tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא עברה שיפוץ בדבונפורט מאוקטובר 1910 עד יוני 1911. תחת ארגון מחדש של הצי במאי 1912, קומונוולת' וכל שבע אחיותיה (אפריקה, בריטניה, דומיניון, היברניה, הינדוסטן, קינג אדוארד השביעי וזילנדיה) הוקצו להקים את שייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הראשון, צי הבית.
קומונוולת' ושאר שייטת אוניות המערכה השלישית סיפקו תמיכה מרוחקת למבצע.
קומונוולת' ושאר השייטת הצטרפו לצי הגדול לסריקה נוספת לים הצפוני ב-25 בדצמבר.
לאחר מכן קומונוולת' נכנסה למבדוק יבש לשיפוץ שנמשך עד פברואר 1915.
קומונוולת' חזרה לשייטת אוניות המערכה השלישית בפברואר 1915. אלמנטים של הצי הגדול יצאו לים שוב ושוב במהלך החודשים הבאים.
בזמן שהם התאמנו, קומונוולת' ושאר שייטת אוניות המערכה השלישית, יחד עם שייטת הסיירות השלישית, סיירו במרכז הים הצפוני.
כשהשיפוץ שלה הושלם באפריל 1918, היא הייתה למעשה אוניית המערכה פרה-דרדנוט המתקדמת ביותר בעולם.
היא הוכנסה לשירות מחדש ב-16 באפריל 1918 לשירות בסיורים הצפוניים, ולאחר מכן הועברה לצי הגדול ב-21 באוגוסט 1918, שם עשתה שימוש מלא בציוד המעודכן שלה בשירות כספינת אימונים של תותחנים ימיים שבסיסה באינברגורדון.
לאחר שלוש שנים של שירות כספינת אימונים, קומונוולת' הוצאה משירות בפברואר 1921. היא הוכנסה לרשימת הפירוק במספנת פורטסמות' באפריל 1921 ונמכרה לחברת Slough Trading Company לצורך גריטה ב-18 בנובמבר 1921. לאחר מכן היא נמכרה מחדש לחברת גריטה גרמנית ונגררה לגרמניה כדי להתפרק.
אה"מ קווין הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת לונדון.
יש הרואים את אוניות הסדרה כתת-סדרה של סדרת פורמידבל, אך עם הגנת שריון שונה.
עקב הבדלים קלים בין קווין ופרינס אוף ויילס לשאר סדרת לונדון, הן מכונות לפעמים סדרת קווין.
הסוללה הראשית של האונייה כללה ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ), ומהירותה המרבית הייתה 18 קשרים (33 קמ"ש).
האונייה הונחה במרץ 1901, הושקה במרץ 1902 והושלמה במרץ 1904. לאחר כניסתה לשירות באפריל 1904, היא שירתה בצי הים התיכון עד 1906, אז שבה לבריטניה לפני יציאה לפעילות נוספת בצי הים התיכון מאוחר יותר באותה שנה.
קווין הועברה חזרה לבריטניה בשנת 1908 ולאחר מכן שירתה בצי האטלנטי, צי הבית, ולבסוף בשייטת אוניות המערכה החמישית של הצי השני ב-1914.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, קווין, עדיין חלק משייטת אוניות המערכה החמישית, שירתה בתחילה בתעלת למאנש.
לאחר פעולות עם סיירת דובר, היא שירתה במערכת הדרדנלים לתמיכה בנחיתות מדינות ההסכמה בגליפולי.
היא השתתפה בנחיתה בקייפ הלס ב-25–26 באפריל ותמכה בכוחות ANZAC על החוף במהלך החודש הבא.
בסוף מאי 1915, קווין הוסגה כדי לתגבר את הצי האיטלקי בקצה הדרומי של הים האדריאטי לאחר שאיטליה הצטרפה למלחמה בצד מדינות ההסכמה.
בתחילת 1917, היא הוסבה לספינת אם כדי לתמוך במחסום אוטרנטו ופורקה מנשקה במהלך השנה.
האונייה חזרה לבריטניה לאחר המלחמה בתחילת 1919, שם שימשה לזמן קצר כספינת בסיס.
קווין נמכרה לגרוטאות ב-1920 ופורקה בשנה שלאחר מכן.
בשל הבדלים קלים בין שתי אוניות הסדרה האחרונות - קווין ופרינס אוף ויילס - לבין שאר אוניות סדרת לונדון, אוניות אלו מכונות לפעמים כסדרת קווין.
הדחק האונייה היה 14,150 טונות ארוכות (14,380 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 15,400 טונות ארוכות (15,600 טונות) במעמס מלא.
קיטור למנועים סופק על ידי שלושה עשר דוודי Babcock & Wilcox, בשונה משאר אוניות הסדרה שקיבלו עשרים דוודי בלוויל.
קווין הונחה במספנת דבונפורט ב-12 במרץ 1901. בטקס השתתפו ליידי צ'ארלס סקוט (אשתו של האדמירל לורד צ'ארלס סקוט), ליידי ארנסטין אדגקאמבה, גברת ג'קסון (אשתו של אדמירל משנה ט.
ג'קסון), וגברת צ'אמפנס (אשתו של הבנאי הראשי של מספנת דבונפורט ה.
היא הושקה ונקראה על ידי המלכה אלכסנדרה ב-8 במרץ 1902, בנוכחות המלך אדוארד השביעי .
זה היה האירוע הציבורי הגדול הראשון בו השתתפו בני הזוג מאז תום תקופת האבל לאחר עלייתו לשלטון של אדוארד השביעי בשנה הקודמת.
קווין נכנסה לשירות ב-7 באפריל 1904 במספנת דבונפורט לשירות עם צי הים התיכון.
היא חזרה לבריטניה והושבתה באפריל 1906, ולאחר מכן הופעלה מחדש ב-8 במאי 1906 כדי לחזור לים התיכון.
היא חזרה למלטה בשנים 1906–1907 לתפקיד אוניית דגל, וב-20 במרץ 1907 הפכה לאוניית הדגל של הצי, תת אדמירל.
התקופה השנייה שלה בשירות צי הים התיכון הסתיימה כשהיא הושבתה בדבונפורט ב-14 בדצמבר 1908. ב-15 בדצמבר 1908, המלכה הופעלה מחדש לשירות בצי האטלנטי.
היא התנגשה בספינת הקיטור היוונית SS דפני בדובר ב-1 בפברואר 1909, ללא נזק רציני, ועברה שיפוץ בדבונפורט בשנים 1910–1911. ב-15 במאי 1912, קווין עברה לצי הבית השני.
באפריל 1914 היא הפכה לאוניית הדגל של סגן המפקד, אדמירל משנה, שייטת אוניות המערכה החמישית, הצי השני, והוטל עליה תפקידים כספינת אימון תותחים בפורטסמות'.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, קווין ושייטת אוניות המערכה החמישית התבססו בפורטלנד והוקצו לצי התעלה שהוקם מחדש כדי להגן על תעלת למאנש.
קווין ואחותה למחצה אימפלייסבל צורפו באופן זמני לסיירת דובר בסוף אוקטובר 1914 כדי להפגיז את כוחות הצבא הגרמני לאורך חופי בלגיה בתמיכה בכוחות מדינות ההסכמה שנלחמו בחזית.
הכוחות הגרמניים תקפו עמדות צרפתיות ממזרח לדנקרק, והם היו זקוקים מאוד לתמיכה ארטילרית כבדה.
שייטת של משחתות ומוניטורים עזרה לשבור את המתקפה לפני שהגיעו קווין ואימפלייסבל.
דיווחים על מתקפת נגד גרמנית קרובה עם סיירות משוריינות, שבסופו של דבר לא יצאה לפועל, הובילו את הבריטים לשלוח את אוניות המערכה כדי לשמור מפניה יחד עם כוח הארוויץ'.
כשהתברר שהצי הגרמני לא מהווה איום, חזרו קווין ואימפלייסבל לצי התעלה.
ב-14 בנובמבר, שייטת אוניות המערכה החמישית הועברה לשירנס בגלל חשש שפלישה גרמנית לבריטניה הגדולה עומדת בפתח, אך השייטת חזרה לפורטלנד ב-30 בדצמבר 1914.
האדמירליות הורתה על שתי האוניות לעבור לדרדנלים, והן עזבו את אנגליה ב-13 במרץ 1915 והגיעו ללמנוס ב-23 במרץ 1915. עד שהגיעו, הבריטים איבדו שתי אוניות מערכה בהתקפה ב-18 במרץ, מה שגרם לאדמירליות לשלוח את שתי האוניות האחרונות של השייטת החמישית להצטרף לצי.
עם הגעתה אל הדרדנלים, קווין הצטרפה לשייטת השנייה, שם הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה ססיל ת'ורסבי.
במהלך החודש הבא החלו הצי הבריטי והצרפתי בהכנות לנחיתה בכף הלס, תחילתו של החלק היבשתי של מערכת גליפולי.
היא תמכה בנחיתות ANZAC בגאבא טפה ב-25 באפריל 1915. קווין הגיעה אל חוף הנחיתה בערך בחצות, יחד עם אוניות המערכה לונדון ופרינס אוף ויילס; הוטלה עליהם המשימה לתמוך בנחיתה של הבריגדה האוסטרלית השלישית.
קווין חיפתה על הצד הימני של החוף.
במהלך הנחיתה, קווין ושאר אוניות החיפוי סיפקו אש חיפוי כאשר חיילי ה-ANZAC התקדמו פנימה וסייעו בדיכוי הארטילריה העות'מאנית.
היא הגיעה לבסיס החדש שלה, טאראנטו, איטליה, ב-27 במאי 1915. מדצמבר 1916 עד פברואר 1917, קווין הוחזרה לשירות כספינת אם עבור אנשי מחסום אוטרנטו שניסו לחסום מעבר צוללות גרמניות ואוסטרו-הונגריות במצר אוטרנטו.
רוב הצוות שלה חזר לבריטניה, והותיר מאחור רק צוות טיפול ותחזוקה, והיא פורקה בהדרגה מנשקה כאשר תותחיה הוקצו לתפקידים אחרים.
רוב התותחי הוסרו עד אפריל 1917, וכל התותחי הורדו לחוף עד אוקטובר 1917, שם הם הועברו לידי הצבא האיטלקי לשימוש בהדפת התקפות של הצבא האוסטרו-הונגרי, למרות שהצריחים הושארו על הסיפון.
קווין הפכה לאוניית הדגל של כוחות הצי הבריטי, טאראנטו, ושימשה ככזו עד פברואר 1918.
קווין עזבה את טאראנטו וחזרה לבריטניה באפריל 1919 והוכנסה לרשימת הפירוק במספנת צ'טם במאי 1919. היא זכתה לדחייה זמנית מרשימת הגריטה ביוני 1919 כשהוסרה מהרשימה וצורפה למוסד פמברוק כדי לשמש כספינת בסיס.
קווין הוכנסה לרשימת המכירה במרץ 1920 ונמכרה לגרוטאות ב-4 בספטמבר 1920. היא הגיעה לבירקנהד ב-25 בנובמבר 1920 שם פורקה חלקית כדי שתוכל להגיע למעגן הגריטה שלה בפרסטון, ולאחר מכן הגיעה לפרסטון לגריטה ב-5 באוגוסט 1921.
אה"מ פרינס אוף ויילס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת לונדון.
זמן קצר לאחר השלמת האונייה הוקצתה לצי הים התיכון ולאחר מכן לצי האטלנטי ב-1909 ולצי הבית שלוש שנים לאחר מכן.
פרינס אוף ויילס שימשה לעיתים קרובות כאוניית דגל במהלך הקריירה שלה.
האונייה הוקצתה לצי התעלה לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 והעבירה באותו חודש את הנחתים המלכותיים לבלגיה.
בתחילת 1915, היא קיבלה הוראה לעבור לים התיכון לתמוך בכוחות מדינות ההסכמה במערכת הדרדנלים, אך פרינס אוף ויילס נשארה שם רק לזמן קצר לפני שקיבלה פקודה לעבור לים האדריאטי לתגבר את הכוחות האיטלקיים שם במקרה של תקיפה של הצי האוסטרו-הונגרי.
האונייה נקראה בחזרה הביתה בתחילת 1917 וצמצמה למילואים עם הגעתה.
פרינס אוף ויילס שימשה כספינת בסיס עד שנרשמה למכירה בסוף 1919. האונייה נמכרה לגרוטאות באמצע 1920 ופורקה לאחר מכן.
בשל הבדלים קלים בין שתי אוניות הסדרה האחרונות – קווין ופרינס אוף ויילס – לבין שאר אוניות סדרת לונדון, אוניות אלו מכונות לפעמים כסדרת קווין.
הצוות שלה מנה 747 קצינים ומלחים כשנכנסה לשירות ב-1904.
האונייה הונעו על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה.
היא הייתה ספינת הקרב הבריטית האחרונה שנבנתה עם דודי בלוויל מכיוון שהם הוכחו כבעייתיים ולא חסכוניים בספינות קודמות.
המנועים תוכננו להפיק סך של 15,000 כוחות סוס (11,000 קילוואט) ולהעניק לה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
במהלך ניסויי הים שלה ב-8 בפברואר 1908, הגיעה פרינס אוף ויילס למהירות של 18.57 קשרים (34.4 קמ"ש).
האונייה נשאה 900 טונות ארוכות (910 טונות) של פחם עבור הדוודים, אם כי הקיבולת המרבית שלהם הייתה 2,000 טונות ארוכות (2,000 טונות); זה העניק לה טווח שיוט של 5,400 מיילים ימיים (10,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
אוניות הסדרה נשאו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר Mark IX מותקנים בצריחי תותחים לפני ומאחורי המבנה העילי.
התותחים ירו פגזים במשקל לטווח מרבי של .
החימוש המשני שלהם כלל שנים עשר תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים)/ 45 קליבר Mark VII על צריחים בודדים המוצבות בקזמטים באמצע האונייה, שישה בכל צד רוחב.
שמונה מהם הורכבו על הסיפון הראשי והשאר על הסיפון העליון; התותחים של הסיפון הראשי היו קשים לפעולה במזג אוויר סוער.
לכל תותח סופקו 200 פגזים.
הם ירו פגזים במשקל לטווח מרבי של כ-.
להגנה מטווח קרוב נגד ספינות טורפדו, האונייה נשאה 14 תותחי 12 פאונד בצריחי ציר עם 300 פגזים לכל תותח.
ארבעה מהם היו על הסיפון הראשי, זוג אחד בכל קצה של האונייה והעשרה הנותרים על הסיפון העליון.
פרינס אוף ויילס נשאה גם שישה תותחי הוצ'קיס 3 פאונד (1.9 אינץ' (47 מ"מ)), שניים בכל צמרת לחימה ואחד בכל גג צריח.
האונייה הייתה מצוידת גם בארבע צינורות טורפדו 18 אינץ' (457.2 מ"מ) שקועים בגוף; אלה הונחו על צד הרוחב, שניים לצד כל ברבטה.
אוניות הסדרה היו מוגנות בשילוב של שריון קרופ, שריון הארווי, פלדת ניקל ופלדה עדינה.
סידור השריון שלהם היה שיפור מצטבר לעומת אוניות סדרת פורמידבל הקודמות, וכלל פיתוחים שנעשו עבור אוניות הסדרה דאנקן, אם כי עם שריון עבה יותר ממה שהיה מיועד לאוניות מסדרת דאנקן.
הייתה להם חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) בחלק העיקרי של החגורה; המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 9–12 אינץ' (229–305 מילימטרים).
שלא כמו אוניות מערכה בריטיות קודמות, החלק הקדמי של המצודה המרכזית לא היה מכוסה במחיצה רוחבית; במקום זאת, המחיצה הושמטה כדי לחסוך במשקל ששימש להארכת חגורת השריון לאורך כל צד האונייה, אם כי בעובי מופחת.
לפני הברבטה, החגורה צומצמה ל-7 אינץ' (178 מילימטרים), ואז הצטמצמה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים), ואז ל-3 אינץ' (76 מילימטרים), ולבסוף ל-2 אינץ' (51 מילימטרים) בקצה הקיצוני של החרטום.
דפנות צריחי הסוללה העיקרית שלהן היו בעובי 8–10 אינץ' (203–254 מילימטרים), ובניגוד לסדרות אוניות מערכה קודמות שהיו להן צריחים מעוקלים, ללונדון היו צריחים שטוחי חזית.
גגות הצריח היו בעובי 2–3 אינץ' (51–76 מילימטרים).
שינוי זה היה תוצאה של אימוץ השריון של קרופ, שהיה קל יותר לייצור כך מאשר הפלדה של הארווי.
הצריחים ישבו על גבי ברבטות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), וסוללת הקזמטים הייתה מוגנת בשריון בעובי 6 אינץ' מפלדת קרופ; לקזמטים היה שריון בעובי 2 אינץ' של פלדה בצדדים ובגבם.
גם מנופי התחמושת שלהם היו מוגנים ב-2 אינץ' של שריון.
למגדל הניווט הקדמי של האוניות היו דפנות בעובי 10–14 אינץ' (254–356 מילימטרים), ואילו למגדל האחורי היו דפנות בעובי 3 אינץ'.
האוניות הותקנו בשני סיפוני שריון, בעובי 1–2.5 אינץ' (25–64 מילימטרים), בהתאמה.
פרינס אוף ויילס, שנקראה על שם התואר שניתן לבנו הבכור של המונרך, הייתה האונייה החמישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הונחה במספנת צ'טם ב-20 במרץ 1901, ולוחית השדרית הראשונה הונחה על ידי ליידי וורטון, אשתו של אדמירל משנה סר ויליאם וורטון, הידרוגרף לאדמירליות.
היא הושקה על ידי נסיכת ויילס (לימים המלכה מרי) ב-25 במרץ 1902, בנוכחות נסיך ויילס (לימים המלך ג'ורג' החמישי), על שמו נקראה האונייה.
עם השלמתה במרץ 1904, פרינס אוף ויילס נכנסה מיד למילואים במספנת צ'טם.
האונייה נכנסה שם לשירות ב-18 במאי לשירות עם צי הים התיכון.
בזמן שהותה בים התיכון, היא התנגשה בספינת הסוחר SS אנידוון ליד אוראן, צפון אפריקה הצרפתית, ב-29 ביולי 1905, העוגן של אנידוון נדחק דרך ציפוי הסיפון הראשי שלה.
ב-16 באפריל 1906, פרינס אוף ויילס עברה פיצוץ בחדר המנועים שבו שלושה אנשי צוות נהרגו וארבעה נפצעו.
ב-28 במאי היא סיימה את סיור הים התיכון הראשון שלה והושבתה עבור שיפוץ במספנת פורטסמות' שנמשך מיוני עד נובמבר.
ב-8 בספטמבר, האונייה שוב נכנסה לשירות צי הים התיכון.
היא הפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד הצי באוגוסט 1907, ועברה שיפוץ נוסף במלטה ב-1908.
פרינס אוף ויילס הועברה לצי האטלנטי כאוניית הדגל של מפקד הצי בפברואר 1909 וניזוקה מפיצוץ באחד מתנורי ההסקה שלה ב-2 ביולי.
בדצמבר 1910, האדמירל משנה ג'ון ג'ליקו, לימים מפקד ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") ולורד הים הראשון, הניף את דגלו בפרינס אוף ויילס.
האונייה עברה שיפוץ בגיברלטר בפברואר–מאי 1911 לפני שהועברה לצי הבית ב-13 במאי 1912. בתחילה הפכה פרינס אוף ויילס לאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השלישית של הצי הראשון, אך לאחר מכן חזרה להיות ספינה פרטית בשייטת ב-13 במאי.
מאוחר יותר הפכה האונייה לאוניית הדגל של סגן מפקד הצי השני, בפורטסמות' וחלק משייטת אוניות המערכה החמישית.
עד 18 בפברואר 1913, היא שימשה כאוניית הדגל של סגן מפקד שייטת אוניות המערכה החמישית.
ב-2 ביוני 1913, היא נפגעה בטעות על ידי הצוללת צה"מ C32 בזמן שהשתתפה בתרגילים, אך לא נגרם לה נזק.
עד 18 במאי 1914, פרינס אוף ויילס החליפה את אוניית האחות שלה, קווין, כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה החמישית.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, השייטת שובצה לצי התעלה שהוקם מחדש ב-7 בנובמבר ובסיסה בפורטלנד, ממנה סיירה בתעלת למאנש.
פרינס אוף ויילס הייתה כעת אוניית הדגל של אדמירל משנה ברנרד קארי והמשימה הראשונה של השייטת הייתה להגן על העברת כוח המשלוח הבריטי על פני תעלת למאנש לצרפת.
הם סיירו בקצה המזרחי של התעלה בעוד שייטות אוניות המערכה השביעית והשמינית חיפו על שייטת הסיירות בכניסה המערבית.
הגרמנים לא עשו מאמץ משמעותי להפריע לתנועה בתעלה והשייטת החמישית הורשתה לחזור לפורטלנד לאחר שחלק הארי של חיל המשלוח הבריטי עבר ב-23 באוגוסט.
מספר ימים לאחר מכן, השייטת העבירה את גדוד הנחתים של פורטסמות' לאוסטנדה, בלגיה.
ב-19 במרץ 1915, פרינס אוף ויילס נצטוותה להפליג לדרדנלים להשתתף במערכת הדרדנלים.
היא עזבה את פורטלנד ב-20 במרץ 1915 ושובצה לשייטת החמישית הבריטית של צי מדינות ההסכמה ליד הדרדנלים, לשם הגיעה ב-29 במרץ.
פרינס אוף ויילס תמכה בנחיתות של הבריגדה השלישית, הצבא האוסטרלי, בגאבא טפה ובמפרץ אנזא"ק ב-25 באפריל.
תקופתה בדרדנלים הייתה קצרה, שכן אמנת הצי האנגלו-צרפתי-איטלקי מ-10 במאי דרשה מהבריטים לספק שייטת של ארבע אוניות מערכה לתגבר את הצי האיטלקי בים האדריאטי כאשר איטליה הכריזה מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-22 במאי, פרינס אוף ויילס, יחד עם אוניות המערכה אימפלייסבל, לונדון וקווין, הועברו לים האדריאטי כדי להקים את השייטת המנותקת השנייה ופרינס אוף ויילס הגיעה לבסיסה החדש ב-27 במאי.
האונייה הפכה לאוניית הדגל של השייטת במרץ 1916. היא סיימה את חובות הדגל שלה ביוני 1916, כשהפליגה לגיברלטר לשיפוץ ואז חזרה לים האדריאטי.
בפברואר 1917 נצטוותה פרינס אוף ויילס לחזור לבריטניה.
במסעה הביתה, היא עצרה בגיברלטר מ-28 בפברואר 1917 עד 10 במרץ 1917 והגיעה למספנת דבונפורט מאוחר יותר במרץ.
היא הושמה בעת הגעתה למילואים ושימשה כספינת בסיס.
פרינס אוף ויילס הוכנסה לרשימת הפירוק ב-10 בנובמבר 1919, ונמכרה לגרוטאות ל-Thos.
Ward ב-12 באפריל 1920. האונייה הגיעה למילפורד הייבן, ויילס, כדי להיגרט ביוני 1920.
אה"מ "פורמידבל" הייתה אוניית מערכה קדם-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי, הראשונה בסדרת "פורמידבל" והשלישית מבין ארבע אוניות הצי שנשאו שם זה.
בניית האונייה החלה במרץ 1898, היא הושקה בנובמבר אותה שנה ובנייתה וציודה הושלמו בספטמבר 1901. "פורמידבל" שירתה תחילה בצי הים התיכון וב-1908 הועברה לצי התעלה.
ב-1912 הוצבה בשייטת אוניות המערכה החמישית שבסיסה בנור.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוגוסט 1914, פעלה השייטת בתעלת למאנש מבסיסה בשירנס להגנה מפני פלישה גרמנית אפשרית.
בימיה הראשונים של המלחמה חיפתה שייטת אוניות המערכה החמישית על מעבר חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
ב-31 בדצמבר ערכה השייטת אימונים בתעלת למאנש, ולמרות שנשקפה לה סכנת התקפה מצד צוללות גרמניות, יצאה לאימונים ללא הגנת משחתות; הצוללת הגרמנית U-24 עקבה אחר האוניות במהלך היום, ובשעות המוקדמות של 1 בינואר 1915 שיגרה שני טורפדות אל "פורמידבל" והטביעה אותה.
באסון קיפחו את חייהם 547 מתוך 780 אנשי צוותה.
אורכה הכללי של "פורמידבל" היה , רוחבה והשוקע , ההדחק הסטנדרטי 14,500 טון אימפריאלי (14,700 טון מטרי) וההדחק המרבי 15,800 טון אימפריאלי (16,100 טון מטרי).
סוללת התותחים הראשית של "פורמידבל" מנתה ארבעה תותחי 12 אינץ' / 40 קליברים (305 מ"מ) בצריחים דו-קניים, צריח אחד לפני המבנה העילי וצריח שני מאחוריו.
ל"פורמידבל" הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים); המחיצות הרוחביות בשני קצות החגורה היו בעובי .
"פורמידבל" נבנתה במספנת הצי בפורטסמות'.
שדריתה הונחה ב-21 במרץ 1898 והיא הושקה ב-17 בנובמבר 1898, עוד קודם שבנייתה הושלמה.
הסיבה לכך היה הצורך לפנות את מדרון ההשקה כדי שאפשר יהיה להתחיל לבנות את אוניית המערכה "לונדון".
בניית "פורמידבל" וציודה הסתיימו בספטמבר 1901. מפקד האונייה, קפטן אלכסנדר ויליאם צ'יזהם-באטן, והצוות הועברו אליה מאה"מ "רזולושן", שסיימה את תקופת שירותה הפעיל והושבתה ב-9 באוקטובר.
"פורמידבל" הוכנסה לשירות פעיל בפורטסמות' ב-10 באוקטובר והוצבה בצי הים התיכון.
בספטמבר 1902 הפליגה אל הים האגאי עם אוניות אחרות של הצי לעריכת תמרונים משולבים ליד נאפפליו.
שנה לאחר מכן ליוותה את היאכטה המלכותית "ויקטוריה אנד אלברט" במהלך סיור המלך בים התיכון.
היא הוכנסה לשיפוצים במלטה ב-1904 שהסתיימו באפריל 1905, ובאפריל 1908 הועברה לצי התעלה.
"פורמידבל" סיימה את תקופת שירותה הפעיל והושבתה לשם שיפוצים במספנת צ'טם ב-17 באוגוסט 1908. ב-20 באפריל 1909 הוחזרה לשירות והוצבה בפלגה הראשונה של צי מימי המולדת שבסיסה בנור.
ב-29 במאי הועברה לצי האטלנטי.
במאי 1912 הושאר בה צוות שלדי והיא הועברה לשייטת אוניות המערכה החמישית בצי השני, ציי מימי המולדת, שבסיסו בנור, וכאן שירתה עד פרוץ המלחמה באוגוסט 1914.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הועברו "פורמידבל" ושאר אוניות השייטת החמישית אל צי התעלה כדי להגן על תעלת למאנש.
לאחר שחיפתה על העברת חיל המשלוח הבריטי לצרפת באוגוסט 1914, השתתפה "פורמידבל" בהעברת גדוד הנחתים של פורטסמות' לאוסטנדה ב-25 באוגוסט.
ב-14 בנובמבר עברו "פורמידבל" ושאר אוניות השייטת החמישית לשירנס מחשש לפלישה גרמנית לבריטניה.
תחת פיקודו של תת אדמירל סר לואיס ביילי, מפקד צי התעלה, השתתפה שייטת אוניות המערכה החמישית ב-31 בדצמבר בתרגילי ירי תותחים ליד האי פורטלנד, אליהם הצטרפו גם הסיירות הקלות "טופז" ו"דיימונד".
לפעולה זו לא הוקצה כוח של משחתות להגנה מפני צוללות.
בלילה שלאחר התרגיל המשיך הצי לסייר בים, למרות שנתקבל דיווח על נוכחות צוללות באזור.
הראות באותו לילה הייתה טובה, אך הים סער והיקשה על זיהוי צוללות.
ביילי לא חשב שנשקפת סכנה מצוללות, ועל כן הוליך את אוניותיו בטור במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
"פורמידבל" הייתה אוניית המערכה האחרונה בטור, ואחריה רק שתי הסיירות.
הצוללת הגרמנית U-24 עקבה בחשאי אחרי השייטת במהלך אימוניה בשעות אחר הצהריים, כדי למצוא עמדת תקיפה מתאימה.
בסביבות השעה 02:20 ב-1 בינואר 1915 שיגרה U-24 טורפדו לעבר "פורמידבל" ופגעה בדופנה הימנית מול הארובה הקדמית.
מפקד "פורמידבל", קפטן לוקסלי, ניסה להציל את האונייה על ידי קירובה לחוף; האוניות הבריטיות האחרות לא היו מודעות בשלב זה למה שקרה, אבל לאחר ש"פורמידבל" יצאה מהטור, חשה אליה "טופז" כדי לבדוק מדוע עשתה זאת.
עשרים דקות אחר כך, כש"טופז" חברה אל "פורמידבל", האונייה כבר נטתה 20 מעלות ימינה, ולוקסלי פקד על הצוות לנטוש את האונייה.
אנשי צוות אחדים שנשארו באונייה ניסו להצילה על ידי מילוי מכלי הנטל הנגדיים כדי להקטין את זווית הנטייה, אך "פורמידבל" כבר הייתה שקועה עמוק במים.
בסביבות השעה 03:05 שיגרה U-24 טורפדו נוסף לעבר "פורמידבל" ופגעה בה שוב בצידה הימני, קרוב לחרטום.
"טופז" ו"דיימונד" החלו בפעולות הצלה, אך בשל הים הסוער התקשו מאוד להעלות לסיפון את הניצולים שבמים.
"פורמידבל" המשיכה לצוף עוד שעה וארבעים דקות, ובשעה 04:45 החלה שוקעת כשחרטומה צולל ראשון.
היא המשיכה לצוף כשירכתיה באוויר למשך דקות אחדות ואחר כך שקעה למצולות.
לוקסלי נראה בפעם האחרונה על הגשר כשהוא מפקח בקור רוח על נטישת האונייה.
"דיימונד" משתה מן המים שלושים ושבעה קצינים ואנשי צוות.
ספינת המכמורת "פרובידנט" מבריקסהם אספה בסביבות הצהריים 73 אנשי צוות של "פורמידבל" מאחת מסירות השירות של האונייה; סירת השירות השנייה של "פורמידבל", ובה 47 אנשי צוות, הצליחה להגיע לליים רג'יס לאחר 22 שעות בים.
סך הכל נהרגו בטביעת האונייה 35 קצינים ו-512 חוגרים.
מסקנות החקירה שערכה האדמירליות קבעו כי עריכת אימונים בתעלה ללא הגנת משחתות היא מסוכנת ביותר ואין להמשיך בכך.
ביילי הודח מפיקוד משום שלא נקט אמצעי זהירות נאותים מפני התקפת צוללות.
אתר שרידי האונייה "פורמידבל" מוגדר כאתר מפוקח בהתאם לחוק ההגנה על שרידי מטוסים ואוניות צבאיים משנת 1986.
אה"מ סיזאר (באותה תקופה נכתבה Cæsar) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק, שנקראה על שם המנהיג הצבאי והפוליטי הרומי יוליוס קיסר.
האונייה נבנתה במספנת פורטסמות', החל מהנחת השדרית שלה במרץ 1895. היא הושקה בספטמבר 1896 ונכנסה לשירות בצי בינואר 1898. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי וסוללה משנית של 12 תותחי .
לאונייה הייתה מהירות מרבית של 16 קשרים (30 קמ"ש).
סיזאר שירתה בצי הים התיכון לאחר תקופה קצרה בצי התעלה.
בשנת 1905, היא חזרה לשירות בצי התעלה שאורגן מחדש והייתה גם חלק מהצי האטלנטי לזמן מה.
היא הייתה בשירות צי הבית משנת 1907 והוכנסה למילואים ב-1912. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חזרה סיזאר לצי התעלה לפני שהועברה לתחנת צפון אמריקה והודו המערבית ב-1915 לאחר תקופה קצרה כספינת שמירה בגיברלטר.
בשנים 1918 עד 1919 שירתה כספינת אם, תחילה בים התיכון ובים האגאי ולאחר מכן בים השחור, בתמיכה בפעולות ימיות נגד הבולשביקים.
בתפקיד אחרון זה, היא הייתה האחרונה מבין אוניות המערכה הפרה-דרדנוט שראתה שירות מחוץ לבריטניה.
כשחזרה לאנגליה ב-1920, היא הושבתה ונמכרה לגרוטאות ב-1921.
סיזאר גם נשאה סוללה משנית של 12 תותחים QF 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר.
לסיזאר ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה אפשר לסיזאר ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
סיזאר נבנתה במספנת פורטסמות', כאשר הנחת השדרית שלה התרחשה ב-25 במרץ 1895. היא הושקה ב-2 בספטמבר 1896 והושלמה בינואר 1898. האונייה נכנסה לשירות בפורטסמות' ב-13 בינואר כדי לשרת בצי הים התיכון.
לפני יציאתה לים התיכון היא צורפה זמנית לצי התעלה כדי לשרת במימי הבית.
במאי 1898, עזבה סיזאר את בריטניה לשירותה בים התיכון בפיקודו של קפטן אדוארד הרפור גמבל.
היא ביקרה בטאורמינה באי סיציליה בפברואר 1900, ועברה שיפוץ במלטה בשנים 1900–1901. קפטן ג'ורג' קלגהאן מונה לפקד עליה ב-21 בדצמבר 1901, במקום קפטן ג'ון פריס.
היא סיימה את שירותה בים התיכון באוקטובר 1903, והושבתה בפורטסמות' ב-6 באוקטובר 1903 כדי להתחיל בשיפוץ.
השיפוץ שלה הושלם, וסיזאר הופעלה מחדש בפורטסמות' ב-2 בפברואר 1904 כדי להחליף את אוניית האחות שלה מג'סטיק כאוניית הדגל של צי התעלה.
כאשר צי התעלה הפך לצי האטלנטי כתוצאה מארגון מחדש ב-1 בינואר 1905, הפכה סיזאר לאוניית הדגל של הצי האטלנטי.
היא שוחררה מתפקידה זו במרץ 1905, והפכה לאוניית הדגל של סגן מפקד צי התעלה החדש (שהיה צי הבית לפני הארגון מחדש).
ב-3 ביוני 1905, סיזאר התנגש בספינת המפרש אפגניסטן ליד Dungeness והטביעה אותה, ונגרם לה נזק משמעותי; כנפי הגשר שלה נסחפו והסירות, העגורנים ויתדו הרשתות בצד השמאלי שלה ניזוקו קשות.
סיזאר הוחזרה לדבונפורט כדי לתקן את הנזק.
סיזאר הפכה לאוניית הדגל, אדמירל משנה, צי הבית, בדצמבר 1905. היא שוחררה מתפקיד זה בפברואר 1907 והועברה חזרה לצי האטלנטי כדי להפוך לאוניית הדגל הזמנית שלו.
היא כיהנה בתפקיד זה עד מאי 1907. ב-27 במאי 1907, הועברה סיזאר לשירות בפלגת דבונפורט של צי הבית החדש, שהוקם בינואר 1907. במהלך שירות זה היא עברה שיפוץ בדבונפורט בשנים 1907–1908. במאי 1909, סיזאר עברה לנור, ושימשה זמנית כאוניית הדגל של תת-אדמירל, הפלגות השלישית והרביעית, צי הבית.
באפריל 1911 היא עברה לדבונפורט כדי לשרת בפלגה השלישית, צי הבית.
ב-16 בינואר 1911, סיזאר נפגעה על ידי ספינת המפרש אקסלסיור בערפל בשירנס, ללא נזק רציני.
במרץ 1912 הוכנסה סיזאר למילואים עם צוות שלדי כחלק מהפלגה הרביעית, צי הבית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הוחזרה סיזאר לשירות מלא והועברה לשייטת אוניות המערכה השביעית של צי התעלה; השייטת הופקדה על הגנת תעלת למאנש.
במהלך שירות זה היא סייעה בהעברת גדוד הנחתים של פלימות' מפלימות' לאוסטנדה, בלגיה, וחיפתה על מעבר חיל המשלוח הבריטי מאנגליה לצרפת בספטמבר 1914. בדצמבר 1914 הורחקה סיזאר משייטת אוניות המערכה השביעית והועברה לגיברלטר כדי לשמש שם כספינת שמירה וכספינת אימון ירי.
ביולי 1915, היא עברה לתחנת צפון אמריקה ומערב הודו, שם שירתה כספינת שמירה וספינת אימון ירי במספנת הצי המלכותי במושבת המבצר הקיסרי של ברמודה וסיירה באוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1918 היא הייתה אוניית הדגל של אדמירל משנה סר מורגן סינגר, סגן מפקד בתחנת צפון אמריקה ומערב הודו (סגנו של תת-אדמירל סר ויליאם לוותר גרנט, המפקד העליון, צפון אמריקה ותחנת איי הודו המערבית), ומפקח אדמירל, ברמודה.
השירות שלה בצפון אמריקה ובאיי הודו המערבית הסתיים בספטמבר 1918, כאשר סיזאר הועברה להחליף את אה"מ אנדרומאק כאוניית הדגל של קצין הצי הבכיר, השייטת האדריאטית הבריטית, בקורפו, הפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה ששימשה כאוניית דגל.
בספטמבר 1918 הפליג סיזאר למלטה לשיפוץ כספינת אם, במהלכה היא צוידה בעמדות תיקונים ובמתקני פנאי כגון חדרי בילוי וחדרי קריאה.
הסבה זו הושלמה, היא נכנסה לתפקידה באוקטובר 1918 במודרוס כספינת טם עבור השייטת האגאית הבריטית.
בינואר 1919 היא הועברה לפורט סעיד, מצרים, לשירות כספינת אם שם.
ביוני 1919 עברה סיזאר את הדרדנלים ועברה לים השחור, שם שימשה כספינת אם עבור כוחות הצי הבריטי שפעלו נגד הבולשביקים במהלך המהפכה הרוסית.
בשירות זה היא הפכה לפרה-דרדנוט הבריטית האחרונה ששרתה מבצעית מעבר לים.
סיזאר חזרה לבריטניה במרץ 1920, הושבתה בדבונפורט ב-23 באפריל 1920, והוכנסה לרשימת הפירוק.
היא נמכרה לחברה בריטית לצורך גריטה ב-8 בנובמבר 1921, ולאחר מכן נמכרה מחדש לחברה גרמנית ביולי 1922 ונגררה מדבונפורט לגרמניה כדי להיגרט.
אה"מ פרינס ג'ורג' הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי מסדרת מג'סטיק שהושקה ב-1895. היא נקראה על שם המלך לעתיד ג'ורג' החמישי והייתה הספינה הרביעית והאחרונה שנשאה את השם הזה.
נכנסה לשירות בשנת 1896, היא שירתה בתחילה בצי התעלה עד 1904. היא הייתה מעורבת בהתנגשות עם אוניית האחות שלה, הניבאל, והנזק שנוצר גרם לכך שחלק ניכר מהחלק האחרון של 1903 הושקע בתיקון.
לאחר שיפוץ ב-1904, היא שובצה לצי האטלנטי ולאחר מכן, משנת 1907, היא הייתה חלק מצי הבית.
ב-1912 היא שובצה בשייטת אוניות המערכה השביעית.
כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, פרינס ג'ורג', יחד עם שאר השייטת, צורפה לצי התעלה בשלבים הראשונים של המלחמה.
היא השתתפה בהפגזות על מבצרים עות'מאניים ותמכה בפעולות מדינות ההסכמה בגליפולי, כולל הפינוי מחצי האי בסוף 1915. היא בילתה את שארית המלחמה בבריטניה, בתחילה כספינת בסיס לפני שהוסבה לספינת אם למשחתות ב-1918 והוצבה בסקפה פלו.
עבור תפקיד אחרון זה, שמה שונה לוויקטוריוס II לפני שחזרה לשמה המקורי ב-1919. היא בוטלה ב-1920, היא נמכרה לגריטה לחברה גרמנית אך טבעה מחוץ להולנד במהלך המעבר לגרמניה.
פרינס ג'ורג' גם נשאה סוללה משנית של 12 תותחים QF 6 אינץ' (152 מ"מ)/40 קליבר.
לפרינס ג'ורג' ולשאר האוניות בסדרה שלה הייתה חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מ"מ) מפלדת הארווי, שאיפשר הגנה שווה עם עלות נמוכה יותר במשקל בהשוואה לסוגי שריון קודמים.
זה איפשר לפרינס ג'ורג' ולאחיותיה חגורת שריון עמוקה וקלה יותר מאשר אוניות מערכה קודמות ללא אובדן הגנה.
פרינס ג'ורג' הונחה במספנת פורטסמות' ב-10 בספטמבר 1894. היא הושקה פחות משנה לאחר מכן, ב-22 באוגוסט 1895, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור.
את הטקס ערכה דוכסית יורק (לימים המלכה מרי), בנוכחות בעלה הנסיך ג'ורג', דוכס יורק (לימים המלך ג'ורג' החמישי), שעל שמו נקראה האונייה.
היא נכנסה לשירות בצי המלכותי ב-26 בנובמבר 1896, כדי לשרת בצי התעלה.
בסוף אוקטובר היא ביקרה בגיברלטר ובתטואן עם אה"מ מגניפיסנט.
ב-17 באוקטובר 1903, פרינס ג'ורג' ניזוקה קשות כאשר אוניית האחות שלה הניבאל נגחה בה בים סוער במהירות של 9 קשרים (17 קמ"ש) ליד ספרד, חוררה חור גדול מתחת לקו המים ברובע הימני של פרינס ג'ורג'.
פרינס ג'ורג' הייתה בסכנת טביעה במשך מספר שעות, אבל הצליחה להגיע לפרול, כשהיא מנהגת עם המנועים שלה וכאשר הירכתיים שלה נשטפים במים.
לאחר תיקונים זמניים בפרול, היא עזבה ב-24 באוקטובר 1903 לפורטסמות', שם הושלמו תיקוניה.
פרינס ג'ורג' סיימה את השירות שלה בצי התעלה ביולי 1904, והחלה בשיפוץ בפורטסמות'.
עם השלמתו, היא נכנסה לעתודה שם ב-3 בינואר 1905. ב-14 בפברואר 1905, היא הוזמנה לשירות בצי האטלנטי, שהיה צי התעלה עד לארגון מחדש של הצי ב-1 בינואר 1905. ב-3 במרץ 1905 היא התנגשה בסיירת המשוריינת הגרמנית SMS פרידריך קרל בגיברלטר ללא נזק רציני.
ב-17 ביולי 1905, פרינס ג'ורג' הועברה לצי התעלה החדש, וסיימה את השירות הזה ב-4 במרץ 1907 כאשר היא הושבתה בפורטסמות'.
פרינס ג'ורג' הופעלה מחדש ב-5 במרץ 1907 כדי לשמש כאוניית הדגל של המפקד העליון, פלגת פורטסמות' של צי הבית החדש שאורגן בינואר 1907. ב-5 בדצמבר 1907 היא התנגשה בסיירת המשוריינת שאנון בפורטסמות', ונגרמה נזק משמעותי לציפוי הסיפון ולמנופי הסירה שלה.
היא הוחלפה כאוניית דגל בפברואר 1909, וממרץ עד דצמבר היא עברה שיפוץ בפורטסמות', שבמהלכו הותקן לה רדיו.
פרינס ג'ורג' הצטמצמה לצוות שלדי והוכנסה למילואים בדצמבר 1910. היא עברה לדבונפורט ב-1911. ביוני 1912, פרינס ג'ורג' הפכה לחלק משייטת אוניות המערכה השביעית, הצי השלישי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזרה פרינס ג'ורג' לשירות מלא ב-8 באוגוסט, והייתה לזמן קצר אוניית הדגל של השייטת, עד שהוחלפה בתפקיד זה על ידי אוניית המערכה ונג'נס ב-15 באוגוסט.
ב-25 באוגוסט חיפתה פרינס ג'ורג' על מעברו של גדוד הנחתים של פלימות' לאוסטנדה, בלגיה, ובספטמבר היא חיפתה על תנועת חיל המשלוח הבריטי מאנגליה לצרפת.
השירות בצי התעלה של פרינס ג'ורג הסתיים בפברואר 1915 כאשר עברה לדרדנלים לשירות במערכת הדרדנלים.
היא הגיעה לטנדוס ב-1 במרץ 1915, שהיה הבסיס שלה עד פברואר 1916. היא השתתפה בהתקפות על מבצרים עות'מאניים המחפים על מצרי טורקיה ב-5 וב-18 במרץ.
ב-3 במאי, תוך כדי ירי על סוללות עות'מאניות, היא ספגה פגיעת פגז 6 אינץ' (152 מ"מ) מתחת לקו המים, וחזרה למלטה לצורך תיקונים.
פרינס ג'ורג' חזרה לפעולה ב-12 וב-13 ביולי, ותמכה בחיילים הצרפתיים עם תמיכה בירי מחוץ לקריתיה ואצ'י באבא.
ב-18 וב-19 בדצמבר היא חיפתה על פינוי כוחות מדינות ההסכמה ממפרץ סובלה, ואת הפינוי מ-West Beach ב-8 וב-9 בינואר 1916; היא נפגעה מטורפדו ליד כף הלס ב-9 בינואר, אך הוא לא התפוצץ והיא לא סבלה מנזק.
היא הייתה בסלוניקי בינואר ופברואר.
פרינס ג'ורג' עזבה את הים התיכון בסוף פברואר והושבתה במספנת צ'טם במרץ כדי לספק צוותים לכלי שיט נגד צוללות.
היא נשארה בצ'טם במעמד טיפול ואחזקה עד פברואר 1918, שימשה כספינת עזר ובתפקידי סיוע אחרים, ולאחר מכן שימשה שם כספינת בסיס ממרץ 1916 עד מאי 1918.
בחודשים מאי עד אוקטובר 1918 שופצה פרינס ג'ורג' בצ'טם והוסבה לספינת אם למשחתות.
בספטמבר 1918 שמה שונה לוויקטוריוס II.
היא צורפה לאוניית התיקונים (אוניית אחות שלה ואוניית מערכה לשעבר) ויקטוריוס בסקפה פלו, שם שימשה כאוניית שרות למשחתות של ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול").
היא חזרה לשם פרינס ג'ורג' בפברואר 1919, ובמרץ עברה לשירנס כדי לשמש כספינת אם למשחתות שהוצבו על נהר מדוויי.
פרינס ג'ורג' הוכנסה לרשימת הפירוק בשירנס ב-21 בפברואר 1920, ונמכרה לגריטה לחברה בריטית ב-22 בספטמבר 1921. היא נמכרה מחדש לחברה גרמנית בדצמבר 1921, ויצאה לגרמניה לצורך גריטה.
במהלך המסע, פרינס ג'ורג' נהרסה ב-30 בדצמבר 1921 ליד Camperduin, הולנד.
לאחר מכן הופשטו ממנה חומרים יקרי ערך ונשארה כשובר גלים, שם נשארה עד היום.
בשנת 2014 היא נקברה בחול כחלק מתוכנית הרחבת החוף וסמן הוצב מעל המקום שבו שוכנים שרידי האונייה.
סנטוריון הושלמה בשנת 1894, והוקצתה לתחנת סין כאוניית הדגל שלה.
יחד עם אוניית האחות שלה, בארפלור, היא תמכה בפעולות בעלות הברית במהלך מרד הבוקסרים של 1899–1901 ותרמה פלוגות נחיתה כדי להשתתף בקרבות מבצרי טאקו ושל טיינטסין.
האונייה חזרה הביתה ב-1901 כדי להיבנות מחדש עם חימוש משני חזק יותר.
סנטוריון הצטרפה מחדש לתחנת סין כעבור שנתיים ונשארה שם עד 1905 כשחזרה לבריטניה.
היא הייתה כבר מיושנת בגלל המהירויות הגוברות של הסיירות שהאונייה תוכננה להתגונן מפניהן, והיא הוצבה במילואים עד 1909. סנטוריון הוצאה משירות באותה שנה ונמכרה לגרוטאות ב-1910.
המנועים התגלו כחזקים מעט מהצפוי וסנטוריון הגיעה ל-17.05 קשרים (31.6 קמ"ש) מ-9,703 כוחות סוס (7,236 קילוואט) במהלך ניסויי הים שלה.
בעת הפלגה עם שוקע מאולץ, היא הגיעה ל-18.51 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-13,214 כוחות סוס (9,854 קילוואט) אם כי זה גרם לעיתים קרובות נזק לדוודים ונאסר רשמית.
צמרות לחימה נוספו לסנטוריון בשנים 1896–1897 ומגני תותחים הוסרו מאותם תותחים שהותקנו בצמרות הלחימה בין 1897 ל-1899. כמה תותחי 3 פאונד הוסרו מצמרות הלחימה של סנטוריון כשנתיים לאחר מכן.
בספטמבר 1901 החלה האונייה בשיפוץ שהחליף את תותחי ה-4.7 אינץ' שלה בתותחי 6 אינץ' ושדרג את ההגנה שלהם.
סנטוריון נקראה על שם דרגת הצבא הרומי והייתה הספינה השישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי.
האונייה הונחה במספנת פורטסמות' ב-30 במרץ 1890 והושקה ב-3 באוגוסט 1892. היא הושלמה בפברואר 1894 בעלות של 540,090 ליש"ט.
סנטוריון נכנסה לשירות ב-14 בפברואר לשירות בתחנת סין בפיקודו של קפטן אדמונד פו.
היא הפליגה למזרח הרחוק ב-2 במרץ, ועם הגעתה לסינגפור ב-11 באפריל, הפכה לאוניית הדגל של תחנת סין כאשר תת-אדמירל סר אדמונד פרמנטל, המפקד העליון של תחנת סין, הניף את דגלו.
קפטן ג'ון מקואה הקל על פו שלושה ימים לאחר מכן.
בתורו, מקואה הוחלף על ידי קפטן ספנסר לוגין ב-21 במרץ 1895. תת-אדמירל סר אלכסנדר בולר החליף את פרמנטל ב-28 במאי.
סנטוריון עלתה על שרטון על גדת חול בשימונוסקי, יפן ביוני 1896, אך לא ניזוקה.
קפטן ג'ון ג'ליקו (לורד הים הראשון לעתיד) קיבל את הפיקוד על האונייה ב-12 בפברואר 1898. שבוע לאחר מכן, תת-אדמירל סר אדוארד סימור הניף את דגלו על סיפונה.
במהלך מרד הבוקסרים, היא תרמה אנשי צוות למשלחתו של סימור שניסתה ולא הצליחה להקל על הנציגויות הבינלאומיות הנצורות בפקינג, בירת סין, בין 10 ל-28 ביוני 1900. ג'ליקו שימש כקפטן הדגל של סימור במהלך המשלחת ונפצע קשה ב-21 ביוני.
בנוסף, האונייה הורידה לחוף פלוגות נחיתה אשר חברו לכוחות אחרים בהסתערות על מבצרי טאקו ב-16–17 ביוני ובעזרת הקלות על המשלחות הזרות בטינטסין ב-13–14 ביולי.
בזמן שעגנה בווסונג, סין, ליד שאנגחאי, היא פירקה את כבלי העגינה שלה במהלך סערה ב-17 באפריל 1901 ונסחפה על פני חרטום אוניית המערכה גלורי.
החרטום של גלורי חורר חור בגוף של סנטוריון מתחת לקו המים, אך הנזק לא היה רציני ותוקן בהונג קונג.
גלורי החליפה את סנטוריון כאוניית הדגל ב-10 ביוני ותת אדמירל סר סייפריאן ברידג' החליף את סימור ב-26. סנטוריון, עם סימור על סיפונה, הגיעה לפורטסמות' ב-19 באוגוסט, שם התקבלה בברכה על ידי המפקד העליון המקומי ואלפי אנשים על החוף והמזח.
אדמירל סימור הוריד את דגלו ב-21 באוגוסט, ולאחר חודש, סנטוריון הושבתה והוצבה שם למילואים ב-19 בספטמבר.
האונייה החלה בשיפוץ בפורטסמות' באותו החודש, כולל חימוש חלקי, שנמשך עד ל-3 בנובמבר 1903, כאשר היא הוזמנה מחדש לתקופת שירות נוספת בתחנת סין.
סנטוריון עזבה את פורטסמות' ב-10 בנובמבר והגיעה להונג קונג ב-31 בדצמבר 1903. כאשר בריטניה ויפן אשררו הסכם ברית ב-1905, הצי המלכותי צמצם את נוכחותו בתחנת סין והחזיר את כל אוניות המערכה מהתחנה.
כתוצאה מכך, סנטוריון ואוניית המערכה אושן עזבו את הונג קונג ביחד ב-7 ביוני 1905 והפליגו לסינגפור, שם הם נפגשו עם האוניות האחיות של אושן אלביון וונג'נס.
ארבע אוניות המערכה יצאו מסינגפור ב-20 ביוני 1905 ויצאו יחד הביתה, והגיעו לפלימות' ב-2 באוגוסט 1905.
סנטוריון הושבתה בפורטסמות' ב-25 באוגוסט.
היא הופעלה למחרת עם צוות שלדי כחלק מפלגת פורטסמות' של צי המילואים מכיוון שהיא כבר הייתה מיושנת.
האונייה השתתפה בתרגילים משולבים של צי המילואים, צי האטלנטי וצי התעלה ביוני 1906. ב-24 במאי 1907 העבירה סנטוריון את צוותה לאוניית המערכה אה"מ אקסמות' ולמחרת הופעלה מחדש עם צוות שלדי חדש כספינת שירות מיוחדת עם פלגת פורטסמות' של צי הבית, שצי המילואים נקלט בינתיים על ידי צי הבית.
במרץ 1909 הועברו ספינות השירות המיוחדות לפלגה הרביעית, צי הבית.
זה לא נמשך זמן רב שכן סנטוריון הושבתה בפעם האחרונה ב-1 באפריל ונרשמה למכירה.
עד סוף יוני היא עגנה בשרטון האם והמתינה לסילוק.
האונייה נמכרה לגרוטאות ב-12 ביולי 1910 במחיר של 26,300 פאונד, והגיעה ל-Thos.
Ward, מורקאמב להתחיל בגריטה ב-4 בספטמבר.
באוגוסט 1902 הוקם אובליסק בפארק ויקטוריה, פורטסמות', לזכרם של הקצינים ואנשי הסנטוריון שמתו בסין.
"אה"מ פינאפור" או "העלמה שאהבה מלח" היא אופרה קומית בשתי מערכות מאת ארתור סאליבן (מוזיקה) וויליאם שוונק גילברט (לברית), מן היוצרים הבולטים בתיאטרון המוזיקלי הוויקטוריאני.
הפקת הבכורה התקיימה בתיאטרון האופרה קומיק בלונדון ב-25 במאי 1878. האופרה הוצגה ברציפות 571 פעמים, הרצף השני באורכו עד לאותה עת בז'אנר זה.
"אה"מ פינאפור" הייתה שיתוף הפעולה האופראי הרביעי של גילברט וסאליבן, והראשונה מבין יצירותיהם שזכתה להצלחה בינלאומית.
אופרה קומית זו ביססה את מעמדם כצמד היוצרים המזוהה ביותר עם האופרה הקומית הבריטית.
עלילת האופרה מתרחשת על סיפונה של אה"מ פינאפור, אוניית מלחמה בריטית.
ג'וזפין, בתו של הקפטן קורקורן, מאוהבת במלח פשוט, ראלף רקסטראו, על אף שאביה ייעד לה נישואין לסר ג'וזף פורטר, הלורד הראשון של האדמירליות.
תחילה היא נכנעת למצוות אביה, אולם משנתו ההומניסטית של סר פורטר, המטיפה לשוויון בין בני האדם באשר הם, מעודדת אותה ואת רקסטראו למרוד בסדר החברתי הקיים.
השניים מצהירים על אהבתם ומתכננים להינשא בסתר, אולם מזימתם נחשפת.
כמו באופרות אחרות של גילברט וסאליבן, לקראת סיום מתרחש גילוי בלתי צפוי ההופך את העלילה על פיה ומעניק לה פתרון משעשע והרמוני.
גילברט, אשר שאב השראה ממספר שיריו הסאטיריים המוקדמים הידועים בשם "Bab Ballads", עיצב את הלברית באורח שנון ואבסורדי, תוך שילוב מרכיבי הומור לשוניים, פארודיה חברתית וגרוטסקה תיאטרלית.
האופרה משמשת אלגוריה ביקורתית על מערכת המעמדות הנוקשה בממלכה המאוחדת של התקופה הוויקטוריאנית, ומפרקת באירוניה את מוסדות הסמכות, את הרעיונות הלאומיים ואת הדימוי האידילי של הצי המלכותי הבריטי.
היצירה מבקרת בעקיפין את תופעת מינוי אנשים חסרי השכלה או כשירות לתפקידים בכירים.
גם שמה מהווה משחק לשון אירוני, שכן הוא מעניק לסרפן, תלבושת עממית רוסית שנפוצה בקרב נשים וילדות, את תוארה של אניית קרב אימתנית.
הצלחתה המהדהדת של "אה"מ פינאפור" בבריטניה, בארצות הברית ובמדינות נוספות סללה את הדרך לרצף יצירות נוספות מבית גילברט וסאליבן, ובהן "שודדי הפנזנס" ו"המיקאדו", שזכו אף הן להצלחה עצומה.
יצירות אלו, שכונו לימים "אופרות תיאטרון סבוי", ביססו את שליטת הצמד בבמת התיאטרון המוזיקלי הבריטי לאורך העשור שלאחר מכן והשפיעו השפעה עמוקה ומתמשכת על התפתחותו של המחזמר המודרני במאה העשרים.
בשנת 1875 שימש ריצ'רד ד'וילי קארט, אחד המפיקים הבולטים בתקופה הוויקטוריאנית, כמנהלו של תיאטרון הרויאלטי בלונדון מטעם השחקנית והמפיקה סלינה דולארו.
באותה שנה יזם קארט שיתוף פעולה בין המחזאי גילברט לבין המלחין סאליבן לשם כתיבת יצירה קומית קצרה, אופרה במערכה אחת שכונתה Trial by Jury.
האופרה זכתה להצלחה מיידית, והתקבלה בהתלהבות הן בקרב הקהל והן בעיתונות התקופה.
בעקבות הצלחה זו גיבש קארט, בשנת 1876, קונסורציום של משקיעים להקמתה של "חברת האופרה הקומית", אשר נועדה לעודד יצירה, הפקה והפצה של אופרות קומיות באנגלית, שישמרו על אופי מהוגן ויתאימו לקהל משפחתי רחב.
באמצעות חברה זו השיג קארט לראשונה את היציבות הכלכלית, שאפשרה לו להפיק אופרה באורך מלא מפרי עטם של גילברט וסאליבן, מטרה שניסה להשיגה לשווא במשך שנים אחדות.
האופרה הבאה משיתוף פעולה זה הייתה "המכשף", שעלתה לבמה בנובמבר 1877 וזכתה גם היא להצלחה ניכרת, עם 178 הופעות רצופות.
פרסומיה של היצירה התפשטו מעבר לגבולות התיאטרון: תווי הנגינה נמכרו בכמויות גדולות, ומנגינותיה הושמעו ברחובות לונדון בביצועם של נגני רחוב, עדות לפופולריות יוצאת הדופן שלה.
בשונה מן הפרקטיקה המקובלת בתיאטראות הוויקטוריאניים, שבה נמסרה ההפקה לידי בעלי התיאטרון, הפיקו גילברט, סאליבן וקארט את היצירה במימון עצמי.
בכך שמרו על שליטה מלאה בכל שלבי היצירה ובחרו בעצמם את הצוות הבימתי.
הם גייסו שחקנים מוכשרים, רובם לא מוכרים לקהל הרחב, ואימנו אותם בסגנון משחק נטורליסטי, בניגוד למוסכמות המשחק התיאטרלי הנפוחות ששררו באותה עת.
בהתאם לכך, עוצבו הדמויות והסצנות כך שידגישו את כישוריהם הייחודיים של המבצעים.
השילוב בין טקסט שנון, מוזיקה מלודית ותיאום בימתי מוקפד הוליד סגנון תיאטרוני חדשני, שהותיר רושם עמוק על הקהל הלונדוני.
המבקר הרמן קליין היטיב לתאר את תגובת הצופים כאשר כתב: "התפעלנו בסתר מן הפשטות והקלילות שבהן נאמרו ונעשו ההברקות ה'גילברטיות'.
עד אז לא נראו על הבמה דמויות כה מוזרות, אקסצנטריות, ועם זאת אנושיות להפליא...
הם חוללו לעינינו עולם קומי חדש של עונג צרוף".
הצלחת האופרה "המכשף" סללה את הדרך לשיתוף פעולה נוסף בין גילברט לסאליבן.
קארט, שעמד בראש "חברת האופרה הקומית", גיבש עמם הסכמה על תנאי ההפקה של יצירה חדשה, וגילברט החל לעבוד על האופרה "אה"מ פינאפור" עוד בטרם תום שנת 1877. אביו של גילברט שימש כרופא ימי בצי המלכותי, והנושא הימי של האופרה קסם לו במיוחד.
גילברט שאב השראה ממספר מיצירותיו הסאטיריות המוקדמות, הידועות בשם "Bab Ballads", אוסף בלדות הומוריסטיות שפרסם בעיתונות הלונדונית, שרבות מהן נושאות אף הן אופי ימי מובהק.
ב-27 בדצמבר 1877, בשעה שסאליבן שהה בחופשה ב, שלח לו גילברט תקציר עלילה מפורט, שנלוותה אליו איגרת אישית, שבה פורטו יסודות הרעיון הדרמטי של היצירה:
על אף הכחשתו המפורשת של גילברט, זיהו הקהל והמבקרים את דמותו של סר ג'וזף פורטר עם הפוליטיקאי ו.
סמית, אשר מונה זמן קצר קודם לכן לתפקיד הלורד הראשון של האדמירליות, חרף היעדר כל ניסיון צבאי או ימי מצדו.
סאליבן, אשר התרשם מן העלילה, קיבל את תקציר העלילה בשביעות רצון, ובאמצע ינואר הקריא גילברט את הטיוטה הראשונה בפני קארט.
בהשראת מורו ועמיתו תומאס ויליאם רוברטסון, חתר גילברט להענקת ממד של נאמנות למציאות בעיצוב חזות האופרה, בתלבושות ובתפאורה כאחד.
לשם כך ערכו גילברט וסאליבן באפריל 1878 מסע מחקר לנמל פורטסמות', שבו סקרו אוניות מלחמה לצורך גיבוש תפיסת הבמה ל"אה"מ פינאפור".
גילברט שרטט רישומים מפורטים של אה"מ ויקטורי ושל אה"מ סנט וינסנט, ואף יצר דגם מוקטן ששימש את צוות הבנייה כהנחיה להקמת התפאורה.
גישה זו, ששילבה תחקיר יסודי עם נאמנות עיצובית למציאות, הייתה חריגה מאוד בשדה התיאטרון הוויקטוריאני, שבו הריאליזם היה עדיין חידוש אסתטי, ורוב המחזאים כמעט שלא השפיעו על ההיבטים החזותיים של יצירותיהם.
תשומת לבו הדקדקנית של גילברט לפרטים חזותיים הפכה לסימן ההיכר של ניהול הבמה שלו, וחזרה ונשנתה בכל האופרות המאוחרות יותר שיצר במסגרת "אופרות הסבוי".
שאיפתו לדייקנות ריאליסטית העניקה ליצירותיו את מה שכונה לימים "היפוך מסודר של עולם ההפוך", מסגרת מציאותית מדוקדקת ששימשה עוגן להעצמת האבסורד וההיתול שעמדו במרכז העלילה.
באפריל 1878 כבר היה סאליבן בעיצומו של תהליך ההלחנה.
המוזיקה העליזה, עתירת הקצב והחן של "אה"מ פינאפור" נכתבה דווקא בשעה שסאליבן סבל מייסורים קשים, שנגרמו בשל אבן בכליה, אך חרף מכאוביו המשיך בעבודתו באורח קפדני ומסור.
חזרות השירה נפתחו ב-24 באפריל, ובראשית מאי עבדו גילברט וסאליבן בצמידות בדירתו של סאליבן לשם גיבוש הנוסח הסופי של האופרה.
בהפקה זו גייסו גילברט, סאליבן וקארט אחדים משחקני המפתח של האופרה הקודמת "המכשף".
במכתב ששלח גילברט לסאליבן בדצמבר 1877 ציין: "גברת קריפס [ליטל באטרקאפ] תהיה תפקיד מצוין עבור אוורארד...
ברינגטון יהיה רב-חובל מעולה, וגרוסמית' לורד ראשון מן השורה הראשונה".
אולם גברת הווארד פול, שגילמה את דמותה של ליידי סנגז'ור ב"המכשף", החלה באותה עת לאבד מיכולותיה הקוליות.
אף שהייתה מחויבת בחוזה לגלם את בת הדודה היבי, השתדלו גילברט וסאליבן להתאים עבורה תפקיד שייטיב עם מגבלותיה, אך ניסיונותיהם לא עלו יפה.
עד אמצע מאי 1878 גבר חוסר שביעות רצונם מהופעתה, ולפיכך סיימה פול את השתתפותה בהפקה ופרשה מן הלהקה.
שבוע בלבד לפני הבכורה נשכרה הזמרת הצעירה ג'סי בונד למלא את מקומה.
מאחר שחסרה ניסיון דרמטי, הותאם התפקיד למידותיה: מרבית הדיאלוגים הושמטו, ורק מספר קטעים נותרו והוסבו לרצ'יטטיב.
לצדה הופיעו אמה האוסון וג'ורג' פאוור בתפקידי האוהבים, ונחשבו לשיפור ניכר לעומת הצמד הראשי ב"המכשף".
גילברט שימש כבמאי של יצירותיו, ושאף להשגת ריאליזם גם במשחק, כשם שחתר לו בעיצוב החזותי.
הוא התנגד נחרצות לכל אינטראקציה מודעת בין השחקנים לקהל, והתעקש על סגנון משחק שבו הדמויות מתנהלות בעקביות פנימית, מבלי להיות מודעות לאבסורד שבמעשיהן.
סאליבן ניצח על חזרות המוזיקה, ולפי מנהגו גם באופרות המאוחרות יותר, הותיר את מלאכת כתיבת האוברטורה לשלב הסופי של ההכנות: הוא רשם את עיקרי הרעיונות המוזיקליים והפקיד את השלמת העיבוד בידי המנהל המוזיקלי של הלהקה, אלפרד סלייר.
"אה"מ פינאפור" הועלתה בבכורה חגיגית ב-25 במאי 1878 בתיאטרון האופרה קומיק שבלונדון, וזכתה להצלחה מיידית.
המכובד סר ג'וזף פורטר, אביר מסדר האמבט (KCB), הלורד הראשון של האדמירליות – תפקיד קומי לבריטון, דמות המגלמת סאטירה נוקבת על המערכת הבירוקרטית ועל מינוי חסרי ניסיון לעמדות כוח.
הקפטן קורקורן, מפקד אה"מ פינאפור – תפקיד לבריטון לירי, מייצג סמכות מאופקת ודמות אבהית.
ראלף רקסטראו, מלח בכיר – טנור, מגלם את דמות האדם הפשוט הנאבק במוסכמות המעמדות מתוך אידיאל של אהבה ושוויון.
דיק דאדהיי, מלח בכיר – בס-בריטון, קולו משמש כביקורת מפוכחת בתוך עולמה ההיתולי של הספינה.
ביל בובסטיי, רב-המלחים – בריטון, מייצג את רוח הצוות המלוכנית והנאמנות למפקד.
בוב בקט, הנגר – בס, דמות משנה המשקפת את הסביבה הימית הקולקטיבית של הסיפון.
ג'וזפין, בתו של הקפטן – סופרן, מושא אהבתו של ראלף ומוקד ההתנגשות בין אהבה למעמד.
בת הדודה היבי, בת דודתו של סר ג'וזף – מצו-סופרן, נציגת החברה הגבוהה השמרנית, העוטפת את הלורד הראשון בתמיכה אבסורדית.
גברת קריפס (ליטל באטרקאפ), רוכלת אוניות מנמל פורטסמות' – קונטרה אלט, דמות עממית המשמשת גשר בין ההמון והאליטה ומאחדת בין הומור, רוך ותבונה מעשית.
מקהלת אחיותיו, בנות דודו ודודותיו של הלורד הראשון, לצד מלחים, נחתים ודמויות נוספות – קבוצת אנשים בעלי אותו מעמד המעניקה עומק חברתי ופוליפוניה דרמטית ליצירה.
אוניית המלחמה המלכותית אה"מ פינאפור עוגנת מול חופי פורטסמות', ועל סיפונה העליון נראים המלחים כשהם עוסקים בהקפדה בטיפול בפרטי הציוד, ניקוי הברזלים, ליטוש המתכות וקשירת החבלים, בביטוי מובהק של גאוות יחידה ומשמעת ימית קפדנית.
גברת קריפס, הידועה בכינויה ליטל באטרקאפ, רוכלת עממית מנמל פורטסמות' שמתוארת כ"יפהפייה האדמונית ביותר בכל ספיטהד", עולה לסיפון ומציעה את מרכולתה לצוות.
בשיחתה היא רומזת בעדינות כי מאחורי חזותה העליזה והעליצות החיצונית מסתתר סוד אפל מעברה.
אליה מצטרף ראלף רקסטראו, המתואר כ"נער המוכשר ביותר בכל הצי", המתוודה בפני חבריו על אהבתו לבתו של הקפטן, ג'וזפין.
חבריו, למעט דיק דאדהיי, הדמות הפסימית והמפוכחת שביניהם, מביעים אהדה, אך מבהירים כי אהבה שכזו נידונה לכישלון בשל פערי המעמדות.
הקפטן קורקורן, מפקד הספינה ואיש נעים הליכות, מברך את צוותו ומחמיא לו על נימוסיו, באומרו כי גם הוא מצדו מחזיר להם באותו מטבע ואינו נוהג, או כמעט שאינו נוהג, להשתמש בלשון גסה, ואף נמנע מהמילה האסורה "ד' הגדולה".
לאחר עזיבת הצוות משתף הקפטן את ליטל באטרקאפ בידיעה, כי בתו דוחה את הצעת הנישואין של סר ג'וזף פורטר, הלורד הראשון של האדמירליות.
באטרקאפ משיבה כי גם היא ידעה אהבה נכזבת.
בצאתה הוא מתבונן בה ומעיר כי היא "אישה מלאה ונעימה למראה".
ג'וזפין מופיעה, ובשיחה אינטימית עם אביה היא מגלה לו כי לבה נתון למלח פשוט מצוותה של הספינה, אך מבטיחה כי תישאר נאמנה לחובתה ולא תחשוף את רגשותיה.
סר ג'וזף פורטר עולה לסיפון, מלווה בפמליה רחבת ממדים של אחיותיו, בנות דודו ודודותיו.
בנאומו הוא מספר כיצד עלה ממעמד צנוע לדרגת "שליט הצי המלכותי של המלכה" בזכות התמדה וחריצות, אף שלא רכש כל הכשרה ימית.
בהמשך הוא נושא נאום שנון על כללי הנימוס ומורה לקפטן להוסיף את המילים "אם תואיל בטובך" לכל פקודה, שכן "המלח הבריטי שווה לכל אדם אחר", למעט, כמובן, הלורד הראשון עצמו.
הוא מוסר לראלף עותק משיר שחיבר להמחשת רעיונו.
הדברים מעוררים השראה בלב ראלף, והוא מחליט באומץ להצהיר על אהבתו לג'וזפין.
חבריו מקבלים את החלטתו בהתלהבות, למעט דאדהיי, המתריס כי "כאשר אדם חייב לציית לפקודות של אחר, אין מקום לשוויון".
דבריו מעוררים שאט נפש, ושאר המלחים מאלצים אותו להאזין לשירו של סר ג'וזף לפני שהם עוזבים את הסיפון.
עם שובה של ג'וזפין לסיפון, מתוודה ראלף על אהבתו בשפה רומנטית ופיוטית, המפתיעה בלהטה ובאצילותה את מי שראו בו "מלח פשוט".
ג'וזפין נרגשת, אך אף שסר ג'וזף מעורר בה דחייה, היא רואה בנישואין עמו חובה חברתית שאין להימנע ממנה.
היא מדכאת את רגשותיה ודוחה את הצעת האהבה של ראלף ביהירות.
בהשפעת ייאושו מזמן ראלף את חבריו ואת בנות לווייתו של סר ג'וזף ומודיע כי בכוונתו לשים קץ לחייו.
הצוות מביע השתתפות בצערו, ודאדהיי מוסיף את הערותיו הציניות.
כאשר ראלף שולף את אקדחו ומכוון לראשו, נכנסת לפתע ג'וזפין ומתוודה כי אהבתו נענית באהבה.
בני הזוג מחליטים להימלט באישון לילה ולהינשא בחשאי.
דאדהיי מנסה להזהירם באומרו: "חדלו ואל תבצעו את התכנית", אך אנשי הצוות והנשים הצוהלות מתעלמים מאזהרתו ומצטרפים לחגיגת האהבה החדשה ולרוח ההתרסה המרחפת מעל הסיפון.
בליל ירח מלא שורר שקט מתוח על סיפונה של אה"מ פינאפור.
הקפטן קורקורן מהלך לבדו ומעלה את הגיגיו על מצבו הרעוע: צוותו הנאמן מתמרד כנגדו, בתו מגלה חיבה יתרה כלפי מלח פשוט, ידידיו נוטשים אותו, וסר ג'וזף מאיים להעמידו בפני בית דין צבאי.
ליטל באטרקאפ מצטרפת אליו ומביעה השתתפות כנה בצערו.
קורקורן משיב כי אלמלא הבדלי המעמדות שביניהם, היה נענה לרגשותיה.
היא רומזת לו ברמז נבואי כי "לא כל הנראה לעין הוא אשר הוא" וכי שינוי גורלי עומד בפתח, אך דבריה נשארים בעיניו בגדר חידה בלתי מפוענחת.
סר ג'וזף מופיע ומתלונן על כך שג'וזפין עדיין לא קיבלה את הצעת נישואיו.
הקפטן, המבקש למצוא הסבר למבוכה, משער כי היא נרתעת ממעמדו הרם, ומייעץ לו לשכנעה שהאהבה מאחדת את כל המעמדות.
אם יצליח בכך, אומר קורקורן, תיאות ג'וזפין להינשא לו.
הם פורשים, וג'וזפין נותרת לבדה, קרועה בין נאמנותה לאביה ולמעמדה החברתי לבין אהבתה העזה לראלף.
היא נבוכה מן המחשבה על בריחתה עם מלח פשוט ונחרדת מן האפשרות לוותר על חיי הנוחות והכבוד שלה.
כאשר סר ג'וזף שב ומנסה לשכנעה כי "האהבה משווה בין כל המעמדות", היא מעמידה פנים כי שוכנעה ומצהירה כי לא תהסס עוד.
בעוד סר ג'וזף והקפטן מביעים את שביעות רצונם, ג'וזפין מבינה בלבה כי החלטתה נחושה מתמיד, לנטוש הכול למען אהבתה לראלף.
דאדהיי ניגש אל הקפטן ומגלה לו את כוונתם של ראלף וג'וזפין להימלט.
הקפטן מזעיק את הזוג וניצב מולם כשהם מנסים לרדת מן האונייה.
השניים מצהירים על אהבתם ומגינים על מעשיהם באומרם: "הוא אנגלי!".
הקפטן הנסער מאבד את עשתונותיו וקורא: "לעזאזל, זה כבר מוגזם מדי!".
באותה שעה מגיחים סר ג'וזף ופמלייתו, הנחרדים לשמע לשון גסה הנאמרת על סיפון אוניית מלחמה.
סר ג'וזף, שומר הנימוס והתקינות, מורה לעצור את הקפטן בתאו.
סר ג'וזף דורש לדעת מה עורר את התפרצותו של קצין נימוסי ורגוע שכמותו.
ראלף משיב כי הדבר נבע מהצהרת אהבתו לג'וזפין.
סר ג'וזף, המוכה תדהמה וזעם, מתעלם מתחינותיה של ג'וזפין ומורה לכבול את ראלף באזיקים ולהשליכו אל תא המעצר.
ברגע זה מתקדמת ליטל באטרקאפ ונוטלת על עצמה לגלות את סודה העתיק.
בעבר הרחוק, היא מספרת, כאשר עסקה בטיפול בתינוקות בעבור שכר, טיפלה בשני תינוקות, האחד בן למשפחה פשוטה והאחר בן למשפחה מיוחסת.
בשל טעות גורלית "בלבלה בין התינוקות", כך שהאציל מלידה היה למעשה ראלף, ואילו הקפטן קורקורן היה הילד מן המעמד הנמוך.
הגילוי משנה את פני הדברים.
סר ג'וזף מבין כי סדרי העולם התהפכו, ראלף הוא הקצין האמיתי, והקפטן אינו אלא מלח פשוט.
הוא מזמן את השניים, ואלה מופיעים לבושים במדיו של האחר: ראלף עתה הקפטן הלגיטימי של אה"מ פינאפור, וקורקורן לובש את מדי המלח.
סר ג'וזף, ההוגה את עקרון השוויון החברתי, ממהר להסתייג מרעיון הנישואין לג'וזפין, באומרו כי "האהבה משווה בין המעמדות...
במידה ניכרת, אך לא עד כדי כך".
הוא מעניק את ידה של ג'וזפין לקפטן ראלף רקסטראו, ומעמדו החדש של קורקורן כאדם פשוט מאפשר לו לשאת לאישה את ליטל באטרקאפ.
סר ג'וזף עצמו מוצא נחמה בזרועות בת דודתו, היבי.
העלילה נחתמת במעמד של פיוס והרמוניה: המעמדות משתנים, אך הסדר שב אל כנו בשירה ובשמחה כללית, כמיטב המסורת של גילברט וסאליבן.
3. "The nightingale" – ראלף ומקהלת המלחים
"A maiden fair to see" – ראלף ומקהלת המלחים
"Sir, you are sad" – באטרקאפ והקפטן
7. "Sir Joseph's barge is seen" – מקהלת מלחי האונייה וקרובות המשפחה
I am the Monarch of the sea" – הקפטן, סר ג'וזף, בת הדודה היבי והמקהלה
9. "When I was a lad" – סר ג'וזף והמקהלה
"For I hold that on the sea" – סר ג'וזף, בת הדודה היבי והמקהלה
10. "A British tar" – ראלף, רב-המלחים, עוזר הנגר ומקהלת המלחים
19. "Farewell, my own" – ראלף, ג'וזפין, סר ג'וזף, באטרקאפ והמקהלה
20. "A many years ago" – באטרקאפ והמקהלה
"Here, take her, sir" – סר ג'וזף, ג'וזפין, ראלף, בת הדודה היבי והמקהלה
האופרה "אה"מ פינאפור" הועלתה לראשונה ב־25 במאי 1878 בתיאטרון האופרה קומיק בלונדון, בפני קהל נלהב, כאשר סאליבן ניצח על התזמורת בעצמו.
אף על פי שהבכורה התקבלה בהתלהבות רבה, דעכה התעניינות הקהל בתוך זמן קצר, ותפוסת האולם פחתה באופן ניכר.
מצב זה יוחס ברוב המקורות לשרב עז ברחבי הממלכה המאוחדת, אשר הפך את הישיבה בתיאטרון הצפוף לחוויה בלתי נסבלת.
עם זאת, ההיסטוריון מייקל איינג'ר הטיל ספק בהסבר זה וטען כי גלי החום של קיץ 1878 היו קצרים ובלתי מתמשכים.
באמצע אוגוסט כתב סאליבן לאמו כי מזג האוויר שב והצטנן, דבר שתרם לשיפור ניכר במצב ההפקה.
באותה עת איבדו ארבעת שותפיה של "חברת האופרה הקומית" את אמונם בהצלחתה המסחרית של היצירה, והכריזו על כוונתם לסיים את ריצתה.