tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסמרקין הצעיר גדל אצל המטפלת האוקראינית שלו, שבסופו של דבר נשארה איתו במשך שארית חייו כעוזרת האישית שלו.
הוא לקח את שיעורי האמנות הראשונים שלו במחלקה לרישום בבית הספר המקצועי האזורי אליסאוטגרד.
בשנים 1911–1913 עבר אלכסנדר אוסמרקין לקייב כדי להמשיך את השכלתו באמנות.
הוא השתתף בשיעורים בבית הספר המקצועי לאמנות קייב.
בקייב פגש את אלכסנדרה אקסטר ואמניות אוונגרד אחרות, שהשפיעו על הסגנון שלו.
אף שהוא ציין את פול סזאן כמקור השפעתו העיקרי, אוסמרקין ספג ממקורות וסגנונות רבים, לפני שיצר את שלו.
הוא פנה לפוביזם לאחר שראה יצירות של אנרי מאטיס ואנדרה דריין ופוביסטים אחרים.
הוא ביקר בסנט פטרסבורג כמה פעמים כדי ללמוד מהאמנות במוזיאונים, וגם יצר נופים רבים בדרכו שלו תוך מיזוג קלאסי של נופים עירוניים של סנט פטרבורג עם התפיסה הפוביסטי שלו.
בסופו של דבר הוא השתקע במוסקבה והצטרף לסטודיו האמנותי של איליה משקוב.
הוא הלך בעקבות המורה שלו.
לאחר 1918 עבד אוסמרקין כפרופסור לאמנות במוסקבה.
בתחילה לימד לצד וסילי קנדינסקי, עד שקדינסקי היגר.
אחר כך פתח אוסמרקין סדנה משלו וגם לימד במכון סוריקוב לאמנויות יפות במוסקבה.
החוג שלו כלל שם שמות כמו המשורר אוסיפ מנדלשטם, הסופרים אוסיפ בריק ויקטור שקלובסקי, וכן חבריו האמנים מקבוצת "באנובי ואלט".
במהלך שנות ה-20 וה-30 אוסמרקין חי ופעל בלנינגרד.
על פי הזמנתו של יצחק ברודסקי, הוא לימד בסדנת המאסטר שלו באקדמיה לאמנויות לנינגרד.
בשנת 1927 נרכש הציור שלו "השומרים האדומים בארמון החורף", הידוע גם בשם "השתלטות על ארמון החורף" עבור האוסף הקבוע של המוזיאון הרוסי הממלכתי בלנינגרד.
בשנת 1927 השתתף אוסמרקין בתערוכת האמנות הגדולה במוזיאון הרוסי הממלכתי, שם הוצגו יצירותיו לצד יצירותיהם של מארק שאגאל, דייוויד בורליוק, נטליה גונצ'רובה, מיכאיל לריאונוב, ואסילי קנדינסקי, רוברט פאלק, קוזמה פטרוב-וודקין ומאסטרים אחרים של אמנות רוסית.
באותה תקופה אוסמרקין התקדם עם הסגנון שלו, מאחר שהתנועות האוונגרדיות הסתיימו מיד לאחר המהפכה, וכמה אופנות איבדו את החידוש שבהן.
הוא אימץ סגנון קלאסי ומסורתי יותר של דימויים פיגורטיביים ופלסטיים.
אוסמרקין היה אחד ממייסדי בית הספר לציור בלנינגרד.
היו לו מספר תלמידים מוכשרים בלנינגרד, כמו ילנה סקווין, ויקטור טאטרין, יבגניה בייקובה, לב אורכוב, איבן גודלבסקי, גלב סאבינוב, אולגה בוגאייבסקיה, וסילי סביצקי, אבסי מויסנקו ואמנים אחרים.
אוסמרקין, כאמן מקורי ביותר שתרם לפיתוח האוונגרד הרוסי, הסתכן מהחריגה מהסמכות הסובייטית שבשליטתו של יוסיף סטלין.
הוא ראה את הרס אוספי אמנות הפרטיים, אפילו במוזיאונים ובספריות.
אוסמרקין שרד את גל הרדיפות הראשון של אינטלקטואלים רוסיים.
הוא היה הרוס רגשית מהמעצר וההוצאה להורג של חברו אוסיפ מנדלשטם.
במהלך שנות ה-40 וה-50 נהנה אוסמרקין מחברות מתמשכת עם המשוררת אנה אחמטובה.
בשנת 1946, המפלגה הקומוניסטית הסובייטית החלה בהתקפות על כמה אינטלקטואלים ואמנים יוצרים.
יחד עם קורבנות אחרים של התקפות אלה, כמו אנה אחמטובה הואשם אוסמרקין בפורמליזם ובהפצת השפעה מערבית באמנות הסובייטית.
נאסר עליו ללמד ולהציג את יצירותיו, ולכן נותר ללא כל הכנסה.
במהלך שנותיו האחרונות, אוסמרקין היה מנותק לחלוטין מהחיים הציבוריים הסובייטיים והפך לאמן מחתרת, המביע את עצמו בציור.
הוא מת ב-25 ביוני 1953 בזמן שעבד על ציור נוף ליד מוסקבה.
אלכסנדר אוראהא הוא כדורגלן עיראקי יליד אנגליה המשחק בעמדת הקשר האחורי במחלקת הנוער של קווינס פארק ריינג'רס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת עיראק.
אוראהא משחק במחלקת הנוער של קווינס פארק ריינג'רס החל משנת 2014.
אוראהא היה חלק מסגל נבחרת עיראק עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23, ושיחק בכל משחקי נבחרתו.
ב-12 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עיראק, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אקוודור במשחק ידידות.
אלכסנדר אוקידז'ה הוא כדורגלן אלג'יראי-צרפתי המשחק בעמדת השוער במץ.
אוקידז'ה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל גווניון במדיה רשם הופעה אחת.
בקיץ חתם בליל ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים.
ב-27 בינואר 2012 הושאל לאווירון ביון עד לסיום העונה.
בקיץ הושאל למוסקרון מהליגה הבלגית השנייה במדיה שיחק שנתיים.
בקיץ אוקדידז'ה חתם בשטרסבורג מהליגה השלישית.
אוקידז'ה היה שותף לעלייה של המועדון לליגה השנייה וכעבור שנה לליגת העל הצרפתית.
בעונתו הראשונה בליגה הבכירה, אוקידז'ה איבד את מקומו בהרכב אך חזר אליו בחצי העונה השני.
בקיץ הצטרף למץ מהליגה השנייה והיה שותף לעלייה שלה לליגת העל בסיום העונה.
בשנת אוקידז'ה קיבל אישור לייצג את אלג'יריה בזכות העובדה כי אביו הוא יליד המדינה.
ב-26 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות.
נכלל בסגל הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות ולזכותו זכייה אחת בטורניר בשנת 2019.
אלכסנדר איינסלן (באסטונית: Aleksander Einseln; 25 באוקטובר 1931 – 16 במרץ 2017) היה איש צבא אסטוני.
שרת בצבא ארצות הברית והגיע לדרגת קולונל.
לאחר פירוק ברית המועצות, והקמתה מחדש של אסטוניה, הפך למפקד כוחות ההגנה של אסטוניה.
איינסלן נולד בטאלין ב-25 באוקטובר 1931. בעקבות כיבוש אסטוניה בידי הצבא האדום ב-1944, נמלטו הוא ואמו לגרמניה.
ב-1949 הם היגרו לארצות הברית.
ב-1950 הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושרת כצנחן במהלך מלחמת קוריאה.
ב-1955 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-1964 הוא סיים קורס קצינים.
הוא שירת בכוחות מיוחדים בווייטנאם בין השנים 1965–1966. ב-1968 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, ובשנה שלאחר מכן במכללת הסגל של הצבא.
כמו כן הוא שרת תקופה בפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
ב-1985 הוא פרש מהצבא האמריקאי בדרגת קולונל.
ב-1991 התפרקה ברית המועצות, ואסטוניה זכתה בעצמאות מחדש.
ב-1993 הוקמו מחדש כוחות ההגנה של אסטוניה, ונשיא אסטוניה לנארט מרי ביקש מאיינסלן לחזור לאסטוניה ולפקד על כוחות ההגנה שלה.
איינסלן נטה להיענות לבקשה, אולם שלטונות צבא ארצות הברית איימו להפסיק את הפנסיה שלו ואף לשלול את אזרחותו האמריקנית.
עם זאת, לאחר שכמה סנאטורים הביעו תמיכה במהלך הוא קיבל אישור רשמי לצאת לאסטוניה.
איינסלן מונה למפקד כוחות ההגנה של אסטוניה.
בינואר 1995, לאחר תחילת מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, הוציא איינסלן צו הקובע כי בכל מקרה של חציית כוחות זרים את הגבול האסטוני, על כוחות ההגנה האסטוניים ליזום הגנה אקטיבית ולא להפסיק להילחם ללא צו מפורש מהנשיא.
ב-2014, בעקבות תחילת הסכסוך האוקראיני-רוסי, הוציא המפקד ריהו טראס הודעה על פיה הצו של איינסלן עדיין בתוקף.
ב-4 בדצמבר 1995 הוא פרש מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם שר ההגנה.
הוא המשיך להתגורר בטאלין עד פטירתו ב-16 במרץ 2017. האפר שלו נקבר ב-2 באפריל 2018 בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד בוגרים אחרים מקוריאה ווייטנאם.
אלכסנדר אורלובסקי(בפולנית: Aleksander Orłowski; 9 במרץ 1777 – 13 במרץ 1832) היה מאייר, צייר, גרפיקאי פולני.
הוא נולד למשפחת אצולה ענייה, שעברה מוורשה לשדלצה, שם החל אביו לנהל פונדק מקומי.
הוא כבש את תשומת ליבה של הפטרונית איזבלה צ'ארטורסקה בציורים שיצר על קירות הפונדק.
הוא למד עשר שנים אצל ז'אן פייר נורבלין, צייר צרפתי שקיבל אזרחות פולנית.
בשנת 1793 הצטרף אלכסנדר לצבא.
הוא השתתף במרד קושצ'יושקו , וחזר פצוע לוורשה להמשך לימודים.
בסביבות 1799 הוא פגש את הנסיך יוזף פוניאטובסקי והחל לבקר בארמונו.
בשנת 1802 יצא לליטא, ולאחר מכן נסע לסנט פטרבורג.
שם הוא הפך לצייר החצר של הנסיך קונסטנטין.
הנסיך סיפק לו דירה בארמון השיש ומשכורת קבועה.
אורלובסקי התחייב ליצור ציור אחד בחודש עבור החצר הצארית
בסנט פטרבורג היה אורח תדיר בביתה של מריה שימנובסקה, ושמר על קשרים עם אדם מיצקיביץ'.
בנוסף ללהעדפת נושאי הרומנטיקה בציור, הוא הוקסם גם מהאוריינטליזם.
הוא צייר דמויות בתלבושות צ'רקסיות, גאורגיות ופרסיות, שאותם אסף וגם לבש.
בשנת 1809, הוא קיבל את תפקיד באקדמיה לאמנויות יפות בסנט פטרבורג.משנת 1816, הוא היה הצייר הראשון ברוסיה שהשתמש בליטוגרפיה.
לאחר שניקולאי הראשון עלה לכס המלכות ברוסיה, נאלץ אורלובסקי לוותר על כל תפקידיו ועל דירתו בארמון השיש.
הוא עבר עם אשתו וילדיו לפאתי סנט פטרבורג.
מצבו הבריאותי של האמן הלך והידרדר, והצאר לא הסכים לתת לו לצאת לטיפול מחוץ לרוסיה.
הוא נפטר ונקבר בחלק הלותרני של בית הקברות בסנט פטרבורג.
הוא צייר ציורי שמן, אבל העדיף צבעי מים וגואש.
כמו כן רשם בעט, גיר, עיפרון.
תחת פיקוחו של נורבלין, הוא יצר דיוקנאות וסצנות של חיי העם הפולני ומעמדות חברתיים שונים.
הוא גם היה צייר מיניאטורות וגרפיקאי.
ב-1815, לבקשת הנסיך קונסטנטין, הוא עיצב מדים לצבא ממלכת פולין.
ב-1819 הוא פיקח על עבודת האקדמיה לאמנויות בעיצוב מדים לצבא הצאר.
במהלך שהותו בסנט פטרסבורג יצר מאות יצירות של סצנות מלחמה, וכן נופים, מנהגים עממיים, ארכיטקטורה.
הוא חרג מהנורמות של הציור האקדמי.
הוא היה תומך של חופש יצירתי, שבזכותו זכו ציוריו לזהות של אוניברסליות אמנותית.
הוא הכניס אלמנטים של רומנטיקה לאמנות הרוסית.
הוא הקדים כרונולוגית הכנסת מוטיבים ימיים בציוריו.
משודדי הרים, מהקוזקים, ומהעמים הפרסים, הצ'רקסים, קירגיזים, ועמי ערבות אחרים.
הם הופיעו לעיתים קרובות בציוריו.
הוא קיבל השראה מהיופי ומהתלבושות האקזוטיות שלהם.
הוא השתמש בטכניקת תאורת לילה המזכירה את רמברנדט.
לאחר 1816 עסק אורלובסקי גם בגרפיקה, הוא שיחזר יצירות רבות בליטוגרפיות משלו, עליהן השיג הגנת זכויות יוצרים ב-1827. הוא פרסם תחריטים כאלבומים.
הוא שיחזר סצנות מחיי הכפר הרוסי, ומחיי העם הרוסי.
הוא התייחס גם למוטיבים עירוניים ולסצנות רחוב של סנט פטרסבורג, בעלי מלאכה ופועלים.
לצידם הוא הנציח אריסטוקרטים, אנשי צבא, ציירים, אדריכלים ואחרים.
ציוריו של אורלובסקי נמצאים בעיקר באנגליה, רוסיה ופולין.
בעיקר במוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרסבורג ובגלריה טרטיקוב במוסקבה.
אלכסנדר אחיעזר היה פיזיקאי יהודי סובייטי - אוקראיני.
אחיעזר נולד בשנת 1911 בצ'ריקאו (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית ספר הוא התחיל ללמוד פיזיקה במכון הפוליטרני של קייב אותה סיים בשנת 1934. לאחר סיום הלימודים הוא עבר לחרקיב בה עבד במכון לחקר פיזיקה תחת לב לנדאו.
אחיעזר היה בין הראשונים שעבדו מבחן לפיזיקה תאורטית אצל לנדאו.
בשנת 1936 הוא סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1938 כאשר לנדאו עבר למוסקבה אחיעזר מונה במקומו לראש מחלקת לפיזיקה תאורטית של המכון.
בשנת 1940 אחיעזר סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנים 1944–1952 אחיעזר עבד במוסקבה והיה חלק של צוות לפיתוח פצצה גרעינית בהובלת איגור קורצ'טוב.
משנת 1936 אחיעזר היה מלמד באוניברסיטה הלאומית חרקוב.
משנת 1941 הוא מכהן במשרת פרופסור.
בתקופת פעילותו באוניברסיטה אחיעזר היה מנחה של מספר רב של עבודות תואר שלישי.
בשנת 1964 אחיעזר נבחר כחבר באקדמיה למדעים של אוקראינה.
בשנים 1971 ו-1981 הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
בתקופת אוקראינה עצמאית הוא קיבל מספר עיטורים ופרסים של הרפובליקה החדשה.
בשנת 1998 הוא קיבל פרס של שם פומרנצ'וק של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1936 ביחד עם איסאק פומרנצ'וק אחיעזר פרסם עבודה נושא פוטונים.
החל משנות ה-40 של המאה ה-20 אחיעזר פעל בחקר ניירטונים.
בין היתר הוא בנה "מודל אחיעזר-פומרנצ'וק".
במקביל לתחומים אלו אחיעזר עשה מחקרים בתחום חקר פלזמה ופיזיקה של מצב מוצק.
אלכסנדר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית : Великий Князь Александр Александрович Романов; 7 ביוני 1869 – 2 במאי 1870) היה בנו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה שנפטר בינקותו.
אלכסנדר נולד ב-7 ביוני 1869 ב, והיה בנם השני של הצסארביץ' והצסארבנה של רוסיה, ולימים אלכסנדר השלישיתוהקיסרית מריה.
אביו של הנסיך הגדול אלכסנדר היה יורש העצר הרוסי כבנו הבכור של הקיסר אלכסנדר השני.
הנסיך הגדול היה בנם השני של אלכסנדר ומריה, ואחיו הצעיר של הקיסר לעתיד ניקולאי השני.
אלכסנדר מת מדלקת קרום המוח חיידקית ב-2 במאי 1870, חודש לפני יום הולדתו הראשון.
לאחר מותו, אמו כתבה לאמה, לואיז, מלכת דנמרק: "הרופאים טוענים שהוא לא סבל, אבל סבלנו נורא לראות ולשמוע אותו".
התמונה היחידה שצולמה של הדוכס הגדול צולמה לאחר מותו.
סרגיי ד' שרמטב, השליש של הצארביץ' אלכסנדר, ליווה את הגופה רכוב על סוס אל מבצר פטרופבלובסקיה.
הנסיך הגדול נקבר בספינה הצפונית של קתדרלת פטרופבלובסקיה בסרקופג שיש לבן.
פרופסור אלכסנדר "אלק" הוגו אוסקר (בבולגרית: Александър Хуго Оскар; 10 בנובמבר 1978, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא רופא עיניים ואיש ציבור יהודי-בולגרי.
בין השנים 2016–2025, כיהן אוסקר כיושב ראש ארגון שלום שמאגד את קהילות יהדות בולגריה, ובין בין השנים 2021–2025 כסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
הוא סיים את "בית ספר התיכון הראשון לאנגלית" בעירו, וב-2004 סיים את הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סופיה.
אוסקר התמחה ברפואת עיניים בילדים, ובהמשך ניהל את מחלקת העיניים בבית החולים האוניברסיטאי "אלכסנדרובה" בסופיה.
אוסקר כיהן בהמשך כפרופסור מן המניין ומנהל מחלקת עיניים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סופיה.
הוא כתב 96 מאמרים, 2 מונוגרפיות וערך ספר לימוד מקיף בנושא מחלות עיניים עבור סטודנטים לרפואה.
ב-2020 נבחר על ידי "איגוד הרפואה הבולגרי" ל"רופא השנה".
ב-2021 מונה ליושב ראש החברה הבולגרית לרפואת עיניים בילדים, נוירואופטלמולוגיה וגנטיקה של עיניים.
בין השנים 2016–2025, כיהן אוסקר כיושב "ארגון שלום" שהוא ארגון הגג של קהילות יהודי בולגריה ומבין 2021–2025 כיהן כסגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי.
כמו כן משמש כיועץ למגבית היהודית האירופית .
אוסקר יזם תוכנית רווחה אשר במסגרתה נבדקו כ-30,000 ילדים בתחום העיניים, ונתרמו כ-1,000 זוגות משקפיים לילדים בבולגריה.
אלק אוסקר נשוי לקרינה והם הורים לשני ילדים אבי ונועה.
אלכסנדר פטרוביץ' אלכסנדרוב היה קצין יהודי בכיר בצי הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בשם אהרון בר בעיר אוריול פנחס בר, סוחר יהודי (לפי חלק מהמקורות - נולד באודסה).
בגיל 17 הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית ואל הצבא האדום (שזה עתה הוקם).
שירת במפקדת יחידות הצי באודסה.
בקיץ 1919 מונה למפקד גדוד שהורכב ממלחי הצי.
הגדוד נשלח לדונבאס, להילחם במתנגדי המשטר הקומוניסטי.
בסתיו 1919 מונה לקצין פוליטי של אחד הגדודים בחטיבת הפרשים של גריגורי קוטובסקי.
ממאי 1920 עד סוף 1921 היה חבר בבית דין צבאי של צי הים השחור.
בפברואר 1922 החל ללמוד באקדמיה ימית בעיר לנינגרד.
סיים את הלימודים בשנת 1927. בתום הלימודים שירת כקצין משמרת באוניית מערכה של הצי הבלטי.
בשנת 1928 מונה לסגן מפקד משחתת.
במקביל לתפקיד הפיקודי היה גם מורה מן החוץ באקדמיה הימית.
בשנים 1930 - 1931 פיקד על סיירת ממוגנת אברורה.
בשנת 1932 מונה למרצה בכיר באקדמיה ימית.
בשנת 1934 מונה לראש קתדרה באקדמיה, כתב כמה ספרי לימוד בנושא לוחמה ימית.
בשנת 1937 נשלח לספרד לשמש כיועץ למפקד אחת השייטות בצי של הרפובליקה הספרדית, במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר שובו מספרד ב-1938, הוא נעצר על ידי נ.ק.ו.ד., נחקר והוחזק כשנתיים בכלא.
ב-1940 שוחרר מהכלא, כל האשמות נגדו בוטלו והוא הוחזר לשירות.
בקיץ 1940 הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד בסיס הצי בעיר נובורוסייסק.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות מונה למפקד שייטת ספינות קרב בים אזוב.
הספינות בפיקודו השתתפו בסיוע ליחידות יבשתיות בקרבות בחצי האי קרים.
בנובמבר 1941 הודח מתפקידו והואשם ברשלנות פיקודית.
הוא נעצר, נחקר ובסוף שוחרר ממעצר בינואר 1942. מונה לתפקיד לא פיקודי במטה הצי.
ביולי 1942 מונה לראש מטה של בסיס לנינגרד.
תכנן וניהל את החלק הימי של מבצע לפריצת את המצור על לנינגרד באוגוסט-אוקטובר 1942. המבצע בסופו של דבר לא הצליח ובר הועבר מתפקידו.
הוא מונה לראש מטה של שייטת ספינות קרב באגם לדוגה.
הוא מילא את התפקיד עד למרץ 1944, אז מונה למפקד בסיס לנינגרד.
ביולי 1944 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
בדצמבר 1944 מונה לסגן יושב ראש הוועדה לפירוק פינלנד מנשק (בהתאם להסכם לסיום המלחמה בין פינלנד לבעלות הברית היא התחייבה למסור את כל הנשק הכבד לברית המועצות).
באפריל 1945 מונה לראש המטה של הצי הבלטי.
אלכסנדר אלכסנדרוב נהרג בתאונה אווירית ליד טאלין ב-12 בינואר 1945. נקבר בלנינגרד
אלכסנדר דלרימפל אור היה חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קנטקי.
אור נולד ב-6 בנובמבר 1761 באלכסנדריה שבמושבת וירג'יניה, ובשנת 1782 עבר למחוז בורבון שבקנטקי, אשר באותה תקופה עדיין היה חלק ממדינת וירג'יניה.
דודו היה ויליאם גרייסון, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וכנציג וירג'יניה.
הוא כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה החל משנת 1790, וכחבר הסנאט של וירג'יניה החל משנת 1792. לאחר שקנטקי הפכה למדינה, ייצג אור את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־8 בנובמבר 1792 ועד 3 במרץ 1797. אור נפטר ב-21 ביוני 1835 בפריז שבקנטקי.
אלכסנדר באלאס (ביוונית עתיקה: Ἀλέξανδρoς Bάλας) היה שליט הממלכה הסלאוקית בין השנים 152 או 150 לפנה"ס ו-146 לפנה"ס.
אלכסנדר באלאס נולד למשפחה ממוצא צנוע בעיר סמירנה .
בחיצוניותו דמה לאנטיוכוס אאופטור, בנו של אנטיוכוס אפיפנס, אשר נרצח בידי דודו, דמטריוס הראשון, לאחר שהיה שליט האימפריה הסלאוקית במשך שנתיים.
הוא ניצל דמיון זה, ובעזרת שר הכספים של אנטיוכוס אפיפנס הראקליאידס ובתו של אנטיוכוס אפיפנס לאודיקה השיג את תמיכתם של הסנאט הרומי, תלמי פילומטור, מלך מצרים ואחרים, וזאת על אף שכל המעורבים בעניין ידעו כי טענתו להיות בנו של אנטיוכוס אפיפנס היא שקרית.
הוא נישא לקלאופטרה תאה, בתו של תלמי, והחל בניסיונות לקבל את השלטון בממלכה הסלאוקית.
בתחילה לא נתקלו נסיונותיו בהצלחה, אך לבסוף הביס את המלך דמטריוס הראשון בשנת 150 לפנה"ס והפך לשליטה הבלתי מעורער של הממלכה הסלאוקית.
במרידתו נעזר ביונתן הוופסי, מנהיג ממלכת החשמונאים, אותו מינה לכוהן גדול והעניק לו משרות וחסדים מרובים.
לאחר עלייתו לשלטון התמסר לחיי תענוגות והזניח את נתיניו.
בנו של דמטריוס הראשון, דמטריוס השני, ניצל את חולשותיו של באלאס והביא לכך שרוב תומכיו של באלאס סרו מעליו.
תלמי פילומטור, חותנו של באלאס עבר לצידו של דמטריוס, ואף הרומאים הסירו את תמיכתם.
יונתן לבדו נותר בן ברית, אך הדבר לא סייע לבאלאס.
באלאס הובס בקרב באנטיוכיה ונמלט אל ממלכת הנבטים, שם נרצח בשנת 146 לפנה"ס.
אלכסנדר ארכיפנקו היה פסל אמריקאי, יליד אוקראינה.
יצירתו של ארכיפנקו שואבת מן הפיסול של תחילת המאה ה-20, בעיקר מן הקוביזם של פבלו פיקאסו.
ברבות מעבודותיו מופיעה דמות נשית אשר מבוטאת באמצעות צורות כלליות קוביסטיות.
הדמויות של ארכיפנקו עם זאת, אינן מאבדות את הזהות האנושית והנשית שלהן, לעומת יצירות קוביסטיות אחרות.
יצירתו המפורסמת ביותר היא אישה מסרקת את שערה, פסל ברונזה המתוארך לשנת 1914 או 1915 והמציג דמות נשית עומדת בתנוחה קלאסית ('קונטרה פוסטו'), ידה האחת קטועה וידה השנייה מחוברת לשערה.
במקום בו היו אמורים להיות פני הדמות נמצא חלל ריק דרכו משתקף החלל.
עותק של היצירה, כמו גם יצירות אחרות של ארכיפנקו מצויות באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ובמוזיאון ישראל.
ארכיפנקו הגיע לפריז והתיידד עם פרנאן לז'ה ובעזרתו הכיר את האמנים הקוביסטים.
הוא מעולם לא הגדיר את עצמו כקוביסט, את הציורים הקוביסטים כינה "טעות אחת גדולה".
לטענתו הוא לא השתמש ברעיונות הקוביסטים, אלא הוסיף לקוביזם רעיונות משלו.
הפיסול של ארכיפנקו נבע מפישוט הצורות שנוצרו במפגש בין החומרים, וזאת בניגוד לגישה של האמנים הקוביסטים שחיפשו דרכי גישה ואופני ביטוי חדשים המציאות.
למרות זאת אי אפשר לומר שהפיסול שלו אינו מושפע מהקוביזם, בעיקר בשל היחס שבין החומר לחלל בפסליו ובגלל המגמה "הנגטיבית" הברורה הקיימת בו.
ארכיפנקו העניק שוויון מוחלט לשקוע ולבולט בפסליו.
החלל הופך בפסליו לחומר מאיכות אחרת, וכך היה החלל לסמל המייצג את החומר הנעדר.
הצורה כולה מתקבלת משילוב בין צורות נגטיביות לפוזיטיביות.
והיא נוצרת בעצם משילוב בין שני מרכיבי היצירה: פוזיטיב ונגטיב.
השימוש בחלל נגטיבי יצר בפסליו של ארכיפנקו צורות מעוגלות וזורמות, המנוגדים לקצעים הקוביסטיים והזוויתיים.
צורות אלו יצרו משחק חלופין בין קמור לקעור.
בפסל אישה מסרקת את שערה מ-1917, השתמש ארכיפנקו בחלל נגטיבי המשולב בתוך המסה, וכחלק ממנה.
הפסל הוא דמות ערומה, שזרועה הימנית מורמת כלפי מעלה ונוגעת בקצה השמאלי של הראש.
החלל שנותר בין המרפק לבין מה שאמור להיות הראש עצמו הפך להיות הראש.
כדי ליצור אזורים נוספים של משחק בין חלל וחומר השתמש ארכיפנקו בשקעים ובליטות.
לדוגמה: השד הימני דומה יותר לנפח ריק מאשר לנפח מוצק, אפקט זה הושג בעזרת חיבור בין שקע בית השחי לבין השד.
הירכיים מוצבות בזווית חדה ויוצרות תחושה של עגלגלות, במקום שלמעשה אין בו חומר כלל.
השילוב בין חומר לחלל מושג לא רק באמצעות הצורות הקמורות והקעורות, אלא גם על ידי שימוש בבוהק האור והצל הנופל על הברונזה.
יש פסלים המצופים בכרום והם היו מלוטשים מאוד.
על ידי כך נוצר טשטוש המוצקות של החומר.
בפסל זה גם הברק הגבוה וגם תנוחתה של אישה יוצרים דינמיות, המעניקה תחושה של עושר חומרי, בניגוד לפסליו של פיקאסו שמשדרים תחושה של דלות החומר.
אלכסנדר יבגנייביץ' בובין היה עיתונאי ודיפלומט רוסי, פרשן פוליטי של העיתון "איזבסטיה", כיהן ימים אחדים כשגריר האחרון של ברית המועצות ולאחר מכן כשגריר הראשון של רוסיה הפוסט-קומוניסטית (הפדרציה הרוסית) במדינת ישראל, תומך במדיניות ה"דטאנט", כמגיש תוכניות בטלוויזיה וכותב נאומים של מנהיגים בעת השלטון הקומוניסטי.
בסוף ימיו היה פרופסור לעיתונאות ותמך בחופש הביטוי בתקשורת ההמונית.
בובין נולד בסנקט פטרבורג, אז לנינגרד, בשנת 1930, בן ליבגני בובין, קצין בצבא הסובייטי, ואגנסה בוריסוב.
בגלל עיסוקו של אביו בילה את שנות ילדותו באזורים שונים ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1952 התקבל למפלגה וב-1953 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת רוסטוב והתחיל את הקריירה שלו בבית המשפט בעיר הדיז'נסק באזור קרסנודר, אחר כך עבד כאחראי על תעמולה פוליטית "אגיטפרופ" במחוז נפטגורסק ובשנת 1955 כסגן מנהל תעשיית העץ בהדיז'נסק וב-1955–1956 כשופט בהדיז'נסק.
הרגיש אי שביעות רצון מבחירה מקצועית זו ונרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה.
סיים לימודיו עם תואר "קנדידט למדעים פילוסופיים", השקול כנגד תואר דוקטור.
נושא העבודה היה ברוח התקופה הפוסט-סטליניסטית "קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים: כמה סוגיות בהתפתחות תנועת הפועלים".
בין השנים 1960–1963 עבד בכתב העת התאורטיקני של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, "קומוניסט".
בהמשך צורף לצוות היועצים של יורי אנדרופוב במחלקה של הוועד המרכזי של המפלגה, האחראית ליחסים עם שאר "העולם הקומוניסטי".
בין האנשים המגויסים אז על ידי אנדרופוב נמצאו לאוניד זמייטין, גיורגי ארבטוב ופיודור בורלצקי.
עלה לתפקיד ראש צוות היועצים ונותר במנגנון של הוועד המרכזי של המפלגה עד שנת 1972.
לעיתים כתב נאומים למנהיגי המפלגה - ברז'נייב ואחריו, לזמן קצר, אנדרופוב, ה'בוס' שלו לשעבר בוועד המרכזי.
אף בתפקיד זה הקטעים שכתב היו בין הכי "נאורים" והפחות משעממים שנאמו מנהיגים אלו.
מספרים שבאחד הימים מישהו שאל אותו אם קרא את הנאום האחרון של לאוניד איליץ' (ברז'נייב).
...הרי אני כתבתי אותו!" ענה בובין.
למחרת הועבר מהתפקיד - אומרת האנקדוטה.
בשנת 1968, בימי "האביב של פראג", השתתף בובין בשיחות בצ'רנה נאד טיסו עם הנהגת המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובעת פלישת כוחות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה, הביע בעניין עמדות עצמאיות למדי, ויש האומרים שעמדות אלה הביאו בסופו של דבר להעברתו בשנת 1972 אל מערכת העיתון "איזבסטיה".
שם עשה חיל והתפרסם בכל ברית המועצות בזכות מאמריו כפרשן פוליטי.
במגבלות הצנזורה הצליח בובין לכתוב בצורה איכותית ומסקרנת יותר מעמיתים אחרים.
הוא הביע הסתייגויות לגבי השלכות המהפכה האסלאמית באיראן, שנהנתה מאהדת מנהיגי ארצו, ועורך עיתונו הודה בדיעבד שלבושתו סירב לפרסם את המאמר שבובין כתב בזמנו בנושא זה.
לעומת זאת, מאוחר יותר, כשברית המועצות פלשה לאפגניסטן, קיבל פרס על סרט תיעודי שהציג באור חיובי צעד צבאי הזה.
בובין עבד ב"איזבסטיה" כמעט עשרים שנה, עד שנת 1991. בינתיים התפרסם גם כמגיש פופולרי של התוכנית "פנורמה בינלאומית" בטלוויזיה הממלכתית בשנים האחרונות של העידן הסובייטי.
חוזק רוחו הביא לו מעמיתו גנריך בורוביק את הכינוי "בובין 747" מלשון "בואינג 747".
לאחר שבתקופת הגלאסנוסט והפרסטרויקה הפך לאחד מתומכיה הכנים של המדיניות החדשה, התחיל בובין בנובמבר 1991 בקריירה דיפלומטית בתפקיד יוצא דופן, כשגריר ראשון של רוסיה בישראל, אחרי 24 שנים שבמהלכן היו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות מנותקים, והיסטוריה ארוכה עוד יותר של מדיניות סובייטית עוינת כלפי ישראל.
בובין היה השגריר האחרון של ברית המועצות בישראל.
ב-13 בדצמבר 1991 הגיש בובין את כתב האמנתו לנשיא הרצוג.
היו אלה ימיה האחרונים של ברית המועצות ובובין הופיע בטקס הגשת כתב ההאמנה כשהוא לבוש במדים של שירות החוץ הסובייטי ובטקס הושמע ההמנון הסובייטי.
כשבועיים לאחר הגשת כתב האמנתו, ב-25 בדצמבר 1991, חדלה ברית המועצות להתקיים ובובין הפך לשגריר הראשון של הפדרציה הרוסית בישראל.
בובין, שהיה מוכר לחלק מהציבור הישראלי (העולים מברית המועצות מתקופת פעילותו בטלוויזיה הסובייטית) נעשה לאחד השגרירים הפופולריים בישראל בכל הזמנים.
בחזרתו למולדתו ב-1997 חידש את עבודתו ב"איזבסטיה".
בשנת 2000 התקבל כפרופסור ודיקן בפקולטה לעיתונאות באוניברסיטה העצמאית למדעים הומניים שהקים יורי אפנסייב במוסקבה, על יסוד המכון להיסטוריה וארכיביסטיקה לשעבר.
בשנותיו האחרונות חלה בובין ועבר ניתוח בברכיו.
הוא התקשה בהליכה אך המשיך בפעילותו ב"רדיו רוסיה", בטלוויזיה (ניהל וערך תוכנית בערוץ "ט-ב-צנטר"), בעיתונים ובפאנלים שונים.
בובין נפטר מאירוע מוחי בליל 29 באפריל 2004 בביתו בבירה מוסקבה והובא לקבורה בבית הקברות טרוייקורבסקי בעיר.
היה נשוי פעמיים והיו לו בן, בת ונכדה.
1981 - הפרס הממלכתי של ברית המועצות
1980 - עיטור לנין (ברית המועצות)
1971 - עיטור "מהפכת אוקטובר" (ברית המועצות)
1967 - עיטור הדגל האדום של העבודה (ברית המועצות)
1999 - העיטור לשרות מצטיין למען המולדת, דרגה 3 (רוסיה)
"חמש שנים בין יהודים ודיפלומטים - או ישראל כפי שרואים אותה דרך חלון השגרירות", או "מיומנו של שגריר לא אמיתי"
"המאה ה-20 כחיי אדם" - זיכרונות.
הוצאה לאור זכרוב, מוסקבה 2003.
אלכסנדר מלינוֹאוּסקי נולד בקיץ 1873 בעיירה סוקולקה (Sokółka; Соколка) שבפלך גרודנו, במערב האימפריה הרוסית (כיום בצפון-מזרח פולין) למשפחת מורים כפריים ממוצא בלארוסי.
בעת לימודיו באוניברסיטת מוסקבה נעצר בעוון חברות בתנועה המחתרתית הסוציאליסטית "נרודניה ווליה", והוגלה לעיר טולה.
המשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטת חרקוב, שם נעשה מעורב בפעילויות מחתרתיות ופרסם את "קורס קצר במדע הכלכלה" (1897).
בשנת 1899 קיבל תואר דוקטור לרפואה, ופרסם את חיבורו הבא.
אז נעצר מלינואוסקי על ידי משטרת הצאר ובילה חצי שנה בבית הסוהר, שלאחריה הוגלה לוולוגדה.
במסגרת מאבקו למען צדק חברתי למד פילוסופיה פוליטית וכלכלה, אימץ לעצמו את שם העט "בוגדנוב" והצטרף ב-1903 לפלג הבולשביקי במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (רדסל"פ).
במהלך שש השנים הבאות היה בוגדנוב דמות בולטת בקרב הבולשביקים, שני בהשפעתו רק לוולדימיר לנין.
בשנים 1904–1906 פרסם בוגדנוב שלושה כרכים של המסה הפילוסופית "אמפיריומוניזם", שבה ניסה למזג רעיונות מרקסיסטיים עם הפילוסופיות של ארנסט מאך, וילהלם אוסטוולד וריכארד אוונאריוס.
הגותו של בוגדנוב השפיעה מאוחר יותר על מספר תאורטיקנים מרקסיסטיים, בהם ניקולאי בוכארין.
לאחר כישלון מהפכת 1905 הנהיג בוגדנוב קבוצה רדיקלית מקרב מפלגת רדסל"פ (שכונתה "אולטימטיסטים" או "אוֹטְזוֹבִיסטים" (Отзовисты) – "מחזירנים"), אשר דרשה את החזרתם של נציגי המפלגה מהדומה (במסגרת דרישתהּ לחדול לחלוטין מכל השתתפות של המפלגה במוסדות השלטון, ומכאן כינויהּ), וקראה תיגר על מנהיגותו של לנין את הסיעה הבולשביקית.
בשנת 1906 לובוב אקסלרוד פרסמה מספר מאמרים עם ביקורת על דעותיו.
הואיל ובאמצע שנת 1908 הפכו המחלוקות בין בוגדנוב ללנין בלתי ניתנות לגישור, ומרבית מנהיגי הבולשביקים צידדו בבוגדנוב או נמנעו מהכרעה, ריכז לנין את מאמציו בערעור המוניטין של בוגדנוב כפילוסוף.
ב-1909 פרסם לנין ספר בשם "מטריאליזם ואמפיריו-קריטיציזם", שבו מתח ביקורת חריפה על בוגדנוב, תקף את עמדתו והאשימו ב"אידיאליזם פילוסופי".
בחודש יוני 1909 הובס בוגדנוב בידי לנין בוועידה זעירתא בפריז שאורגנה על ידי מועצת המנהלים של כתב העת הבולשביקי "פרולטרי".
הוא הודח מהסיעה והצטרף לגיסו אנטולי לונצ'רסקי, למקסים גורקי ול"אוטזוביסטים" נוספים באי קאפרי, שם ייסדו בית ספר עבור פועלי מפעל רוסים.
ב-1910 העבירו בוגדנוב, לונצ'רסקי, פוקרובסקי ותומכיהם את בית הספר לבולוניה, שבה הוסיפו ללמד לאורך שנת 1911. במקביל לכך, ייסדו לנין ובני בריתו בית ספר מתחרה מחוץ לפריז.
באותה שנה נפרד בוגדנוב מעל ה"אוטזוביסטים", ונטש את הפעילות המחתרתית.
כעבור שש שנים של גלות פוליטית באירופה, שב בוגדנוב בשנת 1914 לרוסיה, בעקבות החנינה הכללית.
חיבורו ההשוואתי של בוגדנוב על כוחן הכלכלי והצבאי של אומות אירופה, שנכתב בין השנים 1912–1913, היה מראשוני החיבורים הבין-תחומיים שעסקו בניתוח מערכות.
בחיבור זה הציג בוגדנוב עקרונות מודרניים המשמשים בתורת המערכות ובניתוח מערכות.
ואולם, עבודתו בתחום לא תורגמה בימי חייו, ולא הוכרה מחוץ לרוסיה משך שנים רבות.
במלחמת העולם הראשונה שירת בוגדנוב כרופא בבית חולים, ולא השתתף כלל במהפכה.
ב-1918 התמנה בוגדנוב לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת מוסקבה ולמנהל האקדמיה הסוציאליסטית למדעי החברה שזה עתה נוסדה.
בשנת 1918 היה בוגדנוב ממייסדי התנועה האמנותית "פְּרוֹלֶטְקוּלְט" (Пролеткульт), והתאורטיקן המוביל שלה.
בהרצאותיו ובמאמריו קרא להרס מוחלט של "התרבות הבורגנית הישנה", אשר תוחלף ב"תרבות פולטרית טהורה".
בתחילה זכתה "פרולטקולט", כתנועות תרבותיות רדיקליות אחרות באותה תקופה, לתמיכה כספית מהממשלה הבולשביקית; אך בין השנים 1919–1920 הפנתה ההנהגה הבולשביקית אט-אט עורף לתנועה, וב-1 בדצמבר 1920 פרסם העיתון "פראבדה" צו שגינה את "פרולטקולט" כארגון "זעיר-בורגני" הפועל מחוץ למוסדות הסובייטים וכמקלט ל"אלמנטים זרים חברתית".
מאוחר יותר באותו חודש הודח נשיא "פרולטקולט", ובוגדנוב איבד את מושבו בוועד המרכזי.
בקיץ 1923 החל בוגדנוב בניסוייו לבצע עירוי דם.
בין המתנדבים לניסוי הייתה אחותו של לנין, מריה אוליאנובה.
ככל הנראה (לפחות באופן חלקי) בתקווה להשיג נעורים נצחיים או לפחות הצערה חלקית.
לאחר שקיבל 11 עירויים, ציין בוגדנוב בסיפוק שיפור בראייה, האטת התקרחות וסימפטומים חיוביים נוספים שהדגים.
חברו, הפוליטיקאי לאוניד קראסין, כתב לאשתו כי "בוגדנוב נראה כאילו נהייה צעיר ב-7, לא, ב-10 שנים אחרי הטיפול".
בשנת 1925 ייסד בוגדנוב את המכון להמטולוגיה ולעירויי דם, שבהמשך נקרא על שמו.
באביב 1928 קיפח אלכסנדר בוגדנוב את חייו כתוצאה מאחד מניסוייו, כאשר הערה לעצמו את דמו של סטודנט שסבל ממלריה ומשחפת.
מספר חוקרים (בהם לורן גרהאם) העלו את ההשערה כי מותו של בוגדנוב היה לאמיתו של דבר התאבדות, שכן זמן קצר לפני ניסוי זה כתב מכתב פוליטי נרגש למדי; מנגד, יש התולים את מותו באי-התאמה בסוג הדם, שלא הובנה דיה בזמנו.
הצעתו המקורית של בוגדנוב – "טֶקְטוֹלוגיה" – הייתה לאחד את מדעי החברה, הטבע והפיזיקה, באמצעות החשבתם כמערכות של יחסים, ובאמצעות חיפוש אחר העקרונות המארגנים המונחים ביסוד כל המערכות.
בחיבורו "טקטולוגיה: מדע ארגון אוניברסלי", שהעבודה עליו נסתיימה בראשית שנות ה-20, צפה רבים מהרעיונות שהוצגו מאוחר יותר ב"קיברנטיקה" של נורברט וינר וב-"General System Theory" ללודוויג פון ברטלנפי (שייתכן שנתקלו בהם בתרגום לגרמנית של "טקטולוגיה", שראה אור ב-1928).
בברית המועצות נחשבה הפילוסופיה הנטורליסטית של בוגדנוב לאיום אידאולוגי על המטריאליזם הדיאלקטי, והושכחה.
רק בשנות ה-70 נתגלה החיבור מחדש.
רבים מחיבוריו של בוגדנוב תורגמו במחצית הראשונה של המאה ה-20 ליידיש.
לעברית תורגם רק חיבורו 'תורת הכלכלה המדינית', באמצע שנות ה-40.
בשנת 1908 חיבר בוגדנוב את הרומן "כוכב אדום", על אודות אוטופיה המתקיימת במאדים, ובו תחזיות כמעט נבואיות בנוגע להתפתחויות המדעיות והחברתיות העתידיות.
באוטופיה הופיעו גם מוטיבים פמיניסטיים, שנעשו נפוצים יותר עם התפתחות המדע הבדיוני האוטופי; לדוגמה: שני מינים הנעשים כמעט זהים, או נשים הבורחות מ"עבדות הבית" ונעשות חופשיות לתור אחר מערכות יחסים באותה החופשיות כמו גברים.
'כוכב אדום' הוא אחד מגורמי ההשראה לרומן המדע הבדיוני זוכה פרסי הוגו ונבולה 'מאדים האדום' (מ'טרילוגיית מאדים') מאת קים סטנלי רובינסון.
בספר מופיעה דמותו של ארקדי בוגדנוב, צאצא בדיוני של אלכסנדר בוגדנוב.
ידע מנקודת מבט היסטורית, סנקט פטרבורג: 1901.
אמפיריומוניזם: מאמרים על פילוסופיה (בשלושה כרכים), מוסקבה: 1904–1906.
פילוסופיה של הניסיון החי: מסות פופולריות, סנקט פטרבורג: 1912.
טקטולוגיה: המדע האוניברסלי של ארגון (בשלושה כרכים), ברלין ו-מוסקבה: 1922.
בוגדנוב חיבר אוטוביוגרפיה קצרה במילון האנציקלופדי (Энциклопедический Словарь) XLI, מוסקבה: 1926, עמ' 29–34.
תורת הכלכלה המדינית; תרגם מרוסית: ש' הרברג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ו.
אלכסנדר גנאדייביץ' אניוקוב הוא כדורגלן עבר רוסי, חבר במטה האימון של זניט סנקט פטרבורג.
אניוקוב נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בכדורגל הרוסי.
היה שיאן ההופעות של זניט במפעלים האירופיים עם 106 הופעות.
אניוקוב החל לשחק במסגרת בית ספר לכדורגל בסמרה כבר בגיל 6. בשנת 2000 הוא הצטרף למועדון הרוסי קריליה סובטוב סמרה, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת הליגה הרוסית השנייה.
אניוקוב הפגין כישרון כאשר שיחק בקבוצת המשנה, וזוהה על ידי אלכסנדר טרחנוב, מאמן הקבוצה הבוגרת.
עוד באותה שנה צורף אניוקוב על ידי טרחנוב לקבוצה הבוגרת של סמרה, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית באוקטובר אותה שנה, במשחק מול זניט סנקט פטרבורג.
בשלוש עונותיו הראשונות בסמרה היה אניוקוב בעיקר שחקן ספסל וקיבל הופעות משחק מועטות, אך בעונת 2003 הוא הפך לשחקן חשוב בהגנת הקבוצה ופתח בקביעות בהרכב שלה.
ב-2004 הוא הגיע עם סמרה להישגים הטובים ביותר עמה - מקום שלישי בליגה הרוסית והעפלה לגמר הגביע הרוסי.
ביולי 2005, באמצעה של העונה ברוסיה, עבר אניוקוב לזניט סנקט פטרבורג, וגם שם היה שחקן מפתח בהגנת הקבוצה.
בעונת 2007 הוא פתח בהרכב כמעט בכל משחקיו, וסייע לזניט לזכות לראשונה בתולדותיה באליפות רוסיה.
בעונת הוא היה שותף מרכזי גם לזכיית זניט בגביע אופ"א, ובעונה שלאחר מכן השתתף עמה לראשונה בקריירה בליגת האלופות.
אניוקוב נבחר שש פעמים רצופות לרשימת הכדורגלנים הטובים של העונה של התאחדות הכדורגל הרוסית, בין עונות 2005 ו-2010.
ב-2009 החל אניוקוב לכהן כקפטן של זניט סנקט פטרבורג, לאחר עזיבתו של אנטולי טימושיוק.
הוא הוביל כקפטן את זניט לזכייה בדאבל של אליפות רוסיה והגביע הרוסי ב-2010. בינואר 2018 הועבר לקבוצת הבת זניט-2 סנקט פטרבורג, אך הוחזר להרכב הקבוצה העיקרית באוגוסט 2018 ומונה לקפטן הקבוצה יחד עם ברניסלב איבנוביץ'.
ביוני 2019 הודיע על פרישה ממשחק בזניט סנקט פטרבורג והוא צורף לצוות האימון של הקבוצה למשך זמן קצר.
ביולי אותה שנה החליט לשחק עוד עונה אחת והושאל לקבוצת ילדותו קריליה סובייטוב סמרה, עמה חתם על חוזה לשנה.
את הופעת הבכורה המחודשת במדי קריליה סובייטוב ערך במחזור הפתיחה של הליגה, במשחק נגד צסק"א מוסקבה, ב-14 ביולי 2019. במרץ 2020 מונה קפטן הקבוצה.
במאי 2020 הודיע על פרישתו הסופית ממשחק פעיל וחזר לצוות האימון של זניט.
אניוקוב משחק בנבחרת הלאומית של רוסיה מאז שנת 2004, עוד כאשר היה שחקנה של קריליה סובטוב סמרה.
הטורניר הגדול הראשון שבו נכלל בסגל הנבחרת היה יורו 2004, שבו הודחה רוסיה כבר בשלב הבתים.
ב-8 ביוני 2005 הוא הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת גרמניה.
אניוקוב לא הצליח להעפיל עם הנבחרת למונדיאל 2006.
במהלך מוקדמות יורו 2008 היה אניוקוב המגן הימני הפותח הקבוע של רוסיה, תחת המאמן חוס הידינק.
הוא סייע לנבחרתו להעפיל לאליפות אירופה על חשבונה של אנגליה.
גם בטורניר היורו עצמו פתח אניוקוב בהרכב בכל משחקיה של נבחרת רוסיה, והיה שותף להישג השיא בתולדותיה - העפלה לחצי הגמר, שם הפסידה 0–3 לנבחרת ספרד.
אניוקוב המשיך לפתוח במדי נבחרת רוסיה בקביעות גם במשחקי המוקדמות למונדיאל 2010, אך לא הצליח להעפיל עם הנבחרת לטורניר.
אלכסנדר באטנברג (בבולגרית: Александър I Батенберг, בגרמנית: Alexander Joseph von Battenberg (אלכסנדר יוזף פון באטנברג) ; 5 באפריל 1857, ורונה, הקיסרות האוסטרית - 23 באוקטובר 1893, גראץ, האימפריה האוסטרו הונגרית.) היה הקניאז (הנסיך הראשון, בבולגרית Княз) של נסיכות בולגריה המודרנית לאחר תום שלטונה של האימפריה העות'מאנית.
אלכסנדר פון באטנברג, נולד לדוכס אלכסנדר מהסה, שהיה נשוי בנישואים מורגנטיים, לרוזנת וליוליה פון האוקה, אשר צאצאיה ירשו את התואר נסיך.
הוא אחיהם של לודוויג פון באטנברג, סבו של פיליפ, דוכס אדינבורו, ושל היינריך פון באטנברג, אבי סבתו של חואן קרלוס, מלך ספרד, שבניגוד אליו שינו את שם משפחתם למאונטבאטן.
אביו הוצב כקצין בצבא האוסטרי באזור איטליה של ימינו, שם נלחם במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה ובעת הזו נולד אלכסנדר.
אלכסנדר היה אח ללודוויג פון באטנברג והנסיכה מארי לבית באטנברג.
הנסיך אלכסנדר הצעיר, היה אחיינו של הצאר אלכסנדר השני, שנישא לאחות אביו.
הוא למד בתיכון במדינת הסה, התגייס לצבא ובעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שירת כסגן במטה של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב, בחזית הבולגרית ובהמשך הוצב בתפקיד מטה בברלין.
ב-3 במרץ 1878 נחתם חוזה סן סטפנו, אשר במסגרתו הכירה האימפריה העות'מאנית בעצמאות רומניה, סרביה ומונטנגרו ובמתן אוטונומיה לבולגריה.
מודאגים מהתרחבות ההשפעה הרוסית בבלקן, כפו המעצמות שינויים בחוזה, במסגרת קונגרס ברלין, אשר המרכזי שביניהם הוא שחלק מבולגריה יהפוך לנסיכות עצמאית ואזור מקדוניה יוחזר לאימפריה העות'מאנית.
כך נולדה נסיכות בולגריה אשר בהמשך תהפוך לממלכת בולגריה השלישית.
אלכסנדר באטנברג, שיצר קשרים טובים וענפים עם אצולת הצבא הרוסי, הומלץ על ידי דודו הצאר אלכסנדר השני, לתפקיד שליט הנסיכות האוטנומית, כפי שנקבע בקונגרס ברלין.
הרוסים העריכו, שעל ידי מינוי זה, יוכלו לשמר הגמוניה מוחלטת בנסיכות החדשה.
ב-29 באפריל 1879, אישרה האספה הלאומית הבולגרית את מינויו לשליט הנסיכות האוטונומית, במעמד של עוצר.
הנסיך התקבל בהתלהבות רבה בבולגריה, אך היה חסר כל ניסיון מעשי.
הוא נדרש לפעול במהירות לשיקום המדינה החרבה מהמלחמה ובכלל זה המערכות הציבוריות והשלטוניות מחד ונקלע לסבך הפוליטי המורכב במסגרתו בנוסף לאימפריה הרוסית, לטשו עיניים לנסיכות החדשה, גם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו הונגרית, מאידך.
הנסיך הקיף עצמו ביועצים מבחוץ והצר את צעדיהם של חברי האספה הלאומית, כאשר במשך כשנה בין 1881 ועד 1882 לא הייתה ממשלה בבולגריה ואלכסנדר היה למעשה אוטוקרט.
ההתלהבות שאפיינה את הגעתו לבולגריה, שככה והחלה תנועת אופוזיציה כנגדו .
גל מהומות וניסיון מרד בעיר פלובדיב, עיר הבירה של מחוז רומליה המזרחית, אירעו בספטמבר 1885. המורדים דרשו להחזיר את החבל לנסיכות הבולגרית.
באטנברג בלחצם של פוליטיקאים מיליטנטים ובראשם ראש הממשלה סטפן סטאמבולוב, הסכים לאיחוד וב-18 בספטמבר 1885 אוחד החבל עם הנסיכות הבולגרית, ללא התערבות המעצמות, אשר היו מסוכסכות האחת עם רעותה.
עם זאת צעד זה הרע מאוד את היחסים עם האימפריה הרוסית, אשר ממילא הלכו והדרדרו לאחר הרצחו של הצאר אלכסנדר השני ועלייתו לשלטון של אלכסנדר השלישי.
תוצאת האיחוד הייתה הכרזת מלחמה של מילאן הראשון מלך סרביה על הבולגרים.
לאחר הצלחות ראשוניות של הסרבים, כולל מצור ממושך על העיר וידין, הצליח הצבא הבולגרי להדוף את הכוחות הסרבים, לכבוש את העיר פירוט ולנוע לעומק הממלכה הסרבית.
ב-28 בנובמבר 1885 העבירו האוסטרו-הונגרים אולטימטום לבולגרים לבל ימשיכו בתנועתם והמלחמה נפסקה.
תוצאותיה של מלחמת בולגריה-סרביה, הובילו להסכם בוקרשט, אשר לאחריו באמצעות משא ומתן עם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני, הושאר חבל רומליה המזרחית בידי הבולגרים לפיקדון למשך 5 שנים נוספות, פיקדון שלא הוחזר לעות'מאנים.
ההישג המסוים שהושג בהסכם בוקרשט, לא סיפק את המיליטנטים, אשר גמרו אומר להדיח את הנסיך באטנברג.
ב-20 באוגוסט 1886, קבוצת קושרים מקרב אנשי הצבא צרו על ארמון הנסיך, הכריחו אותו לחתום על כתב ויתור על השלטון ובאיומי רובים הוציאו אותו אל מחוץ למדינה והוא הגיע לעיר ראני שבאוקראינה.
הוקמה ממשלה זמנית בסופיה, שהורכבה מפוליטיקאים ואנשי צבא.
הרוסים שחששו מאובדן מוחלט של אחיזתם בבולגריה, ארגנו הפיכת נגד, שהוביל ראש הממשלה לשעבר סטפן סטאמבולוב ואלכסנדר חזר לבולגריה כ"ברווז צולע".
מנהיגי גרמניה, אוסטרו הונגריה והאימפריה הרוסית, הושיטו לו "כתף קרה" ולא איפשרו לו לנקום בקושרים כפי שרצה.
משהרגיש אלכסנדר שלמעשה ניטלו ממנו מרבית סמכויותיו ומעוניינים בהמשך תפקידו כדמות סמלית יותר ממעשית, הוא התפטר ב-8 בספטמבר 1886.
לאחר שפרש, חזר לאלמוניותו, התגורר בעיר גראץ שבאימפריה האוסטרו הונגרית, שם שימש כקצין מטה בצבא האוסטרי.
הוא נישא לשחקנית ג'ואנה לוייזינגר, ב-6 בפברואר 1889. לזוג נולדו שני ילדים, הנסיך אסן, הרוזן מהרטנאו ( 1890-1965) והנסיכה סוייטה הרוזנת מהרטנאו ( 1893-1935).
אלכסנדר באטנברג הלך לעולמו ב-23 באוקטובר 1893 ונקבר במאוזוליאום שהוקם על שמו בעיר סופיה שבבולגריה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), היו גילויי אנטישמיות רבים בבולגריה, כמדיניות מכוונת של צבא האימפריה הרוסית מחד ובשל העובדה שהיהודים זוהו כנאמנים של השלטון העות'מאני, מאידך.
אלפי יהודים נטשו את בולגריה ועזבו עם החיילים העות'מאנים.
אירעו תקיפות ופוגרומים כנגד יהודים, אשר קהילותיהם נתונות היו במשבר ובמצב של אי ודאות.
ממשלו של הנסיך באטנברג לא נקט במדיניות מכוונת של אנטישמיות וככל שייצב את שלטונו ופעל לשקם את נזקיה הכלכליים והחומריים של המלחמה, אף נקט בפעולות למניעת התופעה.
בשנת 1878 אושרה בעיר טרנובו "חוקת טרנובו", שקבעה בסיס להתנהלות הנסיכות הבולגרית החדשה והושתתה על יסודות אירופאים מודרניים לעת ההיא, במטרה להדביק את שאר עמי אירופה בקצב ההתפתחות הפוליטית, הציבורית והתרבותית.
בתקופת שלטונו של באטנברג, ניצלו היהודים את הזכויות שניתנו להם בחוקת טרנובו והחלו להתאגד בקבוצות לצורך תפילה ולימוד ובכך חיזקו את קשרי הקהילות.
ממשלת נסיכות בולגריה בימיו של אלכסנדר באטנברג, התייחסה באמון לאוכלוסייה היהודית.
היהודים גמלו לנסיך בכך שבעת המלחמה עם סרביה בשנת 1885, גייסו ומימנו קהילות רוסצ'וק, וידין ווארנה, שתי חטיבות של לוחמים יהודים, אשר מנו 800 איש, ועשרות נשים התנדבו כדי לשמש אחיות רחמניות.
הנסיך באטנברג התפעל מתעוזתם בקרב וציין, כי הם צאצאיהם האמיתיים של אבותיהם החשמונאים.
תקופתו של הנסיך באטנברג, הייתה תקופת שיקום ותקווה לקהילה היהודית, אשר תחת כנפי החוקה החדשה, קיוותה שהשלטונות והעם הבולגרי יתייחסו לבניה, כאזרחים בולגרים, נאמנים ושווי זכויות.
אלכסנדר ארוטיוניאן (בארמנית: Ալեքսանդր Հարությունյան; 23 בספטמבר 1920, ירוואן, ארמניה - 28 במרץ 2012) היה מלחין ופסנתרן ארמני, מורה באקדמיה למוזיקה בירוואן.
הוא ידוע בעיקר בזכות הקונצ'רטו לחצוצרה ולתזמורת שלו וזכה על יצירותיו בפרסים חשובים בברית המועצות ובארמניה, בהם פרס ברית המועצות.
בשנת 1970 זכה בתואר אמן העם של ברית המועצות.
ארוטיוניאן נולד בשנת 1920 באריוואני, ירוואן של ימינו כבנם של גריגור ארוטיוניאן, איש צבא, ושל אלאונורה.
ב-1927 בגיל 7 הוא התקבל למחלקת הילדים של הקונסרבטוריון הממלכתי של יראן על שם קומיטס ומאוחר יותר בגיל 14 התקבל לקורסים הרגילים של הקונסרבטוריון - בכיתה לפסנתר של אולגה בבסיאן, בכיתה להלחנה של סרגיי ברחודריאן ושל ורג'ס טליאן.
אחרי שסיים את לימודיו בקונסרבטוריון, בשנים 1942–1943 השתלם בכיתת הפסנתר של קונסטנטין איגומנוב ובכיתת ההלחנה של כריסטופור קושנריוב.
בשנים 1946–1948 שהה במוסקבה והשתלם שם ב"בית תרבות ארמניה" אצל גנריך ליטינסקי (הלחנה ופוליפוניה), אצל ניקולאי פייקו (עיבוד מוזיקלי), אצל ויקטור צוקרמן (ניתוח מוזיקלי), אצל דמיטרי רוגאל-לוויצקי ואצל אלכסנדר ופריק (תזמור) ובכיתת הפסנתר של בוריס ברלין.
הוא חזר לירוואן שם והופיע כפסנתרן סולן, בשנים 1965–2008 לימד הלחנה בקונסרבטוריון המקומי (החל משנת 1977 כפרופסור) ומאוחר יותר הפך למנהל המוזיקלי הקבוע של התזמורת הפילהרמונית של ירוואן (1954–1990).
אראם חאצ'טוריאן התוודע אליו במהלך קונגרס למוזיקה שנערך במוסקבה וניבא לו עתיד מבטיח.
היה לאחד מחברי "קבוצת החמישה הארמנית".
ב-1939 התקבל ארוטיוניאן לאיגוד המלחינים של ברית המועצות, היה חבר בהנהלתו, וכן החל משנת 1975 חבר באיגוד אנשי הקולנוע של הרפובליקה הארמנית.
ב-1948 זכה ארוטיוניאן בפרס סטלין על הקנטטה שלו "המולדת" אותה הלחין כעבודת גמר בעת לימודיו במוסקבה.
תזמורת ומקהלת הרדיו של ברית המועצות ביצעה אותה בבכורה בנובמבר 1948. ב-1949 הוא כתב "פתיחה חגיגית", שבוצעה בנובמבר אותה שנה בבכורה באולם הגדול של הפילהרמונית של לנגיגרד, תחת ניצוחו של ייבגני מרבינסקי.
המשיך לזכות בהערכת השלטון על יצירות ששילבו בהן מסורות של המוזיקה העממית הארמנית, כגון "אגדת העם הארמני" (1960), "אודה ללנין" (1967) ו"המנון לאחווה" (1970).
עם יצירותיו הרבות של ארוטיוניאן נמנות יצירות לכלי נגינה רבים, קטעים על נושאים ארמניים, ווקאליזות, האופרה "סאיאט נובה", מוזיקה לסרטים, ואף שירי מוזיקה קלה.
ביצירות רבות של ארוטיוניאן ניתן לשמוע מוטיביים מן המוזיקה הארמנית העממית, שימוש נרחב במודוסים וסלסולים למיניהם.
קונצ'רטו לכינור "ארמניה-88" 1988 לכינור ולתזמורת מיתרים
קונצ'רטינו לצ'לו ולתזמורת קטנה (1976)
קונצ'רטו לחצוצרה בלה במול מז'ור (1950)
וריאציות על חצוצרה ותזמורת (1973)
אלגיה על חצוצרה ותזמורת (2000)
"אודה ללנין" למקהלה ותזמורת (1967)
קונצרט סקרצו על חצוצרה ופסנתר (1955)
"סקיצות ארמני" על החמישייה (1984)
סונטה, שיר לכינור ופסנתר (1985)
אריה ואח סקרצו על חצוצרה ופסנתר (בשנת 1987)
סוויטה לאבוב, קרן ופסנתר (1998)
1962 - פרס אומן העם הארמני
1970 - פרס אומן העם של ברית המועצות
1972 - הפרס של מדינת ארמניה
1977 – פרס אלכסנדרוב (מדליית זהב)
1983 – פרס אורפאוס (ארצות הברית) על הפופולריות לה זכה המלחין בארצות הברית
1998 – מדליית מובסס חורנאצי (ארמניה)
אלכסנדר בּוֹגֶן (קצנבוגן) (Alexander Bogen; 24 בינואר 1916 – 20 באוקטובר 2010) היה צייר יהודי יליד אסטוניה (אז חלק מ) שפעל בליטא, בפולין ובישראל.
נודע גם כפרטיזן במחתרת אנטי-נאצית בליטא ובבלארוס.
בוגן נולד ב-1916 בשם אלכסנדר (שוּרָה) קצנבוגן בדורפט (טרטו) (אז בפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית וכיום באסטוניה)
הוריו, גריגורי כצנבוגן ומרה לבית רביצקי היו רופאים.
האב היה בן למשפחה יהודית חילונית ממינסק ואמו הייתה בתו של הרב יהודה טוביה צבי ליבוביץ' רביצקי (או יודל-טייבל הירש ליבוביץ' רביצקי).
הייתה לו גם אחות צעירה.
אב המשפחה נפל ב-1916 במלחמת העולם הראשונה.
בהיותו בן שנתיים עברה האלמנה עם ילדיה לעיר הליטאית וילנה אז בפולין, בה גדל.
האם התחתנה בשנית ב-1924 עם שטרול-ברה רבינוביץ'.
בוגן היה חבר בקבוצת "וילנה הצעירה".
החל בלימודי ציור ופיסול באקדמיה לאמנות, שם גם סיים את לימודי המוסמך.
בוגן שימש כפרופסור באקדמיה לאמנות בפולין וכמרצה לאמנות באוניברסיטה העברית.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הצטרף לארגון הפרטיזנים המאוחד (אף-פא-או) בגטו וילנה.
ב-29 ביולי 1943 ברח ליערות נַארוֹץ' שבבלארוס, כ-200 ק"מ מווילנה, ופיקד על יחידה של כ-30 פרטיזנים יהודים.
הוא הבריח יהודים מהגטו ליערות, אימן אותם ללחימה והוביל אותם לפעולות נגד הגרמנים.
בתקופה חשוכה זו צייר את חוויותיו ועל כך אמר מאוחר יותר: "אחד מגיב לזוועות בדמעות, והשני ברובה, אני הגבתי בעיפרון וברובה".
אחדות מיצירות אלה נכללות באוספים של מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, מוזיאון לוחמי הגטאות, מוזיאון יד ושם ומוזיאון השואה בוושינגטון.
לאחר תום המלחמה השלים את לימודיו באמנות בווילנה.
לימד באקדמיה לאמנות בלודז' שבפולין, ונודע כצייר, פסל, תפאורן ומאייר.
בשנת 1951 עלה לישראל עם אשתו רחל ובנו מיכאל.
הוא נשלח להשתלמות בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (בוזאר) בפריז.
בשובו לארץ הקים את מחלקת האמנות בבית הספר ויצו צרפת.
כיהן כיו"ר אגודת הציירים והפסלים בישראל בשנים 1969–1981.
עיצב את אנדרטת הפרטיזנים בלטרון, שנחנכה ב-9 באפריל 2008..
כן פיסל בעץ את שער הכניסה למוזיאון ז'בוטינסקי במצודת זאב בתל אביב.
בשנת תשל"ד יצא לאור בהוצאת "יד ושם" אלבום ציוריו, "המרד".
בשנת 2005 יצא לאור אלבום רטרוספקטיבי של יצירתו בישראל.
בוגן נפטר בתל אביב ב-2010, בגיל 94, ונקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
1950 – פרס מטעם ממשלת פולין.
ב-2018 עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב אבן שפרוט 7.
אלכסנדר זולוטינסקוביץ' אנקַבֶּב/אנקווַב (באבחזית: Алықьсандр Золотинска-иҧа Анқәаб, בגאורגית: ალექსანდრე ანქვაბი; נולד ב-26 בדצמבר 1952, סוחומי, אבחזיה אסס"ר, גאורגיה הסובייטית) הוא ראש ממשלת אבחזיה החל מאפריל 2020. כיהן כנשיא אבחזיה בשנים 2011–2014, לאחר שירש את סרגיי בגאפש שאושפז בשל מצב בריאותי קשה.
אלכסנדר אנקבב הוא סגן נשיא אבחזיה מאז 2010. כיהן כראש ממשלת אבחזיה השמיני (2005–2010) וכשר הפנים האבחזי, הממונה על המשטרה האבחזית (1992–1993).
באוגוסט 2011 מינוייו לנשיא אושרר סופית לאחר שנבחר בבחירות וזכה לתמיכה של 61% בבחירות הנשיאותיות.
אנקבב הוא בוגר המכון למשפט של רוסטוב (Ростовский юридический институт) ושל האקדמיה למדעי החברה שמטעם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנים 1975–1983 עבד במשרד המשפטים האבחזי.
בשנים 1981–1983 הוא עבד בטביליסי במנגנון סניפי המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה.
בשנים 1984–1990 היה ראש המחלקה הפוליטית של משרד הפנים של גאורגיה הסובייטית.
בסוף שנות ה-80 היחסים בין הגאורגים לבין אבחזים היו מתוחים ואנקבב חזר מטביליסי לסוחומי.
עם התפרקות ברית המועצות, ב-1991, נבחר לחבר הפרלמנט האבחזי.
הוא כיהן במשך שנה (1992 - 1993) כשר הפנים האבחזי בממשלתו של ולדיסלב ארדזינבה.
היה פעיל מאוד בנושא החזרת השבוים לאחר סיום הלחימה עם גאורגיה בשנת 1993. מ-1994 ועד שנת 2000 חי במוסקבה ועסק במסחר.
בשובו לסוחומי הקים את "אאיטאירה" (Аиҭаира, "תחייה") - התנועה האופוזיציונית הראשונה באבחזיה.
ב-2004 רצה להתמודד לבחירות לנשיאות אבחזיה, אך כיוון שלא חי באבחזיה בחמש השנים שקודם לבחירות הוא משך את מועמדותו ותמך בסרגיי בגאפש שנבחר ברוב גדול.
במהלך כהונתו כראש ממשלה ונשיא שרד שישה ניסיונות התנקשות בחייו, שבשניים מהם נפצע.
בשנת 2009 נבחר לסגן נשיא אבחזיה וב-21 במאי 2011 מונה לממלא מקום נשיא אבחזיה.
באוגוסט 2011 נערכו הבחירות לתפקיד נשיא אבחזיה והוא נבחר ברוב של 61% אחוז.
מאז 1983 הוא נשוי לרימה ואסילייבנה לאקובּה, ויש לו ממנה שני בנים.
אלכסנדר דמיטרייביץ' בגלוב הוא מדינאי רוסי שמכהן כמושל סנקט פטרבורג מאוקטובר 2018.
בעבר כיהן כסגן ראש סגל הקרמלין מאז מאי 2008. בשנת 2012 הוא מונה לנציג הנשיא במחוז הפדרלי המרכזי.
ב-2017 מונה לנציג הנשיא במחוז הפדרלי הצפון-מערבי.
אלכסנדר בגלוב נולד ב-19 במאי 1956 בבאקו במשפחתו של איש צבא.
לאחר סיום לימודיו, נכנס בגלוב לבית הספר המקצועי ואז - למכללה התעשייתית והפדגוגית.
בשנים 1976–1978 הוא שירת בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
לאחר שסיים את לימודיו במכון להנדסה אזרחית של לנינגרד בשנת 1983 עם תואר בהנדסה תעשייתית ואזרחית, מילא תפקידי הנדסה וניהול בארגוני הבנייה של לנינגרד ובשנים 1979–1988 הוא עבד בתפקידים הנדסיים וניהוליים בחברות בנייה שונות בלנינגרד.
ב-1989 היה לראש המחלקה החברתית-כלכלית של מועצת העיר לנינגרד וב-1990 היה לסגן ראש הוועד הפועל לענייני בינוי במועצת העיר לנינגרד והיה אחראי על פרויקטים לבנייה בעיר.
בשנים 1991—1997 היה המהנדס הראשי במיזם המשותף הגרמני-רוסי "Melazel".
בשנת 1994 הוא סיים לימודים לתואר דוקטור למדעים טכניים.
בשנים 1997–1999 היה מרצה באוניברסיטה הממלכתית של סנקט פטרבורג לאדריכלות.
ב-2003 השתלם באקדמיה הצפון מערבית לשירות המדינה שבסנקט פטרבורג.
בשנים 1999-2002 היה ראש רובע הנופש בעיר ויזם שיפוץ במגוון אתרים ברובע לרבות שיפוץ ככר החירות בעיירה ססטרורצק.
בשנת 2002 התמנה לסגן מושל סנקט פטרבורג והיה ראש הסגל של המושל.
בגלוב היה לממלא מקום מושל סנקט פטרבורג לאחר שהמושל אלכסנדר יאקובלב קודם ועבר למוסקבה ועד למינויה של ולנטינה מטוויינקו לתפקיד.
לאחר מינויה של מטוויינקו לראשות העיר, בשנת 2004 עבר למוסקבה והתפקד למפלגת השלטון, רוסיה המאוחדת ובמאי 2004 מונה לעוזר הנשיא ועמד בראש מחלקת הבקרה של נשיא הפדרציה הרוסית (בתקופת ולדימיר פוטין כנשיא).
ב-12 במאי 2008, לאחר בחירת דמיטרי מדבדב לנשיא, התמנה לסגן ראש סגל הקרמלין.
ביולי 2008 מונה ליו"ר דירקטוריון תאגיד "אלמז-אנטיי", העוסק בפיתוח מערכות טילים, בתפקיד זה החליף את ויקטור איוואנוב, שמונה למנהל הסוכנות הפדרלית למלחמה בסמים.
בגלוב שימש בתפקיד זה עד 2011.
לאחר פיטוריו של יורי לוז'קוב מראשות העיר מוסקבה, בגלוב היה מהמועמדים לרשת אותו בתפקיד, אך לבסוף מונה סרגיי סוביאנין.
לאחר עזיבתה של ולנטינה מטוויינקו למועצת הפדרציה של רוסיה, מונה לממלא מקום מושל העיר סנקט פטרבורג, בפעם השנייה.
לאחר בחירתו של גאורגי פולטאבצ'נקו לראשות העיר, מונה בגלוב על ידי הנשיא ולדימיר פוטין במאי 2012 לתפקיד נציג הנשיא ב, תפקיד שמילא עד דצמבר 2017 במהלכן היה אחראי לפרויקטים רבים של בנייה במחוז מתוקף הרקע ההשכלתי שלו כמהנדס בנייה.
בדצמבר 2017 מונה לנציג הנשיא ב ובכך חזר לסנקט פטרבורג, לאחר 14 שנות עבודה במוסקבה.
גם כאן עסק בניהול פרויקטים של בנייה בעיר ובמחוז לנינגרד.
באוקטובר 2018 מונה לממלא מקום מושל סנקט פטרבורג, עד לבחירות בספטמבר 2019.
תקופתו של בגלוב כמושל הייתה בסימן שורה של שערוריות ומצבי חירום.
במהלך הקמפיין להעלאת הפופולריות שלו בקרב תושבי העיר, התקיימו מספר אירועים פרו-ממשלתיים והפעילות שלו ברשתות החברתיות הייתה אחת הסיבות לחוסר אמון ברשויות העיר בכלל ויחס שלילי לפעולותיו של המושל בפועל, עוד בעת כהונתו כממלא מקום.
תושבי העיר לגלגו באופן פעיל על מעשיו של בגלוב כאשר הוא יצא לרחובות וחילק את חפירה לעובדיו ופקד עליהם לאסוף את השלג שהצטבר ברחובות.
בינואר 2019 פיקח בגלוב על עבודות תיקונים בצנרת השבורה בשדרות הבולשביקים בעיר, בה רשלנות העירייה הביאה לכך ש-485 בתים נותרו ללא חימום.
בהמשך חזרה התקלה מספר פעמים והאנשים כינו את צינור החימום התקול בשם "הצינור של בגלוב".
בנוסף, תקופת ביגלוב כמושל זמני הייתה בסימן הפיזור האלים של הפגנת ב-1 במאי.
גורמי אכיפת החוק בעיר דכאו הפגנות של תומכיו של הפוליטיקאי אלכסיי נבלני ואנשי המפלגות יאבלוקו ורוסיה הוגנת, שנטלו חלק בהפגנות.
עשרות אנשים נעצרו בהפגנות הללו ואלכסנדר ביגלוב כינה את סיסמאות האופוזיציה "מעליבות".
בפברואר 2019 צורף כחבר מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית.
בנוסף, באפריל 2019, לבקשת אישר נשיא רוסיה את פרויקט הרכבת המהירה בין סנט פטרבורג למוסקבה בשווי של 1.5 טריליון רובל.
כמו כן, פוטין הקצה 150 מיליון רובל מקרן הממשלה לפיתוח מוזיאון המצור, 10.6 מיליון לבניית 24 גני ילדים, 4 בתי ספר ו-16 מרפאות.
בראשית כהונתו של בגלוב הוקפאה הקמת מתחם בית המשפט העליון באתר "סוללת אירופה" לקראת פיתוח האתר כאזור פארק (בדומה למה שנעשה במוסקבה עם בניית פארק זריאדיה).
בהשתתפות המושל, החליט המשרד למשאבי טבע לממן את ניקוי מזבלת קרסני בור באמצעות התקציב הפדרלי.
ביוזמת בגלוב, תוכנן להכניס מס תיירות בסנקט פטרבורג שבו תיירי העיר יחויבו לשלם מס.
בחודש מאי 2019 הושק "כרטיס הפטרבורגי", המשלב כרטיס למשכורות ופנסיות, כרטיס נסיעה לכל סוגי התחבורה ולשירותים רפואיים.
אלכסנדר בגלוב ביצע פיטורים משמעותיים במינהל העיר: כמה סגני מושלים, יושבי ראש ועדות וראשי הרבעים שעבדו עם המושל הקודם, כולל סגני המושל איגור אלבין ומיכאיל מוקרצוב, הודחו מתפקידם.
בין הסיבות לכך הייתה העבודה הרשלנית לפינוי שלגים וקרח במהלך החורף.
הוא פיטר פקידים שנטען לגביהם כי היו חשודים במעילה בתקציבי העירייה ובשחיתות.
בכלי תקשורת רבים מציינים האופי האופורטוניסטי ביחסו של בגלוב ל.
בפרט, בשל העובדה שבגלוב היה מתנגד נלהב להעברת קתדרלת איסק הקדוש לידי הכנסייה.
לאחר בחירתו לתפקיד המושל בספטמבר 2019 והשבעתו, אחד מצעדיו הראשונים היה לקדם את הגדלת אחזקות העירייה בחברת מטרוסטרוי סנקט פטרבורג שבונה את תחנות הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג.
שבוע לאחר כניסתו לתפקיד הכריז על הרכב העירייה החדש: הוא מינה 10 סגנים שתפקידם היה לפקח על המחלקות השונות במינהל העיר.
בסוף נובמבר 2019 החליף את אחת מסגניותיו במקסים סוקולוב, לשעבר שר התחבורה, שמונה כדי לקדם פיתוחים ושינויים במערך התחבורה העירוני.
לאחר מכן פעל במרץ לרכישת 471 רכבים ייעודיים לפינוי שלג וחתם עם ממשלת מחוז לנינגרד לביצוע עבודות משותפות לפינוי זבל וקידם החלטה לשיפוץ בית החולים בוטקין למחלות זיהומיות, הנחשב לגדול מסוגו ברוסיה.
כמושל, בגלוב מנהל מדיניות של בדיקות פתע ברובעי העיר ופגישות עם התושבים.
לדוגמה, באירועים לציון הסרת המצור על לנינגרד.