tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הצלחת הפעולה החליטה "ההגנה" להגיב גם על מקרה אונס קודם בצפון, והפעם נבחרה דרך של הריגת האשמים.
גמליאל כהן פרסם את הסיפור בספרו "המסתערבים הראשונים" הוסיף מספר פרטים, שם האנס הוא עארף אחמד שטאווי והוא ניסה לאנוס נערה שהצליחה לברוח.
התכנית אושרה על ידי שאול אביגור שהיסס בתחילה אך השתכנע על ידי יהושע פלמון, מבצעי הסירוס היו יוחאי בן נון ועמוס חורב.
חורב שחזר את הסיפור ב-2021 וסיפר שהיה מדובר באנס סדרתי ונותן הפקודה היה נחום שריג.
בעקבות האירוע כתב חיים חפר שיר:
בגרסה אחרת עידן חפר את המילים וכתב סרגוסה במקום סרסנוך והשמיט שורות אחרות.
השיר היה ל"המנון בלתי רשמי" של הפלמ"ח.
קיימים מספר ביצועים של השיר: ותיקות מקהלת משמרות (2009), להקת חבריא ואפי נצר (1981), וחברי משמר הנגב.
מקור הלחן הוא משיר איטלקי עממי בשם "Tiritomba".
נתיבה בן יהודה כתבה שהשיר לאט לאט הפך לפחות מושמע בתרבות הישראלית, לדבריה הדבר נובע מכך שהתחושה הציבורית הפכה מאנדרדוג לאפרדוג.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע נקבע על ידי הרבנות הצבאית בז' באדר, יום לידתו ויום מותו של משה רבנו לפי המסורת היהודית, מפני שעל פי ספר דברים, מקום קבורתו של משה לא ידוע: .
בשנה מעוברת מצוין יום הזיכרון בז' באדר ב'.
בבית הקברות הצבאי בהר הרצל שבירושלים הוקם גן הנעדרים לזכר נופלים שמקום קבורתם לא נודע, ומדי שנה בז' באדר נערך שם טקס אזכרה ממלכתי לחללים אלה.
בגן נמצא כותל זיכרון ועליו שמותיהם של חללי מערכות ישראל, שנפלו בגבולות הארץ ומחוצה לה, ומקום קבורתם לא נודע.
173 מבין חללי מערכות ישראל מאז מלחמת העצמאות מוגדרים כיום כחללים שמקום קבורתם לא נודע, מתוכם 108 נהרגו במלחמת העצמאות.
בולים משנת 1962 לציון יום השואה והגבורה
יום הזיכרון לשואה ולגבורה, או בקיצור יום השואה, מצוין בישראל מדי שנה בכ"ז בניסן ומוקדש לזכר השואה שהמיטו הנאצים ועוזריהם על העם היהודי בשנים 1933–1945 וזכר הגבורה היהודית באותה תקופה.
מועד זה הוא יום זיכרון לאומי במדינת ישראל ונהוגים בו מנהגי אבלות אחדים.
מנגד, ברחבי העולם, למעט בישראל, יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין ב-27 בינואר, התאריך שבו שחרר צבא ברית המועצות ב-1945 את מחנה ההשמדה אושוויץ מידי הנאצים.
קביעת יום הזיכרון לשואה ולגבורה
כ"ז בניסן שימש יום זיכרון ביישוב היהודי בארץ ישראל עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
לפחות מאז 1940 התקיים ביישוב "יום זיכרון גבורה" להנצחת חללי פעולות האיבה בארץ, שמועדו נקבע בתאריך העברי של פרוץ המרד הערבי הגדול, כ"ז בניסן תרצ"ו (19 באפריל 1936).
קביעת תאריך ליום זיכרון השואה עוררה ביישוב היהודי ויכוח על מהות השואה בהיסטוריה של עם ישראל.
בהתאם לגישה השלטת בתנועה הציונית, שהדגישה את אתוס "היהודי הלוחם" והדחיקה ככל האפשר את זיכרון "היהדות הגלותית", הוצע יום פרוץ מרד גטו ורשה, המרד היהודי הגדול ביותר בנאצים, כתאריך מתאים ביותר ליום זיכרון השואה והגבורה.
המרד בגטו ורשה פרץ ב-19 באפריל 1943, י"ד בניסן, ערב פסח ה'תש"ג.
הרבנות הראשית לישראל התקשתה לקבל הצעה זו מפני שעל פי ההלכה, אסור לומר תחנון, לקבוע תענית ציבור ולערוך הספד בחודש ניסן, המכונה "חודש הגאולה", למרות מנהגי האבלות החלים בו בזמן ספירת העומר.
על כן, החליטה הרבנות הראשית כי עשרה בטבת, אחד מארבעה ימי אבל הקבועים בלוח השנה העברי לזכר חורבן בית המקדש, יהיה מעתה גם "יום הקדיש הכללי" לזכר קורבנות השואה.
על אף החלטתה של הרבנות הראשית, החלטה שקדמה לקום מדינת ישראל, בשנת 1951 התקבלה הצעתו של חבר הכנסת מרדכי נורוק לקבוע את יום הזיכרון לשואה בתאריך כ"ז בניסן, שישה ימים לאחר תום חג הפסח ושבוע לפני יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בחירת התאריך נבעה מהיות י"ד בניסן, התאריך שבו פרץ מרד גטו ורשה, יום בלתי הולם ליום זיכרון לאומי, וכנראה מהיות כ"ז בניסן יום זיכרון ידוע ומקובל כבר בקרב רוב היישוב.
רק בעשורים מאוחרים יותר התגבשה גישה לאומית שהכירה גם בגבורתה של מרבית האוכלוסייה היהודית, שלא הייתה חמושה אך עמדה בזוועות המלחמה, קידשה את החיים, שמרה על צלם אנוש ופעלה להצלת עצמה וזולתה.
בתחילה הנהיגה הכנסת בשנת 1951 את "יום השואה ומרד הגטאות" בתאריך כ"ז בניסן.
בשנת 1953 נזכר היום בשמו הנוכחי בחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם.
לבסוף חוקק בעקבות מאבק ציבורי של ניצולי השואה.
קובע את אופיו של יום הזיכרון:
על פי החוק, תחילתו של יום הזיכרון היא עם שקיעת החמה, וסיומו עם צאת הכוכבים למחרת.
כללי הלוח העברי מונעים מיום כ"ז בניסן לחול בשבת, אולם כדי למנוע חפיפה בין יום הזיכרון לבין כניסת השבת או מוצאי שבת, נקבעו בחוק הכללים הבאים:
אם חל כ"ז בניסן ביום שישי, מוקדם יום הזיכרון ביום אחד, ומתקיים ביום חמישי, כ"ו בניסן
אם חל כ"ז בניסן ביום ראשון בשבוע, נדחה יום הזיכרון ביום אחד, ומתקיים ביום שני, כ"ח בניסן (כלל זה הוחל משנת תשנ"ז-1997).
באוגוסט 1977, מספר חודשים לאחר שנבחר לראשות ממשלת ישראל, הציע מנחם בגין לבטל את יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
הוא הציע לציין את זכר השואה בתשעה באב, יום אבל ותענית לזכר כמה וכמה אסונות לאומיים בתולדות העם היהודי, ואילו את מרד הגטאות וגבורת הפרטיזנים לציין ביום העצמאות.
הצעתו של בגין עוררה סערת רוחות והוא ויתר עליה.
בשנת 2018 התקבל בכנסת חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי.
קובע כי "יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום הזיכרון לשואה ולגבורה הם ימי זיכרון רשמיים של המדינה." דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים זאת: "מוצע לעגן ימים אלה בחקיקת יסוד נוכח מעמדם כמרכיב יסודי בזהותה של המדינה כמדינת הלאום של העם היהודי."
התקבלות יום השואה הממלכתי בציבור הדתי
לוח השנה העברי הוקפא בידי ההגות הרבנית לאחר חורבן ירושלים השני.
מאז ועד ל לא נחקק בזמן היהודי שום מועד חדש מתוך התפיסה הרבנית שבין חורבן הבית לביאת המשיח לא יכול להתרחש שום דבר משמעותי.
כאן מצוי לב המחלוקת בעניין קביעת יום לציון זיכרון השואה: האם יכול זיכרון השואה להיכלל במועד ט' באב בו הכלילה המסורת היהודית את כל האסונות הגדולים של עם ישראל, או שמא יש לפתוח את הלוח ולקבוע מועד חדש.
בעוד שהציבור הציוני ראה בשואה מאורע חסר תקדים בעוצמתו, שחורג משאר אסונות ישראל בעבר, הרי ההנהגה הדתית ביקשה לשלב אותו במסורת ט' באב ובכך לעקר את המימד הרוויזיוניסטי שבו.
כפי שאמר הרב אליעזר ברקוביץ, הרבה "אושוויץ" היו לעם ישראל בהיסטוריה, וזה האחרון בכללם.
"מן הבחינה הזאת כבר היו לנו 'אושווייצרים' רבים מאד" מספר הקורבנות הוא נורא אבל הוא אינו קובע קטגוריה חדשה.
מתוך אותה פרדיגמה אמונית התנגד הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון אי"ש") להקדשת ימי זיכרון מיוחדים להרוגי השואה, ופסק כי אין בימינו סמכות לקבוע ימי תענית לדורות.
הרב לא ראה בשואה אירוע חריג ביחס לשאר הצרות בהיסטוריה היהודית ואף דאג להעביר זאת לאדמו"ר מגור בזמנו, אברהם מרדכי אלטר, כדי שיצטרף להתנגדותו.
בהתאם לשיטתו של החזון אי"ש, התנגד לימים הרב יוסף שלום אלישיב להצעה שהעלה ב-1985 האדמו"ר מקאליב, מנחם מנדל טאוב, ניצול שואה בעצמו, לקבוע בכל יום קריאת פסוקי קריאת שמע אחרי תפילת 'עלינו לשבח' ולהתכוון 'לייחד עם הקדושים' שנספו בשואה.
החברה הדתית-ציונית מאמצת את יום הזיכרון הממלכתי ונוטלת חלק בצורות הזיכרון הממלכתיות.
היה ניסיון לקבוע את צום עשרה בטבת כיום הזיכרון לשואה, אך ניסיון זה לא יצא אל הפועל והוחלט לקבוע אותו כ"יום הקדיש הכללי", הרלוונטי רק למשפחות הנספים בשואה.
אולם, על אף שלא נקבע צום ביום זה באופן רשמי, ישנה התארגנות הולכת וגדלה של אנשים הרואים בכך חשיבות, ומקבלים על עצמם צום באופן אישי.
אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה
טקסי הזיכרון של יום השואה דומים מאוד לטקסים של יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, משום שיום השואה עוצב כהעתקו.
בשנת 1959 נקבעה צפירת זיכרון אחת, המושמעת בבוקר יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
במשך שנים רבות הושמעה הצפירה ב-08:00 בבוקר.
בשנת 1988 פנה שר החינוך יצחק נבון ליד ושם בבקשה לדחות את הצפירה לשעה 10:00 בבוקר כדי לתת למוסדות החינוך זמן התארגנות לקראת הצפירה, ומאז התקבע הנוהג ולפיו ביום השואה מושמעת הצפירה בשעה 10:00 בבוקר ולאחריה מתקיימים אירועי זיכרון ברחבי ישראל.
חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה קובע: "ביום הזיכרון תהא בכל רחבי המדינה דומייה של שתי דקות בהן תשבות כל עבודה ותיפסק כל תנועה בדרכים".
מדי שנה קובעת ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים נושא מרכזי אחר, אשר סביבו ייסובו אירועי יום הזיכרון באותה שנה.
טקסים לציון יום השואה נערכים גם ברחבי העולם.
אירועי יום הזיכרון לשואה ולגבורה נפתחים בערבו, בעצרת הממלכתית שנערכת ב"רחבת גטו ורשה" ביד ושם בירושלים בשעה 20:00. העצרת נערכת במעמד נשיא מדינת ישראל, ראש הממשלה, ניצולי השואה ובני הדור השני.
העצרת כוללת נשיאת נאומים, ביניהם של הנשיא ושל ראש הממשלה, השאת שש משואות בידי ניצולי השואה לזכר ששת מיליוני הנספים, קריאת קטעי קריאה, שירים, אמירת קדיש ואל מלא רחמים וקריאת פרק תהילים.
טקס פתיחת מפעל ההנצחה "לכל איש יש שם" נערך במשכן הכנסת.
במהלכו מקריאים חברי הכנסת וראשי המדינה את שמות קרוביהם שנספו בשואה.
מעמד דומה מתקיים ב"יד ושם" באוהל יזכור וברחבי ישראל.
מפעל הנצחה זה נועד להשיב לנספים את שמם, להנציחם כיחידים, כבני אנוש בעלי זהות, שכן מספר הנספים העצום, שישה מיליון, בלתי נתפס ועלול לטשטש את העובדה כי אובדן של כל יחיד, כמוהו כאובדן של עולם מלא.
עצרת הזיכרון המרכזית נערכת בצהריים באוהל יזכור שב"יד ושם".
בשנת 1988 החל להיערך מדי שנה מצעד החיים (בניגוד לצעדות המוות מימי השואה) באושוויץ שיזם אברהם הירשזון בסבסוד משרד החינוך.
במצעד משתתפים אלפי תלמידי תיכון ישראלים ואלפי יהודים מרחבי העולם ובראשו צועד לעיתים רמטכ"ל צבא הגנה לישראל, כאשר בסיומו מתקיים טקס זיכרון.
את האירועים נועלות עצרת תנועות הנוער שנערכת באנדרטה לזכרו של מרדכי אנילביץ' שבקיבוץ יד מרדכי, ועצרת הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה בישראל וביטול כל הטקסים ההמוניים הקשורים ליום זה, עמדו בזמן הצפירה שוטרי משטרת ישראל מול בתי אבות ברחבי ישראל, כאקט של כבוד לניצולי השואה.
מאז 1998 נערך בתיאטרון תמונע בתל אביב, במקביל לטקס הממלכתי, "טקס יום השואה האלטרנטיבי".
טקס זה נושא אופי שונה ולא ממלכתי, ושם לו למטרה לקרב את זיכרון השואה לדור הצעיר.
סביב טקס זה נתעוררו מחלוקות ופולמוס ציבורי רב.
אירועים דומים נערכים בערב יום השואה ברחבי הארץ והעולם במסגרת מיזם זיכרון בסלון ודומיו.
מאז תחילת העשור השני של המאה ה-21 מנהיג יד ושם תחרות שנתית של עיצוב כרזה ליום השואה.
מייד לאחר השמעת צפירת הזיכרון בכל רחבי ישראל מתקיימים אירועי זיכרון נוספים ליד אנדרטאות, בבתי ספר, במחנות צה"ל, ברשויות המקומיות ובמוסדות ציבור.
ב"יד ושם" מתקיים לאחר הצפירה טקס הנחת זרים ב.
דגלי ישראל מורדים לחצי התורן כאות אבל.
מקומות בילוי, מסעדות, בתי קפה ובתי קולנוע סגורים בערב יום השואה.
חנויות ומוסדות ציבור שבשגרה פתוחים בשעות הערב נסגרים בשעות אחר הצהריים המאוחרות בערב יום הזיכרון.
ערוצי הטלוויזיה והרדיו מייחדים שידוריהם ליום זה, וערוצים אשר יעודם לא מאפשר זאת, כמו ערוצי ספורט ובידור, לא משדרים לאורך כל יום הזיכרון.
הנושא השנתי של יום הזיכרון לשואה ולגבורה
מאז שנת 2000 בוחרת רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, "יד ושם", את הנושא המרכזי שעליו ימוקד יום הזיכרון לשואה.
מכיוון שלשואה שלל פנים, נקודות מבט ואירועים רבים, הוחלט שבכל שנה ייבחר נושא אחד, שיציג באופן מסוים את השואה ותוצאותיה מנקודת מבט אחת בתחום מסוים.
תש"ס–2000: "גורל המשפחה היהודית בשואה" – הניסיון לשמור על שלמות המשפחה ואחדותה בתוך התופת.
תשס"א–2001: "מרדיפות להשמדה המונית" – ציון שישים שנה לנקודת המפנה של המלחמה עם הפלישה לברית המועצות.
תשס"ב–2002: "קולם האחרון" – דברים אחרונים ומכתבים של היהודים בשואה.
תשס"ג–2003: "ההתנגדות היהודית בשואה" – בסימן שישים למרד גטו ורשה.
תשס"ד–2004: "עד היהודי האחרון" – "יד ושם", בשנתו ה־50, עושה מאמץ עילאי לאתר את כל שמות היהודים שנספו ובכך להנציחם ב"דפי עד".
תשס"ה–2005: "כאב השחרור והחזרה לחיים" – לאחר שמחת הניצחון מתגלה לעם היהודי ממדי האסון.
הניצולים אוזרים עוז ומחליטים להמשיך לשקם את חייהם בארץ ישראל.
תשס"ו–2006: "צלם האדם בצל המוות" – חרף כל הקשיים העצומים, גילו אנשים רבים תעצומות נפש ולא דאגו רק לעצמם אלא גם לאנשים רבים.
תשס"ז–2007: "למען ידעו דור אחרון" – עדות ועדויות.
רישום ותיעוד התרחשויות במהלך השואה, תוך כדי חירוף נפש, ביומנים ובספרים.
בנוסף, הניצולים המוסרים את עדותם האישית.
כך, שלשלת הזיכרון לא תמוש.
תשס"ח–2008: "ובחרת בחיים" – ניצולי השואה ומדינת ישראל.
עליית הניצולים ארצה, גיוסם לצבא בהתנדבות, פועלם החשוב בבניית הארץ ובניית חייהם ומשפחותיהם בארץ.
תשס"ט–2009: "ילדים ובני נוער בשואה" – דרך התמודדותם של הילדים עם תלאות השואה.
תש"ע–2010: "קולם של הניצולים" – סיפורם וקורותיהם של ניצולי השואה בתחומי הזיכרון וההנצחה והשתתפותם כאנשי עדות למשלחות לפולין.
תשע"א–2011: "שברי זיכרון" – הפנים מאחורי המסמכים, החפצים והתצלומים.
צירוף שברי העולם היהודי המנופץ ושחזור האירועים אשר הולידו הרס ואת החיים בצל האסון הנורא.
תשע"ב–2012: "היחיד והיחד" – סולידריות יהודית בתקופת השואה.
קשיי היחיד במאבק להישרדות מול האחריות ההדדית והעזרה לזולת.
תשע"ג–2013: "התקוממות ומרי בשואה" – בסימן 70 שנה למרד גטו ורשה.
מאבק הגבורה של העם בכל מקום בו היה ציבור יהודי והתקיימו בו חיים יהודיים, בגטאות ובמחנות ההשמדה נגד כל הסיכויים, לזכות ולראות את יום הניצחון.
תשע"ה–2015: "כאב השחרור והחזרה לחיים" – 70 שנה לסיום המלחמה.
תשע"ו–2016: "הכל אסור לנו והכל אנו עושים" – המאבק לשמירה על רוח האדם בתקופת השואה.
תשע"ז–2017: "לחלץ תווי פניהם" – סיפורו של היחיד בשואה.
תשע"ח–2018: "ניצולי השואה מעצבים זיכרון ובונים מדינה" – בסימן 70 שנה למדינת ישראל.
תשע"ט–2019: "המלחמה שבתוך המלחמה" – מאבק ההישרדות של היהודים בשואה.
תש"ף–2020: "הצלה בידי יהודים בשואה – סולידריות בעולם מתפרק".
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל בוטלו בשנה זו אירועי הזיכרון ההמוניים, ואף הטקס המרכזי הממלכתי ביד ושם הוקלט מראש, בחלקים ללא קהל, וללא משיאי 6 המשואות.
תשפ"א–2021: "עד היהודי האחרון – שמונים שנה לראשית ההשמדה ההמונית".
תשפ"ב–2022: "מסילות אל האבדון – שילוחם של היהודים בתקופת השואה".
תשפ"ג–2023: "התנגדות יהודית בתקופת השואה בסימן שמונים שנה למרד גטו ורשה".
תשפ"ד–2024: "רְאו, היו קהילות ואינן עוד: הקהילה היהודית ושִברה" – בסימן טבח שבעה באוקטובר.
תשפ"ה–2025: "ממעמקים: כאב השחרור והצמיחה" – בסימן 80 שנה לכניעת גרמניה הנאצית.
נוסף על ישראל, עוד עשרות מדינות מקדישות יום זיכרון לשואה.
בקנדה נקבע היום גם כן לתאריך העברי כ"ז בניסן..
ארצות הברית מקיימת "שבוע זיכרון", מראשון שלפני כ"ז בניסן ועד ראשון שאחרי..
בגרמניה, צרפת, בריטניה, איטליה ובעוד שמונה מדינות באירופה נקבע היום ל-27 בינואר, יום השנה לשחרור מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו.
בעקבותיהן קבע האו"ם יום זה כיום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.
ישראל מציינת בתאריך זה את יום המאבק באנטישמיות.
ברומניה נקבע יום הזיכרון לשואה ליום 9 באוקטובר.
בפולין חל יום הזיכרון לשואה ב-19 באפריל, יום השנה למרד גטו ורשה.
9 מדינות נוספות באירופה קבעו ימי זיכרון לשואה בתאריכים אחרים.
עשרה בטבת מצוין עד היום בקרב חלק מהציבור החרדי ומהציבור הדתי-לאומי כיום זיכרון לשואה.
הרבנות הראשית לישראל קבעה יום זה כיום הקדיש הכללי לנספים בשואה שיום פטירתם לא נודע.
כ' בסיוון מצוין כיום הזיכרון בקרב כמה קבוצות חרדיות ובהם חסידי סאטמר.
זהו יום צום היסטורי שהיה מקובל בקהילות אירופה לזכר נרצחי מסעי הצלב ולזכר גזירות ת"ח-ת"ט.
ו' בחשוון נקבע כיום זיכרון בחסידות סלונים.
זהו יום חיסול מחנה קולדיצ'בו, בו נרצחו חסידים רבים ובהם הרבי מסלונים, שלמה דוד יהושע וינברג.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה, המכונה בקיצור גם יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, יום הזיכרון לחללי צה"ל או יום הזיכרון, הוא יום זיכרון לאומי במדינת ישראל להנצחת חללי מערכות ישראל וחללי פעולות האיבה למן תקופת היישוב החדש בארץ ישראל ועד ימינו.
מועד זה חל יום לפני יום העצמאות, באופן שנועד, על פי ההשקפה הרווחת, להזכיר את מחיר הקמת המדינה ושמירת קיומה.
ביום זה מתקיימות אזכרות ממלכתיות, אזרחים רבים מבקרים בבתי עלמין צבאיים והתקשורת עוסקת בסיפור חייהם האישי של נופלים בכל המלחמות והמאבקים המזוינים שמדינת ישראל צלחה בתולדותיה.
יום זה משמש להנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל החל משנת 1851, ובשנת 1963 נקבע ייעודו זה ב"חוק יום הזיכרון לחללי מלחמת הקוממיות וצה"ל".
בשנת 1998 החליטה ממשלת ישראל להוסיף ליום הזיכרון את הנצחת חללי פעולות האיבה.
התאריך הרשמי של היום הוא ד' באייר, אך ברוב השנים הוא מוקדם או נדחה ביום או יומיים כדי למנוע התנגשות בינו או בין יום העצמאות לבין השבת.
בשנת 1940 נקבע ד' באייר בתור יום הזיכרון לנופלים במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, אולם יום זה לא צוין בשנים שלאחר מכן.
היום המקורי היה כ"ז בניסן, יום פריצת המאורעות ביפו, אך ביום זה אסור לערוך אזכרות בבתי קברות, ולכן נדחה בשבוע.
בד' באייר תש"ח, יום לפני הקמת מדינת ישראל, נפל כפר עציון.
לקראת יום השנה הראשון לנפילת היישוב (ויום העצמאות הראשון), הציע חבר קיבוץ טירת צבי, אברהם-יצחק מרחביה, לקבוע את ד' באייר כ"יום עציון".
בכך היה מרחביה הראשון שהציע את החיבור בין יום הזיכרון ליום העצמאות:
מלחמת העצמאות נסתיימה בסמוך ליום העצמאות הראשון ב-1949. בשנה זו נערכו אזכרות מרכזיות לחללי קרבות שבהם היו נופלים רבים, וכן אזכרות מרכזיות בערים לכל נופלי העיר או האזור.
בדומה לכך, קבע חיל האוויר יום זיכרון לחללי החיל בי"א באייר.
זכר החללים הונצח גם באזכרות שהתקיימו ביום העצמאות הראשון עצמו.
קיום האזכרות לצד חגיגות העצמאות היה קשה מבחינה רִגשית, והיו מהמשפחות השכולות שחשו שלא מכבדים את קרוביהם בצורה נאותה.
בעקבות זאת, עלתה בקשה בקרב המשפחות השכולות לייחד יום לזכר כל הנופלים במלחמה.
פחות משבועיים לפני יום העצמאות השני, באפריל 1950, הוצאה פקודת מטכ"ל הקובעת את ד' באייר, יום לפני יום העצמאות, בתור יום הזיכרון לחללי צה"ל, ושלא יתקיימו אזכרות צבאיות באף יום אחר.
באותה שנה, מאחר שיום ה' באייר חל בשבת, הוקדם יום הזיכרון ליום חמישי, ויום העצמאות נדחה ליום ראשון.
הפקודה קבעה את סדרי היום ואת אופי הטקסים שיתקיימו בבתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל.
בריאיון לערוץ 2 שנערך בשנת 1994 אמר הרב שלמה גורן כי קביעת המועד בצמוד ליום העצמאות נעשתה במקרה.
לטענתו, במשך כל השנה השנייה למדינה נדחה מועד קביעת היום שוב ושוב, וכאשר התקרב יום העצמאות הבחין הרב כי לא נקבע ליום הזיכרון מועד, ומכיוון שלא נשארו ימים הוצמד יום הזיכרון ליום העצמאות.
לדבריו, רק מאוחר יותר ניתנה לדבר הפרשנות המקובלת, שעצמאות המדינה קשורה קשר הדוק לדם הנופלים.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון הקים בתחילת 1951 מועצה ציבורית להנצחת הנופלים, וזו המליצה, בהתאם למה שהונהג על ידי צה"ל בשנה הקודמת, לקיים את יום הזיכרון בצמוד ליום העצמאות.
המלצת המועצה אף העמיקה את הצמידות, וקבעה שכאשר יום העצמאות יוצא בשבת, ידחה יום העצמאות ליום שני, ויום הזיכרון יהיה בצמידות אליו ביום ראשון, בניגוד למה שהונהג בשנת 1950 הוחג אז יום העצמאות ביום ראשון ויום הזיכרון הוקדם ליום חמישי ולא היה צמוד ליום העצמאות.
במהלך השנים הוזז מועד יום העצמאות, אולם הכלל שיום הזיכרון תמיד יהיה יום לפני יום העצמאות נשמר, ואף היווה עילה להזזת יום העצמאות מיום שני ליום שלישי כדי שערב יום הזיכרון לא יחול במוצאי שבת.
בשנת 1963 חוקקה הכנסת החמישית את "חוק יום הזיכרון לחללי מלחמת הקוממיות וצבא-הגנה לישראל", והוסדרו בו מנהגיו ומועדו.
הסיבה הנפוצה שנחקקה בתודעה הלאומית בקביעת תאריך יום הזיכרון לפני יום העצמאות היא לתזכורת גבורת הנופלים שנתנו את נפשם למען הארץ, ועקב סיבה זו שחלחלה עמוק לתוך התודעה הישראלית, נקבע הדבר על ידי הכנסת בחוק, שבתחילתו נאמר:
סעיף 3 לחוק קובע את אופיו של יום הזיכרון:
במהלך השנים הוכנסו שינויים בחוק.
ב-1980 שונה שם היום ל"יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל", שם שהיה בשימוש עוד לפני כן, ונוספו לו גם חללי המחתרות, המוסד והשב"כ.
על מנת לאפשר לקרובי משפחתם של חללי מערכות ישראל להשתתף ללא קושי בטקסי יום הזיכרון, נקבע בחוק שקרוב משפחה (הורים, הורי הורים, בן זוג, ילדים, אחים ואחיות) רשאי להיעדר מעבודתו ביום הזיכרון ויראו אותו כאילו עבד.
החל משנת 2010 ניתנת זכות זו גם לקרובי משפחתם של חללי פעולות איבה, במסגרת תיקון לחוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה.
בשנת ה'תשע"ח-2018 חוקקה הכנסת את חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, ובמסגרתו עוגן יום הזיכרון, ביחד עם יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כיום זיכרון רשמי של המדינה.
בכך ניתן ליום הזיכרון מעמד חוקתי במסגרת חוק יסוד.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים זאת: "מוצע לעגן ימים אלה בחקיקת יסוד נוכח מעמדם כמרכיב יסודי בזהותה של המדינה כמדינת הלאום של העם היהודי."
על-מנת למנוע התנגשות בין יום הזיכרון (ויום העצמאות, שחל מייד אחריו) ובין השבת, נקבעו בחוק הכללים הבאים:
אם חל ד' באייר ביום חמישי, מקדימים את יום הזיכרון ביום אחד, והוא מתקיים ביום רביעי, ג' באייר.
אם חל ד' באייר ביום שישי, מקדימים את יום הזיכרון ביומיים, והוא מתקיים ביום רביעי, ב' באייר.
אם חל ד' באייר ביום ראשון בשבוע, נדחה יום הזיכרון ביום אחד, ומתקיים ביום שני, ה' באייר (כלל זה חל החל משנת תשס"ד).
בכל המקרים הללו משתנה גם יום העצמאות בהתאם, ומתחיל מייד עם תום יום הזיכרון.
בשנת ה'תשנ"ז-1997 תיקנה הכנסת את חוק יום הזיכרון לשואה ולגבורה כך שהוא יידחה תמיד מיום ראשון ליום שני, אך לא קיבלה תיקון דומה לגבי יום הזיכרון.
הבעיה עלתה מחדש לפני יום העצמאות של שנת ה'תשס"ד-2004, שחל באותה שנה ביום שני.
הקושי הטכני לקיים את טקסי יום הזיכרון במוצאי שבת גבר בסופו של דבר, והכנסת קיבלה שני תיקונים נוספים לחוק יום העצמאות ולחוק יום הזיכרון שעל פיו יידחו שניהם ביום אחד אם ה' באייר חל ביום שני.
בימים שלקראת יום הזיכרון מציבים חיילי צה"ל דגלון של מדינת ישראל על קברו של כל אחד מחללי צה"ל בבתי הקברות ברחבי הארץ.
הרמטכ"ל מציב דגלון שכזה על קברו של החלל האחרון שנקבר עד אותו מועד בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
סמוך ליום הזיכרון מקבלות משפחות חללי מערכות ישראל איגרת משר הביטחון בתוך מעטפה המעוצבת במיוחד ליום זה, וכן מתנה צנועה (לרוב – ספר על ארץ ישראל).
ימים ספורים לפני יום הזיכרון, מנפיק השירות הבולאי את בול יום הזיכרון.
לקראת יום הזיכרון מונחים דגלי ישראל וזרים על המשוריינים השוכנים ליד שער הגיא, לפני הכניסה לירושלים.
ישנן יוזמות שונות לעידוד תרומות, פעולות התנדבות ומיזמים חברתיים לזכר הנופלים ולתמיכה במשפחות השכולות.
לקראת יום הזיכרון מוקמות פינות הנצחה במוסדות חינוך לבוגריהן שנפלו, וניתנת האפשרות לתלמידיהם לעיין בסיפור חייהם ולהדליק נר לזכרם.
ביום הזיכרון עצמו, בבתי הספר מתקיימות פעילויות חינוכיות מיוחדות המוקדשות לנושא הזיכרון, סיפורי הגבורה והמשמעות של הקרבת החיים.
לעיתים מוזמנים בני משפחות שכולות לשוחח עם התלמידים.
דגלי ישראל מורדים לחצי התורן.
מקומות הבילוי, כגון מסעדות, בתי קפה ובתי קולנוע סגורים במהלך יום הזיכרון.
גם חנויות ומוסדות ציבור אשר בימים כתיקונם פתוחים בשעות הערב נסגרים בערב יום הזיכרון בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
כך גם אנשים לא מקיימים שמחות פרטיות.
רבים נוהגים להדליק בביתם נר זיכרון, הדולק לרוב מערב יום הזיכרון ועד לסופו.
מוסדות ציבור רבים נוהגים להציב בכניסה למבנה מנורה גדולה בדמות שלהבת אדומה, כסמל ארגון יד לבנים.
שמות הנופלים מוקרנים על חזית משכן הכנסת ועל חומות העיר העתיקה בירושלים.
עולם הדיגיטל הופך לפלטפורמה לשיתוף זיכרונות, בין אם דרך פרויקטים להנצחה וירטואלית, או באמצעות הרשתות החברתיות, בהן משותפות תמונות וסיפורים אישיים על הנופלים.
רבים משתמשים באמצעי זה כדי להביע את כאבם ולהתייחד עם זכר יקיריהם.
רבים נוהגים לפקוד את בתי העלמין הצבאיים ואת טקסי הזיכרון.
כמו כן פוקדים רבים את בתי יד לבנים ביישובים השונים, בהם ניתן לעיין בספרי הנצחה לזכר החללים.
רבים מאזרחי המדינה, ובפרט אלה המבקרים בבתי העלמין הצבאיים ובטקסי הזיכרון השונים, נוהגים ללבוש חולצה לבנה ביום הזיכרון.
בבתי הכנסת נוהגים לשאת תפילה לזכר החללים.
בציבור החרדי נהוג לקרוא פרקי תהילים בזמן הצפירה.
סמל יום הזיכרון הוא פרח דם המכבים, הצומח על פי האגדה בכל מקום בו נפלה טיפה מדמם של המכבים.
משרד הביטחון מנפיק מדבקות עם תמונת הפרח והן מחולקות בטקסי הזיכרון ונענדות על דש הבגד.
המנהג התפתח לאחר מלחמת העולם הראשונה במדינות חבר העמים הבריטי, בהן נהוג בחודש נובמבר לענוד פרחי פרג מנייר או פלסטיק על דש הבגד, בהשראת השיר "בשדות פלנדריה".
משרד הביטחון מעניק למשפחות השכולות את סיכת יום הזיכרון, שבה משולבים דגל ישראל, אבוקת זיכרון ושני סרטים שחורים שעליהם המילה "יזכור".
השידורים באמצעי התקשורת בערב היום וביום הזיכרון עצמו מוקדשים להצגתם של כתבות וסרטים העוסקים בנופלים ובהתמודדות עם השכול ובתכנים עלילתיים ודוקומנטריים על מערכות ישראל.
ערוצי תקשורת אשר אופיים לא מאפשר הצגת תכנים אלו אינם משדרים ביום זה.
הטקסים הממלכתיים ברחבי הארץ וערבי שירי זיכרון מועברים בשידור ישיר בערוצי הטלוויזיה המרכזיים ללא שידורי פרסומות.
בתחנות הרדיו מושמעים שירים עבריים נוגים, בין היתר שירים שעם השנים הפכו להיות מזוהים עם המועד כמו מה אברך, והנסיך הקטן.
הקרנת שמות הנופלים: מדי שנה נפתח ביום הזיכרון "ערוץ שמות הנופלים" המשדר לאורך כל יום הזיכרון את שמות החללים לפי תאריך נפילתם החל משנת 1851 (הנחשבת על פי המוסד לביטוח לאומי) ו-1873 (הנחשבת על פי משרד הביטחון) כתחילת ההתחדשות של היישוב העברי בארץ ישראל ומניין הנופלים נספר החל משנה זו).
בעבר הוקרנו השמות בערוץ 33.
בשעות הבוקר של ערב יום הזיכרון, נערך מעמד הצדעה קצר בהר הרצל בירושלים, בהשתתפות ראשי מערכת הביטחון.
בשעה ארבע אחר הצהריים, מתקיים בבית יד לבנים בירושלים טקס בנוכחות ראש הממשלה, יושב ראש הכנסת וראש עיריית ירושלים.
עם שקיעת החמה מורדים דגלי ישראל במוסדות הציבוריים ברחבי המדינה לחצי התורן.
בשעה שמונה בערב נשמעת ברחבי הארץ צפירת זיכרון בת דקה אחת, המתחילה רשמית את אירועי יום הזיכרון.
טקס מרכזי, הנפתח מיד לאחר צפירת הזיכרון, נערך ברחבת הכותל המערבי בירושלים בהשתתפות נשיא מדינת ישראל, הרמטכ"ל ובני המשפחות השכולות, ובו מודלקת אבוקת זיכרון על ידי נשיא המדינה ביחד עם בן או בת למשפחה שכולה.
במהלך האירוע נושאים דברים נשיא המדינה והרמטכ"ל ונאמרת תפילת אל מלא רחמים מפי החזן הצבאי הראשי.
במקביל אליו, מתקיימים טקסי זיכרון במרבית היישובים בארץ, כשכל יישוב לרוב מתייחד עם זכר נופליו.
אחד מהטקסים הגדולים נערך על ידי ארגון "זוכרים" בהשתתפות משרד הביטחון, המוסד לביטוח לאומי ועיריית ירושלים.
טקס הזיכרון ל מתקיים בערב יום הזיכרון במשרד החוץ בירושלים, במעמד שר החוץ, משפחות הנופלים, עובדי משרד החוץ ונציגי הסגל הדיפלומטי המוצבים בישראל.
ביישובים רבים נוהגים לערוך בערב יום הזיכרון, לאחר הטקס הרשמי, ערב שירי לוחמים ושירי זיכרון, בהם משתתפים אמני ישראל.
האירוע הממלכתי מסוג זה הוא "שירים לזכרם" המתקיים בטרקלין שאגאל בכנסת, בנוכחות סגל א' של המדינה, לרבות חברי כנסת מכלל סיעות הבית ובני המשפחות השכולות.
בין האירועים הנוספים שמתקיימים, הוא האירוע "שירים בכיכר", הנערך בספורטק תל אביב (גני יהושוע) ו-"זוכרים, שרים ומספרים" הנערך בבריכת הסולטן בירושלים.
ביום הזיכרון בשעות הבוקר, נערך מעמד הקראת שמות החללים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, בנוכחות שר הביטחון ומנכ"ל משרד הביטחון.
בשעה אחת עשרה לפני הצהריים, נשמעת ברחבי ישראל צפירת דומיה בת שתי דקות, מלווה במטס חסר של חיל האוויר.
לאחר הצפירה מתקיימים טקסי זיכרון בכל בתי הקברות הצבאיים, במעמד חברי ממשלת ישראל וראשי הרשויות.
טקס האזכרה הממלכתי המרכזי מתקיים בהיכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל בהשתתפות נציגי מדינות זרות, נשיא המדינה, ראש הממשלה והרמטכ"ל.
בשעה אחת בצהריים, נערך בנוכחות אנשי ציבור אלה טקס האזכרה הממלכתי לחללי פעולות האיבה, ברחבת אנדרטת חללי פעולות האיבה.
בטקסים בבתי הקברות הצבאיים נוהגים להוריד את הדגל לחצי התורן, לומר תפילת קדיש ולקרוא תפילת "יזכור" מיוחדת ליום זה.
נישא נאום של נבחר ציבור, חזן קורא את תפילת "אל מלא רחמים" בגרסה לזכר חללי מערכות ישראל, מניחים זרים ברחבת האנדרטה מטעם מוסדות וארגונים שונים ומסיימים לרוב במטח ירי כבוד של חיילי צה"ל.
אירועים נוספים מתקיימים באנדרטאות השונות, בבתי יד לבנים, במוסדות חינוך, בבסיסי צה"ל, באתרי זיכרון ובמבני ציבור.
בטקסים אלו נוהגים להציג מסכת בזמר ובקטעי קריאה לזכר הנופלים.
בין האירועים הנוספים שנערכים ביום זה:
טקס לזכר החללים הבדואים, נערך באנדרטה לזכרם הסמוכה למחלף המוביל.
טקס האזכרה הממלכתי לחללי ההעפלה, נערך במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
טקס האזכרה הממלכתי לחללי המחתרות ולעולי הגרדום, נערך במוזיאון אסירי המחתרות בעכו.
טקס האזכרה המרכזי לחללי משטרת ישראל, נערך בחלקת המשטרה בהר הרצל.
טקס אזכרה לחללי גוש עציון בהר הרצל.
בשנת 2006 נערך לראשונה טקס לזכרם של יהודים שנרצחו בפיגועים ובאירועים על רקע אנטישמי ברחבי העולם.
הטקס נערך ברחבת האנדרטה לזכרם בבית המוסדות הלאומיים בירושלים.
בשנת 2013 נערך לראשונה בבית הספר הארצי לכבאות ולהצלה בראשון לציון טקס הזיכרון הראשון לזכר לוחמי האש.
בשנת 2017 נערך לראשונה טקס יום זיכרון-חרדי.
הטקס הראשון נערך במרכז מורשת מנחם בגין.
בשנת 2021 נערך לראשונה טקס יום זיכרון לחללי צה"ל הערבים.
הטקס הראשון נערך באנדרטת "אוהל סעיד" שבערערה.
טקס הדלקת המשואות, שנערך ברחבת הר הרצל, חותם את אירועי יום הזיכרון ומתחיל את חגיגות יום העצמאות.
בעבר, בנוסף לצפירה המושמעת בערב היום ובבוקרו במהלך טקסי הזיכרון, נהוג היה להשמיע צפירה שלישית לציון תום יום הזיכרון ותחילת יום העצמאות.
בשנת 1997 החליטה ממשלת ישראל שגם חללי פעולות האיבה יוזכרו ביום זה, תוך הפרדה בין טקס הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל לטקס הזיכרון לחללי פעולות האיבה.
המחלוקת בשאלות אלה עודנה נמשכת.
את הגישה שיש לאחד באופן מלא בין כל החללים מייצגים, למשל, שלושה אבות שילדיהם נרצחו בפיגוע התאבדות, האומרים:
דוגמה לדעה המנוגדת מופיעה בדבריו של אסא כשר, אב שכול שבנו () נהרג בעת טיול בסיני:
ערב יום הזיכרון ה'תשפ"ה (2025) עמד מניין חללי מערכות ישראל מאז שנת 1860, המציינת מפנה דרך בהיסטוריה של היישוב היהודי בארץ ישראל, על 25,420. מניין זה כולל את כל מי שמת מכל סיבה שהיא בהיותו בשירות מערכת הביטחון, ולא רק הרוגים בפעילות מבצעית, ואינו כולל את האזרחים שנרצחו בפעולות טרור.
ד"ר יגיל הנקין מעריך את מספר ההרוגים באופן ישיר מפעילות מבצעית בכ-12,000.
ערב יום הזיכרון ה'תשפ"ה (2025) עמד מניין האזרחים שנרצחו בפעולות האיבה מימי ראשית הציונות על 5,229, ומהכרזת עצמאות המדינה עמד מניינם על 4,503.
מניין הנופלים לחללי מערכות ישראל מתחיל עם נפילתו של החלל הראשון, אהרן הרשלר, אשר נרצח על ידי כנופיית פורעים בירושלים ב-5 בינואר 1873. הרשלר, תלמיד הכולל "שומרי החומות", התגורר בשכונת משכנות שאננים.
באותה שנה ירדו גשמי ברכה רבים באזור, והיהודים אשר נהגו לקנות מים בכפר סילוואן השכן הפסיקו ממנהגם זה.
כתוצאה מירידה בהכנסותיהם החלו הערבים לפשוט על השכונה במטרה לגנוב ולשדוד.
ב-31 בדצמבר 1872 פשטה כנופיית שודדים ערבים על השכונה, ובראשה אבו עיסא מחברון.
הרשלר הניס את הפורעים, רדף אחריהם, ועל פי עדות נכדתו הכה בהם מכות נמרצות.
מהחשש שמא יזהה אותם ויגרום למאסרם, ירו בו חברי הכנופיה 12 כדורים ופצעו אותו קשה.
הוא נקבר בבית העלמין הישן שבהר הזיתים ונחשב כחלל מערכות ישראל הראשון.
מניין הנופלים לחללי פעולות האיבה מתחיל ב-1851 עם אברהם שלמה זלמן צורף אשר הותקף בשל עשייתו הרבה למען התפתחות היישוב היהודי בירושלים באותה תקופה.
מדי שנה מנפיק השירות הבולאי בול דואר לקראת יום הזיכרון.
החל משנת ה'תשכ"ו מונפק בול יום הזיכרון בנפרד, בול אחד בכל שנה.
יום הזיכרון לרצח ראש הממשלה יצחק רבין הוא יום זיכרון לאומי, שנקבע על ידי הכנסת בחוק יום הזיכרון ליצחק רבין, התשנ"ז-1997. הוא חל בי"ב בחשוון, יום הירצחו של ראש ממשלת ישראל יצחק רבין לפי הלוח העברי.
יום זה אינו חל בשבת, אך אם הוא חל ביום שישי, מועד יום הזיכרון מוקדם ליום חמישי (י"א בחשוון).
יש המציינים את יום הירצחו של יצחק רבין לפי הלוח הלועזי, ב-4 בנובמבר.
בעקבות רצח יצחק רבין לאחר עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, הועלתה דרישה ציבורית לציין את הירצחו באופן שנתי.
דגלי המדינה מורדים לחצי התורן בכל המוסדות הממלכתיים.
בחוק נקבע כי בבתי הספר יצוין יום הזיכרון בפעולות שבהן יועלו דמותו ופועלו של יצחק רבין ובפעולות שיוקדשו לחשיבות הדמוקרטיה בישראל ולסכנת האלימות לחברה ולמדינה.
מיד לאחר קביעת היום הציעו רבנים רפורמים בולטים לקיים מנהגי אבלות ויום צום ביום הזיכרון, קריאה שלא זכתה להיענות בקרב הציבור הרפורמי.
מספר שנים לאחר מכן החלה קבוצת אזרחים קטנה לצום ביום רבין ולעודד אחרים לעשות כן.
אולם גם קבוצה זו לא הצליחה להנחיל את היום כיום צום.
יום הזיכרון מצוין בבתי המדרש הפלורליסטיים בערבי לימוד, בהם נלמדים המקורות היהודיים העוסקים בהתמודדות עם מצבים של מחלוקת וחוסר הסכמה, תוך שימת דגש על מקורות יהודיים המעודדים סובלנות דתית.
ביום זה נערכת אספה ישראלית בה מגיעים בני נוער מתנועות דרור-ישראל,
הנוער העובד והלומד, המחנות העולים, בני עקיבא, הצופים, השומר הצעיר, מכבי צעיר, הנוער הלאומי בית"ר, האיחוד החקלאי, מועצת תנועות הנוער, מרכז יצחק רבין ועוד למעגלי שיח בכיכר רבין על מנת לקרב בין חלקי החברה הישראלית.
בנוסף ליום זיכרון זה, עד לשנת 2019 נערכה מדי שנה עצרת הזיכרון המרכזית לרבין, שאינה ממלכתית, במוצאי שבת הקרובים לי"ב בחשוון, בכיכר רבין בתל אביב.
בעצרת נאמו אנשי רוח ופוליטיקה, ומופיעים אמנים.
ומאז העצרת לא מתקיימת בשל היענות נמוכה לתורמים לקיומה.
ב-2023, לראשונה לא התקיימו טקסי הזיכרון הממלכתיים עקב טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל, שלושה שבועות קודם לכן.
וב-2024 הטקסים התקיימו באופן מצומצם לבקשת משפחת רבין.
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין ב-27 בינואר, התאריך שבו שוחרר ב-1945 מחנה ההשמדה אושוויץ מידי הנאצים.
תאריך זה שימש מדינות אחדות, ובהן גרמניה ובריטניה, כיום הזיכרון לשואה עוד קודם להחלטת האו"ם.
לראשונה צוין יום זיכרון זה בשנת 2006, וההחלטה עליו התקבלה פה אחד באו"ם.
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה נקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-1 בנובמבר 2005. ההחלטה מספר 60/7 נושאת את הכותרת "זיכרון השואה" וכוללת בסעיפי המבוא שלה אזכור של ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות אדם, מגילת האומות המאוחדות ואת האמנה לענישה ומניעת רצח עם.
כמו כן מאזכרת ההחלטה את המושב המיוחד ה-28 של העצרת הכללית שהתקיים ב-24 בינואר 2005, וכן מאזכרת כי בשואה נרצח שליש מהעם היהודי וכן מיעוטים נוספים.
בסעיף האופרטיבי הראשון של ההחלטה קובעת העצרת הכללית את 27 בינואר כ"יום הזיכרון הבינ"ל לזכר קורבנות השואה".
העצרת הכללית לא הצביעה על ההחלטה - היא התקבלה פה אחד וללא הצבעה.
את ההחלטה יזם מנהל מחלקת האו"ם במשרד החוץ דאז רון אדם, ולצורך קידום ההחלטה חברו שר החוץ דאז סילבן שלום ושגריר ישראל באו"ם דן גילרמן.
את המבצע המדיני שהוביל לקבלת ההחלטה והקיף את כל נציגויות ישראל בעולם הוביל וניהל מנכ"ל משרד החוץ באותה תקופה, רון פרושאור.
היוזמה כללה גם את קיומו של מושב מיוחד של העצרת הכללית בנושא השואה, שהתקיים בינואר 2005. שר החוץ סילבן שלום השתתף במושב המיוחד בנושא השואה ואף חנך, לצד מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, את התערוכה על מחנה ההשמדה אושוויץ שהוצגה במסגרת המושב המיוחד, לראשונה אי פעם במטה האומות המאוחדות בניו יורק.
למהלכים הדיפלומטיים של ישראל למען קבלת ההחלטה סייעו מדינות ידידות באו"ם ובהן ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, מדינות האיחוד האירופי וכן רוסיה, כמי שחייליה (כוחות הצבא האדום) שחררו את מחנה אושוויץ ב-27 בינואר 1945.
מדי שנה, מאז אימוץ ההחלטה, מציין האו"ם באמצעות מרכזי האו"ם בעולם כולו את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.
ציון היום על ידי מדינת ישראל
בישראל קיים תאריך מיוחד לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כ"ז בניסן.
עם זאת, יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין גם בישראל.
נציגי ממשלת ישראל, שגרירים ודיפלומטים המכהנים בישראל מבקרים ביד ושם ומניחים זרי פרחים, ובמקומות שונים בארץ אף נערכים טקסים לציון היום, כגון באשדוד, בה נערך טקס הוקרה לחסידי אומות העולם והצדעה לניצולי השואה.
כמו כן, גם כנסת ישראל מציינת את התאריך מדי שנה ומעלה את נושא השואה והאנטישמיות על סדר היום.
בכל שנה מגיש משרד התפוצות לממשלה את הדו"ח השנתי לרגל יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה במסגרת ישיבת ממשלה מיוחדת.
הדו"ח מקיף את המגמות והאירועים המרכזיים של השנה שחלפה באשר לתופעת האנטישמיות בעולם, והמאבק למיגור התופעה.
ב-23 בינואר 2020 נערך בישראל יום השואה הבין-לאומי במתכונת שונה.
נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, אירח בירושלים, במסגרת פורום השואה העולמי החמישי, אישים חשובים מכל רחבי העולם, בהם מלכים, נשיאים וראשי ממשלה ממדינות שונות.
בין היתר הגיעו לישראל נשיאי הארצות רוסיה, גרמניה, איטליה, צרפת, גאורגיה וארגנטינה; מלכי המדינות ספרד, והולנד, יורש העצר הבריטי וסגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
האירוע ארך יומיים כאשר ב-23 בינואר 2020 בשעת צהרים התקיים בכיכר גטו ורשה באתר יד ושם טקס לציון יום השנה ה-75 לשחרור מחנה אושוויץ ולזיכרון הקורבנות שנספו בשואה.
במהלך הטקס מנהיגי העולם הניחו זרי פרחים לזכרם של הקורבנות שנספו בשואה למרגלות אנדרטת רפפורט.
האירוע התקיים על רקע אירועים אנטישמיים שהתרחשו לאחרונה ברחבי העולם.
בגרמניה מציינים ביום זה את "יום הזיכרון לקורבנות הנאציזם" ("Tag des Gedenkens an die Opfer des Nationalsozialismus").
ההחלטה על ציון היום נתקבלה על ידי הנשיא הפדרלי רומן הרצוג, אשר הפיץ כרוז ב-3 בינואר 1996, ובו הקריאה לציין את התאריך 27 בינואר כיום הזיכרון לשואה.
הן ברוסיה והן במדינות שהיו בעלות הברית מציינים יום זה, אך יש חילוקי דעות על ציון התאריך.
חלק מהאנשים מציינים את שחרור אירופה המערבית וחלוקת גרמניה, ואחרים מציינים יום זה כיום אבל על קורבנות היהודים באירופה.
גם מדינות חברות באו"ם שמעולם לא הזכירו את השואה מיישמות את הקריאה של העצרת הכללית ומקיימות ימי זיכרון לאומיים ב-27 בינואר.
יום הזיכרון הצ'רקסי (באדיגית: Шъыгъо маф) הוא יום זיכרון לאומי המצוין על ידי הצ'רקסים בכל שנה ב-21 במאי כיום המציין את האירועים המכונים גלות הצ'רקסים.
ב-2 ביוני 1864 (21 במאי לפי הלוח היוליאני) הכריז הצאר אלכסנדר השני על כיבוש הקווקז ובכך על סיום המלחמה הרוסית-צ'רקסית/מלחמת קווקז; הכרזה זו לוותה בכך שהאימפריה הרוסית גירשה מיליוני צ'רקסים מאדמות הקווקז.
במהלך המלחמה (שנמשכה כמאה שנה) ובגירוש הצ'רקסים נהרגו ונרצחו קרוב למיליון וחצי איש.
יום הזיכרון הצ'רקסי עוסק גם ברצח הפיזי וגם בגירוש הגאוגרפי מהקווקז.
כך שמצד אחד, יום זה נושא אופי של הנצחה, כאשר טקסים, התבטאויות ואירועים מבטאים את אירועי העבר; הן כלפי פנים לצורך שימור ותיעוד המסורת והן כלפי חוץ לצורך ההכרה בסבל הצ'רקסי וההכרה במעשי האימפריה הרוסית.
מצד שני, יום זה נושא אופי הצהרתי, כאשר התבטאויות שונות קוראות להכיר בזכות הצ'רקסים למדינה ריבונית עצמאית.
אירועי יום הזיכרון כוללים תהלוכות, טקסים, פעילות הסברתית ופעולות נוספות.
טקסים רשמיים נערכים ברפובליקות הצ'רקסיות בקווקז ובאבחזיה; בעיר מייקופ שברפובליקת אדיגיה, נערך טקס מרכזי ליד האנדרטה של הנופלים לחירות מדינת צ'רקסיה.
בנוסף בעשרות מקומות ברחבי העולם בהם יושבים צ'רקסים מתקיימים טקסי זיכרון, הטקס הגדול ביותר נערך מדי שנה בחוף הדרומי של הים השחור (אזור קאפקין), בהשתתפות עשרות אלפי צ'רקסים.
גם בישראל הקהילה הצ'רקסית מקיימת טקסים ותהלוכות לציון יום זה.
ברפובליקת אדיגיה, שמייצגת את כל הצ'רקסים בעולם, הוצאה תקנה נשיאותית לציון והיערכות לקיום יום הזיכרון.
הצ'רקסים רואים ביום זה הזדמנות לפעילות הסברתית הנוגעת לרצח העם הצ'רקסי ולגירוש הגאוגרפי; כך לדוגמה בישראל, ביום זה פועל הקונגרס הצ'רקסי (סניף ישראל) על ידי הוצאת ידיעון מיוחד וסטיקרים.
ביום שישי, 20 במאי 2011, הפרלמנט הגאורגי הצביע פה אחד על הכרה ברצח העם הצ'רקסי ברוב של 90 קולות ללא מתנגדים ונמנעים.
גאורגיה היא המדינה הראשונה בעולם אשר הכירה ברצח העם הצ'רקסי.
בארצות הברית, יום הזיכרון הוא יום זיכרון לאומי ללוחמי הכוחות המזוינים של ארצות הברית שנהרגו בעת מילוי תפקידם.
יום זה מצוין מדי שנה ביום שני האחרון בחודש מאי.
יום זיכרון זה נקבע בשנת 1868 על מנת לכבד את זכרם של חיילי צבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך ליום זיכרון לאומי לכל נפגעי המלחמות או כל המבצעים הצבאיים שבהם השתתפו הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ביום זה נערכים טקסי זיכרון בבתי הקברות בארצות הברית ודגלי ארצות הברית מורדים לחצי התורן.
בנוסף מתנדבים מקשטים את כל קברי החיילים בבתי הקברות הלאומיים בדגלים קטנים.
על מנת לאפשר לכלל הציבור האמריקאי להשתתף ללא קושי בטקסי יום הזיכרון, נקבע יום הזיכרון האמריקאי כיום חופשה רשמי בו העובדים רשאים להיעדר מהעבודה לפי החוק.
משום כך יום זה מציין לאמריקאים את תחילת עונת הקיץ משום שזהו יום החופשה הרשמי הראשון של עונת הקיץ.
לפיכך, אמריקאים רבים מציינים יום זה בעריכת פיקניקים בפארקים הציבוריים יחד עם משפחותיהם, קניות (ישנם מבצעים רבים בחנויות ביום זה), בטיולים או בהשתתפות באירועי ספורט.
בנוסף, בריכות שחייה רבות נוהגות להיפתח לציבור ביום זה.
יום הזיכרון לנספי עליית יהודי אתיופיה (נקרא גם יום נספי סודאן) מצוין ביום ירושלים (כ"ח באייר) לזכר כארבעת אלפים מיהודי ביתא ישראל שנספו במהלך המסע ובהמתנה לעלייתם לישראל ממחנות הפליטים בסודאן בזמן מבצע אחים.
בשלהי שנות השבעים החל גל עלייה מאתיופיה, כאשר יהודים מקהילת אתיופיה יצאו לדרך העלייה לישראל.
עלייה זו נסתייעה בהמשך באנשי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים וחיילי צה"ל.
אלפי יהודים יצאו ברגל מכפריהם באתיופיה, תוך שהם מתחזים לפליטים, מערבה אל מחנות פליטים בסודאן.
משם הוסעו הפליטים לח'רטום בירת סודאן, הוטסו למדינה אירופאית ומשם לישראל.
פליטים אחרים הובאו לחוף הסודאני של הים האדום ונאספו משם על ידי כלי שיט של חיל הים, או הוטסו על ידי מטוסי חיל האוויר ממנחתים שהוכשרו במדבר הסודאני.
כחלק מהסכם בין מדינת ישראל לבין סודאן, אפשרה סודאן מעבר יהודים דרכה לכיוון שדה תעופה ממנו הוטסו לבריסל ואז לישראל.
לאחר שעלו בדרך זו כ-8,000 נפש, הודלף לעיתונות על קיום המבצע וכתוצאה מכך ביטלו הסודאנים את הסכמתם לנחיתת מטוסים בתחומם.
בנוסף למאות רבות ששהו בסודאן בהמתנה לתורם, אלפי יהודים שלא ידעו על הביטול היו כבר בדרכם מאתיופיה לכיוון סודאן.
מאחר שהיהודים לא הכירו את הדרך, הם רכשו את שירותיהם של מורי דרך שלפעמים נטשו אותם בדרך אחרי שנטלו את כספם, לפעמים תוך כדי שיתוף פעולה עם שודדים ששדדו את רכושם של הפליטים והרגו בהם.
בסיוע מורה הדרך הם נאלצו ללכת ברגל, במסלול הררי ובמסלול מדברי קשה ורבים מתו בדרך מתשישות, מרעב, וממחלות וכן היו שנרצחו על ידי שודדים או חיילים סודאניים.
היהודים שמתו בדרך לא זכו לקבורה מחשש לחייהם של מי שניצל.
בסודאן, במחנות אליהם הגיעו, לא היה מספיק מזון, לא תמיד היו מים ראויים לשתייה, לא היה טיפול רפואי נאות והפליטים היו חשופים להתעללות החיילים והשומרים הסודאניים.
רבים מתו במחנות ממחלות ומגפות, מצמא ורעב ואף התאבדו - חלקם נשים שנאנסו ולא יכלו לשאת את הבושה.
כמו כן, במחנות לא נערכה קבורה על פי המסורת היהודית.
חלק מאלו שהצליחו להגיע לסודאן, גורשו חזרה לאתיופיה ונאלצו לעשות את כל המסע המפרך חזרה לביתם.
באתיופיה ובסודאן נותרו עוד כ-15,000 יהודים, ובמשפחות רבות נותרו חלק מההורים או הילדים באתיופיה וחלק בישראל.
מבצע שבא נוהל על ידי אנשי CIA והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
קביעת תאריך רשמי ליום הזיכרון ליהודים שנספו בדרכם לישראל והקמת אתר ההנצחה בהר הרצל היה תהליך ממושך שהובילו עמותות ונציגי הקהילה.
התאריך הנבחר, יום ירושלים, מסמל את החיבור העמוק בין יהודי אתיופיה לירושלים והכמיהה לזכות ולהגיע אליה.
אולם, בחירת תאריך זה, מייצרת, לטענת פעילים יוצאי אתיופיה, את ההפרדה בין החגיגות של הרוב היהודי לבין יום הזיכרון של יהודים יוצאי אתיופיה.
אתר ההנצחה תוכנן בתחילה בסמוך לקיבוץ רמת רחל, מקום כינוס של יהודי אתיופיה בכל שנה ביום ירושלים.
הקרן הקיימת לישראל הייתה אמורה להכשיר שטח להקמת אנדרטה ופיתוח המקום ומשרד הקליטה היה אמור לממן את הפרויקט.
אולם, הקמת אתר הזיכרון לא התקדמה והמקום בו התקיימו טקסי הזיכרון לא היו התנאים לניהול אירועי זיכרון.
כן, קיבוץ רמת רחל התנגד לבניית אנדרטה קבועה בשטחו וטען שהסיכום היה שהאנדרטה בקיבוץ תשתמש את הקהילה עד אשר ייבנה אתר זיכרון קבוע.
בנובמבר 2003, קיבלה ועדת השרים לענייני עליה וקליטה את המלצת שרת הקליטה, ציפי לבני, להקים אתר הנצחה בהר הרצל לזכר הנספים.
העמותה לזכר יהודי אתיופיה שנפטרו בסודאן בדרך לציון, פנתה לבג"ץ בשנת 2013 ודרשה להכיר במשפחות הנספים כאסירי ציון או הרוגי מלכות או כמי אשר נפלו בדרכם לארץ ישראל; לתמוך במשפחות הנספים בסיוע כלכלי, רפואי וסיוע אחר וכן להורות לממשלה על אכיפת ההחלטה שקיבלה בנושא הנצחת הנספים.
בשנת 2007 נחנך בהר הרצל אתר ההנצחה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל, בשיתוף פעולה בין ההסתדרות הציונית העולמית, המשרד לקליטת עליה ומשרד הביטחון.
על האנדרטה במקום חקוקים שמותיהם של 1388 נספים ששמותיהם אומתו מאז הטקס נערך במקום, בהשתתפות נציג ממשלת ישראל, נשיא המדינה, כהני ביתא ישראל, משפחות הנספים ואחרים.
במהלך הטקס נשיא המדינה וראש הממשלה נושאים דברים וקסים מתפללים ושרים מזמורים.
את יום הזיכרון חותם בכל שנה טקס מרכזי הנערך בנתניה, ומופק על ידי תנועת הנוער העובד והלומד ועיריית נתניה.
בטקס מודלקות ארבע משואות לזכר כארבעת אלפים הנספים והנעדרים.
מדליקי המשואות הם, לרוב, בני משפחות של נספים.
יום הזיכרון ליהודי אתיופיה מצוין במערכת החינוך ובתנועות הנוער.
במאי 2015 התחילה החברה למתנ"סים לקיים את מיזם "סיפור על הדרך", בו מספרים יוצאי הקהילה האתיופית את סיפור המסע שלהם ארצה, במפגשי סלון אינטימיים בכל רחבי הארץ.
אתר הנצחה נוסף נמצא בגבעת המטוס.
יום הזיכרון בממלכה המאוחדת (שמו באנגלית: Remembrance Sunday) הוא יום זיכרון לאומי לחללי מלחמות בריטניה והאימפריה הבריטית.
הוא מצוין מדי שנה בטקסים הנערכים ביום א' השני של חודש נובמבר.
יום הזיכרון נחשב למועד משמעותי ביותר בלוח השנה הלאומי הבריטי, ואירועי זיכרון שונים נערכים גם בשבועות שלקראתו.
במסגרת יום זה נערך בישראל טקס בבית הקברות הצבאי הבריטי בהר הצופים על ידי הקונסוליה הבריטית במזרח ירושלים, ובית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה על ידי השגרירות הבריטית בישראל.
המועד המקורי לאזכרת הנופלים בבריטניה היה מאז 1920 יום שביתת הנשק (Armistice Day), שצוין מדי שנה ב-11 בנובמבר, המועד בו נכנסה לתוקפה ב-1918 שביתת הנשק בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם השנייה קבעה ממשלת בריטניה כי יום הזיכרון ייערך בעתיד ביום א' השני של חודש נובמבר, הוא יום א' הסמוך ביותר ל-11 לחודש זה.
בשנים האחרונות הוחל שוב באזכור יום שביתת הנשק בנוסף ליום הזיכרון ובקיום טקסים גם במהלכו.
כמו כן, מאז 2006 מצוין בבריטניה גם "יום הכוחות המזוינים" (Armed Forces Day) לכבודם של מי ששירתו בהם בעבר ומשרתים בהם בהווה.
בכל הערים הגדולות בבריטניה ובמרבית היישובים הקטנים יותר בה נערכים טקסים ביום הזיכרון, בהשתתפות ראשי הערים, אנשי דת, אנשי הכוחות המזוינים, חיילים לשעבר, חברי תנועות נוער והציבור הרחב.
הטקסים כוללים קיום שתי דקות דומייה בשעה 11:00 בבוקר והנחת זרים לרגלי אנדרטאות המלחמה הניצבות ברבים ממקומות היישוב.
בחלק מן המקומות נערך גם מצעד מבית העירייה המקומי אל האנדרטאות.
טקסים נערכים באותו יום גם בקתדרלות וכנסיות, שרבות מהן משמשות כאתרי הנצחה לחיילים וליחידות שונים.
טקסים מקומיים בולטים הם אלו הנערכים בחבלים השונים המרכיבים את הממלכה המאוחדת: באתרי אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית באדינבורו, אנדרטת המלחמה הוולשית הלאומית בקארדיף ואנדרטת המלחמה של צפון אירלנד בעיר בלפסט.
ביום הזיכרון נערכים טקסי זיכרון במתכונת שתוארה גם בבתי קברות צבאיים בבריטניה ומחוץ לה.
ארגון הטקסים בבתי הקברות שמחוץ לבריטניה נעשה על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, המופקדת על תחזוקת אתרים אלו.
זרי הפרחים בטקסים אלו מונחים למרגלות אבן הזיכרון, הניצבת בכל בית קברות צבאי בריטי.
הטקס הממלכתי המרכזי של יום הזיכרון נערך בלונדון, למרגלות אנדרטת הסנוטאף שבדרך וייטהול.
הוא נערך במעמד המלך, חברים בכירים במשפחת המלוכה, ראש הממשלה ודמויות פוליטיות נוספות, מפקדי הכוחות המזוינים של בריטניה ונציגי כל ארצות חבר העמים הבריטי.
סביב האנדרטה ניצבים משמרות של אנשי זרועות הכוחות המזוינים ושל שירותי הביטחון וההצלה האזרחיים.
טקס זה נערך באתר האנדרטה מאז שנת 1921.
בחלקו הראשון של הטקס, הקודם לשעה 11:00 בבוקר, מנגנת קבוצת תזמורות צבאיות שורה של מנגינות, על פי תוכנית קבועה הנשמרת משנה לשנה.
השיר הפותח תוכנית זו הוא "Rule, Britannia!" ("משלי, בריטניה!").
לקראת השעה 11:00 מתייצבים בני משפחת המלוכה באתר הטקס.
בשעה זו מוכרזות שתי דקות דומייה.
ראשיתן היא עם צלצול שעון הביג בן ויריית תותח בכיכר משמר הסוסים הסמוכים לסנוטאף; סיומן הוא עם יריית תותח שנייה.
לאחר דקות הדומייה משמיעה קבוצת חצוצרנים את מנגינת האבל Last Post.
אז מונחים זרים לרגלי האנדרטה על ידי המלכה ונכבדים אחרים המשתתפים בטקס.
זר המלכה (המייצג את האומה כולה) מונח כשהוא נשען אל פאה אנכית של האנדרטה; כל יתר הזרים מונחים אופקית על המשטח שלרגליו.
לאחר הנחת הזרים משמיע הבישוף של לונדון מספר תפילות, כשביניהן משולבים קטעי נגינה ושירה.
הטקס מסתיים בנגינת ושירת המנון הממלכה המאוחדת "אלוהים נצור את המלך" (God save the King).
לאחר הטקס נערך בדרך וייטהול מצעד של קבוצות ותיקי צבא ומלחמה מרחבי המדינה, המאורגן על ידי הלגיון הבריטי המלכותי.
קבוצות הצועדים השונות מאורגנות לפי שיוך חילי או יחידתי.
הצועדים עונדים על בגדיהם האזרחיים את הסמלים והאותות של שירותם.
הם צועדים בסך וחולפים על פני האנדרטה, כאשר כל קבוצה מגישה את זרה כדי שיונח למרגלותיה.
המצעד נערך לצלילי שירים סמליים ופטריוטיים שונים ובכללם "ארוכה הדרך לטיפררי" (It's a long way to Tipperary).
אתר הטקס פתוח לציבור, הנוכח בו בהמוניו.
הטקס משודר בשידור טלוויזיה חי של ה-BBC (הטקס שודר בטלוויזיה לראשונה ב-1937 ומשודר ברציפות מאז שנת 1946).
סמלו של יום הזיכרון הוא פרח הפרג האדום.
הפרג אומץ תחילה בקנדה כסמל זיכרון.
ב-1921 קנה אחיזה גם בבריטניה ביזמת הלגיון הבריטי המלכותי, המוכר מאז פרגי נייר מדי שנה.
רבים בבריטניה עונדים פרג נייר על דש בגדם השמאלי לקראת יום הזיכרון ובמהלכו (יש המעדיפים לענוד פרג לבן כסמל של שאיפה לשלום).
גם רבים מן הזרים המונחים לרגלי האנדרטאות הם זרים עגולים של פרגים.
הפרג האדום הוא גם סמלו של הלגיון הבריטי המלכותי, שהוא ארגון החיילים הוותיקים המשוחררים, נכי הכוחות המזוינים ומשפחות הנופלים.
יום הזיכרון במדינות חבר העמים הבריטי
כמעט כל מדינות חבר העמים הבריטי מציינות גם הן יום זיכרון לנופלים במלחמותיהן בדומה ליום הזיכרון בבריטניה.
המועד שנקבע ליום הזיכרון שונה ממדינה למדינה, אך מרביתן הועידו לכך את יום שביתת הנשק, 11 בנובמבר.
בניו זילנד אין מאוזכר יום שביתת הנשק ויום הזיכרון בה חל ב-25 באפריל, הוא יום אנזא"ק.
באוסטרליה מאוזכרים שני ימים אלו גם יחד.
בחלק מן המדינות מכונה יום הזיכרון "יום הפרג" (Poppy Day).
תוכני הטקסים הנערכים במדינות חבר העמים בימי הזיכרון שלהן נושאים דמיון רב לזה של בריטניה, וכוללים את נגינת המנגינה Last Post ומנגינות נוספות מאלו הכלולות בטקס הממלכתי הבריטי, דקה או שתיים של דומייה בשעה 11:00 והנחת זרי פרגים לרגלי אנדרטאות המלחמה הלאומיות.
ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ושגרירות בריטניה בישראל עורכים בבוקר יום הזיכרון טקס זיכרון בבית הקברות הצבאי הבריטי ברמלה.
תוכני הטקס דומים לאלו הנערך בבריטניה, אך הוא מוקדם בחצי שעה מהרגיל (על מנת למנוע הפרעה מהמואזין של המסגד הסמוך, הכורז ב־11:30).
בטקס משתתפים סגל השגרירות הבריטי, נספחים צבאיים זרים המשרתים בארץ, נציגים רשמיים של מדינת ישראל, נציגי עמותות ישראליות שונות המנציחות את מתנדבי היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה ובהן פורום משפחות פדויי השבי - לוחמי חיל החפרים, כומר, חזן צבאי ומשמר כבוד של חיילי צה"ל.
בהמשכו של הטקס הרשמי נערכת אזכרה על ידי צה"ל בפינת בית הקברות, בו מרוכזים מספר חללים יהודים.
ביום השבת הקודם ליום הזיכרון נערך טקס בבית הקברות הצבאי הבריטי בירושלים, על ידי הקונסוליה הבריטית במזרח ירושלים.
הקדמת הטקס לשבת נועדה לאפשר את היעדרותה של נציגות רשמית של מדינת ישראל, על רקע מעמדה הבינלאומי המורכב של ירושלים.
יום הזיכרון 2009 באתר המשרד הבריטי לתרבות, תקשורת וספורט (מאורכב באתר National Archives).
יום הזיכרון 2009 בפורטל ממשלת בריטניה.
יום הזיכרון באתר צבא בריטניה.
יום הזיכרון באתר אנציקלופדיה בריטניקה.
יום הזיכרון לרחבעם זאבי הוא יום זיכרון לאומי שנקבע על ידי הכנסת בחוק להנצחת זכרו של רחבעם זאבי, התשס"ה-2005, שנחקק בעקבות הצעת חוק פרטית.
יום הזיכרון חל ב-ל' בתשרי, יום הירצחו של השר רחבעם זאבי.
רחבעם זאבי, חבר הכנסת ושר התיירות בממשלת ישראל, נרצח ביום רביעי, 17 באוקטובר 2001, בשעה 7:00 בבוקר במלון היאט שבירושלים.
הרצח בוצע על ידי חוליית מתנקשים פלסטינית שהשתייכה לארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין.
זאבי היה השר הישראלי הראשון שנרצח בפיגוע טרור, והאדם הישראלי הבכיר ביותר שנרצח על ידי מחבלים פלסטינים במהלך הסכסוך הערבי ישראלי כולו.
ההתנקשות בזאבי הייתה פיגוע טרור יוצא דופן מבין פיגועי הטרור השונים שבוצעו במהלך האינתיפאדה השנייה אשר כוונו בעיקר נגד קבוצות אקראיות של אזרחים וחיילים ישראלים.
יום הזיכרון חל בל' בתשרי, יום הירצחו של השר רחבעם זאבי בשנת ה'תשס"ב.
תאריך זה אינו יכול לחול בשבת, אך כאשר הוא חל ביום שישי מוקדם יום הזיכרון ליום חמישי.
בסעיף "יום הזיכרון" שבחוק נאמר:
האירוע המרכזי ביום הזיכרון הוא טקס אזכרה ממלכתי שמתקיים בהר הרצל סמוך לקברו של זאבי.
בנוסף, מדי שנה ביום הזיכרון מקיימת הכנסת ישיבה מיוחדת לזכר זאבי.
לאורך השנים הביעו אנשי ציבור שונים מהשמאל התנגדות לקיום יום זיכרון ממלכתי לזאבי עקב תמיכתו ב"טרנספר מרצון" לאוכלוסייה הערבית ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
באוקטובר 2017 החליט פורום מנהלי בתי הספר של מערכת החינוך בגוש דן והשרון באופן גורף שלא לציין את יום הזיכרון לזאבי.
המנהלים נימקו את ההחלטה בדברים המיוחסים לזאבי כמו האלימות נגד ערבים, הקריאה לטרנספר והטענות לפגיעה מינית בנשים, כפי שנחשף בתחקיר "עובדה" כשנה לפני כן.
יום הולדתו של לינקולן הוא חג לאומי בחלק ממדינות ארצות הברית.
החג נחוג במדינות קליפורניה, קונטיקט, מיזורי, ניו ג'רזי, ניו יורק ואינדיאנה.
החג מציין את יום הולדתו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן ב-12 בפברואר 1809.
חג זה צוין לראשונה בעיר באפלו שבמדינת ניו יורק, בשנת 1874, ביוזמתו של ג'וליוס פרנסיס (Julius Francis), רוקח מקומי שהקדיש את חייו להנצחת הנשיא לינקולן.
פרנסיס היה הראשון שפנה בבקשה לקונגרס ארצות הברית לציין את יום ההולדת של לינקולן כחג לאומי.
יום הולדתו של לינקולן מצוין בהנחת זרי זיכרון מטעם נשיא ארצות הברית באתר הלאומי ההיסטורי מקום הולדתו של אברהם לינקולן בהודג'נוויל שבקנטקי, וכן באנדרטת לינקולן שבוושינגטון בירת ארצות הברית.
אירועים נוספים מאורגנים על ידי המועצה הלאומית לציון יום הולדתו של לינקולן.
יום הולדתו של הקיסר (ביפנית: 天皇誕生日 - "טנו טאנג'ובי") הוא חג לאומי ביפן הנחוג ב-23 בפברואר לציון יום הולדתו של קיסר יפן, נארוהיטו.
מועד החג משתנה כתלות בקיסר המכהן, והמועד הנוכחי נקבע לפי יום הולדתו של הקיסר נארוהיטו המכהן כיום.
יום הולדתו של הקיסר הקודם, אקיהיטו, נחוג במהלך תקופת כהונתו – תקופת הייסי (1989–2019) – ב-23 בדצמבר.
לאחר מותו של הקיסר הירוהיטו, שונה שם החג ל"יום הירק" בשנת 1989, וליום שווה בשנת 2007, והוא עדיין נחוג כחג לאומי.
קודם למלחמת העולם השנייה נקרא החג בשם "天長節" ("טנצ'וסטצו" – "יום הולדת הקיסר") ורק לאחר המלחמה שונה השם לשמו הנוכחי, בעל המשמעות הדומה.
בשנת 1948 נחקק חוק הקובע כי יום ההולדת יהיה חג לאומי.
בהתאם לחוק, לאחר מותו של קיסר מכהן, ועלייתו לשלטון של יורשו, מתכנס הדיאט של יפן על מנת לקבוע את התאריך החדש של החג ולהפוך אותו ליום חג לאומי.
עד לשינוי חקיקתי זה, נותר המועד הקודם על כנו אף אם התחלף הקיסר.
טקס חגיגי נערך בחזית הארמון הקיסרי, והקיסר, רעייתו ובני המשפחה הקיסרית מופיעים על מרפסת הארמון לפני החוגגים, עת הקיסר נושא ברכה לחוגגים.
בנוסף, תאריך זה, הוא אחד משני המועדים היחידים, יחד עם 2 בינואר, שבהם מותרת כניסת מבקרים לחלקים של הארמון הקיסרי, הסגורים לציבור בשאר ימות השנה.