tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסינגל היחיד שקדם לאלבום היה "הזמן עושה את שלו", ואחריו יצאו גם הסינגלים "פסטיבל" ו"שדות האש".
עוד ב-2008 השתתף טל באלבומה של דין דין אביב "חופשייה בין עולמות", שבו שר בדואט עם אביב את השיר "מסע", שהיה שותף לכתיבתו.
טל כתב את הפסקול לסרטו של יורם זקס, "נימפות בערפל" (2007).
ביוני 2010 הוציא טל את אלבומו השני, "אורות".
האלבום מכר למעלה מ-40,000 עותקים והגיע למעמד אלבום פלטינה.
לפני צאת האלבום יצאו לרדיו הסינגלים "אורות" ו"מחוזקים לעולם" שכתב והלחין טל.
השיר "מחוזקים לעולם" הגיע לראש מצעדי הפזמונים של גלגלצ ושל רשת ג'.
גם באלבום זה כתב והלחין טל את רוב השירים, ועיבד אותם יחד עם יונתן דגן.
באלבום נכלל השיר "תן לי להיות", שאת מילותיו כתב , שנהרג במלחמת ששת הימים.
טל הלחין והקליט את השיר במסגרת הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר".
אחרי צאת האלבום יצא גם הסינגל "אם את הולכת", שאותו הלחין טל יחד עם בוריס מוזיצ'וק.
בעקבות האלבום זכה טל בתואר "זמר השנה" במצעד הפזמונים השנתי תש"ע של גלגלצ, ושירו "אורות" זכה בתואר שיר השנה.
השיר זכה גם בפרס אקו"ם ל"שיר השנה".
באלבומו של שלמה ארצי "אושר אקספרס", שיצא בשנת 2012, השתתף טל בדואט "אלוהיי".
במרץ 2013 יצא אלבומו השלישי של טל, "שושנה".
שני הסינגלים שקדמו ליציאת האלבום הם "אני איתך" ו"אני לא מבין איך היום עולה עליי".
בינואר 2014 הוציא אברהם טל את השיר "את במרחבים", שהוקלט בהופעתו בפסטיבל הפסנתר.
השיר נכתב לזכרה של שי זורע, נערה חולת סרטן.
בנובמבר 2015 הוציא אברהם טל את השיר "הימים עוברים".
השיר יצא לרגל יציאת אלבומו החדש הרביעי במספר שיקרא "עכשיו החיים".
בינואר 2016 הוציא טל סינגל שני מתוך אלבומו החדש שבדרך הנקרא "בוקר פרדס חנה".
בפברואר 2016 הוציא טל סינגל שלישי ואחרון לפני השקת אלבומו החדש שנקרא "עכשיו החיים".
את אלבומו השיק טל רשמית ב-1 במרץ 2016.
בדצמבר 2016 הצטרף לצוות השיפוט של תוכנית הטלוויזיה "The Voice ישראל".
בשנת 2018, הקליט מחדש את השיר "לאורך הים" של עפרה חזה, עבור אלבום המחווה קול הנשמה: שרים עפרה חזה.
במאי 2017 הופיע לראשונה באמפי תיאטרון קיסריה.
ביוני של אותה השנה שחרר את השיר "מי את" שכתב והפיק יחד עם ג'וני גולדשטיין.
באפריל 2018, במסגרת פרויקט "יצירת חיי" של ynet וידיעות אחרונות, יצא השיר "אור אלון" שכתב אברהם בהשראת סיפורו של אלון בקל, שנרצח בפיגוע בפאב "הסימטא" בת"א ב-2016.
במאי 2018 הופיע באמפיתיאטרון בקיסריה בפעם השנייה בקריירה ואירח על הבמה את הזמרת נרקיס.
באוקטובר של אותה השנה הופיע אברהם לראשונה בהיכל התרבות בתל אביב ואירח את בניה ברבי וחנן בן ארי.
בינואר 2019 הוציא את "לי זה לא מספיק".
הקליפ שנוצר בעקבות השיר הוא שיתוף פעולה ייחודי של אברהם עם הפסלת חן זיו, שלווה בתערוכה המציגה את יצירותיהם.
באפריל של אותה השנה הוציא את "שיר חדש", שיר זה הוא שיתוף הפעולה הראשון של טל עם המוזיקאים אבי אוחיון ומתן דרור.
באפריל 2020 הוציא את "שבוע טוב", שיר זה הוא שיתוף הפעולה השני של טל עם אוחיון ושיתוף הפעולה הראשון שלו עם ברבי.
ביוני הוציא קליפ לשיר בו הוא מופיע, וכן השתתף בבימוי ובעריכה.
בשנת 2021 הוציא דואט יחד עם בניה ברבי, שנקרא "מי לא יבוא".
את השיר כתבו טל וברבי יחד עם אבי אוחיון.
את השיר עיבד והפיק מתן דרור.
ב-2021 השתתף בתוכנית קארפול קריוקי יחד עם אודי כגן בהוצאת כאן 11.
בשנת 2022 השתתף בספיישל VIP של תוכנית הבישול "מאסטר שף" והגיע למקום השני.
ב-20 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הוציא את השיר "שמע ישראל" יחד עם דויד ברוזה.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של מדיה פורסט.
בשנת 2024 השתתף כיועץ בתוכנית הטלוויזיה "מוקד 11" ששודרה בכאן 11. ב-9 במאי של אותה השנה יצא לאור אלבום האוסף "ישראל בידור – שרים למדינה", שם ביצע טל את השיר "ביחד ננצח" לצד ליאור נרקיס.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הישראלי השבועי של מדיה פורסט.
ב-29 ביולי, השתתף טל בפרויקט הסברה מוזיקלי שנוצר על ידי שרי גבעתי בשיתוף עמותת "The Jewish Future".
הפרויקט מציג קליפ שנועד להעלות את המורל ולחזק את הפטריוטיות הישראלית והמשתתפים בפרויקט כוללים את מונטנה טאקר, שרי גבעתי, אסתר רדא, אבי אבורומי ומשה ראובן.
הקליפ כולל ביצוע לשירו של בוב מארלי "Iron Lion Zion".
כל ההכנסות מהפרויקט נתרמו ל"אחים לחיים".
ב-23 בפברואר 2025 יצא לאור הסינגל "שמש מזהב" של הזמרת רבקה זהר, בו היא משתפת פעולה עם טל.
ב- 25 במרץ 2025 הוציא טל את השיר "ישתבח", אותו כתב והלחין שלום מיכאלשווילי, לצידם של אור מילשטוק ועמרי קסטן.
טל היה נשוי כ-17 שנים לשושנה, אמנית ובעלת סטודיו לציור, ששימשה גם כמנהלת האמנותית שלו.
השניים התגרשו בשנת 2018, ולהם שני ילדים.
באוקטובר 2024 טל התארס לבת זוגו שלומית ויזנר, מדריכת פילאטיס גרושה ואם לבן הצעירה ממנו ב-17 שנים.
אקווריום: הופעות במפעל הפיס (2022)
אברהם טל (נולד ב-1 ביולי 1931) הוא פרופסור אמריטוס לבלשנות באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ישראל לבלשנות לשנת ה'תש"ע.
נולד בשם אברהם רוזנטל בעיר ברלאד שברומניה, ולמד בה בגימנסיה המקומית.
עברית ויהדות למד בלימודים פרטיים, מפי מורהו הנערץ מאיר שטיצמן.
היה חבר תנועת "הנוער הציוני", ובשנת 1950 עלה למדינת ישראל הצעירה ועבד כשנה בחקלאות בכפר ויתקין.
בשנותיו הראשונות בארץ לימד תורה בכפר יגל ובצור משה.
בשנת 1954 התגייס לשירות בצה"ל ושירת כחובש.
בתום שירותו, בשנת 1957, חזר לעסוק בהוראה.
שימש מורה וסגן מנהל בבית הספר "ביאליק" בנתניה, ולימים אף לימד בבית הספר "אורט" ובסמינר למורים בעיר.
בשנת 1962 סיים את לימודי התואר הראשון במקרא ולשון עברית באוניברסיטת תל אביב, ואחרי-כן למד לתואר השני ולימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
חיבור הדוקטור שלו, שנכתב בהנחיית פרופסור זאב בן-חיים, עסק בנושא "התרגום לנביאים ראשונים".
לצד לימודיו בירושלים היה חבר בסגל הזוטר של אוניברסיטת תל אביב.
לימים השתלב בסגל הבכיר שלה, ועבד בה עד פרישתו לגמלאות בשנת 2000. היה ראש החוג ללשון העברית משנת 1979 ועד שנת 1996. במקביל, מ-1985 ועד 1988 היה ראש בית הספר למדעי היהדות.
בנוסף, לימד שנים רבות בסמינר הקיבוצים.
מאז שנת 1981 פועל טל באקדמיה ללשון העברית, ובשנים 2005–2009 היה סגן נשיאהּ.
בשנים 2011-1992 היה עורך המילון ההיסטורי ללשון העברית של האקדמיה.
בשנים 1983–1984 לימד באוניברסיטת פריז ובשנת 2001 באוניברסיטת סידני.
בשנים 1988–1989 היה חוקר אורח באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
טל נמנה עם מערכת ההוצאה לאור של המהדורה המדעית החמישית של התנ"ך, Biblia Hebraica Quinta, היוצאת לאור בשטוטגרט שבגרמניה, ועורך במסגרתה את ספר בראשית.
בשנת תשמ"ג זכה בפרס יצחק בן-צבי על המהדורה הביקורתית של התרגום השומרוני לתורה, שהוציא לאור באוניברסיטת תל אביב.
טל הוא חתן פרס ישראל לבלשנות עברית לשנת תש"ע "על הישגיו המצוינים בחקר מסורות השומרונים וחקר לשונות התרגומים, במילונאות ובעבודתו כעורך המילון ההיסטורי ללשון העברית ועל תרומתו בהעמדת תלמידים חשובים".
בשנת 2013 הוכתר דוקטור לשם כבוד בתאולוגיה באוניברסיטת האלה-ויטנברג בגרמניה.
לשון התרגום לנביאים ראשונים ומעמדה בכלל ניבי הארמית, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשל"ה.
התרגום השומרוני לתורה: מהדורה ביקורתית, כרכים א-ג, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תש"ם-תשמ"ג.
חמישה חומשי תורה לפי נוסח שומרון, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ה.
חמישה חומשי תורה, נוסח שומרון ונוסח המסורה, מבוא, הערות ונספחים, ההדירו אברהם טל ומשה פלורנטין, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב: תשע"א.
אברהם יהושע אלינסון ; 1 באוגוסט 1911 – 24 במרץ 2000) הידוע בכינויו הספרותי א.
בּיֶילוב (או בֶּלוב), היה סופר רוסי-עברי, מתרגם, עורך, עיתונאי ופעיל ציוני בתקופת רוסיה הקומוניסטית.
נולד במוהילב שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (מאוחר יותר בבלארוס).
כאשר היה בן שש עשרה הצטרף לארגון נוער מחתרתי-ציוני לא חוקי, שעסק בהפצתם של ספרות עברית וחומרים ציוניים, כאשר הארגון נתפס, נמלט אלינסון ללנינגרד ובכך ניצל ממאסר.
שם נותר בתקופת השואה, שבמהלכה נרצחו הוריו בעיר בוברויסק (בלארוס).
בשנת 1933 כאשר היה בן 22 סיים לימודי הנדסת מכונות, ולאחר מכן בשנת 1935–1936 למד בפקולטה למוזיקולוגיה בקונסרבטוריון של לנינגרד.
מ-1934 עד 1949 (כולל בשנות המצור הגרמני על לנינגרד) עבד בעיתון "לנינגראדסקיה פראבדה" (Ленинградская правда).
על מאמריו בעיתון חתם בפסידונים "מויסאב".
אלינסון פוטר ממערכת העיתון בימי המערכה נגד ה"קוסמופוליטיים", והחל להתפרנס כ"סופר צללים".
תקופה זו הוא מתאר בספרו "איך הייתי כושי", שתורגם מרוסית לעברית בידי שלמה אבן-שושן ב-1980.
בשנים 1952 עד 1956 חיבר והוציא לאור ספרי מדע פופולרי על ציוויליזציות עתיקות, בהן בבל, מצרים והתרבות האצטקית.
ספריו תורגמו לשפות רבות, ואחת מיצירותיו, "מגילת החרס" (1952), שדנה בתרבות האשורית והבבלית, שאותה פרסם יחד עם המזרחן לב ליפין הייתה מועמדת ל"פרס ברית המועצות", הפרס היוקרתי ביותר בברית המועצות.
היה חבר ארגון הסופרים הסובייטים.
עיקר פעילותו הספרותית של אלינסון התמקדה בתרגום יצירות מיידיש ועברית לרוסית, ובניתוח עבודות תרגום.
אלינסון היה המתרגם היחידי שתרגם לרוסית את כתביו של שלום עליכם, ותרגומים אלו היו התרגומים הראשונים מאז שנת 1923 שהיו חוקיים בעיני השלטון הסובייטי.
בין תרגומיו הרבים של אלינסון ניתן למצוא את התרגום לרוסית לרומן "חדווה ואני" (1950) וכן את התרגום לרוסית למחזה "חנה סנש" (1958) שנכתבו על ידי אהרן מגד.
הוצאתם לאור של התרגומים נדחתה עקב פריצת מלחמת ששת הימים אך בסופו של דבר הם הוצאו לאור בישראל בשנת 1975 ב"הוצאת הקיבוץ המאוחד".
בשנת 1964 פורסם בשנתון הרוסי "אמנות התרגום" בעריכת קורניי צ'וקובסקי, מאמר של אלינסון על "א.
אלינסון שיגר את המאמר לאברהם שלונסקי, ובעקבות כך נתקשרה ביניהם חליפת מכתבים.
בספרו של שלונסקי "מכתבים ליהודים בברית המועצות" הובאו 105 מכתבים של שלונסקי לאלינסון.
בשנת 1965 פרסם אלינסון יחד עם לב וילסקר קובץ מתרגומיהם ושמו "סיפוריהם של סופרי ישראל", ובו מובאים סיפורים שתרגמו השניים מעברית ומיידיש לרוסית של הסופרים: אהרן אמיר, אהרן אפלפלד, יהודה בורלא, בנימין תמוז, שלום עליכם, חיים הזז, ק.
צטניק, משה שמיר ועוד רבים.
במהלך השנים 1967 - 1969 התכתב אלינסון עם חברו המשורר דב גפונוב, בספרו של גפונוב "מכתבים מעבר לקאוקאז" הובאו 48 מכתבים של גפונוב לאלינסון.
בהקדמה לספרו הביוגרפי של אלינסון כותב שלמה אבן שושן:
"בשנת 1965 הופתעתי לגלות ידיעה בעיתונות בארץ שבשנתון הסובייטי "אומנות ותרבות" שיצא תחת עריכתו של קורניי צ'יקובסקי התפרסם מאמרו הכולל של א.
בלוב על תרגומו של אברהם שלונסקי את הפואמה של פושקין, "יבגני אונייגין" בתמיהה חשבתי לעצמי מיהו אותו איש סובייטי, בלוב?
שבצורה כה מבוססת וסוחפת מגלה את סודות התרגום לעברית ושולט בשפה העברית.
מתברר שזהו אחד מבני עמינו, שמתגוררים בלנינגרד ובשלמותם מתמסרים ללימוד יהדות ותרגום ספרות עברית.
החברות שלנו התחילה כאשר בשנת 1974 עלה בלוב לארץ, התיישב בירושלים והמשיך את העבודה שהתחיל בלנינגרד."
בשנת 1974 עלה אלינסון לישראל והתגורר בירושלים.
שם המשיך במפעלו הספרותי, הוא המשיך בתרגומים מעברית לרוסית וגם ערך תרגומים של אחרים (למשל של אמנון גינזאי).
את ספרו האחרון, שפורסם ב-1998, "אבירי העברית בברית המועצות", פותח אלינסון במשפט: .
"אבירי העברית בברית המועצות לשעבר", 1998
"סיפוריהם של סופרי ישראל", קובץ תרגומים.
"המשפט העברי - תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו", פרופ' מנחם אלון.
אברהם טְרַכְטְמַן (10 בפברואר 1944 – 17 ביולי 2024) היה מתמטיקאי ישראלי ופרופסור במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
נולד בכפר קלינובו שבמחוז סברדלובסק שבברית המועצות.
ב-1951 עבר עם אמו לעיר הומל שבדרום מזרח בלארוס.
קיבל תואר ראשון (1967) ותואר דוקטור (1973) במתמטיקה באוניברסיטה הלאומית באורל.
עד 1984 לימד באוניברסיטה זו, ובשנים 1991-1992 לימד באוניברסיטה בסברדלובסק.
עלה לישראל בשנות ה-90, וקליטתו לא הייתה קלה; תחילה עבד בניקיון ובשמירה, ורק ב-1994 החל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1995 החל לעבוד במחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2007 פתר את בעיית צביעת המסלולים, שהוצגה ב-1970.
אברהם טרמבלה היה ביולוג שווייצרי, מחלוצי הזואולוגיה החדשה.
ב-1743 העניקה החברה המלכותית הבריטית לו את מדליית קופלי בזכות מחקריו על ההידרתים - מחלקה הקרובה למדוזות, שושנות ים ואלמוגים.
אברהם יבין (הלפרין) (23 בספטמבר 1928, ט' בתשרי תרפ"ט – 18 ביולי 2019, ט"ו בתמוז תשע"ט) היה עורך ספרותי ומתרגם ישראלי.
שימש כעורך בהוצאת עם עובד בשנים 1952–1993, ובמשך 20 שנה היה העורך הראשי של סדרת "ספריה לעם" שלה.
יבין נולד בערב יום כיפור בעיר קורץ שבפולין (כיום באוקראינה) וגדל בעיר רובנו.
למד בבית הספר העברי "תרבות" בעיר מגוריו.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, התגורר תחילה בירושלים ברחוב תחכמוני ולאחר מכן בתל אביב.
למד בבית הספר "תחכמוני" ובגימנסיה גורדון.
בשנים 1952–1955 שימש כעוזרו של שלמה גרודזנסקי בהוצאת עם עובד.
בשנים 1968–1971 היה עורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ובשנים 1971–1973 ערך את מוסף "תרבות וספרות" של "הארץ".
משנת 1973 ועד פרישתו ב-1993 היה העורך הראשי של סדרת "ספריה לעם" של עם עובד.
משנת 1993 היה חבר האקדמיה ללשון העברית.
מאז פרישתו ערך את ספריהם של מאיר שלו, יהושע קנז וחיים באר.
על עריכתו הודה לו באר: "לעורכי הנאמן אברהם יבין בעל ביקורת התבונה הטהורה שמיטיב עמי ועם אשר יוצא מתחת ידי כל הימים".
בנוסף לעבודת עריכה עסק יבין מאז פרישתו מעריכה גם בתרגום מאנגלית ומיידיש.
ערך (יחד עם יהושע קנז) גם את ספריו של יורם ברונובסקי, "החיים וכל קסמם הרע: דפי יומן 1971–1998" ו"מכתבים מדומים: מסעות, מפגשים, דיוקנאות ופולמוסים במחוזות התרבות" בהוצאת כרמל.
במסגרת ספריית אופקים ערך את ספרה של אניטה שפירא, "ברנר: סיפור חיים" (2008) וספרו של אהוביה מלכין "האקטיביסט: סיפור חייו של אליהו גולומב, 1893–1929" (2007).
כל הספרים יצאו בהוצאת עם עובד, אלא אם צוין אחרת.
ג'יימס ג'ויס, דיוקן האמן כאיש צעיר, תשט"ו
רוברט לואיס סטיבנסון, סיפורים מים הדרום, תשנ"ו
אדגר אלן פו, הבור והמטוטלת, סיפורי אימה ומסתורין, אוסף הכולל את הסיפורים החתול השחור, כת"י שנמצא בבקבוק, הבור והמטוטלת והתיבה המלבנית תשנ"ט, עם עובד
ג'ורג' אורוול, חוות החיות, תשס"א
ג'ון מקסוול קוטזי, נערות: תמונות מחיים קרתניים, תשס"א
ג'ון מקסוול קוטזי, אליזבת קוסטלו, תשס"ו
ג'ון מקסוול קוטזי, איש איטי, תשס"ח
שלום עליכם, מוטל בן פייסי החזן, תש"ס
אברהם קרפינוביץ, סיפורי וילנה, 1995
דייוויד מק-קי, בנצי ג'ק קנט, דרקון אין דבר כזה ביאטריקס פוטר, עלילות פיטר ארנבון ו-הברווזה ימימה מייקל בונד, דוב ושמו פדינגטון, הוצאת אחוזת בית, תשס"ח
קו הקץ, (אלבום מהכיבוש הנאצי ברומניה), העורכים - חיים באר, חיים גורי, אברהם יבין, רישומים - מרסל ינקו, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1981.
סיפורו של דוידקה, דוד נמרי - מפיו ועליו''', העורכים: אברהם יבין ושלמה דרך, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ד
הרב אברהם טברסקי (מכונה; המגיד מטריסק או המגן אברהם ע"ש ספרו) (ה'תקס"ו – ב' בתמוז ה'תרמ"ט) בנו החמישי של הרב מרדכי טברסקי (המגיד מצ'רנוביל), היה מייסד חסידות טריסק, מגדולי האדמו"רים בדורו.
נולד בעיר ווהלין שבאוקראינה, לרב מרדכי טברסקי, ולפייגע, בתו של הרב דוד לייקס.
אביו נהג לקחתו עמו למסעותיו, וכך היה עד מגיל צעיר ל'תיקוני הנשמות' שהיה עורך אביו.
לאחר נישואיו לריקל, בת הרב יעקב אריה לייב שפירא מקובלא (בן הרב מרדכי מנעשכיז), התיישב בעיר טוריסק שבאוקראינה ושימש בה כמגיד מישרים, מכאן התפרסם שמו כ"המגיד מטריסק".
לאחר פטירת אביו בכ' באייר ה'תקצ"ז, עלה על כס האדמורו"ת, ייסד בעירו את חסידות טריסק והיה לאדמור"ה הראשון.
הוא נודע בקדושתו ובפרישותו והרבה לצום משבת לשבת ובכל זאת היו פניו מאירים.
הוא הצטיין בעבודת ה' המיוחדת שלו ובנפלאותיו.
אלפים ורבבות של חסידים מרוסיה גליציה ופולין הסתופפו בחצרו וביניהם נמנו גם מגדולי האדמורי"ם שבדור, מהם שנסעו אליו עם חסידיהם לשבתות וחגים.
נפטר בב' בתמוז ה'תרמ"ט, ונקבר בעירו טוריסק, האוהל שעל קברו היה עד השואה מקום תפילה לאלפי חסידים, ובפרט ביום הילולתו.
כיום הוא חודש ושופץ ומשמש מקום תפילה לעולים להשתטח על קברי הצדיקים באוקראינה.
מקובל בשם בנו הרב מרדכי, שב' תמוז הוא יום גדול לקבלת התפילות, והרמז: פעמיים 'תמוז', בגימטריה "שועתנו קבל ושמע צעקתנו".
בשנת ה'תרמ"ז (1887) – שנתיים לפני מותו, הסכים שידפיסו את ספרו "מגן אברהם" – שני חלקים, דרושים על התורה בדרך החסידות, מדברי תורתו שנכתבו על ידי חסידיו, הספר הודפס בלובלין, ומאז הודפס פעמים רבות עם מראי מקומות.
הוא ספר היסוד של חסידות טריסק בפרט וחסידות צ'רנוביל בכלל.
ונתקבל כספר חסידי יסודי בענייני אמונה, ענווה וקדושה.
בהקדמתו, עליה חתם בעצמו, כתב:
עוד כתב בהקדמתו לחלק א, שבכח ברכת אברהם אבינו:
בנו הבכור, הרב מנחם נחום טברסקי, האדמו"ר מטריסק-בריסק.
בנו השני היה הרב מרדכי טברסקי (המכונה ר' מאטעלע), האדמו"ר מקוזמיר
בנו השלישי וממלא מקומו, היה הרב יעקב אריה לייב טברסקי, האדמו"ר השני מטריסק.
שיינא רייזא, אשת הרב אפרים מרגליות, הרב ממאציב (נפטר בי"ב באב ה'תרמ"ו), בזיווג הראשון (אחריה הוא נישא לאחותה מלכה).
פייגא מינטשע, אשת הרב שמואל העשיל מקרילוביץ, אדמו"ר בקרילוביץ שבפודוליה.
מלכה, אשת הרב אפרים מרגליות בזיווג שני.
(שבע, בתו של הרב אפרים, נישאה לרב אברהם דוב טברסקי (ה'תרכ"ה – כ"ט באב תש"ה, 1945), האדמו"ר מרחמיסטריווקא בדור השלישי).
גיטל לאה, אשת הרב מרדכי טברסקי, האדמו"ר השני מקוריסטשוב (ה'תר"ב – ל' בשבט ה'תרע"ו).
צפורה, אשת הרב ישראל טברסקי, אדמו"ר מסקווירא בדור השני (נפטר בכ"ז באלול ה'תרע"ט).
פייגא, אשת הרב דוד טברסקי, אדמו"ר ממקארוב בדור השלישי (נפטר בכ"ד בחשוון ה'תרס"ג).
שבעת אחיו שימשו כל אחד באדמור"ות וייסדו את חצרות קוריסטשוב, צ'רקס, טולנא, סקווירה ורחמסטריווקה, שחלקן מונות כיום אלפי חסידים.
שלוש אחיותיו נישאו גם הן לאישים חשובים.
רבי אברהם יהושע העשיל (ה'תרנ"ב – ד' בניסן ה'תש"ג) היה אדמו"ר חסידי במז'יבוז', השישי בשושלת אפטא-זינקוב.
נולד בגליציה בשנת ה'תרנ"ב לרבי ישראל שלום יוסף השיל ולבת שבע טריינא, בתו של רבי יעקב שמשון מחודורוב אב"ד בוהופולי.
לאחר פטירת אביו בכ"ט באב ה'תרע"א, הוכתר לכהן כממלא מקומו עוד קודם נישואיו.
באדר ה'תרע"ב נישא למרים בת דודו רבי יצחק מאיר השיל.
בשנת ה'תרפ"ה נמלט רבי אברהם יהושע מפני הרוסים לטרנופול, בעמקי גליציה, לשם העביר את חצרו.
נרצח בשואה יחד עם אמו, אשתו, בתו - ברכה דינה וחסידיו בד' בניסן ה'תש"ג, לאחר ששטחי פולין הסובייטיים נכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
רבי אברהם יהושע השיל (ה'תקצ"ב - י"ט בתשרי ה'תרמ"א) היה אדמו"ר חסידי במז'יבוז', הרביעי בשושלת אפטא זינקוב.
נולד בשנת ה'תקצ"ב לרבי משולם זוסיא השיל, האדמו"ר השלישי מאפטא-ז'ינקוב, ולסימה בתו רבי ישראל (חתן רבי משה צבי מסאווראן).
לאחר נישואיו בו' באדר ה'תר"ט ללאה רחל בתו של רבי שלום יוסף פרידמן האדמו"ר מסדיגורה התגורר בסדיגורה בסמיכות לחותנו עד לפטירתו בי"א באלול ה'תרי"א.
לאחר פטירת חותנו החל לנהוג באדמו"רות בז'ינקוב עיר אבותיו.
לאחר פטירת אביו בג' באלול ה'תרכ"ד מונה למלא את מקומו במז'יבוז' שבאוקראינה.
רבי אברהם יהושע נפטר בקאמינקא בי"ט בתשרי התרמ"א ובה נטמן, בנו רבי ישראל שלום יוסף מילא את מקומו באדמו"רות.
רבי ישראל שלום יוסף, ממלא מקום אביו באדמו"רות מז'יבוז'
רבי יצחק מאיר השיל, אדמו"ר מקופיטשניץ
רבי משולם זוסיא השיל, (נפטר בי' אדר ה'תר"ף), אדמו"ר במז'יבוז'.
הרבנית ברכה השיל, נפטרה בט"ז תשרי תשל"ו, אשת הרב הרב שמואל יוזפוב
רבי משה מרדכי (נפטר ה'תרע"ז), רב בנובומינסק
גיטל, אשת רבי שלמה זלמינו צוקרמן מרושקוב
חוה, אשת רבי משה הגר (אדמו"ר משאץ ויז'ניץ)
דבורה, אשת רבי דוד פרידמן (אדמו"ר מבוהוש)
הרב אברהם יהודה הכהן שוורץ (א' באב תקפ"ד, 26 ביולי 1824 – כ"ד בתשרי תרמ"ד, 25 באוקטובר 1883) היה רב הקהילות ברגסז ומאד בהונגריה, נודע בספרו שו"ת קול אריה.
נולד בא' באב ה'תקפ"ד בעיר מאד בהונגריה לר' פנחס זליג הכהן שוורץ בן רבי משה הכהן קעניג מזאמבור ורעייתו הענדל (בת ר' מרדכי צבי שוורץ ורעייתו זיסל) בגיל ארבע עשרה היה לתלמידו של החתם סופר בישיבת פרשבורג.
לאחר שנה וחצי נפטר רבו, והוא עבר ללמוד בישיבת וורבוי אצל הרב בנימין וולף לעוו.
בשנת תרכ"א נתקבל לרב בעיר ברגסס, בה גם עמד בראש ישיבה שמנתה כחמישים תלמידים.
היה נוסע בתור חסיד לרבי חיים הלברשטאם מצאנז.
בשנת תרמ"א מונה לרבה של עיר הולדתו מאד, בהונגריה הפנימית, גם שם ניהל את ישיבתו עד לפטירתו בכ"ד בתשרי תרמ"ד.
תלמידו היה רבי נתנאל פריד מבלמזויוורוש.
נודע כפוסק חשוב בזכות ספר השו"ת שכתב "קול אריה".
הספר נדפס לראשונה בשנת תרס"ד בשאמלוי, ויצא לאור על ידי נכדו – הרב שלמה זלמן אהרנרייך.
לרב שוורץ היו חמישה בנים ושש בנות.
רבים מצאצאיו שימשו כרבנים בקהילות הונגריה וספרים
חתנו הרב אליעזר צוקר מבערגסאז
נכדו הרב פנחס זליג שוורץ
נכדו הרב שלמה זלמן אהרנרייך משימלוי
נכדו הרב חיים צבי אהרנרייך ממאד (הונגריה)
רבי אברהם טיקטין (ל' בכסלו תקכ"ה 1764, שוורזנץ ליד פוזנה – כ"ב בטבת תקפ"א, 27 בדצמבר 1820) היה רב אשכנזי, רבן של ערים שונות ברחבי גרמניה ובסוף ימיו רבה של ברסלאו.
בן דורם וידידם של רבי עקיבא איגר ורבי יעקב לורברבוים.
נולד לרב גדליה טיקטין רבה של שוורזנץ ולפריידל.
התייתם בגיל 9 (תקל"ד, 1774) ולמד מאז אצל גיסו, בעל אחותו ותלמיד אביו, רבי מרדכי מגריידיץ.
בצעירותו למד בליסא ובה הכיר את רבי עקיבא איגר, רבי יעקב לורברבוים ורבי חיים אוירבך, ולמד עמם.
כיהן בתחילת דרכו ברבנות על מקומו של אביו בשוורזנץ, ואחר כך גם כרבן של לונטשיץ וגלוגאו, בה כיהן שלוש עשרה שנים.
בשנת תקע"ו התמנה כרבה של ברסלאו, בה כיהן עד פטירתו בכ"ב בטבת תקפ"א, 27 בדצמבר 1820.
נשא את אסתר בת ר' ארון קוטנר.
בנו רבי שלמה זלמן טיקטין מילא את מקומו כרבה של ברסלאו.
בן נוסף שלו היה רבי יצחק טיקטין, ובנו ר' משה טיקטין הוציא לאור את ספרו "פתח הבית", וחתם על הספר "קורא הדורות", ווארשא תקצ"ח, עם אחיו רבי שלמה זלמן.
רבי אברהם טיקטין היה מגדולי דורו, רעו של רבי עקיבא איגר, שכתב עליו: "אך לאשר אני רואה דגם מסברא לא ניחא ליה [=שגם מסברה אין נוח לו] להגאון אבד"ק גלוגא נ"י חילוקי בזה, בטלה דעתי הנמוכה והחלושה נגד דעתו הגדולה של הגאון נ"י".
רבי שלמה פלסנר (תקנ"ז–תרמ"ז), מחבר "כה לחי" וחיבורים רבים נוספים, ביניהם "עדות לישראל" - ספר אפולוגטי בעברית ובגרמנית העוסק בהגנה תדמיתית על התלמוד באמצעות ציטוטים חיוביים של חכמים נוצריים עליו.
תרגם מיוונית וארמית את "כתובים אחרונים" מימי בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
היה גם תלמידו של רבי עקיבא איגר.
רבי ברוך בנדיט גליקסמן, רבה של טוּרֶק, מחבר "נחלת ברוך", "טעם ברוך" ו"בריחי זהב".
חיבר לפחות עשרים ושבעה חיבורים, רובם לא נדפסו.
ספרו היחיד שנדפס בחייו הוא "פתח הבית" (דיהרנפורט תק"פ).
רבים מכתביו מצויים באוסף הרב רפאל רייכמן בירושלים, ומהם מתפרסמים מעת לעת קטעים בכתבי עת תורניים ובספרי זיכרון שונים.
חידושיו על מסכת קידושין והלכות קידושין בשולחן ערוך נדפסו מכתב ידו על ידי הרב יחיאל מיכל דזימיטרובסקי בשם "פתח הבית", ובתוספת הערות וציונים בשם "מלואי הבית".
הרב יוסף חיים אברהם טרופ (ה'תרנ"ז, 1897 - ה' באדר ב' ה'תשל"ח, 14 במרץ 1978) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, ר"מ בישיבת ראדין ולאחר מלחמת העולם השנייה, ראש ישיבת קרלין-סטולין בניו יורק.
בנם בכורם של הרב נפתלי טרופ.
ושל פעשא (פסיה) לאה, בתו של העסקן החרדי ר' אליעזר יעקב חווס.
בילדותו התמנה אביו כראש ישיבת ראדין והוא למד בה בנערותו, התקרב ל"חפץ חיים" והתפרסם כלמדן.
נישא לאסתר, בת הרב יעקב משה ספיר.
גיסו היה הרב יהושע ליב לוינסון (נרצח בשואה בסוף 1944), נכדו של החפץ חיים ומנהלה האחרון של ישיבת ראדין, שנישא לליבה ספיר.
עם פטירת אביו בראשית שנת ה'תרפ"ט, 1929, התמנה במקומו כר"מ בישיבה, ובשנותיה האחרונות כיהן בה כראש ישיבה שני לצדו של חתן החפץ חיים, הרב מנחם מנדל זקס.
בתקופת השואה עקר עם בני הישיבה לעיר וילנה וממנה לאוטיאן.
לאחר הכיבוש הסובייטי הוגלה למחנות העבודה בסיביר ובהמשך הוא הגיע לסמרקנד שבאוזבקיסטן.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית והחל להרביץ תורה במוסדות תורניים שונים, בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התמנה כראש ישיבת קרלין-סטולין בניו יורק.
בשנת ה'תשל"ב (1972) נפטרה אשתו וארונה הועלה לקבורה בישראל, היא נטמנה בבית הקברות הישן בפתח תקווה.
בראשית שנת ה'תשל"ח (1977) עלה לישראל והשתקע בירושלים.
כחצי שנה לאחר עלייתו נפטר ביום ה' באדר ב' ה'תשל"ח, 14 במרץ 1978, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
בתו, פשה נישאה לרב אלתר חנוך העניך ליבוביץ, ראש ישיבת חפץ חיים בארצות הברית
בת נוספת, נישאה לרב חיים פורטנוי מחשובי תלמידי ישיבת מיר בבלארוס
הרב אברהם יהושע העשיל בורנשטיין היה רבה הראשי של קאזניץ ומוגלניצא, חי בשלהי המאה ה-19. נודע בשל ספרו סנהדרי קטנה.
הרב אברהם בורנשטיין כתב את הספר סנהדרי קטנה, הכולל חידושים ופלפולים על מסכת סנהדרין, הספר זכה להסכמת רבים מחכמי דורו ביניהם רבי אברהם מסוכטושוב בעל ה"אבני נזר", רבי מאיר יחיאל הולשטוק האדמו"ר מאוסטרובצה ורבי יואב יהושע וינגרטן בעל ה"חלקת יואב".
הספר הודפס בפיטרקוב בשנת 1903 על ידי בנו של הרב רבי משה אלעזר בורנשטיין.
אברהם טל (נולד ב-1949) הוא משפטן ישראלי שכיהן עד שנת 2019 כנשיא בית המשפט המחוזי מרכז השוכן בלוד.
אברהם טל נולד בשנת 1949 בישראל.
ב-1967 סיים טל את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון "אהל שם" ברמת גן.
ב-1975 סיים את לימודיו הגבוהים במשפטים בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1974–1976 התמחה בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו ובפרקליטות מחוז תל אביב.
בשנת 1976 הוסמך טל כעורך דין.
בשנים 1990-1976 עבד כפרקליט בפרקליטות מחוז תל אביב (פלילי).
בשנת 1979 סיים לימודי מוסמך אוניברסיטה במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בחודש יולי 1990 מונה לכהונת שופט בית משפט השלום ברמלה.
בינואר 1994 מונה לסגן נשיא בית משפט השלום בתל אביב.
בספטמבר 2000 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו.
בינואר 2008 מונה לכהונת סגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז.
באפריל 2014 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי מרכז בלוד כמחליפה של הילה גרסטל, שעזבה את תפקידה כשופטת לאחר שנבחרה לנציבת הביקורת על הפרקליטות.
בנובמבר 2020 מונה לשופט עמית בבית המשפט המחוזי מרכז.
אברהם טל (נולד ב-17 באוגוסט 1933) הוא עיתונאי כלכלי ישראלי, חבר הנהלת מערכת הארץ ובעל טור בעיתון עד ל-2006. הגיש וערך את תוכנית הרדיו "שעה קלה על כלכלה" ששודרה בגלי צה"ל בשנים 1977–2001 וערך את כתב העת "ניהול" של המרכז הישראלי לניהול.
טל נולד ב-1933 בגרמניה, כחצי שנה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל.
את לימודיו היסודיים עשה בבית הספר כצנלסון בגבעתיים ובבית הספר יהל"ם שברמת גן (1939–1947), ולאחר מכן למד בבית הספר אהל שם שברמת גן (1947–1951).
בצה"ל שירת בחיל מודיעין בין השנים 1951–1953.
בשנים 1953–1956 למד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 1961–1962 למד לימודי תעודה במינהל ציבורי במחלקה למדע המדינה באותה האוניברסיטה.
בשנים 1968–1969 למד מדיניות ציבורית במסגרת קורס חד-שנתי ב"בית הספר למדיניות ציבורית על-שם וודרו וילסון" באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנים 1958–1961 היה מנהל לשכת מבקר המדינה והמשיך לעבוד בלשכה עד 1972. בשנים 1958–1972 כתב עבור עיתון "הארץ" בשם העט "אלי רביב".
ב-1972 החל לעבוד כעורך כלכלי בעיתון "הארץ", בעל טור וחבר הנהלת המערכת עד ל-2006.
בשנים 1977–2001 היה עורך ומגיש התוכנית "שעה קלה על כלכלה" בתחנת הרדיו גלי צה"ל.
בשנים 1977–2003 היה עורך "ניהול - כתב העת של מנהלי ישראל" שיצא לאור על ידי המרכז הישראלי לניהול.
אברהם יאנסנס (או אברהם יאנסנס ואן נויססן, בהולנדית: Abraham Janssens; 1575 – 1632) היה צייר פלמי, שידוע בעיקר בזכות יצירותיו הדתיות והמיתולוגיות הגדולות, המראות את השפעתו של קרוואג'יו.
הוא היה הצייר ההיסטורי המוביל בפלנדריה לפני חזרתו של רובנס מאיטליה.
אברהם יאנסנס נולד באנטוורפן כבנם של יאן יאנסנס ורולופקן ואן הויסן או נויססן.
ישנה אי ודאות לגבי שנת הלידה שלו.
בעבר נהגו לחשוב שהוא נולד בשנת 1567, אך ההנחה היא כי תאריך הלידה שלו היה 1575.
יאנסנס למד אצל יאן סנלינק, ונרשם כסטודנט בגילדה של לוק הקדוש בשנת 1585. הוא נסע לאיטליה שם התגורר בעיקר ברומא בין השנים 1597 - 1602. לאחר שחזר לארץ מולדתו הפך לחבר בגילדת אנטוורפן בשנת 1601–1602.
ב־1 במאי 1602 התחתן עם שרה גטקינט (נפטרה באנטוורפן ב-7 באפריל 1644) עמה נולדו לו 8 ילדים, חמישה מהם נותרו בחיים בעת מותה: מריה אנה (אשתו המאוחרת של יאן ברויגל הצעיר), שרה, קתרינה, לוקרטיה ואברהם השני.
בשנת 1607 הפך לדיקן הגילדה של סנט לוק באנטוורפן.
זו גם התקופה בה קיבל את העמלות הגדולות הראשונות שלו, שציינו את התקופה החשובה ביותר בקריירה שלו.
עד חזרתו של רובנס לאנטוורפן בשנת 1608, יאנסנס נחשב אולי לצייר ההיסטוריה הטוב ביותר בתקופתו.
לאחר שרובנס הפך לכוח הדומיננטי עבור יצירות מזבח גדולות בשוק אנטוורפן, היה על יאנסנס למצוא שווקים אחרים לעבודות מונומנטליות גדולות מפטרוני המחוז.
יאנסנס הצטרף בשנת 1610 לגילדת הרומאים, חברה של הומניסטים ואומנים באנטוורפן שנסעו לרומא.
המגוון והתפקידים הגבוהים שבידי הגילדה הזאת הציעו לו הזדמנות טובה להיפגש עם פטרונים פוטנציאליים.
בין תלמידיו היו בנו אברהם יאנסנס השני, ג'ובאני די פיליפו דל קמפו, מישלה דזובלו, ניקולאס רוניה ואחרים.
יאנסנס צייר סצנות דתיות, מיתולוגיות ואלגוריות, ומדי פעם דיוקן.
הוא גם צייר סצנות בסגנון ז'אנר המייצגות את חמשת החושים או את שבעת החטאים.
יאנסנס חתם כ- "Janssens van Nuyssen" על כמה מהתמונות שלו.
ההערכה היא ש"וואן נויססן "היה שם המשפחה של אמו וכי יאנסנס הוסיף את זה לחתימתו כדי להבדיל את עצמו מאחרים מכיוון ששם המשפחה יאנסנס היה נפוץ מאוד בפלנדריה של המאה ה-17.
קשה לקבוע את הכרונולוגיה של יצירותיו, שכן הוא תיאר או תיעד רק כמה מהן.
עבודותיו המוקדמות ביותר ספוגות במאנריזם של המאה ה-16 ומאופיינות בעיצוב מלאכותי ובפלטה המורכבת מצבעים מפוזרים.
[6] דוגמה לכך היא תמונתו המוקדמת ביותר "דיאנה וקליסטו" משנת 1601, המדגימה שבאותה תקופה הוא הושפע פחות מהציור האיטלקי מאשר מהסגנון המנריסטי המאוחר שהתפתח באותה עת באוטרכט ובהארלם, שהם שאבו השראה מיצירתו של הצייר הפלמי ברתולומוס ספרינגר.
היצירה דיאנה וקליסטו מסתמכת עם זאת על פיסול איטלקי של העת העתיקה וגם של הרנסאנס, וכך גם עבודותיו המאוחרות.
לאחר שובו לאנטוורפן בשנת 1602, עבודתו של יאנסנס הסתמכה חזק יותר על עבודות של רפאל.
הדבר ברור בקומפוזיציה "הר אולימפוס" המציג את השילוב בין חיבתו של יאנסנס לעתיקות ולמיכאלאנג'לו, במהלך שהותו באיטליה, ובעזרת הדפסים שהוא יכול היה לראות באנטוורפן.
משנת 1606 ואילך החל סגנונו להראות את השפעתו של קאראווג'ו.
ההערכה היא כי זו הייתה תגובה לנטיות חדשות בבית הספר לציור באנטוורפן סביב התקופה ההיא.
הוא צייר בסגנון זה כחמש עד שש שנים.
הציור "סקאלדיס ואנטוורפיה" משנת 1609, היא יצירה מרכזית מהתקופה הקרווגסקית של יאנסנס.
הוזמנה על ידי שופט השלום בעיר אנטוורפן לקשט את חדר האספה של בניין העירייה בו נחתמה שביתת הנשק עשר שנים קודם בין ספרד לרפובליקה ההולנדית ב-9 באפריל 1609. רובנס קיבל גם עמלה מאותו אירוע.
הוא קיווה כי ההפוגה תביא שגשוג וסחר חדשים לאנטוורפן, שבזכותה הסתמכה העיר באופן מסורתי על נהר שאלד.
נושא העבודה הוא אפוא סקאלדיס (הנהר שלדט) ואנטוורפיה (העיר אנטוורפן).
יצירה זו נוצרה כאשר יכולותיו האמנותיים של יאנסנס הגיעו לשיאם.
דמותו של סקאלדיס מעוצבת בהשראת הטיבר בגבעת הקפיטולינה ואילו הקומפוזיציה עצמה דומה ל"יצירת אדם" של מיכלאנג'לו.
עבודה זו מראה כיצד הסגנון של יאנסנס התפתחה לעבר יופי קלאסי, הרמוני בצורתו ועם פלטת צבעים בלתי שבורה.
ההשפעה של קרוואג'ו נראית בשימוש בניגודים חזקים של אור וצל ליצירת כוח אקספרסיבי.
ניתן למצוא בציור גם את השפעתו של בית הספר בבולוניה בחיפוש אחר קלאסיציזם אצילי.
העדפתו של יאנסנס את הצורה הפיסולית, פוגעת בדרמת היצירה שכן הדמויות מיוצגות בתנוחות ובביטוי קפוא.
יצירות אחרות המתוארכות לתקופה הקרוואגזסקית שלו, הן אלגוריית "הנטל של הזמן", "שלום ושפע" 1614, שהוזמנה גם היא לחדר האספה של בניין העירייה באנטוורפן.
ו"המשיח המת בקבר עם שני מלאכים", 1610. הציור האחרון הוזמן ככל הנראה כציור מזבח.
עבודתו המאוחרת של יאנסנס נחשבת פחות משכנעת.
אחרי 1612, כמו זו של כל שאר עמיתיו באנטוורפן, סגנון הציור שלו היה בהשפעה חזקה של הסגנון החופשי של הטכניקה הציורית של רובנס.
ציוריו של יאנסנס של דמויות באורך חצי נחשבו עדיין כחדשניים ומוצלחים.
דוגמה טובה היא "הצליבה" (בערך 1620) שבה הדמויות נראות צבועות כפסלים.
אבּרהם טוקזייר (בפינית: Abraham Tokazier; 29 בספטמבר 1909 – 7 באפריל 1976) היה אצן יהודי-פיני, סגן אלוף פינלנד (1938) בריצת 100 מטר.
טוקזייר נולד וגדל בהלסינקי למשפחה יהודית, בן למשפחה בת שישה אחים.
לאברהם אח תאום בשם משה.
אביו, מאיר טוקזייר, היה סוחר במקצועו שנולד באורשה (בבלארוס המודרנית).
אביו היגר לפינלנד ושם התחתן עם שרה לבקוביץ', יהודייה ילידת פינלנד.
הוא התאמן בריצה במועדון היהודי מכבי הלסינקי.
בשנת 1934 השתתף עם אחיו התאום בהכשרה בלטביה או בליטא כשבסיומה עלו לארץ ישראל, אך חזר עם אחיו לפינלנד לאחר ששניהם עברו תאונת דרכים בארץ ישראל.
אחיו התאום ואחיו הצעיר יעקב היו מספר פעמים אלופי פינלנד בהרמת משקולות.
בתחרות חנוכת האצטדיון האולימפי של הלסינקי שאך זה הסתיימה בנייתו (ויועד לקראת אולימפיאדת הלסינקי ב-1940) שנערכה ב-21 ביוני 1938 השתתף טוקזייר בריצת 100 מטר.
הוא חצה ראשון את קו הסיום והכרוז הודיע עליו כמנצח מיד לאחר הריצה, אך עם פרסום התוצאות הרשמיות, התברר שהציבו אותו במקום הרביעי.
לכל ארבעת הרצים ניתנה תוצאה זהה של 11.0 שניות.
למחרת פורסמה בעיתון Helsingin Sanomat הנפוץ בכל המדינות הנורדיות, תמונה שצילמה את סיום הריצה על קו הסיום.
התמונה מוכיחה בבירור כי טוקזייר, האצן הקרוב ביותר למצלמה בגופיה הכהה, היה הראשון שחצה את הקו.
כתובית התמונה הבהירה "תמונה זו מוכיחה כי השופטים טעו בזיהוי המנצח במירוץ".
אמנם הריצה הייתה צמודה, אך הסיבה לדירוג הנמוך של טוקזייר במקום הרביעי הייתה ככל הנראה בגלל אנטישמיות, ולא בגלל טעות שנעשתה על ידי השופטים.
זאת בגלל שמשלחת רשמית מגרמניה הנאצית, שכללה בין היתר חברים מהוועדה המארגנת של אולימפיאדת ברלין (1936), הגיעה והייתה בין אורחי התחרות.
המארגנים, שרצו לרצות את אורחיהם, ובלחץ של אורהו קקונן (לימים נשיא פינלנד), שבאותה העת היה שר הפנים ויו"ר ההתאחדות האתלטיקה הפינית, הוציאו אותו מהפודיום ומטקס קבלת המדליות.
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות פינלנד שנערכה בתחילת אוגוסט אותה שנה, זכה טוקזייר במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, אחרי אקי טמיסטו (10.8 שניות) ולפני טויבו אקינן (10.9 שניות).
בשנת 1939 קבע טוקזייר בריצת 100 מטר את שיאו האישי על 10.7 שניות.
מאוחר יותר, טוקזייר היגר לסטוקהולם, שוודיה, שם גם נפטר.
בשנות ה-90 פנתה מכבי הלסינקי להתאחדות האתלטיקה הפינית בבקשה להכיר בטוקזייר כמנצח ולהשיב לו את הפרס, אולם ניסיון זה לא צלח.
השערורייה חזרה לכותרות בשנת 2013, לאחר שהעיתונאי הפיני Kjell Westö הזכיר את הפרשה בספרו "Hägring 38".
בסופו של דבר, ב-18 בספטמבר 2013 התנצלה התאחדות האתלטיקה הפינית בפני משפחתו של טוקזייר, והכריזה שהוא המנצח האמיתי באותה ריצה מפורסמת ב-1938. רשימת הרצים וזמני הריצה עודכנו בהתאם.
את התוצאות הרשמיות לא ניתן לבטל בשל תקנות התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
אחייניו של טוקזייר הם רנה ניברג , שגריר פינלנד באוסטריה, ברוסיה ובגרמניה בעבר, והלל טוקזייר , פסנתרן, זמר ומלחין פיני.
אברהם יאן ברור (בהולנדית: Jan Avraham Broer, 31 בדצמבר 1889 - 24 במאי 1992) היה מנהל סניף דואר בהולנד, שהוכר כחסיד אומות העולם לאחר שהציל יהודים בתקופת השואה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
יאן היה בן למשפחה נוצרית הולנדית, שעבד לפרנסתו בסניף דואר בעיירה פוכט שבמחוז צפון בראבנט בהולנד.
יאן היה נשוי ליהודיה בשם טרזיה ברטה סייפרס.
לזוג היו 3 ילדים קטנים..
בהתגבר הגזירות על יהודי הולנד, הורה יאן לאשתו ולילדיו להישאר בבית כדי שלא יחשפו בפני השכנים שעלולים להלשין ולהסגירם.
הוא עצמו הצטרף למחתרת ההולנדית וסייע לאתר מקומות מסתור עבור יהודים.
בין השאר, הוא החביא בביתו את ג'ו ולוס סטאד, קרובי משפחה של אשתו, ששהה בבית במשך שנתיים עד לשחרור דרום הולנד באוקטובר 1944. בני הזוג סטאד הוסתרו מתחת לגג הבית ואפילו ילדיו של יאן עצמם לא היו מודעים לנוכחותם במשך כל השנה הראשונה.
ביתו של יאן היה ממוקם בסמוך למחנה הריכוז פוכט.
כתוצאה מכך, קצינים גרמנים רמי דרג רכשו מספר בתים באזור, כולל את בתי השכנים הסמוכים לביתו.
בשל הפעילות הרבה בביתו של השכן גברה הסכנה ויאן עשה הכל כדי לא לעורר חשדות.
בנוסף נערכו מספר חיפושי בתים באזור אך במזל לא נעשה חיפוש בתוך ביתו של יאן.
ביוני 1943 פוטר יאן מעבודתו בשל היותו נשוי ליהודיה.
אחרי שהעיר פוכט שוחררה על ידי בעלות הברית, חזר יאן לעבוד במשרד הדואר ובהמשך אף זכה לקידום.
בני הזוג סטאד נותרו עוד זמן מה בביתו של יאן ולאחר מכן עברו לדן-בוס.
בשנת 1953 החליטה בתו הבכורה של יאן לעלות לישראל.
כעבור שנתיים יאן עלה בעקבותיה עם שאר בני המשפחה.
תחילה התגוררו בצריף עולים בקריית חיים ובהמשך עברו להתגורר בקריית ביאליק.
יאן החליט להתגייר ואימץ לעצמו את השם העברי אברהם.
הוא מצא עבודה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
יאן אברהם ואשתו נמנעו במשך כל השנים מלספר על קורותיהם בתקופת השואה.
הם גם ויתרו על האפשרות לקבל הכרה כקורבנות הנאצים על לפי חוקי הולנד, משום שלא רצו לעורר מחדש את הזיכרונות הקשים מתקופת המלחמה.יאן הלך לעולמו בגיל 92 ב-24 במאי 1992.
ב-28 ביולי 1979 הוכר יאן ברור כחסיד אומות העולם, וב-5 בנובמבר קיבל תעודת הוקרה.
הטקס התקיים ביד ושם נשתל עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר סיפורו ואותר קברו של יאן ברור בבית העלמין צור שלום בקרית ביאליק.
אברהם מטבייביץ' טמניק (ברוסית Абра́м Матве́евич Те́мник ; 19 באוקטובר 1907 - 29 באפריל 1945 היה קצין יהודי סובייטי, מפקד חטיבת שריון בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, אשר קיבל את אות גיבור ברית המועצות בשל גבורתו בקרב על ברלין.
אברהם טמניק נולד בעיירה צ'רניגובקה פלך טאבריה שבדרום האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז זפוריז'יה של אוקראינה) במשפחה יהודית.
בשנת 1929 התגייס לצבא האדום.
סיים קורס של קצינים פוליטיים.
בשנת 1939 נטל חלק בקרב חלקין גול .
מיומה הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות לחם בחזית.
תחילת כקצין פוליטי של גדוד טנקים ובהמשך של חטיבת שריון.
לקח חלק בקרב סמולנסק, בקרבות בצפון קווקז ובקרב סטלינגרד.
במהלך הקרבות ב־1941 - 1942 כמה וכמה פעמים הוא לקח על עצמו תפקידים פיקודיים.
ביוני 1943 נשלח ללימודים באקדמיה צבאית במוסקבה, שם עבר הכשרה לפיקוד.
בינואר 1944 שב אל החזית בתפקיד מפקד רגימנט טנקים.
השתתף במבצע פרוסקורוב- צ'רנובץ', בקרבות לשחרור טרנופול ובצליחת נהר הדנייסטר לתוך רומניה.
ביוני 1944 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד חטיבה ממוכנת מס' 21. בספטמבר 1944 קיבל אברהם טמניק פיקוד על חטיבת המשמר המשוריינת הראשונה.
הייתה זאת אחת מיחידות המעוטרות ביותר בחיל השריון של הצבא האדום.
הוא הוביל את החטיבה בפריצת קווי ההגנה של הוורמאכט במבצע ויסלה-אודר לתוך גרמניה.
באפריל 1945 הייתה חטיבת המשמר הראשונה חלק מהכוחות שהשתתפו בקרב על ברלין.
החטיבה פוצלה לכמה צוותים קרביים, כאשר כל צוות מורכב מכוח טנקים המלווה בחיילי חי"ר והנדסה קרבית.
החי"רניקים הגנו על הטנקים מפני איום הפאוסטפטרון (מטול נ"ט) והטנקים חיפו על החי"ר מפני אש מנשק קל או מרגמות שנורתה לעברם ממרחקים של 100–200 מטר.
בשלב מסוים, במהלך הקרב באזור תחנת הרכבת אנהלט נשאר כוח טנקים מהחטיבה ללא חיפוי חיל הרגלים (כל החיילים הרגלים שהיו עם הכוח נפגעו).
כוח טנקים בשטח עירוני וללא ליווי של רגלים לא היה מסוגל להתקדם ולהמשיך בביצוע המשימה.
ניסיונות להשיג תגבורת לא הצליחו.
אברהם טמניק החליט באופן אישי ללות את הטנקים בביצוע המשימה.
הוא ארגן כוח רגלי מאולתר מחיילי מפקדת החטיבה (קציני מטה, קשרים, אנשי חימוש וכו') הוא הוביל באופן אישי אותם לקרב, כשהוא נלחם בשורותיהם כחייל מן המניין.
במהלך אותו הקרב נפצע אנושות מרסיס של פצצת מרגמה וכעבור כמה שעות נפטר.
הוא נקבר עם חללים אחרים בקבר אחים בפארק טירגארטן.
ב־31 במאי 1945, הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות" על חלקו בקרב ברלין (לאחר מותו).
שמו חקוק על אחד הלוחות של האנדרטה לזכר נופלי הצבא האדום בטירגארטן.
"אברהם טל" הוא אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי אברהם טל, שיצא לאור ב-18 בספטמבר 2008. האלבום מציג את המעבר של טל מקריירה כחבר בלהקת "שוטי הנבואה" לקריירת סולו עצמאית.
לאחר פירוק להקת "שוטי הנבואה" בשנת 2007, שבה שימש טל כסולן וכותב, החל לעבוד על חומריו האישיים.
האלבום הופק בשיתוף עם עדי גולדשטיין, והוקלט עם להקה מלווה שכללה את אייל הלר (גיטרות), גולדשטיין (קלידים ותכנותים), עופר אשד (בס), אייל ניסנבוים (תופים), איתמר דוארי (כלי הקשה), אורן צור (כינור) וגלי שדה (שירה וקולות).
האלבום משלב מגוון סגנונות מוזיקליים, בהם פופ, רוק ומוזיקת עולם.
רוב השירים נכתבו והולחנו על ידי טל, למעט "אם בלשונות", המבוסס על פרק י"ג מהאיגרת הראשונה אל הקורינתים בברית החדשה, ו"פסטיבל", הכולל בית מתוך השיר "מלכות החרמון" מאת יובב כץ.
הסינגל הראשון מהאלבום, "הזמן עושה את שלו", זכה להצלחה והושמע בתחנות הרדיו.
לאחריו יצאו הסינגלים "פסטיבל" ו"שדות האש".
האלבום עצמו התקבל בחיוב על ידי המבקרים והקהל, והיווה צעד משמעותי בקריירת הסולו של טל.
אברהם יהושע דונדיקוב (1864 - 1892), ממייסדי רחובות, נולד בקייב, אוקראינה, למשפחת חסידים ובעלי יערות עשירים.
בהתבגרו המשיך תחילה לעבוד בעסקי המשפחה, אך לא היה מרוצה.
בנסיעה ברכבת פגש את אשר גינצבורג, שנודע בהמשך בכינויו אחד העם.
חפיו שמע על החיים בארץ ישראל והתרשם מאד.
בשנת 1887 עלה לארץ, שכר דירה ביפו ולאחר חודש הביא אליו את אשתו, גוסיה ואת בתו הקטנה
וכאשר נוסדה השכונה העברית הראשונה מחוץ ליפו, נווה צדק, השתתף בהגרלת המגרשים והיה בין הראשנים לבנות בשכונה.
בשנת 1890 חתם יהושע חנקין על חוזה לקניית אדמת חירבת' דוראן, בשטח של אלפי דונמים.
חנקין קיווה, שמתיישבים יהודים יקנו ממנו חלקות אדמה, וכך יוכל להחזיר את חובו למוכר במועד הנקוב בחוזה, אבל הקונים לא מיהרו לבוא.
חנקין פנה אל אהרן אייזנברג, וזה שכנע בין השאר גם את דונדיקוב, שקנה ממנו אלף דונמים בבת אחת אך הציב תנאי לקנייה, לפיו יוכל לבחור לו חלקות אדמה כראות עיניו.
החלקה שבחר לבניית ביתו נמצאה על גבעה, ברחוב יעקב של ימינו.
הבית שבנה על גבעה זו היה השלישי במושבה ואליו הביא את משפחתו מיפו.
דונדיקוב השתתף באספה הראשונה של תושבי רחובות.
הוא השקיע ממוןם רב בפיתוח משקו, לרבות צמד סוסים ועגלון יהודי ששכר לנהוג בהם, הראשון במושבה.
גם העובדים בחריש היו יהודים, והוא תכנן לנטוע כרם, שיעובד כולו בעבודה עברית.
בשעות הערב נהנה לנגן בכינורו, לשמחת משפחתו, שכניו ופועליו.
אברהם דונדיקוב לא הספיק להגשים את שאיפותיו לפיתוח אדמתו, כי עוד לפני שמלאו לו שלושים הלך לעולמו, ב-2 במאי 1892, ורק שדרת אקליפטוסים הספיק לנטוע על הגבעה.
למרבה הצער, הוא לא הספיק לנטוע על הגבעה יותר מאשר את שדרת האקליפטוסים הראשונה, כי נפטר עוד לפני שמלאו לו שלושים שנה, ב-2 במאי 1892.
בית דונדיקוב משמש כיום כמוזיאון ואולם למופעי מוזיקה קאמריים.
הרב אברהם יהושע הֶשל (ביידיש: העשל; ובאנגלית: Abraham Joshua Heschel) (כ"ה בטבת תרס"ז, 11 בינואר 1907 – י"ח בטבת תשל"ג, 23 בדצמבר 1972) היה מהוגיה החשובים של יהדות ארצות הברית הקונסרבטיבית במחצית השנייה של המאה ה-20, פרופסור לאתיקה ולמיסטיקה בבית המדרש לרבנים באמריקה, חוקר מחשבת ישראל ופילוסוף.
השל נולד בשנת 1907 בוורשה, לרב משה מרדכי אדמו"ר ממז'יבוז', נצר למשפחת רבנים חסידיים מיוחסת; מצד אביו היה צאצא של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא (ה"אוהב ישראל") ומצד אמו רבקה רייזל של הבעל שם טוב ושל רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
הבן הצעיר מבין שישה ילדים.
כשהיה בן עשר התייתם מאביו ועבר לחסותו החינוכית של דודו, רבי אלתר פרלוב, הרבי מנובומינסק.
לפני שמלאו לו 16 קיבל סמיכה מרבי מנחם זמבה.
בעקבות כישלון שידוך עם בת דודו, נשלח השל לאבחון פסיכותרפי אצל פישל שניאורסון, אשר אמר שהשל זקוק לאווירה פתוחה יותר, ואמו הסכימה שיישלח ללמוד בברלין.
כדי להתקבל לאוניברסיטה, היה השל צריך ללמוד קודם לכן בגימנסיה מוכרת ולקבל תעודת בגרות.
בגיל 18 החל ללמוד בגימנסיה הריאלית היהודית-חילונית בניהולו של לייב טוּרבּוֹביץ' בווילנה, ובמקביל הצטרף לקבוצת משוררים והחל לפרסם שירים.
בגיל 20 נרשם ללימודי פילוסופיה, היסטוריה של האומנות ופילולוגיה שמית באוניברסיטת ברלין.
בברלין הצטרף השל לבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, מוסד ליברלי שבו לימדו באותה תקופה חנוך אלבק, ליאו בק, יוליוס גוטמן ואחרים.
שם החל לעבוד על הדוקטורט שלו בנושא הנבואה, וזכה בסמיכה רבנית נוספת מטעם מוסד זה.
עד מהרה הפך גם לאחד המורים לתלמוד במוסד.
בנובמבר 1936 הציע לו ידידו הקרוב מרטין בובר, למלא את מקומו כמנהל הסמינר היהודי בפרנקפורט.
בסוף אוקטובר 1938 נעצר השל על ידי הנאצים וגורש לפולין במסגרת גירוש זבונשין.
הוא הגיע לוורשה, ולימד בה במכון למדעי היהדות.
ביולי 1939, כחודש וחצי לפני פלישת גרמניה לפולין, עקר ללונדון, ובמרץ 1940 היגר לארצות הברית, שם קיבל את פניו קרוב משפחתו האדמו"ר מבויאן, שאשתו הייתה בת דודתו.
בארצות הברית החל השל את דרכו בהיברו יוניון קולג' שבסינסינטי.
השל לא היה מרוצה מהזלזול במצוות המעשיות שמצא בבית המדרש הרפורמי.
בשנת 1945 עבר ללמד בבית המדרש לרבנים של התנועה הקונסרבטיבית (JTS), והחל לשמש כפרופסור לאתיקה יהודית ולקבלה.
השל החזיק בתפקיד זה עד מותו, אף שסבל מביקורת ראשי המוסד על דרכו החסידית ומעורבותו החברתית.
השל נשא לרעיה את הפסנתרנית סילביה שטראוס ב-10 בדצמבר 1946, בלוס אנג'לס.
נולדה להם בת אחת, שושנה (סוזנה השל), שהייתה לחוקרת יהדות, הוציאה מחדש את כתבי אביה ומשמשת כיום פרופסור להיסטוריה בדארטמות' קולג'.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ביקש השל לעלות לישראל.
שמואל אבידור הכהן, ידידו של השל, טען כי האוניברסיטה העברית סירבה לתת לו משרה בארץ, בהמלצתו של פרופ' אפרים אלימלך אורבך.
לטענת ידידה אחרת, פרופ' רבקה הורביץ, מי שעמד למעשה מאחורי הסירוב היה פרופסור גרשום שלום, שאולי נעזר לשם כך באורבך, ומעמדו הרם גרם לכך שהשל לא התקבל בשום מוסד אקדמי בישראל.
במנהטן ובטורונטו פועלים בתי ספר יהודים-פלורליסטים הנושאים את שמו של השל ומחנכים ברוחו.
ב-1997 נקרא על שמו "מרכז השל לחשיבה ומנהיגות סביבתית" בישראל, העוסק בחינוך לתודעה אקולוגית.
השל לא הרבה לעסוק בו, אבל לדברי מקימי המוסד הוא מתאים לרוחו.
השל התמחה בחסידות, פילוסופיה יהודית וקבלה, ועסק רבות בניסיון להחזיר את הפאתוס ומוסר הנביאים ליהדות ההלכתית.
כתביו אינם מנוסחים בלשון פילוסופית אלא משלבים גם סגנון פיוטי.
הוא אינו מרבה לצטט מקורות כסימוכין לדבריו, מעבר לחז"ל.
הוא הרבה לבקר את האקדמיה על הקור והאדישות המאפיינים את יחסה לתחומים שברוח.
יש הרואים את השל כשייך לדור של הוגים יהודים בארצות הברית שחווה את הזוועות של מלחמת העולם השנייה, התייאש מהפילוסופיה ומהערכים המודרניים שיוצגו על ידי המדע והרציונליזם.
בני דור זה החלו להראות סימנים של חזרה למסורת הדתית האותנטית.
בהגותו, מנסה השל לשלב את היהדות שגדל עליה עם אלמנטים מודרניים מהפילוסופיה הקיומית שאותם ספג באקדמיה, כגון הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל.
אחרים רואים את הגותו של השל כמהפכה רדיקלית יותר.
לדעתם הוא מנסח באופן פילוסופי את רוח התנ"ך ואת הנבואה כעמידה לפני הסובייקט האלוהי.
הגותו של השל עוסקת בדיאלוג שבין האל הטרנסצנדנטי, המתגלה בשאלות מוחלטות, ובין האדם המסוגל למענה ולתשובה.
אף שהאדם כבר אינו עומד במרכז, ערכו עולה שכן הוא עומד במרכזה של האכפתיות האלוהית.
בהגותו של השל משתלבות דתיות חריפה הנענית להתגלות האל ותביעה מוסרית מוחלטת לאכפתיות לאחר.
ספרו הראשון של השל ב-1933 היה ספר שירה ביידיש שעסק בזיקה בין האל ושמו המפורש לבין האנושות.
הספר נוגע בסבל האנושי וביחסו של האל לאנושות הסובלת.
גם הגותו בהמשך עוסקת במעמדו של האדם לפני האל.
הוא מדגיש שלא רק האדם זקוק לאל אלא גם האל מחפש את האדם.
הוא נהג לצטט את רבי מנחם מנדל מקוצק, שמהגותו הושפע רבות, שאלוהים נמצא היכן שהאדם מאפשר לו להימצא.
השל שאף להחזיר את הפתוס האלוהי והמוסר הנבואי אל מחוזות היהדות ההלכתית ורצה להשתמש בנביאי ישראל כדגם למהפך חברתי-סוציאלי בימינו.
השל היה פעיל נלהב של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
פעל למען השגת שוויון לשחורים באמריקה ורקם ידידות עמוקה עם מנהיג המאבק, מרטין לותר קינג.
תמונה מפורסמת מ-1965, שבה נראה השל צועד יד ביד עם קינג בהפגנה הגדולה בסלמה אלבמה, הפכה לסמל לשיתוף הפעולה האפשרי בין יהודים לשחורים בארצות הברית.
השל אמר לאחר אותה הפגנה שחש כי רגליו הצועדות "מתפללות", כלומר מקיימות פעולה דתית.
קינג נרצח באפריל 1968, ימים ספורים לפני שעמד לחגוג את ליל הסדר בביתו של השל.
קינג עצמו אמר על השל: .
השל היה מתנגד חריף של מלחמת וייטנאם.
הוא טען כי למד מנביאי ישראל את החובה המוסרית להיות אכפתי ללא גבול לסבלם של בני אנוש.
בריאיון לטלוויזיה אז אמר: "כיצד אוכל להתפלל, בידעי כי בשעה זאת נרצחים אלפי אנשים חפים מפשע?".
השל פעל רבות לקידום דו-שיח ושיתוף פעולה בין-דתי, בעיקר יהודי-נוצרי, והשתתף בכנס ההיסטורי שעסק בנושא ב-1963, על רקע המושב השני של ועידת הוותיקן השנייה, עבודה משותפת שתוצאתה הקתולית נוסחה בהצהרת נוסטרה אטאטה.
היה חבר קרוב של ההוגה הנוצרי, ריינהולד ניבור.
ציטוט מפורסם של השל בנושא הוא גם כותרת לאחד מהספרים עליו: "אף דת איננה אי".
עבודת הדוקטורט של השל בגרמנית בחנה את תופעת הנבואה בישראל בקונטקסט הפסיכולוגי-פנומנולוגי.
השל אינו עוסק בה בשאלת אמיתות תופעת הנבואה אלא מנתח אותה בהקשר של החוויה הנבואית.
העבודה הפכה מאוחר יותר לספר בן שני כרכים באנגלית.
במבוא לספר כותב השל שהוא חורג בו מגבולות הפנומנולוגיה.
על תהליך כתיבת העבודה שלו, כתב השל: .
"השבת" היא מסה קצרה שבה מחפש השל אחר משמעות רוחנית עבור האדם בן ימינו במהות השבת ובהלכותיה הרבות.
התזה המרכזית בספר עוסקת בחשיבות הקדושה שבזמן, ששיאה השבת, בניגוד לקדושת המרחב, אותה השל רואה כהקדשה אנושית.
הספר תורגם לעברית על ידי יהודה יערי בשנת 1980. בשנת 2003 יצא הספר בתרגום של אלכסנדר אבן-חן בסדרת "יהדות כאן ועכשיו" של ידיעות אחרונות, ובשנת 2012 במהדורה חדשה ומתוקנת.
תורה מן השמים באספקלריה של הדורות
חיבור זה נחשב בעיני רבים ליצירת המופת של השל, אך גם בוקרה בחריפות בעולם האקדמי.
בשלושת הכרכים של הספר מנתח השל את שיטת חז"ל באגדה ובמחשבה בנושא "תורה מן השמים".
הוא מוצא ברבי עקיבא וברבי ישמעאל בני פלוגתא עקביים המייצגים עמדות מנוגדות לגבי אופי ההתגלות האלוקית, נבואה, והתפתחות תורה שבעל פה.
שני כרכים הופיעו בהוצאת שונצינו ב-1972 וכרך שלישי יצא לאחר מותו על ידי JTS בשנות ה-90. בכרך השלישי מבקש השל, בין השאר, לבטא את עמדתו שלו בין שתי האסכולות החז"ליות שהציג בשאלת תורה מן השמים.
הרב גורדון טוקר הוציא תרגום לאנגלית של שלושת הכרכים בתוספת הערות, מבואות ואפילוג.
בספר הוטחה ביקורת רבה מכיוון האקדמיה והמחלקות לחקר התלמוד, בפרט זו של האוניברסיטה העברית בירושלים.
נטען כי למרות חזותו האקדמית לכאורה, הספר אינו עומד בסטנדרטים של המחקר המקובל והשוו אותו לדרשות חסידיות.
בשנת 2021 יצאה מהדורה מורחבת ומתוקנת בעריכת דרור בונדי (ספר מגיד, הוצאת קורן).
"אלוהים מבקש את האדם: פילוסופיה של היהדות", נכתב כבן זוג לספר "האדם אינו לבד: פילוסופיה של הדת".
בספר מנתח השל את תהליך הבשלת מחשבה דתית ראשונית אל אמונה שלמה ומבוססת.
הוא בוחן דרכים שבהן יכול האדם למצוא את נוכחותו של אלוהים בעולם, ואת הפליאה העזה שהוא חש כשהוא פוגש אותו.
השל מדגיש שגם האלוהים מבקש וצריך את האדם, שמצידו צריך רק לפתוח את הלב כדי לפגוש בו.
חלקו הראשון של הספר - "אלוהים" - מבקש לחדור לתודעת האדם הדתי הניצב לפני נוכחות האל ולהצביע על תקפותה של האמונה בממשות האל.
החלק השני - "התגלות" - מבקש לחדד את המשמעות והממשות של היות האדם לנביא ולגלות את נוכחות האל בתנ"ך.
החלק השלישי - "מענה" - עוסק במשמעותו העמוקה של קיום מצוות ובשאלות אתיות.
השל מדגיש כי קיום מצוות כולל קוטביות של פנים-חוץ, אגדה-הלכה, וכוונה-מעשה, שאין לטשטשה.
הוא דן בערכה של ה"כוונה" בקיום המצוות ובחוסר הפשר של "ביהייביוריזם" דתי, שבו יהודים מקיימים את האות הכתובה של ההלכה ללא ניסיון לרדת לעומק הרוחני מאחורי החוק.
נדפס בתוך " משה שור", נ.י.
"תורה מן השמים באספקלריה של הדורות", לונדון 1962, הוצאת שונצינו
על מהות התפילה, בתוך: תפלה, הוצאת "אמנה", תשל"ד.
נדפס לראשונה ב-בצרון, 346 שנה ג' (תש"א).
א"ח אלחנני, פינחס פלאי (עורך), חמש שיחות עם אברהם יהושע השל, מוסד אברהם יהושע השל, 1975. תמלילי שיחות עם הרב השל (רובם בעברית; רק אחד הוא תרגום מאנגלית)
"אלהים מבקש את האדם" (God in Search of Man), הוצאת מאגנס 2003
"השבת: משמעותה לאדם המודרני", (תרגום: אלכסנדר אבן-חן), הוצאת ידיעות ספרים, 2004. ובמהדורה מתוקנת ב-2012.
"ישראל, הווה ונצח", תרגם דוד בר-לבב, הספרייה הציונית, ירושלים תשל"ג.
על ההתרגשות הדתית לאחר מלחמת ששת הימים והיחס הראוי לפלסטינים.
"שמים על הארץ: על החיים הפנימיים של היהודי במזרח אירופה", תורגם: פנחס פלאי ויהודה יערי, ערך: פנחס פלאי, מוסד אברהם יהושע השל: הוצאת אוניפרס, 1975.
"אלוהים מאמין באדם - היהדות, הצדק החברתי והציונות של אברהם יהושע השל", ערך ותרגם: דרור בונדי, הקדמה מאת מיכה גודמן, הוצאת דביר, אור יהודה תשע"ב.
אוסף חדש של מבחר נאומים ופרסומים, מתורגמים ועבריים, תשע"ב/2011.
קוצק: במאבק למען חיי אמת, תרגמו מיידיש דניאל רייזר ואיתיאל בארי, הוצאת מגיד, 2015.
"התפילה: תשוקת האדם לאלוהים" (תרגם והוסיף מבוא: דרור בונדי; פתח-דבר מאת סוזנה השל), הוצאת ידיעות ספרים, 2016
"חסידים עד הקצה: סיפורם של גיבורי קוצק מלובלין ועד איזביצה", תרגמו מיידיש דניאל רייזר ואיתיאל בארי, הוצאת מגיד, ירושלים, 2023
"מיהו האדם" (Who is Man?), תרגם והוסיף פתח דבר: דרור בונדי, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2023.
"השערורייה המוסרית של וייטנאם" (תרגם והוסיף מבוא והערות: דרור בונדי), אתר מכון הרטמן, 2024.
דער שם המפורש: מענטש - לידער, וורשע, 1933 גרסה מקוונת בארכיון האינטרנט.
"קאצק - אין געראנגל פאר אמתדיקייט" (ביידיש), הוצאת מנורה, ירושלים, תשל"ג.
The Circle of the Baal Shem Tov: Studies in Hasidism נערך על ידי שמואל דרזנר, שיקגו 1985. כולל 4 חיבורים שיצאו מוקדם יותר - ר' פנחס מקוריץ, ר' אברהם גרשון מקיטוב - חייו ועלייתו לארץ ישראל, ר' נחמן מקוסוב - בן לויה של הבעש"ט, יצחק מדרוהוביץ.
"A passion for truth", השוואה בין הרבי מקוצק לקירקגור, 1973, יצא מחדש בהוצאת Jewish Lights.
אברהם יסקי (14 באפריל 1927 – 27 במרץ 2014) היה אדריכל ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת 1982. היה פרופסור חבר בפקולטה לאדריכלות בטכניון ופרופסור מן המניין בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
תכנן מבנים רבים ברחבי ישראל ובעיקר גורדי שחקים רבים בתל אביב, מרביתם בשיתוף האדריכלים יעקב גיל ויוסי סיון.
יסקי נולד בקישינב שבממלכת רומניה (כיום במולדובה) להורים יהודים:שמואל ומינה יאסקי..
בשנת 1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
שירת בצה"ל במלחמת העצמאות, ולאחריה שב ללימודיו וסיים ב-1951. מאז ועד מותו היה פעיל כאדריכל.
בשנת 1965 ייסד את משרד האדריכלות ותכנון הערים שלו, שאליו הצטרפו יעקב גיל (ב-1970), ויוסי סיוון (ב-1973) - יסקי מור סיון אדריכלים.
לימים, בשנת 1990, הצטרף כשותף בנו של יסקי, ד"ר יעקב יסקי, בעל תואר דוקטור באדריכלות מאוניברסיטת קרנגי מלון (1981), וב-1992 פרש גיל מהשותפות.
כיום מונה המשרד כ-70 עובדים, מהם 36 אדריכלים.
במהלך שנות פעילותו זכה המשרד בפרסים רבים.
בשנים 1979–1983 כיהן יסקי כחבר מועצת עיריית תל אביב.
בהמשך כיהן כנשיא לשכת המהנדסים והאדריכלים (1987–1993).
משנת 1987 עד 1991 היה פרופסור חבר בפקולטה לאדריכלות בטכניון, ובשנים 1994–1998 היה ראש בית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
זכה על עבודותיו בפרסים חשובים, בהם פרס רוקח (1957 ו-1976), פרס רכטר (1970, על תכנון בית החולים הרצפלד בגדרה,) פרס קפלן (1975) ופרס ישראל לאדריכלות (1982).
בשנת 2007 הוציא האדריכל וחוקר התרבות שרון רוטברד בהוצאת בבל את הספר "אברהם יסקי, אדריכלות קונקרטית", המסכם את פועלו של יסקי מראשית שנות ה-50 ועד היום.
מנישואיו לרות לבית גורדון, נולד בנם יעקב.
מנישואיו השניים לדליה (בתו של שלום דוברת ראש מועצת ברנר) נולדו לו שני ילדים נוספים.
מגדל אמות השקעות בתל אביב, 1979.