tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וודס היה האדם הראשון שמונה לבית המשפט העליון שמוצאו היה ממדינות הקונפדרציה לשעבר מאז 1853. אף על פי כן, הוא היה ידוע כאיש הצפון, בעברו, איש צבא האיחוד לשעבר וחבר המפלגה הרפובליקנית, ולפיכך אושר מינויו על נקלה על ידי הרוב הרפובליקני בסנאט.
וודס לא נחשב לאחד התורמים הגדולים לפסיקות בית המשפט העליון.
הוא כיהן על כס השיפוט שש שנים עד למותו.
ויליאם וודס נפטר ב-14 במאי 1887 בוושינגטון די.
ונטמן בבית הקברות סידר היל שבניוארק.
ויליאם וואלס תאייר היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שהיה פעיל במדינות איידהו ואורגון, וכיהן כמושל אורגון השישי בשנים 1878–1882, וכנשיא בית המשפט העליון של אורגון בשנים 1888–1889.
ויליאם וואלס תאייר נולד בחווה ליד העיירה לימה שבמדינת ניו יורק.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד משפטים בקולג'.
ב-1851 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק, ולאחר מכן הוא עסק בעריכת דין יחד עם אחיו בבאפלו ובהמשך בטונוונדה שבמדינת ניו יורק.
שגשוג בענף הכרייה בטריטוריית איידהו משך את תשומת ליבו של תאייר ב-1860, והניע אותו לעבור מערבה.
ב-1861 הוא הגיע לקורוואליס שבאורגון, שם הוא הצטרף לאחיו, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, אנדרו תאייר, במשרד עורכי הדין שלו.
ב-1863 הוא עבר לאיידהו, ופתח משרד עורכי דין בלואיסטון.
ב-1866, שלוש שנים לאחר שעבר ללואיסטון, נבחר תאייר כתובע של המחוז השיפוטי השלישי של טריטוריית איידהו.
באותה שנה הוא עבר לבויסי כדי לכהן במושב אחד של בית הנבחרים של הטריטוריה עד 1867. זמן קצר לאחר סיום כהונתו זו הוא עבר לפורטלנד, אורגון.
עם שובו לאורגון, הקים תאייר משרד עורכי דין מצליח בעיר איסט פורטלנד.
באותה עת הוא החל להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית.
בעת הערעורים האלקטורליים בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1876 היה תאייר חבר בצוות המשפטי שקרא תיגר על בחירתו של האלקטור ג'.
ווטס, רפובליקני שהצביע בעד רתרפורד הייז.
על אף הצלחתם, הישגם לא סייע לסמואל טילדן להשיג רוב בחבר האלקטורים.
כהערכה על סיועו בערעור אלקטורלי זה, בחרה המפלגה הדמוקרטית באורגון בתאייר כמועדה למשרת מושל המדינה ב-1878. תאייר ניצח בבחירות הכלליות את מועמד הרפובליקנים קורנליוס ביקמן בהפרש של 59 קולות בלבד.
תקופת כהונתו של תאייר כמושל אורגון עמדה בסימן של שמרנות כלכלית, וממשלו פעל נגד השחיתות ושאף להפוך את הבירוקרטיה המדינתית ליעילה יותר.
ביוזמתו הוקמה מועצת השוויון של המדינה, בוצעו רפורמות בחוקי הקרקעות, והוקם בית חולים לחולי נפש.
במהלך כהונתו חיסל תאייר לחלוטין את החוב המדינתי.
תאייר דיבר רבות על מערך הכספים של אורגון.
הוא מתח ביקורת קשה על התהליך שעל פיו ביסס בית המחוקקים המדינתי את התקציב.
הוא דחף לחיזוי ההכנסות על בסיס הכנסות ממשיות, לא על צפי שעליו התבסס בית המחוקקים כפי שעשה בעבר.
הוא גם סירב לממן את השלמת בניית הקפיטול המדינתי, בציינו שהבניין יקר מדי עבור אוצר המדינה.
תאייר זכור בעיקר בשל הרפורמה שביצע בבית המשפט העליון של אורגון למבנהו הנוכחי.
קודם לכן, שופטי בית המשפט העליון שימשו בסבבי שיפוט אזוריים.
לאחר שינוי החוק, הפכו משרות השיפוט בבית המשפט העליון לנפרדות והשופטים נבחרו בבחירות.
בבית המשפט העליון של אורגון
ב-1882 החליט תאייר שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל.
תחת זאת הוא התמודד במסע הבחירות של 1884 על משרת שיפוט בית המשפט העליון של אורגון.
כהונתו על כס השיפוט נמשכה שש שנים עד 1890, כאשר בשנתיים האחרונות שלו בבית המשפט הוא כיהן כנשיאו.
ויליאם וואלס תאייר נפטר בפורטלנד ב-15 באוקטובר 1899. הוא נטמן בבית הקברות לון פיר שבעיר.
ויליאם וולף כהן היה בנקאי ופוליטיקאי יהודי אמריקאי.
חבר מטעם המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית, כאחד מנציגי מדינת ניו יורק.
כהן נולד ב-6 בספטמבר 1874 בברוקלין, ניו יורק לברנרד כהן, יהודי יליד רוסיה ולפרדריקה (לבית קרונוכר), יהודיה ילידת גרמניה.
עבד עם אביו בעסקי ייצור הנעליים עד 1903. לאחר מכן עסק בעסקי בנקאות וכברוקר.
כהן היה חבר בבורסה לניירות ערך בניו יורק ומנהל בורסת הכותנה של ניו יורק.
הוא שימש כסגן יו"ר ליגת האתלטיקה של בתי הספר הציבוריים, והיה סגן ראש כבוד של מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק.
כהן נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס השבעים, וכיהן מ-4 במרץ 1927 עד 3 במרץ 1929. הוא לא היה מועמד למינוי מחדש ב-1928.
היה ממנהיגי , ובין השאר פעל להטלת חרם על גרמניה הנאצית בשנת 1933.
הוא התגורר בעיר ניו יורק עד מותו ב-12 באוקטובר 1940. כהן נקבר בבית הקברות "הר נבו", ברוקלין, ניו יורק.
ויליאם ואייט ביב היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל אלבמה הראשון מדצמבר 1819 ועד למותו בתאונת רכיבה על סוס.
לפני כן הוא כיהן כסנאטור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
הוא היה הראשון מבין שלושת האישים היחידים בהיסטוריה של ארצות הברית שכיהנו כסנאטורים מטעם מדינה אחת וכמושלים מטעם מדינה אחרת.
על שמו קרויים מחוזות בכל אחת משתי המדינות שאותן הוא ייצג.
ויליאם ואייט ביב נולד במחוז אמיליה שבווירג'יניה כבנם של קפטן ויליאם ביב, קצין בצבא הקונטיננטלי במלחמת העצמאות של ארצות הברית וחבר בבית המחוקקים המדינתי, האספה הכללית של וירג'יניה, ורעייתו, סאלי (לבית ואייט) ביב.
בערך ב-1784 עבר ויליאם ביב האב דרומה עם משפחתו, יחד עם מספר גדול של תושבי וירג'יניה שהתלוו לגנרל ג'ורג' מתיוס, גיבור בפנסילבניה.
רוב ההולכים אחר מתיוס היו גם הם ותיקי המלחמה, שהגיעו עם בני משפחותיהם, וניצלו את ההזדמנות שהעניקה האומה החדשה לחיילים לשעבר מענקי קרקעות במקום שכר.
הם הקימו חוות לגידול טבק באדמות הפוריות סביב להתמזגות הנהרות ברוד ו באזור צפון-מזרח ג'ורג'יה.
משפחת ביב הייתה אחת המשפחות החלוציות הראשונות במחוז אלברט.
ויליאם ואייט ביב התחנך ככל הנראה אצל מורים פרטיים לפני שהחל ללמוד במכללת ויליאם ומרי שבוויליאמסבורג, וירג'יניה ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה.
ב-1801 הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה, שב לג'ורג'יה, והחל לעסוק ברפואה בעיירה פיטרסבורג.
ב-1803 הוא נשא לאישה את מרי פרימן.
ב-1802, בגיל 21, נבחר ביב לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
הוא החל לכהן ב-1803 למשך תקופת כהונה של שנתיים.
ב-1806 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי לאייש את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של תומאס ספלדינג.
ביב נבחר מחדש לבית הנבחרים ארבע פעמים וכיהן בו עד נובמבר 1813.
כפי שהיה נהוג אז, נבחר ביב על ידי בית המחוקקים של מדינתו לכהן בסנאט של ארצות הברית, זאת כדי לאייש את המושב שהתפנה עקב התפטרותו של ויליאם קרופורד.
בסנאט כיהן ביב עד נובמבר 1816.
כסנאטור, התנגד ביב ב-1816 לניסיון לביטול חבר האלקטורים ולשינוי שיטת הבחירה של נשיא ארצות הברית בבחירות כלליות, ודיבר בכנות על היתרונות שמדינות העבדות הפיקו מחבר האלקטורים.
במליאת הסנאט הוא טען שבשיטת הבחירות הכלליות, מדינות אלו "יאבדו את הפריווילגיות שהחוקה מעניקה להן, להחשבת כל עבד כשלוש-חמישיות של אדם חופשי לצורך קביעת היקף ייצוגן בבית הנבחרים.
ב-1817 מינה הנשיא ג'יימס מונרו את ביב כמושל הראשון של טריטוריית אלבמה, שהוקמה על חלק משטחה של טריטוריית מיסיסיפי.
ב-14 בדצמבר 1819 הייתה אלבמה למדינה ה-22 של ארצות הברית.
משימתו העיקרית של ביב הייתה להקים את ממשלת המדינה.
ועידת החוקה של המדינה התקיימה בהאנטסוויל.
ביב נבחר כמושל אלבמה הראשון לאחר שזכה ב-8,342 קולות מול 7,140 הקולות שקיבל יריבו מרמדיוק ויליאמס.
בירת המדינה הראשונה נקבעה ב-1820 בעיירה החדשה קהאבה שעל גבול המדינה, אך ב-1826 הועברה הבירה לטסקלוסה, ובסופו של דבר נקבעה הבירה מונטגומרי ב-1846.
במהלך תקופת כהונתו של ביב כמושל, הוקמה המיליציה של אלבמה, והחלו התהליכים להקמת מערכת המשפט המדינתית, לצד ארגון ומינוי השופטים של בית המשפט העליון של אלבמה.
לתפקיד התובע הכללי של אלבמה נבחר הנרי היצ'קוק, שבתחילה החזיק גם בתפקיד מזכיר המדינה.
זמן קצר לאחר מכן נבחר מזכיר המדינה השני תומאס א.
המושב הראשון של בית המחוקקים המדינתי התקיים מ-25 באוקטובר ועד 17 בדצמבר 1819. כסנאטורים הראשונים של אלבמה נבחרו ויליאם רופוס קינג וג'ון ו.
עד היום, ביב הוא אחד משלושת האישים היחידים בארצות הברית שכיהנו כמושלים של מדינה אחת וכסנאטורים מטעם מדינה אחרת.
השניים האחרים הם סם יוסטון, שלצד תפקידיו הפוליטיים האחרים, כיהן כמושל טנסי השישי וכסנאטור מטעם טקסס (מדינה שכמו אלבמה, לא הייתה קיימת כאשר הוא כיהן כמושל), ומיט רומני, שכיהן כמושל מסצ'וסטס ה-70 וכיום מכהן כסנאטור מטעם יוטה.
ב-10 ביולי 1820, נפל ויליאם ואייט ביב מסוסו במהלך סופת רעמים קשה, ונפטר כתוצאה מפציעות פנימיות בגופו, כשהוא בן 38 בלבד.
אחיו, תומאס ביב, כיהן כנשיא הסנאט של אלבמה, ומילא את שארית תקופת כהונתו של אחיו המנוח.
ביב נטמן בחלקת הקבר המשפחתית שבקוסדה, אלבמה.
ב-1921 הונצחה דמותו, יחד עם מושל אלבמה אז, תומאס קילבי, על מטבע של חצי דולר לציון מאה שנים להקמת המדינה.
ויליאם ג'ק ויטוורת' (; 29 ביוני 1884 – 25 באוקטובר 1973) היה אדמירל בריטי שמילא תפקידים בולטים במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, ואף שימש כלורד השני של האדמירליות.
ויטוורת נולד ב-29 ביוני 1884 בעיר צ'טהאם שבקנט.
ב-1899 הוא התגייס כצוער לצי המלכותי.
ב-1901 הוא הוצב על סיפונה של ספינת הקרב אה"מ אושן ויחד עמה נשלח לסין במהלך מרד הבוקסרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא פיקד על המשחתות אה"מ אורסטס, אה"מ קוקטריס, ואה"מ וידט.
ב-1926 הוא מונה למפקד בית הספר לאימון גופני בפורטסמות'.
ב-1928 הוא מונה למפקד אניית המערכה אה"מ סטיוארט ולמפקד משט המשחתות ה-2 שהיה חלק מצי הים התיכון.
ב-1936 מונה ויטוורת' למפקד אניית המערכה אה"מ רודני.
שנה לאחר מכן הוא הפך להיות מזכיר הצי המלכותי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה למפקד פלגת סיירות הקרב.
באפריל 1940 הוא נשלח לסייע לכוחות הצי הבריטי בחופי נרוויק שבנורווגיה.
ויטוורת' הביס בקרב את המשחתות של הקריגסמרינה והשיג שליטה על נמל נרוויק.
לאחר מכן הנחיתו הבריטים כוחות בעיר וכבשו אותה.
למרות זאת, הם נאלצו לסגת מנורווגיה בעקבות התקדמות הגרמנים במערכה על צרפת.
ב-1941 הוא מונה לתפקיד הלורד השני של האדמירליות.
ב-1944 הוא מונה למפקד בסיס הצי רוזית'.
הוא נפטר ב-25 באוקטובר 1973 בעיר בוגנור ריג'יס שבמערב סאסקס.
ויליאם תארפ ווטסון היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1893–1895, מתוכם בשנתו האחרונה בו כיושב הראש שלו, ומתוקף תפקידו זה, הוא הושבע כמושל דלאוור ה-49, וכיהן בתפקיד בשנים 1895 - 1897 במקומו של המושל הקודם, ג'ושוע מרוויל, שנפטר בעת כהונתו.
ויליאם ווטסון נולד בעיר מילפורד שבדלאוור, כבנם של בתואל ורות תארפ ווטסון, וכנכדו של המושל לשעבר ויליאם תארפ.
הוא למד בוושינגטון קולג' שבצ'סטרטאון, מרילנד, ולזמן מה חי בפילדלפיה.
הוא שב למילפורד, שם הוא עבד בחברת הרכבות דלאוור, מרילנד ווירג'ינה, ובבנק הלאומי הראשון.
ווטסון נשא לאישה את הארייט ביל, ולשניים נולד בן אחד, ויליאם הבן.
עם פרוס המאה ה-20 עברה דלאוור שינויים פוליטיים.
ההתרחשות הברורה ביותר עבור הציבור היה הפילוג חסר התקדים של המפלגה הרפובליקנית, שנגרם בין השאר כתוצאה משאיפותיו של ג'.
אדוארד אדיקס להיבחר למושב בסנאט של ארצות הברית.
כתעשיין בתחום הגז, הוציא אדיקס סכומי כסף לא מבוטלים מכיסו כדי לחדש את ימיה של המפלגה בדלאוור, לכאורה לטובת מטרה זו.
מאמצים אלו הצליחו מאוד במחוזות קנט וסאסקס שהיו מעוזי המפלגה הדמוקרטית, שם הוא מימן את פיעלות הסיעה שנודעה כ"רפובליקנים של האיחוד".
בינתיים, קמו יריבים מרירים שלו במחוז ניו קאסל, "הרפובליקנים הרגילים", שראו בו לא יותר מאשר "ציקלונאי" מפילדלפיה.
ווטסון עצמו היה דמוקרט, וב-1884 הוא נבחר לראשונה למשרה ציבורית כחבר בית הנבחרים של דלאוור, אך על כשירותו לכהונה נקרא תיגר בשל מקום מגוריו הקודם בפילדלפיה.
כתוצאה מכך הוא לא אייש את מושבו בבית הנבחרים והמתין שמונה שנים, עד 1892 כאשר נבחר לסנאט של דלאוור, בו הוא כיהן במושב של 1893/1894 ובזה של 1895/1896, שבו הוא כיהן כיושב ראש הסנאט.
על כל פנים, בחירות 1894 הסתיימו כאשר בבית הנבחרים נוצר רוב לרפובליקנים ונבחר מושל רפובליקני.
ללא קשר לכך, הסנאט שמר על הרוב הדמוקרטי שלו, וכאשר נפטר המושל ג'ושוע מרוויל, ירש אותו ווטסון, מתוקף תפקידו כיושב ראש הסנאט.
ווטסון כיהן כמושל דלאוור החל מפטירתו של מרוויל ב-8 באפריל 1895 ועד 19 בינואר 1897.
כל אותו זמן, ניסתה האספה הכללית של דלאוור לבחור סנאטור שייצג את המדינה.
בשל העובדה ששני ביתי האספה, הסנאט ובית הנבחרים, הצביעו יחדיו, הרפוליקנים, שהחזיקו ברוב הכולל בשני בית האספה, ניסו להביא לבחירתו של הנרי א.
אך בה בעת היו הרפובליקנים מפולגים וכך נוצר מספר מספיק של חברי האספה לתמיכה במועמדותו של אדיקס שכמעט ומנעה את קיומו של הרוב לבחירתו של דו פונט.
לאחר מכן, עם השבעתו של ווטסון כמושל, מספר החברים פחת, ודו פונט זכה ברוב.
האספה הכללית ניגשה להצבעה, ואז התברר שווטסון שב לכהן במושבו הקודם בסנאט, והצביע עבור המועמד הדמוקרטי, אך יותר חשוב מכך, נמנע מדו פונט לקבל את הרוב.
היה זה צעד חסר תקדים מצידו של מושל שלא נבחר בבחירות, אך חוקת דלאוור מ-1831 שהייתה אז בתוקף, לא עסקה בשאלה זו.
יושב הראש הרפובליקני של בית הנבחרים לא התיר את ההצבעה ואישר את בחירתו של דו פונט, אך הסנאט המדינתי, שכאמור היה בשליטה דמוקרטית, לא אישר את הבחירה, ולפיכך שמר על הרוב שלו.
מצב זה היה כמובן המטרה האמיתית שמאחורי צעדו של ווטסון.
חוקת דלאוור של 1897 שנוסחה עד מהרה, פתרה את הסוגיה לתמיד כאשר יצרה את המשרה הנפרדת של סגן המושל.
בשל מותו של המושל מרוויל, קבעה האספה הכללית את מועד הבחירות הבאות למשרת המושל ל-1896, שנתיים לאחר תחילת תקופת כהונתו, ואז הסתיימה תקופת כהונתו של ווטסון.
מאז, נערכו הבחירות למשרת מושל דלאוור בשנים בהן התקיימו הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
ויליאם ווטסון נפטר במילפורד ב-14 באפריל 1917. הוא נטמן בבית הקברות אוד פלוז שבעיר.
מעונו שבמילפורד הוכנס ב-1982 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ויליאם ואנס מארי היה עורך דין, פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי.
הוא כיהן בבית הנבחרים של מרילנד בין השנים 1788–1790, ובבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1791–1797. הוא היה שגריר ארצות הברית בהולנד מ-1797 עד 1801.
ויליאם ואנס מארי נולד ב-9 בפברואר 1760 בגלאזגו בקיימברידג' בפרובינציית מרילנד.
הוא כתב סדרה של שישה מאמרים, שפורסמו בפילדלפיה במהלך ועידת החוקה.
מארי דחה את התפיסה, שהועלתה בין היתר על ידי מונטסקייה, לפיה מוסריות היא שורש הדמוקרטיה.
הוא הפנה את מאמריו לג'ון אדמס, שלאחר מכן הוצב בלונדון כשגריר ארצות הברית, ומארי היה "תלמידו הפוליטי".
בשנת 1799 מונה מארי כנציג אמריקאי בצרפת.
הוא מילא תפקיד מרכזי בהבטחת השלום ובסיומה של המלחמה הבלתי רשמית עם האמנה משנת 1800.
מארי מת במרילנד ב-11 בדצמבר 1803.
ויליאם פרדריק וולדו היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק.
וולדו נולד ב-26 באוגוסט 1882 בבאפלו, ניו יורק, ולמד בבתי הספר הנפוצים, התלמד כאינסטלטור, ולאחר מכן עסק כקבלן אינסטלציה.
הוא נבחר לחבר במועצת המנהלים של באפלו ב-1912 וב-1913 והיה חבר בוועידת מדינת ניו יורק הרפובליקנית ב-1916.
ולדו נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-65, כשהוא מכהן בתפקידו מ-4 במרץ 1917 ועד 3 במרץ 1919. הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1918 לקונגרס ה-66 וחידש עיסוקים עסקיים לשעבר.
הוא היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1920 והיה השריף של מחוז אירי בין השנים 1921–1923. הוא מת בסניידר (פרבר של באפלו) ב-16 באפריל 1930; הקבורה הייתה בבית הקברות Forest Lawn.
ויליאם וולאס קמפבל היה סופר, היסטוריון, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מניו יורק.
קמפבל נולד ב-10 ביוני 1806 בצ'רי ואלי, מחוז אוטסגו, ניו יורק, והיה בנו של השופט ג'יימס ס.
קמפבל, ונכדם של קולונל מלחמת העצמאות האמריקאית סמואל קמפבל וג'יין קמפבל.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, וסיים את לימודיו ביוניון קולג' ב-1827. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1831, והחל לעסוק בכך בעיר ניו יורק.
הוא נבחר מטעם המפלגה האמריקאית לקונגרס ה-29 של ארצות הברית, וכיהן בתפקידו מ-4 במרץ 1845 ועד 3 במרץ 1847.
הוא היה שופט בבית המשפט העליון של ניו יורק בין השנים 1849 ל-1855. הוא היה שופט של בית המשפט העליון בניו יורק בין השנים 1857 ל-1865, ושופט בעצמו של בית המשפט לערעורים בניו יורק ב-1865.
הוא היה חבר רפובליקני ב ב-1869.
הוא היה סופר ועסק ביצירה היסטורית.
הוא נפטר ב-7 בספטמבר 1881 בצ'רי ואלי, ניו יורק, ונקבר בבית העלמין של צ'רי ואלי.
מודד מדינת ניו יורק ויליאם קמפבל היה דודו.
ויליאם וורנר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר נבחר לראש עיריית קנזס סיטי ב-1871, וכיהן בתפקיד במשך שנה.
מאוחר יותר ייצג את מיזורי הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית.
וורנר נולד ב-11 ביוני 1840 בשולסבורג, במחוז לאפייט, טריטוריית ויסקונסין.
הוריו מתו בצעירותו, והוא גודל על ידי אחותו, מרי אן וורנר וב ובעלה, דניאל וב השלישי.
הוא למד משפטים באוניברסיטת לורנס ובאוניברסיטת מישיגן באן ארבור וב-1861 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא התגייס ב-1862 כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-33 של ויסקונסין, והוצב בתום מלחמת האזרחים במדיסון, ויסקונסין בדרגת מייג'ור.
ב-7 באוגוסט 1866 התחתן עם סופיה פרנסס בולן.
לאחר מכן העביר וורנר את משרדו לקנזס סיטי, שם כיהן כיועץ המשפטי העירוני ב-1867, תובע מחוזי ב-1868, וכראש עיריית קנזס סיטי ב-1871. הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-49 וה-50, וכיהן מ-4 במרץ 1885 עד 3 במרץ 1889, אך לא ניסה להיבחר מחדש ב-1888.
בשנת 1892 התמודד וורנר ללא הצלחה כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל מיזורי, אך כיהן כתובע המחוזי הפדרלי עבור המחוז המערבי של מיזורי בשנים 1882־1884, 1898 ו-1902–1905. בשנת 1882, היה אחד המייסדים המקוריים של מועדון קנזס סיטי.
בשנת 1905, וורנר נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, וכיהן מ-18 במרץ 1905 עד 3 במרץ 1911 בקונגרסים ה-60 וה-61, שם עמד בראש ועדת הסנאט לנהר המיסיסיפי ויובלותיו, ושירת גם בוועדת נתיבי המים הפנימיים.
הוא לא התמודד מחדש בבחירות.
וורנר חידש את עיסוקו בעריכת דין ומונה כחבר אזרחי במועצת האג"ח והביצורים וחבר מועצת המנהלים של המעון הלאומי לחיילים מתנדבים נכים.
הוא מת ב-4 באוקטובר 1916 בקנזס סיטי שבמיזורי, ואלמנתו, סופיה, קיבלה קצבה עד מותה ב-1923.
ויליאם רוברט וב הידוע גם בשם "סווני" וב, היה מחנך אמריקאי שייסד את בית הספר וב וכיהן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי.
וב נולד ב-11 בנובמבר 1842 ליד הר תרצה במחוז פרסון, קרוליינה הצפונית.
הוא היה נכדו של ריצ'רד סטנפורד, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שכיהן עשר כהונות מקרוליינה הצפונית.
אביו, אלכסנדר וב, נפטר כשהיה בן שש.
באביב 1864, הוא התגייס מחדש כטוראי לרגימנט הפרשים ה-2 של קרוליינה הצפונית ועלה לדרגת קפטן עד נפילתו בשבי ב-3 באפריל 1865, לאחר קרב כנסיית נמוזין.
הוא נכלא בהארט'ס איילנד במערב לונג איילנד סאונד ולאחר מכן הועבר לטירת ויליאמס בגברנרז איילנד ביוני 1865, ממנו נמלט להרפתקה של יום אחד בעיר.
לאחר סיום מלחמת האזרחים הוא חזר ל-UNC, סיים את לימודיו ב-1868 ולאחר מכן לימד בבית הספר הצבאי הורנר באוקספורד, קרוליינה הצפונית עד 1870.
באותה שנה הוא עבר לטנסי והקים את The Webb School, מכינה קדם אקדמית בקהילה הקטנה של קוליאוקה.
בשנת 1886, לאחר שקוליאוקה שילבה והכשירה את מכירת משקאות חריפים בעיר החדשה, הוא (בהיותו איש מפלגת האיסור) העביר את בית הספר וב לבל באקל, שם הוא קיים עד היום.
בנו הבכור ויל החליף אותו כמנהל בבית הספר וב, ובנו הצעיר תומפסון ייסד את בית הספר וב של קליפורניה (כיום בתי הספר של וב) בקרמונט בשנת 1922.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי האספה הכללית של טנסי כדי למלא את המקום שהתפנה בשל מותו של הסנאטור רוברט לאב טיילור וכיהן מ-24 בינואר עד 3 במרץ 1913. הוא היה חייל הקונפדרציה האחרון שעשה זאת.
בהיותו תומך מובהק של חוק היובש, הוא נשא את נאומו היחיד בסנאט כדי לתמוך בחוק האוסר על הובלה בין-מדינתית של משקאות חריפים.
לאחר מכן חזר לבל באקל ולבית הספר שלו, שם מת ב-19 בדצמבר 1926 ונקבר בבית הקברות הייזלווד.
ויליאם דרו וושבורן האב היה פוליטיקאי אמריקאי.
כחבר המפלגה הרפובליקנית כיהן הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית מטעם מינסוטה.
שלושה מתוך שבעת אחיו הפכו לפוליטיקאים: אליהוא וושבורן, קאדוואלדר וושברן, וישראל וושבורן הבן.
הוא היה גם בן דודו של דורילוס מוריסון, ראש העיר הראשון של מיניאפוליס.
וושבורן נולד ב-14 בינואר 1831 בליוורמור שבמיין.
הוא השלים את לימודיו מכללת בודואין, ולאחר מכן למד משפטים במשרדו של ג'ון א.
בסביבות 1857 עבר למיניאפוליס שבמינסוטה, שם עסק בעריכת דין, ועבד בחברת הטחינה של מיניאפוליס (שהוקמה על ידי אחיו קאדוואלדר).
פעילותו העסקית בענפי העץ וטחינת הקמח אפשרה לו לצבור הון רב, ובשנות ה-80 של המאה ה-19 היה בין האנשים העשירים ביותר במינסוטה.
וושבורן כיהן כנשיא הראשון של חברת הרכבת "Soo Line Railroad" בין השנים 1883 ל-1889. הוא גם ייסד את חברת הטחינה Pillsbury-Washburn Milling Company, שהפכה מאוחר יותר לחברת פילסברי, ולבסוף שולבה עם החברה של אחיו, General Mills.
בשנת 1883 בנה וושבורן אחוזה בשם "פייר אוקס" (Fair Oaks).
האחוזה תוכננה על ידי א.
טאונסנד מיקס, שתכנן גם את בניין המטרופולין במיניאפוליס.
את עיצוב הנוף החיצוני תכנן פרדריק לו אולמסטד, מאבות אדריכלות הנוף בארצות הברית.
שטחי האחוזה כללו נחל מלאכותי שהוביל לבריכה, גשר להולכי רגל כפרי, חממה ואורוות לעגלות.
האחוזה נהרסה בשנת 1924 כדי לפנות מקום לפארק, אך האזור הפך מאז לחלק מרובע "Washburn-Fair Oaks Mansion District".
הרובע נוסף לרישום הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1977.
בשנת 1871 כיהן וושבורן בבית הנבחרים של מינסוטה, וב-1878 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן מ-4 במרץ 1879 עד 3 במרץ 1885. ב-1888 נבחר להסנאט של ארצות הברית וכיהן בתפקיד מ-4 במרץ 1889 ועד 3 במרץ 1895.
וושבורן נפטר במיניאפוליס שבמינסוטה ב-29 ביולי 1912. נכדו, ק.
לאנגהורן וושבורן, היה פעיל במפלגה הרפובליקנית משנות ה-50 ועד שנות ה-70 של המאה ה-20.
בנו של ויליאם וושבורן, קאדוואלדר לינקולן וושבורן, נולד בשנת 1866. קדוואלאדר איבד את שמיעתו כילד, אך כישרונו כאמן ניכר מגיל צעיר.
בהמשך הפך לאמן ועיתונאי בולט, שחלוץ טכניקות ציור חדשות במערב ארצות הברית.
מרכז האמנויות באוניברסיטת גאלדט, שבה למד, נקרא על שמו של קאד וושבורן.
בן נוסף של ויליאם, ויליאם דרו וושבורן הבן, שירת בבית הנבחרים של מינסוטה.
ויליאם וינסנט אלן היה משפטן אמריקאי וכיהן פעמיים כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה.
אלן נולד ב-28 בינואר 1847 בעיירה מידוויי שבאוהיו.
בשנת 1857 עבר עם הוריו לאיווה, שם למד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן באוניברסיטת איווה העליונה שבפאייט, איווה.
ב־9 במאי 1870 נשא לאישה את בלאנש מוט, ילידת פנסילבניה שגדלה באיווה.
נולדו להם ארבעה ילדים: שלוש בנות ובן אחד.
במהלך מלחמת האזרחים שירת כחייל פשוט ברגימנט הרגלים ה־32 של מתנדבי איווה.
לאחר המלחמה למד משפטים בווסט יוניון, איווה, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב־1869. הוא עסק בעריכת דין באיווה עד 1884, אז עבר לעיר מדיסון שבנברסקה.
בין השנים 1891–1893 שימש כשופט בבית המשפט המחוזי של המחוז השיפוטי התשיעי של נברסקה.
אלן עמד כיו"ר קבוע של ועידות המפלגה הפופוליסטית בנברסקה בשנים 1892, 1894 ו־1896. בשנת 1893 נבחר מטעם המפלגה הפופוליסטית לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים של נברסקה, וכיהן עד 1899. במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת שמורות היערות והגנת חיות הבר.
הוא קידם חוקים להקמת מבני ציבור, סיוע באזורים מוכי בצורת בעמק נהר המיזורי, וכן חיבר את החוק שהוביל לקיום תערוכת הטרנס־מיסיסיפי באומהה בשנת 1898.
ב־1899 הפסיד במרוץ לבחירה מחדש.
לאחר מכן מונה – ובהמשך נבחר – שוב לשופט בבית המשפט המחוזי התשיעי, אך בדצמבר אותה שנה התפטר כדי לשוב לסנאט.
הוא מונה למלא את מקומו של מונרו הייוורד, שנבחר במקומו אך מת לפני שהחל לכהן.
הוא עצמו לא התמודד למושב זה.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין במדיסון.
בשנת 1917 נבחר שוב לשופט בבית המשפט המחוזי התשיעי של נברסקה, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
במהלך כהונתו בסנאט היה חבר בעשר ועדות קבועות ושלוש ועדות מיוחדות.
בתקופת כהונתו הראשונה עמד בראש הוועדה לשמורות יערות, ובהמשך בראש הוועדה לשמורות יערות והגנת חיות בר (בקונגרסים ה־54 וה־55).
בתקופת כהונתו השנייה מונה שוב לאותה ועדה, אך כבר לא שימש כיו"ר.
אלן נפטר ב־12 בינואר 1924 בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
הוא נטמן בבית העלמין Crown Hill בעיר מדיסון שבנברסקה.
ויליאם בארט וושברן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1863–1871), כמושל מסצ'וסטס ה־28 (1872–1874), ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית, שנבחר בבחירות מיוחדות להחליף את צ'ארלס סאמנר שנפטר זה עתה.
כרפובליקני מתון, תמך וושברן רק בחלק מהמדיניות של הרפובליקנים הרדיקלים במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית ותקופת השיקום שלאחריה.
וושברן, בוגר אוניברסיטת ייל, תרגם הצלחה עסקית מוקדמת בייצור רהיטים להשקעות בבנקאות ובמסילות ברזל, בעיקר בעמק נהר קונטיקט ובעיירה גרינפילד.
הוא היה תומך מרכזי בפיתוח מסילות ברזל בצפון ובמערב מסצ'וסטס, כיהן במשך שנים רבות בדירקטוריון מסילת נהר קונטיקט ושימש בתפקיד מפקח על בניית מנהרת הוסאק.
בשל השפעתו כעסקן וכפוליטיקאי אזורי זכה לכינוי "אל נהר קונטיקט של התקופה המאוחרת".
וושברן נולד ב־31 בינואר 1820 בווינצ'נדון שבמסצ'וסטס, לאסה ולפיבי (ויטני) וושברן.
אביו, יצרן כובעים, מת ב־1823. משפחתו הייתה בעלת שורשים קולוניאליים עמוקים, ו – מושל מסצ'וסטס בשנת 1854 – היה קרוב משפחה רחוק.
הוא למד באקדמיות בהנקוק ובווסטמינסטר, ולאחר מכן למד בקולג' ייל, שם השלים את לימודיו ב־1844. בשנים 1844–1847 עבד כעוזר בחנות של דודו בעיירה אורנג'.
בשנת 1847 הקים מפעל לייצור כיסאות בארווינג, שאותו הפעיל עד 1857. מהשקעה ראשונית של 10,000 דולר יצר עסק מוצלח בתחום מוצרי העץ, שתפוקתו השנתית עלתה על 150,000 דולר.
בשנת 1849 היה ממייסדי "חברת הנאמנות של מחוז פרנקלין", וכיהן בדירקטוריון שלה עד 1858.
בשנת 1857 עבר לגרינפילד, שם נבחר לנשיא בנק גרינפילד (שמאוחר יותר הפך ל־First National Bank), תפקיד שבו החזיק עד מותו.
ב־1847 נשא לאישה את האנה סוויטסר מאתול, ולשניים נולדו שישה ילדים, מתוכם ארבעה הגיעו לבגרות.
וושברן נבחר לסנאט של מסצ'וסטס בשנת 1850, ושירת בבית הנבחרים המדינתי בשנים 1853–1855. מועמדותו זכתה לתמיכת תומכי מנהרת הוסאק.
ב־1862 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, ללא מתחרים, וכיהן בו חמש קדנציות ברציפות עד 1871. הוא נחשב למתון יחסית לעומת רוב חברי המשלחת ממסצ'וסטס, שנמנו עם הרפובליקנים הרדיקלים.
בקונגרס ה־41 עמד בראש ועדת התביעות.
בשנת 1871 התמודד על משרת מושל מסצ'וסטס.
המפלגה הרפובליקנית שלטה אז במדינה, ובוועידה התמודדו מספר מועמדים ידועים.
הבולט שבהם היה חבר הקונגרס לשעבר והגנרל במלחמת האזרחים , שהתנגדות למועמדותו גברה בקרב האגף השמרני־פיננסי של המפלגה.
מתנגדיו התאחדו מאחורי וושברן, והוא נבחר בבחירות הכלליות ברוב של 13,000 קולות על פני ג'ון קווינסי אדמס השני ומועמד מטעם הפועלים.
הוא נבחר מחדש ב־1872 וב־1873, חרף פילוג במפלגה הרפובליקנית.
ניצחונותיו המפלגתיים של וושברן נחשבו לשפל בקריירה של באטלר.
האירוע המרכזי בתקופת כהונתו היה השרפה הגדולה של בוסטון (1872), שהחריבה 65 אקרים של נדל"ן מסחרי.
האספה המחוקקת כונסה לישיבה מיוחדת, ואישרה חוקים שאפשרו לעיר להנפיק אג"ח לשיקום, והסדרה פשוטה יותר של חברות ביטוח (מאחר שחברות רבות קרסו בעקבות השריפה).
בשנת 1873 הוקצו 200,000 דולר להשלמת מנהרת הוסאק, הוחמרו חוקי האיסור על אלכוהול, ונוסדו בית סוהר חדש בקונקורד ובית חולים פסיכיאטרי בסיילם.
ב־1874 חתם על חוק להקמת מוסד שיקומי לנשים.
הוא תמך בזכות הבחירה לנשים, אך הנושא לא זכה להתייחסות רצינית בבית המחוקקים.
כן תמך בחוקי חינוך ועבודה חדשים שנועדו להגביל העסקת ילדים, אך התנגד לחוק לקיצור יום העבודה לעשר שעות – דרישה עיקרית של תנועת הפועלים באותה עת.
לאחר מותו של הסנאטור צ'ארלס סאמנר במרץ 1874, נדרש הסנאט המדינתי לבחור מחליף.
לאחר 33 סבבי הצבעה נבחר וושברן כפשרה בין מחנות התומכים בהנרי דוז ובג'ורג' הואר.
הוא התפטר מתפקיד המושל ב־17 באפריל 1874, וסגן המושל מונה כמושל בפועל.
כהונתו בסנאט נמשכה עד מרץ 1875, והוא סירב להתמודד מחדש.
לאחר פרישתו מונה כחבר בוועדה מדינתית שחקרה את מימון מנהרת הוסאק, שמחירה האמיר מ־2 מיליון דולר ליותר מ־14 מיליון דולר.
וושברן כיהן כנאמן של ייל, המכללה החקלאית של מסצ'וסטס (אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט), אמהרסט קולג' וסמית' קולג'.
הוא מימן את בניין "Washburn House" בסמית'.
אוניברסיטת הרווארד העניקה לו תואר במשפטים ב־1872. בנוסף היה פעיל באגודות מיסיונריות רבות, שהיו ממוטבי עזבונו, ותרם להקמת ספריית גרינפילד הציבורית – כולל מימון הבניין הראשון והקדשת כספים לתחזוקתה.
וושברן נפטר ב־5 באוקטובר 1887 בספרינגפילד שבמסצ'וסטס, במהלך כנס של "הוועד האמריקאי לנציבות מיסיונריות זרות".
הוא נקבר בבית העלמין גרין ריבר בגרינפילד.
ויליאם וורן ברבור היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת ניו ג'רזי בשנים 1931–1937, ושוב מ־1938 ועד מותו בשנת 1943. בנוסף היה איש עסקים מוביל ואלוף ארצות הברית וקנדה באגרוף חובב במשקל כבד (1910–1911).
ברבור נולד ב-31 ביולי 1888 בעיירה מונמות' ביץ' שבניו ג'רזי, לקולונל ויליאם ברבור ולג'וליה אדלייד ספרג.
הוא היה השלישי מבין ארבעה אחים.
אחיו הבכור, תומאס ברבור, היה חוקר טבע והרפטולוג (מומחה לזוחלים ודו-חיים) שכיהן כמנהל מוזיאון הזואולוגיה ההשוואתית באוניברסיטת הרווארד.
אביו, קולונל ויליאם ברבור, היה מייסד ונשיא חברת Linen Thread Company, Inc., שעסקה בייצור חוטים ופעלה גם בארצות הברית וגם באירופה.
ברבור למד בבתי ספר ציבוריים, ולאחר מכן השלים את לימודיו בבית הספר Browning School בניו יורק בשנת 1906. הוא נרשם לאוניברסיטת פרינסטון אך עזב לאחר סמסטר אחד בלבד כדי להצטרף לעסק המשפחתי.
בשנת 1917, לאחר מות אביו, מונה לנשיא החברה.
בנעוריו חלה בשחפת, אך התגבר על המחלה וחיזק את גופו באמצעות פעילות ספורטיבית אינטנסיבית, בעיקר באגרוף.
בשנת 1910 זכה באליפות האגרוף החובבנית של ארצות הברית במשקל כבד, ולאחר מכן, ב־1911, זכה גם באליפות קנדה.
באותה תקופה פנו אליו תאודור רוזוולט והמתאגרף הידוע "ג'נטלמן ג'ים" קורבט, שניהם הציעו לו לשמש כ"תקווה הלבנה הגדולה" ולהתמודד מול האלוף המקצועני ג'ק ג'ונסון.
למרות שהרעיון קסם לו ולאביו, אמו התנגדה לכך בתוקף והניסיון בוטל.
ברבור לא המשיך לקריירת אגרוף מקצוענית, אך שימש כמודד זמן בקרב המפורסם בין ג'ק דמפסי לג'ס וילארד בשנת 1919.
במשך עשר שנים שירת במשמר הלאומי של ניו יורק, הגיע לדרגת קפטן ואף הוצב על גבול מקסיקו בשנת 1916. בשנת 1921 נישא לאליזבת קוקרן קרר, ונולדו להם שלושה ילדים ועשרה נכדים.
זמן קצר לאחר נישואיו החל לעסוק בפוליטיקה המקומית – היה חבר מועצת העיירה ראמסון בשנת 1922, וראש העיר בשנים 1923–1928.
בשנת 1930 קבע ברבור את ביתו הרשמי בעיירה Locust Point שבמחוז מונמות', תוך שהוא ממשיך לנהל עסקים שונים, בעיקר בחברת החוטים המשפחתית.
ב־1 בדצמבר 1931 מינה אותו מושל ניו ג'רזי לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור שנפטר, דווייט מורו.
בשנת 1932 נבחר ברבור מחדש לסנאט, לאחר ניצחון דחוק עם 49% מהקולות – בתקופה שבה רוב הרפובליקנים הפסידו בבחירות עקב גל הניצחון של פרנקלין דלאנו רוזוולט והמפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן עד ינואר 1937, אך הפסיד בניסיון הבחירה מחדש ב־1936. לאחר מכן עסק שוב בענייניו העסקיים, וב־1937 היה חבר בוועדת דמי האבטלה של ניו ג'רזי.
ב־1938 נבחר מחדש לסנאט, הפעם כדי למלא את מקומו של הסנאטור שהתפטר, ארתור הארי מור.
בשנת 1940 נבחר במלוא הקדנציה, וכיהן עד מותו בשנת 1943.
ברבור נודע כאחד מבין הסנאטורים הראשונים שהביעו הזדהות עם גורל יהודי אירופה תחת השלטון הנאצי.
באפריל 1943 השתתף ככל הנראה במופע "We Will Never Die" ("לא נמות לעולם") – אירוע שנכתב בידי בן הכט והופק על ידי קבוצת ברגסון, לזכר שני מיליון היהודים שנרצחו עד אז באירופה.
בסתיו 1943 היה בין קומץ סנאטורים וחברי קונגרס שנפגשו עם 400 רבנים שצעדו לוושינגטון, סמוך ליום הכיפורים, בדרישה שהממשל האמריקאי ינקוט עמדה פעילה נגד השמדת היהודים.
הנשיא רוזוולט סירב לפגוש את הרבנים, אך ברבור וחברי קונגרס נוספים יצאו לקבל את פניהם על מדרגות הקפיטול והביעו תמיכה במאבקם.
ב־14 באוקטובר 1943, שבוע בלבד לאחר הפגישה עם הרבנים – ובניגוד לדעת הקהל שהתנגדה נחרצות להגירה נוספת – הגיש ברבור הצעת חוק שהייתה מאפשרת ל־100,000 ניצולי שואה "הנרדפים בשל גזעם או אמונתם" להיכנס לארצות הברית כפליטים זמניים עד תום המלחמה.
הצעה זו הייתה שינוי דרמטי ממדיניות ההגירה הקיימת, שהתירה כניסה של רק 2% ממספר אזרחי אותה מדינה שהתגוררו בארצות הברית במפקד האוכלוסין של 1890.
מותו הפתאומי כמה שבועות לאחר מכן מנע ממנו לקדם את החוק, אך מעשיו עוררו מודעות ציבורית ופוליטית לגורלם של קורבנות השואה, והשפיעו על שינוי היחס הציבורי כלפיהם.
הסנאטור ברבור מת מדימום מוחי ב־22 בנובמבר 1943 בביתו שבוושינגטון הבירה, בגיל 55. הוא נטמן לצד הוריו ואחיו רוברט בבית העלמין Cedar Lawn בעיר פטרסון בניו ג'רזי.
בעת מותו היה גרוש מאליזבת קוקרן (לבית קרר) ברבור, אשר נישאה מאוחר יותר (ב־1947) לסר ויליאם לורי וולש.
הוא הותיר אחריו שלושה ילדים, ולימים גם עשרה נכדים.
ויליאם וודברידג' היה מדינאי אמריקאי שפעל במדינות אוהיו ומישיגן ובטריטוריית מישיגן לפני שהתקבלה כמדינה.
הוא כיהן כמושל מישיגן השני וכסנאטור מטעם המדינה.
ראשית חייו ופעילותו הפוליטית באוהיו
וודברידג' נולד ב-20 באוגוסט 1780 בעיר נורוויץ' שבמדינת קונטיקט.
מצד אביו היה מצאצאיו הישירים של הפוריטני האנגלי ג'ון וודברידג'.
בילדותו עבר עם משפחתו לעיר מרייטה שבטריטוריה הצפון-מערבית, בערך בשנת 1790. הוא החל ללמוד משפטים במרייטה ופיתח ידידות קרובה עם לואיס קאס.
בהמשך חזר לקונטיקט כדי להשלים את לימודיו המשפטיים, ולאחר ששב לאוהיו הוסמך לעריכת דין בשנת 1806 והחל לעסוק במקצועו במרייטה.
ביוני אותה שנה נשא לאישה את ג'וליאנה טראמבל, בתו של ג'ון טראמבל.
בשנת 1807 נבחר לבית הנבחרים של אוהיו, וב־1808 לסנאט המדינתי, שבו כיהן בשנים 1809–1814. במקביל כיהן כתובע המחוזי של מחוז ניו לונדון (כיום מחוז וושינגטון, אוהיו) בשנים 1808–1814.
בשנת 1814 הציע לו חברו הוותיק לואיס קאס, שכיהן כמושל טריטוריית מישיגן, לקבל משרות פדרליות בתפקיד מזכיר הטריטוריה וגובה המכס בנמל דטרויט.
וודברידג' קיבל את המינויים מנשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון ועבר לדטרויט ב־15 באוקטובר 1814, אם כי בלב כבד.
בשל היעדרויותיו התכופות של קאס שימש וודברידג' כמושל בפועל.
בשנת 1817 מונה לאחד הנאמנים הראשונים של אוניברסיטת מישיגן.
בהיות הטריטוריה חסרת ייצוג בקונגרס, פעל וודברידג' לשינוי החוק כך שיותר לה לבחור נציג ללא זכות הצבעה.
הוא עצמו נבחר כנציג הראשון של טריטוריית מישיגן לבית הנבחרים של ארצות הברית במהלך הקונגרס ה־16, וכיהן מ־4 במרץ 1819 עד שהתפטר ב־9 באוגוסט 1820 בשל מחלה במשפחתו.
החליפו בתפקיד, בעוד וודברידג' המשיך לשמש כמזכיר הטריטוריה.
בכהונתו פעל לאישור חוקים שהכירו בבעלות צרפתית ישנה על אדמות בטריטוריה, בהתאם להסכמים בינלאומיים קודמים.
הוא גם הצליח לקדם מימון לבניית דרכים פדרליות מהנהר מיאמי הגדול ועד דטרויט, ומדטרויט לשיקגו.
בנוסף היה מתומכיה הבולטים של תביעת מישיגן לרצועת טולדו – שטח שנוי במחלוקת מול מדינת אוהיו.
בשנת 1828 מונה לשופט בבית המשפט העליון של הטריטוריה על ידי הנשיא ג'ון קווינסי אדמס, במקום השופט ג'יימס וית'רל, וכיהן בתפקיד עד 1832. בתום כהונתו, הנשיא אנדרו ג'קסון, שהיה מהמפלגה הדמוקרטית, החליפו במועמד שאיננו מהמפלגה הוויגית שאליה השתייך וודברידג'.
וודברידג' היה ציר בוועידת החוקה של מדינת מישיגן בשנת 1835, וחבר בסנאט המדינתי בשנים 1838–1839, כנציג המחוז הראשון.
בשנת 1840 נבחר למושלה השני של מישיגן, כשהוא מוביל את המפלגה הוויגית לניצחון סוחף ברחבי המדינה תחת הסיסמה "וודברידג' ורפורמה" – במקביל למסע הבחירות של ויליאם הנרי הריסון לנשיאות.
ב־23 בפברואר 1841 התפטר מתפקיד המושל לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית, והוחלף על ידי סגנו, .
וודברידג' כיהן בסנאט מטעם מישיגן מ־4 במרץ 1841 עד 3 במרץ 1847, ונמנה עם שני הסנאטורים היחידים של המפלגה הוויגית שייצגו את המדינה, לצד אוגוסטוס סיימור פורטר.
הוא עמד בראש ועדת הקרקעות הציבוריות בקונגרס ה־28 (1843–1844), ובראש ועדת הפטנטים ומשרד הפטנטים בקונגרס ה־29 (1845–1846).
הוא לא ביקש להיבחר מחדש.
לאחר סיום כהונתו בסנאט פרש מהחיים הציבוריים והקדיש את זמנו לגינון ולטיפוח עצים וצמחים.
הוא נפטר ב-20 באוקטובר 1861 בדטרויט ונקבר בבית העלמין אלמווד שבעיר.
הולדן היה המושל השני בתולדות ארצות הברית שהועמד להליך הדחה, הראשון שהודח בתפקידו במסגרת הליך זה, והיחידי בקרוליינה הצפונית.
הדחתו הונעה ממניעים פוליטיים בשל צעדי הדיכוי שנקט נגד הקו קלוקס קלאן.
לאחר שהרפובליקנים נוצחו בבחירות של 1870, הם העמידו אותו להליך הדחה בשמונה סעיפי אישום בקשר למלחמת קירק-הולדן .
ב-2011 הוענקה להולדן חנינה בדיעבד על פי הצבעה פה אחד של הסנאט של קרוליינה הצפונית.
ויליאם וודס הולדן נולד וגדל ליד הילסבורו שבמחוז אורנג' שבקרוליינה הצפונית, כבנם של תומאס הולדן ושל ופרסיליה וודס.
בגיל עשר הוא החל שש שנים בהן הוא היה שוליה של דניס הארט בעיתון הילסבורו רקורדר שבעירו.
בגיל 19 כבר עבד הולדן כמדפיס וככותב בעיתון ראלי סטאר שבבירת המדינה ראלי.
לאחר מכן הוא למד משפטים, וב-1841 התקבל ללשכת עורכי הדין והיה לחבר במפלגה הוויגית.
עם זאת, הוא מעולם לא עסק בעריכת דין, ותחת זאת שלח ידו בעסקי העיתונות.
ב-1843 היה הולדן לבעלים והעורך של העיתון נורת' קרוליינה סטנדרד בראלי.
הוא שינה את הזיקה המפלגתית של העיתון אל המפלגה הדמוקרטית.
כאשר הוא השתלט עליו, היה העיתון במצב של מאבק פיננסי, והובלתו הוא היה לאחד העיתונים הנקראים ביותר במדינה.
הוא המשיך להיות הבעלים והעורך של העיתון עד לבחירתו כמושל.
בדצמבר אותה שנה היה הולדן נציג לוועידה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית, בה הוא נבחר לוועד המנהל המדינתי של המפלגה.
ב-1846 הוא נבחר כנציג מחוז וייק בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, ובחר לכהן בו תקופת כהונה אחת בלבד.
במהלך הבחירות של 1850 הוא שימש בתפקיד מרכזי שהוביל להיותו פעיל מרכזי במפלגה הוויגית במדינה.
ב-1858 הוא כבר שימש בתפקיד יושב ראש המפלגה.
באותה שנה, הוא ניסה ללא הצלחה להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל קרוליינה הצפונית, אך נוצח על ידי ג'ון ויליס אליס, ולאחר מכן נוצח בבחירות לסנאט של ארצות הברית על ידי המושלים לשעבר דייוויד סטל ריד ותומאס בראג.
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19 תמך הולדן בזכויות מדינות הדרום בנוגע להרחבת העבדות, ולעיתים אף תמך בזכות הפרישה, אך בשנות ה-60 הוא שינה את עמדתו ותמך באיחוד.
הולדן ועיתונו איבדו את תמיכת המפלגה הדמוקרטית במדינה, והוא הועבר מתפקידו כמדפיס הממשלתי כאשר ב-1860 הוא כתב מאמרי מערכת נגד הפרישה.
ב-1861 נשלח הולדן כנציג מחוז וייק לוועידת הפרישה של קרוליינה הצפונית שם הוא הצביע נגד החלטת הפרישה.
עם התקדמות מלחמת האזרחים האמריקאית, נעשה הולדן ביקורתי יותר ויותר כלפי ממשלת הקונפדרציה, והיה למנהיג תנועת השלום של קרוליינה הצפונית.
ב-1864 הוא התמודד כמועמד תנועת השלום בבחירות למשרת מושל המדינה מול המושל המכהן זבולון ואנס, אך בבחירות הוא הובס על ידי ואנס לאחר שזה האחרון גרף יותר מ-80 אחוזים מהקולות.
לאחר תום המלחמה ב-9 במאי 1865, מונה הולדן ב-29 במאי כמושל קרוליינה הצפונית על ידי הנשיא אנדרו ג'ונסון.
במהלך תקופת השיקום הוא שירת בתפקיד מרכזי בקרוליינה הצפונית, והעביר את השליטה בעיתונו לבנו, ג'וזף ו.
עם זאת, הוא הובס על ידי ג'ונתן וורת' בבחירות המיוחדות על משרת המושל בסוף השנה.
לאחר מכן מינה הנשיא ג'ונסון את הולדן כשגריר לאל סלוודור, אך הסנאט של ארצות הברית לא אישר את המינוי.
הוא שב לערוך את עיתונו, היה לנשיא ליגת האיחוד בקרוליינה הצפונית, וארגן את המפלגה הרפובליקנית במדינה בשנים 1866–1867.
ב-1868 אושרה חוקת קרוליינה הצפונית החדשה, ובאותה עת נבחר הולדן כמושל מטעם המפלגה הרפובליקנית לאחר שהביס את תומאס סמואל אש .
לאחר היבחרו הוא ויתר על בעלותו ועל תפקידו כעורך הסטנדרד.
כדי להיאבק בקו קלוקס קלאן, שכר הולדן כעשרים בלשים בשנים 1869–1870, ואף על פי שיחידת הבלשים לא נחלה הצלחה מרובה בהגבלת הפעילות של הקלאן, מאמציו בדיכוי הארגון עלו על אלו של מושלים אחרים במדינות הדרום.
עם הסמכויות החדשות שניתנו לו על ידי בית המחוקקים המדינתי על פי חוק שופנר ב-1870, הוא גייס את המיליציה המדינתית נגד הקלאן באותה שנה, הטיל ממשל צבאי בשני מחוזות, והשעה את צו הביאס קורפוס בנוגע למנהיגי הקלאן במה שנודע כ"מלחמת קירק-הולדן" .
התוצאה הייתה תגובה הפוליטית חריפה, שלוותה באלימות במהלך הבחירות לדיכוי הצבעת האפרו-אמריקאים.
בבחירות לבית המחוקקים נוצחו הרפובליקנים.
לאחר שהדמוקרטים השיגו מחדש את הרוב בשני בתי בית המחוקקים, הם פתחו בהליך הדחה נגד הולדן ב-14 בדצמבר בבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
במהלך משפט ההדחה שהתנהל נגדו בסנאט של קרוליינה הצפונית, הגנו עליו נתניאל בוידן וויליאם נ.
סמית' , אך הוא הורשע בשישה מתוך שמונת סעיפי האישום על ידי חברי הסנאט בהצבעה מפלגתית שנערכה ב-22 במרץ 1871. חתנו של הולדן, חבר הסנאט המדינתי לואיס פ.
אולדס היה בין אלו שהצביעו נגד ההדחה.
שני סעיפי האישום האחרים זכו ברוב, אך לא הרוב הנדרש של שני-שלישים מהקולות.
סעיפי האישום המרכזיים נגד הולדן היו קשורים לטיפול הקשוח והמעצרים של אזרחי קרוליינה הצפונית על ידי קצין המיליציה קולונל ג'ורג' ו.
קירק במהלך אכיפת חקיקת זכויות האזרח של תקופת השיקום.
הולדן הקים את המיליציה המדינתית כתגובה לרצח הסנאטור הרפובליקני ג'ון ו.
סטיבנס ב-21 במאי 1870, וכתגובה למעשה הלינץ' בוייטט אאוטלו , קצין משטרה שחור בעיירה גרהאם שבמחוז אלמנס, וכן עקב מספר גבוה של תקיפות של הקו קלוקס קלאן.
הולדן היה המושל הראשון בכל מדינות ארצות הברית שהועמד להליך הדחה, הורשע והודח מתפקידו.
מושל קנזס הראשון, צ'ארלס רובינסון, היה המושל הראשון שהועמד בפני הליך הדחה, אך לא הורשע ולא הודח.
לאחר הדחתו והעברתו מתפקידו, עבר הולדן לוושינגטון הבירה, שם הוא חידש את עבודתו בעיתון דיילי כרוניקל.
ב-1873 מינה אותו הנשיא יוליסס ס.
תפקיד בו הוא שימש עד 1881. בהמשך התבקש הנשיא ג'יימס גרפילד על ידי הרפובליקנים בראלי לא לחדש את מינויו של הולדן בתפקיד, ולאחר סיום תפקידו כמנהל הדואר הוא עזב את שורות המפלגה.
ב-1841 נשא הולדן לאישה את אן אוגוסטה יאנג.
אן נפטרה ב-1852 וב-1854 נישא הולדן בשנית ללואיזה וירג'יניה הריסון, ולשניים נולדו גם כן שלוש בנות ובן.
ויליאם וודס הולדן נפטר בראלי ב-1 במרץ 1892. הוא נטמן בבית הקברות ההיסטורי אוקווד שבעיר.
העיתונאי, המוציא לאור והדיפלומט וולטר הינס פייג' תיאר אותו כ"אחד האנשים הבולטים בעוצמה האינטלקטואלית ובתעוזה שלהם שנולדו כאן אי פעם".
ב-2011 הוענקה להולדן חנינה שלאחר המוות על ידי הסנאט של קרוליינה הצפונית ברוב של 48 תומכים וללא מתנגדים.
ויליאם וולטון קיצ'ין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1897–1909, ולאחר מכן ועד 1913 כמושל קרוליינה הצפונית ה-52.
ויליאם וולטון קיצ'ין נולד בעיירה סקוטלנד נק שבקרוליינה הצפונית, כבנם של ויליאם הודג' קיצ'ין , גם הוא חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ושל מריה פיגורס ארינגטון.
הוא היה אחיו של קלוד קיצ'ין , ודודו של אלווין פול קיצ'ין , שניהם חברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
קיצ'ין התחנך באקדמיית ויין היל שבסקוטלנד נק.
ב-1884 הוא סיים את לימודיו בווייק פורסט קולג'.
הוא למד משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, וב-1887 התקבל ללשכת עורכי הדין של קרוליינה הצפונית, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר רוקסבורו.
ב-1892 נשא קיצ'ין את סו מוזט סאטרפילד , ולשניים נולדו שישה ילדים.
ב-1892 התמודד קיצ'ין ללא הצלחה על מושב בסנאט של קרוליינה הצפונית, אך בהמשך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו שש תקופות כהונה בשנים 1897–1909. ב-1898 הוא היה אחד המובילים של המהומות הגזעיות בווילמינגטון, אירוע אלים שהובל על ידי קבוצה של תומכי העליונות הלבנה.
הם הרחיקו מווילמינגטון את המנהיגים הפוליטיים הלבנים והשחורים, גרמו הרס לרכוש ולעסקים של אזרחים שחורים, כולל העיתון היחידי בעיר שהיה בבעלות שחורה, והרגו בין 60 ל-300 איש.
יחד עם אחרים מבני משפחתו, היה קיצ'ין פעיל באישור תיקון לחוקת קרוליינה הצפונית ב-1900 שהטיל הגבלות על זכות הבחירה של השחורים.
בינואר 1901 הזכיר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, האפרו-אמריקאי ג'ורג' הנרי וייט , את קיצ'ין בנאום הפרידה שלו, ואמר שלא היה אף פוליטיקאי שעשה כה רבות כדי להוציא שם רע לשחורים.
וייט אמר גם שקיצ'ין ניסה להפריך את הטענה שהשחורים היו ראויים לתיקון ה-14.
ב-1906 הציע קיצ'ין תיקון לחוק התקציב של מחלקת הדואר של ארצות הברית, לשים קץ לסובסידיה של 167,000 דולר ששולמה לחברת הרכבות הדרומית שמימנה את שירות הדואר המהיר, אשר שירת את מחוז הבחירה שלו באופן ישיר, ורכבת זו הייתה האחרונה בארצות הברית שקיבל מימון כזה.
כתוצאה מכך סיימה הרכבת את פעילותה ב-1 בינואר 1907, ובתיקון של קיצ'ין נעשה בהמשך שימוש במסע בחירות נגדו.
ב-1908 התמודד קיצ'ין על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל קרוליינה הצפונית.
אף על פי שמנהיגי המפלגה במדינה התנגדו למועמדותו, הוא הביס את לוק קרייג ואת אשלי הורן לאחר 61 סבבי הצבעה.
בבחירות הכלליות הוא זכה ב-145,102 קולות, והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, ג'.
בראשית ינואר התפטר קיצ'ין מבית הנבחרים, וב-12 בינואר 1909 הושבע כמושל.
כמושל, המליץ קיצ'ין על עריכת בחירות מקדימות ישירות כאמצעי לקירוב פשוטי העם אל התהליך הפוליטי.
הוא הגדיל באופן משמעותי את ההוצאה הציבורית על החינוך ועל הטיפול הרפואי למוגבלי הנפש, וקידם תוכנית שיטתית לפיתוח כבישים ומסילות ברזל ולניקוז אזורי הביצות.
קיצ'ין איזן את התקציב באמצעות הערכת הנכסים בערכם האמיתי, קידם את חוקי העסקת הילדים, דחק להסדיר את תנאי ההיגיינה בבתי החרושת, ותמך בחוקי היובש.
כפרוגרסיבי, הוא קידם חקיקה להגבלים עסקיים, ולפיקוח הדוק יותר על עסקים, אף על פי שהביקורת שהוטחה בו הייתה שמדיניותו הייתה סוציאליסטית.
בעת כהונתו כמושל, ביקש קיצ'ין להיבחר כמועמד המפלגה למושב בסנאט של ארצות הברית, בבחירות הישירות הראשונות שהתקיימו לתפקיד זה בקרוליינה הצפונית, ובהן הוא התמודד מול המושל לשעבר צ'ארלס ברנטלי אייקוק, נשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית וולטר קלארק, והסנאטור המכהן פרניפולד מקלנדל סימונס, שהביס את קיצ'ין בבחירות המקדימות.
קיצ'ין היה מוגבל בהגבלת כהונה, ולאחר תום כהונתו כמושל, הוא עסק בעריכת דין בראלי עד 1919, כאשר בריאותו הרופפת אילצה אותו לפרוש לביתו בסקוטלנד נק.
ויליאם וולטון קיצ'ין נפטר בסקוטלנד נק ב-9 בנובמבר 1924. הוא נטמן בבית הקברות הבפטיסטי שבעיר.
ויליאם וסטמורלנד היה גנרל אמריקני, מפקד כוחות הצבא האמריקני שלחמו במלחמת וייטנאם בשנים 1964–1968, וראש מטה צבא ארצות הברית (US Army) בשנים 1968 - 1972.
נולד במחוז ספרטמבורג שבמדינת דרום קרוליינה.
התקבל לאקדמיה הצבאית "וסט פוינט" בשנת 1932 (לימים סיפר, שהתגייס כי רצה "לטייל בעולם").
בשנת 1936 סיים את הלימודים, והוצב כקצין ארטילריה (תותחנים).
במלחמת העולם השנייה שירת בזירה האירופית, ובמהלכה קודם במהירות והגיע לדרגת קולונל (אלוף-משנה).
הוא נערץ מאוד על ידי החיילים עליהם פיקד בקרבות בתוניסיה, סיציליה, ונורמנדי וכונה בפיהם בכינוי "סופרמן".
בשנת 1947 התחתן עם קתרין ואן דוסן, ונולדו להם שלושה ילדים: קתרין, מרגרט וג'יימס.
אחרי המלחמה מונה למפקד רגימנט 504 בדיוויזיה המוטסת ה-82. הוא שירת בתפקיד ארבע שנים.
במלחמת קוריאה (1950–1953) לחם כמפקד רגימנט הצנחנים 187. בשנת 1953 קודם לדרגת בריגדיר גנרל (גנרל כוכב אחד), והוצב במשרד ההגנה (הפנטגון).
בשנת 1958 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101. בשנת 1960 מונה למפקד האקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, ובשנת 1963 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18 של צבא ארצות הברית.
בשנת 1964 מונה למפקד הצבא האמריקני בווייטנאם (כונה "פיקוד הסיוע הצבאי בווייטנאם" - MACV).
וסטמורלנד נבחר לאיש השנה של המגזין טיים לשנת 1965.
וסטמורלנד היה תומך נלהב של פעילות הצבא האמריקני בווייטנאם.
בשיחותיו עם התקשורת הוא העריך שהפעילות לא תהיה מסובכת ולא תגבה קורבנות רבים.
שניתן למנות בתקופת פיקודו היה קרב יה דראנג.
בגלל התחזקות צבא צפון וייטנאם הקומוניסטית מספר החיילים האמריקנים שנשלחו לווייטנאם גדל במהירות - מ-100 אלף בעת הגעתו, ליותר מ-500 אלף בשנת 1968.
המתקפה הגדולה ביותר בתקופתו הייתה "מתקפת טט" (Tet Offensive) (ינואר 1968), במהלכה תקפו בהפתעה כוחות של צבא הצפון והווייטקונג ערים ויישובים בדרום וייטנאם, והטילו מצור על בסיס חיל הנחתים בקה סאן.
אף על פי שכוחות הצבא הצליחו להדוף את הכוחות התוקפים בהצלחה, המתקפה ותוצאותיה הובילו לדיון ציבורי נוקב בשאלת הצורך לפעול בווייטנאם.
בעקבות הלחץ הציבורי, הנשיא לינדון ג'ונסון החליט לא לשלוח כוחות נוספים לאזור.
וסטמורלנד מונה למפקד צבא היבשה בשנת 1968, ופרש מהצבא בשנת 1972. בשנת 1974 התמודד על משרת מושל מדינת דרום קרוליינה, אך הפסיד.
בשנת 1975 פרסם אוטוביוגרפיה, בשם "A Soldier Reports" (בתרגום מילולי - "חייל מדווח").
בהמשך היה חבר בצוות משימה מיוחד, שעסק בשיפור מערכת החינוך בדרום קרוליינה.
בשנת 1982 רשת הטלוויזיה האמריקנית CBS שידרה תחקיר מיוחד, ובו נטען שווסטמורלנד ובכירים אחרים המעיטו במתכוון בכוחו של הווייטקונג במטרה לשמור על מורל גבוה ועל תמיכה ציבורית במלחמה, וכתוצאה מכך לא הכינו את הצבא כראוי ל"מתקפת טט", שגבתה קורבנות רבים.
וסטמורלנד הגיש תביעה משפטית נגד הרשת על הוצאת דיבה, ובתום משפט ארוך הסכים להתפשר ולהסתפק בהתנצלות.
בראיון שהעניק למגזין "ג'ורג'" בשנת 1998, הביע זלזול מוחלט בכישוריו הפיקודיים של יריבו המר - מפקד צבא הצפון, גנרל וו נגויין גיאפ: "אף על פי שגיאפ קיבל אימון מקצועי בלוחמה זעירה, הוא התעקש לנהל מתקפות גדולות שבהן איבד לוחמים רבים.
ויליאם ויפל הבן , מחותמי הכרזת העצמאות האמריקנית, כנציג ניו המפשייר.
ויליאם ויפל נולד בעיר קיטרי, מיין, וחונך בבית הספר הציבורי עד נעוריו, כאשר עזב את בית הספר ויצא לים.
הוא הפך לאדון של אונייה כבר בגיל 21. ב-1759 נחת ויפל בפורטסמות', ניו המפשייר וביחד עם אחיו ביסס עצמו כסוחר.
ב-1775 נבחר ויפל לייצג את עירו בקונגרס הפרובנציונלי.
ב-1776 פירקה ניו המפשייר את השלטון המלוכני ופתחה את בית המחוקקים שלה ואת המועצה המבצעת.
ויפל הפך לחבר המועצה וחבר ועדת הביטחון, ונבחר לכהן בקונגרס הקונטיננטלי.
ב-1777 התמנה ויפל לדרגת תת-אלוף (בריגדיר-ג'נרל) המיליציה של ניו המפשייר והשתתף במשלחת המוצלחת שיצאה להילחם בגנרל בורגוניי בקרב סטילווטר וסרטוגה.
ויפל גיבש ופיקד על הבריגדות ה-2, ה-10, ה-13 וה-16 של המליציה של ניו המפשייר, לאורך כל המערכה.
לאחר המלחמה, הפך ויפל לשופט עמית בבית המשפט העליון של ניו המפשייר.
ויפל, שסבל ממחלת לב, מת לאחר שהתעלף ונפל מסוסו בזמן שרכב אל בית המשפט שבו שירת.
ויליאם ויילר היה במאי סרטים יהודי-אמריקאי זוכה 3 פרסי אוסקר בקטגוריית בימוי.
נודע בעיקר כבמאי של האפוס "בן חור" (1959).
ויליאם ויילר נולד ב-1 ביולי 1902 בשם וילהלם ויילר באנדינגן שווייץ, למשפחה יהודית שמוצאה בחבל אלזס שבצרפת.
אחד מקרובי משפחתו היה קרל למל, ממייסדי 'אולפני יוניברסל' שבהוליווד.
קשריו המשפחתיים עזרו לו מאוד לפתח קריירה בתחום הקולנוע והיה לבמאי הצעיר ביותר שעבד באולפני יוניברסל (1925).
כבר בימיו הראשונים שם הוכיח עצמו כאיש עבודה חרוץ ושאפתני, ועד לשלהי שנות השלושים כבר נחשב לאחד הבמאים הגדולים של אולפני יוניברסל.
"גברת מיניבר", שעסק במשפחה מהמעמד הבינוני בבריטניה, הנאלצת להסתגל למצב, בעת מלחמת העולם השנייה, הפך להיות המציאות בחיי ויילר, כשבין השנים 1942–1945 שירת בחיל האוויר האמריקני, ואף הפיק סרט דוקומנטרי על המלחמה.
בתום המלחמה, בשובו לארצות הברית ביים עוד סרט המשקף את המציאות העכשווית: שנות חיינו היפות ביותר שעסק בשלושה חיילים החוזרים מקרבות מלחמת העולם השנייה אל ביתם בארצות הברית ונאלצים להסתגל למצב החדש, שהשתנה בהיעדרם.
גם סרט זה זכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר ולבימוי הטוב ביותר, ושוב לא עסק ויילר בסרטיו בנושא מלחמת העולם השנייה.
ב-1949 היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על הסרט "היורשת" בכיכובם של אוליביה דה הבילנד ומונטגומרי קליפט.
ב-1951 הפיק וביים את סיפור בלשי עם קירק דאגלס בתפקיד הראשי.
ב-1952 ביים את הדרמה "האחות קרי עם לורנס אוליבייה וג'ניפר ג'ונס.
בשנות החמישים והשישים התנסה ויילר בכמה ז'אנרים קולנועיים, והצליח להצטיין בכל אחד ואחד מהם.
בין השאר ביים קומדיה רומנטית שגילתה לאמריקנים את אודרי הפבורן ("חופשה ברומא" (1954) "שכנוע ידידותי" (1956) ו"כיצד לגנוב מיליון" (1966)).
היה זה הסרט הראשון שזכה ב-11 פרסי אוסקר ובמשך שלושה וחצי עשורים גם היחיד.
עשרה חודשים ארכו צילומי הסרט ובהם מימש ויילר את כל כישרונו והחופש האומנותי שניתן לו.
ויילר, שנודע כבמאי שתלטן ותובעני, הצליח ליצור את אחד הסרטים המפורסמים והמצליחים בתולדות הקולנוע הקלאסי, וסצנת מרוץ המרכבות בסרט היא מלאכת מחשבת של הבמאי.
ב-1961 ביים את הסרט הלחישה הרועמת המבוסס על המחזה "שעת הילדים" של ליליאן הלמן ועוסק בלסביות.
ב-1965 ביים את הסרט האספן ובו קיבל את המועמדות האחרונה שלו לפרס אוסקר.
חברי האקדמיה האמריקנית לקולנוע אהבו מאוד את יצירותיו של ויילר: במשך ארבעה עשורים של יצירה קיבל 12 מועמדויות לקטגוריית הבימוי, ומהם זכה בשלושה.
עשרה מסרטיו היו מועמדים לקטגוריית הסרט הטוב ביותר, ושלושה מהם גם זכו בפרס.
12 שחקנים זכו בפרס האוסקר על תפקידים בסרטיו וכמו כן, הוא הבמאי שסרטיו קיבלו את מספר המועמדויות הגבוה ביותר לאוסקר (127).
ויליאם אוגוסטוס ולמן היה במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע אמריקני.
נולד בברוקליין, מסצ'וסטס, לאב ממוצא אירופאי ולאם מהגרת מנורווגיה.
שירת בלגיון הזרים הצרפתי והיה טייס בעת מלחמת העולם הראשונה.
סרטו הראשון כבמאי ראינוע היה הדרמה "Second Hand Love" משנת 1923. שלוש שנים אחר כך הוא ביים את ג'ואן קרופורד בקומדיה "The Boob" משנת 1926, אולם סרטו המשמעותי הראשון כבמאי היה דרמת המלחמה הרומנטית "כנפיים" (1927), שזכתה בפרס האוסקר הראשון בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
"שמיים צהובים" (1948) בו הופיע גרגורי פק.
ו"נשים בכיוון מערב" (1952) שכתב פרנק קפרה.
ב-1973 קיבל פרס על מפעל חיים מטעם איגוד הבמאים האמריקני וכמו כן קיבל כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ויליאם וילטון (9 ביוני 1865 - 2 במאי 1920) היה מאמנה של גלאזגו ריינג'רס משנת 1899 ועד 1920, לאחר ששימש קודם לכן בתפקידים שונים במועדון.
כשהחלה הליגה הסקוטית את דרכה בשנת 1890, וילטון התמנה לגזבר הראשון שלה, כאשר ריינג'רס חלקה את האליפות עם דאמברטון.
בעונה לפני שהתמנה לתפקיד הכפול, ריינג'רס סיימה את העונה בפעם הראשונה עם 100% הצלחה, כאשר ניצחה בכל 18 המשחקים והבקיעה 79 שערים.
אף קבוצה לפני כן או אחרי כן לא הצליחה לחזור על ההישג, אף על פי שמספר קבוצות סיימו עונות ללא הפסדי ליגה, כמו ארסנל ב-2004.
תחת שרביטו של וילטון, זכו הריינג'רס ב-7 אליפויות והיו בזמנו לקבוצה השנייה המצליחה ביותר בסקוטלנד אחרי סלטיק.
עם זאת, וילטון לא זכה לראות את מלוא ההצלחה של קבוצתו.
ביום לאחר המשחק האחרון של עונת 1920, יצא וילטון לחופשה ונהרג בתאונה ימית ביומה הראשון.
ממשיכו בתפקיד המאמן היה ביל סטרות'.
ויליאם וילברפורס היה פוליטיקאי אנגלי, ממובילי התנועה לביטול העבדות בבריטניה.
הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים ב-1780 מטעם מחוז הבחירה קינגסטון על ההול (), ולאחר מכן ייצג את המחוז יורקשייר (1784–1812) ומחוז ברמבר (1812–1825) בפרלמנט הבריטי.
לאחר מאבק פוליטי ממושך, ב-1807 נחקק בבריטניה חוק האוסר על סחר עבדים (אם כי הותרה עדיין בעלות על עבדים).
נקבר במנזר וסטמינסטר ב-3 באוגוסט 1833.
וילברפורס נולד בהאל, בנו היחיד של רוברט וילברפורס (1728–1768), סוחר עשיר, ואשתו אליזבת.
באוקטובר 1776 החל לימודיו בקולג' סנט ג'ון של אוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת לימודיו התיידד עם עמית ללימודים בשם ויליאם פיט הבן, שלימים היה לראש ממשלת בריטניה.
וילבפורס היה הכוח המרכזי שהביא לחקיקה נגד סחר העבדים ב-1807, והעביר את החוק בפרלמנט הבריטי.
חוק שסימן את סוף הסחר בעבדים בין אפריקה לצפון אמריקה.
בנוסף לפועלו בתנועה לביטול העבדות, וילברפורס פעל גם לרווחת בעלי חיים.
בשנת 1824, היה בין המייסדים של האגודה המלכותית למניעת התאכזרות כלפי בעלי חיים – אגודה שהייתה חלוצה בתחום החקיקה בנושא בעלי חיים בעולם המערבי.