tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני הקהילה היו ברובם סוחרים, סיטונאים, ואומנים ומקצתם בעלי מקצועות חופשיים.
כאמור, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח אזור פרקמוריה להונגריה.
במרץ 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, גויסו צעירי הקהילה לפלוגות העבודה.
ב-26 באפריל 1944 רוכזו 169 מבני קהילת מורסקה סובוטה והכפרים הסמוכים בבית הכנסת שבעיר.
לפי גרסה אחת, למחרת גורשו לעיירה צָ'אקוֹבֶץ שבאזור קרואטיה המודרנית ומשם לגטו בעיר נג'קניז'ה.
לפי גרסה שנייה הוחזקו בבית הכנסת במורסקה סובוטה ומשם גורשו לנג'קניז'ה.
בתאריכים 17–20 במאי 1944 גורשו בני הקהילה מנג'קניז'ה למחנה ההשמדה אושוויץ.
מקצת מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר המלחמה נמכר מבנה בית הכנסת לשלטונות, וב-1954 נהרס.
מספר מצבות מבית העלמין שימשו להקמת גלעד זיכרון בשטח בית העלמין לבני הקהילה היהודית.
ב-1983 התגוררו בעיר 13 יהודים שהשתייכו לקהילת ליובליאנה.
מורסי (Mursi) היא קבוצה אתנית קטנה החיה בעמק התחתון של עמק האומו הנמצא בדרום מערב אתיופיה שבאפריקה.
הקבוצה מונה כ-6,000 איש החיים במספר כפרים קטנים בשטחם המשתרע על כ-2,000 ק"מ בתוך פארק המאגו.
בני השבט עוסקים הן בתעסוקה חקלאית, כגון רעיית צאן ומסחר בבקר ובגידוליהם, והן בכלכלה תיירותית, ומארחים תיירים רבים הנוהרים לראות את מסורותיהם השבטיות: הדו-קרב הטקסי, צביעת הפנים והגוף, וענידת צלחות השפה על ידי בנות השבט.
בני השבט מסווגים כחברים בקבוצה הסורמית (Surmic group), הכוללת מספר שבטים נוספים בדרום-מערב אתיופיה, ומכנים את עצמם "Mun", שמשמעותה בשפתם, השפה הסורמית – "לשיר".
בני המורסי חיים במספר כפרים קטנים כסולבו (Solbu), דיל דיל (Dil Dil), הונאי (Hunai), מאגו (Mako) ומגאנטו (Maganto).
סולבו היא נקודת המפגש המרכזית בין בני השבט לבין תיירים.
שטחם מתוחם הן ממערב והן מדרום על ידי נהר האומו (Omo), ממזרח על ידי נהר המאגו (Mago) ומצפון על ידי נהר המארה (Mara).
מזג האוויר בהתיישבותם הוא צחיח ויבש עם כמות גשמים שנתית אשר מרוכזת לשתי תקופות בשנה: האחת נקראת "גשמים גדולים" (בין מרץ לאפריל) ואילו השנייה מכונה "גשמים קטנים" (בין אוקטובר לנובמבר).
נהר האומו הוא אחד הנהרות הגדולים באתיופיה זורם בחלקה הדרומי של התיישבותם וסוגים רבים של עצים מצויים בקרבתם, ביניהם עץ הפיקוס.
המנהיגות בשבט מבוצעת על ידי זקני שבט בודדים אשר השיגו עמדת השפעה בקהילות המקומיות שלהם באמצעות כישורי נאום מרשימים והתבלטו באמצעות ידע מסורות השבט.
תפקיד ההנהגה היחיד שמוגדר באופן רשמי הוא תפקיד הכומר, הנקרא בשפתם "komoru", העובר בירושה.
לכל חטיבה מקומית גדולה של אוכלוסייה יש כומר משלה הפועל כאמצעי תקשורת בין הקהילה לבין אלוהים (הנקרא בשפתם "tumwi").
הדבר נעשה במיוחד בשעות משבר וסכנה כבצורת ומזיקים אשר פוגעים ביבול החקלאי.
בני השבט מאמינים כי הדת והריפוי שלובים זה בזה.
בענייני דת, בני השבט מסתמכים על ניסיונותיהם בעולם הסובב אותם ולא מונחים על ידי דוקטרינה דתית מדוקדקת.
בני השבט מכנים כוח הגדול מהם ככוח אלוהי "tumwi", ומאמינים שכוח זה ממוקם לרוב בשמיים.
בנוסף לפעולות הפולחן המבוצעות על ידי הכמרים, לבני השבט ישנה גם מסורת של ריפוי המבוססת על סמכויות נשיות בעלות כוחות ריפוי אשר פועלות על בסיס יומיומי.
טכניקת ריפוי בה נעשה שימוש רב היא ה"לטו" (leto) ובה האישה המרפאת יושבת לצד המטופל, מניחה את ידיה על גבו החשוף, משמיעה קולות לחישה וכמעין מסירה חלקים מסוימים ממנו אל ערימה קטנה.
המטפלת לרוב עוצרת להריח את החלקים ששלפה החוצה מהחולה ובכך יכולה להבין את מקור החולי.
גילוי השבט על ידי האדם הלבן
עקב מקומם המבודד של בני השבט, רק בשנת 1970 התגלה השבט בפעם הראשונה על ידי אנתרופולוגים בריטים שבראשם היה ד"ר דייוויד טורטון.
החוקרים הבריטים נדהמו ממסורותיהם של בני השבט ומכך שאנשיו לא שמעו על אתיופיה, המדינה בתחומה הם מתגוררים.
הדו-קרב של בני השבט (הנקרא בשפתם "sagine") הוא צורה של אמנות לחימה, שבה צוותים של גברים מחטיבות מקומיות שונות של האוכלוסייה נלחמים זה בזה עם מוטות עץ בגובה שני מטרים בקרב קצר אך פראי ועז.
הגברים, חברי השבט, שייכים לאחד משלבי הגיל אשר מחלקים את האוכלוסייה ומאפיינים את חיי היומיום שלהם ואת התנהגותם.
שני שלבי הגיל הראשונים נקראים Changalay ו-Dhongai, ובהם כלולים ילדי השבט מלידתם ועד לאמצע שנות העשרה שלהם.
כאשר הילדים עוברים לשלב הגיל הבא- Teru, גילם נע בין אמצע שנות העשרה ועד שנות העשרים המאוחרות והם נוהגים לדאוג לעדרים וכן להשתתף בקרבות המקלות.
מקל העץ נחתך מעץ מסוג kalochi.
במהלך הדו-קרב, כל אחד מהגברים אוחז במקלו בשתי ידיו.
חוקי המשחק הם שניתן לפגוע בכל חלק מגופו של היריב אך רק באמצעות המקל ולא באמצעות הידיים.
במהלך הקרב לובשים הגברים מדים מיוחדים בשם tumoga שמשמשים כמגן בעת הקרב.
בנוסף, ישנם שופטים חיצוניים שצופים במשחק כל העת.
הקרב מסתיים כאשר אחד המשתתפים נופל או פורש עקב פציעה ולאחריו המנצח חוגג עם גברי השבט בני שלב גילו.
תוצאות קרבות אלה לא פעם מסתיימים בפציעות קשות ואף לעיתים במוות, אך הם ממשיכים להתקיים ולהיות רצויים על בני השבט, כנראה מכיוון שניצחונות רבים בקרבות מקנים מעמד חברתי גבוה.
בני המורסי צובעים את פניהם ופלג גופם העליון באפר לעיתים קרובות מכיוון שהם מאמינים כי צבע האפר הוא סוג של ברכה, הגנה מפני קללות ושמירה מפני מחלות.
הצבעים עשויים לרוב מאפר המעורבב עם מים או מתערובת של אבנים לבנות המרוסקות לאבקה.
צבעי הפנים והגוף הם חלק ממסורת טקסית שבטית המתקיימת גם כיום.
בכל בוקר, נשות השבט בסולבו מציירות על פניהם ועל גופם של בני השבט האחרים.
הנשים מנפצות אבנים אדומות ולבנות ומערבבות אותם עם מים באמצעות מקלות כדי ליצור את הצבעים.
ציור הגוף הנפוץ ביותר בקרב בני השבט הבוגרים הוא צביעת הגוף כולו בצבע לבן.
לעומת זאת, הנערים הצעירים נוהגים לעיתים קרובות לצייר על עצמם צורות כף יד וליצור תבנית הנקראת kichoga בתוך צורות כף היד שציירו או לחלופין לכסות את גופם בצבע אפור העשוי בוץ המגן על עורם מפני פציעות שעלולות להיגרם ממקלות הדו-קרב.
בנוסף, צביעת הגוף היא טקס בו הקשרים החברתיים בולטים לעין.
ניתן לראות כיצד חברים ובני משפחה מקרב השבט דואגים זה לזה בצביעה בשיתוף פעולה הרמוני המבטא אמון.
בני השבט עורכים טקס זה לפני פגישות עם מבקרים ותיירים.
נשות השבט משקיעות בציורי הגוף ומכינות את עצמן ואת בני משפחתן וחבריהן.
כאשר האורחים מגיעים אל בני השבט, כחלק מטקס האירוח, מורחים בני השבט אפר גם על פניהם של האורחים ולעיתים צובעים את גופם באדום המלווה בכתמי לבן.
צלחות השפה (lip plates), הידועות גם בשם דיסקי השפה (lip discs) הן צורה של שינוי גוף המאפיין את בנות שבט המורסי.
הצלחות מופיעות בגדלים שונים, רובן עגולות ועשויות מחימר או מעץ והן מוכנסות לתוך נקב בחלק העליון ו/ או התחתון של השפה ובכך מותחות את השפה.
הנקב הראשון נעשה לרוב כחצי שנה עד שנה לפני חתונתה של הנערה הצעירה כאשר היא לרוב בגיל 15–18 שנים.
שפתה של הנערה מנוקבת על ידי אמה או על ידי בת משפחה אחרת כאשר הוא נעשה לרוב באורך של 1–2 ס"מ בשפתה התחתונה של הנערה ואליו מכניסים מקל עץ.
לאחר הגלדת הפצע שלוקחת לרוב כשבועיים או שלושה, מחליפים את מקל העץ במקל אחר מעט גדול יותר ורק כאשר קוטרו של הנקב מוערך בכארבעה ס"מ מוכנסת צלחת החרס הראשונה.
מידי כמה זמן מחליפים גם את צלחת השפה, כאשר כל פעם מוכנסת צלחת גדולה יותר עד שלמעשה הקוטר הסופי של צלחת השפה נע בין 8–20 ס"מ.
כדי לאפשר את השחלת צלחת השפה, נדרשות נשות המורסי לעקור את שתי השיניים התחתונות הקדמיות.
לעיתים נעקרות גם שתי השיניים העליונות הקדמיות וזאת על מנת לאפשר לצלחת להיכנס לשפה העליונה.
באופן דומה מוכנסות צלחות חרס לתנוכי האוזניים, קישוט שיכול להיחשב כעגילים, כאשר לעיתים ניתן למצוא גם גברים עם עגילי חרס כאלו.
בעבר צלחות השפה סימלו בגודלן את מעמדה החברתי-כלכלי של בת השבט כך שככל שצלחת השפה הייתה גדולה יותר, כך מעמדה החברתי-כלכלי של האישה היה גבוה יותר וכמות הבקר שהיה ניתן תמורתה ככלה עלה.
כיום, מסמלות צלחות השפה תכונות נוספות כתכונת האלסטיות של עור האישה או את רצונה.
קישוטי השפה מצויים בשיח הנשי ומהווים מושא להערכה עצמית עבור האישה העונדת אותן.
בתרבותם העכשווית של בני השבט נהוג כי הבנות הצעירות המגיעות לגילאי 13–18 מחליטות האם הן בוחרות לחורר את שפתן ולענוד צלחות שפה, כלומר, מצויה בידיהן בחירה.
נשים שאינן עונדות צלחות שפה מכונות לעיתים "ngidi" בשפתם של בני השבט, כאשר כינוי זה מתייחס לבני השבט השכן, שבט הקווגו (Kwegu), אשר אינם מגדלים בקר ולכן שם זה יכול להיחשב כשם גנאי.
קיימת אגדה שבטית המספרת על כך שמנהג זה נולד בעבר כאשר היו חטיפות רבות של בני ובנות השבט, שהיו ידועים ביופיים הרב, לעבדות.
לכן, השתמשו בצלחות החרס על מנת לכער את בנות השבט וכך לעשותן פחות נחשקות לחוטפים.
כיום, המנהג נתפס כאידיאל יופי עבור רבים מבני השבט ומסמל הצלחה.
מנהג שבטי זה כואב לנשות השבט ואף הופך אותן לנכות.
לכן, מקובל לשאול מדוע הוא עודנו מתקיים.
סיבה לכך יכולה להיות האמונה הרווחת בדבר הקשר שבין צלחת השפה לבין ערכה החברתי-כלכלי של האישה בקרב בני השבט.
כיום עדיין ישנם גברי שבט רבים אשר יסרבו להינשא לאישה שאינה עונדת צלחת שפה.
סיבה נוספת יכולה להיות הכלכלה התיירותית המתפתחת מכיוון שצלחות השפה של נשות המורסי מהוות אטרקציה מרכזית בביקורם של תיירים.
מזג האוויר בהתיישבותם של בני השבט מאפשר גידולים חקלאיים שונים ובני השבט רבים עוסקים למחייתם במסחר של תוצרת חקלאית.
בני השבט משתמשים במי הגשמים ומעבדים את האדמות המצויות על שתי גדותיו של נהר האומו.
גידוליהם כוללים לרוב סורגום (דגן גס), תירס וכוורות לייצור דבש.
כלכלתם של בני השבט מתבססת גם על רעיית צאן.
ההחזקה והטיפול בבעלי החיים ולאחר מכן מסחר בהם ובתוצריהם נמצאים בראש מעייניהם.
עדריהם של בני השבט כוללים הרבה בקר (פרים) ומעט עזים וכבשים, בהם הם משתמשים לצורכיהם וסוחרים בחלב של פרותיהם.
כשם שההחזקה בבקר חשובה למחיה ולהישרדות ומהווה מטרה כלכלית חשובה, ההחזקה בו מהווה עבור בני השבט גם מטרה חברתית-תרבותית עיקרית ולכן חשוב להם להחזיק בבקר רב על מנת להעלות את מעמדם החברתי בשבט.
סולבו (Solbu) היא התיישבות מרכזית וצפופה של בני השבט אשר משמשת כנקודת מפגש מרכזית עבור תיירים ומבקרים מסוף שנות התשעים.
מדריכי טיולים באתיופיה לרוב מכירים היטב את הסולבו ובוחרים לקחת את מטייליהם הרבים אל המקום מכיוון שמדובר במקום אידיאלי ונוח עבור ביקורי תיירים.
רבים מבני שבט המורסי הקימו את מחנות הבקר שלהם בסולבו ולכן נשארים שם דרך קבע גם למפגשים הנערכים עם המבקרים.
אחרים מבני השבט מתגוררים בהתיישבויות שכנות אחרות כדיל דיל, הונאי ובל, ולכן עושים את דרכם לסולבו מדי יום כאשר הם לרוב מגיעים בשעות הבוקר ועוזבים להתיישבויותיהם בשעות אחר הצהריים המאוחרות, כאשר אין זה סביר שעוד תיירים יגיעו למקום.
כאשר בני השבט שמתגוררים בהתיישבויות רחוקות יותר כמאגו או מגאנטו מגיעים למקום למפגשים עם מבקרים, הם לרוב נשארים בסולבו כמה ימים ולעיתים אף יותר משבוע.
בכניסה לסולבו מצוי שלט עליו הניחו בני השבט פירסינג ירוק על מקל עץ על מנת לסמן את התיישבותם עבור תיירים.
בני השבט מכנים סימן זה במילה "warkata" שמשמעותה בשפתם היא "סימן" ונראה כי הוא מהווה עבורם דרך ייחודית של תקשורת בינם לבין אנשים מבחוץ מאחר שכך מבקרים רבים מזהים את המקום ובוחרים להיכנס.
הכניסה לפארק כרוכה בתשלום ובני השבט מצפים לתגמול כמתנות ותשלום מתיירים ומבקרים.
לכן, עם השנים, הקימו בני השבט "מלכודות תיירים" יעילות המעודדות את המבקרים להיכנס אל תחום התיישבותם ולתרום לכלכלה התיירותית העשירה שהתפתחה שהכנסותיה הרבות מספקות להם אפשרות לרכישת בד, שירותי רפואה, קפה, תבלינים וכלים חקלאיים.
אחת ממלכודות התיירים המפורסמות היא מלכודת בה גברי השבט מותחים חבל העשוי מגבעולי צמח ארוכים הקשורים זה לזה וממקמים אותו מעבר לכביש.
בצורה זאת, מכוניות של תיירים חייבות לעצור ולתת לבני השבט את מבוקשם מכיוון שאחרת עלול להתפתח עימות עם מחזיקי החבל.
מלכודת תיירים נוספת קשורה לאדיקות בני השבט למסורותיהם.
תיירים רבים נוהרים לראותם על מנת להתפעל ממסורותיהם וכן להצטלם עם בנות השבט העונדות צלחות שפה.
על כן, רבים מבני השבט נערכים מראש לבואם של התיירים על ידי לבישת לבוש אותנטי, צביעת פניהם וגופם וענידת צלחות השפה על ידי בנות השבט.
מורסי אבו מוך (נולד ב-17 במרץ 1973) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי שכיהן כראש עיריית באקה אל-גרבייה מ-2011 עד 2019. לפני בחירתו לראשות העיר עבד במשך כ-15 שנה כעורך דין ונוטריון עצמאי.
מורסי אבו מוך נולד ב-1973 בבאקה אל גרבייה.
מורסי למד כנער בבית הספר התיכון האורתודוקסי הערבי בחיפה.
הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת קובנטרי שבאנגליה.
סיים תואר שני במדיניות ציבורית במרכז הבינתחומי הרצליה.
בימים אלו שוקד על דוקטורט ביישוב סכסוכים באוניברסיטת חיפה ואף כותב ספר בנושא זה.
במשך כ-15 שנים עבד כעורך דין פלילי והיה בעל משרד עריכת דין פרטי בבאקה אל-גרבייה.
בעבר, במשך כ-5 שנים היה חבר בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין בחיפה.
בשנת 2011 נבחר לראשונה לראשות עיריית באקה אל גרבייה.
בשנת 2015 נבחר לקדנציה שנייה בתפקיד ראש העיר.
במהלך כהונתו החליט למתג את העיר כ"באקה עיר השלום" ולקדם שותפות עם יהודים תושבי האזור.
בהובלתו, נבנה היכל תרבות אשר עתיד לשרת את צורכי הפנאי והתרבות של האזור כולו.
עיריית באקה קיבלה מעמד של "עיר ערבית מצטיינת" ממשרד הפנים במהלך כהונתו.
מורסי אבו מוך נשוי לנרמין ואב לארבעה ילדים.
מורנו טוריצ'לי (; נולד ב-23 בינואר 1970) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק כמגן ימני.
טוריצ'לי זכה להצלחה במדיה של יובנטוס, עמה זכה בין היתר בליגת האלופות, בגביע אופ"א, בשלוש אליפויות איטליה ובקופה איטליה.
בהמשך הקריירה שיחק בין היתר בפיורנטינה, עמה זכה בגביע, ובאספניול הספרדית.
לזכותו של טוריצ'לי עשר הופעות במדי , את כולן צבר בתקופתו ביובנטוס.
טוריצ'לי נכלל בסגל נבחרתו לטורנירי יורו 1996 ומונדיאל 1998.
פריצתו של טוריצ'לי הגיעה בגיל מאוחר יחסית.
הוא החל את הקריירה באוגיונו מהליגות האזוריות, וקבוצתו המקצוענית הראשונה הייתה קראטזה מהליגה החמישית, אליה עבר בשנת 1990, כשהיה בן עשרים.
טוריצ'לי שיחק בקבוצה במשך שתי עונות, במהלכן עבד במפעל לריהוט במקביל לקריירת המשחק.
הקריירה של טוריצ'לי תפסה תפנית ביולי 1992. טוריצ'לי בן ה-22 שיחק במדיה של קראטזה במשחק ידידות מול יובנטוס, במסגרת ההכנה לעונת .
יכולתו של טוריצ'לי במשחק צדה את עינו של מאמן יובנטוס, ג'ובאני טרפטוני, שזימן אותו למבחנים במועדון.
טוריצ'לי הפגין יכולת גבוהה והוחתם במועדון הפאר על ידי טרפטוני.
כבר בעונת הבכורה שלו תפס טוריצ'לי מקום של קבע בהרכב יובנטוס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-13 בספטמבר 1992, בניצחונה של יובנטוס 4-1 על אטאלנטה.
שלושה ימים אחר כך, כבש טוריצ'לי את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 6-1 של יובנטוס על אנורתוסיס פמגוסטה במסגרת גביע אופ"א.
בסך הכול ערך טוריצ'לי שלושים הופעות ליגה (ללא שערים) בדרך למקום הרביעי בטבלה.
יובנטוס המשיכה לזכייה בגביע אופ"א באותה העונה, לאחר שגברה בצמד משחקי הגמר על בורוסיה דורטמונד.
טוריצ'לי לא שותף במשחק הראשון, אך פתח בגומלין ושיחק 67 דקות.
במהלך שנותיו של טוריצ'לי ביובנטוס, התבסס המועדון כאחד המובילים באירופה.
בעונת זכתה הקבוצה בדאבל המקומי, לאחר שהקדימה בעשר נקודות את סגניתה לאציו, וניצחה במפגש הכפול של גמר הקופה איטליה את פארמה 3-0 במצטבר.
כמו כן העפילה לגמר גביע אופ"א באותה העונה, שוב מול פארמה, אך נוצחה 2-1 בסיכום שני המפגשים.
טוריצ'לי שותף ל-26 הופעות ליגה באותה העונה, ופתח בהרכב בצמד משחקי גמר הגביע.
עונה אחר כך זכתה יובנטוס בפעם השנייה בתולדותיה בליגת האלופות.
טוריצ'לי כבש שער אחד בשלב הבתים של המפעל, בניצחון 4-0 על גלאזגו ריינג'רס.
יובנטוס התקדמה עד למשחק הגמר, בו פגשה את אייאקס אמסטרדם.
טוריצ'לי פתח בהרכב ושיחק לכל אורך המשחק וההארכה, שהסתיימה בשוויון 1-1. יובנטוס זכתה בתואר לאחר שניצחה 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין.
יובנטוס העפילה לגמר ליגת האלופות גם בשתי העונות הבאות, אך לא הצליחה לזכות בתואר.
טוריצ'לי לא שותף בהפסד 3-1 לבורוסיה דורטמונד בגמר ליגת האלופות 1997, ושיחק לכל אורך ההפסד 1-0 לריאל מדריד בגמר ליגת האלופות 1998.
טוריצ'לי שיחק ביובנטוס במשך שש עונות, עד לסיום עונת .
במהלך תקופה ערך 153 הופעות ליגה, בהן כבש שער אחד וזכה עם הקבוצה בעשרה תארים - אליפות אירופה, גביע אופ"א, שלוש אליפויות איטליה, קופה איטליה, הסופר קאפ האירופי, הגביע הביניבשתי ופעמיים בסופר קאפ האיטלקי.
לקראת עונת , עם הצטרפותו של טרפטוני לפיורנטינה, חתם טוריצ'לי בקבוצה ושב לשתף פעולה עם מאמנו לשעבר.
בעונה זו היה לשחקן מפתח עם שני שערי ליגה ב-31 הופעות, שסייעו לקבוצתו לסיים במקום השלישי.
בעונת זכה טוריצ'לי עם פיורנטינה בגביע האיטלקי, תחת המאמן רוברטו מאנצ'יני, על אף שלא שותף בצמד משחקי הגמר מול פארמה.
טוריצ'לי שיחק בפיורנטינה ארבע עונות, בהן כבש שני שערי ליגה ב-99 הופעות.
בסיום עונת סבלה פיורנטינה ממשבר כלכלי שהוביל לפשיטת רגל ושחרור שחקנים, בהם טוריצ'לי.
לאחר חצי עונה ללא קבוצה, הצטרף טוריצ'לי בינואר 2003 לאספניול מליגת העל הספרדית ולמאמנה החדש חבייר קלמנטה.
בעונה וחצי במועדון רשם טוריצ'לי 33 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לשרוד במאבקי התחתית.
לקראת עונת עבר לארצו מהסרייה ב', ובתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
טוריצ'לי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת איטליה תחת המאמן אריגו סאקי ב-24 בינואר 1996, יום לאחר יום הולדתו ה-26. באותו שמחק, גברה איטליה במשחק ידידות על בתוצאה 3-0.
חודשים ספורים אחר כך, זומן טוריצ'לי על ידי סאקי לסגל איטליה לקראת יורו 1996 באנגליה.
איטליה רשמה אכזבה בטורניר והודחה כבר בתום שלב הבתים.
טוריצ'לי ערך הופעה אחת בטורניר, כשעלה כמחליף לרבע שעה בשוויון 0-0 מול , במשחק האחרון של שלב הבתים.
סאקי פוטר מאימון איטליה לאחר הפסד 2-1 ל במשחק ידידות בנובמבר 1996, בו שותף טוריצ'לי.
מאז, הוא לא שותף על ידי מחליפו של סאקי, צ'זרה מלדיני, במשך למעלה משנה.
על אף שזומן לסגל איטליה למונדיאל 1998, הוא לא שותף כלל במהלכו.
מלדיני סיים את דרכו בתום הטורניר, ובכל תקופתו כמאמן הנבחרת שיחק טוריצ'לי רק פעם אחת.
מחליפו של מלדיני, דינו זוף, העניק לטוריצ'לי ארבע הופעות נוספות במדי איטליה, מהן הופעה אחת רשמית בניצחון 2-0 על במוקדמות יורו 2000. הופעתו האחרונה של טוריצ'לי במדי איטליה הייתה במשחק ידידות ב-10 בפברואר 1999, בשוויון 0-0 מול .
בסך הכול ערך טוריצ'לי עשר הופעות במדי איטליה.
בפברואר 2009, לאחר תקופה קצרה בצוות המקצועי של פיורנטינה, התמנה לתפקידו הראשון כמאמן, בקבוצת פיסטוייזה מהליגה השלישית.
טוריצ'לי התמנה לתפקיד כשהקבוצה במקום האחרון והצליח להעלות אותה עד למקום ה-16, שהוביל לפלייאוף הישרדות.
בפלייאוף הפסידה פיסטוייזה של טוריצ'לי לפוליניו, מה שהוביל אותה לירידת ליגה ולסיום דרכו של המאמן.
עם סיום דרכו בפיסטוייזה, ולקראת עונת בליגה השלישית, התמנה טוריצ'לי לתפקיד מאמן פיגלין.
הוא אימן את הקבוצה במשך עונה אחת והוביל אותה למקום השביעי, אך בסיום העונה הורדה הקבוצה לליגות החובבניות בעקבות קשיים כלכליים, וטוריצ'לי סיים את דרכו בקבוצה.
מורנת שרשרת (שם מדעי: Echidna catenata) הוא מין של צלופח ממשפחת המורניים המצוי במערב האוקיינוס האטלנטי.
היא חיה בסמוך לחופים אך נמצאת גם בכמה איים באוקיינוס.
אורך המורנה 40 ס"מ בממוצע אך כמה פרטים הגיעו לאורך של 165 ס"מ.
היא בעלת עור כחול עם "שרשראות" צהובות מעליו.
פיה ושיניה גדולים ובעלי יכולת נשיכה חזקה.
המורנה חיה במערב האוקיינוס האטלנטי מפלורידה וברמודה ועד האיים האנטילים וברזיל אך נמצאה גם בכמה איים ממזרח האוקיינוס האטלנטי כמו אסנשן וכף ורדה.
המורנה חיה גם בשוניות ובין סלעים עד עומק 12 מ' אך יכולה להיות גם על חופים רדודים לעומק של 2 מ' או פחות והיא יכולה לזחול על היבשה לפרקי זמן קצרים.
מורנות שנתקעות בבריכות סלעים יכולות לשרוד חצי שעה ללא חמצן.
זוהי טורפת מארב תוקפנית המחפשת סרטנים לרבות סרטני יבשה, תולעים, דגים אחרים ורכיכות ימיות כמו תמנונים ודיונונים.
היא תופסת את הטרף בעזרת שיניה וקורעת אותו לגזרים או בולעת אותו בשלמותו.
מורנת אף-עלה (שם מדעי: Rhinomuraena quaesita) הוא מין של צלופח ממשפחת המורניים והחבר היחיד בסוג Rhinomuraena המצוי בשוניות אלמוגים באזור האינדו פסיפי ממזרח אפריקה עד אוסטרליה, יפן ופולינזיה הצרפתית.
אורכה של המורנה 65-94 ס"מ ולעיתים גם 130 ס"מ והיא בעלת גוף כחול ארוך עם סנפירי גב רעמתי בצבע צהוב הנמשך עד לפנים הצהובות.
הראש מוארך ובקצהו ישנם זוג גדילים בשרניים דמויי-עלה.
העיניים צהובות ומתחת לסנטר ישנם 2 בינים קטנים.
הנקבות צהובות לגמרי והצעירים בעלי גוף שחור עם סנפיר גב צהוב.
היא חיה במאורות של אלמוגים וסלעים ברחבי השונית, לפעמים בזוגות.
היא צדה יצורי ים שעוברים לידה לרבות דגי שונית, צדפות, סרטנים ותמנונים.
מורנו ואלי היא עיר הממוקמת במחוז ריוורסייד, קליפורניה, ארצות הברית.
מורנו ואלי היא חדשה יחסית, אשר הוקמה ב 3 בדצמבר 1984 כמיזוג היישובים מורנו ואלי, סונימד ואדגמונט, והתפתחה במהירות.
מורנו ואלי היא העיר השנייה בגודלה במחוז, ה-21 בקליפורניה וה-112 בארצות הברית.
לעיר יש קשרים טובים במיוחד עם שכנתה ריוורסייד אשר שוכנת ממערב לעיר.
שטח העיר הוא 51.5 מיילים רבועים, וגובהה 1,650 רגל.
מועצת העיר בת ארבעה חברים בוחרת את ראש העירייה המנהל את העיר.
מבחינה כלכלית, מקורות התעסוקה המרכזיים בעיר הם בסיס חיל האוויר האמריקאי השוכן בסמוך לעיר, מערכות החינוך והבריאות המקומיות, וולגרינס והרשת וולמארט.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2010 גרים בעיר כ-193,365 תושבים, כאשר הצפיפות היא 1,450.4 נפש לקמ"ר.
רוב האוכלוסייה היא ממוצא היספני.
18.9% מהתושבים הם לבנים שאינם היספאנים, 6.1% אסייתים, 18% אפרו-אמריקאים, 0.9% אינדיאנים, 26.8% מגזעים אחרים ו-5.7% משני גזעים או יותר.
ניתן לייחס את הצמיחה המהירה של האוכלוסייה למגוון אפשרויות דיור איכותיות, הכוללות בתי מנהלים יוקרתיים, בתים צמודי קרקע ובמחירים סבירים, אורח חיים ידידותי למשפחה, בתי ספר טובים, מתקני איכות חיים מרשימים ומרכזי עבודה מתרחבים.
את העיר משרתים שני בתי חולים: המרכז הרפואי המחוזי של ריוורסייד ובית החולים הקהילתי של קייזר פרמננטה.
בגבולה המערבי של העיר נמצאת תחנת רכבת שנפתחה ב-2016 ומקשרת את העיר לקו של מטרולינק (SCAX).
מורסה ריאתית היא נמק של רקמת הריאה לאחר זיהום ריאתי, היוצר חלל מוגלתי.
קוטרו של החלל המוגלתי על פי רוב גדול מ-2 ס"מ, בעוד שחללים קטנים יותר מוגדרים כדלקת ריאות נמקית.
המחוללים המביאים למורסה שונים, אולם במקרים רבים ישנה מעורבות של חיידקים אל-אווירניים.
הביטוי של מורסה ריאתית דומה לשל דלקת ריאות, עם חום ושיעול ליחתי, אלא שבמורסה ריאתית הליחה נוטה להיות מוגלתית ובעלת ריח רע, והמהלך הוא ממושך יותר.
האבחנה של מורסה ריאתית היא באמצעי דימות של בית החזה, כגון צילום חזה או טומוגרפיה ממוחשבת של החזה, והטיפול בה הוא באמצעות אנטיביוטיקה, קלינדמיצין או שילוב של בטא לקטם עם מעכב בטא לקטמאז.
בהיעדר שיפור תחת טיפול אנטיביוטי הטיפול כולל התערבות ניתוחית לניקוז המורסה.
מורסה ריאתית מסווגת כראשונית כאשר מקורה בשאיפה של הפרשות מדרכי האוויר העליונות, ובכללן חלל הפה והאף, בהיעדר רקע של מחלה ריאתית או סיסטמית.
מורסות אלה, כ-80% מכלל המורסות הריאתיות, מערבות בעיקר חיידקים מיקרואירופיליים ואל-אווירניים אובליגטוריים.
מורסה ריאתית שניונית נוצרת בהתקיים רקע של מחלה ריאתית, כגון חסימה של דרכי אוויר, מחלה סיסטמית, כגון דיכוי חיסוני או מקור זיהומי אחר אשר נסחף והתיישב בריאה.
דרכים נוספות לסיווג הן לפי משך ולפי מחולל.
מורסה ריאתית חריפה מתבטאת במהלך של פחות מ-4–6 שבועות, בעוד שמורסה ריאתית כרונית, כ-40% מכלל המורסות הריאתיות, מתבטאת במשך ארוך יותר.
הסיווג לפי מחולל אינו תמיד ידוע, ובמקרים של מורסה ריאתית ראשונית שהמחולל אינו ידוע, מניחים קיום של חיידקים אל-אווירניים ומגדירים אותה כ"מורסה ריאתית בלתי ספציפית".
ההסתמנות של מורסה ריאתית והטיפול בה תוארו לראשונה על ידי היפוקרטס.
השכיחות של מורסה ריאתית אינה ידועה לאשורה, ומרבית המידע האפידמיולוגי מתמקד במורסה ריאתית ראשונית.
גברים בגילי הביניים חשופים יותר מנשים בגילים אלה לפתח מורסה ריאתית ראשונית.
מורסה ריאתית ראשונית לרוב מערבת מספר מיני חיידקים, בעיקר חיידקים אל-אווירניים וסטרפטוקוקים מיקרואירופילים שמקורם בחלל הפה.
חיידקים אלה משגשגים בחלל האל-אווירני במורסה.
עם זאת, ישנן מורסות ראשוניות הנובעות מזיהומים חיידקיים אחרים, גם ללא מחלה ריאתית או סיסטמית קיימת, כגון מ-Staphylococcus aureus.
מגוון רחב של מחוללים עלול להיות מעורב ביצירת מורסה ריאתית שניונית, כאשר השכיחים שבהם הם Pseudomonas aeruginosa ומתגים גראם-שליליים אחרים.
באנשים מדוכאי חיסון עולה הסיכון לזיהום של מחוללים לא-חיידקיים.
מאחר שמורסה ריאתית ראשונית קשורה בשאיפת הפרשות מדרכי האוויר העליונות, גורמי הסיכון לפתח מורסה מסוג זה הם ערפול וחוסר הכרה, אלכוהוליזם ומנת יתר משימוש בסמים, פרכוסים, שיתוק של שרירי הבליעה, חולשת שרירי הנשימה והפרעות בתנועתיות הוושט.
בנוסף, מחלות חניכיים והיגיינת פה ירודה מגבירות את הסיכון לנוכחות מוגברת של סטרפטוקוקים מיקרואירופיליים וחיידקים אל-אווירניים בהפרשות.
מורסה ריאתית ראשונית על פי רוב מתפתחת לאחר שאיפת הפרשות נושאות חיידקים כאמור מדרכי הנשימה העליונות.
ההפרשות יוצרות בתחילה דלקת ריאות כימית בעיקרה, אך כאשר עומס החיידקים גבוה מכדי שמערכות ההגנה והחיסון של הגוף תוכלנה להתמודד, מתחילים החיידקים האל-אווירניים, לאחר פרק זמן של כשבועיים, להשרות נמק לרקמת הריאה, עם יצירת חלל שתוכנו מוגלתי.
הזיהום המשולב של מספר סוגי חיידקים אף יוצר יותר נזק לרקמה.
האזורים המועדים יותר למורסה ריאתית ראשונית הם המקטעים האחוריים באונות העליונות והמקטעים העליונים באונות התחתונות.
כמו כן, השכיחות גבוהה יותר בריאה הימנית בשל הסתעפות חדה פחות של הסימפון הימני מקנה הנשימה.
באשר למורסה ריאתית שניונית, הרי שהדבר תלוי במחלת הרקע שבגינה התפתחה המורסה.
חסימת דרכי אוויר על ידי גוף זר או גידול מונעת סילוק הפרשות מדרכי הנשימה, דבר הגורם לעומס חיידקי רב באתרים בדרכי הנשימה המרוחקות (דיסטליות) מהגידול.
באנשים עם מערכת חיסון מדוכאת, יש פגיעה בהתמודדות הגוף עם מחוללים שונים, לרבות זיהומים אופורטוניסטיים.
תסחיפים זיהומיים נשלחים על פי רוב מאנדוקרדיטיס של המסתם התלת-פסיגי.
ברמה המקומית, המורסה נוצרת כאשר אזורי נמק זעירים בתוך תחום הדלקת מתלכדים ליצירת מוקד אחד של התמגלות הגדול מ-2 ס"מ.
כאשר הדלקת שוחקת דופן של סימפון סמוך, התוכן המוגלתי מתערבב עם הליחה.
לבסוף, דופן החלל מתלייפת וצלקת עבה מפרידה את רקמת הריאה מתוכן המורסה.
מורסה ריאתית תתבטא לרוב בחום ושיעול ליחתי מוגלתי בעל ריח רע.
ריח רע זה כמעט אבחנתי לנוכחות חיידקים אל-אווירניים.
כאשר המורסה קרובה לדופן קרום האדר, ייתכנו כאבים בחזה, ובמעורבות כלי דם תיתכן גניחת דם.
תסמינים אלה דומים לשל דלקת ריאות.
מהלך כרוני יתבטא גם בהופעה של הזעות לילה, ירידה בתיאבון ובמשקל וחולשה כללית.
מורסה ריאתית הנגרמת מחיידקים שאינם אל-אווירניים, כגון Staphylococcus aureus באה לידי ביטוי בצורה סוערת יותר.
בבדיקה גופנית ניתן לראות ביטויים של גורמי הסיכון, כגון היגיינת פה ירודה או היעדר רפלקס הקאה.
בהאזנה לריאות לעיתים נדירות נשמעים קולות נשימה חלולים.
התאלות האצבעות עשויה גם כן להופיע.
בדיקות הדם עשויות להצביע על מדדי דלקת מוגברים, עם לויקוציטוזיס ו-חלבון מגיב C מוגבר.
מהלך יותר כרוני גם יכול להשתקף עם אנמיה ממחלה כרונית.
בדיקות סרולוגיות מוכוונות למחוללים מסוימים מתבצעות לעיתים במדוכאי חיסון.
הבירור האטיולוגי למורסה ריאתית כולל דגימה של הליחה לצביעת גראם ולתרבית.
עם זאת, לבדיקות אלה מגבלות רבות, ולכן אינן נדרשות עבור ההחלטה על הטיפול האנטיביוטי האמפירי במורסה ריאתית ראשונית.
ניתן להגביר את הפוטנציאל האבחנתי של דגימות אלה עד ל-78% באמצעות מזעור חשיפת הדגימות לאוויר, העברתן במהירות למעבדה וזריעתן בטכניקות הדגרה מיוחדות.
ואולם, דגימות הליחה מתערבבות בדרכן בחיידקי דרכי האוויר העליונות ולכן פעמים רבות אינן משקפות את התמונה האמיתית מן המורסה.
לתרביות דם יעילות מוגבלת מאוד במורסה ריאתית.
באזורים אנדמיים ובאוכלוסיות אחרות בעלות סיכון גבוה יותר לחלות בשחפת, חלק מן הבירור כולל גם בדיקות הליחה לשחפת.
באמצעי דימות של בית החזה, לרבות צילום חזה וטומוגרפיה ממוחשבת (CT) של בית החזה תיראה המורסה כחלל בעל דופן עבה וגבולות מוגדרים, שבתוכו פלס אוויר-נוזל.
ההפרדה בין האוויר לנוזל חדה מאחר שאוויר חדיר לקרני רנטגן ונראה שחור, לעומת נוזל המוגלה האטום לקרני רנטגן ונראה אפור, ומאחר שהנוזל בחלל כבד מן האוויר.
ב-CT ניתן לראות הפרדה טובה יותר של המבנים הסמוכים, ועל כן ייתכן באמצעותו גילוי מוקדם יותר של המורסה.
הרב-ממדיות של בדיקה זו גם מאפשרת לדעת את מיקום המורסה בציר הקדמי-אחורי.
בנוסף, במקרה של מורסה שניונית, CT עשוי להוסיף מידע על מחלת רקע ריאתית, כגון גידול או חסימה אחרת של דרכי האוויר.
ניקוז מלעורי מונחה CT יכול לשמש אמצעי לדגימת נוזל המוגלה, אולם הוא כרוך בסיבוכים כגון חזה אוויר ופיסטולה בין הסימפונות לאדר, ולכן לא נהוג לבצעו אלא לאחר כישלון טיפולי אמפירי.
בעבר היה נפוץ שימוש בברונכוסקופיה עם שטיפה ברוונכיאלית במטרה לדגום את המורסה לתרבית.
כיום בדיקה זו משמשת רק לאחר כישלון טיפול אמפירי או במטופלים עם מורסה ריאתית שניונית, במיוחד מדוכאי חיסון, שם נדרשת אבחנה אטיולוגית מהירה.
הסיכון בבדיקה זו כולל התפשטות של נוזל המוגלה לאזורים בריאים, לרבות בריאה השנייה.
אבחנה של מורסה ריאתית מתבצעת באמצעי דימות של בית החזה, ובפרט צילום חזה ו-CT חזה.
אבחנה אטיולוגית מיקרוביולוגית אינה אפשרית במקרים רבים, אולם היא מתבססת על דגימות ליחה, דגימות של המוגלה במקרים של בדיקות פולשניות ובדיקות סרולוגיות למחוללים לא שכיחים.
בעבר משלה בכיפה הגישה שיש צורך באבחנה מיקרוביולוגית באמצעים פולשניים לצורך מיקוד הטיפול האנטיביוטי, אולם טרם הוברר מחקרית שידיעת המחולל משפיעה על הטיפול במורסה ריאתית ראשונית.
מורסה ריאתית נמצאת על גבי מנעד של מחלות זיהומיות של הריאה, היוצרות נמק ברקמת הריאה, וכתוצאה מכך גם חללים מוגלתיים.
בנוסף, נגעים חלולים (קוויטריים) ברקמת הריאה עלולים להיווצר מסיבות שאינן זיהומיות.
גידולים ריאתיים עלולים לעבור התנמקות והתנזלות של הנמק במרכזם בשל מיעוט אספקת דם לתאי הגידול הנמצאים במרכז.
איסכמיה גם יכולה להתרחש על רקע אוטם כתוצאה מתסחיף ריאתי.
מחלות דלקתיות, כגון מחלת וגנר או סרקואידוזיס, יכולות אף הן להתבטא בנגעים חלולים.
ציסטה או שלפוחית ריאתית מכילות נוזל ונדמות למורסה באמצעי דימות.
עוד באבחנה המבדלת דלקת ריאות מתארגנת קריפטוגנית או סקווסטרציה – מום מולד ברקמת ריאה שאינה מחוברת לאספקת הדם של הריאה.
עד להופעתם של תכשירים אנטיביוטיים במחצית המאה ה-20, נשען הטיפול במורסה ריאתית על ניקוז כירורגי של מורסה, בדומה למורסות באיברי גוף אחרים.
מאז במשך שנים ארוכות נעשה שימוש בפניצילין, שלו יעילות גם נגד חיידקים אל-אווירניים.
עם זאת, עמידות חיידקי חלל הפה לפניצילינים במנגנון יצירת בטא לקטמאז הפכה את הפניצילין לנחות לעומת קלינדמיצין.
לפיכך, המשטרים הטיפוליים הנהוגים לטיפול במורסה ריאתית הם קלינדמיצין או שילוב של בטא לקטם עם מעכב בטא לקטמאז, ראשית בעירוי תוך-ורידי, ומשחל שיפור קליני עם חלוף החום, בטיפול פומי.
בטיפול מתאים החום צפוי לרדת בתוך שבוע ימים.
משך הטיפול הוא מספר שבועות, כאשר היעד הוא היעלמות המורסה כליל, או לכדי צלקת, לפי אמצעי דימות.
במורסות ריאתיות שניוניות הטיפול מוכוון למחולל, במשטרים אנטיביוטיים אמפיריים שונים, כתלות בקיומו של דיכוי חיסוני ובסוגו, ונדרש לעיתים טיפול ממושך יותר.
טיפול במחלת הרקע הוא נדבך אף הוא בטיפול במורסה ריאתית שניונית.
למשל, בחסימה של דרכי האוויר, ייתכן צורך בהשתלת תומכן בדרכי האוויר על מנת לאפשר את ניקוז ההפרשות.
כישלון הטיפול האנטיביוטי, עם הימשכות החום וגדילה של המורסה לפי אמצעי דימות, מתרחש ב-10%–20% מהמקרים.
במצב זה ישנה התוויה לבירור אטיולוגי מיקרוביולוגי וחיפוש אחר סיבות לקיום מחלת רקע שתגדיר את המורסה כשניונית.
אם הבירור האטיולוגי אינו מגלה מחולל שניתן לטפל בו אחרת, עולה אפשרות טיפול ניתוחית לניקוז והסרה כירורגית של המורסה.
מאחר שהסיכוי שמורסות בקוטר של למעלה מ-6–8 ס"מ תגבנה לטיפול אנטיביוטי בלבד אינו גבוה, הן מועמדות לטיפול כירורגי מלכתחילה.
הפחתת גורמי הסיכון להיווצרות מורסה ריאתית, כפי שהם כתובים מעלה, עשויה לתרום למניעה של היווצרותה, בדגש על היגיינת פה, ובאנשים מאושפזים הקפדה על העלאה של מראשות המיטה ושמירה על נתיב אוויר משאיפת הפרשות.
באנשים מדוכאי חיסון ישנה התוויה, כתלות בדיכוי החיסוני, לטיפול אנטיביוטי מניעתי נגד מחוללים מסוימים.
עד לפיתוחם של תכשירים אנטיביוטיים, התמותה ממורסה ריאתית והתחלואה מסיבוכיה היו גבוהות: כשליש מאנשים עם מורסה ריאתית מתו וכשליש נוסף פיתחו סיבוכים של ברונכיאקטזיס או ממגלת (אמפיאמה).
מאז חל שיפור ניכר בשיעורי ההחלמה ממורסה ריאתית.
שיעורי התמותה תחת טיפול אנטיביוטי עבור מורסה ריאתית ראשונית עומדים על 2%.
אולם, שיעורי התמותה ממורסה ריאתית שניונית, אשר נקשרת כאמור עם מחלות רקע ריאתיות וסיסטמיות, מגיעים ל-75% במחקרים אחדים.
הפרוגנוזה נמוכה יותר בקרב אנשים מבוגרים מעל גיל 60, וכן כאשר המורסה מערבת חיידקים אווירניים, כאשר ההתייצגות מלווה באלח דם, כאשר התסמינים נמשכים יותר מ-8 שבועות או כאשר המורסה גדולה מ-6 ס"מ.
באשר לסיבוכים, החלל הנוצר ממורסה ריאתית עלול להפוך לקבוע, גם לאחר התנקות המוגלה, וליצור כיס ריאה (pneumatocele) או ברונכיאקטזיס.
כמו כן, המוגלה עלולה להתפשט אל חלל האדר או אל אזורים אחרים בריאה.
מתוארת גם גניחת דם נרחבת מסכנת חיים כסיבוך של מורסה ריאתית.
מורנוזאורוס (שם מדעי: Muraenosaurus; מילולית: "לטאת מורנה") הוא סוג של זוחל ימי גדול ממשפחת הקריפטולידיים, אשר חי באמצע תור היורה, לפני 160–164 מיליון שנה בערך.
מאובני הזוחל נמצאו בידי החוקר הבריטי הארי סיילי ב-1874 בין סלעי משקע בדורסט שבאנגליה, שם נמצאו זוחלי ים רבים.
משמעות שמו הוא מהמילה "Muraena", שפירושה צלופח, עקב מראה הצוואר המפותל שלו.
המורנוזאורוס דמה במראהו לקימרוזאורוס שנמצא באותו האזור וחי בתקופה דומה, היה בעל צוואר ארוך עם 44 חוליות (מתוך 66 בכל הגוף) וראש קטן בעל לסתות מלאות שיניים דקות ומחודדות.
גפיו הקדמיות של המורנוזאורוס היו ממוקמות גבוה יותר על גופו ביחס לגפיו האחוריות, מה שייתכן שסייע לגמישות בעת מרדף במים.
אורכו הכולל הגיע לחמישה עד שישה מטרים.
המורנוזאורוס חי בימים הרדודים של אירופה, שם צד דגים שונים ורכיכות וכדי לעכלם בלע אבני גסטרוליתים.
הוא עצמו היה צריך להיזהר מטורפי ים גדולים יותר כמו הפליוזאורוס או כרישים דמויי עמלץ קטלניים.
מורסוכוס (שם מדעי: Mourasuchus) הוא סוג של תנינאי גדול נכחד שחי בתקופת המיוקן כ-15.97–7.25 מיליון שנה לפני זמננו באמריקה הדרומית.
מאובני התנין התגלו בתצורות פבאס שביער האמזונאס בברזיל ב-1964. מאובנים נוספים שלו התגלו בוונצואלה, קולומביה, בוליביה וארגנטינה ושויכו ל-4 מינים.
תנינאי זה נחשב קרוב לקיימנים המודרניים והוא אחד התנינאים הגדולים שחיו, אך קטן מהפורוסזאורוס והגריפוסוכוס אשר חיו לצידו.
הוא הגיע לאורך ומשקל 4.3 טונות במין הגדול ביותר M.
amazonensis ורק ל-6 מטר במין הקטן ביותר M.
אורך הגולגולת שלו היה כ-1.1 מטר ואורכו הכולל חושב לפי עקומת רגרסיה שכוילה לפי אליגטור אמריקני וקיימן רחב-חרטום.
הוא היה בעל לסתות רחבות ועמוקות שהזכירו את לסתות התנינאי סטומטוסוכוס או לסתות של לווייתנים גדולים או שקנאים.
בקצה הלסת היו מעל 40 שיניים חרוטיות וקטנות.
ייתכן שהיה מסנן פלנקטון עם הלסתות הגדולות המעוגלות בקצוות שהיו חסרי יעילות ללכידת טרף או שהוא לכד מזון מקרקעית האגמים והנהרות בהם חי, דבר שאולי מנע ממנו להתחרות בתנינאי הענק הנוספים באותם נהרות.
מועדון הכדורסל UCAM של האוניברסיטה הקתולית של מורסיה ס.א.ד.
(בספרדית .UCAM Universidad Católica de Murcia Club de Baloncesto, S.A.D) או בקיצור מורסיה, היא קבוצת כדורסל, המשחקת בליגת העל הספרדית וביורופקאפ.
ג'ובר מורסיה נוסדה בשנת 1985 בליגה השלישית ועלתה לליגה השנייה בעונתה הראשונה וכעבור 4 עונות בלבד עלתה לליגה הראשונה.
אחרי 3 עונות הקבוצה הייתה אמורה לרדת ליגה אבל בשל התפרקות גרנולרס נשארה בליגה.
בשנת 1993 שינתה את שמה למועדון הכדורסל מורסיה.
כעבור 4 עונות ירדה ליגה וחזרה לעונה אחת, ואז ירדה ליגה למשך 4 עונות וחזרה למשך עונה ואז ירדה ליגה לשתי עונות ואז עלתה ליגה ל-4 עונות וירדה ומיד עלתה.
בשנת 2013 שינתה את שמה ל-מועדון הכדורסל UCAM מורסיה כיום הקבוצה משחקת בליגה הראשונה.
מורנו אברהם בן משה גרציאני (בבולגרית: Морено (Аврам) Моше Грасияни; 1872, שומן, האימפריה העות'מאנית – 1941, סופיה, ממלכת בולגריה) היה קולונל יהודי בצבא בולגריה, אחד משלושת היהודים היחידים שהגיעו לדרגה זו, וגיבור מלחמה בולגרי.
מורנו גרציאני (גרסיאני) נולד בעיר שומן למשפחת נכבדים אמידה שעסקה במסחר.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נאלצה המשפחה לעזוב את העיר בשל הפגזות צבא האימפריה הרוסית.
בהמשך, עם שובם לעיר כיהן אביו שמואל באגודת סיוע לפליטים יהודים מהעיר רוסה שהגיעו לעיר.
מורנו גרציאני רכש השכלה יסודית בבית הספר של הקהילה היהודית.
אביו של מורנו התכוון לשלוח אותו ללימודי רפואה בווינה, אך גרציאני החליט לבחור בקריירה צבאית והתקבל לבית הספר הצבאי בסופיה, אותו סיים בהצלחה ב-1896. הוא היה היהודי הראשון מעירו שבחר בקריירה צבאית בצבא בולגריה ואחד הראשונים מקרב יהדות בולגריה.
ב-1906 הועלה לדרגת קפיטן והוצב בחיל המצב בעיירה אלנה שם כיהן כגזבר גדוד רגלים.
במהלך שירותו סבל מהתנכלויות רבות על רקע אנטישמי מצד תושבים בעיירה.
באחד הימים נקלע למריבה עם בעל חנות בולגרי שהגיע למשרדו, וגרציאני סילק אותו מחדרו.
בנו של בעל החנות ביחד עם חבורת צעירים ארבו לגרציאני ותקפו אותו.
הוא נפצע ואיבד את הכרתו.
לאחר מספר ימים משהתאושש שב למשרדו, ובדרך אליו הותקף שוב על ידי אותה חבורת צעירים, תוך שהם גידפו אותו בשל מוצאו והבטיחו להורגו.
גרציאני שלף את חרבו, דלק אחר חבורת הצעירים, ערף בחרבו את ראשו של אחד התוקפים והניס את השאר.
בעקבות האירוע הועמד גרציאני לדין צבאי, הורשע ונגזרו עליו 15 שנות מאסר.
הוא ערער לערכאה צבאית עליונה.
במהלך הערעור טען גרציאני כי הגן על כבודם של מדי הקצין שלו ועל כבודה של בולגריה עליה נשבע להגן.
בית המשפט זיכה אותו מכל אשמה והותר לו להמשיך בשירותו הצבאי.
בהמשך, מונה גרציאני למפקד גדוד חיל רגלים ובמהלך מלחמת העולם הראשונה מונה לראש המטה של דיוויזיית הרגלים ה-12 של צבא בולגריה .
במהלך המלחמה עוטר בצלב הברזל דרגה שנייה ובסיומה השתחרר מהצבא.
ב-1924, לאחר שחרורו מהצבא הצטרף לאיגוד הקצינים והחיילים היהודים המשוחררים, אשר בראשו עמד אברהם תג'ר וכיהן בהנהלת האיגוד.
בעת המשבר הכלכלי העולמי (1929) נמנה עם יוזמי הקמת בנק "נארודין טרוד" אשר בסיוע כספי של הג'וינט, העניק אשראי לבעלי עסקים מקרב הקצינים והחיילים המשוחררים אשר נקלעו לקשיים כלכליים.
בשלהי 1939 חלה מורנו גרציאני ורותק לביתו בסופיה בשל מחלתו.
הוא הלך לעולמו בקיץ 1941. אף על פי שבולגריה כבר נמנתה עם מדינות הציר, החוק להגנת האומה היה בתוקף והצבא הגרמני כבר חנה על אדמת הממלכה, נערכה לגרציאני הלוויה צבאית רשמית בלווי משמר כבוד.
תחילה הוצב ארונו בבית הכנסת בסופיה ומשם בלווי מאות רבות של מלווים מקרב יהודי סופיה ואנשי צבא בולגריה, הובל לקבורה בבית הקברות המרכזי.
מורס הוא התגלמות המוות במיתולוגיה הרומית.
האל המקביל שלו במיתולוגיה היוונית הוא תנטוס.
הגוף הטרנס-נפטוני מורס-סומנוס 341520 נקרא על שמו.
מורס הוא בנה של אלת הלילה נוקס ואחיו התאום של אל השינה סומנוס.
מזוהה לעיתים עם אלי העולם התחתון הרומי, כמו מרס, אל המלחמה, ופלוטו, אל השאול.
הוא מוזכר בסיפורי המיתולוגיה כשהרקולס נלחם בו כדי להציל את בת-זוגו של חברו.
בכתביו של הורטיוס מתואר מורס כדמות חיוורת, אשר נכנסת "אל מחנות העניים ואל מגדלי המלכים באופן שווה".
סנקה מתאר גם הוא את מורס כדמות חיוורת.
טיבולוס, לעומת זאת, מתאר את מורס כדמות שחורה או כהה.
ורגיליוס מזכיר את מורס כאחיו התאום של אל השינה סומנוס.
מורס מיוצג לעיתים קרובות באופן אלגורי בספרות ובאמנות המערבית המאוחרת יותר, במיוחד במהלך ימי הביניים.
תיאורי צליבתו של ישו מראים לפעמים את מורס עומד למרגלות הצלב.
מורסון (בספרדית: Morcón) הוא סוג נקניק מבשר חזיר שדומה מאוד לצ'וריסו.
הוא מעובד בצורה דומה, וההבדל טמון בעובדה שהצ'וריסו ממולא במעי הדק, בעוד שהמורסון ממולא במעי הגס.
נקניק זה הוא מוצר אופייני לשחיטת חזירים באזורי אנדלוסיה ואקסטרמדורה.
בקסטיליה העתיקה מהמאה ה-16 היא נקראה מורסילה, שם השמור כיום לפודינג שחור.
ההבדל בהתייחס לצ'וריסו הוא גם בסוג הבשר ממנו המורסון עשוי, שבאופן כללי הוא רזה באיכותו, ללא אפונורוזות או הצטברויות של שומן.
הוא קיבל את השם של מורסון בשל העובדה שזהו השם של חתיכת צומת המעי המשמש למילוי שלו.
התבלינים המשמשים להכנה הם בעצם פפריקה מתוקה, שום ומלח בישול.
בשל עובי המעטפת, השהייה בחדר הייבוש ותקופת ההתיישנות ארוכה למדי.
הבדל נוסף לעומת הצ'וריסו הוא שאורך הנקניק בדרך כלל גדול יותר.
יש גרסה בשם מורסון המיוצר בפיליפינים, עשוי מבשר בקר.
לא ידוע אם זו בהשפעה ספרדית או סתם שם דומה של שני מאכלים שונים.
מורעל הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2021 שבוים על ידי ג'יימס ואן על פי תסריט של .
בסרט מככבת השחקנית אנאבל ווליס המגלמת אישה החווה חזיונות בהם באנשים נרצחים, רק כדי לגלות שאותן רציחות מתרחשות במציאות.
בנוסף לווליס, בסרט מככבים גם , ג'ורג' יאנג, ו.
הסרט הוקרן בבתי קולנוע בארצות הברית ב-10 בספטמבר 2021 בהפצת אולפני האחים וורנר וכן בשירות הסטרימינג HBO Max.
הסרט הרוויח 34 מיליון דולר וקיבל ביקורות חיוביות.
בשנת 1993, ד"ר פלורנס ווייבר והקולגות שלה ויקטור פילדס וג'ון גרגורי מטפלים במטופל בשם גבריאל, לו יכולות על טבעיות כגון שליטה בחשמל והקרנת מחשבותיו בעזרת רמקולים בבית החולים "סימיון".
לאחר שגבריאל הורג מספר אנשי צוות במוסד, ד"ר וויבר קובעת שגבריאל הוא "מקרה אבוד" ומצהירה שחייבים להסיר את "הסרטן".
27 שנים לאחר מכן, מדיסון לייק-מיטשל היא אישה הריונית המתגוררת בסיאטל, חוזרת לביתה יחד עם בעלה האלים דרק.
במהלך ויכוח שעסק בהפלות שמדיסון עברה בעבר, דרק דופק את ראשה של מדיסון בקיר והיא מתחילה לדמם.
מדיסון נועלת את עצמה בחדר ובמהלך הלילה, היא חולמת סיוט אודות אדם שפולש לביתם והורג את דרק.
לאימתה של מדיסון, הרוצח הורג את דרק ותוקף את מדיסון והאחרונה מאבדת את הכרתה.
מדיסון מתעוררת בבית החולים ולומדת מאחותה, סידני שהעובר ברחמה של מדיסון לא שרד את התקיפה.
לאחר שרואיינה על ידי בלש המשטרה קאקוה שו ושותפתו רג'ינה מוס, מדיסון חוזרת לביתה.
מדיסון מספרת לסידני שהיא אומצה כשהייתה בגיל 8 ושאין לה זיכרון מחייה לפני האימוץ.
הרוצח מכה שנית וחוטף אישה שמנהלת סיורים ב ומדיסון מתחילה שוב לדמם מראשה.
לאחר מכן, מדיסון חווה חיזיון נוסף בו ד"ר וויבר נרצחת באכזריות על ידי הרוצח.
במהלך חקירתם, שו ומוס מוצאים תמונה של מדיסון הצעירה בביתה של וויבר ולומדים שוויבר התמחתה ב (ניתוחים שמטרתם להקנות לאדם עם מום מראה נורמטיבי).
מדיסון וסידני מגיעות למשטרה לאחר החיזיון שמדיסון ראתה.
לפתע, הרוצח מתקשר עם מדיסון בראשה וחושף את שמו - גבריאל.
מדיסון וסידני מבקרות את אמן ולומדות ממנה שבילדותה, למדיסון היה חבר דמיוני בשם גבריאל, אך האם חושבת שגבריאל היה ילד שמדיסון הכירה לפני שנשלחה לאימוץ.
בהמשך, שו מגלה את הקשר בין מדיסון לד"ר ווייבר ודרך זה לומד על הרצח של ד"ר גרגורי.
השוטרים נעזרים בהיפנוזה במטרה לעורר את זכרונותיה הכלואים של מדיסון.
במהלך הטיפול, מדיסון נזכרת ששמה האמיתי הוא אמילי מיי ושגבריאל כמעט גרם לה להרוג את סידני בזמן שהשתיים היו עוד ברחם אמן.
לאחר שסידני נולדה, מדיסון שכחה מגבריאל.
האישה שנחטפה על ידי גבריאל מצליחה לברוח ונופלת מתוך עליית הגג בביתה של מדיסון, בכך מתברר שגבריאל התגורר שם בחשאי.
מאמינים שמדיסון אחראית לרציחות ולחטיפת האישה, המשטרה עוצרת את מדיסון.
מתגלה שהאישה שנחטפה היא סרינה מיי, אמה הביולוגית של מדיסון והיא נשלחת לבית החולים.
סידני מבקרת בבית החולים "סימיון" שמאז ננטש ולומדת שגבריאל הוא של מדיסון שמופיע מאחורי ראשה ונראה כמו ילד מעוות.
מטרתה של ד"ר וויבר הייתה להסיר את גבריאל מגופה של מדיסון וכליאת גבריאל במוחה.
גבריאל נשאר רדום עד שדרק הכה את מדיסון ודפק את ראשה בקיר, ובכך גבריאל הצליח להתעורר ולהשתחרר.
כשגבריאל מתעורר, הוא שולט על גופה ההפוך של מדיסון (מכיוון שהוא מופיע בחלק האחורי של ראשה) ובכך מתגלה מדוע הרוצח הולך הפוך ומדוע טביעות האצבעות בזירות הפשע הן הפוכות.
בזמן שמדיסון במעצר, חלק מהאסירות מתגרות בה וגבריאל משתחרר וטובח בכולן.
לאחר מכן, גבריאל טובח ברוב שוטרי התחנה ושם פעמיו לבית החולים בו סרינה מאושפזת.
סידני ושו מנסים לעצור את גבריאל, אך הוא תוקף אותם.
סידני חושפת בפני מדיסון שגבריאל הוא האחראי לכל ההפלות שמדיסון עברה מכיוון שהוא ניזון מהעוברים ברחמה.
גבריאל תוקף את סידני ומנסה להרוג אותה מכיוון שהוא חושב שמדיסון החליפה אותו בסידני, אך מדיסון מתעוררת ותופסת מחדש שליטה על גופה.
במוחה של מדיסון, היא מתעמתת עם גבריאל ונועלת אותו בתא סגור בתת-המודע שלה, אך הוא מבטיח שבעתיד הוא יברח ויחזור בשנית.
בסופו של דבר, מדיסון מקבלת בחזרה את השליטה על גופה וגבריאל הנחלש נכלא במוחה.
בחזרה בבית החולים, מדיסון מסייעת לסידני ומצהירה שלמרות שהן לא אחיות ביולוגיות, היא תמיד תאהב אותה כאחות.
סרינה מחייכת אל השתיים ולפתע החשמל מתחיל להתעמעם וקולו של גבריאל נשמע ברקע.
אנאבל ווליס - מדיסון לייק - מיטשל / אמילי מיי.
מקנה גרייס - מדיסון לייק / אמילי מיי הצעירה.
ג'ורג' יאנג - קאקוה שו.
- ג'יין דו / סלינה מיי.
מדיסון וולף - סלינה הצעירה.
סוזנה תומפסון - ג'נה לייק.
ג'ייק אייבל - דרק מיטשל.
אמיר אבוללה - ד"ר גרגורי.
רובן פלה - השוטר רובין.
ג'ון לי ברודי - השוטר לי.
ביולי 2019 הוכרז שג'יימס ואן יביים סרט עבור חברת ההפקות "ניו ליין סינמה" על פי תסריט של ו, שנכתב בהשראת עלילה אותה יצרו ואן ואשתו, .
למרות זאת, קופר קיבלה קרדיט יחיד כתסריטאית בעוד שאר היוצרים קיבלו קרדיט משני בתור "מבוסס על סיפור מאת".
ואן שימש כמפיק לצד מייקל קליר וחברת ההפקות שלו "אטומיק מונסטר".
בספטמבר של אותה השנה, ואן חשף ששם הסרט יהיה "מורעל" (Malignant באנגלית) והמגזין "" חשף שהסרט יהיה בסוגת "" (סוגה של סרטי אימה העוסקים בסלאשרים ובעל טבעי).
ביסו חשפה שההתעניינות שלה בחריגות רפואיות הובילה אותה לאגדה אורבנית אודות ושדמותו שימשה השראה לדמותו של גבריאל.
ב-24 באוקטובר 2019 ואן חשף שהסרט לא מבוסס על הנובלה הגרפית "" פרי עטו וציין: "זה ממש לא סרט גיבורי על (הדמות הראשית בנובלה היא דמות של גיבור על) והסרט הוא רעיון חדש שלא קשור לשום דבר שנעשה קודם".
ואן ציין שההשראה לעבודתו בסרט לקוחה מיצירותיו של הקולנוען האיטלקי דאריו ארג'נטו ובמיוחד סרטיו (1982), (1985) ו-.
באוגוסט 2019, אנאבל ווליס, ג'ורג' יאנג וג'ייק אייבל לוהקו לסרט.
בספטמבר 2019, מאדי האסון, מיקול בריאנה וויט וג'קלין מקנזי לוהקו גם הם.
השחקנית מקנה גרייס צורפה לצוות השחקנים במרץ 2020.
הפקת הסרט החלה ב-24 בספטמבר 2019 בלוס אנג'לס, והסתיימה ב-8 בדצמבר 2019.
הסרט הופץ בבתי קולנוע נבחרים ברחבי העולם ב-1 בספטמבר 2021 ולאחר מכן בארצות הברית ב-19 בספטמבר בהפצת אולפני האחים וורנר.
במקור, הסרט היה אמור לצאת ב-14 באוגוסט 2020, אך הפצתו נדחתה בעקבות מגפת הקורונה.
במקביל להפצה בבתי הקולנוע, חברת האחים וורנר הפיצה את הסרט בשירות הזרמת המדיה HBO Max למשך חודש אחד, לאחר מכן הסירה אותו והעלתה אותו שוב לשירות בזמן יציאת המדיה הביתית.
הסרט יצא לשירותי הזרמת המדיה ב-22 באוקטובר 2021 וכן תקליטורי DVD ובלו-ריי יצאו ב-30 בנובמבר 2021. הסרט הופץ בגרסת 4K ב-24 במאי 2022.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 76% טריות על סמך 172 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 51/100 על סמך 23 ביקורות.
מוּרְסָה מוֹחִית היא זיהום מוקדי ברקמת המוח שבו מצבור של מוגלה מוקף בקופסית מוגדרת היטב.
המורסה עלולה להתפתח כסיבוך של זיהום ברקמה סמוכה, דוגמת סינוסיטיס או דלקת האוזן התיכונה, על רקע חבלת ראש חודרת או כהתפשטות של זיהום דרך זרם הדם ממוקד זיהומי אחר בגוף.
המחוללים האפשריים רבים, אך הנפוצים שבהם הם סטרפטוקוקים, Staphylococcus aureus, חיידקים גראם-שליליים שוכני מעי וחיידקים אל-אווירניים.
באנשים עם דיכוי חיסוני רשימת המחוללים האפשריים ארוכה אף יותר, לרבות פטריות ופרוטוזואה.
הביטוי הקליני האופייני שלה הוא כאב ראש וחוסר נוירולוגי מוקדי, ולפעמים גם חום.
האבחנה מתבצעת על ידי אמצעי דימות מוחי (טומוגרפיה ממוחשבת ודימות תהודה מגנטית), כשזיהוי המחולל בתרבית מספק אבחנה מיקרוביולוגית.
הטיפול כולל מרכיב ניתוחי נוירוכירורגי ומרכיב אנטיביוטי.
עם הטיפול הפרוגנוזה טובה מבעבר, עם 70% מהאנשים החיים ללא נזק שארי.
שיעור ההיארעות של מורסה מוחית נאמד ב-0.4–0.9 מקרים ל-100 אלף איש, כאשר באנשים עם דיכוי חיסוני ההיארעות גבוהה יותר.
הגיל החציוני להופעת מורסה כזו הוא סביב 30–40, אם כי נתון זה יכול להשתנות כתלות בסיבות להיווצרותה.
למשל, מורסה מוחית שמקורה בסינוסיטיס מתרחשת לרוב בגילי 10–30, בעוד מורסה שמקורה בדלקת אוזניים מתרחשת יותר בגיל צעיר מ-20 או מבוגר מ-40. כ-25% ממקרי המורסה המוחית מופיעים בילדים, על פי רוב בגילי 4–7. נדיר ביותר למצוא מורסה מוחית בבני פחות משנתיים.
מורסה מוחית מופיעה פי שניים–שלושה יותר בגברים, וכן מופיעה יותר באנשים ממעמד חברתי נמוך, היכן שהגישה לשירותי רפואה מוגבלת.
סטרפטוקוקים הם קבוצת החיידקים השכיחה ביותר בדגימות תרבית הנלקחות ממורסות מוחיות, כשלעיתים קרובות מדובר בזיהום משולב של מספר חיידקים.
מקורם של הסטרפטוקוקים הללו הוא במוקדים זיהומיים סמוכים (סינוסיטיס, דלקת האוזן התיכונה, מסטואידיטיס וזיהומי חלל הפה והגרון), באנדוקרדיטיס זיהומית או בהתערבויות ניתוחיות קודמות.
בפרט יצוינו סטרפטוקוקים מקבוצת Streptococcus anginosus, חיידקים מְמַגְּלִים הנוטים ליצור מורסות.
החיידק Staphylococcus aureus עולה בכ-10%–20% מהתרביות ממורסות מוחיות, לעיתים קרובות כחיידק יחיד, ובדרך כלל הוא נקשר במנגנון של חבלת ראש חודרת, שכן מדובר בחיידק שוכן עור, או של אנדוקרדיטיס זיהומית, בדומה לסטרפטוקוקים.
חיידקים גראם-שליליים שוכני מעי מבודדים ברבע עד שליש מהתרביות ממורסות מוחיות, כשגורמי הסיכון להצמחת חיידקים אלה הם דלקת האוזן התיכונה, ניתוחים נוירוכירורגיים ודיכוי חיסוני.
חיידקים אל-אווירניים, בין אם מקורם בחלל הפה או במערכת העיכול ומערכת הרבייה הנקבית, דוגמת Bacteroides ו-Prevotella, צומחים בכ-20%–40% מהתרביות, פעמים רבות כחלק מזיהום משולב.
הימצאותם של חיידקים אלה בתרביות עלתה בשל ההקפדה על נטילת דגימות לתרבית אל-אווירנית והדגרה בתנאים מתאימים.
החיידקים האופייניים לדלקת קרום המוח – Haemophilus influenzae, Streptococcus pneumoniae ו-Listeria monocytogenes – צומחים לעיתים נדירות בתרביות ממורסה מוחית, ונצפים יותר במדוכאי חיסון.
חיידקים נוספים שנקשרים באופן נדיר למורסה מוחית הם חיידקי Salmonella ו-Burkholderia pseudomallei.
זיהומים מוקדיים של מערכת העצבים המרכזית יכולים גם להיגרם על ידי חיידקים מהסוג Actinomyces כתוצאה מפיזור דרך זרם הדם ממוקד זיהומי אחר או, בשכיחות נמוכה יותר, מהתפשטות של זיהום סמוך.
מורסה מחיידקי Nocardia אופיינית במטופלים עם דיכוי חיסוני תאי, ופעמים רבות היא נקשרת בזיהום מפושט המערב את הריאות ואת העור.
טיפול מניעתי בסולפונאמידים הניתן עבור Pneumocystis jirovecii אינו מונע זיהום נוקרדיאלי.
זיהומים מיקובקטריאליים, ובכללם חיידק השחפת, יכולים אף הם לגרום לנגעים מוחיים מוקדיים, בין אם הם מייצרים גרעינומות ובין אם מדובר במורסה מוחית.
השכיחות של תרביות עקרות ממורסה מוחית עלולה להגיע למעל 40%, לעיתים קרובות כתוצאה מטיפול אנטיביוטי טרם נטילת הדגימה לתרבית.
יחד עם זאת, השימוש בשיטות אבחנתיות מולקולריות מזהה מספר רב יותר של חיידקים מבעבר.
הגם שישנן פטריות בעלות טרופיזם לרקמת המוח ופוטנציאל ליצור מורסה גם באנשים כשירי חיסון, מורסות מוחיות פטרייתיות מאפיינות יותר אנשים עם דיכוי חיסוני.
למשל, 90% מהמורסות המוחיות במושתלי איברים הן מפטריות.
מנגנון הדיכוי החיסוני מגדיר את המועדות ללקות בזיהום פטרייתי מסוים.
כך למשל, נויטרופניה ופגיעה בתפקוד נויטרופילים (כפי שקורה במחלה גרנולומטוטית כרונית), השתלת איברים והשתלת מח עצם חושפים את האדם בעיקר להיווצרות מורסות מ-Candida ומעובשים.
דיכוי חיסוני תאי, ובכלל זה איידס, חושף את האדם לזיהום מ-Cryptococcus, אם כי פחות שכיח שיעשה מורסה של ממש.
טוקסופלזמוזיס היא הסיבה הפרוטוזואלית השכיחה ביותר למורסה מוחית.
ככלל, מורסה מ-Toxoplasma gondii נוצרת בעת שפעול מחדש של הטפיל באנשים עם דיכוי חיסוני תאי, דוגמת איידס או השתלת איברים ומח עצם, אולם טיפול מניעתי בסולפונאמידים עשוי למנוע את הופעתה.
לעיתים נדירות מועבר הטפיל עם השתל באנשים שעברו השתלת לב.
מבין השרשורים, Taenia solium הגורמת לנוירוציסטיצרקיאזיס היא סיבה בולטת לנגעים מוחיים בעולם המתפתח.
גם אכינוקוקוס יכול לערב את המוח, אם כי באופן נדיר, וליצור נגעים ציסטיים דמויי מורסה.
מיקרואורגניזמים נוספים שלהם טרופיזם למוח ועלולים להביא ליצירת מורסה מוחית: Trypanosoma cruzi הגורם למחלת צ'אגאס, Entamoeba histolytica, Schistosoma הגורמת לבילהרציה, Paragonimus ואמבות חופשיות (Naegleria fowleri, Acanthamoeba ו-Balamuthia).
לרוב האנשים עם מורסה מוחית יש גורמים המעמידים אותם בסיכון לפתח סיבוך זה.
השכיח ביותר הוא מוקד זיהומי באתר סמוך, המתקיים במחצית ממקרי המורסה המוחית.
מיקום המוקד הזיהומי גם נקשר לאתר המורסה המוחית.
מורסה מוחית המתפתחת בעקבות דלקת האוזן התיכונה בדרך כלל תופיע באונה רקתית או במוחון.
לעומת זאת, מורסה מוחית המתפתחת בעקבות סינוסיטיס תופיע בעיקר באונה המצחית, למעט כאשר הסינוסיטיס היא בגת היתד (ספנואידלית), אז הקשר הישיר הוא לאונה הרקתית או לאוכף הטורקי.
בעקבות זיהומי שיניים לרוב תתפתח המורסה באונה המצחית, ולעיתים גם ברקתית.
כאשר המוקד הזיהומי הוא באתר מרוחק, המחולל עשוי להגיע עם זרם הדם לרקמת המוח.
מצב זה נמצא בכשליש ממקרי המורסה המוחית.
כך למשל, זיהום מוגלתי בריאות ואנדוקרדיטיס זיהומית עלולים לשלוח תסחיפים זיהומיים למוח ולגרום למורסה מוחית.
התרחבות נימים תורשתית מדממת (תסמונת אוסלר–ובר–רנדו) גם היא גורם סיכון למורסה מוחית, שניתן לראותה בעיקר במטופלים עם פקעת עורקים וורידים (AVM) ריאתית.
משוער כי פקעת זו היא המאפשרת לתסחיפים זיהומיים לעבור ממחזור הריאות אל מחזור הדם הכללי וישירות למוח, מבלי לעבור דרך נימי הריאות.
פגיעת ראש חודרת עם שבר פתוח בגולגולת וניתוח נוירוכירורגי הם גורם סיכון נוסף להתפתחות מורסה מוחית, בפרט מחיידקים שוכני עור או מתגים גראם-שליליים.
משהגיע המחולל לרקמת המוח, בין אם כסיבוך של זיהום באתר סמוך, דרך זרם הדם או מבחוץ בעקבות פגיעה בשלמות קרומי המוח, נוצרת דלקת ברקמת המוח.
הדלקת יוצרת מרכז נמקי, שמוקף בתגובה דלקתית הסמוכה לכלי הדם, בליווי בצקת מוגברת בחומר הלבן.
אותו מרכז נמקי מגיע אז לשיא גודלו, וסביבו, בתהליך שמערב הצטברות פיברובלסטים והיווצרות מחדש של כלי דם, מתהווה קופסית.
הקופסית שופעת הקולגן הולכת ומתעבה כשמחוצה לה תהליכי דלקת ובצקת.
רוב הביטויים הקליניים של מורסה מוחית נובעים מהיותה תהליך תופס מקום ברקמת המוח הדוחק את המבנים המוחיים הסמוכים לו, בדומה לגידול מוחי, ולא מעצם הזיהום.
אלה עשויים להופיע באופן הדרגתי או סוער, כתלות בקצב גדילת המורסה.
שלישיית התסמינים האופיינית – כאב ראש, חום ופגיעה נוירולוגית מוקדית – מופיעה רק ב-20% מהמקרים.
מבין אלה, התסמין השכיח ביותר הוא כאב ראש, המופיע בכ-70% מהאנשים עם מורסה מוחית.
לכאב אין מאפיינים ייחודיים, אך עוצמתו עשויה להיות בינונית עד קשה, ומיקומו מוגבל למחצית הראש או מפושט.
החמרה פתאומית בכאב הראש, יחד עם הופעה של סימני גירוי קרומי המוח (מנינגיזמוס) עלולה לבשר פריצה של מוגלה לחדרי המוח.
סוגם של החוסרים נוירולוגיים מוקדיים תלוי במיקומה של המורסה.
מורסה מוחית באונה המצחית נקשרת בישנוניות, הפרעות בקשב, החמרה במצב הנפשי, חולשת צד ודיסארתריה.
לעומת זאת, מורסה באונה הרקתית עלולה לגרום לאפאזיה והפרעות בשדה הראייה.
במוחון ביטויי מורסה יכולים להיות אטקסיה, ניסטגמוס, הקאות ודיסמטריה.
לבסוף, מורסה בגזע המוח תתבטא לרוב בחולשת צד, בהפרעות בבליעה ובהקאות.
פרכוס עשוי להופיע בעד 25% מהמקרים של מורסה מוחית.
בטומוגרפיה ממוחשבת מודגמת מורסה מוחית כנגע היפודנסי העובר האדרה היקפית על ידי חומר ניגוד, וסביבו בצקת ואפקט מסה (סימני דחיקה של מבנים סמוכים).
לעיתים ניתן לראות בועיות גז בנגע.
בעוד הנגע עצמו מייצג את המרכז הנמקי של הזיהום, הטבעת המואדרת סביבו מייצגת קופסית הקולגן המאורגנת.
הידקקות של הטבעת מרמזת על הנטייה של המוגלה להתפרץ מן המורסה אל חדרי המוח.