tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האחיות במקום סייעו להם ולא נתנו לשחם להתקרב.
אמרו להם שהם לוקחים את התינוקות למקום טוב יותר.
לדבריה היא חוותה כחמישה מקרים שבהם באו הורים ונאמר להם שהילד מת ונקבר והיא נאלצה לשקר להורים עם שאר אנשי הסגל.
בשנת 2002 ניסו מספר חברי כנסת (צבי הנדל מ"האיחוד הלאומי", אליעזר זנדברג מ"שינוי" ואריה גמליאל מש"ס) לקדם הצעת חוק בעניין הקמת מאגר דנ"א שיסייע בזיהוי המשפחות הביולוגיות של ילדים שיש חשד שהועברו לאימוץ באופן לא חוקי.
הממשלה בראשות אריאל שרון התנגדה ליוזמה זו.
שר המשפטים מאיר שטרית טען שהקמת המאגר וחיפוש הקשרים המשפחתיים עלולים להוביל למצבים שבהם לפתע אב יגלה שמי שחשב שהוא בנו הוא למעשה פרי יחסי מין של האם עם גבר אחר.
מארי-קלייר קינג, פרופסורית לגנטיקה מאוניברסיטת וושינגטון בסיאטל המתמחה באיתור ילדים חטופים באמצעות בדיקות דנ"א, אומרת שאפשר להימנע ממצבים מביכים אלה.
לדוגמה אפשר לבצע את הבדיקה ב"דנ"א מיטוכונדרי" - דנ"א העובר רק מהאם לכל צאצאיה, וכך הבדיקה כלל לא תהיה תלויה בקשר המשפחתי שבין אב המשפחה והילד הנעדר.
מספר עמותות ופעילים פועלים בנושא במאה ה-21: "ארגון ילדי תימן בישראל", שקמה בשנת 1995, עמותת "עמר"ם" ופורום "אחים וקיימים".
העמותות פועלות כדי לתעד את סיפורי המשפחות שילדיהן אבדו, וכן פועלות באפיק משפטי וציבורי כדי לאלץ את המדינה לחשוף לציבור את כל החומרים שבידה.
הן דורשות גם הקמת מאגר DNA, הכרזה רשמית בדבר הרקע הגזעני של הפרשה והכנסת הנושא לתוכניות הלימוד בבתי הספר התיכוניים.
באמצע 2016 עלה עניין ילדי תימן לדיון בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת בשיתוף פעולה עם חברת My Heritage הוקם מאגר גנטי של משפחות ומאומצים.
השר צחי הנגבי, שמונה בשנת 2016 על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לבדוק את נושא הסרת החיסיון מהפרוטוקולים והמסמכים החסויים בפרשה, אמר זמן קצר לאחר תחילת הבדיקה, כי מאות ילדים נגזלו במזיד.
לגבי נעדרים שהוועדה הגדירה כ"עלומים" - יפורסם המידע המצוי בתיקם כולל מידע רפואי ומידע על רווחה, אלא אם המשפחה סירבה לפרסמו.
בעקבות זאת הושק ב-28 בדצמבר אתר אינטרנט ייעודי שהוקם על ידי ארכיון המדינה, ובו נחשפו הפרוטוקולים של ועדות החקירה, אלפי תיקים ומסמכים.
בכנסת הוקמה שדולה למען חקר האמת בפרשה, בראשות ח"כ נורית קורן.
ביוני 2017 ארגנה עמותת עמר"ם בירושלים הפגנה, בדרישה להכיר בהיעלמות הילדים ולטהר את שמו של הרב עוזי משולם.
בהפגנה השתתפו כמה אלפים, בהם בני משפחה וחברי כנסת מימין ומשמאל.
קבוצה של 27 קרובי משפחה של 11 מילדי תימן שנלקחו על ידי נציגי הרשויות מידי הוריהם בתקופת עלייתם ארצה וקליטתם בה, בין השנים 1948–1954, ולא ידוע מה עלה בגורלם, הגישה בנובמבר 2018 תביעה נגד מדינת ישראל והסוכנות היהודית, לפיצויים בסכום של כ-2,500,000 ש"ח, בגין הנזק הנפשי שנגרם.
הקבוצה הגישה את תביעתה במשותף, בהתאם לתקנה 21 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984. המדינה והסוכנות התנגדו לתביעה משותפת זו, וטענו שיש לתבוע בגין כל ילד בנפרד.
בית המשפט העליון קיבל את עמדת הקבוצה, והורה לדון בתביעה המשותפת.
בספטמבר 2022 הצליחו לראשונה להפיק DNA מאחד הקברים שנפתחו, קברו של יוסף מלמד.
משפחתו חשדה שילדם נחטף ושבמקום נקבר ילד אחר, אך תוצאות הבדיקה היו חד משמעיות והורו על התאמה גנטית למשפחתו של הנפטר.
תאוריות על גורל הילדים ואחריות הממסד
היו שהעלו טענות כי מדובר בחטיפות ילדים מאורגנות ובמסירתם להורים מאמצים בארץ וחו"ל, תמורת תשלום או במטרה שיגדלו בסביבה חילונית (רוב המשפחות שילדיהן נעלמו היו משפחות שקיימו אורח חיים דתי ואנשים מסורתיים).
לטענתם, האמת כוסתה בעזרת הנפקת תעודות פטירה פיקטיביות לילדים הנעלמים ובאמצעות הצגת קברי הילדים, כאשר בפועל המשפחה אינה יודעת כי הקבר מדומה וכי אין גופה הקבורה תחתיו.
לא נמצא ביסוס עובדתי לחטיפה שיטתית ומאורגנת בחסות הממסד, ונמצאו רק מקרים בודדים שהוכח בהם כי הילדים נמסרו לאימוץ.
רובם של השותפים לתהליך קליטת העולים דחו את ההאשמות וראו בהן טענות קונספירציה.
הקולטים טענו שמדובר ביחס כפוי טובה על עבודתם המסורה בתנאים קשים למען העולים.
הפרשה הותירה תחושות כבדות גם בקרב אישי ציבור.
לעומתו כתב פרופ' רפאל פלק:
לטענת העיתונאי אהוד עין-גיל, הן ועדות החקירה והן כתבות התחקיר של העיתונות לא חשפו ראיות לחטיפה מאורגנת של ילדים במטרה למוסרם לאימוץ.
עם זאת כתבות התחקיר גילו מצב אחר שהעיתונאי יגאל משיח כינה אותה "חטיפה אפורה": התנהלות גזענית של אנשי ממסד, שהולידה רשלנות פושעת בטיפול בתינוקות ובילדים.
לפי תיאור זה עשרות ואולי מאות ילדים, נותקו מהוריהם ונשלחו לבתי חולים בלי הקפדה על רישום פרטיהם וזהותם, וכשהחלימו לא ידעו למי להחזירם.
במקום להשקיע מאמצים לאיתור הוריהם, מסרו אותם לאימוץ.
ילדים רבים מתו ונקברו מבלי שנעשה ניסיון לאתר את הוריהם בעוד מועד, כדי לאפשר להם להשתתף בהלוויה, או לפחות להודיע להם על מות הילד ועל מקום קבורתו.
טענה לגבי נתיחת גופות וניסויים רפואיים
בדיון של ועדת הכנסת המיוחדת בפרשת ילדי תימן, מזרח ובלקן ביוני 2017 הוצגו תמונות ומסמכים מוועדת החקירה הממלכתית על נתיחות בגופות ילדים וניסויים רפואיים, ללא ידיעת הוריהם.
על פי המסמכים בוצעו נתיחות של גופות באחוזים גבוהים בתנאים בלתי מקובלים, ובמסגרתן הוצאו איברים רבים.
חלקי האיברים והגופות נקברו לאחר כמה שבועות בקבר אחים.
חלק מהנאמר בדיון נבדק על ידי המקור ב-2019 והוכח כלא מדויק או שגוי.
לפי פרופ' יחיאל מ' בר-אילן, שחקר את הרפואה באותה תקופה, "אי הבנות רבות אפפו את מוסדות האשפוז ואת המשפט הרפואי של הימים ההם.
בדיקות רפואיות מתקדמות שבוצעו לטובת העולים כחוק, פורשו כ"ניסויים בבני אדם" ותוארו בעגה מעליבה".
ועדת החקירה הממלכתית חקרה מקרה בבית החולים לילדים של הדסה בראש העין, שבו החדירו לגופם של ארבעה תינוקות שסבלו מתת-תזונה תמיסות מלחים ופרוטאינים דרך עירוי דם.
ע"פ מכתביו של פרופ' קלמן מן מביה"ח הדסה עין כרם, כמויות החומרים היו לפי המקובל לילדים, אלא שהילדים התימניים היו קטנים ואנמיים, והכמויות האלו גרמו למותם.
לפי עדותו של ד"ר מנדל, מנהל בית החולים לילדים של הדסה בראש העין, בדם שנלקח מילדים חולי מלאריה, נעשתה גם בדיקה לגילוי אנמיה חרמשית.
על רקע תביעה של משפחות, בפברואר 2021 אישרה ממשלת ישראל כי המדינה מביעה צער ומכירה בסבלן של המשפחות.
משפחה שוועדות החקירה קבעו שלא ידוע מה עלה בגורל ילדה תקבל פיצוי בגובה 200 אלף ש"ח.
משפחה שוועדות החקירה קבעו שלא קיבלו מידע בזמן אמת על מות ילדה - ובכלל זה על עצם המוות, נסיבותיו או מקום הקבורה - תקבל 150 אלף ש"ח.
מדובר בכ-1,050 ילדים, וסכום הפיצויים מסתכם ב-162 מיליון ש"ח.
ביולי 2017 נקרא בחדרה רחוב בשם "ילדי תימן החטופים", העיר היחידה בישראל בה רחוב נושא את שם הפרשה.
ביולי 2022 נחנכה בראשון לציון כיכר ילדי תימן.
בשנת 2023 נחנכה בפתח תקווה כיכר ע"ש פרשת ילדי תימן מזרח ובלקן.
האחים גרובייס, "נשמה של ילד"
בן כספית, "הקשר הישראלי: פרשת ילדי תימן" (כתבת תחקיר), 2012, הטלוויזיה החינוכית הישראלית
אייל בלחסן ונועם שיזף, "משולם", 2015
"כרם התקווה" (ימין מסיקה וירמי קדושי)
אלעד בן אלול ויוסי בראומן, "נביאים: מבצע עמר"ם" (סדרת רשת)
עידית בן שימול, "חדל להיות תושב", 2018.
"אמא" ספר מאת רם אורן שהעלילה בו על בני זוג מתימן בשם חמדה וסעדיה שרעבי שבנם אברהם נחטף לאחר עלייתם לארץ במחנה עולים בראש העין.
"ו'יני (איפה) ידידה - פרשת העלמותם של ילדי תימן, המזרח והבלקן" -שודר בכאן דוקו ב-7 בפברואר 2026.
פרשת טננבוים הייתה פרשה ביטחונית שהתרחשה בשנים 2000–2004. במוקד הפרשה עמדה חטיפת אלחנן טננבוים, אזרח ישראלי שהיה קצין מילואים בחיל התותחנים בדרגת אלוף-משנה.
טננבוים התפתה להשתתף בעסקת סמים ונחטף ללבנון בידי קייס עובייד הישראלי וקאיד בירו הלבנוני, שם הועבר לידי ארגון החזבאללה.
הוא שימש בן ערובה, ושוחרר במסגרת עסקת שבויים שבה הוחזרו גם גופותיהם של שלושת חטופי הר דב.
תמורת החזרתו והחזרת גופות החיילים, שחררה ישראל מאות אסירים ביטחוניים, רובם פלסטינים ולבנונים.
בפרשת טננבוים היו מעורבות שתי חמולות ערביות, עובייד ובירו, שבניהן היו דמויות המפתח בפרשה.
משפחת עובייד היא משפחה מוסלמית סונית מעיראק, שענפיה השתקעו בתחילת המאה ה-20 בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים.
הענף הפלסטיני של המשפחה התגורר בכפר (כיום עיר) טייבה, והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.
הקשר בין ענפי המשפחה נשמר, כפי שניכר מהעובדה שדיאב עובייד, בן לענף הפלסטיני של המשפחה, התגורר בשנים 1937–1944 בלבנון, בבית דודו — אביו של השייח' עבד אל־כרים עובייד (לימים האחראי מטעם החזבאללה על כל אזור דרום לבנון).
ב-1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ולימים אף כיהן כחבר הכנסת.
עם זאת, לאורך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, באמצעות צד שלישי.
חתנו של דיאב עובייד, חסן עובייד, שימש כסגן וכממלא-מקום ראש מועצת טייבה, אבל ב-1989 נידון לעשר שנות מאסר על סחר בסמים עם גורמים לבנוניים.
בנו הצעיר של חסן עובייד ונכדו של דיאב עובייד, קייס עובייד, נחקר מספר פעמים, כבר מ-1994, בחשד להברחות נשק לשטחי הרשות הפלסטינית.
על פי מידע שנאסף במערכת הביטחון, הבריח עובייד בשנים 1998–1999 בין עשרות למאות כלי נשק לשטחי הרשות הפלסטינית.
פעילי טרור פלסטינים העידו כי הצהיר שמעשיו מונָעים מתמיכה במאבק הלאומי הפלסטיני.
בכל המקרים חמק קייס עובייד מהרשעה בעבירות אלה.
ב-2002 דיווח העיתון "מעריב" כי עובייד זכה ליחס מועדף מהמשטרה, כיוון ששימש כסוכן של השב"כ עד לשנת 2000. ב-2007 הציג העיתונאי רונן ברגמן מידע דומה, ולפיו נמנו מפעיליו של עובייד עם יחידה 504 שבאגף המודיעין בצה"ל.
משפחת בירו הלבנונית מהווה את אחד ממוקדי הכוח המרכזיים בסחר הסמים במזרח התיכון.
אבי המשפחה, מוחמד בירו, תושב הכפר השיעי כילא, פעל בתחום הברחות הסמים גם בשנות ה-80, בתקופה שבה שלטה ישראל בדרום לבנון, וזכה לעצימת עין ישראלית תמורת שיתוף פעולה עם שירותי המודיעין הישראליים; במספר הזדמנויות, בירו אף אירח את שר הביטחון, משה ארנס, וקציני צה"ל.
אבל ב-1988 הוא נתפס בהברחת ענק בלתי מתואמת של סמים, וב-1989 נידון ל־18 שנות מאסר.
הוא המשיך בפעילות עבריינית גם מתוך הכלא בעזרת שלושה משמונת ילדיו: קאיד (ששיתף גם הוא פעולה עם המודיעין הישראלי, ונאלץ לברוח מלבנון ללוס אנג'לס שבארצות הברית), עלי (שנתפס בידי ישראל ב-1998, שוב על רקע עסקת סמים, ובמשך חלק מתקופת מאסרו שהה עם אביו) ונסיף.
על פי מספר דיווחים, מוחמד בירו וחסן עובייד קיימו ביניהם עסקאות סמים עוד לפני מעצרם.
מקורות אחרים גורסים כי השניים הכירו בכלא הישראלי.
כך או כך, השהות בכלא קירבה בין השניים, וגם בין שתי המשפחות.
לאחר שחסן עובייד שוחרר מהכלא, הוא ביקש מבניו להמשיך ולבקר בכלא את מוחמד ועלי בירו; במסגרת ביקורים אלה שמע קייס עובייד ממוחמד בירו על בנו קאיד.
במהלך שנות ה-90 ביקר קייס עובייד בארצות הברית, שם פגש את קאיד בירו, ובין השניים נרקמו קשרים חמים.
ב-1998, בעקבות הידוק הקשר בין המשפחות, פנו בני משפחת עובייד למערכת הביטחון וביקשו את שחרורו של מוחמד בירו.
בתמורה, הציעו למסור מידע אודות גורלו של הנווט השבוי רון ארד.
מערכת הביטחון העריכה כי המידע שבידם אינו אמין, ודחתה את הצעתם.
ב-1999 תכנן קאיד בירו לחטוף אזרחים ישראלים ולהעבירם לידי חזבאללה, שישתמש בהם כקלפי מיקוח תמורת שחרורם של אסירים לבנונים, ובהם אביו מוחמד ואחיו עלי.
קייס עובייד הסכים לשתף פעולה, מתוך הכרה בפוטנציאל הרווח הכספי שבמכירת החטופים לחזבאללה.
ביולי 2000 פנה עובייד לנאסר עיאד, פלסטיני תושב רצועת עזה, בנו של הקולונל מסעוד עיאד, מקורבו של יאסר ערפאת.
נאסר עיאד ומסעוד עיאד היו אנשי כוח 17, ובמקביל שיתפו פעולה עם החזבאללה, וכן פעלו כסוחרי סמים וכמבריחים.
נאסר עיאד הכיר לעובייד את פאיז שהוואן, סוחר מתכת שעסק גם בסחר בסמים, גם הוא פעיל חזבאללה.
עובייד נפגש עם עיאד ושהוואן בעזה, והציע לשניים שותפות בעסקת סמים, שבמסגרתה יבריחו קוקאין בשווי של 100 אלף דולר מלבנון לאירופה, ומשם לנמל אשדוד.
התוכנית לא יצאה לפועל בשל פרוץ האינתיפאדה בספטמבר, והסגר שהוטל עקב כך על הרשות הפלסטינית.
בחודשים שלאחר המפגש קיימו עובייד ובירו קשר רצוף עם שהוואן ועיאד, ובדצמבר 2000 תכננו הארבעה להבריח מלבנון לישראל כ-50 רובים, עשרות אלפי קליעים וכמה רקטות אר.פי.ג'י.
במקביל, רקמו הארבעה תוכנית לחטיפת ישראלים, שעל פיה שהוואן, שהיה בעל אישור כניסה לישראל, יחטוף טרמפיסט ישראלי צעיר, יכניסו לתוך מכולה ויעבירה לרצועת עזה דרך מעבר קרני, שם יועמס החטוף על סירת דיג ויימסר בלב ים לעובייד ולבירו, שיעבירו אותו ללבנון.
אפשרות אחרת שנשקלה אז הייתה הברחת החטוף למצרים, באמצעות מנהרות הברחה ברפיח, ומשם ללבנון.
התוכנית נכשלה עקב מעצרם של שהוואן, ואחריו גם עיאד, בינואר 2001. ימים ספורים אחר־כך התנקשה ישראל בחייו של מסעוד עיאד, באמצעות ירי ממסוקי צה"ל.
במקביל למסלול שהוואן-עיאד, תכננו עובייד ובירו מסלול חטיפה נפרד: פיתויו של אזרח ישראלי להגיע למדינה ערבית, במסווה של עסקה עתירת רווח, ואז חטיפתו והברחתו ללבנון.
החטוף הפוטנציאלי הראשון היה ד"ר גונן שגב — שר האנרגיה והתשתיות בין השנים 1995–1996, שעובייד סבר שהוא יוצא יחידה מובחרת.
ב-1999 טווה עובייד קשרים עסקיים עם שגב, דרך צד שלישי, ואף נפגש עמו במשרדו.
הוא דיווח על הפגישה לחזבאללה, וייתכן שאף צילם את שגב בהמשך.
מאוחר יותר קיימו השניים קשר עסקי — שוב באמצעות צד שלישי — בעסקאות לגיטימיות באירופה, בסין ובמפרץ הפרסי.
עסקאות אלה, שהגיעו לסכומים של מאות אלפי דולרים, המשיכו גם לאחר חטיפתו של טננבוים בשנים 2000–2002, אבל התקדמו בקצב אטי מדי לטעמם של עובייד ובירו.
כחלופה, הציע עובייד לחטוף את אלחנן טננבוים.
טננבוים היה קצין בחיל התותחנים שלחם במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים, ועלה בסולם הדרגות עד לדרגת אלוף-משנה.
כאזרח, הסתבך טננבוים בעסקים כושלים ושקע בחובות.
חבריו מבין הקצינים הבכירים בצה"ל סייעו לו, וכך גויס למילואים בתנאי קבע.
הוא שירת כ-150 יום בשנה, ונחשף לסודות צבאיים.
טננבוים קיים קשרים עסקיים עם אביו של עובייד, חסן, עוד מילדותו של עובייד, ומאוחר יותר שיתף פעולה עם עובייד עצמו, בניכיון המחאות ובמכירת ציוד ומוצרים בשטחי הרשות הפלסטינית.
עובייד העביר לקאיד בירו את כרטיס הביקור של טננבוים, וזה העביר את הכרטיס למזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, שהסכים לקנות את טננבוים.
במהלך שנת 2000 פנה עובייד לטננבוים, שהיה שרוי בחובות של כמיליון שקל עקב הימורים ועסקים כושלים, והציע לו שותפות רווחית בעסקה לייבוא סמים לישראל.
על פי החשד, באותה שנה ביצעו טננבוים ועובייד מספר עסקאות מסוג זה, בהן גם ניסיון להברחת עשרות ק"ג קוקאין מקולומביה לישראל, שסוכל על ידי שלטונות ירדן.
באוגוסט 2000, אחרי שיצר קשר עם טננבוים לביצוע עסקת הסמים, ביקר עובייד את מוחמד בירו במאסרו בפעם האחרונה.
חודש לאחר מכן, בספטמבר, יצא עובייד לגרמניה והמשיך לארצות הברית, משם התקשר למשפחתו וסיפר להם כי התבקש לחתום בנמל התעופה בן-גוריון על הצהרה כי אין לו כוונה להיפגש בחו"ל עם סוכן זר או עם נציג ארגון עוין.
בבוקר 4 באוקטובר 2000 טס טננבוים לבריסל, ופגש בה את קייס עובייד ואת קאיד בירו, שסיפקו לו דרכון מזויף של ונצואלה.
מבריסל טס טננבוים לפרנקפורט ומשם לדובאי.
הוא הוסע מנמל התעופה בדובאי לשכונת וילות, וכאשר נכנס לווילה מלווה בשני גברים, הם תקפו והכו אותו באלה והזריקו לו חומר הרדמה.
לאחר מכן הוא הועבר לידי החזבאללה בלבנון בדרך לא ידועה, כנראה בתוך ארגז או ארון קבורה.
ב-15 באוקטובר הודיע נסראללה על חטיפתו.
על פי מספר דיווחים, בעבור חטיפת טננבוים שילם חזבאללה לעובייד סך של 150 אלף דולרים.
על פי דבריו של יובל שטייניץ, חבר ועדת חוץ וביטחון דאז, בחקירה שקיימו גורמי מודיעין ישראליים לאחר חטיפתו של טננבוים, עלו ראיות לכך שייתכן וכל סיפור חטיפתו היה מתוכנן כתרגיל הטעיה.
לפי מידע שמסרו גורמי מודיעין לוועדת החוץ והביטחון טננבוים סיכם מראש עם קייס עובייד את ביום חטיפתו ונפילתו בשבי החזבאללה, וזאת בתמורה למיליון דולר שיופקדו לטובתו בחשבון שיועד לצורך ספציפי זה.
ההשערה של גורמי הביטחון, כפי שנמסרה לוועדת החוץ והביטחון, הייתה כי החלק הראשון של ביום החטיפה בוצע כמתוכנן.
אלא שכאשר הגיע טננבוים לדובאי, במסגרת ביום החטיפה, הוא נחטף באמת.
בתחילת אוגוסט 2003 נענתה ישראל להצעת חזבאללה בדבר עסקת שבויים, בתנאי שחילופי השבויים ייעשו בבת-אחת; בתמורה, העביר חזבאללה מידע בדבר ארבעת החטופים לידי המתווך במשא ומתן, ארנסט אורלאו, המתאם בין זרועות הביון בגרמניה (מאוחר יותר ראש הביון הגרמני).
מאוחר יותר באותו חודש חזר אורלאו ללבנון עם הסכמת ישראל, ופגש את טננבוים בכלאו; בתמורה, שחררה ישראל גופות של שני מחבלי חזבאללה, והתירה לאורלאו לפגוש את עבד אל־כרים עובייד ואת מוסטפא דיראני, איש תנועת אמל, שהיו בידיה.
בתמורה, ישחרר חזבאללה את טננבוים ואת גופות שלושת חטופי הר דב.
עסקת השבויים בוצעה בקלן שבגרמניה ב-29 בינואר 2004 — על פי עדותו של אורלאו, גם הודות ל"לחץ כבד" שהפעילה איראן על חזבאללה.
לעסקת השבויים היה חלק נוסף, ובו התחייבו הצדדים (ישראל מחד, חזבאללה וגרמניה מנגד) לחקור מה עלה בגורלם של רון ארד ושל ארבעה דיפלומטים איראנים הנעדרים מאז 1982 בלבנון.
תמורת מידע אמין על גורלו של ארד (אות חיים, דגימת DNA או "ממצא אנתרופולוגי" במקרה שמת) אמורה הייתה ישראל לשחרר את המחבל הלבנוני סמיר קונטאר.
על שחרור ארד (או גופתו) אמור היה להיפתח משא ומתן מחודש; גרמניה התחייבה כי במקרה כזה תשחרר כמחווה מספר סוכנים לבנונים ואיראנים המצויים בידיה, ותפעל לשחרורם של אחרים האסורים בשווייץ ובצרפת.
מנקודת מבטם של החוטפים, מבצע חטיפתו של טננבוים, כפי שתוכנן ובוצע על ידי עובייד ובירו, הוכתר כהצלחה גדולה.
עבד אל־כרים עובייד ועלי בירו שוחררו, ויחד עמם שוחררה גם גופתו של מוחמד בירו, שמותו בכלא הוא ההיבט היחיד המעיב על הגדרת המבצע כהצלחה מלאה.
קאיד בירו שב ללבנון, לאחר שטוהר שמו כמשתף פעולה עם ישראל.
בעולם הערבי, נתפסה העסקה כניצחון גדול לחזבאללה מול ישראל, שנתפסה כחלשה ומובסת, ושיכולת ההרתעה שלה נשחקה במידה ניכרת.
ניצחון זה הועצם לנוכח היותו שני בשרשרת שהחלה בנסיגת צה"ל מלבנון (וברטרוספקטיבה, נמשכה גם לחוליה השלישית של כישלון ישראל במימוש יעדי מלחמת לבנון השנייה).
הישג זה חיזק מאוד את מעמדו של הארגון כגורם בעל משקל אזורי, והאציל על נסראללה מעמד של מנהיג בין-ערבי מהשורה הראשונה.
בניגוד לשליטים ערבים אחרים, שנתפסו בעיני ההמונים כתבוסתנים, הצליח נסראללה לרשום הישג מרשים — במיוחד לנוכח העובדה שהשיג את שחרורם של בני מדינות ערביות אחרות.
הישגו של החזבאללה זכה להערכה בעיקר בקרב הפלסטינים, שמנהלים מאבק עיקש לשחרור אסיריהם מהכלא הישראלי: עד לאחר פרשת טננבוים סירבה ישראל לשחרר אסירים כמחווה לרשות הפלסטינית, גם כאשר נשיא הרשות, אבו מאזן, הביע נכונות להילחם בטרור — אבל שחררה אותם לידי החזבאללה.
החזבאללה השכיל למנף את ההערכה לה זכה כדי להעמיק את חדירתו לשטחי הרשות וכדי לגייס פעילים פלסטיניים, בעיקר בקרב גדודי חללי אל־אקצא והתנזים של פת"ח.
גם ארגוני טרור פלסטיניים אחרים חוזקו כתוצאה מהעסקה.
בראיון ב-2009 אמר אל"ם הרצי הלוי כי בתקופה שבה שימש מפקד החטיבה המרחבית מנשה, באזור ג'נין, הורכבה כל תשתית הטרור של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני באזור ממשוחררי עסקת טננבוים.
על פי מאיר דגן, בעקבות העסקה לשחרור אלחנן טננבוים נהרגו 231 ישראלים עד 2011.
הצלחתה של עסקת השבויים חיזקה את אמונם של ראשי חזבאללה בחטיפות ככלי להתמודדות מול ישראל, כפי שניכר מניסיון החטיפה בע'ג'ר (2005) ומאוחר יותר מחטיפתם של חיילי המילואים אלדד רגב ואהוד גולדווסר ב־2006, שהובילה למלחמת לבנון השנייה.
הצלחתה של טקטיקה זו לא נעלמה מעיניהם של ארגוני טרור אחרים, כפי שניכר מחטיפתו של החייל גלעד שליט ברצועת עזה, ב-2006.
קייס עובייד עזב את ישראל לפני חטיפת טננבוים, ולא שב אליה לאחריה.
בתקופת הביניים שבין החטיפה לדיווח עליה, חברו אליו גם רעייתו, חולוד, ובנותיהם התאומות, וכיום חיה המשפחה בביירות.
בספטמבר 2002 נשללה אזרחותו הישראלית של עובייד על ידי שר הפנים דאז, אלי ישי.
על פי מספר דיווחים, שהה עובייד זמן מוגבל בלונדון, וניסה לפתות ישראלים נוספים לעסקאות שיובילו לחטיפה.
בין השאר, המשיך במאמציו לפתות את השר לשעבר שגב, מאמצים שלא צלחו.
מאוחר יותר השתלב עובייד ביחידה 1800 של חזבאללה, האחראית על פעולות הטרור בישראל וברשות הפלסטינית.
על פי מקורות אחדים מונה עובייד לראש היחידה, ואולם מקורות אחרים טוענים כי לקביעה זו אין ביסוס, וכי עובייד הוא פעיל מן השורה ביחידה.
כך או כך, במסגרת תפקידו אחראי עובייד על הנחיית פעילי טרור ברשות הפלסטינית ועל מימון פעולותיהם, בהן גם מספר פיגועי התאבדות.
מתוקף תפקידו הצבאי, ידע טננבוים מידע מסווג רב, חלקו כמוס ברמה גבוהה ביותר — בין היתר, אודות פרויקט צבאי בעל חשיבות רבה שאליו נחשף.
עם שובו של טננבוים לישראל, עמדה בלב חקירתו בידי רשויות הביטחון הישראליות האפשרות שסודות אלו נחשפו בפני האויב.
תחילה סירב טננבוים לשתף פעולה בחקירתו — ככל הנראה, מחשש שיעמוד לדין על שורת העבירות שביצע (קשירת קשר להברחת סמים, שימוש בדרכון מזויף ועוד).
בסיוע עורכי דינו אלי זהר ורועי בלכר, הוא ניצל את מאמציה של מערכת הביטחון לברר את היקף הנזק המודיעיני, והשיג את הסכמת רשויות התביעה שלא להעמידו לדין, בתמורה לשיתוף פעולה בשקיפות מלאה (אלא אם יתברר כי יצא במטרה למסור מידע צבאי).
בחקירתו דיווח כי לא מסר לחוטפיו כל מידע בעל ערך מודיעיני.
טננבוים עצמו הכחיש את המידע, וממילא לא נשפט לאור עסקת הטיעון שהקנתה לו חסינות; עם זאת, בעדותו הודה כי גנב מן השותף מאות אלפי שקלים.
זוגתו לשעבר, ריימונדה פישר, העידה אף היא במשפט, ודיווחה על עבירות נוספות אותן ביצע טננבוים, לכאורה.
בשל העבירות החמורות ונושאות הקלון שטננבוים הודה בביצוען, המליץ הפרקליט הצבאי הראשי על הורדתו מדרגת אלוף-משנה לדרגת טוראי.
ועדה צבאית מיוחדת קיבלה את ההמלצה, וטננבוים אכן הורד בדרגה.
בתקופה בה היה טננבוים חטוף רווחו בישראל שמועות והערכות לפיהן הוא עוּנה בידי חוטפיו, ידיעה שגררה שמועות והאשמות כאילו שיתף פעולה עם חוטפיו.
לאחר שחרורו הוברר כי לא עונה.
ביקורת נוספת הופנתה כלפי המדינה — עוד במהלך מאסרו של טננבוים, על המאמץ שהושקע בשחרורו, ונראה לישראלים רבים לא־ראוי לאור השמועות על עסקיו המפוקפקים.
לאחר שחרורו, נמתחה ביקורת גם על מערכת הביטחון, שהפעילה את עובייד, אך לא זיהתה שמדובר באדם שפעולתו מהווה סיכון ביטחוני, ושהיה למעשה סוכן כפול.
ב-2005 פרסם מבקר המדינה אליעזר גולדברג דו"ח מיוחד על פרשת טננבוים, ובו ביקר בחריפות גורמים ביטחוניים שלא מסרו לצה"ל פרטי מידע שהאירו את פעילותו של טננבוים באור שלילי — למרות המידע הרגיש שאליו נחשף.
עם זאת, מבקר המדינה לא מצא פגמים בתהליך קבלת ההחלטות שקדם להחזרתו של טננבוים לישראל.
ב-2004 חשף העיתון "מעריב" כי חותנו לשעבר של טננבוים, שמעון כהן, היה שותפו לעסקים של אריאל שרון בשנות השבעים, ובין היתר עסק בשיווק התוצרת החקלאית של חוות השקמים.
"מעריב" העלה שאלות קשות על יכולתו של ראש הממשלה להפריד בין מה שהצטייר כהיכרות משפחתית ובין עסקת שבויים בעלת משמעויות לאומיות, ואולם שרון טען שלא ידע על הקשר עם המשפחה בעת העסקה.
בשנת 2006 ניסו הבמאי יעוד לבנון והסופר אריה קרישק להפיק סרט על הפרשה, בשיתוף טננבוים, בהפקת yes.
צולמו שעות רבות בדירת המסתור של טננבוים ואולם עקב התערבות המוסד - ההפקה נבלמה ולא יצאה אל הפועל.
חייו של טננבוים לאחר חזרתו מהשבי
זמן מה לאחר חזרתו מהשבי, החל טננבוים לעבוד כנהג מונית.
ב-2016 פורסם שטננבוים נתפס נוהג במונית עם רישיון שלא בתוקף 5 שנים.
הוא הורשע באי־הגשת דו"חות שנתיים לפקיד השומה, ונגזרו עליו 6 חודשי עבודות שירות וקנס של 7,500 ש"ח.
בספטמבר 2018 שוב נתפס נוהג בפסילת רישיון וללא ביטוח ונידון לשמונה חודשי מאסר.
ביוני 2022 שקע בחובות של 220 אלף שקל, ולאחר שפנה לממונה על הליכי חדלות פירעון מונה לו נאמן ליישום הליכי חדלות פירעון.
פרשת לזרוביץ-קירז'נר היא פרשת חטיפה ורצח של משפחה יהודית בידי כנופיה ערבית בהנהגתו של יוסוף אבו דורה שאירעה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
הפרשה באה לקיצה ב-1963 עם גילוי שרידי גופות הנרצחים ביער עין חוד, על ידי חוקר המשטרה שלמה בן אלקנה, והבאתם לקבר ישראל.
בליל 16–17 באוגוסט 1938 התקיפו כ-200 מאנשי הכנופיה את מחנה המעצר הסמוך עתלית, בו כלאו הבריטים את אנשי הכנופיות הערביות והעבידו אותם בפרך.
מטרת התוקפים הייתה לשחרר את אסירי המחנה.
הם התקדמו לעבר המחנה בקבוצות קטנות ממספר עברים.
התוקפים התגברו על מספר זקיפים ונטלו את נשקם.
אחדים מן התוקפים הגיעו לבית בשולי המחנה שבו התגוררו קצין המשטרה היהודי , סגן מפקד המחנה, ובני משפחתו.
התוקפים הפתיעו את בני הבית בשנתם ושבו את ששת האנשים שהיו בו: משה לזרוביץ, אשתו ברוריה, שלושת ילדיהם, חגי בן שנתיים וחצי, יפרח בן 8 ורחל בת 12, ואחי האשה, אליהו קירז'נר, עובד מפעלי המלח בעתלית.
אחד משומרי המחנה הערבים נלקח אף הוא בשבי, אך שוחרר למחרת בבוקר ושב למחנה.
בשלב זה התקדמו התוקפים עד למרחק של כ-50 מטר משערי הכלא.
השוטרים הבריטים שהיו במחנה פתחו לעברם באש ממקלעי "לואיס".
התוקפים ניתקו את קווי הטלפון מן המחנה, אך האש הנותבת שירו המותקפים הובחנה על ידי תחנות המשטרה שבסביבה ולמקום הוחשה תגבורת של המשטרה ושל חיילי הרגימנט המלכותי של מערב קנט, שהיו מוצבים בסביבה.
התגבורת הניסה את התוקפים בדיוק בעת שתחמושתם של שומרי המחנה עמדה לאזול.
קצין בריטי וסוהר ערבי נפצעו בקרב.
בבוקר שלמחרת פתחו הבריטים בחיפושים נמרצים אחר החטופים, כשהם נעזרים בכלבי גישוש ומטוס שחג מעל.
נמצאו סימני דם שגרמו להשערה כי חלק מן התוקפים נפצעו.
העקבות הוליכו לכיוון הר הכרמל.
הסביבה ההררית הקשתה על המעקב והמחפשים שבו על עקבותיהם.
בשבת, 20 באוגוסט 1938, הבחינו שומרי קיבוץ משמר העמק בחמש דמויות, שני מבוגרים ושלושה ילדים, מתקרבים לקיבוץ.
בהמשך התנתקו המבוגרים מן הילדים והילדים המשיכו ללכת לעבר שער הקיבוץ.
הילדים הגיעו לשער וסיפרו כי הם ילדיהם של בני הזוג לזרוביץ.
הם נראו רעננים ולא ניכרו בהם סימני סבל וכאב.
כשנשאלו למקום המצא הוריהם, השיבו כי אינם יודעים דבר על כך.
רחל, המבוגרת משלושתם, סיפרה כי לאחר שנחטפו, הם צעדו כשעיניהם מכוסות, ולאחר מכן הובלו על גבי סוס והיו כל אותו הזמן בקרב שוביהם הערבים, שהאכילו אותם וטיפלו בהם היטב.
בבוקר יום שחרורם, הם נלקחו לשדה במקום שלא היה מוכר להם.
שני הערבים שליוו אותם הורו להם להסיר את הכיסוי מעיניהם ולהמשיך לצעוד לעבר קיבוץ משמר העמק.
שני הערבים אמרו לילדים "שלום" והמשיכו לצפות בהם עד שהגיעו בשלום לשער הקיבוץ.
רחל, הגדולה שבילדים, נשאה עמה שטר של לירה ארץ ישראלית אחת ומעטפה, שמסרו לה שוביה.
במכתבים שבמעטפה, שנכתבו בערבית באותיות עבריות, שאחד היה ממוען לעיתון "דבר" והשני לעיתון "הבוקר" נאמר:
בדיעבד, התברר כי החוטפים הוציאו את שלושת המבוגרים להורג והסתירו את גופותיהם.
מקום קבורתם נותר בגדר תעלומה במשך 25 שנה.
משה לזרוביץ היה בן 40 בהירצחו.
יליד פתח תקווה שאחרי כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים הצטרף למשטרה ובה הגיע לדרגת קצין.
בשירותו רכש גם את חיבת הערבים ואלה כינוהו "שייח מוסא".
ביולי 1963, בעקבות פרסום הפרשה על ידי העיתונאי אהרן אבן-חן ב"מעריב" החלה חקירתו של שלמה בן אלקנה, חוקר משטרה בעל ניסיון בפיענוח פרשיות מימי היישוב ומומחה לגילוי נעדרים, והתגלה הבור בכרמל ליד עין חוד שבו הוסתרו הגופות ועצמות הנרצחים.
הגופות זוהו באמצעות כפתורי בגדי האישה והנרצחים הובאו לקבורה בקבר אחים בראשון לציון.
הבן הצעיר חגי, נהרג שנתיים אחרי החטיפה בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב.
שרידי המחנה נמצאים מעל תחנת הדלק בצומת אורן.
במקום יש שני שלטי הנצחה ובהם צילום המשפחה ותיאור הפרשה.
בשנות האלפיים, נותרו מהמחנה יסודות מבנים, בריכה ושני מגדלי שמירה.
1986 - שלמה בן אלקנה העלה את הפרשה וגילוי העצמות על הכתב בספרו "סיפורה של חקירה".
2006 - הפרשה הונצחה ביצירת אמנות של אמנית הכפתורים והחוקרת רחלי רוגל שחשפה את הפרשה בתערוכות בארץ, באירופה ובארצות הברית.
2012 - הספר "מאורעות 1936-1939 פרשת ליזרוביץ קירז'נר הוכן ממצגת ב"בנתיבי העפלה" בעתלית.
2015 - יצא הסרט "צדיק כתמר יפרח" בבימויה של שושי בן חמו ובהפקתו של יואל אמסטר המספר את סיפורו של יפרח לזרוביץ ומשפחתו ומנציח את סיפור המעשה.
2021 - יצא הסרט "פרשת ליזרוביץ': תעלומה ופתרונה" של בית מורשת משטרת ישראל מוקדש לפרשה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ברומניה, יון בוגזה (ברומנית: Ion Bogza), סגן במילואים בצבא רומניה, נעצר ונשפט באשמת העברת סיוע כספי ליהודים רומנים שהוגלו למוגילב-פודולסקי בטרנסניסטריה.
בשנת 1940 אילצה ברית המועצות את ממשלת רומניה להוציא את המנהל והצבא שלה מחבלי בסרביה וצפון בוקובינה.
לפני יציאתם ניהלו הרומנים מדיניות אנטישמית, שנועדה לשדוד את רכוש יהודי רומניה, לסלק אותם ממקומות עבודתם, להציק להם ולגרום לכך שיהגרו מרומניה.
לצבא הרומני, הנסוג מפני הצבא הסובייטי, ניתנו הוראות לסייע לאזרחים מקומיים שירצו לנוס מפני הסובייטים, אך לא ליהודים.
לכן יהודים מקומיים רבים ביטאו את שמחתם עם יציאת הרומנים וכניסת הצבא הסובייטי.
כעבור שנה פלשו הרומנים, יחד עם גרמניה הנאצית, לשטחי ברית המועצות וכבשו בחזרה את בסרביה וצפון בוקובינה.
השלטון הרומני, בהנהגת יון אנטונסקו, החליט לגרש את כל יהודי בסרביה ובוקובינה לטרנסניסטריה.
הגירוש בוצע באכזריות רבה, תוך רציחתם של רבים ושדידת כל רכושם של היהודים המגורשים.
על פי דו"ח משטרתי מ-28 במרץ 1942 ידוע שב-20 במרץ 1942 שוטר ממחלקת החקירות של משטרת יאשי קיבל הודעה מבעל התפקיד האחראי בהנהלת מסילות הרכבת, שברכבת לדורוחוי נמצא תיק ובו 41 מעטפות עם כספים המיועדים ליהודים במוגילב-פודולסקי.
התיק נמסר למחלקת האבדות של תחנת הרכבת ומשם נלקח על ידי יון בוגזה, סגן במילואים ומפקח משטרה לשעבר, במטרה להעבירו לתעודתו.
השוטר שקיבל את ההודעה, הבין שבעל התיק מעביר כספים ליהודים שהוגלו למוגילב-פודולסקי, איתר אותו ועקב אחריו עד לבית מלון "דסקלסקו" (Dăscălescu).
הידיעה הועברה למפקדת המשטרה וזאת יזמה פשיטה על המלון, במהלכה נעצר יון בוגזה כשברשותו מכתבים אותם ניסה להשמיד כשנעצר, וכן סכום של קרוב ל-363,500 לאי.
הקצין הועמד למשפט בפני בית דין צבאי של הקורפוס השלישי, כשהמכתבים והכסף מוגשים כראיות במשפטו.
תוצאות המשפט וגורלו של יון בוגזה לא נודעו.
המגורשים הרבים (כמאתיים אלף בני אדם) קובצו בטרנסניסטריה, חבל ארץ עני ומוזנח במערב אוקראינה שכבשו הנאצים, שנמסר לרומנים במסגרת הסכמי טירספול וטיגינה; החבל נועד לשמש כארץ גזרה ליהודים: ללא אמצעי מחייה, ללא מקומות מגורים ראויים וללא כסות לגופם בחורף הקשה של 1941 בטרנסניסטריה.
רבים מתו בצעדות המוות תוך כדי מסע הגירוש, ובהמשך מתו במחנות בהמוניהם ממחלות והיעדר מים ומזון בסיסי.
היו מקרים מתועדים בהם אסירים ניזונו מגופות של מתים.
חלק מיהודי דורוחוי וסביבתה גורשו למוגילב-פודולסקי, שם האוכלוסייה היהודית מנתה יותר ממחצית תושבי העיר, והשלטונות הנאציים הקימו גטו סגור ממנו נשלחו בקביעות יהודים אל מותם במחנות השמדה.
בדורוחוי, שלא הייתה חלק מבסרביה, אלא מרומניה גופא, צופפו לפני המלחמה כ-12,000 יהודים, חלקם בני העיר וחלקם מגורשים מהיישובים הקטנים שבסביבה; בנובמבר 1941 גורשו 9,864 מהם אל מוגילב-פודולסקי וביוני 1942 גורשו עוד 450. 4,534 מסך כל מגורשי דורוחוי וסביבתה נרצחו בטרנסניסטריה.
בדצמבר 1943, ככל שהסובייטים החלו להתקרב לנהר הבוג, השלטונות הרומניים הכריזו שיהודי דורוחוי הוגלו בטעות, כי לא היו חלק מיהדות בסרביה, אלא מרומניה גופא, ואז 5,600 מהם הושבו לטריטוריה הרומנית.
יתר יהודי רומניה, שגורלם היה פחות מר, ניסו בדרכים שונות לסייע למגורשים, אך השלטונות אסרו תחילה כל הגשת סיוע והענישו בחומרה ניסיונות כאלה.
ההערכות הן שהכספים שנשא יון בוגזה נשלחו על ידי בני משפחתם של הגולים שנשארו בדורוחוי, על מנת לסייע למגורשים לשרוד.
הרב הראשי של יהדות רומניה, אלכסנדרו שפרן, פנה אל המלכה האם, אלנה, נסיכת יוון ומלכת רומניה וביקש את עזרתה בקבלת רשות להגיש סיוע ליהודים המגורשים.
המלכה פנתה למיכאי אנטונסקו, שר החוץ הרומני, אך האישור הסופי ניתן על ידי הגנרל יון אנטונסקו, "מנהיג" רומניה בזמן מלחמת העולם (שניהם נשפטו לימים והוצאו להורג על שיתוף פעולה עם האויב הנאצי, ורצח עם).
הוועד היהודי האוטונומי לסיוע, שהוקם על ידי פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה לאחר מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט למתן סיוע לקורבנות אותו פוגרום בינואר 1941, הוסמך להמשיך בפעילות ולהגיש סיוע גם למגורשים.
במכתב שנשלח למושל טרנסניסטריה פורטו התנאים בהן תאופשר הגשת העזרה: הכסף יופקד בחשבון של מושל טרנסניסטריה בבנק הלאומי הרומני בבוקרשט, במטבע מקומי, לפי שער החלפה מאוד מקפח (בטרנסניסטריה השתמשו במטבע גרמני), מרק אחד תמורת 60 לאי.
הרב שפרן ארגן מסע הסברה בין הקהילות היהודיות ברחבי רומניה, במטרה לגייס תרומות מהיהודים להקלה על אחיהם המורעבים ומעונים למוות בטרנסניסטריה, למרות שמצב כולם התדרדר במהירות, גם הם נרדפו והוטלו עליהם גזרות רבות.
כדי לדעת מה הצרכים הדחופים ובמה נדרש לסייע לאסירי המחנות בטרנסניסטריה, ביקשו יהודי רומניה לאפשר למשלחת שלהם לצאת לשם.
האישור עוכב חודשים רבים בגלל התנגדות המושל הצבאי של החבל - גאורגה אלקסיאן (שהוצא אף הוא להורג ביחד עם 2 האישים דלעיל ועם ראש הז'נדרמריה, כפושעי מלחמה).
המשלחת יצאה לבסוף רק כעבור שנה, בין 31 בדצמבר 1942 ל-16 בינואר 1943. המשלחת נוכחה במצב הנורא בו חיו 72,214 שורדים יהודים, ומצאה שם כחמשת אלפים ילדים יתומים משני הוריהם החיים בתנאי תת-תזונה איומים, ללא נעליים ובלי מחסה מפני הקור, לבושים בקרעי בגדים.
מששבה המשלחת הוחל לגייס במרץ ולשלוח עוד עזרה.
בדו"ח מ-19 בנובמבר 1943 מפורט שעד אותו מועד נשלחו לטרנסניסטריה קרוב לשמונים מיליון לאי לשיפור התנאים בבתי תמחוי, בתי יתומים ובתי זקנים.
יחד עם זה תרמו יהודי רומניה עוד שלושים מיליון לאי למצרכי מזון עבור בתי התמחוי.
כן נאספו מהקהילות בגדים משומשים, הנעלה ושמיכות בערך של כמאתיים מיליון לאי לאסירי טרנסניסטריה, ובנוסף להם נשלחו גם תרופות בשווי 14,458,372 לאי.
הסכום הכולל של הסיוע עד לאותו יום היה 508.969.516 והמשלוחים נמשכו גם לאחר מכן, עד מרץ 1944, כשחזית הקרבות הגיעה לטרנסניסטריה.
במקביל לסיוע הכללי, הועברו ליהודי טרנסניסטריה סכומי כסף נוספים, שנאספו בכל מיני דרכים-לא-דרכים, ובחלקם נשלחו בצורה לא חוקית על ידי שליחים כדוגמת יון בוגזה.
ועדה אד הוק שכללה, בין היתר, את מישו בנבניסטי, ז'אק רוזנצוויג, ישראל לבנון, יצחק ארצי ואחרים, הצליחה להעביר מכספי קרן ההצלה והעזרה שנוצרה ממגבית תרומות שגויסו בארץ ישראל.
המקרה של יון בוגזה לא היה יחיד מסוגו - עורך הדין פנאיט פנאיטסקו מדורוחוי, שהיה קצין במילואים, העביר אף הוא כספים ותרופות ליהודי דורוחוי שהגיעו ממוגילב-פודולסקי, כשהוא נעזר במורה נאיה נמציאנו.
כך פעלו גם סגן-משנה ולאד באיקו ופטרו מורארו, כשהאחרון שילם על כך ביוקר, משום שהלשינו עליו כשחזר, נשפט ונידון למאסר.
קולונל אלכסנדרו מרינו נסע לגטו מוגילב-פודולסקי ביוזמתו וחילק שם מכספו הפרטי ליהודים שהכיר וגם לכאלה שלא הכיר.
לי זיתוני (25 באפריל 1986 – 16 בספטמבר 2011) הייתה צעירה ישראלית שנדרסה למוות ב-16 בספטמבר 2011, בתאונת פגע וברח, בעת שחצתה את צומת הרחובות ויצמן-פנקס בתל אביב בדרכה לעבודתה כמדריכת פילאטיס.
הדורסים, שני יהודים אזרחי צרפת, קלוד-איזק חייט ואריק רוביק, ששהו בארץ בחופשה ולעסקיהם הפרטיים, נמלטו מזירת התאונה מיד לאחר התרחשותה וטסו חזרה לצרפת, כדי להתחמק מהעמדה לדין פלילי על מעשיהם.
בעודם בצרפת הודה חייט בדריסתה של זיתוני, הביע על כך צער וציין כי אינו מעוניין לחזור לישראל.
עורכי דינו של רוביק מסרו שהשניים מסרבים משום שהם חוששים שבישראל יקבלו עונש כבד מאוד.
הניסיון של הרשויות בישראל להביא להסגרתם לישראל נכשל, משום שבהתאם לחוק ההסגרה הצרפתי, צרפת לא מסגירה אזרחים צרפתים למדינות שאינן חברות באיחוד האירופי.
לאחר שמשפחתה של זיתוני הגישה תלונה במשטרת צרפת, נשפטו חייט ורוביק בצרפת ונדונו למאסר ולקנס.
ביום חמישי בלילה התקיימה בנתניה פגישה בין צ'רלי אבוטבול, איש עם עבר פלילי, לשני תיירים יהודים מצרפת - איש עסקים בן 38 בשם אריק רוביק שנהג לבלות לעיתים קרובות בישראל, וקלוד-איזק חייט בן ה-40, שכנו וחברו הקרוב של רוביק.
השניים נמלטו לישראל מצרפת לאחר שנחשדו במעורבות בפרשת "עוקץ המאה".
מטרת הפגישה הייתה הסדרת חוב כספי גדול למדי שהיה להם לאבוטבול.
לאחר הפגישה נכנסו חייט ורוביק לרכב ה-BMW השחור של רוביק ונסעו דרומה.
בשעה 5:00 לפנות בוקר עצרו במועדון חשפנות ברמת גן ושילמו לבעל המועדון על מנת שיפתח את המועדון שכבר היה סגור ויארגן עבורם הופעה פרטית.
לדברי מנהל המועדון השניים שהו במקום במשך כ-20 דקות במהלכן שתו כמות גדולה של אלכוהול.
ב-6:30 בבוקר עזבו חייט ורוביק את המועדון, נכנסו למכוניתם והחלו לנסוע בפראות ברחובות תל אביב.
בעקבות כך החלו להגיע למוקד המשטרה תלונות על כך שמכונית BMW משתוללת באזור.
ניידת המשטרה שנשלחה למקום לא הצליחה לאתר את הרכב.
בשעות הבוקר של 16 בספטמבר 2011 הייתה לי זיתוני בדרכה לחדר הכושר שבו הייתה אמורה להעביר שיעור.
בשעה 6:45, בעת שחצתה את צומת הרחובות ויצמן-פנקס בתל אביב, פגע בה רכב ספורט שחור מסוג BMW ובו חייט ורוביק.
בשל עוצמת המכה הגבוהה נזרקה זיתוני לנתיב הנגדי, שם פגעה ברכב אחר והיא נהרגה.
רוביק וחייט לא התעכבו להושיט יד או להזעיק עזרה, אלא נמלטו במהירות רבה ברכבם מזירת התאונה כשהם מתעלמים מרמזורים אדומים שהיו בדרכם.
השניים הסתירו את הרכב, שניכרו בו סימני הפגיעה, בחניון של הבניין שבו גר רוביק בתל אביב.
מספר שעות לאחר מכן, בעת שזהות הדורסים עדיין לא הייתה ידועה, הצליחו השניים להימלט מישראל יחד עם נשותיהם וחלק מילדיהם.
איתור הדורסים והפעילות להעמדתם לדין
לאחר התאונה החלו כוחות המשטרה, חבריה ובני משפחתה של זיתוני לערוך חיפושים ברחבי ישראל אחר מכונית ה-BMW השחורה, ולבסוף לאחר שהגיע דיווח משומר שעובד בבניין סמוך על רכב דומה שראה בכניסה ל"רובע לב העיר" הצליחו לגלות כי הרכב היה שייך לאריק רוביק.
כשהגיעו לדירתו גילו כי היא ריקה וכי רוביק הספיק לברוח לצרפת יחד עם קלוד-איזק חייט.
חוקרי המשטרה קבעו כי בטרם התאונה שתו רוביק וחייט משקאות אלכוהוליים באזור תל אביב ורמת גן, ועזבו לבסוף את הפאב בסביבות 6:00 בבוקר, כאשר זמן קצר לאחר מכן דרסו את זיתוני.
כמו כן לא הצליחו לקבוע מי נהג ברכב בעת שזיתוני נדרסה.
בעקבות כך, ביקשה משטרת ישראל מהאינטרפול סיוע בהסגרתם של רוביק וחייט לישראל, ובהמשך הוצא צו מעצר בינלאומי נגד השניים.
בראיון טלפוני לחדשות ערוץ 10 שהתקיים ב-22 בספטמבר 2011, אמר חייט: כמו כן אמר חייט:
ב-23 באוקטובר 2011 ציינו חייט ורוביק כי שוחחו עם עורך דין ישראלי המתמחה בתאונות הדרכים, וביקשו שיבדוק את האפשרויות שלהם לעסקת טיעון או לקבלת גזר דין מסוים.
בדצמבר 2011 הצהירו חייט ורוביק כי הם לא מתכוונים לחזור לישראל להישפט, וכי הם נחושים להישאר בצרפת.
כמו כן, אחד מעורכי הדין שלהם ציין כי ייתכן שהרשויות בישראל יאפשרו למשפט להתקיים בצרפת, אף על פי שעדיין ישנו "מאבק כוחות" בין הרשויות של שתי המדינות.
החשוד נתפס בצרפת בגין עבירת מהירות
בסוף דצמבר 2011, מעל לחודשיים לאחר תאונת הפגע וברח בישראל, נתפס חייט בצרפת כשהוא נוהג במהירות של 156 קמ"ש, ושוחרר מיד לאחר ששילם את הקנס על מהירותו המופרזת.
רועי פלד, שהיה בן זוגה של זיתוני אמר בתגובה:
שיתוף הפעולה בין ישראל לצרפת
כיומיים לאחר תאונת הפגע וברח הצהיר משרד פרקליטות המדינה כי הרשויות בישראל נמצאות בקשר עם הרשויות בצרפת בנוגע ללי זיתוני והתיירים הצרפתים המעורבים בתאונה.
אף על פי כן, משום שאין הסכם הסגרה בין ישראל וצרפת, החוק הצרפתי מקשה במידה רבה על הסגרתם של חייט ורוביק לישראל, אלא אם כן הם יסכימו מרצון לעשות כן.
לדברי התובע הצרפתי במקרה, אם השניים יורשעו בצרפת, הם יעמדו בפני עונש מאסר מינימלי בעל תקופה מקסימלית של 10 שנות מאסר לעומת תקופה של 14 שנים אותה הם צפויים לקבל אם יישפטו בישראל.
ב-21 בספטמבר 2011 פגש שגריר צרפת בישראל, כריסטוף ביגו, את משפחתה של זיתוני, שדרשה שיפעל להסגרתם של רוביק וחייט לישראל.
ביגו ציין בתגובה כי צרפת תעשה מאמץ להביא את השניים לישראל.
ביגו ציין גם כי ישנו שיתוף פעולה הדוק בין גורמי אכיפת החוק בישראל ובצרפת, וכי ישראל וצרפת מחויבת להביא את החשודים לדין.
באוקטובר 2011 מינתה צרפת שופט חוקר לבקשת מדינת ישראל והמשפחה.
בסוף דצמבר 2011 כתבה קרלה ברוני, אשתו של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, מכתב אישי לאמה של זיתוני שבו היא הביעה את תנחומיה על מותה של זיתוני.
בינואר 2012, במהלך ישיבת הבהרה מיוחדת שנערכה בנושא בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות שבכנסת, הצהיר השגריר ביגו כי אין סיכוי רב שרוביק וחייט יוסגרו לישראל מצרפת.
פעילות עמותת "צדק בשבילי - Justice For Lee" להסגרת הדורסים למשפט בישראל
רועי פלד, מי שהיה בן זוגה של זיתוני, הקים את עמותת "צדק בשבילי - Justice For Lee" כדי למצות את הדין עם דורסיה של לי זיתוני, לסייע למשפחות נפגעי תאונות הפגע וברח, אך גם על מנת למנוע מקרים דומים בעתיד.
במהלך יולי 2012, לאחר שבקשת הסגרתם של חייט ורוביק לישראל נדחתה, משפחתה של זיתוני הגישה תלונה בצרפת נגד השניים.
העיתון הצרפתי לה פיגארו הקדיש את כותרת העמוד הראשי שלו לסיפור, והסביר כי שני החשודים נהנים מפרצה משפטית אשר מאפשרת להם להיות חופשיים בצרפת - השלטונות הצרפתיים לא יכולים לפעול ללא תלונה, בעוד שהרשויות בישראל לא יכולות לפעול מבלי שהחשודים יוסגרו לישראל.
על פי העיתון, בעקבות הצעד של משפחתה של זיתוני יישפטו רוביק וחייט בצרפת.
ב-11 ביולי 2012 הורה בית המשפט בצרפת לחקור את חייט ורוביק בחשד להריגה בנסיבות מחמירות.
ב-3 בדצמבר 2014 גזר בית משפט בפריז חמש שנות מאסר על רוביק ו-15 חודשי מאסר על חייט, ללא זכות לשחרור מוקדם.
בנוסף הוטל עליהם קנס, ורישיונות הנהיגה שלהם נשללו לצמיתות.
במאי 2016, שוחרר רוביק על ידי שופט בעסקת טיעון שחתם ובטענת התנהגות טובה, וכי נולד לו ילד.
ביולי 2016 נתפס רוביק כשהוא נוהג בגילופין, בעת עיכובו תקף שוטר ובכך הפר את תנאי השחרור שלו ושב לבית הסוהר עד 2019.
פרשת לילהאמר הייתה פרשה שאירעה בעיר לילהאמר שבנורווגיה ב-21 ביולי 1973 במסגרת "מבצע זעם האל", כאשר סוכנים של "המוסד" הרגו צעיר מרוקאי בשם אחמד בושיקי, לאחר שחלקם סברו בטעות כי הוא עלי חסן סלאמה, מראשי ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
חלק מחברי הצוות שביצע את ההריגה נלכדו בידי הנורווגים, וחלקם נדונו למאסר.
בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בספטמבר 1972, הורתה ראש הממשלה, גולדה מאיר, ל"מוסד" לחסל את כל ראשי ארגון "ספטמבר השחור" שהיו מעורבים בתכנון הטבח.
כך בחודשים שלאחר הטבח במינכן נהרגו בדרכים שונות כמה מראשי ארגוני הטרור הפלסטיניים שחיו באירופה.
באפריל 1973 נערך מבצע אביב נעורים, ובו הרג צה"ל שלושה מראשי אש"ף בביירות.
בין היתר נערך מצוד אחר עלי חסן סלאמה, שתואר כראש ארגון "ספטמבר השחור", אולם אף על פי שהושקע מאמץ רב באיתורו, הוא הצליח במשך שנה שלמה לחמוק מן "המוסד".
ביולי 1973 דיווחה סוכנת של המוסד שהושתלה במשרדי הליגה הערבית בז'נבה שעלי חסן סלאמה מתעתד לטוס לאחת ממדינות סקנדינביה.
במוסד פירשו כי מטרת הנסיעה היא ביצוע פיגוע נקמה על הרג אחד מראשי אש"ף בפריז, וחיברו ידיעה זו לשתי פיסות מידע נוספות - האחת, ידיעה שעלי חסן סלאמה ביקר בעיר אולם שבגרמניה וגייס תומכים למשימה, והשנייה, ידיעה לפיה בלדר ספטמבר השחור רכש כרטיס טיסה מז'נבה לקופנהגן.
מייק הררי, ראש היחידה המבצעית קיסריה, סבר כי יוכל לעקוב אחר הבלדר כמאל בנאמנה, להגיע דרכו לעלי חסן סלאמה ולהתנקש בו.
בעקבות טעות בפירוש של ידיעה זו החל המבצע, שנודע לימים כפרשת לילהאמר.
סוכני המוסד שנלכדו בפעולה זו הם:
סילביה רפאל (תחת שם הכיסוי פטרישיה רוקסברג).
אברהם גמר (תחת הכיסוי של אזרח בריטי בשם לסלי אורבאום).
דן ארבל (תחת השם דן ארט).
מריאן גלדניקוף, סוכנת זוטרה ללא ניסיון קודם, שנשלפה כמה ימים לפני כן מעבודתה האזרחית כמהנדסת מחשבים והובאה כמתורגמנית, בשל שליטתה בשפות סקנדינביות.
ביולי 1973 התקבל מידע כי סלאמה שוהה בנורווגיה ומתכנן פיגועים נגד ישראל.
המעקבים אחריו הובילו לעיר לילהאמר.
צוות המוסד עקב אחרי בלדר של ארגון ספטמבר השחור, אשר יצא מהמטה הראשי של הארגון בז'נבה אל עיירת נופש קטנה בנורווגיה בשם לילהאמר, השוכנת כ-165 ק"מ צפונית לאוסלו.
בלילהאמר נפגש אותו בכיר ומסר ניירות לאחמד בושיקי, אשר זוהה בטעות כעלי חסן סלאמה, ראש ארגון "ספטמבר השחור".
מיד עם קבלת המידע הגיעו לעיירה אנשי יחידת קיסריה, שעליה הוטלה המשימה להרוג את סלאמה.
על פי עיתוני נורווגיה, גם ראש המוסד צבי זמיר הגיע לעיירה כדי לפקד על הפעולה.
בספר לילהאמר - תיק פתוח נטען כי המידע שהתניע את המבצע נבע ממרגלת ששתל "המוסד" במשרדי הליגה הערבית בז'נבה.
המרגלת, ד"ר אמינה אל-מופתי (ובשמה בישראל ד"ר רות ניסנוב, רופאה בתל השומר), העבירה מידע ראשוני לפיו שמעה במשרד כי עלי חסן סלאמה אמור לטוס לז'נבה.
הידיעה, שהתבססה על שמועה, הועברה למחלקת המודיעין וקיבלה סיווג גבוה.
על פי הספר "לילהאמר - תיק פתוח" החליט מפקד הפעולה להורות על ביצוע ההתנקשות, אף על פי שארבעה מצוות הלוחמים התריעו כי האיש שאחריו הם עוקבים הוא ככל הנראה מקומי, כלל אינו דומה לעלי חסן סלאמה, ודובר את השפה המקומית.
ב-21 ביולי, כשירד מאוטובוס סמוך לביתו בשעת ערב עם אשתו הנורווגית שהייתה בהיריון, לאחר שביקרו בקולנוע, ניגשו אליו שני גברים, ירו בו 14 כדורים מטווח קצר, ונמלטו.
צוות המתנקשים יצא מיד מהמדינה, בהם מייק הררי, שהיה מפקד החוליה.
בספר לילהאמר - תיק פתוח מתוארת פגישה שנערכה יום לאחר הרצח ביום ראשון, בה נפגש מייק הררי עם צבי זמיר בבית קפה באוסלו מבלי שידעו שהמבצע נכשל, ורק לאחר שהבינו שאברהם גמר וסילביה רפאל נעצרו, עלה זמיר על המטוס הראשון ולמעשה נמלט ממעצר המשטרה הנורווגית בעור שיניו.
בפועל, בפגישה בבית הקפה נכחו שני לוחמים נוספים כשאחד מהם ביצע את הירי באחמד בושיקי, כך שפרסום זה סותר את הפרסומים לפיהם צוות המבצעים נמלט מנורווגיה עוד במוצאי שבת.
עדי ראייה מיהרו לעדכן את המשטרה על זהות אחד מכלי הרכב שהיו מעורבים בפעולה, ולמחרת, כאשר באו סוכנים להחזיר את המכונית השכורה לסוכנות ההשכרה, הם נעצרו על ידי שוטרים שהמתינו להם במקום.
לאחר מעצרם, התברר להם שהם טעו בזיהוי והרגו אדם אחר, צעיר מרוקאי בשם אחמד בושיקי, אחיו של צ'יקו בושיקי מלהקת ג'יפסי קינגס, שהתגורר בעיירה ועבד כמלצר באחת ממסעדותיה.
לאחר כמה ימים, ועל סמך מידע שקיבלו מהעצורים, פשטה המשטרה הנורווגית על ביתו של קצין הביטחון של השגרירות הישראלית באוסלו, יגאל אייל, ועצרה עוד שניים בחשד למעורבות ברצח.
בסך הכול היו בידי המשטרה שישה חשודים, בהם אברהם גמר, דן ארבל וסילביה רפאל.
תחילה העצורים לא שיתפו פעולה עם המשטרה, לא גילו שהם סוכני מוסד, ואמרו שהם פעלו באופן עצמאי כחלק מקבוצה פרו-ישראלית שבאה לסכל מזימה של "ספטמבר השחור".
המשטרה הנורווגית קישרה אותם ל"ליגה להגנה יהודית" של מאיר כהנא, מאחר שכהנא ארגן ב-19 בספטמבר 1972, מסיבת עיתונאים בבית סוקולוב בתל אביב, בה הודה שארגונו אחראי בניסיון להבריח נשק לאירופה לצורך פעולות נקם על טבח הספורטאים והכריז על הקמת "ארגון יהודי עולמי שיגיב בטרור נגד טרור".
לאחר שטענו שאין הם קשורים למוסד, סירבה המשטרה להתיר להם להיפגש עם נציג משגרירות ישראל.
ב-31 ביולי 1973 פרסם השבועון האמריקאי "טיים" ידיעה שהעצורים הם חלק מ"צוות ישראלי" שמאתר את רוצחי מינכן, שכבר הרג 13 ערבים באירופה, והפעולה בלילהאמר היא מקרה של טעות בזיהוי.
בימים לאחר מעצר החשודים התברר שהמודיעין למבצע נאסף בצורה רשלנית.
וייתכן שהמעקב אחרי עלי חסן סלאמה שהוביל ללילהאמר היה למעשה תרגיל הסחה.
מאחר שווילי ברנדט, קנצלר מערב גרמניה, שהה בעיירה בחופשת סקי, שירותי המודיעין וכוחות המשטרה הנורווגיים היו בכוננות לקראת בואו, ולכן יכלו לפעול במהירות ללכידת החשודים.
בריאיון לעיתון מעריב ב-2013 הודה צבי זמיר: ש"המודיעין שלנו לא היה טוב ...
המשפט עורר עניין רב בעולם, גרם מבוכה רבה לישראל ופגע ביוקרתו של "המוסד" כאשר נחשפו שיטותיו ודרכי פעולותיו.
המשפט נערך בפני בית דין מיוחד שהוקם לשם כך באוסלו, ועורכי דין נשכרו על ידי ישראל להגן על העצורים.
בית המשפט זיכה את מיכאל דורף, אך הרשיע את יתר החבורה וגזר עליהם עונשי מאסר שונים:
לאחר 22 חודשים שוחררו כל העצורים מכלאם.
בתחילת הפרשה שרר מתח בין ישראל לנורווגיה על רקע הפרשה וממשלת ישראל סירבה להודות בחלקה בפרשה, אך עם השנים השתפרו היחסים בין המדינות.
הפרשה זעזעה את ישראל כולה, ואת הצמרת הביטחונית בפרט.
התוצאה המידית של כישלון הפעולה הייתה החלטה של ראש הממשלה גולדה מאיר להורות על הפסקה מידית של הרדיפה אחר פעילי טרור פלסטינים באירופה.
מייק הררי, שהיה מפקד יחידת קיסריה שביצעה את הפעולה, הגיש את התפטרותו אך ראש "המוסד", צבי זמיר, וראש הממשלה מאיר סירבו לקבל את התפטרותו.
בנוסף התמודדו ב"מוסד" עם חשיפה של שיטות ודרכי פעולה בהן נקט במהלך אותה תקופה במרדפיו אחר בכירי המחבלים באירופה, עובדה שאילצה אותו לשנות את דרכיו.
המצוד אחר עלי חסן סלאמה חודש בשנת 1979 בהוראת ראש "המוסד", יצחק חופי, ובאישור ראש הממשלה, מנחם בגין.
סלאמה נהרג בביירות, ב-22 בינואר אותה שנה, באמצעות פיצוץ מכונית תופת בסמוך למכוניתו שחלפה ברחוב בדרכו לאירוע משפחתי.
בפיצוץ נהרגו גם ארבעה עוברי אורח וכן ארבעה שומרי ראשו של סלאמה.
פרשת לה ספציה אירעה בעיר הנמל, לה ספציה, שבצפון מערב איטליה באביב 1946. במהלך הפרשה ניסו הבריטים למנוע את הפלגתן של אוניות המעפילים דב הוז ואליהו גולומב.
בתגובה פתחו המעפילים בשביתת רעב שנמשכה כעשרה ימים.
בסופו של דבר התירו הבריטים את הפלגת האוניות לארץ ישראל, על חשבון מכסת הסרטיפיקטים.
כאשר אספו אנשי המוסד לעלייה ב' פליטים ניצולי השואה באירופה ורכשו אוניות והכינו אותן להפלגה, עקבו אחריהן אנשי מודיעין בריטים בסיוע מקומיים, בניסיון להפריע ככל האפשר את מפעל ההעפלה.
במסגרת זו הטילו הבריטים מצור על נמל לה ספציה ומנעו את ההפלגה של שתי האוניות.
עימות ראשון היה כאשר כוח בריטי חמוש עלה לספינות כדי לחפש מזון וציוד צבאי בריטים החשודים כגנובים.
הבריטים ניסו לקחת את המזון והציעו מזון חלופי, ונערכו לפנות את המעפילים למחנה מיוחד שהקימו לשם כך בחוף.
בתגובה, איימו המעפילים שינקטו במעשה ייאוש.
שביתת הרעב שבה פתחו, ואיומי התאבדות שהשמיעו, יצרו אהדה בינלאומית רחבה.
כך התפתחה 'פרשת לה-ספציה', שהפכה למאבק ממושך של כחודש על דעת הקהל בעולם.
מי שהנהיג את המעפילים היה יהודה ארזי, האחראי למבצע כולו מטעם המוסד לעלייה ב'.
איש "ההגנה" משה רבינוביץ' פיקד מן החוף על הפעולות השונות בארגון שתי האוניות ובהכנתן להפלגה מהנמל.
ב-7 באפריל 1946 פתחו המעפילים בשביתת רעב.
ב-10 באפריל הגיעו קצין בריטי ונציגים של הג'וינט והציעו למעפילים לעבור למחנה מעבר עד שתתקבל החלטה בעניינם.
המעפילים סרבו, אך הפסיקו את שביתת הרעב כאשר נציג משרד החוץ האיטלקי הסכים לשוחח עם המדינאים הבריטים ארנסט בווין וקלמנט אטלי.
במקביל, התנהל משא ומתן בין הסוכנות לממשלת בריטניה, ורפאל קנטוני, נשיא הקהילות היהודיות באיטליה, הפעיל קשריו בקרב חברי המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, ודרכם הגיע למפלגת הלייבור הבריטית שהייתה בשלטון.
כמו כן השפיע על ראשי הצי האיטלקי.
ב-17 באפריל הסתיים המשא ומתן, והבריטים התירו את עליית המעפילים באונייה "דב הוז" לארץ על חשבון מכסת הסרטיפיקטים הקבועה, וב-24 באפריל שוחררה גם "אליהו גולומב".
ב-19 במאי הגיעו שתי האוניות לנמל חיפה.
הן לוו בכניסתן על ידי שתי משחתות בריטיות.
הבריטים חקרו את מעפילי "אליהו גולומב".
ב-28 במאי הפליגה "דב הוז" חזרה לאיטליה עמוסה בדלק ובציוד נוסף.
פרשת לה ספציה נחרתה גם בזיכרונם של תושבי העיר.
באותה עת היה המצב הכלכלי באיטליה רע בעקבות המלחמה, ולמרות המחסור הכללי במזון, חלקו תושבי העיר את מזונם עם אלף הפליטים היהודים במשך שישה שבועות והפגינו עמם סולידריות.
כשהאניות עזבו את הנמל, נפרדה העיר מהן בנגינת תזמורת העיר ותזמורת מכבי האש.
עד היום מעניקה עירית לה ספציה פרס שנתי בשם "אקסודוס" לאנשים העוזרים למיעוטים, פעילים בחינוך לרב-תרבותיות ומתנדבים לפעילות בקהילה.
בקייץ 2019 הוסב שם מזח פליארי (Molo Pagliari) בנמל לה-ספציה לטיילת בשם "דרך הזיכרון" (Via della memoria), ובה צוינו שמותיהם של יהודה ארזי, מפקד המוסד לעליה ב' באיטליה ומפקד ספינת המעפילים ושם סגניתו ומחליפתו בהמשך בתפקיד באיטליה, עדה סרני.
כמו כן, במלאת 50 שנה לאירועי 1946 הוצבה בעיר לוחית זיכרון המציינת את תמיכת אנשי העיר במעפילים.
פרשת טוכאצ'בסקי היא פרשה בה הואשמה בבגידה קבוצת מפקדים בכירים של הצבא האדום.
ישיבת בית המשפט העליון התקיימה ב-11 ביוני 1937, כל שבעת הנאשמים נמצאו אשמים והוצאו להורג.
בשנת 1957 הם זוכו מכל אשמה ושמם טוהר.
צוין שהודאות הנאשמים התקבלו לאחר לחץ פיזי ועינויים.
במהלך שנות ה-20, מיכאיל טוכאצ'בסקי מילא תפקיד מרכזי בקישור בין הצבא האדום לבין הצבא הגרמני, ואף ביקר בגרמניה מספר פעמים וקיים קשרים עם ראשי הצבא הגרמני.
על רקע זה, שררה עוינות ומתיחות מתמדת בינו לבין קלימנט וורושילוב, הקומיסר העממי לענייני הצבא.
אף על פי שוורושילוב נשא בתואר הרשמי, בצבא היה ידוע חוסר יכולתו לנהל את הצבא, וכי ניהול מערכת הביטחון בוצע למעשה על ידי טוכאצ'בסקי.
על רקע זה הייתה ביניהם מתיחות מתמדת.
לפי זכרונותיו של ולטר שלנברג, בתחילת 1937, גולה רוסי בשם "גנרל סקובלין", שמאוחר יותר התברר כסוכן של הנ.ק.ו.ד., העביר למודיעין הגרמני מידע על קיום אופוזיציה בקרב ראשי הצבא האדום ועל קשרים בין מפקדיו לבין ראשי הצבא הגרמני.
אדולף היטלר קיבל החלטה שלא לחקור את ראשי הצבא הגרמני, אך בחר להעביר את המסמכים לברית המועצות, תוך הסכמה להוסיף מסמכים מזויפים נוספים במטרה לחזק את חשדותיו של יוסיף סטלין.
המודיעין הגרמני העביר את החומר המזויף לאדווארד בנש, נשיא צ'כוסלובקיה, והוא בתורו העבירם לברית המועצות.
היא פנתה לשגרירות הגרמנית בבקשה למסמכים נוספים, ואף הביעה נכונות לשלם עבור המידע, אשר הועבר תוך זמן קצר.
כיום, מרבית ההיסטוריונים מסכימים כי לא היה קיים מידע מוצק על קשר נגד השלטון הסובייטי וכי המסמכים שהועברו היו מזויפים.
תהליך המעצרים והחקירות התנהל במהירות חריגה.
כבר בינואר 1937, טרם העברת המסמכים הגרמניים, קיבל הממשל הסובייטי דו"ח מודיעיני על קיום קבוצות אופוזיציוניות בצבא.
הנאשמים הראשונים, ויטובט פוטנה וויטאלי פרימקוב, נעצרו בפרשה אחרת, אך כבר במשפט מוסקבה הראשון צוינו כחברים בארגון אנטי-סובייטי.
למרות הלחץ הרב שהופעל עליהם, הם לא הודו בדבר עד מאי 1937. קארל ראדק, שהיה מוכן להודות בכל דבר במשפטי מוסקבה, הצהיר ב-24 בינואר 1937 שאין קשר בין האופוזיציה לבין טוכאצ'בסקי.
באפריל 1937, חלק מעובדי הנ.ק.ו.ד שנעצרו החלו למסור הודאות נגד ראשי הצבא, ועד סוף מאי 1937 בוצעו רוב המעצרים והסתיימה החקירה.
מהירות זו מיוחסת, ככל הנראה, לניקולאי יז'וב, שרצה בסיום מהיר של הפרשה ליצירת בסיס למעצרים נרחבים בהמשך.
סטלין קיבל דיווח יומי על התקדמות החקירה, וב-2 ביוני 1937 הוא הופיע בפני ראשי הצבא כדי להסביר את פרטי הפרשה.
הודאתו של טוכאצ'בסקי, המצויה בארכיון, מכילה כתמי דם, מה שמעיד על השערה סבירה כי חתם עליה תחת לחץ פיזי משמעותי.
ההודאה כוללת תיאור פעולות שהוא כביכול ביצע נגד השלטון, ותיאור שיתוף פעולה של נאשמים אחרים, אך אינה כוללת הודאה בריגול לטובת גרמניה.
הפרשה שהובילה להוצאתו להורג של טוכאצ'בסקי.
בהתאם לכתב האישום, כל הנאשמים היו חברים בארגון צבאי טרוצקיסטי שפעל נגד השלטון.
חברי הארגון היו בקשר עם לב טרוצקי, בנו, גאורגי פיאטקוב ולאוניד סרבריאקוב, ניקולאי בוכארין, אלכסיי ריקוב ונציגי המטה הכללי הגרמני.
מטרת הארגון היה הפיכה שלטונית במהלך המלחמה עם גרמניה ופולין.
כמו כן, הם הואשמו בהעברת מידע סודי למטה הכללי הגרמני בשנים 1932-1935, עיבוד תוכנית לתבוסת הצבא האדום במהלך המלחמה, הכנת פעולות טרור נגד ראשי המדינה ועיבוד תוכנית להשתלטות של הקרמלין ומעצר ראשי המדינה.
יאן גמרניק, סגן שר ההגנה, התאבד לקראת המעצר.
הישיבה היחידה שהתקיימה הייתה ללא נוכחות עורכי דין של הנאשמים ולנאשמים לא הייתה זכות ערעור על החלטת בית המשפט.
בפרוטוקול של הדיון לא צוינו שום הוכחות לאשמה.
בין חבר השופטים היו ואסילי אולריך (משפטן), קלימנט וורושילוב, סמיון בודיוני ו-5 ראשי צבא נוספים (ש-4 מהם הואשמו בבגידה והוצאו להורג במהלך שנת 1938).
כל הנאשמים נשפטו להוצאה להורג שבוצעה כבר באותו הלילה.
חוקרי הנ.ק.וו.ד שעסקו בפרשה הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים.
בעקבות הפרשה החלו רדיפות נרחבות נגד קציני הצבא האדום.
אנשי הנ.ק.וו.ד קיבלו סמכויות נרחבות לניהול החקירות של הקצינים.
אלפי קצינים הוצאו להורג או נשפטו לתקופות מאסר ארוכות.
חלקם שוחררו לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה תוך כך שהוחזרו להם הדרגות והעיטורים.
בהתאם לנאמר על ידי קלימנט וורושילוב במהלך 1937-1938 הואשמו בבגידה ופעילות נגד השלטון כ-40 אלף קצינים.
פרשת יולנדה גלוטן עוסקת במספר פסקי דין הדנים בזכויות עובדים זרים, ובפרט, בתחולת הוראות חוק שעות עבודה ומנוחה על עובדים זרים.
השאלה המרכזית שנידונה לאורך כל ארבעת ההליכים המשפטיים הייתה האם חלות על מהגרי העבודה בתחום הסיעוד הוראותיו של חוק שעות העבודה והמנוחה.