tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־27 נובמבר 1980, מיד לאחר שהושלם מסלול הנחיתה בבסיס עובדה, הנחית האלוף דוד עברי מטוס קרב במקום, זאת עוד בטרם הושלמה בניית הבסיס.
ב־18 באוקטובר 1981 הועבר מטוס הכפיר הראשון לבסיס עובדה, שישה מטוסי כפיר נוספים נחתו במקום ב־8 בנובמבר בטקס חנוכת הבסיס בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין, הרמטכ"ל רפאל איתן ומפקד חיל האוויר דוד עברי.
זמן קצר אחר כך הועברה לבסיס טייסת שלמה.
ב־17 במאי 1982 הועברו הבסיסים באופן רשמי לידי צה"ל בטקס בבסיס רמון, במעמד שר הביטחון אריאל שרון, אולם הבנייה במקום נמשכה עד חודש יולי.
סך עלות הפרויקט הייתה 1.05 מיליארד דולר, סכום שחרג רק בכ־30 מיליון דולר מן התקציב המקורי של הפרויקט.
עלות בניית בסיס עובדה הייתה כמחצית מסכום זה.
באוגוסט 1982 הוכרזו שני הבסיסים כמבצעיים.
ב־1987 עברו מבסיס עובדה שתי טייסות הקרב (מטוסי כפיר) שהיו מוצבות בו באופן קבוע, והוא הפך מ"כנף 10" ל"בח"א 10".
במהלך זה הפך הבסיס לבית הספר למקצועות התעופה (ביסמ"ת) של חיל האוויר (בית הספר עבר ממקומו הקודם בבח"א 501 סמוך לקיבוץ חפץ חיים).
בשנת 1995 נחטף מטוס בואינג 707 איראני לישראל.
המטוס הונחת בבסיס עובדה בליווי מטוסי קרב.
באוגוסט 1995 אירע בבסיס אחד ממקרי הרעלת המזון החמורים בתולדות צה"ל כאשר נגד נפטר וכ־300 חיילים חלו לאחר שאכלו בחדר האוכל של הבסיס.
בשנת 2000 נחטף מטוס טופולב רוסי שהיה בטיסה מדאגסטן למוסקבה, המטוס הונחת בעובדה בליווי מטוסי F-15 איגל.
בשנת 2004 עם יציאת מטוסי ה־F-4 פנטום משירות בחיל האוויר, אוחסנו מטוסי הפנטום בבסיס עובדה.
הבסיס מארח מדי שנה מאז 2003את סדנת "דגל כחול".
ב־2005 נפתחה בבסיס טייסת 115 ("טייסת הדרקון המעופף"), המכונה גם "הטייסת האדומה".
תפקידה הוא להוות את "הכח האדום" באימוני אוויר־אוויר וקרקע־אוויר בין כוחות ביום האויב מהטייסת לבין הטייסת התורנית שמגיעה לאימון בבסיס.
החל מסוף שנת 2008, מתקיימת במחנה עובדה טירונות רובאי 02 ובה 2 פלוגות (איתן וחורב), לאחר פירוקו של בסיס הטירונים בזיקים ומעבר הפלוגות השונות של הבסיס למקומות שונים.
בשל היותו מרוחק מריכוזי אוכלוסייה, משמש הבסיס גם לתרגילי טייסות חיל האוויר הפורסות בבסיס מעת לעת.
ב־2014 הועבר ביסל"ח 314, בית הספר למקצועות החי"ר של חיל האוויר, לכפיפות לבסיס.
ביסל"ח ממוקם על יד בסיס חצרים, והשתייך עד אותה עת לביסל"א.
באוגוסט 2025 נפתח בסיס אימונים למערך האיסוף הקרבי בבסיס, המהווה חלק מבית הספר לאיסוף קרבי.
הבסיס נסמך לוגיסטית על בסיס עובדה ושייך לחיל האיסוף הקרבי של זרוע היבשה.
מנחם שרון – מפקדו הראשון של הבסיס
אל"ם ג' (מאי 2024) - האישה הראשונה שמפקדת על בסיס חיל האוויר בהיסטוריה הצה"לית
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה יוכבד.
בסיס חיל האוויר נְבָטִים (בח"א 28) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי השוכן בבקעת ערד.
בבסיס מוצבות הטייסות והיחידות שלהלן:
("טייסת הפילים"), המפעילה מטוסי IC-130J-30 סופר-הרקולס "שמשון"
("אריות הדרום"), המפעילה מטוסי F-35I "אדיר"
("הסילון הראשונה"), המפעילה מטוסי F-35I "אדיר"
("ענקי המדבר"), המפעילה את מטוסי בואינג 707 "ראם/שקנאי/ברבור" ואת מטוס כנף ציון
("הנחשון"), המפעילה מטוסי גאלפסטרים 5 "נחשון עיטם", "נחשון שביט" ו"נחשון אורון"
("אבירי הציפור הצהובה"), המפעילה מטוסי C-130 הרקולס, "קרנף"
("נשר הזהב"), המפעילה מטוסי F-35I "אדיר"
יה"ק 5700 – יחידת ההנחתה הקדמית
יחידה 757 – יחידת פקחי העמסה
מגיני הנגב – פלגת לוחמי נצח יהודה שהוקמה בשנת 2010, וכפופה לגף ההגנה הקרקעית של הבסיס ותחת פיקודה של מפקד טייסת תעופה
יחידת בינוי 328 – יחידת בינוי האחראית על כלל תשתיות הבסיס ומרחב אחריותו, הן בהיבט הרציפות התפקודית של תשתית המבנים והמערכות והן בהיבטי אחזקה שוטפת (שבר, מונעת ומתוכננת).
אזור הבסיס יועד להקמת שדה תעופה עתידי לעיר באר שבע ולסביבתה כבר ב-1958, במקום שדה תימן, שלא התאים לפיתוח כשדה תעופה מודרני.
ב-1966 הוקמה ועדה בין-משרדית לבדיקת אפשרות לבניית נמל תעופה בינלאומי באזור באר שבע, אך בפועל לא קודם הנושא.
הבסיס הוקם בעקבות פינוי בסיסי חיל האוויר בסיני, בהתאם להסכמי קמפ דייוויד.
קודם לו הוקמו, במימון אמריקאי, הבסיסים רמון ועובדה.
בניגוד לבסיסים אלה, שנבנו על ידי הצבא האמריקאי, נבנה בסיס נבטים על ידי קבלנים ישראלים.
עם ההחלטה על הקמת הבסיס הציעו משרד התחבורה ומשרד האוצר ששדה התעופה ישמש גם לתעופה אזרחית.
בשטח עליו נבנה הבסיס היה צריך להפקיע אדמות מבדואים משבט אבו רביעה, ובשנת 1979 החל משא ומתן על פיצויים.
לצורך הפינוי הוכנה הצעת חוק לפינוי ופיצוי בעלי האדמות.
הצעת החוק, "חוק רכישת מקרקעין בנגב (חוזה השלום עם מצרים) התש"ם-1980", התקבלה בכנסת ביולי 1980, והקמת הבסיס החלה זמן קצר אחר כך.
בנובמבר 1982 נחנך מסלול ההמראה בשדה בנחיתת מטס בן שלושה מטוסי סקייהוק בהובלת מפקד חיל האוויר דוד עברי.
באוקטובר 1983 נחנך הבסיס החדש.
אל הבסיס הועברה טייסת 116, שהפעילה מטוסי A-4 סקייהוק ("עיט") מבסיס תל נוף, ובשנת 1984 עברה לבסיס גם טייסת 115, שפעלה כטייסת תאומה והפעילה גם היא מטוסי "עיט".
בשנת 1986 הועלתה הצעה שהבסיס ישמש לטיסות שכר לתיירים מאירופה לים המלח.
ועדה שהוקמה ב-1990 המליצה על הקמת שדה תעופה בינלאומי בבסיס.
בשנת 1995, עם סגירת טייסת 115, נשקלה האפשרות של סגירת הבסיס, והעברת טייסת 116 לבסיס אחר (ככל הנראה - בסיס חצרים, שאליו אכן עברו בהמשך מטוסי 116), אך מפקד הבסיס אל"ם עמוס ידלין, התנגד ודחף דווקא להרחבת הבסיס.
כך התפתחה תוכנית העברת בסיס לוד (בח"א 27) על טייסותיו ויחידותיו לנבטים, ושינוי מעמד הבסיס מ"כנף" ל"בסיס חיל האוויר".
העשור הראשון של המאה העשרים ואחת
בתחילת אוגוסט 2002 נחת בבסיס מטוס C-5 גלקסי של חיל האוויר האמריקני כשבבטנו חמישה מסוקי UH-60 בלק-הוק ("ינשוף") המיועדים לטייסת 123 ("טייסת ציפורי המדבר").
המסוקים נקלטו בטייסת בטקס הפתיחה החגיגי שלה שנערך ב-8 באוגוסט 2002 בבסיס חצרים.
הבסיס אירח מספר תרגילים בינלאומיים נרחבים.
כחלק מצעדי הקיצוצים שנעשו במערכת הביטחון בסוף שנת 2013, נפרד חיל האוויר מטייסות מבצעיות ובהן טייסת 140, שנסגרה באוגוסט 2013 ואוחדה עם טייסת 116 השכנה.
כמו כן נסגרה טייסת 103. צוותי הטיסה והמטוסים נקלטו בטייסת אבירי הציפור הצהובה.
הטייסת קלטה, במהלך שנת 2014, את מטוסי ה-C-130J סופר הרקולס "שמשון".
ב-30 באפריל 2006 פורסם כי כחודש קודם לכן נפתחה בבסיס חקירה בחשד לבעילת קטינה שדינה כאונס.
על-פי החשד, יותר מ-50 חיילים בשירות חובה וקבע ומספר אזרחים עובדי צה"ל ביצעו במשך למעלה משנה עבירות מין בנערה בת 14 מאז שהייתה בת 13. על-פי החשד חיילים רבים אחרים ידעו על המתרחש ולא דיווחו על כך.
המעשים התחילו בעת שהנערה, בתו של איש קבע המשרת בבסיס, התגוררה עם משפחתה ביישוב סמוך לבסיס, והמשיכו כאשר עברה המשפחה להתגורר בשיכון המשפחות בבסיס.
לפחות 15 חיילים הודו במגע מיני בהסכמה עם הנערה.
בעקבות ביקורת ציבורית קשה, ולאחר שהמשטרה הצבאית שחקרה את הפרשה קבעה בדו"ח ביניים כי אין כל ראיות הקושרות את מפקד הבסיס, אלוף-משנה ארז רון, באופן אישי לאירוע, ביקש אל"ם רון לסיים את תפקידו כמפקד הבסיס.
מפקד חיל האוויר, אליעזר שקדי, קיבל את הבקשה וציין כי היא משקפת גישה פיקודית וערכית מהמעלה הראשונה.
ב-7 בספטמבר, כמעט חצי שנה לאחר חשיפת הפרשה, פרסמה הפרקליטות הצבאית את החלטתה, לפיה לא יוגשו כתבי אישום בפרשה, מאחר שהנערה הציגה עצמה כבת 17. חיילים שהיו מעורבים במגע מיני עם הנערה הועמדו לדין משמעתי בפני מפקד הבסיס החדש ונדונו לעונשי מחבוש לתקופות של מספר שבועות.
ב-25 באוגוסט 2008, כחלק מהמגמה הכלל-צה"לית של העברת בסיסים מהמרכז לנגב, קלט הבסיס את כל טייסות התובלה של חיל-האוויר ורוב היחידות אשר פעלו בעבר בבסיס לוד (בח"א 27): טייסות C-130 הרקולס "קרנף", בואינג 707 "ראם" וגאלפסטרים 5 "נחשון".
ב-27 באוגוסט נחנך באופן רשמי בח"א 28, בטקס חגיגי ובמעמד נשיא המדינה שמעון פרס, שר הביטחון אהוד ברק, הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי ומפקד חיל האוויר האלוף עידו נחושתן.
לאור השינוי והפיכת הבסיס מכנף לבח"א, הועלה תקן דרגת מפקד הבסיס מאל"ם לתא"ל.
בכך נוצר לראשונה מצב בחיל האוויר, שבו מפקד טייס תובלה על בסיס שבו מוצבים מטוסי קרב.
לקראת קליטת מערך התובלה, הורחבו תשתיות הבסיס בהשקעה של כ-1.5 מיליארד שקל.
באפריל 2008 נחנך מסלול המראה חדש שבאותה תקופה היה מסלול ההמראה הארוך ביותר במזרח התיכון.
בפברואר 2021 חדר לשטח הבסיס שוהה בלתי חוקי מהרשות הפלסטינית תושב דאהרייה שבהר חברון שברח מהמשטרה ברכב החשוד כגנוב.
הפורץ נכנס במהירות גבוהה דרך שער היציאה לרכבים, עלה על מחסום דוקרנים וכתוצאה מכך צמיגי רכבו נוקרו, ועל כן נמלט רגלית לתוך שטח הבסיס.
לאחר חיפוש שארך מספר שעות, בסיוע יחידות ההגנה הקרקעית של הבסיס, יחידת חוזי, כוחות משטרה ומסוקים, נמצא כי החשוד שהה בבסיס משך 6 דקות ולאחר מכן טיפס על גדר תיל וגדר בגובה כ-5 מטרים ונמלט ללא שנתפס.
האירוע עורר שיח ודיון תקשורתי, גם על רקע פריצות לבסיסי צה"ל שהתרחשו בתקופה שלפני האירוע.
בנוסף, נעשתה השוואה גם לתקרית אבטחה שמנעה את כניסת חלק ממשלחת אלוף פיקוד דרום, הרצי הלוי, לבסיס חצרים, כאשר כוחות האבטחה של בסיס נבטים לא הצליחו למנוע את כניסת החשוד ולהביא לתפיסתו, במקרה זה.
רק כעבור כשבועיים החשודים במעשה נתפסו: שני ישראלים תושבי דימונה, בדואי מהפזורה הבדואית שסייעו לחודר, וכן נתפס שוהה בלתי חוקי מהרשות הפלסטינית שהוא החשוד שחדר לבסיס.
ב-10 באפריל 2025 הוצג תחקיר צה"ל על קרב רעים.
על פי התחקיר, מחבלי חמאס תכננו להגיע לבסיס נבטים, וברשות המחבלים נמצאו מפות מפורטות של הבסיס ומיקום הטייסות והמטוסים, אך הם נבלמו בזכות התארגנות מוקדמת והקרבה עילאית של כיתת הכוננות ותושבי קיבוץ רעים.
במתקפה האווירית של איראן על ישראל ב-14 באפריל 2024 ובמתקפה האווירית השנייה ב-1 באוקטובר 2024 פגעו טילים בליסטיים בבסיס.
הטילים גרמו לנזק קל והבסיס המשיך לתפקד.
בבסיס פועל מכ"ם מטיפוס X band , השייך לארצות הברית.
למכ"ם יכולת לאתר איומים אוויריים ממרחק של כ-5,000 קילומטרים וכך לתת לישראל זמן התראה ארוך יותר.
בבסיס קיים מתקן מעצר המופעל על ידי המשטרה הצבאית, הנותן מענה גם ליחידות ולבסיסים הסמוכים לנבטים.
סמל הבסיס המופיע בתג היחידה, מורכב משדות ירוקים המסמלים את מסלולי הטיסה, רכס הרים חום המייצג את הרי עירא שבצילם חוסה הבסיס, ושני חצים.
ישנן גרסאות ישנות עם רכס הרים כתום או צהוב.
בעידן שבו היה הבסיס כנף קרב, ייצגו החצים את שתי הטייסות שהיו בבסיס עם הקמתו (115 ו־116).
עם קליטת טייסות התובלה של בח"א 27 בבסיס ובכך הפיכתו לבסיס משולב קרב־תובלה, שוּנה במקצת עיצוב הסמל על ידי המעצב יגאל גבאי, כאשר כעת, החץ השמאלי הוא גדול יותר ובעל שובל תכלת־לבן (המייצג את מטוסי התובלה) ואילו החץ הימני (המייצג את מטוסי הקרב) נותר בצורתו המקורית, עם שובל שחור־אדום.
שני החצים מכוונים לשמיים כחולים.
אחד מסמלי הבסיס הוא אנדרטה המציגה את מטוס המיסטר IV A ממריא בחדות לשמים, והמוצבת בצומת מרכזי בבסיס.
המטוס, מספר זנב 67, שהיה בשירות טייסת 116, מייצג את המעבר מהעידן התת-קולי לעידן מטוסי הקרב העל־קוליים.
בסיס נבטים בעל השפעה רחבה על הסביבה עקב גודלו ואופן פעילות חיל האוויר שבו.
המחנה מהווה מעין "שמורת טבע" לערכי טבע רבים במרחב אשר נכחדו סביב המחנה עקב פיתוח חקלאי והתיישבות בדואית באזור.
בין ערכי הטבע הייחודיים הללו ניתן למנות את שנונית באר-שבע (מין אנדמי לצפון הנגב, בסכנת הכחדה חמורה), את הירבוע הגדול (בסכנת הכחדה בישראל), ואת הצבי הישראלי.
עם זאת, הטמנה והשלכת פסולת באופן בלתי חוקי ע"י הבסיס מהווה מפגע סביבתי והורסת בתי גידול.
שטחים נרחבים במחנה מהווים אתרים לפסולת גרוטאות, פסולת בניין, ואף פסולת אסבסט.
בבסיס התבצעו נטיעות של אקליפטוסים בשנות ה-80, אשר במסגרתן התבצעו עבודות עפר ליצירת ניקוז שיאפשר גדילה של עצים בתנאים מדבריים.
כיום, ידוע כי נטיעות אלו פגעו קשה בסביבה ובערכי הטבע בבסיס.
אוכלוסיית הצבי הישראלי במחנה, אשר מהווה את האוכלוסייה האחרונה ששרדה באזור, יוצרת קונפליקט עם מסלולי ההמראה.
בבסיס התבצע פרויקט שמטרתו העברת הצבאים מהבסיס, במסגרת פרויקט זה נהרגו מספר צבאים עקב סטרס מההעברה.
בשנת 1986, הציע לראשונה שר הכלכלה והתכנון, גד יעקבי, להקים נמל תעופה בינלאומי באזור נבטים, כדי להקטין את העומס בנתב"ג ולעודד את פיתוח הנגב.
בראשית 2012 המליץ שר התחבורה על הקמת נמל תעופה בינלאומי חדש בנבטים, תוכנית זו באה בעקבות התנגדות להקמת שדה חדש במנחת מגידו, תושבים באזור הנגב העלו קמפיין בעד הפרויקט בעידוד עיריית באר שבע ומועצות מקומיות נוספות.
בסוף שנת 2024 ועדת השרים לענייני חקיקה אישרה את התוכנית להקמת שדה תעופה בינלאומי שיבנה בנגב באזור בסיס נבטים.
לאור העובדה שבבסיס נבטים קיימים גם מטוסי קרב וגם תובלה, באופן מסורתי מפקד הבסיס הוא טייס קרב וסגנו טייס תובלה, אם מפקד הבסיס טייס תובלה אז סגנו יהיה טייס קרב.
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה עדי.
בכימיה, בסיס לואיס הוא כל מולקולה או יון המסוגלים ליצור קשר קוולנטי קואורדינטיבי, באמצעות תרומת זוג אלקטרונים.
הוא נקרא על שמו של הכימאי האמריקאי גילברט לואיס.
המילה "בסיס" משמשת אצל לואיס במובן רחב מהמקובל, ועל כן חלק מבסיסי לואיס אינם נחשבים ממש כ"בסיסים".
כל מולקולה בעלת זוג אלקטרונים בודד באורביטל קושר יכולה להיחשב לבסיס לואיס, כיוון שהיא יכולה לקלוט יון בעל מטען חיובי בודד.
בנוסף, בסיסי לואיס מסוגלים בדרך כלל ליצור קשרי מימן.
כל נוקלאופיל הוא בסיס לואיס.
דוגמאות נפוצות לבסיסי לואיס הם אמוניה ואמידים למיניהם.
גם אניונים רבים יכולים להיחשב לבסיסי לואיס, כמו פלואוריד.
כאשר בסיס לואיס וחומצת לואיס יוצרים קומפלקס, בסיס הלואיס הוא תמיד הליגנד.
בסיס סקוט הוא תחנת מחקר השוכן באנטארקטיקה בהפעלת ניו זילנד.
הוא נקרא על שם קפטן רוברט פלקון סקוט מן הצי המלכותי, שעמד בראש משלחות בריטיות לאזור ים רוס באנטארקטיקה.
הבסיס, שהוקם על האי רוס סמוך להר ארבוס, באזור חסות רוס בשטח הטריטוריאלי שבחזקת ניו זילנד, הוצב שם במטרה לתת סיוע ותמיכה למחקרי שדה וכמרכז למחקר במדעי כדור הארץ, אבל כיום הוא מנהל מחקר בתחומים רבים.
במקור הוקם בסיס סקוט לתת תמיכה למשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, שהוקמה בהשראה בריטית ונוהלה באופן פרטי.
ממשלת ניו זילנד סיפקה תמיכה הן למשלחת זו והן למיזם השנה הגאופיזית הבינלאומית של 1957, שחמישה מחבריה סופחו למשלחת.
שלושה משקיפים ניו זילנדים שתפקידם היה לבחור את האתר לבסיס יצאו אל מצר מקמרדו עם מבצע דיפ פריז I של ארצות הברית בקיץ 1955. אחרי הערכה של אתרים אפשריים, נבחר אתר סמוך ל"".
בהמשך נמצא פראם פוינט עדיף לתכלית זו, כיוון שסיפק גישה נוחה יותר לפריקת צידה מספינת המשלחת "" וכן איפשר נחיתה והמראה למטוסי חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד, שפעולתם הייתה חיונית למשלחות באנטארקטיקה, על מסלול קרח סמוך.
הבסיס נשקף אל מה שמוכר כיום כמצר האסקל.
בסיס סקוט עבר לבעלותה של ממשלת ניו זילנד, המפעילה אותו באמצעות , ב-5 במרץ 1958, עם סיום המשלחת הטראנס-אנטארקטית.
במהלך השנה הגאופיזית הבינלאומית לא פעל המתקן האמריקאי בהאט פוינט כבסיס מחקר.
על המשלחת הניו זילנדית הוטלה האחריות לספק את הנתונים המדעיים החשובים (הנתונים העוסקים בזוהר הקוטב, ביונוספרה, בסייסמולוגיה וכן הלאה), הקושרים את פעילויות המחקר של אזור מקמרדו עם אלה של תחנת הקוטב של ארצות הברית והתחנה המשותפת לארצות הברית ולניו זילנד בכף האלט, ארץ ויקטוריה.
בשנת 1958, לאחר השלמת המשלחת הטראנס-אנטארקטית והשנה הגאופיזית הבינלאומית, קיבלה ניו זילנד את ההחלטה להמשיך להפעיל את בסיס סקוט לקיום מחקר מדעי, שחלק גדול ממנו מסתמך על רצף הנתונים המצטברים ברשומות לאורך השנים.
הבניין נפתח רשמית על ידי מי שהיה אז שר החוץ, , וסר אדמונד הילרי.
משנת 1957 עד 1986 מילאו כלבים תפקיד חשוב בפעולות הבסיס.
בזמן הראשון תפקדו כאמצעי תעבורה חשוב, אבל עם השיפור בטכנולוגיה פחתה חשיבותם עד שהועברו מן המקום בהתאם לבריתות איכות הסביבה.
מחקרי צלילה החלו בשנת 1985 ועד 2006 נרשמו בסך הכל 1,296 צלילות לצורכי מחקר מדעי.
הבסיס מורכב מאוסף של מבנים ירוקים, המחוברים זה לזה במסדרונות, ועמידים לכל מזג אוויר.
המבנים האלה יכולים לאכסן 85 אנשים למשך הקיץ, וצוות מצומצם של 10 עד 14 איש נשארים לחרוף בבסיס.
תנאי מזג האוויר בבסיס טיפוסיים למדי לאנטארקטיקה החופית, בטמפרטורה היורדת עד סביבות C° 45− ועולה בקיץ רק לעיתים רחוקות מעל נקודת הקיפאון.
הבסיס חשוף לעוצמתן המלאה של סופות שלג עזות, אם כי באופן כללי הוא פגיע פחות לרוחות מתחנת מקמרדו.
מהירויות הרוח המקסימליות שחוו אנשי הבסיס הגיעו למשבים של עד 185 קמ"ש עם מהירויות קבועות בתנאי בליזארד של 95–115 קמ"ש.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר הייתה C° 6.8, הנמוכה ביותר C° 57−, והטמפרטורה הממוצעת C° 19.6−.
בהלכה היהודית, מוגדר כבסיס לדבר האסור חפץ שעליו מונח דבר האסור בטלטול בשבת ובחג ולכן נעשה מוקצה.
בסיס לדבר האסור הוא אחד מסוגי המוקצה, האסורים בטלטול בשבת ובחגי ישראל.
הבסיס הוא חפץ שאינו מוקצה מעצמו, שהונח עליו "מוקצה" ולכן נהיה אף הוא מוקצה.
דוגמה לכך היא מיטה שהניחו עליה מעות.
אף על פי שהמיטה אינה מוקצה (אלא כלי שמלאכתו להיתר), כיוון שהונחו עליה מעות, נעשתה בסיס לדבר האסור (המעות) ואסורה בטלטול.
אף אם ניטלו ממנה המעות בשבת, כיוון שבבין השמשות המיטה הייתה מוקצה, המיטה נאסרת לכל השבת.
בסיס שהניחו עליו דברים האסורים בטלטול ודברים המותרים, אם הדבר המותר חשוב לו יותר נידון על-פי הדבר המותר ואינו מוקצה.
לפיכך, תיק שבתוכו מוקצה וכלי שמלאכתו להיתר החשוב לו יותר, אין התיק נעשה בסיס וניתן יהיה לטלטל את התיק.
עם זאת, אם הדבר המוקצה חשוב לו יותר, או אפילו שווה בחשיבותו לדבר המותר, הוא נהפך לבסיס לדבר האסור.
היתרים לשימוש בבסיס לדבר האסור
אם המוקצה נשכח על הבסיס, ולא הייתה כוונת האדם שיישאר המוקצה עליו בשבת, ואחר כך שכח לקחתו משם -אינו נעשה בסיס.
במקרה שהמוקצה הוא כלי שמלאכתו לאיסור, מותר להזיז את הבסיס לצורך שימוש במקום הבסיס.
שכיוון שמותר להזיז כלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו כך ניתן להזיז בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור לצורך מקומו.
אין נעשה בסיס אלא כשמניח את המוקצה עליו בכוונה.
ולכן, אם הניח מוקצה על כלי של אדם אחר, אין הכלי נעשה בסיס, שאין אדם אוסר דבר של חברו שלא מדעתו.
אולם, אם עשה כן לטובת חברו, נעשה בסיס לדבר האסור ואסור בטלטול.
בסיס לאמנות ותרבות היה בית ספר ללימוד פיסול, ציור וצילום, שפעל בשנים 2020-1993.
בית הספר הוקם על ידי הפסל דוד זונדלוביץ' ב-1993. תחילה שכן בנתניה.
בראש בית הספר עמד פרופ' יעקב דורצ'ין, חתן פרס ישראל לאמנות פלסטית.
תוכנית הלימודים בבית הספר הייתה עצמאית וארכה ארבע שנים, במקצועות: פיסול, ציור וצילום.
בית הספר הוכר על ידי משרד התרבות ונוהל באמצעות עמותה ללא כוונת רווח, אשר בראשה עמדה הפסלת דוריס ארקין.
בית הספר היה בנוי כקהילת אמנים המהווה בית למורים העוסקים ביצירה.
תלמידי בית הספר יכלו לצפות ולהתעניין באופן בלתי אמצעי בתהליך העבודה של מוריהם, נחשפו לעבודתם של אמנים אורחים ולתערוכות בגלריית בית הספר.
הלימודים שילבו בין מסורות קיימות לידע עכשווי, בין לימוד קבוצתי לבין עבודה עצמאית.
בית הספר שם דגש על עבודה מרובה בסדנאות ובמעבדות, תוך ניסוי וטעייה.
מנתניה עבר בית הספר להדסה נעורים, ולאחר כעשור, ב-2015, לבניין חדש שנתפר למידותיו, ברחוב המדע 14 בהרצליה.
לרשות תלמידי בית הספר במסלולים השונים עמדו סדנאות פיסול, מעבדות צילום מקצועיות, ספרייה, אולם אירועים משוכלל לצורכי הרצאות, מופעים והקרנת סרטי אמנות, וגלריה המציגה תערוכות מתחלפות ותצוגות ופרויקטים של התלמידים.
אוצרת הגלריה הייתה שלומית ברויר.
אתר האינטרנט של בית הספר הכיל אינפורמציה שוטפת, מילון מושגים לסטודנטים לאמנות ולקהל שוחרי האמנות.
מגזין "בסיס" המצוי באתר בית-הספר מהווה מקור מידע ובמה למאמרים ודעות על אירועי תרבות ואמנות בישראל ובעולם.
עורכת המגזין היא האמנית דנה גילרמן.
ראש מסלול הפיסול - פרופ' יעקב דורצ'ין
ראש מסלול הציור - יורי כץ
ראש מסלול הצילום - מיקי קרצמן
ראש הלימודים העיוניים - ד"ר אירית דגני רז
מרכז פעילות התרבות - יאיר גרבוז
כן לימדו בבית הספר יעקב מישורי, צביקה קנטור, לאו ריי, אולג גבריזון, שרון יערי, פיטר שטיבלמן, מאיר ויזלטיר, יוסי מר-חיים, אפרת קליפשטיין, מקס גורביץ, גלית אלוני, מיכל בראור, הדס רוזנברג ניר, וסילי רז, רמי רודריך, דורון בר אדון, אייל רוזמן, ניר הראל ורם ברכה.
בסיס הצי הרוסי לנינגרד הוא בסיס של הצי הבלטי של רוסיה.
בתקופה הסובייטית בסיס לנינגרד היה כפוף ישירות למפקד הצי הסובייטי ולא למפקד הצי הבלטי.
הבסיס כולל בסיסי משנה בקרונשטאדט, סנקט פטרבורג, אורניינבאום ובפריאוזרסק ובחלק המזרחי של המפרץ הפיני ובאגם לדוגה.
עד סוף 2008, מפקדת הבסיס הייתה ממוקמת בבניין האדמירליות, בסנקט פטרבורג.
הבסיס הוקם ב-15 במרץ 1919 על פי צו 117 של הצי הבלטי עם הכפפת כוחות הצי של פטרוגראד לבסיס הצי פטרוגרד.
למפקד הראשון של הבסיס מונה- ב-29 במרץ של אותה שנה אלכסנדר ספולטאבוג.
על חיילי הבסיס הוטלה האחריות על פריסת ספינות, כלי שיט ואמצעים להגנה על העיר מכיוון הים.
גדוד ספינות המלחמה הראשון כלל שלוש ספינות קרב, שלוש סיירות, משחתות וחמש יאכטות.
במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, נוצרה יחידת הגנה חופית של לנינגרד ומחוז האגמים מהמפקדות של מוסדות חינוך ימיים ויחידות הצי.
בסביבות 100,000 מלחים לחמו בחזית לנינגרד.
בשנים 1941-1944, ספינות מבסיס ימי זה לקחו חלק בפעולות נחיתה באזור סטרלנה, פטרהוף, באגם לאדוגה, באזור ויבורג ובמפרץ נרווה.
במהלך המצור על לנינגרד, הצי סיפק תקשורת עם העיר הנצורה מעבר לאגם לדוגה.
1.7 מיליון טונות של סחורה הועברו ומיליון בני אדם פונו דרך הים, הודות לנתיב החיים בלבד.
חלק מתקופת המלחמה בראשות הבסיס עמד אלכסנדר אלכסנדרוב.
בשנת 1994 הבסיס הועבר לאחריות הצי הבלטי.
דצמבר 1989—ספטמבר 1992: אדמירל ולנטין סליבאנוב
פברואר 1993—אוגוסט 1995: סגן אדמירל ולדימיר גרישאנוב
דצמבר 1995—אוקטובר 2002: סגן אדמירל אלכסנדר קורנילוב
אוקטובר 2002—מרץ 2006: סגן אדמירל ולדימיר קודריאדצב
מרץ-נובמבר 2006 — קונטר-אדמירל אלכסיי טוזוב
נובמבר 2006—יולי 2009: אדמירל אנטולי ליפינסקי
ספטמבר 2009—יוני 2011: אדמירל אלכסנדר פדוטנקוב
מאי 2015—אוגוסט 2017 — אדמירל איגור סמוליאק
ספטמבר 2017—ואילך: אדמירל ויאצ'סלב רודיונוב
מאנאס הוא שמו של בסיס שפעל בשנים 2001–2009 ושימש את הקואליציה נגד הטרור.
בשנים 2009–2014 שימש כמרכז להעברת סחורות של חיל האוויר האמריקאי.
המתקן ממוקם על שטח נמל התעופה הבינלאומי מאנאס, 23 ק"מ צפונית מערבית לעיר בישקק.
שדה התעופה נבנה באמצע שנות השבעים.
מאז יולי 2014, בסיס האוויר נסגר, השטח והתשתיות הועברו לשליטת המשמר הלאומי של קירגיזסטן.
בסיס האוויר שימש מאז דצמבר 2001 את כוחות הקואליציה נגד הטרור בהתאם להסכמים בין-ממשלתיים.
במקור הבסיס נקרא על שמו של ראש שירותי כיבוי האש של ניו יורק, פיטר גאנסי, שנפטר במהלך פעולות ההצלה לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 במרכז הסחר העולמי.
לאחר מכן, השם שונה למאנאס, שכן על פי הכללים של חיל האוויר האמריקאי, בסיסים צבאיים מחוץ לארצות הברית לא יכולים להיקרא על שם אזרחים אמריקאים.
המשימה העיקרית של הבסיס היא הובלה אווירית של נוסעים ומטענים מאפגניסטן (על מטוסי תובלה צבאיים מדגם C-17) ותדלוק אווירי (באמצעות מטוס תדלוק KC-135) בשמי אפגניסטן.
בסיס-האוויר של מאנאס היה מרכז-התעופה המרכזי בעת מבצע "חירות מתמשכת".
ב-2 ביוני 2009 במהלך פגישה באסטנה, עם השגריר האפגני מסר השגריר של אפגניסטן הצעה מהנשיא חמיד קרזאי לנהל משא ומתן בסיוע לשיקום אפגניסטן ועל הבסיס הצבאי האמריקאי וכוחות הקואליציה.
ב-22 ביוני 2009 חתמו קירגיזסטן וארצות הברית על הסכמים לפיהן בסיס מנאס יועבר מחדש למרכז העברת הסחורות בנמל התעופה הבינלאומי מאנאס.
לצורך הפעלת המרכז יועברו 60 מיליון דולר מדי שנה לתקציב הרפובליקה הקירגיזית.
ב-9 באפריל 2010 חידש חיל האוויר האמריקני את פעולתו של המרכז לאחר הפסקתו עקב ההפיכה בקירגיזסטן.
ב-18 במרץ 2011 בבישקק, נחתמו חבילה של מסמכים מכוננים אודות המיזם המשותף בין קירגיזסטן לרוסיה, שכונה בשם LLC Gazpromneft-Aero-Kirgyzstan בין מפעל "מאנאס" הקירגיזי הממלכתי לדלק לבין החברה הרוסית Gazpromneft-Aero.
המיזם המשותף הוקם כדי לספק דלק סילוני למטוסים האמריקאיים שהיו ממוקמים בנמל התעופה הבינלאומי בישקק.
בתחילת פברואר 2011 חתמה קירגיזסטן על הסכם עם הצד האמריקאי, לאספקת לפחות 50% מהדלק לצורכי בסיס האוויר.
בה בעת, לצד הקירגיזי "יש זכות לקבוע באופן עצמאי" את ספק דלק הסילון.
במרץ 2012 התפשט מידע לא רשמי מהחוגים הממשלתיים של קירגיזסטן על כוונה לערב את קטר בהפיכת הבסיס האמריקאי במאנאס למרכז מעבר לתחבורה.
עד לסגירתו היה מאנאס למתקן צבאי משמעותי ביותר: בשנת 2012 היו בו כ-1.2 אלף אנשי צבא אמריקאים.
נאגורסקויה הוא בסיס של חיל האוויר הרוסי בארץ אלכסנדרה במחוז ארכנגלסק, רוסיה, הממוקם צפונית למורמנסק.
זהו בסיס ארקטי מרוחק במיוחד והבסיס הצבאי הצפוני ביותר ברוסיה.
הבסיס נקרא על שם הטייס הפולני-רוסי יאן נאגורסקי.
נאגורסקויה נבנה בשנות החמישים כבסיס למפציצים הסובייטיים.
הבסיס קבוצת הבקרה האקרטית של חיל האוויר הרוסי, ששמרה על כל מתקני ההפצצה שבחוג הארקטי.
מטוס מטען מדגם An-72 התרסק כאן ב-23 בדצמבר 1996, בעת שניסה לנחות.
שדה התעופה מתוחזק על ידי משמר הגבול של שירות הביטחון הפדרלי ומסוגל לשרת מטוסי אנטונוב An-26 ומטוסי An-72.
צילומי לוויין מספטמבר 2015 מראים בסיס צבאי חדש ללא כלי רכב משוריינים או הגנות אוויריות.
במקום זאת, הבסיס מורכב ממבנה מרכזי, כמה מבנים תומכים כמו מחסני דלק ומתקני חימום, מסלולים ישנים וחדשים, כמו גם מעגנים המאפשרים אספקת חומרי בנייה ואספקה.
בסיס סברומורסק הוא הבסיס העיקרי של הצי הצפוני של הצי הרוסי.
הבסיס משמש כבסיס הבית של הצי הצפוני ובו בסיס צוללות גדול והוא ממוקם בסמיכות לעיר סברומורסק, שבמחוז מורמנסק.
סברומורסק מהווה בסיס הספינות של חטיבת ספינות הטילים ה-43.
"אדמירל צי ברית המועצות קוזנצוב" הוא נושאת מטוסים מפרויקט 11435. משרתת בצי מאז 1991.
"פיוטר הגדול" הוא סיירת טילים גרעיניים כבדה מפרויקט 11442. משרתת בצי מאז 1998.
"מרשל אוסטינוב" הוא סיירת טילים מפרויקט 1164. משרתת בצי מאז 1986.
"אדמירל אושקוב" הוא משחתת מפרויקט 956. בצי מאז 1993.
"אדמירל גורשקוב" הוא פריגטה מפרויקט 22350. בצי מאז 2018.
"סברומורסק" היא ספינה נגד צוללות מפרויקט 1155.
"האקדמאי קובאלב" ספינה להובלת נשק רב תכליתית.
בסיס נעמן (1 בינואר 1954 – 7 באוקטובר 1973) היה סמל בשירות חובה בצה"ל ששימש כמפעיל גנרטור במעוז "ליטוף" שעל גדות האגם המר בדרום תעלת סואץ, שזכה בעיטור העוז.
גדל במשפחה דתית, עם עוד שמונה אחים.
בגיל 9 (ספטמבר 1963), עלה עם משפחתו לארץ.
בבית הספר היסודי למד ב"בית יעקב" ולאחר מכן למד בתיכון "מקיף ב'" בעיר.
בשנת 1972 התגייס לצה"ל ושובץ לחיל החימוש.
אחרי קורס, שובץ כמפעיל גנרטור במעוז "ליטוף" שעל גדות האגם המר בדרום תעלת סואץ.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים תקפו את מעוזי צה"ל בסיני מאות חיילים מצרים.
במעוז "ליטוף" הצליחו החיילים להדוף את הכוח המצרי בשעות הראשונות.
בסיס הצטרף ללחימה אף על פי שהיה תומך לחימה ולא לוחם.
הוא יצא לעמדות בצד הדרומי-מזרחי, שם נהרגו או נפצעו מרבית החיילים.
הוא החזיק את העמדה החולשת על שער המעוז ומנע מחיילי הקומנדו להיכנס לבסיס.
בלילה חולצו הפצועים על גבי שני טנקים של צה"ל שהגיעו לשם כך.
בסיס המשיך להילחם גם לאחר שנפצע ברגלו ובאוזנו.
בתום שלושים שעות לחימה החליט מפקד המעוז, סמל בני, להיכנע למצרים.
הוא ביקש לחמוק מהמעוז ולהסתנן בין כוחות האויב, על אף שהיה פצוע.
בזמן שחיילי המוצב יצאו בטור לכיוון הארמייה ונלקחו בשבי, בסיס יצא לכיוון האגם המר, אל מעבר לסוללת העפר, אולי כדי לחבור לכוחות צה"ל מרוחקים.
מאז לא ראה אותו איש.
אביו נפטר שבועיים אחרי פרוץ המלחמה.
רק אז הבינה המשפחה שצה"ל לא יודע על גורלו של בסיס.
עם החזרת השבויים לאחר ארבעים יום, בסיס לא היה ביניהם.
במשך זמן רב לא נודעו עקבותיו.
גופתו גם לא נמצאה בחיפושים בחולות סיני.
המצרים השיבו את הגופה רק כעבור שנה וחצי.
לאחר זיהוי גופתו הובא למנוחות ב-23 באפריל 1975 בבית הקברות הצבאי בבאר שבע.
על פעלו במהלך הקרב הוענק לסמל בסיס נעמן עיטור העוז.
לרגל יום הזיכרון תשע"ה, בתוכנית הטלוויזיה "מבט שני", הוכן על בסיס סרט דוקומנטרי בשם "חמוש באומץ לב".
דודי בן עמי, ששימש קצין איתור נעדרים (אית"ן) לאחר מלחמת יום הכיפורים ובתוקף תפקידו השקיע רבות בחיפושים והיה בקשר קרוב למשפחה, כתב את "בלדה על נעמן מהאגם המר".
בסיס ליפצק, רשמית מרכז התעופה ליפצק הוא בסיס של כוחות האוויר והחלל הרוסיים, אשר משמש כבסיס צבאי וכולל בית ספר לתעופה שמכשיר מחדש את אנשי הטיסה וההנדסה של יחידות הקרב האוויריות, כמו גם פיתוח ויישום של שיטות לשימוש קרבי במערכות תעופה.
יחידה 62632 ממוקמת בבסיס זה.
השם המלא הרשמי הוא המרכז להכשרת אנשי תעופה ויחידות מבדק צבאיות של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית על שם צ'קלוב .
מספר יחידות חיל האוויר הרוסי ממוקמות בשדה התעופה ליפצק-2, הממוקם במרחק 8 קילומטרים מערבית למרכז העיר ליפצק.
בבסיס חונים מספר רב של מטוסי קרב שהושבתו המיועדים לחריטה: Su-24, Su-27, MiG-23, MiG-27, MiG-29, MiG-31. נוסף למסלול טיסה פעיל מבטון, בבסיס ישנו מסלול בטון ישן המשמש כאזור חניה ומסלול הסעה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 במקום פעל בית ספר לטייסים גרמנים אותה סיימו מעל ל-100 גרמנים שבהמשך נקלטו בלופטוואפה.
בסיס נבי מוסא הוא מחנה אימונים של פיקוד המרכז השוכן בבקעת הורקניה שבמדבר יהודה, מדרום למסגד נבי מוסא וממערב לקצה הצפוני של ים המלח.
הבסיס כולל שטחי האש שבהם מתאמנים כוחות רגלים ושריון של צה"ל.
בעבר התלוננו חיילים על תנאי המגורים הירודים בבסיס.
ב-12 בינואר 2022 התרחשה בבסיס תאונת ירי דו-צדדי, שבה לוחם מיחידת אגוז הרג שניים מקציני היחידה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל והקרב בבסיס זיקים, בסיס נבי מוסא החל להיות בסיס הכשרתם של לוחמי חטיבת החילוץ וההדרכה.
בסיס נצרים היה בסיס צה"ל הממוקם במערב מסדרון נצרים ברצועת עזה, סמוך לים התיכון ולמזח האמריקאי בעזה.
הבסיס פעל בשנת 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הבסיס הוקם על ידי צה"ל כחלק ממסדרון נצרים, שמטרתו למנוע מעבר של אמצעי לחימה, מחבלים ואזרחים עזתים ממרכז ודרום רצועת עזה חזרה לצפונה, לאחר פינוי שטח זה בתחילת המלחמה.
הוא נמצא בקרבה יחסית למפגש הצירים דרך א-רשיד (כביש החוף של רצועת עזה) וכביש 749 (ציר נצרים).
הבסיס נבנה כבסיס קבע צה"לי, המיועד לשימוש במשך תקופה ממושכת, והקמו בו מבני מגורים, מקלחות ותשתיות חשמל.
הבסיס אויש על ידי אוגדה 99.
הבסיס הוא אחד מכ-20 בסיסים צה"ליים שנבנו במסדרון נצרים.
המזח האמריקאי בעזה היה, בחלקו היבשתי, בין הבסיס עצמו למחסום א-רשיד הסמוך אליו, על דרך א-רשיד.
מטרת הבסיס היא ביסוס הנוכחות הישראלית במסדרון נצרים, מניעת מעבר מחבלים, אמצעי לחימה ועזתים לצפון רצועת עזה, ולהיות בסיס צבאי ליציאה למבצעים צבאיים ופעולות בנקודות באזור במהלך מלחמת חרבות ברזל (כמו ל).
לאחר כיבושו של מסדרון נצרים דצמבר 2023 במלחמת חרבות ברזל על ידי אוגדה 99, ותוך כדי הרחבתו, החלה האוגדה בסלילת כביש 749 (ציר נצרים) לאורכו של המסדרון ובהקמת מגננים, אנטנות, 2 עמדות בידוק לתושבי עזה העוזבים את צפון הרצועה, וכן בסיסים צבאיים.
עמדות הבידוק הוקמו בחיבורים בין כביש 749 לצירים האורכיים החשובים ברצועת עזה: דרך סלאח א-דין ודרך א-רשיד.
בסיס זה הוא המערבי ביותר, על דרך א-רשיד, כביש החוף של הרצועה, וקרוי על שם ההתנחלות נצרים ששכנה בו.
הבסיס הוקם במהלך מרץ 2024 על ידי חטיבת הנח"ל, והיווה חלק מכ-20 בסיסים שהוקמו במסדרון נצרים שמטרתם שליטה על השטח והגברת היכולת לצאת למבצעים צבאיים ברצועה.
כמו כן קיימים במסדרון נצרים בסיסים קטנים יותר, המכונים "במ"קים" – בסיס מבצעי קטן.
במסגרת עסקת החטופים ב-2025 יצא צה"ל מציר נצרים, וחלק מהבסיסים שהוקמו פורקו.
בסיס משותף אלמנדורף-ריצ'רדסון הוא בסיס צבאי פעיל של חיל האוויר של ארצות הברית ושל צבא ארצות הברית, הממוקם כצפונית למרכז העיר אנקורג', אלסקה.
הבסיס משמש כמפקדות ראשיות עבור פיקוד אלסקה, חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית.
בנוסף משרת הבסיס כבסיס אם של כנף 3 וכנף 176. הבסיס בעל חשיבות אסטרטגית רבה לארצות הברית בשל מיקומו הגאוגרפי הייחודי.
הבסיס משמש כמרכז אימונים חשוב לכוחות הצבא האמריקני.
תנאי האקלים הקשים באלסקה מספקים סביבה ייחודית לאימונים בתנאי קיצון, הכנה הכרחית למשימות בכל מקום בעולם.
הבסיס תומך במגוון רחב של מבצעים, החל מחיפוש והצלה וכלה במבצעי סיוע הומניטרי.
בנוסף, הוא משמש כבסיס יציאה למבצעים צבאיים באזור הארקטי ובצפון האוקיינוס השקט.
טייסת קרב 90, המוצבת בבסיס, מפעילה את מטוסי ה-F-22 ראפטור, המהווה את חוד החנית של חיל האוויר האמריקני.
הבסיס הוקם בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20, עוד לפני כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
מיקומו האסטרטגי באלסקה הפך אותו לבסיס חשוב להגנה על החוף המערבי של ארצות הברית.
בסיס צבא ארצות הברית הוקם גם הוא בשנות ה-40, ושירת בעיקר כבסיס אימונים וכבסיס תמיכה לכוחות הצבא באלסקה.
במלחמת העולם השנייה הבסיסים שימשו כבסיסי אימונים והצטיידות לכוחות האמריקניים שהיו מעורבים במלחמה באוקיינוס השקט.
לאחר המלחמה, הבסיסים המשיכו לשמש כבסיסים חשובים, הפעם במסגרת המלחמה הקרה.
וזאת כאשר הם שימשו כבסיסי השקה לטילים בליסטיים, ובסיסי אימונים לכוחות שנועדו להתמודד עם איום סובייטי אפשרי.
בשנת 2010, הוחלט לאחד את שני הבסיסים לבסיס משותף אחד, במטרה לשפר את היעילות והשיתוף פעולה בין הזרועות השונות.
הבסיס המשותף החדש, אלמנדורף-ריצ'רדסון, הפך לאחד הבסיסים הצבאיים הגדולים והחשובים ביותר בארצות הברית.
ב-15 באוגוסט 2025, אירח הבסיס את פגישת פסגת ארצות הברית – רוסיה בו נפגשו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
בסיס סנדיה היה המתקן הגרעיני המרכזי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית מ-1946 עד 1971. הוא היה ממוקם בקצה הדרום מזרחי של אלבקרקי, ניו מקסיקו.
במשך 25 שנים ניהלו בסיס סנדיה וחברת הבת שלו, בסיס מנזנו, את המחקר, הפיתוח, התכנון, הבדיקות והניסויים בנשקים גרעיניים שהחל פרויקט מנהטן במהלך מלחמת העולם השנייה.
ייצור, הרכבה ואחסון של נשק גרעיני נעשו גם כן בבסיס סנדיה.
לבסיס היה תפקיד מפתח ביכולת ההרתעה הגרעינית של ארצות הברית במהלך המלחמה הקרה.
בסיס משותף לואיס-מק'קורד הוא בסיס צבאי אמריקאי הממוקם במדינת וושינגטון, דרומית לעיר טקומה.
הבסיס הוא אחד מ-12 הבסיסים המשותפים (Joint Bases) שנוצרו בעקבות רפורמת סגירת בסיסים וארגון מחדש של מחלקת ההגנה של ארצות הברית בעשור הראשון של המאה ה-21. הוא משמש את צבא ארצות הברית ואת חיל האוויר של ארצות הברית.
הבסיס הוקם ב-2010 לאחר מיזוג בסיס פורט לואיס של צבא ארצות הברית ובסיס חיל האוויר מק'קורד של חיל האוויר.
בסיס פורט לואיס הוקם ב-1917 להכשרת יחידות הצבא לקראת כניסת הכוחות למלחמת העולם הראשונה.
הוא נקרא על שם איש הצבא והחוקר מריווד'ר לואיס (הידוע ממשלחת לואיס וקלארק).
בסיס חיל האוויר מק'קורד נוסד ב-1947 לאחר הקמת חיל האוויר כזרוע נפרדת.
קודם לכן היה בסיס של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה ונקרא על שם קולונל ויליאם מק'קורד שנהרג בעת שניסה להנחית מטוס נורת'רופ A-17.
בריגדת החי"ר ה-189 של הארמייה הראשונה
קבוצת הכוחות המיוחדים הראשונה של פיקוד הכוחות המיוחדים ה-1
הגדוד השני של רגימנט הריינג'רס ה-75 (פיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית)
הגדוד הרביעי של הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 (פיקוד מבצעי אוויר מיוחדים של צבא ארצות הברית)
חיל האוויר של ארצות הברית:
כנף התובלה ה-62 של חיל האוויר ה-18 ופיקוד התובלה של חיל האוויר
הטייסת הטקטית המיוחדת ה-22 של פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל האוויר
כנף התובלה האווירית ה-446 של פיקוד המילואים של חיל האוויר וחיל האוויר הרביעי
בסיס משותף סן אנטוניו הוא בסיס צבאי אמריקאי הממוקם בסן אנטוניו שבטקסס.
הבסיס הוקם ב-2010 לאחר מיזוג בסיס פורט סם יוסטון של צבא ארצות הברית, בסיס חיל האוויר לקנלד ובסיס חיל האוויר רנדולף.
בסיס פורט סם יוסטון הוקם ב-1975 ושימש יחידות של הארמייה החמישית, הארמייה השישית ופיקוד כוחות הרפואה של הצבא.
הוא נקרא על שם נשיא רפובליקת טקסס ומושל טקסס סם יוסטון.
בסיס חיל האוויר לקלנד נוסד ב-1941 כבסיס של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר העברתו לחיל האוויר ב-1948, הוא נקרא על שם בריגדיר גנרל פרנק לקלנד.
הבסיס שימש להכשרות תעופה וכבסיס הגנה אווירית.
בסיס חיל האוויר רנדולף הוקם ב-1917 כבסיס של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא נקרא על שמו של קפטן ויליאם רנדולף.
הוא משמש את פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר.
פיקוד החינוך והאימונים של חיל האוויר של ארצות הברית (מטה)
חיל האוויר ה-19 של ארצות הברית
יחידות מחיל האוויר השני של ארצות הברית
כנף הרפואה ה-59 של חיל האוויר
יחידות מפיקוד הקרב של חיל האוויר של ארצות הברית
חיל האוויר ה-16 של ארצות הברית
יחידות מפיקוד האמצעים של חיל האוויר
יחידות מפיקוד המילואים של חיל האוויר
יחידות מהמשמר הלאומי האווירי של טקסס
פיקוד הרפואה של צבא ארצות הברית
יחידות מפיקוד האמצעים של הצבא
צבא דרום של ארצות הברית (הארמייה השישית)
צבא צפון של ארצות הברית (הארמייה החמישית)
יחידות מפיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית
יחידות מפיקוד המודיעין והאבטחה של צבא ארצות הברית
יחידות מהמילואים של צבא ארצות הברית
יחידות מהמשמר הלאומי של הצבא
יחידות מפיקוד החינוך והאימונים של הצי
יחידות מהמילואים של צי ארצות הברית
לשכת הרפואה של מחלקת הצי של ארצות הברית
יחידות ולשכות של סוכנות הבריאות של מחלקת ההגנה, הסוכנות לביטחון לאומי ומרכז האימונים לכלבי רשות אבטחת התעבורה של ארצות הברית.
בסיס חיל האוויר רָמַת דָּוִד (בשמו הרשמי: כנף 1) על-שם האלוף עזר ויצמן הוא בסיס טיסה מבצעי של חיל האוויר הישראלי.
הבסיס נמצא מצפון מזרח לקיבוץ רמת דוד, כפר יהושע ממערב ובסמיכות למגדל העמק.
הבסיס הוא בסיס הטיסה היחיד של חיל האוויר באזור צפון מדינת ישראל, עובדה שזיכתה אותו בכינוי "חיל-אוויר צפון".
("טייסת העמק") המפעילה מטוסי קרב מסוג F-16D ("ברק" דו־מושבי)
("טייסת הקרב הראשונה") המפעילה מטוסי F-16C ("ברק" חד-מושבי)
("טייסת העקרב") המפעילה מטוסי F-16D ("ברק" דו-מושבי)
("טייסת ציידי הצללים") המפעילה כטמ"מים מסווגים
בנוסף לטייסות הטיסה פעילות בבסיס יחידות תמיכה שונות:
טייסת תעופה – טייסת התעופה הראשונה בחיל האוויר, הוקמה ב־1953 על בסיס גף תעופה שהוקם ב־1951.
יחידת בינוי 302 האחראית על תחזוקת אתרי חיל האוויר בצפון
– פעלה בבסיס מיולי 1948 עד מאי 1949 כטייסת תובלה והפצצה.
– פעלה בבסיס מ־1953 עד 2017. הטייסת הפעילה מטוסי F-16 מדגמים שונים, מטוסי A-4 סקייהוק, דה הווילנד מוסקיטו, ווטור וגלוסטר מטאור.
– פעלה בבסיס מ־1953 עד סגירתה ב־2020. הטייסת הפעילה מטוסי גלוסטר מטאור, מיראז' 3 ו־F16. הטייסת נפתחה מחדש ב־2021 בבסיס נבטים כטייסת F-35I אדיר.
– פעלה בבסיס מ־1987 עד סגירתה ב־2025. הטייסת הפעילה את מסוקי ה-AS 565 פנתר ("עטלף") במשימות סיור ימי עבור חיל הים.
טייסות 199 ו־201 הצרפתית הזמנית – טייסות זמניות שפעלו בבסיס במלחמת סיני (27 באוקטובר 1956 עד דצמבר 1956).
טייסת 199 הורכבה מ-18 מטוסי F-84 ת'אנדרג'ט צרפתיים.
טייסת 201 כללה טייסי חיל האוויר הצרפתי שנועדו להטיס מטוסים ישראלים, מפני מיעוט הטייסים הישראלים המוכשרים למטוסים הצרפתיים.
גנ"מ 881 ("צלף") – גדוד של מערך הנ"מ שהופקד על הגנת הכנף לאחר מבצע קדש, ומפקדתו עברה לכנף ב־1964. ב־1998 הוסב הגדוד לגדוד מילואים וב־2005 נסגר.
טייסת הגליל (טייסת 3) – טייסת שפעלה במהלך מלחמת העצמאות.
הטייסת פעלה ברמת דוד מאוקטובר 1948 עד ינואר 1949, כשאוחדה לטייסת 100.
שדה מחניים – פעל כיחידה צבאית בכפיפות לבסיס עד 2006. משמש כשח"ר (שדה חירום) 29.
רמת דוד התחיל את דרכו כמנחת מאולתר בשדה תירס, ואחד הטייסים הראשונים שנחתו בו היה סופר הילדים רואלד דאל.
הבסיס הצבאי ברמת-דוד הוקם בשנת 1937 על ידי הבריטים בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
זהו אחד הבסיסים אשר הוקמו כחלק מתשתיות חיל-האוויר המלכותי, ונועד לשמש כבסיס חלופי לבסיס חיפה שהותקף על ידי מטוסים גרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
שמו המקורי של הבסיס ברמת דוד היה "שדה לויד" על שם סר דייוויד לויד ג'ורג', מדינאי בריטי וראש ממשלת בריטניה.
הבסיס מוקם בסמוך לתחנת רכבת העמק השוכנת על קו צינור הנפט שהוביל נפט מכירכוכ שבצפון עיראק אל חיפה.
בשנת 1942 הורחב הבסיס ולצורך כך הופקע מוסד כפר עבודה שהועבר לאזור תל מונד.
כחלק מההגנה בפני תקיפות אוויר של שדה התעופה הועברו חלק מהפצצות שאוחסנו בבסיס לבונקרים בין גבת לשריד.
ב-22 במאי 1948 תקפו ספיטפיירים מצרִיים את שדה התעופה ברמת דוד בהנחה מוטעית שהבריטים פינו אותו.
לטענת המצרים הם התכוונו לתקוף את מנחת מגידו הסמוך ובטעות תקפו את רמת דוד.
הם גרמו נזק למבנים, הוציאו מכלל שימוש מספר ספיטפיירים בריטים והרגו ארבעה בריטים.
הבריטים העמידו מספר מטוסים במצב הכן בהניחם כי הפוגעים בהם ישובו להתקפה נוספת.
כעבור כחצי שעה הופיעה שוב להקה של ארבעה ספיטפיירים.
הפעם קדמו אותם הבריטים באוויר ובקרב האווירי שהתחולל, הופלו שני ספיטפיירים מצריים ונגרם נזק לשניים אחרים.
אחד הטייסים המצרים נחת נחיתת אונס ליד קיבוץ דליה ונפל בשבי כוחות צה"ל.
ב־23 במאי הבסיס הועבר לידי יהושע גילוץ, מפקדה הראשון של הכנף.
המסדר הצבאי שנערך נעשה בחיפזון ועד היום נהנית הכנף מההאנגרים הבריטים, המכונים גם דירים תת-קרקעיים ומהתשתיות שנבנו על ידי הבריטים, לרבות "הקולנוע הבריטי".
ברמת דוד התמקמו טייסות 69 (טייסת הפצצה ובה שלושה מטוסי B-17 מבצר מעופף) ו-103, שכללה מטוסי תובלה DC-3 דקוטה ומפציצים קלים בופייטר.
ב־11 ביוני 1948 הוצא אזור הבסיס באופן רשמי מהמובלעת הבריטית בחיפה.
ב-24 בדצמבר 1948, רביעיית מטוסי קרב עיראקיים שנשלחו להפציץ את רמת דוד, הפציצו את קיבוץ משמר העמק השוכן במרחק של מספר ק"מ מהבסיס.
הפצצות פגעו בבית הילדים שבקיבוץ, והביאו למותם של שלושה ילדים ואם בהיריון.
באוקטובר 1953 מונה עזר ויצמן למפקד הבסיס, וכיהן בתפקיד עד פברואר 1956, אז מונה למפקד בסיס חצור.
במהלך כהונתו הורה ויצמן על הקמת טייסת תעופה הראשונה בחיל בפיקודו של מוטי הוד.
בשנת 1955, בעקבות עסקת הנשק בין צ'כוסלובקיה לבין מצרים והפרת המאזן האסטרטגי לרעת ישראל, נוצרה אפשרות ממשית לתקיפה אווירית של העורף הישראלי מבלי שתהיה לחיל האוויר יכולת טכנית להגן עליו.
במסגרת ההכנות למלחמת סיני, נחתם ב-1956 הסכם בין ישראל לבין צרפת, שבו בין היתר התחייבה צרפת לספק לישראל ואף להפעיל שתי טייסות של מטוסי מיסטר 4A חדישים.
המטוסים הגיעו לישראל במבצע יונה באוקטובר 1956, ימים מספר לפני המלחמה, והוצבו ברמת דוד.
הזמן הקצר לא הספיק כדי להכשיר את צוותי האוויר הישראליים, ועל כן הוכנו המטוסים להפעלה בידי צוותי אוויר צרפתיים, במסגרת ההסכם.
שתי טייסות, מספר 201 ומספר 199, הוקמו והועמדו בכוננות, אולם לבסוף לא נדרשו להשתתף במלחמה.
בסופו של דבר פעלו במלחמה מטוסי מיסטר מדגם 2 מבסיס חצור, מוטסים בידי טייסים ישראלים.
במלחמת ששת הימים פעלה הכנף, בפיקודו של יחזקאל סומך, בהרכב של 3 טייסות: טייסת 117 – מיראז'ים, טייסת 110 – ווטורים וטייסת 109 – מיסטרים.
ב־5 ביוני הפיל גנ"מ 881 שלושה מיג-17 סוריים שניסו לתקוף את הבסיס.
ב־6 ביוני ניסה מטוס טופולב עיראקי שחדר לישראל לתקוף את הבסיס והופל על ידי גנ"מ 881 ושלישיית מיראז' 3. המטוס הפגוע נפל במחנה עמוס, שם גרם להתפוצצות מאגרי דלק והרג 14 חיילים.
ב-9 באוקטובר 1973, היום הרביעי למלחמת יום הכיפורים, בשעה 03:35 לפנות בוקר, שיגרו הסורים מספר רקטות פרוג-7 לעבר הבסיס במה שכונה אחר-כך "ליל הפרוגים".
אחת הרקטות פגעה בבית בשיכון המשפחות של הבסיס וגרמה למותו של דודו דותן (דימנט), טייס סקייהוק.
שני טייסים נוספים נפצעו, ופרוג נוסף, שנחת במגורי החיילים, גרם לפציעתם של מספר חיילים.
רקטות נוספות פגעו ביישובים סמוכים אך לא גרמו לנפגעים.
ההתקפה על רמת דוד הייתה אחד הגורמים שהביאו להחלטה על תקיפת המטכ"ל הסורי בדמשק בהמשך אותו יום.
בשעה 7:30 אותו היום יצאו שלושה סקייהוקים מטייסת 110 לתקיפת פורט סעיד, כאשר את המבנה הוביל סגן מפקד הטייסת אברהם וילן, מספר שתיים במבנה היה אל"ם ארלוזור (זוריק) לב, מפקד הבסיס, ומספר שלוש במבנה היה סגן שלמה לירן.
השלושה טסו בגובה נמוך לנח"ל ים ומשם לבלוזה.
מבלוזה יצאו בגובה נמוך מאוד מעל הביצה.
אש נ"מ נפתחה לעבר המבנה, והטייסים החלו לתמרן כדי לחמוק ממנה.
זוריק הנמיך, כנראה, תלול מדי, ובהטייה שמאלה נכנס לים התיכון בזווית די תלולה, כקילומטר מהחוף.
לא נראו אש או עשן מהמטוס ולא נראה מצנח.
מקום קבורתו של זוריק לא נודע עד היום.
זוריק היה הטייס הבכיר ביותר שאיבד חיל האוויר.
34 שנים לאחר מותו, ב-19 ביולי 2007 בעקבות המלצת מפקד חיל האוויר, האלוף אליעזר שקדי ואישור שר הביטחון אהוד ברק, התקבלה החלטה להעלות את זוריק לדרגת תת-אלוף לאחר מותו.
הטקס התקיים בלשכת הרמטכ"ל רב-אלוף גבי אשכנזי ב-18 בספטמבר 2007.
ב-2 ביולי 1980 התקבלו בבסיס בטקס חגיגי ארבעת מטוסי ה-F-16 ("נץ") הראשונים של חיל האוויר הישראלי: שני F-16A ושני F-16B.
המטוסים הוטסו מארצות הברית על ידי טייסי חיל האוויר האמריקני ולוו על ידי מטוס פנטום ("קורנס") ישראלי עם התקרבותם לישראל.
הטיסה נמשכה כ-11 שעות, וכללה מספר תדלוקים אוויריים.
ב-11 בפברואר 1987 נחתו בבסיס שלושת מטוסי ה-F-16C ("ברק") הראשונים שקיבל חיל האוויר הישראלי.
המטוסים הוטסו מארצות הברית על ידי טייסי חיל האוויר האמריקני.
בדצמבר 1996 נזקקו 30 מחיילי הבסיס לטיפול רפואי בעקבות הרעלת מזון לאחר שאכלו בחדר האוכל של הבסיס.
הבסיס זכה בשנת 2003 בתקן ISO 1401 מטעם המשרד להגנת הסביבה.
התקן ניתן על החשיבות שרואה הכנף בכל הנוגע לשמירה הסביבה ובמניעת שפיכת דלקים וחומרים לקרקע.
במהלך מלחמת לבנון השנייה ב־2006 היה הבסיס נתון תחת איום הרקטות הארטילריות של חזבאללה.
שניים מחיילי הבסיס מטייסת 193 נהרגו בשירותם על ספינת הטילים אח"י חנית שנפגעה מטיל ששיגר חזבאללה מול חופי לבנון.
במהלך השרפה בכרמל בשנת 2010, מטוסי הכיבוי הבין-לאומיים שנשלחו לישראל המריאו ותפקדו מהבסיס.
בסוף 2017 נסגרה טייסת 110 שהייתה ממוקמת בבסיס.
ב־21 ביוני 2021 טייסת 101 חזרה לבסיס רמת דוד, לאחר 65 שנות שירות בבסיס חצור.
ב-17 באוגוסט 2021 טייסת 105 חזרה אף היא לבסיס רמת דוד מבסיס חצור.
ב-25 בנובמבר 2021 הוענק לבסיס אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על פעילותו במב"ם.
בהחלטת ממשלה משנת 2014 הוחלט כי הבסיס יהפוך לשדה התעופה הבין-לאומי המשני של ישראל, לאחר נמל התעופה בן-גוריון.
בעקבות המאבק נגד הקמת נמל תעופה בין-לאומי בעמק יזרעאל הודיעה שרת התחבורה והבטיחות בדרכים מרב מיכאלי כי תגיש לממשלה הצעה לבטל את החלטת ממשלה זו ולהקים שני שדות תעופה משניים קטנים במקום אחד גדול.
ב-22 באוגוסט וב-22 בספטמבר 2024 חזבאללה שיגר רקטות רבות בניסיון לפגוע בבסיס, כחלק מהחזית הצפונית של מלחמת חרבות ברזל.
בתחילת ספטמבר 2025 נסגרה טייסת 193 שהייתה ממוקמת בבסיס.
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה יהודית.
השיכון נקרא על שם יהודית יוסיפוביץ' הגזברית של השיכון.
הביטוי בְּסִיַּעְתָּא דִשְׁמַיָּא, המוכר יותר בראשי התיבות שלו בס"ד, הוא ביטוי בארמית שמשמעותו "בסיוע השמיים", במשמעות של "בעזרת האל" או "בעזרת השם".
הביטוי עצמו מופיע בתלמוד, בסוגיא העוסקת ביחס בין ההשתדלות לבין התלות בסיוע האלוהי:
נעשה בו שימוש בספרות התורנית בראשית תקופת האחרונים.
כדוגמה, רבי יוסף קארו משתמש בו פעמים רבות.
תפוצת הביטוי ביהדות ותחילת זמנה
השימוש בביטוי בס"ד לכתיבה בראשי הדפים, התחיל בערך בראשית המאה העשרים בקרב יהודים אורתודוקסיים ומסורתיים.
נוהג זה לא רווח במאות הקודמות, ואין לו זכר בכתבים הרבים שנשארו בארכיונים.
לפי השערת הרב יוסף קאפח, ראשית נוהג כתיבת ביטוי זה או מקביליו מקורו במזרח אירופה ומשם התפשט לקהילות הספרדיות ולרוב קהילות יהדות המזרח.
אך אין להשערה זו הוכחות ברורות.
ביטויים מקבילים לבס"ד הנכתבים בראש הדף ואשר מוכרים מהמאה השש עשרה בערך ונפוצים במידה מועטה בימינו, הם: בע"ה (בעזרת השם), ב"ה (ברוך השם או בעזרת השם) ובעזהי"ת (בעזרת השם יתברך).
ביטויים אלה מצויים יותר במכתבים רבניים כמו הסכמות, המלצות, ומכתבי משא ומתן הלכתיים.
יהודי תימן נוהגים לכתוב את ראשי התיבות לק"י (לישועתך קויתי יהוה, לשון הפסוק ב) בראשי מכתביהם.
כמו כן, בתוך טקסטים המדברים על אירועים שצפויים להתרחש, ניתן למצוא את המונחים בעז"ה (בעזרת השם) או אי"ה (אם ירצה השם).
בפלג "שובו בנים" בחסידות ברסלב נוהגים להוסיף בר"ה (בזכות רבינו הקדוש) לאחר בס"ד, זאת בהתאם לתאולוגיה של אליעזר ברלנד לפיה הצדיק שווה לאלוהים.
הסיבה לתפוצתו הרבה יותר של הביטוי בס"ד בתקופה האחרונה, היא בעקבות דיונים הלכתיים שהיו בשנים האחרונות שלפי מסקנות חלקם יש איסור למחוק או להשליך מסמך כלשהו שבו רשום הביטוי ב"ה.
על מנת לצאת מבעיה זו, רבים עברו לכתוב את הביטוי המקביל בס"ד שלא מוזכרת בו האות ה' הרומזת לאל, ולפיכך דף שעליו רשום בס"ד אינו חייב בגניזה לכל הדעות וניתן להשליך אותו לפח.
עם זאת מרבית פוסקי ההלכה סוברים שגם כתיבת קיצור הכולל את האות ה', כגון ב"ה או בע"ה אינה מחייבת את גניזת הדף.
כתיבת 'בס"ד' היא נוהג חדש יחסית ביהדות האורתודוקסית, ואיננה חובה הלכתית אלא נוהג לא מחייב אך נפוץ.
גם מי שכותב ביטוי זה, מסתפק לכתוב זאת בראש המסמך בלבד אף על פי שהוא מכיל עמודים נוספים.
מעטים כותבים בכל ראש עמוד ועמוד שהם כותבים.
מאידך, רבים בציבור האורתודוקסי אינם כותבים כלל את הביטוי הזה ומקביליו, אם בכוונה תחילה מסיבות השקפתיות או הלכתיות, ואם מחוסר יחס חשיבות למנהג זה.
החזון איש לדוגמה, בכוונה תחילה נמנע לכתוב בס"ד בראשי מכתבים, ואף סבר שיש בדבר זה איסור מבחינה הלכתית.
הרב משה פיינשטיין שנדרש לחוות את דעתו בנושא כתב:
אף על פי שדבריו מכוונים כלפי הביטוי המקביל ב"ה, מכל מקום חלק מדבריו אלה - מתאימים גם לביטוי בסיעתא דשמייא.
בספר "תולדות יצחק", מאת ר' יצחק קארו, דודו של מחבר השולחן ערוך רבי יוסף קארו, נתן טעם למנהג לכתוב ב"ה בראש כל מכתב ברוח הפסוק "בכל דרכיך דעהו, והוא יישר ארחותיך" ().
לאמור: בכל מעשה אף פעוט או שייך לתחום החולין (=דרכיך), יש לזכור ולהזכיר את שם ה', וזו לשונו:
את אותו רעיון להסבר, ניתן להפנות גם כן לכתיבת בס"ד, שמשמעותו "בעזרת השם" (ובראשי תיבות ב"ה).
השימוש ב'בס"ד' מצא דרכו אל הוויכוח הפוליטי בין דתיים לחילוניים בישראל.
כשנכנס אברהם פורז ממפלגת שינוי למשרד הפנים הורה על הימנעות מכתיבת 'בס"ד' בניירות רשמיים של המשרד, דבר שעורר מורת רוח בין העובדים הדתיים, אך סימל את האופי החילוני שביקש השר לשוות למשרדו.
משרד החינוך מתיר למורים לכתוב בס"ד בראש דפים המחולקים לתלמידים, גם בבתי ספר חילוניים.
הביטוי הוא מוטו בשיר נודע של פרחי מיאמי, וכן בשיר של נסים גרמה.
בסיס רְפִידִים או בח"א 3 היה בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי, שהיה ממוקם בשדה תעופה ביר גפגפה בחלקו הצפוני של חצי האי סיני, במחוז "אל-חסאנה", 76 קילומטרים ממזרח לקצה הצפוני של האגמים המרים, וכ-66 קילומטרים דרומית לימת בארדאוויל.
הבסיס החל לפעול בשנת 1967, לאחר כיבוש חצי האי במלחמת ששת הימים, והתקיים עד לפינויו ב-1980, כחלק מנסיגת ישראל מחצי האי במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
שמו של הבסיס ניתן לו על שם רפידים, אחת מתחנות בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני בצאתם ממצרים.
הבסיס הוקם על ידי מצרים לאחר נסיגת ישראל מסיני, בעקבות מלחמת סיני, כבסיס חיל האוויר המצרי מספר 244. בימי רגיעה פעלה בבסיס טייסת 20 של חטיבה אווירית 15, שהפעילה מטוסי מיג-19.
במובן רחב יותר, "רפידים" הייתה מכלול או צֶבֶר בסיסים ויחידות צמודות או סמוכות, מחיילותיו השונים של צה"ל.
מלחמת ששת הימים ומלחמת ההתשה
בסיס ביר גפגפה המצרי היה בין החשובים שבבסיסי חיל האוויר המצרי, ולפיכך הותקף במשך היום הראשון על ידי שתי רביעיות של מטוסי דאסו אוראגן ושתי רביעיות דאסו מיסטר IV בגל הראשון, ועוד רביעיית מטוסי מיסטר ורביעיית מטוסי דאסו סופר מיסטר בגלים הבאים.
בביר גפגפה חנו גם כוחות חיל רגלים ושריון של הצבא המצרי, אך אלו נטשו את המקום בהבינם כי לא יוכלו לקבל סיוע אווירי.
לאחר ההשתלטות על הבסיס החלו מטוסי תובלה מדגם נורד 2501 נוראטלס ודקוטה בטיסות לבסיס עם מטעני נשק ואספקה.
כמו כן הועברה לבסיס סוללת טילים נגד מטוסים הוק.
עם סיום המלחמה וכיבוש חצי האי סיני נקבע גבול חדש בין ישראל במצרים, שהיה במרחק רב מבסיסי חיל האוויר הקיימים.
חיל האוויר החליט להפוך את בסיס ביר גפגפה לבסיסי אווירי קדמי בשם רפידים, על שם התחנה בה עצרו בני ישראל בדרכם במדבר ממצרים לארץ ישראל.
מספורו הצבאי של הבסיס היה בח"א 3. חנוכתו הרשמית של הייתה במאי 1968, אך כבר ב-26 ביולי 1967 נשלחה לבסיס רביעייה ראשונה של מטוסי דאסו מיראז' 3 ("שחק") של טייסת 101 ("הקרב הראשונה").
התנאים בבסיס היו קשים; נותרו בו גרוטאות מטוסים וכלי רכב, תוצאה של תקיפות מטוסי חיל האוויר במבצע מוקד.
מבנים רבים היו פגועים וחסרו אמצעים ותנאים לתחזוקת מטוסים ולקיום צוותי הקרקע והאוויר.
בחודשים ובשנים הבאות הפך רפידים למחנה גדול בו שכנה מפקדת אוגדת סיני, מפקדות של יחידות חיל השריון, חיל התותחנים, יחידות מיוחדות שונות, מרכז של חיל הקשר, יחידות מחיל ההספקה ועוד.
הבסיס שימש גם כבסיס לוגיסטיקה, אספקה ותובלה ששירת את היחידות השונות במרחב.
בנוסף לפעילות הקרבית, בסיס התעופה שימש גם כמרכז תובלה וכן כמוקד רפואי, אליו פינו מסוקים פצועים מקו תעלת סואץ.
כ-8 ק"מ צפון־מערבית לבסיס, מוקמה יב"א 511 ובה מערכות מכ"ם, גילוי ול"א.
וסמוך לה סוללת טילי נ"מ ותותחי נ"מ.
עם העלייה במספר החדירות האוויריות מסיני החל חיל האוויר הישראלי להציב באופן קבוע ארבעה מטוסי קרב ברפידים (באותה תקופה - מטוסי מיראז' 3), ומאוחר יותר שישה.
התורנות התחלפה בין טייסות הקרב בכל חודש וחצי.
שני מטוסים היו בכוננות הזנקה והיו מוכנים להמריא לאוויר בתוך 5 דקות, זוג שני בכוננות להזנקה תוך 15 דקות, והשלישי - תוך 30 דקות.
לעיתים היה צורך להזניק מטוסים נוספים מבסיסים בצפון.
רבות מהפלותיו של חיל האוויר הישראלי בין השנים 1967 עד 1973 הושגו על ידי טייסים שהיו בכוננות זו ברפידים, ועל כן שאפו טייסים רבים להיות מוצבים שם כדי להיכנס לקרבות אוויר ולרשום לעצמם ניצחונות והפלות.
בסיס רפידים היה הבסיס הקרוב ביותר בו היו מטוסים פגועים או ללא דלק יכולים לנחות, לאחר פעילות מבצעית במצרים.
בסיס רפידים, שהיה הבסיס המערבי והקרוב ביותר לגבול עם מצרים, לקח חלק בקרבות גדולים מול הצבא המצרי וכן בעימותים קטנים יותר.
ב-26 באוגוסט 1967 תקפו צמד מטוסי סוחוי-7 מצריים את הבסיס ופגעו במסלול ההמראה הראשי.
אחד מהם הופל באש נגד מטוסים, בעוד שהשני הצליח לחמוק מצמד מטוסי מיראז' שהוזנק ליירטו.
ההפלה הראשונה של בסיס רפידים נרשמה ב-11 באוקטובר 1967, כאשר אביהו בן-נון הפיל מיג-21 מצרי מעל שדה התעופה אינשאס.
הכוננות האווירית המוגברת בבסיס רפידים סייעה לישראל בתגובה מהירה להתקפה על אוניית חיל הים אילת וכן במבצע רימון 20 בו הופלו חמישה מטוסי מיג 21 של חיל האוויר המצרי שהוטסו על ידי טייסים רוסיים.
אף על פי שרמת הכוננות בבסיסי חיל האוויר הועלתה ב-5 באוקטובר 1973 הופתע בסיס רפידים על ידי מתקפה אווירית בדקות הראשונות של המלחמה.
16 מטוסי סוחוי-7 מלווים ב-6 מטוסי קרב מדגם מיג-21 הפתיעו את הבסיס ב-6 באוקטובר 1973 בשעה 14:00. המטוסים המצריים הפציצו את הבסיס ונמלטו ללא פגע.
מסלול ההמראה הראשי ניזוק קשות בתקיפה אך מסלול ההמראה המקביל לו היה מבצעי כשלושים דקות לאחר התקיפה, ומטוסי חיל האוויר שהיו בבסיס היו יכולים להמריא ממנו ולהיכנס לקרבות שהתחוללו בקרבת תעלת סואץ.
שני מטוסי פנטום F-4 הוזנקו מהבסיס, הטייס משה מלניק והנווט צבי טל יירטו טילי קלט שנורו ממטוס טופולב Tu-16 וכן סוחוי-7. בהמשך היום המריא זוג שהורכב ממטוס פנטום F-4 וממטוס נשר.
הזוג הצליח להפיל מסוקים מצריים שניסו להחדיר יחידות קומנדו מצריות לשטח סיני.
בערב אותו יום, נחתו בבסיס רפידים מסוקים שנשלחו אליו כדי לסייע בפינוי אווירי.
אחד מן המסוקים, מסוק יסעור, הופל באוויר מעל רפידים ב-12 באוקטובר וחמישה אנשי צוות מצאו את מותם בקרב.
בעקבות הסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו ב-27 בספטמבר 1978, ולאחר מכן חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, החלה ישראל בפינוי חצי האי סיני.
רפידים היה בסיס חיל האוויר הראשון אותו פינתה ישראל באפריל 1980.
החל משנת 2016, החלה מצרים לשפץ ולהרחיב את השדה מתוך כוונה להפוך אותו לשדה תעופה משולב צבאי-אזרחי.
בסיסים ויחידות אחרים בצמידות לבסיס חיל האוויר
חטיבה 401 – חטיבת שריון
גדוד שריון 79, שכלל שתי פלוגות טנקים (פלוגה ו' ופלוגה ח') ופלוגת חרמ"ש (פלוגה י'), ב"מחנה סופה" ליד "שק"ם רפידים"
יחידת הגששים, עד שנת 1978
בית חולים זירתי 249 (בתקופת מלחמת יום כיפור)
יחידת מחסני חירום (ימ"ח רפידים)
יחידת חי"ק 374 ייעודית – יחידת ל"א (לוחמה אלקטרונית) ונל"א (נגד ל"א)
מִרְכֶּזֶת מינהלית ומִרכזת מבצעית שהופעלו על ידי קטל"ם סיני (קְצין טלפונים מֶרחבי)
בסיס ציוד קשר מרחבי (בָּצָ"ם סיני) – לתחזוקת הקשר של היחידות במרחב סיני
מרכז קשר מרחבי 10 (מקמ"ר 10 – להעברת מברקים ודברי דואר, החל מפברואר 1969)