tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נחום הלבלר היה תנא בדור הראשון לתקופת התנאים.
היה בין חברי הסנהדרין שישבו בלשכת הגזית, ושימש במקצועו כלבלר.
בפתיחה לספר תגין נכתב שנחום הלבלר היה חלק משלשלת הקבלה של הספר.
הוא קיבל את הספר מרבי מיאשא, והעביר אותו לרבי.
נחום הלבלר מוזכר במשנה רק פעם אחת - במסכת פאה.
שם מסופר, שרבי שמעון איש המצפה זרע בשדהו שני מיני חיטין, והסתפק האם הוא צריך להפריש פאה לכל מין בנפרד, או לשני המינים ביחד.
הוא ורבן גמליאל עלו ללשכת הגזית ושאלו את הסנהדרין מה הדין.
נחום הלבלר העיד, שהוא קיבל מרבי מיאשא, שקיבל מאבא, שקיבל מהזוגות שקיבלו מהנביאים, הלכה למשה מסיני, שמספר הפאות שצריך להפריש במקרה זה, תלוי בצורת איסוף התבואה: .
בברייתא הוזכר חכם בשם "נחום הזקן", וייתכן שהכוונה לנחום הלבלר.
אמנם "סתם נחום - נחום המדי", ולכן יותר מסתבר שנחום הזקן הוא נחום המדי, ולא נחום הלבלר.
נחום וייספיש (י"ט באייר ה'תרמ"ז, 13 במאי 1887 – ד' בתמוז ה'תרצ"ח, 3 ביולי 1938) היה מבני קהילת מאה שערים בירושלים ומאיכרי המושבה מאיר שפיה.
פעל לקרב בין אנשי היישוב הישן בירושלים לבין ההתיישבות העובדת והחלוצים.
נרצח על ידי כנופיית פורעים ערבים ב-1938. רציחתו גרמה להתפוררות ההתיישבות החקלאית בשפיה.
נחום וייספיש נולד בירושלים בשנת י"ט באייר ה'תרמ"ז (13 במאי 1887) לרבי דוד בהר"ן ולשרה שלזינגר, בתו של הרב עקיבא יוסף שלזינגר.
מצד אביו היה נכדו של רבי נחום לעווי, הידוע גם כ"צדיק משאדיק", ולמעשה הוא נקרא על שמו.
נחום היה הילד השביעי מתוך שמונה ילדים.
בילדותו, למד נחום בישיבת "עץ חיים".
בגיל 17 שודך לבתו של חיים דב קנטור - שידוך שהיה יוצא דופן מאוד באותם הימים, בין בתו של איש עובד אדמה מן המושבות לבין בחור ישיבה מהיישוב הישן.
ר' חיים דוב, שגר במושבה מאיר שפיה, רצה שבנותיו יתחתנו עם בחורי ישיבה טובים מירושלים, ולכן, לפי תנאי החתונה היה מוכן לממן את חתנו כדי שיישב וילמד תורה.
ציפורה רחל (פייגה רוח'ל), בתו של חיים דב, הייתה עלמה יפה ומטופחת, בת 18, גדולה בשנה מחתנה.
ר' נחום אכן המשיך ללמוד בישיבת "אוהל משה" על חשבון חותנו.
את ישיבת "אוהל משה" ניהל אביו, ר' דוד בהר"ן (בן הרב נחום).
נחום נחשב לאחד מבחורי הישיבה המבריקים ביותר וכממשיך של אביו.
ואולם לאחר כשלוש שנים, הוא החליט להפסיק את לימודיו בישיבה ועבר לשפיה לעבוד את האדמה, כדי שיוכל לקיים את המצוות התלויות בארץ הלכה למעשה.
מעבר זה נעשה בהשפעת שלושה גורמים משמעותיים: בהשפעת סבו הרב עקיבא יוסף שלזינגר (בעל הלב העבר"י), שהיה מבוני ומתיישבי פתח תקווה.
בהשפעת אשתו, שהתגעגעה לביתה בשפיה ובהשפעת חותנו ר' חיים דב (קנטור) אשר הראה דוגמה אישית בעבודת האדמה ובאמונה שיש אפשרות לגשר בין היישוב הישן לבין עבודת האדמה.
נחום וייספיש ואשתו פייגה רוח'ל יצאו בסביבות 1903 לשפיה הקטנה והמבודדת.
העדות היחידה שיש על מעבר זה, היא ציטוט מדבריו של וייספיש: "אדם העוסק ביישוב ארץ ישראל יכול לשלב בעבודתו גם לימוד תורה, וליישם את הלימוד הקשור בהלכות הקשורות לארץ הלכה למעשה" (דברי החת"ם סופר).
הפער הגדול בין חייו כתלמיד ישיבה בירושלים לבין חייו כחקלאי בעל אדמות במקום קטן ומבודד היה גדול מאוד.
ר' נחום קיבל מחותנו ר' חיים דוב בית מגורים ושטחים לחקלאות והחל לפתח את המשק.
היו לו שטחים רחבים של מטעים, פלחה, זיתים וכרמים.
הוא גם היה אחראי על כשרות הענבים מהעורלה ביקב זכרון יעקב ופיקח על כשרות החלב, שקנה מן הערבים בכפר פוריידיס, עבור תעשיית הגבינה שהקים במשק שלו.
הרבה מתוצרתו החקלאית העביר לירושלים לתמיכה בבית אביו ובכולל ורשה, שסבל ממחסור החל מהתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
אנשי הכולל חיו בתנאי רעב.
על כן התוצרת החקלאית ששלח נחום וייספיש לירושלים הייתה מקור חיים למשפחתו ולשכניו.
הוא נהג לשלוח ברכבת לירושלים פחים של כיכרות גבינה מחלב עזים ("שפיה ד'קז" = הגבינה משפיה), קמח בשקים, פחי שמן ובורגול, פחי זיתים כבושים ואפילו עופות שנשחטו בירושלים.
בכל הפעולות הללו המשיך את המודל הייחודי שבו התחיל חותנו ר' חיים דב, האיכר החרדי-הציוני.
מכריו ראו בו אישיות ייחודית בדמותה ובפעולותיה, שנודעה בזכות השילוב שעשה בין תורה לעבודה.
לפי עדותו של ליפא ויסמן, בן הדור השני למייסדי שפיה, שניתנה לחוקר תולדותיהן של מושבות העלייה הראשונה שאול דגן: "חורף וקיץ באשמורת שלישית, היה ר' נחום וייספיש רותם את עגלתו ועליה כדים וסירים לחליבה, ועושה דרכו לפוריידיס.
שם היו הרועים חולבים הישר לכלים של ר' נחום, שלא תהיה חלילה טריפה..."
ערב מלחמת העולם הראשונה התארגנה משלחת רבנים ירושלמיים בראשות הרב קוק והרב זוננפלד על מנת לבנות גשר אידאולוגי בינם לבין בני המושבות כאשר הגיעו לשפיה הם התקבלו בכבוד רב על ידי בני המושבה.
באחד מעיתוני התקופה מתואר את האירוע:"קבלת הפנים הייתה חמה ונלהבת.
עוד בטרם נכנסה העגלה למושבה כבר עמדו בני המקום וציפו לה.
הילדים היו מלובשים בבגדי חג והחזיקו בידיהם זרי פרחים.
לפתע הבחינו הרבנים בתופעה מוזרה.
מול העגלה צעדה קבוצת איכרים כשבידיהם כיכרות לחם וצרורות מלח, וביניהם אחד בעל קומה ואדום זקן, כשהוא לבוש ב"קפטן" (קפוטה) ירושלמי מוזהב ולראשו שטריימל גדול.
"חובש שטריימל בשפיה?" פרצה קריאת תימהון מהרבנים.
זה ר' נחום ר' דוויד'ס (של דוד בהר"ן) והוא גר כאן קרוב לעשר שנים - איכר מבני ירושלים, תלמיד חכם וחובש שטריימל לראשו – צריכים לברך עליו שהחיינו."
30 שנים חי נחום וייספיש בשפיה והיה דמות יוצאת דופן בחיי המושבות בארץ: בן ישיבה מירושלים, העובד גם את אדמתו ומעורה בחיי המושבה.
ביתו היה פתוח לכל והכנסת האורחים שלו הייתה מן המפורסמות.
בביתו התארחו איכרים, פועלים, חלוצי העלייה השנייה, חברי ההגנה וערביי הסביבה.
למרות היותו איכר, לא שינה נחום את לבושו הירושלמי.
בימי מאורעות הדמים תרצ"ו-תרצ"ט (1939-1936) ביום ד' בתמוז תרצ"ח (3 ביולי 1938), יצא נחום השכם בבוקר כדרכו לפוריידיס.
הוא נהג לעשות זאת כי שנה זו הייתה שנת שמיטה.
על כן בשנה זו הרחיב וייספיש את משק החלב והגדיל את אספקת מוצרי החלב לקהל, שסמך על השגחתו (הקהל הירושלמי).
כדי לספק את הדרישה, רכש וייספיש חלב אצל תושבי הכפר השכן, ומדי בוקר יצא לשם להשגיח על החלב בשעת החליבה.
בדרך בין זכרון יעקב לבין פוריידיס הוא נורה, כנראה, בידי כנופיות ערבים שהסתובבו באזור.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות שעל הר הזיתים בירושלים.
ראשי היישוב הישן הירושלמי ליוו אותו למנוחות יחד עם אנשי שפיה וזכרון יעקב ונכבדי הערבים בסביבה.
יו"ר ועד המושבה שפיה הספיד אותו על הר הזיתים ואמר: "הבאנו לך ירושלים גיבור.
נחום וייספיש הניח אישה, ארבעה בנים ושבע בנות.
פחי החלב, שנשארו זרוקים במקום הירצחו של נחום, לא הוזזו ממקומם במשך שנים מפאת הכבוד והקדושה שייחסו לו ערביי פוריידיס.
הם היוו מעין מצבה לזכרו.
תיאור האירועים ביום הרצח מתוך ספרו של שאול דגן "מזמארין לזכרון יעקב":"כשפרצו המאורעות החלו כולם להפציר בו שיחדל ממנהגו לצאת יחידי ובטרם שחר לפוריידיס, שמא יארבו לו וירצחוהו, אבל ר' נחום לא נעתר להפצרות ולא פסק ממנהגו.
נסתיימה השבת ור' נחום כהרגלו באשמורת השלישית רתם את עגלתו, העמיס עליה את הכדים והסירים, טען את רובהו ויצא לדרך.
בשעת בוקר מוקדמת הבחין אחד האיכרים באחת מפרדותיו של ר' נחום שהיא עושה דרכה למושבה, ועליה הרתמות.
האיכרים נזעקו וכעבור זמן קצר נתגלתה גופתו נקובת הכדורים של ר' נחום וייספיש מוטלת על עגלתו.
רוצחיו ארבו לו וירו בו בגבו, הם לא העזו לצאת מולו פנים אל פנים", נרצח בידי כנופיה ערבית בד' תמוז תרצ"ח במהלך המרד הערבי הגדול ודמותו היא עד היום אחת מדמויות המופת של החברה החרדית הירושלמית.
מותו הוסיף להתפוררות ההתיישבות בשפיה.
רוב משפחות האיכרים עזבו את המשקים ועברו לזכרון יעקב.
במקום נשאר רק המוסד החינוכי.
ורלינסקי נולד במחוז יליזבטגרד באוקראינה (אז חלק מהאימפריה הרוסית), למשפחת סוחרים ציונים.
בנעוריו קיבל חינוך מסורתי ועברי, בהמשך למד במכון הנוירולוגי בסנקט פטרבורג, בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אודסה (הוסמך ב-1920), בפקולטה לכלכלה באוניברסיטה הפוליטכנית באודסה.
בהיותו סטודנט בסנקט פטרבורג ב-1916 נעצר על ידי הבולשת הממשלתית במהלך השתתפות בוועידה ציונית באודסה ונכלא למשך 4 חודשים.
לאחר מהפכת פברואר ב-1917, כשבוטלו האיסורים על פעילות ציונית, היה יושב ראש צעירי ציון ביליזבטגרד ופעיל במוסדות עירוניים וקואופרטיביים, וב-1918 נבחר כחבר הלשכה המרכזית של צעירי ציון באוקראינה.
החל מ-1920 נאסרה שוב פעילות ציונית, ותנועת צעירי ציון הפכה למחתרתית.
באפריל 1922 השתתף בוועידה השלישית של צעירי ציון, שנערכה בחשאי, אך קיומה נודע לרשויות, והוא נאסר באוגוסט 1922 ונשפט עם עשרה מחבריו לשנתיים מאסר ועבודות כפייה.
במשך שנה נאסר בקייב ולאחר מכן הוגלה לולדימיר בהמתנה למדינה שתסכים לקלוט אותו.
ב-1924 הגיע לברלין, המשיך שם בפעילותו במרכז צעירי ציון כשנה.
נישא לדינה רדומיסלסקי, אחותו של גריגורי זינובייב, ממייסדי ומנהיגי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שהוצא להורג ב-1936 במסגרת הטיהורים הגדולים של יוסיף סטלין.
אשתו עבדה כרופאת משפחה בקופת חולים כללית.
בנם היחיד מיכאל, שנולד ב-1923, נפטר בינקותו ב-1925 (י"ג אייר תרפ"ה), נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
ורלינסקי היה מזכיר המשק בנהלל עד 1930, אז עבר לנהל את מטה תנובה בחיפה על פי בקשת אליעזר יפה, מנכ"ל תנובה ואיש נהלל.
לאור התנגדות ועד נהלל לעזיבתו הועברה הסוגיה להכרעת ברל כצנלסון שקבע כי ורלינסקי יעבור לתנובה.
ב-1937 התמנה למנכ"ל תנובה במקום אליעזר יפה, שפרש בשל מחלה.
ורלינסקי ניהל את תנובה 33 שנה, במהלך תקופה זו הצטרפו אליה מעל 400 יישובים של ההתיישבות העובדת וחקלאים פרטיים.
תנובה, שהוקמה כאגודה שיתופית לשיווק משותף של תוצרת חקלאית, הפכה תחת ניהולו למונופול ששלט בשוק הישראלי, הן על רוב אספקת המזון לצרכנים והן על אמצעי השיווק ליצרנים.
ורלינסקי פעל לקביעת מכסות ייצור, והכללת תנובה במועצות הייצור השונות, ולחינוך לצריכת חלב באמצעות תוכנית חלוקת חלב בבתי הספר.
הוא החשיב את עקרון השיווק המאורגן השיתופי כזהה בחשיבותו לעקרונות אחרים של תנועת העבודה - עבודה עצמית ועזרה הדדית.
בשל תפקידו המרכזי במשק הישראלי, בכתבות וראיונות רבים בעיתונות הובאה התייחסותו של ורלינסקי לסוגיות בייצור ושיווק, לגבי תוצרת החלב, הירקות, הפירות, הביצים ועוד, כמו גם בנושאים כלליים של המשק ההסתדרותי.
ב-1970 פרש מתפקידו כמנכ"ל אך מונה ליושב ראש מועצת המנהלים של תנובה.
בשנת 1971 זכה בפרס העבודה "למפעל חיים" מטעם ההסתדרות הכללית.
ורלינסקי עסק כל השנים גם בפעילות ציבורית.
בשנות ה-30 נבחר כחבר הנהלת הדר הכרמל וחבר ועד לשכת המסחר בחיפה.
היה ציר מטעם מפא"י בקונגרסים הציוניים ה-14, ה-15, ה-16 וה-20 ונבחר לחבר הוועד הפועל הציוני.
היה חבר מועצת ההסתדרות, מונה ב-1955 לחבר מועצת המנהלים של בנק לאומי, חבר המרכז החקלאי, חבר המחלקה להתיישבות.
במלחמת העצמאות מונה על ידי בן-גוריון כאחראי להספקת המזון לירושלים הנצורה.
היה חבר בוועדה הכלכלית המייעצת לראש הממשלה (בתקופת דוד בן-גוריון ומשה שרת).
הוצע לו תפקיד שר החקלאות אך העדיף להמשיך בתפקידו כמנכ"ל תנובה.
היה חבר הנהלת בנק הדואר וב-1962 מונה ליושב ראש.
לאחר פרישתו כתב את הספר "בלבטי התנובה" המתאר את התפתחות תנובה בתקופתו, שיצא לאור ב-1973, מספר חודשים לפני מותו של ורלינסקי.
ורלינסקי נפטר ב-1973 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
גרנות נולד בתל אביב-יפו, בן למשה (מוריץ) וחיה גרינהוט ואח לאלעזר גרנות.
אביו שהיה דיפלומט ובנקאי שימש בשנות ה-20 כשליח לגיוס כספים מטעם קרן קיימת לישראל בארצות הלבנט והחל משנות ה-30 כמנהל בבנק אנגלו-פלשתינה.
גרנות הוא נכדו של ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט - חוקר מדרשים ורב, מנהל בית היתומים האשכנזי בירושלים.
אמו של גרנות, חיה, הייתה בת למשפחות בלומנפלד וב"ק, ואביה אברהם בלומנפלד, היה מראשוני השומרים בארץ ישראל.
גרנות גדל ברחובות ואת לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר גימנסיה הרצליה שבתל אביב.
עם תום לימודיו התיכוניים, יצא גרנות לאנגליה, שם השלים תואר בהנדסה באימפריאל קולג' שבלונדון.
את שירותו הצבאי השלים בחיל האוויר בתקופת מלחמת העצמאות.
עם תום לימודיו, נטל גרנות חלק בהקמה של "חבל לכיש" ובמסגרת זאת סייע בתכנון פתרונות להובלת מים למושבי החבל.
בין השנים 1960–1966 נשלח מטעם החברה הממשלתית דאז תה"ל לגאנה שבאפריקה, שם שימש מהנדס מים מומחה.
בהמשך, שימש גרנות בין השנים 1967–1969 מומחה מטעם תה"ל בפרו, שבאמריקה הדרומית.
כמו כן, לאחר שחרור ירושלים, שימש כמהנדס מומחה בצוות שיקום הרובע היהודי ובאותה תקופה שימש כיועץ מומחה לחברת שיכון עובדים בפרויקט ההקמה של היישוב רמת אפעל.
בתחילת שנות ה-70 התגוררה המשפחה במדריד בירת ספרד.
בשנים 1977–1979 שימש כמנכ"ל מרכז הבנייה הישראלי.
בשנת 1977 נתמנה על ידי ממשלת ישראל למנהל פרויקט שיקום שכונות ביהוד כשבמסגרת הפרויקט הושם דגש הן על השיקום הפיזי של תשתיות השכונה והן על שיפור המצב החברתי-תרבותי בשכונה.
בהמשך שימש יועץ פרטי במשרד האנרגיה בתחום בידוד ואיטום מבנים.
בשנת 1997 נתבקש על ידי ממשלת ישראל להקים את הרשות הלאומית להסמכת מעבדות ובמסגרת זאת נטל חלק מרכזי בכל הליכי ההקמה של הרשות - כולל בהעברתו של "חוק הרשות הלאומית להסמכת מעבדות" התשנ"ז, 1997. גרנות סיים את תפקידו בשנת 2000 עת יצא לגמלאות.
נפטר ב-16 בפברואר 2024 בגיל 94, והובא למנוחות בבית העלמין ביישוב כרמי יוסף .
מדריך להסקה דירתית - משרד האנרגיה והתשתית - המינהל לשימור אנרגיה, 1979
מדריך לשימור אנרגיה במבני מגורים כתב ביחד עם ד"ר דן דבוסקין, 1989
היה נשוי לנירה לבית ליבשיץ משנת 1954 ועד לפטירתה ב-2019. אב לשלושה: גדי, איש עסקים, רוני, מוזיקולוגית באוניברסיטה העברית בירושלים וגיל, עורך דין המתמחה במסחור פטנטים.
נחום חי (נולד ב-1947) הוא מהנדס אלקטרוניקה ישראלי.
במסגרת שירותו באגף המודיעין זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל.
נחום חי נולד בעיראק ב-1947. עלה לישראל עם משפחתו ב-1951, ומאז הוא מתגורר בחולון.
למד בבית הספר היסודי "רמז" ובתיכון קוגל בחולון במגמה הפיזיקלית והיה חבר בתנועת הנוער "השומר הצעיר".
התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית ובשנת 1969 סיים את לימודיו בטכניון כמהנדס אלקטרוניקה.
החל את שירותו הסדיר בצה"ל בחיל האוויר ובהמשך עבר ליחידה טכנולוגית של חיל המודיעין, שבה עבד כמהנדס פיתוח ואחר כך כמנהל פרויקטים.
השתתף בשני צוותי פיתוח שזכו בפרס ביטחון ישראל, ב-1979 וב-1988. במהלך שירות הקבע שלו סיים לימודי תואר שני בהנדסת אלקטרוניקה בטכניון.
עם פרישתו מצה"ל בשנת 1992 החל לעבוד בחברת "אלתא מערכות" והיה שותף להקמת גוף חדש שפיתח מוצרים בתחום התקשורת הלוויינית.
אחד הפרויקטים המרכזיים בו הוא עוסק הוא יישום טכנולוגיה לערים חכמות.
הוא משקיע מזמנו בהתנדבות בעיריית חולון ובסיוע לקידום נושא טכנולוגיית "ערים חכמות" בעיר לרווחת תושביה.
בשנת 2017 הוענק לו תואר יקיר העיר חולון.
נחום חי נישא לציפי, ילידת חולון, פסיכולוגית ואמנית.
נחום דוניצה (נולד ב-28 בינואר 1959) הוא עורך, איש יחסי ציבור ושיווק ישראלי.
דוניצה נולד, גדל והתחנך בשכונת הדר בחיפה.
שירת בצה"ל כחובש קרבי ביחידת סיור ברפיח.
עם סיום שירותו הצבאי החל בלימודי תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1983 החל את לימודי התואר השני במכון לקומוניקציה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1984 החל לעבוד במפ"ם כדובר המפלגה בהסתדרות וכממלא מקום דובר המפלגה.
בשנים 1984–1986 ערך את מוסף "הדף הירוק", שבועון תנועת הקיבוץ הארצי, שהיה חלק מהעיתון היומי "על המשמר", והצטרף לעיתון כעורך חדשות תחת העורך הראשי סבר פלוצקר.
בשנת 1987 הצטרף לרשת שוקן בתפקידי עריכה במקומון "העיר" והשתתף בהקמת מקומונים ברשת הארצית.
בשנת 1988 הקים יחד עם דוד (פילו) פילוסוף, מראשוני הצלמים התת-ימיים בישראל, את מגזין "ים", שהוקדש לטבע ימי, תיירות ימית ולצלילה.
בשנת 2019 עבר המגזין לגרסת אינטרנט תחת השם IDIVE שאותו הוא עורך עד היום.
בשנת 1989, עם הקמתה של רשת המקומונים "ידיעות תקשורת", הצטרף לצוות ההקמה של "קול חיפה", מקומון הרשת בחיפה ומאוחר יותר הקים את "כל הדרום", מקומון הרשת בדרום הארץ.
עם כניסתה של גליה אלבין כבעלים של מגזין "מוניטין" וקבלת הזיכיון להפקת גרסה ישראלית של מגזין "פנטהאוז", מונה דוניצה לעורך המגזין, ששמו שונה ל"מוניטין-פנטהאוז".
הגיליון הראשון יצא לאור ב-28 ביולי 1989 ועורר מחלוקת בשל כתבה על ארגון "מדינת יהודה" והעומד בראשה, מיכאל בן חורין.
לכתבה התלווה פוטומונטאז', של הצלם מיכה קירשנר, שתיאר את בן חורין בועל אריה מצויר.
בן-חורין הגיש קובלנה פלילית נגד הירחון, אך הנתבעים זוכו.
בערעור שהוגש לבית המשפט המחוזי הורשעו הנתבעים.
בעקבות הכתבה הוצת בית הדפוס "גרפוליט" של קבוצת "ידיעות אחרונות", שבה הודפס הירחון.
לאחר שלושה גיליונות בעריכתו, פוטר דוניצה בשל חילוקי דעות עם המו"ל והבעלים.
ב-1989 הצטרף לחברת "ידע", נציגת חברת אפל בישראל ועד שנת 1995 שימש בה כמנהל תקשורת שיווקית.
במסגרת זו קידם את כניסתם לשוק הישראלי של מחשבי מקינטוש הראשונים, הקים את תערוכת וכנס "עולם המקינטוש", ניהל את מערך התקשורת של החברה והפך את "ידע/אפל" לחברת המחשבים הראשונה בישראל שפרסמה קמפיינים פרסומיים בערוץ 2.
בשנת 1995 הקים משרד יחסי ציבור עצמאי תחת השם "דוניצה תקשורת", שהתמקד ביחסי ציבור, ייעוץ אסטרטגי, ניהול משברים וניהול מוניטין של חברות בתחומי הטכנולוגיה למגזריה בשווקים המקומיים והגלובליים.
עם לקוחות החברה בעבר ובהווה נמנים אפסון, סמסונג, סטרטסיס, טושיבה, קבוצת רד בינת ועוד.
"דוניצה תקשורת" משמש כנציג וכשותף מקומי בישראל של חברת יחסי הציבור הבינלאומית HOTWIRE Global.
בשנת 2020 היה משרד יחסי הציבור של דוניצה בין הראשונים לזהות את הפוטנציאל הטמון בשיתופי פעולה עם גורמים מקבילים בדובאי ואף חתם על הסכם שיתוף פעולה והדדיות עם Iris Public Relations משרד יחסי ציבור ודיגיטל באיחוד האמירויות.
כיום דוניצה ממשיך לערוך את מגזין הצוללים IDIVE ולתרום מאמרים בתחומי התקשורת והטכנולוגיה לעיתונים יומיים ולעיתונות המקצועית בישראל.
דוניצה נשוי למיקי שלומוביץ ולהם שני ילדים.
נחום זלקינד (1895-1976) היה אדריכל ומתכנן ישראלי-גרמני, יליד רוסיה.
שימש מרצה לאדריכלות בטכניון וחבר הוועד המנהל של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל.
זלקינד למד אדריכלות באקדמיה לאמנויות בסנקט פטרבורג ובשנת 1917 היגר לברלין.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עלה לארץ והחל ללמד אדריכלות בטכניון, שהיה אז המוסד היחיד להכשרת אדריכלים בארץ.
זלקינד פעל כאדריכל בתל אביב לאורך שנות השלושים והארבעים, תקופת הפיתוח המואץ של תל אביב והיווצרות העיר הלבנה; בין היתר תכנן את התחנה המרכזית הישנה של תל אביב יחד עם ורנר יוסף ויטקובר, ושימש שופט בתחרות האדריכלים לתכנון שוק תלפיות בחיפה.
החל מ-1935 שימש חבר הוועד המרכזי של אגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בארץ ישראל.
לאחר הקמת המדינה השתתף בצוות אגף התכנון הממשלתי בראשות אריה שרון ותרם לעיצוב תוכנית שרון, תוכנית המתאר הארצית הראשונה.
ב-1953 הקים מחדש את משרדו הפרטי וב-1954 וצירף אליו כשותף את האדריכל משה הראל.
ב-1957 שימש שופט בתחרות האדריכלים הפומבית לתכנון משכן הכנסת.
לאורך השנים תכנן מבני ציבור, בתי מגורים וכן מבני אקדמיה ומחקר רבים במכון ויצמן, בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב.
התחנה המרכזית הישנה בתל אביב (יחד עם ורנר ויטקובר), פרס ראשון בתחרות, 1934
קמפוס מכון ויצמן: אולם הרצאות ע"ש ויקס, הבניין לפיזיקה גרעינית (בשותפות עם משה הראל אריה שרון ובנימין אידלסון), בניין אולמן למדעי החיים
קמפוס הטכניון: בניין הפקולטה לכימיה ע"ש שוליך, אולם הספורט
נחום ורבין (נולד ב-1944) הוא כירורג ישראלי, לשעבר סגן מנהל מחלקה כירוגיה כללית א' בבית החולים איכילוב בתל אביב, ומרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
נודע כרופא מוצב המזח ששכנע במלחמת יום הכיפורים את מפקד וחיילי המוצב להסגיר עצמם לידי המצרים וללכת בשבי.
נחום ורבין נולד בבתל אביב לאביו פרופסור בן ציון ורבין ולאימו פניה.
בשנת 1973 סיים לימודי רפואה בספיאנצה - אוניברסיטת רומא, ובשנת 1980 סיים התמחות בכירורגיה כללית בבית החולים איכילוב בתל אביב.
לאחר סיום ההתמחות הצטרף לסגל המחלקה לכירוגיה כללית, ובהמשך כיהן כסגן מנהל המחלקה עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2010.
בספטמבר 1973 גויס ורבין למילואים ושירת כרופא נודד בין המוצבים השונים של צה"ל בקו בר לב שלאורך תעלת סואץ.
יום לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים הגיע ורבין כרופא מחליף למוצב המזח, המוצב הדרומי ביותר בקו בר לב.
שהותו במוצב הייתה אמורה להימשך יומיים בלבד, וביום שלמחרת יום הכיפורים היה אמור לסיים את שירות המילואים.
מרגע שפרצה המלחמה, הותקף מוצב המזח על ידי כוחות מצריים וספג אבדות בנפש ומספר רב של חיילים נפצעו וטופלו במסירות על ידי ד"ר ורבין.
לאחר שבוע ימים, משכשלו ניסיונות החילוץ של צה"ל, והציוד הרפואי הלך ואזל, דחף ורבין, בניגוד לדעתו של מפקד המוצב, להחלטה קשה ונועזת: להניף דגל לבן ולהעדיף את השבי על המשך הלחימה חסרת התוחלת במצור המצרי, שפירושו המעשי היה מוות ודאי.
ביום שבת, 13 באוקטובר 1973 הסגירו עצמם חייל המוצב לידי המצרים בחסות הצלב האדום.
חיילי מוצב המזח שהו בשבי כ־40 יום, סבלו מעינויים קשים, אך וגם במהלך השבי הוסיף ורבין לעשות כל שביכולתו לסייע לחבריו.
את זכרונותיו מאותם ימים תיאר ורבין בשנת 2013 בבלוג ששמו 'האופציה של הדוקטור'.
בשנת 2023 פורסם ספרו "מוצב המזח: סיפור על כניעה וגבורה" (הוצאת עם עובד).
נשוי לבתיה ברק, שחקנית לשעבר, אב לשלושה ילדים: רנה, נעמה ואמנון.
אחותו הבכורה, דורית, הייתה נשואה לחבר הכנסת והשר יוסי שריד.
נחום מנבר (נולד ב-18 באפריל 1946) הוא איש עסקים וסוחר נשק ישראלי אשר הורשע בסיוע לאיראן על ידי מכירת ידע, ציוד וחומרים אשר עשויים לשמש להכנת נשק כימי.
מנבר נולד לאהרון וחנה, וגדל בקיבוץ גבעת חיים (מאוחד).
בצעירותו היה שחקן כדורסל בקבוצת הפועל גבעת חיים בשנים 1961–1968, בקבוצת הפועל פתח תקווה 1970-1971 ובקבוצת הפועל חולון בשנת 1972.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים.
בסיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה ובהמשך כמדריך בבה"ד 1. כאיש מילואים התנדב לפרויקט ה"נמרים" ולחם במלחמת ההתשה.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה מנבר לעסקים והסתבך בפלילים כמה פעמים בענייני כספים.
הוא נרדף בידי נושים ובשנת 1985 עזב את ישראל.
בהיותו באירופה החל לסחור בנשק.
בסיוע קשריו של עמוס קוצר עם המלמ"ב רכש עודפים של נשק קונבנציונלי מצה"ל ומכר אותו למדינות העולם השלישי.
בהמשך הרחיב את עסקיו ורכש נשק גם מפולין, שעוד הייתה אז מדינה שנתונה להשפעת ברית המועצות.
במסגרת יחסי המסחר שהתנהלו בין ישראל ואיראן בשנים 1989–1993 מכר מנבר לאיראן נשק קונבנציונלי ונוסף על כך:
בשנים 1992–1994 מכר לאיראן 150 טונות של תיוניל כלוריד.
לטענתו בריכוז נמוך שמשמש להדברה, ואולם מאוחר יותר נקבע שהחומר נמכר בריכוז גבוה שיכול לשמש מרכיב בתהליך ייצור גז חרדל.
סייע לרכישת מכשיר להעלאת ריכוז תיוניל כלוריד.
לטענת מנבר, הוא חזר בו מהעסקה אולם הקשרים שיצר סייעו ליציאתה לפועל.
הביע נכונות לסייע בהקמת מפעל לייצור פגזים הנושאים חומרים כימיים.
בשנת 1993 נהרגו שני לוחמי מוסד בתאונת דרכים בווינה בעת מעקב אחר ד"ר מג'יד עבאספור, סגן שר ההגנה האיראני אשר נפגש עם נחום מנבר.
המעקב נעשה במטרה להשיג מידע על רון ארד.
בתקופת מגוריו בצרפת התחתן מנבר עם פרנסין פנטיו, אזרחית צרפתית.
מנבר פגש את פנטיו זמן קצר לאחר מות בעלה הרמן שמידט.
שמידט היה איש עסקים גרמני אשר עסק במכירת טילי קרקע-קרקע למצרים ולעיראק במסגרת פרויקט קונדור.
הטילים, בתכנון גרמני, יוצרו בארגנטינה בשנות השמונים של המאה ה-20. לדברי פנטיו, המוסד יזם את הקשר הרומנטי של מנבר עימה.
מנבר שכנע את פנטיו להיפגש עם אנשי המוסד בישראל ולהעביר להם מסמכים שהותיר בעלה.
מאוחר יותר, הוא השתלט, לדבריה, על נכסיה.
מנישואים אלו נולד בנו היחיד.
פנטיו פרסמה ספר על הפרשה בשם "אשה במלכוד" בהוצאת ידיעות אחרונות (2005).
הספר הוסר מהמדפים כשבועיים לאחר הפצתו מסיבות לא ידועות.
בשנת 1994 שימש ספונסר של קבוצת הכדורסל הפועל חולון, ומאוחר יותר של הפועל ירושלים.
בשנת 1992 החל המוסד לחקור את פעילותו של מנבר כחלק ממבצע "טרמיט".
ראש "המוסד", שבתי שביט, הפקיד את ניהול החקירה בידי חגי הדס.
במקביל לאיסוף הראיות, הסכימו אנשים שעבדו עם מנבר להעיד נגדו: כריסטוף (מנהל המשרד של מנבר בפולין), יאנוש קלישבסקי (מהנדס פולני), דורון ליכטמן (מנהל המשרד של מנבר בלונדון) ועמוס קוצר (שני האחרונים קבלו מעמד של עדי מדינה).
מנבר נעצר במרץ 1997 כאשר ירד ממטוס בהגיעו לישראל.
דבר מעצרו נאסר לפרסום על ידי הצנזורה במשך שלושה שבועות.
במשפט שהתנהל טען מנבר כי הקשרים עם איראן נעשו בידיעת הרשויות בישראל וכי באותה תקופה ניהלה ישראל קשרי מסחר ענפים עם איראן שלא הוגדרה כמדינת אויב.
כמו כן, הוא ניצל את קשריו כדי להשיג לישראל מודיעין, בין היתר על רון ארד.
נוסף על כך טען שהאשמתו הייתה נקמה על מותם של שני סוכני המוסד.
ב-16 ביולי 1998 הורשע מנבר בשלוש עבירות: סיוע לאויב במלחמתו בישראל; ניסיון לסיוע לאויב במלחמתו בישראל; מסירת ידיעה לאויב בכוונה לפגוע בביטחון המדינה ונידון בבית המשפט המחוזי ל-16 שנות מאסר.
במהלך המשפט טען פרקליטו, אמנון זכרוני, שאחד משופטיו, אמנון סטרשנוב, ניהל קשרים רומנטיים עם פרקליטה בצוות ההגנה עו"ד פנינת ינאי.
לאחר בדיקת הטענה, קבעו היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטת המדינה כי טענות אלו משוללות יסוד.
בנוסף התבטא ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, לפני מתן גזר הדין ואמר כי יש למצות את הדין עם מנבר.
אמירה זו עוררה סערה, והשופטים ביקרו אותה בפסק דינם.
מנבר ערער בפני בית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת העונש שנגזר עליו, אך ערעורו נדחה.
בקשותיו של מנבר לשחרור מוקדם, לאחר שהשלים שני שלישים מתקופת מאסרו, נדחו.
ב-31 באוקטובר 2011 החליטה ועדת השחרורים לשחררו שנה וחצי לפני תום תקופת מאסרו.
השחרור התאפשר לאור הסכמת מנבר לקבל עליו מגבלות מעבר לתקופת שחרורו על תנאי, בהן: איסור יציאה מהארץ, איסור יצירת קשר עם אזרחים זרים, איסור מתן ראיונות בכלי התקשורת ואיסור בעיסוק הקשור לסחר בכלי נשק.
ראש המוסד לשעבר שבתי שביט, טען כי מנבר הוא "הבוגד הגדול ביותר שפעל אי פעם בישראל".
במרץ 2025 יצא לאור (בהוצאת משכל) ספרו של עמנואל רוזן "האיש שהלך נגד האלים - מה באמת קרה בפרשת נחום מנבר".
הספר, המציג את גרסתו של נחום מנבר לאירועים, כולל גם ראיונות עם בכירי מערכת הביטחון והמשפט בישראל, הטוענים כי הן העבירה בה הואשם מנבר והן הענישה לה זכה היו מוגזמות, וכי הסיבה העיקרית להן הייתה כעס של ראש המוסד, שבתי שביט כנגד מנבר.
סיבה נוספת המוצעת בספר לחומרת העבירה והעונש היא לחץ אמריקאי בעקבות פרשת איראנגייט.
נחום יעקב ניר (רָפַאלְקֶס; בכתיב יידי: ראַפאַלקעס; 17 במרץ 1884 – 10 ביולי 1968) היה פוליטיקאי ישראלי, מראשי הציונות הסוציאליסטית במזרח אירופה ובארץ ישראל, חבר הכנסת, ויושב ראש הכנסת השני.
נולד בוורשה שבפולין (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית).
למד מדעי הטבע באוניברסיטאות ורשה, ציריך ופטרבורג ומשפטים באוניברסיטאות פטרבורג ודורפאט.
בימי לימודיו בוורשה הצטרף לארגון הסטודנטים הציוני "קדימה", ולאחר מכן הצטרף לתנועת "פועלי ציון", היה ממייסדי "הברית העולמית של פועלי-ציון", שימש כציר בקונגרסים הציוניים השישי (1905) והשביעי (1907), ואף נכלא לארבעה חודשים בשל פעילותו הפוליטית.
בשנת 1920, לאחר הקמת הקומינטרן, חל פילוג במפלגת פועלי ציון העולמית, והוא היה (יחד עם יעקב זרובבל) בין ראשי הפלג השמאלי, פועלי ציון שמאל.
בשנים 1920–1935 שימש כמזכיר "הברית העולמית של פועלי ציון שמאל", והשתתף במשא ומתן על הצטרפות פועלי ציון שמאל לקומינטרן.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל ועסק בעריכת דין.
היה חבר ההנהגה הארצית של "פועלי ציון שמאל", חבר "הוועד הלאומי" וחבר מועצת העם.
שם משפחתו העברי ניר, ששימש אותו במקור פסבדונים, הוא ראשי התיבות של שמו – נחום יעקב רפאלקס (בדומה לשז"ר).
לאחר קום המדינה נבחר לכנסת הראשונה מטעם מפ"ם, והוסיף לכהן בכנסות השלישית, הרביעית והחמישית מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
ניר היה זקן חברי הכנסת הרביעית והחמישית (וגם השלישית, אך נכנס לכנסת רק במהלך כהונתה ולא עם השבעתה).
במשך כל שנות כהונתו בכנסת כיהן כסגן יושב ראש הכנסת ואף כיושב ראש של ועדות בכנסת.
כיהן כיו"ר ועדת חוקה חוק ומשפט, ופעל לחקיקת חוקה לישראל.
ביולי 1956 הציג בפני הכנסת השלישית את חוק היסוד הראשון שחוקק (חוק יסוד: הכנסת).
במהלך נאומו העריך ניר-רפאלקס כי קיימים סיכויים רבים לכך "שבעוד חמישים וארבע שנים בערך, תהיה לנו חוקת מדינה".
הערכה זו, שהתייחסה לשנת 2010 (שהייתה, ועברה, וחוקה אין לישראל), התגלתה עם השנים כאופטימית מדי, וח"כ חנן רובין ממפ"ם הסב את תשומת לבו של ניר-רפאלקס לכך עוד במהלך נאומו.
לאחר פטירתו של יוסף שפרינצק בראשית 1959 נבחר ליושב ראש הכנסת, וכיהן בתפקיד פחות משנה, עד הבחירות לכנסת הרביעית.
ניר היה ליושב ראש הכנסת הראשון שלא נמנה עם מפלגת השלטון.
לאחר פטירתו של יוסף שפרינצק ב-1959 הוקמה ביוזמתם של מנחם בגין ויוחנן בדר קואליציה אד הוק, שהורכבה ממפלגות הקואליציה (אחדות העבודה - פועלי ציון, מפ"ם והמפד"ל) והאופוזיציה (חרות, הציונים הכלליים ומק"י).
קואליציה זו, שכונתה "קואליציית ניר", הוקמה אך ורק לצורך בחירתו של נחום ניר ליושב ראש הכנסת, בניגוד לעמדתה של מפא"י, שהייתה אז מפלגת השלטון, ומועמדה לתפקיד יושב ראש הכנסת היה חבר הכנסת ברל לוקר.
בניר תמכו 52 מחברי הכנסת, בעוד 41 תמכו בלוקר.
7 מחברי הכנסת נמנעו, בהם חברי המפלגה הפרוגרסיבית, שהביעו בכך את מחאתם על הקרב הפוליטי שליווה את הליך הבחירה.
במהלך כהונתו הקצרה כיושב ראש הכנסת כיהן כממלא מקום נשיא המדינה בעת ביקורו הממלכתי של הנשיא בן צבי בבורמה באוקטובר 1959.
ניר-רפאלקס דגל בהשקפה כי ישראל צריכה להפוך למדינה יהודית-סוציאליסטית נטולת קניין פרטי.
בנאום שנשא בכנסת בשנת 1960 פרש את משנתו הסוציאליסטית:
נפטר ב-10 ביולי 1968, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
היה נשוי לסבינה ולהם נולדו 2 בנות, עתליה וחנה.
בתו, חנה אבנור, כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב והייתה עד פטירתה אם בית הדין של מפלגת הליכוד.
אחותו, מרים ניר-רפאלקס, הייתה אשתו של פנחס כהן ואמה של ירדנה כהן.
ב-14 ביולי 2015 נקרא על שמו יציע הציבור בכנסת.
ב-6 בינואר 2016 אישרה מועצת עיריית נתניה קריאת שם רחוב על שמו בשכונת "כוכב-הים", וזאת בנוסף לרחובות הקיימים בערים בת-ים ופתח-תקווה.
רוסלאנד אונטער דער ראטען-רעגירונג (אקטאבער 1917 – דעצעמבער 1918), ורשה: וואגמייסטער, 1919.
די לאנדווירטשאפטליכע קבוצות אין ארץ ישראל: אין יאר 1920, וינה: דפוס האלפערן און קאמפ., 1921.
דער פועלי ציוניזם (א פאפולערע באלויכטונג), וינה: דפוס האלפערן & קאמפ., 1922.
פאלעסטינא אין ציפערן: די ווירטשאפטלעכע אנטוויקלונג פאר די לעצטע יארן, 51 טאבעלן, ורשה: נייע קולטור, 1927.
ווירטשאפט און פאליטיק אין ארץ-ישראל: מיט 20 טאבעלן, ורשה: נייע קולטור, 1930.
מהגנה להתקפה (דברי הסניגוריה במשפט נס ציונה) / י' יצחקי [=יצחק לישבסקי], נ' ניר [=נחום יעקב רפאלקס], ירושלים: הוצאת הוועד המרכזי, 1932.
לענינגראד, תל אביב: ניע קולטור, 1942.
פרקי חיים: במעגל הדור והתנועה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ח-.
(תורגם ליידיש וראה אור בשנת 1960 בהוצאת י"ל פרץ.)
וואנדערונגען, תל אביב: י"ל פרץ, 1966.
נחום לנגנטל (נולד ב-20 בינואר 1960) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפד"ל בכנסת ה-15.
לנגנטל, בנו של עו"ד בן ציון לנגנטל, מוותיקי המפד"ל, נולד וגדל בבני ברק.
הוא אח של יפי גליק (שעד פטירתה הייתה נשואה ליהודה גליק) והרב שמואל טל.
הוא התחנך בבית ספר של הזרם החרדי של החינוך העצמאי ובבית הספר סגולה בבני ברק, ובהמשך בישיבה התיכונית ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר ובישיבת ההסדר במעלה אדומים.
לאחר שחרורו מצה"ל למד משפטים ותולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
לנגנטל נכנס לחיים הפוליטיים כבר בגיל צעיר.
בשנת 1982 נבחר ליו"ר הדור הצעיר במפד"ל, תפקיד אותו מילא עד שנת 1993. בתחילת 1983 לנגנטל השתייך למחנה של זבולון המר וניסה לשכנע את הרב חיים דרוקמן לא לפרוש מהמפד"ל.
בשנת 1983, בגיל 23, נבחר כחבר מועצה בגבעת שמואל, ואף שימש כממלא מקום ראש המועצה.
בשנת 1993 התמנה למזכיר המדיני של המפד"ל.
במקביל לתפקידיו הציבוריים עבד כעורך דין.
וכן ערך, בשנת 1988, את הספר "במעגלי החיים", העוסק במעגלי החיים והשנה היהודיים, יחד עם הרב יונה מצגר הרב הראשי האשכנזי.
לקראת הבחירות לכנסת בשנת 1988 התמודד לנגנטל על מקום ברשימת המפד"ל לכנסת, אך הצליח בקושי לעבור את השלב הראשון לאחר שלא זכה בתמיכה לה ציפה מסיעת הצעירים של זבולון המר.
בשנת 1996 עזב את עיסוקו כעורך דין והתמנה למנכ"ל משרד התחבורה בתקופת כהונתו של השר יצחק לוי, ומאוחר יותר בתקופת כהונתו של שאול יהלום.
במסגרת תפקידו כמנכ"ל היה חבר בוועדת המנכ"לים למלחמה בתאונות הדרכים, שהמליצה על שימוש בסימולטורים בלימודי הנהיגה ועל מגרשי הדרכה לנהיגה בשעת חירום.
עוד עסק בהפרטת אל על והתחבורה הציבורית.
במהלך כהונתו נחתמו הסכמי תחבורה עם ירדן והושלמה הרפורמה ברשות הרישוי.
לנגנטל נבחר לכנסת ה-15 לאחר שיו"ר המפד"ל, יצחק לוי, התפטר מהכנסת עם מינויו לשר הבינוי והשיכון בממשלת ברק.
כחבר הכנסת, עסק לנגנטל רבות בנושאי דת ומדינה, כאשר ניסה למצוא פתרונות שיוכלו לגשר על פערים בין דתיים לחילונים.
הוא אף הירבה לעסוק בנושא תאונות הדרכים, וגם עמד בראש ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא.
לנגנטל השתייך לזרם המתון במפד"ל.
זאת, בניגוד לאחיו הצעיר, הרב שמואל טל, שנחשב לאחד מרבני הציבור החרד"לי.
בעבר נהגו השניים להתפלמס מעל דפי העיתונות לגבי השקפותיהם השונות.
בשנת 1987 הוא יצא נגד הצעתו של יוסקה שפירא לשלם לערבים שיסכימו להגר מישראל.
בשנת 1989 דרש למנוע מאנשי חב"ד לפעול במחנות של צה"ל.
עם התפזרות הכנסת ה-15, העדיף לנגנטל שלא להתמודד בשנית על מקום בכנסת.
תחת זאת, פנה לעסקים, וכן הגיש תוכניות מסורת בערוץ הראשון.
ב-2005 פרסם את הספר "כשמשה פגש את בודהא", בעקבות סדרת ויכוחים שערך עם הבודהיסט ניסים אמון.
כמו כן ערך, ביחד עם שוקי פרידמן, את קובץ המאמרים "הקונפליקט: דת ומדינה בישראל", וכן ערך את "פרשיות פרלמנטריות: חברי הכנסת כותבים על פרשת השבוע", בו כששים חברי כנסת מפרשים את פרשת השבוע לפי השקפותיהם המגוונות.
בשנת 2007 עמד בראש הוועדה המייעצת לסדרת "עם הספר", מיזם שהוא פרי יוזמתם של בנק הפועלים וידיעות אחרונות, לרגל 60 שנה למדינת ישראל.
בינואר 2015 נחקר באזהרה, יחד עם בנצי ליברמן, בשל חשד למעורבותם בפרשת שחיתות במינהל מקרקעי ישראל.
לאחר החקירה הם נשלחו למעצר בית בן חמישה ימים.
במרץ 2015 המליצה המשטרה להעמיד לדין את לנגנטל באשמת סיוע להפרת אמונים, אך פרקליטות המדינה החליטה לסגור את התיק נגדו.
לנגנטל מתגורר בגבעת שמואל, נשוי לנחמה, אב לחמישה וסב.
הרב יונה מצגר ונחום לנגנטל, במעגלי החיים, תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 1988.
פרשיות פרלמנטריות: חברי הכנסת כותבים על פרשת השבוע, עורך: נחום לנגנטל, תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, משכל, 2002
הקונפליקט: דת ומדינה בישראל, עורכים: נחום לנגנטל ושוקי פרידמן, תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, (2002)
נחום לנגנטל ונסים אמון, עורכת: יוכי ברנדס, כשמשה פגש את בודהא, תל אביב, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, תשס"ה.
נחום כהן (ידוע גם בשם העט "נחום קיין"; נולד ב-1938) הוא צייר אוֹמָן, אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
נחום כהן נולד בסופיה, בירת בולגריה, ועלה לישראל בגיל 10 עם הקמת המדינה.
בתחילה התגורר עם הוריו ביפו, ואחר כך עבר לצפון תל אביב.
נחום כהן והוריו עם משפחותיהם, כמו רוב יהודי בולגריה, שרדו את השואה.
שמו היהודי הוסתר על ידי אביו והוא נקרא "אדוארד" (אדי).
כהן למד הנדסה ואדריכלות בטכניון, וכן באוקספורד ובלונדון, וציור במכון אבני, עם השתלמות בהדפס בלונדון.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בירושלים בגלריה "ספראי", בשנת 1960. מאז הציג בפריז, בלונדון ובישראל, בעיקר בתערוכות יחיד.
נחום כהן לא נספח לשום קבוצת ציירים.
הוא נשאר נאמן למקורותיו, בעיקר האקספרסיוניזם הגרמני.
בציוריו האקספרסיביים מופיעים אלמנטים של עיסוקיו האחרים: הציורים מכילים נושאים של אורבניות וחיים בעיר, מראות מן העיר יפו וחייהם של קשיי יום, נוף של שפת הים, טבע וחיות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 יזם, ביחד עם המשורר מקסים גילן, את כתב העת האוונגרדי "קילטרטן", אשר ארח את המשוררים יונה וולך ויאיר הורביץ.
כהן שימש כעורכו בשם הספרותי "נחום קיין".
"קילטרטן" זכה להתעוררות בשנות ה-90, כהוצאת ספרים, והפך לאתר אינטרנט.
כהן השתתף בכמה כתבי עת ספרותיים, כמו "רחוב" בעריכת המשורר יוסי שרון, בביטאון אגודת הסופרים "מאזנים", בגיליון מיוחד לכבודו, ב"פשיטא" שהיה בין מייסדיו, ובפרסומים "גוג" ו"סימן קריאה".
היה גם העורך הראשון של מדור האדריכלות בשבועון "העיר", כתב במדורים הספרותיים בעיתון "הארץ" וב"דבר", וערך את עיתון אגודת האדריכלים.
כמו כן אייר מספר ספרי שירה, בין היתר של יאיר הורביץ, עיצב במות תיאטרון ובלט, והיה המנהל העיצובי של "קבוצת התיאטרון", מיסודו של עודד קוטלר, בנווה צדק.
בתחילת שנות השבעים נחום היתנדב להיות מורה לציור, חלקית, בבית סוהר לילדים גדול, ליד כפר יונה, אשר כלל לפחות כ-200 אסירים.
הטיפול בילדים על ידי רשות בתי הסוהר שם זעזע אותו עמוקות, והוא עזב במפח נפש.
רוב הילדים שפשעו בפשעים של גנבה בעיקר, היו בני פחות מגיל 14, וחייהם "בחופש" היו קשים בעוני ומדוכאים ביותר.
רובם היו מן העדות הספרדיות,
בשנות התשעים, ערך תוכניות לאתר "רבי מאיר בעל הנס" (מירון), על מנת לשמור עליו מפני ביזוי של קהל לא מוסדר והפיכתו לתחנת אוטובוסים גדולה, וכמו כן היה נידון להיות מסוכן לבריאות מפאת סכנות של שרפה וצפיפות.
התוכנית נדחתה על ידי הוועדה לתכנון הארצית.
יסוד הריב החל בין העדות הספרדית והאשכנזית, ובסיכום הנושא בפני הרבנים הראשיים עימו, הוא מצטט את דברי הרב הספרדי בדבריו של זה: "כל עוד יש שני רבנים ראשיים בישראל, עיניני הדת של המדינה אינם מסודרים."
נחום כהן הוא מתכנן עירוני, בין היתר של חידוש יפו, תוך שמירת המרקם של שכונת עג'מי, ושכונת פלורנטין בתל אביב, בה הוא ערך מחדש את תקנוני הבניה המנדטוריים המורכבים.
כמו כן ערך תוכניות מתאר עירוניות, כמו טייבה, צורן, וכדומה ותוכניות אב, בארץ ובאנגליה.
בתכנון מפורט יותר תכנן שכונות מגורים גדולות, ביפו, בצפון תל אביב, כמו גם ביוקנעם וטייבה לדוגמה, ערים חדשות, ושיקום עירוני.
כאדריכל תכנן ובנה עשרות מבני ציבור, כגון מרכז עפולה עילית, משרדים, מסחר, תעשייה ומגורים.
ידוע גם פועלו בשימור מפורט, כמו מוזאון ראובן רובין, בעיקר בתל אביב, ויפו, שיקום מבנים ביפו העתיקה, קדמת יפו, בית החולים הסקוטי, תכנון ככר עירונית חדשה "ככר חרוב" בשכונת עג'מי, וכדומה.
הוא תכנן פארק פיסולי נרחב, הכולל גן משחקים, ביער קק"ל ליד מבוא מודיעין.
נחום כהן פרסם ספרים ופרסומים מקצועיים בארץ ומחוצה לה, הנלמדים במספר אוניברסיטאות בעולם, כולל בסין ובטורקיה, בעיקר בנושאי שימור אורבני, ביניהם (Urban Conservation, MIT Press (1999. כהן הוא מחבר הספר "אגדה אורבנית" על תכנון העיר תל אביב בשנות המנדט הבריטי.
המחבר מציע לשמר את מתחם גדס כולו, כמתחם היחידי בארץ המכיל יסודות אורבניים אמיתיים.
כמו כן מבהיר הספר מדוע וכיצד ניתן להפיץ את הצלחת המתחם ברחבי העולם, כאשר תל אביב היא העיר המודרנית היחידה אשר הצליחה במאה העשרים.
הספר יצא בעידוד של מר רון חולדאי, ראש העיר.
בישראל ידוע ספרו "באוהאוז – תל אביב" בשפה האנגלית, חלק מסדרה של מוציא לאור לונדוני, אשר נותן מקום מכובד לתל אביב, בין הגורמים להכרזתה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
הוא משמש כמרצה בכיר בטכניון, שם היה בתחילת הדרך עוזר וחבר קרוב של הפסל יצחק דנציגר.
לאחר רצח יצחק רבין, הציע את עיצובו לאנדרטה משותפת לממלכת ירדן ולמדינת ישראל, בדמות קבר למלך עבדאללה
וראש הממשלה רבין, על גדות נהר הירדן.
רעיון זה זכה לתמיכתם של שמעון פרס ואהוד ברק, אך לא יצא לפועל.
בין יתר פעילויותיו לימד לאורך שנים רבות אדריכלות, תכנון ערים כמרצה בכיר בטכניון, ובחו"ל, עיצוב, פיסול וציור, במסגרות רבות.
היה מהנדס העיר של העיר "אזור", שימש כראש מגמה בכמה מוסדות, ומפקח ארצי על הלימודים לאדריכלות.
נחום כהן הוא שותף קבוע בשולחן יום השישי הנודע בשם "שולחן גולי בית הקפה כסית".
נחום כהן אלמן ואב לבן ובת.
הגדרת האורבניזם - תכנון ערים
סרטון בו נחום כהן מסביר על הגדרת האורבניזם - תכנון ערים
"תכנון ערים, נחום כהן" יוטיוב
שיטת בניה מתועשת ומגוונת, 2001, ת"א
אגדה אורבנית, 2011 (תוכנית גדס) דורון ספרים, ת"א
"העיר", והגדרת האורבניות הבעיה המרכזית של התכנון
תכנון עירוני ואקדמיה: עצות מעשיות
תמיד משרד עצמאי, שותפות שנתיים במשרד נ.
הרב נחום לעווי משאדיק (ידוע בכינוי רבי נחום שאדיקר; ה'תק"ע, 1810 בערך – י"ב בחשוון תרכ"ו, 1865) היה הרב של העיר שאדיק שבפולין.
לאחר עלייתו לארץ ישראל התמנה לראש כולל פולין.
הוא ואחיו הם ראשי משפחת וייספיש בירושלים.
נולד לרב אברהם לעווי מפוזנא, שהיה תלמיד רבי רפאל הכהן כ"ץ מהמבורג.
אמו אסתר הייתה בת רבי יצחק משלשין.
מבין ארבעת אחיו התפרסמו הרב שלמה זלמן לעווי פראסט שכיהן כרב של זלוצ'וב, הרב אשר לעמיל לעווי שכיהן כרב של גאלין ובסוף ימיו אב בית דין בירושלים, והרב יעקב יהודה לייב לעווי שכיהן כרבה של שלשין ובסוף ימיו בירושלים.
בצעירותו למד אצל רבי שלמה זלמן ליפשיץ ובגיל שמונה עשרה הוסמך על ידו.
לאחר נישואיו לחיה סימפלוניה שימש במשך מספר שנים כרב של העיר שאדיק שליד קאליש.
בשנת תר"ה (1845) עלה לארץ ישראל עם שניים מאחיו, רבי אשר למל ורבי יעקב יהודה לייב, מחבר הספר "בית לאבות".
לפי המסורת, עלייתם באה לאחר ששלושתם חלמו בלילה אחד כי עליהם לעלות לארץ ישראל.
בשבתו בירושלים הקדיש את כל זמנו ללימוד התורה, כשהוא יושב רוב ימיו בצום, עטוף בטלית ותפילין.
למד קבלה יחד עם אחיו ורבי יוסף זונדל מסלנט אצל המקובל רבי יהודה כהן.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית למינה-לאה ריבלין, בת הרב משה ריבלין, מנהיג האשכנזים בירושלים במשך כמה שנים.
נפטר במגפת הכולרה שפרצה בשנת תרכ"ה.
נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בין אחיו הרב יהודה לייב והגאון מקוטנא.
במכתב שהופיע בהלבנון (ה'תרכ"ו מס' 23) כתב עליו ר' יעקב ספיר,
נוסח מצבתו: "איש קדוש וטהור, בן שמונה שנים החל לדרוש את ה' והקדיש כל ימיו לתורה ותעניות וסיגופים במסירות נפש, לא פסק פומיה (פיו) מגרסה יומם ולילה, זכה ללמוד וללמד והעמיד תלמידים הרבה, הרב המאוה"ג (המאור הגדול) סיני ועוקר הרים חסיד ועניו".
בשנת תשמ"ג (1983) הוקמו על שמו ישיבת הר"ן (ראשי תיבות: הרב ר' נחום), על ידי צאצאו הרב צבי וייספיש.
כן קרויים על שמו, רחוב בשכונת נווה יעקב בצפון ירושלים, ורחוב בשכונת הגפן בביתר עילית.
מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים ובת, בהם הרב שלמה זלמן בהר"ן לעווי (ראשי תיבות: בן הרב ר' נחום), ממייסדי שכונת מאה שערים ושכונות נוספות.
זמן קצר שימש כחבר בית דינו של המהרי"ל דיסקין.
בתו נישאה לרבי יהודה ברגמן בנו של רבי אליעזר ברגמן.
מצאצאיהם, חבר מועצת גדולי התורה הרב מאיר צבי ברגמן.
מאשתו השנייה נולדו לו שלושה בנים ובת, בהם הרב דוד בהר"ן.
אבני קודש על מסכת בבא מציעא (ירושלים, ה'תרל"א)
שו"ת אבני קודש, (ירושלים, ה'תשל"ה)
"מוריה" (שנה ראשונה, גיליון ח-י)
עוד מתשובותיו נדפסו בספר בית אבות של אחיו רבי יהודה לייב לעוי, ובשו"ת "אמרי בינה" של הרב מקאליש.
חידושים פרי עטו נדפסו בתחילת שו"ת מהרי"ל דיסקין.
נחום (ניומה) לוין (8 ביוני 1905 – 8 ביוני 1967) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות וגח"ל.
לוין נולד ברוסיה, בה למד בגימנסיה מקומית והיה חבר מרכז הסתדרות "החבר".
לאחר מאסרו על ידי השלטונות הסובייטיים, עלה בשנת 1924 לארץ ישראל.
הוא למד הנדסת בניין בטכניון והיה יו"ר אגודת הסטודנטים של המוסד.
בשנים 1924–1931 שימש מפקד פלוגה בארגון ההגנה ובמקביל החלה פעילותו במסגרת התנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1931 עבר לוין לשמש מפקד בארגון ב' (ההגנה הלאומית), בו פעל עד 1937. הוא היה קצין הקומיסריון של בית"ר ארץ ישראל וסגנו של הקומיסריון בארגון ב'.
חבר ההנהלה הלאומית של ברית חרות-הצה"ר ומאוחר יותר של תנועת החרות.
בשנים 1955–1965 כיהן לוין כחבר הכנסת מטעם התנועה.
בכהונותיו, מהכנסת השלישית ועד לתום הכנסת החמישית, היה חבר ועדת הכספים.
לוין עמד בראש אגודת יצרני העץ ונבחר לחבר נשיאות התאחדות בעלי התעשייה בישראל.
היה נשוי להרצליה לבית רוזוב.
אחד מבניו הוא עו"ד מיכאל-זאב (מייק) לוין, שהיה בעבר יו"ר ועד העובדים במשרד התחבורה.
אשת בנו היא העיתונאית והכתבת לענייניי משפט טובה צימוקי לוין.
נחום טְבֶרְסקי (ט"ו בחשוון תרמ"ה, 3 בנובמבר 1884, סְקְוִוירַה, פלך קייב, האימפריה הרוסית (אוקראינה) – 10 באוקטובר 1953, תל אביב) היה איש העלייה השנייה, פעיל ציוני במולדובה, אז חלק מהאימפריה הרוסית ומו"ל ארץ-ישראלי.
מראשוני הפועל הצעיר ומייסד ביטאונה, חבר הוועד הלאומי, מנהל הוצאת שטיבל בישראל ובעל הוצאת הספרים 'נ.
טברסקי נולד בעיירה סְקְוִוירַה שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז קייב אוקראינה), בנם של זאב (וולוול), פעיל ציבור בקישינב (מצאצאי הבעל שם טוב ושושלת האדמו"רים מצ'רנוביל) והינדה בת משה שיכמן.
בצעירותו למד לימודי קודש, אך גם השכלה כללית.
בהמשך השתתף בהקמת אגודת "צעירי ציון" בקישינב, והספרייה העברית בעיר (יחד עם יוסף שפרינצק).
בשנת 1906 עלה לארץ ישראל ועבד כחקלאי בנס ציונה.
בעקבות מחלתו עבר להתגורר בירושלים, ייסד את עיתון "הפועל הצעיר" ועבד כמנהל חשבונות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נאסר על ידי השלטונות העות'מאניים.
הוא הצליח לברוח מהכלא ולעבור את הגבול.
הוא נבחר לכהן בוועד הלאומי מטעם העיר תל אביב, והיה חבר הנהלת בנק הפועלים.
בשנת 1920 שימש טברסקי כציר בוועידת פראג של "צעירי ציון".
שימש בתפקיד כציר בקונגרסים הציוניים מהקונגרס ה-11 עד הקונגרס ה-17. בשנת 1924 מונה טברסקי לנהל את סניף הוצאת שטיבל בישראל, ובשנת 1939 הפך לבעליה.
לטברסקי שלושה ילדים מנישואיו לעדה קיפר: עמיהוד, שרה ורות.
בן נוסף, דן, נולד מנישואיו לחוה.
נפטר ב-1953 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ועל שמו רחוב בעיר.
בנו דן טברסקי, אשר המשיך לנהל את הוצאת הספרים טברסקי, נרצח בפיגוע בדיזנגוף סנטר בתל אביב בערב חג פורים 1996.
שולמית בת אחותו חנה הייתה אשתו של דוד ליבוביץ, הנשק של "ההגנה", מראשי וממייסדי התעשייה הצבאית במחתרת לפני קום המדינה, מפתח ה"דָוִידְקָה".
נחום מרון (נורברט מרכוס-נולי) (10 בנובמבר 1916 – 13 באוקטובר 2012) היה אדריכל ישראלי שעסק בעיקר בעיצוב פנים ובעיצוב מוצרים.
הוא היה חבר בארגון השומר, חפר בצבא הבריטי, שליח עליה לשארית הפליטה באירופה ולוחם בארגון ההגנה, בבריגדה היהודית ובצה"ל.
מרון נולד בברלין לשרלוטה הכט ומתתיהו (מקס) מרכוס.
בגיל 11, לאחר שהתייתם מאביו שנפטר ממחלת השחפת, שלחה אותו אמו ללמוד בבית הספר החקלאי "האלם" בהנובר.
בשנת 1932 חזר לברלין והצטרף לתנועה הציונית.
הוא עלה לארץ ישראל בפברואר 1934 במסגרת חברת הנוער הראשונה של עליית הנוער לעין חרוד.
אחיו מנפרד, שהיה עיתונאי וגרפיקאי ופעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ברח מגרמניה לפריז ועלה לארץ ישראל לפניו.
מנפרד חי בתל אביב אך התאבד בשל אהבה נכזבת בשנת 1938 ונטמן בשורת הגלמודים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בעין חרוד עבד נחום בשדות וכן בשמירה על מכלי המים ליד כפר יחזקאל, בעקבות קריאתו של אלכסנדר זייד, מאנשי השומר, להקים קבוצת רועים שתסייע בידו לשמור על אדמות הקרן הקיימת לישראל באזור שייח אבריק.
הוא עסק גם עם הקיבוץ המאוחד בהכנת תגבורת לקבוצה הצעירה - קבוצת עולים צעירים מגרמניה שהתחנכה בעין חרוד, והייתה תחילתו של מפעל עליית הנוער.
העולים ונחום ביניהם שהתחנכו בעין חרוד מפברואר 1934, הפכו במהרה לחלק מ"קבוצת הרועים".
הם התגוררו בשלושה צריפים בפאתי קריית חרושת.
בחודש אפריל 1936 החל המרד הערבי הגדול ברחבי ארץ ישראל.
תנאי המחיה, קשיי אבטחת המקום והרצון שלא להשאיר את משפחת זייד לבדה בשייח אבריק הובילו את חברי הקבוצה להעתיק את מקום מגוריהם לחצר בית זייד בחודש יוני 1936. לאחר המעבר התגוררו כל חברי היישוב באוהלים.
בנוסף לעבודות השמירה והמרעה, עסקו חלק מהחברים בחשיפת מערות הקבורה הקדומות, הלא הן "בית שערים" התלמודית.
באוקטובר 2009 לאחר פרסום כתבה בעיתון "הארץ" על חשיפת שתי מערות נוספות בבית שערים סיפר מרון כי הוא שגילה את מערות הקבורה של "בית שערים", כשטייל בסביבה.
בשנת 1936 נמנה עם מקימי קיבוץ אלונים במסגרת יישובי "חומה ומגדל".
בשנת 1938 החל את לימודיו ב"בצלאל" בירושלים, והתגורר בשכונת ימין משה.
הוא היה מתלמידיהם של מרדכי ארדון ואריה ארוך וחבר טוב של זהרה שץ בתו של מייסד בצלאל, בוריס שץ.
נחום, אז נחום מרכוס – התגייס להגנה והצטרף לצבא הבריטי, לחיל החפרים המלכותי.
הוא השתתף בקרבות בלוב ונפצע על יד טוברוק בעת שאופנועו עלה על מוקש.
נחום הועבר לבית החולים בקהיר שם פגש את אשתו לעתיד חוה גרזון ילידת דנציג שהייתה אחות במסגרת ה־ATS אחיות יהודיות מא"י ששירתו בצבא הבריטי.
לאחר החלמתו הצטרף לבריגדה היהודית, והשתתף במסגרת זו בקרבות 'מונטה קסינו' באיטליה.
עם סיום המלחמה הגיע לבלגיה והולנד וסייע בארגון היהודים להעברתם לארץ.
הוא התנדב להעביר מעטפה לראשי הקהילה היהודית בברלין כדי להגיע לברלין ולנסות לברר מה עלה בגורל אמו.
השליחות סידרה לו מקום ברכבות העמוסות לכיוון ברלין, אך בהגיעו לא מצא מידע על קורות אימו.
לימים נודע כי אמו נשלחה באוקטובר 1942 לגטו לודז', ואין תיעוד נוסף על גורלה.
נחום חזר יחד עם חוה לארץ בשנת 1946 לאחר שהשתחררו מהצבא הבריטי.
לאחר ניסיון קצר לחיות באלונים הם עברו לירושלים והתחתנו ב-4 ביולי 1946 על גג "בית ועד הקהילה" בירושלים.
הם התגוררו בטחנת הרוח ליד קולג' טרה סנטה עד אשר פונו משם על ידי הבריטים, שסגרו את האזור של בית המוסדות הלאומיים כשכל רכושם ארוז בשמיכה.
במלחמת העצמאות שרת מרון כמפקד פלוגת גזרת נוטרדאם במסגרת חטיבת עציוני, גדוד מוריה.
הוא נפצע בידו השמאלית על ידי כדור שפגע בכל מפרקי אצבעות ידו (לימים היה יו"ר הראשון של ארגון נכי צה"ל בירושלים).
למרון, שהיה איטר יד ימינו הייתה זו פציעה משמעותית, אשר חייבה אותו לאורך השנים לשכור אנשים אשר ישרטטו את רעיונותיו.
בזמן המלחמה עברו נחום וחוה כמה דירות מגורים בירושלים, עד שבתום המלחמה נשארו להתגורר בדירה שהייתה המפקדה בה שרת בבניין במתחם "בווינגראד", ברחוב הנסיכה מרי שלימים הפך לרחוב שלומציון המלכה.
בביתו שברחוב שלומציון המלכה פתח מרון משרד לגרפיקה שימושית ואדריכלות פנים והעסיק שלושה גרפיקאים ואדריכלים.
לאחר מכן העביר את משרדו למתחם "טליתא קומי" שברחוב המלך ג'ורג' ששם היה לו לתקופה שותף אדר' ג'ורג' גולדשטיין.
הוא הקים את "איפדו" המשרד לעיצוב המוצר בישראל (IPDO-Israel Product Design Office) בבית מעריב בתל אביב.
במקביל העביר את משרדו בירושלים לרחוב ינאי בסמוך לביתו ובהמשך לרחוב אברבנאל בשכונת רחביה, משם העביר את משרדו לרחוב כרמיה במושבה הגרמנית וניהל אותו עד שנת 91.
בשנת 1991 בגיל 75, יצא נחום לפנסיה וסגר את המשרד.
נחום מרון הוא מאדריכלי הפנים ומעצבי התערוכות הראשונים שהיו למדינת ישראל.
הוא היה מיוזמי ומחדשי אגודת אדריכלי פנים בישראל, ושימש כיושב ראש האגודה במשך שנים רבות.
עבודותיו התחלקו ללקוחות פרטיים (דירות, חנויות, משרדים וכו') ועבודות ללקוחות ציבוריים (משרדי ממשלה, מוזיאונים, תערוכות בישראל ומחוצה לה).
נחום טבת (נולד ב-4 ביוני 1946 בקיבוץ מסילות) הוא פסל ומורה ישראלי לאמנות.
הוא כיהן כפרופסור באקדמיה "בצלאל" לאמנות בירושלים שם הקים וניהל את המסלול ללימודי המשך (החל משנת 2001) ואת התוכנית לתואר שני.
נחום טבת נולד בשנת 1946 בקיבוץ מסילות בעמק בית שאן, כבנם השני של מנדל טויב ופייגה לבית מארין.
בזמן לימודיו בתיכון למד אמנות בסמינר "אורנים" אצל מרסל ינקו, קליר יניב וסימה סלונים.
בצבא שרת טבת כקצין בחיל השריון והשתתף במלחמת ששת הימים בחזית רמת הגולן.
אחרי שלקח כמה שיעורים במכון אבני לאמנות בתל אביב, הופנה על ידי שרה לוי, בעלת גלריה, שהתרשמה מכישוריו, אל הצייר והמורה רפי לביא בעיר רמת גן.
בשנת 1971 הציג טבת לראשונה מעבודותיו בתערוכה קבוצתית שאצר לביא בבית האמנים בתל אביב.
ב-1972 הציג טבת בתערוכה קבוצתית בגלריה שרה גילת בירושלים.
בתערוכה השתתפה קבוצה של אמנים מתלמידיו של רפי לביא.
עבודותיו של טבת בתערוכה השתמשו בטכניקת הקולאז', שהשימוש בה אפיין רבים מאמנים אלו שנודעו בדיעבד כמזוהים עם סגנון "דלות החומר".
עבודותיו של טבת באותה עת עשו שימוש בסלוטייפ ונייר כדי ליצור "מבניות מופשטת-מינימליסטית".
באוקטובר 1974 הציג טבת את העבודה "מיטות" בתערוכה ב"גלריה שרה גילת".
בתערוכה בנה טבת מבני עץ דמויי מיטות, בגודל אחיד של 60 על 190 ס"מ.
פיזורן בחלל יצר מתח בין אשליית השימושיות של האובייקטים כאובייקט ממשי לבין היותן תוצר אמנותי המהווה מערכת סגורה בעלת היגיון פנימי.
האמן רוברט ראושנברג היה בישראל, לרגל הקמת תערוכה במוזיאון ישראל וביקר ב"גלריה שרה גילת".
בעת הביקור רכש ראושנברג מספר עבודות מטבת.
חלקן שייכות כיום לאוסף מוזיאון פילדלפיה.
אחר כך גם ארגן לטבת מלגה לשהות קצרה באירופה.
בשנת 1976 הציג טבת תערוכת יחיד בביתן בילי רוז לאמנות במוזיאון ישראל.
בתערוכה יצר טבת מבנים גאומטריים העשויים מלוחות עץ סיבית.
בניית המבנים וסידורם בחלל העמידו ערכים של סדרתיות ושל צירופי יחידות במרכז המודעות האמנותית.
בנוסף, הציג טבת עבודות העושות שימוש בזכוכית כמצע לפעולות ציוריות.
בינואר 1978 הציג טבת תערוכה בגלריה של ברטה אורדנג בניו יורק.
ב-1979 הציג טבת תערוכה במוזיאון ברוקלין.
ברישומים שהוצגו בתערוכות אלו יצר טבת עימות בין הצורות הגאומטריות המצוירות ביצירה לבין המצע עליהן הן צוירו.
באחת העבודות, "עיגול על רקע שחור" (1978), הופיע עיגול על גבי נייר החתוך לצורה הדומה לסימן פלוס הפוך.
בשנת 1980 חזר טבת לישראל.
בריאיון עיתונאי הסביר טבת את חזרתו לישראל בהבנה כי לא הרגיש שהיה "חלק ממערכת תרבותית" בארצות הברית.
בשנות ה-90 העביר נחום טבת קורס במכללת בצלאל שנקרא "מינימל ארט בישראל, לאן נעלם אהוד פקר?"
נחום טבת היה הקיצוני שבין האמנים המינימליסטים הישראלים במחצית שנות השבעים.
הוא תפס את היצירה (פיסול בדרך כלל) כתהליך אמפירי, המבוסס על מערכת "הימנעויות" תוך כדי הפשטה מצמצמת (רדוקציוניסטית).
מטרת תהליך היצירה הייתה העברת "מהות" המדיום הפלסטי.
מה שחשוב היא נוכחותו והדרכים להבלטתו.
כל יצירה שלו הייתה מערכת סגורה בעלת הגיון פנימי שאיפשר הצדקות פנימיות לכל פעולה.
יצירותיו בדקו את מידת הצמצום האפשרית תוך כדי שמירת המוצר בתחומי הגדרות האמנות הפלסטית.
לפחות שתי תכונות של יצירות אלו גורמות להן לשבות את כללי המשחק של המינימליזם ההיסטורי: א.
יש בהן ממד פיוטי, אנושי ולירי שנובע מאופן הנגיעה בצבע, מיחסי גומלין "רגישים" בין קו רשום וקו מנוסר למשל, ומתחושת העשייה האנושית (רישום, ניסור וכיוצא באלה) המגולמת בעבודות.
ערך מוסף פיוטי זה קיים בעבודות כאילו כלאחר יד, במקרה, כתוצר לוואי של העשייה.
חלק מעבודות אלו של טבת נראות כחפצים שימושיים: שולחנות, מיטות, לוחות עץ שנוסרו לשם שימוש ונזנחו באחד משלבי העשייה.
מ-1980 - מלמד במחלקה לאמנות, בצלאל
2001-2010 - ראש התוכנית ללימודי תואר שני באמנות, בצלאל.
1973-76 - מלגות אמן צעיר, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1979-80 - מלגת השתלמות לשהות בניו-יורק, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1984 - פרס דיסקונט לאמן ישראלי מטעם מוזיאון תל אביב
1986 - פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1990 - פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל
1991 - פרס פונדק, מוזיאון תל אביב לאמנות
1992 - פרס שרת החינוך והתרבות לאמן ישראלי
2007 - פרס למפעל חיים מטעם משרד המדע, התרבות והספורט
2011 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול מטעם עיריית תל אביב-יפו
2013 - פרס א.מ.ת בקטגוריה תרבות ואמנות, בתחום ציור ופיסול
1972 - גלריה שרה גילת, ירושלים
1975 - "עבודות זכוכית", גלריה שמלה, דיסלדוף
1977 - מיצב רישומים, גלריה שרה גילת, ירושלים
1978 - "רישומים ופסלים", גלריה שמלה, דיסלדוף
1979 - "הצבה לשני חדרים", גלריה ברטה אורדנג, ניו יורק
1980 - "רישומים", גלריה שמלה, דיסלדוף
1981 - "עבודות חדשות", גלריה הלל, ירושלים [קטלוג]
1982 - "נרקיס 2 ועבודות חדשות", גלריה נעמי גבעון, תל אביב
1982 - "נרקיס 1b, נרקיס 3a", CUNY Graduate Center, ניו יורק [קטלוג]
1986 - "פסלים", קנסטהאלה מנהיים והגלריה החדשה אוסף לודוויג, אאכן, גרמניה [קטלוג]1987 - "פסלים", גלריה אמריך-באומן, ציריך
1988 - "עבודות חדשות", גלריה ארטיפקט, תל אביב
1993 - "פסלים קטנים", הגלריה של המחלקה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1995 - הגלריה העירונית, ברמן והמוזיאון העירוני הרפורד, גרמניה [קטלוג]
1998 - "דף מקטלוג ועבודות אחרות", גלריה דביר, תל אביב
1998 - גלריה ווטקינס, המחלקה לאמנויות, האוניברסיטה האמריקאית, וושינגטון די סי
2004 - "שבע הליכות", מרכז לאמנות עכשווית (DCA), דנדי, סקוטלנד
2005 - "Take Two", Le Quartier, מרכז לאמנות עכשווית, קמפר, צרפת [קטלוג]
2008 - מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2009 - המוזיאון לאמנות עכשווית, רומא, איטליה
2012 - "פנסיון" (ביחד עם גרגור שניידר), גלריה חזי כהן, תל אביב-יפו
2012 - "פסלים קטנים, 1980 - 2012", הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב.
נחום טייט היה משורר, מחזאי ולבריתן אירי.
טייט נולד בדבלין, אירלנד ולמד בטריניטי קולג' לפני שעבר ללונדון.
בשנת 1678 הופק המחזה הראשון שלו, "ברוטוס מאלבה".