tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישראל טענה שההפצצה הייתה תאונה, ושהוא הותקף מפני שהוא זוהה בטעות כמתקן צבאי, בעוד מצרים ומשקיפים בין-לאומיים גינו באופן נרחב את התקיפה כפשע מלחמה, והצביעו על פגיעה מכוונת במוסד אזרחי.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, מדיניות ההתנחלויות של ישראל מהווה פשע מלחמה על פי חוקת רומא.
לפי סעיף 8 (2) (b) (viii) בחוקה, העברת אזרחים של המדינה הכובשת לשטח הכבוש מוגדרת כפשע מלחמה.
רוב ארגוני זכויות האדם ומומחים לזכויות האדם תומכים בגישה זו.
עמדת ישראל היא שיהודה ושומרון הם שטחים בתפיסה לוחמתית, ואף על פי שהם נתונים לממשל צבאי, הם אינם נחשבים לשטח כבוש, ואין חלים עליו כללים הנוגעים לשטחים כבושים.
בשנת 1982 פלשה ישראל ללבנון על מנת להילחם בארגוני טרור פלסטיניים שישבו שם.
צה"ל כבש את דרום לבנון והטיל מצור על ביירות, דבר שהביא לגירוש אש"ף מלבנון ולהקמת ממשלה נוצרית בראשות הנשיא בשיר ג'ומייל.
לאחר זמן קצר ג'ומייל נרצח בהתנקשות.
הכיבוש הישראלי של דרום לבנון
כוחות צה"ל נסוגו מביירות ב-29 בספטמבר 1982, אך המשיכו לשלוט בדרום לבנון, שם סבלו מפיגועים רבים מצד הארגונים אמל וחזבאללה.
ב-25 ביולי 1993 פתח צה"ל במבצע דין וחשבון, שנמשך כשבוע, נגד חזבאללה.
במהלך המתקפה נהרגו כ-120 אזרחים לבנונים ונפצעו כ-500. ישראל תקפה מרכזי אוכלוסייה, הרסה לחלוטין 1,000 בתים, הרסה חלקית 1,500 מבנים, גרמה נזק ל-15,000 מבנים, פגעה בבתי ספר, מסגדים, כנסיות ובתי קברות.
כוחות צה"ל ניתקו גם את אספקת המים והחשמל לאזרחים.
כ-300,000 מתושבי דרום לבנון נעקרו מבתיהם.
בעקבות פעולות אלה הצהיר ארגון Human Rights Watch שישראל הפרה באופן חמור את כללי המשפט ההומניטרי הבין-לאומי.
ב-17 באפריל 1996 פתחה ישראל במבצע ענבי זעם נגד חזבאללה, במטרה לדחוק את פעילי הארגון צפונה מנהר הליטני.
צה"ל ביצע במבצע זה מעל ל-600 תקיפות אוויריות וירה כ-25,000 פגזים, ונהרגו כ-154 אזרחים לבנונים ונפצעו 351. ב-13 באפריל, במהלך המבצע, תקף מסוק של צה"ל אמבולנס במנסורי והרג שתי נשים וארבעה ילדים.
כתבים שהיו במקום צילמו את האירוע.
צה"ל טען שהאמבולנס שימש לוחמי חזבאללה, אך חיילי האו"ם שהגיעו מיד לאחר מכן לא מצאו נשק או ציוד צבאי במכונית, וחקירה של אמנסטי אינטרנשיונל לא מצאה קשר בין אף אחד מהנוסעים ברכב לבין חזבאללה.
גם אמנסטי וגם בצלם כינו את האירוע פשע מלחמה.
ב-16 באפריל הפציץ צה"ל את הכפר נבטיה אל-פוקה במחוז א-נבטיה, ובהפצצה נהרגו תשעה אזרחים, בהם שבעה ילדים.
ב-18 באפריל ירה צה"ל פגזי ארטילריה לעבר הכפר קאנא, ופגע במתחם של האו"ם, ששכנו בו כ-800 אזרחים לבנונים.
בהפגזה מתו 106 בני אדם ונפצעו 116, בהם ארבעה חיילים של כוח האו"ם הזמני בלבנון.
במהלך המבצע חזבאללה שיגר רקטות לעבר יישובי הגליל העליון, וביצע פיגועים נגד כוחות צה"ל וצבא דרום לבנון.
המבצע הסתיים ב-27 באפריל לאחר שהושג הסכם הפסקת אש בין הצדדים.
על פי דיווחים רבים, במהלך האינתיפאדה הראשונה השתמשה ישראל בכוח מופרז וקטלני נגד אזרחים, פעולה שהוגדרה על ידי ארגוני זכויות האדם כפשע מלחמה.
ב-13 באפריל 1989 לפנות שחר, במהלך האינתיפאדה הראשונה, ביצע משמר הגבול פשיטה על נחאלין .
במהלך הפשיטה נורו ונהרגו חמישה צעירים פלסטינים שיידו אבנים על החיילים.
הפשיטה והרג הצעירים עוררו מחאות ותסיסה ברחבי הגדה המערבית, והאו"ם גינה את התקרית.
בדו"חות של הצלב האדום וארגון Human Rights Watch תוארה התקרית כהתקפה חסרת הבחנה.
באוקטובר 1990 התרחשו מהומות הר הבית.
מפגינים מוסלמים יידו אבנים לעבר מתפללים ומבקרים ברחבת הכותל המערבי, ונפצעו 34 בני אדם.
כוחות משטרה פתחו באש על הפלסטינים, ונהרגו 17 פלסטינים ונפצעו מעל למאה.
בדיון באו"ם אודות האירוע טען נציג סוריה שפעולות ישראל מהוות פשע מלחמה מפני שהן מפרות את סעיפים 146 ו-147 באמנת ז'נבה הרביעית.
בקרב שכם (2002) נהרסו לחלוטין ארבעה מבנים אזרחיים, ונהרסו חלקית 64 מבנים אזרחיים נוספים, בהם ארמון עבד אל-האדי, מבנה היסטורי חשוב שנבנה במאה ה-19. בקרב נהרגו כ-70 מחבלים פלסטינים, וכן 8 אזרחים.
בין ה-2 ל-11 באפריל 2002 הוטל מצור על מחנה הפליטים ג'נין והתרחש בו קרב ג'נין, אחד הקרבות הקשים במבצע חומת מגן, בו נהרגו 23 חיילים ישראלים ובין 52 ל-56 פלסטינים, רובם מחבלים חמושים.
הקרב הוכרע עקב הפעלה מסיבית של דחפורי D9 משוריינים שהרסו לחלוטין בין 80 ל-170 בתים, והרסו חלקית מספר רב יותר של מבנים.
תוך הריסת הבתים פגעו הדחפורים גם באזרחים לא חמושים רבים.
במבצע קשת בענן ומבצע ימי תשובה (2004) נהרגו אזרחים לא-חמושים רבים, בהם ילדים.
כמו כן נגרם נזק רב לתשתיות האזרחיות בצפון רצועת עזה.
ארגון עדאלה הגיש עתירה לבג"ץ בה ביקש לפתוח בחקירה פלילית נגד האחראים להרג האזרחים.
לפי העתירה, צה"ל ביצע פשעי מלחמה ואף הפר את המשפט הפלילי הישראלי בהקשרי הריגה והריסת בתים.
מסיום האינתיפאדה השנייה עד לטבח שבעה באוקטובר (2006 עד 2023)
בשנת 2006 נערך מבצע גשמי קיץ, בו תקף צה"ל מטרות ברצועת עזה.
ב-12 ביולי 2006, במהלך המבצע, חיל האוויר הפציץ בניין בשכונת שיח' רדואן בעיר עזה.
תשע גופות, בהן שישה ילדים ושתי נשים, ו-36 פצועים חולצו מבין ההריסות.
ארגון "בצלם" התייחס לתקיפה כאל התקפה חסרת הבחנה ובלתי פרופורציונלית וקרא לחקור אותה בחשד לפשע מלחמה.
כמו כן דיווח כי צה"ל השתמש באזרחים פלסטינים כמגנים אנושיים במהלך מבצע בבית חאנון.
חלק מהם עברו התעללות פיזית.
בתחילת המבצע הפציץ חיל האוויר את תחנת הכוח החשמלית היחידה ברצועת עזה, ותושבי עזה נותרו ללא חשמל.
כמו כן נגרמו שיבושים נרחבים בשירותים חיוניים, בהם שירותי בריאות, מים ושפכים.
ביולי 2006 פרצה מלחמת לבנון השנייה בין ישראל לחזבאללה.
במהלך 34 ימי המלחמה בוצעו תקיפות רבות של חיל האוויר וכן פלישה קרקעית לדרום לבנון, שהביאו למותם של לפחות 1,109 לבנונים - מתוכם לפחות 900 אזרחים, וכן כ-4,399 פצועים.
דו"ח של ארגון Human Rights Watch קבע כי "ישראל ניהלה את המלחמה באדישות פזיזה לגורלם של אזרחי לבנון והפרה את דיני המלחמה".
דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל קבע כי במהלך המלחמה ישראל ביצעה פשעי מלחמה, בהם התקפות חסרות הבחנה, תקיפות לא-פרופורציונליות, שימוש נרחב בפצצות מצרר באזורים אזרחיים, תקיפת מטרות אזרחיות וענישה קולקטיבית.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, שהחל ב-27 בדצמבר 2009, הואשמה ישראל בביצוע פשעי מלחמה על ידי מספר גורמים, בהם ריצ'רד פאלק שהיה אז הדווח המיוחד של האו"ם.
לאחר המבצע הוקמה ועדת גולדסטון, שבדקה את פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ואת מעשי חמאס שהובילו למבצע.
הדו"ח מונה מקרים של הפרת דיני מלחמה על פי החוק הבין-לאומי, בהם ענישה קולקטיבית, התקפה חסרת הבחנה, שימוש באזרחים כמגן אנושי, הרס בתים ושימוש בפצצות זרחן.
דו"ח בן 110 עמודים שפרסם ארגון "שוברים שתיקה" ביולי 2009 כלל עדויות של 26 חיילים שאוששו חלק מטענות ועדת גולדסטון.
ב-18 בנובמבר 2012 התרחשה הריגת משפחת אל-דאלו בעזה.
מטוס חיל האוויר תקף בית מגורים במחנה הפליטים ג'באליה, ובהתקפה נהרגו 12 בני אדם, בהם עשרה מבני משפחת אל-דאלו, רובם נשים וילדים.
ארגוני זכויות האדם, בהם בצלם ו-Human Rights Watch, טענו כי ישראל הפרה את דיני המלחמה בפעולה זו ובמספר פעולות נוספות במבצע.
במהלך מבצע צוק איתן נרשמו מאות פניות לפרקליטות הצבאית בדרישה לחקור טענות על הפרת דיני מלחמה.
נפתחו חקירות מצ"ח רבות, אך רובן נסגרו עקב חוסר ראיות, או שהתקריות הוגדרו כחלק מפעולות הלחימה הכלליות שהתנהלו במבצע.
בין התקריות הקשות במבצע שבהן נהרגו אזרחים רבים נמנים קרב שג'אעייה (יולי 2014) וקרב רפיח (אוגוסט 2014).
הטענות להפרת דיני מלחמה פורטו בפרסומים של ארגון "שוברים שתיקה" ושל ארגוני זכויות אדם נוספים.
כמו כן הוקמה ועדת החקירה של האו"ם למבצע צוק איתן שפרסמה ביוני 2015 דו"ח מפורט בנושא זה.
דו"ח של הארגון "רופאים לזכויות אדם" הציג עדויות לשימוש במגן אנושי ופגיעה בצוותים רפואיים.
הטענות כוללות מקרים רבים של ירי על אזרחים שלא מעורבים בלחימה, הפצצת מרכז רפואי, תקיפת בתי ספר, שימוש לא-פרופורציונלי בכלי נשק באזורים צפופי אוכלוסין, ביזה, הרס מבנים אזרחיים, הרס תשתיות ותקיפת עיתונאים.
ועדת החקירה של האו"ם למבצע צוק איתן מתחה ביקורת על התנהלות צה"ל במבצע "שובו אחים", לאחר רצח שלושת הנערים ביוני 2014, שבו היה מספר גבוה של הרוגים פלסטינים.
העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021)
במהלך העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה התעמתו פעילים ומחבלים פלסטינים עם כוחות צה"ל בסמוך לגדר המערכת סביב רצועת עזה.
צה"ל הגיב בירי צלפים לעבר המפגינים, ירי טנקים לעבר עמדות של חמאס ושל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והפצצות ממטוסים ומסוקים.
מועצת זכויות האדם של האו"ם מינתה ועדת חקירה כדי לבדוק את האירועים בעימותים אלה.
הוועדה חקרה 489 מקרים של מוות או פציעות של פלסטינים, ומצאה כי רק שני מקרים היו ככל הנראה מוצדקים, כתגובות לסכנה מצד חיילי צה"ל.
מסקנות הדו"ח הן כי ייתכן ופעולות צה"ל מהוות פשעי מלחמה, ואף פשע נגד האנושות.
במהלך מבצע חגורה שחורה (נובמבר 2019) נהרגו לפחות 11 אזרחים, בהם נשים וילדים.
מרכז המידע הפלסטיני וההיסטוריון ויג'יי פרשאד טענו שהרג האזרחים הוא פשע מלחמה.
במהלך מבצע שומר החומות (מאי 2021) שוגרו אלפי רקטות ופצמ"רים מרצועת עזה לשטח ישראל.
ישראל תקפה מטרות בעזה ב-10 במאי, 15 במאי ו-16 במאי, אבל על פי הארגונים Human Rights Watch, אמנסטי אינטרנשיונל ומשרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, המטרות שהותקפו היו אזרחיות ולא צבאיות, ולפחות בארבעה מקרים לא נמסרה אזהרה מוקדמת.
בתקיפות נהרגו בין 62 ל-128 אזרחים לא מעורבים.
בעקבות המבצע הקימה מועצת זכויות האדם של האו"ם במאי 2021 את ועדת החקירה הבין-לאומית העצמאית בנושא השטחים הפלסטיניים הכבושים, בראשות נאווי פילאי, שנועדה לבחון פשעי מלחמה שבוצעו במהלך המבצע.
בהמשך הודיעה ישראל שהיא לא תשתף פעולה עם ועדת החקירה.
במהלך מבצע עלות השחר (אוגוסט 2022) נהרגו ברצועת עזה עשרות אזרחים, בהם ארבע נשים ושישה ילדים.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל קרא לבית הדין הפלילי הבין-לאומי לחקור טענות על פשעי מלחמה שבוצעו על ידי שני הצדדים.
במהלך מבצע מגן וחץ (מאי 2023) נהרגו ברצועת עזה עשרות אזרחים, בהם לפחות ארבעה ילדים.
תקיפות חיל האוויר פגעו במבנים באזורים צפופי אוכלוסין בשעה 2:00 לפנות בוקר, בשעה שרוב התושבים ישנו.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל זוהי פגיעה מכוונת או בלתי-פרופורציונלית באזרחים, המנוגדת לדיני המלחמה.
כמו כן הרסה ישראל מבנים אזרחיים ללא הצדקה, ופעולה זו מהווה ענישה קולקטיבית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, שפרצה כתגובה לטבח שבעה באוקטובר 2023, נהרגו ברצועת עזה מעל ל-70,000 פלסטינים, רבים מהם אזרחים לא מעורבים.
במקרים רבים נטען שישראל מבצעת פשעי מלחמה, וכן הועלו טענות לרצח עם ברצועת עזה.
בין הגופים שאספו ראיות לכאורה לפשעי מלחמה נמנים ועדת החקירה הבין-לאומית העצמאית בנושא השטחים הפלסטיניים הכבושים וחקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין.
כמו כן מתקיים הליך משפטי עקב תלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם.
כמו כן ישראל הואשמה באחריות על המשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, הרעב ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, ועל הסגר על רצועת עזה, שהחל ב-2007 והיה בין הגורמים למשבר ההומניטרי.
קיימת מחלוקת בנושא יחס הנפגעים בין בלתי מעורבים לחמושים ברצועת עזה.
בנוסף הם ציינו את השימוש במגן אנושי על ידי חמאס כגורם שמסבך את הלחימה וגורם לפגיעה באזרחים רבים.
במלחמה בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל הועלו טענות להפרת דיני מלחמה הכוללות, בין היתר, הרג אזרחים שלא מעורבים בלחימה, פגיעה בצוותים רפואיים, הפצצת מרכזים רפואיים, שימוש לא-פרופורציונלי בכלי נשק באזורים צפופי אוכלוסין, תקיפת עיתונאים, שימוש בפצצות זרחן, הרס מבני דת והפרת הסכמי הפסקת אש.
בפעולת התפוצצות זימוניות חזבאללה נהרגו ונפגעו אזרחים רבים.
הפעולה הוגדרה על ידי ליאון פאנטה, שהיה ראש ה־CIA ומזכיר ההגנה של ארצות הברית, כ"סוג של טרור, שפגע ישירות בשרשרת האספקה".
פולקר טירק, הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, אמר כי הפעולה מהווה הפרה של החוק הבין-לאומי, ובפרט הפרה של , שישראל חתומה עליה.
במבצע יד ארוכה (יולי 2024) תקף חיל האוויר את נמל אל-חודיידה.
בתקיפה נהרגו לפחות 14 בני אדם, רובם עובדי תאגיד הנפט של תימן, ונפצעו כ-90 נוספים.
התקיפות הרסו גם תשתיות אזרחיות חיוניות, בהן מכלי אחסון נפט, עגורני מכולות ומתקני ייצור חשמל.
ארגון Human Rights Watch הצהיר שהתקיפה עשויה להיחשב כפשע מלחמה עקב "התקפה חסרת הבחנה או לא-פרופורציונלית על אזרחים".
במבצע חץ הבשן (דצמבר 2024) פלשה ישראל לסוריה עקב נפילת משטר אל-אסד.
צה"ל כבש חלקים מסוריה והשמיד בהפצצות מהאוויר ומהים כ־80% מיכולותיו האסטרטגיות של צבא שלטון אסד, בהן מטוסים, מסוקים, טילים, תחנות מכ"ם, טנקים, ספינות קרב וכלי שיט.
פלישת ישראל לסוריה גונתה על ידי מדינות רבות בקהילה הבין-לאומית, שראו בה הפרה של הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה מ-1974.
בנובמבר 2025 לחמו כוחות צה"ל נגד ארגון הטרור אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בבית ג'ן, ובמהלך הלחימה נהרגו אזרחים רבים, בהם שני ילדים.
בהודעה של משרד החוץ של סוריה כונתה התקרית "טבח נוראי".
במבצע עם כלביא תקפה ישראל את מתקני הגרעין נתנז, פרצ'ין ופורדו, אתרי טילים בליסטיים, ומיליציות פרו-איראניות בסוריה ובעיראק.
בתקיפות נהרגו מעל ל-1,060 בני אדם, כמחציתם אזרחים, וכמו כן נפגעו תשתיות אזרחיות, בהן מתקני אנרגיה, בית חולים ומבני מגורים.
בהצהרה של נאמר שפעולות ישראל מהוות הפרה חמורה של כללי המשפט הפלילי הבין-לאומי.
גם בן סול, פרופסור למשפטים מאוניברסיטת סידני, פרסם מאמר ובו טענות דומות.
טפז'וס (בפורטוגזית: Rio Tapajós) הוא נהר גדול הנשפך לנהר האמזונאס.
קרוי על שם שבט הטפז'וס שישב בעבר סמוך לאלטר דו שאו.
בקטעים מסוימים מגיע הנהר לרוחב של כ-40 ק"מ.
במעלה הנהר נמצאים מפלי קפואירס ומפלי שקוראן.
הנהר נוצר מהתחברות הנהר ז'ורוונה עם הנהר סאו מאנוול.
העיר הגדולה ביותר על גדת הנהר היא סנטרם שבמדינת פארה.
זוהי העיר השלישית בגודלה באמזוניה.
היא הוקמה באזור המפגש בין הטפז'וס לאמזונאס.
שני הנהרות זורמים זה לצד זה במשך קילומטרים רבים מבלי שימהלו מי אלה במי אלה, עד אשר הופכים יחדיו לנהר עצום יותר.
לאורך הנהר יש התיישבות של שבטי אינדיאנים במשך אלפי שנים, אם כי במקומות מסוימים דחקה האוכלוסייה הברזילאית את האינדיאנים ממקום שבתם.
אחד המקומות הללו הוא הכפר אלטר דו שאו, הנמצא לחופי אגם ורדה - אגם המוזן מימי נהר טפז'וס.
טָפוֹנומיה (מיוונית: τάφος, טאפוס - קבורה, ו-νόμος, נומוס - חוק) היא המדע החוקר את תהליכי המוות, הקבורה וההשתמרות של אורגניזמים.
בדרך כלל משתמשים במונח לתיאור המעבר של חומר אורגני מהביוספירה (המכלול החי) לליתוספירה (המכלול המאובן), דהיינו, תהליכי המוות, ההרבדה והפיזור, הריקבון וההתאבנות של בעלי חיים וצמחים.
התחום משמש באופן נרחב בפלאונטולוגיה ובארכאולוגיה.
בתחומים אלה חיוני להבין כיצד הגיעו שרידי מאובנים של בעלי חיים וצמחים לאתר הנחקר, אילו תהליכי הרס השפיעו עליהם, איזה חלק מהאוכלוסייה המקורית אכן השתמר כממצא פלאונטולוגי או ארכאולוגי, ומדוע.
את המונח טבע לראשונה הפלאונטולוג הסובייטי איוואן יפרמוב בשנת 1940.
טפח היא יחידת מידה קדומה למדידת אורך, אשר אורכה כרוחב ארבע אצבעות של אדם ומשמשת לקביעת מדידה במצוות שונות כמו גודל סוכה, שטח של רשות היחיד ועוד.
אורך המידה הוא כרוחב כף היד.
באחרונים נאמרו דעות שונות בשיעור המדויק של המידה.
בארמית לעיתים מכונה המידה 'טפחא', ולעיתים (נדירות) 'פשך'.
ברבים נהוג לומר טפחים, אמנם במקרא מופיע גם צורת רבים טפחות: כגון בפסוק .
ששה טפחים הם 'אמה', יחידת מידה מקראית, המשמשת רבות לשיעורים הלכתיים.
מידת הטפח היא מידה מקראית ונזכרת פעמים אחדות בתנ"ך, כך למשל מופיע בתורה שמשה רבינו נצטווה לעשות מסגרת לשולחן הפנים בשיעור טפח:שיעורו של הטפח נמסר הלכה למשה מסיני שהוא כרוחב ארבע אצבעות אך באצבעות האגודל.
ישנה מחלוקת בהלכה מהו אורך הטפח:
ממצאים ארכאולוגיים מתקופת ממלכת יהודה תומכים בסברה כי אורך הטפח עמד על כ-8.85±0.6 ס"מ, מידה זו תואמת את הרוחב הממוצע של ארבע אצבעותיהם של חיילים זכרים בצבא ארצות הברית במאה העשרים – כ-8.67±0.5 ס"מ.
החוקרים בחנו מאות כדים ממספר אתרים מתקופת ממלכת יהודה (לרבות חורבת קייאפה, עיר דוד, גבעת התיתורה, תל מגידו, תל לכיש ועוד) ומצאו כי הקוטר הפנימי הממוצע של פתח הכדים בכל אתר תואם מידת טפח זו, בעוד שנמצאה שונות רבה בשאר מידות הכדים שנבדקו (נפח, קוטר וגובה הכדים).
בניגוד לכך, במדגם של כדים מן התקופה הרומית בארץ ישראל שאותרו באזור שועפאט, הקוטר הפנימי הממוצע של פתח הכדים היה קטן יותר – כ-7.87±0.8 ס"מ – בדומה לרוחב הממוצע של ארבע אצבעותיהן של חיילות בצבא ארצות הברית במאה העשרים – כ-7.82±0.4 ס"מ.
מגלה טפח ומכסה טפחיים – מטבע לשון בספרות בעקבות התלמוד העושה שימוש במידה זו כמטפורה, שפירושה שגם כאשר אדם מגלה משהו הוא מסתיר יותר מכך.
מהמסד ועד הטפחות – מטבע לשון שפירושו מלמטה ועד למעלה.
לפי אחד ההסברים, המילה טפחות בהקשר זה היא צורת רבים של המילה טפח, זאת בשל המנהג שרווח בעבר שהאבנים שנמצאות בסוף החומה רוחבם טפח.
טְפָחוֹת הוא מושב דתי לאומי הממוקם כמה מאות מטרים מדרום למע'אר ושייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היישוב נקרא על שם הגבעה עליה הוא ממוקם, גבעת טפחות.
המושב הוקם בשנת 1980 על ידי בני משפחות מהמושבים הסמוכים ובעזרתה של הסוכנות היהודית.
המושב מונה 521 תושבים, ביניהם שר העלייה והקליטה אופיר סופר.
במושב פועלת ישיבת ההסדר נתיב טפחות.
כשני קילומטרים מדרום־מזרח למושב נמצא האתר הארכאולוגי חורבת ממלח, שבו שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד.
במושב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
טפטפת היא אביזר השקיה המחובר לברז המשחרר מים בטפטוף איטי.
הטפטפת מהווה בסיס לשיטת ההשקיה בטפטוף, שעיקרה הזרמת מים בצינורות פלסטיים ושחרורם בטפטוף איטי בסמוך לשורשי הצמח.
הטפטפת מאטה את קצב זרימת המים על ידי העברתם במסלול ארוך.
האטת מהירות הזרימה על ידי החיכוך, מאפשרת להימנע משחרור המים דרך נקבים זעירים, הנסתמים בקלות.
בטפטפות הראשונות עברו המים דרך צינוריות מחומר פלסטי שהיו כרוכות סביב צינור.
לאחר מכן, השתמשו בטפטפת פלסטית יצוקה.
הטפטפות היצוקות הראשונות היו מחוברות לצד הצינור הפלסטי המוליך את המים ("טפטפות צד"), ולאחר מכן יוצרו טפטפות המשולבות בצינור הפלסטי עצמו ("טפטפות קו").
טפטפות הקו הראשונות יוצרו בשנת 1965 בנפרד מן הצינור הפלסטי המוליך, ושולבו בצינור על ידי חיתוכו.
לבסוף שולבו טפטפות הקו באופן אינטגרלי בצינור המעביר בתהליך ייצור אחד של הצינור והטפטפות.
הממציא- ביומן משק עין-חרוד, יום שני מס' 6 579, 16 באוקטובר 1933, נכתב בפסקה - המצאה בעבודה.
סלוצקין (הוא אליעזר סלוצקין חבר קיבוץ עין-חרוד), המציא המצאה בהשקאה בתעלות (פטנט המשתלה) מניחים צינור של ממטרה או צינור פשוט עם חורים על האדמה מול התעלות בחלקה שמשקים, כל חור מכוון לתעלה.
את הצינור מניחים ככה שהזרמים יהיו שווים; בבת אחת משקים 34 תעלות, את הצינור מול התעלה ברוויה סותמים בפקק עץ; את הצינור מחברים על ידי גומי לברז.
ההשקאה על ידי זה דורשת מעט מים.
מכאן נראה, שממציא הטפטפות הנו אליעזר סלוצקין מעין-חרוד.
משתלת עין-חרוד שנוסדה בשנת 1922, הייתה מבין החשובות בראשית ההתיישבות העברית בארץ.
ניסויים ראשונים בטפטפות בישראל נעשו על ידי יעקב מוטס, בגינת ביתו בראשון לציון.
הטפטפת ושיטת ההשקיה המבוססת עליה פותחו, יוצרו והופצו על ידי המהנדס הישראלי שמחה בלאס ובנו ישעיהו מסוף שנות ה-50 עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר מערכת ההשקיה הניסיונית הראשונה הותקנה על ידם בשנת 1959.
בשנת 1966 הועברו הייצור והמשך הפיתוח וההפצה למפעל נטפים שבקיבוץ חצרים, שהיה בתחילתו בבעלות משותפת של בלאס (20%) וחצרים (80%).
לאחר מכן, הוקמו מפעלי "נטפים" בקיבוצים מגל ויפתח שנכנסו לשותפות ב"נטפים".
כיום נוטלת ישראל חלק מרכזי בפיתוח ובייצור הטפטפות ומערכות ההשקיה בטפטוף מיוצרות על ידי חברות רבות בישראל (החברות: נטפים, מצרפלס, שותפות של נען וקיבוץ דן בשם "נען דן מוצרי השקיה", רימוני תעשיות ופלסטרו) ובעולם.
בתכנות מחשבים, טענת נכוֹנוּת היא פסוק המוצב בתוכנית כדי לציין שהטענה צריכה להיות נכונה באותו המקום.
טענת נכונות נגזרת לרוב ממפרט התוכנה ונכתבת כהערה בקוד המקור של התוכנית, או, בשפות תכנות התומכות בכך, כחלק מהתוכנית עצמה.
השימוש בטענות נכונות מסייע להגברת אמינות, קריאוּת ותחזוקתיות התוכנה.
טענות נכונות משמשות גם ככלי לאיתור באגים, בכך שהן מאפשרות לתוכנית לעצור ולהצביע על מיקום הבעיה כאשר הטענה אינה מתקיימת.
בשפות תכנות מסוימות, ניתן להפעיל או לבטל את בדיקת הטענות בזמן ריצה, מה שמאפשר שימוש יעיל בבדיקות בזמן הפיתוח והסרתן בגרסאות ייצור לשיפור הביצועים.
טענות נכונות משולבות לרוב בכלי פיתוח ובסביבות בדיקה אוטומטיות, כדי לוודא שהתוכנה עומדת בדרישות המפרט לאורך כל שלבי הפיתוח.
מבנהו של המכשיר מבוסס על שתי טבעות מתכת ושני מכלים העשויים מחומרים מוליכים.
מכל מים מונח בראש הטפטפת.
מים מטפטפים באופן קצוב משני פתחים קטנים במכל.
כל זרם מים עובר דרך אחת מטבעות המתכת אל אחד מהמכלים.
כל אחד מהמכלים מחובר באמצעות חוט מוליך לטבעת שבצד הנגדי.
כלומר, הטבעת הימנית מחוברת אל המכל השמאלי ולהפך.
שני המכלים המוליכים מופרדים במרווח קטן.
כאשר מתחילה זרימת המים, יוצאים המים מן החורים וזורמים באופן חופשי דרך הטבעות אל המכלים.
באופן ספונטני, כעבור זמן קצר (תלוי בקצב זרימת המים ובממדי המערכת) נפגעת האחידות של זרימת המים, ובמקום לזרום בקילוח אחיד, המים יורדים ברסס.
זמן קצר לאחר השינוי באופן הזרימה מופיעה קשת חשמלית לשבריר שנייה בין המכלים.
קשת זו נובעת מהפרש פוטנציאלים של עשרות אלפי וולט בין המכלים.
למרות שמים באופן כללי אינם טעונים, מים "טבעיים" הם תמיסה של מלחים וחומרים אחרים ולכן מכילים יונים שונים.
אפילו מים מזוקקים מכילים באופן טבעי יונים (הידרוניום והידרוקסידים).
כיוון שבקנה מידה קטן ישנה אי הומוגניות מסוימת בחלוקת המטענים החשמליים, כאשר נפרדת טיפה מן המאגר היא לא בהכרח נייטרלית (אך גם אם אינה נייטרלית, מטענה זעיר).
כשעוברת טיפה טעונה דרך אחת הטבעות, היא מגיעה למכל גורמת לטעינתו.
נניח כי טיפת מים חיובית עברה דרך הטבעת הימנית.
טיפה זו תנחת במכל הימני, ובגלל החיבור החשמלי בינו לטבעת השמאלית, גם היא תיטען במטען חיובי.
אל הטבעת הזו יימשכו יונים בעלי מטען הפוך – כלומר יונים שליליים.
משיכתם לטבעת זו גורמת להם לזרום לצידו השמאלי של המכל העליון ולהגדלת הסיכוי לטפטוף טיפות שליליות מהאביק השמאלי אל המכל השמאלי.
טעינתו של מכל זה במטען שלילי גורמת לטעינת הטבעת הימנית במטען שלילי.
כעת, כאשר הטבעות טעונות (ואף במטען קטן ביותר) תימשך הפרדתם של מטענים במים: לאט לאט המים הטעונים שלילית יימשכו אל הטבעת הטעונה חיובית (כלומר הטבעת השמאלית), והמים הטעונים חיובית יימשכו אל הטבעת הטעונה שלילית (כלומר זו הימנית).
כך מתרחשת הפרדה של מטענים ומתקבל הפרש פוטנציאלים גדול ביותר.
הפרדת המטענים נובעת מתהליך של משוב חיובי, כלומר הפרדת המטענים מובילה לעלייה בהפרש הפוטנציאלים, ולהפרדת מטענים חזקה יותר שתוביל לעלייה גדולה יותר בהפרש הפוטנציאלים וכך הלאה.
אם הפרש הפוטנציאלים גבוה די הצורך, זרם חשמלי יכול לפרוץ דרך האוויר, בין שני המכלים, ומתקבלת קשת חשמלית הנובעת מיינון האוויר.
בהסבר זה טמון גם הגורם לשינוי באופן זרימת המים.
כאשר הפרדת המטענים נעשית משמעותית, והמים שזורמים בצד כלשהו הם בעלי מטען זהה, מתבצעת דחייה חשמלית.
מולקולות המים שבאותו הזרם דוחות זו את זו - כוח המתגבר על הקשרים הבין-מולקולריים הקוולנטים, וגורם לזרימה לא אחידה.
דחייה חשמלית זו אף גורמת לפריסה של זרם המים.
השינוי באופן זרימת המים הוא אינדיקציה להצטברות מטענים רבים ואכן לרוב לאחר שינוי זה מופיעה הקשת החשמלית.
התהליך חוזר ונשנה, כאשר לאחר כל פריקת מטענים באמצעות הקשת החשמלית, מטעני המכלים וטבעות מתאפסים.
טפיוקה (Tapioca) הוא חומר גלם עמילני דל טעם המשמש להכנת מזון והמיוצר משורש שיח המניהוט.
מקורו בברזיל, ומשם הופץ לארצות טרופיות נוספות ונפוץ היום במיוחד בדרום-מזרח אסיה.
מקור השם טפיוקה מהמילה tipioca בשפת טוּפּי, שפירושה "לחם הבית", ביטוי המתאר את אופן הכנתה משורש המניהוט.
בברזיל משמש השם טפיוקה ככינוי למאכלים נוספים המיוצרים ממניהוט, ואילו בכמה מארצות דרום-מזרח אסיה הוא ניתן למאכלים המיוצרים בתהליך דומה מצמחים אחרים, כגון דקל הסאגו.
גרגרי הטפיוקה הם כדורונים לבנים דמויי פנינים, שקוטרם, בדרך כלל, כשני מילימטרים.
קיימת גם טפיוקה במרקם של קמח דק, דומה לקורנפלור, המשמש להכנת דייסות, ובברזיל נפוצה גם טפיוקה במרקם של קמח גס יותר, המשמש להכנת חביתיות.
בישראל משווק טפיוקה בעיקר בחנויות של מוצרי מזון ממזרח אסיה.
בתאילנד נקרא העץ טון ספלנג (ton sapalang) והוא נפוץ ביותר כגידול חקלאי.
השורש ממנו מפיקים את הטפיוקה נקרא מן ספלנג (man sapalang)
הטפיוקה אינה מחמשת מיני דגן ואינו קטנית, אלא מיוצרת מירק שורש, ולכן היא כשרה לפסח גם לנמנעים מקטניות.
לכן, מוצרים רבים המיועדים לחג הפסח עושים שימוש בטפיוקה.
חביתיות טפיוקה, בעלות מרקם צמיגי יותר מאשר חביתיות מקמח חיטה.
פודינג דומה לפודינג אורז: כדורי הטפיוקה מבושלים במים, מתרככים והופכים שקופים למחצה.
לאחר מכן מוסיפים להם סוכר וחלב או נוזל אגוזי קוקוס, ומגישים קר בתוספת פרי.
קמח טחון דק ביותר (דומה במרקמו לעמילן), איתו מכינים את הלחם הברזילאי - רוסקה.
קמח טחון גס (דומה במרקמו לקמח מצה) אותו ניתן להוסיף לאוכל מטוגן ואף כרוטב לשורש הטפיוקה עצמו.
כדורי טפיוקה / פניני טפיוקה שחורים - תוסף למשקאות תה פנינים/בועות (Bubble tea) אשר מקורם בטיוואן.
הכדורים שוקעים לתחתית הכוסות ועולים בלגימה בקשית עבה.
טַפֵּט הוא כיסוי קיר דקורטיבי המשמש לחיפוי וקישוט הקירות הפנימיים (ואף תקרות) של בתים פרטיים, משרדים, אולמות ומבנים נוספים.
הטפטים נמכרים בגלילים ומגיעים במגוון נרחב של סגנונות, צבעים, גדלים וטקסטורות.
טפטים עשויים ומורכבים ממספר חומרי גלם כגון: נייר, בד ארוג, בד לא ארוג, משי, בד אקוסטי, ויניל, דשא, קש, פיסות מתכת וכיוצא בזה.
ישנם טפטים חלקים (המסייעים בחיפוי פגמים וניתן אף לצבוע על גביהם), טפטים בעלי טקסטורה, עיצובי תבנית חוזרים, או עיצוב יחיד הנפרש על מספר טפטים (לא נפוץ).
ישנם טפטים המגיעים עם דבק מובנה בצדם האחורי וישנם טפטים הדורשים שימוש בדבק.
כדי למנוע לכידה של בועות אוויר, יש לעבור על הטפט לאט עם כלי השוטח אותו על הקיר.
למען הנוחות, נוהגים להדביק את הטפט מלמעלה לכיוון מטה.
את הטפט יש להדביק על קיר חלק בלבד כך שהוא יודבק בחוזקה.
ישנם מקרים בהם הטפט יורד בקלות וישנם מקרים בהם צריך להשתמש במים חמים, מרכך וחומרים אחרים בכדי להסיר טפט "עיקש".
טענת קִים לי היא טענת הגנה במסגרת המשפט העברי אותה יכול לטעון נתבע במקרה שבו קיימת מחלוקת הלכתית הנוגעת לדין בענייני ממון בו הוא מעורב.
הניב "קים לי" (ק' חרוקה) הוא הצורה הארמית של "מוחזק בידי", או בתרגום מילולי "עומד לי (הטיעון כי)".
הנתבע מסתמך על צד במחלוקת התומך בעמדתו, על מנת להמשיך ולהחזיק בממון שבידו.
לפי הלכת 'קים לי' על הדיין לקבל את עמדת הנתבע גם הוא מסתמך על דעת מיעוט או על דעה העומדת בניגוד לדעתו של הדיין.
כאמור, טענת קים לי עומדת לזכות הנתבע.
התובע אינו יכול להשתמש בטענה זו מצידה ההפוך על מנת לחייב את הנתבע, בשל הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'.
על התובע מוטל נטל ההוכחה שהדין הוא כדעת הפוסק המחייב את הנתבע, ומאחר שאינו יכול להוכיח זאת, הנתבע פטור וזכאי להמשיך ולהחזיק בממון.
טענת 'קים לי' נוגעת לענייני ממונות בלבד, ובמרוצת הדורות הוערמו עליה סייגים שצמצמו את תחולת הכלל.
קיימים קווי דמיון בין טענה זו לבין הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע.
טענת 'קים לי' אינה נזכרת בתלמוד, ואף ייתכן מקור תלמודי הסותר אותה.
כך בהלכה התלמודית הקובעת שפסיקה על פי חכם אחד, בניגוד לרוב הפוסקים, בטלה ונחשבת כטעות בשיקול דעת.
שימוש בטענת 'קים לי' במשמעות הנידונה כאן נמצא לראשונה אצל רבנו שמואל בן ברוך מבמברג (מאות 13–14), בדיון בזכות אבי הכלה לקבל לידיו את הנדוניה שהעמיד לטובתה בחתונתה, לאחר שנפטרה בסמוך לכך.
רש"י סבור שאין לאבי הכלה זכות כזו, אולם רבנו תם חולק עליו.
רבנו שמואל בן ברוך קובע שהואיל ונחלקו בדבר, המוחזק זכאי להמשיך ולהחזיק בנדוניה מכוחה של טענת קים לי.
כך גם קובעים תלמידיו-ממשיכיו של רבנו שמואל בן ברוך – המהר"ם מרוטנבורג ותלמידו הרא"ש.
הרציונל המשפטי של טענת 'קים לי'
טענת 'קים לי' מעוררת על פניה קושי משפטי, שכן היא מערערת את הוודאות המשפטית בהיותה מאפשרת לנתבע להישען על דעת מיעוט.
לכן יש לבחון את הרציונל העומד מאחוריה, ובהתאם לכך את ההתנגדויות והסייגים שהוצבו לה.
על פי חנינה בן מנחם, טענת 'קים לי' נסמכת על שני מודלים:
מודל הספק - העובדה שחכמים חולקים זה על זה, מעוררת ספק משפטי, וגם אם לדיין עצמו אין ספק, הרי שישנו ספק אובייקטיבי באמת ההלכתית, וחלים על המקרה הזה הדינים הרגילים שאין מוציאים ממון מספק.
דין התביעה להיכשל משום שהתובע לא הצליח להרים את נטל השכנוע המוטל עליו על פי הכלל 'המוציא מחברו עליו הראיה'.
יש הסוברים שהספק המשפטי של 'קים לי' נובע מהעיקרון הקובע כי בדיני ממונות חזקת ממון גוברת על רוב (זוהי שיטת המהר"ם והרא"ש).
לפי עיקרון זה יש עדיפות לצד המחזיק בממון, גם אם יש רוב של דעות הפוסקים כנגדו.
לאור שני עקרונות אלה בעל הדין טוען כי מכיוון שהממון מוחזק בידיו, לא ניתן להוציא אותו ממנו גם אם רוב דעות הפוסקים נגדו, מכיוון שרוב אינו גובר על חזקה בדיני ממונות.
החידוש שבטענת 'קים לי' על פי המודל הספק, הוא בכך שגם ספק אובייקטיבי שהדיין לא שותף לו, אלא נובע מחילוקי דעות בהלכה, אינו מאפשר להוציא ממון מהמוחזק.
מודל ההסדרים הכפולים – מאחר שלדיין עצמו אין ספק כיצד לפסוק, הרי אין מחילים על המקרה את הכללים של דיני ספקות.
כיוון ששני גאונים חולקים בדין זה על זה, אנו מסיקים שההלכה מכילה בתוכה שני הסדרים משפטיים ששניהם נכונים באותה מידה.
לכן כאשר הנתבע הצליח להוכיח שיש תימוכין בהלכה לעמדתו, דין התביעה להיכשל.
החידוש שבטענת 'קים לי' על פי מודל זה הוא רדיקלי יותר, שכן היא מכירה בתקפן ההלכתי של שתי דעות סותרות.
לכל אחד מהמודלים האמורים יש השפעות על מידת האימוץ של הכלל על ידי פוסקים, ועל מעמדו ככלל מחייב, כפי שנראה להלן.
כאמור, טענת 'קים לי' מערערת את הוודאות המשפטית ומעוררת מספר בעיות בהליך הפסיקה:
אין אפשרות מעשית לדון בבית דין ולחייב את הנתבע, כי תמיד יוכל הנתבע להסתמך על שיטה הפוטרת אותו.
כך גורס ערוך השולחן: "שאם לא כן לא שבקת חיי לכל דין, ומעולם לא יצא הדין לאורה".
ריקון הלכות "חושן משפט" מתוכנן.
אין כל משמעות לפסיקת השולחן ערוך והרמ"א, אם הנתבע יכול לטעון 'קים לי' כנגדן.
כך לדברי ר' יעקב חגיז: "בטלת כל החושן משפט מן העולם".
ביטול כלל התורה "אחרי רבים להטות".
על בסיס קשיים אלו, היו מי שהתנגדו נחרצות להפעלת הכלל.
כך כתב רבי יהונתן אייבשיץ:
'ובעוונותינו הרבים נשכח התורה מאתנו אשר אין בכל חושן משפט ממש דין אחד שאין בו בכללים ובפרטים מחלוקת הפוסקים ראשונים או אחרונים.
ואם כן לשווא עמלו בונים הפוסקים ומחברים בראיות שונות ופלפול עמוק בתורה, כי לעולם המוחזק יטעון 'קים ליה' וחס וחלילה תורתינו הפקר, ולכן צריך ישוב רב...
וכן דן אני ובא מבלי לטעון קים ליה כדעת החולק.'
היו שטענו, כי התנגדות חכמים לטענת 'קים לי' הגיעה עד כדי הטלת חרם על דיין הפוסק על פי טענה זו.
כך הזכיר ר' יעקב פראג'י כי שמע על חרם חמור שהוטל על ידי חכמי צפת, ובראשם ר' יוסף קארו כנגד דיינים שפוסקים לפי טענת קים לי:
בשל הקשיים האמורים, הציבו הפוסקים כמה סייגים המצמצמים את תחולתה של טענת קים לי.
אלו הם, למשל, סייגים שמציע ר' דוד בן זמרה (רדב"ז):
לא ניתן לטעון 'קים לי' כנגד דעתו של "מרא דאתרא" (רב המקום),משום שהציבור קיבל על עצמו את דעת רבו עליו.
כך, למשל, אנשי מצרים ואנשי תימן קיבלו עליהם את הרמב"ם לפוסק, לכן אף אחד מהצדדים לא יכול לומר 'קים לי' כשיטה החולקת על הרמב"ם.
לא ניתן לטעון טענת 'קים לי' כנגד מנהג משום שהציבור קיבל את המנהג והוא הפך למקובל.
מכאן גם נלמד שלא ניתן לומר 'קים לי' כאשר יש כנגדו קניין 'סיטומתא' (מנהג הסוחרים לקנות סחורה בדרך מסוימת).
לא ניתן לטעון טענת 'קים לי' המבוססת על דעת יחיד וכנגד דעת הרוב.
כאשר יש עמדה מרכזית מול דעה אזוטרית המנוגדת לה, לא ניתן לטעון "קים לי" - טענת 'קים לי' תקפה רק במקרה בו יש מחלוקת בין שתי דעות שוות ומפורסמות.
יובהר כי אין מדובר בשאלה מי חכם יותר אלא מי התקבל יותר בקרב הציבור.
פוסקים אחרים הציבו מגבלות נוספות על טענת 'קים לי:
קים לי כנגד פסק דין - לאחר שניתן פסק דין והדיינים הכריעו כשיטה מסוימת - הצד שהפסיד לא יכול לטעון 'קים לי' כשיטה שמזכה אותו, אלא עליו לקיים את פסק הדין.
קים לי כפוסקים דלא מסתבר טעמייהו - לא אומרים 'קים לי' כדברי הפוסקים שנימוקיהם אינם סבירים.
קים לי כנגד שלושים פוסקים – לא ניתן לומר 'קים לי' כדעת שני פוסקים, כאשר יש כנגדם שלושים פוסקים.
החובה לקבל טענת 'קים לי'
בין הפוסקים נחלקו הדעות בשאלה האם הדיין חייב לקבל את טענת 'קים לי' ולפסוק על פיה, או שמא היא רק מרחיבה את אפשרויות הפסיקה שלו, אך אינה מחייבת אותו.
ספרות הפוסקים מציגה שלוש אפשריות כמענה לשאלה זו:
1.משהועלתה טענת 'קים לי' על ידי הנתבע חייב הדיין לפסוק על פיה.
עם זאת, התעלמות מן הטענה אינה מבטלת את הפסק.
2. משהועלתה טענת 'קים לי' חייב הדיין לפסוק על פיה ומשהתעלם ממנה הפסק בטל.
3. משהועלתה טענת 'קים לי' רשאי הדיין לפסוק על פיה אך איננו מחויב לכך.
מי שרואים ב'קים לי' כלל הכרעה בספקות (על פי המודל הראשון כאמור), מניחים שלכל שאלה משפטית תשובה אחת נכונה בלבד, ומכאן שמצומצם כוחו של הדיין לשקול ולהכריע, והוא מחויב לקבל את טענת 'קים לי' של הנתבע.
לעומת זאת, הסבורים ש'קים לי' מבוססת על ההנחה שיש שאלות משפטיות שלגביהן תיתכן יותר מתשובה אחת נכונה, ייטו לצמצם פחות את שיקול דעתו והכרעתו של הדיין, שכן גם התשובה שהוא יגיע אליה היא נכונה כמו העמדה המקבילה, ומטעם זה אין לבטל פסק שניתן ללא התחשבות בדעה הנוגדת.
חובת הדיין להעלות טענת 'קים לי'
פוסקים נחלקו בשאלה האם הדיין צריך ליידע את הנתבע על דעה חולקת שתסייע לעמדתו.
ר' יאיר חיים בכרך, סובר שכאשר בעל הדין אינו מכיר את השיטות החולקות, ואינו יודע לומר 'קים לי' כשיטה פלונית, על הדיינים לטעון' קים לי' בשבילו.
לעומתו, החתם סופר סבור שלא ניתן לומר 'קים לי' כאשר בעלי הדין אינם טוענים זאת בעצמם: "ועוד הרי היורשים אינם טוענים קים לי, וכי יש לדיין רשות לעורר ולומר קים לי, לא תהיה כזאת בישראל".
טענת קים לי כנגד פסק השולחן ערוך
תפוצתו הנרחבת של השולחן ערוך והתקבלותו, הובילו לצמצום טענת 'קים לי'.
רבים מן האחרונים פסקו כי בכל הלכה שהוכרעה על ידי השולחן ערוך, כבר לא ניתן לטעון 'קים לי' כדעה סותרת.
יש הסבורים שפסיקתו של השולחן ערוך מחייבת משום שרבי יוסף קארו הוא הפוסק המחייב ("מרא דאתרא") באזורים מסוימים.
לפי דעה אחרת הפסיקה כשולחן ערוך היא מנהג שהשתרש במקומות מסוימים, ויש לנהוג בהתאם למנהג המחייב (אף בניגוד ל"קים לי").
הסבר אחר תולה את קבלתו של השולחן ערוך בהסכמתם של מאה רבנים בני דורו.
הסכמה כזו נתפסת כאישור 'אד הוק' לכל פסקיו והופכת את הדעות החולקות עליו למיעוט שולי ואזוטרי אפילו לפי עקרון ה"קים לי".
המשותף לכל העמדות הללו הוא שהן תולות את קבלת השו"ע בדוקטרינות הלכתיות מוכרות וכך הן הופכות את פסיקותיו להכרעה המקובלת.
זאת ועוד: עצם יצירת השולחן ערוך שולל את טענת 'קים לי', שהרי אם הטענה הייתה תקפה לפי השו"ע, הוא לא היה יכול לפסוק הלכה כלל ועיקר בדיני חושן משפט.
השו"ע פסק לפי רוב הפוסקים, ומכאן משמע שהוא לא חשש לטענת 'קים לי' שבמהותה היא טענת מיעוט.
הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, רבה הראשי הראשון של מדינת ישראל, ביקש ללכד את כל הזרמים התורניים תחת הלכה אחת, וראה בשימוש הרב שרווח עד אז בבתי דין בטענת 'קים לי' משום פגיעה ביכולת הפסיקה.
הדעה הרווחת באותה ימים לשיטת הספרדים בארץ הייתה שאין לומר 'קים לי' בניגוד לשולחן ערוך.
הרב הרצוג ניסה להוביל לכך שגם האשכנזים בארץ יתקנו הוראה דומה לפיה אין לקבל 'קים לי' גם כנגד הרמ"א.
הוא הציע לקיים כנס רבנים מכל העדות, בו יקבלו על עצמם לא לדון "קים לי" כנגד השו"ע ולא כנגד הרמ"א.
הרב הרצוג לא הציע לבטל כליל את טענת 'קים לי', בהתאם לעמדתו העקרונית שאין מקום לערוך שינויים רדיקליים בהלכה.
עם זאת, הוא חתר לכך שבתי הדין יכריעו בהסכמה או ברוב דעות גם בבעיות ששנויות במחלוקת בין פוסקים.
הרב עובדיה יוסף חולק על עמדתו של הרב הרצוג, ולדעתו יש לפסוק באופן נרחב על פי טענת "קים לי".
בדברי הפתיחה לשו"ת יביע אומר, הוא מדגיש שיש חובה להכיר היטב את ספרי האחרונים, כדי שהדיין ימצה את האפשרות לטעון "קים לי" בכל מחלוקת.
רבים מתלמידיו של הרב עובדיה יוסף הלכו בדרכו, והם סבורים שיש להתחשב בטענת קים לי גם כנגד מנהג הפסיקה של בית הדין.
עם זאת רבים מפוסקי זמננו כתבו שבמקרה של מחלוקת יש ללכת אחר הפסיקה הרווחת בבתי הדין ובפרט אם הדבר ייכתב בסדרי הדין של בית הדין.
הרב עזרא בצרי הציע להתמודד עם הקושי בפסיקה בשל טענת 'קים לי', על ידי ניסוח סעיף בהסכמים ובשטרות בו הצדדים יקבלו על עצמם בקניין ועל פי כל תנאי השטרות לוותר על טענת 'קים לי'.
כך, בדומה כתב הרב זלמן נחמיה גולדברג כי בכל הסכמה לקבל את בית הדין "בין לדין ובין לפשרה" כלולה הסכמה לכך שבית הדין יוכל לדחות טענות "קים לי" להכריע במחלוקות.
מקרה שבו אדם נישא בפעם השנייה, ומנישואיו הראשונים היו לו ילדים.
לאחר כמה שנים נפטר האיש, והאלמנה פנתה לבית הדין לקבל מזונות מנכסיו של בעלה המנוח.
בעת הדיון הציגו הילדים צוואה מאושרת על ידי בית הדין הרבני, שנכתבה עוד טרם נישואיו בה נרשם שכל רכושו של הבעל ניתן במתנה לילדיו ולכן אין כל רכוש ממנו ניתן יהיה לשלם לאלמנה מזונות.
בצוואה זאת אכן היה סעיף המאפשר לבעל לשנות את הצוואה.
האלמנה טענה שהיא זכאית למזונות מדין אומדנא, מכך שהבעל השאיר לעצמו זכות לשנות את הצוואה, יש אומדנא שהוא חשב על האפשרות, שביום מן הימים ישא אישה וירצה להתחייב לה, וחפץ הוא שיישארו בידיו נכסים על מנת לשעבדם לצורך התחייבויות אלו.
במצב זה יכולים היורשים לטעון "קים לן" (כלומר: קיים לנו) כשיטת המהרי"ק (יוסף קולון) והרמב"ן, שעל פי אומדנא לא ניתן להוציא ממון מחזקתו.
מקרה זה נידון בבית הדין הרבני הגדול בירושלים, ונפסק כי האלמנה אינה זכאית למזונות.
טַפִילַה היא עיר השוכנת במערב ירדן.
העיר, הנמצאת בגובה של כ-940 מטרים מעל פני הים, ידועה במטעי הזיתים והתאנים הרבים סביבה, והיא בירת נפת טפילה.
ישנם יותר מ-360 מעיינות ונביעות בסביבת טפילה, כולל בשמורת דנה (צַ'אנַא ضانا) והמעיינות החמים בעַפְרַה.
טפילה מזוהה עם "תופל" האדומית ששימשה כבירת ממלכת אדום.
טפילה סופחה מאוחר יותר על ידי הממלכה הנבטית.
לאחר הפלישה הרומית, היא נשלטה על ידי שבט ע'סאן, אשר קיים שלטון מקומי תחת האימפריה הביזנטית .
טפילה עברה במאה ה-7 לשלטון מוסלמי, שהופסק לתקופה קצרה על ידי השלטון הצלבני .
בתחילת המאה ה-20 היו בטפילה כ-700 בתים בהם התגוררו כ-9000 נפשות, כולם בדואים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא תוארה ככוללת שני רחובות ושני שווקים וקטנה משהייתה בתחילת המאה ה-20.
"האוניברסיטה הטכנית טפילה" (TTU) הוקמה כמכללה בשנת 1985 והפכה לאוניברסיטה בשנת 2005. בסביבת העיר נמצאים מכרות זרחה (פוספטים)של חברת מכרות הפוספט של ירדן וצמנט, הנמנים עם מקורות ההכנסה הגדולים של ממלכת ירדן.
מוצאם של רוב תושבי הכפר הפלסטיני עבוין הוא מטפילה.
טענת בָּרִי בהלכה היהודית היא טענה בה אדם טוען טענה מסוימת מכיוון שהוא יודע בבירור שכך היה.
לטענה כזו יש תוקף מיוחד, בין אם יש אדם המכחיש זאת, ובין אם לא.
תוקפה של טענה זו דומה לטענת הקים לי.
בשונה מברי ושמא בה טענת הברי אין לה חשיבות כשלעצמה אלא רק מפני העדיפות שיש למי שטוען ברי על פני בעל הדין הטוען שמא, ולכן מועלת כמובן רק בדיני ממונות, יש לטענת ברי גם חשיבות עצמאית.
ואז היא פועלת את פעולתה, למרות שגם בעל הדין השני הוא ברי כמותו.
לטענת הברי יש גם חשיבות מיוחדת באיסורין, בשונה מדיני ממונות.
לפי שיטת התוספות, לתפיסה אין כל מעלה, אם היא לא בטענת ברי.
כלומר: אדם התופס בחפץ, אך אין לו כל הסבר הגיוני למה החפץ מגיע לו ולא לאדם אחר, אין הוא חשוב למוחזק כלל.
נידון כזה הוא במסכת בבא מציעא כאשר אדם החליף פרה בחמור, ובשעת החליפין הפרה המליטה.
השאלה המתעוררת היא היכן המליטה הפרה, האם ברשות המוכר או ברשות הלוקח.
במקרה כזה, מכריעה הגמרא כי מי שמחזיק בחפץ, על השני להביא ראיה שהפרה שלו.
בסוגיא של תקפו כהן, נפסק כי כאשר אדם מחזיק בחפץ מסוים, למרות שהוא מחזיק בו מספק שכן הוא המרא קמא - הבעלים הראשונים של החפץ, אין להוציא מידו ללא ראיה, ואם בעל הדין השני תפס ממנו לא ראיה, מוציאין מידו את החפץ.
לפי שיטת התוספות, אם התופס תפס את החפץ בטענת ברי אין מוציאין מידו.
בנוסף, טענת ברי מעניקה תוקף, לפי דעה אחת, גם למוחזק, כך שלמרות שסומכוס סובר שממון המוטל בספק חולקים במקרה של דררא דממונא בניגוד לחכמים שפוסקים המוציא מחבירו עליו הראיה, קיימת דעה בתלמוד שבמקרה שהטענות הם בברי מול ברי, מודה גם סומכוס שהדין הוא המוציא מחבירו עליו הראיה, ולא יחלוקו.
לפי שיטתו של רבינו יונה, יש לטענת ברי חשיבות מיוחדת גם באיסורים.
ההוכחה היא מהסוגיא במסכת כתובות בה נידון אודות אישה פנויה שזנתה עם אדם, ולא ידוע אם מדובר בממזר או גוי שעל ידי ביאתו פסל אותה לכהן, או שמדובר ביהודי כשר.
כאשר האישה אומרת שמדובר באדם כשר, פוסקים רבן גמליאל ורבי אליעזר שהיא דוברת אמת, מכוח טענת ברי.
במסכת כתובות, נידון בקשר לאדם שנשא אישה, ומצא כי איננה בתולה.
הרא"ש כותב בשם תלמידי רבינו יונה, שדין זה הוא כאשר האישה שותקת, אך אם היא אומרת שאינה אסורה לו, מכיוון שמעשה הזנות היה באונס, במקרה כזה נחשבים דבריה אמת.
תלמידי רבינו יונה נימקו זאת בשם רבם, מכוח דין ברי ושמא.
אך הרא"ש דוחה זאת מכל וכל, עד שהוא קובע כי .
הרא"ש מסביר זאת, שהרי אנו פוסקים כשיטת רב נחמן שאין לטענת ברי ושמא מעלה כל שהיא כאשר היא נלחמת עם רוב או חזקה, כאשר הברי ושמא הוא לבדו ללא מיגו נוסף או חזקה.
ומכיוון שכאן יש דין רוב האומר כי הזנות היה ברצון, אין לסמוך על הברי שלה האומר שהזנות היה באונס.
הרא"ש מגיע למסקנה, כי רבינו יונה עצמו אמר דבר דומה, ומכאן טעותם; הוא פסק, שיש להאמין לאישה מכח טענת ברי, וכרבן גמליאל הסובר שלטענת ברי יש נאמנות, גם כשהיא ללא חזקה, כגון כשהזנות היה במקום שרוב האנשים היו פסולים, כך שאין לסמוך על החזקה, שהרי רוב וחזקה רוב עדיף.
האחרונים מסופקים האם טענת ברי זו היא מדין עדות, או מדין טענה.
מחוז טפילה (ערבית: محافظة الطفيلة) הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן.
הוא ממוקם במערב המדינה ובירתו היא העיר טפילה.
בחלקו המערבי המחוז גובל בישראל.
המחוז מחולק לשלוש נפות ובו 32 ערים וכפרים.
שטחו 2,114 קמ"ר, והוא המחוז הכי פחות מאוכלס במדינה עם אוכלוסייה המונה 82,000 נפש.
בשטח המחוז שוכן האתר של העיר העתיקה בצרה, ששימשה בעת העתיקה עיר חשוב וכנראה בירת ממלכת אדום.
טפה (בפורטוגזית: Tefé, בעבר: Teffé) היא עיר במדינת אמזונאס שבברזיל.
העיר שוכנת במרחק של 525 ק"מ בקו אווירי ממערב למנאוס, או במרחק של 595 ק"מ ממנה במעלה נהר האמזונאס, על הגדה הדרומית של נהר הסולימואס (Solimões, האמזונס העליון), על האגם שנוצר על שפך נהר הטפה.
העיר הגדולה הקרובה היא קוארי השוכנת במרחק של 192 ק"מ מדרום-מזרח לטפה.
טפה היא העיר הגדולה ביותר והמרכז הכלכלי של אזור הסולימואס.
אוכלוסייתה מחולקת באופן שווה בין עירוניים לכפריים.
אין כבישים המובילים לעיר והקשר היחידי שלה עם העולם החיצון הוא על ידי ספינות נהר או מטוסים.
זמן ההפלגה למנאוס בספינה המהירה ביותר הוא כ-12 שעות.
כבר בשנת 1620 החלו אנשי המסדר הכרמליתי להמיר את דתם של בני שבטי המורה (Mura) שישבו סביב לאגם טפה ועל גדות האמזונס והנהרות הסמוכים.
טפה הייתה הרביעית מבין שמונת הכפרים (aldeias) שהוקמו על ידי המיסיון הכרמליתי בין השנים 1697–1751 לאורך נהר הסולימואס והריו נגרו.
ב-1759 הפך המיסיון הכרמליתי באגם טפה לעיירה שנקראה אגה (Ega).
מעמדו של היישוב שונה לעיר שנקראה טפה ב-1855.
טפיגרמה היא אחת מארבע דיאגרמות תרמודינמיות המשמשות לניתוח מזג אוויר ולחיזויו.
השם התפתח מהצורה "T-ϕ-gram", כדי לתאר את צירי הטמפרטורה - T וציר האנטרופיה - ϕ שסייעו לשרטט תרשים.
בדרך כלל, מידע על נקודת הטל מרדיוסונדה משורטט על דיאגרמות אלה כדי לאפשר חישובים של יציבות קונבקטיבית, ושל אנרגיה פוטנציאלית קונבקטיבית זמינה (CAPE).
סימוני הרוח מופיעים בדרך כלל בצד הטפיגרמה כדי לציין את הרוח בגבהים שונים.
הטפיגרמה הומצאה על ידי המטאורולוג הבריטי נייפייר שו ב-1915, ומשמשת בעיקר בבריטניה ובקנדה.
במדינות אחרות משתמשים בדיאגרמות דומות למטרה זהה, אך פרטי מבניהן מגוונים.
בטפיגרמה האיזותרמות הן ישרות, ולהן 45 מע' הטיה לימין, בעוד האיזוברים אופקיים ומעוקלים קמעא.
אדיאבטות יבשות (קווי ירידת הטמפרטורה במפל הטמפרטורה האדיאבטי היבש) ישרות גם הן, ובנות הטיה של 45 מע' לשמאל.
הסיבה העיקרית שהטפיגרמה משמשת בבריטניה בקנדה ובאירלנד היא התכונה שלאזורים המוגבלים על ידי העקומים אנרגיה זהה עבור אזורים שווים - דבר התורם להשוואות טובות יותר של CAPE, וכך אפוא גם למערכות קונבקטיביות.
הסבר באמצעות טפיגרמת השירות המטאורולוגי הישראלי
משמאל ניתן לראות את הטפיגרמה המשמשת את השירות המטאורולוגי בישראל (מומלץ ללחוץ על התמונה כדי לראות מקרוב את הסימונים על הטפיגרמה ואת משמעותם).
ראשית, הקווים האנכיים מציינים את הטמפרטורה - כדי לבדוק מה הטמפרטורה בלחץ מסוים, יש לעקוב אחרי הקו מטה, ולקרוא את הטמפרטורה המתאימה.
הקווים האופקיים, מתארים את הטמפרטורה הפוטנציאלית, שאם ההתקררות אדיאבטית יבשה בלבד, היא אינה משתנה.
כשנעים שמאלה לאורך הקווים האופקיים - הטמפרטורה בפועל יורדת לפי המפל האדיאבטי היבש.
העקומות מתארות את המפל האדיאבטי הלח - שהוא מתון יותר, מפאת חום כמוס שמשתחרר עם העיבוי.
הוא מתאים לחבילת אוויר שהגיעה ל-100% של לחות יחסית.
הקווים המקווקווים האדמדמים האלכסוניים מתארים את יחס העירוב ברוויה (בנקודת הטל) - מסת אדי המים ביחס למסת האוויר בטמפרטורה שבה חבילת אוויר מגיעה לרוויה.
יחס זה מתאר אם כך, את מסת אדי המים המרבית שיכול האוויר להכיל בהינתן לחץ וטמפרטורה מסוימים.
הערך של טמפרטורת נקודת הטל נמדד באמצעות רדיוסונדה, והוא מתאר את כמות האדים שנמצאת בגובה מסוים.
חלוקת יחס העירוב ברוויה ביחס העירוב של הטמפרטורה בפועל, מניבה את הלחות היחסית.
הנקודות שמצוירות על הטפיגרמה משרטטות את "מפל הסביבה" של הטמפרטורה.
זהו מפל הטמפרטורה בפועל, והוא שונה מהמפל האדיאבטי היבש או הלח, מפאת ערבול האוויר, הסעה, ותופעות מטאורולוגיות שונות.
הסיבה שיש עניין במדידתו היא השוואת טמפרטורת הסביבה לטמפרטורה של "חבילה אוויר" (נפוץ המונח האנגלי Air parcel).
חבילת אוויר היא גוש אוויר שגבולותיו דמיוניים, והוא בדרך כלל מתנהג שונה מהסביבה - עולה או יורד.
הנחה מאוד חשובה לצורך הניתוח (והיא נכונה בקירוב טוב) היא ההנחה האדיאבטית .
לפי הנחה זו, אין חילוף חום בין הסביבה וחבילת האוויר על ידי הולכה.
הנחה זו טובה, כיוון שנסיקת חבילת האוויר מהירה יחסית, וחילוף החום אכן זניח.
אוויר חם צפוף פחות מאוויר קר, ולכן יעלה (לפי חוק ארכימדס) - זו קונבקציה אטמוספירית.
קונבקציה מעודדת יצירת ענני קומולוס מסוגיהם השונים.
מניתוח הטפיגרמה ושרטוט המפלים, ניתן לראות אם חבילת האוויר חמה או קרה מסביבתה, וכך לנבא את ירידתה או עלייתה.
מאחר שהנחנו תהליך אדיאבטי, חבילה האוויר אם תעלה, תתקרר לפי אחד משני המפלים האדיאבטיים התאורטיים.
בערך מפל הטמפרטורה באטמוספירה הסבר מפורט על יציבות האוויר בהקשר של מפלים אדיאבטיים, ואולם נוח מאוד לראות את היציבות בטפיגרמה.
שהרי אם הטמפרטורה של חבילה המתקררת לפי המפל האדיאבטי היבש גבוהה ממפל הסביבה, האוויר בלתי יציב באופן מובהק - משום שגם לפי התקררות זו, העזה ביותר האפשרית של חבילת האוויר, היא חמה מסביבתה, ולכן תמשיך לנסוק.
אם מפל הסביבה הוא בין המפל היבש למפל הלח, הרי היציבות תלויה בשאלה האם החבילה מתקררת לפי המפל היבש או המפל הלח, ולכן מצב זה מכונה בלתי יציב על תנאי.
אם מפל הסביבה מתקרר בצורה מתונה אף מהמפל הלח, האוויר יציב, כיוון ששום מפל אינו מאפשר לחבילה להיות חמה מסביבתה.
מצב שבו האוויר מתחמם עם הגובה, נקרא אינוורסיה, והוא יציב מאוד.
חבילת אוויר תתחיל לעלות אם למשל אזור מסוים בקרקע מתחמם מהר יותר מסביבתו, וכך אזור מסוים ייצור אוויר קל יותר.
גם טופוגרפיה יכולה לגרום לעליית אוויר.
זרימה של אוויר במדרונות הרים עשויה להביא לנסיקתו לגובה של מאות או אלפי מטרים.
חבילות אוויר מתחילות בדרך כלל את דרכן יבשות - בהקשר זה, פחות מ-100% לחות.
אם הן עולות, הן מתקררות לפי המפל האדיאבטי היבש.
בחבילת האוויר יש אדי מים שהיא נושאת עמה מהגובה המקורי שממנו עלתה.
בדרך כלל מדובר בגובה הקרקע, ולכן יחס העירוב המתאר את הלחות של חבילת האוויר הוא יחס העירוב של הקרקע, גם כשהחבילה נמצאת בגובה אחר.
כאשר חבילת אוויר עולה אם כן, היא מתקררת לפי המפל האדיאבטי היבש (הקווים האופקיים), אם האוויר בלתי יציב.
כשהלחות היחסית עולה ל-100% מתחיל עיבוי, ואז היא מתקררת לפי המפל האדיאבטי הלח.
בטפיגרמה הלחות היחסית עולה ל-100% כאשר הקו האופקי הרלוונטי המתאר את ההתקררות האדיאבטית היבשה פוגש ביחס העירוב ברוויה בקרקע.
מנקודה זו ההתקררות היא לפי המפל האדיאבטי הלח (העקומות), עד שאנו נפגשים במפל טמפרטורה סביבתי יציב.
כל הטווח הזה בגובה - מתחילתו של העיבוי, ועד המפגש עם האוויר היציב הוא ענן.
אפשר לדעת את גובהו, ולחשב את פוטנציאל המשקעים שלו, באמצעות חישוב האנרגיה הפוטנציאלית הקונבקטיבית הזמינה (CAPE).
נקודות הטל בגבהים השונים מצביעות על הלחות בחלקים הגבוהים יותר של האטמוספירה - ככל שהטמפרטורה בפועל רחוקה מטמפרטורת נקודת הטל, כך יבש יותר.
טפה סיאלכ (בפרסית: تپه سیلک) הוא אתר ארכאולוגי גדול בפרבר של כאשאן (במרכז איראן), קרוב לגן פין (باغ فین).
התושבים הקדומים של האזור קשורים לתרבות נהר הזאינדה.
הזיקורת בטפה סיאלכ נבנה בסביבות 3000 לפני הספירה.
מחקר משותף של הארגון למורשת תרבותית באיראן, הלובר, והמכון הצרפתי למחקר באיראן מאשר כי ההתיישבות המוקדמת ביותר בסיאלכ מתוארכת ל־5500–6000 לפנה"ס.
חוקרים משערים כי סיאלכ וכל השטח סביב לה נוצרו כתוצאה ממקורות מים סמוכים, שעדיין קיימים היום.
"מעיין סולימאן" הזרים מים לאזור זה מן ההרים הסמוכים במשך אלפי שנים.
"גן פין", שנבנה במתכונתו הנוכחית במאה ה־17, הוא אתר תיירות פופולרי.
במקום זה מלכי השושלת הספווית בילו את חופשותיהם, הרחק מערי הבירה שלהם.
כאן גם קבור פירוז נהאוונדי (אבו לואלואה), המתנקש הפרסי בחייו של הח'ליף עמר.
טפה סיאלכ נחפרה במשך שלוש עונות (1933, 1934, 1937) על ידי צוות בראשות רומן גירשמן.
מחקרים הקשורים באתר נערכו על ידי ד"א מקואן (McCown), י' מג'ידזאדה (Majidzadeh) ;ופ' אמייה (Amieh).
החפירה חודשה במשך מספר עונות בין השנים 1999 ו־2004 על ידי צוות משותף של אוניברסיטת פנסילבניה ושל הארגון למורשת תרבותית באיראן בראשות צאדק מלכ שהמירזאדי, שנקרא "הפרויקט לבדיקה חוזרת של סיאלכ".
ממצאים מן החפירה הראשונית נמצאים ברובם בלובר, בעוד אחרים ניתן למצוא במוזיאון הבריטי, במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו־יורק, במוזיאון הלאומי של איראן ובידיהם של אספנים פרטיים.
ממצאים אלה כללו כמה כלי חרס מעוטרים נאים.
טפיג'רה (שם מדעי: Tapejara; פירוש השם מטופי עתיקה: "ישות עתיקה") הוא סוג של זוחל קדום מסדרת הפטרוזאוריה שחי בקרטיקון תחתון, לפני 112 מיליון שנה.
מאובניו התגלו ב"תצורות סנטנה" (Santana Formation) בברזיל.
ידוע על מין אחד מסוג זה - Tapejara wellnhoferi, אך כמה מינים ששויכו אליו בעבר סווגו מחדש לסוג טופנדקטילוס.
הטפיג'רה היה אחד מהמוזרים שבפטרוזאורים, בעל ראש נישא עם כרבולת עשוית עצם גדולה יחסית בגובה 30 ס"מ, שככל הנראה הייתה צבעונית ומפוארת, לצורכי תצוגה.
שאר הגולגולת הייתה קטנה, חסרת שיניים ובעלת פתחי עיניים ולסת גדולים.
אורכו הגיע ל-80 ס"מ ומוטת כנפיו עשויות העור הגיע לשלושה מטרים.
על אף גודלו, הגיע משקלו של הטפיג'רה רק ל-5 ק"ג, עקב עצמותיו החלולות.
הטפיג'רה חי בתקופת הקרטיקון הקדום וחי בלהקות.
עקב מבנה הגולגולת שלו ייתכן שבנוסף לדגים ויצורים קטנים היה ניזון גם מפירות או מזרעי צמחים.
פטרוזאור זה מופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים ובמשחקי המחשב עולם היורה: המשחק וJurassic World Evolution 2.
טפג'ריים (שם מדעי: Tapejaridae) היא משפחת זוחלים מעופפים מסדרת הפטרוזאורים שחיו בתור הקרטיקון והיו קרוביהם של משפחת האזדרקיים הגדולה וקרובים רחוקים יותר של האורניתוכיריים והפטראנודוניים.
הטפג'ריים היו בעלי חיים גדולים עם זנב קצר מאוד וכן ראשים מוארכים וחסרי שיניים ובעלי בליטות דמויי-כרבולת עשוית עצם ששימשה ככל הנראה לראווה.
אפשרות נוספת היא שה"כרבולת" סייעה בייצוב הראש בזמן תעופה.
לכל מין הייתה קסדה בגודל אחר.
היצורים דאו עם כנפיהם הגדולות מעל חופי ימים בכמה אזורים כמו בברזיל, הונגריה, מרוקו, ספרד וסין בחיפוש מזון.
ייתכן שמבנה המקור העצום עזר לבעליו לאכול צמחייה או פירות בדומה לטוקניים או לתוכים מודרניים.
ישנם דעות שפטרוזאורים אלה בדומה לנוספים כוסו בשערות על גופם, אשר שימשו לחימום.
טפיל משנה-התנהגות הוא יצור טפילי שגורם לשינויים מובחנים בהתנהגות הפונדקאי שלו, אשר מסייעים לטפיל לקדם את מחזור החיים שלו.
במספר טפילים, המניפולציה על התנהגות הפונדקאי מגדילה את הסיכוי שהפונדקאי ייטרף.
דבר זה יכול לסייע לטפיל לעבור לפונדקאי חדש, אשר נמצא במקום גבוה יותר בשרשרת המזון.
בטפילים נוספים, שינויי ההתנהגות עשויים לשרת את הטפיל בדרכים אחרות, למשל לגרום לפונדקאי לעבור לסביבה שבה יהיה נוח לטפיל להתפתח או להתרבות.
קיימים טפילים שמשפיעים באופן ישיר על מערכת העצבים המרכזית של הפונדקאי, ובכך גורמים לשינוי בהתנהגותו.
עם זאת, במרבית המקרים ההשפעה פועלת דרך מנגנונים פחות ישירים, כאשר אינטראקציה של הטפיל עם מערכת החיסון של הפונדקאי, או עם מערכות פיזיולוגיות אחרות בגוף הפונדקאי, היא שמובילה בעקיפין לשינוי עצבי והתנהגותי.
היכולת של טפילים מסוג זה להשפיע על התנהגויות מורכבות ועל מנגנוני קבלת החלטות בפונדקאים שלהם הופכת אותם למוקד משמעותי למחקר.
חקר התופעה נוגע הן בהבנת תהליכי קו-אבולוציה בין טפילים לפונדקאים, והן בהתנהגות בעלי חיים ובזיהוי המנגנונים העצביים שעומדים מאחוריה.
מחזורי חיים ואבולוציה של טפילים
ישנו מגוון רחב של טפילים בעולם החי - יצורים טפיליים קיימים בשלל צורות וגדלים, ממקרו-טפילים שהם בעלי חיים או צמחים ועד מיקרו-טפילים שהם יצורים חד-תאיים או וירוסים.
המגוון מתבטא גם במחזורי החיים של הטפילים.
ישנם טפילים שמותאמים לחיים בתוך או על גבי פונדקאי מסוג אחד בלבד, ולעומתם ישנם טפילים שמחזור חייהם כולל מעברים בין פונדקאי ביניים (אחד או יותר) לבין פונדקאי סופי.
כך למשל, טפילי Plasmodium שגורמים למחלת המלריה עוברים מסלול חיים מעגלי בין האדם, שהוא פונדקאי ביניים של הטפיל, לבין יתושי אנופלס ממין נקבה, שהן הפונדקאי הסופי שבו הטפיל מתרבה.
בנוסף, קיימים טפילים רבים שנטפלים לפונדקאי רק בחלק משלבי ההתפתחות שלהם, ובשלבי התפתחות אחרים חיים באופן עצמאי.
בהתאם לכך, השפעה של טפיל על התנהגות הפונדקאי עשויה לקדם את מחזור החיים של הטפיל בדרכים שונות - להקל על הטפיל לעבור לפונדקאי מסוג אחר, להוביל את הפונדקאי לסביבה חיצונית מועדפת שבה הטפיל יכול לעזוב את הפונדקאי, לספק יותר חומרי מזון לטפיל בעודו בתוך הפונדקאי וכו'.
מבחינה אבולוציונית, היחסים בין טפיל ופונדקאי הם מקרה פרטי של קו-אבולוציה, כלומר מצב שבו שני מינים המקיימים יחסי גומלין מפעילים לחצים של ברירה טבעית זה על זה.
ביחסי טפילות, התוצר של האבולוציה ההדדית (בנקודת הזמן הנוכחית) הוא מצב שבו נראה כי צד אחד - הטפיל - מרוויח מהאינטראקציה בין המינים, ואילו הצד השני - הפונדקאי - סובל ממנה.
דינמיקה זו בולטת מאוד גם בהקשר של טפילים משני-התנהגות - נוכחות הטפיל גורמת לפונדקאי לחרוג מדפוסי ההתנהגות הרגילים שלו (למשל, להיזהר פחות מטורפים), ובכך אולי להתנהג בצורה שתורמת לשרידות של הטפיל אך פוגעת בשרידות שלו עצמו.
קושי מסוים בחקר התופעה הוא הטיית אישור בפירוש התופעות ההתנהגותיות, כאשר קיימת נטייה מסוימת בקרב חוקרים לפרש שינויים בהתנהגות פונדקאי עקב הדבקה בטפיל בתור דפוסים שמשרתים את הטפיל ושהם תוצר של אדפטציה של הטפיל.
השפעות שונות על התנהגות הפונדקאי
עידוד טריפה של פונדקאי ביניים
כאמור, ישנם טפילים עם מחזורי חיים הכוללים פונדקאי ביניים ופונדקאי סופי.
כאשר הטפיל חי בפונדקאי ביניים, האינטרס שלו הוא שפונדקאי הביניים ייטרף על ידי הפונדקאי הסופי, אשר רק בו הטפיל מסוגל להתרבות.
המניפולציה על התנהגות הפונדקאי במצבים אלה מכונה לעיתים Parasite-induced trophic facilitation, שכן בתהליך זה הטפיל מסייע לעצמו לעבור לטורף שנמצא ברמת הזנה (Trophic level) גבוהה יותר בשרשרת המזון.
השינוי ההתנהגותי שהטפיל יוצר בפונדקאי אינו בהכרח מעודד טריפה על ידי טורף ספציפי אחד בלבד - ייתכן כי לצד הטריפה על ידי הפונדקאי הסופי, שינוי ההתנהגות יגביר גם את הסיכוי שהפונדקאי ייטרף בידי טורפים נוספים, שהטפיל אינו מותאם אליהם.
על מנת להעריך אם המניפולציה ההתנהגותית אכן מועילה לטפיל, יש לשקלל את העלייה בהסתברות הטריפה על ידי פונדקאי סופי לעומת העלייה בהסתברות הטריפה על ידי טורפים אחרים, שהם "מבוי סתום" מבחינת הטפיל.