tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1932 עד 1937 למד במכללה הימית על שם סבסטיאנו ונייר בוונציה – Istituto Nautico Venezia.
לוי היה התלמיד היהודי היחידי והיהודי הראשון שלמד שם בכל בהיסטוריה של בית הספר.
לוי לא הרגיש בודד והיה מעורב מאוד בין התלמידים.
אהב לשאול שאלות ולהתווכח היה חובב כדורגל ויזם לקרוא את שמה של נבחרת בית הספר על הנביא חבקוק.
את הניסיון המעשי רכש בספינת בית הספר 'אמדיאה' ספינת מפרשים עתיקה יחסית עם מנוע עזר.
במהלך חופשת הקיץ מ-8 באוגוסט עד סוף אוקטובר 1936 שירת כנער סיפון במכלית.
המכלית עשתה מספר הפלגות לבאטום בים השחור והביאה דלק לאיטליה.
במהלך ההפלגה נפגש עם ימאים מחלקיה של איטליה והתרשם מנדיבותם כאשר הגיעו לבאטום וחילקו מזון לאנשי העיר.
כאשר חזר ללימודים נעשה מוקד לוויכוחים אנטי-פשיסטים בבית הספר.
דיבר בצורה גלויה ולא חשש.
לוי מעריך שאופיו התעצב בעת לימודיו בוונציה.
באותה עת התוודע לרפאל קנטוני שלמד עם אחותו עדה בבתי הספר.
לאחר סיום הלימודים הרגיש חובה למען אביו שנפטר ונרשם לאוניברסיטת ונציה ללימודי כלכלה ומסחר אך לא המשיך בכך.
במקביל הגיש מועמדות לשירות באניית בית ספר ונתקבל לשרת כקדט על אוניית המפרשים Patria.
האונייה הייתה בעלת חמישה תרנים דרשה הרבה עבודת ימאות ושימשה כאניית אימונים לבתי הספר הימיים.
גם כאן היה היהודי היחידי ונעשה מנהיג.
עם אונייה זאת הפליג לדרום אמריקה כ-60 יום לכל כיוון.
היה זה המחזור האחרון של אונייה.
ב-22 בנובמבר 1938, התייצב לוי בשלטבמשרדי הצי האיטלקי בגנואה ואמרו לו שלא רוצים יהודים יותר כל יהודי שהיה בצי המלחמתי או בצבא נדרש לצאת משם, אך אסור לו לעזוב את איטליה.
לוי ניסה לברר מה יוכל לעשות.
בשנת 1939 אושר ללוי להפליג באוניות איטלקיות והכוונה שלו הייתה לצאת מאיטליה.
בשנת 1940 ניהל את מחנה ה ב'אורצ'יאנו' ו'סן מרקו' ליד פיזה.
באמצע השנה עבר לנהל את סניף פירנצה של הוצאת הספרים היהודית Casa Editrice Israel.
בתפקיד זה הפיק את ספרו של שמעון דובנוב, ההיסטוריה של העם היהודי בתרגום לאיטלקית.
ובסיכום הוסיף משפט משלו למרות קשיים שהעמידה הצנזורה הופק הספר ב-3000 עותקים.
בשנת 1941 התנדב לוי לעבודה במוסד DELASEM שהיה ארגון מיסודם של הקהילות היהודיות באיטליה שבשיתוף הכמורה הקתולית יחד סייעו לפליטים יהודים שנמצאו באיטליה.
מצב הפליטים היה בכי רע כי החוקים מנעו מהם אפשרות להתיישב ולעבוד.
מטרת הארגון הייתה לסייע להם לצאת מאיטליה לארצות אחרות.
הארגון פעל בהתאם לחוק עד שנת 1943 עם שחרור דרום איטליה וכניסת הכיבוש הגרמני נאסרה פעילותו.
בשנת 1942 נרשם אנריקו לוי לאוניברסיטת נשאטל בשווייץ ללימודי כלכלה ומשפטים.
לצורך בתנועה הציג לוי את עצמו כסוכן מכונות וכלי עבודה וביקש מינוי לרכבות.
הוא נחשד כסוכן של האנגלים והשלטונות החליטו לא לתת לו מינוי כמבוקש.
בשנת 1943 נעצר אנריקו לוי במחנה עבודות בכפייה בקרבת פדובה.
העבודה כללה סידור אבנים כבדות על גדת הנהר.
מאוחר יותר הועבר לעבודת סבלות במחסנים.
ב-9 בספטמבר 1943 נכנסו הגרמנים לאזור והסכנה ליהודים גברה.
אנריקו לוי ארגן קבוצה של חמישה צעירים נוספים ממכריו, הם הצטיידו באופניים וברחו לאורך כ-400 ק"מ בשטח הררי.
כשבועיים עד שהצליחו לעבור את קו החזית לשטח המשוחרר על ידי בעלות הברית.
אמו ואחיותיו של אנריקו לוי חשבו להצטרף לקבוצת יהודים שניסו לברוח דרך הגבול לשווייצריה.
הדבר היה בנובמבר 1943. ידידה קרובה של אנריקו לוי אנה סלה מנעה אותם מהמסע הקשה לקחה אותם לבית של משפחתהבכפר 'קונארדו' שם התחבאו בקרבת הגבול השווייצרי, עד סילוק הגרמנים מאיטליה באפריל 1945. משפחת קונסטנטיני שיצאה במקומם לא הצליחה לחצות את הגבול נתפסה ונשלחה לאושוויץ.
השמועה על כך הגיעה לאוזני אנריקו לוי וחשב שמשפחתו אבדה.
רק לאחר המלחמה חודש הקשר.
בסוף חודש מאי 1944 הגיע לוי לבארי והתייצב לשירות הצי הבריטי.
החל לשרת כקצין ים על המכלית האיטלקית Annarella שגויסה לשירות הצי הבריטי.
באונייה זאת הוסמך בשנת 1945 כרב חובל להפלגות ארוכות.
בהיות המכלית בנמל נאפולי ראה על לוח המודעות, של המפקדה הבריטית, הזמנה לסדר פסח שעורך הרב הצבאי הבריטי.
הגיע לסדר ופגש שם באנשי המוסד לעלייה ב', מאיר בר-רב-האי וחזקאל סחרוב, שהופתעו מנוכחותו.
שמעו את סיפורו וביקשו להיות בטוחים בו לשם כך ליוו אותו לאונייתו ואחרי שהוכיח להם כי הובא בבריתו של אברהם אבינו' נתנו בו את אמונם.
אנשי המוסד לעלייה מצאו בלוי אדם המכיר נושא הימאות ותנאי השוק באיטליה.
בתחילה התבקש להבריח נוסעים סמויים באנייתו.
הפעולה הבלתי חוקית לצורך הברחת מספר קטן של אנשים עם סיכון רב שתתגלה נראתה ללוי חסרת תוחלת.
הוא שכנע את אנשי המוסד לרכוש ספינות ולהוביל כמות גדולה של מעפילים.
כניסתו של אנריקו לוי לעבודה עם המוסד לעלייה ב' עוררה מחדש את העלייה החשאית בדרך הים אחרי מלחמת העולם.
כמשימה ראשונה הוטל עליו לחפש ולהציע ספינות שיתאימו למשימה.
לוי מצא למען המוסד לעלייה ב' בדרום מזרח איטליה מספר ספינות שנרכשו והוכנו לשכן את המעפילים ויצאו לארץ ישראל:
הספינה דלין – לוי רכש בכספי המוסד בדרום איטליה ספינה באורך 29 מטר, ולתפעולה נדרשו ארבעה אנשי צוות, שנמצאה בבנייה במספנת 'דורמיו' בעיירה 'מונופולי' .
כינוי הספינה 'דלין' כמו אחד הכינויים המחתרתיים של אליהו גולומב.
שנהייתה ספינת המעפילים הראשונה של עלייה ב' לאחר המלחמה.
לוי ראה יתרון במבנה העץ היות שנתיב ההפלגה עבר בין שדות מוקשים שפוזרו במלחמת העולם וכללו מוקשי השפעה מגנטית.
מצב הבנייה המתקדם יאפשר לצאת מוקדם להפלגה ולכן יעד את עצמו להיות רב החובל.
בתום הבניה נערך טקס השקת הספינה כמקובל באיטליה בברכת הבישוף.
בקבוק שמפניה נופץ על ידי גב' ג'יקלה פרמדר ידידתו, ומאוחר יותר אשתו, של רב החובל כ קראה את הספינה בשם 'Dalia'.
מונסיניור קסטלו ביאנקי, הבישוף של 'מונופולי', ששיער את יעוד הספינה.
בירך את הספינה ואמר .
כספינה חדשה קיבלה 'דליה' היתר להפלגת ניסיון.
אניית המעפילים 'דלין' יצאה ממונופולי ב–21 באוגוסט 1945. כשהיא מובילה 37 מעפילים מתוכם שלוש נשים.
לאחר שמונה ימים הגיעה לחוף ארץ ישראל.
בהתקרבה לחוף לא נוצר עימה קשר אלחוטי.
אברהם זכאי מפקד הפלי"ם יצא בסירת מפרש למפגש בים.
הורדת המעפילים בחוף שדות ים נעשתה על ידי אנשי הפלי"ם.
לאחר פריקת המעפילים עלו עליה שליחים לאירופה ועם המלווים יצאו באותו הלילה חזרה מבלי שהתגלו לבריטים.
בדרך חזרה היו המזון והמים במחסור בדרכה עברה ליד האי היווני סקרפנטו.
המלווים ירדו לחוף לקנות כבש, אך המקומיים סירבו למכור והזמינו את המשטרה.
המלווים לא חיכו הכבש הגיע ל'דלין' שיצאה מיד לים.
אך לא היה מי שיבצע את השחיטה כך יצא שאנריקו לוי נאלץ לעשות זאת.
לאחר שנים עשר ימי הפלגה הגיעו לבארי.
היה זה הישג גדול לספינה הקטנה וצוותה.
אנריקו לוי המשיך כרב חובל הספינה דלין לבצע הפלגות עבור המוסד בים התיכון שכללו הברחת פעילים ממחנות המעצר בקפריסין.
הספינה נתן – בנמל ברלטה רכש אנריקו לוי את הספינה 'Nettuno' שהוכנה כנתן (אוניית מעפילים) אוישה בצוות איטלקי, רב חובל מינרוויני, ויצאה לדרך ב-27 באוגוסט 1945 עם 73 מעפילים.
הגיעה לקיסריה ב-4 בספטמבר הורידה את המעפילים ושבה עם שליחים לאיטליה.
הספינה פטר – במעגן לבנטה, ליד לה-ספציה, רכש לוי את הספינה 'Pietro' עשויה מעץ, שהוכנה במספנת 'לבנטה' להפלגה.
הספינה בשם הקוד פטר א יצאה ב-12 בספטמבר 1945 מטאראנטו עם 171 מעפילים.
ב-19 בספטמבר הגיעה לחוף שפיים פרקה את המעפילים בסירות הפלי"ם ויצאה מיד חזרה עם שליחים.
לאחר מכן המשיכה לבצע הפלגות עבור המוסד לעלייה ב' בשמות פטר ב', עליה, ואלברטינה.
פרשת לה ספציה – מעורבותו של לוי בפרשה בכך שסייע לאיש הקהילה היהודית רפאל קנטוני אותו הכיר מהפעילות בDELASEM להגיע להרולד לסקי איש הלייבור הבריטי שביקר באיטליה ולהביא אותו למפגש עם יהודה ארזי והשובתים בלה ספציה.
לוי יחד עם קנטוני עמדו שעות מרובות על הכביש המהיר מטורינו לרומא וכשהתקרב הרכב, שהיה מסומן בדגל בריטניה, נכנס לוי לכביש בסכנת הידרסות נפנף בידיים והצליח לעצרו.
לוי הסביר ותרגם את דברי קנטוני.
הרולד לסקי שנעשה כך מעורב סייע לבנות את ההסכמה להפסקת שביתת הרעב והפלגת הספינות "דב הוז" ו"אליהו גולומב" לארץ ישראל.
האונייה מודיקה – בחורף 1947 יצר אנריקו לוי שותפות עם עוד אנשים ומשו מקרקעית הנמל אונייה טבועה ערכו בה תיקונים והפעילו אותה, כאשר לוי משמש בה כקצין הראשון, בקו ספליט – בארי – לאטקיה – חיפה וחזרה.
המטען היה בדרך כלל מוצרי מלט אך מדי פעם נשאה גם רכש חימוש המיועד להגנה.
בשנים 1947–1948 שירת כרב חובל באוניות VOLPI ו-CONTE VERDE של חברת הספנות 'לויד-טריאסטינו' האיטלקית.
דרישת מס הכנסה – באותה שנה קיבל לוי משלטונות המס באיטליה דרישה לתשלום מיסים.
כמו גם אזרחים איטלקיים שהיו רשומים כבעלי אוניות ששימשו את מפעל העפלה.
המשפחות שלא הרוויחו דבר מרישום שמם כבעלי כלי השיט וראו בכך שירות הלאומי, נדרשו לשלם סכומים לפי מיטב השפיטה.
לקח זמן רב עד שמדינת ישראל כסתה את החובות.
מנהל חברת צים נפתלי וידרא, שמע על ההערכה המקצועית כלפי רב החובל אנריקו לוי והזמין אותו לשמש כרב החובל הישראלי הראשון של "קדמה", אוניית נוסעים הראשונה של "צים".
כאשר הוכרזה מדינת ישראל עגנה האונייה "קדמה" בפיקודו של רב חובל אנריקו לוי בנמל מרסיי.
בטקס חגיגי הורידה את הדגל המנדטורי והניפה במקומו את דגל צי הסוחר הישראלי.
ב-17 במאי 1948, יצאה "קדמה" מהנמל עם עולים כשדגל ישראל מתנוסס בתורן החרטום.
האונייה בדומה לשאר אוניות הנוסעים של צים שנרכשו מאוחר יותר, הביאה עולים רבים מאירופה ומצפון אפריקה, דרך מחנה המעבר במרסיי.
ואחר כך עבר לאוניות אחרות של חברת צים עד שנת 1951.
לוי הוזמן להצטרף לסגל בית הספר הימי שליד הטכניון בחיפה, ושימש כמנהלו מספטמבר 1951 ועד 31 במרץ 1960. בתקופה זאת שינה בית הספר את פניו שודרג מ'בית ספר ימי' ל'בית הספר לקציני ים' ועבר למשכן הקבע בעכו.
לשלושת הגופים הממשלתיים בעלי העניין בבית הספר: משרד הביטחון, משרד החינוך והתרבות ומשרד התחבורה – היו דרישות רבות.
הבוגרים נדרשו להסמכה לקצונה ימית בלשרת בכלי שיט של חיל הים וצי הסוחר הישראלי ולתעודת בגרות שתאפשר להם כניסה למוסדות אקדמיים.
בתפישה הכללית נראה שלבית הספר דרוש מפקד מחיל הים.
על-כן באוגוסט 1953 הגיש אנריקו לוי את התפטרותו כדי לא להפריע לכך.
אך בעלי העניין בבית הספר לא קיבלו את ההתפטרות וביקשו מלוי להישאר.
בתפקיד המנהל ניתנה ללוי הזדמנות לתרום ככל יכולתו להשגת הצפיות.
השכלתו הימית של אנריקו לוי וניסיונו הרב בכלי שיט של צי הסוחר היוו בסיס מקצועי איתן לבית הספר.
דמותו ותפישת עולמו היוו דוגמה לדמות הקצין הימי.
ללוי ניתנה יד כמעט חופשית ליישם את כל הידע המרץ ולהשגת הכוונה.
סייעו בידו שלושת מנהלי המחלקות:
את החדרת דמות הקצין הימי סייע בידו סא"ל מיל' יהודה קלאוס, בהגדרתו כמפקד הקדטים עם סגל מדריכים מסורים.
המנהל האדמיניסטרטיבי היה סא"ל מיל' יעקב יפה.
מנהל ההוראה היה שמעון מהרש"ק ובין אנשי סגל המורים נכללו רב חובל עמנואל קלמפרר, ההיסטוריון ד"ר מאיר שש המורה לימאות מעשית יעקב אגייב.
בתקופת ההתבססות של בית הספר בעכו הונחה אבן פינה לבנין המגורים ה בשנת 1953 ושנה מאוחר יותר הונחה אבן הפינה למבנה ההוראה.
חומר הלימודים הותאם במיוחד לבית הספר לקציני ים.
נקבעו בחינות בגרות במקצועות ניווט אסטרונומי ותרמודינמיקה.
נלמדו נושאי מבנה כלי שיט ויציבות אונייה.
השפה אנגלית נלמדה לפי הספר The Sea Around Us של רחל קרסון, טקסט קשה יחסית שנתן מידע רב על האוקיינוסים בעולם.
המורה לעברית דרש חיבור שיביע את הרעיון על דף אחד.
עיצוב למנהיגות – התלמידים הוגדרו כ, לבשו מדי חיל הים, חבשו כובע קצינים עם סמל בית הספר, ובכל שבת ובכל הזדמנות חגיגית לבשו מדים לבנים והתבלטו בשטח.
הקדטים חויבו בכללי התנהגות ברורים בתקנון פקודות קבע והוראות יומיות.
דגש רב הושם על סגנון וצורת הביצוע.
הסגל בהנחייתו של אנריקו לב הקדיש תשומת לב רבה במגמה להקניית עקרונות מנהיגות בים: ידע מקצועי, דוגמה אישית ויחסי צוות.
בסיסמה של ניהול עצמי ביצעו הקדטים תפקידים ומטלות שונות.
הקפדת המדריכים יצרה מנטליות של אנשי מעשה.
שואפים לעשות את הדבר הנכון בלי לבקש רשות, בלי שאלות ובכלל פחות דיבורים.
הספרייה על שם זאב שינד – לרבל חובל אנריקו לוי הייתה הערכה רבה לזאב שינד אשר נפטר ב-20 בדצמבר 1953. לוי הכיר את שינד מפעילות במוסד לעלייה ב' ויותר מקרוב כמנהל צים.
ביזמתו של לוי נקראה הספרייה שנבנתה בבית הספר נחנכה בשנת 1955 על שם זאב שינד.
משפחתו של אנריקו לוי באיטליה הייתה גאה בתפקידו.
ב-1955 שלחה אימו ג'מה לוי לבית הספר את דגל כבוד שנרקם בטריאסט על ידי בנות משפחתו.
מימון החומרים נעשה על ידי שתי משפחות שכולות לזכר בניהם שנפלו במלחמת העצמאות.
היו אלה ו זכרונם לברכה.
במכתבה מתארת ג'מה לוי את 'דגל הכבוד'.
עם ציווי שהדגל הטהור יוכל להיות מוכתם רק בדם.
הדגל נחנך רשמית במעמד חגיגי ביוני 1955 כחלק בטקס הסיום של שנת הלימודים הראשונה בעכו.
בנוכחות שר התחבורה יוסף ספיר יו"ר הוועד המפקח רב-אלוף יעקב דורי אורחים, קדטים וסגל בית הספר.
מוט הדגל עשוי מצינור אלומיניום חדש תוצרת מפעל 'תמי' של משפחת סונינו מאיטליה.
דגל הכבוד נמצא דרך קבע במשרד מנהל בית הספר ומובל עם חולית הדגלים בטקסים השונים.
בית הספר בעכו נעשה אטרקציה לביקורים.
האורחים התקבלו במסדר כבוד ועם השריקה המסורתית.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקר ב-14 ביוני 1956 ובסיכום הביקור כתב ביומן הביקורים של בית הספר לקציני ים: והרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין שנילווה אליו הוסיף:
בביקור שערך שגריר צרפת בישראל, פייר ז'ילבר, בבית הספר ב-15 באפריל 1959. כתב התרשמותו בספר האורחים של בית הספר:
בחופשת הקיץ מהלימודים שובצו הקדטים לשירות בפריגטות חיל הים.
רב חובל אנריקו לוי קיבל את הפיקוד על אוניית סוחר 'נחשון' של חברת צים.
הקדטים מחלקה המסיימת מילאו את כל תפקידי הצוות.
במהלך ההפלגה פקדה נמלים בים התיכון.
בהפלגה בים האדריאטי נפל המדריך אלכס קרני למים.
ההודעה הגיעה לגשר ורב החובל סובב את הספינה לפי הנוהל על מנת לחזור באותו נתיב.
קרני החזיק בחבל הכביסה הנמשך מאחורי האונייה וכך ניצל.
הצלה נגד כל הסיכויים נחשבת לזכותו של רב החובל.
'נחשון' הגיעה ב-11 באוגוסט 1956 לנמל טריאסט.
עבור אנריקו לוי הייתה זאת מעין סגירת מעגל.
העיתונות המקומית השתבחה ב"זאבי הים שהגיעו מהארץ המובטחת" כלשון המאמר בעיתון ערב מקומי שציין את מוצאו של אנריקו לוי מפדובה.
שנה לאחר מכן הפליגו הקדטים של מחזור ב' בפיקודו של רב החובל אנריקו לוי באונייה 'גפן' לצפון אירופה וההפלגה עברה ללא אירועים מיוחדים.
ב-31 באוגוסט 1957 צוין רב חובל אנריקו לוי לשבח על ידי נשיא איטליה ונרשם כאביר – Cavaliere Ufficiale במסדר הכבוד של הרפובליקה האיטלקית – Al Merito della Republica Italiana
תוך כדי ניהולו את בית הספר בעכו, יצא רב חובל אנריקו לוי בשנת 1958 לגאנה, ביזמת שרת החוץ גולדה מאיר, כדי להקים במדינה בית ספר לקציני ים Nautical College ושימש כמנהלו הראשון.
במכתב מסכם לאחיינו בינואר 1959 הביע את גאוותו על כך שמדינת ישראל תורמת לגאנה בתחום הימי כמו בתחומים אחרים.
בשנים 1962–1964 שירת רס"ן מיכה לימור בוגר מחזור א' של בית הספר לקציני-ים בעכו, כמורה לניווט ומפקד ספינת האימונים.
המוסד שהוקם באקרה פעיל עד ימינו.
לוי ראה בקציני ים אנשים שניתן יהיה לסמוך עליהם במצבי החירום השונים.
המיון והסינון נמשכו במהלך הלימודים.
כמחצית מהמתחילים שלא עמדו בתנאים אולצו לעזוב.
איכות הבוגרים הייתה טובה אך הכמות לא הספיקה למלאות את הצרכים.
בשל חילוקי הדעות העקרוניים עם מועצת המנהלים בעניין המשטר הנוקשה בבית הספר ודרכו החינוכית כמוסד להכשרת קציני ים, החליט רב חובל אנריקו לוי לפרוש.
לאחר שירות של כ-10 שנים סיים אנריקו לוי את תפקידו בבית הספר.
ב-31 במרץ 1961 בטקס חגיגי מסר לוי את ניהול בית הספר לאלוף שמואל טנקוס.
בחוברת 'תורן' ביטאון חברת צים נכתב .
נמל אילת – ב-1 ביולי 1961 החל לוי את עבודתו כמנהל נמל אילת והמשיך עד 1963.
לוי נקלע לעימות מול שר העבודה יגאל אלון שדרש הכנסת עובדים נוספים כדי למצוא להם פרנסה.
לוי ראה את יעילות הנמל כמטרה והתנגד לאיוש בעובדים שנראו לו מיותרים.
על רקע זה ביקש בשנת 1967 לסיים את תפקידו והעביר את ניהול הנמל לארנון גפני.ברשות הנמלים – לאחר סיום תפקידו בנמל אשדוד ומונה ליועץ מיוחד לימאות לרשות הנמלים וניהל את חברת ה"שינוע".
ב-31 במרץ 1971 הוא פרש לגמלאות מ"רשות הנמלים".חברת ספנות – בין השנים 1971 ועד 1991 ניהל חברת ספנות פרטית, בבעלות משפחת רקנאטי, Maritime Overseas Corporation בלונדון.
בשנות התשעים שימש לוי בוועדה ציבורית לספנות העברית במגמה להוסיף עניין ותוכן למוזיאון הימי הלאומי.
פיתח תחביב של בניית מודלים לספינות מפרש.
בחודש אוקטובר שנת 1946 נישא אנריקו לוי לגב' ג'יקלה מבית פרמדר שמקורה מפולין אותה הכיר מספר שנים.
לזוג לא היו ילדים וזאת מבחירתו של לוי.
לאחר שעלו לארץ התגוררו בחיפה.
אמו ג'מה לוי נשארה לגור בטריאסט ונפטרה בשנת 1974.
בתחילת שנות השבעים נישא אנריקו לוי בשנית לגב' דורן אותה פגש בבית חברים.
הזוג התגורר בלונדון ומאז 1992 בחיפה.
לוי שמר קשר טוב עם אחותו אנה וילדיה של אחותו עדה נסים – גב' לאה בנבנישתי ודניאל נסים.
תמונתו של רב חובל אנריקו לוי מופיעה בשורת המנהלים בבית הספר לקציני ים עכו, בנמל אילת ובנמל אשדוד.
בשנת 2017 הוקמה בבית הספר לקציני ים המעבדה לביולוגיה ימית במימון המינהל לחינוך התיישבותי.
כאשר הוחלט לציין את שמו של רב חובל אנריקו לוי על המעבדה הצטרפו גם בוגרי בית הספר ממחזור ה' בתרומה.
בעיר מונופולי באיטליה, בה נמצאת המספנה ששיפצה את הספינה "דלין" נקרא בשנת 2022 רחוב על שם אנריקו לוי.
אנריקו לוי, בית ספר ימי להרחבת אופקים, 'מערכות ים', יוני 1952, עמ' 54.
אנריקו לוי ואברהם דוד, מבעיות הניווט בחלל, מערכות ים ל"ו, אפריל 1958, עמ' 46.
סופרנו בחיפה, ועדת חקירה לבית הספר לקציני ים תגיש מסקנותיה בעוד שבועיים עיתון חרות, 24 בדצמבר 1959.
קאדט לשעבר, האשמה בסגל בית הספר, מעריב קוראים כותבים, 3 בינואר 1960.
אלוף טנקוס נכנס לתפקידו עיתון חרות 1 באפריל 1960.
ראובן בן-צבי, העומס יופחת המשטר יותר אנושי שינויים בתוכנית הלימודים של בית הספר לקציני ים בעכו, מעריב, 13 בינואר 1960.
אדיר כהן, כרוח סערה, פרקים מחייו ומפעלו של יהודה ארזי, הוצאת בית אליהו – בית ההגנה, דצמבר 1966, עמ' 71–73.
גבי שריג, הגדעונים באניות ההעפלה, הוצאת המרכז לתולדות כח המגן, עמ' 80–84.
- תולדות הספינה פאטריה, 1986. בספר מתועדים כל מסעותיה של הספינה, וכן רשומים כל הקדטים שהפליגו על סיפונה.
חיים גורי, עוד פעם בבית ר/ח אנריקו לוי חוזר לחיפה דבר (עיתון) 1 בספטמבר 1995.
ראובן אהרוני, מטות תורן, ספינות ההעפלה והרכש לאחר מלחמת העולם השנייה, המרכז לתולדות כוח המגן וההגנה, 1997 עמ' 35, 129, 135.
דניאלה רן, ראיון מס 1 עם אנריקו לוי, במסגרת פרויקט תיעוד תולדות הספנות בארץ-ישראל, 2 בפברואר 1997.
שמחה בינות, יובל לבית הספר לקציני ים עכו, הוצאת בית הספר לקציני ים, 2003.
צדוק אשל, שמואל טנקוס מהירקון עד חיל הים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003, עמ' 117–122.
רב חובל ומחנך, אנריקו לוי מנהל בית הספר לקציני ים, מנהל נמלי אילת ואשדוד 1918–2007, הארץ 7 בפברואר 2007.
ליליאנה פיצ'וטו, הצלה: יהודי איטליה בתקופת השואה 1943–1945. באיטלקית, הוצאת אינאודי, טורינו 2017. עדותו של רב חובל אנריקו לוי בעמ' 361–358, וסיפורה של משפחת ניסים בעמ' 432–435.
אנריקו מיינרדי (באיטלקית: Enrico Mainardi; 19 במאי 1897 - 10 באפריל 1976) היה צ'לן, מלחין, מנצח ומורה איטלקי.
בשנת 1910, כשהיה בן 13, כבר היה מיינרדי צ'לן וירטואוז, שסייר בין אולמות הקונצרטים של אירופה.
בהמשך לימד בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין ובאקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
כמו כן לימד בקורסי קיץ בזלצבורג, אוסטריה ובלוצרן, שווייץ.
בין תלמידיו שעשו להם שם בשנים הבאות זיגפריד פאלם, מיקלוש פרני, מיכאל שטיינקיהלר, היידי ליטשאואר וג'ואן דיקסון.
מיינרדי ייסד עם הפסנתרן אדווין פישר והכנר גיאורג קולנקמפף (שאת מקומו תפס אחר כך וולפגנג שניידרמן) שלישיית פסנתר מפורסמת.
בשנת 1967 ייסד עוד שלישייה עם הפסנתרן גואידו אגוסטי והחלילן סברינו גאצלוני.
כמלחין, חיבר מיינרדי יצירות תזמורתיות, קונצ'רטו לצ'לו ומוזיקה קאמרית.
הוא כתב סונאטה לצ'לו סולו בשם "סונאטה ברווה" (סונאטה קצרה), שיצאה לאור בהוצאת שוט בשנת 1942.
אנרכו-פאנק הוא פלג בתת-תרבות הפאנק (Punk), המורכבת מלהקות, קבוצות, ויחידים אשר מגדירים עצמם אנרכיסטים.
על אף שפאנק אינו תומך תמידית באנרכיזם, לאידאולוגיה יש משמעות רבה ביותר בתרבות הפאנק, ועל כן הפאנק היווה מקור בעל חשיבות רבה להתבטאות של האנרכיזם המודרני.
המושג אנרכו-פאנק במוזיקה מתייחס לעיתים באופן בלעדי ללהקות שהיוו חלק מתנועת האנרכו-פאנק המקורית בבריטניה בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80.
יש המשתמשים במושג בהרחבה רבה יותר, כאשר קיימת התייחסות לכל מוזיקת פאנק בעלת תוכן אנרכיסטי.
בהגדרה זו נכללות גם להקות ה-Crust Punk, להקות ההארדקור פאנק האמריקאיות, ועוד מוזיקאים השייכים לתת-זרמים אחרים.
אנריקו דאנדולו (באיטלקית: Enrico Dandolo; 1107 לערך - 21 ביוני 1205) היה הדוכס ה-41 של ונציה.
דאנדולו כיהן כדוג'ה משנת 1195 ועד פטירתו.
דאנדולו ידוע בשל תפקידו והשפעתו במסע הצלב הרביעי נגד האימפריה הביזנטית ואשר הוביל לביזת קונסטנטינופוליס, בירת האימפריה, וזאת על אף עיוורונו וגילו המופלג (דאנדולו היה בן 90 במהלך מסע הצלב).
אנריקו נולד בוונציה לוויטאלה דאנדולו (Vitale Dandolo), משפטן וחבר החצר של הדוג'ה, ויועץ קרוב של הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני.
דודו, אשר נקרא אף הוא אנריקו דאנדולו, כיהן כפטריארך גראדו.
הן האב והן הדוד חיו חיים ארוכים, ואנריקו חי בצילם עד הגיעו לגיל 60.
לא ידוע בוודאות מתי התעוור דאנדולו וכיצד.
על פי מסורות שנשמרו בכתבים (אשר אין ודאות כי הן נכונות, ומרבית ההיסטוריונים העכשיוויים לא מקבלים אותן), דאנדולו התעוור בעת שהותו בשגרירות ונציה בקונסטנטינופוליס בשנת 1171. לא ברור כיצד התעוור - כאשר לפי סברה אחת עוור על ידי הביזנטים.
ישנה סברה אחרת לפי התעוור כתוצאה ממכה שקיבל בראשו בין השנים 1174–1176.
לא ברור אם העוורון היה מלא או חלקי.
ג'פרי דה וילהאדואין אשר הכיר את דאנדולו כתב 30 שנה לאחר מכן, כי אף שלא ראו על פניו את עוורונו, דאנדולו לא יכול היה לראות יד המונחת סנטימטרים מעיניו, וזאת בעקבות מכה שקיבל בראשו.
בתחילת דרכו שירת אנריקו דאנדולו את הרפובליקה של ונציה בשליחויות שונות, וכיהן כשגריר ונציה בפרארה ובקונסטנטינופוליס.
הקריירה הפוליטית של דאנדולו החלה בשנת 1171. במרץ באותה שנה הלאים השלטון הביזנטי את רכוש אלפי הוונציאנים שהתגוררו ברחבי האימפריה הביזנטית וזמן קצר לאחר מכן נאסרו כולם.
בעקבות לחץ ציבורי הורה הדוג'ה של ונציה על מסע נקמה, אולם הכוחות הוונציאנים התוקפים ניגפו במגפה שפרצה בשנת 1172.
דאנדולו היה אחד ממפקדי הכוח שיצא לתקוף את הביזנטים (כוח שבראשו עמד הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני).
בשובם לוונציה נהרג מיקלה על ידי ההמון הזועם.
דאנדולו ניצל בלא פגע, וזמן קצר לאחר מכן מונה לשגריר ונציה בקונסטנטינופוליס, עת שוונציה ניסתה להגיע להסכם שלום עם ביזנטיון.
המשא ומתן המחודש הסתיים לאחר 12 שנים, והסכם שלום נחתם בשנת 1186, אולם במהלך שנות כהונתו בקונסטנטינופוליס רכש דאנדולו שנאה עזה כלפי הביזנטינים.
לאחר תום כהונתו כשגריר בביזנטיון, כיהן דאנדולו כשגריר ונציה בחצרו של ויליאם השני, מלך סיציליה ובשנת 1183 שב לקונסטנטינופוליס על מנת לדון עם השלטונות הביזנטינית בהשבת הרכוש הוונציאני ושיקום הרובע הוונציאני בעיר.
ב-1 בינואר 1193 נבחר דאנדולו לדוג'ה של ונציה, על אף גילו המתקדם ועוורונו.
למרות גילו (85 בעת מינויו), חדות חשיבתו וכוחו הפיזי הפכו את דאנדולו לאחד הדוג'ים החשובים בהיסטוריה של ונציה.
שנתיים לאחר מינויו, בשנת 1194, יזם דאנדולו רפורמה במטבע הוונציאני.
הוא הורה על הטבעת מטבע הגרוסו השווה 26 דינארו, ומטבע הקווארטארולו השווה רבע דינארו.
דאנדולו החזיר למחזור את מטבע הביאנקו השווה חצי דינארו, שלא הוטבע מאז שנת 1174. דאנדולו שינה את הרכב המטבע וקבע כי הגרוסו יהיה עשוי 98.5% כסף טהור על מנת להבטח את היותו מטבע סחיר ברחבי אירופה והמזרח התיכון.
ואכן, במהרה הפך המטבע למטבע המרכזי ששימש את הסוחרים בים התיכון, דבר שהעלה את קרנה, השפעתה ועוצמתה של ונציה.
ערכו של מטבע הגרוסו עלה עם השנים, עליה שהמשיכה עד שנת 1332.
בשנת 1202 הגיעו האבירים המשתתפים במסע הצלב הרביעי לוונציה, אולם לא היה להם די מימון לשלם לספינות האמורות לקחת אותם לארץ הקודש.
בשל כך הוצע כי בתמורה לסיוע לוונציאנים במלחמתם בזארה הסמוכה, הם יוותרו על התשלום להובלה.
שני הצדדים הסכימו, ודאנדולו, בטקס חגיגי שנערך בבזיליקת סן מרקו הסכים להצטרף למסע הצלב ולממן אותו, והפך לאחד ממנהיגי מסע הצלב.
הצלבנים יצאו לזארה וכבשו אותה עבור ונציה ב-15 בנובמבר 1202.
זמן קצר לאחר מכן אלקסיוס הרביעי, בנו של קיסר האימפריה הביזנטית איזאקיוס השני הגיע אל העיר, וההנהגה ה"חילונית" של מסע הצלב הסכימה לתקוף את קונסטנטינופוליס ולהושיב את אלקסיוס על כס הקיסרות, בתמורה לסיועה של האימפריה בהמשך מסע הצלב.
בעקבות הסכם זה תקפו הוונציאנים והצלבנים את קונסטנטינופוליס, ובזזו אותה ב-13 באפריל 1204. בעקבות כיבוש העיר הקימו הצלבנים במקומה של האימפריה הביזנטית מדינה קתולית שנקראה האימפריה הלטינית, כאשר שלוש שמניות משטחי האימפריה עברו לשליטת ונציה.
הכוח אשר הוביל דאנדולו היה משמעותי ביותר משום שהוא היווה את הזרוע הימית של מסע הצלב והשלים את הכוח היבשתי אשר סיפקו האבירים בראשות בוניפציו ממונפראט ובלדווין הראשון.
הכוח הימי של וונציה במסע הצלב הרביעי כלל חידושים טכנולוגיים רבים אשר הדהימו הן את עמיתיו והן את אויבי מסע הצלב.
ויכוח על אישיותו ותפקידו של דאנדולו במסע הצלב הרביעי
ישנן עדויות סותרות על תפקידו של דאנדולו במסע בצלב הרביעי.
מקורות היסטוריים ביזנטיים וכנסייתיים נוטים לתאר את דאנדולו כמנהיג ערמומי המונע מתוך רגשות טינה כלפי האימפריה הביזנטית בשל עוורונו אשר הטה את מסע הצלב ממצרים לקונסטנטינופול על מנת להביא את וונציה להישגים טריטוריאליים ומסחריים.
מנגד, מקורות היסטוריים של צלבנים שלחמו עם דאנדולו מתארים אותו כמנהיג חכם ונוצרי אדוק אשר הצלחת מסע הצלב היה בראש מעייניו.
מקורות אלו מצביעים על כך שקבלת ההחלטות במסע הצלב היו משותפות ולא תחת הנהגתו של דאנדולו, ולכן אין לראות בו אחראי להטיית מסע הצלב ולכישלונו.
עדות נוספת לכוונותיו של דאנדולו בנוגע למסע הצלב הרביעי נמצאת בבניית האניות אשר וונציה בנתה עבור מסע צלב זה.
חוקרי התקופה מאמינים כי האניות נבנו בצורה שמתאימה יותר לעגינה במצרים מאשר תקיפה ימית על קונסטנטינופול.
כיום היסטוריונים נוטים יותר להאמין למקורות של הנהגת מסע הצלב מאשר המקורות הביזנטיים והכנסייתיים, בין השאר משום שהמקורות הצלבניים יותר מדויקים ופחות מוטים.
בשנת 1205 השתתף דאנדולו במסע צבאי נגד הבולגרים, ונפטר זמן קצר לאחר הניצחון על הבולגרים.
דאנדולו נקבר בכנסיית האגיה סופיה שבקונסטנטינופוליס, ככל הנראה בגלריה המזרחית העליונה של הכנסייה.
מיקום הקבר המדויק אינו ידוע, מאחר שנהרס במהלך כיבוש קונסטנטינופול על ידי העות'מאנים בשנת 1453 והפיכת הכנסייה למסגד, אולם במאה ה-19 הוצב באתר ציון במקום המשוער של הקבר.
במשך התקופה הארוכה בה נעדר דאנדולו מוונציה, בשל הצטרפותו למסעות הצלב, כיהן בפועל בנו, ראנייר, כדוג'ה.
ראנייר נהרג בקרב מול ג'נובה במאבק על השליטה בכרתים.
נכדתו של דאנדולו, בתו של ראנייר נישאה למלך סרביה סטפן השני.
אין תיעוד לצאצאים נוספים של דאנדולו אף שוונציאנים רבים טענו להיותם צאצאיו.
במאה ה-19 קרא הצי האיטלקי לאחת מספינות הקרב שלו על שם אנריקו דאנדולו.
לדאנדולו וקברו תפקיד בספר התופת של דן בראון ובסרט המבוסס עליו (2016).
אנריקו צ'קטי (באיטלקית: Enrico Cecchetti; 21 ביוני 1850, רומא – 13 בנובמבר 1928, מילאנו) היה רקדן ומורה לבלט איטלקי.
המציא שיטת הוראה הקרויה על שמו.
מבין תלמידיו: אנה פבלובה, ואצלב ניז'ינסקי וליאוניד מאסין.
מקובל לייחס לקארלו בלאזיס השפעה על סגנונו של צ'קטי.
צ'קטי הוא בנם של זוג רקדנים.
הוא עבר לסנקט פטרבורג ורקד בבלטים של מריוס פטיפה, ובהם "הציפור הכחולה" ו"היפהפייה הנרדמת".
בהמשך פנה להוראה ולימד את רקדני הבלט הקיסרי.
בשנת 1884 העלה על הבמה את הבלט "קופליה" של מריוס פטיפה.
כאשר סרגיי דיאגילב רצה לארגן מסע לבלט רוס הרקדנים סירבו לוותר על שיעורי הבלט של צ'קטי, ודיאגילב שכר אותו בתור מנהל בלט של הלהקה.
בשנת 1923 פרש מבלט רוס, והוזמן על ידי ארטורו טוסקניני לעבוד בלה סקאלה.
דמותו מופיעה בסרט "ניז'ינסקי" (1980).
אנריקו צ'רוטי (באיטלקית: Enrico Ceruti; 1806–1883) היה בונה כינורות איטלקי יליד קרמונה, הידוע כאחרון בשושלת המפוארת של בוני כלי קשת בקרמונה.
אנריקו היה בנו של ג'וזפה צ'רוטי ונכדו של ג'ובאני באטיסטה צ'רוטי.
נוסף לבניית כלי נגינה, היה פעיל גם כסוחר בכלים עתיקים משובחים ועמד בקשרי מסחר עם לואיג'י טאריסיו (Luigi Tarisio) ועם ז'אן-בטיסט וויון (Jean-Baptiste Vuillaume).
בהיותו דור שלישי לבוני כינורות, למד אנריקו את משלח ידו מאביו ג'וזפה, וכמוהו גם ניגן בקונטרבס.
בשנת 1826 עזב את בית המשפחה.
ברשומות הוא מופיע בשנת 1830 כבונה כינורות, אם כי מן השנים שלפני 1840 נותרו רק כלים ספורים שיצר.
מומחים מעלים סברה, כי אנריקו עבד עם אביו בשנות ה-40' וה-50' של המאה ה-19, סיבה אפשרית לנדירותם יוצאת הדופן של כלים מעשה ידי ג'וזפה בתקופה זו.
אנריקו עלה על אביו הן כבונה כלי נגינה והן כנגן קונטרבס.
בתקופה שבה טובי היצרנים האירופאים חיקו את סטרדיואריוס ואת גוארנרי דל ג'זו, בחר אנריקו בנתיב שונה.
עבודתו מלמדת, כי שאב את השראתו במידה רבה ממשפחת ברגונצי.
אנריקו הציג את כלי הנגינה שבנה בתערוכות בערים שונות באירופה, אך על אף זכייה במדליה בלונדון, נראה שעבודתו לא זכתה להערכה רבה מחוץ לאיטליה ועל כן לא צבר עושר רב.
בין תלמידיו הנודעים גאטנו אנטוניאצי.
אנריקו לואיג'י פסטה (באיטלקית: Enrico Luigi Festa; 11 באוגוסט 1868 - 30 בספטמבר 1939) היה חוקר טבע איטלקי.
אנריקו נולד בטורינו לקונארד ותאודורה משפחה אמידה ומכובדת בעיר.
ב-1891 סיים את לימודי ידיעת הטבע באוניברסיטת טורינו ומיד הצטרף למוזיאון הזואולוגי בו נשאר על לפרישתו ב-1923.
מאחר שיחוסו אפשר לו לחיות ללא דאגות פרנסה, השקיע את כל זמנו במסעות מחקר זואולוגיים סביב העולם.
ב-1891 ביקר בתוניס ואסף דוגמאות של 300 מינים, לאחר מכן ביקר במצרים שם בילה את קיץ 1893. משם המשיך לארץ ישראל, ירדן ואגם חומס בסוריה, אזורים שנחקרו מעט מאוד עד אותה תקופה, וחזר עם מינים שנחשבו נדירים.
את ממצאיו מהמסע פרסמו ב-1894 חוקרים שונים בעלון של אוניברסיטת טורינו.
לאחר פטירתו תרם את האוסף שלו, שכלל יונקים, ציפורים, זוחלים וחרקים, לרשות מוזיאון הזואולוגי בטורינו.
ב-27 בפברואר 1893 יצא אנריקו מג'נובה, איטליה כדי לחקור את החי בישראל, ירדן והסביבה.
עיקר עניינו היה בציפורים, יונקים ודגים אך כפי שנהגו חוקרים בתקופתו, השתדל לאסוף מגוון רחב ככל האפשר של בעלי חיים ואסף כמעט את כל מה שנקרה בדרכו.
לאחר עצירה של כמה ימים באלכסנדריה, מצרים הגיע ב-22 במרץ ליפו.
אנריקו התרשם מהפרדסים היפים הזוחלים ושירת בולבול צהוב-שת שהיה נפוץ בעיר.
משם יצא ברכבת, שבניית מסילתה הסתיימה רק שנתיים קודם, עם משרתו ג'ורג' לורנזו ומתורגמן ערבי לכיוון ירושלים, שם שכר כמה פרדות ויצא לסיורים בסביבה לכיוון מנזר מר סבא, ויריחו.
בסיוריו צד ציפורים, אסף זוחלים, חרקים, עכבישים ונדלים.
בתיאוריו הוא מספר על חזירי בר שהיו נפוצים לאורך הירדן והואדיות וחסידות לבנות שנחתו ליד מקווי מים.
ב-22 במרץ מזג אוויר התקדר והוא חזר לירושלים לתוך סופת שלג שנמשכה שלושה ימים וכיסתה את האדמה בשלג בגובה של כ-15 ס"מ.
באותה תקופה רובה של הארץ היה פרא ושבטים נודדים נהגו לשדוד עוברי אורח, לכן כעבור כמה ימים הצליח להשיג מהפאשה של ירושלים מכתב המורה לתושבי האזור לאפשר לו מעבר חופשי ולעזור בכל דרך אפשרית.
הוא שכר כמה גמלים עם שומרים חמושים ויצא לכיוון ים המלח, שם בנה רפסודה וניסה לדוג דגים במעמקי הימה ללא הצלחה.
כשחזר ליריחו החליט לחקור את אזור עבר הירדן.
עד תקופה זו אזור זה כמעט ולא נחקר על ידי חוקרי טבע מאחר נחשב כמסוכן יותר מאשר צידו המערבי של הנהר הירדן, אך מאחר שהיה מיומן בשימוש ברובה ושכר מספר שומרים החליט לנסות את מזלו.
ב-12 באפריל חצה את נהר הירדן ועלה צפון לכיוון סלט ועמאן שם הסתובב וחזר דרומה לכיוון מידבא ובחזרה ליריחו, ירושלים ולבסוף ליפו.
פרסומים ממסעו לישראל, לבנון והסביבה
התפרסמו ב-1894 בעלון של אוניברסיטת טורינו כרך 9.
עלון 167 - זוחלים ודו-חיים
עלון 172 - סיפור מסע
עלון 177 - סרטנאים ושווה-רגלאים
עלון 185 - תיאור נמלה חדשה למדע Camponotus festai Emery, 1894
סיפור מסע לישראל, לבנון והאזור (איטלקית) באתר BHL - עלון 172.
אנרכיה הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #608 מנובמבר 1989 והיא נוצרה על ידי הכותב אלן גראנט והמאייר נורם ברייפוגל כיריבו של באטמן.
אנרכיה הוא האלטר אגו של לוני מאצ'ין, ילד פלא עם ידע בפילוסופיה רדיקלית אשר פועל תחת הדחף להפיל ממשלות משלטונן כדי לשפר תנאים חברתיים.
סיפורים הסובבים את אנרכיה לעיתים כוללים תמות פוליטיות ופילוסופיות.
הדמות קרויה על שם פילוסופיית האנרכיזם, בעיקר אנטי-סטטיזם.
נושאים חברתיים רבים הועלו כל אימת שהדמות הופיעה, כדוגמת סביבתנות, אנטי-מיליטריזם, ניצול כלכלי ושחיתות שלטונית.
הסיפורים בהם הופיע אנרכיה מציגים מחוות למקורות מידע פוליטיים ופילוסופיים, וכן מצטטים פילוסופים ותאורטיקנים אנרכיסטים.
בהמשך דמותו פותחה ועסקה גם בסוציאליזם, פופוליזם, רציונליזם, אתאיזם וכלכלת שוק.
דמותו תוכננה להופיע באופן חד פעמי בקשת הסיפור "אנרכיה בגות'אם", אך הכותב אלן גראנט הציג אותו בהופעות אורח לאורך שנות התשעים, ובשנת 1997 הוא פרץ לתודעה ונעשה פופולרי בעקבות מיני סדרה מוגבלת בכתיבתו של גראנט ובאיורו של ברייפוגל שזכתה לביקורות חיוביות ולמכירות גבוהות.
כרך שני לסדרה נוצר בשנת 1999 בידי הצוות המקורי, זכה לשפל ביקורות ומכירות ואף הכותב אמר כי התאכזב מהסדרה.
בשנת 2013, הדמות הופיעה בסדרת האנימציה "היזהרו מהבאטמן" ובמשחק-הווידאו "באטמן ארקהם אוריג'ינס", ואנרכיה שלישי הופיע לראשונה ביקום DC בינואר 2014 בחוברות "חיל הפקחים הירוקים" כחלק מאירועי "באטמן: שנת האפס".
אנרכיה חדש, סמואל יאנג, הופיע ביוני 2014 בחוברות "קומיקס בלשי".
את דמותו בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה הלייב אקשן "החץ" מגלם השחקן אלכסנדר קלברט.
יצירה והופעות ראשונות, הרצות סולו
אנרכיה נוצר בהשראת נטיותיו הפוליטיות של כותבו אלן גראנט, אשר רצה להכניס פילוספיה אנרכיסטית לחוברות באטמן.
אפיון דמותו נוצר בהשראת צ'ופר מחוברות "השופט דרד" כנער ילד פלא הלוחם בפשע איתו הקוראים יכולים לחוש סימפתיה.
הוא יצר את הדמות ללא התייעצות מהמאייר נורם ברייפוגל, והורה לו לתכנן אותו כהכלאה בין V לבין המרגל השחור ממרגל נגד מרגל.
הוא אויר בתחילה לובש תלבושת המסווה את גילו האמיתי, אך אלמנט זה נדחה בעוד מסכתו ושרביטו המוזהבים וכובעו הגדול נשמרו.
בהופעתו הראשונה בקומיקס, לוני מאצ'ין הוצג כילד הפלא אנרכיה ללא סיפור מקור.
הוא הופיע לראשונה כאנרכיה כששלח מכתב לעיתון המתלונן על בעלי מפעל המזהם נהר, ויצא בקרב נגד הבעלים המזהמים.
הוא נפגש עם באטמן ונלחם נגדו, וזה הסיק כי הוא נער והביס אותו.
אנרכיה נעזר בכנופיית חסרי בית, ביניהם חסר בית נכה בשם "רגליים" אשר יופיע בהמשך בסדרות הסולו שלו ויעזור לו במשימותיו.
הוא נכלא בבית מעצר לנוער.
בשנת 1996, המאיר נורם ברייפוגל חיפש עבודה חדשה ב-DC קומיקס.
עוזר העריכה דארן וינצ'נזו הציע לו מספר רב של פרויקטים אותם הוא יוכל לאייר, ביניהם מיני סדרה מוגבלת לאנרכיה בכתיבתו של גראנט או כותב אחר.
ברייפוגל הסכים, ושכנע את גראנט להצטרף אליו ככותב.
המיני סדרה המוגבלת פורסמה במאי 1997 למשך ארבע חוברות.
הסיפור שמר על אפיונו האנטי-סוציאלי של אנרכיה, והחליף חלק מאפיונו האנרכיסטי מהופעתו הראשונה בפילוסופיית הנאו-טק של פרנק ר.
המיני-סדרה זכתה לביקורות חיוביות רבות ולמכירות גבוהות, וגראנט התייחס אליה כאחת מפרויקטיו הטובים בקריירתו.
לאור הצלחתה, וינצ'נזו הציע לגראנט ולברייפוגל לכתוב מיני-סדרה שנייה לדמות.
בתחילה גראנט סירב, אך הסכים בהתעקשותו של ברייפוגל.
במקביל למיני-סדרה, DC פרסמו אוגדן המכיל בתוכו את הופעתיו הראשונות ושתי הסדרות בנוסף לראיונות עם היוצרים.
המיני-סדרה השנייה זכתה לביקורות רעות ולשפל מכירות, ובוטלה לאחר 8 חוברות; גראנט ציין כי היא זכתה להצלחה במדינות אמריקה הלטינית, ככל הנראה בגלל היסטוריית הדיכוי הפוליטי.
לאחר כישלון המכירות של המיני-סדרה השנייה, הדמות נעדרה מכותרי DC ולא הופיעה ברוב כותרי שנות האלפיים.
ברייפוגל ניסה להכניס אותה לכמה מן הכותרים, וכאשר נכשל החל לחשוד כי ההיעדרות נובעת מצנזורה.
גראנט התנתק מהדמות לגמרי ולא ניסה להשתמש בה כלל.
הכותב ג'יימס פיטי החזיר את הדמות באוגוסט 2005 בהופעה בחוברות "החץ הירוק", אך לא הצליח להשיבה לכותרים אחרים והופעות נוספות אף על פי שתכנן עבורה קווי עלילה נוספים.
באוגוסט 2008, DC הודיעו כי אנרכיה יופיע בגיליון 181 בכתיבת פביאן ניצ'זה בהרצת "רובין" הרביעית.
בחוברת עצמה התגלה כי אנרכיה הוא אינו לוני מאצ'ין המקורי אלא נבל באטמן בשם יוליסס ארמסטרונג אשר תקף באלימות את מאצ'ין וגנב את תלבושתו.
מאצ'ין נראה בגיליון הבא משותק במצב קטטוני, השוכן בריאת ברזל ומחובר למחשבים במוחו.
חיבורו למחשבים מאפשר לו להתחבר לרשת האינטרנט ולתקשר עם אחרים באמצעות מסנתז קול, והוא מכריז על עצמו כמאניספיידר.
התגובות לחוברת היו שליליות ברובן, ביניהן מהפרשן הפוליטי רודריק ט.
בסיום הרצת רובין הרביעית, הכותר חודש כהרצת "רובין האדום" בכתיבת כריסטופר יוסט וניצ'זה עזב את הסדרה לכתיבת הרצת "עזראל" השנייה.
יוסט כתב בתחילה אזכור קטן לדמות, הוכרז באפריל 2010 כי ניצ'זה יחליף את יוסט בכתיבת הסדרה, והוא הביע עניין בשימוש באנרכיה ובמאניספיידר.
הם הופיעו בחוברת הראשונה בכתיבתו של ניצ'זה, שהחל להשתמש בהם כדמויות משנה קבועות עד ביטול ההרצה בחוברת ה-26 כתוצאה מאיפוס וחידוש הכותרים "ה-52 החדשים".
באוגוסט 2013, DC קומיקס הודיעה כי אנרכיה יופיע בגילון ה-25 בהרצת "חיל הפקחים הירוקים" השלישית בינואר 2014, בכתיבת ואן ג'נסן ובאיורו של רוברט ונדיטי כחלק מאירוע הקרוסאובר "באטמן: שנת האפס".
בגיליון נחשף כי זוהי גרסה חדשה אפרו-אמריקנית ואנונימית המשמשת כנבל-אנטגוניסט.
כאשר איש החידות ניתק את גות'אם סיטי מחשמל, קבוצת נחתים, ביניהם הגרין לנטרן לעתיד ג'ון סטוארט, נשלחו להציל אזרחים מאצטדיון לקראת סופת ענק.
סטוארט נתקל באנרכיה השלישי, שהחזיק את קבוצת הנחתים ואת האזרחים כלואים באצטדיון אשר נבנה על חשבון קהילת מעמד הביניים החלשה המקומית.
סטוארט הביס אותו בעזרת חבריו בחיל הנחתים באמצעות פיצוץ ושחרר את האזרחים.
אנרכיה שרד את הפיצוץ, אך גרסתו לא נראתה בכותרי DC כלל.
גרסה נוספת של אנרכיה הופיעה בגיליון ה-30 בהרצת "קומיקס בלשי" השנייה בכתיבתם של בריאן בוקלאטו ופרנסיס מנפול, ששימש גם כמאייר.
גרסה זו היא פוליטיקאי מושחת בשם סמואל "סאם" יאנג, אשר הפך לאנרכיה כדי לנקום את מות אחותו בידי הכובען המטורף.
במקביל להופעת הדמות, גרסה של לוני מאצ'ין הופיעה בחוברות הקשורות לאירועי "באטמן: סוף המשחק".
הוא הוצג כילד פלא והאקר מיומן שפרץ בעבר למחשבי תעשיות ויין, שבעזרת חבורת חסרי בית וגיבורות-העל באטוומן וספוילר ניסה להציל את אמו ממהומותיו של הג'וקר.
בחוברות נראו כמה מסכות בדמות מסכתו המוזהבת של אנרכיה הקשורות לג'וקר.
מאצ'ין הופיע כאנרכיה באירועי חידוש הכותרים "הלידה מחדש של DC", כבעל ברית של ספוילר במלחמתה בפשע.
גרסה נשית של אנרכיה מארץ-2 הוצגה בחוברות Earth 2: Society, בכתיבתו של דניאל ה.
וילסון ובאיורו של חורחה חימנז.
בזמן העבר של הסדרה, אנרכיה פוצצה פצצה בנאוטרופוליס, גרמה למהומות בעיר וברחה לפני הגעתם של סופרמן ופאוור גירל למקום.
בזמן ההווה, אנרכיה משמשת כהאקרית אשר כרתה ברית עם הנבלים דוקטור אימפוסיבל, איש השעה וג'וני סורו.
השלושה נלחמים בקבוצת "פלאות העולם".
לוני מאצ'ין כאנרכיה הוצג בקומיקס כנער בן 12, אשר נולד למייק ורוקסן מאצ'ין ממעמד הביניים של גות'אם סיטי.
הוא הוצג בשנתון רובין כבן 14, כבן 15 במיני-סדרה הראשונה וכבן 16 במיני-סדרה השנייה.
מניע הדמות מבוסס על אידיאלים ורצון טוב, ולא על טרגדיה אישית בדומה לבאטמן.
בהתפתחותה הדמות החלה להילחם בגיבורים מתבגרים אחרים כרובין, ובניגוד למסורתם של סטן לי וג'ק קירבי, גראנט בחר שלא לפתח לאנרכיה חיי חברה אישיים ורומנטיים ואפיין אותו כמתבודד.
בסיפור מקור משוכתב, נכתב כי מאצ'ין נולד במדינת עולם שלישי ענייה, והפך לאנרכיה בגלל אובדן הוריו הביולוגיים וחברו הטוב בגיל צעיר בגלל מלחמת אזרחים שהתרחשה.
הופעתו בסוף שנות השמונים הייתה ייחודית ושונה משאר נבלי באטמן, אשר חלקם נשכחו ונזנחו ואחרים נעשו אלימים יותר בהתאמה לרוח התקופה.
אנרכיה כונה "אנטי-נבל" המשמש כהיפוך למושג האנטי-גיבור, אשר הורג עבור הצדק ומפר את החוק כדי להציל את העולם.
ברייפוגל התייחס לאנרכיה בפעמים אחדות כנבל ובפעמים אחרות כגיבור, וציין כי אנרכיה אינו נבל אלא "גיבור לא מובן", וכי הוא "גיבור אקשן פילוסופי, אריסטו בטייטס אשר מעל המושג לוחם בפשע".
בראיון עמו בשנת 2005, ברייפוגל אמר כי "אנרכיה הוא לא נבל, אך בהחלט לא גיבור".
לעומתו, גראנט היה ישיר בתיאורו ואמר כי הוא רואה את עצמו כגיבור בעוד האחרים רואים אותו כנבל.
הכותב ג'יימס פיטי השווה בין אנרכיה לבין אוליבר קווין/החץ הירוק, ובסיפורו הביא את אנרכיה לארצות הברית כדי למצוא מוניטין והוא מתאכזב מתגובת האנשים.
בחזרת הדמות בשנת 2008, פביאן ניצ'זה בחר להחליף את מאצ'ין בנבל יוליסס ארמסטרונג בטענה שמאצ'ין הוא הרואי מדי עבור הדמות ותיאר אותה כ"הג'וקר של רובין".
לקראת הדמות במשחק-הווידאו "באטמן ארקהם אוריג'ינס", מנהל הקריאייטיב אריק הולמס כינה את אנרכיה "אנטי-נבל קלאסי" אשר פועל לפי מוסר שטח אפור ו"פעיל חברתי" הרוצה להביא חרות, הרואה את עצמו כדומה לבאטמן.
בדומה למעניש, גראנט תיאר בכמה הופעות כי אנרכיה הורג את יריביו.
בסאגת "באטמן: נפילתו של אביר" הוא נראה מתכונן להרוג את הדחליל ועזראל, ובשנת 2001 דיסטופית ביקום DC תואר כרוצח ובעקבות כך באטמן סירב להצעת העזרה שלו לאחר שנידון למוות על רצח.
גראנט אמר כי לא תיאר את אנרכיה כרוצח בתחושה שיפגום באמונתו אם יעלה על מסלולם של הפושעים-רוצחים.
לעומת זאת, אנרכיה הופיע בגישה רצחנית בגיליון ה-31 בהרצת "הרפתקאותיו של באטמן" בכתיבתו של גראנט.
הוא לקח אנשי עסקים ידועים כבני ערובה וקבע עבורם גזר דין בתוכנית טלוויזיה פיראטית בעוון הרג אלפים, מימון דיקטטורים, זיהום אוויר ועוד.
בשנים הראשונות לאחר יצירת הדמות, גראנט הכניסה לעלילת באטמן בעיקר כדי להבהיר ולהדגיש נקודות פילוסופיות.
במקור, גראנט יצר את אנרכיה כאנרכיסט עם נטיות סוציאליסטית ופופוליסטיות הממודל על נטיותיו של גראנט עצמו.
בקומיקס, נטיותיו באו לידי ביטוי בעיקר במראהו החיצוני, המדגיש את סמל האנרכיה, אותו ריסס בהופעותיו הראשונות כסימן.
סמל האנרכיה שימש כסימן, ולעיתים גם כקישוט.
לעיתים נטיותיו הפוליטיות היו מוקד העלילה, ולעיתים הניעו אותה ואף גרמו לה.
בסיפור המתרחש במציאות חלופית, באטמן תחת השפעת הדחליל נעשה לדיקטטור גות'אם, ואנרכיה נעשה למנהיג המרד ומפיל את שלטונו.
בשנותיה הראשונות, הדמות הופיעה בעיקר בחוברות שנכתבו בידי גראנט, פרט לעלילה בה התנגד לייצור נשק.
במרבית הופעותיו של אנרכיה, הופיעו הרמזים לספרות פילוסופית.
בין היתר הופיעו העתקים של "שליחי המהפכה" מאת מקס נומאד, "האנרכיסטים" מאת ג'יימס זול, ספרים בשם "פרודון" ו"באקונין", גיליון מעיתון "הדגל השחור" ועותק של הקומיקס V for Vendetta.
הוא בעל כמה מספריהם של אריסטו, אפלטון ועמנואל סוודנבורג ואחד מספריו של באקמינסטר פולר.
במשך השנים, דעותיה ונטיותיה הפוליטיות-פילוסופיות של הדמות עברו מסוציאליזם ליברלי לפילוסופיה מבוססת על עיקרון כלכלת השוק ולפילוסופית נאו-טק.
אנרכיה תואר כאתאיסט רציונליסטי ואנטי-ממסדי.
כאשר נשאלה על הנושא, הדמות ציינה כי היא אינה משתייכת לימין או לשמאל, אלא נמצאת מעבר למתרס הפוליטי.
ברייפוגל אמר בראיון כי ניתן לסמל את הדמות כאובייקטיביסטית בהשפעת הנאו-טק.
דמותו של אנרכיה, למעשה, חסרת כוחות-על, ומסתמכת בעיקר על גאדג'טים שונים ועל תבונתה.
בהופעתיו הראשונות הוא תואר כנער אינטליגנטי אך חסר ניסיון, ששרד במקרים שונים הודות לכושר ההמצאה שלו.
הוא בעל ניסיון בהאקינג, נחשב להאקר השני הטוב ביותר ביקום DC לאחר ברברה גורדון/אורקל ובאמצעות כישוריו יצר מערכת בינה מלאכותית ומכשיר טלפורטציה, ופרץ למחשבו של באטמן ולמגדל השמירה של ליגת הצדק.
הוא בעל בסיס מתחת לאדמת אנדרטת וושינגטון.
מבין נשקיו נמנים רובי אש, שוריקנים, פצצות קטנות ופצצות גז ועשן ומטה בו מוזהב ומחשמל.
הוא נודע בשימוש בגורם ההפתעה, ובמקרה הצורך בעל יכולת לקרוא לקהילת חסרי הבית של גות'אם לעזרה.
במהלך השנים נוספו לדמותו שדרוגים נוספים מלבד יכולותיו הטכניות.
הוא יצר כמה וכמה חברות קש, בהן חנות הספרים "אנארקו" בה השתמש כדי להרוויח כסף וכדי להפיץ את דעותיו, וקרן "אנרקיסט" המעניקה מענקים לגורמים אנרכיסטים קיצוניים.
הוא בעל מכשיר קיברנטי המשפר את תפקודי מוחו, והחל להתאמן באמנויות לחימה וקרב פנים אל פנים לאחר מפגשו הראשון עם באטמן.
חברות הקש שלו זיכו אותו במיליוני דולרים, בהם השתמש לשדרוג ציודו ולאימונים באמנויות לחימה משולבות.
מוט הבו המוזהב שלו שודרג, וצורף לו אנקול טיפוס בדומה לרובה החבלים של באטמן.
לאחר ששותק בידי יוליסס ארמסטרונג, מאצ'ין נעשה למאניספיידר, "רוח רפאים אלקטרונית".
הוא חובר במוחו לרשת האינטרנט והמחשבים, ויצר קשר עם אחרים באמצעות מסנתז קול.
הוא השתמש במצבו החדש כדי ליצור גישה בינלאומית לפושעים ברחבי העולם.
באמצעות מוחו המפותח הוא שמר על נוכחתו באינטרנט בכל עת ובמקביל השתמש במסנתז הקול לתקשורת.
בשנים הראשונות שלאחר יצירת דמותו של אנרכיה, חייהם המקצועיים של ברייפוגל וגראנט השתנו.
הדמות התגלתה כפופולרית בקרב המעריצים ובקרב גראנט, אשר ציין כי עלילת "אנרכיה בגות'אם" שכתב היא אחת מעלילות הקומיקס האישיות ביותר שכתב והחביבה עליו ביותר מבין עלילות באטמן שכתב.
גראנט שיבח את אהבתו של ברייפוגל לדמות, והוא מצדו הודה כי עלילת "אנרכיה בגות'אם" היא מהחביבות עליו אך שהדמות היא "התינוק של גראנט".
לאחר ביטול שתי הסדרות ועזיבתם של גראנט וברייפוגל מ-DC, הדמות נכנסה לתקופת אלמוניות ונעדרה מיקום וכותרי DC.
ברייפוגל חשד כי הוא וגראנט נכנסו ל"רשימה השחורה" של חברת DC לאחר פרסום דעותיהם במיני-סדרות.
גראנט וברייפוגל ניסו לקנות את הזכויות על הדמות מ-DC, ללא הצלחה.
בראיון עמו, גראנט ציין כי תכנן להפוך את מאצ'ין לרובין החדש, ואף על פי שהעריך את דמותו של טים דרייק חווה "דקירות חרטה על כך שאנרכיה לא נבחר לתפקיד עוזרו החדש" של באטמן.
לאחר עזיבתו מ-DC, גראנט ניסה להתרחק מהדמות ולעיתים התאכזב כשהתעדכן במצבה ובמצב דמויות אחרות ביקום DC.
בשנת 2011, DC יצרו הרצת קומיקס המתמקדת בתקופות שונות בהיסטוריות הקומיקס של גיבורי-העל המוכרים של החברה.
גראנט וברייפוגל הסכימו להשתתף בפרויקט בחוברת על שנות ה-90, ואף על פי שהוצע להם להציע את אנרכיה בחוברת, גראנט סירב ובחר לכתוב סיפור המתמקד בדמותו של הפיתום.
גראנט ציין שקיבל על עלילות אנרכיה שכתב יותר מכתבי קוראים מכל עלילה אחרת, ואף על פי שהודה בכישלון המיני-סדרה השנייה אמר כי היא הייתה פופולרית בקרב רוב הקוראים, אשר רובם תושבי מדינות דרום אמריקה או "תלמידי פילוסופיה".
מכירות המיני-סדרות היו הרוויחו מספיק לצורך הרצה מתמשכת, אם כי ברייפוגל אמר ש-DC סירבו לרעיונותיו של גראנט.
עם זאת, למרות המכירות הגבוהות, גראנט היה מודאג מכך שלדמות לא הייתה מספיק אהדה ומעריצים לצורך הרצה.
גראנט אמר כי לטעמו המיני-סדרה השנייה נכשלה בגלל התמקדותה בנושאים פסיכולוגיים ופילוסופית הנפש, ואילו ברייפוגל טען כי סיבת הכישלון הוא שילוב בידור אסקפיסטי עם פרשנות סוציאלית.
מלבדם, מבקרי קומיקס נימקו את כישלון המיני-סדרה בהעצמת כוחותיה של הדמות.
לפי המבקר מאט מוריסון, "אהבתי את הרעיון המקורי מאחורי אנרכיה: חנון מתבגר שקרא יותר מדי פעמים את הרצון לעוצמה ויצא לתקן את העולם.
אך כאשר הוא קיבל מאה מיליון דולר בחשבון בנק שווייצרי, הרשים את דארקסייד, קיבל פורטלים, הערים על באטמן ואורקל ונעשה בלתי מנוצח באופן כללי איבדתי את כל העניין שהיה לי בדמות".
בשנת 2014, אתר האינטרנט Comic Book Resources ביקש מהגולשים לדרג את דמויות באטמן הטובות ביותר בזיכיון כחלק מחגיגות 75 שנים לפרסום החוברת בה הופיע לראשונה באטמן, ואנרכיה דורג במקום ה-31 מבין 75 דמויות.
מחברי מאמר משנת 1991 אשר לועג ומותח ביקורת על זיכיון באטמן התייחסו לדמותו של אנרכיה כניגוד מאתגר להשקפות העולם הפוליטיות-סוציאליות של באטמן.
בהבסתו במשחק "באטמן ארקהם אוריג'ינס", הדמות נואמת נאום העוסק בביכוי מצב החברה הנוכחי, מאשים את באטמן בעקיפין וטוען כי הוא גיבור כזב.
כותב המגזין PopMatters ניק דיניקולה השווה בין "ארקהם אוריג'ינס" למשחק הקודם בסדרה, "ארקהם סיטי", ואמר כי דמותו של אנרכיה מאשימה את באטמן במצב החברה ונפילתה היות שהוא סמל לפחד.
בספר "באטמן ופילוסופיה" העוסק בניתוח פילוסופיות שונות הקשורות או מצטלבות עם חוברות הקומיקס השוו את הפילוסופיה הפוליטית של הדמות לזו של פרידריך ניטשה; "המדינה של ניטשה מהווה אליל חדש, המגדירה את הטוב והרע ותולה חרב מעל הנאמנים.
אף נבל באטמן לא רואה זאת בבירור מאשר אנרכיה".
הספר ממשיך ואומר כי "התנהגותו יכולה להתפרש כניסיון לכפיית סדר, בנימוק נאומו בבית המעצר אליו לחבריו האסירים.
דבר זה מסביר את מכתבו הצדקני להוריו ואת השקפתו הדיסטופית על החברה במיני-סדרה הראשונה".
הספר השווה בינו לבין באטמן, אשר פועל מטרגדיה אישית בניגוד לאנרכיה שפועל מדחפים חברתיים ורצון טוב.
בדיאלוג מתוך הופעתה הראשונה של הדמות בעלילת "אנרכיה בגות'אם", באטמן משווה בינו לבין אנרכיה וקובע כי אדם לא יכול למנות את עצמו לשופט, חבר המושבעים והמוציא להורג.
לעומת הביקורות החיוביות, התורם ג'ורג' מרסטון מאתר Newsarama דירג את אנרכיה במקום השמיני מבין רשימת "עשרת נבלי באטמן הגרועים ביותר" בנימוק ההפיכה לגיבור מתוך פילוסופיה רדיקלית, והסתירה בלחימה בפשע כאנרכיסט.
הוא השתמש בכישלון המיני-סדרה השנייה כמעין נימוק, וקבע כי "החלטות רעות הן חסרות זמן".
תורם אתר Cracked אריק מגנוסון (משחק מילים על אחד משמותיו הבדויים של מגנטו מחברת מארוול קומיקס, אריק מגנוס לנשר) דירג את דמותו של אנרכיה במקום השלישי ברשימת "5 ניסיונות אסוניים לפרשנות פוליטית בספרי קומיקס".
ביקורתו נבעה מנאומיו הכתובים רע, שלטעמו בשילוב עם אמרות הכנף הרבות וגילו הצעיר הן ניסיון סאטירי.
לאור כמה אירועים חברתיים בעשור השני של המאה ה-21 - האביב הערבי, תנועת אוקיופיי, פרשת קייבלגייט ומסמכי ויקיליקס מודלפים אחרים, עלייתן של קבוצות האקטיביסטיות כאנונימוס ופרשת הציתותים בארצות הברית - גרמו לעלייה בהכרה בדמות, מה שהוביל לצירופה למשחק "ארקהם אוריג'ינס".
בשנת 2005, הכותב ג'יימס פיטי המליץ לצרף את דמותו של אנרכיה לכותרים נוספים ברוח המלחמה בטרור.
מהופעתו הראשונה, מבקרים אנרכיסטים ביקרו את דמותו של אנרכיה.
לדברי גראנט, חבריו האנרכיסטים זעמו על יצירת הדמות ואמרו שנוצרה עבור רווח מסחרי.
במהלך פרסום שתי הסדרות, פרופסור היסטורית האנרכיזם מארק לייר מאוניברסיטת סיימון פרייזר ציטט את הדמות כדוגמה ליחס המועדף שהפילוסופיה האנרכיסטית מקבלת לעיתים בספרי הקומיקס המרכזיים.
הוא ציטט דיאלוג מעלילת "אנרכיה בגות'אם", שבו באטמן מדבר באופן חיובי על כוונותיו של אנרכיה.
בעקבות ביטול המיני-סדרה השנייה, הפרשן האנרכיסט הפוליטי רודריק ט.
לונג ממכון לודוויג פון מיזס ואוניברסיטת אובורן אמר כי אנרכיה הוא "קול חירות מרשים בקומיקס".
מרגרט קילג'וי, מחבר ספר העוסק באנרכיזם בתרבות, הזכירה את דמותו של אנרכיה בספרה בכך שהסבירה את דעותיו האנרכיסטיות של גראנט וביקרה את הופעותיה הראשונות של הדמות כ"נפלאות".
בסקירת הקריירה של גראנט, גרג בורגס ציטט את פילוסופיית הדמות, ביכה את אלמוניותה וייחל להציג את הדמות ואת פילוסופית האנרכיזם בחוברות הקומיקס לעיתים קרובות יותר - "מושג האנרכיה נדחה לעיתים קרובות, אך כדאי לייצג את זה כי זה כל כך קיצוני ובלתי נסבל אך אצילי".
במהלך כנס MIPJunior אוקטובר 2011, הנשיא הבכיר סאם רגיסטר מחטיבת האנימציה של האחים וורנר הודיע על סדרות וסרטים מתוכננים, ביניהם סדרת CGI חדשה בשם "היזהרו מהבאטמן" אשר תתמקד בנבלים פחות מוכרים ותשודר ברשת Cartoon Network.
חברת Cartoon Network הודיעה לעיתונות כי אנרכיה יופיע בסדרה, וזאת בתפקיד הנבל האנטגוניסט הראשי.
מפיקי הסדרה גלן מורקמי ומיץ' ווטסון השוו את דמותו בסדרה לפרופסור מוריארטי מספרי שרלוק הולמס, שהשווה לבאטמן.
הדמות הופיעה בפרק השלישי בעונה הראשונה, "בדיקות", בדיבובו של וואלאס לאנגהאם בבימויו של קורט גדה ובכתיבתו של ג'ים קרייג.
הפרק עשה שימוש בשחמט כסמל לסכסוך בין באטמן ואנרכיה.
מורקמי תיאר כי "באטמן הוא המלך השחור ואנרכיה הוא המלך הלבן, וזהו סוג של משחק שחמט פסיכולוגי".
תלבושתו של אנרכיה שונתה ועוצבה מחדש בצבע לבן לגמרי, כמעין ניגוד לחליפת העטלף השחורה של באטמן.
החליפה מורכבת מאוברול נמתח, גלימה, ברדס, מסכה גמישה, חגורת כלים וכובע.
במרכז חזה האוברול מצויר סמל אנרכיה זעיר בצבע שחור.
עיצוב זה הושווה לעיצובו של מון נייט, גיבור-על מחברת מארוול קומיקס.
בשנת 2013 אושר כי דמותו של אנרכיה תופיע במשחק הווידאו "באטמן ארקהם אוריג'ינס".
הוא היה מהנבלים הראשונים שהוצגו בהשקת המשחק בכנס E3, שבו תואר כאנטי-נבל המנסה לכרות ברית עם באטמן נגד הממשלה המושחתת.
בערב חג המולד, הוא החביא בגות'אם סיטי 3 פצצות מתוחכמות אותן השחקן כבאטמן צריך למצוא, וזאת כדי להשמיד את מושחתי גות'אם.
הוא מנהיג צבא חסרי-הבית של גות'אם, המוכנים למות עבורו.
לאחר שנטרל את הפצצות, השחקן כבאטמן נלחם באנרכיה ואנשיו ולבסוף מביס אותו לאחר שגילה כי הוא נער ומשאיר אותו למשטרה.
במשחק זה, תלבושתו שונתה במעט - הוא בעל תיק גב, מעיל טיסה וברדס אדומים בגוון בורדו, מגפי קרב וצעיף כתום מתחת למסכתו, ששונתה ממסכת זהב למסכה לבנה בסגנון מסכת גאי פוקס.
דמותו במשחק דובבה בידי מתיו מרסר.
גראנט הביע את כבודו לצירוף הדמות במשחק, אף על פי שביקר לרעה את שינוי המסכה והרגיש כי דמותו התבססה על סטריאוטיפים אנרכיסטיים.
במהלך המשחק "באטמן: ארקהם נייט", מעילו ומסכתו של אנרכיה מ"ארקהם אוריג'ינס" הופיעו בחדר הראיות של משטרת גות'אם סיטי, ולפי השוטר אהרון קאש הוא לא נראה בגות'אם סיטי מאז אירועי "ארקהם אוריג'ינס".
סמל האנרכיה נראה מצויר על דלפק בדיינר של פולי, וקצין המשטרה אוונס נתקל באדם הדומה במראהו לאנרכיה.
השחקן הקנדי אלכסנדר קלברט לוהק לגלם את דמותו של לוני מאצ'ין בעונה הרביעית של סדרת הלייב אקשן "החץ" כאנטגוניסט ובגרסה בוגרת של הדמות.
הוא תואר כ"פושע שכיר מופרע המוכן לעשות כל מה שצריך כדי להרשים מעסיקים פוטנציאלים".
בהופעתו הראשונה בסדרה, פרקה השני של העונה הרביעית, לוני מאצ'ין תואר כפושע שעבד עבור ארגוני פשע רבים, אשר הושכר בידי ארגון H.I.V.E לעצור בעד המועמדת ג'סיקה דנפורת' להתמודד לתפקיד ראשות העיר סטאר סיטי.
אמנם, הוא פוטר בידי דמיאן דארק בשל שיטות עבודותיו הקיצוניות, ולאחר שהחליט להרוג את בתה של ג'סיקה כדי להרשים את דארק, הובס בידי החץ הירוק ותיאה קווין/ספידי, אשר הציתה אותו באש כחלק מהשפעות מהן סבלה בעקבות תחייתה בידי בור הלזרוס.
בעקבות אירועים אלו, מאצ'ין נעשה לאנרכיסט פורע חוק ויצא למסע הרג שיטתי של חברי H.I.V.E במטרה לנקום בדארק על שדחה אותו.
הוא סייע זמנית לחץ הירוק נגד דארק, לאחר שזה גרם לשיתוקה של ארוסתו פליסיטי סמוק, אך נאלץ להילחם בצוות החץ לאחר שגילו כי התכוון להרוג את אשתו ובתו של דארק.
לקראת סיום העונה הרביעית, מאצ'ין נראה בתוך מקום מקלט שנבנה בידי H.I.V.E כדי להבטיח את הישרדות האנושות לאחר השמדת האוכלוסייה האנושית בידי פצצות גרעין.
שם הוא נתקל פעמים רבות בתיאה קווין, אליה הוא מתייחס כ"אמו", והורג את אשתו של דמיאן דארק.
אנריקו קאוויליה (באיטלקית: Enrico Caviglia; 4 במאי 1862 - 22 במרץ 1945) היה קצין בכיר בצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה והשנייה, הוא הגיע לדרגת מרשל, ושימש גם כסנטור בממלכת איטליה.
קאוויליה נולד לפייטרו ואנטונייטה קאוויליה בעיירת החוף הליגורית, פינאלה ליגורה.
ב-1877 הוא השתלם במכללות צבאיות במילאנו ומאוחר יותר, בטורינו, וב-1883 היה לקצין זוטר בחיל התותחנים.
קאוויליה נטל חלק בהשתלטות איטליה על אריתריאה ב-1889-1888 כסגן ראשון בגדוד תותחנים.
ב-1891 התקבל לבית הספר למלחמה.
ב-1893 הועלה לדרגת קפיטן ושנתיים לאחר מכן הוא צורף למפקדת דיוויזיה בפרוג'ה.
ב-1897-1896 השתתף במלחמה באפריקה ונכח בקרב עדווה באתיופיה שבו נחל הצבא האיטלקי תבוסה.
ב-1904 מונה לנספח צבאי בטוקיו, יפן.
בספטמבר 1908 הוענקה לו דרגת לוטננט קולונל ותואר כבוד של קצין סיוע שדה למלך.
ב-1912, לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, נשלח קאוויליה לטריפוליטניה ולקירנאיקה - קולוניות של איטליה באותה עת: משימתו הייתה לפקח על המשא ומתן על נסיגת הכוחות העות'מאנים מאזורים אלו ועל שמירת השלום בין הערבים ומנהיגי השבטים הברברים.
בפברואר 1913 הוא מונה לתפקיד סגן מנהל המכון הגאוגרפי הצבאי בפירנצה .