tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעל הסמכות הרבנית הבולטת בראשית הארגון היה ר' חיים מוולוז'ין, תלמידו של הגר"א, מייסד וראש ישיבת וולוז'ין.
אחריו כיהנו בתפקיד בנו, יצחק, ר' אריה לייב קצנלבוגן אב"ד בריסק ואחרים.
סמכותם נגעה בעיקר להחלטות עקרוניות ולהתוויית הדרך האמונית להפעלת הארגון.
הם גם חתומים על רוב המכתבים בנושאים עקרוניים.
ההשכלה העסקית והבנקאית של הנגידים ומינוי מזכירים במשרה מלאה באו לידי ביטוי בניהול מתקדם של הכספים, ברישום מדויק, בספרי קבלות ושטרי חוב מסודרים ובשליטה מקצועית בזרימת הכספים בכל הערוצים.
הקבוצה הראשונה שנהנתה מכספי החלוקה שאספו רוזני וילנה הייתה דווקא קבוצה של חסידים, עליית תלמידי הבעל שם טוב בראשות ר' מנחם מנדל מוויטבסק, שעלו בשנת 1777 לצפת, בניגוד לקו המתנגדי המובהק של הארגון.
ההיסטוריון אריה מורגנשטרן מדגיש שנקודה זו מבהירה את היחס שייחסו ליישוב הארץ כערך עליון, מעל לסכסוכים הקשים שבין מתנגדים לחסידים.
בהמשך תמך הארגון באופן פעיל בעליית תלמידי הגר"א, בשנת 1808 והיווה את ה"גב" הכלכלי של עלייה זו ושל רוב היישוב האשכנזי בארץ ישראל ובכלל זה עדות החסידים השונות.
בניגוד לוועדים אלה, שפעלו בגלוי ותוך שיתוף פעולה מסוים עם השלטונות, כל מגעיו של הארגון היו תחת מעטה חשאיות כבד (סיסמתו הייתה "כבוד אלוקים הסתר דבר").
המכתבים שהועברו נכתבו בקודים והשד"רים נפגשו עם בכירי הארגון במקומות מסתור.
הסכנה הייתה אמיתית ביותר, כך למשל ר' דובער שניאורי, "האדמו"ר האמצעי" של חב"ד, נתפס על ידי המשטרה ב-1826 כאשר הוא עוסק בהעברת כספי הארגון עבור הקהילה בחברון ונאסר.
על אף החשאיות, ראשי הארגון, שהיו לרוב העשירים והבכירים שבין יהודי ליטא, קיימו קשרים רצופים עם פקידות השלטונות.
כתוצאה מכך פעלו ראשי הארגון לקידום מטרותיו גם במגעיהם העסקיים והפוליטיים וכן תוך מתן שוחד לפקידים.
בתמורה לתמיכה הכספית והארגונית נטל על עצמו הארגון אחריות לתחומי חיים רבים של העולים ולמעשה ניהל את המתיישבים מרחוק.
רוזני וילנה קבעו מי יהיו ראשי הקהל, אילו פעילויות מותר לקיים בארץ הקודש (לימוד תורה) ואלו לא (למשל היה איסור על מלאכה, מתוך תפיסה שהעולים הם "חיל חלוץ" של קדושים שאל להם לבזבז את זמנם ומרצם בעבודה).
הארגון גם שלח את הרב משה ריבלין לכהן ברבנות העיר ולהסדיר את הסכסוכים בין פליטי צפת לתושבי ירושלים.
כל הסדר בארץ (רכישת קרקעות, הסדרים בין אשכנזים לספרדים והסדרים מול החסידים) הובא לאישור הרוזנים ובטל אם לא הסכימו לו.
לעיתים מכנה הארגון את עצמו "רוזני ארץ ישראל" וראש הארגון ר' חיים סג"ל לנדא (רבה של פודקאמין ומייסד הקלויז בבראד), מכנה את עצמו "נשיא ארץ ישראל".
הפרושים נטו לקבל את מרות רוזני וילנה, לפחות עד 1909 (מועד פטירת ר' שמואל סלנט), ואילו החסידים נטו להתעלם מהוראות הרוזנים, דבר שגרר תכתובת ענפה ובכללה איומים על הקטנת קצבאות החלוקה ואף הפסקתן המוחלטת שנעה בין היישוב בארץ, וילנה, אמסטרדם וקושטא.
על היחס לארגון ולעומדים בראשו ניתן ללמוד ממכתב ששלח ר' נתן נטע בנו של ר' מנחם מנדל משקלוב לצבי הירש להרן:
הארגון לא עסק רק בתמיכה בעלייה והתיישבות אלא גם בגבאות עבור מפעלים שראה בהם ערך כלל-יהודי, ובראש מפעלים אלה מימון "אם הישיבות", ישיבת וולוז'ין ותלמידיה וקופת צדקה לעניים שניהלה בין היתר את מפעל "קמחא דפסחא", רכישת צורכי חג לעניים.
איסוף הכספים נערך באופן מסודר מהקהילות במרחב ליטא-פולין-רוסיה במסגרת שנקראה "הצדקה הגדולה" שכללה חלוקה לפלכים שבראש כל אחד מהם ניצב גבאי שהיה אחראי על איסוף הכספים בפלך שלו והזרמתם לווילנה.
הכספים נתרמו בקופות "מתן בסתר" בבתי הכנסת.
כספי הציבור שימשו לא אחת לניהול מאבקים מול השלטונות לצורך ביטול גזירות שנגזרו על היהודים (כמו פקודת הגיוס לצבא הצאר מ-1827) ולשיחוד פקידים בממשל.
הרוזנים שלחו שד"רים לקהילות שכנות כגון קהילת ברלין וקהילת קניגסברג כדי להלהיב אותן לסיוע ליהודי ארץ ישראל ולגייס מהן כספים.
"רוח אחרת: 12 אמנים ישראלים" היא תערוכה שאצרה שרה ברייטברג-סמל והתקיימה במוזיאון תל אביב בנובמבר 1981.
בתערוכה הציגו תריסר אמנים "המתמודדים עם הבעיות של האמנות מעבר ולאחר האמנות המושגית, והמנסים כל אחד בדרכו הוא ליצור אמנות אחרת" (מדברי מנהל מוזיאון ת"א, מארק שפס, בפתח הקטלוג).
התערוכה נועדה לסמן את השינויים הרדיקליים באמנות שנות השמונים, בעקבות התרחשויות דומות בעולם (בארצות הברית – פרנק סטלה, לינדה בנגליס וג'וליאן שנאבל; בגרמניה – אנסלם קיפר, וגיאורג בזליץ; באיטליה – אנצו קוקי, פרנצ'סקו קלמנטה, סנדרו קיה, ומימו פלדינו).
בתערוכה הוצגו התופעות השונות, שהרכיבו את אותה "רוח אחרת": החזרה לציור, האנטי-פורמליזם, החזרה לדימוי, והגישה החדשה לרומנטיקה, לאקספרסיוניזם, ולפרימיטיביזם.
המציגים בתערוכה: רונית איגר, לארי אברמסון, ציבי גבע, תמר גטר, משה גרשוני, מיכל נאמן, מרים נשרי, מרים נייגר-פליישמן, מיכאל קובנר דבורה שניידר, שאול שץ.
רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים הוא מחזה מאת טום סטופארד, שהועלה לראשונה בפסטיבל אדינבורו בשנת 1966. רוזנקרנץ וגילדנשטרן הם שתי דמויות שוליות במחזה "המלט" מאת שייקספיר, שסטופארד הפך לדמויות ראשיות, הנעות בעולם שגבולותיו הם גבולות מחזהו של שייקספיר, כאשר דמויות ראשיות ב"המלט" ממלאות את תפקידן במסגרת מחזהו של סטופארד.
כאשר אינם שותפים בעלילה השייקספירית דנים רוזנקרנץ וגילדנשטרן בינם לבין עצמם ומעלים סוגיות קיומיות ברוח תיאטרון האבסורד והאקזיסטנציאליזם ובפרט ברוח המחזה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט.
בנקודות מסוימות במחזה, מבצעים רוזנקרנץ וגילדנשטרן דיאלוגים ומונולוגים כדמות מראה מעוותת לתמונות המועלות בקו הזמן המקביל על ידי דמויות מ"המלט" (למשל דמות-מראה של המונולוג "להיות, או לא להיות").
כותרת המחזה לקוחה מתוך אחת השורות האחרונות במחזה המלט (מערכה 5, תמונה 2), בה מדווח על מותם של רוזנקרנץ וגילדנשטרן, שנשלחו אל מותם על ידי המלט, שמת אף הוא בסוף אותה תמונה.
עלילת המחזה עוקבת אחר עלילת "המלט" ומציגה, כביכול, את "צידה השני".
עלילותיהם של רוזנקרנץ וגילדנשטרן, שכל הידוע עליהם מתוך מחזהו של שייקספיר הוא שהיו חבריו ללימודים, רוויות בעיקר דיאלוגים משעשעים ואבסורדיים, הרומזים לסוגיות בפילוסופיה ובתורת התיאטרון.
המחזה פותח בפגישתם של רוזנקרנץ וגילדנשטרן עם להקת תיאטרון נודד.
הם זומנו להגיע אל הארמון, אך אינם יודעים מדוע.
גם אירועים שקרו להם לפני נקודה זו אינם זכורים להם והם אף אינם בטוחים מיהו רוזנקרנץ ומיהו גילדנשטרן.
כבר בתמונה הראשונה מופיע דיון במוטיב האקראיות, השניים משחקים בהטלת מטבע, אך המטבע נופל תמיד על אותו צד, עץ.
90 פעם המטבע נופל על אותו צד.
עובדה זו מרמזת לכך שהחברים נמצאים בעולם בו אין אקראיות ואין להם בחירה טבעית.
מרגע שזומנו לארמון הם נמצאים על מסלול דטרמיניסטי (הכרחי), המוביל, בסופו של דבר, למותם.
רוזנקרנץ וגילדנשטרן נפגשים מספר פעמים עם שחקני התיאטרון הנודד, שהוזמנו אף הם לארמון על ידי המלט על מנת להציג את ה"מחזה בתוך מחזה", "רצח גונזאגה", בפני המלך קלאודיוס והמלכה גרטרוד, שתפקידו לחשוף את רוצחו האמיתי של המלט-האב.
שיחותיהם עם השחקן הראשי של הלהקה ממשיכות את דיוניו של שייקספיר בנושא המשחק בתיאטרון, כפי שהם מובאים ב"המלט" בשיחותיהם של המלט ופולוניוס עם השחקנים.
המחזה החל ב-1964 בתור מחזה במערכה אחת בשם "רוזנקרנץ וגילדנשטרן פוגשים את המלך ליר", המחזה הורחב והועלה בבכורה בפסטיבל אדינבורו.
בכורת המחזה בלונדון הייתה בתיאטרון אולד ויק ב-11 באפריל 1967 בביצוע הלהקה השייקספירית המלכותית.
מאז 9 באוקטובר ולמשך כשנה, הוצג המחזה בברודוויי, ניו יורק.
המחזה היה מועמד לשמונה פרסי טוני (בהם לבמאי דרק גולבי, שביים את ההצגה גם בלונדון) וזכה בארבעה: עבור המחזה הטוב ביותר, עיצוב במה ותלבושות והפקה.
בשנת 1968 קבע העיתונאי אורי קיסרי, בעקבות הצגת המחזה בפריז וכישלונו שם ש"אין לנו עדיין קהל לצורך טקסט תיאטרלי כה רציני, מזוקק, מקורי וכבד דוגמת הטקסט של סטופארד ולעת עתה יש לוותר על נוסחה ישראלית למחזה הנדון".
כרמי, בבימויו של דוד זידנר ועם השחקנים משה אוסם, אהרן אלמוג, מרגלית אלמוג, משה בקר, אבינועם מור חיים, אבי פניני וספי ריבלין.
המחזה היה הפקתו הראשונה של תיאטרון גשר, ובבימויו של יבגני אריה.
ההצגה הוצגה כולה ברוסית עם תרגום סימולטני לעברית.
ההצגה הועלתה לראשונה ב-21 באפריל 1991 באולם "הבימרתף", מיד בתום מלחמת המפרץ.
ההצגה נבחרה לייצג את התיאטרון הישראלי בניו יורק, בינואר 1992. ההצגה הוצגה גם בעברית.
ב-2007 הוצג המחזה ב בתרגומה ובבימויה של יעל רונן ובעיצובה של רות דר עם יניב ביטון כרוזנקרנץ, יואב לוי כגילדנשטרן ורמי ברוך בתפקיד השחקן.
ב-2022 הועלה המחזה בתיאטרון גשר בשנית, עם פטירתו של יבגני אריה (בימוי על פי יבגני אריה: עמית אפשטיין, עם עידו מוסרי כרוזנקרנץ, ואלון פרידמן כגילדנשטרן ודורון תבורי בתפקיד השחקן).
ב-1990 הופק סרט קולנוע באותו שם לפי המחזה.
התסריט נכתב על ידי טום סטופארד עצמו, שאף ביים את הסרט, תוך נאמנות לטקסט המחזה.
בסרט מככבים גארי אולדמן כרוזנקרנץ וטים רות' כגילדנשטרן, ריצ'רד דרייפוס בתפקיד השחקן, איאן גלן בתפקיד המלט ואיאן ריצ'רדסון בתפקיד פולוניוס.
רוזריו איזבל דוסון היא שחקנית, מדבבת, מפיקה וסופרת אמריקאית הידועה מתפקיד אסוקה טאנו, הפדוואן של אנאקין סקייווקר, בעיבודים הטלוויזיוניים.
דוסון נולדה בניו יורק לאיזבל סלסט, סופרת וזמרת ממוצא אפריקאי, פוארטו ריקאני, טאינואי וקובני, כשזו הייתה בת 17, ולפטריק סי האריס.
הוריה לא נישאו, וכשהייתה בת שנה נישאה אמה לגרג דוסון, פועל בניין, עליו הצהירה דוסון ש"תמיד היה אבי".
אחיה היחיד, קלן, צעיר ממנה בארבע שנים.
הוריה התגרשו בשנת 2006. המשפחה עברה מניו יורק לגרלנד שבטקסס.
כילדה, ביצעה דוסון הופעה קצרה ב"רחוב סומסום", ובגיל 15 התגלתה במרפסת הקדמית של ביתה על ידי הצלמים לארי קלארק והרמוני קורין.
קורין הציע לה להיבחן לתפקיד בתסריט שכתב, שהפך לבסוף לסרט ההתבגרות "קידס" שיצא בשנת 1995 בו הופיעה בתפקיד רובי.
בהמשך גילמה תפקידים מגוונים בסרטים עצמאיים ובשוברי קופות.
ב-1999 הצטרפה דוסון לפרינס בהקלטותיו המחודשות לשירו "1999".
בשנת 2005 שיחקה בעיבוד הקולנועי למחזמר הנודע "רנט", בתפקיד הרקדנית האקזוטית מימי מרקס, זאת לאחר שהחליפה את השחקנית דפני רובין-וגה, שהייתה בהיריון באותה תקופה.
באותה שנה כיכבה כבקי בסרט "מוכרים בלבד 2".
במאי באותה שנה, בעקבות אהדתה הגדולה לספרי קומיקס, יצרה את מיני סדרת הקומיקס "Occult Crimes Taskforce", אותה קידמה בפסטיבל קומיקון בשנת 2007.
בשנת 2007 שיתפה פעולה עם חברתה מלימודיה בלי סטרסברג, טליה לוגסי, כדי להפיק ולככב בסרט "Descent", והופיעה באחד ממופעי "לייב ארת'".
בשנת 2008 כיכבה דוסון לצד ויל סמית' בסרט "שבע נשמות", ובסרטו של סטיבן ספילברג, "לכודים ברשת".
בנוסף, כיכבה בסדרת האינטרנט "חטיבת ג'ימיני".
דיבבה את דמות הקצינה דלונדרה ביינס בסדרת האנימציה האינטרנטית "Afterworld".
ב-17 בינואר 2009 הנחתה תוכנית של "סאטרדיי נייט לייב".
בהמשך אותה שנה דיבבה את ארטמיס מבנה-מגדל בסרט האנימציה "וונדר-וומן".
ב-2009 הופיעה בדבר העם, סרט תיעודי שמציג בצורה דרמטית ומוזיקלית את המכתבים, היומנים והנאומים של "האמריקאים הממוצעים", ומבוסס על ספרו של הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית.
באותה שנה דיבבה דמותה של ולווט וון בלאק בסרט האנימציה של רוב זומבי עולמו רדוף הרוחות של אל סופרביסטו.
בשנת 2010 כיכבה בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק" בתפקיד פרספונה, ובסרט "לא ניתנת לעצירה".
באוקטובר 2023, בזמן מלחמת חרבות ברזל, דוסון, יחד עם עוד קבוצה של 54 אמנים ואישים בתעשיית הבידור חתמה על מכתב פתוח לנשיא ג'ו ביידן.
דוסון הייתה בזוגיות עם הקומיקאי האמריקאי-יהודי אריק אנדרה.
משנת 2019 עד 2022 ניהלה זוגיות עם קורי בוקר.
דוסון היא אוהדת של ארסנל.
דוסון תומכת בארגוני צדקה כמו "Global Cool", "ONE Campaign" , "אוקספם", "אמנסטי אינטרנשיונל", "הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים", "International Rescue Committee" (IRC) , ו"Voto Latino".
חברה בתנועה נגד אלימות לנשים, "V-Day".
בשנת 2008 הייתה נוכחת הן בכנס הארצי של התנועה הדמוקרטית, והן בזה של התנועה הרפובליקנית.
באוקטובר של אותה שנה נהייתה לדוברת תוכנית הנדבנות של חברת "TripAdvisor.com", וקריינה בקמפיין של "RESPECT!", תנועה הפועלת למניעת אלימות במשפחה.
ב-2012 השתתפה בקמפיין של חברת סודהסטרים לצמצום השימוש בפלסטיק ולהגנה על הסביבה.
רחובות צדדיים (1998) - מריסול
תדליק את זה (1999) - סטפני ויליאמס
מדרכות ניו יורק (2001) - מריה טדסקו
יום רביעי של האפר (2002) - גרייס קווינונז
20 המיליונים הראשונים (2002) - אליסה
פלוטו נאש - האיש על הירח (2002) - דינה לייק
החיים של האישה הזו (2003) - מרטין
המהפכה הזאת (2005) - טינה סנטיאגו
מדריך להכרת קדושיך (2006) - לורי
מחלות מפורשות (2008) - אמא של בובו
עולמו רדוף הרוחות של אל סופרביסטו (2009) - ולווט וון בלאק (דיבוב)
פרסי ג'קסון וגנב הברק (2010) - פרספונה
לא ניתנת לעצירה (2010) - קוני הופר
עיר החטאים: עלמה להרוג (2014) - גייל
חמשת הראשונים (2014) - צ'רלי בראון
חלקים למיליארד (2014) - מאיה
סזאר צ'אבס (2014) - דולורס הוארטה
טינקרבל ואגדת לעולם לא (2015) - ניקס (דיבוב)
ליגת הצדק: כס אטלנטיס (2015) - וונדר וומן (דיבוב)
פוארטו-ריקנים בפריס (2015) - ונסה
ליגת הצדק נגד הטיטאנים הצעירים (2016) - וונדר וומן (דיבוב)
ליגת הצדק האפל (2017) - וונדר וומן (דיבוב)
סרט לגו באטמן (2017) - באטגירל (דיבוב)
קריסטל (2017) - קריסטל בריינט
סליחה על ההפרעה (2018) - קול במעלית (דיבוב)
מותו של סופרמן (2018) - וונדר וומן (דיבוב)
לילה בניו יורק (2019) - האנה דייוויס
זומבילנד 2: ירייה כפולה (2019) - נבאדה
שלטונם של הסופרמנים (2019) - וונדר וומן (דיבוב)
וונדר וומן: השושלת ממשיכה (2019) - וונדר וומן (דיבוב)
Opus (2025) - הבובה של בילי הולידיי (דיבוב)
חטיבת ג'מיני (2008) - אנה דיאז (דיבוב) - גם מפיקה בפועל
איירון פיסט (2017) - קלייר טמפל
הילדים האחרונים בעולם (2019-הווה) - דיבוב
המנדלוריאן (2020) - אסוקה טאנו
Dopesick (2021) - ברידג'יט מאייר
רוק הצעיר (2021) - הגנרלית מוניקה
הספר של בובה פט (2021) - אסוקה טאנו
רוח אנאבטית (מיוונית: "כלפי מעלה") היא רוח חמה הנושבת במדרון ההר לעבר הפסגה כתוצאה מחימום השמש.
רוחות אלה נושבות בדרך כלל בימים בהירים, כשמזג האוויר רגוע.
כאשר מזג האוויר מתאים, מדרון הגבעה או ההר מתחמם על ידי קרינת השמש, ומחמם את האוויר הקרוב אליו.
האוויר באותו הגובה, המרוחק יותר מההר, אינו מתחמם בגלל המרחק הגדול בינו ובין הקרקע.
התופעה עשויה להתעצם אם השכבה התחתונה של הקרקע מוסתרת על ידי ההר ובכך מתחממת פחות.
מכיוון שהאוויר במדרון ההר או בפסגה חמים יותר (וצפוף פחות בגלל התרחבותו) מן האוויר הסמוך, עולה הראשון מעלה (קונבקציה).
כתוצאה מכך נוצר אזור לחץ נמוך ובעקבותיו הפרש לחצים שמביא לזרימת אוויר מהמדרון אל הפסגה - זוהי הרוח האנאבטית.
תופעה נפוצה היא שהאוויר שעולה כתוצאה מהרוח מתקרר אדיאבטית (קירור של האוויר כשהוא עולה באטמוספירה), וכך מגיע לנקודת הטל, מתעבה ויוצר ענן קומולוס שיכול להוריד גשם ולעיתים אף יוצר סופת רעמים.
הרוח שנוצרת מהתופעה ההפוכה בדיוק נקראת רוח קטבטית, והיא מנשבת בלילה.
קרחון רוזנלאוי (Rosenlaui Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 5 קילומטר הנמצא בצידו הצפון מזרחי של רכס האלפים הברניים בקנטון ברן בשווייץ.
שטחו הכולל של הקרחון הוא 6.14 קמ"ר.
הקרחון מוקף בהרים גסטליהורן ממזרח, דסן מדרום, ולהורן ממערב וקליין ולהורן מצפון.
מי הפשרת השלגים של הקרחון מתנקזים דרך נהר רוזנלאוי (Rosenlauibach) אל נהר ריצ'נבך (Rychenbach) ומשם לנהר ארה ואגם ברינץ.
רוזפשה (בפולנית: Rozprza; ביידיש: ראספשע או ראספשא) הוא כפר במחוז פיוטרקוב טריבונלסקי שבפרובינציית לודז' בפולין, כ-12 ק"מ דרומית לפיוטרקוב טריבונלסקי, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
התיעוד הראשון לרוזפשה הוא משנת 1065, ובאמצע המאה ה-13 הוחרב היישוב בידי המונגולים.
בהמשך שוקם היישוב, ובשנת 1372 הוענקו לו זכויות עיר.
מהמאה ה-16 היה היישוב בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בשנת 1870 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
תיעוד לקיום קהילה יהודית ביישוב קיים מהמאה ה-17, אך עד המחצית השנייה של המאה ה-18 היו בני המקום כפופים לקהילת פיוטרקוב הסמוכה.
בשנות ה-60 של המאה ה-18 נבנה בכפר בית כנסת וקודש בו בית עלמין.
בתקופה זו היוו היהודים רוב ביישוב, ובשנת 1887 נמנו בכפר 593 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר 466 יהודים, קרוב למחצית מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהכפר רבים מיהודיו, ובד בבד, הגיעו אליו פליטים יהודים רבים.
בימים הראשונים לכיבוש הגרמני הושמדו ביישוב כתבי יד היסטוריים ובעלי חשיבות של מספר רבנים שפעלו בו.
ב-13 באוקטובר 1942 גורשו כ-800 יהודי היישוב לגטו פיוטרקוב, ומשם שולחו כעבור מספר ימים עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה טרבלינקה.
רוח הוורד הוא מופע בלט קצר, של להקת הבלט רוס.
כוריאוגרפית הריקוד נוצרה על ידי מיכאיל פוקין, בהתבסס על שיר של תאופיל גוטייה, והמוזיקה: "הזמנה למחול" מאת קרל מריה פון ובר בתזמור של הקטור ברליוז.
ליאון באקסט עיצב את התפאורה והתלבושות לריקוד.
הופעת הבכורה התקיימה בתיאטרון מונטה קרלו בתאריך: 19 באפריל 1911.
בתפקידים הראשיים בהופעת הבכורה הופיעו תמרה קרסבינה - כנערה וואצלב ניז'ינסקי - הורד.
הבלט משתף אותנו בחלום נערה החוזרת מנשף הריקודים הראשון בחייה ובידה ורד הצונח לרצפה עם הרדמה.
רוח הוורד מופיעה בחלום, וסוחפת את הנערה לריקוד.
נשיקה מרוח הוורד והנערה מתעוררת מהחלום.
המחול הועלה מספר פעמים בביצועו של רודולף נורייב בסמוך לתאריך עריקתו למערב, וכן במסגרת ערב שהוקדש לדיאגילב על ידי להקת ג'ופרי בלט בניו יורק, וכן היה גם המחול האחרון של הצמד רודולף נורייב והבלרינה מרגוט פונטיין.
המחול הועלה גם בהפקת בלט ירושלים בשנת 2016 על ידי הרקדנים מוריאל דבי ומריה סלקטור, בשם "חזיון של מחול".
בסרט הקולנוע "ניז'ינסקי" בבימויו של הרברט רוס משנת 1980 מוקדש מקום לשחזור ההופעה המקורית.
ריקוד זה מונצח במלואו בקלטת וידאו של בלט האופרה של פריז בשם פריז רוקדת דיאגילב.
רוזנפלד היא עיר בדרום גרמניה, כ-80 ק"מ מדרום לעיר שטוטגרט.
העיירה מחולקת לשבעה אזורים עירוניים.
בשנים 1758-1808 שימשה העיר כבירת האזור המנהלי (Oberamt) רוזנפלד.
בינואר 1975 צורפו לעיר מספר יישובים סמוכים.
טרום מלחמת העולם הראשונה חיו בעיר לפחות שלוש משפחות יהודיות.
משפחות אלו היגרו מהעיר להונגריה ולפולין.
כיום בעיירה לא גרים יהודים כלל.
רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים הוא סרט דרמה קומית משנת 1990 שכתב וביים טום סטופארד על פי מחזה באותו שם פרי עטו מ-1966. הסרט, כמו המחזה, מתאר שתי דמויות משניות במחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר, את רוזנקרנץ וגילדנשטרן, שנמצאים בדרך לטירת אלסינור בהזמנת מלך דנמרק.
הם פוגשים בדרכם להקת תיאטרון נודד.
כשהם מגיעים לארמון מתברר להם שהם נדרשים לגלות מה מטריד את הנסיך המלט.
בינתיים הם מהרהרים על משמעות הקיום שלהם.
הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-47.
בסרט מככבים גארי אולדמן בתפקיד רוזנקרנץ וטים רות' בתפקיד גילדנשטרן, אם כי לאורך כל הסרט הדמויות שהם פוגשים ואפילו הם עצמם אינם בטוחים מי מהם הוא רוזנקרנץ ומי גילדנשטרן.
עוד משתתפים בסרט ריצ'רד דרייפוס בתפקיד השחקן הראשי בלהקה, איאן גלן בתפקיד המלט, איאן ריצ'רדסון בתפקיד פולוניוס, ג'ואנה מילס בתפקיד גרטרוד, ודונלד סאמפטר בתפקיד המלך קלאודיוס.
הסרט מתמקד ברוזנקרנץ וגילדנשטרן ובמעשיהם (או היעדרם) בתוך המחזה "המלט".
בתחילת הסרט הם רוכבים על גבי סוסים לאלינסור ומהרהרים על נושאים כגון גורל, זיכרון ושפה.
רוזנקרנץ מטיל מטבע שמצא, שנופל תמיד על אותו צד, עץ.
גילדנשטרן מסיק מכך שמשהו לא בסדר עם המציאות.
הם פוגשים בדרכם להקת שחקנים נודדים, ותוך כדי שיחה עם השחקן הראשי הם מועברים באופן מסתורי לתוך עלילת המחזה "המלט" באלסינור.
הם משוטטים ברחבי הטירה, ומנסים להבין מה קורה כשהם מאזינים לחלקים מהמחזה.
הזוג המלכותי הדני מבקש בהם להישאר בסביבה, ולעזור במציאת הסיבה למצב רוחו הקודר של המלט, ובתקווה למצוא לו מרפא.
הם מבלים את הזמן מאחורי הקלעים של "המלט" בניסיון להבין מה הבעיה של הנסיך ומה נדרש מהם.
שאר המחזה עוקב אחר הדרמה השייקספירית בכל פעם ששתי הדמויות מופיעות "על הבמה".
בשאר הזמן, כשהעלילה מתרחשת במקום אחר, שני הגיבורים שבכותרת עסוקים בסיכונים של חיי היום יום.
עד מהרה מגיעה לאלסינור להקת השחקנים הנודדת כדי להופיע בחצר המלוכה, כפי שמתואר במחזה "המלט".
השחקן הראשי אוסר עליהם להפסיק לצפות בהצגה, שאינה יכולה להתקיים ללא קהל.
הוא גם מסביר להם חלק מהעלילה והכללים המקובלים של בימוי העלילה וכתיבה.
בסופו של דבר, רוזנקרנץ וגילדנשטרן נשלחים לאנגליה מחוץ לעלילה של המחזה.
החלק האחרון של הסרט מתרחש באונייה המפליגה לאנגליה, שם הם קוראים את המכתב שהם אמורים למסור למלך יחד עם המלט, ומגלים שבמכתב יש צו המורה על מותו של המלט.
השניים מחליטים להעמיד פנים שהם לא ראו את המכתב.
המלט מחליף את המכתב (כמתואר במחזה השייקספירי) ונמלט בספינה של פיראטים.
רוזנקרנץ וגילדנשטרן מודאגים ואינם יודעים מה לעשות עכשיו שהמלט איננו.
הם אינם מודעים להחלפה של המכתב, ושמצווה שם על מותם שלהם במקום מותו של המלט.
השחקן מסיים את הסיפור כשהוא קורא את המכתב שדן אותם למוות, ושניהם נתלים.
הסרט מסתיים כששחקני התיאטרון הנודד אורזים את חפציהם בעגלה וממשיכים בדרכם.
ריצ'רד דרייפוס – השחקן הראשי
איאן גלן – הנסיך המלט
דונלד סאמפטר – המלך קלאודיוס
הסרט קיבל לרוב ביקורות חיוביות, ודירוג של 64% באתר Rotten Tomatoes המבוסס על 28 סקירות.
ביקורת שלילית נפוצה הייתה על כך שהעלילה מתאימה יותר לבמת התיאטרון מאשר למסך הקולנוע.
כך בביקורת וינסנט קאנבי שבה הוא אומר "[סטופארד] מתענג על צלילים ומשמעויות, משחקי מילים, שממריאות ומתעופפות.
על הבמה זה יכול להיות מהנה מאוד...
במדיום ריאליסטי כמו הקולנוע כל כך הרבה מילים יכולות להקהות את עור התוף ולהכביד על העפעפיים." כמו כן רוג'ר איברט קובע ש"הבעיה היא שהחומר הזה מעולם לא נועד לקולנוע, ואינו יכול לעבוד כסרט".
הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה, ובפרס Fantasporto.
גארי אולדמן היה מועמד על תפקידו לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן הראשי הטוב ביותר בשנת 1991.
ב-2011 בחר המגזין "טוטאל פילם" את הופעתו של אולדמן בתפקיד רוזנקרנץ כאחד הטובים ביותר שלו.
הסרט יצא על גבי DVD בממלכה המאוחדת ב-2003, ובארצות הברית ב-2005. ה-DVD כולל ראיונות עם אולדמן, רות', דרייפוס וסטופארד.
רוח אל-מעאני, או בשמו המלא, רוח אל-מעאני פי תפסיר אל-קראן אל-עט'ים ואלסבע אל-מת'אני (ערבית: روح المعاني في تفسير القرآن العظيم والسبع المثاني) הוא תפסיר המכיל 30 כרכים של פרשנות הקוראן, פרי עטו של התאולוג מחמוד אל-אלוסי.
רוזציאה (בעברית: וָרֶדֶת; באנגלית: Rosacea) היא מחלת עור כרונית אשר בדרך כלל משפיעה על הפנים.
המחלה מתבטאת באדמומיות בפנים, פצעונים, נפיחות וכלי דם מורחבים קטנים ושטחיים, לרוב על האף, הלחיים, המצח והסנטר.
מקרים קשים מתבטאים באף מוגדל ואדום, מצב המכונה רינופימה.
גורמים שעלולים להחמיר את המחלה כוללים חום, קור, פעילות גופנית, אור שמש, מזון מתובל (חריף), אלכוהול, גיל המעבר, לחץ פסיכולוגי וקרם פנים המכיל סטרואידים.
למרות שהמחלה אינה ניתנת לריפוי, טיפול בדרך כלל מצמצם את התסמינים.
הטיפול בדרך כלל כולל מטרוג'יל, דוקסיציקלין או טטרציקלין.
כאשר המחלה משפיעה על העיניים עשויות טיפות עיניים מסוג אזיתרומיצין לעזור.
טיפולים אחרים עם תועלת טנטטיבית (ניסיונית) כוללים קרם ברינומידין, קרם איברמקטין ואיזוטרטינואין.
ניתן להשתמש גם בדרמבריון או בניתוח לייזר.
בדרך כלל מומלץ להשתמש בקרם הגנה.
רוזציאה משפיעה על בין אחד לעשרה אחוזים מהאוכלוסייה.
רוב הנפגעות במחלה הן נשים בגילאי 30 עד 50. בעלי עור לבן מושפעים לעיתים קרובות יותר.
המחלה תוארה בסיפורי קנטרברי במאה ה-14, ואולי אף כבר ב על ידי תאוקריטוס.
אדם ידוע כיום שיש לו רוזציאה, הוא נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ (טראמפ בין היתר משתמש בטכניקות להסתרת התסמינים של הרוזציאה על פניו, שגורמים לפניו להיראות בצבע כתום).
הסימנים כוללים אדמומיות בפנים, כלי דם מורחבים קטנים ושטחיים על עור הפנים, פצעונים, מורסות ונפיחות.
רוזציאה אריתרוטית (הידועה גם בשם "רוזציאה אריתמטית" ו"רוזציאה של כלי הדם") מאופיין בהיסטוריה של תגובה ממושכת (מעל 10 דקות) של אדמומיות בשל גירויים שונים, כגון לחץ נפשי, שתייה חמה, אלכוהול, מאכלים מתובלים (לעיתים גם חריפים), פעילות גופנית, מזג אוויר חם או קר, אמבטיות או מקלחות חמות.
ברוזציאה בלוטתית, גברים אשר להם עור חום עבה שולט, מחלה שבה הפצעונים הם אדמוניים, המורסות לעיתים קרובות בגודל של 0.5 - 1.0 ס"מ, עם נגעים נודולוציסטים נוכחים כיום.
הסיבה המדויקת של רוזציאה אינה ידועה.
טריגרים שגורמים לאפיזודות של סומק מציגים חלק בפיתוח של המחלה.
חשיפה לטמפרטורות קיצוניות, פעילות גופנית מאומצת, חום מאור השמש, כוויות שמש חמורות, מתח, חרדה, רוח קרה, ומעבר לסביבה חמה, ואף חמה מאוד, ממקור קר, כגון חנויות מחוממות ומשרדים במהלך החורף, כל אחד מאלה יכול לגרום לפנים להיות סמוקים.
מזונות ומשקאות מסוימים יכולים גם לעורר הסמקה, כגון אלכוהול, מזון ומשקאות המכילים קפאין (בעיקר תה חם וקפה), מזונות עשירים בהיסטמינים ומזונות מתובלים.
תרופות וגירויים אקטואליים גם הם ידועים כמעוררי התפרצויות של רוזציאה.
דווח כי ישנם טיפולי אקנה וטיפולים בקמטים אשר גרמו לרוזציאה עם נסיגה מיקרודמטית ולהתקלפויות כימיות, כמו גם מינונים גבוהים של איזוטרטינואין, חמצן בנזואילי וטרטינואין.
רוזציאה המושרת בסטרואידים נגרמת על ידי שימוש בסטרואידים מקומיים.
סטרואידים אלו לעיתים קרובות נרשמים עבור חולי סבוריאה דרמטיטיס.
המינון צריך לרדת בהדרגה איטית ולא להיעצר באופן מידי על מנת למנוע התפרצות.
ב-2007, ריצ'רד גאלו ועמיתיו הבחינו כי לחולים עם רוזציאה יש רמות גבוהות של קתליצידיני פפטידים אנטימיקרוביאליים ורמות גבוהות של אנזימים טריפטים בשכבת הקרנית.
בעבר נעשה שימוש באנטיביוטיקה לטיפול ברוזציאה, אך הן עשויות לעבוד רק משום שהן מעכבות אנזימים טריפטים בשכבת הקרנית.
מחקרים של רוזצאה וטפיל דמודקס גילו כי לאנשים עם רוזציאה יש מספר מוגבר של הטפילים, במיוחד אלה עם רוזיצאה המושרת בסטרואידים.
במקרים אחרים, דמודיסידיס (הידועה בכינוי "שחין") הוא מצב נפרד שעשוי להיות מלווה בהופעות "דמויי רוזציאה".
מחקר שנערך על ידי האגודה הלאומית למחקר של רוזציאה, שנערך בשנת 2007, הראה כי טפיל דמוקוקס (דמודקס פוליקולרום) עשויים להיות גורם או גורם מחמיר אצל חולי רוזציאה.
החוקרים גילו את חיידק האולרוניוס כחיידק מובהק הקשור בטפיל הדמודקס.
כאשר הם ניתחו דגימות דם באמצעות תאי דם פריפריאליים של תאי גזע מונונוגרפיים, הם גילו שהאולרוניוס B עורר תגובה במערכת החיסונית ב־79% מ־22 החולים עם רוזציאה תת-סוג 2 (papulopustular), בהשוואה ל־29% מ־17 נבדקים ללא ההפרעה.
החוקרים מסכמים כי "התגובה החיסונית גורמת לדלקת, כפי שניתן לראות בצורה של פפולות (בליטות) ופוסטולות (פצעונים) של תת-סוג 2 של רוזציאה.
זה מצביע על כך שחיידק האולרוניוס B שנימצא בטפיל הדמודקס יכול להיות אחראי לדלקת שקשורה למצב רפואי זה".
גידולים קטנים של חיידקי מעיים (SIBO) הוכחו כבעלי שכיחות גבוהה יותר בחולי רוזציאה וטיפול בהם באנטיביוטיקה מקומית, הובילו לשיפור בנגעים של הרוזציאה בשני מחקרים.
לעומת זאת, אצל חולי רוזציאה שאובחנו שלילית ב-SIBO לטיפול האנטיביוטי לא הייתה השפעה.
היעילות של טיפול ב-SIBO בחולי רוזציאה עשויה להצביע על כך שחיידקי המעיים משחקים תפקיד בפתוגנזה (התהוות מחלה) של נגעים של רוזציאה.
לרוב האנשים עם רוזציאה יש רק אדמומיות קלה והם לא מאובחנים רשמית או מטופלים.
לא ידוע על בדיקה לרוזציאה.
במקרים רבים, בדיקה ויזואלית פשוטה על ידי רופא מקצועי מוסמך מספיקה לאבחון.
במקרים אחרים, במיוחד כאשר פצעונים או אדמומיות מופיעים על חלקים שהם פחות נפוצים של הפנים, מבחן של מספר טיפולים נפוצים יכול להיות שימושי לאישוש האבחנה החשודה.
ההפרעה יכולה להתפרש כאקנה או סבוריאה דרמטיטיס ואף להיות מאובחנת בשיתוף עם הרוזציאה.
נוכחות של פריחה על הקרקפת או האוזניים מציע אבחון אחר או משותף כי רוזצאה היא בעיקר אבחנה בפנים, אם כי זה עשוי להופיע מדי פעם באזורים אחרים אלה.
קיימים ארבעה תת-סוגים של רוזציאה, ולמטופל יכול להיות יותר מתת-סוג אחד של רוזציאה:
רוזציאה אריתמטית מציגה אדמומיות קבועה (אריתמה, אדמנת) עם נטייה לשטוף סומק בקלות.
גם נפוץ כאשר יש כלי דם קטנים מורחבים (התרחבות נימיות תורשתית) גלויים ליד פני העור.
ואולי שרפה חזקה, עקצוץ, או גירוד.
אנשים עם סוג זה לעיתים קרובות יש עור רגיש.
העור יכול להיות יבש מאוד וקשה.
בנוסף לפנים, סימנים יכולים להופיע גם על האוזניים, הצוואר, החזה, הגב העליון, הקרקפת.
רוזציאה תת-סוג 2 מציגה אדמומיות קבועה עם בליטות אדומות (פפולוטות); פצעונים מלאי מוגלה היכולים להימשך בין 1–4 ימים או יותר.
תת-סוג זה עלול להתפרש לעיתים קרובות כאקנה.
רוזציאה פימטוס קשורה בדרך כלל עם רינופימה, הגדלה של האף.
הסימנים כוללים עיבוי העור, נודדות שטח לא סדיר, והרחבה.
סוג זה יכול גם להשפיע על הסנטר (gnathophyma), המצח (metophyma), הלחיים, עפעפיים (blepharophyma) ואוזניים (otophyma).
תסמונת אטקסיה טלנגיאקטזיה גם כן עשויה להיות נוכחת.
ברוזציאת עיניים, עיניים ועפעפיים מושפעים עשויים להיראות אדומים בשל טלנגיאקטזיה ודלקת, ויכולים להרגיש יבשים, מגורים, או גרגיריים.
תסמינים אחרים כוללים תחושות גוף זר, גירוד, צריבה, עקצוץ, ורגישות לאור.
העיניים יכולות להיות רגישות יותר לזיהום.
כמחצית מהאנשים עם תת-סוגים 1–3 יש גם תסמיני עיניים.
ראייה מטושטשת ואובדן ראייה יכולים להתרחש אם הקרנית מושפעת.
וריאציות נוספות של רוזציה כוללות את הדברים הבאים:
פיודרמת פנים, הידועה גם בשם רוזציאה פולמיננטית, היא מחלה קונגלובטית נודולרית המתעוררת בבת אחת על הפנים.
רוזציאה קונגלובטית היא רוזציאה חמורה שיכולה לחקות אקנה קונגלובטית, עם מורסות נודולריות דימומיות וסבכים מנופחים.
רוזציאה פימטוס היא מצב עורי המאופיינת ביתר של בלוטות חלב.
המילה "פימה" מגיעה מהשפה היוונית הבאה לתאר נפיחות, גוש, או בועה, ואלה יכולים להתרחש על הפנים והאוזניים.
הטיפול ברוזציאה משתנה בהתאם לחומרה ולתת-הסוג.
הגישה המומלצת של תת-סוג לטיפול בחולי רוזצאה מומלצת על ידי רופאי עור.
במקרים מתונים לא מטפלים כלל, או פשוט מכסים את האזור על ידי קוסמטיקה רגילה (כמו איפור, לדוגמה: מייקאפ).
הטיפול ברוזציאה אינו מרפא, ונמדד בצורה הטובה ביותר במונחים של הפחתת כמות האדמומיות בפנים ונגעים דלקתיים, ירידה במספר, משך ועוצמת ההתלקחויות, ותסמינים של גירוד, צריבה, ורכות.
שתי השיטות העיקריות לטיפול ברוזציאה הן תרופות אנטיביוטיות דרך הפה ומקומיות.
טיפול בלייזר סווג גם כן כטיפול.
בעוד תרופות לעיתים קרובות יכולות לייצר הפוגה זמנית של האדמומיות בתוך כמה שבועות, האדמומיות בדרך כלל חוזרת זמן קצר לאחר השהיה של הטיפול.
טיפול ארוך טווח, בדרך כלל בין שנה לשנתיים, עלול להוביל לשליטה קבועה על מצבם של חלק מהחולים.
טיפול למשך כל החיים הוא הכרחי, אם כי במקרים מסוימים מגיעים לפתרון לאחר זמן מה ולהפוגה קבועה.
במקרים אחרים, אם לא מטפלים, המצב עלול להחמיר עם הזמן.
הימנעות מטריגרים (גורמים) המחריפים את המצב יכולה לעזור בהפחתת הופעת רוזציאה, אך לבדה לא תוביל בדרך כלל להפוגה אלא רק במקרים מתונים של רוזציאה.
לעיתים מומלץ להשתמש ביומן כדי לזהות ולהפחית את הטריגרים מהמזון והמשקאות.
מפני שאור השמש הוא גורם נפוץ, הימנעות מחשיפה מוגזמת לאור השמש היא מומלצת.
ישנם אנשים עם רוזציאה המטיבים לעשות שימוש יום יומי במקדם הגנה, אחרים מעדיפים ללבוש כובעים עם שוליים רחבים.
כמו אור השמש, גם לחץ נפשי יכול לעורר התפתחות של רוזציאה.
אנשים המפתחים זיהומים על העפעפיים חייבים לתרגל היגיינת עפעפיים באופן תכוף.
ניהול אירועים טרום גירויים כגון חשיפה ממושכת לסביבות צוננות יכול להשפיע ישירות על פעולת ההסמקה.
תרופות עם עדויות טובות כוללות איוורמקטין, קרמים המכיל חומצה אזליתית, ברימונידין, דוקסיציקלין ואיזוטרטינואין דרך הפה.
פחות עדויות תומכות בקרם פלג'יל וטטרציקלין דרך הפה.
פלג'יל נחשב לפועל באמצעות מנגנוני אנטי דלקתיות, בעוד חומצה אזליתית נחשבת למפחיתה בייצור קתליצידינים.
אנטיביוטיקה אוראלית של מהסוג של הטטרציקלין, כגון דוקסיציקלין ואוקסיטטרציקלין, נפוצה בשימוש גם היא נחשבת למפחיתה של נגעים של רוזציאה תת-סוג 2 באמצעות פעולות אנטי דלקתיות ולא באמצעות יכולות אנטיבקטריאליות.
שימוש בקליפות של חומצות אלפא-הידרוקסיות עשוי לסייע בהפחתת האדמומיות הנגרמת על ידי גירוי, ולהקטין את הפפולות ואת הפוסטולות הקשורות לרוזציאה.
אנטיביוטיקה אוראלית יכולה לעזור להקל על הסימפטומים של רוזציאת עיניים.
אם ישנן פפולות ופוסטולות עקשות, אז לפעמים ניתן להשתמש באיזוטרטינואין שנרשם על ידי רופא.
ההסמקה שבדרך כלל מלווה את הרוזציאה מטופלת בדרך כלל עם יישום מקומי של אגוניסט אלפא-אדרנרגי כגון ברימונידין ופחות נפוץ אוקסימטזולין או קסילומטזולין.
ראיות לשימוש בלייזר ואור פועם בצורה אינטנסיבית נחשב לטיפול דל ברוזציאה.
נשים, במיוחד אלה בגיל המעבר, נוטות יותר מאשר גברים לפתח רוזציאה.
אלה ממוצא האדם הלבן, במיוחד אלה ממוצא צפון או מזרח אירופאי מושפעים יותר.
רוזנשטראסה הוא סרט דרמה היסטורית גרמני משנת 2003 בבימויה של מרגרטה פון טרוטה שגם השתתפה בכתיבת התסריט.
העלילה מתוארת בפלשבק - צעירה יהודיה מניו יורק מחליטה לחקור את עברה של אמה ניצולת שואה מברלין שהיה קשור לפרשת מחאת רוזנשטראסה בברלין בשנת 1943.
מרגרטה פון טרוטה זכתה בפרס דוד די דונטלו, בפרס גלובוס הזהב ובפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה בו זכתה גם קטיה ריימן בפרס השחקנית הטובה ביותר.
הסרט הוקרן בהקרנה מיוחדת בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בהשתתפותה של מרגרטה פון טרוטה.
האנה ויינסטיין (מריה שרדר) היא צעירה יהודייה המתגוררת בניו יורק.
אביה נפטר ואמה רות (יוטה למפה) החליטה להפתעתה, לקיים טקס אבלות אורתודוקסי (חליצת נעליים, איסור דיבור בטלפון, ישיבה על הרצפה ועוד) למרות שתמיד הייתה חילונית גמורה.
היא גם מתנגדת ליחסיה עם החבר שלה לואיס (פדיה ון הט) בגלל שאינו יהודי.
בין המוזמנים לשבעה מגיעה בת דודה של רות אותה לא הכירה האנה, מספרת לה על קורותיה של אמה בתקופת השואה בברלין ומראה לה תמונה של רות כילדה עם אישה בשם לנה פישר שהצילה אותה.
האנה מחליטה לטוס לברלין ולמצוא את לנה פישר.
היא מוצאת אותה ומבקשת להיפגש אתה באמתלה של סקר שהיא עורכת על נישואי תערובת בתקופה הנאצית.
לנה פישר (דוריס שאדה) כעת אישה בת 90 אך עם זיכרון צלול, מסכימה לפגוש אותה בדירתה.
בסדרת פגישות מספרה לנה להאנה את מה שעבר עליה ועל רות בשואה.
אביה של רות היה ארי והוא התגרש מאמה היהודיה בתקופת השואה והשאיר אותן לנפשם.
האם נעצרה והובאה למעצר בבית הקהילה היהודית ברוזנשטראסה ביחד עם עוד גברים יהודים נשואים לנשים אריות.
מול הבניין מתארגנת הפגנה של נשים אריות הצועקות כלפי אנשי האס אס, "רוצחים, אנחנו רוצות את הבעלים שלנו".
בין הנשים נמצאת הצעירה לנה פישר (קטיה ריימן), פסנתרנית, שבעלה הכנר היהודי פביאן פישר (מרטין פייפל) נלקח למעצר ברוזנשטראסה.
לנה לוקחת את רות בת השמונה (סבאה תודה) לביתה ומדי יום הן מתייצבות ברחוב רוזנשטראסה מול אנשי האס אס המאיימים עליהן בירי.
לנה נפגשת עם קצין בכיר ומבקשת עזרה אך הוא מכנה אותה "זונת יהודים" ומגרש אותה.
אביה של לנה הוא ברון נאצי שאינו מוכן לעזור לבתו שהתחתנה עם יהודי וביישה אותו.
רק אחיה ארתור (יורגן פון פוגל) שחזר פצוע מסטלינגרד וחזה ברצח היהודים, מנסה לעזור לה אך ללא הצלחה.
לבסוף הוא מארגן לה הופעה לפני ראשי הממשל.
היא שרה שם וצדה את עיניו של יוזף גבלס (מרטין ווטקה).
ארתור מנצל את ההזדמנות ומעלה לפני גבלס את בעיית רוזנשטראסה וזה מעביר אותו לשלישו.
לבסוף מתקבלת החלטה לשחרר את הגברים.
פביאן יוצא ומתחבק עם לנה אך רות נשארת ללא אמה וממשיכה לגור עם הזוג פישר.
כעבור שלוש שנים נדרשת לנה לשלוח את רות לדודתה בניו יורק והיא אינה מתנגדת.
רות כועסת עליה ורואה בזאת בגידה ונטישה וזורקת לעברה את הטבעת שנתנה לה אמה לפני שגורשה.
האנה מגלה לה מי היא ולנה נותנת לה את הטבעת שתחזיר לאמה.
האנה חוזרת לניו יורק ומספרת לאמה את הכל.
כעת רות נינוחה ושמחה, מחזירה להאנה את הטבעת ומסכימה לנישואיה עם לואיס.
הסרט מסתיים בחתונת האנה ולואיס.
רוח הוא סרט אנימציה קצר אמריקאי משנת 2019, שבוים ונכתב על ידי אדווין צ'אנג, יוצר על ידי חסוס מרטינז ופיקסאר, והופץ על ידי אולפני וולט דיסני.
זהו הסרט החמישי בפרויקט "ספארקשורטס" של פיקסאר, ומתמקד בסבתא ונכד המנסים לברוח מתהום אינסופית.
הסרט הקצר יצא בדיסני+ ב-13 בדצמבר 2019.
אליס (אמיליו פואנטס) וסבתו (סונוקו קונישי) גרים בבור מסתורי מלא בסלעים צפים ופסולת מוזרה של פריטים ומכונות שלא נעשה בהם שימוש.
הם מצליחים להכין לעצמם בית קטן מתוך האשפה, ותפוח אדמה הוא המזון היחיד שהם מסוגלים לגדל.
מדי יום מחזיקה הסבתא את אליס בחבל, על מנת שיצלול מעלה ויאסוף פריטים שהם יכולים להשתמש בהם לטובתם, ובפרט, בונים טיל כך שיוכלו להימלט מהחור ולתוך האור הבהיר בחלקו העליון.
יום אחד, אליס מגלה מטוס נטוש בהריסות, אך מבוהל להבין שיכול לשבת בו רק אדם אחד.
סבתא מציעה תוכנית לפיה אליס ירכב על המטוס וימשוך אותה עם החבל בעקבות המטוס, והוא מסכים.
עם הנגיעות הסופיות שנוספו לרקטה שלהם, אליס נכנס למטוס, עף כלפי מעלה, ומצליח למנוע מפגש עם סלעים ופסולת שיש במקום.
למרות סערה שמתחוללת, אליס מצליח לצאת אל האור ולנחות בשדה שופע, ורואה ציפורים עפות מעל לראשו.
לאחר מכן הוא תופס את החבל ומושך אותו מעלה, מעשה שנמשך כמעט כל היום.
עם זאת, הוא עצוב לראות שבמקום לקשור את עצמה לחבל, סבתא קשרה קופסת תפוחי אדמה.
למראה זה, אליס נשבר בבכי ומחבק את הקופסה.
אנדרו חימנז, שהלחין את המוזיקה לסרט הקצר קיטבול, הלחין את המוזיקה עבור רוח.
הסרט יצא לאור לראשונה בדיסני+ ב-13 בדצמבר 2019.
"רוח" זכתה לתגובה ביקורתית חיובית בדרך כלל, כאשר המבקרים ראו את הסרט כ-"מטלטל" ו-"קסום".
אלכס רייף מ"Laughing Place" תיאר את הסרט כ"בזמן שהסיום מעט צפוי כבר מההתחלה, הוא בכל זאת סוחט דמעות".
שירין הונמוד מ-MEAWW מסבירה כי הסרט מראה "מטאפורה לחיים של אנשים הנאבקים להגיע למטרה".
רוח דרומית (בסרבית: Južni vetar, Јужни ветар) הוא סרט פשע סרבי משנת 2018 בבימויו של מילוש אברמוביץ' ובכיכובו של מילוש ביקוביץ'.
הסרט הופק בתמיכת ממשלת סרביה באמצעות מרכז הקולנוע של סרביה (Филмски центар Србије).
הסרט הפך לשובר קופות ואחד הסרטים המכניסים ביותר בתולדות הבלקן כשהכניס 2,365,712 מיליון יורו לעומת תקציב הפקה של 360,000 אירו בלבד.
עלילת הסרט נמשכת גם בסדרת טלוויזיה בשם זה משנת 2020 הכוללת 14 פרקים בעונת הבכורה שהחלה להיות משודרת ב-19 בינואר 2020 בערוץ RTS 1 (РТС 1) של הרדיו והטלוויזיה של סרביה, רשות השידור הציבורי.
חבר צעיר בכנופיית פשע בבלגרד, סרביה, מסכן את עצמו ואת משפחתו כשדרכו נפגשת עם ראש מאפיה שעובד בצמוד למפקד המשטרה.
מילוש ביקוביץ' - פטאר מאראס
רוח הוא דמות בדיונית של אנטי-גיבור, המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Iron Man #219 מיוני 1987 ונוצרה על ידי הכותב דייוויד מיצ'ליני והמאייר בוב לייטון.
מעט מאוד ידוע על דמותו של הרוח.
כהאקר וממציא גאון, הרוח לובש חליפת קרב המאפשרת לו להיות בלתי נראה וכן לשנות את מצב צבירת גופו כדי לעבור דרך חומרים מוצקים.
למשך זמן מה נדמה היה שמדובר במדען לטכנולוגיית מידע שנפל קורבן לחמדנות בתאגיד בו עבד.
כמחבל אנטי-קפיטליסט, הרוח מבקש להשמיד יסודות פוליטיים ואקונומיים מסוימים אותם הוא חושב למדכאים, והוא מתמקד באלה הנוגעים בטכנולוגיה מתקדמת ושיטות מעקב.
במקור הוא הופיע כנבל-על וכיריבו של איירון מן.
במהלך אירועי "שלטון אפל" מפברואר 2009 ו"עידן הגיבורים" מאפריל 2010, הרוח תואר כאנטי-גיבור אשר השכיר את שירותיו לארגונים ותאגידים כמו קבוצת ת'נדרבולטס של נורמן אוסבורן.
הדמות הופיעה במגוון מדיות אחרות לקומיקס, בין היתר סדרות האנימציה ספיידרמן: סדרת האנימציה, איירון מן, איירון מן: הרפתקאות משוריינות והאוונג'רס מתאספים.
גרסה נשית של הרוח מופיעה בסרט היקום הקולנועי של מארוול "אנטמן והצרעה" בגילומה של האנה ג'ון-קאמן, ששבה לגלם את הדמות בסרט "ת'אנדרבולטס*" ותשוב לגלם אותה בסרט "Avengers: Doomsday".
רוח הגולן היא עמותה ישראלית, אשר נוסדה בשנת 1983 המפעילה כמספר מוסדות חינוך (כשרובם ממוקמים ברמת הגולן).
משרדי העמותה ממוקמים במושב חיספין שבדרום הגולן.
יושב ראש "רוח הגולן" הוא הרב יגאל אריאל והמנכ"ל גבריאל חמו.
ישיבת ההסדר "אורות שאול" - ממוקמת בתל אביב ובראשה עומדים הרבנים תמיר גרנות ויובל שרלו.
הישיבה התיכונית "חיספין" - הוקמה ב-1982 ולומדים בה כ-400 תלמידים.
תוכנית "אדיר במרום" - מכינה קדם צבאית ומכללה טכנולוגית להנדסאים.
התכנית אורכת כשנתיים ומשלבת לימודים תורניים וטכנולוגיים.
מן הקורסים מתקיימים בתמיכת אוניברסיטת אריאל בשומרון.
ישנם שיתופי פעולה גם עם משרד החינוך, חיל האוויר, חיל הים וחיל התקשוב.
כפר הנוער "איילת השחר" - ממוקם במושב יונתן ומיועד לבנות בכיתות ט'-יב'.
בכפר לומדות כ-100 נערות הלומדות לתעודת בגרות מלאה.
מדרשת הגולן - מרכז טיולים והדרכות שהוקם ב-1986 בסמוך לחיספין.
במדרשה פועל מרכז הארחה המכיל כ-100 חדרים.
הישיבה התיכונית "תמ"ר" (ראשי תיבות של 'תורה, מדע, רמה') - ישיבה מדעית טכנולוגית הממוקמת במושב נטור ומונה כ-200 תלמידים.
ישיבה תיכונית "אלוני הבשן" - ממוקמת בסמוך לרכס בשנית ולומדים בה כ-80 תלמידים.
הישיבה התיכונית "רגבים גולן" - תוכנית רגבים משלבת עבודה חקלאית בשעות הבוקר עם לימודים לבגרות מלאה בשעות אחר הצהרים.
ישיבה תיכונית "רגבים בעמק" - הוקמה בשנת התש"ע (2009) ושוכנת בטירת צבי בעמק בית שאן.
ישיבת "רגבים כנרת" - ממוקמת בקיבוץ בית זרע, הוקמה בשנת תשפ"א
ישיבת "רגבים בנגב" - ממוקמת בבני נצרים שבנגב המערבי.
אולפנת "רגבים בגולן" - ממוקמת במושב רמת מגשימים.
ישיבת "רגבים בנימין" - ישיבה תיכונית חקלאית במצפה דני שבמועצה אזורית מטה בנימין.
בית מדרש "ברקאי" - הוקם בשנת 2012 על מנת לשלב לשלב לימודי קודש ולימודי טכנולוגיה לצעירים חרדים.
אולפנת "רגבים גוש עציון" - ממוקמת בקיבוץ כפר עציון.
רוזנפלד הוא רומן הביכורים של הסופרת הישראלית מאיה קסלר.
הספר נערך על ידי עלמה כהן-ורדי.
הספר ראה אור ביולי 2022 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, והוגדר כרב-מכר מכיוון שנמכר ב-5,500 עותקים.
הספר מתורגם לשפות שונות, בין היתר גרמנית והולנדית, ויראה אור באנגלית בהוצאת הספרים האמריקאית סיימון אנד שוסטר.
במרכזו של הרומן סיפור אהבה בין גבר בן 55, מנכ"ל של חברה מסחרית עם עודף משקל, לעובדת שלו, צעירה ממנו משמעותית.
בספר יש תיאורי מין רבים, והביקורות תיארו אותו כספר כייפי עתיר טוויסטים ודיאלוגים חדים שפורץ את גבולות הז'אנר.
נועה, גיבורת הרומן, היא צעירה שמחפשת את דרכה בעולם המקצועי, ונוטה להציג את עצמה בעמדה של חולשה.
בינה ובין טדי רוזנפלד, מנכ"ל חברת הביוטכנולוגיה הימית אליה היא מצטרפת כיוצרת סרטוני תדמית, יש פערים רבים: כסף, גיל, מעמד וגם זמן פנוי ורצון למערכת היחסים הזו.
לטדי יש קריירה ענפה ובנוסף עיסוקים רבים אחרים והוא לא נמצא בחיפוש אחר קשר רומנטי מכל סוג שהוא.
נועה מוכנה לחכות לטדי ימים רבים עד שהוא מתפנה אליה.
כדי לפתות את טדי נועה מציעה לו עסקה שכוללת מבחינתה המתנה עבורו והוא רק צריך בתמורה להנות מהזמן המשותף שלהם ביחד.
כאשר העלילה מתפתחת נחשפים עם מניעים פסיכולוגיים עמוקים שמביאים את נועה לרצות את מערכת היחסים הזו, בין היתר שיחזור של תבנית יחסים פגומה עם טדי כדי לתקן את הקשר שהיה לה בילדותה עם אימה שלה שעזבה את הבית לאחר שנפרדה מאביה של נועה.
אומרים שהוא נועז, מקורי, ממכר, שאי אפשר להניח אותו מהיד.
(...) יש בו משהו שואב מאוד, שקצת קשה לשים עליו את האצבע.
ברור מאליו שאלו קודם כל הזיונים — הרומן המשלהב בין נועה לטדי רוזנפלד כולל תיאורים גרפיים מאוד, טבעיים מאוד, רבים מאוד, של סקס; כאלה שלא היו מביישים אף רומן ארוטי.
מה בכל זאת מבדיל בין מאיה קסלר לאי־אל ג'יימס?
זה כנראה משהו בנימה, בטון, במידת המודעות, בכישרון.
לא סביר למצוא רומן אירוטי שבו הגיבורה אומרת למאהב שלה, "אני חולה על הביצים שלך.
התוכנית שלי היא להתחתן איתן, לקנות יחד בית בפרוורים, לנסוע לדרייב־אין לראות סרט ולשתות מילקשייק בדיינר.
אריק גלסנר / כלכליסט, מוסף ספרות 23.9.22
הגיבורים של קסלר, כך נאמר או נרמז, אינם מצטיינים במראה חיצוני (כמו כמה מגיבוריהן של שרלוט ברונטה ואוסטן).
הם צריכים – ומצליחים – לכבוש זה את לבו של זה כמו גם את לבנו שלנו, הקוראים, בדרכים אחרות.
לנועה זה לא מזיז, אבל העניין נוכח כאן במפורש (ולטדי זה דווקא כן מזיז).
לגבי נועה הדברים עמומים יותר.
אך אולי הם נרמזים בכך שנועה מסיקה, ספק באירוניה, שהאקסית של טדי, שלא כמוה, חסרת הומור: "כי אישה כזאת יפה ואריסטוקרטית לא יכולה להתחיל להבין מה זה הומור או בשביל מה צריך אותו".
אבל אפרופו הומור: עוד יסוד פועל כאן.
נועה וטדי מְתקשרים ביניהם בשנינות, באירוניה ובסב טקסט.
"אתה בטח כבר מאוד מתגעגע אליי, אני מתארת לי שלא קל לך", אומרת, למשל, נועה לטדי על מנת לדרבן אותו להביע חיבה ששכח להביע.
במקום אחר נועה משבחת את טדי על היכולת הזו לקרוא בין השורות: "לפעמים אתה לא עונה למה שאני שואלת, אלא לתמצית של מה שאני מתכוונת.
אתה כאילו עוקף את מה שנאמר ונכנס ישר — עוקף את הפרשים ופונה ישירות למלך ששלח אותם".
אבל הרי התקשורת האינטליגנטית והשנונה הזו מתקיימת לא רק בין הנאהבים אלא גם בין הטקסט לקוראו!
הסופרת הרי סומכת על הקוראים שיבינו את הלא נאמר ואת השנינויות בין טדי לנועה וזה בהתאם מחזק גם את הקשר שבין הקוראים לספר.
רוח, חול וכוכבים (מאנגלית: Wind, Sand and Stars; בצרפתית: Terre des hommes: "ארץ הגברים") הוא ספר זיכרונות מאת הסופר והטייס הצרפתי אנטואן דה סנט-אכזופרי, שזכה בכמה פרסים ספרותיים.
הספר יצא בצרפת בפברואר 1939, ולאחר מכן תורגם לאנגלית ויצא בארצות הברית מאוחר יותר באותה שנה.
נושאי הספר עוסקים בידידות, מוות, גבורה, אחווה וסולידריות בין עמיתים, אנושיות וחיפוש אחר משמעות בחיים.
הספר ממחיש את השקפת עולמו של המחבר ואת דעותיו לגבי מה שהופך את החיים לראויים לחיות.
התקרית המרכזית עליה כתב סנט-אכזופרי מתארת את התרסקות מטוסו בשנת 1935 בסהרה, בין בנגאזי לקהיר, אותה שרד יחד עם המכונאי והנווט שלו, אנדרה פרוו.
סנט-אכזופרי ופרוו נותרו כמעט לחלוטין ללא מים ומזון, וככל שהסיכויים למצוא נווה מדבר או סיוע מהאוויר פחתו בהדרגה, הם כמעט מתו מצמא לפני שניצלו על ידי בדואי.
נושאים מהספר הופיעו גם בספרו המאוחר יותר של סנט-אכזופרי, "הנסיך הקטן", שהכיל רבים מאותם נושאים שתוארו לעיל, ובמיוחד אחווה וחברות.
רוח צה"ל הוא הקוד האתי של צה"ל, המהווה בסיס ערכי רצוי לכל פעולות החיילים במסגרת צה"ל.
בראש הוועדה לניסוח הקוד בשנת 1994 עמד האלוף יורם יאיר שהיה באותו זמן מפקד אגף כוח האדם במטה הכללי וכן השתתף בה הפילוסוף אסא כשר, שמופקד על הקתדרה לאתיקה מקצועית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1994 עם קבלת הקוד שכתב כשר נקבע בפקודת יום כי כעבור 5 שנים תתכנס ועדה ותבחן את הקוד ואת מידת הטמעתו.
בשנת 2000 החליט קצין החינוך הראשי, תא"ל אלעזר שטרן, להכניס שינויים בקוד האתי של צה"ל, ומינה לשם כך ועדה בה היו חברים בין השאר הפרופסורים אבי שגיא, דני סטטמן, אבשלום אדם, שאול סמילנסקי ומשה הלברטל – כולם מומחים לאתיקה ולפילוסופיה של המוסר.
לצדם חברו לוועדה קצינים, ביניהם האלוף ישי בר ואל"ם יעקב קסטל.
המטה הכללי אישר את "רוח צה"ל" החדש.
המסמך המופיע היום כרוח צה"ל אינו המסמך הראשוני שחיברו בזמנו האלוף יורם יאיר והפרופ' כשר.
דר' אבשלום אדם פיתח את תהליך ההטמעה על כל מרכיביו שאושר במטכ"ל, ויושם בזרוע היבשה של צה"ל ברוטינות שונות בפעילות.
הפיילוט נעשה בחיל תותחנים וקצין תותחנים ראשי היה האחראי להעברת הלמידה לזרוע היבשה.
ההטמעה שולבה ברוטינות השונות של החייל משלב הגיוס שלו ובכלל הפעילות של החייל בצבא עד לסיום שירותו.
ולכן בעבר קיבל כל חייל שהתגייס עותק של רוח צה"ל בתוך פנקס החוגר.
המנהג הופסק, אך לרוב פנקס "רוח צה"ל" מחולק לחיילים בעת הרצאה בנושא זה בזמן הטירונות שלהם.
בשנת 2022, במהלך כהונתו של הרמטכ"ל אביב כוכבי, נוסף ערך הממלכתיות.
ארבעה חלקים למסמך "רוח צה"ל":
המבוא: מגדיר את הייעוד ואת המשימה של הצבא בתוך החברה הישראלית-דמוקרטית, את המחויבות הבסיסית של הצבא ושל חייליו למדינה, ואת המסגרת שבתוכה מתממשת מחויבות זו.
ההגדרה והמקורות: סעיף המסביר את אופי המסמך ומציג את מקורותיו.
ההגדרה קובעת את מהות המסמך ואת תפקידו.
עֶרכי היסוד: אלה הם הערכים הבסיסיים בצה"ל, המשמשים מקור הצמיחה וההשראה ליתר הערכים במסמך.
הם התשתית וגם המסגרת לרשימת הערכים ומוסיפים לכידות והגיון לרשימה זו.
רשימת הערכים: ברשימה זו ישנם עשרת הערכים הנגזרים מערכי היסוד ומאפיינים את ההתנהגות הרצויה בכל עת של כל חייל המשרת בצה"ל.
חלק מהערכים, כמו חיי האדם או טוהר הנשק מבטאים אידיאלים מוסריים.
אחרים, כגון מקצועיות או משמעת, קשורים באופיו של הארגון הצבאי, ונועדו לסייע לו לתפקד במיטבו כדי להשיג את מטרותיו.
על פי המסמך, "תעודת הזהות הערכית" של צה"ל נבנית מהמקורות הללו (סדר המקורות אינו מעיד בהכרח על דירוג חשיבותם):
מסורת צה"ל ומורשת הלחימה שלו.
מסורת זו משקפת ערכים כמו דבקות במשימה, דוגמה אישית, מקצועיות, ואחוות לוחמים.
מסורת מדינת ישראל על עקרונתיה הדמוקרטיים, חוקיה ומוסדותיה.
מכאן נובעת גם זיקה בין "רוח צה"ל" למגילת העצמאות.
מסורת העם היהודי לדורותיו, הכוללת, בין השאר, ערכים כדוגמת אהבת הזולת, הכרה בכבוד הבריות, שמירה על צלם האלהים שבאדם, אהבת העם והארץ, ואמונה בקדושת החיים.
ערכי מוסר אוניברסליים המבוססים על ערך האדם וכבודו.
ערכים אלו חלים על כל אדם, ללא הבדל דת, גזע ומין, מעצם היותו אדם.
עם הערכים האוניברסליים נמנים גם החופש, השוויון וקדושת חיי האדם.
"הגנת המדינה, אזרחיה ותושביה" – משקף את מטרותיו הבסיסיות של ארגון צבאי של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית ויהודית.
"אהבת המולדת ונאמנות למדינה תוך שמירה על חוקי המדינה" – מוסיף נדבך רגשי, של מחויבות תושבי המדינה לארצם.
"כבוד האדם" – מטיל מגבלות מוסריות על פעילויות הצבא, ומשקף ערכים נוספים הקשורים לכבוד האדם, כגון חיי אדם, טוהר הנשק ורעות.
ממלכתיות – צה"ל הוא צבא העם, צבא ממלכתי, הנתון למרות החוק והממשלה.
חיילי צה"ל יפעלו כשרק המשימה, ערכי צה"ל וביטחון המדינה ראשונים לנגד עיניהם, ויעשו זאת ביושרה, בענייניות ובייצוגיות.
ערך זה לא הופיע במסמך רוח צה"ל המקורי ונוסף על ידי הרמטכ"ל אביב כוכבי בשנת 2022.
ב-"רוח צה"ל" 10 ערכים, הנגזרים מערכי היסוד ומאפיינים את ההתנהגות הרצויה בכל עת של כל חייל המשרת בצה"ל.
רשימת הערכים מסודרת על פי סדר האלפבית, למעט הערך שבראש הרשימה: "דבקות במשימה וחתירה לניצחון".
סידור הערכים על פי האלפבית נועד להדגיש כי אין הבדל בין הערכים, וכי השאיפה לקיימם שווה לחלוטין.
רק עֶקרון ה"דבקות במשימה וחתירה לניצחון" גובר על כל שאר הערכים, ואמור להיות בראש מעייניהם של חיילי צה"ל, או במילים אחרות: "ראשון בין שווים".
החייל יילחם ויפעל באומץ לב נוכח כל הסכנות והמכשולים שבפניו, וידבק במשימתו בנחישות ובתבונה, עד כדי חירוף הנפש.
החייל יראה עצמו שותף פעיל בהגנה על ביטחון המדינה, אזרחיה ותושביה.
החייל יפעל תוך גילוי מתמיד של מעורבות, יוזמה ושקידה, בשיקול דעת ובמסגרת סמכותו, כשהוא נכון לשאת באחריות לתוצאות פעולותיו.
החייל יציג דברים כהווייתם, בשלמות ובדייקנות, בתכנון, בביצוע ובדיווח, ויפעל כך שרעיו ומפקדיו יוכלו לסמוך עליו בביצוע המשימות.
החייל ינהג על פי הנדרש ממנו ויקיים את שהוא דורש מזולתו, מתוך הכרה ביכולתו ובאחריותו, בצבא ומחוצה לו, להוות דוגמה ראויה.
החייל ינהג באופן מושכל ובטיחותי בכל פעולותיו, מתוך הכרה בחשיבותם העליונה של חיי אדם.
בעת לחימה יסכן את עצמו ואת רעיו במידה הנדרשת לביצוע המשימה.
החייל ישתמש בנשקו ובכוחו לביצוע המשימה בלבד, אך ורק במידה הנדרשת לכך, וישמור על צלם אנוש אף בלחימה.
החייל לא ישתמש בנשקו ובכוחו כדי לפגוע בבני אדם שאינם לוחמים ובשבויים, ויעשה כל שביכולתו למנוע פגיעה בחייהם, בגופם, בכבודם וברכושם.
חייל ישאף לרכוש את הידע המקצועי ואת המיומנויות הנדרשים לביצוע תפקידו, ויישמם תוך חתירה לשיפור מתמיד של ההישגים האישיים והיחידתיים.
החייל יפעל כמיטב יכולתו לביצוע מלא ומוצלח של הנדרש ממנו על פי הפקודות ועל פי רוחן.
החייל יקפיד על מתן פקודות חוקיות בלבד, ולא יציית לפקודות בלתי חוקיות בעליל.
החייל יפעל מתוך אחווה ומסירות לחבריו לשירות, וייחלץ תמיד לעזרתם כשהם זקוקים לו או תלויים בו, חרף כל סכנה וקושי, עד כדי חירוף הנפש.
החייל יראה בשירותו הצבאי שליחות; יהיה נכון לתרום כל שביכולתו להגנת המדינה, אזרחיה ותושביה.
זאת בהיותו נציג של צה"ל הפועל מתוקף ובמסגרת הסמכויות שניתנו לו על פי פקודות הצבא.
מסמך ערכי אמור להיות מוכר ומובן לכול.
הוא מסייע לחינוך, לדיון ולבקרה, נותן כלים להתמודדות עם דילמות, ומשמש ציר התייחסות קובע ויציב לתהליכים המתרחשים בשלבי ההתפתחות הערכית.
מסמך "רוח צה"ל" אינו מכיל ערכים חדשים, אלא ממסד ערכים ונורמות צה"ליים שראוי שיתקיימו, והוא בחזקת כלי שבאמצעותו יבואו לידי ביטוי מדויק יותר.
לפי תפיסת כותבי המסמך, חיילים ומפקדים בצה"ל, המתמודדים עם מצבים קשים ומורכבים, זקוקים לעיתים למסמך המפרט את הערכים ואת הנורמות שיכוונו את מעשיהם, ויסייעו בידם להתמודד עם קונפליקטים ערכיים, דילמות ושאלות מורכבות במיוחד.
לעומת זאת, בביקורתה על הקוד האתי, טענה ענת מטר שאין צורך אמיתי במסמך ערכי, כי מסמך כזה מנסה "למסד את מה שמחוץ לחוק" ולהפוך אותו ל"מערכת סדורה של חוקי-על ...
אותם יש לנסח ולתמצת בלשון ספק-תוכנית ספק-ריקה".
לטענתה, עצם הניסוח של הקוד האתי מבזה את ערכי המוסר שבו: "הערכים עצמם מנוסחים כצרור קלישאות חלולות, משום שרק כך מתאפשר יישומם באופן הרצוי".
מעמדו המשפטי של "רוח צה"ל"
חוק השיפוט הצבאי מפרט את המסגרת החוקית שבה פועלים חיילי צה"ל.
"רוח צה"ל", לעומת זאת, איננו מסמך משפטי מחייב, אלא מסמך עמדה ערכי-חינוכי, שכפי שהוגדר במבוא שלו, נועד לעצב את התפיסה הערכית "אשר ראוי שתעמוד ביסוד הפעולות של חיילי צה"ל".
עם זאת, המסמך עשוי לשמש כלי לפרשנות בבית דין צבאי; למשל, בפסק הדין שניתן ב-27 במאי 2003 לגבי עבירות ביזה והתנהגות שאינה הולמת, נכתב בבית הדין הצבאי לערעורים פסק דין שנעזר במסמך "רוח צה"ל" כדי לקבוע עמדה משפטית:
עוד בטרם נכתב המסמך "רוח צה"ל" נהגו בצה"ל לפי ערכי הדבקות במשימה, טוהר הנשק וערכים רבים נוספים.
עם זאת, כבר במלחמת העצמאות נרשמו מקרים של סטייה מהקוד האתי, ובספר "שיח לוחמים" שיצא לאחר מלחמת ששת הימים הובאו עדויות למקרים שבהם מוסר הלחימה היה מוטל בספק.
הקוד האתי התקבל רשמית ב-1994, לאחר האינתיפאדה הראשונה, שבה התמודדו חיילי צה"ל עם מציאות מורכבת של לחימה בגופי טרור תוך חיכוך מתמיד עם אוכלוסייה אזרחית, ורבים טענו אז שמעשי צה"ל בשטח אינם תואמים את הקוד האתי.
טענות אלה גברו במהלך האינתיפאדה השנייה ולאחריה.
הטענות העיקריות על התנהגות צה"ל שלא לפי הקוד האתי:
התנהגות חיילי צה"ל במחסומים בשטחי יהודה ושומרון.
ארגונים כמו "בצלם" ו"מחסום Watch" דיווחו פעמים רבות על מקרי התעללות והשפלה שאינם עומדים בהוראות הקוד באשר לשמירה על כבוד האדם.
נטען כי בעבר היה נהוג נוהל וידוא הריגה, וכי עדיין ישנם הנוהגים לפיו.
נטען כי הנוהל אינו תואם את טוהר הנשק, משום שהוא מופעל כנגד לוחם פצוע וחסר אונים, שהריגתו אינה נחוצה.
מנגד נטען שיש לוודא הריגת מחבלים מפני שגם אחרי פציעתם הם עדיין בחזקת סכנה לכוחות.
נוהל סיכול ממוקד אינו ממוקד כל צורכו.
הנוהל אינו דן רק ב-"פצצות מתקתקות" אלא גם כאמצעי ענישה למי שביצע פיגועים בעבר.
במקרה שזכה לפרסום רב הופעל הנוהל כנגד סלאח שחאדה, ממנהיגי הזרוע הצבאית של החמאס ברצועת עזה, ועמו נהרגו 15 אזרחים חפּים מפשע.
נוהל זה סותר לכאורה את הקוד האתי באשר לטוהר הנשק ולשמירה על חיי אדם, מכיוון שבמהלך סיכול ממוקד נפגעו רבים בקרב האוכלוסייה האזרחית.
פרופסור אסא כשר והאלוף עמוס ידלין חיברו מסמך שבו הצדיקו את הסיכול הממוקד וטענו שהוא עומד בקוד האתי של צה"ל ובחוק הבין־לאומי.
יש הרואים באירועים שהביאו למותו של שוטר מג"ב מדחת יוסף בשנת 2000 בקבר יוסף בשכם חריגה מערכי הרעות והדבקות במשימה.
במלחמת לבנון השנייה נרשמו מקרים רבים שבהם חיילי צה"ל חירפו נפשם למען ערכי רוח צה"ל, אך בד בבד הועלו טענות כנגד מפקדי הצבא על מתן פקודות סותרות, על מחסור באימונים ובציוד לחימה ראוי ועל פיקוד מרחוק על הלחימה באמצעות עזרים טכנולוגיים.
יש הרואים בפעולות אלה הפרה של ערכי הדוגמה האישית, הדבקות במשימה, הרעות והשמירה על חיי האדם.
רבים ראו בפרשת אלאור אזריה פגיעה ברוח צה"ל.
בין היתר, פרופ' כשר טען בעקבות מתן פסק הדין בערעורו של אזריה שהעונש שנגזר על אזריה נמוך מדי, ומשקף "פגיעה בקוד האתי ובערכים של חיי אדם וטוהר הנשק".
עקב הבעיות שעלו בנוגע להתאמת הקוד למציאות של לוחמה בטרור, הקים צה"ל בשנת 2004 פורום של קצינים ואנשי מקצוע, בהשתתפותו של הפרופ' כשר, שניסח את "הקוד האתי ללוחמה בטרור".
קוד זה ענה על חלק מהבעיות הנובעות מהתאמת הקוד האתי למציאות של לחימה בעצימות נמוכה נגד גורמי טרור, בתוך אוכלוסייה אזרחית.