tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבריטים הצליחו להשיג עותק ראשון של ה-AFB מתוך צפלין שהופל, ועותקים נוספים נתפסו בצוללות שהוטבעו.
טביעת המשחתת S-119 ותפיסת ספר הקוד השלישי
ספר הקוד הגרמני השלישי נתפס לאחר הטבעתה של המשחתת הגרמנית S-119, בקרב מול חוף טסל, סמוך להולנד.
הקרב התחולל ב-17 באוקטובר 1914, ובו הוטבעו ארבע משחתות גרמניות על ידי סיירת קלה וארבע משחתות בריטיות.
צוותה של המשחתת הגרמנית S-119 השליך לים את כל המסמכים הסודיים, בתוך כספת חתומה.
שני הצדדים הניחו שהמסמכים אבדו, והעניין נשכח.
ואולם, ב-30 בנובמבר שלתה מכמורתנית בריטית שעסקה בדיג באזור בו התחולל הקרב את הכספת, וזו הועברה לידי אנשי חדר 40 (מאוחר יותר טען רג'ינלד הול שהגילוי לא היה מקרי).
בתוך הכספת נמצא ספר הקוד השלישי, ה-Verkehrsbuch (ספר התעבורה הימית, VB), שהיה בשימוש הקצינים הבכירים של הצי הגרמני.
קוד זה כלל 100,000 קבוצות של חמישה מספרים, כשלכל קבוצה משמעות משלה.
הקוד נועד לשימוש בתשדורות קוויות אל יעדים רחוקים: אוניות מעבר לים, נספחים ימיים, שגרירויות וקונסוליות.
לא ברור מדוע נמצא קוד שנועד לתקשורת רמת דרג על סיפון משחתת קטנה.
חשיבותו של קוד זה הייתה בכך שפענוחו נתן למודיעין הבריטי גישה לתקשורת בין הנספחים הימיים הגרמניים בברלין, מדריד, וושינגטון, בואנוס איירס, פקינג וקונסטנטינופול.
ב-1917 עברו הנספחים לשימוש בקוד חדש.
רק 70 תשדורות ששודרו בקוד זה נקלטו, אך גם קוד זה פוצח.
הקוד הקודם, VB, המשיך להיות בשימוש גורמים אחרים עד תום המלחמה.
גם קוד זה הוצפן, וגם צופן זה פוענח בתוך כמה ימים.
בתחילת נובמבר 1914 מונה קפטן ויליאם רג'ינלד הול כראש המודיעין הימי, במקומו של הנרי אוליבר, שהועבר לשמש כמזכיר הימי של הלורד הראשון של האדמירליות, ואחר כך ראש מטה המלחמה של האדמירליות.
הול היה לפני כן מפקד סיירת המערכה אה"מ קווין מרי, אך נאלץ לוותר על תפקיד מבצעי בים בשל בריאותו הרופפת.
הסתבר שהול היה בחירה מעולה לתפקיד ראש המודיעין הימי, אף על פי שבחירה זו הייתה בת מזל בלבד.
הארגון החדש החל לגדול, וגם להראות את יעילותו; היה צורך ליצור לו מבנה ארגוני ברור יותר ולמצוא לו מקום מסודר יותר מאשר משרדו של יואינג.
ב-6 בנובמבר 1914 עבר הארגון לפעול בחדר מס' 40 בבניין האדמירליות הישן; מספר החדר הפך להיות שמה של המחלקה (החדר עודנו קיים, אם כי מאז ניתן לחדר זה מספר אחר).
היה זה חדר בקומה הראשונה של הבניין, שחלונותיו פונים לחצר הפנימית של הבניין.
מחלקות אחרות ששכנו בחדר זה לפני כן התלוננו שאיש אינו מוצא את המקום, אם כי באותו מסדרון היה חדר הישיבות של האדמירליות ומשרדו של לורד הים הראשון ג'קי פישר, אחד מהאנשים הספורים שידע על קיומה של המחלקה.
סמוך לחדר 40 היה גם משרדו של הלורד הראשון של הימייה, וינסטון צ'רצ'יל, שהיה גם הוא אחד משותפי הסוד הבודדים.
בנוסף לצ'רצ'יל ופישר ידעו על המחלקה גם לורד הים השני, מזכיר האדמירליות, ראש מטה האדמירליות, ראש אגף המבצעים ועוזרו, ראש אגף המודיעין הימי, ושלושה קציני המשמרת באדמירליות, קצינים בדרגת קפטן, דרגה המקבילה לקולונל ואלוף-משנה.
ייתכן שגם ראש ממשלת בריטניה ידע על קיומה של המחלקה.
כל הידיעות שהתקבלו ופוענחו במחלקה נשמרו בסודיות מלאה; העתקים של ההודעות המפוענחות הועברו לידיעת ראש המטה וראש המודיעין בלבד.
הוחלט שיש צורך באדם ממחלקת המודיעין שיסקור את ההודעות המפוענחות ויפרש אותן לאור מידע שהגיע בערוצים אחרים.
האדם שנבחר היה קומנדר (סגן-אלוף) הרברט הופ (Hope), שלפני כן הופקד על סימון מקומן של אוניות אויב.
להופ ניתן משרד קטן באגף המערבי של בניין האדמירליות, שם ישב והמתין בסבלנות לידיעות המועטות שאושר לו לראות.
הוא ניסה להסיק מן המעט שקיבל לגבי תמונה כוללת יותר, אך המידע המצומצם שקיבל הפך את תפקידו ללא יעיל.
הוא ביקש מהול מידע נרחב יותר, אך הול לא יכול היה לסייע; ואולם, בפגישה מקרית עם לורד הים הראשון, ג'קי פישר ב-16 בנובמבר, הצליח הופ להסביר את קשייו, וזכה לגישה מלאה לכל המידע שנאסף, בצד הוראה להגיש שני דיווחים ביום ללורד הים הראשון.
הופ לא ידע דבר על קריפטוגרפיה ולא הבין גרמנית, אך הכרתו הנרחבת את הצי ואת הלוחמה הימית סייעו למפענחים להבין טוב יותר את ההודעות המפוענחות ולתרגם אותן נכון יותר.
ככל שגדל מספר ההודעות המפוענחות היה על הופ לקבוע את סדר החשיבות של ההודעות: אילו מן ההודעות לא היו חשובות, וניתן היה לתייק אותן, ואילו היו בעלות חשיבות והיה צורך להעביר אותן הלאה.
לצי הגרמני היה נוהג לשדר באלחוט מדי בוקר את מיקומה המדויק של כל אונייה, כולל אוניות שהיו במהלך הפלגה.
בדרך זו הצליחו הבריטים לקבל תמונת מצב מדויקת על מיקומו של הצי הגרמני, ואף להסיק מנתיבן הנבחר של האוניות הגרמניות על מיקומם של שדות מוקשים ימיים.
כאשר היה שינוי מהשגרה, ניתן היה להסיק על פעילות מבצעית של הגרמנים, וניתן היה להוציא התרעה מתאימה.
המידע אפשר גם לקבל מידע רב על פעילותן של הצוללות הגרמניות.
למרות המידע הרב והמפורט שהגיע לחדר 40, נותר רובו במחלקה ולא הופץ הלאה.
העדיפות העליונה מבחינת האדמירליות הייתה למנוע את הידיעה על פיצוח הצופן הגרמני, וכדי למנוע את דליפת הסוד הוגבלה מאוד הפצת הידיעות המפוענחות; כדי להעביר ידיעה הלאה היה צורך באישורו האישי של ראש המודיעין, אוליבר.
מפקד ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), אדמירל ג'ון ג'ליקו, ביקש שלוש פעמים מן האדמירליות להעביר אליו את ספר הצופן שהובא מרוסיה על אחת מן הסיירות שלו, כדי שיוכל לפענח את התשדורות הגרמניות שנקלטו.
ג'ליקו ידע שישנו תהליך כלשהו של פענוח במודיעין הבריטי, אך רק מעט ידיעות הועברו אליו.
ייתכן שעבודת פענוח על גבי אונייה הייתה בלתי מעשית, אך אנשי חדר 40 היו בדעה שלא נעשה שימוש מלא בתוצאות עבודתם, בשל הסודיות הרבה שמנעה מהם גם להעביר ידיעות למחלקות אחרות של אגף המודיעין ולאגף המבצעים.
גם הבריטים וגם הגרמנים החלו ב-1915 בניסויים לאיכון מיקומם של משדרי אלחוט.
האיכון מתבצע על ידי קליטת שידוריהן של תחנות אלחוט במספר תחנות איכון, ולאחר מכן חיתוך כיווני הקליטה.
עד מאי 1915 היו לבריטים חמש תחנות איכון, ואלו היו יכולות לאתר צוללות גרמניות במהלך שיוטן בים הצפוני.
תחנות אלו פעלו כחלק מ"שירות Y", שעסק בקליטת השידורים הגרמניים, אך המידע הועבר לחדר 40, שם הוקמה תת-מחלקה שעסקה במיפוי מיקומם של כלי שיט גרמניים.
בהמשך הוקמו תחנות נוספות באירלנד כדי לאכן מיקום של אוניות ממערב לבריטניה, ותחנות נוספות ברחבי העולם.
הגרמנים ידעו על קיומן של תחנות האיכון, וכך היה חדר 40 יכול להיעזר בכיסוי זה להפצת המידע על מיקום יחידות הצי הגרמני.
המידע שהגיע מתחנות האיכון השלים את המידע שהגיע מפיצוח הקוד הגרמני.
ואולם, למרות המידע המדויק שסיפק חדר 40 הגבילה האדמירליות מאוד את השימוש בו, כאמור.
מיוני 1915 לא נמסרו המיקומים שאיתר חדר 40 לקציני דגל (Flag Officers, קצינים מדרגת אדמירל משנה ומעלה).
היחיד שהמשיך לקבל את הדיווח היה אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד ה"גרנד פליט".
הוא היה היחיד שקיבל גם דיווחים על מיקומם של שדות מוקשים שאותרו על פי המידע של חדר 40. מידע מצומצם יותר נמסר לאדמירל דייוויד ביטי, מפקד שייטת סיירות המערכה, קומודור רג'ינלד טיירוויט, מפקד שייטת המשחתות בהארוויץ', וקומודור רוג'ר קייס, מפקד שייטת הצוללות.
ג'ליקו לא היה מרוצה ממצב זה.
הוא תבע לאפשר לביטי גישה למידע שהעבירה האדמירליות.
כל האוניות הבריטיות הונחו לעשות שימוש מינימלי באלחוט ובעוצמה נמוכה ככל האפשר.
הן הקפידו לא להעביר באמצעות האלחוט אף תשדורת חשובה מהאדמירליות לסקפה פלו, בסיסו של ה"גרנד פליט".
כאשר היה ה"גרנד פליט" בים הועברו ההודעות בעוצמה נמוכה באמצעות ספינות ממסר, כדי להקשות על קליטתן.
הגרמנים, לעומתם, לא הקפידו על משמעת קשר, וחדר 40 למד רבות מהתשדורות הרבות שהועברו בין האוניות הגרמניות, תשדורות ששודרו בדרך כלל בעוצמה רבה שהקלה על קליטתן.
רק ב-1917 החלו הגרמנים לנסות לצמצם את היקף ועוצמת התעבורה האלחוטית שלהם, וגם זאת רק לפני שחששו מתחנות האיכון הבריטיות, ולא מפני שחששו מפיצוח הקוד שלהם.
פענוחים של חדר 40 היו קשורים ישירות לכמה מן הקרבות הימיים החשובים של מלחמת העולם הראשונה.
חדר 40 קלט את התשדורות שהיו קשורות ליציאתו של תת-אדמירל פרנץ פון היפר לפשיטה באזור שרטון דוגר; המידע הועבר בזמן לביטי, והמארב שהונח להיפר הביא לקרב שרטון דוגר, ב-24 בינואר 1915.
מידע שהעביר חדר 40 הביא לקרב יוטלנד, הקרב הימי הגדול ביותר במלחמה ואחד הקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה.
חדר 40 פענח מידע שהצביע על כך שהצי הגרמני נערך למבצע, ובהתאם החליט ג'ליקו לצאת עם ה"גרנד פליט" לקראתו.
יחד עם זאת, במהלך הקרב התערבו קצינים באדמירליות בהעברת המידע לג'ליקו: הוא לא ידע שצי הים הפתוח הגרמני כולו יוצא לים, ומאוחר יותר לא קיבל ידיעות על ניסיונות הנסיגה של הגרמנים.
לו היה מקבל אותן בזמן, ייתכן והיה מצליח להביא לתוצאה מכריעה בהרבה.
אחת ההצלחות הגדולות של חדר 40 היה יירוט ופענוח "מברק צימרמן".
מברק זה נשלח ב-16 בינואר 1917 על ידי שר החוץ הגרמני, ארתור צימרמן, לשגריר גרמניה בארצות הברית, הרוזן יוהאן פון ברנשטורף, כדי שיעבירו לשגריר גרמניה במקסיקו, היינריך פון אקארדט.
במברק הוסמך פון אקארדט להציע למקסיקו ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית, תמורת תמיכה כספית נדיבה והבנה מצד גרמניה לכיבוש מחדש של דרום-מערב ארצות הברית (המדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) על ידי מקסיקו.
המברק הועבר על ידי הול לארצות הברית; העובדה שהמברק פוענח על ידי הבריטים הוסתרה, והמברק הוצג כאילו נחשף על ידי מרגל בריטי במקסיקו סיטי.
לפרסום המברק הייתה השפעה עצומה בארצות הברית, והגילוי היה זרז רב עוצמה לכניסתה של ארצות הברית למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ב-6 באפריל 1917.
לאחר המלחמה, ב-1919, הופסקה פעילותו של חדר 40. פעילות הפענוח מוזגה עם המחלקה שהייתה אחראית על פענוח צפנים באגף המודיעין של הצבא הבריטי, מחלקה שנקראה MI1b.
האגף החדש נקרא "בית הספר הממשלתי לקוד וצופן" (Government Code and Cypher School, בקיצור: GCCS).
אגף זה שכן במלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק, ובו עסקו המפענחים בפיצוח הקוד הגרמני במלחמה זו.
לאחר המלחמה שונה שמה של המחלקה שוב ונקרא "מטה התקשורת הממשלתית" (Government Communications Headquarters, בקיצור: GCHQ).
מפקדה זו מוקמה מחדש בצ'לטנהם.
חדר 101 היא תוכנית טלוויזיה סאטירית ישראלית, בהגשת עינב גלילי, ששודרה החל מדצמבר 2010 במסגרת הטלוויזיה החינוכית, ולאחר מכן בכאן 11.
התוכנית מבוססת על פורמט בריטי של רשת BBC.
במהלך התוכנית מוצבת דילמה בפני עיתונאים, קומיקאים ואנשי ציבור: לו היו יכולים להשליך דברים מסוימים ולהיפטר מהם, מה הם היו?
המטרה היא להשליך את הדברים ל"חדר 101", המופיע בספר "1984" של ג'ורג' אורוול.
התוכנית שודרה בערוץ חינוכית 23 במשך שלוש עונות, ובשידורים חוזרים גם בערוץ 2. העונה הרביעית של התוכנית עלתה ב-28 באוקטובר 2016. לאחר סגירת הטלוויזיה החינוכית, החל ערוץ כאן 11 לשדר את התוכנית בשידורים חוזרים בספטמבר 2018.
שידור העונה החמישית החל ב-17 במרץ 2019 בערוץ כאן 11. זוהי התוכנית הראשונה של הטלוויזיה החינוכית, שלאחר סגירת החינוכית חוזרת לשידור בעונה חדשה בערוץ כאן 11.
העונה האחרונה של התוכנית הסתיימה בפברואר 2020.
חדר 514 הוא סרט קולנוע ישראלי מ-2012 אותו כתב, ביים והפיק שרון בר-זיו.
הסרט שהופק בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, הוקרן בפסטיבל 'קאן' 2012 (ACID), זכה לציון לשבח על הבימוי בפסטיבל טרייבקה (ניו-יורק), בפרס חבר השופטים בפסטיבל טרקובסקי (רוסיה) ועוד.
הסרט נרכש להפצה בארצות הברית (Film Movement NY) והוצג (2013) בבתי קולנוע בפריז וברחבי צרפת (Sophie Dulac).
בישראל הוצג 'חדר 514' בקולנועי 'לב', סינמה סיטי, 'יס פלנט' ועלה בהוט VOD.
אנה היא חוקרת צבאית צעירה, יפה, אמיצה ונחושה ממוצא רוסי.
במהלך חקירה שגרתית של סמל מחלקה ביחידה לוחמת, מתחילה אנה להבין שהסמל מחפה על אלימות בה נהג מפקד הפלוגה שלו, בליל הסדר האחרון.
היא מצליחה לחלץ מהסמל את שמו של המ"פ האחראי לאירוע בעוד המפקד הישיר שלה, איתו היא מקיימת קשר אינטימי, מתנגד לחקירה ודורש לסגור את התיק.
אנה מתעקשת וממשיכה בחקירה אל עבר התפתחויות דרמטיות אותן לא הייתה יכולה לצפות.
פסטיבל רוטרדם - הבחירה הרשמית - בכורה בינלאומית.
פסטיבל הסרטים טרייבקה, ניו יורק - הבחירה הרשמית - ציון לשבח על הבימוי.
פסטיבל קאן - במסגרת ארגון הבמאים הצרפתי/אירופאי ACID.
פסטיבל טרקובסקי רוסיה- במסגרת התחרות - פרס חבר השופטים.
פסטיבל גרנדה, ספרד - במסגרת התחרות - פרס הבמאי הטוב ביותר.
פסטיבל קרלובי וארי - במסגרת Another View וכיתת אמן.
פסטיבל סארייבו – במסגרת Talent Campus למפיקים ובמאים.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה –במסגרת התחרות.
פרס להישג אמנותי בסרט ישראלי לשחקנית הראשית, מטעם איגוד המבקרים האירופי
פסטיבל ריו דה ז'ינרו – הבחירה הרשמית.
פסטיבל גנט – במסגרת התחרות.
פסטיבל ורשה – הבחירה הרשמית.
פסטיבל וילנה - במסגרת התחרות.
פסטיבל ריגה – במסגרת התחרות.
פסטיבל סלוניקי – במסגרת התחרות.
פסטיבל טוקיו -Filmex של טקאשי קיטאנו - במסגרת התחרות.
פסטיבל Nouveau Cinema – מונטריאול קנדה – במסגרת התחרות.
פסטיבל גטבורג שוודיה – במסגרת התחרות.
European Film Awards 2012 – פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריית Discoveries
סדנאות, כיתות אמן והשתתפות בחבר השופטים בפסטיבלים בינלאומיים:
חדר 514 צולם במהלך ארבעה ימי צילום בלבד, בין 18 ל-21 בדצמבר 2010. ארבעת הימים כללו את הצילומים בחדר החקירות 514 וכן קומץ צילומי חוץ באוטובוס (קו 25 מכיכר רבין לאוניברסיטת תל אביב ובחזרה).
על מנת לתת ממד ריאליסטי לסרטו, ליהק בר-זיו לתפקידי הגברים רק בוגרי בתי ספר למשחק ששירתו כקצינים ולוחמים ביחידות מובחרות.
שחקן תפקיד אסיה נייפלד אנה אודי פרסי דוידי גיא קפולניק נמרוד אוהד הול ארז רפי קלמר האלוף הילי ישראל מיכלי אורן פרג' קצין
אנה, המייצגת את דמות המהגרת מרוסיה שהיא לכאורה "האחר", הופכת בחדר 514 לסמכות, לחוק ולסדר המייצגים את הממסד.
מנגד, מקומו של המ"פ, מלח הארץ, אותו היא חוקרת כבר אינו מובטח וכעת הוא זה שנדחק לעמדת "האחר" ונאלץ לפתע להגן על מקומו בחירוף נפש.
דמותה של 'החוקרת אנה' בסרט היא בעלת עוצמה פנימית וכוח מוסרי רב והם אלה המסייעים לה להתמודד כנגד המערכת הגברית והצבאית.
בר-זיו מושפע בעיקר מבמאים אירופאים שעבודותיהם מתאפיינות בשפה קולנועית מינימליסטית, במשחק ריאליסטי ומאופק, תנועות מצלמה ארוכות, עריכה מחוספסת ונרטיב דרמטי עוצמתי.
סגנונו של הסרט בא לידי ביטוי בטכניקה של תצלומי תקריב, שוטים ארוכים, תנועת מצלמה "נושמת", עריכה גסה ומחוספסת והיעדר שימוש במוזיקה (למעט כזו הבאה מתוך הסצנה).
חדר אוכל בקיבוץ הוא חדר אוכל מרכזי ושיתופי שבו ניהלה החברה הקיבוצית את חייה החברתיים והתרבותיים.
במרבית בתי החברים לא היה מטבח, והאוכל הוכן במטבח מוסדי צמוד והוגש בחדר אוכל משותף על ידי חברי הקיבוץ שעבדו בו בתורנות.
מרבית חדרי האוכל עוצבו במינימליזם מודרני, כשאת קירותיו קישטו יצירות של אמני הקיבוץ, וביציאה ממנו נפרשו מדשאות.
חדרי האוכל בקיבוץ החלו כמטבחי פועלים שהנהיגו אנשי העלייה השנייה במושבות.
הפועלים, שנאלצו לרכוש את מרבית מזונם, התארגנו בקבוצות ויצרו מטבח משותף.
הם ביקשו וקיבלו מהמוסדות הציוניים מענק לקניית סירים וכירות, ומינו את אחד מחברי הקבוצה להכין את האוכל.
המטבחים פעלו גם בערים ובחוות הציוניות כדוגמת כנרת ובן שמן ואצל קבוצות פועלים ניידות ברחבי הארץ.
מחסור במזון היה בתקופת מלחמת העולם הראשונה שבה נדדו הקבוצות.
הצבאות העות'מאניים והגרמניים החרימו מזונות, וארבה תקף את הגידולים בארץ ישראל.
בנוסף, נפסק ייצוא של פירות מהארץ, חלק מהאוכלוסייה הוגלתה וגדל הצורך בתמיכה הדדית.
בעקבות המצב יזם ארגון שכלל את מושבות הגליל והקבוצות חברת מניות לשיווק הוגן של חיטה.
עם סיום המלחמה פנו המוסדות המיישבים יק"א, פיק"א והמשרד הארץ ישראלי לארגון מחדש של ההתיישבות יחד עם מפלגות הפועלים.
רק שש עשרה שנים לאחר שנוסדה דגניה הוקם בה חדר אוכל תכליתי ראשון.
חדרי האוכל הראשונים היו לרוב צריפים ארעיים, שבהם אכלו לעיתים בכלים שבורים, תוך צפיפות ובעיות תברואה.
רהיטי החדר היו לעיתים שולחנות ארוכים המיועדים ל-8–10 סועדים וספסלי עץ ארוכים משני הצדדים.
חלק מחדרי האוכל כללו תפריט דל, ובשל כך ארגנו מטבח ילדים נפרד, עם אוכל מזין יותר.
בכמה כניסות לחדר האוכל הוצב פעמון, שבאמצעותו נקראו החברים להתכנסויות חירום ולחגים, וכן לאסיפות ולהשכמה לעבודה.
חדרי האוכל שימשו מקום התכנסות מרכזי, שבו התנהלו האסיפות והפעילות התרבותית כגון: ערבי שירה וריקודי עם.
נהגו להגיע אליו אורחים ותיירים, קרובי משפחה וחברי התנועה, ומנהיגים נשאו בו דברים.
במרכזי השולחנות הייתה קערה שזכתה לכינוי "כולבויניק", ולתוכה הוכנסו קליפות ושאריות מזון מהארוחה.
גודלו של חדר האוכל נקבע על פי קנה מידה של ליל הסדר וחגים, שבהם אי אפשר היה לערוך אותו במשמרות, וכל חברי הקיבוץ והאורחים היו מסובים סביב השולחנות יחד.
החל מסוף שנות ה-20 החלו להיבנות חדרי אוכל שתוכננו למטרה זו, חלקם על ידי אדריכלים.
חדר האוכל הקיבוצי הראשון שתוכנן ככזה, נחנך בגניגר ב-1928 ותוכנן על ידי ריכרד קאופמן.
קיבוצי חומה ומגדל והחיילים המשוחררים ממלחמת העולם השנייה וממלחמת העצמאות, ביססו את מבני חדר האוכל שלהם על המבנים בקיבוצים הוותיקים.
את הציוד השיגו ממקומות שונים; כך, בכפר גלעדי הגיעו אביזרי המטבח עבור חדר האוכל ממטבחה של אנייה שהושבתה.
לאחר מלחמת העצמאות, תעשיית הבטון התקשתה לעמוד בקצב העלייה לארץ.
בקיבוצים השתמשו בחדרי אוכל שעשויים מצריפי עץ גדולים ונקראו "צריפים שוודים".
מרביתם היו צריפים מגרמניה או משוודיה מתקופת שיקומה של גרמניה בתום מלחמת העולם.
במהלך שנות ה-50 נהגו לקשור את הסכינים לשולחן בשרשרת, היות שהיה מחסור גדול בכלי שולחן, ובכל שולחן היה סכין או שניים עבור שישה או שמונה סועדים.
בתקופת הצנע, אכלו חברי הקיבוץ בעיקר מתוצרתם והמיכון במטבח השתכלל, אך נוצרו מתחים בשל דלות האוכל.
בהמשך החלה להתפתח ארוחה מחוץ לחדר האוכל בשעות אחר הצהריים.
ארוחות ארבע שנאכלו במסגרת המשפחה סימנו את המעבר לתרבות משפחתית.
בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החל להתפתח דור חדש של חדרי אוכל.
בחלקם הפסיקו לאכול במשמרות, וההגעה לחדרי האוכל הייתה בשעות שונות.
החל גם שירות עצמי, ולא מילאו את השולחנות.
ספסלי העץ והשולחנות הארוכים הוחלפו בכיסאות ושולחנות ריבועיים ועגולים.
כל אחד החליט היכן הוא רוצה לשבת וכך החלו החברים לשבת במקומות קבועים, בצהריים לפי מוצא או ענף מקצוע, ובערב עם המשפחות.
במהלך תקופה זו בוטלו מטבחי הילדים, היות שצומצם הפער בין טיב האוכל של המבוגרים והילדים.
כמו כן, ניכרה לאיטה השפעתם של המעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית והמעבר לבניית בתים עם מטבחים, על מקומו של חדר האוכל.
מאמצע שנות ה-80 פקד את הקיבוצים משבר, הפסיקו להיבנות חדרי אוכל חדשים ועם תהליך הפרטת השירותים בקיבוצים נסגרו חדרי האוכל ברבים מהם.
יש שהסבו את חדר האוכל למסעדה הפתוחה לציבור הרחב.
חדרי אוכל אחרים הוסבו למטרות אחרות, כגון משרדים.
הצייר אהרן גלעדי, ממייסדי קיבוץ אפיקים, הרבה לצייר נושאים מהחיים הקיבוציים, ובהם חדר האוכל.
בשנת 2009 חזרה מיכל שכנאי-יעקבי, שעזבה את קיבוץ יפעת, לחדר האוכל הנטוש של הקיבוץ כדי להציג בו תערוכה בשם: "חדר האוכל כמשל", בהשתתפות 40 אמנים.
בתערוכה הוצגו תצלומים עדכניים של חדרי אוכל בקיבוצים במצבם הנוכחי: חלקם פשטו צורה ומשמשים למטרות שונות, וחלקם נטושים לחלוטין.
בריאיון לעיתון "הארץ" אמרה האמנית:
"חדר האוכל הוא מקום טעון מאוד לחברי קיבוץ ובוודאי לעוזבי קיבוץ.
הוא מעורר הרבה רגשות לכאן ולכאן, ולא קל להיכנס אליו.
יש כאלה שעצובים לראות אותו סגור, שהוא מאוד חסר להם, ולאחרים זה מקום די טראומטי.
אני הייתי מאלה, אך בעבודה על התערוכה הוצפתי בהרבה זיכרונות מהחגים והביחד ברגע שהקיבוץ משנה את הייעוד שלו והוא כבר לא קיבוץ, חדרי האוכל הגדולים והמרכזיים, שכל חיי הקהילה התרכזו סביבם, מאבדים את התפקיד שלהם.
מכל קהילה מופרטת נדרשת המון חשיבה איך להשתמש במבנה הזה כדי שלא יעמוד ריק ונטוש כמו פיל לבן במרכז הקיבוץ.
שישרת את הקהילה ולא יפריע לחיים השוטפים".
אדריכלים בולטים בתכנון חדרי אוכל קיבוציים
לאופולד קרקואר (חדר האוכל בתל יוסף)
חדר איימס הוא חדר בעל מבנה מעוות, היוצר אשליה אופטית, המשבשת את תפיסת העומק של האדם הצופה בו מבחוץ כמו גם גורמת לו לתפוש באופן שגוי את גודלם של עצמים, המוכנסים לחדר.
החדר נקרא על שם מתכננו אדלברט איימס הבן.
באופן כללי הגודל של התמונה הנוצרת על הרשתית, בעקבות האור המוחזר מגירוי מסוים, מושפעת מהמרחק שלו ביחס לצופה.
התפתחות של קביעות תפיסתית בנוגע לגודלם של עצמים מתגבשת בשנים הראשונות לחיים ומאפשרת לילד להבין שכשעצם מסוים מתרחק הוא שומר על הגודל שלו למרות שהוא נראה קטן יותר.
הצופה מביט אל החדר, דרך חרך, המאפשר ראייה בעין אחת בלבד וכך מקשה על תפיסת העומק.
האשליה של חדר איימס נוצרת בעקבות הנחה מוטעית של הצופה, כי החדר הוא בצורת תיבה או קובייה, כמקובל.
אלא שלמעשה רצפת החדר הזה היא בצורה של טרפז ישר-זווית והמרחק בין הרצפה לתקרה הולך וגדל עם ההתקרבות אל הבסיס הגדול של טרפז הרצפה.
כלומר, הצופה מניח ששני חלקי החדר נמצאים במרחק שווה ממנו ולכן מפרש את גודל העצמים באופן מוטעה.
כתוצאה מכך, עצמים הנמצאים בחלק המרוחק יותר של החדר נתפסים כקטנים יותר מגודלם הממשי ביחס לעצמים הנמצאים בצדו הקרוב יותר של החדר.
תפאורני תעשיית הקולנוע משתמשים בחדרים כאלו כדי ליצור אשליה, לפיה גובהן של הדמויות בעלילה שונה מגובהם של השחקנים, שלוהקו עבור הסרט.
לדוגמה, אם אחת הדמויות דמות גמד או דמות ענק, כל השחקנים יכולים להיות בגובה דומה.
התפאורה תגרום להם להיראות בגבהים שונים.
חדר 13 הוא שמה של רשת בינלאומית של חדרי סטודיו לאומנות הפועלים בבתי ספר יסודיים, ומופעלים בידי התלמידים בלבד.
הרשת נקראת על שם החדר המקורי בו הוקם הסטודיו הראשון, בבית ספר יסודי בסקוטלנד.
בהמשך הוקמו כיתות סטודיו דומות מחוץ לבריטניה.
כיום פועלת התוכנית בכ-80 מרכזים ברחבי העולם.
בשנת 1994 החל מורה בשם רוב פיירלי (Rob Fairley) ללמד בבית הספר היסודי קאול בפורט ויליאם שבסקוטלנד, כחלק ממעמדו כ Artist-in-residence, מעמד שבו האמן מקבל דמי מחיה ובתמורה משמש כמורה.
הוא נוכח לדעת שתלמידיו, בגילים 9 עד 11, לא האמינו שיש להם יכולת יצירה.
על כן חילק אותם לזוגות, ולכל זוג תלמידים ותלמידות נתן מצלמה חד-פעמית.
התלמידים שוטטו ברחבי בית הספר במהלך שיעורי האמנות, וצילמו כל דבר שעניין אותם.
כעבוד כשבועיים של התנסות, התלמידים הנלהבים יזמו בעצמם את הפיכת אחד הארונות בכיתה לחדר-חושך מאולתר, בו הם יכלו לפתח בעצמם את עבודותיהם, בהדרכתו של פיירלי.
בסוף אותה השנה הודיע המורה לתלמידיו שהוא נאלץ לעזוב את משרתו, מאחר שהתקציב למשכורתו אזל.
התלמידים החליטו לגייס כסף על ידי מכירה של עבודות הצילום שלהם להורים, ואת התמורה הציעו לשלם למורה כשכר עבודה.
פיירלי החליט להישאר לעבוד בהתנדבות, וביקש מהתלמידים להשתמש בכסף שגייסו כדי לקנות ציוד צילום.
הם ניהלו את הסטודיו כעסק התומך את עצמו לכל דבר, תוך שהם מגייסים את הכסף הדרוש לקניית חומרי יצירה ולהעסקה של אמנים כמדריכים.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, תלמידה בשם ג'ודי יצרה קולאז' המכיל 3,000 גפרורים שרופים, והיצירה הוצגה בבית הספר לאמנות RCA, וזכתה בפרס ברבי לאמנות נוער, המקביל הצעיר לפרס טרנר.
בשנת 2003 זכתה התוכנית בפרס בסך 200 אלף לירות שטרלינג מטעם NESTA, הקרן הבריטית לתמיכה במדעים, טכנולוגיה ואמנות.
הפרס נועד להפיץ את השיטה לבתי ספר נוספים, ואכן התוכנית החלה להפוך לרשת.
ב-2004 שידר ערוץ 4 הבריטי סרט תיעודי על חדר 13 בשם "באיזה גיל אפשר להתחיל להיות אמן?".
צופה בשם רוד רייט התרשם מהסרט, מפני שבבעלותו הייתה חברה העוסקת בתקשורת, והוא שאף כל העת לרתום את משאבי החברה כדי לטפח יצירתיות בקרב ילדים עניים ברחבי העולם.
בעקבות הצפייה בסרט, הוא יצר קשר עם מנהלי התוכנית, שהיו תלמידים בעצמם.
רוב פיירלי, שהיה מטפס הרים נלהב, סיפר לתלמידיו על הרי ההימלאיה, ועורר בהם את החשק לנסוע אתו לראותם במו עיניהם.
באחת החופשות מהלימודים, המורה ותלמידיו נסעו לנפאל, נפגשו עם תלמידים וסיפרו להם על רעיונותיהם.
בשנת 2005 כבר נמנו 10 "חדרי 13" בבתי ספר ברחבי סקוטלנד, אנגליה, נפאל ודרום אפריקה, בין היתר בסיועה של חברת התקשורת של רייט.
בשנת 2007 נרשמה התוכנית כחברה בשם "Room 13 International", ולהנהלתה הצטרפו אמנים ומורים בוגרים - אירוע שלא עבר ללא ויכוחים, מפני שלדעת אחדים מהתלמידים, הוא עמד בניגוד לרוח המקורית של התוכנית.
נכון לשנת 2012, הרשת מונה 80 חדרי סטודיו ברחבי העולם, בהם למדו עד עתה כמה אלפי תלמידים.
במקום להורות לתלמידים כיצד לצייר או לצלם, התלמידים מתבקשים לחקור בעצמם את דרכי היצירה, לחשוב ולפתח שיטות משלהם, וכך האחראיות ליצירה, ללימוד ולתרגול עוברת במידה רבה אליהם; המורים מספקים הכוונה ועצה בלבד, ואינם מורים בדרך מחייבת.
חַדַר הוא כפר דרוזי הממוקם במורדות המזרחיים של הר החרמון, בתחום הסורי של רמת הגולן, בנפת קוניטרה שבמחוז קוניטרה.
הכפר סמוך לגבול עם ישראל, ו-6 ק"מ ממערב לו נמצאת המועצה הישראלית מג'דל שמס.
בשטח הסורי נמצאים מדרום הכפר ג'וּבָּאתָא אל-חַ'שַבּ, ממזרח הכפר חרפא, מצפון-מזרח הכפר בית ג'ן ומצפון-מערב הכפר שבעא שבלבנון.
במפקד האוכלוסין הסורי משנת 2004 עלה כי גרו בו 4,819 תושבים, אך הערכות מאוחרות יותר מציינות אוכלוסייה של כ-10–14 אלף איש.
במלחמת ששת הימים ב-1967 הכפר נותר בשטח הסורי ונותק משאר הכפרים הדרוזיים ברמת הגולן שנכבשה על ידי ישראל.
במלחמת יום הכיפורים הכפר נכבש לתקופה קצרה על ידי צה"ל אך הוחזר לשליטתה של סוריה עם נסיגת צה"ל בעקבות הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
בעקבות ניתוק הכפר מהכפרים הדרוזיים בשטח הישראלי, נהגו הדרוזים משני הצדדים לתקשר זה עם זה בצעקות על גבעה שקיבלה בשל כך את השם "גבעת הצעקות".
עם פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 תושבי הכפר חדר, בדומה לרוב המיעוט הדרוזי בסוריה, נשארו נאמנים למשטרו של בשאר אל-אסד.
עם התקדמות כוחות המורדים עלו חששות רבים לשלום העדה הדרוזית, הן בכפרים כגון חדר והן בהר הבשן – הריכוז הדרוזי הגדול ביותר בסוריה.
חשש זה נובע בין היתר מכך שהמורדים הם ג'יהאדיסטים-סלפים מארגונים שונים כגון ג'בהת א-נוסרה, הרואים בדרוזים כופרים בדת האסלאם.
בין 20 ל-22 במרץ 2013 הותקף הכפר על ידי ג'בהת א-נוסרה ושבעה דרוזים נהרגו במתקפה, דבר שהצית הפגנות מחאה של העדה הדרוזית בישראל לטובת אחיהם בסוריה.
ב-2014, על רקע השתלטות המורדים על מעבר קוניטרה הסמוך לכפר, קרא חבר הכנסת איוב קרא לספח את הכפר לישראל.
ביוני 2015 דווח כי הכפר נמצא תחת כיתור של כוחות המורדים הנמצאים בכפרים סמוכים לכפר חדר.
בנובמבר 2017 התרחשו עימותים בכפר בין תושביו לבין "היאת תחריר א-שאם", שבמהלכם נהרגו תשעה מתושביו בפיצוץ מכונית תופת.
בתגובה דובר צה"ל הודיע באופן חריג כי צה"ל ערוך למנוע את כיבוש הכפר או פגיעה בתושביו.
הרמטכ"ל גדי איזנקוט אישר כי ישראל התערבה בעבר בקרבות באזור, והבהיר לג'בהת א-נוסרה כי אם ייכנסו לכפר ישראל תתקוף אותם, מה שהביא לסיום המשבר.
בדצמבר 2024, לאחר נפילת משטר אסד, התקיים בכפר כנס שבו קראו התושבים לצה"ל לספח את הכפר לישראל.
באותם ימים נצפו כוחות צה"ל פועלים בסמוך לכפר במסגרת מבצע "חץ הבשן".
ביולי 2025, במהלך עימות הדרוזים-סונים הראשון נפרצה גדר הגבול באזור מג'דל שמס על ידי אזרחים ישראלים דרוזים שנכנסו לסוריה, חלקם הגיעו לכפר חדר ונפגשו עם בני משפחתם שלא ראו עשרות שנים.
חבר הכנסת עפיף עבד נכנס לכפר כדי לשכנעם לשוב לשטח מדינת ישראל בהקדם.
חדר הוא סרט הישרדות קנדי–אירי משנת 2015, בבימויו של לני אברהמסון.
הסרט מבוסס על ספרה של אמה דונהיו באותו השם, שכתבה גם את התסריט לסרט.
בסרט מככבים ברי לארסון כאישה שנחטפה בנעוריה ונכלאה בחדר מבודד במשך מספר שנים, וג'ייקוב טרמבלי כבנה בן החמש.
ג'וי נחטפה בגיל 17 על ידי גבר (אותו היא מכנה ניק הזקן) ונכלאה בחדר מבודד, בו חלון יחיד בתקרה ודלת כניסה הנעולה בקוד הידוע רק לחוטף.
בתקופת שבייה עוברת ג'וי התעללות פיזית, נפשית ומינית ונולד לה בן בשם ג'ק.
השניים חיים באותו החדר, נתונים לאמצעים מוגבלים אותם מספק ניק הזקן, כשהם מנותקים מהעולם החיצון.
לאחר יום הולדתו החמישי של ג'ק משתפת אותו ג'וי בסיפור החטיפה ורוקמת תוכנית המלטות.
על ג'ק להתחזות לחולה ולאחר מכן למת, ג'וי תגלגל את ג'ק לתוך השטיח, וכשניק ינסה להיפטר מהגופה, יברח ג'ק ויזעיק עזרה.
ג'ק מצליח להימלט מניק ולקבל סיוע מעובר אורח שמזעיק את המשטרה.
בעקבות מספר רמזים שהשוטרת החוקרת מצליחה לחלץ מג'ק ההמום, מאתרת המשטרה את הבית בו הוחזק ומשחררת גם את ג'וי.
ג'וי וג'ק מאושפזים בבית חולים בו הם מתאחדים עם הוריה הגרושים של ג'וי.
אביה של ג'וי מתקשה לעכל את נוכחותו של ג'ק, שכן הוא צאצאו של החוטף, ועוזב.
ג'ק מתקשה בתחילה להסתגל לחיים מחוץ לחדר ולתקשר עם הסביבה, אך לאחר תקופה מצליח להתחבר לסבתו, לבן זוגה לחיים ולילדים נוספים.
ג'וי סובלת אף היא ממשבר, היא מנסה להתאבד בנטילת תרופות, אך ג'ק מצליח להצילה.
השניים משתקמים ומגלים יחדיו את העולם.
בסצנת הסיום חוזרים ג'וי וג'ק לחדר בו נכלאו, הנמצא כעת בשלבי הריסה, ונפרדים ממנו.
ג'ואן אלן – אמה של ג'וי
מייסי – אביה של ג'וי
שון ברידג'רס – ניק הזקן
טום מק'קמוס – ליאו, בן זוגה של אמה של ג'וי
חודשים ספורים לאחר צאת ספרה של אמה דונהיו ב־2010, פנה אליה הבמאי האירי לני אברהמסון בבקשה לעבד את הספר לתסריט ולהפיק ממנו סרט קולנוע.
אמה עיבדה את העלילה מהספר שנכתב בגוף ראשון ממבטו של ילד בן חמש, לתסריט קולנועי.
אברהמסון חיפש במשך שנתיים שחקנית שתתאים לתפקיד של ג'וי.
אחד מהקולגות שלו סיפר על הסרט "טווח קצר 12" שבו שיחקה לארסון, והוא ולארסון נפגשו.
אברהמסון חש בחיבור של לארסון לדמות של ג'וי, והחליט לצרף אותה לצוות השחקנים.
את השחקן לדמות של ג'ק אברהמסון התחיל לחפש חודשים ספורים לפני תחילת הצילומים, כיוון שילדים משתנים מהר.
לטענתו, היו לילות בהם לא הצליח להירדם מחשש שלא ימצא שחקן מתאים.
אברהמסון ודונהיו צפו בקרוב לאלף שחקנים צעירים.
"כשהגענו לסרטון של ג'ייקוב (טרמבלי) ידענו שזה זה", אמרה דונהיו.
לאחר שאברהמסון שלח בחזרה מספר הערות, טרמבלי שלח אודישן מצולם נוסף והתקבל לתפקיד.
לארסון וטרמבלי בילו יחד במשך שבועיים לפני תחילת הצילומים, במטרה להתחבר ולהתקרב ככל האפשר למערכת יחסים של אם ובן.
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2014 בטורונטו שבקנדה.
מרבית הצילומים נעשו באופן כרונולוגי על מנת להקל על השחקן הצעיר (בן 8 אז) ג'ייקוב טרמבלי להתמצא בעלילה ובסצנות השונות.
המחצית הראשונה של הסרט צולמה כולה בסטודיו, בסט שנועד ליצור תחושה קלסטרופובית ולאחר מכן צולמו סצנות בחוץ, במהלך החורף.
גילו הצעיר של טרמבלי הגביל את מספר שעות הצילומים היומיות האפשריות ומשך הצילומים התארך לכדי חודשיים וחצי.
הסרט זכה לשבחי מבקרי הקולנוע.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו זכה בפרס אהוב הקהל.
מכון הסרטים האמריקאי בחר בסרט לאחד מסרטי השנה שלו, איגוד מבקרי הקולנוע הלאומי בארצות הברית בחר בסרט לאחד מסרטי השנה, בברי לארסון כשחקנית הטובה ביותר ובג'ייקוב טרמבלי כשחקן החדש הטוב ביותר.
ברי לארסון זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר והסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר נוספים בקטגוריית הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והתסריט המעובד הטוב ביותר.
לארסון זכתה גם בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר והסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב נוספים בקטגוריית סרט הדרמה הטוב ביותר והתסריט הטוב ביותר.
איגוד המבקרים של רשתות השידור העניק ללארסון את פרס השחקנית הטובה ביותר, לטרמבלי את פרס השחקן הצעיר הטוב ביותר והסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט והתסריט הטוב ביותר.
לארסון זכתה בפרס גילדת שחקני המסך, בפרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אינדפנדנט ספיריט נוספים עבור התסריט הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי סטלייט עבור הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והשחקנית הטובה ביותר וזכה בפרס מיוחד לשחקן החדש הטוב ביותר (ג'ייקוב טרמבלי).
חדקנאים (שם מדעי :Acipenseriformes) היא סדרת דגים ממחלקת מקריני סנפיר.
אלו דגי גרם המצויים בנהרות ומים מליחים ורק מינים מעטים חיים בים הפתוח.
הם חיים באמריקה הצפונית, באירופה ובאסיה (בעיקר ברוסיה ובים השחור).
עם זאת חלקם נמצאו גם באפריקה ודרום אמריקה.
המין הגדול בבני הסדרה הוא הבלוגה שיכול להגיע למשקל 1.5 טון ולאורך 7.2 מ'.
הדבר הבולט ביותר בחדקנים הוא חוטמם הגדול הנראה כמו חדק ומכאן שמם.
מתוך הלסת העליונה יוצאים זיפים דמויי שפם העוזרים לחדקן לחוש בסביבתו ולחפש את טרפו.
לחדקן אין קשקשים אך יש רצועות גרמיות מחוץ לעורם.
הוא אינו כשר בהלכה, אך הוא דג מאכל נפוץ ומביציו מכינים מאכל הקרוי קוויאר.
בתוך הסדרה ישנם 2 משפחות קיימות: חדקניים וחדקני שיניים:
סוג ומין יחיד חדקן שיניים אמריקאי (Polyodon spathula)
סוג ומין יחיד חדקן שיניים סיני (Psephurus gladius) - נכחד
חדקני שיניים (שם מדעי : Polyodontidae) היא משפחת דגים מסדרת החדקנאים שבמחלקת מקריני סנפיר בה נותר רק מין אחד יחיד בסוגו: חדקן שיניים אמריקאי (Polyodon spathula), זאת לאחר הכחדת המין האחר (היה גם כן יחיד בסוגו) חדקן שיניים סיני (Psephurus gladius).
יצורים אלה הם קרובים של החדקניים מהם מכינים את הקוויאר.
הם בעלי חוטם רחב דמוי חדק ובו שיניים רבות שנתנו להם את שמם.
הם בעלי סנפיר גב סמוך לקצה הזנב ו3 זוגות סנפירים מתחת גופם.
הזנב גדול ומעוגל ועיניהם קטנות.
אורכו של החדקן הסיני עד 3 מ' ומשקלו עד 500 ק"ג.
אורך החדקן האמריקאי עד 1.5 מ' ומשקלו עד 65 ק"ג.
דגי החדקן האמריקאים נפוצים בנהר המיסיסיפי שבאמריקה הצפונית.
למרות מראם המפלצתי הם ניזונים רק מפלנקטון.
החדקן הסיני המצוי הוכרז רשמית כמין נכחד בשנת 2022. מקום תפוצתו היה בנהר היאנגצה שבסין.
בעבר היו עוד מינים נכחדים במשפחה.
חדקן שיניים אמריקאי (שם מדעי : Polyodon spathula) הוא מין של דג ממשפחת חדקני השיניים שבסדרת החדקנאים.
זהו המין היחיד בסוגו ונותר גם היחיד במשפחתו לאחר היכחדותו של חדקן השיניים הסיני.
הוא חי בנהרות ואגמים באמריקה הצפונית.
אורכו של דג זה 1.5 מטר בממוצע ומשקלו 27 ק"ג ואולם מספר פרטים הגיעו לאורך 2.6 מטר ולמשקל 69 ק"ג.
הוא בעל חרטום ארוך המזכיר את חרטום המפרשניים אך בצורתו רחב יותר ומעוגל.
שלד הדג עשוי מסחוס והוא בעל סנפירים שמזכירים כריש.
דג זה חי בנהרות ואגמים לאורך ארצות הברית ובעיקר במיסיסיפי ויובליו וגם בימות הגדולות שבטווח הצפוני שלו.
זהו מין המצוי בסיכון והוא מוגן בכל מדינות אמריקה.
החדקן ניזון מזואופלנקטון והוא פוער את פיו המכיל שורת "מזיפות" בדומה ללווייתנאים, איתם הוא אוסף את היצורים ומוציא את המים.
לחדקן ישנה אמפולות לורנציני בחוטמו הקולטת חשמל, איתה הוא קולט יצורים את היצורים הקטנים.
חדקן שיניים סיני (שם מדעי: Psephurus gladius) הוא מין נכחד של דג ממשפחת חדקני השיניים שבסדרת החדקנאים והיה המין היחיד בסוגו.
הוא חי באגני הנהרות הגדולים, היאנגצה והנהר הצהוב, שבסין וחי גם במים המלוחים שלשפכי הנהרות.
מין זה היה דג גדול מאוד ואחד מהגדולים שבבני סדרתו.
אורכו יכול היה להגיע ל- ומשקלו ל-300 ק"ג.
הוא היה בעל חוטם גדול מאוד ולסת עליונה גדולה מהתחתונה.
לדג הייתה רשת "מזיפות" בדומה ללווייתנאים איתה הוא היה מסנן יצורי פלנקטון מהמים ובולע אותם.
דיג חדקן השיניים הסיני התנהל במשך מאות שנים, ובשנות ה-70 הגיע שלל התפיסה לכ-25 טונות.
הסיבה העיקרית להכחדת חדקן השיניים הסיני הייתה בנייתם של סכרי גזובה ושלושת הערוצים, אשר גרמו להפרדה בין האוכלוסיות ולחסימת חזרת הבוגרים מן הים אל פנים היבשת על מנת להשריץ.
דיג יתר שימש גם הוא גורם משמעותי.
חדקן אטלנטי (שם מדעי: Acipenser oxyrinchus) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים החי במי האוקיינוס האטלנטי.
אורכו של דג גדול זה מגיע לאורך מרבי של ומשקל של 350 ק"ג.
הוא בעל קשקשים גרמיים לאורך גופו ובעל חוטם דמוי-חדק המשופע למעלה ותחתיו זוג בינים.
צבעו כחלחל שחור עד חום-זית והצידיים והבטן לבנים.
זהו דג שמצוי בקבוצות קטנות במי החופים של האוקיינוס האטלנטי סביב חופי אירופה ואמריקה הצפונית והוא מתרבה במי נהרות אליהם הוא עולה להשריץ.
הצעירים חיים במים מתוקים או מים מליחים עד הבגרות.
החדקן האטלנטי נחשב לאחד ממיני הדגים הנדירים והקדומים ביותר בעולם.
חדקן אטלנטי הוא מין בסכנת הכחדה שמצוי בקרקעית מים רדודים מול חופי אמריקה הצפונית – ממדינת פלורידה ועד קנדה.
על פי ההערכות, מדובר במין שקיים לפחות 120 מיליון שנים, עוד מהתקופה שבה דינוזאורים התהלכו על כדור הארץ.
החדקן משתמש בחוטמו כדי למצוא על הקרקעית סרטנים, דגים קטנים ורכיכות ימיות.
חדקן סיני (שם מדעי: Acipenser sinensis) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים החי במימי סין, יפן וקוריאה אך הוא נכחד מרבים מאזורי חיותו.
זהו אחד הגדולים שבדגי הגרם והוא מגיע לאורך ולמשקל 200–500 ק"ג.
הוא בעל קשקשים גרמיים על גופו ובעל שלד סחוסי.
הוא מרחרח עם חוטמו הגדול את הטרף.
לצד החוטם ישנם 2 בינות.
צבעו כחול-אפור כהה ומעט כסוף.
החדקן חי בנהרות של סין וכמו היאנגצה ונהר הפנינה ולעיתים יורדים לשפכי נהרות סביב החופים.
הם נעים בשחייה סביב הקרקעית ומחפשים טרף קטן יותר.
החדקנים הבוגרים טורפים כל יצור קטן מהם ואילו הצעירים ניזונים מחרקים וחסרי חוליות מימיים.
דגים אלה נפגעו מאוד מתעשייה, פגיעת סירות, רעשים וזיהום מים בנהר היאנגצה וכעת מצויים בסכנת הכחדה חמורה.
חדקן האגם (שם מדעי: Acipenser fulvescens) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים החי באמריקה הצפונית.
אורכו של חדקן זה עולה על ומשקלו 108 ק"ג.
צבעו ורדרד-חום והוא בעל קשקשים גרמיים לאורך צידיו וגבו.
השלד שלו עשוי סחוס והוא בעל חוטם גדול הפונה כלפי מעלה.
החדקן שוחה בבדידות או בקבוצות קטנות בנהרות ואגמים כולל בנהר המיסיסיפי ובימות הגדולות וכן בנהרות קטנים יותר עד למיסיסיפי ואלבמה בדרום ארצות הברית.
הוא שוחה לאורך הקרקעית ובולע חרקי מים, עלוקות ושאר תולעים.
דגים נמצאים בתזונתו רק לעיתים רחוקות.
כמה חוקרים חושבים שחדקנים אלה הביאו לאגדה על האוגופוגו מאגם אוקנגן בקנדה.
חדקן נודיבנטריס (שם מדעי: Acipenser nudiventris) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים.
בעבר הוא היה נפוץ לאורך ים השחור, ימת אראל והים הכספי.
כיום הוא מצוי בעיקר בנהר אורל שברוסיה וקזחסטן וכמה אוכלוסיות שלו שרדו בנהר ריוני שבגאורגיה ובסאפיד רוד שבאיראן.
הוא מצוי גם בימת בלחש בקזחסטן, מעבר לטווח הטבעי שלו, אליה הובא בשנות ה-60 למטרות דיג מסחרי.
דג זה בינוני ביחס לחדקן והוא מגיע לאורך 40 עד 50 ס"מ ולמשקל ממוצע של 8 עד 10 ק"ג אך הדגים הגדולים ביותר הגיעו לאורך ולמשקל 80 ק"ג.
אורך חייו של חדקן יכול להגיע ל-32 שנה והוא נחשב לאחד מהפוריים מבין בני משפחתו, אך למרות זאת מצוי בסכנת הכחדה חמורה.
צבעו כחול כהה עם קשקשים עבים לבנים לאורך הצידיים.
הראש מסתיים ב"חדק" הפונה מטה ומצידיו שפמות העוזרות לחוש את סביבתו.
החדקן יכול לחיות הן במים מתוקים והן במים מלוחים כמו בים או בים הכספי.
הצעירים נולדים במי נהרות רדודים והבוגרים מעדיפים מים עמוקים, בהם הם נצמדים לקרקעית של אבן או חצץ.
הצעירים ניזונים גם מחרקים ומלרוות שונות.
חדקרן הוצאה לאור היא הוצאה לאור, שהוקמה בשנת 2011 על ידי אסף פרסיה וטליה חלמיש.
ההוצאה מפרסמת ספרים מתחום המודעות עצמית, החינוך והאמנות.
בין היתר פרסמה כותרים מאת אליזבת הייך, אומרם מיכאל איבנהוב, פטריציו פאולטי, לאמה אולה נידהל, גלן דומן, יצחק נבון, תרסה מאווילה וג'לאל א-דין רומי.
עד ליוני 2020 ראו אור במסגרת ההוצאה 28 כותרים חדשים.
השם "חדקרן" נבחר בשל הסמלית של החיה המיתית שבכוחה לטהר מקורות מים מזוהמים.
קרנו של החד-קרן מאחדת את הניגודים, החייתי והרוחני, ומבטאת את היסוד האחדותי הקיים מעבר לכל הדברים.
בתחילת דרכה רכשה חדקרן את ארבעת הכותרים של הוצאה לאור שהקים מנחם מצא, וביניהם הספר "התקדשות" של אליזבת הייך.
בשנת 2011 ראה אור הספר "סוד הסודות" מאת עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני כחלק מסדרת "נתיבים מיסטיים".
סדרת "נתיבים מיסטיים" כוללת תרגום והוצאה לאור של שמונה כתבים מיסטיים מארבע הדתות הגדולות (יהדות, נצרות, אסלאם ובודהיזם).
מטרת הסדרה היא לתת לקורא העברי נגישות לשורה של כתבים מיסטיים באופן בלתי אמצעי וללא פרשנות.
בשנת 2012 ראה אור הספר "שיר עירום" מאת ללה, בתרגומה של המשוררת הדס גלעד ובעריכתה של המשוררת טל ניצן.
הספר הגיע במקור בשם "שירים עירומים" ותוך כדי מלאכת העריכה הוחלט על השם הנוכחי.
בשנת 2013 נחתם חוזה עם הוצאת פרוזבטה הצרפתית לפרסום כל ספריו של אומרם מיכאל איבנהוב בעברית.
ספרו הראשון של איבנהוב שיצא בעברית במסגרת ההוצאה הוא "עוצמת המחשבה".
בשנת 2016 יצא לאור ספר המקור הראשון של ההוצאה: "ורטיגו – כוריאוגרפיה של אנשים וחלומות".
את הספר כתב אוריה קדרי, והוא מסכם 25 שנות יצירה של להקת המחול ורטיגו.
בשנת 2018 יצא לאור ספר המקור השני במסגרת ההוצאה: יומן מדיטציה מאת יצחק נבון, הנשיא החמישי של ישראל.
הספר כולל את היומן שכתב נבון בעת ביקורו בבורמה בשנת 1961, כאשר תרגל מדיטציית ויפאסנה במרכז המדיטציה הבודהיסטי של או-בה קין, מי שהיה גם מורו של ס.נ.
היומן נשמר במגירה מיוחדת במשרדו של יצחק נבון ופורסם לאחר מותו בשיתוף עם משפחתו.
בשנת 2018 שינתה ההוצאה לאור את שמה ל"חדקרן בית השראה".
בין ספרי ההוצאה שיצאו לאור
עוצמת המחשבה, היוגה של התזונה – אומרם מיכאל איבנהוב
ריקוד האהבה לאלוהים – ג'לאל א-דין רומי
הטירה הפנימית – תרסה מאווילה
הדיוואן – ג'לאל א-דין רומי
יומן מדיטציה – יצחק נבון
ורטיגו – כוריאוגרפיה של אנשים וחלומות (סיפורה של להקת המחול ורטיגו)
חדר אקוטי הוא חדר במרכז רפואי שבו מרוכז הטיפול הרפואי והמשפטי הראשוני בנפגעי תקיפה מינית.
את הטיפול בחדר מנהלת עובדת סוציאלית ומשולבים בו מספר אנשי מקצוע ובהם רופאים וחוקרי משטרה.
המרכז מהווה את אחד השלבים הראשונים בטיפול בפגיעה מינית וניתנים בו טיפול רפואי ונפשי ראשוניים, בנוסף לאיסוף ראיות פורנזיות (ערכת אונס), תוך הקפדה על סודיות רפואית ופרטיות.
תקיפה מינית היא עבירת מין לפי חוק העונשין בישראל ובחדר נמצאת ערכת אונס המאפשרת לקיחת דגימות שיהיו קבילות כראיה משפטית.
לאלימות מינית השפעות פסיכולוגיות וחברתיות רבות כגון חרדה, הפרעות שינה ודיכאון, שעשויים להוביל לנטיות אובדניות.
תופעה קשה ועוצמתית במיוחד היא הפרעת דחק פוסט-טראומטית אשר עלולה לבוא לידי ביטוי שנים רבות לאחר האירוע.
במקרים רבים הקורבנות נזקקים לעזרה נפשית, כדי להתמודד עם הטראומה שעשויה להימשך שנים רבות.
הטיפול הנפשי הראשוני שניתן בחדר עשוי לצמצם את התפתחות הטראומה ויצירת נזק נפשי.
המרכז מהווה את הצעד הראשון בטיפול בפגיעה מינית וניתנים בו טיפול רפואי דחוף, מתן תרופות ייעודיות, ליווי נפשי וביצוע בדיקה קלינית לשם איסוף ראיות משפטיות.
ההגעה לחדר אמורה להיות מהירה ככל האפשר (עדיפות ל-72 שעות ועד שבוע מיום האירוע) כדי לאפשר מתן מענה נפשי ראשוני וכדי למזער את הפגיעה באיכות הראיות הנאספות.
במידה והנפגעת פונה לאחר מכן היא מופנית ל.
החדר ממוקם בדרך כלל בכניסה לבית החולים ולרוב באזור חדר המיון.
את הטיפול מלווה עובדת סוציאלית המנהלת לרוב גם את שאר אנשי המקצוע ובהם:
חוקר משטרה או חוקר ילדים בעל התמחות בחקירת נפגעי תקיפה מינית.
רופא נשים, כירורג או רופא ילדים.
מתנדבי מרכזי סיוע לנפגעות אונס ותקיפה מינית.
רופא משפטי אינו נוכח תמיד ורק בוולפסון נוכח בשעת לקיחות הדגימות רופא המגיע מהמרכז לרפואה משפטית באבו כביר.
במרכזים האחרים נלקחות הדגימות בידי רופאי נשים שאינם מוכשרים בלקיחת דגימות לצורך ראיות משפטיות.
מבנה החדר משתנה מבית חולים למשנהו.
המרכז האקוטי מורכב לרוב מחדר תשאול בו נפגשת הנפגעת עם העובדת הסוציאלית ובהמשך עם השוטרת לגביית עדות, חדר טיפולים בו מבוצעות הבדיקות והטיפולים וחדר מקלחת ושירותים.
בשלב הראשון, נאספות הראיות הפורנזיות באמצעות ערכה מיוחדת אשר מאפשרת קבילותן במהלך משפט פלילי.
במידה ומוגשת תלונה, הראיות נשמרות במעבדת זיהוי פלילי במשטרת ישראל כמוצג משפטי.
אם לא הוגשה תלונה בתוך 3 חודשים מיום איסוף הראיות, הראיות שנשמרו ב מושמדות בהסכמת הנאנס/ת.
מבנה הטיפול מאפשר אספקת תרופות כגון גלולת היום שאחרי, טיפול בפציעות הנגרמות ממאבק בין התוקף לקורבן, הגשת תלונה במשטרה ובמידת הצורך, הפנייה להמשך טיפול כגון לוועדה להפסקת הריון.
בישראל פועלים 11 חדרים במרכזים רפואיים.
החדר האקוטי הראשון בישראל (שנקרא חדר 4) הוקם בוולפסון בחולון.
חדרים נוספים הוקמו בבית חולים בני ציון בחיפה (חדר 10), הדסה עין כרם בירושלים (בת עמי), בית חולים סורוקה (באר שבע) ופוריה בטבריה (מרכז טנא).
בשנת 2020, נפתח חדר נוסף ביוספטל שבאילת.
בלניאדו פעל חדר אקוטי במשך שנה עד שנסגר בשנת 2017 בעקבות מחסור בתקציב.
באוקטובר 2019 אישר משרד הבריאות הקמת חדר בבית החולים מאיר בכפר סבא אך הקצה להקמתו תקציב חלקי בלבד.
ביוני 2021, אושר תקציב להקמת חדר בבית חולים איכילוב שהוקם לבסוף בנובמבר 2022 תחת השם "נטע".
החדר בנהריה נפתח ביוני 2023.
בתי החולים בהם פועל חדר אקוטי:
בית החולים לגליל המערבי, נהריה - "לוטם"
בית חולים בני ציון, חיפה - "חדר 10"
בית חולים פוריה, טבריה - "מרכז טנ"א"
בית החולים הלל יפה, חדרה - "מרכז הלנה"
בית החולים איכילוב, תל אביב - "מרכז נט"ע"
המרכז הרפואי קפלן, רחובות - "לוטוס"
בית החולים וולפסון, חולון - "חדר 4"
בית החולים הדסה עין כרם, ירושלים - "מרכז בת-עמי"
בית החולים סורוקה, באר שבע
בשנת 2003, הסדיר חוזר מנכ"ל משרד הבריאות את הטיפול בנפגעות תקיפה מינית בבתי חולים.
בחוזר הוגדרו הדרישות להגדרת מרכז רפואי כ"מרכז אבחון וטיפול בנפגעי/ות תקיפה מינית": צוות ייעודי ובו רופא ועובד סוציאלי שעברו הכשרה ייעודית, קו כוננות הפעיל 24/7, מתן תרופות והקמת חדר ייעודי.
מכח פקודת בריאות העם וחוק העונשין, הצוות הרפואי המטפל מחויב בדיווח למשרד הבריאות ולמשטרת ישראל לקורבן בגיר ולקטין או חסר ישע, אך אין נתונים פומביים המאשרים את ביצוע הדיווח.
כ-95% מהפונות לחדרים האקוטיים הן נשים, וכ-40% מהפונות הן קטינות, בשנים 2015-2014, טופלו בממוצע כ-600 נפגעות עבירות מין, מתוכן כמחצית בבית החולים וולפסון.
נכון לשנת 2020, טופלו בחדר האקוטי בוולפסון מעל ל-4000 נפגעי תקיפה מינית כאשר כ-25% מהם קטינים.
באמנת מועצת אירופה למאבק בעבירות מין ואלימות במשפחה ומניעתן הומלצה הפקת DNA מהדגימות הנלקחות ללא קשר אם הוגשה תלונה, כדי לאפשר הגשת תלונה במועד מאוחר יותר.
חדקן ירוק (שם מדעי: Acipenser medirostris) הוא מין של דג סחוס גרמי ממשפחת החדקניים, המצוי בצפון האוקיינוס השקט מסין ורוסיה במזרח עד לקנדה ואלסקה במערב.
הוא אחד משני מיני חדקניים המצויים לחופי קליפורניה לצד חדקן לבן.
מבחינה טקסונומית החדקן הירוק קרוב לחדקן סחלין (Acipenser mikadoi).
חדקן זה בעל חוטם מכופף וגמיש ולסתות בעלות שפתיים גדולות וחסרות שיניים.
הוא בעל שורות לוחיות קשיחות לאורך גופו עשוי הסחוס עד הזנב, סנפיר גבי מעל הזנב וזנב ממוזלג ארוך.
החדקן יכול להגיע לאורך של ומשקל של 159 ק"ג, אך לרוב הוא קטן יותר.
הפרט המבוגר ביותר תועד בגיל 42 אך נראה שהוא יכול לחיות גם על גיל 60 או 70 שנה.
החדקן נפוץ לחופי הימים הממוזגים של צפון האוקיינוס השקט, במים מליחים ואף נודד לנהר רוג ונהר סקרמנטו דבמפרץ קליפורניה כדי להשריץ.
החדקן מגשש עם זיפיו סמוך לקרקעית ומחפש טרף של דגים, חסילונים (בעיקר חסילוני Mysida) ותולעים טבעתיות.
החדקן מצוי בסיכון עקב דיג להכנת קוויאר ועקב הקמת סכרים וייבוש נחלים בהם הוא התרבה.
כיום המצב של החדקן התאזן עקב פעולות שימור אך הוא עדיין פגיע.
חדקן סחלין (שם מדעי: Acipenser mikadoi) הוא מין של דג סחוס גרמי, המצוי בצפון האוקיינוס השקט שבין חופי יפן, קוריאה, סין ורוסיה עד לים ברינג ומצוי גם במים מליחים ומים מתוקים בהם הוא מתרבה וניזון, בייחוד בנהר טומן.
מבחינה טקסונומית חדקן סחלין הוא קרובו של החדקן הירוק הנפוץ גם במערב האוקיינוס השקט.
מספר חוקרים הציעו לראות בו תת-מין אך רוב החוקרים רואים בו מין נפרד.
הוא תואר לראשונה ב-1892 בידי החוקר הגרמני פרנץ מרטין הילגנדורף.
החדקן יכול להגיע לאורך והוא בעל גוון ירוק-זית עד ירוק כהה עם לוחיות צד צהובות-לבנות.
החדקן בעל חוטם רחב ושפה מפוצלת לשתיים והוא חסר שיניים.
לצד חוטמו החדקי מספר זיפים ארוכים המשמשים לזיהוי טרף כמו דגים וסרטנים.
החדקן מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע עקב דיג יתר להכנת קוויאר, פגיעה מסירות, תפיסה כשלל לוואי, זיהום מים והקמת סכרים.
חדקן פרסי (שם מדעי: Acipenser persicus) הוא מין של דג סחוס גרמי ממשפחת החדקניים, החי בים הכספי, בים השחור ובנהרות שסביבו - במיוחד בוולגה, אורל, אראס והקורה והוא מצוי בסכנת הכחדה חמורה בטבע.
החדקן הוא דג גדול שאורכו 1.3 עד 2 מטרים ומשקל של 20 עד 35 ק"ג, אך הפרטים הגדולים ביותר נרשמו באורך ומשקל של 70 ק"ג.
הוא בעל גוון חום וכחלחל עם לוחיות סחוס בולטות לאורך גופו שצבעם אפור וביניהם קשקשים צהובים-חיוורים.
החוטם מוארך עם זיפי חישה ארוכים והעיניים קטנות.
החדקן מטיל ביצים במים מתוקים אך הפרטים הבוגרים נודדים לים השחור או במזרח הים הכספי.
החדקן מחפש מזון על קרקעית החול או הבוץ ובהם יונק טרף של דגים אחרים או של חסרי חוליות כמו שטצדאים, ימשושיים וחסילוני Mysida.
הפרטים הבוגרים ניזונים ממזון גדול יותר מהצעירים.
החדקן מצוי בסכנה גדולה עקב דיג יתר להכנת קוויאר מביציו, היתקלות בסירות, זיהום וסיכור נהרות, בייחוד הנהרות בהם הוא משריץ צאצאים.
בנוסף החדקן מתרבה לאט ורק במספר נהרות.
חדקן יפני או חדקן אמור (שם מדעי: Acipenser schrenckii) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, החי במימי סין וברוסיה לאורך נהר אמור.
למרות שמו הוא לא חי בנהרות יפן אך ייתכן שהוא נמצא גם בים יפן, אך לא זוהה.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב דיג להכנת קוויאר מביציו.
החדקן הוא דג בעל עצמות סחוסיות בדומה לשאר הסחוס גרמיים.
הוא בעל חוטם ארוך ומכופף בעל זיפי חישה לאורך החוטם ובעל לסתות בשרניות וחסרות שיניים.
הוא ניזון משאיבה של טרף קטן לתוך לועו.
החדקן מגיע לאורך ממוצע של 96 עד 125 ס"מ אך יכול להגיע גם לאורך ומשקל של 190 ק"ג.
החדקן יכול להגיע לגיל 65 שנה.
הוא מגיע לבגרות מינית סביב גיל 9–10 בנקבות ו-7–8 בזכרים.
הוא חי לרוב סביב קרקעית המים ומחפש עליה חרקי מים, רכיכות, תולעים, חסילונים ודגים קטנים.
בעת הרבייה החדקן נודד לנהרות ומטיל בהם ביצים ואז חוזר למים עמוקים יותר בים או אגמים עמוקים.
חדקן אדריאטי (שם מדעי: Acipenser naccarii) הוא מין של דג סחוס גרמי, המצוי במימי הים האדריאטי שבים התיכון לחופי איטליה, אלבניה, יוון ומדינות יוגוסלביה לשעבר, ומכאן שמו.
החדקן מזכיר במראהו את החדקן האירופי אך הוא בעל מספר הבדלים מאפיינים.
הוא תואר למדע ב-1836 בידי שארל לוסיאן בונפרטה.
החדקן בעל עצמות סחוסיות עם שורות לוחיות סחוס לאורך גופו.
צבעו חום-סגול והצידיים בהירים יותר.
הזנב של החדקן ממוזלג ונמוך והוא בעל סנפיר גבי אחורי נמוך קרוב לזנב.
אורך החדקן מגיע ל-2 מטרים ומשקלו עד 25 ק"ג, אם כי נתפסו גם פרטים ששקלו מעל 40 ק"ג.
הוא בעל חוטם צר שלצידיו ביני חישה ארוכים.
החדקן נפוץ בים התיכון שלחופי דרום אירופה ובנהרות שסביבה, אליהם הוא עולה להטיל ביצים.
הוא מטיל את ביציו במים עמוקים עשירים בחמצן על מצע חצץ, המונע מטורפים לגלות אותם.
החדקן נובר בקרקעית עם חוטמו ומחפש דגים קטנים, שטצדאים, רכיכות שונות ותולעים טבעתיות למאכל.
החדקן מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב סכרים לאורך נתיבי הנהרות בהם הוא מתרבה ועקב זיהומים ודיג יתר.
חדקן זוהר (שם מדעי: Acipenser stellatus) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, החי במימי הים הכספי, הים השחור, ים אזוב ובים האגאי שבים התיכון, אם כי נראה שהאוכלוסייה ששם נכחדה כתוצאה מדיג יתר.
החדקן מצוי כיום בסכנת הכחדה חמורה עקב דיג להכנת קוויאר.
החדקן בעל גוף דק וארוך עם חוטם מוארך יחסית לקרוביו ובקצהו בולטים ביני חישה ארוכים.
החדקן יכול להגיע לאורך של ומשקל 80 ק"ג, אך לרוב הוא קטן יותר.
הוא בעל רצועת לוחיות סחוסיות בצבע אפור וצבע הגוף ירקרק-אפרפר עד חום והבטן בהירה יותר משאר הגוף.
החדקן שוכן בקרקעית הים או האגמים ומחפש מזון בלילה.
הוא ניזון מרכיכות, תולעים, סרטנים ודגים קטנים שהוא מאתר סמוך לקרקעית.
הוא מהגר בעת הרבייה למים מתוקים כדי להשריץ.
דג זה הוא אחד משלושת החדקנים הנצרכים ביותר להכנת קוויאר לצד הבלוגה והחדקן הרוסי.
הבשר שלו נחשב ליקר מאוד לאורך הים הכספי ונעשו ניסיונות לייצא אותו למדינות אחרות כמו ארצות הברית, רוסיה, איראן ואיטליה.
חדקן קצר אף (שם מדעי: Acipenser brevirostrum) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, החי במימי נהרות, שפכי נהרות וחופי האוקיינוס האטלנטי של מזרח אמריקה הצפונית שבין ניו ברנזוויק לפלורידה.
במראהו הוא מזכיר את המין חדקן אטלנטי אך קטן ממנו בהרבה.
למעשה זהו אחד הדגים הקטנים בסוג חדקן.
חדקן זה מגיע לאורך 1.43 מטר ומשקל ממוצע של 25 ק"ג.
הוא בעל גוף חום כהה עם בטן בהירה וכשמו הוא בעל ראש וחוטם קצרים יחסית.
עצמותיו בנויות מסחוס ולאורך הגוף רצועת לוחיות סחוסיות אפורות.
בנוסף הוא בעל מספר צלחות לאורך הוושט, העוזרות לו לעכל מזון, מאחר שהוא חסר שיניים.
הצעירים בעלי מראה מוארך יותר ועם חוטם וראש דקים וארוכים יותר.
החדקן ניזון לאורך הקרקעית מחלזונות, צדפות ותולעים רב-זיפיות ומגוון גם בדגים.
החדקן הוא דג המותאם הן למים מתוקים והן למים מלוחים אך הנקבות נודדות לנהרות ואגמים כדי להשריץ.
גם לאחר מכן הם מבלים במים רדודים ולא מגיעים לאוקיינוס העמוק.
ההתבגרות המינית של החדקן תלויה באקלים בו הוא חי - פרטים החיים במים חמימים יכולים להתרבות כבר בגיל 3–4 שנים אך פרטים צפוניים החיים במים קרים יותר יתרבו לרוב מגיל 10–14 שנים.
חדקן זה מצוי בסכנה עקב סכרים לאורך הנהרות בהם הוא חי ועקב זיהום מים מתועש.
הוא נפגע גם מסירות, דיג מסחרי ודיג ספורט והיתפסות כשלל לוואי.
חדקן יאנגצה (שם מדעי: Acipenser dabryanus) הוא מין של דג סחוס גרמי ממשפחת החדקניים, החי בסין בנהר היאנגצה ובעבר גם בנהר הצהוב והוא מין מוגן שנכחד בטבע וכיום מצוי בשבי בלבד.
חדקן זה מגיע לאורך 80 עד 130 ס"מ ומשקל של 25 ק"ג, אם כי נתפסו פרטים באורך .
צבעו כחול-אפרפר עם בטן לבנה-צהובה ומצידיו ישנם שורת לוחיות סחוסיות בצבע אפור.
הסנפירים קצרים ובשרניים והזנב ממוזלג.
החדקן בעל חוטם דק וארוך הפונה מעלה ומתחת החוטם בינים העוזרים לו לחוש.
החדקן שוכן במי נהרות איטיים בקרקעית רדודה ולרוב עכורה והוא ניזון מצמחי מים, דגים קטנים, תולעים וחרקים.
בניגוד לחדקנים אחרים הוא לא חי במים מלוחים אך עדיין נודד לצפון יובל היאנגצה להשריץ ביצים.
הרבייה נערכת בין מרץ ואפריל או בסביבות נובמבר ודצמבר.
חדקן זה נעלם בטבע עקב דיג יתר, בייחוד של דגים צעירים ועקב הקמת סכרים כמו סכר שלושת הערוצים וסכר ג'ז'ובה המונעים מהדג להגיע לנהרות ההטלה שלו.
גם זיהום מים כתוצאה מתיעוש הביא להכחדת אוכלוסיות רבות שלו.
כיום הוא מצוי בעיקר באגן היאנגצה כשמספר פרטים מהשבי משוחררים לנהר כל שנה וכנראה מונעים מהמין להיכחד.
חדקן סיר דריה (שם מדעי: Pseudoscaphirhynchus fedtschenkoi) הוא מין של דג סחוס גרמי ממשפחת החדקניים, החי בנהר סיר דריה ובשפך שלו לימת אראל שבמרכז אסיה לחופי קזחסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה חמורה, בעיקר עקב הקמת סכרים לאורך הנהר בו הוא חי.
חדקן זה קטן ביותר ומגיע לאורך של 20 עד 65 סנטימטרים.
הוא בעל גוף שטוח יחסית עשוי סחוס עם סנפירים שטוחים וזנב נמוך.
החוטם רחב יחסית וקצר בעל בינים בולטים.
הוא שוחה לאורך הקרקעית הבינונית או הרדודה באגם ומחפש טרף של חרקי מים שונים.
לא ידוע הרבה על אורח חייו אך עונת הרבייה שלו מתרחשת באפריל.
החדקן האחרון שנצפה נראה ב-1960 כך שייתכן שהמין נכחד, אך הוא עדיין מופיע כמין בסכנת הכחדה באמנת וושינגטון ואתר IUCN.
חדקן אמו דריה (שם מדעי: Pseudoscaphirhynchus kaufmanni) הוא מין של דג סחוס גרמי ממשפחת החדקניים, החי בנהר אמו דריה ובשפך שלו לימת אראל שלחופי אוזבקיסטן, טורקמניסטן ואולי גם באפגניסטן וטג'יקיסטן.
המין מצוי בטבע בסכנת הכחדה חמורה.
זהו מין חדקן קטן אך עדיין המין הגדול ביותר בסוג פסודוסקפירינכוס.
הוא מגיע לאורך מרבי של 75 סנטימטרים ומשקל של 2 קילוגרם.
הוא גם בעל אונת זנב עליונה ארוכה ודקה שיכולה להגיע ל-20% מאורכו.
החדקנים הצעירים בעלי גוונים כהים שדוהים עם השנים והבוגרים בעלי גוונים צהובים-בהירים.
החוטם של החדקן רחב ושטוח עם בינים ארוכים העוזרים לו לחוש בטרף.
פרטים צעירים של החדקן ניזונים בעיקר מחרקי מים ודגים קטנים כשהגדולים ניזונים מדגים גדולים יותר.
הם שואבים את הטרף בעזרת שפתיהם הרחבות והם חסרי שיניים.
חדקן זה מצוי בסכנה חמורה עקב אובדן הנהרות בהם הוא חי, עקב זיהום מים ועקב דיג לא חוקי לבשרו.
באזורים רבים קשה לשלוט על הדיג הבלתי חוקי מה שממשיך את הירידה באוכלוסייה.
חדקן גמדי (שם מדעי: Pseudoscaphirhynchus hermanni) הוא מין של דג סחוס גרמי ממשפחת החדקניים, והמין הקטן ביותר במשפחה.
הוא מצוי בטבע רק בנהר אמו דריה שבטג'יקיסטן, טורקמניסטן ואוזבקיסטן, ובעבר היה מצוי גם בימת אראל.
החדקן מצוי בטבע בסכנת הכחדה חמורה.
חדקן זה הוא הקטן שבחדקנים ומגיע לאורך של 27.5 סנטימטרים בלבד ולמשקל מרבי מתועד של 50 גרם.
במראהו הוא מזכיר את המין חדקן אמו דריה, אך הוא קטן בהרבה ובעל גוונים אפורים-חומים עם שוליים בהירים יותר.
הלוחיות שלו קטנות והוא בעל "שובל" ארוך ודק מאונת זנבו העליונה.
המין מצוי באזורים ממוזגים של מים מתוקים או מים מליחים, אך לא מגיע לים.