tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם במקרה זה אין ודאות מוחלטת ביחס למהות הודעת דואר אלקטרוני ולכן הזיהוי הוא פונקציה סטטיסטית.
התוכנות מפעילות שיטות שונות על מנת להגדיל את ההסתברות לזיהוי נכון של הודעת דואר אלקטרוני.
בניגוד למצב המקורי בתיאורית גילוי האותות, בזיהוי דואר כדואר זבל אין קריטריון חד-משמעי החל על כל הנמענים.
כך למשל הודעה ביחס לאפשרות לקבל שיעורי ריבית נמוכים למשכנתא בארצות הברית עשויה להיות דואר זבל עבור נמען במדינה אחרת, ועשויה להיות דואר רצוי עבור אזרח אמריקאי, המעוניין להקטין את הריבית על המשכנתא שלו.
היעדר קריטריון חד-משמעי כזה מקשה על הסינון.
הבדל משמעותי נוסף בין גילוי האותות הקלאסי לבין זיהוי הודעות דואר זבל הוא בהיבט של סטטי לעומת דינמי.
זיהוי אותות רדאר הוא מטלה סטטית במובן זה שהעצמים אותם יש לזהות אינם משתנים.
הודעות דואר זבל הן דינמיות: התכנים משתנים, המבנה משתנה, כתובת השולח האמיתית משתנה, כתובת שולח פיקטיבית המופיעה במחשב הנמען משתנה וכדומה.
הדינמיות יוצרת מימד נוסף של קושי בזיהוי נכון של הודעות.
מקובל לחשוב כי בהקשר של דוא"ל, הנזק של אזעקת שווא (False Alarm) גדול מהנזק של החטאה (Miss).
משמעות החטאה היא שמקבל הדואר צריך לטפל בדואר לא רצוי.
לעומת זאת במקרה של אזעקת שווא הודעה בעלת חשיבות עסקית עשויה להישלח לתיקיית דואר זבל ולהביא לנזקים, כגון: אובדן לקוחות, אובדן עסקאות, או מימוש מאוחר של תהליכים עסקיים.
ההסתברות שמקבל ההודעה ידלה הודעות כאלה מתוך "ערימת" הזבל הענקית היא קטנה: בדרך כלל ירוקן את תיקיית הזבל בלי לבדוק את תוכן ההודעות, משום שבתהליך הסינון נשלחות הודעות המזוהות כדואר זבל לתיקיות נפרדות על מנת לחסוך מהמשתמש את הטיפול הפרטני בהן.
קיימים הבדלים טכניים בין סינון בארגון, סינון על ידי משתמש ביתי וסינון על ידי ספק שירותי אינטרנט (ISP), אבל בכל המקרים מדובר באותן שיטות עקרוניות.
שיטות שונות נבדלות זו מזו ברמת הדיוק באבחון פגיעות (Hits) ובמניעת אזעקות שווא (False Alarms).
קל יחסית להימנע מאזעקת שווא (זיהוי הודעת דואר לגיטימית כ"זבל") מאשר לזהות דואר "זבל" כדואר לא רצוי.
מספר שיטות עשויות להשתלב ביחד באותו פתרון ועל ידי כך להגדיל את ההסתברות של אירועים רצויים.
השיטות הראשונות לסינון התבססו על הגדרות ידניות.
המשתמש הגדיר מאפיינים של הודעת זבל (למשל: הודעה משולח מסוים).
הודעות נכנסות נבחנו מול הגדרות אלה.
בגלל הדינמיות וריבוי סוגי הודעות דואר "זבל" התווספו שיטות סינון המבוססות על תפיסה של רשת עצבית מלאכותית.
שיטות סינון אלה הן שיטות הלומדות בעצמן ומשכללות בהדרגה את הכללים להגדלת הסתברות פגיעה (Hit) ללא הכרח בהגדרות ידניות.
להלן פירוט של מספר שיטות לסינון:
סינון על פי כתובת השולח
מאפיין בסיסי בזיהוי הודעת דואר זבל הוא כתובת השולח.
אחת השיטות היא יצירת רשימה "לבנה" (White List), המכילה כתובות נמענים מהם מעוניינים לקבל דואר ורשימה "שחורה" (Black List) של נמענים, שכל דואר המגיע מהם הוא דואר זבל.
הרשימה ה"לבנה", קלה יחסית לניהול, בדרך כלל מדובר בנמענים מוכרים למקבל הדואר או נמענים העובדים בחברות המוכרות למקבל הדואר.
קלט ראשוני לרשימה הוא ספר הכתובות שמחזיק המשתמש.
ניתן בקלות לצרף לרשימה נמענים איתם יש קשר רציף באמצעות דואר אלקטרוני.
במשך זמן קצר ובהשקעה קטנה של מאמץ ניתן להגיע לרשימה "לבנה" שתגרום לכך שמרבית ההודעות הרצויות לא יזוהו כדואר "זבל".
רשימה "שחורה" מבוססת על ההנחה שאותו שולח מאותה כתובת דוא"ל ימשיך לשלוח הודעות לא רצויות.
התבססות על רשימה "שחורה" עשויה ליצור מספר בעיות:
מספר הנכללים בה עשוי להיות גדול מאוד ולגדול כל הזמן.
המשמעות היא החטאה (Miss) של מספר גדול של הודעות דואר "זבל" שיאובחנו כהודעות רצויות, משום שהגיעו ממשתמשים שטרם נכללו ברשימה השחורה.
משמעות נוספת היא תקורה הפוגעת בביצועים כתוצאה מגודל הרשימה.
שולחי הודעות דואר זבל מחליפים את כתובתם ושולחים הודעות מכתובת דוא"ל חדשה.
המשמעות היא שגם במקרה שאותר שולח ונכלל ברשימה ה"שחורה" הוא יוכל להמשיך לשלוח דואר זבל.
היות שמדובר בעיקר באנשים פרטיים ולא בארגונים, קל להם להחליף כתובת דוא"ל.
לסיכום שיטה לא יעילה ורבת תקורה.
סינון על פי מספר הנמענים
שיטה זו מתבססת על ההנחה הנכונה בפני עצמה, ששולחי דואר "זבל" עשויים במקרים רבים לשלוח את אותה הודעה למספר נמענים רב, מכיוון שהם מעוניינים להפיק מכך תועלת עסקית.
הבעייתיות של שיטה זו היא המספר הגדול יחסית של אזעקות שווא, כלומר: הודעות רצויות הנשלחות למספר גדול של נמענים מאובחנות בטעות כדואר "זבל".
כך למשל: מחקרים הנשלחים על ידי חברות אנליסטים לרשימת תפוצה, הודעות ספקים ויצרנים, עיתונים אינטרנטיים, עשויים להיות מסווגים כדואר זבל.
סינון על פי מילות מפתח
בשיטה זו מגדירים הודעה כדואר "זבל" אם מילים מסוימות מופיעות בה.
ניתן להגדיר האם אותן מילים חייבות להופיע בנושא ההודעה או בגוף ההודעה.
שיטה זו הייתה נפוצה בתוכנות מדור ראשון לסינון דואר זבל.
שולחי הודעות דואר הזבל מתגוננים באמצעות עיוות מכוון של האותיות או שינוי מילים באמצעות הכנסת תווים אחרים המפרידים בין אותיות מילת המפתח.
כתוצאה מכך בחלק מהמקרים יש החטאות (Misses).
במקרה של סריקת הנושא בלבד, קל לשולח להחליף את הנושא, כאשר גוף ההודעה מכיל את הנושא האמיתי.
התוצאה היא החטאה (Miss) של דואר זבל.
כתוצאה מהדינמיות, מתווספות הודעת דואר "זבל" חדשות עם מילות מפתח חדשות.
הודעות אלה מזוהות כדואר לגיטימי.
לסיכום, שיטה המחייבת מאמץ ידני מתמשך להגדרה, עם כמות החטאות (Misses) שעשויה להיות גבוהה.
סינון על פי כללים (Rules)
בשיטה זו נבנים כללים על בסיס ניתוח תכנים בהודעה.
למילות המפתח מתוספות התניות ופעילויות.
הכללים מרכיבים תסריטים (Scripts) פשוטים המתוכנתים על ידי המשתמש.
גם שיטה זו מתקשה להתמודד עם הדינמיות של הודעות ה"זבל" ולאתר אותן.
כמו כן היא דורשת תכנות התסריטים, מה שלא כל משתמש ביתי מסוגל לבצע באופן אפקטיבי.
שיטה המבוססת על התראות על מפיצי דואר "זבל" למאגר מרכזי באינטרנט.
מוצר תוכנה הניגש למאגר בודק האם השולח נמצא במאגר.
שיטה זו היא בעצם שיטה מתוחכמת יותר לבניית רשימה שחורה (Black List), המאפשרת איתור מספר גדול יותר של מפיצי "זבל".
כשיטה המבוססת על רשימה שחורה, יש לה את אותו חיסרון של קושי באיתור מפיצי דואר ה"זבל", בגלל יכולתם לשנות בקלות כתובות דואר אלקטרוני.
מחירו של התחכום הוא בתקורה: גם במשלוח התראות למאגר המרכזי וגם בגישה אליו בזמן ניתוח ההודעות.
סינון בעזרת השיטה הביסיאנית (Baysian)
שיטה זו מנסה לנתח את תוכן ומבנה ההודעה בהנחה שהודעות אמיתיות והודעות דואר זבל שונות בהיבט זה.
השיטה מבוססת על דירוג ההודעה כדואר זבל או דואר לגיטימי על פי מאפיינים.
מאפיינים עשויים להיות מילים מסוימות, אך גם דברים אחרים כמו העיצוב הגרפי של ההודעה.
כל הודעה מנותחת לגבי כל אחד מהמאפיינים ומקבלת ציון.
הציון מבטא הסתברות להיותה זבל על פי אותו מאפיין.
הציונים בכל המאפיינים מסוכמים לציון כולל, המבטא הסתברות לכך שההודעה היא הודעת דואר זבל.
במסגרת השיטה הביסיאנית קיימות 2 תפיסות:
הגדרה קשיחה של המאפיינים על בסיס מדגם גדול של הודעות זבל והודעות לגיטימיות (Scoring Based Content Filters).
בשיטה זו שינוי מאפיינים או משקלם דורש התערבות ידנית.
התאמה אוטומטית של המאפיינים במהלך החלטות המשתמש האם הודעה מסוימת היא דואר "זבל" או הודעה לגיטימית.
בשיטה זו המערכת מעדכנת את המסננים על פי ההתנהגות בפועל של המשתמש.
השיטה השנייה היא שיפור של השיטה הראשונה.
היא גמישה יותר ומתחשבת בהבדלים בין משתמשים שונים בהקשר של מהו עבורם דואר זבל.
הנחת העבודה בבסיס שיטה זו היא ששולח דואר הזבל לא יתאמץ על מנת להתאים את מאפייני הודעותיו למאפיינים של הודעות לגיטימיות.
אם יעשה זאת קל לעקוף את מסנני הדואר.
לגבי הודעות דיוג (המהוות דואר זבל) הנחה זו מוטעית לחלוטין: שולחי הודעות דיוג עושים מאמצים להתאים את עצמם למאפייני ההודעה המקורית של גופים פיננסיים אליהם הם מתחזים.
היבט בעייתי נוסף בשיטה זו, כמו בשיטות אחרות המבוססות במידה רבה על ניתוח תוכן, הוא תמיכה בריבוי-לשונות (Multi-Language).
הודעות דואר זבל, עשויות להיכתב במגוון רחב של שפות.
קיים קושי טכנולוגי בניתוח תוכן ההודעה במספר שפות.
לסיכום שיטה העשויה לתת מענה סביר להיבטים הדינמיים, ולהגיע לאחר פרק זמן לא קצר, להסתברות גבוהה יחסית של פגיעות ודחיות מוצדקות.
זאת בתנאי ששולחי דואר הזבל לא ינסו לאמץ דפוסי מבנה ותוכן של הודעות לגיטימיות.
במקרים שיעשו זאת, השיטה עלולה להיתקל בקשיים.
בשיטה זו מזהים תבניות (Patterns) של הודעות דואר זבל.
הזיהוי אינו מבוסס על תכנים בטקסט ההודעה.
זיהוי הדפוסים נעשה באמצעות שרת ייעודי, שבתוכו בסיס נתונים עם דפוסים.
לצורך מתן מענה הולם על ההיבט הדינמי, מאגר הדפוסים מתעדכן.
במקרה של משלוח מסיבי של דואר זבל חדש, התוכנה מנסה לקבל אותו תוך זמן קצר, ולנתח את תבניותיו.
תבניות חדשות עוברות עדכון בבסיס הנתונים.
שרתי דואר של ספקי שירותי אינטרנט (ISPs), מקושרים לשרת לצורך שימוש ביכולות הניתוח שלו.
שיטה זו מרחיבה רעיון ששימש בשיטה של שיתוף גולשים למרכיבים נוספים על זהות השולח.
גם שיטה זו אינה מתמודדת עם סוגי דואר שהם דואר לגיטימי עבור משתמש אחד, ודואר "זבל" עבור משתמש אחר.
איתור על פי כתובות URL
שיטה זו מבוססת על כך שחלק משולחי דואר זבל מצרפים הצבעה לדף באינטרנט, אליו הם מעוניינים שמקבל ההודעה יכנס.
במהלך בחינת ההודעה, מאתרים URLs ומנתחים מי הם.
גם בהנחה שניתוח כזה נעשה באופן מושלם, השיטה אינה מונעת פגיעות על ידי דואר זבל שאינו מכיל הצבעות ל-URLs.
התגוננות מפני איסוף כתובות דואר אלקטרוני
רוב האנשים מעוניינים לקבל פניות, ולשם כך מפרסמים את כתובת הדואר האלקטרוני שלהם.
שולחי דואר זבל סורקים אתרי אינטרנט, פורומים, ומקומות אחרים שבהם מופיעות כתובות דואר אלקטרוני, לשם איסוף כתובות אלה כיעד למשלוח דואר זבל.
הכתובות משמשות לבניית מאגר כתובות ושליחת דואר זבל למאגר הזה.
דרך התמודדות אפשרית היא שיקול דעת לגבי היכן מפרסמים את כתובת הדואר האלקטרוני, והאם זה הכרחי.
דרך נוספת לאיסוף כתובות היא באמצעות מתקפת מילון (dictionary attack).
במתקפה הזאת הזבלן לוקח דומיינים פופולריים, לדוגמה - hotmail.com, ומנסה לשלוח דואר זבל לשמות אפשריים בדומיין הזה, לדוגמה - joe@hotmail.com, adam@hotmail.com וכו'.
לעיתים יש שימוש במאגר מידע אחר (לדוגמה, שמות שמופיעים בפייסבוק) על מנת להפיק את רשימת השמות הראשונית, או למקד את השליחה לקהל יעד אשר מתעניין בנושאים הקרובים לנושא של דואר הזבל.
בדרך כלל הדומיינים של ספקי שירותי אינטרנט או של שירותי הדואר החינמי הם יעד למתקפות כאלה.
ניתן למנוע מכתובת הדואר האלקטרוני להגיע לרשימה של זבלן על ידי הסוואה של הכתובת בצורה כזו שלא תתגלה בסריקה אוטומטית פשוטה של אתר האינטרנט שבו היא מופיעה.
שיטה אחת היא לכתוב את הכתובת בצורה שונה מהכתובת האמיתית, כך שאדם יזהה את השינוי וידע להסיק מכך מה הכתובת האמיתית - אבל בוט לא ידע להבחין בכך.
שיטה נוספת היא לשים תמונה שמופיעה בה כתובת הדואר האלקטרוני.
בכל מקרה יש סיכון מסוים שמשתמש שירצה לשלוח דואר אלקטרוני לגיטימי לכתובת לא יבחין בשינוי, ולא יצליח לשלוח את הדואר האלקטרוני לכתובת הנכונה.
כתובת דואר אלקטרוני לשימוש חד-פעמי
אתרים מסוימים דורשים ממשתמשים לכתוב את כתובת הדואר האלקטרוני שלהם כדי לקבל גישה לאתר.
אי אפשר לדעת אם הכתובת תגיע לזבלן דואר או שהאתר עצמו ישלח דואר זבל, לכן ישנם מספר שירותים שנותנים כתובת דואר אלקטרוני לשימוש חד-פעמי.
בצורה זו ניתן לקבל את האימייל הראשוני מהאתר, שמכיל בדרך כלל את הסיסמה לשימוש באתר, ואז לא צריך להשתמש בכתובת הדואר האלקטרוני הזו שוב.
הבעיה בשיטה הזו שברגע שאתרים יזהו שכתובת מסוימת משמשת לכתובות חד-פעמיות, הם עלולים לא לקבל כתובות חד-פעמיות כאלה.
רוב תוכנות הדואר האלקטרוני תומכות בקבלת הודעות שמכילות קוד HTML.
הודעות כאלה עלולות להכיל תמונות שיכולות לאשר לשולח דואר הזבל שהמשתמש אכן צפה בתמונה וכך לדעת בוודאות שכתובת הדואר האלקטרוני היא אמיתית ופעילה.
בתוכנות דואר אלקטרוני רבות קיימת האפשרות לא להראות תמונות באופן אוטומטי, וכך אם המשתמש זיהה שהדואר הוא דואר זבל הוא יכול למחוק אותו לפני שהתמונה הוצגה.
לאפשרות הזו יש יתרונות רבים אחרים, בעיקר בכל הקשור למניעת וירוסים ורוגלה.
זבלני דואר אלקטרוני עלולים להתייחס לכל תגובה שהיא להודעת דואר אלקטרוני כאישור שאכן הכתובת פעילה, ואז ישלחו יותר דואר זבל לכתובת.
זבלני הדואר האלקטרוני לרוב יתעלמו גם מבקשות להסרה מרשימת התפוצה שלהם, ולכן מומלץ לא לענות בשום מקרה לדואר זבל.
בהודעות דואר זבל יש לעיתים גם קישור ל"הסרה מרשימת התפוצה".
גם לחיצה על קישור זה עלולה לשמש אישור לזבלן שהכתובת היא אמיתית, וכך כמות דואר הזבל עלולה לגדול.
במקרים רבים כתובת השולח בדואר זבל מזויפת.
במקרה כזה מענה לדואר הזבל לא יגיע כלל לזבלן במקרה הטוב, ובמקרה הרע יגיע לכתובת דואר אלקטרוני ששייכת למשתמש תמים.
מענה לדואר זבל - תקיפת השולח
יש הטוענים כי לעיתים כדאי לענות לדואר זבל.
שיטה זו נקראת "לזבל את הזבלן" (spamming the spammer).
מענה ישיר לכתובת הדואר האלקטרוני של הזבלן.
ברוב המקרים שיטה זו לא תעבוד מכיוון שכתובת הדואר האלקטרונית האמיתית של הזבלן לא תופיע.
עם זאת, במקרים שבהם מופיעה כתובת אמיתית, כגון ב"עוקץ הניגרי", הזבלן כן מצפה לקבל תגובות ממשתמשים תמימים שנופלים בפח העוקץ, ואז ניתן באמת "לזבל את הזבלן".
מתקפה ישירה על מחשבים ששולחים דואר זבל.
גם אם כתובת הדואר האלקטרוני עשויה להיות מזויפת, ניתן בשיטות מסוימות לגלות את כתובת ה-IP של המחשב ממנו הגיע דואר הזבל, ולכן ניתן לבצע סינון של הודעות שהגיעו מכתובת זו, ולאתר את השולח.
למרות זאת, ברוב המקרים המחשבים ששולחים דואר זבל הם מחשבים ש"נחטפו" על ידי הזבלן ולמעשה שייכים למשתמש תמים או לארגון שלא יודע שדואר זבל נשלח ממחשבו.
בארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי החוק קובע עונשים על משלוח דואר זבל.
חקיקה זו מאפשרת פגיעה בשולחי דואר זבל ובמפרסמים המשתמשים בשירותיהם , ותורמת לצמצום דואר הזבל הנשלח.
בישראל קיים סעיף בחוק התקשורת (בזק ושידורים), האוסר משלוח דואר זבל וכן קובע זכות פיצוי למי שקיבל דואר זבל שלא כדין.
דיווח לספק שירותי אינטרנט על שולח של דואר זבל
באמצעות איתור ספק שירותי האינטרנט של הזבלן ודיווח על שליחת דואר זבל אפשר לגרום לכך שהספק ינתק את הזבלן משירותיו.
כדי לבצע זאת צריך למצוא את כתובת ה-IP ממנה הגיע דואר הזבל.
היא תמיד תופיע בהודעת הדואר האלקטרוני.
מכתובת ה-IP ניתן למצוא, באמצעות שירותים מקוונים, את הפרטים של ספק שירותי האינטרנט שכתובת ה-IP היא בשליטתו.
ניתן לשלוח הודעה לאותו ספק אינטרנט ולדווח לו על דואר הזבל.
ישנן שתי בעיות עיקריות בשיטה זו: ספק האינטרנט יכול להתעלם מתלונות כאלה מכיוון ששולח דואר הזבל מספק לו הכנסה, שאותה אין הוא רוצה לאבד.
אם ספק האינטרנט לא מתעלם מהתלונות, ישנה הבעיה שכל התהליך דורש התערבות מצד ספק האינטרנט וכוח אדם לבדיקה של התלונות, כדי לוודא שאכן ההודעה היא דואר זבל.
הזבלן יכול לטעון שההודעה היא לגיטימית, ושהמשתמש ביקש לקבל דיוורים ממנו.
במקרים כאלה לא תמיד קל לספק האינטרנט לקבוע כי אכן מדובר בדואר זבל.
רק אם התקבלה כמות גדולה של תלונות על שולח דואר הזבל, רק אז יכול ספק האינטרנט לחסום את הזבלן מלהשתמש בשירותיו.
ישנן מספר שיטות שמטרתן למנוע הגעת דואר זבל למשתמש או לסמן אותו ככזה באופן אוטומטי.
שיטות אלה ממומשות באמצעות תוכנות אנטי ספאם שמותקנות בשרת הדואר האלקטרוני, כהרחבה לתוכנת הדואר האלקטרוני של המשתמש או כתוכנה נפרדת על מחשב המשתמש.
חלק מהשיטות עובדות באמצעות חסימה של הודעות דואר אלקטרוני ממחשבים או אתרים שידוע שהם שולחים דואר זבל.
שיטות אחרות עובדות באמצעות סריקה של תוכן הודעה הדואר וזיהוי הודעות שנראות כדואר זבל.
אלו רשימות, בדרך כלל של כתובות IP, שידוע ששולחות דואר זבל או שסביר שיישלח מהם דואר זבל.
רשימות אלה מפורסמות בדרך שתוכנות יכולות לקרוא אותן באופן אוטומטי וכך לחסום הודעות דואר אלקטרוני שמגיעות מהכתובות.
יש עשרות רשימות כאלה ולכל אחת מאפיינים משלה ושיטה משלה לאסוף את הכתובות.
ישנן גם רשימות שמפרסמות כתובות 'לבנות' - כתובת שידוע שדואר אלקטרוני שמגיע מהן הוא אינו דואר זבל.
ישנה בעייתיות בשימוש עם רשימות כאלה, בגלל ריבוי הרשימות, כל רשימה לא לוקחת אחריות על איכות הכתובות המופיעות ברשימה.
ייתכן כי תופיע כתובת ברשימה כזו ששימשה בעבר למשלוח דואר זבל וכיום משתמשים בה באופן לגיטימי.
כמו כן, היות שאין גוף שאחראי על הכתובות המופיעות ברשימה, יש רשימות שמוסיפות באופן חופשי כתובות לרשימה בלי לבדוק אם אכן מדובר בכתובת ששייכת לזבלן דואר אלקטרוני.
כך, אדם שרוצה להתנכל לשולח דואר אלקטרוני לגיטימי יכול להוסיף אותו לרשימה כזו.
בגלל הבעייתיות הנ"ל, האחריות על שימוש ברשימות נופלת על מנהל המערכת, שצריך לבחור את הרשימות האחראיות יותר.
בהרבה ארגונים וחברות, מנהלי מערכות חושבים שככל שישתמשו ביותר רשימות כאלה, חסימת דואר הזבל תהיה יותר יעילה, אך הם אינם לוקחים בחשבון את הזיהויים השגויים.
חיוב שימוש טכני נכון בפרוטוקול ה-SMTP
זבלני דואר רבים משתמשים בתוכנות שכתובות בצורה שלא תואמת באופן מלא לפרוטוקול ה-SMTP שמשמש לשליחת דואר אלקטרוני.
מצב זה נכון במיוחד אצל זבלני דואר שמשתמשים במחשבים חטופים או שמשתמשים בווירוסים שמותקנים אצל מחשבים של משתמשים תמימים ושולחים את דואר הזבל ממחשבם ללא ידיעתם.
במצבים כאלה, קשה יותר לכתוב תוכנה שתתאם באופן מלא לפרוטוקול ה-SMTP.
שרתי דואר שמקבלים את ההודעה באמצעות SMTP יכולים לקבל גם הודעות שנשלחות בצורה לא תיקנית, אבל, כיום רוב שרתי הדואר כופים שימוש באופן הנכון של השליחה.
שיטות עתידיות לסינון דואר זבל
סעיף זה מתייחס לשיטות סינון העשויות להיות כרוכות בשינוי ארכיטקטורת הטיפול בהודעות דואר אלקטרוני.
אין מדובר בשיטות מקובלות הממומשות בפועל אלא ברעיונות אפשריים לשיפורים עתידיים.
ברוב המקרים מתבצע היום סינון דואר הזבל בלקוח הדואר (Mail Client) כלומר: אמצעות תוכנת אנטי-ספאם במחשב מקבל ההודעה.
המשמעות היא עומס על מקבל הדואר, העמסת שרת סוכן העברת דואר (Mail Transfer Agent) והעמסת רשת התקשורת.
בתפיסה אחרת ניתן לבצע את הסינון בשרת דואר (Mail Server) ולחסוך תקורות אלה.
סינון בשרתים עלול לא להיות מותאם להעדפות אישיות של מקבל הדואר או לדרוש מנגנון לריכוז העדפות המשתמשים, בשרת, עם התקורה הנגזרת מכך.
זיהוי השולח ( Sender Id)
הרעיון הוא לזהות באופן חד-ערכי את השולח באמצעות מנגנון אימות זהות, ברמת התוכנה השולחת את ההודעה, דהיינו סוכן העברת דואר (Mail Transfer Agent).
המטרה העיקרית של מנגנונים אלה היא מניעת התחזות לשולח אחר (Spoofing).
זיהוי השולח נעשה על פי קשר בין ה-Domain ב-TCP/IP ממנו נשלחה בפועל ההודעה לבין כתובת הדוא"ל של השולח.
הקשיים העיקריים במימוש תפיסה זו:
חוסר הסכמה ביחס לסטנדרט לזיהוי השולח.
קיימות שתי גישות עיקריות לזיהוי השולח: Caller ID של חברת מיקרוסופט ו-Sender Policy Framework (SPF) שמקורו בחברת AOL.
ניסיון לגבש לגבש סטנדרט משותף בשם Sender Id, שנעשה על ידי ה-Internet Engineering Task Force באמצעות קבוצת עבודה שנקראה MARID נכשל.
הסטנדרט חייב הרחבות לפרוטוקול SMTP.
הניסיון נכשל בגלל חילוקי דעות בנושאים טכנולוגיים וויכוח על שימוש בפטנטים.
קבוצת העבודה הפסיקה את עבודתה.
קושי בשיוך כתובת ל-Domain, כאשר הדוא"ל נשלח מעמדת עבודה ציבורית.
למשל משלוח דואר זבל מבית מלון, משדה תעופה או מבית קפה.
שיטה זו עשויה לתת מענה לא מלא להתחזות לשולח אחר, אך אינה מונעת פגיעות על ידי שולחי דואר "זבל" שאינם מתחזים לאחרים, ולכן נותנת מענה חלקי בלבד.
המודל המוצע מחייב אף הוא שינוי תפיסתי.
הוא מגדיל את כמות העבודה הנדרשת מספקי שירותי האינטרנט.
השיטה מרחיבה מנהג של שולחים שאינם "זבלנים" לאפשר לנמענים להסיר עצמם מרשימת תפוצה, אך הופכת אותו לסטנדרט עבודה מחייב.
השיטה מבוססת על האלמנטים הבאים:
כל מפיץ הודעות יצטרך לשמור על מבנה הודעה המאפשר לנמען 3 תשובות להודעה: הסכמה לקבל את ההודעה, סירוב לקבל את הודעות מאותו נמען באותו נושא, סירוב לקבל הודעות כלשהן מאותו נמען.
הודעה שלא תכיל את המרכיב הנ"ל, תיעצר בשרת הדואר ולא תישלח לנמענים, או יתווסף לה באופן אוטומטי מרכיב המאפשר לנמען מענה ביחס לנכונותו לקבל את ההודעה או הודעות אחרות מאותו שולח.
רשימת כתובות אינטרנט של מסרבים לקבל הודעות מאותו נמען באותו נושא או בכלל, תוחזק בספק שירותי הדוא"ל.
הודעת דוא"ל הנשלחת מכתובת אינטרנט למישהו שביקש לחסום הודעה כזו מאותה כתובת, תזוהה על ידי ספק הדוא"ל של השולח ולא תועבר לשרת של המקבל.
מנגנון מסוג זה עשוי לאפשר הקטנה משמעותית של כמות דואר הזבל המגיעה לנמענים.
מנגנון מסוג זה אינו מונע לחלוטין פגיעות (Hits).
הנמענים יקבלו הודעות משולחי דואר זבל לפחות עד לקבלת תשובתם לדוא"ל.
היות שכמות השולחים גדולה, יהיו שולחים נוספים שאינם חסומים.
בעיה נוספת היא הקלות בה יכול שולח דואר "זבל" להחליף כתובת דוא"ל ועל ידי כך להימנע מחסימת משלוח הדואר שלו.
הבעיה השלישית במודל זה היא הגדלת העומס על ספקי שירותי האינטרנט.
משמר אבטחת השגרירויות של חיל הנחתים הוא ארגון בגודל חטיבה של חיל הנחתים של ארצות הברית (USMC) שיחידותיו מספקות אבטחה בשגרירויות אמריקאיות, קונסוליות ומשרדי ממשלה רשמיים אחרים של ארצות הברית.
הוכשרו תחילה במכון שירות החוץ, הנחתים הראשונים הגיעו לטנג'יר ובנגקוק בתחילת 1949; חיל הנחתים נטל על עצמו את אחריות האימונים העיקרית מאז נובמבר 1954.
הסמכות שניתנה בחוק שירות החוץ משנת 1946 הוחלפה מאז ב-10 U.S.C.
§ 8183 ותזכיר ההסכם האחרון נחתם באוקטובר 2020. למרות שחובת השגרירות היא היבט מכריע וארוך שנים במשימת הנחתים, החיל מתוקצב רק להכשיר ולתחזק צוות מצומצם של שומרים שיכסה למעלה מ-100 שגרירויות ברחבי העולם.
בתגובה למתקפה בבנגאזי ב-2012, הקונגרס הורה על הכפלה כמעט של משמרות הביטחון הימיים בעיצומה של נסיגה לאחר המלחמה במספרים הכוללים של USMC.
ה-USMC הגיב על ידי פריסה מחדש של פלוגה אחת מהנחתים של גדוד 1, בעוד שומרים נוספים מאומנים.
המשימה העיקרית של ה-MSG היא לספק אבטחה, במיוחד הגנה על מידע מסווג וציוד חיוני לביטחון הלאומי של ארצות הברית בעמדות דיפלומטיות אמריקאיות.
הדבר נעשה תחת הדרכה ובקרה מבצעית של סוכן אזרחי פדרלי של שירות הביטחון הדיפלומטי, המכונה קצין הביטחון האזורי (RSO) שהוא נציג אכיפת החוק הבכיר של ארצות הברית והנספח הביטחוני בעמדות דיפלומטיות של ארצות הברית ברחבי העולם.
בנוסף, MSGs מספקים אבטחה למבקרים אמריקאים ומסייעים לעיתים קרובות ל-RSO בפיקוח על המדינה המארחת או על כוחות הביטחון המועסקים במקום המספקים אבטחה נוספת עבור נציגויות דיפלומטיות חיצוניות.
ה-MSGs נמצאים בשליטה מבצעית של RSO ונשלטים מנהלית על ידי קבוצת האבטחה של שגרירות הנחתים.
המשימה המשנית של הנחתים היא לספק הגנה לאזרחי ארצות הברית ולרכוש ממשלת ארצות הברית הממוקמים בתוך שטחים דיפלומטיים וקונסולריים של ארצות הברית בנסיבות דחופות, הדורשות עזרה או פעולה מיידית.
MSGs מתמקדים באבטחת הפנים של בניינים של מוצב דיפלומטי.
רק במצבי חירום קיצוניים הם מוסמכים להעניק הגנה מיוחדת לקצין הדיפלומטי הבכיר מחוץ למתחם הדיפלומטי.
MSG נושאים רמה מסוימת של חסינות דיפלומטית במילוי תפקידם הרשמי.
מאבטח של חיל הנחתים, הוא נחת אמריקני המוצב בשגרירויות וקונסוליות של ארצות הברית נחת המתקבל לתוכנית מאבטחי חיל הנחתים חייב להשלים בהצלחה תוכנית אימונים ב"קבוצת אבטחת השגרירויות של חיל הנחתים" (MCESG - Marine Corps Embassy Security Group) הממוקמת בבסיס קוונטיקו שבוירג'יניה, בטרם יוצב בנציגות של ארצות הברית.
הפיקוד כונה בעבר "גדוד האבטחה של חיל הנחתים" (Marine Security Guard Battalion) ו"פיקוד אבטחת השגרירויות של חיל הנחתים" (Marine Corps Embassy Security Command).
גרטרוד ("מא") רייני הייתה זמרת אמריקאית, מחלוצות הבלוז.
היא נודעה בשל קולה העוצמתי, מרכיב חיוני בעידן טרום-ההגברה.
ב-1983 נבחרה להיכל התהילה של הבלוז וב-1990 נבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
גרטרוד מליסה פרידג'ט (Pridgett) נולדה בקולומבוס, ג'ורג'יה.
היא הייתה חברה בכנסייה הבפטיסטית ושרה במקהלת הכנסייה.
ב-1904 כשהייתה בת 18 פגשה את הזמר והרקדן ויליאם "פא" רייני (William "Pa" Rainey) ונישאה לו.
הזוג הופיעו יחד במופעי מינסטרל שחורים תחת השם "רייני את רייני, מתנקשי הבלוז".
ב-1914 הגיעה רייני לניו אורלינס, שם הכירה כמה מחלוצי הג'אז בהם לואי ארמסטרונג, סידני בשה, פלטשר הנדרסון וג'ו "קינג" אוליבר.
היא הופיעה עמם והפכה לאמנית מוכרת.
באותה תקופה הכירה את בסי סמית, ששרה בלוז בקרנות רחוב ולקחה אותה תחת חסותה.
בשנת 1920 הייתה רייני לאחת מזמרות הבלוז הראשונות שהוקלטו על גבי תקליט וזו שזכתה להצלחה הגדולה ביותר.
בשנת 1923 עברה לשיקגו, לפי דרישת חברת תקליטי פרמאונט והקליטה שם למעלה מ-100 שירים בחמש השנים העוקבות, בהם הלהיטים "Moonshine Blues", "See See Rider" ,"Bo-Weavil Blues" ו-"Ma Rainey's Black Bottom".
אנשי פרמאונט שיווקו אותה כ"האמא של הבלוז", "הזמיר מהדרום", "האישה בעלת צוואר הזהב של הבלוז" ו"חתולת הבר של פרמאונט".
ב-1924 הקליטה מספר שירים יחד עם לואי ארמסטרונג (כשהידוע שבהם הוא "Jelly Bean Blues").
באותה שנה הצטרפה ללהקה מעורבת (שחורים ולבנים), "חתולי הבר של הג'אז" (Wildcats Jazz Band) לסיבוב הופעות שנמשך בהפסקות עד 1928 (בלהקה היה חבר גם טומי דורסי הצעיר).
הלהקה הופיעה הן בפני קהל אפרו-אמריקני והן בפני קהל לבן-עור, וכך הייתה רייני לאחת מזמרות הבלוז הראשונות שהופיעו בפני קהל לבן.
ב-1928 חברה שוב לדורסי והקליטה עמו 20 שירים.
לאחר מכן הופסק החוזה שלה עם פרמאונט משום שסגנונה הבסיסי, המחוספס והפשוט לא התאים עוד לטעם הקהל.
ב-1935 חזרה רייני לעיר הולדתה, שם ניהלה שני תיאטראות וודוויל עד מותה ב-1939 מהתקף לב.
הקלטת השיר "See See Rider", שרייני הקליטה לראשונה ב-1924, נכלל ב-1994 בהיכל התהילה של פרס גראמי, ובאוצר ההקלטות של ספריית הקונגרס.
השיר הוקלט באותה תקופה גם על ידי ביג ביל ברונזי, לדבלי, פגי לי ומיסיסיפי ג'ון הארט, לאחר מכן הוקלט השיר על ידי אלביס פרסלי, ג'רי לי לואיס, צ'אק ברי, ג'ניס ג'ופלין, גרייטפול דד וברוס ספרינגסטין.
בוב דילן מתייחס לרייני בשירו "Tombstone Blues" הכלול בתקליט Highway 61 Revisited.
ב-1994 הוציא דואר ארצות הברית בול דואר עם תמונת דיוקנה.
בשנת 2015 יצא הסרט "סיפורה של בסי סמית" ברשת HBO, שם גולמה רייני על ידי השחקנית מוניק; שאף קיבלה מועמדטת לפרס אמי על תפקידה.
ב-2020 עלה בנטפליקס הסרט "הבלוז של מא רייני" בכיכובה של ויולה דייוויס בתור רייני, המבוסס על מחזה בשם זהה.
מא כ'בר (כ' רפויה) (תרגום: מה עניין, כלומר מה שונה) הוא קטע בהגדה של פסח הנאמר בקרב יהודי תימן על ידי ילד צעיר.
תוכנו הוא קיצור ההגדה בשפה תימנית-יהודית, על מנת שמשתתפי הסדר שאינם דוברי עברית יוכלו להבין ולקיים את מצוות ההגדה.
ישנו נוסח מא כ'בר נוסף, ארוך יותר, בשם "מא כ'בר אלכבירה", שלא נאמר לרוב ורק יחידים אמרו אותו.
נוסח זה נאמר על ידי אחד הבנים הגדולים יותר.
ההגדה של פסח היא יישומה של מצוות סיפור יציאת מצרים.
לשם קיום המצווה, יש להבין את הנאמר, אולם לא תמיד הבינו כלל המסובים (ובפרט הנשים) את לשון הקודש שבה כתובה ההגדה.
ברבות מההגדות הקדומות בתימן פתרו את הבעיה על ידי הוספת פירוש נרחב בערבית להגדה.
יתרונו של פתרון זה הוא הצמידות לנוסח ההגדה.
חסרונו לעומת זאת, הוא בכך שמי שאינם מסוגלים לעקוב אחר אמירת ההגדה, כמו למשל ילדים, התקשו בהפקת תועלת מפירושה.
ההגדה הראשונה שבה הופיע נוסח הבסיס של מא כ'בר נכתבה בשנת ה'תנ"ד.
תוכנו של הנוסח הוא פשוט: יצאו אבותינו ממצרים, ששם היו משועבדים, וה' הציל אותם.
הנוסח נערך על פי הפירושים בהגדות המוקדמות יותר.
כך פתר הסופר את בעיית הקשב, מכיוון שהילדים מקבלים את הסבר ההגדה במרוכז במקום טיפין טיפין.
תוספות מאוחרות יותר כללו גם את עשר המכות ועוד.
הנוסח הקצר מכיל את סיפור יציאת מצרים, בסדר הבא:
יציאת מצרים וקריעת ים סוף.
בנוסחים הארוכים השונים מובאות הרחבות כגון:
תיאורים מפלצתיים נוספים של איברי פרעה
הוספת קריעת ים סוף ומתן תורה
כהרחבה למכת בכורות, נוסף במא כ'בר סיפור על זקנה, שבליל המכה נכנס כלב לביתה ואכל את האליל שלה שהיה עשוי מבצק.
עקב כך צעקה הזקנה בלילה.
מקור הסיפור במדרש הגדול, שם נאמר:
מא יינג-ג'יו זכה בנשיאות טיוואן בבחירות בשנת 2008 כשהשיג 58.45% מהקולות.
ב־3 בדצמבר 2014 התפטר מתפקיד יושב ראש הקואמינטנג.
בימי כהונתו כנשיא חלה הטבה בקשרים עם הרפובליקה העממית של סין.
מא יינג-ג'יו היה לנשיא הראשון של רפובליקת סין שפגש מנהיג של הרפובליקה העממית של סין, ומנהיג של המפלגה הקומוניסטית הסינית שהיה באותה תקופה שי ג'ינפינג.
השניים נפגשו בסינגפור בנובמבר 2015. כל אחד פנה אל השני תוך שימוש בתואר הכבוד "שיאנשנג"(先生 - כלומר "אדון")
מא נולד בהונג קונג 1950, כבן למשפחה שבאה משיאנגטאן, חונאן.
אבותיו הגיעו מפופנג בפרובינציית שאאנשי, לאחר מכן עברו לג'יאנשי ומשם להונאן.
בספר יוחסין שנתגלה על ידי חוקרים בעיר קאיון במחוז הנגשאן בהונאן, נתגלה שמא הוא צאצא של הגנרל מא צקאו מתקופת שלוש הממלכות.
משפחתו שייכת לקבוצת בני האן האקא ואימצה את הנצרות הקתולית.
הוא נולד אחרי ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית כשהוריו היו בדרך תוך כדי הימלטות מחבל הונאן אל המבצר האחרון של הקואמינטנג באי טייוואן.
הוא היה הילד הרביעי והבן היחיד מבין חמישה ילדים.
בשנת 1972 הוא סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה הלאומית של טייוואן.
בשנים 1972–1974 הוא שירת בחיל המרינס והים של טיוואן והוענקה לו דרגת לוטננט.
בהמשך בשנת 1976 סיים תואר ראשון בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק ואחר כך תואר דוקטורט במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
עבודת התואר שלו, שפורסמה ב-1984 הסבה על המחלוקת סביב איי סנקאקו.
בתום הלימודים מא עבד כשותף במשרד עורכי דין בוול סטריט בניו יורק וכיועץ משפטי של בנק חשוב במדינת מסצ'וסטס
הוא עעסק תקופה כחוקר באוניברסיטת מרילנד.
בשובו לטיוואן עבד כצוות היועצים של הנשיא צ'יאנג צ'ינג-קואו.
מא כיהן כנשיא הרפובליקה הסינית (טייוואן) מה-20 במאי 2008 עד 20 במאי 2016. מא יינג-ג'יו כיהן כיושב ראש של המפלגה הלאומית הסינית קוומינטנג בשנים 2005–2007, ושוב בשנים 2009 עד 2014. בשנים 1998–2006 כיהן כראש העיר טאיפיי ובשנים 1993–1996 כשר המשפטים.
בשנת 2007 התפטר מתפקיד יושב ראש מפלגת קואמינטנג בגלל האשמות של שימוש לא חוקי בכספים של עיריית טייפה בתקופה שבה עמד בראש מועצת העיר.
מא יינג-ג'יו ניצח בבחירות הנשיאותיות שהתקיימו בשנת 2008 עם רוב של 58.4% מסך הקולות.
נכנס לתפקיד הנשיא ב-20 במאי 2008 וב-17 באוקטובר 2009 נבחר מחדש גם כיושב ראש מפלגת הקואומינטנג.
הוא התפטר מתפקידו בדצמבר 2015.
בעת כהונתו שיפר מא את היחסים עם הרפובליקה העממית הסינית על בסיס סטטוס קוו המאופיין על ידי העקרונות "לא איחוד, לא הכרזת עצמאות, לא שימוש בכוח".
בתקופת נשיאותו נחתם הסכם סחר בין טיוואן ובין הרפובליקה העממית הסינית.
בחירתו מחדש לתפקיד נשיא הרפובליקה בינואר 2012 עם 51.6% מול מועמדת המפלגה הדמוקרטית פרוגרסיבית, צאי אינג-ון, נחשבה סימן לתמיכה רחבה במדיניותו זו ביחס לסין העממית.
מא יינג - ג'יו נשוי לכריסטין צאו-מא, ילידת ננקינג.
לזוג שתי בנות: לזלי (מא וויי-צ'ונג), ילידת ניו יורק, ומא סי-רוי, ילידת טייוואן.
הוא מדבר סינית מנדרינית, טיוואנית, האקא ואנגלית.
מַא גְ'יֵאן (מסינית מנדרינית: 马建; נולד ב-18 באוגוסט 1953) הוא צלם וסופר סיני, המתגורר כיום בלונדון.
הוא זוכה פרס תומאס קוק לספרי מסע בעבור סיפרו אבק אדום.
בשנת 1966 נאסר סבו בעקבות מהפכת התרבות, על ידי המשמרות האדומים והוצא להורג על ידם.
מאורע זה השפיע רבות על מא והתבטא מאוחר יותר ביצירותיו שביקרו את המשטר הסיני.
בבגרותו החל לעבוד בשרות משרד התעמולה הסיני כצלם עיתונות, מאוחר יותר, עקב אורחות חייו המנוגדים לרוח המשטר הסיני, הוא נאלץ להפסיק את עבודתו כצלם.
בשנת 1987 הוא פרסם את ספרו הראשון: "Stick Out Your Tongue" הספר מורכב מסיפורים המתרחשים בטיבט, ספר זה נאסר לפרסום בסין, ובעקבותיו נאלץ הסופר לעזוב את סין והוא הגיע אל הונג קונג, מאידך ספר זה תורגם לאנגלית בשנת 2006 וזכה להצלחה ולביקורות ספרותיות אוהדות.
החל משנת 1997 מא הוא חברה לחיים של העיתונאית הבריטית פלורה דרו והם הכירו בהונג קונג בעקבות פעילותו הפוליטית של הסופר אשר התנגד להעברת הונג קונג לסין.
בעקבות העברת הונג קונג לריבונות סינית נאלץ הסופר לעקור לגרמניה ומשם הגיע אל לונדון.
מא ג'אן כותב את יצירותיו בשפה הסינית וזוגתו פלורה דרו מתרגמת את ספריו לאנגלית.
למרות הצלחתו מחוץ לסין, עדיין ספריו של מא ג'יאן נאסרים להפצה בסין, ובשנת 2011 לא התירו שלטונות סין לסופר לערוך ביקור במולדתו.
הסופר שגילגל אטריות, הוצאת אחוזת בית-ידיעות אחרונות, תרגמה מסינית: ענת מוריץ, 2008
אבק אדום, הוצאת עם עובד, תרגמה מאנגלית: עידית שורר, 2005
תרדמת בייג'ינג, הוצאת אחוזת בית-ידיעות אחרונות, תרגמה מאנגלית ענת מוריץ, 2014
מא הוּאַטֶנג (בסינית: 马化腾, פין-יין: Mǎ Huàténg; ), או בכינויו המערבי פּוֹני מא, הוא איל הון מיליארדר סיני.
הוא המייסד, יו"ר והמנכ"ל של אחת מחברות ההאינטרנט והטכנולוגיה הגדולות בעולם, Tencent.
הונו האישי מוערך, נכון לאוקטובר 2025 בכ65 מיליארד דולר.
מא, בוגר אוניברסיטת שנג'ן, שהוגדר ב-2014 כאחד האנשים המשפיעים בעולם על ידי מגזין Time, ביחד עם חבריו מתקופת הלימודים לרבות טוני ג'אנג הוא הקים את Tencent בשנת 1998 כאשר המוצר הראשון שלה, תוכנת מסרים מיידיים שנקראה "Tencent QQ", הפכה במהרה לפופולרית בסין.
החברה התפתחה במהרה עד שהוגדרה "התשובה הסינית ל-AOL".
מא מחזיק בתפקיד מנכ"ל החברה "Tencent Holdings", אחת משלוש חברות האינטרנט הגדולות בסין (יחד עם קבוצת עליבאבא ובאידו).
בסוף ספטמבר 2012 כבר היו ל-QQ מעל 780 מיליון משתמשים רשומים.
בינואר 2021 הוערך הונו במעל 74 מיליארד דולר.
מא נולד בגואנגדונג בשנת 1971.
כאשר אביו, מא צ'נשו, קיבל עבודה כמנהל נמל בשנג'ן, מא הצעיר התלווה אליו.
הוא נרשם לאוניברסיטת שנזן ב-1989, וסיים את לימודיו ב-1993 עם תואר ראשון במדעי המחשב.
מאבד עצמו לדעת הוא כינוי הלכתי לאדם המבקש להרוג את עצמו.
מעשה כזה נחשב לאיסור חמור, עליו נכתב בפוסקים "המאבד עצמו לדעת אין לו חלק לעולם הבא".
על פי ההלכה, האדם שנברא על ידי ה', אינו שליט יחיד על חייו, לעשות בהם כראות עיניו – בניגוד לגישה המודרנית הדוגלת באוטונומיה מלאה לבחירת האדם.
לדעת רש"י והרמב"ם איסור זה נלמד מהפסוק: רש"י בפירושו על הפסוק כתב: "אף על פי שהתרתי לכם נטילת נשמה בבהמה, את דמכם אדרוש מהשופך דם עצמו".
האיסור חמור עד כדי כך שהרמב"ם פסק כי אפילו מי שמביא עצמו לידי סכנה ללא צורך ראוי לעונש: .
ישנן דעות שונות לגבי השאלה האם מאבד עצמו לדעת הוא בכלל לא תרצח או לא.
ככלל, המתאבד נחשב "שופך דמים" אבל אינו רוצח, ועוונו אינו נכלל בצו התורה "לא תרצח" (שמות כ, יג): ממה שאסור להרוג אחרים, אין ללמוד שאסור להרוג את עצמו.
אולם ישנה דרשה בספרות הגאונים לפיה: "לא תרצח – לא תתרצח".
אבלות על מאבד עצמו לדעת
בתלמוד הובאה ברייתא הקובעת כי אין להתאבל על המתאבד:
דברי הברייתא נפסקו להלכה ב, אמנם למעשה כתבו הפוסקים, שבמקום שאיננו יודעים בוודאות שמדובר במקרה התאבדות, נוהגים דיני אבלות על המת.
דוגמה לכך היא במקום שישנו ספק אם ההתאבדות נבעה מתוך מצב נפשי מעורער, אפילו זמני.
יש שכתבו כי בעידן המודרני רוב המתאבדים כלולים בהגדרה זו.
בעניין אמירת קדיש, פסק החתם סופר כי אפילו אם הוגדר אדם באופן מובהק כ"מאבד עצמו לדעת" עדיין מותר לבנו לומר עליו קדיש כרגיל (וכן פסקו המהר"י והשדי חמד).
בפתח הדביר הוסיף שגם יש לעלות לעליית מפטיר כשם שנוהגים אבלים.
בספר שמואל כתוב: והסיפור מובא גם ב.
בשו"ע יורה דעה סימן שמה סעיף ג נפסק: ומכאן שלהתאבדות של שאול המלך אין דין של מאבד עצמו לדעת.
בספרות חז"ל לא רק שלא מבקרים את מעשה ההתאבדות של שאול, אלא אף ניתן למצוא במפורש שלא היה במעשה זה איסור.
והדבר טעון הסבר, מדוע שלא יהיה איסור?
הספר "ים של שלמה" הציע שני הסברים: האחד הוא ששאול עשה מעשה זה מפני שדאג שמא ישראל יצאו בהתקפה חסרת תקווה של האויב ומכיוון שהדבר יגרום לאבדות גדולות בנפש, היה מותר לו ליטול את נפשו כפי שנהג.
הצעה שנייה היא שנפילת מלך ישראל ביד אויב, והתעללות הפלשתים בו, הייתה גורמת לחילול השם; וכדי שלא יתחלל שם שמים ברבים, נפל שאול על חרבו, ונטל את נפשו.
ביאור דומה ניתן על ידי מפרשים למיתת שמשון, שאף הוא נטל את נפשו, תוך גרימת קידוש השם גדול.
באחת מאגדות החורבן, מעשה בד' מאות ילדים וילדות שנשבו לקלון, מסופר על 400 ילדים וילדות שהובלו בשבי באוניה, כדי לשמש כעבדי מין - ילדים למשכב זכר וילדות לפילגשים, והתאבדו בקפיצה לים כדי להימנע מגורל זה.
מובאים דברי רבנו תם, המסתמך על מעשה זה: "דהיכא שיראים פן יעבירום עובדי כוכבים לעבירה, כגון על ידי יסורין שלא יוכל לעמוד בהם, אז הוא מצווה לחבל בעצמו".
התאבדות כדי להינצל מהמרת דת בכפייה
יש מבארים שההיתר להתאבדות שאול המלך היה משום שהעריך שהפלשתים יכפוהו להעבירו על דתו.
יש הנוקטים כך להלכה, שכאשר הגויים מעוניינים לכפות אדם להמיר דתו או לעבור על איסור חמור מותר לו להתאבד כדי לא להיכשל באיסור.
נושא התאבדות מתוך תשובה נידון בראשונים ואחרונים וישנן כמה דעות.
בשו"ת בית אפרים כתב שמתאבד מתוך ייסורים נפשיים על עוונותיו אינו נקרא חוטא, ומותר להתאבל עליו.
בסמ"ק מביא לכך מעשה מרבי יהודה החסיד.
ב"שו"ת רבי יהודה החסיד", אף מביא מקור ממיתתו של רבי אלעזר בן דורדיא שנפטר מיגון על חטאיו.
מנגד, לכאורה ניתן לדחות ראיה זו, שכן במקרה של רבי אלעזר בן דורדיא לא היה שום מעשה קונקרטי של התאבדות, ופטירתו באה לא מתוך מעשה אלא מתוך רב צער וכאב, כך שאין לכאורה להוכיח מכך לעניין מעשה של התאבדות.
בשו"ת שבות יעקב מביא ראיה נוספת לכך שהמתאבד בשל חטאיו אינו חוטא ממעשיו של רב חייא בר אשי, שחשב שעבר עבירה חמורה, ומתוך ייסורים על כך, קפץ לתנור בוער, ורש"י שם מבאר שביקש להרוג את עצמו – אמנם, לבסוף התברר שכלל לא חטא.
למעשה לא הוכרע גם בעניין זה שכן, ייתכן שאף שם מדובר במעשה ספונטני מתוך כאב, ולא בהתאבדות מחושבת.
המאבד עצמו לדעת אין לו חלק לעולם הבא
ביטוי נפוץ לגבי מתאבדים הוא "המאבד עצמו לדעת אין לו חלק לעולם הבא", מספר ראשונים ורבים מהאחרונים מייחסים את המשפט לחז"ל, הביטוי מובא במקורות קדומים בלי ייחוס לחז"ל, אחרונים אחרים טענו שאין מקור לביטוי בדברי חז"ל.
יש שמצאו מקור רעיוני לביטוי, כך רבי יום טוב ליפמן הלר הצביע על דברי המשנה שמונה את אחיתופל בין אלה שאין להם חלק לעולם הבא, מספר אחרונים הציעו מקורות נוספים.
הרב ד"ר יוסף זליגר הצביע על הפסוק "ואך את דמכם לנפשותיכם אדרוש" כמקור לביטוי, כלומר שכמו שאדם מקבל עונש מוות על רצח חבירו כך גם אדם שהתאבד מקבל עונש מוות על רצח עצמו, עונש כזה יכול להיות רק בעולם הבא.
הרב אליעזר פלקלש ביאר שאין למתאבד חלק לעולם הבא מפני שלא הספיק להתוודות.
מספר אחרונים חלקו על האמרה ופסקו שיש למתאבד חלק לעולם הבא.
מא מינגיו (במנדרינית תקנית: 马明宇, נולד ב-10 באוגוסט 1972) הוא כדורגלן עבר סיני שבילה את רוב הקריירה שלו בקבוצת סצ'ואן גואנצ'נג.
מא התחיל את הקריירה שלו בסצ'ואן גואנצ'נג במדיה שיחק 4 שנים בקדנציה הראשונה שלו במועדון.
בשנת חתם בגואנדונג הונגיואן ובתום עונה אחת חזר לסצ'ואן.
במהלך עונת עזב לראשונה את סין וחתם בפרוג'ה מהסרייה א'.
בתום העונה עזב את המועדון וחזר לקדנציה שלישית בסצ'ואן על מנת לחזור לכושר לקראת מונדיאל 2002. בשנת פרש מכדורגל כאשר הוא בן 31.
ב-30 בינואר 1996 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סין בניצחון 1-7 נגד במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 1996. כעבור יומיים הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-7 נגד .
מה נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 1996. בשנת מונה בורה מילוטינוביץ' למאמן הנבחרת ומא מונה לקפטן הנבחרת.
מא נכלל בסגל הנבחרת גם לקראת גביע אסיה בכדורגל 2000 ומונדיאל 2002 שבסיומו פרש מהנבחרת.
מאבק האינווסטיטורה הוא מאבק בין הקוריה הרומאית והאפיפיורים לבין המלכים החילוניים של אירופה ובייחוד קיסרי האימפריה הרומית הקדושה, בשאלת סמכות מינוי הבישופים (אינווסטיטורה).
עיקרו של מאבק זה התרחש במאות ה-11 וה-12, והוא היה המאבק הגדול ביותר בין שליטים חילוניים לבין הכנסייה באירופה עד לרפורמציה הפרוטסטנטית, כ-400 שנים מאוחר יותר.
מאבק האינווסטיטורה עיצב את היחסים בין הקיסרות הרומית הקדושה ושאר מדינות מערב אירופה לבין הכנסייה.
ניצחונה של הכנסייה במאבק זה הפך אותה לגורם החזק באירופה, ואת האפיפיור לשליט בלתי מעורער בממסד זה.
תחילתו של מאבק האינווסטיטורה בשורה של מאבקים בין האפיפיור גרגוריוס השביעי לבין הקיסר היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בתחילה הייתה ידו של האפיפיור על העליונה, והקיסר השפיל את עצמו בהליכה לקנוסה, אך מאוחר יותר הצליח הקיסר, באמצעות פלישה צבאית, להשתלט על רומא ולהביא לסילוק האפיפיור ממנה.
מאבק האינווסטיטורה המשיך גם לאחר מותם של גרגוריוס והיינריך הרביעי.
היינריך החמישי נכנס גם הוא לעימותים כנגד האפיפיורים בימיו, ולאחר שורה של מאבקים וקרבות הסתיים, בשנת 1122, מאבק האינווסטיטורה בחתימת קונקורדט וורמס בין האפיפיור קליקסטוס השני לבין היינריך החמישי.
עיקרו של מאבק זה היה באיטליה ובשטחי הקיסרות הרומית הקדושה, אך התקיימו עימותים סביב נושא זה בתקופה זו גם באנגליה ובצרפת.
כבר מזמן התנצרותה של האימפריה הרומית התקיים מאבק בין השלטונות החילוניים של אירופה לבין הכנסייה בשאלת ההגמוניה והסמכות בעולם הארצי.
האפיפיורים ראו עצמם, בתור ממשיכיו של פטרוס עלי אדמות, כעליונים על תושבי העולם הארצי כולו.
לתפיסת הכנסייה, מכיוון שכולם, לרבות השליטים החילוניים הם נוצרים שגאולתם תלויה בכנסייה, הרי שהכנסייה צריכה להיות הגוף שעל פיו יישק דבר גם בשאלות פוליטיות באירופה.
תפיסה זו של הכנסייה התבטאה בעובדה שקיסרי האימפריה הרומית הקדושה הוכתרו בידי האפיפיורים וכונו "מגני הכנסייה", בדרישה לשטח שיהיה בריבונות של האפיפיור ובהתערבות האפיפיור לעיתים במאבקים פוליטיים באירופה.
טענתם של האפיפיורים להגמוניה התבססה על המסמך (המזויף) הקרוי "מתת קונסטנטינוס", לפיו הקיסר קונסטנטינוס העניק, באופן חוקי, לאפיפיור סילבסטר הראשון את כל שטחי הקיסרות הרומית המערבית.
המלכים והשליטים החילוניים באירופה, אף שהיו נוצרים אדוקים, לא תמיד היו מוכנים לקבל את מרותה של הכנסייה, ובייחוד את מרות האפיפיור.
הדבר בלט במיוחד בכל הנוגע למינוי בכירים בכנסייה.
קיסרי האימפריה הרומית הקדושה דרשו להיות מעורבים בבחירת האפיפיור, ולאחר עימותים שונים שנערכו סביב נושא זה, נקבע בוועידה שהתכנסה בארמון הלטראנו ברומא בשנת 1059 שהקיסר לא יהיה מעורב בבחירת האפיפיור.
המחלוקת סביב בחירת הבישופים הייתה מורכבת יותר.
בוועידת לטראנו נקבע גם כי הבישופים ימונו על ידי הכנסייה ולא על ידי השליט החילוני באזור הדיוקסיה שלהם, אך יישום חוק זה היה קשה ובעייתי.
במאה השנים שקדמו למאבק האינווסטיטורה התחזקה השליטה של השליטים החילוניים על הכנסיות בשטחם.
מלכים ואצילים שונים תרמו שטחים וקרקעות למנזרים וכנסיות, אך דרשו, בתמורה, להיות מעורבים במתנהל בכנסייה ובעיקר במינויים של בכיריה.
תופעות של סימוניה ונפוטיזם שרווחו בכנסייה באותה התקופה הקלו על שליטת השליטים בכנסייה.
הבישופים ואנשי הכנסייה הבכירים האחרים שמונו על ידי השליטים החילוניים ראו עצמם בדרך כלל כחלק מן האצולה המקומית והיו נאמנים לשליט שמינה אותם.
שליטת השליט החילוני בכנסייה סייעה לו לבצר את שלטונו ולמנות את מקורביו למשרות כנסייתיות בכירות, שהכנסה והשפעה רבה בצידן, ומאידך גיסא פגעה במעמד הכנסייה ובשליטתו של האפיפיור בה.
הביטוי הממשי ביותר של שליטת שליטי אירופה בכנסייה היה בתפקידם בטקס ההסמכה של הבישופים.
ברוב המקרים במאה העשירית המינוי לא התבצע כך.
בדרך כלל היה השליט החילוני בוחר מראש את הבישוף החדש, לעיתים קרובות בעקבות מתן שוחד, ומעניק לו את המטה והטבעת.
רק לאחר מכן היו נאלצים הכמרים לבחור במועמד אותו כפה השליט, ולארכיבישופים או לבישופים האחרים לא הייתה בררה אלא למשוח אותו לתפקידו כשלב אחרון בהליך מינויו.
יכולתם של אנשי הכנסייה להשפיע על מינוי הבישוף בהליך זה, הייתה כמובן מוגבלת מאוד.
הענקת המטה והטבעת היא חלק חשוב ומהותי מטקס המינוי, שכן האינווסטיטורה ביטאה יחסים פאודליים.
בכל מינוי של וסאל בימי הביניים ביצע האדון טקס אינווסטיטורה ובו העניק חפץ סמלי לוסאל החדש, ובכך ביטא את כפיפותו של הוסאל כלפיו.
המעניק בטקס האינווסטיטורה הוא זה שמכוחו מתמנה בעל התפקיד לתפקידו ולכן הוא אדונו.
העובדה שהמטה והטבעת הוענקו לבישוף על ידי המלך ולא על ידי הכנסייה הייתה אמירה שפירושה: הבישוף חייב בנאמנות בראש ובראשונה למלך ורק לאחר מכן לכנסייה.
בשנת 1073 מונה הקרדינל הילדברנד לאפיפיור ונקרא מאז גרגוריוס השביעי, הוא שאף לבצר את עצמאות הכנסייה ואת שליטתו של האפיפיור בה, ובשל כך הוביל שורה של רפורמות בכנסייה.
גרגוריוס נלחם בתופעות של שחיתות בכנסייה כמו סימוניה, נפוטיזם וניקולאיזם.
הוא דרש נאמנות ממלכי אירופה, אלא שאלו לא ששו להישבע לו אמונים, וויליאם הכובש למשל, סירב לו.
את עיקרי דרישותיו ניסח גרגוריוס בתכתיב האפיפיורי משנת 1075 ובו קבע שבסמכות האפיפיור למנות ולהדיח בישופים או להעבירם מדיוקסיה לדיוקסיה והוא אף יכול להדיח קיסרים.
התכתיב האפיפיורי עורר תרעומת בקרב בישופים רבים וכן אצל השליטים החילוניים.
היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באותה עת, לא יכול היה להשלים עם תכתיב זה, ובייחוד עם הסעיף שמתיר לאפיפיור להדיח קיסרים.
זאת למרות, שהיינריך, שעלה לשלטון בגיל 6 והיה עוד צעיר מאוד באותה העת ועוד לא קיבל את ההכתרה האימפריאלית ולפיכך לא היה בסמכות האפיפיור להדיחו.
גרגוריוס יכול היה להרשות לעצמו להיכנס לעימות עם הקיסר בשל כיבושי הנורמנים בשנים שלפני כן בדרום איטליה, שהיוו כוח צבאי אופציונלי אלטרנטיבי לקיסר ובשל חולשת הקיסרות לאחר תקופת שלטון ארוכה של עוצרים, עד שהיינריך הגיע לבגרות.
לאחר פרסום התכתיב האפיפיורי, היה זה רק עניין של זמן עד שייווצר חיכוך בין הקיסר לאפיפיור.
המאבק בין היינריך הרביעי לגרגוריוס השביעי
בעיר מילאנו התפתחה בעשרות השנים שלפני מאבק האינווסטיטורה תנועה שנקראה תנועת הפאטאריני שדרשה לנקות את הכנסייה משחיתות, ומתחה ביקורת על הארכיבישוף בעיר, גוידו.
אנשיה זכו לתמיכה רחבה בקרב פשוטי העם, ושלחו משלחת לרומא כדי שהקוריה תסייע להם לכונן מחדש את הממסד הדתי בעירם.
תנועת הפאטאריני גדלה וכוחה התעצם בצפון איטליה, תוך שהיא זוכה לתמיכה מצד הגורמים הרפורמיסטים בכנסייה.
בתחילה ניסה הארכיבישוף גוידו להגיע להסכמה עם תנועת הפאטאריני, אך בעקבות מהומות בעיר, החליט בשנת 1070 להתפטר ושלח את טבעתו לקיסר היינריך הרביעי כדי שימצא לו מחליף.
היינריך בחר בגודפרדוס לתפקיד, אך הפאטאריני בחרו במועמד אחר, אטו.
אטו זכה לקבל את תמיכת האפיפיור אלכסנדר השני, בין השאר בעקבות תמיכתו של הילדברנד (לימים גרגוריוס השביעי), והאפיפיור אף החרים חמישה מיועציו של היינריך הרביעי בתואנה שהם ניסו להשתלט על בישופות מילאנו.
המאבקים בעיר לא שככו, בשנת 1075 נרצח מנהיג תנועת הפאטאריני, ארלמבלד, במהלך מהומות בעיר, ורבים מתומכי התנועה גורשו מהעיר.
היינריך ראה בכך הזדמנות ומינה לעיר בישוף חדש, תאדאלד, בלא להתחשב בדעתו של האפיפיור גרגוריוס השביעי, שתמך באטו, בישוף העיר מטעם הפאטאריני.
הייתה זו יריית הפתיחה למאבק האינווסטיטורה גדול הממדים.
בעקבות התערבותו של היינריך בבישופות מילאנו, שלח אליו האפיפיור צו תקיף ובו דרישה להתנתק מיועציו שהוחרמו על ידי אלכסנדר השני.
בנוסף, גרגוריוס איים על היינריך שאם לא יפסיק את הפרת החוק הקנוני, הרי שהאפיפיור ידיח אותו.
כדי להמחיש לו את כוונותיו השתמש גרגוריוס בתקדים המקראי של שאול המלך שאיבד את כתרו מכיוון שעבר על רצון האל.
היינריך, שב-1075 זכה לניצחון גדול על הסקסונים הרגיש בטוח בכוחו, וב- 24 בינואר 1076 כינס ועידה כנסייתית בוורמס בה השתתפו אנשי כנסייה רבים מגרמניה ואיטליה שהתנגדו לרפורמה הגרגוריאנית.
לאחר הישיבה נשלח לאפיפיור מסמך, עליו היו חתומים יותר מ-20 אנשי כנסייה בכירים לרבות ארכיבישוף אחד (ממיינץ) ובישופים רבים, ובו דרישה מהאפיפיור להתפטר.
הבישופים, בהשפעת הקיסר, האשימו את האפיפיור בעליה בלתי חוקית לשלטון (מכיוון שהם לא הכירו בהחלטות ועידת לטראנו ודרשו מעורבות של הקיסר במינוי האפיפיור), בפגיעה בסמכות הבישופים ובניהול חיי קרבה עם אישה (מדובר כנראה במטילדה רוזנת טוסקנה, שתמכה באפיפיור וברפורמה.
לא נמצא יסוד ליחסים רומנטיים בין השניים).
בעקבות האשמות אלו הכריזו אנשי הכנסייה שהם לא רואים את עצמם מחויבים יותר למרותו של גרגוריוס, ושהוא לא יכול לכהן יותר בתפקיד האפיפיור.
שבועות אחדים לאחר מכן כינס גרגוריוס ועידה כנסייתית והטיל חרם זמני על הקיסר.
בנוסף, הכריז האפיפיור שהוסאלים של היינריך לא מחויבים יותר בנאמנות כלפיו והדיח אותו מכיסאו.
גרגוריוס, ביודעו שהוא מבצע צעד חסר תקדים כתב מכתב שמיועד לפטרוס הקדוש ובו הסביר מניעיו בהטלת החרם.
הטיעון העיקרי של האפיפיור הוא שהקיסר נהג בחוסר כבוד כלפי הכנסייה הקדושה, ולכן הוא לא ראוי לכבוד בעצמו.
מבחינה חוקית הייתה הטלת החרם בעייתית, אמנם לפי התכתיב האפיפיורי האפיפיור יכול היה להדיח קיסרים, שכן הם הוכתרו בידי האפיפיור, אך היינריך לא הוכתר עדיין בהכתרה האימפריאלית.
גם בכירי הכנסייה שהיו חתומים על המכתב מוועידת וורמס הותקפו על ידי האפיפיור - הוא נתן להם שהות עד ל-1 באוגוסט לחזור בהם, ולא, הם יודחו מתפקידם.
בעקבות החרם האפיפיורי ערך היינריך מעמד מלכותי מפואר ובו הדיח את האפיפיור מתפקידו, דבר שלא היה בסמכותו.
הוא טען שאת כתרו הוא לא קיבל מהאפיפיור, אלא מהאל ישירות ולכן לאפיפיור אין סמכות לגביו.
עלייתו של גרגוריוס לכס האפיפיור תואר כמסע של מרמה והמלך דרש מן האפיפיור לפנות את כיסאו.
בניגוד לקיסרים אחרים שהדיחו אפיפיורים (כמו היינריך השלישי למשל) ביצע היינריך הרביעי מהלך זה בפזיזות.
לא היה לו כוח צבאי ברומא באותה עת שיכול היה לאכוף את הדחת האפיפיור והוא לא הכין את דעת הקהל למהלך כה דרמטי.
ההפתעה וההתרעמות על מעשהו של הקיסר הביא למרד נגדו, בו נטלו חלק אצילים שונים בקיסרות שהתנגדו לו.
האופוזיציה לשלטונו של היינריך עשתה יד אחת עם הסקסונים ששבו למרוד כנגד הקיסר.
שליחי האפיפיור חיזקו את מעמד האופוזיציה בקיסרות הרומית הקדושה והיה חשש ממשי שהיינריך יאבד את שלטונו.
בסוף שנת 1076 הזמינו הסקסונים והאצילים שהתנגדו להיינריך את האפיפיור לגרמניה, כדי שישמש בורר בסכסוך בינם לבין הקיסר.
גרגוריוס נענה להזמנה ויצא למסע לכיוון גרמניה.
היינריך הבין שבואו של האפיפיור לגרמניה יכול לגרום לו לאבד את שלטונו וניסה להגיע להידברות עם האפיפיור.
גרגוריוס דחה כל בקשה למשא ומתן עם הקיסר, אך בשל תלאות החורף עצר לחנייה זמנית בקנוסה, טירה בצפון איטליה שהייתה בבעלות מטילדה, דוכסית טוקסנה.
בשלב זה בחר היינריך ללכת לקנוסה תוך שהוא משפיל את עצמו כדי לזכות במחילת האפיפיור וביטול החרם, כך שיוסר האיום מעל שלטונו.
הוא הגיע לקנוסה לבוש סחבות, כחוזר בתשובה, וחיכה מחוץ למבצר עד שהאפיפיור הואיל לפגוש אותו ב-25 בינואר 1077 ולהסיר מעליו את החרם.
בפגישת האפיפיור והקיסר בקנוסה לא נדונה שאלת האינווסטיטורה כלל, פגישה זו הייתה בבחינת הפוגה זמנית במאבק בין האפיפיור לקיסר שעתיד להתחדש ביתר שאת.
אולם המעשה של ההליכה לקנוסה הפך לסמל של כניעת הממסד החילוני ללא תנאי בפני הממסד הדתי.
ההליכה לקנוסה אמנם הייתה השפלה של הקיסר אל מול האפיפיור, אך היא גם יצרה סדקים במחנה המתנגד להיינריך.
האצילים הגרמנים זעמו על מחילתו של האפיפיור לקיסר, שנעשתה בלא תיאום איתם, ובחרו לעצמם מלך חדש, רודולף משווביה, גיסו של היינריך.
הסוגיה שעמדה על הפרק היא האם בסמכות הנסיכים לבחור את הקיסר, או שמא יש לשמור על העיקרון השושלתי.
דבר זה הביא להתחדשות המאבקים בגרמניה, אך הפעם בלא תמיכתו המפורשת של האפיפיור.
בשנת 1080 התקיימה במהלך חג הפסחא ועידה כנסייתית ברומא.
היינריך הרביעי ורודולף משווביה ניצלו שניהם את ההזדמנות ושלחו נציגים אל האפיפיור כדי לשכנע אותו לתמוך בהם.
האפיפיור נדרש עתה להתערב שוב באופן ישיר בסכסוך והוא בחר שוב להתייצב כנגד היינריך.
במהלך הוועידה הכריז האפיפיור על הכתרתו של רודולף כמלך גרמניה ועל החרמתו החוזרת של היינריך.
דבר זה הביא באופן טבעי להתחדשות המאבק בין האפיפיור לקיסר.
היינריך, בתגובה, הכריז שוב על הדחתו של גרגוריוס ב-13 במאי 1080 והכתיר במקומו את ארכיבישוף רוונה לשעבר, האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי.
בתמיכתו של קלמנס, פלש היינריך לאיטליה ולאחר מאבק בן 4 שנים הגיע לרומא.
גרגוריוס הזמין את הנורמנים לבוא לעזרתו, אך הללו, לאחר שהוכנסו לעיר רומא, בזזו ונטשו את העיר כשהם לוקחים איתם את גרגוריוס עצמו כפליט.
היינריך הצליח להיכנס לרומא, להכתיר את קלמנס השלישי לאפיפיור באופן פורמלי ולזכות מידיו בהכתרה האימפריאלית.
גרגוריוס נפטר שנה מאוחר יותר ב-25 במאי 1085 כשהוא מובס ומוקף קרדינלים בודדים בלבד.
בשלב זה היה נראה שהמלוכה ניצחה את האפיפיורות, אך למעשה, הכוח של האפיפיור לאחר תקופת כהונתו של גרגוריוס השביעי היה גדול יותר מאשר לפניה.
זאת מפני שגרגוריוס הוכיח את היותו גורם ראשון במעלה בפוליטיקה האירופאית והצהיר באופן חד משמעי על היומרות שלו להיות הסמכות העליונה באירופה הנוצרית.
דבר זה בא לידי ביטוי כמה שנים מאוחר יותר, בהכרזתו של אורבנוס השני על מסע הצלב הראשון, בה הוכח כי בכוחו של האפיפיור להיות סמכות "על לאומית" שיכולה לארגן מסע צבאי כלל נוצרי בהיקף גדול.
המאבק בין היינריך החמישי לאפיפיורים בימיו
המאבק בין פסקל השני להיינריך החמישי
בשנת 1099 מינה היינריך הרביעי את בנו היינריך החמישי כאימפרטור שותף כדי להקל את העברת השלטון לאחר מותו.
בשנת 1105 ביצע היינריך החמישי, בתמיכת האפיפיור פסקליס השני הפיכה כנגד אביו והחל למשול באופן עצמאי.
שנה מאוחר יותר נפטר היינריך הרביעי והיינריך החמישי ביקש עתה מפסקל להכתיר אותו בהכתרה האימפריאלית.
פסקל התנה את ההכתרה בהסכמה של הקיסר כי האינווסטיטורה תהייה בסמכותו הבלעדית של האפיפיור.
היינריך החמישי סירב לדרישה זו, ושוב התלהט הסכסוך בין האפיפיור למלך.
לאחר כמה שנות מלחמה בהונגריה, פולין ובוהמיה, ולאחר שהתחתן עם מתילדה הקיסרית ובכך כרת ברית עם אביה, הנרי הראשון, מלך אנגליה, פלש היינריך החמישי לאיטליה כדי לכפות על האפיפיור את הכתרתו לקיסר.
כאשר חנה עם צבא גדול בסמוך לרומא, לא נותרה לאפיפיור ברירה אלא לשאת ולתת איתו.
בתנאים שכאלו, הוסכם שהאינווסטיטורה תהיה בסמכות האפיפיור, אך בתמורה הבישופים יוותרו על כל שבדרך כלל קיבלו מחצר המלכות כגון: מחוזות, מטבעות, זכויות שוק, ערים, דוכסויות, מיסי דרכים ועוד.
ב-12 בפברואר 1111 נערך טקס שבו היה היינריך אמור להיות מוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בתחילת הטקס הקריא פסקל את נוסח ההסכם שחתם עם היינריך החמישי, אך דבריו גרמו למהומה בקרב אנשי הכנסייה שלא היו מוכנים לספוג את המכה הכלכלית שהסכם זה אמור היה להנחית עליהם.
המהומה גרמה לכך שלא היה ניתן להשלים את הטקס והיינריך החמישי הנעלב, יצא מרומא תוך שהוא לוקח בשבי את האפיפיור ואת כל הקרדינלים.
כעבור חודשיים בהם בילה במעצר מכובד של היינריך, נשבר האפיפיור והתיר לקיסר להמשיך לבצע את האינווסטיטורה במטה וטבעת.
הוא גם הצהיר שהיינריך לעולם לא יוחרם על כך שלקח אותו בשבי.
לאחר הסכמה זו שוחרר האפיפיור, אך אולץ לבצע את ההכתרה האימפריאלית ב-13 באפריל.
לאחר ההכתרה היינריך עזב את רומא.
המאורעות עוררו תסיסה רבה בכנסייה ועוררו אנשי כנסייה ואצולה רבים באירופה, במיוחד בצרפת, כנגד היינריך החמישי.
דבר זה מעיד על כך שבשלב זה, כ-35 שנים לאחר תחילת מאבק האינווסטיטורה, כבר הייתה הרפורמה האפיפיורית עובדה קיימת והיו לה תומכים רבים באירופה, הן בקרב אנשי כנסייה והן בקרב אנשי אצולה.
בלחץ אנשי הכנסייה הצרפתים, הכריז פסקל בוועידה בארמון הלאטרן במרץ 1112 על כך שהוא חוזר בו מהבטחותיו להיינריך.
הכרזה זו לא סיפקה את הבישופים הצרפתיים והם כינסו ועידה כנסייתית בויין באותה השנה בה הוצהר כי כל אינווסטיטורה שנעשית על ידי שליט חילוני היא מעשה מינות, הוכרז חרם על הקיסר היינריך החמישי והוועידה אף איימה להדיח את האפיפיור עצמו אם הוא לא יקבל את החלטותיה.
פסקל היסס בתחילה להיכנס שוב לעימות ישיר עם הקיסר ולכן רק בשנת 1116, בוועידה כנסייתית בלטראן, אישר את החלטות ועידת ויין.
קונקורדט וורמס וסיום מאבק האינווסטיטורה בגרמניה
ההחלטות הובילו להתחדשות המאבק בין הקיסר לכנסייה.
הקיסר הכריז על הדחתו של פסקל ומינה במקומו את האנטי-אפיפיור גרגוריוס השמיני, אך המאבק לא הגיע לידי הכרעה.
התסיסה כנגד היינריך החמישי גברה והלכה והוא חיפש הזדמנות כדי להגיע להסכם עם האפיפיור.
כאשר נפטר פסקל השני ומונה במקומו קליקסטוס השני בשנת 1119 מיהר הקיסר להכיר בו כאפיפיור החוקי ולנהל איתו משא ומתן.
הדיונים היו ממושכים ונמשכו שלוש שנים.
התוצר של משא ומתן זה הוא קונקורדט וורמס (על שם העיר בה הוא נחתם).
גם לאחר שהוכרז הסכם, לא הצליחו שני הצדדים למצוא נוסח מוסכם ששניהם יחתמו עליו, וההסכם יצא בשתי הצהרות נפרדות, אחת של הקיסר ואחת של האפיפיור, כאשר בכל אחת מהן מצהיר הדובר על התחייבויותיו כלפי הצד השני.