tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשפטים הפליליים וכתבי האישום נגד דונלד טראמפ
ב-30 במאי 2023 טראמפ נמצא אשם ב-34 עבירות פליליות הקשורות לרישום מסמכים כוזב שמטרתו להסתיר מהמצביעים בבחירות לנשיאות של שנת 2016 פעילות בלתי-חוקית ומידע שיזיק לו, ובעקבות כך הוא הפך לנשיא האמריקני לשעבר הראשון בתולדות ארצות הברית אשר הורשע בפשע.
בתגובה לכך טראמפ ורפובליקנים רבים העלו טענות על כך שהמשפטים הפליליים נגדו הם "מזויפים" ו/או שהם מבוצעים ממניעים פוליטיים ללא שום ראיות אמיתיות.
כתבי האישום נגד דונלד טראמפ מתמקדים גם בניסיונותיו של טראמפ לבטל את תוצאות הבחירות ב-2020, מעורבותו בהסתערות על הקפיטול ב-6 בינואר, והתנהלות פסולה הקשורה לטיפול במסמכים מסווגים.
בנוסף, ב-2023 דונלד טראמפ הורשע בתקיפתה המינית של העיתונאית אי.ג'ין קרול וגזר עליו לשלם לה פיצויים על סך 88.3 מיליון דולרים לאחר שהיא תבעה אותו דיבה על הכחשתו כי אנס אותה.
בנוסף לכך בספטמבר 2023 הוא נמצא גם אשם בהונאה פיננסית בגין ניפוח ערכי נכסיו ונקבע שהוא נדרש לשלם פיצויים על סך 457 מיליון דולרים - החלטה שנמצאת כעת בתהליך ערעור.
טראמפ ערער על האישום נגדו במהומות הקפיטול וב-1 ביולי 2024 בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שלטראמפ יש חסינות חלקית מהעמדה לדין על חלקו במהומות הקפיטול.
החלטה זו הובילה לעיכובים בגזר הדין של טראמפ וככל הנראה גם בתאריכי המשפטים האחרים נגדו.
לקראת הבחירות ב-2024 מחוקקים, סוכנויות מודיעין ואנשים רבים אחרים העלו חששות מגילויי אלימות ממניעים פוליטיים הכרוכים בעלייה במתיחות סביב הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024. החששות נבעו גם מקיום של איומים מתגברים ומעשי אלימות פיזיים שכוונו נגד עובדי ציבור ואנשים שקשורים לניהול הבחירות בכל רמות הממשל.
ב-13 ביולי 2024, במהלך עצרת בחירות בפנסילבניה התרחש ניסיון התנקשות בטראמפ.
טראמפ נפצע קל מהירי, דימם מאוזנו הימנית, וחולץ מהאזור במצב קל.
בנוסף, מערכת הבחירות התאפיינה בשפה בוטה מצד שני הצדדים, המועמדים ותומכיהם, זה כנגד זה.
נושא הגישה להפלות מלאכותיות היה נושא מרכזי במהלך הבחירות בנובמבר 2024. אלו הן הבחירות הראשונות לנשיאות ארצות הברית שנערכו לאחר שתי פסיקות חשובות במיוחד של בית המשפט העליון האמריקני שהשפיעו על האפשרות של אמריקניות רבות לקבל גישה להפלות מלאכותיות.
פסק דין בולט נוסף הוא פסק הדין של בית משפט פדרלי בטקסס שניתן בשנת 2023 והוציא צו מניעה זמני הפוסל את האישור שנתן בשנת 2000 מנהל המזון והתרופות האמריקאי לתרופה מיפפריסטון , שהיא התרופה הנפוצה ביותר לביצוע הפלות.
פסק הדין עלול להשפיע על נשים במדינות של ארצות הברית בהן ביצוע הפלות הוא חוקי אם גם בית המשפט העליון של ארצות הברית יתמוך בפסק הדין.
שתי הפסיקות זכו לתמיכה חזקה במיוחד מפוליטיקאים ומחוקקים רפובליקנים.
הדמוקרטים תומכים בעיקר בעמדה שגישה להפלות מלאכותיות היא זכות שאמורה להיות זמינה לכל הנשים בארצות הברית בעוד שהפוליטיקאים הרפובליקנים באופן כללי מעדיפים להגביל ככל הניתן את החוקיות של ביצוע ההפלות המלאכותיות בכל מדינות ארצות הברית.
עד אפריל 2023 מרבית המדינות בארצות הברית שיש בהן רוב רפובליקני העבירו איסורים כמעט מוחלטים לביצוע הפלות מלאכותיות, ובשל כך ביצוע הפלות מלאכותיות הפך בפועל לבלתי חוקי בחלק גדול ממדינות ארצות הברית.
על פי קרן משפחת קייזר נכון לינואר 2024 ישנן 15 מדינות שבהן אסור לבצע הפלות מלאכותיות בשלב המוקדמים של ההיריון ובאותן המדינות אין לחרוג מהכלל גם במקרים של אונס וגילוי עריות.
במסגרת קמפיין הבחירות לנשיאות קמאלה האריס הבטיחה לנקוט בגישה מאוזנת יותר בכל הנוגע למדיניות ההגירה, תוך התמקדות במניעת הגירה בלתי חוקית לארצות הברית אך גם מתן האפשרות לאנשים רבים להגר לארצות הברית בדרכים חוקיות.
במהלך הקמפיין האריס הרבתה לציין שכאשר היא כיהנה כתובעת הכללית של קליפורניה היא מילאה תפקיד מרכזי במעצר של כנופיות וסוחרי סמים מקסיקנים שפעלו לאורך הגבול בין ארצות הברית ומקסיקו.
בנוסף, כסגנית נשיא במהלך 2023 האריס קידמה העברה של 950 מיליון דולרים מחברות פרטיות לאזורים שונים באמריקה המרכזית, בין היתר במטרה למזער את הגורמים שמובילים להגירה המונית לארצות הברית.
האריס הביעה גם את תמיכתה בהגדלת האבטחה לאורך הגבול, הביעה את תמיכתה בהחמרת החוקים שחלים על מבקשי המקלט, והאשימה את דונלד טראמפ על כך שהוא לא רציני לגבי צימצום ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית.
לעומת זאת, במסגרת קמפיין הבחירות לנשיאות דונלד טראמפ קרא להחמיר את מדיניות ההגירה של ארצות הברית, ובפרט לקדם את הגירוש של מהגרים לא חוקיים בין היתר במסגרת בדיקות פתע במקומות עבודה, לפרוס כוחות צבא גדולים יותר לאורך הגבולות, ולסיים לבנות את חומת ההפרדה לאורך הגבול הדרומי.
במהלך קמפיין הבחירות טראמפ הצהיר גם על כוונתו לקדם את הגירוש של 11 מיליון מהגרים בלתי חוקיים באמצעות הצבא האמריקני והקמת מחנות מעצר.
כמו כן, במהלך הקמפיין לנשיאות טראמפ העלה גם טענות על "גל פשיעה של מהגרים" אך לא סיפק ראיות שיגבו את טענותיו.
עלויות הדלק בארצות הברית גם עלו במידה ניכרת בתקופה שלקראת הבחירות כתוצאה ממשבר האנרגיה העולמי בעקבות מגפת הקורונה וכתוצאה מהפלישה הרוסית לאוקראינה.
לעומת זאת, דונלד טראמפ דחה במהלך הקמפיין את הטענה ששינוי האקלים נגרם כתוצאה מפעילות אנושית, קרא להגדיל את ביצוע הסדיקות ההידראוליות וייצור הנפט והגז, לסגת מהסכם פריז, ולתעדף את החיזוק של תעשיות האנרגיה המסורתיות על פני קידום מדיניות המתייחסת לשינוי האקלים.
עתידה של ארצות הברית כדמוקרטיה
לטענת המפלגה הדמוקרטית וג'ו ביידן, קמפיין בחירות זה היווה קרב של ממש על עתידה של ארצות הברית כמדינה דמוקרטית, באמונה כי ישנה סכנה שארצות הברית תהפוך לאוטוקרטיה.
במסגרת הקמפיין של הנשיא לשעבר דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-2024 הועלתה נגדו ביקורת בתקשורת האמריקנית על כך שלטראמפ ישנן הצהרות אלימות ואוטוריטריות, והועלו גם טענות שבקמפיין הבחירות של טראמפ בחרו לעשות זאת באופן מכוון.
בסקר שנערך בין 30 בנובמבר ל-4 בדצמבר 2023 על ידי AP-NORC והשתתפו בו 1,074 מבוגרים, כ-62% מהמשתתפים ציינו שישנה סכנה שארצות הברית לא תהיה בעתיד מדינה דמוקרטית, והדבר תלוי במי שינצח בבחירות הבאות.
בסקרים רבים שנערכו מסוף שנת 2021 ואילך עלה שלרבים בציבור האמריקני יש דעה שלילית על המדיניות הכלכלית של ממשל ביידן.
בוחרים אמריקנים רבים מציינים שכלכלת ארצות הברית היא הסוגיה העיקרית שמעניינת אותם בבחירות של 2024.
הנשים האמריקניות הושפעו במיוחד מהשפל הכלכלי שבא בעקבות מגפת הקורונה, ובמיוחד אלו שנאלצו להפסיק לעבוד על מנת להקדיש את מרבית זמנן ומרצן לטיפול בילדיהן.
ממשל ביידן הוסיף שינויים זמניים שנועדו לספק תמיכה כלכלית למשפחות עם ילדים צעירים, כולל זיכוי במס למשפחות עם ילדים במסגרת תוכנית ההצלה האמריקאית, למרות שתוקף של אותו הזיכוי במס יפוג לפני שיתקיימו הבחירות בנובמבר 2024.
ממשל ביידן ביטל חובות סטודנטים להלוואות שהם לקחו בעבר בהיקף כולל של מעל ל-32 מיליארד דולרים.
באוגוסט 2022 נחשפה לראשונה התוכנית של ממשל ביידן לביטול הלוואות על סך 10,000 דולרים לבוגרי מכללות ואוניברסיטאות רווקים שמרוויחים פחות מ-125,000 דולרים בשנה או זוגות נשואים שמרוויחים פחות מ-250,000 דולרים בשנה.
ביוני 2023 תוכנית זו בוטלה בהחלטה של בית המשפט העליון בפסק הדין ביידן נגד נברסקה.
בעקבות כך ממשל ביידן מתכנן לגבש מדיניות חדשה שתוביל לביטול חובות סטודנטים על הלוואות שהם לקחו בעבר, תוך התאמת התוכנית להחלטת בית המשפט העליון.
ביידן הצהיר גם שאם יזכה בבחירות של 2024 הממשל שלו מתכוון להתמקד בקדנציה השנייה ביישום מדיניות אוניברסלית שתספק לאוכלוסייה הכללית שירותי טרום גן, כמו גם תמיכה בהורים.
חלק מהמועמדים הרפובליקנים סבורים שמרבית הציבור יתמוך במדיניות הרפובליקנית בכל הנוגע לסוגיות החינוך בארצות הברית.
במהלך הכהונה של ממשל ביידן עשרות מדינות בארצות הברית חוקקו חוקים המונעים ממוסדות חינוך ללמד תיאוריה ביקורתית של גזע (Critical Race Theory) – דיסציפלינה אקדמית הבוחנת נושאים חברתיים, תרבותיים ומשפטיים, בעיקר בכל הקשור לגזע ולגזענות בארצות הברית.
התומכים באיסור על הלימוד של תאוריה ביקורתית על גזע טוענים שהעיסוק בגזע של אנשים ובגזענות בחברה האמריקנית אינו מתאים לסביבה בית-ספרית.
המתנגדים לאיסור על לימוד של תאוריה ביקורתית על גזע טוענים שכאשר מוסדות החינוך נמנעים מלעסוק בגזע ובגזענות בחברה האמריקנית הם עוסקים בשכתוב של הזיכרון הציבורי בכל הנוגע להיסטוריה האמריקנית.
מלחמת חרבות ברזל המתמשכת ומלחמת אוקראינה–רוסיה מהוות סוגיות מרכזיות בתקופה שלקראת הבחירות לנשיאות של 2024.
ארצות הברית סיפקה סיוע צבאי והומניטרי משמעותי לאוקראינה במהלך מלחמת אוקראינה–רוסיה.
פוליטיקאים מהמפלגה הדמוקרטית וכמו גם פוליטיקאים רפובליקנים רבים הביעו תמיכה בסיוע האמריקני לאוקראינה במלחמה, בטענה שלארצות הברית יש תפקיד מהותי ב"הגנה על הדמוקרטיה ומלחמה בתוקפנות הרוסית".
חלק מהמועמדים, כולל רון דה-סנטיס ודונלד טראמפ, טוענים שהתמיכה באוקראינה במלחמה לא צריכה להיות סוגיה מהותית עבור ארצות הברית, ושהמעורבות האמריקנית צריכה להיות מוגבלת יותר.
המועמד הרפובליקני ויווק רמאסוואמי אף הביע תמיכה בהפסקת הסיוע הצבאי של ארצות הברית לאוקראינה וציין שיכיר בטריטוריות של אוקראינה שנכבשו על ידי רוסיה כשטחים כבושים.
עם תחילתה של מלחמת חרבות ברזל הצהיר ממשל ביידן על תמיכה מלאה וחד-משמעית בישראל, גינה את פעולות ארגון חמאס וסיווג אותן כ"מעשי טרור".
ביידן ציין בפני הקונגרס שארצות הברית תעביר סיוע על סך 10.6 מיליארד דולרים לישראל.
אחת ההערכות היא שכ-74% מהמצביעים היהודים בארצות הברית הביעו שביעות רצון מהתמיכה של ממשל ביידן בישראל.
אף על פי כן, לפי הסקרים התמיכה של ממשל ביידן בישראל במלחמה פגעה מאוד בתמיכת הקהילה המוסלמית במפלגה הדמוקרטית.
ישנם גם סקרים המצביעים על פער ניכר בין עמדת האליטות בארצות הברית בנושא מלחמת חרבות ברזל, שלרוב נוטה להיות פרו ישראלית, לעומת העמדה של הציבור הרחב בארצות הברית.
עם זאת, העובדה שביידן עצמו אינו מתמודד ומחליפתו היא סגנית הנשיא קמלה האריס, עוררה חששות בישראל וטענות שהאריס תחליש את התמיכה האמריקנית.
מקורבי האריס טוענים כי למרות ההבדל הרטורי היא תמשיך בקו שנקט ביידן.
לצד זאת, מספר הולך וגדל של אמריקאים מתנגד למדיניות הסיוע הצבאי האמריקאי לישראל ומאמינים שארצות הברית "צריכה להיות מתווך נייטרלי" בסכסוך הישראלי-פלסטיני במקום לבחור צד.
בקרב המצביעים האמריקנים בגילאים 18 עד 34 נמצא שכ-66 אחוזים מסתייגים מההתנהלות של ישראל במהלך המלחמה, בעוד שבקרב קבוצת אוכלוסייה זו רק כ-20 אחוזים תומכים באופן ההתנהלות של ישראל במהלך המלחמה, ורובה של קבוצת אוכלוסייה זו תומכת בעיקר בצד הפלסטיני בסכסוך.
בשנים האחרונות פוליטיקאים שמרנים בבתי המחוקקים במדינות שונות גיבשו הצעות חוק המגבילות את הזכויות הקהילה הלהט"בית בארצות הברית, ובמיוחד את זכויותיהם של טרנסג'נדרים.
בפברואר 2023 הצהיר דונלד טראמפ שאם הוא ינצח בבחירות הוא יחוקק חוק פדרלי שיכיר בקיום של שני מגדרים בלבד, כאשר לטענתו "טרנסג'נדר" הוא מושג שנוצר על ידי "השמאל הרדיקלי", והוא הולך לקדם חקיקה של כתריסר חוקים שיתמקדו בטרנסג'נדרים בארצות הברית.
מושל פלורידה והמועמד הרפובליקני לנשיאות רון דה-סנטיס חתם כמושל פלורידה על מספר חוקים נגד הקהילה הלהט"בית, כולל חוק זכויות הורים בחינוך השנוי במחלוקת, האוסר לדבר על נטייה מינית וזהות מגדרית בכל בתי הספר הציבוריים בפלורידה.
בין הססמאות של מערכת הבחירות של טראמפ היה "Kamala is for they/them".
מועמדת לנשיאותמועמד לסגנות הנשיאות סגנית נשיא ארצות הברית ה־49 מושל מדינת מינסוטה
מועמדים שהכריזו על התמודדותם לאחר הפריימריז
קמלה האריס - סגנית נשיא ארצות הברית (2021-2025) וכיהנה כסנאטורית מטעם מדינת קליפורניה בשנים 2017–2021. לפני כן, הייתה לאישה האפרו-אמריקאית והאסיתית-אמריקאית הראשונה שכיהנה כתובעת הכללית של מדינת קליפורניה.
ג'ו ביידן - נשיא ארצות הברית ה-46 (2021–2025), סגן נשיא ארצות הברית ה-47 (2009–2017), סנאטור מטעם מדינת דלאוור (1973–2009), והתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בשנים 1988 ו-2008. ביידן הצהיר בתחילה על כוונתו להתמודד לתפקיד לקדנציה השנייה בבחירות אלו, אולם ב-21 ביולי 2024 הודיע כי הוא פורש מהמירוץ לנשיאות.
ביידן הוא הנשיא המכהן המבוגר ביותר.
ביום השבעתו היה בן 78 וחודשיים.
מריאן ויליאמסון - סופרת ופוליטיקאית.
דין פיליפס - חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מינסוטה.
דונלד טראמפ הפסיד לג'ו ביידן בבחירות 2020, ולאחר מכן הודח על ידי בית הנבחרים בפעם השנייה.
הוא זוכה בשנית במשפט ההדחה השני בסנאט, ולכן כשיר להתמודד שוב בבחירות 2024. הוא יהיה הנשיא השני שכיהן בשתי קדנציות לא רצופות (הראשון היה גרובר קליבלנד).
מועמד לנשיאותמועמד לסגנות נשיאותנשיא ארצות הברית ה־45סנאטור מטעם מדינת אוהיו
ניקי היילי - שגרירת ארצות הברית באו"ם לשעבר, ומושלת מדינת קרוליינה הדרומית לשעבר.
דאג בורגום - מושל דקוטה הצפונית המכהן.
טים סקוט - חבר סנאט ממדינת קרוליינה הדרומית.
כריס כריסטי - מושל ניו ג'רזי ה-55, התמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית ב-2016. פרש ב-10 בינואר 2024.
ויווק רמאסוואמי - יזם ואיש עסקים.
רון דה-סנטיס - מושל פלורידה המכהן וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של פלורידה לשעבר.
מועמד המפלגה הליברטריאנית לנשיאות הוא , יו"ר המפלגה לשעבר בג'ורג'יה (2016–2017).
הכריז על מועמדותו ב-5 באפריל 2023, והוכרז ב־26 במאי 2024 כמועמד המפלגה.
מועמד לנשיאותמועמד לסגנות נשיאות מנהל חשבונות מג'ורג'יה כלכלן מווירג'יניה
ג'ייקוב הורנברגר, עורך דין ומייסד ארגון "החופש לחיות".
לארס מפסטד, נשיא חברת "Fupa Games".
מועמדת המפלגה הירוקה לנשיאות היא ג'יל שטיין, שהתמודדה מטעם המפלגה לנשיאות גם ב-2012 וב-2016. מועמדה המפלגה לסגנות הוא בוץ' וור, אקדמאי וראפר מקליפורניה שנבחר ב-16 באוגוסט.
בוץ' וורמועמדת לנשיאותמועמד לסגנות נשיאות רופאה ממסצ'וסטס אקדמאי מקליפורניה
קנדי ג'וניור התמודד בתחילה בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית, והפך באוקטובר 2023 למועמד עצמאי.
קנדי קידם בעבר תיאוריות קונספירציה והוא הפך פופולרי בעיקר בקרב מצביעים עצמאיים ואנטי-ממסדיים שלא מעוניינים להצביע לשתי המפלגות הפוליטיות הדומיננטיות.
ב-23 באוגוסט 2024 קנדי פרש מהמירוץ לנשיאות והודיע שהוא יתמוך בדונלד טראמפ.
ב-23 באוגוסט 2023 נערך עימות הבחירות הראשון של הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית, בו נכחו 8 מועמדים.
העימות נערך בפייסרב פורום, מילווקי, ויסקונסין והונחה על ידי הרשת פוקס ניוז.
ב-27 בספטמבר 2023 נערך העימות השני, בו נכחו 7 מועמדים.
העימות נערך בספרייה הנשיאותית ע"ש רונלד רייגן, סימי ואלי, קליפורניה.
העימות הונחה על ידי פוקס ביזנס .
ב-8 בנובמבר 2023 נערך העימות השלישי בו השתתפו 5 מועמדים: ניקי היילי, ויווק רמאסוואמי, טים סקוט, כריס כריסטי ורון דה-סנטיס.
העימות התקיים במרכז ארשט, מיאמי, פלורידה ושודר ברשת NBC.
ב-6 בדצמבר 2023 נערך העימות הרביעי ובו נכחו כל המועמדים מהעימות הקודם, למעט טים סקוט שפרש מהמרוץ.
העימות התקיים באוניברסיטת אלבמה, טסקלוסה, שבמדינת אלבמה והונחה על ידי NewsNation .
ב-10 בינואר 2024 נערך העימות החמישי, בו נכחו רק ניקי היילי ורון דה-סנטיס.
העימות התקיים באוניברסיטת דרייק, דה מוין, איווה והונחה על ידי רשת CNN.
ב־27 ביוני 2024 נערך העימות השישי, בו נכחו שני המתמודדים.
ב-18 בינואר 2024 היה אמור להיערך עימות שישי במדינת ניו המפשייר בין דה-סנטיס להיילי, אך לאחר שהיילי סירבה להשתתף בו אם טראמפ לא ישתתף גם, העימות בוטל.
דונלד טראמפ, המועמד העיקרי, שכיהן כנשיא ארצות הברית בשנים 2017–2021, השתתף רק באחד מהעימותים.
הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית התקיימו בין ינואר ליוני 2024. ההתמודדויות נערכו ב-50 מדינות ארצות הברית, במחוז קולומביה וב-5 טריטוריות נוספות.
כל מועמד מקבל מספר מסוים של צירים באזור מסוים בהתאם לשיעור הקולות שקיבל באזור זה.
המועמד שיזכה ברוב הצירים (1,215 דרושים לניצחון), יזכה במועמדות המפלגה.
כחודש לאחר סיום הבחירות, בין התאריכים 15–18 ביולי 2024, תתכנס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ותכריז רשמית על מועמד המפלגה שיתמודד מול המועמד הדמוקרטי ב-5 בנובמבר בבחירות לנשיאות.
בבחירות ניצח דונלד טראמפ עם 2,260 לאחר שניצח בבחירות ברוב המדינות.
יריבתו ניקי היילי פרשה מהמרוץ ב-6 במרץ לאחר שהפסידה כמעט בכל הבחירות ב"יום שלישי הגדול".
כחלק ממסע הבחירות נערך עימות בין טראמפ לביידן (קודם פרישתו), באולפן של רשת CNN בבירת ג'ורג'יה, אטלנטה ב-27 ביוני 2024. הם נשאלו שאלות על מדיניותם בנוגע לנושאים שונים כגון: הכלכלה, סוגיית ההגירה, מערכת הבריאות, הפלות, המלחמה בין אוקראינה לרוסיה ומלחמת חרבות ברזל.
מנחי העימות היו העיתונאים ג'ייק טאפר ודנה באש.
ב-10 בספטמבר 2024 התקיים עימות בין קמלה האריס (המועמדת הדמוקרטית שנבחרה לאחר פרישתו של ביידן) לטראמפ.
העימות נערך באולפן של רשת ABC בפילדלפיה, ועסק בשאלות על מדיניות כלכלית, הפלות, מדיניות חוץ והגירה.
סקרים שנערכו לאחר העימות הצביעו על קמלה האריס כמנצחת.
מנגד, טראמפ ותומכיו טענו כי מנחי העימות היו מוטים לטובת האריס.
ב-1 באוקטובר נערך באולפן של CBS News עימות סגנים, בין המועמד הדמוקרטי לסגנות, טים וולז לבין המועמד הרפובליקני, ג'יי.
ברוב המדינות, גם ההצבעה בדואר וגם ההצבעה המוקדמת בקלפי החלו במהלך אוקטובר.
ב-47 מדינות ובבירת המדינה, וושינגטון די.
סי., בעלי זכות הבחירה יכלו להשתמש באופני הצבעה מוקדמת אלו, ורק ב-3 מדינות (אלבמה, מיסיסיפי וניו המפשייר) לא הייתה אפשרות להצביע מוקדם בקלפי, ולבקשת הצבעה בדואר היה צורך להציג סיבה מוצדקת.
אחרת, במדינות אלו הותרה רק ההצבעה בקלפי ביום הבחירות.
ב-8 מדינות נשלחו לכל בעלי זכות הבחירה שנרשמו, מבלי צורך בבקשה נוספת מצד הבוחר, טפסי הצבעה בדואר, כך שמדינות אלו נחשבו למדינות "הצבעה בדואר בלבד", בהן הבחירות בוצעו כמעט לחלוטין באמצעות דואר (למרות שבוחרים יכלו גם להצביע בקלפיות לפני יום הבחירות או ביום הבחירות עצמו).
אלו היו: קליפורניה, אורגון, וושינגטון, הוואי, נבדה, יוטה, קולורדו וורמונט.
לפני הבחירות ב-2020, הועברו יותר מ-101.45 מיליון (או כ-64%) מתוך יותר מ-159.74 מיליון קולות לפני יום הבחירות.
בעקבות השפעות מגפת הקורונה, מספר גדול יותר של בוחרים בהשוואה לבחירות 2016 השתמשו באפשרויות ההצבעה המוקדמת.
לקראת 2024, ציפו לירידה משמעותית בהצבעה המוקדמת בהשוואה למצב החריג של 2020; עם זאת, למרות מגמת העלייה הכללית בהצבעה מוקדמת, אין אפשרות להשוות את המספרים ישירות לאלה של 2016 ו-2020, שכן לאחר 2020, ברבים מהמדינות, התקנות והפרוצדורות של הצבעה מוקדמת שונו פעמים רבות והוחמרו.
נכון ל-5 בנובמבר 2024, הועברו יותר מ-85.9 מיליון קולות מוקדמים.
לפי הניו יורק טיימס, בסיום ספירת הקולות צפויים להיות כ-156 מיליון קולות בסך הכל.
המשמעות היא שכ-55% מכלל הבוחרים הצביעו מוקדם.
המועמד לנשיאקולותאלקטוריםהמועמד לסגן הנשיאאלקטוריםהמועמדמפלגהמדינת המוצאמס'אחוזמס'המועמדמדינת המוצאמס'דונלד ג'ון טראמפהמפלגה הרפובליקניתפלורידה77,302,16449.72%%312ג'יימס דייוויד ואנסאוהיו312קמלה דווי האריסהמפלגה הדמוקרטיתקליפורניה75,015,80748.25%226טימותי "טים" ג'יימס וולזמינסוטה226ג'יל שטייןמפלגת הירוקיםמסצ'וסטס876,8730.56%0בוץ' וורקליפורניה0רוברט פרנסיס (בוב) קנדי ג'וניורעצמאיםניו יורק756,3770.49%0ניקול שנהאןקליפורניה0צ'ייס ראסל אוליברהמפלגה הליברטריאניתג'ורג'יה650,1430.42%0מייק טר מאטוירג'יניה0אחרים875,8780.56% -אחרים -סך הכול155,477,242100%538538נדרש כדי לנצח270270
הבחירות הראשונות לנשיאות ישראל נערכו ב ב-16 בפברואר 1949, יומיים אחרי כינון הכנסת.
הנשיא הנבחר היה מיועד להחליף את נשיא מועצת המדינה הזמנית כראש מדינת ישראל.
חיים ויצמן: נשיא מועצת המדינה הזמנית, מדען, ומנהיג ציוני שהיה מעורב בהצהרת בלפור ובהסכם ויצמן-פייסל בנוגע להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
יוסף קלוזנר: היסטוריון וחוקר ספרות ב.
עם חקיקת חוק המעבר והפיכת האספה המכוננת לכנסת הראשונה, נקבעו הבחירות הראשונות לנשיאות ללילה שבין 16 ל-17 בפברואר.
לקראת הבחירות הוצגה מועמדותו של חיים ויצמן על-ידי מרבית סיעות הבית.
סיעת מק"י התנגדו למועמדותו של ויצמן, נוכח עמדותיו הפרו-מערביות, אך לא העמידו מועמד אחר תחתיו.
כמוהם סיעת מפ"ם התנגדה אך לעומת מק"י, הם הצביעו בעד בחירתו בכנסת – לפי הצהרתם.
הסיעות הציוניות דתיות התחבטו בשאלה האם להעמיד את הרב מאיר ברלין (בר-אילן) כמועמד לנשיאות, אך לאחר ויכוח פנימי ער הוחלט לא להעלותו בכדי לא להתריס נגד מפא"י ולפגוע במשא ומתן הקואליציוני.
סיעת חרות החליטה להעלות את מועמדותו של קלוזנר לתפקיד הנשיא, ומלבד נציגי סיעת חרות ונציג סיעת הלוחמים, לא זכה קלוזנר בקולות נוספים.
הבחירות הוכרעו בסיבוב ההצבעה הראשון, בעקבות זכייתו של ויצמן ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת, והוא הושבע לתפקיד למחרת היום.
+בחירות 1949 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותחיים ויצמןהציונים הכלליים83יוסף קלוזנרתנועת החרות15פתק לבן15פתקים פסולים1לא הצביעו6סה"כ120
הבחירות השניות לנשיאות ישראל התקיימו בכנסת ב-19 בנובמבר 1951. באותם ימים הייתה מוצמדת כהונת הנשיא לכהונת הכנסת, ולכן נוצר צורך בעריכת הבחירות לאחר השבעת הכנסת השנייה, על אף שהנשיא המכהן חיים ויצמן נבחר רק שנתיים קודם לכן.
לאחר מכן תוקן החוק וכהונת הנשיא נקצבה לקדנציה בת חמש שנים, במנותק מכהונת הכנסת.
למרות בריאותו הרופפת התמודד ויצמן שוב על הכהונה.
כנגדו לא התייצבו מועמדים אחרים ולפיכך ניתנה לחברי הכנסת האפשרות להצביע בעד בחירתו או נגדה.
+בחירות 1951 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותחיים ויצמןהציונים הכלליים85נגד11פתק לבן3פתקים פסולים0לא הצביעו21סה"כ120
בעקבות ניצחונו הושבע ויצמן לכהונתו השנייה בביתו ברחובות ב-25 בנובמבר.
הוא נפטר כעבור כשנה ב-9 בנובמבר 1952, ועקב כך נערכה מערכת בחירות מוקדמת לבחירת הנשיא השני.
הבחירות השלישיות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-8 בדצמבר 1952, בעקבות פטירתו של הנשיא הראשון חיים ויצמן כחודש קודם לכן ב-9 בנובמבר.
בתקופת הביניים שבין מותו של ויצמן לעריכת הבחירות, שימש יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק כנשיא בפועל.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון הציע למדען היהודי הנודע אלברט איינשטיין לכהן במשרה אולם הלה סירב להצעה.
יצחק בן-צבי: ממייסדי מפא"י (המפלגה השלטת מטעמה גם שימש כחבר הכנסת) וההסתדרות, נשיא הוועד הלאומי לשעבר, מחותמי מגילת העצמאות.
פרץ ברנשטיין: חבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים, נמנה אף הוא על חותמי מגילת העצמאות.
יצחק גרינבוים: חותם נוסף על המגילה, שר בממשלה הזמנית.
במועצת המדינה הזמנית כיהן מטעם הציונים הכלליים, אך עם השנים הפך למזוהה עם מפ"ם.
מרדכי נורוק: חבר הכנסת מטעם המזרחי ושר הדואר בממשלה המכהנת.
שלושה סיבובי הצבעה נדרשו בטרם הושג רוב מוחלט לאחד המועמדים.
פרץ ברנשטיין פרש לאחר הסיבוב השני וחברי מפלגתו הצביעו בעד מרדכי נורוק.
חברי מפ"ם העבירו את תמיכתם בסיבוב השלישי ליצחק בן-צבי ובכך הביאו לבחירתו.
+בחירות 1952 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותסיבוב ראשוןסיבוב שניסיבוב שלישייצחק בן-צבימפא"י4862מרדכי נורוקהמזרחי1540יצחק גרינבויםעצמאי17185פרץ ברנשטייןהציונים הכלליים18 -פתק לבן12125פתקים פסולים0לא הצביעו1098סה"כ120
הבחירות הרביעיות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-28 באוקטובר 1957, בעקבות סיום תקופת כהונתו הראשונה בת חמש השנים של יצחק בן-צבי.
בן צבי התמודד שוב על הכהונה, כאשר מולו היה אמור להתייצב המזרחן יוסף יואל ריבלין (אביו של ראובן ריבלין) כמועמד מטעם חרות.
אולם ריבלין פרש מהמירוץ, ולפיכך נערכו הבחירות בהשתתפות בן צבי בלבד, כאשר לחברי הכנסת ניתנה האפשרות להצביע בעד בחירתו או נגדה.
76 חברי כנסת הצביעו בעד בן צבי, 18 נמנעו ו-26 נעדרו, בעיקר משום ששהו בחוץ לארץ.
אסתר רזיאל-נאור אמרה שסיעת חרות לא הצביעה בעד יצחק בן-צבי למרות ההערכה כלפיו, משום שהיה קשור למפא"י והוא לא הפסיק "כל חברות במפלגה פוליטית הלכה למעשה".
אסתר וילנסקה הסבירה את ההימנעות של מק"י מתמיכה בבן צבי בכך שמועמדותו "מסמלת תמיכה במדיניות הממשלה".
זלמן בן יעקב הסביר את ההימנעות מהצבעה בעד בן צבי, למרות ההערכה כלפיו, בכך "שאגודת ישראל דוגלת בדמות, צביון ומהות תורתית למדינת ישראל ולמלכות ישראל, המוגדרים בחז"ל ובספרי יסוד שלנו, ורוצה לראות את נשיאה הולם ומתאים לשאיפותינו אלה".
בן צבי נבחר בהיעדר מתנגדים, וכהונתו השנייה החלה רשמית עוד באותו היום.
+בחירות 1957 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותיצחק בן-צבימפא"י76נגד0פתק לבן18פתקים פסולים0לא הצביעו26סה"כ120
הבחירות החמישיות לנשיאות ישראל התקיימו בכנסת ב-30 באוקטובר 1962, בעקבות סיום שתי תקופות כהונה בנות חמש שנים כל אחת של יצחק בן-צבי.
בן צבי בחר להתמודד שוב על כהונה שלישית, ונגדו לא התייצב כל מועמד נוסף.
לפיכך, ניתנה לחברי הכנסת האפשרות להצביע בעד בחירתו, או נגדה.
הייתה זו הפעם היחידה בתולדות המדינה שבה התמודד נשיא על כהונה שלישית.
+בחירות 1962 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותיצחק בן-צבימפא"י62נגד0פתק לבן42פתקים פסולים0לא הצביעו16סה"כ120
בעקבות ניצחונו הושבע בן צבי לכהונתו השלישית.
הוא נפטר כעבור מספר חודשים ב-23 באפריל 1963, ועקב כך נערכה מערכת בחירות מוקדמת לבחירת הנשיא השלישי.
הבחירות השישיות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-21 במאי 1963, בעקבות פטירתו של הנשיא השני יצחק בן-צבי כחודש קודם לכן ב-23 באפריל.
בתקופת הביניים שבין מותו של בן צבי ועריכת הבחירות, שימש יושב ראש הכנסת קדיש לוז כנשיא בפועל.
זלמן שזר: סופר, משורר והיסטוריון, לשעבר חבר הכנסת מטעם מפא"י, שר החינוך ועורך עיתון דבר.
פרץ ברנשטיין: חבר הכנסת מטעם המפלגה הליברלית, לשעבר ממנהיגי הציונים הכלליים ושר המסחר והתעשייה, מחותמי מגילת העצמאות ועורך עיתון הבקר לשעבר.
היה זה ניסיונו השני של ברנשטיין לזכות בתפקיד, לאחר שב-1952 הפסיד לבן צבי את המשרה.
הבחירות הוכרעו בסיבוב הראשון, בעקבות זכייתו של שזר ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת.
המועמדמפלגהקולותזלמן שזרמפא"י67פרץ ברנשטייןהמפלגה הליברלית33פתק לבן7פתקים פסולים0לא הצביעו13סה"כ120
הבחירות השביעיות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-26 במרץ 1968, בעקבות סיום תקופת כהונתו הראשונה בת חמש השנים של זלמן שזר.
שזר התמודד שוב על הכהונה, ונגדו לא התייצב כל מועמד נוסף.
שזר נבחר ללא מתנגדים, והושבע לכהונתו השנייה.
+בחירות 1968 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותזלמן שזרהעבודה86נגד0פתק לבן24פתקים פסולים0לא הצביעו10סה"כ120
הבחירות השמיניות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-10 באפריל 1973.
הנשיא הנבחר היה מיועד להחליף את הנשיא המכהן זלמן שזר, אשר לא יכול היה להתמודד לכהונה שלישית ברציפות, בשל הסייג לכך בחוק יסוד: נשיא המדינה, אשר נחקק בכנסת בתקופת כהונתו כנשיא המדינה (ב-15 ביוני 1964).
בתחילת 1973 דווח דן פתיר על השמות שנשקלו במפלגת העבודה למועמדות להחליף את זלמן שזר במאי 1973 בתפקיד נשיא המדינה.
אלו כללו את יו"ר הקרן הקיימת יעקב צור, השופט אליהו מני ואת יושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו.
בתחילת פברואר 1973 הציגו יוצאי רפ"י במפלגה את שמו של יצחק נבון.
בתחילת פברואר 1973 עלה גם שמו של אפרים קציר.
זאב שרף, אז שר השיכון, פגש את סגן יו"ר הכנסת יצחק נבון (אותו הכיר אישית מימיו במחיצתם של בן-גוריון ושרת) ודרבן אותו להתמודד על נשיאות המדינה.
בדומה לפעולותיו כשהתמודד למועמד המערך לראשות הכנסת, בירר נבון בצמרת המפלגה האם יקבל תמיכה מספקת די לבחירתו.
תחילה התייצב אצל שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר, שהבטיח לו שלא יתערב בבחירות.
לאחר מכן פנה אל שמחה דיניץ, מזכירה של ראש הממשלה דאז גולדה מאיר, וביקש ממנו לברר עמה אם היא לא תתנגד למועמדותו לנשיאות.
כעבור זמן מה שב דיניץ לנבון וסיפר לו כי גולדה אמרה לו שהיא לא תתערב.
משהבין נבון כי בכירי המפלגה לא יתערבו או יסכלו את מועמדותו, הסכים נבון להצעתו של שרף ונכנס באורח רשמי למירוץ לנשיאות.
יממה לאחר הגיעה לביתו משלחת מטעם מזכירות המפלגה שבירושלים למען הפגנת תמיכה במועמדותו.
בשעה שהמשלחת ומצדדים אחרים של נבון הגיעו לחגוג את הכרזת מועמדותו, הגיע לבית אהרן ידלין, מזכיר המפלגה.
פניו היו חמורות סבר, וזה אמר לו במבוכה: "גולדה מציעה...
נבון ההמום שאל מדוע זאת, הרי היא הבטיחה שלא להתערב בבחירות, והלה השיב לו כי הפרופסור אפרים קציר מועמד מטעם המפלגה לנשיאות.
בדיעבד נתברר לנבון כי שרי אחדות העבודה - פועלי ציון, יגאל אלון וישראל גלילי, הכשילו את המינוי ושכנעו את גולדה לא להותיר לנבון להתמודד על הנשיאות, בטענה שאם הוא - איש רפ"י - יבחר ויהיה לנשיא, יטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על משה דיין איש רפ"י.
יום לאחר מכן, ב-23 במרץ, התכנס מרכז המפלגה על מנת לבחור בין נבון לקציר.
בתום הכינוס נבחר קציר, וגם בתום מערכת הבחירות עצמה נבחר לנשיאות המדינה.
ב-26 במרץ שלח ראש הממשלה לשעבר בן-גוריון מכתב מיוחד לנבון, ובו ניחם אותו על אי-בחירתו.
אפרים קציר: ביופיזיקאי, חתן פרס ישראל למדעי החיים, חבר האקדמיה הישראלית למדעים, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, והחברה המלכותית הבריטית.
אפרים אלימלך אורבך: פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטה העברית, חבר האקדמיה ללשון העברית, נשיא האקדמיה הישראלית למדעים, וחתן פרס ישראל בתחום היהדות, הרוח והחברה.
הבחירות הוכרעו בסיבוב הראשון, בעקבות זכייתו של קציר ברוב מוחלט מבין חברי הכנסת, והוא הושבע לתפקיד ב-24 במאי באותה השנה.
+בחירות 1973 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותאפרים קצירהמערך66אפרים אלימלך אורבךעצמאי41פתק לבן9פתקים פסולים0לא הצביעו4סה"כ120
הבחירות התשיעיות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-19 באפריל 1978, בעקבות סיום תקופת כהונתו בת חמש השנים של הנשיא הרביעי אפרים קציר.
קציר החליט שלא להתמודד שוב על הכהונה, ובמקום זאת שב לפעילותו המדעית.
בכך היה לנשיא היחיד עד אז שכיהן כהונה אחת בלבד בתפקיד (חיים ויצמן נבחר לכהונה שנייה ב-1951, שנתיים לאחר שנבחר לראשונה לתפקיד, מכיוון שכהונת הנשיא הייתה מוצמדת בשעתו לכהונת הכנסת).
בראשית 1978 הכריז הנשיא אפרים קציר כי אין בדעתו להתמודד שנית לנשיאות המדינה.
המאבק על הנשיאות נפתח ויצחק נבון החליט שוב להציג את מועמדותו מטעם המערך, אם כי היסס תחילה.
אל בחירות אלו הגיע עשיר בניסיון פוליטי, כשהוא זוכה לתמיכה מרובה בקרב חברי סיעתו.
הליכוד עמד אז בשלטון, והשר חיים לנדאו הציע לראש הממשלה מנחם בגין להעמיד את הפיזיקאי יצחק שוה כמועמד הקואליציה מטעם הליכוד.
גישושים שערך נבון הראו כי בנוסף לתמיכת המערך, במועמדותו יתמכו גם אגודת ישראל והסיעות הערביות, ואולם מולו יתייצב הגוש הגדול של הליכוד.
נבון החליט להשיג את תמיכת המפד"ל על מנת להתמודד כשווה מול שווה.
משאמר יהודה בן-מאיר, ממנהיגי המפד"ל, כי על מפלגתו להצביע לשוה (על אחת כמה וכמה שהוא אדם חובש כיפה ומועמד ראש הממשלה), תקוותיו של נבון נגוזו והוא החל להטיל ספק במועמדותו.
התפנית במערכת הבחירות אירעה לקראת סוף מרץ 1978. שר הדואר לשעבר אלימלך-שמעון רימלט, יו"ר המפלגה הליברלית הישראלית (אז אחת ממרכיבי סיעת הליכוד), הציג את כוונתו להתמודד לנשיאות.
בגין והקואליציה כבר הציבו מועמד משלהם לנשיאות, ונוסף על היחסים המתוחים בין רימלט ובגין, נוצר קרע בין תנועת החרות לליברלים.
גם בעבור המפד"ל העיבה מועמדותו של רימלט בשל היותו רב קונסרבטיבי.
בשלב זה נראה היה כי אפסו סיכוייו של נבון סיכוי להשיג רוב, והוא החליט להסיר את מועמדותו.
שעות אחדות לפני כן שאל את רימלט, שעוד לא הכריז באורח רשמי על מועמדותו, אם יציג מועמדותו במידה ויסיר את שלו.
לאחר שרימלט השיב בחיוב, הכריז נבון על פרישתו.
לאחר שנבון הסיר את מועמדותו, המערך היה כמרקחה.
נבון הסביר כי בתנאים שנוצרו אין לו רוב ואין טעם בהתמודדותו.
במליאת הכנסת התחוללה מהומה רבתי בין תנועת החרות למפלגה הליברלית.
הראשונים השתלחו באחרונים על שהציגו מועמד משלהם מול זה של בגין.
בינתיים במפד"ל גבר החשש שמא הנשיא הבא של מדינת ישראל יהיה רב קונסרבטיבי.
מספר ימים לאחר הסרת מועמדותו, פגש נבון בזבולון המר וביהודה בן-מאיר במסדרונות הכנסת.
המר שאל את נבון מדוע הסיר את מועמדותו, ונבון השיב ברוגז כי בן-מאיר אמר לו שהמפד"ל תתמוך בשוה.
המר ההמום זעם על בן-מאיר שלא תיאם זאת לפניו והבטיח לנבון כי המפד"ל תתמוך בו בבחירות באופן מוחלט.
לאור התפתחויות אלה, כשלנבון הובטחו תמיכות המערך, המפד"ל והמפלגות הערביות, הבין בגין כי שוה לא יוכל לנצח, שכן קולות המפלגה הליברלית הובטחו לרימלט.
משכך, הורה בגין לעוזריו לדחוק בשוה להסיר את מועמדותו, על מנת להימנע ממבוכה, והלה הסיר את מועמדותו.
עם הסרת מועמדותו של שוה, הודיע נבון לרימלט כי נוכח שינוי הנסיבות, בכוונתו לשוב ולהתמודד.
שעה קלה אחר כך הסיר גם רימלט את מועמדותו, ונבון הודיע לעיתונות כי הוא חוזר למירוץ הנשיאותי.
נבון נותר המועמד היחיד, ובבחירות עצמן זכה ב-86 קולות.
בי"ב בניסן ה'תשל"ח, 19 באפריל 1978, נבחר ללא מתנגדים לתפקיד נשיא מדינת ישראל.
נבון נבחר ללא מתנגדים, והושבע לתפקיד ב-29 במאי באותה השנה.
+בחירות 1978 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותיצחק נבוןהמערך86נגד0פתק לבן23פתקים פסולים0לא הצביעו11סה"כ120
הבחירות העשיריות לנשיאות ישראל נערכו בכנסת ב-22 במרץ 1983, בעקבות סיום תקופת כהונתו בת חמש השנים של הנשיא החמישי יצחק נבון.
נבון החליט שלא להתמודד שוב על הכהונה, על מנת לנסות ולהתמודד על מנהיגות מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
בכך היה לנשיא היחיד שחזר לפעילות פוליטית לאחר פרישתו מכס הנשיאות.
חיים הרצוג: אלוף בצה"ל, שגריר ישראל באו"ם לשעבר, עורך דין, וחבר הכנסת מטעם המערך.
מנחם אלון: חוקר המשפט העברי וחתן פרס ישראל בתחום, משפטן ושופט מכהן בבית המשפט העליון בזמן ההתמודדות, מועמדה של הקואליציה לתפקיד.
+בחירות 1983 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותחיים הרצוגהמערך61מנחם אלוןהליכוד57פתק לבן2פתקים פסולים0לא הצביעו0סה"כ120
למרבה ההפתעה גבר הרצוג על מועמד הקואליציה אלון בהפרש של ארבעה קולות, ונבחר לתפקיד.
היו אלו הבחירות הצמודות ביותר בתולדות הנשיאות (משה קצב גבר על שמעון פרס בבחירות בשנת 2000 בהפרש של שלושה קולות בלבד, אך מכיוון שלא זכה ברוב מוחלט נערך סיבוב נוסף בו זכה ברוב גדול יותר).
בעקבות ניצחונו הושבע הרצוג לתפקיד ב-5 במאי באותה השנה.
הרוחות בקרב תומכי אלון סערו לאחר ההפסד, ויושב ראש הקואליציה אברהם יוסף שפירא טען כי לפחות שבעה חברי כנסת "שיקרו במצח נחושה" בהצהירם כי יתמכו באלון, אך מנגד ראש הממשלה מנחם בגין ביקש להרגיע את הכעס בליכוד והכריז כי "אין צורך להעניש עריקים".
הבחירות האחת-עשרה לנשיאות ישראל נערכו בכנסת בה' באדר ה'תשמ"ח, 23 בפברואר 1988, בעקבות סיום תקופת כהונתו הראשונה בת חמש השנים של חיים הרצוג.
הרצוג התמודד שוב על הכהונה, ולמרות שהוא נבחר בשעתו כמועמד מטעם המערך, הוחלט במפלגת הליכוד, שעמדה בראש הקואליציה באותה תקופה, לכבד את המסורת לפיה לא מציבים תחרות לנשיא מכהן, ולא להציג מועמד מטעמם.
לפיכך לא התייצב נגד הרצוג כל מועמד נוסף, ולחברי הכנסת ניתנה האפשרות להצביע בעד בחירתו, או נגדה.
בשל העובדה כי רוב חברי הכנסת תמכו בבחירת הרצוג לכהונה שנייה, הושבע הנשיא הרצוג לכהונתו השנייה.
+בחירות 1988 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותחיים הרצוגהמערך82נגד2פתק לבן2נמנעו18לא הצביעו16סה"כ120
הבחירות השתים-עשרה לנשיאות ישראל נערכו במליאת הכנסת ב-24 במרץ 1993, ב' בניסן ה'תשנ"ג.
הנשיא הנבחר היה מיועד להחליף את הנשיא המכהן חיים הרצוג, שהשלים שתי תקופות כהונה רצופות ולא יכול היה להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
עזר ויצמן: אלוף בצה"ל ומפקד חיל האוויר, לשעבר שר הביטחון וחבר הכנסת, מאדריכלי הסכם השלום עם מצרים.
אחיינו של הנשיא הראשון חיים ויצמן.
ויצמן נבחר לשמש כמועמד מפלגת העבודה לתפקיד לאחר שגבר בבחירות מקדימות על אריה אליאב ושלמה הלל.
דב שילנסקי: פעיל האצ"ל באירופה, עורך דין, סגן שר ויושב ראש הכנסת לשעבר, חבר הכנסת מכהן מטעם הליכוד בזמן הבחירות.
+בחירות 1993 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותסיבוב ראשוןסיבוב שניעזר ויצמןהעבודה6866דב שילנסקיהליכוד5553פתק לבן11פתקים פסולים00לא הצביעו00סה"כ124120
לאחר סיבוב ההצבעה הראשון נתגלה למרבה המבוכה כי נרשמו 124 קולות בקלפי.
יושב ראש הכנסת שבח וייס התנצל על הטעות, והורה על עריכת סיבוב הצבעה נוסף, בו ניצח ויצמן.
בעקבות ניצחונו הושבע ויצמן לתפקיד ב-13 במאי באותה השנה.
הבחירות השלוש-עשרה לנשיאות ישראל התקיימו בכנסת בו' באדר ה'תשנ"ח, 4 במרץ 1998, בעקבות סיומה הצפוי של תקופת כהונתו הראשונה בת חמש השנים של הנשיא המכהן עזר ויצמן.
ויצמן בחר להתמודד שוב על המשרה, ולמרות המסורת על פיה אין קוראים תיגר על נשיא מכהן, הוחלט בליכוד להעמיד מועמד נגדי מטעם המפלגה לתפקיד.
עזר ויצמן: הנשיא המכהן, אלוף בצה"ל ומפקד חיל האוויר, שר הביטחון וחבר הכנסת, מאדריכלי הסכם השלום עם מצרים.
שאול עמור: ראש עיריית מגדל העמק במשך כעשרים שנה, חבר כנסת מכהן מטעם הליכוד, לימים שר בממשלה ושגריר ישראל בבלגיה.
בנוסף נעשה ניסיון מצד תנועת מנהיגות יהודית להריץ את הפרופסור לפיזיקה ואסיר ציון ירמיהו ברנובר כמועמד לכהונה, אך בהיעדר תמיכה של עשרה חברי כנסת כנדרש בסעיף 6 של חוק יסוד: נשיא המדינה, לא נכלל ברנובר לבסוף בהצבעה.
+בחירות 1998 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותעזר ויצמןהעבודה63שאול עמורהליכוד49פתק לבן7פתקים פסולים0לא הצביעו1סה"כ120
בעקבות ניצחונו הושבע ויצמן לכהונתו השנייה.
על מנת למנוע מקרה נוסף בו יאלץ נשיא מכהן להתמודד על הארכת כהונתו, חוקק עוד באותה השנה תיקון לחוק יסוד: נשיא המדינה, אשר מונע מנשיא לכהן ביותר מתקופת כהונה אחת, אך מאריך את תקופת הכהונה הבודדת לשבע שנים, במקום חמש.
שנתיים לאחר הבחירות התפטר ויצמן מהתפקיד עקב חקירה שנפתחה נגדו בחשד לקבלת סכומי כסף לא מדווחים בעת שכיהן כחבר הכנסת ושר.
עקב כך נערכו בחירות מוקדמות לנשיאות, בהן ניצח במפתיע מועמד הליכוד משה קצב את מועמד ישראל אחת שמעון פרס.
הבחירות החמש-עשרה לנשיאות ישראל נערכו במליאת הכנסת ב-13 ביוני 2007, כ"ז בסיוון ה'תשס"ז.
ב-8 ביולי 2006 נודע על פגישה שקיים הנשיא קצב עם היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, ובה התלונן על ניסיון סחיטה כלפיו מצד עובדת לשעבר במשרדו, על רקע איום בהגשת תלונה על הטרדה מינית, אך עד מהרה הפך הנשיא ממאשים לנאשם.
סערה תקשורתית פרצה, ובעיתונים פורסמו עדויות של מספר נשים שעבדו עמו לאורך השנים ותיארו הטרדות מיניות ועבירות מין אחרות מצדו.
ב-23 באוגוסט החלה חקירתו האישית של הנשיא קצב.
ב-25 בינואר אישרה ועדת הכנסת את בקשתו של קצב לנבצרות זמנית, לתקופה מרבית של שלושה חודשים, ויושבת ראש הכנסת דליה איציק החלה לכהן כממלאת מקומו.
ב-21 באפריל אושרה לו תקופת נבצרות נוספת, עד לסיום כהונתו כנשיא, עם תום שבע שנות כהונה (על פי הלוח העברי) ב-15 ביולי 2007.
ב-28 ביוני נחתם הסדר טיעון בין קצב לפרקליטות המדינה ובו סוכם כי קצב יודה ויורשע בסעיפים של ביצוע מעשה מגונה, הטרדה מינית והטרדת עד.
במסגרת ההסכם התחייב קצב להתפטר מתפקידו.
ואכן, למחרת החתימה הגיש קצב את התפטרותו שנכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2007, שבועיים לפני המועד המקורי של סיום כהונתו.
שמעון פרס: ראש ממשלת ישראל השמיני, חתן פרס נובל לשלום, שר בממשלות ישראל וחבר הכנסת זה 48 שנים.
חבר הכנסת המכהן מטעם קדימה.
ראובן (רובי) ריבלין: חבר הכנסת מטעם סיעת הליכוד.
יושב ראש הכנסת ה-16 ושר התקשורת בממשלת ישראל העשרים ותשע.
קולט אביטל: דיפלומטית וחברת כנסת מטעם סיעת העבודה-מימד.
הרב ישראל מאיר לאו, הרב הראשי לישראל לשעבר וחתן פרס ישראל, שקל להתמודד על התפקיד, אך בסופו של דבר ויתר על כך.
עד כשבועיים לפני הבחירות, עת הכריז פרס על מועמדותו לתפקיד, היו רק אביטל וריבלין המועמדים.
על אף היות הבחירות חשאיות, נראה היה כי ריבלין הוא המועמד המוביל.
בתום הסיבוב הראשון נספרו 116 קולות כשרים: 21 חברי כנסת בעד קולט אביטל, 37 בעד ראובן ריבלין ו-58 בעד שמעון פרס.
כיוון שאף אחד מהמתמודדים לא זכה לרוב של 61 חברי כנסת, נדרש לערוך לפי חוק היסוד סיבוב הצבעה שני.
הישיבה נפסקה וחודשה לאחר כשעה.
בהפסקה שבין ההצבעות הכריזה אביטל על פרישתה, ולאחר זמן מה גם ריבלין, באומרו דומע: "יחי נשיא המדינה, תחי מדינת ישראל".
ריבלין קרא לחברי הכנסת לתמוך בשמעון פרס פה אחד.
בסיבוב השני התמודד פרס לבדו, כשהפעם ההצבעה הייתה בעדו או נגדו.
בתום ההצבעה נספרו 109 קולות כשרים.
פרס זכה בהצבעה עם 86 חברי כנסת תומכים, אל מול 23 מתנגדים.
+בחירות 2007 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותסיבוב ראשוןסיבוב שנישמעון פרסקדימה5886ראובן ריבליןהליכוד37 -קולט אביטלעבודה-מימד21 -נגד -23פתק לבן38פתקים פסולים12לא הצביעו01סה"כ120120
למרות התפטרותו של קצב, לא הוקדמה השבעתו המתוכננת של פרס, ואיציק שכיהנה מזה מספר חודשים כממלאת מקום הנשיא, מאז יציאתו של קצב לנבצרות ב-25 בינואר 2007, החלה לכהן כנשיאה בפועל.
ב-15 ביולי 2007, כ"ט בתמוז ה'תשס"ז הצהיר פרס אמונים במליאת הכנסת והחל לכהן בתפקיד.
ריבלין התמודד בשנית לנשיאות ב-2014 ונבחר לתפקיד.
הבחירות הארבע-עשרה לנשיאות ישראל נערכו במליאת הכנסת ב-31 ביולי 2000, כ"ח בתמוז ה'תש"ס.
הנבחר היה מיועד להחליף את הנשיא המכהן עזר ויצמן, שהתפטר כשנתיים לאחר שנבחר לתקופת כהונה שנייה, בעקבות ידיעות לפיהן קיבל סכומי כסף גדולים מאיש העסקים אדוארד סרוסי מבלי שדיווח על כך במהלך כהונתו כחבר הכנסת וכשר.
בעקבות שינוי בחוק ב-1998, הנשיא נבחר על ידי הכנסת לתקופת כהונה אחת בלבד בת שבע שנים, במקום תקופת הכהונה בת חמש שנים עם אפשרות להאריכה בחמש שנים נוספות.
שמעון פרס: ראש ממשלת ישראל השמיני, חתן פרס נובל לשלום, שר בממשלות ישראל וחבר הכנסת במשך 41 שנים.
חבר הכנסת מכהן מטעם ישראל אחת.
משה קצב: פוליטיקאי ישראלי שכיהן כחבר הכנסת וכשר בממשלות ישראל.
חבר הכנסת מכהן מטעם הליכוד.
פרס היה מועמדה של קואליציית אהוד ברק המתפוררת, אבל בשל מעמדו האישי הבטיחו לו רבים את תמיכתם.
טרם ההצבעה החשאית בכנסת העריכו הפרשנים שפרס יזכה ללא קושי.
בסיבוב הראשון קיבל קצב 60 קולות, ופרס 57 קולות.
משלא זכה אחד המתמודדים לקולות רוב חברי הכנסת, נערך סיבוב הצבעה שני, כדרוש בחוק.
בתום ספירת הקולות, נופף חבר ועדת הקלפי, חבר הכנסת ראובן ריבלין בידיו, וסימן לחבריו כי הושגה הכרעה לטובת קצב.
120 חברי כנסת הצביעו - 57 בעד שמעון פרס ו-63 בעד קצב, שנבחר לכהונת נשיא מדינת ישראל.
+בחירות 2000 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותסיבוב ראשוןסיבוב שנימשה קצבהליכוד6063שמעון פרסישראל אחת5757פתק לבן30פתקים פסולים00לא הצביעו00סה"כ120120
יום לאחר בחירתו, ב-1 באוגוסט 2000, כ"ט בתמוז ה'תש"ס הצהיר קצב אמונים במליאת הכנסת.
שמעון פרס התמודד בשנית לנשיאות ב-2007 ונבחר לתפקיד.
ב-9 בינואר 2005 נערכו בחירות ברשות הפלסטינית שבהן נבחר מחמוד עבאס (אבו מאזן) לתפקיד יושב ראש הרשות הפלסטינית.
עבאס, יו"ר אש"ף ונציג הפת"ח, זכה ב-62% מקולות המצביעים והוא החליף את יאסר ערפאת אשר כיהן בתפקיד מאז הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית ב-1996 ועד למותו ב-11 בנובמבר 2004. למקום השני הגיע מוסטפא ברגותי עם כ-20% מקולות המצביעים.
חמישה מתמודדים נוספים זכו בקולות מועטים באופן יחסי.
הבחירות הוחרמו על ידי החמאס והג'יהאד האסלאמי.
באופן רשמי הסתיימה כהונתו של אבו מאזן בינואר 2009 על פי החמאס או בינואר 2010 על פי אש"ף, אך למעשה בשל הסכסוך בין החמאס לפת"ח לא נערכו בחירות והוא המשיך בכהונתו באופן לא דמוקרטי ובלא מנדט אמיתי מבוחריו.
בשלבים מוקדמים של המרוץ הודיע גם חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית ומפקד התנזים לשעבר, מרואן ברגותי, שישב בכלא הישראלי בשל פעילות טרור רצחנית נגד ישראלים, על התמודדותו לתפקיד.
בסקרים שנערכו זכה ברגותי לתמיכה ניכרת, אך ב-12 בדצמבר בעקבות שיחות עם אנשי הפת"ח שחששו מפגיעה בסיכוייו של עבאס, הודיע ברגותי על פרישתו מהמרוץ.
רשימת המועמדים הסופית כללה שבעה מועמדים, כאשר שני המועמדים המובילים היו מחמוד עבאס, נציג הפת"ח, וד"ר מוסטפא ברגותי שרץ באופן עצמאי ונתמך על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
כמו כן עבד א-סתאר קאסם הודיע על השתתפותו בבחירות אך בסופו של דבר לא התמודד.
ברחבי הרשות הוצבו כ-2,900 קלפיות.
במזרח ירושלים התנהלה ההצבעה בשישה סניפי הדואר בהם היו זכאים להצביע כ-6,000 איש שנרשמו בפנקס הבוחרים.
על הבחירות פיקחו כ-800 משקיפים מהעולם בראשות נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר.
קודם יום הבחירות הודיע צה"ל על שורה של הקלות שיאפשרו את ניהול הבחירות באופן תקין.
הקלפיות נפתחו בשבע בבוקר ונסגרו בתשע בערב, שעתיים לאחר מועד הסגירה המתוכנן.
דובר ועדת הבחירות המרכזית טען כי הסיבה להארכה היא "הסחבת שנוקטת מדינת ישראל במימוש זכות ההצבעה במזרח ירושלים".
הפלסטינים האשימו את מדינת ישראל בהפרעות נוספות למהלך הבחירות, ובין היתר התלוננו על ירי לעבר קלפי בח'אן יונס.
במהלך יום הבחירות קיבלה ועדת הבחירות המרכזית החלטה שנויה במחלוקת המאפשרת הצבעה באמצעות תעודת זהות בלבד, וזאת לאחר שכשליש מבין הזכאים להשתתף בבחירות לא נרשמו לפנקס הבוחרים.
תנועות החמאס והג'יהאד האיסלאמי הודיעו כי למרות החרם שהטילו על הבחירות, הן תשתפנה פעולה עם המנצח.
על פי התוצאות שהוכרזו על ידי ועדת הבחירות המרכזית ב-12 בינואר 2005 זכה מחמוד עבאס ב-62% מקולות המצביעים.
70% מאלו הרשומים בפנקס הבוחרים השתתפו בבחירות.
למעלה מ-30% מהזכאים להשתתף בבחירות לא נרשמו אליהן.
הבחירות לנשיאות ונצואלה התקיימו ב-14 באפריל 2013, ובהן ניצח ניקולאס מדורו שתפקד כנשיא בפועל מאז מותו של הוגו צ'אווס ב-5 במרץ.
למקום השני, בפער זעיר, הגיע מועמד האופוזיציה אנריקה קפרילס רדונסקי.
ב-7 באוקטובר 2012 נערכו בוונצואלה בחירות לנשיאות ובהן גבר הוגו צ'אווס על יריבו אנריקה רדונסקי, לאחר שהכריז, באופן שקרי, כי החלים ממחלת הסרטן בה היה חולה.
בחודש דצמבר נסע צ'אווס לקובה לצורך קבלת טיפול במחלת הסרטן, ולאחר מכן שב לארצו להמשך טיפול בבית חולים צבאי.
ב-10 בינואר לא הופיע צ'אווס למעמד השבעתו כנשיא המדינה, מה שהוביל לדרישת האופוזיציה לקיים בחירות מיידיות כמתחייב בחוק במצב בו נבצר מהנשיא לשמש בתפקידו עקב מחלה.
ב-5 במרץ נפטר צ'אווס והוכרז על בחירות לנשיאות.
בינתיים מונה סגן הנשיא, ניקולאס מדורו, לנשיא בפועל עד לבחירות.
הנשיא בפועל ניקולאס מדורו - מקורבו של הוגו צ'אווס ומועמד מפלגתו.
אנריקה קפרילס רדונסקי - המועמד הראשי של האופוזיציה, מושל מדינת מירנדה.
ריינה סקרה - מנהיגת מפלגת כוח העבודה.
מריה בוליבר - עורכת דין ומועמדת המפלגה הדמוקרטית לשלום ולחופש.
אאוסביו מנדס - כומר נוצרי ומנהיג מפלגה עצמאית.
חוליו מורה - מועמד המפלגה הדמוקרטית המאוחדת.
על פי התוצאות זכה בנשיאות ניקולאס מדורו לאחר שזכה ברוב של 50.8% מן הקולות.
מועמד האופוזיציה אנריקה קפרילס רדונסקי הגיע למקום השני עם 49.1% מן הקולות.
שיעור ההצבעה בקרב בעלי זכות הבחירה עמד על 79.8%.
תוצאות הבחירות הפתיעו רבים בגלל הישגו של רדונסקי שהצליח מעל למצופה לפי סקרי דעת הקהל.
מדורו גבר על רדונסקי בהפרש של כ-1% בלבד מהקולות, לעומת צ'אווס שבבחירות 2012 הוביל על פני רדונסקי בכ-10%.
לאחר פרסום התוצאות טענו רדונסקי ואנשי האופוזיציה לזיופים בתוצאות הבחירות, והודיעו כי יערערו עליהן לבית המשפט.
במקביל פרצו בכמה ערים במדינה הפגנות אלימות ובעימותים עם המשטרה נהרגו 7 מפגינים ונפצעו עוד עשרות.
המשטרה הודיעה גם על מעצר של מאות מפירי סדר.
שבוע לאחר הבחירות, ב-20 באפריל, הושבע מדורו לנשיאות חרף המחאות על תוצאות הבחירות.
הבחירות השש־עשרה לנשיאות ישראל נערכו ב-10 ביוני 2014, י"ב בסיוון ה'תשע"ד, ובהן בחרה הכנסת בראובן ריבלין לנשיא העשירי של מדינת ישראל.
ב־24 ביולי 2014 היה צפוי הנשיא שמעון פרס לסיים את כהונתו בת שבע השנים, ועל פי חוק יסוד: נשיא המדינה לא יכול היה לשוב ולהתמודד על התפקיד לכהונה נוספת.
מועד הבחירות נקבע על ידי נשיאות הכנסת ל-10 ביוני, בו נדרשה מליאת הכנסת להתכנס ולבחור בהצבעה חשאית את הנשיא העשירי.
יוזמות שונות לשינויי חקיקה, שאושרו בכנסת במהלך החודשים שקדמו לבחירות, נגעו לנושאים הטכניים באשר לאופן בחירת הנשיא.
אחד התיקונים שעבר במסגרת חקיקה זו הביא לשינוי סעיף 8 בחוק יסוד: נשיא המדינה והוריד את מספר סבבי ההצבעה הנערכים בעת בחירת הנשיא לשניים בלבד, בניגוד לנוסח הקודם שאפשר סבבי הצבעה מרובים.
התיקון גם הוביל לביטול הצורך להגיע לרוב מוחלט של קולות חברי הכנסת בסיבוב השני כדי להיבחר לתפקיד, אף שרוב כזה עדיין נדרש כדי לנצח בסיבוב אחד.
התיקון המצמצם את מספר סבבי ההצבעה לשניים הוצע לאחר שמבקר המדינה יוסף שפירא, שבחירתו נעשתה בשנת 2012 בשיטת בחירה זהה, נבחר לתפקידו רק בתום שלושה סבבי הצבעה ארוכים.
תיקון נוסף לחוק היסוד הביא לראשונה לקביעת כללים באשר לאופן הצגת המועמדים לתפקיד.
בעוד הנוסח הישן של חוק היסוד קבע שכל קבוצה בת עשרה ח"כים רשאית להציג מועמד, אך לא התייחס לאפשרות שבה חבר הכנסת ישתף עצמו ברשימותיהם של מספר מועמדים, הביא השינוי לקביעה כי במקרה שכזה יוסר שמו של הח"כ מכל הרשימות עליהן חתם.
עוד נקבע כי במקרה בו יפחת מעשרה מספר התומכים במועמד לנשיאות, תתבטל מועמדותו.
תיקון זה אושר בכנסת בחודש יוני 2013 והתממש לראשונה במערכת הבחירות הזו.
ב־13 בנובמבר 2013 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, להותיר על כנו את האיסור על מועמדים לנשיאות לגייס כספים.
ב־8 בינואר 2014 פרסם היועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, את סדרי הבחירות.
על רקע המרוץ לנשיאות, נשמעו גם קולות הקוראים לבטל את מוסד הנשיאות בטענה שהוא אינו נחוץ, וח"כ זבולון כלפה מסיעת הבית היהודי אף הגיש הצעת חוק המציעה לבטל את תפקיד הנשיא.
הוא טען כי תפקיד זה הוא "קישוטי, מיותר ובזבזני".
בין השמות שהוזכרו בשלב זה היו ריבלין, דוד לוי, בנימין בן אליעזר ודליה איציק.
הוזכר גם שמו של הנשיא המכהן שמעון פרס, שמועמדותו הייתה יכולה להיות אפשרית רק עם תיקון החוק המונע בחירה לכהונה שנייה לתפקיד.
במהלך ההיערכות לבחירות צפו כותרות צורמות לגבי המועמדים:
אישה פנתה למשטרה בתלונה שהשר סילבן שלום, ששקל הצגת מועמדותו לנשיא המדינה, הטריד אותה מינית לפני 15 שנה.
על תלונה זו חלה התיישנות ולכן לא ננקטו הליכים במקרה.
לאחר מכן הגיע לידיעת המשטרה מידע על נשים נוספות שטענו שהוטרדו על ידי השר, אך הן מאנו להגיש תלונות, ותיק החקירה נסגר.
בסופו של דבר נמנע שלום מלהציג מועמדותו לנשיא המדינה, לאחר שלא זכה לתמיכתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
בתוכנית הטלוויזיה "עובדה" נחשף שבנימין בן אליעזר נהג לבקר בבתי קזינו בלונדון גם בעת שהיה שר בממשלת ישראל.
בן אליעזר נימק זאת בבילוי עם בני משפחתו המתגוררים בעיר, וטען שלא הימר בביקוריו אלה.
בנוסף נחשף שבן אליעזר עובר טיפולי דיאליזה, ושוקל השתלת כליה.
לחברי הכנסת נשלח סרטון, שמקורו אינו ידוע, המשמיץ את ראובן ריבלין.
ארבעה ימים לפני הבחירות המשטרה חקרה באזהרה את בנימין בן אליעזר, בחשד שקיבל בניגוד לחוק כספים למימון רכישת ביתו ביפו.
בעקבות כך, הסיר בן אליעזר את מועמדותו.
בשנת 2012 חתם מאיר שטרית על הסכם סודי עם עוזרת שהועסקה בביתו ופוטרה, ולפיו שולם לה סכום של 270,000 ש"ח בתמורה לוויתור על כל טענה עתידית כלפיו.
שמועות על ההסכם ונסיבותיו הגיעו לאוזני חברי הכנסת ימים מעטים לפני הבחירות לנשיאות ובמהלך הבחירות, ומיד לאחר הבחירות לנשיאות שודר תחקיר ערוץ 10, שגילה כי העוזרת איימה להגיש תביעה על פגיעה בזכויותיה ובכלל זה הטרדה מינית.
שטרית הכחיש מכל וכל את הטענות על הטרדה מינית.
לא נערכה חקירת משטרה בעניין זה, משום שהעוזרת, שחתמה על הסכם לשמירת סודיות, לא שיתפה פעולה עם המשטרה.
זמן קצר לפני סיום הגשת המועמדות לנשיאות המדינה פנה ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לסופר היהודי-אמריקאי אלי ויזל, בהצעה שיציג מועמדותו לתפקיד, אף שלוויזל אין אזרחות ישראלית, אך הצעה זו לא התממשה למועמדות.
לאחר סיום הגשת המועמדות הודיעו נתניהו ושר הכלכלה, נפתלי בנט, על תמיכתם בריבלין.
חבר הכנסת ראובן ריבלין: חבר סיעת הליכוד, לשעבר שר בממשלת ישראל, יושב ראש הכנסת ומועמד בבחירות לנשיאות 2007.
חבר הכנסת מאיר שטרית: חבר סיעת התנועה, לשעבר שר בממשלות ישראל וראש עיריית יבנה.
חברת הכנסת לשעבר דליה איציק: לשעבר שרה בממשלות ישראל ויושבת ראש הכנסת.
כיהנה כנשיאת המדינה בפועל בתקופת נבצרותו של נשיא המדינה השמיני, משה קצב.
פרופסור דן שכטמן: חתן פרס נובל לכימיה וחתן פרס ישראל לחקר הפיזיקה.
השופטת בדימוס דליה דורנר: לשעבר שופטת בית המשפט העליון, ובעשור השני של המאה ה-21 - נשיאת מועצת העיתונות.
חבר הכנסת בנימין בן אליעזר: תת-אלוף (במיל') בצה"ל, לשעבר שר בממשלות ישראל וראש האופוזיציה.
מועמד מפלגת העבודה לתפקיד - פרש בעקבות חקירה באזהרה אליה זומן ארבעה ימים לפני הבחירות.
+בחירות 2014 לנשיאות מדינת ישראלהמועמדמפלגהקולותסיבוב ראשוןסיבוב שניראובן ריבליןהליכוד4463מאיר שטריתהתנועה3153דליה איציקקדימה28 -דליה דורנרעצמאיים13דן שכטמן1פתק לבן03פתקים פסולים20לא הצביעו11סה"כ120120
חבר הכנסת היחיד שלא הצביע הוא מאיר פרוש.
אחד מהקולות שנפסלו היו של חבר הכנסת ריבלין שמאחורי הפרגוד הצביע לעצמו בשני פתקים והקול שלו נפסל.
מערכת הבחירות השש עשרה לנשיאות הרפובליקה הפדרלית של גרמניה נערכה ב-12 בפברואר 2017, ובה נבחר פרנק-ואלטר שטיינמאייר לנשיא המדינה.
הנשיא נבחר על ידי ועידה שהורכבה מחברי הבונדסטאג וממספר זהה של אלקטורים משש עשרה מדינות גרמניה.
הוועידה כללה 1,260 בעלי זכות הצבעה.
ב-14 בנובמבר 2016 בחרו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ו-CDU/CSU בשר החוץ שטיינמאייר כמועמדן לנשיאות.
שטיינמאייר נבחר עם 73.89% מקולות חברי הוועידה.
בהצבעה השתתפו 1,253 מבעלי זכות ההצבעה.
שטיינמאייר החל את כהונתו כנשיא ב-19 במרץ 2017 והחליף את הנשיא יואכים גאוק, שהשלים כהונה בת חמש שנים בתפקיד.
מועמדמפלגהמפלגות תומכותקולותאחוזים (%)פרנק-ואלטר שטיינמאיירהמפלגה הסוציאל-דמוקרטיתSPD, CDU/CSU, הירוקים, FDP ו-SSW 93173.89כריסטוף בוטרווגהמועמד עצמאיDie Linke12810.16אלברכט גלאזראלטרנטיבה לגרמניהAfD423.33אלכסנדר הולדמצביעים חופשייםמצביעים חופשיים, תנועת BVB/FW 251.98אנגלברט זונבורן מועמד עצמאימפלגת הפיראטים הגרמנית ו-Die PARTEI100.79נמנעו1038.17קולות פסולים140.11סך הכל1,25399.44מצביעים זכאים1,260100מקור: Wahlrecht.de
הבחירות החמישיות לנשיאות הודו נערכו באוגוסט 1969. בבחירות אלו זכה ורהגירי ונקטה גירי ברוב הקולות בסבב הבחירות השני ונבחר לנשיא.
תוצאת לוואי של מערכת בחירות זו היא הפיצול שחל במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
ב-3 במאי 1969, אחרי שנתיים של כהונה, נפטר לפתע הנשיא זקיר חוסיין, אשר שמר על ניתוק מכובד ממאבקי הכוח שבתוך מפלגת הקונגרס.
מורארג'י דסאי והממסד של מפלגת הקונגרס ראו במותו של הנשיא הזדמנות ליישב את המחלוקת עם אינדירה גנדי.
הם תכננו לנצל את הרוב שלהם במועצה הפרלמנטרית של הקונגרס על מנת למנות אחד מהם בתור מועמד לנשיאות מטעם מפלגת הקונגרס, ולאחר זכייה בבחירות, להיפטר מראש הממשלה הלא רצויה.
לאינדירה היה זמן עד יולי, מועד שבו הייתה צריכה להתכנס בבנגלורו ועדת העבודה של הקונגרס כנציגת ועדת הקונגרס הכלל הודית והמועצה הפרלמנטרית.
היועץ של אינדירה, המזכיר הראשי פרמשוואר נריאן הקסר המליץ לה להמיר את המאבק האישי במאבק אידאולוגי והיא בחרה בנושא הלאמת הבנקים.
לא היה לה עניין מיוחד בהלאמת בנקים, אבל היא החליטה להשתמש בנושא זה כדי להגן על עמדתה בבחירת מועמד המפלגה לנשיאות.
ממסד המפלגה הבין את התרגיל הפוליטי וענה בתרגיל משל עצמו, הוא העביר לאינדירה מסמך עבודה וביקש ממנה ליישם אותו במלואו, מה שלא היה אפשרי מבחינה פוליטית.
המועצה הפרלמנטרית של הקונגרס נפגשה ב-11 ביולי 1969, כדי לדון במועמד לנשיאות.
אינדירה הציעה כנשיא את ג'גג'יואן ראם, מנהיג בן לדלית ושר בכיר, באומרה שמינוי זה יגשים את שאיפתו של מהטמה גנדי, אולם לא נמצא תומך להצעה וראם עצמו לא היה מעוניין בתפקיד שיסיים עבורו את פעילותו הפוליטית.
אינדירה ניסתה לדחות את תאריך הבחירה בטיעון שיש להגיע קודם להסכמה, מתוך רצון לשכנע חברים במועצה, אולם נשיא מפלגת הקונגרס, סידוונהלי ניג'לינגפה התנגד לדחייה וקיים את ההצבעה.
אינדירה התאכזבה מכך שהשר הנאמן לה בדרך כלל, ישוונטרו בלוונטרו צ'אוואן, הצביע עם מתנגדיה.
להפתעת הפרשנים היא לא נקטה צעדים נגד שבן ובמקום זאת נקטה בצעדים נגד דסאי.
במכתב מנומס, היא הודיעה לסגן ראש הממשלה ושר האוצר של הודו, דסאי שהיא לוקחת ממנו את האחריות על תיק האוצר, כי זה לא יהיה הוגן להעמיס עליו את האחריות ליישם מדיניות שממנה הוא הסתייג.
היא הוסיפה כי היא לוקחת על עצמה את משרד האוצר, והזמינה אותו להישאר בממשלה כסגן ראש הממשלה ללא תיק.
דסאי התרגז, דחה את הצעתה והתפטר.
אינדירה זימנה את אינדבפרשד פאטל , אמרה לו כי יש להלאים את הבנקים מסיבות פוליטיות, ורצתה את כל המסמכים הדרושים על שולחנה בשעה 10 בבוקר המחרת.
כעבור כמה שעות ניתנה הוראת ההלאמה ל-14 הבנקים המסחריים הגדולים, הלאמה שנכנסה לתוקף ב-19 ביולי 1969.
כמועמד לנשיאות, המועצה בחרה בנילאם סנג'יווה רדי אשר זיקתו אליהם הייתה ידועה, ולא בסגנו של חוסיין והנשיא בפועל, ורהגירי ונקטה גירי.
אינדירה נאלצה לקבל את רדי בתור המועמד הרשמי של מפלגת הקונגרס וחששה כי בחירתו תאפשר לסינדיקט לגרש אותה מכהונתה.
בינתיים התפטר סגן הנשיא גירי מכהונתו כנשיא בפועל, והצהיר כי יתמודד בבחירות לנשיאות כמועמד עצמאי, במקומו התמנה למשך חודש נשיא בית המשפט העליון של הודו מוחמד הידאיטוללה כממלא מקום הנשיא.