tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוח הפרשים של קוינוס ודמטריוס באגף המוקדוני השמאלי תקף את הפרשים הלחוצים באגף השמאלי של צבאו של פורוס, שרותקו על ידי התקפת הכנף הימנית של הפרשים המוקדוניים, וסייע בהבסתם.
קיים ויכוח במחקר ההיסטורי בין פולר לבין בוזוורת' לגבי התנועה שביצעו אותם פרשים.
לפי הניתוח של בוזוורת', הם ניצלו את החלשות כוח הפרשים, שהגן על האגף הימני של הצבא ההודי, כדי לאגף משמאל את צבאו של פורוס (כפי שמתואר בתרשים הקרב המופיע בערך) ולתקוף מהעורף את הפרשים באגף השמאלי של הצבא ההודי .
לפי ניתוח הקרב המופיע בספרו של פולר, הפרשים של קוינוס ודמטריוס נעו באלכסון בין שני הצבאות ואז תקפו את הפרשים ההודים מהאגף.
הפרשים ההודים, שהותקפו משני כיוונים נאלצו לפצל את כוחותיהם על מנת להתגונן.
תוך כדי ביצוע תמרון זה, שהגביר את הבלבול בשורותיהם, חידש אלכסנדר את המתקפה של הפרשים שבפיקודו על הפרשים ההודיים, והביס אותם.
שרידי כוח הפרשים מצאו מחסה בתוך גוש חיל הרגלים ההודי במרכז צבאו של פורוס, בתקווה שנוכחות פילי המלחמה תגן עליהם מפני המרדף של הפרשים המוקדונים.
נוכח תבוסת כוח הפרשים שלו הכניס פורוס את פילי המלחמה למערכה.
פורוס ניסה לתקוף באמצעותם את הפרשים של אלכסנדר כי פילים מטילים מורא בסוסים ובכך יכול היה לנטרל לחלוטין את היתרון המוקדוני בפרשים, אך אלכסנדר חמק מהמלכודת.
בשלב זה החל הפלנקס המוקדוני להתקדם לעבר הפילים ותקף את מרכז צבאו של פורוס.
הרגלים המוקדונים הקיפו את הפילים מכל העברים, דקרו אותם בכידוניהם הארוכים (סריסה) וירו חיצים על נוהגי הפילים ועל הפילים עצמם.
הפילים הסתערו על הפלנקס המוקדוני, בהנחיית רוכביהם, בכל מקום בו הם הצליחו לתמרן.
בשלב זה ספג של צבאו של אלכסנדר אבדות כבדות, מכיוון שהסתערות הפילים הצליחה לפרק את מבנה הפלנקס המוקדוני הצפוף.
קורטיוס מתאר כיצד הפילים דרסו את החיילים שניקרו בדרכם, וכיצד חיילים אחרים נתפסו על ידי הפילים בחדק והושלכו אחורנית מעל ראשיהם.
הפרשים ההודים, מעודדים מהצלחת הפילים נגד הפלנקס המוקדוני, התארגנו מחדש וניסו להחזיר לידם את היוזמה ולתקוף את הפרשים המוקדונים.
אך האחרונים, שנהנו מעדיפות כמותית ואיכותית משמעותית, הביסו אותם שוב, והפרשים ההודיים שוב נמלטו לתפוס מחסה בין הפילים.
בשלב הזה של הקרב, התארגנו הפרשים המוקדוניים מחדש כגוש אחד, תחת פיקודו של אלכסנדר, שהוביל אותם לתקוף מהעורף על כוח הרגלים של פורוס.
הסתערות הפרשים הכבדים גרמה לטבח המוני בקרב הרגלים ההודיים, וצבאו של פורוס נלכד בין הפלנקס המוקדוני בחזיתו לבין הפרשים המוקדונים בעורפו.
הצפיפות הרבה גרמה לכך שלפילים לא היה מקום לתמרן, וכיוון שחלק מצבאו של פורוס ניסה לתפוס מחסה בין הפילים, הם החלו לפגוע גם בחיילים ההודיים.
אריאנוס מציין במיוחד את הפרשים ההודים שספגו אבדות כבדות בצפיפות זו.
אחרי הלחימה הקשה נגד הפלנקס המוקדוני החל המומנטום של התקפת הפילים לדעוך.
חלק גדול מהפילים היו פצועים או מותשים, רוב נוהגיהם נהרגו או נפצעו, והיתר איבדו שליטה על הפילים.
בפקודתו של אלכסנדר התארגן הפלנקס המוקדוני מחדש במבנה קרבי צפוף, וחידש את התקדמותו.
הצבא ההודי, שהותקף עתה מכל העברים, וחייליו התקשו להתגונן ביעילות עקב הצפיפות הרבה, התפורר והובס לחלוטין.
שרידי צבאו של פורוס נמלטו על נפשם, תוך שהם מנצלים את הפערים בין יחידות הפרשים המוקדוניות כדי להחלץ מטבעת הכיתור המוקדונית.
תבוסת הגוף העיקרי של הצבא ההודי, גרמה גם לכוח שהשאיר פורוס מאחור מול כוחו של קרטרוס, לפתוח אף הוא במנוסה.
עובדה זו איפשרה לקרטרוס לחצות באין מפריע את ההידספס עם חייליו הרעננים, ולפתוח במרדף אחר שרידי צבאו של פורוס, מרדף במהלכו ספג הצבא ההודי אבדות כבדות, שלא נפלו מאבדותיו במהלך הקרב עצמו.
קרב הידספס ראוי להיחשב כאחד הניצחונות הגדולים והמבריקים בקריירה של אלכסנדר, במיוחד נוכח העובדה שהניצחון בקרב הושג כנגד אויב, שנהנה מעדיפות כמותית משמעותית על הצבא המוקדוני והשתמש באמצעים מיוחדים שלא עמדו לרשות המוקדונים (פילי קרב ומרכבות) .
פלוטרכוס מתאר אותו כלוחם עצום שגובהו מעל שני מטרים ושגם הפיל שעליו רכב פורוס היה הפיל הגדול ביותר מבין הפילים בצבא ההודי.
לפי דיודורוס אלכסנדר הורה לקשתים שלו לרכז את כוח האש שלהם בפורוס וכך הביאו לפציעותיו המרובות ולניטרולו.
כאשר אחיו של המלך טאכסילס נשלח אל פורוס לשכנע אותו להיכנע, ענה לו פורוס "אני מזהה את האח של טאכסילס, בוגד בממלכתו ובארצו!" והשליך עליו את הכידון האחרון שנותר לו והרגו.
אלכסנדר שחשב שפורוס מת הורה לחייליו להסיר מפורוס את שריונו, אך משהתקרבו המוקדונים לפורוס החל הפיל שלו לגונן עליו.
אלכסנדר פנה לפורוס "איזה רעיון שטותי הדריך אותך, אתה שידעת על גודל הישגיי, לנסות את מזלך נגדי כשטאכסילס כבר שימש דוגמה לסובלנות שאני מפגין כלפי אלה שנכנעים, דוגמה כה קרובה אליך?".
פורוס השיב לו " מאחר ששאלת, אענה לשאלתך בכנות.
אריאנוס מוסיף על דו השיח בין שני המלכים: אלכסנדר שאל את פורוס המובס כיצד הוא רוצה שינהגו בו, ופורוס ענה "נהג בי אלכסנדר כמו שנוהגים במלך".
סיפור זה, שניתן לראות קווים מקבילים בינו לבין סיפור דוד וגולית, מבוסס על עובדה היסטורית (הפרשי הגובה בין שני המלכים), אך נעדר אמינות היסטורית מכל בחינה אחרת.
אין הסכמה בין המקורות העתיקים לגבי אבדות שני הצבאות.
לפי אריאנוס אבדות הצבא ההודי היו: 3,000 פרשים, 20,000 חיילי רגלים, כל המרכבות נהרסו וכל הפילים נתפסו או הומתו.
מבין המתים ההודים צריך לציין את שני בניו של פורוס, המושל של פורוס, כל נהגי המרכבות והפילים וכל המפקדים הבכירים של הצבא ההודי.
אבדות הצבא המוקדוני היו: 80 חיילי רגלים, 10 קשתים רכובים ו-220 פרשים, שביניהם 20 מרעי המלך.
לפי דיודורוס, אבדות הצבא ההודי היו: 12,000 הרוגים, 9,000 שבויים ו-80 פילים נתפסו.
דיודורוס גם מציין ששני בניו של פורוס וכל מפקדי הצבא ההודי היו בין המתים.
אבדות הצבא המוקדוני היו: 700 רגלים ו-280 פרשים הרוגים.
המספרים של דיודורוס נראים הגיוניים יותר, משום שכוחות הרגלים המוקדונים היו אלו שספגו את מלוא העוצמה של התקפת הפילים של פורוס.
קרב הידספס אינו מפורסם כמו שלושת הקרבות הגדולים של אלכסנדר מול הפרסים: קרב גרניקוס, קרב איסוס וקרב גאוגמלה, אך ניצחונו בקרב זה ראוי להיחשב בשורה אחת עם ניצחונותיו בשלושת קרבות אלו.
אמנם מבחינת סדרי הכוחות קרב הידספס נופל במעט לעומת הקרבות של אלכסנדר מול הפרסים, אך בכל הנוגע למורכבות התמרונים ולחידושים הטקטיים, קרב הידספס אף עולה על חלק מהם.
הגורמים שהביאו לאלכסנדר את הניצחון בקרב הידספס:
שימוש יעיל באמצעי הונאה והטעיה - מערכת ההונאה וההטעיה המורכבת שניהל אלכסנדר, כדי להסתיר את עיתוי הצליחה ואת מקום החצייה של ההידספס, הותירה את פורוס בערפל לגבי תוכניותיו האמיתיות של אלכסנדר ואפשרה לאחרון להשיג הפתעה טקטית מוחלטת.
החצייה המוצלחת והמהירה של ההידספס (למרות הטעות שאירעה במהלכה), וההכנה מראש של כלי השיט שנדרשו לשם כך, מעידים על רמה גבוהה של עבודת מטה ועל יכולת ארגון ותכנון מעולה.
אלכסנדר הפגין גמישות מחשבתית כאשר נמנע מביצוע התמרון הרגיל שלו (תקיפה משולבת של מרכז מערך האויב על ידי כוחות פרשים ורגלים), בשל הצבת פילי המלחמה לפני מרכז צבאו של פורוס.
במקום זה הוא התמקד, בשלב הראשון של הקרב, בתקיפת שני האגפים של הצבא ההודי ובהבסת כנפות הפרשים של פורוס, וניצל בצורה אופטימלית את עדיפות הפרשים שלו על מנת להכריע את הקרב.
איסוף מודיעין מקדים - אלכסנדר תקף את צבאו של פורוס רק לאחר שבחן בצורה מדוקדקת את הערכות הצבא ההודי, והכין את תוכנית הקרב שלו בהתאם לכך.
שיתוף פעולה בין חיילי - הרגלים והפרשים בצבאו של אלכסנדר לחמו בשיתוף פעולה הדוק במהלך הקרב, ואלכסנדר השכיל לשלב בצבאו כוחות חדשים של פרשים מאסיה ושל קשתים רכובים מדאקיה, ולנצל את יכולותיהם המיוחדות.
בשלב צליחת ההידספס הוא השתמש בקשתים הרכובים ליצירת מסך הגנה לכוחות שעדיין היו עסוקים בחציית הנהר, ובמהלך הקרב עצמו הם מילאו תפקיד חשוב בהוצאת הפרשים באגף השמאלי של הצבא ההודי משיווי משקלם באמצעות תקיפתם במטר חיצים.
חיילי הרגלים המוקדונים הוכיחו מקצועיות ורמת משמעת גבוהה כאשר נדרשו להתמודד בפעם הראשונה במספר רב של פילי מלחמה, גורם שלא נתקלו בו בעבר.
למרות הקרב המתיש אלכסנדר לא ויתר על המרדף אחרי שרידי צבאו של פורוס, ועל ידי כך שבר את רוחם ולא איפשר להם להתאושש ולאתגר אותו שוב בשדה הקרב.
אלכסנדר התרשם מאוד מגבורתו של פורוס ומהעובדה שבחר להישאר בשדה הקרב והמשיך להילחם עד הסוף, זאת בניגוד לדריווש השלישי שבשני הקרבות שלו מול אלכסנדר נמלט משדה הקרב.
אלכסנדר הקים שתי ערים באזור הנהר הידספס על מנת לשלוט על המעבר בו: בוקאפלה בגדה המערבית, על שם סוסו בוקאפלוס (לפי קורטיוס הסוס מת בשל פציעותיו הרבות בקרב, אך לפי אריאנוס הסוס מת מזקנה ומאפיסת כוחות בתום הקרב.).
בגדה המזרחית, באזור הקרב, הקים אלכסנדר את העיר ניקיאה - עיר הניצחון.
אלכסנדר המשיך במסעו מזרחה בעזרתו של פורוס שהוכיח את עצמו כבעל ברית נאמן.
אך האבדות בקרב הידספס ועייפות חייליו נתנו את אותותיהם.
כאשר אלכסנדר הגיע לנהר ההיפאסיס סירבו חייליו להמשיך במסע מזרחה לתוך הודו.
אחת הסיבות לכך היו ידיעות/שמועות, שממזרח לנהר זה מצויים שליטים הודיים בעלי צבאות ענקיים, גדולים פי כמה מצבאו של פורוס, הכוללים אלפי פילי מלחמה.
אף על פי שהצבא המוקדוני הצליח בקרב הידספס לנצח צבא הודי עם פילים רבים, האבדות שנגרמו לו במהלך הקרב זה יצרו דמורליזציה בקרב החיילים, וחשש מפני הצורך לנהל קרבות נוספים מול צבאות המצוידים בפילי מלחמה רבים.
קרב האולימפוס , שהופץ ביפן במקור כ-אולימפוס נו טטקאי (オ リ ュ ン ポ ス の 戦 い?), הוא משחק פלטפורמה, פעולה והרפתקאות שיצא לאור ב-1988. המשחק פותח על ידי אינפיניטי (Infinity) והופץ על ידי ברודרבנד (Brøderbund) למערכת נינטנדו (NES).
יש גם גרסת גיימבוי של המשחק שיצאה ב-1993. גרסה זו פותחה על ידי רדיקל אנטרטיינמנט (Radical Entertainment) והופצה על ידי אימג'ניר באופן בלעדי באירופה.
כשהוא דומה מאוד לפרק השני בסדרת משחקי האגדה של זלדה, קרב האולימפוס מתרחש ביוון העתיקה אשר נמצאת תחת שלטון טרור של האדס, אל השאול ושליטו האפל של העולם התחתון.
הלן, אהובתו של אורפאוס, נחטפת על ידי האדס שמחזיק אותה בשבי.
מפה של יוון העתיקה מראה מבוכים שונים וערי מדינה מיוון העתיקה שעל השחקן לבקר במסעו.
חרבות, מגינים, וגבישים מספקים כוח התקפי והגנתי לשחקן.
שלושה שברים של אהבה, בצורת לבבות, פזורים ברחבי המשחק כדי להזכיר לאורפאוס את אהובתו הלן.
האדס שולט בטרטרוס, שם חיים נתיניו החזקים ביותר לצדו.
במהלך מסעו, על אורפאוס להפגש עם האלים האולימפיים ולהשיג את טובתם, החל מזאוס, אבי האלים האולימפיים, שמעודד את האלים האחרים להעניק כוחות לאורפאוס.
כוחות אלה באים לידי ביטוי בצורת נשק, מגן, וציוד מיוחד אחר כגון נבל, אשר מזמין את פגסוס, הסוס המעופף, שלוקח את אורפאוס למקומות רחוקים.
ככל שהמשחק מתקדם, שחקנים נחשפים לצורות שונות של כלי נשק משודרגים.
השחקן מתחיל עם מחבט עץ בסיסי.
מאוחר יותר, מקבל השחקן פריטים כגון מטה השומר, אשר מסוגל להקרין את האש, חרב הנימפה והחרב האלוהית המסוגלת להקרין ברק.
במהלך המשחק, אוסף השחקן כמה פריטים המוזכרים במיתולוגיה היוונית כגון הנבל של אפולו, החרב של הפייסטוס, המטה של פרומתאוס והסנדלים של הרמס.
המשחק כולל מפגשים עם יצורים מיתולוגיים כמו השור, למיה, קיקלופ, הידרה, קנטאור, טאלוס, המינוטאורוס, מדוזה, קרברוס, ציפורי סטימפליה, סלמנדרה, האריה מנמאה, וגם הרפיה.
על השחקן להילחם בדרכו עמוק אל תוך השאול, להביס את האדס ולבסוף להציל את הלן.
הפייסטוס - אל הנפחים, המלאכה, האש וחרשי הברזל
אפרודיטה - אלת היופי והאהבה
אתנה - אלת החוכמה, הניצחון, האמנות והצדק
הרמס - אל העושר והמזל הטוב
אפולו - אל השמש והאור
ארטמיס - אלת הירח והציד
האדס - אל השאול והמתים
דמויות ויצורים מיתולוגיים המופיעים במשחק
כלי נשק / ציוד מקור שימוש מחבט עץ תחילת המשחק פגיעה מינימלית באויבים סנדלים מתנה מהאל הרמס קפיצה לגובה והליכה על התקרה מגן מתנה מהאלה אתנה הגנה מפני חצים מטה השומר ניתן על ידי אשה מסתורית באתונה לאחר הצלת בנה.כוח האש נרכש לאחר מפגש עם פרומתאוס.
קרב האי סאבו או קרב האי סאבו הראשון (ביפנית: 第一次ソロモン海戦, קרב איי שלמה הראשון) היה קרב ימי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, שהתרחש ב-8-9 באוגוסט 1942, ובו התעמתו הצי הקיסרי היפני ובעלות הברית, ובעיקר הצי האמריקני.
קרב זה היה הראשון בסדרת קרבות ימיים גדולים שהתרחשו במהלך קרב גוודלקנל.
בתגובה לנחיתת בעלות הברית באיי שלמה המזרחיים, שלח הצי הקיסרי היפני לאזור כוח משימה שמנה שבע סיירות ומשחתת אחת בפיקודו של תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה.
כוח המשימה הפליג מבסיסים בבריטניה החדשה ובאירלנד החדשה במורד שרשרת איי שלמה במטרה לסכל את נחיתות בעלות הברית בגוודלקנל על ידי תקיפת כוח הפלישה האמפיבי של חיל הנחתים האמריקני ואת אוניות המלחמה שליוו אותו.
הכוח המלווה כלל שמונה סיירות ו-15 משחתות בפיקודו של אדמירל משנה ויקטור קראצ'לי, אך רק חמש סיירות שבע משחתות לקחו חלק בקרב.
מיקווה הפתיע את אוניות בעלות הברית בחסות החשיכה, וכוחו טיבע סיירת אוסטרלית אחת ושלוש סיירות אמריקניות, בתמורה לנזק קל בלבד לאוניותיו.
בשל האבדות הקשות נחשב קרב זה לתבוסה הקשה ביותר של הצי האמריקני
זמן מה לאחר שהחלה ההתכתשות החליט מיקווה להסיג את כוחותיו תחת מעטה החשיכה, מתוך חשש מתקיפת מטוסים מנושאות מטוסים אמריקניות עם עלות השחר, ולכן החליט שלא לתקוף את כלי הרכב האמפיביים שנשאו את נחתים האמריקנים אל החוף.
עם זאת, ההתקפה היפנית גרמה לשאר אוניות ונושאות הגייסות של בעלות הברית לסגת לפני שהספיקו לפרוק את כל הציוד, האספקה והאנשים, ולמעשה הותירו את השליטה במים שבסביבות גוודלקנל בשליטת הצי הקיסרי.
נסיגה זו של אוניות בעלות הברית הותירה את החיילים שנחתו בגוודלקנל ובאיים הסמוכים יומיים לפני כן ללא אספקה מספיקה וללא חיפוי.
החלטתו של מיקווה לסגת בחסות החשיכה נבעה מחששו מפני תקיפת מטוסי נושאות המטוסים, אך למעשה נסוגו גם נושאות המטוסים מהזירה מתוך חשש ממתקפה יפנית.
בכך פספס מיקווה הזדמנות לעקור את בעלות הברית מגוודלקנל בעוד כוחותיהם שם מעטים וחסרי אספקה.
נסיגתו של מיקווה אפשרה לנחתים להתבצר באי ולהגן על שדה התעופה שדה הנדרסון עד להגעת תגבורות מאוחר יותר באותה שנה.
קרב האי סאבו היה הראשון מבין חמישה קרבות ימיים גדולים שנערכו במקביל לקרבות הקרקע על האי גוודלקנל, שהיו חלק ממתקפת נגד יפנית.
קרבות ימיים אלה נערכו מדי כמה ימים עד סוף חודש נובמבר 1942, ולאחריו עברו היפני לתספק את כוחותיהם בגוודלקנל באמצעות צוללות.
הקרב הימי האחרון, קרב האי רנל, נערך בינואר 1943, ובאותה עת היפנים עסקו בהכנות לפינוי כוחותיהם מגוודלקנל.
המפקד הכללי של כוחות הצי של בעלות הברית באזור היה תת-אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, שתחת פיקודו היו מספר כוחות משימה של נושאות מטוסים.
אדמירל משנה ריצ'מונד טרנר פיקד על הצי האמפיבי שמנה 16,000 חיילים.
תחת פיקודו של טרנר נמצא האדמירל הבריטי ויקטור קראצ'לי, שפיקד על כוח הליווי של הצי האמפיבי, שמנה שמונה סיירות, 15 משחתות וחמש שולות מוקשים.
מטרתו של כוח הליווי היה להעניק חיפוי ארטילרי לכוחות הנחיתה.
נחיתות בעלות הברית הפתיעו את היפנים, והאיים טולאגי, גווטו וטנמבוגו, ושדה התעופה בגוודלקנל, ששמו שונה לשדה הנדרסון, נכבשו על ידי הנחתים עד ערב 8 באוגוסט.
במהלך 7 ו-8 באוגוסט תקפו מטוסים יפנים מרבאול את הכוחות הנוחתים ואת ליוויים, טיבעו נושאת גייסות אחת והסבו נזק כבד למשחתת "ג'רוויס".
בקרבות האוויר שהתנהלו בשמי האי איבדו האמריקנים תשעה מטוסי קרב מדגם F4F ויילדקט מתוך שמונה עשר שהשתתפו בקרב, מפציץ צלילה SBD דונטלס אחד מתוך שישה עשר, וחמישה אנשי צוות נהרגו.
לעומתם, איבדו היפנים ארבעה מפציצי מיצובישי G4M ושני מטוסי קרב מדגם A6M זירו.
מתוך דאגה לטייסיו, חשש מאיום המטוסים היפנים, ומכיוון שהדלק החלק לאזול, החליט פלטצ'ר להורות על נסיגה מהאזור בערב 8 באוגוסט.
ישנם היסטוריונים שטענו שכמות הדלק במכלי אוניותיו של פלטצ'ר לא הצדיקה נסיגה, וכי הוא השתמש בתרוץ זה כדי לסגת מקרב.
אולם יש הטוענים שבשל אובדן מטוסיו, רצה פלטצ'ר להתרחק מהאזור כדי לארגן את כוחותיו והתכוון לצאת לקרב לילה, אך תחת זאת קיבל הוראה מהפיקוד העליון לסגת.
משראה שנותר ללא סיוע אוניות מלחמה החליט טרנר להסיג את כוחותיו בבוקר המחרת, מבלי שנשלמה מלאכת פריקת הציוד והאנשים.
תגובתם הראשונה של היפנים לנחיתות באיי שלמה המזרחיים הייתה שיגור גלי מטוסי קרב כנגד בעלות הברית, וניסיון תגבור הכוחות בגוודלקנל.
מפקד הצי השמיני היפני, תת-אדמירל גונאיצ'י מיקווה, שלח שתי נושאות גייסות עמוסות ב-519 חיילים לגוודלקנל בצהרי 7 באוגוסט, אך משנודע לו גודל כוח הנחיתה של בעלות הברית הורה להן לשוב לרבאול.
תחת זאת, קיבץ מיקווה תחת פיקודו את כל אוניות המלחמה ששהו באזור: ברבאול עגנו הסיירת הכבדה "צ'וקאי", הסיירות הקלות "טנריו" ו"יובארי", והמשחתת "יונאגי".
הסיירות הכבדות "אאובה", "פורוטאקה", "קאקו" ו"קינוגאסה" היו בדרכן לרבאול מגינאה החדשה.
הצי היפני השקיעו שעות אימונים רבות בלוחמת לילה לפני פרוץ המלחמה, בניגוד לבעלות הברית.
מיקווה תכנן לכפות על הכוחות הימיים של בעלות הברית מול גוודלקנל קרב לילה בליל 8-9 באוגוסט, בו שאף לנצל את יתרונו של הצי היפני, ולהימנע מתקיפת מטוסי בעלות הברית, שלא היו מיומנים בתקיפות לילה.
בערב 7 באוגוסט נפגשו אוניותיו של מיקווה מול אירלנד החדשה והפליגו יחד דרום-מזרחה, לכיוון גוודלקנל.
בבוקר 8 באוגוסט עגן כוחו של מיקווה מזרחי לאי בוגנוויל למשך מספר שעות, כדי להימנע מאיתור על ידי מטוסי בעלות הברית מגוודלקנל.
אולם הוא התגלה בסמוך לבוגנוויל על ידי הצוללת האמריקנית S-38, שהייתה במארב בפתח תעלת סנט ג'ורג', אך מכיוון שהייתה קרובה מדי לא יכלה לשגר טורפדו.
עם זאת, שידר מפקד הצוללת, רב-סרן ה.ג.
מאנסון לפיקוד על שתי משחתות ושלוש אוניות גדולות מסוג לא ידוע השטות לכיוון גוודלקנל.
מיקווה המשיך בדרכו, בעודו פורס את אוניותיו על פני שטח גדול כדי להימנע מאיתור כל הכוח, ושיגר מטוסים ימיים כדי לאתר את אוניות בעלות הברית.
בשעה 10:20 וב-11:00 איתרו את הכוח מטוסי סיור של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי מגינאה החדשה, אך בשל המבנה בו הפליג מיקווה היו דיווחי הטייסים סותרים ולא מדויקים, ובכל מקרה, דיווחים אלה נמסרו לפיקוד בעלות הברית בגוודלקנל רק בשעות הערב.
בשעה 12:00 שבו מטוסיו של מיקווה אל ספינותיהם ודיווחו על הכוחות בעלות הברית באזור גוודלקנל.
הטייסים דיווחו שהכוח התפצל בין אוניות התובלה בגוודלקנל, ואוניות מלחמה בסביבות טולאגי.
על אף הנחיתות המספרית בה נמצא, קיווה מיקווה להשמיד את אחד הכוחות לפחות.
התקדמות כוח מיקווה לכיוון גוודלקנל המשיכה ללא גילוי מצד בעלות הברית.
טרנר, שהיה מודע לחשיבות נתיב הפלגה זה בין רבאול לגוודלקנל, הורה למפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בזירת דרום האוקיינוס השקט, אדמירל ג'ון מקיין, לשגר מטוסי סיור מדגם PBY קטלינה לאיי שלמה הצפוניים כדי לאתר פעילות אויב.
אולם, משימת הסיור לא יצאה אל הפועל בסופו של דבר, וטרנר היה תחת הרושם המוטעה שהיפנים אינם פועלים באיי שלמה.
בנוסף, הציב קראצ'לי שתי משחתות מצוידות במכ"ם מערבית לסאבו כדי שתוכלנה לספק התראה מוקדמת על הימצאות ספינות אויב באזור.
המשחתת "ראלף טלבוט" בגישה הצפונית לאי, והמשחתת "בלו" סיירה בגישה הדרומית.
את שארית שבע המשחתות שלו הציב קראצ'לי כטבעת הגנה קרובה סביב ספינות התובלה בגוודלקנל.
באותו ערב כינס טרנר דיון עם קראצ'לי ועם ומפקד הנחתים מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט כדי לדון בנסיגתו של כוח נושאות המטוסים של פלטצ'ר וכדי לתאם את לוח הזמנים לנסיגת אוניות התובלה.
בשעה 20:55 עזב קראצ'לי את הקבוצה הדרומית על סיפון הסיירת אוסטרליה ועשה דרכו לטרנר שעגן מול חופי הנחיתה.
בעוזבו לא הודיע קראצ'לי למפקד הסיירת שיקגו, קפטן הווארד בוד, שהפיקוד על הכוח הדרומי עבר אליו באופן זמני, ואף לא הודיע למפקד וינסנס, קפטן פרדריק ריפקול, שהוא הקצין הבכיר בשטח, שגיאות שתרמו לבלבול בעת הקרב.
טרנר, קראצ'לי וונדגריפט דנו בדיווחי הטייסים האוסטרלים מאותו בוקר, ובשל חוסר הדיוק בתיאור כוח האויב לא ייחסו להם השלושה חשיבות רבה.
עם התקרבו לגוודלקנל, שיגר מיקווה שלושה מטוסים למשימת סיור אחרונה, וכדי שיטילו נורים בעת הקרב.
אף על פי שהחל בשעה 23:45 שמעו או ראו מספר אוניות בקבוצות הסיור מטוסים באזור, המידע לא נמסר לטרנר או לקראצ'לי.
הכוח של מיקווה התקדם מטור עורפי, שבראש נמצאת הסיירת צ'וקאי, ואחריה אאובה, קאקו, קינוגאסה, פורוטאקה, טנריו, יובארי ויונאגי.
בשעה 00:44 ב-9 באוגוסט איתרו צופים בגשר הצ'וקאי את המשחתת בלו מימין לסיירת היפנית.
מיקווה הורה לכוחותיו להתכונן להפגיז את בלו, אך כשזו הייתה כשני קילומטרים מהטור היפני היא שינתה כיוון והמשיכה בסיור.
באותה עת הייתה יעילות המכ"ם שבידי בעלות הברית נמוכה ביותר, ולראייה לא התריעו המכ"מים על סיפון המשחתות בלו וראלף טלבוט על הימצאות הכוח היפני, אף על פי שזה היה בסמוך אליהן ממש.
משלא התגלה על ידי המשחתות, החליט מיקווה להמשיך לכיוון גוודלקנל תוך שהוא חולף על פני סאבו מצפון.
בשעה 01:30 הבחין צופה על סיפון הצ'וקאי במשחתת ג'רוויס, שנפגעה בהתקפות האוויר של הבוקר, עושה דרכה לתיקונים באוסטרליה.
על אף הקרבה בין הצדדים, לא דיווחה ג'רוויס על כלי אויב, ומיקווה המשיך להתקדם.
בשעה 01:36 זיהו הצופים היפנים את הסיירות שיקגו, קנברה ואת המשחתת פטרסון של הקבוצה הדרומית, מימין להם ומיקווה הורה לפתוח באש.
שתי דקות לאחר מכן שיגרו הסיירות היפניות מקבץ טורפדו לכיוון הקבוצה הדרומית.
רק בשעה 01:43 זיהה צופה על סיפון המשחתת פטרסון כלי שיט זר, והאוניה שידרה אזהרה לכל הכוח.
באותו רגע הטילו מטוסי הסיור של מיקווה את נוריהם, שהאירו את הסיירות של הקבוצה הדרומית.
לפני שקנברה הספיקה לכוון את תותחיה כנגד האוניות היפניות, פתחו עליה צ'וקאי ופורוטאקה באש, ופגעו בה מספר פעמים.
אאובה וקאקו הצטרפו אליהן, ותוך דקות עלתה הסיירת בלהבות.
הפגזים הוציאו את הדוודי האוניה מכלל שימוש והיא איבדה את יכולת התנועה ואת יכולת הירי שלה, והחלה לנטות לצד ימין.
בנוסף, מפקדה, קפטן פרנק גטינג, נפצע קשה באחת הפגיעות הראשונות, וקצין בקרת האש נהרג במקום.
הטור היפני פנה צפונה, תוך שהוא ממשיך להפגיז את הקבוצה הדרומית, ובשעה 01:47 ספגה השיקגו פגיעת טורפדו בחרטומה, שהסבה נזק למערכת בקרת הנשק.
פגיעת פגז נוסף בתורן לא עצרה את הסיירת והיא החלה להפליג מערבה, תוך שהיא מתרחקת מזירת הקרב.
בוד ככל הנראה רדף אחר אחת מהמשחתות היפניות שהפליגו בקצה הטור, ואף ירה עליה, אך ללא הצלחה.
בעת התרחקותו מהקרב, לא נטל בוד את הפיקוד על שאר הכוחות בקבוצה הדרומית, כפי שהיה עליו לעשות בתור המפקד הזמני, ואף לא דיווח על הימצאות אוניות מלחמה יפניות באזור לפיקוד בגוודלקנל.
באותה עת ירתה המשחתת פטרסון על הטור היפני.
על אף שספגה פגיעה שהרגה 10 אנשי צוות, היא המשיכה לירות עד שאיבדה קשר עין עם היפנים.
המשחתת בגלי שיגרה מטח טורפדו לכיוון הטור היפני, אך כל הטורפדו החטיאו את מטרתם.
המשחתות יונאגי וג'רוויס החליפו מטחי פגזים, אך החטיאו זו את זו.
לאחר שהסבו נזק כבד לקבוצה הדרומית בתוך שתי דקות בלבד, הורה מיקווה לכוחותיו להפליג צפונה, לאורך החוף המזרחי של סאבו, כדי למצוא מטרות נוספות.
לאחר זמן מה החלה הסיירת פורוטאקה לפגר אחרי הסיירות האחרות, ולאחר שאיבדה איתן קשר עין החלה להפליג לכיוון צפון-מערב, כשאחריה מפליגות טנריו ויובארי.
על אף שמדובר בטעות ניווט, התוצאה הייתה יתרון טקטי למיקווה, שכן כוחותיו איגפו את אוניות בעלות הברית משני צדדיהן.
בשעה 01:44 שיגרו הסיירות היפניות טורפדו כנגד הקבוצה הצפונית, ובשעה 01:50 האירו בזרקוריהן את הסיירות האמריקניות ופתחו באש.
שתי דקות לאחר מכן פתחה הסיירת אסטוריה באש על האוניות היפניות.
מפקדה, שהתעורר משנתו מרעש התותחים הורה תחילה להפסיק את האש, שכן חשב שמדובר באוניות ידידותיות, אך שינה את דעתו לאחר פחות מדקה משנוכח שפגזים נופלים מסביב לספינתו.
באותה עת פגע מטח מצ'וקאי באסטוריה, והסיירת החלה לעלות בלהבות.
אאובה, קינוגאסה וקאקו הצטרפו לצ'וקאי, והלמו באסטוריה עד השעה 02:15, אז איבדה הסיירת את יכולת ההפלגה שלה, ועמדה בוערת.
דקה לאחר מכן ירתה אסטוריה מטח פגזים אחד שפגע בצריח התותחים בחרטום הצ'וקאי, והוציא אותו מכלל פעולה.
לפי שהספיקו מלחיה של קווינסי להגיע לעמדות הקרב שלהם, היא נחשפה לאור הזרקורים של כוחו של מיקווה.
הסיירת נלכדה באש צולבת של אאובה מצד אחד, ושל פורוטאקה וטנריו מצד שני, ותוך זמן קצר ספגה קווינסי פגיעות רבות, אחת מהם במטוס סיור מתודלק שחנה בהאנגר, ואש אחזה בה.
בשעה 02:10 פגע בגשר הספינה פגז שהרג את כל אנשי הצוות שהיו בו, כולל את מפקד הסיירת, קפטן סמואל מור, ובשעה 02:16 פגע בה טורפדו באאובה ששיתק אותה לחלוטין.
בשעה 02:38 שקעה הסיירת קווינסי.
בדומה לאוניות האחרות מהקבוצה הצפונית, ראה צוות הסיירת וינסנס את אורות הקרב עם הקבוצה את הדרומית ואת הנורים שהטילו המטוסים היפנים.
אולם, כשהאירו עליה היפנים ב-01:50 באור זרקורים, היסס מפקדה, קפטן ריפקול, לפתוח באש.
היפנים פתחו באש מיד, ווינסנס השיבה אש ב-01:53. אחד ממטחיה פגע בקינוגאסה והסבה לה נזק בינוני, אך מטוס סיור שחנה בירכתיה נפגע, והאיר את שאר הסיירת בלהבות, שהפכו אותה למטרה נוחה.
לאחר שספגה מספר פגיעות פגזים נוספות, הורה ריפקול על תמרוני התחמקות, אך ב-01:55 פגעו בווינסנס שני טורפדו מצ'וקאי, והסבו נזק כבד.
בשלב זה הצטרפו שאר אוניותיו של מיקווה להתקפה על וינסנס, וב-02:03 פגע בה טורפדו נוסף, מיובארי.
בשל נזק כבד לחדר הדוודים, נעצרה הספינה במקום, והחלה לנטות בעודה עולה באש.
ב-02:16 הורה ריפקול לאנשי צוותו לנטוש את הספינה, והוינסנס שקעה בשעה 02:50.
בשעה 02:16 חדלו היפנים מלירות על הקבוצה הצפונית, והפליגו מערבה מצפון לסאבו.
בדרכן מערבה איתרו היפנים את המשחתת ראלף טלבוט, ופורוטאקה, טנריו ויובארי פתחו עליה באש והסבו לה נזק כבד.
המשחתת המשיכה לנוע, והצליחה לנתק מגע מהטור היפני.
באותה עת נועד מיקווה עם מטהו לגבי המשך הפעילות, והאם עליהם להמשיך לגוודלקנל ולתקוף את צי אוניות התובלה של בעלות הברית.
מספר גורמים השפיעו על החלטתו: ראשית, אוניותיו היו מפוזרות על פני שטח רחב, וייקח להן כמה שעות להתארגן מחדש ולחמש את תותחיהם ואת צינורות הטורפדו שלהן.
בנוסף, מיקום צי אוניות התובלה לא היה ידוע למיקווה, וייתכן שהבוקר יעלה לפני שיספיקו לאתר אותו, ואף הרכב צי אוניות המלחמה שמלווה אותו לא היה ידוע לו.
חשוב מכך, מיקווה ידע שנושאות המטוסים האמריקניות נמצאות באזור, ומאחר שלו עצמו לא היה חיפוי אווירי, הוא לא רצה להסתכן באובדן כלי שיט בהתקפה אווירית, כלים שידע שהצי הקיסרי יתקשה להחליף.
למעשה לא היה מיקווה מודע לעובדה שנושאות המטוסים האמריקניות כבר עזבו את איי שלמה ביום האתמול, ולא תוכלנה לסייע לצי התובלה שבגוודלקנל.
לפיכך הורה מיקווה לכוחו להפליג חזרה לרבאול בשעה 02:20.
בשעה 03:00 הגיעה המשחתת פטרסון לצידה של קנברה כדי לסייע לה בכיבוי השריפות.
בשעה 05:00 קיבלה פטרסון מסר מקראצ'לי לפיו עליה לעזוב את האזור עד השעה 06:30, ואם קנברה לא תהיה מוכנה לשיט עד אז – יש לטבע אותה.
לפיכך הועברו כל הניצולים מקנברה לפטרסון ולמשחתת בלו, והמשחתות "סלפרידג'" ו"אלט" טיבעו אותה באמצעות פגזים וטורפדו.
הסיירת קנברה שקעה בשעה 08:00.
בבוקר 9 באוגוסט ביקש ונדגריפט זמן נוסף לפריקת ציוד עבור הנחתים בגוודלקנל ובטולאגי, וטרנר דחה את הנסיגה לצהרי היום.
בשעות הבוקר עוד ניסו אנשי הצוות של אסטוריה להציל את ספינתם, אך תוך זמן קצר התגברו השריפות והם נאלצו לנטוש.
הסיירת אסטוריה שקעה בשעה 12:15.
בשעות הערב שחרר מיקווה את ארבע הסיירות הכבדות שלו לבסיסן בגינאה החדשה, והמשיך עם שארית כוחו לרבאול.
בשעה 08:10 ב-10 באוגוסט שיגרה הצוללת האמריקנית S-44 טורפדו לעבר הסיירת קאקו וטיבעה אותה.
שלוש הסיירות האחרות שהיו איתה אספו את הניצולים והמשיכו בדרכן לבסיסן.
בשל חששן מנוכחות הצי הקיסרי היפני באזור גוודלקנל לא שב צי התובלה של בעלות הברית לגוודלקנל, אלא מספר חודשים לאחר מכן.
בזמן זה נשלחו אספקה ותגבורת לאי בשיירות קטנות בשעות היום, בחיפוי אווירי של מטוסים מנושאות מטוסים או משדה הנדרסון.
כמויות האספקה לא היו מספקות, ובקושי רב הספיקו לנחתים כדי להדוף את ההתקפות החוזרות-ונשנות של החיילים היפנים באי.
על אף התבוסה בקרב זה, ניצחו בעלות הברית בקרב גוודלקנל, והניצחון היה שלב חשוב בדרך לכניעת האימפריה היפנית.
בראייה לאחור, ייתכן שהחלטתו של מיקווה שלא לתקוף את צי התובלה של בעלות הברית הייתה שגיאה קריטית.
בעוד שאוניות המלחמה של בעלות הברית נחלו תבוסה, אף אוניית תובלה לא נפגעה.
אוניות אלה שימשו בחודשים לאחר מכן להעביר אספקה ותגבורות לגוודלקנל, ותרמו רבות לעמידת הנחתים.
הצי האמריקני פתח בחקירה רשמית לבחינת האירועים.
ועדת החקירה ראיינה את מרבית קציני בעלות הברית שהיו מעורבים בקרב על פני מספר חודשים, ובסופו של דבר המליצה הוועדה רק על נזיפה חמורה בקפטן הווארד בוד.
טרנר, קראצ'לי, ומקיין חמקו מביקורת והמשיכו בקריירה הימית שלהם, אך ריפקול לא פיקד יותר על כלי שיט.
בוד, לאחר ששמע את דברי הביקורת של הוועדה על תפקודו, ירה בעצמו בחדרו באזור תעלת פנמה ב-19 באפריל 1943, ומת יום לאחר מכן.
תוצאות הקרב הוכיחו את יכולותיו של מיקווה, והוא המשיך לפקד על מבצעים במסגרת קרב גוודלקנל בחודשים הבאים.
קרב האי רנל (ביפנית: レンネル島沖海戦) היה קרב ימי שנערך ב-29-30 בינואר 1943. היה זה הקרב הימי האחרון בין צי ארצות הברית והצי הקיסרי היפני בקרב גוודלקנל במלחמת העולם השנייה, והוא התרחש בין האי רנל לאי גוודלקנל שבאיי שלמה.
בקרב זה תקפו מפציצי טורפדו יפנים כוח משימה של ספינות אמריקניות שהפליג באזור גוודלקנל, כדי לחפות על פינוי הכוחות היפנים מהאי.
כוח המשימה האמריקני הפליג באזור כדי להגן על שיירת אספקה ותגבורת של בעלות הברית לגוודלקנל, וכדי לתקוף כל כלי שיט יפני שעשוי היה לאיים עליה.
המפציצים היפנים טיבעו סיירת אמריקנית אחת והסבו נזק כבד למשחתת נוספת, ואילצו את כוח המשימה לסגת מאיי שלמה.
נסיגת הכוחות האמריקנים אפשרה ליפנים להשלים את מבצע הפינוי בהצלחה ב-7 בפברואר 1943, ובכך הגיע לסיומו קרב גוודלקנל.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי.
הצבא ניסה לכבוש את שדה הנדרסון, שדה התעופה באי, לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, בשנית ב-12-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, ופעם נוספת ב-23 עד 26 באוקטובר בקרב על שדה הנדרסון, אך כל הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו.
גם ניסיון נוסף להוביל אספקה ותגבורות לארמייה ה-17 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל, ב-12-15 בנובמבר, והיפנים נאלצו לוותר על מתקפה נוספת על שדה הנדרסון.
בשל האיום ממטוסים משדה הנדרסון, לא יכלו היפנים להשתמש בספינות תובלה איטיות כדי להוביל תגבורות לגוודלקנל, ולכן החלו להשתמש במשחתות במקום.
שיטת אספקה זו נקראה טוקיו אקספרס בפי חיילי בעלות הברית.
התקפות אוויריות במהלך היום ונוכחות ספינות אמריקניות בלילה שיבשה את פעילות הטוקיו אקספרס, ומעט האפסקה והציוד שהגיעו לגוודלקנל לא הספיקו כדי למנוע את התמוטטות הארמייה ה-17. בדצמבר מתו 50 חיילים מדי יום בשל תת-תזונה, מחלות או התקפות בעלות הברית.
ב-12 בדצמבר הציע פיקוד הצי הקיסרי היפני לנטוש את האי, ולאחר התנגדות ראשונית השתכנע גם פיקוד הצבא הקיסרי.
ההחלטה לפנות את כל הכוחות היפנים מהאי, ולהקים קו הגנה חדש במעלה איי שלמה, קיבל את אישור הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר.
מבצע הפינוי קיבל את השם מבצע קה, ונקבע להיפתח ב-1 בינואר 1943. חלק מתוכנית הפינוי כללה פתיחת מערכה להשגת עליונות אווירית בשמי גוודלקנל ב-28 בינואר, כדי למנוע מכלי הטיס והשיט של בעלות הברית לסכל את מבצעי הפינוי.
בעלות הברית טעו בפירוש היערכות הכוחות היפנים באזור, וחשבו שמדובר במבצע תגבור לכוחות בגוודלקנל כהכנה למתקפה גדולה נוספת.
מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, אדמירל ויליאם הלסי, שלח בתגובה לאי שיירת אספקה ותגבורת בליווי חמישה כוחות משימה שונים, שכללו שתי נושאות מטוסים, שתי נושאות מטוסים מלוות, שלוש אוניות מערכה, 12 סיירות ו-25 משחתות.
"כוח משימה 18", בפיקודו של אדמירל משנה רוברט גיפן, שימש כוח ההגנה קרוב לשיירה, והוא כלל את הסיירות כבדות "שיקגו", "ויצ'יטה" ו"לואיוויל", את שלוש הסיירות קלות "מונטפלייר", "קולומביה" ו"קליבלנד", שתי נושאות המטוסים המלוות "צ'נאנגה" ו"סוואני", ושמונה משחתות.
אולם, מהירות ההפלגה האיטית של נושאות המטוסים המלוות אילצו את גיפן להותיר אותן מאחור בצהרי היום, ולהמשיך למפגש בלעדיהן.
דיווחים מודיעיניים אודות הימצאות צוללות יפניות באזור אילצו את גיפן להורות לכוח המשימה שלו להפליג במבנה של לוחמת נגד-צוללות: הסיירות הפליגו בשני טורים, במרחק 2,300 מטרים זו מזו, כשוויצ'יטה, שיקגו ולואיוויל, בסדר הזה, הפליגה בצד ימין, ומונטפלייר, קליבלנד וקולומביה בצד שמאל.
שש משחתות הפליגו במבנה חצי עיגול מעט לפני טורי הסיירות.
במהלך היום איתרו את כוח משימה 18 צוללות יפניות, ודיווחו לבסיס הצי היפני ברבאול על התקדמותו.
בהתאם לכך, המריאו בשעות אחר הצהריים מרבאול 16 מפציצי מיצובישי G4M,"בטי" ו-15 מפציצי מיצובישי G3M "נל" חמושים בטורפדו, בדרכם לתקוף את כוח המשימה של גיפן, שבאותה עת נמצא בין האי רנל וגוודלקנל.
עם שקיעת השמש איתרו חלק מספינות כוח משימה 18 במכ"ם כלי טיס לא מזוהים 97 קילומטרים מערבית להם.
בשל פקודת דממת אלחוט שנתן בתחילת המבצע, לא העביר גיפן לאוניותיו פקודות בנוגע למטוסים, ומטוסי הליווי מנושאות המטוסים המלוות נחתו עליהן עם החשיכה, והותירו את כוח המשימה ללא כיסוי אווירי.
למעשה היו המטוסים הבלתי מזוהים המפציצים היפנים, שעשו דרכם לכוח המשימה מכיוון מזרח.
מכיוון זה טסו המפציצים על רקע שמי הלילה האפלים של המזרח, בעוד השמש השוקעת במערב הדגישה את צלליות האוניות האמריקניות.
מפציצי נל היו הראשונים לתקוף את כוח משימה 18 בשעה 19:19, אך כל הטורפדו שלהם החטיאו, ואש נ"מ מהספינות האמריקניות הפילה מפציץ אחד.
לאחר שהגל הראשון עזב את המקום, חשב גיפן שהמתקפה תמה, והורה לספינותיו להמשיך להפליג לכיוון גוודלקנל.
זמן קצר לאחר מכן הטיל סיור יפני נורים מעל הספינות, כדי לסמן את מיקומן עבור גל המפציצים השני.
בשעה 19:40 הטילו המפציצים את הטורפדו שלהם, ושניים מהם פגעו בסיירת שיקגו בדופן ימין.
הפיצוץ גרם לנזק כבד, והאונייה איבדה את יכולת ההנעה שלה.
טורפדו נוספים פגעו בלואיוויל וביצ'יטה, אך לא התפוצצו.
שני מפציצים יפנים נפלו לאש הנ"מ של הספינות, ואחד מהם היה מפקד הטייסת, לוטננט קומנדר ג'וג'י היגאי.
בשעה 20:08 הורה גיפן לכוח משימה 18 להפוך כיוון, להאט את מהירותן ולנצור את אשן.
משלא יכלו לראות המפציצים הנותרים את רשפי תותחי הנ"מ של הספינות, עזבו כולם את האזור עד שעה 23:35. בשעות הלילה גררה לואיוויל את שיקגו באיטיות דרומה, וכוח המשימה עזב את האזור.
הלסי היה נחוש להציל את שיקגו, והורה לנושאות המטוסים המלוות להתכונן לשגר מטוסים עם שחר, כדי שיגנו על הספינות מתקיפות אוויר נוספות.
כמו כן הורה הלסי לכוח המשימה של נושאת המטוסים אנטרפרייז להתקרב לכוח משימה 18 ולספק הגנה אווירית נוספות, ולגוררת "נאוואחו" להחליף את לואיוויל במלאכת הגרירה.
בשכות הבוקר החלה נאוואחו לגרור את שיקגו, ובמהלך היום הופיעו מספר מטוסי סיור יפנים מעל הכוח.
מטוסי ההגנה האווירית הניסו אותם, אך הם דיווחו את מיקומה של שיקגו.
בשעה 12:15 המריאו מבוגנוויל 11 מפציצי טורפדו בדרכם לכוח המשימה.
תצפיתני חופים אוסטרלים באיי שלמה דיווחו לבעלות הברית אודות גל המטוסים המתקרב, והעריכו שיגיע לאזור גוודלקנל בשעה 16:00. בתגובה הורה הלסי לכל הסיירות הנותרות בכוח משימה 18 להפליג דרומה להיברידים החדשים, והשאיר שש משחתות כדי ללוות את שיקגו ואת נאוואחו.
בשעה 15:40 חגו מעל הסיירת הפגועה שיקגו עשרה מטוסי קרב מאנטרפרייז, אך ארבעה מהם עזבו את המבנה במרדף אלר מטוס סיור יפני.
בשעה 15:54 זיהה מכ"ם האנטרפרייז את גל המפציצים היפני, ועשרה מטוסי קרב נוספים המריאו מנושאת המטוסים.
נושאות המטוסים המלוות נתקלו בבעיות בשיגור מטוסיהן, ולכן הם לא השתתפו בקרב האוויר שהתפתח.
המפציצים היפנים נתקלו במטוסי הקרב האמריקנים, אך לא סטו ממסלולם.
מפציץ אחד הופל מאש מטוסי קרב לפני שהספיק להטיל את הטורפדו שלו, ושישה נוספים הופלו זמן קצר לאחר מכן, אך הספיקו לשחרר את תחמושתם.
טורפדו אחד פגע במשחתת "לה ולטה" בחדר המכונות הקדמי שלה, גרם למותם של 22 מלחים ולנזק כבד.
בשעה 16:24 פגעו ארבעה טורפדו בשיקגו, אחד לפני הגשר, ושלושה בירכתיה.
מפקד הסיירת, קפטן ראלף דייוויס הורה לצוות לנטוש את הספינה, ועשרים דקות לאחר מכן היא שקעה.
נאוואחו והמשחתות המלוות אספו 1,49 ניצולים משיקגו, והחלה לגרור את לה ולטה בחזרה לקלדוניה החדשה ביחד עם המשחתות.
לאחר הקרב טענו היפנים שמטוסי הצי שלהם טיבעו אוניית מערכה אחת ושלוש סיירות.
בצד האמריקני, זכה גיפן לביקורת חריפה על תפקודו מצד הלסי ואדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד כוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט.
בזמן שכוח משימה 18 הדף את התקפות האוויר היפניות, השלימה שיירת האספקה את פריקת מטענה בגוודלקנל ללא הפרעה, ביומיים האחרונים של ינואר 1943. כוחות המשימה האחרים של צי ארצות הברית, בהם כוחות משימה של שתי נושאות מטוסים, סיירו בים האלמוגים בציפייה להיתקל בספינות הצי הקיסרי בדרכן למתקפה בדרום איי שלמה.
למעשה, באותה עת השלימו היפנים את ההכנות למבצע פינוי כוחותיהם מגוודלקנל, שנערך בין 2 בפברואר ל-7 בפברואר.
לאחר שכוח משימה 18 נסוג מהאזור, לא נותרו כלי שיט אמריקנים בסביבה הקרובה של האי, ומצב זה אפשר ליפנים להשלים את הפינוי כמעט ללא הפרעה.
בעלות הברית הבינו שהיפנים התפנו רק לאחר שמבצע קה הושלם, ולאחר כיבוש גוודלקנל המשיכו במערכה נגד האימפריה היפנית בדרום מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט, עד סוף מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן באוגוסט 1945.
"קרב החסידה והנשר" (1967) הוא הדפס עץ מאת האמן הישראלי רודי להמן.
ההדפס "קרב החסידה והנשר" נוצר בשנת 1967 בטכניקה של הדפס עץ.
ההדפס מציג נשר עף עם צפורניים שלופות וחסידה דולקת בעקבותיו.
להמן בחר לעוות את נקודת המבט והציפורים בו מתוארות מנקודת מבט גבוהה, המשטיחה את התיאור ומדגישה את המשטחים הגאומטריים שבהדפס.
להמן גם מנגיד בין שתי הציפורים על ידי יצירת עימות טונאלי בין הנשר השחור לחסידה הלבנה.
גדעון עפרת ראה בהדפס ביטוי לתחושת ההזדהות של להמן בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים ומהווה מעין אלגוריה של ניצחון החלש על פני החזק.
תצלום היצירה הופיע בלקסיקון האמנים "Isart" (1975) ובספר "100 שנות אמנות הדפס בישראל" (2015).
פלטת העץ של ההדפס, שמקורה בעיזבון האמן, נמצאת כיום באוסף סדנת ההדפס ירושלים.
קרב הארלם הייטס היה קרב שהתרחש בין הצבא הקונטיננטלי לצבא הבריטי ב-16 בספטמבר 1776, במהלך המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הקרב התרחש באזור הארלם של היום, בצפון מערב מנהטן, ניו יורק.
הצבא הקונטיננטלי, בפיקודם של המפקד העליון, גנרל ג'ורג' וושינגטון, מייג'ור גנרל נתנאל גרין, מייג'ור גנרל ישראל פאטנם, ובהיקף של כ-9,000 איש, נערכו בשורה של עמדות קרקע גבוהות במנהטן.
כנגדם נערך חיל החלוץ של הצבא הבריטי, שמנה כ-5,000 איש, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל הנרי קלינטון.
בשעות הבוקר המוקדמות של 16 בספטמבר נפגש כוח חיל רגלים בריטי עם כוח סיור אמריקאי של הריינג'רס של נולטון (יחידה מיוחדת של הצבא הקונטיננטלי).
ההתנגשות הפכה לנסיגה אמריקאית לכיוון הארלם הייטס, אך הבריטים תוך ביטחון העצמי המופרז, המשיכו לרדוף אחר האמריקאים חזרה דרך היער לכיוון עמדותיו של וושינגטון בהארלם הייטס.
אט אט, התקרבו הבריטיים יותר אל הקווים האמריקנים, וללא תמיכה מהצבא הבריטי, חשפו את עצמם להתקפה נגדית.
לאחר שוושינגטון הבחין בכך, הורה על איגוף הכוח הבריטי, איגוף שאמור היה לנתק את הבריטים לחלוטין מעורפם.
האיגוף לא הצליח, אך בשילוב לחץ של חיילים אמריקנים נוספים שהגיעו מהעמדות בהארלם הייטס, הצליח הכוח האמריקני להסיג את הבריטים חזרה.
לאחר שנפגש הכוח הבריטי עם כוח תגבורת שהגיע מהדרום יחד עם סיוע ארטילרי, הסתובבו הבריטים חזרה כנגד האמריקאים, והתייצבו בשדות פתוחים במורנינגסייד הייטס.
האמריקאים, מתוגברים גם הם, התייצבו נגדם, והכוחות ירו זה על זה במשך זמן.
לאחר שעתיים, כאשר תחמושתם התמעטה, החל הכוח הבריטי לסגת בחזרה לקווים שלהם.
וושינגטון החליט לקטוע את המרדף, משום שלא היה מוכן לסכן את כוחותיו בהתנגשות כוללת עם הכוח הבריטי המרכזי, ופרש גם הוא לקווים שלו בהארלם הייטס.
הקרב עזר לשקם את הביטחון של הצבא הקונטיננטלי לאחר שסבל כמה תבוסות משמעותיות לפני זה.
בנוסף, היה זה הקרב הראשון המוצלח של וושינגטון במלחמת העצמאות האמריקנית.
אחרי חודש ללא כל לחימה משמעותית בין הצבאות, וושינגטון נאלץ להסיג את צבאו לצפון העיירה וייט פליינס בדרום-מזרח מדינת ניו-יורק, כאשר הבריטים עברו צפונה אל מחוז וסטצ'סטר ואיימו ללכוד את וושינגטון במנהטן.
אחרי שתי תבוסות וושינגטון נסוג מערבה לאורך נהר ההדסון.
קרב הינגסטון דון נערך בשנת 838 בקורנוול בין כוח משולב של ויקינגים וברטונים לבין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס בפיקודו של מלכם אגברט.
הקרב הסתיים בניצחון האנגלו-סקסונים והפך סופית את קורנוול לממלכת חסות בתוך ממלכת וסקס.
ממלכת דומוניה (Dumnonia), אשר כללה את מחוזות דבון וסאמרסט של ימינו, שרדה עד המאה ה-8 כאשר נכבשה מזרח דבון על ידי ממלכת וסקס.
העימות נמשך במהלך מאה זו, כאשר ממלכת וסקס מוסיפה להתקדם מערבה.
בשנת 815 פלש המלך אגברט לקורנוול "ממזרח למערב", ככל הנראה בתגובה לפשיטות ברטוניות על וסקס.
כתוצאה מקרב גאפולפורד ב-822 נכבשה מערב דבון ואגברט שלט במידה מסוימת גם על קורנוול.
ב-838 מרדו הברטונים באגברט וחברו לוויקינגים דנים שהגיעו ככל הנראה מאירלנד ותכננו לפלוש לאנגליה.
הכוח המשולב הובס במורדות המערביים של הינגסטון דון, גבעה הממוקמת בין הנהר תמר לבין העיירה קאלינגטון של ימינו.
היה זה הקרב המתועד האחרון בין קורנוול לווסקס, אשר סיים כמאה שנה של לוחמה שהחלה בקרב לונגבורת' (Llongborth) ב-710, וכתוצאה ממנו הפכה קורנוול סופית לממלכת חסות.
מלכה הידוע האחרון של קורנוול, דונגארת' (Dungarth), מת ב-875, אך נחשב לשליט-משנה אשר היה כפוף לווסקס.
ב-936 קבע המלך אתלסטאן את גבולה המודרני של קורנוול בנהר תמר, פעולה המצביעה על המשכיות הבידול התרבותי בין קורנוול לווסקס, אם כי תחת שליטתו.
קרב ההר הלבן (בצ'כית: Bitva na Bílé hoře, בגרמנית: Schlacht am Weißen Berg) היה קרב חשוב בשלבים המוקדמים של מלחמת שלושים השנים, שהתרחש ב-8 בנובמבר 1620.
בקרב צבא של 15,000 בוהמים ושכירי חרב תחת פיקודו של כריסטיאן מאנהלט הובס על ידי 27,000 חיילים של הכוחות המשולבים של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בראשות הרוזן בוקואה הגרמני והליגה הקתולית תחת פיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי ב-Bílé hoře ("ההר הלבן") בקרבת פראג.
כיום האתר הוא חלק מהעיר פראג.
הקרב סימן את סוף המרד הבוהמי במלחמת שלושים השנים והשפיע על גורלה של צ'כיה במשך 300 שנים.
כתוצאה מהקרב השתנה באופן דרסטי הנוף הדתי של כתר בוהמיה, ולאחר שתי מאות של שליטה הוסיטית, השתלטה הנצרות הקתולית על רוב הנחלות הצ'כיות עד שלהי המאה ה-20.
בתחילת המאה ה-17 התגוררה ברוב הנחלות הבוהמיות, שהיו תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה הקתולית, אוכלוסייה פרוטסטנטית גדולה, להם הוענקו זכויות והגנות והתאפשר להם דרגות שונות של חירות פוליטית.
עיקר עניינם של השליטים לבית הבסבורג היה בשימור עוצמתם ברחבי היבשת ובהגדלתה.
מסיבה זו נכונו לעיתים לשתף פעולה עם הפרוטסטנטים, במה שרק העצים את המתיחות בין הפלגים השונים.
בנוסף, קיסרים אלה הצטיינו בסובלנותם, במה שאפשר התפשטותן של הדתות השונות והעצמת המתיחות הבין-דתית.
המתיחות הבין-דתית הוסלמה לכלל מעשי אלימות בעיר הגרמנית דונאוורת (Donauwörth) בשנת 1606. הרוב הלותרני מנע מהתושבים הקתולים לקיים תהלוכה בעיר והציתו בכך מהומות אלימות בין הפלגים.
התנגדותם של תושבי בוהמיה למלכם החדש הייתה הניצוץ שחולל את מלחמת שלושים השנים.
תושביה הקלוויניסטים של העיר השליכו את הנציגים בבוז מחלון טירת ראדצ'ני, במה שנודע כ"ההשלכה מהחלון השנייה של פראג".
השליחים ניצלו הודות לגל אשפה שהיה מתחת לחלון שממנו נזרקו, אך המסר היה ברור והביא לפריצתו של "המרד הבוהמי".
נראה כי לו הוגבל היקף המרד למזרח אירופה בלבד, מלחמת שלושים השנים הייתה מסתיימת כעבור שלושים חודשים לכל היותר.
פרדיננד הזעיק את בן דודו, פליפה הרביעי, מלך ספרד, כדי שיסייע לו לדכא את המרד.
הבוהמים, אשר חיפשו נואשות אחר בני ברית שיילחמו לצידם כנגד הקיסר, גמרו אומר להצטרף לחבר האיחוד האוונגלי בהנהגתו של הקלוויניסט פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ובנו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, מייסד האיחוד.
שליטיה ההבסבורגים של אוסטריה, אשר ריגלו אחר התכתובות היוצאות מפראג, חשפו כפילויות אלה ופגעו משמעותית במעמדה הבינלאומי של בוהמיה, במיוחד בחצר הסקסונית.
בשנת 1620, יצא הקיסר פרדיננד השני לכבוש את בוהמיה ולשבור את כח המורדים.
למלך פרדריק ולמפקד צבאו, הנסיך כריסטיאן מאנהלט, היה צבא פרוטסטנטי מאורגן של 30,000 חיילים; ואילו לפרדיננד היה כוח של 25,000 חיילים, רבים מהם חיילים מנוסים, תחת פיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי, אציל פלמי קתולי.
הצבא של טילי נהנה מהיתרון של שני מנהיגים צבאיים מוצלח - טילי עצמו ואלברכט פון ולנשטיין.
הכוח של טילי היה מורכב משתי קבוצות נפרדות: חיילי הקיסר בפיקודו של הרוזן בוקואה, וחיילים גרמנים מהליגה הקתולית, בפיקוד ישיר תחת טילי.
כל צבאות העולם של היום מועסקים רבים שכירי חרב, כולל, על ידי כמה הגדרות, טילי עצמו.
מגישים עם הליגה הקתולית באופן רשמי הצופה היה העתיד "אבי הפילוסופיה המודרנית", רנה דקארט.
לאחר כיבוש רוב מערב בוהמיה, הצבא התקדם לעבר פראג, הבירה הבוהמית, שהייתה בשליטת המורדים.
הבוהמים ניסו לחסום אותם על ידי הקמת עמדות הגנה, אולם הצבא הקיסרי פשוט עקף אותם.
על ידי זירוז אנשיו, כריסטיאן מאנהלט הצליח להקדים את הצבא הקיסרי רק לפני פראג.
לכן הוא תפס עמדת יתרון על "ההר הלבן", שהיה למעשה רמה נמוכה, אבל היה לו רק זמן כדי להקים עמדות הגנה.
ההתלהבות עבור ההצטרפות לקרב הייתה נמוכה בשני הצדדים.
לאחר התהפוכות של מספר השבועות האחרונים צומצם הצבא של כריסטיאן מאנהלט לכ-15,000 איש, עם סיכוי קטן לניצחון.
שכירי החרב משני הצדדים לא קיבלו את שכרם בחודשים הקודמים; ועם חורף מתקרב, ומזג אוויר קר ולח, מזג האוויר נעשה פחות אידיאלי ללחימה.
ב-8 בנובמבר כוח קט של הצבא הקיסרי נשלח לסייר את האגף הפרוטסטנטי.
טילי שלח במהירות תגבורות, והאגף הבוהמי החל להתפורר.
כריסטיאן מאנהלט ניסה להחזיר את המצב על ידי שליחת כוח רגלים ופרשים קדימה בפיקודו של בנו כריסטיאן השני.
הפרשים דהרו לעבר כוח הרגלים הקיסרי, וגרמו למספר משמעותי של נפגעים, אולם טילי הגיב בשליחת כוח הפרשים שלו, והכריח את הפרשים הבוהמים לסגת.
כוח הרגלים הבוהמי, שעכשיו התקרב לצבא הקיסרי, ראה את חיל הפרשים נסוג, והם ירו מטח אחד לעבר הכוח הקיסרי מטווח קצר לפני שנסוגו.
קבוצה קטנה של חיל הפרשים הקיסרי החלה להקיף את הכוחות הפרוטסטנטים, והדפה אותם למרכז שדה הקרב.
בקרב הצבא הבוהמי פשטה דמורליזציה, ורובו החל לסגת, מבלי להיכנס למעשה לקרב.
טילי ופרשיו הקיסריים התקדמו עם 2,000 הוסרים בווארים, והדפו את הכוחות הפרוטסטנטים בחזרה אל ארמון הכוכבים (ממערב לפראג), שם ניסו המורדים ללא הצלחה להקים קו הגנה.
הצבא הבוהמי לא התקרב לכוחותיו של הקיסר פרדיננד.
בפועל הקרב נמשך רק שעה, והשאיר את הצבא בוהמי מובס.
כ-4,000 פרוטסטנטים נהרגו או נפלו בשבי, בעוד שלצבא הקיסרי ההפסדים הסתכמו רק ב-700 נפגעים.
עם השמדת הצבא הבוהמי נכנס טילי לפראג והמרד התמוטט.
המלך פרדריק עזב את הארץ יחד עם אשתו אליזבת (ומכאן הכינוי שלו מלך החורף).
ארבעים ושבעה ממנהיגי המרד הועמדו לדין, עשרים ושבעה מהם הוצאו להורג בכיכר העיר העתיקה בפראג.
בין אלה שהוצאו להורג היו קרישטוף האראנט ויאן יסניוס.
בימינו, מונחים 27 צלבים בתוך המרצפות כמחווה לאותם קורבנות.
לפי ההשערה יצאו חמש שישיות מהאצילים הבוהמים לגלות לאחר קרב ההר הלבן, והנכסים שלהם הוחרמו.
צבא חזק פרוטסטנטי נותר בשלזיה תחת פיקודו של יוהאן גאורג, נסיך הוהנצולרן-הכינגן, דוכס קרנוב, אשר המשיך להילחם נגד הצבא הקיסרי במוראביה ובסלובקיה של ימינו עד 1623.
בשנת 1621 ציווה הקיסר על כל הקלוויניסטים לעזוב את הממלכה בתוך שלושה ימים, או להמיר את דתם לקתוליות.
בשנת 1622 הוא אסר בפועל על האמונה הלותרנית.
ובשנת 1626, הוא ציווה על כל הלותרנים (שרובם לא היו מעורבים במרד, ושדתם הייתה מקובלת יותר בעיני הכנסייה) להמיר את דתם או לעזוב את הארץ.
עד 1627, הארכיבישוף של פראג, ירוסלב בורזיטה ממרטיניצה יצא להמיר את דתם של הכופרים בשילוב של פעילות חינוכית, תעמולה ואלימות קשה; רוב הבוהמים המירו את דתם, אבל מיעוט משמעותי פרוטסטנטי נשאר.
הצבא הספרדי, שביקש להקיף את המחוזות ההולנדים המורדים, כבש את נסיכות הבוחר מפפאלץ.
בשל האפשרות של תבוסה פרוטסטנטית בגרמניה, דנמרק נכנסה למאבק., ובשנת 1630 גם שוודיה הצטרפה למלחמה לטובת הכוחות הפרוטסטנטים.
לפני המלחמה היו 151,000 חקלאים בנחלות כתר בוהמיה, ואילו עד שנת 1648 נשארו רק 50,000 מהם.
באותו הזמן מספר התושבים ירד משלושה מיליון ל-800,000.
התוצאה של הקרב הביא שתי מאות של התחזקות הקתוליות בצ'כיה, ולירידה של האצולה הצ'כית, כמו גם לירידה של השפה הצ'כית (מלווה עם התחזקות השפעה של האליטה הגרמנית).
תבוסה זו הביאה לפירוקו של האיחוד האוונגלי ולהחרמת נכסיו של פרידריך החמישי; ספרד, שביקשה לאגף את ההולנדים לקראת חידוש מלחמת שמונים השנים, השתלטה על אדמותיו של פרידריך לאורך הריין.
קרב האונייה סטיבן הופקינס היה קרב ימי שהתרחש באוקיינוס האטלנטי ב-27 בספטמבר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה.
אוניית המשא האמריקאית הותקפה על ידי סיירת עזר גרמנית עד שהוטבעה, אך צוותה השיב אש בחימוש הדל שעמד לרשותו והצליח לגרום לסיירת נזקים ללא תקנה.
היא הייתה האונייה האמריקאית האזרחית היחידה שהביאה להטבעת כלי שיט מלחמתי גרמני במהלך המלחמה.
האונייה סטיבן הופקינס הייתה אוניית ליברטי שנבנתה במספנה בעיר ריצ'מונד שבקליפורניה והושקה במאי 1942. היא נקראה על שמו של אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
האונייה הייתה חמושה בתותח בקוטר של 102 מילימטר, בשני תותחים בקוטר של 37 מילימטר ובמקלעים.
בקיץ 1942 יצאה להפלגתה הראשונה והאחרונה בפיקודו של הקברניט פול באק (Paul Buck).
בדרכה חזרה עגנה בקייפטאון שבדרום אפריקה והמשיכה משם אל יעדה הבא - פרמריבו שבסורינאם.
האונייה הגרמנית שטיר (Stier) נבנתה ב-1936 בקיל שבגרמניה כאונייה אזרחית בשם קהיר (Cairo).
ב-1939 היא הוחרמה על ידי הצי הגרמני והוסבה תחילה לאונייה להנחת מוקשים ובהמשך לסיירת עזר, תוך שינוי שמה.
הסיירת הייתה חמושה ב-6 תותחי 150 מילימטר, תותח 75 מילימטר, זוג תותחי 37 מילימטר, 4 תותחי 20 מילימטר ושני צינורות טורפדו.
בקיץ 1942 היא נמצאה במשימה של תקיפת אוניות אזרחיות של בעלות הברית באוקיינוס האטלנטי בפיקודו של הקברניט הורסט גרלאך (Horst Gerlach).
היא הספיקה להטביע מאז חודש יוני שלוש אוניות אזרחיות.
באוקיינוס האטלנטי הדרומי, בכמחצית הדרך בין קייפטאון לפרמריבו, נתקלו האוניות סטיבן הופקינס ושטיר זו בזו.
בעת ההיתקלות הייתה הסיירת מלווה באוניית האספקה טננפלס (Tannenfels).
ערפל שכיסה את פני הים גרם לכך שהאוניות נמצאו במרחק של כ-3.2 קילומטר בלבד בעת שהתגלו זו לזו בשעה 08:52.
הסיירת פקדה על סטיבן הופקינס לעצור ולהיכנע.
צוות האונייה סירב, והסיירת פתחה באש לעברה.
הצוות האמריקאי השיב אש בנחישות בחימוש הנחות של האונייה.
מתנדבים מהצוות האזרחי של האונייה החליפו את אנשי הצוות הצבאי של התותח העיקרי לאחר שאלו נפגעו.
הקרב נמשך כחצי שעה, ובמהלכו נגרמו לשתי האוניות נזקים חמורים.
סטיבן הופקינס טבעה בשעה 10:00. 42 מאנשי צוותה נהרגו בקרב, לרבות הקברניט באק.
19 ניצולים שירדו לסירת הצלה נסחפו באוקיינוס במשך 31 יום.
ארבעה מהם מתו לפני שהסירה הגיעה לחוף ברזיל.
הסיירת הגרמנית ניזוקה במנועיה ובהגה שלה והייתה פגועה מכדי להמשיך לשוט.
קברניטה פקד להטביע אותה והדבר נעשה כשעתיים לאחר טביעת האונייה האמריקאית.
שניים מאנשי צוות הסיירת נהרגו.
אוניית האספקה, שניזוקה קלות בקרב, אספה את יתר אנשי הצוות.
הקברניט האמריקאי באק עוטר לאחר מותו במדליית השירות המצטיין של צי הסוחר.
שני אנשי צוות נוספים מהאונייה שהצטיינו בקרב ונהרגו עוטרו גם כן בעיטורים.
מספר אוניות ליברטי חדשות שנבנו נקראו על שם אנשי הצוות שנהרגו בקרב.
קרב האוטוס היה עימות צבאי, שהתחולל בשנת 447 בין צבא האימפריה הרומית המזרחית וצבא ההונים תחת פיקודו של אטילה ההוני.
הצבאות נלחמו על גדות נהר ויט שבבולגריה ששמו העתיק הוא נהר האוטוס.
קרב זה היה הקרב הגדול האחרון בין הצבא הרומאי של האימפריה המזרחית בסדרת הניסיונות להדוף את פשיטות השוד של הצבא ההוני.
פרטי הקרב והמערכה שקדמה לו, כמו גם האירועים לאחר הקרב, לוטים בערפל.
בספרי ההיסטוריה הביזנטיים נותרו מספר פסקאות קצרות בלבד, עובדה שמגבילה את המחקר ההיסטורי והניסיון לשחזור מודרני של מהלכי הצבאות.
עד לסוף המחצית השנייה של המאה ה-5 ביסס אטילה שלטון יחיד על פדרציית השבטים ההונים ופתח בסדרת פשיטות שוד שכוונו אל הבלקן תחת שליטת האימפריה הביזנטית.
פשיטות אלו הסתיימו בדרך כלל בהסכם שלום שכלל תשלום כופר ומיסים מצד הביזנטים.
בסוף שנת 446 שלח אטילה איגרת לתאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, ובה דרש להעביר לידיו פליטים ומחפשי מקלט הונים וכן את תשלום המס השנתי בסך 700 ליברות זהב, כפי שהוסכם בשנת 439 במרגום.
הקיסר הביזנטי דחה את הדרישות והציע לפתור את חילוקי הדעות במשא ומתן.
בשלב זה, בתחילת 447, הכתה רעידת אדמה את קונסטנטינופול, בירת האימפריה, וגרמה לנזקים משמעותיים לביצורים ולמערכות השלטון.
אטילה מצידו נמנע מלנצל במהלך בזק את מצוקת הביזנטים.
מחד, הוא לא היה מוכן להותיר אחריו מבצרים לא כבושים שיאיימו על עורפו של הצבא ההוני ועלולים לחסום אפשרות לנסיגה מסודרת במידת הצורך ומאידך, לא היה מוכן להסתכן בשלב זה בקרב מכריע מול צבא ביזנטי.
ההונים המשיכו לכבוש ערים ומבצרים שעמדו בדרכם אל קונסטנטינופול, עד שלבסוף עמדו במרחק של כ-120 ק"מ מעיר הבירה הביזנטית.
הצבא הביזנטי, שחולק לשלושה ראשים, נכשל בניסיונותיו לעצור את ההונים, אך הצליח להאט את התקדמותם או לפצל את המאמץ ההוני למערכה חסרת תועלת באזור גליפולי.
גם הביזנטים לא היו מוכנים להתחייב לקרב מכריע, שעלול היה להסתיים בתבוסה וסכנה ממשית לעיר הבירה, שביצוריה נפגעו קשות ברעידת האדמה.
בשלב זה, כאשר ההונים מתרחקים מקונסטנטינופול, החליטו הביזנטים להתעמת עמם.
גודלו של הצבא הביזנטי לא ידוע.
הוא הורכב מלגיונות שדה (בניגוד לחיל מצב) של הפרובינציות איליריה ותרקיה וככל הנראה גם יחידות עילית מהלגיונות הקיסריים.
על הצבא פיקד המפקד הביזנטי הבכיר ארנגיסקלוס , ששימש בתפקיד המגיסטר מיליטום, ופיקד על חיילות הרגלים והפרשים.
ידוע שהקרב היה אכזרי במיוחד ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות.
למרות הנטייה של היסטוריונים מודרניים לתת את תואר המנצח לצבא ההוני היו התוצאות הסופיות ללא הכרעה.
המפקד הביזנטי נהרג במהלך הקרב.
ההתקפה הייתה מחושבת ומתוכננת היטב, ומלבד ההרס והביזה ניכרת בו מחשבה אסטרטגית, בכך שאטילה נמנע מפריצה לעבר קונסטנטינופול, מהלך שהיה מאיים על לב האימפריה ומצית עימות כולל.
אטילה העריך את מצבו של הצבא ההוני ונמנע מכניסה למלכודת מול חומות קונסטנטינופול בעוד צבאו סובל מקשיי אספקה, מסתכן בפגיעת מגפה ובספק אם עומדים לרשותו האמצעים להטיל מצור יעיל על העיר.
בשנת 448 שלח הקיסר הביזנטי משלחת לסיכום תנאי השלום, ואלה הוכתבו למעשה על ידי אטילה, שחזר על דרישותיו בעבר: החזרת הפליטים ההונים שמצאו מקלט בביזנטיון, ותשלום חד-פעמי מהאוצר הביזנטי בסך 6000 ליברות זהב - שייתכן וכלל תשלום כופר על שבויי המלחמה שיועבר לידי אטילה, ותשלום מס שנתי של 2100 ליברות.
בנוסף, הסכימו הרומאים ליצירת אזור חיץ בין האימפריה ההונית לאימפריה הביזנטית, שישתרע בין הדנובה לקו גבול חדש שהוגדר כמרחק של 5 ימי רכיבה מגדות הנהר - זאת על מנת למנוע מהאימפריה את היתרון היחסי של הדנובה כמכשול ואת האפשרות של הביזנטים להתקפת פתע.
תנאי ההסכם היו קשים ביותר לביזנטים.
אובדן השטחים היה משפיל, והתשלום הטיל מעמסה גדולה על הכלכלה הביזנטית.
לדברי ההיסטוריון פריסקוס, מיסים כבדים הוטלו על אזרחים בעלי רכוש, שנאלצו למכור תכשיטים ורהיטים, והמשבר הביא רבים לייאוש.
מחקר מודרני מטיל ספק בטענה כי התשלום להונים אכן רוקן את אוצר הקיסרות, שהכנסותיה השנתיות מוערכות בשמרנות ב-66 אלף ליברות, וידוע כי יורשו של תאודוסיוס השני, מרקיאנוס, הותיר באוצר האימפריה אחרי מותו בשנת 457 עודף של 100 אלף ליברות.
מכאן ניתן להעריך שתשלום חד פעמי בסך 6000 ליברות, ותשלום שנתי בסך 2100, לא הכניסו את האוצר האימפריאלי לגירעון, ואף היה יתרון בלחימה מול אויב המוכן לקבל תשלום בהשוואה לאויב שנלחם על מנת לכבוש ולהחזיק בטריטוריה.
קרב הורליבקה היה עימות צבאי כחלק מהמלחמה בדונבאס שהחל ב-21 ביולי 2014 כאשר כוחות ממשלת אוקראינה ניסו לכבוש מחדש את העיר הורליבקה במחוז דונצק, מידי מורדים פרו-רוסים המזוהים עם הרפובליקה העממית של דונצק.
הורליבקה היא עיר גדולה במחוז דונצק, צפונית לעיר דונצק.
בתוך התסיסה הגואה ברחבי מזרח ודרום אוקראינה, מורדים חמושים הסתערו והשתלטו על תחנת משטרה בהורליבקה ב-14 באפריל.