tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תמיכה זו כללה הבטחה מפורשת של "ממלכת וינה" להונגרים אם תיפול לידיים עות'מאניות.
אולם לפני המצור התקיים מצב של שלום במשך 20 שנה בין האימפריה הרומית הקדושה לבין האימפריה העות'מאנית כתוצאה משלום ואסוואר.
בשנים 1681 ו-1682 התגברו ההתנגשויות בין כוחותיו של אימרה תקיי והאימפריה הרומית הקדושה (שגבולה היה אז צפון הונגריה), והפלישות של כוחות הבסבורג למרכז הונגריה סיפקו את הטיעון המכריע של הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה בשכנוע הסולטן מהמט הרביעי והדיוואן שלו כדי לאפשר את תנועת הצבא העות'מאני.
מהמט הרביעי אישר למוסטפא פאשה לפעול עד גיור (שנודעה אז בשם יאנקלה, ובגרמנית כראאב) וקומארום (בטורקית קומרון, קומורן בגרמנית), שתיהן בצפון מערב הונגריה, ולצור עליהן.
הצבא העות'מאני גויס ב-21 בינואר 1682 ומלחמה הוכרזה ב-6 באוגוסט 1682.
לפי הלוגיסטיקה של אותה תקופה היה זה מסוכן או בלתי אפשרי לפתוח בפלישה באוגוסט או בספטמבר 1682, שכן מערכה של שלושה חודשים הייתה מביאה את העות'מאנים לווינה בדיוק עם תחילת החורף.
אבל הפער של 15 חודשים בין הגיוס והשקת פלישה בקנה מידה מלא סיפקה לווינה מספיק זמן להכין את הגנתה ולליאופולד להרכיב כוחות מהאימפריה הרומית הקדושה וליצור ברית עם פולין, ונציה והאפיפיור אינוקנטיוס האחד עשר.
זה ללא ספק תרם לכישלון המערכה העות'מאנית.
הברית המכרעת של האימפריה הרומית הקדושה עם פולין נחתמה בחוזה ורשה משנת 1683, שבאמצעותו הבטיח ליאופולד לתמוך בסובייסקי אם העות'מאנים יתקפו את קרקוב, ובתמורה יבוא הצבא הפולני לסייע לווינה אם תותקף.
ב-31 במרץ הגיעה הצהרה נוספת - שנשלחה על ידי הווזיר הגדול קארה מוסטפא פאשה בשמו של מהמט הרביעי - לחצר הקיסרית בווינה.
למחרת החלה הצעדה קדימה של גורמי הצבא העות'מאני מאדירנה ברומליה.
כוחות עות'מאניים הגיעו לבלגרד בתחילת מאי.
אליהם הצטרפו צבא טרנסילבניה בפיקודו של הנסיך מיהאי אפאפי וכוח הונגרי בפיקודו של אימרה תקיי; הם הטילו מצור על גיור והצבא שנותר שכלל 150,000 חיילים נע לכיוון העיר וינה.
כ-40,000 חיילים טטרים מקרים הגיעו 40 ק"מ מזרחית לווינה ב-7 ביולי, פי שניים מהכוחות הקיסריים באזור.
הקיסר לאופולד ברח מוינה לפסאו עם חצרו ו-60,000 וינאים, בעוד קרל החמישי, דוכס לורן, הוציא את כוחו שכלל 20,000 חיילים לכיוון לינץ.
הצבא העות'מאני הראשי הגיע לווינה ב-14 ביולי; כוח ההגנה היחיד של העיר היה כעת 15,000 אנשיו של הרוזן ארנסט רידיגר פון שטארהמברג.
המהנדס הסקסוני גאורג רימפלר, שהועסק על ידי האימפריה כדי להתכונן למלחמה עם הטורקים, מיהר להכין את וינה לקראת המצור בעתיד הקרוב - חלק גדול מהתוכניות של אוסטריה לפני המלחמה התחשב בלחימה בטורקים ליד העיר גיור, תוכנית שנעשתה בלתי אפשרית על ידי ההתקדמות הטורקית.
מלך פולין, יאן השלישי סובייסקי, הכין משלחת סיוע לווינה בקיץ 1683, ובכך כיבד את התחייבויותיו להסכם (הוא השאיר את האומה שלו כמעט ללא הגנה כשעזב את קרקוב ב-15 באוגוסט).
הוא כיסה את זה באזהרה חמורה על אימרה תקיי, מנהיג הונגריה העליונה, עליו איים בהשמדה אם ינסה לנצל את המצב - שאותו תקיי למעשה ניסה.
יאן קז'ימייז' סאפיה הצעיר עיכב את צעדת הצבא הליטאי, והרס במקום זאת את הרמה ההונגרית (כיום סלובקיה), והגיע לווינה רק לאחר שהסתיים המצור.
בעקבות כך התגברה המתיחות בין פולין למדינות גרמניה השונות - בעיקר אוסטריה - על רקע חילוץ העיר מהמצור.
תשלום שכר החיילים והאספקה בזמן הצעדה היה המרכיב המרכזי בין אלה.
סובייסקי עמד על כך שלא יצטרך לשלם עבור צעדתו לווינה, כיון שבמאמציו ניצלה העיר; גם הווינאים לא יכלו להזניח את הכוחות הגרמנים האחרים שצעדו.
ההנהגה ההבסבורגית מיהרה למצוא כמה שיותר כסף לשלם עבור אלה וסידרה עסקאות עם הפולנים, כדי להגביל את עלויותיהם.
הצבא העות'מאני הראשי הטיל לבסוף מצור על וינה ב-14 ביולי.
באותו יום שלח קארה מוסטפא את הדרישה המסורתית שהעיר תיכנע לאימפריה העות'מאנית.
ארנסט רידיגר פון שטארהמברג, מנהיג 15,000 החיילים הנותרים ו-8,700 המתנדבים עם 370 תותחים, סירב להיכנע.
ימים ספורים לפני כן, הוא קיבל ידיעות על הטבח ההמוני בפרכטולדסדורף, עיירה דרומית לווינה, שבה האזרחים מסרו את מפתחות העיר לאחר שניתנה להם בחירה דומה אך נהרגו בכל זאת.
פעולות המצור החלו ב-17 ביולי.
הווינאים הרסו רבים מהבתים סביב חומות העיר ופינו את ההריסות, והותירו מישור ריק שיחשוף את העות'מאנים לאש מגן אם ינסו לחדור לתוך העיר.
קארה מוסטפא פאשה ניסה לפתור את הבעיה בכך שהורה לכוחותיו לחפור שורות ארוכות של תעלות ישירות לכיוון העיר, כדי לעזור להגן עליהם מפני המגינים כשהם מתקדמים.
לעות'מאנים היו 130 תותחי שדה ו-19 תותחים בקליבר בינוני, אשר לא הספיקן מול 370 תותחי המגנים.
מנהרות כרייה נחפרו מתחת לחומות העיר המסיביות, על מנת שלאחר מכן ימולאו בכמויות מספיקות של אבק שרפה כדי לפוצץ את החומות.
לפי אנדרו וייטקרופט, הפליסאדה החיצונית הייתה בת כ-150 שנה ובעיקר רקובה, ובעקבות כך המגינים התחילו להפיל גזעי עצים גדולים מאוד לתוך האדמה כדי להקיף את החומות.
זה שיבש קשות את התוכנית העות'מאנית, והוסיף כמעט עוד שלושה שבועות לזמן שלקח להם לעבור את הפליסאדה הישנה.
זה, בשילוב עם העיכוב בקידום צבאם לאחר הכרזת המלחמה, אפשרו בסופו של דבר לכוח סיוע להגיע בספטמבר.
היסטוריונים שיערו שקארה מוסטפא רצה לכבוש את העיר בשלמותה עם העושר שלה וסירב למתקפה כוללת, כדי לא ליזום את הביזה שתלווה מתקפה, שנראתה כזכות החיילים הכובשים.
המצור העות'מאני ניתק למעשה כל אמצעי לאספקת מזון לווינה.
העייפות הפכה כל כך נפוצה, עד שפון סטארהמברג הורה לירות בכל חייל שנמצא ישן על המשמר.
נואשים יותר ויותר, הכוחות שהחזיקו את וינה היו בכוחותיהם האחרונים כאשר באוגוסט, הכוחות הקיסריים בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן, הביסו את תקיי בביסאמברג, 5 ק"מ (3.1 מייל) צפונית-מערבית לווינה.
ב-6 בספטמבר חצו הפולנים בפיקודו של סובייסקי את הדנובה 30 ק"מ (19 מייל) צפונית-מערבית לווינה בטולן, כדי להתאחד עם הכוחות הקיסריים והכוחות הנוספים מסקסוניה, בוואריה, באדן, פרנקוניה ושוואביה.
לכוחות הצטרפו גם כמה גדודי שכירי חרב של קוזאקים זפורוז'יאנים שנשכרו על ידי האיחוד הפולני-ליטאי.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת סירב לעזור ליריבו ההבסבורגי, לאחר שזה עתה סיפח את אלזס.
ברית בין סובייסקי לקיסר לאופולד הראשון הביאה לצירוף ההוסרים הפולנים לצבא בעלות הברית הקיים.
מנהיגות הכוחות של בעלות ברית אירופה הופקדה בידי המלך הפולני, שבפיקודו היו 70,000–80,000 חיילים מול צבא עות'מאני שכלל 150,000 לוחמים.
אומץ הלב של סובייסקי וכישרונו המדהים לפיקוד היו ידועים כבר באירופה.
במהלך תחילת ספטמבר, כ-5,000 חבלנים עות'מאנים מנוסים פוצצו שוב ושוב חלקים גדולים מהקירות בין מעוז בורג, מעוז לובל ורבלין בורג, ויצרו רווחים של כ-12 מטר (39 רגל) ברוחב.
הווינאים ניסו להתמודד עם זה על ידי חפירת מנהרות משלהם כדי ליירט הנחת כמויות גדולות של אבק שרפה במנהרות.
העות'מאנים הצליחו לבסוף לכבוש את רבלין בורג ואת החומה הנמוכה באזור זה ב-8 בספטמבר.
בציפייה לפריצת חומות העיר, התכוננו הווינאים הנותרים להילחם בעיר הפנימית.
+ הצבא העות'מאני הראשוני יחידה גודל A.
Tımarlı Sipahiler (פרשים מהפרובינציות) 40,000 C.
Kapı Halkları (פמליית המושל) 44,200 8 וזירים, שלושה מהם Tug-ed (נושאי דגל) 19,300 קארה מוסטפא פאשה 6,000 יניצ'רי אגה וזיר מוסטפא פאשה 2,000...
בטבלה זו, רק מספר החיילים של משקי הבית והפמליה בטוחים, 78,500 ו-44,200 בעוד שמספרי החיילים האחרים הם עגולים, 50,000 טטרים, 10,000 ולאכים, 170,000 שירות עורפי וכו'.
לדברי שגריר אוסטריה קוניץ, צבא המצור העות'מאני כבר ירד ל-90,000 לוחמים ב-12 באוגוסט, והוא אמר שלמד מהשבויים העות'מאניים אבדות של חיילים עות'מאניים שהגיעו ל-20,000 בסוף אוגוסט (מקורות אוסטריים אחרים מציינים 12,000 אבדות עות'מאניות עד 13 באוגוסט, המדגים עלייה מתמדת בחללי הצבא העות'מאני בימי המצור).
עריקות (מקורות עות'מאניים ומרסילי טוענים כי 1/4 מהצבא העות'מאני ערקו) ומחלות גם הפחיתו את הצבא העות'מאני בקנה מידה גדול.
על פי מקורות עות'מאניים, מספר הצבא ירד מ-120,000 (לפי קוניץ, הצבא העות'מאני היה 180,000 לוחמים ו-1/3 מהצבא הוצב מסביב, במיוחד כדי להטיל מצור על טירות גיור וקומארום) ל-28,400 חיילים ו-12,000 חיילים בחפירות, בסך הכל 40,000 חיילים.
שאקול משלב את המידע של 90,000 הלוחמים של קוניץ ל-12 באוגוסט עם רשימת הקורבנות העות'מאנית, ומעריך את הצבא העות'מאני כ-90,000 חיילים (65,000 חיילים, כ-60 תותחים ו-25,000 שירות עורפי).
אבל המידע של קוניץ שייך לרשימת 90,000 של אוגוסט, בעוד ש-ק.
וסאלים נוצרים עות'מאניים (טרנסילבניה, ולאכיה ומולדובה) הוקצו להחזיק בגשרי נסיגה, ולכן הם לא השתתפו בקרב.
וסאלים מוסלמים, טטרים היו צפויים להילחם ביעילות יחד עם העות'מאנים, אך לרוב פרשים טטרים לא סדירים לא הפגינו יעילות בקרב כמו קרבות אחרים בעבר ובעתיד.
צבא הסיוע נאלץ לפעול במהירות כדי להציל את העיר ולמנוע מצור ארוך נוסף.
למרות ההרכב הרב-לאומי של הצבא והזמן הקצר של שישה ימים בלבד, הוקם מבנה הנהגה יעיל, שבמרכזו מלך פולין ופרשיו הכבדים (הוסרים פולנים) בלבד, שכן הכוחות הליטאים המובטחים הגיעו מאוחר מדי לקרב.
הליגה הקדושה סידרה את סוגיות התשלום על ידי שימוש בכל הכספים הזמינים מהממשלה, הלוואות מכמה בנקאים ואצילים עשירים וסכומי כסף גדולים מהאפיפיור.
ההבסבורגים והפולנים גם הסכימו שממשלת פולין תשלם עבור חייליה עוד בפולין, אך הקיסר ישלם להם ברגע שיעברו לשטח הקיסרות.
עם זאת, הקיסר היה צריך להכיר בתביעתו של סובייסקי לזכויות ראשונות של ביזה של מחנה האויב במקרה של ניצחון.
קארה מוסטפא פאשה היה פחות יעיל בהבטחת המוטיבציה והנאמנות של כוחותיו, ובהתכוננות למתקפה הצפויה של צבא הסיוע.
הוא הפקיד את ההגנה על העורף בידי החאן של קרים וכוח הפרשים שלו, שמנה בין 30,000 ל-40,000. יש ספק עד כמה הטטרים השתתפו בקרב האחרון לפני וינה.
החאן שלהם סירב לתקוף את כוח הסיוע כשחצה את הדנובה על גשרי פונטונים וגם סירב לתקוף אותם כשהם יצאו מיער וינה.
העות'מאנים גם לא יכלו לסמוך על בעלי בריתם הוולאכיים והמולדביים.
גאורגה דוקה, נסיך מולדובה, נתפס, בעוד שכוחותיו של שרבאן קנטאקוזינו הצטרפו לנסיגה לאחר התקפת הפרשים של סובייסקי.
כוחות הקונפדרציה סימנו את הגעתם לקהלנברג מעל וינה במדורות.
הכוחות בעיר וינה הגיבו בשליחת ייז'י פרנסישק קולצ'יצקי, אציל פולני, דיפלומט וסוחר השולט בטורקית, למשימת ריגול מוצלחת כדי לחדור לכוחות הטורקים ולהודיע לכוחות הסיוע מתי אמורה להתבצע המתקפה המשותפת.
לפני הקרב נחגגה מיסה, שנוהלה על ידי מרקו ד'אוויאנו, יועצו הדתי של הקיסר לאופולד הראשון.
הקרב החל לפני שכל היחידות היו פרוסות במלואן.
בשעה 4:00 לפנות בוקר ב-12 בספטמבר, העות'מאנים תקפו, וביקשו להפריע לפריסת חיילי הליגה הקדושה.
הגרמנים היו הראשונים להכות בחזרה.
קרל מלורן התקדם עם הצבא הקיסרי משמאל וכוחות קיסריים אחרים במרכז ולאחר קרבות קשים והתקפות נגד עות'מאניות תפס כמה עמדות מפתח, במיוחד הכפרים המבוצרים נוסדורף והייליגנשטאדט.
בצהריים הצבא הקיסרי כבר פגע קשות בעות'מאנים והתקרב לפריצת דרך.
על אף שספג מכה קשה, הצבא העות'מאני לא התפורר באותו רגע.
מוסטפא פאשה פתח בהתקפות הנגד שלו ברוב כוחו, אך עיכב חלק מיחידות העילית של יניצ'רים וסיפאהי להתקפה בו זמנית על העיר.
המפקדים העות'מאנים התכוונו לכבוש את וינה לפני שסובייסקי יגיע, אבל הזמן אזל.
החבלנים שלהם הכינו פיצוץ גדול ואחרון מתחת ל-Löbelbastei כדי לפרוץ את החומות.
בסך הכל, עשרה מוקשים היו אמורים להתפוצץ, אך הם אותרו על ידי המגינים ופורקו.
בשעות אחר הצהריים המוקדמות, החל קרב גדול בצד השני של שדה הקרב כאשר חיל הרגלים הפולני התקדם באגף הימני העות'מאני.
במקום להתרכז בקרב עם צבא הסיוע, המשיכו העות'מאנים במאמציהם להיכנס בכוח לתוך העיר.
פירוש הדבר היה שהפולנים יכלו להתקדם היטב, ועד השעה 16:00 הם כבשו את הכפר גרסטהוף, שישמש כבסיס להסתערות הפרשים האדירה שלהם.
העות'מאנים היו בעמדה נואשת, בין הכוחות הפולניים והקיסריים.
קרל מלורן ויאן השלישי סובייסקי החליטו שניהם, בכוחות עצמם, להמשיך במתקפה ולהכריע את האויב.
הכוחות הקיסריים חידשו את המתקפה בחזית השמאלית בשעה 15:30. בתחילה הם נתקלו בהתנגדות עזה ונבלמו.
אולם זה לא נמשך זמן רב, ועד השעה 17:00 הם השיגו הישגים נוספים וכבשו את הכפרים אונטרדובלינג ואוברדובלינג.
כעת הם היו קרובים מאוד לעמדה העות'מאנית המרכזית ("הטורקנשנזה").
כשהם התכוננו להסתער עליו, הם יכלו לראות את הפרשים הפולנים בפעולה.
נרשם שהפרשים הפולנים הגיחו אט אט מהיער לקול תרועות חיל הרגלים הצופים, שציפו לבואם.
בשעה 16:00 נכנסו לראשונה ההוסרים לפעולה, מחקו את הקווים העות'מאניים והתקרבו לטורקנשנזה, שאוים כעת משלושה צדדים (הפולנים ממערב, הסקסונים והבווארים מצפון מערב והאוסטרים מצפון).
בשלב זה החליט הווזיר העות'מאני לעזוב את העמדה הזו ולסגת למפקדתו במחנה הראשי דרומה יותר.
עם זאת, עד אז עות'מאנים רבים כבר עזבו את שדה הקרב.
בעלות הברית היו מוכנות כעת למכה האחרונה.
בסביבות השעה 18:00, הורה המלך הפולני על התקפת הפרשים בארבע קבוצות, שלוש פולניות ואחת מהאימפריה הרומית הקדושה - 18,000 פרשים הסתערו במורד הגבעות, מתקפת הפרשים הגדולה בהיסטוריה.
סובייסקי הוביל את ההסתערות בראשם של 3,000 לאנסרים כבדים פולנים, ה"הוסרים המכונפים" המפורסמים.
הטטרים של ליפקה המוסלמים שלחמו בצד הפולני חבשו גבעול קש בקסדותיהם כדי להבדיל אותם מהטטרים שנלחמו בצד העות'מאני.
ההתקפה ניפצה בקלות את הקווים של העות'מאנים, שהיו תשושים וחסרי מורל ועד מהרה החלו לברוח משדה הקרב.
הפרשים פנו היישר למחנות העות'מאניים ולמפקדתו של קארה מוסטפא, בעוד חיל המצב הווינאי שנותר יצא מההגנה שלו כדי להצטרף להתקפה.
הכוחות העות'מאניים היו עייפים ומאוכזבים בעקבות כישלון ניסיון הפגיעה, ההתקפה על העיר והתקדמות חיל הרגלים של הליגה הקדושה על הטורקנשנזה.
מתקפת הפרשים הייתה המכה הקטלנית האחרונה.
פחות משלוש שעות לאחר מתקפת הפרשים, הכוחות הקתולים ניצחו בקרב והצילו את וינה.
הקצין הקתולי הראשון שנכנס לווינה היה לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן, בראש הדרגונים שלו.
לאחר מכן אמר סובייסקי בפרפרזה את הציטוט המפורסם של יוליוס קיסר (Veni, vidi, vici) באומרו "Venimus, vidimus, Deus vicit" - "באנו, ראינו, אלוהים כבש".
האבדות של כוח הסיוע של בעלות הברית בפיקודו של סובייסקי היו קטנים בהרבה, והסתכמו בכ-3,500 הרוגים ופצועים, כולל 1,300 פולנים.
ההערכה של טאקר מעט גבוהה יותר: 4,500 נפגעים.
חיל המצב הווינאי בן 10,000 התושבים והאוכלוסייה האזרחית איבדו, מכל הסיבות, כמחצית ממספרם הראשוני במהלך המצור.
חיילי הליגה הקדושה והווינאים לקחו כמות גדולה של שלל מהצבא העות'מאני, שאותו תיאר סובייסקי בצורה חיה במכתב לאשתו כמה ימים לאחר הקרב:
שטארהמברג הורה מיד לתקן את הביצורים שנפגעו קשות של וינה כדי להגן מפני מכת נגד אפשרית עות'מאנית.
וינה לא הושמה שוב במצור על ידי האימפריה העות'מאנית.
עד מהרה נפטרו העות'מאנים ממפקדם המובס.
ב-25 בדצמבר קארה מוסטפא פאשה הוצא להורג בבלגרד בדרך המכובדת - בחניקה בחבל משי שנמשך על ידי כמה גברים בכל קצה - בפקודת מפקד היניצ'רים.
למרות ניצחון בעלות הברית הקתוליות, עדיין שררה מתיחות בין המפקדים השונים וצבאותיהם.
לדוגמה, סובייסקי דרש לאפשר לחיילים הפולנים לקבל את הבחירה הראשונה בשלל של המחנה העות'מאני.
חיילים גרמנים ואוסטריים נותרו עם חלקים קטנים יותר מהשלל.
כמו כן, הסקסונים הפרוטסטנטים, שהגיעו להקל על העיר, היו נתונים ככל הנראה להתעללות מילולית מצד האוכלוסייה הקתולית באזור הכפרי של וינה.
הסקסונים עזבו את הקרב מיד, מבלי להשתתף בחלוקת השלל, וסירבו להמשיך במרדף.
סובייסקי המשיך לשחרר את גראו ואת צפון מערב הונגריה לאחר קרב פרקאני, אך הדיזנטריה עצרה את המרדף אחרי העות'מאנים.
קרל החמישי כבש את בלגרד ואת רוב סרביה ב-1686 וכונן את השליטה ההבסבורגית על דרום הונגריה ורוב טרנסילבניה ב-1687.
התבוסה העות'מאנית בווינה עוררה חגיגות גדולות בפרס הספווית; הדיווח הובא ככל הנראה בצורה כה מרהיבה, עד שהקיסר המכהן שאה סולימאן (1666–1694) שקל פלישה לבגדאד, שאבדה ב-1639 לעות'מאנים מכוח חוזה זוהב.
בסופו של דבר, הספווידים לא ניהלו מערכה חדשה, שכן פקידי מדינה מודאגים (בעיקר פלג הסריסים הדומיננטי בחצר המלוכה) היו מודעים לירידה בכוח הצבאי של האימפריה הספווידית, ולכן לא ראו בכך מעשה נבון.
הסריסים, לפי פרופסור רודי מתתי, "לא היו נגד הרעיון שהעות'מאנים יסבלו מהשפלה מסוימת, אבל הם לא רצו שכוחם יושמד מחשש שזה יסיר חיץ נגד אירופה הנוצרית".
הניצחון בווינה היווה את הקרקע לכיבוש מחדש של הונגריה ו (באופן זמני) של חלק מאדמות הבלקן בשנים הבאות על ידי לודוויג מבאדן, מקסימיליאן עמנואל מבוואריה והנסיך אויגן מסבויה.
העות'מאנים נלחמו עוד 16 שנים, תוך כדי כך איבדו את השליטה בהונגריה ובטרנסילבניה לפני שהפסיקו סופית.
האימפריה הרומית הקדושה חתמה על הסכם קרלוביץ עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1699. הקרב סימן את הסוף ההיסטורי של ההתפשטות האימפריאלית העות'מאנית לאירופה.
פעולותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת קידמו את האיבה הצרפתית-גרמנית; בחודש שלאחר מכן, פרצה מלחמת האיחודים בחלק המערבי של האימפריה הרומית הקדושה המוחלשת.
האפיפיור גם שדרג את סמל האפיפיור על ידי הוספת הנשר הלבן עם הכתר הפולני.
לאחר הניצחון בקרב וינה, המלך הפולני קיבל על ידי האפיפיור גם את התואר "מגן האמונה".
לכבוד סובייסקי הקימו האוסטרים כנסייה על גבי גבעת קאלנברג מצפון לווינה.
לאחר הקרב החלו בנות בריתה של הליגה הקדושה לשתף איתה פעולה לכיבוש מחדש של שטחי אירופה העות'מאנית.
רוסיה הצארית יצאה פעמיים למלחמה נגד העות'מאנים ובסופו של דבר המלחמה הסתיימה בכיבוש אוסטרי של שטחי ממלכת הונגריה כמו גם צפון חבל הבלקן.
המלחמה החלה את תקופת היחלשותה של האימפריה העות'מאנית, מאותה עת והלאה האימפריה נחלשה ואיבדה שטחים רבים עד אשר לבסוף, עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה פורקה לאחר שנכנעה למדינות ההסכמה.
אלסנדרו פוליאטי, מלחין ונגן עוגב ידוע שם בחצרו של הקיסר לאופולד, מת במהלך המצור העות'מאני על וינה.
הקרב, שסימל גם נקודת מפנה מדינית, סימל גם נקודת מפנה קולינרית.
לאחר הקרב, ערכו האוסטרים חיפוש במחנה העות'מאני העזוב, ובמהלך החיפוש, מצאו האוסטרים את הקפה השחור, ותרמו להבאתו של הקפה השחור לאירופה.
לאחר הקרב, הומצא, לפי האגדה, גם לחם הסהרונים (קרואסון), בצורת חצי סהר, כדגלה של האימפריה העות'מאנית.
כמו כן הקרב מאוזכר גם בשירה של להקת המטאל השוודית "סבטון" (Sabaton) - "ההוסארים המכונפים" (Winged hussars) על שם יחידת הפרשים של הצבא הפולני שהצטרפותה לקרב היא זו שהיטתה את הכף ובסופו של דבר הביאה לניצחון על העות'מאנים.
קרב ואדי מבעוק הוא קרב בין צבאות ישראל ומצרים שהתרחש בחצי האי סיני ב-14 באוקטובר 1973 – יומה השמיני של מלחמת יום הכיפורים, כחלק מקרב השריון ב-14 באוקטובר.
בקרב הושמדה ממארב חטיבה 3 מהדיוויזיה המשוריינת הרביעית של צבא מצרים על ידי כוחות שריון וצנחנים, בסיוע התותחנים וחיל האוויר של צה"ל.
מלחמת יום הכיפורים פרצה ב-6 באוקטובר 1973, בהתקפה של הצבא המצרי לכל אורך תעלת סואץ.
בתוך כ-24 שעות הצליחו המצרים לצלוח את התעלה ולהתבסס ברצועה של כ-8–10 ק"מ ממזרח לה.
הימים הבאים של המלחמה התאפיינו ברגיעה יחסית, בה התבססו שני הצבאות זה מול זה.
ב-14 באוקטובר פתח צבא מצרים במתקפה לאורך מרכז ודרום חזית תעלת סואץ במטרה לפרוץ מראשי הגשר שביסס בגדתה המזרחית מזרחה לעבר מעברי הגידי והמיתלה לעומק חצי האי סיני.
בגזרה הדרומית של התעלה איתר המודיעין המצרי פרצה במערך הישראלי: ציר לא סלול אך עביר לרק"ם במעלה ואדי מבעוק.
הואדי, הממוקם כעשרה קילומטרים דרומית מזרחית לעיר סואץ, מוביל לכיוון מעבר המיתלה.
במקום לא נערכו קרבות שריון עד אותו זמן ופתחת הואדי לא נחסמה על ידי כוחות משמעותיים.
התקדמות בציר הייתה מאפשרת לכוח המצרי להגיע לציר הרוחב, לאגף את הכוחות הישראליים מדרום ולהגיע לעורפם.
המתקפה התרחשה בגזרת עוצבת סיני (אוגדה 252) בפיקוד קלמן מגן.
מצפון לואדי היו מוצבים כוחות מחטיבת השריון הסדירה 401 בפיקוד דן שומרון: גדוד 46 בפיקוד דוד שובל, גדוד 195 בפיקוד עוזי לבצור וגדוד 52 בפיקוד עמנואל סקל.
ההתקפה הייתה חלק ממתקפה מצרית לרוחב החזית הדרומית בסיני בגזרת אוגדה 252. עם שחר יצא ממתחם "קרת-מורה" טור משוריין של חטיבה 3 המצרית מדיוויזיה משוריינת 4. החטיבה נעה דרומה למוצא ואדי מבעוק, והתקדמה בו מזרחה.
בהתאם לתו"ל של התקפה מתוך תנועה, החטיבה התקדמה בשני דרגים.
הדרג הראשון הורכב משני גדודי טנקים שתוגברו בשתי פלוגות חי"ר ממוכן על גבי נגמ"שי BTR, והדרג השני כלל גדוד טנקים פחות פלוגה.
הטור כלל ארטילריה נגררת 122 מ"מ D30 בגיבוי משאיות אספקה ותחמושת.
עתודת החטיבה המצרית כללה את גדוד החי"ר הממוכן שלה פחות שתי פלוגות.
במקביל התקדם מדרום גדוד חי"ר ממוכן 339 מחטיבת 113 מדיוויזיה ממוכנת 6, בסיוע כ-50 טנקים, על הצירים "יורה" ו"זאבה".
יעדי גדוד 339 היו אבטחת האגף הדרומי של חטיבה 3 בתנועתה ותפיסת צומת "יורה"-"עזבון" על ציר הרוחב, 7 ק"מ מדרום לצומת המיתלה כמאמץ משני.
הטור שנע בואדי התגלה בסביבות 6:30 על ידי תצפיות של פלס"ר 401 שתוגברו באנשי מודיעין מפיקוד הדרום.
תצפית 215 ו' (בפיקוד יורם ניסים, מש"ק מפלס"ר 67 בחטיבה 401, ובה תצפיתן מפיקוד דרום, אבינועם דנין) שהתמקמה בסגול 128 במפת הקוד (2 ק"מ מזרחית ל"עזבון" 62), דיווחה על התקפה מצרית אוגדתית.
בעקבות הדיווח נשלח גדוד הטנקים 46 של דוד שובל.
במקביל זיהו את הטור כוח צנחנים מוסווה (בפיקוד דורון אלמוג) מגדוד 202, ממקומה על דיונה באזור ציר "מאפר 67", מצפון לואדי מבעוק, ותצפית קצרת טווח של פלס"ר 67 (בפיקוד יונתן גבע) שהייתה ממוקמת סמוך לרכס קרת מורה, מעל עיקול ואדי מבעוק.
ההתקפה המצרית הפתיעה את האוגדה, שנערכה עם חטיבות השריון על הצירים הראשיים המובילים למעברי הגידי והמיתלה.
גדוד 202 לא נועד לבלום התקפת שריון מצרית.
האוגדה נערכה במהירות לבלום את חטיבה 3 ולהשמיד אותה.
בקרב השתתפו גדוד חרמ"ש 89 (מחטיבה 875), שהיה ערוך במתחם "עכברוש", במפגש ואדי מבעוק וכביש הרוחב, גדוד טנקים 46 מחטיבה 401 שהיה בצומת המיתלה והוזעק לבלום את התקדמות החטיבה המצרית המשוריינת, וסיוע אש שניתן על ידי אגד ארטילרי 209 וחיל האוויר.
עם איתור תנועת חטיבה 3 מזרחה הפעיל גדוד 202 מחלקת טנקים וזוג תול"רים לרדוף אחרי החטיבה ולתקוף אותה מאגפה הדרומי.
היה זה כוח קטן מכדי לעצור חטיבת טנקים, יתר כוחות הגדוד פעלו בצומת "נווה"-"יורה" כנגד גדוד חי"ר ממוכן 339 מתוגבר בפלוגת טנקים ומנעו את התקדמותו.
חטיבה 3 חדרה לעומק של כ-20 ק"מ מזרחה מקו המגע, הרחק לתוך הגזרה האוגדתית ונבלמה בסופו של דבר על ידי גדוד 46 כשראשון הטנקים שלה נמצא כ-800 מטר ממערך גדוד החרמ"ש 89 על הציר רוחב ושאר כוחותיה (של חטיבה 3 המצרית) בתוך הואדי.
הקרב התפתח ללא תכנון מוקדם, על ידי גדודים 46 ו-89 באזור "עכברוש" ובקצה המזרחי של ואדי מבעוק (על ציר הרוחב) כאשר סיוע האש פעל בסיוע ישיר לכל הכוחות וחיל האוויר תקף עצמאית היכן שאותרו כוחות על ידיו.
מול חטיבה 3 המצרית התנהל קרב לא שקול (מאחר שהמצרים כמעט ולא השיבו אש).
לכוחות ניתן סיוע אש תלולת מסלול של האגד הארטילרי.
מח"ט 3 המצרי נהרג, מפקדות הגדודים נפגעו בצורה קשה מאוד, סוללות הארטילריה D30 המצריות הושמדו ובסביבות שעה 10:00 חטיבה 3 הפסיקה להתקיים ככוח לוחם.
בתום הקרב כוחות החרמ"ש וגדוד 46 המשיכו לסרוק את השטח ולהשמיד את יתרת הכוחות עד שעות אחר הצהריים המוקדמות.
במקביל נע גדוד החי"ר הממוכן 339, שהיה בשטח כינוס באזור עיון מוסא, למשימתו שהייתה אבטחת האגף הדרומי של חטיבה 3. הוא נתקל במערך הגנה של גדוד 202 בצומת "נווה"-"יורה" והתפתח קרב במקום.
גדוד 339 לא הצליח להתקדם ולמעשה התפרק למספר כוחות שנעו למספר כיוונים.
חיילי גדוד 202, שלא היה משוריין, נותרו במדרון אחורי, והמג"ד ניצל בעיקר את מחלקות הטנקים שסופחו אליו, את נשקי הפלוגה המסייעת שלו – תותחים ללא רתע ומרגמות 81 מ"מ, וחוליות בזוקה.
במקביל תקפו הכוחות המצרים שהגיעו על ציר "זאבה" את צומת "נווה"-"יורה" בשני גלים.
מג"ד 202 החזיר לאזור זה את מחלקת חרמ"ש הטנקים מסגול 146, ונעזר במחלקת המרגמות ובסיוע ארטילרי ואווירי.
פלוגת טנקי השוט-קל ("זבוב") שהיו ת"פ גדוד 46, נשלחה כתגבור לגדוד 202 והשתתפה בניהול האש עם הכוחות המצריים.
חיל האוויר הקדיש לתקיפת הכוחות המצריים בגזרה כרבע מגיחותיו בפיקוד הדרום, בעיקר של טייסות סקייהוק.
בשעה 11:00 דיווחו התצפיות על בריחה בלתי מאורגנת של המצרים בציר ואדי מבעוק לכיוון התעלה.
חלקם ברחו בנסיעה וחלקם נטשו את הטנקים והחלו לברוח ברגל.
מפקד מחלקת התול"ר, אבי מלכה, הציב את ג'יפ התול"ר בשטח שולט והשמיד שלושה או ארבעה טנקים מצריים.
בשעות אחר הצהריים נפגע הג'יפ פגיעה ישירה, המ"מ נפצע קשה, ושני הלוחמים בג'יפ – הכוון והחובש , נהרגו.
חובש נוסף ארז יזרעאלי הוזעק לטפל בנפגעים, אך נהרג מפגיעה ישירה של פגז טנק בעת פעולת החילוץ.
ההרוגים והפצוע שנותרו בשטח חולצו בסופו של דבר עם ערב.
מלכה עוטר בציון לשבח על פועלו בקרב.
בשעות אחר הצהריים המשיך חיל האוויר לתקוף את הכוחות הנסוגים.
השפעת חיל האוויר הייתה מסיבית, גם במספר הפגיעות ובעיקר בהשפעה המורלית על שני הצדדים.
בבוקר 16 באוקטובר התריעה תצפית 215 ו' על נוכחות כוח מצרי באזור ציר "זאבה".
גדוד 202 שלח שלושה טנקים ואת פלוגת איליוב לסרוק את הגזרה מדרום לציר יורה בכיוון ציר "זאבה".
הכוח הסורק נתקל בשריוניות ברד"מ שפתחו עליו באש, הטנקים השמידו את השריוניות והכוח הסתער על המצרים שנכנעו.
בהסתערות נהרג חייל של המ"פ אבי איליוב.
במהלך הסריקות שנעשו נמצאו כמאה חיילים מצריים על נגמ"שים, שהתחבאו במהלך הקרב מדרום לצומת.
חיילים אלה, ובראשם המג"ד, נכנעו ונשבו ללא קרב.
לצה"ל היו בקרב שישה הרוגים – שניים מתקרית התול"ר, החובש שנהרג בניסיון החילוץ, שני טנקיסטים מגדוד 46 (ממחלקת הטנקים שסופחה לגדוד 202) ומ"מ שריון מפלוגת זבוב, מגדוד 104. השלושה נפגעו מפגיעות בטנקים שלהם בקרב באזור צומת ""נווה"-"יורה".
לגדוד 89 ולגדוד 46 לא היו נפגעים כלל לא באנשים ולא בכלים.
בסריקה באזור קרב גדוד 46 נספרו כ־60 טנקים ונגמ"שים, חלקם פגועים וחלקם שלמים.
גדוד 202 פגע באזור הצומת "נווה"-"יורה" בכ־15 טנקים, בנוסף למשאיות וכלי רכב.
חטיבה 3 וגדוד 339 נגרעו מסדר הכוחות המצרי וכ-120 חיילים מצרים נשבו.
בסה"כ הושמדו בשני ימי המתקפה המצרית הכושלת כ-90 טנקים בגזרה הדרומית כולה, רובם בקרב ואדי מבעוק וחלקם באזור צומת "נווה"-"יורה".
כישלון מצרי זה הצטרף לשורה של כישלונות במתקפת 14 באוקטובר.
הקרב היה מאולתר, בנוהל קרב חפוז ותוך כדי תנועה.
הקרב היה בניהול אוגדתי ובפיקוד גדודי בגזרות הלחימה.
מה שהחל כהפתעה בחדירת חטיבת טנקים מצרית דרך מערך הקו הקדמי לעומק השטח, הסתיים בניצחון מכריע של צה"ל.
התוצאה הושגה בזכות תגובות מהירות, פעולות נכונות, ורמה מקצועית גבוהה של לוחמים ומפקדים בכל הרמות – בגדודים 202, 46 ו־89, מערך המודיעין הקרבי שפרסה חטיבה 401, ומאידך שלומיאליות ומקצועיות נמוכה של המצרים.
קרב ואו נערך בגינאה החדשה מ-29 עד 31 בינואר 1943 והוא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
בקרב הפליגו כוחות האימפריה היפנית מבסיסים ברבאול, חצו את ים שלמה, ולמרות התקפות מתמשכות מצד כוחות האוויר של בעלות הברית, הצליחה להגיע ללָאֶה, שם ירדו לחוף.
אז התקדמו החיילים היפנים לעיירה ואו (Wau) שהייתה בסיס אוסטרלי שאיים על שאר הכוחות היפנים בעיירה סלמאואה (Salamaua).
בין הצדדים הלוחמים התפתח מרוץ לוואו, כשהיפנים נעים בדרך היבשה, בעוד שהאוסטרלים נעים דרך האוויר.
כשהגיעו היפנים לוואו לאחר מסע דרך רכסי הרים התגבורות האוסטרליות כבר הגיעו לשם.
בקרב שהתפתח לאחר מכן נכשלו היפנים בכיבוש העיירה, אף על פי שהצליחו להפתיע את המגינים.
לאחר פרוץ המלחמה הפכה העיירה ואו למרכז לפליטים מלאה וסלמאואה.
בעוד שנשים וילדים שאינם ילידים התפנו, גברים בגיל המתאים נקראו לשירות ביחידת הרובאים המתנדבים של גינאה החדשה.
תחילה הטיסו את הפליטים בכלי טיס אזרחיים אך ככל שהתקרבו היפנים לאזור הלכו והפכו הטיסות למסוכנות יותר.
לבסוף נותרו באזור לאה-סלמאואה כ-250 גברים אסייתים ואירופאים, ואלה עשו דרכם דרך רכס אואן סטנלי למושבת הכורים הנטושה בולדוג, ומשם לאורך נהר לקקאמו לים.
לאחר שהגיע למחנה הפליטים בחודש מרץ החליטו כוחות בעלות הברית בגינאה החדשה להקים קווי תקשורת בין ואו ובולדוג.
מחלקה מפלוגת הקומנדו הראשונה יצאה מפורט מורסבי על סיפון הסקונר "רויאל אֶנדֶבֶר" וחברה ליחידת המתנדבים שהגנה על ואו, בארגון שב-23 באפריל קיבל את השם "כוח קאנגה." ב-22 במאי חברה לכוח יחידת קומנדו נוספת, ובאוקטובר הצטרפה גם פלוגת הקומנדו השביעית.
האספקה לוואו נשלחה דרך האוויר, אך הייתה תלויה בליווי מטוסי קרב.
על מנת להשלים את משלוחי האספקה, לעיתים היו שולחים את האספקה בדרך הים והיבשה.
סירות דיג היו נושאות את האספקה עד לשפך נהר לקקאמו, משם המשיכו קאנו במעלה הנהר עד בולדוג, ולאחר מכן היו סבלים ילידים מעבירים את הסחורה ברגל לוואו.
לוואו היה מקום חשוב באסטרטגיה של מפקד כוחות הקרקע של בעלות הברית בגינאה החדשה, גנרל תומאס בלאמי.
במחצית השנייה של 1942 החזיקו היפנים בעליונות אווירית מעל ים שלמה, ובכך מנעו התקפות אוויריות וימיות על בסיסים בלאה.
לפיכך החליט בלאמי להפוך את "שביל בולדוג" - שביל צעידה בין ואו לבולדוג - לדרך רחבה בה יוכלו לעבור טנקים ומשאיות אספקה כחלק מהדיוויזיה שתשלח ללאה.
מפקד הארמייה השמינית ברבאול, לוטננט גנרל היטושי איממורה, חישב נכונה את כוונות בעלות הברית ואת היקף כוח קאנגה והחליט לפעול כנגד ואו.
הוא הורה ללוטננט גנרל הטזו אדאצ'י, מפקד הארמייה ה-18, לאבטח את האזורים המערביים ללאה ולסלמאואה.
ב-29 בדצמבר שלח אדאצ'י את רגימנט הרגלים ה-102 מרבאול ללאה, ומשם ישירות לוואו.
כוח זה נודע בשם "כוח אוקאבה" על שם מפקדו מייג'ור גנרל טורו אוקאבה.
מפענחי הצפנים של בעלות הברית השתמשו במכונת ה-PURPLE על מנת לקרוא מברקים ברשתות המוצפנות של היפנים.
כך למדו בעלות הברית ב-3 בינואר 1943 על כוונתו של אדאצ'י לשלוח את הכוח מרבאול ללאה.
אף על פי שיעדו הסופי של הכוח לא היה ידוע להם, הורה בלאמי על החטיבה ה-17 האוסטרלית לעבור ממפרץ מילן לוואו ולחבור לכוח קאנגה.
ב-6 בינואר יצאה השיירה היפנית מרבאול.
לאור המודיעין החדש, תקפו מטוסי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי וחילות האוויר של צבא ארצות הברית את השיירה, שזכתה להגנת מטוסי קרב ועננות נמוכה.
טייסי בעלות הברית טענו שהפילו 69 מטוסים יפניים לעומת 20 מטוסים שלהם שאבדו.
מטוס PBY קטלינה אוסטרלי טיבע את ספינת התובלה "ניצ'יריו מארו", אך על אף שרוב החיילים שהיו על סיפונה נאספו על ידי משחתות כל הציוד הרפואי של אוקאבה שקע עם הספינה.
בסופו של דבר הגיעה השיירה ללאה ב-7 בינואר והצליחה להנחית כ-4,000 חיילים.
עד 16 בינואר הגיעו החיילים לסלמאואה, ומשם יצאו למתקפה על ואו.
ב-16 בינואר נתקלו היפנים במחלקה של פלוגת הקומנדו השביעית, ובקרב שהתפתח נהרג מפקד המחלקה, קפטן ג'פרי בואן.
האוסטרלים נסוגו מהאזור, אך במקום לפתוח במרדף החליט אוקאבה להתקדם לוואו על פני דרך מקבילה לדרך הראשית, וכך אבד הקשר בין הצדדים.
כך הצליח אוקאבה להסוות את גודל הכוח שלו ואת מטרותיו, והשיג את אלמנט ההפתעה.
השביל שבו בחרו לצעוד לא היה קשה במיוחד לחצייה, אך המסע התארך מאחר שהחיילים היפנים נאלצו לשאת את האספקה ואת הציוד על גבם.
לבסוף הגיע הכוח לגבעה שהשקיפה על העמק שבו שכנה ואו ומשם פתחו בהתקפה על העיירה.
צמחיית הג'ונגל העבותה הקשתה על התקדמות הכוחות ותוך זמן קצר איבדו היחידות קשר אחת עם השנייה, כך שההתקפה נערכה לבסוף בצורה הדרגתית, ללא הכנה מספקת.
בינתיים עשתה דרכה לוואו התגבורת של בעלות הברית, אך נראה שהיפנים ניצחו במרוץ לעיירה.
המחסור במטוסים בזירת גינאה החדשה, והצורך לחלוק אותם עם חזית בונה-גונה הביא לכך שהגעת התגבורת התעכבה עוד יותר.
עד 27 בינואר הגיעו לוואו הגדודים החמישי והשישי והצטרפו לכוח קאנגה.
בדרכו של כוח ההתקפה היפני עמדה פלוגה A של הגדוד השישי, וב-28 בינואר הורה אוקאבה לתקוף עמדותיה.
פלוגה A נאלצה לסגת אך החזיקה בעמדותיה החדשות בסיוע מרגמות ואש מקלעים.
בשעה 18:00 אזלו לפלוגה A פגזי המרגמה ומלאי התחמושת הלך ואזל בעוד היפנים ממטירים על העמדות אש מרגמות ומקלעים משלהם, אז הפלוגה הצליחה לשמור על קוויה שלמים במהלך הלילה.
ב-2 בינואר הסתיים קרב בונה-גונה ואפשר את השימוש במטוסים לטובת חזית ואו.
בנוסף, לבקשת מקארתור הגיעו לגינאה החדשה מטוסי DC-3 דקוטה אמריקאים.
מטוסים אלה אפשרו העברה מהירה יותר של כוחות לוואו.
ב-29 בינואר נחתו בוואו הגדוד השביעי ושארית הגדוד החמישי, ויום לאחר מכן הגיעו שני תותחי 25 ליטראות שנכנסו לקרב עוד באותו יום.
למרות זאת, הצליחו היפנים להגיע עד לקצה מסלול הטיסה, אך נעצרו בשל הלחץ הכבד שהופעל עליהם.
בימים הבאים המשיכו מטוסי הדקוטה בשינוע התגבורות לוואו עד שבימים הראשונים של חודש פברואר מנה כוח קאנגה כ-3,000 חיילים.
ב-4 בפברואר עמד הכוח של אוקאבה בסכנת כיתור ונאלץ לסגת.
לאחר שהבין שאבדו הסיכויים לכבוש את ואו הכריז אוקאבה על ביטול המשימה ועל נסיגה כללית.
בזמן שהקרב התנהל על הקרקע ניסו מפציצים יפניים לתקוף את מסלול הטיסה בוואו ובכך למנוע את הגעת התגבורות, אך בשל תנאי מזג אוויר קשים לא הצליחו הטייסים לאתר את המסלול ונאלצו לשוב לרבאול.
רק ב-6 בפברואר התרחש קרב אוויר, כששמונה מטוסי P-39 שחיפו על מטוסי הדקוטה נוחתים בוואו הבחינו בעשרים וארבעה מטוסים יפנים, מתוכם הפילו 11 מטוסים.
באותה עת זיהו שמונה מטוסי קרטיס P-40 וורהוק בתריסר מטוסים יפנים נוספים והפילו שבעה מתוכם.
במהלך הקרב הופל מטוס דקוטה אחת וכל חמשת אנשי הצוות שבו נהרגו, שני מטוסים נפגעו על הקרקע ושלושה אנשים נהרגו.
תוך זמן קצר הצטרפו לקרב שלוש טייסות נוספות שלא הותירו ליפנים סיכוי.
בסך הכל הפילו טייסי בעלות הברית לפחות 23 מטוסי קרב ולפחות מפציץ יפני אחד, וסוללת נ"מ אוסטרלית הפילה מפציץ אחד ושני מטוסי קרב.
עד 15 בפברואר 1943 איבד כוח קאנגה 30 קצינים ו-319 חיילים והיפנים איבדו ככל הנראה 1,200 חיילים.
חיילי בעלות הברית רצו לרדוף אחר היפנים הנסוגים אך נאלצו לוותר על כך בשל קשיים לוגיסטיים.
היפנים תכננו לנסות לכבוש את ואו פעם נוספת, כשבפעם הזאת תכננו לתקוף מכיוון צפון.
למשימה זו נשלחה הדיוויזיה ה-51, אך בדרכה לגינאה החדשה ספגה אבדות רבות בקרב ים ביסמרק, וניסיונות מאוחרים יותר לכבוש את ואו נכשלו גם הם.
קרב ויטוריו ונטו במלחמת העולם הראשונה נערך בחזית האיטלקית בתאריכים 24 באוקטובר 1918 – 3 בנובמבר 1918, בין הצבא האיטלקי המחוזק בכוחות מבריטניה, צרפת, וארצות הברית, ובין הצבא האוסטרו הונגרי.
הקרב הסתיים בניצחון האיטלקים והתפוררות הצבא והאימפריה האוסטרו הונגרית והיה מרכיב חשוב בהחלטה לשים קץ למלחמת העולם זמן קצר לאחר מכן.
בקרב קפורטו סבל הצבא האיטלקי אבדות כבדות ונאלץ לסגת לגדות הנהר פיאווה.
הרמטכ"ל לואיג'י קאדורנה הודח ובמקומו מונה ארמנדו דיאז שהחל לארגן את הצבא ולייצב קו הגנה על הנהר שהצליח לעמוד בהתקפות הצבא האוסטרו-הונגרי.
ב־15 ביוני 1918 פתח הצבא האוסטרו הונגרי בהתקפה גדולה על קו החזית לאורך הנהר פיאבה על מנת לפרוץ את החזית בכיוון ונציה.
הצבא האיטלקי מחוזק בכוחות בריטים צרפתים, אמריקאים וצ'כוסלובקים, הצליחו להדוף את ההתקפה בגורמם לאוסטרים אבדות כבדות.
הכישלון בקרב הנהר פיאווה גרם לדמורליזציה בצבא האוסטרי שגם ניצחונם חסר החשיבות בקרב סן מתאו לא הצליח לתקן, וסימן את תחילת תבוסתם שהסתיימה בקרב ויטוריו וינטו.
ארמנדו דיאז לא יזם התקפות נוספות והחל לבנות את הכוח הצבאי להתקפה הסופית בחזית האיטלקית.
כוחות בעלות הברית הסתכמו ב-57 דיוויזיות חי"ר, כולל 52 איטלקיות, 3 בריטיות (ה-23, ה-7 וה-48), 2 צרפתיות (ה-23 וה-24), ורגימנט הרגלים ה-332, יחד עם זרועות תומכות.
לצבא האוסטרו-הונגרי היו 46 דיוויזיות חיל רגלים ו-6 דיוויזיות פרשים, אך שני הצדדים נפגעו משפעת ומלריה ולאוסטרים היו רק 6,030 תותחים.
הכוחות האיטלקיים בהרים היו אמורים רק להחזיק את קו החזית ולעקוב אחר האויב כאשר הוא נסוג.
המשימה לפתוח את ההתקפה ולתפוס את העמדות החזקות ביותר נפלה על הארמייה הרביעית (לוטננט-גנרל Gaetano Giardino) על הגראפה.
הארמייה ה-12, שהורכבה מדיוויזיה צרפתית אחת ושלוש דיוויזיות איטלקיות, הייתה בפיקודו של לוטננט-גנרל דובר האנגלית אנריקו קוויגליה והייתה תחת פיקודו של הארמייה ה-10 בפיקודו של לוטננט-גנרל לורד קאבן.
כדי להגן על האגף הימני שלו.
צבאו של לורד קאבן כלל שתי דיוויזיות בריטיות ושתי דיוויזיות איטלקיות וגם הן היו צפויות לחצות את הפיאבה על ידי שבירת ההגנות האוסטריות באי פאפאדופולי.
הארמייה השלישית הייתה צריכה פשוט להחזיק את הפיאבה התחתונה ולחצות את הנהר כאשר התנגדות האויב נשברה.
הארמייה התשיעית, שהכילה שתי דיוויזיות איטלקיות וכן הדיוויזיה הצ'כוסלובקית ה-6 (המורכבת משבויי מלחמה לשעבר שנתפסו על ידי האיטלקים) ורגימנט הרגלים האמריקאי ה-332, הוחזקו בעתודה.
לבעלות הברית היו 600 מטוסים (93 אנגלו-צרפתים, כולל 4 טייסות RAF) כדי להשיג עליונות אווירית מוחלטת במתקפה האחרונה.
הארמייה האיטלקית השביעית (ג'וליו צ'זארה טאסוני): בין הסטלביו לחוף המערבי של אגם גארדה.
הארמייה האיטלקית הראשונה (Guglielm Pecori Giraldi): מהגדה המערבית של אגם גארדה ל-Val d'Astico.
הארמייה האיטלקית השישית (Luca Montuori): מרמת אסיאגו לגדה השמאלית של הברנטה.
הארמייה האיטלקית הרביעית (Gaetano Giardino): מונטה גראפה עד Cima Palon.
הארמייה הצרפתית-איטלקית ה-12 (ז'אן סזאר גרציאני): ממונטה טומבה עד לגשרים של וידור על הפיאבה.
הארמייה האיטלקית ה-8 (Enrico Caviglia): לאורך הפיאבה, מוידור לגשר פריולה.
קורפוס התקיפה של הגנרל פרנצ'סקו סאבריו גרציולי
הארמייה ה-10 הבריטית-איטלקית (רוזן קאבן) לאורך הפיאבה מפונטה פריולה לפונטה די פיאבה.
הקורפוס האיטלקי ה-11 (ג'וזפה פאוליני)
הקורפוס הבריטי ה-14 (ג'יימס מלוויל באבינגטון)
רגימנט הרגלים האמריקאי ה-332 (ויליאם וואלאס)
הארמייה האיטלקית השלישית (דוכס אאוסטה): מפונטה די פיאבה לים.
הארמייה האיטלקית התשיעית (פאולו מורון): בעתודה.
קבוצת ארמיות דרום טירול (יוזף אוגוסט, ארכידוכס אוסטריה, מ-26 באוקטובר אלכסנדר פון קרובטין)
הארמייה ה-10 (אלכסנדר פון קרובטין)
הארמייה ה-11 (ויקטור פון שויכנשטיל)
קבוצת ארמיות בורוייביץ' (סבטוזר בורוייביץ')
פלגת הארמייה בלונו (פרדיננד גוגליה)
הארמייה החמישית (ארמיית איזונצו) (ונצל פון וורם)
עם רדת הלילה ב־23 באוקטובר, גורמים מובילים בארמייה העשירית של הלורד קאוואן היו אמורים לעבור בכוח בנקודה שבה היו מספר איים, וקאוואן החליט לתפוס את הגדול שבהם - קבר די פאפאדופולי - כהכנה להתקפה בקנה מידה מלא על הגדה הרחוקה.
התוכנית הייתה ששני גדודים מהחטיבה ה-22 של הדיוויזיה הבריטית ה-7 יכבשו את החצי הצפוני של פאפאדופולי בעוד שהקורפוס ה-11 האיטלקי יכבוש את החצי הדרומי.
הכוחות הבריטיים שנכללו במתקפה הלילית היו פלוגת התותחנים הנכבדה 2/1 (גדוד חי"ר למרות התואר) והגדוד ה-1, רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי.
כוחות אלה הסתמכו על סירות שהונעו על ידי הפונטירי ה-18 בפיקודו של קפטן אודיני מחיל ההנדסה האיטלקי.
בליל הערפילי של ה-23 העבירו האיטלקים את הכוחות הבריטיים בביטחון ובמיומנות רגועה שהדהימו רבים מאלה שנבהלו מטביעה יותר מאשר מלחימה באוסטרים.
למען השקט השתמש ה-HAC רק בכידונים שלהם עד שהושמעה האזעקה, ועד מהרה תפסו את חצי האי שלהם.
ההתקפה האיטלקית על דרום פאפאדופולי נהדפה באש מקלעים כבדה.
למרות זאת, האוסטרים ויתרו על האי עד סוף הלילה.
דיאז בחר את מועד ההתקפה ל־24 באוקטובר 1918, תאריך סמלי - בדיוק שנה לתבוסה הקשה בקרב קפורטו.
בשעה 03:00 החל האגף הימני של הארמייה הרביעית האיטלקית במטח לתת זמן ללוחמים לעבור לעמדות התקפה.
בשעה 05:00 הצטרפו שאר יחידות הארטילריה.
חיל הרגלים החל להיאבק במעלה המדרונות התלולים והפסגות המשניות בהן החזיקו האוסטרים זמן כה רב.
הצפת הפיאבה מנעה משתיים משלוש הארמיות המרכזיות להתקדם בו-זמנית עם השלישית; אבל האחרונה, בפיקודו של לורד קאבן, לאחר שתפס את האי פאפאדופולי במורד הזרם, זכתה לדריסת רגל על הגדה השמאלית של הנהר ב־27 באוקטובר.
בערב כיסו בעלות הברית שטח כל כך נרחב עד שהן היו פרוסות מדי ופגיעות להתקפת נגד.
הארמייה העשירית האיטלקית שמרה על האחיזה שלה והקימה ראש גשר בעומק של 4.0 ק"מ וברוחב של 5 מייל (8.0 ק"מ).
הבריטים תפסו 3,520 שבויים ו-54 תותחים.
סוטוזר בורוביץ' פון בווינה, המפקד האוסטרו-הונגרי, הורה על התקפת נגד על ראשי הגשר האיטלקיים באותו היום, אך חייליו סירבו להישמע לפקודות, בעיה שהתעמתה עם האוסטרים מאותו זמן ואילך, והתקפת הנגד נכשלה.
הימים הראשונים של הקרב כללו דו-קרב ארטילרי כבד בין שני הצדדים, שהיו תואמים למדי בכוח האש, כאשר האיטלקים החזיקו 7,700 תותחים לעומת 6,000 תותחים של האוסטרו-הונגרים.
מ-24 עד 31 באוקטובר בלבד, ירתה הארטילריה האיטלקית 2,446,000 פגזים.
האיטלקים הצליחו לחצות את הנהר פיאווה ולהתקדם צפונה.
ב־28 באוקטובר 1918, קבוצה של צ'כים הכריזה על עצמאותה של בוהמיה מאוסטריה-הונגריה.
למחרת, ב־29 באוקטובר, קבוצה אחרת שהתיימרה לייצג את הסלאבים הדרומיים הכריזה על עצמאותם, וב־31 באוקטובר הכריז הפרלמנט ההונגרי על פרישתם מהאיחוד, ובכך פירק רשמית את האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-28 באוקטובר, בתנאים מדיניים וצבאיים חדשים אלה, הורה הפיקוד העליון האוסטרו-הונגרי על נסיגה כללית.
ב-29 באוקטובר דחפה הארמייה האיטלקית השמינית לכיוון ויטוריו ונטו, שאליה נכנס המשמר הקדמי של הפרשים ורוכבי הברסליארי בבוקר 30 באוקטובר.
הארמייה השלישית האיטלקית חצתה את הפיאבה התחתונה בזמן שפשיטות בהרים גילו שהאוסטרים נסוגים לשם.
עתודות כולל רגימנט הרגלים האמריקאי ה-332 חצו את הפיאבה מאחורי הארמייה העשירית האיטלקית.
ויטוריו ונטו נתפסה למחרת על ידי הארמייה השמינית האיטלקית, שכבר התקדמה לנהר טגלימנטו.
טריאסטה נכבשה על ידי משלחת אמפיבית ב־3 בנובמבר.
חיילי הארמייה השמינית האיטלקית שהצליחו לחצות את הפיאבה הצליחו לתקשר עם הגדה המערבית רק באמצעות שחיינים.
השחיינים השתייכו לאחת מיחידות התקיפה המובחרות ביותר בהיסטוריה האיטלקית - יחידת ארדיטי, הקאימאני דל פיאבה ("קיימנים של הפיאבה").
82 לוחמים גויסו על ידי קפטן רמו פונטקורבו באצ'י.
כוחות מיוחדים אלה הוקמו לאחר ניתוח הטעויות שנה לפני כן בקפורטו.
הם נשאו עליהם סכין רסולזה ושני רימוני יד, ואומנו להישאר בזרמים העוצמתיים של נהר הפיאבה הקפוא עד 16 שעות; 50 מהם מתו בנהר במהלך המערכה, שיעור נפגעים של למעלה מ-60%.
הארמייה האיטלקית ה-12, בפיקודו של הגנרל הצרפתי ז'אן גרציאני, המשיכה להתקדם, תוך שהיא נתמכת מימין על ידי הארמייה השמינית.
עם עלות השחר ב־31 באוקטובר, הארמייה הרביעית האיטלקית חידשה את המתקפה על מונטה גראפה והפעם הצליחה להתקדם מעבר לעמדות האוסטריות הישנות לעבר פלטר.
בהרים ובמישור המשיכו צבאות בעלות הברית להתקדם עד שנקבעה שביתת נשק.
האיטלקים ספגו במהלך המאבק של 10 הימים 37,461 נפגעים (הרוגים ופצועים) - 24,507 מהם במונטה גראפה.
הבריטים איבדו 2,139 הרוגים, בעוד שהצרפתים איבדו 778 איש.
שביתת הנשק של וילה ג'וסטי נחתמה ב־3 בנובמבר בשעה 15:20, ונכנסה לתוקף 24 שעות מאוחר יותר, בשעה 15:00 ב־4 בנובמבר.
האוסטרים נדרשו לפנות את צבאם משטחים רבים בדלמטיה, ודרום טירול.
הפיקוד האוסטרי הורה לכוחותיו להפסיק את הלחימה ב־3 בנובמבר.
לאחר חתימת שביתת הנשק, הודיע הגנרל האוסטרי ובר לעמיתיו האיטלקים כי הצבא הקיסרי כבר הניח את נשקו, וביקש להפסיק מיד את הלחימה ולעצור כל התקדמות איטלקית נוספת.
ההצעה נדחתה בחריפות על ידי הגנרל האיטלקי באדוליו, שאיים להפסיק את כל המשא ומתן ולהמשיך במלחמה.
הגנרל ובר חזר על הבקשה.
עוד לפני הפקודה להפסיק את הלחימה, הצבא הקיסרי כבר החל להתמוטט, והחל בנסיגה כאוטית.
החיילים האיטלקיים המשיכו בהתקדמותם עד 15:00 ב־4 בנובמבר.
כיבוש כל טירול, כולל אינסברוק, הושלם בימים הבאים.
על פי תנאי שביתת הנשק האוסטרי-איטלקי של וילה ג'וסטי, כוחות אוסטריה-הונגריה נדרשו לפנות לא רק את כל השטח שנכבש מאז אוגוסט 1914 אלא גם את דרום טירול, טרוויזיו, עמק איזונזו, גוריציה, טריאסטה, איסטריה, מערב קרניולה, ודלמטיה.
יש לגרש את כל הכוחות הגרמניים מאוסטריה-הונגריה תוך 15 ימים או לכלוא אותם, ולבעלות הברית אמור היה להיות שימוש חופשי בתקשורת הפנימית של אוסטריה-הונגריה.
הם גם חויבו לאפשר את מעבר צבאות מדינות ההסכמה, להגיע לגרמניה מדרום.
החל מנובמבר 1918, הצבא האיטלקי עם 20,000–22,000 חיילים כבש את אינסברוק וכל צפון טירול.
הקרב סימן את סופה של מלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית והבטיח את סופה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כאמור לעיל, ב־31 באוקטובר עזבה הונגריה רשמית את האיחוד האישי עם אוסטריה.
חלקים אחרים של האימפריה הכריזו על עצמאות, בעיקר מה שהפך מאוחר יותר ליוגוסלביה.
כניעת בעלי בריתם העיקרית הייתה גורם מרכזי נוסף בהחלטת האימפריה הגרמנית שהם לא יוכלו להמשיך במלחמה.
ב-30 באוקטובר פרץ מרד וילהלמסהאהפן, זמן קצר לאחר מכן החלה המהפכה הגרמנית של 1918–1919 להתפשט מקיל.
פחות משבוע לאחר האוסטרו-הונגרים ביקשו הגרמנים שביתת נשק.
קרב ויטוריו ונטו סימן את סוף המלחמה בחזית האיטלקית וסופה של אימפריית אוסטרו-הונגריה.
הוצאתה של אוסטריה-הונגריה מהמלחמה הייתה אחת מהסיבות העיקריות שהניעה את גרמניה לסיים את המלחמה.
הניצחון בקרב זה העלה את המורל של האיטלקים שסבלו אבדות כבדות במלחמה זאת.
בשנת 1923 הוסף לעיר ונטו השם ויטוריו והיא נקראה ויטוריו ונטו.
בערים רבות באיטליה יש רחובות בשם זה (Via Vittorio Veneto).
לרגל הניצחון הוציא דיאז ב־4 בנובמבר 1918 מנשר לצבא ולעם המתאר את הניצחון הגדול בקרב זה.
נוסח המנשר נמצא במקומות ציבוריים צבאיים וממלכתיים באיטליה ומהווה סמל לניצחון איטליה במלחמת העולם הראשונה.
קרב וייהאיוויי (ביפנית: 威海衛の戦い) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה, שנערך בעיר וייהאי שבשאנדונג בין 20 בינואר ל-12 בפברואר 1895. הקרב הפגיש בין כוחות האימפריה היפנית וכוחות שושלת צ'ינג.
לאחר הניצחון בקרב לו'שונקואו ב-21 בנובמבר 1894, המטרה האסטרטגית של היפנים הייתה הבסיס הימי של צי בייאנג - הצי הסיני - בעיר וייהאיוויי שבחצי האי שאנדונג.
ניטרול הבסיס היה נותן ליפנים שליטה מלאה על דרכי הגישה הימיות לבייג'ינג ולטיינג'ין, ובנוסף יסיר כל איום על קווי האספקה הימיים של היפנים.
הבסיס הימי בווייהאיוויי נבנה בסיוע יועצים צבאיים מגרמניה, ונחשב בעיני יועצים זרים בסין טוב יותר מנמל הונג קונג.
מערך ההגנה על הבסיס כלל תריסר מוצבים שהשקיפו על הכניסה לנמל, מצוידים בתותחים מתוצרת קרופ, ושני איים מבוצרים בתוך המפרץ.
בנוסף, בכניסה לנמל הוצבו מחסומים שנועדו למנוע התקפה מבחוץ, או כניסה לנמל של כלי שיט בלתי מאושרים.
באותה עת עגנו בנמל חמש עשרה ספינות מלחמה: אוניית המערכה דינגיואן, הסיירת הממוגנת "ג'ינגיואן" ו"פינגיואן" ושלוש עשרה ספינות טורפדו.
הקרב החל ב-28 בינואר 1895, עם הפצצת העיירה דנגז'ואו, השוכנת כ-150 קילומטרים מערבית לווייהאיווי, על ידי סיירות הצי הקיסרי היפני "יושינו," "אקיצושימה" ו"נאניווה." אולם, התקפה זו הייתה פעולת הסחה מהנחיתות שערכה הארמייה השנייה של צבא יפן, בפיקודו של גנרל איוואו אויאמה, מזרחית לווייהאיוויי.
הארמייה השנייה התחלקה לדיוויזיה השנייה, בפיקודו של לוטננט-גנרל סקומה סמאטה, ולדיוויזיה השישית, בפיקודו של גנרל קורוקי טממוטו.
הנחתיות הושלמו ללא התנגדות עד ה-22 בינואר.
הכוח היפני החל לצעוד לכיוון וייהאיוויי ב-26 בינואר בשני טורים: אחד צעד לאורך החוף, והשני - במסלול ששכן מספר קילומטרים לפנים היבשה.
כוונת היפנים הייתה לפתוח בהתקפה ביום ראש השנה הסיני, ועד ה-29 בינואר כיתרו את העיר מבלי שנתקלו בכל התנגדות.
היפנים פתחו בהתקפה על המוצבים שהגנו על העיר מכיוון דרום ומזרח ב-30 בינואר.
תנאי מזג האוויר, שכללו קור עז וסופות שלגים, הקשו על ההתקפה, אך לאחר ארבע שעות לחימה נטשו המגינים הסינים את עמדותיהם ונסו אל העיר.
האבידות בצד היפני לא היו גדולות, מלבד מותו של מייג'ור-גנרל אודרה יסוזומי, חלל המלחמה בעל הדרגה הגבוהה ביותר במלחמה זו.
לאחר מכן המשיכו החיילים היפנים להתקדם אל העיר, וכבשו אותה ללא התנגדות, לאחר שחיל המצב הסיני ששהה במקום נמלט, ב-2 בפברואר.
מכשהיו תותחי הביצורים בידיהם, הפנו אותם היפנים אל ספינות צי בייאנג.
בנוסף, הם גם הסירו את המחסומים שעמדו בכניסה לנמל ב-4 בפברואר, ואיפשרו את כניסתן של ספינות טורפדו, שערכו התקפות ליליות על הספינות הסיניות, בתוך מימי הנמל.
בהתקפה משולבת שנפתחה ב-7 בפברואר ספגה דינגיואן הסינית נזק כבד והביאה לטיבוען של שלוש ספינות נוספות.
צוותי ספינות הטורפדו החלו למרוד וניסו להימלט מהנמל, אך כולן הושמדו או נתפסו.
כשהיה ברור שהסינים הובסו, פנה האדמירל היפני איטו סוקיוקי לאדמירל הסיני, דינג רוצ'אנג, שהיה חברו במכתב אישי, הביע את צערו על שהם נאלצים להילחם זה בזה, והפציר בו להיכנע ובכך למנוע נזק כבד יותר ואובדן חיי אדם מיותר.
איטו אף הציע לדינג לבקש מקלט מדיני ביפן עד תום המלחמה.
דינג ויתר על ההצעה להיכנע, ותחת זו התאבד על ידי נטילת מנת יתר של אופיום במפקדתו.
סגנו, אדמירל ליו, התאבד גם הוא לאחר שהורה לפקודיו לפוצץ את ספינות הצי כדי שלא יפלו לידיים יפניות.
הפיקוד על צי בייאנג עבר לידיו של התת-אדמירל הסקוטי ג'ון מקלור, שנכנע בשמו של דינג ב-12 בפברואר.
תנאי הכניעה הכתיבו שהספינות הנותרות, הנמל והציוד שבו יעברו לידי יפן, ושכל החיילים והאזרחים הסינים, וכמו כן נציגי המעצמות הזרות ששהו בעיר יוכלו לעזוב באין מפריע.
איטו קיבל את תנאי הכניעה, ויותר מכך, מכיוון שהתאבדותו של דינג תאמה את רוח הבושידו היפנית, הורה איטו לחייליו להתייחס לגופתו בכבוד.
עם נפילת וייהאיוויי, הורה הנסיך גונג, בנו של הקיסר, על סגירת משרד האדמירליות בבייג'ינג, שכן הצי הסיני חדל מלהתקיים.
היפנים השיגו את מטרתם האסטרטגית באבטחת נתיבי האספקה שלהם ובשליטה על נתיבי השיט לבייג'ינג, ועל המהירות בה השיגו את מטרתם זו זכו לשבחים רבים ממשקיפים זרים שנכחו בקרב.
קרב וייהאיוויי נחשב לקרב האחרון במלחמת סין–יפן הראשונה, מכיוון שלאחריו נכנסו יפן וסין למשא ומתן לשלום.
עם זאת, קרב ניוז'ואנג ומספר תקריות נוספות אירעו בטרם נחתם הסכם שימונוסקי, שסיים את המלחמה באופן רשמי.
קרב וסטרפלאטה נערך בתאריכים 1 בספטמבר 1939 – 7 בספטמבר 1939 בחצי האי וסטרפלאטה בעיר החופשית דנציג בין חיילי גרמניה ופולין.
זה היה הקרב שהתחיל את מלחמת העולם השנייה.
עמידת חיילי פולין נגד כוח גרמני גדול פי עשרה ומצויד היטב מהווה עד היום השראה לחיילי ואזרחי פולין שעמדו בגבורה נגד הפולש הגרמני.
וסטרפלאטה הוא חצי אי בין מפרץ דנציג ממזרח ובין יובל של הוויסלה ממערב שהועמק, בכניסה לנמל דנציג.
השם הגרמני של המקום פירושו "המישור המערבי".
שם זה נשמר עד היום על ידי הפולנים.
בהחלטת חבר הלאומים מ-1925 הורשו הפולנים להחזיק בווסטרפלאטה 88 חיילים מצוידים בנשק קל.
עם התגברות המתח בין פולין לגרמניה הועלה מספר החיילים לכ-200 ובניהם שישה קצינים.
המקום בוצר וחומש בתותחי 75 מ"מ, מרגמות, נשק אנטי טנקי, נשק קל ומקלעים.
מפקד המקום היה מייג'ור הנריק סוחארסקי.
ב-25 באוגוסט 1939 הגיעה אניית הקרב "שלזוויג הולשטיין", לנמל דנציג למה שכונה "ביקור ידידותי" ועגנה כ-150 מטר מווסטרפלאטה, שם הוכרז על מצב חירום.
ב-1 בספטמבר 1939 בשעה 04.45 שעון מקומי פתחה שלזוויג הולשטיין במטח עז של תותחים על וסטרפלאטה.
אלה היו היריות הראשונות במלחמת העולם השנייה.
בחסות ההפגזה תקפו מאות חיילי סער את המוצב אולם הפולנים היו מוכנים.
הגרמנים נלכדו במכשולים וגדרות תיל ואש מכוונת של הפולנים גרמה להם לעשרות אבדות, ההתקפה נכשלה.
ב-2 בספטמבר 1939 הטילו הגרמנים למערכה 60 מטוסי יונקרס Ju 87 שהטילו פצצות במשקל כולל של 26.5 טון וכן הוכנסו למערכה ספינות טורפדו שתקפו את המוצב מכיוון הים.
סה"כ מנה הכוח הגרמני כ-3,200 לוחמים נגד כ-200 פולנים.
ב-4 בספטמבר 1939 ביקש סוחארסקי להיכנע אבל סגנו, קפטן פרנצ'ישק דוברסקי סירב.
הפולנים החזיקו מעמד עד 7 בספטמבר 1939 בשעה 09.45 עת הניפו דגל לבן.
הגרמנים הוציאו להורג את הקשר לאחר שסירב למסור להם את הקוד אבל לשאר הלוחמים הם התייחסו כשבויי מלחמה.
לפולנים היו 16 הרוגים ו-53 פצועים ולגרמנים היו 200–300 הרוגים ופצועים.
הגרמנים הופתעו מעמידת הפולנים בווסטרפלאטה ואדולף היטלר ביקר במקום מיד לאחר כיבוש פולין כדי לקבל הסבר על הקרב.
הפולנים הפכו את וסטרפלאטה לאתר זיכרון לגבורה הפולנית.
בקצה חצי האי, על גבעה מלאכותית הוקמה ב-1966 אנדרטה ענקית בגובה של 25 מטר.
באנדרטה חקוקים שמות אתרי קרבות במלחמת העולם השנייה בה השתתפו חיילים פולנים כמו מונטה קאסינו, נורמנדיה, דנקרק, מורמנסק ועוד.
בכניסה לאתר יש מוזיאון קטן עם פרטים על הקרב ובית קברות קטן בו קבורים הנופלים בקרב.
המפקד הנריק סוחראסקי נפטר ממחלה ב-1946 ונקבר באיטליה.
ב-1 בספטמבר 1971 הוחזר אפרו לפולין ונטמן בבית הקברות בווסטרפלאטה ועליו הצלב הצבאי הפולני שהוענק לו.
בדרך לאנדרטה יש 7 תרנים ואתר ל-7 לפידים לזכר שבעת הימים בהם החזיקו הפולנים מעמד.
במקום יש כתובת פולנית גדולה: לעולם לא עוד מלחמה.
במקום מתקיימת מדי שנה ב-1 בספטמבר, עצרת זיכרון ממלכתית.
קרב ווז' (Vosges 58 לפנה"ס) היה קרב גדול בין הרפובליקה הרומית לקואליציה הסואבית במהלך מלחמת גאליה.
בקרב זה ניצח הצבא הרומאי תחת פיקודו של יוליוס קיסר את הקואליציה הסואבית תחת פיקודו של אריוביסטוס.
הניצחון הרומאי סיים את הנוכחות הגרמאנית בשטח גאליה.
הסואבים היו קואליציה חזקה של שבטים גרמאנים מהגדה המזרחית של הריין.
סואבים בראשותו של אריוביסטוס הוזמנו להתערב בסכסוך פנימי בתוך גאליה בין הסקוואנים והארוורנים מצד אחד ואיידואים מהצד השני.
הסואבים הטו את הכף נגד האיידואים ואלה הפסידו בקרב.
לאחר מכן, במקום לחזור לגדה המזרחית של הריין, החליטו הסואבים להתיישב בתוך גאליה ונכסו לעצמם חלק גדול משטחם של הסקוואנים, שהיו אלה שהזמינו אותם לגאליה מלכתחילה.
גרוע מכך, מספרם עלה כעת לכדי 120,000 אנשים (כולל אזרחים).
לאחר תבוסת ההלווטים בקרב ביבראקטה פנו שבטים גאלים רבים, ובמיוחד האיידואים והסקוואנים שסבלו מאוד מהנוכחות הגרמאנת בגאליה, ליוליוס קיסר בבקשה שיתערב למענם ויסלק את הגרמאנים מגאליה.
מבחינה חוקית היה קיסר בבעיה.
מצד אחד האיידואים היו בעלי ברית רומאים, אך גם אריוביסטוס היה בעל ברית רומאי.
לכן, לא הייתה לו עילה חוקית לתקוף את אריוביסטוס.
העדר העילה החוקית לא הפריעה לקיסר, שהיה בתחילתו של מסע כיבוש נרחב בגאליה במטרה לזכות ביוקרה אישית וממון.
קיסר דרש במפגיע מאריוביסטוס לסגת מגאליה.
המשא ומתן כשל והצדדים הגיעו לכדי עימות.
הגרמאנים להתארגן לקרב והתקדמו לעבר וסונטיו (Vesontio; בזאנסון המודרנית), שהייתה העיר הראשית של הסקוואנים.
קיסר לא רצה להפקיר את העיר לגורלה ומיהר לאזור בראש צבאו כדי ליירט את הצבא הגרמאני לפני שהוא הגיע לעיר.
לאחר מנוחה קצרה בעיר יצא הצבא הרומי צפונה ופגש את הגרמאנים במישור אוכסנפלד (Ochsenfeld) שבאו-רן (Haut-Rhin) המודרני של צרפת בקרבת הר ווֹז' (Vosges) כ-130 ק"מ מווסונטיו.
סד"כ צבאו של יוליוס קיסר שם הלגיון ומספרו הערותהלגיון השביעי קלאודיה (Claudia)הלגיון השמיני אוגוסטה (Augusta)הלגיון התשיעי היספנה (Hispana - ספרדי)הלגיון העשירי אקווסטריס (Equesteris - רכוב) הלגיון האחד-עשר קלאודיההלגיון השנים עשר פולמינטה (fulminata, נגזר מ-fulmen - ברק; ידוע גם בכינוי ויקטריס [Victrix] - המנצח)
לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50–65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד פילום.
סביר להניח שבתחילת המערכה כלל כל לגיון כ-5,000 לוחמים, ובסופה נותרו בו כ-4,000 בגלל האבידות בקרבות.
הלוחמים הגרמאנים היו פראיים יותר מהגאלים וקשריהם עם תרבויות הים תיכוניות היה מצומצמים הרבה יותר.
השתמשו במגוון כלי נשק: חניתות, חרבות וגם אלות וגרזנים.
במהלך המלחמה חיל הפרשים הגרמאני בדרך כלל הצליח להתגבר על חיל הפרשים הגאלי.
בניגוד לבני תרבויות הים התיכון נהגו ללבוש בגדי צמר כי פשתן היה מוצר מותרות באזורם.
המערכה נפתחה בהמתנה מורטת עצבים שנמשכה חמישה ימים, במהלכה היו התכתשויות בין הפרשים של הצדדים, שבהם ניצחו בדרך כלל הפרשים הגרמאנים.
כדי לאלץ את הגרמאנים לצאת לקרב החליט קיסר להקיף את עמדותיהם במחנות רומאים מבוצרים.
בסופו של דבר, יצאו הגרמאנים מהמחנה ונערכו לקרב.
הצבא הגרמאני נערך לפי שבטים, כל שבט בגוש שלו.
הצבא הרומי נערך בהתאם לשיטתו המקובלת בשלושה קווים מקבילים.
בניגוד לקרב ביבראקטה, הפעם שילב קיסר את הלגיונות החדשים בקו, אחרי שהרגיש שהם צברו די ניסיון כדי לעמוד במשימה.
הלגאטים והקווסטור לקחו על עצמם את הפיקוד על הלגיונות השונים, אם כי קיסר לא מוסר איזה לגאטוס פיקד על איזה לגיון.
הקרב היה קשה והישגי הצדדים היו זהים: בימינם הרומאים הצליחו להדוף את האגף הגרמאני, אך אגפם השמאלי היה נתון בסכנת קריסה.
פובליוס ליקיניוס קראסוס, בנו של מרקוס ליקיניוס קראסוס, שפיקד על חיל הפרשים, ראה את הסכנה והורה ללגיונרים שהיו מוצבים בשורה השלישית לתגבר את האגף הנתון בסכנה.
פעולתו הייתה יעילה והתגבורת הצליחה לייצב את המצב.
בינתיים האגף הרומאי הימני הצליח לפרוץ את המערך הגרמאני והמוראל הגרמאני נפל.
משראו שכל תקוותם אבדה, שברו את השורות והתחילו לנוס לעבר הריין.
הפרשים הרומאים רדפו אחרי הגרמאנים הנסוגים וטבחו ברבים מהם, אם כי אריוביסטוס הצליח לברוח.
גורלו לא נודע ושמו לא הופיע לאחר מכן במקורות.