tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר היא באה לבית סאליבן הריק כדי לקחת חפצים עבור לילית, היא רואה שבמרתף נחפר בור מלבני, מעין קבר, ועל דלת חדר ההורים הותקנו בריחים כבדים.
בינתיים, בקבוצת הילדים שבטיפולו של דאג, דייגו, שנגד הוריו הוצא צו הרחקה מבנם, מספר שהילדים בבית הספר לועגים לו שאמא שלו זונה, בעוד לילית מקשיבה ברוב־קשב לדבריו של דייגו.
אחרי סיום הטיפול, אמילי מביעה באוזני דאג את התרשמותה שההורים של לילית נהגו להתבצר בלילות בחדרם, והוא מסביר לה ששנאה ופחד הם שני תסמינים של אותה פתולוגיה.
באותו לילה רוצח דייגו את הוריו במהלומות עם מוט ברזל, בכוח לא סביר לגילו.
אחרי שהיא מבקרת את דייגו במעצר, אמילי מטיילת עם לילית ומספרת לה שלא הכירה את אביה, ולאמא שלה "היו בעיות".
לילית מביעה תחושה שאמילי פחדה מאִמָּהּ, כי היא לא מדברת עליה, ואמילי מתפעלת מפיקחותה של הילדה.
למחרת בבוקר, היא מוצאת אצל לילית תמונה של אמילי בחברת אמה.
אמילי מתוודה שאמא שלה נהרגה בתאונת דרכים שהן היו מעורבות בה כאשר אמילי הייתה בגילה של לילית, אך נוזפת בלילית על שחיטטה בחפציה.
היא נפגשת עם מייק ומציינת שלילית ילדה מאוד אינטואיטיבית.
מייק מפתיע את אמילי ומספר לה שבתדפיס שיחות הטלפון בבית משפחת רמירז נרשמה שיחה מביתה של אמילי בלילה שבו רצח דייגו את הוריו.
השניים מתחקרים את לילית שנשבעת שלא התקשרה לדייגו באותו לילה.
אמילי מאמינה לה, אך מייק משוכנע שהיא משקרת.
אמילי באה אל דייגו לשאול אותו אם לילית התקשרה אליו בליל הרצח.
הוא נופל לרצפה ומתחיל לפרכס, ואחרי שההתקף חולף, הוא מתוודה שלילית התקשרה אליו, אך טוען שזה היה קול של גבר שדיבר בספרדית.
החשד שלילית מעורבת באירוע הרצח גובר, ודאג מעביר לה שאלון הערכה פסיכיאטרית שבו היא עונה בשלילה על שאלות לגבי פחדיה.
דאג מסביר לה שכל אדם פוחד ממשהו, ומבקש לדעת ממה היא פוחדת.
לילית מתנה את תשובתה בכך שדאג יספר לה ממה הוא פוחד, והוא מתוודה שהוא פוחד מצרעות משום שבהיותו ילד, הכניס בטעות את ידו לתוך קן צרעות, נעקץ קשות ואושפז בבית חולים.
או־אז, לילית מספרת שיש לה מחשבות רעות לגבי דאג כי הוא חלקלק, חסר כֵּנוּת ושטחי, ומבקשת ממנו לענות "כן" או "לא" על הביטוי "אני חושש ממה שיקרה" מתוך השאלון.
הוא עונה בשלילה, ולילית טוענת שתשובתו צריכה להיות חיובית.
אחרי פגישת ההערכה, דאג מביע באוזני אמילי תחושה שהילדה איימה עליו.
בלילה שלאחר מכן, דאג מקבל שיחת טלפון שבה נשמע רחש מוזר, וצרעה יוצאת מאוזנו.
אחוז חרדה הוא נכנס לשירותים, והמוני צרעות יוצאות מאוזניו, עיניו, נחיריו ופיו.
הוא מתחיל להשתולל באימה, נופל על מקלחון הזכוכית ונהרג.
אמילי מתחילה לחשוש מלילית, וכאילו קראה את מחשבותיה, לילית אומרת שאמילי מאשימה אותה במותו של דאג, ואמילי פוטרת אותה באמירה שזו הייתה תאונה ותו־לא.
מייק סבור שדאג התאבד, כי אין סימני פריצה לבית, ואמילי מנסה לשכנע אותו שידה של לילית בדבר, אך מייק טוען שהיא עדיין בהלם ממותו של דאג.
אחרי שכל העובדים עזבו את המשרד, אמילי מוציאה מהתיק של לילית קלטת וידאו עם חקירת בני הזוג סאליבן.
בחקירתה, סיפרה מרגרט שהם רצו להרוג את לילית שהיא לא הבת שלהם, אלא שטן.
מרגרט הסבירה שלילית הורגת בני אדם, אבל היא לא רוצחת במו ידיה, אלא אנשים פשוט מתים, ומאז שלילית נולדה, מתו שני האחים של מרגרט ושלוש אחיותיו של אדוארד.
האחרון סיפר בחקירתו שהם השאירו את לילית במקום נידח ללא טלפון וללא כסף כדי להיפטר ממנה, אך כאשר חזרו הביתה, היא חיכתה להם.
אמילי הולכת למוסד שבו מאושפזים בני הזוג.
מרגרט אחוזת הזיות ואי אפשר לדבר איתה, ואילו אדוארד מסביר לה שלילית איננה ילדה תמימה בת 10, אלא יש לה נשמה של שֵׁד ובלידתה הביאה איתה רֶשַׁע עתיק והרסני, והיא לא תניח לאמילי עד שתחסל אותה כמו שחיסלה אחרים.
אדוארד מוסיף ומסביר שלילית מדובבת אנשים כדי להבין מהו הגיהנום עבורם, ואז גורמת להם לחוות אותו.
אחרי שאמילי עוזבת את המוסד, מרגרט הוזה שידיה עולות באש, ואדי תוקף מאושפז אחר שדיבר אליו בקולה של לילי.
אמילי חוזרת הביתה, מצטיידת בסכין ועוקרת את מכשירי הטלפון הקוויים מחיבוריהם.
כשלילי שבה מבית הספר היא שואלת את אמילי אם אמא שלה זוכה ליחס טוב, ואמילי נדהמת משום שלא סיפרה לילדה על הביקור אצל מרגרט.
כשאמילי באה לקחת את לילי מהקבוצה הטיפולית, היא רואה את לילי לוחשת ארוכות על אוזנה של ילדה אחרת.
היא נבהלת, מושכת את לילי בידה משם ומודיעה לה שהיא לא תשתתף יותר בקבוצה.
לילי זועמת על כך, וכאשר הן נכנסו למעלית, אמילי נתקפת הזיה שהמעלית נופלת במהירות, וכשהמעלית עוצרת כרגיל, לילי מתגרה בה: "את בטוחה?"
אמילי מנסה שנית לשכנע את מייק שההורים של לילי דוברים אמת, והוא עונה שלילי שקרנית ומניפולטיבית, אך איננה שד, ומייעץ לאמילי לקחת עזרה נפשית.
למחרת, כאשר אמילי חוזרת הביתה, היא מתעלמת מלילי ומסתגרת בחדרה.
לילי מסתכלת כלפי מעלה, ומיד מתחוללת סופה וגשם עז יורד על הבית.
לילי מתחילה להלום בכוח לא אנושי על דלתה של אמילי בדרישה להיכנס לחדר.
אמילי פותחת את הארון, ומבין הבגדים צצה לילי, הפעם בהתגלמות של שד עם פנים מדממות.
אמילי בורחת מהבית אל הגשם, והשד רודף אחריה.
היא ננעלת במכוניתה, ואז לילי מופיעה במושב האחורי ומסבירה לה שזו עבירה פלילית להשאיר ילדה ללא השגחה, ומעתה אמילי תצטרך למלא אחר כל דרישותיה.
ביום המחרת, ננסי (סינתיה סטיבנסון) מוועדת ההשמה מודיעה לאמילי שנמצאה משפחת אומנה חדשה ללילי, ואמילי הולכת שנית להתייעץ עם אדי.
הוא מסביר לה שאצל המשפחה החדשה הסיפור יחזור על עצמו, והדרך היחידה להיפטר מלילי היא להרוג אותה בשנתה, כי היא שואבת את כוחה מפחדים של אחרים, ולא יכולה לפגוע כאשר לא פוחדים ממנה.
בשעה שתיים אחר חצות, מייק מקבל שיחת טלפון שבתחילתה נשמע קול גברי מאיים על משפחתו, ואז הקול מתחלף בקולה של לילי המצחקקת.
הוא משתכנע שאמילי דוברת אמת ומחליט לעזור לה להיפטר מלילי.
מייק לוקח רובה מתחנת המשטרה והלך למכוניתו, אך בחניון הוא נתקף הזיה שכלב גדול שחור עוקב אחריו.
כשהוא נכנס למכונית, מייק הוזה את הכלב מתנפל עליו מהמושב האחורי, ויורה בעצמו למוות.
אחרי שהקרובים לה חוסלו, אמילי חוזרת הבית ומוצאת שלילי פיזרה בבית תמונות ומסמכים מהתיקים שבטיפולה, ומבינה שהמטופלים שלה נמצאים בסכנה.
היא משקה את לילי תה מהול בסם מרדים, וכשזו נרדמת, אמילי מציתה את הבית ויוצאת ממנו, אך לילי מופיעה בקהל הנאספים בחוץ ואומרת לה "לא היית צריכה לעשות את זה".
שוטר מציע להן ללוותן למקום לינה זמני, ואמילי נוסעת עם לילי אחרי ניידת המשטרה.
לפתע סוטה אמילי מהנתיב ונוהגת במהירות מסחררת כדי להפחיד את לילי, אך לילי גורמת לאמילי לחוות את זיכרון הילדות מהתאונה שבה נהרגה אמה.
אמילי נאבקת בהזיה, וכאשר זו נמוגה, לילי נראית מפוחדת.
אמילי דוהרת אל מזח על החוף, ומפילה את המכונית אל הים.
לילי עוטה דמות שד בעוד אמילי נועלת אותה בתא המטען, נחלצת מאחיזתה ושוחה למעלה אל המזח, בעוד המכונית שוקעת ולילי הלכודה טובעת.
לגרסאות הדי וי די והבלו ריי צורף סרטון הכולל סיקוונס שנחתך בעריכה ולא נכלל בגרסה שהופצה.
לאחר שאמילי הטביעה את המכונית, לילי מחייכת אליה ברשעות, ואז נראה אדם שוחה לעבר המכונית, מחלץ את לילי ומשאיר את אמילי מאחור.
אמילי מנסה ללא הצלחה לפתוח את דלת המכונית, וכאשר היא מתחילה לאבד את הכרתה, חוזר האיש ומחלץ גם אותה.
בעוד אמבולנס מפנה את אמילי, משודר האירוע בטלוויזיה, ומרגרט, אמה של לילי, צופה בשידור במקום אשפוזה בו.
לאחר מכן נראית אמילי במדי אסירה כתומים ואזיקים על ידיה, מתחננת לעורך הדין שלה שיגלה לה היכן לילי נמצאת (הצופה יכול לשער שאמילי הואשמה בניסיון רצח).
בסצנת הסיום נראית לילי מגיעה עם משפחת האומנה שלה אל ביתה החדש.
שחקנ/יתתפקידרנה זלווגראמילי ג'נקינסג'ודל פרלנדלילית סאליבןאיאן מקשייןמייקל בארוןבראדלי קופרדאג איימסאדריאן לסטרוייןקאלום קית' רניאדוארד סאליבןקרי או'מאלימרגרט סאליבןאלכסנדר קונטידייגו רמירזפיליפ קבריטהחבייר רמירזונסה טומאסינוחואניטה רמירזסינתיה סטיבנסוןננסי
צילומי הסרט החלו ב-6 בספטמבר 2006, והתקיימו בוונקובר ובברנבי שבקולומביה הבריטית, קנדה.
תמונות של העיר פורטלנד צולמו ממעוף הציפור.
ב-31 באוקטובר, כאשר צולמה הסצנה שבה אמילי מציתה את הבית, נעשה שימוש באש אמיתית שהציתו אנשי האפקטים המיוחדים.
האש יצאה משליטה, אתר הצילומים נשרף כליל וגג המבנה קרס.
איש מהשחקנים לא היה באתר באותו זמן.
הצילומים חודשו כעבור יומיים באתר אחר.
יציאת הסרט לבתי הקולנוע נקבעה בתחילה ל-8 בפברואר 2008, ונדחתה בפעם הראשונה בשבועיים, ל-22 בחודש.
בסוף ספטמבר 2007 נמסר על דחייה נוספת ל-28 באוגוסט 2008. לאחר שלוש דחיות נוספות, יצא הסרט לבתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-1 באוקטובר 2010.
קודם ליציאת הסרט בארצות הברית ובקנדה, באוגוסט 2009 החלה בהדרגה הקרנת הסרט ברחבי העולם בגרסאות השונות.
במספר מדינות הסרט לא הופץ לבתי הקולנוע, אלא ב-DVD ו-Blu ray בלבד.
לעומת תקציב של $26,000,000, ההכנסות מהסרט עלו אך במעט על $28,000,000, מתוכם יותר ממחצית - מחוץ לארצות הברית.
"תיק 39" קיבל ביקורות שליליות בדרך כלל, תוך טענות בדבר עלילה מופרכת ולא מקורית בתת-סוגה של סרטי "ילד/ה מרושע/ת" (Evil child).
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט דעות חיוביות בשיעור של 21% ע עם דירוג ממוצע 4.01/10, בשקלול 76 ביקורות, שסוכמו בקביעה שכישרונו של הבמאי כריסטיאן אלוורט בוזבז על עלילה לא מפחידה ולא מקורית.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 25 (מתוך 100) על בסיס 15 ביקורות שהוגדרו "בעיקר שליליות".
ג'ון קנת' מיור סבר שהסרט נותן לצופה תחושה שכבר ראה את הסרט פעמים רבות בעבר, הוא חסר מקוריות ועקביות, והמניעים של הדמויות מבלבלים.
ג'ורדן מינצר טען שהסרט מגוחך ומתייחס ברצינות רבה מדי ל"קשקוש הפסיכו-שטני", ובאופן דומה, ג'ון סרבה מסכם את דעתו בכך שהסרט כה רע, עד שהוא מעורר גיחוך.
תינוקות של בית רבן (בראשי תיבות: תשב"ר) הוא כינוי לילדים הלומדים תורה אצל מלמדי תינוקות.
מקור הביטוי מן התלמוד הבבלי: "אין העולם מתקיים אלא בשביל הבל תינוקות של בית רבן".
התלמוד שם מוסיף לתאר את חשיבותם של 'תינוקות של בית רבן' באמרו: "אין מבטלין תינוקות של בית רבן אפילו לבניין בית המקדש...
כל עיר שאין בה תינוקות של בית רבן - מחריבין אותה".
המושג "תינוק", המשמש בימינו לפעוטות בגיל היניקה, משמש בלשון חז"ל לילדים עד גיל בר מצווה.
ואע"פ שאין זה מוכרח ש"תינוקות של בית רבן" הם גם עד גיל בר מצווה, ייתכן שכן.
אכן יש מקום לומר שהם עד גיל עשרים, שהרי ההגדרה שלהם הוא שיש להם "הבל שאין להם חטא", ועד גיל עשרים לא דנים בבית דין של מעלה.
שימוש בביטוי 'תינוקות של בית רבן' נעשה לתיאור דבר פשוט הידוע לכול: "הא (זה) אפילו תינוקות של בית רבן יודעין אותו" ; "הרי אני מכשילך בדבר שאפילו תינוקות של בית רבן יודעים אותו".
בימינו מכונים תלמידי החדרים ילדי תשב"ר.
שמו הרשמי של ה"חדר" הראשון בבני ברק, השוכן בביתו של החזון איש, הוא "תלמוד תורה תשב"ר".
במקור ובדרך כלל משמש הביטוי כינוי לילדים הלומדים תורה, אולם נעמי שמר בשירה "לא תנצחו אותי" עשתה שימוש בביטוי זה והרחיבה אותו למשמעות כללית של תלמידי בית ספר: "ותינוקות של בית רבן עם הילקוט שעל גבם...".
תיק אודסה הוא ספר מתח מאת פרדריק פורסיית', שפורסם לראשונה בשנת 1972, המספר על הרפתקאותיו של עיתונאי גרמני צעיר בניסיון לגלות את מיקומו של פושע נאצי לשעבר.
בשנת 1974 עובד הספר לסרט קולנוע מצליח בבימויו של רונלד נים ובכיכובם של ג'ון ווייט, מקסימיליאן של ושמואל רודנסקי.
הספר והסרט שנעשה בעקבותיו תרמו לחשיפתו בארגנטינה של הפושע הנאצי אדוארד רושמן.
העלילה מתרחשת בשנת 1963. פיטר מילר, עיתונאי גרמני עצמאי, דולק אחר אמבולנס לדירה של סלומון טאובר, יהודי ניצול השואה שהתאבד.
הוא קורא את סיפור חייו של טאובר ביומן שהשאיר אחריו, ולומד כי היה אסיר במחנה ריכוז בריגה, בפיקודו של אדוארד רושמן, "הקצב מריגה".
הוא גם לומד מהיומן כי טאובר היה עד לכך שרושמן ירה בקצין בצבא הגרמני.
מילר מחליט לחפש את רושמן, ומבקר בפרקליטות המדינה ובמשרדים אחרים, שם הוא נוכח לדעת כי אף אחד לא מעוניין לחפש או ולהעמיד לדין נאצים לשעבר.
חקירותיו לוקחות אותו אל צייד הנאצים המפורסם שמעון ויזנטל, אשר מספר לו על ארגון "אודסה".
מילר מתקרב לקבוצה של סוכני מוסד ישראליים אשר נשבעו לחפש פושעי מלחמה נאצים על מנת להרוג אותם, וכבר ניסו להסתנן לארגון "אודסה".
הוא מבקש לחדור ל"אודסה" ונענה.
הוא מתחפש לאיש אס אס לשעבר ומבקר עורך דין שעובד עבור "אודסה".
לאחר שעבר בחינה, נשלח לפגוש זייפן דרכונים שמספק אותם לנאצים המבקשים להימלט.
לאט לאט חושף מילר את המערכת של "אודסה" אבל זהותו נחשפת, בין השאר בגלל שהוא משתמש במכונית הפרטית שלו (איש האס אס העני אליו הוא מתחזה לא היה מסוגל להרשות לעצמו מכונית ספורט).
"אודסה" שולחת אליו מתנקש שמתקין פצצה במכוניתו, אך במזל הפצצה לא מופעלת.
בסופו של דבר, מילר מתעמת עם רושמן באיומי אקדח ומכריח אותו לקרוא מיומנו של טאובר.
רושמן מודה ברצח הקפטן הגרמני, שמתגלה כעת כאביו של מילר, ומנסה להצדיק את מעשיו.
מילר אומר לרושמן כי הוא לא נמצא כאן על מנת לנקום את דם הקורבנות היהודים, אלא כדי לנקום על רצח אביו.
ברגע של הסח דעת, מילר שותק על ידי מקנזן, שהוא המתנקש של ארגון "אודסה".
רושמן נמלט על נפשו לארגנטינה.
מילר עצמו ניצל ממות בזכות יוסף, איש הקשר שלו, שהגיע וירה במקנזן למוות.
בעוד מילר מתאושש בבית החולים, יוסף, איש הקשר שלו, חשף בפניו כי רשויות גרמניה המערבית סגרו את מפעל הרדיו של רושמן, שם פותחה בסתר מערכת רקטות עבור הצבא המצרי, וכי סוכלה תוכניתה של "אודסה" להשמיד את מדינת ישראל על ידי שילוב של ידע טכנולוגי עם נשק ביולוגי מצרי.
יוסף חוזר לישראל כשבידו היומן ומתברר כי שמו האמיתי הוא אורי בן-שאול, והוא סא"ל יוצא הפלמ"ח והצנחנים.
לפי בקשתו האחרונה של טאובר הכתובה ביומן, הוא מבקר ביד ושם ואומר קדיש לעילוי נשמתו.
על פי הספר, "אודסה" הוא ארגון בין-לאומי שהקימו הנאצים לפני תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, לצורך הגנה על חברים לשעבר מהאס אס.
לא בטוח שארגון זה היה קיים במציאות.
פורסיית שמע עליו מפיו של שמעון ויזנטל.
מספר חוקרים טענו לקיומו של ארגון שכונה על ידם נתיבי העכברושים, ויכול להיות ש"אודסה" הסתפחה אליו.
היו קיימים אנשים שעזרו לנאצים להימלט ולהסתתר באמריקה הדרומית, ביניהם כמרים בכנסייה הקתולית דוגמת אלויס הודאל, אך לא ברורה לגמרי מידת השתייכותם לארגון חובק עולם.
צייד הנאצים שמעון ויזנטל כתב בספרו האוטוביוגרפי "משפט ולא נקם", כי פורסיית הגיע אליו לצורך תחקיר על פושעים נאצים שלכד, אבל הוא הציע לו למקד את הספר במי שעדיין לא הצליח ללכוד: מפקד גטו ריגה, אדוארד רושמן, שאחראי לרציחתם של יהודים רבים בשואה.
הוא אף נתן לו את תיק התחקיר על רושמן.
ויזנטל עשה זאת, לדבריו, על מנת שרושמן יתגלה בעקבות הפרסום עליו, וכך באמת היה: אמנם העלילה שרקם פורסיית בדיונית כמעט לחלוטין ולא בדיוק תואמת את הביוגרפיה של רושמן, אך הדיון התקשורתי בסרט הביא לחשיפתו בארגנטינה בשנת 1976, כששכניו בבואנוס איירס זיהו אותו על פי התמונה והפרטים שפורסמו בעיתונים.
רושמן הצליח להימלט לפרגוואי לפני הדיון בהסגרתו, ומת שם לאחר זמן קצר.
מטאו סן פיליפו, חוקר שבדק את עלילת הספר לעומת המציאות, כתב: "אנחנו לא יכולים להאשים את פורסיית באי דיוק.
דמותו של ויזנטל בראשית הרומן מעניינת יותר.
תיפסה (באדיגית: Типсэ, "נשמתנו") היא הלהקה הצ'רקסית הייצוגית של היישוב הצ'רקסי כפר כמא.
הלהקה נוסדה בשנת 2006, כיוזמה של צעירים וצעירות תושבי הכפר, וזאת בשל הצורך להצגת הפן הפולקלורי של התרבות הצ'רקסית העתיקה, ולהטמעת המשמעת והאיפוק הדרושים מכל רקדן ורקדנית צ'רקסים, גם בדור החדש.
הלהקה מונה כ־20 רקדנים ורקדניות.
הלהקה ייצגה את מדינת ישראל בשנת 2008 בפסטיבל המחולות הבינלאומי "פראגדקי יארמאק" שנערך בעיר פראג, צ'כיה.
בשנת 2010 זכתה תיפסה במקום הראשון בתחרות המחולות על שם לאה פורת, שבה השתתפו כ־50 להקות שונות מרחבי הארץ.
בשנת 2008 הוזמנה להקת תיפסה להשתתף בפסטיבל מחולות בינלאומי בעיר פראג שבצ'כיה במסגרת חגיגות פסטיבל "פראגדקי יארמאק".
תיפסה השתתפה כנציגה הרשמית של מדינת ישראל ודגל ישראל נתלה יחד עם דגלי המדינות המשתתפות.
בשנת 2009 הגיע כוריאוגרף צ'רקסי מהמולדת הקווקזית אשר הגה את רעיון הקונצרט.
בשנה זו הלהקה ערכה את המופע הראשון מסוגו בתולדות כפר כמא.
תיעוד סובב ארץ (בסינית מסורתית: 括地誌; בסינית מפושטת: 括地志; בפין-יין: Kuò dì zhì) היא יצירה סינית רחבת היקף בתחום הגאוגרפיה מתקופת שושלת טאנג, אשר נערכה על ידי לִי טָאי מלך וֵיי, ונחתמה בשנים 641 או 642 לספירה.
הספר עצמו מתפרש על פני 500 מגילות, והמבוא על פני 5 מגילות.
לצורת הכתיבה של "תיעוד סובב ארץ" הייתה השפעה נרחבת יחסית על עבודות מאוחרות יותר של מחקר היסטורי-גאוגרפי בסין.
הספר לא שרד לימינו, והגרסה הקיימת כיום - מקורה בליקוטים של פסקאות ומשפטים מיצירות שציטטו את המקור.
גודלה של הגרסה המלוקטת הוא כ- 8-9 מגילות בלבד.
תיניס או תין הייתה בירת השושלת הראשונה במצרים העתיקה.
העיר נכון להיום עדיין לא התגלתה, אך קיומה אושר בכתבים עתיקים שונים.
בכתבי ההיסטוריון מנתון, מוזכרת העיר תיניס כבירת קונפדרציית תיניס, קונפדרציה שבטית אשר הייתה בהנהגתו של הפרעה נערמר (אשר לדעת האגיפטולוגים הוא מנס), אשר הביא לאיחוד מצרים והיה הפרעה הראשון שלה.
חשיבותה ירדה בצורה משמעותית בתקופת השושלת השלישית אז הוחלפה הבירה בממפיס.
תיניס שכנה בסמוך לנוה מדבר, וכן שכנה בין שטחיהן של השושלות המתחרות של הרקליאופוליס ותבאי מתקופת ביניים ראשונה.
דבר זה הקנה לה חשיבות צבאית מסוימת, ואשר הבטיח כי תישאר לה משמעות מסוימת אף בתקופת ממלכת מצרים הקדומה והחדשה.
העיר איבדה לחלוטין את חשיבותה בתקופה הרומית.
בשל מורשתה העתיקה, הייתה העיר מוקד דתי חשוב וביתם של מומיות וכן אלים מקומיים.
במיתולוגיה הדתית מצרית העתיקה, כפי שניתן לראות בספר המתים, תיניס מוקמה באחד החלקים של גן העדן.
על אף שמיקומה המדויק של תיניס אינו ידוע, הזרם המרכזי של אגיפטולוגים ממקם אותה בסביבת העיר העתיקה אבידוס, וג'ירגה המודרנית.
השם תיניס נגזר מהמילה בה תיאר מנתון בכתביו את פרעה מנס.
על אף שבמקורות הכתובים בשפה היונית לא מופיע השם, הוא נזכר במקורות מצריים מקוריים, והוא השם המצוי יותר אצל אגיפטולוגים.
תיק (ביפנית: バッグ, נקראת גם 'מכלאה' או 'מערה') היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
המשחק מתבצע על טבלה של תאים, לרוב מקוקווים, כאשר בחלק מהתאים נמצא מספר.
המטרה היא לצייר לולאה יחידה ורציפה לאורך קווי הטבלה, אשר כוללת את כל המספרים בטבלה בתוכה.
בנוסף, כל מספר מציין את סך כל התאים "הנראים" מתאו במאונך או במאוזן, כולל התא של המספר עצמו, לפני פגישה עם הלולאה (כלומר, תאים אשר נמצאים מעבר לגבול הלולאה ביחס לתא מסוים, לא נספרים, אף על פי שהם יכולים להיות אף הם בתוך הלולאה.).
לדוגמה, לתא עם המספר 2 יהיה סמוך תא אחד הגובל בצדו האחר עם קיר הלולאה.
במילים אחרות, אם נתייחס ללולאה כאל קיר, כל מספר יציין את מספר התאים שניתן לראות מתאו במאונך או במאוזן כולל עצמו.
המקום הקל ביותר להתחיל עמו הוא מציאת "תא מרבי" או "תא מקסימום"; תא זה, הוא תא עם מספר שיכול להיות ממומש במשחק רק אם הקירות נמצאים במרחק המרבי האפשרי.
לדוגמה, בטבלה של 10X10 שעוד לא החלו בפתרונה, תא עם המספר 19 הוא "תא מקסימום", מאחר שכל עוד ארבעת הקירות לא יהיו בקצה הטבלה, מספר התאים הנראים מתא זה לא יהיה מספיק.
לאחר התקדמות מעטה במשחק, ניתן למצוא "תא מזערי" או "תא מינימום", שבו כל עוד הקירות לא יהיו במרחק מינימלי ממנו המספר בתא לא ימומש.
שיטות פתרון רבות למשחק זה דומות לאלו של המשחק קורומסו, כמו שבין החוקים של משחקים אלו יש דמיון רב.
הבדל ראוי לציון בין המשחקים הוא השימוש בלולאה כחלק מהפתרון, בניגוד לתאים מושחרים.
תיעוד עושר הדברים (סינית מסורתית: 博物志, פין-יין: bó wù zhì בָּוֹ ווּ גְ'ה), הוא ספר פלאות מן המאה השלישית לספירה, מתקופת שושלת ג'ין, שנכתב על ידי גָ'אנְג חְווָה.
זהו ספר רחב היקף המכיל ידע גאוגרפי, אגדות פולקלור על דמויות היסטוריות, מידע על צמחים משונים ובעלי חיים משונים, ושיטות כישוף ואלמוות.
למעשה מדובר באגדות, היסטוריה עתיקה, תיאורים מדעיים ושלל מסמכים שקובצו כולם לכרך אחד.
שלוש המגילות הראשונות עוסקות בגאוגרפיה, זואולוגיה ובוטניקה.
המגילות הרביעית והחמישית עוסקות ברפואה וכישוף.
המגילה השישית סוקרת נושאים שונים, והמגילות השביעית עד העשירית עוסקות בשמועות משונות, תיקונים היסטוריים ושלל נושאים.
"תיעוד עושר הדברים" מתאר את העצם הבלתי מזוהה "רפסודה צפה", אשר יש הטוענים כי מדובר בעב"ם.
נושא אחר שמתואר בספר הוא דרכי ההכנה של "אבקת השממית", אשר משמשת לאימות בתולין, אך הדברים הכתובים ביצירה בנושא זה נחשבים לא אמינים.
"הרחבה לתיעוד עושר הדברים" של לִי שְׁה מתקופת שושלת סונג.
"תיקון תיעוד עושר הדברים" של יוּאוּ צְ'ייֵן מתקופת שושלת מינג.
"תיעוד העושר הנרחב של הדברים" של דונְג סְה-גָ'אנְג מתקופת שושלת מינג.
תיעוב הוא רגש אינטנסיבי שדומה לגועל ולשנאה, אך לרוב מהווה שילוב ביניהם.
תיעוב קרוב לסלידה, ושתי המילים משמשות לעיתים קרובות כמילים נרדפות, אך תיעוב חזק מסלידה בעוצמת הרגש שהוא מתאר, וקרוב יותר לשנאה במשמעותו, בעוד סלידה קרובה יותר לגועל במשמעותה.
השורש תע"ב הוא שורש תנייני שנגזר משם העצם תועבה; המילה תועבה משמשת לתיאור התנהגויות, מצבים או אובייקטים לא מוסריים, לרוב מבחינה דתית, ולרוב גם קשורים ברגש גועל.
לפיכך, גם המילה תיעוב משמשת לעיתים קרובות לרגש שמתעורר מול התנהגויות, אנשים, מצבים או אובייקטים שנתפסים כלא מוסריים.
תיעוב הוא רגש פעיל, כמו כעס, שנאה ואהבה (לעומת רגשות סבילים כמו עצב, שמחה ותסכול), וככזה, יש לו תמיד מושא.
כמו בכל הרגשות הפעילים, מושא הרגש יכול להיות גם האדם המרגיש אותו.
במילים אחרות, האדם עשוי להרגיש את הרגש כלפי עצמו.
תיעוב עצמי הוא רגש נפוץ שמתעורר כשאדם מרגיש גועל ו/או שנאה כלפי עצמו, לעיתים קרובות כאשר הוא מתנהג באופן לא מוסרי בעיניו.
תיעוב עצמי הוא תסמין שכיח במספר הפרעות נפש כגון דיכאון, הפרעת גוף דיסמורפית, והפרעת אישיות גבולית.
המילה תיעוב נמצאת בשימוש בפוליטיקה, בתקשורת ובתרבות.
תיעוב מוזכר במגוון ספרים וסרטים, כגון הספר "פחד ותיעוב בלאס וגאס" והסרט המבוסס עליו (בהקשר של צריכת סמים ועוד), אם כי המקור לביטוי "פחד ותיעוב" הוא כנראה פרידריך ניטשה.
תיעוּשׂ הוא האידאולוגיה (אינדוסטריאליזם) או התהליך (אינדוסטריאליזציה) המכוונים הפיכתה של מדינה או חברה למבוססת על תעשייה (בניגוד להתבססות על חקלאות או על ייצור-עצמי של מוצרים בבתי מלאכה קטנים).
התיעוש כמגמה נרחבת החל עם המהפכה התעשייתית במאה ה-19 אולם ניתן לזהות תיעוש גם בשלבים היסטוריים מוקדמים הרבה יותר, למשל במעבר לייצור כלי חרס באמצעות אובניים בעת העתיקה.
התיעוש מתבסס על מיכון, אוטומציה והתקדמות טכנולוגית לשם הגברת הייצור.
התיעוש מאופיין בריכוז של הייצור במפעלים ובתי חרושת וביצירת יחידות גדולות על ידי חלוקת עבודה, כלומר הרכבת יחידות קטנות יותר המיוצרות בנפרד ותוך התמקצעות, תוך שימוש בפס ייצור ובשרשרת אספקה.
זאת בניגוד למוצרי בתי מלאכה, בהם מיוצר כל המוצר באותו מקום ועל ידי אותם אנשים.
הדבר מאפשר מספר יתרונות, בהם הגדלת כושר הייצור לייצור המוני המאפשר ייעול הייצור והוזלה של המוצר הסופי, עבודה לפי תקנים, הבטחת איכות ועוד.
כל אלו מאפשרים את העלאת רמת החיים של כלל האוכלוסייה, על ידי הנגשת מגוון גדול, זול ובדוק של מוצרים, וכן גלובליזציה, כלומר, תנועת סחורות הטומנת בחובה האצה והעמקה של הקשרים הפוליטיים, התרבותיים והכלכליים בין מדינות, חברות ויחידים מכל העולם.
התיעוש מעודד מחקר ופיתוח טכנולוגי ומדעי ומשמש זרז רב עוצמה במדינות המפותחות.
ניתן להבחין בין תיעוש קפיטליסטי, בו נמצאים אמצעי הייצור בידיים פרטיות והוא נענה לחוקי היצע וביקוש, לבין תיעוש במדינות קומוניסטיות וטוטליטריסטיות, בו אמצעי הייצור מולאמים והמדינה שולטת בפרמטרים כגון אילו מוצרים ייוצרו, באילו כמויות ובאיזה מחיר.
ביקורת התיעוש מגיעה משני מקורות עיקריים: חברתי וסביבתי.
הסולידריות החברתית בחברה מתועשת חלשה יותר מאשר בחברות המבוססות על חקלאות ובתי מלאכה קטנים וקיימת בה פחות תחושה קהילתית.
כוח-אדם נודד למרכזי התעשייה, מתרכז בערים גדולות ונוטש את אזורי הכפר.
בשל המיומנות הנמוכה הנדרשת מעובד פס-ייצור, בניגוד למיומנות הגבוהה שנדרש לה אומן המייצר לבדו את המוצר כולו, התחזק כוח המיקוח של המעסיק, המסוגל להחליף את העובד בעובד אחר, מבלי לפגום בתפוקת בית-החרושת.
כך גרם הייצור ההמוני להרעת תנאיהם של העובדים במפעלים, עד כדי יחס אינסטרומנטלי לעובדים.
כמו כן, בדרגים הנמוכים, העבודה משעממת וחדגונית ומדכאת את היצירתיות והאישיות של העובד.
הפנמת רווחת העובד על ידי המעסיק, קידומו ופיתוח חוקי זכויות עובדים מובילים לאיזון טוב יותר בחברות המתועשות המתקדמות בין עובדים ומעסיקים.
מפעלי ייצור מהווים איום מבחינת איכות הסביבה, הם הורסים את הסביבה הטבעית עליה הם מוקמים, פוגעים באיזון האקולוגי פולטים מזהמים וגורמים לזיהום אוויר, זיהום מים ופליטת גזי חממה.
עם זאת, שיתוף פעולה בין גורמי הגנת הסביבה לקברניטי התעשייה מסייע לשילוב נאות של המפעל בסביבה.
תיק IVF הוא מותחן ריגול מאת חגי טיומקין, עורך דין ואיש שוק ההון, ואלדר גלאור, מחזאי ומשפטן אשר שירת ביחידה מובחרת, שיצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2014. הספר הוא השלישי בסדרת ספרים, הכוללת גם את "תיק כחול-לבן" ואת "תיק ספקולטיבי", המתארים את עלילות אנשי השב"כ אורי קרמר ורוני לרנר.
גיבור הספר הוא רוני לרנר, העוזר המיוחד לראש השב"כ.
לרנר, בעברו לוחם ומפקד צוות בסיירת צנחנים בטרם התגייס לשב"כ, הוא איש מבצעים מיומן, הבקי בשימוש בנשק קל וקרב מגע.
במהלך הקריירה שלו בשב"כ לקח לרנר חלק ואף פיקד בעצמו על מבצעים רבים.
עד לאחרונה שירת כראש אגף המבצעים של הארגון ושאף להתמנות למחליפו של אורי קרמר, ראש השב"כ ואיש מבצעים של המוסד בעברו כשהנ"ל יפרוש מתפקיד ראש השב"כ.
כאשר מחבל של חזבאללה נפצע קשה ב"תאונת עבודה" במלון בירושלים.
המודיעין שמפיק לרנר מחקירתו מצטלב עם הדיווח שמתקבל מלונדון אודות מייקל (מיכאל) מרציאנו המגלה במפתיע כי גויס לחזבאללה בידי מפעיל סוכנים כריזמטי בשם ג'ורג'.
מרציאנו, לוחם לשעבר בסיירת מטכ"ל.
לרנר מחליט לגייס את מרציאנו לשב"כ ו"להכפילו", וטס ללונדון.
לשם כך הוא נעזר בקצין הביטחון של שגרירות ישראל שם, יהושע בן אודיס, אף הוא יוצא המוסד.
במקביל נדרש לרנר להתפנות לטיפולי הפריה חוץ גופית (IVF, ומכאן שם הספר) כדי שאשתו תוכל להרות.
הדמויות בספר, בניגוד לספרים אחרים בז'אנר ובהם ספרי ג'יימס בונד, מורכבות יותר, אפלות ולעיתים גם שפלות יותר, בדומה לאלו שיצר ג'ון לה קארה.
עולמן לא חולק לשחור ולבן, טובים ורעים (לאורך הספר מבחין הקורא כי ה"טובים" וה"רעים" פועלים בשיטות דומות מאוד).
תיעדוף (בלועזית: פּרִיוֹריטיזציה) היא פעילות של קביעת סדר עדיפויות לביצוען של משימות, תוך התחשבות במגבלות של המשאבים הנמצאים.
תיעדוף נדרש בפעילות של ניהול.
בפרויקט של תחזוקת תוכנה נדרש מנגנון לתיעדוף דרישות לשיפורים בתוכנה.
קביעת סל הבריאות היא סוג של תיעדוף – זו פעילות תיעדוף בינארית הקובעת את התרופות שראוי לתקצב את רכישתן במסגרת תקציב המדינה.
בטיפול באירוע רב-נפגעים לתיעדוף חשיבות קריטית – כוחות הרפואה פועלים להצלת חיי אדם רבים ככל האפשר, דבר שמשמעותו לפעמים היא החלטה מודעת להזניח את הטיפול בפצועים לא דחופים, בפצועים שסיכויי הצלתם דלים, ובפצועים שהטיפול בהם דורש משאבים רבים מדי.
שיטת תיעדוף בסיסית, למשימות המגיעות בזו אחר זו, היא נכנס ראשון יוצא ראשון – טיפול במשימות לפי סדר הגעתן, בלי ייחוס משקל נפרד לכל משימה.
שיטה זו טובה כאשר כל המשימות שוות במהותן, ולכן אין הצדקה להבחנה ביחס הניתן להן.
שיטה זו אינה טובה לחדר מיון, משום שבו נדרש תיעדוף גם לפי חומרת הבעיה הרפואית של כל אדם המגיע לחדר המיון.
תיעדוף לפי משך הזמן הנדרש לביצוע המשימה בא להעניק עדיפות למשימות קצרות, שביצוען יצמצם במהירות את צבר המשימות הכולל.
דוגמה לתיעדוף כזה ניתנת במרכול, שבו מוקצב בקופה תור נפרד ללקוחות שקנו מעט פריטים.
תיעדוף נעשה גם באמצעות מערכות ממוחשבות.
פונקציית תיעדוף במערכות הגנה אקטיביות מפני טילים מקבלת את נתוני המטרות וקובעת לכל מטרה מספר חיובי שקובע את מידת האיום שמטרה זו מהווה, ובכך מאפשרת לתת עדיפות ליירוט מטרות מסוימות על פני אחרות.
דוגמה לתיעדוף שיטתי: מול אישה המתמודדת בתוכנית הריאליטי "הרווקה" ניצבים עשרה גברים המנסים לכבוש את לבה.
לשם בחירת הראשון שיקבל הזדמנות לכך, האישה קובעת קריטריונים להתאמה, כגון יופי, השכלה, הון ומשכורת חודשית.
כל קריטריון מקבל משקל, המשקף את חשיבותו בעיני האישה.
לאחר הכנת תשתית זו, כל מתמודד מקבל ציון בכל אחד מהקריטריונים, והציון המשוקלל למתמודד בכל הקריטריונים קובע את מקומו בסדר העדיפויות של האישה.
תיק 2000 (המכונה גם פרשת נתניהו-מוזס) הוא חקירה פלילית שעניינה במערכת היחסים בין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ובין מו"ל "ידיעות אחרונות" ובעל השליטה בעיתון נוני מוזס.
כמו כן נחקר הקשר בין אנשי "ידיעות אחרונות" לח"כ איתן כבל, שנמנה עם יוזמי הצעת חוק שאמורה הייתה להגביל את פעילותו של "ישראל היום" ובכך להיטיב עם "ידיעות אחרונות".
בנובמבר 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי החליט להגיש כתב אישום, נגד נתניהו בעבירת מרמה והפרת אמונים ונגד מוזס בגין ניסיון למתן שוחד.
במשך שנים רבות הוגדר מוזס לא אחת כאיש החזק ביותר בתקשורת והחזק בישראל אך עם חקירותיו במשטרה וההחלטה להעמידו לדין פלילי מעמדו התערער.
בדצמבר 2020 בית-הדין לאתיקה של מועצת העיתונות פסק כי על מוזס להשעות את עצמו מכל תפקיד שהוא מחזיק במערכת העיתון וזאת עד לסיום ההליך המשפטי המתנהל כנגדו, אולם מוזס סירב לציית להחלטה זו, מהסיבה שהוא אינו כפוף לסמכות המועצה מכיוון שבניגוד לעמיתיו הוא לא חבר בה כלל.
כמו כן, מסיבה זו אין ביכולת המועצה גם אפשרות לאכוף זאת כלפיו, וכתוצאה מכך הוא נהנה בפועל ממעטפת הגנה באופן כשר.
ב-10 ביולי 2016 אישר היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, למשטרת ישראל לקיים בדיקה בעניין, על פי המלצת פרקליט המדינה, שי ניצן, וראש אגף החקירות והמודיעין, ניצב מני יצחקי.
החקירה התבססה על שתי הקלטות שנעשו ביוזמת ראש הממשלה ובוצעו בחשאי בטלפון הסלולרי של ארי הרו, לשעבר מנהל לשכתו של נתניהו, במעון ראש הממשלה בירושלים.
ההקלטות מתעדות מפגשים בין נתניהו למוזס, מו"ל ידיעות תקשורת הכוללת בין היתר את העיתון "ידיעות אחרונות" והאתר "ynet".
על פי פרסומים, ההקלטות התגלו במכשירו של הרו בעת שנחקר בפרשה אחרת.
העיתונאי גיא פלג מ"חברת החדשות" ("ערוץ 2") פרסם קטעים מתמלילים של השיחות, לכאורה, שקיימו השניים.
על פי החשד, לאורך השנים קיימו השניים שלוש סדרות של פגישות בשנים 2008–2009, בשנת 2013 ובשנת 2014, ובמהלכן דנו בהטלת מגבלות על "ישראל היום", ובאופן סיקורו של נתניהו בכלי התקשורת מקבוצת "ידיעות אחרונות".
החשד מתמקד בעיקר בפגישה מ-4 בדצמבר 2014, שהתקיימה בפתח תקופת הבחירות לכנסת העשרים.
במהלך החקירה נגבו עדויות של כ-80 איש, בין היתר זומנו להעיד שר התיירות יריב לוין והשר להגנת הסביבה זאב אלקין, עורך "ידיעות אחרונות" רון ירון, עורך "ישראל היום", עמוס רגב, העיתונאי אבי רצון, מנכ"ל משרד התקשורת שלמה פילבר, הבעלים של "ישראל היום" שלדון אדלסון ואשתו מרים.
ב-4 באוגוסט 2017 חתם ארי הרו, ראש הסגל לשעבר של בנימין נתניהו, על הסכם עד מדינה, שבמסגרתו התחייב למסור ראיות בחקירות ראש הממשלה בתיק זה ועוד.
בינואר 2018 נחקרו באזהרה ח"כ איתן כבל ומו"ל "ידיעות אחרונות" ארנון מוזס, על קשריהם בשנת 2014 בעניין "חוק ישראל היום".
לפי משה נוסבאום, בידי חוקרי המשטרה ממצאים המעידים כי בתקופת חקיקת החוק (שבסופו של דבר לא אושר בכנסת) התנהלו בין כבל למוזס למעלה מ-60 שיחות טלפון וחילופי מסרונים, וכן יותר מ-50 שיחות טלפון וחילופי מסרונים בין כבל לרון ירון, אז עורך "ידיעות אחרונות".
לפי דיווח אחר ב"הארץ" במשטרה בודקים החשד שח"כ כבל קיבל ממו"ל "ידיעות אחרונות", ארנון מוזס הערות ותיקונים ל"חוק ישראל היום".
ב-13 בפברואר 2018 פורסמה עמדת משטרת ישראל שלפיה נתגבשה תשתית ראייתית להגשת כתב אישום נגד נתניהו בעבירות של בקשת שוחד ומרמה והפרת אמונים ונגד מוזס באשמת הצעת שוחד.
לאחר הודעת המשטרה מסר נתניהו הודעה מפורטת שבה הכחיש את טענות המשטרה ואמר כי מבחינה מעשית לא רק שלא קידם את המהלכים להצרת צעדיו של "ישראל היום", אלא התנגד ל"חוק ישראל היום" ואף פיזר את הכנסת כדי למנוע ממנו לעבור.
לדברי נתניהו, שרים וחברי כנסת רבים פעלו למען מוזס ובשליחותו לגבי אותו חוק, אולם מלבדו איש לא נחקר בעניין זה.
הוא ציין גם טענות שהועלו ולפיהן נתניהו הפעיל חוקרים פרטיים כנגד חוקרי המשטרה, וטען כי טענות אלה פגעו בשיקול דעתם של החוקרים.
גם פרקליט המדינה שי ניצן והפרקליטה המלווה ליאת בן ארי המליצו להעמיד לדין את נתניהו בעבירה של קבלת שוחד.
כן הוחלט על סגירת התיק נגד כבל.
ב-21 בנובמבר 2019 הודיע מנדלבליט על הגשת כתב אישום בתיק זה, נגד נתניהו בעבירה של מרמה והפרת אמונים ונגד מוזס בעבירה של ניסיון למתן שוחד.
ב-28 בינואר 2020, לאחר שנתניהו משך מהכנסת את בקשתו לחסינות, הגיש היועץ המשפטי לממשלה את כתב האישום לבית המשפט המחוזי בירושלים, יחד עם תיק 1000 ותיק 4000. המשפט החל ב-24 במאי 2020.
ב-23 בדצמבר 2020, הודיעה הפרקליטות לחברת ידיעות אחרונות בע"מ, כי היועץ המשפטי לממשלה שוקל העמדתה לדין בשל חשדות בפרשת 2000. היא חשודה בעבירת הצעת שוחד מכוח פעולותיו ומחשבתו הפלילית של ארנון מוזס, שהיה נושא משרה בתאגיד.
ב-1 בפברואר 2024 הודיעה הפרקליטות לחברה כי התיק נגדה נסגר .
בדצמבר 2020 בית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות בישראל הורה לידיעות אחרונות להשעות את ארנון מוזס מעבודה עיתונאית עד להכרעה בעניינו בהליך הפלילי.
באוגוסט 2019 העיד במשפט שלדון אדלסון, ובעדותו סיפק פרטים רבים אודות מעורבותם העמוקה של בני המשפחה בעיתון "ישראל היום".
בין היתר הוא העיד כי נתניהו ביקש ממנו לפרסם מאמרים שליליים על איילת שקד עקב תמיכתה בחוק ישראל היום, וכי שרה נתניהו ביקשה ממנו לפטר את עמוס רגב, עורך העיתון.
בספטמבר 2019 העידה במשפט מרים אדלסון וסיפרה על יחסיה עם ראש הממשלה ורעייתו: "בהתחלה היא הייתה בחורה נחמדה, אבל לאט לאט הופיעו רק תלונות - תמונה שלה הייתה קטנה מדי.
היינו מקשיבים, היינו שומעים ולא עונים.
בנימין נתניהו התלונן שהעיתון "לא מגן עליו בזמן שכל העיתונות האחרת משמיצה אותו, בעיקר לפני הבחירות".
הייתי, כשהיו צורחים, הייתי שומעת קול גבוה...
כשנרגעו הצרחות, יכול להיות חמש עשר דקות אז הייתי מרימה עוד פעם.
תיק 1000 (מכונה גם: פרשת המתנות או תיק המתנות) הוא חקירה פלילית שעניינה במערכת היחסים בין ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו ובין אנשי העסקים ג'יימס פאקר וארנון מילצ'ן.
החקירה נוהלה על ידי היחידה הארצית לחקירות הונאה במשטרת ישראל ועסקה בבדיקת החשד שנתניהו קיבל מתנות ונתן תמורה עבורן.
החקירה נפתחה רשמית בדצמבר 2016 ובמהלכה נתניהו נחקר באזהרה בפרשה מספר פעמים.
על פי טענת התביעה, בכתב האישום שהוגש על ידה, משנת 2011 ועד לשנת 2016, קיבלו נתניהו ובני ביתו טובות הנאה משני אנשי העסקים בסכומים של כשבע מאות אלף ש"ח.
בנובמבר 2019 החליט היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, להגיש נגד נתניהו כתב אישום בגין עבירה של מרמה והפרת אמונים, בכפוף לקיום שימוע.
משפטו של נתניהו החל ב-24 במאי 2020. על פי כתב האישום, בתמורה לטובות ההנאה ביצע נתניהו פעולות בענייניו של מילצ'ן תוך ניגוד עניינים בין מחויבותו האישית למילצ'ן לבין מחויבותו לציבור.
על פי כתב האישום מאז 1999 התקיימה בין בנימין נתניהו לארנון מילצ'ן מערכת קשרי הון-שלטון.
על פי החשד, בשנת 2013 פעל נתניהו לקדם את הארכת הפטור ממס לתושב חוזר, מהלך שהייתה בו תועלת כלכלית עבור מילצ'ן.
על פי החשד, הוא פנה בעניין לאנשי משרד האוצר.
אלה התנגדו למהלך בנימוק שההטבה איננה עולה בקנה אחד עם האינטרס הלאומי, והפטור לא הוארך.
על פי החשד, בשנים 2013–2014 פעל נתניהו מול גורמי ממשל אמריקנים על מנת שתינתן למילצ'ן ויזה לארצות הברית.
עוד על פי החשד, בשנת 2015 פעל נתניהו בעצמו והנחה את מנכ"ל משרד התקשורת, שלמה פילבר, לסייע למילצ'ן בעניינים הנוגעים לרגולציה, בקשר לעסקת מיזוג בין חברות התקשורת "רשת" ו"קשת", על מנת שהשקעה שאותה בחן מילצ'ן תהיה כדאית עבורו.
בינואר 2017 מסר מילצ'ן עדות במסגרת החקירה.
לפי "חברת החדשות", אחת הראיות שבידי החוקרים היא חשבון בבעלותו של מילצ'ן עם פירוט רכישת משקאות חריפים בחנות "חינאוי ג'ורג'" בהרצליה בשנים 2012−2010, בסך 57 אלף שקל.
לפי החשדות המשקאות והמתנות הועברו לבני משפחת נתניהו.
נטען גם כי ראש הממשלה קיבל סיגרים במשך 8 שנים, ששוויים הצטבר לכדי מאות אלפי שקלים.
במרץ 2017 פורסם כי נתניהו אמר בחקירה שאינו יכול לעשן סיגרים ברוב חודשי השנה בשל בעיה רפואית, ושרופאו האישי אישר את טענתו.
רעיית ראש הממשלה, שרה נתניהו עומתה עם החשדות ולפי פרסומים אמרה בחקירה שלה ולבעלה מערכת יחסים קרובה עם מילצ'ן, ושגם הם העניקו מצדם למילצ'ן מתנות.
במהלך דיוני המשפט הוצגה רשימת תכשיטים שמילצ'ן ופאקר קנו עבור שרה נתניהו, בהם טבעת, עגילים, שרשראות וצמידים מזהב ואבני חן, שעלותם כרבע מיליון שקלים.
גם יאיר נתניהו העיד במסגרת הפרשה.
על פי פרסום בחדשות "ערוץ 2", אמר מילצ'ן בחקירה כי הוא העביר במשך תקופה ארוכה לבני הזוג נתניהו מתנות בשווי מאות אלפי שקלים, על פי דרישתם.
הוא הוסיף ואמר שהמתנות ניתנו כחלק ממערכת יחסים חברית והוא לא ציפה לקבל דבר בתמורה.
מאוחר יותר, בספטמבר 2017, נחקר מילצ'ן לראשונה באזהרה, בחשד למתן שוחד לנתניהו.
לפי וייץ התקיימו מספר פגישות בין נתניהו, מילצ'ן וכן מנכ"ל משרד התקשורת שלמה פילבר.
לפי הטענה מילצ'ן נזקק לשר התקשורת ולמנכ"ל המשרד מכיוון שמיזוג הזכייניות היה צפוי לחייב שינויים רגולטוריים.
התוכנית נגנזה לבסוף, בשל התנגדותו של מוזי ורטהיים.
מילצ'ן ונתניהו הכחישו את הדברים.
הדס קליין היא עדת מפתח בתיק 1000. היא הועסקה בתור עוזרת אישית של איש העסקים ארנון מילצ'ן אך בפועל שמשה בתפקיד בכיר יותר.
קליין ששימשה גם כעוזרת לאיש העסקים האוסטרלי ג'יימס פאקר היא עדה מרכזית במשפטו של ראש הממשלה נתניהו.
היא תיווכה בין בני הזוג נתניהו לבין מילצ'ן ופאקר והכירה את כל הפעילות שלהם בישראל.
היא העידה על קופסאות סיגרים שנשלחו ממילצ'ן לנתניהו על תכשיטים שניקנו על ידי מילצ'ן ופאקר עבור שרה נתניהו.
הדס קליין כונתה על ידי התקשורת "העדה שראתה הכל" מתוקף היותה אשת הסוד של ארנון מילצ'ן וניתן ללמוד רבות אודות עדותה בתיק 1000
בשנת 2013 הכיר מילצ'ן לנתניהו את המיליארדר ג'יימס פאקר.
ב"ערוץ 10" פורסם כי נתניהו נהג להשתמש בביתו של פאקר בקיסריה לפגישות, וכי בנו, יאיר נתניהו, התארח בבתיו של פאקר בתל אביב וביתו שמחוץ לישראל.
עוד נטען כי פאקר העניק כרטיסים להופעה של מי שהייתה בת זוגו, מריה קארי, למשפחת נתניהו ולמי שהיה אז ראש המטה לביטחון לאומי, יוסי כהן.
עוד פורסם ב"ערוץ 10" כי במסגרת הפרשה נחקר גם חשד שפאקר סיפק לנתניהו ורעייתו ארוחות והטבות נוספות בשווי עשרות אלפי שקלים.
בנובמבר 2017 גבתה משטרת ישראל עדות מפאקר במלבורן, בשיתוף עם המשטרה האוסטרלית.
המשטרה גבתה בפרשה גם עדויות של אנשי העסקים פויו זבלודוביץ' וספנסר פרטרידג'.
באוגוסט 2017 נחקר בפרשה לן בלווטניק בלונדון.
בחדשות "ערוץ 2" דווח כי בלווטניק העיד שרכישת "ערוץ 10" נעשתה לבקשת נתניהו, אשר הועברה באמצעות ראש הסגל של בנימין נתניהו, ארי הרו.
בידיעה הוזכר חשד שלפיו ההצעה של בלווטניק, אשר הציע מחיר כפול מזה של אילן שילוח, אפשרה העברת סכומי כסף לבעלי המניות, בהם ארנון מילצ'ן.
באותו חודש חתם ארי הרו על הסכם עד מדינה, שבמסגרתו הוא אמור להעיד ולספק ראיות בפרשה זו ובתיק 2000.
לפרשה נקשר גם שמו של המיליארדר ההודי ראטאן טאטא , ראש "קבוצת טאטא", בעניין אזור סחר חופשי בגבול ישראל-ירדן.
החשד שעלה הוא שאם הפרויקט היה מתממש, מילצ'ן היה מרוויח סכומי עתק.
עורך הדין המקורב לנתניהו דן אבי-יצחק הכחיש כי נתניהו היה מודע לכך שמילצ'ן קשור למיזם.
ב-13 בפברואר 2018 סיכמה המשטרה את החקירה בעמדה שנמצאה תשתית ראייתית להעמדה לדין של נתניהו בעבירות של קבלת שוחד וכן מרמה והפרת אמונים ושל מילצ'ן בעבירה של מתן שוחד.
לדברי המשטרה קיבל נתניהו סיגרים, שמפניות ותכשיטים בשווי כולל של כמיליון ש"ח ממילצ'ן ומג'יימס פאקר, ובתמורה פעל למתן הטבות שונות למילצ'ן.
גם פרקליט המדינה שי ניצן והפרקליטה המלווה ליאת בן ארי המליצו להעמיד את בנימין נתניהו לדין, בכפוף לשימוע, בגין עבירה של קבלת שוחד בתיק.
ב-21 בנובמבר 2019 הודיע מנדלבליט כי החליט להגיש כתב אישום נגד נתניהו בעבירה של מרמה והפרת אמונים בתיק זה (וגם בתיקים 2000 ו-4000).
ב-28 בינואר 2020, לאחר שנתניהו משך מהכנסת את בקשתו לחסינות, הגיש היועץ המשפטי לממשלה את כתב האישום בשלושת התיקים לבית המשפט המחוזי בירושלים.
משפטו של נתניהו החל ב-24 במאי 2020. נתניהו נחשד שפעל לטובת מילצ'ן בשלושה תחומים: מול גורמי הממשל בארצות הברית על מנת שיתנו למילצ'ן ויזה; מול שר האוצר להאריך את פטור המס הניתן לתושבים חוזרים; ותוך הפעלת מנכ"ל משרדו, לסייע למילצ'ן בענייני רגולציה הנוגעים למיזוג החברות "רשת" ו"קשת".
במהלך המשפט, ביקשה התביעה להוסיף שלושה עדים: אלינור מילצ'ן, בתו של ארנון מילצ'ן, איאן מוריס, עוזרו של ג'יימס פאקר וענבר בלנקמן להעיד בנושא תכשיטים שהדס קליין טענה שנרכשו עבור שרה נתניהו למרות שהנושא לא נכלל בכתב האישום והבקשה התקבלה.
לבסוף התביעה ויתרה על עדים אלו יחד עם עדים רבים נוספים.
כתבי אישום בגין הטרדת עד
ביולי 2022 ניתנה בבית המשפט עדותה של העוזרת האישית של מילצ'ן, הדס קליין.קליין סיפקה פרטים רבים על היקף המתנות שהועברו לבני הזוג נתניהו, וציינה שנתניהו היה מודע להעברת המתנות, כולל השמפניות שהועברו לרעייתו.
מספר כתבי אישום הוגשו בגין הטרדת העדה הדס קליין.
בחלקם, נכון לסוף 2025, ההליך הפלילי עדיין מתנהל וחלקם הסתיימו בהרשעה.
ביניהם ביולי 2024 הורשע פנחס גריבי מבאר שבע בהטרדת העדה קליין ונגזר עליו מאסר על תנאי וקנס.
בינואר 2025 הורשע שמעון אטיאס מכרמיאל ונגזר עליו מאסר על תנאי.
ביולי 2025 הורשע מנחם רביב מטבריה.
באוקטובר 2025 הורשע שלום אזרד מראש העין.
הליך פלילי מתנהל גם נגד איש התקשורת אלי ציפורי והבלוגר אבי וייס באשמת הטרדת העדה הדס קליין.
כתב אישום הוגש גם נגד מאיר דעבול מרמת גן.
על החשדות כלפיו אמר בנימין נתניהו כמה פעמים: "לא יהיה כלום, כי אין כלום".
במהלך החקירות העלו חברי כנסת מטעם "הליכוד" הצעות חוק הנוגעות לחקירות משטרה.
בין ההצעות היו הצעה, שנודעה בשם "החוק הצרפתי", לאסור חקירה של ראש ממשלה מכהן בעבירות קלות, והצעה, שנודעה בשם "חוק ההמלצות", שלפיה תוצאות חקירת משטרה יועברו לפרקליטות המדינה ללא שהמשטרה תציין עמדתה בעניין הגשת כתב אישום.
לאחר הגשת מסקנות המשטרה בפברואר 2018 הכחיש נתניהו שפעל לטובת מילצ'ן.
הוא ציין כי פעל במקרים רבים נגד האינטרסים הכלכליים של מילצ'ן, כגון כאשר פעל לסגירת "ערוץ 10" שנמצא בבעלותו ופעל כשר האוצר למען שבירת המונופול של מילצ'ן בתחום חלקי החילוף.
בנוסף אמר כי החוק המיטיב עם תושבים חוזרים הועבר על ידי ממשלת אולמרט וקודם על ידי יאיר לפיד, חברו של מילצ'ן.
לגבי הטענות כי פעל להחזיר למילצ'ן את הוויזה שנשללה ממנו, אמר כי הוויזה נשללה משום שפורסם בתקשורת שפעל למען מדינת ישראל, וחובתו של ראש ממשלת ישראל לפעול למען אנשים שנפגעו בנסיבות אלו, כפי שפעל למען אחרים.
בנוסף ערער נתניהו על הלגיטימיות והאובייקטיביות של החקירה משום שלדבריו "אי אפשר להשתחרר מהרושם שהן הושפעו מתחושות חסרות בסיס של גורמי חקירה שמאמינים שאני פעלתי נגדם".
אחד האישומים המרכזיים בכתב האישום בתיק 1000 הוא כי נתניהו העניק לסיקור התקשורתי עליו ועל בני משפחתו "חשיבות מכרעת בכל הקשור לעתידו הפוליטי", ועקב כך ביצע סדרה של פעולות האסורות על פי החוק.
מספר עדים ביססו טענה זו בעדויותיהם.
בין השאר, ניר חפץ העיד: "אי אפשר להפריז וקשה גם לתאר במילים, ומי שלא נמצא ורואה את זה לא יאמין עד כמה שהנושא הזה חשוב לו...
השליטה שלו בכל מה שקורה בנושאים התקשורתיים, ומאוחר יותר גם בנושאים של הרשתות החברתיות שלו, אין גבוהה ממנה בהגדרה".
אישום נוסף עוסק ביוזמה לפירוק והרכבה מחדש של שוק הטלוויזיה כך שיכלול ערוץ מונופוליסטי שבו ארנון מילצ'ן יהיה בעל מניות דומיננטי.
כמו כן נדונים במשפט העברת הבעלות של אתר "וואלה" ממשפחת אלוביץ' לגורמים מטעמו של נתניהו, ניסיונו למצוא רוכש לקבוצת "מעריב", מעורבותו בקידום משפחת מירילשוילי וערוץ 14 שבבעלותם, ויוזמות חקיקה המאיימות לסגור גופי תקשורת ציבוריים.
תיק 4000 (או פרשת בזק-אלוביץ' או פרשת בזק-וואלה; שמו הרשמי של התיק: מעבר לאופק) היא חקירה פלילית שניהלה יחידת להב 433 של משטרת ישראל, בשיתוף הרשות לניירות ערך החל מיוני 2017. הפרשה, הכוללת כמה תת-פרשות, החלה בחקירת התנהלות של בכירים בחברות "בזק", "yes", "וואלה!
NEWS" ו"חלל תקשורת" ושל עובדי מדינה שפעלו מתוקף תפקידם מול חברת "בזק".
בהמשך התרחבה החקירה לחשדות בדבר קשרים פסולים בין שאול אלוביץ' שהיה בעל השליטה בקבוצת בזק לבין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
בספטמבר 2019 הוגש כתב אישום בכפוף לשימוע נגד שאול אלוביץ', סטלה הנדלר ואחרים על תתי פרשות נפרדות בתיק.
במאי 2020 החל משפט נתניהו, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט החליט להעמיד לדין את נתניהו באשמת שוחד ומרמה והפרת אמונים.
את בני הזוג שאול ואיריס אלוביץ' הוחלט להעמיד לדין בגין עבירות שוחד, שיבוש מהלכי משפט והדחה בחקירה.
על פי החשד, ההתנהלות הניבה לאלוביץ' רווחים בשווי של לפחות 1.8 מיליארד שקל.
בדצמבר 2020, הוגש כתב אישום נגד אלוביץ' ובכירים בבזק בשתי תת-פרשות.
ראשיתה של הפרשה בחקירה שניהלה מחלקת חקירות ברשות ניירות ערך בעניינה של "קבוצת בזק".
במסגרת חקירה זו עלו חשדות בעניין התנהלותו של מנכ"ל משרד התקשורת, שלמה פילבר, בענייני חברת "בזק" ושאול אלוביץ'.
במסגרת פרשה זו עלה חשד להשפעה במרמה על הוועדות הבלתי תלויות שהקים דירקטוריון "בזק", כדי לאשר שתי עסקאות בעלי עניין עם חברות אחרות שבשליטת אלוביץ'.
הוועדות נועדו לדמות ככל האפשר עסקה בתנאי שוק ולהחליט אם לבצע את העסקה ללא לחצים והשפעות.
לפי החשד נושאי משרה בחברת "בזק", בהם המנכ"לית סטלה הנדלר ומזכירת החברה עו"ד לינור יוכלמן, הדליפו באופן מתמשך חומרים חסויים לאלוביץ' ולמקורביו מדיוני הוועדות, בניגוד לאינטרסים העסקיים של החברה, כדי לאפשר לאלוביץ' לקבל מיליוני שקלים מקופת "חלל תקשורת" ו"yes".
בפברואר 2018 הדיחה "בזק" את יוכלמן מתפקידה.
היא נימקה זאת בכך שיוכלמן האזינה לדיוני הדירקטוריון שאסור היה לה להיות חשופה אליהם, ללא קשר לחקירה הפלילית ולפרשת ההדלפות.
הוצאת כספים במרמה מקופת "בזק"
במרץ 2015, הושלמה עסקת "בזק"–"yes", שבמסגרתה נמכרו החזקותיה של "יורוקום" שבשליטת אלוביץ' בחברת "yes" ל-"בזק" שגם היא הייתה אז בשליטת אלוביץ' תמורת סכום של 680 מיליון ש"ח במזומן, וסכומים נוספים, ככל שיתמלאו תנאים מסוימים.
העסקה גררה ביקורת ציבורית בטענה שהיא אינה כדאית מבחינה כלכלית, בין היתר משום ששווי העסקה היה גבוה במיוחד בהשוואה להערכת השווי שביצעה חברת "מריל לינץ'" שנשכרה לצורך כך על ידי "בזק" והעריכה את השווי בטווח של 200–300 מיליון ש"ח.
לאור פרוטוקולים מדיוני הוועדות עלה החשד כי בכירים ב-"בזק", בהם הנדלר, הפעילו לחצים להעלות את שווי הרכישה, בניגוד לאינטרס הכלכלי של "בזק".
במסגרת העסקה נקבע שחלק מהתמורה, כ-170 מיליון שקל, תהיה תלויה בעמידה ביעד תזרים מזומנים החופשי של חברת "yes".
על פי החשד, בכירים ב"yes" ביצעו מניפולציות בדו"חותיה, שהשפיעו בהמשך גם על המצגים בדו"חות קבוצת "בזק", במטרה ש-"yes" תעמוד ביעדי תזרים המזומנים שנקבעו בעסקה, המזכה את אלוביץ' בתשלום נוסף בסך 170 מיליון ש"ח.
על פי החשד, תמריץ של בכירי "yes" להגיע ליעד התזרים החופשי היה קשור בין היתר לנוסחת הבונוסים שאישר דירקטוריון "yes", הנשלט על ידי מקורביו של אלוביץ' כגון בנו וכלתו אורנה פלד-אלוביץ'.
העמידה ביעד התזרים הייתה שווה למנכ"ל החברה רון איילון בשנת 2016 חצי מיליון ש"ח.
על פי החשד, דחתה חברת "yes" לצורך כך תשלומים לספקים משנת 2016 לשנת 2017, ושילמה על כך ריבית גבוהה.
בסופו של דבר עמדה "yes" ביעד זה ובעקבות כך קיבלה "יורוקום" מ-"בזק" 57 מיליון ש"ח נוספים בעסקה.
לפי דו"חות "בזק" שילמה "בזק" ל-"יורוקום" תשלום בגובה זה בשנת 2016, ותשלום נוסף בסכום זהה בשנת 2017.
בפברואר 2017 נחתם הסכם להארכת שירותי תקשורת לוויינית לחברת "yes" על ידי "חלל תקשורת" שבשליטת אלוביץ', בתמורת ל-920 מיליון ש"ח.
כמה מן המנהלים ב-"בזק" התנגדו לעסקה, משום שהעדיפו את השימוש ברשת ה-"NGN" של החברה על פני השימוש בלוויין.
בתקשורת נטען כי בעקבות לחץ של אלוביץ' אושר הסכם ההתקשרות בדירקטוריון "בזק", לאחר חיכוכים בין ההנהלה לדירקטוריון החברה.
קידום האינטרסים של "בזק" במשרד התקשורת
במוקד הפרשה עומד החשד שלפיו מנכ"ל משרד התקשורת, שלמה פילבר, והעוזרת שלו, עדי קהאן, הדליפו מסמכים פנימיים של המשרד לגורמים ב"בזק", בהם המנכ"לית הנדלר והיועץ אלי קמיר, ושקמיר והנדלר העבירו לפילבר הערות למסמכים אלה וכן הנחיות לנושאים הנוגעים לקבוצת "בזק" ועסקיו של אלוביץ'.
בין המסמכים שהועברו לפי החשד היה מכתב בנושא ביטול ההפרדה המבנית ב"בזק" שנשלח לדירקטוריון "בזק" בסוף שנת 2016, כדי לקדם אינטרס עסקי של "בזק" על חשבון קופת המדינה: קיזוז הפסדים בהיקף של מאות מיליוני שקלים בחברת הבת "yes" מההכנסה החייבת המס, שיתאפשרו במקרה של ביטול הפרדה זו.
התנהלות משרד התקשורת סביב מכתב זה עמדה גם בלב דו"ח ביקורת חריף שפרסם מבקר המדינה, יוסף שפירא, ביולי 2017.
הפרשה נפתחה בעקבות ראיות שמצאה רשות ניירות ערך במסגרת פרשת "בזק" הראשונה ועוסקת בעיקרה בחשד לכאורה לביצוע עבירות שוחד ומרמה והפרת אמונים שבוצעו על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ועל ידי שאול אלוביץ', בעל השליטה ב"קבוצת בזק" ואתר "וואלה".
החשד המרכזי הוא שבתקופה שבין דצמבר 2012 לינואר 2017 לקח נתניהו שוחד ופעל תוך ניגוד עניינים, בכך שהתערב בהחלטות רגולטוריות המיטיבות עם אלוביץ' ו"קבוצת בזק", באופן שהניב לאלוביץ' לפחות 1.8 מיליארד שקל.
בתמורה, העביר ראש הממשלה על פי החשד, בקשות לשינוי אופי וטיב הפרסומים החדשותיים באתר "וואלה" שבשליטת "בזק" כך שישרת אותם ואת מטרותיהם הפוליטיות ויפגע ביריביהם.
נתניהו הסתיר את מערכת היחסים בינו לבין לבני הזוג אלוביץ' מפני גורמים רשמיים, ובני הזוג אלוביץ' פעלו על מנת להשמיד ראיות ואף הורו לאילן ישועה, מנכ"ל האתר, למסור גרסאות כוזבות.
בניגוד לפרשיות ידועות אחרות (תיק 1000, תיק 2000, תיק 3000), הפרשה קיבלה את השם "תיק 4000" בתקשורת, ומאוחר יותר אימצה אותו הפרקליטות במקום המקורי 'מעבר לאופק'.
ההסכת משפט המו"לים עוסק בפן של האתיקה העיתונאית כפי שהיא נחשפת בפרשייה זו.
ב-29 באוקטובר 2015 פרסם גידי וייץ ב"הארץ" כתבת תחקיר שבה טען שאתר החדשות "וואלה!
NEWS" מקבוצת "בזק" מגלה העדפה ברורה לראש הממשלה בנימין נתניהו.
בפברואר 2018 פורסם שברשות לניירות ערך נחקר חשד שלפיו לחץ אלוביץ' על מנכ"ל האתר, אילן ישועה, שידאג לשינוי הסיקור של נתניהו בתמורה לקבלת החלטות שלטוניות לטובת "בזק".
ב-18 בפברואר 2018 העידו בעניין ינון מגל, ישועה, והעורך הראשי אבירם אלעד במשרדי יחידת להב 433.
לפי התביעה, נתניהו ומשפחתו, בידיעתו, דרשו מהזוג אלוביץ' דרישות שקשורות לסיקור שלו, של משפחתו ושל אחרים בוואלה, וכן ניתנה להם גישה וזכות וטו למינויים של עיתונאים ועורכים בוואלה.
האשמות בדבר התערבות בהחלטות רגולטוריות
ביוני 2015 חתם נתניהו על אישור עסקת המיזוג בין "בזק" ל־"yes"; בינואר 2014 חתם על היתר שעבוד מניות השליטה ב"בזק" לצורך הנפקת אג"ח של "בי־קום", שבאמצעותה החזיק אלוביץ' בחברת התקשורת; ובמאי אותה שנה חתם על אישור מכירת "יד2", חברה־בת של "וואלה" שבשליטת אלוביץ'.
קידום עסקת "בזק-yes": לפי כתב האישום המשרד התנגד למיזוג בזק-yes.
לאחר מינוי נתניהו לשר התקשורת, הותנע האישור במעורבות נתניהו מקורביו ואחרים.
ב-23 ביוני 2015, לאחר שהונחה לפניה גם חוות דעת כלכלית שהוכנה על ידי חברת "עדליא", "מועצת הכבלים והלוויין" אישרה את המיזוג פה אחד, ובעקבותיה אישר את העסקה גם ראש הממשלה ושר התקשורת בנימין נתניהו.
להחלטה זו השלכה כלכלית משמעותית שכן היא הייתה מאפשרת ל-"בזק" ליהנות מההפסדים הצבורים של "yes" לאורך השנים (כ-5.5 מיליארד ש"ח) כנכס מס, שאותם היא יכולה לקזז מהכנסותיה החייבות במס.
מכירת אתר "יד2": במאי 2014 הושגה הסכמה להעברת שליטה בחברת "קורל-תל", חברה בת של "וואלה", שהפעילה את אתר המכירות האינטרנטי "יד2" לתאגיד התקשורת הגרמני "אקסל שפרינגר", בתמורה לסך של כ-800 מיליון ש"ח.
על פי כתב האישום בתיק 4000 עמד אלוביץ' בקשר עם נתניהו על מנת לקבל אישור מזורז לעסקה, מחשש שהקונים יחזרו בהם אם השלמתה תתעכב.
בנוסף לזירוז עסקאות, נחקר חשד למתן הטבות אחרות כמו מיתון של ירידת המחירים במסגרת רפורמת השוק הסיטונאי וביטול ההפרדה המבנית בקבוצת "בזק".
כך "בזק" תוכל למזג את כלל השירותים שמציעה קבוצת בזק תחת ישות משפטית, תאגידית ותפעולית אחת.
ביטול ההפרדה בין "בזק" לבין חברות הבת שהיא מחזיקה - "בזק בינלאומי", "פלאפון" ו-"yes" - היה צפוי לחסוך לקבוצת "בזק" 1.3 מיליארד שקלים ב-8 שנים.
ראשיתה של הפרשה בחקירה סמויה שניהלה מחלקת חקירות ברשות ניירות ערך בעניינה של "קבוצת בזק".
ביוני 2017 הפכה החקירה לגלויה, בשילוב צוות פרקליטים ממחלקת ניירות ערך בפרקליטות מחוז ת"א (מיסוי וכלכלה) בחקירה גלויה של הפרשה.
ב-12 ביולי 2017 פרסם מבקר המדינה, יוסף שפירא, דו"ח מיוחד שעוסק בשוק התקשורת הקווית בישראל, בתנאי התחרות בו, ובמיוחד במערכת היחסים בין משרד התקשורת תחת בנימין נתניהו ל"בזק".
באותו יום נעצר גם מנכ"ל משרד התקשורת שלמה פילבר.
ב-26 ביולי שוחרר למעצר בית, הורחק ממשרד התקשורת ונאסר עליו ליצור קשר עם עובדי המשרד והחברות המעורבות בפרשה.
ב-6 בנובמבר פורסם כי יועץ התקשורת אלי קמיר נחקר באזהרה בפרשה זו.
בינואר 2015 מונה קמיר כיועץ ל"בזק" למשך שנתיים בעלות של מיליון דולר, כפי הנראה לצורך ייעוץ לאלוביץ' והנדלר.
ב-6 בנובמבר 2017 הודיעה רשות ניירות ערך על סיום החקירה בהמלצה על הגשת כתבי אישום.
הרשות פרסמה ש"קיימת תשתית ראייתית, לכאורה, המבססת את מעורבות החשודים המרכזיים בתיק (שאול אלוביץ', מנכ"ל משרד התקשורת שלמה פילבר, מנכ"לית "בזק" סטלה הנדלר ומנכ"ל "yes" רון איילון) בעבירות פליליות, ובכלל זה עבירות דיווח, קבלת דבר במרמה, מרמה והפרת אמונים בתאגיד ועבירות שיבוש מהלכי משפט.
נמצאה תשתית ראייתית להעמיד לדין גם את בנו של אלוביץ', אור, המכהן כדירקטור ב"בזק".
התיק עבר להמשך טיפול בפרקליטות מחוז ת"א.
לאחר השלמת חקירה המליצו פרקליטות ופרקליט המדינה ליועץ המשפטי לממשלה להרחיב את החקירה ובכלל זאת לפתוח בחקירה גם נגד ראש הממשלה.
היועץ המשפטי לממשלה קיבל ההמלצה והורה על פתיחה בחקירה משותפת של המשטרה והרשות לניירות ערך.
בינואר 2018, לאחר שהתגלו חשדות למעשים פליליים מצד ראש הממשלה, הוקם צוות חקירה משולב בין היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית (יאל"כ) במשטרת ישראל והרשות לניירות ערך.
ב-18 בפברואר 2018 נפתחה חקירה גלויה בפרשת "בזק"-"וואלה", במסגרת החקירה נחקרו מספר חשודים ובהם מנכ"ל משרד התקשורת לשעבר שלמה פילבר ויועץ התקשורת ניר חפץ.
בנוסף אליהם, נחקרו בעלי "בזק" שאול אלוביץ', אשתו איריס, ובנו אור, המכהן כדירקטור ב-"בזק", וכן מנכ"לית "בזק" סטלה הנדלר, ומנהל הפיתוח העסקי ב-"בזק", עמיקם שורר.
בנוסף, הגיעו למסור עדות במשרדי הרשות לניירות ערך בתל אביב שני בכירים לשעבר בלשכת נתניהו.
בנוסף נחתמו בתיק שני הסכמי עד מדינה: בחודש פברואר 2018 נחתם הסכם עד-מדינה עם שלמה פילבר; ובחודש מרץ 2018 נחתם הסכם עד-מדינה עם ניר חפץ.
דווח כי ארי הרו, אשר חתם על הסכם עד מדינה בפרשה אחרת, יעיד נגד נתניהו גם בתיק זה.
ב-2 במרץ 2018 לראשונה נחקרו באזהרה במקביל בפרשה זו בנימין ושרה נתניהו.
עו"ד איתן צפריר, שמונה על ידי נתניהו לכהן כראש מטה שר התקשורת בדצמבר 2014, נחקר באזהרה גם הוא.
ב-26 במרץ נחקר באזהרה יאיר נתניהו.
ב-2 בדצמבר 2018 פורסם סיכום החקירה, ולפיו עמדת משטרת ישראל והרשות לניירות ערך היא שבשנים 2012–2017 התערבו נתניהו ומקורביו בתכנים שפורסמו על ידי "וואלה" במטרה לשפר את אופן סיקורו באמצעות כתבות ותמונות מחמיאות והסרת תכנים ביקורתיים.
כמו כן ניסו להשפיע על מינויים של עורכים וכתבים, על ידי קשריהם עם שאול ואיריס אלוביץ'.
בני הזוג אלוביץ' השפיעו על הפרסומים באתר למען החלטותיו הרגולטוריות של נתניהו כשר התקשורת לטובת שאול אלוביץ' ו"קבוצת בזק".
נתניהו הכחיש הן את הטענות לשוחד והן את הטענות להטבות שהעניק בתמורה לו.
לטענתו, החלטותיו התקבלו בצורה עניינית והתבססו על המלצות הגורמים המקצועיים, וחלקן הסבו הפסדים כבדים לאלוביץ', ואילו אתר "וואלה" סיקר אותו באופן שלילי לכל אורך התקופה המדוברת.
ב-25 בפברואר 2018 חשף דורון הרמן במהדורת החדשות של "ערוץ 10", כי השופטת רונית פוזננסקי-כץ, שדנה בדיוני הארכת מעצר של החשודים בפרשת בזק, החליפה מסרונים עם עו"ד ערן שחם-שביט, שייצג את רשות ני"ע, שחקרה את הפרשה.
המסרונים עסקו בין היתר בתיאומים בעניין הארכות המעצר.
בעקבות החשיפה הודיעו פוזננסקי-כץ ושחם-שביט על יציאתם לחופשה, ובמקום פוזננסקי מונה השופט עלאא מסארווה.