גם נפלו לעיתים טעויות שונות בזיהוי בקרב אנשים שונים שכונו בשם זה.
עם זאת, ניתן לקבוע די בבירור שברוב הפעמים מדובר בעיקר באדם אחד, שכונה בשם בכור שור.
בספרות חכמי ימי הביניים (הראשונים) – בעיקר בספרות התוספות – מוכר פרשן בשם ר"י מאורליאנס (או ר"י ב"ר יצחק), ולצדו (בעיקר בקובצי פרשנות המקרא) מוזכר פרשן בשם ר"י בכור שור.
בקרב החוקרים נחלקו הדעות אם הכוונה היא לאותו אדם.
דעת המצדדים בכך שמדובר בשני אנשים שונים נתמכת בכך שלעיתים מובאים בקבצים כגון "פענח רזא" ו"מושב זקנים" ציטוטים מר"י מאורליאנס לצד ציטוטים מר"י בכור שור (בדעה זו תמכו החוקרים ולטר ואפטוביצר, אם כי זה האחרון חזר בו לאחר מכן והשאיר זאת בצריך עיון).
לעומתם, מרבית החוקרים סוברים כיום כי מדובר באותו אדם.
דעתם נתמכת בזהות של פירושים רבים (ואף מעשה שאירע) המובאים בתוספות בשם ר"י מאורליאנס והנמצאים בפירושו של ר"י בכור שור לתורה.
הראיה הנגדית מן הקבצים הפרשניים דלעיל נדחית בכך שהללו פעמים רבות אינם מדייקים בשמות הפרשנים שהם מביאים, ועל כן אין להביא מכך ראיה.
כאמור, רוב החוקרים תומכים בדעה זו (בהם ניתן למצוא את גרוס, פוזננסקי, אורבך, אברהם פרנקל, בן ציון אשל ותמר לביא), וזוהי הדעה המקובלת כיום.
מעט ידוע על חייו של ר"י בכור שור.
ידוע כי פעל במאה ה-12 בצפון צרפת.
נולד בעיר אורליאן (בכתיב דאז: אורליאנ"ש), ככל הנראה סביב שנת 1140. לאור זהותו עם ר"י מאורליאנס, הרי ידוע כי שמו של אביו היה יצחק.
למד אצל גדול בעלי התוספות, רבנו תם, וכמה שאלות שלו מובאות בחיבורו של רבנו תם, "ספר הישר".