tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אין מגמה בולטת באופן קיבוע הגוויות, היינו על הגב או על אחד הצדדים.
חוסר אחידות זה תקף גם למיקום הידיים של הנקבר.
ילדים ונשים מהווים כל אחד בין כ־25 לכ־30 אחוז מכלל הקבורות.
בקברים רבים נחשפו מיני חפצים נלווים.
לעיתים מדובר בתכשיטים כתליונים ושרשראות עשויות דנטליום, טיפוסי תכשיטי עצם ויתר הפריטים שהוזכרו לעיל.
נוסף לתכשיטים, נמצאו בקברים מנחות קבורה כצלמיות אדם ובעלי חיים, קרניים, פגיונות ואוכרה; פרט נוסף שנתגלה בשני קברים לפחות הוא כלב אשר נקבר יחד עם האדם.
הקברים הנאטופיים לעיתים חדרו לשכבות יישוב קדומות יותר, לרוב מולאו בחומרי פסולת מהאתר ולעיתים היו רדודים מידי.
אי לכך, קשה לייחס את כל החפצים המצויים בקברים דווקא לנקברים.
התרבות המוּסטֶרית היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים, החשובה ביותר בתקופה הפלאוליתית התיכונה, מ-250,000 שנים לפני זמננו לערך, ועד לכ-40,000 שנים לפני זמננו.
אתרי התרבות נפוצים במחצית המערבית של אסיה, באירופה ובצפון אפריקה.
התרבות מוגדרת על ידי סגנון ייחודי של הכנת כלי צור.
ההומינידים המשויכים לתרבות זו הם האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני (הומו ספיינס).
התרבות הוגדרה לראשונה בעקבות החפירות במחסה הסלע (Le Moustier) שבעמק דורדון בצרפת, ומכאן שמה.
אחד ממאפייני התרבות המוסטרית הוא שימוש נרחב בטכניקת לוולואה לסיתות כלי צור.
טיפוסי כלים אופייניים הם חוד, מקרצף, סכין ומשונן.
אבני היד נדירות או לא מצויות כלל.
לעיתים סותתו להבים רבים, אם כי ברוב המכלולים המוסטריים הם אינם נפוצים.
בתרבות המוסטרית התחוללו מספר שינויים חשובים המבדילים אותה מקודמותיה.
מנהג הקבורה החל אז, כפי שמעידים ממצאי קברים נקודתיים.
שני טיפוסי האדם בתקופה זאת נהגו לקבור את מתיהם לעיתים.
במזרח התיכון, כולל בארץ ישראל, נמצאו קברי ניאנדרטלים והומו ספיינס, ובאירופה נמצאו קברים רבים של ניאנדרטלים.
הארכאולוגיה של האתרים המוסטריים מעידה על שימוש האדם הקדמון באש ועל יכולות ציד מפותחות.
התרבות הנוראגית (באיטלקית: Civiltà Nuragica) היא תרבות שנוסדה בסרדיניה והתפשטה לאי השכן קורסיקה.
היא מקיפה תקופה המתחילה לפני המאה ה-17 לפנה"ס, היא ראשית תקופת הברונזה, עד המאה ה-2, בתקופת הקיסרות הרומית.
היא נחשבת לתרבות פרהיסטורית, מאחר שלא התגלו ממצאים בכתב שלה.
שמה של התרבות נובע מהמגדלים הנוראגיים הגולמיים האופייניים לה, פרי התפתחות של התרבות המגליתית, שבה נבנו מבנים מאבנים גדולות ללא חומרי מילוי ביניהם.
בתקופה זו נבנו הדולמנים והמנהירים.
מספרם של מבנים אלה לסוגיהם מגיע לכ-7,000.
המגדלים הנוראגיים בסרדיניה נחשבים בין המבנים המגליתיים השמורים ביותר באירופה.
ישנן מספר השערות בנוגע לתפקידם, לפיהן הם שימשו מצבות, מצודות לשמירה ולהגנה, כבשנים להתכת מתכות, בתי סוהר ומקדשים לאל השמש.
יורדי-ים ומהגרים מארצות הים התיכון החדירו לתרבות הנוראגית יסודות זרים, כמו פולחן המים הקדושים, מצבות של ענקים ופסלים מברונזה.
התרבות המשיכה להתקיים במקביל לתרבויות אחרות שהגיעו לאי, דוגמת התרבויות הפיניקית, הקרתגית והרומית, אך לא נטמעה בהן.
התרבות הירמוכּית היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית הקרמית שהתקיימה בערך בין השנים 6400 - 5800 לפנה"ס, לפי תאריכי פחמן 14 מכוילים.
התרבות הוגדרה לראשונה באזור שדות שער הגולן, והיא קיבלה את שמה על שם נהר הירמוך הזורם בסמוך.
זוהי התרבות הראשונה שעשתה שימוש בכלי חרס בפרה-היסטוריה של ארץ ישראל בפרט ואחת מהעתיקות שעשו בהם שימוש באזור הלבנט בכלל.
עוד ידועים באתרי תרבות זאת מבני חצר גדולים, באר, חפצי אמנות ועדויות לכלכלה חקלאית הנסמכת על גידול צמחי תרבות וחיות משק.
היסטוריית חפירות ארכאולוגיות בכפר הירמוכי בשער הגולן
בשנת 1941 במהלך חפירת בריכות דגים באדמות החרסית של שדות הקיבוץ בשער הגולן גילה יהודה רוֹת שברים של כלי חרס, כלי צור, עצמות בעלי חיים ומספר ממצאים נוספים.
הממצאים שנתגלו הובילו להגעת משלחת מהאוניברסיטה העברית בירושלים ברשות פרופ' משה שטקליס בשנת 1943 שזיהתה פוטנציאל מחקרי באזור.
המשלחת שבה לחפירות באתר לאחר תום מלחמת העצמאות בין השנים 1952-1949. שטקליס וחברי המשלחת זיהו מאפיינים של תרבות ייחודית, שלה תעשיית כלי צור, כלי חרס וחפצי אומנות רבים, וכינו אותה בשם "התרבות הירמוכית".
גודל אתר החפירות, שכונה לאחר מכן "הכפר הירמוכי" הוא כ-0.2 קמ"ר (כ-200 דונם) וחיו בו 2,000-1,000 איש, דבר המלמד כי ההתיישבות הייתה אחת מהגדולות בעולם באותה עת.
בשעתו, הייתה זו תגלית חשובה במיוחד, מכיוון שעד אז שרידים של תרבויות מהתקופה הנאוליתית נמצאו בכול המזרח התיכון אך לא בישראל, והתגלית העמידה את ישראל בשורה אחת עם המדינות המהוות את המרכזים החשובים של מחקר התקופה הנאוליתית, תקופת המעבר לחקלאות.
בפרסום מחקרו המקדמי על החפירות בשער הגולן ציין שטקליס כמה מהמאפיינים של התרבות החומרית הירמוכית:
שימוש בכלי חרס מחורצים ומעוטרים בדגמים גאומטריים שונים, כדגם אידרת הדג.
שימוש במגלים בעלי להבי צור משוננים שינון עמוק.
ייצור ושימוש נרחב בחפצי אומנות מורכבים הכוללים מגוון רחב של פסלונים, צלמיות דמויות אדם וחלוקי נחל חרוטים.
על אף שנתגלו אתרים נוספים עם שרידי התרבות הירמוכית, הכפר הירמוכי בשער הגולן הוא הגדול והעשיר מכולם.
לדעת חופר האתר יוסף גרפינקל, דבר זה מצביע על כך שככל הנראה האתר שימש כמרכזה של התרבות.
בחודש יוני 2022 התחדשו החפירות הארכאולוגיות באתר שער הגולן, מטעם המכון הצרפתי הלאומי של פריס ורשות העתיקות בניהולם של אנה אייריך רוז וג'וליאן ויגו.
שטקליס לא מצא עדויות משמעותיות לבנייה במקום ושיער שהירמוכים התגוררו בבקתות עגולות השקועות חלקית באדמה.
עם זאת, ההנחה הראשונית של שטקליס נסתרה לאחר חפירות נוספות נערכו באתר בידי פרופ' יוסף גרפינקל מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנים 1990-1989, 2004-1996. בתקופת החפירות נחשפו ממצאים רבים נוספים באתר ומאפיין נוסף של התרבות הירמוכית, בנייה בהיקף נרחב, שאין לו אח ורע באותה תקופה.
המבנים שנחשפו היו בתי חצר בגדלים שונים, ששטחם נע בין 250–700 מ"ר.
זהו הממצא המוקדם ביותר של בתי חצר, דבר המעניק למקום משמעות חשובה בפרה-היסטוריה של הארכיטקטורה.
בניית בתי חצר היא תפישה ארכיטקטונית שעדיין מצויה בקרב חברות ים-תיכוניות.
לדברי גרפינקל, ייחודם של הבתים שנמצאו הוא גם בגודלם וגם במספר הרב של החדרים שהם מכילים, לעומת בתים ביישובים עירוניים מתקופות מאוחרות, שבהם נמצאו שניים או שלושה חדרים בלבד.
מאפיין נוסף של חלק מיחידות הבתים הוא זוג חדרים צמודים, שבאחד רצפת אדמה כבושה, ובצמוד לו, רצפה מרוצפת חלוקים.
במהלך החפירות נחשפה גם מערכת של רחובות מרוצפים בחלוקי נחל ובטיח בוץ שהפרידה בין המבנים.
אלו הם הרחובות מעשי ידי אדם המוקדמים ביותר שנחשפו בישראל.
הרחוב המרכזי שנחשף היה ברוחב של כ-3 מטרים, ונמצאו סממנים נוספים המעידים על שילוב בין תכנון כפרי לתכנון עירוני שמהם ניתן להסיק על דרכי ההיווצרות של הערים הראשונות בעולם.
בין החפצים שנמצאו ברחובות היו קונכיות מהים התיכון, כלי אבן מלוטשים מאלבסטר או משיש ולהבים מזכוכית געשית אשר במקורם הם מטורקיה, שנוכחותם מצביעה על קיום יחסי מסחר באותה תקופה בין הכפר הירמוכי למרחקים של מעבר ל-700 ק"מ.
החידוש הטכנולוגי הגדול שנחשף בכפר הירמוכי הנאוליתי הוא ייצור כלי חרס.
זוהי העדות הראשונה לקיומה של מלאכת הקדרות בארץ ישראל.
כלי חרס במגוון צורות וגדלים אשר להם מגוון שימושיים ביתיים נמצאו ביישובים רבים בהם זוהתה התיישבות של התרבות הירמוכית.
צבע הכלים כמעט תמיד הוא בגוונים של אדום.
בשער הגולן נתגלו גם מספר חותמות, המגולפות באבן גיר.
מלבד כלי החרס נחשפו באתרים שנחפרו גם עשרות אלפי פריטים מאבני צור, ביניהם ראשי חץ מוארכים (בגודל 5–7 ס"מ), שנמצאו גם באתרים רבים מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית.
עם זאת נחשפו גם שלושה סוגים של ראשי חץ קטנים (בגודל 2–3 ס"מ) שלא נמצאו באתרים מתקופות קודמות, וככל הנראה שימשו לתהליכים של ליטוש, יצירת כלי אבן, וככלי שחיקה.
כמו כן נחשפו עשרות להבים משוננים בצד אחד וחלקים בצידם השני, ששימשו ככל הנראה לאותה מטרה.
כלים חקלאיים רבים בתהליכי עיבוד שונים העשויים חרס וצור נמצאו באתרים נוספים, ביניהם מעדרים, מגלים ומכתשים.
כל אלו מעידים כי אנשי התרבות הירמוכית היו מראשוני עובדי האדמה.
באתר בשער הגולן נתגלו בבתים שנחשפו כ-300 פסלונים בדמות אישה שהיקף ירכיהם גדול כמעט פי ארבעה מממדי גופם.
פסלונים דומים נתגלו במספר מקומות נוספים בבקעת הירדן, בלבנון ואף סמוך לשפכו של נחל הירקון לים.
כל הפסלונים מעוצבים בתנוחה דומה - יד אחת מונחת על החזה והשנייה מונחת על האגן הרחב.
לדברי גרפינקל, הזהות בין הדמויות מוכיחה כי מדובר בצלמיות אדם והפסלון שימש למטרות פולחן ולא כחפץ אומנות בלבד.
בנוסף מסביר גרפינקל כי גם מינה של הדמות מתאים לרוח אותה תקופה, בה הפולחן הדתי התחלק לשתי רמות - ברמה הקהילתית, במקדשים, סגדו לרוב לדמויות גבריות; ואילו ברמה הביתית, במשפחה, שלטה הדמות הנשית.
הממצאים כללו גם שבע צלמיות מאבן שלא נעשו מחלוקי נחל.
אחת הצלמיות הידועות היא "צלמית ונוס" שנקראה כך על ידי שטקליס תוך השוואה לצלמיות ונוס המוכרות מהפריהיסטוריה של אירופה.
הצלמית התגלתה בשנות ה-40 של המאה ה-20 על פני השטח.
זו צלמית של אישה מגולפת באבן גיר קשה, עם ראש מעוגל.
האף והפה לא מסומנים כלל, העיניים מסומנות על ידי שתי גומות קטנות, השדיים מוגזמים ומובלטים בחריטה.
חלקה התחתון של הצלמית הוא דמוי קונוס.
ממצאים מחפירות שער הגולן מוצגים במוזיאון הבריטי בלונדון, במוזיאון הלובר בפריז ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בעיר ניו-יורק.
כן מוצגים פסלונים במוזיאון ישראל ובמוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
באתרים נמצאו גם צלמיות טין רבות של גבר.
כן נמצאה באתר בשער הגולן אסטלת אבן שעליה מגולפים פני אדם בגודל טבעי.
חלקה התחתון היה שבור ושוחזר בגבס, אך בשל היות ממצא זה ייחודי ויוצא דופן, לא ניתן היה לשחזר את כולו.
תושבי שער הגולן היו איכרים שהתפרנסו מגידול חיות משק וצמחי תרבות.
עצמות בעלי החיים שנמצאו בחפירות מעידות על נוכחותם של עדרי צאן ששימשו לבשר ולמוצרים נוספים.
לפי ירידה בגודל הגוף ודפוסי תמותה שונים יחסית לחיות בר, נראה כי גם הבקר והחזירים כבר היו מבויתים.
תושבי האתר עסקו גם בציד, בעיקר של צבי מצוי ומיני איילים.
מוזיאון התרבות הירמוכית ע"ש יהודה רות
הממצאים שנאספו בחפירות הראשונות של שטקליס נאספו ומויינו וב-1950 הוכרז על הקמת מוזיאון התרבות הירמוכית בקיבוץ שער הגולן, שהיה המוזיאון הפרה-היסטורי הראשון בישראל.
יהודה רות, אחד מן החופרים שגילה את האתר הארכאולוגי בשנת 1941 עמד בראש המוזיאון.
רות ניהל ופיתח את המוזיאון במשך 40 שנה עד לפטירתו.
לאחר מותו הוחלט לקרוא למוזיאון על שמו.
במוזיאון מוצגים דרך קבע ממצאים מאתר החפירות ובו גם נמצא המכלול הגדול ביותר של חפצי אומנות מהתקופה הפרה-היסטורית בישראל.
למעט הכפר הירמוכי בשער הגולן, כ-20 אתרים נוספים של התרבות הירמוכית זוהו ברחבי ישראל, ירדן ולבנון, רובם בעמק יזרעאל ובעמק הירדן התיכון.
שרידים ארכאולוגים שנמצאו בשנת 1939 בתל מגידו בידי ג'פרי שיפטון, ושרידים מתל אל-פארעה הצפוני שנחשפו בידי רולאן דה וו בסוף שנות ה-40 זוהו גם הם כחלק מהתרבות הירמוכית.
התיישבות ירמוכית באתר חפירות נוסף שניהל דה וו בשנות ה-50 זוהתה במערות ואדי מורבעאת.
ההתיישבות נמצאה במקום מבודד במדבר יהודה, ולדברי פרופ' גרפינקל ככל הנראה לא הייתה זו התיישבות קבע אלא שרידים של ירמוכים שביקרו במקום.
במהלך שנות ה-50 ביצע נחמיה צורי סקרים ארכאולוגיים נרחבים בעמק הירדן התיכון וזיהה שתי התיישבויות נוספות של התרבות - חורבת מנחה (מונחתה) השוכנת דרומית לכנרת, וכעשרה ק"מ דרומית משם בחמדיה.
בשנים 1967-1962 נערכו בחורבת מנחה חפירות נרחבות ומקיפות בניהולו של ז'אן פרו ונמצאו ממצאים רבים ההופכים את חורבת מנחה לאתר מפתח נוסף בהבנת התרבות הירמוכית.
הוסיף וחפר בחמדיה ד"ר יעקב קפלן מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1964.
במהלך חפירות שערך קפלן בין השנים 1952-1950 ב"גבעת רחוב הבשן" בתל אביב מדרום לנחל הירקון סמוך לשפכו לים, הוא חשף שרידים של התרבות וביניהם צלמית של 'הוונוס הפרהיסטורית התל אביבית', פסלון נוסף של אישה שהקשרו פולחן פריון וקבר בבור מתחת לרצפת מגורים ובו שרידי שלד אדם.
בסוף שנות ה-60 נמצאו בעיר הקדומה גבל שבצפון לבנון מספר ממצאים הקושרים אליה את התרבות הירמוכית.
בתחילת שנות ה-70 בחפירות תחת ניהולו של עמנואל ענתי נמצאו שברי כלי חרס ועליהם עיטורי אידרה הטיפוסיים לתרבות הירמוכית בקיבוץ הזורע בעמק יזרעאל.
ענתי, יחד עם מספר חוקרים נוספים שייך את הממצאים ל"תרבות הזורע", שהיא כביכול תרבות נפרדת מהתרבות הירמוכית.
עם זאת, לאחר גילויים של התיישבויות ירמוכיות רבות לאחר מכן דעה זו נדחתה, ולדברי גרפינקל, ברי כי מדובר גם כאן בהתיישבות של התרבות הירמוכית.
בין השנים 1983-1976 ניהלו כרמלה ארנון ורות עמירן מהאוניברסיטה העברית בירושלים חפירות בתל קשיון, שבמעלה נחל תבור, בגליל התחתון וחשפו כלי חרס הטיפוסיים לתרבות הירמוכית.
במקום נחשפו גם מספר צלמיות דמויות אדם.
בשנת 1981 נתגלו במערת נחל קנה שבמערב שומרון מעט ממצאים מן התרבות הירמוכית.
המערה הייתה אתר ייחודי בשל היותה מבודדת משאר האתרים שבהם נמצאו התיישבויות של התרבות הירמוכית באותה העת.
משלחת מורחבת יצאה למערה בשנת 1986, ברשות אבי גופר וצבי צוק מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וגילתה בין היתר ממצאים רבים נוספים מן התרבות הירמוכית, ביניהם כלי חרס רבים ומגוונים ומעט כלי צור.
כמחצית מכלי החרס שנתגלו באתר היו מעוטרים בחריתה וצבועים בצבע אדום, חלקם נשמרו לגמרי.
בין כלי החרס שנמצאו היו קערה עמוקה חסרת ידיות, קנקנים בעלי גוף כדורי וצוואר גבוה, שני פלכים בעלי צורה דו-קונית ואף סיר בישול יחיד במינו השחור מפיח.
בין כלי הצור שנמצאו היו להבי-מגל, גרזן, מקבות, מקדח ואזמל.
גופר גם זיהה התיישבות ירמוכית נוספת בחפירות שניהל בין השנים 1997-1986 באתר נחל זהורה II.
בחפירות נוספות שנערכו בתחילת שנות ה-90 בניהולו של נמרוד גצוב נחשפה התיישבות ירמוכית בחורבת עוצה.
בשנת 2007 זוהתה התיישבות ירמוכית בחפירות הצלה שנערכו בניהולם של חמודי חלאילה ועמרי ברזילי בביסמון (תל מלאחה), כ-10 ק"מ מדרום לקריית שמונה.
בחפירות נחשפו שרידי בנייה וממצא רב המתוארך לתרבות הירמוכית.
בין הממצאים באתר נמצאו עצמות בעלי חיים, אבני שחיקה ומכלול של כלי צור הומוגני, שבו להבי מגל משוננים שינון עמוק וקטומים, ראשי חץ גדולים וגרזנים רבים שלחלקם חורפה (חוד) מלוטשת.
בחפירות נוספות שנוהלו בידי ברזילי בשנת 2010 זוהו שרידים של התרבות הירמוכית גם בארד אל-סמרה על יד קיבוץ יסעור.
התיישבויות נוספות של התרבות נחשפו בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 בירדן, שם לא נחשפו עד אז אלא ממצאים בודדים הדומים מעט לאלו שנמצאו בשער הגולן.
בהתיישבויות שזוהו בירדן נחשפה בנייה ברמה מצומצמת, שלא נחשפה עד אז כמעט בכלל באתרים אחרים, גם בישראל.
בשנים 1981-1979 נתגלו כלים טיפוסיים של התרבות הירמוכית מעורבים בכלים אחרים מתקופות שונות בחפירות בניהולו של אנתוני מקניקול באתר הארכאולוגי בפחל שבסמוך לנהר הירדן.
עם זאת, כלי החרס היו חסרים את עיטור האידרה הטיפוסי לתרבות הירמוכית.
בשנת 1982 נתגלתה בג'בל אבו טוואב שמדרום לנחל יבוק התיישבות ירמוכית בידי אליזבת וקולין ג'ילט.
חפירות נוספות נערכו במקום בשנים 1985-1984 ובשנים 1990-1989 בידי זיידן קאפאפי (Zeidan Kafafi) מהמכון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ירמוך שבאירביד.
בחפירות נחשפו חדרים מלבניים עם קירות אבן, מספר מבנים אפסידיים (מקושתים) ומספר בורות אחסון בעומק של 1.5-0.5 מטר אשר היו מלאים בכלי חרס ובכלי צור.
בין הכלים נחשפו צלמיות אדם מחרס להם עיניים בצורת פולי קפה וצלמיות זואומורפיות של ציפורים ופריים.
בשנת 1983 זוהתה התיישבות ירמוכית בעין רחוב כ-13 ק"מ מצפון לאירביד בידי מוג'אהד מוחייסן (Mujahed Muheisen) מאוניברסיטת ירמוך והאנס גבל מאוניברסיטת טיבינגן.
החפירות נערכו באתר בין השנים 1985-1984, ומספר שנים לאחר מכן נערכו חפירות נוספות בניהולו של קאפאפי אך לא נמצאו באתר ממצאים רבים.
התיישבות ירמוכית נוספת זוהתה בירדן באותן שנים באתר הארכאולוגי בעין ע'זאל.
האתר עצמו נתגלה בסוף שנות ה-70 במהלך בניית הכביש הראשי מעמאן לזרקא.
חפירות הצלה נערכו באתר בין השנים 1988-1982 בפרויקט משותף של אוניברסיטת ירמוך, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו והמכון לחקר המדבר באוניברסיטת נבדה, רינו, תחת ניהולם של קאפאפי, גארי רולפסון ואלן סימונס.
באתר נתגלו ממצאים רבים בעלי-ערך מן התקופה הנאוליתית, ובהתבסס על תיארוך פחמן-14 ומעקב אחר התפתחות אוסף החפצים התברר כי האתר היה מיושב כמעט באופן רציף לאורך כל תקופת התרבות הירמוכית.
כן נתגלתה באתר בעין ע'זאל בנייה בהיקף מצומצם כאשר על פי מאפיינים סטרטיגרפיים סווג תהליך הבנייה לשלושה שלבים ונלמדו מאפיינים נוספים על הארכיטקטורה הירמוכית.
בשלב הראשון, הירמוכים עשו שימוש במבנה מקומי קודם מן התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג (PPNC), ככל הנראה למטרות ציבוריות.
השלב השני מאופיין במבנים אפסידיים ומלבניים ובורות אחסון שנבנו על ידי הירמוכים, והשלב השלישי מאופיין בבור גדול בעל צורה ייחודית ורצפת אדמה קשה ששימש כבית מגורים.
בשל חשיבות האתר לחקר התקופה הנאוליתית, עונות רבות של חפירות נערכו בו בשנים שלאחר מכן.
התיישבות נוספת וקטנה נתגלתה בידי קאפאפי, רולפסון וסימונס בשנים 1990-1989 באתר הארכאולוגי בוואדי שועייב, כ-8 ק"מ מדרום לעיר סלט.
בין הממצאים נתגלו כלי חרס רבים, בהם כלים מתקופת התרבות הירמוכית, כמו כן נמצאו שני קברים ושרידי בנייה שייתכן ששייכים לתרבות הירמוכית, אך לא נמצאו מבנים שלמים שניתן לבחון.
הכרונולוגיה והתיארוך של אתרי התרבות הירמוכית אינם ברורים עד תומם, ומספר תאוריות הועלו בנושא זה ובנושא הקשרים של התרבות הירמוכית עם התרבויות האחרות באותה עת.
פרופ' יוסף גרפינקל תיארך את האתרים בשער הגולן וחורבת מנחה לשנים 6400 לפנה"ס עד 5800 לפנה"ס.
עם זאת, גרפינקל וחוקרים אחרים תיארכו את שיא התרבות ע"פ ממצאים משאר ההתיישבויות האחרות דווקא לשנים 5700 לפנה"ס עד 5100 לפנה"ס.
ההתיישבות הירמוכית בעין ע'זאל תוארכה על ידי החופרים לשנים 5500 לפנה"ס עד 5000 לפנה"ס.
עד אז, התקופה שקדמה לתרבות הירמוכית הייתה התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב (PPNB) אך בשל מספר סתירות עם ממצאי האתר זכתה התקופה שקדמה לתרבות הירמוכית לשם חדש - "התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג" (PPNC).
לפי גרפינקל, יש לתארך את התקופה הנאוליתית הקדם הקרמית ג לשנים 7000 לפנה"ס עד 6400 לפנה"ס.
כן בדקו החוקרים קשרים שנמצאו בין כלים מאתרי התרבות הירמוכית לבין העיר גבל שבצפון לבנון.
בתחילה נעשו מספר ניסיונות בידי חוקרים, ביניהם משה שטקליס, לתארך את התרבות לתקופה "Neolithic Ancien" בגבל, ואילו אחרים ניסו לתארך את הקשר לתקופת "Neolithic Moyen" שאחריה.
בתחילת שנות ה-90 הסיק גרפינקל ע"פ ממצאים ותיארוכים רדיומטריים של ממצאים חדשים כי את הקשר בין התרבות הירמוכית יש לתארך לתקופת "Neolithic Ancien" ואילו את תקופת "Neolithic Moyen" יש לקשר לתרבות מאוחרת יותר בשם תרבות ואדי רבה (5000 לפנה"ס עד 4000 לפנה"ס).
קשר אחר שנבדק הוא עם תרבות יריחו IX.
בתחילת שנות ה-50, קתלין קניון שניהלה את החפירות בתל יריחו סברה שהתרבות הלודית (תרבות יריחו IX) קדומה יותר, אך השוואה של השכבה הנאוליתית שביריחו עם התרבות הירמוכית הראתה כי אין תכונות משותפות רבות בין השכבות וכי הכלים של יריחו משוכללים יותר, דבר שמשמעותו כי התרבות הלודית שייכת לתקופה מאוחרת יותר.
התרדמה הגדולה הוא סרט אפל משנת 1946 בבימויו של הווארד הוקס, שנעשה על בסיס הספר "השינה הגדולה" מאת ריימונד צ'נדלר, שפורסם ב-1939. בסרט מככבים המפרי בוגרט, בתפקיד הבלש הפרטי פיליפ מרלו, ולורן באקול.
את התסריט כתבו במשותף ויליאם פוקנר, לי ברקט וג'ולס פורטמן.
ב-1997 הוכרז הסרט בידי ספריית הקונגרס כסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
מרלו הוא רווק כבן שלושים ושמונה ובעברו היה בלש משטרה וחוקר במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס.
התרבות החריפאית היא תרבות ארכאולוגית פרהיסטורית של ציידים-לקטים נוודים, שהתקיימה באזור הר הנגב, הנגב המערבי וצפון סיני בסוף התקופה האפיפלאוליתית, בערך בשנים 12,800 - 11,700 לפני זמננו, לפי גילי פחמן-14 מכוילים.
התרבות הוגדרה לראשונה באתר הארכאולוגי אבו סאלם שבהר חריף, ומכאן שמה.
התרבות החריפאית מקבילה מבחינת זמנה ומאפייניה לשלב המאוחר של התרבות הנאטופית.
היא נחשבת כהתאמה של ציידים-לקטים לתנאי המדבר של השלב המאוחר ביותר בתור הפליסטוקן.
התרבות החריפאית התגלתה והוגדרה בשנות ה-70 של המאה ה-20 בסקר ארכאולוגי שערך הארכאולוג אנטוני מרקס בהר הנגב.
כתרבויות פרהיסטוריות אחרות, היא מוגדרת לפי סוגי כלי אבן מסותתים הייחודיים לה.
המאפיין הבולט של תרבות זאת הוא ראש חץ בצורת מעוין הנקרא "חוד חריף", המהווה שיכלול בעיצוב ראש החץ, יחסית למיקרוליתים הנאטופיים.
האחרונים עדיין נפוצים מאוד באתרים החריפאיים.
אתרי התרבות החריפאית, כעשרים במספר, ממוקמים בהר חריף ובסביבתו, וגם באזור חולות שונרא בנגב המערבי, באזור מכתש רמון ובג'בל מע'רה בצפון סיני.
האתרים הגדולים ביותר נמצאים בהר חריף: אבו סאלם ורמת חריף.
באתרים אלה השתמרו שרידי מבנים חפורים-למחצה באדמה במתאר מעוגל או סגלגל, מכתשים, שרידי מדורות, כלים מאבן ועצם, וכן קונכיות ימיות שיובאו מים סוף ומהים התיכון.
נמצאו עדויות רבות לציד, לפי עצמות בעלי חיים, בעיקר צבאים ויעלים.
באזורים אחרים בדרך כלל אין מבנים ושרידי התרבות החומרית דלים בהרבה.
בשל כך הוצע כי המחנות הגדולים באזור הגבוה (כאתרי הר חריף) מייצגים התכנסות של קבוצה גדולה יותר במהלך חודשי הקיץ, והמחנות הקטנים והארעיים יותר באזורים הנמוכים מייצגים התפזרות של קבוצות קטנות בעונת החורף.
הַתַּרבות העתליתית היא תרבות פרהיסטורית שהתקיימה בלבנט, ובכלל זה בארץ ישראל, בסופה של התקופה הפלאוליתית העליונה.
אתרים ארכאולוגיים רבים בהם התרבות מופיעה טרם תוארכו בשיטת פחמן-14 או שיטות אחרות, אך תיארוך ממערת מנות מציע שזמן קיום התרבות היה כ-35,000 - 33,000 שנים לפני זמננו.
התרבות העתליתית הוגדרה לראשונה בשנות השלושים על ידי הארכאולוגית הבריטית דורותי גארוד בחפירת מערת הנחל שבנחל מערות בכרמל, סמוך לעתלית, ומכאן שמה.
גארוד הבחינה שבשכבה העליונה ביותר מהתקופה הפלאוליתית העליונה בתוך המערה, שכבה C, נמצאו כלי צור שונים במקצת יחסית לשכבות התרבות האוריניאקית שמתחתיה.
שכבה C מאופיינת בנתזים רבים ולהבים מעטים, ובכלים מסוג נקר (כלי צור בעל קצה רחב וחד, דמוי קצה של אזמל.
עקב השוני בכלי הצור הגדירה גארוד את שכבה C כתרבות חדשה – העתליתית.
מעל שכבה זאת נמצאת השכבה העבה של התרבות הנאטופית.
מאספים של כלי צור דומים התגלו גם בטרסת אל-ח'יאם במדבר יהודה, בנחל אורן בכרמל, באתר נחל עין גב I לחוף הכנרת ובאתר קסר עקיל בלבנון.
קבורת אדם המשויכת לתרבות העתליתית התגלתה באתר נחל עין גב I, וכן עצמות של בעלי חיים, בעיקר צבי ארץ-ישראלי, אייל אציל, שור הבר ויחמור פרסי.
יוצרי התרבות העתליתית היו בני מיננו האדם הנבון (הומו ספיינס), ומודרניים אנטומית - טיפוס האדם היחיד שידוע שיישב את הלבנט בתקופה הפלאוליתית העליונה.
בשנת 2024 בחינה מחודשת של ממצאי הצור שנחפרו במערת מנות שבגליל העליון, הציעה כי גם באתר זה קיימת הופעה של התרבות העתליתית.
בדיקות תיארוך מדויקות, שבוצעו על ידי חוקרים ממכון ויצמן ונערכו תוך כדי חפירת המערה, הצליחו להצביע על תיארוך ראשוני של התרבות באמצעים אמינים ומודרניים.
טיב ואופן היישוב במערה עדיין נמצא תחת מחקר.
המידע על התרבות העתליתית עדיין מועט כיום.
לא ידוע משך קיומה המדויק וקיים מידע מועט על דגם היישוב, הכלכלה והיחסים בין נושאיה לנושאי תרבויות אחרות מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
התרבות הלומקוויאנית היא שם שניתן למסורת סיתות כלי אבן פרהיסטוריים מן התקופה הפלאוליתית התחתונה שהתגלו בשנת 2011 באתר לומקווי 3 לחופי אגם טורקאנה בקניה.
הכלים הלומקוויאנים מתוארכים לתקופה של 3.3 מיליון שנה לפני זמננו – כלי האבן העתיקים ביותר המוכרים למדע וקדומים במאות אלפי שנים מן התרבות האולדובאית, שנחשבה עד גילויים לתרבות כלי האבן העתיקה ביותר.
הם גם קדומים במאות אלפי שנים מן המאובנים הקדומים ביותר המשויכים לסוג האדם, ולפיכך ייתכן שהם סותתו על ידי הומינינים שקדמו לו, קרוב לוודאי אוסטרלופיתקים.
כלי האבן התגלו באתר לומקווי, סמוך לחופו המערבי של אגם טורקאנה בקניה.
אגם טורקאנה הוא אחד האזורים העשירים בעולם בממצאים ארכאולוגים ופלאואנתרופולוגים מן האבולוציה של האדם.
הגילוי נעשה ביולי 2011 על ידי צוות בינלאומי של ארכאולוגים צרפתים, אמריקאים וקנייתים, בראשותה של הארכאולוגית הצרפתית סוניה הרמנד, פרופסורית לארכאולוגיה פלאוליתית באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק.
הרמנד פנתה בטעות שמאלה כאשר ה-GPS הורה על פנייה ימינה, והצוות מצא את עצמו באתר בלתי-נחקר שקיבל בדיעבד את הכינוי לומקווי 3. הרמנד החליטה להישאר במקום ולסקור אותו, ועוד באותו יום גילה הצוות כ-20 כלי אבן מסותתים.
בהמשך החפירות במקום התגלו בסך הכל כ-150 אבנים מסותתות, חלקן על פני השטח וחלקן מתחתיו.
הגילוי פורסם במאמר מדעי בכתב העת המדעי היוקרתי Nature במאי 2015, שבו הציעו החוקרים את המונח "לומקוויאני", בהתאם לנוהג לקרוא תרבויות כלי אבן פרהיסטוריות על-שם האתר שבו התגלו לראשונה.
כלי האבן הלומקוויאנים מתוארכים על-פי ייחוסם לשתי שכבות גאולוגיות של אבן טוף מאפר געשי, אשר תוארכו עוד לפני הגילוי על ידי חוקרי הגאולוגיה של אגם טורקאנה, באמצעות תיארוך רדיומטרי אשלגן-ארגון וארגון-ארגון ובתיארוך לפי פלאומגנטיזם, לגיל של כ-3.3 מיליון שנה לפני זמננו.
זהו הגיל העתיק ביותר שנמצא לכלי אבן מסותתים כלשהם.
עד גילוי הכלים הלומקוויאנים, כלי האבן הידועים העתיקים ביותר היו כלים אולדובאים בני 2.5 עד 2.6 מיליון שנה מאתר גונא שבאתיופיה.
מקובל בתחומי הארכאולוגיה והאנתרופולוגיה להגדיר ראשית הפרהיסטוריה החל מן העדויות הראשונות לסיתות כלי-אבן.
לפי נוהג זה גילוי הכלים הלומקוויאנים הקדים את ראשית הפרהיסטוריה ב-700 אלף שנה.
האבנים מלומקווי 3 כוללות גרעינים (אבנים שמהן הותזו נתזים קטנים יותר), נתזים וסדנים (שעל גביהם סותתו אבנים אחרות).
הן גדולות למדי – גדולות מכלי האבן האולדובאים מאתר גונא באתיופיה.
המסה הממוצעת של גרעין היא כ-3 ק"ג ושל נתז 842 גרם.
לדעתה של הרמנד, נראה שהסתתים העדיפו אבנים גדולות והתעלמו מאבנים קטנות יותר שנמצאו יחד איתן.
ההבדלים בגודל תואמים להבדל נוסף בין הכלים הלומקוויאנים והאולדובאים: נראה שהשיטה הלומקוויאנית עשתה שימוש באבני סדן שהונחו על האדמה, ועליהן סותתו אבני גרעין, אם באמצעות הטחתן באבן הסדן ואם באמצעות הכאתן באבן שלישית (ה"מקבת").
לעומת זאת, בשיטה האולדובאית גם הגרעין וגם המקבת בדרך-כלל הוחזקו ביד.
הרמנד פסלה את האפשרות שהאבנים נשברו כתוצאה מתהליכים טבעיים.
ניתוח צורת השבירה מרמזת שהסתתים סובבו את האבנים והתיזו שברים מכיוונים שונים.
החוקרים אף הצליחו להתאים את אחד הנתזים למגרעת באבן גרעין שממנה הותז.
יעודם של הכלים הלומקוויאנים אינו ידוע בוודאות, כיוון שעל עצמות בעלי חיים מאובנות מן האתר לא נמצאו סימני חיתוך מכלי אבן, כפי שנמצאו על עצמות באתרים אולדובאיים ומאוחרים יותר.
לא ידוע מי היו סתתי הכלים הלומקוויאנים, מכיוון שלא נתגלו באתר מאובנים שלהם.
דעה מקובלת בתחום האבולוציה של האדם, שבה תמך בעיקר הפלאואנתרופולוג לואיס ליקי, רואה בסיתות כלי אבן יכולת בלעדית לסוג האדם, אשר פותחה במקורה על ידי המין העתיק ביותר שלו הומו הביליס (שם המין "הביליס", שפירושו ביוונית "מיומן", ניתן לו על ידי לואיס ליקי לציון יכולתו לסתת את כלי האבן האולדובאים).
ואולם כלי האבן הלומקוויאנים, בני 3.3 מיליון שנה, עתיקים בהרבה מן המאובנים העתיקים ביותר המיוחסים להומו הביליס ולסוג האדם, ובכללם לסת עליונה קדומה במיוחד שגילה 2.7 מיליון שנה.
הם בני זמנם של מאובני אוסטרלופיתקוס אפרנסיס שנמצאו באתרים אחרים באתיופיה ובקניה, ושל המאובנים המיוחסים לקניאנתרופוס פלטיאופס באתר לומקווי 1 לחופי אגם טורקאנה.
ההפרש הגדול בין תיארוכים אלו תומך בהשערה שסיתות כלי-אבן קדום יותר היה בשימוש כבר אצל אוסטרלופיתקים.
ממצא קודם שתמך באפשרות סיתות כלי אבן אצל אוסטרלופיתקוס אפרנסיס התגלה באתר דיקיקה שבאתיופיה בשנת 2010: סימני חיתוך על עצמות מאובנות של אנטילופות אשר תוארכו לגיל של 3.4 מיליון שנה, והעידו לדעת מגליהם על שימוש בכלים לשחיטה של טרף או פגרים.
ואולם הכלים ההיפותטים ששימשו לחיתוך העצמות לא התגלו, וחוקרים אחרים מתחו ביקורת על פירוש הממצא בטענה שהחתכים היו עשויים להגרם גם משיני טורפים או מרמיסה תחת רגלי בעלי חיים אחרים.
לעומת העצמות מאתר דיקיקה, הכלים הלומקוויאנים הם עדות ישירה לסיתות אבנים בתקופה זו.
חוקרים נוספים הציעו שיכולת הפיצוח של אגוזים באמצעות אבנים, שהתגלתה אצל שימפנזים מצויים החיים בטבע כיום, הייתה קיימת כבר באב הקדמון המשותף של האדם והשימפנזה, וממנה התפתח סיתות כלי האבן.
התרבות הפרסית העתיקה מתייחסת כחלק הקדום ביותר בהיסטוריה של איראן, אשר ראשיתה בממלכת פרס האחמנית בעת העתיקה (התקיימה במהלך המאה ה-8 ועד המאה ה-4 לפנה"ס).
בתקופה זאת פרחה התרבות הפרסית בעקבות כיבושיהם של כורש הראשון ודרוויש, אשר הוביל ליצירתה של אימפריה פרסית אדירה שהייתה לגדולה ביותר עד לתקופתה.
תרבות זו השפיעה והושפעה רבות מן התרביות אשר כבשה.
לאורך היסטוריה הקדומה של פרס הייתה השפה השלטת שפתה של תרבות עילם.
השפה הפרסית ההודו-אירופית החלה לתפוס את מעמדה בעיקר במאה ה-6 לפנה"ס עם עליית כוחם של המלכים הפרסים לשלטון בדרום המישור האיראני.
אולם דווקא במאה ה-5 לפנה"ס, כאשר האימפריה הפרסית הייתה בשיא גודלה וכוחה, השפה הארמית מאזור סוריה של היום הפכה לשפת המנהל של האימפריה הפרסית, בעוד שהשפה הפרסית הייתה שפת השלטון אך נותרה שולית.
עם זאת השפה הפרסית השפיעה רבות באוצר המילים שלה על שפות מערביות ושמיות בהן עברית.
כך למשל המילה פרדס שפרושה בפרסית "גן" חדרה לשפה העברית והערבית וכן גם לשפות המערב אשר שמשמעותה אצלם הנה "גן עדן" (למשל באנגלית: Paradise).
האדריכלות הפרסית הושפעה מהתרביות אותן כבשה כגון עילם, בבל ויוון העתיקה.
בעיר פרספוליס נבנו ארמונות, מקדשים ויצירות אומנות מלאכת מחשבת בידי בנאים וסתתים, חלקם יוונים וחלקם משאר קצות האימפריה.
השלטון הפרסי היה תאוקרטי והושפע רבות ממבנה השלטון המצרי הקדום.
למלך הפרסי הייתה שליטה בלתי מבוטלת על ממלכתו, ותחתיו היו פקידי שלטון רבים.
אחרי כיבוש מצרים העתיקה, מלכי פרס הכתירו את עצמם לפרעוני מצרים.
הדת השלטת בתרבות הפרסית בתקופה ההיא, הייתה הדת הזורואסטרית המתבססת על דמותו של זרתוסטרה, האמונה הייתה שהעולם מחולק בין כוחות הטוב וכוחות הרע ועל האדם יש ללכת בעקבות כוחות הטוב כנגד אותן כוחות כאוס המנסים להחריבו.
הדת הזוראסטרית פרחה בתקופת האימפריה האחמנית.
התרבות הכבארית היא תרבות פרהיסטורית שהתקיימה בלבנט, ובכלל זה בארץ ישראל, בתחילת התקופה האפיפלאוליתית בין השנים 23,000 ועד 18,000 לפני זמננו.
שם התרבות ניתן לה על שם מערת כבארה השוכנת בדרום מערב כרמל, סמוך לרמת הנדיב.
הארכאולוגים הבחינו שבשכבה C בממצא חומרי הקדום לתרבות הנאטופית ונתנו לו את השם התרבות הכבארית.
הכלים המאפיינים את התרבות הם כלי צור מיקרוליתיים בעלי צלע ארוכה, משובררת, וחודי כבארה, וכן במכתשים וכלי כתישה שנחשפו לראשונה במכלול כלי היומיום.
התרבות המגדלנית (מצרפתית: Magdalénien) היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים בני מיננו (הומו ספיינס) מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהתקיימה במרכז ובמערב אירופה בשלהי עידן הקרח האחרון.
את השם לתרבות טבע הארכאולוג הצרפתי גבריאל דה מורטיה ב-1869 בעקבות המחקרים באתר הארכאולוגי שבמחסה הסלע של השוכן בעמק וזר בקומונה במחוז דורדון בדרום-מערב צרפת.
הגאולוג והאנתרופולוג הצרפתי והאספן האנגלי כינו במקור את התקופה L'âge du renne (עידן איילי-הצפון).
הם ערכו את החפירות השיטתיות הראשוניות של המיקום המייצג לה מדלן, ופרסמו את התוצאות בשנת 1875.
תקופת התרבות המגדלנית קשורה לציידי אייל הצפון, אם כי באתרים מגדלניים יש עדויות נרחבות לציד אייל אציל, סוס הבר, ויונקים גדולים אחרים שחיו באירופה לקראת סוף עידן הקרח האחרון.
תפוצת אתרי התרבות מפורטוגל במערב ועד לפולין במזרח.
זוהי התקופה השלישית של מערכת הכרונולוגיה של המערות של גבריאל דה מורטיה, המתאימה בערך ל.
מלבד לה מדלן, האתרים הראשוניים של התקופה הם: , וגורז' ד'אנפר (Gorges d'Enfer) בדורדון ו בשראנט ומקומות נוספים בדרום-מערב צרפת.
השלבים העתיקים יותר של התרבות המגדלנית מוגבלים לדרום-מערב צרפת.
אזור התרבות המגדלנית התפשט במרכז אירופה רק בשלב IV, מסביבות 15,300 שנים לפני זמננו.
אתר הגילוי העתיק ביותר של התרבות המגדלנית בדרום גרמניה נמצא ליד מונצינגן (Munzingen), שהממצאים בו תוארכו בעזרת תיארוך פחמן-14, בממוצע סביב 15,000 לפני זמננו.
חלוקת התקופה הפלאוליתית העליונה באירופה
התקופה הפלאוליתית העליונה, היא התקופה של האדם המודרני באירופה (כונה בעבר אדם קרו-מניון).
חלוקת התקופה מוגדרת במחקר המודרני לפי כלי הצור והעצם שיוצרו:
התרבות האוריניאקית – מבערך 40,000 ועד 28,000 לפני הספירה.
תחילת באירופה, ציורי סלע ראשונים.
התרבות הגרוויטית – מבערך 28,000 לפני הספירה ועד בערך 21,000 לפני הספירה.
התקופה בה נוצרו צלמיות ונוס.
התרבות הסולוטרנית – מבערך 22,000 לפני הספירה ועד בערך 18,000 לפני הספירה
התרבות המגדלנית – מבערך 18,000 לפני הספירה ועד בערך 12,000 לפני הספירה
חלוקת משנה של התקופה המגדלנית
בשנת 1912 הציע הכומר והארכאולוג הצרפתי אנרי בריי חלוקה לשתי תקופות על בסיס אתר התרבות המגדלנית מהדורדון:
התרבות המגדלנית התחתונה (Magdalénien inférieur) שלבים I - III
התרבות המגדלנית העליונה (Magdalénien supérieur) שלבים VI - IV
שלבים I – II קיימים רק בדרום-מערב צרפת.
החלוקה הנוכחית לשלוש תקופות היא שילוב של הסיווג הישן של חודים של כלי נשק ונתונים רדיומטריים חדשים.
המתאם של התקופה המגדלנית התיכונה עם דרגה IV תואם את הפרשנות העדכנית יותר, בעוד שהגישה הישנה יותר כוללת את סוף שלב III ואת שלב IV.
התרבות המגדלנית התחתונה (Magdalénien inférieur) דרגות 0 – III על פי בריי.
בצפון ספרד שלבים 0 – II אינם מוכרים.
תקופה זו מתוארכת בערך 18,000-14,000 שנים לפני זמננו באמצעות פחמן-14. זו התקופה בין עידני הקרח במערת לאסקו.
התרבות המגדלנית התיכונה (Magdalénien moyen) מתוארכת בערך 14,000–13,000 לפני זמננו.
האקלים הוא סוף עידן הקרח ואקלים מתון בדרום-מערב אירופה.
בצפון-מרכז אירופה, תקופה זו מזכירה את האקלים בגרינלנד.
התרבות המגדלנית העליונה \ סופית (Magdalénien supérieur / final) דרגות V – VI על פי בריי.
התרבות המגדלנית התפתחה לאחר התרבות הסולוטרנית והוחלפה על ידי .
באיטליה מכונה התרבות "אפיגראווטיה" (epigravettia).
התרבות המגדלנית התפתחה בשלב הסופי של עידן הקרח האחרון (), שבסופו בערך 12,700 לפני הספירה החלה יריעת הקרח להתמוסס.
גבול התפוצה הדרומי של ערבת הטונדרה במרכז אירופה טיפס בהדרגה צפונה.
היערות הדלילים הראשונים צצו לאורך הדנובה ובדרום צרפת.
שדר משולשל (Betula pendula), מחטניים ושיחים של אגוזי לוז.
היער שהתחיל בהדרגה לשגשג במרכז אירופה אילץ את בעלי החיים והציידים ללכת בעקבות הטונדרה הנסוגה לצפון.
עולם החי כלל סוסי בר, איילים, אייל הצפון, אייל הכרמל, שור הבר, ביזון אירופי, אריה מערות, דוב חום וזאבים.
תקופת התרבות המגדלנית התחתונה הייתה ברובה קרה מאוד, למעט התחממות הביניים של לאסקו (Lascaux interstadial, בין 19,000 ל-18,000 לפנה"ס).
בתחילת תקופת התרבות המגדלנית התיכונה היה עדיין קר, אך היא הסתיימה במזג אוויר חמים ולח, שגרם להשלכות האקולוגיות שתוארו לעיל (היעלמות עולם החי של הערבה הקרה הקודמת, למשל אנטילופה מסוג סאיגה).
בתקופת התרבות המגדלנית העליונה הקור חזר לזמן קצר, אך לבסוף פינה את מקומו להתחממות שהביאה להיעלמות מוחלטת של הממותה והקרנף הצמרירי ולנדידה צפונה של אייל הצפון.
התרבות המגדלנית התאפיינה בתעשיות להבים, וביניהן גם הניסיונות הראשונים ליצירת מיקרוליתים, שהפכו למאפיינים של התקופה המזוליתית.
כלי האבן הבולט ביותר הוא בבירור נקר דיהדראלי (Burin Dièdre, הקצה הפעיל מותז משני הכיוונים במקום אחד כמו בנקר "רגיל" עם חתך בצורת יהלום).
ה-raclette (מצרפתית נתז קטן עם שברור זקוף) שנשכח מאז התרבות המוסטרית הופיע שוב.
חידושים בתרבות המגדלנית הם מקדחים מרובים, מיקרולית אמיתי (למשל בצורת משולש שווה-צלעות), סוג חדש של להבון בעל גב עם חתך מעגלי, שהקדים את החודים מהתרבות האזליאנית, נקר דמוי מקור תוכי וחודים מחורצים.
חודים מצור כמעט ואינם קיימים, במקום זאת הם הוחלפו בסוגים רבים של חודי חנית העשויים מעצם, הנבדלים זה מזה בעיצוב הבסיס שלהם: חריץ בודד, חריץ כפול, חרוטי, דמוי להב חנית, לפעמים עם חריצים או מעוטר בחריתות שונות.
מוטות חצי עגולים ומוטות מחוררים (מקושטים לעיתים קרובות) נפוצים מאוד.
לראשונה מופיעים קרסי דיג, מטילי חניתות וצלצלים שונים.
ניתן לאפיין את השלבים הפרטניים של התרבות המגדלנית באמצעות הכלים האופייניים לכל שלב, כדלקמן (מסוף התקופה כלפי תחילתה):
התרבות המגדלנית VI – נקרים מטיפוס מקור התוכי, חודי טאיז'ה (pointes de Teyjat) וצלצלים משוננים משני הצדדים.
התרבות המגדלנית V – צלצלים משוננים מצד אחד.
התרבות המגדלנית IV – חודים מעצמות איילי צפון עם חריצים בצד (קודמים לצלצלים), דיסקיות עצם מעוטרות.
התרבות המגדלנית III – מטילי חניתות, מוטות מחוררים, חודי חניתות, מקלות מעוגלים למחצה.
התרבות המגדלנית II – מיקרוליתים.
התרבות המגדלנית I – מקדחים קטנים בצורת כוכב.
התגליות והממצאים מאתר במדינת ריינלנד-פפאלץ במערב גרמניה שנחקר לעומק חושפים במיוחד את אורח החיים בתקופת התרבות המגדלנית העליונה.
התושבים הקדומים הקימו אוהלים בקוטר של עד שמונה מטרים.
מיני הטרף הבולטים שמהם ניזונו היו אייל הצפון והסוס.
הבישול התרחש בבורות ברצפה, שכוסו בעור או בקיבות של בעלי חיים.
בבורות אלה הונחו אבנים שחוממו במדורה שהביאו את הנוזל לרתיחה.
שקעים על לוחות צפחה עבים, בהם הונח שומן מן החי ופתילה, שימשו כמנורות.
המטיט (מינרל אדום של תחמוצת ברזל) שימש לצביעה וכנראה גם לציור גוף.
מטילי חניתות וצלצלים שימשו כנשק ציד, איתם ניתן היה להגיע למרחקים של עד 140 מטר.
הציידים עקבו אחר עדרי איילי הצפון וסוסי הבר בהגירה העונתית שלהם וניסו ללכוד אותם בעמקים הולכים וצרים.
במקומות כאלה נמצאו לעיתים מאות שלדים של בעלי החיים שניצודו.
תכשיטים מקונכיות שמקורם בים התיכון או באוקיינוס האטלנטי, מוכיחים כי כבר היה אז סחר נרחב.
בתקופת התרבות המגדלנית התפתח ביטוי אמנותי חדש ויוצא דופן: פריחתם של ציורי הסלע, סלעים מפוסלים, אמנות הציור באמצעות חיתוכים בעץ, תכשיטים, כלי נגינה והתענגות בולטת על שימוש בעיטורים.
"הכל עוטר, כולל כלי נשק וציוד; זה נכון במיוחד, למשל, למוטות מחוררים ומטילי חניתות".
עצמות אנושיות מתקופת התרבות המגדלנית מופיעות לרוב עם סימנים של חתכים ושבירה, תואמים לפעילות של קניבליזם, כולל אכילת הבשר ומח העצם.
חלק מהגולגולות נוקו מרקמות רכות, ואז הוסרו אזורי הפנים, כאשר יתרת קופסת המוח עברה ליטוש, אולי כדי להפוך את הקצוות השבורים לחדים פחות.
פעילות אחרונה זו נועדה אולי כדי לעצב גולגולות לייצור .
כלי האבן של התרבות המגדלנית נוצרו ברובם מהצורה הבסיסית של להב.
להבונים בעלי גב שחודיהם מחורצים הם טיפוסיים.
raclette (מצרפתית נתז קטן עם שברור זקוף) קצרים, מקרצפים בעלי להבים, חרטים, חודים ומקדחים עדינים, כמו גם חתיכות סדוקות, שימשו בעיקר לעיבוד עצמות, קרניים ושנהב.
מצא מה שכינה "חותכי חגורות" במהלך חפירותיו במיינדורף (Meiendorf).
אלה הם חתיכות קרני איילים עם חריץ רציף, בו הוכנסו חודים או להבים.
עור נחתך ככל הנראה לצורות עם החודים.
מכאן הכינוי שנבחר על ידי רוסט.
במהלך החפירות נמצאו גם צלצלים מקרניים של איילי הצפון.
מתקופה זו גילו ציורים של כלבי ים, דגים, איילים, ממותות ויצורים אחרים מגולפים או חרותים באופן גס על עצמות, קרני איילים ושיניים של בעלי חיים.
האיש ערום, ויחד עם הנחש נראה כי הציור מתאר אקלים חם למרות נוכחות איילי הצפון.
דוגמאות לאמנות על חפצים כוללות מוטות, צלמיות וחודי חנית חרותים וכן פריטי קישוט אישיים הכוללים קונכיות ים, שיני אוכלי בשר מחוררים (ככל הנראה תליונים), ומאובנים.
אתרי מערות כמו מערת לאסקו מכילים את הדוגמאות הידועות ביותר לאמנות המערות מתקופת התרבות המגדלנית התחתונה, אם כי חלק מהחוקרים מתארכים את ציורי המערות באתר מוקדם יותר, לתרבות הסולוטרנית, או אפילו מוקדם עוד יותר.
האתר של מערת אלטאמירה בספרד, עם המקבץ הנרחב והמגוון של חפצים מעוטרים, הוצע כאתר כינוס בו התקבצו קבוצות של ציידים-לקטים מגדלניים.
בתקופת התרבות המגדלנית העליונה היו צלמיות ונוס מסוגננות מ או עצמות, הקרויות על שם אתר גנרסדורף, אך גם בפיטרספלס (Petersfels) בבאדן-וירטמברג או במונרוז (Monruz) ליד נאשטל.
"גשר השטן" (Teufelsbrücke) באוברניץ (Obernitz) בתורינגיה, כ-2,550 ממצאים
התרבות הסולוטרנית (מצרפתית: Solutréen) היא תרבות פרהיסטורית של ציידים-לקטים מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהתקיימה במערב אירופה בשיאו של עידן הקרח האחרון, בפליסטוקן המאוחר.
את השם לתרבות טבע הארכאולוג הצרפתי גבריאל דה מורטיה ב-1869 בעקבות המחקרים באתר הארכאולוגי שבמחסה הסלע של , השוכן בנפת במחוז בורגון-פראנש-קונטה במזרח צרפת.
האתר נמצא מתחת לסלע בולט המורכב משונית אלמוגים מאובנת ונראה למרחוק כתוואי בולט.
הממצאים הארכאולוגיים הראשונים התגלו ב-1866 בחפירות שביצעו הגאולוגים הצרפתים ואדריאן ארסלן (Adrien Arcelin).
העידן הקצר יחסית של התרבות הסולוטרנית החל די בפתאומיות אחרי תקופת התרבות הגרוויטית מסביבות 22,000 שנה לפני זמננו, מבלי שניתן לראות מעבר איטי ומתמשך.
הממצאים הקדומים ביותר וגילופי הסלע המתוארכים של התרבות הסולוטרנית נמצאו בעמק , ובמיוחד בחבל שבדרום-מערב צרפת, אזור התפוצה העיקרי של התרבות.
בנוסף היא הייתה נפוצה בקנטבריה (צפון ספרד), כמו גם בחוף הים התיכון הספרדי (סמוך לוולנסיה) ובפורטוגל.
אף על פי שהאתרים המוקדמים יותר עם יוחסו לתרבות הסולוטרנית, היא נחשבת כיום כמוגבלת למערב אירופה.
רק הממצאים שב השוכנת בהרי אייפל במערב גרמניה מלמדים על התיישבות קצרה של בני התרבות הסולוטרנית במרכז אירופה.
התרבות הסולוטרנית נעלמה במפתיע בנסיבות לא ברורות, בסביבות 17,500 שנה לפני זמננו בדיוק כמו שהופיעה במפתיע.
התרבות המגדלנית, השייכת גם היא לתקופה הפלאוליתית העליונה, המתוארכת לשנים שבין 18,000–12,000 לפני הספירה, התבססה כתרבות שהחליפה אותה.
והיא בתורה הוחלפה על ידי התרבות האזילית.
מנקודת מבט אקלימית, התפתחה התרבות הסולוטרנית בזמן הקר ביותר (וירם III) של .
תחילת התרבות וסופה התאפיינו במזג אוויר קר מאוד ויבש.
התנאים המתונים והגשומים במידת מה של תקופת הביניים המכונה תקופת בין הקרחונים של לוז'רי שררו באמצע התקופה, ואילו תקופת בין הקרחונים של לאסקו בסופה, עם תחילת תקופת התרבות המגדלנית.
הפאונה נשלטה בבירור על ידי איילי הצפון, ובנוסף בקר, איילים, יעלים, זאב מצוי, ממותה וסוס.
חפצים אופייניים לתרבות הסולוטרנית נעשו על ידי התזת נתזי צור דקים.
המאפיינים של כלים אלו הם חודי עלה וחודים משוננים, שיוצרו באמצעות טכניקה חדשה הקרויה שברור-לחץ (pressure flaking).
בוולגו (ליד ) התגלו מקבץ של חודים בני 20,000 שנה שנעשו בטכניקה זו.
החודים הדקיקים (בעובי חמישה עד שישה מילימטרים) ובגובה עד 40 סנטימטרים, המוצגים במוזיאון דינו (Musée Dénon) בשאלון-סור-סון, הם בין כלי האבן המרשימים ביותר של כל התקופה הפלאוליתית באירופה.
עם זאת, נותרו עדיין בשימוש כלים רבים שהתפתחו בתחילת התקופה הפלאוליתית העליונה, בעיקר מגרדים.
הנקר, הלהבון בעל הגב והמקדחים נפוצים פחות.
בצרפת ניתן לבצע חלוקה של התרבות לארבע תקופות: קדם-סולוטרנית, סולוטרנית תחתונה, סולוטרנית תיכונה וסולוטרנית עליונה ואחרונה על בסיס הממצאים.
הסוגים העיקריים של החודים בכל תקופה הם:
קדם-סולוטרנית – חודי עלה בלתי אחידים.
סולוטרנית תחתונה – חודי עלה דו-פניים עם שברור-לחץ.
סולוטרנית תיכונה – חודי עלה דמויי עלי ערבה או ער אציל דו-פניים עם שברור-לחץ.
סולוטרנית עליונה ואחרונה – חודים בעלי כתף.
חודי חנית נעשו מקרני אייל או מעצמות.
עם סיומה של התרבות הסולוטרנית, נעלמו חודי העלים באיכות המעולה שהיו אופייניים לה.
מאוחר יותר קיימות דוגמאות אחרות לטכניקה זו, למשל חלק מראשי החץ של התקופה הנאוליתית ופגיונות מהתקופה הקדם-שושלתית במצרים העתיקה.
המצאת המחטים העשויות מעצם עם חור (קוף) בתקופת התרבות הסולוטרנית העליונה הקלה על תפירת בגדים (פרווה).
נתגלו אתרי מדורות בשטח עד 18 × 9 מטרים, עליהם ניתן היה לצלות כמה בעלי חיים בו זמנית.
כמעט כל העצמות שנמצאו נשברו כדי להגיע אל מח העצם.
במיקום המייצג ליד סולוטרה-פויי (Solutré-Pouilly), נמצאו עצמות רבות של סוסי בר במדרון הרים תלול, בתוך מה שמכונה מגמת סוסים דרך משקע אבן גיר בשילוב עם מים ומשקעים.
מסת הקונגלומרט מכסה שטח של יותר מ-10 דונם ומגיעה לעובי של עד מטר.
משערים אפוא כי נטבחו שם כמה עשרות אלפי סוסי בר.
ב ליד הקומונה (דורדון) יש בקתה מרובעת מוקפת אבנים.
באזורי מערות הרחק מהכניסה ניתן לראות פטרוגליפים ותבליטים של בעלי חיים.
יש גם חפצי אמנות קטנים: עצמות חרותות, לוחיות אבן מצוירות עם דמויות ועגילים מצביעים על הבנה מפותחת של האמנות.
עם זאת לא התגלו פסלים שלמים לחלוטין.
תבליטים של בעלי חיים התגלו באתר (שראנט) ובפורנו-דו-דיאבל.
כבש המושק וחתולים גדולים מופיעים כייצוג נדיר מאוד של בעלי חיים.
מכיל את הפרופיל המלא ביותר של התרבות הסולוטרנית
מערת אל קסטיו – קנטרבריה
התרבות הזפוטקית (בזפוטקית: Be'ena'a, מילולית "האנשים"; סביב 700 לפנה"ס – 1521) הייתה ציוויליזציה פרה-קולומביאנית ילידית ששגשגה ב שבמסו-אמריקה.
עדויות ארכאולוגיות מראות שתרבותם מקורה לפחות לפני 2,500 שנה.
באתר הארכאולוגי הזפוטקי בעיר העתיקה של מונטה אלבאן יש מבנים מונומנטליים, מגרשי משחקי כדור, קברים מפוארים ומנחות קברים, כולל תכשיטי זהב מעובדים עדינים.
מונטה אלבאן הייתה אחת הערים הגדולות הראשונות במסו-אמריקה.
זה היה מרכזה של המדינה הזפוטקית ששלטה בחלק גדול מהשטח שידוע היום כמדינת אואחאקה במקסיקו.
מקור תרבות הזפוטקית בעמקים המרכזיים של אואחאקה בסוף המאה ה-6 לפני הספירה.
שלושת העמקים חולקו בין שלוש חברות בגדלים שונים, מופרדים על ידי 80 קילומטרים רבועים של "שטח הפקר" באמצע.
גם העיר אואחאקה התפתחה הרבה יותר מאוחר באזור זה.
עדויות ארכאולוגיות, כמו מקדשים שנשרפו והקרבת שבויי מלחמה, מצביעות על כך ששלוש החברות התחרו זו בזו.
בסוף שלב רוסאריו (700–500 לפנה"ס) איבדו רוב היישובים ב, היישוב הגדול בעמק, והיישובים הסמוכה בזרוע אטלה (Etla) של עמק אואחאקה את אוכלוסייתם.
באותה תקופה התפתח יישוב גדול חדש ב"שטח ההפקר" על ראש הר המשקיף על שלוש הזרועות המהווים את עמק אואחאקה.
מאוחר יותר הוא נקרא מונטה אלבאן.
כלי חרס מוקדמים של מונטה אלבאן דומים לקדרות מסן חוסה מוגוטה, מה שמרמז שהעיר החדשה אוכלסה באנשים שעזבו את סן חוסה מוגוטה.
למרות שאין עדויות ישירות בשלבים המוקדמים של ההיסטוריה של מונטה אלבאן, חומות וביצורים סביב האתר במהלך השלב הארכאולוגי מונטה אלבאן II (בערך 100 לפנה"ס – 200 לספירה) מצביעים על כך שהעיר נבנתה בתגובה לאיום צבאי.
הארכאולוגים האמריקאים ג'ויס מרקוס (Joyce Marcus) וקנט פלנרי (Kent Flannery) מאוניברסיטת מישיגן השוו תהליך זה למה שקרה ביוון העתיקה – : ריכוזיות של אוכלוסיות מפוזרות קטנות יותר שהתכנסו בעיר מרכזית כדי להתמודד עם איום חיצוני.
המדינה הזפוטקית שנוצרה במונטה אלבאן החלה להתרחב במרוצת שלב מונטה אלבאן 1 המאוחר (400–100 לפנה"ס) ולאורך שלב מונטה אלבאן 2 (100 לפנה"ס – 200 לספירה).
במהלך מונטה אלבאן 1c (בערך 200 לפנה"ס) ועד מונטה אלבאן 2 (200 לפנה"ס – 100 לספירה), השתלטו השליטים הזפוטקים על המחוזות מחוץ לעמק אואחאקה מכיוון שאף אחד מהמחוזות שמסביב לא יכול היה להתחרות בהם פוליטית וצבאית.
עד שנת 200 לספירה, הזפוטקים הרחיבו את השפעתם, מקיוטפק (Quiotepec) בצפון ועד אוסלוטפק (Ocelotepec) וצ'ילטפק (Chiltepec) בדרום.
מונטה אלבאן הפכה לעיר הגדולה ביותר במה שהוא כיום הרמות הדרומיות של מקסיקו, ושמרה על מעמד זה עד ל-700 לספירה.
התפשטות האימפריה הזפוטקית הגיעה לשיאה בשלב מונטה אלבאן 2. הזפוטקים כבשו או התיישבו בהתנחלויות הרחק מעבר לעמק אואחאקה.
עיקר השפעתם ניכרת בשינוי הפתאומי בסגנון הקדרות שחל באזורים מחוץ לעמק.
הסגנונות הייחודיים של אזורים אלה הוחלפו לפתע בכלי חרס בסגנון זפוטקי, דבר המצביע על השתלבותם באימפריה הזפוטקית.
הארכאולוג המקסיקני , אחד הראשונים שערכו חפירות במונטה אלבאן בשנות השלושים של המאה ה-20, טען כי בניין ברחבה הראשית של מונטה אלבאן מהווה עדות נוספת להתרחבות הדרמטית של המדינה הזפוטקית.
מה שמכונה היום בניין J מעוצב כראש חץ, בניגוד למבנים מונומנטליים אחרים.
הוא מציג יותר מ-40 אבנים מגולפות עם כתב הירוגליפי.
ארכאולוגים פירשו את הגליפים כמייצגים את המחוזות שבשליטת הזפוטקים.
כל קבוצת גליפים מתארת גם ראש עם כיסוי ראש מורכב שגולפו בלוחות.
מניחים כי אלה מייצגים את שליטי המחוזות.
על פי האמונה, ראשים הפוכים מייצגים את השליטים שנהרגו ומחוזותיהם נכבשו בכוח, בעוד שהזקופים עשויים לייצג את אלה שלא התנגדו לקולוניזציה וחייהם ניצלו.
מסיבה זו, בניין J מכונה גם על ידי ארכאולוגים "לוח הכיבוש".
מרקוס ופנרי כתבו על ההתרחבות הדרמטית שלאחר מכן של מדינת מונטה אלבאן, תוך ציון שיש
הקרב האחרון בין האצטקים לזפוטקים התרחש בין 1497 ל-1502, תחת השליט האצטקי .
בזמן הכיבוש הספרדי של מקסיקו, כשהגיעו ידיעות שהאצטקים הובסו על ידי הספרדים, הורה המלך קוסיחואסה (Cosijoeza) לעמו לא להתעמת עם הספרדים כדי שיימנעו מאותו גורל.
הם הובסו על ידי הספרדים רק לאחר מספר מסעות בין 1522 ל-1527. עם זאת, התקוממויות נגד השלטונות הקולוניאליים התרחשו בשנים 1550, 1560 ו-1715.
השם זפוטק הוא כינוי חיצוני; הם כונו על ידי דוברי נאוואטל כצאפוטקה (tzapotēcah), שפירושו "תושבי המקום של ".
הזפוטקים התייחסו לעצמם על ידי וריאציה כלשהי של המונח Beena'a, שפירושו "אנשי הענן".
השפות הזפוטקיות שייכות למשפחת שפות המכונה , משפחה עתיקה של שפות מסו-אמריקאיות.
ההערכה היא כי השפות האוטו-מנגיות של היום הסתעפו משורש משותף בסביבות 1500 לפני הספירה.
השפות המנגואיות כנראה נפרדו תחילה, ואחריהן הענף האוטו-פמי, בעוד שההבדלים בין השפות מיקסטקית וזפוטקית התרחשו מאוחר יותר.
שפות זפוטק מדוברות בחלקים מהסיירה הצפונית, בעמקים המרכזיים וכן בחלקים מהסיירה הדרומית, במצר טהואנטפק ולאורך חלקים מהחוף האוקיינוס השקט.
בשל עשרות שנים של הגירה החוצה, זפוטקית מדוברת גם בחלקים של מקסיקו סיטי ולוס אנג'לס, קליפורניה.
ישנן 7 שפות זפוטקיות נפרדות ויותר מ-100 ניבים.
זפוטקית היא שפה טונלית, כלומר המשמעות של מילה נקבעת לרוב על ידי גובה הקול (טונמות), החיוני להבנת המשמעות של מילים שונות.
השפות הזפוטקיות כוללות עד 4 טונמות מובחנות: גבוה, נמוך, עולה ויורד.
בין שלבים מונטה אלבאן 1 ו-2 חלה התרחבות ניכרת של אוכלוסיית עמק אואחאקה.
ככל שהאוכלוסייה גדלה, כך גדלה מידת הבידול החברתי, ריכוזיות הכוח הפוליטי והפעילות הטקסית.
במהלך מונטה אלבאן 1–2 נראה שהעמק היה מפוצל לכמה מדינות עצמאיות, כפי שבא לידי ביטוי במרכזי כוח אזוריים.
בשלב 3 של מונטה אלבאן, הפיצול בין העיר והעמקים הביא לעלייה באוכלוסייה ובפיתוח העירוני של מונטה אלבאן עצמה.
העמקים המרכזיים של אואחקה, ערש התרבות הזפוטקית, הם שלושה עמקים רחבים - אטלה במערב, אוקוטלאן בדרום ומיטלה במזרח - המתחברים בגובה של כ-1,500 מטרים מעל פני הים במרכז מה שהיום היא מדינת אואחאקה.
הם ממוקמים כ-200 קילומטרים דרומית למקסיקו סיטי.
הרים מקיפים את העמק עם סיירה נורטה בצפון והרי טלאקולולה בדרום-מזרח.
הסביבה מתאימה היטב לחקלאות ונחשבת לאחד המקומות שהיו ערש התירס.
ההערכה היא שבזמן הופעת הציוויליזציה של זפוטק, אדמת העמק לא הושפעה מהסחיפה הנראית כיום, שכן יערות האלונים והאורנים המכסים את ההרים שמסביב טרם הושמדו על ידי כריתת עצים.
ישנה עונה ללא גשמים מנובמבר עד מאי, אך לאורך הנהרות ניתן לשתול ולקצור יבולים פעמיים בשנה.
את העמקים של אטלה ואוקוטלאן חוצה מצפון-מערב לדרום נהר אטויאק (Atoyac) המספק מים לרצועת אדמה קטנה הגובלת בנהר, כאשר הוא מוצף מעת לעת.
כדי לספק מים ליבולים במקומות אחרים בעמק הרחק מהנהר, השתמשו הזפוטקים בהשקיה בעזרת תעלות.
על ידי שימוש במים מנחלים קטנים, הצליחו הזפוטקים להביא מים למונטה אלבאן, הממוקמת 400 מטר מעל קרקעית העמק.
ארכאולוגים מצאו שרידים של מערכת השקיה קטנה המורכבת מסכר ותעלה בצד הדרום-מזרחי של ההר.
מכיוון שמערכת זו לא הייתה מספיק גדולה כדי לפרנס את כל אוכלוסיית מונטה אלבאן, ההנחה היא שהיו מערכות השקיה רבות אחרות.
כמו כן, יבולים שגדלו בעמק לא הספיקו לקיים את גידול האוכלוסייה המהיר בשלב מונטה אלבאן הראשון.
לכן גידלו יבולים למרגלות הגבעות שם האדמה פחות פורייה, והיה צורך בהשקיה מלאכותית.
חדשנות בחקלאות אפשרה לזפוטקים להעלות מס לכובשים הספרדים, וליצור מספיק עודפים כדי להאכיל את עצמם למרות אסונות טבע ומחלות.
הזפוטקים פיתחו לוח שנה ומערכת כתיבה לוגו-הברתית שהשתמשה בגליף נפרד כדי לייצג כל אחת מהברות השפה.
מערכת כתיבה זו נחשבת לאחת ממערכות הכתיבה הראשונות של מסו-אמריקה וקודמת לאלו שפותחו על ידי תרבויות המאיה, המיקסטקים והאצטקים.
קיים ויכוח האם סמלים אולמקים, המתוארכים לשנת 650 לפנה"ס, הם למעשה צורת כתיבה הקודמת לכתב הזפוטקי העתיק ביותר המתוארך לשנת 500 לפנה"ס לערך.
בבירה האצטקית טנוצ'טיטלאן, היו אומנים זפוטקים ומיקסטקים שיצרו תכשיטים עבור השליטים האצטקים, כולל מוקטסומה השני.
עם זאת, היחסים עם מרכז מקסיקו קדומים הרבה יותר, כפי שהוכיחו השרידים הארכאולוגיים של שכונת זפוטק בתוך טאוטיווקאן ו"בית הארחה" בסגנון טאוטיווקאן במונטה אלבאן.
אתרי זפוטק פרה-קולומביאניים חשובים נוספים כוללים את , , , מיטלה, , יאגול, ואל פאלמייו (El Palmillo).
הזפוטקים היו תרבות יושבת קבע שחיה בכפרים ובעיירות, בבתים שנבנו מאבן וטיט.
הם תיעדו את האירועים העיקריים בתולדותיהם באמצעותהירוגליפים, ובלחימה הם עשו שימוש בשריון כותנה.
חורבות מיטלה הידועות יוחסו להם.
במונטה אלבאן מצאו ארכאולוגים טקסט מורחב בכתב גליפי.
ניתן לזהות סימנים מסוימים כמידע על לוח השנה, אך הכתב כשלעצמו נותר בלתי מפוענח.
הוא נקרא בטורים מלמעלה למטה, הביצוע שלו גס יותר מזה של הכתב הקלאסי של המאיה המאוחר יותר, וזה גרם לאפיגרפים להאמין שהכתב היה גם פחות פונטי מהכתב של המאיה שברובו הברתי.
החפץ המוקדם ביותר הידוע עם כתב זפוטקי הוא אבן דנסנטה (Danzante, "רקדן"), הידועה רשמית בשם מונומנט 3, שנמצאה בסן חוסה מוגוטה, אואחאקה.
יש בו תבליט של מה שנראה כשבוי מת ועקוב מדם עם שני סימנים גליפיים בין רגליו, אולי שמו.
התבליט תוארך לראשונה ל-500–600 לפני הספירה, סימנים אלו נחשבו בתחילה לכתב הקדום ביותר במסו-אמריקה.
עם זאת, הובעו ספקות באשר לתיארוך זה, שכן ייתכן שהיה שימוש חוזר במונומנט.
נראה שהכתב הזפוטקי יצא משימוש בתקופה הקלאסית המאוחרת.
כמו רוב מערכות הדת המסו-אמריקאיות, הדת הזפוטקית הייתה פוליתאיסטית.
כמה אלוהויות ידועות היו , אל הגשם (בדומה לאל האצטקי טלאלוק); קוקיהאני, אל האור; ופיטאו קוסובי, אל התירס.
האלים בפנתאון הזפוטקי היו קשורים בעיקר לפוריות או לחקלאות.
הפנתאון כלל אלים ואלות הנבדלים על ידי תלבושות.
האלים מוצגים כשהם לובשים בד חלציים עם או בלי שכמיות, בעוד שהאלות מתוארות לובשות חצאיות.
ישנן עדויות מסוימות לסגידה לאלים שאינם קשורים ישירות לתרבות הזפוטקית, כגון מטאוטיווקאן, אל הפרפר ואלוהי הגשם; ואל האביב האצטקי .
משערים שהזפוטקים השתמשו בקורבנות אדם בחלק מהטקסים שלהם.
יש לזפוטקים כמה אגדות על מוצאם.
אחת מהן היא שהם היו האנשים המקוריים של עמק אואחאקה ונולדו מסלעים, או צאצאי חתולים גדולים כמו פומות, יגוארים ואוצלוטים.
אגדה אחרת היא שהזפוטקים התיישבו בעמק אואחאקה לאחר שהקימו את , והיו צאצאים של אנשי .
אגדות אלו הועלו על הכתב רק לאחר הכיבוש הספרדי.
על פי האגדות של הזפוטקים אבותיהם הקדמונים הגיחו מהאדמה, ממערות, או הפכו לאנשים מעצים או יגוארים.
האליטה השלטת שלהם האמינה שהם צאצאי יצורים על טבעיים שחיו בין העננים, ושעם מותם הם יחזרו לעננים.
השם שבו מוכרים זפוטקים כיום נובע מאמונה זו.
הזפוטקים של העמקים המרכזיים קוראים לעצמם "Be'ena' Za'a" – "אנשי העננים".
הזפוטקים השתמשו בטקסי הקדשה כדי לקדש את מרחבי המחיה והמבנים שלהם.
חפירה של תל III בפירמידת המקדש של קואילפאן באואחקה חשפה מטמון הקדשה שהכיל חרוזי ירקן רבים, שתי טבעות ירקן שהרחיבו חורי אוזניים, שלושה להבי אובסידיאן, קונכיות, אבנים, פנינה ועצמות חיות קטנות, ככל הנראה מציפורים, מתוארך לשנת 700 לספירה.
כל אחד מהחומרים הללו סימל מושגים דתיים שונים.
הירקן היה יקר ערך מכיוון שלא ניתן היה להשיג אותו בקלות, וירקן מעובד אפילו יותר מכיוון שהאליטה היו האומנים העיקריים.
להבי אובסידיאן קשורים לקורבנות, מכיוון שהם היו בשימוש נפוץ בטקסי הקזת דם.
קונכיות ופנינה מייצגות את העולם התחתון, בהיותם מהאוקיינוס, ועצמות הציפור הקטנות מייצגות את השמים ואת היחס שלהם ליקום המאוזן.
חפצים אלו משמעותיים בשל מיקומם במבנה המשמש לטקס ומזוהה עם כוח.
המטמון הזה הוא סוג של טקס הקדשה, שמקדש את פירמידת המקדש של קואילפאן לרעיונות אלה של כוח, הקרבה והקשר בין העולם התחתון והקוסמוס.