tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2008, החל סמית' לכתוב מאמרי דעה באתר האינטרנט של "מפלגת החוקה" (לשעבר "מפלגת משלמי המיסים של ארצות הברית"), מה שעורר השערות כי בכוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה לנשיאות.
לבסוף, המועמדות הוענקה לצ'אק בולדווין, כומר בפטיסטי.
בפברואר 2009, לאחר שמל מרטינז הודיע כי יפרוש מהסנאט בינואר 2011, שקל סמית' להתמודד שוב על המושב.
במקביל, דווח כי הוא שוקל לחזור לניו המפשייר ולהתמודד שם על מושב הסנאט, במיוחד אם יריבו הוותיק, ג'ון א.
סונונו (שהפסיד בבחירות ב-2008), ינסה להשיב לעצמו את המושב.
ב-9 באפריל 2009, דווח באתר Politico כי סמית' יתמודד על המועמדות הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית מטעם פלורידה בבחירות 2010. עם זאת, הוא פרש מהמרוץ במרץ 2010, לאחר שהציג תוצאות חלשות בסקרים מול המושל צ'ארלי כריסט ומרקו רוביו.
באמצע 2013, סמית' הביע עניין להתמודד מול הסנאטורית הדמוקרטית המכהנת ג'ין שאהין בבחירות לסנאט של 2014. באוקטובר של אותה שנה הודיע כי לא יתמודד, אך בדצמבר שינה את דעתו והכריז כי הוא שוקל זאת מחדש.
במרץ 2014 הכריז רשמית על מועמדותו למועמדות הרפובליקנית.
עם זאת, הוא הפסיד בפריימריז הרפובליקניים לסקוט בראון, לשעבר סנאטור מטעם מסצ'וסטס, שכיהן בין 2010 ל-2012 והחליף את הסנאטור טד קנדי שנפטר.
סמית' תואר כ"שמרן מובהק" על ידי התקשורת כאשר השיק את הקמפיין שלו לנשיאות.
במהלך כהונתו בסנאט ובקונגרס, יזם סמית' וחוקק מספר חוקים נגד הפלות, ובמיוחד את חוק איסור ההפלות בשלב הלידה החלקית משנת 2000. דווח כי סמית' דווח השווה את סוגיית ההפלות לעבדות בעת שדן בהצעת החוק במליאת הסנאט.
סמית' התנגד למינוי של רות ביידר גינסבורג לבית המשפט העליון.
הוא תמך בזכות לשאת נשק וחוקק חוקים כמו חוק הגברת הגישה המאובטחת לנשק (S.A.F.E.) משנת 2001, אשר נועד לכפות הכרה הדדית של רישיונות נשק מוסתרים בין מדינות ארצות הברית.
בשנת 1993, היה הסנאטור בוב סמית' עד לירי במטה ה-CIA.
בנוסף, ניסה להגביל את תחולתו של כלל הפסילה הראייתית (Exclusionary Rule).
סמית' הוא קתולי, ולו ולאשתו מרי ג'ו נולדו שלושה ילדים, ג'ניפר, רוברט וג'ייסון.
בוב יואיט הוא טניסאי עבר דרום אפריקאי.
הוא זכה במקום ראשון בתחרות זוגות גברים וזוגות מעורבים בתחרויות גראנד סלאם 15 פעמים.
הוא השלים "גראנד סלאם" בתחרויות זוגות גברים וזוגות מעורבים.
בוב יואיט נולד בעיר דובו שבאוסטרליה בשנת 1940. הוא התחיל לשחק טניס בגיל צעיר.
בשנת 1964 יואיט התחתן ועבר להתגורר בדרום אפריקה.
בשנת 1960 הוא הגיע לחצי גמר של אליפות אוסטרליה הפתוחה בתחרויות הגברים.
בתחרויות הגברים הוא לא הצליח בתחרויות גראנד סלאם להגיע לרמה גבוהה יותר.
בתחרויות זוגות גברים יואיט שיחק לצד פרד סטולי.
הם הפסידו במשחק הגמר של אליפות וימבלדון 1961 וניצחו באליפות וימבלדון 1962 ואליפות וימבלדון 1964. בשנת 1964 הם ניצחו גם באליפות אוסטרליה.
לאחר מעבר לדרום אפריקה הוא התחיל לשחק לצד פרו מקמילן.
ביחד הם זכו ב-5 תחרויות זוגות גברים בגראנד סלאם.
לאחר ניצחון באליפות ארצות הברית הפתוחה 1977 יואיט השלים "גאנד סלאם" בתחרות זוגות גברים.
בסך הכול הוא זכה ב-9 ניצחונות ו-4 הופעות גמר נוספות.
בתחרויות זוגות מעורבים הוא ניצח באליפות אוסטרליה בשנת 1961. בהמשך היו ניצחונות באליפות צרפת הפתוחה 1970, אליפות וימבלדון 1977 ואליפות ארצות הברית הפתוחה 1979. בכך הוא השלים "גראנד סלאם" בתחרות זוגות מעורבים.
בסך הכול הוא זכה ב-6 תארים ופעם אחת הפסיד בגמר.
בוב יואיט היה חבר בנבחרת גביע דייוויס של דרום אפריקה.
ביחד עם הנבחרת הוא זכה בגביע בשנת 1974.
לאחר פרישה מתחרויות יואיט החל לאמן.
הוא היה מאמן בארצות הברית ובדרום אפריקה.
שמועות על הטרדה מינית גרמו לכך שהוא הפסיק לאמן בדרום אפריקה.
בשנת 1992 יואיט התקבל להיכל התהילה של הטניס.
בשנת 2011 נפתחה חקירה פלילית על הטרדות מינית שהוא ביצע לכאורה.
בשנת 2012 הוא הוצא מהיכל התהילה.
בשנת 2014 הוא הואשם באונס.
הוא נשפט ל-6 שנות מעצר.
לאחר השלמת 3.5 שנים הוא שוחרר.
בוב לוץ הוא טניסאי עבר אמריקאי.
כאחד הטניסאים הבולטים בעולם במשחקי זוגות בשנות ה-70, זכה לוץ חמש פעמים בתחרויות זוגות גברים בגראנד סלאם.
בהיותו סטודנט באוניברסיטת דרום קליפורניה לוץ שיחק בתחרויות סטודנטים והכיר את סטן סמית'.
הם החלו לשחק בתחרויות זוגות גברים.
בשנת 1968 זוג לוץ/סמית' ניצחו באליפות ארצות הברית הפתוחה.
הם ניצו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה 1970. בשנת 1974 הם הפסידו בגמר של אליפות צרפת הפתוחה 1974 ואליפות וימבלדון 1974. בהמשך הם ניצחו באליפות ארצות הברית הפתוחה 1974, אליפות ארצות הברית הפתוחה 1978 ואליפות ארצות הברית הפתוחה 1980.
בסך הכול לוץ ניצח בתחרויות זוגות ב-43 טורנירים מהם ב-36 עם סטן סמית'.
במהלך הקריירה הוא זכה שש פעמים בגביע דייוויס כחבר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית.
בוב לוץ פרש מתחרויות בשנת 1982.
רוסרט ריימונד "בוב" סול היה שחיין אמריקאי, זוכה מדליית ארד אולימפית (לונדון 1948) במשחה ל-200 מטר חזה.
סול נולד וגדל ביורק, פנסילבניה.
באליפות המכללות שנערכה בסיאטל במרץ 1947 זכה במדליית זהב במשחה שליחים 3x100 יארד מעורב ביחד עם הארי הולידיי וריצ'רד ויינברג בשיא עולם חדש של 2:54.9 דקות.
באליפות המכללות שנערכה באן ארבור, מישיגן במרץ 1948 זכה שוב במדליית זהב במשחה שליחים 3x100 יארד מעורב ביחד עם הארי הולידיי ודייוויד טייטל בתוצאה של 2:54.9 דקות.
באולימפיאדת לונדון זכה במדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:43.9 דקות, אחרי חבריו לנבחרת ג'ו ורדור שקבע שיא אולימפי חדש של 2:39.3 דקות וקיית' קרטר (2:40.2 דקות).
למרות שזמנו נרשם על ידי מודדי הזמן כ-0.2 שניות איטי יותר מזה של ג'ון דייוויס מאוסטרליה, שסיים במקום הרביעי, שופטי המיקום קבעו שסול נגע לפניו והעניקו לו את מדליית הארד.
שבעת השחיינים הראשונים מתוך שמונה שחייני הגמר שחו את סגנון החזה המשופר, ידיים פרפר מחוץ למים ורגליים בסגנון חזה.
בוב סימונס היה שחקן ופעלולן אנגלי.
סימונס נולד בפולהאם שבלונדון ולמד ב, שם שימש גם מדריך חינוך גופני.
לאחר מכן השתתף בסרט "", שהפקתו כללה את במאי סרטי ג'יימס בונד הראשונים טרנס יאנג, התסריטאי ריצ'רד מייבאום והצלם טד מור.
מאוחר יותר עבד עבור הסרט "ג'ינגיס חאן", שם נפצע בעינו כשנבעט מסוס.
כאשר אלברט ברוקולי החל להפיק את סרטי ג'יימס בונד נבחן סימונס כמועמד לתפקיד, אך עד מותו ב-1987 היה מתאם הפעלולים בכל הסרטים, פרט ל"מרוסיה באהבה", שאל הפקתו הצטרף מאוחר יותר, וכן "בשרות הוד מלכותה" ו"האיש בעל אקדח הזהב".
כן הופיע בסיקוונס קנה האקדח בשלושת הסרטים הראשונים: "ד"ר נו", "מרוסיה באהבה" ו"גולדפינגר".
סימונס גילם גם את דמותו של ז'אק בובר בסרט "כדור הרעם".
עם פרישתו כתב סימונס אוטוביוגרפיה.
בוב רוברטס הוא סרט קולנוע מוקומנטרי סאטירי משנת 1992 בכיכובו ובימויו של טים רובינס אשר גם כתב את התסריט.
בוב רוברטס הוא זמר שירי עם פטריוט ושמרן בצורה קיצונית, המחליט להתמודד בבחירות לסנאט.
הסרט מציג בצורה מוקומנטרית את מערכת הבחירות המושחתת של רוברטס.
עיתונאי צדקן של עיתון מקומי מנסה להביא את רוברטס לראיון ולחשוף עליו פרטים סודיים על מנת להוציא לאור את העובדה כי בוב רוברטס קנה קולות מצביעים ורימה בתהליך הבחירות לסנאט.
לקראת סוף הסרט נורה רוברטס ומובא לבית חולים.
הוא יוצא מבית החולים עם פגיעות קלות יחסית, אך מרותק לכיסא גלגלים.
הסרט מביא בצורה צינית את הצד של המערכת המושחתת המאפיינת פוליטיקאים רבים בכל רחבי העולם.
הסרט הצליח בביקורות אולם נחל כישלון בקופות.
בסרט משתתפים גם אלן ריקמן וג'יאנקרלו אספוזיטו.
קצין האימפריה הבריטית רוברט "בוב" פייזלי היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי, שנודע בזכות קדנציות המשחק והאימון שלו בליברפול.
בעידן פייזלי (1974–1983) הייתה ליברפול הקבוצה המובילה באנגליה ובאירופה, ופייזלי עצמו רשם על שמו כמות גבוהה של תארים, שני רק לאלכס פרגוסון בתולדות הכדורגל האנגלי.
פייזלי העביר את כל הקריירה המקצוענית שלו, כשחקן וכמאמן, בליברפול.
הוא היה מעורב בפעילות המועדון במשך כחצי מאה.
פייזלי גדל בצפון אנגליה וחלם לשחק בסנדרלנד, אך נדחה על ידיה בגלל ממדי גופו הצנועים.
הוא חתם במועדון החובבני בישופ אוקלנד ב-1937 וזכה איתה באליפות החובבנים וגביע ה-FA לחובבים.
לאחר שנתיים מוצלחות בבישופ אוקלנד שבה סנדרלנד להתעניין בפייזלי, אך הוא כבר הבטיח לליברפול שיעבור לשחק במדיה.
במאי 1939 עבר המגן השמאלי בן העשרים לשחק בליברפול והצטרף לאימוניה.
בפתח עונת 1939/1940 הספיק פייזלי להשתתף בהכנות טרום-העונה ולשחק שני משחקי מילואים, אך אז פרצה מלחמת העולם השנייה ומפעלי הכדורגל הרשמיים פסקו מלפעול.
ב-1941 יצא פייזלי להילחם מעבר לים.
את משחקו הרשמי הראשון בליברפול שיחק רק ב-1946, עם חידוש הליגה בתום המלחמה, שבע שנים לאחר שחתם על חוזהו הראשון.
אף שהמלחמה מנעה ממנו לשחק כל השנים הללו, הצליח פייזלי לצבור למעלה מ-250 הופעות בליגה במדי הקבוצה, ועוד כעשירית ממספר זה הופעות בגביע ה-FA.
כבר בעונתו הראשונה (1946/1947) זכה באליפות, אחת מעשר אליפויות שהיה שותף להן, בתפקידיו השונים במועדון.
פעם אחת כמעט ועזב את הקבוצה בכעס, לאחר שלא נבחר לשחק בגמר הגביע של 1950, שבו הפסידה ליברפול לארסנל.
ההשמטה מההרכב כאבה במיוחד, משום שהוא הבקיע שער יוצא דופן בחצי הגמר נגד אברטון.
ליברפול פנתה להתאחדות הכדורגל וביקשה וגם קיבלה מדליה מיוחדת עבורו, על אף שלא השתתף בגמר.
לבסוף לא רק שלא עזב את ליברפול, אלא אף היה לקפטן הקבוצה.
לרוע המזל התדרדרה הקבוצה בשנים הבאות, מצמרת הליגה לתחתיתה.
ב-1954, לאחר שליברפול ירדה לליגת המשנה, פרש פייזלי ממשחק פעיל והתמנה למאמן קבוצת המילואים של המועדון.
המינוי זכה לתשומת לב מועטה בזמן אמת, אך התברר בדיעבד כבעל חשיבות מכרעת, כעבור שנים רבות.
פיזיותרפיסט, מאמן המילואים ועוזר המאמן
בשנותיו האחרונות כשחקן מצא פייזלי את הזמן ללמוד פיזיותרפיה בהתכתבות.
התמחותו הראשונה הייתה אם כן, בתחום הטיפול הרפואי והפציעות, שהן חלק בלתי נפרד מהמשחק.
התקופה הייתה הקשה ביותר בתולדות המועדון.
בעונת 1954/1955 סיימה ליברפול במקום ה-11 בליגת המשנה, שיא שלילי עבור המועדון.
המאמן דון ולש זכה לכבוד המפוקפק שבלהיות מאמן ליברפול הראשון שמפוטר מתפקידו.
מחליפו פיל טיילור (אף הוא שחקן עבר, שפרש באותה עת כמו פייזלי) גם הוא לא הצליח להחזיר אותה לליגה הראשונה, אף על פי שסיימה קרוב לצמרת מספר פעמים.
קבוצת המילואים שהנהיג פייזלי, זכתה בינתיים להישגים נאים: בעונתו השנייה בתפקיד סיימה במקום השני אחרי מנצ'סטר יונייטד ובשלישית זכתה באליפות ליגת המילואים, לראשונה בתולדות המועדון.
הזמנים הקשים באו אל קיצם עם מינויו של ביל שאנקלי למנג'ר.
במשך חמש עשרה שנותיו במועדון ליברפול חזרה בסערה לליגה הראשונה, זכתה בשלוש אליפויות, שני גביעי FA ותואר אירופי ראשון, גביע אופ"א ב-1973. פייזלי היה יד ימינו של שנקלי, כפיזיותרפיסט וכעוזר מאמן, לאורך התקופה.
שנקלי פרש במפתיע ב-1974 והמליץ להנהלת ליברפול על פייזלי בן ה-55 כמחליפו.
פייזלי קיבל את התפקיד לא בהתלהבות רבה: הוא ראה עצמו יותר כפיזיותרפיסט, ולא שש לקחת עליו את מה שדימה ל"היגוי האנייה 'המלכה אליזבת' ברוח סערה".
לא רבים ציפו מפייזלי לשחזר את הישגיו של שנקלי, לא כל שכן להוסיף עליהם.
העונה הראשונה מבין תשע העונות שלו כמנג'ר לא הייתה טובה במיוחד במושגים של ליברפול של שנות השבעים, כאשר הקבוצה הסתפקה בסגנות האליפות בלבד.
בעונה השנייה נפרץ הסכר והתארים החלו לבוא בצרורות.
בשמונה העונות שבין 1975/1976 ו-1982/1983 זכתה ליברפול של פייזלי בשש אליפויות, שלושה גביעי-ליגה, ארבעה מגני צדקה, גביע אופ"א אחד ומעל לכל, בשלושת גביעי אירופה לאלופות הראשונים של המועדון.
רק בגביע ה-FA, שחמק ממנו כזכור גם כשחקן, לא הצליח לזכות.
פייזלי היה המנג'ר האנגלי הראשון שזוכה בגביע האלופות, והוא כינה את ה-25 במאי 1977 - היום בו זכתה הקבוצה בראשון מבין שלושת גביעי האלופות - "היום המאושר בחיי."
הצלחתו יוצאת הדופן של פייזלי באירופה הייתה בעיקרה תוצאה של יכולת טקטית מצוינת, אך לאורך התקופה שבה ניהל את ליברפול הוא הוכיח את עצמו גם כמי שידע לזהות כישרון ולבחור שחקנים בחכמה.
כשקווין קיגן עזב את ליברפול ב-1977 לטובת המבורג, בתמורה ל-500,000 ליש"ט, קנה פייזלי את מחליפו קני דלגליש ב-440,000. רשימת השחקנים שהביא למועדון כוללת בין השאר את דלגליש, אלן הנסן, גרהאם סונס, פיל ניל, סטיב ניקול, טרי מקדרמוט, ג'ואי ג'ונס, איאן ראש, קרייג ג'ונסטון, מארק לורנסון, ברוס גרובלאר ודייוויד ג'ונסון.
את ריי קנדי הוא הסיט בהצלחה מעמדת החלוץ לכנף שמאל.
העונה הטובה ביותר בליגה הייתה 1978/1979, שבה זכתה ליברפול באליפות עם שיא של 68 נקודות ב-42 משחקים.
באותה עונה הפסידה ליברפול רק ארבע פעמים, ומאזן השערים שלה היה 85:16.
ב-1983 פרש פייזלי ובמקומו מונה, בהתאם למסורת, עוזרו ג'ו פייגן.
פייזלי נשאר מעורב במועדון וצורף למועצת המנהלים שלו.
כעבור שנתיים, כאשר הגיע תורו של פייגן לפרוש, מונה במקומו דלגליש כמאמן-שחקן, ופייזלי נקרא לשמש יועץ למנג'ר הצעיר.
בערוב ימיו חלה במחלת אלצהיימר.
ב-1996 מת וכעבור שש שנים, ב-2002, נכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי בעת היווסדו.
הליגה הראשונה של הפוטבול ליג: 1946/47
דרק דוהרן (עורך) - bobpaisley.com, "אתר המוקדש לחייו וזמנו של בוב פייזלי".
פרופיל של פייזלי באתר הרשמי של ליברפול
בוב סקריבנר (1941 - 29 בינואר 1998) היה היסטוריון של תקופת הרפורמציה.
סקריבנר נולד בשכונת מצוקה בסידני שבאוסטרליה כבן למשפחת מהגרים קתולית.
אביו שהיה ממוצא גרמני ואימו האירית, נפרדו בילדותו והוא גדל בבית סבתו.
בשנות השישים של המאה ה-20 סקריבנר היה פעיל בחוג פוליטי רדיקלי.
החל משנת 1976 היה חבר מערכת כתב העת Social History.
עבודת המאסטר שלו עסקה במחשבה החברתית של ארסמוס.
הוא למד לתואר שלישי בלונדון תחת הנחייתו של ג'פרי דיקנס.
בעבודת הדיסרטציה הוא התמקד בחקר סביבתם החברתית של הומניסטים גרמנים במאות ה-15 וה-16. לצורך כך שהה בארכיון בארפורט שבגרמניה המזרחית במשך שנה, שם הוא הוטרד על ידי שירותי הביטחון המזרח גרמנים.
עבודת הדוקטורט שלו הוגשה בשנת 1972 תחת הכותרת: "רפורמציה, חברה והומניזם בארפורט 1450-1530", תמציתה סוכמה במאמר שהתפרסם בכתב העת Past & Present בשנת 1975.
בשנת 1981 התמנה סקריבנר למרצה מן המניין בקלייר קולג'.
ב-1996 קיבל קתדרה לתאולוגיה מאוניברסיטת הרווארד, בה החזיק עד למותו.
הוא חלה בסרטן הוושט ונפטר ב-29 בינואר 1998.
מחקר הרפורמציה עד סקריבנר התמקד ברעיונות התאולוגיים המופשטים של התקופה וסקריבנר חקר לראשונה את אורחות המחשבה וההתנהגות של הציבור שאליהם כוונו רעיונות אלו.
הוא ערך לראשונה מחקר על איורי תעמולה אשר שימשו כאמצעי להפצת בשורתו של מרטין לותר.
איורים אלו לא נחקרו על ידי ההיסטוריונים, שעסקו בעיקר במילה הכתובה, ולא על ידי חוקרי אומנות, מפאת ערכם האומנותי הדל.
כתב עת אליו שלח את מחקרו חשש לפרסמו פן יפגע ברגשות הקוראים.
היה זה מחקר חלוצי בתחום הרפורמציה, כמו גם בתחומי התרבות העממית והדתית, ובמחקרו הוא שילב דיסציפלינות שונות.
תרומתו של סקריבנר הייתה חשיפתם של רבדים עמוקים של אמונות עממיות בפרוטסטנטיות, אמונות בכשפים ובלחשים, בנבואה ובניסים, בשדים ובקדושים, ואפילו פולחן לותר עצמו, בצורה זו נמשכו המסורות הדתיות בעלות הנטייה הפגנית שרווחו בתקופה שקדמה לרפורמציה.
רוברט "בוב" פילנר היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי שכיהן כראש עיריית סן דייגו, בין השנים 2012–2013. כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-51 של קליפורניה בשנים 1993–2012.
פילנר היה חבר המפלגה הדמוקרטית וכיהן במשך 8 שנים כראש ועדת בית הנבחרים לענייני חיילים משוחררים.
באוגוסט 2013 הודיע על התפטרותו מראשות עיריית סן דייגו בעקבות מספר הטרדות מיניות בהן הואשם.
למד באוניברסיטת קורנל, שם היה פעיל בארגון פעילי זכויות אדם שכונה "פעילי חרות הנסיעה" (Freedom Rides), שכחלק מתנועת זכויות האדם באמריקה, ניסה לממש את פסיקת בית המשפט העליון בתיק "בוינטון נגד וירג'יניה", כנגד הפרדה באוטובוסים ומקומות ציבוריים בין לבנים לבין שחורים.
רבים מפעילי הארגון נעצרו בשל הפרת החוק.
הוא ריצה חודשיים מאסר בכלא של מיסיסיפי.
כמו כן, כסטודנט עבד בעיתון הסטודנטים היומי הוותיק ביותר בארצות הברית, "קורנול דיילי סאן", אשר הוא גם עיתון הסטודנטים של אוניברסיטת קורנל.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קורנל ב-1963 עם תואר בכימיה ורכש דוקטורט בהיסטוריה של המדע מאותו מוסד לימודים שנים אחר כך.
מיד אחרי שרכש את הדוקטורט שלו בפילוסופיה, הוא עבר להתגורר בסן דייגו, והיה לפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת המדינה של סן דייגו.
הוא התפטר מתפקידו ב-1992 כדי לרוץ לקונגרס.
פילנר כיהן כאיש צוות עבור הסנאטור יוברט האמפרי ממינסוטה בשנת 1975 ועבור חבר הקונגרס דונלד פרייזר, שהיה גם הוא ממינסוטה, ב-1976. הוא גם כיהן כאיש צוות עבור חבר הקונגרס ג'ים בייטס שייצג את אזור סן דייגו ב-1984.
הקריירה שלו כנבחר החלה ב-1979, כשההתנגדות שלו לסגירת בית ספר שכונתי הובילה אותו לרוץ לוועד בית ספר של סן דייגו, אז הביס מועמד שכיהן ארוכות בתפקיד.
אף על פי שהוא היה הדמוקרט היחיד במועצה, הגישה שלו לחינוך עם "חזרה ליסודות הבסיסיים" הביאה לו שבחים רבים והעמיתים שלו לעבודה בחרו בו לנשיא המועצה ב-1982. הוא נבחר למועצת העיר של סן דייגו ב-1987. הוא נבחר מחדש ב-1991 והעמיתים שלו לעבודה בחרו בו לסגן ראש העיר.
העניין המרכזי שלו היה בהתרחבות כלכלית.
קליפורניה קיבלה שבעה מושבים נוספים אחרי מפקד האוכלוסין של שנת 1990 ואחד מהם היה המחוז ה-50 בדרום סן דייגו (אשר מוספר מחדש כמחוז ה-51 אחרי מפקד האוכלוסין בשנת 2000).
ב-1992, פילנר התמודד בפריימריז מחומש עבור מושב זה וניצח בפער זעום.
אחד מיריביו המרכזיים היה הבוס שלו לשעבר, ג'ים בייטס, אשר הפסיד את המושב על רקע שערורייה של הטרדה מינית משנת 1990.
פילנר היה חבר בכיר בתת-ועדת בית הנבחרים לתחבורת תעופה.
הוא היה אחד מחברי בית הנבחרים הליברליים ביותר והיה חבר מייסד של הגוף הפוליטי בקונגרס, שדולת בית הנבחרים (Caucus) הפרוגרסיבית.
לפילנר הייתה יריבות מרה עם חואן וארגס, שהיה אף הוא פוליטיקאי דמוקרטי, והתמודד נגד פילנר בפריימריז הדמוקרטיים שלוש פעמים.
פילנר ניצח בפריימריז הדמוקרטיים האחרונים, ב-6 ביוני 2006, עם 51% מהקולות.
פרט לוארגס, התמודדו מול פילנר דני רמירז וג'סי ברשיהן.
פילנר ווארגס האשימו אחד את השני בשחיתות.
הוא היה אחד מבין 31 חברי בית הנבחרים אשר הצביעו שלא לספור את הצבעת הצירים מאוהיו בבחירות 2004 לנשיאות.
פילנר ניצח בבחירות אמצע הקדנציה בנובמבר 2006, כשהוא מביס את הרפובליקני בלייק מיילס ואת חבר מפלגת החירות דן ליטווין.
פילנר ניצח בכ-67% מהקולות שהוטלו במחוז.
מיילס קיבל 31% וליטווין כ-2%.
בוב פילנר כיהן בוועדות בית הנבחרים של ארצות הברית הבאות:
הוועדה לענייני חיילים משוחררים (יושב ראש)
רוברט ג'וזף "בוב" קוזי (Robert Joseph "Bob" Cousy; נולד ב-9 באוגוסט 1928 בניו יורק, ניו יורק) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי.
קוזי, המתנשא לגובה של 1.85 מטר, שיחק בעמדת הרכז.
את רוב שנותיו העביר בבוסטון סלטיקס, למעט שנת פרישה בעונת 70–1969 בה שיחק עבור סינסינטי רויאלס (גלגולה הראשון של קבוצת הסקרמנטו קינגס של היום).
קוזי נבחר כבחירה השלישית בדראפט של 1950 על ידי טרייסיטיז בלאקהוקס (שמה המוקדם של האטלנטה הוקס), אך לאחר שסירב להתייצב לשחק עבור ההוקס, הוא נבחר על ידי בוסטון סלטיקס.
לקוזי הייתה קריירה מרובת הישגים עם הסלטיקס, בשורותיהם זכה בשש אליפויות NBA, כמו גם בתואר ה-MVP של שנת 1957, כשבתוך כך הוא משתתף בשלושה עשר משחקי אולסטאר.
במהלך הקריירה שלו ב-NBA התבלט קוזי בשליטה בכדור ויכולות מסירה מדויקות, כשבתוך כך הוא זוכה שמונה פעמים ברציפות בתואר מלך האסיסטים של הליגה.
לאחר פרישתו אימן את סינסינטי רויאלס מספר עונות ואף שיחק בשורותיהם (בגיל 41).
לאחר מכן הוא שידר את משחקי הסלטיקס ובשנת 1971 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
הסלטיקס העניקו לו את הכבוד של תליית גופייתו, מספר 14, על תקרת הבוסטון גארדן.
קוזי הוא אחד מארבעה שחקנים בלבד אשר נבחרו לרשימת 50 השחקנים הגדולים של ליגת ה-NBA לרגל חגיגות 25 שנה לליגה, לכבוד חגיגות ה-35 שנה, ולחגיגות היובל של הליגה.
בשנת 2014 בחר בו הארץ לשחקן הכדורסל הלבן הרביעי הטוב ביותר אי פעם.
ב-2019 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא דונלד טראמפ.
קוזי נולד בניו יורק, למשפחה ממוצא צרפתי.
בשנותיו הראשונות דיבר רק צרפתית, ואנגלית החל לדבר רק בבית הספר היסודי.
אחותו מתה מדלקת ריאות בגיל צעיר.
בגילאים צעירים הוא הרבה לשחק סטיקבול (משחק הדומה דמיון רב לבייסבול) ואל הכדורסל נחשף רק בגיל 13 לערך, והתמכרותו למשחק הייתה מיידית.
הצלחתו ככדורסלן, לעומת זאת, לא הייתה מיידית - הוא נופה מספר פעמים מנבחרות בית הספר.
באותה תקופה שבר את ידו הימנית, ובתקופה שחלפה עד שהחלימה ידו, הוא הפך לבעל שליטה שווה בשתי הידיים.
בשנתו האחרונה בתיכון, הוא הפך לקלע המצטיין בניו יורק.
בתקופה זו החל לחשוב על לימודים ומשחק בקולג', לאחר שקודם לכן פסל את העניין מחמת יכולות למידה נמוכה שאפיינו אותו.
הוא הצטרף לבוסטון קולג' ולבסוף החליט ללמוד באוניברסיטת הצלב הקדוש שבמסצ'וסטס.
בשנתו הראשונה באוניברסיטה הוא מיעט לשחק.
באותה תקופה התעמת קוזי עם מאמנו באוניברסיטה, על רקע סגנון המשחק שהפגין קוזי, סגנון אטרקטיבי ויצירתי, השונה מאוד מהסגנון שנהוג היה לשחק באותה התקופה.
קבוצתו, עם ג'ו מולאני כאחד משחקניה, סיימה את העונה במאזן של 24 ניצחונות ושלושה הפסדים.
הקבוצה העפילה לטורניר ה-NCAA וזכתה באליפות כשקוזי מציג משחק גמר חלש ביותר, עם 2 מ-13 מהשדה וארבע נקודות בלבד.
בשובם למסצ'וסטס זכו שחקני הקבוצה לקבלת פנים של כ-10,000 אוהדים.
בעונה שלאחר מכן שוב שיחק קוזי מעט, וביקש העברה לקבוצה אחרת.
לבסוף נמלך בדעתו, לאחר שהוברר לו כי החלפת קבוצה עלולה לעלות לו בהפסד של שנת משחק.
בסיומה של אותה עונה השתנה גורלו של קוזי.
קבוצתו שיחקה בבוסטון גארדן מול קבוצה משיקגו, כשמספר דקות לסיום החל הקהל לשיר: "We want Cousy!
מאמנו נענה לדרישה וקוזי קלע 11 נקודות בפרק זמן קצר, כשהוא אף קולע סל של השנייה האחרונה לאחר כדרור מאחורי גבו.
מכאן דרך גורלו של קוזי והוא הוביל את קבוצתו ל-26 ניצחונות רצופים כשהוא וקבוצתו הופכים בפעם השלישית ברציפות לאול אמריקן.
ב-1950 העמיד עצמו קוזי לבחירה בדראפט, בסיומה של עונה בה הבוסטון סלטיקס השיגו מאזן של 22 ניצחונות לעומת 46 הפסדים, נתון שהשפיע רבות על כך שהוענקה לקבוצה הזכות לבחירה הראשונה בדראפט.
קוזי המקומי היה צפוי להיבחר בבחירה הראשונה, אך המאמן האגדי רד אאורבך העדיף על פניו את הסנטר צ'ארלי שייר, מהלך שגרר ביקורת מצד העיתונות המקומית.
כתוצאה מכך, נבחר קוזי על ידי טרייסיטיז בלאקהוקס, בבחירה השלישית.
קוזי לא התלהב לשחק עבור ההוקס, ודרש שכר של 10,000 דולר.
הבעלים של ההוקס הציע לו 6,000 דולר בלבד.
בסופו של דבר מצא עצמו קוזי חותם חוזה לשחק עבור הסלטיקס בעבור שכר של 9,000 דולר.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה השיג קוזי מאזן אישי של 15.6 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-4.9 אסיסטים למשחק, כשהוא מסייע לסלטיקס לשפר את מאזנם עד כדי 39 ניצחונות ו-30 הפסדים.
בעונה הבאה הצטרף לקבוצה ביל שרמן ולצידו של אד מקאולי הוביל קוזי את הקבוצה עם 21.7 נקודות, 6.7 אסיסטים ו-6.4 ריבאונדים למשחק.
עם זאת, גם בעונה זו הודחו הסלטיקס מהפלייאוף על ידי ניו יורק ניקס.
בעונה הבאה, כשקוזי משפר את הסטטיסטיקה האישית שלו לכדי 7.7 אסיסטים למשחק, הוא זכה בתואר הראשון שלו (מתוך שמונה רצופים) כמלך האסיסטים של הליגה.
זאת, בתקופה ששעון 24 השניות טרם נכנס לתוקפו.
הסלטיקס הדיחו בעונה זו את הסירקיוס נשיונלס (גלגול מוקדם של פילדלפיה 76').
המשחק השני בסדרה זו הסתיים בתוצאה 105–111 לטובת הסלטיקס לאחר ארבע הארכות, כשקוזי קולע 50 נקודות כולל 30 מ-32 מקו העונשין, מספר שיא של נקודות מהקו עבור שחקן סלטיקס במשחק יחיד, שיא שעודנו שריר וקיים גם כיום.
עם זאת, בסיבוב הבא הודחו הסלטיקס שוב על ידי הניקס.
בשלוש השנים הבאות מיצב עצמו קוזי כרכז המוביל של הליגה, כשהוא מציג סגנון משחק מגוון ואף משיג למעלה מ-20 נקודות ושבעה ריבאונדים בממוצע למשחק, מלבד הזכייה השגרתית בתואר מלך האסיסטים של הליגה.
סגנון המשחק שהפגין משך המונים אל הבוסטון גארדן.
גם המאמן רד אאורבך החל לראות בו את עמוד התווך של הקבוצה.
הסלטיקס חיזקו עצמם בשני פורוורדים מוכשרים, פרנק רמזי וג'ים לוסקטוף והפכו לקבוצה מוכשרת בהרבה.
בשנים אלו עדיין לא הרחיקו הסלטיקס לכת בפלייאוף, כשהודחו על ידי הנשיונלס בראשות דולף שייז.
בשלב זה, החלו הסלטיקס לחשוש שיתעייפו מלהשיג את מטרותיהם, אולם אז הגיע לקבוצה שחקן ששינה את פני הדברים.
בדראפט של 1956 השיגה הסלטיקס את קיי.
ג'ונס, את טום היינסון ומעל לכולם, את הסנטר ביל ראסל, שסייע יותר מכל להפוך את הסלטיקס לקבוצה דומיננטית.
בסיוע המצטרפים החדשים השיגו הסלטיקס מאזן של 44 ניצחונות מול 28 הפסדים בעונה הרגילה, כשקוזי קולע 20.6 נקודות, קוטף 4.8 ריבאונדים ומוסר 7.5 אסיסטים בממוצע למשחק, כשבתוך כך הוא משיג את תואר ה-MVP הראשון שלו.
כן זכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר, בפעם השנייה.
הסלטיקס העפילו לסדרת גמר ה-NBA של שנת 1957, שם פגשו את ההוקס עם בוב פטיט וניצחו אותם 3–4 בסיוע ההגנה של ביל ראסל וההתקפה של קוזי.
בעונת 57–58 נתן קוזי עונה פרודוקטיבית נוספת, כשהוא קולע 20 נקודות, מוסר 8.6 אסיסטים וקוטף 5.5 ריבאונדים למשחק.
בסיומה של אותה עונה שוב הגיעו הסלטיקס לסדרת הגמר נגד ההוקס, אולם במשחק מספר שלוש נכנע ראסל לפציעה בכף רגלו, והסלטיקס הפסידו בסדרה לאחר שישה משחקים.
זו הייתה סדרת הפלייאוף האחרונה שקוזי אי פעם יפסיד.
בעונה הבאה, 58-59, שיחזר קוזי במדויק את ממוצעיו מהעונה הקודמת.
כמו כן הוא קבע שיא אישי של אסיסטים למשחק יחיד, כשמסר 28 אסיסטים נגד מיניאפוליס לייקרס (גלגול מוקדם של לוס אנג'לס לייקרס).
בעוד ששיאו זה של קוזי נשבר 19 שנים לאחר מכן, השיא של 19 אסיסטים במחצית אחת עודנו שריר וקיים.
הסלטיקס הסתייעו במסירותיו של קוזי והשיגו את הסוויפ הראשון בתולדות סדרת הגמר של ה-NBA, כשגברו 4 - 0 על הלייקרס.
גם העונה שלאחר מכן הייתה פרודוקטיבית עבור קוזי, כשהוא קולע 19.4 נקודות, מוסר 9.5 אסיסטים וקוטף 4.7 ריבאונדים למשחק.
היה זה תואר "מלך האסיסטים של הליגה" השמיני ברציפות בו זכה קוזי בעונה זו.
בסדרת הגמר של אותה שנה ניצחה הסלטיקס 4 - 3 את ההוקס, וזכתה פעם נוספת באליפות.
בשנה שלאחר מכן קוזי בן ה-32 קלע 18.1 נקודות, מסר 7.7 אסיסטים וקטף 4.4 ריבאונדים למשחק - אולם הפעם לא זכה בתואר מלך האסיסטים של הליגה.
אף על פי כן הסלטיקס שוב זכו באליפות כשהם מנצחים את ההוקס 4 - 1 בסדרת הגמר.
רוברט לי "בוב" פטיט ג'וניור הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת סנט לואיס הוקס מליגת ה-NBA בין השנים -.
פטיט, בוגר אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, נחשב לאחד הפאוור פורוורדים הטובים בכל הזמנים וזכה בתוארי NBA רבים, ביניהם שתי זכיות בתואר ה-MVP של העונה הסדירה, ארבע זכיות בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר ו-10 בחירות לחמישיית העונה הראשונה.
בין השנים 1963–1965 החזיק בתואר "הקלע המוביל בתולדות ה-NBA".
בנוסף על כך, נחשב לאחד מגדולי הריבאונדרים בתולדות ה-NBA.
פטיט הוא גם חבר בהיכל התהילה של הכדורסל, אליו נבחר בשנת 1971 ובהיכל התהילה של אוניברסיטת לואיזיאנה משנת 1999.
פטיט החל את דרכו בכדורסל בנבחרת בית הספר באטון רוז', אותה הוביל בשנתו האחרונה בתיכון לאליפות מחוזית ראשונה מזה 20 שנה.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1951 התקבל לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה שכונתה ה"טייגרס", עימה זכה אביו שריף באליפות המחוזית בשנת 1935. את הופעת הבכורה שלו במכללות עשה ב-1952, ומיד הותיר רושם כאחד הפורוורדים הטובים בליגת ה-NCAA.
הוא הוביל את המחוז הדרום-מזרחי בקליעת נקודות עם ממוצע של 25.5 נקודות למשחק והוסיף 13.1 ריבאונדים, ונבחר לחמישיית העונה בליגה ולחמישייה השנייה של ה-NCAA.
בעונתו השנייה במכללה, השתלט פטיט על הליגה ועם ממוצעים של 24.9 נקודות ו-13.9 ריבאונדים, הוביל את לואיזיאנה לאליפות מחוזית שנייה בהיסטוריה ולראשונה בתולדותיה לפיינל פור טורניר אליפות המכללות.
בנוסף על כך זכה שוב בתואר של הליגה המחוזית, נכלל בחמישיית העונה של המחוז הדרום-מזרחי ונבחר לחמישיית העונה השנייה של ה-NCAA.
את עונתו האחרונה במכללה סיים עם ממוצעי שיא של 31.4 נקודות ו-17.3 ריבאונדים למשחק ושוב הוביל את לואיזיאנה לאליפות מחוזית, זכה בתואר מלך הסלים ונכלל בחמישיית העונה המחוזית.
בנוסף על כך, נבחר לראשונה לחמישיית העונה הראשונה ב-NCAA.
בשנת 1954 הצהירה אוניברסיטת לואיזיאנה כי בתור אות כבוד ותודה לפטיט אף שחקן לא ילבש את חולצה מספר 50. הוא היה לשחקן הראשון של הטייגרס בכל ענפי הספורט שזכה לכבוד.
לאחר מספר שנים נבחר גם להיכל התהילה של האוניברסיטה.
ב-1999 הוא הוכתר כאגדה חיה של לואיזיאנה סטייט וליגת המחוז הדרום-מזרחי.
לאחר הצלחתו הרבה במכללות, נרשם פטיט לדראפט ה-NBA לשנת 1954 ונבחר במקום השני על ידי המילווקי הוקס (לימים אטלנטה הוקס).
בתחילת דרכו כמקצוען, רבים האמינו שפטיט, כמו שחקני מכללות רבים לפניו יתקשה לשחזר את יכולתו מימי הקולג' ב-NBA, דיבורים אלו פסקו כמעט מיד כשבעקבות יכולת טובה במיוחד נבחר להשתתף במשחק האולסטאר.
את עונת הרוקי שלו סיים עם ממוצע דאבל דאבל מרשים של 20.4 נקודות ו-13.9 ריבאונדים למשחק ונבחר לרוקי השנה ב-NBA, אך קבוצתו סיימה את העונה במקום האחרון בליגה עם מאזן של 26 ניצחונות לעומת 46 הפסדים.
לאחר עונה זו, עברו ההוקס לעיר סנט לואיס ונקראו סנט לואיס הוקס.
בעונת זכה פטיט, עם ממוצע של 25.7 נקודות למשחק, בתואר מלך הסלים של ה-NBA.
בנוסף על כך הוביל את הליגה גם בריבאונדים (1,164 במהלך העונה הסדירה).
במחצית העונה נבחר שוב להשתתף במשחק האולסטאר, בו הצטיין עם 20 נקודות ו-24 ריבאונדים ב-31 דקות משחק וזכה לראשונה בקריירה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר.
למרות הישגיה הבינוניים של קבוצתו שסיימה את העונה הסדירה עם מאזן של 33 ניצחונות לעומת 39 הפסדים, נבחר ברוב של 43 אחוזים מהקולות ל-MVP של העונה הסדירה והיה לראשון שזוכה בתואר זה.
גם בעונת , המשיך להוביל את ההוקס, אך כמו בעונות הקודמות, את העונה הסדירה סיימה הקבוצה עם מאזן שלילי (34 ניצחונות לעומת 38 הפסדים).
למרות זאת העפילו ההוקס, בעיקר בזכות יכולת מצוינת של פטיט שקלע 29.8 נקודות והוריד 16.8 ריבאונדים בממוצע למשחק במשחקי הפלייאוף לגמר ה-NBA, אך הפסידו לקבוצתם של ביל ראסל, בוב קוזי וביל שרמן, הבוסטון סלטיקס.
בעונת , פטיט, יחד עם שחקנים בכירים כגון קליף הייגן ואד מקאולי, הוביל את ההוקס לעונה הגדולה בתולדותיה.
את העונה הסדירה סיימה הקבוצה לראשונה מאז היווסדה עם מאזן חיובי (41 ניצחונות לעומת 31 הפסדים) שכפטיט קולע 24.6 נקודות ומוריד 17.4 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בפלייאוף, המשיך להצטיין ועם 24.2 נקודות ו-16.5 ריבאונדים בממוצע למשחק הוביל את קבוצתו לסדרת גמר ה-NBA, בו התמודדו ההוקס, שוב, נגד הבוסטון סלטיקס.
כשקבוצתו ביתרון 3-2 בסדרה, התייצב פטיט למשחק השישי והמכריע וקלע שיא פלייאוף דאז של 50 נקודות והוביל את סנט לואיס לניצחון 110-109 במשחק, ניצחון 4-2 בסדרה ובפעם היחידה עד כה לזכייה באליפות ה-NBA.
בנוסף ליכולתו הנהדרת במשחקי הליגה, הוביל גם את נבחרת המערב בסוף-שבוע האולסטאר ונבחר ל-MVP של המשחק נגד נבחרת המזרח, בו קלע 28 נקודות והוריד 26 ריבאונדים.
גם עונת הייתה עמוסת תארים עבור פטיט.
בעונה הסדירה, הוביל את ההוקס עם ממוצעים של 29.2 נקודות (הוביל את הליגה בנקודות) ו-16.4 ריבאונדים למאזן של 49 ניצחונות לעומת 23 הפסדים בלבד ולראשות הבית המערבי ונבחר בפעם השנייה בקריירה ל-MVP של העונה הסדירה.
באולסטאר, זכה שוב בתואר ה-MVP של המשחק עם 25 נקודות, 16 ריבאונדים ו-5 אסיסטים, אך לראשונה בהיסטוריה עשה זאת במשותף, יחד עם הרוקי אלג'ין ביילור.
עם זאת, ההוקס, למרות יכולת מרשימה בעונה הסדירה, לא הצליחו להעפיל לגמר ה-NBA, לאחר שהפסידו בגמר המערב 4-2 למיניאפוליס לייקרס.
גם בעונת הצליחו ההוקס בהובלת פטיט לזכות באליפות הבית המערבי ולהגיע לגמר ה-NBA, אך לאחר שישה משחקים צמודים נגד הבוסטון סלטיקס, הובסו 122-103 במשחק השביעי בסדרה והפסידו את האליפות.
פטיט סיים את העונה עם ממוצעים של 26.1 נקודות, 17 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים בעונה הסדירה ו-26.1 נקודות, 15.8 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים למשחק בפלייאוף.
בעונה שלאחר מכן, הצטרף לקבוצה לני וילקינס שנבחר בדראפט ויחד עם פטיט הוביל את סנט לואיס למאזן של 51 ניצחונות לעומת 28 הפסדים בסיום העונה הסדירה ולזכייה באליפות הבית המערבי.
פטיט שהציג יכולת שיא במשחקיה של סנט לואיס, סיים את העונה הסדירה עם ממוצעים של 27.9 נקודות ו-20.3 ריבאונדים למשחק והפך לאחד מחמישת השחקנים היחידים בכל הזמנים שעברו את גבול 20 הכדורים החוזרים בממוצע למשחק.
בגמר המערב בפלייאוף, התמודדו ההוקס נגד הלוס אנג'לס לייקרס, ניצחו בסדרה 4-3 והעפילו לגמר ה-NBA, אך שוב פגשו את בוסטון סלטיקס שזכתה באליפות לאחר ניצחון 4-1 בסדרה.
עונת הייתה הטובה בקריירה מבחינת יכולת הקליעה של פטיט.
הוא סיים את העונה הסדירה עם ממוצע מצוין של 31.1 נקודות, אך סיים שני בטבלת קלעי הליגה, אחרי וילט צ'מברלין שקלע שיא ליגה של 50.3 נקודות בממוצע.
בנוסף על כך הוריד 18.7 ריבאונדים ומסר 3.7 אסיסטים למשחק.
עם זאת לא הצליח להוביל את ההוקס לצמרת הליגה בתור שחקן ולקראת סוף העונה, במאזן של 49 הפסדים לעומת 25 ניצחונות בלבד, עבר לתפקד גם כמאמן הקבוצה ובששת משחקיו בתפקיד הוביל את ההוקס לארבעה ניצחונות ושני הפסדים, אך עם זאת לראשונה מזה 6 שנים, לא הצליחה סנט לואיס להעפיל לפלייאוף.
עוד בעונה זו, נבחר פטיט בפעם השמינית ברציפות לשחק במשחק האולסטאר, בו הוביל את נבחרת המערב עם 25 נקודות ו-27 ריבאונדים לניצחון 150-130 על המזרח ונבחר בפעם הרביעית בקריירה ל-MVP של המשחק.
בעונת חזרו ההוקס לצמרת הליגה וסיימו את העונה הסדירה במאזן של 48 ניצחונות לעומת 32 הפסדים כשפטיט מעמיד ממוצעים של 28.4 נקודות, 15.1 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
בפלייאוף, הוביל את סנט לואיס עם ממוצעים של כ-31 נקודות ו-15 ריבאונדים למשחק, לניצחון בסיבוב הראשון על דטרויט פיסטונס, אך לא הצליח להעפיל עימה לגמר, לאחר הפסד בסדרת חצי הגמר ללוס אנג'לס לייקרס.
בעונה שלאחר מכן, נבחר בפעם העשירית ברציפות לחמישיית העונה ב-NBA, כשהוא מעמיד 27.4 נקודות ו-15.3 ריבאונדים בממוצע ומוביל את סנט לואיס למאזן של 46 ניצחונות לעומת 36 הפסדים ולראשונה בקריירה מעביר עונה שלמה מבלי להחסיר אף לא משחק אחד.
בפלייאוף, הוביל את סנט לואיס לניצחון 3-2 על הלוס אנג'לס לייקרס, על ידה הודחו ההוקס מספר פעמים בשנים האחרונות.
עם זאת, כשלו שוב במשימה להעפיל לגמר כשהפסידו בסיבוב הבא לסן פרנסיסקו ווריורס.
עונת , הייתה עונתו האחרונה של פטיט ב-NBA.
מפאת גילו, ירד ביכולתו ובממוצעיו, אך עדיין עמד על ממוצעי דאבל דאבל של 22.5 נקודות ו-12.4 ריבאונדים למשחק.
למרות היחלשותו של פטיט, המשיכו ההוקס להוות חלק משמעותי בצמרת הליגה וסיימו את העונה במקום השני בבית המערבי, עם מאזן של 45 ניצחונות לעומת 35 הפסדים.
בנוסף על כך ערך פטיט את הופעת הפרידה שלו מהאולסטאר, בה קלע 13 נקודות והוריד 12 ריבאונדים.
לאחר ארבעה משחקי פלייאוף נגד הבאלטימור בולטס, בהם קלע 11.5 נקודות והוריד 6 ריבאונדים בממוצע, הפסידו ההוקס 3-1 בסדרה ולאחר 11 עונות בליגה, פרש פטיט ממשחק הכדורסל.
בשנת 1971, הוכנס פטיט להיכל התהילה של הכדורסל כאחד השחקנים הגדולים בעמדתו.
ב-1996, לרגל ציון 50 שנה להקמת ה-NBA, נבחר פטיט לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
זכייה אחת באליפות ה-NBA: 1958
מלך הריבאונדים של ה-NBA: 1956
בחירה אחת לחמישיית העונה השנייה ב-NBA: 1965
רוברט "בוב" קטלי הוא פוליטיקאי לשעבר במפלגת העבודה האוסטרלית ופרופסור באוניברסיטת ניוקאסל באוסטרליה.
נולד בוויילס שבבריטניה וקיבל תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות בבית הספר לכלכלה של לונדון.
סיים דוקטורט ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בשנת 1968. נושא עבודתו היה "אוסטרליה, מלזיה ובעיית העימות".
נבחר בשנת 1990 לכהן בבית הנבחרים האוסטרלי מטעם מדינת אדלייד ובשנת 1993 הפסיד בבחירות.
בשנת 1967 קיבל אזרחות אוסטרלית וויתר על האזרחות הבריטית כשנבחר לפרלמנט האוסטרלי.
בשנת 2001 פרסם את הספר "Waltzing With Matilda" בו הוא טוען בעד איחוד בין ניו זילנד לבין אוסטרליה.
קטלי שימש כראש בית הספר לעסקים בקמפוס אורימבה של אוניברסיטת ניוקאסל עד 2008.
בשנת 1961 נישא לפריטישה מארי והוא אב לשניים.
רוברט יוג'ין "בוב" ריצ'רדס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי פעמיים ברציפות בקפיצה במוט.
הוא קופץ במוט הראשון בהיסטוריה שהגן על תוארו האולימפי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ריצ'רדס במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.20 מטר, אחרי בן ארצו גן סמית' (4.30 מטר) וארקי קטיה מפינלנד (4.20 מטר).
במשחקים הפאן אמריקאיים הראשונים, שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.50 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 4.55 מטר, לפני בן ארצו דון לאז (4.50 מטר) ורגנר לונדברג משוודיה (4.40 מטר).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1955 זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.50 מטר ובמדליית כסף בקרב עשר בתוצאה של 6886 נק'
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 4.56 מטר, לפני בן ארצו בוב גוטובסקי (4.53 מטר) ויוריוס רובניס מיוון (4.50 מטר).
נוסף לכך, הוא השתתף בתחרות קרב עשר אך לאחר 9 מקצועות נאלץ לפרוש מהתחרות בשל פציעה.
בסך הכל זכה ריצ'רדס 20 פעמים בתואר אליפות ארצות הברית, מהם 17 בקפיצה במוט ו-3 פעמים בקרב עשר.
ריצ'רדס זכה בשנת 1951 בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר.
בשנת 1975 זכה ריצ'רדס להיכלל בהיכל התהילה האמריקאי באתלטיקה.
בשנת 1983 זכה ריצ'רדס להיכלל בהיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
ג'ורג' וָדִיע "בוב" עזאם (בשפות אירופיות: Bob Azzam, בערבית: جورج وديع "بوب" عزام, 24 באוקטובר 1925 - 24 ביולי 2004) היה זמר ממוצא לבנוני, שהיה פעיל בעיקר במערב אירופה.
הוא שר שירים במספר שפות, כגון ערבית וצרפתית, ופעמים רבות היה משלב שפות אחדות באותו שיר.
הלהיט הגדול ביותר שלו הוא "יא מוסטפא, יא מוסטפא" (يا مصطفى, يا مصطفى, Chérie je t'aime, chérie je t'adore, como la salsa del pomodoro), שבו שילב מילים גם באיטלקית, לצד הערבית והצרפתית.
חייו הפרטיים של עזאם אינם מתועדים היטב.
ידוע כי הוא נולד במצרים, אך אפילו זהותה של עיר הולדתו שנויה במחלוקת בין המקורות.
ברבים מהמקורות כתוב כי הוא נולד או לפחות גדל באלכסנדריה, וסביר שהדבר נכון, משום שבתקופת ילדותו הייתה זו עיר שבה מרבית האנשים שלטו בשפות אחדות, והוא אכן שר, מגיל צעיר, בשפות רבות.
עזאם התפרסם באיטליה בשנות החמישים, ועיקר להיטיו (כמו "זה כתוב בשמיים" - c'est écrit dans le ciel) התפרסמו בצרפת בשנות השישים.
הוא לא נרתע גם מביצוע שירים של אחרים, בסגנונות מגוונים ובשפות רבות.
Regney, בסגנון הרוקנרול, באנגלית וגם בג'אז באיטלקית.
הוא הוציא עשרות תקליטים - רבים מהם מיני-אלבומים, עם ארבעה או שישה שירים.
היו לו לפחות שלושה אלבומים מלאים.
השיר "יא מוסטפא" זכה לביצועים רבים בשפות רבות.
עם מבצעיו בעברית נמנו נסים גרמה ואתי אנקרי.
בסוף שנות השישים רכש עזאם מועדון לילה בז'נבה.
רוברט לואיס "בוב" פוסי היה שחקן, רקדן, כוריאוגרף, במאי תיאטרון וקולנוע, מחזאי ותסריטאי אמריקאי.
הוא יצר שורה של מחזות זמר מצליחים ("צ'ריטי המתוקה", "שיקגו", "פיפין" ועוד), זכה באופן חסר תקדים בשמונה פרסי טוני וכן בפרס האוסקר על בימוי הסרט "קברט", והיה מועמד ארבע פעמים נוספות לפרס.
פוסי נולד בשיקגו, אילינוי, השני הצעיר מבין שישה אחים.
הוא התחבר עם רקדן צעיר בשם צ'ארלס גראס והחל בשיתוף פעולה איתו בשם "האחים ריף", במעבר בין תיאטראות שונים בסביבות שיקגו.
לאחר שגויס לצבא השתתף פוסי במופע "מצב קשה", שסייר בבסיסים הצבאיים ובבסיסים הימיים באוקיינוס השקט.
הוא עבר לניו יורק בשאיפה להיות "פרד אסטר החדש".
הופעתו עם אשתו הראשונה, הרקדנית מרי אן נילס (1923–1987), ב"קרא לי מיסטר" לכדה את תשומת לבם של דין מרטין וג'רי לואיס.
פוסי ונילס היו שחקנים קבועים בתוכנית הרדיו "מצעד הלהיטים" במהלך עונת 1950–1951, ובאותו זמן מרטין ולואיס צפו בהם מופיעים במלון בניו יורק וסידרו להם הופעה בתוכנית הטלוויזיה "שעת הקומדיה של קולגייט".
פוסי חתם על חוזה עם MGM ב-1953. הופעות המסך המוקדמות שלו כללו את הסרטים "הרומנים של דובי גיליס", "תן מנוחה לילדה" ו"נשקיני קייט".
פוסי אף חיבר את הכוריאוגרפיה בקטע קצר ב"נשקני קייט", ותפס בכך את תשומת לבם של המפיקים בברודוויי.
למרות שקריירת המשחק שלו בסרטי הקולנוע קרטעה, פוסי לא היה מעוניין לעבור מהוליווד לתיאטרון.
ב-1954 עשה לבסוף את הצעד ויצר את הכוריאוגרפיה למחזמר הראשון שלו, "משחק הפיג'מות" ולאחריו גם ל"לעזאזל, יאנקיז", שניהם של המחזאי-במאי ג'ורג' אבוט.
בעבודתו על "לעזאזל יאנקיז" הוא פגש את הכוכבת הג'ינג'ית העולה גווין ורדון, איתה התחתן ב-1960. על מופע זה זכתה ורדון בפרס הטוני הראשון שלה לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1957 יצר פוסי כוריאוגרפיה למחזמר "נערה חדשה בעיר", גם הוא בבימויו של אבוט, וורדון זכתה שוב בטוני.
באותה שנה הוא גם יצר את הכוריאוגרפיה לגרסה הקולנועית של "משחקי הפיג'מה" בכיכובה של דוריס דיי.
ב-1960 שימש בפעם הראשונה כבמאי וכוריאוגרף של מחזמר בשם "ג'ינג'ית".
המחזמר "ג'ינג'ית" העניק לוורדון את הטוני השלישי שלה כשחקנית הטובה ביותר.
המופע זכה גם בטוני למחזמר הטוב ביותר ופוסי לקח את הפרס על הכוריאוגרפיה הטובה ביותר.
פוסי שיתף פעולה שוב עם ורדון כבמאי וכוריאוגרף ב"צ'ריטי המתוקה" וכן ב"שיקגו".
הוא זכה בטוני על הבימוי הטוב ביותר של מחזמר ב-1973 עם "פיפין".
פוסי זכור גם בביצוע שיר ומספר ריקודים בגרסה הקולנועית של "הנסיך הקטן"ב-1974.
פוסי היה כוריאוגרף חדשני ורשם הישגים רבים בחייו.
ב"לעזאזל יאנקיז", הוא קיבל השראה מ"הכהן הגדול של ריקוד הג'אז התיאטרלי", ג'ק קול, וכן הושפע מג'רום רובינס.
בבימוי ובכוריאוגרפיה של "ג'ינג'ית", הוא עשה שימוש באחד מסדרת ריקודי הבלט הראשונים בתוכנית על מנת להכיל חמישה סגנונות ריקוד שונים: מחול ג'אז, קאן-קאן, מחול צועני, מארש וסגנון המיוזיק הול האנגלי מהסוג הישן.
הוא ניצל את הרעיון של סאבטקסט ונתן לרקדניו משהו לחשוב עליו במהלך הריקוד.
הוא גם החל את המגמה של תאורה התורמת ליצירה ואשר מפנה את תשומת לבו של הקהל לדברים מסוימים.
סגנונו של פוסי כלל שימוש בהפיכת ברכיים, פנייה לצדדים, גלגול כתפיים, שימוש בכפפות ו"ידי ג'אז".
עם פרד אסטר כמודל להשפעה, הוא השתמש באביזרים כגון כובעי מגבעת, מקלות הליכה וכיסאות.
השימוש הרב בסימן המסחרי שלו, כובעים, הושפע, לדברי הביוגרף מרטין גוטפריד, מהתודעה העצמית שלו: "הקרחת שלו הייתה הסיבה שהוא חבש כובעים, והייתה ללא ספק הסיבה להשמת כובעים על הרקדנים שלו".
חלק מהריקודים הפופולריים ביותר שלו כוללים את "Steam Heat" מ"משחק הפיג'מות" ו-"Big Spender" מ"צ'ריטי המתוקה".
הסצנה "Rich Man's Frug" ב"צ'ריטי המתוקה" היא דוגמה נוספת לסגנון המיוחד שלו.
בסרטו "כל הג'אז הזה" הציג פוסי את שתי הנשים שינציחו את מורשתו, גווין ורדון ואן רינקינג.
שתיהן תהיינה אחראיות לשמר את הכוריאוגרפיה הייחודית שלו בחייו ולאחר מותו.
רינקינג שיחקה את התפקיד של רוקסי הארט בחידוש הניו יורקי המצליח של המחזמר "שיקגו" ב-1996. היא יצרה כוריאוגרפיה "בסגנון בוב פוסי" להפקה הזאת, שרצה שנים רבות בברודוויי.
ב-1999, ורדון שימשה כיועצת אמנותית למופע רביו חסר עלילה שנקרא "פוסי" שנועד להציג דוגמאות של "כוריאוגרפיית פוסי קלאסית".
המופע זכה בפרס הטוני למחזמר הטוב ביותר.
במובנים רבים אחראי פוסי באופן עקיף, דרך הכוריאוגרפיה הייחודית שיצר, לקריירות של רקדנים רבים ברחבי העולם.
פוסי ביים חמישה סרטי קולנוע באורך מלא.
הסרט הראשון שביים, "צ'ריטי המתוקה" מ-1969 בכיכובה של שירלי מקליין, הוא עיבוד של המחזמר בברודוויי, אותו צילם במנהטן.
סרטו השני, "קברט" זכה בשמונה פרסי אוסקר, כולל פרס הבמאי הטוב ביותר לפוסי (הוא גבר על פרנסיס פורד קופולה עם "הסנדק").
הסרט צולם במקום התרחשות העלילה, ברלין, וזיכה גם את לייזה מינלי וג'ואל גריי באוסקר על תפקידיהם.
סרטו הבא, "לני" מ-1974, היה ביוגרפיה של הקומיקאי לני ברוס בכיכובו של דסטין הופמן.
הסרט היה מועמד לאוסקר על הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
בדיוק כשזכה באוסקר על "קברט", בטוני על "פיפין", ובאמי על בימוי מופע הטלוויזיה של לייזה מינלי, החל פוסי לסבול מבעיות בריאות ועבר ניתוח לב פתוח.
ב-1979 כתב וביים סרט אוטוביוגרפי למחצה "כל הג'אז הזה", שהציג את החיים של כוריאוגרף-במאי רודף נשים ומכור לסמים הנמצא בין ניצחון לכישלון.
"כל הג'אז הזה" זכה בארבעה פרסי אוסקר והביא את המועמדות לאוסקר השלישית שלו לבמאי הטוב ביותר.
כמו כן, זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן 1980.
סרטו האחרון, "80 כוכבים" מ-1983 היה ביוגרפיה שנויה במחלוקת על נערת הפלייבוי והשחקנית דורותי סטרטן שנרצחה בידי בעלה.
הסרט היה מועמד למספר פרסים והוקרן מחוץ לתחרות בפסטיבל ברלין.
"שנות העשרים הסוערות", 1951 (שחקן)
"פעמונים מצלצלים", 1956 (כוריאוגרף שותף)
"ילדה חדשה בעיר", 1958 (כוריאוגרף)
"איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ",1961 (כוריאוגרף)
"קצת ממני", 1962 (במאי וכוריאוגרף שותף)
"הנאות וארמונות", 1965 (במאי וכוריאוגרף)
"צ'ריטי המתוקה", 1966 (במאי וכוריאוגרף)
"פיפין", 1972 (מחזאי ללא קרדיט, במאי וכוריאוגרף)
"לייזה עם z", 1972 (במאי וכוריאוגרף)
"שיקגו", 1975 (מחזאי, במאי וכוריאוגרף)
"ביג דיל", 1986 (במאי וכוריאוגרף)פילמוגרפיה
"הרומנים של דובי גיליס", 1953 (שחקן)
"אחותי איילין"", 1955 (שחקן וכוריאוגרף)
"לעזאזל, יאנקיז", 1958 (רקדן וכוריאוגרף)
"צ'ריטי המתוקה", 1969 (במאי וכוריאוגרף)
"הנסיך הקטן", 1974 (שחקן וכוריאוגרף)
"כל הג'אז הזה", 1979 (תסריטאי, במאי וכוריאוגרף)
בובאיסר סאיטייב היה מתאבק רוסי ממוצא צ'צ'ני.
בובאיסר סאיטייב נולד בחסוויורט (דגסטן).
הוא התחיל להתאמן בהיאבקות בגיל שש.
בשנת 1988 אביו נהרג בתאונת דרכים ואימו טיפלה בששת ילדיה לבד.
בשנת 1990 הוא עבר לפנימייה ספורטיבית בנובוקוזנצק ולאחר מכן עבר לנובוסיבירסק.
באליפות העולם שנערכה בשנת 1995 זכה לראשונה במדליית זהב ובהמשך ניצח באליפות העולם עוד חמש פעמים.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוא ניצח בכל הקרבות וזכה במדליית זהב.
בכך הוא היה האלוף האולימפי בהיאבקות הצעיר ביותר וגם הצ'צ'ני הראשון שזכה במדליית זהב אולימפית.
בשנים 1995–2000 הוא לא הפסיד באף קרב בתחרות רשמית.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא הגיע למשחקים פצוע והפסיד בקרב השני ואל הצליח להגן על תוארו.
באולימפיאדת אתונה (2004) ובאולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה במדליית זהב אולימפית פעמיים ברציפות.
בשנת 2009 סאיטייב הודיע על כך שהוא פורש מתחרויות.
אחיו, אדם סאיטייב , אלוף אולימפי (סידני 2000) בהיאבקות חופשית במשקל בינוני עד 85 ק"ג.
סאיטייב היה בעל דרגת תת-קולונל בצבא רוסיה ולקח חלק בפעילות ציבורית באיגוד ההיאבקות הרוסית.
סאיטיב מת במוסקבה ב-2 במרץ 2025, תשעה ימים לפני יום הולדתו ה-50. נסיבות מסתוריות אופפות את מותו של סאיטייב.
מנכ"ל פדרציית ההיאבקות הרוסית, מחמוד מגומדוב, הצהיר שסאיטייב מת מדום לב, ושר הספורט הרוסי מיכאיל דגטיארב אמר שסאיטיב היה חולה, וביקר לעיתים קרובות במרכזים רפואיים.
אך ערוץ הטלגרם "באזה", המקושר לשירותי הביטחון הרוסיים, טען: "סאיטייב נפל מחלון חדר השינה שלו".
אב הבית מצא את סאיטייב שוכב פצוע על הקרקע ליד בית מגורים ברחוב מינסקאיה, במוסקבה והזעיק אמבולנס.
סאיטיב מת מאוחר יותר מפצעיו בבית החולים.
מנהיג צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, הכריז על שלושה ימי אבל בצ'צ'ניה לכבוד סאיטייב.
בוב רוברט גרסיה קלוז , שנודע בשמות בוב קלוז וראדו קלוז, הוא מוזיקאי וצלם בריטי.
בשנים 1964–1965 היה הגיטריסט הראשי של להקת רוק סטודנטיאלית, שעל בסיסה התפתחה מאוחר יותר להקת פינק פלויד.
אף על פי שקלוז הקליט מספר שירים עם ההרכב, הוא עזב אותו בתוך שנה, לפני פרסומה של הלהקה.
נולד בקיימברידג', לאב שנמלט משלטון הנאצים בגרמניה, ולאם אנגלייה.
מצבה הכלכלי של המשפחה היה ירוד, והיא נאלצה להתגורר באוהל בשדה, במתחם החווה בה עבד אביו כשנתיים.
לאחר מכן עברו לבית בכפר קטן בקיימברידג'שייר, בו נולדו שלושת אחיו הצעירים.
קלוז למד במספר בתי ספר כפריים, וכנער למד בבית ספר בקיימברידג', בו פגש לראשונה את סיד בארט ורוג'ר ווטרס, שיסדו את להקת פינק פלויד.
בזמן לימודי האדריכלות שלו, ב-1964, החל קלוז לנגן בתפקיד הגיטרה המובילה בלהקה עם ווטרס (גיטרה מלווה), ריצ'רד רייט (גיטרה מלווה), ניק מייסון (תופים), קלייב מטקלף (גיטרה בס), קית' נובל וג'ולייט גייל (שירה).
הלהקה ניגנה תחת שמות שונים (סיגמה 6, המגדאדת'ס, האבאדאב'ס (החרדתיים), והאבאדאב'ס הצורחים) בעיקר במסיבות פרטיות והתכנסויות לא רשמיות.
בתקופה זו, מנהל הלהקה היה קן צ'פמן, שאף כתב כמה משיריהם המוקדמים.
מטקלף, נובל וגייל עזבו את הלהקה עוד באותה שנה (בהמשך נישאה גייל לריצ'רד רייט, ב-1969).
בעת עזיבתם השתנה הרכב הלהקה: סיד בארט חבר ילדותם של ווטרס וקלוז הצטרף אליה כסולן ונגן גיטרה מלווה, קלוז ניגן בגיטרה ראשית והוסיף שירת רקע, והאחרים היו ווטרס (גיטרה בס ושירת רקע), רייט (קלידים ושירת רקע) ומייסון (תופים).
להקה חדשה זו השתמשה בשמות שונים, בעיקר בשמות "Tea Set" ו"הסאונד של פינק פלויד" (שם שנלקח בהשראת שני מוזיקאי בלוז קרוליינה, פינק אנדרסון ופלויד קאונסיל).
קלוז הספיק להקליט עם הלהקה שיר אחד בלבד (Lucy Leave), מן הראשונים שחיבר בארט; השיר לא יצא באלבומי הלהקה בתקופה זו, אלא רק במיני-דיסק ב-1996. קלוז בחר בתקופה זו להתמקד בלימודיו, וגם העדיף מוזיקת ג'אז ובלוז ופחות רוק פסיכדלי, סגנון אותו הנהיג בארט בלהקה.
ביולי 1965 עזב קלוז את הלהקה, ובארט הפך לגיטריסט הראשי שלה.
באתרו האישי קלוז מספר על כך שהכיר את אשתו מרי בזכות המתופף ניק מייסון, ולכן זכה במתנה חשובה יותר מהצלחתה המאוחרת של הלהקה.
קלוז עבר ללמוד אדריכלות ומדעים בלונדון.
לאחר מכן עזב את לימודיו, והחל מסוף שנות ה-60 הקדיש את הקריירה שלו לצילום.
במהלך שנות ה-2000 התארח מספר פעמים באלבומים שונים, כגון אלבומו של דייוויד גילמור ב-2006, "On an Island".
1964 - Lucy Leave, סינגל שלא יצא לאור, של להקת "Tea Set" (גלגול מוקדם של פינק פלויד)
2006 - On An Island - השתתף בשני שירים באלבום הסולו של דייוויד גילמור (On An Island, ו-The Blue)
2006 - Juniflip - דיסק של צ'יקו המילטון (Chico Hamilton), מתופף ג'אז
2006 - This Rong Music - אלבום אוסף של אמנים רבים, השתתף ברצועה אחת עם צ'יקו המילטון
2009 - Bargrooves: Over Ice - אלבום אוסף של אמנים רבים, השתתף ברצועה אחת עם הצמד סמית' ומאד
בובאל איילי (שם מדעי: Alcelaphus buselaphus) הוא מין אנטילופה בגודל בינוני בסוג בובאל מתת-משפחת בובאלים שבמשפחת הפריים.
הבובאל חי בעדרים נודדים במישורי אפריקה ויכול לרוץ מהר כדי להתחמק מטורפים כמו אריות וצבועים.
הוא ניזון בעיקר מעשבים ונמצא באזורים פתוחים (סוואנות).
יש לו 6 תת-מינים כדלהלן:
היה נפוץ במרוקו, באלג'יריה, בסהרה המערבית, במאוריטניה, בתוניסיה, בלוב, במצרים, ובתקופה מוקדמת יותר גם בישראל.
מצוי בקמרון, בניגריה, בצ'אד, בניז'ר, במאלי, בבנין, בטוגו, בגאנה, בבורקינה פאסו, בחוף השנהב, בגינאה, בגינאה ביסאו, בגמביה, בסנגל, וכנראה היה קיים בעבר גם במאוריטניה.
lelwel) מצוי בדרום סודאן, בסודאן, בצ'אד, ב, באוגנדה, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בקניה ובאתיופיה.
swaynei), מצוי כיום באוכלוסיות מבודדות במרכז ובדרום אתיופיה בלבד ובעבר גם בסומליה.
tura), תת-המין הנדיר ביותר, ועומד על סף הכחדה.
מצוי במספרים קטנים בצפון-מזרח אתיופיה ובאריתריאה, ונכחד בצפון-מזרח סודאן.
buselaphus) חי בעבר בארץ ישראל, שהיוותה את תחום התפוצה הצפוני ביותר שלו.
הוא שכן לאורך מישור החוף, בקעת הירדן, הנגב והערבה.
הבובל החל להיכחד מנוף ישראל עוד בתקופת הברונזה ונעלם מאזור מישור החוף וצפון הנגב בתקופת הברזל, ככל הנראה עקב ציד גובר ועקב צמצום שטחי המחיה של הפרסתנים הגדולים.
הוא המשיך להתקיים בעמק הערבה ובמדבר הסורי עד לסוף המאה התשע עשרה – ראשית המאה העשרים ומוזכר בכתביהם של טרימסטראם ואהרוני.
בערבית נקרא "בקר וחש" כלומר בקר הבר.
קיימת מחלוקת כיצד נקרא במקרא.
יש המציעים כי נקרא "זֶמֶר" במקרא, ויש המציעים כי הוא היחמור.
בּוּבׇּל מתואר בפסיפס בית האמידים הרומי בלוד.
עיצוב זה של בובאל הוא תיאור יחידאי מבין תיאורי היונקים בפסיפסים מהתקופות הרומית והביזנטית בישראל.
בשטיח הצפוני של הפסיפס מצוירות מסגרות משושות, באחת מהן מתוארת לביאה שצדה בּוּבׇּל.
העיצוב הוא חלק מתיאורי הטבע המציאותיים הרבים בפסיפס בית האמידים בלוד.
דגם הקרניים הגדולות והמעוקלות, העבות בבסיסן והדקות וחדות בקצותיהן מאויר היטב בפסיפס.
בוב קיין היה קומיקסאי יהודי-אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בשל יצירתה, יחד עם ביל פינגר, של דמות הקומיקס באטמן.
נולד בשם רוברט קאהן בניו יורק להרמן, מאייר חדשות בעיתון ואוגוסטה קאהן, יהודים ממוצא אשכנזי.
בתקופת לימודיו בתיכון נעשה חבר קרוב של המאייר ויל אייזנר.
לאחר שסיים את לימודיו, שינה את שמו באופן רשמי ל"בוב קיין" ונרשם ללימודי אמנות במכללת "קופר יוניון".
עם תום לימודי האמנות, בשנת 1934 החל לעבוד כאנימטור באולפני האנימציה של פליישר.
בשנת 1936 החל קיין לעבוד כיוצר קומיקס עצמאי עבור חברת אייזנר אנד איגר, בבעלות ג'רי איגר וחברו לספסל הלימודים של קיין, ויל אייזנר.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1939, בעקבות ההצלחה הגדולה של דמות הקומיקס סופרמן, נוצר ביקוש בתחום לייצירת דמויות של גיבורי-על.
לאור הביקוש שנוצר, הגה קיין את דמותו של באטמן ועיצב אותה כגבר בלונדיני עם כיסוי עיניים וכנפי עטלף קשיחות.
את הדמות, אשר בעיצובה הושפע מדמותו של השחקן דאגלס פיירבנקס, כמו גם מדמותו הבדיונית של זורו ותוכניות לייצור כלי טיס של לאונרדו דה וינצ'י, הראה לכותב ביל פינגר, שהיה שותפו לכתיבת קומיקס ומוכר נעליים במשרה חלקית.
פינגר הציע מספר שינויים אשר הביאו את הדמות לעיצובה המוכר יותר כיום – מסיכה שתכסה את כל הראש, הסרת האישונים, כפפות, גלימה במקום כנפיים ושינוי הצבע האדום לשחור-אפור.
את העלילה הראשונה של באטמן אייר קיין וכתב פינגר, אשר נתן לדמות גם את שמה המלא – ברוס ויין.
הדמות פורסמה לראשונה בחוברת #27 Detective Comics ב-30 במרץ 1939 (על שער החוברת כתוב "מאי 1939") והפכה מיד ללהיט.
בנוסף לדמותו של באטמן, ייצר קיין יחד עם ביל פינגר (ובמידה מסוימת, גם ג'רי רובינסון) את דמותו של הג'וקר, אשר עיצובה הושפע מדמות הנבל בסרט "האיש הצוחק" בגילומו של קונרד ויידט.
את דמותו של רובין, עוזרו הצעיר של באטמן, ייצר קיין יחד עם פינגר ורובינסון כדי שיהווה שותף-סוד לבאטמן, בדומה לד"ר ווטסון ושרלוק הולמס, בנוסף לרצון ליצור דמות עמה יוכלו הקוראים הצעירים להזדהות (בניגוד לבאטמן, שהיה אדם בוגר).
קיין, אשר זכה לתהילה בעקבות הצלחת דמותו של באטמן, פרש מחברת DC קומיקס בשנת 1966 ומאז התמקד בעיקר באמנות.
הוא זכה לפרסים רבים והוקרה על תרומתו לעולם הקומיקס וסרטים רבים.
הופקו סדרות טלוויזיה וסרטים אשר התבססו על יצירתו.
בוב קיין נפטר ב-3 בנובמבר 1998 ונקבר בלוס אנג'לס.
ב-2015 הונצח לאחר מותו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
רוברט "בוב" תיל הוא מוזיקאי וזמר-יוצר פולק-רוק סקוטי.
בוב תיל נולד בחווה בצפון-מזרח סקוטלנד וגדל והתבגר בעיירה הסקוטית מאריקירק.
בתחילת שנות ה-70 עבר ללונדון, שבה החל בהדרגה לפתח את הקריירה המוזיקלית שלו.
את אלבומו הראשון הוציא ב-1982 בעזרתם של חברי להקת ביג קאנטרי הסקוטית.
תיל הושפע רבות מהזמרים והמוזיקאים שהובילו את הפולק-רוק של שנות ה-70, רוי הארפר, מייקל צ'אפמן, ריצ'רד תומפסון, ובעיקר מהיוצרים הסקוטים ברט יאנש, אל סטיוארט וג'רי ראפרטי.
תיל כותב, מנגן ושר בסגנון מוזיקת הפולק-רוק הבריטית, ועושה בדרך כלל שימוש בגיטרה אקוסטית או חשמלית בת 12 מיתרים.
משנת 2010 הגיע לישראל ארבע פעמים להופעות.
בוב תיל הוא רווק וללא ילדים.
מתגורר באנטוורפן שבבלגיה משנת 1999.
בּוּבָּל (שם מדעי: Alcelaphus; קרוי גם הרטביסט), הוא סוג של אנטילופה גדולה בתת-משפחת הבובאלים הכולל שלושה מינים החיים ברחבי יבשת אפריקה.
הוא היה בין האנטלופות הראשונות שהתגלו באפריקה, והוא תואר לראשונה בשנת 1766. למרות שעל פי סימוכים גנטים הוא מחולק לשלושה מינים, ברוב הטקסונומיות וארגוני השימור מתייחסים אליו עדיין כסוג ומין יחיד בעל 8 תת-מינים.
מבחינה חיצונית הוא דומה מאוד להירולה (הקרויה גם "בובאל האנטר"), ובמידה פחותה יותר גם לסוג דאמאליסק שחופף איתו ברוב חלקי אפריקה.
הבובאל הוא היחיד מתת-משפחה זאת שבעבר היה נפוץ ביותר בצפון אפריקה ובתקופה מוקדמת יותר אף בדרום ישראל ובחצי האי ערב.
באופן כללי שלושת המינים אינם מתקרבים לסיכון, אולם חלק מתת-המינים הופכים לנדירים ביותר בשל ציד ואובדן בית גידול, כשאחד מהם נכחד ואחד עומד על סף הכחדה.
הבובאל הוא חיה פופולרית בציד חובבני, ובמקומות רבים באפריקה הוא ניצוד בעיקר בשל בשרו שנחשב לטעים למדי.
שמו המדעי של הבובאל נגזר מיוונית כדלהלן: "Alke" = אייל, "elaphos" = צבי - ומתייחס לדמיון שלו לשני הפרסתנים האלה בצבעו הבהיר ובחרטומו הארוך.
הכינוי "הרטבייסט" ניתן על ידי הבורים, ופירושו באפריקאנס ובהולנדית הוא "בהמת צבי" או "בקר-צבי".