tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד באקדמיית המטה הכללי ניקולליב וסיים אותה ב-1882, ולאחר מכן הוצב כקצין למטלות מיוחדות במחוז הצבאי הטרנס-כספי.
ב-1883 הועבר למטה הקורפוס ה-4. ב-1885 החל ללמד בבית הספר לצוערים בנובוצ'רקסק.
ב-1889 הוא הוצב במטה ארמיית הדון.
ב-1892 הוא הועלה לדרגת פולקובניק.
ב-1895 הועבר למטה ארמיית דונסקוי.
ב-1900 מונה למפקד גדוד ברגימנט ה-124 של וורונז'.
ב-1901 הועבר לפקד על הרגימנט ה-158. ב-1904 הועלה לדרגת גנרל-מיור והועבר לפקד על הבריגדה ה-2 בדיוויזיה ה-16. בהמשך השנה מונה לראש מטה הקורפוס ה-6. ב-1910 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-17.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נכללה הדיוויזיה של בלוייב במסגרת הקורפוס ה-14 אשר היה חלק מהארמייה הרביעית.
לאחר מספר מבצעים מוצלחים שלו בחזית, ב-30 באוגוסט הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-6 אשר היה חלק מהארמייה השנייה.
הקורפוס שלו שחרר את מצודת אוסובייץ ובספטמבר הועבר אל הארמייה העשירית ובהמשך אל הארמייה הראשונה.
ב-9 בנובמבר הוא נפצע ולפיכך הועבר למטה המחוז הצבאי מינסק.
ב-6 בדצמבר הוא הוחזר לשירות פעיל כמפקד הקורפוס ה-5. בלוייב פיקד על הקורפוס בהצלחה במהלך מתקפת אגם נארוץ' וב-18 בספטמבר 1915 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בפברואר 1916 הוא מונה למפקד הקבוצה השמאלית של הארמייה השנייה ופיקד עליה במהלך מתקפת ברוסילוב.
ב-10 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הארמייה המיוחדת אשר הייתה חלק מהחזית הדרום-מערבית.
ב-9 ביולי 1917 הוא מונה למפקד הארמייה ה-11. ב-18 ביולי של אותה שנה הוא מונה בשוגג למפקד החזית הדרום-מערבית, וכבר ב-31 ביולי הוחלף באנטון דניקין.
בעקבות מהפכת אוקטובר, הוא הושעה מתפקידו ונעצר בחזית על ידי הוועדה הצבאית המהפכנית.
ב-1918 הוא שוחרר והתגייס ל.
ב-1919 הוא מונה למפקח על התקשורת הצבאית.
פיוטר ניקולייביץ' לומנובסקי (; 1871 – 2 במרץ 1956) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה הרוסית, אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
לומנובסקי נולד בשנת 1871 ולמד בבית הספר לצוערים בטיפליס.
ב-1891 הוא עבר ללמוד בבית הספר הצבאי פבלוביץ' וב-1898 סיים את האקדמיה הצבאית ניקולייב והוצב ברגימנט ווהלין של המשמר הקיסרי.
ב-13 במאי 1899 הוא מונה לשלישו של מפקד המחוז הצבאי באזור הים הכספי.
ב-7 באוגוסט של אותה שנה הוא הוצב במטה הקורפוס הטורקמני ה-2. ב-22 בספטמבר 1901 הוא מונה לראש מטה האזור הצבאי אמור.
ב-25 בדצמבר 1903 הוא הועבר למטה הבריגדה המזרח-סיבירית ה-8, וב-24 בפברואר 1904 מונה לראש מטה הדיוויזיה המזרח-סיבירית ה-8. בתחילת מלחמת רוסיה-יפן הוא הוצב במטה ארמיית מנצ'וריה הראשונה ולחם עמה בקרבות.
ב-27 במרץ 1906 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה המזרח-סיבירית ה-6. ב-2 בנובמבר 1908 הוא מונה למפקד הרגימנט הסיבירי ה-24. ב-21 באוגוסט 1912 הועבר למטה המחוז הצבאי קייב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה לומנובסקי לראש מטה הארמייה השמינית.
ב-17 ביולי 1915 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-15 וב-7 באפריל 1917 הועבר לפקד על הקורפוס ה-8. הוא לחם עם הקורפוס במהלך המערכה הקצרה ברומניה.
ב-12 ביולי בעיצומה של מתקפת קרנסקי הוא מונה למפקד הארמייה העשירית.
הוא לא הצליח להכין את הארמייה בזמן להמשך המתקפה, והיא תפקדה באופן גרוע.
ב-30 ביולי הוא הועבר לפקד על החזית המערבית ופיקד עליה עד 5 באוגוסט.
בעקבות מהפכת אוקטובר הוא הצטרף לצבא המתנדבים של הצבא הלבן ושימש כשגריר הצבא הלבן ב.
ב-1919 הוא נמלט לסופיה ולאחר מכן לניס שם נפטר ב-2 במרץ 1956.
פיוטר מיכאלובסקי (בפולנית: Piotr Michałowski; 2 ביולי 1800 – 9 ביוני 1855) היה צייר פולני מהתקופה הרומנטית, הידוע במיוחד בזכות דיוקנאותיו הרבים וציורי צבעי שמן של סוסים.
היה בעל השכלה רחבה וגם פעיל חברתי, סנגור משפטי, מנהל עירייה ונשיא האגודה החקלאית בקרקוב (מאז 1853).
פיוטר מיכאלובסקי היה בנו של יוזף מיכאלובסקי, שהיה איש משכיל.
בגיל 14 עבר את בחינת סיום בית הספר התיכון.
הוא למד מתמטיקה ומדעי הטבע, כלכלה ומדעי הרוח באוניברסיטה היגלונית ובאוניברסיטת גטינגן.
בשנים 1823–1830 היה מעורב בנציבות ההכנסות והאוצר בוורשה.
באותה תקופה ביקר לעיתים קרובות ביישוב טומשוב מזובייצקי, בביקור אצל אחותו אנטונינה אוסטרובסקה לבית מיכאלובסקה (1799–1871) וגיסו של אנטוני אוסטרובסקי, שבשנים 1811–1812 בנה שם אחוזה קלאסיסטית.
הוא צייר בטומשוב נפחים בעבודה ואת פניהם של הבורגנים של טומשוב.
הוא גם צייר דיוקנאות של אנטוני אוסטרובסקי ובני משפחתו.
בטומשוב פגש את יוליה אולימפיה אוסטרובסקה (1807–1875), בתו של הרוזן אנטוני אוסטרובסקי מנישואיו הראשונים, לה נישא ב-1 בפברואר 1831 בוורשה.
לאחר מרד נובמבר, במהלכו פיקח על ייצור נשק ותחמושת, נסע לפריז.
שם ראה את הציורים של מיטב המאסטרים הספרדים, הפלמיים וההולנדים.
כולל דייגו ולאסקס ופרנס הלס.
הוא הוקסם מציוריו של תיאודור גריקו.
גם אלכסנדר אורלובסקי השפיע עליו.
לאחר שחזר לפולין, בשנת 1837, התיישב בקשישטופוריצ'ה.
בשנים 1848–1853 היה נשיא המועצה המנהלית של הדוכסות הגדולה קרקוב.
בשנת 1848 ייסד את בית הספר לבנים יתומים בקרקוב, שהיה פעיל עד 1950. בשנים 1853–1854 היה נשיא החברה הכלכלית והחקלאית בקרקוב.
הוא היה צייר מעולה של סוסים, סצנות קרב ודיוקנאות (דימויים של פולנים, איכרים, יהודים, בני משפחה וחברים).
יצר גם סצנות ז'אנריות מחיי הכפר.
הוא הקדיש חיבורים רבים לאפוס הנפוליאוני, לדמותו של הקיסר נפוליאון ולהיסטוריה של הצבא הפולני.
הוא הותיר אחריו למעלה מאלף רישומים (רישומים, צבעי מים).
ציוריו מאופיינים בהבעה טובה, צבעים מעולים, רישום מושלם ומרקם ציור מרשים.
פבלו פיקאסו העריץ את ציוריו כשביקר במוזיאון הלאומי במהלך שהותו בוורשה.
הוא נקבר בבית העלמין רקוביצקי בקרקוב, בקבר המשפחתי.
לאורך המאה ה-19 הוא כמעט ולא היה ידוע.
התצוגה הגדולה הראשונה של עבודותיו במהלך התערוכה הלאומית הפולנית בלבוב בשנת 1894 הייתה גילוי והפתעה של עבודתו.
בשנת 1917 קיבל המוזיאון הלאומי בקרקוב 82 יצירות של האמן מבתו יוזפה.
המונוגרפיה הראשונה של האמנית (המכילה מכתבים יקרי ערך וטקסטים מקוריים) פורסמה בעילום שם בשנת 1911. מחברתה הייתה בת הצייר סלינה, שירשה את כישרון הציור של אביה, אך בחרה בייעוד דתי.
פיוטר סטאחביץ' (בפולנית: Piotr Stachiewicz; 29 באוקטובר 1858 – 14 באפריל 1938) היה צייר ומאייר פולני.
בין השנים 1877–1883 למד באקדמיה לאמנויות בקרקוב אצל ולדיסלב לושקביץ' ופלוריאן סינק.
בין השנים 1883–1885 המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות במינכן אצל אוטו סייטס.
עם סיום לימודיו נסע לטיול נרחב וביקר באיטליה, ביוון ובירושלים.
לאחר מכן התיישב בקרקוב, שם צייר דיוקנאות, סצנות היסטוריות ואמנות דתית.
בתקופה זו הוא יצר כמה מיצירותיו הידועות ביותר; סדרה בהשתתפות הדוגמנית המפורסמת, זופיה פלוצ'ובה לבושה בתלבושות עממיות מסורתיות.
הוא גם עיצב פסיפסים לבזיליקת הלב הקדוש של ישו.
בשנת 1889 הוא חבר באגודת ידידי קרקוב לאמנויות יפות וכיהן כסגן נשיא שלה בין השנים 1900 עד 1913. בשנת 1893 הוא סירב להצעה להתמנות למנהל האקדמיה בקרקוב, מכיוון שהיא עברה ארגון מחדש שהיה מחייב אותו לפטר כמה ממדריכיה הוותיקים.
הוא היה גם מאייר פורה לעבודות של אדם מיצקביץ', מריה קונופניצקה ויוזף איגנצי קרשבסקי.
עבודתו הבולטת ביותר בתחום זה הייתה סדרה של 22 ציורים שנעשו עבור קוו ואדיס על ידי הנריק סיינקביץ' והועתקו כגלויות.
הם נחשבו כאבודים, אך בשנת 2014 הם נמצאו והוחזרו מארצות הברית לתערוכה בפולין.
מקורות אחרים מצביעים על כך שהם פשוט היו באוסף פרטי והוצגו במכון לאמנויות בדטרויט בשנת 1953.
בשנים 1893–1895 הוא הפיק סדרת ציורים המתארת את העובדים במכרות המלח של ויליצקה, שזיכתה אותו בפרס מטעם האקדמיה הפולנית.
המקורות אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה, אך כמה רפרודוקציות צבע שרדו.
הוא הקים מגזין אמנות דו-שבועי, "שוויאט" (העולם).
הוא היה ידוע גם בסדרת ציורים דתיים על המדונה השחורה מצ'נסטוחובה.
בשנת 1923 הוענק לו אות מסדר פולוניה רסטיטוטה.
פיוטר הראשון: הצוואה היא מיני סדרה רוסית משנת 2011, בבימויו של ולדימיר בורטקו על פי הרומן "ערבים עם פיוטר הגדול" מאת דניל גרנין.
הסדרה הופקה על ידי 'אולפני 2-B-2 בידור' בהזמנת ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1.
הסדרה מספרת על השנתיים האחרונות בחייו של פיוטר הראשון ומכילה אלמנטים של בדיה, שלא תואמים ממש לתיעוד ההיסטורי המודרני
1723. פיוטר, שנמאס לו מזמן מעול השלטון והבדידות הנפשית, נסחף באהבה אל הנסיכה המולדבית הצעירה בת ה־19, היפה והמשכילה מריה קנטמיר.
היא הופכת להיות פילגשו וכנראה לאהבה הגדולה ביותר בחייו.
פיוטר מוכן להתגרש מיקטרינה הראשונה, אך הנסיך רומודנובסקי מונע ממנו מלשלול ממנה את כס המלוכה.
מרי מצפה לילד מהקיסר, שיקטרינה אינה רוצה לאפשר: פיוטר עלול לזהות את הילד כיורשו.
היא משתפת פעולה עם רופא, שמסיים את ההריון.
קו העלילה הרומנטי מתפתח במקביל לענייניו של האוטוקרט.
פיוטר מנהל מאבק עקוב מדם ובלתי ניתן לפיתוי כנגד מעילות ושוחד, ממשיך לחזק את הצבא והצי הרוסי.
הוא אף לוקח חלק בהצלת מלחים במים קפואים, אך פיוטר חולה מאוד ואנשי החצר מבינים שהוא גוסס.
הם כבר הסכימו על חלוקת הכוח ולא נותנים לאף אחד להתקרב לשליט הגוסס.
פיוטר בודניק (בפולנית: Piotr Budnik; 11 בספטמבר 1921 – 26 בספטמבר 2002) היה פולני חסיד אומות העולם שהציל יהודים בתקופת השואה וקשר את גורלו עם העם היהודי.
פיוטר בודניק היה חקלאי בכפר קצ'נובקה
שליד טרנופול וגר בשכנות למשפחת הלרייך היהודית.
כאשר כבשו הגרמנים את האזור במהלך מבצע ברברוסה, החביא בודניק את אם המשפחה וארבעת ילדיה ברחבי הכפר, אך האם פאני הלרייך, ושלושה מילדיה (זאב, יוסי ואסתר) נתפסו על ידי הגרמנים.
אמנם אסתר וזאב הצליחו לברוח ולחזור לבודניק אבל פאני ויוסי נשלחו למחנה בלז'ץ, שם נספו.
לאחר שחזרו אל פיוטר שלושת האחים (אדלה, אסתר וזאב), הוא החליט להחביא אותם ליד ביתו, אך כאשר ראה שהסיכון לגילוים גדול, דאג להעבירם לבור מסתור בשדה באזור.
בזמן שהסתתרו בבור, נדבקו האחים ובודניקֿ במחלת הטיפוס.
האחים החלימו מהמחלה אך בודניק חלה בצורה קשה ולקה בדלקת קרום המוח.
הוא ניצל בזכות טיפולו של רופא יהודי מהגטו הסמוך.
בקיץ 1944 שוחרר האזור על ידי הצבא האדום ושלושת ילדי משפחת הלרייך יכלו לצאת ממחבואם.
מספר חודשים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה התחתן בודניק עם אדלה, אחת מבנות משפחת הלרייך שהציל.
השניים השתקעו בברסלאו, שם נולדו להם שני ילדים.
ב-1957 בודניק ומשפחתו עלו לישראל במסגרת עליית גומולקה.
עם הגעתם ארצה עברו לקיבוץ משמר הנגב אך עזבו אותו לאחר חודשיים.
בעזרת היכרותם עם יגאל הורוביץ הגיעו לכפר ורבורג בו הקים בודניק משק.
בשנת 1958 נולדה לבודניק בת נוספת.
הוא המשיך לסבול מתופעות לוואי ממחלת הטיפוס ממנה סבל בימי המלחמה כאשר הציל את בני משפחת הלרייך.
הוא נפטר ב-2002 ונקבר בבית העלמין בכפר ורבורג.
פיוטר בודניק הוכר כחסיד אומות העולם ב-18 באוקטובר 1966. נערך לכבודו טקס ב-28 באוקטובר באותה שנה, וניטע לכבודו עץ בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" אותר קברו של בודניק (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב).
פיוטר ורשצ'אגין היה צייר נוף ונוף עירוני רוסי בסגנון אקדמי.
הוא היה הראשון שצייר נופי הטבע של הרי אורל.
אחיו, ואסילי ורשצ'אגין ומיטרופן (1842–1894) הפכו גם הם לציירים.
הוא לא היה קשור לצייר הצבאי הידוע, וסילי ורשצ'אגין.
אביו היה המורה הראשון שלו.
מאוחר יותר למד אצל סבו מצד אמו, צייר אייקונים מקומי בשם איבן באבין.
מ-1858 עד 1865, הוא נרשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם המדריך המשפיע ביותר שלו היה סוקרט וורוביוב, צייר נוף שבילה שנים רבות באיטליה.
תערוכתו הראשונה הייתה באקדמיה בשנת 1860 ולאחר מכן קיבל מספר מדליות כסף.
בשנים אלו הציג גם ציורים של נופים עירוניים, החל ממוסקבה ועד טאלין.
הוא סיים את לימודיו כ"אמן, תואר שלישי" ועבד כמורה בלודז'; אז חלק ממחוז וילנה.
ב-1870 הוא ויתר על ההוראה ונסע במשך שנה, וצייר.
לאחר מכן, הוא חזר לסנט פטרבורג.
בשנת 1873 הוא זכה בתואר "אקדמי".
מאוחר יותר הציג בתערוכות בינלאומיות וברוסיה, והשתתף בתערוכת המאה בפילדלפיה ובתערוכה יוניברסל (1878) בפריז.
בשנים 1875 ו-1876 עבד גם עבור רשת הרכבות של אורל, שרטט סצנות לאורך נהר צ'וסוביה, כהכנה להארכת מסילת הברזל לשם.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה הוא צייר את הקרבות של חיילים רוסים בבלקן ובשובו יצר פנורמה של הקרב .
פיוטר סוקולוב היה צייר אקוורל רוסי.
הוא היה אביהם של הציירים פיוטר סוקולוב, פאבל סוקולוב ואלכסנדר סוקולוב.
סוקולוב נולד במוסקבה, ובין השנים 1800 עד 1809 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות שם למד עם אלכסיי יגורוב ו-ואסילי שבייב.
ששניהם היו אמנים מפורסמים ומוערכים מאוד.
בשנת 1809 צייר סוקולוב את "אנדרומדה אבלה על הקטור", וקיבל מדליית זהב קטנה וכן את התואר "אמן".
כחלק מההטבות של האקדמיה, לסטודנטים שזכו במדליית הזהב הגדולה זהייתה מלגה לצאת לאירופה כדי לשפר את השכלתם.
סוקולוב רצה להמשיך את לימודיו באיטליה, ולכן נשאר בבית הספר שנה נוספת והשתתף שוב בתחרות, אך הוא לא הצליח להשיג מטרה זו.
סוקולוב צייר דיוקנאות - החל באמנים אחרים וכלה בותיקי המלחמה הנפוליונית של 1812. בין אותם אנשים נכללו גם אנשים כמו אלכסנדר פושקין ו-וסילי ז'וקובסקי, שהיו משוררים רוסים מפורסמים.
בנוסף, סוקולוב קיבל עבודות רבות מאנשי החברה הגבוהה.
לדוגמה, האמן הוזמן על ידי המשפחה הקיסרית לארמון אניצ'קוב שם צייר דיוקן של אלכסנדר בנו בן השלוש של ניקולאי הראשון.
כמה מהמצוירים של סוקולוב ביקשו ממנו לציירם שוב.
אחת הנשים שצוירו שלוש פעמים הייתה יקטרינה פבלובנה באקונינה.
היא צוירה בשנים 1816, 1828 ו-1834. הדיוקן הראשון שלה שנעשה בעיפרון, היא מתוארת כגברת צעירה.
בעבודת האקוורל של 1828 הצליחה סוקולוב להעביר את התכונות שהיו רצויות ומושכות מבחינה חברתית באותה תקופה בדיוקן שלה.
באשר לדיוקן משנת 1834, ניתן לראות בקלות כיצד תיאר סוקולוב את באקונינה כאישה נשואה.
במהלך חייו הוא יצר למעלה מ-500 יצירות אמנות, ולא רק שהן נמצאות באוספים פרטיים, מכיוון שהן בעלות ערך רב, אלא גם במוזיאונים ממשלתיים כמו המוזיאון הרוסי הממלכתי, גלריית טרטיאקוב הממלכתית ועוד רבים אחרים.
היה צייר וסופר אימפרסיוניסטי רוסי ואוקראיני.
פיוטר נולד בפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
סבו השתתף במלחמות נפוליאון של 1812. יש אי בהירות לגבי מקור של שם המשפחה "נילוס" ברוסיה.
הדבר נובע בעיקר בהתייחסות אל המיסטיקן סרגיי נילוס, המוציא לאור של "הפרוטוקולים של זקני ציון" ברוסיה.
לגבי מוצאו של סרגיי נאמר שהוא שוודי או שווייצרי , גרגור שוורץ-בוסטוניטש טען שהצייר פיוטר נילוס היה קשור לסרגיי נילוס.
בגיל שבע עבר פיוטר לאודסה שם למד בבית הספר בשיעורי אמנות של קיריאק קוסטנדי.
אחר כך למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג והשתתף בתערוכות של הנוודים.
בניגוד לאנטישמי סרגיי נילוס, פיוטר נילוס התחתן עם יהודיה, בשם ברטה סולומונובנה, ובשנת 1906 יחד עם קורני צ'וקובסקי השתתף גם באיסוף ספרים ויצירות אמנות לטובת "ילדים יהודים שהתייתמו במהלך הפוגרום באוקטובר באודסה".[2]
במהלך מלחמת האזרחים הרוסית, ב-1920, היגר לפריז, שם עבד עד מותו ב-1943.
פיוטר נילוס היה חבר של אלכסנדר קופרין ואיוואן בונין.
בשנים הראשונות בפריז הם גרו באותו בית.
הם ניהלו התכתבות אינטנסיבית; פורסמו יותר ממאה מכתבים של פיוטר נילוס לבונין.
פיוטר הראשון הוא סרט ביוגרפי רוסי, המבוסס על אירועים אמיתיים ומגולל את סיפור חייו של פיוטר הגדול למן עלייתו לשלטון במאי 1682 ועד למותו בשנת 1725. הסרט הופק בשיתוף פעולה בין דירקציה קינו עם גזפרום מדיה בתמיכת ממשלת רוסיה.
בוים על ידי אנדריי קראבצ'וק ובכיכובם של איוואן קולסניקוב, אלכסיי לוקין ודניל מוראביוב-איזוטוב.
הסרט הוקרן בקולנוע ברוסיה בנובמבר 2022. בינואר 2023 שודר כמיני-סדרה בת ארבעה פרקים ברשת NTV.
הסרט מגולל את קורות חייו של פיוטר למן הרגע שבו הדומה הבויארית בחרה בפיוטר בן העשר לשליט המדינה, כשאמו משמשת עוצרת.
אחת מבנותיו של הצאר הקודם אלכסיי, סופיה אלכסייבנה, סירבה להכיר במינוי והסיתה את ה"סטרלצים" (הצבא הסדיר) למרוד בו.
במסגרת מרד 1682 נרצחו מרבית קרוביו וחבריו של פיוטר.
בימי שלטונה של סופיה כעוצרת, שהה פיוטר בכפר פראובראז'נסקויה, שם פיתח התלהבות ואהדה לצבא ובמיוחד לספינות.
הוא לא הוטרד ממאבקי הסמכויות והעביר את זמנו במשחקי מלחמה עם ידידיו, מהם צמחו שני הרגימנטים הראשונים של הצבא הסדיר החדש שלו: משמר פראובראז'נסקי ומשמר סמיונובסקי.
בקיץ 1689 תכנן פיוטר ליטול את רסן השלטון מידי סופיה, שמעמדה נחלש עם כישלון מערכותיה בחצי האי קרים.
אלא שפלג יריב בסטרלצים תכנן להיפטר ממנה בלאו הכי והחליף צד.
היא הודחה מהשלטון והחלה תקופת שלטונם המשותפת של פיוטר הראשון ואיוואן החמישי כצארי רוסיה.
עם מות אמו בשנת 1694 נעשה פיוטר לשליט עצמאי לחלוטין.
רשמית, השלטון התחלק בינו לבין אחיו למחצה, אלא שתפקודו של איוואן היה מוגבל ביותר והוא מת בשנת 1696. אז נעשה פיוטר לשליט היחיד של רוסיה.
פיוטר ארגן את הצבא הרוסי על פי אמות המידה האירופיות והרכיב צבא על בסיס המשמרות שארגן בפראוברז'נסקאיה שסייע לו לצאת למערכות אזוב, במסגרת מלחמתו בהשפעת בטטרים וניסיונו להשיג גישה לים.
בקיץ 1695 ארגן פיוטר את מערכת אזוב על מנת לכבוש את המצודה העותמאנית באותו שם, אך תוכניתו נכשלה.
הוא שב למוסקבה והתמקד בבניית צי גדול.
ביולי 1696 שלח כוח ימי בן כשלושים ספינות כדי לכבוש את המצודה, הפעם הצליח.
עתה, התפנה פיוטר לחפש בעלי ברית באירופה ויחד עם יועציו נסע ב-1697 במשלחת כדי לבקש את עזרת מלכי אירופיה.
אך הוא לא הצליח להשיג בעלי ברית.
במסגרת מסעותיו הגיע לאנגליה, הולנד ולצרפת ולמד על התרבות המערב אירופית.
אלה תרמו לגזרות הכוחניות שהטיל על בני עמו, כמו גזירת זקנים ארוכים ועטיית מלבושים מערביים.
מי שביקש לשמור על זקנו שילם מס שנתי.
בשנת 1698, פרץ מרד חיילים במוסקבה.
המרד דוכא עוד לפני שובו של הצאר, במחיר הרוג בודד.
אך פיוטר הורה להוציא להורג יותר מ-1,200 מהמורדים שעונו קשות.
זמן קצר לאחר מכן החיל לוח שנה חדש והורה לחגוג את נובי גוד החל מינואר 1700. במקביל פיוטר הכריז על המלחמה הצפונית הגדולה נגד שוודיה ומלכה בן ה-16, קרל השנים עשר.
רוסיה לא הייתה מוכנה די למלחמה בצבא השוודי החזק, והניסיון הראשון לתפוס את החוף הבלטי הסתיים באסון בקרב נארווה ועלה במחיר דמים של עשרות אלפי הרוגים.
השוודים לא התקדמו אל רוסיה גופא ופיוטר התפנה לטפח את צבאו.
ארבע שנים לאחר מכן הטיל מצור על נארווה, כשהוא מצליח להכניע את הכוחות השוודים שם.
בשנת 1703, ייסד פיוטר את עירו החדשה סנקט פטרבורג.
באותן שנים פגש את מרתה סקוורונסקיה אשר לאחר שהמירה דתה לנצרות אורתודוקסית, אימצה את השם יקטרינה והשניים נישאו בחשאי בשנת 1707. שנתיים לאחר מכן יצא למערכה מחודשת נגד שוודיה, במסגרת קרב פולטבה, במהלכו הביס את השוודים קשות.
בשנת 1721 זכה לתואר "קיסר רוסיה כולה".
הוא קידם רפורמות בתחומים רבים.
בשנת 1724 הכתיר את אשתו השנייה, יקטרינה, בתואר "קיסרית", אף על פי שהמשיך להחזיק בפועל בשלטון.
כל בניו הזכרים של פיוטר מתו - בנו הבכור, אלכסיי, עונה והוצא להורג בפקודת אביו משנת 1718 כיוון שהתנגד למדיניותו הרשמית של פיוטר וברח מרוסיה כאשר הורה אביו על גיוסו לצבא הרוסי מהלך המלחמה הצפונית הגדולה.
בשנה שלפני מותו, פיוטר ויקטרינה התנכרו עקב קשריה של יקטרינה עם ויליאם מונס (ששימש כמזכירה של יקטרינה).
ככל הנראה, יקטרינה, שאהבה את האח והאחות לבית מונס, הלאימה עין על מעשיות השחיתות שלהם.
הוא גם הורה על הוצאתו להורג של מונס, שהואשם בשוחד.
ראשו של מונס נערף בהוראת הקיסר פיוטר ב-1724. על אף השמועות על כך שהיא ומונס ניהלו רומן, לא היו ראיות שיתמכו בטענה זו ואם אכן היו לה אנשים אחרים איתם ניהלה קשרים, היא הצליחה לשמור עליהם בשקט.
חוק שאושר בשנת 1722 העניק לפיוטר את הזכות לבחור את יורשו, אולם פיוטר לא זכה לנצל חוק זה לפני שמחלה קשה הביאה למותו בשנת 1725.
איוואן קולסניקוב - פיוטר הראשון
אלכסיי לוקין - פיוטר כילד
דניל מוראביוב-איזוטוב - פיוטר בצעירותו
קסניה אוטחינה - יקטרינה הראשונה
אנסטסיה מישינה - סופיה אלכסייבנה
וולפגנג צ'רני - פרנץ לפורט
איגור גורדין - אלכסנדר מנשיקוב
מקסים איוואנוב - מנשיקוב בצעירותו
יוליה בוצ'ארובה - נטליה נארישקינה
רומן קונופלב - איוואן החמישי
אלכסנדר בולשאקוב - יואכים, פטריארך מוסקבה
פיוטר מיקולאביץ' טיחונובסקי (בבלארוסית: Пётр Мікалаевіч Ціханоўскі, נולד ב-8 ביולי 1958) הוא גנרל בלארוסי בדימוס, אשר כיהן כראש המטה הכללי הבלארוסי בין השנים 2009–2014.
טיחונובסקי נולד ב-8 ביולי 1958 בכפר סידרובקה שבמחוז מוהילב.
למד בבית הספר הצבאי קירוב, וב-1980 החל לשרת בצבא האדום.
ב-1991 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית "פרונזה".
לאחר פירוק ברית המועצות, עבר להתגורר במולדתו, בלארוס, והתגייס לצבא הבלארוסי.
פיוטר מונה לראש קבוצת התכנון של המחלקה המבצעית של המטה הכללי הבלארוסי.
ב-1999 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי, ומונה לסגן ראש המחלקה המבצעית במטה הכללי.
בדצמבר 2009 מונה לראש המטה הכללי הבלארוסי, וכיהן בתפקיד עד 11 בינואר 2014, אז נאלץ לפרוש מכיוון שהגיע למגבלת הגיל.
לאחר פרישתו, שימש במשך כשנה כיועץ למטה הכללי הבלארוסי.
בפברואר 2018 מונה לסגן המזכיר הכללי של חבר המדינות.
הנסיך פיוטר דמיטרייביץ' גורצ'אקוב היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית ממשפחת האצולה הרוסית גורצ'אקוב.
פיוטר נולד ב-24 ביוני 1790, והיה אחיו הבכור של מיכאיל דמיטרייביץ' גורצ'אקוב (1793–1861), גנרל חיל התותחנים בצבא הרוסי הקיסרי.
הוא שירת תחת מיכאיל קמנסקי ומיכאיל קוטוזוב במערכה נגד טורקיה, ולאחר מכן נלחם נגד צרפת בשנים 1813–1814. בשנת 1820 דיכא מרד בקווקז, ועל שירותו הועלה לדרגת גנרל מאיור.
בשנים 1825–1826 פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-22. בשנים 1828–1829 נלחם תחת הנסיך פיטר פון ויטגנשטיין נגד הטורקים, ניצח בקרב באיידוס וחתם על הסכם השלום באדריאנופול.
בשנים 1830–1836 פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-12. בשנת 1839 מונה למושל מזרח סיביר, ובשנת 1851 פרש לחיים פרטיים.
כאשר פרצה מלחמת קרים הוא הציע את שירותיו לצאר ניקולאי, ומונה על ידו למפקד הקורפוס השישי בחצי האי קרים.
הוא פיקד על הקורפוס בקרבות אלמה ואינקרמן.
פיוטר אלכסייביץ' קְרוֹפּוֹטְקִין היה, אחרי מות מיכאל באקונין, התאורטיקן הראשי של האנרכו-קומוניזם.
קרופוטקין נולד למשפחת אצולה מנסיכות סמולנסק אשר התגוררה במוסקבה והחזיקה גם אדמות מרובות בשלושה מחוזות, וכ-1,200 צמיתים (על משפחותיהם) שמעמדם היה כמעמד עבדים עד לרפורמה של 1861. אביו, אלכסיי פטרוביץ' קרופוטקין, שירת בצבא בימי ניקולאי הראשון בתפקידי מטה, ואימו הייתה ביתו של גנרל קוזאקי.
היה הבן השלישי במשפחה בת ארבע נפשות, ובגיל שלוש וחצי התייתם מאימו, ושנתיים אחר כך נשא אביו אישה אחרת.
בילדותו התחנך בביתו על ידי מלמדים, בגיל 11 למד בגימנסיה ה-1 במוסקבה - שם נמשך למדעי הגאוגרפיה, ובשנת 1857, בגיל 15 נתקבל לבית הספר לפז'ים בפטרבורג - בית ספר חצי-צבאי לילדי אצילים אשר יועד להכשיר את אנשי החצר של הצאר, ש-150 תלמידיו אף היו משרתים את הצאר ומשפחתו במהלך לימודיהם.
על אף אופיו השמרני של בית הספר, נחשף קרופוטקין הצעיר לרעיונות פילוסופיים, וקיים תכתובת קבועה בנושאים אלו עם אחיו אלכסנדר אשר למד בבית ספר צבאי אחר, ואף נחשף לכתביהם של לב טולסטוי ואלכסנדר הרצן.
הוא גיבש סביבו קבוצת תלמידים ששוחחו ביניהם בחשאי בסוגיות פוליטיות.
נטיית לבם הייתה לרפורמות במעמד האיכרים.
חזון זה נתגשם חלקית באמנסיפציה שהוכרזה ב-1861, על פיה יכלו האיכרים 'לקנות' את חירותם.
קרופוטקין נמשך אחר ההיסטוריה של המהפכה הצרפתית, ורעיונותיהם של האנציקלופדיסטים הצרפתים.
כבר בנעוריו, ויתר על כינוי התואר קניאז, ואף נהג לתקן את ידידיו כשכינוהו כך.
כמו כן הלכה והתפתחה התעניינותו במצבם של בני מעמד האיכרים ככל שהתבגר.
על פי הנוהג, יכלו בוגרי בית הספר לפז'ים לבחור לעצמם עם סיום לימודיהם לאיזה גדוד ירצו להיכנס, והתחילו שירותם במעמד קצונה.
קרופוטקין החליט להתגייס דווקא לשירות בסיביר, וזאת מתוך עניין גאוגרפי בחבל ארץ נידח זה - ועורר עליו את תמיהתם של חבריו ללימודים.
למעשה התאווה לצאת ללימודים אקדמיים, אולם אביו התנגד לאוניברסיטה, והוא ביקש שלא להתעמת איתו.
תחילה שירת למשך תקופה כמזכירו האישי של מושל עבר הבאיקל בצ'יטה, ואחר כך נסתפח לגדוד הקוזקים של סיביר המזרחית באירקוטסק.
בסיביר נחשף בין היתר לגולים מהמרד הפולני, מתיישבים שרבים מהם היו למעשה פושעים אשר ריצו את עונשם, ואף דוחובורים שחיו בשיתוף אשר תרמו אף הם לגיבוש תפיסת עולמו, שהלכה והתרחקה מהמקובל בקרב בני מעמדו.
שם ניצל גם את מעמד הקצונה שלו, כמו גם את המינהל הסיבירי שהיה פתוח יותר בדעותיו מאשר המנהיגות הפוליטית בבירה, במטרה לנסות ולקדם רפורמות חברתיות ומוניציפליות.
בהמשך השתתף ואף עמד בראש מספר משלחות מחקר באזור גבול רוסיה-סין.
מסעותיו הניחו את היסוד לחקר המדעי של המזרח הרחוק הרוסי בתחומי האנתרופולוגיה, הגאולוגיה והגאוגרפיה.
לאחר מרד הגולים הפולנים ב-1866 החליטו הוא ואחיו אלכסנדר לעזוב את הצבא, ועשו כן באביב 1867.
לאחר שירותו הצבאי למד קרופוטקין מתמטיקה באוניברסיטה בפטרבורג במשך חמש שנים והחל לעבוד בוועדה הסטטיסטית של משרד הפנים.
במקביל ללימודיו עסק בתרגום כתבים מדעיים ובהמשך מחקריו הגאוגרפיים, ובהסקת מסקנות שונות ממסעותיו.
פרסומיו בתחום זה אף יצאו לאור על ידי האגודה הגאוגרפית, בה החל לעבוד כמזכיר מחלקת הגאוגרפיה הפיזית.
בהמשך עמד בראש משלחת גאוגרפית לארצות הקוטב הסקנדינביות.
באביב 1872 נסע לשווייץ וזאת במטרה להצטרף לאינטרנציונל הסוציאליסטי, ולהיחשף לרעיונות שהיו אז נפוצים יותר במערב אירופה, מאשר ברוסיה שבה הייתה צנזורה חזקה ביותר.
קרופוטקין השקיע זמנו בקריאת העיתונות הסוציאליסטית והאנרכיסטית ובאסיפות הפועלים, בין היתר בכאלו שהוקדשו לזכר הקומונה הפריזאית אשר השפיעו מאוד על רוחו.
עם זאת שם גם החל לבקר את ניסיונותיהם של הפוליטיקאים הסוציאליסטים לזכות בבחירות, גם במחיר ויתורים פוליטיים.
בהמשך נסע אל הרי היורה, שם הושפע מאנשי הפדרציה היורית, שנמנו על הזרם האנרכיסטי מתלמידיו של מיכאיל באקונין - אנשי האופוזיציה באינטרנציונל שנישלט על ידי 'המועצה העליונה' בלונדון בראשון מרקס ואנגלס, אשר טענו כנגד גישתם הסמכותנית, והתמקדותם בתפיסת השלטון בין היתר באמצעות השתתפות בבחירות.
על אף שהושפע מאוד מתורתו של באקונין, ואימץ את תורתו האנרכיסטית השניים מעולם לא נפגשו.
עם שובו לרוסיה הצטרף לתנועת 'ההליכה אל העם' בעיצומה.
ידידו דימיטרי קלאמנאנץ צירף אותו לאגודת סתרים בהנהגת ניקולאי טשיקובסקי שהיה אף הוא לידידו, אשר ביקשה להפיץ השכלה ולהטיף לסוציאליזם בקרב האיכרות הרוסית ופעלה בשלושים ושמונה פלכים בקיסרות.
אנשי האגודה שבאו ברובם מקרב שכבות האינטליגנציה נהגו לאמץ אורח חיים פועלי, לחלוק ברכושם, להתלבש בבגדי איכרים ולהתנכר להוריהם האצילים והבורגניים.
רבים מחברי האגודה נעצרו ונשלחו לעבודות כפייה ולגלות בסיביר.
ב-1874 נעצר גם קרופוטקין עצמו ונכלא במבצר פטרופלובסק.
במהלך מאסרו זכה ליחס מועדף בשל מוצאו האריסטוקרטי והמשיך לקרוא רבות, ואף הותר לו להמשיך בעבודתו המדעית בשירות האגודה הגאוגרפית.
במרץ 1876 הועבר לבית הסוהר הסמוך לבית המשפט לקראת תחילת משפטו.
בריאותו החלה להתרופף והוא הועבר לבית חולים - ממנו הצליח לבסוף להימלט בסיוע חבריו - וברח לבריטניה.
בבריטניה מצא עבודה בכתיבת רשימות קטנות למגזין 'Nature' ואחר כך גם ב-'Times' תמורת שכר סופרים, ובהמשך נע בין בריטניה, צרפת ושווייץ - בכולן פעל לקידום הרעיונות הסוציאליסטיים והאנרכיסטיים.
בשווייץ נישא למהפכנית היהודיה סוניה רבינוביץ.
בפברואר 1879 ייסד בז'נבה עיתון בשם Le Révolte שיצא בתחילה ב-600 עותקים והתרחב ל-2,000 עותקים -ושנעשה לביטאון הראשי של האנרכיזם.
במחלוקת שנתגלעה בתנועת נרודניה ווליה, התנגד קרופוטקין מבחינה עקרונית ל"תעמולה בדרך פעולה" כפי שקראו אז לטרור אינדיבידואלי.
עם זאת אך בעיתונו הִצדיק, לאחר מעשה, את רצח הצאר אלכסנדר ב-1882, ובעקבות כך גורש משווייצריה ושב ללונדון שם נאם בפני כורי הפחם בקיץ 1882 ונשא הרצאות על אודות התנועה המהפכנית ברוסיה.
בהמשך אותה שנה עבר שוב לצרפת לליון, על אף שידע כי המשטרה שם עוקבת אחריו, בין היתר משום שבאותן שנים התנועה האנרכיסטית התפתחה שם מאוד.
ב-21 בדצמבר 1882 נאסר קרופוטקין לצד אנרכיסטים נוספים על ידי ז'נדארמים צרפתיים, וזאת במטרה לקיים משפט ראווה גדול בגין הטענה כי היו חברים באינטרנציונל (על אף שבשלב זה לא היו חברים יותר האנרכיסטים בארגון הבינלאומי).
על אף שחברי הקבוצה הורשעו - היה למשפטם אפקט הפוך מזה אליו התכוונו השלטונות שכן הם ניצלו את הבמה הפומבית שניתנה להם והטיפו לאנרכיזם בבית הדין עצמו - ודבריהם זכו להד והגבירו את התמיכה הציבורית בהם.
במרץ 1883 הועבר לצד אסירים פוליטיים נוספים לבית הסוהר קליוורו משם השתחרר בינואר 1886.
קרופוטקין שב לאנגליה שם ייסד ירחון אנרכיסטי נוסף בשם Freedom.
העזרה ההדדית של קרופוטקין היא תכונה טבעית חזקה באדם, הרבה יותר מגורמים אגואיסטיים או הרצון לשלוט.
הוא חקר בסדרים החברתיים שהיו נהוגים בתקופת הברברים ובערים בימי הביניים, וגזר מכך מסקנות על התפקידים השליליים שמילאה המדינה בהתפתחות החברה האנושית מחד, ועל התפתחות מושגי המוסר והצדק של האנושות מאידך.
במהלך המהפכה הסובייטית תמך קרופוטקין בנסטור מאכנו, ממנהיגי האנרכיסטים באוקראינה, והשפיע עליו.
לאחר מהפכת פברואר 1917 חזר לרוסיה.
לאחר כ-40 שנות גלות נתקבל על ידי קהל של עשרות אלפי אנשים, והוצע לו תפקיד שר החינוך בממשלת המעבר - אותו דחה בשל עמדתו כי השתתפות בממשלה נוגדת את עקרונותיו האנרכיסטיים.
הוא תמך במהפכת אוקטובר, אולם במהרה הפך למתנגד לשיטה הדיקטטורית של הבולשביזם.
קרופוטקין נפטר מדלקת ריאות ב-8 בפברואר 1921 בעיר דמיטרוב באזור מוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אלפים השתתפו בהלווייתו, ובכללם באישורו של לנין גם אנרכיסטים אשר נשאו שלטים בגנות הבולשביזם.
אמה גולדמן וארון ברון נשאו בה נאומים.
ב-1957 נקראה על שמו תחנת המטרו במוסקבה 'קרופוטקינסקיה'.
עם שאר הפלגים האנרכיסטים שלל גם קרופוטקין כל צורה של מרות כפויה – של מדינה וממשל ריכוזי, של שלטון כלכלי או כנסייתי, אבל שלילתו נבעה בעיקר מראייתו את הקבוצות הקטנות והמהודקות כקרקע נוחה להתפתחותן של הנטיות הטבעיות באדם לעזרה הדדית, כיבוד הזולת ודמוקרטיה צומחת מלמטה, מתוך תאי היסוד של החברה.
קרופוטקין תמך במלאכה, להבדיל מן התעשייה, מתוך ההעדפה של התא המצומצם על פני הגוף הגדול, ואף כי ראה את התפתחות המכונה ועתידה, הטיף לניצולה למען המלאכה בצוותים קטנים.
קרופוטקין לא כפר בהשקפתו של מרקס בדבר גידול הריכוז הקפיטליסטי המוליך להפיכתו של הפועל לחלקיק חסר צורה של "כוח עבודה", אבל טען לקיומן של נטיות חזקות לא פחות הפועלות בכיוון הפוך, נטיות העשויות לגבור, בתנאי שמעמד הפועלים יכוון לכך את רצונו.
ניתן יהיה לבטל כל צורך בכפייה סוציאלית כאשר תהיינה קהילות אוטונומיות קטנות, שיש בהן מידה של פיקוח על אמצעי הייצור ועל שיתוף הקניין.
קהילות אלו יהוו יסוד לחקלאות, מלאכה ותעשייה מאוזנת.
בתנאים אלו תצמח דמוקרטיה פדרליסטית מלמטה.
קולקטיבים חקלאיים רבים בספרד הושפעו רבות מתאוריה זו.
בהשקפותיו הפוליטיות היה קרופוטקין רחוק מן הקיצוניות האופיינית בדרך כלל לתעמולה האנרכיסטית.
בשלהי המאה ה-19 קרא לאנרכיסטים בצרפת לא להתנגד להארכת השירות הצבאי בשביל לאפשר לדמוקרטיה של צרפת לעמוד בפני האימפריאליזם הגרמני.
בימי מלחמת העולם הראשונה תמך במדינות ההסכמה נגד גרמניה, ואחרי מהפכת פברואר, עם חזרתו לרוסיה, קרא לחידוש בריתה של רוסיה עם המערב נגד הקואליציה הגרמנית.
עקב התנגדותו לדיקטטורה וטרור סירב, אחרי מהפכת אוקטובר, לתמוך במשטר הבולשביקי.
"למרבה הצער ניסיון זה נעשה ברוסיה תחת דיקטטורה מפלגתית ריכוזית קשה.
אני מוכרח לאמר שלהשקפתי הניסיון הזה לכונן רפובליקה קומוניסטית על בסיס ריכוזיות מדינתית קומוניסטית תחת חוק הברזל של דיקטטורה מפלגתית מוכרח להסתיים בכישלון.
אנו לומדים לדעת ברוסיה כיצד לא ליישם את הקומוניזם, אף לא עם אנשים העייפים מן המשטר הישן ושאינם מפגינים כל התנגדות פעילה לניסוייהם של השליטים החדשים" כתב לעמיתיו באירופה.
כתביו העיקריים הם: "עזרה הדדית", "כיבוש הלחם", "שדות, מפעלים וסדנאות", "המדע המודרני והאנרכיזם", "פעל בעצמך" ו"המדינה: תפקידה ההיסטורי".
מיעוטם תורגם גם לעברית עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20. כחלק מפעילותו של הארגון אחדות, מתורגמים כתבים נוספים שלו, כגון "חוק וסמכות".
זכרונות של ריבולוציונר (תרגום: מנחם פוזננסקי), תל אביב : הסתדרות העובדים העברים הכללית בארץ ישראל - ועדת התרבות, תרפ"ה-תרפ"ו.
(מהדורה נוספת: "זכרונות של מהפכן", תל אביב: אגודת הסופרים העברים בישראל ליד מסדה, תש"י.)
המהפכה הצרפתית הגדולה (תרגם: א' שלונסקי, תל אביב: חברה (דפוס הפועל הצעיר), [תר"ץ].
הפילוסופיה של אנרכיה / פיוטר קרפוטקין (תורגם על ידי אבא גורדין), לוס אנג'לס – בואנוס איירס: ש' ינובסקי, 1957.
המוסר של אנרכיה / פיוטר קרפוטקין (תורגם על ידי אבא גורדין), לוס אנג'לס: ש' ינונבסקי; ועד לתרבות על ידי סניף קרפוטקין, 1958.
דבר אל הדור הצעיר / פיוטר קרפוטקין (עם הקדמה מאת המתרגם אבא גורדין), לוס אנג'לס: ש' ינונבסקי; ועד לתרבות על ידי סניף קרפוטקין, 1958.
פיוֹטר לאונידוביץ' קָפּיצה היה פיזיקאי סובייטי שגילה את תופעת ה"סופר נוזליות" יחד עם ג'ון אלן ודון מיסנר ב-1937.
קפיצה היה בנם של גנרל בחיל ההנדסה הרוסי, עם שורשים רומנים מבסרביה ושל אולגה לבית סטבניצקי, בת למשפחת אצילים ממוצא פולני.
הוא נולד בעיר הנמל קרונשטאדט וסיים את לימודיו במכון הפוליטכני בפטרוגרד בשנת 1918. הוא התחיל לעבוד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה.
בשנת 1921 יצא עם משלחת מדעית של ברית המועצות למערב אירופה ועבד עשר שנים במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג'.
היה חבר של האקדמיה המלכותית הבריטית והיה המנהל הראשון של מעבדת מונד (בין 1930 ל-1934).
המציא שיטות ליצירת שדות מגנטיים אולטרה-חזקים (ultrastrong magnetic fields) על ידי הזרקת זרמים חזקים לתוך אלקטרומגנטים מיוחדים לפרקי זמן קצרים.
בשנת 1934 התפתה קפיצה לשוב לברית המועצות לסדרת הרצאות, אך דרכונו נשלל ויציאתו מגבולות ברית המועצות נאסרה.
בעקבות איבוד משרתו בבריטניה החל לעבוד בברית המועצות.
עם תחילת עבודתו בברית המועצות קפיצה יסד את מכון הבעיות הפיזיקליות בברית המועצות ועמד בראשו עד מאסרו בשנת 1946. בשנת 1942 צורף לוועד היהודי האנטי-פשיסטי, כנציג הלא-יהודי.
המאסר היה יוזמתו של לברנטי בריה, שהיה מנהלו הישיר.
קפיצה נאסר בגלל סירובו לעבוד על פיתוח פצצת מימן סובייטית.
קאפיצה היה בין יוזמי הקמת מכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
מעמדו שוקם עם מותו של סטלין ובשנת 1955 חזר לעמוד בראש המכון שיסד עד מותו בשנת 1984. חלק בפרס נובל על עבודתו בפיזיקת טמפרטורה נמוכה עם ארנו פנזיאס ורוברט וילסון.
פּיוֹטְרְקוּב טְריבּוּנַלסקי (, ב־IPA: ; ובתעתיק חצי-עברי: פיעטרקוב או פיעטריקוב) היא עיר בפולין השוכנת כ-26 ק"מ מדרום לעיר לודז'.
ממוקמת ברמה מישורית (בגובה 200 מ' מעל פני הים), אשר כמעט ואין בה יערות.
הטמפרטורות בה נעות בין מינוס 20 בינואר ל-18 בממוצע ביולי.
שם העיר נובע מן המסורת המייחסת אותה לפיוטר ולוסטוביץ, בעל נכסים שלזי, והתואר "טריבונלסקי" מציין את היותה בין השנים 1578–1792 מקום מושבו של בית המשפט ("טריבונל") העליון של פולין.
היא אחת הערים העתיקות בפולין, ומוזכרת בפעם הראשונה בתעודות רשמיות משנת 1217. בזכות מיקומה במרכז פולין שימשה שנים רבות צומת דרכים חשובה בתחבורה המסחרית, ומקום חקיקת חוקים לפולין הגדולה.
החל מ-1438 שימשה אתר הכינוסים של האצולה הפולנית, ובמהלך למעלה ממאה שנים (1438–1567) נערכו בה כנסי הסיים.
בין השנים 1435–1628 התכנסו בעיר הסינודים של הכנסייה הקתולית ובה נערך המושב, שניסה להשלים בין כל הכנסיות הנוצריות שבפולין.
עד ראשית המאה ה-16 הייתה אוכלוסיית העיר פולנית לחלוטין.
בימי המלך זיגמונט הראשון התיישבו בה גרמנים ולאחר מכן שקוטים, ארמנים והונגרים, שרובם היו סוחרים.
בין השנים 1793–1795 נכללה פיוטרקוב בשטח שסופח לפרוסיה הדרומית ובה הוקמו מוסדות המחוז.
כך היה גם במסגרת ממלכת פולין, בין השנים 1840–1870.
בין השנים 1815 ו-1915 הייתה העיר תחת שלטון רוסי ומרכז תעשייתי חשוב, בעיקר של טקסטיל, עץ וזכוכית.
ב-1867, בוצע שינוי בחלוקה מנהלית של האימפריה הרוסית ופיוטרקוב הפכה למרכז של פלך פטרוקוב.
החל משנת 1999 היא בירת מחוז פיוטרקוב של פרובינציית לודז'.
יהודים מוזכרים לראשונה בהקשר לפיוטרקוב בכתב הקיום של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין מ-1487, שבו נקבע שרק נוצרים רשאים לעסוק במסחר.
אולם ראשיתה של הקהילה היהודית בפיוטרקוב החל במאה ה-16.
בשנים 1569, 1628, 1673 ו-1726 חודשו התקנות של העיר שבהן נאסר על היהודים להתגורר בעיר ולסחור בה.
ההיתר היחידי שניתן באותה עת ליהודים היה כתב קיום של זיגמונד השני, מלך פולין מ-20 במאי 1569 הנוגע לבחירת הנהלת עיר.
במסמך זה התיר המלך ליהודי פיוטרקוב לעסוק במסחר רק בימי הירידים.
היהודים נאלצו לגור מחוץ לעיר, בחסות בעלי האחוזות, ועל אדמות הסטארוסטה (נציג המלך באזור) .
הם הגיעו רק לימי היריד ושילמו מס כבד על כך.
בעקבות סכסוכים שהתפתחו בימי היריד, ועלילת הדם ב-1590, גורשו היהודים ונאסר עליהם לשוב לעיר לצמיתות.
למרות זאת הם חזרו והתיישבו בה על סמך חוזה שהשיגו מהעירייה.
בנוסף להשתתפות ביריד המסחרי הגיעו גם שתדלנים יהודים רבים לעיר כדי לטפל בעניינים משפטיים וציבוריים.
במאה ה-16 נודעה העיר בעיסוקה המתמיד בסוגיית היהודים והמידה שבה יש לאפשר להם לגור ולסחור בה.
בתקופה זו גרו היהודים בפרברים והגיעו לעיר מדי יום.
במאה ה-17 נעזרו היהודים באצילים ובעלי הבתים העשירים, שהיה להם עניין ברווחים כלכליים, והשתכנו באדמותיהם.
עובדה זו עוררה את זעם ההמון אשר ניצל כל הזדמנות כדי לנקום בם.
בסקר מ-1620 מוזכר "רחוב היהודים", המוכיח את נוכחות היהודים בעיר עצמה.
לאחר כיבוש העיר על ידי האימפריה השוודית, התרחש באפריל 1657, פוגרום שעילתו הייתה החשד שהיהודים מסייעים לצבא שוודיה בכיבוש פולין.
תוצאת הפוגרום הייתה הריגת 50 משפחות יהודיות, הרס ושוד בתים וחנויות, החרבת בית הכנסת וגירוש.
אולם לאחר משא ומתן, שבו היהודים לעיר תוך התחייבות לשלם כופר רב ולקנות את מצרכי הסטארוסטה קז`ישטוף אוסולינסקי.
ב-1663 זועזעה העיר ממשפטו של הרוקח מתתיהו קלהורה שנאשם בהעלבת ישו ואמו מרים.
הוא הוצא להורג באכזריות רבה בכיכר העיר ונקבר בקרקוב.
ב-16 בספטמבר 1679, בברכתו של המלך יאן סובייסקי, הורשו היהודים להתיישב בקביעות בכפר הסמוך לעיר המלכותית שנקרא Starost Jurydyka.
המלך גם אפשר ליהודים לגור בתוך העיר ובפאתיה.
ניתנה להם באותה עת האפשרות לבנות את מוסדות הקהילה ולעסוק במלאכות הקשורות לחיי היום יום של הקהילה, שהיו אסורות קודם לכן.
כתוצאה מכך התרחבה ה"עיר היהודית" אשר התפתחה בעיקר סביב "רחוב היהודים" (Żydowska).
ב-1689 הוקם בית הכנסת מחדש וב-1693 – בית העלמין "הישן" בפינת הרחובות פילסודסקי וזמורובה.
חלק זה התמזג עם העיר רק ב-1840. האישורים שהתקבלו בתחומים אלו רק החריפו את המתח והסכסוכים בין בעלי המלאכה הנוצרים והיהודים שהגיעו אף לבתי המשפט.
בשנת 1679 ניתנה ליהודים פריבילגיה לארגן את הקהילה בדומה לשאר הקהילות בפולין.
בראש הקהילה עמד "הקהל" וחבריו נבחרו בחול המועד פסח מדי שנה.
זכות הבחירה הייתה רק לחברים בעלי מעמד מכובד, כגון: למדנים ובעלי רכוש.
הפרנסים שנבחרו ניהלו את חיי הקהילה בתורנות.
היו גם טובים שמילאו את מקומם ושימשו כחברי בית הדין היהודי.
היו גם גבאים וועדות קהילה בנושאים כגון: ביקורת חשבונות, גביית צדקה, פיקוח על משקולות ונקיון, פיקוח על החינוך, בתי כנסת וקשר עם ארץ ישראל.
בקהילה היה גם תפקיד של סופר, נאמן הקהילה שהיה שתדלן הקהילה ו"ועד ארבע הארצות" אשר פעל מול הטריבונל המלכותי בפיוטרקוב.
הוועד היה אחראי לארגון תשלום מיסי הקהילה ששולמו על ידי חברי הקהילה וזאת בהתאם להערכת שמאים לגבי מצבם הכלכלי של האנשים.
ב-1716 אישר המלך אוגוסט השני את כתב הקיום של המלך יאן, אך תוך עשור שנים הורע שוב מצב היהודים והם היו יעד לגירוש מחודש.
ב-1731 פרצה בעיר דליקה שהרסה חלקים נכבדים מהעיר.
הדבר עורר גל אנטי יהודי שהתבטא בהתנפלויות על חנויות יהודיות ושדידתם וכן הרס בית הכנסת שהתרחש ב-1740. ב-1744 היו שוב התקפות אבל הפעם עמדה מולם הגנה יהודית.
ב-1786 פרצה עוד שרפה שפגעה קשה בעיר ובתוך כך ברובע היהודי.
ב-1758 ניסתה העירייה לגרש את היהודים בצו בית משפט.
אך גם כאן הושג הסכם פשרה להשארותם, שכלל קנסות ותשלומים שונים ונכבדים.
בסוף המאה ה-18 עסקו היהודים בעיקר במסחר ובמוצרי בית והם היוו את הרוב בתחומים אלו.
באותה תקופה פעלו באזור פיוטרקוב כנופיות שבהן השתתפו גם יהודים.
הכנופיות דוכאו על ידי הצבא.
במהלך המאה ה-18 הוטלו על היהודים מיסים כבדים.
לכן לא היה לקהילה כסף לשכור רב.
את התפקיד מילאו בהתנדבות חכמים, כמו: רבי מאיר גץ, רבי יעקב ז'ארקי ורבי נתן נטע פיוטרקובר.
ב-1720 התקבל אישור להפעיל "חברה קדישא" שעסקה בענייני קבורה ובסיוע לחולים שהיו מטופלים בביתם.
לאחר מכן הוקם בתוך החברה קדישא גם ארגון "ביקור חולים".
החולים הקשים באותה עת טופלו בבית חולים היהודי שפעל ובו פעלה גם מחלקת נשים.
ה"חברה קדישא" פעלה באישור עד שנת 1822 ובחשאי עד 1910.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הקהילה עסוקה בניסיונות לבנות את בית כנסת הגדול.
הוא הושלם בשנת 1790. היה זה אחד מבתי הכנסת היפים ביותר בפולין שקושט במעשי אומן על ידי דוד גולדשטיין ודוד פרידלנדר.
ב-1791 הוקם בית העלמין "החדש", ברחוב שפצרובה 93.
בימי השלטון הפרוסי בפולין (1793–1806) היה ניסיון להיטיב את מצבם הכלכלי של היהודים אך באותה עת להתערב בנושאי אישות כגון: בהוצאת הנחיה שנישואין יהיו מותרים רק לבני 25 עם רכוש או עם עיסוק שיבטיח פרנסת המשפחה.
ב-14 ביוני 1795 הוסר האיום במידת מה.
במהלך תקופה זו היה רצון לשמר את האוטונומיה של הקהילה היהודית אך שחיתות, בזבוז כספים בתוך הקהילה, מצב כלכלי ירוד ומגמה פרוסית לגרום ליהודים להתבולל בתרבות הגרמנית ערערו את יסודותיה.
סמכויות הקהילה צומצמו רק לנושאים דתיים, והסתמנה מעורבות גבוהה של הממשל במרכיבי חיים שונים כמו חינוך ותעסוקה.
משלחת שיצאה לברלין הצליחה להשיג כמה הקלות אך בפועל תחומי העיסוק שלהם היו בסכנה והממשלה הגבירה מעורבותה.
בין השאר הוקם על ידי הממשלה ב-1801 בית ספר יהודי.
בתחילת המאה ה-19 היהודים החלו לבנות ולהפעיל בתי חרושת.
בהם: לייצור מי סודה, לעיבוד ידני של עורות, ייצור שמן, יציקת ברזל, אריגת שטיחים, ניסור עצים, ייצור לבנים, ועוד.
שטחי ייצור אלו עברו משברים כלכליים לא מועטים והגיעו ליציבות רק בסוף שנות השלושים של המאה ה-20.
כתוצר של הסכם בין פרידריך אוגוסט ונפוליאון בין השנים 1815–1835 פעלה בפולין "הדוכסות הורשאית".
כניסתו של נפוליאון לאזור עוררה ציפיות רבות ואומנם בתחילה הושוו זכויות היהודים לאלה של הנוצרים אולם עד מהרה חזרו ימי ההפליה בנוגע למגורים, בעלות על נכסים, תעסוקה וכדומה.
בנוסף לכך נדרשו היהודים מגיל 20–28 לשרת בצבא.
שלוש שנים אחר כך יצאה הוראה כי יהודים בני 20–50 ישרתו במשמר הלאומי.
מאוחר יותר הייתה אפשרות להמיר את השירות בתשלום "מס טירונים".
באותה תקופה עול המיסים היה כבד ביותר וכלל גם מס על בשר כשר.
בדרך זו השתלטו השלטונות על חיי היהודים.
הצרפתים היו בעיר עד 1811.
בין השנים 1815–1864 פעלה ממלכת פולין בתמיכתו של הצאר אלכסנדר ה-I.
ראש הממשלה הגנרל זאיונצ'יק התנגד לרעיונות של אמנציפציה ומן הצד השני המשכילים היהודיים ביקשו לבטל את מוסדות הקהילה היהודית ולהגביל את סמכויות ממלאי התפקידים בה.
ב-1825 הוקם בעירייה מוסד למרשם אזרחי על לידות, נישואין ופטירות.
ועד בית הכנסת אומנם פעל אך משימות גיוס הכספים וההנחיות ההולכות ומתרבות לגבי דרך פעולתו גרמו לחברי הקהילה לסרב לשרת בוועד.
בזמן המרד הפולני (1830–1831) עלתה במלוא היקפה סוגיית גיוס היהודים לצבא פולין.
היו דעות שעדיף שהיהודים ישרתו ואחרות – שעדיף שישלמו מס טירונות וכך היה.
לאורך שנות ה-30 של המאה ה-19 נתגלעו בעיות קשות בתפקוד ועדי הקהילה שהגיעו אף לערכאות.
חלק נכבד מזה היה קשור למאבקים בין "החסידים" וה"מתנגדים" על השליטה בקהילה.
בינתיים התרבו בפיוטרקוב המשכילים שניסו להקים בתי ספר יהודיים אך עד 1858 הדבר לא צלח.
החל מ-1861 הוטב יחס הפולנים ליהודים, בהשפעת התנועה הלאומית הפולנית שדגלה באחווה יהודית-פולנית.
הדבר בא גם לידי ביטוי בקבלת זכות בחירה למועצות המחוזיות ומועצות הערים וכן בהסכמה להצטרפות יהודים לאיגוד הסוחרים.
משדוכא המרד הפולני חזר מצבם של היהודים להיות בעייתי.
למשבר הכלכלי באותה עת נוספה שרפה שפרצה ב-1865 ושרפה את כל הבתים והחנויות של היהודים.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 השתפר מצבם הכלכלי והתרבותי של יהודי העיר.
נפתחו בתי ספר והחלה פעילות שמטרתה לפתח תרבות יהודית בשפה הפולנית.
ב-1864 נוסד בית הדפוס הראשון על ידי פבל בלכטובסקי וחיים פרנקל.
בעקבותיהם נפתחו בתי דפוס רבים אחרים שבהם הדפיסו כתבי קודש ספרות עברית ויהודית וכן עיתונות יהודית מגוונת ורבה.
המאה ה-20 – עד השואה
השנים 1870–1914 היו שנים של התייצבות הקהילה היהודית.
בזכות קביעת פיוטרקוב כמושב הגוברניה התפתחו עיסוקים רבים הנוגעים לממשל ולצבא ששכן במקום.
על אף שחל איסור על מעורבות יהודים בתעשייה, נוצרו הזדמנויות לעסוק גם בתחום זה שהלך והתרחב.
יהודים החזיקו חוות חקלאיות והיו בעלי מלאכה בתחומים מגוונים.
גל היהודים המגיעים לאזור מליטא עזר לגבש אינטליגנציה משכילה בעלת הכרה יהודית לאומית.
היה ניסיון של הרבנים לעצור מגמה זו אך ללא הצלחה.
מסוף המאה ה-19 נוסדו בעיר תנועות חברתיות רבות, חלקן ציוניות, כמו "חובבי ציון" וחלקן לא כגון: "הבונד" שהוקמה בעיר ב-1910. לימודי העברית והעיסוק בציונות צברו תאוצה אך בד בבד התרחבו מוסדות תרבות חילוניים.
מלחמת העולם הראשונה טרפה את הקלפים והיחס ליהודים הורע בצורה משמעותית.
כניסתם של הרוסים לאזור לוותה במעשי שוד וביזה אולם למזלה של הקהילה רק לזמן קצר.
שובם של הגרמנים ומלוויהם לאזור הולידה מצוקה כלכלית רבה אך לא עצרה את הפעילות המפלגתית והתרבותית של היהודים בעיר.
ב-1916 נכנסו למועצת העירייה נציגי הארגונים היהודיים.
בנובמבר 1918 השתחררה העיר מכיבוש דוברי הגרמנית ופולין נעשתה מדינה עצמאית.
המצב הכללי הירוד הוביל שוב לגילויי אנטישמיות אך לא עצר את המעורבות ההולכת וגוברת של היהודים בחיי העיר ובניהולה, את הפעילות הכלכלית, התרבותית, החינוכית, הספורטיבית, החברתית והפוליטית במסגרת מפלגות, כגון: המיעוטים הלאומיים, בונד, צעירי ציון, פועלי ציון, עממיים, מזרחי, אגודה, ועוד.
1924 נחשבת לשנת שיא בחיי העיר, בכל תחומי החיים, ומכך נהנו גם תושביה היהודים של העיר.
זאת עד להתגברות מעשי הפשע של הנאצים כנגד היהודים בגרמניה ובשטחי הכיבוש שעודדו את האנטישמיות והובילו להתנכלויות והתנפלויות על היהודים.
ב-2 בספטמבר 1939 הופצצה העיר על ידי הגרמנים וכעבור יומיים הם נכנסו לעיר.
ערב מלחמת העולם השנייה מנו כ-15,000 יהודי העיר כ-27% מכלל האוכלוסייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקם בעיר הגטו הראשון בפולין הכבושה, גטו פיוטרקוב טריבונלסקי, אשר התקיים משך כשלוש שנים, בין 8 באוקטובר 1939 ו-28 באוקטובר 1942. בגטו התרכזו פליטים יהודיים מערי השדה הקרובות, כמו גם מערים ראשיות כגון ורשה, לודז', בלחטוב, קאליש, גנייזנו ופלוק.
בשטח הגטו, שלא היה מוקף חומה או כל מכשול פיסי אחר, רוכזו כ-28,000 בני אדם, בשטח בו התגוררו לפנים כ-5,000–6,000 איש.
בגטו התקיימה תנועת התנגדות יהודית מחתרתית ודבר השמדת יהדות מזרח אירופה הופץ בו, אם כי מרבית היהודים לא האמינו לשמועות אלו.
לקראת סיומה של שנת 1942 הועברו לגטו יהודים מכפרים רבים בסביבה ובבוקר של יום 14 באוקטובר החלה אקציה בסופה נשלחו כ-22,000 איש ואישה בארבעה טרנספורטים לטרבלינקה, כ-2,000 יהודים בעלי אישורי עבודה הופרדו והוחזרו ל"גטו הקטן", ואילו כ-500 הצליחו להימלט ליערות הסמוכים לעיר.
עם זאת, 1,720 יהודים הורשו להישאר בפיוטרקוב.
ב-24 בנובמבר 1944 גורשו יהודיה האחרונים של פיוטרקוב למספר מחנות ריכוז והשמדה שונים, ביניהם: בוכנוואלד, ברגן-בלזן, מאוטהאוזן, ראוונסבריק ואושוויץ.
קונרד רודניצקי שהתגורר בעיר הציל משפחה יהודית והוכר כחסיד אומות העולם.
אחדים מניצולי השואה שבו לפיוטרקוב עם סיום המלחמה, והתקבלו בעוינות רבה, בין היתר מתוך חשש שיתבעו את רכושם.
ניצולים אחדים נרצחו על ידי אנטישמים מקומיים.
רבים מהשבים עזבו עד מהרה את המקום ונהרו לריכוזים גדולים יותר של ניצולים, כמו העיר לודז' הסמוכה.
בכל זאת מאות ספורות של ניצולים נשארו לחיות בפיוטרקוב במסגרת של קהילה יהודית בראשותו של ד"ר זיגמונד טננבוים, שכיהן בתפקיד בשנים 1945–1976. גם לאחר מכן נותרו יהודים ספורים, והאחרון המזוהה שביניהם היה ככל הנראה רומן היפשער.
רבים אחרים היגרו בעיקר לישראל ולארצות הברית, וכן לארצות נוספות, כגון: אנגליה, צרפת, גרמניה, קנדה, ארגנטינה, אוסטרליה, שם הקימו ארגונים של יוצאי העיר (לנדסמנשפטים), שדאגו לרווחת הניצולים, לקשר ביניהם, ולהקמת אנדרטאות ואתרי הנצחה לזכר הנספים.
מצבת הזיכרון לקורבנות הקהילה, בדגם בית כנסת הגדול, הוקמה בבית קברות בחולון, וישנה הנצחה בבקעת הקהילות ביד ושם, ביער הקדושים, באתר ההנצחה בטרבלינקה, ליד יער ראקוב, ובשלטים ברחבי העיר פיוטרקוב.
בית כנסת הגדול של קהילת יהודי פיוטרקוב ובית המדרש הסמוך לו, נחרבו על ידי הגרמנים במלחמה.
הם שופצו, במבנם החיצוני המקורי, על ידי עירית פיוטרקוב בשנות ה-60 של המאה ה-20, כדי לשמש כספרייה עירונית מרכזית של העיר למבוגרים ולילדים.
כיום קהילת משפחות יוצאי פיוטרקוב טריבונלסקי פזורה על פני העולם כולו, אולם ריכוזיה הגדולים הם בישראל ובארצות הברית.
בארץ פועל ארגון יוצאי פיוטרקוב והסביבה, שהוקם באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20. ספרי זיכרון לקהילה החרבה ראו אור בעברית ויידיש, בעריכת יעקב (בן פישל) מלץ ונפתלי לאו-לביא, באנגלית – הראשון בעריכת רומן מוגילנסקי, והשני בעריכת בן גילעדי, ובפולנית – זיגמונד טננבוים, אנה זידובסקה ודינה פלדמן, ואחרים.
זכרונות רבים נכתבו בידי יוצאי הקהילה, "דפי עד" רבים נמצאים בארכיון יד ושם, ועדויות הוקלטו במרכזי הנצחה שונים ברחבי העולם.
מאמצע בשנות ה-60 של המאה ה-20 מופץ על ידי הארגון הישראלי עלון שנתי בשם "הדים", שכיום הוא דו לשוני: בעברית ובאנגלית, ומופעל ביחד עם הארגון האמריקאי כשילוב עם עלון בשם "Voice", שהופץ בארצות הברית על ידי בן גלעדי, עד פטירתו.
לפניו הופצו בארצות הברית עלונים בשם: "בולטין" ו"בולטין חדש".
הארגון הישראלי והאמריקאי מפעילים יחדיו גם אתר אינטרנט תלת לשוני: עברית, אנגלית ופולנית.
הוצאת העלון ואתר אינטרנט נתמכת על ידי ה-Claims Conference .
מדי שנה נערך טקס זיכרון לזכר נספי הקהילה ואזכרה.
במרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן, באוניברסיטת תל אביב פועל ארכיון קהילת פיוטרקוב, שנוסד על ידי יעקב (בן פישל) מלץ.
בשנים האחרונות מתקיים בפיוטרקוב מדי שנתיים "שבתון" ליוצאי הקהילה מרחבי העולם ופועלת קבוצת פייסבוק.
ב-12 בספטמבר, 2017 פיוטרקוב טריבונלסקי חתמה ברית ערים תאומות עם נס ציונה לפעילות משותפת בתחומי: חינוך, תרבות, ספורט, תיירות, וכלכלה.
חיים דוד ברנהרד – האדמו"ר הרופא, "בעל התשובה מפיוטרקוב";
ארנסטינה לואיזה פוטובסקי רוז – הפמיניסטית היהודית הראשונה ולוחמת זכויות האדם;
אליס (אנגלרד) מילר – פסיכולוגית שחיה בשווייץ, התפרסמה בספריה על התעללות בילדים; המוכר בספריה הוא: "הדרמה של הילד המחונן";
חיים אלעזר ווקס – בעל "הנפש החיה", אדמו"ר, מגדולי הפוסקים בתקופתו ותומך נלהב בהקמת היישוב בארץ ישראל;
הרב אברהם אביש – רב העיר, בעל "ברית אברהם";
מאיר שפירא – רב העיר ומנהיג, יוזם הדף היומי, מקים ומנהל ישיבת חכמי לובלין;
יהודה לייב אייזנברג – מגדולי הפוסקים בפולין;
מיכאיל הלפרין – סופר, משורר ואנציקלופדיסט;
יעקב מורגנשטרן – סופר אידי;
שמעון הוברבנד – רב, סופר והיסטוריון, חבר בהנהלת ארכיון "עונג שבת";
זיגמונט טננבוים – רופא, ראש הקהילה היהודית בפיוטרקוב לאחר השואה, מחבר הספר "סיפורי פיוטרקוב של פעם";
משה חיים לאו – רבה האחרון של פיוטרקוב נספה בטרבלינקה;
ישראל מאיר לאו – לשעבר הרב הראשי לישראל, וכן הרב הראשי לתל אביב ויו"ר מועצת "יד ושם";
נפתלי לאו-לביא – שימש כקונסול ישראל בניו יורק וכעוזרם של ראשי ממשלת ישראל, היה פעיל בשימור זיכרון השואה;
יעקב (בן פישל) מלץ – ממנהיגי התנועה הציונית הסוציאליסטית "צעירי ציון" ואחר כך "פועלי ציון", בעיר פיוטרקוב, בשנות ה-20 של המאה ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 וחבר מועצת העיר;
אברהם מברך – מחלוצי ופעילי הציונות דתית בפולין ובישראל, סופר וחוקר, יקיר העיר חיפה;
אשר פסח נפרסטק, צייר שחי בפיוטרקוב בתקופת מלחמת העולם הראשונה;
יעקב נפרסטק, צייר, ניצול ברגן-בלזן;
אדם מושקא – צייר ריאליסטי, שחי רוב שנותיו בפריז והקדיש את חייו לציור הווי עיר הולדתו פיוטרקוב, ודמויותיה;
נחום כרמלי (הלל קרימולובסקי) – צייר, תושב חולתה;
ישעיהו פודלובסקי – משורר ביידיש, שחי בישראל.
כתב על רשמיו וחוויותיו מהשואה;
יעקב קורץ – עד ראייה לשואה שפרסם ספר עדות ראשון בארץ ישראל על אודותיה.
הספר ראה אור, בתרגום לעברית, בשנת 1944, בהוצאת עם עובד;
בן גלעדי – מחבר הספר (באנגלית) "סיפורה של קהילה" ועורך עיתון "voices" לתיעוד זכר הקהילה.
שרגא מילשטיין – איש ציבור ישראלי שכיהן כראש מועצת כפר שמריהו, וכיו"ר הוועד המנהל של "משואה", המכון לחקר השואה, בקיבוץ תל יצחק;כיום מכהן כיו"ר ארגון שארית הפליטה ברגן-בלזן בישראל, וחבר דירקטוריון ועידת התביעות.
משה סנדובסקי – פסל ברונזה, תושב קריית ביאליק;
יצחק שמואל אליהו פינקלר – האדמו"ר מראדושיץ–פיוטרקוב.
ליאופולד לוין (Leopold Lewin) – משורר, עיתונאי ומתרגם;
סיימור רקסייט (Seymour Rexsite) – שחקן וזמר בתיאטרון יידיש, סרטים ורדיו בארצות הברית.
לזר וקסלר (Lazar Wechsler) – יצרן סרטים בשווייץ, אביו של דוד וקסלר, סופר ותסריטאי שווייצרי;
משה ברומברג – צייר ישראלי, שחי בשנותיו האחרונות בקנדה, מתכנן אתר הנצחה, בדגם בית כנסת הגדול, בבית קברות בחולון;
משה יחיאל בר און – מחנך, עיתונאי, סופר ומתרגם;
יחזקאל הרטוב ברגמן – שהשתמש גם בשם שי תלפימון, פרשן מקרא;
דב ינון – פרשן רדיו ואיש מודיעין;
יצחק גודפרינד – חזן בקנדה וארצות הברית, ופעיל בשימור זכר השואה;
בן הלפגוט – סר, אלוף בהרמת משקולות יהודי בריטי, ובכמה מכביות, ופעיל בשימור זכר השואה;
מאייר בוגדנסקי – בונדיסט, כליזמר, מוזיקאי ופולקלוריסט יידי באנגליה;
יהודה קישון – פרטיזן, היה פעיל בתנועת הבריחה ובארגון יוצאי פיוטרקוב;
אברהם כהן – לוחם עטור מדליות בצבא רוסיה במלחמת העולם השנייה, פעיל בתנועת הבריחה, דיפלומט, עורך וסופר, יו"ר ארגון חיילים ופרטיזנים – נכי המלחמה בנאציזם (ישראל) עד 2007;
זאב רזיאלי (אליהו זאב רוזנבאום) – ממיסדי חברת האוטובוסים "חבר", ראש מועצה ראשון של קריית טבעון בשנים 1949–1950;
מיכאל זיו (ויינסינגר) – פרופסור, מראשי משרד החינוך בשנות ה-50 של המאה ה-20 ומחברם של ספרי לימוד להיסטוריה ואטלסים;
פרנסואה פרנקל (רייכנסטיין) – אשת תרבות, מחברת הספר (בצרפתית):"אין מקום להניח ראשה";
בת שבע שבח, ציירת וצלמת, תושבת גבעתיים;
מרדכי לנציצקי, מוזיקאי ומנצח קהילתי, ממיסדי "זמיר" בפיוטרקוב, וכן חוג דרמה, שפעל שנים רבות בקהילה היהודית בבונוס איירס;
הנריק קסטון (קצ'קה), כנר, אספן כלי מוזיקה, יצרן קשתות לכינור, רסטורטור של כלי מוזיקה, ותכשיטאי מחונן (1910 פיוטרקוב – 2010 ניו יורק);
פרנסואה פרנקל (רייכנשטיין), בעלת חנות ספרים מפורסמת בברלין, וסופרת (1887–1975);
מרדכי פרום, מחנך ור"מ בולט בישיבת מרכז הרב (1928–1972);
ראובן רוזנבלט, איש ציבור ישראלי, ראש מועצה הראשון של המועצה האזורית חוף עזה.
אידה אנגלרד (אירנה מייז'ק – Irena Majchrzak) – מחנכת וסוציולוגית שפיתחה שיטות הוראת קריאה ייחודיות לילדים פולנים, אינדיאנים וצוענים.
דוד ורזגר – צייר, מתכנן בית הכנסת הגדול בטומשוב מזובייצקי, מייסד שושלת ציירים.
משה קורמן – משורר יידי ומספר סיפורים.
מגן) – משורר יידי, סופר ומתרגם.
סטפן רובצקי, מפקד מחתרת פולני בתקופת מלחמת העולם השנייה, מנהיג הארמייה קריובה ("צבא המולדת");
יאן אדולף הרץ, עיתונאי, כותב מחזות, משורר, מבקר תיאטרון ומתרגם פולני.
יצירתו "יער צעיר", על מרד תלמידי תיכון מספר 1 בפיוטרקוב כנגד הממשל הרוסי ב-1905, הופקה לסרט.
התאבד בעת לקיחתו לחקירה על ידי הגסטפו;
דנוטה מוחא, סופרת למבוגרים וילדים, וחוקרת המתמחה בפילולוגיה ובספרות, מרצה באוניברסיטת קיילצה – שלוחת פיוטרקוב;
פיום שופכה (אורתרוסטומיה) הוא הליך כירורגי במהלכו פוערים פתח בשופכה.
הליך כירורגי זה בוצע מאות שנים בידי חברות שבטיות כחלק מטקס החניכה של נערים והכנסתם לעולם המבוגרים.
כיום, הקבוצות האחרונות המקיימות טקס פיום שופכה מתגוררות באוסטרליה.
בשנים האחרונות עולה מספר הגברים העוברים הליך זה בצורה וולונטרית, ומבלי שתהיה לו עבורם משמעות תרבותית.
על פי רוב, כאשר הליך זה מבוצע מחוץ להקשר התרבותי שלו, הוא מבוצע על מנת להשיג עונג מיני מוגבר או לשם אסתטיקה, כחלק ממגמת ה-Body modification.
ניתוח פיום שופכה מתבצע לעיתים גם לצרכים רפואיים, כאשר יש היצרות של השופכה עד כדי חסימה מלאה או כמעט מלאה.
חסרונות פיום השופכה כוללים את הסיכון שבניתוח (המבוצע לעיתים על ידי צוות שאינו מקצועי, או על ידי האדם עצמו כחלק מהטקס).