tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האייתוללה חמינאי הגיב על הנאום המצופה של נשיא ארצות הברית והודיע כי "האומות בחלק הזה של העולם...
גם אם הם ישאו נאומים נעימים ויפים לאומה המוסלמית, הדבר לא יוביל לשינוי.
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס תיאר את נאומו של אובמה כנאום "ברור וכן...
עמר מוסא, מזכיר הליגה הערבית, שיבח את הנאום וציין כי הוא "היה מאוזן והציע חזון חדש של פיוס ביחסים עם מדינות האסלאם".
שר הביטחון הישראלי אהוד ברק ציין כי נאומו של אובמה היה "ישיר, חשוב והיה פנייה אמיצה של הנשיא אובמה במהלכה הוא פרש את חזונו ואת העקרונות האוניברסליים החשובים שהוא מבקש לחלוק עם העולם המוסלמי".
נשיא מדינת ישראל שמעון פרס ציין כי הנאום היה "מלא חזון, נאום אמיץ בדרישה מכל הצדדים המעורבים למחויבות לעבוד קשה על מנת לקדם את תהליך השלום במזרח התיכון...
רעיון השלום נולד במזרח התיכון כבסיס של שלוש הדתות המונותיאיסטיות - ביהדות, בנצרות, ובאסלאם - ובני אברהם צריכים לשלב ידיים על מנת לקחת על עצמם את האתגר הזה יחד, שלום בר קיימא במזרח התיכון".
מנגד, פקידי ממשל רבים בישראל מתחו ביקורת על נאומו של אובמה, ובעיקר על כך שהנאום לא התייחס כלל לטרור הפלסטיני.
שר המדע והטכנולוגיה דניאל הרשקוביץ ציין כי "אובמה התעלם לחלוטין מהעובדה שהפלסטינים טרם נטשו את דרך הטרור".
חאבייר סולאנה, הממונה על מדיניות החוץ והביטחון של האיחוד האירופי, שיבח את הנאום וציין כי "זה היה נאום יוצא דופן, נאום אשר ללא כל ספק הולך לפתוח דף חדש ביחסים עם העולם הערבי-מוסלמי".
מזכ"ל האו"ם, באן קי מון, ציין כי הנאום היה "פתיחת פרק חדש ביחסים בין ארצות הברית לעולם המוסלמי".
האייתוללה עלי חמינאי, נשא בהמשך נאום אשר במהלכו לא התייחס ישירות לנאומו של אובמה בקהיר, אך ציין כי "הממשל האמריקני החדש מבקש לשנות את תדמיתם.
אני אומר כעת באופן תקיף כי הדבר לא יושג בדיבורים, בנאומים או בסיסמאות".
העובדה כי אובמה לא הזכיר כלל את המילה "טרור" זכתה לתגובות חיוביות רבות בקרב רבים בעולם המוסלמי, במיוחד לאור העובדה שרבים מתוכם סבורים כי "המלחמה בטרור" הוא למעשה מונח אשר משמעותו האמיתית היא "המלחמה באסלאם".
השמרנים בארצות הברית אשר גם כן שמו לב לכך וטענו כי צעד זה החליש למעשה את המסר הכללי של אובמה.
ג'ון ביינר, מנהיג הרפובליקנים בבית הנבחרים, התייחס גם כן לנאום לאחר שהוא נמסר וציין כי נדמה היה שאובמה "מפיל את האשמה במידה שווה על הישראלים והפלסטינים...
יש לי חששות לגבי כך בעיקר משום שהחמאס הוא ארגון טרור".
כמו כן, ביינר ציין כי "בעוד שהוא ממשיך לומר כי הוא מוכן לדון עם האיראנים ללא תנאים מוקדמים, אני פשוט חושב שזה מעמיד אותנו במצב בו אמריקה נראית חלשה בעיני השליטים שלהם".
שלושה ימים לאחר הנאום, ההתחזקות של הקואליציה הפרו-מערבית בבחירות הכלליות בלבנון וההפסד של ארגון החזבאללה בבחירות נתפסו על ידי אנליסטים רבים בעולם כתוצאה אשר הושפעה, ולו במעט, מנאומו של אובמה בקהיר.
אנליסטים אחרים ציינו כי הנאום שיחקו רק תפקיד משני לעומת האירועים המקומיים בלבנון כגון פנייה של הרגע האחרון מצד הפטריארך המרוני של לבנון אשר ביקש מהאוכלוסייה הנוצרית בלבנון להצביע נגד החזבאללה.
בעקבות נאומו של אובמה בקהיר כינס ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו באופן מידי פגישה מיוחדת של הממשלה.
ב-14 ביוני, עשרה ימים בלבד לאחר הנאום של אובמה בקהיר, נשא נתניהו נאום מדיני באוניברסיטת בר-אילן בו פרש את חזונו המדיני בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
באופן כללי, נאום בר-אילן היווה תפנית משמעותית לעמדות הנציות של נתניהו כלפי תהליך השלום אותם הפגין לפני כן ונתפס על ידי רבים כנאום תגובה לנאומו של ברק אובמה בקהיר.
כמו כן, אנליסטים אחדים סברו כי ייתכן שנאומו של אובמה השפיע באופן כלשהו על הבחירות לנשיאות באיראן ביוני 2009, אך סברו כי ממשל אובמה ככל הנראה ממאן לדבר על השפעה זו בפומבי מחשש שגורמים אנטי מערביים באיראן יעשו שימוש בדברים על מנת לגרום לשינוי בדעת הקהל באיראן.
אף על פי כן, כשבוע לאחר מכן מספר פקידים בממשל אובמה אכן ציינו בעיתון הוושינגטון פוסט, בעילום שם, שהם סבורים כי לנאומו של אובמה בקהיר הייתה השפעה כלשהי על הבחירות באיראן.
נאום המלך הוא סרט דרמה בריטי־אוסטרלי משנת 2010 בבימויו של טום הופר, אודות מלך בריטניה ג'ורג' השישי הסובל מגמגום, ויחסיו עם קלינאי התקשורת ליונל לוג שעזר לו להתגבר על כך.
את התסריט לסרט כתב דייוויד סיידלר (שבעצמו היה מגמגם) בהתבסס על התרחשויות אמיתיות.
בדרמה התקופתית מככבים השחקנים קולין פירת' המגלם את ג'ורג' השישי, וג'פרי ראש המגלם את לוג.
צילומי הסרט החלו בחודש נובמבר 2009 בבריטניה.
הסרט יצא בארצות הברית בתפוצה מוגבלת ב־26 בנובמבר 2010, ועלה לאקרנים ברחבי בריטניה ב־7 בינואר 2011. בנוסף נערכה הקרנה פרטית של הסרט לפני המלכה אליזבת השנייה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
הנסיך אלברט, דוכס יורק, סובל מקשיי דיבור ומפחד במה.
אליזבת, אשתו של אלברט, מביאה את בעלה לטיפול אצל מטפל אוסטרלי לא מוכר בשם ליונל לוג.
לאחר התחלה קשה, הנסיך הביישן והמטפל האקסצנטרי מקיימים סדרת טיפולים, ועם התקדמות הטיפול נרקם ביניהם קשר חזק.
בינתיים, נפטר אביו של הנסיך אלברט, המלך ג'ורג' החמישי, ויורשו, המלך אדוארד השמיני (אחיו של הנסיך אלברט) מוותר על כס המלוכה, עקב אהבתו לווליס סימפסון ב־1936. אירועים אלה הופכים את הנסיך אלברט למלך, הנקרא ג'ורג' השישי.
העולם עומד באותה עת על סף מלחמת העולם השנייה, ובריטניה נזקקת נואשות למנהיג בוטח.
בתמיכת המטפל, משפחתו, ווינסטון צ'רצ'יל, מתגבר המלך על הגמגום ונושא נאום רדיו רב־השראה המאחד את בני עמו בתחילתה של המלחמה.
קולין פירת' – המלך ג'ורג' השישי, בנו של ג'ורג' החמישי
ג'פרי ראש – ליונל לוג
הלנה בונהם קרטר – המלכה אליזבת, אשתו של ג'ורג' השישי
מייקל גמבון – המלך ג'ורג' החמישי
גאי פירס – המלך אדוארד השמיני, בנו הבכור של ג'ורג' החמישי
ג'ניפר אילי – מירטל לוג, אשתו של ליונל לוג
אנתוני אנדרוס – סטנלי בולדווין, ראש ממשלת בריטניה
טימותי ספול – וינסטון צ'רצ'יל, שר הימייה
דרק ג'קובי – קוזמו גורדון לאנג, הארכיבישוף מקנטרברי
איב בסט – ווליס סימפסון, אהובתו של אדוארד השמיני
לדברי התסריטאי דייוויד סיידלר, הבמאי טום הופר עמד על כך שהסרט ידייק ככל האפשר בהיבט ההיסטורי.
עם זאת, בסרט נעשו מספר שינויים מטעמים אמנותיים כדי להציג דרמה אנושית.
הפרופ' קאתי שולץ ציינה כי יוצרי הסרט הידקו את משך השתלשלות האירועים כך שיתרחשו לאורך שנים ספורות, כאשר למעשה, הדוכס מיורק החל לעבוד עם ליונל לוג באוקטובר 1926, עשר שנים לפני משבר הוויתור על הכתר, והשיפור בדיבורו ניכר תוך חודשים ולא שנים כפי שנטען בסרט.
בריאיון עיתונאי משנת 1952 אמר לוג על הדוכס כי "הוא פתח את אספת הפרלמנט האוסטרלי בקנברה בשנת 1927 באופן חלק וללא גמגום", כלומר רק שבעה חודשים לאחר שהחלו לעבוד יחד.
היועץ המלכותי הוגו ויקרס הסכים שפרטים היסטוריים שונו לצורכי דרמה.
כך, למשל, לא נכחו פקידים בכירים בעת נאום המלך, וגם צ'רצ'יל לא היה מעורב ברמה כלשהי,
על פי ראיון שהעניק נכדו של ליונל לוג ל־BBC, צוות הסרט קיבל תשעה שבועות לפני הצילומים יומן עם הערות של ליונל אודות הטיפול בדוכס, ולא מעט מהמשפטים הזכורים במיוחד מהסרט היו ציטוטים ישירים מהיומן.
נכדו של ליונל פיקפק בתיאור המטפל בסרט באומרו ההיסטוריון אנדרו רוברטס טען כי חומרת הגמגום של המלך הוצגה באופן מוגזם.
עיתון "הגרדיאן" תיקן את הצגתו של סטנלי בולדווין כמי שהתפטר עקב סירובו לחמש מחדש את בריטניה, כאשר למעשה, הוא סיים את תפקידו כגיבור לאומי, מותש לאחר עשור בראש הצמרת.
כריסטופר היצ'נס ואיזאק קוטינר ערערו על האופן בו מצטייר דיוקנו של צ'רצ'יל בסרט.
אין עוררין על כך שצ'רצ'יל עודד את אדוארד השמיני לעמוד בפני הלחץ לוותר על כתר המלוכה, בעוד שבסרט הוא מצטייר כתומך נלהב של הנסיך אלברט, וככזה שאינו מתנגד לוויתור.
היטצ'נס ייחס זאת ל"יחס הפולחני" סביב מורשתו של צ'רצ'יל, ותהה האם בסרט חכם עשוי היטב, "הסיפור האמיתי לא היה מעט יותר מעניין עבור הקהל?".
השניים גם מתחו ביקורת על כישלון הסרט להציג נכונה את מדיניות הפיוס כלפי גרמניה.
הסרט אמנם אינו מזכיר את הנושא במישרין, אך לטענתם משתמע ממנו כי ג'ורג' השישי התנגד לפייסנות, במיוחד בסצנה האחרונה המציגה את "צ'רצ'יל והמלך בארמון בקינגהאם, ואת הכנת נאום האחדות וההתנגדות", בעוד שג'ורג' השישי היה תומך נלהב בפיוס במכתבים ויומנים פרטיים של משפחת המלוכה.
כמו כן, יחסו כלפי צ'רצ'יל במציאות היה פושר עד מאוחר במלחמה בגלל תמיכת האחרון באחיו.
ההיסטוריון אנדרו רוברטס טוען כי חומרת הגמגום של המלך הוצגה באופן מוגזם וכי
פרופ' אלי שאלתיאל התייחס לאי־הדיוקים שבסרט בהקשר רחב יותר:
אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 94%, וציין שישנה הסכמה ש"קולין פירת' נותן הופעה מיומנת בנאום המלך, דרמה תקופתית צפויה אך הפקה מסוגננת ומלהיבה".
הסרט זכה בפרס "בחירת הקהל" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפרס גילדת שחקני המסך, בפרס איגוד המפיקים בארצות הברית בשבעה פרסי באפט"א, קיבל 12 מועמדויות לפרס אוסקר וזכה בארבע מהן, בראשן פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ובנוסף פרס הבמאי, פרס התסריט המקורי ופרס השחקן הראשי לקולין פירת'.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי גלובוס הזהב, אך זכה רק באחד לשחקן קולין פירת'.
נאום ההספד של פריקלס הוא נאום מפורסם אותו נשא פריקלס בטקס ההלוויה הממלכתית לחללי השנה הראשונה של המלחמה הפלופונסית (430 לפנה"ס בערך).
הנאום שמצוי בידינו מובא על ידי תוקידידס בספרו "תולדות המלחמה הפלופונסית".
לאור נטייתו של תוקידידס לכתוב נאומים שונים בסגנונו שלו וכפי ראות עיניו (כפי שהוא מודיע לקוראיו בתחילת ספרו), קשה לדעת עד כמה הנאום המובא על ידי תוקידידס נאמן או אפילו קרוב לנאום המקורי שנישא על ידי פריקלס.
השפה של הנאום - קשה, סבוכה ותובענית כפי סגנונו הרגיל של תוקידידס, אך מבחינת התכנים הנאום מביע היטב את תפישת העולם והאידאולוגיה של אתונה בראשית המלחמה הפלופונסית.
הנאום מהווה מסמך נדיר, חשוב ומרשים המתאר את האידאולוגיה של הדמוקרטיה האתונאית במאה החמישית לפנה"ס.
החל במאה החמישית לפנה"ס התפתח באתונה מנהג של טקסי קבורה ציבוריים לחללי מלחמה.
טקסים אלו התנהלו על פי כללים קבועים, ששיקפו במובהק את הדמוקרטיה הייחודית: קבורה כללית על פי השתייכות שבטית, ללא הבחנה בין אצילים לפשוטי עם, בין עשירים לעניים או בין מפקדים לחיילים.
כחלק מריטואל הטקס נכלל נאום הספד ממלכתי.
מאותה התקופה השתמרו מספר נאומי הספד, ביניהם נאומיהם של גורגיאס, ליסיאס , אפלטון (שמהווה למעשה פארודיה על נאומי ההספד), דמוסתנס והיפרידס.
נאומו של פריקלס הוא המפורסם שבכולם.
נאומי הספד הכילו מוטיבים קבועים: התפארות במוצא, סקירה היסטורית (לא תמיד נאמנה לאמת), שבח והלל לאבות ולנופלים, הבעת אמון בעליונות הפוליס וניחומים למשפחות החללים.
פריקלס, מנהיג אתונה, האמין שנים רבות כי התנגשות צבאית עם ספרטה ובנות בריתה בלתי נמנעת.
בהתאם לכך נערכה אתונה זמן רב מראש לעימות ומשזה פרץ, הייתה אתונה מוכנה.
אתונה התבססה במלחמה על יתרונה הימי המובהק על יריבותיה, בעוד שביבשה ניהלה מערכה הגנתית כנגד פלישת צבא היבשה העדיף של ספרטה.
לפיכך, לא סבלה אתונה מנזק רב במהלך השנה הראשונה למלחמה, ונראה היה כי מדיניותו של פריקלס נוחלת הצלחה.
בתום שנה זו נערך הטקס המסורתי להלווית חללי המערכה, ובו נשא פריקלס את נאום ההספד.
הנאום נפתח בהצדקת המנהג של הספד החללים (תולדות מלחמת פלופונס, ספר שני פרק ל"ה).
מיד לאחר מכן (פרק ל"ו) מדבר פריקלס בשבח אבות העיר והעלאה על נס של ניצחונות העבר שלהם.
פרקים ל"ז-מ"א המכילים שבחים למשטר האתונאי מהווים את החלק המעניין ביותר מבחינה היסטורית.
פריקלס מתאר את היסודות האידאולוגיים של הדמוקרטיה האתונאית, תוך "עקיצת" משטריהם של אויבי אתונה.
בין היסודות אותם מציין פריקלס בנאומו:
כיבוד המוסדות והחוק (דוגמה לכוונתו בזאת ניתן למצוא בפרשת מותו של סוקרטס)
הערכת האדם על פי כישוריו ומעשיו בלבד, ללא אבחנה במוצאו
הנאום מסתיים (פרקים מ"ב-מ"ו) בתשבחות לחללי המלחמה והבעת תנחומים למשפחותיהם, כולל הבטחה לסעד כלכלי ליתומי המלחמה.
הנאום, כאמור, מצוטט על ידי תוקידידס.
תוקידידס הבחין בספריו בין נאומים ששמע בעצמו לבין אלו ששמע את שחזורם מאחרים.
נאום ההספד שייך קרוב לוודאי לקטגוריה הראשונה - תוקידידס אינו מציין זאת במפורש אולם מבחינת הנסיבות סביר שתוקידידס נכח יחד עם שאר אזרחי אתונה בטקס.
יתרה מזאת, ישנם מספר סימנים נוספים המחזקים את הדעה כי הציטוט נאמן למקור: המבנה של הנאום, הלוגיקה שלו ומעל הכל הכריזמה המשתמעת מסגנון הנאום, מעידים כאלפי עדים על פריקלס - המנהיג המוכשר והכריזמטי של אתונה בשיא הצלחתו.
נאום 18 ביוני (בצרפתית - "L'Appel du 18 Juin") הוא נאום שנשא שארל דה גול ברשת ה-BBC מלונדון ביום 18 ביוני 1940. בנאומו הכריז דה גול כי על אף תבוסת צרפת במערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה, אין בכוונתו להיכנע, ובכוונתו להמשיך את המאבק עד לניצחון הסופי על הנאצים.
נאום זה היווה השראה ללוחמי הרזיסטנס בצרפת הכבושה, וללוחמי צרפת החופשית מחוץ לצרפת.
בתחילת יוני 1940, לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת, ונפילת פריז בידי הנאצים, עקרה ממשלת צרפת מפריז לבורדו.
על הפרק עמדו הצעות להמשך המאבק.
חברי הממשלה התקיפים, בהם ז'ורז' מנדל, הציעו כי הממשלה תעקור למושבות צפון אפריקה ותמשיך משם את הלחימה.
ראש הממשלה הצרפתי, פול ריינו, לא עמד בלחץ של חברי ממשלתו, וב-16 ביוני 1940 נשבר ריינו והכריז על התפטרותו, מול רוב בממשלתו אשר תמך ב"שלום נפרד", ביטוי שפירושו היה למעשה כניעה.
עוד באותו הלילה קרא נשיא צרפת אלבר לברן למרשל פטן, והודיע לו כי הוא מטיל עליו את תפקיד ראש הממשלה.
אנשי הקו התקיף בממשלה החלו להימלט משהסתבר כי הממשלה החדשה אינה מוכנה לסבול התנגדות.
שארל דה גול, שהיה סגן שר ההגנה, נמלט בעזרת ידידו, הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, אשר העלה אותו, ב-17 ביוני, באופן חשאי על מטוס שהטיס אותו ללונדון.
דה גול עוד תלה תקוות בחברי הממשלה כמאנדל, והמושלים הקולוניאלים במושבות כשארל נוגס, שימשיכו את המערכה מחוץ לגבולות צרפת, אך כאשר נמלט, היה ברור לו כי עליו, באופן אישי, לשאת קול רם וברור למען המשך הלחימה וכנגד מגמת הכניעה של הממשל החדש המתגבש, שנודע לאחר מכן בכינוי "צרפת של וישי".
מיד לאחר הימלטותו, ב-18 ביוני 1940, נשא דה גול נאום ברדיו הבריטי, אשר נקלט היטב אף בצרפת.
צ'רצ'יל העמיד לרשות דה גול את ה-BBC, וסיכם עמו כי נאומו יושמע כאשר תבקש ממשלת צרפת שביתת נשק מן הגרמנים, דבר שקרה עוד באותו יום, וחייב את דה גול להבהיר כי למרות התפתחות זו, יש צרפתים שבכוונתם להמשיך את המאבק.
בנאומו פנה דה גול אל העם הצרפתי במילים אלו:
דה גול סיים את נאומו בקריאה לכל צרפתי נושא נשק המסוגל להמשיך בלחימה, לחבור אליו ולהגיע אליו ללונדון לשם המשך המאבק.
את הנאום סיים בהבטחה כי גם למחרת ישא דברים ברדיו מלונדון.
עם סיום הנאום חש דה גול כי הוא מבודד, ובמילותיו "בגיל ארבעים ותשע שנה נכנסתי להרפתקה, משל לאדם שהגורל הטילו אל מחוץ לכל גדר." מעטים הם ששמעו את הנאום כשנישא ברדיו, אך בימים שלאחר מכן הודפס תכנו של הנאום בכמה עיתונים צרפתים מקומיים, והשמועה אודותיו נישאה מפה לאוזן.
בימים שלאחר מכן נשא דה-גול עוד שני נאומים ב-BBC, האחד ב-19 ביוני, והשני ב-22 ביוני.
הנאום שימש כתמריץ להתגייסות לתנועת צרפת החופשית ולרזיסטנס, ובעקבותיו נדון דה גול על ידי בית דין צבאי בווישי לגזר דין מוות שלא בפניו.
רבים מעריכים כי נאום זה הוא בין הנאומים החשובים שנישאו במלחמת העולם השנייה, וכי שימש בסיס חשוב לפעילותה של צרפת החופשית.
ההיסטוריון אנטוני ביוור מכנה את הנאום "נאום מהפנט", ואומר כי על אף שהוא נישא במועד הלא נוח של יום השנה לקרב ווטרלו בו ניצחו הבריטים את נפוליון, הרי שהוא שימש כקריאת התעוררות לצרפת המובסת.
נָאוּלוֹכוּס הייתה עיר עתיקה או אולי רק מעגן פתוח לאניות בחוף הצפון־מזרחי של סיציליה, בין מילאי לכף פלורוס (Pelorus).
היא מפורסמת בשל הקרב הימי הגדול שנערך לחופיה ב־36 לפנה"ס, בין הצי של אוקטביאנוס בפיקודו של אגריפה לבין הצי של סקסטוס פומפיוס.
פירוש השם "נאולוכה" ביוונית הוא "חניית אניות", ומכאן כי שימשה מעגן פתוח (roadstead) לאניות סוחר.
יש הסבורים כי לא הייתה מיושבת, אך סיליוס איטליקוס, מחבר הפואמה "פּוּנִיקָה", מונה אותה עם הערים בסיציליה שהתייצבו לצדה של קרתגו במלחמה הפונית השנייה.
מתיאורו של ההיסטוריון היווני־רומי אפיאנוס את הקרב הימי מניחים כי נאולוכוס נמצאה בין מילאי לבין כף רסוקולמו (Rasoculmo), הסמוך לכף פלורוס ונקרא אצל תלמי "כף פָלָקרוּם" .
נאום בנימין נתניהו בפני הקונגרס של ארצות הברית התקיים ב-3 במרץ 2015 בעניין מניעת הסכם הגרעין עם איראן.
הנאום נכשל במטרתו, ולא מנע את הסכמות לוזאן וחתימת הסכם הגרעין.
ישראל, שהוצגה כמתנגדת בודדת, הורחקה מהשפעה על פרטי ההסכם, וקיבלה אותו לעיון רק לאחר החתימה.
הנאום לא שינה את מהלך האירועים או מנע את התקדמות תוכנית הגרעין האיראנית, וההסכם נכנס לתוקף כמתוכנן.
עם זאת נאום זה נתן במה פומבית להסתייגותה של ישראל מההסכם ולאזהרותיה מהשלכותיו.
עצם קיומו של הנאום עורר מחלוקת בישראל ובארצות הברית בטענה לפוליטיזציה.
זאת לאחר שהוזמן על ידי יושב ראש בית הנבחרים הרפובליקני בזמן כהונת ממשל דמוקרטי, וללא שיתוף עם הבית הלבן.
בנוסף, הוא זכה לביקורת על התערבות זרה בבחירות בישראל, אשר נערכו שבועיים לאחר מכן, וכתעמולת הבחירות.
מסיבה זו הצהיר נשיא ארצות הברית ברק אובמה שהוא מתנגד לנאום, והוא, סגנו ג'ו ביידן ומזכיר המדינה ג'ון קרי לא נכחו בו.
כמו כן החרימו אותו 50 חברי קונגרס ו-8 סנאטורים.
כבר בשלי כהותנו הראשונה של אובמה וכחודשים לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012, פרש נתניהו בנאום הקו האדום באו"ם עמדה שונה מהקו אותו ניסה לקדם הממשל האמריקאי בנושא סכנת תוכנית הנשק האיראנית, סכנה שגם ממשלו של אובמה הביע את דאגתו לכך.
במהלך המשא ומתן בין איראן למעצמות על תוכנית הגרעין, נתניהו הביע התנגדות חריפה להסכם המסתמן, שלדבריו יאפשר לאיראן להפוך למדינת סף גרעינית.
בינואר 2015 הצהיר אובמה בנאום מצב האומה כי הוא מתנגד להחרפת סנקציות בזמן המשא ומתן, ואיים להטיל וטו על כל חקיקה כזו.
לאחר שהרפובליקנים השיגו רוב בשני בתי הקונגרס, הוסכם על פשרה לפיה הנשיא יציג את ההסכם לאישור הקונגרס, אך יוכל לעקוף התנגדות באמצעות וטו.
הסכם המעצמות נחתם לבסוף ב-14 ביולי 2015 והוצג לקונגרס בהתאם להסדר.
ב-20 בינואר 2015 הודיע יו"ר בית הנבחרים ג'ון ביינר לשגריר ישראל רון דרמר על יוזמתו להזמין את נתניהו לנאום בפני הקונגרס.
נתניהו טען שמועד הנאום נבחר ל-24 במרץ, כדי להקדים את הדד-ליין להשגת הסכם עם איראן.
למחרת, 21 בינואר, שלח ביינר הזמנה רשמית, ועדכן את הבית הלבן.
אובמה מצדו הודיע שלא ייפגש עם נתניהו בשל קרבת מועד הבחירות בישראל.
נתניהו נימק את החלטתו לנאום בקונגרס בכך שהמשא ומתן עם איראן מוביל אותה להיות מדינת סף גרעינית, דבר שמסכן את ישראל, את האזור ואת שלום העולם.
החלטתו עוררה מחלוקת עזה בישראל ובארצות הברית: תומכים טענו כי מדובר בצעד חיוני למניעת הסכם מסוכן.
מנגד, מתנגדים בארצות הברית, וכן אישי ציבור ופוליטיקאים בישראל, טענו שהנאום פוגע ביחסי ישראל–ארצות הברית ונעשה בסמוך לבחירות, משיקולים פוליטיים פנימיים.
באופוזיציה בישראל, יצחק הרצוג וזהבה גלאון הזהירו מפני נזק אסטרטגי וביטחוני, ויוצר משבר דיפלומטי.
גם ראשי מערכת הביטחון לשעבר, בהם ראש המוסד מאיר דגן, ביקרו את המהלך.
דגן הוסיף כי כי: "נתניהו גרם את הנזק האסטרטגי הכי גדול בנושא איראן".
באיראן הגיבו בחריפות, אך העריכו שהנאום יעמיק את הקרע בין ישראל למעצמות.
בתוך ישראל, רבני הציונות הדתית הביעו תמיכה פומבית בנתניהו, בעוד תנועת "מפקדים למען ביטחון ישראל" תקפה את המהלך, ש"תוקע אצבע" בין עיניו של הנשיא.
יום לפני הופעתו בקונגרס נאם נתניהו בפני ועידת איפא"ק.
בנאומו בקונגרס הודה נתניהו לנשיא אובמה ולקונגרס על התמיכה בישראל, בין היתר במימון "כיפת ברזל".
הוא התריע מפני ההסכם המתגבש עם איראן, שמותיר בידיה את תשתיות הגרעין, ומבטל מגבלות תוך עשור.
נתניהו הציב שלושה תנאים להסרת מגבלות מעל איראן: הפסקת תוקפנותה במזרח התיכון, הפסקת תמיכתה בטרור, והפסקת איומיה להשמיד את ישראל.
לצד זאת שילב בנאומו אזכורים היסטוריים, סיפור פורים כאירוע מכונן בהיסטוריה היהודית, ואת השואה דרך נוכחותו של אלי ויזל, לו הדגיש כי חלפו הימים בהם העם היהודי היה פסיבי נוכח אויביו.
בנאום נכחו 477 חברי קונגרס, כיוון שהחרימו אותו 50 חברי קונגרס ו-8 סנאטורים.
בכיסאותיהם ישבו אנשים אחרים שאינם חברי קונגרס כמו עוזרים פרלמנטריים.
הנשיא אובמה וסגנו ביידן נעדרו גם הם.
נתניהו נעזר בטקסט מודפס בגופן ענק (כ-60 נקודות), שהשתרע על עשרות דפים.
סיעות האופוזיציה בישראל פנו לוועדת הבחירות המרכזית בדרישה למנוע את שידור הנאום בטענה לתעמולת בחירות, אך יו"ר הוועדה, השופט סלים ג'ובראן, דחה את העתירה.
הוא אישר את השידור בתנאי לשיהוי של חמש דקות, כדי לוודא שאין בו תעמולה.
במהלך הנאום קיים הנשיא אובמה שיחת ועידה בנושא המלחמה באוקראינה.
לאחר מכן אמר כי קרא את התמליל ולא מצא בו חידוש.
הוא שלל את עמדת נתניהו וטען שדווקא ללא הסכם איראן תאיץ את תוכנית הגרעין שלה, והדגיש את הצורך להימנע מפוליטיזציה ביחסי ארצות הברית–ישראל.
יו"ר בית הנבחרים, ג'ון ביינר, שיבח את נאומו של נתניהו, העניק לו פסלון של וינסטון צ'רצ'יל, והדגיש את חשיבות המסר שהועבר לעם האמריקאי.
מנגד, מנהיגת הדמוקרטים ננסי פלוסי ביקרה בחריפות את הנאום, שאותו כינתה עלבון לאינטליגנציה של ארצות הברית והמעצמות האחרות.
למחרת סיקרו כלי התקשורת בארצות הברית ובישראל את הנאום, ואת השלכות הנאום על הבחירות בישראל.
נאומו של נתניהו בקונגרס במרץ 2015 נכשל במטרתו למנוע את חתימת הסכמות לוזאן ואת הסכם הגרעין עם איראן.
הוא החריף את היחסים עם הממשל האמריקאי, מה שמנע מישראל להשפיע על ניסוח ההסכם, אשר הוצג לה רק לאחר שהיה עובדה מוגמרת.
ההסכם צמצם את פעילות העשרת האורניום האיראנית באופן משמעותי.
אולם, לאחר פרישת ארצות הברית ממנו במאי 2018, איראן חידשה את העשרת האורניום, עד שהגיעה למלאי שמספיק לייצור מספר פצצות גרעין.
כתוצאה מכך היא הפכה למדינת סף גרעינית מוקדם מהצפוי.
הערכות אנשי מערכת הביטחון הישראלית הצביעו שהמצב עם איראן החמיר לאחר פרישת ארצות הברית, וחלקם ראו בהסכם המקורי עדיף על פני מצב זה.
ביוני 2025, כעשור לאחר הנאום, במסגרת מבצע עם כלביא ומבצע פטיש חצות השמידו ישראל וארצות הברית בראשות את מתקני הגרעין של איראן.
נאום ההשבעה של פרנקלין רוזוולט היה נאום שנשא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-4 במרץ 1933 ב, בעת השבעתו לנשיא ארצות הברית בפעם הראשונה.
בתקופה זו היה המשבר הכלכלי העולמי של 1929, ואליו התייחס הנאום.
בנאום נטבע הביטוי "יש לפחוד רק מן הפחד עצמו".
בתקופתו של רוזוולט, היה המשבר הכלכלי העולמי של 1929, שהיה משבר כלכלי כלל עולמי שהתחיל מנפילת הבורסה הניו יורקית.
אמנם הייתה לרוזוולט אהדה רבה, אך נשיא ארצות הברית היוצא הרברט הובר לא תמך במדיניות הניו דיל, אבדה האמונה בבנקים, כל האנשים היו מיואשים לגמרי והתוצר הלאומי הגולמי ירד ב-25 אחוזים.
דוגמה לאי שביעות רצון נגד רוזוולט היא ניסיון התנקשות בו קצת לפני שהוא נכנס לתפקיד.
נאום הדגל הוא נאום שנשא משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ב-3 באפריל 1945, בפני לוחמי הבריגדה היהודית בחזית באיטליה בסופה של מלחמת העולם השנייה.
ב-3 באפריל 1945, שביעי של פסח, ביקרו משה שרת, שהיה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, והשחקנית חנה רובינא את חיילי הבריגדה היהודית באיטליה.
שרת נשא נאום בפני חיילי הבריגדה, המוכר כיום כ"נאום הדגל".
המפגש התקיים במחנה העקורים בריזיגלה, צפון איטליה, בחזית האיטלקית, הלוחמים היו בעמדות הקרב, עמדו על המשמר.
ארבע שנים לאחר מכן, ב-1949, נסע משה שרת, שהיה שר החוץ של ממשלת ישראל הראשונה, לניו-יורק לרגל קבלת מדינת ישראל כחברה באו"ם.
ברחבת מטה האומות המאוחדות נשא שרת, ב-12 במאי 1949, "נאום דגל" נוסף, המבוסס על נאום הדגל הראשון שנשא בפני לוחמי הבריגדה.
נאום זה זכה להנצחה על שטר 20 ש"ח של מדינת ישראל, בסדרות א' ו-ב' של השקל החדש מהנפקתו ב-1985 ועד למעבר להנפקת סדרה ג' ב-2009.
שרת, שלא חדל מדאגתו לחיילים הארצישראליים בצבא הבריטי, יזם בתוקף תפקידו כראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, "משרד החוץ של הסוכנות היהודית", מסע לאיטליה ויוון באפריל 1945, מטרת המסע: עידוד אנשי החטיבה היהודית הלוחמת.
שרת ביקר בכל העמדות ולא חסך עמל ומאמצים לבוא במגע עם כל היחידות בבריגדה.
הוא סיפר לחיילים על הנעשה ביישוב, ענה על שאלותיהם וטענותיהם ומסר דרישות שלום ממשפחותיהם בארץ.
את רוב מאמציו ופעולותיו השקיע שרת בהשתדלות להעברת גופות חללי הבריגדה לארץ ישראל משום שחברי הבריגדה רצו להיות בטוחים שאם נופלים במערכה ינוחו בארץ שלמענה לחמו.
מהקמתה של הבריגדה שאפו הלוחמים להניף דגל לאומי אשר יילחמו עבורו.
גם לאחר קבלת האישור מהבריטים לדגל, לא התבצע הדבר, עד יום שישי של פסח, 3 באפריל 1945, במטה הבריגדה, מכל יחידה נשלחו שני נציגים.
תחת כיפת השמים נתכנסו לחגיגה כ-500 קצינים וחיילים, עזבו את קווי האש והגיעו.
השמועה על טקס שיכלול הנפת דגל התפשטה, אין חייל בכל החטיבה שלא היה עושה הכל על מנת להשתתף בשמחת הנפת דגלו.
האורחים הסתדרו בצורת חי"ת, במרכז עמד שרת, אשר נאם במילים מועטות וקלות למאורע הגדול, נאום ציוני, המדגיש את יצר הנקמה בגרמנים, הזיקה לארץ ישראל, כדי לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה.
במהלך הנאום והטקס כולו, הונף הדגל, הדגל העברי, שהיה בעל ערך מדיני לאומי וחינוכי עממי אשר איחד את החטיבה תחת לאום עם הכרה רשמית - מקור גאוות יחידה.
משה שרת היה מבכירי מפא"י.
לאחר הירצחו של חיים ארלוזורוב, ב-1933, מונה שרת לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, עם פרוץ המלחמה הציע נשיא ההסתדרות הציונית העולמית, חיים ויצמן, לממשלת בריטניה שיתוף-פעולה מלא מצד היישוב היהודי בארץ ישראל במאמצי המלחמה, והחל במשא-ומתן על הקמת כוח יהודי לוחם במסגרת הצבא הבריטי.
אחד מיוזמי הקמתו היה שרת.
המחלקה המדינית ומחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ביצעו מאמצים דיפלומטיים בלתי נלאים, במטרה להקים את הכוח היהודי הלוחם, זו תהיה חטיבה אשר כל חייליה ומפקדיה יהיו אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל, עם רוח עברית וסמלים ציוניים, אשר תלחם נגד גרמניה הנאצית.
תחילה לא נטו הבריטים להיענות להצעה, משיקולים רבים, אחד השיקולים היה חשש מחוסר נאמנות מצד חיילים שאינם בריטיים, בנוסף ליהודים אין כישורים מיוחדים ומספקים בלחימה, יתרה מזו הבריטים רצו לשמור על המצב בארץ ישראל, שהייתה בשליטתם בתוקף המנדט הבריטי.
תחילה לא גייסו יהודים מארץ ישראל כדי לא להרגיז את ערביי ארץ ישראל, אך בקיץ 1940 החלו לשנות את דעתם.
ניתן להסיק כי שינויים שונים במצב המלחמתי גרמו לתפנית, בקיץ 1940 החל הבליץ על לונדון.
הבריטים קיוו שהקמת כוח יהודי תגדיל את התמיכה והסיוע שקיבלו מהאמריקאים בני בריתם.
במהלך ההפצצות על ערי בריטניה, באוקטובר 1940 החליט קבינט המלחמה הבריטי להקים כוח לוחם המורכב מדיוויזיה אחת בלבד.
תחילה גויסו היהודים הארצישראליים לפלוגות עזר צבאיות - ושימשו כתומכי לחימה - חפרים, מובילי מים, ממלאי דלק - לא תפקידי לוחמה, אם כי יהודים אחדים שירתו כלוחמים ביחידות השונות.
כל שנה גויסו יהודים נוספים מארץ ישראל על מנת להחליף את הלוחמים שנפלו בעת שירותם ולהחזיק את הכוח מתפקד.
ביולי 1942 הגיעה לשיאה מערכת הגיוס, זאת בעת שכוחות גרמניים הגיעו למצרים ונראה היה כי הבריטים במזרח התיכון עומדים להתמוטט.
ב-6 באוגוסט 1942 הכריזו הבריטים על הקמת רגימנט ארץ-ישראלי ובו שלושה גדודים יהודיים ואחד ערבי, הכרזה זו נעשתה תחת הלחץ האמריקאי ודעת הקהל המקומית.
הוקמה רק דיוויזיה ורגימנט ארץ ישראלי אחד אך ב-3 ביולי 1944 החליט קבינט המלחמה הבריטי שעל אף שהקמת דיוויזיה יהודית אינה בת ביצוע נוכח סיבות מעשיות, הקמת חטיבה תיבחן מיד בחיוב.
שלושת גדודי הרגלים של הבריגדה היהודית רוכזו ואומנו בקרבת אלכסנדריה ובראשית נובמבר הפליגו לאיטליה.
הבריגדה נטלה חלק בשלבים הראשונים של המתקפה האחרונה של בעלות-הברית באיטליה ב-אפריל 1945, ואחרי-כן הועבר לעורף לשם התארגנות מחודשת.
בעלות הברית החלו בפלישה לאירופה הכבושה.
מטרת בעלות הברית הייתה להתקדם מ"הבוהן של איטליה" (סיציליה) עד ברלין ולסיים את המלחמה, מנגד (מהצפון) פלש הצבא הגרמני, ונפתחה הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה, המערכה בין בעלות הברית לנאצים באזור המכונה - "הקו הגותי".
במערכה נלחמו גם חיילים יהודים מארץ ישראל, לחמו כחטיבה יהודית לוחמת - הבריגדה היהודית.
הבריגדה נטלה חלק בשלבים הראשונים של המתקפה האחרונה של בעלות הברית באיטליה באפריל 1945. 57 מחיילי הבריגדה נפלו בחזית וכ-200 נפצעו.
הבריגדה הייתה הכוח היחיד והראשון שלחם במלחמת העולם השנייה בדגל יהודי שהוכר כמייצג את העם היהודי.
דאגתו של שרת ללוחמים הארץ ישראליים הובילה אותו למסעו המרגש ליוון ואיטליה ב-1945. בחטיבה הוא השקיע את מלוא המרץ והפעילות, הוא ראה את הלוחמים כ"ילדיו".
מתחילת הפעילות המבצעית של הבריגדה קיוו החיילים להניף דגל לאומי אשר יילחמו עבורו אך הבריטיים אסרו עליהם והדבר לא נעשה, אך גם לאחר שאושר להם הדבר לא נעשה עד ביקורו של שרת (שרתוק) לקווי החזית והביא איתו מארץ ישראל דגל.
הנאום הוא נאום ציוני, מטרתו היא לעלות את המורל ולתת מוטיבציה ללוחמים, הנאום הדגיש את יצר הנקמה בגרמנים, הזיקה לארץ ישראל, המטרה היא לתת ללוחמים את התחושה כי ניצב מאחוריהם עורף המודע להימצאם בחזית ושואב מכך סיפוק וגאווה.
משה שרת, שר החוץ הראשון של מדינת ישראל, נשלח לראשונה לנאום באו"ם לאחר הצטרפותה של ישראל בשנת 1949. למחרת היום הגדול שבו נתקבלה ישראל כחברה מן המניין באו"ם, זכו חברי המשלחת הישראלית לחזות בהנפת דגל מדינתם, דגל ציון.
אותה שעה ביקשו מהנציג הישראלי שהשתתף באירוע, משה שרת, להשמיע פסוקים אחדים לכבוד המאורע.
הדברים נאמרו ללא הכנה והם ניתרגמו לעברית כאמירתם, האירוע התרחש ב-12 במאי 1949, כ-4 שנים לאחר נאום הדגל.
יהודי ניו יורק ציפו לדבריו של שרת, ובאותו אירוע ספונטני זכו לשמוע "נאום דגל שני" בתולדותיו.
שרת, בשני נאומיו תיאר בדבריו את סמליותו ההיסטורית של הדגל תכלת-לבן על המגן-דוד שבו, את הכמיהה התמידית של העם היהודי מראשיתו לדגל לאום אשר ייצג אותם.
ובכל הזדמנות גם הזכיר את הרגעים הדרמטיים ביותר, שרת בשני נאומיו התייחס לשואה ולגבורה, ציון הקורבנות בנאום הראשון וציון מרד גטו ורשה בנאום השני.
ב-14 במאי 1948 התקיימה הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, ומדינת ישראל החלה לתפקד כמדינה ריבונית.
האו"ם פעל רבות להשגת הסכמי הפסקת אש כדי להפסיק את מלחמת העצמאות, ובמקביל להגיע להסדר הולם בקשר לירושלים.
לאחר שקיבלה הממשלה את הדו"ח של מועצת הביטחון בנוגע לניסיונות ההסדר בקשר למלחמת העצמאות, ציינה מועצת הביטחון שבקשר לבקשת ישראל להצטרף לאו"ם, הרי שלפי דעתה, ישראל היא מדינה שוחרת ־ שלום, מסוגלת ונכונה למלא את ההתחייבויות הכלולות במגילת האו"ם.
מועצת הביטחון המליצה לפני האספה הכללית לקבל את ישראל כחברה באו"ם, וכמו כן גם את ההצהרה שנמסרה על ידי מדינת ישראל שבה היא "מקבלת, ללא הסתייגויות, את ההתחייבויות הנובעות ממגילת האו"ם ומקבלת על עצמה לכבדן מן היום, שבו תהיה לחברה באו"ם".
בהצהרה מוזכרות החלטות האו"ם מ־29 בנובמבר 1947 (תוכנית החלוקה), ומ־11 בדצמבר 1948 - החלטה 194 שמשמעותה המעשית היה הכרה במדינת ישראל.
ישראל התקבלה לאו"ם כחברה ה-59 בהחלטה 273 ב־11 במאי 1949, ולמחרת הניפו שר החוץ משה שרת והשגריר הראשון באו"ם אבא אבן את דגל ישראל שההחלטה הסופית לגביו התקבלה ב-28 באוקטובר 1948 בפתח הבניין, במעמד זה נשא שרת את נאום הדגל השני.
על גבי שטר ה-20 החדש שיצא לאור בשנת 1999 מופיע נאומו השני של משה שרת, השטר שייך לסדרת ב' של השקל החדש.
בחזית השטר מופיע דיוקנו של שרת.
ברקע ניתן לראות את טקס הנפת דגל ישראל בחזיתו של מטה האומות המאוחדות בניו-יורק.
במהלך טקס ההנפה של הדגל הישראלי, נשא שרת נאום היסטורי, שקטע ממנו מופיע על שטר "עשרים שקלים חדשים", משמאל לדיוקן משה שרת, באותיות קטנות.
לאירוע - הנאום, מוקדשת פינת הנצחה במוזיאון בית הגדודים, ויתרה מזו הנאום זכה לייצוג ואזכור בתערוכה "נאום תשובה לרב חובל איטלקי", במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
נאום ההתפטרות של ריצ'רד ניקסון היה נאום שנישא ב-8 באוגוסט 1974, על ידי נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון לציבור האמריקני.
הנאום שנישא מהחדר הסגלגל שבבית הלבן, היה על רקע מעורבותו של ניקסון באירועים סביב פרשת ווטרגייט שהתרחשה בתקופת כהונתו השנייה, בעקבותיה הודיע לאומה שהוא מתפטר מתפקידו.
בעקבות הפרשה איבד ניקסון חלק ניכר מהתמיכה הפוליטית, ובעת התפטרותו הוא עמד בפני הליך הדחה מתפקידו.
ניקסון היה הנשיא התשיעי המכהן שלא השלים את תקופת כהונתו בת ארבע השנים שאליה נבחר, מאז נוסדה הנשיאות בשנת 1789. עם זאת, הוא היה היחיד לעשות זאת מסיבה שאינה מוות.
ניקסון הוא הנשיא היחיד שהתפטר מתפקידו בהיסטוריה של ארצות הברית.
עם שחרורן ב-5 באוגוסט 1974 של כמה שיחות מוקלטות מהחדר הסגלגל, שאחת מהן נקראה בפי העיתונות "האקדח המעשן" (Smoking Gun) והוקלטה מיד לאחר הפריצה למתחם ווטרגייט, הוכיחה כי ניקסון ידע על הקשר של הבית הלבן לפריצה לווטרגייט זמן קצר לאחר שהתרחשה, ואישר תוכניות לסיכול החקירה.
התמיכה הארצית בניקסון כמעט התנדפה, ותמיכתו הפוליטית קרסה.
ניקסון נפגש עם מנהיגי המפלגה הרפובליקנית בקונגרס של ארצות הברית יומיים לאחר מכן, ונאמר לו כי הוא בפני עומד בוודאות בפני הדחה בבית הנבחרים וסילוק סביר ממשרתו בסנאט.
באותו לילה, בידיעה שנשיאותו למעשה הסתיימה, ניקסון גיבש סופית את החלטתו להתפטר.
כותב הנאומים של הנשיא, ריימונד ק.
פרייס, כתב את נאום ההתפטרות.
הנאום נמסר בערב 8 באוגוסט 1974 מהחדר הסגלגל ושודר בשידור חי ברדיו ובטלוויזיה.
בספר "ניקסון: החורבן וההבראה, 1973–1990", גילה הביוגרף סטיבן אמברוז כי תגובתה של התקשורת האמריקנית לנאומו של ניקסון הייתה חיובית באופן כללי.
בספר מצוטט השדרן רוג'ר מוד מ-CBS, כדוגמה למי שתיעב את הנאום.
מוד ציין כי ניקסון מסגר מחדש את נאום ההתפטרות שלו כדי להדגיש את הישגיו ולא להתנצל על פרשת ווטרגייט.
נאום אוֹבֶּרזַלצבֶּרג הוא נאום שנשא אדולף היטלר בפני מפקדי הוורמאכט בביתו האלפיני, הברגהוף שבאוברזלצברג, ב-22 באוגוסט 1939, שבוע לפני הפלישה הגרמנית לפולין.
פרטי הנאום, ובפרט אזכור הפלישה הגרמנית לפולין שעמדה על הפרק, והתוכנית להשמדה שתתבצע שם, מעידים על ידיעתו של היטלר על ההשמדה בשטחים שנכבשו אחר כך, ועל כוונתו לבצע רצח עם באופן מתוכנן שלימים יהיה נודע כפתרון הסופי.
הקטע הבא הוא הפסקה השלישית באחד ההעתקים של הנאום שהובא במשפטי נירנברג, שנודע בשם "מסמך L-3":
נאוכרוס פינקניי (שם מדעי: Neochoerus pinckneyi) הוא מין נכחד ממשפחת הקבייתיים אשר חי באמריקה הצפונית ואמריקה המרכזית בתקופת הפליסטוקן.
מאובניו נמצאו בין פלורידה לאריזונה וצפונה עד דרום קרוליינה.
מכרסם זה היה קרוב לקפיבארה, והיה דומה לה אך גדול ממנה.
למעשה הוא היה המכרסם הגדול ביותר בעולם לאחר הג'וספורטיגסי, הפוברומיס והבונה הענק.
משקל המכרסם הגיע ל-90–113 קילוגרם, כבד ב-40% מהקפיבארה המצויה.
מכרסם זה היה אחד מקביות העולם החדש הבודדות לצד הסמרניים שהיגרו צפונה מאמריקה הדרומית לעבר פנמה ולאמריקה הצפונית (עם זאת הרבה מכרסמים נדדו דרומה מאמריקה הצפונית).
לא ברור ממה נכחד המכרסם, ככל הנראה משינויי אקלים, מגפה או תחרות יתר, אך הוא נכחד הרבה לפני שהאדם הראשון הגיע לאמריקה.
נֵאוֹכֵרוּס (שם מדעי: Neochoerus; מילולית: "חזיר חדש") הוא סוג מכרסם נכחד ממשפחת הקבייתיים שחי באמריקה הדרומית ובאמריקה הצפונית בסוף הפליסטוקן.
בני הסוג היו קרובים לקפיבארה והיו גדולים יחסית כשהגדולים מביניהם עלו על 200 ק"ג.
רוב המינים חיו בדרום אמריקה מבוליביה עד לארגנטינה המין נאוכרוס פינקניי הוא היחיד שהיגר צפונה ונמצא עד למקסיקו ודרום ארצות הברית.
כמו הקפיברות הם היו אוכלי צמחים רגועים אשר חיו חצי מזמנם במים.
ייתכן שגם חיו בעדרים גדולים.
נאום המוקה הוא הכינוי שניתן להתבטאויות של מאמן מכבי תל אביב בכדורסל, פיני גרשון, בהרצאה שערך בנובמבר , אשר במהלכה שטח את משנתו על כדורסלנים שחומי עור.
דבריו עוררו סערה, גררו תגובות נזעמות, וגרשון הואשם על ידי התקשורת בגזענות.
בסמוך לאחר פרסום הפרשה, סיים גרשון את תפקידו בקבוצה.
ב-6 בנובמבר 2000 הרצה מאמן מכבי תל אביב פיני גרשון בפני פורום קציני צה"ל ב.
בתגובה לצחוק מהקהל, הדגיש גרשון:
דבר הנאום פורסם בכלי התקשורת ב-1 ביולי 2001, כחודשיים לאחר זכיית הקבוצה בגביע אירופה.
הנאום עורר סערה וגרשון הואשם על ידי התקשורת בגזענות.
לאחר הפרסום הביע גרשון חרטה, והדגיש כי חלק מהדברים הוצאו מהקשרם, חלק אחר נאמר בבדיחות הדעת, אולם אם למרות זאת מישהו נפגע, הוא מבקש להתנצל.
בנוסף, טען גרשון כי הכוונה הייתה לא השוואה בין צבעים, אלא בין אנשים.
מכבי תל אביב גינתה את הדברים.
שחקן הקבוצה, אריאל מקדונלד, אמר בתגובה: "אני המום.
זה לא משהו שציפיתי לשמוע מפיני.
בכל מקרה, אם הוא אמר זאת אני מתכוון ליישב את הדברים איתו, בשיחה אישית".
לאחר פרסום הנאום, ועל אף זכיית הקבוצה בגביע אירופה, סיים גרשון את תפקידו והוחלף בעוזרו דייוויד בלאט.
שתי עונות לאחר מכן, לקראת עונת , הוחלט כי תל אביב תארח את פיינל פור היורוליג.
על רקע האמור החזירה מכבי את גרשון לתפקיד המאמן - ובכך הואשמה כי היא נותנת לגיטימציה לנאום הגזעני.
יו"ר הקבוצה שמעון מזרחי נימק זאת: "לפיני הייתה בזמנו החלקה, אותה אף אחד לא אהב, אבל כמו שיש חנינות במדינה אני מקווה שגם העניין הזה מאחורינו".
נייט האפמן אמר לימים כי גרשון חזר לאמן היות שאמר זאת בישראל ואילו היה אומר זאת בארצות הברית - הוא לא היה יוצא מזה בחיים.
בשנת 2008 בחר אתר ynet בנאום המוקה במקום ה-2 במצעד הנאומים הגדולים של מאמני הכדורסל הישראלי.
נאום בר-אילן הוא נאום שנשא ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שבמתחם אוניברסיטת בר-אילן ב-14 ביוני 2009, ובו פרש את חזונו המדיני בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בין-השאר הביע נתניהו תמיכה עקרונית בהקמת מדינה פלסטינית, אותה סייג בהכרה פלסטינית במדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי, פתרון בעיית הפליטים מחוץ לגבולות מדינת ישראל, ופירוז המדינה הפלסטינית העתידית מנשק.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הצהיר נתניהו מפורשות על תמיכה בהקמת מדינה פלסטינית.
ב-20 בינואר 2009 הושבע ברק אובמה לנשיא ארצות-הברית, ב-31 במרץ באותה השנה החל בנימין נתניהו לכהן כראש ממשלת ישראל.
מתחילת כהונתם הפעיל אובמה לחץ גדול על נתניהו לקדם צעדים להקמת מדינה פלסטינית.
ב-18 במאי 2009 נפגשו אובמה ונתניהו לראשונה בבית הלבן.
בפגישה הבהיר אובמה לנתניהו כי הוא עומד על מימוש פתרון שתי מדינות לשני עמים, ודרש ממנו להקפיא את הבנייה בההתנחלויות.
ב-4 ביוני 2009 נשא אובמה נאום באוניברסיטת קהיר שכותרתו A New Beginning (בעברית: התחלה חדשה).
בנאום, שנתפס על יד רבים כשינוי בתפיסתה של ארצות-הברית כלפי העולם המוסלמי, הביע אובמה תמיכה בפתרון שתי מדינות לשני עמים, וקרא להפסקת הבנייה בהתנחלויות, ולכינון שלום בין ישראל לפלסטינים.
בהתחשב בנסיבות אלו גברה התכונה בישראל ומחוצה לה לקראת נאומו המתוכנן של נתניהו באוניברסיטת בר-אילן, בו התעתד לשאת את משנתו המדינית.
כלי התקשורת עסקו בניחושים והשערות לקראת הנאום, שכונה 'מכונן' עוד בטרם שנישא, וכבר קיבל את הכינוי נאום בר-אילן.
נתניהו ערך סבב פגישות עם אישים שונים עמם התייעץ על תוכן נאומו.
כך למשל נפגש עם הנשיא שמעון פרס ועם הסופרים דויד גרוסמן ואייל מגד.
את הנאום עצמו כתבו אורי אליצור, עורך המשנה של העיתון "מקור ראשון" ומי שכיהן בקדנציה הראשונה של נתניהו כראש לשכתו, רון דרמר יועצו המדיני של נתניהו, ישראל בכר, וניר חפץ, ראש מערך ההסברה של נתניהו.
נתניהו נשא את הנאום בשעה 20:00, במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שבמתחם אוניברסיטת בר-אילן, בפני קהל של מרצים, סטודנטים ועיתונאים.
בפתח הנאום הציג נתניהו שלושה אתגרים בפניהם עומדת מדינת ישראל: האיום האיראני, המשבר הכלכלי וקידום השלום.
בהמשך תיאר את ההיסטוריה של הסכסוך, כאשר הוא מאשים את העולם הערבי בדחיית מתווה האו"ם ב-1948, בהתקפות על ישראל לאורך השנים, ובדחיית מתווי השלום שהוצעו להם.
נתניהו הוסיף והאשים את הפלסטינים בכך שאינם מוכנים להודות בזכות העם היהודי למדינה, ובחוסר רצון לסיום הסכסוך.
אחר-כך טען כי בלתי אפשרי לעשות הסכם שלום עם זכות השיבה:
לאחר מכן שב נתניהו והציב את שני העקרונות החשובים בעיניו למדינת ישראל בפתרון השלום, הכרה פלסטינית במדינת ישראל כמדינה יהודית, ופירוז המדינה הפלסטינית העתידית מכל נשק.
נאום בר-אילן זכה לתגובות מעורבות במדינת ישראל, הן מצד הימין והן מצד השמאל.
נשיא המדינה שמעון פרס הגיב לנאום ואמר: "נאומו של ראש הממשלה היה נאום אמיתי ואמיץ שהתייחס לנושא המרכזי - הקמת מדינה פלסטינית מפורזת לצידה של מדינת ישראל, מדינתו של העם היהודי".
שר הביטחון אהוד ברק כינה את הנאום "נאום חשוב הפותח פתח אמיתי למשא ומתן רציני של שתי מדינות לשני עמים", ושיבח את נתניהו שלדבריו "הפגין רצינות, אחריות ואומץ לצד שיקול דעת ועיניים פקוחות במציאות הסבוכה במזרח התיכון".
מפלגת קדימה, המפלגה הגדולה באופוזיציה פרסמה הודעה כי: "נתניהו עשה היום צעד בכיוון הנכון, אך בשל התנהלותו ואפילו האופן בו הציג את דבריו הערב - מבחנו יהיה במעשיו ולא במילותיו".
יו"ר סיעת העבודה, חבר הכנסת דניאל בן סימון הביע גם הוא אופטימיות רבה ואמר "אני חושב שבנימין נתניהו עשה צעד ענק מבחינתו לטובת ההסדר...
אם הדברים יתנהלו כשורה, בעוד כמה שנים יגידו שב-14 ביוני 2009 נוסדה בבר-אילן המדינה הפלסטינית בנאומו של נתניהו".
חברי כנסת אחרים מסיעות השמאל גילו התלהבות פחותה בהרבה.
יו"ר סיעת מרצ, ח"כ אילן גילאון אמר: "כל-כך הרבה הכנות בשביל לא כלום.
נתניהו הוכיח שוב שהוא סרבן השלום מספר אחת".
חבר הכנסת חיים אורון ממפלגתו אמר על הנאום כי הוא "מעט מדי, מאוחר מדי".
חבר הכנסת זאב בוים ממפלגת קדימה התאכזב: "במקום לומר בפשטות שהסדר שלום צריך שיתבסס על עיקרון שתי מדינות לשני עמים, הוא הערים שורה של תנאים מוקדמים שמראש מסכלים אפשרות לחידוש המשא ומתן.
גם בימין הפוליטי נחלקו התגובות.
שר החוץ אביגדור ליברמן אמר: "ראש הממשלה עמד בנאומו על האיזונים בין שאיפותינו לשלום ובין שמירה על הביטחון".
גם שר החינוך גדעון סער הביע קורת רוח באמרו כי הנאום: "ביטא באופן מזוקק את הקונצנזוס הישראלי המדיני והביטחוני".
חברי כנסת שונים ממפלגת הליכוד הביעו התנגדות לחלקים מן הנאום, כך חברי הכנסת דני דנון, איוב קרא ויריב לוין.
אחרים במחנה הימין התנגדו נחרצות לתוכן הנאום, ולהסכמתו העקרונית של נתניהו להקמת מדינה פלסטינית.
חבר הכנסת אריה אלדד ממפלגת המחנה הלאומי אמר: "נתניהו איבד היום את הנהגת המחנה הלאומי כשחצה לא רק את הקווים האדומים של הבטחותיו לבוחריו אלא גם המיר את דתו שלו".
גם חבר הכנסת מיכאל בן ארי ממפלגת האיחוד הלאומי תקף את הנאום: "נתניהו בגד ברצון הבוחר הישראלי.
נאום הכניעה הוכיח שההחלטות האמיתיות מתקבלות בוושינגטון ולא בירושלים".
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הגיב לנאום למחרת, ואמר כי "שמח על כך שנתניהו נשא את הנאום".
הנשיא הביע קורת רוח מכך שנתניהו הכיר בצורך בשתי המדינות, והוסיף כי אף על פי שנתניהו הציב תנאים רבים ברור כי במשא ומתן יש לדון בהם, אך רואים לפחות אפשרות לפתוח מחדש בשיחות רציניות.
שר החוץ הצרפתי, ברנאר קושנר אמר כי הנאום מהווה צעד קדימה ברעיון המדינה הפלסטינית, והוסיף כי צרפת תפעל יחד עם אירופה וארצות הברית לחידוש תהליך השלום.
שר החוץ השוודי התרעם על ההתניות שהציב נתניהו למדינה העתידית, אך טען כי "העובדה שנתניהו השתמש במילה 'מדינה' היא צעד קטן קדימה".
בעולם הערבי הגיבו בזעם לנאום.
מזכיר הוועד הפועל של אש"ף, יאסר עבד רבו, כינה את הנאום "שווה לאפס" ואת נתניהו "נוכל, רמאי ושקרן".
הוא קרא לעולם להחרים ולהתעמת עם מדיניות נתניהו.
שר העבודה של הרשות הפלסטינית, אחמד מג'דלאני, שלל את האפשרות כי הנאום מהווה בסיס לשלום עתידי: "נתניהו הזמין את הנשיא עבאס למשא ומתן אך הסיר את התשתית שיכולה לאפשר משא ומתן כזה כמו גם בפנייתו למנהיגים הערבים..
זה היה נאום שמפוצץ את כל היסודות המדיניים של תהליך השלום".
נשיא מצרים חוסני מובארק, הגיב לנאום ואמר שאיש לא ייענה לדרישת מהפלסטינים להכיר במדינת ישראל כמדינה יהודית, לא במצרים ולא במקום אחר.
אובמה המשיך במאמציו ליזום הסכם שלום בין ישראל לפלסטינים, כצעד מקדים דרש מנתניהו להקפיא את הבנייה ביהודה ושומרון.
ב-25 בנובמבר 2009 הודיע נתניהו על הקפאת הבנייה בהתנחלויות למשך עשרה חודשים.
שיחות השלום הללו, כמו עוד רבות שניהל אובמה במהלך כהונתו, לא הבשילו לבסוף לכדי תוצאה ממשית.
נאום בר-אילן נחשב לאחד מן האירועים המכוננים בהעמדת משנתו המדינית של בנימין נתניהו.
לאורך השנים המשיכו להישמע דעות חלוקות בנוגע לכוונתו האמיתית של נתניהו בנאום, והאם חזר בו ממנה.
נאום בר-אילן שב ועולה בטענות המופנות כלפי נתניהו, בעיקר מצד אנשי ימין הקוראים לו לחזור בו מדבריו, אך גם מאנשי שמאל שמאשימים אותו על שחזר מהם.
נתניהו עצמו התבטא התבטאויות הסותרות לכאורה דברים שאמר בנאומו, והביע מספר פעמים את דעתו נגד הקמת מדינה פלסטינית בעת הנוכחית, אך מעולם לא חזר בו במוצהר מדעתו העקרונית להקמתה כפי שהובעה בנאום בר-אילן.
בריאיון לאתר nrg ערב הבחירות ב-2015 אמר נתניהו כי אם ייבחר לא תקום מדינה פלסטינית.
מיד לאחר הבחירות שב נתניהו והבהיר בריאיון לערוץ האמריקאי MSNBC כי אינו חוזר בו מנאום בר-אילן והוא עדיין תומך בפתרון שתי המדינות.
את דבריו לפני הבחירות נימק: "המציאות השתנתה..
אבו מאזן סירב להכיר במדינה היהודית וחתם הסכם עם חמאס שקורא להשמדתנו".
נתניהו שב והצהיר כי עמדתו לא השתנתה בפגישה עם שרת החוץ של האיחוד האירופי, פדריקה מוגריני, במאי 2015, ובריאיון לתוכנית '60 דקות' ב-CBS בדצמבר 2016.
בתדרוך לכתבים לאחר פגישה עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בספטמבר 2017 אמר נתניהו: "לא שיניתי את עמדתי מאז נאום בר-אילן".
ב-28 בינואר 2020 פרסם הנשיא טראמפ את תוכנית השלום לסכסוך שגיבש ממשלו.
נתניהו הביע תמיכה בתוכנית, ואף פרסם מאמר בו טען שעסקת המאה היא "הזדמנות היסטורית שלא תחזור: לשמור ולהגן על מדינתנו, לקבוע את גבולותינו, להבטיח את עתידנו".
יש שטענו כי תוכנית טראמפ זהה למתווה שהציג נתניהו בנאום בר-אילן.
אנשי ימין שונים השתמשו בהשוואה בין תוכנית טראמפ לנאום בר-אילן כדי לתקוף את התוכנית ואת נתניהו.
בשנת 2022 הוציא נתניהו את ספרו ביבי: סיפור חיי, בו טען בעצמו כי הנאום סיפק מסגרת ראשונית לתוכנית טראמפ.
לאחר טבח שבעה באוקטובר 2023 הביע נתניהו לעיתים קרובות התנגדות למדינה פלסטינית, באופן הסותר את דבריו בנאום בר-אילן.
למשל, באפריל 2025 אמר נתניהו לעמנואל מקרון שהוא מתנגד בתקיפות להקמת מדינה פלסטינית, טען שמדינה כזו תהיה מעוז טרור איראני, ושרוב עצום בציבור הישראלי מתנגד לכך באופן נחרץ.
באוגוסט 2025 אמר נתניהו בראיון לערוץ I24NEWS, כי הוא "מחויב לחזון ארץ ישראל השלמה", ודבריו גונו על ידי מצרים, ירדן, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, קטר והרשות הפלסטינית.
נאום אפלבאום (ברומנית: Naum Apelbaum וברוסית: Наум Моисеевич Эпельбаум; 1 במאי 1927 – 13 באוקטובר 2019) היה פסל יהודי שפעל בברית המועצות, במולדובה ובישראל.
אפלבאום נולד באקרמן, שבבסרביה, אז ברומניה, כיום אוקראינה.
למד בגימנסיה בקישינב והמשיך ללימודי אומנות, לימודים שסיים ב-1950. לאחר מכן המשיך בלימודי האומנות בלנינגרד, לימודים שסיים ב-1956.
אפלבאום התפרסם בעיקר באנדרטות הזיכרון, שהקים במולדובה, מתחם הזיכרון ל"קורבנות הפשיזם" באתר הירי ביהודים בדורוסארי ב-1989, האנדרטה לזכר קורבנות גטו קישינב ב-1991, האנדרטה לזכר קורבנות פרעות קישינב (1903) ב-1993 ועוד.
אפלבאום נישא לפסלת ברונהילדה אפלבאום-מרצ'נקו, איתה גם שיתף פעולה ביצירת פסלים.
לזוג נולדה בת, שנישאה לפסל בוריס צלניקר.
הזוג אפלבאום והזוג צלניקר עלו לישראל והתיישבו בה.
המדינה היא שתגבה "מס בריאות" במקביל לדמי הביטוח הלאומי ותבטיח קיום "סל-בריאות" שווה לכל.
בגלל התנגדות הנהגת ההסתדרות לעקרונות החוק, בתמיכת רוב הממסד של מפלגת העבודה, ולמרות הבטחתו ותמיכתו של ראש הממשלה יצחק רבין בחקיקת חוק ביטוח בריאות, עלתה חקיקתו על שרטון.
פרופ' אניטה שפירא ציינה שנאום הלווייתנים היה נקודת מפנה במאבקו של רמון לחקיקת חוק ביטוח בריאות: "בעקבות כניעת מפלגתו לתכתיב של ההסתדרות על הממשלה שלא לחוקק את החוק, פרש רמון מן הממשלה והציב עצמו כמועמד למזכ"ל ההסתדרות ברשימה חדשה ("חיים חדשים").
החוק הזה בא להציל את קופת חולים [של ההסתדרות]...
אני [כשר הבריאות] לא אוכל למנוע את קריסתה.
אתם לא רוצים שאני אציל.
כמו לווייתן שאיבד את חוש הכיוון אתם מסתערים על החוף שוב ושוב, ורוצים להתאבד.
נאום הנבואה של היטלר הוא נאום שנישא ברייכסטאג ב-30 בינואר 1939, בו אדולף היטלר איים ב"השמדת הגזע היהודי באירופה" במקרה של מלחמה:
מילים אלו היו דומות בתוכנן להערות שהשמיע היטלר, עוד קודם למועד הנאום, לפוליטיקאים זרים בפגישות פרטיות לאחר פוגרום ליל הבדולח בנובמבר 1938. הנאום נישא בהקשר של ניסיונות השלטון הנאצי לעודד את ההגירה היהודית מגרמניה, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939.
התייחסויות ל"נבואת היטלר" על ידי מנהיגים נאצים ובתעמולה הנאצית היו נפוצות לאחר 30 בינואר 1941, כאשר היטלר הזכיר את "נבואתו" שוב בנאום.
הנבואה קיבלה משמעות חדשה עם הפלישה לברית המועצות ביוני 1941 והכרזת המלחמה של גרמניה הנאצית נגד ארצות הברית בחודש דצמבר, שני האירועים אפשרו להאיץ את הרצח ההמוני השיטתי של יהודים.
בסוף 1941, הכריז שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כי הנבואה מתגשמת, בעודו מצדיק גירוש ההמוני של יהודי גרמניה הנאצית.
ב-30 בספטמבר 1942, היטלר התייחס לנבואתו בנאום אחר שנשא, והנבואה פורסמה בגיליון נובמבר של "סיסמת השבוע" תחת הכותרת: "הם יפסיקו לצחוק!!!".
היטלר המשיך לחזור על הנבואה לאורך המלחמה והתייחס אליה בצוואתו האחרונה.
מנהיגים נאצים עשו שימוש תכוף בנבואה כשהם רומזים לרציחתם השיטתית של יהודים.
הנבואה הפכה לייטמוטיב של הפתרון הסופי והיא אולי הביטוי הידוע ביותר מנאומיו של היטלר.
המשמעות ההיסטורית של הנבואה נתונה לוויכוח בין שתי אסכולות בהיסטוריוגרפיה של השואה, פונקציונליזם ואינטנציונליזם: אינטנציונליסטים רואים בה הוכחה לתוכנית האב של היטלר לרצוח באופן שיטתי את יהודי אירופה, בעוד שפונקציונליסטים טוענים שבשימוש במונח "השמדה" לא הייתה כוונה, או הבנה, במשמעות של רצח המוני, לפחות בתקופה שבאה מיד לאחר הנאום.
הנבואה מצוטטת על ידי היסטוריונים כדוגמה לאמונתם של הנאצים בקונספירציה יהודית בינלאומית שהחלה כביכול את המלחמה.
בנוסף, למרות עמימותה - שהרי הנבואה לא מסבירה כיצד תתרחש ההשמדה - הנבואה מצוטטת כראיה לכך שהגרמנים היו מודעים לכך שיהודים מושמדים באופן שיטתי והמוני.
לפי ההיסטוריון איאן קרשו, עם עלייתו לשלטון של מנהיג המפלגה הנאצית אדולף היטלר, ב-30 בינואר 1933, תנועת ההמונים הנאצית כבר החזיקה באידאולוגיה "פרוטוגונואידית" (הדוגלת ברצח עם) ו"הייתה מגובשת יחדיו בחזון האוטופי של ישועה לאומית, שתושג באמצעות טיהור הגזע שבבסיסו היה 'סילוק' היהודים".
באפריל 1933 הוכרז החרם הנאצי על עסקים יהודים ליום אחד והאס אה (הזרוע החצי-צבאית של המפלגה הנאצית) הוצב סביב עסקים יהודיים כדי לאכוף את החרם.
בין השנים 1933–1939 נחקקו יותר מ-400 חוקים וגזירות נגד יהודים.
בשנת 1935 חוקי נירנברג הגדירו יהודים על פי מוצאם ולא על פי דתם, קבעו את הדרתם מהחברה, וקבעו כעבירה פלילית נישואים ויחסי מין בין יהודים לבעלי דם גרמני.
חוקים אחרים אסרו על יהודים להחזיק ברכוש או להתפרנס.
היטלר קישר בין היהודים למלחמה העלולה לפרוץ במספר נאומים לפני 1939. ב-1931, אמר היטלר שבמקרה של מלחמה, היהודים "ימחצו תחת גלגלי ההיסטוריה"; הוא גם אפיין את החרם האנטי-נאצי ב-1933 כהכרזת מלחמה יהודית נגד גרמניה.
בדיונים על הפתרון הראוי לשאלה היהודית בשנות ה-30 של המאה ה-20, נדונה ההשמדה לעיתים קרובות כאופציה על ידי פקידי האס אס, אף על פי שבדרך כלל הרעיון נדחה.
בנובמבר 1938, ההנהגה הנאצית הסיתה וארגנה את פוגרום ליל הבדולח ביהודים, בין השאר כדי למצוא מפלט לרגשות אנטישמיים גואים של פעילי המפלגה שרוסנו מסיבות דיפלומטיות במהלך המשבר במינכן.
הפוגרום כלל אלימות ציבורית חסרת תקדים נגד יהודי גרמניה, כולל שריפת בתי כנסת, ביזת חנויות ובתי מגורים בבעלות יהודית ותקיפות של יהודים, מעשים שגרמו (לפי נתונים רשמיים) ל-91 הרוגים.
היטלר אישר אישית את מעצרם של 30,000 יהודים וכליאתם במחנות ריכוז.
גרמנים רבים סלדו מביטויי האלימות, אולם מעטים הביעו התנגדות גלויה לממשלה.
אירועי ליל הבדולח הוקעו גם מחוץ לגרמניה, דבר שסיכן את מאמצי ממשלת גרמניה לארגן ולהקל על הגירת יהודי גרמניה.
אירועי ליל הבדולח הקצינו את השיח נגד יהודים בחברה הגרמנית.
המפלגה הנאצית ארגנה מסע תעמולה מנובמבר 1938 ועד ינואר 1939 כדי להצדיק את הפוגרום באוזני החברה הגרמנית.
הרעיון של השמדת היהודים תפס יותר אחיזה.
ב-12 בנובמבר הרמן גרינג, בשמו של היטלר, ארגן ישיבה של המנהיגים הנאצים.
בישיבה הצהיר גרינג כי "אין ספק" שגרמניה תשקול את "יישוב החשבון הגדול עם היהודים" במקרה של מלחמה.
התוצאה תהיה הסיום הסופי והמעשי ליהדות גרמניה, השמדתם המוחלטת." השימוש בשפה זו משקף את הקצנת חוגי המפלגה, וכותבי המאמר היו מודעים לכך שהדברים עלו בקנה אחד עם השקפתו של היטלר.
ב-21 בנובמבר 1938 היטלר נפגש עם שר ההגנה הדרום אפריקאי אוסוולד פירו ואמר לו שהיהודים ייהרגו אם תפרוץ מלחמה.
באותו חודש, פקיד בלשכת הקנצלר של היטלר אמר לדיפלומט בריטי על תוכניות גרמניה "להיפטר מיהודים [גרמנים], על ידי הגירה, או במידת הצורך על ידי הרעבתם או הריגתם" כדי למנוע קיום "מיעוט כה עוין במדינה במקרה של מלחמה".
הוא גם אמר כי גרמניה "מתכוונת לגרש או להרוג את היהודים בפולין, הונגריה ואוקראינה" לאחר שתפלוש לאותן מדינות.
ב-16 בינואר 1939, היטלר נפגש עם אישטוואן צ'אקי, שר החוץ של הונגריה.
צ'אקי נזכר ש"הוא [היטלר] היה בטוח רק בדבר אחד, היהודים יצטרכו להיעלם מגרמניה עד לאחרון שבהם".
ב-21 בינואר אמר היטלר לפרנטישק צ'וואלובסקי (František Chvalkovský), שר החוץ של צ'כוסלובקיה : "היהודים שלנו יושמדו.
היהודים לא ביצעו את 9 בנובמבר 1918 לחינם; נדע נקם על אותו היום." היטלר הוסיף כי היהודים מרעילים גם את צ'כוסלובקיה, מה שהביא לשיח אנטישמי מצידו של צ'וואלקובסקי.
באותה פגישה איים היטלר ב"השמדה" של צ'כוסלובקיה אם לא תסכים לדרישות הגרמניות.
לפי ההיסטוריון הנס מומזן, היטלר התכוון להשמדת השפעתם של היהודים במקום לקרוא להשמדתם הפיזית.
ההיסטוריון פטר לונגריך מפרש את המונח "השמדה" כמתייחס להגירה או גירוש של יהודים שתוצאתו "סיום קיומם הקולקטיבי בגרמניה".
קרשו טוען שבעוד שהיטלר לא הכריז על כוונותיו המפורשות לצ'וולקובסקי, "הרגשות שהביע לא היו רק רטוריקה, או תעמולה".
נאום 30 בינואר 1939 (נאום הנבואה)
אף על פי שוועידת אוויאן ביולי 1938 לא הצליחה לפתוח שערי מדינות אחרות למהגרים יהודים, הנאצים עדיין ניסו לזרז את הגירת היהודים מגרמניה.
בזמן הנאום, התנהלו דיונים בין הרמן גרינג לג'ורג' רובלי, מנהל הוועדה הבין-ממשלתית לפליטים בלונדון.
שר התעמולה הנאצי ג'וזף גבלס סייע בכתיבת הנאום, שנישא ברייכסטאג ב-30 בינואר 1939, יום השנה השישי לתפיסת השלטון בידי היטלר ב-1933. הנאום נמשך שעתיים, או שעתיים וחצי ועסק במדיניות החוץ ובמדיניות הפנים של הממשלה הנאצית.
היטלר הביע את רצונו ב"מרחב מחיה" נוסף, דן במשבר מינכן, והודה כי תכנן פלישה צבאית לצ'כוסלובקיה אם לא הייתה נכנעת לדרישתו למסור לשליטת גרמניה את חבל הסודטים.
הוא טען שמסירת חבל הסודטים התאפשרה בזכות נכונות גרמנית לפנות לדרך המלחמה, ולא בדרכי דיפלומטיה.
בחלקו של הנאום שעסק בשאלה היהודית, היטלר התלונן שיש מספיק מקום בעולם אליו יכולים יהודי גרמנים ללכת, וטען שאירופה "לא תוכל לשוב למצב שלום לפני שהשאלה היהודית תוסדר".
בהתלהמות ארוכה נגד יהודים, היטלר לעג להם תחילה, ואז אמר שהגיע הזמן "להכניע לקרקע את היהודי, אויב העולם", וכי ממשלת גרמניה נחושה לחלוטין "להיפטר מאנשים אלה".
הוא טען שהיהודים יצטרכו להפסיק "לחיות מגופן ועבודתן היצרנית של אומות אחרות", אחרת הם "יוכרעו במשבר שחומרתו בלתי נתפסת".
הוא טען שהיהודים מנסים להסית "מיליונים מהמוני העם לסכסוך שהוא חסר טעם לחלוטין עבורם ומשרת רק אינטרסים יהודיים".
בנקודה זו הגיע היטלר לעיקר:
הנאום הועבר בשידור ישיר ברדיו ותחזיתו של היטלר לגבי היהודים הודפסה מחדש בעיתון המפלגה פלקישר באובכטר ובחוברת שהוקדשה לנאום.
על פי הנחיותיו המפורשות של גבלס לפריץ היפלר, החלק בנאום שכלל את האיום של היטלר על היהודים הוקלט בו זמנית באודיו ובסרט קולנוע (הישג טכני חריג באותה תקופה) ונכלל בסרטון החדשות UFA Wochenschau זאת לאחר שהיטלר אישר זאת באופן אישי.
סרטוני חדשות בדרך כלל המעיטו בהיבט ההדרה של הפולקסגמיינשאפט; ינואר 1939 הייתה הפעם הראשונה שהמדיניות הנאצית כלפי היהודים נקשרה ישירות למנהיג המפלגה בחדשות.
אוונס כותב שהאיום "לא יכול היה להיות פומבי יותר".
בזמן הנאום, יהודים ולא-יהודים בגרמניה ומחוצה לה הקדישו תשומת לב רבה להצהרותיו של היטלר, על רקע מאורעות ליל הבדולח והאפשרות לפרוץ מלחמה.
בימים שלאחר הנאום הוא זכה לתגובות משמעותיות בגרמניה.