tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1977 יצר סקורסזה את "ניו יורק, ניו יורק", שהוא, כהגדרתו, "מחזמר שהוא אנטי מחזמר".
זוהי הצדעתו של סקורסזה לסרטים המוזיקליים של הוליווד עליהם הוא גדל.
בסרט זה הוא מיזג את הליטוש אל הוליווד הקלאסית עם החיספוס והריאליזם של סרטיו הקודמים והתוצאה מפתיעה.
הסרט לא זכה להצלחה, וסקורסזה הלך ושקע בעולם הסמים.
הוא האמין שמותו קרוב, וכשרוברט דה נירו הציע לו לעשות את "השור הזועם" הוא אימץ את כל כוחותיו על מנת ליצור את סרטו הגדול ביותר, ושהאמין שגם יהיה האחרון.
ב-1978 יצא לאקרנים הסרט "הוואלס האחרון" סרט תיעודי שיצר סקורסזה על מופע הפרידה של להקת הרוק "הבנד", שנערך ב-25 בנובמבר 1976, בו התארחו בין השאר: אריק קלפטון, פול באטרפילד, ניל יאנג, ואן מוריסון, מאדי ווטרס, ג'וני מיטשל ובוב דילן.
ב-1980 ביים את הסרט "השור הזועם", סיפור עלייתו ונפילתו של ג'ייק לה מוטה, אלוף העולם באיגרוף.
הסרט נעשה על פי ספרו האוטוביוגרפי.
ניו יורק שוב חוזרת להיות עיר אלימה ואכזרית, שמצולמת בשחור ולבן כהומאז' לסרטי הפילם נואר.
דה נירו, אולי בתפקידו הגדול ביותר, מגלם אדם שיצריו המטורפים מונעים ממנו פעם אחר פעם להגיע לפסגה ולחיות בשלום עם הסובבים אותו, עד לנפילה הכואבת.
דה נירו זכה בפרס אוסקר על משחקו.
ב-1981 ניסה בחור מעורער בנפשו לרצוח את הנשיא רייגן, בטענה שהושפע מ"נהג מונית".
הפרשה השפיעה קשה על סקורסזה והוא שוב שקל לפרוש מתעשיית הקולנוע, אולם לבסוף החליט להישאר וב-1983 יצר את "מלך הקומדיה".
בהמשך שנות ה-80 יצר סרט סוריאליסטי על ניו יורק, "שיגעון של לילה".
ב-1986 ביים את "צבע הכסף" בכיכובם של פול ניומן וטום קרוז.
ב-1988 יצא לאקרנים הסרט "הפיתוי האחרון של ישו", על פי תסריט שעובד על בסיס הרומן באותו השם מאת ניקוס קאזאנצאקיס, שהציג את ישו כנאבק בפיתויים ובפחדים שונים וחי את חייו באופן שונה מהמתואר ב הסרט הוחרם על ידי הכנסייה ועל ידי ארגונים נוצריים שונים.
הקרנתו של הסרט נאסרה גם בישראל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, לאור המהומה שחולל כבר בעולם והחשש לפגיעה בקהילה הנוצרית.
ב-1990 חזר לטריטוריות הישנות והידועות שלו עם "החבר'ה הטובים", סרט מאפיה, שאהוב במיוחד על מעריציו האדוקים.
שוב משחק דה נירו את המטורף שמערער את סביבתו.
גם רבים משחקני הסופרנוס העתידיים משחקים בסרט הזה.
הוריו של סקורסזה מבליחים אף הם להופעות אורח קצרות, והסרט, שמציג שוב את חזונו הוויזואלי יוצא הדופן של סקורסזה, הפך לקלאסיקה מיידית ולאחד מסרטי המאפיה הטובים שנעשו.
שנה מאוחר יותר עשה סקורסזה חידוש ל"פסגת הפחד" של ג'יי לי תומפסון, עם דה נירו בתפקיד הראשי, של אסיר משוחרר שיוצא לנקום בעורך דינו (ניק נולטה).
היה זה סרטו הקופתי ביותר של סקורסזה עד לשנה זו.
ב-1993 יצר את "עידן התמימות", שזכה להצלחה רבה, הן אמנותית והן מסחרית.
ב-1995 יצר את "קזינו", שהישגיו היו דומים לאלו של "החבר'ה הטובים".
סרטו הבא "קונדון" מ-1997, אשר מבוסס על חייו וכתביו של טנזין גיאטסו, נכשל בקופות.
ב-1999 יצר, את "לגעת במוות", שהיווה המשך רעיוני ל"נהג מונית".
את התסריט כתב פול שרדר, וניקולס קייג' היה השחקן הראשי.
אך זה לא עזר לסרט להצליח בקופות.
הוא גם שיחק בסרט "חלומות" של אקירה קורוסאווה בתפקיד הצייר ואן גוך.
ב-2002 חזר סקורסזה לעניינים עם "כנופיות ניו יורק".
היה זה הסרט הראשון שבו שיתף פעולה עם לאונרדו די קפריו, שיתוף פעולה חדש ומסקרן.
הסרט הציג אלימות קשה בימיה הראשונים של ניו יורק, כשכנופיות נלחמו על טריטוריות ביניהן.
סקורסזה חלם על עשיית הסרט הזה במשך 20 שנה, ולצורך עשייתו הועמד לידיו התקציב הגדול ביותר בקריירה שלו.
הסרט לא היה הצלחה גדולה אך כיסה את עלויותיו, וסקורסזה זכה בפרס גלובוס הזהב על בימויו.
ב-2004 יצא סרטו "הטייס", אפוס מרהיב על אודות הווארד יוז, הגאון המוזר, שרשם הישגים רבים בתחום הקולנוע והתעופה.
זהו אחד הסרטים הגדולים ביותר של סקורסזה מבחינה ויזואלית.
הביקורות היו חיוביות ברובן, והסרט גם הצליח בקופות.
הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר ובכללם פרס הבימוי לסקורסזה.
אולם גם בטקס זה הפסיד סקורסזה, הפעם לקלינט איסטווד.
ב-2005 ביים סרט דוקומנטרי על בוב דילן, "אין דרך הביתה".
באותה שנה גם החל לעבוד על סרט מאפיה חדש שנקרא "השתולים", בכיכובם של לאונרדו די קפריו, ג'ק ניקולסון ומאט דיימון.
הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 2006, והיה לסרט המצליח ביותר של סקורסזה בקופות, בד בבד עם הצלחתו הביקורתית המרשימה.
הסרט זיכה את סקורסזה, לראשונה, ב"פרס אוסקר" בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר", ואף זכה בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר".
ב-2008 יצא לאקרנים הסרט "Shine a Light", סרט תיעודי על הופעה של להקת "הרולינג סטונז".
באותה שנה החל גם סקורסזה לעבוד על הסרט "שאטר איילנד", מותחן פסיכולוגי המבוסס על רומן בעל אותו שם משנת 2003 מאת דניס ליהיין.
גם בסרט זה כיכב לאונרדו די קפריו לצד בן קינגסלי, מארק רופאלו ואחרים.
הסרט יצא לאקרנים ב-19 בפברואר 2010.
בטקס פרסי גלובוס הזהב, שנערך ב-17 בינואר 2010, הוענק לסקורסזה פרס על מפעל חיים.
באוקטובר 2011 יצא לאור סרטו על ג'ורג' הריסון, "חיים בעולם חומרני".
סקורסזה זכה בפרס גלובוס הזהב השלישי שלו בקריירה בטקס של 2011 על עבודת הבימוי שלו בסרט "הוגו".
בינואר 2012 קיבל סקורסזה את פרס עמית באפט"א, פרס על מפעל חיים שמוענק על ידי האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה
בדצמבר 2013 יצא לאור סרטו "הזאב מוול סטריט" בכיכובו של לאונרדו די קפריו.
זהו שיתוף הפעולה החמישי בין הבמאי לשחקן.
בדצמבר 2016 יצא לאור סרטו "שתיקה", אותו פיתח במשך 25 שנים.
בסרט מככבים ליאם ניסן, אנדרו גארפילד ואדם דרייבר.
בשנה זו הוענק לו פרס פרמיום אימפריאלה היפני בקטגוריית תיאטרון/קולנוע.
בשנת 2019 ביים את הסרט "האירי" בכיכובם של רוברט דה נירו ואל פצ'ינו, בסרט שהופק בשיתוף פעולה עם נטפליקס.
בשנת 2017 החלה הפקת העיבוד לספר "רוצחי פרח הירח", אותו ביים סקורסזה בכיכובם של לאונרדו דיקפריו ורוברט דה נירו.
העלילה מתרחשת בשנות העשרים סביב השבט האינדיאני אוסייג' שחי בעיר אוקלהומה.
הילידים נהרגים בזה אחר זה לאחר שאחד מהם התעשר כשגילה נפט, מעשי הטבח באוסייג' תופסים את תשומת לב ה-FBI שפותחים בחקירה.
בשנת 2010, HBO החלה לשדר את סדרת הדרמה של סקורסזה, "אימפריית הפשע".
הסדרה נכתבה על ידי טרנס ווינטר ובוימה על ידי סקורסזה, ומגוללת את סיפורה של אטלנטיק סיטי בראשית ימיה, בתחילת המאה ה-20. ב-2011 זכה סקורסזה, לראשונה בקריירה שלו, בפרס אמי בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר של סדרת דרמה.
ב-2016 החלה HBO לשדר את הסדרה ויניל שיצר סקורסזה יחד עם מיק ג'אגר, ריץ' כהן וטרנס וינטר.
בשנת 2021 עלתה סדרה דוקומנטרית בנטפליקס, בת שבעה פרקים בבימויו, בשם "נגיד שזאת עיר" אודות השקפת עולמה וקורותיה של פראן ליבוביץ בעיר הגדולה ניו יורק.
בשנת 2025 הצטלם לסדרה הדוקומנטרית "מר סקורסזה" שיצרה רבקה מילר עבור "אפל TV פלוס" שכללה חמישה פרקים ומכסה את חייו של סקורסזה מתקופתו כסטודנט באוניברסיטת ניו יורק ועד ימינו.
מילר קיבלה "גישה בלתי מוגבלת" לארכיון האישי של סקורסזה עבור הפרויקט.
סיפורים מופלאים, הפרק: "מראה, מראה" - 1986
בוב דילן במסע הופעות 1975: סרט תיעודי מאת מרטין סקורסזה - 2019
Bad - וידאו קליפ של מייקל ג'קסון, 1987
אמיל גוסטב פרידריך מרטין נִימֵלֵר היה כומר פרוטסטנטי גרמני ששימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית.
ממתנגדי הנאציזם בתקופת שלטונו בגרמניה.
במלחמת העולם הראשונה שירת כמפקד צוללת וזכה על פועלו בצלב הברזל, ולאחר המלחמה שירת תקופה בפרייקור.
הוא למד תאולוגיה והוסמך לכמורה ב-1931. הוא שימש בכנסייה בדאלם, רובע במערב ברלין.
באותה תקופה היה נימלר בעל דעות לאומניות ובאוטוביוגרפיה שפרסם ב-1933, "מן הצוללות אל בימת המטיף", כינה את שנות רפובליקת ויימאר "שנים חשוכות".
באחרית-הדבר בספר שפרסם הוא ביטא תקווה שאדולף היטלר, שעלה לשלטון באותה שנה, יביא תחייה והתעוררות לאומית.
הספר, בעידוד הנאצים, הפך לרב-מכר בגרמניה.
נימלר היה גם שותף למגמה האנטי-קומוניסטית של הנציונל-סוציאליסטים.
לעומת זאת, במכתב שהתגלה לפני מספר שנים ומתוארך לשנת 1939, ביקש נימלר להתנדב לשירות בצי הגרמני, אך בקשתו נדחתה.
בזמנו נטען על ידי רבים שמכתב זה הוא מזויף ובפועל נודע נימלר במאבקו בעד זכויות האדם ונגד המשטר הנאצי.
לאחר דרשה לוחמנית שנשא ביוני 1937 הוא נעצר ונכלא בכלא בברלין.
לאחר שמונת חודשי מאסר הועמד נימלר לדין בפני בית משפט מיוחד שהנאצים הקימו לדון בפשעים נגד המדינה.
הוא זוכה בסעיף של חתירה נגד הממשל, כנראה בגלל לחץ בינלאומי, אולם הורשע בסעיף של ניצול מעמדו ככומר וכן בגנבת תרומות שניתנו לכנסייה.
נגזרו עליו שבעה חודשי מאסר והוא שוחרר מיד כיוון שבפועל כבר ריצה את עונשו עד תום.
מיד לאחר המשפט, בצאתו מאולם הדיונים, נעצר נימלר על ידי הגסטפו והושם במעצר מנהלי במחנות הריכוז דכאו וזקסנהאוזן, בהם שהה עד שחרורו בידי בעלות הברית ב-1945. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ניצל בעור שיניו מהוצאה להורג.
לאחר שחרורו ב-1945 שימש נימלר כנשיא הכנסייה האוונגלית בהסן-נסאו עד 1961, ולאחר מכן שימש כנשיא מועצת הכנסיות העולמית.
לאחר המלחמה הטיף לקבלת אשמה משותפת של העם הגרמני על פשעי הנאצים כדרך לכפרה, ונודע גם כפציפיסט אשר תמך בפיוס ושיפור הקשרים עם המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה.
הוא ביקר במוסקבה ב-1952 ובצפון וייטנאם ב-1967. ב-1967 זכה בפרס לנין לשלום וב-1971 זכה בצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
נימלר ידוע בזכות שירו "לא השמעתי את קולי", שמוחה נגד שיתוף הפעולה ונגד השתיקה של הרוב הדומם לנוכח התחזקות הנאציזם.
לשיר גרסאות רבות ומקורו המדויק אינו ידוע.
הוא התגבש, ככל הנראה, מתוך מספר נאומים שנשא נימלר בשנת 1946. התיעוד הראשון לשיר מופיע בספרו של מילטון מאייר מ-1955, "They Thought They Were Free".
מאז עבר השיר כמה וכמה שינויים.
השינוי העיקרי מתבטא באנשים שנלקחו על ידי הנאצים.
בגרסת הנאומים דובר על הקומוניסטים, החולים, היהודים ותושבי המדינות הכבושות, ובגרסת הספר מסופר גם על העיתונאים, הסוציאליסטים ובתי הספר.
בגרסה חדשה שנימלר הפיץ ב-1976 מופיעות קבוצות אחרות בסדר שונה, וכך גם בגרסה של יד ושם.
מסיבות אלה לא ניתן לקבוע בוודאות שהגרסה שמופיעה בחלונית כאן אכן נכתבה על ידי נימלר ולא עברה עיבוד, אם כי כל הגרסאות שומרות על רוח הדברים המקורית.
מרטין מִטוּר (316 או 317 - 11 בנובמבר 397), או מרטינוס הקדוש, היה הבישוף של העיר טור בצרפת.
כיום הוא אחד הקדושים הפופולריים ביותר בכנסייה הקתולית.
חייו תועדו בידי ההגיוגרף בן התקופה, סולפיקיוס סוורוס.
מרטין נולד בעיר סָוָרִיָה שבפאנוניה (כיום סומבטהי בהונגריה), שם שירת אביו, קצין פגני בצבא הרומי, שכינה אותו על שם מרס, אל המלחמה.
הוא עבר עם משפחתו לפאביה (כיום באיטליה), שם התוודע לנצרות ונעשה קטכומן (מתלמד).
בגיל חמש-עשרה חויב כבנו של קצין להתגייס לצבא, ובגיל 18 הוצב באמיין שבגאליה.
באגדת הזהב (אוסף אגדות קדושים שנערך ב) מסופר סיפור הגלימה, סיפור הגיוגרפי שהפך לאחד מסיפורי הקדושים המפורסמים באירופה:
ביום חורף אחד, כאשר חנה עם חייליו ליד שערי העיר אמיין, ראה קבצן עני מהלך חצי-עירום.
הוא קרע את גלימתו לשניים והעניק לקבצן אחד מהחצאים.
באותו לילה התגלה אליו ישו בחלום והוא לובש את מחצית הגלימה שנתן לקבצן.
מרטין שמע את ישו אומר למלאכים: "הנה מרטינוס, החייל הרומי שלא נטבל; הוא הלבישני." כשהתעורר גלימתו הייתה שלמה.
החלום הותיר במרטין רושם עז, ולמחרת נטבל לנצרות.
מחצית הגלימה הנותרת נודעה בשם "cappa" והיא נעשתה שריד הקדושה הנערץ ביותר בממלכה הפרנקית.
מאמצע המאה ה-7 היא נשמרה באוצר המלכותי של מלכי הפרנקים מהשושלת המרובינגית, בחדר מיוחד בארמונו של המלך שנקרא על שמה, "קפלה" (capella).
עם השנים קיבל שם זה פירוש רחב יותר ועם הזמן נקרא כל חדר תפילה פרטי בארמונות מלכים או בכנסיות בשם "קפלה".
מרטין נטבל לנצרות באמיין ושוב בריימס.
הוא פרש מהצבא הרומי, נסע לטוּר והפך לתלמידו של הילריוס מפואטייה, אחד מראשי המתנגדים לאריאניזם, שבו האמינו באותו זמן המלכים הויזיגותים ששלטו באזור.
כמו מורו סבל מרטין מרדיפות ונאלץ לצאת למסעות נדודים, שבהם הזדמן לו ליטול חלק באירועים פלאיים שונים.
בשנת 361 חזר לצרפת והמשיך להפיץ את הנצרות.
הוא הקים בליגוז'ה (Ligugé) את המנזר הראשון בגאליה.
בשנת 371 התמנה לבישוף של טור, לפי המסורת נגד רצונו.
כעבור זמן מה עבר להתגורר במנזר שהקים במרמוטייה (Marmoutier), שהפך למרכז דתי חשוב.
מאוחר יותר חזר להלך בארץ ולהטיף לכופרים.
כנסיות בכל רחבי אירופה נקראות על שמו, וכן מוסדות רבים נוספים.
בלונדון נמצאת כנסיית סנט מרטין בשדות, שבה פועלת תזמורת קאמרית בשם זה, אשר אחד ממייסדיה והמנצח הבולט שלה היה נוויל מרינר.
מרטין מטור הוא הקדוש הפטרון של צרפת, של החיילים ושל בואנוס איירס.
יום חגו חל ב-11 בנובמבר.
חג זה הוא אחד מהימים החשובים בלוח השנה הנוצרי באזורים הקתוליים של צפון אירופה (פלנדריה וחלקים מהולנד וגרמניה).
כמו חגים רבים אחרים, גם חג זה אמנם מצוין בתאריך בעל משמעות דתית, אך מאחוריו – ולמעשה סביבו כולו – עומדות נסיבות חקלאיות רבות הקשורות בעונה ובמזג האוויר.
במרכזו עומד בציר הענבים והיין הראשון המופק מהם.
כמעט בכל אזור גידול גפנים באירופה נוהגים לציין את החג בכוסות יין חדש – בוז'ולה בצרפת, או וינו נובלו (Vino Novello) באיטליה.
היין נקשר עמוקות לחג שנוהגים לומר בו ש"בסן מרטינו כל תירוש הופך ליין".
מעבר ליין, נוהגים לציין בחג גם את מסיק הזיתים ואת אסיף פירות הקיץ האחרונים, ובהם התאנים.
לצד זאת חוגגים את בואם של פירות העונה החדשים, ובראשם הערמונים.
סמל חקלאי־קולינרי נוסף הוא החזיר, שתקופת שחיטתו נפתחת בדיוק בחג זה ונמשכת עד ראשית דצמבר.
מרטין מוסקוביץ' (15 ביוני 1938 – 31 באוקטובר 2008) היה מלחין, מעבד מוזיקלי, מנצח ומנהל מוזיקלי ישראלי.
עסק תקופה ממושכת כמנהל מוזיקלי ומעבד לשורת אמנים כיהורם גאון, אילנית, יוסי בנאי, בועז שרעבי, אריק לביא, יפה ירקוני, רבקה מיכאלי, אביהו מדינה, דודו דותן, האחים והאחיות, צמד רעים וכן עיבד שירים רבים למלחין החסידי חיים בנט ומקהלת רננו חסידים וכן תקליטים של הנוער האגודתי של אגודת ישראל ואחרים.
הופיע והושמע בתוכניות טלוויזיה ובתוכניות רדיו רבות, כמלחין, כמעבד וכמנהל מוזיקלי, ושיריו זכו במספר פרסים בפסטיבלים שונים.
בהמשך דרכו פנה לעסוק עם הרכבים קוליים כמקהלות וכחבורות זמר במקומות שונים בישראל.
עם הרכבים אלה "חרש" בישראל במועדוני זמר, בפסטיבלים ובערבי שירה (גם באירופה), ופיתח פעילות ענפה שעיקרה הבאת מוזיקה מעובדת ומגוונת, המבוצעת בידי חובבים להנאת קהלים רבים ושונים.
המקהלות וחבורות הזמר בניצוחו זכו בפרסים בפסטיבל ערד ובפסטיבלים בגרמניה.
מרטין מוסקוביץ' נולד בשנת 1938 ברומניה.
כבר בגיל 5 הופיע על במה, ומאז עסק במוזיקה עד יום מותו - בליווי אמנים מהשורה הראשונה, עיבודים, הלחנה לרדיו ולטלוויזיה, וניצוח על מקהלות.
בגיל 9 עלה לארץ ישראל.
בסוף שנות החמישים היה האקורדיוניסט של להקת פיקוד מרכז.
הרבה להשתתף בפסטיבלים שונים, כמלחין וכמעבד.
בפסטיבל שירי הילדים הראשון חיבר את הלחן לשיר "לצבי יש בעיה" למילותיו של יוסי בכר, בביצועה של רבקה מיכאלי (השיר זכה במקום השני).
בפסטיבל השני חיבר את הלחן לשיר "דודה סמנטה" למילותיו של יורם טהר לב, בביצועה של ציפי שביט (זכה במקום השלישי).
בפסטיבל השלישי חיבר את הלחן לשיר "למה לא יכול להיות" למילותיה של לאה לופנפלד, בביצועו של דודו דותן.
בפסטיבל השישי עיבד את הלחן לשיר "שוקי התוכי" של גידי קורן, בביצוע האחים והאחיות (השיר זכה במקום השני).
בפסטיבל השביעי עיבד את הלחן לשיר "שובי דובי" של גידי קורן, בביצוע האחים והאחיות (השיר זכה במקום הראשון).
בלט במיוחד בעיבוד שירים לפסטיבל הזמר המזרחי, שחלקם זכו במקומות ראשונים.
עיבד שירים לפסטיבל הזמר החסידי, שחלקם זכו בפרסים.
בשנת 1972 עיבד עבור הצמד מי הוא מי את השיר "צעדים ראשונים", שנכלל באלבום ניחוחי חציר 1971: בלדה לקיבוצניק.
בפסטיבל הזמר 1975 היה אחראי על עיבוד השיר שזכה במקום הראשון "שיר פרטי" למילים של אילן גולדהירש ולביצוע וללחן של ניסים סרוסי.
היה המנהל המוזיקלי, המעבד והמנצח על תזמורת גדולה בתוכנית של יהורם גאון שהוקלטה בהופעה חיה בהיכל התרבות (המופע יצא בתקליט).
בשנת 1982 הלחין ועיבד את כל השירים לסרט הישראלי ביידיש "כשנותנים - קח!" ("איז מען גיפט, נעמט מען").
מוסקוביץ' כתב עיבודים רבים לשירת הלאדינו והשמיע את הרומנסות עם המקהלות שלו בבמות רבות (לרבות אירוע פתיחה לכינוס ארצי של דוברי לאדינו בטבריה ב-2004 במעמד יצחק נבון, יו"ר הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו).
לפסטילאדינו הראשון, שהתקיים גם הוא בחסות הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, הלחין שיר למילותיו של יצחק רודיטי "פאיז דה ליצ'ה אי מיאל" ('ארץ חלב ודבש').
ב-20 השנים האחרונות לחייו עבד עם מקהלות וחבורות זמר, בהן "גלרון" ו"קולות הכפר" מכפר סבא, "צליל ירוק" מניר צבי, "רמים" רמלה, "תות" מרמת השרון וחבורת הזמר באורנית.
הקים בהתנדבות בתל השומר את חבורת הזמר – "סדנת גל" שחבריה הלומי קרב.
כל החבורות הופיעו על במות שונות בארץ, וחלקן בחו"ל.
ברפרטואר של המקהלות שבניצוחו הופיעו גם שירי יידיש.
ביצועים מוקלטים ורבגוניים של יותר מ-1,000 שירים שעיבד מצויים ב"קול ישראל", בדיסקים שהופקו על ידי חבורות הזמר, וכן בהקלטות באולפני רשת ג' במסגרת התוכניות "שרים עם גימל", בהן הרבה להופיע.
מרטין מוסקוביץ' התגורר בדרך נמיר בתל אביב.
הותיר את אשתו, שרי מוסקוביץ' ושלושה ילדים.
ב-21.9.2011 התקיים לזכרו ערב זמר בבית גלר בכפר סבא
בשנת 2013, לאחר מותו, הוענק לו פרס הוקרה מיוחד מטעם הנהלת אקו"ם לשנת 2012.
ב-2022 עיבד וביצע מירון מינסטר מספר משיריו
אלבומים עם עיבודים וניצוח של מרטין מוסקוביץ'
ישראל יצחקי ושלישיית השטנים - אבא'לה בוא ללונה פארק - 1963
ארקדי קרוצ'יני - שר בשבילך - 1964
גארי קליין ולונה בדיאן - מלחמת ששת הימים - 1967
חיים פולני - שישה ימים של צחוק - 1967
מרטין מוסקוביץ' ותזמורתו - מסיבת ריקודים ישראל - 1968
דוד עשת - עשרים שנה לישראל - 1968
דליה עמיהוד - משחק המחבואים - 1969
יהודית תדמור - אולי אפשר - 1969
קלוד קדוש - לילה על עיר רדומה - 1969
דוד עשת - די נייעסטע לידער אין יידיש - 1970
אילן ואילנית - אילן ואילנית - 1970
דודו דותן - שר ומספר לילדים - 1971
דליה עמיהוד - שירים ים תיכוניים - 1971
יעקב שפירו - זינגט די לעצטע שלאגערס - 1971
ג'ו עמר - ערב עם ג'ו עמר בירושלים העתיקה - 1971
חנן גולדבלט - משירי ז'ילבר בקו - 1972
יוסי בנאי - פרצוף של צועני - 1972
יהורם גאון ומוטי גלעדי - מבחר להיטים - 1972
צמד רעים - מיטב השירים החסידיים - 1973
אילנית - להיטים לילדים - 1974
אילנית - שירי משוררים לילדים - 1974
אסנת פז - הבית שלי משפחתי וחברי - 1974
עדנה גורן - שרה משירי ברט בכרך ואחרים - 1974
ציפי שביט - ציפי ציפי בנג בנג - הצגת בידור לילדים - 1974
צמד רעים - שמח תשמח רעים האהובים - 1974
ניסים סרוסי - מטוקיו באהבה - 1975
פרחי ציון - מקהלת הילדים של אלי ליפסקר - 1975
יהורם גאון - בהיכל התרבות - 1975
בועז שרעבי - בעז השלישי - 1975
קול צהלה - מחנה קיץ בינלאומי - 1975
דודו דותן - לשיר זה כמו להיות זמר - 1975
גניה פיירמן ודוד פלד - אולי כן ואולי לא - 1976
גניה פיירמן ודוד פלד - ס'איז צוזאמען א מחיה - 1976
חופני כהן - חברים כותבים לחופני - 1976
ממיטב שירי הפסטיבלים החסידיים - 1976
רננו חסידים - מארשים חסידיים בביצוע תזמורת כלי נשיפה - 1976
צמד רעים - שמחנו - מתוך תוכנית הטלוויזיה שלום לבוא שבת - 1977
צמד רעים - שלום לבוא שבת - שירי שבת מתוך תוכנית הטלוויזיה - 1977
גניה פיירמן - זינגט מיט מיר - 1977
יצחק מרקובצקי - כינור הקסם - 1977
פרחי זמירי ציון - פסטיבל חסידי לילדים מספר 2 - 1977
ג'ו עמר - כל הלהיטים בהקלטות חדשות - 1977
להקת גילגל - להקת גילגל - 1979
מקהלת אחדות הנוער - שובי נפשי למנוחיכי - 1979
יהודה וסרמן - ושמרו בני ישראל את השבת - 1979
חניכי הנוער האגודתי בארץ ישראל - אז נדברו יראי ה' - 1980
אילן אשד - לשיר בחצוצרה - 1981
יאיר סובר - והיה באחרית הימים - 1981
כשנותנים קח - אז מען גיט נעמט מען - פסקול הסרט - 1982
ניחוחי חציר - נעימות של ארץ ישראל - 1983
מקהלת אולפנת כפר פינס - תבענה שפתי תהילה - 1985
להקת תות - יד לשלום,שירים ליד המדורה - 1985
צדוק ששון - אולי עוד רגע קט, אחת התחנות - 1986
יעקב שפירו - געשמאקענע לידער אין יידיש - 1987
שימי תבורי ואביהו מדינה - פרחי גני - 1988
הנה אנוכי שולח לכם - חיים בנט ומקהלת רננו חסידים - 1979
אז נדברו יראי ה' - הנוער האגודתי - 1980
הודו לה' כי טוב - חיים בנט ומקהלת רננו חסידים - 1977
שמרה נפשי כי חסיד אני - מנחם קליין ומקהלת חסידי נדבורנה - 1980
תוכניות רדיו בעיבוד, ניצוח וניהול מוזיקלי של מרטין מוסקוביץ'
אופירה גלוסקא וחברות - פגישה מחודשת עם האחיות אנדריוס - 1971
אופירה גלוסקא - פגישה מחודשת עם ננה מושקורי - 1972
חנן גולדבלט - פגישה מחודשת עם ז'ילבר בקו - 1972
צילה דגן - פגישה מחודשת עם קרול קינג - 1972
קובי רכט - פגישה מחודשת עם נט קינג קול - 1972
אריק לביא - פגישה מחודשת עם פרנקי ליין - 1973
יהודה ברקן - פגישה מחודשת עם איב מונטאן - 1973
אריה נקש וחבורת רננים - פגישה מחודשת עם הקומפניון דה לה שנסון - 1974
בני אמדורסקי - פגישה מחודשת עם טנסי ארני פורד - 1974
דני מסנג - פגישה מחודשת עם בוב דילן - 1974
מירי אלוני - פגישה מחודשת עם פגי לי - 1974
עדנה גורן - פגישה מחודשת עם ברט בכרך ואחרים - 1974
רותי הולצמן ויוסי דרום - פגישה מחודשת עם אנני אוקלי אשת לפידות - 1974
אילנה רובינא - פגישה מחודשת עם ברברה - 1980
עיבודים מתוך פסטיבלי הזמר המזרחי - למנצח שיר מזמור
שיר החתונה - שלישיית צבע טרי - 1972
שחורה ונאוה - שימי תבורי - 1977
כי רב להושיע - עליזה עזיקרי וניסים גרמה - 1977
ידידי הקשיבו לי - רחל קרטה - 1978
מעורב ים תיכוני - חיים משה - 1989
עיבודים ולחנים מתוך פסטיבלים לשירי ילדים
לצבי יש בעיה - רבקה מיכאלי - 1970 (לחן ועיבוד)
שיר שכולו שאלות - עדנה לב - 1971 (לחן ועיבוד)
למה לא יכול להיות - דודו דותן - 1972 (לחן ועיבוד)
פופאי המלח - צחי נוי ורביעיית ילדים - 1974 (עיבוד)
כששואלים אותי - דודו זכאי - 1974 (עיבוד)
הסעודה של הדובה - מירי וחיימון - 1975 (עיבוד)
שוקי התוכי - האחים והאחיות - 1975 (עיבוד)
שובי דובי - האחים והאחיות - 1976 (עיבוד)
עיבודים ולחנים מתוך פסטיבלי הזמר והפזמון
דבר אלי בפרחים - אילנית - 1973 (עיבוד)
סר מרטין פוליאקוף הוא כימאי יהודי בריטי, פרופסור לכימיה באוניברסיטת נוטינגהאם.
עוסק בהנגשת המדע לציבור ובכימיה ירוקה.
פוליאקוף סיים תואר ראשון בשנת 1969 בקיימברידג' ודוקטורט ב-1973. נושא עבודתו היא "Matrix Isolation of Large Molecules", בהנחיית פרופסור ג'יי ג'יי טרנר.
בשנת 1991 מונה לפרופסור בכימיה באוניברסיטת נוטינגהאם.
הוא פרופסור של כבוד באוניברסיטת מוסקבה.
הוא יזם יחד עם בריידי הארן את הסדרה של מעל 118 קטעי וידאו הנקראים "The Periodic Table of Videos" שמטרתם ללמד את הציבור את הכימיה של 118 היסודות בטבלה המחזורית.
הפרויקט התרחב ועכשיו כולל גם מולקולות ונושאים כימיקליים שונים, בסרטונים בריידי מראיין את מרטין בתור המומחה לתחום הכימיה, לפעמים הם נעזרים בעוזרים נוספים בשביל הדגמות יעילות בנושא של הסרטון, בחלק מהסרטונים מרטין משמש כקריין שמסביר את מהלך הניסוי המצולם מראש.
בשנת 2008 התמנה למפקד במסדר האימפריה הבריטית בזכות תרומתו למדע.
קיבל את תואר הכבוד סר בשנת 2015 עבור תרומתו לענף הכימיה.
אחיו סטיבן פוליאקוף הוא מחזאי ובמאי בריטי נודע.
שניהם צאצאיו של סמואל מונטגיו, ברון סוויית'לינג הראשון.
סֶליגמן (בשם מלא באנגלית: Martin Elias Pete Seligman; נולד ב-12 באוגוסט 1942 באולבני, מדינת ניו יורק) הוא פסיכולוג יהודי-אמריקאי, ממייסדי הפסיכולוגיה החיובית.
טבע את המושג "חוסר אונים נלמד".
סליגמן סיים תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ב-1964, וקיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה ב-1967. משנת 1976 משמש כחוקר וכמרצה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה זו, ובה הוא מנהל את המרכז לפסיכולוגיה חיובית.
סליגמן פרסם כמאתיים מאמרים וכעשרים ספרים, בהם מספר ספרי "עזרה עצמית".
ב-1998 נבחר לכהונה של שנה כנשיא האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה.
בשנת 2004 הוא פרסם Character Strengths and Virtues המנתח את גישת החוזקות.
המניע לפסיכולוגיה החיובית הוא ביקורתו של סליגמן על הפסיכולוגיה.
לטענתו, עיקר העיסוק של פסיכולוגים הוא בשאיפה להפחית השפעות פתולוגיות שונות, ולא בצדדים החיוביים של האדם.
בנוסף, הוא טוען כנגד תאוריות דטרמיניסטיות רווחות באקדמיה כמו התאוריה של מרקס, פרויד וניטשה.
לפי סליגמן, האמונה שגורלו של אדם מושפע מעברו בחיים היא שגויה.
על פי מאמרו של סטיבן האגבלום, סליגמן מדורג במקום ה-13 ברשימת הפסיכולוגים המצוטטים ביותר בספרי פסיכולוגיה במאה ה-20.
סליגמן נשוי למנדי מק'קארתי ולהם שבעה ילדים.
ילדות אופטימית: תוכנית פסיכולוגית לבניית החוסן הנפשי של ילדים (תרגמה מאנגלית חוה נווה), תל אביב: עם עובד, תש"ס-2000.
אושר אמיתי: הגשמה עצמית באמצעות פסיכולוגיה חיובית (מאנגלית: יעל זיסקינד-קלר), מושב בן שמן: מודן, 2005.
המרטין מודל 167 היה מפציץ קל אמריקני שטס לראשונה ב-1939. המטוס פעל במלחמת העולם השנייה בשירות צרפת ובריטניה, שם כונה המרילנד.
פיתוח המטוס החל ב-1938 על ידי חברת גלן ל.
להגנה עצמית צויד המטוס בזוג מקלעים בצריח על גב המטוס, וארבעה מקלעים לירי קדימה הותקנו בכנפיים.
ב-XA-22 לא נעשה שימוש מבצעי בארצות הברית לאחר שבחוזה זכה ה-A-20 האבוק של חברת דאגלס, אך מרטין קיבלה הזמנות ממדינות אחרות ובסופו של דבר נבנו כ-450 יחידות של מטוס דו-מנועי מהיר יחסית זה.
צרפת התמודדה מול מרוץ חימוש גרמני והייתה זקוקה בדחיפות למטוסים מודרניים.
כתוצאה מכך, רכש חיל האוויר הצרפתי מספר רב של מטוסים מסוגים שונים מתוצרת ארצות הברית בסוף שנות ה-30. מרטין קיבלה הזמנה ליותר מ-200 מטוסי 167F להם הותאם ציוד מיוחד עבור הצרפתים כגון מכשירי מדידה מטריים.
בצרפת ציפו לתחילת משלוחי המטוסים בינואר 1939, אך הדגם שסומן כ-גלן מרטין 167A-3 נכנס לשירות רק בתחילת 1940, מכיוון שהאמברגו שהטילה ארצות הברית בתחילת מלחמת העולם השנייה הביא להחרמת מטוסים רבים ועיכב בחודשיים את שליחתם לאירופה.
כאשר החלה הפלישה הגרמנית היו לצרפתים רק ארבע טייסות מפציצים מצוידות ב"גלן".
המטוסים נשלחו במהירות לקו החזית, ובזכות מהירותם וכושר תמרון מעולה עבור מטוסים מסוגם, עמדו בהצלחה יחסית מול מטוסי האויב.
ביותר מ-400 גיחות, אבדו רק 8% מהמטוסים, אחוז האבדות הנמוך ביותר של מטוסים בשירות צרפת במערכה.
מיד לאחר כניעת צרפת ושביתת הנשק ביוני 1940, פונו טייסות הגלן מרטין לצפון אפריקה הצרפתית כדי למנוע את נפילתן לידי הגרמנים.
מטוס אחד נחת בטעות בספרד ונבחן על ידי חיל האוויר הספרדי, וכמה יחידות הועברו לידי זרוע האוויר של חיל הים הצרפתי.
בתקופת שלטון וישי נטלו מטוסי הגלן מרטין חלק בעימותים כנגד כוחות חבר העמים הבריטי, למשל במהלך המערכה בסוריה ובלבנון ב-1941. כאשר ב-1943 עברה צפון אפריקה הצרפתית לשליטת בעלות הברית בעקבות מבצע לפיד, הוצאו הגלן מרטין 167 מהשירות והוחלפו במטוסים מודרניים יותר, כדוגמת ה-B-26 מראודר.
לאחר הפסקת האש הפרנקו-גרמנית, הועברו כל ההזמנות הנותרות של הצרפתים לבריטניה שם קיבלו את השם מרילנד סימן I.
רבים ממטוסים אלה נשלחו למצריים ולמלטה והשתתפו שם בלחימה ב-1941. בזרוע האוויר של חיל הים המלכותי הם ראו מעט פעילות מבצעית, ושימשו בעיקר לאיתור ולגרירת מטרות.
חיל האוויר המלכותי עשה שימוש במרילנד כמטוס סיור וצילום במבצעים בצפון ומזרח אפריקה, ובעיקר ממלטה.
מרילנד, מטייסת מס' 771 של זרוע האוויר של הצי המלכותי, היה המטוס שדיווח שהביסמרק עזבה את בסיסה בברגן ב-22 במאי 1941, וכתוצאה מכך הוזנקו אוניות הצי למרדף שהסתיים בהטבעת אוניית המערכה הגרמנית.
כל 150 מטוסי המרילנד סימן II הועברו למצרים, שם שירתו במסגרת חיל האוויר המדברי בשתי טייסות של חיל האוויר המלכותי וארבע טייסות של חיל האוויר הדרום-אפריקאי כמפציצים קלים וכמטוסי סיור.
הם לקחו חלק במבצע צלבן, בנובמבר 1941.
אב טיפוס, סומן גם כ-XA-22. בעל זוג מנועים כוכביים מסוג פראט אנד ויטני טוין-ואספ R-1830-37 , 1,200 כ"ס כל אחד, סייג רום של 6,095 מטר ומהירות מקסימלית של 386 קמ"ש.
החימוש כלל ארבעה מקלעי M1919 בראונינג 7.62 מ"מ לירי קדימה, מקלע אחד בצריח על גב המטוס ואחד נוסף לירי לאחור בחלקו התחתון, מיד לאחר תא הפצצות.
גרסה זו נבנתה לפי תכונות אב הטיפוס, אך בהתאם לדרישות הצרפתים הוחלפו המנועים ל-Wright R-1820 Cyclone , 950 כ"ס ובהמשך 1,100 כ"ס, כל אחד (לצרפתים היו מטוסים נוספים עם מנוע מסוג זה, ולכן הועדף שימוש בידע ובחלקי חילוף הקיימים).
שינויים נוספים כללו מכשירי טיסה המותאמים לשיטה המטרית, מקלעים בקוטר 7.5 מ"מ מתוצרת FN-Browning, 800 ק"ג פצצות ומתלים חיצוניים לנשיאת פצצות נוספות (ככל הנראה לא נעשה בהם שימוש מבצעי).
המטוס סומן בצרפת כגלן מרטין 167A-3 - Armée trois-place, כלומר מטוס צבאי לשלושה אנשי צוות.
מגרסה זו נבנו 140 יחידות.
סימון זה ניתן ל-75 המטוסים הנותרים שהוזמנו על ידי צרפת ונשלחו בסופו של דבר לבריטניה, ו-75 נוספים שהוזמנו ישירות על ידי הבריטים.
המשלוח הראשון היה זהה לגרסה הצרפתית, אך לקבוצה השנייה היו זוג מנועים כוכביים מסוג פראט אנד ויטני R-1830-SC3-G טוין-ואספ, בתוספת מגדש על שנתן תוספת כוח של 1,050 כ"ס ומהירות מקסימלית של 447 קמ"ש, סייג רום של 7,925 מטר וטווח של 1,947 ק"מ.
בנוסף, הייתה גרסה זו מצוידת במקלעים בריטיים תוצרת ויקרס, כאשר אחד מהם ממוקם בצריח תוצרת Armstrong-Whitworth על גב המטוס.
גרסה נוספת שהוזמנה על ידי הבריטים.
בעלת זוג מנועים כוכביים פראט אנד ויטני טוין-ואספ 1830-S3C4-G בתוספת מגדש על דו-שלבי של 1,200 כ"ס שהגביר את מהירות המטוס.
מגדש העל המשופר גם אפשר למרילנד לפעול בגובה רב יותר מגרסאות קודמות.
מגרסה זו נבנו 150 יחידות.
מפרט טכני (מרילנד סימן II)
מקלעים: 4 X M1919 בראונינג 7.62 מ"מ בכנפיים, מקלע אחד בצריח על גב המטוס, מקלע אחד בחלקו התחתון של המטוס, לירי לאחור
במשך 6 שנים שימש כמושל סלטה, ובעזרת כוחות מצומצמים ניהל מלחמת מגן נגד הפלישות המלוכניות (של הספרדים) מאלטו פרו (Alto Perú).
אביו נולד בסנטנדר שבספרד, עבד באוצר המלך ויכל להרשות לעצמו להעניק לבנו חינוך איכותי.
מרטין מיגל דה גואמס עצמו התחתן, היו לו שלושה ילדים, ואשתו התאבדה לאחר נפילתו בקרב.
גואמס השלים את לימודיו היסודיים בסלטה, ובגיל 14 הצטרף ליחידת רגלים שהמפקדה שלה שכנה בבואנוס איירס, אך הייתה לה נוכחות בסלטה מאז המרד של טופק אמרו ה-2 (Túpac Amaru II) ב-1781.
ב-1805 נשלח הגדוד בו שירת לבואנוס איירס נוכח הפלישה הבריטית הממשמשת ובאה, וכשזה קרה בשנה שלאחר מכן - השתתף בגירוש האנגלים מבואנוס איירס.
בפלישה הבאה השתתף בהגנת העיר, ואף לכד אונייה אנגלית שעלתה על שרטון, בראש יחידת פרשים.
ב-1808 חלה ככל הנראה בהמופיליה שפגעה בגרונו ובדיבורו.
לאחר מהפכת מאי ב-1810, שלחה החונטה הראשונה (la Primera Junta) את המשלחת הראשונה לאלטו פרו, וגואמס קיבל לפיקודו יחידת גאוצ'וס בקבראדה דה אומוואקה (חוחוי) שמנעה קשר בין מתנגדי המהפכה בארגנטינה (אז עדיין - הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה) והמלוכנים באלטו פרו.
תפקידו בקרב סוויפצ'ה (Suipacha) - הניצחון הצבאי הראשון של ארגנטינה באופן כללי והאחרון במערכה זו, שנערך ב-7 בנובמבר 1810 היה מכריע.
הוא נותר באזור אומוואקה עד לתבוסתם של המורדים בקרב וואקי (Huaqui) ב-19 ביוני 1811, ואז החל להילחם בגישה העקיפה בה התפרסם, והצליח לעכב את הכוחות המלוכניים בראשות הגנרל פיו טריסטאן (Pío Tristán).
תחת פיקודו של אאוסטוקיו דיאס ולס (Eustoquio Díaz Vélez) כבש את טריחה (Tarija) מידי המלוכנים ב-18 בינואר 1812, אך נסוג לאחר מכן לחוחוי, נוכח התקדמות כוחותיו של חוסה מנואל גויינצ'ה (José Manuel de Goyeneche) שנהנה מעדיפות מספרית.
כשהתמנה מנואל בלגראנו למפקד צבא הצפון והחלה המערכה השנייה באלטו פרו, הועבר גואמס מתפקידו בשל חוסר משמעת, והוחזר לבואנוס איירס, שם הצטרף למטה הכללי של המורדים.
משהתבררו בבואנוס איירס ממדי התבוסה באיוומה (Ayohuma) ב-14 בנובמבר 1813 וכישלון המערכה בראשות בלגרנו באלטו פרו, הועלה גואמס לדרגת סגן-אלוף (teniente coronel) ונשלח צפונה כמפקד חיל הפרשים של סן מרטין (שהחליף את בלגרנו), והחליף בעצמו את מנואל דורגו (Manuel Dorrego) - קצין מבריק אף הוא שהודח בשל בעיות משמעת.
הוא מיתג את עצמו בסלטה כמגן העניים וכפטריוט ארגנטינאי נחוש, אך לא הצליח לגייס תמיכה כספית מהעשירים, והסתמך בעיקר על עזרתה של אחותו - מריה מגדלנה גואמס (María Magdalena Güemes).
הוא קיבל את הפיקוד על מספר אזורים, בהם סלטה, והחל במלחמת הגאוצ'וס שהייתה מלחמת גרילה נגד המלוכנים - התקפות פתע יומיומית שהסתיימו בנסיגה מהירה, תוך התבססות על סיועה של האוכלוסייה המקומית האוהדת וחרף המחסור באמצעים.
בדרך זו, בעזרת גאוצ'וס מהשדות, עצר את התקדמותו של הגנרל חואקין דה לה פסואלה (Joaquín de la Pezuela) המלוכני, ואפשר מערכה שלישית באלטו פרו, בפיקודו של הגנרל חוסה רונדו (José Rondeau).
במערכה זו היה לגואמס תפקיד מכריע בקרב פואסטו דל מרקס (Puesto del Marqués), אך בשל יחסו המזלזל של רונדו ליחידותיו בשל חוסר המשמעת ששרר בהן, נסוג לחוחוי, והשתלט על מחסני הנשק שם.
בעקבות זאת, הוכרז על ידי רונדו, ששימש גם כמפקד צבא הצפון וגם כדירקטור
שובו של גואמס לסלטה נבע לא רק מסיבות צבאיות אלא גם מסיבות פוליטיות, שהתבטאו בשאיפותיו לתפוס את השלטון בפרובינציה ולהחליף את המפלגה השמרנית.
החלפתו של הדירקטור קרלוס מריה דה אלוואר (Carlos María de Alvear) ברונדו, שהמשיך לפקד על צבא הצפון, ציינה גם את קץ כהונתו של הילריון דה לה קינטנה (Hilarión de la Quintana) כמושל סלטה.
כך קרה שכשגואמס הגיע לסלטה, הוא נבחר על ידי הקבילדו ובתמיכת ההמונים למושל במקום קינטנה ששהה אז עם רונדו בחזית.
הקבילדו של חוחוי, לעומת זאת, לא הכיר בגואמס כמושל, והוא התקדם עם כוחותיו לחוחוי, תוך שהוא מנצל את פלישתם המתקרבת של המלוכנים, ובלחצו - מינויו הוכר ואושר לבסוף.
שבועיים מאוחר יותר התחתן גואמס עם כרמן פוץ' (Carmen Puch).
תגבורת צבאית שנשלחה מבואנוס איירס לעזרת רונדו עוכבה על ידי גואמס בטוקומן בשל חששו, המוצדק כנראה, שקיבלה הוראות להדיח אותו מתפקידו, והוא לא אפשר לה להמשיך בטרם יכירו בו כמושל.
משהמשיכה לבסוף בדרכה, היה זה מאוחר מדי ורונדו הובס בקרס סיפה סיפה (Sipe Sipe), ששם קץ למערכה שלו באלטו פרו ולא הותיר הרבה מצבאו.
רונדו נסוג לחוחוי ובתמיכת סגן המושל הקודם המשיך לסלטה ותפס אותה, אך מייד הוקף בגאוצ'וס של גואמס ונאלץ להיכנע ולחתום על הסכם המכיר בו כמושל סלטה וממנה אותו לאחראי על החזית הצפונית.
רונדו הוחלף כמפקד צבא הצפון על ידי בלגרנו וכדירקטור בידי חואן מרטין דה פואירדון (Juan Martín de Pueyrredón), ויותר לא יהיו משלחות שינסו לכבוש את אלטו פרו.
הצבא של גואמס, שעד כה נשא אופי של מיליציות, החל לתפקד, ולו פורמלית, כצבא סדיר.
גואמס והגאוצ'וס התמודדו עם עוד 6 פלישות מלוכניות מכיוון אלטו פרו.
הפלישה הראשונה הייתה בפיקודו של חוסה דה לה סרנה אה אינוחוסה (José de la Serna e Hinojosa) וכ-5,500 חיילים מנוסים שיצאו בשנת 1816 מלימה במטרה לכבוש את בואנוס איירס.
לאחר שהביס וחיסל כמה מראשי הרפובליקטות כבש את טריחה (Tarija), חוחוי וסלטה; אך גואמס ניתק אותו מהעורף וכבש את אומוואקה, וכך הותיר אותו ללא אספקה; ודה לה סרנה נאלץ לסגת תוך שהגאוצ'וס מזנבים בו.
כעבור מספר חודשים, בשנת 1817, הגנרל פדרו דה אולנייטה (Pedro de Olañeta) שב לתקוף ואף הצליח ללכוד את אחד מסגניו של גואמס, הגנרל חואן חוסה פליסיאנו אלחו פרננדס קמפרו (Juan José Feliciano Alejo Fernández Campero), שהגן על פונה, אך לא הצליח להתקדם מעבר לחוחוי.
עוד שתי פלישות בהן השתתף אולנייטה התרחשו בשנים 1818 ו-1819.
ביוני 1820 ניסה חואן רמירס אורוסקו (Juan Ramírez Orozco) המלוכני לפלוש, הפעם בראש כח בן 6500 איש, אך גם הוא נכשל לאחר שכבש באופן זמני את חוחוי וסלטה.
גואמס לא נעזר במטה מסודר וכוחותיו היו כוחות מקומיים שפעלו באזורים שונים של סלטה וסביבותיה.
הוא נהנה משיתוף פעולה של האוכלוסייה שהשתתפה במיליציות שלו, העבירה אליו ידיעות, נמלטה מבעוד מועד מפני המלוכנים עם הבקר כדי למנוע מהם אספקה ומזון, ונשאה בהבנה בעול של הפגיעה ברמת החיים.
גואמס עצמו לא השתתף בקרבות למרבה הפלא והיו היסטוריונים שהאשימו אותו בפחדנות, אך הדבר נבע ממחלת ההמופיליה שגרמה לכך שכל פציעה עלולה הייתה להיות קטלנית עבורו.
לאחר שחרור צ'ילה בידי סן מרטין, הציע גואמס להצטרף למערכה המתוכננת בפרו, אך סן מרטין העדיף שגואמס ימשיך להעסיק את המלוכנים בחזית הצפונית וירתק כך כוחות שלהם לשם, והוא מינה אותו כמפקד חיל הפיקוח (Ejército de Observación), מחליפו של צבא הצפון
כשנודע לגואמס על נחיתתו של סן מרטין בחופי פרו, הוא החליט להתקדם לתוך אלטו פרו.
מצבא הצפון נותרה יחידה קטנה בפיקודו של אלחנדרו ארדיה (Alejandro Heredia), שהייתה כפופה לגואמס.
הנשק והתחמושת שאוחסנו בטוקומן הוחרמו על ידי המושל המקומי ברנבה אראוס (Bernabé Aráoz) שניהל מערכה צבאית נגד סנטיאגו דל אסטרו שהתנתקה מטוקומן.
חואן פליפה איברה (Juan Felipe Ibarra), מושל סנטיאגו דל אסטרו, ביקש את עזרתו של גואמס שפלש לטוקומן במטרה להשתלט על הנשק שאראוס הטוקומני החרים, אך הובס שם.
הקבילדו של סלטה, שהורכב מנציגי עשירי העיר שמאסו במימון פעילותו של גואמס החליט לנצל את היעדרותו ולהדיחו באשמת עריצות, ואף הזמינו את אולנייטה המלוכני ליטול את העיר תחת חסותו.
גואמס חזר לסלטה והטיל עליה את מרותו ללא קרב, אך ההפיכה שנכשלה הולידה את מפלגת האופוזיציה "מולדת חדשה" (Patria Nueva) לעומת מפלגתו של גואמס - "מולדת ישנה" (Patria Vieja).
הסיפור לא תם בכך: אולנייטה כבר היה בדרכו לסלטה בעקבות הזמנת הקבילדו, ושלח את ואלדס דרך המדבר.
ב-6 ביוני 1821 כבש ואלדס את סלטה, ובהתקפת הנגד נפצע גואמס מכדור.
הוא הצליח להגיע לאחת האחוזות באזור, אך בשל מחלת ההמופיליה ממנה סבל לא החלים מפציעתו, וב-17 ביוני 1821 מת, בגיל 36.
הוא היה הגנרל הארגנטינאי היחידי בהיסטוריה שנפל בקרב חיצוני (לא במלחמת אזרחים!).
הגאוצ'וס של גואמס המשיכו להילחם לאחר מותו עד שהמלוכנים נאלצו לסגת מסלטה, ולא שבו לפלוש אליה יותר.
פעולותיו של גואמס הן אלו שמנעו מהמלוכנים להתקדם דרומה לתוך ארגנטינה והותירו אותם באלטו פרו, וכל זאת ללא כל עזרה חיצונית מבואנוס איירס.
זאת ועוד, אלמלא עמידתו העיקשת, המערכה של סן מרטין בצ'ילה ובפרו עשויה הייתה להיכשל.
הידיעה על מותו התפרסמה בבואנוס איירס תחת הכותרת "כעת יש לנו צ'יף אחד פחות" (Ya tenemos un cacique menos) שהביעה שמחה לאיד חרף נפילתה של סלטה בידי המלוכנים.
במהלך המאה ה-19 הוא נתפש, הן בבואנוס איירס והן בסלטה, כדמות שנויה במחלוקת וכמי שהמריד את הגאוצ'וס נגד בעלי החוות.
רק במהלך המאה ה-20 הוכרה תרומתו הלאומית להגנת ארגנטינה ואף נוסף לו נופך של מנהיג חברתי שסייע למקופחים שבשולי החברה דאז.
על שמו קרוי נמל התעופה של סלטה.
מרטין על הבוקר היא סדרת הנפשה צרפתית לילדים, אשר עוקבת אחר ילד שבכל בוקר מתעורר בגוף של דמות בדיונית.
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ France 3 החל מ-23 באוגוסט 2003.
בישראל שתי העונות הראשונות של הסדרה דובבו לעברית באולפני וידאופילם אינטרנשיונל, ושודרו בערוץ הילדים החל מ-12 באוגוסט 2007 עד שנת 2008. ב-7 באפריל 2020 החל שידור העונה הרביעית של הסדרה בערוץ הופ!
ולאחר מכן בערוץ עם צוות מדבבים חדש, כאשר את דמותו של מרטין מדבב עמית מטלון.
העונה הרביעית בעלת מראה חדש, בזכות טכניקת ההנפשה התלת־ממדית.
הסדרה שאלה את שמה העברי מגרסתה האנגלית, כאשר משמעות שם המשפחה של הגיבור מרטין מורנינג בעברית היא בוקר.
מרטין מורנינג, ילד ממוצע כבן תשע, מתעורר בכל בוקר בתור דמות אחרת; אסטרונאוט, מאלף אריות או גם אביר או ערפד.
אף על פי שהוא קם לתוך דמות שונה עם סיפור שונה, הוא מתמיד ללכת לבית הספר ובכך עובר בכל יום הרפתקה מסוג אחר, על-פי הדמות אליה הוא קם.
הוא נוהג לצבור חוויות משונות ביחד עם חברו הטוב גרומו וחברתו רוקסן
מרטין בוקר (עמית מטלון/גיא קשפיצקי) - הדמות הראשית, ילד בן תשע עם שיער ג'ינג'י ועיניים כחולות ומשקפיים.
קם בכל בוקר לתוך דמות שונה עם סיפור שונה, מאוהב ברוקסן אך מסתיר זאת.וחברו הכי טוב של גרומו.
גרומו (תומר פרי) - חברו הטוב ביותר של מרטין.
בניגוד לחששותיו של מרטין מדמויותיו השונות, הוא לרוב אוהב אותן עד כדי הערצה.
רוקסן (נעמה אוזן) - חברתו של מרטין.
לוקחת חלק בהרפתקאותיו של מרטין אף על פי שלעיתים אינה מחבבת את הדמויות אליהן הוא הופך.
גברת ויניגר (אורלי קטן) - האישה מעבר לשכונה, השכנה של מרטין ולה יש כלב קטן ושמו סולטאן.
מר גרינזל (עפרון אטקין/ניר רון) - סגן המנהל של בית הספר.
מאמין שמרטין מהווה איום על בית הספר ועל חינוך התלמידים, ומנסה לסלק אותו מבית הספר בכל הזדמנות.
כמו כן, הוא מתכנן להיות מנהל בית הספר החדש במקומו של מר פיקל.
גברת בזבי (יפעת זנדני צפריר) - המורה של מרטין וחבריו.
מר פיקל (גיורא קנת\אבי חדש) - מנהל בית הספר.
אבא (יורם יוספסברג) - אביו של מרטין, שמו לא מוזכר בסדרה כלל.
אמא (טליה ברקאי) - אימו של מרטין, שמה לא מוזכר בסדרה כלל.
סולטאן - הכלב של גברת ויניגר.
שיר הפתיחה הוקלט בשנת 2007 באולפני הדיבוב וידאופילם אינטרנשיונל ובוצע על ידי טליה ברקאי ואיתי ג'רופי.
מרטין מונטויה אי טוראלבו (בקטלאנית: Martín Montoya i Torralbo; נולד ב-14 באפריל 1991 בגאבה, קטלוניה) הוא כדורגלן ספרדי קטלאני המשחק בעמדת המגן הימני באריס סלוניקי.
מונטויה החל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל המקומית, גאבה.
בשנת 1999, בגיל 8, הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, ה"לה מאסיה".
הוא התקדם בקבוצות הנוער השונות של ברצלונה, עד שלבסוף הגיע לברצלונה אתלטיק בשנת 2009. בעונת שיחק מונטויה 22 משחקים בברצלונה ב', תחת המאמן לואיס אנריקה, וסייע לקבוצה לחזור לליגה הספרדית השנייה לאחר 11 שנות היעדרות.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ברצלונה ערך מונטויה בתאריך 26 בפברואר 2011, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-85 במקום אדריאנו קוריירה, בניצחון 0–3 של קבוצתו על מיורקה.
ב-30 באפריל, נפצע מונטויה בהפסד הליגה 2-1 לריאל סוסיאדד לקראת סוף המשחק.
מונטויה שבר את עצם הבריח והושבת עד לסוף העונה.
את רוב עונת בילה מונטויה עם קבוצת המילואים, אף על פי שהתאמן ושיחק מדי פעם עם קבוצת הבוגרים.
ב-12 בינואר 2012 פתח לראשונה בהרכב הקבוצה הבוגרת, במסגרת גביע המלך הספרדי, במשחק חוץ נגד אוסאסונה, בו ניצחה ברצלונה 1–2.
בשל פציעה של דני אלבס, שיחק מונטויה 90 דקות בגמר גביע המלך הספרדי נגד אתלטיק בילבאו, שנערך בתאריך 25 במאי 2012, באצטדיון ויסנטה קלדרון, במדריד.
ברצלונה ניצחה 0–3 במשחק זה וזכתה בגביע.
את שערו הראשון בקריירה המקצועית, הבקיע מונטויה בדקה ה-16, בתאריך 1 ביוני 2013, במחזור ה-38 של הלה ליגה, נגד מאלגה.
ב-9 באוגוסט 2018 חתם מונטויה בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
ב-25 באוגוסט 2020 חזר מונטויה לריאל בטיס וחתם לארבע שנים.
ב-8 באוגוסט 2023 חתם לשנתיים באריס סלוניקי.
בשנת 2011 זומן מונטויה לנבחרת ספרד עד גיל 21, לקראת אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2011 שנערכה בדנמרק.
מונטויה היה שחקן הרכב ופתח בכל המשחקים.
ספרד זכתה בטורניר לאחר ניצחון 0–2 על שווייץ בגמר.
ב-25 באוגוסט 2011, זומן לראשונה מונטויה לסגל הנבחרת הבוגרת, על ידי מאמן הנבחרת ויסנטה דל בוסקה, לקראת צמד משחקי הידידות נגד ונגד , אך לא שותף באף משחק.
בשנת 2013 זומן מונטויה שוב, לנבחרת ספרד עד גיל 21, לקראת אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2013 שנערכה בישראל.
שוב, מונטויה היה שחקן הרכב ופתח בכל המשחקים.
ספרד שוב זכתה בטורניר לאחר ניצחון 2–4 על איטליה בגמר, שנערך באצטדיון טדי שבירושלים.
מונטויה הוא גם שחקנה של והוא החל לשחק במדיה ב-2011. הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קטלוניה הייתה בתאריך ה-30 בדצמבר 2011, נגד , באצטדיון האולימפי ליואיס קומפאניס.
המשחק נגמר בתיקו 0-0. הופעה נוספת של מונטויה בקטלוניה הייתה בתאריך ה-2 בינואר 2013, נגד , באצטדיון קורנליה-לה פראט.
אולה מרטין סיאם ;(בנורווגית: Ole Martin Siem ; 6 בינואר 1915, הורטן, נורווגיה - נובמבר 1996, אוסלו), היה תעשיין ומנהל מספנות.
אביו של סיאם, אולה סיאם היה קצין בחיל הים הנורווגי בדרגת סא"ל.
אמו הייתה מארי אוגוסטה אורסין-הולם.
סיאם נולד ב-1915 בכפר הורטן בכניסה למפרץ אוסלו.
מאוחר יותר המשפחה עברה לנמל טרומסה שם למד בתיכון.
בשנת 1933 החל ללמוד במכון הנורווגי לטכנולוגיה במגמת הנדסה ימית.
לאחר שהוסמך בשנת 1938 החל לעבוד במספנות טרונדהיים.
בשנת 1939 נישא לאינגר אאגארד ובשנת 1940 עבר לעבוד במספנות אקרס שבאוסלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלחם סיאם בשורות הצבא הנורווגי בקרב מבצר הגרה שהיה העמדה האחרונה שנכנעה לגרמנים ב-5 במאי 1940. לאחר הכניעה הוחזקו המגינים במחנה שבויים כחודש ימים עד ששוחררו.
סיאם חזר לעבודתו במספנות אקרס.
הוא השתתף בפעילות המחתרת הנורווגית והעביר מידע תוך כדי עבודתו במספנות.
המידע שהעביר כיסה את הפעילות הגרמנית בנמל אוסלו ואפשר חבלה באוניות גרמניות.
מאוחר יותר, בסתיו 1943, לאחר שהחבלנים נאלצו לברוח קיבל סיאם אחריות על הפעילות יחד עם איש מחתרת נוסף.
גולת הכותרת הייתה חבלה תת-ימית באנייה דונאו (SS Donau) שהועסקה בהעברת גייסות לגרמנים ופעם אחת גם הובילה יהודים למחנות ההשמדה.
בשנים 1947 עד 1950 שימש כמהנדס אוניות בחברת וסטפל-לרסן בברגן.
בשנת 1951 חזר למספנות אקרס כסגן מנהל, בשנת 1953 קודם לתפקיד מנהל הביצוע הראשי, בשנת 1958 מונה לתפקיד נשיא ובשנת 1965 קודם לתפקיד המנהל הכללי.
מספנות אקרס שהוקמו באמצע המאה ה-19 היו בבעלות פרטית ומשפחת פרד אולסן הייתה בעלת המניות העיקרית.
היה זה המפעל הגדול ביותר לבניית אוניות בנורווגיה שעסק גם בבניה עבור קידוחי גז.
המשימה העיקרית שסיאם היה גאה בה הייתה הצלחתו בהסדרת יחסי העבודה.
היותו מנהל שעלה משורות העובדים סייעה לו ליצור אמון ולפרק מתחים.
בחירת דרך פעולה שמנעה שביתות ונעשתה דוגמה לכל מספנות נורווגיה.
באמצע שנות השישים בנתה החברה הימית להובלת פרי 8 אוניות קירור בנורווגיה, ונוצר קשר בין מילה ברנר עם מרטין סיאם.
חברת אקרס הייתה מעורבת בהקמת קו צינור אילת אשקלון וכך הכיר גם את מוטי פרידמן מחברת נתיבי נפט.
כאשר האלוף מרדכי לימון חיפש דרך לשחרור את חמש ספינות הסער הישראליות שעוכבו בשרבורג-צרפת.
נוצר הקשר עם סיאם, באמצעות מוטי פרידמן.
בפגישה עסקית בקופנהגן התבקש סיאם על ידי לימון ופרידמן, לייצג חברה שתקנה את הספינות.
לכאורה לצורך עזרה במתקני קידוחי נפט.
התיווך היה כרוך בתמורה סבירה.
סיאם לא הבטיח דבר ולאחר שהתייעץ עם מילה ברנר וקיבל את אישור הבעלים פרד אולסן, הסכים.
סיאם ייצג חברה פנמית STARBOAT S.A המעונינת לרכוש את הספינות.
מרטין סיאם העמיד את המוניטין שלו בסכנה למען הצלחת מילוט הספינות.
בשנת 1969 כובד סיאם על ידי אולף החמישי, מלך נורווגיה באות מסדר אולף הקדוש.
כבוד המוענק לקראת סיום תפקידו כמנכ"ל אקרס.
מספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי משרבורג הגישו בקשה לניהול משא ומתן ומאוחר יותר בקשה למכירה.
סיאם גם הגיע לפריז לשיחה עם בעל המספנות פליקס אמיו.
מעורבותו של סיאם נחשפה ובביתו התקבלו איומים טלפוניים.
המשטרה הנורווגית התייחסה לכך בחומרה והציבה שמירה על הבית.
בנו קריסטיאן שהיה אז בן 17 סיפר על כך למילה ברנר.
ברנר הגיע לאוסלו והודיע שסיאם רכש את הספינות לפי בקשתו בשביל החברה הימית להובלת פרי שלזכותה בניית מספר אוניות בנורווגיה.
הלחץ הממשלתי התפוגג, אף כי לנורווגים היה ברור שהספינות מיועדות ליותר משירותי נפט.
בשנים 1970 עד 1972 היה דירקטור בחברת פרד אולסן ונציגם בניו יורק.
בשנת 1972 מונה כמנהל כללי של חברת הנפט סאגה שמאוחר יותר התמזגה עם חברות אחרות במסגרת התארגנות מחדש של חברות הנורווגיות להפקת דלק.
בשנת 1973 מונה למנהל הכללי של חברת טיימקס ושימש בתפקיד זה עד 1978.
מרטין אנדרס סילבה לייטס (בספרדית: Martín Andrés Silva Leites; נולד ב-25 במרץ 1983) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת השוער בליברטד ובנבחרת אורוגוואי.
סילבה התחיל את הקריירה שלו ככדורגלן מקצועי בקבוצת דפנסור ספורטינג האורוגוואית, קבוצת הנוער בה גדל.
הוא שיחק בקבוצה הבוגרת של דפנסור בין השנים 2002 עד 2011. במדי דפנסור רשם 176 הופעות ליגה.
באוגוסט 2011 חתם סילבה באולימפיה הפרגוואית.
בדצמבר 2013 עזב את אולימפיה וחתם בואסקו דה גאמה מברזיל.
סילבה הופיע בנבחרות אורוגוואי הצעירות, נבחרת אורוגוואי עד גיל 17 ונבחרת אורוגוואי עד גיל 20 בין השנים 2000 ו-2002.
סילבה הופיע לראשונה במדי נבחרת אורוגוואי הבוגרת ב-12 באוגוסט 2009, במשחק ידידות נגד .
בנוסף, הוא נכלל בסגל של אורוגוואי למונדיאל 2010, קופה אמריקה 2011, גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014. הוא הופיע בניצחון נבחרתו 0-8 את בגביע הקונפדרציות 2013, ובצמד המשחקים מול בפלייאוף בין-יבשתי של מוקדמות מונדיאל 2014.
ליגת העל הפרגוואית: (קלאוסורה), (תחרות אבסולוטית)
אליפות ריו דה ז'ניירו: ,
מרטין מריאטה היה תאגיד בתחומי הכימיה, האלקטרוניקה התעשייה האווירית והחלל שנוסד בארצות הברית בשנת 1961 ממיזוג של חברת גלן ל.
מרטין וחברת הכרייה והבנייה אמריקן מריאטה (American-Marietta Corporation).
בשנת 1995 נרכשה החברה על ידי חברת לוקהיד ליצירת התאגיד לוקהיד מרטין.
החברה נודעה במיוחד בחטיבת הטילים והחלל שלה, שביצעה עבודות עבור משרד ההגנה האמריקני ונאס"א, בהם סדרת טילי טיטן, חלליות ויקינג, סדרת הטילים הבליסטיים "פרשינג" ועוד.
מטה החברה היה בבת'סדה שבמרילנד.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 זכתה החברה במכרז משרד ההגנה לבניית טילים בליסטיים לטווח בינוני מסוג "פרשינג".
בהמשך זכתה החברה במכרז להסבתם למשגר לוויינים וחלליות אזרחיים מסוג טיטן 2.
ב-1966 ייצרה את מטוס הניסוי המיוחד X-23, שנועד לבחינת חדירה לאטמוספירה, עבור חיל האוויר האמריקאי.
ב-1969 פותחה גרסה אזרחית של המטוס עבור נאס"א, מרטין-מרייטה X-24.
ב-1969 ייצרה החברה את המונורייל בדיסניוורלד.
בשנים 1978 ו-1980 השיקה החברה את חלליות ויקינג 1 ו-ויקינג 2 עבור נאס"א לנחיתה על מאדים.
בראשית שנות ה-80 נבחרה לתכנון וייצור מכל הדלק הנתיק של מעבורות החלל, במסגר תוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
כן ייצרה החברה בשנות ה-70 וה-80 כטב"מים, עבור מטרות שונות, כולל דמיים לאימון כלי נ"מ (AQM-127 SLAT) ומטוסים לממסור תקשורת אלחוטית בהם נעשה שימוש במלחמת וייטנאם.
ב-1993 רכשה מרטין מריאטה את חטיבת תעשיית האוויר והחלל של ג'נרל אלקטריק ואת סדרת משגרי אטלס מג'נרל דיינמיקס, ב-1994 הונפקה לראשונה בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
ב-1995 התמזגה החברה, שהייתה באותה עת חברת תעשיית האוויר והחלל השלישית בגודלה בארצות הברית, עם חברת לוקהיד, שהייתה החברה השנייה בגודלה לייצור ביטחוני.
כך נוצרה חברת לוקהיד-מרטין, תאגיד האוויר, החלל והייצור הביטחוני הגדול בעולם.
המיזוג הוכתר כאחת מעסקאות המיזוג המוצלחות ביותר בעולם.
בשנת 1996 התפצלה מהתאגיד חברה עצמאית לחומרי בנייה שהמשיכה את השם מרטין מריאטה ונקראת Martin Marietta Materials, חברת הבנייה קמה במקור ב-1939 שולבה בתאגיד מרטין מריאטה ב-1961 וממשיכה להיסחר תחת אותו סמל (MLM) בבורסה של ניו יורק, שם היא מהווה חלק ממדד S&P 500.
בשיתוף חברת סולתם מערכות פיתחה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 את המרגמה סולתם K6, עבור צבא ארצות הברית.
בשיתוף חברת אל-אופ פיתחה תתי-מערכות עבור מסוק בואינג AH-64 אפאצ'י.
ג'יימס מרטין פאכלי מקגינס (באירית: Séamus Máirtín Pacelli Mag Aonghusa; באנגלית: James Martin Pacelli McGuinness; 23 במאי 1950 – 21 במרץ 2017) היה פוליטיקאי מצפון אירלנד מטעם מפלגת שין פיין.
כיהן כסגן השר הראשון של צפון אירלנד מאז 2007 עד למותו במרץ 2017. ב-2011 הוא התמודד בבחירות לתפקיד נשיא אירלנד.
כמנהיג לשעבר של הצבא האירי הרפובליקני (IRA), היה מקגינס חבר הפרלמנט הבריטי החל מ-1997 ועד להתפטרותו ב-2 בינואר 2013. כמו כל חברי שין פיין, מקגינס נקט במדיניות של "היעדרות" (Abstentionism) בנוגע למושבו בפרלמנט הבריטי.
בעקבות הסכם סנט אנדרוס ובעקבות הבחירות לאספה של צפון אירלנד ב-2007, הוא מונה להיות סגן השר הראשון של צפון אירלנד, כשמנהיג המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, איאן פייזלי, נבחר להיות השר הראשון של צפון אירלנד.
ב-5 ביוני 2008 הוא מונה מחדש לתפקיד הסגן לצדו של פיטר רובינסון שנבחר להיות השר הראשון במקומו של פייזלי.
בין השנים 1999–2002 כיהן מקגינס כשר החינוך של צפון אירלנד.
מקגינס הודה שהוא היה חבר בצבא האירי הרפובליקני (IRA), אך טען שעזב את הארגון כבר ב-1974. בתחילה הוא הצטרף ל-IRA כשהוא לא מודע לפילוג שחל בארגון בדצמבר 1969 וזמן קצר לאחר מכן עבר ל-IRA הזמני.
בתחילת 1972, כשהוא בן 21, הוא היה השני בדרג הפיקודי של הארגון בדרי, תפקיד בו החזיק כאשר התחולל יום ראשון העקוב מדם, כש-13 מפגינים למען זכויות האדם נהרגו בעיר על ידי צנחנים בריטים.
בדיוני ועדת החקירה לאירועי אותו יום, טען פדי וורד שהוא היה אז מנהיג אגף הנוער של ה-IRA.
הוא טען שמקגינס וחבר אנונימי נוסף בארגון העבירו לו חלקי פצצה באותו בוקר.
הוא אמר שהארגון שלו התכוון לתקוף את מרכז העיר באותו יום.
בתגובה, השיב מקגינס שהטענות הללו הן "פנטזיה", וגרי אוהרה, חבר מועצת העיר דרי, ציין שהוא ולא וורד היה אז מנהיג אגף הנוער.
דוח ועדת החקירה סיכם שאף על פי שמקגינס היה "מעורב בפעילות צבאית למחצה" ביום ראשון העקוב מדם וככל הנראה היה חמוש בתת מקלע תומפסון, אין כל עדות לכך שעל פיה ניתן להסיק שהוא היה מעורב בפעילות כלשהי שתצדיק את הפתיחה באש של הצנחנים.
מקגינס וג'רי אדמס היו הנושאים ונותנים עם שר המדינה של צפון אירלנד, ווילי וייטלאו, ב-1972.
ב-1973 הוא נשפט על ידי בית משפט פלילי מיוחד של אירלנד, לאחר שהוא נעצר ליד רכב שנשא 110 ק"ג של חומרי נפץ וכ-5000 כדורים.
הוא סירב להכיר בסמכותו של בית המשפט ונידון לשישה חודשי מאסר.
בבית המשפט הוא הכריז על חברותו ב-IRA הזמני.
לאחר שחרורו ולאחר הרשעה נוספת בחברות ב-IRA, הוא החל להיות בהדרגה פעיל מרכזי בשין פיין, הזרוע הפוליטית של התנועה הרפובליקנית.
הוא היה בקשר בלתי ישיר עם המודיעין הבריטי במהלך שביתות הרעב בשנות השמונים ושוב בראשית שנות התשעים.
הוא נבחר לאספה של צפון אירלנד ב-1982 מטעם מחוז הבחירה של דרי.
הוא היה המועמד השני שנבחר לאחר ג'ון יום.
כמו כל החברים של שין פיין, הוא בחר שלא לתפוס את מושבו באספה.
ב-9 בדצמבר 1982, נאסר על מקגינס, אדמס ודני מוריסון להיכנס לבריטניה מתוקף החוק למניעת טרור.
באוגוסט 1993 עמד מקגינס במרכזה של תוכנית תחקירים בת שני פרקים, בה הוא הואשם בהמשך מעורבותו בפעילות ה-IRA, בהשתתפות בחקירתו של פרנק הגרטי, מודיע שהעיד נגד ה-IRA, בשכנועו לשוב ממקום המבטחים שלו באנגליה, וברציחתו.
מקגינס הכחיש את ההאשמות באומרו שמעולם לא היה ב-IRA ואין לו כל השפעה על הארגון.
ב-2005, טען סגן ראש ממשלת אירלנד, מייקל מקדואל, שמקגינס, יחד עם ג'רי אדמס ומרטין פריס, היו חברים בקבוצה של שבעה אנשים שהיו מועצת ה-IRA.
מקגינס הכחיש גם את ההאשמות הללו.
ב-2008 הוצגו עדויות על עדויות על ידי העיתונאי פיטר טיילור על היותו של מקגינס ראש הפיקוד הצפוני של ה-IRA ועל מעורבותו בפיגוע יום הזיכרון ב-1987, בו נהרגו 11 אזרחים.
מנהל משא ומתן ושר החינוך
מקגינס נעשה לנושא ונותן הראשי של שין פיין בדיונים על הסכם יום שישי הטוב.
ב-1996 הוא נבחר להיות נציג ב"פורום של צפון אירלנד" שניהל את המשא ומתן.
לאחר שבבחירות של 1983, 1987 ו-1992 הוא כשל במרוץ להיבחר כחבר הפרלמנט הבריטי, הוא נבחר בבחירות של 1997 ולאחר חתימה ההסכם הוא היה חבר באספה של צפון אירלנד ומונה להיות שר החינוך.
אחת מפעולותיו השנויות במחלוקת בתפקיד זה הייתה ההחלטה לבטל את בחינות ה"11 פלוס", שהוא עצמו נכשל בהן כתלמיד בבית הספר.
הסכם סנט אנדרוס וסגן השר הראשון
בשבועות של אחר הסכם סנט אנדרוס בין פייזלי לבין אדמס, בחרו כל המפלגות השותפות לו את מועמדיהם לתפקידי שרים.
האספה התכנסה ב-8 במאי 2007 ואיאן פייזלי ומקגינס נבחרו לתפקיד השר הראשון לצפון אירלנד וסגנו, בהתאמה.
זה מראה שעלינו על דרך חדשה.
ב-16 בספטמבר 2011 הכריז מקגינס על מועמדותו מטעם שין פיין לתפקיד נשיא אירלנד.
הבחירות התקיימו ב-27 באוקטובר ומקגינס דורג בהן שלישי אחרי מייקל היגינס ושון גלגר.
מבין שלושת המועמדים היה מקגינס היחידי שהיה פסול מלהצביע בבחירות, אף על פי שהוא אזרח אירי, אך הוא לא חי דרך קבע באירלנד.
ב-30 בדצמבר 2012 התפטר מקגינס מכהונתו בפרלמנט הבריטי, וזאת כחלק ממדיניותה של מפלגתו להימנע מכפל תפקידים.
מרטין סמדברג-דאלנסה (בספרדית-שוודית: Martin Smedberg-Dalence; נולד ב-10 במאי 1984) הוא כדורגלן עבר שוודי-בוליביאני ששיחק כקשר ולעיתים כמגן.
לזכותו 13 הופעות במדי נבחרת בוליביה.
דאלנסה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גונילסה מהליגה השנייה בשוודיה.
בשנת חתם בגטבורג מליגת העל.
לאחר שלא זכה לדקות משחק, הושאל לוטרה פרולונדה ושנה לאחר מכן לליונגסקילה בה רשם עונה טובה כאשר כבש 10 שערים ובסיום העונה הוא חתם במועדון ועלה עם המועדון לליגת העל בסיום עונת .
עם עליית המועדון לליגת העל, קיבל את סרט הקפטן.
ב-31 באוקטובר 2013 חזר לגטבורג כאשר חתם במועדון ל-4 שנים.
ב-1 בינואר 2018 חתם בבוליבר.
דאלנסה שיחק בצעירותו בנבחרות הצעירות של שוודיה.
בשנת הצהיר שהוא שואף לשחק בנבחרת בוליביה בגלל מוצא אימו.
בשנת קיבל אזרחות בוליביאנית שאפשרה לו לשחק בנבחרת.