tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך ההפסקה ניסה לומק לארגן את שחקניו, אך אלו לא שעו לדבריו ותוך זמן קצר מפתיחת המחצית השנייה עלתה מצרים ליתרון 0–6. לאחר מכן הצליחה הנבחרת לצמק את התוצאה משער של אברהם "נוצ'ה" נודלמן, אך לאחר מכן הבקיעה מצרים שער נוסף.
ב-6 באפריל שלאחר מכן נערך משחק הגומלין במגרש הכדורגל ששכן ברחוב שלוש בתל אביב.
לקראת המשחק ביצע לומק שינויים אחדים בהרכב הפותח של הנבחרת, בראשם הדחת הקפטן אברהם רזניק והעברת סרט הקפטן שלו לפנחס פידלר ממכבי חשמונאים ירושלים.
המחצית הראשונה התנהלה בצורה דומה למחצית הראשונה של המשחק בקהיר, והסתיימה ביתרון 0–4 לטובת מצרים, שגם הפעם נהנתה מיכולת טובה של מוחמד מוכתר.
במשחק ידידות שנערך יום למחרת משחק הגומלין סיימו נבחרות תל אביב (בהדרכת לומק) וקהיר בתיקו 2-2, ולאחר מכן פרש לאומי מאימון הנבחרת.
לאומי הלך לעולמו באמצע שנות ה-60 כתוצאה מהתקף לב.
הרב שמעון יעקב הלוי גליקסברג (ז' באדר תר"ל, 1870, מיינדזיז'ץ פודלסקי – כ"ט בכסלו תשי"א, 8 בדצמבר 1950, תל אביב) היה רב בפינסק ובאודסה, ולאחר עלייתו ארצה היה רב בשכונת נורדיה בתל אביב.
אביו, רבי מאיר דב הלוי, שהיה ממשפחה חסידית מיוחסת, היה רבו הראשון.
עד גיל 18 למד תורה בעיר הולדתו.
רבו המובהק היה הרב יוסף הכהן ראוויץ, רבה של רסטוביץ, וממנו קיבל גם סמיכה לרבנות.
לאחר מכן למד בעיר סוויסלוץ' בפלך מינסק, ונשא לאשה את צפורה בת רבי מרדכי דוד אלפרט, רב העיר.
למד מספר שנים בבית חותנו, ואחר כך הוסיף להשתלם בתורה בקיבוץ האברכים "תומכי תורה." נסמך לרבנות גם על ידי הרבנים רבי חיים יהודה ליב ליטווין מסמורגון ורבי משה שמואל שפירא מבוברויסק.
למד גם בלשנות ולימודי חול.
במינסק היה פעיל ב"חברת נצח ישראל", בה נתן הרצאות לנוער.
היה מראשי אגודת "שלומי אמוני ציון", ומטעמה נשלח להשתתף בוועידת היסוד של המזרחי בווילנה, בחודש אדר תרס"ב.
כמו כן, עזר רבות לביסוסה של ישיבת הרב ריינס בלידא.
בשנת 1902 נתמנה לרב בפרבר של פינסק, שם המשיך בפעולתו הציונית.
שימש כציר בכנסיית ציוני רוסיה במינסק ובקונגרס הציוני השישי בבזל, בשנת תרס"ד.
לאחר פטירת רבי דוד שלמה סלושץ בשנת תרס"ו, 1906 נתמנה לרב באודסה, שם קנה לו שם ברוחב ידיעותיו ביהדות, בהשכלתו הכללית ובדרשותיו המצוינות.
הרב התחבב מאוד על כל שכבות הציבור.
ליד תפקידו ברבנות הרבה לפעול בשטח החינוך והעבודה הסוציאלית.
באודסה התמסר ביתר שאת לפעולה הציונית.
היה יו"ר המזרחי בעיר ופעיל בוועד חובבי ציון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עסק בסיוע לפליטים שהגיעו לעיר.
לאחר המלחמה היה חבר מועצת העיר וציר בכנסייה הלאומית של יהודי אוקראינה.
בשנות תרפ"ג-תרפ"ח הופיע בוויכוחים בענייני אמונות ודעות שנערכו מטעם השלטונות הסובייטים בתיאטרון העירוני שבאודסה והגן על אמונת ותורת ישראל.
יריביו עמהם התמודד, היו ארכיבישוף, מרקסיסט, ופרופסורים.
בתקופה זו פעל רבות בשביל עליית נוער ציוני לארץ ישראל.
בשנת 1937 הצליח לצאת מברית המועצות, עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב, בה היה אב בית דין ורב בשכונת נורדיה.
היה חבר בית הדין הכבוד של המזרחי בישראל, ומשופטי פרס הרב קוק לספרות תורנית.
נפטר ב-17 בדצמבר 1950 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בנו הבכור הוא הצייר חיים גליקסברג.
הדרשה בישראל, ת"ש - סקירה היסטורית בת 60 פרקים על הדרשה העברית, מראשיתה עד ימינו.
כללים ומידות לדרכי ביטוי של הדרשה, והוראות מעשיות לדרשן
לבירור מושגי המוסר, מידות ודעות תבורה ובחיים
דיני ישראל ודייני ישראל, בתוך: ספר היובל להרב משה אביגדור עמיאל, מוסד הרב קוק, תש"ג, עמודים 107 ואילך
"ויכוחי אמונה"- ויכוחים בהם השתתף (לא יצא לאור)
זכרונות מעברו (פורסמו ב"במישור", שנים ג-ה, וכן פרקים מהם פורסמו בעיתון הצופה בימי הזיכרון שלו)
הרב שמעון כץ (3 ביולי 1904, כ' בתמוז תרס"ד - 23 ביוני 1985, ד' בתמוז תשמ"ה) היה חבר מועצת עיריית פתח תקווה, ומזכיר בית הדין הרבני בפתח תקווה.
נודע כמתיר העגונות, לאחר שהטיפול הארצי בנשים אלה הופקד בידיו.
נולד בחסלביץ שבפלך מוהילב לרב ראובן כץ ולרייכל בתו של הרב אברהם יצחק משכיל לאיתן.
למד בישיבת גרודנה ובישיבת מיר והוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם צבי קמאי והרב אליעזר יהודה פינקל.
כשאביו נסע לארצות הברית בשנת 1929 הוא מילא את מקומו כרב בסטוויסקי.
בשנת 1933, שנה לאחר שעלה אביו לפתח תקווה להתמנות לרב המושבה, עלה גם הוא והתיישב שם.
הוא עסק בהקמת מוסדות תורניים וביסוס ישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
במהלך המרד הערבי הגדול הוא עסק בגיוס נוער חרדי להגנה ועמד בראש הפלוגה הדתית של ההגנה בפתח תקווה.
הוא אף החזיק סליק של נשק בביתו.
עם הקמת צה"ל היה סגן ראש השירות הדתי ולאחר הכפפת השירות הדתי לרבנות הצבאית והתפטרות נתן גרדי מראשות השירות בעקבות זאת, נתמנה לראש השירות הדתי למשך מספר חודשים עד שהשתחרר בשנת 1950 בדרגת רב-סרן.
בשנת 1940 נכנס כחבר מועצת עיריית פתח תקווה מטעם רשימת החרדים ואגודת ישראל, תפקיד שבו כיהן במשך 15 שנים.
במהלך תקופה זאת היה יושב ראש ועדת הביקורת העירונית.
לאחר הבחירות לעיריית פתח תקווה בנובמבר 1950 ובמיוחד לאחר שבג"ץ פסל את בחירתו של פנחס רשיש לראשות העיר, פעל כץ להשפיע על מועצת גדולי התורה להוציא את החלטתה שאסרה על פועלי אגודת ישראל להצביע עבור מועמד שאינו דתי.
בעקבות זאת, הציע הימין את כץ עצמו לראשות העיר, במסגרת הסכם רוטציה על פיה לאחר מספר חודשים תועבר ראשות העיר לידי עזרא איכילוב, אולם השמאל בתגובה גיבש הסכם דומה ומרדכי קראוסמן מונה לראשות העיר עד שהעביר לקראת סוף שנת 1951 את השרביט לידי פנחס רשיש.
עם שחרורו מצה"ל מונה למזכיר בית הדין הרבני בפתח תקווה וריכז באופן ארצי את הטיפול בעגונות.
במאי 1962 זכה להוקרה מנשיא המדינה יצחק בן-צבי על פעילותו בתחום זה.
כץ טיפל במגוון של מקרי עגינות, בהם בעלים שנטשו את נשותיהם, בעלים שהמירו דתם, טורקי שהתחזה ליהודי ולאחר שהתחתן ונולדו לו ארבעה ילדים חזר לטורקיה מבלי להודיע לאשתו, בעל שנאסר בכלא על סירוב לתת גט ונשים שהתחתנו עם אנשים הלוקים בנפשם.
ניסיונו עם מקרים רבים של נשים שהתחתנו עם תיירים שהכירו במשך זמן קצר והתבררו כמעורערים בנפשם, הביא אותו להציע חוק שיחייב תיירים המבקשים להתחתן עם אזרחיות ישראליות להביא אישור רפואי על בריאותם הגופנית והנפשית.
אחד המקרים המפורסמים בהם טיפל היה מקרהו של מרדכי לוק אשר ברח למצרים וריגל עבור המצרים נגד ישראל, תוך שהוא משאיר את אשתו העגונה בישראל.
במהלך פעילותו פנה לרבנים במדינות המערב ובעקבות זאת מונו באנגליה ובארצות הברית רבנים מקומיים לטיפול בעגונות.
הם הפעילו קשרים אצל ראשי מדינותיהם כדי שיפעלו למען העגונות.
כך למשל נענה מזכיר המדינה האמריקני ג'ון פוסטר דאלס לבקשות שהופנו אליו והורה לשגריר ארצות הברית בתימן לסייע במציאת בעלים שהשאירו את נשותיהם עגונות בישראל.
כן נעזר בתשלום שוחד לגורמים בארצות ערב ולבעלים עצמם כדי שיסכימו לתת גט.
בשנת 1960 הוא מונה לנשיא לשכת בני ברית "חבצלת השרון".
בשנת 1961 היה פעיל למען הכרה בהשכלה רבנית של עובדי מדינה לצורך קביעת מדרגת השכר.
על שמו רחוב בשכונת הדר גנים בפתח תקווה.
בתחילה נקרא הרחוב "מתיר העגונות" אולם בשנת 1997 הוא שונה ל"חסדי שמעון" לבקשת התושבים.
נישא לחנה בתו של התעשיין אהרן שוואלב.
בנותיהם: יהודית ורדי, מרים ינקלביץ, חיה סלומון, דיצה הרצברג
שמעון לוי (נולד ב-1946) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
לוי נולד במרוקו ועלה לישראל בשנת 1955. יחד עם משפחתו הגיעו למעברת חצרים בבאר שבע.
מספר שנים לאחר מכן, עבר יחד עם משפחתו לשכונה ד'.
עם סיום לימודיו בבית ספר התיכון הדתי, התגייס לצה"ל כאלחוטן בפיקוד דרום.
לאחר שירותו הצבאי התגייס למשטרת ישראל והיה שוטר סיור בתחנת באר שבע.
לאחר סיום קורס הקצינים, הוצב בתחנת קריית גת כמפקד תחנה בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
משם עבר לתחנת באר שבע, הקים ופיקד על חקירות ומודיעין ומאוחר יותר כמפקד תחנת אשקלון.
בין השנים 1982-1987 שימש כקצין אג"מ של מרחב נגב, סגן מפקד מרחב הנגב, מפקד נפת יהודה, מפקד נפת עזה.
בתקופתו החלה האינתיפאדה הראשונה ותוך מספר ימים, כל שוטרי הנפה הערבים התפטרו משירותם.
לוי התחיל בגיוס מסיבי של שוטרים מתוך הארץ על מנת למלא את השורות ולהקים נפה על טהרת שוטרים ישראלים אחרים.
לאחר מכן, שימש כמפקד מרחב לכיש.
בחג השבועות של אותה שנה מאי 1990, פיקד יחד עם כוחות צה"ל על ניסיון הפיגוע בחוף ניצנים בו נהרגו ונתפסו מחבלים.
בסוף 1990 הוחלט על קידומו לדרגת תת-ניצב כסגן מפקד המחוז הדרומי.
בתפקיד זה, היה בצוות ההקמה של המחוז הדרומי במשכנו החדש בבאר-שבע.
בתקופת היותו מפקד המחוז נערכו שינויים רבים במחוז.
-הוקמו תחנות חדשות, העיירות, נתיבות, הנחת אבן הפינה לרהט.
-הוקם מרחב שמשון עם פינוי הרצועה ופריסת חמש תחנות משטרה במעברים ובגוש קטיף.
-הוקמו יחידות מחזויות בדמות היס"מ, הימל"ס ויחידות מיוחדות נוספות.
-הוקם בית ספר מחוזי להכשרת שוטרי המחוז.
-הוקם מחט"ב מגב לראשונה בתחום המחוז בעקבות קבלת האחריות לביטחון פנים באזור לכיש.
-הוקמה יחידת אילת (מרחב) ונפתחו מעברי גבול חדשים מול ירדן ורצועת עזה וחיזוק מעברים קיימים.
-במהלך שלוש השנים, גדל המחוז בלמעלה מאלף שוטרים ובאמצעים רבים ומגוונים.
יש לציין שבתקופה זאת, אירע הטבח במערת המכפלה, הסכמי השלום (אוסלו), והסכמים עם ירדן.
בעקבות אסון פסטיבל ערד רשם לו המפכ"ל אסף חפץ הערת מפקד.
על אף השערות בנוגע לקידומו האפשרי הודיע לוי על פרישתו לגמלאות.
לוי בעל תואר ראשון במדעי הרוח, נשוי ואב לחמישה.
נולד בפולין לרב מנחם מנדל כשר.
בשנת 1924, בהיותו בן עשר, עלה עם משפחתו לארץ ישראל והמשפחה התגוררה בירושלים.
למד בישיבות בעיר, בבית המדרש למורים של המזרחי ובאוניברסיטה העברית.
היה ממובילי הטון בתנועת בני עקיבא בתחילת דרכה, מעורכי ביטאונה "זרעים" ומכותביו הבולטים.
אביו שהיה חסיד גור, הקים את ישיבת שפת אמת בהוראת האדמו"ר מגור, ועמד בראשה בשנתיים הראשונות לקיומה, ולאחר מכן יזם את הוצאת סדרת הספרים "תורה שלמה", כאשר שמעון סייע בידו בהוצאת הכרכים הראשונים של הסדרה.
שירת בצה"ל כקצין בצנזורה הצבאית ממלחמת העצמאות עד מותו.
במקביל עסק במחקר על התורה וחיבר את הספר "פשוטו של מקרא", על פשט התורה שבכתב לאור התרגומים, דברי חז"ל, ראשונים ואחרונים.
כמו כן פרסם בין השנים 1938 – 1964 ארבעה ספרי שירה.
תקופה מסוימת היה מקורב ליצחק למדן.
היה נשוי לצפורה, בתו של הרב יעקב רבינוביץ' תאומים, רבה של רוגולי, שהיה בנו של הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים.
נפטר בפתאומיות בשנת 1968, בהיותו בן 54.
בעלי תשובה: סיפורים על בעלי תשובה מדורות קודמים
סלמות לרום: שירים (1938), הוצאת קריית ספר
שמעון לוי (נולד ב-13 ביולי 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, חוקר תיאטרון, מתרגם, במאי תיאטרון, מבקר אמנות, מחזאי ומנהל סדנאות תיאטרון.
מרצה במסלול וולדורף בסמינר דוד ילין בירושלים.
תחומי מחקרו העיקריים: תיאטרון ישראלי, הדרמה של סמואל בקט – תחום בו הוא נחשב מומחה; תסכיתי רדיו; תנ"ך כתיאטרון, תחום מחקרי פורץ-דרך; ותאוריות כאוס בתיאטרון.
בן להורים יוצאי גרמניה ואוסטריה.
נשוי בשלישית, לשרון מימון לוי.
לאחר שביתו הופגז במלחמת העצמאות, עברה המשפחה לרחביה, על גדת עמק המצלבה..
למד בבית הספר בית הילד ובתיכון ליד האוניברסיטה העברית.
הצטרף לגרעין נח"ל, המשיך בקורס מ"כים, אחריו בקורס קצינים ונשאר להדריך בו.
בתום שירותו הצבאי נסע לשנת טיול והרחבת אופקים באירופה.
כקצין מילואים בחי"ר השתתף במלחמת ששת הימים ושב ארצה משהותו בקנדה למלחמת יום כיפור.
בעל תואר ראשון בספרות אנגלית ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית, השתתף בהצגות שביים פרופסור אריה זקס ובעצמו ביים את "המשתה" של אפלטון.
בעל תואר שני בהצטיינות בספרות אנגלית עם התמחות בדרמה רדיופונית והחל ללמד כעוזר הוראה בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
היה מורה בבי"ס תיכון; קריין, עורך ובמאי בקול ישראל.
ב-1973 הוזמן ללמד במחלקה ללימודי יהדות באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, וקיבל תואר דוקטור מהחוג לספרות אנגלית, על תזה שעסקה במחזותיו של סמואל בקט.
שב לישראל ב-1980 וחזר ללמד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
היה מפיק, ראש מגמת בימוי, ראש המגמה העיונית וראש החוג בשנים 2000 - 2005. לימד קורסים בתיאטרון וביים גם בסמינר הקיבוצים, בסמינר דוד ילין ועוד.
היה מנהלו האמנותי של פסטיבל עכו בשנים 1986–1987, והמשיך להיות פעיל בפסטיבל עד שנת 2010 כחבר ועדת-ההיגוי.
התפטר מהוועד המנהל ב-2017 במחאה על התערבות העירייה ברפרטואר הפסטיבל.
היה דרמטורג בתיאטרון הבימה ובחאן הירושלמי.
כיהן כראש או חבר בוועדות ציבוריות כגון אמנות לעם, סל תרבות, משרד התרבות, ובוועדות לפרסי תיאטרון כמו פרס האקדמיה, פרס הפרינג' ועוד.
כתב מאות ביקורות תיאטרון, רשימות ומאמרים בעיתונות יומית ומקצועית וכן בשיחות רדיו.
תרגם כ-150 מחזות מאנגלית ומגרמנית, וכן שירה ופרוזה.
ביים בתיאטרון וברדיו, בישראל ומחוצה לה.
נשא מאות הרצאות פתוחות לציבור, בעיקר על תיאטרון.
פרסם מאמרים מקצועיים בעברית, אנגלית וגרמנית, שתורגמו לערבית, פולנית, צרפתית ועוד.
הרצה בכמאתיים וחמישים כנסים מקצועיים.
מנהל את הוצאת אסף, מחקרי-תיאטרון ומחזות.
מועצת התרבות האירית וממשרד החוץ האירי (2008)
התיאטרון הישראלי, הוצאת מדר, רמאללה.
סמואל בקט, מדבר, נוכח, נסתר, הקיבוץ המאוחד, ת"א, 1997
תרגימא: תרגומי מחזות ודברים עליהם, הוצאת ספרא, 2017
צליינות בתיאטרון ובשירה, רסלינג 2025
אם אהיה שם, הרהורים על בקט, אסף מחקרים ומחזות, אוניברסיטת תל אביב 2025
כאן גרים בכיף, על מעשיות האחים גרים, אסף מחקרים ומחזות, אוניברסיטת תל אביב 2025
בהכנה - להציג את התנ"ך, על תנ"ך כתיאטרון, פרדס 2026
מבחר ספרים שערך, קובצי מחזות ומחקר
שקספיר, קארדניו, אסף\מחזות וספרא, ת"א, 2011
בלהה פלדמן, שלוש גישות לאמנות המשחק, אסף\מחקרים וספרא, ת"א 2011
אריה סובר, מחזות, עריכה, אסף\מחזות וכרמל, ת"א וי-ם, 2010
(עם דורית ירושלמי) אל נא תגרשוני, עיונים חדשים בהדיבוק, עריכה ומבוא, אסף\מחזות וספרא, ת"א, 2009
(עם גד קינר), מוטי לרנר, שבעה מחזות, עריכה, אסף\מחזות וספרא, ת"א, 2009
גלעד עברון, שישה מחזות, עריכה ומבוא, אסף\מחזות וספרא, ת"א, 2009
אירית קדם, דרמת אמצע החיים, עריכה ופתח דבר, אסף\מחקרים וספרא, ת"א, 2008
סמואל בקט, עריכה, תרגום ומבוא, כל מחזותיו, אסף\מחזות (מהדורה שנייה בהוצאת ספרא), ת"א,2007
דניאל הורוביץ, ארבעה מחזות, עריכה ומבוא, אסף\מחזות וספרא, ת"א, 2007
קולות חדשים: מחזאים ישראלים צעירים, אנתולוגיה, עריכה ומבוא, אסף\מחזות וספרא, ת"א, 2007
(עם עדנה שביט) מישל דה גלדרודה, מחזות, עריכה, אסף\מחזות, ת"א 2006
(עם גד קינר) עיונים בתיאטרון מאת שוש אביגל, עריכה, אסף\מחקרים, ת"א, 2005
(עם נורית יערי) האיש עם המיתוס באמצע (מאמרים על חנוך לוין), עריכה ומבוא, הקיבוץ המאוחד, ת"א, 2004
(עם גד קינר) מחזות מאת ג'ורג' טבורי, עריכה, תרגום חלקי ומבוא, אסף\מחזות, ת"א, 2004
(עם קורינה שואף) קאנון התיאטרון הישראלי, עריכה ומבוא, הקיבוץ המאוחד, ת"א, 2002
שלושים שנות ביקורת בקט בישראל, דיונון, ת"א, 1986
"אחרי מות", מחזה מאת שמעון לוי.
הועלה בתיאטרון אוניברסיטת ת"א ובתיאטרון המעבדה בירושלים.
פורסם בכתב העת "תיאטרון" גיליון 22 וכן בגרמנית, ב-L.
"שחמט הודי ושירה כתיירות", סיפור ותרגומים מוערים, עיתון 77, גיליון 317, שנת 2007
הופעות בהרכבים שונים בשווייץ, גרמניה, קנדה, ישראל 2007. פורסם ב-Peace Review, Vol.
"האישה הגדולה מהחלומות", מחזה ע"פ יהושע קנז, הועלה בחאן הירושלמי ופורסם בהוצאת אורעם, 1990
"קול קרא והלכתי", מחזה על חנה סנש, הועלה בתיאטרון איריס, 1973
ייצג את ישראל בפרס איטליה.
גם באנגלית, צרפתית וסרבו-קרואטית, 1971
מבחר מיצירות שביים לתיאטרון ולרדיו
"המאהב", מאת הרולד פינטר, תיאטרון הקאמרי 2012, 2013
"אחרימות", תיאטרון אוניברסיטת ת"א 2010
"קפיצה", אלה וייס-מושקוביץ תיאטרון תמונע 2009
"וידיה על הסף", מתוך התנ"ך, בגרמנית, התיאטרון העירוני של ברן, שווייץ, 2009
"תבורך מנשים" (תנ"ך), תיאטרון אוניברסיטת ת"א, 2009
"שבעה לבקט", תיאטרון אוניברסיטת ת"א, 2006
"אנצנסברגר, השקיעה של הטיטניק", אוניברסיטת ת"א 2002 וכן, כתסכית חי בקול ישראל 1986
"חמישה מחזות של בקט", תיאטרון אוניברסיטת ת"א, 1999. הגתאנום בשווייץ, 1995
בית ברנרדה אלבה, מאת פדריקו גארסיה לורקה תיאטרון ווד בוונקובר, קנדה, 1994, "קטסטרופה" (מאת סמואל בקט), האג, הולנד, 1994
"הכף השבורה", שאול טשרניחובסקי, הוועידה ה-35 של אגודת הסופרים, 2 באפריל 1992
"כל הנופלים", "רמץ", "רדיו "I, "רדיו "II ויצירות אחרות מאת סמואל בקט, קול ישראל 1985
קווארטט, מאת ארתור מילר קול ישראל 1985
"הקלפנים", ניקולאי גוגול, סמינר הקיבוצים 1984
"לא אני", אוניברסיטת תל אביב 1982 ועוד שבע הפקות שונות של המחזה בשלוש שפות
בת המלך שנאבדה, מאת רבי נחמן מברסלב, הכנס הבינלאומי לתיאטרון יהודי, תל אביב 1982
כל יצירותיו לדרמה (34) של סמואל בקט, אסף\מחזות והוצאת ספרא 2009.
מחזות קנדיים, אנתולוגיה, עריכה ומבוא, תרגום חלקי, מגנס, ירושלים 2005
(עם לינדה בן צבי) מחזות אמריקניים, אנתולוגיה, תרגום ועריכה, אסף\מחזות, ת"א, 2004
מחזות אוסטריים, אנתולוגיה, מבוא, תרגום ועריכה, אסף\מחזות (עורך הסדרה), ת"א, 2004
הנס מגנוס אנצנסברגר, מלאך רגיל לגמרי, מבחר שירים.
תרגום, עריכה ומבוא, הקיבוץ המאוחד, ת"א 2002.
שיר החלום של אולף אוסטזון, מחבר אלמוני, תרגום ומבוא, תלתן, ירושלים 2000 + הליקון גל' 46, ת"א 2002
סמואל בקט, אינאיך הלאה, נובלות מאוחרות תרגום ואחרית דבר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997, ת"א.
המעשיות המלא של האחים גרים, ספריית פועלים 1994, ת"א.
אדגר אלן פו, התולעת המנצחת, תרגום, עריכה ואחרית דבר, אופיר 1992, ת"א.
נקודה על דף ניר ירוק, שירה קנדית, עריכה, תרגום ומבוא, עם אביבה רבאל, אופיר, ת"א 1992
מבעד לאלים, 10 מחזות גרמנים, עריכה, תרגום ומבוא, דיונון ת"א 1987.
ה"מ אנצנסברגר, השקיעה של הטיטניק, תרגום ומבוא, ספרית פועלים ת"א 1986.
מחזותיו של הרולד פינטר: המאהב, לילה, נוף, אפר אל אפר, החממה, אחת לדרך ועוד.
הנסיך מהומבורג של היינריך פון קלייסט.
אחר צהריים קסום של וולפגאנג באואר בעיבוד ובימוי של דור פלס, אוניברסיטת ת"א 1996
שמעון יהודה סטניסלַבסקי (בכתיב שנהג בזמנו: סטאניסלאווסקי; 18 בדצמבר 1850 או 1849, ניקופול, פלך יקטרינוסלב, רוסיה – 1921) היה עיתונאי ופובליציסט יהודי רוסי, היסטוריון של יהדות רוסיה, מראשוני המשכילים ביקטרינוסלב.
התמחה בכתיבת מאמרים ביוגרפיים על מבשרי ההשכלה וראשוני המשכילים במזרח אירופה.
נולד בעיר ניקוֹפּוֹל שבפלך יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית, ב"תחום המושב" היהודי (כיום באוקראינה), בן למשה סטניסלבסקי, סוחר יהודי ליטאי אמיד.
כבר בנערותו, בהיותו תלמידו של דובּזֶביץ', פרסם סטניסלבסקי מאמר ב"המליץ", ובהמשך הוסיף לכתוב בו.
הקריירה העיתונאית שלו בעיתונות הרוסית נפתחה בכתיבה לעיתון הרוסי הליברלי המוביל "סנקט-פטרבורגסקייה וידומוסטי" (Санкт-Петербургские ведомости, בכתיב שנהג אז: С.-Петербургскія Вѣдомости) ולביטאון ליהודי רוסיה "דְייֵן" (День, רוסית: 'היום'), שבועון במגמה רוסיפיקטורית קיצונית שייסד וערך באודסה ש' אורנשטיין בהשתתפות מנשה מרגלית ואורשנסקי (כחבר המערכת) בראשית קיץ 1869.
בעקבות מאמר שפרסם על יצירתו של הסופר והסאטיריקן העברי יצחק אֶרְטֶר (ערטער), איש תנועת ההשכלה בגליציה, נתוודע למרגלית ולעיתונאי והמו"ל אדולף לנדאו, שהחל ב-1871 לפרסם את המאסף "הביבליותיקה היהודית" ("ייברייסקאיה ביבליותיקה").
בשנת 1881, כשייסד לנדאו את כתב העת היהודי הרוסי "ווֹסחוֹד", הציע לסטניסלבסקי את משרת עורך המשנה.
עם המונוגרפיות שחיבר סטניסלבסקי נמנות תיאור בית הספר היהודי של בצלאל שטרן בקישינב ("ווסחוד", אפריל 1884) וביוגרפיות של מנדל לפין, ישראל מזמושץ' ("ווסחוד", יוני 1886), היימן הורוויץ (Hyman Hurwitz), מנשה בן פורת, שלמה פוזנר, בנימין מנדלשטם, ר' יעקב קרנץ (קראנ; המגיד מדוּבנא) ואבא גלוּסק.
סטניסלבסקי פרסם מאמרים רבים בהיסטוריה ובנושאים נוספים, וגם בכתבי העת העבריים של התקופה, כמו "היום" ו"המליץ" "השילוח", תחת שמות העט "הרואה" ו"ז.".
הרב שמעון אריה יוז'וק (ה'תרע"ו, 1916 – כ' בסיוון ה'תשנ"ג, יוני 1993) היה דיין ואב"ד וכן חבר מערכת "אוצר הפוסקים".
נולד בעיירה מוטלה שבמחוז פינסק לחיים חלוונה יוז'וק וללאה, בת משה אליעזר הכהן בייער ממוטלה.
למד בישיבת נובהרדוק בפינסק, משם עבר לישיבת ברנוביץ' והיה מתלמידיו של הרב אלחנן וסרמן.
זיכרונותיו משם מתוארים בביוגרפיה של הרב וסרמן, 'אור אלחנן', מאת אהרן סורסקי.
בשנת תרצ"ג (1933) עלה לארץ ישראל.
למד בישיבת בית יוסף בבני ברק, שבראשה עמד דודו, הרב מתתיהו שצ'יגל.
בשל התקרבותו ומגעו עם קבוצת חלוצים ציוניים שהתיישבה בסמוך לישיבה בניגוד לעמדת ראשי הישיבה, סולק מהישיבה עם חברו שמואל בן ארצי.
אלא שיוז'וק המשיך במסלול הישיבתי.
הוא הוסמך לראשונה מרבה של בני ברק, הרב יוסף צבי קליש.
בשנת תרצ"ח (1938) עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
בקיץ תרצ"ג נשא לאשה את צירה, בתו של הרב משה אריה לייב שפירא, ראש ישיבת תורת אמת.
לאחר נישואיו למד בכולל "אוהל תורה" של הרב שמואל יצחק הילמן.
אחר כך עבד כחבר מערכת באוצר הפוסקים.
בשנת תשי"ח (1958) קיבל "תעודת כושר" לדיינות.
היה חבר בית הדין הרבני בפתח תקווה במשך שנים.
אחר כך כיהן כאב בית הדין בנתניה.
מסר שיעורי תורה בבית הכנסת "מקור חיים" ובבית הכנסת הגדול בפתח תקווה.
הרב מאיר בנימין - מחבר ספרי "אמרי בנימין" על מסכתות הש"ס.
הרב חיים - מחבר ספרי "שמועת חיים" על מסכתות הש"ס (נשוי לנכדת הרב יעקב ישראל קניבסקי).
הרב יוסף ישר - רבה הראשי האשכנזי של עכו.
מאחיו: ד"ר דב ירדן, שמואל ירדן - תיעד את הווי עיירת מולדתם בספר "סיפורה של מוטלה", ותמה (פרומה) אשת הרב יוסף רוזנטל ר"מ בישיבת נובהרדוק "בית יוסף" בפינסק, שנרצחה עם בעלה בשואה.
דודותיו, אחיות אימו, שרה ומרים, היו נשואות בהתאמה לרב אברהם יצחק גרשונוביץ ולרב מתתיהו שטיגל (שצ'יגל).
בן דודו הוא הסופר והעיתונאי אריה אביב"י, אביו של הרב יוסף אביב"י.
עם ייסוד "אוצר הפוסקים" נבחר לחבר המערכת והטביע חותמו על סגנון וצורת העבודה.
כמו כן הרבה לכתוב ולחדש בכל תחומי העניין היהודיים, ומאמרים תורניים וסקירות ספרים פרי-עטו ראו אור בכתבי עת תורניים כמו: המאור, תבונה (כתב עת).
בשנת תשנ"ד, לאחר מותו של הרב יוז'וק, הדפיס הרב מיכל יהודה ליפקוביץ מתוך כתביו את מהדורתו המוערת לספרו של רב האי גאון "משפטי שבועות".
הספר נדפס כנספח לספרו הגדול של רב האי גאון "המקח והממכר" העוסק בדיני קניין במשפט העברי, ובדרכי הקניין.
ערך רשימת שמות אנשים ונשים מתוך אלפי גיטין שנכתבו בבתי-הדין הרבניים בארץ ישראל.
רשימותיו נדפסו במהדורת סטנסיל, ואחר זמן הוקלדו ומופיעים במאגר שמות גיטין של הרבנות הראשית לישראל וכן בתכנת המחשב אוצרות התורה.
רבי שמעון ישראל פוזן (בכתיב יידי: פאזען; נפטר בכ"א בניסן תשכ"ט) היה רבה וראש הישיבה של הקהילה החרדית בעיר שאפראן (שופרון) ואחרי מלחמת העולם השנייה כיהן כר"מ בישיבת סאטמר בוויליאמסבורג.
נולד לרב גרשון פוזן, דיין בפרנקפורט ובן לשושלת רבנים.
היה תלמידו של הרב שלמה זלמן ברויאר רבה של פרנקפורט, והחשיב אותו כרבו אף אחרי שדבק בשיטת הקנאות.
למד בגימנסיה והיה בעל תואר לפילוסופיה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני והגיע עד לקייב שם פגש את רבי דוד מסקווירא ורבי דוד מזלטיפולי והתפעל מדרכי החסידות והחליט שלאחר המלחמה יעזוב את גרמניה.
לאחר המלחמה ארז את חפציו ונסע לגור אצל סבו בפאפא שבהונגריה ולמד בישיבת בעלד אצל הרב יואל פלנר.
לאחר שעבר רבו לכהן ברבנות אויהל עבר יחד איתו, שם נישא אשתו פיגא בלומה בתו של הרב פנחס הכהן רובין.
בהיותו באויהל התפלל בבית הכנסת של חסידי מונקאטש וכך נהיה חסידו של רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, ממנו גם קיבל את קנאותו.
רבו העריכו מאוד ואף אמר שכשיגיע לשמים וישאלוהו מה עשה בעולם יענה שהעמיד תלמיד בשם שמעון ישראל.
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן בראשות ישיבה של אגודת ישראל בכפר שבפרברי בודפשט (לאחר שראש הישיבה הקודם רבי יהושע גרינוולד עבר לארצות הברית).
לאחר זמן היגר לארצות הברית שם התמנה לראש הישיבה הגדולה של חסידות סאטמר בויליאמסבורג.
היה חבר בארגון התאחדות הרבנים.
היה קנאי קיצוני והיה מקורב לרבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
בארצות הברית נהיה חסיד של רבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירא והפליג בשבחו.
נפטר בשביעי של פסח ונקבר ביום טוב שני של גלויות בשיכון סקווירא.
בצוואתו ביקש שיכתבו על מצבתו: "הרביץ תורה הרבה שנים עם תלמידים אשר רובם הגיעו ליראת ה' באמת על דרך הבעש"ט ובזכות זה ירחם אב הרחמים עליו".
מדרשותיו ומכתביו הודפסו בספר "תורת אלף".
הקים בית מדרש שאפראן בוויליאמסבורג שם כיהן כרב קהילה.
בצוואתו הוריש את הרבנות לחתנו רבי צבי הירש מייזליש.
לקהילה יש קשר הדוק עם חסידות סאטמר (זלמן לייב).
לקהילה יש תלמוד תורה וישיבה קטנה.
בנו רבי פנחס יהודה מויליאמסבורג
בנו רבי אליעזר מניו סקוור
בנו רבי חיים אלעזר מויליאמסבורג
מרים אשת ממלא מקומו רבי צבי הירש מייזליש, בן רבי חיים הרב מסארוואש מסארוואש.
חי' שרה אשת הרב אליהו פאללאק, אב"ד וואדקערט שנפטר בחייו.
שמעון לוינזון (לביא) (נולד ב-31 בינואר 1933) הוא מרגל ישראלי ששימש קצין ביטחון במשרד ראש הממשלה ופעל לטובת ברית המועצות תמורת כסף.
לוינזון נולד בירושלים, בן למשפחה דתית-ציונית.
אביו, היה ממייסדי פתח-תקוה ופעיל ב.
התגייס לצה"ל ב-1950 ושירת כפקיד בוועדת שביתת הנשק ירדן–ישראל.
השתחרר מצה"ל ועבד במכון הממשלתי לבדק מטוסים חזר לשירות קבע ושירת בנספחות צה"ל בטורקיה.
לאחר חזרתו יצא לקורס קצינים אך הודח וקיבל דרגת ייצוג של קצין.
המשיך לשרת כנציג צה"ל בוועדת שביתת הנשק, ושימש מתאם בין חיל המודיעין לצבא ירדן.
ב-1960 עבר קורס מודיעין בכיר והוצב כראש מדור תיעוד במחלקת איסוף באגף המודיעין.
השתחרר משירות הקבע ב-1961 בעקבות תאונת דרכים.
הוא מונה למנכ"ל החברה הממשלתית למדליות ומטבעות אך נאלץ לפרוש לאחר מספר חודשים בשל דיווח כוזב.
ב-1963 התגייס לשירות בשירות הביטחון הכללי ועבד בראש צוות בתחום התשאול.
ב-1965 עבר לשרת בתפקיד דומה במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
ב-1967 חזר לשרת כנציג בוועדת שביתת הנשק, עד לביטולה בעקבות מלחמת ששת הימים.
הוא עבר לשרת ביחידת הקישור לאו"ם ומונה למפקדה.
ב-1970 שב למוסד ושירת כראש שלוחה מחוץ לישראל, באגף "תבל" האחראי לקשרי החוץ של הארגון.
בעקבות תקלה ביטחונית שנגרמה באחריותו נאלץ לשוב לישראל, ומונה לעוזר לראש מחלקת קשרים מיוחדים בארגון.
ב-1973 חזר ליחידת הקישור לאו"ם ושירת כקצין קישור בדרגת אלוף-משנה עד פרישתו משירות ב-1978, לאחר שהרמטכ"ל החדש, רפאל איתן, סירב לקדמו.
לוינזון עבר לעבוד באו"ם, הוצב בתאילנד ומונה לאחראי על המלחמה בסמים.
באפריל 1983 פנה מיוזמתו לשגרירות ברית המועצות בבנגקוק והציע את שירותיו כמרגל תמורת תשלום, לאחר שנקלע לקשיים כספיים.
הונפקה לו אשרה והוא נצטווה לטוס למוסקבה שם נאסף על ידי מפעיליו מסוכנויות הביון הסובייטיות.
בסדרת מפגשים ברחבי אירופה צויד לוינזון באמצעי ריגול שונים בהם פנקסים מיוחדים ואמצעים לכתיבת כתב סתרים, מצלמת פנטקס וסרטי צילום מיוחדים.
הוא ניסה להתקבל חזרה לשירות במוסד אך נדחה.
במאי 1985 מונה על ידי מנכ"ל משרד ראש הממשלה, אברהם טמיר לקצין ביטחון (קב"ט) במשרד ראש הממשלה.
במסגרת תפקידו זה התאפשרה לו גישה לכספות ולמידע רגיש רב.
הוא העביר למפעילו "ג'ורג'", מידע על מבנה ויחידות קהילת המודיעין הישראלית, כולל על נתיב, לשכת הקשר עם יהודי ברית המועצות, על מבנה וארגון משרד ראש הממשלה, משרד החוץ והמערכת הפוליטית בישראל, וכן מידע על קציני מודיעין אמריקאים, שהיו בקשר עם המודיעין הישראלי.
על המידע שהעביר קיבל סכום מצטבר של כ-30 אלף דולר.
בדצמבר 1985 נאלץ לעזוב את משרד ראש הממשלה בעקבות תפקוד לקוי.
בעקבות מידע שהגיע למוסד והועבר לשב"כ, החל מבצע בשם "אשל המדבר" ללכידתו של לוינזון.
הוא נעצר במאי 1991 והודה בחשדות שיוחסו לו.
במשפטו העידו עדות אופי לטובתו בכירים ששירתו במערכת הביטחון, בהם אריאל שרון ורפי איתן.
על לוינזון נגזרו ב-1993 12 שנות מאסר והוא הורד לדרגת רב-סמל.
את מאסרו עשה תחילה בבית סוהר שקמה באשקלון כשותפו לתא של מרקוס קלינגברג, וב-1996 הועבר לבית סוהר מעשיהו כשכנם של מורשעי פרשת הדיסקונטאים.
במהלך שהייתו בכלא, עזבה אותו אשתו, ומכריו ועמיתיו ניתקו קשר ממנו.
הוא שוחרר ב-1999 לאחר ניכוי שליש ממאסרו.
לאחר שחרורו התגורר בדירה שכורה בירושלים.
בשנת 2003, לאחר שנסתיים צו איסור יציאתו מהארץ, עזב את ישראל ועבר להתגורר בתאילנד, בה הוא משמש כיועץ חקלאי.
שמעון לב-ארי נולד בשם שמעון לובל בשנת 1942 בבוקרשט בירת רומניה, ועלה לישראל ב-1948, בגיל שש.
את דרכו הבימתית החל בראשית שנות ה-60 כחבר להקת פיקוד צפון, יחד עם מולי שפירא, נירה רבינוביץ' ואתי גרוטס.
החל בשחרורו ב-1963 פעל כשחקן, במאי ומתרגם בתיאטראות שונים: "מועדון התיאטרון" (חיפה ותל אביב), תיאטרון זווית, תיאטרון "בימות", במת השחקנים, "צוותא" תל אביב, תיאטרון "הבימה", תיאטרון בית ליסין, תיאטרון חיפה ותיאטרון באר שבע, וכן בפסטיבל "תיאטרונטו" להצגות יחיד.
במשך שנה כיהן כלֶקטור בתיאטרון הבימה.
התפקיד הראשון שגילם היה "הֶפִּי" ב"מותו של סוכן" לארתור מילר בתיאטרון זווית.
שורה של תפקידים שגילם זכו לביקורות אוהדות, בהם ולדימיר ב"מחכים לגודו" לסמואל בקט (1968–1969, וינסנט ואן גוך בהצגת היחיד "וינסנט", על חיי וינסנט ואן גוך (1975–1982) וגונקל ב"מלאכת החיים" לחנוך לוין (מ-1989).
בשנת 1971 שיחק את זכרוני בסרטו של בועז דוידזון "חצי חצי".
בשנת 1973 גילם את עו"ד יעקוסון בסרטו של יואל זילברג "חכם גמליאל".
בנוסף שיחק לב-ארי בסרטי הקולנוע "אישה ושמה גולדה" (1982) ו"עץ הדומים תפוס" (1994).
בנוסף, השתתף בתסכיתי רדיו ובתוכניות בידור בטלוויזיה.
זכה לפרסום ניכר כאשר השתתף בתוכנית הסאטירה המיתולוגית של "ניקוי ראש" בשתי העונות שלה בשנים 1974–1976.
סיים תואר ראשון בתיאטרון והיסטוריה, ובשנת 1977 קיבל תואר מוסמך מהחוג לתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב (עבודת הגמר הייתה בנושא: "תיאטרון זווית: 1959–1968").
בשנים 1968–1978 לימד בחוג לאמנות התיאטרון בתל אביב תולדות התיאטרון הישראלי והעולמי, וב-1969–1973 כיהן כמרכז החוג.
בשנים 1975–1978 כיהן כראש-מנהל הפקולטה לאמנויות.
לב-ארי פרסם 20 מאמרים בתחום תולדות התיאטרון הישראלי.
שימש כביבליוגרף הישראלי עבור "הביבליוגרפיה הבינלאומית לתיאטרון" המופיעה בארצות הברית.
בשנת 1970 ייסד את הארכיון הישראלי לתיאטרון, שלימים נקרא המרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה (המילא"ה), ליד החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, וניהל אותו עד פרישתו ב-2009. ב-1982 הוכר הארכיון כארכיון ציבורי.
המרכז היה למפעל חייו של לב-ארי.
הוא התמסר לתיעוד ההיסטוריה של התיאטרון הישראלי, ובמשך עשרות השנים שפעל במרכז אסף, מיין וקטלג קטעי עיתונות, מחזות, תוכניות, מודעות, ביקורות, תצלומים וסרטי וידאו, ציורי תפאורה ותלבושות, עיזבונות של אנשי תיאטרון, זיכרונות של צופים.
ב-1988 העניקה עיריית תל אביב למרכז ולמנהלו לב-ארי את פרס משה הלוי לאמנות הבמה, על תרומה מיוחדת לתחום התיאטרון הישראלי.
בשנים האחרונות הרחיב את פעולת המרכז, וכתב את מדריך התיאטרון ההיסטורי-הביוגרפי המקוון "מדריך 100 שנה לתיאטרון העברי: 1889–1989", המכיל יותר מ-2,000 ערכים ביוגרפיים על אנשי תיאטרון – מחזאים, במאים, שחקנים, מעצבים, מבקרים וכו', הזמין באתר המרכז.
בשנת 1992 שיחק בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, שם גילם את צבי ספרן, ניצול שואה.
בשנת 1995 שיחק בסדרת הטלוויזיה "סיטון" ששודרה בערוץ הראשון, גילם את עו"ד סירקיס.
במאי 2012 זכה בפרס הוקרה מיוחד שחילקה האקדמיה הישראלית לתיאטרון לראשונה במסגרת חלוקת פרס התיאטרון הישראלי.
שמעון לב-ארי נפטר בבית החולים השיקומי בבת ים ב-21 באוגוסט 2012, בגיל 70, בתום שנתיים של מחלה קשה.
היה נשוי לנורה ולזוג שלושה ילדים, ביניהם השחקנית דורית לב ארי, ונכדים.
1988 – פרס משה הלוי לאמנות הבמה מטעם עיריית תל אביב, על ייסוד וניהול המרכז הישראלי לתעוד אמנויות הבמה ב-1970.
תשנ"א-1991 – פרס מאיר מרגלית לאמנות התיאטרון, על גילום התפקידים: ואן גוך ב"וינסנט", דידי ב"מחכים לגודו", גונקל ב"מלאכת החיים" וויקטור ב"המחיר".
פרס העובד המצטיין של הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב.
2006 – תעודה לשם כבוד מטעם המכון הרומני לתרבות בתל אביב, על פעילות תאטרונית יוצאת דופן בתיאטרון הישראלי ועל פעילות לשם יצירת קשרים ושיתוף פעולה בין תיאטראות רומניה וישראל.
2012 – פרס הוקרה מיוחד מטעם האקדמיה הישראלית לתיאטרון, על מפעל חייו בתיאטרון המעשי והעיוני.
שירים מלב ארי; עורך: נח הלפרין, חולון: ארי, תשס"ו 2006
=3?1: 3 תפיסות בימוי למחזה 1, מחכים לגודו מאת סמואל בקט; אוצר: שמעון לב-ארי; עיצוב והפקה: איתי שחורי; קטלוג: עורכים: מרדכי עומר, שמעון לב-ארי; עיצוב והפקה: מגן חלוץ, תל אביב: הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר – אוניברסיטת תל אביב, 1999
"האוזן הפרטית, העין הציבורית" (גם ביים, בהפקה פרטית).
סולו הר, אורח לרגע: שירים; מרומנית: שמעון לב ארי; איורים: ג'ניה ברגר, תל אביב: מעיינות, 2000.
רבי שמעון לביא (לפני גירוש ספרד – ה'שמ"ה) היה משורר ומקובל מדור גירוש ספרד.
מחבר הספר "כתם פז" והפיוט המפורסם "בר יוחאי" ורבה של יהדות לוב.
רבי שמעון לביא נולד בספרד בשלהי המאה ה-15. בעקבות גירוש ספרד הגיע בילדותו לעיר פאס שבמרוקו ושם גדל ופעל כרב.
בשנת 1551 החליט לעלות לארץ ישראל, אך בהגיעו לטריפולי החליט להישאר בה ולהתמנות לרב הקהילה היהודית עקב מצבה הקשה באותן שנים:
לפי כתבים מאוחרים יותר, הוא הנחיל את המנהג הספרדי ליהדות טריפולי, והתקין מספר שינויים שהשתלבו במסורת של יהדות לוב.
פרופ' רפאל פטאי מזכיר אותו בספרו על אלכימאים יהודים, כמי שעסק באלכימיה תאורטית.
עבודתו החשובה ביותר של רבי שמעון לביא היא ספרו "כתם פז", פרשנות על ספר הזוהר.
בנוסף הוא חיבר שירים, שהמפורסם שבהם הוא "בר יוחאי" לכבודו של רבי שמעון בר יוחאי, בנוסף הוא סידר תיקון ליל שבועות כמנהג יהדות טריפולי.
שמעון לב (נולד ב-1 באוגוסט 1962) הוא אמן ואוצר בתחום הצילום, והיסטוריון עצמאי, מדריך טיולים וחוקר של תרבות הודו בישראל.
עבודות הצילום שלו נמצאות באוספים במוזיאונים ובאוספים פרטיים, בישראל ובעולם, ועד היום (2016) הוא הציג 28 תערוכות יחיד.
שמעון לב נולד בירושלים כבן זקונים לדבורה לבית לדרר וזאב לב, אמו נפטרה כשהיה בן שש.
על פי עדותו, מותה העלה את המוות כמוטיב חוזר בעבודותיו.
למד בבית הספר "חורב", ולאחר מכן בישיבה תיכונית.
הוא סולק מהישיבה כתוצאה מעבירת משמעת חמורה.
השתייך לתנועות הנוער עזרא ובני עקיבא.
דחה את גיוסו לצה"ל בשנה כדי ללמוד בישיבת מרכז הרב.
בצה"ל שירת, כאחיו הבכור נחום לב, כלוחם בסיירת מטכ"ל.
לב סיים לימודי צילום במכללת הדסה ב-1988. השלים תואר ראשון בלימודי הודו באוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני בהצטיינות בתוכנית מחקרית אישית.
לב קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית ב-2016, בהנחייתם של יוחנן גרינשפן ובועז הוס, על עבודה שכותרתה "נהירין לנו שבילין דהודו", המפגש התרבותי בין העולם היהודי לבין הודו על רקע צמיחתן של התנועות הלאומיות, הציונית וההודית.
שמעון לב כתב מספר ספרים שעסקו בתחומים מגוונים: הספר "Soulmates", על מהאטמה גנדהי והאדריכל היהודי הרמן קלנבאך, שהפכו לחברים קרובים לאחר שנפגשו בעת שהותו של גנדהי בדרום אפריקה.
באותה תקופה עוצבו השקפותיו של גנדהי על גזענות ועל זכויות אדם, והספר עוסק בהשפעה ההדדית בין השניים.
העיתון ההודי "The Hindu" כתב על הספר שהוא "מלא תובנות" ושהוא מהווה "תוספת רבת ערך למחקר ההיסטורי על גנדהי".
בין היתר, הספר מפריך את ההשערה שהועלתה על ידי ג'וזף לליוולד, שבין השניים היו יחסים אינטימיים.
בעקבות הפרסום על הקשרים בין גנדהי לבין קלנבאך בספרו של לב, החליטה ממשלת ליטא בספטמבר 2015 להקים פסל לציון חברותם.
לב הוא גם העורך של הספר "ושיודע לשאול", הכולל ארבעה עשר מונולוגים של דתיים לשעבר (בהם מונולוג של לב עצמו, בעילום שמו, וכן של אחיו, נחום לב).
לב שהה תקופות ארוכות בהודו ובסין, והדריך שם בטיולים.
פרסם שורה ארוכה של מאמרים וביקורות ספרים שנושאם תרבויות המזרח הרחוק.
הוא שימש כמבקר ספרים שעסקו בתרבויות המזרח במדור הספרים של עיתון ידיעות אחרונות.
לב מלמד צילום במכללת הדסה ובאגף הנוער של מוזיאון ישראל בירושלים.
שמעון לב הציג את עבודות הצילום שלו ב-28 תערוכות יחיד, ביניהן: הביאנלה השנייה לצילום ישראלי במשכן לאומנות בעין חרוד; הוא השתתף בלמעלה מחמישים תערוכות קבוצתיות.
כמו כן, יצר צילומים לשורה של ספרים, וביים שלושה סרטי טלוויזיה.
בתערוכה לסיכום מאה שנות צילום בארץ ישראל, נבחר לב לייצג את שנות התשעים.
בשנת 2014 יצר לב תערוכת צילומים, וידאו ומיצגים על משפחת אביו, בשם "שני ארכיונים משפחתיים", במשותף עם האמן האוסטרי .
דרשמידט הציג בה מסמכים ותיעוד אמנותי של בני משפחתו, שאחדים מהם היו נאצים.
לב סיפר, שאחדים מהם החרימו את דרשמידט ואף איימו לתבוע אותו למשפט.
התערוכה, שבה גם עבודות משותפות של שני האמנים, זכתה לכיסוי נרחב.
בשנת 2016 אצר לב את התערוכה "ירושלים בעיני צלמיה 1950-1900" במוזיאון מגדל דוד.
בשנת 2019 אצר לב את תערוכת הצילומים "ההר - מסע מצולם אל הר הבית מ-1839 ועד ימינו".
לב הוא גרוש ואב לשלושה, ומתגורר ביפו.
הוא בין הגברים הראשונים בישראל, שגידל את שלושת ילדיו כאב משמורן.
"ושיודע לשאול", הוצאת חרגול, 1998
"נהירין לנו שבילין דהודו", המפגש בין העולם היהודי-ציוני להודו ותרבותה על רקע צמיחת התנועות הלאומיות.
הוצאת גמא, 2018. הספר מבוסס על עבודת הדוקטור של לב.
"גדעון בגיגית בגג העולם", בתוך: "אלו החיים שהייתי רוצה לחיות", אנתולוגית סיפורי מסע, עם עובד 2002
"סאטיאגרהא בדרום אפריקה", תרגום האוטוביוגרפיה של מוהנדס קרמצ'נד גנדי, הוצאת בבל 2014
עדנה פרננדס, "יהודים אחרונים בקראלה", הוצאת עם עובד 2011
אן קשמן וג'רי ג'ונס, "הדרך לנירוונה: המדריך השלם ליוגים, גורואים, אשרמים ומקדשים בהודו הרוחנית", הוצאת פן 2000
מוהנדס קרמצ'נד גנדהי, "שלטון עצמי" (תרגום מהינדי: הינד סווארג').
בתוספת "מכתב להינדו" מאת לב טולסטוי, והקדמה מאת שמעון לב.
קטלוג התערוכה "ירושלים בעיני צלמיה 1950-1900" במוזיאון מגדל דוד, 2016
אבשלום לוי, "שטח הפקר" (אלבום צילומים).
מנחם מרכוס, "מורה דרך: 50 מסלולי הליכה קלאסיים בישראל", הוצאת מפה 2009.
"גנדי והשואה", "היה היה", כתב עת להיסטוריה, גיליון מס 9, האוניברסיטה העברית ירושלים, 2012
"טאגור והיהודים, הקול האחר הבודד", כתב העת מבוע, גיליון מ"ט, ירושלים 2008
"וריד עמוק אל העולם שמעבר – מהטמה גנדי והרמן קלנבך בחוות טולסטוי", זמנים, גיליון מיוחד על הודו.
עורכים: מירי אליאב פלדון ואייזיק לובלסקי
"נטייה עמוקה לרוחניות", "זמנים" מס.
"להחליף טיגריס בטיגריס", באתר "העוקץ", מאי 2012
"לשבור את מחסום הזרות", מסע אחר 69
"אם אהבתי במכירת כיסופים", בתוך: "מראה, מקום", קטלוג התערוכה, בית עגנון ירושלים, 2010
"על חשבון הנפש של היוצר על היצור", מבוע, קיץ 2009
"יושבים בצריפים ובוכים כקטון וכגדול - מעברת מחנה משואה", מבוע, קיץ 2008
"עולים לרגל", מאמר בקטלוג תערוכת יחיד בשם זה, מוזיאון מגדל דוד, ירושלים 1998
"במצר פי הצלמוניה", בתוך: קטלוג התערוכה "ירושלים בעיני צלמיה 1950-1900", 2016
"אצלנו אין כל חדש", (גרמנית: "Bei uns nichts Neues")
"בני דוד," במאי-שותף עם עידו גלאס, במסגרת "הסיפור האמיתי", ערוץ 1 1998
"לב הזיכרון", הוקרן בפסטיבל עין יהודית בסינמטק תל אביב, 2005.
פרס קרן לקריץ למחקר, האוניברסיטה העברית, 2009
שמעון לביא (נולד ב-1969) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב.
בתפקידו האחרון כיהן כמפקד מחוז הצפון, ביולי 2022 פרש מהמשטרה בעקבות אסון הר מירון שאירע בזמן פיקודו על המחוז הצפוני.
לביא נולד ב-1969 וגדל בבני ברק.
בשנת 1988 התגייס לחטיבת גבעתי ושירת כלוחם בגדוד "שקד" שלה.
בשנת 1990 קיבל תעודת הצטיינות ממפקד פיקוד הדרום, מתן וילנאי, על נטרול מחבל במחנה הפליטים עין בית אל-מא שליד שכם.
ביום העצמאות ה-42 למדינת ישראל הוענק לו אות מצטיין הנשיא, על ידי הנשיא חיים הרצוג.
עם סיום שירותו הצבאי בשנת 1991, התגייס למשטרת ישראל כבלש במרחב דן במחוז תל אביב.
במהלך שירותו המשטרתי עבר קורסים משטרתיים כחלק מהכשרתו, אותם סיים בהצטיינות.
בשנת 1999, ביום העצמאות ה-51 למדינת ישראל, הוענק לו אות מצטיין הנשיא, על ידי הנשיא עזר ויצמן, הפעם כקצין משטרה.
בזמן פיקודו כמפקד מרחב דן בהלווית הרב שמואל הלוי וואזנר ב-3 באפריל 2015 נמחצו למוות שני אנשים במהלך מסע הלוויה.
בשנת 2016 מונה למפקד מרחב שרון במחוז מרכז בדרגת תת-ניצב.
בינואר 2018 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז.
ביוני 2019 מונה למפקד המחוז הצפוני במשטרה בדרגת ניצב.
בזמן כהונתו נלחם בתופעת הנשק הבלתי חוקי במגזר הערבי, ויצא למבצעים מעצרים נרחבים.
בזמן כהונתו נרשמו הישגים במלחמה בארגוני הפשיעה, בפשיעה החקלאית ובגובי דמי החסות.
באפריל 2021, בזמן פיקודו על המחוז הצפוני, אירע אסון הר מירון, בו נמחצו למוות 45 בני אדם ומעל 100 נוספים נפצעו.
בעקבות האסון, ביולי 2022 התפטר מתפקידו במשטרה.
בוועדת החקירה של האסון אמר שהתנגד לניסיונות חד-צדדיים לצמצום כמות המשתתפים.
הוא פרש רשמית מהמשטרה ב-30 ביוני 2023.
ב-10 באוקטובר 2023, שלושה ימים לאחר טבח שבעה באוקטובר, מונה לביא כפרויקטור במשרד לביטחון לאומי לטובת "גיוס וחימוש לחימה אזרחית" ועסק בהקמה וחימוש של כיתות כוננות בכל רחבי ישראל.
במרץ 2024 מונה לפרויקטור הביטחון של חברת שופרסל.
שמעון כגן (6 באפריל 1942 – 4 באוקטובר 2024) היה שחמטאי ישראלי בדרגת אמן בינלאומי, שזכה פעמיים באליפות ישראל בשחמט (בשנים 1967 ו-1969).
באליפות ישראל בשנת 1965 הוא סיים במקום השני.
בשנת 1967 הוא ניצח באליפות ישראל בשחמט, וחזר על הישג זה ב-1969. בשנת 1971–1972 הוא חלק את המקום ה-2–5. בשנת 1978 סיים במקום השני באליפות ישראל בשחמט.
בשנת 1969 הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי.
בשנים 1973 ו-1979 העפיל לתחרות בינאזורית (אחד ממסלולי ההעפלה לדו-קרב על אליפות העולם בשחמט).
כגן סיים לימודי הנדסת בניין בטכניון ועבד כמהנדס.
שירת בצה"ל כקצין בחיל האוויר.
בלט גם במשחק השש בש וזכה בשנת 2015 באליפות העולם בשש בש לסניורים.
בין השנים 1966 ל-1982 השתתף כגן ב-10 אולימפיאדות שחמט:
שמעון לביא (Lavee; 29 בינואר 1931 – 25 באפריל 2016) היה פרופסור לחקלאות, חוקר, מפתח ומדריך חקלאי ישראלי.
שמעון לביא נולד בברלין בירת גרמניה.
ב-1931. בגיל שלוש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו (על רקע עליית הנאצים לשלטון) והתגורר בתל אביב.
התגייס לצה"ל בגיל 17 ונמנה עם המחזור הראשון של הנח"ל.
בהמשך היה ממקימי קיבוץ תל קציר.
למד חקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים עד תואר דוקטור והתמחה בפיזיולוגיה של הצמח.
את הפוסט-דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת מדיסון שבוויסקונסין, גם כן בתחום זה.
בשנים 1975–1978 כיהן כמנהל המכון למטעים במכון וולקני ובשנים 1983–1985 כיהן כסגן ראש מנהל המחקר החקלאי.
פרופסור לביא היה חוקר ומדריך מטעים (עצי פרי נשירים, זית וגפן).
הוא עסק בהשבחת הזית וייצר מספר זנים ייחודיים; הנפוץ ביניהם – "ברנע".
בתחום אחר, היה מהראשונים לגדל ולשלב תרביות תאים במחקר של עצים, והכניס לארץ את השימוש בגידול רקמות צמחיות בתרבית.
היה בין מקימי האגודה הישראלית לגידול רקמות ושימש כנשיאה הראשון במשך 8 שנים.
בשנת 1953 נישא לאיה ויזל והיה אב לשלושה.
שמעון יפתח (18 במרץ 1922 – דצמבר 2012) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה ומדען גרעין שכיהן כמנהל המרכז למחקר גרעיני שורק וראש המחלקה להנדסה גרעינית בטכניון.
יפתח נולד בצפת דור עשירי ביישוב.
במאורעות תרפ"ט עבר עם משפחתו לחיפה.
הוא למד בבית הספר הריאלי.
באמצע שנות הארבעים החל ללמוד הנדסת חשמל בטכניון.
את לימודיו סיים לאחר מלחמת העצמאות.
ב-1942 הצטרף למנגנון הקבע של ארגון ההגנה ושימש קצין חבלה.
השתתף בפיצוץ תחנות הרדאר ובליל וינגייט.
במלחמת העצמאות פיקד על גדוד החי"ש 24 בחטיבת כרמלי.
אחרי המלחמה פיקד על חטיבה 10.
ב-1951 יצא ללימודים בצרפת וקיבל תואר דוקטור לפיזיקה מהסורבון.
בשובו המשיך בשירות הקבע כקצין בדרגת אלוף-משנה ושימש ראש מחלקת אמצעי לחימה והמנהל המדעי של הוועדה לאנרגיה אטומית.
בסוף שנות החמישים יצא לארצות הברית שם למד בבית הספר לפיזיקה גרעינית באוניברסיטת פנסילבניה, הוא השתלם במעבדות הלאומיות ועבד בוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
הוא שימש יועץ מדעי לשר המדע והיה הנשיא הראשון של האגודה הישראלית למדעי הגרעין.
כיהן כראש המחלקה להנדסה גרעינית בטכניון, ראש המחלקה לפיזיקה של כורים בוועדה לאנרגיה אטומית ויושב ראש הוועדה לכורים גרעיניים.
בין השנים 1963–1968 כיהן כמנהל המרכז למחקר גרעיני שורק והמנהל המדעי של הוועדה לאנרגיה אטומית.
בספרו "הנדסת כורים גרעיניים" פירט יפתח תוכנית מקיפה להקמת 16 כורי כוח גרעיניים להפקת חשמל בישראל בהספק כולל של 16 ג'יגה-ואט בין השנים 1982–2000. בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים הציע להקים מרכז גרעיני משותף לישראל ולמצרים בסיני ולעשות שימוש באנרגיה הגרעינית להתפלת מים.
על המלחמה מאת קרל פון קלאוזביץ (תרגום), הוצאת מערכות
יסודות בפיזיקה עיונית (הקדמה מאת לואי דה ברויי)
טילים ונשק אטומי מהפכת אמצעי הלחימה בזמננו, הוצאת מערכות
העידן הגרעיני במזרח התיכון, ספרית אפקים, 1976
טילים ורקטות בלוחמה המודרנית, הוצאת מערכות, 1979
הטכנולוגיה הגרעינית בעולם ובישראל, הוצאת מסדה
כורים גרעיניים, הוצאת הוועדה לאנרגיה אטומית, 1980
מדיניות גרעינית: סימני שאלה גרעיניים על סף שנות השמונים, הוצאת הוועדה לאנרגיה אטומית, 1977
שמעון טסלר (27 במאי 1938 – 3 בפברואר 2002) היה כתב, עורך ומגיש חדשות בטלוויזיה הישראלית.
לאחר סיום שירותו הצבאי בנח"ל מוצנח, עבד בצנזורה הצבאית.
בשנת 1964 החל את עבודתו בקול ישראל כעורך וקריין חדשות.
בשנת 1968 הצטרף טסלר לצוות ההקמה של רשות השידור והיה ממקימי מחלקת החדשות של הערוץ הראשון.
במהלך עבודתו הגיש את מהדורת מבט לחדשות ומוקד, יצר את התוכניות מבט שני, "מה השאלה" ותוכניות אקטואליה נוספות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 ערך, בין היתר, את "השבוע יומן אירועים", ו"רקע 72".
בשנות השבעים שימש ככתב המדיני של המחלקה.
במסגרת תפקידו סיקר את מלחמת יום הכיפורים בחזית הסורית.
את החומרים שצילם איגד בסרט "יום הכיפורים ועוד ארבעה ימים בדרום הגולן".
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 ערך והגיש את מהדורת הלילה ובשנותיו האחרונות בערוץ ערך את מהדורת החדשות של בוקר טוב ישראל עד לפרישתו בשנת 2001.
בשנת 1986 סייע בהקמת המקומון מלאבס.
שמעון טסלר נפטר בגיל 63 כתוצאה ממחלה קשה.
הרב שמעון כהן סקלי (נולד בסיוון ה'תשכ"ד, 1964) הוא מרבני הציונות הדתית בדרום.
עומד בראש מוסדות בית מוריה ומשמש כרב שכונה י"א בעיר באר שבע.
מרבני האיחוד הלאומי – תקומה.
נולד ב-1964 באופקים כבן זקונים מתוך שמונה אחים.
אביו היה מוכר דגים ואמו עקרת בית.
למד בבית הספר הממלכתי דתי אביר יעקב בעיר, לאחר מכן למד תקופה קצרה במדרשית נעם וחזר לאופקים ללמוד בתיכון מקיף דתי.
לאחר התיכון למד במכון מאיר ומשם עבר לישיבת מרכז הרב.
בהמשך עבר לישיבת בית אל ולאחר מכן למד שנתיים בישיבת האידרא אצל הרב הראשי הרב שלמה גורן.
בשנת 1988 יצא בשליחותו של הראשון לציון הרב מרדכי אליהו ליישוב אבן שמואל ועמד בראש תוכנית הלכה בבית המדרש ביישוב.
בשנת 1994 עבר לבאר שבע והחל לעמוד בראש בית המדרש והגרעין התורני בית מוריה.
בשנים 1997–1999 שימש כרב שכונה יחידי בעיר אופקים, כך שלמעשה נשא בכל הסמכויות הנתונות לרב עיר (שלא היה אז לאופקים).
בשנת 1999 התמודד למשרת רב העיר באופקים מול הרב עמרם אוחיון, מועמד מפלגת ש"ס, ואחר התמודדות צמודה זכה הרב אוחיון.
בשנת 2003 נבחר לרב שכונה י"א בבאר שבע.
בשנת תשס"ג, היה חבר בגוף הבוחר של הרבנים הראשיים לישראל, וכן במועצה הציבורית של הבית היהודי שהוקמה בשנת 2009 לבחירת מועמדי הציונות הדתית לכנסת.
הרב כהן משמש כחבר בבית ההוראה לענייני ציבור בראשות הרב דב ליאור, וכן היה חבר ברבני ומזכירות רבני דרך אמונה.
הרב שמעון הוא אחד הרבנים הקרובים אל בצלאל סמוטריץ' המתייעץ עמו בסוגיות ציבוריות.
בשנת 2023 עלה שמו כאחד המועמדים להחלפת הרב יהודה דרעי ברבנות העיר באר שבע.
בשבט התשפ"ה הגיש את מועמדותו בבחירות למועצת הרבנות הראשית לישראל, ונתמך על-ידי מפלגת הציונות הדתית.
אך לבסוף הסיר את מועמדותו לטובת רבה של צפת הרב שמואל אליהו.
עומד בראש מוסדות הגרעין התורני בית מוריה ומשמש כרב שכונה י"א בבאר שבע.
מעביר שיעורי תורה ברחבי העיר, כשיעור דף יומי ופרשת שבוע בהלכה ואקטואליה בבית הכנסת 'משכנות יעקב' שעל-ידי בית מוריה.
בין שיעוריו של הרב כהן בדרום הארץ, מעביר שיעור כללי שבועי בישיבת ההסדר דימונה בראשות הרב דוד תורג'מן.
בגיל 21 התחתן עם הדרה, בתו של רבי אליהו עטיה ונכדתו של הרב מרדכי עטיה, לימים מנהלת בית ספר רננות בבאר שבע, ולהם שישה ילדים.
הרב הכהן דוגל בגישה שמרנית בכל הקשור לרפורמת הגיור לפי מסורת הפסיקה של גדולי ישראל והרבנות הראשית לישראל במשך השנים.
בין השאר השתתף בכנסים למען חיזוק הרבנות והגיור בישראל.
מתנגד לעליית יהודים להר הבית ואף הצטרף הרב לקריאת רבנים לשר עמיחי אליהו לבטל את תוכניתו לממן ולהפעיל סיורים מודרכים בהר הבית באמצעות משרד המורשת.
תלמידיו הוציאו סדרת ספרים משיעוריו:
סדרת שערי מוריה בענייני המועדים, בעריכת הרב נתנאל דדיה, עד תשפ"ד יצאו לאור שלשה כרכים: "שער הבכורות" העוסק בענייני ספירת העומר והכנות לקראת חג השבועות, "שער הנשים" ביאור מקיף על מגילת אסתר ברוח התקופה, ו"שער העליון" העוסק בענייני יום הכיפורים
סדרת מפי כהן, שיחות לפרשיות השבוע, בעריכת הרב רפאל וסרטיל.
שיחות אלו מופצות מדי שבוע לקראת שבת בתפוצה גדולה במייל.
סדרת פרקי חינוך, יסודות בחינוך לאור פרשיות השבוע.
פאר מקדושים - שיחות ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, בעריכת הרב רפאל וסרטיל, בהוצאת בית מוריה, באר שבע ה'תשפ"ד
בשבט תשע"ט הוציא קונטרס 'הגדולות אשר עשה אלישע' לזכרו של הרב אלישע וישלצקי, ידידו ומגדירו כרבו בתואר - 'מורנו ורבנו'.
הרב שמעון יוסף מלר (נולד בא' באלול ה'תשכ"ה, 29 באוגוסט 1965) הוא סופר ומחבר ישראלי־חרדי.
חיבוריו המרכזיים עוסקים בבית בריסק ובישיבת חברון, קורותיהם ההיסטוריות ותורתם.
נולד בירושלים לרב אלימלך מלר (ה'תר"צ–ה'תשפ"א) ששימש כראש כולל "מנחת חינוך" ור"מ בישיבת נתיב מאיר, ולמערא צביה, בת רבי יונה זאב הרשלר (נפטרה בשנת ה'תש"ן).
למד בישיבת חברון, והיה מתלמידי הרב מרדכי חברוני, וממקורבי הרב שמחה זיסל ברוידא.
בהמשך למד בישיבת בריסק במשך שנים רבות, והיה ממקורבי הרב משולם דוד סולובייצ'יק במשך קרוב לעשרים שנה וכן מקורב לאחיו הרב מאיר סולובייצ'יק.
החל מסוף המאה ה-20 החל לפרסם ספרים מקיפים על אודות בית בריסק, קורותיהם, ודברי תורתם.
עבודתו זו נעשית תוך שיתוף פעולה יוצא דופן עם רבני משפחת סולובייצ'יק.
במסגרת מחקריו התגורר בשנת ה'תשנ"ב (1992) כחצי שנה בארצות הברית.
לצד זאת, פרסם מחקרים מקיפים על תולדות ישיבת חברון בה למד וראשיה.
מלר מתגורר בירושלים ונשוי לאלישבע לבית פדר.
אחיו הם הרב יחזקאל מלר, ר"מ בישיבת עטרת ישראל.
וכן הרב זליג ראובן מלר ראש כולל אור הצבי.
גיסו, הרב אפרים קשש, היה ראש ישיבת עטרת ישראל לצעירים.
שי לתורה – על פרשיות השבוע מתורת בית בריסק, ארבעה כרכים, ירושלים ה'תשנ"א–ה'תשנ"ז
עובדות והנהגות לבית בריסק – מתוך דברי הרב משולם דוד סולובייצ'יק, ארבעה כרכים, ה'תשנ"ט–ה'תש"ס
שי לתורה – הגדה של פסח – מרבני בית בריסק, ירושלים ה'תש"ס
נסיך ממלכת התורה – על הרב שמחה זיסל ברוידא ראש ישיבת חברון, בשילוב פרקים מתולדות הישיבה, ירושלים ה'תשס"א (מהדורה אנגלית נדפסה בשנת 2003)
הרב מבריסק – על הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, בשילוב פרקים מתולדות העיר בריסק, ארבעה כרכים, ה'תשס"ג–ה'תשע"א (מהדורה אנגלית נדפסה בין השנים 2007–2015)
אגרות מרן רי"ז הלוי – הרב מבריסק, ירושלים ה'תשס"ח
רבן של כל בני הגולה – על הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק, שני כרכים, ירושלים ה'תשע"ד–ה'תש"פ
תורת בריסק – שיעורי חומש – כרך א: בראשית ושמות, מרבני בית בריסק, ירושלים ה'תשע"ז
דחזיתיה לרבי מאיר – רשימות משיחות אישיות עם הרב מאיר סולובייצ'יק שנערכו בין השנים תשנ"ט-תשע"ו, שני כרכים, ירושלים ה'תשע"ח
זכר רפאל – על ר' רפאל שטרן, ירושלים ה'תשע"ט
אחרון לדור דעה – על רבי משולם דוד הלוי סולובייצ'יק, ירושלים תשפ"ב.
דרך המלך - ביוגרפיה נרחבת על אביו הגאון רבי אלימלך מלר זצ"ל.
שמעון ליברטי (נולד בכ"ט באב ה'תשנ"ד, 5 באוגוסט 1994) הוא עיתונאי, סופר ופובליציסט חרדי-ישראלי.
ליברטי נולד בירושלים למאיר ושמחה.
התחנך במוסדות חינוך חרדים ספרדים, ולמד בישיבות 'יקירי ירושלים' ו'באר התלמוד'.
את דרכו התקשורתית החל בשנת 2013, כשנמנה עם צוות ההקמה של אתר 'חרדים10', בו שימש ככתב מוניציפלי ובהמשך כעורך.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, מונה לעורך משנה באתר כיכר השבת.
בהמשך עבר לרשת 'קו עיתונות', וכיהן כעורך אתר 'כל הזמן' וכבעל טור במקומוני הרשת.
בשנת 2017, עם הקמת עיתון 'הדרך', ביטאון תנועת ש"ס, החל לכתוב בעיתון, ככתב ופרשן פוליטי, ובעל טור פובליציסטי קבוע בעמודי המגזין וכן בעמודי החדשות.
ליברטי פרסם במהלך השנים מספר ראיונות בלעדיים, בהם עם הרב שלום כהן נשיא מועצת חכמי התורה, זאת לצד סדרת כתבות העוסקות בתרבות המזרחית ושירת 'תור הזהב'.
בפברואר 2025 מונה לעורך הראשי של עיתון "הדרך" והחליף בתפקיד את אברהם דב גרינבוים.
לצד כתיבתו הקבועה, הוא מתארח כמגיש וכפרשן בתוכניות רדיו ובקווי חדשות במגזר החרדי, ומפרסם טורים ומאמרים בבמות שונות.
נשוי ואב לארבעה, מתגורר בירושלים.
שמעון ינקלביץ (נולד ב-26 בפברואר 1946) הוא פיזיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בבית הספר לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
היה רקטור האוניברסיטה בשנים 2001–2005. חתן פרס ויצמן לפיזיקה לשנת 2013 ועמית כבוד של האגודה הישראלית לפיזיקה לשנת 2022.
שמעון ינקלביץ נולד בלודז' שבפולין, בנם של הרופא ד"ר טולי ינקלביץ ואנה (הלה) לבית וולדמן, כימאית.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו בינקותו.
בשנת 1963 החל את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים, ואותם השלים בהצטיינות בשנת 1966. מיד לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני, ואף אותם השלים בהצטיינות בשנת 1968.
בשנים 1968–1972 עשה את שירותו הצבאי כפיזיקאי במסגרת הוועדה לאנרגיה אטומית.
תוך כדי השירות החל את לימודי התואר השלישי בפיזיקה של אנרגיות גבוהות במכון ויצמן למדע, בהנחייתו של פרופ' יצחק פרישמן.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1974, נשאה את הכותרת "תכונות ויישומים של מכפלת אופרטורים במרחקים קצרים ובסמוך לקונוס האור".
בשנים 1974–1976 שהה ינקלביץ כעמית בתר דוקטורי במאיץ החלקיקים SLAC באוניברסיטת סטנפורד, ועם שובו לישראל מונה למרצה בבית הספר לפיזיקה בפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980 קודם לדרגת מרצה בכיר באוניברסיטה זו, ב-1984 הפך לפרופסור חבר, וב-1988 לפרופסור מן המניין.
בשנת 1991 מונה לראש המחלקה לאנרגיות גבוהות בבית הספר לפיזיקה, ושימש בתפקיד כשלוש שנים.
בשנים 1995–1997 כיהן כראש בית הספר לפיזיקה ולאחר מכן כסגן רקטור האוניברסיטה במשך כארבע שנים.
בשנת 2001 מונה ינקלביץ לרקטור ה-12 של אוניברסיטת תל אביב וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2005. בתקופת כהונתו ייסד את אוניברסיטת תל אביב לנוער המשמשת לקירוב תלמידי תיכון ללימודים אקדמיים באוניברסיטה והיה היו"ר האקדמי שלה במשך למעלה מעשרים שנה.
בגין פעילות זו זכה באות נשיא אוניברסיטת תל אביב לשנת 2021.
לאחר סיום תפקידו כרקטור כיהן כחבר בוועדה לתכנון ותקצוב של המועצה להשכלה גבוהה ובמספר ועדות ומועצות לאומיות, בהן: ועדת שוחט לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה, מועצת הקרן הלאומית למדע וכן ועדת ההיגוי של המנהלת הישראלית למו"פ האירופי (ISERD).
ינקלביץ הוא ממובילי מרכז המצוינות הבין-אוניברסיטאי לחקר תורת השדות הקוונטית ותורת המיתרים של הקרן הלאומית למדע.
בשנת 2005 הופקד על הקתדרה בפיזיקה ע"ש ג'ק ודורותיאה קראוטהמר.
ברבות השנים שימש חוקר אורח ועמית מחקר בשורה של מוסדות בארצות הברית ובאירופה, בהם אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת סטנפורד, המכון ללימודים מתקדמים פרינסטון, מכון מקס פלאנק לכבידה פוטסדאם-גוֹלְם, ו-CERN.
ביקר והרצה במרבית האוניברסיטאות ומכוני המחקר המובילים בעולם, בכנסים ובסדנאות.
בשנת 2014 יצא לגמלאות אך הוא ממשיך לעסוק במחקר פעיל גם כיום (2022).
משמש כיו"ר פורום ההשכלה הגבוהה המשותף לעמותת בשער - אקדמיה למען החברה ומוסד שמואל נאמן.
הפורום משמש במה לדיונים מעמיקים בנושאי ליבה ומדיניות של מערכת ההשכלה הגבוהה.
ינקלביץ הוא פיזיקאי תאורטי העוסק בתורות שדה קוונטיות והשימוש בהן לתיאור של מערכות פיזיקליות שונות, ובפרט אלו של חלקיקים אלמנטריים.
בשנים האחרונות הוא עוסק בחקר תורת המיתרים והקשר שלה לתורות שדה קוונטיות.
תורה זו עוסקת בשילוב בין תורת הקוונטים לבין תורת היחסות הכללית – שילוב הנחשב ל"גביע הקדוש" של עולם הפיזיקה, ובמסגרתה כל הכוחות היסודיים בטבע, לרבות כבידה, וכל החלקיקים היסודיים בטבע יתוארו על ידי תורה קוונטית אחת מאוחדת.
לינקלביץ תרומות בחקר תופעות לא הפרעתיות בתורות כיול כמו תופעת הכליאה, ריאליזציות של סימטריות, אילוצי אנומליות ודואלויות.
ההבנה העמוקה של האנומליות הכיראליות והשימוש בהן כאילוצים לא הפרעתיים מדויקים על ספקטרום התורה האפקטיבית באנרגיות נמוכות, מצאו את מקומם בספרי לימוד והפכו לכלי מחקרי משמעותי ובעל אנלוגיות גם באנומליות אחרות.