tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טילים נגד טילים זכו לסבב פיתוח משמעותי שני במאה ה-21, ובפרט בישראל, בה פותחו טילי החץ וכיפת ברזל שהציגה הצלחות מרשימות.
טכנולוגיות חדשות ומיזעור המחשוב הביאו ליכולת פגיעה ישירה בסבירות גבוהה, מה שביטל את הצורך בראש נפץ רב עוצמה ומסוכן לסביבה ואפשר שימוש לטווח קצר ובינוני.
מבנה הטיל, ללא תלות בייעודו, הוא דומה – דמוי גליל המורכב ממספר מקטעים:
מקטע ההנעה, המורכב ממנוע ומכל דלק, נוזלי או מוצק המיועד להניע את הטיל לייעדו.
לעיתים ובטילים בליסטיים – ישנם מספר מקטעי הנעה שונים המיועדים לשלבים שונים במעוף או מספר מכלי דלק (מנוע דו-שלבי או תלת-שלבי).
החלוקה לשלבים מאפשרת לוותר במהלך מעוף הטיל על חלק ניכר ממשקלו, וכך להגדיל את הטווח.
מקטע ניווט וההנחיה (נקרא גם ראש הנחיה – רה"ן), המיועד להוביל את הטיל אל ייעדו.
הניווט מתבצע לרוב באמצעות מערכת ניווט אינרציאלית ו/או לווינית המעבדות את מצב הטיל ובהתאם לתוכנית הטיסה המחשב המוטס (OBC) מעביר פקודות הנחיה לאמצעי הניהוג לתיקון.
ראש ביות (רב"ת) – משמש רק חלק מהטילים וממוקם לרוב בחלק הקדמי של טיל.
המידע ממנו מועבר למקטע הניווט וההנחיה שמעבד אותן לפקודות היגוי ותיקון סופי לעבר המטרה.
מטען מועיל – המטען שהטיל נדרש להביא למטרתו.
המטען עשוי להיות חללית, לוויין או ראש קרב (רש"ק) שהוא חומר נפץ, פצצת אטום, נשק כימי או נשק ביולוגי.
בטילי אימונים הרש"ק עשוי מגבס או חומר דומה.
הרש"ק מצויד במרעום שתכליתו ליזום את הפעלת הרש"ק שתביא לפגיעה במטרה או בסמוך לה.
מקטע ניהוג וייצוב – ייצוב טיל מתבצע באמצעות כנפונים סטטיים השומרים על מעוף אווירודינמי, ואילו תיקוני ההיגוי יכולים להתבצע בשיטות שונות כגון שימוש בקנארדים, הנעה וקטורית, הטיית דחף ונחיר גמיש.
הנעת הטילים מבוססת על חוק שימור התנע: במנוע הטיל מתקיימת תגובה כימית אקסותרמית מאוד.
הגזים שהם תוצרי התגובה מתלהטים לטמפרטורה של אלפי מעלות צלזיוס ונפלטים כסילון מהיר של גזים לוהטים לאחור.
מאחר שהטיל פולט מסה לאחור, הוא עצמו נורה קדימה.
עוצמת המנוע בכל זמן נתון היא מכפלת המסה של הגזים הנפלטים במהירות הפליטה.
עקרון פעולה זה זהה לזה של מנוע סילון, ברם, בטיל כל החומרים הדרושים לתגובת הבעירה מאוכסנים בטיל עצמו.
במנוע סילון רק הדלק מאוחסן בגוף המטוס, בעוד המחמצן – חמצן מהאוויר – נשאב מבחוץ.
שני הסוגים הנפוצים של התגובה הכימית הם מנועי דלק מוצק בהם הדלק והמחמצן הם מוצקים המעורבים יחדיו (כדוגמת אבק שריפה), ומנועי דלק נוזלי שעבורם מותקנים בטיל מכלים של גז הדחוס לנוזל, ומערך צינורות ומשאבות המזריק את הדלק והמחמצן לחלל המנוע, בו מתרחשת הצתה.
דלק מוצק לעומת דלק נוזלי – יתרונות וחסרונות
מנועי דלק מוצק הם פשוטים ולא כוללים חלקים נעים, על כן האמינות שלהם גבוהה מאד, כדי 99% ויותר.
מנועי דלק נוזלי סבוכים הרבה יותר וכוללים מערך מורכב של משאבות, שסתומים וצינורות, ועל כן אמינותם נמוכה יותר, ואף בטילים המתקדמים ביותר ממין זה תאונות אינן נדירות.
יתרון נוסף של מנועי דלק מוצק הוא שהנוזלים המשמשים במנועי דלק נוזלי הם לעיתים קרובות חומרים מאכלים (קורוזיביים) שלא ניתן לאחסן אותם בגוף הטיל לאורך זמן.
הדבר דורש תדלוק של הטיל לפני השיגור ממש, מה שמעכב את השיגור למשך זמן התדלוק שאינו מבוטל (בדרך כלל כמה דקות).
לעומת זאת טיל בעל דלק מוצק מוכן לשיגור בכל עת.
יתרון נוסף של דלק מוצק הוא שהוא מחזק את גוף הטיל מעצם היותו מוצק.
הדבר מאפשר לבנות את גוף הטיל מחומר חלוש וקל יותר, ומעלה את יעילותו הכללית.
מנגד, לדלק מוצק מגבלות רבות: טילים בעלי דלק נוזלי משתמשים בנוזלי הדלק עצמו לקירור מעטפת המנוע (הנוזלים מועברים בצינורות סביב המנוע לפני שהם מוזרקים לתוך המנוע ומוצתים).
דבר זה אינו אפשרי במנועי דלק מוצק, ועל כן הם מתלהטים במהירות רבה לטמפרטורה שאין חומר שיכול לעמוד בה ללא התכה.
הדבר מחייב לבנות את המנוע מהחומרים העמידים ביותר הקיימים, וגם בהם משך פעולת המנוע מוגבל לפני שהמנוע יותך והטיל יתפרק.
מנוע דלק מוצק מוגבל לפעולה קצרה, עד שתי דקות לכל היותר ובדרך כלל שניות ספורות.
כמובן מאליו, הטווח של טיל בעל דלק מוצק ויכולת התמרון שלו מוגבלים בהשוואה לטילי דלק נוזלי.
טילים שמחייבים הנעה ארוכה משתמשים אך ורק בדלק נוזלי.
רק במנועי דלק נוזלי ניתן לשלוט בצורה מדויקת על קצב הבעירה לפי הצורך בעת הטיסה על ידי קצב השאיבה של הדלק הנוזלי.
לעומת זאת קצב הבעירה במנוע דלק מוצק אינו ניתן לשליטה, ולכל היותר ניתן לעצב את חומר הדלק מראש למספר מוגבל של "פרופילי בעירה" באמצעות עיצוב צורת הדלק המוצק .
לדלק נוזלי יש צפיפות טובה הרבה יותר של אנרגיה למשקל הדלק והמחמצן.
אומנם דלק מוצק דחוס יותר וגם מאפשר בניית גוף קל יותר, אך מגוון האפשרויות לחומר דלק מוצק מוגבל, בעוד שבדלק נוזלי ניתן להשתמש בחומרים בעלי צפיפות האנרגיה הטובה ביותר שקיימים.
התוצאה היא שלמרות המשקל העודף הרב שטיל דלק נוזלי נושא עימו – גוף חזק יותר, מערכות של משאבות וצינורות – בכל זאת טיל דלק נוזלי יהיה בעל עוצמה גדולה הרבה יותר משל טיל בעל דלק מוצק באותו משקל.
ניתן לסווג טילים על פי מספר קריטריונים שונים.
אולם עם השנים התקבעו שמות נפוצים לסוגים השונים שלא על פי קריטריון אחיד, אלא כסיווג מקובל.
טיל נגד מטוסים (נ"מ): נקרא גם טיל קרקע-אוויר.
טיל המשוגר מהקרקע ומיועד להפיל כלי טיס.
טיל אוויר-אוויר: טיל המשוגר מכלי טיס, המיועד להפיל כלי טיס אחר.
טיל נגד טנקים (נ"ט): טיל המשוגר מפלטפורמות שונות, החל כטיל כתף וכלה כטיל אוויר-קרקע, ומיועד לפגוע ברכב קרבי משוריין.
טיל נגד ספינות: טיל המשוגר מפלטפורמות שונות, המיועד להטביע כלי שיט.
טיל קרקע-קרקע: לרוב מדובר דווקא ברקטה קצרת טווח, אך התחום כולל את כלל הטילים המשוגרים מהקרקע לטווח בינוני-ארוך, המיועדים לפגוע במטרות קרקעיות למיניהן.
טיל כתף: טיל אישי, שלרוב מתופעל על ידי צוות מצומצם של אנשים (אחד עד שלושה).
מיועד למטרות שונות – לרוב כטיל נ"ט או נ"מ.
טיל נגד טילים: טיל המיועד להגנה כנגד טילים.
טילים אלו נורים לאחר גילוי הטיל המאיים על כן עליהם להיות בעלי יכולות המאפשרות לנטרל אותו.
המגמה היא פיתוח מערכת שבה ההנחיה נעשית על ידי מערכת חיצונית, מונחית מכ"ם השולח נתוני ניהוג רציפים לטיל צייד הטילים, כאשר הטיל עצמו יהיה פשוט וזול.
הבעיה היא עלות-תועלת והאתגר כעת הוא היכולת להתמודד עם רקטות קטנות וזולות הנמצאות בשימוש ארגוני טרור.
טיל נגד לוויינים: משמש להשמדת לוויינים.
משגרים הם הטילים הגדולים והחזקים ביותר שקיימים.
הם משמשים לשיגור לוויינים וחלליות, וגם כטילים ביניבשתיים לשיגור נשק גרעיני היכולים להגיע לכל נקודה על פני כדור הארץ.
טיל ים-ים, טיל חוף-ים, טיל ים-קרקע, טיל ים-אוויר או טיל אוויר-ים
טיל נגד טילים: טיל שנועד ליירט טילים.
טיל נגד קרינה: טיל שנועד לפגוע במכ"ם קרקעי.
משגר לוויינים וחלליות: טיל המשמש לשיגור לוויינים וחלליות לחלל.
סיווג לפי מסלול מעופו של הטיל
הבחנה המתייחסת אל מסלול מעופם של הטילים:
טיל בליסטי: הוא טיל שחלק גדול ממעופו עובר ללא פעולת המנוע, ולכן נשלט על ידי חוקי הבליסטיקה.
משוגר ממתקן קרקעי או מצוללת.
טיל שיוט: הטיל בעל מאפייני טיסה הדומים לאלו מטוס זעיר, ומיועד לפגוע בטווחים רחוקים ללא יכולת גילוי מוקדמת.
סיווג נוסף, אך לרוב בעל חשיבות משנית, הוא לפי אופן ההנעה של הטיל:
לעיתים קרובות משתמשים במונח "הנחיית טילים" כדי להתייחס לשלושה תפקידים שונים, המבוצעים על ידי מנגנונים נפרדים בגוף הטיל, שכולם יחד אחראים לדיוק הטיל ולהגדלת הסיכוי שלו ליירט את המטרה.
מנגנונים אלו הם: ניווט, הנחיה וניהוג (לעיתים מוסיפים מנגנון ביות).
מנגנון הניווט המשתמש בחישה ואלגוריתמים לשיערוך מיקום ומצב זוויתי של הטיל במרחב.
רכיב מרכזי בתחום זה הוא מערכת ניווט אינרציאלית.
מנגנון הנחיה האחראי לממש את "כלל ההנחיה" – כלומר להעביר פקודות תיקון מסלול להגאים בהתאם למיקום הרצוי הנדרש בשביל ליירט את המטרה ביחס למיקום המצוי שהתקבל ממנגנון הניווט.
ניהוג הכוונה למנגנונים האחראים להעביר את הפלט הסופי של מנגנוני ההנחיה בצורה יעילה להגאי הטיל; מדובר בתהליך של תרגום פקודות ההנחיה של הטיל (המנוסחות בצורה קינמטית) לפקודות ניהוג אווירודינמיות להגאים, בהתאם למודל של ההתנהגות האווירודינמית של הטיל (תרגום הפקודות עשוי להיות מבוצע גם על ידי מחשב ההנחיה).
בין המנגנונים הנכללים בתפקיד הניהוג נכללים גם האמצעים האלקטרומכניים שמניעים את הגאי הניהוג של הטיל.
המונח ביות בדרך כלל מתייחס למנגנון של הטיל לזהות את מיקום המטרה ומאפייני תנועתה (מהירות, כיוון, תאוצה וכדומה), והוא מבוצע על ידי ראש ביות – רכיב אופטי, מכ"מי או אקוסטי.
מידע זה מועבר לצד המידע המועבר ממנגנון הניווט למחשב ההנחיה, וזה שולח פקודות תיקוני מסלול להגאים בהתאם לשני המרכיבים.
להלן מספר כללי הנחיה נפוצים:
הנחיית מרדף – המכונה גם "רדיפת כלב", הוא כלל הנחיה שנעשה בו שימוש בחלק מן הטילים והפצצות המונחות הראשונות.
הכלל מתבסס על הכלל האינטואיטיבי הגס שכדי ליירט מטרה בזמן קצר צריך "לכוון אל המטרה" כל העת, כלומר על הטיל לנוע כל העת לאורך קו הראייה למטרה.
בפועל כלל הנחיה זה מביא לא לזמן יירוט קצר ביותר ולא לביצועים טובים ביותר.
ההתפתחות של תורת הבקרה האופטימלית ובעקבותיה הנחיה אופטימלית הובילו לפיתוח מגוון רחב של סכמות תאורטיות וכללים יעילים יותר באופן כללי ולמצבים מסוימים, בהתאם לכל מקרה.
ניווט יחסי – כלל הנחיה שמשמש במרבית הטילים המתבייתים על מטרות אוויריות ואחרות (החשיבות של כלל הנחיה יעיל היא הקריטית ביותר בזירה האווירית).
מתבסס על העיקרון שטיל צריך לנווט בשיעור פרופורציונלי לשינוי של קו הראייה למטרה, ובאותו כיוון של שינוי זה על ספירת הכיוונים.
צורת הניסוח של הכלל הופכת אותו למתאימה ביותר לטילים בעלי מערכת ביות אוטונומית (המתבייתים באופן עצמאי ללא פקודות מתחנת שליטה), כגון טילים בעלי ראש ביות תת-אדום או מכ"מי, שמבחינים בשינוי המיקום היחסי של המטרה באופן אוטומטי.
כלל זה פותח במקור משיקולים של הנחיה אופטימלית, וחשיבותו היסודית היא בכך, שתחת קירובים מתמטיים מסוימים הוא הכלל היעיל ביותר מבחינת מאמץ הבקרה הנדרש ממנו, כלומר הוא החסכוני ביותר מבחינת כמות התמרונים הנדרשת מהטיל כדי לפגוע במטרה.
הנחיה דרך קו ראייה – סכמת הנחיה שנעזרת בנקודת ייחוס שלישית (נוסף על מיקום המיירט והמטרה) כדי להתכוון למטרה.
הכלל קובע שעל הטיל להימצא כל העת על הקו שמחבר בין נקודת הייחוס והמטרה, כך שקו זה למעשה מנחה את הטיל לפגיעה במטרה.
עיקר השימוש בכלל זה הוא בטילים זולים חסרי ראש ביות, שנעזרים בתחנת שליטה (המהווה את נקודת הייחוס), לרוב מכ"מית, שמנווטת אותם בהתאם למדידות המיקום ומהירות המטרה.
חסרונו הבסיסי הוא ביעילותו לטווחים קצרים בלבד, עקב התבדרות אלומות המכ"ם עם המרחק, שפוגעת בדיוק המדידות של תחנת המעקב.
נוסף לזאת כלל זה לא יעיל נגד מטרות מתמרנות בחדות, עקב היעדר ראש ביות מובנה בטיל.
ניווט מקבילי – נקרא גם "פתרון ירי".
אין זה כלל הנחיה במובן המקובל, אלא רק פרוצדורה לקביעת כיוון הירי של קליע או טיל מסוג כלשהו (למשל טורפדו) כדי לפגוע במטרה בעלת מיקום ומאפייני תנועה כלשהם.
הנחיית Q – פרוצדורה מתמטית שמשמשת להכוונת טילים בליסטיים.
משמשת לקבוע מתי לכבות את מנוע הטיל, כך שלאחר רגע הכיבוי הטיל ימשיך במסלולו האליפטי בהשפעת הכבידה כדי לפגוע במטרה.
נעשו בעבר מספר ניסיונות לשליחת דואר על ידי רקטה או טיל.
אלו נוחתים באמצעות מצנח פנימי שנפתח בעת ההגעה ליעד.
השיטה נוסתה על ידי ארגונים שונים ברחבי העולם ולא תפסה בשל עלות גבוהה ואחוז כישלונות גבוה.
טיל אוויר-קרקע (בר"ת: טא"ק) הוא טיל המשוגר מכלי טיס קרבי אל עבר מטרה הנמצאת על הקרקע בין אם היא בים או ביבשה.
טא"ק דומים לפצצות דאייה מונחות, אך קיומו של גורם הנעה מכניס סוג זה של חימוש להגדרה של טיל.
יתרון מרכזי של טיל האוויר-קרקע מסוגים אחרים של נשק אווירי כנגד מטרות קרקעיות הוא טווח הירי שהוא מספק ליורה.
טווח זה מאפשר לרוב ירי מחוץ לטווח ההגנה של המטרה הקרקעית.
מרבית טילי האוויר-קרקע מבוססים על מערכות של "שגר ושכח" על מנת לאפשר לכלי הטיס להמשיך בפעילות מבלי לדאוג למטרות קודמות.
גובהו של כלי הטיס ומהירותו הם בעלי השפעה על טווח הטיל.
עבור טילים ארוכי טווח הדבר פחות משמעותי, אך טילים קצרי טווח (כדוגמת ה-AGM-65 מאבריק) מגדילים את הטווח שלהם באופן משמעותי כאשר הם נורים מגובה רב.
קיימות מספר דוגמאות של טכנולוגיית ירי טילים בליסטיים מכלי טיס, כגון Kh-47M2 קינז'אל הרוסי, וריאנטים של דונגפנג-17 ודונגפנג 21 הסיניים ו-AIR LORA ורוקס הישראליים, אך הן נדירות ביותר.
לעיתים מחולקים טילי אוויר-קרקע לשתי קטגוריות - טילים טקטיים וטילים אסטרטגיים.
לרוב חלוקה זו מבדילה בין ראש נפץ רגיל וראש נפץ גרעיני קל לבין ראש נפץ גרעיני גדול, בהתאמה.
גורמי ההנעה הנפוצים ביותר הם מנועים רקטיים ומנועי סילון.
מנועים אלו משפיעים גם על טווח הטיל, קצר או ארוך בהתאמה.
מספר דגמים של טילי אוויר-קרקע מתוצרת סובייטית משתמשים במנועי מגח סילון המקנים להם טווח רחוק ומהירות גבוהה.
שיטות ההנחיה הנפוצות ביותר של טילי אוויר-קרקע הן הנחיית לייזר, הנחיית תת-אדום, הנחיה אופטית והנחיית GPS.
שיטת ההנחיה תלויה לרוב בסוג המטרה.
כך בעוד שספינה ניתן לזהות בקלות באמצעות רדאר, גופים מטרות יבשתיות יהיה קשה לזהות בצורה זו.
ניתן לראות העברה טכנולוגית בין טילי אוויר קרקע לטילי קרקע-קרקע.
כך למשל תוכנן אחד מדגמי ה-BGM-109 טומהוק כטיל א"ק.
דגם זה הוחלף בהמשך על ידי ה-AGM-86. טילים אחרים המשמשים את שני סוגי החימוש מונים את הפינגווין, וההרפון.
מרבית טילי האוויר-קרקע יכולים ליירט מטרות יבשתיות וימיות למרות שחלקם צריכים לעבור התאמה מיוחדת על מנת לבצע את שני התפקידים בצורה אפקטיבית.
לדוגמה ה-AGM-84 SLAM הוא גרסת ההתקפה היבשתית של ההרפון.
טיל אוויר-אוויר (בראשי תיבות: טא"א) הוא טיל מונחה המשוגר מכלי טיס (לרוב מטוס קרב) לעבר כלי טיס אחר במטרה להשמידו.
פיתוח טיל האוויר-אוויר המונחה הראשון נוצר כחלק מפרויקט MX-798, שבו זכתה חברת יוז איירקראפט בשנת 1946, במקור הטיל כונה XF-98 מכיוון שהוא סווג כמטוס ללא טייס.
שנועד להיות טיל תת-קולי לשימוש מפציצים לצורך הגנה עצמית, הניהוג שלו היה ידני, אך זה הוכח ככלי בעייתי מכיוון שהמטיס התקשה להגיב ולהעריך את המרחק כמו שצריך ולכן נדרש היה לפתח מערכת ביות.
במהרה הפך הפרויקט לפיתוח טיל על-קולי בשם MX-904 בשנת 1947, ולאחר מספר שנים הוחלט להפוך את הטיל לשימוש מטוסי קרב, כחלק מתפיסת מטוסי היירוט שנבנתה בתחילת המלחמה הקרה.
הטיל שוגר לראשונה בשנת 1949, ומאחר שבשלב זה חיל האוויר הגדיר לראשונה מה הוא טיל אוויר-אוויר ואוויר-קרקע, שמו של הטיל שונה שמו מספר פעמים.
השם הסופי היה AIM-4 פלקון, וכך מוכר כיום הטיל חרף כינוייו הרבים.
לטיל זה שני מאפיינים חריגים מהצפוי כיום: הוא יוצר בתחילה כדגם עם ביות מכ"ם פעיל-למחצה, ורק לאחר מכן עם ביות תת אדום, ונועד לנשיאה בתא פצצות פנימי.
הטיל נכנס לשירות בשנת 1956.
טיל האוויר-אוויר הראשון מתוצרת ברית המועצות הוא ה-RS-U-1 (קוד דיווח נאט"ו "AA-1"), שפיתוחו החל בשנת 1952 ונכנס לשירות בשנת 1957. לטיל זה מטרות דומות - הוא נועד לשימוש במטוסי יירוט נגד מפציצים כבדים, אך היה קצת ארוך יותר (2.365 מטר) ותת-קולי.
הטיל הפופולרי ביותר מבין טילי האוויר-אוויר המערביים ה-AIM-9 סיידווינדר נכנס לשרות 1958, הטיל היה מתקדם מאוד לזמנו מה שגרם מספר חיקויים ביניהם השפריר 1 ווימפל K-13. ועל בסיס עיצובו מבוססים מרבית טילי אוויר-אוויר.
על מרבית דגמי הטילים הורכב ראש קרב של חומר נפץ, בשילוב עם מרעום קרבה במשקל של כ-10 ק"ג, אך ישנם חריגים במהלך ההיסטוריה: טילים עם רש"ק מוקטן (כגון הR-60 (קוד דיווח נאט"ו "AA-8"), עם רש"ק בעל 3 ק"ג), וטילים עם רש"ק אטומי.
ההיגיון מאחורי שימוש ברש"ק אטומי גם הוא תוצר של תורת היירוט, שטענה שיש ליצור מיירטים מהירים, על-קוליים ובעל חימוש מועט, לצורך הפלת להקי מפציצים כבדים החמושים בנשק אטומי.
רש"ק אטומי יכול להבטיח השמדה מוחלטת של מפציצים רבים, אך על מנת להגן על משגריו עליו להיות בעל טווח פעולה גדול.
מדינות רבות כיום מפתחות ומייצרות טילי אוויר-אוויר.
בין המובילות בתחום זה – ישראל (עם הפיתון מתוצרת רפא"ל), ארצות הברית (AIM-9X סיידווינדר, AIM-120 אמראם), רוסיה (וימפל R-73 - קוד דיווח נאט"ו "AA-11"), ומדינות האיחוד האירופי (אנגליה - AIM-132 אסראם, גרמניה ועוד - IRIS-T).
בדומה לטיל רגיל, גם לטילי אוויר-אוויר צורת צינור מוארך, עם מנוע רקטי.
עם השנים, ובעיקר הודות לסיידווינדר האמריקאי, עוצבה דמותו של טיל האוויר-אוויר בצורה דומה, ללא תלות ביצרנים ובמפתחים:
רוב הטילים משתמשים במנוע דלק מוצק, לעיתים קרובות תוך שימוש בהידרזין לצורך האצה מהירה.
למרבית הטילים לפחות ארבעה כנפוני היגוי, וארבעה זנבות ייצוב.
ראש הביות הפופולרי ביותר מבוסס על איתור קרינת תת-אדום (הנפלטת מגוף חם כגון מנוע המטוס).
למרביתם ראש קרב במשקל של 10± ק"ג של חומר נפץ העטוף במוטות פלדה.
האורך הממוצע לטיל הוא כ-2.5 עד 3 מטרים.
משקל ממוצע עומד על כ-110 ק"ג.
שימוש במרעום קרבה, מסוגים שונים, בנוסף למרעום מגע.
ישנה תצורה עתידית (המיושמת בטיל MBDA מטאור), שבה הטיל מונע בעזרת מנוע סילון מסוג מנוע מגח סילון המוזן בדלק נוזלי, כאשר כונסי האוויר ממוקמים במרכז הגוף.
טילים כאלו מיועדים לטווחים ארוכים (מעל 100 ק"מ), ומשתמשים בביות מכ"ם פעיל.
נהוג כיום לחלק את הטיל למקטעים שונים:
מקטע ההנעה בחלק האחורי, כשעליו זנבוני הייצוב.
מקטע הנחיה (מוכר גם כראש הנחיה, או רה"ן), שבו נמצאים מחשבי הניהוג והניווט.
ראש קרב (רש"ק), שבו על פי רוב ישנו חומר נפץ בתצורת רסס.
מקטע ביות (ראש ביות), שממוקם בקדמת עם המרעום בקדמת הטיל, ובו ממוקמת יחידת הביות - לרוב ביות מכ"ם חצי פעיל או ביות קרינת תת-אדום (במקרה כזה יש לטיל "עין" מכוסה מעטה שקוף כגון זכוכית).
מעל מקטע הביות ממוקמים לרוב כנפוני הניהוג.
מרעום המגע ממוקם לרוב לפני הרש"ק, ואילו מרעום הקרבה ממוקם לרוב בתוך ראש הביות.
ישנן שלוש תצורות כנפוני ניהוג בטילי אוויר-אוויר:
כנפונים קדמיים (קאנרד), לצורך היגוי קדמי.
כנפונים במרכז גוף הטיל, שאיתם מתבצע היגוי מרכז כובד.
כנפונים אחוריים, שאיתם מתבצע היגוי אחורי.
לרוב הניהוג מתבצע בעזרת הכנפונים הקדמיים, היכולים להמשיך בניהוג גם כאשר מנוע הטיל כבה, אך ישנם טילים מודרניים שבהם משתמשים בניהוג וקטורי המתעל את דחף המנוע לצורך כיוון הטיל למטרה.
לשיטה זו חיסרון בולט: אין המשך ניהוג לאחר כביית המנוע, ומכאן שהטווח היעיל קצר יותר.
הדוגמה המתקדמת ביותר לניהוג קלאסי הוא פיתון 5 הישראלי, שבו בסך הכול 14 משטחי ניהוג וייצוב, ואילו מהצד השני ניצב ה-AIM-132 אסראם האנגלי, בעל 4 משטחי ייצוב בלבד.
תהליך השיגור של טיל אוויר-אוויר מתחיל תמיד בנפילה חופשית של הטיל, כשרק לאחר כחצי שנייה מופעל המנוע ומתחיל הניהוג לכיוון המטרה.
זאת על מנת למנוע מהטיל לפגוע במטוס המשגר.
כלל הטילים מסתחררים בזמן המעוף אל המטרה, ועל מנת לרסן את מומנט הגלגול שנוצר משתמשים במשטחי זנב וייצוב רחבים.
פתרון נוסף יושם בטילי סיידווינדר (ובחיקוייו הרבים) - בקצוות הזנבונים הותקנו גלגלות משוננות בעלות תנועה חופשית סביב ציר, העוזרות בייצוב הטיל על פי עקרון אינרציית הגירוסקופ (תנועה על ציר אחד תתנגד לתנועה על ציר מנוגד; או - מה שזז קדימה או אחורה לא יזוז לצדדים).
על מנת שהטיל ייפגע במטרה, עליו לבצע מספר פעולות: חיפוש, ביות, נעילה ומעקב וביות סופי.
אלו נעשות תוך שילוב של ראש הביות וראש ההנחיה, ובטילי מכ"ם גם בעזרת המטוס המשגר.
הביות מתבצע באמצעות אחת או מספר שיטות:
ביות פעיל (אקטיבי) - מכ"ם הנמצא בטיל עצמו, או בעזרת מכ"ם חיצוני (במטוס המשגר) מאתר את המטרה וננעל עליה.
לאחר השיגור הטיל פועל בתצורת שגר ושכח, ומחשב את דרכו אל המטרה בצורה עצמאית.
ביות פעיל למחצה (חצי אקטיבי) - מכ"ם הנמצא במטוס המשגר "מאיר" את המטרה - ומקלט הנמצא בראש הטיל מאתר את ההחזרים מהמטרה ועוקב אחריהם.
חישוב הדרך אל המטרה מבוצע לרוב על ידי הטיל.
מערכת זו אינה שגר ושכח, אך רק לעיתים תהיה בתצורת שגר ועדכן, המאפשרת להחליף מטרה גם לאחר הירי.
ביות סביל (פסיבי) - הטיל מאתר קרינה חיצונית הנפלטת מהמטרה, ולא נסמך על שידור פעיל מהטיל או מהמטוס המשגר.
לרוב מדובר בקרינת תת-אדום הנפלטת ממנועי מטוס המטרה המייצרים חום רב, ובדגמים מתקדמים גם משאר חלקי כלי הטיס.
לאחר שלב החיפוש והביות, על הטייס או מחשב המטוס לאשר נעילה של הטיל.
מרגע זה הטיל יעקוב רק אחרי מטרה זו, עד שיוחלט אחרת, או עד שיגורו מהמטוס.
לאחר השיגור, הטיל מחשב את הדרך היעילה ביותר לפגוע במטרה.
הניהוג אל המטרה בטילים קלאסיים היה פשוט: הטיל נע כל העת בכיוון מטוס המטרה (לרוב - אחר מנוע המטרה), ושינה את כיוון התקדמותו בדיוק לפי תוואי התנועה של המטרה (מצב זה מכונה מרדף כלב - מפני שכלבים עוקבים אחרי מטרתם בדיוק לפי תוואי הדרך של המטרה).
תרחיש זה נועד להסתיים במצב שבו הטיל נע בדיוק מאחורי המטרה, כשיעדו הוא להדביק את המטרה בקצב הפרשי המהירות בינו לבין המטרה (על פי מהירות הסגירה).
למעשה, ניווט זה היה נפוץ בטילים מיושנים ואפשר תוואי ניהוג כמעט יחיד שנע בקו ישר - במקרה של תמרוני חמיקה חזקים הטיל היה סוטה מהדרך ומאבד נעילה.
כיום ישנם טילים רבים, ובראשם הפיתון הישראלי, המסוגלים לתכנן מסלול פגיעה מורכב שיתגבר על כל תמרון חמיקה מצד מטוס המטרה, ואף מאפשרים פגיעה במספר מקומות שונים במהלך המסלול.
ניווט כזה הוא למעשה ניווט יחסי (מרדף חתול, מכיוון שחתול מקצר את הדרך אל המטרה) שבו הטיל חותר למגע בנקודה מרוחקת שאליה תגיע המטרה, תוך שמירת קשר עין רציף עם המטרה.
כאשר הטיל מגיע לקרבת המטרה הוא נכנס למסלול ביות סופי.
אם הטיל מפספס פגיעה ישירה, מופעל מרעום קרבה המפוצץ את הטיל, הקיים מכיוון שסיכויי הפגיעה במדויק נמוכים יחסית לסיכויי החליפה (כלומר - מצב שבו הטיל והמטרה יחלפו זה על פני זה).
במרבית הטילים נדרך מרעום הטיל רק לאחר מאות מטרים ממרחק המטוס המשגר, על מנת למנוע הפלת עמיתים או הפלה עצמית.
טילים ישנים פגעו אך ורק באזור צינור הפליטה של המטוס, אך טילים מתקדמים מתוכננים לפגיעה במרכז הגוף, על מנת להביא להפלה ודאית (וזהו עוד שימוש במצב HOJ בטילי מכ"ם - מכיוון שהמכ"ם נמצא בחזית המטוס, ביות סופי עליו יוביל את הטיל לאזור מרכז המטרה).
המרעום מפעיל את ראש הקרב של הטיל.
לרוב מדובר בחומר נפץ מרסק שעטוף בגליל של מוטות מתכת (לדוגמה: פלדה או טיטניום) המרותכים זה לזה בקצוות מנוגדים.
אלה נפתחים למעין רשת עגולה ורחבה, שמטרתה לקרוע את גוף המטוס בצורת זיג-זג.
טיל אימונים הוא למעשה צינור חלול החסר את הרקטה והרש"ק, אך ראש הביות והנחיה שלו מחובר ופעיל.
ייעודו הוא לסייע לטייסים להבין את תפקוד ראש הביות בשעת לחימה.
הטילים לא משוגרים בזמן לחיצה על כפתור השיגור, אך כללים מוסכמים מראש קובעים האם מטוס היריב הופל או לא.
טילים אלו מסומנים לרוב בצבע כחול.
לרוב, טילים מתפרסמים עם טווח הפעולה המרבי שלהם, אך נתון זה מטעה.
טווח הפעולה היעיל של טיל אוויר-אוויר תלוי במשתנים רבים של מטוס המטרה, כגון מהירות, גובה, זווית, כיוון טיסה ותמרוני חמיקה.
לדוגמה, טיל וימפל R-77 (קוד דיווח נאט"ו AA-12) הוא בעל טווח מוצהר של 100 ק"מ, אך נתון זה מדבר על מטרה הטסה חזיתית לטיל, בגובה רב, וללא תמרונים.
אם המטרה תתמרן ותנסה להתחמק מהטיל בדרכים שונות, הטווח ירד עוד יותר, עד לכ-5 ק"מ בלבד.
הטווח היעיל של טילי אוויר-אוויר, שבתוכו סיכויי המטרה להימנע מפגיעה לאחר שיגור הטיל הם אפסיים, נקרא שטח הריגה (No Escape Zone).
כמובן מאליו בכל כלי נשק, מיד עם כניסת טיל האוויר-אוויר לשימוש, הומצאו שיטות ההתגוננות מפני כלי הנשק החדש.
הבסיס לכל שיטות החמיקה הוא עקרונות הביות והמעקב של הטיל הנורה לעבר החומק, כך שבמקרה של טילים מיושנים הנעים בקו ישר, ננקטו אותן שיטות לחמיקה ממטוסים - שבירה פתאומית של כיוון הטיסה היה מספיק בתחילה לצורך ניעור הטיל מגב הנרדף.
עם התחכמות הטילים, פותחו דרכים נוספות: נגד טילים מבויתי חום, נוצרו נורי הטעיה מבוססי מגנזיום בעלי בעירה חזקה במיוחד, שהטעתה את ראש הביות וגרמה לו לפגוע בהם במקום במטרה, ובמהרה נוספה לנורים גם החובה לשבור כיוון טיסה, כך שהנורים ימשיכו בכיוון הטיסה המקורי ויטעו את הטיל.
נגד טילים מונחי מכ"ם הכניסו לשימוש את אמצעי המוץ שהוא סלילי מתכת המחזירים את הדי המכ"ם ומטעים את ראש הביות.
במקור פותח המוץ נגד מכ"מים קרקעיים, והתגלה כיעיל אף יותר נגד טילים בעלי מכ"ם קטן.
עם השנים נוצרה אסימטריה, שבה ביות הטילים מחוכם עשרות מונים מאמצעי הנגד, כך שכיום מחפשים דרכים חדשות ומתוחכמות יותר להטעיית טילים.
נורים חדישים ומטוסי דמה קטנים נועדים להחליף את המוץ והנורים.
בנוסף משתמשים נגד טילי מכ"ם גם באמצעי לוחמה אלקטרונית המיועדת לשבש את קליטת הדי המכ"ם במטוס המשגר, ובאמצעי לוחמה אלקטרונית אחרים לצורך שיבוש מעגלי הטיל עצמו.
הטכנולוגיה המתקדמת ביותר כיום הוא בתחום החמקנות, אך זו יקרה מדי לשימוש מדינות מתפתחות, שהן הצרכן העיקרי של טילי אוויר-אוויר.
טילי אוויר-אוויר מסווגים במספר דרכים:
סיווג על פי שיטת ביות
כמו שהוזכר למעלה, ישנן שלוש שיטות ביות בטילי אוויר-אוויר, ומכאן הסיווג:
טילי חום, או טילים שואפי חום תת-אדום
טילים פעילים למחצה (חצי אקטיביים)
טילים לטווח קצר (על פי רוב - טילי חום)
טילים לטווח בינוני (טילי מכ"ם)
טילים לטווח ארוך - אלו נדירים יחסית, גדולי ממדים ובעלי מכ"ם עצמאי (טילי מכ"ם אקטיביים)
אף על פי שהגדרה זו מתאימה למעשה למרבית הטילים וכן לפגזי ארטילריה, השימוש המקובל במונח "טיל בליסטי" מתאר טיל שמרבית מסלולו מתבצע מחוץ לאטמוספירה, והוא בעל טווח של מאות קילומטרים לפחות (אם כי פגזי ארטילריה קצרי טווח גם הם נקראים בליסטיים).
טיל כזה מונחה לרוב רק בשלב שבו הוא מונע, ומסלולו נקבע על-פי חוקי האסטרודינמיקה והבליסטיקה.
מסלולו של טיל בליסטי בשלב הטיסה החופשית הוא בקירוב פרבולי, אך חיכוך האוויר גורם לכך שמסלולו אינו פרבולי אידיאלי.
ראשון הטילים הבליסטיים היה ה-A-4, הידוע יותר כ-V-2, שפותח על ידי גרמניה הנאצית בשנות השלושים והארבעים תחת הנחייתו של ורנר פון בראון.
השיגור המוצלח הראשון של ה-V-2 היה ב-3 באוקטובר 1942 והוא נכנס לשירות מבצעי ב-6 בספטמבר 1944 בתקיפה נגד פריז, ויומיים אחר כך בתקיפה על לונדון.
עד לסוף מלחמת העולם השנייה במאי 1945 נורו למעלה מ-3,000 טילי V-2.
כיום יש בעולם דגמים רבים של טילים בליסטיים, רובם פותחו על ידי ברית המועצות וארצות הברית במהלך המלחמה הקרה במטרה לשאת כמויות גדולות של חומר נפץ או ראשי קרב בלתי קונבנציונליים.
ביוני 2025 במהלך מבצע עם כלביא, איראן שיגרה מעל ל־500 טילים בליסטיים לעבר מדינת ישראל.
רובם יורטו אך עשרות בודדות של טילים בליסטיים נפלו וגרמו להרס כבד ולמותם של 24 אזרחים.
בתאריך 23 ביוני 2025 איראן שיגרה 14 טילים בליסטיים לבסיס האמריקאי הגדול בקטר בהתרעה מראש.
מתוך ה-14, 13 יורטו, אף אמריקאי לא נפגע ונגרם נזק קל בלבד.
הטילים הבליסטיים מחולקים לקטגוריות לפי הטווח שלהם.
טיל בליסטי טקטי: בדרך כלל עד לטווח של 300 ק"מ.
טיל בליסטי לטווח קצר: לטווח של כ-1,000 ק"מ
טיל בליסטי בין-יבשתי יותר מ-5,500 ק"מ.
ניתן לשגר טילים בליסטיים מאתרים נייחים או ממשגרים ניידים, לרבות כלי רכב קרקעיים (נושא-מזקיף-משגר), מטוסים, ספינות וצוללות.
על מנת להגיע למרחקים ארוכים, משוגרים טילים בליסטיים בדרך-כלל לטיסה תת-מסלולית גבוהה; טילים בין-יבשתיים יכולים להגיע בשיא הגובה שלהם בטיסה חופשית למרחק של כ-1,200 ק"מ.
ניווט הטיל הבליסטי הוא בדרך כלל על ידי מערכת ניווט אינרציאלית.
מדי תאוצה מודדים את תאוצות הטיל בשלושה צירים, גירוסקופים מודדים את התאוצות הזוויתיות, מחשב מחשב את הדרך שעשה הטיל, מיקומו ומצבו על בסיס התאוצות, משווה לנתוני הירי שהוזנו מראש ומוציא פקודות תיקון להגאים.
בסיום שלב החדירה משתמשים לרוב להנחיית הטיל בביות סופי.
מסלול הטיסה של טיל בליסטי כולל שלושה שלבים:
השלב הממונע – שבו הוא נע בכוח מנועו (רקטת דלק מוצק או נוזלי).
יכול להימשך מעשרות שניות בודדות ועד מספר דקות.
חלק זה מהטיסה יכול להיות מונע בשלב יחיד או במספר שלבים.
שלב הטיסה החופשית – השלב הארוך ביותר בטיסת הטיל, שנמשך מרגע סיום פעולת המנוע ועד לשלב הכניסה מחדש לאטמוספירה, שבמהלכו הטיל מושפע מכוח הכבידה בלבד הפועל ככוח מרכזי.
שלב זה מהווה לרוב מעל 80% מן המסלול, הן מבחינת זמן והן מבחינת מרחק.
לרוב אין בשלב זה כל יכולת לשנות את מסלול הטיל.
שלב החדירה – שבו חוזר הטיל לאטמוספירת כדור הארץ.
הוא מתחיל בגובה שבו הגרר האטמוספירי מתחיל להשפיע משמעותית על מסלול הטיל, ונמשך עד לפגיעת הטיל.
טיל אוילנשפיגל הוא דמות ספרותית שהופיעה לראשונה בכתב בספר Ein kurtzweilig lesen von Dyl Ulenspiegel, המיוחס לעיתים לסופר הגרמני הרמן בוטה (Hermann Botte).
המהדורה השלמה המוקדמת ביותר שהשתמרה הופיעה בשטרסבורג בסביבות שנת 1510. עם זאת, קיימות ראיות למסורת מדוברת קדומה יותר בכמאה שנים.
על פי הסיפור, אוילנשפיגל נולד בקנייטלינגן סמוך לבראונשווייג בשנת 1300. הוא נדד במסעותיו ברחבי האימפריה הרומית הקדושה, בעיקר בגרמניה הצפונית, אבל גם בארצות השפלה, בוהמיה ואיטליה.
אוילנשפיגל מוצג כתעלולן שחמד לצון על חשבון בני זמנו.
במסעותיו הוא מערים על בעלי מלאכה, סוחרים ואיכרים שונים, כמו גם על בני אצולה ואנשי כנסייה.
דמותו של אוילנשפיגל מעוצבת על פי כללי סוגת ה-Narrenliteratur (ספרות הטיפשים) הגרמנית.
עם זאת, אוילנשפיגל מיוחד במעמדו החברתי - זוהי הפעם הראשונה שאנו נתקלים ב-Narr גרמני ממעמד האיכרים.
בתרגום המילולי של הגרמנית הגבוהה, Eulenspiegel, הוא "מראת ינשופים".
עם זאת, לאור אופיו הסקטולוגי של הסיפור, יש לשער שהשם רומז למשמעותו גרמנית התחתית - ul'n Pegel שמשמעו "לנגב את הישבן".
הספר זכה למהדורות רבות ותורגם לשפות רבות, בהן גם יידיש ועברית.
תרגום ראשון ביידיש הופיע בכתב יד בשנת 1600, פרי עטו של בנימין מרקס.
במהלך המאה השמונה-עשרה הופיעו לפחות שני תרגומים נוספים ביידיש ותרגום נוסף בשנת 1806.
לעברית תורגם הספר לראשונה בידי אברהם שלונסקי.
תרגומו של שלונסקי ראה אור בהוצאת ספרית פועלים, 1949. שמו המלא של הספר הוא: מעשה טיל אולנשפיגל ולַמֶה גוּדְזַק, לספר כל עלילותיהם רבות השעשועים העוז והתהילה אשר עוללו בארץ פְלַאנְדֶרְן ושאר המקומות.
דה קוסטר מכוון את הולדתם של טיל ופליפה השני לאותו יום (21 במאי 1527).
מהדורה עברית נוספת יצאה על פי ספרו של אריך קסטנר - טיל אוילנשפיגל: שתים-עשרה ממעשיותיו (1938. תר' אלישבע קפלן, 1955) — גם מהדורת קסטנר מבוססת על ספרו של שארל דה קוסטר.
שתי המהדורות הללו בעברית יצאו פעמים רבות.
במהדורות אלו ואחרות מן המאה ה-19 ואילך, איבדה דמותו של אוילנשפיגל הרבה מן החתרנות המקורית שלה.
למעשה, בשתי המאות האחרונות מזוהה הדמות בעיקר עם ספרות הילדים הגרמנית.
עם זאת, דמותו של אוילנשפיגל אהודה ומוכרת מאוד במרחב דובר הגרמנית גם בזמננו.
תעלוליו העליזים של טיל אוילנשפיגל, פואמה סימפונית מאת ריכרד שטראוס, 1895
בלט משנת 1916 להקת בלט רוס, עם ואצלב ניז'ינסקי
טיל אוילנשפיגל" - הגשש החיוור, "פגז קומפוט"
טיישון דורל פרינס הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
פרינס הוא בוגר אוניברסיטת קנטקי, והוא נבחר על ידי דטרויט בסיבוב הראשון בדראפט 2002. במשך שנותיו בדטרויט הוא זכה עמה באליפות ה-NBA בעונת , וביסס את מעמדו כאחד משחקני ההגנה הטובים בליגה, כשנבחר ארבע פעמים לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
כמו כן, זכה עם נבחרת ארצות הברית במדליית זהב באולימפיאדת בייג'ינג.
פרינס למד בצעירותו בבית ספר תיכון דומינגז מעיר הולדתו, קומפטון שבקליפורניה.
במדי קבוצת הכדורסל של התיכון הוא החל את קריירת הכדורסל שלו.
הוא שיחק בדומינגז במשך שלוש שנים בהן הוביל אותה למאזן של 96 ניצחונות מול תשעה הפסדים בלבד, ואף זכה איתה באליפות התיכונים של מדינת קליפורניה בשנת 1997. בנוסף, הוא קיבל את "פרס ג'ורג' ירדלי" מטעם העיתון לוס אנג'לס טיימס לשחקן התיכונים המצטיין של השנה בקליפורניה הדרומית.
מאוחר יותר החל את קריירת המכללות שלו במערכת הכדורסל המפותחת של אוניברסיטת קנטקי.
הוא החל לשחק בקבוצת הכדורסל של קנטקי בשנת 1998, בהיותו בגיל 18, והפגין יכולות של שחקן הגנה מצטיין ובעל זריזות ומהירות רבה.
בעונת הפרשמן (שחקן בשנתו הראשונה במכללה) הוא קלע 5.8 נקודות ב-20.2 דקות בממוצע למשחק, ונכלל בנבחרת המצטיינים בליגת המכללות האמריקאית מטעם מקדונלד'ס.
בעונת הוא הפך לאחד מהשחקנים המובילים בקנטקי, כששותף ב-34 דקות בממוצע למשחק וקלע 13.3 נקודות.
הוא גילה הצטיינות גם בתחום הריבאונדים, כאשר בשיאו בעונה זו הוריד 11 ריבאונדים במשחק מול אוניברסיטת ארקנס.
בעונה זו הוא נבחר לראשונה ל-MVP של קבוצת קנטקי, וכן לחמישיית העונה השנייה בטורניר ה-SEC מטעם התאחדות המאמנים.
בעונת , עונת הג'וניור שלו במכללות, השיג פרינס ממוצעים של 16.9 נקודות, 6.5 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים ב-32.9 דקות למשחק.
הוא נבחר לחמישייה השנייה של ה"אול-אמריקן" - נבחרת המצטיינים בליגת המכללות - מטעם סוכנות הידיעות Associated Press, ואף זכה בתואר שחקן השנה ונכלל בנבחרת העונה של טורניר ה-SEC.
לאחר עונה מוצלחת זו העמיד עצמו פרינס לבחירה בדראפט ה-NBA של 2001, אך ביטל את הרשמתו ברגע האחרון.
בעונת היה פרינס מהבודדים שפתחו בכל משחקי קבוצתם.
הוא הוביל את קנטקי בקליעות עם 17.5 למשחק ובריבאונדים עם 6.3 למשחק, ודורג שלישי ב-SEC בקליעות.
באחד ממשחקי טורניר אליפות המכללות הוא קלע 41 נקודות.
גם בעונה זו זכה פרינס במספר תארים אישיים מכובדים.
פרינס סיים את קריירת המכללות שלו כקולע השביעי בטיבו של אוניברסיטת קנטקי בכל הזמנים עם 1,775 נקודות.
לאחר עזיבתו את המכללה הוא נכנס פעם נוספת לדראפט ונבחר במקום ה-23 בסיבוב הראשון על ידי דטרויט פיסטונס, מה שהעניק לו חוזה מובטח בליגת ה-NBA.
בעונתו הראשונה בדטרויט, עונת , היה פרינס שחקן שולי יחסית בקבוצה, כאשר שיחק ב-10.4 דקות בממוצע ב-42 משחקים, והשיג ממוצעים של 3.3 נקודות ו-1.1 ריבאונדים למשחק.
במשחקי הפלייאוף של אותה עונה מעמדו השתפר בהרבה והוא הפך לשחקן חשוב בדטרויט, כשהוא קיבל דקות משחק רבות יותר וקלע 9.4 נקודות והוריד 3.8 ריבאונדים למשחק.
בסיבוב הפלייאוף הראשון, מול אורלנדו מג'יק, הקשה פרינס במיומנות על כוכב אורלנדו טרייסי מקגריידי בעזרת יכולותיו ההגנתיות, וסייע לקבוצתו להעפיל לשלב הבא.
במשחק השני של סדרת חצי גמר המזרח נגד פילדלפיה 76', קלע פרינס את שיא הקריירה שלו בפלייאוף - 20 נקודות, בדרך לניצחון 97-104 במשחק זה ולבסוף ניצחון 2–4 בסדרה כולה.
עם זאת, בגמר המזרח הוא הודח עם קבוצתו על ידי ניו ג'רזי נטס.
בעונת , עונתו השנייה ב-NBA, הפך פרינס לשחקן משמעותי בדטרויט כבר מתחילת העונה הסדירה, עם 10.3 נקודות, 4.8 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים ב-32.9 דקות בממוצע למשחק, תוך שהוא מפגין יכולות של שומר מצטיין בהגנה.
במשחקי הפלייאוף הוא המשיך להפגין את יכולתו הטובה.
לאחר ניצחונות על המילווקי באקס וניו ג'רזי נטס בשני הסיבובים הראשונים, פגשה דטרויט את האינדיאנה פייסרס בסדרת גמר המזרח.
17 שניות לפני סיום המשחק השני בסדרה, חסם פרינס ניסיון קליעה להשוואת תוצאת המשחק של רג'י מילר, ובכך הבטיח לקבוצתו את הניצחון במשחק.
דטרויט העפילה לבסוף לסדרת גמר הפלייאוף מול לוס אנג'לס לייקרס.
במאבקיו מול כוכב הלייקרס, קובי בראיינט, התגבר פרינס על בראיינט והגביל את יכולותיו בהתקפה, מה שסייע לדטרויט לנצח 1–4 בסדרה ולזכות באליפות ה-NBA, שהייתה האליפות הראשונה של פרינס.
העונה הבאה, , הייתה העונה הטובה ביותר של פרינס.
הוא פתח בחמישייה בכל 82 המשחקים, והחל יותר ויותר לתרום לקבוצתו גם בחלק ההתקפי של המשחק, לאחר שבשנים שלפני כן הצטיין בעיקר במשחק ההגנתי.
הוא השיג ממוצעי שיא בקריירה במספר מדדים - 14.7 נקודות, 5.3 ריבאונדים, שלושה אסיסטים ו-0.9 חסימות, ובנוסף שיפר את יכולת הזריקה שלו ואחוזי הקליעה מ ומקו העונשין.
במקביל המשיך להפגין יכולת עילאית בשמירה על שחקני התקפה יריבים שתרמה רבות לקבוצתו, ונבחר בסיום העונה, לראשונה בקריירה שלו, לתואר חמישיית ההגנה השנייה של העונה.
הוא סייע לדטרויט להעפיל בפעם השנייה ברציפות לסדרת הגמר של ה-NBA, אך הפעם הפסיד עמה בגמר לסן אנטוניו ספרס, בסדרה דרמטית שהסתיימה רק לאחר שבעה משחקים.
באוקטובר 2005 האריך פרינס את חוזהו בדטרויט פיסטונס בחמש שנים נוספות.
בעונת , תחת המאמן החדש פליפ סונדרס ששם דגש על משחק ההתקפה של דטרויט, המשיך פרינס להפגין יכולת טובה בהתקפה עם 14.1 נקודות, בנוסף ל-4.2 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים בממוצע למשחק.
במשחקי הפלייאוף של אותה עונה הוא הגיע לשיאו עם 16.4 נקודות למשחק, ויחד עם שחקנים כמו ראשיד וולאס, בן וולאס וריצ'רד המילטון, הוביל את דטרויט לגמר האזור המזרחי.
בשלב זה הוא הפסיד עמה בסדרה של שישה משחקים למיאמי היט, שהובלה על ידי שאקיל אוניל ודוויין וייד.
לאחר אותה עונה, לאור יכולתו הטובה והפעולות הרבות היעילות שעשה פרינס עבור קבוצתו, אמר עליו סונדרס כי הוא "אחד משלושת הסמול פורוורדים ההגנתיים הטובים ביותר בעולם".
בעונת המשיך פרינס להשתפר אף יותר מהעונה שקדמה לה, ונבחר עונה שלישית ברציפות לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
בפעם השלישית ברציפות הוא סיים את העונה עם סך כולל של למעלה מ-1,000 נקודות, וממוצעיו עמדו על 14.3 נקודות (השלישי בטיבו בקבוצה), 5.2 ריבאונדים (הרביעי בטיבו בקבוצה), 2.8 אסיסטים ו-0.7 חסימות למשחק.
ב-12 מקרים שונים בעונה זו הוא הוביל את קבוצתו מבחינת קליעת הנקודות, והשיג חמש פעמים "דאבל דאבל" בנקודות ובריבאונדים.
הוא זכה עם דטרויט באליפות האזור המזרחי בעונה הסדירה, והעפיל עמה לגמר המזרח במשחקי הפלייאוף, שם הפסידה דטרויט לקליבלנד קאבלירס שהובלה על ידי לברון ג'יימס.
לאחר אותה עונה ערך פרינס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית במסגרת משחקי אליפות אמריקה.
בעונת היה פרינס אחד מעשרה שחקנים בלבד ששיחקו ופתחו בחמישייה בכל אחד מ-82 משחקי קבוצתם ב-NBA.
הוא השיג ממוצעים של 13.1 נקודות, 4.9 ריבאונדים ושיא קריירה של 3.3 אסיסטים למשחק, וזכה בפעם הרביעית ברציפות בבחירה לחמישיית ההגנה השנייה של העונה ב-NBA.
במשחקי הפלייאוף הוא העפיל עם דטרויט לגמר המזרח, עונה שישית ברציפות, אך פעם נוספת הפסיד עמה במעמד זה, לבוסטון סלטיקס.
במהלך אותה עונה הגיע פרינס לשני ציוני דרך חשובים בקריירה שלו: המשחק ה-400 בקריירה אותו שיחק נגד אינדיאנה פייסרס בדצמבר, ו-5,000 נקודות בקריירה אליהן הגיע במשחק נגד שארלוט בובקאטס בינואר.
בקיץ 2008 הוא השתתף לראשונה במשחקים האולימפיים עם נבחרת ארצות הברית.
בעונה שלאחר מכן, , המשיך פרינס לשמור על יכולתו עם ממוצעים של 14.2 נקודות, 5.8 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק, והעפיל עם דטרויט למשחקי הפלייאוף על ידי סיום במקום השמיני במזרח בעונה הסדירה.
בסדרת סיבוב הפלייאוף הראשון, מול קליבלנד קאבלירס, ירדה יכולתו של פרינס בצורה ניכרת כשקלע רק 3.8 נקודות למשחק, ודטרויט הפסידה בסדרה בתוצאה חלקה של 0–4 והודחה בסיבוב הראשון של הפלייאוף לראשונה מאז 2001.
פרינס זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של ארצות הברית לאליפות אמריקה בכדורסל בשנת 2007. יכולותיו ההגנתיות היעילות של פרינס סייעו לארצות הברית לסיים עם מאזן מושלם בניצחונות בטורניר זה ולזכות במדליית הזהב לאחר ניצחון על נבחרת ארגנטינה, וכך להעפיל לאולימפיאדת בייג'ינג.
הוא היה מהשחקנים החשובים ביותר בנבחרת כאשר קלע 7.3 נקודות למשחק, הוריד חמישה ריבאונדים בממוצע למשחק - השני בגובהו בנבחרת, ומסר 2.1 אסיסטים למשחק.
C-802 (האות C נהגית כ"צ'ארלי" באלפבית נאט"ו) הוא כינויו של הטיל הסיני יינג ג'י 82 (לפי קוד דיווח נאט"ו: CSS-N-8 Saccade).
טיל זה פותח על ידי האקדמיה הטכנולוגית האלקטרומכנית "האי יינג" שבסין.
הטיל הוא פיתוח של טיל C-801 (YJ-8), ולו טווח ירי משופר.
לטיל מערכת הנעה רקטית ומערכת ניווט הזהה לזו של C-801. ההבדל העיקרי בין הטילים הוא השימוש במנוע טורבו עם דלק המתבסס על פרפין המחליף את הדלק המוצק שהיה בדגם הקודם, ומאפשר את הטווח המוגדל של הטיל.
ניתן לשגר את הטיל ממגוון פלטפורמות:
פלטפורמות יבשתיות ניידות או ניידות למחצה.
משחתות מסוג "לוהאי", ופריגטות מסוג "ג'נגאי"
YJ-82K המכונה C-802K: דגם המשוגר ממטוס
YJ-83 המכונה C-803: דגם בעל טווח גדול יותר ומהירות גבוהה יותר.
דגם זה זהה בצורתו לדגם YJ-8, למעט גוף ארוך יותר, ופתח אוורור עבור טורבינת המנוע.
לטיל ארבע כנפיים בצורת דלתא בקדמתו, וארבע כנפיים מייצבות בזנבו.
כנפי הזנב מותקנות על המאיץ (הבוסטר) המתפרק מגוף הטיל בתום ההאצה.
פתחי כניסת האוויר למנוע הטורבו מותקנים בין הכנפיים העיקריות בתחתית גוף הטיל.
הכנפיים מקופלות בעת שהטיל נמצא בתוך כן השיגור.
לאחר שיגור הטיל, המאיץ מאיץ את מהירות הטיל ל-0.9 מאך תוך שניות ספורות.
לאחר תום שלב ההאצה, מתנתק המאיץ (הבוסטר) מהטיל ומנוע הטורבינה של הטיל ממשיך להניע את הטיל.
מהירות השיוט של הטיל 0.9 מאך, וגובה מעופו 20 - 30 מטרים.
עם כניסת הטיל לשלב השיוט מופעלת מערכת עקיבת המכ"ם של הטיל.
לאחר נעילת הטיל על המטרה, יורד הטיל לגובה תקיפה של 5 - 7 מטרים במרחק של כמה קילומטרים מהמטרה.
הטיל מסוגל לתמרן עם התקרבותו למטרה ובכך להקשות על הפגיעה בו.
לאחר התקרבותו למטרה, הטיל יורד לגובה הקרוב לפני הים על מנת לפגוע בספינה בגובה פני הים ולגרום לטביעתה.
בנוסף למערכת עקיבת המכ"ם של הטיל, לטיל גם מד גובה רדיו המסייע לטייס האוטומטי של הטיל בעת השיוט שלו.
מכ"ם הטיל עובד בשיטת "מונופולס", ולו טכנולוגיות לחסימת לוחמה אלקטרונית.
מד הגובה של הטיל מאפשר לו טיסה בגובה נמוך ביותר מעל פני הים.
לטיל ראש נפץ של 165 ק"ג, עם ראש חודר שריון ומרעום השהיה הגורם לו להתפוצץ לאחר שחדר את דופן הספינה.
חיל הים של צבא השחרור העממי.
לחיל הים האיראני יש כ-60 טילים (הערכה של אמצע שנות ה-90).
לחזבאללה כמות לא ידועה של טילים.
השתמש בשני טילים במלחמת לבנון השנייה.
ב־14 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, נעשה לראשונה שימוש מבצעי בטיל, כאשר ארגון החזבאללה ירה טיל מסוג זה על ספינת טילים מדגם סער 5 של חיל הים הישראלי, "אח"י חנית", והרג ארבעה.
ב-1 באוקטובר 2016, דיווחו המורדים החות'ים, הנתמכים על ידי אירן, כי ירו וטיבעו את הספינה סוויפט (HSV-2 Swift) של איחוד האמירויות.
מאוחר יותר נתגלה כי הספינה ספגה פגיעה קשה ונגררה לנמל מבטחים באריתראה.
תחילה נטען כי אל הספינה נורתה רקטה מהחוף, אך מומחה של הצי האמריקאי אישר כי על פי היקף, מידה וצורת הנזק, שאכן מדובר בטיל C-802.
ב-9 באוקטובר 2016, המורדים החות'ים שיגרו מספר טילים אל עבר המשחתת מייסון של הצי האמריקאי, הטילים לא הצליחו לפגוע במשחתת, אך זו נאלצה להפעיל אמצעי הגנה, לא דווח על נזק או נפגעים.
ב-12 באוקטובר 2016, דווח כי החות'ים שיגרו טיל נוסף אל עבר משחתת נוספת של הצי האמריקאי, גם במקרה הזה לא דווח על נזק או על נפגעים.
טיל בליסטי בין-יבשתי או ICBM (ראשי תיבות של: Intercontinental Ballistic Missile) הוא טיל בליסטי בעל טווח פגיעה גדול מאוד (5,500 ק"מ ויותר), שלרוב מיועד לנשיאת ראש נפץ גרעיני אחד, או מטען של כמה ראשי נפץ גרעיניים.
בשל טווח הירי הגדול, הזמן הקצר מהירי ועד הפגיעה והקושי ליירטם, יש המעריכים כי במקרה של מלחמה גרעינית יהיו הטילים הבין-יבשתיים נדבך עיקרי במאמץ התקיפה, לצד מפציצים גרעיניים הנופלים מהם בפרמטרים אלו.
הטילים הבין-יבשתיים עולים ביכולותיהם על הטיל הבליסטי לטווח בינוני והטיל הבליסטי קצר-הטווח, הן בטווחם והן במהירותם.
מנגד, הטילים הבין-יבשתיים מעלים מספר אתגרים טכניים וכספיים לא פשוטים בתכנון, בייצור, באחזקה ובהפעלה שלהם ביחס לטילים בליסטיים בעלי טווח קצר יותר.
לכן רק מדינות מעטות מסוגלות לפתח ולהחזיק מערך טילים שכזה.
בין המדינות המחזיקות ברשותן כמה סוגים של טילים בין-יבשתיים נמצאות ארצות הברית ורוסיה.
מדינות אחרות, כמו בריטניה וצרפת, מחזיקות אך ורק בטילים המיועדים לטווח בינוני.
גם הודו ופקיסטן מחזיקות ברשותן טילים בליסטיים לטווח בינוני, אך עובדות על פיתוח טילים בין-יבשתיים משל עצמן, וכך עושה גם קוריאה הצפונית.
גם לישראל יש טיל שכזה – יריחו 3.
תוכניות לפיתוח טיל בעל טווח בין-יבשתי נבחנו כבר במהלך מלחמת העולם השנייה.
המהנדס הגרמני ורנר פון בראון, שפיתח את הטיל הבליסטי המבצעי הראשון, V-2, עסק בתוכניות לטיל שיוכל לפגוע בארצות הברית, אולם טיל זה מעולם לא נבנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר פון בראון, עם צוות גדול של מדענים וטכנאים, לארצות הברית, שם עבדו עבור הממשל האמריקני.
בברית המועצות, תחת ניהולו של המהנדס הסובייטי סרגיי קורולב פותח הטיל הבליסטי הבין-יבשתי הראשון – ה-R-7.
בארצות הברית התקיימה תחרות עזה בין הגורמים השונים אשר עסקו בנושא, כשכל אחד מהם ניסה לפתח טיל בין-יבשתי משל עצמו, ללא שיתוף פעולה, ובכך עוכב התהליך.
הטיל הבליסטי הבין-יבשתי הראשון של ארצות הברית היה האטלס (על ידי צוות בראשות סימון רמו) שהפך מבצעי בשנת 1959.
גם הR-7 וגם האטלס נזקקו למשגר נייח וגדול מאוד, עובדה שהפכה טילים אלה לפגיעים יותר וקלים יחסית לאיתור, בהשוואה לדגמים מאוחרים יותר של טילים ששוגרו ממשגרים ניידים.
בריטניה פיתחה את הטיל היבשתי Blue-Streak, אך הוא לא נכנס לשירות, מכיוון שארצות הברית הסכימה להעביר לאנגליה טילים בליסטיים לשיגור מצוללות.
בשנות השישים של המאה העשרים החלו ארצות הברית וברית המועצות לפתח מערכות נגד טילים בין-יבשתיים, אך הן הוגבלו על ידי האמנה שעליה חתמו המעצמות בשנת 1972.
במהלך השנים החלו עוד ועוד מדינות בתוכניות שמטרתן פיתוח טילים בין-יבשתיים.
בין היתר ניתן למנות את תוכניות פיתוח הטילים של קוריאה הצפונית, של הרפובליקה העממית של סין ושל הודו.
בפרסומים זרים נטען כי גם לישראל ישנה תוכנית טילים, המבוססת על משפחת טילי יריחו.
בשל אופיין הדומה של משימת הטיל הבין-יבשתי לבין משימת טיל שהוא משגר לוויינים, קיים מתאם מסוים בין יכולתן של מדינות לפתח בעצמן משגרי לוויין, לבין יכולתן לפתח בעצמן טילים בין-יבשתיים.
ב-21 בנובמבר 2024 שיגרו הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית טיל בליסטי בין-יבשתי נגד העיר האוקראינית דניפרו במהלך מלחמת אוקראינה-רוסיה.
זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שבה נעשה שימוש בטיל בליסטי בין-יבשתי במהלך לחימה.
בעקבות התפתחות הטכנולוגיה התאפשרה הקטנת ראשי הנפץ, מבלי לפגוע בעוצמתם.
כך שהטילים הבין-יבשתיים שקיימים כיום נושאים לרוב כמה ראשי נפץ היכולים לפגוע במטרות שונות ומקשים על מערכות הגנה ליירט אותם.
ניתן לשגר טיל בין-יבשתי מכמה סוגי משגרים:
בעזרת מבנים תת-קרקעיים לשיגור טילים, המספקים הגנה מפני התקפה אווירית על אתר הטילים.
בנוסף, ישנם מבנים על-קרקעיים הממוגנים גם הם מהתקפה גרעינית.
צוללות המשגרות טילים בין-יבשתיים מסוגלות לשגר טיל מכל ים או אוקיינוס בעולם, והן בעלות טווח המכסה למעשה כל נקודה על פני כדור הארץ.
משגרים ניידים אחרים, כגון טיל המשוגר מרכבת.
לטיל בליסטי בין-יבשתי שלושה שלבי טיסה עיקריים, והם:
שלב ההאצה – 3 עד 5 דקות (תלוי בסוג הדלק וסוג הטיל).
בסוף שלב זה, הטיל מגיע לגובה של 150 עד 400 ק"מ (מחוץ לגבול האטמוספירה המוגדר ב-100 ק"מ), תלוי במסלול הטיסה.
מסלול טיסה – מסלול המתווה במרחב חלק מאליפסה ומהווה את השלב העיקרי והארוך ביותר שהטיל עובר במהלך מעופו.
שלב זה נמשך כ-25 דקות לערך, ורובו מחוץ לאטמוספירה.
כאשר עובר הטיל כמחצית ממסלולו, משוחרר מתוך המעטפת בקצהו המטען הייעודי העשוי להיות ראש נפץ יחיד או מספר ראשי נפץ קטנים יותר, המיועדים לפגוע בסביבת מקום אחד או בכמה מקומות בו-זמנית.
בנוסף לכך, עשוי הטיל לשחרר בשלב זה אמצעים שונים, שמטרתם להטעות ולבלבל מערכות מעקב והגנה של הצד המותקף ובכך למנוע את יירוטו או את איכון מקום פגיעתו המשוער.
אמצעי הטעיה אלו עשויים להיות 'ראשי-נפץ' דמה בגודל מלא או מוץ של סיבים או רצועות מתכת, המיועד לשבש את מכ"ם מערכת ההגנה.
אמצעי הטעיה נוסף שהטיל עשוי לשחרר בשלב זה של הטיסה, הוא כדורים מתנפחים מצוּפּים במתכת.
כדורים אלה מאוכסנים בטיל כשהם מרוקנים מאוויר, כדי לחסוך בנפח, ובשלב הפרישה שלהם הם מנופחים אוטומטית באוויר ומשוחררים מגוף הטיל.
ניפוח הכדורים מגדיל את הנפח שלהם ולכן גם את החזר המכ"ם שלהם.
מאחר שהכדורים משוחררים מהטיל בשלב מעוף שבו הטיל נמצא מחוץ לאטמוספירה, הרי שלא נוצר גרר כתוצאה מהתנגדות האוויר, והכדורים המנופחים ממשיכים לנוע לצד הטיל או ראשי הנפץ האמיתיים באותה המהירות.
החזר המכ"ם הגדול, כתוצאה מהניפוח, והתנועה באותה המהירות לצד הטיל או לצד ראשי נפץ ששוחררו מהטיל, נועדו להטעות מערכות עקיבה של מערך ההגנה, כך שיִקשה עליהן לזהות את המיקום של הטיל או של ראשי הנפץ האמיתיים.
שלב הכניסה מחדש – מתחיל בגובה של כ-100 ק"מ ונמשך כ-2 דקות.
הפגיעה במטרה היא במהירות של למעלה מ-4 ק"מ בשנייה.
בשלב זה, היות שראשי הנפץ ואמצעי ההטעיה ששוחררו מהטיל נכנסים מחדש לאטמוספירה, הגרר הנוצר עקב התנגדות האוויר מביא לכך שאמצעי ההטעיה, כגון המוץ והכדורים המתנפחים שתוארו קודם, מאיטים ומתפזרים ולכן מתרחקים מראשי הנפץ.
התרחקות זו מקטינה משמעותית את יעילותם של אמצעי ההטעיה הללו, שנועדו להקשות על זיהוי ראשי הנפץ במכ"ם, אך בשלב זה ראשי הנפץ כבר ממילא קרובים למטרה ונעים במהירות אדירה, ולכן הפחתת היעילות של אמצעי ההטעיה בשלב זה אינה רלוונטית.
היבט חשוב נוסף בשלב זה, שמתבצע בתוך האטמוספירה, הוא החום הרב הנוצר במעטפת ראשי החץ, עקב מהירותם האדירה בשלב זה והתנגדות האוויר.
החום הרב שנוצר בשלב הכניסה מחדש מצריך תכנון מיוחד ועמיד של ראשי הנפץ, כדי שלא יישרפו ויתפוררו.
הדבר בא על חשבון משקל המנגנון והמערכות הפנימיים שבראש הנפץ, וגם מצמצם את האפשרויות להתקין בראש הנפץ אמצעֵי ביות סופי, שמטרתם לשפר את דיוק הפגיעה שלו.
טילים בליסטיים המשוגרים מן הים
לחיל הים של ארצות הברית יש כיום 14 צוללות מסוג אוהיו, הנושאות 24 טילי Trident II כל אחת, ובכל טיל יש 8 ראשי קרב מתפצלים.
בסך הכול מחזיק חיל הים האמריקני 432 טילים הנושאים 3,456 ראשי נפץ גרעיניים.
גם חיל הים הרוסי מחזיק ברשותו 13 צוללות הנושאות 181 טילים, ובסך הכול 639 ראשי נפץ גרעיניים.
היתרון בצוללת המסוגלת לשגר טילים בליסטיים הוא שרידותה שנובע מהקושי באיתורה, ולכן מהווה צוללת נושאת טילים בליסטיים בעלי ראשי נפץ גרעיניים חלק ממערך המכה השנייה.
בעצם, הצוללות הופכות את הטיל לכזה שיכול להגיע לכל נקודה בעולם.
Midgetman – עדיין לא בשימוש, משוגר ממשגר נייד.
Trident – נכנס לשירות בשנות ה-90', ויועד להישאר בשרות עד שנת 2020.
בעקבות פיתוח הטילים והתפוצה שלהם, הואץ פיתוח המערכות שנותנות מענה לטילים האלו – מערכות נגד טילים וטיל נגד טילים.
מערכת האנטי-טילים הראשונה מוקמה בשנת 1970, במוצב אנטי-טילים בארצות הברית הנמצא בדקוטה הצפונית, והייתה פעילה בין 1975 ל-1976. ברית המועצות מיקמה את מערכת הטילים גאלוש מסביב למוסקבה בשנות ה-70.
טיכון זכרוביץ' סיומושקין - איש חינוך וסופר רוסי סובייטי.
נודע בעיקר בזכות פעילותו לפיתוח חברתי של צ'וקוטקה והספרים שכתב על הנושא.
סיומושקין נולד בכפר סטאראיה קוטליה במחוז פנזה.
בשנת 1916 סיים בית ספר נוצרי להכשרת מורים והתחיל ללמד.
לאחר מהפכת אוקטובר למד עוד בבית ספר מקצועי והמשיך לעבוד כמורה.
בשנת 1924 צורף בתפקיד איש חינוך על ידי שלטונות ברית המועצות למשלחת לסיום הנוכחות של חברת מפרץ הדסון בצ'וקוטקה.
סיומושקין התאהב באזור הצפוני הייחודי והמבודד על אף האקלים הקשה והתיידד עם התושבים המקומיים.
סיומושקין היה שותף למשלחת סטטיסטית-כלכלית ולמשלחת אנתרופולוגית שחקרו את אזור צ'וקוטקה וייסד במקום מוסדות תרבות ובית ספר ראשון.
יחד עם ולדימיר טן-בוגורז השתתף בפיתוח הכתב לשפה הצ'וקצ'ית, שהייתה חסרת כתב לפני כן, ובחיבור ספר לימוד קריאה ראשון בשפה זו.
בשנת 1936 סיומושקין פרסם בעקבות המלצת מקסים גורקי את הנובלה ארץ הצ'וקצ'ים ("צ'וקוטקה" ברוסית) באלמנך לכבוד השנה ה-19 למהפכת אוקטובר.
בנובלה תיאר את חוויותיו מעבודתו בביסוס השלטון הסובייטי באזור.
בשנת 1949 פרסם את הספר "אליטט פורש להרים", בו הציג את השינויים החיוביים שעברו על העם הצ'וקצ'י בעקבות התפתחות שהביא השלטון הסובייטי.
על ספר זה סיומושקין זכה בפרס סטלין.
סיומושקין מת בשנת 1970. על שמו נקרא בית ספר בכפר הולדתו.
"ארץ הצ'וקצ'ים" יצא לאור בעברית בתרגום אברהם שלונסקי, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר 1945
"אליטט פורש להרים" יצא לאור בעברית בתרגום שמשון נחמני, ספריית הפועלים 1954
טייריק ג'אמיר אוונס הוא כדורסלן אמריקאי ששיחק בעמדת הקלע.
אוונס נולד וגדל בצ'סטר, והחל לשחק כדורסל עבור קבוצת בית הספר התיכון "כריסטיאן אמריקן אקדמי" באסטון.
במדי התיכון הוא הפגין יכולות עילאיות של קלע מצטיין ובעל יכולת טובה של החזקה בכדור, וקלע למעלה מ-3,000 נקודות במהלך קריירת התיכונים שלו.
בעונתו האחרונה בכריסטיאן אמריקן, , הוא העמיד ממוצעים של 32.1 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-5.5 אסיסטים, ודורג על ידי כלי תקשורת רבים בין שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
באפריל 2008 הודיע אוונס על הצטרפותו לקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ממפיס, לאחר ששקל גם מספר אוניברסיטאות אחרות.
אוונס היה השחקן המוביל של האוניברסיטה בעונת ה"פרשמן" (כינוי לתלמיד בשנתו הראשונה באוניברסיטה) שלו, , והוביל את הקבוצה לרצף ניצחונות ארוך שהסתיים רק בהפסד לאוניברסיטת מיזורי בטורניר אליפות המכללות.
הוא נבחר באותה עונה לפרשמן השנה מטעם התאחדות העיתונאים, והיה גם הפרשמן היחיד שהועמד לתואר שחקן השנה במכללות.
לאחר שנה אחת בלבד באוניברסיטה, אוונס העמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA 2009, ונבחר במקום הרביעי על ידי סקרמנטו קינגס.
כבר מתחילת דרכו ב-NBA ביסס אוונס את מעמדו כרכז הפותח של סקרמנטו והפגין יכולת מרשימה, מה שהוביל לזכייתו בתואר "רוקי" החודש במערב בנובמבר.
הוא אף הוביל את סקרמנטו לחזרה מפיגור של 35 הפרש מול שיקגו בולס, תוך שהוא קולע 23 נקודות.
בהמשך העונה הוא השתתף במשחק המסורתי בין הרוקיז לשחקני השנה השנייה במסגרת סוף-שבוע האולסטאר.
אוונס סיים את העונה עם ממוצעים של 20.1 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-5.8 אסיסטים, והיה לרוקי הרביעי בהיסטוריה שמסיים עם ממוצע 5-5-20, אחרי אוסקר רוברטסון, מייקל ג'ורדן ולברון ג'יימס.
הוא זכה בתואר רוקי השנה ב-NBA.
ב-3 העונות הבאות בסקרמנטו רשם ממוצעים של 16.4 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-4.5 אסיסטים למשחק, והציג יכולת מאכזבת מעט ביחס לעונת הרוקי המרשימה שלו.
לקראת עונת נשלח לניו אורלינס פליקנס בטרייד משולש בו רובין לופז הועבר לפורטלנד טרייל בלייזרס, וגריבס ואסקז נשלח לסקרמנטו.
במהלך עונת , לאחר כ-3 וחצי עונות בניו אורלינס, נשלח אוונס בחזרה לסקרמנטו, יחד עם באדי הילד ולנגסטון גאלוויי, בתמורה לדמרקוס קאזינס ועומרי כספי.
לקראת עונת חתם על חוזה לעונה אחת בממפיס גריזליס, עבור כ-3.3 מיליון דולר.
ביולי 2018 חתם על חוזה לעונה אחת באינדיאנה פייסרס, עבור כ-12.4 מיליון דולר.
במאי 2019 הושעה מליגת ה-NBA לשנתיים בשל שימוש בחומרים אסורים.
טיכה הוא כינוי לכוכב לכת, אשר עד 2014 היו מדענים ששיערו את קיומו במערכת השמש, באזור עננת אורט.
טיכה אמור היה להיות כוכב הלכת הגדול ביותר במערכת השמש, בעל קוטר הגדול פי 1.4 מזה של כוכב הלכת צדק ומסה של פי 4 ממנו.
מעולם לא נמצאו לכוכב לכת היפותטי זה הוכחות תצפיתיות וגם לפני 2014 קיומו היה שנוי במחלוקת, אך תומכיו ציינו כי גם לפני גילוי נפטון התאוריה המדעית הקדימה את גילוי העובדות.
מדובר היה בעיקר בחוקרים מאוניברסיטת לואיזיאנה (University of Louisiana at Lafayette), אשר טענו עד 2014, שהתנהגותם של אסטרואידים במערכת השמש החיצונית מצביעה על קיום כוכב הלכת.
ב-2014, לפי תצפיות של טלסקופ החלל WISE, פסלה נאס"א את האפשרות לקיומו של טיכה.
הפרופ' דניאל ויטמאייר וג'ון מאטיס מאוניברסיטת לואיזיאנה טענו מ-1999 כי ייתכן שקיים כוכב לכת ענק בעננת אורט, על פי ניתוח שביצעו לתנועתם של שביטים שהגיעו אל פנים מערכת השמש.
תנועתם של שביטים אלה הושפעה לטענתם מנוכחותה של מסה משמעותית בעננת אורט, מסה שוויטמאייר העריך כגדולה פי 4 ממסתו של צדק.
לפי חישוביו של ויטמאייר דובר בכוכב לכת צעיר, הגדול ביותר במערכת השמש.
קוטרו אמור היה להיות גדול פי 1.4 מקוטרו של צדק ומסתו פי 4, והוא אמור היה להימצא במרחק של כ-15,000 יחידות אסטרונומיות מהשמש או כרבע שנת אור, אך עדיין בתוך עננת אורט, שמעריכים כי היא משתרעת עד מרחק של כ-50,000 יחידות אסטרונומיות מהשמש.
להערכתו, הרכבו של טיכה צריך היה להיות דומה לזה של צדק ושבתאי, ענק גזים המכיל בעיקר מימן והליום ומקיף את השמש במחזור של בערך 1.8 מיליון שנים.
החוקרים האמינו כי גם אם יימצא כוכב הלכת, רוב הסיכויים שהוא אינו כוכב לכת מקורי של מערכת השמש, אלא נוצר במקום אחר ונלכד עם השנים בכוח הכבידה של השמש.
לכוכב הלכת המשוער אף ניתן שם זמני "טיכה" (Tyche), על שם האלה במיתולוגיה היוונית טיכה, השולטת במזל ובשגשוג של העיר.
כמובן, רק אילו ניתן אישור סופי לגילוי הכוכב התאורטי הזה היה האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU) נותן לו שם רשמי.
המדענים קיוו לגלות את טיכה בעזרת החום והקרינה שהוא אמור להפיק.
הם סברו שבגלל מבנהו ומסתו הגדולה הוא עשוי להיות חם יותר מסביבתו הקפואה וגם ההתקררות האיטית יותר שלו לאחר היווצרותו אמורה הייתה לסייע בגילויו.
ההערכה הייתה שטמפרטורת פני השטח של טיכה היא כ-73 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, הרבה מעל לטמפרטורה של עצמים בסביבתו, הקרובה לאפס מוחלט.
לשם כך נעזרו המדענים בטלסקופ החלל WISE.
טלסקופ זה, ששוגר בדצמבר 2009, רגיש לאורכי גל בקרינה תת-אדומה, קרינה הנפלטת מגופים קרים.
במרץ 2014 הודיעה נאס"א שתצפיות מטלסקופ החלל WISE פוסלות את האפשרות לקיום גוף מסדר גודל של שבתאי ומעלה במערכת השמש החיצונית.