tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שני קרבות כושלים נגד האוונג'רס, הוא ברח מהכלא בעזרתה של מכשפת ונלחם נגד איירון מן לאחר שנשלט בידי מכשיר לשליטה מחשבתית אותו בנה דוקטור דום במטרה לתקוף במהלך חתונתם של מיסטר פנטסטיק והאישה הבלתי-נראית.
לבסוף הוא נפצע אנושות בידי איירון מן כשהוא נופל מסוסו המכונף, ועל ערש דווי קורא לאחיינו דיין ויטמן, חושף את זהותו וזוכה לכפר על עוונותיו.
לאחר מכן, ויטמן מאמץ את הזהות לעצמו.
האביר השחור של העידן המודרני הוא דיין ויטמן, אשר ירש את החרב המיסטית שידועה כחרב ההובנה ואשר נשאה בחובה קללה.
אימץ את זהות האביר השחור כדי להשיב את הכבוד האבוד למסדר האבירים השחורים בעקבות מעשיו הנפשעים של נתניאל גארט.
חבר כבוד של האוונג'רס שגם היה חבר בקבוצות MI13 של קפטן בריטניה, דפנדרס וגיבורים להשכרה.
אוגוסטין דולאק היה אביר שחור מטעם הותיקן אשר קיבל לרשותו את חרב ההובנה לאחר שסוכני הוותיקן לקחו אותה מקן ערפדים עיראקי.
הוא השתתף בפלישתם של קבוצת נבלי-על לאומה האפריקנית ואקאנדה, וקיווה להמיר את דתם של בני ואקאנדה לקתוליות.
לבסוף, הוא הובס בידי הפנתר השחור, שלוקח ממנו את חרב ההובנה.
דולאק משתמש בסוס מכונף משלו, שנלכד מאוחר יותר בידי אליושה קרבינוף ונהרג לצורך מזון.
האביר הירוק הוא סרט אפוס פנטזיה אמריקאי משנת 2021 על ימי הביניים שכתב וביים דייוויד לאורי.
מככבים בו דב פאטל, אליסיה ויקנדר, ג'ואל אדגרטון, בארי קיוגאן, ראלף איינסון ושון האריס, והוא מבוסס על השיר "סר גאווין והאביר הירוק".
הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית ב-30 ביולי 2021 והוא זכה לביקורות מעורבות.
הרפתקה פנטזית המבוססת על האגדה של המלך ארתור, הסרט מספר את סיפורו של סר גאוויין (דב פאטל), אחיינו הראשי של המלך ארתור, היוצא למסע כדי להתעמת עם האביר הירוק: זר ענק ירוק-עור.
אליסיה ויקנדר כליידי / אסל
האביב הרומאי של גב' סטון הוא סרט רומנטי בריטי משנת 1961, בבימויו של חוסה קווינטרו, עם ויויאן לי (בסרטה לפני האחרון) ווורן בייטי (בסרטו השני) ולוטה לניה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת טנסי ויליאמס משנת 1950. הסרט צולם ברומא שם מתרחשת העלילה.
שחקנית אמריקאית אלמנה, מתקשרת עם ג'יגולו איטלקי צעיר ויפה תואר ומשלה את עצמה שהוא אכן מאוהב בה.
לוטה לניה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ב-2003 הופק סרט טלוויזיה באותו שם עם הלן מירן בתפקיד הראשי.
קארן סטון (ויוויאן לי) היא שחקנית תיאטרון מפורסמת בארצות הברית.
היא בת 50 ומשחקת את תפקיד רוזלינד הצעירה בכטוב בעיניכם של ויליאם שייקספיר.
למרות תשואות הקהל היא מרגישה שאינה מתאימה לתפקיד זה ומבקשת מבעלה המליונר לטוס ביחד לחופשה ברומא.
בעת הטיסה מתמוטט הבעל במטוס ומת.
קארן מגיעה לרומא ומחליטה להישאר שם.
היא מפתחת שם חוג ידידים שנמשכים לכספה ובעיקר יוצרת קשר עם "קונטסה" (רוזנת) גונזלס (לוטה לניה).
הקונטסה היא למעשה סרסורית של גברים צעירים לנשים מבוגרות.
הגברים מתפקדים כג'יגולו ומתחלקים באתנן עם הקונטסה.
הקונטסה מכירה לקארן את פאולו (וורן בייטי), גבר צעיר, מטופח ויפה שיודע להתחבר לנשים שמסופקות על ידי הקונטסה ולקבל מהן כסף ומתנות.
קארן הבודדה מתחילה להתאהב בו ומתחילה לפרוח.
במקום לתת לו כסף היא קונה לו בגדים יקרים ומתנות.
זה לא מוצא חן בעיניו ובעיני הקונטסה שלא מקבלת את חלקה.
פאולו ממשיך בינתיים בחיזורים אחרי נשים אחרות והקונטסה מכירה לו את השחקנית ברברה בינגהם (ג'יל סנט ג'ון) למורת רוחה של קארן.
במשך כל אותה תקופה יש גבר צעיר שעוקב אחריה ולא משמיע מילה.
כולם עוזבים אותה פרט לידידה מג (קורל ברון) שמעמידה אותה על טעותה.
קארן מחליטה לחזור לארצות הברית.
בלילה לפני הטיסה היא רואה שוב את הגבר האלמוני, זורקת לו את מפתחות הדירה, נשכבת על המיטה ומחכה לו כשהוא פותח את הדלת ונכנס לדירה...
שם השחקן/יתשם הדמותהערותויוויאן ליקארן סטוןשחקניתוורן בייטיפאולוג'יגולולוטה לניהקונסטה מגדה גונזלססרסוריתג'יל סנט ג'וןברברה בינגהםשחקניתקורל ברוןמגידידה של קארן
אביר הקודש אורלנדו או ארלנדו פלדינו (בגרמנית ובאיטלקית: Orlando paladino) היא אופרה בת שלוש מערכות מאת יוזף היידן.
האופרה שהוצגה ב-6 בדצמבר 1782 באחוזת הנסיך ניקולאוס אסטרהאזי, היא אחת ההצלחות הגדולות של המחבר בסוגה זו.
השירה האפית אורלנדו פוריוזו (Orlando furioso) של לודוביקו אריוסטו היה נושא אופרה פופולרי במאות ה-17 וה-18. אנטוניו ויוואלדי וגאורג פרידריך הנדל כתבו גם שתי אופרות בעקבות היצירה של אריוסטו, אבל גם ז'אן-בטיסט לולי או דומניקו סקרלטי העלו את סיפורו של אביר הקודש אורלנדו.
בשנת 1777 הוצגה בווינה יצירה מוזיקלית בימתית בשם אורלנדו פלדינו.
לברית היצירה פורסמה מאוחר יותר בדפוס, אך לא שמו של כותב הלברית ולא שמו של המלחין שרדו.
בכל מקרה, ודאי שאופרה זו תוכננה לעלות בחצר אסטרהאזי בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר השמועה הייתה שהנסיך הגדול של רוסיה ורעייתו יגיעו לביקור רשמי בווינה.
ניקולאוס (בהונגרית:מיקלוש) המפונפן סמך על כך שבני הזוג, בדרכם לעיר הקיסרות, יכבדו גם את טירת אסטרהאזי.
לכן הורה להיידן לכתוב אופרה חדשה עם במאי התיאטרון נונציאטו פּורְטָה (Nunziato Porta).
בסופו של דבר, הנסיך הגדול ורעייתו לא ביקרו באסטרהאזה ולכן המחזה הוצג לבסוף ביום שמו של ניקולאוס אסטרהאזי, ב-1782. האופרה זכתה להצלחה רבה, עד מהרה נקנו כל עותקי הלברית שהודפסו והיצירה עצמה נותרה מוצגת במשך שנתיים בחצר הנסיך.
ב-1783 הועלה עוד שלוש עשרה פעמים, וב-1784 עוד שבע פעמים.
לאחר מכן הוצגה האופרה בשפה הגרמנית בפוז'ון (ברטיסלאבה) (באדיבות להקת האופרה המשפחתית אנדרדי).
הלברית תורגמה לגרמנית על ידי פרנץ קסבר גירזיק.
האופרה הוצגה אז בכמה ערים גרמניות ( דרזדן, מנהיים, פרנקפורט, קלן, נירנברג, ברלין, לייפציג, הנובר, מינכן) הוא הוצג גם בגראץ ב-1793 ובסנקט פטרבורג ב-1813.
לאחר מכן לקח כמעט מאתיים שנה עד שהיצירה התגלתה מחדש.
ציון החתימה של היצירה שרד, אך התפצל לשניים בנסיבות לא ברורות עד כה.
שתי המערכות הראשונות נשמרות במוזיאון הבריטי, ואילו המערכה השלישית נשמרת בברלין.
עם זאת, במערכה השנייה חסרים שני קטעים (האחד אריה השני רצ'יטטיב).
רוב החוקרים כיום מאמינים שהיידן השאיל את הקטעים הללו בלונדון למלחין הספרדי ויסנטה מרטין אי סולר (Vicente Martín y Soler) ששילב אותם באופרה שלו שהלחין באותה תקופה.
זה גם מסביר איך מחצית מהפרטיטורה הגיעה לאנגליה.
הדמות הקול אנג'ליקה, מלכת קתאי קולורטורה סופרן אאורילה, רועת צאן סופרן אלצ'ינה, קוסמת מצו סופרן מדורו, לוחם מורי, מאהב אנג'ליקה טֶנוֹר רודומונטה, מלך ברבריה בָּרִיטוֹן פסקוואלה, השליש של אורלנדו טֶנוֹר קארונטה, ספן העולם התחתון בַּס ליקונה, רועה טֶנוֹר
אורלנדו רודף אחרי אנג'ליקה באהבתו, אך היא אוהבת את מדורו.
האישה ומאהבה חייבים להימלט מחיזורו התקיף יותר ויותר של אורלנדו.
אנג'ליקה מבקשת לבסוף את עזרתה של אלצ'ינה, שמעמידה לידה מגן בדמותו של רודומונטה.
אורלנדו מאבד את ראשו מתאוות האהבה ומונע על ידי רצון לנקום את דחייתו.
הוא ממשיך לרדוף אחרי אנג'ליקה.
רודומונטה, לעומת זאת, רודף אחריו: הוא רוצה לקרוא לו לדו-קרב בכל מחיר.
אבל בהתחלה, הוא מוצא את עצמו רק מול שלישו של אורלנדו, פסקואלה.
רודומונטה עומד להכות כאשר אאורילה מופיעה, ומציינת שאורלנדו נמצאת בקרבת מקום.
רודומונטה ממהר, והנערה הרועה והשליש מתאהבים זה בזה.
פסקוואלה בסופו של דבר מחליט שמאס באורח החיים הנודד של אדונו: הוא עוזב את אדונו ומקים משפחה.
בינתיים, רודומונטה מוצא את אורלנדו.
שני האבירים מתחילים להילחם, רודומונטה מועד במהלך הקרב, אורלנדו עומד להכות אותו כאשר אלצ'ינה מופיעה לפתע.
הקוסמת יוצרת כלוב קסמים סביב האביר המשתולל.
לאחר שאורלנדו משתחרר מהשבי שלו (הכלוב), מסעו מוביל אותו דרך יער.
שם הוא פוגש שוב את רודומונטה.
שני האבירים כמעט מתנגשים שוב כאשר אאורילה מופיעה שוב, מספרת לאורלנדו שהמאוהבים מצאו דרך מילוט.
לכן האביר עוזב את יריבו וממהר אחרי אנג'ליקה ומדורו.
בינתיים, כתוצאה מסערה, האוהבים הורחקו זה מזו.
מדורו מתעורר על חוף שומם בזמן שאנג'ליקה מתכוננת לזרוק את עצמה לים מסלע כי חושבת שהאהובה מת.
עם זאת, אלצ'ינה תופסת את אנג'ליקה הקופצת מהצוק ומביאה אותה היישר אל זרועות אהובה.
המפגש המשמח נקטע על ידי אורלנדו, אבל אלצ'ינה מתערבת שוב: מטילה שתי מפלצות לפני האביר.
בעוד אורלנדו נאבק איתם, האוהבים מתרחקים ומוצאים מקלט במערה של אלצ'ינה.
גם פסקואלה ואאורילה מגיעים לשם.
אורלנדו, לעומת זאת, מופיע שוב במהרה, ומעורר את כעסה של אלצ'ינה, שהופכת את האביר לגוש סלע.
האוהבים, לעומת זאת, לא רוצים שעונש כה חמור יושת על אורלנדו, שבסופו של דבר חוזר לצורתו האנושית.
האוהבים ואלצ'ינה מחליטים בסופו של דבר להשקות את אורלנדו עם משקה שגורם לשכיחה.
הקוסמת גם מפתה את האביר עד לשער העולם התחתון, ובעזרת קארונטה היא משיגה שישתה ממימי לתה.
אורלנדו שוכח אם כן את אלצ'ינה, את אנג'ליקה, את מדורו ואת רודומונטה לנצח.
האוהבים יכולים סוף סוף לחבק זה את זה בחופשיות.
האביר האבירי באגס הוא סרט קצר מונפש של האחים וורנר משנת 1958, אשר בוים על ידי פריץ פרילינג והוא נכלל בסדרת "לוני טונס".
הסרט הופץ ב-23 באוגוסט 1958, ומככבים בו באגס באני ויוסמיטי סאם.
סרט זה הוא הסרט המונפש היחיד של באגס באני שזכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר, אשר הוענק בשנת 1959. הסרט הקצר נכלל מאוחר יותר בסרט האוסף מ-1981, "לוני טונס: הסרט המטורף מטורף של באגס באני".
המלך ארתור יושב עם אבירי השולחן העגול שלו, ומדבר על זמנים קשים שפקדו את הממלכה מאז שהאביר השחור גנב את החרב המזמרת.
הוא מבקש מהאבירים שלו - ביניהם סר אוסיס מהכבד וסר לוין בקר - מתנדב שיחזיר את החרב.
האבירים מתלוננים שלאביר השחור יש דרקון נושף אש ששומר על החרב והוא בלתי מנוצח.
המלך ארתור דורש בכעס לדעת אם כל האבירים פחדנים, ונחרד כשהוא שומע קרקורים ורואה את נוצות התרנגולת עפות.
באגס, לבוש כמו ליצן חצר, רוקד פנימה ואומר למלך ארתור ש"רק טיפש" יהיה משוגע מספיק כדי ללכת אחרי החרב המזמרת.
המלך מסכים, ואומר לבאגס שהוא צריך למצוא את החרב המזמרת, אחרת פניו יונחו על המדף; יישרף על המוקד וראשו ייערף.
באגס מפסיק לצחוק ומתחיל לבכות.
בטירתו של האביר השחור - שמוצג כיוסמיטי סאם לבוש בשריון שחור - יש דרקון נושף אש ששייך לסם, אבל הדרקון מצונן מכך שהוא מאפשר לאש שלו לרדת, וכך, נוטה להתקפי התעטשות, מה שגורם לסילוני להבה לירות מנחיריו.
סם מאכיל את הדרקון קצת פחם כדי לתדלק את האש הפנימית של הדרקון, ואז חוזר לנמנם על הכיסא שלו.
באגס מתגנב לטירה, חולף על פני סם והדרקון ואל החזה שבו הוא שולף את החרב המזמרת.
הוא תוהה בגלוי מדוע היא נקראת "חרב מזמרת" ומגלה מתי היא מתחילה לרטוט, להשמיע קולות כמו מסור מוזיקלי, לצלילי "להתכרבל קצת יותר מקרוב, אהובתי".
סם מתעורר ורודף אחרי באגס, אבל באגס טורק את הדלת בפניו של סם, מה שגורם לשריון שלו ליפול.
לאחר מכן סם מעיר את הדרקון, אשר מבלי להתכוון נושם עליו אש.
באגס רץ מחוץ לטירה, נרדף על ידי סם על הדרקון.
באגס נכנס לבור, וסם מחליק מהדרקון כשהוא מנסה לעצור.
באגס רץ בחזרה לטירה ומעלה את הגשר כשסם מתקרב, מה שגורם לסם ליפול לתוך החפיר.
כאשר סם דורש מבאגס להוריד את הגשר, באגס מוריד אותו ישר על ראשו של סם, שצועק בקול עמום להרים אותו בחזרה.
לאחר מכן סאם משתמש בדרקון כדי למשוך בליסטראות למקומה, עולה עליה ומשגר את עצמו לטירה, אך מפספס את החלון שממנו באגס מסתכל, משטח את החזית שלו.
לאחר מכן, סם לאס חבל סביב אחד מקרבות הטירה, אך כשהוא מטפס למעלה, באגס מכה את סם בראשו עם פטיש, מה שגורם לסם להחליק במורד החבל מחוץ לשריון שלו.
במחשבה שהשטח נקי, באגס חומק מהטירה.
סם והדרקון שלו מוסתרים מאחורי סלע שמחכה לבאגס, אבל הדרקון מתעטש על סם שוב, מתריע בפני באגס על נוכחותם.
לאחר מכן באגס רץ בחזרה לטירה, ואחריו סם והדרקון (שעוצר לזמן קצר כדי להתעטש שוב).
באגס רץ לחדר, סם והדרקון עוקבים אחריו, ואז באגס מתגנב החוצה ונועלת את הדלת למה שמוצג כעת כמחסן חומרי נפץ.
מוקף בכל מיני חומרי נפץ, סם מנסה למנוע מהדרקון להתעטש שוב.
בעוד באגס מתרחק מהטירה, הדרקון מתעטש, והמגדל, סם והדרקון עפים כלפי מעלה לעבר הירח בעוד שסם אומר "דרקונים הם עם מטופש".
באגס מנופף לשלום ואומר: "להתראות לך".
החרב המזמרת קולטת את זה ומתחילה לזמזם את "להתראות לך" בזמן שבאגס הולך לדרכו.
Knighty Knight Bugs הוא הסרטון היחיד של לוני טונס שזכה בפרס האוסקר לסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר בשנת 1959. בכך, הוא ניצח את הסרטים המצוירים "פול בוניאן" של אולפני וולט דיסני ו- Sidney's Family Tree של חברת Terrytoons.
זו היה הסרטון השלישית המועמדת לאוסקר של באגס באני, אחרי ארנב פראי ב -1941 וציד הארנבים של היוואטה ב -1942. האוסקר הוענק לג'ון וו.
ברטון, מפיק הסרט המצויר הזה.
בפרק של עלילות טייני טון "Who Bopped Bugs Bunny?", הזכייה באוסקר של Knighty Knight Bugs היא נקודת עלילה מרכזית.
אשר שיקף את האובדן האמיתי של הסרטון הקצר של חברת טריטונס בטקס פרסי האוסקר, דמות בשם ספי "סלאפי" סטנלי (פארודיה על "סילי" סידני, כאן דובב על ידי ג'ונתן וינטרס) הובסה עבור פרס שלוסקאר.
כתוצאה מכך, סטנלי בז לתעשיית הקולנוע האמריקאית ועבר לצרפת, שם למרות הפיכתו לכוכב לאומי עדיין טיפה טינה מרה לבאגס, שהגיעה לשיאה בעלילת הפרק.
הביטוי "Sir Loin of Beef" שימש בפרודית Bugs Bunny Rabbit Hood על ידי באגס כדי לרמות את השריף הפתי מנוטינגהאם.
הביטוי "סר אוסיס מהכבד" שימש בפארודיה של באגס באני Knight-mare Hare.
הגאג על דרקון נושם אש מטומטם שימש גם ב- Knight-mare Hare ובסדרה המצוירת הזעפן.
האביב המערבי - הקרב בין הטכנולוגיה לדמוקרטיה: רגע האמת, הוא ספר עיון מאת פרופסור ניר שוולב מהחוג להנדסת מכונות באוניברסיטת אריאל בשומרון.
הספר בוחן את השפעת העידן הדיגיטלי על היציבות החברתית בחברות מערבית.
לטענת הסופר, הקיטוב החברתי הפושה בעולם מאז שנת 2008 הוא סימן אזהרה שלאורו על החברה להזדרז ולאמץ שינויים.
הספר יצא לאור בהוצאת סלע מאיר בשנת 2022.
הספר דן במקורות לקיטוב החברתי הפושה בעולם מאז שנת 2008 ובדרכים להתמודדות עמו.
בבסיס הספר החשש משינוי מהותי ובלתי הפיך ביחסי הכוחות המסורתיים הפועלים בחברה כבר בעשור הקרוב.
בשער הראשון סוקר פרופ' שוולב באופן יסודי את התהליכים הסוציולוגיים והמתמטיים לקיטוב בחברה אנושית, תהליכים כמו אפקט ע"ש תומאס שלינג, משחק השיום ועוד, ומצביע על המורכבות בבקרה על התהליכים הללו.
תהליכים שונים הם המקור לשונות הכלכלית/החברתית הגדולה בתוך החברות המערביות וביניהן.
בשער השני לספר מתוארים אותם תהליכים בצילן של העידן הדיגיטלי בכללותו, הבינה המלאכותית וחברות הטכנולוגיה הגדולות.
שוולב מתאר באופן כמותי ואיכותי כיצד תהליך הקיטוב תפס תאוצה.
התהליך הזה אליבא דשוולב מצביע על כך שהתהליכים שנסקרו בשער הראשון שינו את אופיים מהרגע שמדורת השבט הפכה לדיגיטלית.
לדוגמה, תהליך הסגרגציה של שלינג שבעולם האמיתי יכול להתארך על פני שנים מתקצר לכדי ימים ודקות ברשתות החברתיות.
בשער השלישי לספר, פרופ' שוולב מציע סדרת צעדים זהירים שעשויים להוות פתרון לבעיה.
בין השאר שוולב מציע: רגולציה – שוולב מניח בספרו שרגולציה כלשהי היא בלתי נמנעת.
עם זאת שוולב מניח את היסודות לניסוח זהיר של החוקים לאור המגבלות החוקיות והתרבותיות שבחברה המערבית.
אחריות – טוען שעל הפרטים בחברה המערבית מוטלת האחריות לפתח הרגלים חדשים ובריאים של שיח ברשת.
ומניח את האחריות הזו בידי המדינה והפרט כאחד.
באפילוג לספר שוולב מצביע על קיומה של בעיה חבוייה וגדולה שבעתיים שמתהווה עם השיפור ביכולת ניתוח ביג דאטא: האפשרות שהרשתות יוכלו לתמרן את דעת הקהל באופן ממוקד ונסתר בנושאי פוליטיקה וחברה.
האבירים הוא מיני-סדרת טלוויזיה, דרמת הרפתקאות אודות לוחמי מדינת נובגורוד בתקופת המאה השלוש עשרה.
פרק הבכורה של הסדרה שודר ב-6 בנובמבר 2023 בערוץ 5 הרוסי.
שמונת פרקי הסדרה שודרו לאורך חודש נובמבר.
מושל מושפל בגלות אוסף אבירים ותיקים כדי להחזיר את שמו הטוב, להגן על תושבי המחוז מאיומים ולהחזיר את הסדר על כנו בארץ הולדתו.
העלילה מתרחשת ב בשטחי רוס של קייב.
הסיפור מתמקד בשלושה לוחמים שונים לחלוטין זה מזה.
אחרי שבלוגור נופל לייאוש עקב מות אחיו לנשק, הוא עוזב את השירות אצל המושל ומתכנן להשתקע בפאתי רפובליקת נובגורוד, אגתון, האביר הצעיר בקרב השלישייה, גורם ללא הרף ללא בעיות עבור חבריו המבוגרים.
הוא גדל בכפר ובעל נטייה לריב.
בגלל החוצפה שלו, אגתון לא חושב על אחרים וכל הזמן ממהר להיכנס קרב ובכך חושף את חבריו.
הבחור השלישי הוא וארון המסתורי.
הוא מובחן בשלוותו וביכולתו להתמזג עם הטבע.
אדם שמבין את שפת החיות ולכן הוא מתייחס אליהם בחשש ובחום.
עם זאת, בשל גודלו העצום וחוסר יכולתו לקשור קשרים חברתיים, רבים רואים בו עוף מוזר.
צילומי הסדרה החלו בספטמבר 2022 בפרברי העיר סנקט פטרבורג, במחוז לנינגרד במצודת ניקולאי.
ההכנה לצילומים נמשכה מספר חודשים.
היה צורך למצוא את המקומות הנכונים, ליצור את התפאורה והתלבושות ההיסטוריות ולמצוא אביזרים מתאימים שיבליטו את המאפיינים מתקופת רוס של קייב.
האביר משבע הממלכות היא סדרת דרמת פנטזיה אמריקאית המשמשת כפריקוול לאירועי סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" ומבוססת על סדרת נובלות באותו השם מאת ג'ורג' ר.
בסדרה מככבים פיטר קלאפי בדמותו של סר דאנקן הגבוה ודקסטר סול אנסל בדמותו של אג.
הסדרה, שעונתה הראשונה כוללת שישה פרקים, עלתה לשידור בערוץ "HBO" ובשירות הזרמת המדיה "HBO Max" ב-18 בינואר 2026.
פיטר קלאפי – סר דאנקן "דאנק" הגבוה, אביר בלתי-משוח היוצא למסע ברחבי וסטרוז.
דקסטר סול אנסל – אאיגון "אג" טארגאריין, נסיך מבית טארגאריין ושולייתו של סר דאנקן.
פין בנט – אאריון טארגאריין, אחיו הגדול של אג.
ברטי קארוול – באילור טארגאריין, יורש כס הברזל, ימין המלך של דאירון השני ודודם של אאירון ואג.
טנזין קרופורד – טאנסל, בובנאית ממוצא דורני.
דניאל אינגס – סר ליונל באראתיאון, אביר המכונה "צחוק-הסערות" ויורש קץ-סופה.
סם ספרואל – מאיקאר טארגאריין, הנסיך מסאמרהול, אחיו הצעיר של באילור ואביהם של אאירון ואג.
בינואר 2021, הכריזה רשת "HBO" על פיתוחה של סדרת פריקוול חדשה ל"משחקי הכס", שתעקוב אחר הרפתקאותיהם של סר דאנקן הגבוה ושל אאיגון טארגאריין החמישי, המכונה "אג", ותתבסס על סדרת הנובלות "האביר משבע הממלכות" מאת ג'ורג' ר.
מרטין, המתרחשים כ-90 שנה לפני אירועי "שיר של אש ושל קרח".
בנובמבר 2021, דווח כי סטיבן קונרד נשכר לכתוב את הסדרה.
באפריל 2023, נמסר כי הסדרה הוזמנה רשמית על ידי "HBO".
עד אז, כתבה אירה פרקר, אחת מהתסריטאיות שכתבו עבור עונתה הראשונה של "בית הדרקון", תסריט עבור פרק הפיילוט.
שלב הליהוק החל באוקטובר 2023, כשבכוונת ההפקה היה להתחיל את הצילומים במהלך שנת 2024. בפברואר 2024, אישר מנכ"ל "האחים וורנר דיסקברי", דייוויד זאסלב, כי הפקת הסדרה החלה בשלב הפרה פרודקשן וכי מרטין משמש כיוצר הסדרה וכמפיקה בפועל.
במאי 2024, דווח כי הבמאי אוון האריס יביים את שלושת הפרקים הראשונים של הסדרה וישמש כמפיק בפועל, מה שיעניק לסדרה את הטון שלה.
ביוני 2024, דווח כי הבמאית שרה אדינה סמית' תביים את שלושת הפרקים הנותרים של העונה הראשונה.
באפריל 2024 נמסר על ליהוקם של פיטר קלאפי לגילום דמותו של סר דאנקן הגבוה ושל דקסטר סול אנסל לגילום דמותו של אג.
ביוני 2024, נמסר על ליהוקם של פין בנט, ברטי קארוול, טנזין קרופורד, דניאל אינגס וסם ספרואל לגילום דמויותיהם של הנסיך אאיריון טארגאריין, הנסיך באילור טארגאריין, טנסל, סר ליונל באראתיאון והנסיך מייקר טארגאריין, בהתאמה.
צילומי העונה הראשונה החלו ביוני 2024 בבלפסט שבצפון אירלנד.
עונתה הראשונה של הסדרה, שתכלול שישה פרקים, הייתה עתידה לעלות לשידור בערוץ "HBO" ובשירות הזרמת המדיה "HBO Max" בשלהי שנת 2025, אך נדחתה לשנת 2026.
ב-4 באוגוסט 2024, פרסמה "HBO" טיזר ראשון מתוך הסדרה, כחלק מהכרזתה על תוכני מקור עתידיים.
האביר השחור הוא דמות בדיונית שהופיעה לראשונה כדמות משנה בסרט הקומדיה מונטי פייתון והגביע הקדוש מ-1975 של חבורת מונטי פייתון.
לימים, הפכה הסצנה הזו לאחת הידועות ביותר בסרט כולו, וכמה ציטוטים מתוכה הפכו מטבעות לשון רווחות.
דמות האביר הלבוש שחורים וחבוש הקסדה שמסתירה לחלוטין את פניו, מבוססת על אגדת האביר השחור מתוך אגדות המלך ארתור.
כמו רוב הדמויות בגביע הקדוש, הוא מגולם על ידי אחד מחברי מונטי פייתון, ג'ון קליז, שמגלם בעיקר את לנסלוט במהלך הסרט.
האביר השחור מופיע בסצנה בודדת של הגביע הקדוש, בה הוא שומר על גשר זעיר מעל נחל קטן ונלחם במלך ארתור, אשר מגיע לשם ומבקש לחצות את הגשר.
למרות היותו לוחם-חרבות אמיץ ומיומן, הוא מובס על ידי ארתור, אשר עד מהרה מתבלבל מהסירוב התקיף של האביר להודות בתבוסתו הנחרצת.
בסרט, המלך ארתור (גרהאם צ'פמן), המלווה באחד מבני פמלייתו פטסי (טרי גיליאם), רוכב על סוס ביער כאשר הוא צופה בקרב המתרחש בין האביר השחור (ג'ון קליז) לאביר הירוק (המגולם אף הוא על ידי גיליאם) ליד גשר מעל נחל קטן.
האביר השחור מביס את האביר הירוק על ידי השלכת חרבו הישר לתוך חריץ הראייה בקסדתו של האביר הירוק.
ארתור מברך את האביר השחור ומציע לו מקום בחצרו בשולחן העגול, אך האביר השחור אינו מגיב.
לבסוף ארתור מנסה לחצות את הגשר (המיוצג על ידי קרש עץ קטן).
האביר השחור זז מעט וחוסם את הדרך בפני ארתור, ומכריז "אף אחד לא יעבור".
המלך ארתור מתנגד, והאביר השחור מאיים על ארתור בהמתתו.
בעל כורחו, המלך ארתור פותח בדו-קרב מול האביר השחור, ובתוך זמן קצר מתנתקת זרועו השמאלית של האביר מגופו, ומתיזה נתזים אדירים של דם.
האביר מוסיף ומסרב לפנות את הדרך, מתעקש כי "זו רק שריטה", תוך כדי כך שהוא מוסיף ונלחם.
לאחר מכן, גם זרועו הימנית נחתכת, אך האביר עדיין לא מוותר.
כשהאביר מפורק מנשקו, ארתור מניח שהקרב הסתיים וכורע להתפלל.
האביר השחור קוטע את תפילתו של ארתור תוך שהוא בועט בראשו, ומאשים אותו בפחדנות.
ארתור כורת גם את רגלו הימנית של האביר השחור.
גם בשלב זה האביר לא מודה בתבוסה; הוא מנתר ומוסיף לדחוף את גופו המדמם והחבול לעבר גופו של ארתור.
ארתור מתעצבן ושואל בציניות את האביר השחור אם הוא מתכוון לדמם עליו כדי לנצח.
ואז, באווירה של השלמה, ארתור כורת גם את רגל שמאל של האביר.
כעת, האביר השחור הוא רק פלג גוף עליון עם ראש, אך הוא מוסיף לצווח, ומכריז כי התוצאה היא תיקו.
ארתור מסמן לפטסי והם רוכבים הלאה משם, כשהם מותירים את פלג גופו חסר הגפיים של האביר השחור, אשר מוסיף לנתר ולהטיח עלבונות ונאצות לעבר המלך ארתור המתרחק.
לפי פרשנות האודיו של ה-DVD מאת קליז, מייקל פיילין ואריק אידל, מקורה של האפיזודה בסיפור שסופר לקליז בשיעור אנגלית בעת לימודיו בבית הספר: שני מתאבקים רומאים נאבקו זה בזה תוך תחרות עצימה וממושכת במיוחד, עד שבסופה נשענו זה אל זה באפיסת כוחות.
רק כאשר מתאבק אחד נמלט לבסוף החוצה מהזירה תוך הכרה בתבוסתו, הבינו הוא וכל הקהל אתו שהאיש השני כבר מת, ולמעשה ניצח במשחק לאחר מותו.
מוסר ההשכל של הסיפור, על פי המורה של קליז, היה "אם אתה אף פעם לא מוותר, אתה לא יכול להפסיד" – הצהרה אשר, לדברי קליז, תמיד נראתה לו כ"בלתי תקינה מבחינה פילוסופית".
הסיפור היה תיאור מעוות (או זכור בצורה לא מדויקת) של מותו של המתאבק היווני ארכיצ'יון מפיגליה.
קליז הוסיף ואמר שהסצנה הייתה עלולה להיראות חסרת לב וסדיסטית, אלמלא העובדה שהאביר השחור לא מפגין כל כאב ופשוט ממשיך להילחם, או לפחות מנסה, למרות היותו פצוע קשה.
הסצנה הזו היא אחת הידועות ביותר בסרט כולו.
שורה מפורסמת מתוך הסצנה, "'זוהי רק שריטה", מרמזת לשורה שנאמרת על ידי דמותו של מרקוטיו במחזה רומיאו ויוליה של שייקספיר, בה הוא אומר "איי, איי, שריטה, שריטה", בהתייחסו לפצע המוות שלו; משפט זה הפך לביטוי המרמז על מישהו שמתעלם מפגם או מבעיה קטלנית.
הביטוי "זה רק פצע בבשר" נאמר במקור בסדרת הרדיו הבריטית The Goon Show, בפרק שכותרתו "The Giant Bombardon", ושודר ב-1954. קבוצת מונטי פייתון הכירה בהשפעתה של הסדרה על יצירתם.
התייחסות הומוריסטית נוספת לפציעה קטלנית כאל "רק פצע בבשר" הופיעה גם בקומדיה "נערתו ששת" משנת 1940, בתגובה לדיווח על משרתת שנורתה על ידי סגן השריף.
הצורה הכהה או המלנית של העש המפולפל (var.
carbonaria) הייתה נדירה, אם כי דגימה נאספה עד 1811. לאחר איסוף שדה בשנת 1848 ממנצ'סטר, עיר תעשייתית באנגליה, נמצא כי שכיחות המגוון עלתה באופן דרסטי.
עד סוף המאה ה-19 כמעט בכל המקרים שנסקרו היו יותר עשים מפולפלים שחורים מאשר הטיפוס הבהיר המקורי טיפיקה (var.
typica), ושכיחותם של השחורים הגיעה לשיא של 98% בשנת 1895. החשיבות האבולוציונית של העש הייתה רק בגדר ספקולציה במהלך חייו של דרווין.
אך 14 שנים לאחר מותו של דרווין, ב-1896, הציג זאת ג' ו' טט (JW Tutt) כמקרה של ברירה טבעית.
כך התפשט הרעיון התפשט, ויותר אנשים התחילו לקבל את הראיות לנכונות התיאוריה של דרווין.
ברנרד קטלוול (Kettlewell) היה הראשון שחקר את המנגנון האבולוציוני מאחורי הסתגלות העש המפולפל, בין 1953 ל-1956. הוא מצא שגוף בהיר היה הסוואה יעילה בסביבה נקייה, כמו בדורסט הכפרית, בעוד שהצבע הכהה היה מועיל בסביבה מזוהמת כמו ברמינגהאם התעשייתית.
הברירה הטבעית שסייעה להישרדות סלקטיבית זו נבעה מכך שציפורים תפסו בקלות עש כהה על עצים נקיים ועשים לבנים על עצים שהוחשכו בפיח.
הסיפור, שנתמך בניסוי של קטלוול, הפך לדוגמה קנונית לאבולוציה דרוויניסטית ולראיה לברירה טבעית המשמשת בספרי לימוד סטנדרטיים.
עם זאת, כישלון בשכפול הניסוי והביקורת של תיאודור דייוויד סרג'נט על שיטותיו של קטלוול בסוף שנות ה-60 הובילו לספקנות.
כשספרה של ג'ודית הופר "של עשים ואנשים" (Of Moths and Men) פורסם ב-2002, הסיפור של קטלוול הותקף, והוא הואשם בהונאה.
הביקורת הפכה לטיעון מרכזי עבור הבריאתנים.
מייקל מג'רוס היה המגן הראשי.
הניסוי בן שבע השנים שלו שהחל ב-2001, המשוכלל מסוגו בביולוגיה של אוכלוסיות, שתוצאותיו פורסמו לאחר מותו ב-2012, אישש את התוקף של עבודתו של קטלוול בפירוט רב.
כך שבה התפתחות העש המפולפלת למעמדה כ"ראיה הישירה ביותר" ו"אחת הדוגמאות הברורות והקלות ביותר להבנה של אבולוציה דרוויניסטית בפעולה".
לפני המהפכה התעשייתית, הצורה השחורה של העש המפולפל הייתה נדירה.
הדגימה השחורה הראשונה (ממקור לא ידוע) נאספה לפני 1811, ונשמרה באוניברסיטת אוקספורד.
הדגימה החיה הראשונה נתפסה על ידי ר' ס' אדלסטון (RS Edleston) במנצ'סטר בשנת 1848, אך הוא דיווח על כך רק 16 שנים מאוחר יותר, בשנת 1864, בכתב העת המדעי "האנטמולוג".
אדלסטון ציין שעד 1864 זה היה הסוג הנפוץ יותר של עש בגינתו במנצ'סטר.
העשים הבהירים הצליחו להשתלב עם החזזיות הבהירות וקליפות העצים, ובגלל צבע העצים, היה סביר יותר שהעשים השחורים ייאכלו על ידי ציפורים.
כתוצאה מהחזזיות הבהירות הנפוצות והעצים האנגלים, ההסוואה של העשים הבהירים הייתה יעילה הרבה יותר לשם הסתתרות מפני טורפים, ושכיחות האלל הכהה הייתה נמוכה מאוד, כ-0.01%.
במהלך העשורים הראשונים של המהפכה התעשייתית באנגליה, האזור הכפרי בין לונדון למנצ'סטר נעשה מכוסה פיח מהמפעלים החדשים לשריפת הפחם.
רבות מהחזזיות בעלות הגוף הבהיר מתו מפליטת גופרית דו-חמצנית, והעצים הפכו לכהים יותר.
עקב כך עופות טרפו יותר עשים בהירים, מכיוון שהעשים האלה כבר לא השתלבו היטב במערכת האקולוגית שבה היה זיהום אוויר: צבע גופם החל לנגוד באופן חד את צבע הקליפה הכהה.
עשים כהים, לעומת זאת, הוסוו היטב על ידי העצים המושחרים.
אוכלוסיית העש הכהה גדלה במהירות.
עד אמצע המאה ה-19, מספר העשים הכהים עלה בצורה ניכרת, ובשנת 1895 דווח שאחוז העשים הכהים במנצ'סטר הוא 98%, שינוי דרמטי (של כמעט 100%) מהשכיחות המקורית.
השפעה זו של התיעוש על צבע הגוף הובילה לטביעת המונח "מלניזם תעשייתי".
ההשערה שמלניזם תעשייתי יכול להיות עדות התומכת בתאוריית הברירה הטבעית של צ'ארלס דרווין עלתה במהלך חייו.
אלברט ברידג'ס פארן (Albert Brydges Farn, 1841–1921), אנטומולוג בריטי, כתב לדרווין ב-18 בנובמבר 1878 כדי לדון בתצפית שלו על וריאציות צבע בעש האנולט (Annulet, אז Gnophos obscurata, כיום Charissa obscurata).
הוא ציין את קיומם של עשים כהים בכבול בניו פורסט (New Forest) שבדרום אנגליה, עשים חומים על חימר ואדמה אדומה בהרפורדשייר, ועשים לבנים על צוקי גיר בליווס (Lewes), ושיער שווריאציה זו היא דוגמה ל"הישרדות המתאימים".
הוא סיפר לדרווין שמצא עשים כהים על מדרון גיר שבו העלווה הושחרה על ידי עשן מכבשני סיד, והוא גם שמע שעשים לבנים הפכו פחות נפוצים בליווס לאחר שכבשני סיד פעלו במשך כמה שנים.
נראה שדרווין לא הגיב על המידע הזה, אולי מפני שחשב שהברירה הטבעית אמורה להיות תהליך הרבה יותר איטי.
הסבר מדעי לשינוי בצבע העש פורסם רק בשנת 1896, 14 שנים לאחר מותו של דרווין, כאשר טט קישר במפורש את מלניזם העש המפולפל עם הברירה הטבעית.
מלניזם נצפה הן באוכלוסיות עש מפולפל באירופה והן בצפון אמריקה.
המידע על העלייה בשכיחות הוא דל.
הרבה יותר ידוע על הירידה לאחר מכן בשכיחות הפנוטיפ, שכן היא נמדדה על ידי לפידופטריסטים (חוקרי עשים, lepidopterists) באמצעות מלכודות עש.
סטיוארד (Steward) ריכז נתונים של התיעודים הראשונים של העש המפולפל לפי מקום, והסיק כי זן הקרבוניירה (carbonaria) הוא תוצאה של מוטציה בודדת שהתפשטה לאחר מכן.
עד 1895, הגיעה שיעור התפוצה של בעלי המוטציה לתדירות מדווחת של 98% מכלל העשים המפולפלים במנצ'סטר.
מ-1962 בערך ועד היום, שכיחות הפנוטיפ של קרבונריה ירדה בהתמדה כי האוויר ברחבי ערי התעשייה הצטלל, הפך לנקי יותר.
הירידה בשכיחותו נמדדה בצורה מדויקת יותר מאשר העלייה, במחקרים מדעיים קפדניים יותר.
קטלוול ערך סקר לאומי ב-1956, ברוס גרנט ערך סקר דומה בתחילת 1996, וקוק (LM Cook) ב-2003.
תוצאות דומות נמצאו בצפון אמריקה.
צורות מלניות לא נמצאו ביפן.
סוברים כי הסיבה לכך היא שעשים מפולפלים ביפן אינם שוכנים באזורים מתועשים.
טט היה הראשון שהציע את "השערת טריפת הציפורים הדיפרנציאלית" ב-1896, כמנגנון של ברירה טבעית.
הזנים המלניים היו מוסווים טוב יותר על קליפת עצים ללא חזזית עלווה, ואילו זני טיפיקה (typica) הוסוו טוב יותר על עצים עם חזזיות.
כתוצאה מכך, ציפורים היו מוצאות ואוכלות פריטים רבים יותר מקרב הזנים שלא היו מוסווים.
בשנת 1924, ג'ון הלדיין חישב, באמצעות מודל ברירה כללי (general selection model) פשוט, את יתרון הברירה הדרוש לאבולוציה המתועדת של עשים מפולפלים, בהתבסס על ההנחה שבשנת 1848 השכיחות של עשים כהים הייתה 2%, וב-1895 95%.
הצורה הכהה, או המלנית, הייתה צריכה להיות בעלת כשירות גבוהה ב-50% יותר מהצורה הטיפוסית, הבהירה.
אפילו אם לוקחים בחשבון שגיאות אפשריות במודל, הפך התהליך הסטוכסטי של סחף גנטי לסביר פחות, מכיוון שהשינויים היו מהירים מדי.
הניתוח הסטטיסטי של הלדיין של הברירה שהעדיפה את הווריאציה המלנית (הכהה) בעשים מפולפלים היה חלק ממאמציו להדגים שמודלים מתמטיים המשלבים ברירה טבעית עם גנטיקה מנדלית יכולים להסביר את האבולוציה – מאמץ שמילא תפקיד מרכזי בביסוס הדיסציפלינה של גנטיקה של אוכלוסיות וראשית הסינתזה האבולוציונית המודרנית ששילבה את תורת האבולוציה עם הגנטיקה.
העש המפולפל ביסטון בטולריה (Biston betularia) הוא גם מודל לאבולוציה מקבילה בשכיחות המלניזם בצורה הבריטית (f.
swettaria) שכן הם דומים במראה שלהם.
ניתוח גנטי מצביע על כך ששני הפנוטיפים עוברים בתורשה כדומיננטיים אוטוזומליים.
הכלאות צולבות מצביעות על כך שהפנוטיפים מיוצרים על ידי אללים במקום (לוקוס) אחד בכרומוזום.
משערים שהגן לקרבונריה בעש המפולפל B.
betularia נמצא באזור של כרומוזום 17. מאוחר יותר סברו שהגן לא יכול להיות באזור זה, מכיוון שאף אחד מהגנים בכרומוזום לא קודד, לא לדפוס כנפיים ולא למלניזציה.
האזור ששימש למציאתו היה האינטרון הראשון של האורתולוג (ההומולוג) של גן קליפת המוח (קורטקסט) בדרוזופילה.
באמצעות השמטה של לוקוסים אפשריים באזור על בסיס נדירות וקורלציה, נותרה הוספה של 21,925 זוגות בסיסים.
התוספת, שכותרתה carb-TE, היא טרנספוזון בדרגה II שיש לו רצף לא חוזר בקירוב של 9 קילו-בייט שחוזר על עצמו במקביל פעמיים ושליש.
ישנם 6 זוגות בסיסים של חזרות הפוכות ושכפול של 4 זוגות בסיסים באתר היעד בגנום, שאינם קיימים בעשי טיפיקה (typica).
ל-Carb-TE יש ביטוי גבוה יותר בשלב של מורפוגנזה מהירה של דיסק כנפיים.
לא ידוע מה המנגנון של האופן שבו הגן מגביר את הביטוי, ולא ידוע אם הוא הגן היחיד המעורב.
מספר השערות חלופיות לברירה הטבעית ככוח המניע של האבולוציה הוצעו במהלך שנות העשרים והשלושים.
מוטציה אקראית, הגירה (נדידה של חרקים) וסחף גנטי נתפסו גם הם ככוחות עיקריים של אבולוציה.
Riley) הציע גורם ברירה נוסף, שבו כלציית מתכות כבדות על ידי מלנין הגנה כביכול על עש מפולפל מפני ההשפעות הרעילות של מתכות כבדות הקשורות לתיעוש.
ההשערה היא שיתרון ברירה זה השלים את מנגנון הברירה העיקרי של השוני בטריפה על ידי ציפורים.
בשנת 1920, ג'ון ויליאם הסלופ-הריסון דחה את השערת טריפת הציפורים הדיפרנציאלית של טט, כי לא האמין שציפורים אוכלות עש.
במקום זאת הציע שמזהמים עלולים לגרום לשינויים בתאים סומטיים ובפלזמת הנבט של האורגניזם.
Hasebroek) עשה ניסיון מוקדם להוכיח השערה זו, וחשף את הגלמים לגזים מזהמים, מימן גופרי (H2S), אמוניה (NH3) ופירידין.
הוא השתמש בשמונה מינים במחקריו, ארבעה מהם היו מיני פרפרים שלא הפגינו מלניזם.
בשנים 1926 ו-1928, הסלופ-הריסון שיער שהעלייה בשיעורי עש מלני באזורים מתועשים נבעה מ"לחץ מוטציות" ולא מברירה על ידי טורפים שנראו לו זניחים.
מלחים של עופרת ומנגן היו נוכחים בחלקיקים המזהמים הנישאים באוויר, והוא הציע כי אלו גרמו למוטציה של גנים לייצור מלנין אך לא של אחרים.
הוא השתמש בזני העשים סלניה בילונריה וטפרוזיה ביסטורטטה למחקריו.
הזחלים הואכלו בעלים ששילבו את המלחים הללו: לאחר מכן הופיעו מלניות.
ניסוי דומה ב-1932 על ידי מקני יוז (McKenney Hughes) לא הצליח לשחזר את התוצאות הללו; הסטטיסטיקאי והגנטיקאי רונלד פישר הראה שהבקרות של הסלופ-הריסון לא היו מספקות, ושהממצאים של יוז הפכו את שיעור המוטציות של 6% שנדרש להסלופ-הריסון ל"בלתי סביר".
הניסויים החשובים הראשונים על העש המפולפל בוצעו על ידי ברנרד קטלוול (Kettlewell) באוניברסיטת אוקספורד, בפיקוחו של א' ב' פורד (EB Ford), שעזר לו להשיג מענק מקרן נפילד (Nuffield) לביצוע הניסויים.
בשנת 1953, קטלוול החל בניסוי ראשוני שבו שוחררו עשים לתוך מכלאה בגודל 18 מ' על 6 מ', שם נטרפו על ידי ירגזי מצוי (Parus major).
הניסוי העיקרי, בשמורת כריסטופר קדברי בברמינגהם, כלל סימון, שחרור ולכידה מחדש של עשים מסומנים.
הוא גילה שביער מזוהם זה נטרפו עשי טיפיקה (typica).
כך הראה שהפנוטיפ המלני חשוב להישרדותם של עשים מפולפלים בבית גידול כזה.
קטלוול חזר על הניסוי בשנת 1955 ביערות לא מזוהמים בדורסט, ושוב ביערות המזוהמים בברמינגהם.
ב-1956 חזר על הניסויים ומצא תוצאות דומות; בברמינגהם, ציפורים אכלו את רוב העשים הלבנים (75%), ואילו בדורסט, רוב העשים הכהים (86%) נאכלו.
תיאודור דייוויד סרג'נט ביצע ניסויים בין 1965 ל-1969, מהם הסיק שלא ניתן לשחזר את תוצאותיו של קטלוול, ואמר כי ציפורים לא הראו העדפה לעש על גזעי עצים שחורים או לבנים.
הוא סבר שקטלוול אימן את הציפורים לאכול עש מגזעי עצים כדי להשיג את התוצאות הרצויות.
שני פרקים בספרו של מייקל מג'רוס (Majerus) מ-1998, "מלניזם: אבולוציה בפעולה" (Melanism: Evolution in Action), ביקרו את המחקר שהוצג ב"האבולוציה של מלניזם" (The Evolution of Melanism) מאת קטלוול, דנו במחקרים שהעלו שאלות לגבי שיטות הניסוי המקוריות של קטלוול, וקראו למחקר נוסף.
בסקירת הספר, ג'רי קוין ציין את הנקודות הללו, והגיע למסקנה כי "לפי שעה עלינו להיפטר מביסטון כדוגמה מובנת היטב לברירה טבעית בפעולה, אף על פי שברור שזה מקרה של אבולוציה.
ישנם מחקרים רבים שמתאימים יותר לשימוש בכיתה."
ספרה של ג'ודית הופר (Hooper) משנת 2002, "של עשים ואנשים" (Of Moths and Men) מתח ביקורת קשה על הניסוי של קטלוול.
הופר טענה שלא ניתן למצוא את הערות השדה של קטלוול ושהניסוי שלו היה הונאה, על בסיס הביקורות של סרג'נט שטענו שתצלומי העשים היו תצלומים של עשים מתים שהונחו על בולי עץ.
היא אמרה שא' ב' פורד (EB Ford) היה "קנאי דרוויני", וטענה שהוא ניצל את קטלוול התמים מבחינה מדעית כדי להשיג את תוצאות הניסוי הרצויות.
תפוצת הספר הובילה לדרישות למחוק את סיפור האבולוציה של העש המפולפל מספרי הלימוד.
מדענים בחנו את ההאשמות שהועלו על ידי הופר, ומצאו שהן שגויות.
פיליפ א' ג'ונסון, מייסד שותף של תנועת התכנון התבוני הבריאתני, אמר שהעשים "לא יושבים על גזעי עצים", ש"היה צריך להדביק עשים לגזעים" בתמונות, ושהניסויים היו "זיוף" ו"הונאה".
תומך התכנון התבוני ג'ונתן וולס (Wells) כתב מאמר בנושא, שגרסה מקוצרת שלו הופיעה בגיליון 24 במאי 1999 של The Scientist, וטען כי "העובדה שעשים מפולפלים אינם נחים בדרך כלל על גזעי עצים מבטלת את הניסויים של קטלוול".
וולס כתב עוד בספרו "אייקונים של אבולוציה" משנת 2000 כי "עם זאת, מה שספרי הלימוד אינם מסבירים הוא שביולוגים ידעו מאז שנות ה-80 שלסיפור הקלאסי יש כמה פגמים חמורים.
החמור ביותר הוא שעש מפולפל בטבע לא נח על גזעי עצים.
מסתבר שצילומי ספר הלימוד מבוימים".
עם זאת, עש מפולפל אכן נח על גזעי עצים מדי פעם, וניק מצקה (Matzke) קובע כי יש הבדל קטן בין התמונות ה'מבוימות' לבין התמונות ה'לא מבוימות'.
מ-2001 עד 2007 ביצע מג'רוס ניסויים בקיימברידג' כדי לפתור את הביקורות על הניסוי של קטלוול.
במהלך הניסוי ציין את תנוחות המנוחה הטבעיות של עש מפולפל.
מתוך 135 העשים שנבדקו, למעלה ממחציתם היו על ענפי עצים, בעיקר בחציו התחתון של הענף; 37% היו על גזעי עצים, בעיקר בצד הצפוני; ורק 12.6% נחו על זרדים או מתחתם.
בעקבות התכתבות עם הופר, הוא הוסיף ניסוי כדי לגלות אם עטלפים, לא ציפורים, יכולים להיות הטורפים העיקריים.
הוא צפה במספר מינים של עופות שטורפים את העשים, ומצא שטרפת ציפורים דיפרנציאלית הייתה גורם מרכזי שאחראי לירידה בתדירות הקרבונריה בהשוואה לטיפיקה.
הוא תיאר את תוצאותיו כחיזוק מוחלט של תאוריית הברירה הטבעית של אבולוציה של עש מפולפל, ואמר: "אם עלייתו ונפילתו של העש המפולפל היא אחת הדוגמאות המשפיעות ביותר מבחינה ויזואלית וקל להבין את האבולוציה הדרוויניסטית בפעולה, צריך ללמד את זה.
זה מספק אחרי הכול את ההוכחה לאבולוציה."
מג'רוס מת לפני שהספיק להשלים את כתיבת המחקר הנובע מהניסויים שלו, ולכן את העבודה ביצעו קוק (Cook), גרנט (Grant), סאצ'רי (Saccheri) וג'יימס מאלט (James Mallet), והיא פורסמה ב-8 בפברואר 2012 תחת השם "טרפת ציפורים סלקטיבית על העש המפולפל: הניסוי האחרון של מייקל מג'רוס".
הניסוי הפך לגדול ביותר אי פעם בחקר המלניזם התעשייתי.
הוא כלל 4,864 פרטים תחת חקירה שנמשכה שש שנים.
הניסוי אישר שמלניזם בעש הוא דוגמה אמיתית לברירה טבעית המערבת הסוואה וטריפה.
הערת הסיום שלהם היא: "הנתונים הללו מספקים את הראיות הישירות ביותר עד כה, שקשורות להסוואה ולטרפת ציפורים כהסבר המכריע לעלייה ולנפילה של המלניזם בעש".
קווין אמר שהוא "שמח להסכים עם המסקנה הזו [של הניסוי של מג'רוס], שעונה על הביקורות הקודמות שלי על הסיפור של ביסטון".
רשימות מלכים מבבל ומאשור מתעדות מסורות על מוצא משותף של השושלות האמוריות של אותן ממלכות מכמה אבות קדמונים.
הרשימות אינן זהות אך הדמיון בשמות מעיד על מוצא משותף לשתי המסורות.
עותקי הרשימות האשוריות שהתגלו נכתבו בתקופת הברזל, אך הקטעים הראשונים שבהן מתוארכים לתקופת שושלת שמשי־הדו, ובהן מובאת רשימת "17 המלכים יושבי האוהלים" (באכדית של תקופת הברזל: ) – אִפיון המעיד על היותם נוודים, כאשר האחרונים שבהם מצוינים כאבות קדומים של שמשי־הדו.
הרשימה הבבלית נמצאה בלוח מימי המלך עמי־צדוקה, שהכיל טקס שבו הוזכרו שמות האבות הקדומים (ככל הנראה טקס כיספו).
פרשנויות שונות הועלו לשמות המופיעים ברשימות ולטיב ההבדלים בין הרשימות.
חלק מהשמות זהים לשמות שבטים אמוריים ידועים, תופעה המקבילה לדמויות האפונימיות שבלוח העמים המקראי.
דמויות אחרות עשויות להיות דמויות היסטוריות, שליטים קדדומים של העיר אשור או האבות הקדומים של מלכי השושלת האמורית של בבל.
17 המלכים מוכרים מרשימות המלכים האשורים.
חמישה עותקים של הרשימות נמצאו, כולם לא שלמים לחלוטין; בשלושה מהם שרד החלק הראשון, שהוא החלק המזכיר את שמות 17 המלכים.
שתיים מרשימות אלה שלמות לחלוטין בקטע זה: האחת היא רשימה ממוצא לא ידוע, שכתוב עליה שהשתייכה לאשף מהעיר אשור, שנכתבה בסביבות 722 לפנה"ס; השנייה היא רשימה מדור שרוכין, שנכתב בה שהיא העתק של רשימה מהעיר אשור, והיא מתוארכת ל־738 לפנה"ס.
בעותק נוסף, שמוצאו בנינוה ובשל השברים הרבים שבה היא קשה לתארוך, שרדו חלקים מהקטע.
שמות המלכים, לפי רשימת המלכים האשורים, הם (האות m לפני השמות היא הסימן 𒁹, המגדיר לשמות אנשים):
עותק דור שרוכיןעותק האשף מאשורעותק נינוהחסרחסרחסרחסרחסר
בסיום, נכתב , כלומר "סך הכול 17 מלכים יושבי אוהלים".
בקטע הבא ברשימה מצוין שאפיאשל היה בנו של אושפיה.
בלוח מימי עמי־צדוקה, שמוצאו ככל הנראה בסיפר, המתאר טקס כיספו המיועד להתבצע לזכר המתים (אף שהמונח "כיספו" לא מצוין בו במפורש), ובו מוזכרים מלכי בבל שנים הקודמים לעמי־צדוקה, ולפניהם שמות שונים שנתפסו, ככל הנראה, כאבות הקדומים של השושלת.
הם אולי נתפסו כמלכים, ואולי נתפסו כאבות קדומים או מנהיגי שבטים בלבד.
רבים משמות אלה מקבילים לשמות 17 המלכים מהרשימה האשורית.
השמות הארוכים ברשימה הבבלית מקבילים אף הם לשמות מהרשימה האשורית, בזוגות.
השם ia-am-qú-uz-zu-ḫa-lam-ma (שעשוי להתפרש גם כ־ia-am-qú-us-sú-ḫa-lam-ma) מקביל לזוג ia-an-gi (אשר האות האחרונה בו יכולה להתפרש גם כ־qì) ו־suḫ4-la-a-mu; השם a-ra-am-ma-da-ra מקביל לזוג ḫar-ḫa-ru ו־man-da-ru, זוג המופיע גם בלוח מקוטע שבו שמשו־אילונה מזכיר אותם כאבות אבותיו כ־ḫa-ar-ḫa-ar ma-da-ra; השם tu-ub-ti-ia-mu-ta מקביל לזוג ṭu-di-ia ו־a-da-mu.
הקבלות אלה מייצגות מסורת של מוצא משותף לשושלת האמורית (הראשונה) של בבל ולשושלת של שמשי־הדו.
הקבוצה השנייה כוללת את השמות:
לאחר מכן מופיעים שמות מלכי בבל שומו־אבו, שומו־ל־אל, סביום, אפיל־סין, סין־מובליט, עמורפיא (חמורבי), שמשו־אילונה, אבי־אשוח ועמי־דיתנה.
גם אם ברור שחלק מהשמות ברשימה הבבלית היו במקור שני שמות נפרדים, קשה להכריע האם הצורה המקורית הייתה זאת שברשימה הבבלית או האשורית.
ניתוח השמות מעלה משמעויות אפשריות שונות.
הצורה הבבלית tubti(ya) עשויה לנבוע מהשורש ט־ו־ב, כמו השמות העבריים "טובית" ו"טוביה"; הצורה האשורית ṭudiya עשויה להיות מקושרת למילה atūdu או dūdu, "איִל פרא", בהתאם למסורת השימוש בחיות בשמות שבטים שמיים.
הצורה הבבלית yamūta מצויה בשם של אחד השבטים האמורים, ימות־בעל; לצורה האשורית adamu כמה הקבלות: האלוהות admum הידועה מכתבי מרי, המקום admum הידוע מכתבים בבליים קדומים, השם הפרטי הנקבי adamu נמצא בשאע'ר בזאר מהתקופה הבבלית הקדומה והשם המקראי אדם.
השם yangi ו־yamqu קשה, אך עשוי להקביל לשם המקום, ככל הנראה אמורי, ia-en-qú-ú.
הצירוף arammadara עשוי להתפרש באכדית כ"הטוחן של madarā"; השמות ḫarḫaru/ḫarḫar ו־madarā הם שמות גאוגרפיים.
ייתכן שהצמדת זוגות השמות נועדה להעניק להם משמעות חדשה.
a-ra-am-ma-da-ra עשוי להתפרש כשם המצרף אלוהות בשם madar (המוכרת, ככל הנראה, משמות פרטיים), ואת שם הארץ "ארם"; tu-ub-ti-ia-mu-ta (שניתן לקרוא גם כ־ṭu-ub-ti-ia-mu-ta) יכול להתפרש כ"טוּבי־ימות" (כלומר "הטוב/השמחה שלי, מתה"); ia-am-qú-uz-zu-ḫa-lam-ma עשוי להתפרש כ־yamqut-šum-ḪA.LAM.MA, "חורבן נפל עליו".
שני השמות האחרונים נושאים קונוטציה של אסון.
ייתכן שיש להסביר זאת כיציקת אירועים היסטוריים לתוך אותם שמות – עזיבת שבטי האמורים מאזור שנודע מאוחר יותר כארץ ארם, בעקבות אסונות.
המשמעות החדשה אולי ניתנה במסגרת טקסי הכיספו, שבהם הוזכרו האבות הקדומים, ואולי גם כללו סיפורים על קדמוניות השבט.
השם didānu/ditānu נפוץ כרכיב בשמות פרטיים מתקופת השושלת הראשונה של בבל, וכן בשמות אמוריים מאוחרים יותר; משמעותו היא ככל הנראה "שור בר".
השם אף השווה לשם מוקדם יותר, tidnum או tednum (ובהמשך tidānum) מהתקופה הטרום־סרגונית מלגש, מה שהופך את שם זה לשם השמי הצפון־מערבי הקדום ביותר שנודע במסופוטמיה, ואולי היה אף שם נרדף לארץ אמורו כולה.
לשמות ḫanū ו־ḫeana זיקה לשם המקום והשבט המוכר חֿנה.
השם zu-a-bu מופיע בעותק האשורי מנינוה בצורה מקוטעת, שהוצע להשלים אותה כ־Sūmuabu, שם זהה לשמו של מלך בבל האמורי הראשון; ברשימה הבבלית מופיע השם כ־zu-um-ma-bu, והוא ככל הנראה המקביל ל־zu-a-bu.
הצורה zu-a-bu עשויה להתפרש כמורכבת ממילית הזיקה השמית הצפון־מערבית ḏū (בעברית "") והרכיב abu (אב).
חוקרים הציעו, בזהירות, שהשמות imṣu ו־ḪARṣu מהווים וריאציות שונות של אותו השם, אולי בשל סופר שהעתיק מלוח פגום מעט, לא הצליח לזהות אם מדובר באות im () או ḪAR (), והחליט לכלול את שני השמות ברשימה.
נימוק נוסף לכך הוא שבעותק הרשימה של האשף מאשור, השורה הכוללת את השמות imṣu, ḪARṣu ו־didānu היא היחידה הכוללת שלושה שמות ולא שניים.
במצב כזה, ייתכן שהשם המקורי היה מקביל ל־namzū (או namṣū) ברשימה הבבלית.
כן הוצע שהשם nuabu הוא טעות סופר, הכולל את האות הראשונה בשם כגון nu-um-ḫu-ú (וריאנט אפשרי של namḫū), אך את המשך השם העתיק הסופר בטעות מהשם zu-a-bu המופיע שורה מעל השם nu-a-bu.
השם namzū שברשימה הבבלית ידוע כשם גאוגרפי עוד מהתקופה האכדית הקדומה כ־nam-zé-em, וכן מהתקופה הבבלית הקדומה כ־nam-zu-um, ואף בטקסט של אור-נמו.
השם namḫū מקביל לשם גאוגרפי־שבטי מוכר בצורות Numḫā, Numḫim, Numḫaya ועוד, מארכיון מרי וממקומות נוספים בתקופה הבבלית הקדומה, ואף מוזכר כאחד מאבותיו של שמשי־הדו בלוח הכיספו של ישמע־הדו.
הריכוז העיקרי של השבט היה ברדום־מזרח מסופוטמיה, והוא היה מקושר לשבט ימותבעל.
השם מוכר גם כרכיב בשמות פרטיים.
שני השמות הבאים ברשימה הבבלית, amnānu ו־yaḫrurum, היו שני השבטים המרכזיים באזור סיפר, שהיו ככל הנראה קשורים אחד לשני מימים קדומים מאוד.
בכתבי מרי הם מופיעים כשבטים באזור הפרת העלי, לעיתים בברית עם השבטים ubrabū ו־yariḫū; ארבעת השבטים יחד הרכיבו את קבוצת בני ימין.
שבט amnānu (או, לעיתים, awnānu) היה שבט חשוב שתרם תרומה משמעותית לנפילת שושלת אור 3, ובתקופת איסין, מלך ארך התהדר בתואר "מלך אמננום", וברית השבטים אמננו ויחֿרורו הוזעקה מפעם לפעם לעזרה צבאית לעיר ארך באותה תקופה.
השושלת של מלך אמננו מארך הייתה קשורה לשושלת האמורית של בבל.
השם buḫazum עשוי להקביל לשם המקראי בועז.
לשם a-bi-ia-mu-ta מקבילות, בכתיבים שונים, מתקופות קדומות.
השמות האחרונים ברשימה פגומים, והצעות השחזור שלהן עשויות לשפוך אור על המוצא הישיר של שומו־אבו.
מידע בנושא זה עשוי אף להבהיר מדוע כתובות רבות המפרטות את שושלת המלוכה הבבלית מגיעות רק עד ליורשו של שומו־אבו, שומו־ל־אל (ייתכן שהסיבה לכך היא ששומו־אבו ושומו־ל־אל היו אחים).
ההיסטוריות של האבות במסורת המסופוטמית ובמחקר
אזכור שמות שבטים, כגון יחֿרורום, אמננו ונומחֿה, בין אבות קדומים מבטאת תפיסה רווחת במזרח הקדום, לרבות במקרא, שלפיה עמים, קבוצות, שבטים ואף בעלי מקצוע מתייחשים לאב קדמון.
השמות הועברו, ככל הנראה, במסורת בעל־פה לפני העלאתם על הכתב, וזה ככל הנראה ההסבר לחלק מההבדלים בין הרשימה הבבלית והאשורית.
למעשה, הרבה מהשמות הם אפונימים מלאכותיים ולא מייצגים דמויות היסטוריות.
בשל היעדר ציון תאריכים ברשימות, וכן קושי להעריך את אורך השלטון של ראש שבט נוודי, קשה לתארך את האבות הקדומים המופיעים ברשימות, אך סביר להניח שהדמויות הקדומות בהן מגיעות להאלף ה־3 לפנה"ס; המשך הלוח הבבלי עשוי להצביע על תארוך האבות המוקדמים ביותר המוזכרים בו לימי הפלישה הגוּתית.
מהגדרת המלכים כיושבי אוהלים ניתן ללמוד שמדובר בנוודים, ועל כן, סביר להניח שלא היו קשורים לעיר אשור (שממנה צמחה הממלכה, ובהמשך האימפריה, האשורית).
מקשרי הצאצאות בין המלכים יושבי האוהלים האחרונים לבין שמשי־הדו ניתן ללמוד על המוצא האמורי של שושלתו.
על אף התאריך המאוחר של עותקי הרשימה, מקובל לתארך את ההעלאה על הכתב של החלקים הראשונים של הרשימה לימי שושלתו של שמשי־הדו.
אושפיה מוזכר בכתובות של שלמנאסר הראשון (המאה ה־13 לפנה"ס) ואסרחדון (המאה ה־7 לפנה"ס), ואולי גם בכתובת מקוטעת של אשור-רשא-אישי הראשון , כמייסד המקדש הקדום של האל אשור בעיר אשור (שלמנאסר ציין ששמו הוא eḫursagkurkurra).
אזכור זה מעלה קושי – קשה להאמין שנווד הוא זה שייסד את מקדש האל אשור, שהיה קשור בצורה הדוקה לעיר עצמה.
יתרה מכך, לוח כיספו ממרי מימי ישמע־הדו בן שמשי־הדו מזכיר את סרגון ונרם־סין מלכי אכד, אזכור המרמז על מוצא משפחתו של שמשי־הדו באכד, דבר שמוריד עוד יותר את הסבירות שאחד מאבותיו של שמשי־הדו ייסד את מקדש האל אשור בעיר אשור.
בקרב החוקרים מקובל ששילובו של אושפיה (יחד עם בנו אפיאשל) בשושלת אבותיו של שמשי־הדו נועד ליצור קשר בין המשפחה האמורית של שמשי־הדו לבית המלוכה הקדום של העיר אשור.
האביב הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי ניקולא פוסן, אשר צויר בין השנים 1660 ל-1664 ברומא, במהלך שנותיו האחרונות של האמן.
היצירה מהווה את החלק הראשון במחזור ארבעת ציורי העונות שצוירו לבקשת ארמאן ז'אן דה ויניירו דו פְּלֶסי הקרדינל רישלייה, ונחשבים בעיני רבים לשיא יצירתו המאוחרת של פוסן.
הציור מציג את סיפור גן-העדן מתוך ספר בראשית, ומתאר את אדם וחוה רגעים לפני החטא הקדמון, כשהם שוהים בתוך נוף אידילי של בריאה אלוהית.
מעבר למשמעותו הסיפורית, משלב הציור יסודות אלגוריים, תאולוגיים וסמליים, והוא מהווה חלק מרכזי בפרשנות האיקונוגרפית הנוצרית והקלאסית שייחדה את עבודתו של פוסן.
הציור "האביב" מציג את אדם וחוה בגן עדן, רגע לפני החטא הקדמון, בהשראת סיפור בריאת האדם שבספר בראשית.
הסצנה מתרחשת בנוף אידילי שבו ניכרים עצים פורחים, צמחייה שופעת וסימני פריחה האופייניים לעונה.
פוסן שואב השראה מהמסורת האיקונוגרפית העתיקה, ובפרט מהמתואר ב"מטמורפוזות" של אובידיוס, שם האביב מזוהה עם פרחים.
בציור מופיע יסוד האוויר – רוח אלוהים המרחפת על פני גן העדן – והוא חלק מסמליות ארבעת היסודות המיוצגים במחזור כולו.
סצנת הבריאה מתקיימת בתקופה שעל פי ההגות התאולוגית הקדם-נוצרית נחשבת לזמן שלפני החוק.
הפרשנות של סדרת ארבע העונות, ובכללה "האביב", מבוססת בין היתר על קריאה אקזגטית, במיוחד לאור הגותו של אוגוסטינוס הקדוש.
חוקרים כמו ויליבאלד זאוארלנדר ראו בסצנה של אדם וחווה ייצוג לטיפוס המקראי של ישו – "האדם החדש".
לפי גישה זו, כל אחד מארבעת הציורים מייצג שלב שונה בהיסטוריה האנושית: "האביב" מייצג את התקופה שלפני החוק, בה האנושות חיה בתמימות תחת השגחה אלוהית ישירה.
כך נוצרת מערכת רמיזות טיפולוגיות שבה ישו מופיע כסמל נסתר בכל אחת מהיצירות, והציור מקבל משמעות משיחית מעבר לנרטיב המקראי הגלוי.
הציור נוצר ביוזמתו של ארמאן ז'אן דה ויניירו דו פְּלֶסי, דוכס רישלייה, ונרכש בידי לואי ה-14 בשנת 1665, יחד עם שלושה ציורים נוספים בסדרה ותשע יצירות נוספות של פוסן.
עם השנים עברו הציורים בין אתרים שונים – תחילה במגזין בארמון ורסאי (1695), לאחר מכן באגף טריאנון-סו-בואה (1696), ולאחר מכן בלשכת הציורים בוורסאי (1706), בארמון מֶדוֹן (1709) ובארמון לוקסמבורג (1751, 1764).
בשנת 1785 הועבר הציור למוזיאון הלובר, שם הוצג ב-1793 עם פתיחתו של מוזיאון הרפובליקה.
בשנת 1797 הועבר "האביב" עם "הקיץ" ו"הסתיו" למוזיאון המיוחד של בית הספר הצרפתי בארמון ורסאי, וחזר ללובר ב-1808.
הציור נוצר על בד מאריגת סרז', בעלת צפיפות של 12 על 20 חוטים לסנטימטר מרובע, על שכבת יסוד בצבע חום-אדמדם.
קיג'ואן ואליק מוצ'יטה , המוכר בשם הבמה האבוק (Havoc), הוא ראפר ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
האבוק מוכר בעיקר כאחד משני חברי הרכב ההיפ-הופ המשפיע "מוב דיפ" (Mobb Deep), יחד עם חברו (שנפטר מאז) פרודיג'י (Prodigy).
הצמד, שהוקם בקווינסברידג', נחשב לאחד מההרכבים החשובים והמצליחים ביותר בהיפ הופ של החוף המזרחי במהלך שנות ה-90.
בנוסף לקריירת הראפ שלו, האבוק משמש גם כמפיק מוזיקלי מוערך אשר הפיק את מרבית שירי האלבומים של מוב דיפ.
לאורך השנים הפיק שירים גם לאמנים בולטים רבים בתעשייה, בהם אמינם, נאז, הנוטוריוס בי.
ג'י., 50 סנט, ג'יידאקיס, דה גיים, מת'וד מן ואחרים.
סגנון ההפקה שלו מאופיין בשימוש בדגימות אפלות, מקצבים קשיחים ואווירה מחוספסת המזוהה עם סצנת הראפ וההיפ הופ של ניו יורק.
האביב הוא ציור שמן על בד מאת ז'אן-פרנסואה מילה, שנוצר בין השנים 1868 ל־1873. היצירה היא חלק ממחזור ציורים המוקדש לעונות השנה, שבו עסק האמן בשנות חייו האחרונות.
הציור שמור באוסף מוזיאון ד'אורסה בפריז.
הציור הוא בראש ובראשונה ציור נוף.
במרכז הקומפוזיציה מופיעה דמות אנושית קטנה של איכר, העומדת תחת עץ, אך נוכחות האדם מצומצמת והנוף תופס את עיקר שטח הבד.
הטבע מתואר בהתבוננות מדויקת, ובפרט בפרחים קטנים הפזורים לאורך שפת הדרך.
זהו נוף מיושב ומעובד: ניטע בו מטע, נסללה דרך ונבנתה גדר, המשמשת כהגנה מפני טבע פראי הנראה ברקע.
הציור מבטא מפגש ודיאלוג בין האדם לטבע, בעלי אופי לירי ופואטי.
הטבע מתואר כטבע נאהב ומאוכלס, כזה שהאדם חי בתוכו ופועל בו.
רכיבי הנוף נושאים משמעות סמלית מובהקת: תנועת ענני הסערה, צבעי האדמה בגווני לילך וחום, וענפים עירומים או גזומים מרמזים על נסיגת החורף, בעוד שעצים פורחים והירוק הבהיר של היער משמשים סימנים להתחדשות האביב.
נושא עונות השנה הוא נושא קלאסי בציור, והוא טופל בין היתר ביצירתו של ניקולא פוסן.
עם זאת, ז'אן־פרנסואה מילה ניגש לנושא מתוך שאיפה לביטוי רגשי של הטבע.
בפשטות הנושא ובאופן שבו הוא מבטא את שינויי האור, היצירה משתלבת במסורת ציור הנוף של ידידו תאודור רוסו, ובהמשך למסורת רחבה יותר הכוללת את ג'ון קונסטבל ויאקוב ואן רויסדאל.
בד בבד, בצבעוניות הרעננה ובאופן לכידת הרגע החולף, מתקרבת היצירה לדרכם של קלוד מונה, פרדריק בזיל ופייר-אוגוסט רנואר, שפעלו באותה עת ביער פונטנבלו, עוד בטרם כונו אימפרסיוניסטים.
האג (בהולנדית: s Gravenhage' – "סְכְראפֶנהאכה", ; ובקיצור Den Haag – "דן האך", ) היא עיר במערב הולנד המהווה את המרכז השלטוני של המדינה, ובירת מחוז דרום הולנד.
עם אוכלוסייה של כחצי מיליון נפש (2012) ושטח של כמאה קילומטר רבוע, זוהי העיר השלישית בגודלה בהולנד לאחר אמסטרדם ורוטרדם.
בהאג יושבים האֶרְסְטֶה קַאמֶר (החדר הראשון, או הסנאט) והטְוֵדֶה קַאמֶר (החדר השני, בית הנבחרים), המרכיבים יחד את הפרלמנט של הולנד (סטאטן חנרל).
גם מושבו של וילם-אלכסנדר מלך הולנד נמצא בהאג.
כל השגרירויות הזרות ומשרדי הממשלה ממוקמים בעיר, כמו גם בית המשפט העליון וארגונים בינלאומיים וממלכתיים רבים.
זאת על אף שאמסטרדם היא הבירה של הולנד, כפי שמצוין בחוקה ההולנדית.
האג מארחת כמה ממוסדות האו"ם ומוסדות בינלאומיים אחרים, לדוגמה:
בית הדין הבינלאומי לצדק, ממוקם בארמון השלום (פְרֵדֶספּאלֵייס).
בנייתו מומנה על ידי אנדרו קרנגי
בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר (נסגר)
סניף האג של המנגנון השיורי הבינלאומי לבתי דין פליליים (הסניף השני נמצא בארושה שבטנזניה).
בנוסף, האקדמיה של האג למשפט בינלאומי והארגון למניעת הפצת נשק כימי נמצאים גם הם בעיר.
החסידה היא הסמל של האג.
האג נוסדה ב-1284 על ידי וילם השני, רוזן הולנד ומלך גרמניה, שהיה אמור להפוך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך נהרג בקרב לפני שהוכתר.
וילם השני החליט לבנות ביער בהולנד את ארמונו, בשם רידרזאל (היכל האבירים), וסביבו את בירתו.
הארמון קיים גם כיום, ומשמש לאירועים פוליטיים.
עם השנים הפכה האג למרכז האדמיניסטרטיבי של רוזני הולנד.
הערים המרכזיות בהולנד, כמו ליידן, דלפט ודורדרכט הסכימו ביניהן לבחור בהאג הקטנה כמרכז המנהלי שלהן.
על מנת לשמור על כך שהאג לא תגדל, היא לא קיבלה זכויות של עיר או הורשתה לבנות חומות.
כאשר הותר לבסוף לעיר לבנות חומה, במאה ה-16, האוכלוסייה החליטה להשתמש בכסף על מנת לבנות היכל לעיר במקום חומות.
רעיון זה עלה ביוקר במלחמת שמונים השנים, מאחר שהוא אפשר לחיילים הספרדים לכבוש את העיר בקלות.
האג נכבשה גם על ידי כוחות צרפתיים ב-1806.
בשל ההיסטוריה של העיר, לא קיימת בה עיר עתיקה כמו בערים הקרובות ליידן ודלפט.
כאשר הממשלה החלה לשחק תפקיד משמעותי יותר בחברה ההולנדית לאחר 1850, האג צמחה במהירות.
החלקים הוותיקים יותר של העיר הם לפיכך ברובם מהמאה ה-19 או מתחילת המאה ה-20.
העיר נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה.
החומה האטלנטית נבנתה בתוך העיר עצמה, והביאה לכך ששכונות שלמות נהרסו על ידי הגרמנים.
ב-3 במרץ 1945, חיל האוויר המלכותי הפציץ בטעות את רובע הבֶּזַאוּדֶנהָאוּט.
המטרה הייתה משגר של רקטות V-2 בפארק הקרוב, אך בשל טעויות בניווט, הפגזים נפלו על חלק מאוכלס בצפיפות של העיר.
מעל ל-500 אנשים מתו, ועדיין ניתן לראות בעיר שרידים ממתקפה זו.
לאחר המלחמה, האג הפכה לתקופת מה ל"אתר הבנייה הגדול ביותר באירופה".
העיר גדלה בצורה מסיבית לכיון דרום מערב.
האזורים שנהרסו גם הם נבנו מחדש במהירות.
האוכלוסייה הגיעה לשיא של 550,000 איש בסביבות 1970.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, עברו מעמדות הביניים לפרוורים כמו פוֹרְבּוּרְך, לֵיידְסֶנדאם, רייסווייק ובעיקר זוּטֶרמֵר.
כתוצאה, התפתחו שכונות עוני בתוך העיר עצמה, לצד פרברים עשירים מחוצה לה.
ניסיונות להכליל את הפרברים בהאג נתקלו בקשיים.
בשנות ה-90, לאחר הסכמה של הפרלמנט ההולנדי, סיפחה האג חלקים גדולים מהעיירות הסמוכות, ושם נבנו, ועדיין נבנים, אזורי מגורים חדשים.
האג היא העיר ההולנדית הגדולה ביותר על הים הצפוני.