tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זראי, שהשיבה להם בתנועת ידיים דומה, סיפרה שהמחזה חזר על עצמו בכל אחת מ-12 הופעותיה בבוקרשט ורק אז נודע לה, שזו הפעם הראשונה שהורשתה שירה עברית על במה רומנית, מאז עליית המפלגה הקומוניסטית לשלטון.
הקהילה של היהודים הספרדים בבוקרשט, מהיותה קטנה מחברתה האשכנזית, הייתה הראשונה שהפסיקה לתפקד.
תחילה איבדה את עצמאותה והפכה למחלקה בתוך הקהילה היהודית והרב יעקב אלמולי היה רבה האחרון.
בניו של אלמולי, שלא היו רבנים, המשיכו לנהל את בית הכנסת הספרדי עד 1988, כשפורק סופית.
בשנים 1993–1996 כיהן כרב העיר הרב אשר אהרנפלד.
נכון לחודש אפריל 2007 הקהילה היהודית של בוקרשט כוללת 3,154 משפחות.
המשפחות מורכבות מ-4,443 יהודים ו-870 בני זוג וצאצאים שאינם יהודים.
המוסד היהודי המייצג והמנהל את ענייניה הפנימיים של יהדות בוקרשט קרוי "קהילת יהודי בוקרשט" וכתובתו:
נשיא הקהילה הוא אוסי לאזאר (Ossy Lazar).
בית הכנסת כורל של בוקרשט ועוד שני בתי כנסת פתוחים יום יום ובית כנסת נוסף פתוח רק בשבתות.
לקהילה יש מקווה, תלמוד תורה בו מלמדים עברית והיסטוריה יהודית, חברה קדישא, שלושה בתי עלמין, מועדונים שונים, מקהלות ותזמורות, מחסני מזון לצרכים דתיים (מצות ויין כשר), מרפאה, בית מרקחת, מסעדה כשרה, מטבח כשר, בית מטבחיים כשר וספרייה.
הנתונים המספריים לגבי גודל האוכלוסייה היהודית של בוקרשט, בדומה לאוכלוסייה היהודית של רומניה כולה, סותרים לעיתים בגלל דרכים שונות לקביעת "מי הוא יהודי".
במפקדים רבים היו יהודים מתבוללים שהצהירו על עצמם כרומנים או כהונגרים ולעומת זאת, בתקופת הממשלות האנטישמיות יצאו חוקים גזעניים שספרו את בעלי "הדם היהודי", כולל נוצרים בני נוצרים שרק הסב או הסבתא היו יהודים.
החוקים הגזעניים השתנו כמה פעמים, לכן גם ספירת היהודים השתנתה.
מסיבה זו, במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט מספר היהודים שנרצחו לפי נתוני הקהילה היהודית, נמוך במקצת מהמספר שמסרו השלטונות.
אנשי עסקים יהודים רבים (בעיקר ישראלים) באים לבוקרשט כדי לנהל עסקים במדינה מתפתחת זו.
ציירים נודעים: ברבו איסקובסקו, מרסל ינקו, יוסיף איסר, סשה פאנה, טיאה פלץ.
שחקני טלוויזיה וקולנוע: אדוארד ג'י רובינסון, מוסקו אלקלעי.
משוררים, סופרים ואנשי רוח אחרים: צ'יליבי מויסה, גראסים לוקה, ברבו לזריאנו, משה גסטר, איסאק פלץ, מריה באנוש, אלכסנדרו רובוט, נפתלי פופר, ולדימיר קולין, שטפן יורש.
מוזיקאים נודעים: מאוריצ'יו כהן-לנארו, סרג'יו קומיסיונה, קלרה הסקיל, דן מזרחי.
מתמטיקאים ואנשי מדע: ניקולאה קאז'אל, דוד עמנואל.
מנהיגים ומדינאים: הילל מנוח, דוויצ'יון באלי, סולומון חלפון, מרצ'ל פאוקר, וילהלם פילדרמן, סילביו ברוקאן.
ספורטאים: אנג'ליקה רוזיאנו, עמנואל רייכר.
יהדות העיר אסטי, במחוז פיימונטה, הייתה קהילה יהודית שהתפתחה במהלך המאה ה-15. והתקיימה עד לשואה.
החל מהמאה ה-17 יהודי הקהילה נחשבו בין אמידי העיר ותפסו בה מקום מרכזי.
ליהודי אסטי, כמו ליהודי פוסנו (Fossano) וליהודי מונקאלוו הסמוכות, היה נוסח תפילה מיוחד, נוסח "אסטיג'אנו" (Astigiano) או אפ"ם (ראשי התיבות של הקהילות: אסטי, פוסנו ומונקאלוו), המורכב מהנוסח האיטלקי, האשכנזי והצרפתי העתיק.
כיום מונה הקהילה רק יהודים בודדים, המסונפים פורמלית לקהילת יהודי טורינו, האחראית לצרכים הדתיים של יהודי אסטי.
בעיר נותר מבנה בית הכנסת, מהמאה ה-18, הנפתח רק בעת קיום אירועים דתיים חד-פעמיים.
באחד מחדרי בית הכנסת קיים מוזיאון ליהדות (Museo Ebraico) הפתוח לציבור בהודעה מראש.
רוב יהודי העיר גרו ברובע "סאן סקונדו" (Rione San Secondo) ברחוב אליברטי (via Aliberti).
לקהילה היהודית היה בנוסף לנוסח תפילה המיוחד גם ניב יהודי פיימונטזי.
העדות הראשונה לקיום יהודים בעיר היא משנת 1601. הבישוף המקומי התלונן על המבנה שהוקם לבית הכנסת, קרוב מדי לכנסייה שלו Santo S.
קודם לכן שימש מבנה קטן כבית הכנסת.
בית כנסת זה, שהיה ממוקם במרכז השכונה היהודית, שימש לצורכי פולחן דתי אך גם עמד לשירות הציבור למטרות כלליות כמו ביצוע עסקאות מסחריות או לביצוע פעולות חברתיות של עזרה הדדית.
מבית כנסת זה נותרו פריטים מעץ מהמאה ה-16 והמאה ה-17. בתקופה שקדמה להקמת בית הכנסת, יהודי העיר נהגו להתפלל באחד החדרים במעון של משפחה, כפי שניתן ללמוד ממסמך משנת 1599.
יהודי העיר עסקו במקצועות יהודיים טיפוסיים לעידן ימי הביניים: ייצור בגדים מפרוות וצביעת בדים.
מקצועות אשר הורשו לעסוק בהם תושבים שנדחקו לשולי האוכלוסייה.
עם זאת, היהודים נהנו מהעובדה כי בעיסוק בבגדי פרוות היה להם למעשה זיכיון בלעדי לייצר ולסחור בהן.
יהודים גם עסקו במסחר בנכסי דלא ניידי ובבנקאות.
עד לפני עשרות שנים היה באסטי בנק פעיל בשם "בנק לוי-מונטלצ'יני" (Banca Levi-Montalcini).
בשנת 1773 שליטי בית סבויה הקימו שכונה מיוחדת ליהודים.
הם לא הורשו לגור מחוץ לתחומה.
גבולותיה נקבעו בין הרחובות :
Via Aliberti, Via Ottolenghi, היכן שהיום שוכן בית הכנסת מהמאה ה-18 והמוזיאון היהודי הקטן.
בשנת 1791 הגיע הצבא הצרפתי לעיר.
המשפחות היהודיות האמידות עברו להתגורר מחוצה לו.
עם זאת הרובע המשיך להיות שכונה יהודית.
מעריכים כי מספר המשפחות שגרו בגטו היה 38 ומספר התושבים – 136. הייתה נסיגה במצב היהודים עד 1848 אך אז הושלמה האמנציפציה וליהודים הושבו מלוא הזכויות.
בעיר הוקם בית ספר יהודי ואפילו אטליז כשר נפתח בה.
היהודים נטלו חלק בפעילות הציבורית וכך נבחר לסנטור איזקו הרטום (Isacco Artom), שהיה המזכיר של הנסיכות.
יהודים מפורסמים נוספים היו ממשפחות: זכריה, אוטולנגי ולזרו הרטום.
עדיין ניתן בשלטים של הבתים שמות משפחה יהודיים כמו: De Benedetti, Clava, Treves, Levi-Montalcini.
בשנת 1848 "נפלו" חומות ה"גטו" ועלה הצורך בשיפוץ מבנה בית כנסת.
בעל מקצוע מקומי, קרלו בנצי (Carlo Benzi), אשר עסק בשיפוץ מבנים בעיר הוזמן לבצע את העבודות.
המימון לכך התקבל מהמשפחות היהודיות הרטום ואוטולנגי, משפחות יהודיות מוכרות עד עצם היום הזה.
למטרת הרחבת מבנה בית הכנסת הקיים עד היום, הושג הפינוי של בתים אחדים, הצמודים למבנה בית הכנסת.
כך ניתן היה לתחום חצר לבית הכנסת באזור החדש שהתפנה ממבנים ולבנות קומה נוספת לבית הכנסת עבור עזרת נשים.
בעת הכיבוש הנאצי בשנת 1943, נלקחו מהגטו כשלושים יהודים למחנות ההשמדה.
מתוכם נרצחו כ-27. בעיר נשארו יהודים בודדים והקהילה לא הוקמה מחדש.
תחום הגטו נקבע בין הרחובות אליברטי ואוטולנגי, היכן שהיום שוכן בית הכנסת מהמאה ה-18 והמוזיאון היהודי הקטן.
המחסור בשטח לבניה ברובע היהודי גרם לכך שלא יהיה בתחומו חצרות ובניינים יהיו קומות מרתף וקומות עליונות.
אפשר להבחין בתופעה זו גם היום.
מקרה מיוחד הוא הבית של משפחת הרטום, בסוף רחוב אליברטי (Via Aliberti).
היות שמחלונות המבנה אפשר להשקיף על הכיכר המרכזית של העיר, הצטוו דיירי הבית להשאיר את החלונות סגורים ולשלם תשלום מיוחד כאשר ביקשו לפתוח אותם.
בין שני החלונות צויר ציור בעל אופי דתי נוצרי, כך שההולכים ברשות הרבים יוכלו להבחין בבית מגוריהם של היהודים.
בית הכנסת של אסטי נראה כבעל חזית פשוטה בסגנון נאו-קלאסי, עם מבנה של שער בעל ארבעה עמודים בסגנון יוני ומעליהם משקוף ובו חרוטה הכתובת בעברית .
בכניסה יש פרוזדור, בצד שמאל כניסה למקהלה ולבית הכנסת הקטן (Piccolo Tempio) ובו לוחות זיכרון, בסוף הפרוזדור בצד ימין יש מדרגות העולות לעזרת הנשים.
ממול יש מרחב מרובע, מחולק לשלושה מרכזים עם מושבים, אשר עליהם מודבקות פיסות מתכת עם שמו של המתפלל.
המתפללים הקבועים, בעלי המושבים, הם אלה הממנים את האחזקה של בית הכנסת.
במרכז בית הכנסת מוצב שולחן במה, אשר עליו מניחים את ספר הקריאה בשעה שבאים לקרוא מתוכו בפני הציבור.
בחזית ארון הקודש פרי עבודתו של האומן ג'וזפה מריה בונצאניגו (Giuseppe Maria Bonzanigo) שיוצר בשנת 1809. .
ארון הקיר מורכב משמונה חלקים מפוסלים ומקושטים.
בבית הכנסת ניתן למצוא את הממצאים הבאים:
תבליט השולחן עם לחם הפנים.
בפינת בית הכנסת יש פרוכות לספר תורה, כמנהג הספרדים, עם רקמות מכסף משנת 1700.
בחדר, בו היה ממוקם בית כנסת קטן לימי החורף (Tempietto), ישנו מוזיאון ליודאיקה ובו חפצים המיועדים לשימוש טקסי ולשימוש דתי.
חנוכיה – ובה שמונה קנים בתוספת קנה לשמש.
שופר – קרן איל שבה תוקעים.
נר תמיד - מנורה יצוקה מכסף.
תיבה מעץ – בימה עליה נערכת הקריאה מספר התורה.
ראשי התיבות אפ"ם מורכבות מראשי התיבות של הערים בהן היו הקהילות: אסטי, פוסאנו, ומונקאלוו.
נוסח התפילה מבוסס על שלושה נוסחי תפילה מקובלים בקהילות ישראל: האיטלקי – פיימונטזה, הגרמני – אשכנזי והצרפתי עתיק, שמקורו ביהודים שהגיעו מצרפת בשנת 1394 למחוז פיימונטה.
שינוי הנוסח באים לידי ביטוי בתפילות הבאות: הסליחות, הקינות, הקרובות (המשולבות בתפילת העמידה), סדר העבודה של יום כיפור ושאר תפילות יום הכיפורים.
נוסח זה אף פעם לא ראה אור הדפוס, ונשמר רק בכתבי יד.
ניגוני הנוסח הוקלטו על ידי לאו לוי בעזרת המכון האיטלקי למוזיקה "סנטה צ'צ'יליה" מרומא בשנת 1955. האוסף של לאו לוי מצוי היום בספרייה הלאומית בירושלים.
יהדות ארצות האסלאם (או יהדות ספרד והמזרח) הוא שם כולל לקהילות היהודים תחת שלטון האסלאם, החל מהמאה ה-7 לספירה.
מאז עליית הח'ליפות התגוררו למעלה מ-90% מכלל ישראל תחת אותו שלטון, מצב שנמשך כמעט עד המאה ה-15. במהלך התקופה הארוכה בה היו הקיבוץ הגדול והדומיננטי בעולם היהודי, התרכזו חיי הדת והיצירה שלו אצלם כמעט באופן בלעדי, בתחילת המאה ה-20 ירד שיעורם ל-8% בלבד מכלל היהודים.
במאות הראשונות לאחר כיבושי האסלאם התגוררו מרבית היהודים בבבל, פרס וארץ ישראל.
מהמאה ה-9 החלו תנועות הגירה נרחבות מערבה למצרים, ארצות המגרב וספרד.
שינוי זה העביר את מרכז הכובד היהודי לשם בסביבות המאה ה-11. תור הזהב של יהדות ספרד היה עידן פורח במיוחד, שנגדע עם עליית פלגים מוסלמיים, השלמת הרקונקיסטה ולבסוף, גירוש ספרד.
מהמאה ה-19 החלה הגירה של יהודי ארצות האסלאם לעבר צפון אמריקה ודרומה, מערב אירופה וארץ ישראל.
המהגרים לישראל, שבאו מרקעים שונים ומגוונים מאוד, נחשבו בחברה הישראלית כ "מזרחים", במקביל ל"אשכנזים".
בקהילה היהודית הבין-לאומית נפוץ השם "ספרדים" לכל קהילות שמוצאן מצפון אפריקה, הבלקן והמזרח התיכון (למעט תימנים, קווקזים, גיאורגים והודים המחזיקים במסורות ייחודיות משלהן).
ערב כיבושי האסלאם, התפלגו יהודי המזרח התיכון מבחינה מדינית ומבחינה תרבותית (כאשר אין חפיפה מדויקת ביניהם).
מבחינה מדינית הפיצול היה בין יהודי הקיסרות הרומית, ומאוחר יותר הקיסרות הביזנטית במערב, ובין יהודי האימפריה הסאסאנית במזרח.
הקהילות היהודיות הגדולות - מצד אחד זו בבבל, ומצד שני זו שבארץ ישראל ובסוריה - היו נתונות תחת שתי אימפריות שונות, ששררה ביניהן איבה ולעיתים אף מלחמה.
מבחינה תרבותית הפיצול היה בין היהודים דוברי הארמית באזור הסהר הפורה ובין היהודים המתייוונים בערים ובמחוזות המזרחיים של הקיסרות הביזנטית, כולל יהודי אלכסנדריה.
ערב עליית האסלאם, האימפריה הסאסאנית הפרסית והקיסרות הביזנטית הנוצרית ניהלו מלחמה מתמשכת.
היהודים לקחו חלק בסכסוך הזה בעיקר לטובת הצד הסאסאני, וכך למשל בתחילת המאה ה-7 היהודים סייעו לפלישה הפרסית לארץ ישראל ומרדו באימפריה הביזנטית.
לאחר כיבוש הארץ, האימפריה הסאסנית התירה ליהודים לנהל שלטון עצמאי במשך חמש שנים, אך הוא בא לסופו עם כיבוש מחדש של האזור על ידי האימפריה הביזנטית.
המאבקים הממושכים בין האימפריה הסאסאנית לאימפריה הביזנטית החלישו את שתיהן ערב עליית האסלאם, והקלו על צבאות הראשידון לכבוש את שטחיהן ולייסד את האימפריה המוסלמית.
הקשר בין מוסלמים ליהודים החל מימי מוחמד ויחסיו עם השבטים היהודים בעיר מדינה וסביבתה.
היחסים בין שבטים יהודים אלה לבין מוחמד ומאמיניו היו מורכבים.
תחילה, מוחמד ניסה לרצותם ולשכנעם להצטרף לאסלאם על ידי הכללה של מספר אלמנטים שהיו במקורם יהודיים לתוך דת האסלאם, וכך למשל קבע שכיוון התפילה הראשון של המוסלמים יהיה ירושלים.
עם זאת, לאחר שהשבטים היהודים סירבו לקבל על עצמם את האסלאם ועל פי המסורת המוסלמית בגדו במוחמד לטובת אויביו ממכה, המוסלמים עברו להילחם בהם.
בעיר ח'ייבר נערך קרב בין כוחות מוסלמים לשבטים יהודיים שבו המוסלמים יצאו כשידם על העליונה, ובסופו חלק מהגברים היהודים הוצאו להורג והנשים והילדים נלקחו כעבדים.
בהמשך נערכו קרבות דומים עם שבטים יהודיים אחרים ברחבי חג'אז עד שלא נותרה עוד אוכלוסייה יהודית באזור.
חלק מהיהודים התאסלמו, רבים נהרגו, והיתר נהפכו לעבדים או שגורשו אל מחוץ לחצי האי ערב.
לאחר ימי מוחמד, ועם כיבושי האסלאם הראשונים, אוכלוסייה יהודית רבה מצאה את עצמה תחת שלטון הח'ליפות המוסלמית.
בין השאר, כוחות מוסלמים בהנהגתו של עומר בן אל-ח'טאב כבשו את ירושלים ואת ארץ ישראל.
אל-ח'טאב חתם על הסכם עם האוכלוסייה הנוצרית של העיר ירושלים שבו הוא התחייב להמשיך עם המסורת הביזנטית ולאסור על יהודים לחזור ולהתיישב בירושלים.
עם זאת התחייבות זו לא נאכפה באופן גורף, ומספר שנים לאחר מכן החלה התיישבות יהודית מחודשת בעיר.
לאור העובדה שמוחמד לא ידע על קיומם של השומרונים, טבחו בהם הכובשים המוסלמים בטענה כי הם "פגאנים ולכן עליהם למות כמצוות האסלאם" (השומרונים סירבו להיענות לדרישת הכובשים להתאסלם, ומנגד לא הוכרו כמונותאיסטים שפטורים מכך).
היהודים בארץ ישראל חשו לעזרת השומרונים וסיפקו להם תעודות כי הם "כת יהודית" כדי לעצור את כלייתם.
כיבושי האסלאם יצרו ח'ליפות אסלאמית שאיחדה את מרבית היהודים תחת ישות מדינית אחת.
גם כאשר היו פילוגים מדיניים, האחדות התרבותית והחברתית נשמרה, כך שעד שלהי ימי הביניים, התקיימו קשרים מסחריים ותרבותיים פעילים בין המחוזות המרוחקים של העולם האסלאמי.
שינוי חשוב נוסף בחיי היהודים שהתרחש בעקבות כיבושי האסלאם הוא תהליך השיערוב, דהיינו החלפת הלשונות העתיקות כמו העברית והארמית בלשון הערבית (החלה להתפתח הערבית יהודית) למרבית הצרכים - לשון הדיבור היומיומי, לשון המדע והפילוסופיה, לשון השלטון והמסחר ואף לשון התאולוגיה היהודית (אם כי מרב הטקסטים בענייני דת המשיכו להיכתב בעברית).
כתוצאה מכך, במאות הראשונות לאחר כיבושי האסלאם, לשונות הדיבור של מרבית העם היהודי היו ניבים יהודיים שונים של הערבית.
כתוצאה ממהלכי הכיבוש המוסלמי, נוצרה אימפריה מוסלמית עצומה, אשר בתחילה היו המוסלמים בה מיעוט שליט.
במאות הראשונות לשלטון המוסלמי כמעט ולא היה ניסיון לכפות את האסלאם בכוח, אלא בעזרת שכנוע, פיתוי והכבדת העול על לא-מוסלמים כך שהם יעדיפו לשדרג את מעמדם הכלכלי והחברתי ולהיהפך למוסלמים.
עם זאת, שושלות מוסלמיות מסוימות כגון אל-מוואחידון כן אסלמו בכוח אוכלוסיות לא-מוסלמיות.
באופן כללי, השושלות המוסלמיות התחלקו בגישתן ללא-מוסלמים בין שושלות מיליטנטיות שדיכאו מיעוטים לא-מוסלמים לבין שושלות שכיבדו, בדרך כלל, את הדגם הפלורליסטי שהתקיים בעת העתיקה.
דגם זה, שלא היה שוויוני, אפשר דו קיום בשלום בין המוסלמים ובין שאינם מוסלמים.
ההסדר בין המדינה המוסלמית ובין העדות הלא-מוסלמיות המאמינות בדת מונותאיסטית המבוססת על התגלות הוסדר על פי חוזה שנקרא חוזה עומר.
היהודים נחשבו אנשי הספר (אהל אל-כתאב) וכתוצאה מכך הוגדרו כאנשי חסות (אהל א-ד'ימה) והיו זכאים להגנה של השלטונות המוסלמים.
הדימים זכו לביטחון אישי ולזכות לקיים את אמונתם בתמורה להכרה בעליונות האסלאם, בתשלום מס גולגולת מיוחד (שנקרא ה"ג'זיה") ובכפוף למיגבלות שהוטלו עליהם.
בין המגבלות נמנו הגבלות שהתייחסו לבגדים שמותר לדימים ללבוש, לבהמות עליהן הדימים יכולים לרכוב, איסור נשיאת נשק ואיסור בניית מקומות פולחן חדשים.
המגבלות נשאו אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי, כאשר המגבלות הכלכליות הן אלה אשר היו ממשיות יותר - נוסף על מס הג'זיה, היו מיסים נוספים כמו מסי מעבר ומכסים, וכן חוקי ירושה שקבעו שמומר לאסלאם לא יכול להוריש לקרוביו הד'ימים.
בעיתות של התאסלמות בכפייה, גם אם זמנית, מגבלה זו הסבה סבל רב ליהודים.
בעוד שהמיסים המיוחדים שהוטלו על הד'ימים נשארו על כנם עד המאה ה-20, הרי שיישומן של המגבלות האחרות היה נתון לשינויים בהתאם לזמן ולמקום.
האינטרסים השונים של השליטים המוסלמים השונים הם שקבעו האם יתעלמו מהם או לחלופין יאכפו אותם בקפידה ואף יוסיפו עליהם מגבלות נוספות.
אחד הגורמים לשונות הרבה, היה מידת העוצמה או החולשה של המדינה המוסלמית.
בזמנים חזקים יותר גילו השלטונות סובלנות רבה יותר מאשר בזמני חולשה (כמו, למשל, בזמן מסעי הצלב).
גורם אחר היה המידה שבה שושלת מסוימת רצתה להציג את עצמה כשומרת האסלאם, שושלות ששמו על כך דגש מיוחד רדפו לעיתים באלימות את האוכלוסייה היהודית שלהן.
היהודים על פי רוב חיו כמיעוט וכקהילה שבינה לבין החברה המוסלמית היו לא מעט גדרות, ובדרך כלל ניהלו מידה מסוימת של אוטונומיה.
הם היו כפופים למרות המנהיגים שלהם (נגידים, דיינים), דבר שאיפשר להם לנהל את ענייני המשפחה, האישות והדת על פי תורתם.
בתקופות מסוימות השלטון הורה ליהודים כמה מיסים הוא רוצה מהם, ובהתאם לכך הקהילות היהודיות היו אחראיות לגבייה של המיסים, שנמסרו אחר כך לשלטונות.
אף על פי שבדרך כלל פנו היהודים לבתי הדין היהודיים, ששפטו על פי ההלכה היהודית היו מקרים נדירים שבהם הם פנו גם לבתי דין מוסלמים, אם הם חשבו שהדין המוסלמי יטיב איתם בנושא הספציפי שבו הם דנו.
למעט חג'אז, ואזורי קדושה מעטים אחרים, ליהודים התאפשרה תנועה חופשית.
רק במרוקו החל מהמאה ה-15, ולעיתים גם בפרס, הוגבלו הד'ימים לגטאות (במרוקו נקראו מלאח).
במקומות אחרים, בהם היהודים (וגם הנוצרים) נטו להתיישב בשכונות נפרדות בערים, הדבר נעשה כחלק מהתפתחות חברתית טבעית ולא רק כתוצאה ממגבלות חברתיות.
היהודים (וגם הנוצרים) שחיו תחת השלטון המוסלמי, לא נדרשו בדרך כלל למות על קידוש השם.
עם זאת מקרים של מוות על קידוש השם התרחשו לאורך ההיסטוריה של היהודים בארצות האסלאם, כאשר שושלות מוסלמיות שונות רדפו את היהודים והעמידו בפניהם את הבחירה בין מוות להתאסלמות.
הרמב"ם, שחי בתקופה בה יהודים בספרד, צפון אפריקה ותימן עמדו בפני מוות או התאסלמות, כתב באיגרת תימן שליהודים מותר להתאסלם ולא להיהרג על קידוש השם ובלבד שהם ימשיכו לשמור על הדת היהודית בסתר, ויחזרו ליהדות כשיוכלו.
הרמב"ם הוסיף באותה איגרת שהיהודים נמצאים בגלות ישמעאל בגלל עוונותיהם וחטאיהם כלפי אלוהים, ושסבלם רב בגלות זו שכן הישמעאלים רודפים אותם, אך אל להם לאבד תקווה שכן תקופת הגאולה עוד תגיע.
ניתן לדבר על השפעות הדדיות בין היהדות ובין האסלאם, כאשר לרוב קשה להצביע מי המשפיע ומי המושפע.
העתקת סיפורי המקרא אל תוך הקוראן כמעט בשלמותם ואימוץ הנביאים היהודים (ב"גרסה" אסלאמית שלהם) היא דוגמה להשפעה של היהדות על האסלאם.
מנגד, הספרות הפילוסופית והתאולוגית היא דוגמה לתחום שבו התקיימו השפעות הדדיות.
פילוסופים מוסלמים כגון אל-פאראבי, אבן סינא, אבן באג'ה, אבן ח'לדון ואחרים השפיעו על הוגים יהודים רבים וחשובים.
משוררים יהודים הושפעו מתבניותיה של השירה הערבית הקלאסית.
יהודים תרמו תרומה חשובה לתור הזהב המוסלמי של ימי הביניים והיו שותפים למפעל התרגומים של ספרות עתיקה (כולל ספרות יוון העתיקה) לערבית ודרך כך לשימור הידע הפילוסופי והמדעי העתיק ופיתוחו.
על סמך השפעות הדדיות אלו, היסטוריונים יהודים אירופים בני המאה ה-19 כגון צבי גרץ השתמשו במונחים כגון "הרמוניה" ו"סימביוזה" כדי לתאר את היחסים בין יהודים למוסלמים בימי הביניים.
בצורה זאת הם גם ביקרו כדרך אגב את היחס כלפי יהודים בחברה האירופית הנוצרית בת זמנם.
אולם מקובל בקרב חוקרים בני ימינו להתייחס להשקפה היסטורית זאת כמיתוס, תוך אזכור מעמדם החברתי והמשפטי הירוד של יהודים, ורדיפות נגדם בתקופות שונות.
בפרספקטיבה רחבה של 1,400 שנות היסטוריה מוסלמית, ניתן לראות כי "במאות השנים הראשונות לח'ליפות אפשר לדבר על התקדמות לעבר סובלנות גדולה יותר.
מימי הנביא עד ימי הח'ליפים הראשונים, ומעבר להם עד האימפריה האוניברסלית של האומיים והעבאסיים, קיים גידול שאין לטעות בו בסובלנות שהוענקה ללא-מוסלמים.
למן המאות השתים-עשרה והשלוש-עשרה לערך קיימת תזוזה ניכרת לכיוון ההפוך".
במאות הראשונות לאסלאם נפוצו רדיפות נגד יהודים באזורים שונים, בעיקר בספרד, צפון אפריקה, פרס ותימן בתקופות של אי יציבות אזורית.
לתופעה זו של שינוי יחס המוסלמים כלפי הד'ימים ניתנו מספר הסברים.
אחד מהם, של שלמה דב גויטיין, מדבר על כך שבימי החברה הבורגנית של ימי הביניים הקלאסיים, הסוחר והמסחר מילאו תפקיד חשוב, והבדלי הדת לא היו כל כך חשובים.
שקיעת הבורגנות העירונית וכינונם של משטרים סמכותיים מבחינה מדינית וכלכלית גרמו לעוינות רבה יותר למיעוטים דתיים.
הסבר נוסף נוגע למאבקים שניהל האסלאם הסוני נגד הנצרות, האסלאם השיעי והמונגולי.
מאבקים אלה גרמו לאסלאם הסוני להיות יותר שמרן ופחות סובלני לגיוון דתי.
עם זאת, דיכוי האוכלוסייה היהודית לא היה מיוחד לתקופה האסלאמית המאוחרת, אלא התקיים באזורים ובתקופות מסוימות גם במאות הראשונות לאסלאם.
בארצות האסלאם המזרחיות היו ליהודים ארבעה ראשים - ראש הגולה וגאוני בבל (ישיבת פומבדיתא וישיבת סורא) וארץ ישראל.
לכל אחד מהם היה אזור אחריות משלו - "הרשות".
ספרד וארצות המגרב היו מחוץ לאזורי הרשות, אך בכל זאת היה קשר הדוק בין הישיבות לארצות אלה.
שלושה עניינים היו מוקד עיסוקן של הישיבות: הנהגה, חקיקה ושיפוט עליון.
ראשי הישיבות, שנקראו גאונים, וראש הגולה מינו את חברי הישיבה לכהן כנציגיה בקהילות שבתחום הרשות של כל אחת מהן.
ברוב ימות השנה היו הרבנים עסוקים בקהילות בפריפריה, כאשר אחת לכמה זמן הגיעו להתכנסות בישיבת האם.
בארץ ישראל בהושענא רבה, ובבבל ב"ירחי כלה" - החודשים אלול ואדר.
תפקיד ראשי הרשות היה למנות ראשי קהילות (בדרך כלל היו דיינים), כאשר אל ראש הקהילה הצטרפו שני דיינים נוספים מהקהילה המקומית, ויצרו את בית הדין המקומי.
הפקידות של הקהילה המקומית (שמשי בית הכנסת, מוהלים, שוחטים וכיוצא בזה) התמנו על ידי ראש הקהילה המקומית.
ראשי הגולה עד תחילת המאה ה-9 שימשו נציגיו של הציבור היהודי אצל השלטון המוסלמי המרכזי.
בסוף הרבע הראשון של אותה מאה השתנה מעמדם וראש הגולה הפך מעתה לבעל "רשות" במקביל לשלוש הרשויות האחרות של גאוני בבל וארץ ישראל.
החלוקה בין הרשויות הייתה כדלקמן - ישיבת ארץ ישראל הייתה אחראית על הקהילות שבארץ ישראל, מצרים, סוריה ולבנון.
ישיבות בבל ממונות על הקהילות שבעיראק, בטורקיה, באיראן ותימן.
בין שני המרכזים, בבל וארץ ישראל, ניטש מאבק על הבכורה, כאשר עד תחילת המאה ה-11 שכך המאבק.
החל מהמאה ה-9 היו תנועות הגירה נרחבות מארצות המזרח (איראן ועיראק) לארצות המערב (מצרים וארצות המגרב).
הגירות אלה הפגישו יהודים בעלי מנהגים ונוסחי תפילה שונים.
הדבר הוביל במקומות מסוימים לאיחוד מנהגים ומסורות, ובמקומות אחרים לארגון קהילתי על בסיס "רשות".
כך, למשל, ניתן למצוא בקהילה אחת שני קהלים - בית כנסת של ה"ארצישראלים" (כמו זה שנתגלה בו גניזת קהיר) ובית כנסת של הבבלים.
עד סוף המאה ה-12 התקבל המנהג הבבלי כמעט בכל מקום.
הקהילות ממערב למצרים היו, כאמור, מחוץ לתחומי ה"רשויות", אבל עדיין הכירו בסמכותן של ישיבות בבל, ושלחו אליהן שאלות ותרומות.
החל מהמאה ה-9 החל תהליך ארגונן של קהילות המגרב והקמת מוסדות לימוד מפותחים.
ניתן להבין זאת לאור אירועי התקופה: בני משפחת אומיה שהודחו מהשלטון על ידי העבאסים, הקימו נסיכות עצמאית בספרד.
משנות ה-70 של המאה ה-10 זכו קהילות אלה לפריחה מואצת.
יהודי ארצות האסלאם היוו את החלק הגדול והפעיל של העם היהודי במשך מרבית ימי הביניים.
לפי ההיסטוריון ברנרד לואיס, אותם יהודים "שחיו בארצות נוצריות, כלומר באירופה, היו מיעוט, ומיעוט חסר חשיבות יחסית.
כל מה שהיה יצירתי ומשמעותי בחיי היהודים, פרט לדברים מעטים יוצאים מן הכלל, התרחש בארצות האסלאם.
קהילות היהודים באירופה פיתחו מעין תלות תרבותית ביהודי העולם המוסלמי המתוחכם והמתקדם הרבה יותר, עולם שהשתרע מספרד המוסלמית במערב ועד עיראק, טורקיה, איראן, ומרכז אסיה במזרח.
בימי הביניים המאוחרים - לא ניתן לקבוע כרונולוגיה מדויקת - חל שינוי משמעותי בתחום זה.
יהודי האסלאם ירדו במספרם, גם מבחינה יחסית וגם מבחינה מוחלטת, ומרכז הכובד של העולם היהודי עבר ממזרח למערב, מאסיה לאירופה, מן האסלאם לנצרות".
המנהיגות היהודית שאבה כוחה משלושה מקורות סמכות:
התורה - ידע תורני היה מקור לסמכות, כמו, למשל, גאוני בבל וארץ ישראל, וחכמי הקהילות השונות.
השלטון המוסלמי - מקורבים לשלטון כגון, רופאי חצר, בנקאים ופקידים חשובים.
אישים אלה, שהיו גם בקיאים בתורה, פעלו רבות למען אחיהם היהודים וזכו להערכה רבה בשל כך.
הרעיון המשיחי - התקווה לבואו של משיח ולשיבת ציון הייתה המסד הרעיוני לסמכותם של ראשי הגולה, אשר יוחסו לבית דוד.
על דמות המנהיג כותב שלמה דב גויטיין: "רק תלמיד חכם (או מישהו שקנה לו שם של תלמיד חכם) יכול היה להיות מנהיג קהילה.
היהדות הרבנית הייתה דת לנפשות תאבות לימוד.
נתמזל מזלה של היהדות הרבנית, שתחיקתה והקנוניזציה שלה - בין רבינו סעדיה גאון - רס"ג (נפטר בשנת 942) לרבבינו משה ב"ר מימון - הרמב"ם (נפטר בשנת 1204) - התחוללו בתחום ההשפעה של האסלאם, שטיפח אידיאלים דומים".
היהודים בארצות האסלאם היו בערך אחוז אחד מכלל האוכלוסייה.
בערים גרו באחוזים גבוהים הרבה יותר, מאחר שהיו בעיקר אוכלוסייה עירונית.
לא היה לקהילות היהודיות סמכות מעוגנת בחוק לאכוף תשלום מיסים למען הקהילה.
הדבר נעשה בכל זאת על בסיס וולונטרי.
מעשי נדבנות של אישים מרחבי ארצות האסלאם היו דבר שבשגרה, גם כלפי יהודים נצרכים מחוץ לקהילה המקומית.
בשנות ה-60 של המאה ה-12 מנתה הקהילה הגדולה בפוסטאט כ-3,300 נפש.
החלוקה החברתית-כלכלית בקהילות אלה הייתה מורכבת ממעמד גבוה, שעליו נמנו הדיינים ותלמידי החכמים, זקני העדה, נכבדי קהל ונושאי תוארי כבוד, חזנים, פרנסים, ראשי משפחות גדולות, מורים וסופרים; מאנשי עסקים ובעלי מקצועות חופשיים, בורגנות נמוכה (אומנים מומחים ורוכלים); מבעלי המלאכה והעובדים; ועובדי אדמה ועובדים זוטרים.
תפקיד מרכזי היה לסוחרים הגדולים, באשר הם היו רשת התקשורת בין חלקי העם היהודי.
מסמכים מחקר הגניזה הקהירית חושפים כ-450 סוגי מקצועות.
כ-265 עיסוקים הכרוכים בעבודות כפיים, 90 סוגים של אנשים שעיסוקם היה מסחר ובנקאות, ומספר דומה של בעלי מקצועות חופשיים (כגון, פקידים ומלמדים).
מאחר שהיהודים לא הוגבלו, ניתן היה למצוא אותם במגוון עיסוקים נרחב ביותר.
היהודים בלטו בתעשיית הטקסטיל (בעיקר עיבוד משי וצביעתו), ייצור זכוכית ועיבוד מתכות (בעיקר צורפות כסף), מקצועות ייצור המזון ומקצוע הרוקחות.
היהודים עסקו באחוזים גבוהים במקצועות מהם מוסלמים אדוקים השתדלו להימנע - דיפלומטיה, מסחר וכספים, בנקאות, תיווך, ריגול ועיבוד זהב וכסף.
יהודים רבים היו גם בורסקאים, קצבים, מנקי בורות שופכין, ושאר עיסוקים שנחשבו לבזויים.
היהודים גרו בשכונות ובאזורים עירוניים שמרבית תושביהם היו יהודים.
הדבר נעשה לרוב לא מתוקף כורח אלא משיקולי נוחות.
ישנן עדויות רבות למגורים בסמוך למוסלמים ונוצרים, ולעיתים אף באותו בניין.
לעיתים התגוררו היהודים על פי שיוכם המעמדי וללא קשר לאפיון הדתי.
בימי הביניים יהודים מקצוות העולם המוסלמי ניהלו קשרים הדוקים ביניהם, ובמידה פחותה בינם לבין יהודי אירופה.
כך למשל באחד ממסמכי הגניזה הקהירית נכתב על ידי ראש הקהילה היהודית בירושלים על הגעתו של סוחר מח'וראסאן (מחוז במערב איראן) שמחזיק במכתב המלצה מסוחר ידוע בסווילס (עיר בפורטוגל) ונמצא בדרכו למצרים.
דוגמה אחרת היא מכתב שנשלח בשנת 1016–1017 על ידי הרשויות היהודיות בקירואן (עיר בתוניסיה) ליהודים בקהיר העתיקה שמבשר להם על מותו של סוחר יהודי בסיג'ילמסה (עיר במרוקו).
המכתב ביקש מיהודי קהיר ליצור קשר עם הקהילה היהודית בבגדאד, ממנה הגיע הסוחר, כדי להודיע לבני משפחתו על מותו ולהעביר להם את הסחורה שהוא הותיר מאחוריו.
זהות זו הייתה קשורה למנהגים ולנוסחי תפילה שונים; זהות הקשורה ליחידה הכללית של ארצות האסלאם; זהות כלל יהודית; וזהות כלל אנושית.
בתי הכנסת היו משופעים באריגים שקישטו את הקירות ואת העמודים.
המתפללים ישבו או נשענו על כרים, שהושמו על מחצלות ושטיחי בית הכנסת.
המתפללים התיישבו לאורך דפנות בית הכנסת.
רבי אברהם בן הרמב"ם ניסה לערוך רפורמות בבתי הכנסת - לשנות את אופן הישיבה כך שהמתפללים ישבו שורות שורות אל מול ההיכל.
כמו כן ביקש להוציא את כרי הישיבה.
הדבר עורר תרעומת רבה וניסיון זה לא צלח.
קריאת התורה התבצעה כך שכל פסוק ופסוק תורגם לארמית, אף על פי שלאחר כיבושי האסלאם גם תלמידי חכמים היו בקיאים בה פחות מאשר עברית וערבית.
מנהג זה השתמר עד ימינו רק אצל יהודי תימן.
חלק מרכזי בתפילות היו הפיוטים, אשר התרבו עם השנים.
הפעילות המרכזית בבית הספר הייתה שינון טקסטים מהמקרא ומהתפילה.
מטרתו העיקרית של מוסד חינוך זה היה להכין את הלומדים בו להשתתפות פעילה בבית הכנסת.
בגניזה הקהירית נמצאו מחברות תרגול המעידות כי הוראת הקריאה במוסדות חינוך אלה התבצעה באמצעות לימוד האותיות הבודדות (יחד עם סימני הניקוד הבודדים) וצירוף שלהם.
יצחק בן שמואל, דיין בפוסטאט (קהיר) בסביבות 1100 לספירה, גינה חידוש חינוכי במסגרתו לימדו מורים קריאה תוך כדי שימוש במילים שלמות ובמשפטים קצרים.
הדבר מעיד כי חידושים מעין אלה עלו מדי פעם, אך זכו לגינוי ונשתכחו.
כדי לחבב את מלאכת לימוד הקריאה בשנה הראשונה השתמשו במספר שיטות.
אחת מהן הייתה לשרטט תבניות של אותיות ועל התלמידים היה למלא את המסגרות בצבעים.
כל מלמד או מלמדת היו "מוסד" בפני עצמו.
ההוראה התבצעה בבית הכנסת, בבית המורה, ובקרב המעמד הגבוה - בבית ההורים.
הקהילה דאגה לשכור מלמדים מיוחדים ליתומים ולבני עניים, שלא יכלו לשלם בעצמם עבור המלמד.
משרת המלמד הייתה משרת כבוד, ואשר על כן מלמדים הוסיפו תואר זה לחתימותיהם.
במהלך ימי הביניים חוו היהודים רדיפות אלימות באזורים שונים של עולם האסלאם, לעיתים מצד השלטונות המוסלמים ולעיתים מצד ההמונים.
הרדיפות המשמעותיות ביותר בתקופה זו התרחשו בספרד, צפון אפריקה ותימן, אך פגיעות בחיי היהודים קרו גם באזורים אחרים של עולם האסלאם.
על אף שפגיעות אלה היו הפרה לכאורה של חוזה עומר, הן הוצדקו על ידי הטענה שהיהודים עצמם הפרו ראשונים את תנאי עומר, נהגו בגאוות-יתר, על ידי הסתה אנטי-יהודית, או כתוצאה מתאוות הרכוש היהודי.
כמיעוט חלש וחסר הגנה היו היהודים מטרה נוחה להתקפות בתקופות של אי-יציבות.
דוגמאות למקרי אלימות קשים נגד יהודים בימי הביניים ניתן למצוא גם בארץ ישראל.
כך למשל, בשנת 1024 נערך טבח באוכלוסייה היהודית של העיר רמלה על ידי תושביה המוסלמים, ובנוסף יהודים רבים עונו עד שהם מסרו היכן החביאו את כספם.
בשנת 1033 נערך אחד הטבחים הגדולים ביותר בהיסטוריה היהודית בעולם האסלאם, טבח ביהודי העיר פאס, בו נהרגו למעלה מ-6,000 מתושבי העיר על ידי שבט צפון אפריקאי קנאי לאסלאם שכבש אותה.
במהלך רדיפות אלימות בעיר גרנדה בשנת 1066, הידועות גם בשם פוגרום גרנדה, נהרגו למעלה מ-4000 מיהודי העיר בעקבות הסתה נגד הווזיר היהודי, יהוסף בר שמואל הלוי הנגיד, בנו של שמואל הנגיד.
פוגרום גרנדה נתפש על ידי חוקרים אחדים כסופו של תור הזהב של יהודי ספרד.
בבגדאד בשנת 1121 תחת הח'ליף אל-מסתרשד, יצא צו שחייב את היהודים ללבוש שני טלאים צהובים, שרשרת סביב הצוואר עליה כתוב "ד'ימי", ושאר סממנים מזהים.
על פי מכתבים מהגניזה הקהירית הצו נאכף על ידי "גברים ונשים מוסלמים אכזריים" שתפקידם היה להשפיל ולהכות יהודים שהפרו את הצו, וקבוצות של צעירים שהכו יהודים ברחובות ברחבי העיר בגדאד.
בזמן שלטונה של שושלת אל-מוראביטון, שנחשבה למתונה ביחסה ללא-מוסלמים, מקורות מוסלמים מציינים שנערכו פרעות באוכלוסייה היהודית של קורדובה בעקבות מציאתה של גופה של מוסלמי ברובע היהודי.
כמו כן מנהיג שושלת אל-מוראביטון, יוסוף בן תאשפין, הרס בשנת 1090 את הרובע היהודי המתחדש בגרנדה במהלך כיבוש העיר מידי ממלכה נוצרית, בגין האשמה כנגד היהודים שהם צידדו בצד הנוצרי במהלך המלחמה.
עם עלייתה של שושלת אל-מוואחידון (1121-1269) בספרד וצפון אפריקה החלו כמה ממעשי הרדיפות החמורים ביותר בתולדות יהדות ארצות האסלאם.
בפני רבים מהיהודים הועמדה הבחירה בין התאסלמות למוות על קידוש השם, ורבים נמלטו מספרד וארצות המגרב, ביניהם הרמב"ם ומשפחתו.
לפי עדויות מהתקופה, בעקבות הטבח והמרות הדת הכפויות על ידי שושלת אל-מוואחידון, הוחרבו רוב הקהילות היהודיות הענפות בספרד וצפון אפריקה, עד ש"לא נותר יהודי אחד מאל-מהדיה (אשר בתוניסיה) עד סילווס (פורטוגל)".
ניתן למצוא בכתבי הרמב"ם התייחסות לרדיפות היהודים על ידי שושלת אל-מוואחידון ושלטונות תימן באיגרות הרמב"ם.
בשנת 1260 התרחשו מהומות אנטי-נוצריות ואנטי-יהודיות בדמשק בחסות הכיבוש המונגולי של העיר.
בשנת 1284 מהומות אנטי-יהודיות פרצו בבגדאד בעקבות ספר של פילוסוף יהודי בשם אבן כמונה שסקר את שלוש הדתות המונותאיסטיות והכיל ביקורת כלפי האסלאם.
בשנת 1291 נרצח וזיר יהודי בפרס ביחד עם קבוצה ממקורביו, מה שסימן את תחילתן של מהומות אנטי-יהודיות ברחבי פרס ועיראק, בפרט נגד יהודים שהחזיקו תפקידים בכירים.
מבחינה מעשית, יהודי ארצות האסלאם ניסו להתמודד עם גלים של רדיפות דרך ניסיונות לרצות את השלטון המוסלמי והעברת שוחד כדי לקנות את הגנתו.
פעמים רבות קהילות יהודיות תחת שלטון מוסלמי ניצלו בזכות העברה של מיסים גבוהים יותר או העברה של תשלום גדול וחד פעמי לשלטונות.
עם זאת, במקרים כאלה הכביד העול הכלכלי על היהודים וכתוצאה ממנו, גם אם הצליחו להציל את עצמם מרדיפות אלימות, עדיין היו שרויים במשך תקופות ממושכות בעוני ובתנאי מצוקה קשים.
מבחינה רוחנית, בקרב היהודים רווחה ההשקפה שהרדיפות כנגדם הם חלק מעונש הגלות שאלוהים הטיל עליהם בגלל חטאיהם.
השאיפה לגאולה וישועה באה לידי ביטוי בכתביהם ושיריהם של יהודים רבים, כולל בשירתו של רבי יהודה הלוי:
המאה ה-13 עד הקולוניאליזם האירופי
נדודי הטורקים שהחלו במאות ה-10 וה-11, והכיבושים הגדולים של המונגולים במאה ה-13, החריבו את החליפות האיסלאמית ויצרו עידן חדש ברחבי העולם המוסלמי.
בראשית תקופה זו היו שישה מרכזי כוח בעולם המוסלמי: הודו, אסיה התיכונה, איראן, טורקיה, מצרים וסוריה, וצפון אפריקה.
חמישה מתוכם נשלטו על ידי שושלות וצבאות טורקיים.
התפשטות האימפריה העות'מאנית שצמצמה את מספר מרכזי האסלאם, הגיעה לשיאה בראשית המאה ה-17.
היו בתקופה הנדונה שתי קבוצות יהודים גדולות בעולם האסלאמי - האחת ערבית והשנייה איראנית.
על זו האחרונה נמנו קהילות דוברי פרסית באיראן, ובשטחים המהווים את אפגניסטן ומה שהיה מרכז אסיה הסובייטית (בוכרה).
עד המאה ה-16 היו יהודי דוברי פרסית קהילה אחת, והם התפלגו לשתיים עם הקמת הממלכה השיעית הצפונית.
פיצול נוסף אירע במאה ה-18 עם הקמת מדינות בוכרה ואפגניסטן.
קהילות אלה היו מבודדות יחסית משאר קהילות היהודים, וגם בינן ובין עצמן.
על קבוצת היהודים הערבית נמנו קהילות יהודים מעיראק ועד למרוקו.
היו אלה הקהילות שבתקופות קודמות יצרו ושמרו את המסורת היהודית-אסלאמית.
קבוצה קטנה נוספת היו יהודי הקיסרות הביזנטית לשעבר, באסיה הקטנה ובדרום מזרח אירופה, אשר מעולם לא היו תחת שלטון ערבי או פרסי.
הם מעולם לא אימצו את הלשון הערבית או הפרסית ומרביתם היו ככל הנראה דוברי יוונית ומקצתם את השפה הטורקית.
עם הזמן קהילה זו גדלה והתחזקה, בעקבות הגירתם של יהודים אליה, בעיקר ממגורשי ספרד ופורטוגל.
היהודים העות'מאנים - הראשונים והוותיקים הם היהודים הרומניוטים, הילידים דוברי היוונית - באסיה הקטנה, בקושטא, ביוון ובערים אחרות בבלקן.
הטורקים מצאו יהודים אלה כאשר כבשו את הפרובינקיות המקוריות שמהן הורכבה המדינה העות'מאנית.
המהגרים הראשונים מאירופה, בעיקר יהודים אשכנזים מגרמניה ומצרפת שהגיעו בתחילת המאה ה-15. מספרם התגמד לחלוטין לנוכח ההגירה הגדולה של יהודים ספרדים מחצי האי האיברי, החל מסוף המאה ה-15. אלה הגיעו לרחבי האימפריה העות'מאנית כתוצאה מגירוש ספרד ופורטוגל, במספרים הולכים וגדלים.
לאחר התרחבות האימפריה העות'מאנית לעבר הסהר הפורה ומצרים, וכן צפון אפריקה, נכללו בתוך האימפריה העות'מאנית קבוצה גדולה של יהודים דוברי ערבית.
יהודים מאירופה הנוצרית המשיכו להגר לרחבי האימפריה העות'אמנית בזכות סיפורים ושמועות המדברות על הסובלנות הרבה יותר, ועל אפשרויות תעסוקה טובות יותר שמציע השלטון העות'מאני.
לעיתים התבצעה הגירה פנים-עות'מאנית מכפיה, בשל שיקולים כלכליים או פוליטיים.
היהודים נחשבו לאוכלוסייה חזקה מבחינה כלכלית ונאמנה מבחינה פוליטית, ולכן לעיתים נדרשו קהילות להגר בהתאם למה שנתפס כטובת האימפריה (למשל, בצו קיסרי יהודים יושבו בבירה החדשה, אסתאנבול).
התרומה התרבותית של היהודים ברחבי האימפריה העות'מאנית לחיי התרבות הטורקיים הייתה מצומצמת למדי, והייתה מוגבלת בעיקר לתחומי הרפואה, אומנויות המשחק והדפוס.
תרומה גדולה יותר הייתה ליהודים לחיי הכלכלה.
היהודים ניצלו את ההיכרות עם הלשונות והתנאים האירופיים, ועסקו במספרים גדולים במקצועות שדרשו ידע זה, למשל מסחר.
במאות ה-15 וה-16 היהודים היו מבוססים היטב כסוחרים ויצרנים, ואחדים מהם אף צברו עושר רב.
תחום נוסף בו עסקו, אף בטרם ההגירה של מגורשי ספרד, היה תחום המיסים - מוכסים, פקחים וחוכרים.
החל מהמאה ה-18 חלה הרעה כללית בתנאי היהודים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
היחס ליהודים הפך לעוין יותר, וחלה דעיכה כלכלית.
מחוץ לאימפריה העות'מאנית היו שני מרכזים אסלאמיים חשובים - מרוקו ואיראן.
בשני מרכזים אלה מצב היהודים היה גרוע בצורה ניכרת ממצב היהודים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
במרוקו הדבר היה תוצר של שלטונם הדכאני של אל-מוואחידון שדיכא ורדף את היהודים קשות, והותיר הלך רוח עוין כלפיהם בקרב המוני העם.
אף לאחר שלטון אל-מוואחידון, ונתן את אותותיו ביהודי מרוקו.
ב-1438 נוסדה בפז שכונת המלאח הראשונה במרוקו, שכונות אשר בתחילה נועדו להגן על היהודים, ובהמשך גם לבודד ולהעניש.
בסוף המאה ה-15, ובמהלך המאה ה-16 היגרו רבים מיהודי ספרד ופורטוגל למרוקו, ועד מהרה, כמו במקרה ברחבי האימפריה העות'מאנית, תפסו עמדה של עליונות על פני היסוד היהודי המקומי.
משלהי המאה ה-18 ובמשך כל המאה ה-19 סבלו יהודי ארצות האסלאם לא רק מעוני אלא גם מאיבה פעילה - גירושים, התפרצויות אלימות וטבח.
בין 1770 ל-1786 גורשו היהודים מג'דה, ומרביתם נמלטו לתימן.
מעשי טבח אירעו ב-1790 ביהודי טטואן, שבמרוקו; ב-1828 ביהודי בגדאד; ב-1839 ביהודי משהד שבאיראן ועל אלה שנותרו בחיים נגזר להתאסלם; ב-1867 ביהודי ברפורוש.
ב-1834 נעשו מעשי אלימות וביזה בצפת.
במהלך המאה ה-19 סבלו יהודי האימפריה העות'מאנית ממספר רב של עלילות דם, אשר המקור להם כמעט תמיד בקהילות נוצרית שגרו בסמיכות.
המפורסם שבהם אירע ב-1840 בדמשק.
על פי רוב, השלטונות העות'מאניים עשו מאמץ להגן על הנתינים היהודים מפני האוכלוסייה המקומית.
בשלהי השלטון העות'ומני עת התעוררות הציונות באירופה ותחילת העלייה הראשונה.
נהלו שתי משפחות שלוש ואמזלג, שהיו קונסולים של מדינות אירופאיות בא"י את קניית הקרקעות למען בניית המושבות הראשונות, ותרמו תרומה חשובה להתבוססות הציונות המודרנית.
העת החדשה - עות'מאנים והקולוניאליזם האירופי
מסוף המאה ה-18 החלה תקופת הקולוניאליזם במזרח התיכון וצפון אפריקה.
השלטונות המוסלמיים בארצות השונות לא היו עוד עצמאיים באופן מלא, אלא היו נתונים להשפעתן ושליטתן של המעצמות האירופאיות.
כיבוש ארצות האסלאם בידי המעצמות האירופיות נתן את אותותיו גם בקרב יהודים.
בעקבות לחץ אירופאי ונסיבות פנימיות, האימפריה העות'מאנית ערכה את רפורמות הטנזימאט במהלך המאה ה-19, והצהירה שהיא מחויבת להגנה על הלא-מוסלמים ורכושם.
כחלק מרפורמות אלה הורחבה גם המסגרת המשפטית מילט, והיהודים זכו להכרה כקהילה רשמית ומונה מקרבם חכם באשי שהיה הרב הראשי ומייצג היהודים מול מוסדות השלטון העות'מאני.
במהלך תקופה זו ועד תחילת המאה ה-20 השלטונות המוסלמיים בארצות השונות הפסיקו לאכוף את מס הג'יזיה, וחוקי עומר נזנחו תחת לחץ אירופאי.
כמו כן יהודים רבים קיבלו אזרחות אירופאית ונהנו מאותן קפיטולציות שמהן נהנו אזרחים אירופאים אחרים בארצות האסלאם.
המדיניות של המעצמות האירופאיות כלפי היהודים הייתה שונה בין ארץ לארץ.
בדרך כלל הקולוניאליזם הצרפתי (צפון אפריקה, לבנון וסוריה) היה חודרני ומשפיע יותר על כלל תחומי החיים מאשר הקולוניאליזם הבריטי (עיראק, מצרים וישראל וירדן).
יהודי אלג'יריה קיבלו באופן גורף את האזרחות של המעצמה הקולוניאלית צרפת בשנת 1870 וכתוצאה מכך מעמדם המסורתי בחברה המוסלמית כמי שנמצאים בתחתית המדרג החברתי התהפך, וכאזרחים אירופאים הם נהנו מפריווילגיות.
בארצות אחרות היהודים לא קיבלו את האזרחות של המעצמות האירופאיות, אך בכל זאת לעיתים זכו להעדפה על ידי השלטונות הקולוניאליים.
בתי הספר הרבים שנפתחו על ידי הארגון כל ישראל חברים ממרוקו עד איראן גם כן השפיעו על היהודים באזורים שונים של המזרח התיכון וצפון אפריקה לקבל את השפה והתרבות הצרפתיים.
במהלך המאה ה-19 יהודי ארצות האסלאם היו מחולקים בעיקר בין שלושה מרכזים מוסלמים: האימפריה העות'מאנית, פרס והמגרב.
האימפריה העות'מאנית המשיכה לשלוט על רוב המזרח התיכון, אך עברה תהליך דה-סנטרליזציה ומנהיגים מחוזיים צברו השפעה על חשבון הסולטאן והשלטון המרכזי.
מצרים בהובלת מוחמד עלי (1769-1849) היא דוגמה למחוז של האימפריה העות'מאנית שזכה לאוטונומיה גוברת.
בהובלתו של מוחמד עלי וצאצאיו (במיוחד אסמאעיל פאשא) מחוז מצרים עבר תהליכי מודרניזציה בהשפעה אירופאית שכללו צמיחת מעמד ביניים, הקמת מערכת חינוך מודרנית ורפורמות כלכליות וחברתיות שונות, מהם נהנו גם יהודי מצרים.
מרכז מוסלמי אחר שבו היו מצויים יהודים הוא פרס שהייתה תחת שלטונה של השושלת הקאג'ארית השיעית.
האסלאם השיעי כפי שהוא הונהג בפרס באותה תקופה היה חמור יותר ביחסו ליהודי מאשר האסלאם הסוני במזרח עקב הדגשת הדיכוטומיה בין טומאה וטהרה ותפישת הלא-מוסלמים כטמאים.
עדויות בנות התקופה מפרס לרוב מתארות את היהודים כמצויים במצב מושפל ומדוכא, ובין התקריות האנטי-יהודיות המשמעותיות ביותר הייתה תקרית משהד (1839) שבמהלכה נטבחו 36 מיהודי העיר משהד והיתר אולצו להתאסלם.
מרכז מוסלמי שלישי מהתקופה הוא ארצות המגרב, מערב צפון אפריקה.
בעוד אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת ב-1830 ונמצאה תחת שלטון צרפתי ישיר מאותה תקופה, מרוקו הייתה תחת שלטונה של השושלת העלאווית.
ההשפעה האירופאית במרוקו גברה במהלך המאה ה-19 ויהודים רבים במרוקו שימשו בתפקידים בכירים במסחר ובדיפלומטיה בתור מגשרים בין ארצות המערב לשלטון העלאווי.
מנגד, הייתה זאת תקופה של אי-יציבות במרוקו ולעיתים פרצו קרבות בינה לבין ארצות אירופה מהם נפגעו גם היהודים.
כך היה בשנת 1844, כאשר פרצה מלחמה בין מרוקו וצרפת, והיהודים בעיר הנמל מוגדור סבלו גם מהפגזות ספינות הקרב הצרפתיות וגם מפוגרום מצד תושבים מוסלמים שניצלו את אי היציבות כדי לפרוץ לרובע היהודי.
לפי דיווחים מהתקופה, 50 יהודים נהרגו ו-4000 נשארו ללא קורת גג.
ב-1888 הוגש לממשלת בריטניה תזכיר לפיו "מחוץ למלאח (הרובע היהודי) על היהודים ללכת יחפים ולהסיר את כיסויי הראש.
הם אינם רשאים להשתמש במקל הליכה.
זקנים וחולים מורשים להיעזר במקל עשוי מקנה סוף.
מוסלמים משתעשעים בזריקת פחם, שברי זכוכית, כלי חרס ישנים וכיוצא בזה, ונהנים לראות יהודים הנפצעים ברגליהם היחפות.
ברבעים המוסלמים רשאי היהודי ללכת רק במדרכה שבה לא עובר מוסלמי".
חדירת מעצמות אירופה למזרח התיכון נשאה עמה גם בשורות שליליות עבור היהודים.
בתקופה זאת, היהודים החלו להדחק מהתפקידים הכלכליים החיוניים שהם מילאו קודם לכן באימפריה העות'מאנית (כגון תרגום, תיווך ודיפלומטיה, בנקאות ועוד) על ידי המיעוטים הנוצרים המקומיים כגון היוונים והארמנים.
כמו כן, לנוכח העלייה במעמדם המשפטי של היהודים גברה הטינה כנגדם.
לקראת סוף המאה ה-19 התגברה הופעתן של מסות אנטישמיות בערבית.
ההיסטוריון ברנרד לואיס מונה למעלה מ-30 תקריות של עלילות דם במהלך המאה ה-19 בשטחי האימפריה העות'מאנית.
גורם נוסף שהחיש את האיבה והאנטישמיות הערבית החל מהמאה ה-20 הוא בעיית ארץ ישראל והסכסוך היהודי-ערבי.
במאה ה-19 היו גלי עליה של יהודים מרחבי האימפריה העות'מאנית ומצפון אפריקה.
משפחת שלוש מאלגיר הגיעו ליפו בשנת 1840 המשפחה בנתה את ביתה מחוץ לחומות בשכונה שלימים תקרא נווה צדק.
עליית אעלה בתמר התרחשה החל מאוגוסט 1881 ולאורך 1882 תרמ"ב הגיעו עשרות משפחות תימניות לירושלים.
העולים נאלצו לעבור דרך מצרים ודרך הודו לארץ ישראל.
בארץ נתקלו ביחס עוין הן מצד הקהילה האשכנזית והן מצד הקהילה הספרדית.
על היהודים שהגיעו מתימן נאסר להתיישב בין חומות העיר העתיקה והם התיישבו בכפר השילוח.
עם היווסדה של ההסתדרות הציונית העולמית ותחילת המאמץ להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, החלו לעלות תנועות אנטישמיות בארצות האסלאם ובהם בעיקר ארצות ערב ואיראן.
לאור כך, החלה עליה של יהודים שהואצה במקרי סכסוכים פנים-מדינתיים, וכתגובה אנטישמית למלחמות ישראל שפלטה יהודים מארצות מוצאם לישראל כמפלט.
ההתעוררות להעפלה מארצות האסלאם החלה במחצית שנות השלושים של המאה ה-20, הסיבות לעלייה היו החשש של העולים שלא יוכלו לעלות בגלל מספר הרישיונות ותוצאה של הרעה במצבם של היהודים, התפרצויות אלימות בלוב, במרוקו ובעיראק הפרהוד.
ההעפלה יבשתית מעיראק טורקיה סוריה ולבנון וימית מצפון אפריקה ומעוד מדינות.
עם התפתחות הציונות והקמת מדינת ישראל כ-850,000 יהודים נאלצו לנטוש את מדינות ערב, ורבים מהם הפכו לפליטים.
התהליך החל בשנות ה-30 של המאה ה-20, התעצם עם ייסוד הליגה הערבית בסמיכות להקמת מדינת ישראל, נמשך בשנות ה-50 וה-60, ובמהלכו חדלו להתקיים קהילות יהודיות בעלות היסטוריה של מאות ואלפי שנים.
מאז המהפכה האיראנית ועלייתו לשלטון של האייתוללה ח'ומייני, התערער מצבה של הקהילה היהודית באיראן.
בימי ראשית המהפכה האיראנית גורמי שלטון, יהודים ותעשיינים יהודים נרדפו ונכלאו זמנית תוך הקפאת חשבונותיהם המקומיים ואפשרות יציאתם מהמדינה במעברי הגבול הרשמיים, עד לבירורי חקירה בעניין קשרים מול ממשלת ישראל או מעורבות ציונית.
מה שגרם לרבים לברוח תוך השארת רוב רכושם וממונם, אם לא הכל, מאחור ומחשש הוצאה להורג.
במקביל לימי ראשית מלחמת איראן–עיראק, אלו שלא ברחו נאסרו בכלא שם לרוב עברו עינויים עד הוצאה להורג.
לחלק ניתנה האפשרות להמיר לאסלאם אחרת רכושם יוחרם יחד עם משפחתם ויוצאו להורג.
רכוש אלו שהוצאו להורג או ברחו מהמדינה הולאמו לטובת המדינה ומטרות המהפכה האיראנית.
רכוש, ממון ומקרקעין פליטי יהדות איראן מהווים את החלק הגדול ביותר מבין הפליטים יוצאי ארצות האסלאם.
קהילת יהודי איראן מקבלת כיום אוטונומיה תרבותית יחסית, ולרוב אינה סובלת מפרעות והתנכלויות מצד המוסלמים.
עד היום מבני קהילה יהודים שהופכים לנטושים לאור עזיבת יהודים את איראן מולאמים תדיר לטובת הממשל.
לקהילה אף יש נציג בפרלמנט האיראני - מוריס מותמד.
נכון ליולי 2012 נותרו באיראן כ-8,756 יהודים.
בנוסף ישנן קהילות מוסלמיות ובהאיות אשר ידוע כי מקורן בצאצאי יהודי פרס שהמירו את דתם.
האסכולה ההלכתית הדומיננטית במרחב המוסלמי הייתה זו של הפסיקה הספרדית.
ניתן לאפיין באופן ברור פסיקה ספרדית עוד בטרם גירוש ספרד.
התנועה הדו-סיטרית בין ספרד ובין צפון אפריקה שהתקיימה לאורך מאות השנים בטרם הגירוש, הן כבודדים (הרמב"ם, למשל) והן כקבוצות (למשל, יהודי קטלוניה ומיורקה שגורשו ב-1391 ועברו להתיישב במרוקו ובאלג'יריה), יצרה אסכולת לימוד ופסיקה אחת.
על אף הגוונים בין פוסקי ההלכה השונים, רווחו בפיהם הביטויים "מנהג ספרדי" ו"רבני ספרד".
הגעתם של מגורשי ספרד לצפון אפריקה חיזקה את אחידות המנהגים, כתוצאה מעליונותם האיכותית והכמותית של מגורשי ספרד.
הדברים באו לידי ביטוי כך ש"התפיסה הגיאו-תרבותית של המרחב המגרבי, כפי שהייתה מקובלת אצל רבני מרוקו בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה שלאחריה, אינה מותירה מקום לכל אי הבנה בעניין זה.
מהים התיכון ועד שולי מדבר סהרה, למעט כמה "כיסי התנגדות" בפנים הארץ ובדרומה, הפך מערב המגרב כמעט כולו לאזור "קסטיליאני".
עד המאה ה-19 הפך הכינוי "ספרדים" לשם כולל לכל הקהילות שאליהן הגיעו מגורשי ספרד.
בעיראק, אליהם כמעט ולא הגיעו מגורשי ספרד, הרבנים עבדאללה סומך והבן איש חי אמצו את השולחן ערוך של ר' יוסף קארו, אך בכל אתר ואתר היו הסתייגויות בהתאם למנהגי המקום, ובהתחשבות במנהגי קבלה.
יוצאים מן הכלל הם חלק מהתימנים הנוהגים על פי פסקי הרמב"ם ולא לפי השולחן ערוך.
התמודדות מול ההשכלה בעת החדשה
בשונה מיהדות אירופה וארצות הברית, בה נוצר פיצול בין זרמים שונים (יהדות רפורמית וקונסרבטיבית מחד, ויהדות אורתודוקסית מאידך), ביהדות ארצות האסלאם לא הייתה התפצלות לזרמים, והיצירה ההלכתית התייחסה למודרנה ולאתגריה בגמישות רבה, יותר מאשר באורתודוקסיה האירופית – אך בלא לוותר על שמירת כללי ההלכה, כפי שאירע בזרמים הלא אורתודוקסיים.
כאשר רבנים יוצאי ארצות האסלאם נתקלו לראשונה במדינת ישראל בזרמים חילוניים ואנטי דתיים מובהקים, הצטמצמה התייחסות גמישה זו להשפעות המודרנה, והפסיקה ההלכתית הספרדית הלכה ויישרה קו עם הפסיקה של רבנים יוצאי אירופה, שהתמודדו עוד באירופה עם אתגרי המודרנה הערכית והחילונית במוצהר.
לדעת חוקר ההלכה צבי זוהר, לא נבע השינוי בגישה מהאופי החילוני והערכי של המודרנה בישראל אלא מכניעה ללחצי עולם הישיבות האשכנזי בישראל.
יהדות אפריקה היא שם כוללני לקהילות יהודיות ולקהילות הטוענות לזיקה ליהדות (בעיקר מצפון אפריקה ואפריקה השחורה), אשר ממוקמות באפריקה.
הקשר בין העברים ליבשת אפריקה מסתכם בעיקר ביחסים שבין ארץ כנען למצרים העתיקה.
במובנה המצומצם מוזכר בספר בראשית כאשר אברהם יורד למצרים, חוזר לכנען, ולאחר שיוסף שנמכר למצרים עולה לגדולה, שאר אחיו מגיעים למצרים עקב משבר מזון שהתחולל בארץ כנען ונשארים לחיות בה, כך גם עושים צאצאיהם למשך כמה דורות.
בספר שמות מתוארת תקופת עבדות בה מקימים בני ישראל את פיתום ורעמסס.
בהמשך מתואר משה, מנהיג בני ישראל, ואירוע יציאת מצרים.
בספר ישעיהו מתוארת הגליית בני ישראל בשלושה גלים, האחד מתאר הגליה לארצות: "מצרים, כוש ופתרוס" שמצויות בצפון מזרח אפריקה; ושני הגלים הנותרים מזרחה וצפונה בתוך הלבנט ול"איי הים" – כשהכוונה היא ככל הנראה לאלשיה.
מקהילה זו נותרו עדויות בדמות מכתבי יב.
בעולם ההלניסטי התפתחו מגמות אנטישמיות, שאחד מביטוייה הרבים מתקופה זו הוא מקרה הפוגרום הנודע ביהודי אלכסנדריה.
ידוע שבתקופת שלטון הרומאים על ארץ ישראל, הוגלו יהודים רבים לדרום אירופה ולצפון אפריקה כעבדים, היהודים שהוגלו לפרובינקיות מאוריטניה ואפריקה התפזרו והחלו לנדוד באזור תוך שהם מתפזרים ברחבי ארצות צפון אפריקה, לחלק מקהילות יהדות צפון אפריקה יש מסורת שאבותיהם הגיעו לארצות אלה עוד בימי בית ראשון או בשנים שלאחר חורבנו.
קבוצות הטוענות לקשר לעשרת השבטים
במהלך המאה ה-20 והמאה ה-21 נחשפו מספר קהילות אפריקאיות אשר טוענות שמוצאן מעשרת השבטים אשר חצו את נהר הסמבטיון, למרות שאין כלל היגיון בכך שכן המקורות העבריים והאשוריים כאחד מתעדים ודנים על הגליית תושבי ממלכת ישראל מזרחה למקומות שהתקיימו בסוריה, עיראק, פרס ומדי דאז.
מספר שבטים באפריקה התגיירו במאה ה-20 ומקיימים רבים ממנהגי היהדות גם אם אינם מוכרים על ידי היהדות האורתודוקסית.
גם הנוסע מהמאה התשיעית לספירה אלדד הדני טען בסיפוריו לקהילות יהודיות שפגש במסעותיו כי צאצאי עשרת השבטים נמצאים באפריקה, ולדבריו הם "הקימו ממלכה עצמאית ורחבה שנמצאת מעבר לנהרות כוש" (כלומר בשטחי אתיופיה של ימינו).
עם זאת, בספר מלכים ב' ובספר דברי הימים מתוארת הגליית עשרת השבטים במפורש לשטחים שבשטחי האימפריה האשורית (לדעת החוקרים, השטחים שמוזכרים בתנ"ך הם למעשה ערים בתחום הסהר הפורה שנכבשו על ידי האשורים טרם חורבן ממלכת ישראל וגלות עשרת השבטים שאירעה בשנת 722 לפנה"ס), ולא לאפריקה.
הקהילות העתיקות ביותר באפריקה המוכרות לעולם המערבי כיום הן קהילות של בית ישראל הקדומה ביותר, באזור מצר שער הדמעות וקהילות של יהדות ספרד ויהדות המזרח בצפון אפריקה.
קהילות יהודיות חיו בכל רחבי צפון אפריקה מהעת העתיקה.
קהילות יהודיות גדולות במיוחד התקיימו בעיר אלכסנדריה שבמצרים ובקרתגו שבתוניסיה של היום.
במאה ה-2 המרכזים היהודיים השונים בצפון אפריקה מרדו באימפריה הרומית במה שזכה לשם מרד התפוצות שהחל בקהילה היהודית בקיריניקה.
במהלך המאה ה-7 נכנסו קהילות צפון אפריקה תחת שלטון האסלאם.
תחת שלטון מוסלמי מעמדם של היהודים ידע עליות ומורדות, מרדיפות קשות תחת שושלת אל-מוואחידון לביטחון והגנה לאורך רוב ימיה של השושלת הפאטמית.
במהלך ימי הביניים קהילות צפון אפריקה השונות היוו מרכז אינטלקטואלי ותרבותי חשוב של העולם היהודי.
קהילות מערב צפון אפריקה (המגרב) ובמיוחד יהדות מרוקו גדלו באופן משמעותי לאחר הגעת המוני מגורשי ספרד אליהן לאחר שנת 1492. מיעוטם היו יהודים אשכנזים שהיגרו לצפון אפריקה ושלרוב אימצו מנהגים ספרדיים ומקומיים ונטמעו ביהודים המקומיים; האשכנזים שהגיעו מאוחר יותר, במהלך העת החדשה, נשארו עם מנהגיהם שלהם.
החל מהמאה ה-16 רוב ארצות צפון אפריקה נכנסו באופן הדרגתי תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית.
יוצאת דופן לכך היא מרוקו ששמרה על מעמד עצמאי תחת השושלות השריפיות (השושלת הסעדית והשושלת העלאווית).
שינוי נוסף שחל מהמאה ה-16 הייתה התערבות גוברת של ארצות אירופה בנעשה בצפון אפריקה, והתפתחות של מסחר בינלאומי בין אירופה לצפון אפריקה.
היהודים נהגו לרוב לשמש בתפקיד של מתווכים וסוחרים בין שני האזורים.
לעיתים קרובות ארצות צפון אפריקה סבלו מאי-יציבות, שלעיתים התבטאה בהתפרצויות אלימות נגד יהודים.
במהלך המאה ה-19 ההתערבות של אירופה בארצות צפון אפריקה התגברה, כעת מתוך עמדת עליונות מובהקת.
אחת אחר השנייה ארצות צפון אפריקה נכנסו תחת שלטון קולוניאלי אירופאי.
תחת שלטון אירופאי ישיר מעמדם של היהודים השתפר לרוב, וההגבלות והסנקציות המסורתיות כנגדם בוטלו.
הקהילות היהודיות השונות בצפון אפריקה שמרו על זיקה לארץ ישראל לאורך הדורות, כפי שמתבטא בממצאי גניזת קהיר ובעליות קדומות לארץ ישראל מהארצות השונות.
לאחר הקמת מדינת ישראל רוב יהודי צפון אפריקה עלו למדינה הצעירה, ומיעוטם היגרו לארצות אירופה (במיוחד צרפת) וצפון אמריקה.
ישנם מספר מסורות על ההגעה של היהודים לאתיופיה דהיום:
על פי האתוס האתיופי מימי הביניים, הכברה נגסט, הביתא ישראל הם צאצאי בני ישראל שהיווה את הפמליה של מנליק הראשון שמנתה כ-20,000 נפש כאשר חזר לשבא.
אלדד הדני מהמאה ה-9 מספר שמוצא ביתא ישראל משבט דן שנדד, לדעתו, לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת לאזור כוש.
ההיסטוריון הערבי איבן האוקל מדווח במאה ה-10 על ממלכה בשם "הדני" בצפון מערב אתיופיה – אך זיהוי זה עם שבט דן לא ודאי.
יהודי מצרים בימי בית שני, ובפרט יהודי יב, שנדדו דרומה.
על פי ההיסטוריון האתיופי לאפסו דלבו ביתא ישראל הגיעו לאתיופיה בשנת 300 לפנה"ס והיו ידועים בזמן זה בשם "סאמיאן" על ידי שליטי קיסרות אקסום שפירושו "צפון" (לומר אלה שבאו מהצפון), על פי לאפסו האזכור הראשון של יהודי אתיופיה הוא במומנטום אדוליטיום שם היהודים מופעים בשם "סאמיאן".
ממלכה זו של היהודים שרדה עד מאורעות האינקוויזיציה האתיופית שהחלה ב-1624 ונמשכה עד 1627 – שנת סיפוחה של הממלכה לאימפריה האתיופית הנוצרית.
היהודים תושבי ממלכה זו היוו לאחר מכן את האליטה השלטת באתיופיה עד לדעיכה בזמן תקופת השופטים האתיופית ולאחר מכן מאמצי המיסיון הנוצרי לנצר את הקהילה.
הפלישה של המהדיסטים הסודאנים לאתיופיה שבה נהרגו יהודים רבים.
מלחמות אלו של היהודים כנגד הנוצרים הולידו קהילה חדשה של נוצרים חדשים, שנודעה בכינוי פרס מורה.
בשלטונם של הקיסרים מנליק השני והיילה סלאסי היהודים זוכים לחופש פולחן.
עלייתה של החונטה הצבאית האתיופית סיכנה את שלמות יהודי אתיופיה כקהילה בעקבות מדיניות היישוב מחדש שיישבה יהודים ונוצרים זה לצד זה.
בהוראת מנחם בגין החל הסיוע החשאי לעליית יהדות אתיופיה, ולאחר שגבר החשש לחיי אלפי היהודים במחנות הפליטים בדרום סודאן יצא לדרך מבצע משה.
בשנים 1989–1991 התחדשה העלייה הישירה מאתיופיה לישראל בתמורה לנשק ישראלי שסופק לחונטה הצבאית באתיופיה.
בשנת 1991 מלחמת האזרחים האתיופית הגיעה לשיאה וישראל חתמה עם אתיופיה על ההסכם שהוביל למבצע שלמה.
לפי מקורות מוסלמיים מהמאות ה-16 וה- 17, מספר קהילות יהודיות התקיימו כחלק מאימפריות של גאנה, מאלי וסונגהאי.
אחת מהקהילות הללו נוסדה על ידי יהודים ממצרים, אשר נדדו דרך הסאהל למאלי.
קהילה נוספת מוזכרת במקורות אלו כקהילת 'בַּנִי ישראל' שהתקיימה בשנת 1402 בתינדירמה שלטו בה שבעה נסיכים בעלי צבא שהיו בבעלותם 333 בארות.
מקורות נוספים טוענים שקהילות יהודיות נוספות באזור קמו על ידי מהגרים ממרוקו, מצריים, תימן ופורטוגל.
חלק מהקהילות אוכלסו על ידי ברברים יהודים.
קבוצות אחרות נדדו דרומה בעקבות יחס רע מצד חלק מהשליטים המוסלמים.
כמו כן קיימות קהילות יהודיות נוספות וקהילות אחרות אשר טוענות לזיקה ליהדות.
הלמבה במלאווי, בזימבבואה ובצפון דרום אפריקה.
יהודי האיגבו בניגריה לכאורה צאצאי קהילות יהודיות ממזרח אפריקה.
האננג, האפיק,והאיביביו מניגריה, מקמרון, ומגינאה המשוונית.
הלמבה הם קבוצה אתנית באפריקה הדרומית.
על אף שהם דוברים את שפות הבנטו בדומה לשכניהם, מקיימים בני הלמבה מנהגים דתיים הדומים ליהדות ולמסורות שמיות אחרות.
בני הלמבה מאמינים כי הם צאצאיהם של שבטים נודדים שמקורם ביהדות תימן.
מחקרים תורשתיים שנערכו מסוף שנות התשעים של המאה ה-20 ועד היום מצאו בקרב מספר ניכר של גברים מקרב הלמבה רב-צורתיות של כרומוזום Y שכונה Cohen modal haplotype, אשר העיד לטענת המחברים על היותם צאצאים של אהרן הכהן.
ככלל, שאלת הזיקה התורשתית בין תפוצות העם היהודי מעוררת עניין חריג בשיח הציבורי בישראל ובתפוצות.
במקרה של בני שבט הלמבה וקהילת בני ישראל בהודו, השפיעה קיומה של אסמכתא מדעית לדמיון תורשתי בינם לבין עם ישראל על גיבוש זהותם והגדרתם העצמית למול שכניהם.
שושלת בובה בקרב בני הלמבה סומנה כשושלת כוהנית עיקרית לפי מחקרים אלה.
מדגם מקרב השושלת הזו העלה כי 52% הם נשאי "גן הלוויים".