tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריסטן סטיוארט - קתרין לין, אחותו של בילי
גארט הדלונד - סרג'נט דייוויד דיים
וין דיזל - סרג'נט שרום ברים
יסמאל קרוס קורדובה - סמל אנטוניו הולידיי
ארתורו קסטרו - מרסליניו "מנגו" מונטויה
מייסון לי - תאודור יאנג
באו קנאפ - רוברט ארל "קראק" קוק
ברני האריס - קנת סייקס
סטיב מרטין - נורם אוגלסבי, בעליה של קבוצת פוטבול בדאלאס המארח את החבורה
טים בלייק נלסון - ויין פוסטר
וואט, ריצ'רד שרמן - שחקני פוטבול, הופעות קמאו בתפקיד עצמם
לתפקיד הראשי בסרט לוהק השחקן ג'ון אלווין, בן ה-25, ללא ניסיון קודם בקולנוע או בטלוויזיה.
צילומי הסרט החלו באפריל 2015 בג'ורג'יה, סצנות הקרבות צולמו במרוקו.
הסרט צולם תוך שימוש בטכנולוגיה חדשנית ברזולוציה של 4K ובמהירות של 120 פריים לשנייה והוא הסרט העלילתי הארוך הראשון שצולם בטכנולוגיה זו.
הבחירה בטכנולוגיה חדשנית זו מאפשרת רק לחמישה אולמות קולנוע ברחבי העולם להקרין את הסרט ברזולוציה הנ"ל, ובשאר בתי הקולנוע יוקרן ברזולוציה 2K בגרסה רגילה או בטכנולוגיית תלת-ממד.
מנכ"ל סרטי סוני טום רוטמן התעמת עם אנג לי בדרישה שישלב סצנות במהירות שונה בסרט, כך שהקרבות יהיו במהירות מואצת והסצנות בטקסס במהירות רגילה, אך השניים לא הגיעו להסכמה.
הסרט זכה לביקורות שליליות מצד מבקרי הקולנוע, שהתאכזבו מתוצאת השימוש בטכניקה החדשנית.
הסרט נחל כישלון בקופות ולא כיסה את ההוצאות בגינו.
מצו"ק ('מרכז ציוני ויליאמפולה קובנה') היה ארגון-על של כל תנועות הנוער והמחתרות הציוניות בגטו קובנה בפרוור ויליאמפולה (הנקרא ביידיש "סלובודקה").
הוא נוסד מיד לאחר הכניסה לגטו באוגוסט 1941.
מצו"ק היה ארגון-על של כל תנועות הנוער והמחתרות הציוניות בגטו קובנה, שהיה בפרוור ויליאמפולה, סלובודקה ביידיש.
בתחילתו היה פירוש ראשי התיבות 'מרכז ציונים ותיקים קובנה', אולם לאחר מכו שונה השם למרכז ציוני ויליאמפולה קובנה
מצו"ק הוקם מיד לאחר שיכון היהודים בגטו, באוגוסט 1941. בתחילה עמד בראשו ד"ר אליהו סגל.
בין הגופים שפעלו בגטו ותואמו דרך מצו"ק היו "ארגון ברית ציון", ארץ ישראל העובדת, בית"ר והשומר הצעיר.
בראש מצו"ק עמדו ראשי מועצת הזקנים בגטו, בהם ראש המועצה אלחנן אלקס, סגנו לייב גרפונקל ומזכיר המועצה אברהם תורי.
מצו"ק עסק בתיאום פעילויות חברתיות ותרבותיות של התנועות השונות, ביצירת מגעים עם גטאות אחרים, בהכנות להתנגדות מזוינת בתוך הגטו, ובהמשך, בשיתוף פעולה עם המחתרת הקומוניסטית בגטו בהוצאת לוחמים חמושים ליערות הפרטיזנים.
שלטונות הכיבוש הגרמני אסרו על כל מגע או תקשורת עם גטאות אחרים במזרח אירופה.
מצו"ק ניסה לקיים קשרים כאלה עם גטאות אחרים ובמיוחד גטו שאוולי וגטו וילנה.
פגישה חשובה במיוחד הייתה עם אשת המחתרת הפולניה אירנה אדמוביץ'.
בפגישות עם אירנה השתתפו אישים מרכזיים בהנהלת הגטו, כולל יושב-ראש האֶלטסטנראט (יודנראט) ד"ר אלחנן אֶלקֶס וסגנו – עו"ד לייב גאַרפוּנקל המזכיר אברהם תורי ואחרים.
הם למדו מפיה על החיים הפנימיים בגטאות ועל השיטות השונות של הדיכּוי, ההשפַּלה והפֵּירוּד שהגרמנים נוקטים במקומות שונים.
סיפורה עשה על ראשי מצו"ק רושם עז.
זו הייתה הפעם ראשונה ששמעו על קיום מחתרת ענפה בגטאות פולין ואף על קשר בלתי ישיר עם ארץ-ישראל ועם מוסדות יהודיים בעולם.
כדברי אחד המשתתפים בפגישות: "היא גאלה אותנו מבדידותנו.
עד כה היינו כסגורים בשק.
מעתה ראינו עצמנו כחלק של גוף גדול, שביום מן הימים יתעורר להצלה..."
הקונצרט הציוני בכ"א תמוז תש"ג
בליל כ"א בתמוז תש"ג, ה-24 ביולי 1943, יום הזיכרון למותו של חיים נחמן ביאליק, ויום לאחר כ' בתמוז, יום הזיכרון לבנימין זאב הרצל, קיים מצו"ק קונצרט חשאי חגיגי שבו השתתפו כל חברי התנועות הציוניות בגטו.
בקונצרט, שמעטים כדוגמתו התקיימו בגטו כלשהו, ניגנה תזמורת המשטרה היהודית של הגטו.
תזמורת המשטרה של גטו קובנה הוקמה בקיץ 1942. חבריה היו מוזיקאים יהודים מהגטו, שלפחות "על הנייר" היו גם שוטרים.
הם ניגנו תחת שרביט המנצח של המוזיקאי מישה הופמקלר ונגנים אחרים, שהיו מוזיקאים ידועי שם בליטא טרום המלחמה.
הקונצרטים של התזמורת התקיימו בבית המשטרה, שהוקם בבניין ששימש לפני כן את ישיבת סלובודקה.
בקונצרט נוגנו שירי ארץ ישראל, דוקלמו שירי ביאליק והושמעו מנגינות יהודיות ידועות.
בסיומו שרו המשתתפים את "התקווה".
מצדה 2000 (עד 2001 נקרא "ציון 2000") היה אתר אינטרנט אמריקאי שתוחזק על ידי אנשים מישראל, ברזיל, שווייץ וארצות הברית, חלק ניכרים מכלי התקשורת בעולם טענו ש"האתר מקדם עמדות ימין רדיקלי ואנטי-פלסטיניות" וגם לעיתים ספג ביקורת על ידי גורמים שטענו שהוא מקדם את דעותיו של מנהיג תנועת "כך", מאיר כהנא.
האתר עצמו לא פעיל מאז 2007, אך אתרים ודפים אחרים בהנחה שהשם תפסו מאז את מקומו, והידוע ביותר הוא עמוד הפייסבוק של מצדה 2000.
מצדה (נמכר בארצות הברית בשם MASADA) הוא אקדח שהוצג והועבר לייצור בשנת 2017 על ידי חברת תעשיות נשק לישראל.
המצדה הוא אקדח חצי-אוטומטי, ירי נוקר ובעל מפחית רתע.
האקדח מיועד לצרכים של כוחות הביטחון, צבא ומשטרה, ולצורכי הגנה עצמית אזרחית.
האקדח מגיע בארבעה צבעים (אפור, ירוק, שחור וחום).
המצדה נחשב כנשק מתחרה לנשק הגלוק האוסטרי – בו משתמשים כוחות הביטחון בישראל.
הנשק מגיע בקליבר 9 מ"מ (9X19) והוא עם גוף פולימרי ומנגנון ירי סטרייקר (ירי נוקר), והוא פותח על מנת לספק פתרון לשדה הקרב המודרני.
הוא מתאפיין בציר קנה נמוך לתחושת רתע מופחת.
מנגנוני האקדח מתאימים ליורה ימני או יורה שמאלי.
מחסניות הנשק מכילות 17 כדורים.
גוף האקדח מיוצר מפולימר מחוזק בסיבי פיברגלס.
למצדה בית מנגנון הדק מודולרי מפלדה הניתן להסרה.
למצדה גרסה נוספת שנקראת MASADA S (מצדה סלים – Slim) שהוא אקדח מיקרו קומפקט עם קיבולת כדורים גבוהה (של 13), בו ניתן לירות עם מחסניות של האקדח הוותיק יריחו.
– המשטרה הלאומית של הפיליפינים
מצדית אשדוד ים היא מגדל איתות שפעל לצד המצודה בעיר העתיקה של אשדוד, אשדוד ים.
המיצדית נבנתה כחלק ממערכת ביצורי הגנה לאורך מישור החוף הדרומי של ארץ ישראל לאיתות אזהרה לבירת המחוז רמלה מפני פלישת אוניות ביזנטיות.
המיצדית שוכנת בכיכר ברובע ט"ו בדרום העיר אשדוד, ומסביבה שכונת מגורים.
מעגל התנועה סביב המיצדית מחבר את רחובות מרדכי אנילביץ' וחסידי אומות עולם.
המצדית נבנתה לצד מצודת אשדוד ים, כחלק ממערכת של ביצורי הגנה לאורך מישור החוף הדרומי שנבנתה על ידי הערבים (כמו באשקלון וביבנה-ים), והורכבה מריבאטים (מצודות ומצדים) ומחראס'ים (מגדלים) כדי לאותת לבירת המחוז רמלה ולהזהיר מפני פלישה של אוניות ביזנטיות.
במהלך המאה ה-10, בתקופת השושלת הפאטמית, בוצרה והורחבה המצודה, וכונתה "קָלעת אל-מינָא".
ב-1099, עם סיום מסע הצלב הראשון והקמת ממלכת ירושלים, בוצרה המצודה שוב ונקראה קָסטֶלוּם בֵּרוּאַר/בֵּרוּאַרדי (בעברית: מבצר בֵּרוּאַר), על שמו של ניקולאס דה-ברואר, אביר ממסדר הלורד יו מרמלה.
מצודת אנטוניה היא מצודה מתקופת הבית השני שהקים הורדוס בירושלים.
בשנת 35 לפנה"ס בנה הורדוס את המצודה, על בסיס מצודה קיימת בשם "מצודת בריס" או "מצודת הבירה" שהייתה קיימת כנראה כבר מתקופת שיבת ציון.
המצודה נבנתה בקצהו הצפון מערבי של הר הבית.
למצודה היו קירות חיצוניים גבוהים, והיא דמתה כולה למגדל שבארבעת קצותיו ארבעה מגדלים.
אולמות תת-קרקעיים חיברו את המצודה להר הבית.
גובה המגדלים 50 אמה (כ-25 מטרים) פרט למגדל הדרום מזרחי שגובהו כשבעים אמה (כ-35 מטרים).
המצודה נקראה על שם פטרונו הפוליטי של הורדוס – מרקוס אנטוניוס.
חשיבותה של המצודה במקום גבוה השולט על הר הבית מוצאת את ביטויה במילים של יוספוס פלביוס: .
יוספוס מתאר את המצודה במילים אלו:
המצודה שימשה את הרומאים להשגיח על אזור הר הבית, ושהה בה חיל מצב רומאי.
יש המזהים את המצודה כמקום בו נשפט ישו, ולפיכך כתחנה הראשונה בארבע עשרה תחנות הצלב שמהן מורכבת הוויה דולורוזה, היא "דרך הייסורים" שעבר ישו ממשפטו ועד לקבורתו.
על פי אלו, "מרצפת האבנים" או ה"גובתא" המוזכרת בבשורה על-פי יוחנן בברית החדשה () היא מצודת אנטוניה.
בימי המרד הגדול, בשנת 66, כאשר ניסה הנציב העריץ גסיוס פלורוס להגיע להר הבית עם חייליו, על מנת לבזוז את אוצרות המקדש – אחד ממעשי המרד הראשונים היה הריסת האולמות התת-קרקעיים המובילים מן האנטוניה להר הבית.
בהמשך הלחימה, התבצרו חיילים רומאים במצודת אנטוניה.
המתקוממים, בהנהגת אלעזר בן חנניה, צרו על מצודת אנטוניה, והצליחו לבסוף לכובשה, לאחר שהרומאים שנמצאו בה נכנעו.
לאחר שהניחו הרומאים את נשקם הם נרצחו על ידי המורדים, פרט למפקדם מטיליוס, שהתחייב להתגייר.
בשנת 70, בעת המצור על ירושלים, כבשו הרומאים את מצודת אנטוניה, ופרצו דרכה להר הבית.
טיטוס ציווה להרוס את כל הבניינים במתחם הבירה, על מנת לפלס דרך רחבה להר הבית.
מצפון לפינה הצפונית מערבית של מבנה הר הבית נחשפו בעבר כמה שרידי בנייה מרשימים שזוהו בטעות בידי כמה חוקרים ונתקבלו במסורת הנוצרים כשייכים למבנה מצודת אנטוניה.
עיקר השרידים נחשף בשנות ה-60 של המאה ה-19, בעת הקמת מנזר האחיות ציון שבו הם משולבים כיום.
השריד הבולט ביותר הקשור למצודת אנטוניה הוא גוש סלע חצוב שמידותיו 45X120 מטר, המתנשא לגובה של כמה מטרים מעל לפינה הצפונית מערבית של מתחם הר הבית.
על מצוקו הדרומי בנוי בית הספר אל-עומריה.
מצפון לו, בשטח מנזר האחיות ציון מצויה בריכת הסטרותיון, שמתיאורו של יוספוס ניתן להסיק שהייתה מצויה בחפיר מצפון למצודת אנטוניה.
החוקרים מסכימים כי כמה שרידי בנייה מרשימים שבעבר שויכו בטעות למצודת אנטוניה שייכים לתקופת איליה קפיטולינה: ריצוף האבן המכונה ליתוסטרטוס, קמרונות הקירוי של בריכת הסטרותיון שהריצוף מונח עליהם, וקשת אקה הומו.
מצודות טגארט הן שרשרת מצדיות ומצודות משטרה שהוקמו בארץ ישראל ביוזמתו של סר צ'ארלס טגארט, ומכאן שמן הרווח (בעיוות קל של שם היזם) ה"טגארטים" או ה"טייגרים".
במיזם גדר הצפון, ב-1938, ימי המרד הערבי הגדול – מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוקמו שבע מצדיות להגנת הארץ מפני חדירת כוחות ערביים מסוריה ומלבנון.
עם תום המרד, בראשית מלחמת העולם השנייה, שימשו המצודות להגנת הארץ מפני פלישה של צבאות גרמניה הנאצית ובעלות בריתה.
במיזם מבני המשטרה (Police Building Programme), הוקמו בשנים 1940–1941 55 מצודות משטרה גדולות, ובין 1942 ל–1943 נוספו עוד שבע מצודות.
מצודות טגארט הוקמו ביוזמתו של סר צ'ארלס טגארט, קצין משטרה בריטי ששירת בהודו כמפקד משטרת כלכותה ורכש מומחיות בדיכוי מרידות ובלוחמה בטרור.
טגארט הוזעק לארץ ישראל בשנת 1937, בשיאם של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, כדי לתאם בין הזרועות השונות של המנדט הבריטי שפעלו נגד המורדים מקרב ערביי ארץ ישראל ונגד הכוחות הערביים הבלתי סדירים שחשו לעזרתם מסוריה ולבנון.
ביוזמתו של טגארט הוקמה בשנת 1938 גדר הצפון, שנועדה לחסום את הגבול הצפוני.
על תוואי הגדר הוקמו 5 מצדיות, על פי דגם סטנדרטי שכלל מבנה מרובע ובראשו צריח מצולע הצופה לכל הכיוונים, ובו חרכי ירי.
הראשונה הוקמה בנבי יושע (מצודת כ"ח), השנייה בסאלחה (כיום מושב אביבים), השלישית באזור הכפר סעסע (כיום היישוב מתת), הרביעית בכפר תרביחא (כיום מושב שומרה), והחמישית באזור היישוב באסה (כיום בשטח מושב יערה).
שתי מצדיות נוספות נבנו ב"קו השני", כביש עכו-צפת, האחת במג'ד אל-כרום והשנייה בפראדיה - כיום מושב שפר.
בנובמבר 1938 הקים הנציב העליון, הרולד מקמייקל, ועדה בראשות טגארט, לתכנון מבני המשטרה בארץ ישראל.
בוועדה היו חברים גם מפקד משטרת המנדט, אלן סונדרס ומומחים אחדים.
רוברט היינינג (Robert Haining), מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל, הציב דרישות טקטיות לעיצוב תחנות המשטרה, ובהן היכולת להגן על כל תחנה בכוח אדם מזערי.
הוועדה קבעה את משימותיה של כל תחנת משטרה ואת מספר השוטרים הדרוש למילוי משימות אלה, ובהתאם לכך הגיעה למספר התחנות הנדרש.
יחד עם מפכ"ל המשטרה וסגנו קבע טגארט פריסה של 77 תחנות משטרה בשלוש רמות:
הצעה זו התחשבה בקיומן של מצודות גדר הצפון, שבנייתן הסתיימה טרם הקמת הוועדה.
בחלק מתחנות אלה שולבו משרדי ממשלה, והן עוצבו בחמישה דגמים:
תחנה עירונית – משרדי נפה, מחוז ומשרדים ממשלתיים
תחנה עירונית – משרדי מחוז ומשרדים ממשלתיים
תחנה כפרית – משרדי מחוז ומשרדים ממשלתיים
עמדת משטרה – תחנה פריפריאלית או שלוחת חוץ
מטה משטרה מחוזי, מטה CID מחוזי, משרדי נפה.
ב-4 באפריל 1939 מסרה הוועדה את המלצותיה לממשלת המנדט, ובמאי 1939 עזב טגארט את ארץ ישראל.
בלונדון המשיך לפעול לקידום תוכניתו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה אישר משרד האוצר הבריטי לממש את תוכניתו של טגארט, לאחר שהוריד ממנה 20 תחנות עירוניות ושתי עמדות עירוניות.
באוגוסט 1939 אושר תקציב להקמתן של 11 מצודות, ובפברואר 1940 אושר תקציב להקמתן של עוד 44 מצודות.
למימוש התוכנית עוצבו שישה דגמים חדשים לתחנות:
בהתאם לתוכנית זו הוקמו בשנים 1940–1941 55 מצודות משטרה גדולות, ובשנים 1942–1943 הוקמו עוד שבע מצודות.
אף על פי שהמרד הערבי הגדול הסתיים בשנת 1939 המשיכו הבריטים בהקמת המצודות על פי התוכנית, בהתחשב בסכנות בפניהן ניצבה ארץ ישראל לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עצם הקמתן ופיזורן בכל רחבי הארץ ולא רק בצפונה העיד על מטרה זאת.
הקמת המצודות נעשתה בחלקה על ידי חברת "סולל בונה", אותה ניהל באותה עת דוד הכהן, ובחלקה על ידי חברות פרטיות.
לשבע המצדיות של גדר הצפון היה תפקיד חשוב בדיכוי המרד הערבי הגדול (1936–1939) וחסימת גבולות הארץ מפני תגבורות של כוחות בלתי סדירים שעלולות היו לחוש לעזרת המורדים.
למצודות הגדולות היה מקום חשוב במערך הצבאי הבריטי להגנת הארץ מפני פלישת כוחות אויב.
כל אחת מן המצודות מוקמה על שטח של מספר דונמים (כדוגמת תחנת משטרת טבריה, תחנת משטרת עפולה, תחנת משטרת בית ליד, תחנת משטרת יריחו ותחנת משטרת באר שבע).
כל המצודות, שהוקמו בערים חשובות, בצומתי דרכים ובנקודות אסטרטגיות ברחבי הארץ, פעלו הן כמפקדות והן כבסיסים לכוחות משטרה.
למצודות הגדולות שהוקמו ברחבי הארץ היה סגנון אדריכלי אחיד: חזית בת שתי קומות ומשני צדדיה מגדלי שמירה ותצפית עם חרכי ירי, וחומה שהקיפה חצר גדולה ומוגנת, שבה נבנו מבנים נוספים.
בכל מצודה הייתה כניסה ראשית אחת וכניסה נוספת לחצר.
גנרטור סיפק חשמל בעת הצורך.
המבנה הוקף בגדר תיל במרחק מאה מטר ממנו.
כמה מן המצודות תוכננו כהרחבה של תחנת משטרה קיימת או מבנה ממשל קודם, ולכן ניתן לזהות בהן שילוב סגנונות אדריכליים.
רבות מן המצודות הכילו מאגרי מים עיליים על גגותיהן.
בשנת 2009 נמצא מרתף תת-קרקעי רחב ידיים מתחת למצודה בנצרת אשר ככל הנראה נועד לאגירת מים ולשימושים נוספים.
ב-2012 התגלה מאגר דומה גם במצודת כ"ח.
מפעל המים במצודת המשטרה בתרשיחא פעל באופן הבא: ממאגר המים בהר אגר שהכיל 1,041,214 ליטרים מים [כ-1,041 קוב] נמשך צינור תת-קרקעי בקוטר 5 ס"מ שאורכו כ-900 מטר למטה אל מאגר המים בחצר מצודת המשטרה שהכיל 499,783 ליטרים מים [קצת פחות מ-500 קוב].
במאגר זה הותקנה משאבה שהעלתה את המים למבנה.
בנוסף פעלה במצודה מערכת אגירת מים פנימית שהייתה קשורה, ככל הנראה, אל המאגר בחצר.
בתחומי התחנות נכללו מפקדות הצבא, המשטרה, הבולשת הבריטית (ה-CID), חדרי מעצר ובתי משפט.
כן נכללו בהן מוסכים לרכב צבאי ומחסני נשק.
ב-13 מהמצודות (או בסמוך להן) מוקמו גם משרדים של ממשלת המנדט.
מתקופת המרי נגד השלטון הבריטי, שקדמה למלחמת העצמאות, נודע האירוע של ההתקפה על משטרת רמת גן, שערך האצ"ל באפריל 1946, שבה נפצע קשה ונתפס עולה הגרדום דב גרונר.
עשר שנים לאחר תחילת הקמתן היה לחלק ממצודות טגארט, כמשטרת לטרון, משטרת סמח', משטרת עיראק סואידן (כיום מצודת יואב) ומצודת נבי יושע (כיום מצודת כח), תפקיד מכריע במלחמת העצמאות.
מספר קרבות דמים קשים נערכו על מצודות אלה, עד שהכוחות הישראלים הצליחו לכבשן (הניסיונות בלטרון נכשלו והמצודה נכבשה רק במלחמת ששת הימים).
כיום הן משמשות כאתרי זיכרון ומורשת לאומית.
בשתיים מן התחנות שכנו שניים מן הפיקודים המרחביים של צה"ל, פיקוד הדרום בתחנת באר שבע ופיקוד הצפון בתחנת נצרת.
אחדות מן התחנות נהרסו חלקית וחלקן הוטמעו במסגרת מכלול מבנים גדול יותר ולא ניתן להבחין בצורתן המקורית.
מצודות טגארט שנשארו מחוץ לקווי שביתת הנשק של 1949 הפכו למרכזי שלטון ומחנות צבא ירדניים (בגדה המערבית) ומצריים (ברצועת עזה).
בתקופת פעולות התגמול, בשנים 1955 ו-1956, כוונו אחדות מן הפעולות נגד בסיסים מצריים וירדניים ששכנו במצודות טגארט, הידועות שבהן הן הפשיטה על משטרת ח'אן יונס, "מבצע אלקיים", שנערך ב-30 באוגוסט 1955, ופעולת התגמול הגדולה מכולן נגד משטרת קלקיליה, "מבצע שומרון", שנערך ב-10 באוקטובר 1956.
לאחר מלחמת ששת הימים וכיבוש יהודה ושומרון ורצועת עזה על ידי צה"ל, עברו התחנות שבשטחים אלה לידי השלטון הצבאי הישראלי.
מצודות טגארט בערים הפכו למטות הממשל הצבאי בנפות השונות, ואחרות שימשו כמחנות ליחידות צה"ל, מתקני אימונים או מתקני כליאה.
לאחר הסכמי אוסלו נמסרו מרבית בנייני הממשל והמתקנים לידי הרשות הפלסטינית, שהמשיכה להפעילם כמרכזי שלטון, בסיסי משטרה ומתקני כליאה וחקירה.
מרכז השלטון של הרשות הפלסטינית מוקם ברמאללה בקומפלקס של מבנים שנבנה על יסוד מצודת טגארט שהורחבה, ונודע בשם "המוקטעה".
שם היה מקום מושבו של יאסר ערפאת, עליו הוטל מצור בעת מבצע חומת מגן ב-2002.
בית הכלא המרכזי של הרשות הפלסטינית הוקם בבניין משטרת יריחו, תחנת משטרה אופיינית למצודות טגארט.
ב-14 במרץ 2006 נתפס הבניין על ידי כוחות צה"ל במבצע הבאת ביכורים, שנועד לתפיסתם של רוצחי השר רחבעם זאבי.
במהלך המבצע נהרס חלק מהמבנה, והוא נהרס כולו עד שנת 2009.
מצודות טגארט – בפריסתן הארצית, בגודלן הרב, בצורתן האופיינית ובציפוי ה"שפריץ" החום בהיר שלהן, הפכו לחלק בלתי נפרד מנוף הארץ ומהמורשת הביטחונית שלה.
חלקן הוסב ברבות הימים לאתרי הנצחה ולמוזיאונים לכוחות הביטחון השונים ומורשתם: משטרת לטרון הפכה לחלק ממוזיאון יד לשריון, משטרת עיראק-סואידן (מצודת יואב) הייתה למוזיאון גבעתי, ובמתקן המשטרה בשפרעם-קריית אתא הוקם בית מורשת משטרת ישראל.
האחרון עבר מהצפון לבית שמש, שם לא הוקמה מצודת טיגרט, אך הוא שמר על איור המצודה בסמלו.
כמו כן, מיצדיות הטיגרטים מגדר הצפון מופיעות בסמל יחידת משמר הגבול.
מצודות טגארט אחרות סובלות מהזנחה ועזובה.
חלקן שימשו כמתקני אימונים של כוחות הביטחון השונים ללוחמה בשטח בנוי או לוחמה בטרור, דבר שהותיר אותן במצב רעוע.
"המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות" עוסקת בניסיונות להצלת מצודות טגארט העזובות והפיכתן לאתרי מורשת.
מצודות הטגארט נתפסו מלוות את ההיסטוריה הציונית בארץ ישראל מאז הקמתן ועד היום.
בהקמתן השתתפו פועלים יהודים ובהמשך, כתחנות משטרה בריטיות שימשו חלקן כבתי מעצר בהם שהו עצירי המחתרות היהודיות בתקופת המנדט הבריטי.
במלחמת העצמאות שימשו חלק מהמצודות, כמו מצודות לטרון, גשר ומצודת כ"ח זירות של קרבות שנצרבו באתוס הציוני.
בהמשך, מצודות רבות המשיכו לשמש מוקדים חשובים בדמות תחנות משטרה ובסיסי צבא.
דוגמה לקשר זה הם תולדותיו של גבריאל שטרנברג ומצודת הטאגרט של רחובות.
שטרנברג, שעלה כחלוץ מצ'רנוביץ, עבד בשנות השלושים בהקמת בנין משטרת רחובות, מאוחר יותר היה עצור בו בגלל היותו לוחם בלח"י ולבסוף, בשנות השבעים, היה מפקד משטרת רחובות – כל זאת באותו מבנה בריטי.
שם התחנה מיקום קוד דגם כיום תמונה קואורדינטות אבו גוש אבו גוש 01 Police Post מבנה נטוש.
בעבר ישב בה מטה חטיבת הראל, אחר כך בסיס צבאי.
ג'יפתליק נחל פרעה (בקעת הירדן) 11 2nd Class Police Station נטוש (2019).
שימש בעבר כבסיס צה"ל (מחנה אריה) ג'למה יגור 017 Police Post בית מעצר קישון של שירות בתי הסוהר ג'נין ג'נין 034 2nd Class Police Station – Divisional HQ בניין ממשל של הרשות הפלסטינית גשר גשר 046 מבנה נטוש.
עד לתחילת 2020 היה נגיש אך לאחר מכן גודר ונסגר מחדש לטובת אימונים של צה"ל בגזרה.
דהרייה דאהרייה 047 כלא דהרייה של הרשות הפלסטינית כפר סבא כפר סבא 09 תחנה של משטרת ישראל, מוכרת ברשימת הטגארטים כ"תחנת הרצליה".
טבריה טבריה 024 2nd Class Police Station – Divisional HQ תחנה של משטרת ישראל טובאס דרומית מערבית לטובאס, מדרום למחנה הפליטים פרעה 048 הייתה בשימוש על ידי משטרת ישראל עד שנת 1993, אז פונתה עקב הסכמי אוסלו.
טול כרם טולכרם 031 2nd Class Police Station – Divisional HQ עד הסכמי אוסלו שכנו בבניין זה מפקד החטיבה, מפקדת משמר הגבול ומרכז המנהל האזרחי של טול כרם.
לאחר הסכמי אוסלו הבניין שימש את הרשות הפלסיטינית.
המצודה הופצצה בהתקפה מהאוויר במבצע חומת מגן, וחלקה הדרומי־מערבי נהרס.
כיום נשארו מהמצודה המקורית צִדה הצפוני וחצי מצִדה המערבי.
יריחו יריחו 1 2nd Class Police Station בית סוהר של הרשות הפלסטינית.עד הסכמי אוסלו שכן במקום בסיס צה"לי בשם מחנה חנן על שם רס"ן חנן סמסון שנהרג בקרבת מג'דל בני פדיל במהלך מרדף המערה – מרדף אחר חוליית מחבלים שהסתננו מירדן.
המחנה היה בית כלא ביטחוני ומתקן כליאה של השב"כ.
נכון ל-2020 הועברה לידי מועצת המושבה לשם שימור והפיכתה למרכז היסטורי וקהילתי.
נבּי יושע צומת "ישע" בכביש הצפון (מצדית) גדר הצפון בסיס משמר הגבול, משמש כיום את הסגל המנהלי של משמר הגבול.
הדופן הצפונית של המיצדית מהווה חלק ממוזיאון הרעות המציג את סיפורה של המצודה כ"מצודת כ"ח".
נחל עמוד (עין א-תינה)ליד כפר שמאישמירה על מקורות מים – עין א-תינההמבנה שימש אתר לאימוני צה"ל בשטח בנוי לכן הוא מנוקב בכדורים (מבנה זה אינו חלק ממיזם בנייני המשטרה ומצודות טגארט) נבי סאלח נווה צוף 051 משמשת את מערכת החינוך של היישוב.
במקום אולפנה "שירת הים" נהלל כביש 75 ליד נהלל 023 Police Post מצודה זו הייתה חלק ממיזם בנייני המשטרה של סר צ'ארלס טגארט ומבוססת על בסיס תחנת משטרה שנבנתה בשנת 1935 – אך היא הורחבה בעצת טגארט.
הבסיס של מדור התנועה הצפוני של משטרת ישראל וכן מושב מחוז הצפון של המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מצודות נוספות במיזם נבנו בשיטה זו, שדרוג תחנות קיימות ושילובן במבנה טגארט.
נעלין דיר קדיס 050 מבנה נטוש נצרת נצרת 021 2nd Class Police Station בסיס צה"ל – פיקוד העורף, מדובר במבנה טגארט תלת קומתי בשלושת בנייניו.
משמש את המחוז הצפוני של פקע"ר.
מצודה חריגה במראה, משום שהיא מחופה באבן ירושלמית בכל דפנותיה ומשום שיש לה קשתות בחלונות הבלוק המרכזי ובחצר הפנימית.
מצדית סעסע מתת גדר הצפון בסיס צה"ל, (2020) בבדיקה נראה שהוסר הצריח מגג המיצדית.
ראו ערטוף) 02 Police Post תחנת בית שמש של משטרת ישראל ותחנת מטה יהודה של משמר הגבול עתלית עתלית 8 Police Post שימש במשך שנים רבים מתקן כליאה של צה"ל (כלא שש) במהלך אפריל 2021 הופסק השימוש במצודה והחל פינוי המבנה מחיילים וציוד.
באוגוסט 2021 המצודה ננטשה לגמרי.
פרדייה שפר גדר הצפון מבנה נטוש ליד מושב שפר.
ברשימת המצודות אין ציון למצודה זו אלא תחת השם מצודת רמא, רמא זו לא הוקמה בסוף של דבר ובמקומה נבנתה ממזרחית לפארדיה.
פתח תקווה פתח תקווה 08 2nd Class Police Station – Divisional HQ תחנה של משטרת ישראל תחנת משטרת צמח צמח (מרכז אזורי) 025 2nd Class Police Station מבנה נטוש.
בעתיד יקום כאן מרכז מסחרי.
נכון לאוקטובר 2020 שימש כאתר צילום מרכזי בסדרת הטלוויזיה "שב"ס", חלק מאתרי הצילום של הסדרה "שעת נעילה" ו"השוטרים".
רמלה בין לוד לרמלה 010 Divisional HQ בית סוהר איילון של שירות בתי הסוהר רמלה רמלה 011 1st Class Police Station מפקדת מחוז המרכז ותחנת רמלה של משטרת ישראל רמת גן רמת גן 07 2nd Class Police Station מרחב דן של משטרת ישראל ב-2018 פונתה התחנה לטובת עבודות שימור.
משטרת הטגארט אשר כוללת מאגר מים עצום המקושר למשטחי איסוף מים בהר הסמוך (הר אגר).
מצודות אוסישקין הן גוש התיישבות שהוקם באצבע הגליל בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
מנחם אוסישקין, יו"ר הקרן הקיימת לישראל שעוד בחייו פעל להנצחת שמו, דרש שכל היישובים ייקראו מצודות אוסישקין.
אולם אנשי היישובים ורבים אחרים בציבור העדיפו שמות אחרים, כמו דן ודפנה ההיסטוריים.
זכר לשמות המקוריים של היישובים נשמר בשם 'צומת המצודות' בפאתי קריית שמונה.
קבוצת היישובים הוקמה על פי חזונו של מנחם אוסישקין שביקש ליישב את השטח שנרכש באצבע הגליל בפסיפס של יישובים שייצגו את כלל הזרמים של התנועה הציונית.
התוכנית הייתה להקים במקום שישה יישובים.
אוסישקין ביקש שהיישובים ייקראו על שמו, מצודות אוסישקין.
ב-4 במאי 1939 הוקמו שני היישובים הראשונים, קיבוץ דפנה של הקיבוץ המאוחד, שנודע כ"מצודת אוסישקין א'", וקיבוץ דן של הקיבוץ הארצי, שנודע כ"מצודת אוסישקין ב'".
איתם עלה על הקרקע גרעין "משק משותף" של תנועת המושבים, אשר בינואר 1940 עבר למקום סמוך ומאפריל 1941 נודע כמושב בית הלל.
למרות מיקומו באזור של מצודות אוסישקין, לא תמיד הוא נחשב כאחת המצודות.
בינואר-פברואר 1940 עלה על הקרקע המושב שאר ישוב של הנוער הציוני, שנודע כ"מצודת אוסישקין ג'".
באוקטובר 1944 הקימו אנשי ארגון ירושלים של הפועל המזרחי את נחלים, שנודע כ"מצודת אוסישקין ד'".
לאחר מלחמת ששת הימים הוקם קיבוץ שניר כהיאחזות נח"ל, במקום שיועד למצודת אוסישקין ו'.
סביב חלוקת האדמות בין היישובים נודעו מספר סכסוכים, בגלל מחסור בקרקע והתנגדות להטרוגניות שנכפתה בתוכנית אוסישקין.
עוד בטרם העלייה על הקרקע תנועת המושבים טענה שקופחה בהקצאת הקרקע ושהובטח לה אחד מן האתרים הסמוכים לגבול ועתירי המים שנמסרו לדן ודפנה.
התנועה טענה שהיחס אל ארגוניה מקפח כיוון שאינם נחשבים "חלוציים" דיים.
ערב העלייה לקרקע ארגנו מנהיגי התנועה ובמיוחד שמואל דיין עליה בכוח של ארגון משק משותף, לאחר שקברניטי העלייה לקרקע ניסו להעלים את המועד המדויק של העלייה.
כדי לפתור את המחלוקת פוצלו חברי משק משותף בין דן ודפנה וכך חיו במשך חצי שנה, עד שהקצו עבורם אתר נפרד.
למרות שבפברואר 1942 דרשו אנשי קיבוץ דן להקים יישובים חדשים באזור, הם הביעו התנגדות באמצע שנת 1943 להתיישבות אנשי ארגון ירושלים הדתי במקום, בטענה שהקרקעות המיועדים ליישוב החדש, הם חלק בלתי נפרד מקיבוץ דפנה אשר אין לו מספיק קרקעות משלו.
לטענת אנשי היישובים הקיימים, הושגה הסכמה בעל פה עם אנשי ארגון ירושלים שהם יוותרו על ההתיישבות במקום.
היישובים הקיימים הזהירו את אנשי ארגון ירושלים שינקטו באמצעים בלתי נעימים אם יעזו לעלות למקום, ואכן במשך השנים הם החרימו את המקום במטרה להביא לנטישתם, כפי שאכן אירע במהלך מלחמת העצמאות.
מתחת לעיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת נבנו מספר מצודות צבאיות תת-קרקעיות.
מצודות אלה נבנו בתקופת מלחמת העולם השנייה ותקופת המלחמה הקרה עבור הצבא והצי הבריטי.
מתחת לעיר לונדון מצויות מנהרות תקשורת רבות המקשרות בין בנייני הממשל השונים ומפקדות הצבא והצי הבריטי.
מנהרות אלה אינן פתוחות לציבור ואין מידע מדויק בדבר מיקומן וקישוריהן למצודות הצבאיות התת-קרקעיות.
המצודה הצבאית העיקרית במרכז לונדון היא פינדאר .
מבנה בונקר תת-קרקעי זה מצוי מתחת לבניין משרד ההגנה בוייטהול.
בנייתו של בונקר זה החלה עוד לפני תום המלחמה הקרה, והסתיימה בשנת 1994 בעלות של 126.3 מיליון ליש"ט.
המבנה החל לפעול כמפקדה צבאית עוד קודם לסיום בנייתו, בשנת 1992.
עלותו הגבוהה של בניית בונקר זה הביאה לדיון ציבור רחב בנחיצותו בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. העליות הגבוהות נגרמו בשל הקשיים להכניס אל הבונקרים ציוד אלקטרוני משוכלל בשל קשיי גישה אל הבונקר המצויי בלב לונדון (באזור תיירותי) בין בנייני ממשל הבנויים בצפיפות.
מטרת בונקר זה, לשמש כמפקדה לשעת חירום עבור משרד ההגנה הבריטי, וכמרכז קישור למפקדה הצבאית הראשית המצוייה בנורת'ווד.
ככל הנראה בונקר זה מחובר במנהרה לבית ראש הממשלה ברחוב דאונינג מס' 10.
בשנת 2003, הורשה צוות של ה-BBC לבקר במתקן ולצלם חלקים ממנו.
מצודת מיניסטריון הצי היא הידועה במצודות הצבאיות של לונדון, בשל מיקומה - במרכז אזור תיירות הומה, ובשל מראיה הבולט.
המצודה ממוקמת מאחורי בניין מיניסטריון הצי, לצד חצר משמר הסוסים (Horse Guards Parade), ובסמוך לפארק סנט ג'יימס מול ארמון בקינגהאם.
המצודה הוקמה בין השנים 1940–1941 כמרכז שליטה עבור הצי הבריטי, שנבנה כמקלט מפני הפצצות הלופטוופה במהלך הבליץ.
תקרת המבנה העשויה בטון בעובי שישה מטרים, תוכננה לעמוד בפני הפצצות אלה.
וינסטון צ'רצ'יל שנא את המבנה המכוער וכינה אותו "מפלצת ענקית המכבידה על חצר משמר הסוסים".
שיחי קיסוס נשתלו על המבנה על מנת להסתיר את עמדות הירי הקבועות בקומתו העליונה.
עמדות אלה נועדו לאפשר הגנה על אזור בנייני הממשל במקרה של פלישה גרמנית ללונדון.
חדרי הממשלה של הקבינט הם המצודה הצבאית היחידה בלונדון הפתוחה כיום לציבור.
חדרים אלה, הממוקמים מתחת לבניין משרד האוצר הבריטי נבנו בשנת 1938 על מנת לשמש את ממשל בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה ננטשו החדרים, ובשנת 1984 נפתחו לציבור כמוזיאון.
מצודת אגרה (בהינדית: आगरा का क़िला) היא אתר מורשת עולמית בעיר אגרה שבהודו.
המצודה ידועה גם בשמות לאל קילה, מצודת רוּז' והמצודה האדומה של אגרה.
המצודה שוכנת במרחק 2.5 קילומטרים צפונית-מערבית לטאג' מהאל, והיא למעשה עיר מלכותית מוקפת חומה.
מצודת אגרה היא המצודה החשובה ביותר בהודו.
המלכים המוגולים באבור, הומאיון, אכבר, ג'אהאנגיר, שאה ג'האן ואורנגזב התגוררו במצודה, שבה ישבה גם הממשלה המוגולית.
במצודה שכנו גם בית האוצר הגדול ביותר במדינה ומטבעה.
שגרירים, מטיילים ומכובדים אחרים היו עולים אל המצודה כדי לבקר את השליטים המוגולים.
בשנת 1983 העניק אונסק"ו למצודה מעמד של אתר מורשת עולמית.
המצודה הייתה במקור בשליטתם של בני הצ'אוצ'אן.
המצודה מוזכרת לראשונה ב-1080 כאשר כוח צבאי של האימפריה הע'זנווית.
סיקאנדאר לודי (1487–1517) היה הסולטאן הראשון של דלהי שעבר לאגרה והתגורר במצודה.
לודי משל על המדינה מתוך המצודה ואגרה זכתה למעמד של העיר השנייה בחשיבותה.
לודי מת במצודה ב-1517 ואיברהים לודי, בנו, החזיק בה במשך תשע שנים עד שהובס ונהרג בקרב פאניפאט.
במהלך תקופת שלטונו דאג איברהים לודי לכך שבמצודה ייבנו מספר ארמונות, בארות ומסגדים.
המוגולים כבשו את המצודה מידיהם של הלודים ולקחו כשלל אוצר גדול, שכלל יהלום שבתקופה מאוחרת יותר נקרא "קוהינור".
באבור נותר במצודה, שהה בארמונו של איברהים לודי, ובנה בתחום הארמון באר מדרגות (באולי/באורי).
הומאיון הוכתר במקום ב-1530, אך הובס בבילגראם באותה שנה ונמלט מהודו.
שר שאה (Sher Shah) החזיק במצודה במשך חמש שנים.
בסופו של דבר הצליחו המוגולים להביס את שליט דלהי בקרב פאניפאט השני ב-1556 וחזרו לשלוט בצפונה של הודו.
אכבר הבין את חשיבותה האסטרטגית של המצודה, וב-1558 החליט להגיע לאגרה ולהפוך אותה לעיר הבירה הראשונה שלו.
עבדול פאזאל, ההיסטוריון שלו, תיעד את המצודה וכתב שהיא הייתה ידועה כמבנה לבנים בשם "באדאל-גהאר".
המצודה הייתה חרבה כאשר הם הגיעו אליה, ואכבר החליט לבנות במקומה מצודה גדולה ומבוצרת יותר.
האדריכלים הניחו את היסודות בסמוך לנהר יאמונה, והמצודה נבנתה עם לבנים בחלק המרכזי ואבן חול אדומה בפני השטח החיצוניים.
הבנייה הסתיימה ב-1573, ובסך הכול נמשכה שמונה שנים בעלות של 3,500,000 רופיות.
למכלול ארמונותיו של אכבר, הוסיף בנו ג'האנגיר מכלול ארמונות נוסף והאתר קיבל את צורתו הנוכחית בתקופת שלטונו של שאה ג'האן, נכדו של אכבר.
שאה ג'האן הרס כמה מהמבנים הישנים בתוך המצודה כדי לבנות מכלול ארמונות משלו.
בניגוד לסבו שבחר באבן חול אדומה, ואביו שבנה את ארמונותיו בציפוי טיח מיוחד, העדיף שאה ג'האן שהבניינים ייבנו משיש לבן, שקושט בטכניקת פיטרה-דורה ("אבן קשה" Pietra dura) האיטלקית שאך הגיעה להודו, כשבשיש מאקרנה לבן, מוטבעות אבני חן יקרות למחצה או בזהב.
המוגולים שחיקו את האומנות הפלורנציאנית כינו את עבודת השיבוץ בשיש "פארצ'ינקארי" (Parchin kari) - מילולית "שיבוץ".
לקראת סוף ימיו נכלא שאה ג'האן במצודה, על ידי בנו אורנגזב.
האגדה אומרת כי שאה ג'האן מת במואסאמאן בורג', מגדל עם מרפסת שיש המשקיפה על הטאג' מהאל.
מסגד הפנינים (מוטי מסג'יד) שנבנה בתקופתו של שאה-ג'האן נמצא בתחום הסגור לביקור במצודה, בחלק המשמש את צבא הודו.
את כיפות המסגד הצחורות ניתן לראות מכיכר העם דיוואן-י עאם.
ב-1666 הגיע לאגרה צ'האטראפאטי שיוואג'י, מייסד האימפריה המראטהית, כחלק מהסכם פוראנדהאר, כדי להיפגש עם אורנגזב בדיוואן-י ח'אס.
שיוואג'י קיבל מקום בשולי הקהל ומאחורי אנשים בעלי מעמד פחות משלו, ובתגובה הוא עזב בזעם את המקום וב-12 במאי הוא נכלא במגורים של ג'אי סינג.
שיוואג'י חשש מהוצאה להורג ולכן ברח ב-17 באוגוסט של אותה שנה.
מחוץ ל"שער הפיל" (האטי-פול) במצודה מוצב פסל לזכר האירוע.
האימפריה המראטהית כבשה את המצודה ושלטה בו מרבית הזמן עד הכיבוש הבריטי במלחמה האנגלו-מרתית השנייה ב-1803.
במצודה התרחש אחד מהקרבות במסגרת המרד ההודי הגדול שפרץ ב-1857, שהוביל לסיום שלטונה של חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו, וגרם תשעים שנות שלטון בריטי ישיר בהודו.
סימני פגיעות תותחים בקירות המצודה, ובאחד מכיסאות ההכתרה עדיין נראים בבירור, וכן ישנו בתחום דיוואן-י עאם קבר לוחם בריטי שנהרג במקום.
מצודת אגרה זכתה בפרס אגא חאן לאדריכלות ב-2004, והדואר ההודי הנפיק בול לציון המאורע ב-28 בנובמבר של אותה שנה.
המצודה מהווה דוגמה טיפוסית לאדריכלות המוגולית.
ניתן לראות במצודה את ההבדל בין סגנון בניית המצודות הצפון הודי לזה של הדרומי.
המצודה בנויה בצורת מישור חצי מעגלי, שהמיתר שלו מקביל לנהר.
גובהם של הקירות הוא כ-21 מטרים.
ליד הסוללות יש ביצורים, חרכי ירי, מצ'יקולצים וקיר לבנים.
בכל אחד מארבעת הצדדים של המצודה נבנה שער, כאשר אחד מהם נמצא מול הנהר.
שני שערים מתוך הארבעה מכונים "שער דלהי" ו"שער לאהור" (הנקרא לעיתים שער עמאר סינג).
משער דלהי, הפונה לכיוון העיר, ניתן להגיע אל שער פנימי הנקרא האטהי פול (שער הפיל) שבו יש שני פסלי פילים בגודל מלא ועליהם רוכבים העומדים בכוננות.
גשר מתרומם וכניסה עקומה הופכים את השער לבלתי חדיר.
שער דלהי שימש כשער שדרכו נכנס המלך.
כיוון שהצבא ההודי (ובייחוד חטיבת הצנחנים) עדיין משתמש בחלק הצפוני של המצודה, שער דלהי אינו יכול לשמש כשער ציבורי.
התיירים נכנסים דרך שער לאהור הנקרא כך כיוון שהוא פונה לכיוון העיר לאהור (כיום בפקיסטן).
למצודה חשיבות רבה מבחינת ההיסטוריה של האדריכלות.
עבדול פאזאל תיעד חמש מאות בסגנון בנגלי וגוג'ראטי שנבנו במצודה.
חלק מהבניינים נהרסו כדי לפנות מקום לארמונות השיש הלבנים.
רוב הבניינים האחרים נהרסו על ידי הבריטים בין 1803 ל-1862 כדי להשתמש בחומרים לבניין.
בצד הדרום-מזרחי של המצודה שרדו רק כ-30 בניינים מוגוליים הפונים כלפי הנהר.
מתוכם, שער דלהי, שער אכבר ואחד הארמונות - "בנגלי מהאל" - נחשבים למייצגים הטובים ביותר של סגנון הבנייה האכברי.
שמו של שער אכבר שונה על ידי ג'אהאנגיר לשער עמאר סינג.
השער דומה מבחינה סגנונית לשער דלהי, ושניהם נבנו בלבנים אדומות.
בנגלי מהאל נבנה גם הוא מאבן חול אדומה, וכיום הוא התפצל לאכברי מהאל וג'האגירי מהאל.
במצודה יש דוגמאות לעירוב מעניין בין אדריכלות אסלאמית לאדריכלות הינדית.
בחלק מהקישוטים האסלאמיים יש תמונות (אסורות לפי האסלאם) של יצורים חיים - דרקונים, פילים וציפורים, במקום התבניות הקליגרפיות הנפוצות יותר בעיצובים אסלאמיים של משטחים שונים כגון קירות.
אנגורי באגה - 85 גנים המסודרים בצורה גאומטרית.
דיוואן-י עאם (היכל הקהל הציבורי) - שימש כמקום שבו המלך דיבר אל נתיניו והקשיב להם.
בעבר הכיל גם את כס המלכות.
דיוואן-י ח'אס (היכל הקהל הפרטי) - שימש כמקום קבלת פנים עבור מלכים ואנשים חשובים אחרים.
מכיל את כס המלכות השחור של ג'אהאנגיר.
הביתנים המוזהבים - ביתנים בצבע זהב עם גגות המועצבים בצורת כובע בנגלי.
ג'האנגירי מהאל - נבנה על ידי אכבר עבור בנו ג'אהאנגיר.
ח'אס מהאל - ארמון שיש לבן, אחת הדוגמאות הטובות ביותר לציור על שיש.
מאצ'י בהאוואן (סגירת הדגים) - מבנה גדול ששימש כהרמון ובעבר היו בו בריכות ומזרקות.
מינה מסג'יד (המסגד השמימי) - מסגד קטן, סגור לציבור.
מוטי מסג'יד (מסגד הפנינה) - מסגד פרטי של שאה ג'אהאן הסגור לקהל הרחב.
מוסאמאן בורג' - מגדל מתומן גדול עם מרפסת שממנה ניתן להשקיף על הטאג' מהאל.
המקום שבו הוחזק שאה ג'אהאן על ידי בנו אוראנגזב.
נאגינה מסג'יד (מסגד אבני החן) - מסגד המיועד לנשים של חצר המלך, המאופיין על ידי באזאר נשים הנמצא מימין למרפסת.
במקום זה נמכרה סחורה על ידי נשים בלבד.
נאובאת ח'אנה (בית התוף) - המקום שבו ניגנו המוזיקאים של המלך.
ראנג מהאל - המקום שבו גרו נשות המלך ופילגשיו.
שאהי בורג' - אזור העבודה האישי של שאה ג'האן.
שאה ג'האן מהאל - המבנה הראשון שבו ניסה שאה ג'האן להחליף את לבני החול האדומות של הארמון.
שיש מהאל (Sheesh Mahal, ארמון הזכוכית) - חדר הלבשה מלכותי שבו הקירות היו מקושטים בפסיפסים קטנים מזכוכית שהיו כמו מראות.
המצודה ממלאת תפקיד חשוב ברומן "חותם הארבעה" מאת סר ארתור קונאן דויל.
המצודה מוזכרת בשיר של זמר הפופ המצרי הישאם עבאס.
אבן אמאל (Eben-Emael) היא מצודה בבלגיה בין העיר לייז' והעיר מאסטריכט ליד תעלת אלברט.
המצודה נבנתה בין השנים 1931 ל-1935, הגנה על גבולה של בלגיה עם גרמניה, ונטען כי לא ניתן יהיה להכניעה.
למרות זאת, נכבשה המצודה תוך יום אחד: ב-10 במאי 1940, יומה הראשון של המערכה על צרפת שהחלה בפלישה גרמנית לשטחי ארצות השפלה, נחתו בדאונים על המצודה 78 צנחנים מהדיוויזיה האווירית ה-7, והצליחו לחדור את ביצוריה.
יום אחד לאחר מכן הם קיבלו תגבורת מגדוד הרגלים ה-151 הגרמני, ובצהרי יום ה-11 במאי נכנעה המצודה, ו-1,200 מגיניה נפלו בשבי.
אבן אמאל, מצודה תת-קרקעית, הייתה תקוותה של בלגיה להגן על גבולה המזרחי מפלישה.
במקרה של פלישה היו אמורים החיילים ששהו בה להגן או להשמיד שלושה גשרי מפתח.
המצודה הגנה על הדרך האסטרטגית ללייז'.
הרעיון להקים מצודה המגינה על הדרך ללייז' עלה בסוף המאה ה-19 אך הפך לריאלי רק לאחר חפירת תעלת אלברט במהלך שנות ה-30. בניית המצודה הושלמה ב-1935 והיא הוצבה בין נהר המז ותעלת אלברט.
רוב מבני המצודה היו תת-קרקעיים, וכיפותיה המחוזקות בבטון ובפלדה נחשבו לבלתי חדירות.
הכנות הצבא הגרמני לכיבוש המצודה
המצודה הפכה לבעלת חשיבות אסטרטגית לקראת המערכה על צרפת.
התוכנית הגרמנית דיברה על מתקפה חזקה ומהירה של קבוצת ארמיות בצפון, שאמנם הייתה מאמץ משני לעומת המאמץ העיקרי בדרום, אך עדיין הייתה בנויה על התקדמות מהירה אל תוך בלגיה.
הצרפתים והבריטים, לעומתם, סמכו על הצבא הבלגי שישהה את הפלישה הגרמנית ככל האפשר, על מנת לאפשר להם לתפוס את העמדות המתוכננות על הנהר דייל, בעומק השטח הבלגי, עליהן התבססה תוכנית ההגנה הצרפתית.
כך שחדירת קו ההגנה הבלגי על ידי הגרמנים, או העמידה עליו על ידי הבלגים, היו חיוניים להצלחת תוכניות הצדדים או לכישלונן.
הגרמנים תכננו היטב את כיבוש המצודה.
הם הקימו דגם של המצודה בצ'כוסלובקיה, באזור ביצורי הגבול הצ'כיים שנפלו לידם לאחר הסכם מינכן, שהיו מבוססים על דגמים מערביים.
היטלר עצמו הגה את הרעיון לכבוש את המצודה תוך שימוש בדאונים, בטענה שהצנחה של מספר רב של אנשים לאזור מצומצם תהיה בלתי מאורגנת ומסוכנת.
על תכנון הפעולה הופקד גנרל קורט שטודנט, מפקד דיוויזיית האוויר ה-7. על מנת לחדור את כיפות הבטון הכינו מהנדסי הוורמאכט מטענים חלולים מיוחדים.
הכוח שנבחר למשימה היה בן חמש מאות צנחנים וכונה כוח הסער של קוך, על שם מפקדו האופטמן ולטר קוך.
קוך עצמו נבחר לפקד על הפעולה בידי שטודנט והיטלר גם יחד.
מתוך הכוח הזה נבחרה פלוגת צנחנים אשר הייתה מוכשרת גם כאנשי הנדסה קרבית, בפיקוד לויטננט רודולף ויציג, לנחות על גג המבצר ולהשתלט עליו.
למחרת הצטרפה אל הצנחנים תגבורת של גדוד הרגלים ה-151, שהיה חלק מהארמייה השישית, דבר שהביא לכניעתה בצהרי ה-11 במאי.
לאחר הקרב עוטרו קוך וויציג בעיטור צלב האבירים הגרמני על גבורתם בקרב ועל הדרך בה פיקדו על אנשיהם.
לאחר נפילתה הוסבה המצודה למפעל תת-קרקעי שייצר את פצצות V-1 אך הייצור במפעל מעולם לא הגיע לפסים מעשיים.
בעקבות הפעולה החלו בצבא ארצות הברית בהקמת יחידות מוטסות ומוצנחות בהיקף רחב.
מצודת אמסטרדם (אנגלית Fort Amsterdam) הידועה גם כמצודת קורמנטין (Fort Cormantine), היא מצודה הרוסה בעיר קורמנטין בדרומה של גאנה, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי המדינה, כאתר מורשת עולמית.
בשנת 1598 הקימו ההולנדים נקודת מסחר באתר, אך לאחר מכן היא ננטשה.
ב-1631 הקימו בריטים מ"חברת המסחר לגינאה וביני" (English Company of Adventurers Trading to Guynney and Binney) מבנה על גבעה סמוכה, במטרה לסחור עם השבטים המקומיים, אך הוא עלה באש לאחר מספר שנים.
המצודה עצמה הוקמה בין השנים 1638 ל-1645 על ידי הבריטים וזכתה לשם מצודת קורמנטין, על שמו של היישוב הסמוך.
ההולנדים שבו והשתלטו על האזור בשנת 1665 והעניקו למצודה את שמה הנוכחי, "מצודת אמסטרדם".
הם החזיקו במקום עד סוף 1782, עת הוא שב לשלטון בריטי למשך שלוש שנים בלבד, וב-1785 הוחזר להולנדים מכוח הסכם.
ב-1806 השתלטו שבטי האשנטי המקומיים על המצודה ובזזו אותה.
חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1811, נהרסה המצודה על ידי לוחמי שבט יריב, וכיום שרדו ממנה רק שרידים מעטים.
מצודת אַלַמוּת (בפרסית: قلعه الموت, מילולית: "קן העיט") היא מצודה עתיקה בהרי אלבורז מדרום לים הכספי.
היא שוכנת בקרבת הכפר גזור חאן שבמחוז קזוין באיראן, כ-100 קילומטר מטהראן.
המצודה מפורסמת כמקום משכנם של החשישיון, כת המתנקשים הרצחניים השיעית, שפעלה משלהי המאה ה-11 ועד חיסולה בידי המונגולים במחצית המאה ה-13.
מצודת אלמות בנויה על פסגת הר אלוה אמות בגובה של 2,100 מטרים מעל פני הים.
המצודה הוקמה לראשונה בשנת 840 והגישה אליה התאפשרה רק בשביל הררי צר ומתפתל מסביב למצוק שעליו היא שוכנת.
מדרונות ההר מכוסים באבני מפולות חלקלקות, ואינם מאפשרים גישה אל החומות, ובכך הופכים את המקום לקשה מאוד לכיבוש.
המצודה קיבלה את מימיה מנקבה ותעלה שנחפרו עמוק לתוך ההר ועד למפלס מי התהום.
למצודה הייתה צורה מוארכת - אורכה היה למעלה מ-400 מטרים ורוחבו המקסימלי לא עלה על 30 מטרים.
בשנת 1090 נכבשה המצודה בידי חסן-י סבאח, מייסד כת החשישיון שהשתייכה לפלג הניזארי של השיעה האיסמאעילית.
מצודת אלמות התפרסמה בגניה ובספריות הרבות שהיו בה, על אף שטחה הקטן.
בקרבת המצודה היו ממוקמים כ-23 מצודות אחרות.
מצודת אלמות שימשה כמרכז פעילותה של המדינה האיסמאעילית הניזארית עד לנפילתה בידי הולאגו חאן המונגולי, ב-15 בדצמבר 1256, כחלק מהפלישה המונגולית מפרס אל המזרח התיכון.
המצודה עצמה לא נכבשה, אלא הוסגרה בידי מנהיג הכת בתקווה שהמונגולים יחוסו על חייו.
תקווה זו הייתה תקוות שווא בלבד.
בשנת 2004 פגעה רעידת אדמה עזה בחומותיה המתפוררות של המצודה.
ראשי מסדר החשישיון שמשלו באלמות
מוחמד הראשון מאלמות (محمد بن بزرك اميد; 1138–1162)
(حسن على ذكره السلام; 1164–1166), האימאם הראשון שהכריז על עצמו במצודת אלמות, היה האמאם ה-23 של הזרם הניזארי
(نورالدین محمد; 1166–1210), בנו של חסן השני, היה האמאם ה-24 של הזרם הניזארי
(جلال الدین حسن; 1210-1221), בנו של מוחמד השני, היה האמאם ה-25 של הזרם הניזארי
(علاءالدین محمد; 1221–1255), בנו של חסן השלישי, היה האמאם ה-26 של הזרם הניזארי
(ركن الدين خورشاه; 1255–1257), בנו של מוחמד השלישי, נכנע להולאגו ח'אן המונגולי בשנת 1256 ונהרג במהלך שובו מבירת המונגולים קרקורום, היה האמאם ה-27 של הזרם הניזארי.
מצודת איף היא מצודה הממוקמת על גבי אי בים התיכון, כ-1.5 קילומטר מחוף העיר מרסיי שבצרפת.
המצודה נבנתה במאה ה-16 ושימשה את המשטר הצרפתי מאז ועד שלהי המאה ה-19 ככלא, שבו נכלאו בעיקר אסירים פוליטיים.
המצודה זכתה לפרסום מיוחד בעקבות פרסום ספרו של אלכסנדר דיומא האב "הרוזן ממונטה כריסטו", אשר חלק מעלילתו מתרחש בה.
המצודה נבנתה על האי איף, הקטן ביותר בקבוצת איי פריאול (Frioul archipelago), השוכן מול חופה של מרסיי.
קרקע האי היא אבן גיר, ושטחו הוא 30 דונם.
מבנה המצודה ממוקם ליד פאתו המערבית של האי.
זהו מבנה מרובע בעל שלושה מפלסים וחצר פנימית, שאורך צלעותיו הוא 28 מטר.
בשלוש מפינותיו צמודים אליו צריחים מעוגלים הצופים אל הים סביב.
יש בהם חרכי ירי רחבים, שאפשרו ירי תותחים אל הים.
המגדל הצפון-מערבי, שגובהו 22 מטר, הוא הגדול והגבוה מכולם.
האי מבוצר בחומה היקפית ובה חרכי ירי, המתמשכת לאורך ראשי הצוקים שלו.
כיום ניצבים על גבי האי מספר מבנים נוספים, ובקצהו המזרחי ניצב מגדלור.
סירות המבקרים באי עוגנות בצד מזח הממוקם לרגלי החומה הצפונית של האי.
מצודת איף נבנתה בפקודת המלך פרנסואה הראשון, במטרה לסייע בהגנת מרסיי מפני התקפות מן הים.
בניית המצודה החלה בשנת 1524, וחיל מצב נכנס אליה לראשונה בשנת 1531.
ככזו היא הייתה לאחד מבתי הכלא המפחידים והידועים ביותר לשמצה בצרפת.
בתאים במפלס התחתון של מבנה המצודה שררו תנאי היגיינה גרועים ורבים מן האסירים שנכלאו בהם מתו.
לאסירים בעלי אמצעים הייתה אפשרות להיכלא – כנגד תשלום - בתא מרווח ומאוורר יותר באחת מן הקומות העליונות של המבנה.
אסירים נכלאו במצודה החל משנת 1540. היו אלו פושעים פליליים אך גם אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר רבים.
אסירים נכלאו במצודה גם לאחר מהפכת 1848 ולאחר מרידת הקומונה הפריזאית ב-1871.
במצודה הוחזקה במשך 18 שנה גופתו החנוטה של הגנרל ז'אן-בטיסט קלבר, מפקד הכוחות הצרפתיים במצרים, אשר נרצח בשנת 1800. על החזקת גופתו במצודה הורה נפוליאון בונפרטה, שחשש שאם ייקבר יהפוך קברו למקום עלייה לרגל למתנגדיו.
קלבר נקבר לבסוף בשטרסבורג לאחר שהמלך לואי השמונה עשר הסכים לכך.
המצודה זכתה לפרסום בינלאומי בעקבות פרסום ספרו של אלכסנדר דיומא האב "הרוזן ממונטה כריסטו" ב-1844. על פי עלילתו הדמיונית של הספר נאסר במצודה גיבורו, אדמונד דאנטס, על לא עוול בכפו, ולאחר 14 שנות כליאה ברח ממנה בבריחה נועזת.
הסופר מארק טוויין ביקר במצודה בשנת 1867 וכתב על הביקור בספרו The Innocents Abroad.
השימוש במצודה ככלא פסק בשלהי המאה ה-19. האתר חדל לשמש בסיס צבאי ונפתח לציבור הרחב בשנת 1890. בשנת 1926 הוכרז אתר המצודה כאתר היסטורי של צרפת.
כיום ניתן להגיע אל המצודה בשיט מן הנמל העתיק של מרסיי.
הפרסום שזכתה לו בעקבות ספרו של דיומא עשה אותה לאתר תיירות מבוקש.
כ-90 אלף איש מבקרים בה מדי שנה.
מצודה קונצנטרית או מצודה כפולה היא מצודה שבה מערכת כפולה של חומות מגדלים ושערים היוצרים טבעת הגנה כפולה, וניתן לתאר אותה כטירה בתוך טירה שכל אחת מהן מהווה מבצר עצמאי.
שני עצמים נקראים קונצנטריים אם הם בעלי מרכז (צנטר) משותף.
השם מדמה את המצודה לשני מעגלים בעלי מרכז משותף.
המצודה הקונצנטרית הקדומה ביותר הידועה היא מצודת כוכב הירדן שנבנתה על ידי אבירי המסדר ההוספיטלרי כחלק ממערכת הביצורים של ממלכת ירושלים.
המצודה נבנתה כתשובה לאיומים ההולכים וגוברים מצד הצבאות המוסלמיים, אשר שכללו את לוחמת המצור לדרגה שהפכה את המצודה הפשוטה שנבנתה כשילוב של מגדל עוז מוקף בחומה ומגדלים לחסרת תועלת.
במצודת כוכב הירדן, שהיא בין היחידות מסוגה בלבנט, מהווה טבעת הביצורים החיצונית - או המצודה הראשונה - כמגן למצודה הפנימית מפעולת מכונות מצור, והמצודה הפנימית חולשת באש מחומתה וממגדליה על המצודה החיצונית והשטח שמחוץ לחומות.
מבצרים שנבנו לאחר מכן נטלו מהרעיונות שיושמו בכוכב הירדן ושיבצו אותם במערכות ביצורים בעלות מאפיינים נוספים.
במבצרים מאוחרים יותר השתמשו בסכימה של המצודה הקונצנטרית כבסיס לתכנונן - המגדלים נבנו כבסיס להצבת כלי ארטילריה שהעסיקה את כלי המצור של האויב.
מצודה קונצנטרית כוללת מספר מעגלי הגנה:
מגדל עוז - מצודה גבוהה הבנויה בלב המתחם המבוצר.
חומה פנימית גבוהה ובה צריחים ומגדלים גבוהים שמטרתם לחלוש על החומה החיצונית.
לעיתים קרובות בצידה הפנימי של החומה הפנימית הוקמו מבנים רבים במבצר/טירה, כגון מגורי חיילים, מטבחים, מחסנים וכו', ולעיתים אף בית המגורים של האדון (במקרה שלא נבנה מגדל עוז).
זה היה מעגל ההגנה השני, ושימש כאשר המעגל הראשון נפרץ.
חומה חיצונית נמוכה יותר, שגם בה שובצו צריחים.
לעיתים נבנתה החומה החיצונית זמן רב אחרי החומה הפנימית, כולל בתקופות שבהן תותחי מצור נכנסו לשימוש.
במקרים אלה, החומה החיצונית הייתה נמוכה ועבה יותר, והותאמה לעמוד בפני ארטילריה בכך שכללה סוללות עפר, באסטיונים ועמדות ירי לתותחים ומרגמות.
זה היה מעגל ההגנה הראשון והחיצוני ביותר, ולרוב גם הוקף בחפיר.
דוגמה טובה למצודה קונצנטרית שהשתמרה בלבנט היא קראק דה שבלייה בסוריה.
המבצר הצלבני כוכב הירדן מהווה אף הוא בתוכנית הקרקע שלו דוגמה טובה למצודה קונצנטרית, אך ביצוריו נהרסו עד גובה היסודות, ולכן התכנון הקונצנטרי נראה היטב בעיקר ממבט אווירי.
טירות אלו הן יקרות ביותר להקמה וכתוצאה מכך הוקמו טירות מעטות מסוג זה.
דוגמה לכך היא טירת בומריס שנבנתה כחלק מהמערכת של המלך אדוארד הראשון לכיבוש צפון ויילס.
הטירה הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1986, והיא נחשבת לאחת הטירות היפות ביותר מבחינה אדריכלית בבריטניה ודוגמה מושלמת לטירה קונצנטרית.
גם מצודת לונדון (Tower of London) מוקפת בחומה כפולה וחפיר, ומהווה דוגמה למצודה קונצנטרית (אם כי החומה החיצונית נוספה מאוחר יותר ולא נבנתה ביחד עם החומה הפנימית).
מצודות הוא משחק קלפים המבוסס על עולם ימי הביניים.
המנצח במשחק הוא השחקן עם מספר הנקודות הרב ביותר בסיום המשחק.
המשחק נוצר על ידי Bruno Faidutti בשנת 2000, והיה מועמד לפרס משחק השנה הגרמני (Spiel des Jahres) לשנת 2000.
המשחק מכיל קרוב ל-100 קלפים, סמני זהב וכתר עץ.
קלפים אלו נבדלים בצבעם ובמחירם.
הקלפים נחלקים לחמישה צבעים: מחוזות אצולה (צהוב), מחוזות דת (כחול), מחוזות מסחר (ירוק), מחוזות צבא (אדום) ומחוזות מיוחדים (סגול).
קלפים אלו מעורבבים בתחילת המשחק ובמהלך המשחק מונחים נסתרים בערימה.
מתנקש - המתנקש נוקב בשם הדמות אותה מעוניין "לרצוח" אותה דמות מפסידה את תורה כאשר קוראים בשמה.
גנב - הגנב מכריז את שם הדמות שממנה הוא גונב.
אינו יכול לגנוב מהמתנקש או ממטרתו של המתנקש.
עם תחילת תורה של הדמות שנשדדה עובר כספה לגנב.
מכשף - המכשף יכול לבחור לעשות בתורו אחד מן הדברים הבאים: א.
להחליף את כל הקלפי המחוזות שבידו (הסבר בהמשך הערך) עם קלפי המחוזות שבידו של שחקן אחר לפי בחירתו (הדבר אפשרי אף אם אין בידו של המכשף אף קלף, אז המכשף פשוט לוקח את הקלפים של השחקן האחר).
להחליף כרצונו קלפי מחוז בכמות זהה של קלפי מחוז מהערימה.
מלך - המלך מקבל זהב אחד עבור כל מחוז אצולה בעירו, ומקבל את כתר העץ.
בישוף - מקבל זהב אחד עבור כל מחוז דת בעירו, וחסין בפני שר הצבא.
סוחר - מקבל זהב אחד עבור כל מחוז מסחר בעירו, ועוד סמן זהב נוסף.
אדריכל - מקבל שני קלפי מחוז, ורשאי לבנות עד שלושה מחוזות בתורו.
שר צבא - מקבל זהב אחד עבור כל מחוז צבא העירו, ורשאי להרוס מחוז אחד לכל דמות אחרת (למעט הבישוף) במחיר הקטן ממחיר המחוז בזהב אחד.
סמני הזהב משמשים למימוש קלפי מחוזות - הורדתם מן היד אל השולחן.
משמש כאינדיקציה בידי איזה שחקן נמצאת הזכות לבחור ראשון מבין הדמויות.
עם תחילת המשחק, מקבל כל אחד מהשחקנים 2 סמני זהב ו-4 קלפי מחוז אותם הוא מסתיר.
בכל סיבוב של המשחק שני שלבים:
בחירת הדמויות נערכת בתהליך המבטיח כי לאף שחקן לא יהיה מידע מדויק על הדמויות אותן בחרו השחקנים האחרים.
בשלב הראשון "נפסלות" מספר דמויות באופן אקראי - חלקן בצורה גלויה ואחת באופן סמוי.
לאחר מכן השחקן שאצלו כתר העץ בוחר באופן חשאי דמות מהדמויות שנותרו - ואחריו שאר השחקנים לפי סדר ישיבתם.
בגמר בחירת הדמויות נותרת דמות אחרונה פסולה גם היא באופן סמוי.
לאחר שהדמויות נבחרו, הן מופעלות על פי מספרן הסידורי, כאשר מדלגים על דמויות פסולות (בדרך זו נחשפות הדמויות שנפסלו במהלך הסיבוב).
כל דמות בתורה מבצעת מספר פעולות:
מקבלת 2 סמני זהב, או מושכת (בצורה סמויה) 2 קלפי מחוז מערימת קלפי המחוז, מתוכם השחקן בוחר קלף אחד.
לאחר ביצוע שלב זה, השחקן יכול לפי בחירתו לבצע את הפעולות הבאות, סדר הפעולות נתון לבחירתו:
לבנות מחוז בעירו - מתוך קלפי המחוז הנסתרים שבידו ובתמורה לסמני זהב בהתאם לעלות המחוז.
להפעיל את היכולות המיוחדות של דמותו.
המשחק מסתיים בגמר הסיבוב בו אחד השחקנים משלים בניית 8 מחוזות לפחות.
סכום הנקודות המופיעות על קלפי המחוז הבנויים.
בונוס 4 נקודות לשחקן שבנה ראשון מחוז שמיני.
בונוס 3 נקודות לשחקן שהצליח לבנות מחוזות מכל חמשת הסוגים.
בונוס 2 נקודות לכל שחקן שהצליח להשלים 8 מחוזות (המשחק מסתיים, כאמור, בגמר הסיבוב ולא מיד אחרי שהושלם המחוז השמיני הראשון).
למשחק יצאה הרחבה אחת Dark City, שמכילה קלפי מחוז מיוחדים (סגולים) חדשים וקלפי תפקידים שמחליפים את הקלפים שמגיעים במשחק הבסיסי.
בשנים האחרונות החבילה מגיעה ביחד עם משחק הבסיס.
מצודת אשדוד ים (, מינת אל-קלעה; בתרגום לעברית: מבצר הנמל) היא מצודה ערבית בעיר העתיקה אשדוד ים, שנבנתה על ידי ח'ליף בית אומיה עבד אל-מלכ במאה ה-7, ומהווה כיום אתר ארכאולוגי-תיירותי בעיר המודרנית אשדוד.
המצודה שימשה חלק ממערכת איתות לבירה רמלה מפלישת אוניות ביזנטיות לצד מגדל איתות הממוקם ברובע ט"ו באשדוד המודרנית, הוא המצדית.
ב-1099, עם סיום מסע הצלב הראשון והקמת ממלכת ירושלים, בוצרה המצודה שוב ונקראה קָסטֶלוּם בֵּרוּאַר או בֵּרוּאַרדי (בעברית: מבצר בֵּרוּאַר), על שמו של ניקולאס דה-ברואר, אביר ממסדר הלורד יו מרמלה.
שטחה המוערך היה 60 על גבי 45 מטרים בקירוב, ובחומה שלה עמדו שישה מגדלים עגולים בגובה משוער של כ-8 מטרים – ארבעה בצד המערבי שלה (שניים מתוכם תחמו את שער הים), ושניים נוספים בצד המזרחי שלה (שתחמו את השער היבשתי).
בצפון החצר נחשפו גם בית מרחץ ובו אמבטיות מטויחות ומתקן לחימום מים.
החברה העירונית לתיירות אשדוד הוציאה לפועל פרויקט לשימור מצודת אשדוד-ים והפיכתה למוקד תיירות ימי ארכאולוגי הכולל מרכיבי מסחר, תיירות ונופש.
הוועדה המחוזית לתכנון ולבניה מחוז הדרום אישרה את התוכנית במאי 2011.
ב-2020 הסתיים פרויקט השימור והמצודה נפתחה באופן רשמי לציבור.
העבודות במצודה כללו את חיזוק הקירות התומכים, הוצאת חולות וסינונם, יציקת רצפה וסלילת שבילים המנגישים את המצודה למבקרים ולבעלי מוגבלויות.
מעל מבנה המצודה הוקמה מרפסת דק "מרחפת" המשקיפה על האתר ועל קו החוף הסמוך.
עם פתיחת המצודה לציבור במהלך מגפת הקורונה בישראל שבעקבותיה נאסר להתקהל וחתונות רבות באולמות אירועים בוטלו – העירייה אפשרה לזוגות בעיר לערוך שם חתונות בחינם.
האתר מארח מסגרות חינוכיות וקבוצתיות לפעילות הסברתית וחווייתית על האתר והאזור – וכן ישמש כנקודת מוצא לסיור בפארק אקולוגי מצודת-ים אשדוד שנחנך באותה שנה בשטחי החולות שבסמוך, בהם נמצאים שרידי העיר אשדוד-ים, ובו מערכת שבילים ומתחמי מקלט לבעלי חיים.
כמו כן, בקרבת המצודה ישנו חוף לא-מוכרז, אליו נוהגים להגיע נופשים רבים בחודשי הקיץ.
במהלך כל השנה, מדי יום חמישי, עיריית אשדוד מפעילה במקום חזיון אור קולי המספר את סיפורה של אשדוד – החל מימי האדם הקדמון, דרך הפלשתים ועד ימינו.
בערבים, המצודה מוארת ומושכת אליה מבקרים.
על פרויקט השימור נמתחה ביקורת מצד תושבים בעיר וכן מצד עמותת עמק שווה.
בין היתר נטען שאת המרפסת שפוגעת באופיו של האתר מציגים כמגדל, שקשת וקיר שנבנו השנה מוצגים כטכניקת בנייה עתיקה, ושבורות המים כוסו באבנים.
באופן כללי הושמעה הטענה כי אתר שהשתמר בצורה מרשימה איבד את יופיו והאותנטיות שלו בשל הפרויקט.
חלק מתושבי העיר טענו לחוסר מחשבה מעמיקה ותכנון לוקה – מצד עיריית אשדוד, מצד רשות העתיקות שהייתה ממונה על עבודות השימור ומצד החברה לתיירות שהובילה את המיזם.
בקיץ 2023 החלו עבודות בנייה מטעם החברה העירונית לתיירות, להרחבת ואסדרת חניון הרכבים באתר וכן סלילת כביש ומסלול אופניים.
בעקבות העבודות, נסגרה מאז כניסת הולכי הרגל מטיילת הספורט ע"ש רוברט חיים למצודה ולמצפה יוחאי.
על אף שמטרת התוכנית היא הנגשת האתר, פעילי סביבה בעיר טענו כי העבודות פוגעות במצודה כפינת טבע פראי, ומתעשות אותה.
מצודות המדבר האוּמַיות הן שורה של מצודות וארמונות שבנתה שושלת בית אומיה ומאפיינות את האדריכלות האומיית.
רובן נמצאות בירדן, מזרחית לבירה עמאן, וחלקן בסוריה, לבנון, ישראל ובגדה המערבית.
בית אומיה הפכו את דמשק לבירתם החדשה בשנת 661, והמצודות נבנו במאות ה-7 וה-8. רוב המצודות נבנו באזורים יבשים למחצה, כשחלקן ניצבות על נתיבי מסחר חשובים, כדוגמת הדרך בין מדינה שבערב הסעודית של היום לבין כופה שבעיראק של היום.
לאחר השתלטות בית עבאס בשנת 750, עברה הבירה לבגדאד שזה עתה נבנתה, וחלק מהמצודות לא הושלמו מעולם.
מטרת המצודות אינה ברורה כל צורכה, האם שימשו לצורכי הגנה, מנוחה (חאן) או מסחר.
אחת המצודות המפורסמות היא קסר עמרה, שהוכרז כאתר מורשת עולמית.
רוב המצודות נבנו בקרבת מקור מים או ואדי.
למעט כמה יוצאים מן הכלל, בנויות מצודות המדבר באותה תבנית, כשבמרכז המצודה נמצא מבנה מרובע שמזכיר את הקסטרום במבצרים הרומיים.
המבנה המרכזי הוא בית המגורים והוא לרוב בן שתי קומות שבנויות מסביב לחצר מרכזית.
לצד בית המגורים נמצאים מבנים נוספים שעשויים לכלול חמאם, מסגד, מחסן, מתחם לבעלי חיים, מבנים לעיבוד מוצרים כגון שמן זית, ומאגר מים או סכר.
החדרים הפנימיים של המבנה הראשי וכן החמאם עוטרו בפסיפסי רצפה, ציורי קיר ותבליטי חימר עם מוטיבים שניכרים בהם הן השפעות מזרחיות והן השפעות מערביות.
מצודת ארביל (כורדית Keleha Hewlêrê; כורדית סורנית قهڵای ههولێر; ערבית قلعة أربيل) היא מצודה השוכנת על תל במרכזה של העיר ארביל בחבל כורדיסטן העיראקית שבצפון עיראק, ומהווה את מרכזה ההיסטורי של העיר.
העדות הארכאולוגית המוקדמת ביותר ליישוב האתר היא מהאלף ה-5 לפנה"ס, וייתכן שיושב קודם לכן, ואילו האזכור ההיסטורי הראשון של העיר הוא בארכיון אבלה המתוארך לשנים 2300–2100 לפנה"ס.
בשל כך נחשב האתר לנושב משך 8,000 שנים ברציפות.