tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שסיים, אמר לו מולון: "אני מצר על רוע מזלה של יוון: פאר זה בלבד נשאר לנו, חינוך ודיבור, עד שבאת ונטלת גם אלה לרומי".
קיקרו שירת כקוואיסטור במערב סיציליה בשנת 75 לפנה"ס.
הוא כתב שבסיציליה גילה את מצבתו של ארכימדס איש סירקוסאי, עליה הייתה חקוקה ההוכחה לכך שהיחס בין נפח כדור לבין נפח הגליל הקטן ביותר היכול להכילו הוא 2:3.
לאחר שסיים מילוי תפקיד זה, החל בקריירה מצליחה כעורך דין והגיע להישגים.
בין הישגיו הייתה תביעה שהוגשה בשנת 70 לפנה"ס נגד גאיוס ורס, מושל סיציליה לשעבר, באשמת שחיתות.
המושל היה אדם מקושר היטב, וסמך על כך שבחבר השופטים נמצאים ידידיו, אך לאחר נאום הפתיחה של קיקרו הוא הבין כי לא יוכל לצאת זכאי ונמלט לגלות.
על אף הצלחתו הגדולה כעורך דין, התעכבה הקריירה של קיקרו, אשר שאף לקבל את תפקיד הקונסול, בשל מוצאו.
במשפחתו עדיין לא היה אדם ששירת כקונסול לפניו, ולפיכך הוא לא נחשב לחלק מן הנוביליטאס, שהיו האצולה הגבוהה ברפובליקה שראו את הקונסולאט כקניינם האישי וניסו לחסום כניסה של אנשים מן המוניקיפיות, כמו קיקרו, למשרה הרמה.
למרות זאת הוא זכה לבסוף במשרה בפעם הראשונה שהתמודד, כשהיה בן 42, הגיל המינימלי להגשת מועמדות.
בשנת 63 לפנה"ס הפך קיקרו ל"נובוס הומו" (Novus Homo), דהיינו האדם הראשון ממשפחתו שנבחר לקונסול.
הוא היה הראשון מזה כשלושים שנה שקיבל מעמד זה.
הייתה זו שנה קשה לרפובליקה הרומית ובעודו משמש במשרתו גילה קיקרו קשר להפלת הרפובליקה ולהשתלטות על מוסדותיה של חבורת אצילים בראשות לוקיוס סרגיוס קטילינה, אציל שהתאכזב מכך שלא נבחר לקונסול.
קיקרו הכריז על משטר צבאי, וגירש את קטילינה מהעיר בנאום סוחף, שהחל בפסקה הבאה:
הנאום, שנחשב פסגה רטורית של קיקרו, הצליח להביא להימלטותו של קטילינה מרומא, אך נותרו ברומא כמה מאנשיו, והיה חשש כי יחברו לצבאות שגויסו על ידי ותיקי צבאותיו של הדיקטטור לשעבר לוקיוס קורנליוס סולה באטרוריה.
קיקרו הצליח לחשוף אף מזימה זו, לאחר שנתפס שליח של הקושרים אל שבטי הגאלים, והעמיד את הקושרים בפני הסנאט, שם התוודו על קשרם.
בדיון שנערך קרא קיקרו להוציא להורג ללא משפט את הקושרים.
הסנאט לא היה גוף שופט, כי אם גוף מייעץ, וההחלטה להוציא את הקושרים להורג שתתקבל על ידי הסנאט, לא הייתה החלטה שיפוטית.
קיקרו טען כי מעצר או הגליה של הקושרים יחמירו את הסכנה, וכי הדרך היחידה למנוע את הקשר היא להרוג את הקושרים.
בתחילה תמכו רבים בסנאט ב"עונש המקסימלי".
אך נאום מבריק של יוליוס קיסר שכנע אותם כי אין להוציא להורג אצילים ללא משפט, וכי ראוי לעצור את הקושרים עד חלוף הסכנה.
מרקוס פורקיוס קאטו ("קאטו הצעיר"), מיריביו הגדולים של קיסר, הצליח לבסוף לשכנע את הסנאט כי עונש המוות ראוי לקושרים, ולבסוף הוסכם להמיתם.
על פעולותיו אלו קיבל את תואר "אבי המולדת" (Pater Patriae), אך חי את שארית ימיו בפחד כי עוד יגיע יומו להישפט על כך שהוציא להורג אזרחים רומאים ללא משפט.
לאחר קשר קטילינה הלך המצב הפוליטי ברומא והידרדר.
כוחו של הסנאט הלך ונחלש, בעוד שלמעשה נשלטה המדינה על ידי שלושה, יוליוס קיסר, מרקוס ליקיניוס קראסוס ושר הצבא הפופולרי גנאוס פומפיוס מגנוס.
השלושה כרתו ברית שכונתה הטריומווירט הראשון.
סווטוניוס כותב כי לא נעשה ברומא דבר מבלי ששלושתם הסכימו לו, אם כי זאת כנראה הגזמה.
אל מול ברית זו עמדו הסנאטורים השמרנים, האופטימאטים, שנציגם המובהק היה קיקרו.
בשנת 58 לפנה"ס נבחר פובליוס קלודיוס פולכר בסיוע הטריומווירט לתפקיד טריבון הפלבס.
פולכר היה בין הפרועים שבאנשי התקופה.
מספר שנים לפני כן חולל מהומה כאשר הסתנן אל טקס "האלה הטובה" שנועד לנשים בלבד, כשהוא בלבוש בבגדי אישה.
עדותו של קיקרו בעניין זה סייעה להפריך את האליבי שלו, על אף שיצא זכאי בסופו של דבר הודות לעזרתו של קראסוס.
בעדות הזאת קיקרו קנה לו אויב מסוכן.
אחד ממעשיו הראשונים של פולכר כטריבון היה להתקין תקנה המצווה על הגליית כל אדם שהרג אזרח רומאי ללא משפט.
על אף שקיקרו טען כי החלטת הסנאט הקנתה לו את הסמכות החוקית להוציא להורג את תומכי קטילינה, וכי תפקידו כקונסול הקנה לו חסינות, הוא עזב את רומא למשך שנה, ובילה אותה בכפר כשהוא עורך את כתביו, ומעלה את הגדולים שבנאומיו על הכתב.
בשנת 58 הוזמן על ידי יוליוס קיסר להצטרף אליו למלחמת גאליה, אך העדיף להישאר בבית ולא לצאת למלחמה.
הטריומווירט הראשון לא החזיק מעמד.
מותו של קראסוס במלחמה נגד הפרתים במזרח הותיר את שני שותפיו, פומפיוס וקיסר.
הברית ביניהם נחלשה לאחר מות בתו של קיסר, שהייתה נשואה לפומפיוס.
פומפיוס החל לגלות תמיכה באנשי הסנאט, על מנת לשמש כמשקל נגד לקיסר הפופולרי.
בשנת 50 לפנה"ס הפך המאבק לגלוי.
קיקרו, שהיסס בתחילה, הביע לבסוף תמיכה בפומפיוס, וכאשר קיסר פתח במלחמת אזרחים ב-49 לפנה"ס, נאלץ קיקרו לעזוב את העיר שוב.
לאחר שהייה קצרה בעיר סלוניקי שב קיקרו לרומא, וקיבל על עצמו את שלטונו של קיסר.
במכתב לידיד בשם וארו, מ-46 לפנה"ס חשף קיקרו את דעתו באשר לתפקידו תחת הדיקטטורה של קיסר: "אני יועץ לך לעשות את אשר אני עושה בעצמי.
אל תיראה בציבור, אף אם אין ביכולתך למנוע את השיחות אודותיך...
אם קולותינו לא יישמעו שוב בסנאט ובפורום, נלך בעקבות הקדמונים ונשרת את מולדתנו בכתבינו, שיידונו בשאלות של אתיקה ומשפט חוקתי...".
אסון אישי פקד אותו בחודש פברואר בשנת 45 לפנה"ס עם מות בתו האהובה טוליה.
הוא מעולם לא החלים מאסון זה.
קיקרו הופתע מרציחתו של קיסר באידו של מארס בשנת 44 לפנה"ס, אף על פי שהוא הרעיף תשבחות על הרוצחים הוא ביקר את חוסר המעש שלהם אחרי הרצח ואת העובדה שהם נעדרו כל תוכנית להשתלט על המדינה.
הרצח החזיר את קיקרו לעמדת הנהגה פוטנציאלית, כבכיר אנשי הסנאט, כאשר מולו עמד מרקוס אנטוניוס סגנו של קיסר שכיהן ביחד איתו כקונסול והיה המוציא לפועל של צוואתו.
שני האישים מעולם לא היו מיודדים, ויחסיהם החריפו כאשר קיקרו הבהיר כי הוא חש שאנטוניוס מפרש את רצונותיו של קיסר בחופשיות רבה מדי.
כאשר אוקטביאנוס, יורשו של קיסר ובנו המאומץ, שב לאיטליה באפריל, קיקרו ניסה לסכסך בינו ובין אנטוניוס.
בספטמבר החל לתקוף את אנטוניוס בסדרת נאומים המכונים הנאומים הפיליפיים, על שם נאומי הנואם היווני הנערץ על קיקרו - דמוסתנס.
קיקרו הבהיר את עמדתו במכתב לגאיוס קסיוס לונגינוס, אחד מן המתנקשים בקיסר: "אני מרוצה על כי אהבת את הצעתי לסנאט ואת הנאום שליווה אותה...
אנטוניוס הוא מטורף, מושחת וגרוע בהרבה מקיסר - אשר עליו הכרזת כי הוא האדם הגרוע מכל הרשעים, כאשר הרגת אותו.
אנטוניוס מתכוון לפתוח במרחץ דמים".
כאשר אנטוניוס פעל להשתלט על הפרובינקיות בגאליה והטיל מצור על דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס בגאליה קיסאלפינה, שלח הסנאט את הקונסולים להילחם באנטוניוס.
לאוקטביאנוס שהיה אזרח פרטי שבינתיים הצליח לגייס כוח צבאי משמעותי באיטליה, ניתנה על ידי קיקרו חברות בסנאט, מינוי לפרופראיטור ופטור מן ההגבלות שהיו קיימות על המינויים למגיסטראטורות.
קיקרו קיווה שהוא יוכל להנחות את אוקטביאנוס הצעיר, שהסנאט לא ראה בו איום, בדרכו הפוליטית וכך לעשות בו שימוש כדי להשמיד את כוחו של אנטוניוס.
אולם בסופו של דבר היה מדובר בשגיאה פוליטית גסה של קיקרו, אוקטביאנוס לעולם לא היה יכול להתפשר עם רוצחיו של קיסר כפי שקיקרו רצה ולאחר שאנטוניוס הובס בקרב מוטינה אוקטביאנוס העדיף להשיג באיומים את משרת הקונסול מידי הסנאט מאשר לרדוף אחרי צבאו המובס של אנטוניוס שנסוג לגאליה נארבוננסיס.
בסופו של דבר אוקטביאנוס השלים עם אנטוניוס וביחד עם מרקוס אמיליוס לפידוס הם הקימו את הטריאומווירט השני.
לאוקטביאנוס לא הייתה כל בעיה להקריב את בן בריתו, וכך, כשאנטוניוס דרש שקיקרו יהיה בין רשימת הנידונים למוות, לאוקטביאנוס לא הייתה כל התנגדות.
יש אומרים כי התאבד, אחרים כטיטוס ליוויוס טוענים כי לא התנגד לבאים להורגו וכשנפגש עם גורלו רק אמר "אני לא אתקרב יותר: גש אליי, חייל ותיק, ואם אתה יכול לפחות לעשות משהו אחד כמו שצריך, חתוך את הצוואר הזה".
ידיו וראשו הוצגו לראווה בפורום, כאשר לשונו מנוקבת בסיכת זהב מתסרוקתה של פולוויה אנטוניה אשתו של אנטוניוס.
כתביו של קיקרו, הכוללים את אוסף נאומיו, כתביו, אמרותיו והגותו הפילוסופית הם אוצר בלום להיסטוריונים החוקרים את התקופה הסוערת של רומא בה הוא חי.
יתרון גדול נודע לכתביו, כיוון שרבים מהם נשתמרו, דבר יוצא דופן בהתחשב בתקופה.
הוא ניחן בחדות לשון, תחכום וחריפות.
עובדת היותו "אבי הרטוריקה" באה לביטוי בכתביו השונים.
בספרו "על הנבואה" (de divinatione) הוא מתעמת עם אחיו, ומביע את עמדתו לפיה חלומות אינם יכולים להיות נבואיים בשום אופן, שכן כל בני האדם חולמים והאלים ודאי לא טורחים להתוודע לאדם בעת השינה.
בדיאלוג "על טבע האלים" קיקרו התווכח עם הפילוסופים, ובהם אפיקורוס, שגרסו כי היקום (בניגוד למחשבת האסכולה הסטואית) איננו קוסמוס שבו קיים סדר, אלא מהווה תוהו ובוהו.
הנה מה שהשיב לדבריו של אפיקורוס בשמם של הפילוסופים הסטואיים: "ילגלג אפיקורוס ככל שירצה...
אין זה מפחית כהוא זה מן העובדה שאין בנמצא דבר מושלם יותר מן היקום...
היקום הוא ישות חיה המצוידת בהכרה, בדעת ובתבונה."
קיקרו כתב על מחשבתם של אנשי האסכולה הסטואית בספרו "על תכליות הטוב והרע": "מי שרוצה לחיות בהתאם לטבע חייב להתחיל מנקודת המוצא של היקום בכללו ושל ההשגחה העליונה.
אין בכוחנו לחרוץ משפט על הטוב ועל הרע מבלי להכיר את טבעם ואת חייהם של האלים, ובלי לדעת כי הטבע האנושי הוא חלק מן הסדר שביקום.
ללא הפיזיקה אין אנו יכולים להבין עד כמה חשובות האמרות הבאות של חכמי העולם העתיק: "ציית לנסיבות" "לך בדרכם של האלים" "דע את עצמך" "היה מתון בכל דבר" וכן הלאה.
מדע זה בלבד יש בכוחו ללמדנו את השפעתו של הטבע על הצדק, על הידידות ועל קשרינו עם זולתנו...
הטבע הוא הממשלה הטובה ביותר."
היהודים ודתם נעדרים באופן בולט ממגוון חיבוריו הפילוסופיים של קיקרו.
בכך הוא נבדל מבן תקופתו וארו, שהייתה לו הערכה רבה לאופיה הלא-חומרי של האלוהות היהודית.
מאחר שקיקרו אינו מזכיר את היהודים אפילו בהתכתבותו הענפה, יש להסיק שהיהודים לא היו בתחום התעניינותו.
התייחסות עקיפה ליהודים בהתכתבות זו נרמזת בכינויו את פומפיוס "ירושלמי" (Hierosolymarius, הרומז לכיבושו את ירושלים בשנת 63 לפנה"ס), במכתב משנת 59 לפנה"ס, בזמן הטריומויראט הראשון.
היהודים מופיעים אצל קיקרו רק בנאומים "בעד פלאקוס" (Pro Flacco, 59 לפנה"ס) ו"על הפרובינקיות הקונסולריות" (De Provinciis Consularibus, 56 לפנה"ס) ובשני המקרים היה זה טבעו של המצב שכפה את הערותיו המזלזלות של הנואם על היהודים.
בנאום השני, התייחסותו הקצרה ליהודים שירתה את מטרתו – להטיל דופי בגביניוס, אויב קבלני גביית המיסים הרומאים – מאחר שהיה מאוד מקושר אליהם.
קיקרו טען בנאום שגביניוס "מסר אותם כמו עבדים ליהודים ולסורים, הם עצמם עמים שנולדו להיות עבדים".
ייתכן והדגש על כך שהיהודים נולדו לעבדות הופיע אצל קיקרו בשל המספר הרב של עבדים יהודים שהובאו לרומא לאחר כיבוש ירושלים על ידי פומפיוס.
פלוטרכוס מצטט אמירות שנונות מפיו של קיקרו, שנאמרו במהלך התביעה כנגד גאיוס ורס, ובהן גם התייחסות ליהודים: "המלה 'ורס' פירושה בלאטינית חזיר מסורס; כשעבד משוחרר...שהיה חשוד על אמונת היהודים, חפץ...לקטרג בעצמו על ורס, אמר קיקרון: 'מה ליהודי ולחזיר?'".
אולם חוקרים מטילים ספק בכך שאותו עבד משוחרר היה רשאי לקטרג בעצמו ושאכן היה יהודי.
היהודים שימשו כלי-עזר יעיל בתביעה נגד לוקיוס ולריוס פלאקוס, שקיקרו שימש כפרקליט הגנה שלו יחד עם קווינטוס הורטנסיוס .
פלאקוס היה הנציב (פרופראיטור) לשעבר של הפרובינקיה הרומית אסיה.
הוא הואשם בשחיתות ונתבע על עושק ומעשים בלתי חוקיים כלפי אוכלוסיית המקום על ידי לייליוס , שפעל בשם ערי הפרובינקיה.
אחת מאשמות התביעה הייתה שבזמן שהותו באסיה, החרים את "הזהב" שנאסף על ידי יהודי הפרובינקיה שלו למען בית המקדש בירושלים, ככל הנראה המס השנתי של מחצית השקל (didrachmon).
קיקרו מתעכב גם על ההאשמה הזו ומנסה להראות שלא היה דבר בלתי חוקי בפעולותיו של פלאקוס ובנוסף על כך מטיל השמצות על היהודים.
הוא פותח את נאומו ברמיזה, כאילו התובע "קנה" בשוחד את המקום בו נערך המשפט (בקרבת "המדרגות של אאורליוס") וגם את "הקהל ההוא" של היהודים, ביודעו "איזה המון עצום זה, כמה מלוכד הוא ואיזו השפעה יכולה להיות לו בהתכנסויות ציבוריות".
לפיכך מציע קיקרו, "לדבר בלחש ככה – רק מספיק חזק כדי שחבר המושבעים יוכל לשמוע; שכן לא חסרים אנשים שיסיתו את הקהל הזה נגדי ונגד כל מיטב האנשים".
בהתחשב בעובדה שהאופטימאטים התנגדו בעקביות לחדירת פולחנים זרים לתוך העיר רומא, בזמן שהפופולרים ראו אותם בעין יפה, ניתן להניח שהמוני היהודים באספות הציבוריות גויסו לצד הפופולרים, אויביו של קיקרו ב-59 לפנה"ס.
קיקרו מגדיר את דת היהודים כ"אמונה טפלה ברברית" וטוען שההתנגדות לה "הייתה מעשה של נחישות והעמידה בשם האינטרס הציבורי נגד קהל היהודים שליבה לעיתים את האסיפות הציבוריות שלנו הייתה פסגת האחריות".
הוא גם מסביר לשופטים שהימנעותו של פומפיוס מביזת המקדש בירושלים לא נבעה מתוך כבוד לרגשותיהם הדתיים של היהודים, שהיו אויבים, אלא מתוך רגש הכבוד שלו עצמו, שלא להשאיר למבקריו שום הזדמנות לחשדות ורכילות.
הוא מציין מספר דוגמאות לכמויות של "זהב יהודי" שנתפס בערים שונות בפרובינקיה, שבכולן ההחרמה נעשתה באופן מסודר וגלוי על ידי אנשים מכובדים בעלי תפקידים רשמיים.
קיקרו מאשים את יריבו שדבריו כלל אינם מופנים אל השופטים, אלא מכוונים לקהל הנוכח וההמון, ואז פונה אליו: "לכל מדינה, לייליוס, חוק דתי משלה, ולנו יש חוק משלנו.
קולו של קיקרו הוא הקול הראשון שנחשב ל"אנטישמיות" רומית.
מתקפתו מכוונת נגד היהודים כקבוצת לחץ פוליטית מוכרת ומעוררת פחד.
קיקרו מוטרד מכך ש"קהל היהודים" צבר השפעה כה רבה באסיפות ציבוריות, שקשה להתנגד לו.
הטיעון שלו מגלה שנאה כלפי היהודים, המהולה בפחד מהם.
אולם בהתחשב בהקשר המשפטי ובמנהגו של קיקרו להשמיץ עדים נגדיים על ידי האשמת אופיים הלאומי, לא נשאר הרבה מה"אנטישמיות" שלו.
כך הוא נהג גם בגאלים (בנאום Pro Fonteio) והסרדינים (ב-Pro Scauro).
אפילו בנאום "בעד פלאקוס" עצמו, העדים האסיאתים-יוונים לא מוצגים באור חיובי יותר מאשר היהודים.
בנאום אחר קיקרו בעצמו מדגיש את ההבדל בין דעותיו האישיות לבין אלו המובעות על ידו כטוען, וניתן אף למצוא דעות מנוגדות באופן קיצוני לגבי אותם אנשים בנאומיו.
יש לציין גם שלמרות ביקורו הקצר ברודוס וקשריו עם אפולוניוס מולון, קיקרו לא פנה לאף אחד מהטיעונים של האנטישמיות ההלניסטית.
נאומו של קיקרו נכתב אמנם לצורכי רטוריקה משפטית, אבל הוא מלמד עד כמה רחוק קיקרו האמין כי יוכל למתוח את טיעוניו מבלי לאבד תמיכה, ולכן הוא משקף היטב את הדעות הרומיות הקדומות נגד היהודים.
כתבים פילוסופיים-פופולריים מאת מרקוס טוליוס ציצרון.
[התוכן: קאטון הקשיש / על הזקנה, ליליוס / על הידידות.]
ירושלים, מוסד ביאליק, תשמ"ו (1986).
רמת-גן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ב (1992).
תרגמה מרומית והוסיפה הערות אביבה קציר.
הקדמה ועריכה מדעית יוחנן גלוקר.
הקדים מבוא והוסיף הערות יוחנן גלוקר.
רמת-גן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ג (2003).
תרגם מרומית והוסיף הערות אברהם ארואטי.
תרגם מרומית והוסיף הערות ונספח אברהם ארואטי.
תרגם והוסיף הערות ומבוא משה ליפשיץ.
[התוכן: נאום בעד סקסטוס רוסקיוס מאמריה; נאום נגד ורס – השימוע הראשון; בעד החוק של מניליוס; נאום בעד לוקיוס ליקיניוס מורנה; נאום בעד גיוס רביריוס הנאשם בבגידה במולדת; ארבעת הנאומים נגד קטלינה; נאום בעד המשורר א.
ליקיניוס ארכיאס; נאום בעד מרקוס קיליוס; נאום בעד טיטוס אניוס מילו; נאום בעד מרקוס מרקלוס; נאום בעד קווינטוס ליגריוס; נאום בעד המלך דיוטרוס; שני הנאומים הפיליפיים הראשונים נגד אנטוניוס]
תרגם מרומית והוסיף הערות ואחרית דבר אברהם ארואטי.
הזקנה - מאמר דיופי בין הזקן קאַטאָ מאַיאָר ובין סציפיא ולאֶליאוס הצעירים לימים, חברו החכם מרקוס טוליאוס ציצרא (עברית: חיים בן חנן וולף טויסק | ההדיר מכתב־היד: אלי שטרן), דחק, כרך יד', 2022.
רוברט האריס פרסם טרילוגיה העוסקת בקיקרו ומעורבותו בתככים הפוליטיים של רומא המסופרת מנקודת מבט של טירו, עבדו של קיקרו.
אימפריום - מהתחלת הקריירה של קיקרו כעורך דין, ומסתיימת בבחירתו של קיקרו לקונסול.
דיקטטור - מבריחתו מרומא ויציאתו לגלות עד מותו.
מרקוס מסקוס היה משורר וסופר יווני.
מסקוס התגורר בסלוניקי ועבד בהוצאת ספרים.
מסקוס כתב גם את הרומנים:
אחדים משיריו תורגמו לעברית וראו אור במוסף הספרותי של עיתון הארץ.
מרקוס מילר הוא זמר ג'אז, מלחין, רב נגן ומפיק מוזיקלי זוכה פרס גראמי.
ידוע בעיקר בשל כישוריו בנגינת גיטרת הבס.
מילר מנגן גם על כלים רבים אחרים, כמו קלרינט, סקסופון, קלידים וגיטרה.
לקח חלק במאות הפקות ג'אז, רוק ורית'ם אנד בלוז והוציא מספר הקלטות סולו מאז תחילת דרכו בסוף שנות ה-70.
מרקוס מילר נולד בברוקלין וגדל בג'מייקה, שם למד לנגן על מספר כלי-נגינה בקלות עד בגרותו.
מילר הצעיר הופיע רבות במועדוני ג'אז ניו יורקים עוד לפני שהגיע לגיל 18. לאביו, שניהל מקהלה וניגן באורגן (בעיקר בכנסייה), הייתה השפעה מכריעה על השכלתו המוזיקלית.
לאחר שניגן עם מוזיקאי ג'אז גדולים כמו דייב גרוסין, ארל קלו, גרובר וושינגטון ובוב ג'יימס, התחיל לעבוד בצורה סדירה עם מיילס דייוויס האגדי, עמו עבד על מספר אלבומים, ביניהם Tutu ו- Music from Siesta.
משנות ה-80 ועד היום מילר הקליט מספר אלבומי סולו.
עבודותיו האישיות זהות לעבודותיו החיצוניות; בעיקר הכלאות של פאנק, רית'ם-אנ'-בלוז, וג'אז, אך שני האלבומים - The Sun Don't Lie ו-Tales שיצאו ב-1993 ו-1994 שילבו טכנולוגיות סאמפלינג שאז היו דיי חדשניות.
ב-2001 אלבומו M2 זיכה אותו בפרס גראמי בקטגוריית אלבום הג'אז המהפכני ביותר.
בשנת 1998 החלה חברת הגיטרות הגדולה, פנדר, לשווק את הבס ג'אז "Marcus Miller Sigantaure".
מילר חבר לבסיסטים סטנלי קלארק וויקטור ווטן להקמת ההרכב המשותף SMV
כיום, מרקוס גם מנהל חברת גיטרות בס בשם Sire, המייצרת אלטרנטיבות זולות לגיטרות הבס של פנדר שבהן הוא משתמש ועוד סוגים שונים של גיטרות בס.
מרקוס מילר משתמש בדרך כלל בצורת הפריטה "סלאפינג" (Slapping) ו"פופינג" (Popping) שבה מכים ומושכים את המיתרים בעזרת אצבעות יד ימין (ולא על ידי פריטה בעזרת ה"אצבע" וה"אמה") ונחשב לאחד מאמני הבס השולטים ביותר בצורת נגינה זאת.
לעיתים הוא מוסיף אפקטים מיוחדים לנגינתו.
2001 - M² (פרס גראמי על אלבום הג'אז הטוב ביותר)
2008 - Thunder (אלבום של להקתו SMV עם וויקטור ווטן וסטנלי קלארק).
קווינטוס קאיפיו ברוטוס (לטינית: Q·CAEPIO·BRVTVS) או בשמו הידוע יותר מרקוס יוניוס ברוטוס (לטינית: M·IVNIVS·BRVTVS; 85 לפנה"ס – 23 באוקטובר 42 לפנה"ס) היה מדינאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה.
ברוטוס נולד למשפחה אצולה רומאית אשר ייחסה את מוצאה לברוטוס הקונסול הראשון שייסד את הרפובליקה הרומית.
בהשפעת מורשת משפחתו הוא חבר לסיעה האופטימאטית והתנגד לדיקטטור יוליוס קיסר, והיה מראשי הקשר לרציחתו.
ניסיונו להחזיר את המשטר הרפובליקאי נכשל, והוא התאבד לאחר שהובס בקרב פיליפי על ידי אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס.
עד ימינו נחשב ברוטוס לאחת הדמויות השנויות במחלוקת בהיסטוריה של רומא העתיקה.
יש הרואים בו אב טיפוס של הבוגד האולטימטיבי, הרוצח את חברו ומיטיבו, בעוד אחרים רואים בו מופת לפטריוטיות, לשנאת רודנות, וכאדם שהקריב את האינטרסים האישיים שלו לטובת מולדתו.
ברוטוס נולד בשנת 85 לפנה"ס, אביו היה מרקוס יוניוס ברוטוס, ואמו הייתה סרוויליה קפיאוניס, אחותו למחצה של קאטו הצעיר ומאהבתו של יוליוס קיסר (מה שגרם בין השאר לשמועות שהוא היה בן לא חוקי של קיסר).
אבותיו משני צדי משפחתו שירתו במגיסטראטורות הרמות ביותר במשך מאות שנים.
הבולטים שביניהם היו מצד אביו, לוקיוס יוניוס ברוטוס שהדיח את מלך רומא האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, ייסד את הרפובליקה וכיהן כקונסול הראשון ומצד אמו, גאיוס סרוויליוס אהלה שהוכרז גיבור הרפובליקה אחרי שהתנקש בספוריוס מאליוס שהואשם בזה שרצה להכתיר את עצמו למלך.
ברוטוס התייתם מאביו בהיותו ילד רך בשנים, אביו היה איש הסיעה הפופולרית ותמך בגאיוס מריוס בזמן מלחמת האזרחים כנגד לוקיוס קורנליוס סולה.
הוא הצטרף למרד של מרקוס אמיליוס לפידוס בשנת 77 לפנה"ס ונלחם כנגד פומפיוס והוצא להורג כשנכנע לו למרות הבטחה שלא יאונה לו רע.
מכיוון שברוטוס איבד את אביו בינקותו האנשים שהשפיעו עליו יותר מכל היו אמו ואחיה קאטו הצעיר.
הוא אף אומץ על ידי אחד מקרובי משפחתו שכנראה היה דודו מצד אמו ושינה את שמו לקווינטוס קאיפיו ברוטוס (ולמרות זאת הוא המשיך להיות ידוע בהיסטוריה בשמו הקודם).
ברוטוס קיבל השכלה מקיפה ביוונית, בלטינית, בפילוסופיה וברטוריקה, כמנהג האצילים של אותם ימים הוא יצא להמשיך את השכלתו ביוון.
עם הגיעו ליוון ברוטוס השתקע באתונה שם נחשף לפילוסופיות השונות ובחר ללכת אחרי הגותו של אנטיוכוס מאשקלון, אשר דבק בעקרונות "האקדמיה הישנה" ("פלאטוניזם ישן") וניסה ליישבם עם תורת האסכולה הסטואית.
לא ידוע כמה זמן שהה ברוטוס ביוון אולם כבר בשנת 59 לפנה"ס הוא חזר לרומא, באותה שנה התגלה קשר של לוקיוס וטיוס לרציחתו של פומפיוס.
בחקירתו הפליל וטיוס מספר אצילים צעירים ובכלל את ברוטוס, אולם מכיוון שאמינותו הייתה נמוכה וככל הנראה כתוצאה מהעזרה מקיסר שסרויליה הצליחה להשיג לבנה, שמו של ברוטוס נמחק מרשימת המואשמים בלקיחת חלק בקשר הרצח.
חברי הטריומווירט, שהורכב מקיסר, פומפיוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס, החליטו בשלב כלשהו, שעל מנת שקאטו לא יסכל את תוכניותיהם, יש לסלקו מרומא.
התירוץ שהם מצאו לכך היה מינויו למושל קפריסין בשנת 58 לפנה"ס.
קאטו הבין, אמנם, שמתכוונים לסלק אותו מהבמה המרכזית, אך ההצעה הייתה טובה מדי בשביל לסרב.
ברוטוס התלווה אל דודו והוטלה עליו המשימה של השתלטות על רכושו של המלך תלמי שהתאבד עם היוודע הידיעה על סיפוח האי.
ברוטוס ביצע את משימתו בהצלחה והעביר את כספיו של תלמי לרומא וכמו דודו קאטו התגלה כמנהלן נקי כפיים שאפשר לסמוך עליו עם כספי הציבור, תכונה נדירה ביותר לרומאים ששלטו בפרובינקיות.
למרות זאת לא בחל ברוטוס בניצול תושבי הפרובינקיות ובזמן שהותו באי, הוא התעשר מעיסוקו בהלוואה בריבית מכיוון שנהג להלוות באחוזי ריבית מופקעים כמו למשל ההלוואה שנתן לתושבי העיר סלמיס בריבית שנתית של 48% בעוד שהריבית המקסימלית החוקית הייתה 12% לשנה ובפועל שיעורה נעה בין 4% ל-8%.
כאשר העיר לא יכלה להחזיר את כספו ברוטוס לא היסס להשתמש בכוח צבאי דרך נציגיו שצרו על מועצת העיר בעזרת חיל פרשים.
עיסוקו בהלוואה בריבית פגע בשמו הטוב מכיוון שזה לא היה עיסוק ראוי לבן אצילים ולא תאם את יומרותיו הפילוסופיות.
עם חזרתו לרומא פצח ברוטוס בקריירה פוליטית.
תפקידו הראשון בשנת 54 לפנה"ס היה של אחד משלושת טובעי המטבעות של העיר, משרה שהוחזקה בדרך כלל על ידי אצילים צעירים בתחילת הקריירה הפוליטית שלהם.
במסגרת תפקידו טבע מטבעות עם דיוקנותיהם של אבותיו לוקיוס יוניוס ברוטוס ואהלה ואלת החירות ליברטס, ייתכן שהיה בכך הצהרה פוליטית מכיוון שבאותה העת רווחה השמועה שפומפיוס מתכוון למנות את עצמו לדיקטטור ולשים קץ לשלטון הרפובליקאי, היה זה הסימן הראשון לכך שברוטוס הוא אדם המוכן להילחם כדי להגן על הרפובליקה.
למקרה המשפטי האחרון הייתה משמעות פוליטית מכיוון שבהצדקת רציחתו של אדם שהיה בן חסותם של הטריומווירט, ברוטוס זיהה עצמו עם סיעת האופטימאטית.
הוא המשיך בהבעת עמדה פוליטית, כשגינה את פומפיוס בזמן שהאחרון כיהן כקונסול יחיד בשנת 52 לפנה"ס.
כשפרצה בשנת 49 לפנה"ס מלחמת האזרחים בין קיסר לסנאט, בחר ברוטוס, בדומה לדודו, קאטו הצעיר, שהיה יריב מר של קיסר, לצדד בפומפיוס, למרות העובדה שהוא היה אחראי לרציחתו של אביו ואף על פי שגינה אותו בעבר.
ברוטוס החליט שתמיכה בו היא לטובת השמירה על הרפובליקה.
ברוטוס היה חשוב לצדדים הלוחמים פומפיוס כיבד אותו ואילו קיסר נתן פקודה לקציניו להימנע מלפגוע
בשנת 49 לפנה"ס פרצה ברומא מלחמת אזרחים.
ברוטוס השתתף בלחימה בכוחות של קיסר בקרב פארסלוס.
אחרי התבוסה בקרב, ברח ברוטוס ללריסה ומשם יצר קשר עם קיסר והביע חרטה, קיסר סלח לו ואפשר את חזרתו לרומא.
עם חזרתו לרומא מינה אותו קיסר בשנת 46 לפנה"ס למושל גאליה קיסאלפינה, המינוי שלו למושל פרובינקיה, מינוי בעל חשיבות אסטרטגית שמראה את הביטחון שקיסר רחש לברוטוס.
כמושל, ברוטוס הוכיח את עצמו בהתנהגותו המופתית והנדיבה והיווה הקלה על תושבי האזור לעומת המושלים החמסנים שקדמו לו.
ברוטוס התגרש מאשתו בסוף שנת 45 לפנה"ס וזמן קצר אחר כך התחתן עם דודניתו פורקיה קאטוניס.
ככל הנראה, הנישואים לא נעשו ממניעים פוליטיים, מכיוון שמשפחתה של פורקיה הייתה אנטי-קיסרית ואילו ברוטוס באותה עת היה עדיין מקורב לקיסר, כך שהנישואים היו כנראה נישואי אהבה.
קשריו של ברוטוס עם קיסר המשיכו להתהדק.
כשנפגש איתו בהיספניה בשנת 45 לפנה"ס לאחר הניצחון בקרב מונדה.
הרושם שברוטוס קיבל, היה שקיסר מתכוון להחיות את המערכת הרפובליקאית הישנה.
ברוטוס מונה למשרת הפראיטור אורבנוס בשנת 44 לפנה"ס יחד עם גאיוס קסיוס לונגינוס שמונה להיות הפראיטור פרגריני.
העובדה שקיסר העדיף את ברוטוס על גבי קסיוס, שהיה מנוסה ממנו, מלמדת אף היא על האמון והביטחון הרב שרחש לו קיסר, שבאותה העת אף היה מאורס לאמו של ברוטוס .
כמו כן קיסר הועיד את ברוטוס לשמש בתפקיד מושל מוקדון בתום כהונתו כפראיטור ולאחר מכן כקונסול של שנת 41 לפנה"ס
הקשר לרציחתו של קיסר, התגבש על רקע מינויו לדיקטטור לכל ימי חייו ועל רקע ההבנה שבכוונתו להפוך לאוטוקרט, כשהחל פוגע בסמכויות הסנאט ונוהג באופן מזלזל בסנאטורים.
ייתכן שהקושרים שאבו עידוד מכך שיחסיו של קיסר עם חלק מן הפלבס והטריבונים עלו על שרטון.
קסיוס, שהיה ראש הקושרים, הבין שהוא זקוק לשמו הטוב של ברוטוס כדי לתת לגיטימציה לרצח קיסר.
בתחילה היסס ברוטוס להצטרף לקשר, אולם במהרה הצליח קסיוס לשכנעו בכך שקיסר מתכוון להמליך את עצמו למלך ושזו חובתו הפטריוטית, להתקומם כנגד הרודן.
הצטרפותו של ברוטוס לקשר שכנעה מספר נוסף של אנשים ליטול בו חלק.
הקושרים הוציאו לפועל את תוכניתם לרצוח את קיסר באידו של מרץ 44 לפנה"ס כיוון שקיסר היה אמור להשתתף בישיבת הסנאט באותו היום.
ייתכן שאחת הסיבות למועד שנקבע, הייתה שמועה שקיסר מתכוון להכריז מלחמה על האימפריה הפרתית ולהעביר החלטה שממנה אותו למלך, מכיוון שספרי הסיבילות חזו כביכול שהפרתים יוכלו להיכבש רק על ידי מלך.
בזמן שקיסר ישב בסנאט הוא הותקף על ידי קבוצת הקושרים, סווטוניוס מסופר שבתחילה קיסר ניסה להתגונן, אולם כשראה שברוטוס בין תוקפיו כיסה את פניו בטוגה שלו ואמר "הגם אתה, בני?".
לאחר רציחתו של קיסר הקושרים נמלטו לגבעת הקפיטולין, לאחר זמן מה הם ירדו לפורום כדי להסביר את מניעיהם לאזרחי רומא, אולם לא הצליחו לגייס את תמיכתם.
למחרת נאם ברוטוס בגבעת קפיטולין לפני הלגיונרים הווטרנים של קיסר, הסבריו והבטחותיו המהוססות להעניק את הקרקעות שהובטחו ללגיונרים על ידי קיסר לא עוררו אף הם את אהדת הצבא.
הקושרים הופתעו לגלות ששאיפתם להחזיר את הרפובליקה הישנה על כנה לא דברה לעם הרומאי מלבד לשכבה הדקה של מעמד הנוביליטאס.
קיקרו המליץ לברוטוס וקסיוס לכנס את הסנאט לישיבה אולם הם התעלמו מעצתו.
בינתיים מרקוס אנטוניוס שכיהן כקונסול ביחד עם קיסר ובתחילה הסתגר בביתו מפחד הקושרים הבין שאין להם כוונות לפגוע בו וחבר למרקוס אמיליוס לפידוס המגיסטר אקוויטום ובעזרת הכוח הצבאי שזה העמיד לרשותו כינס הוא את הסנאט לישיבה.
בישיבת הסנאט, למרות האהדה של המוסד לקושרים, הושגה פשרה עם אנטוניוס לפיה לא תפתח חקירה בעניין הרצח והקושרים לא יובאו לדין ומנגד אושרו צוואתו וחוקיו של קיסר והוחלט לקבור אותו בהלוויה ממלכתית.
אנטוניוס ניצל את ההלוויה כדי לשלהב את ההמון, דבר שיחד עם ההוראה בצוואתו של קיסר להעניק כסף לכל אזרח רומי, הוריד לשפל את האהדה לקושרים.
בסופו של דבר הקשר נכשל כתוצאה ממספר גורמים שהחשוב ביותר היה העדר תוכנית פעולה לשלב שלאחר הרצח.
הקושרים קיוו שעם סילוקו של קיסר מהבמה המערכת הרפובליקאית הישנה תחזור לחיים מעצמה והפאסיביות שלהם היה מה שנתן לאנשי הסיעה הקיסרית הזדמנות לפעול כנגדם.
בנוסף ברוטוס סירב לפעול נגד אנטוניוס לאחר רצח קיסר מתוך אמונה שלאחר הסתלקותו של האחרון אנטוניוס יעבור למחנה התומכים ברפובליקה.
במשך חמשת החודשים שלאחר הרצח ברוטוס נשאר ברומא בחוסר מעש, מכיוון שלא רצה במלחמת אזרחים הוא השקיט את תומכיו הרבים מחוץ לרומא שהתחילו להתגייס למענו.
בינתיים אנטוניוס פעל לסילוקם של ברוטוס וקסיוס מאיטליה, באמצעות הסנאט הוא הטיל עליהם את המשימה המשפילה של רכישת אספקת דגנים מאסיה וסיקיליה, ברוטוס בחר שלא לשוב לרומא מחשש לביטחונו.
תחילה שהה בסביבת מפרץ נאפולי כדי לעקוב אחרי התגובות ברומא למשחקים לכבוד אפולו שהוא ארגן בעזרתו של טיטוס פומפוניוס אטיקוס, אף על פי שהמשחקים זכו להצלחה מסוימת והראו שהפופולריות של ברוטוס ברומא לא אבדה, אולם נמתחה עליו ביקורת על כך שהמשחקים נערכו בחודש יולי.
ברוטוס וקסיוס פרסמו מכתב פומבי לאנטוניוס שקרא להגיע לפשרה, וכלל הבטחה לעזוב את איטליה ולהימנע מלהתחיל מלחמת אזרחים חדשה, אנטוניוס הגיב באיומים לשימוש בכוח צבאי.
לברוטוס לא הייתה ברירה והוא עזב את איטליה ועבר לאתונה, שם מצא אהדה בקרב האוכלוסייה הרומאית של העיר, והחל בהכנותיו למלחמה.
הוא החל לצבור כוח בפרובינקיות המזרחיות: הוא שכנע את מושל מוקדון קווינטוס הורטנסיוס הורטלוס לעבור לצידו, ואת מרקוס אפוליוס ואנטיסטיוס וטוס שהיו הקוואיסטורים של אסיה וסוריה להעביר לו את הכספים שברשותם.
ברוטוס הצליח להקים כוח צבאי נכבד, כשצרף לפיקודו את הלגיון שחנה במקדוניה ואת הצי ביוון והחל בגיוס חיילים, חלקם היו אף ווטרנים של פומפיוס שהתגוררו ביוון.
בזמן הזה גאיוס אנטוניוס, אחיו של מרקוס אנטוניוס שמונה על ידי הסנאט למושל מוקדון הגיע לאיליריה בכוונה להשתלט על הפרובינקיה שלו, ברוטוס הבין את הסכנה שנשקפת למעמדו מצידו של אנטוניוס ולכן שינע את צבאו ופלש לאילירה, חלק מצבאו של אנטוניוס ערק לצידו ואנטוניוס עצמו הובס במספר קרבות ונפל בשבי.
אף על פי שיעצו לו להוציא את אנטוניוס להורג ברוטוס שמר עליו בחיים ונתן לו יחס נאות, ייתכן שעדיין הייתה לו תקווה להגיע להסדר עם אחיו אולם אנטוניוס ניסה לעורר מרד בצבאו של ברוטוס עד שנתפס והוצא להורג.
הסנאט אישר את הישגיהם של ברוטוס וקסיוס בדיעבד כשהעניק להם את האימפריום מאיוס, דבר שהעניק להם סמכות שליטה עליונה בפרובינקיות.
אוקטביוס הכריז על רוצחיו של קיסר כאויבי המולדת ותבע אותם לדין בעוון רצח, והתפייס עם אנטוניוס וביחד עם לפידוס הם הקימו את הטריומווירט השני.
קיקרו הפציר בברוטוס, שהתמודד, באותה עת, עם מותה של אשתו האהובה פורקיה לחזור לרומא, אולם האירועים במזרח תפסו את תשומת לבו,.פובליוס קורנליוס דולבלה מהסיעה הקיסרית נחת באסיה, רצח את המושל הרפובליקאי גאיוס טרבוניוס והשתלט על הפרובינקיה.
ברוטוס וקסיוס החלו לפעול כנגד דולבלה.
ברוטוס תקף חמש קוהורטות של דולבלה בכרסונסס בעוד שקסיוס הביס אותו בשעה שהוא ניסה לפלוש לסוריה.
ברוטוס חצה את ההלספונטוס (כיום הדרדנלים שבטורקיה) והחל לסחוט מהערים בסביבה מנחות של כסף, נשק, אספקה וחיילים וכתוצאה תגבר את כוחותיו בצורה משמעותית; בין השאר הוא קיבל צי בן 250 ספינות מביתיניה.
כאשר עיר סירבה לדרישותיו הוא הגיב באכזריות קיצונית, כפי שמלמד גורלה של קסנתוס שהושמדה עד היסוד.
לאחר מכן החל ברוטוס עושה את דרכו חזרה לאירופה ומגייס בדרך את השבטים התראקים לצידו לעיתים בכוח הזרוע.
כתוצאה מניצחון שלו על שבט הבאסים הוא הוכרז על ידי חייליו כאימפרטור מה שהגביר את יוקרתו.
לאחר החזרת הסדר על כנו בתארקיה ברוטוס חזר לאסיה כדי לתאם את צעדיו עם קסיוס, והם הסכימו על המשך גיוס כוחות חדשים מהערים תחת שליטתם.
בינתיים הטריאומווירט החל בהנעת מכונת המלחמה ליוון לשם חיסולם של הרפובליקאים, דקידוס סקסה ונורבנוס פלקוס נשלחו בראש כוח החלוץ ואילו שהצבא העיקרי הונהג על ידי אוקטביוס ואנטוניוס.
ברוטוס וקסיוס חצו את ההלספונטוס והצליחו לגרש את כוח החלוץ של הטריאומווירט.
הרפובליקאים התקדמו לתוך מוקדון והקימו את בסיסם לידי העיר פיליפי במיקום נוח להגנה ועם גישה לנמל של ניאפוליס שממנו יכלו להביא אספקה מכיוון שציים שלט בים האגאי.
בקרב פיליפי הצבאות היריבים היו שווים בגודלם, אך לרפובליקאים היה יתרון של אספקה.
אנטוניוס הוא שתקף ראשון במטרה להפריד בין שני הצבאות של קסיוס וברוטוס.
התקפתו הביאה את ברוטוס לתקוף את אוקטביוס, ואף על פי שהתקפתו חסרה סדר וארגון הוא הצליח לכבוש את מחנה האויב שנמלט.
אולם הוא לא ידע על תבוסתו של קסיוס על ידי אנטוניוס, וכן קסיוס לא היה מודע להצלחתו של ברוטוס והניח שגם הוא הובס ולכן בחר להתאבד.
למרות התאבדותו של קסיוס, שברוטוס הספיד אותו כ"אחרון הרומאים", הקרב טרם הוכרע, וברוטוס לקח את הפיקוד על צבאו של קסיוס.
תוכניתו של ברוטוס הייתה לדחות את ההתקפה וכך לנצח את האויב שבשלב הזה סבל ממחסור באספקה וממזג האוויר החורפי, אולם קציניו דחקו בו לתקוף ולבסוף ברוטוס נאלץ להיכנע לדרישותיהם.
תחילה התקפתו הצליחה, אולם ההצלחה הייתה קצרת מועד ובסופו של הדבר אוקטביוס ואנטוניוס הביסו אותו.
ברוטוס נמלט יחד עם מספר נאמניו משדה הקרב, משהבין שמצבו חסר תקווה העדיף לקחת את חייו.
פלוטרכוס מספר שאנטוניוס התייחס לגופתו בכבוד, ארגן את הלווייתו ושלח את אפרו לסרויליה אמו בעוד שלפי סווטוניוס ראשו נערף והונח למרגלותיו של פסל קיסר ברומא.
אופיו של ברוטוס היה מלא בסתירות; מצד אחד הוא היה עיקש ובעל כריזמה וכן בעל ביטחון עצמי ואמונה בצדקת דרכו, אולם באותה עת הוא היה נאיבי וחסר טאקט עד שאפשר להגיד שלעיתים היה גס רוח.
כישלונו של ברוטוס נבע מחוסר יכולתו להתגמש מבחינה פוליטית, הוא לא הבין שמלחמתו למען החופש - כלומר למען הרפובליקה המסורתית שבה לסנאט יש חופש דיבור, בעלי המשרות מתחלפים כל שנה ואף אדם לא יכול לצבור יותר מדי כוח, קסמה רק לשכבה דקה של הנוביליטאס.
המוני העם העדיפו לחיות תחת אוטוקרטים נדיבים כקיסר ואוגוסטוס.
אולם למרות כל חסרונותיו אפשר לשבח אותו על מלחמתו למען עקרונותיו.
עד ימינו ברוטוס נשאר אחת הדמויות השנויות במחלוקת בהיסטוריה של רומא העתיקה.
יש הרואים בו את האב טיפוס של הבוגד האולטימטיבי הרוצח את חברו ומיטיבו בעוד אחרים רואים בו מופת לפטריוטיות ולשנאת רודנות, אדם המקריב את האינטרסים האישיים שלו על מזבח אהבת המולדת.
בתקופתו הדעות לגביו נחלקו בהתאם להשקפה הפוליטית, חברו קיקרו הילל אותו ואת הקשר לרציחת קיסר כמעשה מופת, ואף משווה את הרוצחים לאלים בשעה שחברי הסיעה הקיסרית גינו את ברוטוס בכל תוקף.
דמותו של ברוטוס זכתה לעדנה מאוחרת, כאשר אוגוסטוס החל להתרחק ממורשתו של קיסר.
ברוטוס אמנם לא זכה לשבחים רשמיים, אך גם לא גונה באופן חד משמעי.
בימי טיבריוס ונירון, לעומת זאת אישי ציבור ששיבחו את ברוטוס מצאו עצמם מואשמים בבגידה.
הקיסר-הפילוסוף מרקוס אורליוס החשיב את ברוטוס כאחד ממקורות ההשראה שלו לצורת ניהול שלטון ראויה.
גם רוב הסופרים הרומאים שפעלו בתקופת האימפריה הרומית גילו כלפיו יחס אמביוולנטי, מצד אחד שיבחו אותו על מעלותיו, אולם גינו אותו על רציחתו של קיסר בייחוד שלאחר שלטונם של קיסרים רודנים כגון קליגולה ודומיטיאנוס קיסר נתפס פחות כעריץ.
בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס ברוטוס גונה בשל בגידתו בקיסר, הגינוי הבולט מכולם היה של דנטה אליגיירי שביצירתו הקומדיה האלוהית, מתואר ברוטוס המעונה בגיהנום כחוטא הגדול ביותר יחד עם יהודה איש קריות שבגד בישו.
לעומת זאת במחזה יוליוס קיסר של ויליאם שייקספיר כחיובית ביותר, ברוטוס מוצג כאידיאליסט הנקרע בין חברותו ואהבתו לקיסר לנאמנותו לרפובליקה.
באחד משיאי המחזה נואם ברוטוס לעם הרומאי מעל גופת קיסר, וסוחף אותם להכיר בצדקת הרצח.
באיטליה ברוטוס נחשב כגיבור בעיני הרפובליקאים, ורציחתו של קיסר נחשבה מעשה מופת של חיסול עריץ ולחימה למען החירות.
בעת החדשה, ברוטוס נחשב כמודל לחירות ולהתנגדות לרודנות במיוחד בתקופת המהפכה הצרפתית ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית.
סדקים בתדמיתו החיובית של ברוטוס התחילו להופיע עם אימוץ גישה היסטוריוגרפית ביקורתית במאה השמונה עשרה, תדמיתו של ברוטוס הפכה לשלילית ביותר במאה התשע עשרה, עידן שבו רוב הכותבים הביעו הערצה בלתי מסויגת לקיסר.
לעומת זאת במאה העשרים נוטים היסטוריונים לצייר תמונה יותר מאוזנת של ברוטוס.
מרקוס ליקיניוס קראסוס 115– 53 לפנה"ס היה פוליטיקאי ומצביא רומאי.
היה חבר בבטריומוויראט הראשון, לצד פומפיוס ויוליוס קיסר והיה אחד מהאנשים החזקים בפוליטיקה הרומאית.
נודע כאיש העשיר ביותר ברומא, ובשל כך יצא לו שם של רודף בצע.
קראסוס נולד בשנת 115 לפנה"ס למשפחת אצילים רומאית, ורבים מאבותיו שירתו במשרות בכירות ברפובליקה.
אביו פובליוס ליקיניוס קראסוס שירת כקונסול ב-97 לפנה"ס והקנסור של שנת 89 לפנה"ס.
קראסוס הצעיר התלווה אל אביו להיספניה (כיום ספרד) כשזה שירת שם כפרוקונסול; במהלך מלחמת בעלות הברית הוא שירת ככל הנראה כטריבון צבאי בצבאו של אביו שנלחם בדרום איטליה.
תחילה היה אביו של קראסוס איש סיעתו של גאיוס מריוס בתחילת מלחמת האזרחים שפרצה בשנת 88 לפנה"ס אולם עד מהרה הוא חצה את הקווים והפך לאיש סיעתו של לוקיוס קורנליוס סולה.
בסופו של דבר אביו ואחיו של קראסוס מצאו את מותם בשנת 87 לפנה"ס מידיו של איש הסיעה הפופולרית לוקיוס קורנליוס קינה בשעה שתמכו באויבו גנאיוס אוקטביוס.
קראסוס ברח כשמריוס השתלט על רומא וביסס בה את שלטונו.
הוא יצא להיספניה, שם היו למשפחתו קשרים טובים עם התושבים המקומיים.
קראסוס ירד למחתרת למשך זמן של שבעה חודשים בהם התחבא במערה בעזרת אחד מידידיו, ככל הנראה בגלל איום מצד סוכניו של מריוס.
קראסוס התחתן עם טרטולה שהייתה אלמנת אחיו.
בעזרת כסף שקיבל בירושה מאחיו ובכספים מרכוש המשפחה בהיספניה, הצליח קראסוס לגייס צבא של 25,000 איש מבעלי בריתו המקומיים.
עם צבאו עבר קראסוס לאפריקה ושם הצטרף לקווינטוס קאיקיליוס מטלוס פיוס שהיה מאנשי סיעת סולה.
בשנת 83 לפנה"ס, בעקבות סכסוך עם פיוס, עזב קראסוס את אפריקה והצטרף אל סולה ששהה ביוון עקב מלחמתו במיתרידטס השישי, מלך פונטוס.
סולה שלח את קראסוס לגייס חיילים לצבאו, וכשהחלה המלחמה כעבור שנה, היא הביאה סדרה של ניצחונות מזהירים עבור סולה.
קראסוס נלחם ביחד עם פומפיוס באזור ספולטיום (כיום ספולטו שבאיטליה) וביחד הם הצליחו להביס את גנאיוס פאפיריוס קארבו ולהטיל מצור על גאיוס קרינס.
כמו כן, קראסוס הצליח לכבוש גם את העיר טודר (כיום טודי שבאיטליה).
כמו רבים מתומכיו של סולה גם קראסוס ניצל את הניצחון במלחמת האזרחים להגדלת הונו האישי: הוא רכש רכוש רב שהוחרם מנאשמי הטיהורים, בהם מכרות הכסף בהיספניה; הוא אף הואשם שהכניס שמות נוספים לרשימות הטיהורים כדי להשתלט על רכושם אך סביר שלא היה בכך יותר מאשר תעמולה פוליטית.
קראסוס הגדיל את רכושו גם על ידי קניית נדל"ן.
הוא נהג לקנות בתים שהתחוללו בהם שריפות או שהיו בסכנת שרפה בזול, ואז היה מכבה את האש בעזרת יחידה פרטית של כבאים שאותם הוא העסיק.
במצב זה קראסוס היה משקם את הבתים ומוכר אותם ברווח.
בנוסף, הוא גם היה בעל שטחי אדמה גדולים שנרכשו בזול בעקבות הטיהורים, אותם מכר ברווח גדול, או שעיבד בעזרת אלפי עבדים.
קראסוס החל בבניית בסיס כוחו הפוליטי בכך שהופיע באופן תדיר בבית משפט והגן על נאשמים רבים; עוד דרך להשגת הון פוליטי הייתה על ידי מתן הלוואות ללא ריבית לבעלי ברית פוטנציאלים.
בשנת 74 לפנה"ס ברחה קבוצת גלדיאטורים ובראשם ספרטקוס מן השבי ותקפה את משעבדיה.
הרומאים לא ייחסו לכך חשיבות אך כאשר הצטרפו אל הגלדיאטורים גם עבדים אחרים ואף הצטיידו בנשק צבאי משופר המורדים הוו איום משמעותי על רומא.
הסנאט שלח את שני הקונסולים בראש שני לגיונות במטרה לעצור את ספרטקוס, אך הם נכשלו במשימתם והובסו.
בשלב זה המצביאים הרומיים בעלי שיעור הקומה וצבאותיהם, הועסקו במלחמות מחוץ לאיטליה, הציע עצמו קראסוס להביס את העבדים המורדים, תפקיד שהוטל עליו בידי הסנאט ב-72 לפנה"ס.
כך רצה קראסוס לצבור תהילה צבאית שתסייע לו בקידום הקריירה הפוליטית שלו, ומכיוון שמרד העבדים איים לפגוע בהונו האישי שחלק גדול ממנו היה מושקע בעבדים.
לקראסוס ניתן אימפריום פרוקונסולרי ופיקוד על שני לגיונות ובנוסף הוא גייס עוד שישה לגיונות מכספו האישי, מרביתם ותיקי הלגיונות המנוסים של סולה.
קראסוס הנהיג משמעת קפדנית בצבאו והחזיר את נוהג הדקימאטיו - המתת כל לגיונר עשירי שנמלט משדה הקרב.
ספרטקוס בראש המורדים עשה את דרכו חזרה לצפון איטליה בעוד קראסוס עם שישה לגיונות ניסה לחסום אותו.
הקרב הראשון ביניהם נערך בפיקניום.
במקביל שני לגיונות תחת פיקודו של הלגאטוס מומיוס נשלח לנתק את דרכי הנסיגה של צבא ספרטקוס.
בניגוד לפקודותיו של קראסוס, מומיוס תקף את ספרטקוס אך הובס.
למרות תבוסת מומיוס, הצליח קראסוס לנצח במספר עימותים צבאיים נגד כוחות ספרטקוס, ולדחוק את צבאו דרומה.
הוא הצליח לבודד את צבא העבדים בנקודה הדרומית ביותר באיטליה, רגיום (כיום רג'ו די קלבריה).
בשלב זה הורה הסנאט, על פי בקשתו של קראסוס, לפומפיוס ומרקוס לוקולוס, מושל מקדוניה, לחזור עם צבאותיהם לאיטליה, על מנת לסייע לקראסוס בחיסול מרד העבדים.
ספרטקוס אומנם הצליח לפרוץ עם צבאו את המצור הרומאי ולנוע לכיוון ברונדיסיום (כיום ברינדיזי), אך צבאו של קראסוס הצליח לעצור אותו בלוקניה.
ספרטקוס נהרג בקרב ליד נהר סילרוס ורוב צבאו הושמד.
הניצולים מהקרב שברחו צפונה, חוסלו בידי צבא פומפיוס שהגיע מהיספניה לקראת סופה של המערכה נגד ספרטקוס.
קראסוס צלב כששת אלפים מהעבדים שנלכדו לאורך הויה אפיה מקפואה ועד רומא, ופקד להשאיר את הגופות על הצלבים, כדי שהנוסעים בדרך יראו אותן זמן רב לאחר סיום הקרב.
קראסוס חגג את ניצחונו ברוב פאר ועוטר בכתר הניצחון למרת שלא קיבל טריומף.
ניצחונו של קראסוס העצים את יוקרתו הפוליטית והאיץ את קידומו הפוליטי.
לאחר חגיגת הניצחון נגד ספרטקוס כרת קראסוס ברית פוליטית עם פומפיוס במטרה להביא לבחירתם כקונסולים בשנת 70 לפנה"ס, פומפיוס סייע לקראסוס להיבחר בעזרת הפופולריות שלו וקראסוס סייע לפומפיוס בעזרת קשריו הפוליטיים המרובים.
בפעילותם כקונסולים קראסוס ופומפיוס פעלו להחלשת כוחו של הסנאט - הם ביטלו את ההגבלות שהטילו הרפורמות של סולה על הטריבונים והחזירו את כוחה של המשרה למצבה לפני הרפורמות, הם ביטלו את הבלעדיות של מעמד הסנאטורים לכהן בבתי המשפט על ידי חוק שחייב צירוף חברים ממעמד הפרשים לחבר השופטים.
עם סיום כהונתו כקונסול קראסוס בחר שלא לקבל פרובינקיה למשול בה ובמקום זאת העדיף להתרכז בשיקום עסקיו שנפגעו במלחמה.
לאחר התפטרותו, קראסוס ניסה לקדם את בני בריתו הפוליטיים, הוא הצליח להבטיח את בחירתו של לוקיוס יוליוס קיסר למשרת הקונסול של שנת 64 לפנה"ס.
כמו כן, סייע קראסוס ללוקיוס סרגיוס קטילינה לטהר את שמו, לאחר שהועמד לדין בעוון סחיטת תושבי הפרובינקיות עליהן היה ממונה באפריקה; בהמשך, קראסוס נתן חסות למועמדותו למשרת הקונסול של שנת 63 לפנה"ס ביחד עם גאיוס אנטוניוס היברידה, אולם רק אנטוניוס הצליח להיבחר בסופו של דבר.
כשהתגלה קשר קטילינה שנועד לאפשר השתלטות על המדינה והקמת משטר רודנות, בחר קראסוס לסייע לקונסול מרקוס טוליוס קיקרו לדכא את הקשר על ידי סיפוק ראיות מפלילות, אותן יכול היה להציג בפני הסנאט.
כמו כן, במשך כהונתו של קראסוס כקנסור ולאחריה, נוצר הקשר בינו לבין יוליוס קיסר; קיסר תמך במספר יוזמות שקראסוס ניסה להעביר, קראסוס מצידו הלווה לקיסר כסף שהיה נחוץ לו באופן נואש, שכן היה נתון במצוקה כלכלית והיה חייב לשלם לנושיו הרבים.
קראסוס נסע למזרח בשנת 62 לפנה"ס, בהיותו באסיה הוא נפגש עם פומפיוס והשניים הסכימו לחדש את הברית הפוליטית ביניהם.
קראסוס חזר לרומא בשנת 61 לפנה"ס וכך גם פומפיוס.
אולם קראסוס ופומפיוס המעיטו בכוחם בסנאט של האופטימאטים שהצליחו לחסום את מעשיהם, קראסוס ניסה להעביר הצעה שמפחיתה את התשלום הנדרש לשם חכירת הזכות לגבות מיסים באסיה ופומפיוס ניסה לאשר את הסדר החדש במזרח פרי יצירתו, חוק חלוקת קרקעות לוותיקי לגיונותיו.
בשנת 60 לפנה"ס קיסר צורף לברית הפוליטית בין קראסוס לפומפיוס אשר מעתה כונתה בשם הטריומווירט הראשון.
השלושה הסכימו לאחד את משאביהם - הקשרים של קראסוס, המוניטין הצבאי של פומפיוס והפופולריות של קיסר כדי לקדם את ענייניהם.
לשם כך קראסוס ופומפיוס סייעו לקיסר להיבחר למשרת הקונסול וסוכם שבתמורה הוא יקדם את ענייניהם.
הברית הייתה בעלת עוצמה פוליטית רבה.
סווטוניוס כותב שדבר לא נעשה ברפובליקה הרומית בלי שהשלושה הסכימו לכך, אם כי מדובר בהגזמה.
הברית הייתה בעלת עוצמה רבה, אך לא הייתה יכולה לעשות ברומא כבתוך שלה.
הברית התגלתה כהצלחה, קיסר הצליח להעביר את ההחלטות שקודם לכן נדחו על ידי הסנאט והברית הצליחה להבטיח את בחירתם של עושי דברה למשרות הבכירות ברומא.
בשלב זה הברית מצאה לנכון להיפטר משני מתנגדיה העיקריים בסיעה האופטימאטית, קאטו הצעיר מונה למושל קפריסין בשנת 58 לפנה"ס, המרוחקת מרומא וחסרת אפשרויות קידום.
הוטל עליו לארגן את הפרובינקיה שסופחה לא מזמן על ידי רומא.
קיקרו התגלה כמקרה קשה יותר, הוא סירב להצעתו של קיסר לקבל פיקוד ביחד עם בנו הצעיר של קראסוס, פובליוס, בצבאו שנלחם בגאליה והצליח לקבל מפומפיוס הבטחה לדאוג לשלומו.
אולם קראסוס דחף לסילוקו, ודעתו התקבלה בסופו של דבר; סילוקו של קיקרו נעשה על ידי טריבון הפלבאים פובליוס קלאודיוס פולכר, שהיה בן חסותו הפוליטי של קראסוס.
פולכר הציע חוק המצווה על הגליית כל מגיסטראט שהרג אזרח רומאי ללא משפט, החוק בבירור התייחס לקיקרו שהוציא להורג את חברי קשר קטילינה ללא משפט במהלך כהונתו כקונסול.
למרות טענתו של קיקרו שהחלטת הסנאט הקנתה לו את הסמכות החוקית לפעולה זאת, הוא בחר לעזוב את רומא ולצאת לגלות, לביטחונו האישי.
אולם לקיקרו היו עדיין ידידים ברומא, ובמאי 58 לפנה"ס פומפיוס החל בגישושים לקראת אפשרות חזרתו; קראסוס החל לחשוש שפומפיוס ינטוש את הברית ויעבור לצד הסיעה האופטימאטית.
כדי למנוע תרחיש זה השתמש קראסוס בכנופיותיו של פולכר שתקפו את פומפיוס, במטרה להדגים לפומפיוס את חולשתו הפוליטית ואת הסכנה שנשקפת למעמדו אם יעזוב את הברית.
בשנת 57 לפנה"ס קיקרו הורשה לחזור לרומא תוך שהוא מבטיח שלא לתקוף את הברית.
קראסוס הצליח למנוע את עריקתו של פומפיוס לסיעה האופטימאטית ושלושתם התכנסו ב-56 לפנה"ס בוועידת לוקה לדון בחידוש הברית ביניהם.
הם הסכימו שקראסוס ופומפיוס ירוצו למשרת הקונסולים בשנה הבאה והם ישתמשו בכוחם כדי להאריך את כהונתו של קיסר כפרוקונסול בגאליה למשך חמש שנים נוספות.
קראסוס ופומפיוס הצליחו להיבחר ואכן האריכו את כהונתו של קיסר בחמש שנים, כמו כן קראסוס הבטיח לעצמו שבתום כהונתו יתמנה למושל סוריה יחד עם מנדט מיוחד שאיפשר לו לצאת למלחמה נגד הפרתים.
זאת על מנת להשתוות לשני בעלי בריתו פומפיוס ולקיסר, במוניטין של מצביא מצטיין בשדה הקרב.
בשנת 54 לפנה"ס קראסוס החליף את אאולוס גביניוס מושל סוריה והוציא לפועל את תוכניתו להילחם בפרתים.
הוא חצה את נהר הפרת עם שבעה לגיונות וחילות עזר ופלש למסופוטמיה.
צבאו של קראסוס נתקל בהתנגדות מועטה, הצליח להשתלט על מספר ערים ששכנו סמוך לנהר הפרת, שהיו בעלות אופי יווני-הלניסטי ולכן קיבלו את הרומאים כמשחררים, והשאיר בהן חילות מצב רומיים, לפני שנסוג חזרה לשטח שבשליטת רומא.
לאחר ניצחונו הראשוני קראסוס חזר לסוריה, כדי לאמן את אנשיו הבלתי מנוסים ולגייס כסף למימון המשך המלחמה נגד הפרתים, דבר שהושג בין היתר על ידי בזיזת מקדשים ובהם בית המקדש בירושלים.
בעת שהותו בסוריה דחה קראסוס משלחת פרתית, שבאה לדון עמו על פתרון הסכסוך בדרכי שלום.
כמו כן הוא דחה את הצעתו של ארטבסדס מלך ארמניה לפלוש לאימפריה הפרתית דרך ארמניה, למרות שנתיב זה היה מקשה על פעילות הצבא הפרתי נגדו, והעדיף את הנתיב הקצר יותר לפלישה, דרך מסופוטמיה.
באביב של שנת 53 לפנה"ס קראסוס התחיל במסעו נגד הפרתים במטרה לחצות את מסופוטמיה, לכבוש את סלאוקיה ומשם להמשיך אל לב האימפריה הפרתית.
לאחר מספר ימים, פגש הכוח הרומאי פרשים פרתים סמוך לנהר בליסוס (כיום נהר בליק).
הצבא הרומאי חצה את הבליסוס וזמן קצר לאחר מכן מצא עצמו מכותר על ידי צבא פרתי, שכלל כעשרת אלפים פרשים תחת פיקוד מצביא מוכשר בשם סורינה.
קראסוס הורה לצבאו להיערך במבנה ריבועי צפוף, כשבכל אחד מארבעת הצדדים הוצבו שתים עשרה קוהורטות.
הערכות זו התגלתה כהרת אסון מכיוון שהפרשים הקלים הפרתיים המטירו מטר חיצים על הרומאים, שלא יכלו להשיב מלחמה, וצפיפות המבנה שלהם הגבירה את אבדותיהם.
התקווה שמלאי החיצים של האויב יאזל, מה שיאפשר ללגיונות לפתוח בהתקפת נגד - נגוזה, כשהתברר שהפרתים מצוידים במלאי חיצים גדול.
הניסיון להתקפת נגד הסתיים בחיסול כוח רומאי משמעותי בראשות בנו של קראסוס, פובליוס, והפרתים חזרו לתקוף את המחנה הרומאי הראשי.
בעקבות מות בנו נשברה רוחו של קראסוס, והוא חדל מלתפקד.
כשההתקפה הפרתית על המחנה הרומאי פסקה עם רדת הלילה, ארגנו סגניו של קראסוס גאיוס קסיוס לונגינוס ואוקטביוס בחסות החשיכה, נסיגה של יתרת הצבא הרומאי לעיר קרהה (חרן).
מכיוון שהעיר הייתה קטנה מלהכיל את שרידי הצבא הרומאי, וכדי למנוע כיתור והשמדה של כוחו, החליט קראסוס למחרת בלילה לנטוש אותה ולסגת לכיוון ארמניה.
בשלב זה החל צבא קראסוס להתפרק: קסיוס נמלט עם כוח פרשים קטן אל סוריה, ואילו אוקטביוס וקראסוס עם כ-7,000 חיילים הצליחו להגיע לאזור הררי סמוך לגבול ארמניה לפני שהצבא הפרתי הדביק אותם.
המצביא הפרתי סורינה חשש שצבאו יתקשה להתמודד מול הצבא הרומי בשטח ההררי, שלא התאים לתנועת פרשים, ולכן נקט בתחבולה, שנועדה ללכוד את מפקדי הכוח הרומאי.
הוא הציע לקראסוס להיפגש עמו כדי לדון בשביתת נשק ובנסיגה בשלום של הצבא הרומאי משטח האימפריה הפרתית.
קראסוס לא רצה לצאת למפגש מחשש למלכודת פרתית, אך חייליו הנואשים, שהיו על סף התקוממות, אילצו אותו להסכים.
קראסוס ומפקדי הכוח הרומאי יצאו למפגש עם המשלחת הפרתית ואזי הותקפו ונרצחו.
לאחר נפילת קראסוס, חלק מהכוח הרומאי הסגירו עצמם לידי הפרתים, והנותרים נמלטו בלילה, מרביתם נלכדו ונהרגו בידי שבטים מקומיים.
לפי פלוטרכוס נהרגו בקרב כ-20 אלף חיילים רומיים וכ-10 אלפים נשבו.
רק כרבע מכלל הצבא הרומאי הצליח להיחלץ משדה הקרב ולחזור לשטח סוריה.
פלוטרכוס מספר, שהפרתים שפכו לגרונו של קראסוס זהב מותך, כסמל לתאוות הבצע שלו, אחר כך ערפו את ראשו.
על פי דיווח אחר ראשו שימש כאביזר במה בזמן הצגת מחזהו של אוריפידס "הבאקכות" לפני מלך פרתיה.
קרב חרן היה מהתבוסות הקשות ביותר של צבא רומאיח את קושי הלגיונות נושאי הציוד הכבד להתמודד עם הפרשים הפרתיים קלי התנועה.
הופעת קראסוס על מטבעות בארץ-ישראל
בעת כהונתו של קראסוס כנציב בסוריה, הוטבעה על מטבעות מקומיים של העיר ניסה-סקיתופוליס (שמה של בית-שאן בתקופה הרומית) דיוקנו של קראסוס.
הטבעת דיוקנאות של נציבים רומיים על גבי מטבעות בפרובינקיות הרומיות נדירה למדי שכן נהוג היה להראות על גבי מטבעות כאלה את ראש הקיסר.
תופעה זו נדירה במיוחד בתקופת הרפובליקה וככל הנראה לא הייתה חלק ממדיניות כללית, אלא החלטה מקומית.
יש להניח שתיאור דיוקן המושל היא פועל יוצא מעוצמתו ואישיותו.
יש לציין שגם קודמו בתפקיד גביניוס תואר ובלווית שמו על מטבעות בית-שאן, וייתכן שקראסוס הלך בעקבות קודמו, או שהעיר חלקה לו את אות הכבוד שחלקה לקודמו ייתכן מטעמים של כדאיות לשמור על ייחסים טובים עם הממשל הרומי.
למרות העושר הרב שצבר קראסוס, המשיך לחיות חיים צנועים.
הוא התגורר בבית אחד ושמר אמונים לאשתו טרטולה.
בזכות עושרו הצליח קראסוס לקנות השפעה רבה בקרב עמיתיו ברומא, והודות למנהגו לפעול מאחורי הקלעים כפוליטיקאי ערמומי הוא הצליח לשמר את תדמיתו הטובה תוך השגת מבוקשו.
זאת, בעוד עמיתיו לטריומווירט הואשמו בהפרת החוק ונגרם נזק משמעותי לתדמיתם (כמו שקרה, למשל, לקיסר בעקבות התנהלותו במהלך כהונתו כקונסול בשנת 60 לפנה"ס).
בדורות הבאים נוצרה תדמיתו השלילית של קראסוס בעיקר בשל האשמתו בתאוות בצע ותפקודו בקרב חרן הכושל שניזכר בהיסטוריה של רומא העתיקה בשורה אחת עם קרב קאנאי וקרב יער טויטובורג כאחת התבוסות המשפילות ביותר של הצבא הרומאי.
אולם נראה שבהשוואה לפוליטיקאים אחרים מובילים בני התקופה, כמו פומפיוס, עושרו של קראסוס לא היה יוצא דופן וכנראה האשמתו בתאוות בצע נולדה מתוך מניעים אפולוגטיים של היסטוריונים רומאים, שהאשימוהו בכך שתשוקתו לממון סימאה את עיניו וגרמה לכישלונו הצבאי כנגד הפרתים.
בנו היה הקווסטור מרקוס ליקיניוס קראסוס ונכדו היה מרקוס ליקיניוס קראסוס הצעיר ששימש כקונסול לצד אוקטביאנוס.
מרקוס זוסאק סופר ממוצא אוסטרלי-גרמני.
זוסאק ידוע בזכות ספרי הילדים והנוער שכתב, "השליח" ו"גנבת הספרים".
ספרים אלו זכו להצלחה באוסטרליה ומחוצה לה, מכרו עותקים רבים וזכו לאהדה יותר מאשר יצירותיו האחרות.
ספרו החמישי, "גנבת הספרים", הוא אחת משתי יצירותיו של זוסאק שיצאו לאור בעברית עד כה, כשהשנייה היא הספר "השליח", שאמנם נכתב מוקדם יותר אך תורגם לעברית אחריו.
עלילת "גנבת הספרים" מתרחשת בתקופת גרמניה הנאצית, והמוות הוא הקול המספר את הסיפור.
זוסאק מתגורר בסידני עם אשתו ובתו, וידוע כגולש גלים פעיל.
גנבת הספרים (2005) תרגמה: ורד טוכטרמן/אופוס 2007
כשכלבים בוכים (2001) (When Dogs Cry)- לא תורגם לעברית
להילחם ברובן וולף (2000) (Fighting Ruben Wolfe)- לא תורגם לעברית
המפסידן (1999) (The Underdog)- לא תורגם לעברית
גשר של חימר (2012) (Bridge of Clay)- לא תורגם לעברית
מרקוס מאניליוס , משורר ואסטרולוג רומי שנודע כמחברה של הפואמה "אסטרונומיקה".
מרקוס מאניליוס נולד בצפון אפריקה, והיה תושב או אזרח רומא בתקופתם שלטונם של אוגוסטוס קיסר או של טיבריוס.
על חייו ידוע מעט מאד.
הפואמה "אסטרונומיקה" מחולקת לחמישה ספרים:
ספר ראשון מתאר את השמים ואת מערכות הכוכבים
ספר שני מוקדש לגלגל המזלות
ספר שלישי מסביר כיצד לערוךהורוסקופ
ספר רביעי כולל תיאור של כדור הארץ ושל יושביו, ומתאר את השפעת הכוכבים עליהם עם מסקנות המתייחסות לאופיים
ספר חמישי מסביר כיצד משתנה השפעת הכוכבים בהתאם לתנועתם ולמיקומם ברקיע
פואמה זו כמוה כעבודת מחקר, שבה מציג מאניליוס את דעותיהם של האסטרולוגים בני העת העתיקה.
לעיתים קרובות הוא מחקה את לוקרטיוס.
בסוף הספר הראשון מתואר קרב יער טויטובורג, שבו הובס צבא רומא בפיקודו של פובליוס קווינקטיליוס וארוס בידי השבטים הגרמאנים בפיקודו של מנהיגם ארמיניוס (9 לספירה).
המשורר והחוקר האנגלי אלפרד אדוארד האוסמן ערך אותה שוב בלטינית בחמישה כרכים בין 1903 ו-1930.
מרקוס יוניוס ברוטוס היה פוליטיקאי רומאי.
ברוטוס היה בן למשפחת היוניים הברוטיים שמייחסת את עצמה ללוקיוס יוניוס ברוטוס, מדיחו של מלך רומא האחרון ומייסד הרפובליקה הרומית.
ברוטוס היה איש הסיעה הפופולרית, ובזמן מלחמת האזרחים בין גאיוס מריוס ללוקיוס קורנליוס סולה הביע את תמיכתו במריוס.
ברוטוס נבחר לכהן כטריבון הפלבס בשנת 83 לפנה"ס.
הוא ניסה להקים קולוניה בקפואה, שעמדה שוממת מאז חורבנה במלחמה הפונית השנייה.
ניסיון זה נכשל בסופו של דבר - לפי קיקרו מכיוון שברוטוס התעלם מאותות מבשרי רע מטעם האלים.
כאשר מרקוס אמיליוס לפידוס מרד בשנת 77 לפנה"ס, בניסיון לתפוס את השליטה ברומא לאחר מותו של סולה בשנה שעברה, תמך בו ברוטוס ומונה על ידו כמפקד הצבא שהוצב בגאליה קיסאלפינה.
ברוטוס נלחם כנגד פומפיוס במוטינה (כיום מודנה שבאיטליה), אולם שהבין שהמרד נכשל ואין לו שום ברירה הוא נכנע לפומפיוס תוך שהאחרון מבטיח לו שלא יאונה לו כל רע.
אולם, למרות ההבטחה הוא הוצא להורג על ידי אחד מאנשי פומפיוס.
ברוטוס היה נשוי לסרוויליה קפיאוניס.
בנם היה מרקוס יוניוס ברוטוס, שעמד בראש הקשר לרציחתו של יוליוס קיסר.
קיקרו מציין אותו כמומחה בחוק הרומאי.
מרקוס לוליוס היה מצביא ופוליטיקאי רומאי.
יש המזהים את לוליוס עם מרקוס שנזכר בכתביו של אפיאנוס.
לפי גישה זו היה לוליוס מתומכיו של מרקוס יוניוס ברוטוס ובשל כך נכלל ברשימת הפרוסקריפציות של הטריומווירט השני ונגזר עליו מוות.
שהה עם ברוטוס במזרח ונלחם לצידו בקרב פיליפי.
לאחר תבוסת הליברטורים הוא התחזה לעבד ונמכר לאדם בשם ברבולה (המזוהה עם קווינטוס אמיליוס לפידוס) שהפך אותו לעבדו הראשי, ובסופו של דבר גילה את מוצאו האמיתי והצליח להשיג חנינה מאוקטביאנוס, תודות להתערבותו של מרקוס ויפסניוס אגריפה.
לאחר מכן, לפי אפיאנוס, הפך לוליוס לתומכו של אוקטביאנוס ונלחם לצידו בקרב אקטיום שבסופו הוא פגש בחברו לפידוס, שנלחם לצדו של מרקוס אנטוניוס.
הפעם היה זה לפידוס שהתחזה לעבד, ולוליוס קנה אותו ובסופו של דבר הצליח להשיג לו חנינה מידיו של אוקטביאנוס.
תפקידו הראשון של לוליוס הידוע בוודאות היה של מושל גלטיה, הוא נשלח בשנת 25 לפנה"ס לארגן את הפרובינקיה שזה עתה סופחה לקיסרות, הוא הצליח לארגן את הפרובינקיה בלא שפיכות דמים, וצבאה שולב בצבא הרומאי ואורגן מחדש כלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה.
לוליוס נבחר לכהן כקונסול בשנת 21 לפנה"ס ביחד עם לפידוס.
לא ידוע דבר על פעולותיו כקונסול מלבד כתובת שמעידה על כך שהוא שיקם את גשר ארבעת הראשים.
לאחר תום כהונתו כקונסול יצא לוליוס לשמש כמושל מוקדון בשנת 19/18 לפנה"ס, במהלך כהונתו כמושל, נלחם והביס שבט תראקי.
הוא מונה לכהן כמושל גאליה קומאטה בשנת 17 לפנה"ס והובס במהלך כהונתו על ידי שבט גרמאני שאף הצליח לשבות את נסו של הלגיון החמישי אלואדה.
תבוסה זאת פגמה במוניטין שלו והוא מעולם לא מונה שוב לתפקיד הדורש פיקוד על כוחות צבא.
לוליוס היה בפמלייתו של גאיוס קיסר, נכדו של אוגוסטוס, כשזה שוגר למזרח הקיסרות בשנת 2 לפנה"ס כדי לפתור את הסכסוך עם האימפריה הפרתית שנסוב על שאלת השליטה בארמניה.
מטרה נוספת לשליחות הייתה רצונו של אוגוסטוס להציג את נכדו, שאותו הועיד ליורשו המיועד, בפני שליטי המזרח.
לאחר שהתגלה לקיסר כי לוליוס צבר הון עצום כתוצאה משורה של מעשי שחיתות, התאבד לוליוס בשנת 2 לספירה.
הלורד מרקוס ג'וזף זיו , איש עסקים יהודי-בריטי ופעיל ציוני.