tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסגנון נקרא לעיתים גם "אינסטינקטיבי", מאחר שהדגיש את הפסיכולוגיה של הדמויות ואת הדחפים המניעים אותן.
התפאורה צומצמה למינימום ומנגד נעשה שימוש רב בתנועות המצלמה כדי להוסיף מורכבות למרחב האינטימי והפשוט.
גם לקראת סוף שנות ה-20 נמשכה עדיין הפקתם של סרטים אילמים אולם בהדרגה החלו להופיע סרטים שהכילו פסקול, דבר שאפשר פריחה אמנותית אחרונה לפני עליית הנאצים לשלטון.
ה"סרטים המדברים" אומצו במהירות על ידי תעשיית הקולנוע הגרמנית ובשנת 1932 היו כבר 3,800 בתי קולנוע בגרמניה שצוידו במערכות קול.
היוצרים הראשונים שהתנסו בטכנולוגיה החדשה צילמו לעיתים את הסרט בכמה גרסאות, תוך שהם עושים שימוש ביותר משפה אחת בו-זמנית.
הסרט "המלאך הכחול" (1930), שסימן אולי יותר מכל את המעבר של הקולנוע הגרמני מהעידן האילם לעידן הקול ונחשב לאחד הסרטים המדברים הראשונים בעולם, צולם אף הוא בשתי גרסאות (גרמנית ואנגלית), כאשר בכל גרסה הופיעו שחקני משנה שונים.
הסרט, בהפקתו של אריך פומר ובבימויו של יוזף פון שטרנברג, מבוסס על רומן מאת היינריך מאן ומספר על מורה מוערך המתאהב בזמרת קברט.
ההתאהבות האובססיבית מובילה אותו בהדרגה לטירוף, עד למותו כשהוא מושפל ודחוי.
עיקר פרסומו של הסרט לאורך השנים נבע מליהוקה של שחקנית בשם מרלן דיטריך לתפקיד הראשי.
דיטריך הייתה עד אז שחקנית אנונימית והסרט הזניק את הקריירה הבינלאומית שלה והקנה לה תהילת עולם.
הסרט הפך ליצירה מייצגת של רוח התקופה, כלומר של הנהנתנות והמתירנות המינית ששררו בברלין בסוף תקופת ויימאר.
המצב הכלכלי ופוליטי הגרוע ברפובליקת ויימאר כבר הוביל למספר יוצרי סרטים לעזוב את גרמניה ובעיקר לארצות הברית.
1,500 אנשי קולנוע היגרו מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון ביניהם היו דמויות מפתח כגון המפיק אריך פומר, השחקנית מרלן דיטריך, פיטר לורה, והבמאי הידוע פריץ לאנג.
פרשת יציאתו של לאנג מגרמניה ידועה מאוד : הוא אמר כי יוזף גבלס התרשם מאוד מסרטו מטרופוליס וכי ביקש מלאנג להפוך לראש יחידת סרטי התעמולה.
במקום זאת, לאנג החליט לעבור לאמריקה, שם הייתה לו קריירה ארוכה ומשגשגת.
תסריטאי יליד אוסטריה (ובמאי מאוחר יותר) בילי ויילדר גם הוא היגר מגרמניה הנאצית והפך לאחד מהבמאים המצליחים בארצות הברית.
לא כל מי שהיה מאוים בגרמניה הנאצית הצליח לבסוף לברוח.
השחקן ובמאי קורט גרון, למשל, נספה במחנה ריכוז.
להגירה מגרמניה הנאצית הייתה השפעה מכרעת על הקולנוע האמריקאי.
לדוגמה: חלק מסרטי האימה הגדולים של שנות ה-30 הופקו על ידי מפיקים גרמנים.
בחודשים שלאחר עליית הנאצים לשלטון, המשטר השתלט על UFA ולמעלה מ-3,000 יהודים וזרים פוטרו מעבודתם בתעשייה.
בנוסף, הוקמה מחלקה מיוחדת לקולנוע תחת יוזף גבלס.
עיתונאים יכלו רק לדווח על תוכנו של סרט ולא להעביר עליו ביקורת.
אחרי עליית המשטר הטוטליטרי יוצרי סרטים לא יכלו ליצור סרטים שרעיונם התנגד לאידאולוגיה הנאצית.
למרות שבתקופה הנאצית יצאו מספר רב של סרטי תעמולה (כמו היהודי זיס והיהודי הנצחי) שהצליחו בקופות, רוב הסרטים שיצאו בשנים אלה היו למטרות בידור בלבד ללא קשר לתעמולה.
יבוא סרטים זרים הוגבל באופן חוקי לאחר 1936 והתעשייה הגרמנית, שהולאמה ביעילות בשנת 1937, הייתה צריכה לפצות על הקולנוע הזר שחסר במדינה.
בשנים האחרונות של המלחמה היה צורך בסרטי בידור קלים שייצרו הסחות דעת מההפצצות של בעלות הברית וההפסד הגרמני.
בשנים 1943 ו-1944 הקולנוע הגרמני הרוויח מיליארדים.
למרות ההגירה של יוצרי סרטים רבים והמגבלות הפוליטיות, לקולנוע הנאצי הייתה השפעה אמנותית מסוימת.
השפעה זו באה במיוחד מיוצרי סרטי תעמולה כגון לני ריפנשטאהל.
בין עבודותיה הידועות אפשר למנות את ניצחון הרצון (1935), המתעד את קונגרס המפלגה הנאצית שנערך בשנת 1934, ואולימפיה (1938), המתעד את אולימפיאדת 1936, חלוץ שימוש בטכניקות של תנועת מצלמה ועריכה שהשפיעו על סרטים רבים מאוחר יותר.
סרטי התעמולה הם היום נושא שנוי במחלוקת כי אמנם השפיעו מבחינה אמנותית, אך חלק זה הוא בלתי נפרד מהאידיאל הנאצי שלהם.
בתחילה, הקולנוע המזרח גרמני הרוויח רבות מכיוון שחלק רב מאולפני UFA נמצאו באזורי הכיבוש הסובייטים ולכן היה נוח יותר להפיק סרטים.
הרשויות היו להוטות לשקם מחדש את תעשיית הקולנוע והוציאו צו לפתוח מחדש את בתי הקולנוע בברלין בסוף מאי 1945, שלושה שבועות בלבד אחרי הכניעה הגרמנית.
חברת ההפקה הגרמנית Deutsche Film-Aktiengesellschaft (או בראשי תיבות DEFA) נוסדה ב-17 במאי 1946, והשתלטה על תעשיית הקולנוע באותו אזור, במה שהפך מאוחר יותר לגרמניה המזרחית.
בסך הכל DEFA ייצרה כ-900 סרטים עלילתיים במהלך קיומה, כמו גם כ-800 סרטי אנימציה ומעל 3,000 סרטים תיעודיים וסרטים קצרים.
בשנותיה הראשונות, הייצור היה מוגבל בשל בקורות מחמירות שהוטלו על ידי הרשויות אשר הגבילו את נושאי העניין של הסרטים לנושאים שתרמו ישירות לפרויקט הקומוניסטי של המדינה.
רק 50 סרטים הופקו בין השנים 1948–1953, לא כולל יומני חדשות וסרטים חינוכיים.
עם זאת, בשנים מאוחרות יותר סרטים רבים הופקו על מגוון רחב של נושאים.
בנוסף, DEFA החלה לייצר סרטי ילדים רבים.
בשנות ה-70 המאוחרות יוצרי סרטים רבים עזבו את גרמניה המזרחית וערקו למערב כתוצאה מההגבלות על עבודתם.
בשנים האחרונות של המדינה, הזמינות של טלוויזיה ותוכניות וסרטים בשידורי טלוויזיה שהגיעו למזרח גרמניה באמצעות גלי האתר הבלתי נשלטים, החשיבות ההפקות של DEFA הופחתה, למרות שהתפקיד המתמשך שלה בהפקת מופעים לערוץ טלוויזיה המזרח גרמני נשאר.
לאחר איחוד גרמניה, אולפניה וציודה של DEFA נמכרו והארגון פורק.
הכיבוש ובנייתה מחדש של גרמניה על ידי ארבע המעצמות בתקופה שמיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה הביאו לשינוי רב בטווח ארוך בעבודתה של תעשיית הקולנוע.
ההחזקות של UFA הוחרמו על ידי בעלות הברית.
למרות ההרס של המלחמה, צריכת הקולנוע עלתה מאוד ואף עלתה על זו שהייתה לפני המלחמה.
בפעם הראשונה בשנים רבות, לקהל הגרמני הייתה גישה חופשית לקולנוע מכל רחבי העולם ובתקופה זו סרטיו של צ'ארלי צ'פלין נשארו פופולריים כפי שהיו לפני עליית הנאציזם.
בנוסף מלודרמות מארצות הברית היו פופולריות מאוד.
עם זאת, 40% מנתח השוק בשנת 1950 היה של הסרטים הגרמניים.
סרטים אמריקאים לקחו כ-30 אחוזים מהשוק.
רבים מהסרטים שיוצרו לאחר המלחמה התייחסו למלחמה ולהריסות.
סרטים אלו מראים זיקה חזקה לזאנר הנאו ריאליזם האיטלקי ועוסקים בעיקר בחיים בגרמניה ההרוסה וחיי היום-יום.
קולנוע זה היווה תגובה ראשונית לאירועים שקרו בתקופת הנאציזם.
למרות כניסתה של הטלוויזיה במדינה בשנת 1952, מספר צופי הקולנוע המשיך לגדול במשך רוב שנות ה-50, והגיע לשיא של 817,500,000 ביקורים בשנת 1956. מטרת רוב הסרטים בתקופה זו הייתה אך ורק לבדר את הקהל והיו למעט סרטים יומרה אמנותית או מסר חברתי.
את סרטי התקופה ניתן לכנות "סרטי מולדת", שבהם התרחשו סיפורים פשוטים של אהבה ומשפחה והוכרעו בסביבה כפרית, לעיתים קרובות בהרים של בוואריה, אוסטריה או שווייץ.
ז'אנרי סרט אחרים אופייניים לתקופה זו היו עיבודים של אופרטות, מלודרמות בתי חולים, קומדיות ומחזות זמר.
סרטים רבים היו רימייקים של ההפקות קודמות של UFA.
התחמשותו והקמתו של הבונדסוור בשנת 1955 הביאה עמה גל של סרטי מלחמה שנטה לתאר את החיילים הגרמנים הרגילים של מלחמת העולם השנייה כאמיצים ולא כדמויות פוליטיות.
ההיסטוריון עומר ברטוב כתב שסרטים גרמנים של התקופה הראו את החייל הממוצע הגרמני כקורבן הרואי: אצילי, קשוח, אמיץ, מכובד ופטריוט בזמן הלחימה הקשה במלחמה חסרת טעם למשטר שלא אכפת לו.
עם זאת, לא הוזכרו כלל ההיבטים של רצח עם של מלחמתה של גרמניה במזרח.
החריג היחיד הוא הקצין היהודי האמריקאי, שמוצג כהיפר-אינטליגנטי ומאוד חסר מצפון, ולדברי ברטוב נראה כרומז שהטרגדיה האמיתית של מלחמת העולם השנייה הייתה שהנאצים לא קיבלו הזדמנות להשמיד את כל היהודים, שעכשיו חזרו עם תבוסתה של גרמניה לשוב לנצל את העם הגרמני.
שנות ה-60 – קולנוע במשבר והפקות פופולריות
בסוף שנות החמישים, הגידול בצריכת הקולנוע והכנסות תעשיית הקולנוע החלו לרדת.
בשנת 1969 הנוכחות המערב-גרמנית בבתי הקולנוע הייתה קטנה ברבע מאשר זו שהייתה באמצע שנות ה-50. כתוצאה מזה, חברות הפקה והפצה גרמניות רבות פשטו את הרגל בשנות ה-50 וה-60 ובתי קולנוע ברחבי הרפובליקה הפדרלית נסגרו; מספר המסכים במערב גרמניה כמעט חצוי בין תחילת וסוף העשור.
בתחילה, המשבר נתפס כבעיה של ייצור יתר.
כתוצאה מכך, תעשיית הקולנוע הגרמנית החלה לקצץ בייצור הסרטים.
בשנת 1965 הופקו כ-65 סרטים, לעומת 123 סרטים שהופקו 10 שנים קודם לכן.
עם זאת, מעורבותה של גרמניה בהפקות בינלאומיות גדל בשנים אלו.
המקור של הדעיכה הכלכלית נמצא בנסיבות הכלכליות והתרבותיות של התקופה.
בתקופה זו התפתחה הטלוויזיה, שהיוותה מקור תחרות לקולנוע.
בשנת 1962 היו בגרמניה המערבית 7,000,000 מכשירי טלוויזיה.
לשם השוואה, בשנת 1953 היו רק מיליון מכשירים.
בסוף העשור החלו להפיץ סרטי פורנוגרפיה רכים.
סרטים אלה הצליחו מבחינה מסחרית במערב גרמניה ומחוצה לה, אך לא זכו לאהדה מהמבקרים.
כתגובה לקיפאון האמנותי וכלכלי של קולנוע גרמני, קבוצה של יוצרי סרטים צעירים הוציאה מניפסט באוברהאוזן ב-28 בפברואר 1962. בין החותמים על המניפסט נמנו היוצרים ורנר הרצוג, ריינר ורנר פאסבינדר ווים ונדרס.
בשנת 1965 החלה הממשלה לממן את תעשיית הקולנוע, אך אנשי הקולנוע החדש לא שייכו את עצמם לתעשייה הקיימת, ולכן לא נהנו מכספי הממשלה.
לעיתים רבות היוצרים נאלצו להיות תלויים מכספים שהגיעו מהטלוויזיה.
היה לכך יתרון שבאמצעות הטלוויזיה היוצרים יכלו להתאמן ולהתרגל ליצירה וכשהגיעו לקולנוע, הם הצליחו להוציא סרטי איכות שהיו שוברי קופות.
מצב זה השתנה לאחר שנת 1974, שבה נחתם הסכם אשר הוארך שוב ושוב עד היום, שמספק לחברות הטלוויזיה תמיכה כספית להפקת קולנוע.
על פי תנאי ההסכם, סרטים שהופקו באמצעות כספים אלה יכולים להיות מוקרנים בטלוויזיה רק 24 חודשים לאחר השחרור התיאטרלי שלהם.
הם עשויים להופיע בווידאו או DVD לא מוקדם משישה חודשים לאחר השחרור לקולנוע.
הסכם זה הוביל להגדלת צריכת הקולנוע.
בקולנוע הגרמני החדש נוצרו סרטים אמנותיים ושאפתניים ששאפו לעסוק בנושאים חברתיים.
חברות הייצור הגרמניות היו מעורבות באופן נפוץ בהפקות צרפתיות ואיטלקיות יקרות ממערבוני ספגטי ועד לעיבודי קומיקס צרפתים.
לאחר שהקולנוע במערב גרמני השיג חלק ממטרותיו, ביניהן מימון הקולנוע על ידי הממשלה והכרה בינלאומית מחודשת, התעשייה החלה להראות סימני עייפות בשנות ה-80, על אף שרבים מתומכיו המשיכו ליהנות מהצלחה אישית.
מאמצע העשור התפשטות מכשירי וידאו ויצרו תחרות לקולנוע.
בתקופה זו חלה ירידה בנוכחות בבתי הקולנוע.
בשנת 1989 היו רק 101.6 מיליון כניסות לבתי הקולנוע, לעומת 115.1 מיליון כניסות בשנת 1976. עם זאת, הטלוויזיה אפשרה לשפר ולחזק שחקנים צעירים עד שהגיעו לקולנוע.
בנוסף, החלה הפצה של סרטים בודדים בקטלוג של סרטי ווידאו, מה שעשה שינוי במערכת היחסים שבין סרט לצופה.
מאז האיחוד הופקו סרטים רבים העוסקים בהיסטוריה הגרמנית במאה ה-20. החל בגרמניה הנאצית ועד לחלוקת גרמניה.
חלק רב מהסרטים אשר יצאו בתקופה זו הצליחו רבות גם מבחינה מסחרית וגם מבחינה אמנותית.
מאז שנות ה-60 ועד היום, לגרמניה יש מסורת של שיתוף של הפקות עם שאר המדינות באירופה.
מאז שנת 2000, קיימת התעוררות כללית של תעשיית הקולנוע הגרמנית, עם סרטים שהופקו בתקציב רחב והצליחו רבות בקופות, בגרמניה ובעולם.
מאז תור הזהב שלה בשנת 1920 תעשיית הקולנוע הגרמנית מעולם לא חזרה למצוינות הטכנית, ערעור מערכת כוכבים או הסיפורים הפופולריים המתאימים לקהל עולמי.
סרטים בולטים מתקופה זו: "חיים של אחרים" (אשר זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר), "הנפילה", "כנופיית באדר מיינהוף", "ראן לולה ראן", "להתראות לנין!" ועוד.
בין הבמאים הבולטים מהתקופה אפשר למנות את וולפגנג בקר, פאטי אקין ופלוריאן הנקל פון דונרסמארק.
בנוסף, בשנים האחרונות יוצרים מגרמניה החלו ליצור בהוליווד, כגון: רולנד אמריך והנס צימר.
קולנוע הוליוודי קלאסי או המשכיות קלאסית הם מונחים המשמשים בתחום ביקורת הקולנוע ומתייחסים לחזות הסרט והסִיפֵּר – שני יסודות שאפיינו ופיתחו את הקולנוע האמריקאי מראשיתו, בין 1917 לתחילת העשור של 1960. אלה גילמו בסופו של דבר סגנון קולנועי שהפך למוביל, בעל עוצמה ואף שולט ברחבי העולם.
במשך מאות שנים הכלי החזותי לספר סיפורים היה התיאטרון.
למן ערש צילומם של הסרטים האילמים, שנת 1890, יוצרי הסרטים ביקשו ללכוד את חיותו של התיאטרון והריאליזם המוטמע בו על מסך הקולנוע.
הבמאים הקולנועיים הראשונים התחילו בתור במאי הצגות עממיות ובה במידה רוב שחקני הקולנוע הראשונים פעלו תחילה במלודרמות עממיות מסוג ווֹדְווִיל.
ואולם במידה רבה יוצרי הסרטים הראשונים המעיטו בהשפעתן של מגבלות המדיום כמו גם בחירות האפשרית בו.
הסרטים הראשונים התאפיינו בהבעה מוגבלת מבחינה חזותית.
סרטי הנרטיב הראשונים שאלו מעט מאוד מאמצעי ההבעה של הבמה, והנרטיב המוצג בהם סיגל לעצמו מעט מאוד מן המלודרמה החיה.
למרות העומק שהתבטא בקדמת הבמה, סרטים אלה הושטחו בעוצמה ובריאליזם שבהם בתוך מסגרת קולנועית.
אפיון מלודרמטי ובידורי רק הדגיש את המלאכותיות של הסרט, בדומה לזה, העיצוב הקולנועי, כמו-בימתי, התפרש דו-ממדי ועצור.
לפני הסגנון החזותי, שהצופים יתוודעו אליו כ"המשכיות קלאסית", סצנות צולמו במלואן בסגנון לוֹנְג שוֹט ועוצבו בשימת-לב כוריאוגרפית בהתאם לתיאור העלילה ויחסי הדמויות.
העריכה הייתה מוגבלת בעיקר להבזקים של צילומי תקריב על עצמים שנכתבו בהם שמות להבהרה.
אף שניצני הסרטים חסרו את הריאליזם הגלום בבמה, עולם הסרטים יוצר את אשליית ההתקדמות בזמן ויציבות המרחב.
עד תחילת העשור 1910, החל עולם הסרטים לממש את הפוטנציאל האמנותי האצור בו.
בשוודיה ובדנמרק תקופה זו נקראה "עידן הזהב" של הקולנוע.
באמריקה השינוי האמנותי מיוחס לבמאים כמו ד.
גריפית' שהצליחו לבסוף לשבור את אחיזתה של "קרן הפטנטים" המיוחסת לאדיסון.
בכך הצליחו במשימתם להפוך את הפקת הסרטים לעצמאית ומשוחררת ממונופול תעשייתי ראשוני זה.
בכל רחבי העולם החלו יוצרי סרטים לאמץ אמצעים חזותיים ונרטיביים המאפיינים את הקולנוע ההוליוודי הקלאסי.
שנת 1913 הייתה אבן דרך ביצירת סרטים ברחבי העולם.
במאים מארצות שונות הפיקו יצירות מופת חלוציות.
בה במידה השפיעו רבות השחקנים בסרטיו בליטוש הופעותיהם אל המדיום החדש.
בשנת 1915 הפיק גריפית' את הסרט "הולדתה של אומה" בכיכובה של ליליאן גיש, שנודעה במגוון הטכניקות הדרמטיות שלה על הבד.
הסרט פרץ את הדרך לקולנוע ככלי לסיפור סיפורים כי הוא שילב טכניקות חזותיות חדשניות לזמנו.
הסרט מפאר את נקמותיו של הקוֹ קלוּקס קן בשחורים והוא נודע לשמצה בתפיסתו הגזענית.
הסרט התיישן עד מהרה, ומשנת 1917 הקולנוע ההוליוודי הקלאסי מתאפיין בסִיפֵּר ובסגנון חזותי שהפכו למגובשים.
קולנוע הוליוודי קלאסי בעידן הקול (למן 1927 – עד שלהי העשור 1960)
הסגנון החזותי של הקולנוע ההוליוודי הקלאסי התפתח התפתחות של ממש לאחר המעבר להפקת סרטים באמצעות קול.
השינויים העיקריים הגיעו מתעשיית הסרטים עצמה, משהתעצמה שיטת האולפנים.
אמנם האולפנים נכנסו לזירה שנים מספר לפני עידן הקול, אלא שרק מאז 1925 רוב הבמאים והשחקנים האמריקניים הידועים, שעבדו באופן עצמאי מתחילת 1920, הסכינו לשיטת האולפנים והפכו חלק ממנה.
תחילתו של עידן הקול שנויה במחלוקת.
יש המסמנים את תחילתו עם "זמר הג'אז" משנת 1927. יש המאחרים את עידן הקול לשנת 1929, שאז העידן האילם נגמר בלי ספק.
מסוף שנות 1920 עד שלהי 1960 התבססו סרטי הוליווד על ז'אנר כלשהו – מערבי, קומדיית סלפסטיק, מוזיקלי, אנימציה מצוירת, ביוגרפי – ולעיתים קרובות צוותים יצירתיים היו מזוהים עם אולפן מסוים.
לדוגמה, המלחין אלפרד ניומן עבד בחברת פוקס המאה ה-20 במשך עשרים שנה, וססיל בלאנט דה-מיל ביים כמעט את כל סרטיו באולפן פּאראמָאוּנט.
לפי היסטוריונים ומבקרים, תקופה של עשר שנים נדרשה עד שהושגה רמת האיכות המוכרת מכבר גם בסרטים שאינם אילמים.
שְנוֹת שִלהי 1930 מסמנות את מימוש ההבטחה הגלומה בקולנוע.
שנת 1939 הייתה נקודת שיא בהפקתם של סרטים אמריקניים, בהם: "חלף עם הרוח", "אנקת גבהים", "הקוסם מארץ עוץ", "מֶרְכֶּבֶת הדואר", "מר סמית הולך לוושינגטון", "שובו של דיסטרי", "נינוצ'קה", "היה שלום מר צ'יפס".
ניתן לאפיין את תור הזהב של הקולנוע ההוליוודי מבחינת סגנון, עריכה, עלילה, זמן ומרחב.
"קולנוע הוליוודי קלאסי מחזיק סגנון בלתי נראה לרוב וּקְשֵה פענוח בעבור הצופה הממוצע.
הסיפור נרקם ביעילות ובחוסר מאמץ עד כדי כך שנראה לקהל כאילו אין לו יד מְכַוֶּנֶת.
הוא יוצא כקסם מן המרקע" ג'ון בלטון, מומחה לקולנוע, אוניברסיטת רוטגרס.
הסגנון הסיפורי-חזותי של הקולנוע ההוליוודי הקלאסי, כפי שתואר בידי דייוויד בורדוול, הושפע במידה רבה מתקופת הרנסאנס ורעיונות התחייה שבה האדם הוא הנקודה הבראשיתית.
האמצעי הבולט ביותר לייצוב תמונה חזותית-מרחבית בעריכה אנליטית הוא חוק מאה שמונים המעלות.
ציר של מאה שמונים מעלות נשמר תמיד בין שתי דמויות המשוחחות ביניהן וכן בין הצופה לבין השוֹט.
בכך מתאפשר לצופה למקם את עצמו או עצמה בטווח הפעולה.
חוק שלושים המעלות מתייחס לחיתוך הזווית שסצנה אחת מחוסרת בה לעומת סצנה אחרת, מה שיוצר שינוי בנקודת המבט, בפרספקטיבה, שאינו פוגם באשליית השלמות.
חיתוך שאינו מקפיד על כלל שלושים המעלות, המכונה ג'אמפ קאט, מפר את אשליית המשכיות הזמן.
שני חוקים אלה הם היסוד והמסד לצילום סרטים.
השימוש בהם בישר את תחילתו הרשמית של העידן הקלאסי, כפי שניתן לראות בסרט הצרפתי החלוצי "מסע אל הירח" מ-1902.
טכניקה נוספת נקראת עריכה צולבת; היא מנכיחה את ההתרחשות המקבילה של פעולה במקומות שונים.
הסיפור הקלאסי מתקדם ומתגשם תמיד דרך מניע פסיכולוגי, דהיינו דרך רצונו של האדם להיאבק במכשולים לעבר מטרה מוגדרת.
יסוד זה מורכב בדרך כלל מסִיפֵּר עיקרי (לעיתים קרובות רומן אהבהבים) שזור בסִיפֵּר משני, כמו עסק או פשע.
הסיפור מובנה כך שיש בו התחלה, אמצע וסוף באופן מסומן, מודגש וברור לכול, ועל פי רוב, ישנו פתרון מובחן.
שחקנים, אירועים, נסיבות נובעות, נקודות ראשיות ומשניות משמשים לתועלת ההיגיון כולו כמאפיינים בסיסיים.
הסִיפֵּר הוא שרשרת של סיבה ותוצאה והדמויות הן סוכנים סיבתיים – אירועים אינם מתרחשים באופן אקראי.
אכן, לדמויות בסרט הקולנוע ההוליוודי הקלאסי תכונות מוגדרות, והן פעילות, מוכוונות מטרה מאוד.
הן מעין סוכנים סיבתיים המונעים משיקולים פסיכולוגיים ולא חברתיים.
הזמן ההוליוודי הקלאסי הוא רציף, ליניארי, אחיד, שכן עלילה לא ליניארית פוגמת בריאליזם ומפנה תשומת לב בולטת לאשליית המדיום.
המניפולציה היחידה החורגת מן הרצף היא החזרה לעבר, פלשבק, כמו בסרט "קזבלנקה".
הכלל החשוב ביותר בכינונה של המשכיות מקום קלאסית הוא קביעות האובייקט: הצופה חייב להאמין כי האירוע מתקיים מבעד להיקפה של המסגרת הקולנועית לשם שימור הריאליזם של התמונה.
משום כך, ההתייחסות אל מרחב בהוליווד הקלאסית – עניינה לגבור או לכסות על דו-הממדיות של הסרט ("סגנון בלתי נראה"), באמצעות צילום מרוכז על גוף האדם.
צילום הסרט לפרקיו מדגיש מחוות או הבעות פנים.
בשעתו השווה אנדרה באזאן בין הסרט הקלאסי למחזה מצולם בכך שנראה כי האירועים מתרחשים באובייקטיביות והמצלמות משמשות כצוהר הטוב ביותר למחזה כולו.
תפיסת המרחב מורכבת מארבעה היבטים עיקריים: מרכוז, איזון, קדמיות ועומק.
מרכוז מתייחס לחלק המרכזי של הפריים שנמצאים בו אנשים או חפצים בעלי משמעות; איזון מתקשר לדמויות המוקרנות באופן שווה לאורך כל התמונה; קדמיות מדגישה את הפעולה שמופנית בעידון לעבר הצופה או הסֵט; העומק נוצר באמצעות תאורה (בעיקר שלוש נקודות תאורה) ותחפושות שנועדו להפריד בין החזית והרקע.
הקולנוע האפריקאי מתייחס לתעשיית והפקות סרטי קולנוע באפריקה.
עשייה זו החלה בתחילת המאה ה-20, כאשר סלילי סרטים היו הטכנולוגיה העיקרית שבשימוש.
במהלך התקופה הקולוניאלית, אפריקה ותושביה הוצגו רק בעבודותיהם של יוצרי קולנוע לבנים, קולוניאליים, מערביים, אשר הציגו את האפריקאים השחורים בצורה שלילית, בתור "אחרים" אקזוטיים.
עם זאת, במהלך ומאז תנועות השחרור השונות ברחבי אפריקה, והקמת מדינות עצמאיות, חל שינוי חד בייצוג זה.
בסופו של דבר, אין "קולנוע אפריקאי" אחד או אחיד, ישנם הבדלים משמעותיים בין הקולנוע של צפון אפריקה ושל אפריקה שמדרום לסהרה, וכן בין תוצרי הקולנוע של מדינות אפריקה השונות.
הקולנוע המצרי הוא מן הוותיקים ביותר בעולם.
אוגוסט ולואי לומייר הקרינו את סרטיהם באלכסנדריה ובקהיר ב-1896, והסרט התיעודי הקצר הראשון צולם על ידי המצרים ב-1907. ב-1935 קמה חברת ההפקה MISR בקהיר, והחלה לייצר בעיקר קומדיות נוסחאתיות ומחזות זמר, אבל גם סרטים כמו "הצוואה" של קמאל סלים (1939).
תעשיית הקולנוע המצרי פרחה בשנות ה-1940, 1950 וה-1960, תקופה אשר נחשבת לתור הזהב שלה.
סרטו של יוסף שאהין, "תחנת קהיר" (1958) הייתה מבשרת של סרטו האיקוני של אלפרד היצ'קוק, פסיכו, והניח יסוד לקולנוע ערבי.
תעשיית הקולנוע בניגריה היא היום הגדולה ביותר באפריקה מבחינת מספר הסרטים שיוצאים כל שנה, הכנסות ופופולריות.
ניגריה היא גם מפיקת הסרטים השנייה בגודלה בעולם.
ב-2016, תעשיית הקולנוע של ניגריה תרמה 2.3% מהתוצר המקומי הגולמי (תמ"ג).
במהלך התקופה הקולוניאלית, אפריקה יוצגה באופן בלעדי על ידי יוצרי סרטים מערביים.
שפע הדוגמאות כוללות את אפוסי הג'ונגל המבוססים על דמותו של טרזן מאת אדגר רייס בורוז, וכן את סרט ההרפתקאות "מלכה אפריקאית" (1951), וכן עיבודים שונים של הרומן של הנרי ריידר הגרד, "מכרות המלך שלמה" (1885).
הרבה אתנוגרפיה מוקדמת "התמקדה על ההבדלים בין הילידים לבין האדם הלבן המתורבת, ובכך חיזקה את התעמולה הקולוניאלית".
ב-1955, פולאן סומנו וייריה - שהיה במקור מבנין אך התחנך בסנגל - יחד עם עמיתיו מקבוצת Le Group Africain du Cinema, צילם סרט קצר בפריז, Afrique-sur-Seine (1955).
וייריה רכש את הכשרתו במכון הקולנוע בפריז Institut des hautes études cinématographiques - (IDHEC), ולמרות האיסור על עשיית סרטים באפריקה, ניתנה לו רשות לייצר סרט בצרפת.
Afrique Sur Seine נחשב בדרך כלל לסרט הראשון בבימויו של שחור אפריקאי, והוא בוחן את הקשיים של להיות אפריקאי בצרפת של שנות ה-1950.
המדינות שהיו קודם לכן קולוניות פורטוגזיות הגיעו לעצמאותן ללא תשתית כלשהי ליצירת קולנוע, מכיוון שהממשלה הקולוניאלית הגבילה יצירת סרטים לצילום סרטי תעמולה, תוך שימת דגש על נחיתות האוכלוסיות המקומיות.
לכן במקומות אלו לא הושקעה כל מחשבה לפיתוח קולנוע ככלי להבעת קולות אפריקאים אותנטיים עד לאחר העצמאות.
באמצע שנות ה-1930, הבריטים הקימו את פרויקט "הניסוי הקולנועי-חינוכי של הבנטו", שהיה ניסיון "לחנך את הבנטו, בעיקר בנושאי היגיינה".
רק שלושה סרטים מתוך הפרויקט שרדו, והם מוחזקים על ידי מכון הסרטים הבריטי.
לפני השחרור מהקולוניאליזם, הופקו אך מעט סרטים אנטי-קולוניאליסטים.
יש את הסרט של כריס מרקר ואלן רנה, שניהם קולנוענים צרפתיים לבנים, Les statues meurent aussi (גם פסלים מתים), שעסק בגנבה של אמנות אפריקאית.
החלק השני של הסרט נאסר להקרנה או שידור בצרפת במשך 10 שנים.הסרט Afrique 50 של הבמאי הצרפתי רנה ווטייה הציג מהומות אנטי-קולוניאליות בחוף השנהב ובוולטה העליונה (בורקינה פאסו).
גם במאי הקולנוע האתנוגרפי הצרפתי ז'אן רוש יצר סרטים בתקופה זו, ועבודתו עוררה מחלוקת הן בקרב הקהלים הצרפתיים והן בקרב הקהלים האפריקאיים.
Rouch הסרטים לא היו במפורש אנטי-קולוניאליים, אך הם בכל זאת אתגרו את התפישות לגבי הקולוניזציה של אפריקה, ונתנו קול אחר לאפריקאים.
למרות האשמותיהם של יוצרים אפריקאים מחלוצי התנועה השחורה, כמו עוסמן סמבן, שרוש ראה אפריקאים "כאילו הם חרקים", רוש היה דמות מרכזית בפיתוח תחום הקולנוע באפריקה, והיה הראשון שעבד גם עם אפריקאים, מהם רבים המשיכו לקריירות משמעותיות בקולנוע האפריקאי (ביניהם אומארו גנדה, סאפי פאי ומוסטפא אלאסאן).
במיוחד בשל הגזענות הבוטה של רוב הסרטים שנעשו לפני העצמאות של מדינות אפריקה, יוצרים אפריקאים של עידן העצמאות, כמו עוסמאן סמבן ואומארו גנדה, בין היתר, ראו ביצירת סרטים כלי פוליטי חשוב כלי לתקן את התדמית השגויה של אפריקאים בעולם אשר קידמו היוצרים הלבנים, וכדי לנכס מחדש דימוי אפריקאי עבור אפריקאים.
הסרט האפריקאי הראשון שזכה בהכרה בינלאומית היה La Noire de...
של עוסמן סמבן משנת 1966. הסרט תיאר את הייאוש של אישה אפריקאית שנאלצת לעבוד כמשרתת בצרפת.
הסרט זכה בפרס הקולנוע הצרפתי על שם ז'אן ויגו.
סמבן, שהחל דרכו כסופר, פנה ליצירת קולנוע כדי להגיע לקהל רחב יותר.
הוא נחשב בתור "אב הקולנוע האפריקאי".
בזכות פועלו, ארצו, סנגל, המשיכה להיות המרכז הקולנועי האפריקאי החשוב ביותר למשך עשור.
עם ייסודו של פסטיבל הסרטים האפריקאי FESPACO בבורקינה פאסו ב-1969, נולד מרחב המוקדש לקולנוע אפריקאי ואשר שייך לאפריקאים.
בתחילה הפסטיבל נערך כל שנה, ואז עבר למתכונת של פעם בשנתיים, כשהוא מתקיים לסירוגין עם פסטיבל הסרטים של Carthago בתוניסיה.
אגודת הקולנוענים הפאן-אפריקאית (Fédération Panafricaine des Cinéastes, או FEPACI) הוקמה בשנת 1969 כדי לקדם את תעשיות קולנוע בתחומי ההפקה, הפצה ותצוגה.
מראשיתה, FEPACI נחשבה לשותפה מרכזית בהיערכות ארגון אחדות אפריקה (OAU), כיום האיחוד האפריקאי.
FEPACI תרמה ראייה מערכתית לגבי התפקיד של הסרט הפוליטי-כלכלי-תרבותי בפיתוח של המדינות האפריקאיות וביבשת כולה.
Yeelen, סרטו של סולימאן סיסה (מאלי, 1987) היה הסרט הראשון שנעשה על ידי אפריקאי שחור שהתחרה בפסטיבל הקולנוע בקאן.הסרט של שיך עומר סיסוקו (מאלי, 1995) גם זכה להכרה במערב; שני הסרטים גם ספגו ביקורת חריפה שהתאימו עצמם לטעם המערבי המחפש את האקזוטיקה שבאפריקה.
סרטים רבים של שנות ה-1990, כולל Quartier Mozart של ז'אן-פייר בקולו (קמרון, 1992), ממוקמים במטרופוליס אפריקאי "גלובלי", לא בעיר או בהקשר תרבותי מסוים.
תעשיית הקולנוע בניגריה חוותה צמיחה גדולה בשנות ה-1990 עם הזמינות הגוברת של מצלמות וידאו ביתי בניגריה, ותוך זמן קצר "נוליווד" הייתה למרכז ההפקה של סרטים דוברי אנגלית במערב אפריקה.
כדוגמה לגודל התעשייה הזו, הופקו בנוליווד 1844 סרטים ב-2013 בלבד.
לצד מאמצים לייצר עולם אפריקאי של יצירת קולנוע, המרחבים בהם אפריקאים יכלו לזכות לראות סרטים הלכו והצטמצמו.
בין הסיבות היו הקושי הכלכלי של המדינות, מצב מלחמה ששרר בהם, או בחלק מהמדינות, חוסר בתשתיות טלוויזיה או תקציבים.
אולם הקולנוע האחרון בעיר קינשאסה (היום, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו) נסגר בשנת 2004. אולמות רבים הוסבו לכנסיות.
ב-2009 נציבות האו"ם לפליטים הקרין את הסרט Breaking the Silence (שוברים שתיקה) בקיוו דרום ובקטנגה, מחוזות שהיו מוקדים למלחמת האזרחים שהתחוללה.
הסרט עוסק באונס במסגרת מלחמה זו.
עם זאת, ב-2016 נפתח אולם קולנוע חדש בברזוויל (בירת הרפובליקה של קונגו) עם 200 מושבים, ובאפריל 2018 החלה הבנייה של בית קולנוע נוסף בברזוויל.
פרסי האקדמיה האפריקאית לקולנוע נוסדו בשנת 2004, וסימנו את הצמיחה בתעשיות המקומיות ברחבי היבשת.
מאז, נפתחו עוד פסטיבלי קולנוע וטקסי פרסי קולנוע רבים, ומדינות חדשות ושטופות מלחמה, כמו דרום סודאן, אף הן מתקדמות במאמצים לייצר מסגרת קולנועית מקומית אשר תשקף את זהויות תושביהן.
הקולנוע האפריקאי, בהיבטו הרחב, נוטה להתמקד בנושאים חברתיים ופוליטיים יותר מאשר במטרות מסחריות.
הוא חוקר את הקונפליקטים המובנים בין המסורת של העבר לבין הזמנים המודרניים.
סרטים רבים עוסקים בגישות הפוליטיות של יוצריהם, דבר המשתקף באמנת הקולנוע האפריקאית אותה אמצה אגודת הקולנוענים הפאן-אפריקאית (FEPACI) באלג'יר בשנת 1975. האמנה נפתחת באזכור המצב הנאו-קולוניאלי בו שרויות רוב המדינות של אפריקה.
"המצב העכשווי בו חיות החברות האפריקאיות הוא כזה שבו הן נשלטות במספר רמות: פוליטית, כלכלית ותרבותית." יוצרי הקולנוע האפריקאים הדגישו את הסולידריות עם יוצרי סרטים פרוגרסיביים בחלקים אחרים של העולם.
סרטים אפריקאים גם עוסקים בבעיות חברתיות, כמו אפליה מגדרית ותוצאותיה, ביניהן חינוך של ילדות ונשים, נישואי כפייה, מילת נשים, אונס, ועוד.
יוצרים כמו עוסמן סמבן, ביקשו להחזיר את ההיסטוריה האפריקאית לאפריקאים, והציגו סיפורים של מאבק והתנגדות לשליטה אירופאית ואסלאמית.
נושאים נוספים שעולים בקולנוע האפריקאי הוא ההשלכות של מלחמה, כמו פליטים ועקירה; עוד נושאים הם גלובליזציה, והגירה.
יוצר הסרטים האפריקאי משול לעיתים קרובות ל"גריו" (מספר הסיפורים) המסורתי.
כמו הגריו, יוצרי הקולנוע לקחו על עצמם את המשימה להביע ולשקף חוויות קהילתיות.
דפוסים של המסורת הספרותית שבעל פה האפריקאית מחדירים את עצמם לתוך הסרטים.
לצד זה, הקולנוע האפריקאי גם הושפע ממסורות קולנועיות מיבשות אחרות, כגון הנאו-ריאליזם האיטלקי, סינמה נובו הברזילאי והתיאטרון של ברטולט ברכט.
האתנולוגית הסנגלית סאפי פיי הייתה האישה-הקולנוענית הראשונה לזכות בהכרה בינלאומית.
בשנת 1972, שרה מלדורו צילמה את סרטה Sambizanga על המלחמה של 74–1961 באנגולה.
נשים ששרדו את המלחמה הזו הן גם הנושא של הסרט תיעודי Les Oubliées (הנשכחות) של אן-לאור פולי, 20 שנים מאוחר יותר.
ב-1995, ונג'ירו קניינג'ואי עשתה את הסרט The Battle of the Sacred Tree בקניה.
בשנת 2008, מנושקה קלי לבובה הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה של הקולנוע הגבונזי לביים סרט עלילתי.
סרטה הקצר Le Divorce מתייחס להשפעה המודרנית ושל הערכים המסורתיים על הגירושים של זוג גבונזי צעיר.
קמי אדטיבה הניגרית, שהייתה קודם לכן במאית וידאו קליפים, יצאה בסרט הבכורה שלה The Wedding Party ב-2016. הסרט, על אירועי חגיגות הנישואים של זוג אריסטוקרטי, היה לסרט המצליח ביותר בהיסטוריה של נוליווד.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי סהרה (FiSahara), נערך במחנה הפליטים סהראווי שבאלג'יריה
פסטיבל הסרטים של רואנדה (Hillywood)
פסטיבל הסרטים הלהט"בי בדרום אפריקה Out In Africa
פסטיבל סרטי נשים הבינלאומי בקהיר
פסטיבל הסרטים האפריקאים של עמק הסיליקון, סן חוזה
פסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי, לוס אנג'לס
הפסטיבל העולמים לסרטים תיעודיים אפריקאים, סיינט לואיס
פסטיבל הקולנוע האפריקאי, ניו יורק
פסטיבל הסרטים האפריקאי (TAFF), דאלאס
פסטיבל הקולנוע האפריקאי – "Atesib", תל אביב
קולנוע חוף הוא בית קולנוע שפעל משנת 1932 עד ראשית שנות ה-90, והיה בית הקולנוע הראשון בחדרה.
בית הקולנוע הוקם בשנת 1932 על ידי חיים פליישמן.
שמו המקורי היה "קולנוע חף", על שם מייסדו, ואולם ברבות השנים נודע הקולנוע בשם "קולנוע חוף".
את בית הקולנוע תכנן האדריכל חיים סוקולינסקי.
קולנוע חוף היה הראשון שנפתח במושבה, והוקם ברחובה הראשי של חדרה (כיום רחוב הנשיא).
בשל ממדיו הרחבים, מלבד הקרנות של סרטי קולנוע הועלו בו גם הצגות, קונצרטים ומופעי תרבות אחרים, לרבות בשבתות.
כבר מפתיחתו שימש המקום להתכנסויות פוליטיות ארציות.
בפברואר 1941 נערך בקולנוע נשף גדול בהשתתפות אמנים מתיאטרון הבימה והאוהל לרגל יובל ליסודה של חדרה.
ברבות השנים נבנו בחדרה בתי קולנוע נוספים:"קולנוע חדרה" ו"גן זוהר" במרכז העיר וכן בתי קולנוע בשכונות בית אליעזר, גבעת אולגה ונווה חיים.
קולנוע חוף נסגר בראשית שנות ה-90, בתקופה בה נפתחו ארבעה אולמות קולנוע בקניון לב חדרה שהופעלו על ידי רשת לב ונסגרו בעשור הראשון של המאה ה-21.
לאחר סגירת קולנוע חוף הוסב מבנהו לאולם אירועים בשם "ארמון דוד".
בפיגוע באולם האירועים שבוצע בשנת 2002 פרץ למקום מחבל ורצח שישה אזרחים.
קולנוע חוף הונצח בשיר שכתב אהוד מנור וביצע שלמה גרוניך בתחילת שנות ה-90. מנור, בן בנימינה הסמוכה למושבה חדרה, נהג לבקר במקום בילדותו.
גרוניך שגדל בחדרה נהג אף הוא לבלות במקום.
בית קולנוע "ירקון" בראש העין הוקם בשנת 1955 על ידי שלושה יזמים מקומיים.
המקום היה בעבר מבנה בריטי, ששימש כמטבח שבו קיבלו העולים מתימן את מזונם.
בית הקולנוע נסגר בתחילת 1980 בעקבות הירידה ברווחיות של בתי קולנוע מקומיים בשל כניסתה של הטלוויזיה הרב-ערוצית, והמעבר לצפייה בקולנועים באזורי מסחר גדולים.
כיום לאחר שלושים שנה, עיריית ראש העין החליטה לשפץ את אולם הקולנוע ההיסטורי.
ירקון - בית הקולנוע הראשון בראש העין
בית הקולנוע הראשון אשר הוקם בראש העין בשנת 1955 נקרא "ירקון".
בשנים 1949–1950 הפעילה הסוכנות היהודית במבנה בריטי מטבח שבו קיבלו העולים מתימן את מזונם שלוש פעמים ביום.
המטבח שכן באזור שנקרא "מחנה א'" באותם הימים.
לאחר סגירתו של מחנה העולים ראש העין, בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, בשנת 1955, הכשירו שלושה יזמים בני המקום - חיים מליחי, עובדיה גמליאל ויעקב בן שאול את המבנה ופתחו בו את הקולנוע הראשון ובו כ-450 מושבים.
בתי הקולנוע היו מרכז הבילוי הפופולרי ביותר בישראל בשנות החמישים והשישים.
בתי הקולנוע אירחו גם הצגות, קונצרטים, כנסים פוליטיים ונשפים.
כוכבו של הקולנוע דעך בסוף שנות ה-70 והוא נסגר.
המקרין הופקד על שמירת הצניעות וכיסה בידו את העדשה, בסצנות נועזות לקול מחאת הצעירים.
על תחילת ההקרנה היה מודיע המקרין בצלצול פעמון, וגם על הפסקה של רבע שעה.
ישנם מספר רב של סרטים שהוצגו בקולנוע באותה תקופה כמו: "הציפורים" של היצ'קוק, "גריז", "אפוקליפסה עכשיו", "הטוב, הרע והמכוער" ורבי מכר נוספים.
אך כניסת הטלוויזיה הביאו לירידה קבועה בהכנסות של בעלי "ירקון" והוא נסגר ב-1980.
בשנת 2013, ראש עיריית ראש העין משה סיני חתם על הרשאה כספית להחזרת מבנה הקולנוע הישן לידי עיירת ראש העין לאחר שיסתיים משא ומתן עם המחזיקים במקום.
בכוונת העירייה לשחזר את המקום לסינמטק, בו יוכלו תושבי העיר לקיים מפגשים בנושא תרבות, מורשת וקולנוע.
עיירת ראש העין מכוונת לשחזור גלגלי ההיסטוריה, ולהעניק רגעים נוספים של חיבור בין הדור הצעיר לדור המבוגר.
המבנה בראש העין שרד והעירייה קנתה אותו והחלה לפעול לשימורו יחד עם המועצה לשימור אתרי מורשת.
לפי התוכנית העדכנית בחלל המרכזי במבנה יוקם שוב אולם קולנוע קטן מהמקורי אך יהיו שני חללים נוספים מוזיאון ובית קפה.
קולנוע ארמון היה בית קולנוע ברחוב הנביאים 18 פינת רחוב שבתאי לוי בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 פעלו בחיפה כ-28 בתי קולנוע, ומדי יום התקיימה בבתי הקולנוע "ארמון", "אמפי", "שביט", "עדן", "אורה", "הדר", "אוריון" ורבים אחרים, הצגה יומית, ראשונה ושנייה.
בעל בית "קולנוע ארמון" היה איש העסקים משה גרידינגר, שעלה מרומניה בגיל 43 ונפטר שנתיים לפני קום המדינה.
הוא רכש שטחים וקרקעות, נכנס לעסקי הספנות, וגם הקים משק חלב שבשלב מסוים הפך לספק החלב לגני הילדים בתל אביב.
לאחר שנכנס לשותפות בקולנוע "עין דור", בנה גרידינגר את "קולנוע הרצליה", ומיד אחריו את "קולנוע ארמון"
הקולנוע נחשב מפואר וכלל אולם עם 1,800 מושבים, יציע ותאי כבוד.
היה לו גג נפתח לחודשי הקיץ.
הסדרנים היו פותחים את חלונות הצד עם מוט ארוך.
התכנון נעשה על ידי האדריכל שמואל רוזוב ששילב את הסגנון הבינלאומי ואר דקו.
"קולנוע ארמון" היה אחד מהדוגמאות המקומיות היחידות לקולנועי הערים הגדולות באירופה ובאמריקה.
מלבד סרטים בשלוש הצגות יומיות "ארמון" אירח הצגות של התיאטרונים המובילים - הבימה, האוהל והקאמרי, וכן הופעות מחוץ לישראל וקונצרטים של "התזמורת הפילהרמונית".
התזמורת הפילהרמונית הישראלית נהגה להופיע שם עד בניית האודיטוריום.
ב-31 בדצמבר 1936 ערכה התזמורת את הקונצרט הראשון שלה באולם בניצוחו של ארטורו טוסקניני, חמישה ימים לאחר קונצרט הבכורה שלה בתל אביב.
מסיבה זו הבעלים נהג להשתמש בשם נוסף: "תיאטרון ארמון".
בנוסף הופעות אופרה וכנסי בחירות נערכו ב"ארמון" לאורך שנים.
ב-1963 אף הופיע הזמר הבריטי קליף ריצ'רד באולם ארמון.
"ארמון" היה נקודת ציון מרחבית שחרגה משטח השיפוט של חיפה.
לאורך רחוב הנביאים היו בתי קולנוע נוספים, חנויות, דוכני פלאפל ומסעדות.
בפינת הנביאים והחלוץ, היו תחנות שירות של מוניות לאזורים שונים בצפון הארץ, קווי אוטובוסים רבים ובקרבת מקום היה גם "בית מכבי" של אגודת הספורט מכבי.
כל אלה הפכו את קולנוע ארמון לציר המרכזי של מרכז הבילויים של חיפה בזמנים ההם.
לצדו נפתחו פלאפל "ארמון", תחנת מוניות "ארמון" והנהלת הקולנוע אף תרמה להקמתם של מעונות ייעודים לעובדים.
ברחבת הכניסה של המבנה נהגה להתאסף בסופי השבוע קבוצה של צעירים, שנקראה "קומנדו ארמון".
לאחר שהפסיק לתפקד כבית קולנוע שימש "ארמון" בתור אולם הופעות בשם "העיר השנייה".
ב-1995 נהרס מבנה הקולנוע והחלה בניית מגדל ארמון שהסתיימה בשנת 1998.
בנו של משה גרידינגר, קלמן גרידינגר, נישא לדליה גרידינגר בשנת 1950 ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
בניהם, משה (מוקי) וישראל גרידינגר, הם בעלי השליטה בחברת תיאטראות ישראל.
בדצמבר 2019 מפעילת בתי הקולנוע "סינוורלד" ("Cineworld" ) שבשליטת האחים ישראל ומשה גרידינגר (28%) חתמה על הסכם לרכישת סינפלקס הקנדית תמורת 2.1 מיליארד דולר, הרכישה תהפוך את "סינוורלד" לגדולה בעולם מבחינת מספר מסכים.
קולנוע הונגרי - הטובים ביותר או השנים עשר של בודפשט (בהונגרית: Budapesti tizenkettő) הם שנים עשר הסרטים ההונגריים הטובים ביותר בין השנים 1948–1968. הדירוג בוצע בהצבעה חשאית של אנשי תעשיית הקולנוע ההונגרית שבחרו בשנת 1968 בהצבעה חשאית.
שם הוקרנו בקטגוריית הסרטים העלילתיים בהונגריה.
סרטים אלה נבחרו לטובים ביותר בעשרים השנים האחרונות לאחר ההלאמה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1969, הוקרנו הסרטים גם בטלוויזיה ההונגרית.
פרידייש באן : פיסת אדמה
מיקלוש ינקצ'ו : רווקים עניים
אנדראש קובאץ' : ימים קרים
פליקס מאריאשי : אביב בבודפשט
זולטאן פאברי : המורה חניבעל
אימרה פהר : במדי חייל
קארוי מאק : בית מתחת לסלעים
פרנץ קושה : עשרת אלפים ימים
מארטון קלטי : הרב"ט והאחרים
בשנת 2000 חברי "איגוד אמני הקולנוע והטלוויזיה ההונגריים" ו"מדור מבקרי הקולנוע והטלוויזיה" באיגוד הלאומי של העיתונאים ההונגרים הצביעו לבקשת הטלוויזיה ההונגרית אילו סרטים נחשבים ליצירות הטובות ביותר בכל ההיסטוריה של הסרט ההונגרי.
לפי הצבעה זו שנים עשר הסרטים ההונגריים הטובים ביותר בכל הזמנים:
אישטוואן סץ' : אנשים על השלג
גזה רדוואני: אי שם באירופה
פטר גותאר : הזמן עוצר
סטיב סקיי : רב המשרתים, היפוליט
אילדיקו אניידי: המאה ה-20 שלי
השנים עשר של בריסל (12 הטובים בעולם עד שנת 1958-בהונגרית)
השנים עשר של מנהיים (12 הסרטים הדוקומנטריים הטובים ביותר עד 1964-בהונגרית)
53 הסרטים ההונגריים בעלי הערך האמנותי (בהונגרית)
קולנוע בריטי מיוחס לתעשיית הקולנוע הבריטית, המשמעותית כבר למעלה ממאה שנה.
בעוד שמספר הפקות הסרטים הגיע לשיא של כל הזמנים בשנת 1936, בדרך כלל חושבים ש"תור הזהב" של הקולנוע הבריטי התרחש במהלך שנות ה-40, במהלכן פעלו הבמאים דייוויד לין, מייקל פאוול וקרול ריד אשר הפיקו את יצירותיהם המוערכות ביותר.
שחקנים בריטיים רבים צברו הצלחה ביקורתית והכרה עולמית, כמו מגי סמית', רוג'ר מור, דניאל קרייג, טום הולנד, מייקל קיין, שון קונרי, דניאל דיי-לואיס, ג'ודי דנץ', גארי אולדמן, אמה תומפסון וקייט וינסלט.
כמה מהסרטים עם ההצלחה הקופתית הגדולה ביותר אי פעם נעשו בבריטניה, כולל השלישיות והרביעיות בהכנסות הגבוהות ביותר ("הארי פוטר" וסרטי "ג'יימס בונד").
בשנת 2017 הופקו בממלכה כ-285 סרטים באורך מלא, מתוכם 213 סרטים עלילתיים, 5 סרטי אנימציה ו-66 סרטים דוקומנטריים.
סרטים אלו הניבו רווח של כ-1.38 מיליארד לירות שטרלינג.
ההיסטוריה של תעשיית הקולנוע הושפעה לעיתים קרובות מניסיונות להתחרות בתעשייה האמריקאית.
רבים מהבמאים והשחקנים האמריקאים הבולטים הם למעשה ילידי בריטניה, ובהם אלפרד היצ'קוק, כריסטופר נולאן, רידלי סקוט, צ'ארלי צ'פלין וקרי גרנט.
אמנים אלו זכו להצלחה בעיקר בעבודתם בארצות הברית.
בשנת 2009 הכניסו סרטים בריטיים כ-2 מיליארד דולר ברחבי העולם והשיגה נתח שוק של כ-7% בעולם ו-17% בבריטניה.
סך הרווחים בבריטניה הסתכם ב-1.1 מיליארד ליש"ט בשנת 2012, עם 172.5 מיליון כרטיסים שנרכשו.
מדי שנה מוענקים פרסי BAFTA על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ונחשבים למקבילה הבריטית לפרסי אוסקר.
הסרט הנע הראשון בעולם צולם בלידס על ידי לואי לה פרינס בשנת 1888 וכן הסרטים הראשונים שפותחו על ניטרוצלולוזה נעשו בהייד פארק בשנת 1889 על ידי הממציא הבריטי ויליאם פריז גרין, שרשם פטנט על התהליך בשנת 1890.
האנשים הראשונים שבנו והפעילו מצלמה עובדת של 35 מ"מ בבריטניה היו רוברט וו פול ובירט אקרס.
הם יצרו את הסרט הבריטי הראשון "אירוע בקוטג' קלובלי" בפברואר 1895, זמן קצר לפני שהם הסתכסכו על פטנט המצלמה.
תוך זמן קצר נפתחו מספר חברות קולנוע על מנת לספק את הביקוש לסרטים חדשים.
האחים לומייר הביאו לראשונה את המופע שלהם ללונדון בשנת 1896.
אף על פי שהסרטים הבריטיים המוקדמים ביותר תיעדו אירועים יומיומיים, בתחילת המאה ה-20 כבר החלו להיווצר סרטים עלילתיים קצרים שהיו בעיקר דרמות וקומדיות.
בנוסף על כל, הופקו עיבודים למחזות שייקספיר ורומנים של דיקנס.
בשנת 1898 הוקמה חברת בריטיש-גאומונט כחברת בת של חברת הקולנוע הצרפתית גאומונט, אשר ידועה בתור חברת הקולנוע הראשונה ואף הוותיקה ביותר שפועלת כיום.
חברה זו בנתה את אולפני ליים גרוב במערב לונדון בשנת 1915 בבניין הראשון שנבנה בבריטניה אך ורק לצורך הפקת סרטים.
כמו כן בשנת 1898 הוקמו אולפני הפוורת' בלמבת שבדרום לונדון על ידי ססיל הפוורת', שהחלו להפיק סרטים ביורקשייר.
בשנת 1902 הוקמו אולפני אילינג על ידי וויל בארקר, והפכו לאולפן הקולנוע הוותיק ביותר הפועל בעולם כיום.
בשנת 1906 הופק סרט האנימציה הבריטי הראשון.
בשנת 1914 נוסדה אולפני אלסטרי ונרכשו בשנת 1928 על ידי לודוויג בלאטנר יליד גרמניה, שהמציא מערכת הקלטת פלדות מגנטיות שאומצה על ידי ה-BBC בשנת 1930.
בשנת 1920 פתחה גאומונט את אולפני איסלינגטון.
באותה השנה הוקמו אולפני קריקלווד על ידי סר אוסוולד סטול, והפכו לאולפן הקולנוע הגדול ביותר בבריטניה, הידועים בהפקת סדרות הסרטים "פו מנצ'ו" ו"שרלוק הולמס".
רבים מהסרטים הבריטיים עם תקציבים גדולים יותר בשנות השלושים הופקו על ידי אולפני לונדון, שהוקמו על ידי ההונגרי אלכסנדר קורדה.
עם התקדמות שנות ה-60 חזרו אולפנים אמריקאים לתמוך כלכלית בסרטים בריטיים, במיוחד אלה ששימשו את הדימוי "לונדון החוגגת" שהופץ על ידי המגזין טיים בשנת 1966. סרטים כמו "דרלינג", "The Knack ...and How to Get It" (שניהם 1965), "אלפי" ו"נערה ושמה ג'ורג'י" (שניהם 1966), כולם חקרו את התופעה הזו.
"יצרים" (גם כן 1966), ואחר כך "נשים אוהבות" (1969), הראו לראשונה עירום נשי וגברי מלא חזיתי על המסך בסרטים בריטיים מרכזיים.
בשנת 1980 נוצרו רק 31 סרטים במדינה, ירידה של 50% לעומת השנה הקודמת והמספר הנמוך ביותר מאז 1914. מספר ההפקות המשיך לצנוח בשנת 1981 ל-24 סרטים.
הענף ספג מהלומות נוספות מירידות הנוכחות, שהגיעו לשפל של 54 מיליון בשנת 1984.
עם הסרת ההיטלים בירוקרטיים שונים, הוקמו בתי קולנוע רבים.
בשנת 1989 כבר נמכרו למעלה מ-100 מיליון כרטיסים בממלכה.
קולנוע אמפיתיאטרון ברמת גן פעל באמפיתיאטרון בגן אברהם.
הוא הפסיק את פעילותו בשנת 1983.
גן אברהם הוקם בשנת 1936 על גבעת כורכר בעיר רמת גן בגובה 60 מטר מעל פני הים, משני צידי רוחב שרת 30–34 (בעבר רחוב הקשת).
האמפיתיאטרון תוכנן כחלק אינטגראלי של הגן.
הוא מכיל 550 מקומות ישיבה ומוקף חומה גבוהה ובה שני שערים הפונים לרחוב שרת ושני שערים נוספים לצידי הבמה.
ליד אחד השערים נמצאות הקופות.
שתי כניסות אלה מחייבות מעבר דרך הגן.
לאחר שהמקום ננטש סופית כל השערים נאטמו כדי למנוע כניסה.
יציע הקהל מורכב מ-17 שורות מדורגות שבראשן שביל מעבר, ומעליו לכל אורכו אכסדרה במרכזה נמצא חדר ההקרנה ועל הקיר תבליט פרי ידיו של מרדכי פרבמן, המתאר את רבקה משקה את אליעזר עבד אברהם.
היציע משקיף על במה אליפטית בגבה קיר גבוה ששימש להקרנת סרטים.
מאז הופסקה הפעילות, המקום מוזנח ועל הקיר צוירו ציורי גרפיטי.
האומן שלמה כץ ביצע בשנת 1970 בצד החומה הפונה לרחוב, תבליט בהשראת הסרט "הצוללת הצהובה".
אורך התבליט 10 מטר והוא בוצע בטכניקת סרגרפיטו.
בהשפעת הגשמים ומזג האוויר התבליט נסדק והתפורר.
הוא שוחזר בשנת 2018 על ידי סטודיו תכלת, ביוזמת עיריית רמת גן.
במסגרת השחזור נתלו על הקיר תמונות גדולות המציגות את ההיסטוריה של גן אברהם ושל האישים הקשורים בה.
האמפיתיאטרון הופעל על ידי חברת אמפיתיאטרון רמת גן בע"מ.
בחודשי הקיץ נערכו באמפיתיאטרון פעילויות תרבות שונות.
בשנת 1941 התקיימה באמפיתיאטרון מסיבת שבת בהשתתפות תושבים רבים.
ב-9 במאי 1945 נערכה בגן ובאמפיתיאטרון עצרת חגיגית בהשתתפות רבים מתושבי רמת גן לציון הניצחון על גרמניה הנאצית ולאחר מכן, באותה השנה נערכו אירוע לתלמידי בתי הספר ואירועי חג הביקורים.
בשנת 1946 חגגו בו את חגיגת הנטיעות ט"ו בשבת.
בשנות פעילותו הוצגו בו הופעות של מיטב האומנים והתיאטראות והוקרנו בו מדי שבוע סרטי קולנוע.
בשנת 1969 העירייה החליטה לא להאריך את חוזה השכירות עם חברת אמפיתיאטרון רמת גן בע"מ ולצאת במכרז למתן היתר הפעלה לקולנוע אמפיתיאטרון ליזם אחר.
משלא הייתה התעניינות מצד יזמים, הועלתה הצעה לשינוי ייעוד המבנה משטח ציבורי פתוח לבניין ציבורי, אך ההצעה לא התקבלה.
בסופו של דבר העירייה החליטה ב-22 ביולי 1970 לפתוח במשא ומתן עם שמואל אכטנברג על היתר שימוש בקולנוע האמפיתיאטרון למשך שנה אחת, לפי תנאי המכרז.
בין השנים 1971 – 1977 האמפיתיאטרון היה סגור, ובין השנים 1977 – 1978 האמפיתיאטרון הופעל על ידי החברה "בקר לתרבות בע"מ שנאלצה להפסיק את פעילותה תוך ספיגת הפסד כלכלי ניכר.
בשנים אלה נערכו באמפיתיאטרון אירועים מזדמנים וביניהם הקונצרט השנתי של תזמורת הנוער העירונית וטקסים שונים של בית הספר היסודי "שילה" הסמוך (כיום בית הספר "בן-גוריון").
לפני אירועים אלה בוצעו באתר פעילויות ניקיון ותחזוקה על מנת לאפשר למשתתפים ולאורחים חוויה איכותית.
בשנת 1983 נעשה ניסיון נוסף להפעיל את האמפיתיאטרון כדי לקיים בו את כנס המקהלות "הזמריה" שאמור היה להתקיים בחודש יולי באותה השנה.
לצורך כך נדרש שיפוץ שכלל סיוד וצביעה, גיזום השיחים, ניקוי חדרי השירותים, והתקנת תאורה נוספת בכניסה ליד ספסל ביאליק.
באותה השנה הוא נסגר וסיים את פעילותו.
הסיבות להפסקת הפעילות התרבותית באמפיתיאטרון, ומכאן לנטישתו, הן חוסר כדאיות כלכלית, שכן הפעילות התקיימה רק בחודשי הקיץ, ותלונות רבות שהתקבלו מצד תושבי המקום על מפגע רעש בערבים ובמיוחד במוצאי השבתות.
קולנוע לילי וקולנוע גל-אור הם שני בתי קולנוע שהיו פעילים בשכונת רמת יצחק ברמת גן.
שכונת רמת יצחק היא אחת השכונות הוותיקות והגדולות ברמת גן.
היא הוקמה בשנת 1933 וסופחה לרמת גן בשנת 1943. רחובה הראשי של השכונה הוא שדרות ירושלים.
בשנות החמישים של המאה העשרים נפתחו בשכונת רמת יצחק שני בתי קולנוע במרחק של כ-200 מטר זה מזה: קולנוע לילי ברחוב עוזיאל 51 פינת שדרות ירושלים 41 וקולנוע גל-אור ברחוב עוזיאל 68 פינת רחוב רכסים 40. בשני בתי הקולנוע הוצגו בעיקר סרטים אירופאים.
התקיימו שתי הקרנות כל ערב, באמצע השבוע וגם במוצאי שבת.
קולנוע לילי נפתח בשנת 1956. הקולנוע היה בבעלות חברת "קולנוע לילי בע"מ" שהתאגדה בתאריך 17 בספטמבר 1956.
הקולנוע נסגר בשנת 1992 בשל קשיים כלכליים.
נכון לשנת 2023, המבנה עדיין קיים.
בקומת הקרקע פועלות מספר חנויות.
אין לגביו תוכניות לפיתוח עתידי.
קולנוע גל-אור נבנה על ידי שלמה פוגל, שעלה ארצה בשנת 1939, על קרקע שרכש מידי הכפר סלמה ג'.
ב-18 בינואר 1949 התקיימה באולם קולנוע גל-אור עצרת עם, בה נאמו מנחם בגין ויעקב מרידור.
בשנת 1981, ביוזמת השותפות, הקולנוע נהרס ובמקומו נבנה בניין מגורים.
שלוש שנים לפני כן הוזכרו בתי הקולנוע בספר "גם הילד הזה הוא אני" של יהודה אטלס.
קולנוע ארמון היה בית קולנוע שפעל ברמת גן בשנים 1965–1990.
קולנוע ארמון עמד ברחוב הרצל 42 פינת רחוב הרא"ה 2, מול בית הכנסת הגדול ובסמוך לכיכר רמב"ם ולקולנוע אורדע.
הקולנוע היה בבעלותו של קלמן גרדינגר, יושב ראש מועצת המנהלים של תיאטראות ישראל, ומי שהניח את הבסיס לרשת בתי הקולנוע רב חן.
בבעלותו היו גם קולנוע ארמון בחיפה וקולנוע דיזנגוף בתל אביב.
קולנוע ארמון ברמת גן תוכנן על ידי האדריכל הישראלי אהרן דורון ונבנה בהשקעה של מעל מיליון לירות ישראליות.
הוא הכיל 900 מקומות ישיבה והותאם לקיום מופעי תרבות והצגות תיאטרון.
קלמן גרדינגר ניהל משא ומתן עם הנהלת התיאטרון העירוני חיפה כדי שזה יציג בקולנוע ארמון ברמת גן הצגות תיאטרון לרווחת תושבי גוש דן.
בפתיחה החגיגית שהתקיימה ב־15 באפריל 1965 הוקרן הסרט מלך הוואלס בהקרנה בכורה בארץ.
בטקס הפתיחה בירכו ראש עיריית רמת גן אברהם קריניצי, נציג משרד המסחר והתעשייה ונציג התאחדות בעלי בתי קולנוע בישראל.
הקרנות הסרטים התקיימו בשעות הערב בכל ימות השבוע פרט לערב שבת.
בשנת 1968 קיימה הקהילה הרפורמית בעיר, לראשונה בתולדותיה, תפילה פומבית באולם קולנוע ארמון בראש השנה וביום הכיפורים וזאת למרות התנגדותם של החוגים החרדים בעיר.
הקהילה התחילה לפעול חמש שנים קודם לכן ונהגה להתפלל בבית פרטי בשיכון ותיקים ברמת גן.
בשנת 1969, הופיע השר מנחם בגין באולם קולנוע ארמון לפני תלמידי כיתות י"ב של בתי הספר התיכוניים בעיר.
בשנת 1971, ד"ר ישראל פלד, ראש עיריית רמת גן, קיים באולם הקולנוע עצרת לכבוד יום ההסתדרות.
בשעות אחר הצהריים התקיימו הקרנות של סרטי ילדים.
בשנת 1978, בעקבות מחאה של תושב רמת גן, פנה ראש העיר, ד"ר ישראל פלד, להנהלת הקולנוע בבקשה להימנע מהקרנת פרסומות בעלות תוכן לא הולם לפני הקרנת סרטי הילדים.
הקולנוע נסגר בתחילת שנות ה-90 של המאה העשרים בשל חוסר כדאיות כלכלית.
במשך מספר שנים תעשיית הקולנוע ההודית מדורגת הראשונה בעולם מבחינת תפוקת סרטים שנתית.
במונחים של הכנסות כלכליות היא מדורגת במקום השלישי ב-2019, עם סך ברוטו של כ-2.7 מיליארד דולר.
הקולנוע ההודי מורכב מאמנות קולנוע רב-לשונית ורב-תרבותית.
בשנת 2019, בוליווד (תעשייה הקולנוע בעיר מומבאי) ייצגה 44% מהכנסות תעשיית הקולנוע, ואחריה תעשיות הקולנוע הטלוגו והטמילית, כל אחת מהן מייצגת 13%, תעשיות הקולנוע מלאיאלאם וקנאדה, מייצגות 5% כל אחת.
שפות בולטות נוספות בתעשיית הקולנוע ההודית כוללות בנגלית, מראטית, אודיה, פנג'בי, גוג'ראטי ובהוג'פורי.
נכון לשנת 2022, ההכנסות המשולבות של תעשיות הסרטים בדרום הודו עלו על זו של תעשיית הסרטים ההודית הנמצאת במומבאי.
בנוסף, נכון לשנת 2022, קולנוע טלוגי מוביל את הכנסות הקופות של הקולנוע ההודי.
הקולנוע ההודי הוא מיזם עולמי, ולסרטיו יש קהל צופים וקהל מעריצים רחב ברחבי דרום אסיה ובעולם כולו.
סרטים מודרניים הודיים מדובבים ומתורגמים לשפות רבות, מה שיצר תנועת סרטים פאן-הודית.
ההודים הגרים מחוץ להודו מהווים 12% מההכנסות של תעשיית הקולנוע ההודי.
ההיסטוריה של הקולנוע בהודו משתרעת עד תחילת עידן הקולנוע.
מיד לאחר הקרנת התמונות המרגשות של האחים לומייר ורוברט פול בלונדון ב-1896, הפך הקולנוע המסחרי לסנסציה עולמית וסרטים אלה הוצגו בבומביי (כיום מומבאי) באותה שנה.
בשנת 1897, מצגת קולנועית של הקולנוען פרופסור סטיבנסון הציגה מופע במה בתיאטרון הכוכבים של כלכותה.
במצלמתו של סטיבנסון ובעידודו, הצלם ההודי היראלאל סן צילם סצנות מאותה תוכנית, שהוצגו בתור "הפרח של פרס" (1898).
בטבדקר , המציג משחק היאבקות בגנים התלויים בבומביי, היה הסרט הראשון שצולם על ידי אדם הודי והסרט התיעודי ההודי הראשון.
הסרטים ההודיים הראשונים באורך מלא שיצאו בהודו היו הסרטים האילמים בשפה המראטהית "שרי פונדליק" (1912, בבימויו של דאדאשב תורן) ו"ראג'ה הרישצ'נדרה" (1913, בבימויו של דבשאב פאלק).
שניהם הוקרנו בבכורה בקולנוע קורוניישן בבומביי.
כמה חוקרי קולנוע טענו שפונדליק לא היה סרט הודי אמיתי מכיוון שהוא פשוט היה הקלטה של מחזה במה, שצולם על ידי צלם בריטי כשהסרט מעובד בלונדון.
לסרט האחרון היה סיפור המבוסס על אלמנטים מאפוסים בסנסקריט, והצלחותיו הביאו רבים לראות בפאלק כחלוץ הקולנוע ההודי.
הסרטים הטמילים המלאים הראשונים, היו גם הם סרטים אילמים, "קיצ'קה ואדהאם" (1917–1918, בבימויו של ר' נטרג'ה מודליאר) ו"ויגאטאקומראן" (1928,בבימויו של ג"ק דניאל מדר).
האחרון היה סרט הדרמה החברתית ההודית הראשון והציג את שחקנית הקולנוע הראשונה דלית.
הרשת הראשונה של בתי קולנוע הודיים, תיאטרון מדאן, הייתה בבעלותו של היזם הפרסי ג'משדי פרג'י מדן, שפיקח על ההפקה וההפצה של סרטים עבור הרשת.
הסרטים שהוקרנו בה כללו עיבודים קולנועיים מהספרות הפופולרית של בנגל והסרט האילם בשחור לבן מ־1917 סאטיאוואדי ראג'ה הרישצ'נדרה, עיבוד מחודש לסרטו המשפיע של פאלק מ-1913.
בדרום הודו, חלוץ הקולנוע רגפוטאי ונקאיה, שנחשב כאבי הקולנוע הטלוגי, בנה את בתי הקולנוע הראשונים במדרס (כיום צ'נאי), ואולפן קולנוע הוקם בעיר על ידי נטראג'ה מודליאר.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 סרטים צברו פופולריות בהתמדה ברחבי הודו כבידור במחיר סביר להמונים (כניסה במחיר של שש עשרה רופי בבומביי).
מפיקים צעירים החלו לשלב אלמנטים מחיי החברה והתרבות ההודית בקולנוע, אחרים הביאו רעיונות חדשים מרחבי העולם.
עד מהרה התוודעו הקהל והשווקים העולמיים לתעשיית הקולנוע של הודו.
בשנת 1927 הקימה ממשלת בריטניה, מתוך מטרה לקדם את השוק בהודו של סרטים בריטיים על פני סרטים אמריקאיים, את ועדת החקירה של הקולנוע ההודי.
הוועדה כללה שלושה בריטים ושלושה הודים, ובראשם ט.
ועדה זו לא המליצה לתמוך בקולנוע הבריטי, במקום זאת היא המליצה על תמיכה בתעשיית הקולנוע ההודית הצעירה.
סרטים מדברים (שנות ה-30 עד אמצע שנות ה-40)
הסרט הקולי ההודי הראשון היה "עלאם ערה" (1931, בבימויו של ארדשיר אירני).
הוא גם הפיק את סרט הקול הראשון של דרום הודו, התמונה המדברת הדו-לשונית טמילית-טלוגית "קאלידאסה" (1931, בבימויו של ה"מ רדי).
"ג'ומאי ששטי" היה הסרט המדבר הבנגלי הראשון.
צ'יטטור נגאיה היה אחד מראשוני היוצרים הרב-לשוניים בהודו.
חברת הסרטים של מזרח הודו הפיקה את סרט הטלוגו הראשון שלה, "סביטרי" (1933, בבימויו של ס פולאיה).
הסרט קיבל תעודת כבוד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי השני של ונציה.
אולפן הסרטים הראשון בדרום הודו, דורגה סינטון, נבנה בשנת 1936 על ידי נידמרתי סוריאה, בראג'המונדרי, ואנדרה פראדש.
הגעתו של הסאונד לקולנוע ההודי השיקה מחזות זמר כמו "אינדרה סבהה" ו"דווי דוויאני", שסימנו את תחילת השיהר והריקודים בסרטים הודיים.
עד 1935, הופיעו אולפנים בערים גדולות כמו מדרס, כלכותה ובומביי, כאשר יצירת הקולנוע הפכה לתעשייה מבוססת, המודגמת בהצלחתו של הסרט דבדאס (1935).
הסרט הצבעוני הראשון שנוצר בהודו היה קיסאן קניה (1937, בבימויו של מוטי ב.).
סרט מסאלה ההודי – מונח המשמש לסרטי ז'אנר מעורבים המשלבים שירה, ריקודים, רומנטיקה ועוד – נוצר בעקבות מלחמת העולם השנייה.
במהלך שנות ה-40, הקולנוע בדרום הודו היווה כמעט מחצית מאולמות הקולנוע של הודו, והקולנוע הפך להיות מכשיר לתחייה תרבותית.
איגוד התיאטרון העממי ההודי (IPTA), תנועת אמנות בעלת נטייה קומוניסטית, החלה להתגבש במהלך שנות ה-40 וה-50. תנועת ה-IPTA הדגישה את הריאליזם בסרטים "אמא הודו" ו"פיאסה", שעד היום נחשבות בין ההפקות הקולנועיות המוכרות ביותר בהודו.
לאחר קבלת העצמאות, החלוקה של הודו ב-1947 חילקה את נכסי האומה ומספר אולפנים עברו לפקיסטן.
ממשלת הודו הקימה חטיבת סרטים ב־1948, שהפכה בסופו של דבר לאחת מיצרניות הסרטים הדוקומנטריים הגדולים בעולם עם הפקה שנתית של למעלה מ-200 סרטים דוקומנטריים קצרים, שכל אחד מהם יצא ב-18 שפות עם 9,000 יציאות לבתי קולנוע קבועים ברחבי המדינה.
תור הזהב (סוף שנות ה-40 ועד שנות ה-60)
התקופה מסוף שנות ה-40 ועד תחילת שנות ה-60 נחשבת בעיני היסטוריונים של הקולנוע כתור הזהב של הקולנוע ההודי.
בתקופה זו הופיעה תנועת הקולנוע המקביל, שהדגישה את הריאליזם החברתי.
בעיקר על ידי קולנוענים בנגלים, דוגמאות מוקדמות כוללות את "דרטי קה לאל" (1946, בבימויו של חוואג'ה אחמד עבאס), "נחה נגר" (1946, בבימויו של צ'טאן אנאנד), נגאריק (1952, ריטוויק גאתאק) ו-"דו ביגמה זמין" (1953, בבימויו של בימל רוי), שהניחו את היסודות לנאו-ריאליזם הודי.
"טרילוגיית אפו" (1955–1959, בבימויו של סטיאג'יט ריי) זכתה בפרסים במספר פסטיבלי קולנוע בינלאומיים גדולים וביססה היטב את תנועת הקולנוע המקביל.
סטיאג'יט ריי נחשב לאחד מגדולי היוצרים של הקולנוע של המאה ה-20,בשנת 1992, סקר מבקרי ה-Sight & Sound דירג את ריי במקום ה-7 ברשימת 10 הבמאים המובילים בכל הזמנים.
במהלך שנות ה-50, הקולנוע ההודי הפך על פי הדיווחים לתעשיית הקולנוע השנייה בגודלה בעולם, והרוויח בשנת 1953 הכנסה שנתית השווה כיום ל־280 מיליון דולר.
הממשלה ההודית הקימה את תאגיד מימון הסרטים (FFC) בשנת 1960 כדי לספק תמיכה כספית ליוצרי קולנוע.
בזמן שכיהנה כשרת המידע והשידור של הודו בשנות ה-60, אינדירה גנדי תמכה בהפקת קולנוע לא קצבי דרך ה-FFC.
הקולנוע ההינדי המסחרי (בוליווד) החל לשגשג, כולל הסרטים המוערכים "פייאסה" (1957), "קגאז קה פול" (1959), הנווד (1951) והנודד (1955, ראג' קאפור).
סרטים אלו ביטאו נושאים חברתיים העוסקים בעיקר בחיים העירוניים של מעמד הפועלים בהודו; הנווד הציג את בומבי כסיוט וגם כחלום, בעוד שפייאסה מתח ביקורת על חוסר המציאות של חיי העיר.
הסרט האפי "אמא הודו" – Mother India (1957, בבימויו של מהבוד ח'אן) היה הסרט ההודי הראשון שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר והגדיר את המוסכמות של הקולנוע ההינדי במשך עשרות שנים.
זה הוליד ז'אנר חדש של סרטי דאקויט: סרטי פשע.
"גונגה ג'ומנה" (1961, בבימויו של דיליפ קומאר) היה דרמת פשע דאקואיט על שני אחים בצדדים מנוגדים של החוק, נושא שהפך נפוץ בסרטים הודיים בשנות ה-70. "מדהומאטי" (1958, בבימויו של בימאל רוי) פרסם את נושא גלגול הנשמות בתרבות הפופולרית המערבית.
השחקן דיליפ קומאר זכה לתהילה בשנות ה-50, והיה כוכב הקולנוע ההודי הגדול ביותר באותה תקופה.
הוא היה חלוץ שיטת המשחק המתודי ובכך הקדים את שחקני השיטה הזו בהוליווד כמו מרלון ברנדו.