tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרים הונעו מסיבות אידאולוגיות (אנטישמיות, אנטי-קומוניזם, לאומיות) או מהזדמנויות לבזוז רכוש של יהודים שנרצחו.
שבויי מלחמה סובייטים שנתפסו ראו בשירות בשוצמאנשאפט דרך להימנע ממחנות ריכוז.
שיקולים כאלה משכו פושעים ואופורטוניסטים אחרים.
רובם היו צעירים: ב-1944, כמחצית מהשוצמאנשאפט ליד מיר היו מתחת לגיל 25. הגרמנים התלוננו על חוסר הכשרה, ליקויי משמעת, ובמקרים מסוימים סירבו לספק להם נשק.
במהלך 1942, בהתאם לפקודות להרחיב את השוצמאנשאפט, החלו הגרמנים לאלץ גברים להירשם לשירות וביטלו את מגבלות תקופת השירות (בהתחלה גברים נרשמו לתקופת שירות של שנה אחת או שישה חודשים).
היה הבדל ניכר בעמדות של מתנדבים נלהבים מתחילת הכיבוש לבין אלה של מגויסים בכפייה מאוחר יותר.
כדי להגביר את מהימנותם, הורה הימלר לארגן הכשרה של מש"קים, שתכלול חינוך פוליטי, שנמשך עד שמונה שבועות.
Schutzmannschaft-Einzeldienst - משטרה קבועה נייחת; שוטרים בערים ובמחוזות.
Schutzmannschaft-Bataillonen - גדודי משטרה ניידים ללוחמת ביטחון נאצית.
Hilfsschutzmannschaft - יחידות מילואים - שבויי מלחמה תחת משמר ועובדי כפייה.
גדודי המשטרה חולקו על סמך תפקידיהם העתידיים לחמש קטגוריות:
לכל גדוד נועדו להיות ארבע פלוגות ובכל אחת 124 איש, אחת עם קבוצת מקלעים ושלוש קבוצות חי"ר.
במציאות, המספרים השתנו בהתאם לכל אזור בשטחים הכבושים.
על הגדודים הבלטיים (ליטאים, לטביים, אסטונים) פיקד יליד המקום, ובגדודים האוקראינים והבלארוסיים היו מפקדים גרמנים.
לגדודים לא היו מדים אחידים, ולעיתים קרובות השתמשו במדים של צבאות לאומיים שלפני המלחמה.
הם זוהו על ידי סרט זרוע לבן שעליו היה בדרך כלל הכיתוב Schutzmann, מספר אישי ומיקום.
בהוראה מס' 46, היטלר אסר במפורש על שוצמאנשאפט להשתמש בתגי דרגה גרמניים, סמל הנשר וצלב הקרס, או רצועות כתף צבאיות גרמניות.
עם זאת, חברי שוצמאנשאפט היו זכאים לפרסים ועיטורים שונים, כולל צלב הברזל וצלב ההצטיינות במלחמה.
אנשי שוצמאנשאפט היו חמושים בדרך כלל ברובים סובייטים שהוחרמו ולחלק מהקצינים היו אקדחים.
מקלעים שימשו בפעולות אנטי-פרטיזניות ומרגמות הופעלו בשלבים המאוחרים של המלחמה.
ככלל, הגדודים קיבלו אספקה בצורה גרועה, ולעיתים חסרו להם מנות מזון, שכן ניתנה עדיפות ליחידות הגרמניות שנלחמו בחזית.
גדודי השוצמאנשאפט אורגנו לפי לאום: אוקראינים, בלרוסים, אסטונים, ליטאים, לטבים, טטרים.
גרמנים ניסו לארגן גדודי משטרה בגנרלגוברנמן, אך לא מצאו מתנדבים ונאלצו להשתמש בכוח לשם הקמת גדוד השוצמאנשאפט הפולני היחיד - 202. לגדודים הוקצו בתחילה מספרים כדלקמן (בסוגריים: מספרים שהוקצו מחדש ב-1942; לא נעשה שימוש בכל המספרים בפועל):
נציבות הרייך (רייכסקומיסריאט) אוסטלנד: גדודים 1 עד 50
רייכסקומיסריאט מוסקבה: גדודים 51 עד 100
רייכסקומיסריאט אוקראינה : גדודים 101 עד 200
משטרת העזר האוקראינית (כולל יחידות טטריות)
הגדודים לא היו מוגבלים במיקומם וניתן היה להעביר אותם למקומות רחוקים מחוץ לארצם.
גיבוש הגדודים היה איטי במיוחד בבלארוס, ולכן מיקומם הראשון של רבים מהם היה בארצם.
אחת המשימות הראשונות של הגדודים הייתה הוצאה להורג המונית של יהודים.
הגדודים, שהוצמדו לאיינזצגרופן לפי הצורך, ריכזו יהודים, הוציאום להורג וקברו את גופותיהם.
למשל, לפי הערכה, השוצמנשאפט הליטאי הרג 78,000 יהודים בליטא ובבלרוס.
ההוצאות להורג ההמוניות פסקו ברובן עד סוף 1941. עד אז נעצרה ההתקדמות הגרמנית בברית המועצות ופקידים נאצים שקלו להשתמש בגדודים למשימות צבאיות.
פרנץ ולטר שטאלקר ביקש להשתמש בהם כדי לשחרר את הארמייה ה-16 בכיס דמיאנסק.
בהנחיה מס' 46 מאוגוסט 1942 הוא הסכים לחזק ולהגדיל את השוצמנשאפט, אך להשתמש בו רק ללוחמה ביטחונית נאצית ולמטלות עזר אחרות מאחורי קווי החזית.
חלק מהגדודים המשיכו להשתתף בביצוע פשעי השואה (שמירה או חיסול גטאות).
כ-12,000 גברים שמרו על עובדי כפייה (שבויים סובייטים, אזרחים, יהודים) שעבדו ב-Durchgangsstrasse IV, דרך מרכזית מלמברג לסטלינו (כיום דונייצק).
סוגיית שיתוף השוצמנשאפט בלחימה נדונה מחדש לאחר קרב סטלינגרד.
כמה גדודי שוצמנשאפט באסטוניה, לטביה, אוקראינה ומקומות אחרים אורגנו מחדש לדיוויזיות ואפן אס-אס עם סמלים לאומיים.
לדוגמה, כ-3,000 גברים נטשו את השוצמנשאפט הליטאי בין ספטמבר 1943 לאפריל 1944. לאחר המלחמה, רבים מחברי השוצמנשאפט לשעבר ברחו למערב.
סקר שנערך בקרב כ-200 גברים כאלה העלה שיותר מ-30% מהם נמלטו מהאזור הסובייטי.
השלטונות המערביים גילו פחות עניין בחברי השוצמנשאפט מאשר בנאצים גרמנים ולא העמידו אותם לדין.
ברית המועצות רדפה את חברי השוצמנשאפט ולעיתים קרובות גזרה עליהם מוות.
לדוגמה, בליטא, 14 גברים נידונו ל-25 שנים בגולאג ב-1948, 8 גברים נידונו למוות ב-1962, ואדם אחד הוצא להורג ב-1979. לאחר התפרקות ברית המועצות, היו כמה חברים לשעבר בשוצמנשאפט שאזרחותם נשללה על ידי ארצות הברית או קנדה וגורשו חזרה למדינותיהם.
אסטונית, לטבית, ליטאית אוקראינית, ביילורוסית דרגה שוות ערך במשטרת הסדר דרגה שוות ערך בצבא (יוני 1942) (נובמבר 1942) (יוני 1942) (יותר מאוחר) שוצמן שוצמן שוצמן שוצמן קאדט, חניך (Anwärter) איש ביטחון (Schütze) תת-טוראי (Unterkorporal) אוברשוצמן (Oberschutzmann) תת-טוראי (Unterkorporal) תת-טוראי (Unterkorporal) סמל, מש"ק
(Unterwachtmeister) גפרייטר תת-טוראי דרגה שנייה (Vizekorporal) רווייר-אובר-שוצמן (Revieroberschutzmann) תת-טוראי דרגה שנייה (Vizekorporal) תת-טוראי דרגה שנייה (Vizekorporal) סמל ראשון
(Rottwachtmeister) אוברגפרייטר רב-טוראי האופט-שוצמן רב-טוראי רב-טוראי רב-סמל
(Hauptmann) מג"ד (Batallionsführer) רב-סרן Bataillonsführer רב-סרן רב-סרן רב-סרן אוברסטלויטננט אוברסטלויטננט אוברסטלויטננט
המשמר הוולוני - יחידת משטרה משתפת פעולה בבלגיה הכבושה בידי גרמניה
שוק הבוכרים הוא שוק קטן בשכונת הבוכרים בירושלים.
עיקרו של המתחם, המכונה שוק הבוכרים, הוא מקטע מקורה של כ-80 מטרים ברחוב אדוניהו הכהן, הממוקם בין רחוב יחזקאל לבין רחוב שלמה מוסיוף, אך כינוי זה מתייחס גם לאזורים המסחריים ברחובות הסמוכים, כגון רחוב דוד ורחוב שלמה מוסיוף.
למרות גודלו המצומצם השוק מהווה מוקד משיכה עקב ססגוניותו, החנויות האותנטיות והדמויות המיתולוגיות.
בשנת 1880 התאגדו עולי בוכרה בראשות הרב יוסף כוגהינוף ושלמה מוסיוף להקמת שכונה חדשה בירושלים אשר תיקרא "רחובות" (היום נקראת "רחובות הבוכרים").
חזונם היה מודל שטרם הוכר בארץ ישראל והוא הקמת שכונה מתוכננת בצורה אירופאית, שדרות רחבות וירוקות, חצרות גדולות, שוק מרכזי, בתי מרחצאות ואפילו תשלום ל'ועד בית', כפי שגם נקבע בספר התקנות: "...והרחובות ושוקים ברחובות על אופן ערי אירופה החשובות, וגם סדר ואופני הבניינים כנהוג באירופה, למען תהיה להוד ולתפארת ירושלים".
הקמת השוק, עד שנות ה-20 של המאה ה-20
כ-6 שנים לאחר מכן החל השוק לפעול ונמכרו בו תוצרת חקלאית בשר ודגים תבלינים וטקסטיל.
השכונה בכלל והשוק בפרט נהנו משנים יפות של שגשוג עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עקב מלחמה זו נאלצו לעזוב רבים מיהודי בוכרה, מכיוון שהיו נתיני רוסיה, שנחשבה לאויבת של האימפריה העות'מאנית, ולאחר מכן עקב המהפכה הבולשביקית אשר גרמה לרבים מן הבוכרים לאבד את נכסיהם.
רבים מבתי השכונה נמכרו או פוצלו והושכרו, ובשכונה התיישבו עולים מצפון אפריקה וכורדיסטן.
השכונה איבדה מזוהרה ועושרה ועימה הוזנח השוק.
השוק החל משנות ה-30 של המאה ה-20
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שופץ השוק והותקנו בו גגות ותעלות ניקוז.
לצד השוק המקורה הוקם שוק פתוח עבור הפלאחים הערביים ואף חניון סוסים ועגלות לבאים מרחוק.
במשך שנים התמודדו הסוחרים עם תחרות מצד הסוחרים הערביים אשר הציעו את מרכולתם במחיר זול יותר, ועם תחרות מצד שוק מחנה יהודה אשר הפך לשוק הדומיננטי.
כיום פועלים בחלק המקורה של השוק בעיקר אטליזים, חנויות דגים, פירות וירקות, מעדניה ומאפיה.
בחלק הפתוח של השוק ישנם גם חנויות שונות, דוכני פלאפל, חנויות לממכר אוכל מהיר ועוד.
בתקופת חגי תשרי מתקיים בסביבת השוק יריד ארבעת המינים אשר מושך קהל רב.
החנויות שייכות בחלקן להקדש הבוכרי ומושכרות לצורך מימון צורכי הקהילה, וחלקן פרטיות או עברו בירושה.
במרץ 2021 הסתיימו עבודות לשדרוג שוק הבוכרים שיזמה עיריית ירושלים, במסגרתן הותקן קירוי חדש לשוק, הוחלף הריצוף, בוצע ניקוי לחזיתות, ושדרוג מערכת התאורה לאורך הרחוב.
שוק הדפסת תלת-ממד הוא פלטפורמת אינטרנט שבה משתמשים יכולים לקנות, למכור או לשתף באופן חופשי קבצים דיגיטליים הניתנים להדפסה בתלת-ממד במדפסות תלת-ממד.
לעיתים הפלטפורמות מציעות גם את האפשרות להדפיס את הדגמים בעזרת ספק שירותי הדפסה השולח אותם ללקוחות, או באמצעות ציוד הדפסה אישי המתממשק עם הפלטפורמה.
שוקי הדפסת תלת-ממד הם שילוב של אתרי שיתוף קבצים, הכוללים לעיתים גם יכולת מסחר אלקטרוני מובנית.
מעצבים מעלים קבצים המתאימים להדפסת תלת-ממד בעוד שמשתמשים אחרים קונים או מורידים באופן חופשי את הקבצים שהועלו להדפסה.
השווקים מסייעים בניהול החשבונות, התשתית, משאבי השרתים ומבטיחים הסדר בטוח של תשלומים (מסחר אלקטרוני).
חלק מהשווקים מציעים גם שירותים נוספים כמו הזמנת שירותי הדפסת תלת-ממד לפי דרישה, כלי תוכנה לעיבוד מודלים וצפייה דינמית של פריטים באמצעות חבילות כמו Sketchfab.
הפורמטים הנפוצים ביותר של קבצים להדפסה בתלת-ממד נכון לשנת 2020 הם קובצי: , OBJ, AMF ו-3MF.
ישנם סוגים שונים של שוקי הדפסת תלת-ממד.
חלקם כמו Thingiverse מוקדשים לשיתוף חופשי של קבצים הניתנים להדפסה בתלת-ממד.
אחרים, כמו Shapeways מציעים שירות הדפסת תלת-ממד עבור אובייקטים שסופקו למכירה על ידי מעצבים.
MyMiniFactory מציעה שילוב של שני אלה: הפעילות העיקרית בה היא שיתוף חינם או קבצים הניתנים להדפסה בתלת-ממד, אך היא מציעה גם שירותי הדפסה לפי דרישה ועיצוב לפי דרישה.
קטגוריה נוספת הם אתרים כגון Threeding .
אלה מציעים מסחר בקבצים דיגיטליים הניתנים להדפסה בתלת-ממד לשימוש במדפסות תלת-ממד, אך אינם כוללים ישירות את שירותי ההדפסה בתלת-ממד עצמם.
עם זאת, פלטפורמות אלו מציעות אינטגרציה למאגרי מידע של מדפסות תלת-ממד המסופקות על ידי צדדים שלישיים.
שלושת המשאבים הללו מכילים כל אחד שירותי מיקום גאוגרפי לכמה אלפי מדפסות תלת-ממד רשומות.
שתי יצרניות מדפסות התלת-ממד האישיות הגדולות Makerbot ו-Cubify מציעות מאגרי קבצים משלהם לשיתוף.
שוק דו-צדדי, הנקרא גם רשת דו-צדדית, הוא מונח המתייחס לפלטפורמה כלכלית המתווכת בין שתי קבוצות משתמשים נפרדות, המספקות זו לזו יתרונות רשת.
הארגון שמייצר את הערך לשני הצדדים (או יותר), בעיקר על ידי מתן אפשרות ליצירת אינטראקציות ישירות ביניהם נקרא פלטפורמה רב-צדדית.
שווקים כאלו טופלו בעיקר על ידי הכלכלנים הצרפתים ז'אן טירול וז'אן-צ'ארלס רושה והאמריקאים ומרשל ואן אלסטין.
ניתן למצוא רשתות דו-צדדיות בתעשיות רבות.
לדוגמה, כרטיסי אשראי (המורכבים ממחזיקי כרטיסים ומבתי עסק), ארגוני בריאות (חולים ורופאים), מערכות הפעלה (משתמשי קצה ומפתחים), דפי זהב (מפרסמים וצרכנים), קונסולות משחקי וידאו (גיימרים ומפתחי משחקים), אתרי גיוס עובדים (מחפשי עבודה ומגייסים), מנועי חיפוש (מפרסמים ומשתמשים), ורשתות תקשורת, כגון האינטרנט.
דוגמאות לחברות ידועות כוללות ארגונים כמו אמריקן אקספרס,eBay, Taobao, פייסבוק, לינקדאין וסוני.
היתרון העיקרי ששוק כזה יכול להציע הוא יתרון לגודל.
צרכנים, למשל, מעדיפים כרטיסי אשראי המכובדים על ידי יותר בתי עסק, בעוד בתי עסק מעדיפים כרטיסים שנמצאים בשימוש אצל יותר צרכנים.
מבחינת ניתוח מקצועי, יש שני היבטים ספציפיים בשווקים כאלו: הראשון, שאלת הביצה והתרנגולת, כלומר מי מהצדדים מגיע קודם ואיך נוצרת כמות מספיקה של לקוחות בכל צד.
השני, אסטרטגיית תמחור בה צד אחד מקבל את השירות בחינם והצד השני נדרש לשלם לפלטפורמה עבור הגישה.
שווקים דו-צדדיים מייצגים דוגמה של מושג אפקט הרשת, כאשר ההשפעה היא גם מול הצד השני וגם באותו צד.
אפקט חיובי באותו צד הוא קובץ PDF שמשתמש אחד יכול לשלוח למשתמש שני, אפקט שלילי באותו צד קיים בין שני מוכרים מתחרים שמציגים מוצרים זהים באותה פלטפורמה.
לרשת דו-צדדית יש בדרך כלל שתי קבוצות משתמשים נפרדות, כאשר לפחות באחת מהן החברים מפגינים העדפה לגבי מספר המשתמשים בקבוצה השנייה.
לחברי קבוצה עשויה להיות גם העדפה לגבי מספר המשתמשים בקבוצה שלהם.
אפקט הרשת הוא בדרך כלל חיובי, אבל עשוי להיות גם שלילי, למשל בתגובות ביקורתיות של צרכנים על העסק שמתפרסמות בפלטפורמה, או בין מתחרים.
הפלטפורמה צריכה להיבנות כך שהיא מתגמלת את שני הצדדים.
לדוגמה, בשווקים כמו eBay או Taobao, קונים ומוכרים הם שתי הקבוצות.
הקונים מעדיפים מספר רב של מוכרים והמוכרים מעדיפים מספר רב של קונים, כך שהחברים בקבוצה אחת יכולים למצוא בקלות את שותפי הסחר שלהם מהקבוצה השנייה.
לכן, אפקט הרשת חוצה הצדדים הוא חיובי.
מצד שני, מספר רב של מוכרים פירושו תחרות קשה ביניהם, ומספר רב של קונים עשוי להוביל להעלאת מחיר.
לכן, אפקט הרשת מאותו צד הוא שלילי.
ההבדל בין פלטפורמה רב-צדדית למרכולים מסורתיים, הוא שמרכול אינו מאפשר קשר ישיר בין הקונים לספקים, בניגוד לנעשה בפלטפורמה.
פלטפורמות גם משקיעות יותר בשדרוג האפשרות לחיפוש וזיהוי קישור בין הקבוצות, אם כי לעיתים חיפוש משודרג מדי עשוי גם להזיק למשתמשים.
ברשתות דו-צדדיות, בדרך כלל, הצרכים של כל אחת מקבוצות המשתמשים שונות משל השנייה.
ברשתות כרטיסי אשראי, למשל, הצרכנים זקוקים לחשבון ייחודי, כרטיס פלסטיק, גישה לשירות לקוחות טלפוני, חשבון חודשי וכדומה, ואילו בתי עסק זקוקים למסופים לאישור עסקאות, נהלים להגשת חיובים וקבלת תשלום וכדומה.
מאפיין מרכזי של שווקים דו-צדדיים הוא אסטרטגיות התמחור והמודלים העסקיים החדשים שהם מפעילים.
על מנת למשוך קבוצת משתמשים אחת, מפעיל הפלטפורמה עשוי לסבסד את קבוצת המשתמשים השנייה.
מבחינה היסטורית, למשל, פורמט המסמכים הנייד (PDF) של אדובי לא הצליח עד שאדובי חילקה את קורא ה-PDF בחינם, מה שהגדיל משמעותית את המכירות של כותבי PDF.
בגלל אפקט הרשת, פלטפורמות מצליחות נהנות מתשואות הולכות וגדלות לפי גודל.
משתמשים ישלמו יותר עבור גישה לרשת גדולה יותר, כך ששולי הרווח משתפרים ככל שבסיסי המשתמשים גדלים, מה שמבדיל בין פלטפורמות הרשת ובין רוב עסקי הייצור והשירותים המסורתיים.
בעסקים מסורתיים, צמיחה מעבר לנקודה מסוימת מובילה בדרך כלל לירידה בתשואות, השגת לקוחות חדשים הופכת קשה יותר מכיוון שפחות אנשים מוצאים ערך בחברה.
לכן, התחרות בין פלטפורמות מובילה למצב בו התעשייה נשלטת בדרך כלל על ידי קומץ פלטפורמות גדולות, כפי שקורה בתעשיית כרטיסי האשראי.
במצבים קיצוניים, כמו מערכות הפעלה למחשבים אישיים, חברה אחת מתגלה כמנצחת, ולוקחת כמעט את כל השוק.
מכיוון שלפלטפורמות באותו תחום יש לעיתים קרובות בסיסי משתמשים חופפים, אין זה נדיר שפלטפורמה 'נעטפת' על ידי מתחרה.
בדרך כלל, זה קורה כאשר פלטפורמה מתחרה מספקת את אותה פונקציונליות של פלטפורמה יריבה, אך עושה זאת כחלק מחבילה גדולה יותר של שירותים.
אם צד המשתמשים החיוניים יותר משתכנע שחבילות כאלה מספקות לו ערך רב יותר במחיר נמוך יותר, קיומה של הפלטפורמה הקטנה יותר נתון בסכנה.
במקרה כזה, אם אין לפלטפורמה סעד משפטי בגלל חוק הגבלים עסקיים, הוא עשוי להגיע למצב של יציאה כפויה מהעסק או מכירה למתחרה.
מנהלי פלטפורמות חייבים לבחור את המחיר הנכון לכל קבוצה.
אם לוקחים בחשבון את העובדה שהצלחה בצד אחד של הרשת מניעה הצלחה גם בצד השני, ניתן לתמחר באופן שיעודד קבוצה אחת להצטרף.
כך למשל, יצרני משחקים לעיתים קרובות מסבסדים את הגיימרים ומוכרים קונסולות במחיר הפסדי על מנת לחדור לשוק ולקבל תמלוגים על תוכנה שנמכרה עבור קונסולת המשחקים שלהם.
מצד שני, למרות שאסטרטגיות תמחור דו-צדדיות בדרך כלל מגדילות את סך רווחי הפלטפורמה בהשוואה לאסטרטגיות חד-צדדיות, הערך הסופי של אסטרטגיית התמחור הדו-צדדית מותנה במאפייני השוק ועשוי שלא לקזז את עלויות היישום.
לדוגמה, הרווחים של ספק יישומים גדלים עם יישום אסטרטגיית תמחור דו צדדית רק אם האפליקציה מסובסדת על ידי הספק.
מנהלי פלטפורמות צריכים גם להיות זהירים יותר כאשר למוצר שהם מחלקים במתנה כדי להרחיב את מעגל המשתמשים יש עלויות ניכרות ליחידה, בפרט כשמדובר על סחורות מוחשיות.
סבסוד של מצטרפים מיועד להגדיל את היקף הפלטפורמה, אך גם לייצר לה ערך מוסף.
הסבסוד, בדרך כלל, יינתן לקבוצה שמוסיפה ערך לפלטפורמה.
למשל, כשאדובי הפכה את הקורא לחינמי, היא עשתה זאת משום שקוראים רבים שמחזיקים בתוכנה, הם אלו שמספקים את הערך המוסף עבור כותבים פוטנציאליים.
רשתות דו-צדדיות עוזרות להסביר קרבות קלאסיים רבים, למשל, הקרב על טלוויזיה צבעונית, כאשר CBS ו-RCA הציעו פורמטים מתחרים אך בתחילה אף אחד מהם לא הצליח להשיג אחיזה משמעותית בשוק.
לצופים לא הייתה סיבה לקנות טלוויזיות צבעוניות יקרות בהיעדר תוכן צבעוני.
כמו כן, לערוצים לא הייתה סיבה לפתח תוכניות צבעוניות כאשר למשקי הבית לא היו טלוויזיות צבעוניות.
RCA ניצחה בקרב בשתי דרכים: היא הציפה את השוק בטלוויזיות בשחור-לבן בעלות נמוכה שאינן תואמות לפורמט CBS אך תואמות לשלה.
לאחר מכן גופי השידור היו צריכים להשתמש בפורמט RCA כדי להגיע לקהל צופים מבוסס.
RCA גם סבסדה את עולם הצבעים של וולט דיסני, שנתן לצרכנים סיבה לקנות את הטכנולוגיה החדשה.
כאשר שווקים דו-צדדיים מכילים יותר מפלטפורמה מתחרה אחת, המצב של משתמשים המשתייכים ליותר מפלטפורמה אחת כזו נקרא multihoming.
למשל, כאשר צרכנים נושאים כרטיסי אשראי של יותר מרשת בנקאית אחת, או שהם ממשיכים להשתמש במחשבים המבוססים על שתי מערכות הפעלה שונות.
במצב כזה ישנה עלייה בעלויות ה'ביות', הכוללות את כל ההוצאות של משתמשי הרשת על מנת לבסס ולשמור על שיוך לשתי פלטפורמות.
חשיבות ההיבט הזה בתעשייה ובדיני ההגבלים העסקיים נובעת מכך שככל שהעלויות הרב-ביתיות גדולות יותר, כך גדלה הנטייה לריכוזיות בשוק, משום שעלות רב-ביתית גבוהה, מפחיתה את נכונות המשתמשים לשמור על קשר עם שתי רשתות מתחרות ומעלה המספקות שירותים דומים.
פלטפורמות עם אפקט רשת משמעותי יכולות לנסות להתחרות על מצב של 'המנצח לוקח הכול' ולשלוט בשוק.
גם אם לשוק יש מאפיינים שיכולים להוביל אותו להישלט על ידי פלטפורמה אחת, חברות יכולות לבחור לשתף פעולה במקום להתחרות למצב בו אחת מהן לוקחת את כל הקופה.
לדוגמה, חברות DVD איגדו את הטכנולוגיות שלהן ויצרו את פורמט ה-DVD ב-1995.
אם השוק תומך באופן טבעי בפלטפורמת מונופול, לחימה אינטנסיבית בטווח הקצר בין פלטפורמות מתחרות יכולה להיות מונעת על ידי הרצון להשיג את כל הרווח במונופול עתידי.
שוק הלימונים הוא מונח בכלכלה המתאר כשל שוק הנובע ממידע א-סימטרי בין קונים למוכרים.
המונח נטבע בעקבות מאמרו הידוע של הכלכלן ג'ורג' אקרלוף משנת 1970, שכותרתו "The Market for 'Lemons': Quality Uncertainty and the Market Mechanism" (שוק ה'לימונים': אי-ודאות האיכות ומנגנון השוק).
המאמר מציג כיצד פערי מידע על איכות המוצר עלולים להביא לקריסת שווקים, גם כאשר קיימים מוכרים של מוצרים איכותיים וקונים המעוניינים לרכוש אותם.
עבודתו של אקרלוף נחשבת לאבן דרך בתאוריה הכלכלית המודרנית, ובמיוחד בתחום כלכלת המידע.
בכל שוק שבו קיימים הבדלים באיכות בין מוצרים, ייתכן מצב שבו המוכרים מחזיקים במידע טוב יותר על איכות המוצר מאשר הקונים.
כאשר הקונים אינם יכולים להבחין בין מוצר איכותי לבין מוצר נחות, הם נוטים להציע מחיר ממוצע המשקף את איכות השוק הכללית.
במונח "לימון" (lemon) משתמשים בארצות הברית לתיאור מוצר פגום או נחות, במיוחד בהקשר של מכוניות משומשות.
בהקשר הכלכלי, "לימון" מייצג מוצר באיכות נמוכה שהקונה אינו יכול לזהות מראש.
המאמר של אקרלוף פורסם בשנת 1970 בכתב העת Quarterly Journal of Economics.
במאמר זה הדגים אקרלוף כיצד חוסר ודאות באשר לאיכות המוצר יכול לגרום לכך שמוצרים איכותיים ייעלמו מהשוק, תהליך הידוע כברירה שלילית.
בדוגמה המפורסמת של שוק המכוניות המשומשות, קיימים:
מוכרים של מכוניות איכותיות ("טובות")
מוכרים של מכוניות נחותות ("לימונים")
קונים שאינם יכולים להבחין בין שני הסוגים לפני הרכישה
הקונים מוכנים לשלם מחיר שמשקף את האיכות הממוצעת של כלל המכוניות בשוק.
כתוצאה מכך, מוכרי המכוניות האיכותיות אינם מקבלים תמורה הוגנת ומעדיפים לצאת מהשוק, מה שמוריד עוד יותר את האיכות הממוצעת ומוביל ליציאה הדרגתית של מוצרים טובים.
הטענה המרכזית של אקרלוף היא כי:
אי־ודאות לגבי איכות, בשילוב עם מידע א-סימטרי, עלולה להוביל להיעלמות מוחלטת של שווקים מסוימים.
תוצאה זו מנוגדת לאינטואיציה הקלאסית של כלכלת שוק, שלפיה שווקים תחרותיים מובילים להקצאה יעילה של משאבים.
התובנות ממאמר זה יושמו בתחומים רבים, ובהם:
לדוגמה, בשוק הביטוח, מבוטחים בעלי סיכון גבוה נוטים יותר לרכוש ביטוח, מה שעלול להעלות את הפרמיות ולדחוק החוצה מבוטחים בסיכון נמוך.
המאמר מציע מספר מנגנונים שיכולים לצמצם את בעיית א-סימטריית המידע:
המאמר נחשב לאחד החשובים בכלכלה המודרנית והיווה בסיס להתפתחות תחום כלכלת המידע.
בשנת 2001 זכה אקרלוף בפרס נובל לכלכלה (יחד עם מייקל ספנס וג'וזף שטיגליץ) על תרומתו לניתוח שווקים עם מידע א-סימטרי.
שוק העבודה הוא מושג השייך לתאוריה הקפיטליסטית ובאמצעותו היא מבקשת להגדיר על פי דרכה את היחסים בין עובדים לבין אלה המחזיקים בבעלות על אמצעי הייצור.
על פי תפיסה זו הדרך בה עבודתם של בני-אדם נסחרת בתמורה לתשלום בצורת משכורת פועלת על פי מנגנון של שוק וכך בשוק העבודה, העובדים מתחרים ביניהם על המשרות הפנויות, והמעסיקים מתחרים ביניהם על כוח האדם.
על פי גישה זו תחרות זו גורמת לכך שיפעלו עליו עקרונות כלכליים כלליים כמו היצע וביקוש, אך יש לו גם מאפיינים מיוחדים בשל המורכבות של סחר בזמנם של בני-אדם.
מגדירים את העבודה השכירה על ידי שלושה תנאים: ראשית, המעסיק, שהוא גורם המעוניין בתוצרי העבודה (לצורך שימוש אישי או לצורך מכירה), ואינו יכול או שאינו מעוניין בביצוע העבודה בפועל, ומוכן לשלם תמורתה.
שנית, קיים עובד שכיר, המוותר מזמנו הפנוי לביצוע העבודה, ושיש לו את הכישורים לביצועה, לא לשם קבלת תוצרי העבודה, אלא על מנת לזכות בתגמול עבור ביצועה.
שלישית, הביטוי המכריע של תגמול זה הוא הכסף, אותו מקבל העובד.
מאפיין אחד המבדיל של שוק העבודה משווקיהן של רוב הסחורות, הוא היקף המגע הרחב הנדרש בין העובד למעסיקו.
המגע המוגבר בין הגורמים הרבים המעורבים בשוק העבודה, מביא להתייחסות נפרדת בכל הנוגע למגע זה, המכונה יחסי עבודה.
יחסי העבודה ארוכי הטווח מתבטאים במונח משרה.
משרה היא מעין חבילה הכוללת את כל תנאי ההעסקה של עובד לתקופת זמן ממושכת.
לרוב מנוהל שוק העבודה כשוק משרות, ולא כשוק של עסקאות בודדות.
הבדל נוסף הוא קיומו של הון אנושי, שהופך את ההתייחסות לתועלת הכלכלית שמביא העובד למעסיקו למורכבת יותר מהתועלת שמביאה סחורה רגילה.
יחסי העבודה קשורים קשר רב לאיגודים מקצועיים, המהווים חלק משמעותי ביותר בכל התייחסות לשוק העבודה.
אדם אשר מסוגל לעבוד אך אינו בעל משרה, מכונה מובטל, מצב של חוסר תעסוקה בשוק העבודה מכונה אבטלה.
צורה נוספת בה מבדילות המשרות את שוק העבודה משוק טהור הוא בנטייתו של שוק העבודה למיסוד.
על אף שגם ההון האנושי תורם למיסוד שוק העבודה (על ידי כך שהוא הופך לעיתים העסקה לטווח ארוך למשתלמת יותר), קיימים גורמים נוספים אשר יוצרים תהליכי מיסוד חזקים.
עיקר הפיתוח של המחקר העוסק במיסוד העבודה נעשה בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
תהליך מסוים המביא למיסוד העבודה הוא תהליך הבלקניזציה של שוק העבודה, כפי שניסח החוקר קלארק קר.
תהליך אחר הוא היווצרותם של קווי שכר ממוסדים, כפי שטען ג'ון דאנלופ.
תהליך המכליל תהליכים אלו ומתווסף אליהם, הוא תהליך יצירתם של מנהגי שכר: מיסוד השכר עקב דפוסי התנהגות של קבוצות עבודה קטנות וממוסדות.
קבוצות אלו מתפקדות כתת-חברות מלאות, בהן מתרחשים תהליכים רבים כגון חיברות ויצירת נורמות, תהליכים שלכולם נגיעה להתנהגות בלתי-פורמלית, שאינה נובעת באופן ישיר משיקולים כלכליים.
לתהליכים אלו השפעה לא-מבוטלת על ההתנהלות הכלכלית (ערך מוסף לוותק, הגדרת החונכות, קביעת דפוסי התפוקה וכו'), ואופיים המוסדי משפיע גם על מיסוד השכר.
בנוסף לאלו, קיימים תהליכים רבים, הנוגעים ביצירתו של סקטור מתוכנן (ראשוני), כחלק מתהליך פילוח שוק העבודה.
מיסוד שוק העבודה והשפעתה של הטכנולוגיה ושיטות הניהול השונות, הביאו לתהליכי חלוקה של שוק העבודה, המכונה פילוח.
הפיתוח העיקרי של תחום חקר זה נעשה בשנות ה-70 של המאה ה-20.
אחד הביטויים לפילוח זה הוא הבלקאניזציה כפי שתוארה על ידי קר.
בנוסף לבלקאניזציה, נוצרה במהלך ההיסטוריה הכלכלית הבחנה בין שני סקטורים עיקריים:
סקטור מודרני: תחום ייצור המאורגן באמצעי ייצור מודרניים, המקביל לסקטור הראשוני בארצות המפותחות.
סקטור מסורתי: תחום ייצור מפוצל ותחרותי העושה שימוש בטכנולוגיה נמוכה יחסית וכוח אדם זול ולא מקצועי, ועוסק בייצור מוצרים מקומיים.
סקטור זה חולק לשכבה עליונה, בה תפקידים ניהוליים המבטיחים יכולת קידום גבוהה ואוטונומיה, ולשכבה תחתונה, בה מבוצעות עבודות שגרתיות המבטיחות ביטחון תעסוקתי.
סקטור משני (המכונה גם פריפריאלי, שוקי או תחרותי): תחום חלקי של שוק העבודה הנשלט בידי גורמים רבים ומפוצלים ביניהם קיימת תחרות רבה.
מבחינה היסטורית, קיימת בסקטור זה נטייה לדינאמיות, תנאי העסקה גרועים ושימוש בכוח אדם זמני, לא מיומן, בעל הון אנושי נמוך ומשויך למעמד חברתי נמוך, וזאת בשל התחרות העזה שלרוב מאפיינת שוק זה, ודמיונו הרב לשוק הסחורות הרגיל.
הבחנה זו בוצעה על ידי חוקרים רבים, שהמפורסמים שבהם פ' דורינגר ומ' פיורי.
עוד הבחינו חוקרים אלו, כי קיים מגע הדדי רצוף בין שני הסקטורים, לרוב כאשר הסקטור הראשוני משתמש בסקטור המשני כקבלן משנה על מנת לבצע עבודות שכמותן ואיכותן אינה יציבה.
המחקר בתחום מראה כי קיימים מספר מקורות להבדלים אלו:
כתוצאה מהתחרות הכלכלית, קיימת נטייה של הכוח להיצבר ברשות אוליגופולים ומונופולים (כדוגמת ענף התקשורת הישראלי, הנשלט על ידי מספר קטן של משפחות), וזאת בשל היכולת של הון קיים להגדיל את עצמו.
כך מובילה התחרות הכלכלית ליצירה של סקטור ראשוני רחב, האוגר כוח רב בידי מספר מצומצם של בעלי הון.
מבחינת העובדים, הצורך בביטחון תעסוקתי מדרבן אותם להצטרף לארגונים חזקים אלו.
תנאים פוליטיים (כגון קביעת מונופול בחוק), מבטאים הכרעות חברתיות בדבר הצורך בארגונים גדולים וממוסדים.
הכרעות המבססות את הסקטור הראשוני נובעות לרוב מהצורך בעיצוב ציבורי של המתרחש בחברה, והן יוצרות סקטור ציבורי רחב בבעלות הממשלה או ארגון ציבורי אחר (כדוגמת הסתדרות העובדים הכללית של ישראל).
הסקטור הציבורי מהווה לעיתים את עמוד התווך של הסקטור הראשוני, וכן מאלץ התארגנות דומה בענפים הבאים במגע איתו.
החלטות פוליטיות שונות (כגון מעבר של הסקטור הציבורי לקבלני משנה, תהליכי הפרטה וכו') עשויות גם להרחיב במכוון את הסקטור המשני, על חשבון הסקטור הראשוני.
פעולתם של איגודים מקצועיים חזקים במשק, ושימוש בהסכמי העסקה קיבוציים, מייקרים את כוח האדם, ובכך מאלצים את הארגונים ליצור נאמנות בקרב העובדים, וממסדים את תהליכי ההעסקה במשק (לדוגמה, על ידי מתן חשיבות רבה לוותק, ועל ידי התנגדות לפיטורים).
טכנולוגיה מתקדמת או תהליכי עבודה מורכבים, מחייבים תכנון כלכלי ארוך טווח (העסקת עובדים שהכשרתם מתמשכת, פיתוח טכנולוגי לאורך זמן, יציבות בתהליך הייצור וכו') ושליטה על תחום רחב הכולל תהליכים רבים באחריות אותו ארגון (שליטה באספקת חומרי הגלם, בארגוני הפיתוח הטכנולוגי, בשיווק וכו').
מנגד, טכנולוגיה פשוטה ותהליכי ייצור פשוטים מביאים להיווצרותו של סקטור משני מפוצל ותחרותי, בשל חוסר היציבות של השוק וקלות החדירה לסקטור.
תהליכי המיסוד השונים, ובעיקר קווי השכר ומנהגי השכר, מביאים במשך הזמן להתבססות הסקטור הראשוני.
החלטות פנימיות הנוגעות לניהול הארגון עשויות להביא למיסודו של סקטור ראשוני, בכך שהארגונים השונים נוטים לחזק את המיסוד על מנת להבטיח את עתידו של הארגון (לעיתים על חשבון רווח קצר-טווח).
מיסוד זה משתלם הן מבחינת ניהולם של משאבי אנוש שברשות הארגון, והן בזכות יכולת ההשקעה המוגברת באמצעות הון.
מאידך, החלטות פנימיות הפוכות, המשרתות בעלי עסקים המעוניינים ברווח מהיר, יוצרות את הסקטור המשני.
קיימים תנאי שוק שונים (כגון קיומן של ממשלות כצרכני-ענק יציבים), המחייבים יצירה של חברות גדולות ויציבות, ואחרים (כגון משברים בשוק או שוק בלתי יציב), המגדילים את הסקטור המשני.
תנאים תרבותיים שונים (כגון מסורות צריכה ממוסדות והפיכת ארגונים גדולים לחלק בלתי נפרד מהמארג התרבותי) מקבעים את קיומו של הסקטור הראשוני.
ההבחנה בין שני הסקטורים אינה מדויקת ומהווה הכללה של המציאות הכלכלית.
הקשיים העיקריים בהגדרת שוק העבודה הם קיומם של ציבורים רחבים שאינם עובדים (ילדים ונוער, עקרות בית, סטודנטים, חיילים בשירות סדיר, קשישים, נתמכי סעד וכו'), וכן חריגות רבות מהתבנית הבסיסית של שני הסקטורים הנ"ל (לדוגמה: מרפאות עצמאיות).
מלבד חריגות מהגדרת העבודה, קיימות צורות מיון מפורטות יותר של שוק העבודה, הנובעות מקיומם של שוקי עבודה שאינם עונים במלואם על המאפיינים של חלוקה זו (לדוגמה: בעלי מקצועות חופשיים עצמאיים, מיומנים ויציבים, או העסקת פועלים בלתי מיומנים בתנאי העסקה ירודים במפעלים גדולים).
החוקר א' גינזברג מיין ב-1976 את שוק העבודה לארבעה סקטורים:
הסקטור הציבורי, המכיל בעיקר ארגונים ביורוקרטיים גדולים
ארגונים עסקיים בהם עובדים בעלי מיומנות נמוכה והיקף מצומצם של בעלי תפקידי ניהול.
בעלי מקצוע עצמאיים או שותפויות קטנות של בעלי מקצוע.
מנהלים בכירים ובעלי מקצועות חופשיים עצמאיים או מועסקים בחוזים אישיים
החוקרים ר' אלטהוזר וא' קאלברג חילקו ב-1983 את שוק העבודה לחמישה סקטורים:
שוק משני, בו דומה שוק העבודה לשוק הרגיל
שוק פירמות, בו מתבצעת העסקה במסגרת הפירמה (מקום העבודה)
שוק העיסוקים, בו נעשית העבודה במסגרת המקצוע אליו משתייך העובד (כגון שוק עריכת הדין)
שני השווקים האחרונים עשויים ליצור שוקי עבודה פנימיים בתוכם, ובכך ליצור שני סקטורים נוספים: שוקי פירמות פנימיים ושוקי עיסוקים פנימיים.
התייחסות לתהליכים שפורטו עד כה, מביאה לקיומם של שוקי עבודה פנימיים בארגונים שונים, ובייחוד בסקטור הראשוני, בהם פועלים שיקולי ניהול משאבי אנוש לטווח ארוך.
בניתוח שוק העבודה ניתן לקיים זוויות בחינה שונות (לדוגמה: הפער בין התנהלות על-פי הון אנושי לבין התנהלות על-פי מנהגי שכר).
במהלך ההיסטוריה נוצרו אסכולות רחבות של חוקרים, המייצגות זוויות שונות לבחינת שוק העבודה:
כלכלה נאו קלאסית ליברלית: גישה כלכלית המציגה את שוק העבודה כשוק תחרותי בין יחידות קטנות ומתחרות של עובדים ומעסיקים (בדומה למצב בסקטור המשני).
גישה זו היא הנהוגה כיום בחקר שוק העבודה, על אף שהיא אינה מביאה בחשבון תהליכי מיסוד ופילוח בשוק.
מרקסיזם: גישה כלכלית הרואה בשוק העבודה המשך מאבק היסטורי בין מעמדות חברתיים.
נאו-מרקסיזם: גישה כלכלית שהתפתחה על בסיס המרקסיזם, אך מתייחסת לתהליכים מאוחרים יותר מבחינה היסטורית.
אבטלה: מצב של מחסור בתעסוקה בשוק העבודה.
אבטלה חיכוכית: אבטלה זמנית הנובעת מבחירות רצוניות של שכירים מסוימים.
אבטלה מבנית: אבטלה הנובעת מאופיו של שוק העבודה.
אוליגופסון: מצב של שוק העבודה בו מספר מצומצם של תאגידים השולטים בשוק.
איתות שוקי: (market signal) תכונות מסוימות של עובד פוטנציאלי, המצביעות על סבירות של איכות העובד בעיני המעסיק.
אשכול עיסוקים: (Job Clusters) קבוצה יציבה של עיסוקים קרובים בעלי טכנולוגיה, כוח אדם וצורת העסקה דומה.
ביקוש עבודה: מספר המועסקים המבוקש על ידי מעסיקים (ביחס למספר המועסקים הפוטנציאליים הזמין בשוק).
ככל שמספר המועסקים גבוה יותר ביחס למספר המועסקים הזמין, הביקוש לעבודה גבוה יותר.
בלקניזציה: פילוח שוק העבודה לענפים רבים שלכל אחד מהם שוק עבודה פנימי משלו.
גמישות שוק העבודה: מידת השינוי האפשרי בכמות המשרות בשוק בעקבות שינוי בשכר העבודה
הון אנושי: ביטוי למכלול תכונות הקובעות את איכותו של עובד בשוק העבודה.
היצע עבודה: מספר המועסקים הזמין ביחס למספר המשרות המוצעות בשוק.
ככל שמספר המועסקים גבוה יותר ביחס למספר המשרות המוצעות, כך גדול יותר היצע העבודה.
הכשרה מקצועית: פעולות בשוק העבודה או מחוצה לו, שמטרתן לשפר את איכותו העתידית של העובד.
הכשרה מקצועית ייחודית: (ספציפית) הכשרה מקצועית המכוונת לשיפור תפקוד העובד במסגרת תעסוקתית מסוימת.
הכשרה מקצועית כללית: הכשרה מקצועית המכוונת לשיפור כללי של תפקוד העובד בלא התייחסות למסגרת תעסוקתית מסוימת.
יחידות קובעות שכר: גורמים בשוק העבודה שאחראים ישירות על השכר הנהוג בו.
מובטל: שכיר פוטנציאלי ללא משרה.
מיסוד שוק העבודה: יצירת תנאי העסקה מוסדיים שאינם מגיבים אך ורק להיצע ולביקוש בשוק העבודה
מעסיק: אדם המשלם סכום כסף או תמורה אחרת לשכיר בתמורה לעבודתו.
ניכור העבודה: מינוח מרקסיסטי המתאר תהליך בו הופכת התפוקה מתומחרת בהתאם למנגנון שוק חופשי והופכת חסרת ערך מבחינתו של הפועל העוסק בייצורה
משרה: הסכם העסקה לטווח ארוך בין עובד למעביד.
סקטור עבודה מסורתי: פלח של שוק העבודה בו שיטות עבודה מסורתיות.
סקטור עבודה מודרני: פלח של שוק העבודה בו שיטות עבודה מודרניות.
סקטור עבודה ראשוני: (מרכזי, מתוכנן, מונופולי) פלח של שוק העבודה המאופיין בשליטה של תאגידים בירוקרטיים).
סקטור עבודה משני: (פריפריאלי, שוקי, תחרותי, SALM, Secondary Labor Market) פלח של שוק העבודה המאופיין בפיצול בים גורמי ייצור רבים ולא יציבים.
סקטור עבודה עסקי: פלח של שוק העבודה בבעלות בעלי הון.
סקטור עבודה ציבורי: פלח של שוק העבודה בבעלות ציבורית.
עבודה: (employment) פעילות אנושית בה אדם מציע את זמנו וכישוריו, בתמורה לתשלום כספי או אחר מאדם אחר.
מתייחס בדרך כלל למצב של עבודה שכירה (ר' להלן).
פרולטריון: מעמד הפועלים, בעיקר זה העוסק בעבודה תעשייתית, אך יכול להכיל גם חקלאים, בדרגות ההשתכרות הנמוכות יותר.
פרולטריון סחבות: (לומפנפרולטריון) מעמד נמוך באופן קיצוני של שכירים זולים וזמניים.
קווי שכר: (Wage Contours) גבולות נהוגים לשערי השכר.
קשיחות שוק העבודה: מספר ועוצמת המכשולים העומדים בפני שינוי בגובה שכר העבודה או מספר המשרות המוצעות בשוק בהתאם לשינויים בביקוש והיצע.
שוק העבודה: שוק בו מעסיקים ומועסקים סוחרים בעבודה תמורת תשלום.
פילוח שוק העבודה: (סגמנטציה) חלוקת שוק העבודה לשוקי משנה שונים בעלי מאפיינים שונים.
שוק מקצועות: (Occupational Labor Market, OLM) פלח של שוק העבודה בו נעשית העבודה במסגרת המקצוע.
שוק משני של מקצועות: פלח של שוק המקצועות בו אין שוקי עבודה פנימיים.
שוק פנימי של מקצועות: (Occupational Internal Labor Market, OILM) פלח של שוק המקצועות בו קיימים שוקי עבודה פנימיים.
שוק הפירמות: (Firm Labor Market, FLM) פלח של שוק העבודה בו נעשית העבודה במסגרת פירמה.
שוק משני של פירמות: פלח של שוק הפירמות בו אין שוקי עבודה פנימיים.
שוק פנימי של פירמות: (Firm Internal Labor Market, FILM) פלח של שוק הפירמות בו קיימים שוקי עבודה פנימיים.
שוק עבודה פנימי: (Internal Labor Market) שוק עבודה ייחודי לפירמה מסוימת.
שוק עבודה תחרותי משוכלל: מודל טהור של שוק עבודה גמיש בו קיים פיצול בין יחידות בודדות של מעסיקים ועובדים, חתירה רציונלית של גורמים אלו לשיפור הרווח הכלכלי, ניידות מוחלטת וידיעה מוחלטת של מצב השוק לכל גורם
שכר: סכום כסף המשולם לשכיר על ידי המעביד בתמורה לביצוע עבודה.
שכר מינימום: השכר המינימלי המותר לפי חוק לעובד.
שכיר: (עובד) אדם המבצע עבודה תמורת סכום כסף (שכר).
שערי מפתח לשכר: (Key Rates) השכר הנהוג עבור העיסוקים המרכזיים באשכול עיסוקים.
שערים נלווים לשכר: (Associate Rates) השכר הנהוג עבור העיסוקים הצדדיים באשכול עיסוקים.
תוספת יוקר: סכום המשולם לשכיר כפיצוי על האינפלציה.
תפוקה: (פריון) מידת ייצור המופקת כתוצר של עבודה.
תפוקה שולית: תוספת התפוקה הנובעת מהעסקת יחידת ייצור נוספת.
תפוקה ממוצעת: התפוקה הממוצעת עבור כל יחידת ייצור.
שוק העבודה בתאוריה הכלכלית הנאו-קלאסית פועל על פי אותם הכללים של שוק היצע וביקוש כאשר הביקוש לעבודה (נמדד ביחידות של שעות עבודה) נמדד בביקוש של היצרים לשעות עבודה וההיצע נובע מביקוש של עובדים לעבודה.
כדי לבודד את הכוחות הבסיסיים הפועלים בשוק מניח המודל את כל הנחות היסוד של שוק תחרותי משוכלל, וכולל בין היתר את ההנחות הבאות:
לרשות כל גורם בשוק עומד כל המידע הרלוונטי לפעילותו בשוק (לדוגמה, תנאי שכר, תנאי עבודה במקומות השונים, וכו').
כל שחקן בשוק חותר באופן רציונלי למקסום הרווח הכלכלי שלו.
השוק מפוצל ליחידות קטנות, הן מבחינת המעסיקים והן מבחינת העובדים, כך שלכל יחידה השפעה זניחה על השוק כולו (שלא כמו במצב בו קיימים איגודי עובדים, מונופולים או אוליגופולים).
בשוק העבודה יש אפשרות לניידות חופשית בכל עת בין עבודות, בהתאם לשיקולי רווח והפסד כלכליים.
על פי התורה הנאו-קלאסית, היחס בין כמות העבודה אותה ירצה המעסיק לבין השכר אותו הוא ישלם עבור כל שעת עבודה, הוא יחס הפוך (כלומר, עבור כמות עבודה גדולה יותר המעסיק יציע שכר נמוך יותר, כדי לאזן את הוצאותיו).
המחיר אותו יהא מוכן לשלם היצרן יהיה התפוקה השולית של אותו עובד (או שעת עבודה).
עקומת הביקוש לעובדים נבנית בהתבסס על תוספת התפוקה שהעובד האחרון ייצר.
תפוקה שולית — תוספת התפוקה הנובעת מהעסקת יחידת תשומה (עובד) נוספת.
עבור התפוקה השולית מתקיים כלל התפוקה השולית הפוחתת: החל מכמות מסוימת של יחידות תשומה כל יחידה נוספת תניב תפוקה שולית נמוכה יותר.
כלומר, התוספת לתפוקה שתתקבל מהעסקת עובד נוסף תהיה קטנה יותר ככל שמספר העובדים הכולל יהיה גדול יותר.
לפיכך, המעסיק יעדיף לשכור פועלים נוספים רק עד הנקודה שבה תוספת התפוקה בהעסקת עובד נוסף תשתווה לשכרו.
מכאן שעקומת הביקוש לעובדים, בקטע שבו התפוקה השולית פוחתת, תרד משמאל לימין.
לדוגמה: בעל נגרייה מסוגל לפקח על 5 עובדים.
עד 5 עובדים, הנגרייה מייצרת 100 כיסאות ביום, כלומר- 20 כיסאות ביום לעובד (20 = תפוקתו השולית של כל פועל עד 5 עובדים).
אם ישכור בעל הנגרייה עובד נוסף, יאלץ לפנות חלק מזמנם של העובדים לפעולות תיאום ופיקוח (שכן הוא אינו יכול לעשות זאת בעצמו), ואז תייצר הנגרייה 114 כיסאות ביום.
כלומר, 19 כיסאות ביום בממוצע לכל עובד.
העובד השביעי יגדיל את תהליכי הפיקוח והתיאום הנדרשים ואולי אף יהפוך את הנגרייה למקום כה מלוכלך, שידרשו שעות עבודה מיוחדות לנקיון, וכך תוספת התפוקה שיביא עמו העובד הנוסף תהיה קטנה מ-14, וכן הלאה.
המעסיק ירצה להוסיף עובדים עד שעלותו של כל עובד נוסף תהיה גדולה מהעלייה בתפוקה אשר יביא עמו עובד זה.
היצע העבודה על-פי התאוריה הוא השכר אותו ידרוש העובד עבור כל שעת עבודה.
היחס הטהור בין שעות העבודה לשכרן הוא יחס ישר.
כלומר, ככל שהעובד יעבוד שעות רבות יותר, כך המחיר שידרוש עבור כל שעה יעלה, שכן כל שעה נוספת בעבודה גורעת מזמן הפנאי שלו וצריכה להיות מתומחרת כך שוויתור זה על הפנאי ישתלם.
העובד יכול, על כן, להגיע לשתי מסקנות סותרות:
העובד עשוי לסבור כי ככל ששכר עבודתו גבוה יותר, כך מוטב לו לוותר על שעות עבודה על מנת להמיר אותן בשעות פנאי, שכן בהיותו מועסק הוא יכול לממנן.
העובד עשוי לסבור כי ככל ששכר עבודתו גבוה יותר, כך מוטב לו להעלות את מספר שעות העבודה שלו, שכן יכולתו לצרוך פנאי יקר יותר תעלה ועבודתו תהפוך משתלמת יותר.
את עקומות ויחסי ההיצע והביקוש ניתן לתאר כמו בגרף שמשמאל.
על-פי הכלכלן הנאו-קלאסי ג'ון היקס בספרו "תורת השכר" משנת 1932, עשויים להתקיים בשוק תהליכים המונעים משוק העבודה להגיע לנקודת שיווי-המשקל.
לדוגמה, ייתכן מצב שבו חסר מידע לגבי מצב השוק או שיש חוסר רצון להחליף מקצוע.
תהליכים אלו הם חיכוכיים – היינו, זמניים – והשוק נוטה להגיע לנקודת שיווי המשקל, הנקודה שבה כמות העבודה וגובה השכר הם באיזון מושלם מבחינת העובדים והמעסיקים.
ביטוי מרכזי לתהליכים המעכבים את ההגעה לשכר מאוזן במשק הוא גמישות וקשיחות של ההיצע והביקוש.
גורמים אלו מבטאים את מידת התגובה שמתאימים העובדים והמעסיקים לשינויים בדפוסי העבודה.
לדוגמה, על פי התאוריה, אם מכוננים במשק מסוים חוק שכר מינימום, הוא יגרום לכך שעובדים לא יוכלו להציע את שירותיהם במחיר נמוך ממחיר שכר המינימום ומעסיקים לא יוכלו לשכור שירותי עובדים במחיר הנמוך ממחיר זה.
אם גובה שכר המינימום יהיה נמוך במידה משמעותית מנקודת שיווי המשקל, הרי שלא תהיה לו השפעה כלל, שכן גם אם יהיו מעסיקים שישמחו להעסיק עובדים בעלות נמוכה מאוד, אף עובד לא יסכים לעבוד תמורת שכר נמוך יותר.
לחלופין, אם שכר המינימום יקבע הרבה מעל לנקודת שיווי המשקל, הוא ייצור קשיחות בשוק: מעסיקים שירצו להעסיק עובדים שהתפוקה השולית שלהם נמוכה משכר המינימום יימנעו משכירת עובדים כאלו וינסו למצוא עובדים בעלי תפוקה שולית גבוהה יותר.
כתוצאה מכך, עובדים בעלי מיומנות נמוכה (לא מקצועיים) ייטו להיפלט משוק העבודה במצב כזה.
שוק חשמלי הוא אחת מדרכי הטיפול המקובלות בהפרעות קצב חשמליות, כגון פרפור חדרים, וכן שיטת טיפול פסיכיאטרית לטיפול בדיכאון חמור, כשהחולה אינו מגיב לתרופות.
במקרה של כשל חמור בפעילות הלב מוצמדות אלקטרודות לחזה של החולה, ומועברת פעימה חשמלית במתח גבוה יחסית, לזמן קצר מאוד – היפוך חשמלי.
כמות האנרגיה קטנה מאוד, ואינה מספיקה לגרום נזק לגוף, אך מספיקה כדי לעורר את המערכת האוטונומית של שרירי הלב.
השוק החשמלי, הניתן באמצעות מכשיר דפיברילטור, מאפס את הלב, על מנת שיהיה ניתן לגרום לו לפעול בצורה תקינה מחדש באמצעות עיסוי לב ותרופות.
כיוון שהטיפול ניתן בדרך-כלל במצבים שבהם החולה מחוסר הכרה, הוא אינו כרוך בכאב.
בניתוחי לב מחזיר השוק החשמלי את הלב לפעילות תקינה לאחר הניתוח, והוא ניתן כשהחולה עדיין בהשפעת חומרי הרדמה.
הטיפול החשמלי בפסיכיאטריה מכונה "נזעי חשמל" והוא ניתן בעיקר במקרים של דיכאון קליני עמוק, ובהיעדר תגובה לתרופות נוגדות דיכאון.
לראש המטופל מוצמדות אלקטרודות, שמעבירות מכת חשמל במתח נמוך יחסית, במטרה לדמות מעין התקף אפילפטי במוח.
למעשה, מכת החשמל מחוללת שינוי זמני בפעילות גלי המוח, ולא התקף אפילפסיה של ממש.
הטיפול נעשה בהרדמה כללית ועם חומר מרפה שרירים.
הרפיית השרירים נחוצה כיוון שמכת החשמל גורמת להתכווצות השרירים ולפרכוס, מצב שבו המטופל עלול לפגוע בעצמו מבלי דעת.
הזרם החשמלי נמשך שניות ספורות, והטיפול כולו עד ההתעוררות מההרדמה נמשך דקות אחדות.
לרוב יש צורך בסדרת טיפולים (6–12 טיפולים), בתדירות של 2–3 טיפולים לשבוע.
בעבר השתמשו פסיכולוגים בשוק חשמלי קל כדי לגרום כאב בלתי-מזיק למתנדבים שהשתתפו בניסויים בפסיכולוגיה, כדוגמת הניסוי של מילגרם.
גירוי שרירים חשמלי הוא שימוש במכות חשמל חלשות יותר כחלופה או בשילוב אימון כוח.
בין האנשים הבולטים שהשתמשו באמצעי זה היה ברוס לי.
שוק לֶדנהול הוא שוק מזון מקורה, הממוקם בסיטי של לונדון, בעיר לונדון באנגליה.
כיום, רוב מוכרי מוצרי המזון עזבו את השוק, והשוק המשופץ מהווה מרכז קניות, ואטרקציה תיירותית, בשל הגג המעוטר של השוק, ורצפת האבן שלו.
מבנה השוק הוא אתר היסטורי מוכרז מאז שנת 1972.
השוק ממוקם במקום בו היה, בתקופת לונדון הרומית הפורום של העיר.
השוק החל להתפתח באמצע המאה ה-14, כשוק מזון של הסיטי של לונדון, ונקרא על שם בית אחוזה בעל גג עופרת (lead) שעמד בקרבת מקום.
מבנה השוק הנוכחי תוכנן בשנת 1881 על ידי האדריכל סר הוראס ג'ונס (אשר תכנן גם את שוק בילינגסגייט ואת שוק סמית'פילד).
מבנה יפהפה זה הוא גורם עיקרי בהיות השוק אתר תיירות.
במבנה השוק צולמו מספר סצנות בסדרת סרטי הארי פוטר, על פיהם ממוקם השוק בסמוך לסמטת דיאגון.
כמו כן צולמו במבנה סצנות מהסרטים "Tinker Tailor Soldier Spy" (המבוסס על הספר החפרפרת מאת ג'ון לה קארה), "Love Aaj Kal" ו-"The Imaginarium of Doctor Parnassus", וכן כרקע לוידאו קליפ של להקת אירייז'ר "Love to Hate You".
שוק המטבע העולמי או שוק המט"ח הוא השוק הפיננסי הגדול בעולם, עם היקף מסחר המתקרב ל-3,000 מיליארד (3 טריליון) דולר אמריקני, יותר מפי 50 מהיקף המסחר בכל בורסות ארצות הברית גם יחד.
היקפי מסחר אלה, המקנים לשוק המט"ח את התואר "השוק הגדול בעולם", מושפעים בין היתר מרציפות המסחר וכן משאר מאפייני השוק.
מרכז המסחר החשוב ביותר בעולם נמצא בלונדון עקב מיקומה הגאוגרפי בין אסיה לאמריקה, אחריה בסדר החשיבות נמצאות ניו יורק וטוקיו.
פריסה גאוגרפית זו של חדרי עסקאות מבטיחה שוק שפועל 24 שעות ביממה באופן רציף.
קיימות שתי סיבות עיקריות לפעילות בשוק המט"ח:
עסקאות למטרות תשלומים הנדרשים לצורכי סחר-חוץ.
ועסקאות ספקולציה (90% מהמחזור הכולל), שהיא פעולה שמטרתה להרוויח רווח כלשהו על כלי פיננסי (כגון מניות, נדל"ן, תנועות מטבע), באמצעות תנועה במחירו בלבד.
פעולה זו נערכת בדרך כלל על ידי ספקולנטים שנבדלים במטרתם ממשקיעים: מטרת המשקיע להשיג רווח על ההכנסה שהנכס מייצר, לדוגמה דיבידנד במניות.
רציפות המסחר - שוק המט"ח פעיל 24 שעות ביממה, מליל יום ראשון ועד לליל יום שישי (מפתיחת יום המסחר בסידני אוסטרליה בתחילת השבוע ועד לסגירת המסחר בניו-יורק בסוף השבוע).
הרציפות מאפשרת לסוחרים להגיב מיד להתפתחויות עולמיות בעלות השפעה כלכלית, זאת בניגוד לסוחרים בשווקים אחרים שנאלצים להמתין לפתיחת השוק כדי להגיב על ההתפתחויות.
נזילות - היקף המסחר היומי, גדול מפי 50 מהיקף המסחר הכולל בכל בורסות ארצות הברית.
במצב זה, תמיד ישנו גוף שמוכן לקנות או למכור מטבעות בשוק המט"ח.
הנזילות הגבוהה, בעיקר בקרב המטבעות המובילים, מבטיחה יציבות מחירים.
בגלל היקף המסחר העצום, כמעט ובלתי אפשרי להשפיע על מחירי השוק.
על סמך ניסיון העבר, גם ניסיונות התערבות של בנקים מרכזיים, גורמים לשינויים קטנים בטווח הקצר בלבד ולרוב אינם משיגים את מטרתם.
מינוף - המינוף המקסימלי הנפוץ ביותר בשוק המט"ח הוא 1 ל-100 (בשוק המניות לדוגמה, המינוף הגבוה ביותר הוא 1 ל-2).
המשמעות היא שהפקדת ביטחונות בגובה 100$ מאפשרת לסוחרים לפתוח עסקת מט"ח בגובה של 10,000$.
המינוף הוא אחד הגורמים המסוכנים ביותר בעסקאות מט"ח, שמייצרים פחד שגורם לאנשים לסגור עסקאות שמורווחות קצת, ולהשאיר את העסקאות המופסדות פתוחות, בתקווה שמגמת השוק תתהפך, וכך בתוך פרק זמן של כמה חודשים 95% מהסוחרים העושים שימוש בכלי זה מוחקים את התיק.
עלויות עסקה נמוכות - שוק המט"ח מציע את יחס העלות-תועלת הטוב ביותר בהשוואה לכל השווקים הפיננסיים האחרים.
בשוק קיימים גופים הגובים עמלות בעבור שירותים שונים, לרבות עבור חידוש עסקה יומי.
בשוק המניות הסוחרים משלמים עמלות גבוהות בעבור פעולות קנייה ומכירה של ניירות ערך.
בשוק המט"ח לא משלמים עמלות, כי אם על מרווחי המחירים (ספרייד) בין שער הקניה לשער המכירה.
המרווח הנפוץ בעסקאות המט"ח הוא כ-2 פיפס (על עסקה של 1000$ משלמים 20 סנט).
רווחים בכל תנאי שוק פעולה - מכירה בחסר - פעולה בשוק המט"ח היא רכישה סימולטנית של מטבע אחד מול מטבע אחר.
כאשר הסוחר רוכש את מטבע א', הוא מוכר את מטבע ב'.
הסוחר רוכש את המטבע הצפוי להתחזק ומוכר את המטבע שצפוי להחלש.
לדוגמה: הסוחר מאמין שהדולר יתחזק מול השקל - הוא ירכוש דולר וימכור שקל (לונג דולר, שורט שקל).
ככל שהמספר יעלה כך יגדיל הסוחר את רווחיו.
עם זאת, יכול להתרחש תסריט הפוך: הסוחר מאמין שהדולר יחלש מול השקל ולכן מוכר דולר ורוכש שקל (שורט דולר, לונג שקל).
כך ירוויח הסוחר מירידת ערכו של הדולר.
בדרך כלל בשווקים ננקב מחירן של סחורות בכסף, ולעסקאות יש שני צדדים מוגדרים - קונה ומוכר.
המוכר הוא בעל הסחורה (תירס, מניה או חבילת תיור) והקונה הוא בעל הכסף.
בעסקה מחליפה הסחורה ידיים בכיוון אחד והכסף בכיוון ההפוך.
בשוק המט"ח המצב שונה כי הכסף הוא גם הסחורה.
לכן למרות שבדרך כלל מטבע הייחוס לעסקה הוא הדולר האמריקאי למעשה העסקה היא עסקת החלפה.
אין קונה ומוכר מוגדרים בעסקה משום שהקונה מטבע אחד מוכר את השני וכל אחד מהצדדים לעסקה הוא קונה ומוכר גם יחד.
המסחר בשוק המטבע ברובו אינו מתנהל בבורסות (נגזרים של מטבעות שונים נסחרים בבורסות ראשיות אך הם מהווים חלק קטן ממחזור המסחר הכולל) אלא בין הבנקים הגדולים בעולם ישירות בזירה מקוונת.
כל אחד מהבנקים מציע את השער הטוב ביותר שהוא מוכן לקנות ולמכור בו מטבע אחד כנגד האחר וברגע שיש התאמה בין קונה למוכר מתבצעת עסקה.
לקוחות הבנק מקבלים מחדר המסחר במט"ח של הבנק ציטוט מחיר עבורם התקף לאותו רגע בלבד וצריכים להחליט מיידית האם להסכים לעסקה בשער המוצע.
העסקה מתבצעת בין הבנק ללקוח כאשר הבנק מתכסה בדרך כלל בעסקה הפוכה במסחר הבין בנקאי.
הרווח של הבנק הוא מפערים זעומים בין המחיר שהוא מציע ללקוח למחיר שהוא מקבל במסחר הבין בנקאי.
פערים אלו נמדדים ביחידה הנקראת "פיפ" וברבים "פיפס" ("pips"/"pip", ובעברית: נקודה/נקודות).
לדוגמה: לקוח מעוניין לרכוש מיליון אירו כנגד דולר.
הבנק מצטט ללקוח שער 1.1930 דולר לאירו לקניה ו-1.1927 דולר לאירו למכירה.
הפער בציטוט זה הוא שלוש פיפס.
אם הלקוח מסכים לעסקה ורוכש מיליון אירו בשער 1.1930 הבנק מיד רוכש בשוק הבין בנקאי מיליון אירו בשער 1.1929 אירו לדולר ומרוויח דולר.
שוק המטבע העולמי הוא השוק הגדול בעולם במחזורי המסחר.
מחזור המסחר היומי הממוצע בו בשנות השמונים היה כ-70 מיליארד דולר והגיע בסוף 2005 ל-2,000 מיליארד דולר ביום.
מחזורי המסחר עדיין הולכים ועולים משנה לשנה בקצב מהיר.
בעבר נקבעו שערי המטבע בעולם על ידי הבנקים המרכזיים והיו קבועים.
רק לאחר קריסת הסכם ברטון-וודס והירידה הסופית מבסיס הזהב לדולר בתחילת שנות השבעים החליטו המדינות המתועשות לעבור לניוד מוגבל של שערי המטבע, מבוקר על ידי הבנקים המרכזיים.
הגידול המואץ בתנועות ההון הבינלאומיות משנות השמונים ועד היום גרם לכך שמשנה לשנה כוחם של הבנקים המרכזיים לשלוט בשער המטבע הלך ונחלש.
כיום מתערבים בנקים מרכזיים בשוק המט"ח רק באופן מקומי בזמן תנודות חריגות ואינם מנסים לשלוט על ידי התערבות במגמות של מחירי המטבעות.
סוחרי מטבע פועלים במינוף הנחשב עצום יחסית לשווקים אחרים.
המינוף הוא היחס בין כמות הכסף שאתה מוסר בפועל בעת הרכישה להיקף העסקה.
מאחר שעיקר השוק הוא במסחר עתידי, כמות הכסף שצריך הרוכש לתת בעת הרכישה על מנת לרשום את העסקה (הנקרא בעברית "ביטחונות" ובאנגלית margin) הוא יחסית קטן, ונע בין 1-5% משווי העסקה.
את שאר הכסף צריך הרוכש למסור בעת התממשות העסקה שיכול להיות ימים או שבועות מאוחר יותר.
כתוצאה מכך, ניתן לעשות בשוק המטבע עסקאות במינוף גבוה, כלומר בהיקף הרבה יותר גדול מכמות הכסף שיש ברשותך, עד פי 100 מהכסף שברשותך.
על כן, היכולת להרוויח ולהפסיד סכומים גדולים בשוק המטבע הוא גדול מאוד.
היו בעבר מקרים בהם בנקים הפסידו מאות מיליוני דולרים כאשר פקידי הבנק ביצעו מסחר בלתי מורשה במטבע חוץ.
לעיתים מזהים סוחרי מטבע כי מטבע של מדינה מסוימת נסחרת בחסר או בעודף ונתמך או מדוכא באופן שיטתי על ידי הבנק המרכזי של אותה מדינה.
סוחרי המטבע יכולים ללוות סכומים גדולים במטבע מקומי של מדינה המחזיקה את המטבע שלה בשער גבוה, ולבצע קנייה מאסיבית של מטבע חוץ במטבע המקומי שלוו.
פעילות כזאת יכולה לגרום להתמוטטות שער המטבע של המדינה בן יום, אף כנגד כל עוצמתו של הבנק המרכזי ולרווחים עצומים של סוחרי המטבע.
ג'ורג' סורוס עשה הון רב מפעילות כזאת.
שוק הפשפשים ביפו הוא שוק פשפשים בו נמכרים חפצים שונים, בגדים ופריטי ריהוט, חדשים ומשומשים.
השוק שוכן במתחם הרחובות עמיעד, עולי ציון, יהודה מרגוזה ורחוב בית אשל ביפו.
השוק הומה אדם בכל ימות השנה, והוא מוקד משיכה למבקרים, לתיירים ולחובבי מציאות וחפצי יד שנייה.
הוא נכלל לעיתים קרובות בסיורי מבקרים בסמטאות יפו.
החנויות והדוכנים קבועים בדרך כלל, אך ניתן גם למצוא בו דוכנים של מי שמציעים באופן עצמאי את מרכולתם – עודפי סחורות ישנות וחדשות, חפצים עתיקים, פריטי נוסטלגיה וחפצי גרוטאות.
אזור השוק, כמו אזורים אחרים ביפו, שימש קבוצות צלבניות שחיו באזור, אך נהרס והוקם מחדש בתקופה העות'מאנית.
השוק עצמו פועל במקום מהמאה ה-19, תקופה בה פרחו חיי מסחר מקומיים ויפו שימשה עיר נמל ומרכז לעולי רגל.
בתקופת המנדט הבריטי, התגבש השוק לעיצובו הנוכחי.
בשנת 2001, יזמו עיריית תל אביב ומשרד התיירות תוכנית שימור ושיקום של השוק, ותוכנית ארוכת טווח של החייאה עירונית של האזור, אשר תוכננה על ידי משרד קיסלוב קיי אדריכלים.
במתחם השוק הוקם "מרכז עמיעד" המשמש כמרכז לתערוכות, ירידים ומופעים, תכנון כיכר הרוכלים המוצללת, שיקום הרחובות סביב ועוד.
במקביל נפתחו במתחם גלריות וחדרי סטודיו של אמנים, מסעדות ובתי אוכל.
כתוצאה מכך ניכרת עלייה בביקוש לרכישת דירות באזור, כחלק מתופעה כללית יותר של רכישת דירות באזור דרום תל אביב, שנחשב סביבת מגורים ציורית.
לאורך רחוב בית אשל נבנו מספר פרויקטים למגורים ומלונאות.
בספטמבר 2018, מגזין התיירות הידוע Time Out פרסם רשימה של 50 השכונות "המגניבות ביותר בעולם".
השוק מחולק ל-3 אזורים: אזור אחד שהוא מבנה עם 2 רחובות פנימיים מקורים להולכי רגל, אזור שני שהוא מגרש פתוח ("שוק עמיעד") שסביבו יש מחסנים של עיריית תל אביב-יפו ושל הסיטונאים, ואזור שלישי שהוא "מדרחוב עולי ציון" שבו ישנם חנויות, מסעדות ובתי-קפה ומדרחוב משולב של מכוניות והולכי רגל.
שוק העיר העתיקה בירושלים מורכב ממערכת סמטאות ארוכות, החוצות את העיר העתיקה ועוברות בגבול בין הרובע הנוצרי, הרובע המוסלמי והרובע הארמני.
הטובין הנמכרים בשוק מגוונים מאוד, ונעים ממזון ומגדנות ועד בגדים, רהיטים ומוצרי אלקטרוניקה.
השוק בעיר העתיקה מושתת על שני צירים מרכזיים:
ציר מזרח-מערב: נחל צולב, משער יפו דרך הרחובות דוד והשלשלת עד שער השלשלת בהר הבית.
ציר צפון-דרום, המחולק למעשה לשניים:
משער שכם דרך רחוב הגיא, עד רחבת הכותל.
משער שכם לאורך רחוב בית הבד, עד למפגש עם רחוב דוד.
כן ניתן למצוא בעיר העתיקה את הקארדו, המשמש כבזאר אמנות, שהוא המשכו הטבעי של ציר הצפון-דרום בתחומי הרובע היהודי.
שני שווקים נוספים הם המוריסטן, השוכן בלבו של הרובע הנוצרי, ושוק מוכרי הכותנה (או שוק הכתנים), השוכן בצמוד להר הבית.
צירי השווקים המרכזיים משמרים מערך רחובות קדום בירושלים מן התקופה הרומית-ביזנטית: הקארדו, שחצה את העיר
משער שכם לשער ציון, הוא הבסיס לציר הצפון-דרום, ונראה כי חציו הצפון-מערבי (בגבול הרובע הנוצרי והרובע המוסלמי) משמר את התוואי הרומי, בעוד שחציו הדרומי (לאורך הקארדו ברובע היהודי) משמר את התוואי הביזנטי.
ציר המזרח-מערב מנצל את תוואי נחל צולב, החוצה את העיר משער יפו להר הבית, וממפות קדומות של ירושלים (כמו מפת מידבא הביזנטית) ניכר כי שימש כרחוב (אולי הדקומנוס) כבר בעת העתיקה.
עדות לקיומו של נחל (במשמעות "היבשה" – החלק הנמוך בין שתי גבעות) בתוואי השוק היא כמות מכסי הביוב העצומה ברצפתו, שנועדה לאפשר גישה קלה במקרה של סתימה או הצפה.
בתקופה הצלבנית התחולל מהפך של ממש במראה השווקים, כאשר המלכה הצלבנית מליסנדה, מלכת ירושלים חילקה את חציו המערבי של הקארדו הרחב לשלושה שווקים צרים מקבילים והוסיפה קירוי מסוגנן לכל שוק.
היא הקדישה אחוזים מרווחי החנויות למנזר סנטה אנה בו שהתה אחותה הצעירה אגנס.
מערך שווקים זה הוא המערך הקיים עד ימינו, ברחובות הנקראים "שוק הבַשּׂמים", "שוק הקצבים" ו"שוק הצורפים".
בחלק מהשווקים עוד ניתן להבחין באותיות SA החקוקות על הקמרונות, ואשר מציינות את המנזר לעיל.
עולי רגל מן התקופה הצלבנית מתארים את השווקים האפלים, ואף מציינים את הלכלוך הרב שהיה בהם ואת הריחות הלא נעימים שליוו את המבקר במקום.
אחד השווקים אף נקרא בשם "שוק הבישול הרע" בפי יושבי ירושלים באותה עת.
במהלך המאות 13 - 19 השווקים באזור זה שירתו קהל מגוון.
הקרבה לכנסיית הקבר משכה את קהל עולי הרגל הנוצרים וחלק ניכר מהסחורות כוונו לעולי רגל אלו.
חלק מהסוחרים היו מוסלמים וחלקם נוצרים וגם צובעי-צמר יהודים קבעו את סדנאותיהם בשווקים (השוק המחבר בין שלושת המקבילים נקרא "שוק הצָבָּעים").
עולה רגל יהודי כתב במאה ה-15:
מרכז העיר העתיקה - המקום בו נפגשו החל מהתקופה הביזנטית הקרדו והדקומנוס, נקרא ה"טטרהפילון".
כיום זהו המפגש בין שלושת השווקים המקבילים מצפון, הקרדו מדרום, וציר רחוב דוד והשלשלת ממערב למזרח.
זהו גם המפגש בין ארבעת רבעי העיר: הרובע הנוצרי מצפון-מערב, הרובע המוסלמי מצפון-מזרח, הרובע היהודי מדרום-מזרח והרובע הארמני מדרום-מערב.
הסולטאן הממלוכי ברקוק הקים בנקודה זו (מעט ממזרח לה) את ח'אן א-סולטאן שיועד לסוחרים, ובכך אפשר מסחר נוח עבור סוחרים שהגיעו מחוץ לירושלים (כיום - בתחילת רחוב השלשלת, במקום שירותים ציבוריים לנשים).
באזור פזורים מספר גרמי-מדרגות המובילים אל גגות השווקים.
התכנון משנות ה-80 של המאה ה-20 היה להקים על גגות השוק טיילת מטופחת הצופה אל הר הבית וכנסיית הקבר.
תוכנן שבמקום יהיו ספסלים, תאורה דקורטיבית וכדומה.
למעשה נתקלו המתכננים בקשיים בנושא היתרי הבעלים על הקרקע.
ביום השנה השני להירצחו של הרב מאיר כהנא (נובמבר 1992), בוצע הפיגוע בשוק הקצבים, שבו זרקו פעילי תנועת כהנא חי רימון רסס מגגות השווקים אל שוק הקצבים.
כתוצאה מהתפוצצות הרימון, נהרג פלסטיני ורבים אחרים נפצעו.
פעולה זו חתמה את הגולל על הטיילת והיא נותרה מוזנחת וכל הפתחים ממנה מטה אל השוק נאטמו.
לאחר איחוד ירושלים העתיקה והחדשה במלחמת ששת הימים ב-1967 החל פיתוחו של השוק בעיר העתיקה על ידי גופים ישראליים.
בעשרות השנים האחרונות עבר השוק כמה "מתיחות פנים" שהתבטאו בריצוף חדש, צביעת דלתות החנויות בצבע אחיד (גוני כחול וירוק) וחיזוק הקמרונות.
כן הותקנו "רמפות" קטנות במורד המדרגות, כדי לאפשר מעבר של כלי רכב קטנים, המביאים את הסחורות אל החנויות.
כדי למנוע מצב של "גלישת" דוכני סחורה אל הרחוב הצר, התקינה עיריית ירושלים פסי מתכת בין אבני הריצוף, המסמנים מהו המרחק המקסימלי שאליו מותר לסוחר להוציא את מרכולתו.