tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הליאדה רדולסקו התחיל לימודיו ביוונית אצל מורה יווני ובנוסף למד לבד לקרוא ברומנית, בכתיב הקירילי שהיה נהוג אז, תוך כדי התעמקות בסיפורי הרומן של אלכסנדרו על אודות חייו ומלחמותיו של אלכסנדר הגדול.
בשנת 1813 היה לתלמידו של הנזיר נאום רמניצ'אנו, אחר כך למד בבית הספר היווני בסקיטו מגוריאנו והחל משנת 1818 למד אצל גיאורגה לאזר בתיכון "ספנטול סבה" היוקרתי.
בין השנים 1820-1821 יון רדולסקו הצעיר היה לעוזרו של גיאורגה לאזר והדריך תלמידים באריתמטיקה וגאומטריה.
באותן השנים אימץ את שם המשפחה הנוסף הליאדה (או הליאדה או אליאד) לפי השם ביוונית של אביו איליֶה.
אחרי פסק זמן במהלך המרד של טודור ולדימירסקו בשנת 1821 ונפילתו למשכב של המנטור שלו, לאזר, פתח הליאדה מחדש את התיכון "ספנטול סבה" ושימש בו כמורה המוביל, בהתחלה ללא שכר.
במרוצת הזמן הצטרפו אליו אקדמאים נוספים כמו אופרוסין פוטֵקה והקרואטי קרול וולשטיין שפתח כיתה לאמנות.
בפעילותו נתמך על ידי השליט החדש הנסיך גריגורה הרביעי גיקה שהיה מעוניין לעודד את החינוך בשפה הרומנית במקום ההוראה ביוונית שהייתה בעיניו "היסוד לכל הרעות".
בשנות ה-1820 המאוחרות הליאדה התגייס יותר ויותר במדיניות התרבותית החדשה.
ב-1827 הקים יחד עם דיניקו גולסקו את החברה הספרותית הרומנית שרשמה על מצעה את נושא פיתוח מוסדות החינוך ברחבי ולאכיה.
החברה הספרותית שמושבה התמקם בפודול מוגושואיי בבוקרשט קיבלה לשורותיה אישים רבים, ביניהם הנסיכים גאורגה ביבסקו ובארבו שטירביי, לימים שליטים של ולאכיה.
פעילות החברה היה משולבת עם ארגון הבונים החופשיים ואליאד נהיה בונה חופשי בדומה לרבים מהאקדמאים בדורו.
"קוריירול רומנסק" - חלוץ העיתונות ברומנית
בשנת 1828 פרסם בסיביו את ספרו הראשון - מסה על הדקדוק הרומני והחל מ-8 באפריל 1829 הוציא בבוקרשט את העיתון "קוריירול רומנסק" ("Curierul românesc" "השליח הרומני"), ששיחק תפקיד בעל ערך בחיי התרבות של ארצו במשך שנים רבות.
ב-1836 צרף לו מוסף ספרותי שנקרא "קוריירול דה אמבלה סקסה" (הקורייר לשני המינים) שהופיע עד שנת 1847. העיתון הופיע כשבועון, מאוחר יותר היה דו ירחי עד ל-1839 כשהתחיל להופיע שלוש-ארבע פעמים בשבוע.
עם הכותבים שתרמו לו נמנו קוסטקה נגרוצי, דימיטריה בולנטיניאנו, יואן קטינה, וסילה קרלובה, יאנקו וקרסקו וכו'.
הליאדה פרסם בו את שירו הידוע יותר - "המעופף" Zburătorul.
מפעלי הפצת התרבות ולבטים פוליטיים
בשנת 1830 יחד עם דודו, ניקולאיה רדולסקו, הליאדה פתח את בית הדפוס הפרטי הראשון בוולאכיה.
הוא שכן בשכונת אובור במקום, על יד "הבאר של מברוגני" Cişmeaua Mavrogheni, שנקרא לאחר מכן "השדה של אליאד" Câmpul lui Eliad.
למרות שהפיק רווחים מקשר זה עם המשטר, שמר אליאד על קשרים עם המחנה הרפורמיסטי האופוזיציוני.
יחד עם נציגים בולטים בקרבו הקים את "החברה הפילהרמונית" שהייתה אגודה למטרות תרבותיות אבל שימשה גם כיסוי לפעילות פוליטית.
בשנת 1834 אחרי העלייה לכס המלכות של הנסיך אלכסנדרו השני גיקה, אליאד הפך לאחד מיועציו ומעין "משורר חצר".
בכמה משיריו ונאומיו באותן השנים שיבח בצורה אפולוגטית את השליט תוך הצגתו כמונרך אידיאלי.
כשהשליט נכנס לעימות עם האופוזיציה הרפומיסטית, הליאדה שמר על נייטרליות מתוך עמדה ששני הצדדים מייצגים מעמדות מופלים לטובה לעומת מעמד האיכרים המנוצל.
מתח בקורת על הגישה הרדיקלית של מיטיקה פיליפסקו ותמצת את עמדתו במילים: "אני שונא את הרודנות ומפחד מהאנארכיה".
במסגרת "החברה הפילהרמונית" התחיל ללמד החל משנת 1834, כשלצידו המוזיקאי יואן אנדרי ואכמן וק.
באותו זמן המשיך לתרגם סופרים כמו ביירון, מולייר, סרוואנטס (1839), בדרך כלל מגרסאות צרפתיות.
התעניין גם בהתפתחות האמנויות במקומיות, הליאדה כתב חוברת על הציור והאדריכלות ואף ארגן בשנת 1837 תערוכה קבועה לאמנויות פלסטיות, הראשונה מסוגה בוולאכיה.
בספר "הדקדוק הרומני" שפרסם בשנת 1828 בסיביו הציע רפורמה של הכתיב ברומניה על בסיס כמה עקרונות:פישוט האלפבית הקירילי שהיה אז בשימוש, פונטיזם של הכתיב, שאלת נאולוגיזמים מהשפה הלטינית והשפות הרומאניות.
בשנות ה-1840 במוקדמות פרסם הליאדה את הספרים "הקבלות בין השפה הרומנית והאיטלקית" ו"הקבלות בין הניבים הרומנים האיטלקים או צורתם או דקדוקם של ניבים אלה" (1841).
כתב בעקבותיהם סינופסיס של דקדוק השפה הרומנית-איטלקית ובשנת 1847 רשימה כוללנית של המילים הרומניות שמוצאם סלאבי, יווני, טורקי, הונגרי, וגרמני.
כמו כן תכנן באותן שנים להוציא לאור "ספריה אוניברסלית" שתכלול את הכתבים הפילוסופיים הכי חשובים.
בשנות ה-1840, למרות סלידתו מרדיקליזם, הצטרף הליאדה לקשר המחתרתי נגד השליט גאורגה ביבסקו, במיוחד כמחאה נגד התוכניות של הנסיך להחכיר את המכרות בוולאכיה למהנדס רוסי בשם טרנדפילוב.
הליאדה כתב פמפלט בחרוזים (Măceşul) ("ורד הכלב") על הפרשה.
באביב 1848 הליאדה התקבל כחבר באגודה החשאית "פראציה" (Frăţia האחווה) שהוקצה על ידי בלצ'סקו, יון גיקה, כריסטיאן טל, ואלכסנדרו גולסקו.
כמו כן התחבר למורה הצרפתי בעל ההשקפות הרפומיסטיות, ז'אן-אלכסנדר וייאן שגורש בסופו של דבר מוולאכיה.
ב-19 באפריל 1848 הליאדה נאלץ מסיבות כלכליות להפסיק את פרסום ה"קוריירול רומנסק".
בנוגע למצע המהפכה הליאדה הסתייג בעיקר מפרויקט הרפורמה האגררית וערעור מעמד הבויארים בעלי האחוזות.
פרט לכך היה בעד עצמאות לאומית, הענקת זכויות אזרחיות, שוויון, הרחבת הרכב הפרלמנט (האספה), הקצבת חמש שנים לכהונת השליטים ובחירתם על ידי האספה הלאומית, חופש העיתונות, וביזור המינהל.
ב-21 ביוני 1848 באספה עממית המונית בשדה איסלז על יד העיר טרגו מגורלה, הליאדה רדולסקו קרא בפני המשתתפים את עקרונות מצע המהפכנים - מה שכונתה בתולדות רומניה "ההכרזה מאיסלאז".
כעבור 4 ימים המהפכנים הצליחו לדחוק בשליט ביבסקו להתפטר ולברוח והשלטון עבר לידי ממשלה זמנית בראשות ה"מיטרופוליט" (ארכיבישוף) נאופיט.
חברי הממשלה היו הליאדה עצמו כשר החינוך, כריסטיאן טל, שטפאן גולסקו, גאורגה מאגרו, וגאורגה סקורטי.
מהר התעוררו מחלוקות בעניין הרפורמה האגררית - הדרישה לחלוקת האדמות לאיכרים - לה הליאדה התנגד.
"הוועדה לעיניני הרכוש" המורכבת מנציגים של האיכרים ושל בעלי האחוזות, שהוקמה ביולי 1848 ובראשה עמדו אלכסנדרו ראקוביצה ויון יונסקו דה לה בראד, פוזרה על ידי הליאדה אחרי שלא הצליחה להגיע לפשרה.
לדעתו, על חלוקת האדמות תצטרך להלחיט אספה לאומית חדשה בעתיד.
בזמן הזה האימפריה הרוסית השכנה עקבה מקרוב בחשדנות ועוינות אחרי התהפוכות בוולאכיה והחליטה לפעול.
ביחס לאימפריה העות'מאנית המהפכנים, לרבות הליאדה, נזהרו בכבודה והתכוונו לשמור איתה יחסים טובים מפני שראו בה משקל - נגד מול הלחצים של רוסיה.
באמצעות שליח שלו, סולימאן פאשה, הסולטאן אבדילמג'יט הראשון כפה על הממשלה הזמנית בבוקרשט להתפטר לטובת טריומווירט שנקרא Locotenenţă domnească (לוקוטננצה דומניאסקה) שכללה את הליאדה, את טל ואת ניקולאיה גולסקו.
לבסוף, רוסיה לחצה על הטורקים לכפות בספטמבר 1848 את החזרה לממשל ה"תקנון האורגני" שהייתה קיימת לפני ההפיכה.
יחד עם כריסטיאן טל נמלט הליאדה לבניין הקונסוליה הבריטית בבוקרשט וקיבלו שם מקלט זמני תמורת ערבות כספית.
בנסיבות שנוצרו הליאדה נפרד מאשתו ומילדיו שמצאו מקלט באימפריה העות'מאנית בעוד הוא עצמו קיבל רשות לעבור לחבל באנאט שהיה בשליטת האימפריה האוסטרית ומשם נסע לצרפת, בדומה לחבריו, טל ומאגרו.
בגלות צרפת פעל הרבה להפצת השקפותיו על העניין הרומני, פרסם בעיתונים הצרפתיים "לה פרס" (La Presse), לה סמן (La Semaine), "לה סיאקל" (Le Siècle).
בנוסף בשנים 1850-1851 הליאדה פרסם בפריז, ברומנית ובצרפתית, את זכרונותיו על ימי המהפכה בוולאכיה.
עם האישים שהכיר בבירת צרפת נמנה אף ההוגה האנרכיסטי פייר-ז'וזף פרודון שביקש באותן השנים לקדם את הפרויקט שלו לעידוד בעלי הרכוש הקטנים- בסתירה עם מגמות הליברליזם הכלכלי והסוציאליזם כאחד.
צוות עיתונו של פרודון ,"לה ואה די פפל" (La Voix du peuple) התוודע לבעיות הרומנים באמצעותו של הליאדה.
ניקולאיה יורגה ראה מאוחר יותר בצורה שלילית את אופן הצגת האינטרסים הרומניים על ידי הליאדה בפני דעת הקהל הזרה.
לדבריו הליאדה, שנרתע מרעיון איחוד הנסיכויות הרומניות עם טרנסילבניה, שכנע את ההיסטוריון אליאס רניו (Élias Regnault) לסגת מתמיכתו באיחוד כל השטחים המאוכלסים ברומנים ולשנות את דיווחו על המהפכה הרומנית ב-1848. בהתמידו בהתנגדותו לתוכניות לרפורמה האגררית ובהבעת תמיכתו ל"תקנון האורגני" השמרני, הליאדה הסתכסך עם רבים מחבריו המהפכנים כמו בלצ'סקו, ק.א.
רוסטי, האחים גולסקו וגם כריסטיאן טל בו חשד כי ניהל רומן עם מריה, אשתו.
בדעות שביטא בהתכתבותו הפרטית הביע תכופות ביקורת מרירה על עמו תוך כדי טענות כי הרומנים הם "עצלנים" ו"רודפי שמלות".
משום כך היה סבור כי נדרשים להשגחה ומנהיגות מתאימה.
מצבו הכלכלי הידרדר על רקע חובות מצטברים והגיע לא פעם לפת לחם.
בשנת 1851 התאחד הליאדה עם משפחתו באי כיוס, שם נשארו עד 1854. מלחמת קרים היוו הזדמנות לשיפור מעמדו ולחזרה לרומניה.
רוסיה נאלצה להסיג את כוחותיה מהנסיכויות הרומניות ואליאד התמנה על ידי השער הנשגב לנציג של הרומנים במטה של מפקד הצבא, עומר פאשה, בעיר הבולגרית שומן.
הוענק לו התואר "ביי", אך לדברי יורגה, עומר פאשה לא השתמש ממש בשרותיו.
בסוף שנת 1854 הליאדה חזר לבוקרשט אך לא לזמן רב.
כוחות הכיבוש האוסטריים בפיקודו של הגנרל יוהאן קורוניני-קרונברג השתלטו על ולאכיה בתור "כוח נייטרלי" ודרשו את גרושו המידי.
בחזרה לפריז, הליאדה המשיך לפרסם ספרים על נושאים פוליטיים ותרבותיים, כולל ניתוח של המצב באירופה בעקבות הסכם השלום בפריז מ 1856 ומסה על כתבי הקודש (ביבליה) (1858).
ב-1859 פרסם תרגום משלו של הספטואגינטה לרומנית תחת הכותרת Biblia sacră ce cuprinde Noul şi Vechiul Testament
כשלאור החלטות הוועידה בפריז, "המפלגה הלאומית", המורכבת ממהפכנים לשעבר, התחילה לקדם את רעיון בחירת האספה הנקראת "דיוואן אד הוק" לצורך האיחוד בין מולדובה ובין ולאכיה, הליאדה רדולסקו נמנע מלתמוך במועמד מסוים לתפקיד השליט העתידי אך הביע התנגדות נחרצת למועמדותו של אלכסנדרו השני גיקה.
בשנת 1859, שנת האיחוד בין מולדובה וולאכיה ובחירתו של אלכסנדרו יואן קוזה בראש המדינה המאוחדת, הליאדה חזר לבוקרשט.
בתקופה זו הוסיף לשם המשפחה שלו את שם אביו רדולסקו.
לא הפסיק לכתוב, על נושאים מוגוונים, בעיקר על היסטוריה ובקורת ספרות והוציא קובץ חדש של שירים.
בשנת 1863 השליט קוזה העניק לו קצבה של 2000 ליי לשנה.
בשנת 1867, שנה אחרי הקמתה, האקדמיה הרומנית (אז "החברה האקדמית") בחרה בהליאדה כיושב ראש הראשון שלה ונשאר בתפקיד זה עד יום מותו.
האליטה האינטלקטואלית החדשה, למשל חברי החוג "ז'ונימיה" מתחה ביקורת קשה על כתיבתו.
בבחירות לפרלמנט בשנת 1866 הליאדה נבחר כנציג של העיר טרגובישטה בבית התחתון.
כשקרול לבית הוהנצולרן נבחר לשליט רומניה, הליאדה היה יחיד מנציגי ולאכיה שהצטרף לאופוזיציה של ניקולאיה יונסקו וחסידים אחרים של סימיון ברנוציו.
בנאום בפרלמנט הרומני הליאדה השווה את הבאתו של קרול הגרמני לשלטון הפנריוטים של פעם.
העבודות האחרונות שפרסם היו ספר לימוד לפואטיקה (1868) וספר על האורתוגרפיה (הכתיב).
בשנים הללו התחיל להראות סימנים של הפרעה נפשית כשראה עצמו מעין נביא ומושיע של המולדת.
התחיל לברך את ידידיו בברכה הלא שגרתיות: "שישוע ומרים המגדלית ישמרו אותך!".
יון הליאדה רדולסקו נפטר בשנת 1874 בביתו ב"סטראדה פולונה" מס.
בלווייה השתתפו מעריצים רבים והוא נקבר בחצר הכנסייה ע"ש מברוגני.
בשנת 1823 הכיר את מריה אלכסנדרסקו איתה התחתן כעבור זמן.
לזוג נולדו שבעה ילדים (חמש בנות ושני בנים), מתוכם שניים - בן ובת - מתו בילדותם.
בהמשך יחסי בני הזוג התערערו כשלמריה היו תכופות התפרצויות קנאה.
יש משערים כי להליאדה היו פרשות אהבה מחוץ לנישואים.
לעומת זאת הוא עצמו היה קנאי ומתוך חשד כי המשורר גריגורה אלכסנדרסקו חיזר אחרי אשתו נאחז בשנאה כלפיו ושינה דעתו, שעד אז הייתה חיובית, על יצירותיו.
בגישתו לשפה תמך הליאדה, בצורך למודרניזציה שלה, להתאמתה לתקופה המודרנית, ונאבק נגד החינוך בשפה היוונית וצרפתית.
כשניזון מהאידיאלים של עידן האורות ומהשאיפות לעצמאות לאומית, הליאדה פנה לבני זמנו:
רפורמה ראשונה שיזם בשנת 1828 הייתה בתחום הכתיב: צמצם את האלפבית הקירילי שבו נכתבה השפה הרומנית, ל-27 אותיות בלבד, המיועדות לשקף את ההיגוי הפונטי.
כנימוק להצעתו הביא דוגמת האלפבית הלטיני כפי שהיה בשימוש ברומא הקדומה.
בהמשך התחיל במערכה לעידוד הנהגת נאולוגיזמים משפות רומאניות אחיות, תוך כדי התאמתם לפונטיקה הרומנית.
באותה תקופה רומנים שחיו אזורים השונים של המרחב הדנובי-קרפטי הרגישו כי צו השעה הוא לאחד את הניבים השונים וליצור אוצר מילים ספרותי סטנדרטי.
רעיון זה נתמך בעבר על ידי נציגי "האסכולה הטרנסילבנית": גאורגה שינקאי ופטרה מאיור.
הם ביקשו לאחד את השפה סביב השפה הרומנית הכנסייתית, ששימשה את הפולחן בכנסייה היוונית-קתולית הרומנית ("המאוחדת עם רומא") ובכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
הליאדה היה הראשון שדגל בהקמת רגולטור - לימים האקדמיה הרומנית - שירחיב את הפעילות בתחום טיפוח השפה ושיעזור ליצור שפה ספרותית סנדטדרטית המבוססת על הניב ממונטניה (ולאכיה) ששימש בסיס לטקסטים הדתיים שפורסמו במאה ה-16 על ידי הדיאקון קורסי.
התנגד לכתיב האטימולוגי שנראה לו מיותר וגם לגישה הטהרנית שצידדה בהסרת הנאולוגיזמים הנפוצים ממקור זר, כשהוא בדעה שיצא שכרה בהפסדה.
לקביעות מוקדמות אלה של הליאדה הייתה השפעה לא מבוטלת על גיבוש השפה הספרותית במחצית השנייה של המאה ה-19. המשורר הלאומי של רומניה, מיכאי אמינסקו שתרם תרומה ניכרת בתהליך זה, העריך מאוד את הגישה של הליאדה ש"כתב כפי שמדברים".
גם הפילולוג אוביד דנסושיאנו סבר שבהשקפה על השפה הליאדה התעלה מעל בני זמנו.
השלב השני במחקריו הלשוניים של הליאדה התבסס על אימוץ התאוריה של קונדיאק, לפיה שפה יכולה להתפתח באמצעות מוסכמות.
בשלב זה הוא התחיל לשלול את השקפתו הקודמת ולצדד בכתיב אטימולוגי.
בשנות ה-1840 המוקדמות התחיל לטעון שרומנית ואיטלקית אינן שפות שונות זו מזו, אלא ניבים של השפה הלטינית ועל בסיס רעיונות אלה תמך בהחלפת מילים רומניות רבות על ידי מילים איטלקיות, אדקווטיות יותר בעיניו.
בפועל התחיל להשתמש בשפת כלאיים מוזרה רומנית-איטלקית ובכתיב אטימולוגי:
עיוותים אלה משכו מאוחר יותר בקורת חריפה ומגחכת מצד אמינסקו ורבים אחרים.
היו קיימות מקבילות "לטיניסטיות" מנייריסטיות בהשקפות הלשוניות של הטרנסילבני אוגוסט טרבוניו לאוריאן ובאלה של המולדבי גאורגה אסאקי שהושפעו על ידי השפה הצרפתית והטביעו את חותמן על שפת הבויארים של תקופתו, כפי שהעיר המבקר גאראבט איבראיליאנו.
איבראיליאנו ציין כי אסאקי שיבח את מה שראה כנסינונו של הליאדה להחיות את השפה של אנשי טראיאנוס שהגיעו לדאקיה.
בין המבקרים של עיוותים מלאכותיים אלה בשפה יש לציין את אלקו רוסו ואת חברי החוג ז'ונימיה.
אלקו רוסו הסביר את המניעים הנפשיים למגמות אלה כנובעים מהפוביה אנטי-סלבית או יותר נכון אנטי-רוסית: השנאה הפוליטית המודרנית כלפי רוסיה השליכה אותנו לאיטליאניזם, לצרפתיזם ול-איזמים אחרים, שאין להם דבר וחצי דבר עם הרומניזם, בעוד שהסכנות הפוליטיות לשעבוד הנשמה הרומנית, שהולידו אותה, עברו כבר מהעולם.
הרומניזם האמיתי צריך כיום לזקוף את הראש.
גם מבקר הספרות ג'ורג'ה קלינסקו קישר את גישתו המאוחרת של הליאדה לרגשות האנטי-רוסיים שלו מזמן חוויותיו בימי מהפכת 1848. "מתוך שנאה לפאנסלביזם ולרוסים, שהשתדלו להדגיש את ההשפעות הסלביות על השפה הרומנית, הליאדה ראה את עצמו משרת את המולדת על ידי סילוק כל העקבות הסלביות מהשפה.
קלינסקו סבר שחוסר העקביות של הליאדה בתחום השפה, כולל התנועות הבלתי צפויות שלו מרעיונות סבירים לרעיונות הכי מטורפים, נבעה מהאוטודידקיות שלו.
בסך הכל לניסויים לשוניים אלה של הליאדה היו השפעות שוליות ומבקריו, כולל אמינסקו, הצביעו על הניגוד ביניהם ובין עקרונותיו המוקדמים.
הליאדה בעצמו נראה כי היה מודע לכך ברגעים שבהם נהג להתפאר:"שפה זו, כפי שהיא כתובה כיום על ידי האנשים דוברי רומנית, היא פרי עבודתי".
אחד מאנשי הספרות המעטים שכן הושפעו על ידי הגישה האיטליאניסטית של הליאדה, היה המשורר אלכסנדרו מצ'דונסקי בצעירותו.
אנדרטה להליאדה רדולסקו - יצירת הפסל האיטלקי אטורה פרארי הוצבה ממול לאוניברסיטה במרכז בוקרשט
אולם קריאה באקדמיה הרומנית נקראת על שמו
1880 הוקם פרס של האקדמיה הרומנית על שמו
באותה שנה הוענק לבוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו בעד ספרו "דברים מימי אבותינו" בשווי 5,000 ליי זהב.
ב-1890 סביב פרס זה התעוררה שערורייה כאשר הנסיך דימיטריה סטורדזה, נציג המפלגה ה"ליברלית", האשדאו ואחרים סירבו להעניק את הפרס למחזאי יון לוקה קאראג'אלה בגלל השתייכותו לחוג "ז'ונימיה" ודעותיו האנטילאומניות .
בית ספר תיכון בעיר טרגובישטה נושא את שמו
הכפר זידור Ziduri במחוז בוזאו נקרא על שמו.
המשורר מיכאי אמינסקו הקדיש לו בית בשיר שלו "האפיגונים" שבו מוקיר את תרומות הסופרים הרומנים המוקדמים
יון גאוֹרגה מאורר (רומנית: Ion Gheorghe Maurer; בלידתו נטבל בשם: Jean Georges Maurer - ז'אן ז'ורז' מאורר ; 23 בספטמבר 1902– 8 בפברואר 2000) היה פוליטיקאי רומני, שכיהן כראש הפרלמנט ונשיא רומניה (1961-1958) ולאחר מכן כראש ממשלתה (1974-1961).
בין ה-11 בינואר 1958 ועד ל-21 במרץ 1961, כיהן מאורר כיושב ראש נשיאות האספה הלאומית הגדולה של רומניה, תפקיד שהיה שקול למעמדו של ראש פרלמנט ובו זמנית ראש מדינה, בעל סמכויות סמליות וטקסיות.
בין השנים 1961–1974 היה ראש ממשלת רומניה בשלהי שלטונו של גאורגיו - דז' ותחילת שלטון יורשו - צ'אושסקו.
מאורר תמך אז בקו המדיני הלאומי והעצמאי יותר של ההנהגה הקומוניסטית הרומנית, עד כדי עימותים אידאולוגיים עם צמרת ההנהגה בברית המועצות.
בהתחלת שנות ה-1970, כשעוד נמנה עם מקורביו ויועציו של צ'אושסקו, חלה ליברליזציה מוגבלת באווירה הפוליטית והתרבותית ברומניה.
מאורר היה חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית משנת 1945, ומילא תפקידים שונים בממשלה בשנות המעבר, עד להתבססות משטר הדיקטטורה הקומוניסטית ברומניה: תת-מזכיר מדינה במשרד הכלכלה (1946-1947), סגן-שר התעשייה והמסחר (1947-1948) ומאוחר יותר שר החוץ של רומניה בשנים 1957–1958 (בעקבות מותו של גריגורה פראוטיאסה בתאונת מטוס).
לאחר שנפגע בתאונת דרכים קשה בשנת 1970 הוא צימצם את פעילותו, והתפטר לבסוף מראשות הממשלה בשנת 1974.
נולד בשנת 1902 בבוקרשט בשם ז'אן ז'ורז' מאורר, בן בכור לאב ממוצא גרמני, מורה לצרפתית ולגרמנית ומנהל בבית הספר בופטיה בבוקרשט, שעם תלמידיו נמנה הנסיך קרול - לימים קרול השני, מלך רומניה.
הסב מצד האב היה סקסוני טרנסילבני מן העיר סיגישוארה.אימו של מאורר, ז'אן אמילי דמארה (Jeanne Émilie Desmaret) הייתה צרפתייה, מורה לצרפתית.
מאורר הוטבל לדת הנוצרית-אורתודוקסית הדומיננטית ברומניה.
הוא לא ידע גרמנית, ודיבר רומנית וצרפתית בצורה שוטפת.
בתעודות של משרד החוץ הבריטי מ-1946 צוין שתאריך לידתו היה 8 ביולי 1899 ושמקום לידתו היה הכפר וורומלוק (Vorumloc - Wurmloch) בבעת השלטון הרומני נמצא במחוז טרנאבה מארה.
מאורר למד בבתי ספר תיכונים צבאיים - בקראיובה, ואולי גם ביאשי.
אחר כך עד שנת 1923 למד משפטים באוניברסיטת בוקרשט.
בשנים 1925–1927 כיהן כשופט בעיר אגניטה ואחר כך כעוזר תובע או תובע בבית המשפט בסיגישוארה.
אחר כך ניסה להתקבל בלשכת עורכי הדין של סיגישוארה ולבסוף החל מ-1928 היה חבר בלשכת עורכי הדין בבוקרשט.
נודע כעורך דין בעל אהדה לשמאל, וייצג כסניגור, בין השאר, בנקים חשוביםוכן פעילים קומוניסטים,שמפלגתם הייתה רוב הזמן מחוץ לחוק, והואשמו תכופות בפעילות חתרנית כנגד המדינה.
ב-1927 הגן על קבוצת פועלים שהואשמו בהקמת איגוד מקצועי.
לעיתים מאורר ליווה כסניגור את עורך הדין לוקרציו פטרשקנו, כמו למשל ב-1936 במשפט של אנה פאוקר, אלכסנדרו דרגיץ' ואלכסנדרו מוגיורוש שהתקיים בקראיובה.
בשנות ה-30 של המאה העשרים הצטרף לזמן קצר למפלגת האיכרים הרדיקלית, שהתפלגה מהמפלגה הלאומית של האיכרים ובראשה עמד גריגורה יוניאן.
כבר באותה עת פעל, ככל הנראה במחתרת, כחבר המפלגה הקומוניסטית, במחלקת התעמולה שלה.
רשמית התקבל לשורות המפלגה הקומוניסטית בשנת 1937.
מאורר התנגד למשטר הצבאי-פאשיסטי של אנטונסקו, שגרר את רומניה למלחמה נגד ברית המועצות; לכן הוא נעצר בין השנים 1942 ל-1943, כאסיר פוליטי, במחנה מאסר בטרגו ז'יו.
בתקופת המאסר התקרב למנהיג גאורגה גאורגיו-דז', והפך לאחד ממקורביו הנאמנים לאורך השנים.
בשל המאמץ המלחמתי, הציעו השלטונות תוכנית שחרור לאסירים, אשר יתגייסו אל הכוחות הלוחמים בקו הראשון של החזית.
מאורר נענה להצעה ונשלח לחזית בראש כיתת נידונים למאסר עולם במסגרת חטיבה של הגנרל ק' ואסיליו-רשקאנו; במשך הזמן, זכה למעמד מועדף במפקדה של הגנרל.
כאשר חזר לרומניה, נמנה עם אותם פעילים קומוניסטים שלקחו חלק משני באירועים שהביאו להדחת המרשל אנטונסקו, ולהצטרפות רומניה לקואליציה האנטי-נאצית לצד ברית המועצות, האויב לשעבר.
במאבקי-הפנים במפלגה הקומוניסטית, מאורר תמך בגרעין המפלגה "הפנימי" (או פלג "בית הסוהר") שבהנהגת גאורגה גאורגיו-דז', נגד פלג הפעילים מבחוץ שבהנהגת אנה פאוקר, ואסילה לוקה ומזכ"ל המפלגה, שטפאן פוריש.
דיפלומט ושר בשנים הראשונות של הדיקטטורה הקומוניסטית
עם תום מלחמת העולם השנייה והשתלטות ברית המועצות על רומניה באמצעות כוחות צבאיים, עלתה בהדרגה מעורבות המפלגה הקומוניסטית בכל תחומי החיים במדינה.
מאורר חזר למחוז טרנאבה מארה ונבחר לפרלמנט מטעמו.
מאורר נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית שהפכה החל משנת 1948 ל"מפלגת הפועלים הרומנית".
בממשלה הראשונה בראשות פטרו גרוזה בה היה רוב לקומוניסטים ולסיעניהם, מאורר התמנה לתת-מזכיר של משרד התקשורת והעבודות הציבוריות עליו הופקד גיורגיו-דז'.
בשנים 1946–1947 היה חבר במשלחת הרומנית לוועידת השלום בפריז, בראשות גאורגה טטרסקו.
במשך מספר שנים מילא את תפקיד שר הכלכלה ושר התעשייה והמסחר, ואף כיהן כיושב ראש הוועד האולימפי הרומני (1947–1951).
בהמשך הועסק מאורר על ידי אנה פאוקר במשרד החוץ; אך סולק משם בגלל מה שנדמה כ"רמה אידאולוגית חלשה" מדי.
בתחילת שנות ה-50 מאורר הורחק מאור הזרקורים ועבד בתפקיד צנוע במכון למחקרים משפטיים.
שר חוץ וראש מדינה יצוגי
אחרי התחלת הדסטליניזציה בברית המועצות גאורגה גאורגיו-דז' התחיל להכין תפנית בכיוון לאומי ועצמאי יותר של המדיניות הקומוניסטית הרומנית ומצא במאורר תומך נלהב בקו חדש זה.
ביולי 1957 מונה מאורר לשר החוץ, במקום שמונה למועמד לחברות בלשכה הפוליטית של המפלגה.
בינואר 1958, אחרי מותו של יושב ראש האספה הלאומית הגדולה פטרו גרוזה ותקופת מעבר שבה תפקיד מ"מ היו"ר הופקד בידי הסופר מיכאיל סדוביאנו, נבחר מאורר ליושב ראש האספה הלאומית הגדולה, תפקיד שנחשב לנשיא רומניה, תפקיד סמלי בעיקרו.
בשנת 1958 מאורר ניהל שיחות ארוכות עם ניקיטה חרושצ'וב, בין היתר במפגשי ציד משותפים, ושיחק תפקיד פעיל בהשגת הסכמת ברית המועצות לנסיגת הצבא הסובייטי מרומניה.
בו זמנית השתתף במאמצים הדיפלומטיים להידוק קשריה של רומניה עם סין העממית שבאותן השנים התחילה למרוד בהגמוניה של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית (ביקר שם ב-1964 כראש ממשלה).
לקח חלק גם בשיפור יחסי רומניה עם צרפת (בשנת 1959), עם גרמניה המערבית ועם ארצות הברית.
בשנת 1960 החליף את קונסטנטין פרבולסקו בפוליטביורו של המפלגה וב-21 במרץ 1961 גאורגה גאורגיו דז' העלה אותו לתפקיד של ראש הממשלה במקום קיבו סטויקה.
אחרי שנת 1960 מאורר תמך בקו שהובל על ידי גאורגיו-דז' בנוגע לדחיית התוכניות הסובייטיות ("תוכנית ואלב") שביקשו להגביל את הסוברניות של רומניה בתחום הכלכלי, ולהעיד לה תפקיד של ספק מוצרים חקלאים במסגרת ה"שוק המשותף" המזרח אירופי - ה"קומקון".
מאורר נמנה עם יוזמי "ההצהרה" המפורסמת של ההנהגה הקומוניסטית הרומנית מאפריל 1964 ביטאה את התנגדות רומניה להגמוניה של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
אחרי מותו של גאורגיו דז' בשנת 1965, היה מאורר, יחד עם אמיל בודנראש, בראש המהלך
שהתנגד לשאיפות של גאורגה אפוסטול הפרו-סובייטי, לרשת את ראשות המפלגה.
מאורר עזר, למעשה, לעלייתו לשלטון של ניקולאה צ'אושסקו, בעל הנטיות הלאומניות.
הוא השתלב בהנהגה החדשה שמסביב צ'אושסקו והיה מעורב בהמשך מאמציה לפיתוח קשרים כלכליים ופוליטיים על מדינות המערב העולם השלישי.
בין היתר השתתף בניסיונות רומניה לתווך בסכסוך במזרח התיכון, ובשנת 1972 ארח בבוקרשט את ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר.
באוקטובר 1970 נפגע מאורר קשות בתאונת דרכים בעת מסע ציד.
מאורר האמין שהתאונה שנגרמה על ידי משאית, בוימה מיוזמת צ'אושסקו.
צ'אושסקו התחיל לרכז יותר ויותר את המנהיגות בידיו שלו, של אשתו ושל בני משפחתו ומקורביו, ומאורר התחיל לאבד ממעמדו.
בהדרגה הורחק ממושכות השלטון, ואולץ להתפטר במרץ 1974 על מנת לפנות מקום לאחד מאנשי שלומו של צ'אושסקו, מאניה מנסקו.
גם לאחר יציאתו לגמלאות המשיך מאורר לזכות לכבוד בטקסי המפלגה.
במהלך השנים צבר הון, היה לאמיד באופן יחסי ונודע בסגנון חייו הנהנתני.
ב-1989 שנת סיום השלטון הקומוניסטי ברומניה, מאורר הקשיש חשש מניסיונות ההתנגדות לרודנות של צ'אושסקו ועל ידי כך הרתיע חברים אחרים להצטרף לתומכי מכתב המחאה "של השישה" (אפוסטול, ברלדיאנו, פרבולסקו, ברוקאן, גריגורה רצ'אנו וקורנליו מנסקו)
יון גאורגה מאורר נפטר בבוקרשט בגיל 97, בשנת 2000, עשור אחרי ניצחון המהפכה הרומנית מ-1989 שהפילה את הזוג צ'אושסקו ואת השלטון הקומוניסטי.
מנישואיו הראשונים נולדה לו בת.
אשתו השנייה במשך עשרות שנים, הייתה אלנה, לבית סטנסקו (נפטרה בשנת 1999).
לזוג היה בן בשם ז'אן' שהתיישב בגרמניה.
החל משנת 1955 נבחר לחבר באקדמיה הרומנית, אז האקדמיה של הרפובליקה העממית הרומנית.
אשתו הראשונה הייתה לוקרציה, שילדה לו בן, לימים קצין, אלכסנדרו ניקולסקו.
ב-1949 נשא לאשתו השנייה, אלנה (לילי) סטנסקו, גרושתו של ידידו, נ.
איתה נולד בן נוסף, ז'אן מאורר שהיגר מאוחר יותר לגרמניה.
אשתו זו נפטרה שנה לפניו.
יון אַנְדְרֶייֶסקוּ (ברומנית: Ion Andreescu, 15 בפברואר 1850 – 22 באוקטובר 1882) היה צייר רומני.
נחשב הראשון מבין ציירי רומניה שהיה "מודרני באמת" (ק.
בחייו הקצרים יצר כמה מאות תמונות - של טבע דומם, פרחים,דיוקנאות ובייחוד נופים.
אמנותו מתאפיינת באיפוק, עומק ובמימד מדיטטיבי.
יון אנדרייסקו נולד בבוקרשט בשנת 1850 במשפחה של סוחר משקאות.
היה הבן הבכור בין שבעה ילדים - שלשה בנים וארבע בנות.
למד לימודים יסודיים כולל השפה הצרפתית ב"פנסיון" של אנדריאס אפוסטולטוס.
אחר כך נרשם לגימנסיה ע"ש גאורגה לאזר שם מוריו לציור היו הצייר פטרה אלכסנדרסקו
המשיך בתיכון "ספנטול סבא" (סבא הקדוש) בבוקרשט שבו למד ציור אצל ק.
בשנת 1869 יון אנדרייסקו עזב את התיכון כדי להתקבל לבית הספר הלאומי לאמנויות יפות שבניהולו של תאודור אמאן.
בבית ספר זה למד בשקידה וקיבל ציון מיוחד במקצוע אסתטיקה אותו למד גם אצל אותו ק.
מפני שהוריו נקלעו למצוקה כלכלית החליט אנדרייסקו לעבוד בהוראה והצטרף לסניף בבוקרשט של "החברה לחינוך העם הרומני", שבו היו פעילים גם מוריו.
חיפש משרה פנויה אפילו במחוזות רחוקים כמו בוטושאן.
למרות הצלחתו במבחנים הדרושים לזכייה במשרת מורה בבוקרשט, הוא עבר טרטורים רבים בגלל מכרזים שהיו "תפורים" למועמדים אחרים.
המנטור שלו, הצייר תאודור אמאן השתדל רבות אצל הרשויות כדי שייעשה צדק לתלמידו המחונן.
אנדרייסקו הועסק בהתחלה רק כחצי שנה כממלא מקום בבית ספר למסחר בבוקרשט ולאחר מכן שוב נשאר מובטל.
סוף-סוף בשנים 1872-1873 התאפשר לו, אחרי מבחנים נוספים, לעבוד כמורה לשרטוט ולקליגרפיה בבית הספר ("סמינר") של הבישופות בוזאו.
שיטות ההוראה שלו השיגו תוצאות טובות בקרב התלמידים.
לאחר מכן מצא משרה של מורה בגימנסיה ע"ש טודור ולדימירסקו בבוזאו (כיום המכללה הלאומית ע"ש בוגדן פטריצ'ייקו השדאו) והחל משנת 1875 בבית הספר המקצועי באותה עיר.
אחרי שנים של עוני ותסכולים, שהטביעו חותם באופיו המהורהר והמלנכולי, בבוזאו התגבשה אישיותו כאדם וכיוצר.
יצירותיו בשנים הראשונות בבוזאו שיקפו את חיפושיו אחרי מוטיבים.
צייר אז בעיקר נופים כפריים:"הבית שעל יד הדרך" (Casa la drum),"ביתו של מייצר הכברות" (Casa ciurarului), "שולי הכפר" (Margine de sat), דמויות של איכרים ("רועה עם צאנו" - Ciobanul cu oi) וציורי טבע דומם עם פרחים ופירות.
עדיין הצורות בתמונות אלה כבדות משהו ומשיכת המכחול פחות מדויקת ובחירת הצבעים אינה מיד מוצלחת.
בשנת 1873 ביקר אנדרייסקו בבוקרשט.
בהזדמנות זאת התוודע ליצירות האומנות הרומנית המוקדמת ול ציורים מאסכולות אמנותיות זרות שהוצגו ב"תערוכת ידידי האמנויות היפות".
באותה עת הכיר את הצייר ניקולאיה גריגורסקו שעודד אותו להמשיך לצייר.
ב-1874 שלח אנדרייסקו ל"תערוכת האמנים בחיים" בבוקרשט 5 עבודות, מהן התקבלו שלוש:
יש מעריכים כי מבחינת קומפוזיציה ופירוש הנוף הרומני, הציורים "שוק בקרבת בוזאו" (Târg în preajma Buzăului), "יריד בבוזאו" (Bâlci la Buzău) ו"קילון הכפר" (Cumpăna satului) היוו מפנה בסגנונו של אנדרייסקו, שהבשיל באותה תקופה.
בסוף שנת 1878 נסע אנדרייסקו לפריז כדי להשלים את חינוכו האומנותי באקדמיה ז'וליאן (1878-1881).
באותה עת צייר בעיקר דיוקנאות, ציורים לפי מודלים בעירום או בתלבושות שונות.
1880 התקבלו שני ציורים שלו - "התחלת האביב" (Începutul primăverii) ו"שוק על יד בוזאו" שהביא מהבית, בתערוכה ב"סלון האמנים" (או "הסלון הרשמי") בפריז.
שם הוא פגש שוב את גריגורסקו והחליט להצטרף אליו ולצייר בימי הקיץ בכפר האמנים שאורגן על ידי מילה ואחרים ביישוב ברביזון שעל יד יער פונטנבלו.
אנדרייסקו, היה בעל טבע מופנם ומלנכולי, נוטה להרהורים, וציוריו, שסגנונם התבשל במלואו בעת שהותו בצרפת, באו לענות לצורכי תקשורת אישית.
אמנותו היא אחידה ברגש, בגישה ובאיכות.
עבודותיו הוצגו לצד יצירות של מאנה, מונה ורנואר.
בשנת 1881 חזר לרומניה, חולה במחלת השחפת.
בחודש אפריל הספיק לארגן תערוכת יחיד שכללה 65 ציורים באחד מאולמות שבחצר "כנסיית סטברופולאוס".
נפטר זמן קצר אחר כך, ב-22 באוקטובר 1882, כתוצאה מהמחלה.
ב-1948 המשטר הקומוניסטי ברומניה החליט לבחור בו כ"חבר לאחר המוות" של האקדמיה הרומנית.
האקדמיה לאמנויות יפות בקלוז' נקראה לפרק זמן בשנות ה-1990 על פי שמו.
ב 6 ביוני - 11 בספטמבר 1991 הוצגו ציוריו במסגרת התערוכה "מימי האימפרסיוניסטים: הציור הרומני בין 1865 - 1920: גריגורסקו, אנדרייסקו, לוקיאן, דרסקו" שהתקיימה ב"טריאנון" בפארק "באגאטל" בפריז
יון וסילסקו (ברומנית: Ion Vasilescu, 4 בנובמבר 1903 בוקרשט - 1 בדצמבר 1960 בוקרשט) היה מלחין ומנצח רומני, אחד היוצרים המרכזיים של המוזיקה הקלה הרומנית במאה ה-20.
בחלק מלחניו שילב במיומנות יסודות מן המלוס והקצב העממי הרומני.
וסילסקו הצטיין בכישוריו המוזיקליים מילדות.
החל מבגיל 11, בשנים 1916-1914 ו-1923 -1919 למד בקונסרבטוריון למוזיקה "קורנטי" בקראיובה, כשמוריו היו אידה קרפאטי (כינור), יון סולוביו (תאוריה וסולפז' וג'ורג'ה פוטינו (הרמוניו).
בינתיים סיים בקראיובה גם את לימודי התיכון בבית הספר התיכון על שם קרול בראשון.
בשנים 1924-1923 עבר ללמוד באקדמיה למוזיקה בבוקרשט, בין השאר, אצל המלחין אלפונזו קסטלדי (הרמוניו, קונטרפונקט).
בשנת 1924 נסע לפריז והשתלם בסכולה קנטורום עד שנת 1929. למד, בין היתר, קונטרפונקט אצל פול לה פלם.
בשובו למולדת, עבד וסילסקו כמורה למוזיקה בבית הספר התיכון "האחים בוזשט" בקראיובה.
במקביל פיתח קריירה של מנצח.
הוא ניצח על תזמורת התיאטרון הלאומי בקראיובה בשנים 1923-1921 ושוב בשנים 1930-1926.
לימד בהמשך בבתי ספר תיכון נוספים בקראיובה: במכללת "קרול הראשון", בתיכון הצבאי "דימיטריה א.
סטורזה" וכן במדרשה ("בית הספר הנורמלי") למורים.
החל משנת 1926 למשך 4 שנים לימד תאוריה וסופלז' בקונסרבטוריון למוזיקה "קורנטי" שבו למד בנעוריו.
בשנת 1930 נקרא וסילסקו לבוקרשט על ידי קונסטנטין טנאסה על מנת לנצח, אמנם לתקופה קצרה, על תזמורת להקת התיאטרון המפורסמת שלו, "קרבוש".
לאחר מכן ניצח וסילסקו על תזמורת התיאטרון "אלהמברה" בבוקרשט, ניצח וניהל תזמורות בתיאטרון "ג'וקונדה", בלהקת התיאטרון של עצמו - תיאטרון "יון וסילסקו" שפעל בשנים 1945-1943.
בשנים 1949-1945 ניצח על תזמורת התיאטרון שבגן "סבוי" בבוקרשט.
בשנת 1952 הסכים המשטר הקומוניסטי להקמת תיאטרון ל"מוזיקת אסטראדה" (כלומר מוזיקה קלה) ווסילסקו הועסק שם לזמן קצר כמנצח.
המשיך אחר כך לעבוד כשכיר של התיאטרון כמלחין הבית.
רבים משיריו הפכו לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הקלה הרומנית.
וסילסקו קידם את הקריירה של זמרים רבים כמו מריה טנאסה, ג'יקה פטרסקו, לויג'י יונסקו, ניקולאיה ניצסקו ואחרים.
מצד שני, מבצעים כמו מריה טנאסה, ג'יקה פטרסקו, דורל ליביאנו, ז'אן מוסקופול, ליזט וריה וויוריקה וריוני הפכו לשגריריו והפיצו כמה מלהיטיו אף בחו"ל, בעיקר בארצות הברית.
אחד משיריו - "לא צר לך כשאני בוכה?" התפרסם דרך פסקול סרט ווסטרן אמריקאי Starlight Over Texas, על מילים חדשות ותחת השם "בגני גרנדה".
הוא הפך ללהיט של הזמר הספרדי מן האיים הקנריים רפאל מדינה.
גם גדולי הנגנים הצוענים - ה"לאוטארים" - כמו פטריקה מוצוי וגריגוראש דיניקו נהנו לנגן את מנגינותיו בסגנון עממי (איכרונת, בפאתי בוקרשט).
בימי מלחמת העולם השנייה כתב וסילסקו כמה שירים פטריוטיים שנועדו להלהיב את החיילים שנלחמו בחזית האנטיסובייטית.
אחרי השכנת המשטר הקומוניסטי נאלץ לכתוב שירים ברוח התקופה, לכבוד המפלגה ולשבח את מאמצי העם בבניית "חברה חדשה".
אולם התאפשר לו להמשיך להלחין להיטים שניחמו את בני עמו גם בימים הסגריריים של הדיכוי והמצוקה.
יון וסילסקו נפטר בבוקרשט בשנת 1960 בגיל 57.
1926 - תעודת ציון בתחרות הלאומית על שם "ג'ורג'ה אנסקו"
התיאטרון האזורי של בוקרשט (בעבר "דלאווראנצ'ה", ברח' ירמיה גריגורסקו) נקרא בשלב מסוים "התיאטרון לרוויו וקומדיה על שם יון וסילסקו".
בשנת 1981 הועבר בפקודת השלטון לעיר ג'ורג'ו והפך לתיאטרון של העיר הזאת.
בשנת 2003 הדואר הרומני הנפיק בול עם דיוקנו
שירו "Glasul roţilor de tren" (קול גלגלי הרכבת) משמש מזה שנים רבות כאות מוזיקלית בהודעות על הגעתן ויציאתן של הרכבת בתחנת הרכבת בוקרשט צפון (Gara de Nord).
יון וסילסקו הלחין מעל 700 שירים.
1935 Fata şefului de gară (בתו של מנהל תחנת הרכבת)
) בסרט ההוליוודי Starlight Over Texas, השיר הפך לאחד הלהיטים של הזמר הספרדי רפאל מדינה ו הוא מושמע גם בסרט הספרדי-מקסיקני המבוך של פאן (El Laberinto del fauno) בשנת 2006
1939 O noapte de pomină (לילה ממש בלתי נשכח)
1949 Răsună valea (עם מרצ'ל ברסלשו) (העמק מהדהד)
1966 - 1 Din creaţia lui Ion Vasilescu (מיצירתו של יון וסילסקו) (קומפילציה)
1967 - Melodii de Ion Vasilescu (שירים - בביצועם של מיה מראיה ופטרה אלכסנדרו)
1968- Melodii de Ion Vasilescu (שירים - בביצועה של דורינה דרגיץ')
יון גבריאל בורקמן (בנורווגית: John Gabriel Borkman) הוא מחזהו הלפני האחרון של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן, שנכתב בשנת 1896 והוא כנראה הפסימי שבין מחזותיו.
יון גבריאל בורקמן – מנהל בנק לשעבר.
אלה רנטהיים – אחותה התאומה של גברת בורקמן.
וילהלם פולדהאל – פקיד זוטר במשרד ממשלתי.
מאלנה – משרתת בביתה של גברת בורקמן.
יון גבריאל בורקמן, בנו של כורה מכרות, הוא מנהל בנק לשעבר שעשה ספקולציה בכספי לקוחותיו, וכתוצאה מכך היה עשיר ומפורסם מאוד, חי חיי פאר ואף הוצעה לו משרת שר.
אולם, בורקמן נתפש, ישב חמש שנים בכלא ובמשך שמונה השנים שלאחר שחרורו הוא ספון בחדרו, בקומה העליונה של ביתו ואינו יוצא ממנו.
אשתו גונהילד ובנו הסטודנט ארהארט, מתגוררים באותו בית איתו, אבל חיים בנתק ממנו וכלל אינם משוחחים איתו.
לאחר כניסתו של בורקמן לכלא, לא הותר לו להחזיק ברכוש; אלה רנטהיים, אחותה התאומה של גברת בורקמן, רכשה את הבית במחיר מבצע ומשפחת ברוקמן חיה תחת חסותה.
בזמן היותו מנהל בנק, בורקמן הימר על כספי לקוחות הבנק שלו, אולם ברכושה של אלה רנטהיים לא נגע, לכן היא נותרה אישה אמידה.
בזמן שבתו של בורקמן בכלא, אמו התמוטטה ואחותה התאומה לקחה תחת חסותה את בנה ארהארט וגידלה אותו.
כעבור כמה שנים ארהארט שב לחיות עם אמו והוא מתגורר עמה מאז.
בשמונה השנים לאחר שחרורו מהכלא, כל חבריו של בורקמן ניתקו איתו את הקשר.
מבקרים אותו רק שני אנשים: וילהלם פולדהאל, חבר ילדות שלו, פקיד זוטר במשרד ממשלתי ופרידה, בתו.
פולדהאל היה בין האנשים שהפסידו כסף כשקרס הבנק של בורקמן, אבל משום שהוא אדם עני, לא היה זה כסף רב ומשום שאין לו הרבה חברים, הוא שומר על קשר עם חבר ילדותו.
ארהארט, בנו של בורקמן, ניסה לכפר את חטאי אביו, לקח את פרידה תחת חסותו, עזר לה ללמוד לקרוא וסידר עבורה שיעורי נגינה והיא באה מדי פעם לנגן לבורקמן מוזיקה.
ארהארט גם סידר לפרידה מגורים אצל גברת פאני ווילטון, אישה עשירה, שבעלה עזב אותה.
המחזה מתחיל כשאלה רנטהיים באה לבקר את אחותה התאומה ואחיינה, אחרי שמונה שנים בהן לא הייתה עמם בקשר.
רנטהיים חולה במחלה חשוכת מרפא רוצה שארהארט יבוא ויחיה עימה בחודשים האחרונים שנותרו לה לחיות.
גונהילד בורקמן, שמתביישת בחרפה שבעלה המיט עליה, רוצה שבנה יעלה לגדולה וישיב את השם בורקמן לגדולתו.
רנטהיים מתכוונת להוריש לאחיינה ארהארט את רכושה ומעוניינת שישנה את שם משפחתו לשמה, לכך אחותה מתנגדת נחרצות.
רנטהיים עולה לחדרו של בורקמן, כדי לשוחח עמו ולגייס אותו לצידה.
אנו למדים מהשיחה שלפני שנים רבות הם היו נאהבים.
עורך הדין הינקל, שותפו לעסקים של בורקמן, חשק גם הוא ברנטהיים ובורקמן ויתר עליה למען חברו כדי לשמור על קשרים עסקיים טובים עם עמיתו ובכך יוכל להגשים את חזונו העסקי.
בורקמן הוא בחר במקום זאת באחותה התאומה עמה התחתן.
רנטהיים שרק עתה שמעה מפיו של בורקמן את הסיבה לפרידתם, אומרת לו שהוא רצח את האהבה שבה ואת האהבה שבו.
הינקל היה איש סודו של בורקמן שהסגיר אותו לרשויות ודיווח על המעילה בבנק.
בורקמן נכלא ואילו הינקל המשיך לחיות חיי פאר.
בורקמן רוצה לנקום בהינקל ולחזור להיות איש עשיר, אבל בינתיים מסתגר מזה שמונה שנים בביתו באפס מעשה.
ארהארט שב הבייתה מבילוי, איתו מגיעה גברת וילטון.
דודתו רוצה לשכנע אותו לגור איתה, אמו מסרבת לכך ואילו אביו אומר לו שהוא החליט לחזור לעסקים, רוצה לבנות את עצמו מחדש ומעוניין שבנו ייהפך ליד ימינו.
ארהארט אומר שכל מה שהוא רוצה זה להגשים את אושרו והוא מצא אותו, הוא אוהב את גברת וילטון, שהיא יפה מאוד, אבל מבוגרת ממנו בשבע שנים.
הם נוסעים לטיול בחוץ לארץ ולוקחים איתם את פרידה.
שלג בחוץ, בורקמן יוצא מביתו לראשונה מזה שנים רבות.
הוא הולך לטיול בהרים ביחד עם רנטהיים.
מאחר שבריאותו רעועה וקר מאוד בחוץ, הוא נפטר מהקור.
גונהילד אשתו מגיעה בעקבותיהם והאחיות מתפייסות.
הפקה מחודשת של המחזה התקיימה בתיאטרון אבי כחלק מפסטיבל התיאטרון של דבלין.
העיבוד הוא פרי עטו של המחזאי והמשורר האירי פרופסור פרנק מק'גינס, בבימויו של ג'יימס מקדונלד.
שיחקו בו אלן ריקמן בתפקיד יון גבריאל בורקמן, פיונה שו בתפקיד אשתו גנהילד ולינדזי דאנקן בתפקיד אלה.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון אבי בשנת 1928.
ב-2011 ההפקה עברה לניו יורק וזכתה לביקורות מעורבות.
הנריק איבסן, יון גבריאל בורקמן; מנורווגית: גד קינר, רמת-גן : מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, תשמ"ח 1987.
1. יון גבריאל בורקמאן, תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 15 בפברואר 1953
יוצרים - תרגום : מנשה לוין, בימוי : שמעון פינקל, תפאורה ותלבושות : יוסף קארל.
שחקנים - יון גבריאל בורקמאן : שמעון פינקל, גונהילד בורקמאן : אינה גובינסקה, ארהרט : ליאו פילר, אללה רנטהיים : חנה רובינא, פולדאל : ארי קוטאי, פרידה : שפרירה זכאי, מרת ווילטון : רחל לופוביץ' (תימור).
2. ג'ון גבריאל בורקמן, תיאטרון הבימה,, הצגת בכורה: 1 במרץ 1988
יוצרים - תרגום : גד קינר, בימוי : ג'ק מסינג'ר, תפאורה : אדריאן ווקס, ניהול מוזיקלי : פולדי שצמן, תלבושות : עדנה סובול, תאורה : מיכאל ליברמן.
שחקנים - ג'ון גבריאל בורקמן : מישא אשרוב, גינהילד : מרים זוהר, אר הארט : עמי ויינברג, אלה רנטהיים : ליא קניג, פאני וילטון : ליאת גורן, וילהלם פולדאל : שמואל סגל, פרידה בתו : איילת עמוס / סיגל גולד סובול, מאלנה : דורית פלד / סיגי חזמה.
יון לזרביץ' דגן (4 ביוני 1925 - 28 באפריל 2017) היה רופא ומדען ישראלי, מומחה בתחום האורתופדיה וטראומטולוגיה, סופר ומשורר (כתב 12 ספרים).
בימי מלחמת העולם השנייה הצטיין כקצין שריון במסגרת הצבא האדום.
במהלך המלחמה צוות הטנק בפיקודו השמיד 16 טנקים ומשחיתי טנקים גרמנים.
על גבורתו עוטר בארבעה עיטורים סובייטים ובשלושה עיטורים פולנים.
יון דגן נולד במוהיליב-פודילסקי בדרום-מערב אוקראינה.
שני הוריו עבדו כאחים בבית החולים המקומי.
בגיל 12 החל לעבוד כשוליית נפח (במקביל ללימודים בבית הספר).
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 התנדב אל הצבא האדום.
היה לוחם בפלוגת מתנדבים שהורכבה מתלמידי תיכון.
היחידה השתתפה בהגנת העיר מוהיליב-פודילסקי מפני הכוחות הרומנים.
בסוף יולי 1941 נאלצו כוחות הצבא האדום באזור לסגת מזרחה.
היחידה בה שירת דגן צורפה אל דיוויזיית חי"ר 130. במסגרת הדיוויזיה השתתף יון דגן בקרבות עם הגרמנים בדרום-מזרח אוקראינה.
באחד הקרבות נפצע ופונה לבית חולים עורפי.
בית החולים, בו אושפז, פונה, עקב התקדמות הגרמנים לגאורגיה.
ביוני 1942, לאחר שהחלים מפציעתו, חזר יון דגן לשירות.
הוא צורף לצוות של רכבת משוריינת, אשר השתתפה בקרבות עם הגרמנים בצפון קווקז.
על אומץ ליבו באחד הקרבות עוטר במדליית העוז.
באוקטובר אותה שנה נפצע שוב.
לאחר החלמתו נשלח להכשרה ללוחמי שריון ולאחר מכן התקבל לקורס קציני שריון, אותו סיים במרץ 1944. הוא נשלח לחזית, שם צורף אל חטיבת המשמר המשוריינת ה-2, במסגרתה לחם עד לינואר 1945. תחילה היה מפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה.
חטיבתו הייתה יחידת ההבקעה של החזית הביילורוסית הראשונה.
בכל מבצע התקפה היא שימשה כחוד החנית בהבקעת קווי ההגנה הגרמנים.
מסיבה זו רמת האבדות בחטיבה הייתה גבוהה מאוד ביחס ליחידות שריון אחרות.
דגן, אשר הצליח להחזיק מעמד ולהישאר בחיים לאורך זמן בחטיבה, זכה לכינוי "בר מזל".
במסגרת החטיבה השתתף דגן במבצע בגרטיון, בקרבות בליטא ובחלק הראשון של מבצע פרוסיה המזרחית.
במהלך הקרבות צוות הטנק של יון דגן השמיד 12 טנקים וארבעה משחיתי טנקים גרמנים ובנוסף לכך גם מספר תותחים ומרגמות.
על אומץ ליבו בקרבות עוטר יון דגן בעיטור הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה ובשני עיטורי המלחמה הפטריוטית מדרגה שנייה.
ב-21 בינואר 1945, נפצע יון דגן קשה מאוד מרסיסי פגז שחדר לטנק שלו.
הרופאים בבית חולים שדה הצליחו להציל את חייו, אך לאחר פציעה זו כבר לא היה מסוגל להמשיך בשירות הצבאי.
בקיץ 1945 שוחרר יון דגן מהצבא בדרגת סגן, כאשר בעקבות הפציעה הוכר כנכה מלחמה.
לאחר השחרור מהצבא הוא התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה לרפואה בעיר צ'רנוביץ.
לאחר סיום הלימודים עבד כאורתופד בבתי החולים של קייב.
בהמשך התמחה בטראומטולוגיה והיה בין המובילים בתחום זה בברית המועצות.
חבב היפנוזה, ויישם אותה באופן נרחב בפרקטיקה הרפואית שלו.
במהלך עבודתו פרסם קרוב ל-90 מאמרים מדעיים בנושא טראומטולוגיה.
בשנת 1977 עלה לישראל, התיישב בגבעתיים והמשיך לעבוד כאורתופד במשך למעלה מ-20 שנה.
אינקולץ נבחר להיות חבר האקדמיה הרומנית החל משנת 1918.
יום אינקולץ נולד בכפר רזן (Răzeni), היום ברפובליקה מולדובה ובאותו זמן באימפריה הרוסית.
הוא למד בבית ספר יסודי בכפרו וב-1894 התקבל לבית הספר התאולוגי בקישינב.
הוא בחר במסלול לימודים מדעי ונרשם לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת דורפאט.
כעבור שנת לימודים אחת עבר לאוניברסיטה האימפריאלית של סנקט פטרבורג, שם סיים לימודיו בהצלחה עם דיפלומה מדרגה ראשונה והמלצה להוראה.
בתקופת לימודיו יזם את הקמת אגודת הסטודנטים מבסרביה.
בסיום לימודיו שימש כמורה פרטי לפיזיקה, מתמטיקה ואסטרונומיה בבתי ספר פרטיים בסנקט פטרבורג.
ב-1917 נבחר להיות ציר בסובייט של סנקט פטרבורג מטעם המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
קרנסקי קירב אותו אליו ושלח אותו לבסרביה בראש קבוצה של 40 סטודנטים ומורים, שמוצאם מבסרביה.
הם נשלחו על מנת לחזק את אחיזת הממשלה של קרנסקי בחבל בסרביה ולגייס את האוכלוסייה למטרותיה.
חלק מאנשי הקבוצה נבחרו להיות צירים במועצת הארץ וב-21 בנובמבר 1917 נבחר אינקולץ להיות נשיא מועצת הארץ של בסרביה.
אינקולץ הוביל תחילה לעצמאות מוגבלת של בסרביה במסגרת פדרציה רוסית, אך לאחר מהפכת אוקטובר שינה קו לכיוון הצטרפות לרומניה.
לאחר איחוד בסרביה עם רומניה יון אינקולץ צורף לממשלת רומניה כשר לענייני בסרביה ובהמשך כיהן כשר הבריאות, שר הפנים, שר התקשורת וסגן ראש הממשלה בממשלתו של יון ג.
ב-23 באוגוסט 1918, יחד עם חברו, פנטלימון חאליפה, הקים את מפלגת האיכרים של בסרביה, מפלגה שדגלה במתן זכות בחירה אוניברסלית וחלוקת האחוזות הגדולות לאיכרים שאיבדו את אדמתן.
משנת 1921 עמד בראש המפלגה, אך התקרב את המפלגה הלאומית ליברלית ולבסוף התאחד איתה ב-1923 וכיהן בכל הממשלות, שהונהגו על ידי המפלגה הזאת.
ב-28 ביוני 1940 מונה להיות שר בממשלת גאורגה טטרסקו והופקד על ביצוע פינוי בסרביה בעקבות האולטימטום, שהגישה ברית המועצות לרומניה.
ב-10 באוקטובר 1918 נבחר להיות חבר האקדמיה הרומנית לפי המלצה של פרופסור פטרו פוני.
יום אינקולץ נשא את הנסיכה רוקסנה קנטאקוזינו (Roxana Cantacuzino) ולשניים נולדו שני בנים, יון וג'אורג'ה.
יוֹן בַּארְבּוּ (ברומנית Ion Barbu) נולד בשם דן בַּארְבּיליאָן (Dan Barbilian) (18 במרץ 1895 קמפולונג מוסצ'ל - 11 באוגוסט 1961 בוקרשט) היה משורר ומתמטיקאי רומני.
"יוֹן בַּארְבְּוּ" היה שם סבו מצד אביו והמשורר בחר בו כשם עט.
כמתמטיקאי יון בארבו מוכר בשמו האמיתי, דן בארביליאן.
יון בארבו נחשב לאחד המשוררים הרומנים החשובים במאה ה-20 ונציג של המודרניזם בשירת ארצו.
קובץ שיריו "Joc secund" נחשב בעיני אחד המבקרים "במידה מסוימת, ספר השירים העכשווי ביותר בספרות הרומנית".
המשורר ראה בשירה מעין "הארכה" ו"השלמה" של העיסוק בגאומטריה .
כמתמטיקאי התפרסם בשם דן ברביליאן, בעיקר בתחום הגאומטריה ותורת המספרים.
כיהן כפרופסור לאלגברה באוניברסיטת בוקרשט (1959-1942).
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה, בשנת 1990 נבחר לחבר שלאחר המוות של האקדמיה הרומנית.
דן בארביליאן נולד ב-1895 בעיירה קמפולונג מוסצ'ל, בשולי הרי הקרפטים, כבנם של השופט קונסטנטין בארביליאן ושל סְמַארַאנְדַה, בת לבית שׁוֹיקוּלֶסקוּ.
השם "ברביליאן" היה, ברוח התקופה, לטיניזציה מאולצת של השם המקורי של משפחת האב - בארבו.
בילדותו נאלץ הילד להחליף לעיתים קרובות את הכתובת ואת בתי הספר בגלל חילופי מקומות העבודה התכופים של אביו - ששימש כשופט בבתי משפט שונים ברחבי חבל מונטניה ואפילו בחבל מולדובה.
הוא למד בבתי ספר יסודיים בקמפולונג מוסצ'ל, בכפר דמיינשט באזור רומן (בחבל מולדובה) בסטלפן (מוסצ'ל), אחר כך בתיכון "יון ברטיאנו" בעיר פיטשט ואחר כך שוב בתיכון בקמפולונג.
אחרי שבשנת 1910 התמנה אביו לשופט מחוזי בעיר ג'וּרג'יוּ נרשם הנער בתיכון על שם גֵאוֹרְגֶה לַאזְר בבוקרשט.כבר כתלמיד בבוקרשט התחיל לנהל חיים בוהמיים סוערים.
באותה תקופה גילה כישרון מבטיח ומשיכה לשירה ולמתמטיקה.
התחיל לפרסם פתרונות שאלות בכתב-העת הרומני המכובד בתחום החינוך המתמטי "גאזטה מתמטית".
שנות לימודי המתמטיקה ברומניה וגרמניה
בין השנים 1914 ו-1921 למד מתמטיקה בפקולטה למדעים בבוקרשט, בה היה תלמידם של גֵאוֹרְגֶה צִיצֶיִיקָה, דימיטריה פומפיו, דוד עמנואל, טראיאן לאלסקו ואנטון דוידוגלו.
בין השנים 1916 ו-1918 נאלץ להפסיק את לימודיו כדי לשרת בבית הספר לתותחנים בבוטושאן ואחר כך כסמל בחיל ההנדסה במולדובה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 סיים את התואר הראשון במתמטיקה וכתב שני מחקרים בתחום, ובשנת 1921 עסק בניסיון לאקסיומטיזציה של הגאומטירה האלגברית.
בהמלצת ציצייקה נסע באותה שנה עם מלגת לימודים לאוניברסיטת גטינגן.
השתלם שם אצל אדמונד לנדאו בתחום תורת המספרים, אך לא התלהב ממורו.
פקד בהמשך גם את האוניברסיטאות טיבינגן (החל מאביב 1923) וברלין מתוך כוונה לסיים דוקטורט.
באותה תקופה המשיך לכתוב שירה בקדחתנות, ולהתמכר לחיי הוללות.
מאוחר יותר התפאר שקיים בכל תקופות חייו יחסי מין עם חמשת אלפים נשים.
הירבה להשתמש בסמים כמו אתר על בסיס יומי וקוקאין אחת לשבוע, לפעמים בחברת חברים בני ארצו כמו טודור ויאנו, לימים היסטוריון של התרבות ומבקר ספרות.
בנסיבות אלה ויתר כבר ב-1921 על כתיבת הדוקטורט.
בעת לימודיו בגרמניה התוודע למתמטיקאים חשובים של תקופתו כמו וילהלם בלאשקה, היינריך גרל, הלמוט האסה, אמיל ארטין ואחרים.
בגטינגן הכיר את הֵלְגַה, אמנית נורווגית שהייתה אהבת חייו, אך הקשר החזיק רק כחודשיים.
הלגה עזבה את המשורר מיד אחרי שראתה אותו, כמסופר, מטייל שלוב זרוע עם מישהי אחרת.
זמן קצר לאחר מכן, ביוני 1925 התחתן בארביליאן עם צעירה גרמנית מן העיר קוטבוס, אותה הכיר גם כן בגטינגן: גֶרְדַה-אַנֶה-מַארִי-מַרְגוֹט לבית הוֹסנְפֶלְדֶר, שהפכה לגרדה בארביליאן.
קודם לכן בפברואר 1924 הוזעק על ידי הוריו לרומניה כדי להיפרד מהרגלי חייו הפרועים בברלין.
המשיך להשתמש בסמים גם בבוקרשט ושקע בדיכאון עמוק.
כך שנאלץ באוגוסט 1924 להתאשפז למשך חצי שנה לצורך גמילה בבית החולים הפסיכיאטרי "מרקוצה" שליד מנזר מרקוצה בסמוך לבוקרשט.
אחרי שחזר לעצמו, חידש את לימודיו באוניברסיטה ומשנת 1925 עבד כמורה ממלא מקום למתמטיקה בתיכון בעיר ג'ורג'יו ובשנת 1926 התמנה למדריך בקתדרה של ציצייקה באוניברסיטת בוקרשט.
במקביל לימד למשך מספר שנים בבתי הספר התיכונים "ספירו חארט" ו"דימיטריה קנטמיר" בבוקרשט.
ב-1929 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בהדרכתו של ציצייקה ובאפריל 1932 התמנה למרצה למתמטיקה יסודית וגאומטריה תיאורית בפקולטה למדעים של אוניברסיטת בוקרשט.
אחרי שפרסם את ספר שיריו הקדיש את עצמו למחקר המתמטי וזכה לפרסום באירופה.
השתתף באופן פעיל בכנסים רבים (בפראג, אוסלו, באדן-באדן) והוזמן להרצות באוניברסיטאות חשובות כמו בהמבורג, גטינגן, מינסטר והנובר.
ב-1936 נבחר לחבר באקדמיה למדעים ברומניה וב-1942 מונה לפרופסור לאלגברה בפקולטה למדעים בבוקרשט.
יון בארבו לא היה ממש פעיל פוליטי או פוליטיקאי.
יש סבורים כי לרוב התבטאויותיו הפוליטיות היו אופורטוניסטיות או אימפולסיביות.
מצד שני אהד בצעירותו את התנועה הלגיונרית ולאורך השנים הביע דעות "אנטיליברליות".
היה מחובר לעולם המתמטיקה הגרמני, גם בשנות השלטון הנאצי וכמה מחבריו המתמטיקאים היו נאצים משוכנעים.
אחרי הפיכת רומניה ל"מדינה נאציוינאל-לגיונרית" בספטמבר 1940 פרסם בארבו-בארביליאן מאמר שבו ניסה להוכיח ש"הרוח היהודית" אינה עולה בקנה אחד עם מדעי המתמטיקה.
מיהר להירשם כחבר בתנועה הלגיונרית ופרסם דעות בעיתונים שהיו שופרות הימין הקיצוני, כמו "קורנטול", "פורונקה ורמי", "אקציוניה".
הרחיק לכת ואף כתב שירי הלל למייסד "התנועה הלגיונרית" קורנליו זליה קודריאנו שנרצח בימי המלך קרול השני, ולהיטלר.
היו לכך גם מניעים אופורטוניסטים מכיוון שביקש באותה תקופה להתמנות כפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
בפנייה בכתב בנושא זה אל הרשויות השמיץ חלק מעמיתיו אותם האשים בדעות פוליטיות שמאליות, חוסר מוסר, חוסר כישרון וכו'.
חנופתו לשלטון לא צלחה מיד והוא התמנה לתפקיד המיוחל של ראש הקתדרה לאלגברה רק בשנת 1942, אחרי שהתנועה הלגיונרית הורדה מהשלטון על ידי המרשל אנטונסקו.
כלגיונר לשעבר וכמשורר מודרניסטי לא היה לו מעמד נוח בעיני הקומוניסטים שהשתלטו על רומניה במהלך השנים 1946–1947.
ב-1948 ניסה בארבו להראות את רצונו הטוב וכתב את השיר "בְלְצֶ'סקוּ חי (Bălcescu trăind)" שבו הילל את "הרפובליקה העממית הרומנית" החדשה אבל השיר לא מצא חן בעיני השליטים החדשים.
כתב תזכיר שבו ניסה לטהר את עצמו מבחינה פוליטית וברוח הזמן אימץ בפומבי כמו רבים אחרים את ססמאות המשטר.
כך למשל הוקיע מעל דפי עיתון את האוניברסיטאות האמריקאיות כמוקד לניוון מוסרי של הנוער.
בשנים 1949 -1961 היה יון בארבו במעקב מקרוב של סוכני הבולשת -ה"סקוריטטה" - ומודיעיה.
בתיק שלו שנמצא בארכיון הבולשת מציינים כמה מ"חטאיו" מבחינת המשטר - "לגיונר לשעבר", "קוסמופוליט", "אינדיבידואליסט", בעל "עמדה עוינת כלפי התורה המרקסיסטית".
למרות זאת התמזל מזלו והוא נשאר בתפקידו באוניברסיטה.
בשנת 1957 הירשו לו השלטונות להשתתף בכנס מתמטי בחו"ל, הפעם בדרזדן בגרמניה המזרחית.
לעומת זאת למשך שנים רבות שירתו החדשנית לא יכלה להתפרסם והוא נאלץ לעסוק בעיקר בתרגומים מספרות העולם.
בתיק שבידי השלטונות לא צוין השימוש בסמים, כי ככל הנראה לא היו לו אפשרויות להשיג חומרים כאלה באותן השנים.
נעזר אז בעיקר במנות קפה פילטר חזקות.
נהג להתחיל את היום בבית הקפה "קאפשה" המפורסם.
בשנת 1951 מחה בזעם במחברת הקבילות של בית הקפה על הדילול והזיוף של המשקה המעורר, מעשים בהם ראה חבלה בעבודתו "שבמסגרת תוכנית החומש" במתמטיקה ובספרות.
יון בארבו נפטר בבית החולים "וסילה רואיטה" בבוקרשט מסיבוכים של שחמת הכבד ב-11 באוגוסט 1961, לאחר שנתיים של סבל.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות בלו.
אשתו גרדה, שתמכה בו לאורך כל השנים מאז נישואיהם בשנת 1925, נותרה בודדה, עם כלבי הזוג.
היא מתה בשנת 1987. עד אז היא הקדישה את זמנה לטיפוח מורשתו של בעלה, ההוצאה לאור של כתביו, ופרסום זיכרונות על חייו.
יון בארבו נחשב למייצג האולטימטיבי של המודרניזם הספרותי הרומני בין שתי מלחמות העולם ולאחד מגדולי משוררי רומניה.
התחלותיו הספרותיות קשורות, בין היתר, לידידותו עם טודור ויאנו, צעיר משכיל ממוצא יהודי, אותו הכיר בזמן לימודי התיכון, ושהפך לימים אחד ממבקרי הספרות החשובים של רומניה.
בדרכם ביחד לטיול בעיר ג'ורג'יו, הבטיח ברביליאן לחברו, במסגרת התערבות, שיכתוב חוברת שירים.
מאוחר יותר ויאנו הקדיש לשירתו מונוגרפיה שנחשבה הרבה שנים כמושלמת ביותר.
שירו הראשון של בארבו שמצא דרכו לפרסום, "Fiinţa", הופיע במגזין הספרות של אלכסנדרו מצ'דונסקי, "ליטראטורול" (Literatorul).
בהמשך זכה לשבחי מבקר הספרות אאוג'ן לובינסקו בכתב העת שלו, "זבורטורול" (Sburătorul) (1919).
לובינסקו היה זה ששכנע אותו לאמץ כשם-עט את שם סבו "יון בארבו".
בארבו קנה לעצמו שם בזירת הספרות ברומניה במיוחד החל משנת 1921, אחרי פרסום הפואמה "אַחֲרֵי חֶלְזוֹנוֹת" (După melci) במגזין "ויאצה רומניאסקה" (Viața Românească - החיים הרומניים).
מבקרי הספרות מחלקים את יצירתו הפואטית לשלושה שלבים: התקופה ה"פרנאסית" (1921-1919) בה פנה המשורר למיתולוגיה ולתאורים רומנטיים של הטבע, תקופת "הבלדות המזרחיות" (1925-1921), כששירתו לבשה אופי סיפורי יותר, והתקופה "ההרמטית" (1930-1925), שבה נהג בשפה מורכבת, מלווה ביסודות ארוטיים ובליריקה פילוסופית.
בארבו פרסם את שיריו הרבים במקומונים אבל הוציא לאור רק שני ספרי שירה.
כעבור 9 שנים בארבו פרסם את ספר השירה השני והאחרון שלו "מִשְׁחָק מִשְנֵה" (Joc secund) (1930) שהסעיר את העולם הספרותי הרומני של אותם הימים.
המשורר בעצמו בחר בקפידה את השירים וסידר אותם לשלושה אוספים: "מִשְׁחָק מִשְנֵה" (Joc secund), "אוּבֶדֶנְרוֹד" (Uvedenrode) ו "אִסַר-לֵק" (Isarlîk).
שמו של דן בארביליאן נקשר בעיקר למחקריו בתחום הגאומטריה הלא-אוקלידית, הגאומטריה ההיפרבולית ולמרחבי בארביליאן.
עבודת הדוקטורט של בארביליאן בשנת 1929 כללה תזה ראשית תחת הכותרת "הייצוג הקאנוני של חיבור הפונקציות ההיפראליפטיות" ותזה משנית "קבוצות סופיות בלתי רציפות".
הוא הציג אותה בפני ועדה מורכבת מדוד עמנואל, דימיטריה פומפיו וגאורגה ציצייקה.
בשנת 1932 התמנה מרצה למתמטיקה כללית וגאומטריה תאוריית ובשנת 1935 זכה לקביעות במשרה זו.
בשנת 1938 היה למרצה בכיר בקתדרה למתמטיקה יסודית ואקסיומטיקה.
בשנת 1942 התמנה לפרופסור ראש הקתדרה לאלגברה.
כיהן בתפקיד זה ללא הפסקה עד שנת 1959 כשחלה.
אחרי 1933 הקדיש באבריליאן את עיקר מרצו לנושאים גאומטריים.
הושפע על ידי תוכנית ארלנגן של פליקס קליין והתעניין בייסוד האקסיומטי של הגאומטריה האלגברית ושל המכניקה הקלאסית.
דן ברביליאן כתב מעל 100 מאמרים מדעיים ומעל 30 קורסים שדנו בהיבטים של הגאומטריה האלגברית, של האלגברה המודרנית ושל האקסיומטיזציה של המדעים הדדוקטיבים.
מחקריו - שהוא כינה אותם "גאומטריות מתנדנדות", על מטריזציה של קבוצה - הביאו אותו להנהיג מרחבים שייקראו בעתיד "מרחבי בארביליאן" או "גאומטריית בארביליאן".
אלו הוצגו על ידי בארביליאן לראשונה ב-1934 בכנס מתמטיקאים בפראג ופורסמו בעיתון המתמטי הצ'כו-סלובקי "Časopis pro pěstování matematiky a fysiky" (כתב-עת ליישומים של מתמטיקה ופיזיקה).
השם "מרחבי בארביליאן" הונהג בשנת 1938 על ידי לאונרד מ.
בארביליאן הרחיב יותר מאוחר על הנושא ב-4 מאמרים נוספים: Asupra unui principiu de metrizare (על עקרון המטריזציה) (1959),
,J-metricile naturale finsleriene, (ג'י-מטריקות טבעיות פינסלריות) (1960) והמאמר שפורסם אחרי מותו -J-metricile naturale finsleriene și funcția de reprezentare a lui Riemann' (ג'י-מטריקות טבעיות פינסלריות והפונצקיה הייצוגית של רימאן)
מאוחר יותר, ב-1995 החוקר אלן פ.
ברדון מאוניברסיטת קיימברידג' הצליח להכליל את הרעיון של בארביליאן, עבודה שפורסמה בשנת 1998.
בארבו הרחיב כמה ממצאים של גלואה.
הוא הראה שהשערת יחס הניצבות היא מספקת לחלוטין בשביל רדוקציית הגאומטריות הילברט-לנדמן לגאומטריית לובצ'בסקי (1937).
עוד שני מאמרים חשובים שלו שפורסמו בשנת 1940 ו-1941 "Zur Axiomatik der Projectiven ebenen Ringgeometrien", פתחו כיוון מחקר חדש בגאומטריית הטבעות, כיוון הנקשר בימינו לשמו ולשמותיהם של יוהנס היילמסלב ווילהלם קלינגנברג.
בשנים 1946–1951 עסק בארביליאן במיוחד בתאוריות של האלגברה המודרנית, ובשנים 1951–1957 בתורה האלגברית של המספרים, בתאוריית הדטרמיניזם, הגדיר קבוצה רחבה של פונקציות מרחק.