tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית דבריו מבחין ויטגנשטיין בין שני מובנים של המילה "אתיקה": הראשון הוא המובן התיאורי – למשל, חקירה אודות ערכים מוסריים מקובלים או עקרונות מוסריים של קבוצות או יחידים.
השני, שהוא המובן המרכזי עבורו, הוא "אתיקה" כחקירה על ה"טוב המוחלט", על "מה שיש לו ערך מוחלט", כלומר – מה שמעבר לעובדות ולשפה.
אליבא דויטגנשטיין, בניתוח הזה של משפטים אתיים, אתיקה איננה יכולה להיות מדע או שדה של ידע, משום שאינה עוסקת בעובדות אמפיריות כלל.
העולם, כפי שאנו מתארים אותו, אינו מכיל איכויות אתיות מוחלטות.
כל ניסיון לדבר על אמיתות אלו בשפה הוא לדעתו ניסיון לומר את הבלתי ניתן לאמירה, ולכן – מנקודת מבט לוגית – חסר משמעות (nonsense) ואף שימוש לרעה בשפה.
ויטגנשטיין טוען שהמניע הבסיסי לאתיקה, כמו גם לדת ואסתטיקה, הוא הרצון "לרוץ אל הקצה", כלומר – לדחוף את השפה אל מעבר לגבול של מה שניתן לומר, אף על פי שברגע שנעשה זאת, אנו גולשים אל תחום האבסורד.
לכן, לדבריו, אתיקה איננה ניתנת למסירה או ללימוד כשם שמעבירים ידע אחר.
ההרצאה מציינת רגע מפתח בהתפתחות מחשבתו המאוחרת של ויטגנשטיין, שבו הוא החל לעסוק יותר באי-האפשרות לדבר על משמעות, ערכים או רוחניות באמצעות השפה הפילוסופית המסורתית.
נושאים אלה יהפכו מרכזיים גם במחברות הפילוסופיות המאוחרות ובחקירות הפילוסופיות שלו.
ההרצאה זכתה להתעניינות רבה מצד פרשני ויטגנשטיין, כיוון שהיא נדירה בנכונות שלה לעסוק ישירות במשמעות החיים ובמוסר, נושאים שויטגנשטיין נמנע מלעסוק בהם בדרך כלל בצורה ישירה.
למשל, הפילוסופית קורה דיימונד הציעה בעקבות ויטגנשטיין פרשנות בה לביטויים אתיים חסרי משמעות יש "מובן משני", מובן המשמש כניסיון לבטא את מלוא החוויה האנושית שמתעלה מעבר לשפה הרגילה, אף על פי שלביטויים אלה אין משמעות סטנדרטית.
היא טוענת שהבנתם כרוכה בהבנת השימוש בהם בשפה ובהתייחסותם ליישומים הליטרליים הראשוניים שלהם.
דיימונד נסמכת על תפיסתו המאוחרת של ויטגנשטיין ש"משמעות היא שימוש בשפה".
הרפתקה במדבר (בשוודית: Eli bor i Israel, אלי גר בישראל) הוא ספר ילדים מאת לאה גולדברג עם צילומים של חנה ריבקין-בריק.
הספר, התשיעי בסדרת "ילדי העולם", יצא לאור בשוודיה ב-1964 ובישראל ב-1966 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מספר על קיבוץ רביבים שנמצא בלב המדבר.
הקיבוץ חדש בארצנו העתיקה אבל הילדים לא חדשים ולא עתיקים הם ילדים.
בעברית הספר מספר על שלושה ילדים: איל, שאול וענת.
איל, שאול וענת אוהבים לשחק על חומה עתיקה מחוץ לקיבוץ, הם אוהבים לחפש חפצים עתיקים באדמה, גם שאר ילדי הקיבוץ אוהבים לטפס וללכת על גג החורבה העתיקה.
איל נעלב מענת ושאול שלא לקחו אותו למערה אבל אז בא אבא ולקח אותו לטיול על הטרקטור.
איל מזמין את ענת ושאול והם נוסעים דרך המדבר ופוגשים בדוי, ידיד של אבא של איל שהינו רועה כבשים וגמלים במדבר.
הילדים רוכבים על הגמל ומחבקים את הכבשים ורואים חמור לבן.
אבא מספר לילדים שלא כל ארץ ישראל היא רק מדבר.
יש את עין גדי שם יש מים זורמים, בגליל יש פריחה ובנצרת העיר העתיקה יש אנשים רבים.
ויש בישראל את העיר העתיקה ירושלים, עיר הבירה עם חומות ובנינים עם גגות עגולים.
הילדים מגיעים לעיר בה עובד אבא כארכאולוג (העיר עבדת שאינה מוזכרת בשמה).
העיר מכוסה עמודי שיש גדולים והילדים מתחילים לחפור ולחפש אוצרות עד שאיל מתעייף ונרדם.
בדרך חזרה לקיבוץ קונה אבא חמור לבן לפינת החי.
הסיפור מסתיים בתזכורת על שאול המלך שיצא לחפש אתונות ומצא מלכות והילדים הלכו לחפש מלכות ומצאו חמור והם מרוצים מאד.
חנה ריבקין בריק צילמה סדרת ספרי ילדים ברחבי העולם שכללה 15 ספרים, ביניהם "אלה קרי הילדה מלפלנד", "נוריקו-סאן הילדה מיפן" ו"סיאה הילדה מאפריקה".
לאה גולדברג תרגמה לעברית את ספריה של ריבקין-בריק שנכתבו על ידי אלי יאנס ואסטריד לינדרגרן והשתיים התחברו.
ריבקין-בריק שהתגוררה בשוודיה ביקרה בישראל עשרות פעמים והוציאה ספרי צילום למבוגרים על ישראל.
גולדברג וריבקין-בריק יצרו יחד מספר ספרים בישראל על ילדי הקיבוצים: הראשון היה "מלכת שבא הקטנה" (1956) על יעל שעלתה ממרוקו והשתלבה בקיבוץ רמת יוחנן, השני "גדי והחמור הקטן" שצולם בקיבוץ אפיקים אבל מעולם לא יצא לאור.
ספר נוסף על ילדי הקיבוץ שצילמה ריבקין-בריק נכתב על ידי קורדליה אדוורדסון ושמו "מרים גרה בקיבוץ" (1971).
הספר יצא לאור בשוודית אך לא תורגם לעברית.
באפריל 1962 נסעו לאה גולדברג, חנה ריבקין בריק והעוזרת שלה סטלה מור לקיבוץ רביבים בנגב.
הן ביקרו בקיבוץ, בשבטה ובעבדת.
ריבקין-בריק צילמה מאות תמונות עבור הספר ולאה גולדברג כתבה את הטקסט.
הילדים בספר הם שאול רחבי (הנכד של גולדה מאיר), אייל בן לוי וענת דובדבני.
הספר "אלי גר בישראל" יצא לאור ב-1964 בשוודיה בהוצאת בהוצאת Rabén & Sjögren שהוציאה את שאר סדרת "ילדי העולם" ובארצות הברית באותה שנה בהוצאת מקמילן.
בישראל, בעקבות חילופי הנהלה בהוצאה, יצא הספר לאור רק ב-1966 בהוצאת הקיבוץ המאוחד אז נקרא "הרפתקה במדבר".
במהלך חיפושיה אחר אלה-קרי ונוריקו סאן היא מגיעה לקיבוץ רביבים ופוגשת את הילדים מהספר.
בעקבות פרסום הסרט שבעה מספרי הסדרה יצאו בישראל במהדורה מחודשת, ביניהם: "אלה-קרי הילדה מלפלנד", "נוריקו-סאן הילדה מיפן" "סיאה הילדה מאפריקה", "לילבס ילדת הקרקס", "דירק הילד מהולנד", "גנט הילדה מאתיופיה", "נואי הילדה מתאילנד" וכן הספר "הרפתקה במדבר".
הרצאות חג המולד של המכון המלכותי הן סדרת הרצאות, שכל אחת מהן עוסקת בנושא מדעי אחד, המתקיימות מדי שנה במכון המלכותי שבלונדון מאז שנת 1825. מטרת ההרצאות היא להציג נושאים מדעיים לקהל הרחב – ובייחוד לצעירים – באופן מרתק, נגיש ומלמד.
את יוזמת הסדרה הגה מייקל פאראדיי בשנת 1825, בתקופה שבה החינוך המאורגן לצעירים היה נדיר.
רבות מן ההרצאות פורסמו לאחר מכן בדפוס.
הרצאות חג המולד של המכון המלכותי נערכו לראשונה בשנת 1825 ומתקיימות מדי שנה מאז, למעט ארבע שנים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ההרצאות מתקיימות במכון המלכותי בלונדון, למעט בשנים 1929 ובין 2005 ל־2006, אז שופץ הבניין.
את סדרת ההרצאות יזם ופתח מייקל פאראדיי, אשר הנחה את הסדרה תשע־עשרה פעמים.
זוכי פרס נובל ויליאם בראג ובנו לורנס בראג נמנו אף הם עם המרצים, האב ארבע פעמים והבן פעמיים.
בשנת 1994 הייתה פרופ' סוזן גרינפילד המדענית הראשונה שהעבירה את הרצאות חג המולד.
המרצה המדעי הראשון שאינו לבן היה קווין פונג בשנת 2015, ובאוגוסט 2020 הוכרז כי פרופ' כריסטופר ג'קסון ישתתף בהנחיית סדרת ההרצאות של 2020 – וכך יהיה המדען השחור הראשון שיעשה זאת.
את האביזרים המשמשים בהרצאות מעצב יוצר ההדגמות המדעיות של המכון, תפקיד אותו מילא בעבר פאראדיי עצמו.
אחד הטכנאים הבולטים היה ביל קואטס, ששימש בתפקיד בין 1948 ל־1986, במיוחד בעידן בו החלו ההרצאות להיות מצולמות לטלוויזיה.
הטכנאי מקבל את נושא ההרצאות הכללי כבר באביב, אך הפרטים הסופיים נקבעים רק בספטמבר, כאשר ההקלטות מתקיימות באמצע דצמבר.
עד שנת 2009 הורחבה הסדרה לחמישה מפגשים בשנה, אולם בשנת 2010, בעקבות חובות של למעלה מ־2 מיליון ליש"ט, נאלץ המכון לקצץ בהוצאות והסדרה צומצמה לשלושה מפגשים בלבד.
הרצועה הייתה תוכנית הומור סאטירית בערוץ ביפ.
התוכנית כללה מערכונים הומוריסטיים, ראיונות משעשעים עם ידוענים, ושירים.
בשתי העונות הראשונות הנחה את התוכנית טל ברמן ובעונות הבאות החליפה אותו הדמות עופר נבאחו, בגילומו של הקומיקאי אורי גוטליב.
המנחה לווה בדמות ה"כלב" - בובת כלב גדול ושעיר שגולם על ידי הקומיקאי שגיב פרידמן, ובמגוון של דמויות משנה המגולמות על ידי מספר רב של קומיקאים ושחקנים ישראלים שונים.
הכותבים הראשיים של התוכנית הם עוזי וייל, מעיין בלום, ערן פיין ארז אבירם ושגיב פרידמן.
התוכנית, שזכתה ממבקרי הטלוויזיה לביקורות מצוינות, ירדה מהמסכים בדצמבר 2006, לאחר עזיבת העורך ערן פיין, ותוכננה לעלות במתכונת שונה בשנת 2007 אך לבסוף הפרויקט בוטל.
טל ברמן (עונה ראשונה ושנייה): היווה מעין אנטיתזה המאזנת את הדמויות המטורפות שסביבו.
רבים מהמערכונים בתקופתו נסובו סביב עימותים בהם הכלב והדמויות התנהגו בפראות בעוד ברמן גער בהם והיווה את "קול ההיגיון" שבתוכנית.
עופר נבאחו (אורי גוטליב): החליף את ברמן אחרי תום העונה השנייה.
בניגוד לברמן, נבאחו לא היווה אנטיתזה לשאר הדמויות אלא תיפקד כאחד מהם.
תחת ניצוחו, התוכנית הפכה פרועה יותר ומערכוניה הפכו קיצוניים יותר בגישת ההומור שלהם.
נבאחו עצמו הוא אמרגן, סוכן ומפיק על, מפיק מחזות הזמר "אחים בדם" על תוכנית ההתנתקות, "רבין על הקרח" על רצח רבין, וכן מחזות זמר דוקומנטריים על אסון הצונמי ועל מותה של עופרה חזה ממחלת האיידס.
מלהק לכל הפקה את תום אבני- ולאחר שברמן מתנגד לכך, את אקי אבני ("שהוא לא שחקן, אבל זה אף פעם לא הפריע לו"), אגם רודברג ו"טל מוסרי בתפקיד צ'יטה הקוף".
סובל מטראומת ילדות בעקבות תקיפות מיניות שביצע בו דודו בנימין במקלט השכונתי (אף על פי שהוא בכלל לא דודו- אלא סתם אדם שאביו היה חייב לו כסף).
שם הדמות מבוסס על השם "עופר נברו", אמרגן ידוע.
מישה המאבטח (מישה למברג) - המאבטח של התוכנית.
פתח כל תוכנית בכמה מילים מרירות שהסתיימו ב"ראז, דווה, טרי!" (אחת, שתיים, שלוש ברוסית), לדוגמה: "עכשיו חורף.
תנור, בוילר, רדיאטור, נו טוב.
ראז, דווה, טרי!" ומדי פעם הנחה את הפינה "משלי מישה" בה המחיז מאירועי השבוע עם בובות.
לעיתים בסיום התוכנית הוא שר שירי רוק ואף מטאל (דוגמאות: Smells Like Teen Spirit, Sweet Dreams).
תפקידו המרכזי - להעביר כל אורח שנכנס לאולפן התוכנית בידוק ביטחוני, תוך העברת מגנטומטר על גופו.
כלב מתוסכל ונכה, הידוע באהדתו חסרת הפשרות לקבוצת הכדורגל מכבי תל אביב ולשחקנה אבי נמני, עליו שר את השיר "נמני, להיות אתך בכל דקה".
הכלב אף הגדיל לעשות וקרא לבנו "נמניהו".
נמניהו הוא פרי אהבתו של הכלב עם אמו.
הכלב מעריץ גם את שריף ילד הפלא הדרוזי ופעל כביכול לשחרורו המוקדם.
לתקופה ארוכה בתוכנית רבות מהשורות של הכלב היו בדיחות על תימנים והערות גזעניות נגדם, עד שהכלב גילה שהוא עצמו תימני ואביו הוא גבי עמרני, איתו התאחד בפרק האחרון של הסדרה.
בעונה הרביעית, גילה הכלב שאמו אימצה אותו ושאמו האמיתית הייתה כורדית ("מאח ואחות יוצא ילד מפגר, מכורדית ותימני יוצא כלב מדבר").
בפרקים רבים הכלב מנסה להקים פרויקטים משלו, כמו תחנת רדיו "כלבלבץ" (על משקל גלגלצ), או פוליסת ביטוח נגד תימנים.
דוגמה לשנאה זו הופגנה באופן מוקצן במערכון אשר חתם את העונה השנייה.
במערכון הגיע סלים טועמה להתארח והכלב קילל אותו כהרגלו, וטועמה כחלק מהמערכון הפעיל מטען חבלה והתפוצץ יחד עם דמויות הרצועה.
נוהג מקובל בתוכנית הוא פתיחת קמפיינים על ידי הכלב למען מטרות "נאצלות".
כך לדוגמה זקף הכלב לזכותו את שחרור שריף ילד הפלא הדרוזי מכלאו, את פיטוריו של ניר קלינגר ממכבי תל אביב.
בהמשך קרא הכלב ללוני הרציקוביץ' למכור את מכבי תל אביב.
הכלב אוהב גם קוקאין, זונות, ופורנו.
את אהבתו לז'אנר המחיש על ידי נישואיו לבובת הקרטון של כוכבת הפורנו ג'נה ג'יימסון אותה הוא אוהב במיוחד.
הכלב פצח בקריירת שירה בתחילת העונה השלישית ושר בכל תוכנית שיר מקורי וגס על בסיס השירים "עוד לא אהבתי די", "תנו לו צ'אנס" ועוד.
בתחילת העונה הרביעית הכלב התחיל לפנות לצופים במטרה שיאמצו אותו, ואף כתב על כך שיר על בסיס השיר "יונתן שפירא" של איה כורם.
בנוסף, הגיש הכלב פינת טיולים וראיונות מיוחדת בתוכנית יחד עם יעל בן דב בשם "יעל ואני, פה ושם בארץ ישראל".
אומברטו ז'וסימר דה סילבה פלומיננזה דו סנטוס אוליוורה (יובל סמו) - נשיא בית המשפט העליון הברזילאי, רודף שמלות שמנסה לבלות כל הזמן.
קפטן סלומוניקו ה-3 (יובל סמו) - איל ספנות ישראלי שיש ברשותו 2 סירות משוטים, עששית וטרנזיסטור ישן.
מרבה לשוט בנחל הירקון ולאכול טונה.
בעונה השנייה, יריבו המושבע היה גילי מוסינזון, כדורסלן הפועל תל אביב, ולדעתו, מוזיקאי "כושל בן כושל", בפרק סיום העונה נפגשו השניים והשלימו ביניהם.
בעונה האחרונה של התוכנית, סלומוניקו מצא יריב חדש, סבר פלוצקר עיתונאי כלכלי של "ynet".
בכל צ'יזבט של הקפטן נוכח "שקנאי המק-מק" שמרבה לחוג מעל סירתו של סלמוניקו.
לקפטן ידיד טוב בשם קונדופוני.
לקפטן גם ידידים רבים חוץ מקונדופוני כמו: קוואמי דה לה פוקס, ז'ורז' מוסטקי ומקאללה.
הנסיך הארי (אורי גוטליב) - בנה של הנסיכה דיאנה, לא סולח לאמו על "שהזדיינה עם ערבים", סובל מבעיות הקאה קשות ומכור לסמים אותם הוא רוכש בלוד.
סיגי כהן (נתי קלוגר) - הפרחה הקלאסית, מגיעה לכל תוכנית בתור בעלת מקצוע שונה ומרבה לדבר עם חברתה בתיה.
יצחק זוזיאשווילי (דוד קיגלר) - אסיר העולם החשוד בהזמנת רציחתו של השופט עדי אזר, לא אוהב שקוראים לו "גרוזיני", מנהל רומן עם עופר גלזר.
א' מבית הנשיא (נתי קלוגר) - פקידה שעבדה אצל משה קצב (ולאחר מכן גם אצל חיים רמון).
מתראיינת בנוגע ליום העבודה שלה כשנבאחו תמיד חושב שאנסו אותה.
בסוף הריאיון אומרת בפשטות שנאנסה.
חזי ביוטי (דוד קיגלר) - דוגמן הבית של נבאחו לשעבר, וכיום שחקן הוליוודי מצליח, למרות שהמילים היחידות שהוא יודע באנגלית הן "פאק יו." ידוע בחיקוי האנטילופה המוצלח שלו.
יצא לתקופה מסוימת עם שרון ירקון.
שרון ירקון (נתי קלוגר) - פארודיה מוגזמת על שרון איילון מהתוכנית "קחי אותי שרון".
בעלת קול צפצפני ומנסה להתקבל לתוכניות אירוח ולסרטים, חושבת שהצגת העובדה שאחיה נהרג כביכול מאש כוחות צה"ל תעזור לה להתקבל לתוכניות המציאות.
שרון התקבלה להגיש את תוכנית הבוקר של טלעד לאחר שהזכיינית לא זכתה במכרז על שידור בערוץ 2. יצאה לתקופה מסוימת עם חזי ביוטי.
גדעון להב (יובל סמו) - שחקן תיאטרון.
מבכירי השחקנים בארץ וידוע בחיבתו היתרה למקלחות משותפות עם נערים צעירים ולדיבור תיאטרלי מוגזם, נשוי לגלילה להב (קלוגר), מחבב את אמיר פיי גוטמן ויוסי גרבר, ומרבה לחקות את הקולגות שלו גדעון זינגר ויעקב בן-סירא בריקוד החפצה-מנמצה.
אראגן אלבניון (יובל סמו) - מתאמן נכה גדוע ידיים ורגליים שמבצע פעולות יום יומיות עם השיניים, שבא למכביה כיהודי היחיד של אלבניה.
מעריץ של הסרטים שרק ושרק 2.
עדינה אבן אור (נתי קלוגר)- פסיכולוגית ומורה לדיקציה שיש לה בעיות בדיבור וקשה להבין את מה שהיא אומרת.
לעיתים מנחה את התוכנית במקום נבאחו.
חריף הנער הצ'רקסי (יובל סמו)- זמר שחתום אצל נבאחו.
למרות שנבאחו מגדיר אותו כצ'רקסי אותנטי הוא אינו כזה ונולד בכלל בפתח תקווה.
ניסיון של נבאחו למשוך את מעריצי שריף בתקופה ששריף היה בכלא.
ויויאן לוגסי (נתי קלוגר)- תיירת צרפתייה ציונית מסורתית וחרמנית, אוהבת להשתזף בשמש הישראלית ושומרת על בתוליה באמצעות קיום מין אנאלי ומין אוראלי.
בזמנה הפנוי היא עולה לקברי צדיקים וקוראת תהילים.
דני ויזנטל (מנשה נוי) - צייד הנאצים האתיופי.
מתקשה בהבנה נכונה של המציאות ולעיתים מתבלבל בין יהודים אשכנזים לבין נאצים, ופעם אף רצה לרצוח את נתי קלוגר מהתוכנית מפני שהיא בלונדינית עם עיניים כחולות והוא חשב ששמה הוא נאצי קלוגר.
דמותו מבוססת על צייד הנאצים שמעון ויזנטל.
נוהג להשתמש ברובה קרבין כחנית.
ארנון פישנזון (יובל סמו) - עבריין על.
מנסה להטיל אימה על סובביו אך מתקשה בכך בעקבות איומיו בשליחת הודעות SMS מגונות, ועקב פשעיו המסתכמים באי שימוש בשמן קנולה בעת הכנת פלאפל.
חבר של אורנה ולוקח אותה לסיבובים על קלנועית בקיבוץ משמר העמק.
המנחה מנסה כל פעם לתקן אותו בהגיית המלה "תנור" אותה מבטא פישנזון כ "צנור" וטענתו זו עגת עבריינים.
סופר אבי (מנשה נוי) - מחליפו של סופר שלמה.
משתדל להציל את ישראל מצרות בין נסיונותיו לעשות מזה כסף, גיבור העל הכלכלי.
בעונה הרביעית סופר שהתאבד על ג'ינס של פוקס והוחלף בשוהם פורז.
שוהם פורז (יגאל עדיקא)- מחליפו של סופר אבי, גיבור העל שמציל רק אשכנזים.
אשכנזי שתקוע בגוף של מזרחי.
אבי ניר (ליאור אשכנזי) - סוכן מוסד לוהט ולא מוצלח, משתמש בשמו ("ניר.
א...אבי ניר") כדי להשיג בחורות.
מבצע פעולות לתפיסת ראשי ארגוני הטרור ומדינות עולם הרשע ומפשל ברגע האחרון בגלל פליטת פה ישראלית ("נובלס", "מפגש הסטייק").
רב"ט גידי (ליאור אשכנזי\אסי כהן) - חייל צה"ל שחי בעבר, לא מצליח לקבל שהזמנים התקדמו.
לטענתו הוא עדיין במלחמת לבנון הראשונה וכרגע חזר ממבצע אנטבה.
שנדור פרקש (דביר בנדק) - "גדול במאי הונגריה ומונטנגרו" הסובל מאכילת יתר כפייתית.
יצר את פרויקט "לחיות עם המתים" בו הוא מחזיר דמויות ישראליות אהובות לחיים בגילומו של ליאור אשכנזי.
לשנדור יש אח תאום בשם מנדור, יזם סטארט אפ, שאף גנב לו את ליאור אשכנזי אל עסקי הסטארט אפ בסוף העונה.
ליאור אשכנזי (ליאור אשכנזי) - אשכנזי מגלם את עצמו כשחקן מובטל המיוצג על ידי שנדור פרקש ומגלם דמויות שחסרות לעם ישראל כמו רון ארד, אריאל שרון, ג'ונתן פולארד ועופרה חזה.
בהתייחסות לווידויו על שימוש בסמים, מתפתה הדמות של אשכנזי לשימוש בקוקאין.
יודע להיכנס לדמויות ולבצע מונולוגים מרגשים.
מיי-לינג פתואנג (נתי קלוגר) - עובדת זרה אשר באה מהפיליפינים (אף-על-פי ששמה הפרטי הוא סיני ושם משפחתה הוא תאילנדי).
היא עובדת בסביון בשביל מעבידה עצלנית, עבורה היא מבצעת משימות מוגזמות כמו הליכה לטיפול כימותרפיה במקומה.
עוזיהו "צ'צ'יק" פרוכטר (יובל סמו) - טייס בחיל האוויר הסובל מפציעה ברקטום הגורמת לו לשחרר נפיחות ללא שליטה.
מרבה לספר סיפורי גבורה הרואיים מעברו כטייס בחיל האוויר.
ויקטור יבטושנקו (דביר בנדק) - מעצב שערות הערווה של בנימין נתניהו.
נוהג לאכול חיות גדולות - היפופוטם, סוסים (כולל הרוכב והעגלה) וכו'.
ראש הממשלה (יובל סמו) - דמותו מציגה את ראש הממשלה ה"קלאסי" (נטול שם או זמן), מופיע לבוש בחליפה ועוטה סרט "ראש הממשלה" (בדומה למלכת יופי) יחד עם הרמטכ"ל ושר הביטחון כשלושה ליצנים.
שר הביטחון (דביר בנדק) - לבוש במדים של צבא בדיוני, ומציג את שר הביטחון המרוקאי, כנראה סאטירה על עמיר פרץ (שהיה אז שר הביטחון), שגם הוא מרוקאי.
תמיד מופיע יחד עם ראש הממשלה והרמטכ"ל כשלושה ליצנים.
הרמטכ"ל (ליאור אשכנזי) - דמותו מציגה את דמות הרמטכ"ל נטול הרגשות, הוא אינו מגיב לרגשות, פרט להתבדחויות הליצניות שלו ושל ראש הממשלה ושר הביטחון.
זאב (ולוולה) ביסקינד ספיידערמענטש (קובי אריאלי) - גיבור העל החרדי (מבוסס על ספיידרמן).
איברהים שמאס (מעיין בלום/עידן אלתרמן)- ליצן מהקרקס של החמאס.
דור 2 (גידי גוב) - לוביסט שואות מומחה ומארגן ליינים של מסיבות.
ראובן תנינים (גידי גוב) - צייד תנינים וחיות אקזוטיות ישראליות.
יעקב מקרקן (ליאור אשכנזי) - רב סקוטי שמתמודד על נשיאות המדינה הסובל מבעיית שתייה.
אם.סי נחום (דוד קיגלר) - הראפר למבוגרים.
הרב הערבי הראשי (אבי גרייניק) - פרשת השבוע מעורבת עם עברו כערבי.
מחמוד אבו שוקרי (אורי גוטליב) - ערבי המשחק שלל דמויות.
נוטה להציע דברים בחרוזים ("רוצה תיבת דואר שני ג'יגה?
רוצה לראות את סכנין יורדת ליגה?") וכל פעם מגיע בתפקיד אחר.
החליף את נבאחו כמנחה לתוכנית אחת לאחר שימאשוטה פיטר אותו.
יהושע שטיינר (דני שטג/דוד קיגלר) - שופט שפוסק פסיקות מוזרות, בדרך כלל למען עונג מיני.
סופר שלמה (אבי גרייניק) - הגרסה הישראלית לסופרמן, למרות שאין לו כוחות.
שיהל פוזננסקי (נתי קלוגר) - דוגמנית נשואה לכדורגלן שנוהג להכות אותה.
הרבי מליברפול (דוד קיגלר) - הרבי שנבחר כביכול ללמד את הנסיך הארי על היהדות לאחר שזה (במציאות) התחפש לנאצי, רב בעל עבר מפוקפק.
הרג את נצח ירקון, אחיה של שרון ירקון.
הרבי התגאה בכך שכמעט החזיר את הביטלס בתשובה (אבל הם העדיפו סמים ודוגמניות עירומות).
היה בעל בעיית אלרגיה עד שעדינה ריפאה אותו (היא אמרה לו להסתכל לאור).
טרונצ'ו (שלומי קוריאט) - בן טיפוחיו ועוזרו של הרבי מליברפול.
ידוע כמחולל ניסים ובעל ברכות לכל מאורע.
שוטה גמור ופתי מאמין לכל דבר.
פרופ' ברנוביץ' (אבי גרייניק) - פארודיה על ישעיהו ליבוביץ, פרופסור סנילי המרבה להשתמש בביטויים "יודונאצים", "יודונאץ", "חוליגנים", ו"וואזארי".
יריבו האינטלקטואלי של אסא כשר.
ציפי שגרן (נתי קלוגר) - מעודדת ומפעילה בצוות בידור והווי שסובלת מדיכאון קשה.
גלילה להב (נתי קלוגר) - אשתו של גדעון להב.
בעלת מאפייני דיבור זהים לשלו.
נוטה להכחיש את הנטיות ההומוסקסואליות של בעלה.
("אתה מנסה לרמוז שגדעון הוא הומוסקסואל?...גדעון מעולם לא קיים יחסי מין!")
מנחם נבאחו (צבי שיסל) - אביו של עופר נבאחו בעל מכון ליווי וקברט בברלין, עופר נבאחו נטש אותו בלונה פארק כשהיה בן 5.
גולדה מאיר (יעל לבנטל) - ראש ממשלת ישראל, מקימת "מפלגת המתים".
בילבי לא-כלום (יעל לבנטל) - בילבי לאחר הספרים במקצועה החדש כזונה.
סווטלנה (יעל לבנטל) - אשתו של מישה.
פסיכואנליטיקאית לשעבר מהק.ג.ב, בעלת שומה ענקית.
יודעת להפנט אנשים באמצעות המילה "גלים".
רינו צרור (עידן אלתרמן)- פארודיה על העיתונאי ואיש הטלוויזיה.
ימאשוטה (ספי ריבלין)- משקיע בעל קונצרן ענק יפני, קנה את התוכנית הרצועה.
אך התאבד בחרקירי לאחר שסיגי דחתה אותו.
פיטר את נבאחו והחליף אותו במחמוד אבו שוקרי לתוכנית אחת.
נצח ירקון (יובל סמו) - האח החייל של שרון ירקון שנהרג מאש כוחותינו.
צביקה מחול (דוד קיגלר)- קיבוצניק ורקדן בלט בלהקת המחול הקיבוצית "צביקה מחול" וחושש שיחשבו שהוא הומו.
טל מוסרי בתפקיד צ'יטה הקוף (דביר בנדק/משה פרסטר)- הטאלנט העיקרי שחתום אצל נבאחו.
רוצה תפקידים רציניים, אולם נבאחו אומר לו לגלם את כולם ב"קופית".
באותה תקופה, מוסרי אכן שיחק את צ'יטה הקוף במחזמר טרזן וג'יין.
אתי טייקאווי (נתי קלוגר)- הרודנית המעצבנת, פארודיה על בטי רוקאווי מ"הדוגמניות"
אגם רודברג (נתי קלוגר) - הדוגמנית- שחקנית המפורסמת.
מיוצגת של נבאחו שמביא אותה לכל הפקה שלו.
משחקת באמצעות פרצופים ושרה פרודיות על Dragostea Din Tei (כהתייחסות לפסטיגל שהשתתפה בו).
פרופ' הר אבן (אורי גוטליב) - הוגה דעות שמופיע בפינה "דעה יחידה".
בדרך כלל מדבר על גופן של נשים.
ג'רלד (ערן שדר) - שליח הטלוויזיה היהודית בברוקלין, התחיל דרכו בתוכנית "שי ודרור" והופיע גם ב"פיני הגדול".
האיש שאומר "בָּה" (עידן אלתרמן) - דמות שהביא עמו שנדור פרקש.
לבוש בבגדים תנכיים, עטור זקן, ואומר רק את המילה "בה" בקונוטציות משעשעות.
החייל הנאצי (צחי גראד)- מפקד על חיילים נאצים.
טוען שכל התוכנית היא בעצם אשליה ושנבאחו ושאר הדמויות הוזות כיוון שהן הסתתרו כל כך הרבה זמן מהנאצים.
לטענתו השנה עדיין 1943 והכל לא באמת קיים.
מגיע בפרק האחרון כדי להרוג את כל הדמויות.
הרצון הכללי הוא מושג מתוך הפילוסופיה הפוליטית של ז'אן-ז'אק רוסו, המופיע בספרו "על האמנה החברתית" אשר יצא לאור בשנת 1762. מושגי המפתח 'הרצון הפרטי' ו'הרצון הכללי' מייצגים את הבידול הקיים בין האינטרס של היחיד לאינטרס הכולל של החברה.
רוסו מייחס חשיבות גדולה למושג הרצון הכללי.
מושג זה מייצג על פי רוסו את סך כל ה"רצונות הפרטיים", שיש לכל הפרטים אשר שותפים באמנה החברתית.
רצון זה אינו ניתן לחלוקה, ולא ניזון מהשפעות זרות של האינטרסים הפרטיים בחברה.
החירות של היחיד באה לידי ביטוי ברצון הכללי.
הפרטים בחברה מוסרים את עצמם ואת כל זכויותיהם לידי הגוף הציבורי, כך שבסופו של התהליך, לא מסר בעצם אף אחד את עצמו לשום אדם.
הפרט אמנם מאבד את חירותו הטבעית, אך זוכה בחירות ממוסדת.
הנחת היסוד הבסיסית של רוסו בכל הקשור לרצון הכללי, היא כי אדם מסוגל לוותר על שיקוליו האנוכיים ולפעול למען טובת הכלל.
בסופו של דבר זו גם טובתו שלו.
אחד המשפטים היותר שנויים במחלוקת בספרו של רוסו, האמנה החברתית, הוא המשפט שבו טוען רוסו כי במידה שיהיה מישהו "שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחהו לכך הגוף כולו.
יש הרואים במשפט זה יסוד טוטליטרי עד כדי היווצרותה של דמוקרטיה טוטליטרית, כפי שתיאר ההיסטוריון יעקב טלמון.
ברם, יש לו גם היבט חיובי מאוד בכל הקשור לתפיסתו האופטימית של רוסו בכל השייך לעניין טובתו של כל פרט באותה חברה אידיאלית שהוא הגה.
בתפיסתו של רוסו אדם חופשי הוא אדם החי על פי התבונה ונשמע לרצון הכללי.
החוק במדינתו הוא ביטוי לרצון הכללי.
רוסו ראה בחוק ערך מקודש המשמש כמחסום השומר על הפרט במדינה מפני שרירות לבו של השלטון.
בני האדם כולם משרתים למעשה אחד את השני אבל אין להם אדון.
הרצון לעוצמה הוא שמה של סדרת משחקי מחשב של חברת Sierra, ששילבה בין ז'אנר משחקי ההרפתקה וז'אנר משחקי התפקידים.
הסדרה שילבה בה הומור, חידות, רקעים ודמויות השאובים מאגדות ומיתוסים שונים, והיא אחת מהסדרות הזכורות לטובה ביותר מבית היוצר של Sierra.
במקור נקרא המשחק הראשון "Hero's Quest", במסורת השמות של משחקים אחרים דוגמת "מסע המלך", אך מכיוון שכבר היה קיים משחק בשם דומה, חברת Sierra נאלצה לשנות את שם הסדרה ל-"Quest For Glory", ובשם זה היא מוכרת.
הסדרה כללה חמישה משחקים כאשר כל אחד מהם ממשיך במקום שבו קודמו הפסיק.
כל משחק כלל אזכורים רבים למשחקים שקדמו לו, כולל הופעות חוזרות של דמויות.
כל משחק שאב השראה מתרבות ומיתולוגיה אחרות: הראשון מהפולקלור הגרמני ומסיפורי מעשייה, השני מהתרבות הערבית ומסיפורי אלף לילה ולילה, השלישי מהמיתולוגיה המצרית והאפריקנית, הרביעי מהתרבות המזרח אירופאית ומסיפורי האימה הגותיים, והאחרון מהתרבות הים תיכונית והמיתולוגיה היוונית.
מדי פעם שולבו אלמנטים שלא התאימו לאווירה הכללית - למשל, המכשפה באבא יאגה הלקוחה מהמיתולוגיה הסלאבית שולבה במשחקים הראשון והרביעי.
כמו כן שולבו במשחק מספר אנכרוניזמים מתוכננים היטב - למשל, מדען חובב פיצה מטורף, בן דמותו של פרנקנשטיין, במשחק הרביעי.
במשחק הראשון משחק השחקן דמות של "גיבור" שזה עתה יצא מבית הספר לגיבורים, וטרם צבר לעצמו מוניטין.
בבסיסם, המשחקים התבססו על סגנון משחק הרפתקה ממוחשב של Sierra - הגיבור מדבר עם דמויות, מוצא חפצים ומשתמש בהם, ומנסה לפתור מצבים בהם הוא נתקל.
החידוש שבמשחק היה שילוב אלמנטים של משחק תפקידים - תכונות הגיבור יוצגו באמצעות סטטיסטיקות (למשל, כושר הלחימה שלו, כושר פריצת המנעולים שלו וכדומה) וכדי להצליח במשחק היה הגיבור צריך לפתח את הכישורים הללו באמצעות שימוש בהם.
גם עלילת המשחק נתנה חופש במידת מה לשחקן להחליט מה ברצונו לעשות, אף על פי שהיא שמרה על ליניאריות עלילתית (סיום כל משימות החובה כאשר הגדולות שבהן לפי סדר).
עם סיום המשחק, לשחקנים ניתנה האפשרות לשמור את הדמות שלהם ולהעביר אותה למשחק הבא, עם הכישורים שצברה, וכך ניתן היה לפתח את אותה הדמות תוך כדי מעבר על כל משחקי הסדרה.
בפני השחקן היו שלוש דמויות שונות שיכול היה לבחור לפני שהחל לשחק - לוחם, קוסם או גנב, כשמצבים שונים במשחק יכולים להיפתר בצורה שונה, בהתאם לדמות שאותה משחקים (למשל, אפשר להילחם במינוטאור חזק אם אתה לוחם, להתגנב מאחוריו אם אתה גנב, או להרדים אותו באמצעות כישוף אם אתה קוסם).
במשחק הראשון ההבדל בין הדמויות התבטא בעיקר בכישורים שונים, אך דמות שניחנה בכל הכישורים יחד יכלה לנקוט באיזו גישה שרצתה.
במשחקים שלאחר מכן ההבדלים בין הדמויות היו חדים יותר.
כמו כן נוספה דמות נוספת - פלאדין, אך היא הייתה אפשרית רק למי שהפך לפלאדין בסוף המשחק השני או המיר אליה את הלוחם לקראת סיום השלישי (לחלופין, מהמשחק השלישי היה ניתן להמיר כל דמות לפלאדין בזמן היבוא).
1990 Quest for Glory II: Trial by Fire; בשנת 2008 יצאה גרסת מעריצים מחודשת של המשחק
במקור, הסדרה חוברה כטטרולוגיה, המונה 4 משחקים, עם הנושאים והמחזורים הבאים: ארבע רוחות השמים, ארבעת היסודות, ארבע עונות השנה וארבע מיתולוגיות.
כך תכננו היוצרים את הסדרה במקור:
אולם, כאשר הגיעה השעה לכתוב את Shadows of Darkness, חשבו היוצרים שיהיה קשה לגיבור באותו שלב לעבור מארץ שַׁפּיר (Shapier) ישירות לארץ מורדביה (Mordavia), ולהילחם באפל (The Dark One).
לכן החליטו להוסיף משחק נוסף, Wages of War, אשר לא נכלל בתכנון המקורי שלהם, וגרם למיספור מחדש של הסדרה.
עדות לכך ניתן למצוא בסופו של Trial by Fire בו נכתב כי המשחק הבא יהיה Shadows of Darkness וברקע נראה ירח ערפדי מעוטר בניבים - רמז לנושאו של המשחק הבא.
יוצרי המשחק דיברו על כך במהדורת סתיו 1992 של מגזין סיירה InterAction, ובחדר צ'אט אינטרנטי:
הרצח בגן מאיר הוא אירוע פלילי חמור שהסעיר את מדינת ישראל בסוף שנות הארבעים וקבע תקדים חשוב במשפט הפלילי הישראלי.
גן מאיר בתל אביב, הגובל ברחוב המלך ג'ורג', ניטע בשנת 1944 לזכרו של ראש העיר מאיר דיזנגוף.
בעיר מעוטת הגנים (בימים שלפני גן העצמאות ופארק הירקון), הפך הגן עד מהרה לאתר להתבודדות של זוגות אוהבים.
ב-21 באוגוסט 1949, בשעה אחת לפנות בוקר, טיילו בגן שני צעירים, דניאל פקטורי ונעמי שטיין.
דניאל פקטורי היה בן 25, מוזיקאי ומלחין, שהתגורר בקיבוץ גן שמואל, נשוי ואב לבת.
נעמי שטיין הייתה בת 22. השניים היו אח ואחות מאותו אב, עורך דין נודע בשם מרדכי שטיין, שהקים את תנועת השמאל הרדיקלי הטרוצקיסטית "תנועת הכוח השלישי".
פקטורי היה בנה של הביולוגית והמחנכת איטה פקטורית (אחותו של הבוטנאי אליעזר פקטורובסקי) ובנו החורג של הבוטנאי פרופ' אלכסנדר איג (אחותו מאמו, אליעזרה (לוסי) אֵיג-זקוב, היא זמרת אלט ומתרגמת מאנגלית).
לפי פסיקת בית המשפט, באותה עת שוטט בגן אדם בשם דוד יעקובוביץ.
למרות שמו היהודי, היה האיש יווני נוצרי מקפריסין, ששמו המקורי היה כריסטוס ניקולאידס, אשר הגיע לארץ ישראל במסגרת הצבא הבריטי, הציג עצמו כיהודי, אימץ בהתאם את שמו היהודי ונשא לאשה צעירה יהודיה.
האיש היה אנס שנהג לתקוף זוגות המתבודדים בגן, להניס את הגבר במכות מקל ולבצע מעשה אונס באשה.
יעקובוביץ ניגש לדניאל ונעמי, הכה במקל בראשם, גרר את נעמי, שנאבקה עמו, ואנס אותה בכוח.
הפעם גרמה תקיפת הגבר לפגיעה חמורה בגולגולתו.
דניאל פקטורי הגיע בשארית כוחותיו כשהוא פצוע קשה לבית אמו והוחש לבית חולים, שם נפטר למחרת היום.
יעקובוביץ הגיע לאחר מעשה האונס לבית החלוצות הסמוך והזעיק את השומר למקום האירוע, בתואנה שמצא אשה פצועה בגן.
השומר התקשר טלפונית למשטרה ונלווה ליעקובוביץ אל הגן שבו שכבה נעמי הפצועה.
תוך כדי כך הגיעה למקום ניידת משטרה שהעבירה את נעמי למגן דוד אדום ומשם לבית חולים.
השוטרים שהגיעו לזירת העבירה רשמו מפיו של יעקובוביץ את שמו וכתובתו, כמי שהודיע על האירוע למשטרה.
נטען כי חקירת המשטרה התנהלה תחילה ברשלנות.
גביית העדות הראשונה של העדה המרכזית, האישה שהותקפה ונאנסה, התקיימה בבית החולים בעודה שוכבת חבושה וכואבת.
הנה ציטוט חלקי מן ה"עדות" כפי שנכתבה על ידי השוטר שחקרה אביגדור קצנלבוגן, שנעדר ניסיון קודם בחקירות.
חלק מהשורות מחוקות בקו במסמך המקורי, משום שנעמי שטיין סירבה לאשר "עובדות" אלו בטענה שאינן נכונות והן הושמו בפיה.
עדות השוטר החוקר על נסיבות כתיבת התלונה/עדות מאשרת שהמשפטים המחוקים אכן לא היו דבריה.
רק לאחר יומיים נעצר יעקובוביץ, לאחר ששטיין, שהתאוששה מעט, מסרה כי האיש שהזעיק את המשטרה הוא התוקף.
החקירה המורכבת והמסובכת הופקדה בידי סגן ניצב יהודה פראג (לימים כיהן כמפקד מחוז תל אביב בדרגת ניצב) שהיה אז מנהל מחלקת החקירות של משטרת מחוז תל אביב באוגוסט 1949.
ב-19 בספטמבר 1949 נפתחה בפני שופט השלום הראשי אליעזר מלחי חקירה מוקדמת (הליך שהיה נהוג באותה עת כדי לקבוע אם יש מקום להגיש כתב אישום, כדוגמת השימוע בפני חבר המושבעים הגדול הנהוג בארצות הברית).
לאחר דיונים שארכו שלושה שבועות פסק השופט כי יש להגיש נגד יעקובוביץ כתב אישום לבית המשפט המחוזי.
ב-27 בנובמבר 1949 נפתח משפטו של יעקובוביץ בבית המשפט המחוזי בתל אביב בנשיאותו של השופט נתן ברדקי (בר זכאי).
יעקובוביץ הואשם ברצח בכוונה תחילה של דניאל פקטורי כדי להקל על ביצוע האונס בנעמי שטיין.
על יעקובוביץ הגן עורך הדין יצחק בן ימיני.
במשפט שארך שנה תמימה נערכו עשרות ישיבות, הופיעו עדים רבים, ונערכו חקירות נגדיות רבות, כשאולם בית הדין מלא מפה לפה בקהל צופים, בסקרנים ובעיתונאים.
בצעד חריג בית המשפט התיר למספר תובעים אזרחיים להופיע בשם הקרבנות, הנרצח ואלמנת הנרצח, לצד הפרקליט מטעם המדינה ובהם אבי הנרצח וקרבן האונס, עורך הדין מרדכי שטיין.
שטיין תבע כי שם הנאשם ישונה לשמו כריסטוס ניקולאידס, בעוד יעקובוביץ מכחיש זהות זאת וטען כי הוא יהודי יליד סלוניקי, בן לאב אשכנזי ואם ספרדייה שאינו דובר יידיש או לאדינו.
ב-23 בנובמבר 1950 מצא בית המשפט המחוזי את יעקובוביץ אשם ברצח דניאל פקטורי, על אף שהאמין לדברי הנאשם כי לא התכוון להרוג את דניאל פקטורי אלא רק לסלקו לבל יפריע למעשה האונס, וגזר עליו עונש מוות.
עד שנת 1954, עת נחקק החוק לתיקון דיני העונשין (ביטול עונש מוות על רצח), התשי"ד-1954, חל במדינת ישראל עונש מוות חובה על עבירת הרצח.
עונש המוות חל מכוח פקודת החוק הפלילי, 1936 המנדטורית, שהמשיכה לחול במדינה על פי פקודת סדרי השלטון והמשפט, התש"ח-1948, שבה נקבע המשך תחולתם של חוקי המנדט הבריטי, כל עוד לא הוחלפו על ידי חוקים ישראליים.
פקודת החוק הפלילי הוחלפה לימים בחוק העונשין.
המשפט, עובדות המקרה, קשר הדם בין דניאל פקטורי לנעמי שטיין (הם היו אחים מאב) ועונש המוות, כל אלה הפכו את הפרשה לפרשה סנסציונית שקיבלה כיסוי נרחב בעיתונות.
בעיקר "העולם הזה" הקדיש מקום נרחב ביותר לסיקור ישיבות בית המשפט ולתיאורי צבע של הנאשם, של העדים, של הפרקליטים ושל השופטים.
הפרשה זעזעה את תושבי תל אביב ובמשך שנים פחדו התושבים לעבור בגן מאיר בלילות.
העיתונאי נח קליגר כתב שנים רבות לאחר הרצח:
כנדון למוות הגיש דוד יעקובוביץ ערעור לבית המשפט העליון.
בדין ישבו השופטים שמעון אגרנט, שמחה אסף ומשה זילברג.
ביום 12 ביוני 1952 נתן בית המשפט את גזר דינו.
בית המשפט העליון דחה את טיעון ההגנה כי חבריה של אשתו של פקטורי ביצעו את התקיפה כעונש או אזהרה לפקטורי על שהוא מקים יחסי מין עם אחותו.
בית המשפט העליון פסק (בערעור פלילי 125/50, שקבע תקדים חשוב במשפט הפלילי הישראלי) כי:
לגבי מקרהו של יעקובוביץ פסק בית המשפט כי:
והואיל וכוונת הנאשם הייתה לסלק את הקרבן כדי להקל על ביצוע האונס, פסק בית המשפט כי:
עונשו של יעקובוביץ הוחלף מעונש מוות לחמש עשרה שנות מאסר.
למרות ההחלטה השיפוטית שפסקה כי מבחינה משפטית טכנית לא היה מעשהו של יעקובוביץ בגדר רצח, המשיכו מאז ועד היום לכנות את הפרשה שהסעירה את המדינה בשם "הרצח בגן מאיר".
ב-25 באוגוסט 1959, עשר שנים לאחר מעצרו, שוחרר יעקובוביץ ממאסרו, לאחר ניכוי שליש מתקופת המאסר בגין התנהגות טובה.
לאחר שחרורו מן הכלא חזר יעקובוביץ לחיי שוטטות ומעשי פריצה.
בשנת 1960 הוא הועמד לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב באשמת פריצה, נדון לשישה חודשי מאסר בפועל והגיש על כך ערעור.
ערעורו נדחה והוטל עליו גם להשלים את שליש תקופת המאסר שהופחתה מעונשו על הריגת דניאל פקטורי.
לאחר שחרורו עזב את הארץ וגורלו לא נודע.
בשנת 2008, אמר עורך הדין אביגדור פלדמן בריאיון לאילנה דיין, כי יעקובוביץ לא היה האשם האמיתי בפרשה:
הרצח בגן הוואי היה רצח פלילי שאירע ב-10 באוגוסט 1947 בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
"גן הוואי" היה בשנות הארבעים מועדון לילה ומסעדה מצפון לתל אביב.
הוא שכן בשטח לא בנוי בסמוך לגדה הצפונית של הירקון באזור פרדסים שלפני הכפר הערבי שייח' מוניס (סמוך לגשר הירקון של היום).
המקום שימש כאתר בילוי הן לתושבי תל אביב והן לתושבי שייח' מוניס.
המקום היה בבעלות משותפת של אִבְּרָאהִים אֶל-בֵּידָאס, תושב שייח' מוניס, שהקים את בית הקפה וקבוצת חיילים משוחררים יהודים.
בראשית שנת 1947 החל להתערער השקט היחסי ששרר בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה, ביחסי יהודים-ערבים.
כנופיות חמושות של ערבים החלו במעשי שוד וגנבה ביישובים היהודיים.
פעולתן הייתה פלילית, אך נבעה גם ממניעים לאומניים.
ב-10 באוגוסט 1947, בעקבות סכסוך בין פאוזי אַבּוּ כישכ, בן שבט אבו כישכ, ובין בֵּידָאס, פרצו חברי כנופיה ערבית אל תוך גן הוואי ההומה, פתחו באש והרגו את בעל בית הקפה וארבעה יהודים מאורחי המקום, בהם השחקן מאיר תאומי (אביו של השחקן עודד תאומי) ואברהם וינבר, שותף בבית הקפה.
עדות אנינה קפלן: "ישבנו בגן הוואי.
לפתע ראינו אנשים עומדים בעמידה משונה, עם בגדי חאקי ומכנסיים קצרים.
לא יכולנו לנחש מה הם יכולים לעשות.
בֵּידָאס הבין וצעק להם בערבית: 'אחוי, אחוי.
תפסיקו, אל תעשו את זה, חבל, חבל!' הם ירו, קצרו בקהל, והרגו את בֵּידָאס מול עינינו.
רצנו החוצה ושכבנו בין השיחים."
הכנופיה, שמנתה כעשרה שודדים, תקפה את גן הוואי בסביבות השעה 22:10, כאשר המופע העיקרי עמד להתחיל, כשהיה מלא בכחמישים אורחים, רובם יהודים ומיעוטם בריטים וערבים.
אנשי הכנופיה, לבושים במדי חאקי, קראו לאורחים להרים ידיהם.
קמה מהומה, האורחים החלו במנוסה ושומר ערבי של המקום פתח באש על אנשי הכנופיה.
הם השיבו אש וירו לעבר הקהל.
מיריותיהם נהרגו בֵּידָאס וארבעה אורחים וארבעה עשר נפצעו.
השודדים נכנסו לחדר-הבדרנים, חיפשו את הקופה ושדדו שעונים ותכשיטים מאורחים שלא הצליחו להימלט.
בין הפצועים היה השותף הערבי של המקום ואחד השותפים היהודים.
אחת האורחות נפלה במנוסתה למימי הירקון.
לפי אחת הגרסאות, היה הרקע לאירוע פלילי.
בֵּידָאס סירב להשיא את בתו לאבו כישכ, וזה בתגובה, שכר את כנופייתו של סייף א-דין (גם הוא בן שבט אבו כישכ) כדי לשדוד את בית הקפה אלא שהשוד הפך לקרב יריות במהלכו נהרגו גם יהודים.
לש"י של ההגנה הגיע מידע על אפשרות ההתקפה על גן הוואי ומטה ההגנה שלח למקום את "המחלקה המגויסת", שאנשיה היו מגויסים בהתראה קצרה למשימות מיוחדות.
אנשי המחלקה שמרו על המקום במשך כשבועיים ויומיים לאחר עזיבתם בוצעה ההתקפה.
האירוע זיעזע את היישוב ועורר התנגשויות בגבול שבין תל אביב ליפו שנמשכו ארבעה ימים ובהן נהרגו ונפצעו יהודים וערבים ורכוש רב הוצת.
"ההגנה" החלה בפעולות תגמול שבהן נהרגו הערבי ששימש מורה דרך לכנופיה שתקפה את גן הוואי והערבי שמן האוהל שלו יצאה הכנופיה להתקפה על הגן.
ב-15 באוגוסט 1947 תקפו אנשי "ההגנה" פרדס ערבי שנקרא "פרדס אבו לבן", ששכן מזרחית לפרדס כץ, ליד צומת גהה של היום, אשר שימש מקום אימונים לאנשי הכנופיה שתקפה את הגן.
אנשי "ההגנה" פרצו לבית שבפרדס ופתחו באש על אנשי הכנופיה, הרגו חלק מהם ויתרם נסו.
לאחר בדיקת הבית, כשנראה היה כי הוא ריק מאדם, פוצצו אנשי "ההגנה" את הבית.
בדיעבד התברר כי בבית הסתתרו שבעה בני המשפחה בעלת הפרדס, שהסתתרו בבאר מתחת לבית ונקברו בו.
בהוראת הפיקוד העליון של ההגנה שולמו פיצויים לקרובי המשפחה שנהרגה.
אנשי הכנופיה, בהנהגתו של סייף א-דין אבו כישכ, היו אחראים גם להתקפה על אוטובוס 2094, שנחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת העצמאות.
בסוף שנות ה-70 נהרס בית הקפה על ידי עיריית תל אביב לצורך הרחבת הפארק.
אזור הרצגובינה (בשפות המקומיות: Hercegovina או Херцеговина) הוא חבל ארץ היסטורי וגאוגרפי בדרום רכס הרי האלפים הדינריים.
שטחו של האזור כ-10,000 קמ"ר, כ-20% משטחה של בוסניה והרצגובינה, ואין חיץ גאוגרפי ברור בינו לבין בוסניה שמצפון לו.
ממערב גובל האזור בקרואטיה וממזרח במונטנגרו.
הרצגובינה היא בעיקרה חבל ארץ גבעי בעל אופי קרסטי המופר רק במרכזו על ידי עמק הנהר נרטבה.
מקור שמה של הרצגובינה בדוכס סטייפן ווקצ'יץ' אשר כינה עצמו "הרצוג" (Herzog), היינו "דוכס" בגרמנית.
מאוחר יותר נודע האזור כ"ארצו של הרצוג" או "הרצגובינה".
יחד עם בוסניה העניקה הרצגובינה את שמה הן למדינה, הן לפדרציה של בוסניה והרצגובינה והן לחלק מהקנטונים המרכיבים את האחרונה.
כיום שוב אין לאזור הרצגובינה משמעות מדינית, וחלקה המזרחי משתרע ברפובליקה סרפסקה בעוד שהמערבי שייך לפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
הרצועה הקורונית היא חצי אי צר, ארוך וחולי באורך של 98 ק"מ, החוצץ בין הים הבלטי והלגונה הקורונית .
הרצועה הקורונית נמשכת משולי העיר זלנוגרדסק בחצי האי סמבייה (רוסית Земландский полуостров; גרמנית Samland) במחוז קלינינגרד שברוסיה בדרום, ועד למצר צר מול העיר קלייפדה בליטא בצפון.
46 הק"מ הדרומיים של הרצועה שייכים לרוסיה בעוד ש-52 הק"מ הנותרים שייכים לליטא.
רוחבה של הרצועה נע בין כ-400 מטר (ביישוב לסנוי) ל-3,800 מטר (מצפון לנידה).
ברצועה הקורונית נמצאות חוליות הסחף הגבוהות באירופה.
גובהן הממוצע הוא 35 מטר אך במקומות מסוימים הן מגיעות לגובה של 60 מטר.
הרצועה מוכרזת כפארק לאומי לכל אורכה - הפארק הלאומי קורשיו נרייה (Kuršių Nerijos Nacionalinis parkas) שוכן בחלקה הליטאי והפארק הלאומי הרצועה הקורונית (Национальный парк Куршская коса) בחלקה הרוסי.
גבעת המכשפות (Raganų kalnas-רגאנו קלנס-בשפה הליטאית) היא גבעה מיוערת בפארק הלאומי, עליה ממוקמים כ-100 פסלי עץ אשר נושאיהם שאובים מהפולקלור הליטאי.
האקלים ברצועה הקורונית הוא ימי ומתון יחסית, והים הבלטי ממתן את הטמפרטורות בכ-3 °C ביחס לטמפרטורה השוררת בפנים היבשת.
הים גורם גם ללחות יחסית גבוהה המגיעה עד 82% בחורף ולשכיחותו של ערפל השורר בכ-66 ימים בשנה בממוצע.
כמות המשקעים הממוצעת מגיעה ל-643 מ"מ בכ-175 ימי גשם בשנה.
הרצועה חשופה לסיכונים מצד גלי הים הבלטי מחד ומצד הרוחות הנושבות באופן קבע במהירות ממוצעת של 5.5 מטר לשנייה מנגד.
לנתונים אלה השפעה גדולה במיוחד על חולות הסחף מהם עשויה הרצועה, ורוחבה הקטן מעצים את רגישותה.
במאתיים השנים האחרונות השתמרה הרצועה הקורונית בשל פעולת ייעור מתמדת שמנעה את היעלמותה ופיצתה על עצים שאבדו בשריפות.
לאורך הרצועה תשעה יישובים - סמילטינה (Smiltynė), אלקסנינה (Alksnynė), יואודקראנטה (Juodkrantė), פרוואלקה (Pervalka), פראילה (Preila) ונידה (Nida) בליטא; ומורסקוייה (Морское), ריבאצ'י (Рыбачий) ולסנוי (Лесной) ברוסיה.
כביש בודד עובר לאורך הרצועה, והעיירה סמילטינה בקצהה הצפוני מקושרת בשני קווי מעבורת אל העיר קלייפדה השוכנת על היבשה למולה.
משך הנסיעה במעבורת הוא 15 עד 20 דקות.
עיקר פרנסת תושביה של הרצועה הוא על הדיג והתיירות, והפיכתו של חבל ארץ זה ליעד תיירותי פופולרי העלה חשש לפגיעה במרקם הטבעי והרגיש המתקיים בו.
נוכחות ראשונה של בני האדם בדרומה של הרצועה הקורונית מתוארכת לשנת 8000 לפנה"ס, היינו, לתקופה המזוליתית, אך אלה היו נוודים שלא התיישבו במקום.
יישובי קבע קמו במקום רק בשנת 4000 לפנה"ס לערך, ותנאיו אפשרו דיג, צייד וליקוט.
התושבים אספו שרף עצים ועיבדו אותו לענבר, עשו שימוש בכלי חרס וקונכיות, בייתו בעלי חיים כמו כלבים וחזירים, וארגו שטיחים.
בסוף התקופה הנאוליתית התבססה ברצועה התרבות הימית, שהייתה שילוב של התרבות המקומית הקודמת ושל השפעות ממרכז אירופה, וממנה נוצרו מאוחר יותר שבטים בלטים מערביים כמו הפרוסים, היטווינגים והקורונים.
בתקופה זו החל גידול עיזים וסוסים, ולראשונה בתולדות המקום הופיעה בו חקלאות, בעיקר גידול חיטה ושעורה.
בנוסף החלו התושבים להפיק מלח ממי הים.
בתקופת הברונזה (2000 עד 500 לפנה"ס) התקרר האקלים ברצועה הקורונית ונראה כי חלה נסיגה בהתיישבות האנושית במקום בתקופה זו.
בשנת 1700 לפנה"ס הציף הים הבלטי את היישובים מתקופת האבן וההתיישבות נדדה למקומות גבוהים יותר.
הממצאים מתקופת הברונזה מעטים ביחס לממצאים מהתקופות שקדמו לה, ואיכות הקרמיקה ירדה גם היא.
המצב החמיר בתקופת הברזל (500 לפנה"ס עד 1300), ונראה כי ההתיישבות במקום פסקה לחלוטין, אם כי העיר מוחובוייה בקצה הדרומי של הרצועה (ולמעשה מחוצה לה) שימשה מרכז מסחרי בין 800 ל-1016, ויישוב בלטי התקיים בקלייפדה שעל החוף שמנגד לה מאז המאה ה-7.
בשנת 1253 הקימו אבירי המסדר הליבוני את מצודת ממלבורג (Memelburg) במקום בו שוכנת כיום קלייפדה, וחלקה הצפוני של הרצועה בא תחת שליטתו.
קלייפדה וצפון הרצועה עברו בשנת 1328 לשליטת המסדר הטבטוני וקו הגבול בין הדיוקסיה של קלייפדה בצפון וזו של סמבייה בדרום חצה את הרצועה לרוחבה.
קו גבול זה השתנה אך מעט לאורך מאות השנים שלאחר מכן וקבע במידה רבה את מיקומו של הגבול הנוכחי בין רוסיה וליטא.
ב-1372 קמה העיר ריבאצ'י (אז רוסיטן - Rossiten) בדרומה של הרצועה גופה.
מ-1525 ועד 1918 השתייכה הרצועה לפרוסיה ולאחריה לגרמניה, אם כי היא נכבשה לתקופות קצרות על ידי שוודיה ורוסיה.
במהלך המאה ה-16 התפשטו החולות ברצועה בשל כריתה מסיבית של עצים ומרעה יתר.
החולות כיסו תחתם כפרים שלמים, דבר שהוביל לכך שממשלת פרוסיה החלה בשנת 1825 בתהליך של נטיעת עצים המכסים חלקים גדולים מהרצועה עד היום.
במהלך המאה ה-19 הורכב רוב אוכלוסיית הרצועה מקורונים, עם מיעוט גרמני בדרום וליטאי בצפון, אולם הקורונים הלכו והתבוללו, ובתחילת המאה ה-20 הייתה רוב האוכלוסייה במקום גרמנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה הרצועה נתונה תחת ניהול צרפתי, וב-1923 חולקה בין ליטא לגרמניה (פרוסיה המזרחית) לאורך קו הגבול הנוכחי.
לאחר השחרור מהכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה גורשה האוכלוסייה הגרמנית שישבה ברצועה והאזור היה לחלק מברית המועצות.
מאז עצמאות ליטא ב-1990 מחלקות רוסיה וליטא את השליטה באזור.
בשנת 2000 הכריז ארגון אונסק"ו על הרצועה הקורונית כאתר מורשת עולמית.
הרצוג ודה מרון (Herzog & de Meuron Architekten; בראשי תיבות: H&dM) הוא משרד אדריכלים שווייצרי אשר נוסד בבזל ב-1978. מקימיו ושותפיו הבכירים הפעילים גם היום הם ז'אק הרצוג (נולד ב-19 באפריל 1950) ופייר דה מרון (נולד ב-8 במאי 1950).
השניים זכו בפרס רולף שוק לאמנות חזותית בשנת 1999 ובפרס פריצקר לאדריכלות בשנת 2001.
הקריירות של שני האדריכלים היו כמעט מקבילות מאז ששניהם למדו יחד במכון הטכנולוגי של ציריך והקימו לאחר מכן את השותפות.
המשרד פועל במגוון רחב מאוד של פרויקטים, בעיקר מבני ציבור, ובמגוון גישות תכנוניות ועיצוביות הבאות לידי ביטוי בגאומטריה יוצאת דופן ובשימוש מקורי וחדיש בחומרים ובטכנולוגיה.
יו"ר הוועדה המעניקה את פרס פריצקר, ג'יי קארטר בראון, אמר עליהם כי "קשה לחשוב על אדריכלים רבים בהיסטוריה אשר התמסרו למעטפת האדריכלית עם דמיון ווירטואוזיות כה רבים".
עוד הוסיפה אחת משופטי הוועדה, אדה לואיז האקסטאבל כי "הם מזקקים את המסורת של המודרניזם לכדי פשטות יסודית תוך חיפוש מתמיד אחר שימוש חדשני בחומרים ובמשטחים".
הניו יורק טיימס הגדירם כ"אחד ממשרדי האדריכלים הנערצים ביותר בעולם".
באפריל 2016 הונחה אבן הפינה לבניינה החדש של הספרייה הלאומית של ישראל בקריית המוזיאונים בירושלים, מבנה פרי תכנונו של משרד האדריכלים.
ב־2015 החלו לתכנן בניית גורד שחקים ראשון בפריז מאז שנות ה-70: מגדל המשולש.
2021 - מוזיאון לאמנות +M, הונג קונג
2015 - האצטדיון החדש של בורדו, בורדו
2008 - האצטדיון הלאומי בייג'ינג
2005 - מוזיאון דה יאנג, סן פרנסיסקו
2005 - הרחבת מרכז ווקר לאמנות במיניאפוליס
2005 - אצטדיון הכדורגל אליאנץ ארנה, מינכן
2004 - בניין פורום, ברצלונה
2001 - אצטדיון זנקט יאקוב פארק, בזל
2000 - מוזיאון טייט מודרן, לונדון - הסבת תחנת כוח ישנה למבנה מוזיאון
1999 - יקב דומינוס, עמק נאפה, קליפורניה
הרצון לעוצמה הוא ספר המבוסס על קטעים מתוך פנקסיו של הפילוסוף פרידריך ניטשה שמת ב-1900. ספר זה פורסם ב-1901 על ידי אחותו, אליזבת פרסטר-ניטשה שלטענת מבקרים רבים סילפה את רעיונותיו של אחיה למטרותיה.
ב-1886 ניטשה הודיע כי יש בדעתו לפרסם ספר בשם "הרצון לעוצמה, מסה בדבר שינוי כל הערכים".
אך ב-1888 זנח את פרסום הספר והשתמש בחומר כדי לכתוב את ספריו "שקיעת האלילים" ו-"אנטיכריסט".
למרות שניטשה עצמו לא פרסם ספר בשם "הרצון לעוצמה", מושג זה מהווה את אחד הרעיונות הבסיסיים של הפילוסופיה שלו.
הפילוסוף מרטין היידגר חשב כי מושג "הרצון לעוצמה" מהווה את הבסיס לפילוסופיה של ניטשה ביחד עם רעיון "השיבה הנצחית".
ב-1950 הפילוסוף ולטר קאופמן פרסם את ספרו "ניטשה, פילוסוף, פסיכולוג, אנטיכריסט".
בספר זה הוא מתריע על כך שהספר "הרצון לעוצמה" שפורסם על ידי אליזבט פרסטר-ניטשה מהווה סילוף של רעיונותיו של אחיה כדי שיתאימו למטרותיה הפוליטיות.
היא החזיקה בעמדות רדיקליות והייתה אנטישמית.
ב-1960 הפילולוגים מאצינו מונטינארי וג'ורג'יו קולי התחקו אחר כתב היד המקורי של "הרצון לעוצמה" כפי שהוא מופיע בפנקסיו של ניטשה, ומצאו כי אחותו התאימה את רעיונותיו לצרכיה האנטישמיים באמצעות השמטה, הדבקה וערבוב של קטעים שלמים מתוך כתב היד של אחיה, שהוא עצמו התנגד לאנטישמיות.
אם כי אין בנמצא ספר בשם "הרצון לעוצמה" שנכתב ופורסם על ידי פרידריך ניטשה, ישנם קטעים רבים מכתב היד המקורי שתורגמו מגרמנית לאנגלית, לצרפתית, לאיטלקית ולשפות אחרות ומהווים את הבסיס לידע שיש לנו על מושג "הרצון לעוצמה" כפי שהגה אותו ניטשה עצמו.
בין תרגומים אלה בולט התרגום לאנגלית של ולטר קאופמן (1968).
תרגום לעברית על ידי ישראל אלדד הופיע ב-1978 בהוצאת שוקן.
משמעותו של מושג "הרצון לעוצמה"
מושג זה תופס מקום מרכזי בתורתו של ניטשה.
הוא איננו מהסס להציבו בלבה של הגדרת המציאות כנקודה הסופית של מה שהוא מכנה "האונטולוגיה" שלו, של מה שהוא מגדיר באחדים מכתביו כ"עיקרון החשוב ביותר של המציאות".
אין לפרש את הרצון לעוצמה כרצון לשלוט או לשאיפה להגיע למעמד כוחני כלשהו.
הרצון לעוצמה הוא הרצון להשתחרר בכל מחיר מן הקרע הפנימי שבקרבנו, המציין מצב שבו כוחות החיים מכלים זה את זה, מצב הגורם לחיינו להפוך לנרפים וחלושים.
אין המדובר ברצון לכבוש או להתעשר, אלא ברצון להגיע למצב של חיים אינטנסיביים ככל האפשר, חיים משוחררים מניגודים פנימיים, מרפיון ומחולשה.
הרצון לעוצמה איננו הרצון לכוחניות אלא, כפי שניטשה אומר, הרצון להחשיב את עצמנו למסוגלים להגיע למה שבכוחנו להיות, כלומר למצות את הפוטנציאל שלנו, מצב שאיננו כרוך בחולשה הנובעת מניגודים פנימיים, מהאשמה עצמית ומניגודים שאינם באים על פתרונם.
הרצון לעוצמה מתגשם בצורת סגנון החיים של ה"על-אדם", במודל של חיים המאפשר לנו להשתחרר מן הפחדים, מייסורי המצפון, מן החרטה ומכל צורות הניגודים הפנימיים המכבידים על חיינו ומרוקנים אותם מתוכנם.
הרצח בברנוער היה פיגוע ירי שהתרחש במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, בעת פעילות הברנוער.
בפיגוע נרצחו שניים - ניר כץ וליז טרובישי - ונפצעו חמישה עשר אנשים.
אחד הפצועים - חן לנגר - נותר נכה ושם קץ לחייו.
לאחר ארבע שנים הוגש כתב אישום נגד חשוד בביצוע הרצח, שבוטל לאחר שהתגלה שהופלל לשווא על ידי עד מדינה ושהוא אינו הרוצח.
במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, בשעה 22:40, התפרץ אלמוני חמוש ל"ברנוער" בתל אביב, מועדון למפגש חברתי של בני נוער, הממוקם בבית אגודת הלהט"ב ברחוב נחמני בלב העיר תל אביב.
החמוש, לבוש בבגדי הסוואה שחורים ומסכה על פניו, ירה בנוכחים ללא הבחנה ונמלט מהמקום.
מהירי נהרגו במקום ניר כץ - מדריך בברנוער, וליז טרובישי - נערה בת 16. מדריך נוסף בשם חן לנגר ותשעה בני נוער נפצעו, חלקם קשה.
שניים מתוכם נותרו נכים לצמיתות.
לנגר, שנותר נכה בעקבות כדור שחדר לרגלו ונשאר בה עד יומו האחרון, התאבד ביוני 2020.
המשטרה פתחה בחיפושים אחר היורה, וסגרה מספר מקומות בילוי של הקהילה שפעלו בסמוך באותה עת, מחשש לירי נוסף.
שעות אחדות לאחר האירוע התארגנה בשדרות רוטשילד שבעיר הפגנת מחאה בה השתתפו כמה מאות אנשים.
המפגינים צעדו ברחוב אלנבי ורחוב המלך ג'ורג' עד למרכז העירוני לקהילה הגאה בגן מאיר, ובדרך לשם קראו קריאות כגון "הומופובים מסיתים, על ידיכם דם ילדים".
למחרת, בשעה 17:00, התקיימה ברחוב רוטשילד הפגנה נוספת, ומשמרות מחאה נערכו גם במרכז הכרמל בחיפה ובכיכר ציון בירושלים.
בבאר שבע, התקיימה תהלוכה שצעדה מקריית הממשלה ובית המשפט בעיר ועד לסניף אגודת הלהט"ב בעיר.
בתהלוכה ובעצרת השתתפו כ-400 איש.
הרצח סוקר בהרחבה בכלי התקשורת וגונה על ידי אנשי ציבור רבים.
נשיא המדינה, שמעון פרס הגיב על הרצח באומרו: "הרצח המזעזע שבוצע אתמול בתל אביב נגד בני נוער וצעירים הוא רצח שעם תרבותי ונאור לא יכול להשלים עמו.
רצח ושנאה הם שני הפשעים הקשים ביותר בחברה, על המשטרה לעשות מאמץ עליון כדי לתפוס את הרוצח השפל, ועל העם כולו להתאחד בגינוי המעשה הנתעב הזה".
גם ראש הממשלה בנימין נתניהו גינה את הרצח בראשית ישיבת הממשלה, וארבעה ימים לאחר ההתקפה הגיע למקום האירוע על מנת להביע הזדהות עם הקהילה.
במוצאי השבת שלאחר מכן נערכה עצרת הזדהות עם הקהילה בכיכר רבין בהשתתפות עשרות אלפים.
בין הנואמים היה חן לנגר, המדריך שנפצע באירוע הירי.
החשיפה הציבורית של הפצועים באירוע על ידי התקשורת בתוכניות החדשות, הובילה למספר מקרים שבהם בני נוער שטרם גילו לאיש על נטייתם המינית ולא יצאו מהארון, נדרשו להתמודד במקביל לפציעה גם עם חרדה מתגובת הוריהם וחבריהם לכיתה שלא ידעו על נטייתם המינית קודם האירוע.
במספר מקרים הורים ובני משפחות סירבו להגיע בשלב הראשוני לסעוד את מיטת קרובם, או לאפשר את חזרתו לבית הוריו.
בדצמבר 2009, חמישה חודשים לאחר הפיגוע, התנצלה חברת החדשות של ערוץ 2 באופן רשמי על כך שבליל הרצח צולמו ושודרו תמונות הנערים הפצועים ללא אישור, ועל עוגמת הנפש שנגרמה בשל כך.
בעקבות הרצח פעלו גורמים שונים לדאגה לסיוע כספי לנפגעים.
שניים מן הנפגעים ניסו לתבוע גורמים שונים, ובכלל זה את אגודת הלהט"ב, כדי לקבל סיוע.
ביולי 2010 הגישו כמה חברי כנסת, ובראשם ניצן הורוביץ, הצעה לתיקון חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה שיעניק תגמולים גם לנפגעי פשעי שנאה.
ההצעה הועלתה מחדש בשנת 2012 על ידי נינו אבסדזה, אך לא קודמה.
ההצעה הועלתה מחדש בשנת 2020 על ידי איתן גינזבורג בתמיכתם של שני חברי כנסת חרדים, יעקב אשר מיהדות התורה וינון אזולאי מש"ס.
בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב דחה את תביעתו של אחד המדריכים כי המוסד לביטוח לאומי יכיר בו כנפגע עבודה, כיוון שמעמדו כמתנדב לא הוסדר בעיריית תל אביב קודם לאירוע.
סוגיה אחרת התעוררה ביחס למעמדו של בן-זוגו של ניר כץ שנרצח באירוע.
בן-הזוג הוא אזרח זר, והשניים החלו בהסדרת תושבותו במשרד הפנים בתור 'ידוע בציבור'.
אולם לאחר הרצח, משתמה אשרת השהייה שלו, הורה לו משרד הפנים לעזוב את ישראל.
בעקבות לחץ ציבורי, ניאות משרד הפנים לאפשר את המשך שהייתו בישראל.
בטקס הזיכרון לזכר הנפגעים בפיגוע בשנת 2023 ציינו אנה שילנסקי ואודי מרדכי, שניים מהפצועים באירוע, שהם מקימים מנגנון סיוע ותמיכה ראשונית בקורבנות פשעי שנאה להט"בית שימלא אחר החלל שמותירה המדינה בהיעדר חקיקה ונהלים מתאימים.
המועדון המשיך את פעילותו לאחר הרצח, אך התקשה מאז להשיג את התקציב הנחוץ להפעלתו.
אחד הקשיים נבע מעלות ההחזקה של מאבטח שהוצב במקום לאחר האירוע.
מייק המל, יו"ר אגודת הלהט"ב טען באותו זמן כי חברות מסחריות ישראליות חוששות לתרום למקום.
קושי נוסף בהמשך הפעלת המקום נבע מרתיעתן של חברות ביטוח מלבטח את המקום.
בעקבות האירוע שופץ המועדון בעלות של רבע מיליון ש"ח.
עיריית תל אביב השתתפה חלקית
במימון, אך במאי 2011 איימה להוציא צו הריסה לחלק מן המבנה.
עם זאת, המועדון המשיך להתקיים.
הרצח עורר גלי הזדהות עם חברי קהילת הלהט"ב בישראל.
אף שהמניע לרצח טרם התברר, הוא נתפס בקרב ציבור רחב וגורמי תקשורת רבים כפשע שנאה נגד קהילת הלהט"ב.
בעקבות זאת, קיימו ארגוני הלהט"ב מספר עצרות הזדהות ומחאה נגד ההומופוביה בישראל.
לעצרות אלו הצטרפו גם ארגונים נוספים, בהם תנועות נוער, תנועות מפלגתיות וארגונים לזכויות אדם ואזרח.
ב-8 באוגוסט, כשבוע לאחר הירי, נערכה בכיכר רבין בתל אביב עצרת הזדהות, שבה נכחו רבבות משתתפים, הופיעו אמנים חברי הקהילה ותומכיה, ואישי ציבור שנשאו נאומים, בהם נשיא המדינה שמעון פרס, שרים וחברי כנסת.
עצרות זיכרון התקיימו בנוכחות אישי ציבור וקהל של אלפים לרגל יום השנה לרצח בשנת 2010, ובשנת 2011 בגן מאיר בתל אביב.
קהילות להט"ב במדינות אחרות יצאו אף הן בעצרות הזדהות.
בברלין, בירת גרמניה, התקיימה ב-4 באוגוסט הפגנת הזדהות ותמיכה של כ-1,500 איש עם קורבנות הירי.
בכנסת הוקדש דיון מיוחד לנושא הרצח וההומופוביה בישראל.
ב-6 באוגוסט ביקר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בבית אגודת הלהט"ב שבו אירע הרצח, מלווה בשר החינוך גדעון סער.
חלק ניכר מהמחאה בעקבות הרצח הופנה כלפי חבר הכנסת נסים זאב מסיעת ש"ס שאמר כשנה וחצי לפני הירי כי "צריך לטפל בהומואים כמו בשפעת העופות".
רבים ראו בהתבטאות זו כהתרת דמם של חברי הקהילה הלהט"בית.
בעקבות הרצח הקימה עמותת בת קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות את "המניין הגאה" לתפילה קהילתית משותפת.
לאחר הרצח, כתב חוקר התקשורת ד"ר גלעד פדבה טור בשם "גם טרור נגד הומו הוא טרור", ובו האשים את הציבור הדתי לאומי והציבור החרדי בהסתה.
בטור זה הוזכרו עמדותיהם השליליות של דתיים לאומיים ושל חרדים גם כלפי מצעדי גאווה קודם לכן, והוזכרה דקירה של צועדים במצעד הגאווה בירושלים בשנת 2005, על ידי ישי שליסל (שבשנת 2015 רצח במצעד הגאווה בירושלים את שירה בנקי).
גורמים במגזר החרדי יצאו במתקפה תקשורתית משלהם וקראו לתקשורת להתנצל בפומבי.
פובליציסטים אחדים השייכים לפי הגדרתם למגזר הדתי לאומי יצאו נגד הגדרת הרצח כפשע שנאה ונגד ההאשמות כלפי ש"ס ואחרים בטרם נודע המניע לרצח.
על אף שלא הוכח כי אירוע הירי נעשה על רקע הומופובי, עצם חשד זה עורר דיון ציבורי ותקשורתי בנושא ההומופוביה בישראל.
הדבר גרר מנגד גילויי תמיכה בירי, בעיקר ברשת האינטרנט הן על ידי טוקבקים, והן באמצעות תגובות ברחבי הרשתות החברתיות, בדמות קבוצות שנפתחו במטרה לעודד ולהצדיק את הרצח, אליהן הצטרפו מאות משתמשים.
באותו שבוע התפרסמה במקומון "העיר ת"א" כתבה תחת הכותרת "לקרוא ולשרוף – החומרים שמהם עשויה שנאה", ובה הוצגו עשרות דוגמאות לטוקבקים הומופוביים שפורסמו לאחר הרצח בערוצי החדשות של אתרי האינטרנט השונים, אשר מביעים תמיכה באירוע, מעודדים את הרוצח עצמו וביצוע אירועים דומים בעתיד.
בכתבה מצוינים טוקבקים שצונזרו על ידי מנהלי האתרים, וכן כאלה שאושרו לפרסום.
לקראת העצרת שנערכה באוגוסט 2009 בכיכר רבין לזכר קרבנות הרצח, קיבלו פעילים שעסקו בארגון העצרת איומים בטלפון ובאינטרנט.
בעקבות זאת עצרה המשטרה חייל מגדוד הנח"ל החרדי בחשד שאיים באמצעות אתר אינטרנט על משתתפי העצרת.
בדצמבר 2009 העניקה האגודה לזכויות האזרח בישראל את "אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג ז"ל" לניר כץ.
את הפרס קיבלה בשמו אמו, איילה כץ.
בנימוקי הוועדה שבחרה לתת את האות לכץ נכתב:
באוגוסט 2011 הוצגה בדיזנגוף סנטר תערוכת כרזות שעיצבו סטודנטים לגרפיקה תחת הכותרת "חוזרים לברנוער".
בשנת 2013 הוצבה בסמוך למרכז הגאה בתל אביב גינת זיכרון של צמחי קקטוסים וסוקולנטים, לזכרם של ליז טרובישי וניר כץ.