tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קולו המצויין משך גם תושבים יהודים ומוסלמים שהצטופפו על יד שער הכנסייה כדי לשמוע.
מכיוון שהיה פטריוט בולגרי, כמו בנו קיריל, הוא נמלט לבולגריה החופשית אחרי דיכוי המרד אילינדן.
של שלושת בניו היו זמרים מוכשרים.
קיריל, אביו של בוריס היה טנור ושר במקהלות חילוניות ושל הכנסייה, השמיעו אותו אפילו ברדיו סופיה ובמכון למוזיקה של האקדמיה הבולגרית.
בוריס הפגין גם הוא בגיל צעיר את כישרון השירה שלו.
הוא שר כנער במקהלה של קתדרלת אלכסנדר נבסקי בסופיה.
בסוף שנות ה-30 סיים את לימודי המשפטים והחל בקריירה של שופט שלום.
עם זאת המשיך לשיר בזמנו הפנוי במקהלת גוזלה בסופיה ונחל הצלחה עצומה כסולן המקהלה בשנת 1940. הודות למלגה ממשלתית, יצא במאי 1942 לאיטליה, שם השתלם במשך שנתיים ברפרטואר הליבה האיטלקי לקול בס אצל זמר הבריטון בן הדור הקודם, ריקרדו סטראצ'ארי.
בשנת 1950 הוזמן כריסטוף לשיר במטרופוליטן אופרה בניו יורק אבל לא הורשה להיכנס לארצות הברית בגלל חוק ההגירה של מקקאראן, שאסר על כניסתם של אזרחים ממדינות הגוש הסובייטי.
במקומו מילא את התפקיד הבס האיטלקי הצעיר, צ'זארה סייפי.
אחרי שההגבלות התרופפו, שר כריסטוף לראשונה באופרה בארצות הברית ב-1956, באופרה של סן פרנסיסקו.
הוא דחה כל הזמנה נוספת למטרופוליטן ומעולם לא הופיע שם.
אחרי היעדרות קצרה מבימת האופרה בגלל ניתוח גידול במוח בשנת 1964, חזר כריסטוף להופיע בשנת 1965, אם כי בקצב איטי בהרבה.
ב-1967 הורשה לחזור לבולגריה לראשונה מאז 1945, להלוויית אמו.
בשנות ה-70 היו הופעותיו של כריסטוף על הבימה מעטות ורחוקות זו מזו.
הוא סיים את הקריירה בקונצרט חתימה ב"אקדמיה די בולגריה" ברומא ב-22 ביוני 1986. הוא מת ברומא ב-1993, אבל גופתו הוחזרה לקתדרלת אלכסנדר נבסקי בסופיה ונקברה שם בטקס ממלכתי.
קולו של כריסטוף הצטיין באיכותו ובצליל ייחודי, שנחרט בזיכרון.
אם כי לא ניחן בקול כביר, לא היה לו כל קושי להרשים את מאזיניו באולמות גדולים, כמו זה של המטרופוליטן.
הודות לנוכחותו הבימתית, שלא היו לה מתחרים, ולעוצמת מזגו הדרמטי, נתפס כיורש ראוי למסורת הגדולה של בסים סלביים, כדוגמת פיודור סטרווינסקי (אביו של המלחין איגור סטרווינסקי), לב סיביריאקוב, ולדימיר קסטורסקי, פיודור שאליאפין, אלכסנדר קיפניס ומארק רייזן, בין השאר.
הוא שר בעיקר באופרות של ורדי וברפרטואר רוסי, אם כי התגלה גם כמבצע מלוטש של מוזיקה קאמרית ווקאלית.
כריסטוף הציב אמות מידה מודרניות ברוב התפקידים ששר על בימת האופרה.
הדיסקוגרפיה שלו עצומה - הקלטות אולפן של שמונה אופרות ("דון קרלוס" ו"בוריס גודונוב" פעמיים כל אחת) ואין-ספור הקלטות חיות (מביצועי רדיו או בימה).
הוא זכה לשבחים רבים כזמר שירים והקליט יותר מ-200 שירים רוסיים מאת מוסורגסקי (כל 63 שיריו - איש לא עשה זאת לפניו), צ'ייקובסקי, רימסקי-קורסקוב, גלינקה, בורודין, קואי ובאלאקירב וכן שירים מסורתיים.
לרוב השירים האלה יש ליווי פסנתר והם בין המעולים ביותר בתקליטיו.
כריסטוף, שחקן מצטיין בהופעותיו על הבימה, התקשה ביצירת קשרים מחוץ לבימה עם זמרים אחרים ועם מפיקים, עד כדי שערוריות ציבוריות, לפעמים.
בשנת 1955 הסתכסך עם מריה קאלאס בשעת הצגה של "מדיאה" באופרה של רומא ובשנת 1961 נקטע החוזה שלו עם לה סקאלה אחרי מריבה גלויה עם בן ארצו ניקולאי גיאורוב, שכריסטוף האשימו בשיתוף פעולה עם המשטר הקומוניסטי בבולגריה.
בוריס כריסטוף היה גיסו של הבריטון האיטלקי טיטו גובי.
פרס ליאוני סונינג, דנמרק לשנת 1969
רחובות בסופיה ובערים אחרות בבולגריה.
בית תרבות בפלובדיב, עיר הולדתו.
בלובי הוצבה פרוטומה של הזמר, יצירה של הפסל קרסימיר רוסב.
מול בית התרבות הוצבה אנדרטה לזכרו.
פרוטומה שלו הוצבה בכיכר אלכסנדר נבסקי בסופיה מול הכנסייה שבה שר ונקבר.
ביתו ברחוב הצאר סמואיל 43 הוסב למוזיאון
בבית המוזיאון מתקיים כל שנה פסטיבל אמנויות על שמו.
פסל שלו הוצב מול בית המשפט בעיר פזארג'יק שבו פעל כשופט מתלמד
בּוֹריס פּאיצָ'דזֶה (בגאורגית: ბორის პაიჭაძე, ברוסית: Борис Соломонович Пайчадзе; 3 בפברואר 1915 - 9 באוקטובר 1990) היה כדורגלן גאורגי מפורסם, ששיחק בעמדת חלוץ מרכזי; הוא היה קפטן של קבוצת דינמו טביליסי, שהתפרסם בזכות זריזותו, מיומנויות הכידרור שלו והבקעת שערים.
בוריס פאיצ'דזה נולד בשנת 1915 בכפר אונצ'יכתי שבחבל גוריה, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית; הוא סיים את לימודיו בבית הספר בתום כיתה ח' והחל ללמוד בבית הספר לטכנאות ימאית של פותי.
במקביל ללימודיו, פאיצ'דזה עבד כסבל בנמל והתקדם לדרגה של מנהל עבודה; הוא הכיר את הכדורגל באמצעות משחקים, שימאים אנגלים ארגנו בעת עגינת אוניותיהם בנמל פותי; אחרי סיום לימודיו בבית הספר הטכני, פאיצ'דזה החל לעבוד כמכונאי על האונייה "טֵנדרַה".
בשנת 1934 פאיצ'דזה הצטרף לראשונה לקבוצת כדורגל - זאת הייתה נבחרת העיר פותי.
באותה שנה הוא החל ללמוד במכון הטכני של עבר הקווקז.
בשנת 1936, לפני פתיחת עונתה הראשונה של ליגת העל הסובייטית, פאיצ'דזה הועבר מקבוצתו הראשונה לדינמו טביליסי בהוראתו של לברנטי בריה (שהיה אז המזכיר הראשון של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית ושל ועד עבר הקווקז במפלגה הקומוניסטית הרוסית).
בשנת 1938 פאיצ'דזה הוכר כחלוץ מרכזי השלישי בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית (נכלל ברשימת 33 המצטיינים כסגן שני של החלוץ המרכזי שבין 11 המצטיינים).
פאיצ'דזה השתתף ב-180 משחקי דינמו טביליסי בליגת העל הסובייטית וכבש 99 שערים לזכותה.
פאיצ'דזה שיחק ב-40 במדי דינמו טביליסי במסגרת גביע ברית המועצות וכבש 25 שערים לזכותה; שלושה מאותם 40 משחקים היו משחקי גמר הגביע (בשנים 1936, 1937 ו-1946); בשנים 1937-1946, הוא השתתף בכל שבעת המשחקים הבינלאומיים בהן שיחקה הקבוצה, כולל הופעות באיראן ורומניה.
בשנת 1950 פאיצ'דזה נפצע בעת מאבק על הכדור עם שחקנהּ של טורפדו מוסקבה, ניקולאי מורוזוב.
בשנת 1951 הפציעה חייבה אותו לסיים את קריירת המשחק.
פאיצ'דזה היה מוכר כשחקן הוגן, שבמהלך הקריירה לא קיבל ולו אזהרה אחת מהשופטים.
פאיצ'דזה לא רצה להיות מאמן בתום קריירת המשחק, אך בשנים 1954-1953 הוא אימן דינמו טביליסי.
בשנים 1963-1954 הוא שימש כיו"ר ועד הספורט של העיר טביליסי.
בשנים 1985-1963 פאיצ'דזה ניהל את האצטדיון של דינמו טביליסי, שלימים (מ-1991) ייקרא על שמו.
פאיצ'דזה זכה בחייו בתארים ובפרסים הבאים: עיטור "אות הכבוד" של ברית המועצות (1941), אמן ספורט נכבד של ברית המועצות (1944), עיטור הדגל האדום של העמל (1957) ופרס וחטנג גורגסלי הגאורגי.
בוריס פאיצ'דזה מת בשנת 1990 בטביליסי.
נכון לשנת 2014, הוא ניצב במקום ה-26 במועדון המבקיעים של גריגורי פדוטוב, עם 136 שערים (המועדון הלא-רשמי מהווה רשימת דירוג של כדורגלנים סובייטים ורוסים, שהבקיעו 100 שערים ויותר במשחקים רשמיים בכול המסגרות).
בשנת 2001 בוריס פאיצ'דזה הוכרז רשמית ככדורגלן הגאורגי הטוב ביותר במאה ה-20.
הבמאי הגאורגי רוואז צ'חיידזה ביים סרט על בוריס פאיצ'דזה.
בוריס סניור היה טייס יהודי ממוצא דרום-אפריקני, מאנשי מח"ל, ממייסדי חיל האוויר הישראלי ומפקד פיקוד הא"א.
סניור נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה לוולף סניור, יהודי יוצא ליטא ולאנני רובינסון.
התחנך בדרום אפריקה בבית ציוני ולאחר סיום לימודיו התיכוניים, הוכשר כטייס בקורס טיס ברודזיה (כיום זימבבואה) והתגייס לחיל האוויר הדרום-אפריקאי.
במלחמת העולם השנייה, הצטרף בוריס לחיל האוויר המלכותי הבריטי, הוצב בבסיס פאיד שבמצרים ועבר שם הכשרה בהטסת מטוס הקרב ספיטפייר.
בפברואר 1945 בטייסת הקרב המדברית 250 "סודאן" בסרוויה.
משם יצא בחודשיים הבאים במטוסי קיטיהוק למשימות תקיפה באיטליה.
מטוסו של סניור הופל ב-7 במרץ 1945, בעת שהפציץ אוניות גרמניות במפרץ ונציה.
סניור צנח למימי הים האדריאטי ונמשה אחרי שעות מספר על ידי צוות מטוס קטלינה אמריקאי.
כשחזר סניור לבסיסו התברר לו כי המפציץ שהטיס אחיו, ליאון, הופל אף הוא ולא נמצא.
ליאון הוכרז נעדר ומעולם לא נודעו עקבותיו.
לאחר האסון שב סניור לבית המשפחה בדרום-אפריקה.
לאחר סיום המלחמה הגיע סניור לביקור בארץ ישראל ובמהלכו הצטרף לשורות האצ"ל.
לאחר מכן יצא לאנגליה ללימודי כלכלה באוניברסיטת לונדון.
בעת לימודיו באוניברסיטה באנגליה פגש בעזר ויצמן, שלמד באנגליה באותה עת במכללה לתעופה בלונדון.
סניור שכנע את ויצמן להצטרף לאצ"ל בצרפת.
בעת שהותו בלונדון התוודע סניור למראות השואה והחליט לחזור לארץ ישראל כדי להילחם לצד אנשי היישוב היהודי למען הקמת מדינה יהודית.
סניור לא הגיע לכלל פעולה ממשית באצ"ל, אולם המשטרה הבריטית עקבה אחריו.
סניור חזר לארץ ישראל בנובמבר 1947. לאחר שיחה עם מנחם בגין, שאמר לו שהאצ"ל לא יוכל לנצל כהלכה את כישוריו כטייס, הצטרף לשירות האוויר, בעודו מסתיר את העובדה שהשתייך לאצ"ל.
כך היה בוריס סניור מראשוני אנשי המח"ל (מתנדבים מחוץ לישראל).
בפברואר 1948 נשלח על ידי שירות האוויר לדרום אפריקה כפעיל רכש וגיוס מתנדבים.
הוא יצר קשר עם הפדרציה הציונית בדרום אפריקה שהעמידה לרשותו משרד וסיפקה לו כספים לביצוע מטלותיו.
הצטרפו אליו עוד שלושה פעילים, בהם יואל פלגי, וכולם עסקו בגיוס מתנדבים למח"ל וברכישת מטוסים וציוד.
בין המתנדבים שגויסו נמנו לסלי שאגאם וסיד כהן, שניהם טייסים.
סניור ועוזריו הצליחו לרכוש 13 מטוסים מסוגים שונים: חמישה מטוסי דקוטה, שני מטוסי "דראגון ראפיד", 3 מטוסי פיירצ'יילד ארגוס (Fairchild Argus) קלים, שני מטוסי בוננזה ומטוס אוורו אנסון (Avro Anson).
על מנת להוציא את המטוסים מדרום אפריקה נרשמו מטוסי הדקוטה בחברת תעופה פיקטיבית בשם Transport Westair, מטוסי הבוננזה נרשמו על שמם של סניור ולסלי שאגאם (שהטיסו אותם מאוחר יותר ארצה) ושאר המטוסים נרשמו על שמה של Pan African Air Charter, חברה לטיסות שכר בבעלות יהודית.
ב-5 במאי 1948 חזר סניור לארץ במטוס הבוננזה.
בעקבות נפילתו של דניאל בוקשטיין בהתרסקות מטוסו, נתמנה סניור כמפקד בסיס שדה דב בצפון תל אביב.
באותה תקופה היה זה שדה התעופה המבצעי היחיד של שירות האוויר.
במסגרת תפקידו ארגן סניור את טייסת א' וחילקה לשני גפים, הקים מערך תחזוקה לטיפול ותיקון המטוסים ופרסם פקודות קבע ופקודות יום.
בעקבות התקפת חיל האוויר המצרי את השדה ב-15 במאי החליט סניור לפזר את המטוסים שחנו בשדה באתרים שונים.
סניור נטל גם חלק בטיסות מבצעיות עם מטוס הבוננזה, אחת מהן הייתה הפצצת ארמונו של המלך עבדאללה ב-1 ביוני.
בשני מקרים של הפלת מטוסים מצריים (בחוף הרצליה וליד קיבוץ דליה) יצא סניור לאתר ההתרסקות ואסף את הטייסים.
ב-22 ביוני עבר למטה חיל האוויר ומונה לסגן מפקד אגף המבצעים (מפקדו היה דן טולקובסקי).
ב-24 ביולי התמנה כמנהל תכנון פעולות חיל האוויר.
בתחילת חודש אוגוסט התמנה סניור למפקד מחנה סירקין (כנף 3), אולם מטה חיל האוויר החליט לאחר מכן שלא להשתמש בשדה שבו בגלל קרבתו לכוחות הלגיון הירדני, שאף הפגיזו אותו.
ב-25 באוגוסט נשלח לצ'כוסלובקיה יחד עם הימן שמיר לשם בדיקת מטוסי הספיטפייר שנרכשו בה.
סניור, סאם פומרנץ ודוד פנר ריכזו את המטוסים וכן חלקי חילוף עבורם בקונוביצה.
שם ביצעו גם תיקונים והתקנות שונות.
במסגרת מבצע ולוטה תאם וארגן סניור את הטסת המטוסים לישראל וכן טס בעצמו במטס הראשון.
בטיסה זו נחתו סניור ומודי אלון בנחיתת חרום ביוון, בה התחוללה אז מלחמת אזרחים, בגלל מחסור בדלק.
עקב כך נחקרו ונעצרו בחשד שהם מורדים.
השניים שוחררו ושבו לישראל ב-12 באוקטובר אותה שנה.
לאחר חזרתו שובץ כטייס בטייסת הקרב 101. בתקופה שבין אוקטובר וינואר 1949 (תום המלחמה) הפיל סניור עוד שני מטוסים מצריים.
ב־10 בינואר 1950 ייסד סניור את פיקוד א"א (אנטי אוויר) שכלל את יחידות הנ"מ, מכ"ם והג"א.
כמפקד היה כפוף ישירות לסגן הרמטכ"ל מרדכי מקלף וסניור הועלה לדרגת אלוף-משנה.
במאי 1950 הוכפף אליו מבצעית גם גף הבקרה שהיה אחראי על עיבודם של נתוני הגילוי.
סניור השתחרר מצה"ל בשנת 1952 בדרגת אלוף-משנה.
בין היתר, סניור הוא שהציע את סמל חיל האוויר.
לאחר שהשתחרר משירותו הצבאי פנה לעסקים כתעשיין צעיר.
סניור שירת במילואים במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים.
בשנת 1998 פרסם את ספרו "שמיים חדשים" המגולל את סיפורו האישי וכרוך בהקמת חיל האוויר הישראלי.
הגרסה האנגלית של הספר (New Heavens) ראתה אור בארצות הברית זמן קצר לאחר מותו.
בוריס סניור נפטר בכפר שמריהו, שם התגורר מאז עלייתו ארצה.
הוא הותיר אחריו ארבעה ילדים ושמונה נכדים.
בתו, אילת, הייתה נשואה ליובל רבין בנם של יצחק ולאה רבין.
גרושתו רות (פוריה) נישאה לאיש מח"ל חיל אוויר ג'ולס קוברניק.
ב-2015 הוקרן סירטן התיעודי של ננסי ספילברג (מפיקה) ורוברטה גרוסמן (במאית) "Above & Beyond" ("מעל ומעבר: טייסת הקרב הראשונה") המביא את סיפורם של מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל) בטייסת 101 בהם ג'ורג' ליכטר, לו לנרט, קולמן גולדשטיין, גדעון ליכטמן ואחרים.
בוריס יפימוביץ' יֶפימוב היה קריקטוריסט יהודי-רוסי.
בוריס פרידלנד (יפימוב) נולד בקייב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה משפחתו נדדה בין מספר ערים.
עיתונאי מיכאיל קולצוב היה אחיו.
לאחר סיום הלימודים הוא החל לעבוד בעיתונות.
זמן קצר גם עבד בתיאטרון בובות לילדים במוסקבה.
בשנת 1922 הוא עבר למוסקבה והחל לשתף פעולה עם עיתונים ארציים כמו פראבדה ואיזבסטיה.
בוריס יפימוב החל את חייו המקצועיים כקריקטוריסט של סטלין, וליווה את הפוליטיקה הסובייטית ובהמשך את המהפך בממשל הרוסי במשך רוב המאה העשרים.
בכל יום היה מתייצב אצל סטלין ומגיש לו את ציוריו לביקורת.
הציורים שלו גרמו להעלאת המורל של חיילי הצבא האדום בזמן מלחמת העולם השנייה, עד כדי כך שהיטלר עצמו הוציא עליו גזר דין מוות.
כקריקטוריסט מוערך, אולץ בוריס יפימוב לצייר קריקטורות בעלות אופי אנטי-ישראלי מובהק.
בריאיון לעיתון "וסטי" הוא הצטער על כך ומנה שורה של אמנים סובייטיים ממוצא יהודי שהמשטר דרש מהם להשתתף בעצרות אנטי-ציונית ולגנות את ישראל, למורת רוחם.
בוריס יפימוב או בשמו היהודי ברוך פרידלנדר, החל להניח תפילין בהשפעת הרב ברל לזר, רבה הראשי של רוסיה, שאותו פגש כשמסר לידיו מחזור ליום הכיפורים שמצא במחנה המוות מיידנק.
מאז, תפילת 'כל נדרי' שאומר הרב בבית הכנסת שלו, נאמרת מתוך המחזור הזה לא לפני שהרב לזר מספר את סיפורו של המחזור בפני אלפי המתפללים בבית הכנסת המרכזי במוסקבה.
בריאיון לעיתון "וסטי" יפימוב סיפר את קורות חייו: מוצאו מקייב, משפחתו השתייכה לפלג הליטאי.
בילדותו למד ב"חיידר" ואף ציטט באוזני העיתונאי את "מה נשתנה הלילה הזה מכל הלילות".
עבור עבודתו הוא זכה בתואר צייר העם, בעיטורים ופעמיים בפרס המדינה (בשנת 1950 ו-1951).
בוריס (דב) כַּצמן (נכתב גם קצמן; 1872, בלגורוד, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 6 בדצמבר 1933, רחובות) היה מראשוני התנועה הציונית, ממארגני הקונגרס הציוני הראשון ומשתתפיו, פעיל ארגון ציוני אמריקה וראש האגודה הציונית של המהנדסים ואנשי החקלאות של הארגון, מהנדס כימיה במקצועו.
ניסה לתכנן את ההתיישבות היהודית ההמונית בארץ ישראל ואת פיתוח הארץ באמצעים מדעיים, ולהפיק דלק מפצלי שמן מאזור ים המלח, אזור שידוע כאחד מהמקומות הבודדים בהם ניתן להפיק דלק מפצלי שמן בישראל.
בוריס כצמן נולד בשנת 1872 בבֶּלגוֹרוֹד שבפלך קוּרְסְק, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
אביו, יהודה לייב כצמן (כצמאן), היה בעל אדמות וקבלן אמיד, מראשוני "חובבי ציון", מורשה (בא-כוח) הוועד האודיסאי בעירו, ומראשוני חברת "מנוחה ונחלה" שקנתה נחלות ברחובות.
גיסו (בעלה של אחותו) היה מראשוני "בני משה".
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה רוסית, סירב להיכנס בשערי אוניברסיטה ברוסיה, בשל אפליית היהודים באמצעות נומרוס קלאוזוס, ועל כן נסע ללמוד באוניברסיטת וינה.
שם היה למנהיג אגודת הסטודנטים היהודים "קדימה", נאבק בסטודנטים אנטישמיים וארגן את הסטודנטים היהודים להגנה עצמית.
כעבור זמן לא רב, על רקע סירובו לנהוג בהתאם לתקנה אנטי-יהודית באוניברסיטה, הוא סולק ממנה.
לאחר סילוקו, בשנת תרנ"א-1891, כשהיה כבן 18, עלה לארץ ישראל, לאחוזתו של אביו ברחובות.
מאחר שביקש להגשים את עצמו כחלוץ, עזב את המושבה ובה אביו, גיסו וידידיהם, עבר לחדרה והיה לשומר.
כעבור כשנה וחצי חלה במלריה, הובא ליפו, ומשם נשלח בחזרה לבית הוריו ברוסיה.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לאגרונומיה באוניברסיטת מונפלייה שבדרום צרפת, והוסמך כמהנדס בכימיה חקלאית.
במהלך לימודיו במונפלייה היה פעיל באגודת הסטודנטים הציונית "עתידות ישראל" (l'Avenir d'Israël), שעם חבריה נמנו חיים מרגליות קלווריסקי, יהושע בוכמיל, יוסף מירקין ויוסף מוהליבר.
ב-1897 התיידד עם תאודור הרצל, סייע לו בארגון הקונגרס הציוני הראשון ונסע בשליחותו יחד עם ידידו בוכמיל לרוסיה.
השניים עברו מיישוב ליישוב ועודדו את חובבי ציון לבחור צירים לקונגרס.
הוא עצמו נשלח לקונגרס כציר מטעם האגודה, יחד עם בוכמיל, מירקין ואז'ן ולנסן (Eugène Valensin) (יוסף מוהילבר השתתף אף הוא כציר, בייצגו את סבו, הרב שמואל מוהליבר מביאליסטוק).
בהמשך השתתף במספר קונגרסים נוספים.
כצמן היה תלמיד מצטיין, והוציא מספר פטנטים.
לאחר שסיים את לימודיו, החליט לנסוע לאמריקה, לצבור ניסיון במקצועו כדי להכשיר עצמו לשירות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
הוא עבד כמהנדס במפעלי סוכר בקובה ובליונס (Lyons) שבמערב מדינת ניו יורק, ולאחר מכן ככימאי יועץ בחברת "קלוגס" בבאטל קריק שבמישיגן.
הוא ישב בארצות הברית (בעיקר בניו יורק) במשך כ-15 שנה.
בתקופה זו היה פעיל ארגון ציוני אמריקה (ללא השתייכות מפלגתית כלשהי), והוסיף לבקר בארץ ישראל ולהגות תוכניות לפיתוחה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הקדיש עצמו לתכנון התיישבות יהודית המונית בארץ ישראל.
אחת מהתוכניות שניסה לקדם הייתה להכין מפת קרקעות של ארץ ישראל כולה, על מנת לקבוע בדיוק מדעי כמה יהודים יכולה הארץ להכיל; אולם התוכנית נגנזה, עקב העלויות הגבוהות והזמן הממושך שנדרשו כדי להוציאה לפועל.
בשנת 1915 נישא, והיה אב לשניים.
בינתיים ברוסיה הולאם רכושה של משפחתו בעקבות המהפכה הבולשביקית; אביו הצליח לברוח ולהגיע לחוותו שברחובות, שם נפטר.
תוכניתו להפיק דלק מפצלי שמן בארץ ישראל זכתה להתעניינותם של כמה פעילים ציוניים בארצות הברית, בהם לואי ליפסקי ולואי ברנדייס, שגייס כספים לשם ביצוע הניסויים הנדרשים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עלה כצמן לארץ ישראל בשנית, והתיישב באחוזת אביו, בהקדישו את זמנו לעריכת הניסויים הכימיים ולעבודה חקלאית.
ב-1925 נבחר לוועד קרן היסוד במושבה.
לקראת הניסויים נסע מספר פעמים לארצות הברית, להביא את המכשור הדרוש.
הוא ערך את הניסויים בפצלי שמן שהביא מאזור ים המלח, בתנור שבנה בחצר ביתו.
הוא השקיע בהם את מיטב כוחו ומרצו, וכן את כל כספו מירושת אביו.
התהליך עלה יפה, אולם גילוי הנפט בעיראק הסמוכה הפך אותו לבלתי-משתלם.
ריח הגופרית העז שנוצר במהלך הניסויים הביא את תושבי המושבה להתנגד להמשך הניסויים.
בסוף ימיו העלה לארץ את שני ילדיו מנישואיו הראשונים.
בראשית שנת 1933 נישא בשנית, לרות לייט (Ruth Light), ציירת אמריקאית.
בסוף אותה שנה נולדה לזוג בת.
כשבוע לאחר מכן נפטר בפתאומיות (על פי כמה גרסאות, התאבד), בן 62 במותו.
נקבר לצד בני משפחתו בבית העלמין ברחובות.
(בבית שבו התגורר כצמן, התגורר אחריו ד"ר ליאון חסקלברג, מראשוני המדענים במכון ויצמן; הוא היה הדייר האחרון בבית זה, שלאחר מכן נהרס לטובת בניית בית קומות.)
בוריס לקר היה אדריכל, צייר ואמן רב תחומי ישראלי, יליד ברית המועצות.
היה דמות בולטת ומשפיעה בקהילת האמנים עולי ברית המועצות בישראל.
ידוע בעיקר בזכות יצירותיו בצבעי מים.
לקר נולד בחרקוב שבברית המועצות (כיום באוקראינה) בשנת 1932. הוא למד ארכיטקטורה בחרקוב וקיבל את תואר הדוקטור באדריכלות בשנת 1983 בקייב.
בשנת 1990 עלה לארץ וחי בשכונת גילה שבירושלים.
לקר היה אמן רב-תחומי פורה ויצר בתחומי ארכיטקטורה, פיסול וציור.
עבודותיו כוללות ציורים - בצבעי מים, שמן, טמפרה וחומרים מעורבים - עיצוב אדריכלי, שימור מבנים ועיצוב אנדרטאות.
הוא נודע בעיקר בזכות ציוריו בצבעי מים שזכו לשבחים של מבקרים וחובבי אמנות כאחד - "...זו סדרת מופת בעיני...זהו ציור מרתק..." כתב יונתן אמיר ב"ערב רב", 30.10.2010. כמה מפסליו מעטרים את רחובותיה של קייב.
בשנת 2004 הוענקה לו מלגת "Site International" בפריז, ובשנים 2004-2005 התגורר, צייר והציג את ציוריו בבירת צרפת.
עבודותיו נרכשו והוצגו במוזיאון ישראל, במוזיאונים, מוסדות ואוספים פרטיים במספר מדינות ובכללם צרפת, ארצות הברית, גרמניה, יפן ואוקראינה.
הוא נשלח על ידי האוניברסיטה העברית להודו, טורקיה ומדינות נוספות לעבודת רישום, תיוק ושימור עיצובים של בתי כנסת עתיקים.
לקר נחשב בעיני מבקרי אומנות לאחד האמנים המיוחדים ויוצאי הדופן בקרב קהילת האמנים יוצאי ברית המועצות לשעבר.
הוא עודד והציג את יצירותיהם של עשרות אומנים בתערוכות בביתו הפרטי, ובכך תרם לבניית קהילה פועמת של עולים ואמנים נוספים.
2005 פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום
פרס למחקר בתחום אומנות יהודית ע"ש מרדכי נרקיס
בוריס סבינקוב היה מהפכן רוסי, טרוריסט, סופר, היה מראשי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית הרוסית.
בוריס סבינקוב נולד למשפחת משפטן שעקב הדעות הפוליטיות הוצא לגמלאות.
סבינקוב למד בבית הספר בוורשה (שאז הייתה בתחומי האימפריה הרוסית) ולאחר סיומה למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
כתוצאה מהשתתפות במהומות סטודנטים סבינקוב הוצא מאוניברסיטה.
לאחר לימודים בגרמניה, סבינקוד חזר לוורשה.
בהיותו בוורשה הוא חזר לפעילות מהפכנית ובשנת 1899 נעצר לזמן קצר.
בשנת 1899 סבינקוב התחתן בפעם הראשונה (מנישואים אלו היו לו שני ילדים).
בשנת 1901 סבינקוב עבר לסנקט פטרבורג, נעצר ובשנת 1902 נשלח לגלות בוולוגדה.
בשנת 1903 סבינקוב נמלט לז'נבה, הצטרף למפלגה הסוציאל-רבולוציונרית והיה חבר של הארגון הצבאי שלה.
סבינקוד השתתף בארגון מספר פעולות טרור בשטח האימפריה: רצח ויאצ'סלב פלבה, סרגיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וניסיון התנקשות בשר בפנים איוואן דורנובו ומושל מוסקבה פיודור דובאסוב.
סבינקוב היה סגנו של יונה אזף.
לאחר הגילוי שאזף הוא סוכן כפול, סבינקוב קודם לראש הארגון הצבאי של המפלגה.
בתקופה זו הוא יזם הוצאה להורג של גאורגי גפון שבוצע על ידי פנחס רוטנברג.
בשנת 1906 סבינקוב פעל לארגן התנקשות במפקד הצי השחור אך נעצר ונשפט לעונש מוות.
סבינקוב הצליח לברוח מהכלא ונמלט לרומניה.
מספר שנים סבינקוב התגורר בצרפת.
בשנת 1912 נולד לו בן מאשתו השנייה הוא ניסה לחדש פעילות של הארגון הצבאי אך ללא הצלחה.
סבינקוב עזב את הפעילות הפוליטית והתרכז בפעילות ספרותית.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה סבינקוב התנדב לצבא צרפת, לחם בחזית והיה כתב צבאי של מספר עיתונים רוסים.
לאחר מהפכת פברואר חזר סבינקוב לרוסיה כבר ב-9 באפריל 1917. הוא מונה לנציג הממשלה החדשה בצבא, וב-28 ביוני התמנה לקומיסר של החזית הדרום-מערבית.
סבינקוב היה בעד המשך השתתפות המדינה החדשה במלחמת העולם הראשונה ותמך בהחלטות פיקודיות של לאוור קורנילוב שהיה מפקד החזית.
במחצית יולי 1917 הוא יעץ לאלכסנדר קרנסקי למנות את קורנילוב למפקד העליון של הצבא.
במהלך החודש הוא מונה לסגן שר הביטחון.
במהלך פרשת קורנילוב, סבינקוב מונה למושל צבאי של הבירה.
הוא ביקש מקורנילוב לקבל את עמדת הממשל וב-30 באוגוסט 1917 התפטר מכל תפקידיו בממשל.
סבינקוב זומן לוועד המרכזי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית לבירור בקשר להתנהגותו במהלך פרשת קורנילוב, סירב להתייצב וב-9 באוקטובר הוצא משורות המפלגה.
סבינקוב לא קיבל את מהפכת אוקטובר והיה בדעה שהיא הייתה אפשרית רק לאור חולשתו של אלכסנדר קרנסקי.
הוא עזב את סנקט פטרבורג וביחד עם פיוטר קרסנוב ניסה להפיל את הממשל הסובייטי אך ללא הצלחה.
בסוף 1917 סבינקוב עבר לנובוצ'רקסק והשתתף בהקמת צבא המתנדבים ביחד עם מיכאיל אלכסייב.
בפברואר 1918 סבינקוב הגיע למוסקבה (באותה עת הממשל עבר מסנקט פטרבורג למוסקבה) והקים ארגון מחתרתי "ברית הגנת המולדת והחרות".
מטרת הארגון הייתה הפלת הממשלה הסובייטית והמשך השתתפות במלחמת העולם הראשונה.
בסוף מאי המחתרת נחשפה ורוב חבריה נעצרו.
לאחר דיכוי המרד בירוסלבל, ריבינסק ומורום סבינקוב נמלט לקאזאן שהייתה תחת שליטה של הלגיון הצ'כוסלובקי.
זמן קצר סבינקוב לחם ביחידה בפיקוד של ולדימיר קאפל.
לאחר מספר חודשים סבינקוב עבר לאופה והיה מועמד לקבל מינוי של שר החוץ בממשל.
לפי בקשת השלטונות הוא נסע לצרפת דרך ולדיווסטוק, יפן והודו.
בשנת 1919 סבינקוב ניהל שיחות עם ראשי מדינות ההסכמה על מתן עזרה לצבא הלבן.
עם תחילת מלחמת רוסיה-פולין, סבינקוב הגיע לוורשה לפי הזמנת יוזף פילסודסקי שהכיר אותו בתקופת הלימודים המשותפים בבית הספר.
סבינקוב מונה ליושב ראש ועדה רוסית-פוליטית ופעל לארגן יחידות למאבק מזוין נגד הממשלה הסובייטי.
באוקטובר 1921 בעקבות סיום המלחמה וניסיון של פולין להסדיר יחסים עם רוסיה הסובייטית סבינקוב גורש מפולין.
ב-10 בדצמבר 1921 בהיותו בלונדון סבינקוב נפגש בחשאי עם דיפלומט סובייטי.
הוא דרש מהממשל הסובייטי פיזור הצ'קה, הכרה בבעלות פרטית על הנכסים וארגון בחירות חופשיות תמורת הפסקת המאבק נגד הממשל.
סבינקוב דיווח על שיחות אלו לווינסטון צ'רצ'יל ויוזף פילסודסקי.
השיחות הסתיימו ללא תוצאות של ממש.
לקראת בשנת 1923 סבינקוב איבד את השפעתו על הארגונים הרוסים בגולה.
באוגוסט 1924 סבינקוב נכנס לתחומי ברית המועצות באופן לא לגאלי במטרה להיפגש עם נציגי ארגון מחתרתי בשם ""האיגוד המלוכני של מרכז רוסיה" (Монархическое объединение Центральной России).
תוך מספר ימים הוא נעצר והתברר שהארגון המחתרתי שהזמין אותו היה למעשה תרמית של הצ'קה.
כבר בסוף אוגוסט נערך משפט בו סבינקוב הודה באשמה והבטיח להפסיק פעולותיו נגד הממשל.
ב-29 באוגוסט 1924 הוועדה הצבאית של בית המשפט העליון של ברית המועצות החליטה על גזר דין מוות שהומתק ל-10 שנות מעצר.
סבינקוב הוחזק בכלא במוסקבה בתנאים טובים והיה יכול לעסוק בפעילות ספרותית.
הוא כתב מכתבים למספר חברים בגולה עם קריאה להפסיק פעילות נגד המשטר הסובייטי.
בהתאם לגרסה הרשמית ב-7 במאי 1925 סבינקוב התאבד.
מפורסם גם בזכות תצלומיו מתקופת מלחמת העצמאות שפורסמו בשבועון "במחנה".
כרמי נולד בשם בוריס וינוֹגרָד לפרניה ויעקב בעיר מוסקבה שברוסיה.
אביו היה עורך דין מצליח.
אמו נהרגה בתאונת רכיבה ב-1921. בילדותו הכיר את סשה ארגוב.
בגיל 15 התייתם גם מאביו, ועבר אל בית דודו, מרכוס רייזמן, בעיר ורשה.
בהמשך השלים את לימודיו התיכוניים בפנימיה בעיר ארפורט שבגרמניה.
ב-1933, אחרי כמה חודשים בעיר מילאנו שבאיטליה, נסע לפריז ונרשם ללימודי אתנוגרפיה בסורבון.
לצורך לימודיו קנה את מצלמתו הראשונה, והחל לצלם.
כעבור שנתיים, ב-1935 עבר לעיר החופשית דנציג, ובמרץ 1939 עלה לארץ ישראל באניית משא, בעקבות אחותו פלה, שכבר הגיעה לארץ לפניו.
בארץ עבד תחילה בפרדסים ולאחר מכן הצטרף כפקיד לחברת ספנות.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב כרמי לצבא הבריטי, ושרת ארבע שנים כצלם אוויר, ביחידת מיפוי, וכמדריך צילום.
במהלך שרותו נשלח לאיטליה ואף לפולין.
הוא התיידד עם צלם העיתונות הנס חיים פין, שלימד אותו טכניקות חדשות.
לאחר שחרורו ב-1946 היה צלם עצמאי, והצטרף למחלקת המיפוי של "ההגנה".
במלחמת העצמאות היה כרמי צלם שבועון צה"ל "במחנה".
הוא העדיף לצלם לוחמים ברגעים אנושיים בין הקרבות, ונמנע מצילומי הרוגים.
אחדים מתצלומיו, בהם "הנערה עם האקדח", הפכו לסמלים.
משנת 1952 ועד פרישתו לגמלאות ב-1976, היה כרמי צלם וחבר המערכת בעיתון "דבר" ו"דבר השבוע".
החל ב-1956 פורסמו תצלומיו בספרים ואלבומים.
רובם משלבים תצלומים של כרמי עם טקסטים מאת סופרים ועיתונאים.
אחדים מספריו הם ספרי ילדים העוסקים בבעלי חיים.
ב-1956 נישא לשולה (שולמית) בלבירר, והיה אב לבן, יעקב כרמי.
בספטמבר 2001 התאלמן כרמי מאשתו.
כעבור שנה, ב-18 בספטמבר 2002, נפטר בתל אביב, בגיל 88. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו.
1995 – פרס פורצקי לצילום, מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות.
2002 – פרס אנריקה קבלין על מפעל חיים בתחום הצילום, מטעם מוזיאון ישראל.
1979 – "תל אביב שלי", ספריית שערי ציון, תל אביב.
1995 – "בוריס כרמי – זמן מצולם", אוצרת: כרמלה רובין, מוזיאון בית ראובן, תל אביב.
2004 – Fotografien aus Israel ('תצלומים מישראל'), אוצרת: אלכסנדרה נוקה, האקדמיה לאמנות , ברלין.
מבצע סיני: מבחר פרקים על המערכה בחצי-האי סיני וברצועת עזה: כתובים בידי סופרים כתבים צבאיים ולוחמים; התצלומים: בוריס כרמי [ואחרים], תל אביב: מ.
בירן, תשי"ז 1956. (עם מנחם תלמי, אורי דן ואחרים)
כנרת שלי; כתב: אפרים תלמי; עריכה גרפית: מ' ברנד, תל אביב: יבנה, תשכ"ד.
אלבום העמק; מבואות מאת אפרים תלמי; עם הקדמה מאת משה שרת, תל אביב: עם עובד, תשכ"ה.
הירדן; כתב: אפרים תלמי; עריכה גרפית: מ' ברנד, תל אביב: יבנה, תשכ"ו.
הלל, תל אביב: עם עובד, תשל"ג.
מדינה בעריסה; עריכה וטקסט: שלמה שבא, עיצוב גרפי: רבקה בריסק, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ה 1985.
הילת האדם: רטרוספקטיבה של הצלם בוריס כרמי, 1945–1995, חולון: עולם הצילום והווידאו, 1995.
מסעי אל ארץ הגמלים (עם בנימין גלאי), 1963.
מסע הפלאים של פלים (עם שלמה שבא), 1971.
זמן מצולם; אוצרת התערוכה: כרמלה רובין; צילום: ליהי לפיד, תל אביב: בית ראובן, תשנ"ה.
בוריס כרמי – תצלומי נשים, 1940–1980; אוצר התערוכה: אבי סבג; עריכה והבאה לדפוס: גניה דולב; עיצוב הקטלוג: נעמי מורג, תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, תשס"ו.
בוריס פאנג'ה (נולד ב-15 בדצמבר 1986 במוסטאר שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הבלם ומאמן בהווה.
פאנג'ה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של זרינסקי מוסטאר, ובשנת 2004 עבר לשירוקי ברייג.
בשנת 2006 עבר להיידוק ספליט מליגת העל הקרואטית.
בשנת 2010 עבר למכלן מליגת העל הבלגית במקום יונס איוונס עם חוזה ל-3 שנים.
בעונתו השלישית בקבוצה איבד את מקומו בהרכב, ובסופה שוחרר מהמועדון.
בקיץ חתם בגורניק זאבז'ה מליגת העל הפולנית, ולאחר עונה אחת שוחרר מהמועדון.
ב-2 ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה, בניצחון 2-3 נגד .
עד מהרה הפך פאנדזה לשחקן מפתח בנבחרת והיה שותף להעפלה ההיסטורית שלה למונדיאל 2014 לראשונה בתולדותיה.
בוריס סוברין הידוע גם בשם בַֿרין, היה פוליטיקאי ופעיל מרכסיסט ממוצא יהודי צרפתי, היסטוריון של התנועה הקומוניסטית, סופר, מוציא לאור ועיתונאי.
סוברין היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ובתפקידו כציר צרפת באינטרנציונל הקומוניסטי היה הלא רוסי היחיד שהיה חבר בקומינטרן במשך שלוש שנים ברציפות.
הוא חיבר את הביוגרפיה הראשונה של יוסיף סטלין, שפורסמה ב-1935 בשם Staline, Aperçu Historique du Bolchévisme (סטלין, סקירה היסטורית של הבולשביזם) וניהל התכתבויות הדוקות עם לנין ולאון טרוצקי עד מותם.
חריגתו מהקו המקובל והביקורת המוקדמת שלו על סטלין גרמו לו להתנתק מהמפלגה ב-1924. בעשורים שלאחר מכן, סוברין המשיך לפרסם כסובייטילוג מוביל ואנטי-סטליניסט.
סוברין נולד בשם בוריס קונסטנטינוביץ' ליפשיץ בקייב למשפחה יהודית .
משפחתו של סוורין עברה לפריז ב-1897, שם הפך לפעיל סוציאליסט מגיל צעיר.
בוריס סוברין נולד ב-1895 בקייב, באימפריה הרוסית, למשפחה יהודית, בשם בוריס קונסטנטינוביץ' ליפשיץ.
כשהיה בן שנתיים, עברה משפחתו לפריז וב-1906 זכתה המשפחה לאזרחות צרפתית.
סוברין הוכשר כמעצב תכשיטים, והיה פעיל סוציאליסט מגיל צעיר.
בגיל 14 נוצר קשר בינו לבין התנועה הסוציאליסטית הצרפתית.
הוא החל להשתתף באסיפות שערך ז'אן ז'ורס.
סוברין חווה את הטראומה הראשונה שלו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הוא גויס לצבא צרפת ב-1914, ובמהרה נחשף לזוועות מלחמת החפירות.
במרץ 1915 הוא שכל את אחיו הגדול שנהרג בלחימה בחזית.
המלחמה דחפה את סוברין לפוליטיקה ולתנועה האנטי-מיליטריסטית.
הוא הצטרף למפלגת הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים .
ב-1916 החל לכתוב בביטאונים של המיעוט הסוציאליסטי האנטי-מלחמתי כמו Le Populaire , עליהם חתם בשם העט Souvarine (סוברין) בו החזיק עד סוף חייו.
את שם העט לקח בוריס ליפשיץ משמה של אחת הדמויות בספר ז'רמינל, מאת אמיל זולא.
המוניטין העיתונאי של סוברין גדל במהירות במהלך שנות המלחמה כסופר מוכשר ומעודן וכווכחן מיומן.
הוא קיבל בהתלהבות את המהפכה הרוסית ב-1917 וידיעתו ברוסית עזרה לו לדווח על האירועים לחוגי השמאל בצרפת ולהתקבל לעיתון Новая Жизнь (חיים חדשים) של מקסים גורקי ככתב חוץ.
בעקבות מהפכת אוקטובר כתב סוברין:
ב-1919, הצטרף סוברין לוועדת הקומינטרן והפך לאחד מחבריו הפעילים ביותר, ועזר להפיץ כמות גדולה של ספרות פוליטית ותועמלנית ברחבי אירופה.
באחד מעלוני התעמולה האלה כתב:{{ציטוט|תוכן=המפלגות הסוציאליסטיות-קומוניסטיות חייבת לנסות ליצור דמוקרטיה פרולטריונית שתמחק את המעמדות באמצעות ביטול פריבילגיות כלכליות, ושחבריה הם סובייטים, כלומר, מועצות איכרים ופועלים - סוג חדש של ארגון המושל בעצמו.
בשנת 1920, הוא נבחר כציר לקונגרס של הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים, שם הוא תמך בחברות חוצת מפלגות באינטרנציונל הקומוניסטי.
במרץ 1920, הוא ייסד את ה-Bulletin Communiste (הידיעון הקומוניסטי) רב השפעה, שפורסם פעמיים בחודש כשופר של האינטרנציונל השלישי.
ב-17 במאי 1920 נעצר במסגרת דיכוי ממשלתי, והואשם יחד עם מספר מנהיגים קומוניסטים ופעילים מהפכניים בקשירת קשר אנרכיסטי נגד המשטר.
הוא זוכה מחוסר ראיות במרץ 1921 יחד עם פרנאן לוריוט ופייר מונאט.
בכלא, סוברין עסק בקדחתנות בכתיבה העיתונאית והפוליטית שלו ובמאמריו, וכתב כמעט ללא הפסקה עבור Bulletin communiste, l'Humanité, La Vague ו-La Vie Ouvrière .
בתקופה זאת כתב הצע לקונגרס טור שהביאה בסופו של דבר לפיצול הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים והקמת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בדצמבר 1920, פרנאן לוריוט וסוברין נבחרים לנשיאי הכבוד של קונגרס טור.
למעלה מ-75% מצירי הקונגרס מאמצים את הצעת סוברין שיצרה את הפלג הצרפתי של האינטרנציונל הקומוניסטי.
שנים מאוחר יותר, לאחר שתעבור המפלגה סטליניזציה, היא נודעה כמפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
כחבר בקומינטרן, סוברין שמר על קשר קבוע עם ליאון טרוצקי.
כשהגיע לכינוס של הקומינטרן בברית המועצות הוא ביקר אסירים אנרכיסטים בכלאם ושוחח עם קומוניסטים אופוזיציונרים.
כאשר טרוצקי הפך למטרה להשמצה במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, סוברין עודד תמיכה בטרוצקי לקונגרס ה-13 של הבולשביקים ב-1924 בקרב חברי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בכך הוא נקשר בתודעה לאופוזיציה הקומוניסטית נגד סטלין.
סוברין הודח מתפקידיו הרשמיים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית בתחילת 1924, והורחק מהקומינטרן ביולי באותה שנה.
הוא התקרב לדמויות קומוניסטיות אנטי-סטליניסטיות בפריז כמו מרסל בודי, כריסטיאן רקובסקי והסופר פאנאיט איסטרטי, וכתב בעילום שם שליש מהטרילוגיה אל להבה אחרת שפרסם איסטרטי.
באוקטובר 1925, סוברין השיק מחדש את ה-Bulletin communiste ובפברואר 1926, הוא ארגן את תומכיו בחוג מרקס-לנין הקומוניסטי.
בסוף שנות ה-20, הוא נשאר פעיל באופוזיציה הקומוניסטית, היה מקורב לפייר מונה ואלפרד רוזמר וכתב ב-La Révolution Prolétarienne.
הוא חלק כמה מעמדותיו עם האופוזיציה השמאלית וגם עם האופוזיציה הימנית , אך הוא סירב לקחת חלק בוועידה הבינלאומית שלה, שכונסה על-ידי היינריך ברנדלר ואוגוסט טהלהיימר בברלין ב-1930. שמו של חוג מרקס-לנין הקומוניסטי שונה ל"המעגל הקומוניסטי הדמוקרטי" .
הניתוק ההולך וגובר שלו עם טרוצקי בא לידי ביטוי בניתוחו של ברית המועצות כמיישמת קפיטליזם מדיני, בניגוד להגדרתו של טרוצקי כ'מדינת פועלים מנוונת' .
ב-1934 הפגיש סוברין בין ג'רוג' בלומברג, מהגר יהודי-רומני לצרפת, ועדיה גורביץ', ממייסדי תנועת הכנענים, וסביב היכרות זאת נרקם החוג הרעיוני "שֵם" שהיה מהביטויים המוקדמים ביותר לתנועה הכנענית.
בשנת 1936, עודד סוברין את הסופר הגולה ויקטור סרז' להמשיך בפעילותו הפוליטית.
בשלב זה, טרוצקי מתח ביקורת קשה על מאפייניו האישיים של סוברין וטען שסוברין הוא עיתונאי ולא מהפכן.
ההגנה של סרז' על סוברין ועל אנטי-סטליניסטים אחרים שחרגו מעמדותיו של טרוצקי הייתה בין הגורמים שהובילו לחשדנות וחוסר אמון בין סרז' לטרוצקי.
בשנת 1935 ייסד סוברין את המכון להיסטוריה חברתית, שלוחה צרפתית של המכון הבין-לאומי להיסטוריה חברתית, אשר נוצר במקור כדי לשמר את ארכיון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בנובמבר 1936 גנבו פורצים את הארכיון של טרוצקי שהופקד במכון.
ב-1940 נבזז המכון על ידי הנאצים, שהביאו חלק מאוספיו לגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה, סוברין אימץ יותר ויותר עמדות אנטי-סובייטיות.
לאחר שובו לצרפת ב-1948 ובעזרתו של ז'אק שבאלייה, הוא ייסד מחדש את המכון להיסטוריה חברתית.
המכון הוציא לאור את כתב העת Le Contrat Social.
סוברין היה מעורב במגוון ארגונים וכתבי עת של השמאל האנטי-סטליניסטי בצרפת.
סוברין מתח ביקורת גם על לנין.
ביקורתו על הסטליניזם ההיוותה מקור חשוב עבור מספר טרוצקיסטים פחות אורתודוקסיים, כמו סיריל ג'יימס , שתרגם לאנגלית את הביוגרפיה שכתב סוברין לסטלין.
ב-1976, הידרדרות במצבו הבריאותי אילצה אותו לעזב את תפקידו במכון להיסטוריה חברתית.
הוא מת בפריז ב-1 בנובמבר 1984.
בוריס מַפְצִיר (נולד ב-1947) הוא במאי ומפיק סרטים תיעודיים ישראלי, יליד ריגה.
בגין פעילות ציונית ונידון לשנת מאסר; בדצמבר 1971 עלה לישראל.
בוגר המחזור הראשון של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
מפציר ידוע כמוביל המיזם הדוקומנטרי "בעקבות השואה הלא־ידועה" על שואת יהודי ברית המועצות לשעבר.
מפציר נולד בריגה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית.
למד במכללת ריגה למכניקה ואלקטרוניקה וכן למד עיתונאות באוניברסיטה.
באוגוסט 1970 נעצר בגין פעילות ציונית ונידון לשנת מאסר; לאחר שחרורו עלה לישראל בדצמבר 1971 ונקלט בקיבוץ פלמחים.
בשנת 1976 סיים את לימודיו במחזור הראשון של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
1974–1977: הטלוויזיה החינוכית הישראלית, עוזר הפקה.
1977–1994: מפיק בשירות הסרטים הישראלי.
1994–1999: מנהל/מנכ"ל שירות הסרטים הישראלי.
1998–1999: מנהל אגף לתרבות ואמנות, משרד החינוך.
2001–2003: יועץ מדיה בצוות הפיתוח של המוזיאון ההיסטורי החדש ביד ושם.
2003–2005: ראש משלחת הסוכנות היהודית ברוסיה, בלארוס ומדינות הבלטיות.
2006–2012: מנהל פרויקט "יד ושם" לאיתור שמות הנרצחים בשואה בשטחי ברית המועצות.
בעקבות השואה הלא־ידועה (סדרת סרטים)
פרויקט דוקומנטרי רב־שנתי על שואת יהודי ברית המועצות לשעבר, המבוסס על תיעוד אתרים, עדויות מקומיות וחקר מקורות.
הקרנות רבות התקיימו בסינמטקים בישראל ובאירועי תרבות ומחקר בישראל ובעולם.
שומרי הזיכרון (2014) – בלארוס – סרט הפתיחה של הפרויקט
אנחנו מרשים לכם למות (2016)
פילמוגרפיה מלאה — הפקה (א'–ת')
אביב בירושלים (1985) — במאי: יכין הירש
אדם ומקום – אין רגליים שמאליות (1986) — נילי דותן
אור בוהק (1999) — יכין הירש ואורי שין
איכות הכותנה (1985) — פרדי שטיינהרדט
אמנות האפשר (1996) — סמיון וינוקור
בדרך לטרבלינקה (1994) — אמנון רובינשטיין
גבעת התחמושת (2001) — מיכה שגריר — יזם
גרנות שלום (1985) — גרגורי ויניצקי
החיילים הקטנים (1985) — דוד קדם
המאחז בחירבת מחאז (1995) — יהודה יניב
הערות על תרבות ישראלית — סדרה (2000) — ליאוניד בלחמן — יזם
הרצל — סדרה בת 3 פרקים (1997) — אמנון רובינשטיין
השאיפה לפתרון (1984) — אוגוסטין זיכר
השקט ושמע (1982) — יוסף גרשטיין
זרה בתוכנו (1997) — ליאורה איזנשטיין
חזרה לירושלים לאחר 20 שנה (1987) — עליק ותיקאי
חידושים בחקלאות (1987) — בוני בוקסר
חידושים ברפואה (1986) — בוני בוקסר
חקלאות מדברית (1983) — יוסף גרשטיין
טיסה ישירה – ילדי צ'רנוביל (1990) — בימוי/הפקה: בוריס מפציר
טיפטיפה (1979) — יוסף גרשטיין
יהיה טוב, יהיה לא טוב (1995) — עמית גורן — מפיק־שותף
יומן ראש הממשלה (1997) — שחר סגל — מפיק אחראי
יזמים צעירים (1986) — אורנה בן דור
ילדי היהודים (1999) — ויקי שירן
ילדי מלחמה (1995) — אמנון רובינשטיין
ירושלים של טדי (1986) — מיכה שגריר
ירושלים שערי הזמן (1987) — אלן רוזנטל
מה שראיתי בחברון (1999) — דן ונואית גבע
מסביב לשעון (1994) — יוצר הסדרה; ולרי אפננסקי, ויקטור מושקטין
מקום לשהות בו (מתנ"סים) (1986) — בוני בוקסר
מקום תחת השמש — סדרה בת 4 פרקים (2001) — רונית וייס ברקוביץ'
משא ומתן (1993) — ליאוניד בלחמן
נקודות מפגש (1995) — עדנה קוברסקי
סיני לקראת שלום (1982) — נתן זהבי
עיר – מי לא מכיר?
20 שנה לאיחוד ירושלים עם טדי קולק (1987) — ניסים מוסק
ערים בלילה (1996) — יואב בן דוד — מפיק־שותף
קולטים ב-2 (1991) — יזם ומפיק; ליאוניד בלחמן
קשת בענן (1979) — יוסף גרשטיין
שורשים עתיקים (1987) — ברנרד דיצ'ק
שיגרה (2000) — דן ונואית גבע — יזם ומפיק
שיחת אמן עם מני פאר (1996) — יזם ומפיק
שמירת הטבע בישראל (1987) — איליה סידס
תעלומות ירושלים — סדרה בת 3 סרטים (1998) — אלן רוזנטל וניסים מוסק — יזם ומפיק
סרט באורך 120 דקות העוסק בקהילות יהודיות בליטא על רקע דו"ח יגר (Jäger Report).
הסרט הוקרן בסינמטקים בישראל ומופץ בינלאומית.
פרויקט איתור שמות הנרצחים בשואה בשטחי ברית המועצות – פרויקט יד ושם
פרויקט רב־שנים של יד ושם שמטרתו לאתר, לתעד ולהנגיש את שמות קורבנות השואה; בכלל זה פיתוח מתודולוגיות עבודה בשטחי ברית המועצות לשעבר, שיתופי פעולה אזוריים, והנגשת המאגר לשפה הרוסית.
המאגר המרכזי של שמות קורבנות השואה – דף מידע בעברית ובאנגלית.
היכל השמות – הקשר המונומנטלי והיסטורי במוזיאון ההיסטורי.
הנגשה לרוסית – הודעת דוברות מ־2006 על זמינות המאגר ברוסית.
מתודולוגיה בשטחי ברית המועצות (ברוסית): בלארוס; ח'רקוב.
שערי חיפוש – פורטל האוספים למאגר השמות (עברית).
בּוֹרִיס פַּאבְלוֹבִיץ' מַרְגוּליאַן היה יהודי סובייטי שעוטר בשלוש הדרגות של עיטור התהילה על פועלו כחייל בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר קייב במשפחת פקידים יהודית.
התגייס לצבא האדום במרץ 1939.
בנובמבר 1943 נשלח לחזית מלחמת העולם השנייה.
ב-1 בפברואר 1944 בקרב ליד כפר דושנבו בנפת קאלינין בהיותו מפקד כיתת סיור של גדוד סקי באוגדת חיל רגלים מס'-319, בארמייה ה-22 של החזית הבלטית השנייה החליף מקלען שנפגע והדף 3 התקפות נגד של הגרמנים כשהוא מחסל 14 חיילי אויב.
על מעשה גבורה זה ב-15 בפברואר של אותה השנה עוטר בעיטור התהילה מדרגה שלישית.
במהלך השנה הצטרף גם למפלגה הקומוניסטית.
לאחר מכן מונה למפקד כיתה ביחידת סיור של רגימנט מס' 1344 של אותה האוגדה שהועברה לארמייה ה-43 בחזית הבלטית הראשונה.
בלילה שבין 24 ל-25 בדצמבר אותה השנה בהיותו מפקד על קבוצת מרגלים צלח על קרח את נהר ניימאן ליד עיירת זוקאייטן דרומית מזרחית לממל והביא בחזרתו חייל שבוי מן המשמר כוחות הורמאכט.
על כך קיבל ב-28 בדצמבר 1944 את עיטור התהילה מדרגה שנייה.
ב23 - 24 בינואר 1945 ליד עיירת לביאו (כעת עיר פולסק) חדר לכוחות הגרמניים תפס והביא חזרה ליחידתו מקלע ושני שבויים.
נהרג ב-5 במרץ ליד קניגסברג (כעת קלינינגרד) ונקבר שם בקבר אחים.
את עיטור התהילה מדרגה ראשונה העניקו לו לאחר מותו ב-19 באפריל.
בוריס סידיס (12 באוקטובר 1867 - 24 באוקטובר 1923) היה פסיכולוג, רופא, פסיכיאטר ופילוסוף חינוכי ממוצא יהודי-אוקראיני.
סידיס היגר לארצות הברית והיה פעיל במחקר ובפעילות אקדמית הנוגעת לפסיכולוגיה.
בוריס סידיס התנגד לרעיונותיו של פרויד ושל מחקרים בולטים אחרים בתחום הפסיכולוגיה ולכן סבל מנידוי בקרב קהילת החוקרים.
אשתו הייתה קרובת משפחה של האינטלקטואל האמריקאי קליפטון פדימן.
בנו היה ילד הפלא ויליאם ג'יימס סידיס.
סידיס נולד באימפריה הרוסית למשפחה יהודית, הוא היגר לארצות הברית בשנת 1887 על מנת להימלט מרדיפה פוליטית.
עקב הסופות בנגב וחוק מאי הוא נידון לשנתיים במאסר.
בשלב מאוחר יותר בחייו העיר שהכנסתו לתא בידוד שיפרה את יכולתו לחשוב.
אשתו, שרה מנדלבאום סידיס, שהייתה אף היא רופאה, נמלטה מהפוגרומים ברוסיה בשנת 1889.
בוריס השלים ארבעה תארים באוניברסיטת הרווארד (תואר ראשון, שני, שלישי ותואר דוקטור לרפואה) תחת הנחייתו של ויליאם ג'יימס (שעל שמו נקרא בנו).
עבודתו האקדמית הייתה רבה משקל בתחילת המאה ה-20, הוא נודע כחלוץ בתחום הפסיכופתולוגיה, חקר ההיפנוזה ודינמיקה קבוצתית.
כמו כן ניסה ליישם את תורת האבולוציה על עולם הפסיכולוגיה.
הוא התנגד בלהיטות למלחמת העולם הראשונה, את רעיון המלחמה תיאר כ"מחלה חברתית" וכן השמיץ ובז למושג אאוגניקה.
הוא חיפש למצוא תשובה לשאלה מדוע אנשים מתנהגים כפי שהם מתנהגים, בעיקר במקרים של היסטריה המונית או מאניה דתית.
בספרו משנת 1922 פרסם את מחקריו בנושא אבחון, הבנה וטיפול של הפרעות חרדה.
בעקבות השמצותיו את הזרם המרכזי בפסיכולוגיה ואת זיגמונד פרויד, הוא היה מוקצה מקרב קהילת חוקרי הפסיכולוגיה בה היה חבר שנים רבות.
סידיס יישם את גישתו הפסיכולוגית-חינוכית בגידול בנו, ויליאם ג'יימס סידיס.
הוא החל ללמדו מגיל צעיר ביותר אותיות, קריאה, שפות ועוד.
בנו נחשב לימים כאחד מן האנשים החכמים ביותר בעולם (מנת המשכל שלו הוערכה בין 250 ל-300), אם כי מחקר שנערך בנושא מצא שטענה זו היא מופרכת.
לאחר שהשיג הישגים יוצאי דופן בתור ילד פלא, בבגרותו הוא נכשל בחיים ולא ניהל אורח חיים נורמטיבי.
בוריס סידיס בעצמו לעג למבחני אינטליגנציה, אותם תיאר כ"טיפשיים, קפדניים, אבסורדיים ומטעים ביותר".
בוריס פולק הוא קלע ישראלי, שיאן ואלוף עולם, אלוף אירופה וקלע אולימפי לשעבר.
פולק נולד וגדל בקישינב בברית המועצות (כיום, במולדובה).
בשנת 1992 עלה לישראל מאלמטי שבקזחסטן.
בשנת 1994 הוכתר כאלוף עולם, לאחר שסיים ראשון במקצוע רובה האוויר באליפות העולם שהתקיימה במילאנו, איטליה, תוך שהוא קובע שיא עולם חדש (694.1 בסיום הפיינל).
באותה שנה זכה גם באליפות אירופה בקליעה, וכן זכה בגביע העולם שהתקיים גם הוא במילאנו, שם קבע תוצאה של 695.2, תוך שהוא קובע שיא עולם נוסף.
נוסף על כך, ניצח פולק באליפות ברית המועצות 12 פעמים, זכה בפעמיים נוספות בגביע העולם וכן היה אלוף ישראל שבע פעמים (בפעם האחרונה בשנת 2016, במקצוע 60 שכיבה).
ייצג את ישראל באולימפיאדת אטלנטה (1996), שם התחרה בשלושה מקצועות: רובה אוויר, רובה 60 שכיבה וכן רובה קליבר זעיר בשלושה מצבים.
כיום מאמן פולק במועדון הקליעה אשקלון.
בוריס סְבידֶנסקי (18 בפברואר 1941, סימפרופול, ברית המועצות (קרים) – 1 בנובמבר 2017, תל אביב) היה פנטומימאי ומורה לפנטומימה רוסי-ישראלי.
בוריס בן מַטוֶויי סבידנסקי (Борис Матвеевич Свиденский) נולד בשנת 1941 בעיר סימפרופול שבחצי האי קרים, ברית המועצות.
במלחמת העולם השנייה, כשהיה כבן שנתיים, גויסו הוריו לצבא האדום ומאז גידלו אותו סבו וסבתו; אולם כעבור כשנה נספו אלה בשואה, ומאז גדל בבית יתומים, שם היה היהודי היחיד (לימים סיפר איך אימן את עצמו באיגרוף כדי לגדול כ"יהודי מעורר כבוד ופחד".
ב-1997 סיפר בתוכניתו של חיים גיל בערוץ הראשון תמונות מן האלבום על ילדותו בבית היתומים ועל הצורך להתגבר על המבטא היידי שלו כדי להיטמע בחברה הכללית).
כבר בגיל תשע החל להופיע כאקרובט בקרקס רוסי בקרים, שבו פעל עד גיל 13. בשנת 1958 החל ללמוד במגמת משחק ב-VGIK (האוניברסיטה לקולנוע במוסקבה), ובה התמחה בלימודי משחק ופנטומימה בהדרכת פרופ' אלכסנדר רוֹמְניֶיב .
ב-1963, עם סיום לימודיו בתואר מוסמך, החל לעבוד בתיאטרון פנטומימה ניסיוני שפעל במסגרת תיאטרון לשחקני קולנוע במוסקבה, ובו שיחק עד 1965. באותה שנה זכה בפרס ראשון באמנות הפנטומימה בתחרות ארצית שנערכה בין אמני ברית המועצות במוסקבה.
בשנים 1965–1972 הופיע במסגרת הארגון הרוסי של אמני צמרת של ברית המועצות, "רוס קונצרט", בעשרות הצגות ומופעים, בהם מופע שהועלה באולם ה"אולימפיה" בפריז.
באותה תקופה ביקר ביותר מ-30 ארצות.
נישא לגלינה סבידנסקי (נולדה ב-1939), שחקנית ובמאית, ובני הזוג היו הורים לבת בשם לנה.
בשנת 1972, כשהיה בן 31, עלה לישראל עם משפחתו.
בהמשך נפרדו השניים, וסבידנסקי נישא לאסתי ניסים, שחקנית וזמרת ילידת חיפה, וממנה היה אב לבן, אשר סבידנסקי (צלם).
את דרכו בהוראה החל סבידנסקי עוד בהיותו סטודנט.
בשנים 1960–1970 היה מורה לפנטומימה במגמת ליצנות באקדמיה לקרקס במוסקבה, וב-1965–1967 היה מורה לפנטומימה בבית הספר הגבוה למקצועות הבמה (לשחקנים מקצועיים) במוסקבה.
גם בישראל המשיך להורות פנטומימה ומשחק: בשנים 1974–1977 הורה משחק בבית הספר למשחק בית צבי וב-1977–1978 היה מורה לפנטומימה ולהטוטנות בסמינר הקיבוצים.
בשנת 1974 החל ללמד פנטומימה, ליצנות ולהטוטנות בסטודיו למשחק ניסן נתיב, ובו לימד עד מותו.
בשנת 1978 נסע ללמוד באקדמיה לפנטומימה של אטיין דקרו ובאקדמיה של מרסל מרסו בפריז בעזרת מלגת השתלמות שהוענקה לו מטעם קרן שרת ואמנות לעם.
משנת 1979 ועד 1990 הופיע בתוכנית סולו ברחבי הארץ מטעם אמנות לעם וכן בתפקידי אורח בהצגות בידור שונות, היה משתתף קבוע בפסטיבל הפנטומימה הארצי שבהנהלת ג'וקי ארקין.
כמו כן שיחק בסרטים הישראליים לנה של איתן גרין, אלכס חולה אהבה של בועז דוידזון, חולה אהבה בשיכון ג' של שבי גביזון וצור הדסים של גדעון קולירין, בסרט הטלוויזיה "זמן אוויר" וכן בסדרת הטלוויזיה שבתות וחגים של רני בלייר.
לאורך השנים גם יצר כוריאוגרפיות וקטעי אקרובטיקה להצגות רבות שהועלו בניסן נתיב ומחוצה לו, בהן "הקהל" מאת לורקה שביים יובל זמיר בתיאטרון הסמטה ב-2005 ו"סיפורו של סוס" על פי טולסטוי, שביימה אורי אגוז בסטודיו בירושלים ב-2013.
בוריס סבידנסקי נפטר ב-1 בנובמבר 2017, בגיל 76. נקבר בבית העלמין ירקון.
לאחר מותו קיבל בנו בשמו פרס מיוחד מטעם ארגון הפנטומימה העולמי על תרומתו למשחק ולהוראה.
בהודעת הארגון על הפרס נכתב: "אי אפשר לשכוח את הדמויות הרבות שגילם בקולנוע הישראלי, שהפכו לסמל בתרבות הישראלית, יחד עם אכילת הפלאפל האגדתית שלו בפנטומימה שבה צפו אלפי תיירים [...] אמנות הפנטומימה לא תמות בזכותו ובזכות תלמידיו, והוא היה דוגמה ומופת למאות תלמידיו".
הסטודיו למשחק ניסן נתיב מסר לעיתון "הארץ": "במהלך השנים הכשיר בוריס דורות רבים של תלמידים לאמנות המשחק והטביע את חותמו הייחודי בפילוסופיית ההוראה של הסטודיו.
הוא היה בעל לב חם ואהוב על ידי כל המורים והתלמידים במוסד".
עם תלמידיו של סבידנסקי לאורך השנים נמנים הפנטומימאי והבמאי חנוך רוזן והשחקן רועי אסף.
לאחר מותו אמר אסף: "בוריס היה שחקן וליצן מחונן, שיכול היה לבצע קטע של דקה וחצי ולהעביר בו עולם שלם, עם דקויות ופרטים שאתה רואה רק אצל הגדולים באמת.
בן אדם שלא נולד פה הצליח לקלוט ולהעביר את 'הישראליות' באופן מעורר השתאות.
תמיד הרגשתי שהוא מנסה להעביר לנו את דרך החיים המיוחדת של האמן, כפי שהוא חי כל חייו".
גם השחקן אודי רוטשילד, תלמידו של סבידנסקי בניסן נתיב, ספד לו: "בוריס היה מורה מהסוג הישן והטוב, שהאמין שמוסר עבודה, חריצות והתמדה באים לפני כישרון.
הוא חלק כל כך מהותי במרחב הנפשי של הסטודיו למשחק, שקשה לי לדמיין אותו בלעדיו".
"הפנטומימאי הישראלי בוריס סבידנסקי": סרט תיעודי בבימויו של מיכאל קאליק, 1976.
בוריס פּוֹדוֹלסקי היה פיזיקאי רוסי-אמריקאי יהודי הידוע בעבודתו עם אלברט איינשטיין ונתן רוזן על שזירה קוונטית והפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן.
שנים רבות לאחר מותו נחשף כי הוא היה מרגל סובייטי אשר שיתף מידע מדעי מסווג עם ברית המועצות.
פודולסקי נולד ב-1896 למשפחה יהודית ענייה בטאגאנרוג שבאימפריה הרוסית.
לאחר שקיבל תואר בוגר בהנדסת חשמל מאוניברסיטת דרום קליפורניה ב-1918, שירת בצבא ולאחר מכן עבד בחברת החשמל של לוס אנג'לס.
ב-1926 קיבל תואר מוסמך במתמטיקה מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-1928 הוענק לו תואר דוקטור בפיזיקה תאורטית מטעם המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
במסגרת מלגה של המועצה הלאומית למחקר, פודולסקי בילה שנה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואחר כך שנה באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1930 חזר אל המכון הטכנולוגי של קליפורניה לעבוד עם ריצ'רד ס.
לאחר מכן עבר למכון האוקראיני לפיזיקה וטכנולוגיה בחרקוב שבברית המועצות, שם עבד בשיתוף עם ולדימיר פוק, פול דיראק (שהיה שם בביקור) ולב לנדאו.
בשנת 1933 חזר לארצות הברית עם מלגה מטעם המכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
במכתב מ-10 בנובמבר 1933 לאברהם פלֶקסנר, המנהל-המייסד של המכון למחקר מתקדם בפרינסטון, תיאר איינשטיין את פודולסקי כ"אחד המבריקים ביותר מבין הצעירים שעבדו ופורסמו עם פול דיראק".
ב-1935 כתבו איינשטיין ואחרים במכון מכתבי המלצה לפודולסקי, שהופנו אל לואיס ט' מור, דקאן בית הספר ללימודי מוסמכים של אוניברסיטת סינסינטי, ובו כתב איינשטיין: "אני שמח לספר לך כי אני מעריך מאוד את יכולותיו של פודולסקי ...
הוא חוקר עצמאי בעל כישרון שאינו מוטל בספק".
בשנת 1935 קיבל פודולסקי משרה כפרופסור לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת סינסינטי.
ב-1961 עבר לאוניברסיטת זייווייר (Xavier) שבסינסינטי, שם עבד עד מותו ב-1966.
במסגרת עבודה עם אלברט איינשטיין ונתן רוזן הגה פודולסקי את הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן.
מאמר מפורסם זה עורר דיון על הפירוש של מכניקת הקוונטים, שהגיע לשיאו עם משפט בל ועם הופעת תורת האינפורמציה הקוונטית.
בשנת 1933 ביקשו פודולסקי ולב לנדאו לכתוב ספר לימוד על אלקטרומגנטיות המתחיל בתורת היחסות הפרטית ושם דגש על הנחות תאורטיות לעומת חוקים שמקורם בניסוי.
פרויקט זה לא נשא פרי, בשל חזרתו של פודולסקי לארצות הברית.
על אותו בסיס, חיברו פודולסקי וקייזר קוּנץ את "יסודות האלקטרודינמיקה" (1969), שבנו של פודולסקי, רוברט, תרם לו את רוב השאלות שבסוף כל פרק.
בספר משנת 2009 בשם "מרגלים: עלייתו ונפילתו של הק.ג.ב.
באמריקה" (Spies: The Rise and Fall of the KGB in America), מזוהה פודולסקי כמרגל בזמן מלחמת העולם השנייה.
על פי הנטען שם, פודולסקי התקשר עם המודיעין הסובייטי והמליץ לברית המועצות על עיבוד אורניום-235. כפי שנראה ממסמכי הק.ג.ב.
ומסמכי וינונה פודולסקי פעל תחת שם קוד "קוונטום", והעביר כנראה לידיעת הסובייטים מידע שצבר מהמגעים שלו בקהילה המדעית: משוואות כימיות מורכבות על תהליך של דיפוזיה גזית כדי להפריד אורניום-235 משאריות אורניום-238 לא רצויות.
על פי מקורות סובייטיים שנותחו לאחרונה על ידי היסטוריונים, בניגוד למרבית המרגלים הסובייטיים שפעלו בארצות הברית, שהעבירו מידע רק מטעמים אידאולוגיים, נראה כי פודולסקי העביר את המידע הזה תמורת מחיר (300 דולר).
דמותו של פודולסקי מגולמת על ידי השחקן ג 'ין סאקס בסרט ההוליוודי אהבה אטומית (1994).
דוקטור בוריס פּיגוֹבָט (נולד ב-26 באוקטובר 1953, אודסה) הוא מלחין ומנצח ישראלי, חבר באיגוד הקומפוזיטורים בישראל.
חתן פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים וזוכה פרס אקו"ם שלוש פעמים, מתוכם פרס על מפעל חיים.
באמתחתו של פיגובט מאות יצירות, בהן לחנים מקוריים אשר נוגנו בארץ ובעולם, לצד עיבודים מחודשים ליצירות עבר.
פיגובט מלמד הלחנה בקונסרבטוריון פתח תקווה ומשמש כמנהל תזמורות כלי מיתר ותזמורות קאמריות בשורת ערים ברחבי הארץ.
בוריס פיגובט נולד בשנת 1953 באודסה שברפובליקה העממית של אוקראינה.
אביו היה מהנדס בחברת טקסטיל ואמו הייתה רופאה.
הוא התחיל להלחין בגיל 12 בקוסרבטוריון ועבר ללמוד מוזיקה במוסקבה בגיל 15. הוא סיים לימודי קומפוזיציה באקדמיה ע"ש גנסין במוסקבה ובין 1978 ל-1990 היה מרצה בכיר באקדמיה לאומנויות בטג'יקיסטן.
בשנת 1990 עלה פיגובט לישראל.
בשנת 2002 השלים פיגובט דוקטורט בקומפוזיציה באוניברסיטת בר-אילן.
פיגובט נשוי, אב לשני בנים וסב לשישה נכדים.
בשנת 1988, זכה בתחרות המלחינים הבינלאומית בבודפשט בדיפלומת הצטיינות על יצירתו, "מוזיקה דולורוזה מספר 2" לרביעיית טרומבונים.
בשנת 1995, זכה בפרס אקו"ם על יצירתו - "רקוויאם השואה" לוויולה ותזמורת.
בשנת 2000, זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
באותה שנה בוצעה יצירתו "מצדה", פואמה לתזמורת כלי נשיפה, בפסטיבל ISCM למוזיקה בת-זמננו בלוקסמבורג, וב-2003 במסגרת כנס תזמורות כלי נשיפה עולמי (WASBE - World Association for Symphonic Bands and Ensambles) ביונקופינג , שוודיה.
יצירה נוספת לתזמורת כלי נשיפה, "wind of yemen", בוצעה במגוון הופעות, ביניהן: ב-2003 בפסטיבל המוזיקה האסיאתית בטוקיו, ב-2008 בכנס WASBE בסינסינטי וב-2018 בפסטיבל תזמורות כלי נשיפה בסינגפור.
בשנת 2005 זכה פיגובט בפרס אקו"ם בשנית, על יצירתו "song of the sea", פואמה לתזמורת כלי נשיפה.
היצירה בוצעה באולם הקרנגי הול בניו יורק.
ב-14.12.2024 בוצעה הסונאטה לבסון ולפסנתר מאת בוריס פיגובט, בבכורה עולמית, על ידי נגן הבסון עוזי שלו והפסנתרנית ענת פבריקנט, במסגרת קונצרט בסדרה הקאמרית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, באולם צוקר שבהיכל התרבות, תל אביב.
בשנת 2024 זכה פיגובט בפרס אקו"ם בפעם השלישית על מפעל חייו.
"רקוויאם השואה" (1994-1995) לויולה ולתזמורת סימפונית
"פואמת השחר" (2010) לויולה ולתזמורת סימפונית
"שמא שכחנו" (2010) פואמה לתזמורת סימפונית
"הגן הקסום" (2009) פואמה לתזמורת סימפונית
"חתונה יהודית" (2008) לקלרינט ותזמורת מיתרים
"בסגנון ארגנטינאי" (2008) לתזמורת מיתרים
"צפת" (2004) - רפסודיית כליזמר לכינור ותזמורת מיתרים
יצירות לתזמורת כלי נשיפה סימפונית/כלי נשיפה מעץ/כלי נשיפה ממתכת
"רוחות תימן" (2000) תמונה לתזמורת כלי נשיפה סימפונית
"שירת הים" (2005) פואמה לתזמורת כלי נשיפה סימפונית
"מצדה" (1997) פואמה לתזמורת כלי נשיפה סימפונית
"על הר סיני" (2004) פואמה לתזמורת כלי נשיפה סימפונית
"מראות ישראל" (2014) לתזמורת כלי נשיפה
"מגניפיקט של בוטיצ'לי" (2010) לוויולה ופסנתר
"מסע מוזיקלי קצר" (2008) לשתי מרימבות
"האביב של בוטיצ'לי" (2007) לפיקולו ונבל
הוקדשה לנגן הבסון עוזי שלו, שביצע אותה, עם הפסנתרנית ענת פבריקנט ב-14.12.24, בבכורה עולמית.
"קולות ירושלים" (2004) לגיטרה סולו
"כוכבים משוטטים" (1996) לנבל סולו
יצירות למקהלה מלאה (SATB) א-קפלה
בוריס ויקטורוביץ' ניקונורוב הוא כדורגלן חופים רוסי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת רוסיה בכדורגל חופים.
ניקונורוב החל את קריירת כדורגל החופים שלו בקבוצת פודווודניק הרוסית, שבמדיה שיחק במשך שנתיים.