tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־11 באפריל 2022 אישרה הוועדה לבחירת שופטים את הצעתו של סער לקבוע שימוע פומבי למועמדים לשיפוט בבית המשפט העליון.
ב־10 ביולי 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הכריזו גדעון סער ובני גנץ (מנהיג מפלגת חוסן לישראל) על ריצה משותפת של שתי המפלגות.
בבחירות זכתה הרשימה המשותפת, שהתמודדה תחת השם המחנה הממלכתי, ב־12 מנדטים, בהם ארבעה לתקווה חדשה.
בתחילת כהונתה של הכנסת העשרים וחמש הייתה סיעת "המחנה הממלכתי" באופוזיציה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הצטרפה הסיעה לממשלה ה־37 בכוונה להקים קבינט מלחמה.
ב־12 באוקטובר 2023 הושבעו חמישה שרים מטעם "המחנה הממלכתי", בהם סער, שמונה לשר בלי תיק.
ב־12 במרץ 2024 הודיע סער על התפצלות מפלגתו מסיעת "המחנה הממלכתי" והקמת סיעת "הימין הממלכתי".
ב־25 במרץ 2024 הודיע סער על פרישתו מהממשלה בעקבות אי־צירופו לקבינט המלחמה.
באותה עת נפגש עשרות פעמים עם בנימין נתניהו בדירת מסתור בתל אביב, על מנת לתכנן את חזרתו למפלגת הליכוד.
בספטמבר 2024 פורסם כי הוא מקיים מגעים עם הליכוד לשם צירוף מפלגתו לקואליציה ומינויו לשר הביטחון.
ב־21 בספטבר הודיע שוויתר על משרת שר הביטחון עקב הלחימה הגוברת בצפון.
ב-29 בספטמבר 2024 הודיעו נתניהו וסער על הצטרפות סער ומפלגתו לקואליציה.
למחרת מונה סער לשר בלי תיק וצורף לקבינט.
ב-13 במרץ 2025 חתמו מפלגת הימין הממלכתי ומפלגת הליכוד על הסכם מיזוג, ובמסגרתו סער ואנשיו יחזרו לליכוד.
ב-17 במרץ אושר ההסכם במזכירות הליכוד, וב-13 באוגוסט 2025 אישר מרכז הליכוד את ההסכם למיזוג הליכוד עם תקווה חדשה.
ב-8 ביולי 2025 התפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי", ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-10 ביולי 2025, ובמקומו נכנס לכנסת אכרם חסון.
ב-7 בנובמבר 2024 אושר בכנסת מינויו לשר החוץ.
בהצהרתו הסביר כי החליט לחזור בעקבות שינוי בגישת הממשלה כלפי ההתמודדות עם האיום האיראני.
הצטרפות מפלגת "הימין הממלכתי" לקואליציה העניקה לה יציבות פרלמנטרית, שאפשרה לאחר מכן בין היתר את ביצוע תקיפת ישראל באיראן במבצע עם כלביא, ואת מימוש עסקת החטופים השנייה, על אף פרישת מפלגת "עוצמה יהודית" מהממשלה.
במסגרת ההסכם הקואליציוני בין הליכוד ל"ימין הממלכתי", דרש סער תוספת תקציב משמעותית למערך ההסברה הלאומית.
בהתאם לכך אושר תקציב ייעודי בגובה של 545 מיליון ש"ח לטובת פעילות ההסברה של משרד החוץ.
חרף תקציב זה נערכו במדינות רבות הפגנות סוערות נגד ישראל ובעד הפלסטינים, מעמדה של ישראל בדעת הקהל העולמית הגיע לשפל, ואזרחי ישראל סומנו כאחראים למתרחש ברצועת עזה והפכו ל"אישיות לא רצויה"
כחלק ממדיניות חדשה שיזם החל סער בפתיחת שגרירויות ישראל במדינות "אוהדות" וסגירת שגרירויות במדינות הנחשבות "עוינות".
בדצמבר 2024 הורה על סגירת שגרירות ישראל באירלנד, בטענה למדיניות אנטי-ישראלית קבועה מצד ממשלת אירלנד.
במקביל, הוחלט על פתיחת נציגויות ישראל חדשות במולדובה (בפברואר 2025), באסטוניה ובזמביה.
בפברואר 2025 ביקר בבריסל, השתתף בפורום לניהול יחסי ישראל והאיחוד האירופי, ונפגש עם נשיאת הנציבות האירופית אורסולה פון דר ליין.
כמו כן, השתתף סער בוועידת שרי החוץ של האיחוד האירופי בבריסל.
זו הפעם הראשונה שבה התקיים מפגש שכזה עם שר חוץ ישראלי מאז 2012. במהלך הביקור, סוכם על חידוש והרחבת הסכם האסוציאציה בין ישראל לאיחוד, הכולל בין השאר שיתופי פעולה בתחומי המסחר, המחקר וההשכלה הגבוהה.
ביוני 2025 ערך ביקור מדיני בגרמניה ונפגש עם שר החוץ יוהאן ודפול והנשיא פרנק-ואלטר שטיינמאייר.
ביולי 2025, על רקע ניסיונות של מספר מדינות באיחוד האירופי לקדם סנקציות על ישראל בעקבות הלחימה, הוביל סער הקמת פורום וינה לדיאלוג אסטרטגי משותף עם גרמניה ואוסטריה, ויצירת גוש חוסם פרו-ישראלי שהביא לסיכול היוזמות עוד טרם הצבעה רשמית.
בדצמבר 2025 חידשה בוליביה את יחסיה עם ישראל.
במהלך כהונתו נדרשה ישראל להתמודד עם אתגרים משמעותיים בזירה הבין-לאומית, על רקע התמשכות מלחמת חרבות ברזל.
במהלך תקופה זו נרשמו מהלכים מדיניים כנגד ישראל מצד מדינות מערביות, בהן צרפת, בריטניה, קנדה, אוסטרליה ופורטוגל, שהכירו במדינה פלסטינית, החלטה של הולנד להכריז על השרים בצלאל סמוטריץ' ואיתמר בן גביר כ"אישיות בלתי-רצויה", והכרזה של ממשלת גרמניה על אמברגו נשק על ישראל בשל תוכנית הממשלה להשתלטות על עזה.
באמריקה הלטינית, ממשלת ברזיל החליטה שלא לאפשר לישראל למנות שגריר חדש במדינה, על רקע העימות בין שתי הממשלות סביב המלחמה, נשיא צ'ילה הודיע על אמברגו נשק נגד ישראל והכריז על איסור לבצע סחר עם עסקים שנמצאים מעבר לקו הירוק וממשלת ניקרגואה הודיעה על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם מדינת ישראל.
עם זאת צעדים נוספים כנגד ישראל, כדוגמת השעיה של השתתפות ישראל בתוכנית "הורייזון אירופה" - נבלמו.
בשנת 2004 הוענק לסער עיטור הכבוד האיטלקי Ufficiale.
בשנת 2009 הוענק לו אות אומ"ץ, על "היותו פוליטיקאי שלא דבק בו עד היום שום רבב" ועל פעולתו לביצור שלטון החוק ועמידתו הנחרצת נגד מינויים פוליטיים.
בשנת 2011 הוענק לו תואר כבוד מטעם נשיא איטליה – אות Commendatore (נאמן) על ידי שגריר איטליה בישראל, לואיגי מאטיולו, כהוקרה על תרומתו לחיזוק הקשר בין איטליה לישראל.
ב־17 באפריל 2012 קיבל סער את עיטור הכבוד Orden del Mérito Civil , אות כבוד מן המדרגה הראשונה שהוענק על ידי מלך ספרד, חואן קרלוס הראשון, על תרומתו ליחסים בין ישראל לספרד.
בין השנים 1990 –2012 סער היה נשוי לשלי דנציגר.
מעט לפני חתונתם עברת את שם משפחתו מ"סרצ'נסקי" ל"סער".
לזוג שתי בנות משותפות, והצעירה בהן היא השחקנית אלונה סער.
ב־16 במאי 2013 סער נישא בשנית למגישת החדשות והעיתונאית גאולה אבן סער, גרושה ואם לשלושה ילדים, ובסוף אותה שנה נולד להם בן.
בנובמבר 2016 נולדה להם בת.
גדעון פַּת (2 בפברואר 1933 – 26 באפריל 2020) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, חבר הנהלת הליכוד, וחבר מרכז "מכבי" בישראל.
הוא גדל אצל דודתו חיה פת, בעלת "קפה פת" בעיר, ולימים אימץ את שם משפחתה.
לכן, הפך לגיסם של שמואל טולידאנו ושל אפרים לוי שהיו נשואים לבנותיה של חיה פת.
בשנים 1953–1955, היה מנהל לשכתו של שר התחבורה, יוסף ספיר, איש "הציונים הכלליים".
באמצע שנות ה-50 נסע לארצות הברית, שם היה פעיל בהסתדרות הציונית וקיבל תואר ראשון ב"כלכלה וסחר בין-לאומי" מאוניברסיטת ניו יורק.
ב-1967, עם הקמת ממשלת הליכוד הלאומי, מונה ספיר לשר בלי תיק, ופת שב לישראל לנהל את לשכתו.
בשנת 1968 נבחר להנהלת "מכבי".
לקראת הבחירות לכנסת השביעית התמודד מטעם המפלגה הליברלית ברשימת גח"ל, ונחשב לנציג הצעירים.
הוא נכנס לרשימה במקום גבולי ולא נבחר לכנסת השביעית.
פת נכנס לכנסת ב-1970, עקב פטירתו של אריה בן-אליעזר.
בממשלה ה-18 בראשות מנחם בגין, שהוקמה אחרי הבחירות לכנסת התשיעית, שימש כשר הבינוי והשיכון.
בתקופת כהונתו יצא לפועל "פרויקט שיקום שכונות".
בינואר 1979 מונה לשר התעשייה, המסחר והתיירות.
באותה שנה עמד פת בראש ועדה על שמו, אשר בחנה דרכים לפיתוח התיירות באילת, בעקבות המשבר בענף התיירות.
בממשלה ה-19 שימש כשר התיירות עד אוגוסט 1981 ולאחר מכן שוב כשר התעשייה והמסחר, תפקיד בו המשיך גם בממשלה ה-20. בממשלות ה-21 וה-22 שימש כשר המדע והפיתוח.
בכנסת ה-12 שימש בשתי הממשלות שוב כשר התיירות.
בחלק מזמן כהונתה של הכנסת השלוש עשרה היה יו"ר ועדת הכלכלה.
במפלגה הליברלית, ובהמשך בתוך "הליכוד", בלטה היריבות בין גדעון פת ליצחק מודעי, שהתבטאה גם בחילופי דברים קשים ביניהם.
עם פרישתו מהכנסת בשנת 1996, כיהן פת כנשיא "הבונדס" עד שנת 2002, וכן כיהן כנשיא המועצה לישראל יפה.
פת התגורר בסביון והיה אב לשלושה בנים.
את רעייתו אן, בתו של קרול פיקל, מחלוצי תעשיית היהלומים בארץ ישראל, הכיר בעת לימודיו בניו יורק.
היה גיסו של שמואל טולידאנו.
גדעון קרמר (בלטבית: Gidons Krēmers, נולד ב-27 בפברואר 1947) הוא כנר ומנצח יהודי-לטבי.
1980 עזב את ברית המועצות והתיישב בגרמניה.
קרמר נולד בריגה להורים ממוצא גרמני-יהודי.
קרמר החל לנגן בכינור בגיל ארבע ולמד אצל אביו וסבו, שניהם כנרים מקצועיים.
בהמשך למד בבית הספר למוזיקה של ריגה ואצל דוד אויסטרך בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1967 זכה בפרס שלישי בתחרות על שם המלכה אליזבת בבריסל, בלגיה; אחר, בשנת 1969, זכה בפרס שני בתחרות הכינור הבינלאומית במונטריאול, קנדה ואז בפרס ראשון בתחרות פגניני בג'נובה; בשנת 1970 קיבל שוב פרס ראשון בתחרות הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי במוסקבה.
הקונצרט הראשון של קרמר במערב התקיים בגרמניה ב-1975. בהמשך הופיע בפסטיבל זלצבורג בשנת 1976 ובניו יורק ב-1977.
אשתו הראשונה הייתה הכנרית טטיאנה גרינדנקו.
בשנת 1980 יחד עם אשתו השנייה, אלנה בשקירובה, בתו של הפסנתרן דמיטרי בשקירוב עזב את ברית המועצות והתיישב בגרמניה.
בשנת 1981 ייסד קרמר פסטיבל מוזיקה קאמרית בלוקנהאוס, באוסטריה, שתוכניותיו התמקדו בחדיש ובחורג מן המוסכמות; מאז 1992 נודע הפסטיבל בשם "קרמראטה מוזיקה" ובשנת 1996 ייסד קרמר את "קרמראטה בלטיקה", תזמורת קאמרית המורכבת מנגנים צעירים מן המדינות הבלטיות.
כמו כן היה בין מנהליו האמנותיים של פסטיבל "ארט פרויקט 92" במינכן והוא מנהל פסטיבל "מוזיקזומר" בגשטאט, שווייץ.
בשנת 2008 הוא השתתף בסבב הופעות Being Gidon Kremer ביחד עם "קרמראטה מוזיקה" ודואט של אלכסיי איגודסמן.
קרמר עשה לו שם ברפרטואר הרחב שלו, המשתרע מאנטוניו ויוואלדי ויוהאן סבסטיאן באך עד מלחינים עכשוויים.
הוא הפיץ את יצירותיהם של מלחינים כמו אסטור פיאצולה, ג'ורג'ה אנסקו, פיליפ גלאס, אלפרד שניטקה, מייצ'יסלב ויינברג, ארוו פרט, של בן ארצו, פטריס ואסקס ושל ג'ון אדמס, בין השאר.
עם המלחינים הרבים שהקדישו לו יצירות נמנים סופיה גוביידולינה ("אופרטוריום") ולואיג'י נונו ("לה לונטנאנצה נוסטלג'יקה אוטופיקה פוטורה").
בין שותפיו לנגינה ואלרי אפאנאסייב, מרתה ארחריץ', אולג מייסנברג, מישה מייסקי, יורי בשמט וואדים סחרוב.
יש לו רשימת הקלטות ענפה עם חברת "דויטשה גרמופון", שעמה הוא מקליט מאז 1978; כמו כן הקליט לחברות פיליפס רקורדס, דקה, ECM ונונסאץ'.
באוסף הכינורות העתיקים של קרמר כינור גוארנרי דל ג'זו משנת 1730 וכינור סטרדיוואריוס משנת 1734, המוכר בכינוי "ברון פייטיץ'-הרמן".
הכינור הנוכחי שלו הוא אמאטי משנת 1641.
בתו של גדעון קרמר - ליקה קרמר - היא שחקנית קולנוע, במאית ומגישת תוכניות טלוויזיה ברוסיה.
פרס ארנסט פון סימנס (1982)
פרס לאוני סונינג למוזיקה (1989) דנמרק
מדליית הדוכס הגדול גדימינאס, (2000), ליטא
פרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה, (2008) שוודיה
פרס פרמיום אימפריאלה (2016) יפן
גדעון גירונימוס מֵר (Gideon G.
Mer; 4 בפברואר 1894 – 22 במרץ 1961) היה רופא וחוקר ישראלי בעל שם עולמי שחקר את מחלת המלריה בארץ ישראל.
פרופסור לאפידמיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
גדעון גירוֹנִימוּס מר נולד בעיירה פּוֹסְבוֹל (פּאָסוואָל) שבקרבת פוניבז' שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית).
אביו אהרן שכניאל היה רופא ועסקן ציבור, ואמו רופאת שיניים ועסקנית בתחום הבריאות.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה רוסית, החל ב-1912 ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג, וכעבור שנתיים, ב-1914, הפסיק את לימודיו ועלה לארץ ישראל.
שם עבד כפועל במושבות, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש על ידי השלטונות העות'מאניים למצרים בהיותו נתין מדינה עוינת.
מר הצטרף ל"גדוד נהגי הפרדות" והיה במשך זמן-מה שלישו של יוסף טרומפלדור.
יחד עם הגדוד לחם במערכת גליפולי ונפצע.
עם תום המלחמה שב לארץ ישראל ותקופה מסוימת היה חבר בגדוד העבודה בקיבוץ תל יוסף.
מר השלים את לימודי הרפואה בצרפת וחזר לארץ ישראל.
בשנת 1927 נשלח על ידי הבריטים וועד הצירים לראש פינה כ"מפקח ראשי למכון לחקר המלריה".
מחלה שפגעה קשות בניסיונות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
מר הקים את מעבדתו בבית ששימש בזמנו את פקידי הברון רוטשילד ("בית הפקידות השני"), שניתן לו מחברת פיק"א.
בבית זה גר עם אשתו זינה (לבית רבינוביץ'; 1900-1969) ושתי בנותיהם.
במחקרו חקר את מנגנון העברת המחלה של "הקדחת הרביעונית", המתבטאת במחזורי קדחת בני ארבעה ימים (לעומת מחזורים של שלושה ימים בהתבטאות אחרת של המחלה), את האקולוגיה של יתוש האנופלס ושיטות לבקרת תפוצת המחלה.
גדעון מר שיתף פעולה עם רופאים נוספים, בהם ד"ר ישראל יעקב קליגלר, ד"ר הלל יפה וד"ר חיים שיבא, במאמצים להדברת המלריה בארץ ישראל על ידי נקיטה בצעדים של רפואה מונעת והדברת היתושים.
עם הקמתה של האוניברסיטה העברית בירושלים הצטרף מר למחלקה לרפואה מונעת.
במאמר שפרסם בשנת 1932, "קביעת גיל האנופלס לפי ההבדלים במידת צינור הביציות", תיאר שיטה להגדרת קבוצות גיל באוכלוסיית נקבות האנופלס.
אבחון גיל הנקבה חשוב לקביעת רמת הסיכון האפידמיולוגי מאוכלסיית חרקים על ידי בחינת מספר קטן של פרטים, ולהערכת יעילות השיטות למלחמה בהם.
מאמר זה נחשב בעל חשיבות גדולה וצוטט רבות במחקרים עשרות שנים לאחר מכן.
ב-1935 התמנה לפרופסור באוניברסיטה העברית בזכות תגליתו בשטח העברת המלריה הקוורטנית (רביעונית).
כחלק ממחקרו הוא הדביק גם את עצמו וגם את רעייתו בהיותה בהריון, כדי להוכיח שהקדחת וגלולות הכינין אינם גורמים להפלה.
במאורעות תרפ"ט שימש מר כמפקד "ההגנה" בראש פינה, ולאחר מכן שימש בתפקיד דומה במאורעות תרצ"ו כשהוא מחזיק בביתו ובגינתו סליק לנשק.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי כיועץ לעניין המלריה למפקדת המזרח התיכון.
בשנים 1941–1942 הקים מעבדות מחקר באיראן ובעיראק.
בהמשך המלחמה (1943) נשלח לבורמה כדי לעזור בהדברת המלריה על ידי ריסוס ב-DDT, שפותח באותה תקופה.
השתחרר בדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף) וקיבל תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE).
בכך היה לבעל הדרגה הגבוהה ביותר מבין מתנדבי היישוב.
מאוחר יותר הביא לארץ את ה-DDT כדי למגר את יתושי האנופלס באגם החולה לפני ייבושו.
בהמשך חקר גם את הבקרה על תפוצתם של חרקים אחרים, כגון זבוב הסוס.
במלחמת העצמאות היה רופא בצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
בתפקידו הקים את השירות הרפואי של חטיבת עודד, אשר פעלה במשך רוב המלחמה סמוך לאזור מגוריו.
לאחר קום המדינה, בעשור האחרון לחייו, שימש כיועץ לענייני מלריה למשרד הבריאות וכמנכ"ל בפועל בשנים 1956–1957.
גדעון מר נחשב מומחה עולמי בתחומו.
בשנת 1956 הוא מונה לחבר בוועדת מומחים לקוטלי חרקים של ארגון הבריאות העולמי.
במסמך של ארגון הבריאות העולמי משנת 1961 נאמר בין השאר: "הצלחת השליטה על המלריה בישראל וההתקדמות הבולטת הנוכחית במסע לביעור המלריה באותה ארץ, היא הודות ליוזמתו, ניסיונו, האנרגיה וההתלהבות של ד"ר מר שהועברו לאלה ששפר מזלם לעבוד עם האיש החכם, הנדיב והצנוע הזה."
בשנת 1951 יזם ביחד עם רופאים אחרים, בהם ד"ר חנה סנה, אשתו של ד"ר משה סנה, כינוס רופאים מטעם הוועד למען השלום לדיון בתוצאות מלחמה אפשרית בעולם נוכח התפתחות הנשק להשמדה המונית.
מר חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1956,(ביחד עם ד"ר משה נאמן).
ביתו ומעבדתו בראש פינה שוחזרו, המקום קרוי "בית מר", ומוצגת בו תערוכה על אודותיו.
גדעון מר נפטר בניסן תשכ"א (1961) ונטמן בבית העלמין בראש פינה.
בתו מִיה מר-עפרון (1926–2007), נולדה בנאפולי שבאיטליה, לוחמת חיל העזר לנשים והפלמ"ח, אמם של התסריטאית-במאית והמשוררת ליהי חנוך (גרושתו של שלום חנוך), והמוזיקאי רן עפרון.
בתו ארנה מר חמיס (1929–1995), פעילה פוליטית, אמו של השחקן והבמאי ג'וליאנו מר ח'מיס שנרצח בג'נין בשנת 2011.
בנו זמי (זלמן) מר (1938–2004) היה מראשי הקיבוץ הארצי, לשעבר חבר בית ניר.
גדעון סטוֹלברג (בשוודית: Gideon Ståhlberg; 26 בינואר 1908 – 26 במאי 1967) היה שחמטאי שוודי בדרגת רב-אמן.
בשנים 1950 ו-1953 התמודד סטולברג בתחרויות המועמדים לאליפות העולם ולאחר מכן שפט בתחרויות המועמדים בשנים 1957 ו-1963, בדו-קרב בין מיכאל בוטביניק לטיגראן פטרוסיאן.
ב-1956 הוא זכה בקורוס (ויק אן-זהה).
בשנת 1967 נסע ללנינגרד להשתתף בתחרות בינלאומית, אך נפטר לפני משחקו הראשון.
סטולברג שיחק בנבחרתה האולימפית של שוודיה בשלוש עשרה אולימפיאדות רשמיות, ובאחת בלתי רשמית, בשנת 1936.
סטולברג פרסם מספר ספרים, חלקם כתב במקור בספרדית.
גדעון רייכר (נולד ב-25 באוקטובר 1936) הוא עיתונאי, שדרן רדיו, פובליציסט ומחזאי ישראלי.
מתמחה בסיקור ענייני משפט, צרכנות ובירוקרטיה ובבירור תלונות מאת צרכני התקשורת על גופים ציבוריים.
רייכר גדל כילד יחיד, במשפחה דתית ולמד עד כיתה ב' במסגרות חינוך חרדיות.
בהיותו בן 9, שלח לעיתון "משמר לילדים" שיר שפורסם:
את דרכו העיתונאית החל ככתב בבית המשפט בשנת 1961. הוא נתפס כעיתונאי בולט מאז שהגיש פינה קבועה בכלבוטק בשנות ה-70 ושנות ה-80. בשנות ה-80 אף שימש כאחד המגישים של התוכנית ערב חדש בטלוויזיה החינוכית.
מאז הנחה רייכר תוכניות רבות וכתב טורים בעיתונים רבים: "סקנדל", "יש כתובת", "רייכר בשטח", "הפרלמנט של רייכר", "יש עם מי לדבר", "רייכר מתרגז" וכן תוכנית הטלוויזיה "למבוגרים בלבד" המיועדת לבני הגיל השלישי.
בנוסף, הנחה גם את תוכנית ההומור "סתם בצחוק" בערוץ 1.
רייכר הוצב במקום השני ברשימת מפלגת הגמלאים בבחירות לכנסת השמונה עשרה, בהן לא עברה המפלגה את אחוז החסימה.
בשנת 2011 חזר רייכר להגיש בהתנדבות תוכנית לילה בגלי צה"ל, במתכונת דומה לזו של התוכנית שהנחה בעבר, "ציפורי לילה משוחחות".
התוכנית החדשה, המשודרת במוצאי שבת, בין השעות 02:00-04:00, זכתה לשם "נדודי שינה עם גדעון רייכר", ובה מתעניין רייכר בסיפורים של מאזינים המתקשרים לאולפן.
מחזה בשם "היריקה", שכתב רייכר בעקבות אירוע שחווה, החל להיות מוצג בתיאטרון הבימה בשנת 2013, לאחר שהוצג עוד קודם על במות אחרות.
רייכר הגיש את התוכנית "למבוגרים בלבד" בתחנת הרדיו 103fm.
הוא עזב את התקשורת בספטמבר 2024.
רייכר עוסק גם בהוראת מקצוע העיתונות ועושה זאת במכללות שונות.
רייכר נשוי לנילי רייכר ולזוג שלושה ילדים.
ללא גלימה: (משפט מלחי) / גדעון רייכר.
רמת גן: מסדה, 1968. על משפטו של השופט אליעזר מלחי.
דרך גבר בעלמא / גדעון רייכר וחיים שפירא; איורים: יוחנן לייקיצביץ.
שגעון: יומן שתחילתו במוסד לחולי-רוח והמשכו - החיים עצמם / גדעון רייכר.
תל אביב: זמורה ביתן, מודן, תשמ"א 1980.
יחסים עם הצבור: איך בונים תדמית חיובית בתקשורת בעסקים וביחסי אנוש / גדעון רייכר; איורים - איציק רנרט.
גדעון עמיחי (נולד ב-24 בפברואר 1963) הוא איש פרסום ישראלי, המייסד ומנהל הקריאייטיב הראשי של חברת הקריאייטיב "No, No, No, No, No, Yes" בתל אביב.
בשנים 1994–2011 שימש כמנהל קריאייטיב ראשי ומנכ"ל משותף במשרד הפרסום "שלמור אבנון עמיחי/Y&R".
גדעון עמיחי נולד וגדל בחולון.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל בגרעין דרכים לקיבוץ כפר עזה וככתב ומעצב השבועון במחנה.
ב-1990 עמיחי סיים בהצטינות את לימודי העיצוב בבצלאל וב-School of Visual Arts בניו יורק, ב-2008, עמיחי סיים בהצטיינות תואר שני במנהל עסקים, EMBA למנהיגי חברות (אשר עוסקות במוצרים יצירתיים), מ-Berlin School of Creative Leadership.
עמיחי החל לצייר קריקטורות לטלוויזיה ולעיתונים כבר בגיל 14. קריקטורות ומאמרים של עמיחי התפרסמו בעיתונים רבים בישראל בהם "ידיעות אחרונות", "גלובס", "הארץ", "דה מרקר", "כלכליסט" ו"מעריב" אשר שם החל לעבוד כקריקטוריסט וככתב, בהמשך פורסמו קריקטורות פרי עטו גם במגזינים בחו"ל, בהם הניו יורקר, (1995).
בשנת 1990 החל את דרכו בעולם הפרסום כמנהל הקריאייטיב של פרסום "ורשבסקי פרייליך דובר/Grey".
במאי 1994 הצטרף כשותף של רמי שלמור ושלומי אבנון וכך הפכו ל"שלמור אבנון עמיחי", בו הוא שימש כמנכ"ל משותף ומנהל קריאייטיב ראשי, בהמשך הפך המשרד לחלק מהרשת הבינלאומית Young & Rubicam.
ביולי 2011 הפכו מייסדי החברה, רמי שלמור, שלומי אבנון וגדעון עמיחי, ליושבי ראש פעילים.
עמיחי הרצה פעמים רבות ברחבי הארץ, בין השאר הרצה באוניברסיטת תל אביב, המרכז הבינתחומי הרצליה, האוניברסיטה העברית (בחוג למנהל עסקים), בצלאל, ויצו חיפה ושנקר.
עמיחי אף הוזמן להרצות במקומות שונים בחו"ל, בין השאר ביורובסט (2009), פסטיבל ניו יורק (2010) שאנגחאי, בפסטיבל קאן (2011),
עמיחי חבר בוועדת ההיגוי של המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון, והוביל ביחד עם זאב רביד את מיתוגו.
עמיחי היה חבר כעשר שנים בבורד הקריאטיב העולמי של Young & Rubicam.
עמיחי יזם את הפרויקט: "9/11 - It's Been Ten Years", בשיתוף אתר aniboom.com, לציון 10 שנים לאסון התאומים, הפרויקט הזמין אמני אנימציה בכל העולם ליצור סרטון אנימציה קצר בנושא, בפרויקט משתתפים סרטונים שנשלחו מלמעלה מ-20 מדינות, גם סרטון אנימציה של עמיחי עצמו מופיע בפרויקט זה.
בספטמבר 2011 הוציא לאור את ספרו הראשון: "לא, לא, לא, לא, לא, לא, לא, כן" (בהוצאת גורדון), החושף תחנות בחייו המקצועיים, הספר הושק בתערוכת יחיד בגלריית "דניאל" בתל אביב.
בינואר 2014, יצאה לאור מהדורה של הספר באנגלית בארצות הברית: "No, No, No, No, No, Yes.
את הספר ניתן למצוא בחנויות שונות ביניהן גם בחנות המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בדצמבר 2012 נשא הרצאה בעלת שם דומה בוועידת TEDx ירושלים (מקבילה לוועידת TED).
באפריל 2013 הקים בניו יורק חברת קריאייטיב בשם No, No, No, No, No, Yes, וב-2015 הושק הסניף בתל אביב.
בין לקוחות החברה נמנים יונדאי ישראל, מרצדס -בנץ ישראל, כלכליסט, הפניקס, אקסלנס, לופה, הערוץ האמריקאי DogTV וחברת - Lion Brand USA.
ב-2016 חברת הקרייאטיב יצרה את "סוס הסייבר" ("The Cyber Horse"), עבור שבוע הסייבר הלאומי השנתי של המרכז למחקר סייבר בינתחומי באוניברסיטת ת"א.
המיצג הורכב מאלפי חלקים שונים הנגועים בווירוסים, רוגלות ותוכנות זדוניות, כגון סמארטפונים, טבלטים, מסכי מחשב וצ'יפים.
מטרת המייצג הייתה לייצר מודעות לסכנות האורבות לגולשים בעולם הסייבר.
ב-2021 פרסם את ספרו השלישי "אלף בית של גימל" - מסע יצירתי בתחנות החיים.
הספר הודפס ויצא לאור עם שתי עטיפות שונות.
בתפקידו כמנהל הקריאייטיב הראשי של שלמור אבנון עמיחי, עמיחי הוביל את המשרד לזכייה בפרסים רבים, בהם:
הובלת המשרד לזכייה ב-19 אריות בפסטיבל קאן, המספר הגדול ביותר של אריות בקאן למשרד ישראלי (נכון ל-2012)
המשרד זכה ב-One Show Silver Pencil, עבור Get Tested Project, עבור הוועד למלחמה באיידס והוא המשרד הישראלי היחיד שזכה בפרס זה (נכון ל-2011).
בשנת 2011, הקדיש מגזין הפרסום ARCHIVE את הראיון המרכזי בגיליון לעמיחי
האו"ם העניק לו ב-2010 פרס מיוחד למשרד עבור פרויקט "SDIA" של הוועד למלחמה באיידס
המשרד הוכתר (2009) למשרד השנה של רשת Young & Rubicam בעולם (מתוך 184 משרדים) וזכה ב-Jewel Award, של הרשת הבינלאומית
המשרד זכה במקום שני בתחרות משרד השנה בעולם בתחום חדשנות במדיה בפסטיבל קאן (לשנת 2009)
המשרד זכה בגראנד פרי בפסטיבל לונדון (2009), עבור קמפיין הרדיו "הספק", שנוצר עבור הוועד למלחמה באיידס
המשרד זכה בגראנד פרי בפסטיבל ניו יורק (1999), עבור קמפיין "הפרסום ברדיו עובד"
המשרד זכה פעמיים ב-Gold Clio, בזכות פרויקט "הדממת האינטרנט" (2008) ובזכות פרויקט SDIA, עבור הוועד למלחמה באיידס (2010), המשרד הישראלי היחידי שזכה בפרס זה (נכון ל-2010)
המשרד זכה בגראנד פרי בתחרות גולדן דראם, עבור פרויקט SDIA, עבור הוועד למלחמה באיידס (2010)
בשנת 2008 בחר "האיגוד הישראלי לשיווק" את גדעון עמיחי לאיש השיווק של החודש בישראל על מצוינות בשיווק הפרסום הישראלי בעולם
הובלת המשרד לזכייה בפרסי אפ"י, בהם אפ"י פלטינום (השקת רשת אורנג' בישראל), גראנד אפ"י להשקת משקה בוקר דנונה וב-20 פרסי אפ"י נוספים.
זכייה בגראנד פרי הראשון שניתן במסגרת תחרות PIAF עבור Get Tested Project, עבור הוועד למלחמה באיידס.
ב-2025 זכה משרד No, No, No, No, No, Yes במדליית זהב בתחרות Epica Awards, בקטגוריית Media Innovation עבור קמפיין לוועידת AI של כלכליסט
פסטיבל קאן (נשיא חבר השופטים בקטגוריית הדיירקט) (2012)
גדעון עפרת (נולד ב-1945) הוא היסטוריון אמנות ופילוסוף ישראלי, מומחה בתולדות האמנות ובפרט בתולדות האמנות הישראלית.
אצר תערוכות רבות במוזיאונים וגלריות וכתב מאמרים, קטלוגים, וספרים רבים, בעיקר בתחום אמנות ישראל בהם ספרי אמנות, תאוריה של האסתטיקה ופילוסופיה כללית.
עפרת נולד בתל אביב בשם גדעון פרידלנדר.
את תואר הבוגר קיבל ב-1968 מאוניברסיטת תל אביב, את תואר המוסמך קיבל ב-1970 מאוניברסיטת תל אביב (כולל שנה באוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד) (נושא עבודת הגמר היה "האמנות והמיסטיקה") ובשנת 1974 סיים דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לפילוסופיה.
נושא עבודת הדוקטורט היה "הגדרת האמנות" והיא אף יצאה לאחר מכן כספר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנים 1981-1970 שימש כמרצה לתולדות הדרמה המודרנית והישראלית בחוג לתיאטרון שבאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1995-1971 היה מרצה בכיר לפילוסופיה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים.
בשנים 1976 ו-1979 אצר את פסטיבלי המיצגים הראשונים בישראל: "מיצג 76" ו"מיצג 79", בבית-האמנים בתל אביב.
היו אלה מיזמים אמנותיים "ירושלמיים" שגרסו, לעומת יצירות שבמסלול "המדרשה" בתל אביב, יתר מעורבות חברתית של האמן.
בשנים 1981-1980 אצר תשע תערוכות חלוציות בנושא עליית הפוסט-מודרניזם באמנות הישראלית.
זו הייתה סדרת תערוכות "אולם" בבית האמנים בירושלים.
בשנים 1996-1980 אצר למעלה מ–20 תערוכות היסטוריות בנושא האמנות הישראלית במוזיאונים ובחללים אלטרנטיביים בישראל ובארצות הברית.
בשנת 1982 שימש כאוצר אורח לתערוכת זאב רבן במוזיאון של ישיבה יוניברסיטי שבניו יורק.
בשנים 1986-1987 אצר את סדרת תשע תערוכות "הקומה הראשונה" בבית האמנים בירושלים: אמנים חשובים מסיפורה של אמנות ישראל נדלו, זה אחר זה, מתוך תהום השכחה על מנת להיתקל בשתיקתה הרועמת של המדיה.
בשנת 1990 אצר עבור מוזיאון ארץ ישראל תערוכה של "דיוקן המנהיג באמנות הישראלית", שהייתה אמורה להיות מוצגת בהיכל העצמאות.
עם זאת, זמן קצר לפני פתיחת התערוכה הוחלט במוזיאון ארץ ישראל שהתערוכה, המציגה מנהיגים באור לא מחמיא, אינה מתאימה להצגה בהיכל העצמאות, והוחלט להציגה במקום אחר.
לבסוף הוצגה התערוכה במשכן לאמנות עין חרוד.
בשנת 2011 אצר את "הנמרודים החדשים", תערוכה קבוצתית של אמנים שהתייחסו ביצירתם לפסל האיקוני "נמרוד" של יצחק דנציגר, התייחסות המשקפת תמורות בחברה הישראלית ובזמנים.
בשנים 1993–1994 שימש מרצה לאמנות באוניברסיטת חיפה.
בשנים 1998–2000 שימש מרצה לפילוסופיה ולאמנות במכללת "עלמא בית לתרבות עברית" ובאוניברסיטה הפתוחה בתל אביב.
בשנים 2005-1999 שימש חבר מערכת השנתון "יריעות".
בשנים 2001-2000 שימש מרצה בתחומי פילוסופיה וקולנוע בסינמטק ירושלים ופרופסור אורח בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
זכה במלגת מחקר ב"מכון ללימודי יהדות מתקדמים" (לשעבר מכון אננברג) בפילדלפיה שבארצות הברית, ובמלגת חוקר אורח מטעם ממשלת הולנד באמסטרדם עבור מחקרו "רמברנדט ושפינוזה".
בשנים 2005-2002 שימש מנהל אמנותי ואוצר ראשי של מרכז "זמן לאמנות" במרכז לאמנות ישראלית בתל אביב.
ב-2008 אצר תערוכות ב"בית אבי חי" בירושלים; זכה במלגה מטעם "קרן שוסטרמן" לצורך קיום הרצאות על אמנות ישראלית ויהודית בטורונטו שבקנדה; בשותפות עם גליה בר אור שימש אוצר של תערוכת "הגמוניה וריבוי – שנות ה-50' באמנות ישראל" שהתקיימה ב"המשכן לאמנות עין חרוד".
ב-2009 זכה ב"פרס האוצר" מטעם משרד התרבות והספורט.
ב-2013 הוענק לו התואר "יקיר בצלאל" מטעם אקדמיה "בצלאל" בירושלים.
ב-2015 זכה בפרס על מפעל חיים בחקר ובהנחלה של תולדות ארץ ישראל ויישובה מטעם יד בן-צבי בירושלים.
אוסף אמנות ישראלית שהיה בבעלותו מ-1970 נרכש על ידי לוין אמנות חברה ותרבות.
פרסם מאות מאמרים ומסות על אמנות ופילוסופיה בכתבי-עת ובעיתונים בישראל ומחוצה לה.
חיבר למעלה מ-100 קטלוגים לאמנים ישראלים שונים ולתערוכות קבוצתיות, תוך התמקדות בתנועות ובאמנים נשכחים.
היה נשוי לצלמת עליזה אורבך עד מותה ב-2016. מתגורר בירושלים.
בתו, עדן אורבך עפרת, היא אמנית וידאו, ואחיו הצעיר הדס עפרת הוא חתן פרס ישראל בתחום אמנות הבמה.
דמות החלוץ באמנות ישראל, משכן נשיאי ישראל, ירושלים, 1982.
אברהם אופק: בית, רטרוספקטיבה, המשכן לאמנות עין חרוד, 1985.
עקידת יצחק באמנות ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1987.
1948 - דור תש"ח באמנות ישראל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 1988.
מקורות הפיסול הארצישראלי: 1939-1906, מוזיאון הרצליה, 1990.
דיוקן המנהיג באמנות הישראלית, המשכן לאמנות עין חרוד, 1991.
הביאנלה של ונציה - הביתן הישראלי 1993, אביטל גבע: חממה.
שלום סבא, המשכן לאמנות עין חרוד, 1994 (במשותף עם גליה בר אור).
הביאנלה של ונציה - הביתן הישראלי (1995), יהושע נוישטיין, אורי צייג ודוד גרוסמן: ארכיון הספרייה הלאומית.
כתב - מילים באמנות הישראלית, מוזיאון אקלנד, אוניברסיטת קרוליינה הצפונית, 1996.
שיבת ציון, מעבר לעקרון המקום, 2002.
"מחורבותייך אבנך...", דימוי החורבה בישראל, 2003.
"כן תעשה לך", תחיית היהדות באמנות הישראלית, 2003.
יאיר גרבוז - מציג רסטורציה, 2006.
מנשה קדישמן - קסם על ים כנרת, 2006.
לארי אברמסון - השבר הסורי-אפריקאי, 2006.
ההולכים אל ההר - אברהם אופק: רישומי עקדה, 2008.
עמוס קינן - אמנות עברית בבית אבי חי, 2009.
בצלאל שץ - רטרוספקטיבה, 2006.
לואיז שץ - רטרוספקטיבה, 2006.
זהרה שץ - רטרוספקטיבה, 2006.
הנמרודים החדשים - קבוצתית, 2011.
60 שנות אמנות בישראל, העשור הראשון - הגמוניה וריבוי, המשכן לאמנות עין חרוד, 2008.
הוצאה לאור - מן המחסנים לחלל התצוגה, 2011.
הקבינט של אמיל רנצנהופר, בתוך התערוכה הקבוצתית "אוצרים בע"מ", מוזיאון פתח תקווה.
הגדרת האמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975
השיפוט האמנותי - קריטריונים אנטי פורמליסטים לבקורת אמנות, הוצאת דקל פרסומים אקדמאיים, תל אביב, 1978 (זכה בפרס מוזיאון ישראל)
הדרמה הישראלית, הוצאת צ'ריקובר והאוניברסיטה העברית, תל אביב וירושלים, 1978
אדמה, אדם, דם - מיתוס החלוץ ופולחן האדמה במחזות ההתיישבות, הוצאת צ'ריקובר, 1980
"סיפורה של אמנות ישראל" (בשותפות עם דורית לויטה), הוצאת מסדה תל אביב, 1980
המסע אל מתתיהו, הוצאת שוקן, 1982
כאן – על מקומיות אחרת באמנות הישראלית, אמנות ישראל, ירושלים, 1984
חיים קיוה, הוצאת קורן, 1989
סיפורה של אמנות ישראל - מימי "בצלאל" ב-1906 ועד ימינו, הוצאת מסדה, 1987 (בשותפות עם דורית לויטה, בעריכת בנימין תמוז)
לגעת - אמנות ישראל בשלהי שנות ה-80 (על פוסט-מודרניזם ישראלי), 1988
עם הגב לים - דימויי המקום באמנות ישראל ובספרותה, 1990
גנים תלויים – ארכיטיפים של תרבות ישראלית, אמנות ישראל, ירושלים, 1993
על הארץ - האמנות הארצישראלית: פרקי אבות, ירון גולן, 1994
שלום סבא, המשכן לאמנות עין חרוד, 1994
נמרוד בתפילין, אמנות ישראל ירושלים, 1996
שלוש חשיכות - אפלטון, קאנט וקירקגור, האקדמיה, ירושלים, 1997
דפוסי היופי - שיחות עם גמד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
מאה שנות אומנות בישראל, ווֶסטוויו-פרֶס (הארפרס וקולינס), דנוור, קולורדו, 1998
דרידה היהודי, האקדמיה, ירושלים, 1998
שמה – תאולוגיה של עלטה, גלריה גולקונדה, תל אביב, 1998
שבחי גלות, הוצאת כרטא, 1999
דרידה היהודי, אוניברסיטת סיראקוז, 2001
בספרייתו של אריה ארוך, הוצאת בבל, 2001
לראות בחשיכה - מירון סימה, הוצאת ש.
בהקשר מקומי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2004. ()
ביקורי אמנות - פרקים על אמנים ישראלים, ההוצאה לאור של ההסתדרות הציונית העולמית, תשס"ה 2005
כבתוך שלו - עיונים בתנ"ך ובמקורות, הוצאת ידיעות ספרים, סדרת יהדות זמננו, תל אביב, 2006
בצלאל 100 שנה, 3 כרכים (בשותפות עם דוד טרטקובר) הוצאת מפעל הפיס ובצלאל, ירושלים, 2006
משה טמיר - האפוס והמיתוס, הוצאת המוזיאון הפתוח תפן, 2006
בצלאל שץ, לואיז שץ, זהרה שץ – 3 מונוגרפיות, הוצאת בית האמנים ירושלים, 2006
הברית והמילה של ז'אק דרידה: על יהדות כפצע, כחותם וכאחרות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
אברהם אופק - רישומי עקידה, בית אבי חי, ירושלים, 2008
הגמוניה וריבוי – שנות ה-50' באמנות ישראל (בשותפות עם גליה בר אור), המשכן לאמנות עין חרוד, 2008
אמנות מינורית – אמנות ישראלית בשחר שנות האלפיים, אמנות ישראל, ירושלים, 2010
השיבה אל השטעטל - יהדות כדימוי באמנות ישראל, מוסד ביאליק, ירושלים, 2011
הנמרודים החדשים, בית האמנים ירושלים, ירושלים, 2011
אופקים רחבים: מאוסף עפרת לאוסף לוין, קרן וינה-ירושלים לאמנות ישראלית, 2013.
אופקים רחבים יותר, קרן וינה-ירושלים לאמנות ישראלית, 2014.
ברלין-ירושלים: אמנות העלייה מגרמניה, קרן עופר לוין לאמנות ישראלית, ירושלים, 2015.
פאריז-תל אביב: הקשר הצרפתי של האמנות הישראלית, קרן עופר לוין לאמנות ישראלית, ירושלים, 2015.
ניו יורק-תל אביב: הקשר האמריקאי של האמנות הישראלית, קרן עופר לוין לאמנות ישראלית, ירושלים, 2016.
ירושלים-תל אביב: הדרמה הבין-עירונית הגדולה של האמנות הישראלית, קרן עופר לוין לאמנות ישראלית, ירושלים, 2016.
אברהם אופק: הבית והמשכן, ירושלים, 2016.
הגה והי, הוצאת מנגד, ירושלים, 2017.
יגאל תומרקין, קרן עופר לוין לאמנות ישראלית, 2019.
משה קסטל: לקראת אמנות ס"ט, קרן עופר לוין לאמנות ישראלית, ירושלים, 2019.
אריה לובין, הוצאת לוין, 2020.
אוצר-גרילה: מבוסס על סיפור אמיתי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2020.
אל המרחבים: אוסף לוין, עבודות נבחרות, חלק ד', הוצאת לוין, 2020.
אלי שמיר: עיונים ביצירותיו, הוצאת לוין, 2022.
מאופק עד אופק: אוסף לוין, עבודות נבחרות, חלק 5, הוצאת לוין, 2023.
אמנות פוליטית בישראל, הוצאת לוין, 2023.
מוסקבה-ירושלים - מקורות האמנות הרוסית באמנות ישראל,2024
פיסול בישראל במאה העשרים, הוצאת לוין, 2025.
גדעון פרסטר (1935 – נובמבר 2020) היה פרופסור במכון לארכאולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
גדעון פרסטר נולד בעפולה וגדל בנתניה, שם למד בעממי, בתיכון והיה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד.
הוריו עלו לארץ ב-1934 מגרמניה, לפני עליתם הם עזבו את מקומות העבודה שלהם ועל מנת שיוכלו לקבל סרטיפיקטים לעלות לארץ ישראל הם למדו חקלאות בבית ספר חקלאי.
עם שחרורו מצה"ל החל בלימודים בירושלים, ולמד מהתואר הראשון ועד לתואר השלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
הגיש את עבודת הדוקטור ב-1972, בנושא: "בתי הכנסת בגליל ומקומם באמנות ובארכיטקטורה ההלניסטית והרומית" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור מיכאל אבי-יונה.
ב-1973 מונה למרצה לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטה העברית.
שהה כעמית מחקר בסמינר לארכאולוגיה באוניברסיטת מרבורג (1978), למד לבתר-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד (1978–1979).
מונה למרצה בכיר לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטה העברית ב-1982. שימש כחוקר במכון הארכאולוגי הגרמני ברומא (1986–1987).
נבחר כחבר מתכתב במכון הארכאולוגי הגרמני, ברלין (1987).
מונה לפרופסור חבר לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטה העברית ב-1991. היה חוקר אורח במכון לארכאולוגיה ולאמנויות של העולם העתיק באוניברסיטת בראון, פרובידנס, רוד איילנד (1991), שימש כחוקר במכון הארכאולוגי הגרמני, רומא (1996–1997), מונה כפרופסור מן המניין לארכאולוגיה קלאסית באוניברסיטה העברית בשנת 1998.
כיהן כראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית (1998–2002).
יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס ב-2003.
פרסטר היה נציג ישראל וחבר הוועדה המדעית הבינלאומית של הלקסיקון האיקונוגרפי-המיתולוגי קלאסי שמטרתו התיעוד המלא של השתקפות המיתולוגיה הקלאסית באמנות (הציור והפיסול) של העולם הקלאסי.
המחקר הושלם ב-1999 ומכיל עשרה כרכים וכיום נוספות בכרכים משלימים עדויות משלימות המתגלות בעיקר בעת חפירות ארכאולוגיות.
לציון יום הולדתו ה-65 פורסם לכבודו ספר יובל מחקרים על אמנות וארכאולוגיה קלאסית, ארכאולוגיה ואמנות יהודית וארכאולוגיה ואמנות נוצרית קדומה.
גדעון פרסטר נפטר בנובמבר 2020. הותיר אחריו אישה, נחמה, שניהלה את מרכז ההדרכה למורים באגף הנוער של מוזיאון ישראל מאז יסודו, ושלושה ילדים.
1959–1962 – השתתף בחפירות בחצור, בית שערים, והיה עוזרו הראשי של מנהל החפירות בקיסריה.
1963–1965 – שימש כעוזרו הראשי של יגאל ידין בחפירות מצדה.
1968–1969 – ניהול פעולות שימור וחפירה בהרודיון.
1970 – השתתף בחפירות המשלחת האמריקאית לקנידוס, טורקיה.
1973–1974 – ניהל את המשלחת הארכאולוגית לטבריה.
1976, 1978 – ניהל את החפירות הארכאולוגיות במחנה הרומי בתל שלם ובסביבתו.
1980 – מנהל שותף עם פרופ' יורם צפריר של חפירות האוניברסיטה העברית בבית שאן (מחוץ לתל).
1982–1984 – ניהל את החפירות באתר בית הכנסת העתיק בחמת גדר.
1983 – ניהל את החפירות באתר בית הכנסת העתיק בחורבת שורה.
2002 – מנהל שותף עם פרופ' אהוד נצר וארכאולוגים אלבניים של החפירות בבית הכנסת העתיק בסרנדה, אלבניה.
מחקריו של גדעון פרסטר התמקדו בשני קטבים: האחד, ארכאולוגיה ואמנות יהודית ונוצרית, והשני, ארכאולוגיה ואמנות יוונית-רומית וביזנטית.
במחקריו בשרידי האמנות והארכאולוגיה היהודית במזרח ובעולם היווני-רומי הסובב, ניסה פרסטר להראות את הזיקה ביניהם לאמנות והארכיטקטורה בת הזמן.
הוא הצביע על יחסים אלה בעבודת הדוקטור שלו "בתי הכנסת בגליל ומקומם באמנות ובארכיטקטורה ההלניסטית והרומית".
מכאן ואילך הוא פרסם מחקרים רבים המוקדשים לנושא זה אשר בהם דיונים על האמנות והארכיטקטורה של בתי הכנסת העתיקים בארץ ישראל ובגולה וכמו כן על הכתובות בבתי הכנסת וזיקתם לנוסחים של ברכה ותפילה.
המחקרים הללו לוו בחפירות באתרי בתי כנסת מתקופת הבית השני ותקופת המשנה והתלמוד (המאות 1–2 לפני הספירה - המאה ה-7 לספירה) בארץ ישראל ובתפוצות.
החפירות היו במצדה, הרודיון, חמת גדר, חורבת שורה ובית הכנסת העתיק בסרנדה.
ארכאולוגיה ואמנות נוצרית ויהודית והשפעות הגומלין ביניהם
מחקרים אחדים הוקדשו לארכאולוגיה ולאיקונוגרפיה הנוצרית ולקשרים שלהם עם האמנות והארכיטקטורה היהודית בשלהי העת העתיקה.
פרסטר עסק גם בהשפעות הגומלין האמנותיות והארכיטקטוניות בתקופה הביזנטית של הכנסיות ובתי הכנסת.
כלומר, אמנים יהודים ונוצרים השתמשו במידה רבה באותו עולם דימויים ועיטורים.
הייתה השפעה של אמנות נוצרית על אמנות יהודית ולהפך, וניתן להבחין במעין תחרות שבאה לידי ביטוי בתכנון המבנים ועיטוריהם.
מדובר בעיטור הארכיטקטוני, בעיטורי הפסיפסים ועיטורי השיש הנפוצים בבנייני בתי הכנסת והכנסיות.
ארכאולוגיה אמנות וארכיטקטורה בתקופה ההלניסטית והרומית
בצד המחקרים והחפירות בתחומי הארכאולוגיה היהודית והנוצרית בארץ ישראל, הוא הקדיש את זמנו לארכאולוגיה היוונית-רומית והביזאנטית הקדומה במזרח ובעולם העתיק בכלל.
מחקריו על האמנות והארכיטקטורה היוונית והרומית של ארץ ישראל והעולם הסובב במאה ה-1 לפני הספירה עד המאה ה-1 לספירה והספר שפרסם על האמנות והארכיטקטורה של מצדה בסדרת פרסומי החפירות של מצדה סיפקו תמונה מפורטת של התקופה הזו באמנות ובארכיטקטורה של ארץ ישראל.
ספרו המקיף והחדשני של פרסטר על מצדה עסק בניתוח האמנות והארכיטקטורה והראה שפעלו שם בעלי מלאכה מרומא, אשר הובאו על ידי הורדוס או שנשלחו בידי הרומאים.
בעלי מלאכה אלו הראו את רישומם הברור על ציורי הקיר בעיקר בארמון הצפוני במצדה.
הוא כתב שהאמנות והארכיטקטורה במצדה היא בעיקר פרי השפעה של האמנות והארכיטקטורה ההלניסטית ואילו השפעת האמנות והארכיטקטורה הרומית הייתה פחותה, אף על פי שהיו שם בעלי מלאכה רומים.
הארמון הצפוני במצדה מקורו ביצירה הלניסטית שהשפיעה גם על הנבטים.
פרסטר טען שיש קרבה גדולה בין הארמון הצפוני במצדה והתיאורים על החזית המפורסמת בפטרה - הידועה בשם החזנה וטען שמקורה בארמון הלניסטי מלכותי שהוא סבר שהיה קיים באלכסנדריה.
התרבות החומרית של התקופה הזו תוארה במחקרו על מלחמת היהודים נגד הרומאים בשנים 66–73 לספירה והראיות הארכאולוגיות למלחמה זו.
במחקר ההיסטורי של תקופה זו עסק המאמר המקיף על קיסריה הקדומה.
נושא אחר במחקריו היה הפיסול הרומי במיוחד על רקע הממצאים העשירים שגילה בחפירותיו בבית שאן (סקיתופוליס).
אחת מהתגליות המרכזיות והנדירות שנמצאו בארץ ישראל בפרט וברחבי העולם הרומי בכלל הוא פסל ברונזה של הקיסר אדריאנוס לובש שריון, אותו הוא חקר ופרסם בעקבות החפירות המקיפות אשר ניהל במחנה הרומי בתל שלם ובאזור הסמוך (הקיבוצים טירת צבי ושדה אליהו).
ההנחה שהייתה רווחת במחקר הייתה שארץ ישראל אינה מקום שבה ניתן למצוא פיסול רומי איכותי, כי האוכלוסייה המקומית התנגדה מסיבות דתיות לעשיית פסלים, אבל פרסטר הראה שהפיסול הרומי בארץ ישראל לא נופל בגיוונו ובאיכותו מאזורים אחרים במזרח האימפריה הרומית.
רוב הפסלים הם מיובאים, ונמצאו בעיקר בערים שבהן הייתה אוכלוסייה מעורבת כקיסריה, שומרון, בית שאן, בניאס וגדרה.
פרסטר עסק עוד בתחום נוסף הקשור לפסול והוא כלל את ארונות הקבורה מאבן ומשיש המכונים סרקופגים ואשר גולפו בארץ ישראל ואף יובאו (ארונות השיש) בתקופה הרומית ממרכזי הייצור באסיה הקטנה, אתונה, ורומא.
ארונות השיש עוטרו בתבליטים עשירים בעיקר בנושאים מיתולוגיים אך גם בנושאים מחיי יום יום.
שרידי ארונות שיש מטיפוס זה נמצאו בעיקר בבית הקברות של בית שערים היהודית וכן בקיסריה.
הוא דן בהשפעתם על אמנות גילוף הארונות המקומיים ואף על השפעתם על ייצור ארונות האבן המקומיים ועיטוריהם ומנהגי הקבורה היהודית.
וכך ניתן לראות את ממדי ההשפעה של התרבות הקלאסית על תושביה היהודים של ארץ ישראל.
מאז שנת 1980 ועד למותו ניהל גדעון פרסטר ביחד עם פרופסור יורם צפריר את פרויקט החפירות והשחזור של בית שאן מטעם המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית.
פרויקט ארכאולוגי זה, הגדול ביותר שבוצע אי פעם בישראל ואחת החפירות הנרחבות ביותר שנערכו בעולם, נמשך עתה בקנה מידה קטן והחוקרים עוסקים בעיקר בעיבוד הממצא הרב והכנתו לפרסום מדעי נאות.
המערך העירוני שנחשף בידי פרסטר וצפריר במרכזה של העיר ראשיתו במאה הראשונה לפסה"נ ושקיעתה הסופית של העיר כולה במאה ה-13 לספירה, עד לתחייתה מחדש במאה הי"ט.
העיר התפתחה בתקופה ההלניסטית והרומית, ובתקופה הביזנטית, ואחר כך לאחר הכיבוש המוסלמי בתקופות האומאית העבאסית עד לדעיכתה בתקופה הצלבנית והממלוכית.
בית שאן אשר שמה בתקופה הרומית והביזאנטית היה ניסה-סקיתופוליס הייתה באותה תקופה בירת הדקאפוליס, ברית עשר ערים בארץ ישראל ועבר הירדן והיא היחידה מביניהן שהייתה במערב הירדן.
בחפירות האוניברסיטה העברית נחשפו המרכז העירוני, רשת רחובות עמודים, סטווים, מונומנטים שונים כבסיליקה עירונית, מקדש, נימפיאון מפואר ששמש כמזרקה העירונית ומקור לאספקת המים העירונית.
מרבית חלקיו של הנימפאון שרדו ומאפשרים שחזור מדויק של המבנה אשר חרב סופית עם חלקים ניכרים של העיר הרומית-ביזאנטית ברעידת האדמה, שהרסה חלקים גדולים מארץ-ישראל והתרחשה ב-18 בינואר 749 לספירה.
אשר את תאריכה יודעים ממקורות יהודיים, נוצריים ומוסלמיים.
בחפירות נחשפו עוד בסיסו של מונומנט מרשים במרכזה, תיאטרון ובית מרחץ גדול.
נמצא גם פיסול רומי רב, כולל פסלי שליטים ואלים כאפרודיטה, דיוניסוס, אתנה ועוד.
בממצא החשוב יש לציין עוד כ-1,500 כתובות ביוונית.
החפירות בטבריה ובתל שלם וסביבתו
פרסטר ניהל חפירות אינטנסיביות בשתי עונות בטבריה, שהוא ניהל ב-73–1974, בחפירות עלה בידו לאתר את הגבול בין טבריה לבין חמת טבריה אשר בה נמצאו המעיינות החמים ובתי המרחץ.
בחפירותיו נחשף השער הדרומי המפואר התחום בשני מגדלים עגולים מתקופת ייסודה של העיר ב-20 לספה"נ, בימיו של הורדוס אנטיפס.
בשער זה הייתה הכניסה לעיר.
בחפירות נמצאו עוד שרידים מרשימים של בניה מהתקופה הביזאנטית ומהתקופות האומיית, העבסית והפאטימית.
בהמשך לחפירותיו של פרסטר בתל שלם מדרום לטירת צבי, אשר בו חשף פסל ברונזה של הדריאנוס יחיד במינו.
נערכו על ידו חפירות כ-2 ק"מ מצפון לתל שלם בו זוהה המחנה הרומי אשר בו הוצב פסלו של הקיסר.
באזור זה מצא פרסטר שרידים של שער ניצחון מונומנטלי המוקדש להדריאנוס כנראה לאחר הניצחון על בר כוכבא.
השער זוהה על פי שרידיה המרשימים של כתובת בלטינית שמדברת על הקדשת השער להדריאנוס על ידי הסינט הרומי.
פסלו של הדריאנוס ושער הניצחון מעידים על כך שמרד בר כוכבא התפשט כנראה גם לצפון הארץ ולא היה מוגבל רק לתחומי יהודה כמקובל כיום.
בעונות החפירה 2003 ו-2004 וכן ב-2009 ניהל פרסטר ביחד עם פרופסור אהוד נצר ועם צוות חפירה אלבני את המחקר הארכאולוגי של אתר בית הכנסת והכנסייה, המתוארך למאות ה-4–6 לספירה, בעיירה סרנדה בדרומה של אלבניה.
הבניין שנחשף הוא אחד משלושים שרידי בתי כנסת שנמצאו בעולם העתיק מחוץ לארץ ישראל.
גדעון קליין (בצ'כית: Gideon Klein; 6 בדצמבר 1919 – ינואר 1945) היה פסנתרן ומלחין יהודי-צ'כוסלובקי, מארגן חיי התרבות במחנה הריכוז טרזין.
קליין נולד למשפחה מוראבית בפז'רוב שבצ'כוסלובקיה.
בגיל מוקדם גילה כישרון מוזיקלי והחל ללמוד נגינה בפסנתר אצל רוז'נה קורצובה ווילם קורץ והלחנה אצל אלואיס הבה (בשנים 1939–1940).
בדצמבר 1941 גירשו אותו הנאצים למחנה הריכוז טרזין, שם היה, יחד עם פאבל האס, תלמידו של לאוש יאנאצ'ק, הנס קראסה ותלמידו של ארנולד שנברג, ויקטור אולמן, לאחד מחשובי המלחינים במחנה, אחד הבודדים שעסקו בפעילות אמנותית משמעותית.
יצירותיו מן השנים האלה כוללות רביעיית מיתרים (דומה באופיה לאופוס 3 של אלבן ברג), שלישיית מיתרים וסונאטה לפסנתר, בין השאר.
קליין גם הופיע כפסנתרן סולן ב-16 רסיטלים, לפחות, וכן השתתף בביצועי מוזיקה קאמרית (כחבר בשלישיית פסנתר וברביעיית פסנתר).
זוזנה רוז'יצ'קובה הייתה תלמידתו הגטו.
קליין שולח לאושוויץ ומשם לפירסטנגרובה באוקטובר 1944, פחות משבועיים אחרי שהשלים את שלישיית המיתרים שלו.
הוא מת במחנה פירסטנגרובה בנסיבות לא-ברורות בתקופת פירוק המחנה בינואר 1945.
המוזיקה של קליין הושפעה מאלואיס הבה, אלבן ברג ובייחוד מלאוש יאנאצ'ק.
הוא השתמש במלודיה מתוך "Zápisník zmizelého" של יאנאצ'ק כנושא לדיברטימנטו שלו משנת 1940.
מאזינים בני ימינו יכולים להתרשם מיצירותיו של קליין משנות ה-40 בהקלטות של חברת נורת'איסטרן ושל חברת קוך אינטרנשיונל קלאסיקס, למשל.
ארבעה פרקים לרביעיית מיתרים (1936-38)
דואו לכינור ו-ויולה בשיטה של רבעי-טון (1940)
דיברטימנטו לשמונה כלי נשיפה מעץ (1940)
שלושה שירים לקול גבוה ופסנתר, אופוס 1 (1940)
"עם רדת החשכה" (יוהאן וולפגנג פון גתה), תרגומים לצ'כית אריך א.
רביעיית מיתרים, אופוס 2 (1941)
דואו לכינור וצ'לו (1941), לא גמור
מדריגל לשני סופרנים, אלט, טנור ובס למילים מאת פרנץ הולדרלין, תרגום לצ'כית אריך א.
"החטא הראשון" למקהלת גברים לפואמה צ'כית עממית '4
פנטזיה ופוגה לרביעיית מיתרים (1942-43) '8
פרטיטה (שלישייה לכינור, ויולה וצ'לו בעיבוד לתזמורת קאמרית מאת וויטך זאודק)
רָלְף גִּדְעוֹן-יעקֹב סְפִּירוֹ (8 בספטמבר 1935 – 28 בינואר 2025) היה עיתונאי ופעיל שמאל רדיקלי ישראלי שבלט במאבקי זכויות האדם ובהתנגדות אקטיבית לנשק להשמדה המונית.
בעקבות חוקי נירנברג סולק אביו, שמואל ספירו ממקום עבודתו כרופא, כיתר הרופאים היהודים שעבדו בגרמניה, והחליט לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בירושלים ב-1938. כחצי שנה אחר כך הצטרפו אליו אשתו ושני בניהם, גדעון ואחיו הצעיר.
המשפחה חיה בקריית שמואל שבין קטמון לרחביה, והאב הועסק כרופא הראשי של עליית הנוער וטיפל בילדי פליטים מגרמניה וממחנות המעצר בקפריסין וכן בילדי טהראן.
ספירו היה חניך בתנועת השומר הצעיר והתרשם ממערכת היחסים הבלתי-פורמלית בין מורים לבין תלמידים כפי שנגלתה לו במחנה עבודה בקיבוץ.
עקב כך ביקש מאביו להעביר את שנות בית הספר התיכון בקיבוץ, וב-1951 עבר למרחביה, ושם הושפע כנער מערכי השוויון.
כעבור שלוש שנים התנדב לשירות צבאי בצנחנים ובמסגרתו לקח חלק בפעולות התגמול ובצניחה במעבר המיתלה במלחמת סיני.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 עבד בתפקידים שונים בשירות הציבורי, וב-1964 ערך ביקור במזרח גרמניה, שרשמיו פורסמו בביטאון של מפ"ם.
שנה אחר כך החל לשמש כתב לענייני הכנסת עבור היומון הכלכלי "שער", ומשם עבר לעל המשמר והיה כתב כלכלי.
ב-1966 נשלח במלגה מטעם מכון גתה למערב גרמניה, ובמקביל ללימודיו שם שימש ככתב "על המשמר" ועסק בנושאים פוליטיים.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים שב לישראל ונשלח לקחת חלק כחייל מילואים בכיבוש ירושלים המזרחית, חוויה שבעקבותיה קיבל החלטה שלא לשוב עוד במדים לשטחים שבהם אוכלוסייה אזרחית.
בהמשך שב לתקופה קצרה לאירופה בשליחות עיתונאית, וכתב מצ'כוסלובקיה, תוך ניצול ויזה שקיבל לפני ניתוק היחסים בין מדינות הגוש המזרחי וישראל.
המשכה של השליחות היה בניו יורק, שם שימש כתב באו"ם ובין היתר סיקר את דיוני החלטה 242; כמו כן צורף לפמליית ראש הממשלה אשכול בקנדה וסיקר את אולימפיאדת מקסיקו סיטי.
המלחמה בישראל, שבה תפס צה"ל את שטחי יהודה והשומרון, ערערה את תפיסתו הציונית של ספירו, ובאמריקה, במקביל, התרשם והושפע מתנועת הצעירים שהתנגדו למלחמת וייטנאם.
בשנים אלה היה שותף, לצד עיתונאים כעמוס קינן, בהתארגנות שביקשה לייסד מגזין עברי בהשראת דר שפיגל, והיה אורח העיתון במשך כמה חודשים.
ב-1970 התקבל ללימודי מדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
לקראת ביקור גרהרד שרדר בישראל הגיש עתירה לבג"ץ בדרישה ששרדר ייעצר ויועמד לדין בגלל חברותו במפלגה הנאצית.
העתירה נדחתה, תוך שהשופטים ממליצים לספירו להתרכז בלימודיו.
במהלך לימודיו באוניברסיטת חיפה החל משנת 1970, לִבָּה בקמפוס את הפעילות הפוליטית והיה ממובילי הקבוצה המשותפת היהודית-ערבית.
הוא נמנה עם מקימי גוש "יש", תא סטודנטים שהיה פדרציה של קבוצות שמאליות - קיבוצניקים, מזרחים ודרום אמריקאים - שאליהן חברו ערבים ובראשם עאדל מנאע ועיסאם מח'ול.
ספירו נבחר לעורך עיתון הסטודנטים, ותחת העיתון הקיים ייסד את "פוסט מורטם", שהרבה לעסוק בענייני חברה, כלכלה ופוליטיקה לצד סקופים וחשיפות מהאוניברסיטה.
אופיו החתרני של העיתון, טוריו הקבועים של ספירו, והעובדה שהסטודנטים הערבים הוזמנו לכתוב שם באופן שוויוני, זעזעו את רקטור האוניברסיטה, בנימין אקצין, ובהמשך את המערכת הפוליטית בירושלים, שבראשה עמדה גולדה מאיר.
ספירו ניסח את קווי המצע של "יש" ובהם התנגדות מפורשת לכיבוש; הוא פגש את גינתר גראס, הרברט מרקוזה ואחרים, והתעמת עם הנהלת האוניברסיטה.
באחד מטוריו ביקר את סרבנותה של ישראל להצעתו של סאדאת וצפה, בעקיפין, את המלחמה הקרבה.
כמה חודשים אחר כך פורסם מאמר פרי עטו תחת הכותרת "לקחת מתקציב הכיבושים והסיפוח, להעביר לתקציב החינוך", שנטבעה כסיסמה קבועה במניפסטים של השמאל הישראלי עד ימינו.
לקראת שביתת הסטודנטים הארצית של 1972 טבע את הסיסמה "המיליארדים הנקברים בשטחים ובשחיתות - להעבירם לחינוך, לשיכון ולהעלאת רמת חייהן של השכבות המקופחות".
לאחר ניצחונה המוחץ של קבוצתו לראשות אגודת הסטודנטים בחיפה התגייסו מנגנוני המפלגות בעיר לניסיון משותף להפלת הקבוצה, תוך שמפלגת העבודה כורתת ברית עם גח"ל; ספירו הלך והסתמן בעיתונים כגורם שמסית יהודים וערבים להתנגד במשותף לסדר היום השליט.
בראיונות שנערכו עמו הדגיש: "אני ציוני סוציאליסט", וזכה לפרסם מאמרי תגובה בעיתונות.
מקץ שלוש שנים אלו היה ספירו לעורך "תכלת-אדום", ביטאון התנועה שבהמשך הפכה למפלגת מוקד הרדיקלית שעם מקימיה נמנה, ותחתיו כתבו בין היתר רוביק רוזנטל, ניבה לניר ומנחם ברינקר.
אז גם התקבל למסלול לימודי מלונאות ותיירות באוניברסיטת חיפה, ומתום שנתיים שב לירושלים - שם קיבל משרה בכירה במשרד החינוך והתרבות, כמנהל המחלקה לאורחים ולתיירים, משרה שאותה מילא, בהפסקות, במשך עשר שנים.
קודם לכן עוד הספיק לשהות תשעה ימים כשליח "העולם הזה" על סיפון "ספינת השלום" של אייבי נתן בדרכה לחופי פורט סעיד ביום השנה השני למלחמת יום הכיפורים, במטרה לחלק 100,000 פרחים לעם המצרי.
אחרי המהפך של 1977, היה רכז הדרכה בטלוויזיה הלימודית בתל אביב.
בדצמבר 1977 פסק בית המשפט כי על מו"ל ירחון תנועת החרות ועל עורכו יוסף קרמרמן לשלם לספירו 17,500 לירות בגין פרסום לשון הרע.
זאת לאחר שבגיליון דצמבר 1975 של הירחון כונה ספירו "איש מצפן".
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה נמנה עם מקימי "יש גבול", תנועת אנשי מילואים שהודיעו לממשלה כי לא ייקחו חלק במלחמת השולל, כפי שראו אותה.
הוא פרסם מכתבים ומאמרים ובהם התנגדות וביקורת חריפה כלפי מנחם בגין, אריאל שרון ורפאל איתן - שני האחרונים שימשו כמפקדיו, וקרא להעמידם לדין בגין פשעי מלחמה.
בעקבות זאת, הועמד לדין משמעתי בעילה של איסור על עובד מדינה לפרסם בפומבי דברי ביקורת על מדיניות הממשלה.
המשפט נמשך שלוש שנים שבסופן פוטר ספירו מעבודתו וזכויותיו הסוציאליות נשללו.
לאחר ערעור הושבה לו גמלתו.
עד 1980 כתב טור קבוע במוסף ידיעות אחרונות, ובשנים 1983-1981 ב"במרחב", תחת העורך חיים ברעם.
ב-1984 היה דוברו של "הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית", שקם בעקבות סגירתו של המוסד שליד רמאללה בידי הממשל הצבאי.
בדצמבר 1984 פרסם מעריב את כתבתו של יהושע ביצור, "המקרה המוזר של גדעון ספירו", שהציגה את ספירו באור סהרורי כאדם שמקבל את כל עמדות אש"ף; ספירו תבע את העיתון תביעת דיבה שבה זכה בשלוש ערכאות בזו אחר זו, כאשר לבית המשפט העליון נותר רק לדחות את ערעורו של "מעריב".
ב-1985 היה, לצד פייסל חוסייני, בין מייסדי "הוועד נגד היד הקשה", שהיה הארגון המשותף הראשון של ישראלים ופלסטינים.
בחודש ספטמבר הכין עלונים וכרוזים שאותם חילק לחיילים ששירתו אז ביהודה ושומרון ובהם קרא להם לשקול לבקש העברה לתחומי הקו הירוק.
ב-1986 הוזמן על ידי ארגון פלסטיני-אמריקני לשאת מספר הרצאות כנציג תנועות שמאל, וכעבור שנים אחדות נסע למטרה זו שוב, מול ארגון אחר.
בינואר 1989 נחקר במשטרה בעקבות הפצת "פנקס השירות" האלטרנטיבי למתגייס עם "יש גבול", המגבה סרבני שירות בשטחים.
ביולי שנה זו פרסם מוסף הארץ ראיון גדול שערך ספירו עם הילדה שראם, בתו של אלברט שפר.
משנה זו ועד זו שאחריה נמנה עם בעלי הטורים של מוסף יום שישי של דבר וכתב טורים בעיתון החרדי "יום השישי", בשם "חילוני לא חרד", לאחר שנרקם חיבור בינו לבין החרדים סביב המכנה המשותף של ההתנגדות לשירות צבאי מטעמי דת ומצפון.
בשנים 1992-1989 עבד גם עבור הירחון היהודי-גרמני "Semit", כשבין היתר ערך ראיון עם ישעיהו ליבוביץ, וב-1994, ימי הסכמי אוסלו, כתב עבור "יום ליום", עיתון תנועת ש"ס.
בשנים 2000-1995 פרסם שני טורים שבועיים - פוליטי וכלכלי - במקומון "ירושלים".
הוא פוטר לאחר ש"הארץ" פרסם טור בן עמוד שלם ובו ספירו יוצא נגד שבירתה של שביתת עובדי המקומונים בידי המו"ל ארנון מוזס.
הוא עבר ל"מעריב", והחל לכתוב את הטור "סמרטוט אדום" במקומון "כל הזמן".
כעבור שנה וחצי פוטר עקב תלונות למערכת מצד קוראים.
סוגיית הנשק להשמדה המונית במזרח התיכון הלכה ותפסה מקום מרכזי בפעילותו של ספירו.
הוא השתתף והרצה בכנסים בינלאומיים רבים מטעם הוועד הישראלי למזרח תיכון חופשי מנשק אטומי, ביולוגי וכימי, הנתמך על ידי התנועה לפירוק נשק גרעיני הבריטית, ונמנה עם תומכיו העקביים של מרדכי ואנונו.
הוא ביקר את הפצצת הכור בעיראק (והועמד על כך לדין) וקרא לשבירת הטאבו סביב נושא מדיניות הגרעין של ישראל, קריאה שבה הוא התמיד עד למותו בטוריו השונים.
מראשית העשור הראשון של המאה ה-21 ועד למותו כתב ספירו טורים קבועים באתרי האינטרנט של אינדימדיה, הגדה השמאלית ("סמרטוט אדום"), מגזין "כיבוש" ובאתר הימני "ארץ הצבי", לצד מאמרי אורח בבימות בינלאומיות.
ב-2008 תיאר ספירו את משה זר במילים "מגדולי שודדי הקרקעות בשטחים הכבושים".
ב-2011 דחה בית משפט השלום בתל אביב את תביעת הדיבה שהגיש זר בעניין.
ביוני 2011 עצרה המשטרה את ספירו למספר שעות עקב חשד להסתה במאמר שפרסם בספטמבר שנה קודם ובו הוא השתמע לכאורה כמי שתומך בפגיעה במתנחלים.
ספירו תבע את המדינה בטענה שהמעצר היה בלתי מוצדק.
ב-2013 הסכימה המדינה לשלם לו 10,000 שקלים פיצוי על המעצר.
ספירו היה חבר הארגונים אמנסטי אינטרנשנל, רופאים לזכויות אדם והאגודה לזכויות האזרח.
ספירו מונה למתאם הוועדה העולמית לפירוק מנשק בממשלת העולם של אזרחי העולם על ידי המתאם העולמי, גארי דייוויס.
שליחת מכתבים לשופטים ולפוליטיקאים הייתה פרקטיקה שספירו נקט בה מאז שנת 1985 ועד למותו.
ראשיתה סביב פרשת רצח דני כץ.
ספירו שוכנע כי משפטם של חמשת החשודים התנהל תוך הטיה שנגרמה בשל הלחץ הציבורי האדיר שהופעל מחוץ לכותלי בית המשפט, וכי השופטים אינם מנותקים מהמערכת הפוליטית ומ"ממסד הכיבוש".
הוא כתב סדרה של מכתבים תקיפים לשופטי הרוצחים ובעקבותיה הועמד לדין בגין ניסיון ל"השפעה לא הוגנת על הליך שיפוטי".
ב-1995, לאחר ששוב הובל לחקירה, הוציא שופט בית משפט השלום בירושלים איסור על ספירו להמשיך בשליחת מכתבים לשופטים.
העיתון כל העיר מרשת שוקן הציע בעקבות זאת כי יפרסם מעל עמודיו את המכתבים שנאסר על ספירו לשלוח.
מאז זכו המכתבים לתהודה ולתפוצה רחבות הרבה יותר מקודם.
בה בעת ניהל עורך הדין דן יקיר, יועצה המשפטי של האגודה לזכויות האזרח, מאבק לביטול האיסור, שכעבור זמן קצר בוטל על ידי בית המשפט המחוזי, וספירו שב למען את מכתביו אל השופטים.
ב-2016 פורסם ספרו של ספירו "מכתבים לשופטים ואנשי שררה" בהוצאת נור.
הספר מאגד כמה מאות מכתבים שנשלחו עם השנים ורשימות פוליטיות שפורסמו בתקשורת.
במרץ 2016 שלח ספירו לח"כ נאווה בוקר מהליכוד מכתב בו מופיעים דגל ישראל וסמל המפלגה הנאצית.
במכתב כתב "הייל הייל נאווה" ו"מיצג אמנותי פוליטי".
המכתב נשלח במחאה על הצעתה של חברת הכנסת בוקר להחמיר את העונש הקבוע בחוק על פגיעה בדגל המדינה.
גדעון ספירו התחתן ב-1968 בארצות הברית עם אזרחית מקומית וכעבור כשנה וחצי התגרש ממנה.
ב-1977 נישא בירושלים למירי ולשניים נולדו בת ובן.
ב-2004, לאחר שנים רבות בהן התגורר בירושלים, עבר לגור בתל אביב, שם נפטר ב-28 בינואר 2025.
גדעון רז (2 ביולי 1939 – 17 בפברואר 2015) היה תת-אלוף בחיל הים הישראלי, שירת כמפקד צוללת ואחר כך כמפקד שייטת הצוללות.
היה מפקד פלגה (מפל"ג) בשייטת ספינות הטילים בעת מלחמת יום הכיפורים.
פיקד על העברת זוג הסטי"לים הראשון מדגם סער 4 סביב אפריקה לים האדום ושירת בהמשך כמפקד הזירה.
הקים את מחלקת אמצעי לחימה במפקדת חיל הים והתקדם לראש מספן הים בדרגת תת-אלוף.
בתפקיד זה שימש כממלא מקום מפקד חיל הים מספר חודשים.