tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממשלו זכה להצלחות ראשוניות חרף התנגדות רבה מהממסד המפלגתי הוותיק, ובמהלך כהונתו ניהל תביעות נגד מונופולים; ביטל את ההטבה החינמית לנסיעות ברכבת עבור עובדי מדינה; החמיר את חוקי השוחד; שיפר את חוקי הבחירות; דרש רישום פורמלי לשדלנים; אסר על הימורים במרוצי סוסים, ואכף את חוק סגירת העסקים בימי ראשון.
בחלקה השני של כהונתו נהנה פולק מרוב דמוקרטי באספה הכללית של מיזורי, במידה רבה בזכות הרפורמות שביצע.
בעזרת הרוב הצליח להעביר תיקון לחוקת מיזורי שמיסד יוזמות אזרחיות ומשאלי עם, והגביר את הרגולציה בתחומי הבחירות, החינוך, התעסוקה ועבודת הילדים, וכן בתחום הרכבות, המזון, העסקים ושירותי התשתית הציבוריים.
לאחר סיום כהונתו כמושל, התמקדותו של פולק במוסר ועקשנותו הידועה לשמצה הפכו אותו לדמות פוליטית לא־פופולרית, וחיש מהר נגוזו שאיפותיו להיבחר אל הסנאט של ארצות הברית.
הוא שב לעסוק בעריכת דין, יצא למסע הרצאות במסגרת תנועת הצ'אוטוקווה, וניהל מסע הבחירות עבור וודרו וילסון.
וילסון מינה את פולק ליועץ משפטי במחלקת המדינה של ארצות הברית, שם חקר את פעילותן של חברות רכבת גדולות.
בשנת 1918 זכה פולק במועמדות הדמוקרטית לסנאט, אך הפסיד בבחירות הכלליות.
לאחר תקופה קצרה בלשכת המסחר של סנט לואיס, פתח פולק משרד עורכי דין פרטי בוושינגטון הבירה, שם שימש כבורר במספר משאים ומתנים.
במרץ 1922 לקה פולק בהתמוטטות עצבים, כנראה כתוצאה מעומס בעבודה.
בוא נפטר בשנת 1923 בניו יורק, והיה בן 53 במותו.
הוא נטמן בבית העלמין אוקווד שבעיר הולדתו.
בית מגוריו לשעבר בוושינגטון הבירה משמש בהווה את שגרירות מאוריטניה בארצות הברית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה הושקה אוניית ליברטי על שמו ב-1943.
ג'וזף סיל קלארק הבן היה סופר, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש העיר ה־90 של פילדלפיה בין השנים 1952–1956 וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בין השנים 1957–1969. קלארק היה מאמין האוניברסליזם אוניטריאני היחיד שנבחר למשרה בכירה בפנסילבניה בתקופה המודרנית.
קלארק נולד ב-21 באוקטובר 1901 בפילדלפיה לאביו, ג'וזף סיל קלארק האב – עורך דין ואלוף טניס – ולאמו קייט ריצ'רדסון אייברי.
בצעירותו למד בבתי ספר יוקרתיים, היה מצטיין בלימודים ובספורט, ובהמשך למד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים בהצטיינות יתרה תואר במדע המדינה, היסטוריה וכלכלה.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת פנסילבניה וב־1926 הוסמך כעורך דין.
בתחילת דרכו היה חבר המפלגה הרפובליקנית, אך במהרה עבר לשורות הדמוקרטים, וביחד עם ריצ'רד דילוורת' הוביל מאבק נגד שלטון המנגנון הפוליטי הרפובליקני בעיר.
בשנות ה־30 כיהן כסגן התובע הכללי של פנסילבניה.
במלחמת העולם השנייה התגייס לחיל האוויר של צבא ארצות הברית, שירת בתפקידי מטה בכירים בזירה ההודית-סינית, הגיע לדרגת קולונל, וזכה בעיטורים צבאיים אמריקאיים ובריטיים.
לאחר המלחמה שב לפילדלפיה, נבחר למבקר העיר בשנת 1949, ובמהלך תפקידו חשף סדרה של פרשיות שחיתות חמורות בממשל המקומי.
בשנת 1951 נבחר לראש עיריית פילדלפיה – הדמוקרטי הראשון בתפקיד מאז 1884. במהלך כהונתו יישם רפורמות נרחבות: חיזק את מנגנוני הפיקוח המוניציפליים, נלחם בשחיתות במשטרה, קידם שוויון וגיוון בהעסקה, והקים פרויקטים של דיור ציבורי.
ב־1956 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית לאחר שגבר על הסנאטור הרפובליקני ג'יימס דאף.
כסנאטור זוהה עם הזרם הליברלי במפלגה הדמוקרטית, היה תומך מובהק בזכויות האזרח ובחיזוק הביטוח הסוציאלי, ופעל לרפורמות במבנה הסנאט עצמו.
הוא נבחר שוב ב־1962, אך הובס ב־1968 בידי חבר הקונגרס הרפובליקני ריצ'רד שוויקר – תבוסה שיוחסה בעיקר להתנגדותו למלחמת וייטנאם ותמיכתו בהגבלות על נשק.
לאחר שפרש מהחיים הפוליטיים כיהן כפרופסור באוניברסיטת טמפל, עמד בראש ארגונים בינלאומיים למען שלום ושלטון חוק עולמי, והמשיך להיות מעורב בפוליטיקה המקומית בפילדלפיה.
קלארק היה בן למשפחת אצולה פיננסית מוכרת בפילדלפיה, מצאצאי מייסד בית ההשקעות E.
Clark & Co., וקשור בקשרי משפחה עם שושלות ידועות נוספות, בהן משפחת מק'אילני – ממציאי רוטב ה"טבסקו".
הוא היה נשוי שלוש פעמים, ואב לשני ילדים.
קלארק נפטר בביתו בצ'סטנאט היל שבפילדלפיה ב-12 בינואר 1990, בגיל 88, ונקבר בבית העלמין סנט תומאס בוויטמרש שבפנסילבניה.
ג'וזף ורי קווארלס הבן היה עורך דין, פוליטיקאי חבר המפלגה הרפובליקנית ומחלוצי ויסקונסין.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ויסקונסין בין השנים 1899–1905, ולאחר מכן מונה לשופט פדרלי בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז המזרחי של ויסקונסין, תפקיד שבו כיהן עד מותו בשנת 1911. במהלך הקריירה המשפטית שלו היה אחד ממייסדי משרד עורכי הדין Quarles & Brady, הפועל עד היום.
בשלב מוקדם יותר בקריירה שלו שימש כראש העיר ה־20 של קנושה, ייצג את מחוז קנושה באספת המדינה של ויסקונסין, ושירת כקצין בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא היה אחיינם של ג'ון בולן הבן וויליאם בולן, ממקימי היישוב הראשון בקנושה.
קווארלס נולד ב־16 בדצמבר 1843 באזור שבו שוכנת כיום העיר קנושה בוויסקונסין.
באותה עת זה היה כפר בשם סאות'פורט, בשטח טריטוריית ויסקונסין.
הוא גדל והתחנך בקנושה, ובהמשך למד באוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1864 הפסיק את לימודיו כדי להתגייס לצבא האיחוד, במסגרת גיוס של 100 ימים.
הוא שירת כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה־39 של ויסקונסין.
הרגימנט גויס לשירות ביוני 1864 ונשלח לטנסי, וקווארלס שירת ברוב התקופה כקצין פיקוח על חימוש.
לאחר סיום תקופת הגיוס שב לאוניברסיטת מישיגן, השלים תואר ראשון בשנת 1866, ובשנת 1867 סיים תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
קווארלס שב לקנושה, התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עצמאי שבו עסק בשנים 1868–1882. בין השנים 1870–1876 כיהן כתובע המחוזי של מחוז קנושה.
בשנת 1876 נבחר לראש עיריית קנושה.
ב־1879 נבחר לאספת המדינה של ויסקונסין, וב־1880–1882 כיהן בסנאט המדינתי.
בהמשך שב לעיסוק פרטי בעריכת דין: ברסין בשנים 1882–1888, ולאחר מכן במילווקי עד 1899.
ב־1899 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם ויסקונסין וכיהן עד 1905. הוא לא התמודד לכהונה נוספת.
במהלך כהונתו שימש יושב ראש ועדת "דרכי התחבורה לנמלים" בקונגרס ה־56, ויושב ראש ועדת הפיקוח על מפקד האוכלוסין בקונגרסים ה־57 וה־58.
ב־6 במרץ 1905 מינה אותו הנשיא תאודור רוזוולט לשופט בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז המזרחי של ויסקונסין, במקום השופט ויליאם הנרי סימן.
הסנאט אישר את המינוי באותו היום, וקווארלס החל מיד בכהונתו.
הוא כיהן בתפקיד עד מותו בשנת 1911.
קווארלס נפטר בביתו במילווקי ב־7 באוקטובר 1911 לאחר מחלה ממושכת.
הוא נקבר בבית העלמין גרין רידג' (Green Ridge Cemetery) בקנושה.
ג'וזף קווארלס הבן היה הבכור מבין שני בניהם של ג'וזף קווארלס האב ואשתו קרוליין בולן.
אמו הייתה אחותם של ג'ון בולן הבן וויליאם בולן, ממייסדי ההתיישבות הראשונה בקנושה.
סבו מצד אמו, ג'ון בולן הרביעי, שירת כקפטן במיליציה של ניו יורק במלחמת 1812 ולאחר מכן כבריגדיר גנרל במיליציה של טריטוריית ויסקונסין.
לקווארלס היה אח צעיר בשם צ'ארלס, שהפך לשותפו במשרד עורכי הדין.
ב־25 בספטמבר 1868 נישא קווארלס לקרוליין אדלייד סונדרס במחוז דאגלס שבקנזס.
לזוג נולדו שלושה בנים, שכולם האריכו ימים אחריהם.
ג'וזף אירווין פרנס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מרילנד בשנים 1917–1923.
פרנס נולד ב-11 באוקטובר 1873 בקמרון שבמיזורי, להאנה פלטשר (לבית ג'יימס) ולג'וזף הנרי פרנס.
הוא למד בבתי הספר המקומיים ובאקדמיית קאננדייגואה שבמדינת ניו יורק, ובגיל 11 עבד כשליח טלגרף.
ב־1895 השלים את לימודיו בקולג' המילטון בקלינטון, ניו יורק, לאחר מכן למד באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה, וב־1897 סיים את לימודיו במחלקה לרפואה של אוניברסיטת קלארק בווסטר שבמסצ'וסטס.
באותה שנה החל ללמד מדעי הטבע במוסד ג'ייקוב טום בפורט דפוזיט שבמרילנד, אך עזב את ההוראה כדי ללמוד בקולג' לרופאים ולמנתחים בבולטימור.
לאחר שסיים את לימודיו ב־1903, החל לעסוק ברפואה בבולטימור.
ב־1906 נבחר לסנאט של מרילנד וכיהן בתפקיד עד 1908, אז עזב את הפוליטיקה ועבר לעסוק בתחום הפיננסים.
בין 1916 ל־1917 שימש מזכיר הפקולטה הרפואית והכירורגית של מרילנד.
ב־1916 חזר לפוליטיקה, נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו בקונגרס ה־65 כיושב ראש ועדת הבריאות הציבורית והסגר הלאומי.
ב־1918 ניסה לקדם תיקון לחוק ההסתה שיבטיח הגנה מסוימת על חופש הביטוי, אך הצעתו נדחתה.
פרנס מתח ביקורת חריפה על החוק וכינה אותו "פלילי, מדכא ואופייני לימי הביניים".
במרץ 1920 הזהיר כי "ליברלים רפובליקנים" עלולים לפרוש מהמפלגה ולהקים "מפלגה נגד איסור משקאות חריפים".
באותה שנה הגיש הצעת החלטה לשחרור אסירים שנכלאו בשל התנגדותם במלחמת העולם הראשונה.
ב־1922 הפסיד בבחירות לסנאטור הדמוקרטי ויליאם קייבל ברוס.
לאחר מכן שימש כנשיא חברת Republic International Corporation וחזר לעסוק ברפואה בפורט דפוזיט.
באותה תקופה הצטרף גם לבונים החופשיים.
בבחירות המקדימות לנשיאות בשנת 1932 התמודד מול הרברט הובר.
במהלך נאום בוועידה הרפובליקנית בשיקגו התקלקל המיקרופון, אך פרנס המשיך לנאום עד שהמערכת תוקנה.
אף שזכה בחלק מהבחירות המקדימות וקיבל יותר קולות מהובר, כמעט שלא קיבל צירים ונחל תבוסה קשה בוועידה.
ב־1934 ניסה להתמודד שוב לסנאט לאחר פרישתו של פיליפס לי גולדסבורו, אך הפסיד לדמוקרט ג'ורג' רדקליף.
פרנס היה הסנאטור האמריקני הראשון שביקר ברוסיה לאחר המהפכה הרוסית, ותמך תמיד ביחסים ידידותיים עם ברית המועצות.
בשנת 1921 נשלח לרוסיה כדי לבחון את המצב הכלכלי שם, נפגש עם מנהיגים סובייטיים – כולל לנין – וסייע בשחרורה של מרגרט האריסון, עיתונאית אמריקנית שהורשעה בריגול.
לנין אף כתב עליו מכתב לגאורגי צ'יצ'רין, בו תיאר את פרנס כ"ליברל" התומך בברית בין ארצות הברית, רוסיה וגרמניה נגד יפן ובריטניה.
פרנס עורר מחלוקת בארצות הברית לאחר שהאשים את קולונל אדוארד ריאן מהצלב האדום האמריקני בעידוד מרד קרונשטאדט.
ב־1920 נאם בכנס של ה־NAACP ותמך בחוק דייר נגד לינצ'ים.
הוא התנגד לשלול זכויות הצבעה מאפרו-אמריקאים, והציע תיקון לחוק מסילות הברזל כדי להבטיח שנוסעים שחורים שקנו כרטיסים למחלקה ראשונה יקבלו גם שירות ותנאים של מחלקה ראשונה.
ב־1903 נישא לאוולין סמית' טום, אלמנתו של המיליונר ג'ייקוב טום.
אוולין הייתה האישה הראשונה שניהלה בנק לאומי בארצות הברית.
היא נפטרה ב־1927, ושלושה חודשים אחר כך נישא פרנס בפריז לטטיאנה ולדימירובנה דכטרבה, אישה רוסייה.
פרנס נפטר מהתקף לב ב־26 בינואר 1939 באחוזת טום שבפורט דפוזיט, ונקבר בבית העלמין הופוול בעיר.
ג'וזף שרמן פרילינגהייזן האב היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בין השנים 1917–1923.
פרילינגהייזן נולד ב־12 במרץ 1869 בעיר רריטן שבניו ג'רזי, לפרדריק פרילינגהייזן (1818–1891) וויקטוריה בואן (1830–1914).
אביו היה עורך דין שלמד אצל ריצ'רד סטוקטון פילד.
הוא השתייך למשפחה פוליטית ותיקה וידועה בניו ג'רזי.
סבו וסבתו מצד אביו היו ג'ון פרדריק פרילינגהייזן (1776–1833), עורך דין ובריגדיר גנרל במלחמת 1812, ואשתו השנייה אליזבת מרסרו ואן וקטן.
סבא־רבא שלו היה פרדריק פרילינגהייזן (1753–1804), שהיה עורך דין, חייל, וסנאטור מטעם ניו ג'רזי.
לאחר ששירת במלחמת ארצות הברית–ספרד וייסד עסק לביטוח, נבחר פרילינגהייזן לסנאט של מדינת ניו ג'רזי בשנת 1905, וב־1909 כיהן כנשיא הסנאט המדינתי.
הוא החזיק במספר תפקידים מדינתיים נוספים, ולבסוף נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1916. הוא היה הסנאטור הראשון מניו ג'רזי שנבחר בבחירות ישירות לאחר אשרור התיקון ה־17 לחוקה בשנת 1913.
במהלך כהונתו בסנאט היה פרילינגהייזן חבר במועדון היוקרתי צ'בי צ'ייס בוושינגטון, ושיחק גולף לעיתים קרובות עם עמיתיו הסנאטורים וורן הרדינג, סטיבן אלקינס ויוג'ין הייל.
ב־2 ביולי 1921 חתם הנשיא וורן הרדינג באחוזתו של פרילינגהייזן ברריטן על החלטת נוקס–פורטר, שסיימה באופן רשמי את מעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
הרדינג שהה באחוזה לפחות עד 4 ביולי.
לאחר שנכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב־1922, חזר פרילינגהייזן לעסקי הביטוח.
בשנת 1938 שקל להתמודד שוב על אחד ממושבי הסנאט של ניו ג'רזי, אך לבסוף החליט לתמוך ברפובליקני אחר, הסנאטור לשעבר ויליאם וורן ברבור, שנבחר לבסוף וכיהן עד מותו בשנת 1943.
פרילינגהייזן נישא לאמילי מייסי ברוסטר.
יחד נולדו להם שלושה ילדים.
הצייר השווייצרי־אמריקאי אדולפו מולר־אורי צייר בשנת 1916 פורטרט של אשתו ובנו של פרילינגהייזן, וכיום היצירה מוצגת במוזיאון ניוארק שבניו ג'רזי.
פרילינגהייזן החזיק יאכטה באורך 88 רגל בשם "ויקטוריה", שעליה השתמש הנשיא הנבחר וורן הרדינג במשך 12 ימים לאחר שניצח בבחירות בשנת 1920 ולפני שהושבע לתפקידו במרץ 1921.
פרילינגהייזן נפטר ב־8 בפברואר 1948 בעיר טוסון שבאריזונה, ונקבר בבית העלמין סנט ברנרד שבברנרדסוויל, ניו ג'רזי.
לזכרו הוצבה לוחית זיכרון בשטח אחוזתו, המציינת את חתימתה של החלטת נוקס–פורטר בשנת 1921. כיום האחוזה איננה קיימת עוד, ובמקומה נבנו מרכזים מסחריים קטנים, אולם לוחית ההנצחה נותרה עומדת במקומה.
ג'וזף ויליאמס צ'למרס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי.
צ'למרס נולד ב-20 בדצמבר 1806 במחוז הליפקס שבווירג'יניה.
הוא למד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה שבשארלוטסוויל ובריצ'מונד, הוסמך לעריכת דין ופתח בקריירה משפטית.
בשנת 1835 עבר עם משפחתו לג'קסון שבמדינת טנסי, וב־1839 עבר להולי ספרינגס שבמיסיסיפי, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא ליווה את התרחבותה המהירה של תעשיית הכותנה בדרום העמוק של ארצות הברית.
בשנים 1842–1843 מונה לסגן הקנצלר של המחוז הצפוני של מיסיסיפי.
לאחר מכן מונה, ובהמשך נבחר על ידי בית המחוקקים של מיסיסיפי מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, כדי למלא את מקומו של רוברט ג'ון ווקר שהתפטר.
הוא כיהן בתפקיד מ־3 בנובמבר 1845 עד 3 במרץ 1847. במהלך כהונתו בסנאט עמד בראש ועדת החוקים המוגהים (הקונגרס ה־29).
צ'למרס היה דודו של ג'פרסון דייוויס, לימים נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה, אשר למד אצלו והתפתח בהשפעתו בתחום המשפטים.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, המשיך לעסוק בעריכת דין בהולי ספרינגס עד מותו ב-16 ביוני 1853. הוא נקבר בבית העלמין היל קרסט.
בנו, , נבחר לראשונה בשנת 1876 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מיסיסיפי, וכיהן בשנים 1877–1884. כהונתו נקטעה זמנית בשנת 1882 לאחר שתוצאות הבחירות של 1880 הוטלו בספק, ויריבו הרפובליקני, , הוכרז על ידי הקונגרס כמנצח ליתר תקופת הכהונה.
בבחירות 1882 שב ג'יימס רונלד צ'למרס ונבחר מחדש, הפעם כמועמד דמוקרטי עצמאי.
ג'וזף ריידר פרינגטון היה עורך עיתונים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בקונגרס של ארצות הברית כנציג טריטוריית הוואי.
פרינגטון נולד ב-15 באוקטובר 1897 בוושינגטון הבירה, כבנו של , מי שלימים שימש כמושל טריטוריית הוואי.
בעודו תינוק עבר עם הוריו להונולולו שבטריטוריית הוואי, שם החל אביו לעבוד כעורך בעיתון Honolulu Advertiser ובהמשך גם בעיתון Honolulu Star-Bulletin.
פרינגטון למד בבית הספר פונהו (Punahou School), ולאחר סיום לימודיו החל ללמוד באוניברסיטת ויסקונסין.
ביוני 1918 עזב את לימודיו והתגייס לצבא ארצות הברית.
בספטמבר 1918 הוסמך כלוטננט משנה ביחידת ארטילריית שדה, ושוחרר משירות פעיל בדצמבר אותה שנה.
לאחר מכן שב לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון והשלים את לימודיו, עם קבלת התואר בשנת 1919.
מיד לאחר סיום לימודיו בוויסקונסין, החל פרינגטון לעבוד ככתב בעיתון Public Ledger בפילדלפיה.
הוא שירת במשך שלוש שנים כחבר במערכת המשרד הוושינגטוני של העיתון.
לאחר מכן חזר להונולולו והלך בעקבות אביו אל תחום העיתונות.
הוא החל ככתב ולאחר מכן מונה לעורך בעיתון Honolulu Star-Bulletin.
בשנת 1939 ירש את אביו ומונה לנשיא ולמנהל הכללי של העיתון, תפקיד שבו כיהן עד יום מותו.
פרינגטון החל את דרכו הפוליטית במשרה חלקית בשנת 1933, כאשר מונה למזכיר הוועדה המחוקקת של הוואי.
בשנה שלאחר מכן נבחר לסנאט הטריטוריאלי של הוואי, וכיהן בו עד שנת 1942. ב-3 בינואר 1943 הושבע כנציג של טריטוריית הוואי בקונגרס של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
פרינגטון היה מתומכי הפיכת הוואי למדינה וסייע בייעוץ למאמצים הראשונים שלאחר מלחמת העולם השנייה לקידום קבלתה לאיחוד.
הוא נפטר במהלך כהונתו בוושינגטון הבירה ב-19 ביוני 1954, ככל הנראה מהתקף לב.
רעייתו, אליזבת פרינגטון, נבחרה לכהן במקומו בקונגרס.
פרינגטון נטמן בבית העלמין אוהאו בעמק נואואנו שבהונולולו.
ג'וזף פירס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר.
פירס נולד ב-25 ביוני 1748 בפורטסמות' שבפרובינציית ניו המפשייר.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1788, 1789, 1792–1795, וכן בשנים 1800 ו־1801. בנוסף שימש כמזכיר העיירה פורטסמות' בשנים 1789–1794. הוא נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס השביעי וכיהן מ־4 במרץ 1801 ועד להתפטרותו בשנת 1802.
לאחר שעזב את הקונגרס עסק בחקלאות.
הוא נפטר באלטון שבניו המפשייר, ב־12 בספטמבר 1812.
ג'וזף פטריק "ג'ו" קנדי האב (בשם מלא באנגלית: Joseph Patrick "Joe" Kennedy, Sr; 6 בספטמבר 1888 – 18 בנובמבר 1969) היה איש עסקים, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי.
אביה של "שושלת קנדי", אשר הוציאה מקרבה נשיא, מועמד לנשיאות, סנאטורים וחברי בית הנבחרים.
אביו של ג'וזף היה פטריק ג'וזף קנדי, איש ציבור ממוצא אירי מהעיר בוסטון במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
כאביו הפך ג'וזף לדמות מובילה במפלגה הדמוקרטית בעיר, ולאחר שסיים לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב־1912 נישא לרוז פיצג'רלד, בתו של ראש העיר של בוסטון.
כאביו, היה גם ג'וזף איש עסקים, והפך למיליונר, שהחל לצבור את עושרו בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הוא עבד במספנה שבה פיקח על בניית צוללות ואוניות מערכה.
הוא גם פיקח על בניית בתים לעובדי המספנה ומתקנים שישרתו אותם.
בשנת 1920 רכש ג'וזף שני אולפני קולנוע, ואף הפיק מספר סרטים בטרם מכר את האולפנים ברווח גדול.
לאחר מכן החל להשקיע בבורסה, ולבסוף מונה לנשיא הבורסה.
ב"תקופת היובש", שבה נאסרה מכירת משקאות חריפים בארצות הברית, היה ג'וזף בעל הרישיון הבלעדי לייבוא אלכוהול ממספר מפיצים באנגליה "לצרכים רפואיים".
כשהסתיימה תקופת היובש בשנת 1933, מכר את הסחורה שהצטברה במחסניו ברווח ניכר, והשקיע את רווחיו בנדל"ן.
לראשונה נחשף ג'וזף לפוליטיקה הלאומית באמצעות פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר ג'וזף היה פעיל מאוד בבחירתו לנשיאות.
רוזוולט גמל לו במינויו לנשיא הבורסה ולוועדה האמריקאית לניירות ערך.
לאחר מכן, לבקשת רוזוולט, התמנה ג'וזף לשגריר בבריטניה.
קנדי תמך במדיניות בדלנית, נחשב כבעל השקפה פייסנית נוכח עליית כוחה של גרמניה הנאצית וניסיונו להיפגש עם היטלר סמוך לפרעות ליל הבדולח.
בין השאר תמך בסנטור ג'וזף מקארתי, התנגד לסיוע שנתנה ארצות הברית לבריטניה באמצעים צבאיים וכלכליים.
בשנת 1940 פרש מתפקידו בהקשר התבטאויותיו בגנות הלחימה בגרמניה, שעוררו עליו את רוזוולט ואת דעת הקהל האמריקאי.
בנוסף, עדויות שמיעה והתבטאויות ישירות תמכו בטענות וראיות שהיה אנטישמי.
ג'וזף היה בעל שאיפות להשפעה פוליטית באמצעות בניו, וטיפח את בנו, ג'וזף קנדי ג'וניור, כמועמד לנשיאו אך הוא נהרג כטייס בקרב במלחמת העולם השנייה, ותשומת לבו של האב הופנתה אל בנו השני, ג'ון פיצג'רלד קנדי.
באמצעות קשריו וההון שצבר עזר ג'וזף קנדי להביא את בנו עד הבית הלבן, כשג'ון נבחר לנשיא ארצות הברית ב-1961. רצח ג'ון קנדי בשנת 1963 ניפץ את תקוותיו של ג'וזף, והוא היסס אם לתמוך בבנו רוברט קנדי כאשר העלה את מועמדותו לנשיאות בשנת 1968, מחשש שיאבד בן נוסף.
חשש זה התממש כאשר רוברט נרצח בשנת 1968 בעת שרץ לנשיאות.
ב-19 בדצמבר 1961 לקה בשבץ מוחי, ומאז ועד מותו היה משותק בחלק גדול מגופו, רתוק לכיסא גלגלים, איבד את כושר הדיבור, אך נותר בכושר מנטלי תקין.
הוא מת ב־18 בנובמבר 1969 בביתו בהיאניס פורט שבמסצ'וסטס.
דמותו של קנדי הופיעה ברומן ההיסטוריה האלטרנטיבית ארץ אבות מאת רוברט האריס כנשיא ארצות הברית.
להלן האישים הבולטים במשפחה שהקים קנדי:
ג'וזף יוג'ין "ג'ו" שטיגליץ הוא כלכלן יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2001 וזוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק.
שטיגליץ, מן הכלכלנים הידועים של זמננו, פרסם בנוסף למחקרים כלכליים גם מספר ספרים שכוונו לקהל הרחב.
הוא ידוע במיוחד בזכות ביקורתו על הגלובליזציה ועל מוסדות בינלאומיים כמו קרן המטבע הבינלאומית, ביקורת אותה השמיע בעודו מחזיק בעמדת סגן נשיא בכיר וכלכלן ראשי בבנק העולמי.
שטיגליץ נולד בעיר גארי שבמדינת אינדיאנה שבארצות הברית, בן לזוג יהודים בשם שרלוט ונתניאל שטיגליץ.
בשנים 1960–1964 למד במכללת אמהרסט ואחרי כן במכון לטכנולוגיה של מסצ'וסטס (MIT).
אחר-כך המשיך בזכות מלגת פולברייט בלימודיו באוניברסיטת שיקגו.
אחרי השלמת לימודיו היה חבר סגל אוניברסיטאות סטנפורד, אוקספורד ייל ופרינסטון.
כיום שטיגליץ הוא פרופסור באוניברסיטת קולומביה ועורך במשותף של המגזין The Economists' Voice.
נבחר כחבר זר של האקדמיה הבריטית ב-1993.
שטיגליץ נישא שלוש פעמים, האחרונה שבהן בשנת 2004.
אחרי פרישתו מן הבנק ייסד שטיגליץ את ה"יוזמה לדיאלוג מדיניות" (IPD) שמטרתה לסייע למדינות מתפתחות לבחון חלופות מדיניות ולאפשר השתתפות אזרחים רחבה יותר בקביעת מדיניות כלכלית.
מחקרו העיקרי של שטיגליץ נגע ל"מיסוך" (Screening), טכניקה המשמשת סוכן כלכלי אחד לצורך שאיבת מידע פרטי מסוכן אחר.
על תרומתו זו לתאוריה של מידע א-סימטרי זכה שטיגליץ בפרס נובל, יחד עם ג'ורג' אקרלוף ומייקל ספנס.
שטיגליץ פרסם מספר ספרים שכוונו לקהל הרחב כמו "סוציאליזם לאן", ספר המספק מבוא לתאוריות שמאחורי הכישלון הכלכלי במזרח אירופה ותפקיד המידע הלא שלם בשווקים.
בשנת 2002 פרסם את "אי נחת בגלובליזציה" שבו טען כי קרן המטבע הבינלאומית מציבה את עניינה של "בעלת המניות העיקרית" בה, ארצות הברית, מעל לזה של המדינות העניות שלהן נועדה הקרן לעזור.
בשנת 2003 פרסם ספר בשם "שנות התשעים העליזות", הכולל ניתוח של עלייתה ונפילתה של הבורסה בשנות התשעים.
בשנת 2008, פרסם את "לתקן את הגלובליזציה", ספר המזהה את הבעיות המרכזיות בתהליכי הגלובליזציה ומציע פתרונות מעשיים לפתרונן.
בשנת 2014 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
אי נחת בגלובליזציה, תרגמה מאנגלית: רחל אהרוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשס"ה 2005.
לתקן את הגלובליזציה, תרגמה מאנגלית: שונמית ליפשיץ.
ג'וזף אלויס שומפטר היה כלכלן ואיש מדע המדינה, יליד אוסטריה שפעל בעיקר בארצות הברית.
שומפטר נולד בעיר טריש באוסטרו-הונגריה (היום , צ'כיה) למשפחה שהחזיקה במפעל טקסטיל.
הוא החל את דרכו ככלכלן תחת כמה מאבות האסכולה האוסטרית, אויגן פון בהם-באוורק ופרידריך פון ויזר.
אחרי השלמת לימודי הדוקטורט שלו הפך שומפטר לעורך דין ושב למסגרת האקדמית רק בשנת 1909, כאשר הפך פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת צ'רנוביץ, שם שימש עד תום מלחמת העולם הראשונה (לה התנגד).
בתקופה זו כתב גם את "תאוריה של התפתחות כלכלית" (1911), בה התווה לראשונה את תאוריית היזמות שלו.
עם תום המלחמה, הצטרף שומפטר לוועדה לסוציאליזציה גרמנית בברלין, שהורכבה בעיקר מחוקרים מרקסיסטיים כגון רודולף הילפרדינג וקרל קאוטסקי וכלכלנים מאסכולת קיל כגון לווה ולדרר.
זמן קצר אחרי כן, מונה לשר האוצר של אוסטריה, אך כשל בהתמודדות עם ההיפר-אינפלציה ופוטר מתפקידו כעבור זמן קצר.
אחרי משרה קצרת-ימים כמרצה בגראץ מונה למנהל בנק בידרמן בווינה, והוביל אותו לפשיטת רגל ב-1924.
כישלונו בשוק הפרטי הוביל אותו בחזרה לאקדמיה, ובשנת 1925 הפך למרצה לכלכלה באוניברסיטת בון.
בשנת 1932 עבר לאוניברסיטת הרווארד, שם ירש את הכלכלן המרשליאני טאוסיג.
עמיתיו שם היו כלכלנים בהם וסילי ליאונטייף, ריצ'רד גודווין, פול סוויזי, ג'ון קנת גלבריית וגוטפריד פון הברלר.
בתקופתו בהארוורד, היה מורם של כמה מן הכלכלנים הבולטים שיצאו משם.
שומפטר נחשב למורה מחונן, שדורות רבים של כלכלנים שמעו בשקיקה את הרצאותיו.
בין תלמידותיו הייתה הכלכלנית קלרה טיש שנרצחה בגטו מינסק.
בתקופתו בהארוורד השלים כמה מעבודותיו החשובות ביותר: "מחזורי עסקים" (1939), "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה" (1942) ו"היסטוריה של ניתוח כלכלי" (פורסמה אחרי מותו ב-1954).
בקיאותו העצומה בהיסטוריה של הכלכלה ובהיסטוריה של החשיבה הכלכלית, באה לידי ביטוי בספרו הענק (1,600 עמודים), "היסטוריה של ניתוח כלכלי".
שעריכתו והוצאתו לאור הושלמו רק לאחר מותו.
חלק מדעותיו בספר הן ייחודיות למדי ואף מתנשאות.
לדוגמה, שומפטר חשב שהכלכלן הגדול ביותר של המאה ה-18 היה טורגו ולא אדם סמית כפי שמקובל על דעת הרוב.
הסבר חלקי לדעות אלו הוא ששומפטר היה כל ימיו חסיד מובהק של הכלכלן לאון ולרה (Léon Walras) ונהג לדרג כלכלנים אחרים על פי המידה בה היו רעיונותיהם קרובים לשלו.
באותו ספר הוא ביקר את דייוויד ריקרדו וג'ון מיינרד קיינס על "החטא הריקרדיאני" שלהם.
ריקרדו וקיינס בחנו את התמונה הכלכלית במונחים של מודלים מופשטים, שבהם מוקפאים כל הנתונים לבד מכמה משתנים בודדים (דבר שהוא כיום נוהג נפוץ בקרב כלכלנים).
לאחר מכן הם יכלו לטעון כי השינוי של משתנה אחד גרם את השינוי של משתנה אחר באופן ליניארי פשוט.
דבר זה הוביל לאמונה שניתן להגיע להמלצות מדיניות ישירות מתוך מודל תאורטי מופשט מאוד.
שומפטר הציג ב"תאוריה של התפתחות כלכלית" שלו תאוריה של מחזור העסקים.
לטענתו, היזם הוא הגורם העיקרי המביא להתחדשות והתפתחות כלכלית.
היזם מפר את שיווי המשקל במערכת ומניע את גלגלי הפיתוח הכלכלי, המתקדם בהתפרצויות לא סדירות של התפתחות כלכלית.
היזם הקפיטליסטי, לפי שומפטר, אינו רק מי שמשתמש בהמצאות אלא גם מי שמחדיר שיטות חדשות של ייצור, מוצרים חדשים ושיטות ארגון חדשות, שאינם פחותים במיומנות ובתעוזה הנדרשים לביצועם מהמצאות.
במאמר שכתב בשנת 1934, בעיצומו של השפל הגדול, טען שומפטר כי אירועים של שפל הם חלק מתפקודה הרגיל של המערכת הכלכלית.
היזמים הקפיטליסטיים פועלים בתנאים של אי ודאות: הם מהמרים על השקעות מסוימות ובחלק מהמקרים מייצרים יתר על המידה מוצר אחד ובמקרים אחרים מייצרים מוצרים שאין בהם עניין בשוק.
כדי לאפשר לשוק להיפטר מהשקעות שגויות אלו מתקיים לפרקים הליך של "פירוק" (ליקווידציה) שבו השוק משיר השקעות שגויות.
הניסיון למנוע תהליך זה בשוק באמצעות מדיניות מוניטרית או באמצעים פיסקליים שתנקוט הממשלה לא יעלה יפה, טוען שומפטר.
בהקדמה ל"מחזורי עסקים" שלו משנת 1939 הוא קובע כי מחזורי עסקים אינם "...
כמו שקדים בגרון, עניין נפרד שניתן לטפל בו כשלעצמו." השפל הכלכלי הוא "כפעימת הלב של האורגניזם [הכלכלי]." כאשר הממשלה מתערבת בתהליך הכלכלי, היא מפריעה ליזמים לערוך חישובי עלויות באופן משביע רצון "והקושי שבתכנון דברים חדשים והסיכון של כישלון מועצמים במידה ניכרת."
ממשלות, לפיכך, אינן יכולות לבחור בין מצב של שפל או אי-שפל אלא רק בין שפל עתה ושפל חמור יותר מאוחר יותר.
אם תתמשך די זמן תוביל ללא ספק להפיכת השפל לשגשוג-כוזב, המוכר כל-כך מכלכלות אירופה אחרי המלחמה," קבע שומפטר ב-1934 והוסיף: "בסופו של דבר [מדיניות מוניטרית מסוות שפל] תוביל להתמוטטות חמורה יותר מזו שבאה לתקן." לפיכך:
"התאוששות של אמת תיתכן רק אם היא באה מעצמה.
כל תחייה הנובעת רק מעירוי דם מלאכותי מותירה חלק ממה שהשפל צריך לבצע בלתי עשוי ומוסיפה עוד שרידים לא מעוכלים של אי-התאמות ישנות ואי התאמות חדשות שאף הן ידרשו פירוק, כך שהמשק ניצב תחת סכנת שפל חמור יותר בעתיד."
יחסו של שומפטר לקרל מרקס ולמרקסיזם, כפי שהוא מתבטא בספרו "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה", היה מורכב.
שומפטר דחה את טענתו של מרקס שהקפיטליזם ייחרב ביד הפרולטריון, אויבו המושבע, וגרס כי הוא יתמוטט דווקא בגלל הצלחתו.
היזם הקפיטליסטי, טען שומפטר, מחולל הרס יצירתי בהחריבו בהתמדה את הדרכים המוכרות והמסורתיות שבהן נעשו דברים.
רעיונות, טכנולוגיות, מיומנויות וציוד קיימים הופכים בהתמדה למיושנים בגלל היוזמה הקפיטליסטית.
פעולה של החרבה ויצירה מתמדת זו של הקפיטליזם, סבר, היא הגורם המניע את הקדמה ואת השיפור ברמת החיים עבור הכלל.
הבעיה העיקרית עם ההרס היצירתי שמחולל הקפיטליזם, טען שומפטר, היא שהוא מקים עליו מתנגדים רבי עוצמה, ובראשם מעמד אינטלקטואלי רחב החש מאוים בגלל השינויים התכופים שמחולל הקפיטליזם.
מעמד זה, שקיומו נובע מהקפיטליזם והצלחתו, מתקיף בהתמדה את הרעיון הבורגני ואת היוזמה הקפיטליסטית המבוססת על קניין פרטי, וחותר לכינון עולם שממנו תיעלם היוזמה הכלכלית לטובת קיפאון מתמשך.
כתוצאה מכך, טען שומפטר, האקלים החברתי והאינטלקטואלי הדרוש ליזמות ייעלם ועל מקומו יבוא שלטון סוציאליסטי מסוג זה או אחר, במיוחד בדמות המגמה לבחור מפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
שומפטר חלק על התפישה הרווחת שתחרות "מושלמת" היא הדרך להגיע לרווחה כלכלית מרבית.
במצב של תחרות מושלמת באווירה סטטית, כל החברות בתעשייה מייצרות אותו מוצר, מוכרות אותו באותו מחיר ומשתמשות באותה טכנולוגיה.
כל עוד הרווח בענף מסוים נמצא "מעל לנורמלי", ייכנסו עוד ועוד חברות, עד שהרווח בכל הענפים ישתווה.
בעיניו של שומפטר, הייתה תחרות מסוג זה זניחה בחשיבותה בהשוואה לתחרות מצד מוצרים, טכנולוגיות ושיטות ארגון חדשות.
אלו, אינן מקזזות בשולי הרווח והתפוקה של החברות הקיימות אלא מערערות אותן מיסודן.
חברות קיימות המבקשות לשמור על מעמד דומיננטי בשוק, נאלצות להשקיע כסף במחקר ופיתוח, לחדש ולשפר את מוצריהן בהתמדה ולהפחית את מחירם, תהליך שמתגמל את הלקוחות של אותן חברות.
המודל של שומפטר, תחרות שומפטריאנית, הוא דינמי בניגוד למודל הסטטי הנאו קלאסי.
בניגוד למודל הסטטי, היווצרותם של רווחים ושל שליטה של חברות מעטות על חלקים גדולים בשוק (מונופוליזציה), אינה נתפסת בהכרח כדבר הפוגע ברווחת הצרכנים או ברווחה הכלכלית – ללא חברות מובילות אלו, לא יהיה פיתוח טכנולוגי בתעשייה והרווחה על פני זמן תהיה קטנה יותר.
מה שנראה טוב במודל סטטי, עשוי במודל דינמי להיראות לא רצוי.
בספרו "קפיטליזם, סוציאליזם ודמוקרטיה" חלק שומפטר על הרעיון שדמוקרטיה היא תהליך שבו ציבור הבוחרים מזהה את טובת הכלל, ופוליטיקאים מוציאים בחירה זו אל הפועל.
הוא טען שהנחה כזו אינה מציאותית ושהבורות והשטחיות של האנשים פירושה שלמעשה הם בעיקר מתומרנים על ידי פוליטיקאים, הקובעים את סדר היום.
דבר זה הפך את הרעיון של 'שלטון העם' הן לבלתי סביר, והן לבלתי רצוי.
תחת זאת הוא קרא למודל מינימליסטי שהושפע רבות ממקס ובר, שבו דמוקרטיה היא המנגנון לתחרות בין מנהיגים, בדומה מאוד למבנה שוק.
הוא הגדיר דמוקרטיה כ"הסדר מוסדי לשם השגת הכרעות פוליטיות שבו נמסרת ליחידים סמכות של הכרעה תוך מאבק של תחרות על קולות העם".
למרות שהצבעות תקופתיות של הציבור הכללי נותנות לגיטימציה לממשלות ומשאירות אותן במצב של מתן דין וחשבון, המדיניות נתפסת במידה רבה כדבר שלהן עצמן ולא של העם, והתפקיד ההשתתפותי של הפרטים מוגבל מאוד.
מכאן, שההבדל העיקרי בין תפיסת האליטות שלו לתפיסת האליטות של רוברט מיכלס הוא שבניגוד למיכלס שטען שהתחרות מיותרת, מפני שהאליטות תמיד יישארו, ותמיד יהיו מנותקות מהעם, הרי ששומפטר האמין שהתחרות בין האליטות חיונית ליציבות הדמוקרטיה וטובה לעם ולצרכיו.
למשך זמן מה לאחר מותו, דעותיו של שומפטר היו בעלות השפעה רבה בקרב כלכלנים אפיקורסים, במיוחד אירופאים, שהתעניינו בארגון תעשייתי, כלכלה אבולוציונית, ופיתוח כלכלי.
כלכלנים אלו נטו להיות בקצה השני של הספקטרום הפוליטי מזה של שומפטר, והושפעו בדרך כלל מקיינס, מרקס, ותורסטן ובלן.
רוברט הילברונר היה אחד מתלמידיו המפורסמים ביותר, והוא כתב עליו באופן נרחב בספר "הפילוסופים הארציים".
כיום, שומפטר נחשב אחת הדמויות הבולטות בזרם המרכזי של ההגות, אך לא בכלכלה האקדמית המקובלת, אלא בתחומי המדיניות הכלכלית, לימודי ניהול, מדיניות תעשייתית, ובתחום החידושים וההמצאות.
קשה להבין במלואו את הרעיון של יזמות עסקית ללא תרומותיו, בהיותו המלומד הראשון, כנראה, שפיתח את התאוריה בתחום זה.
תוכנית ההמצאות של האיחוד האירופי, ותוכנית הפיתוח העיקרית שלה, אסטרטגיית ליסבון, מבוססות במידה רבה על רעיונותיו של שומפטר.
תאוריה של התפתחות כלכלית (1911)
היסטוריה של ניתוח כלכלי (1954)
ג'וזף שוסטר (Joseph Schuster; 23 במאי 1905 – 16 בפברואר 1969) היה צ'לן יהודי אמריקאי ממוצא רוסי.
יוסף שוסטר נולד ב-1905 באיסטנבול שבטורקיה, ובגיל שלוש שב עם משפחתו לרוסיה.
הוא היה ילד פלא, והרבה להופיע עוד בטרם מלאו לו עשר.
בגיל עשר שמע אותו אלכסנדר גלאזונוב, ובהשפעתו קיבל מלגה ללימודים בקונסרבטוריון למוזיקה של סנקט פטרבורג והחל ללמוד בו נגינה בצ'לו.
בזמן המהפכה הרוסית נמלטה משפחתו לברלין, שם המשיך בלימודיו אצל הוגו בקר בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין.
בגיל 17 קיבל שוסטר את משרת הצ'לן הראשון והסולן בתזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוח וילהלם פורטוונגלר, והיה לנגן הצעיר ביותר שכיהן במשרה זו מאז ומעולם.
הוא נשאר עם הפילהרמונית של ברלין עד 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, אז עבר לניו יורק.
הופעתו הראשונה בניו יורק, עוררה סנסציה בקרב המבקרים והוא הוזמן מיד לנגן כצ'לן ראשי וכסולן בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק.
אחד הרגעים הגדולים בקריירה שו עם הפילהרמונית של ניו יורק חל ב-13 בנובמבר 1943, כשנועד לנגן את "דון קישוט" של שטראוס בניצוח ברונו ולטר.
ולטר חלה אותו יום ומחליפו, ליאונרד ברנשטיין עול הימים, ניצח בפעם הראשונה על הפילהרמונית של ניו יורק.
הקהל והעיתונות יצאו מגדרם והקריירה של ברנשטיין יצאה לדרך.
בסוף שנות ה-40 החליט שוסטר לעזוב את הפילהרמונית של ניו יורק ולהקדיש את כל זמנו להופעות סולו בקונצרטים.
בשנת 1947 עבר עם אשתו קתרינה ובנו ג'ון לבוורלי הילס שבקליפורניה, ולמשך שאר הקריירה שלו סייר, הן ברחבי אמריקה והן בארצות העולם, ברסיטלים ובנגינה עם גדולי המנצחים והתזמורות בעולם.
הוא ניגן בצ'לו גופרילר משנת 1720, כלי שהשתייך לפניו לעמנואל פוירמן.
שוסטר ערך אין ספור הקלטות של סונאטות ושל קונצ'רטי עם תזמורות נודעות ואף הופיע בתוכניות רדיו וטלוויזיה במשך כל שנות הקריירה שלו.
הוא ערך תשעה מסעות קונצרטים, שזכו להצלחה כבירה, ברחבי אירופה, במרכז אמריקה, בדרום אמריקה ובאסיה.
שוסטר הופיע כסולן עם מנצחי ידועי-שם כמו ארטורו טוסקניני, ברונו ולטר, דימיטרי מיטרופולוס, ארטור רודז'ינסקי, גאורג שולטי, רפאל קובליק, וילהלם פורטוונגלר, ליאונרד ברנשטיין, אויגן יוכום, הרברט פון קאראיין, זובין מהטה, ועוד רבים אחרים.
שוסטר נפטר ב-1969 בבוורלי הילס, בגיל 64.
גנסקולי הוא שחקן אמריקאי, מוכר בעיקר בשל גילום דמותו של ויטו ספטפורה בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס".
גנסקולי נולד בברוקלין שבניו יורק.
הוא למד באוניברסיטת סנט ג'ונס במשך שנתיים והתמחה בתקשורת.
נכון להיום גנסקולי נשוי לדיאנה גנסקולי, ומשווק מותג משלו של רוטב מריאנה.
בראיונות הוא מתבדח בקשר למשקלו הרב.
ג'וזף קווינסי קרומגולד היה סופר ילדים ובמאי קולנוע יהודי אמריקאי.
קרומגולד נמנה עם ששת הסופרים היחידים שזכו במדליית ניוברי פעמיים.
בין 1947 ל-1950 חי בישראל וביים כמה מסרטי הקולנוע הראשונים שנוצרו במדינה הצעירה.
קרומגולד נולד בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי למשפחה יהודית.
אביו היה מפעיל בתי קולנוע וקרומגולד היה מעורב בעסקי הקולנוע מגיל צעיר.
לאחר שסיים את חוק לימודיו באוניברסיטת ניו יורק עבד זמן מה עבור חברת MGM כתסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע.
בשנת 1935 פרסם ספר מתח למבוגרים בשם "Thanks to Murder".
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד עבור משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (United States Office of War Information), סוכנות ממשלתית שעסקה ביצירת סרטי תעודה וסרטי תעמולה בתקופת המלחמה.
בשנת 1943 הפיק עבור הסוכנות סרט בשם "אוטוביוגרפיה של ג'יפ", המתאר את המצאתו וייצורו של הג'יפ מנקודת הראות של ג'יפ.
בשנת 1947 נישא להלן ליטווין (Litwin), ולזוג נולד בן בשם אדם.
בשנת 1947 יצר בארץ ישראל הבמאי התיעודי האמריקאי הרברט קליין את הסרט "בית אבי", העוסק במאמציו של ילד ניצול השואה לחפש אחר הוריו.
את הציוד ששימש את קליין בהסרטה רכש יהודי מדרום אפריקה בשם נורמן לוריא, אשר הקים את "החברה הארץ ישראלית לסרטים", בשכונת טלביה בירושלים.
החברה התמוטטה מבחינה כלכלית לאחר כשלוש שנות פעילות, ובשנת 1950 שב קרומגולד לארצות הברית.
עם שובו לארצות הברית נשכר על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית ליצור סרט על עובדים היספנים בארצות הברית הכפרית.
בשנת 1953 נוצר הסרט, והיווה השראה לכתיבת ספר הילדים הראשון של קרומגולד "And Now Miguel..." המספר את סיפורו של נער רועה בניו מקסיקו בשם מיגל.
הספר זכה להצלחה, וקרומגולד זכה במדליית ניוברי על כתיבתו.
קרומגולד המשיך בכתיבה לילדים, ובין היתר פרסם, בשנת 1959 ספר ילדים מצליח נוסף בשם "Onion John" המספר על ידידות בין ילד לבין מתבודד אקסצנטרי בעיירה קטנה בניו ג'רזי.
גם ספר זה זכה במדליית ניוברי.
קרומגולד כתב מספר מועט של ספרי ילדים, והמשיך בפעילות כתסריטאי וקולנוען.
הוא טייל עם משפחתו במקומות רבים בעולם, ובית מגוריהם היה בגריניץ' וילג' ובעיירה הופ בניו ג'רזי.
בשנת 1980 מת בעיירה הופ שבניו ג'רזי.
ג'וזף מייקל קרוס הוא שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי.
זכה להכרה בזכות תפקידיו בסרטים "לרוץ עם מספריים", "גיבורי הדגל" "ללא עקבות" "מילק" ו"לינקולן".
קרוס נולד בניו ברונסוויק, ניו ג'רזי וגדל בעיירה פלהאם שבמדינת ניו יורק, בנם של מורין ומייקל ג'יי קרוס שעוסקים שניהם בשיווק.
קרוס החל ללמוד לתואר ראשון באמנויות הדרמה בטריניטי קולג' שבקונטיקט ולאחר מכן עבר להשלים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1998, קרוס התפרסם מתפקידו בדרמה הקומית "ג'ק פרוסט" בתור צ'ארלי בנו של הסולן ג'ק פרוסט (מייקל קיטון) ובסרטו השני של מ.
נייט שאמלאן "בעיניים פקוחות"בתפקיד הילד ג'ושוע ביל.
בתחילת דרכו הרבה לשחק גם באופרת הסבון הוותיקה "כשהעולם מסתובב".
קרוס הצליח לפרוץ לתודעה כשחקן בוגר בשנת 2006 בזכות הופעה שובת לב בסרטו הראשון של ראיין מרפי, הדרמה הקומית "לרוץ עם מספריים" בתפקיד הנער המתבגר אוגוסטין בורוגס עליו זכה קרוס בפרס סיאטל.
בשנה זו השתתף גם בסרט המלחמה של קלינט איסטווד "גיבורי הדגל" בתפקיד הנחת פרנקלין סוסליי ממניפי הדגל באיוו ג'ימה.
ב-2008 שיחק קרוס במותחן האימה "ללא עקבות" בתפקיד הצעיר המומחה לטכנולוגיה אוון ריילי והשתתף בדרמה הפוליטית ביוגרפית של גאס ואן סנט "מילק" בתפקיד הפעיל החברתי לזכויות להט"ב דיק פאביץ'.
בשנת 2009 השתתף לצדה של אנה פריל במחזה "ארוחת בוקר בטיפאני" המבוסס על הרומן באותו שם מאת טרומן קפוטה.
במחזה, גילם קרוס את דמותו של וויליאם פרד פרסונס; המחזה הוצג בתיאטרון היימרקט בווסט אנד של לונדון.
בשנת 2012 השתתף קרוס בדרמה הפוליטית המצליחה של סטיבן ספילברג "לינקולן" בתפקיד ג'ון היי, מזכירו הצבאי של הנשיא אברהם לינקולן (דניאל דיי-לואיס).
בשנת 2017 החל לשחק לצד ניקול קידמן וריס וית'רספון בסדרת הדרמה-קומית "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על הרומן באותו שם ומשודרת ברשת HBO.
בשנת 2019 ביים את סרטו הקולנועי הראשון "ליל קיץ", קומדיית נעורים בהשתתפותן של לאנה קונדור וויקטוריה ג'סטיס.
+שנהסרטתפקידהערות1998צעדים נואשיםמת'יו קונרבעיניים פקוחותג'ושוע בילג'ק פרוסטצ'ארלי פרוסט2005Homecomingבארי גריפית' הצעירזרים עם ממתקיםדריק בלאנק2006גיבורי הדגלפרנקלין סוסלי (אנ')לרוץ עם מספרייםאוגוסטן בורוז (אנ')2008ללא עקבותאוון ריילימילקדיק פאביץ'2009Falling Upהנרי אושהא2011שמש הבוקרפיליפ כץCitizen Gangsterואל קוזאקBorn to Raceדני קרוגר2012Art Machineדיקליין טראסMine Gamesמייקללינקולןג'ון היי2013ג'ימי פיקארדרוברט ר.
הולט (אנ')2014Last Weekendרוג'ר גרין2015The Automatic Hateדייוויד גרין2016The Last Film Festivalהסוכן אהרון סמואלס2017Tiltג'זוף בארנסEverything Beautiful Is Far Awayלרנרט2019ליל קיץבמאי ומפיק2020מאנקצ'ארלס לדרר (אנ')2021ליקריץ פיצהמת'יו2022Devotionצ'ארלי וורד2025O HorizonמפיקTBAStay at Conder Beachג'ורדן
ג'וזף שלייפשטיין (נולד ב-7 במרץ 1941) הוא יהודי יליד פולין אשר שרד את מחנה הריכוז בוכנוואלד, ממנו שוחרר בגיל 4, ונחשב לאחד מניצולי המחנות הצעירים ביותר.
הוא הוחבא על ידי אביו בשק וכך אנשי האס אס לא גילו אותו עם הגיעו למחנה.
אסירים אחרים עזרו לאביו להחביא אותו במחנה וכך שלייפשטיין ניצל עד לשחרור המחנה על ידי האמריקאים.
לאחר המלחמה היגר עם הוריו לארצות הברית.
הוא לא דיבר על זיכרונותיו מהמלחמה, אף לא עם ילדיו.
סיפור ההישרדות שלו התגלה במקרה בשנת 1999, הוא אותר ונערך עמו ריאיון לעיתון.
שלייפשטיין נולד בגטו היהודי ליד העיר סנדומייז' (צוזמיר) שבפולין, הוריו היו ישראל ואסתר שלייפשטיין.
הוא ומשפחתו חיו בגטו סנדומייז' עד לפינוי שלו ביוני 1942, משם הועברו לגטו צ'נסטוחובה ובו הוריו היו עובדי כפייה במפעל מתכת.
הוא הוחבא במרתפים, מפני שהשומרים הנאצים בגטאות היו תופסים ילדים קטנים מדי מכדי לעבוד ושולחים אותם לתאי הגזים באושוויץ.
זיכרונותיו מהילדות, בה היה מוסתר במרתפים ובמקומות חשוכים, רדפו אותו במשך שנים, גרמו לו ל"סיוטים נוראיים" והובילו אותו לפתח פחד מן המוות וסלידה לכל החיים משהייה בחשכה.
בשנת 1943 הוא וכל משפחתו גורשו למחנה בוכנוואלד.
עם הגעתם למחנה פקדו על הוריו לפנות ימינה, לצדו של המחנה בו הוחזקו עובדי הכפייה ואילו הוא הופנה על ידי הנאצים שמאלה, לקבוצת הילדים הקטנים, הזקנים והנכים, הקבוצה שאותה עמדו להוציא להורג.
במסמכים של ארגון הג'וינט משנת 1947 נרשם על הצלתו של שלייפשטיין "למרות הבלבול הכללי שנוצר בחלוקה לשורות, אביו של ג'וזף מצא שק גדול, ועם אזהרה נוקשה לשמור על שקט מוחלט, הכניס את בנו בן השנתיים וחצי לשק".
השק, שהכיל את כלי האב לעיבוד עורות ומעט בגדים, אפשר את הברחתו של ג'וזף אל המחנה, מבלי שהשומרים הבחינו בו.
אמו של שלייפשטיין נשלחה בהמשך למחנה ברגן-בלזן.
כל הקבוצה שנשלחה לשמאל המחנה הוצאה להורג.
במשך תקופה, שלייפשטיין הוחבא על ידי אביו בעזרתם של אסירים גרמנים אנטי-פאשיסטיים אך לבסוף הוא התגלה.
שומרי המחנה חיבבו אותו והחלו להתייחס אליו כ"קמע המחנה": הוכנו בעבורו מדי מחנה קטנים, הוא הועמד במסדרי הבוקר עם שאר האסירים והיה עליו להצדיע לשומר האחראי ולומר "כל האסירים נספרו".
למרות זאת, כאשר ביקרו במחנה בכירים נאצים שלייפשטיין היה צריך להתחבא.
הוא סיפר שבאחד מן המקרים הוא הועמד בשורה של אסירים שהייתה מיועדת לחיסול, אך ניצל שוב בהתערבות אביו.
אביו היה מוערך במחנה על יכולתו לייצר אוכפים ורתמות.
שלייפשטיין סיפר גם שפעם חלה מאוד ובמשך תקופה חי בבית החולים שבמחנה.
שלייפשטיין ואביו שוחררו מן המחנה על ידי הצבא האמריקאי ב-12 באפריל 1945. החיילים מצאו יותר מ-21,000 אסירים בבוכנוואלד, בהם כ-1,000 קטינים, בעיקר בגילאי העשרה.
שלייפשטיין צולם רבות ביום שחרור המחנה, באחד מהצילומים הוא יושב על מכסה מנוע של ג'יפ של אונרר"א.
לו ולילדים קטנים אחרים לא היה מה ללבוש בשל מחסור בביגוד, אז עשו להם בגדים ממדי החיילים הגרמנים.
במסמכי הג'וינט קיים תיעוד על זיכרונו מיום השחרור: "ג'וזף נזכר ביום ההוא באושר מכמה סיבות.
ראשית, מפני שמיום זה והלאה הוא לא היה צריך להתחבא.
שנית, מפני שהחל לקבל מנות גדולות יותר של אוכל ושתייה.
ושלישית, ג'וזף זוכר את היום הזה בעליצות, מפני שהיו "הרבה" נסיעות שהאמריקאים נתנו לו בג'יפים ובטנקים שלהם".
לאחר השחרור, הג'וינט ארגן לו ולאביו טיפול רפואי בשווייץ.
לאחר מספר חודשים, הם חזרו לגרמניה כדי לאתר את אמו של ג'וזף והיא נמצאה לבסוף בעיר דכאו.
הם חיו בגרמניה במשך תקופה קצרה ואז היגרו לארצות הברית בשנת 1948 הודות לג'וינט.
בארצות הברית הוא רואיין על ידי עיתונאי וצולם במדים שקיבל בבוכנוואלד.
הוא אף לקח חלק במשפט מחנה בוכנוואלד שהיה חלק ממשפטי דכאו בגרמניה, מ-11 באפריל 1947 עד 14 באוגוסט 1947. שלייפשטיין העיד בעבור התביעה כנגד הנאשמים, 31 שומרים מהמחנה ואנשי סגל.
מבין 31 הנאשמים, שכללו גם ארבעה אסירים מן המחנה שהואשמו בפשעים כלפי אסירים אחרים, 22 נידונו למוות, היתר נשפטו לתקופות מאסר ארוכות.
שלייפשטיין לא דיבר על שאירע לו במחנה, גם לא עם ילדיו, במשך כמה עשורים.
לאחר צאת הסרט של רוברטו בניני "החיים יפים", על ילד שנכלא במחנה ריכוז, ארכיונאי של הג'וינט מצא מסמכים על סיפורו של ג'וזף.
בעקבות גילוי המסמכים ניסו לאתר אותו והוא נמצא בניו יורק.
משפחתו התיישבה בברוקלין עם הגעתם לארצות הברית ובנם השני נולד בשנת 1950. ישראל שלייפשטיין נפטר בשנת 1956 ואשתו אסתר בשנת 1997. ג'וזף שלייפשטיין עבד בחברת AT&T במשך 25 שנה, ופרש לגמלאות בשנת 1997.
ג'וזף שילדקראוט היה שחקן קולנוע אוסטרי-אמריקאי-יהודי זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1937 על תפקידו בתור אלפרד דרייפוס בסרט "חייו של אמיל זולא".
נולד בעיר וינה, בירת אוסטרו-הונגריה.
בנם של ארנה ויינשטיין והשחקן האוסטרי המוערך רודולף שילדקראוט שהופיע במופעי תיאטרון יידיש ובהוליווד.
משפחתו של שילדקראוט הייתה יהודית אוסטרית.
שילדקראוט בילה את ילדותו ונעוריו בגרמניה, הוא למד מוזיקה וניגן על פסנתר וכינור.
שילדקראוט, בוגר "האקדמיה המלכותית של ברלין למוזיקה" הושפע רבות ממקצועו של אביו ורצה גם כן לפתח קריירת משחק.
הוא היגר עם משפחתו בגיל צעיר לארצות הברית והחל להשתתף בתור שחקן במחזות בברודוויי, הוא נודע בעיקר בזכות הופעה מרשימה במחזה "פר גינט".
הוא חזר לאירופה כדי להופיע על במות ולשפר את יכולותיו, את אימוני המשחק שלו העביר בין היתר גם עם כוכב הקולנוע הגרמני אלברט בסרמן.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל שילדקראוט להופיע בסרטי ראינוע הוליוודיים, "יתומות הסערה" של ד.
לצידה של הכוכבת ליליאן גיש בתפקיד שבליי, "מלך המלכים" בתפקיד יהודה איש קריות ו"המסע לאתמול" של ססיל ב.
בתחילת שנות ה-30 ביסס שילדקראוט את מעמדו ככוכב עולה בהוליווד בזכות תפקידי משנה בסרטיו של דה-מיל "קלאופטרה" בתור המלך הורדוס, "מסעות הצלב" בתור האציל האיטלקי קונרד ממונפראטו ובזכות משחקו במערבון הביוגרפי "ויוה וייה!" ובדרמה "הגן של אללה".
בשנת 1937 זכה שילדקראוט בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד הקצין היהודי צרפתי המפורסם אלפרד דרייפוס המואשם בבגידה בדרמה הביוגרפית של ויליאם דייטרל "חייו של אמיל זולא".
שילדקראוט היה לשחקן האוסטרי הראשון שזוכה בפרס האוסקר והשחקן הלא אמריקאי הראשון שזכה בפרס האוסקר לתפקיד המשנה.
שילדקראוט המשיך להחזיק במעמד של שחקן מן השורה הראשונה בקולנוע העולמי והוא השתתף בסרטים המצליחים "מרי אנטואנט" של וו.ס.
ואן דייק בתפקיד הדוכס מאורלנס, "סואץ" בתפקיד הפוליטיקאי הצרפתי ויקומט רנה דה לאטור, "יומנה של אנה פרנק" של ג'ורג' סטיבנס בתפקיד אוטו פרנק ו"החנות מעבר לפינה" בתפקיד פרנץ ודאש.
שילדקראוט היה נשוי 3 פעמים, בין היתר גם לשחקנית אליס ברלט ולא נולדו לו ילדים.
הוא נפטר בניו יורק בגיל 67 ונקבר ב"בית הקברות הוליווד לנצח" שבלוס אנג'לס.
על פועלו כשחקן קולנוע זכה שילדקראוט לכוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מר מוטו יוצא לחופשה (1939)
הסיפור הגדול ביותר שסופר אי פעם (1965)
הוא נצר למשפחת קנדי כבנו של חבר הקונגרס לשעבר ג'וזף קנדי השני, נכדו של התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר רוברט קנדי, ונינו של השגריר לשעבר ג'וזף קנדי.
נשיאה ה-35 של ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, היה אחיו של סבו.
קנדי נולד בשכונת ברייטון בבוסטון שבמסצ'וסטס.
הוא בנם של חבר הקונגרס ג'וזף קנדי השני ורעייתו שיילה ראוץ' ונכדם של אתל ורוברט קנדי.
יש לו אח תאום בשם מת'יו.
הוריו התגרשו כשהיה בן 11.
ב-2003 סיים תואר ראשון במדעי הניהול והנדסה באוניברסיטת סטנפורד וב-2009 תואר JD במשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
הוא התנדב לחיל השלום ובשנים 2004 עד 2006 השתתף במשימות ברפובליקה הדומיניקנית ובפוארטו ריקו.
כעורך דין עבד כעוזר לתובע המחוזי במחוז מידלסאקס ובמחוז קייפ קוד והאיים סביבו.
בנובמבר 2012 ניצח ברוב של 61% בבחירות לנציגות המחוז הרביעי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא זכה ברוב גדול בבחירות לכהונה נוספת בנובמבר 2014 כשהתמודד ללא תחרות מצד נציגי מפלגות גדולות אחרות ולכהונה נוספות ב-2016 וב-2018. הוא כיהן כחבר בוועדת האנרגיה והמסחר.
ב-2018 נבחר על ידי המפלגה הדמוקרטית לשאת את נאום התגובה של המפלגה לנאום מצב האומה של דונלד טראמפ.
קנדי הודיע כי אין בכוונתו להתמודד מחדש בבחירות 2020 לבית הנבחרים.
פרישתו זו באה לאחר שהחליט להתמודד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לייצוג מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית נגד הסנאטור המכהן אד מרקי.
במסע הבחירות שלו לסנאט הביעו תמיכה מספר אישים דמוקרטים בהם קירסטן סינמה, גיל סיסנרוס, סטפני מרפי, ג'ון לואיס ואחרים.
בבחירות המקדימות עצמן הפסיד קנדי למרקי ברוב גדול.
בשנים 2022-2024 כיהן כשליח מיוחד של ארצות הברית בצפון אירלנד לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא ג'ו ביידן.
קנדי נשוי ללורן ומתגורר בברוקליין שבמסצ'וסטס.
ג'וזף מייקל שנק היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי יליד רוסיה, ממייסדי חברת פוקס המאה ה-20.
שנק נולד למשפחה יהודית בעיר ריבינסק שברוסיה, עמה היגר בשנת 1893 לניו יורק.
התחיל את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקאית לצד אחיו ניקולס שנק, באמצעות רכישת אולמות קולנוע בראשית המאה ה-20', בשיתוף מרקוס לב, לימים מייסד חברת מטרו גולדווין מאייר, ואדולף צוקור, לימים מייסד חברת סרטי פרמאונט.
בשנת 1917 הקים חברת סרטים יחד עם אשתו, ובהמשך עבר לחוף המערבי, שם מונה לנשיא השני של חברת יונייטד ארטיסטס.
בשנת 1933 חבר לדריל זאנוק בהקמת חברת פוקס המאה ה-20, והיה לנשיאה.
במסגרת זו היה אחראי להזנקת הקריירה הקולנועית של מרילין מונרו.
היה ממייסדי האקדמיה האמריקאית לקולנוע, ובשנת 1952 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו לתעשיית הקולנוע האמריקאית.
נפטר בלוס אנג'לס בשנת 1961, ונטמן בבית העלמין "רמב"ם" בברוקלין.
על שמו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
סגן ג'וזף פטריק "ג'ו" קנדי ג'וניור (; 25 ביולי 1915 – 12 באוגוסט 1944) היה טייס בצי ארצות הברית, אשר נהרג במלחמת העולם השנייה.
קנדי היה בנם הבכור של ג'וזף קנדי ואשתו רוז קנדי, ואחיו של נשיא ארצות הברית לעתיד ג'ון פיצג'רלד קנדי.
מראשית חייו יועד על ידי אביו לכבוש את נשיאות ארצות הברית.
מותו בטרם הגשים את שאיפות אביו הביא להעברת נטל הציפיות ממנו אל אחיו ג'ון.
הוא למד בקולג' הרווארד (חלק מאוניברסיטת הרווארד).
לאחר סיום לימודיו שם למד שנה בבית הספר לכלכלה של לונדון בהדרכתו של הרולד לאסקי, ואז נרשם לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
אביו וסבו ייעדו אותו מאז שנולד להיות הנשיא הקתולי הראשון ממוצא אירי של ארצות הברית.
הוא היה ציר בוועידת המפלגה הדמוקרטית ב-1940, והתכוון להתמודד בבחירות לקונגרס ב-1946 על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הפסיק קנדי את לימודיו בהרווארד, התגייס לצי ועבר אימוני טיס.
במאי 1942 הוסמך לטייס ובספטמבר 1943 יצא לבריטניה.
הוא הטיס מטוסי P-24 ליברייטור במשימות סיור נגד צוללות גרמניות, השלים סדרה של 25 משימות וככזה היה זכאי לשוב לארצות הברית.
במקום זאת התנדב להשתתף במבצע אפרודיטה.
מבצע אפרודיטה היה ניסיון של חילות האוויר של צבא ארצות הברית להפעיל מפציצים לא מאוישים, שיופעלו מרחוק בשידור רדיו על ידי טייס במטוס מלווה וינווטו עד לריסוקם על מטרות גרמניות נבחרות.
לצורך כך נעשה שימוש במפציצי B-17 ו-B-24 משומשים, שהועמסו בחומרי נפץ.
מפציצים אלו לא היו מסוגלים להמריא בשליטה מרחוק.
לכן הוחלט שזוג טייסים בכל מטוס ימריא, יביא את המטוס לרום של 600 מטר ויחמש את מטען חומר הנפץ שבו בטרם ינטוש את המטוס בצניחה.
ב-12 באוגוסט 1944 יצא קנדי למשימה במסגרת המבצע יחד עם טייס נוסף, סגן וילפורד וילי (Wilford John Willy) (וילי התעקש לצאת למשימה במקום טייס אחר ששובץ אליה).
הם הטיסו מטוס B-24 ליברייטור שעליו הועמסו 9.6 טון של חומר נפץ מסוג טורפקס.
המטוס המריא משדה התעופה פרספילד (Fersfield) במזרח אנגליה במטרה לרסקו על גבי אתר של תותח-על גרמני מדגם V-3 בצפון צרפת.
מטוס לניווט מרחוק ושני מטוסים נוספים ליוו את המפציץ, כמו גם מטוס מדגם דה הבילנד מוסקיטו עם צוות אמריקאי, שנועד לצלם את המשימה.
שברי המטוס נחתו על כפר במחוז סאפוק וגרמו לנזק לרכוש ולדליקות, אך לא לנפגעים בנפש.
גם מטוס הצילום נפגע בהתפוצצות ואחד מאנשי צוותו נפצע, אך המטוס נחת בשלום.
ועדת חקירה בלתי רשמית שבדקה את התאונה סברה כי היא לא נגרמה על ידי טעות אנוש של מי מהטייסים.
ייתכן שהגורם להתפוצצות בטרם עת היה פגם בתכנון החיווט של חומרי הנפץ.
קצין אלקטרוניקה שחשד בכך העלה את חשדו בפני קנדי ביום שלפני המשימה.
לאחר מותו עוטר קנדי בעיטורי צלב הצי, צלב התעופה המצוינת, לב הארגמן ומדליית האוויר.
גם סגן וילי עוטר בצלב הצי.
שמותיהם של קנדי ווילי נחרתו על גבי כותל ההנצחה לנעדרים שמקום קבורתם לא נודע בבית הקברות הצבאי האמריקאי בקיימברידג'.
בשנת 1946 קרא הצי האמריקאי משחתת על שמו של קנדי.
אחיו רוברט קנדי שירת על סיפונה זמן קצר.
המשחתת שירתה עד 1973 ומשמשת כיום כאוניית מוזיאון במסצ'וסטס.
משפחתו של קנדי הקימה קרן זיכרון על שמו, שבראשה עמד עד סוף חייו אחיו טד קנדי.
במימון הקרן נבנה בין השאר אולם זיכרון לקנדי בבוסטון קולג' הקתולי במסצ'וסטס.
זירת החלקה על הקרח על שמו של קנדי נבנתה בשנת 1957 בעיירה היאניס בקייפ קוד שבמסצ'וסטס, בקרבת אחוזת משפחת קנדי שבכף.
ג'וזף קלנסי הוא ראש השירות החשאי של ארצות הברית לשעבר.
קלנסי נולד בפילדלפיה, למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והוא בוגר תואר ראשון במדע המדינה ומשפט פלילי מאוניברסיטת וילנובה.
לאחר לימודיו עבד כמורה וכמאמן פוטבול ובייסבול בתיכון בפילדלפיה.
במאי 1984 הצטרף לשירות החשאי של ארצות הברית ושימש רכז שטח בלשכת פילדלפיה.
ב-1989 עבר ליחידת האבטחה של נשיא ארצות הברית בה שירת במשך כשמונה שנים.
לאחר מכן שימש רכז שטח בלשכת ניו יורק של השירות החשאי.
ב-1999 חזר לשרת ביחידת האבטחה של הנשיא ובתפקידו הבא הוצב במטה השירות במשרד לענייני הקונגרס.
כמו כן שירת ביחידת ביקורת הפנים של השירות.
באוקטובר 2001 עבר לשרת במטה המחלקה לביטחון המולדת ושימש כראש מערך האבטחה באירועים לאומיים.
במרץ 2003 חזר לשרת ביחידת האבטחה של הנשיא.
ביוני 2005 מונה למשנה לראש יחידת האבטחה.
בפברואר 2009 מונה לראש יחידת האבטחה.
הוא שירת בתפקיד במהלך כהונתו של הנשיא ברק אובמה.
ב-2011 פרש מהשירות ומונה לראש מערך האבטחה בחברת Comcast.
לאחר התפטרותה של ראש השירות החשאי ג'וליה פירסון, התבקש קלנסי על ידי הנשיא אובמה לשוב לשירות ולמלא את מקומה, הוא שירת כממלא מקום מאוקטובר 2014 עד מינוי הקבע לתפקיד בפברואר 2015. בפברואר 2017 הודיע על פרישתו שנכנסה לתוקף ב-4 במרץ.
ג'וזף ג'ון קמפבל היה חוקר מיתולוגיה אמריקאי, סופר ומרצה, שנודע בזכות מחקריו במיתולוגיה השוואתית ודת השוואתית.
עבודתו הקיפה היבטים רבים של החוויה האנושית.
המגנום אופוס של קמפבל הוא הספר "הגיבור בעל אלף הפנים" (1949), שבו הוא מציג את תאוריית המסע של הגיבור הארכיטיפי החוזרת במיתולוגיות השונות בעולם.
מאז פרסום הספר, התאוריה של קמפבל מיושמת במודע על ידי מגוון רחב של סופרים ואמנים מודרניים.
הפילוסופיה שלו מתומצתת במשפט שלו-עצמו החוזר ונשנה לעיתים קרובות: "לכו אחרי אושרכם".
ג'וזף קמפבל נולד בווייט פליינס, ניו יורק, לג'וזפין (לבית לינץ') ולצ'ארלס ויליאם קמפבל.
הוא היה בן למשפחה אירית-קתולית מהמעמד העליון.
במהלך ילדותו, הוא עבר עם משפחתו לעיר הסמוכה ניו רושל.
ב-1919 נהרס בית משפחתו בשריפה, וסבתו נספתה.
ב-1921 סיים קמפבל את לימודיו בבית הספר קנטרברי בניו מילפורד, קונטיקט.
בדארטמות' קולג' הוא למד ביולוגיה ומתמטיקה, אך החליט שהוא מעדיף את מדעי הרוח.
הוא עבר לאוניברסיטת קולומביה, שם קיבל תואר ראשון בספרות אנגלית בשנת 1925 ותואר שני בספרות ימי הביניים בשנת 1927. בדארטמות' הצטרף לאחוות הסטודנטים דלתא טאו דלתא.
הוא היה ספורטאי מצטיין שזכה לפרסים במקצועות האתלטיקה הקלה, ולזמן מה היה בין רצי חצי המייל (כ-800 מטר) המהירים ביותר בעולם.
בשנת 1924 נסע קמפבל לאירופה עם משפחתו.
בהפלגה בדרך חזרה הוא פגש את מי שכונה "המשיח הנבחר של "האגודה התיאוסופית", ג'ידו קרישנמורטי; הם דנו בפילוסופיה הודית, מה שעורר בקמפבל עניין בהינדואיזם ובמחשבה ההודית.
בשנת 1927 קיבל קמפבל מלגה מאוניברסיטת קולומביה ללמוד באירופה.
הוא למד צרפתית עתיקה, פרובנסאלית וסנסקריט באוניברסיטת סורבון בפריז, צרפת ובאוניברסיטת מינכן בגרמניה.
עם שובו לאוניברסיטת קולומביה בשנת 1929, הביע קמפבל רצון להמשיך בלימודי סנסקריט ואמנות מודרנית, נוסף על ספרות ימי הביניים, אך כיוון שלא קיבל אישור לכך מהפקולטה, פרש מהלימודים לתואר שני.
מאוחר יותר אמר בצחוק אך לא בבדיחות הדעת כי קבלת דוקטורט באמנויות ליברליות, התחום המקיף את עבודתו, היא סימן לאוזלת יד.
עם בוא השפל הגדול, בילה קמפבל את חמש השנים הבאות (1929–1934) בצריף שכור בוודסטוק, ניו-יורק, שם הרהר בדרכו בחיים בעודו עוסק במחקר עצמאי ונמרץ.
מאוחר יותר אמר כי היה "מחלק את היום לארבע תקופות של ארבע שעות, כששלוש תקופות של ארבע שעות מתוך הארבע הייתי מקדיש לקריאה, ומפנה אחת מהן...
הייתי מקדיש תשע שעות רצופות ביום לקריאה בלבד.
וזה נמשך חמש שנים ברציפות."
קמפבל נסע לקליפורניה לשנה (1931-32), בעודו ממשיך במחקרו העצמאי והופך לידיד קרוב של הסופר המתחיל ג'ון סטיינבק ואשתו קרול.
קמפבל חי זמן מה בשכנותו של ריקטס, השתתף בפעילויות חברתיות ומקצועיות בבית שכנו, והתלווה אליו, יחד עם קסניה וסשה קאשברוף, במסע לג'ונו, אלסקה על ה-Grampus.