tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמשון הוא הגיבור האולטימטיבי במיתולוגיה היהודית, בדומה לגיבורים במיתולוגיות אחרות, שהבולט ביניהם הוא הרקולס במיתולוגיה היוונית והרומית.
קיימים קווי דמיון רבים בין סיפור שמשון לסיפורו של הרקולס.
לדוגמה, לשניהם כוח פיזי על־טבעי, שניהם נלחמו באריה וניצחו אותו בידיים חשופות וללא כלי נשק, שניהם נשאו על כתפיהם סמלים של כוח - שמשון, את שערי עזה, והרקולס את האריה שאותו ניצח.
שניהם נפלו עקב פגיעה שנגרמה להם כתוצאה מנשותיהם, ושניהם נוקמים בעת מותם.
בדומה לעמודים שמוטט שמשון במותו, הרקולס מקים שני עמודים במעבר בין אירופה לאפריקה, עמודי גיברלטר וסאוטה.
בנוסף, קיים דמיון במוצאם - הרקולס משבט הדנאים, ושמשון משבט דן.
דווקא על רקע הדמיון הרב, מבטא השוני ביניהם את השקפת מחברי המקרא לעומת השקפת מחברי המיתולוגיות היוונית והרומית: שמשון הוא בן אנוש ששאב את כוחו מהאלוהים ותלוי בו באופן מוחלט בכל מעשי גבורותיו, ואילו הרקולס היה בנו של זאוס, ושאב את כוחו מהיותו חצי אל.
כששמשון חושב שבכוחו שלו הכה בפלשתים, ומתפאר בשיר על מעלליו, הוא מוכה לפתע בצמא קשה, ונאלץ להתפלל לאלוהים שיושיעו.
כמו כן, שמשון הוא נזיר מלידה, ויש שפירשו שנזירותו נועדה כאיזון רוחני לגבורתו הפיזית.
שערו נראה לכאורה כמקור מאגי לכוחו, שהרי כוחו אבד לאחר ששערו נגזז, אולם דווקא שם מודגש שאינו אלא אות לסיוע אלוהי, וכוחו אבד "כִּי ה' סָר מֵעָלָיו".
גם מעשה גבורתו האחרון, והגדול מכולם, נובע מתפילת שמשון לאלוהים, ומדגיש שוב את תלותו בו.
יאיר זקוביץ סבור שהסיפור המקראי מבקש להתעמת עם מסורת מיתית הרואה בשמשון ענק רב-כוח שמוצאו מזיווג של אישה עם ישות אלוהית, בדומה לסיפור בבראשית על חטא בני האלוהים.
גם שמו של שמשון רומז אולי למוצאו מאלוהות השמש.
יש שפירשו שהסיפור מרמז למוטיב המיתי של הזיווג בין האלים לאדם, דווקא כדי לדחותו.
למשל, המלאך 'בא אל האישה' כשהיא לבדה בשדה, מקום מועד לדברים לא טהורים, וכן בדבריה הדו-משמעיים למנוח בעלה "איש האלהים בא אלי".
לכך מתווספים חשדנותו של בעלה והיותה עקרה.
דווקא על רקע רמיזות אלו, המקרא שולל השקפה זו, ומדגיש כי שמשון איננו אלא אדם שנולד לזוג אנושי.
לציון קריאת השם "שמשון" לא מתלווה מדרש שם, תופעה נדירה במקרא.
לדעת יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן, הסופר המקראי נמנע ממדרש השם כדי למנוע את הקישור בעל המשמעות האלילית בין השם "שמשון" לשמש.
יוסף בן מתתיהו הציע ששמשון פירושו 'גברתן'.
פירושו זה מבוסס ככל הנראה על שירת דבורה: "כצאת השמש בגבורתו".
לפי מדרש השם בתלמוד, שמשון נקרא על שם אלוהי ישראל.
למוטיב הכוח הטמון בשיער, ולאיבוד הכוח משנגזז השיער תוך מעשה בגידה של דמות קרובה ואהובה, קיימת מקבילה בסיפור מהמיתולוגיה היוונית-רומית: כוחו של ניסוס, מלך מגארה, נבע מתלתל ארגמן שבשערו הלבן; בתו, סקילה, גזרה את התלתל כדי להביא לניצחונו של אויבו, מינוס, מלך כרתים, שבו התאהבה.
המתח שמבטאת דמותו בין המקרא למיתולוגיה היוונית אינו מקרי: אויביו של שמשון הם הפלשתים, שמוצאם באיי יוון, ובימי שמשון עלו כאויביהם המרכזיים של ישראל.
היו שהבינו מכך ששמשון נועד כמושיע המביס את הפלשתים במודל הגיבור המיתולוגי אותו הכירו והעריצו.
בהיסטוריה אוגוסטה, קובץ הביוגרפיות של קיסרי רומא מסוף המאה ה-4 לספירה, נכתב על האוזורפטור פרוקולוס, כי "אשתו הייתה גברתנית" ונקראה בבגרותה "סַמסוֹ".
בהנחה שכינוי זה מרמז על שמשון המקראי, נראה שברבע האחרון של המאה ה-3 לספירה כבר הכירו את סיפורו בחבלים שונים של האימפריה הרומית, דרך תרגומים או סיפורים שבעל פה.
הפרשנים המודרניים עסקו רבות בחידה שחד שמשון לשלושים מרעיו הפלשתים במשתה חתונתו: "מהאוכל יצא מאכל ומעז יצא מתוק".
חלק מהפירושים לחידה מושפעים מחקר הסוגים.
חוקרים מאסכולה זו דנים בנפרד בכל אחד מרכיבי סיפור החתונה הקשורים לחידה, והם: שיסוע האריה; מציאת הדבש בנבלת האריה; החידה; תשובת הפלשתים; ותגובת שמשון ("לולא חרשתם בעגלתי...").
הם נוטים להניח, שאף על פי שרכיבי הסיפור משולבים זה בזה בגיבושם הספרותי, כל אחד מהם התקיים קודם לכן קיום עצמאי במסורת שבעל פה.
כך, למשל, בעקבות הרמן גונקל, סבורים רבים שתשובת הפלשתים: "מה מתוק מדבש ומה עז מארי?" היא עצמה מעיקרה חידה, שתשובתה: "אהבה".
גם לחידתו של שמשון עצמה הוצעו פירושים שונים, מתוך הנחה שפתרונה איננו בהכרח הפתרון המוצג בסיפור.
אחד מהפירושים הבולטים שהוצעו לחידה הוא פירושו של הפילולוג הנס באואר.
יש שמצאו למילה "ארי" במשמעות "דבש" מקבילות בערבית ובאוגריתית.
לפי השערה זו, חידת שמשון הייתה במקורה חידת כפל לשון: הפותר נדרש למצוא מילה דו-משמעית שמובנה האחד הוא אוֹכֵל (טורף) עז ומובנה האחר הוא מאכל מתוק.
הפתרון הוא המילה "ארי", במשמעות "אריה" ו"דבש" בהתאמה.
שמשון מסמל מיתוס של גבורה וכוח, הן ביהדות, שבה כינויו העממי הוא "שמשון הגיבור", והן בנצרות.
בשל היותו של שמשון סמל לכוח, בחר בו אבא קובנר, ששירת כקצין חינוך בחטיבת גבעתי בתש"ח, והעניק את שמו ליחידת שועלי שמשון.
נקמת שמשון בפלשתים באמצעות 300 שועלים, העניקה לחטיבת גבעתי ולפיקוד הדרום את סמלם - השועל.
בנצרות של ימי הביניים נחשבה גבורה כאחת משבע המעלות הטובות (יחד עם תבונה, צדק, צניעות, אמונה, תקווה וחסד).
הגבורה מיוצגת באמנות הדתית של אותה תקופה באמצעות סמלים הלקוחים מסיפורי שמשון: לחי חמור, אדם הנושא עמוד (עמודי מקדש דגון), אריה, וכדומה.
הנצרות, המחפשת במקרא סימוכין להופעת ישו, משתמשת בסיפורו של שמשון כרמז מבשר.
הבשורה על הולדתו מרמזת על הבשורה למרים; נשיאת שערי עזה משמשת כרמז לנשיאת הצלב על ידי ישו; וניצחונו של שמשון על האריה מרמז על ניצחונו של ישו על השטן.
הנצרות גם רואה הקבלה בין הריונה של אם שמשון העקרה להריונה של אלישבע, אמו של יוחנן המטביל, שהייתה גם היא באה בימים ועקרה, והרתה לאחר שמלאך אלוהים בישר לזכריה, אביו של יוחנן המטביל, כי כך יקרה.
בנצרות הפרוטסטנטית מתואר שמשון כלוחם הרואי בעריצות, כשההשוואה היא בין מאבקו בפלשתים, ששלטו בימיו באזור דרום ארץ ישראל, לבין מאבק היהודים בשלטון הרומי בארץ ישראל במאה הראשונה ובמאה השנייה לספירה.
סיפור עלילותיו של שמשון שבה את דמיונם של אמנים מכל התקופות, ורבות היצירות בתחומי הספרות, השירה, המוזיקה, הציור והפיסול העוסקות בדמותו.
אלברכט דירר יצר את הדפס העץ המונומנטלי שלו "שמשון משסע את האריה" (1498).
רמברנדט הקדיש שישה מציוריו לעלילותיו של שמשון.
ג'ון מילטון, המשורר האנגלי, כתב את הפואמה "שמשון הגיבור" (1671).
רבי משה חיים לוצאטו (הרמח"ל) כתב את המחזה "מעשה שמשון", שצורף למהדורות הראשונות של ספרו "לשון לימודים" (1724).
גאורג פרידריך הנדל כתב את האורטוריה "שמשון" (1743).
מיכה יוסף הכהן לבנזון (מיכ"ל) (1828–1852), משורר תנועת ההשכלה שמת בדמי ימיו ממחלת השחפת, כתב את "נקמת שמשון", כחלק מסדרת ששת שיריו "שירי בת-ציון".
קאמי סן סאנס כתב את האופרה "שמשון ודלילה" (1877).
בוריס שץ מייסד בצלאל הקדיש את יצירתו שמשון ודלילה 1905 לאנג'ליקה שץ בתו מנישואיו הראשונים.
יצירה אישית טעונה זו היא היא היצירה האחרונה ששץ יצר בבולגריה קודם הגעתו לארץ ישראל.
זאב ז'בוטינסקי כתב ב-1926 את הרומן "שמשון".
הספר נכתב במקור ברוסית, תורגם בהמשך לעברית ולשפות נוספות, ועל בסיסו נוצרו ב-1949 הסרט ההוליוודי "שמשון ודלילה" בבימויו של ססיל ב.
דה-מיל וההצגה שמשון שהעלה תיאטרון מיקרו הירושלמי בשנת 2017. ברומן מביא ז'בוטינסקי ניתוח בלתי אורתודוקסי של דמותו של שמשון, ומתאר אותו כגיבור המעורב באויביו הפלשתים, לומד את אורחותיהם ומנהגיהם, ומשתמש בעורמה בידע זה על-מנת להכות בהם ללא הפסק.
לאה גולדברג כתבה את מחזור השירים "אהבת שמשון", שמתוכו הולחן ובוצע השיר "דלילה" על ידי דני ליטני.
בבית העם שבאשקלון יצר האמן שלום סבא (1955) קיר אמנות מלבנים המתאר את שמשון בעת שהחריב את מקדש דגון על יושביו.
דויד גרוסמן כתב את המסה "דבש אריות".
להקת הפיקסיז כתבה וביצעה באלבומה Doolittle את השיר "Gouge Away", שמתאר את סיפורם של שמשון ודלילה, כולל מותו של שמשון.
הזמרת רג'ינה ספקטור, יהודייה שנולדה ברוסיה והיגרה בילדותה לארצות הברית, כתבה, הלחינה ומבצעת את השיר "שמשון", "Samson", שיר אהבה וחרטה על מעשיה ששרה דלילה לאהובה שמשון.
הזמרת פלורנס אנד דה משין כתבה וביצעה באלבומה How Big, How Blue, How Beautiful, את השיר Delilah, שמזכיר את סיפורם של שמשון ודלילה.
המשוררת מירית שם אור כתבה שיר בשם "שמשון" שהלחין וביצע צביקה פיק במסגרת תחרות ה"שירוויזיון" הראשונה .
הפזמונאי יורם טהרלב כתב שיר בשם " פלשתים עליך שמשון" שהלחין יאיר רוזנבלום ובוצע על ידי להקת פיקוד המרכז.
הזמר והשחקן אבי דור כתב שיר בשם "שמשון ודלילה", המספר על מעשה שמשון ודלילה, שהולחן על ידי יורם צדוק ובוצע על ידי הופה היי (שדור היה חלק מהרכבה באותה עת).
המשורר והמתרגם אורי סלע כתב שיר בשם "שמשון", שהולחן על ידי דוד קריבושי ובוצע על ידי אריק לביא.
הסופר דן בורנשטיין כתב את הרומן הסאטירי "שמשון 2.0", המתאר מציאות עתידית שבה ישראל מקימה לתחייה את הפלשתים, הפעם כרובוטים רצחניים, ומפעילה אותם נגד עצמה – והיחיד שיכול להילחם בהם הוא גיבור מסתורי ששמו שמשון 2.0.
ב-2009 הנפיק בנק ישראל, באישור ממשלת ישראל, מטבעות זיכרון מכסף וזהב בערכים שונים, תחת הכותרת "שמשון והאריה".
המטבע, ה-14 במספר בסדרת "תמונות מן התנ"ך", עוצב בידי אילן הגרי ומציג את ההתמודדות בין שמשון לאריה בהשראת אמנות התקופה.
המטבעות משווקים באמצעות החברה הישראלית למדליות ומטבעות.
בנובמבר 2010 הנפיק השירות הבולאי בול עם איור של שמשון המכריע את האריה, במסגרת סדרת בולים על סיפורי התנ"ך.
את הבול אייר אריה גיבור, ועיצבוהו דיאנה שמעון ומאיר אשל.
ב"מוזיאון לתרבות הפלשתים ע"ש קורין ממן" באשדוד ישנה אטרקציה שבו המבקר יכול לשחזר את התמוטטות מקדש דגון בעזרת מצלמה מיוחדת.
על שמשון נעשו מאז תקופת הסרט האילם כמה וכמה סרטים, יותר מאשר על רוב הדמויות המקראיות האחרות.
הסרט הראשון הופק ב-1902 ויצא לאקרנים ב-1903; זה היה סרטון בין 3 דקות ל-15 דקות בגרסתו המלאה ביותר.
הסרט הידוע ביותר על שמשון הוא "שמשון ודלילה", העיבוד הקולנועי של ספרו של זאב ז'בוטינסקי, שנעשה על ידי ססיל דה מיל ב-1949 בכיכובם של ויקטור מאטור והדי לאמאר ובזמנו היה אחד הסרטים המצליחים בתולדות הוליווד.
סרט אקזוטי על הדמות של שמשון מ-1964 הוא "הרקולס ואודיסאוס פוגשים את שמשון".
Hercules, Samson & Ulysses שבו הגיבורים היווניים הרקולס ואודיסיאוס מגיעים דרך הים לארץ ישראל, נפגשים בשמשון ומסייעים לו במאבקו בפלשתים.
אתרים מסיפורי שמשון במפת ישראל
דמותו של שמשון הייתה דומיננטית ביותר בתחום פעילותו שבאזור בית שמש, בין צרעה לאשתאול, ובאזור מספר אתרים שנקראו על שם שמשון, בני משפחתו ואירועים מחייו.
"צומת שמשון" הקרוי על שמו, שוכן מצפון לבית שמש, מושב צלפון, הקרוי על שם אמו שנקראה הצללפוני, ונחל מנוח הסמוך לבית שמש, נקרא על שם אביו.
מעיין פֵלְאִי, אף הוא באזור, נקרא על שם המלאך שהתגלה למנוח (שופטים, י"ג יח), ו"חוות שמשון ודלילה" היא חוות רכיבה מקומית.
אתרים נוספים הם מערת שמשון ומצוקי שמשון בשמורת נחל שורק שבהרי ירושלים ליד בית שמש, כפר אוריה המשמר את שם הכפר הערבי "כפרוריה" שמקורו ב"כפיר" ו"חִ'רבֵּת אל אָסַד" ("חורבת האריה"), שנקראו כך על שם האריה שהכריע שמשון.
נוסף לכך, נקרא בשנת 1957 בעיר בית שמש רחוב בשם "רמת לחי", על שם לחי החמור ששימשה את שמשון כדי להכות, לפי המסופר, אלף פלשתים.
לימים שונה שמו של הרחוב ל"השבעה", אך תושבי המקום ממשיכים להכיר את המקום בשמו המקורי.
סלע עיטם מקום מחבואו של שמשון מפלשתים לא זוהה, אך לדעת יאירה אמית, יש קשר בין סלע עיטם לשם עיטם המופיע ברשימת היחס של יהודה המתייחסת לאזור צרעה.
לשיטתה זיהוי האתר עם עיטם מדרום לבית לחם המופיעה ב ועיטם אשר בנחלת שמעון ב אינו נכון.
ישנן מספר ערים בישראל שבהן רחובות המנציחים את שמשון, כמו תל אביב-יפו, חיפה, הרצליה, רמלה, וערים נוספות.
השמות הכוללים "שמש", כמו "בית שמש", "גבעת שמש" ואחרים, המופיעים במפה המקומית, אינם קשורים לשמשון, אלא לפולחן אלת השמש הכנענית שהיה נהוג באזור (כפי שיריחו ובית ירח משמרים את פולחן אל הירח שהיה נפוץ לאורך בקעת הירדן).
מקומות רבים במרחב בית שמש, וגם מחוץ לה, זוהו כ"קבר שמשון".
קבר שייח' עריב מסומן במפות כקבר דן בן יעקב.
המקום צוין על ידי הערבים כקברו של שמשון ומסורת זאת אומצה בידי היהודים.
במאה ה-19 הועלתה סברה לגבי האתר בשיח' ע'ריב בידי הנוסע הצרפתי ויקטור גרן, כי הוא קבר דן בנו של יעקב.
כחלק ממאמצי הרב שמואל זנוויל כהנא, מנכ"ל משרד הדתות בשנות החמישים, לקדש אתרים בישראל ולקשרם לאירועים תנ"כיים, יוחס הקבר לשמשון.
קבר אבו מיזאר (בעברית: בעל האדרת) בתל בית שמש
אתר קובור אל יהודי - שנהרס בעת הקמת אזור התעשייה הר-טוב
מקאם נבי עריב בשהיה בכפר עסלין
בדרום תל צרעה - קבר שייח' סמט.
אף על פי שזיהוי זה הוא המופיע במפות ובשלטים, מדובר בזיהוי מופרך, לאור העובדה שהוא נבנה בראש תל צרעה, כך שהוא לא היה יכול להיות קיים בימי שמשון, בתוך העיר, דבר הנוגד את הנוהג היהודי לקבור אנשים רק מחוץ לעיר, ובניגוד לפסוק התנ"כי הקובע ששמשון נקבר "בין צרעה ובין אשתאול".
הזיהוי הזה החל להופיע רק בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. במקום בית בד ושרידי מבנים חקלאיים.
מבנה מלבנים גסות ומלט, שקירותיו מחופים באבן, והנושא מעין שתי כיפות, מסמן את מקום הקבר.
בעזה, מתחת או בסמוך למסגד הגדול.
ביולי 2012 גילו חוקרי אוניברסיטת תל אביב פרופסור שלמה בונימוביץ וד"ר צבי לדרמן במהלך חפירות שערכו בתל בית שמש בשכבה המתוארכת למאה ה-11 לפנה"ס, חותם, הנושא דמות אדם המושיט ידו אל "חיה גדולה עם ראש גדול וזנב מתעקל, מאוד חתולי".
הסמיכות הגאוגרפית והכרונולוגית למקום ולזמן בו לפי המקרא, שיסע שמשון "כפיר אריות" בידיו החשופות, בשילוב העובדה שלא מוכר חותם דומה ממקום אחר, הביאו את בונימוביץ ולדרמן למסקנה שייתכן כי המיתוס, המתואר בחותם ובמקרא, היה ידוע באזור בית שמש, שהיא גבול יישוב הפלשתים, כבר בתקופה קדומה.
בתל צפית (המזוהה עם גת הפלשתית) ובתל קסילה התגלו מקדשים פלשתיים מלבניים שבמרכזם שני עמודים במרחק לא רב.
אהרן מאיר, חופר תל צפית, מציין כי יש חוקרים המציעים שהסיפור המקראי על הריסת המקדש הפלשתי בעזרת הפלת שני עמודיו מבוסס על היכרות עם מקדשים פלשתיים שבמרכזם שני עמודים.
שמש מאי (בספרדית: Sol de Mayo) היא אחד הסמלים הלאומיים המופיעים על דגל ארגנטינה ועל דגל אורוגוואי.
מקור הסמל באינטי, אל השמש של האינקה.
בדגל ארגנטינה, מהשמש זורחות לסירוגין 16 קרניים ישרות ו-16 קרניים גליות (כלהבות).
בדגל אורוגוואי זורחות מהשמש לסירוגין שמונה קרניים ישירות ושמונה קרניים גליות.
בשני הדגלים, במרכז השמש מצוירים פנים.
שם הסמל מתייחס לחודש בו אירעה מהפכת מאי בשנת 1810, התאריך בו החלה מלחמת העצמאות של המדינות שעד אז היוו חלק ממלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (Virreinato del Río de la Plata) כנגד ספרד.
הרב שמשון אהרן פולונסקי (ידוע בכינוי הרב מטפליק; תרל"ו, 1876 - כ"ח בסיוון תש"ח, יולי 1948) היה פוסק בולט בירושלים ורבה של שכונת בית ישראל.
נולד בעירה יקטרינופול במחוז זבניהורודקה שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, לאסתר רייזל ויצחק אברהם מקלינבלט.
על מצבתו נכתב שהיה מגזע רבי פנחס מקוריץ, רבי לוי יצחק מברדיצ'וב ורבי נחום מצ'רנוביל.
אביו היה ממקורבי האדמו"ר מטולנה.
למד אצל הרב שמואל אברהם בלכמן, המכונה רבי אלטר קונסטנטינר.
נישא למרים בת רבי מרדכי קונסטנטינר.
בהיותו בן עשרים התקבל לרבה של העיירה מדווין בפלך קייב, שבה כיהן כחמש שנים.
בשנת תרס"א מונה לרבה של העיירה טפליק שעל יד אומן בפודוליה.
שימש בתפקיד זה במשך 21 שנים.
בחורף תרפ"ב הגיע לקישינוב בין פליטי פרעות סימון פטליורה ואנטון דניקין, שם עמד בראשות ישיבת קישינוב.
בשנת תרפ"ב (1922) עלה ארצה עם אשתו ושתי בנותיו.
הרב יוסף חיים זוננפלד השיג עבורו את הסרטיפיקט, ובבואו סידר לו דירה בקומת מרתף בשכונת בית ישראל, בחצר בית הכנסת השכונתי "בית יעקב".
שם התגורר עד ליומו האחרון.
בהשפעת הרב זוננפלד סירב לקבל משרת דיינות מטעם הרבנות הראשית.
שימש כרב שכונת בית ישראל בירושלים וכראש "ישיבת רבינו חיים יוסף", שהקים בשנת תש"ב.
בישיבה למדו עשרות אברכים ובחורים במגמה שיוכשרו כ"מורי הוראה".
השיב לשאלות בהלכה בבית ההוראה שעל יד הישיבה.
לעיתים שימש כבורר בין סוחרים ובנקאים.
בסוף ימיו היה דיין בבית הדין של אגודת ישראל.
היה מיודד במיוחד עם הראי"ה קוק, שסידר לו משרה בתור משגיח כשרות מטעם הרבנות הראשית על טחנות הקמח בחיפה.
במסגרת זו היה הרב מטפליק עושה תקופות בחיפה, בעיקר בחודשי החורף.
נפטר בכ"ח בסיוון תש"ח, ובשל מלחמת העצמאות שהתחוללה אז נקבר בבית הקברות סנהדריה .על שמו נקרא רחוב שמשון פולנסקי סמוך לשכונת שמואל הנביא בירושלים.
נכדו, רבי סיני הלברשטאם מז'מיגראד ארצות הברית, עורך מדי שנה טיש ביום פטירתו.
בשנת ה'תשפ"ד הקים נכדו הרב אלישע יונגרייז את בית הכנסת "טעפליק" בשכונת רוממה בירושלים לזכרו.
במקום מתקיימים מניני תפילה כל שעות היום, וכן פועלים בו בית מדרש ומקווה.
הרב פולנסקי חתם על איסור השתתפות בבחירות שבהן יש לנשים זכות לבחור ולהיבחר, וכן התנגד להיתר מכירה.
הוא זכה להערכה מרבנים מחוגים שונים, כולל רבני המזרחי.
לפי מקור מאוחר, רבה של ירושלים, הרב צבי פסח פרנק לא היה פוסק בשאלות חמורות בלי לקבל את חוות דעתו, והרב אברהם יצחק הכהן קוק אמר עליו שהוא "הלמדן מספר אחד בירושלים".
הרב מטפליק היה ממעריציו של הרב קוק ואמר על דברי תורתו שהם "תורת כלל ישראל".
הרב יעקב משה חרל"פ כתב קונטרס גדול בשם "קונטרס ונצדק קודש" שבו השיב על קושיות שהקשה בספר "דברי אהרן".
חידושים משמו מופיעים בספרים רבים.
דרכו בהוראה הייתה לחפש את צד ההיתר וה'קולא'.
ש"י עגנון כתב סיפור בשם "האתרוג" (בתוך "האש והעצים"), שבו הוא מתאר טיפוס של איש הלכה מובהק המגשים את הצדק והיושר בחייו נגד גזל עניים ואנקת יתומים.
גיבורו של הסיפור הוא הרב שמשון אהרן פולונסקי, וכפי שכותב עגנון .
רבים מרבני ירושלים ומפוסקי הדור הבא שימשו גם אצלו בהוראה, בהם: הרב דוד יונגרייז, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב חנוך דב פאדווא, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב ישראל יעקב פישר, הרב עובדיה יוסף, הרב יוסף שלום אלישיב והרב בנימין מנדלזון.
מסורותיו ופסיקותיו בהלכות כתמים ומראות השפיעו רבות בתחום זה.
בשנותיו האחרונות כונסו דברי תורתו בספר 'דברי אהרן' שחובר על ידי תלמידיו ובפרט הרב אברהם אהרון פרג (ירושלים, תש"ח) ויצא לאור בשנית בשנת ה'תשמ"ד בשם 'חידושי הרב מטפליק', על ידי אברהם ביק (שאולי) והרב חיים אורי ליפשיץ, עם הוספות רבות.
תלמיד נוסף שלו, הרב יוסף שאול אלישר, הכניס בספרו "ויוסף שאול" עשרים ושניים סימנים של "חידושי הגאון מטפליק".
הספר יצא לאור בירושלים בשנת תש"ב.
בשנים ה'תרפ"ו - ה'תרפ"ז השתתף בעריכת המאסף התורני "אוהל תורה", שעורכו האחראי היה הרב גרשון לפידות.
תשובות שלו נדפסו גם בשו"ת "יפה לבשמים" של הרב חיים אבא יפה, ירושלים ה'ת"ש.
כמו כן סייע הרבה בביקורת והוספת הערות לספר "מדרש דוד", פירוש על מסכת אבות מאת רבי דוד הנגיד, נכדו של הרמב"ם, שיצא לאור בהוצאת בן ציון קרינפיס.
שמשון בלוך הלוי (ביידיש: בלאך; 1784 - 7 באוקטובר 1845), איש תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, מחבר "שבילי עולם", ספר הגאוגרפיה המודרני הראשון בעברית.
בלוך נולד בעיירה קוליקוב שליד לבוב וז'ולקווה, ובה גר רוב ימיו.
קיבל חינוך תורני כמקובל אבל למד גם תנ"ך, גרמנית ומדעים, בהשפעת דודו ברוך צבי נייא (Neu) שהיה מורה בבית ספר ממשלתי בז'ולקווה.
באמצעות דודו הכיר את רנ"ק ונעשה תלמידו וחברו, וכן הכיר בילדותו גם את שי"ר והתחבר עמו.
ב-1808 הדפיס בלבוב את איגרת הרשב"א נגד לימוד הפילוסופיה, עם "איגרת ההתנצלות" של ר' ידעיה הבדרשי שהגן על הפילוסופיה, ובתוספת מבוא על פולמוס הפילוסופיה בדורם.
ב-1813 היה במשך שנה אחת עורך ומגיה בבית הדפוס של אנטון שמיד בווינה, אחרי פטירתו של יהודה ליב בן-זאב, אולם אחר כך חזר למשפחתו בקוליקוב.
בווינה הוציא לאור את ספרו של מנשה בן ישראל "לתשועת ישראל", על פי התרגום הגרמני של מרקוס הרץ ועם הביוגרפיה של מנשה בן ישראל שכתב דוד פרנקו-מנדס, ועוד כמה ספרים עתיקים.
כשחזר לקוליקוב המליצו לו רנ"ק ושי"ר למצוא את פרנסתו בחיבור ספרי מדע בעברית.
ב-1822 הוציא בז'ולקווה את חלקו הראשון של ספר הגאוגרפיה "שבילי עולם", העוסק בארצות אסיה.
החלק השני, העוסק באפריקה, יצא לאור בז'ולקווה ב-1827. על "שבילי עולם" כתבו הסכמות החת"ם סופר והרבנים מרדכי בנט ואלעזר פלקלס.
את החלק השלישי של "שבילי עולם", על אירופה, לא הוציא בימי חייו, אם בגלל קשיים כלכליים, אם בגלל התיישנות הספרים הגרמניים שאותם תרגם-עיבד ואם בגלל ביקורות שליליות שקיבל.
לאחר פטירתו פרסמו ידידיו ואלמנתו את החלק השלישי, בתוספת אגרות ומאמרים שלו בשם "זהב שב"ה" (שמשון בלוך הלוי), לבוב 1855.
"שבילי עולם" הפך במהרה לספר פופולרי ונדפס עוד בכמה מהדורות בהמשך המאה ה-19, ואף תורגם ללדינו בשתי מהדורות (סלוניקי 1853 ובלגרד 1860).
הוא היה הספר הראשון בעברית שתיאר את הארצות הרחוקות ומנהגיהן, ובשפתו המליצית דיבר אל לב הקוראים העבריים של תקופתו.
בלוך הוסיף הערות וחקירות בענייני מדעי היהדות בשולי התיאורים הגאוגרפיים, וכן תיאר את קורות כמה מחכמי ישראל שחיו באפריקה (למשל רס"ג, רי"ף והרמב"ם).
הוא אף שילב ביקורת ברוח ההשכלה על האמונות הטפלות והמנהגים המשונים בעיניו של העמים הרחוקים, תוך שהוא רומז לאמונות ולמנהגים של היהדות בדורו.
ואולם כבר בין משכילי זמנו הייתה ביקורת רבה על כתיבתו של בלוך.
ריב"ל שלח במכתב לשי"ר, שלא נדפס בתקופתם אך נפוץ בין המשכילים בהעתקות בכתב יד, את עיקרי הביקורת: לשונו של בלוך מליצית יתר על המידה; הוא מסתמך על ספרי גאוגרפיה גרמניים שאינם מדויקים או שהתיישנו; הוא מייחס לעצמו דברים שכתבו אחרים; והוא מגזים בפלפולים וחקירות בענייני יהדות שאינם במקומם.
"[בלוך] מביא פעם בפעם דברי גאונים, פוסקים ושאלות ותשובות מפלפל ועוקר הרים וטוחנן זה בזה, דבר שאין צריך כלל.
[...] מה ענין מהרש"ך ורדב"ז אצל הר גריזים?
והתשב"ץ ושערי דורא אצל הרי קויקאזיען (=קווקז)?
ומהר"ם פאדובה ומהר"ש משאנז עם הקיסר של חינא (=סין)?
מה עניין של פסקי תוספות וספר תקפו כהן עם השאמאנען הטובלים בנהר גאנגעס?".
ב-1840 הדפיס בלוך בלבוב תרגום לעברית של "תולדות רש"י" של צונץ עם הערות ותוספות משלו.
הוא פרסם גם כמה מאמרים ב"ביכורי העתים" וב"כרם חמד", בין השאר את המכתב שלו לידידו יעקב שמואל ביק לאחר שעבר הלה לתמוך בתנועת החסידות.
ב-2006 פרסם דוד אסף, בספרו "נאחז בסבך", סאטירה גסה של בלוך בשיתוף עם יוסף פרל על נפילתו של החוזה מלובלין ב-1815, בשם "ספר נקיות ופרישות".
ממכתב של בלוך לפרל עולה גם כי בלוך תכנן לכתוב סאטירה בשם "שבחי אלקסי", על המשרת הגוי של הבעש"ט, כפארודיה על "שבחי הבעש"ט", אך בסופו של דבר הדבר לא יצא לפועל.
בלוך הסתכסך עם רבים מן המשכילים בדורו, לרבות שי"ר וריב"ל, והם מצדם ראו בו בור, חנפן וגאוותן.
הוא נפטר, בודד וחולה, בקוליקוב ב-1845.
"שמש נצחית בראש צלול" הוא סרט דרמה קומית משנת 2004, בבימוי הבמאי הצרפתי מישל גונדרי, על פי תסריט של צ'ארלי קאופמן.
הסרט מספר את סיפורם של בחור ובחורה שנפרדים לאחר קשר של שנתיים, ועוברים כל אחד לחוד הליך של מחיקת חברו מהזיכרון.
בסרט, שזכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, מככבים ג'ים קארי וקייט וינסלט, שהייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בו.
ב-6 בדצמבר 2021 דורג הסרט במקום השני ברשימת "101 התסריטים הטובים ביותר של המאה ה-21 (עד כה)" מטעם איגוד התסריטאים האמריקאי.
שם הסרט לקוח מתוך שיר של המשורר האנגלי בן המאה ה-18, אלכסנדר פופ.
הסרט נפתח בבוקר חורפי, כשג'ואל באריש (ג'ים קארי) יוצא לעבודה ובדרך לשם משנה את דעתו ונוסע ברכבת לחוף הים במונטוק שבלונג איילנד, ניו יורק.
במונטוק הוא פוגש בקלמנטיין קרוזינסקי (קייט וינסלט) שפונה אליו והשניים מתיידדים בנסיעה חזרה ברכבת לניו יורק.
קלמנטיין מניחה שהיא מכירה את ג'ואל מחנות הספרים בה היא עובדת.
נראה כי השניים מתחילים קשר רומנטי.
המשך העלילה מתרחש לאחר פרידתם של השניים.
ג'ואל ניגש לחנות הספרים ומגלה שקלמנטיין אינה מזהה אותו ומנהלת קשר רומנטי עם בחור אחר.
לאחר שלג'ואל נודע מזוג חברים שלו שקלמנטיין ביקשה למחוק אותו מזכרונה ופנתה למרפאה המתמחה במחיקה סלקטיבית מן הזיכרון, מחליט ג'ואל למחוק גם הוא את קלמנטיין מזכרונו ופונה למרפאה.
שם מבקש הרופא ד"ר מירזוויאק (טום וילקינסון) מג'ואל להסביר מדוע הוא מעוניין במחיקתה של קלמנטיין מזכרונו ומתברר שהשניים הכירו בחוף הים במונטוק וחיו יחד במשך שנתיים.
טכנאי המרפאה, סטן פינק (מארק רופאלו) ועוזרו פטריק (אלייז'ה ווד) מגיעים לדירתו של ג'ואל, שם מתרחשת רוב עלילת הסרט, במטרה למחוק את קלמנטיין מזכרונו של ג'ואל במהלך שנתו.
לאחר שהוא נרדם וסטן מתחיל בהליך המחיקה, עוברת העלילה בין זכרונותיו של ג'ואל מסוף מערכת היחסים שלו עם קלמנטיין אחורה.
ג'ואל מודע חלקית לשיחתם של סטן ופטריק שבה פטריק מתוודה על כך שהתאהב בקלמנטיין בזמן שהם מחקו לה את הזיכרון.
בינתיים מגיעה מארי (קירסטן דנסט), המזכירה הרפואית של המרפאה לדירה ומתברר שהיא וסטן חברים.
כאשר סטן מנסה למחוק את האירוע הרגשי החשוב ביותר בקשר בין השניים, בו ג'ואל וקלמנטיין שכובים על אגם קפוא, מתחרט ג'ואל על המחיקה ומנסה למנוע אותה.
ג'ואל מסביר לקלמנטיין במחשבותיו על המחיקה והיא מציעה לו להחביא אותה בזיכרון באירועים שאינם קשורים אליה.
כך עוברת העלילה דרך ילדותו של ג'ואל ותהליך המחיקה נתקע.
סטן מזעיק באמצע הלילה את ד"ר מירזוויאק לעזרה.
הלה מגיע ותוך שהוא מחפש את קלמנטיין בזכרונו של ג'ואל, מנסה מארי לפתות את הרופא.
כאשר הרופא מסרב להיענות לה מגיעה אשתו ומתברר שהשניים ניהלו בעבר קשר רומנטי שאותו מחקה מארי מזכרונה.
ג'ואל מבין במחשבותיו שאין ביכולתו למנוע את המחיקה וקלמנטיין מציעה לו להפרד כראוי ומציעה לו להפגש במונטוק לאחר המחיקה.
ד"ר מירזוויאק מצליח לסיים את המחיקה והצוות עוזב את הדירה.
בבוקר למחרת מחליטה מארי לעזוב את משרתה ולוקחת עמה את כל התיעוד של המטופלים.
הסרט חוזר לסצנה הראשונה שלו, שבה קם ג'ואל בבוקר ועולה על הרכבת למונטוק, בלי לדעת מדוע הוא עושה כן.
ברכבת הוא פוגש את קלמנטיין.
שניהם, לא מודעים לעברם המשותף, מתחברים במהירות ומתאהבים בשנית.
כאן בעצם מתברר, שכל תחילת הסרט למעשה קרתה אחרי מחיקת הזכרונות.
כשג'ואל מחזיר את קלמנטיין הביתה, היא מוצאת בתיבת הדואר שלה מעטפה ששלחה לה מארי ובה מכתב הסבר והקלטה שלה, בה היא מנמקת את רצונה במחיקתו של ג'ואל מזכרונה.
כשהיא משמיעה לו את הקלטת וקוראת את המכתב, הוא חושב שהיא משחקת ברגשותיו ולא מאמין לה והשניים נפרדים.
ג'ואל חוזר לביתו ומוצא מעטפה דומה עם הקלטה שלו.
קלמנטיין מגיעה לדירתו ושומעת את הקלטת בה מונה ג'ואל את מגרעותיה, היא כועסת ועוזבת את הדירה בסערת רגשות.
ג'ואל יוצא בעקבותיה ולאחר דו-שיח הוא מסביר לה שהוא אוהב אותה ומקבל אותה כפי שהיא, מחליטים השניים לתת לקשר ביניהם הזדמנות נוספת בידיעה שהקשר כנראה לא יצליח.
שמש נצחית בראש צלול זכה לשבחים רבים ממבקרים במדינות שונות בעולם, ומשחקה של וינסלט צוין לשבח.
מבקרים רבים כינו אותו "הסרט הטוב של העשור", ובאתר הביקורות Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון גבוה של 93% המבוסס על 216 ביקורות של מבקרי קולנוע.
הקונצנזוס היה שמדובר ב"סרט פתלתל, הזוי, יחד עם זאת עוסק באהבה באופן נוגע ללב בסגנון קאופמן".
רוג'ר איברט, אשר ביקורותיו התפרסמו ביותר מ-200 עיתונים בארצות הברית, כתב: "למרות קפיצות מבולבלות במכוון בסיפור העלילה, 'שמש נצחית' הוא בעל גרעין רגשי, וזה מה שגורם לסרט לעבוד"." בהמשך כלל איברט את הסרט ברשימת "סרטים גדולים" שפרסם.
בעיתון "הארץ" נכתב: ""שמש נצחית בראש צלול" הוא סרט שכדאי להיענות לו.
הוא נבחר לאחד מעשרת הסרטים בעלי העלילה לא ליניארית הטובים ביותר של אתר הקולנוע "The Script Lab".
שמשון הוא אחד משני הרומנים ההיסטוריים שכתב זאב ז'בוטינסקי (השני הוא "חמשתם").
הספר נכתב בין השנים 1919–1926, בתקופה שבה שהה ז'בוטינסקי בארץ ישראל.
הספר יצא לאור לראשונה בפריז, שם פורסם בהמשכים בשבועון הציוני בשפה הרוסית "ראזסוויט" ('השחר').
עלילת הספר "שמשון" מבוססת על הרחבות רבות של סיפור שמשון המקראי.
באמצעות סיפור העלילה מתאר ז'בוטינסקי את דמות המנהיג שמשון על פי תפיסתו האישית, ויש הטוענים שהרומן הוא אוטוביוגרפי באורח חלקי.
ז'בוטינסקי מוסיף ברומן הגות פוליטית חברתית כללית, וניתן ללמוד ממנו על עמדותיו בנושאים חברתיים שונים.
הספר ראה אור בעברית במהדורות אחדות ותרגומים אחדים.
עוד לפני הולדת שמשון, בא איש גבה קומה ומודיע לאמו של שמשון, שבנה יושיע את עמו מידי אויביו.
האיש אמנם מתואר כמלאך אלוהים, אך יש רמיזות ברומן על כך שההתרחשות הייתה כזו של מערכת יחסים של אמו של שמשון עם האיש, או אולי אונס, ומנוח, אביו של שמשון יצא אחר כך לרדוף אחריו והרגו.
על פי סיפורה של הצללפוני, אמו של שמשון, האיש אומר לה, שבנה יגדל כנזיר – לא ישתה יין ולא יגלח את שערו מיום היוולדו ועד יום מותו.
שמשון בצעירותו היה ילד גדל גוף, שלא הסתדר בחברת ילדים בני גילו.
כבוגר הוא מתואר בספר כאדם גבה קומה, יפה תואר, רחב כתפיים וחזק מאוד, בעל מחלפות שיער ארוכות בשל היותו נזיר.
הוא מתואר כאדם חכם בעל ידיעות רבות, מספר סיפורים, משלים וחידות ותמים במידה מסוימת, בעל תאוות לאוכל ונשים.
שמשון הוא בן לשבט דן, אך לא רואה עצמו כשייך לשבט מסוים.
שמשון מחליט לעזוב את ביתו ושבטו ולהסתובב ברחבי המדינה ממקום למקום.
בהמשך הספר, הוא עובר להתגורר עם עמי פלשת, לומד את מנהגיהם, מתלבש ונראה כמותם, והם רואים בו אחד מהם.
שמשון מעיד על עצמו, שהוא מעדיף לגור עם פלשתים.
הוא מתיידד עם גיבור פלשתי בשם אכתור (ששמו הוא לכאורה הגרסה הפלשתית לשם "הקטור").
למרות שהוריו מעדיפים שיינשא לאישה מבני עמו, שמשון מתחתן עם אישה פלשתית בשם סמדר.
טקס החתונה מתקיים בעיר פלשתית.
אלינער, אחותה הצעירה של סמדר, מקנאת בה, ומנסה לקלקל את השידוך.
היא מגלה בשיחה עימה את פתרון החידה ששאל שמשון את חבריו הפלשתים בסעודת החתונה, ומגלה להם את הפתרון.
ביום השביעי לחתונה, כששמשון וסמדר מצטרפים שוב לסעודה חגיגית, חבריו מספרים את הפתרון לשמשון; הוא כועס על סמדר וטוען לפני הפלשתים, שבלי עזרתה לא היו מצליחים לגלות את פתרון החידה.
בשל כעסו על אשתו, הוא מחליט לעזוב אותה והיא חוזרת לבית אביה.
לאחר מספר חודשים, כאשר כעסו של שמשון שכך, הוא חוזר לבית אביה של סמדר, כדי לקחתה לבית החדש שבנה בשבילם.
אך אביה של סמדר, ברגם, מספר לו שנתן אותה לאכתור חברו הטוב, לאחר שחשב שנטש אותה, ולכן הוא מציע לשמשון לקחת במקומה את אחותה הצעירה, אלינער.
שמשון מסרב להצעה והולך לבית אכתור, כדי להחזיר את סמדר אליו; שם נוצרת מהומה ושמשון הורג את אכתור ואת הפלשתים שבאים לעזרתו של אכתור.
לאחר מכן הוא נמלט מהעיר, והפלשתים בתור נקמה שורפים את ברגם יחד עם שתי בנותיו.
מאז חלה הידרדרות ביחס הפלשתים לשמשון, והוא הופך לנרדף בכל גבול ארץ כנען.
בהמשך הספר, ממשיך ז'בוטינסקי בתיאור העימותים בין שמשון לפלשתים.
כאשר הפלשתים מגלים ששמשון מתחבא בגבול שבט יהודה, הם שולחים שליחים לנציגי השבט ומודיעים שעליהם לאסור את שמשון ולהביאו אליהם, אחרת יפתחו במלחמה עם שבט יהודה.
נציגים מהשבט הולכים לשמשון ומבקשים ממנו שיאפשר להם להסגירו לפלשתים, אך שמשון מציע להם לארגן את כל שבטי ישראל ולהילחם יחד בפלשתים.
אנשי שבט יהודה מסרבים; שמשון בז להם, אבל מסכים להסגיר את עצמו.
הוא מוסגר לפלשתים, אך חבריו הקרובים, שנקראים בספר 'שועלי שמשון', עוזרים לו להימלט מהם, תוך גרימת אבדות לצבא הפלשתים.
שמשון נכנס לעיר הפלשתית עזה, על-מנת להציק ולפגוע בפלשתים.
הפלשתים מקיפים את העיר ומחפשים את שמשון באמצעות אלפי חיילים.
אישה בשם דלילה מסתירה אותו בביתה.
באמצע הלילה הוא יוצא מהעיר, כאשר שתי הדלתות העצומות של העיר על כתפיו.
כהערכה לדלילה, הוא ממשיך להיפגש איתה בסתר בנחל שורק וחושב לקחתה לאישה.
לקראת סוף הספר דלילה מחליטה להסגיר את שמשון לפלשתים ומגלה להם את סוד כוחו, הטמון במחלפות שערו.
כך הפלשתים תופשים את שמשון.
למרות שנאתם כלפיו, הם מחליטים לא להורגו, אלא רק לעוור אותו, כדי להגביל את התנועה שלו ברחבי הערים הפלשתיות.
בתקופה האחרונה לחייו, למרות מגבלתו, הוא מסתובב ברחבי הערים הפלשתיות, מתחבב על ידי ילדים צעירים, ומספר פעמים אף מציל את תושבי הערים הפלשתיות מאסונות.
הפרק האחרון בספר, מסופר בצורת עדות של אדם מצרי, שהיה עד למותו של שמשון.
הסיפור מתרחש בחג האסיף, כאשר חמשת מנהיגי הפלשתים ועם פלשתי רב נאספים בבית האל דגון.
כדי לשעשע את המסובים, הם מחליטים להביא את שמשון כדי לבוז לו.
בשלב מסוים דלילה, שהייתה נוכחת באולם, מתחילה לחוד חידות לועגות על שמשון, ואז מתגלית גם העובדה שדלילה אינה אלא אלינער, אחותה הצעירה של סמדר.
אחת החידות שחדה לו דלילה/אלינער היא:
שמשון בוחר להגיב: "ופתאום נחה דעתו, בפניו נראה שוב חיוך, ובקולו הקודם אמר בקול רם ובנחת: 'ועתה הגידו נא כולכם את חידת שמשון האחרונה: רבים אשר המית במותו מאשר המית בחייו!'".
ובבת אחת, שמשון מפיל את עמודי האולם והורג תחתיו רבים מיושביו.
מצד אחד שמשון מוצג כמנהיג חכם ופרוש ששופט את העם בחכמה ומצד שני כבריון פרוע שנמשך אחר עיניו ומשחק בצעצועיו שלא מחויב לשום חוק.
כך חושב על עצמו שמשון: "שני שמשונים שני מיני חיים.
כך נגזר, כך צוה בודאי אותו מלאך.
שופט סר וזעף, בלי ידידות ועליזות; ליצן ומתהולל העוֹשה לו מכל קנה חליל חדש – שָרוֹק וזָרוֹק.
כך נולד וכך יהיה" (פרק יח - "במדבר").
הדואליות הזו מפעמת בשמשון לאורך כל הספר והיא הגורמת לרוב הצלחותיו כמו גם לכשלונותיו.
כך למשל בעיר מולדתו צרעה שמשון נשמר יותר בנזירותו, לא שותה יין, לא מדבר עם נשים ולא חושב על אהבה, בעוד בתמנתה הוא יושב במשתאות ומתלוצץ בשכרותו עם בכירי צבאיים ופוליטיים פלשיתיים ומכונה בפיהם "תיש".
אך בשיבתו לבני שבטו הוא מנסה להביא דווקא את הסדר שהוא רואה אצל הפלשטים - בתחילה ללמד את נעריו "השועלים" מעט מן הסדר הצבאי שלהם, ובסוף הספר בצוואתו האחרונה שמשון מצווה להקים מלך.
החלק השווה של שמשון גם בדן וגם בערי פלישתים הוא היותו זר, וכן מפרש ז'בוטינסקי את התואר "נזיר" כמוזר ושונה מכל החברה, ודבר זה מונע ממנו להקים בית כשאר האנשים, לא לשפוט כמו השפוטים הרגילים, וגם לא לכנס למלחמה ולהנהיג את השבטים.
בן לשבט הלויים מכבוני מתחיל את הספר כנודד ומחפש מקום שבו יוכל לנצל את כישוריו הפולחניים, כאשר הוא פוגש את "תיש" שמשון שמפנה אותו לעבוד אצל אמו ככהן מקומי.
בהמשך מתגלה מכבוני כבעל כישרון וחכמה פוליטיים והוא מצליח לטפס מעלה במעמדו בעיר עד שבסופו הוא נמנה בין זקני העיר, עם זאת מרומז אופיו ההפכפך כאשר הוא מבקר בדיעבד את הסגרת גוש ויהיר - שנים משועלי שמשון - למרות שהוא עצמו היה בין התומכים בהסגרתם.
בהגיעו לצרעה הצללפוני שוכרת את שירותיו של מכבוני ככהן עבור הפסלים שבביתה, עם כבוד מיוחד שניתן לה', ובשל היותו יודע קרוא וכתוב תפקיד נוסף של רישום ותיאור מאורעות המשפחה.
בסוף הספר תפקיד זה מתגלה כחשוב ביותר מכיוון שבעצם התיעוד שמשאיר האיש הלוי מהווה את הבסיס לסיפור התנ"כי של שמשון.
נערה צהובת שיער "עיניה ירוקות וארשת פניה אמיצה ועליזה; מתוך החיוך נתהוו גומות בשתי לחייה" (פרק א), קלת דעת, אוהבת חיות ובפרט חיות קטנות וגורים.
סמדר לא מעורבת בפוליטיקה ולא מכתננת מזימות, אך גם כמו רוב בנות פלישתים לא תמימה באהבתה ומנהלת מערכת יחסים מורכבת עם אכתור במקביל לאירוסיה ונישואיה לשמשון, ולבסוף בטעות מגלה גם לו את פיתרון החידה ששמעה מאלינער.
אמו של שמשון, בת לשבט יהודה, אישה פעילה וכנראה דומיננטית יותר מבעלה בניהול הבית ובהתנהלות העירונית, וכך שמשון מספר על הוריו: "הצללפוני אמי היא, ושם אבי מנוח.
אבל אם תשאל בצרעה איה בית מנוח יעמוד הנשאל ויחשוב ויקרא: אכן, איש הצללפוני הוא!" (פרק ב - "הלץ").
בביתה הצללפוני החזיקה אוסף נכבד של פסלים מכל ארצות האזור, והיא עצמה הייתה משקיעה בפולחנים השונים
הצללפוני נזכרת בתנ"ך רק בדברי הימים ברשימת יחוסין של בני יהודה, ויחוסה כאשת מנוח מבוסס על מדרש רבה.
בספר מתוארים דמויות ואירועים בעלי השפעה רבה על שמשון.
אלו עשויים להוות דוגמאות לדמויות או אירועים מקבילים בחיי היום-יום, שז'בוטינסקי מתייחס אליהם באופן דומה לזה המתואר בספר.
הנביאים - בספר אין כמעט אזכור לפולחן דתי-יהודי, שמבוצע על ידי יהודים משבט כלשהו.
היחידים עליהם אומר שמשון בספר שהם שומרים דרך קבע את המסורת היהודית, הם הנביאים.
הנביאים מוזכרים לראשונה בספר בתור אנשים פשוטים ומרוחקים משאר העם.
שמשון מתאר אותם בספר בצורה מאוד שלילית וביקורתית, ונראה שהעם לא לוקח את דבריהם ברצינות.
הנביאים מתוארים כאנשים שכל מטרתם היא לקלל את העם על מעשיו ולהפריע בחיי היומיום.
לאורך הסיפור שמשון נמצא תמידית בעימות איתם, ואילו הם מתייחסים אליו באיבה רבה ונואמים מול כל העם נגדו.
שועלי שמשון - נעריו הנאמנים ביותר של שמשון.
הם נשארים צייתנים ולא מפקפקים במעשיו לאורך כל הספר, גם כששמשון נרדף והופך לשנוא בעיני רבים.
שועלי שמשון מתלבשים באופן שונה מאנשי השבטים, הם מייצגים את שמשון בתחרויות בין נערי העמים והם גאוותו של שמשון.
בפרשנויות שונות של הספר ניתן להקביל בין שועלי שמשון לבין נוער בית"ר, הארגון שבראשו עמד ז'בוטינסקי, ובו ראה את הגשמת שאיפותיו לנוער עברי.
לשועלי-שמשון, בדומה לנוער בית"ר, היו סממנים כגון דגל, המנון משותף וגינונים של מסדרים צבאיים במסדריהם.
משפט שמשון - בני דן מציעים לשמשון להיות שופט ושמשון מסכים לכך.
שיטת השיפוט של שמשון מתוארת כשונה מזו של שופטים אחרים.
למשל, הוא דוגל בכך שלא כל מי שהוא ישר הוא בהכרח הצודק במשפט, אלא מי שחכם יותר הוא זה שיזכה במשפט.
סיפור לוטשי המחרשות - לאחר ששמשון הופך לנרדף בכל ארץ כנען, הוא פונה לזקני שבט דן ומבקש את תמיכתם ברעיון שלו להכין חרבות וחניתות.
זקני דן מתנגדים לכך מכיוון שהפלשתים אסרו על אנשים בגבול ישראל להתמחות במלאכת לטישת מחרשות (מחשש שאותם אנשים יכינו חרבות), ולכן הם משתמשים במחרשות עץ וחוששים להפר את איסור הפלשתים.
שמשון בז לפחד שלהם, ולבסוף הוא שודד ספינה עם חרבות שהגיעה לאחד מחופי פלשתים.
סיפור בני רכב - כששמשון בורח למדבר מפני הפלשתים (לאחר שריפת ברגם וסמדר) הוא שוהה "שבעה ימים ושבעה לילות על שפתו הדרומית של ים המוות, באוהלו של בן רכב." (ז'בוטינסקי (2007): עמ' 159).
מסופר על בני רכב שאין מנהגם להזכיר את שם האב של האדם ושכולם נקראים פשוט "בני רכב" למען השוויון.
על אליאון (בן רכב אצלו שמשון שוהה) מסופר שיש לו שישה בנים, כולם נשואים ומרובי ילדים.
בני רכב עוסקים ברעיית עזים, חציבת מלח וייצור כלי חומר.
הם יוצרים את כל הכלים חוץ מכדים ליין כי זה חטא שאסר עליו נביאם יונדב.
חטא נוסף עבורם הוא לשבח בן אנוש, שכן כל האנשים שווים.
אליאון המארח מסביר לשמשון שבני רכב אינם מבני ישראל אבל שהאל שלהם הוא אותו האל.
הוא מספר לו שהם בניו של קין שהיה עובד האדמה הראשון בעולם ושהם מכפרים על החטא שהוא חטא.
לפי אליאון נביאם יונדב הורה להם לכפר על החטא הגדול שקין עשה כשרצה לחלק את האדמה לחלקות.
ההוראה כוללת איסור הכבדה על האדמה ועל חרישה ובניית מבנים מאבן.
כמו כן, אסור להם לשפוך דם (ולכן הם גם מנועים מיין).
אליאון בן רכב נותן לשמשון את בתו עדנה והיא יולדת לשמשון שני בנים: "אליאהבני" ו"עדאלאורי".
דרך דמותו של שמשון ושאר הדמויות והאירועים המופיעים בספר, ניתן ללמוד על חזון הציונות כפי שהצטייר בעיני ז'בוטינסקי.
ז'בוטינסקי מדגיש במהלך הספר מוטיבים דרכם הוא מנסה להעביר את מסריו לקוראי הספר, בהם תפיסתו את דמות המנהיג האידיאלי, חינוך הנוער, תרבות ארצישראלית, צבא עברי ועוד.
התפיסה האוניברסלית של זאב ז'בוטינסקי ביחס ליחסים בין עמי העולם מובאת במקרה בו היה ריב בין שני גברים והוא קבע שיתנו להם להילחם עד שיתשו כוחותיהם.
כמו כן שמשון מסביר שעדיף שכל שבט או אדם יחיו בנחלתם לחוד וכך ישמר השלום ביניהם, בדומה לתפיסתו הליברלית של ז'בוטינסקי.
ז' ז'בוטינסקי, שמשון: רומן; תרגם: ב' קרופניק, בעריכת המחבר, ברלין – תל אביב: א"י שטיבל, 1929.
זאב ז'בוטינסקי, שמשון; תרגום: י' אורן, תל אביב: ספרית מעריב, 1976.
זאב ז'בוטינסקי, שמשון; מרוסית: פטר קריקסונוב, ירושלים: כתר; מכון ז'בוטינסקי, 2007.
זאב ז'בוטינסקי, שמשון; מרוסית: ברוך קרוא, ירושלים: הוצאת ערי ז'בוטינסקי, תש"י, בפרויקט בן יהודה.
תיאטרון מיקרו הירושלמי העלה בשנת 2017 עיבוד תיאטרלי לספר.
את העיבוד יצר הבמאי יפים ריננברג לפי תרגום שהוא עצמו ביצע.
שמשה קדמית הוא סרטו של ענר פרמינגר משנת 1990, עם אבי אבוטבול קידר, שוש מרציאנו וישראל גוריון בתפקידים הראשיים.
צלם, חובב קולנוע אובססיבי, ננעל במכוניתו המתפרקת בדרך לחתונתו.
ככל שהוא מנסה להשתחרר מחגורת הבטיחות, האפשרות להיחלץ מהמכונית קטנה.
הוא פוצע את עצמו בסכין חד שנמצא במכונית, ידית החלון נשברת כשהשמשה סגורה ודלת המכונית ממאנת להיפתח.
לבסוף, גם פקחי העירייה, שמתרגזים על "חוצפתו" כשאינו פותח אפילו חלון כדי לדבר אתם, מסנדלים אותו.
כל זה קורה כשהכלה עומדת במרפסת האולם מעבר לכביש ולא מבינה מדוע חתנה לא מגיע לחופה.
כשהצלם הכלוא משלים עם היותו לכוד, מתגלה לו יכולתו ליהנות מחופש התבוננות בעולם.
המציאות והפנטזיה מתערבבות ולפתע הוא רואה את המתרחש בחוץ כקטעים מתוך ההיסטוריה הקולנועית.
לבסוף כשצלמת יפהפייה עוברת במקום, והיא היחידה שיכולה לחלצו הוא כבר לא בטוח שהוא רוצה להיחלץ ולהמיר את מלכודת האוטו במלכודת החתונה.
הסרט הוא הומאז' ל"חלון אחורי" של היצ'קוק, לצד ניסיון לדפדף באלבום ההיסטוריה של הקולנוע.
הכל בסרט ללא מילים, מעין ראינוע מלווה באפקטים קוליים ובמוזיקה.
אבי אבוטבול קידר - הצלם שנכלא במכוניתו
ישראל גוריון - צ'ארלי צ'אפלין
אלון אבוטבול, עמית גורן - שני אנשים וארון
גבי שושן - גנב אופניים
שִמְשוֹן בֶּלְקִינְד (א' באייר תרכ"ד, 7 במאי 1864 – י"ד בניסן תרצ"ז, 26 במרץ 1937) היה חבר תנועת ביל"ו, מחלוצי העלייה הראשונה וממייסדי ראשון לציון.
כמו כן, הוא היה ראש ועד המושבה האחרון של ראשון לציון, ולאחריו ראשון הפכה למועצה מקומית.
במשפחה היו חמישה ילדים, ואביו, מאיר, שהיה משכיל ותלמיד חכם, היה מורו הראשון ולימדו גם עברית.
הוא למד בגימנסיה רוסית במוהילב.
אחרי שסיים לימודיו שם עבר לסנקט פטרבורג, שם גרה אחותו אולגה, עבד כעוזר בבית מרקחת ולמד רוקחות.
אחיו, ישראל בלקינד, ממייסדי תנועת הביל"ויים, עלה ארצה ונמנה עם חלוצי העלייה הראשונה.
שמשון הצטרף גם הוא לתנועה ועלה לארץ ישראל עם אחותו פאני ב-1 באוקטובר 1882 (כ"ט באלול תרמ"ג).
בתחילה עבד במקוה ישראל ובנובמבר 1882 הגיע לראשון לציון.
ב-20 באפריל 1884 יצא לירושלים, שם במסגרת אגודת הביל"ויים "שהו" למד נגרות ולאחר מכן נפחות.
בעקבות מחלה עזב את ירושלים ושב לראשון לציון, שם נשא לאישה פנינה, בתו של אהרן מרדכי פריימן, ממייסדי ראשון לציון.
כיוון שנמנה עם המורדים בפקידות הברון, הוא גורש מראשון לציון והתיישב עם רעייתו בגדרה, רכש בה נחלה ועסק בחקלאות.
לאחר ביטול צו הגירוש מכר את נחלתו ושב עם רעייתו ושני ילדיו לראשון לציון.
בשנת 1888 עלו הוריו לארץ ישראל עם אחותו הצעירה סוניה, והצטרפו אליו בראשון לציון מאוחר יותר.
לבלקינד ולרעייתו נולדו ארבעה בנים ושלוש בנות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרפו שניים מבניו של בלקינד, איתן ונעמן, למחתרת ניל"י.
עקב כך נאסרו בני הזוג בלקינד בידי השלטונות העות'מאנים וישבו כחודש בכלא רמלה.
לאחר שובם לביתם הוחרמה המשפחה במושבה עקב סיועם לניל"י.
ב-1919, לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים, יצאו בלקינד ובנו איתן לדמשק להביא לקבורה בראשון לציון את גופותיהם של נעמן בלקינד ושל יוסף לישנסקי, שנתלו בדמשק בידי העות'מאנים בדצמבר 1917 (טבת תרע"ח).
בן אחר של בלקינד, ישי, לחם במלחמת העולם הראשונה בצבא האוסטרלי בצרפת ונפגע מלוחמת הגזים.
לאחר ששהה מספר חודשים בבתי חולים באנגליה חזר לראשון לציון.
לישי נולד בן מחוץ לנישואין, יוסף שופאני, שאומץ על ידי נוצרייה.
בן נוסף של בלקינד, , נרצח במאורעות תרצ"ו ב"משק האוצר" ששכן סמוך לכפר סבא.
בשנת 1921 נבחר בלקינד לראש ועד המושבה אחרי שראש הוועד הקודם התפטר.
בתקופתו כראש הוועד הוקם דואר רשמי ראשון במושבה, התחילו לגבות מיסים מסוחרים שהביאו סחורות לשוק, והפעילו מחדש את טחנת הקמח ששכנה במושבה.
שמשון בלקינד נפטר בי"ד בניסן תרצ"ז ונקבר בראשון לציון.
רחוב בראשון לציון נושא את שמו.
שמשו-אילונה היה המלך השביעי בשושלת הראשונה של בבל שהייתה ממוצא אמורי.
הוא היה בנו ויורשו של המלך חמורבי מאם לא ידועה.
הוא מלך בין השנים 1750–1712 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה התיכונה או בין השנים 1686–1648 לפנה"ס לפי הכרונולוגיה הנמוכה.
תקופת שלטונו התאפיינה בהתקוממויות אלימות של ערים באזורים שנכבשו על ידי אביו שהביאו לנטישה של כמה ערים חשובות (בעיקר בשומר – דרום מסופוטמיה).
בעת עלייתו של חמורבי לשלטון בעיר בבל, הוא שלט באזור קטן סביב העיר עצמה.
בדרום מסופוטמיה התקיימו לצד בבל ערי מדינה עם שליטים חזקים, למשל רים-סין הראשון שליט לרסה.
בתקופת שלטונו הצליח חמורבי לכבוש מדרום לבבל את ערי שומר, ומצפון את ממלכת אשנונה, אשור ומארי והפך לשליטה של כל מסופוטמיה.
בנוסף, הוא הצליח להחליש את כוחם של עילם והגותים ששכנו ממזרח למסופוטמיה.
המדינות נחלשו אבל לא נהרסו.
חמורבי לא הספיק בחייו לשלבן כחלק בלתי נפרד מהאימפריה שהקים.
מספר שנים לאחר מותו החלו מדינות אלה למרוד בשלטונה של בבל.
המשימה לטפל בכל הערים המורדות נפלה בחלקו של שמשו-אילונה.
הוא יצא למסעות מלחמה רבים, וזכה פעמים רבות לניצחונות, אבל הוא לא הצליח לעצור את תהליך ההתנתקות של הערים השונות מתחום שלטונה של בבל.
בשנה ה-9 לשלטונו של שמשו-אילונה, פרץ מרד כנגדו בלרסה, מוביל המרד היה אדם בשם רים-סין (מכונה בפי החוקרים רים-סין השני, המניחים שהיה אחיינו של רים-סין הראשון שמלך על לרסה, והיה יריבו של חמורבי).
המרד התפשט ל-26 ערים נוספות, ביניהן ארך, אור, איסין וקיסורה (Kisurra) בדרום מסופוטמיה ואשנונה מצפונה.
שמשו-אילונה הצליח להתגבר על המרד נגדו, בתוך שנה הצליח לחסל את המרד בצפון.
לוני (Iluni) מלך אשנונה הועבר לבבל, שם הוצא להורג בחנק.
במשך 4 השנים שלאחר מכן התנהל המאבק כנגד קואליציית הערים בדרום, כשקרבות נעים בין אזורי בבל שומר ועילם.
במאבקו התקיף שמשו-אילונה את אור והפיל את חומותיה ובזז את העיר.
לאחר מכן עשה זאת גם לארך ואיסין.
בסופו של דבר הוא כבש גם את העיר לרסה ורים-סין השני נהרג, ובכך הסתיים המרד.
מספר שנים לאחר מכן פרץ מרד נוסף שהוביל לום-מה-אילי (Ilum-ma-ili), שטען שהוא היורש של המלך האחרון של איסין.
מרד זה התפשט לכל אזור ערי שומר בדרום.
שמשו-אילונה הוביל את צבאו לדרום ובקרב שהתקיים ביניהם התוצאות לא היו חד משמעיות לאף צד.
לאחר קרב נוסף ביניהם, לום-מה-אילי הקים באזור דרום שומר שושלת חדשה שנקראת "שושלת ארץ הים", ששלטה באזור דרום מסופוטמיה כ-300 שנים.
לאחר קרב זה שמשו-אילונה עבר לשיטת מגננה.
בשנה ה-18 למלכותו הוא הקים באזור שסביב העיר ניפור שישה מבצרים במטרה לשמור עליה תחת שליטת בבל, אבל בסופו של דבר העיר עברה לשליטת לום-מה-אילי.
בשנה ה-20 לשלטון שמשו-אילונה, פרץ מרד נוסף באשנונה, שלא השלימה עם שליטתה של בבל עליה.
שמשו אילונה יצא עם צבאו לדכא את המרד ובמסגרת מאבקו הקים גם מבצר בשם דור-שמשואילונה, כדי למנוע מרד נוסף.
נראה שבניית המבצר סייעה להשקיט את רוחות המרד.
לאחר מכן מתועד במסמכים שהוא תיקן את התשתיות בעיר והקים מחדש את תעלות המים.
המאבקים והמרידות השונות נוצלו על ידי אשור ועילם לנסות להשתחרר מתחת עולה של בבל.
כותורנחונתא הראשון (Kuturnahunte I) מלך עילם, ניצל את ההזדמנות ותקף את העיר ארך שהייתה חסרת חומות בעקבות הריסתם על ידי שמשו-אילונה במרד הראשון.
באשור, המשנה של העוצר שהיה ממוצא אשורי בשם פוזור-סין הדיח את המלך הוסל אסינום (Asinum), שהיה ידידו של חמורבי.
בעקבות כך השתלט אשור-דוגול (Ashur-dugul) (שהיה גם הוא ממוצא אשורי) על אשור והתפתחה מלחמת אזרחים.
שמשו-אילונה לא התערב בנעשה באשור.
לאחר תקופה של מאבקים השתלט על אשור מלך בשם אדסי (Adasi), שייצב את השלטון, ייסד שושלת חדשה באשור וסילק כל השפעה אמורית בבלית מאשור.
בסופן של המרידות, נשאר שמשו-אילונה עם ממלכה שהייתה קצת יותר גדולה מהממלכה איתה החל אביו את שלטונו על בבל.
המצב לגבי אשנונה לא ברור מתוך המקורות ההיסטוריים.
ייתכן שנשארה בשליטת בבל, ואף אם השתחררה משלטון בבל, השפעתה הפוליטית על האזור הסתיימה.
בתקופת מלכותו של שמשו-אילונה מזוהה ירידה כללית בהיקף ההתיישבות והאוכלוסייה בשומר.
על פי הממצאים הארכאולוגיים, לא נמצאו רשומות כתובות בערים ארך ואור החל משנת שלטונו ה-10 של שמשו-אילונה.
גם התיעוד מהעיר לרסה נפסק בערך בתקופה זאת.
הכהנים המשיכו לתעד את המאורעות, אבל מערים צפוניות יותר.
התיעוד בעיר ניפור נמשך עד השנה ה-29 לשלטון שמשו-אילונה.
הממצאים הארכאולוגיים בשטח מצביעים גם הם על נטישה גדולה או מוחלטת של הערים לתקופה של מאות שנים עד התקופה הכשית בבבל, שתחילתה במאה ה-16 לפנה"ס.
החוקרים משערים שלמסעות הקרב של שמשו-אילונה על ערי הדרום וההרס שזרע בהם הייתה כנראה השפעה על תהליך זה.
יחד עם זאת, השערתם היא שהיו לכך גם גורמים כלכליים וחברתיים.
גם חמורבי וגם רים-סין הראשון מלרסה הנהיגו בערים בדרום שינויים סביבתיים וכלכליים גדולים שכנראה השפיעו על המצב.
עליית בבל השפיעה גם על התרבות השומרית, כשהדומיננטיות עברה לשפה האכדית לצורכי כתיבה ושלטון.
חיזוק לטענה זו היה מצב בערים הצפוניות: מצד אחד, גם נגדן ניהל שמשו-אילונה מסעות מלחמה.
מצד שני, הערים בצפון המשיכו לשגשג בתקופתו.
תקופתו של שמשו-אילונה מתאפיינת גם בפלישות של שבט נוודים ועמים נוספים.
הוא נאלץ לצאת למסעות מלחמה כדי להסיר את האיום שנשקף מהם.
בבל סבלה בתקופה זו מפלישה נמשכת של שבטי הסותו, ששימשו גם כעבדים בבבל.
שמשו-אילונה חוקק חוק שאסר על תושבי בבל לרכוש עבדים מערים מסוימות.
בשנה ה-9 למלכותו הוא נאבק בפלישה של שבטי הכשים, זה האזכור הראשון שלהם המופיע במקורות.
בשנה ה-24 למלכותו הוא תקף והרס את העיר אפום (Apum), ששכנה בעמק נהר החבור, והרג את מלכה יכון-אשה (Yakun-asha).
שנה לאחר מכן תקף כנראה גם את העיר תרקה, ששכנה מצפון למארי.
בשנה ה-28 למלכותו הוא תקף שני מלכים מצד מערב.
לא ידוע מהמקורות היכן מלכו, רק שמותיהם מוזכרים.
פלישה נוספת שהדף הייתה פלישה אמורית בשנה ה-35 למלכותו.
במסגרת פעילות הבנייה שלו הוא שיקם את החומות של מספר ערים, ביניהן כיש, סיפר וניפור ובנה אותן מחדש.
בנוסף, כמו אביו, חיזק את הפולחן לאל מרדוך.
הוא כנראה שיקם את מקדש אבבר (Ebabbar) לאל שמש.
הוא שיקם את הזיקורת בעיר סיפר והזיקורת לאלים זבאבה (Zababa) ואישתר בכיש.
"שמש רטובה" הוא אלבום של אריק איינשטיין שיצא לאור בפברואר 2002.
מרבית שירי האלבום הולחנו בידי מיכה שטרית.
שותפים בהלחנה גם ארקדי דוכין, נפתלי אלטר ושלום חנוך.
את מילות השירים כתבו יעקב רוטבליט, ארקדי דוכין, נתן אלתרמן ואיינשטיין עצמו.
בתוך כחודשיים מכר האלבום כ-15 אלף עותקים.
שיתוף הפעולה המוזיקלי בין איינשטיין לשטרית החל בעקבות יצירת השיר "אדומה שלי", לכבוד זכיית הפועל תל אביב בכדורגל בדאבל בשנת 2000.
אופיו המוזיקלי של האלבום היה שונה מאלבומיו הקודמים של איינשטיין, והכיל מוטיבים של מוזיקה אלקטרונית.
על הפקתו המוזיקלית של האלבום אמונים מוזיקאים רבים, דבר שהקשה, לדעת חלק מהמבקרים, על יצירת אופי אחיד לאלבום.
שלום חנוך: גיטרה, מנדולינה וקולות
מיכה שטרית: גיטרה אקוסטית וסינתיסייזר
מיקי הררי: גיטרה קלאסית, בוזוקי ומנדולינה
טל ברגמן: תופים, כלי הקשה
שַמְשו-דיתַנַה (גם שמשודיתנה) היה מלך אמורי, המלך האחד עשר והאחרון בשושלת הראשונה של מלכי בבל.
הוא מלך במשך 30 שנה, בין השנים 1625–1595 לפנה"ס, לפי הכרונולוגיה התיכונה.
או בין 1561–1531 לפנה"ס, לפי הכרונולוגיה הנמוכה.
הוא היה בנו ויורשו של המלך עמי-צדוקה.
שמשו-דיתנה הורד מכס המלוכה ונלקח בשבי על ידי המלך החתי מורשיליש הראשון שפלש לבבל והרס אותה.
לאחר נפילת השושלת הראשונה, בבל נכנסה לתקופת חושך קצרה שבה היא נשלטה כנראה על ידי שושלת ארץ-הים, במאה ה-16 לפנה"ס עולה לשלטון בבבל השושלת השלישית של מלכי בבל שהייתה שושלת כשית.
רבי שמשון בלוך (בכתיב היידי שנהג בזמנו: בלאָך; בגרמנית: Schimschon Bloch), המכונה רבי שמשון חסיד (?
- י' בכסלו תצ"ח, 3 בדצמבר 1737), היה דיין בהמבורג ומחבר ספרי הלכה ידועים.
שימש כדיין בבית דינו של הרב יחזקאל קצנלבוגן, הידוע בספרו "כנסת יחזקאל".
למד בבית המדרש שהקים הנדיב רבי יששכר בר כהן בהמבורג, ואחרי פטירתו של זה עמד בראש בית המדרש.
על פי החרות על מצבתו, נהג לחזור על ספר הזוהר מדי חודש, ועל ששת סדרי המשנה מדי שבוע.
נקבר בבית העלמין היהודי באוטנסן שסמוך לאלטונה.
אלמנתו האריכה ימים אחריו, ועזבונה עורר פולמוס הלכתי בהשתתפות רבי יהונתן אייבשיץ.
נזירות שמשון - חידושים על שולחן ערוך אורח חיים, ובפרט על המגן אברהם.
החידושים לא נכתבו כספר להדפסה אלא הועתקו מגיליון השולחן ערוך של המחבר.
יצאו לאור בשנת תקכ"ד עם הסכמות מאת חשובי הרבנים באותה תקופה, כמו רבי יונתן אייבשיץ.
נכללו במהדורת "שולחן ערוך השלם".
חידושים על המשנה, נכללו בתוספות חדשים שנדפסו לראשונה באמסטרדם תקל"ה, ומאז בכל דפוסי המשניות ובמשניות דפוס וילנא.
התוספות חדשים כוללים חידושים מכמה חכמים, וחידושיו של הרב בלוך מצוינים תחת השם "מוהרש"ח", מורנו הרב שמשון חסיד.
בנו הראשון, הרב משה בלוך, דיין במזריץ'.
טיפל בהדפסת ספרו של אביו "נזירות שמשון"
בנו השני, הרב יששכר בר בלוך, מחבר הספר בינת יששכר, רב קהילות סמניץ, מטרסדורף, ועוד
חתנו (בזיווג ראשון), הרב מרדכי הענא, דיין בהמבורג, מחבר "אגדת מרדכי" ו"דרישת מרדכי" וספרים נוספים שעדיין בכתב יד
רבי שמשון אורנשטיין (כ"ה באלול ה'תקפ"ד, 18 בספטמבר 1824 - כ"ג בכסלו ה'תרס"ד, 12 בדצמבר 1903) היה רב פולני ורבן של הערים אוזורקוב וקאליש.
נולד בקמפן שבפרוסיה לרב משה אורנשטיין, למד אצל אביו ואצל הרב יעקב שמחה רפיש, מחבר "משכן העדות".
מסופר שכבר בנערותו היה בקי בספר "קצות החושן".
בשנת ה'תרי"ג (~1853) התמנה כאב"ד קרושנביץ, בעיר זו כיהן עשר שנים שבהן לימד תלמידים וכתב חיבורים על כמה ממסכתות התלמוד הבבלי.
בשנת ה'תרכ"ג התמנה כרבה של אוזורקוב והחזיק בכהונתו זו במשך עשרים ושלוש שנים.
בתקופת כהונתו באוזורקוב, ישב יחד עם רבי מאיר ליבוש מלבי"ם ורבי ישראל יהושע מקוטנא בבית הדין המיוחד שדן בסכסוך בקהילת לונטשיץ בדבר כהונתו של רבי שלמה ליב מורגנשטרן מחבר "מנחת הבוקר" לאחר שהתברר כי הוא עיוור.
בשנת ה'תרמ"ו התמנה כרב ואב"ד בקאליש ולאחר מות רבה של העיר, הרב חיים אלעזר וקס מילא את מקומו.
הוא כיהן כרבה של קאליש עד פטירתו בשנת ה'תרס"ד (1903), החליף אותו ברבנות העיר הרב יחזקאל ליבשיץ.
חלק מהגהותיו לרמב"ם משוקעות בחיבור "ציוני מהר"ן" שכתב חתנו הרב נחום אש ושנדפסו בכמה מדפוסי משנה תורה לרמב"ם החל מדפוס ורשה תרמ"א.
הרב אש היה צעיר בעת פרסום החיבור וחמיו הרב אורנשטיין הוא שמסר את החיבור לדפוס.
במהדורת שולזינגר של הרמב"ם ייחסו בטעות את החיבור כולו לרב אורנשטיין.
רבי שמשון בן צדוק (נפטר בשנת ה'ע"ב) היה מגדולי תלמידי מהר"ם מרוטנבורג, בן המאה ה-13, חי לקראת סוף תקופת בעלי התוספות.
רבי שמשון שירת את מהר"ם מרוטנבורג בשנות שהותו בכלא ותיעד את תורתו ומנהגיו.
רבי שמשון בן צדוק נמנה עם תלמידיו המובהקים של מהר"ם מרוטנבורג.
רבו, המהר"ם, ניסה לעזוב את גרמניה ולעלות לארץ ישראל.
בשל כך, מהר"ם נאסר על ידי הקיסרות הגרמנית (בתקווה לקבל כופר גבוה מהקהילה היהודית עבור שחרורו) באשמת ניסיון הגירה, שהיה אסור ליהודים.
בעת שהותו במאסר נאסר על כל אדם לבקר את המהר"ם, אך בשלב מסוים הותר לתלמידו רבי שמשון לבקר אצלו לעיתים קרובות ולשהות במחיצתו, והוא תיעד את מנהגיו וחידושי התורה שלו.
הנהגות והלכות שליקט מופיעות בספר תשב"ץ (ראשי תיבות: תשובות שמשון בן צדוק, המוכר בשם "תשב"ץ קטן" להבדילו מהספר תשב"ץ, שחיבר רבי שמעון בן צמח דוראן).
הספר עצמו כנראה לא נערך בשלמותו על ידיו, שכן הוא עצמו מוזכר בו.
הספר כולל העתקות מתשובות מהר"ם, הלכות ששמע מפי המהר"ם, והנהגות שראה.
רבנו פרץ ותלמידיו הוסיפו הגהות על תשב"ץ קטן.
ביחד עם תלמיד אחר, רבי מאיר הכהן מרוטנבורג, חיבר רבי שמשון את החיבור הגהות מימוניות על משנה תורה של הרמב"ם, חיבור שבו נערכו שיטות חכמי אשכנז ובעלי התוספות בנושאים הנדונים.
שמשהו יקרה הוא ספר מאת יאיר אגמון הכולל חמישה סיפורים קצרים.
הספר יצא לאור בשנת 2017 בהוצאת כתר.
חמשת הסיפורים שמרכיבים את הספר הם:
ומותר לאהוב - על תלמיד ישיבה שהתאהב ברב שלו.
אומן - על צעיר חילוני שנוסע לקברו של רבי נחמן מאומן בתקווה לספוג ריגושים.
מיני מנטל - על גבר דתי שנוסע בחשאי ללאס וגס כדי לפגוש זונה.
ערגה - על צעירה שנאנסת בידי זוג גברים במהלך פסטיבל באילת.
פרקי אליק על מערכת היחסים בין חיל צעיר וחבריו אחרי השחרור.
אריק גלסנר כתב בביקורת על הספר:.
"שמש תיכנס" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס.
השיר יצא לאור ב-19 במרץ 2020, כסינגל החמישי מתוך האלבום שקופים, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
השיר נכתב והולחן על ידי קרן פלס ואבי אוחיון והופק על ידי גלעד שמואלי בסגנון פופ.
עיבוד השיר נעשה על ידי פלס ושמואלי בשיתוף עם חנן בן ארי, במסגרת שיתופי הפעולה השונים של פלס באלבום אליו שייך השיר .
פלס תיארה את השיר כ"הזמנה לשחרר כאבים ישנים ולצאת לדרך חדשה".
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה את האודיו המלא של השיר.