tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאונטג'וי, שמחזיק בשהתנאים בו נחשבים באירלנד לקשים וכוללים צפיפות יתר, נמצא לעיתים קרובות בכותרות בשל הבעיות של אלימות, צפיפות, ותנאים פיזיים שבו.
עם זאת, בשל קיצוצים בתקציבים, התוכנית לא יצאה לפועל, ולא ידוע אם או מתי המדינה תחזור לקדם אותה.
נכון לתחילת ינואר 2019, אוכלוסיית האסירים במאונטגוי היא 773, כאשר על פי הנהלת בית הכלא, הקיבולת שלו היא 554, לעומת הקיבולת על פי דו"ח מ-2009, על פיו הכלא יכול להחזיק רק ב-385 אסירים.
1917 - בעקבות מרידת הפסחא
הכלא היא אחד משני מתקנים עיקריים בהם נכלאו מהפכנים אירים בעקבות מרידת חג הפסחא ב-1916, וכן במלחמת העצמאות האירית שנערכה שלוש שנים אחריה.
בתקופה שלאחר מרידת חג הפסחא, חלו שינויים פוליטיים בבריטניה שגרמו לרפובליקנים האירים להבין שיש בכוחם להשפיע.
את שביתת הרעב כאסטרטגיה אימצו המהפכנים מהסופרג'יסטיות אשר נקטו באמצעי זה בין 1909 ל-1914. שובתי רעב בכלא בלטו לראשונה ב-1913 ב"נעילה הגדולה", שביתת העובדים הגדולה ביותר בהיסטוריה של אירלנד, אשר במהלכה קמו המתנדבים האירים, כדי להגן על השובתים ומשפחותיהם מאלימות הבריטים ובעלי המפעלים.
המתנדבים מיד ערכו מצעדים ברחבי אירלנד, וכצפוי, המעצרים לא אחרו לבוא.
ביולי 1917, כבר היה מספר מספיק גדול של אסירים בבית הכלא מאונטג'וי, לשם כל העצורים נשלחו, כדי לעשות פעולה משמעותית.
הקונפליקט בין האסירים להנהלת הכלא הבריטית החל בדרישה של האסירים למגוון זכויות, כגון עבודה באוויר הצח או הזכות להתאסף יחדיו.
אחד אחד ניגשו האסירים למנהל הכלא, אשר גרש אותם, והוציא פקודה להעניש כל אסיר שמסרב לעבוד.
המתחים בין האסירים לסוהרים גברו, ובערב של ה-19 בספטמבר, הסוהרים נכנסו לתאי האסירים והפכו אותם, והסירו מהם חפצים כמו מזרנים, כלי רחצה ונעליים.
למחרת, פתחו האסירים בשביתת רעב.
מושל בית הכלא החליט להאכיל את האסירים בכפייה.
החלטה זו הייתה גורלית בהמשך הדברים, מכיוון שב-25 בספטמבר, הרופא שהוזמן לבית הכלא לבצע את התהליך, האציל את המטלה על רופא מקומי ללא ניסיון קודם, ואחד האסירים, תומאס אש, מת כתוצאה מהפעלת לחץ לא תקין.
על אף שהבריטים ניסו תחילה לכסות על המקרה, ולטעון שאש מת כתוצאה ממחלה, מותו הוביל לתגובה ציבורית חריפה, במיוחד לאחר שהתהליך של ההאכלה בכפייה נחשפה לציבור האירי במהלך חקירת מקרה המוות.
ב-29 בספטמבר, הממשלה הבריטית הוציאה תקנון חדש להתייחסות לאסירי "DORA" (מי שהורשע תחת החוק להגנת הממלכה, אשר נחקק במסגרת מאמצי מלחמת העולם הראשונה).
התקנון, אשר פורסם ב-1 באוקטובר, נחשב בציבור ובעיתונות כניצחון עבור אסירי שין פיין.
הניצחון היה יותר מובהק ברחבי דבלין, אשר התאבלה על אש כקהילה, ובעוד הכוחות הבריטים עמדו מנגד בעת לווייתו, ללא יכולת להתמודד עם הכעס שסחף את כל העיר.
הנושא הועלה בישיבת הקבינט הבריטי כאירוע משמעותי במהלך הקונפליקט.
מעבר לנקודת הזמן עצמה, בחודשים הבאים, גדלו שורותיהם של המתנדבים האירים מכמה מאות לכמה אלפי פעילים.
1920 - מלחמת העצמאות האירית
בין 1917 ל-1923, אלפי שביתות רעב נערכו ברחבי אירלנד, והבריטים נטשו את מדיניות ההאכלה בכפייה, משום שלאחר המקרה של אש הפרקטיקה נקשרה יותר מדי לאלימות, לעינויים ולברוטליות.
מלחמת העצמאות האירית, שנערכה בין 1919 ל-1921, הביאה למצב מורכב יותר עבור הבריטים, משום שמצד אחד בעקבות פעולות הבלאק אנד טאנס מספר העצורים הלך וגדל, ומצד שני, האהדה כלפי המהפכנים הייתה רחבה ומושרשת יותר מאשר אי פעם.
בכלא מאונטג'וי ב-1920, 89 אסירים פתחו בשביתת רעב כדי לדרוש מעמד של אסירים פוליטיים, ואז את שחרורם.
הבריטים החליטו על "מחוות רצון טוב", ושחררו את כל האסירים השובתים לאחר 18 ימים.
אך משום שביטלו את הסטטוס של העצורים כאסירים פוליטיים אשר הושג אחרי מותו של אש, נפתחו שביתות נוספות בכל אירלנד, המפורסמת מביניהם ב-11 באוגוסט בקורק, שם הוחזקו אסירים ללא האשמות או משפט.
הפעם הבריטים התחפרו בעמדתם, והחלו להעביר את האסירים למתקני כליאה אחרים כדי לפרק את הפעולה.
בין השובתים היה ראש העיר של קורק מטעם שין פיין, טרנס מקסוויני.
השביתה שלו זכתה לתשומת לב עולמית, והבריטים חשו ששחרורו יוביל להקצנה במצב באירלנד, ואפילו להתקוממות המונית.
אך ככל שהמשיך בצומו, הם חששו מההשלכות אם ימות, והעבירו אותו לבריקסטון, והאכילו אותו בכפייה.
ב-25 באוקטוב הוא נפטר, והדבר גרר הגברה של השביתה, שנמשכה עד 12 בנובמבר, אז ביקש הנשיא בפועל של הרפובליקה האירית, ארתור גריפית', שיחדלו.
ללווייתו הגיעו עשרות אלפי אבלים, ואכן, כפי שחששו הבריטים, מותו פעל להתלכדות בקרב הרפובליקנים האירים, אשר הדמות של האסיר היחיד העומד איתן עד סופו המר אל מול האימפריה הפכה עבורם לסמל המאבק, אשר הלך והחריף.
1923 - מלחמת האזרחים האירית
כשהבריטים הסכימו לשלטון עצמי אירי ב-1921, הקבוצות המהפכניות התפצלו בין אלה שהיו בעד האמנה האנגלו-אירית, אשר נתנה שלטון אירי בכמעט כל שטחי אירלנד, מלבד אלסטר, לבין אלה שרצו להמשיך את המאבק עד השגת עצמאות מלאה על כל האי.
החל מ-1922, הרפובליקנים אשר יום קודם נלחמו צד בצד, מצאו עצמם נלחמים אחד בשני.
כל הארגונים העיקריים - שין פיין, ה-הצבא האירי הרפובליקני, קומן נה מאן ואחרים - מצאו עצמם חצויים.
תומכי האמנה הקימו את מדינת אירלנד החופשית, ומתנגדיהם נלחמו עבור רפובליקת אירלנד, וכך המלחמה הזו הייתה בין האירים-המהפכנים-לשעבר לבין האירים-המהפכנים-הרפובליקנים.
הפעם, כשמהפכנים מצאו עצמם כלואים על התנגדות למשטר, היו אלה חבריהם לנשק ששמו אותם שם.
במאי 1923, כשתומכי מדינת אירלנד החופשית ניצחו, הם המשיכו להעניש את אחיהם אשר התנגדו להם, וגם כעבור חצי שנה, יותר מ-12,000 גברים ונשים מהצד הרפובליקני נותרו מאחורי סורגים, ללא משפט או האשמות רשמיות נגדם.
בדרישה להשתחרר, חזרו לאסטרטגיה המוכרת, שביתות רעב.
עד סיום השביתות, השתתפו יותר מ-800 אסירים, ומתו שניים.
הייתה זו אחת משביתות הרעב הגדולות של המאה ה-20.
באוקטובר 1923, הכריז מייקל קילרוי, מפקד אסירי ה-IRA בכלא מאונטג'וי, על שביתת רעב של 300 האסירים תחת פיקודו.
החדשות התפשטו, ותוך מספר ימים יותר מ-7000 אסירים בבתי הכלא האירים השתתפו בשביתה.
לא הייתה זו שביתת הרעב הראשונה נגד מדינת אירלנד החופשית: בפברואר של אותה השנה, מספר חברות כלואות מארגון הנשים המהפכני קומן נה מאן הכריזו על שביתת רעב נגד מאסרים בלתי חוקיים כליאה ללא משפט, אשר נמשכה 34 יום.
תוצאת השביתה הייתה שחרור האסירות.
אך אל מול המספרים הגדולים של השובתים, המדינה החופשית סירבה לשאת ולתת עם האסירים, והעבירה חוק נגד שחרור אסירים בגין שביתת רעב.
כששלחה הממשלה משלחת לפגוש מנהיגים מן ה-IRA, חשבו אלה שיוכלו להגיע להסכמים, אך במקום זאת קיבלו את המסר: "לא נאכיל אתכם בכפייה, אך אם תמותו, לא נבזבז עליכם ארונות קבורה.
נשים אתכם בארגזי תפוזים ונקבור אתכם באדמה לא-מקודשת".
כאשר דבריהם הוכחו, ומותם של שני אסירים לא הביאו לוויתורים מצד הממשלה, מפקדת ה-IRA הוציאה פקודה להפסיק את השביתה ב-23 בנובמבר.
בעוד השביתה לא הביאה לשחרור השובתים, כן החלה תוכנית שחרור בשלבים של אסירים רפובליקנים.
שביתות רעב הפכו למעין מסורת אירית.
ב-1981, נערכה שביתה גדולה של כ-500 אסירים רפובליקנים בצפון אירלנד, שהזכירה ימים עברו, והייתה הסיום של 5 שנים של מחאות לאחר שבריטניה שוב ביטלה את סטטוס האסירים הפארה-צבאיים שכלאה.
אחד האסירים, בובי סנדס, נבחר לפרלמנט הבריטי בעודו כלוא, והפך לסמל המאבק, שהצטייר בתקשורת העולמית כקרב יחידים בינו לבין מרגרט תאצ'ר.
כשהוא ועוד כעשרה אסירים מתו כתוצאה מהצום, הדבר הוביל לרדיקליזציה של הפוליטיקה האירית.
במאונטג'וי ובתי כלא אחרים ברפובליקה האירית, כבר לא היה סכסוך רפובליקני, אך גם שם נערכו שביתות רעב נוספות.
ב-2002, פתחה בשביתת רעב קבוצה של מבקשי מקלט אשר בקשתם נדחתה, ונעצרו עד לגירושם המתוכנן.
הם התנגדו להתייחסות אליהם כאל פושעים, בפעולה הראשונה מסוג זה על ידי מבקשי מקלט.
ב-2018, אסיר מואשם ברצח פתח בשביתת רעב כשתוכנן להבירו ממאונטג'וי לכלא אחר, שם טען שחייו בסכנה.
באופן אירוני, כעבור חודש, הוא נדקר, וסבל מפציעות, כעבור חודש - במאונטג'וי.
ב-2015, נערכו מחאות בדבלין נגד החלטת הדאל להטיל על תושבים תשלומי מים כחלק ממדיניות צנע.
כשמספר מפגינים נעצרו, הם פתחו בשביתת רעב.
בתמיכה בשובתים, אלפי תושבים יצאו לרחובות.
המחאות היו תחילה של תנועה כלל-ארצית נגד הפרטת המים, ולמען הכרה בבעלות העם על משאב בסיסי זה.
חלק מההפגנות כללו עשרות אלפי מפגינים.
ב-2017, הצביע הדאל לבטל את הדרישה לתשלום על המים.
ב-1921, אייתני קויל, לינדה קרנס, איילין קיאו, ומיי ברק - פעילות רפובליקניות שנכלאו על ידי הבריטים/בלאק אנד טאנס במהלך מלחמת העצמאות האירית - תכננו את בריחתן מהכלא.
כשאחת הסוהרות השאירה את מפתחותיה על השולחן (על פי קרנס, הסוהרת הייתה סימפתית אליהן ועשתה זאת בכוונה), הן הצליחו לקחת טביעות של המפתחות בשעווה, ועותקים של המפתחות הוברחו לתוך הכלא ביום אחר.
בינתיים גם ארגנו הנשים שחבריהן, לוחמי IRA, יחכו להן במכוניות מחוץ לחומות הכלא.
ב-31 באוקטובר 1921, האסירות ניצלו את ההמולה שנוצרה במהלך משחק כדורגל בחצר בית הכלא, וטיפסו מעל החומה.
לינדה קרנס מצאה מחסה למשך שארית המלחמה במחנה אימונים של ה-IRA בקארלו.
קויל המשיכה את פעילותה בתמיכה במלחמה נגד הבריטים, ואחר כך, נגד אחיה האירים שבחרו לתמוך באמנה האנגלו-אירית, אז נעצרה פעמים רבות, אך שוחררה ללא שיוגשו נגדה האשמות.
ב-14 במאי 1921, יחידת IRA במנהיגותם של פאדי דיילי ואמט דלטון ניסו להצל את שון מקיואין, אחד המנהיגים המהפכנים הכלואים, מכלא מאונטג'וי.
הם פרצו לשטח הכלא במכונית משוריינת שלכדו מהבריטים, אך התגלו בטרם הצליחו להגיע למקיואין, ונאלצו להימלט תוך חילופי יריות עם שומרי הכלא.
ב-31 באוקטובר 1973, שלושה פעילי IRA ברחו מכלא מאונטג'וי בעזרת מסוק אלואט II חטוף, אשר נחת לרגע בחצר הכלא.
הבריחה הייתה בכותרות ברחבי העולם, והייתה למבוכה עבור ממשלת הקואליציה באירלנד, בראשותו של ליאם קוסגרייב, ממפלגת פינה גייל, אשר גם ספג ביקורת ממפלגת האופוזיציה, פיאנה פול.
נערך מצוד אחר האסירים שכלל מעל ל-20,000 חיילים ושוטרים אירים.
אחד האסירים, שיימס טומי, נלכד רק בדצמבר 1977. להקת The Wolfe Tones כתבה על כך שיר, "The Helicopter Song", אשר העפיל לראש מצעדי הפזמונים האיריים.
ב-1940, שבוי המלחמה הגרמני האנס מארשנר הצליח לנסר פתח דרכו הוא ברח.
הוא נלכד מחדש והוחזר למאונטג'וי.
בין האסירים המפורסמים שהוחזקו בכלא מאונטג'וי כלולים:
46 אסירים (כולל אישה אחת, אנני ולש) הוצאו להורג בין חומות הכלא, לפני שבוטל עונש המוות באירלנד.
ההוצאות להורג נעשו על ידי תלייה, שאחריה נלקחו גופות המתים מן הגרדום ונקברו בשטח הכלא בקברים לא מסומנים.
רשימת האסירים אשר הוצאו שם להורג כוללת:
כלא מאונטג'וי בנוי על פי עיצוב רדיאלי, עם ארבעה אגפים מרכזיים, א 'עד ד', שלכל אחד מהם יש שלוש קומות, פלוס קומת מרתף.
האגפים מחוברים למעגל מרכזי, הידוע בפשטות בשם "המעגל'.
המתקן נבנה במקור בשנת 1850 עם 500 תאים שכל אחד נועד להחזיק אסיר יחיד.
מאז, חלקים רבים של המבנה המקורי שופצו או נהרסו.
בביקורת רשמית שנערכה בשנת 2009, היו 371 תאים ביחידה הראשית של הכלא.
במקור התאים כללו מתקני רחצה, אך אלו הוסרו ב-1939, כשנקבע כי "האסירים משתמשים ביותר מדי מים".
אך בשיפוץ שנעשה בין 2010 ל-2015 הותקנו מחדש מתקנים עבור האסירים, כולל אסלה, כיור, טלוויזיה, וקומקום.
מתקנים נוספים בכלא כוללים חדרי ספורט, כיתות מחשב, נגריות, אתרים ללימוד בנייה ועוד מגוון רחב של פעילויות לימודיות כגון מוזיקה, דרמה, ובישול.
אסירים יכולים לבצע כדי להשלים בחינות אקדמיות (כמו בגרויות) ואף להשתתף בקורסים של האוניברסיטה הפתוחה.
בנוסף, קיימים באתר מטבח ומאפייה שם אסירים שרוכשים את אמון ההנהלה זוכים לתעסוקה, תחת פיקוח.
הכלא סובל מצפיפות יתר, דבר שעל פי הסוהרים מוביל לאלימות מוגברת, וכך גם המחסור בפעילויות עבור האסירים מוביל לשימוש מוגבר בסמים, שגם מוביל לאלימות.
ההחלטה לפתוח מחדש את אגף ד' עוררה מחלוקת, שכן הוא נסגר מלכתחילה בשל תנאיו הקשים.
היחידה רפואית היא בעצם מתקן גמילה, במבנה בן שלוש קומות.
זה מספק לינה לשישים אסירים בתוך ארבעים ושמונה תאי יחיד, ושלושה תאים עם קיבולת של עד ארבעה אנשים.
המתקן מצויד באיבזור רפואי, כיתות לימוד ומטבחים.
היחידה לבקרה התנהגותית או "הבלוק", באגף ד', מחזיקה אסירים עם בעיות התנהגות, או אלה שנמצאים בעונש.
שהות בבלוק כוללת כליאה בכל שעות היממה, למעט שעה אחת של פעילות גופנית באוויר הפתוח, ואין אינטגרציה עם אסירים אחרים.
בכלא הייתה יחידת ההפרדה בת 35 תאים, שנועדה להחזיק אסירים שדרשו הגנה מיוחדת או שהייתה סיבה אחרת לבודד אותם מאוכלוסיית הכלא הכללית.
בשנות ה-1980, נשלחו לשם אסירים שאובחנו עם HIV או איידס.
מדיניות זאת הובאה לסיומה ב-1 בינואר 1995. ב-2014, בעקבות ביקורת רשמית ודו"ח על תנאים "מחפירים" וצפיפות יתר, היחידה נסגרה ללא הגבלת זמן.
כלא איסלאס מַרִיאָס, או באופן רשמי מושבת העונשין הפדרלית איסלאס מריאס (בספרדית: Colonia Penal Federal Islas Marías) היה בית סוהר ומושבת עונשין של הממשלה הפדרלית של מקסיקו, שנוהל באמצעות המזכירות הפדרלית לביטחון הציבור.
הכלא היה ממוקם על איסלה מריה מאדרה, האי הצפוני והגדול בארכיפלג איסלאס מריאס מחוץ לחוף האוקיינוס השקט של מקסיקו, בתחומי מדינת נאיאריט.
הכלא נבנה בשנת 1905, תחת ממשלת פורפיריו דיאס.
כלא איסלאס מריאס היה "גאוות הממשלה", והיה מודל הכליאה המודרני ביותר של אותה תקופה, "הוכחה לבריחה", אשר פעלה כחלופה לשיכון עבריינים, שבגלל הפרופיל שלהם והרקע, לא יכולים להיות מוחזקים בכלא לקומברי (Lecumberri) .
עד 1950 מושבה זו הייתה ידועה כמרכז מעצר פדרלי, בשל אלימות, מחלה ועבודת כפייה.
לפי הערכה, המספר הכולל של האסירים ששוכנו שם עלה על 29,000.
במהלך ממשלת ארנסטו סדייו החליטה הממשלה על מודרניזציה של מערכת בתי הכלא, ואיסלאס מריאס הוצא משימוש.
ב-27 בנובמבר 2003 הוכרז המקום כשמורה ביוספרית, אך מערכת בתי הכלא המשיכה להתקיים.
מצב בתי הכלא במקסיקו נעשה כל כך חמור עד שהממשלה הודיעה ב-2004 כי הם מפעילים מחדש את בית הכלא של איסלאס מריאס כדי להעביר 2,500 אסירים מבתי כלא בכל רחבי הארץ.
ברם, ב-18 בפברואר 2019 חתם נשיא מקסיקו, אנדרס מנואל לופס אוברדור, על הצהרה לסגירת בית הכלא הפדרלי של איסלאס מריאס ואמר כי הוא רוצה לקדם "יותר בתי ספר ופחות בתי כלא".
מהכלא ברחו לפחות 76 אסירים ב-25 השנים האחרונות, 29 מהם בשנה אחת – שנת 1986. על פי דיווחי העיתונות הגורמים הם ערנות מינימלית, מחסור בשומרים וציוד לקוי.
בין האסירים המסוכנים ביותר שנמלטו היו 28 רוצחים וחוטפים.
מתוך 76 הנמלטים רק 10 נתפסו מחדש.
לפי מקור אחד,95% מהבריחות נגרמו עקב שחיתות.
ב-25 באוקטובר 1986 ברחה משפחה שלמה של חוטפים, האחים רייס סרבין ממיצ'ואקאן, והם מעולם לא נתפסו.
ב-16 בינואר 2006 הצליחו שלושה סוחרי סמים לברוח.
היו אלה חוסה אברהם גונסאלס סאלאס, פרננדו מנדס דל פיירו ולואיס ריי לופס באררה.
גונסאלס סאלאס ומנדס דל פיירו נידונו בקליפורניה, ארצות הברית.
באמצעות תוכנית לחילופי אסירים הם הועברו למדינת מיצ'ואקאן.
גונסאלס סאלאס נידון ל-24 שנים בגין הברחת מתאמפטמינים והרואין.
מנדס דל פיירו נידון ל-18 שנים על החזקה והפצה של קוקאין.
לופס באררה שהגיע מלסן לואיס פוטוסי נכנס לאיסלאס מריאס ב-7 באוקטובר 2000. הוא נידון ל-11 שנים ולשלושה חודשים על החזקת מריחואנה.
ב-24 בנובמבר 2011 ניסו שישה אסירים להימלט באמצעות מכלי פלסטיק כמכשירי ציפה.
הם נסחפו על ידי זרמים כ-60 קילומטרים מדרום לאי.
סירה חולפת הבחינה בהם והסגירה אותם לשלטונות, והם הוחזרו מיד לכלא האי.
במשך שנים רבות נוהל בית הסוהר על ידי מזכירות הפנים.
במהלך השנים נעה אוכלוסיית הכלא מ-300 עד 3,000 אסירים.
בנוסף לאסירים, על האי ישנם עובדים של מוסדות שונים של הממשלה הפדרלית, כגון המזכירות לחינוך הציבורי, המזכירות לאיכות הסביבה, המזכירות לתקשורת ותחבורה, משרדי דואר ומזכירות הצי.
קבוצה נוספת של מתיישבים כוללת שרי דת וחניכים של הכנסייה הקתולית, נזירות מסדר השירות החברתי ומורים וקרוביהם.
המושבה נשלטת על ידי פקיד ממשלתי שהוא גם מושל האיים וגם השופט הראשי.
הפיקוד הצבאי הוא עצמאי מהממשלה ומופעל על ידי קצין של הצי המקסיקני.
הכומר הראשון בהיסטוריה של איסלאס מריאס היה האסיר ארטורו סלסידו, שנידון על סחר בסמים.
סלסידו בנה את בית התפילה הראשון והרכיב את הכנסייה הנוצרית הראשונה בכלא.
כלא מונטלופיך (בפולנית: Więzienie Montelupich) הוא שמו של בית סוהר בקרקוב, פולין.
בית הסוהר שימש בשנות מלחמת העולם השנייה כבית הסוהר של הגסטפו בקרקוב.
בשנת 1947 הוצאו להורג בכלא זה אנשי אס אס רבים, לאחר שנמצאו אשמים במשפט אושוויץ הראשון שהתקיים בעיר.
המבנה במקורו לא נבנה לשם בית סוהר.
המבנה נבנה ועוצב בסגנון רנסאנס איטלקי בשנת 1556 על ידי משפחת מונטלופי האיטלקית שהציעה את שירותי הדואר הראשונים בפולין עבור המלך זיגמונט השלישי ואזה.
לאחר חלוקת פולין האוסטרים ששלטו בעיר הפכו את המבנה לבית כלא צבאי.
גם לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה, המשיך המבנה לשמש לאותה התכלית.
הרחוב נקרא על שם המשפחה ומכאן שמו של הכלא.
עם כיבוש קרקוב, במהלך פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939, הפך המבנה לבית סוהר של הגסטפו ופעל במתכונת זו עד ליומיים לפני שחרור העיר, ב-16 בינואר 1945. במבנה נכלאו אסירים בלבד והאסירות נכלאו במבנה סמוך, ברחוב הלצלוב (Helzlow), ששימש לפני כן כמנזר.
הכלואים היו אסירים פוליטיים, פושעים מקרב אנשי אס דה ואס אס, מרגלים סובייטים ובריטים, פושעים כלכליים ובהם ילדים, וכן עריקים מיחידות ואפן אס אס.
הכלא היה יכול להכיל כ-1,000 אסירים וכ-300 אסירות, ובמשך המלחמה עברו דרכו כ-20,000 אסירים ואסירות.
האסירים הפוליטיים היהודים שהגיעו למונטלופיך סבלו יותר מאשר שאר האסירים.
הן בתנאי המגורים, הן בכמות המזון, ובעיקר מעינויים קשים.
הם שהו במונטלפיך שבועות ואף חודשים, ומשם היו שהוצאו להורג בפלאשוב וחלקם נשלחו לאושוויץ ולגרוס-רוזן.
עם דיכוי מרד גטו קרקוב, נשלחו מנהיגי המרד שנתפסו חיים אל מונטלופיך.
ב-29 באפריל 1943, בעת העברתם לפלאשוב לשם הוצאתם להורג, תקפו קבוצת אסירים, חברי הארגון היהודי הלוחם בקרקוב, את שומריהם הגרמנים וניסו לברוח.
רובם נורו במקום וחלקם הצליחו לברוח ולהמשיך בפעילות מחתרת.
שמשון דרנגר – חבר תנועת עקיבא וממנהיגי מרד גטו קרקוב.
גוסטה דוידזון-דרנגר – אשתו של שמשון, ממקימות המחתרת בגטו.
אברהם לייבוביץ – חבר תנועת דרור פרייהייט.
ממנהיגי תנועת החלוץ הלוחם במרד.
גולה מירה – אשת הקשר בין מנהיגי המרד עם המפלגה הקומוניסטית של פולין וממנהיגות המחתרת בגטו קרקוב ומרד גטו קרקוב.
יאן קומסקי – צייר פולני שהיה חבר בתנועת ההתנגדות.
במהלך שנת 1947 התקיים בקרקוב משפט אושוויץ הראשון בו הועמדו לדין על ידי שלטונות פולין 40 אנשי אס אס שתפסו עמדות בכירות במחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
24 מהנאשמים נדונו למוות והוצאו להורג במונטלופיך.
ארתור ליבהנשל – מפקד המחנה.
הנס אומייר – אחראי על ענייני הכספים במחנה.
מקסימיליאן גרבנר – אחראי על הגסטפו.
קארל מקל – מנהל אדמיניסטרטיבי.
מריה מנדל – אחראית הנשים במחנה בירקנאו.
אריך מוספלדט – אחראי המשרפות בבירקנאו.
טרזה ברנדל – שומרת במחנה.
אמון גת - המפקד השלישי של מחנה הריכוז פלאשוב (מרץ 1943 עד ספטמבר 1944)
בית הכלא היה המקום הממשלתי האחרון בו בוצע עונש מוות בפולין ב-21 באפריל 1988.
נכון ל-2019 הבניין משמש כבית מעצר זמני לגברים ונשים ויש בו 153 תאים שבהם ניתן לשכן 621 עצירים, ובית חולים לעצירים ובו מקום ל-76 חולים.
כלא לה פלמה, רשמית: מרכז ההסתגלות החברתית הפדרלי מספר 1 אלטיפלאנו הוא בית סוהר שמור פדרלי (נקרא במקור "כלא אלמולויה", לימים שונה שמו למרכז ההסתגלות החברתי הפדרלי מספר 1 "לה פלמה" (בספרדית: Centro Federal de Readaptación Social No.
1 "La Palma"), המשויך למזכירות לביטחון פנים במקסיקו.
מתקן זה ממוקם בשכונת סנטה חואנה סנטרו ברשות המקומית אלמולויה דה חוארס, במדינת המחוז מקסיקו במקסיקו, במרחק 25 קילומטרים מהעיר טולוקה.
בית הסוהר הוקם בשנים 1988–1990 תחת נשיא מקסיקו קרלוס סלינס וקיבל את אסיריו הראשונים בנובמבר 1991. החשש המשמעותי לרשויות מקסיקניות הוא הסיכון שאפשר לתקוף את הכלא מבחוץ כחלק מפריצה מאורגנת.
לפיכך, הקירות קיבלו חיזוק לעובי של מטר.
יתרה מזאת, המרחב האווירי בסמוך למתקן מוגבל, והרשויות טוענות כי שידורי הטלפון הסלולרי מוגבלים בטווח 10 קילומטרים מהכלא למניעת תקשורת בין האסירים ועמיתיהם בחוץ.
בנוסף, נגמ"שים ממוקמים בסמוך למתקן כדי להגן עליו במקרה של תקיפה אפשרית.
בית סוהר זה היה בלתי חדיר עד 11 ביולי 2015, כאשר חואקין "אל צ'אפו" גוסמן ברח דרך מנהרה והיה האסיר הראשון שהצליח להימלט ממתקן זה.
בסדרת הטלוויזיה של Netflix ו-Univision משנת 2017, "אל צ'אפו", מוצגת כליאתו וחוויותיו של חואקין "אל צ'אפו" גוסמן בכלא ואת בריחתו דרך מנהרה ב-11 ביולי 2015, שהפריכה את ההנחה שהכלא היה שמור ולא ניתן לברוח ממנו.
כלא ולדימירסקי צנטראל, הוא כלא בעיר ולדימיר שברוסיה, הנחשב לכלא הגדול ביותר ברוסיה, עם קיבולת של 1,220 עצורים והוא מופעל על ידי שירות בתי הסוהר הפדרלי ככלא שמור במיוחד, כאשר מרבית האסירים מרצים עשר שנות מאסר בפועל לפחות.
הכלא הוקם על ידי שלטונות האימפריה הרוסית בשנת 1783 על פי צו הקיסרית יקטרינה השנייה, והוא נמצא במרחק של כ-160 ק"מ צפונית-מזרחית למוסקבה.
בשנת 1906 נודע בשם ולדימירסקי צנטראל והכיל אסירים פוליטיים.
בתחילת 1921, זמן קצר לאחר עליית הבולשביקים לשלטון, הכלא היה לראשון שנועד לאכלס פעילי שמאל רדיקלי ומתנגדי משטר.
הכלא היה מאוחר יותר חלק ממערכת "מחנות ובתי כלא מיוחדים" של הגולאג ואכלס פושעי מדינה מסוכנים במיוחד.
ההחלטה הרחיבה את מגוון האסירים הפוליטיים ונכלאו בו מרגלים, חבלנים, טרוריסטים, טרוצקיסטים, מנשביקים, סוציאליסטים-מהפכנים, אנרכיסטים, לאומנים אתניים, גולים לבנים, משתתפים בארגונים אנטי-סובייטיים אחרים ובעלי קשרים לארגונים עם פעילויות אנטי-סובייטיות.
לאחר פירוק ברית המועצות הוחזר הכלא להיותו מתקן מעצר רגיל.
בשנת 1996 נפתח מוזיאון בשטח הכלא.
כיום זהו אחד מבתי הסוהר הגדולים ביותר ברוסיה, עם קיבולת של עד 1,220 עצורים לכל היותר.
כלא קרסטי 2 שנמצא כעת בבנייה בקולפינו, סנקט פטרבורג צפוי לתפוס את מקומו בתואר בית הכלא הגדול במדינה.
וסילי דז'וגאשווילי, בנו של סטלין.
יאן סטניסלב ינקובסקי, פוליטיקאי פולני.
פול לודוויג אוולד פון קלייסט, פילדמרשל גרמני.
יוהאן לאידונר, מפקד צבא אסטוני.
יוסף מנדלביץ', דיסידנט ומסורב עלייה יהודי.
גרגין נז'דה, גנרל ארמני ופעיל מהפכני של דשנאק.
פרנסיס גארי פאוורס, טייס אמריקני, הופל במטוס ריגול U2 ב-1 במאי 1960, היה כלוא כאן עד פברואר 1962.
מצ'יסלובס רייניס, הבישוף הליטאי הרומי-קתולי .
נתן שרנסקי, דיסידנט ומסורב עלייה יהודי.
קלימנטי שפטיצקי, ארכימנדריט של הכנסייה הרוסית-יוונית.
סרהי יפרמוב, פדרליסט סוציאליסטי האוקראיני.
דושאן לטיצה, פוליטיקאי פשיסטי סרבי.
סטפן מקסימוביץ' פיטרינקו, אנרכיסט רוסי, ראש מרד קרונשטאדט
אנדראש תומא, חייל הונגרי שנלקח בשבי על ידי הצבא האדום בשנת 1945 ונשאר במעצר עד שנת 2000.
בית המעצר אקרסצנה, הנקרא באופן רשמי בית המאסר הפלילי של משטרת מינסק (בבלארוסית: Цэнтра ізаляцыі правапарушальнікаў ГУУС Мінгарвыканкама), הוא כלא לפני משפט בעיר מינסק שבבלארוס הידוע לשמצה כמרכז מעצר לפעילי האופוזיציה בבלארוס שנעצרו במהלך הפגנות המוניות נגד המשטר האוטוריטרי של הנשיא אלכסנדר לוקשנקו.
בית הכלא מכונה לרוב בשמו הבלתי פורמלי אוקרסטינה או אקרסטצינה.
מקור השם בשמו של הרחוב בו הוא נמצא (הרחוב נקרא על שמו של טייס מטוס התקיפה ממלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות בוריס אוקרסטין).
על פי דיווחים רבים, מפגינים רבים שנעצרו במהלך ההפגנות בבלארוס בשנת 2020 עברו עינויים באוקרסטין על ידי שוטרים וסוהרי המקום.
מנהיגים ומשתתפי הפגנות האופוזיציה 2006, 2010 ו-2020 שנעצרו:
סרגיי טיכאנובסקי, בעלה של סבטלנה טיכאנובסקאיה
כלא טגנקה או טגנקה היה בית כלא מפורסם במוסקבה הממוקם לא רחוק מכיכר טגנקה שממנו קיבל את שמו.
טגנקה נבנה בשנת 1804 על פי צו של הקיסר אלכסנדר הראשון, בסמוך למנזר נובוספאסקי ברובע טגנקה.
אולם כבר במאה ה-20 היא קיבלה מעמד של "טרנזיט", ובמאה ה-21 שהו בה גם אסירים פוליטיים.
ההסבר לשינויים הללו הוא הפשוט ביותר.
בבתי כלא אחרים במוסקבה - "בוטירקה" ו"מטרוסקאיה טישינה" - לא תמיד היו מספיק מקומות לאסירים חדשים.
לאחר המהפכה של 1917, כל בתי הכלא הרוסיים התמלאו בסוג "חדש" של פושעים - אסירים פוליטיים.
גל המעצרים הבא נגע לדמויות דתיות.
בטגנקה ב-1894 נבנתה כנסייה, אבל כבר ב-1922 היא נסגרה.
בשנת 1940, בית הכלא טגנקה היה מקום מעצרם של 4120 אסירים, בעוד שהצוות מנה פחות מ-800 איש.
ההיסטוריה של כלא זה מסתיים ב-1958. הכלא האגדי נהרס בהוראת ניקיטה חרושצ'וב.
אחד משירי הכלא הרוסיים והסובייטים המפורסמים ביותר "טגנקה" מוקדש לכלא.
כלא מוליק הוא בית כלא לשעבר הממוקם ברחוב ז'אן השט (rue Jeanne Hachette) ברובע השלישי של ליון, צרפת.
הוא היה ידוע כמקום כליאה, עינויים והרג על ידי הגסטפו במהלך התקופה בה הייתה צרפת כבושה על ידי הנאצים.
המבנה נבנה בשנת 1921 לשימוש ככלא צבאי.
לאחר הפלישה לאזור הלא כבוש של וישי בצרפת בנובמבר 1942, הגסטפו השתמש בו כבית סוהר, מרכז חקירות ומחנה מעצר עבור הממתינים להעברה למחנות ריכוז.
ההערכה היא כי למעלה מ-15,000 בני אדם נכלאו במוליק, ומעל 900 מהם הוצאו להורג בו.
באמצע אוגוסט 1944 נלקחו אסירים ממוליק לשדה התעופה ברון שם נרצחו 109 מהם, כולל 72 יהודים.
ב-20 באוגוסט כ-120 אסירים נלקחו לפור דה קוט-לורט (Fort de Côte-Lorette) בסן-ז'ני-לבאל (Saint-Genis-Laval) ונורו.
אירוע זה ידוע בשם הטבח בסן-ז'ני-לבאל.
מבנה מוליק שוחרר ב-24 באוגוסט 1944 על ידי חיילי ה-FFI (קיצור של Forces françaises de l'Intérieur, כוחות הפנים של צרפת, אחד מארגוני המחתרת הצרפתית).
מנהיג ההתנגדות קולונל קניג, שניצל את הכאוס ששרר בליון באותה עת, נכנס לכלא במכונית גנובה של הצבא הגרמני מחופש לקצין גסטפו ושכנע את הקומנדנט לשחרר את השבויים.
הוא אמר שהפקודה הגיעה ממפקד הגסטפו בליון, קלאוס ברבי.
ב-1947 מוליק הפך שוב לכלא אזרחי, ונסגר לבסוף ב-1997. חדר המעצר נסגר במאי 2009.
בשנת 2009, רוב הכלא, כולל הקירות, המדרגות והחצר, סווגו כאנדרטה היסטורית.
מאז ספטמבר 2010 הכלא פתוח לציבור לסיורים מודרכים המאורגנים על ידי המשרד הלאומי של חיילים משוחררים וקורבנות מלחמה (l'Office national des Anciens combattants et Victimes de guerre).
רמון אוברק, מנהיג ההתנגדות (1943)
אנטואן אבינין, איש עסקים, קצין צבא ומנהיג התנגדות צרפתי, לימים סגן וסנאטור (1942)
פרנסס בזה (Francis Basin), צרפתי שפעל בשורות מנהלת המבצעים המיוחדים וסייע בהקמת רשת URCHIN (בשנת 1942)
אנתוני ברוקס, קצין בריטי במנהלת המבצעים המיוחדים (1944)
מארק בלוך, היסטוריון ומתנגד לנאצים (1944)
חביב בורגיבה, לאומן תוניסאי, לימים הנשיא הראשון של תוניסיה (1943)
אנדרה דוויני, חייל ומתנגד שנמלט (1943)
סלומון גלוק, רופא ומתנגד (1944)
ז'אן דה לאטר דה טסיני, מאוחר יותר מפקד הארמייה הצרפתית הראשונה במהלך הפלישה לדרום צרפת (1942–43)
ז'אן מולן, חייל ומנהיג התנגדות (1943)
רולאן דה פורי, שר קלוויניסטי ומנהיג התנגדות (1943)
אליז ריווה, נזירה ומתנגדת הנאצים (1944)
אנדרה פרוסאר (Frossard), עיתונאי ומסאי צרפתי, היה כלוא ב"ביתני היהודים" של פורט מוליק; אחד משבעת הניצולים מטבח ברון (1943–44)
אליס ונסטנברג (Vansteenberghe), רופאה ומתנגדת הנאצים (1944)
בסיס כליאה 396 (או בס"כ 396; מוכר בקיצור כלא שש) היה בית כלא צבאי באזור עתלית ליד כביש 4 בסמוך לצומת בית אורן ובצמוד לבית הסוהר כרמל.
הוא פעל לצד הכלא הצבאי הנוסף, כלא ארבע שבמחנה צריפין.
אלו יחדיו נסגרו סופית עם הקמת כלא נווה צדק סמוך לצומת השרון (בית ליד).
פלוגה א' – פלוגה פתוחה בתנאים הנחשבים "מקלים" בכלא שאכלסה חבושים שהיו שפוטים לזמן קצר יחסית של עד כחודש וללא רמות סיכון.
החבושים ישנו באוהלים בשתי מחלקות: עבודות ומשמר, זכו לשיחות טלפון (מטלפונים ציבוריים) ללא הגבלת זמן /או זמן מוגדר ביום.
במחלקת משמר עסקו החבושים בשמירות של 4 שעות במגדלי השמירה ברחבי הבסיס.
ובמחלקת העבודות הועסקו החבושים בעבודות שונות לפי צורכי הבסיס (גינון ונקיון, עבודה במטבח הפלוגה או במטבח הכלא הראשי וכו') הפלוגה הייתה מסוגלת להכיל עד כ-220 חבושים.
פלוגה ב' – פלוגה סגורה שהיוותה את "שער הכניסה" לכלא – לפלוגה זאת הגיעו מתקבלים וכלואים חדשים, לאחר מכן עברו ריאיון לפיו החליטו סגל הפיקוד בפלוגה האם להעביר את החבושים לפלוגה אחרת או להשאירם.
הפלוגה אכלסה על"מים (עצורים לפני משפט) חבושים בעלי רמת סיכון, או חבושים בעלי התנהגות טובה אך עם עונש מאסר של חודש ויותר.
הכלואים ישנו בתאים גדולים של עד 20 איש, והיו זכאים לשיחת טלפון אחת ביום בת 7 דקות.
בנוסף, בפלוגה זו הייתה קיימת "הקציניה" ובה כלואים קצינים ונגדים בקבע.
בעבר גם אנשי מילואים היו נכלאים שם, אך מנהג זה הופסק.
הפלוגה הכילה עד 85 אנשים
פלוגה ג' – הפלוגה הקשה והסגורה ביותר בכלא.
בפלוגה הכילה את האסירים הקשים בעוונות גנבות אמל"ח, סחר ושימוש בסמים, אונס, ואף הריגה.
רובם המכריע נשפטו למשך זמן ארוך, אך גם חבושים בכלא שהפגינו התנהגות אלימה או חוסר במשמעת הגיעו "לחינוך" בפלוגה ג'.
בפלוגה היה קיים הבידוד הקשה – "אגף הבודדים" בו שכנו חיילים שהתפרעו או שהיה כלפיהם חשד סביר לפגיעה עצמית.
בכל תא באגף זה היו עד 2 אסירים + שומר אחד מפלוגה א' שהתחלף בכל 4 שעות.
הפלוגה הייתה מסוגלת להכיל עד כ-65 אסירים.
בנוסף לאגף הבודדים, בפלוגה ג' קיימים ארבעה תאי צינוק שיצאו משימוש בתחילת שנות ה-90'.
פלוגה 600 – פלוגת הנשים בכלא ובה כלואות חבושות ואסירות משירות סדיר.
סגל הפלוגה הכיל נשים בלבד (מפקדות, סמלות, וקצינות) הפלוגה הוקמה ב-21 בדצמבר 2011, הייתה מסוגלת להכיל עד 60 אסירות.
בפלוגה זאת היה קיים בידוד המכונה "אגף הבודדות".
המבנה המרכזי אשר בו וגם וסביבו הוקם הכלא, הוא אחד ממצודות טיגארט ההיסטוריות שמקורן בתקופת המנדט הבריטי.
המבנה שימש במקורו כתחנת משטרה בריטית אשר נקראה "משטרת עתלית".
המבנה המקורי נבנה במהלך קיץ 1940 כחלק מ־P.B.P - מיזם בנייני המשטרה הבריטית בא"י.
מבנה זה סומן ברשימת המצודות כמצודה מספר 8 אשר הוקם בסבב הבנייה הראשון של מצודות המשטרה.
דגם המצודה הוא Police Post והוקם בידי מהנדס מחוז חיפה (קבלן מבצע).
המשטרה הבריטית פעלה במקום עד סוף תקופת המנדט.
את הרעיון להקים את כלא שש הגה הקצין יעקב מרקוביץ', אחרי שבדק את מצבם המתדרדר של ארבעת בתי הסוהר שהיו קיימים (אשר לטענתו היו משתפרים אם הייתה פוחתת בהם כמות האסירים).
אלוף-משנה יוסף פרסמן, מפקד חיל המשטרה הצבאית לחץ לבניית המתקן והוא לבסוף נבנה ב-1956 במהלך מלחמת סיני.
ב-22 בנובמבר 1969 הוצף כלא שש בשל סופת גשמים חזקה, ומפלס המים עלה לגובה של שני מטרים.
על אף שהביטחון בבית הסוהר היה בסכנה כאשר גם הסוהרים והאסירים ניסו להוציא את המים, אף אסיר לא השתמש בהזדמנות זו כדי לברוח.
כתוצאה, המפקד של אגף כוח-האדם, שאחראי לכלל חיל המשטרה הצבאית כולל בתי הסוהר שלו, החליט לשחרר עשרות אסירים ולבטל את עונשיהם.
ביום שבת 9 באוגוסט 1997 פרץ מרד אסירים בפלוגה ג' בכלא בשל תנאי הכליאה המחפירים לטענתם.
את המרד הוביל גדעון מרטין.
בעזרת אסירים נוספים הם השתלטו על חדר האוכל ולכדו בהדרגה את כל המד"כים והסמלים שנכחו בפלוגה.
לאחר משא-ומתן, הושג הסכם בין האסירים לקמצ"ר (קצין משטרה צבאית ראשי), לפיו האסירים ישחררו את בני הערובה תמורת תנאי כליאה טובים יותר ואי-ענישה למחוללי המרד.
האסירים מילאו את חלקם בהסכם, אולם שלטונות הכלא ביטלו באופן חד-צדדי את ההסכם ומנהיגי המרד קיבלו עונשים גדולים יותר והועברו לבית סוהר אזרחי.
חבר הכנסת דאז רומן ברונפמן פעל אף הוא לפתרון המשבר וערב בו את הרמטכ"ל אז אמנון ליפקין-שחק.
מגעים אלה הובילו לשינוי משמעותי בגישת המשטרה הצבאית לתחום בתי הסוהר.
נעשו שינויים במבנים של בתי הסוהר הצבאיים, ובתנאיהם של מדריכי הכלא והאסירים.
אירועי מרד האסירים היוו השראה לעלילת הסרט "הבודדים" משנת 2009 אותו ביים רנן שור.
ב-2 בדצמבר 2010 פונה הכלא מחשש שרפה באסון הכרמל.
הפינוי התבצע במהירות בגלל סכנת העשן ורוב האסירים אשר נותרו ימים ספורים עד למועד שחרורם שוחררו לביתם מוקדם.
שאר האסירים הועברו לבה"ד 13 למספר ימים, ופלוגה ג' הועברה לכלא ארבע.
ב-24 בנובמבר 2016 פונה הכלא מחשש שהשרפה בכרמל תגיע לכלא.
על אף שלא נשקפה סכנה מידית, הוחלט בצבא על פינוי מבעוד מועד.
הכלא נסגר סופית באפריל 2021 וננטש לחלוטין, ביחד עם כלא 4. בסתיו 2022, אגף ההנדסה והבינוי של משרד הביטחון הרס את כל תשתיות ומבני הכלא, מלבד מצודת הטגארט.
כל הכלואים הועברו לכלא נווה צדק שנבנה במחנה גור בסמוך לצומת השרון.
כלא שש נכנס לפולקלור הישראלי – הצבאי והאזרחי - בעקבות המערכון "כלא שש" של להקת הבידור הגשש החיוור, שבו הושר השיר המפורסם "עוזי עוזי".
הלהקה כלא 6 קרויה על שם כלא זה.
מילים: שייקה אופיר, לחן: יאיר רוזנבלום – בית ראשון: יושב אני בכלא שש יושב אני ומתייאש כמה כואב לראות חבר שלפני הוא משתחרר.
בספר "הכי רחוק שאפשר" מאת אלון חילו, מוקדשים מספר פרקים לתיאור כליאתו של גיבור הספר, נדב, בכלא שש.
כִּלְאָב (נקרא גם דָּנִיֵּאל) היה בנו השני של דוד המלך, בנה של אביגיל הכרמלית.
הוא נולד בחברון, בתקופה בה מלך דוד בעיר.
בנו השני של דוד מוזכר בספר דברי הימים בשם דניאל, אך בספר שמואל הוא מוזכר בשם כלאב.
בנוסף, בתרגום השבעים לפסוק בספר שמואל, הוא נקרא דלויה (Δαλουια).
בפשרו של ההבדל בין השמות דנו חכמים; בגמרא נאמר:
פירוש מקובל אחר ניתן במדרש תנחומא:
כלומר, גם לפי פירוש זה, דניאל הוא שמו האמיתי, וכלאב הוא כינויו: כאן, השם מרמז שהוא היה דומה מאוד לאביו.
על אף שכלאב קדם לאבשלום בסדר הירושה, הוא לא תבע לעצמו את המלוכה.
המפרשים מציעים לכך שתי סיבות אפשריות: ייתכן שכלאב נפטר בגיל צעיר; לחלופין, אפשר שהוא לא היה ראוי למלוך מסיבה כלשהי.
יש הסוברים (הרב יעקב מדן והסופר מאיר שלו) שכלאב היה בנו של נבל ולכן לא נכלל בסדר הירושה.
הסופר אורי קציר מעלה ברומן ההיסטורי "כלאב" את האפשרות שכלאב ויתר על המלוכה בשל מיאוסו מהתככים ומהמאבקים בין בניו של דוד על ירושתו, ובחר לחיות בנפרד מחצר המלוכה תוך שהוא מתעד את המתרחש בה מנקודת מבט חיצונית (בדומה לקיסר הרומי קלאודיוס בספריו של רוברט גרייבס "אני, קלאודיוס" ו"קלאודיוס האל").
על פי המדרש בתלמוד הבבלי, כלאב הוא אחד מארבעת האנשים שלא חטאו כל ימיהם ומתו רק בעטיו של נחש, לצד בנימין בן יעקב, עמרם אבי משה אהרן ומרים, וישי אבי דוד המלך.
באבות דרבי נתן נאמר כי כלאב יצא מהול, כלומר באופן ניסי נולד כבר נימול.
באוצר המדרשים נאמר כי תשעה נכנסו בחייהם לגן עדן ולא טעמו טעם מיתה, ביניהם כלאב בן דוד.
באוצר המדרשים נאמר גם כי בגן עדן שוכנים כל ראשי האומה ושם כלאב בן דוד עדיין חי.
כלא עכו הוא בית סוהר שפעל מעל הקומה הראשונה של המצודה ההוספיטלרית שבעכו העתיקה בתקופת השלטון העות'מאני ובתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בתקופה העות'מאנית שימש המקום כארמון וכמרכז שלטוני, ובתקופת השלטון הבריטי תפקד ככלא מנדטורי בו היה גרדום.
מתחם הכלא היה מבוצר ונחשב לשמור ומוגן היטב, בין השאר בזכות חומתו העבה והחפיר העמוק שמקיף אותו ממזרח ומצפון, ומי הים התיכון ממערב.
מדרום גובל המבנה בסמטאות העיר עכו העתיקה.
כיום שוכן במקום מוזיאון אסירי המחתרות - עכו.
מבנה הכלא יועד בתחילה כארמון למשפחת המושל וכמרכז שלטוני עות'מאני על ידי השליט הבדואי ששלט באזור הגליל דהאר אל עומר.
המבצר שנבנה מעל להריסותיה הקבורות באדמה של המצודה הצלבנית שנבנתה במקום בשנת 1104, שימש לאורך שנים בית ומרכז לשליטים עות'מאנים בהם אחמד אל-ג'זאר, סולימאן פחה, אבראהים פאשה ועוד.
ב-31 באוגוסט 1868, לאחר שהשלטונות העות'מאניים הגלו את הנביא הבהאי, בהאא אללה, לארץ ישראל, הוא נכלא יחד עם בני משפחתו בשבעה חדרים בקומה העליונה של האגף הצפון-מערבי של הכלא.
לקראת סוף התקופה העות'מאנית הוסב חלק ממבנה הארמון לכלא ובשנת 1908 נכלאו בו שניים מחברי ארגון "השומר", צבי ניסנוב וחיים שטורמן.
באפריל 1920 נכלאו בכלא עכו זאב ז'בוטינסקי יחד עם 19 מחבריו לאחר שניסו להגן על אנשי ירושלים בפרעות נבי מוסא.
אסירים אלו, ואסירים נוספים בכלא, קיבלו חנינה והשתחררו ביולי 1920, עם הגעתו של הרברט סמואל, הנציב הראשון, לארץ ישראל ותחילת השלטון הצבאי הבריטי בארץ.
בתקופת המנדט הבריטי שימש מבצר עכו ככלא מנדטורי בריטי לגברים בלבד, אחד משני בתי הכלא המרכזיים בארץ, עכו וירושלים.
הבריטים אסרו בכלא זה אסירי מחתרות, מ'ההגנה', האצ"ל והלח"י, ואסירים מוסלמיים שנעצרו במהלך המרד הערבי הגדול (חלקם גם הוצאו להורג שם), לצד אסירים פליליים, יהודים וערבים, ועצורים לפני משפט ששוכנו בחלק נפרד של כלא.
בכלא עכו המנדטורי פעל חדר גרדום ובו ניתלו לאורך שנות המנדט 77 אסירים, יהודים וערבים.
בין אסירים אלו היו תשעה לוחמי המחתרות שכונו עולי גרדום והרוגי מלכות: שלמה בן-יוסף, מרדכי שוורץ, דב גרונר, יחיאל דב דרזנר, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, מאיר נקר, אבשלום חביב ויעקב וייס.
בתא הנידונים למוות כתב מיכאל אשבל בעודו ממתין לביצוע גזר דינו את מה שהפך לאחד מההמנונים המפורסמים של הלוחמים - "עלי בריקדות", מתוך מחשבה לקיים את הבטחתו לשרה לבני טרם מותו, אך הוא זכה בחנינה.
בכלא עכו היו מקרים בודדים של רשלנות רפואית בתקופת המנדט.
בהם מקרה של פעיל צעיר, חבר האצ"ל , שנתפס בשעת תליית כרוזים של הארגון אחרי שבמהלך המרדף הוא נורה ברגלו.
הוא הובל לכלא עכו, שם החוקרים הבריטים סירבו להעניק לו טיפול רפואי מספק עד שיחשוף את שותפיו.
טרטנר סירב לשתף פעולה למרות מצבו שהלך והחמיר, וכעבור ארבעה שבועות הוא נפטר בכלא מהתפשטות הזיהום ברגלו.
מקרה נוסף של רשלנות רפואית הסתיים באופן דומה כאשר , מאסירי השוני בויז, חלה בדלקת תוספתן.
לאחר תקופה קצרה של טיפול לא יעיל נפטר יצחקי בכלא המרכזי בירושלים.
ב-4 במאי 1947 התרחשה הפריצה לכלא עכו .
כוחות של אצ"ל פוצצו את הקיר הדרומי של חומות הכלא ובעזרת אסירי אצ"ל ולח"י, שהוו את כוח הפריצה הפנימי, הצליחו לברוח 41 אסירי מחתרות.
עשרים ושבעה מהאסירים הבורחים הצליחו להגיע אל בתי המסתור, תשעה נהרגו בהיתקלויות עם חיילים בריטים- שלושה לוחמים מהכח החיצוני ושישה לוחמים מהכח הפנימי וביניהם גונדר "שמשון" דב כהן מפקד הפעולה.
שמונה מהכח הפנימי נתפסו והוחזרו אל הכלא וחמישה מהכוח החיצוני נתפסו ושלושה מהם - אבשלום חביב, יעקב וייס ומאיר נקר - נידונו למוות ונתלו בכלא עכו.
יומיים לאחר קום המדינה, ב-16 במאי 1948, כבשו לוחמי חטיבת כרמלי את עכו בפיקודו של משה כרמל, מפקד חזית הצפון ומאסירי המג' של ה"הגנה" בכלא ושחררו את כלא עכו.
לאחר קום המדינה שימש המקום כבית חולים פסיכיאטרי.
ביולי 1981, לאחר שהושג הסכם עם ועד העובדים, פונה בית החולים ובכלא הוקם מוזיאון אסירי המחתרות.
עוד משמש המקום כיעד לעולי רגל בהאים.
לאחר 15 שנות מחקר בעזרת מומחים מהטכניון, שומר המבנה, וכחלק מכך שוחזר מראהו הפנימי לזה של שנת 1920, ומעטפתו החיצונית הושבה לצורתה בעת המאבק במנדט הבריטי ב-1947. העבודות, במימונו של המרכז הבהאי העולמי, החלו בשנת 2003 והסתיימו ביוני 2004.
כיום משמש המבנה כמוזיאון אסירי המחתרות עכו, אחד מעשרת המוזיאונים של משרד הביטחון.
המוזיאון מציג את סיפורם של אסירי המחתרות מה"הגנה", האצ"ל והלח"י בהתמקדות על שנתיים ספציפיות מהמנדט, 1946-1947. כמו כן, המוזיאון מספר על חיי היום יום של האסירים, העבודות, התאים בכלא, התנאים ואת סיפור הפריצה מכלא עכו.
כלא עכו 1948–1949.בשער מתנוסס השלט - "בית הכלא הצבאי" כלא עכו 1964–1965.בשער מתנוסס השלט - "בית חולים לחולי נפש"
כלאדם הוא מחזה מוסר אנגלי מסוף המאה ה-15, אשר זהות מחברו אינה ידועה.
המחזה מתאר דמות העונה לשם כלאדם, המתבקשת בידי אלוהים אשר מאס בבני האדם בשל חטאיהם, להביא הוכחות למעשיו הטובים בחייו, כדי שתורשה לו הכניסה המיוחלת לגן העדן.
כלאדם יוצא מיד למלא אחר בקשת האל, אך מגלה כי לא בקשה קלה היא.
המוות, בפקודת האל, בא לקחת את כלאדם.
כלאדם מבקש ארכה, אינו מקבל, מחפש ידיד ללוותו אל פי קבר.
כל ידידיו פונים לו עורף - ידידות, קרבה, רכוש, דעת, תבונה, וידוי, יופי, כוח, חמשת-החושים - ורק אהבה מסוגלת להגיע עמו אל שפת הבור ולרדת איתו שמה.
כך יורד כלאדם לקבר, כלומר לחיק האלוהים.
במהלך המסע בעקבות הצלת נפשו בת האלמוות, נפגש כלאדם עם מספר דמויות, אשר גם הן מייצגות כל אחת תכונה, רגש וכדומה (כגון: "מעשים טובים", "בלבול" ועוד).
ככלל מחזאות המוסר, מחזה זה גם הוא בא להבהיל ולהפחיד את צופיו על מנת להחזיר אותם לדרך הישר או פשוט להשאיר אותם עליה.
"כלאדם" הוא המחזה השמור ביותר מתקופת ימי הביניים ששרד, ולכן נחשב כדוגמה הטובה ביותר למחזאות המוסר.
המחזה נכתב בשפה האנגלית התיכונה בתקופת טיודור , אך זהות המחבר אינה ידועה.
אף על פי שהמחזה, ככל הנראה, הופק בתדירות מסוימת בשבעים וחמש השנים שלאחר חיבורו, לא קיים שום תיעוד היסטורי של הפקות אלו.
מחזה מוסר דומה בשפה ההולנדית קיים מאותה תקופה, Elckerlijc.
בתחילת המאה ה-20, חוקרים לא הסכימו איזה מהמחזות הללו הוא המקור, או אפילו על יחסם ליצירה דומה בלטינית מתקופה מאוחרת יותר בשם "הומולוס".
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 הקונצנזוס המדעי הוא כי כלאדם הוא תרגום ועיבוד מהמקור ההולנדי.
המקור ההולנדי עצמו, ככל הנראה, קיבל השראה ממשל סיפורי (פרבולה) בודהיסטי דומה, שהיה מוכר במערב באותה תקופה.
במאי 1969 עלתה הפקה של המחזה בתיאטרון החאן בירושלים, שתרגם, עיבד וביים אריה זקס, מהמחלקה לשפה וספרות אנגלית ב, בהשתתפות סטודנטים באוניברסיטה.
היוצרים הנוספים היו: תפאורה ותלבושות - עדה המאירית, ניהול מוזיקלי - הרי גולומב, כוריאוגרפיה - גבי אלדור.
בין המשתתפים היו: ליאור ייני בתפקיד הייאוש, עליזה רוזן בתפקיד התשוקה, ז'אק כהן כידידות, עוזי לוי בדמות המוות, בני הנדל בדמות אלוהים, גבי אלדור שיחקה בתפקיד אהבה בת השמיים ומוטי ברכאן גילם את כלאדם.
תחילה הייתה אמורה ההפקה לעלות לזמן קצר, כהפקת חובבים ולא באופן מסחרי בסיוע כספי של האוניברסיטה, כאשר כל השחקנים משחקים בהתנדבות.
ההצגה זכתה להצלחה רבה, ולביקורות חיוביות, ועלתה שוב לאחר חודשיים, והוצגה במשך כחצי שנה גם בתל אביב.
בקיץ 1976, עלתה גרסה של המחזה בשם "מישהו", שעיבד וביים אמנון בקר, במסגרת פעילות של חטיבת הנוער של איחוד הקבוצות והקיבוצים בקיבוץ אפיקים.
המחזה תורגם שוב לעברית ב-2003, על ידי עמרי סמית, ויצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 2006 עלה המחזה בגרסת קברט עדכנית בתיאטרון הסימטה, ונשא את הכותרת "מופע סאטירי עם פזמונים", אותו ביים ועיבד יובל זמיר, בשיתוף פעולה עם קבוצת פרויקט ה"אינקובטור".
כלא שפנדאו היה בית כלא בעיר שפנדאו שבמערב ברלין (כיום אחת מתשע השכונות המרכיבות את רובע שפנדאו בברלין), המוכר בעיקר בשל היותו מקום כליאתם של שבעה מורשעים של משפטי נירנברג.
בית הכלא הוקם ב-1876 ליד מצודת שפנדאו, אך לא היה חלק ממנה.
בתקופת הנאצים שימש הכלא את הגסטפו לכליאת מתנגדי משטר, ולאחר מלחמת העולם השנייה שימש לכליאת שבעת פושעי המלחמה הנאצים.
בית הכלא נהרס ב-1987, לאחר מותו של אחרון האסירים בו, רודולף הס - וזאת על מנת למנוע את הפיכת האתר למוקד עלייה לרגל עבור נאו-נאצים.
בית הכלא נבנה בשנת 1876 כמרכז כליאה צבאי, אולם ב-1919 החל לשמש גם למטרות אזרחיות.
באותה תקופה היה המתקן ערוך לכליאתם של עד 600 אסירים.
לאחר שריפת הרייכסטאג בשנת 1933, נכלאו במבנה מתנגדים להיטלר, ובכללם עיתונאים כקרל פון אוסייצקי ואגון ארווין קיש (Egon Kisch), במה שכונה אז "מעצר מנהלי".
כלא שפנדאו הפך למעין מודל מוקדם עבור מחנות הריכוז הנאציים.
בעוד שמבחינה רשמית הוא נוהל על ידי משרד המשפטים הפרוסי, הגסטפו התעלל ועינה את הכלואים בו, כפי שמציין קיש בזכרונותיו מכלא זה.
בסוף אותה שנה הוקמו מחנות הריכוז הנאציים הראשונים, וכל האסירים אשר הוחזקו ב"מעצר מנהלי", כביכול, הועברו למחנות אלה.
מתקן כליאה לנאשמי משפטי נירנברג
לאחר מלחמת העולם השנייה יועד המבנה על ידי ארבע המעצמות לכלוא את פושעי המלחמה אשר הורשעו במשפטי נירנברג.
בסופו של דבר, נכלאו בו רק שבעה מנאשמי המשפטים, ומהם רק ארבעה ריצו את מלוא גזר הדין: רודולף הס, אלברט שפר, באלדור פון שיראך וקארל דניץ.
שלושה נוספים – קונסטנטין פון נויראט, וולטר פונק ואריך רדר – שוחררו במהלך שנות החמישים בשל בעיות בריאות, וזאת על אף שהשניים האחרונים נשפטו למאסר עולם.
בין השנים 1966–1987 היה רודולף הס האסיר היחיד בבניין, והיה האדם היחיד ששכן בו באותה העת פרט לסוהרו האמריקאי, לויטננט קולונל יוג'ין ק' ברד (Eugene K.
ברד כתב מאוחר יותר ספר על אודות חוויה זו, בשם "האיש הבודד בעולם" (The Loneliest Man in the World).
פרט ל"מרכז הבטיחות האווירית של ברלין", היה זה היחיד מבין מוסדות ארבע המעצמות אשר המשיך להתקיים גם לאחר תום שנות שלטונן הצבאי בגרמניה.
בשנת 1987 נהרס המבנה, בין היתר על מנת למנוע את הפיכתו למוקד עלייה לרגל עבור נאו-נאצים.
על מנת להבטיח את מחיקתו הסופית, נבנו באתר חניון ומרכז קניות של החברות: Navy, Army and Air Force Institutes (NAAFI), "מרכז בריטניה בשפנדאו", ובו סניפים של כמה מהרשתות הגדולות בגרמניה.
הריסות בית הכלא נטחנו לאבק ופוזרו מעל לים הצפוני.
כלא פּלֶצֶנזֶה הוא בית כלא בפלצנזה שברובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף של ברלין בירת גרמניה.
במתקן זה נכלאו והוצאו להורג בתקופת המשטר הנאצי מתנגדי המשטר.
כלא פלצנזה נבנה בפאתי ברלין בשלהי המאה ה-19, בין השנים 1868 ל-1898, בתקופת מלכותם של הקיסרים וילהלם הראשון ווילהלם השני.
הכלא השתרע על פני שטח של כ-248 דונם ובו מערכת של מבנים ובניינים המיועדים לכליאתם של כ-1,200 אסירים.
הכלא היה מתקן כליאה שתנאיו לא חמורים שנועד לשיקום והחזרה למוטב של עבריינים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הוחמרו תנאי הכליאה בכלא.
מטרת הכליאה הוסבה משיקום והחזרה למוטב, למטרות של ענישה, הרתעה, נקמנות וחיסולם של יריבים פוליטיים ואנשים שנחשבו כסיכון למשטר, או שנחשבו כנחותים מבחינה גזעית.
אסירים רבים שהושמו בו היו גם אנשים שהורשעו על ידי בתי המשפט המיוחדים של המשטר הנאצי (Sondergerichte) שכוננו בשנת 1933 ועל ידי בית הדין העממי (Volksgerichtshof) שהוקם על ידי היטלר בשנת 1934, כתוצאה ממורת רוחו על כך שבמשפט שריפת הרייכסטאג זוכו חלק מן הנאשמים.
לבית דין זה ניתנו סמכויות לדון במגוון רחב למדי של עבירות פוליטיות, כמו פעילות בשוק השחור, האטה בעבודה, תבוסתנות ובגידה והעונשים שהטיל היו חמורים ובמקרים רבים נגזר בו עונש מוות.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נוספה לאסירי הכלא קבוצת כלואים נוספת והיא עובדים זרים שהובאו לגרמניה מהמדינות הכבושות, חלקם מרצון וחלקם בכפייה.
על התנאים בכלא מספר רוג'ר מורהאוז בספרו "ברלין במלחמה":
הכלואים עשו רוב זמנם בתאים קטנים ולחים והורשו לצאת מהם רק לזמנים קצרים מאוד של הליכה בחצר הכלא.
המחסור במזון היה הגדול בייסוריהם.
בממוצע, האסירים קיבלו בדל לחם יבש ו וספל תחליף קפה לארוחת הבוקר ועלי ירקות לא מזוהים לארוחת הצהרים.
בערב ניתן להם מרק דליל, שאולי הכיל מעט פירורי שומן או בשר.
וכאילו לא די היה בתועבה הזאת, אחד האסירים התלונן ששליש מהאוכל שקיבל היה רקוב בדרך כלל.
התנאים הידרדרו במידה ניכרת במחצית השנייה של המלחמה, כי צפיפות-היתר והטיפול הרפואי הרחוק מלהניח את הדעת הוסיפו את שלהן על המצוקה הקשה בלאו הכי".
מעת השלמת בנייתו של הכלא ועד לעליית הנאצים לשלטון הוצאו להורג בין כותלי הכלא 36 אסירים בלבד שהורשעו בעבירת רצח, בהם הרוצח הסדרתי פאול אוגורצוב.
בתקופת השלטון הנאצי הוצאו להורג בכלא 2,891 אסירים, מכללם כ-2,500 בזמן המלחמה.
ההוצאות להורג היו בעריפת ראשיהם של הנדונים בגרזן בחצר הכלא.
בשנת 1936 אישר היטלר להכניס לכלא גיליוטינה לעריפת ראשי הנידונים, וזו הוכנסה לכלא בשנת 1937. מחצית מן המוצאים להורג מאז היו גרמנים ומחציתם זרים.
בהתקפת אוויר של בנות הברית על ברלין בספטמבר 1943 הופצץ הכלא, ואסירים רבים, שנשארו כלואים בתאיהם בעת האזעקה, נהרגו.
כתוצאה מהרס התאים הצליחו אסירים בודדים להימלט מן הכלא.
בהפצצה נהרסה הגיליוטינה ובמקומה באה שיטת המתה אחרת: לתקרת חדר ההוצאה להורג הוצמדה קורת עץ עבה שלאורכה חוברו אנקולי בשר שנשאלו מאיטליזים ובתי מטבחיים, ועליהם נתלו האסירים, בקבוצות של שמונה בכל פעם.
בין המוצאים להורג בכלא היו אנשי מחתרת "התזמורת האדומה" שנתפסו על ידי הנאצים.
ב-1944, לאחר כישלון קשר העשרים ביולי, גזרי דין המוות שהוטלו על הקושרים על ידי רולנד פרייזלר בבית הדין העממי בוצעו בכלא.
ההוצאות להורג תוארו על ידי ויליאם שיירר בספרו "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי":
"צריך לתלות אותם כבהמות, ציווה היטלר וכך היה.
בכלא פלאצאנזי כונסו בחדר קטן בו היו שמונה אונקלים משתלשלים מן התקרה.
אחד אחד, לאחר שעורטלו עד למותניהם, ניתלו, עניבת מיתר-פסנתרים כרוכה סביב צוארם, וקשרו לאנקולי-הבשר.
מצלמת קולנוע זימזמה שעה שהאנשים נחנקו ונטלטלו, מכנסיהם נטולי החגורות צונחים כשהם מפרפרים עירומים כביום היולדם ביגון-מיתתם".
תיאור מחריד של ההוצאות להורג בכלא מביא קוסטנטין פיצגיבון בספרו "20 ביולי: הקשר נגד היטלר":
"הם נחנקו במיתרי פסנתר, נתלו על אנקולי קצבים כשסוהרים שיכורים מריעים ומתקלסים בהם.
ייסורי המוות של ויצלבן, הפנר, שטיף, יורק, קלאוזינג, פון האגן, ברנרדיס, ופון האסל, שנשפטו והוצאו להורג באוגוסט, הוסרטו; הסרטים נשלחו בדחיפות להיטלר כדי שיוכל להתענג על המראה בחברת שלישיו והנשים שלידו, באותו ערב עצמו".
עם כיבוש ברלין השתלט הצבא האדום ב-25 באפריל 1945 על הכלא ומצא אותו ריק ברובו מכלואים.
בעלות הברית החליטו כי הכלא ישמש להבא ככלא לעבריינים צעירים.
בשנת 1951 החליט הסנאט של מערב ברלין להנציח את עברו של הכלא בקיר זיכרון שהוקם במקום בו עמד הגרדום.
הקיר נחנך בשנת 1952. מאז הפך האתר למקום התייחדות עם קורבנות המשטר הנאצי.
כלא סיידנאיא היה כלא צבאי ליד דמשק בסוריה שהופעל על ידי משטר בשאר אל-אסד עד לכיבושו בידי המורדים הסורים בדצמבר 2024. בית הכלא שימש לכליאת אלפי אסירים, הן עצירים פליליים והן אנשי האופוזיציה נגד הממשל.
על פי ההערכות, בין כותלי הכלא אלפי אסירים הוצאו להורג ללא משפט.
בשנת 2016 המכון לארכיטקטורה פורנזית ערך מחקר בשיתוף פעולה עם אמנסטי אינטרנשיונל, על בית הכלא שהתבסס על ראיונות עם עצורים ששרדו את השהות בכלא.
אמנסטי אינטרנשיונל העריך בפברואר 2017 כי: .
על פי משרד החוץ האמריקאי, נבנתה שם משרפה המשמשת לשריפת גופות המוצאים להורג, במטרה להעלים את הראיות להוצאות להורג ההמוניות בכלא.
ב-8 בדצמבר 2024 במהלך נפילת משטר אסד עזבו אנשי אסד את בית הכלא והמורדים פרצו אליו ושחררו את כלל האסירים שהיו כלואים בו באותה שעה.
על פי הדיווחים נמצאו בבית הכלא תאי עינויים, חבלי תלייה, מכבש ששימש להשמדת גופות, ויומן רישומים ובו רישומים על הוצאות להורג שבוצעו בבית הכלא.
כלא קילמיינהאם (באירית: Príosún Chill Mhaighneann, באנגלית: Kilmainham Gaol) היה בית כלא בקילמיינהאם, שבדבלין, אירלנד.
המקום הוא כעת מוזיאון המנוהל על ידי המשרד לעבודות ציבוריות, סוכנות של ממשלת אירלנד.
מהפכנים אירים רבים, כולל מנהיגי מרידת חג הפסחא של 1916, נכלאו והוצאו להורג בכלא על ידי הבריטים.
כאשר נבנה בשנת 1796, כלא קילמיינהאם נקרא "הכלא החדש", כדי להבדילו מהכלא הישן אותו נועד להחליף – צינוק מצחין, רק כמה מאות מטרים מן האתר הנוכחי.
הוא נקרא רשמית בשם כלא מחוז דבלין, ובמקור היה מנוהל על ידי המועצה המשפטית של מחוז דבלין.
במקור, הוצאות להורג ציבוריות התקיימו מול הכלא.
אך החל משנות ה-1820 ואילך התרחשו מעט מאוד תליות בקילמיינהאם.
תא תלייה קטן נבנה בכלא בשנת 1891. הוא ממוקם בקומה הראשונה, בין האגף המערבי והמזרחי.
בימיו המוקדמים, לא הייתה בכלא הפרדה בין אסירים: גברים, נשים וילדים נכלאו יחיו, עד 5 בכל תא, עם נר יחיד כמקור לאור וחום.
את רוב זמנם העבירו בקור, בחושך, וכל נר היה צריך להחזיק שבועיים.
גודל התאים היה בערך 28 מטרים רבועים.
ילדים היו לפעמים נעצרים בגין גנבה, הצעיר ביותר הידוע עליו היה בן שבע.
מבוגרים רבים שנכלאו שם הועברו לאוסטרליה לעבודה בכפייה.
התנאים הקשים שבהם הוחזקו אסירות בקילמיינהאם היו הדורבן לשלב הבא בהתפתחותו.
התנאים של האסירות היו באופן עקבי גרועים יותר מאשר אלה של הגברים.
בדו"ח משנת 1809 הבחין המפקח כי לאסירים סיפקו מיטות עם מסגרת ברזל, בעוד האסירות נאלצו לישון על קש פזור על הרצפה בתאים ובאזורים משותפים.
גם כעבור חצי מאה לא ראה הכלא שיפור גדול.
אגף הנשים, שהיה ממוקם באגף המערבי, היה צפוף יותר משאר הכלא.
בניסיון להקל את הצפיפות, 30 תאי נשים נוספו לכלא בשנת 1840. אך גם שיפורים אלה נעשו רק זמן קצר לפני שהתרחש הרעב הגדול, אז קילמיינהאם הייתה מוצפת באסירים.
עם הזמן, כלא קילמיינהאם הפך לסמל של המסורת המיליטנטית והלאומנות הרפובליקנית האירית, החל מהמרד של 1798 ועד מלחמת האזרחים של השנים 3–1922. מנהיגי המרידות של 1798, 1803, 1848,1867 ו-1916 נכלאו בו, ובחלק מן המקרים הוצאו בו להורג.
חברים רבים מהתנועה הרפובליקנית מתקופת מלחמת העצמאות נגד בריטניה (1919–1921) גם נכלאו שם.
שמות שהפכו לאיקונים בהיסטוריה של אירלנד המהפכנית – ביניהם הנרי ג'וי מקראקן, רוברט אמט, אן דוולין, צ'ארלס סטיוארט פרנל, ומנהיגי 1916, ביניהם פטריק פירס וטום קלארק – קשורים בקשר הדוק למקום.
קילמיינהאם נסגר ככלא על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית בשנת 1924. המקום נתפש בעיקר בתור אתר של דיכוי וסבל, ובאותו שלב לא היה עניין גדול בשימורו כאתר לשמירת מורשת המאבק למען עצמאות לאומית.
הפוטנציאל של הכלא לשמש כאתר זיכרון לאומי גם עורער בשל העובדה כי ארבעת האסירים הרפובליקנים הראשונים שהוצאו להורג על ידי מדינת אירלנד החופשית במהלך מלחמת האזרחים האירית נורו בחצר בית הכלא.
מועצת הכלא האירית שקלה את פתיחתו מחדש כבית כלא בשנות ה-1920, אבל כל תוכניות כזו ננטשה בשנת 1929. בשנת 1936 הממשלה שקלה את הריסת הכלא, אך גם זה לא קרה בשל העלות הגדולה שהייתה כרוכה בכך.
משרד החינוך דחה את ההצעה הזו, מכיוון שראו את האתר כלא יאה למטרה זו והציע במקום זאת לתלות דיוקנים של מנהיגים לאומנים בתאים המתאימים.
אך עם פריצת מלחמת העולם השנייה, התוכנית נגנזה למשך תקופת המלחמה.
סקר אדריכלי שנערך על ידי המשרד לעבודות ציבוריות, אחרי מלחמת העולם השנייה גילה שמצב בניין הכלא בכי רע.
מכיוון שמשרד החינוך עדיין התנגד להמרת האתר למוזיאון לאומני, ובהיעדר פונקציה ברורה אחרת לאתר, הממונים על עבודות ציבוריות הציעו לשמר רק את חצר הכלא ומספר תאים בעלי משמעות לאומית, ולהרוס את שארית האתר.
ב-1953 משרד הטישאק (משרד ראש הממשלה, Department of the Taoiseach), במסגרת תוכנית ליצירת תעסוקה, שקל מחדש את ההצעה המקורית של אגודת הקברים הלאומית, להפוך לשפץ את בניין הכלא ולהקים מוזיאון באתר.
אך שוב לא יצאה התוכנית לפועל, והמצב הפיזי של האתר המשיך להתדרדר.
בשנות ה-1950 המאוחרות החלה להתפתח תנועה עממית למען שימור כלא קילמיינהאם.
בעקבות דיווחים שהמשרד לעבודות ציבוריות מקבל מכרזים עבור הריסת המבנה, הקים לורקן סי.
לאונרד, מהנדס צעיר מדבלין, יחד עם מספר קטן של חברים לאידאולוגיה הלאומנית, את החברה לשיקום כלא קילמיינהאם בשנת 1958. על מנת להימנע ממחלוקות בין חברי האגודה, הוסכם שהם לא יעסקו בכל האירועים הקשורים לתקופת מלחמת האזרחים ביחס לפרויקט השיקום.
שבמקום זאת, ינסחו נרטיב של מאבק הלאומי מאוחד.
הם אז ערכו תוכנית לפיה שיקום הכלא והקמת מוזיאון יבוצעו על ידי עובדים בהתנדבות, וחומרים שישיגו מתרומות.
המומנטום של הפרויקט גדל, וקונגרס האיגודים המקצועיים האירי הודיעו לאגודה שהם לא יתנגדו לתוכנית הבנייה, ומועצת איגודי הבניין גם נתנה את ברכתה.
בשלב זה הממשלה האירית הייתה תחת לחץ גובר מצד אגודת הקברים הלאומית וארגונים אחרים לשימור ההיסטוריה והתרבות האירית לנקוט פעולה כדי לשמר את האתר.
לפיכך, כאשר החברה לשימור הגישה את התוכנית בסוף 1958 הממשלה ראתה בחיוב את ההצעה שתשיג את המטרה הזו ללא התחייבות כספית משמעותית מצד המדינה.
התוכנית אושרה רשמית בפברואר 1960. במאי של אותה השנה, המפתחות הועברו בטקס לחבר נאמנים שכלל חמישה חברים שמונו על ידי החברה לשימור ושניים מטעם הממשלה.
חבר הנאמנים שילמו דמי שכירות סמליים של פני לשנה, למשך שהיה מתוכנן לחמש שנים, שאחריהן הכלא המשוקם יועבר לחזקתם לצמיתות.
הפרויקט התחיל עם כוח עבודה של שישים מתנדבים במאי 1960, אשר ניקו את הצמחייה הגבוהה ופינו עצים, אבנים וגללי ציפורים שכיסו את האתר.
עד 1962 פונתה חצר הכלא ההיסטורית בה הוצאו להורג המנהיגים של מרידת 1916 וגם האגף הוויקטוריאני של הכלא היה לקראת סיום עבודה.
השיקום הסופי של האתר הושלם ב-1971, אז נפתח לקהל בית התפילה של הכלא שרצפתו וגגו נבנו מחדש ומזבחו שוחזר.
הכלא כעת מכיל מוזיאון להיסטוריה של הלאומנות האירית, ומתקיימים בו סיורים מודרכים.
בקומה העליונה ישנה גלריית אמנות שם מוצגים ציורים, פסלים ותכשיטים של אסירים מבתי כלא בכל רחבי אירלנד.
כלא קילמנהאם הוא אחד מבתי הכלא הריקים הגדולים ביותר באירופה.
מאז השיקום, כלא קילמיינהאם מוכר כאחד מאתרי המורשת החשובים ביותר של אירלנד מהתקופה המודרנית, בשל הקשר למאבק האירי לעצמאות.
בין פתיחתו בשנת 1796 עד פירוקו בשנת 1924, חוץ מאשר דניאל אוקונל ומייקל קולינס, נכלאו בו כל המנהיגים הלאומנים, הן מהזרם המהפכני והן מהזרם הפרלמנטרי, מה שקושר את הכלא באופן ישיר לסיפור הלאומנות האירית.