tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקדם רמה גבוהה של מיומנויות, אתיקה ויושרה בממשל
בשנת 2014 היצוא של דרום אפריקה לקנדה הסתכם ב-1,104,140,558 דולר, ואילו היצוא הקנדי לדרום אפריקה הסתכם ב-439,256,338 דולר, והביא לעודף סחר לטובת דרום אפריקה של 664,884,220 דולר.
המסחר בין שתי המדינות הסתכם בשנת 2017 ב-1.27 מיליארד דולר.
שתי המדינות חברות בקבוצת קיירנס של מדינות מייצאות חקלאיות.
דרום אפריקה היא נקודת גישה מרכזית עבור קנדה לגישה לשוק האפריקאי.
קנדה היא משקיעה חשובה בכלכלה של דרום אפריקה, כאשר חברות קנדיות משקיעות במגוון תעשיות דרום אפריקאיות, כולל תחבורה, עיבוד מזון, אירוח, טכנולוגיות מידע ותקשורת, ומגזרי מכשור שהמוקד הגדול ביותר בהשקעה קנדה הוא במינרלים ומגזר הכרייה.
יחסי צרפת-דרום אפריקה הם יחסים הדיפלומטיים בין צרפת לבין דרום אפריקה.
בין 1961 ל-1974 הייתה צרפת ספקית הנשק הגדולה ביותר של דרום אפריקה.
צרפת ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם דרום אפריקה בשנת 1981, וכוננה מחדש את היחסים בשנת 1992 שתי המדינות חברות ב-G20 והאו"ם.
לשתי המדינות קשרים כלכליים חזקים; צרפת הייתה היבואנית התשיעית בגודלה בדרום אפריקה נכון לשנת 2015.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 צרפת קיימה יחסים קרובים עם המשטר הגזעני בדרום אפריקה, ומכרה לו מטוסי קרב מסדרת מיראז', מסוקים, כלי רכב משוריינים, צוללות, פריגטות ומערכות טילי קרקע-אוויר, בזמן שהיא הייתה מעורבת צבאית בכמה סכסוכים אזוריים.
דרום אפריקה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, ו-2 קונסוליות בליל ורן.
מאידך, צרפת מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה, ו-5 קונסוליות בקייפטאון, דרבן, איסט לונדון, יוהנסבורג ופורט אליזבת.
יחסי דרום אפריקה–רוסיה הם יחסי החוץ בין רוסיה לדרום אפריקה.
יחסים דיפלומטיים מלאים כוננו בין שתי המדינות ב-28 בפברואר 1992. לרוסיה יש שגרירות בפרטוריה וקונסוליה כללית בקייפטאון.
לדרום אפריקה יש שגרירות במוסקבה.
שתי המדינות חברות גם ב-BRICS.
בשנת 1896 כוננה טרנסוואל יחסים דיפלומטיים עם האימפריה הרוסית.
מלחמת הבורים סוקרה בהרחבה על ידי התקשורת הרוסית, ופורסמו ספרים, מאמרים, מחזות, עלונים ושירים רבים על המלחמה, בדרך כלל עם נטייה פרו-בוראית בולטת.
סופר רוסי אחד התלונן: "לאן שלא תלך בימינו אתה שומע את אותו הסיפור - הבורים, הבורים ורק הבורים".
ההמנון הלאומי של טרנסוואל טרנסוואל, טרנסוואל, ארצי נוגן לעיתים קרובות על ידי תזמורות רוסיות, ארגונים הוקמו כדי לאסוף תרומות לטובת טרנסוואל, ושירותי הכנסייה העלו תפילות למפלה בריטית.
בסדרות עיתונים ורומנים הוצגו אנשי הקומנדו כגיבורים הנלחמים בבריטים היהירים.
האהדה הציבורית הגיעה עד כדי כך, שמסעדות ובתי קפה קיבלו שמות אפריקנים, כדי לקדם את העסק.
ברית המועצות ביטלה את שגרירותה לאחר טבח שארפוויל בשנת 1960. לאחר שדרום אפריקה הפכה לרפובליקה בשנת 1961, התקררו היחסים מאוד.
דרום אפריקה ראתה את ברית המועצות כאויב, מכיוון שזו תמכה כלכלית וצבאית בקומוניזם ביבשת אפריקה.
במהלך מלחמת הגבול בדרום אפריקה, הסובייטים סיפקו והכשירו לוחמי SWAPO ו-MPLA.
עם זאת, בסוף שנות ה-80, נחלשה ההתערבות הרוסית באפריקה, והיחסים בין המדינות התחממו מעט עם סיום המלחמה הקרה.
מיד לאחר קריסת ברית המועצות, כוננו דרום אפריקה והפדרציה הרוסית החדשה יחסים דיפלומטיים.
יחסי דרום אפריקה–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין ממלכת תאילנד.
לדרום אפריקה שגרירות בבנגקוק, ואילו לתאילנד שגרירות ביוהנסבורג.
שתי המדינות ייסדו יחסים קונסולריים ב-9 במרץ 1992. כחצי שנה מאוחר יותר, בספטמבר, פתחה דרום אפריקה קונסוליה-כללית בבנגקוק.
חודש אחר כך פתחה תאילנד קונסוליה-כללית ביוהנסבורג, שהייתה באותה עת המרכז הפיננסי של דרום אפריקה.
יחסים דיפלומטיים מלאים כוננו ב-9 בדצמבר 1993, ובתאריך זה שודרגו גם שתי הקונסוליות לשגרירויות, תוך שתאילנד פותחת שגרירות בפרטוריה שהחליפה את הקונסוליה הכללית שביוהנסבורג.
בשנת 2018 ציינו שתי המדינות חצי יובל לכינון היחסים הדיפלומטיים.
בשנת 2018 עמד היקף הסחר בין המדינות על 3.8 מיליארד דולר.
עיקר הסחורות שייבאה דרום אפריקה מתאילנד בשווי כולל של כ-2.9 מיליארד דולר הוא כלי רכב ודגנים; עיקר הסחורות שייבאה תאילנד מדרום אפריקה בשווי כולל של כ-930 מיליון דולר הוא פנינים ואבנים יקרות ואלומיניום.
יחסי דרום אפריקה–סנט לוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין סנט לוסיה.
דרום אפריקה כוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם סנט לוסיה ב-12 בדצמבר 1996, לאחר סיום משטר האפרטהייד.
האי אירח את ועידת הקהילייה הקריבית בחודש יולי 1998, נלסון מנדלה, נשיא דרום אפריקה, הוזמן להגיע אליה.
על פי משרד החוץ הדרום אפריקאי קיבל הנשיא "קבלת פנים של גיבור".
ב-29 במרץ 1999 הנציב הגבוה הלא תושב הראשון לסנט לוסיה הציג את כתב האמנתו בקסטריז, בירת סנט לוסיה.
במרץ 2003 שלחה ממשלת סנט לוסיה שני נציגים רשמיים להשתתף בוועידת ממשל מקומי שהתקיימה בפרטוריה, אחת מבירותיה של דרום אפריקה.
בחודש יוני 2011 סיכמו שתי המדינות על העמקת היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
סנט לוסיה אינה מיוצגת בדרום אפריקה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום אפריקה אינה מיוצגת בסנט לוסיה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום אפריקה האמינה את הנציבות הגבוהה שלה שבקינגסטון, בירת ג'מייקה, על סנט לוסיה
היחסים הדיפלומטיים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של סרביה לבין רפובליקת דרום אפריקה כוננו לראשונה ב-2 באפריל 1992.
לסרביה שגרירות בפרטוריה והיא מיוצגת שם בידי השגריר גורן ווייצ'יץ'.
דרום אפריקה מיוצגת בסרביה על ידי השגרירות שלה באתונה.
דרום אפריקה היא בעלת הברית הקרובה ביותר של סרביה באפריקה, והיחסים בין המדינות טובים מאז כינונם בסוף עידן האפרטהייד.
דרום אפריקה גם משמשת בית ל-20 אלף סרבים שהיגרו אליה.
בשנת 2010 ביקר בדרום אפריקה, שר החוץ הסרבי, ווק ירמיץ'.
שתי המדינות שיתפו פעולה במספר פורומים בינלאומיים, לרבות בהאו"ם, כאשר דרום אפריקה נמנעה בעקביות מהכרה בעצמאות קוסובו, תוך תמיכה בעמדתה של סרביה לשמירה על שלמותה הטריטוריאלית.
סרביה רואה בדרום אפריקה שותפה אסטרטגית לשיתופי פעולה דיפלומטיים מול מדינות מתפתחות.
היקף הסחר בין המדינות מצומצם יחסית, אך קיימים קשרים בתחום תעשיית הרכב, חקלאות ומינרלים.
חברות דרום אפריקאיות בחנו השקעות פוטנציאליות בבלגרד ובאזורים נוספים, במיוחד בפרויקטים של תשתיות.
כמו כן, סרביה הביעה עניין ביבוא תוצרת חקלאית מדרום אפריקה, במיוחד פירות הדר ויין.
לפי הערכות, חיים בדרום אפריקה כ-20,000 מהגרים סרבים וצאצאיהם, בעיקר באזורים העירוניים של יוהנסבורג וקייפטאון.
הקהילה מפעילה מספר מוסדות תרבותיים, כולל כנסיות אורתודוקסיות, בתי ספר והתקהלויות קהילתיות.
הקשר בין הקהילה לבין שגרירות סרביה בפרטוריה נחשב לחזק ותורם לשימור הזהות הסרבית במדינה.
יחסי דרום אפריקה–קיריבטי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין הרפובליקה של קיריבטי.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין הרפובליקה של קיריבטי כוננו ב-30 באוגוסט 1999. על פי משרד החוץ הדרום אפריקאי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות מבוססים בעיקר על אינטרסים משותפים בארגונים בינלאומיים כגון האומות המאוחדות, אונסק"ו, וחבר העמים הבריטי בו שתיהן מדינות חברות.
דרום אפריקה אינה מיוצגת בקיריבטי, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום אפריקה האמינה את שגרירותה שבקנברה, בירת אוסטרליה על קיריבטי.
קיריבטי אינה מיוצגת בדרום אפריקה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי דרום אפריקה–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין סנט וינסנט והגרנדינים
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין סנט וינסנט והגרנדינים כוננו לראשונה ב-1 בספטמבר 1995, לאחר סיום משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
הסחר של סנט וינסנט והגרנדינים ודרום אפריקה אינו משמעותי, ובשנים הראשונות ליחסים הדיפלומטיים הוא היה עוד קטן מדי על מנת להיכנס לסטטיסטיקות הסחר הרשמיות של דרום אפריקה.
ב-24 במרץ 1999 הנציבה העליונה הלא תושבת הראשונה של דרום אפריקה לסנט וינסנט והגרנדינים הציגה את כתב האמנתה למושל סנט וינסנט והגרנדינים (הנציג הרשמי של המלוכה במדינה) בקינגסטאון, בירת המדינה.
יינות דרום אפריקאים הפכו באותה העת זמינים לרכישה בסנט וינסנט והגרנדינים.
נערכו שיחות עם בכירים מסנט וינסנט והגרנדינים בנוגע לשיתוף פעולה עם דרום אפריקה בתחומי השמירה על הטבע, התרבות והתיירות.
דרום אפריקה אינה מיוצגת בסנט וינסנט והגרנדינים, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום אפריקה האמינה את שגרירותה שבקינגסטון, בירת ג'מייקה, על סנט וינסנט והגרנדינים.
סנט וינסנט והגרנדינים אינה מיוצגת בדרום אפריקה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי דרום אפריקה–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין פדרציית סנט כריסטופר ונוויס.
רפובליקת דרום אפריקה ופדרציית סנט כריסטופר ונוויס כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים בחודש פברואר 1998. בתחילה לא היו היחסים משמעותיים עבור שתי המדינות - הסחר בין שתי המדינות היה קטן מדי כדי להיכנס לסטטיסטיקות הרשמיות של דרום אפריקה.
הנציבה העליונה הלא תושבת הראשונה של דרום אפריקה לסנט קיטס ונוויס, הציגה את כתב האמנתה לסאם קונדור, סגן ראש הממשלה וסגן המושל של סנט קיטס ונוויס.
ב-2 ביוני 2003 נחתם הסכם דיפלומטי בין סנט קיטס ונוויס לבין דרום אפריקה בדבר שיתוף פעולה תרבותי.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת בדרום אפריקה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום אפריקה אינה מיוצגת בסנט קיטס ונוויס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
דרום אפריקה האמינה את נציבותה הגבוהה שבקינגסטון, בירת ג'מייקה, על סנט קיטס ונוויס.
יחסי דרום אפריקה–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין מדינת קטר.
בין רפובליקת דרום אפריקה לבין מדינת קטר מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
היחסים שבין שתי המדינות כוננו ב-10 במאי 1994, היום בו הושבע נלסון מנדלה להיות נשיאה של דרום אפריקה, מיד לאחר סיום משטר האפרטהייד.
דרום אפריקה פתחה לראשונה את שגרירותה בדוחה בשנת 2002 וקטר בעקבותיה פתחה שגרירות בפרטוריה בשנת 2003.
בין שתי המדינות מתקיים דיאלוג כלכלי סוער, דרום אפריקה משקיעה במגזרי הנפט והגז הטבעי בקטר והוקמה לשכת סחר קטרית-דרום אפריקאית על מנת לשוחח על המשך שיתופי הפעולה הכלכליים שבין שתי המדינות.
ב-1991 רכשה קטר מדרום אפריקה חמישה הוביצרים.
באותה התקופה נשלטה עוד דרום אפריקה בידי משטר האפרטהייד.
העיתונות דיווחה כי בנובמבר 2017 נערכו מגעים בין ממשלת קטר לממשלת דרום אפריקה בנוגע למכירתה של החברה הביטחונית הדרום אפריקאית "דנאל".
דרום אפריקה, מתוך ניסיונה כמארחת גביע העולם בכדורגל 2010, הציעה לקטר עזרה בתכנון ובאירוח גביע העולם בכדורגל 2022 על מנת שגם הוא יוכל להפוך לאירוע זכור.
דרום אפריקה מיוצגת בקטר בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בדוחה, בירת המדינה.
קטר מיוצגת בדרום אפריקה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפרטוריה, בירת המדינה.
יחסי דרום אפריקה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין דרום אפריקה לספרד.
ספרד מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה קונסוליה כללית בקייפטאון ושתי קונסוליות כבוד ביוהנסבורג ודרבן.
דרום אפריקה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד קונסוליה כללית בברצלונה וקונסוליה נוספת בגטקסו.
ספרד ודרום אפריקה מקיימות התייעצויות דו-צדדיות שנתיות ברמת שרי החוץ מאז 2003. המושב האחרון של דיאלוג זה התקיים ב-10 וב-11 ביולי 2013 בפרטוריה.
דרום אפריקה היא השוק העיקרי של ספרד באפריקה שמדרום לסהרה.
בשנת 2012 היצוא הספרדי לדרום אפריקה היווה 61.3% מכלל המכירות לאזור.
באופן מסורתי, המאזן הדו-צדדי היה שלילי עבור ספרד, והגיע לשיאו בכל הזמנים בשנת 2008 כשהגירעון עמד על 935 מיליון אירו.
גירעון סחר זה הופחת בהדרגה ל-117 מיליון אירו בשנת 2011. הנתונים לשנת 2012 מראים שינוי מגמה, מכיוון שהם משקפים עודף לספרד של 221,470.58 מיליון אירו במאזן החשבון השוטף.
זה מוסבר בעיקר על ידי הירידה החדה ביבוא, שהופחת בתקופה זו ב-23%.
שיתוף הפעולה הספרדי עם דרום אפריקה החל בראשית שנות ה-90, מדינה זו נחשבת כמועדפת הן בתוכנית האב הראשונה והן השנייה.
בתוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי 2009–2012 דרום אפריקה חדלה להיות מדינה מועדפת, כך ששיתוף הפעולה הדו-צדדי הצטמצם משמעותית, מצב שנשמר בתוכנית המתאר הרביעית 2013–2016. עם זאת, שיתוף הפעולה הספרדי האזורי צמח באמצעות תמיכה בארגונים אפריקאים שבסיסם בדרום אפריקה: NEPAD וקרן המורשת העולמית של אפריקה (AWHF).
יחסי דרום אפריקה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין דרום אפריקה לבין קוריאה הצפונית.
קוריאה הצפונית תמכה במפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי במאבקה נגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
קוריאה הצפונית התנגדה לממשלת המיעוט הלבן וסיפקה אימונים צבאיים ללוחמי הקונגרס הלאומי האפריקאי במחנות באנגולה.
בשנת 1998, לאחר סיום האפרטהייד, כוננו קוריאה הצפונית ודרום אפריקה יחסים דיפלומטיים.
בפרטוריה הוקמה שגרירות צפון קוריאנית, בעוד שדרום אפריקה הסמיכה את שגרירה בסין לקוריאה הצפונית.
דרום אפריקה מתחה בעבר ביקורת על שימושה של קוריאה הצפונית בנשק גרעיני.
בין ה-24 ל-27 בספטמבר 2005, נפגש עזיז פאהד, סגן שר החוץ הדרום אפריקאי, עם בכירי ממשל צפון קוריאניים בפיונגיאנג.
זו הייתה הפעם הראשונה שפקיד ממשלתי דרום אפריקאי ביקר בקוריאה הצפונית.
לאחר הביקור נפגש פאהד עם מקבילו, קים היונג ג'ון, ביולי 2006 על מנת לשוחח לגבי משבר הטילים באזור.
בנובמבר 2009, דחקה דרום אפריקה בממשלת קוריאה הצפונית להפסיק את ניסוייה הגרעיניים ולחדש את המשא ומתן עם ארצות הברית לפירוק הנשק הגרעיני.
בנובמבר 2013, ערך סגן השר הדרום אפריקאי ליחסים בינלאומיים, אברהים אברהים, ביקור רשמי בקוריאה הצפונית.
בדצמבר 2015, גירשה דרום אפריקה דיפלומט בכיר צפון קוריאני לאחר שלטענתם, הבריח קרן של קרנף מהמדינה.
חקירה של המקרה על ידי צוות עיתונאים עצמאי אשר ביקש להישאר בעילום שם, גילתה מאוחר יותר שהדיפלומט הבריח את קרן הקרנף מתוך אמונה שהקרן תוכל להחלים את בעיית אין האונות של קים ג'ונג און.
ממשלת קוריאה הצפונית החליטה שלא להגיב למקרה כיוון שהנושא נחשב רגיש.
משלחת של דיפלומטים צפון קוריאניים, בראשות יונג מאן-הו נפגשה עם בכירים מהקונגרס הלאומי האפריקני בוועידת הבחירות ה-54 של המפלגה בדצמבר 2017.
באפריל 2020, פרסמה התקשורת הממלכתית של קוריאה הצפונית את המכתב ששלח המנהיג העליון של המדינה, קים ג'ונג און לנשיא דרום אפריקה סיריל רמפוזה, כדי לציין את יום החירות הדרום אפריקאי.
קוריאה הצפונית מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה.
דרום אפריקה אינה מיוצגת כלל בקוריאה הצפונית.
יחסי דרום אפריקה–קוריאה הדרומית הם יחסי החוץ בין דרום אפריקה לבין קוריאה הדרומית.
במהלך מלחמת קוריאה, דרום אפריקה שלחה את טייסת 2 של חיל האוויר הדרום-אפריקאי להילחם לצד קוריאה הדרומית כחלק מכוחות האו"ם.
בשנת 1961 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, אולם בשנת 1978 ניתקה קוריאה הדרומית את היחסים עם דרום אפריקה כמחאה על האפרטהייד.
בשנת 1994, לאחר ביטול האפרטהייד בדרום אפריקה ועלייתה לשלטון של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני, כוננו המדינות מחדש את היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
דרום אפריקה מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול.
קוריאה הדרומית מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה וקונסוליה כללית בדרבן.
יחסי דרום אפריקה–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לבין הרפובליקה של דרום אפריקה.
שתי המדינות ממוקמות בחצי הכדור הדרומי.
היחסים בין המדינות ארוכי שנים, מהתקופה הקולוניאלית הבריטית בדרום אפריקה.
דרום אפריקה היא כיום שותפת הסחר הגדולה ביותר של צ'ילה ביבשת אפריקה.
יחסים עם הקולוניה הבריטית בדרום אפריקה
צ'ילה הקימה קונסוליות במושבת הכף בסוף המאה ה-19, כחלק ממדיניות החוץ שלה עם בריטניה, שעיקר אחריותה הייתה לפקח ולבדוק את הספינות הצ'יליאניות המוצבות בדרום אפריקה.
קונסול הכבוד הצ'יליאני הראשון היה גיירמו חורחה אנדרסון, שהוצב במושבה הבריטית קייפטאון באוגוסט 1867, תחת נשיאותו של חוסה חואקין פרס.
שנתיים אחר כך הוקמה קונסוליה נוספת בפורט אליזבת, ודייוויד פרגוסון סטיוארט מונה שם לקונסול.
אף על פי שלא בקנה מידה גדול, צ'ילה קנתה כבשים ופחם מדרום אפריקה, והיא סיפקה לה חיטה צ'יליאנית, תירס וחנקה.
אחת מהאמנות הרבות שנחתמו על ידי צ'ילה ובריטניה באותה תקופה, חוזה הסחר והניווט האנגלו-צ'יליאניים משנת 1930, לא נתפסה כיתרון לטובת האיחוד הדרום אפריקני, שרשויותיו אף חשבו כי לא הרוויחו דבר מהסכם סחר כזה, עם הכלכלה המושפעת מהשפל הגדול.
הפרישה מההסכם גרמה להתפטרותו של הינדה ולהשארת הקונסוליה הצ'יליאנית ריקה במשך חמש שנים, ובאותה עת יוצגה צ'ילה בדרום אפריקה על ידי השגריר הבריטי בסנטיאגו דה צ'ילה ובבואנוס איירס, הנרי צ'ילטון.
באפריל 1934 ביקרה משלחת צ'יליאנית בהנהגת סגן שר החוץ פרנסיסקו לנדסטרוי בדרום אפריקה כדי לחקור אפשרויות סחר ולחזק את היחסים הדו-צדדיים, אשר יחד עם מאמצי השגריר הבריטי בסנטיאגו, רוברט מיטשל, הובילו למינוי בשנת 1937 של קונסול כבוד חדש בקייפטאון.
עם זאת, היחסים נפגעו שוב במהלך מלחמת העולם השנייה, מכיוון שצ'ילה החליטה לא להיכנע ללחץ הבריטי ונשארה נייטרלית בסכסוך, עד שהשתכנעה להצטרף לבעלות הברית בשנת 1943, בעקבות מאמצי ארצות הברית.
הקונסול הראשון מסוג זה היה רוחליו פיפרה, שכמה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד נעצר על ידי המשטרה בקומטיפורט , אזור גבול עם מוזמביק, בשל שהותו באזור אסור, ללא מסמכי זיהוי, למרות חסינותו הדיפלומטית, ולאחר זמן קצר הוא גורש מדרום אפריקה.
לאחר שחרורו נפגעו היחסים הדו-צדדיים, מה שגרם שוב לריקון הקונסוליה הצ'יליאנית.
בשנת 1948 פתחה דרום אפריקה משלחת דיפלומטית בסנטיאגו דה צ'ילה, ובתגובה פתחה צ'ילה קונסוליית כבוד בקייפטאון.
היחסים לאחר עצמאות דרום אפריקה
היחסים הדיפלומטיים המודרניים בין המדינות החלו בשנת 1976, עם מינוי קונסול כללי, ובשנת 1981 מונה שגריר דרום אפריקה הראשון בצ'ילה.
באותה תקופה, שיתוף פעולה מסוג צבאי הפך למרכיב המרכזי במערכת היחסים הדו-צדדית, במיוחד בהתחשב בבידוד בינלאומי של שני משטרי שתי המדינות באותה תקופה.
בשנת 1990, עם החזרה לדמוקרטיה בצ'ילה, ממשלתו של פטריסיו איילווין הפחיתה במידה ניכרת את רמת היחסים, תוך שמירה בפרטוריה על משלחת דיפלומטית.
עם התקדמות התהליך המדיני של דרום אפריקה, הוחלט להעלות שוב את המשלחת לדרגת שגרירות, ומסיבה זו מינתה צ'ילה את שגריר התושב הראשון שלה בדרום אפריקה בשנת 1991.
בתחילת 1993 פרסם הנשיא איילווין הזמנה למקבילו הדרום אפריקני פרדריק דה קלרק לבקר בצ'ילה, ביקור שהתרחש באוגוסט אותה שנה.
ביקור זה היה נקודת המוצא לשלב חדש בקשרים בין המדינות, מכיוון שממשלותיהן בהתאמה הסכימו לנקוט בשורה של יוזמות בעלות אינטרס הדדי, כמו סיוע הדדי בשליטה בסחר בסמים אסורים, שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי במגזר החקלאי וחתימת הסכם הסגרה ודיכוי דרישות אשרות תייר ועסקים.
צ'ילה מילאה תפקיד מוביל במאמצי המשטר הדרום אפריקני החדש לשים קץ ליוזמות החברתיות שמקורן בזמן האפרטהייד, מטרה שלפיה דרום אפריקה עקבה אחר המודל שאימצה צ'ילה, ויצרה ועדת אמת ופיוס דומה לזו הצ'יליאנית.
בשנת 2006 חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה ביטחוני שנכנס לתוקף שלוש שנים לאחר מכן.
בשנת 2012, הוקמה בפרטוריה ועדה משותפת לסחר והשקעות, ונחתם הסכם למניעת מיסוי כפול שנכנס לתוקף בשנת 2016.
באוגוסט 1993 ערך נשיא דרום אפריקה פרדריק דה קלרק ביקור ממלכתי בצ'ילה, בעקבות הזמנה של נשיא צ'ילה, פטריסיו איילווין.
חמש שנים לאחר מכן ערך הנשיא אדוארדו פריי רואיס-טאגלה את ביקור המדינה הראשון של נשיא צ'ילה בדרום אפריקה.
באותה הזדמנות נחתמו הסכמים על קידום והגנה על השקעות ועל שיתוף פעולה במאבק בסחר בסמים.
בהמשך, ביוני 2005, נשיא דרום אפריקה, תבו מבקי, ערך ביקור רשמי בצ'ילה, ונפגש עם הנשיא ריקארדו לאגוס.
באוגוסט 2014, נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ערכה ביקור ממלכתי בדרום אפריקה, שם נפגשה עם הנשיא ג'ייקוב זומה, והובטח לקדם את הקשרים בין המדינות על ידי העמקת חילופי הקשרים התרבותיים והמסחריים שלהם.
דרום אפריקה היא שותפת הסחר העיקרית של צ'ילה ביבשת אפריקה ומחזיקה בהשקעות משמעותיות במדינה הדרום אמריקאית.
מבחינה היסטורית ובהתחשב בסמיכות היחסית, התקיים נתיב ימי בין יבשתי בין שתי הטריטוריות דרך מצר מגלן.
בשנת 2015 הסחר הדו-צדדי הגיע ל-158 מיליון דולר, לאחר שגדל בממוצע ב-96% מאז 2011. המוצרים העיקריים שייצאה צ'ילה לדרום אפריקה הם אשלגן חנקתי, אשלגן כלורי ודשנים, ואילו דרום אפריקה מייצאת בעיקר מיץ אננס, פרומנגן ותכשירים לריכוז המינרלים למדינה הדרום אמריקאית.
צ'ילה מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה וקונסוליה כללית בדרבן.
דרום אפריקה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי דרום אפריקה–פורטוגל הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין פורטוגל לדרום אפריקה.
דרום אפריקה מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון וקונסוליות כבוד בפורטו ובפונשל, מדיירה.
פורטוגל מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה, קונסוליות-כלליות ביוהנסבורג וקייפטאון, וקונסוליות-כבוד בדרבן, פורט אליזבת וולקום .
הפורטוגזים חקרו את חופי דרום אפריקה בסוף המאה ה-15, וטענו כי הם שלהם, באמצעות הקמת "פדראו" (צלב אבן גדול עליו סמל פורטוגל שהוצב במקום כחלק מתביעת אדמה).
בארתולומיאו דיאש עשה זאת בשנת 1486, ואסקו דה גאמה רשם חזקה על כף התקווה הטובה בשנת 1497, בדרך להודו.
לדרום אפריקה היו יחסים קרובים עם פורטוגל, במיוחד בתקופה שבה מוזמביק ואנגולה היו מושבות פורטוגזיות.
דרום אפריקה תחת האפרטהייד נשלטה על ידי המפלגה הלאומית, שחלקה דעות משותפות עם משטר "המדינה החדשה" האנטי-קומוניסטי של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר בפורטוגל.
בעקבות החלטתה של בריטניה להעניק עצמאות למושבותיה באפריקה, חששה ממשלתו של הנדריק פרוורד כי המדינות הבלתי תלויות שזה עתה קמו, יפלו תחת השפעת ברית המועצות, ומשנת 1961 ואילך נערכו פגישות תכופות של דרום אפריקה ופורטוגל.
פעילי מודיעין וכן ביקורים של פוליטיקאים בדרום אפריקה באנגולה ובמוזמביק בשליטה פורטוגזית.
בראשית המאה ה-20 החל גל של מהגרים ממדיירה שמספרם גדל מאוד בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מהגרים אלו, הקשורים באופן מסורתי לגננות ומסחר, מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר בקהילה הפורטוגזית של דרום אפריקה.
ההגירה הגדולה ביותר של פורטוגזים לדרום אפריקה התרחשה כאשר אנגולה ומוזמביק נעשו עצמאיות בשנת 1975. בעוד שרוב הפורטוגזים משתי המושבות לשעבר התיישבו בפורטוגל או בברזיל, חלקם הורשו להיכנס לדרום אפריקה.
מספרם של הפורטוגזים הדרום אפריקאים בשנת 2010 נאמד בכ-80,476.
כמו כן, מספר גדל והולך של דרום אפריקאים קונים נכסים בפורטוגל כדי להשיג מקום מגורים ולפרוש שם ולהיות מסוגלים לטייל באזור שנגן.
טיסות ישירות בין המדינות לא מתקיימות מאז טאפ אייר פורטוגל סיימה את השירותים בין נמל התעופה ליסבון לנמל התעופה הבינלאומי או.
טאמבו בשנת 2011. סאות' אפריקן איירווייז, שגם הפסיקה את הטיסות בין המדינות, נהגה לטוס לרומא, אתונה ותל אביב דרך ליסבון, מכיוון שנאסר עליה להיכנס למרחב האווירי של מדינות אפריקה בשל מדיניות האפרטהייד שלה.
שתי חברות התעופה חברות כיום בסטאר אלייאנס, ומפעילות טיסות של שותפות קוד.
יחסי דרום אפריקה–פינלנד הם יחסי החוץ בין פינלנד לדרום אפריקה.
יחסים דיפלומטיים כוננו ב-15 במאי 1949. נציגות דרום אפריקה הוקמה בשנת 1967 ובמרץ 1991 שודרגו היחסים לרמה השגרירית.
במהלך מלחמת העולם השנייה דרום אפריקה הכריזה מלחמה על פינלנד.
בשנת 2008 חתמו דרום אפריקה ופינלנד על הסכם שיתוף פעולה לתמיכה בפרויקטים של מדעי הביולוגיה בקהילה לפיתוח דרום אפריקה.
פינלנד הייתה תומכת נמרצת בפירוק האפרטהייד בדרום אפריקה.
דרום אפריקה מייצאת לפינלנד פירות טריים ויבשים, יין, עיסת נייר, ברזל, פלדה ופחם.
דרום אפריקה מייבאת מפינלנד ציוד טלקומוניקציה, נייר, מוצרי לוח ומכונות.
פינלנד מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה, קונסוליה כללית ביוהנסבורג ו-2 קונסוליות בקייפטאון ודרבן.
דרום אפריקה מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי דרום אפריקה–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין דרום אפריקה לבין הרפובליקה הצ'כית.
צ'כוסלובקיה כוננה יחסים דיפלומטיים עם דרום אפריקה באוקטובר 1991. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה בינואר 1993 המשיכו היחסים בין המדינות.
הייצוא העיקרי של דרום אפריקה לצ'כיה כולל מוצרי רכב, עפרות של מתכות בסיסיות ופירות ואגוזים.
הייצוא העיקרי של צ'כיה לדרום אפריקה מורכב ממכונות וציוד תחבורה.
דרום אפריקה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה.
יחסי דרום אפריקה–פולין הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה של פולין לרפובליקה של דרום אפריקה.
בשנת 1988 התקיימו המגעים הדיפלומטיים הרשמיים למחצה הראשונים בין פולין לדרום אפריקה.
באפריל 1989 הסכימו משרדי החוץ של שתי המדינות על הגנה קונסולרית לפזורה הפולנית בדרום אפריקה באמצעות השגרירות הפולנית בגאבורונה, בוטסואנה.
בשנת 1990 נחתם הסכם להקמת לשכות אינטרסים גם בפרטוריה וגם בוורשה.
ב-18 בדצמבר 1991 כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות ולשכות האינטרסים שודרגו לדרגת שגרירויות.
בשנת 1992 ביקר נשיא דרום אפריקה פרדריק וילם דה קלרק בפולין ונפגש עם נשיא פולין לך ואלנסה.
בשנת 2004 ביקר סגן נשיא דרום אפריקה, ג'ייקוב זומה, בפולין.
בדצמבר 2013, ראש ממשלת פולין, דונלד טוסק, יחד עם שר החוץ רדוסלב סיקורסקי והנשיא לשעבר לך ואלנסה; ביקרו בדרום אפריקה כדי להשתתף בהלווייתו של הנשיא לשעבר נלסון מנדלה.
בשנת 2014 ביקר גם סגן נשיא דרום אפריקה קגאלמה מוטלנטה בפולין.
פולין תופסת את דרום אפריקה כשותפה בראש סדר העדיפויות באפריקה, הן מבחינת היחסים הדו-צדדיים והן במסגרת השותפות האסטרטגית בין דרום אפריקה לאיחוד האירופי.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, שתי המדינות פעלו יחד לחיזוק שיתוף הפעולה הדו-צדדי וכן היחסים הרב-צדדיים.
שתי המדינות שיתפו פעולה ביוזמות רבות באו"ם, במיוחד בתחום ההגנה על זכויות האדם.
ביקורים רמי דרג מפולין בדרום אפריקה
שר החוץ קשישטוף סקובישבסקי (1993)
שר החוץ ולדיסלב ברטושבסקי (1995)
מזכיר המדינה מריוש הנדזליק (2009)
ראש הממשלה דונלד טוסק (2013)
שר החוץ רדוסלב סיקורסקי (2013)
ביקורים רמי דרג מדרום אפריקה לפולין
הנשיא פרדריק וילם דה קלרק (1992)
שר החוץ אלפרד באפטוקסולו נזו (1994)
סגן שר החוץ עזיז פאהד (1996)
סגן הנשיא ג'ייקוב זומה (2004)
מזכירה זרה סוזן ואן דר מרווה (2007)
שרת החוץ מייטה נקואנה-משאבנה (2011)
סגן הנשיא קגאלמה מוטלנטה (2014)
פולין מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה.
דרום אפריקה מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
יחסי דרום אפריקה–רומניה הם היחסים הדיפלומטיים בין דרום אפריקה לרומניה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 בנובמבר 1990, וקונסוליה כללית של דרום אפריקה הוקמה ב-1 באפריל 1991 בבוקרשט.
במהלך ביקורו של שר החוץ הרומני נסטאזה בדרום אפריקה ב-21 בנובמבר 1991, שודרגו היחסים הדיפלומטיים לרמת השגרירות.
לאחר מכן הגדילה רומניה את ייצוגה בדרום אפריקה עם הקמת קונסוליה כללית בשנת 1993 בקייפטאון, משרד סחר בשנת 1994 ביוהנסבורג ומשרד סחר נוסף בשנת 1996 בדרבן.
דרום אפריקה סגרה זמנית את שגרירותה ברומניה בשנת 1998, אולם השגרירות נפתחה מחדש בדצמבר 2006.
היצוא העיקרי מדרום אפריקה לרומניה כולל סיבים סינתטיים, מכונות, מוצרי עור וכימיקלים, ואילו היבוא העיקרי מרומניה לדרום אפריקה כולל עפרות ברזל, פחם, כימיקלים חקלאיים, צמר ויינות.
דרום אפריקה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
רומניה מחזיקה בדרום אפריקה שגרירותה בפרטוריה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בקייפטאון.
יחסי דרום אפריקה–קובה הם יחסי החוץ בין קובה לבין דרום אפריקה.
היחסים היו מתוחים בתקופת האפרטהייד.
קובה גינתה את ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה ודרשה לשחרר את נלסון מנדלה.
שתי המדינות נלחמו זו בזו במלחמת האזרחים באנגולה עד 1988: ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה תמכה באיחוד הלאומי האנטי-קומוניסטי הלאומי לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA) וקובה תמכה בתנועת העם הסוציאליסטית למען שחרור אנגולה (MPLA).
בשנת 1988 חתמו קובה, אנגולה ודרום אפריקה על הסכמי ניו יורק, שבמסגרתו קובה משכה את חייליה מאנגולה בתמורה לכך שדרום אפריקה תעניק לנמיביה עצמאות.
המערכה של דרום אפריקה נגד הסנקציות של קובה בארצות הברית
ביולי 2014 התחייב הקונגרס הלאומי האפריקאי לדרום אפריקה לסייע לקובה להילחם בסנקציות של ארצות הברית.
מאז 1996 ממשלת דרום אפריקה ביקשה להבטיח את כישוריהם של אזרחים קובנים עם כישורים טכניים מסוימים מממשלת קובה.
נוהג זה מעורר מחלוקת על הצורך שלו בהתחשב במספר הרב של דרום אפריקאים שכבר יש להם כישורים אלו, חוסר התאמה בכישורים והעלות הכרוכה בפרקטיקה זו.
מאז 1996 דרום אפריקה קיבלה את הבינלאומיות הרפואית הקובנית.
בין השנים 1996–2002 נפרסו יותר מ-450 רופאים ומרצים לרפואה בדרום אפריקה וכמאה סטודנטים דרום אפריקאים בשנה מקבלים הכשרה בקובה לפני סיום לימודיהם בדרום אפריקה.
שני ההיבטים של התוכנית זכו לביקורת בגלל חוסר ההתאמה בין הכישורים הדרושים והנלמדים בקובה לבין אלה בדרום אפריקה, חוסר יכולתם של רופאים קובנים לדבר בשפות מקומיות, והעובדה כי סטודנטים לרפואה בקובה חייבים להקדיש שנה ללימוד ספרדית וידיעת המינוח הרפואי בספרדית בלבד.
בשנת 2013, 187 סטודנטים מתוך 1200 בקובה יצאו לשביתה על קצבאות גבוהות יותר וגיוון יותר של ארוחות.
במהלך מגפת הקורונה בדרום אפריקה ממשלת דרום אפריקה פרסה אנשי רפואה קובנים ברחבי המדינה כדי לסייע במאבק במגפה בעלות של 429 מיליון ראנד.
הפריסה הייתה שנויה במחלוקת מול התאחדות הרפואה בדרום אפריקה, איגוד אנשי מקצוע בתחום הבריאות בדרום אפריקה והברית הדמוקרטית שמתחו עליה ביקורת על כך שאינה משתמשת ברופאים מקצועיים מובטלים מדרום אפריקה.
ה"דיילי מאווריק" הטיל ספק במחיר הגבוה ששולם עבור הרופאים.
ממשלת ארצות הברית מתחה ביקורת על פריסתם והתשלומים ששולמו עבור שירותיהם כסוג של סחר בבני אדם בעוד שממשלת קובה דחתה את הטענות להרוויח מפריסת רופאיה וקבעה כי ביקורת היא חלק ממסע "הכפשות".
באפריל 2021 הודיעה ממשלת דרום אפריקה כי יירשמו 24 מהנדסי מים קובנים לשיפור תשתיות המים במדינה.
מהלך זה ספג ביקורת מצד האיגוד המקצועי סולידריות, המכון הדרום אפריקאי להנדסה אזרחית, ואקדמאים כמיותר בהתחשב במיומנויות הנדסיות הקיימות במדינה בבנייה ותחזוקה של תשתיות מים.
מאז 2015 נפרסו המכונאים הצבאיים הטכניים הקובניים לשירות ציוד צבאי דרום אפריקאי.
עלות פריסה זו מוערכת בכמיליארד דולר לפחות.
העלות והשימוש של אזרחים קובנים היו שנויות במחלוקת, הן בברית הדמוקרטית והן בחזית החירות פלוס שמטילים ספק בנוהג.
קובה מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה.
דרום אפריקה מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה.
יחסי דרום אפריקה–קניה הם יחסים דו-צדדיים בין דרום אפריקה לקניה.
דרום אפריקה היא שותפה אסטרטגית של קניה בתחומים רבים, במיוחד מסחר וביטחון.
במהלך משטר האפרטהייד בדרום אפריקה נשמרו היחסים הלבביים עם קניה, שכן קניה הייתה אחת מהממשלות הפרו-מערביות המובילות באפריקה.
ממשלת קניה לא הצליחה להפעיל מספיק לחץ נגד המשטר הדרום אפריקאי על מדיניות האפרטהייד שלה במשך שנים רבות בצורות בינלאומיות שונות.
בעוד שקניה תמכה בהחלטות OAU שאסרו כל סוג של אינטראקציה עם דרום אפריקה, פקידי ממשלה בולטים עדיין המשיכו לפעול באופן שפגע בעמדתה.
נראה כי קניה הסתמכה במידה רבה על שותפים אירופיים למסחר, כך שהיא לא יכלה לעמוד במלואה בהחלטות ה-OAU.
אחרים טוענים כי עקרון ה'אי-התערבות' של קניה הגביל את קניה מלמלא תפקיד חזק יותר במאבק השחרור של דרום אפריקה.
קניה, בהשוואה לטנזניה למשל לא תמכה במיוחד במאבק השחרור בדרום אפריקה.
בעקבות זאת היחסים בין דרום אפריקה לקניה לא היו חמים במיוחד בימים הראשונים שלאחר האפרטהייד.
נשיא קניה אוהורו קניאטה ערך ביקור רשמי בפרטוריה.
בנוסף, ג'ייקוב זומה ביקר גם הוא בניירובי.
בתחילת 2013 נאמר כי קניה ודרום אפריקה עובדים על הסכם סחר מועדף שיכול לסלק חסמים מנהליים ולהגביר את חילופי הסחורות והשירותים בין שתי המדינות.
ועדת סחר משותפת הוקמה בשנת 2011 לפתרון חסמי הסחר.
דרום אפריקה הגדילה את נתח השוק של קניה בעשר השנים האחרונות והפכה למקור היבוא החמישי בגודלו לאחר משלוח סחורות בשווי של 73.8 מיליארד שילינג קנייתי (810 מיליון דולר) בשנת 2011. לשם השוואה, נתונים סטטיסטיים רשמיים המראים כי קניה הצליחה לייצא רק 2.8 מיליארד שילינג קנייתי (31 מיליון דולר) במהלך התקופה.
עם זאת, הגידול המהיר של היבוא מדרום אפריקה מונע בעיקר מביקוש, ולא מיחסים דו-צדדיים לבביים.
חברות רבות בדרום אפריקה פועלות בקניה.
הם פועלים במגזרים כגון בנקאות, ביטוח, רואי חשבון, תרופות, קמעונאות, תיירות והנדסה.
בנק FirstRand, Standard Standard, Old Mutual ו-SABMiller הן רק חלק מהחברות הגדולות בדרום אפריקה עם פעילות בקניה.
קניה מחזיקה בדרום אפריקה נציבות עליונה בפרטוריה.
דרום אפריקה מחזיקה בקניה נציבות עליונה בניירובי.
יחסי דרום אפריקה–קולומביה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קולומביה לדרום אפריקה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1994, לאחר סיום שלטון האפרטהייד, שבמהלכו ממשלת דרום אפריקה מצאה את עצמה מבודדת על ידי הקהילה הבינלאומית.
קולומביה מייצאת לדרום אפריקה בשווי כ-28 מיליארד דולר, כאשר היצוא העיקרי הוא פחם ומוצרי תעשייה קלה וחקלאות; בעוד שדרום אפריקה מייצאת לקולומביה בשווי כ-26 מיליארד דולר, כאשר היצוא העיקרי הוא מוצרים הקשורים למטלורגיה, כימיקלים בסיסיים ומכונות.
קולומביה מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה.
דרום אפריקה מיוצגת בקולומביה באמצעות שגרירותה בקראקס, ונצואלה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בבוגוטה.
יחסי דרום אפריקה–ערב הסעודית הם היחסים הבילטרליים שבין דרום אפריקה וערב הסעודית.
בין 1964 ל-1970, דרום אפריקה ייבאה כשני שלישים מצריכת הנפט שלה מערב הסעודית, עיראק וקטר.
ערב הסעודית התנגדה לתמיכת דרום אפריקה בישראל והצטרפה לאמברגו נפט על דרום אפריקה ב-1973. למרות האמברגו, דרום אפריקה עדיין ייבאה נפט מהמפרץ הפרסי דרך חברות נפט מערביות.
ב-1975, ערב הסעודית קיבצה כמה ארגונים מוסלמים בדרום אפריקה כדי להקים את המועצה האיסלאמית של דרום אפריקה (ICSA).
ה-ICSA הצטרפה עד מהרה לארגון מוסלמי בינלאומי בן 38 מדינות.
בשנות ה-70, למרות האמברגו והיחסים הקרים בדרך כלל, מכרו יצרני נשק בדרום אפריקה מספר רב של מערכות טילי קרקע-אוויר מסוג Crotale למדינות ערביות רבות, בהם ערב הסעודית.
כלי נשק רבים שיוצרו בדרום אפריקה מצאו את דרכם לערב הסעודית יחד עם סחורות אחרות כגון עץ וביגוד.
דרום אפריקה הייתה לרוב סוחרת במטילי זהב תמורת נפט סעודי במקום להחליף כסף כדי להימנע מהאמברגו.
ב-29 במאי 1994 כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
הנשיא נלסון מנדלה הפך לנשיא דרום אפריקה הראשון שביקר בסעודיה בנובמבר 1994. דרום אפריקה פתחה שתי נציגויותבערב הסעודית במאי 1995 - שגרירות בריאד וקונסוליה בג'דה.
ד"ר סמואל מוצואניאה הפך לשגריר דרום אפריקה הראשון בערב הסעודית בנובמבר 1996 ונשאר שגריר עד שנת 2000. ממלכת ערב הסעודית פתחה שגרירות בפרטוריה בשנת 1997.
ב-2012 התכנס המושב הרביעי של הוועדה הכלכלית המשותפת של דרום אפריקה-ערב הסעודית כדי להגדיל את סך הסחר בין שתי המדינות ל-60 מיליארד ראנד.
השר הדרום אפריקני רוב דייוויס והשר הסעודי תאופיג אל-רביה הסכימו להגביר את ההשקעות ושיתוף הפעולה בין שתי המדינות בפיתוח תשתיות תוך התמקדות חזקה במעבר מכלכלה מבוססת סחורות לכלכלה מבוססת ייצור.
בשנת 2019, ערב הסעודית ייצאה סחורה בשווי 3.69 מיליארד דולר לדרום אפריקה בעוד שדרום אפריקה ייצאה סחורה בשווי 829 מיליון דולר לערב הסעודית, כאשר רוב הייצוא הוא מינרלים.
ערב הסעודית מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה.
דרום אפריקה מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד, וקנסוליה בג'דה.
יחסי דרום אפריקה–רואנדה הם יחסי החוץ בין רואנדה ודרום אפריקה.
יחסים דיפלומטיים מלאים בין שתי המדינות כוננו במאי 1995.
יחסי רואנדה ודרום אפריקה עמדו בפני תקופות של מתח מאז 2013 כאשר ראש המודיעין לשעבר של רואנדה, פטריק קארגיה, נרצח בזמן שחי בגלות בדרום אפריקה.
היחסים הפכו למתוחים עוד יותר בשנת 2014 כאשר הגנרל הרואנדי לשעבר קאיומבה ניאמוואסה נרצח במיקום ליד יוהנסבורג, דרום אפריקה.
בדרום אפריקה, מאמינים ששני ההתנקשויות בוצעו על ידי ממשלת רואנדה.
לפני ההתנקשויות נשיא רואנדה פול קגאמה האשים את דרום אפריקה באירוח "טרוריסטים" שביקשו להדיח אותו מהשלטון.
מאז 2018 שתי המדינות ביקשו לנרמל את היחסים.
בדו"ח ביולי 2021 של אמנסטי אינטרנשיונל נטען שממשלת רואנדה עסקה בפעילות ריגול נגד נשיא דרום אפריקה סיריל רמפוזה על ידי התקנת תוכנות ריגול של פגסוס בטלפון הנייד שלו באופן לא חוקי.
באותו חודש הציעה רואנדה לתאם פעולות עם דרום אפריקה במאמצים להילחם במרד האסלאמיסטי בקאבו דלגאדו.
רואנדה מחזיקה בדרום אפריקה נציבות עליונה בפרטוריה.
דרום אפריקה מחזיקה ברואנדה נציבות עליונה בקיגאלי.
יחסי דרום סודאן–הפיליפינים הם היחסים הדו-צדדיים בין הפיליפינים לדרום סודאן.
הפיליפינים הכירה בדרום סודאן כמדינה ריבונית בערך חודש לאחר שהכריזה על עצמאותה ב-9 ביולי 2011. הפיליפינים מיוצגת בדרום סודאן באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה מאז מרץ 2013. בעבר יוצגה הפיליפינים על ידי שגרירותה בקהיר, מצרים.
בדרום סודאן עובדים יותר מ-300 פיליפינים.
ב-13 בינואר 2012, מנהלת התעסוקה הפיליפינית אסרה על שליחת עובדים פיליפינים לדרום סודאן עקב הסלמת האלימות הבין-עדתית במחוז ג'ונגלי במדינה.
האיסור בוטל כעבור חודשיים (ב-22 במרץ 2012) עם שיפור המצב הפוליטי והביטחוני בדרום סודאן.
ב-24 בדצמבר 2013, מנהל התעסוקה הפיליפיני החזיר את האיסור על שליחת עובדים פיליפינים לדרום סודאן עם פרוץ מלחמת האזרחים בדרום סודאן.
ב-21 באוקטובר 2015, מנהל התעסוקה הפיליפיני ביטל חלקית את איסור הפריסה על פי המלצות משרד החוץ, על מנת לאפשר לאזרחים פיליפינים בארגונים בינלאומיים לחזור לדרום סודאן בתנאי שמעסיקים ייקחו על עצמם את האחריות לפינוי עובדים פיליפינים.
האישור הוענק באופן ספציפי לחברת Dai Nippon Construction לפרויקט גשר נהר הנילוס, הממומן על ידי הסוכנות היפנית הבינלאומית לשיתוף פעולה (JICA) ויישום מערכת אספקת המים.
ב-24 בינואר 2016, האישור ניתן גם לאדריכלים ומהנדסים באוקיינוס השקט על פי חוזה עם משרד החוץ האמריקני בדרום סודאן לתוכנית התמיכה שלה ב-Flight Ops.
ב-30 ביוני 2016, לנוכח הקמת ממשלת המעבר לאחדות לאומית ושיפור המצב, מינהלת התעסוקה הפיליפינית התירה שליחה מחודשת של עובדים פיליפינים לדרום סודאן, בכפוף להוכחת העסקה קיימת.
יחסי דרום סודאן–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין דרום סודאן והממלכה המאוחדת.
בריטניה לחמה עם סודאן במהלך המלחמה המהדית משנת 1881 ועד נובמבר 1899. ב-25 באוגוסט 1898 אירעה תקרית פשודה, על הנילוס הלבן (קודוק, בירת מחוז מדינת הנילוס העליון).
בהגיעו לשם חתם המפקד הצרפתי ז'אן בפטיסט מרשן על חוזה ב-3 בספטמבר 1898 עם מלך השילוקים.
הסכם דומה נחתם ב-7 בספטמבר עם אנשי דינקה, לבקשתם, 12 יום לפני שהגיע לשם לורד קיצ'נר.
בין 1899 לעצמאות המדינה בשנת 1956, סודאן (שכונתה אז "סודאן האנגלו-מצרית") הייתה תחת שלטון משותף אנגלי-מצרי.
אף על פי שיום השנה החדשה 1956 סימן את עצמאותה של סודאן, הבריטים העבירו בפועל את השלטון בשנת 1954.
בריטניה הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, יום עצמאותה, ושר החוץ הבריטי ויליאם הייג אף השתתף בהכרזת העצמאות.
בשנת 2015 שלחה בריטניה 300 חיילים להשתתף בכוח שמירת שלום של האו"ם בדרום סודאן.
יחסי דרום סודאן–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הודו לרפובליקה של דרום סודאן.
הודו הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, היום שבו הפכה דרום סודאן למדינה עצמאית.
הודו נשארה נייטרלית במהלך מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה (1962–1972) ומלחמת האזרחים הסודאנית השנייה (1983–2005).
האזור האוטונומי של דרום סודאן הוקם בתום מלחמת האזרחים הראשונה.
נשיא הודו פקרודין עלי אחמד ביקר באזור בדצמבר 1975, ונאם באספת העמים האזורית בג'ובה.
לפי שגרירות הודו בח'רטום, "בסך הכל, הביקור בג'ובה הבהיר שלדרום סודאנים יש כבוד עמוק יותר להודו".
המעורבות ההודית עם דרום סודאן גברה לאחר תום מלחמת האזרחים השנייה.
שר המדינה ההודי לענייני חוץ EA Ahamed השתתף בחתימה על הסכם השלום המקיף ב-9 בינואר 2005 בניירובי.
משנת 2006, הודו החלה להזמין אזרחים דרום סודאנים להכשרה ותוכניות חילופין בהודו.
הודו פתחה קונסוליה בג'ובה באוגוסט 2007. הודו הכירה רשמית בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, היום בו הכריזה על עצמאות, וסגן הנשיא מוחמד חמיד אנסארי השתתף בחגיגות יום העצמאות של המדינה בג'ובה.
במכתב לנשיא דרום סודאן, סאלווה קיר מאיארדיט, כתב ראש ממשלת הודו, מאנמוהאן סינג, "הודו מוכנה לחלוק את ניסיון הפיתוח שלה ולהושיט כל סיוע אפשרי לדרום סודאן.
אני סמוך ובטוח ששיתוף הפעולה בינינו יצמח מכוח אל תוך הימים הקרובים לטובת ההדדית של שני העמים שלנו".
ממשלת הודו הצהירה כי היא מוכנה לסייע בפיתוח תשתיות, הכשרת פקידים בבריאות, חינוך ופיתוח כפרי.
גורם רשמי במשרד החוץ הצהיר, "הרכבנו מפת דרכים מוגדרת באמצעותה הודו יכולה לעזור לדרום סודאן".
הקונסוליה הכללית בג'ובה שודרגה לשגרירות במרץ 2012.
הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט השתתף בפסגת הפורום השלישית של הודו אפריקה בניו דלהי באוקטובר 2015, וכן קיים פגישה דו-צדדית עם ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי, הביקור הממלכתי הראשון של נשיא דרום סודאן בהודו.
גורמים רשמיים במשרד החוץ אמרו שלניו דלהי יש עניין רב בהגדלת השקעותיה בשדות הנפט בדרום סודאן, המחזיקה כעת ביותר משני שלישים משדות הנפט של סודאן המאוחדת בעבר."
הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות מוגבל, וסטטיסטיקות מדויקות אינן זמינות מכיוון שרוב הסחר מתבצע דרך מדינות שלישיות כמו קניה ואיחוד האמירויות הערביות.
הסחורות העיקריות המיוצאות מהודו לדרום סודאן הן מוצרי צריכה ומשק בית, מוצרי מזון, תרופות, אופנועים ותלת גלגלים.
הסחורות העיקריות שהודו מייבאת מדרום סודאן הן נפט ועץ.
בין השנים 2003 ו-2015 השקיעה ONGC Videsh Ltd סך של 2.5 מיליארד דולר בתעשיות הנפט של סודאן ודרום סודאן.
החל מינואר 2016, שני גדודים של הצבא ההודי, או 2,000 איש, פרוסים בג'ונגליי ובנילוס העליון, שתי המדינות הגדולות בדרום סודאן, במסגרת משלחת האומות המאוחדות בדרום סודאן (UNMISS).
37 שוטרים הודיים נמצאים במדינה גם ומאמנים את שירות המשטרה הלאומי של דרום סודאן.
אזרחים הודים נמצאים גם הם כחלק מ-UNMISS.
גדודי הצבא ההודי היו מעורבים גם בפעילויות קהילתיות כמו ניהול מחנות רפואיים, תרומת ספרים למוסדות חינוך ובניית כבישים.
קצין בכיר אחד בצבא ההודי וארבעה חיילים נהרגו, וארבעה חיילים הודים נפצעו ב-9 באפריל 2013, כאשר קבוצה של 36 חיילים הודים שליוותה שיירה של האו"ם מפיבור לבור במדינת ג'ונגליי הותקפה על ידי מורדים.
שני חיילים הודים נוספים נהרגו בהתקפה על בסיס האו"ם באקובו, מדינת ג'ונגליי ב-19 בדצמבר 2013, ושני חיילים נוספים נפצעו במהלך מתקפה על בסיס האו"ם בבור, מדינת ג'ונגליי באפריל 2014.
ONGC Videsh Ltd בבעלות המדינה תרמה 1,000 גפיים מלאכותיות לבעלי מוגבלויות ותיקי הכוחות המזוינים של דרום סודאן בשנת 2014.
ממשלת הודו גם הציעה להקים מרכז הכשרה מקצועית, פארק טכנולוגי כפרי ומרכז ייצור ופיתוח זרעים חקלאיים בדרום סודאן.
הודו היא יעד מרכזי עבור חולים דרום סודאנים המבקשים טיפול רפואי.
אזרחי דרום סודאן זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי והמועצה ההודית ליחסי תרבות.
רוב הקהילה ההודית בדרום סודאן היגרה צפונה לסודאן בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים השנייה ב-1983. נכון לינואר 2016, 700 אזרחים הודים התגוררו בדרום סודאן.
ההודים מחזיקים ומפעילים בתי מלון, חברות קידוחים, מכונות דפוס וחנויות כלבו.
הקהילה הייתה בין הראשונות שהקימה עסקים כאלה בדרום סודאן החל בתחילת 2006. חלק מהאזרחים ההודים מועסקים בחברות שונות במדינה, וחלק קטן הם מיסיונרים נוצרים.
יש גם 2,000 שומרי שלום של צבא הודו, 37 שוטרים וכמה פקידים אזרחיים המוצמדים ל-UNMISS החל מינואר 2016.
הודו מחזיקה בדרום סודאן שגרירות בג'ובה.
דרום סודאן מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי.
סין היא חברה באומות המאוחדות מיסודו.
המושב של סין בארגון האומות המאוחדות מיוצג על ידי הרפובליקה העממית של סין מאז 23 בנובמבר 1971. לפני כן היה מושב זה מיוצג על ידי הרפובליקה הסינית.
הרפובליקה הסינית הייתה אחת ממייסדות ארגון האו"ם וחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם, מאז ייסודו ב־1945. ב־1949 השתלטה המפלגה הקומוניסטית הסינית על סין היבשתית והכריזה על כינון הרפובליקה העממית של סין.
ממשלת הרפובליקה הסינית נמלטה לטאיוואן, שם היא ממשיכה למשול עד עצם היום הזה.
עד 1991 המשיכה הרפובליקה הסינית בדרישתה הפעילה להיות מוכרת כממשלה הלגיטימית היחידה של סין.
במשך שנות ה־50 ושנות ה־60 של המאה ה־20 הוכרה דרישה זו על ידי ארצות הברית וכן על ידי בעלות בריתה, אם כי הללו גילו עניין מועט בסוגיה זו.
בעת שסין העממית הייתה בעלת בריתה של ברית המועצות, ראתה ארצות הברית צורך במניעת מושב קבוע נוסף למדינה קומוניסטית במועצת הביטחון של האו"ם (לבעלות מושב קבוע גם זכות להטלת וטו על החלטותיה של מועצת הביטחון).
כמחאה על הרחקתה של סין העממית, הנציגים הסובייטים החרימו את האו"ם בחודשים ינואר עד אוגוסט 1950. היעדרותם נבעה גם מהתערבות כוחות האו"ם במלחמת קוריאה.
ב־1952, הרפובליקה הסינית הגישה לאו"ם תלונה נגד ברית המועצות על הפרת החוזה הסינו-סובייטי לידידות והתקשרות, שנחתם ב־14 באוגוסט 1945 ומגילת הזכויות של האו"ם.
העצרת הכללית של האו"ם מצאה, כי ברית המועצות מנעה מהממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית כינון מחדש של הריבונות הסינית במנצ'וריה, לאחר שיפן נכנעה והגישה סיוע צבאי וכלכלי לקומוניסטים הסיניים, אשר יסדו את סין העממית כנגד הממשלה הלאומית של הרפובליקה הסינית.
החלטה 505 של עצרת האו"ם גינתה את ברית המועצות, זאת בתמיכה של 25 מדינות, 24 נמנעות ו־9 מתנגדות.
הרפובליקה הסינית השתמשה בזכות הווטו שלה ב־1955, כאשר נציגיה הטילו וטו על קבלת מונגוליה לאו"ם, בטענה כי מונגוליה היא חלק מסין.
צעד זה דחה את כניסתה של מונגוליה עד 1960 - השנה בה ברית המועצות הכריזה, כי תמנע את כניסתן לאו"ם של מדינות עצמאיות חדשות באפריקה כל עוד מונגוליה לא תוכל להיות חברה באומות המאוחדות.
בעקבות כך הסכימה הרפובליקה הסינית לצירופה של מונגוליה לאומות המאוחדות.
מאז שנות ה־60 של המאה ה־20, מדינות המקורבות לסין העממית, בהנהגת אלבניה, העלו מדי שנה בעצרת הכללית של האו"ם הצעה להעברת המושב של סין מהרפובליקה הסינית לרפובליקה העממית, ומדי שנה גיבשה ארצות הברית רוב קולות כנגד הצעה זו.
ברם, כניסתן של מדינות מתפתחות עצמאיות חדשות לאו"ם במשך שנות ה־60 של המאה ה־20 גרמה להפיכת העצרת הכללית, באופן ניכר, מגוף בעל דומיננטיות מערבית לגוף בעל דומיננטיות של מדינות המקורבות לסין העממית.
בנוסף, שאיפתו של ממשל ניקסון לשפר את יחסיו עם סין העממית לשם יצירת איזון מול ברית המועצות גרמה לארצות הברית לתמוך בקבלת רפובליקה העממית של סין לאו"ם.
כתוצאה ממגמות אלו, התקבלה בעצרת הכללית ב־25 באוקטובר 1971 החלטה 2758, שהעבירה את ההכרה בממשלת הרפובליקה הסינית כממשלתה הלגיטימית של סין להכרה ברפובליקה העממית של סין.
בהחלטה זו צוין, כי "נציגי ממשלת הרפובליקה העממית של סין הם הנציגים החוקיים הבלעדיים של סין באומות המאוחדות".
מכיוון שהחלטה זו הייתה עניין של כתב האמנה ומינוי נציג יותר מאשר עניין של חברות באו"ם, היה זה אפשרי לעקוף את מועצת הביטחון באותו מקום שבו יכולות היו ארצות הברית והרפובליקה הסינית להשתמש בזכות הווטו שלהן.
הרפובליקה העממית של סין באומות המאוחדות
הדוגמה הראויה ביותר לציון בעניין זה הייתה כאשר בשנות ה-90 של המאה ה-20 הצביעה סין העממית בעד שליחת כוחות שמירת השלום של האו"ם למקדוניה וגואטמלה, בתמורה למשיכת הכרתן ברפובליקה הסינית.
סין העממית לא הרבתה להשתמש בזכות הווטו שלה במועצת הביטחון.
מאז השיגור הראשון ב־1990 של משקיפים צבאיים לכוחות שמירת השלום של האו"ם, שלחה סין העממית 3,362 אנשי צבא ל־13 פעולות של כוחות או"ם.
ב־1998 שלחה למזרח טימור משטרה אזרחית, כחלק מכוחות האו"ם שם.
כמו כן, שלחה סין קבוצה של אנשי צבא בלתי מזוינים אל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
באופן בולט, מאז סיום המלחמה הקרה סין העממית אינה מנסה להשתמש בארגון האו"ם ככלי ליצירת איזון מול ארצות הברית, זאת בניגוד למה שעושות מדי פעם צרפת ורוסיה.
בקבלת החלטה על מלחמת המפרץ ב־1991 סין נמנעה, וכן הצביעה סין בעד הצבת אולטימטום לעיראק בתקופה שקדמה למלחמת עיראק.
מאז 1991, הרפובליקה הסינית מבקשת להצטרף לאו"ם, אך בעקבות כוחה של סין באו"ם אין הדבר אפשרי.
מדי שנה מאז 1991 עלתה שאלת ייצוגה של הרפובליקה הסינית על סדר היום של האו"ם באמצעות בעלות ברית דיפלומטיות, אלא שהצעה זו נופלת כל פעם מחדש בשל היעדר מספר קולות מספיק בעד הצעה זו.
תומכי עצמאות טאיוואן טוענים, כי אם הממשלה בטאיוואן הייתה מוותרת באופן רשמי על טענתה לסין היבשתית ומונגוליה החיצונית, והייתה קוראת לעצמה "רפובליקת טאיוואן", הייתה מדינה זו יכולה להתקבל לאו"ם.
הללו אומרים, כי אם טאיוואן הייתה נוקטת בצעד זה, אזי הייתה הקהילה הבינלאומית במצב קשה של קרע בין זכותם של הטאיוואנים להגדרה עצמית לבין טענת סין העממית, כי טאיוואן היא חלק מזרחי של סין.
הצעות שהועלו מאז 1991 לגבי ייצוג של הרפובליקה הסינית מראות בבירור, כי שאיפתה של הרפובליקה הסינית היא לייצג רק את 23 מיליון תושביה ולא את סין כולה.
תחת שלטון לי טנג הוי, קראה לעצמה הרפובליקה הסינית, בהצעותיה להצטרף לאו"ם, בשם "הרפובליקה הסינית בטאיוואן".
תחת שלטון צ'ן שואי ביאן, ייעדו את השם "הרפובליקה הסינית (טאיוואן)", ויש הקוראים להכניס רק את השם "טאיוואן".
ב־15 בנובמבר 2004 הכריז צ'ן כי יפעל לקבלת הרפובליקה הסינית לאומות המאוחדות תחת השם "טאיוואן".
הוא צוטט באומרו, כי "טאיוואן היא מדינה ריבונית ועליה להצטרף לאומות המאוחדות תחת השם 'טאיוואן'".
ספקנים מצביעים על כך שלסין העממית יש זכות וטו במועצות הביטחון, והיא נכונה להתנגדות חזקה לכל הכרה בינלאומית בטאיוואן.
הם מצביעים גם על כך שהאו"ם מסרב לצרף אליו מדינות אשר ריבונותן שנויה במחלוקת.
סין העממית מגנה כל צעד לקבלת הרפובליקה הסינית לאומות המאוחדות תחת השם "טאיוואן", כניסיון מתוחכם לקדם את עצמאות טאיוואן, גם אם השם "הרפובליקה הסינית" אינו נשמע ערב יותר לאוזן מבחינת סין העממית.
על אף שבפועל אין ממשלת הרפובליקה הסינית טוענת לשלטון על סין כולה, היא גם לא נסוגה באופן רשמי מטיעון זה.
לאור עמדתה של סין העממית, גם קבלת טאיוואן על ידי העצרת הכללית במעמד של משקיפה (בדומה לרשות הפלסטינית) עשויה להיות בעייתית.
העצרת הכללית נשלטת על ידי מדינות מתפתחות, רבות מהן בעלות קשרים היסטוריים עם סין העממית, ואחרות מעורבות בעצמן בסכסוכי גבול וריבונות.
בכל זאת, לאורך שנות ה־90 של המאה ה־20, נראה היה כי הרפובליקה הסינית משיגה ייצוג באומות המאוחדות בעזרת סבסוד מדינות מתפתחות, כגון מדינת האי הזעיר טובלו באוקיינוס השקט.
אסטרטגיה זו החלה להיתקל בקשיים הולכים וגדלים משהחלה סין העממית לצבור כוח כלכלי, אשר איפשר לה להתנגד לצעדיה של טאיוואן.
מאז הקמת המדינה ב-14 במאי 1948, לאומות המאוחדות ולמדינת ישראל מערכת יחסים מורכבת.
רוב המחלוקות בין האו"ם לישראל נוגעות לסכסוך הישראלי-ערבי (לרבות הסכסוך הישראלי-פלסטיני).
סוגיות אחרות צצות מדי פעם.
האו"ם גם נמנה עם נותני החסות למשא ומתן לשלום בין ישראל לפלסטינים, המבוסס על מפת הדרכים.
העצרת הכללית קיבלה גם את החלטה 3379 ב-1975 שקבעה כי "ציונות היא גזענות" עד שבוטלה בשנת 1991.
ארצות הברית נוהגת להטיל וטו על רוב החלטות מועצת הביטחון בנושאים הקריטיים מבחינת ישראל על בסיס השותפות ביניהן, מדיניות המכונה דוקטרינת נגרופונטה.
לעומת זאת המדינות האסלאמיות ובמיוחד מדינות ערב נחשבות לגורם העוין ביותר לישראל באו"ם והן היוזמות של מרבית ההחלטות האנטי-ישראליות המתקבלות בו.
בשנים 1961–2000 לא הייתה ישראל חברה באף קבוצה אזורית, בשל התנגדות המדינות האסלאמיות בקבוצה האזורית של אסיה לקבלתה.
בשנת 2000 היא קיבלה חברות מוגבלת בקבוצת מערב אירופה ואחרות (WEOG).
ב-1 בנובמבר 2005 אימצה העצרת הכללית של האו"ם בפעם הראשונה בהיסטוריה הצעת החלטה ביוזמה ובהובלה ישראלית.
מדובר בהחלטה הקובעת יום זיכרון בינלאומי לשואה.
ההחלטה אומצה ללא הצבעה, כולל בתמיכה של איראן.
לאחריה אומצה בשנת 2007 על ידי העצרת החלטה נוספת המעודדת מדינות וארגונים לפתח טכנולוגיות חקלאיות לשם ביטחון המזון בעולם, ובשנת 2012 אימצה העצרת החלטה העוסקת ביזמות וחדשנות לפיתוח.
האומות המאוחדות או האו"ם הוא ארגון בינלאומי שמטרותיו המוצהרות הן להקל על שיתוף הפעולה בענייני החוק הבינלאומי, הביטחון הבינלאומי, התפתחות כלכלית, התקדמות חברתית, זכויות האדם והשגת שלום עולמי.
האו"ם נוסד בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה כדי להחליף את חבר הלאומים, להפסיק מלחמות בין מדינות ולספק פלטפורמה לדיאלוג בין-מדינתי.
רוב המדינות הריבוניות בעולם חברות בארגון זה.
האו"ם ותתי-הארגונים שלו מקבלים החלטות בנושאים מהותיים וניהוליים.
ארגוני או"ם בולטים אחרים הם ארגון הבריאות העולמי, תוכנית המזון הבינלאומית, ויוניצ"ף, קרן האו"ם לילדים.
נציג האו"ם מול מדינות, ארגונים, אמצעי תקשורת והציבור בעולם הוא המזכיר הכללי.
עם הקמת חבר הלאומים חולקו מנדטים למדינות ההסכמה על השטחים אותן כבשו ממעצמות המרכז.
המנדט על ארץ ישראל, שניתן לאימפריה הבריטית ב־1922, היווה חלק ממדיניות זו.
כחלק משיטת המנדטים, הוקמה בחבר הלאומים ועדת מנדטים קבועה שתפקידה היה לפקח על המנדטים שניתנו למדינות השונות.
עקב חולשתו של חבר הלאומים, ועדה זו לא היוותה גורם משמעותי במהלך שנות המנדט, הגם שבכל שנות פעילותה הגישה לה ממשלת המנדט דו"ח שנתי.
עם זאת הספר הלבן השלישי שניתן במאי 1939 הוכפף בנוסחו לאישורו של חבר הלאומים, שהיה צריך להינתן לפני מימוש התוכנית המפורטת בו.
כינוס ועדת המנדטים ביוני 1939 הסתיים בהכרעה על חודו של קול (ארבעה מול שלושה) שקבעה כי הספר הלבן סותר את המנדט.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הביאה לדחיית הכינוס של חבר הלאומים (בספטמבר), שהיה אמור לדון בנושא זה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר הלאומים משותק ובסיומה פורק.
המדיניות שנקבעה בסוף מלחמת העולם הראשונה לפיה העמים שנלחמו כחלק ממדינות ההסכמה זכו אוטומטית למושב בחבר הלאומים הייתה בין הגורמים ללחץ של הסוכנות היהודית להקמת הבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 1948 התקיימו באו"ם דיונים על קבלת ישראל לארגון.
ב-17 בדצמבר נדחתה, בהצבעה במועצת הביטחון, בקשתה של ישראל להתקבל לאו"ם.
כחמישה חודשים לאחר מכן ישראל התקבלה לאו"ם כחברה ה-59 בהחלטה 273 ב־11 במאי 1949, ולמחרת הניפו שר החוץ משה שרת והשגריר הראשון באו"ם אבא אבן את דגל ישראל בפתח הבניין.
בחירתה של ישראל בצד המערבי בעקבות מלחמת קוריאה הביאה להתרחקות הולכת וגוברת שלה מהגוש המזרחי, דבר זה הביא לעוינות שלו כלפיה שהתבטאה בתמיכה של הגוש בהחלטות כנגד ישראל.
מצב זה נמשך החל מפרוץ מלחמת קוריאה באמצע 1950 והסתיים רק במלחמת המפרץ ב־1991, כשנתיים לאחר קריסתו בפועל של הגוש.
ב־11 בינואר 1951 הגישה ישראל את הצעתה הראשונה לעצרת הכללית לשיחות להפסקת אש במלחמת קוריאה.
תולדות פעילות האו"ם בסכסוך הישראלי ערבי
העברת כתב המנדט שניתן לבריטניה מחבר הלאומים אל האו"ם (שראה עצמו כיורשו של חבר הלאומים) על פי הודעת שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין מ־18 בפברואר 1947, הביאה להתכנסות העצרת הכללית של האו"ם לישיבה מיוחדת ב־14 במאי 1947 לשם דיון בסוגיית המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
בישיבה זו הוחלט על הקמת ועדת חקירה שתגיש מסקנות לעצרת הכללית - ועדת אונסקו"פ.
תוכנית החלוקה שהציעה הוועדה קבעה את חלוקת שטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, ולשטח בינלאומי.
התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב־29 בנובמבר 1947 וקיבלה את השם הרשמי: "החלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם".
בישראל היא מכונה לעיתים קרובות "החלטת כ"ט בנובמבר".
התוכנית לא יושמה בסופו של דבר, אולם קבלתה הייתה אחד השלבים לקראת סיום המנדט הבריטי והקמתה של מדינת ישראל.
ב־5 במרץ 1948, עם התגברות מלחמת העצמאות, קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 42 שפנתה אל כל הממשלות והעמים, בעיקר באזור ארץ ישראל, לנקוט בכל פעולה אפשרית כדי למנוע או להפחית את מספר הפרות הסדר בארץ ישראל.
החמרת המצב הביאה את מועצת הביטחון לאמץ את החלטה 43 ב־1 באפריל ובהמשך החלטה 46 והחלטה 49, שקראו להפסקת פעולות האיבה, אך ללא הועיל.
כבר ב־1 באפריל, לאחר שהחלטותיה הקודמות לא הועילו, אימצה מועצת הביטחון את החלטה 44 שגרמה לכינוס מושב מיוחד של העצרת הכללית כדי לשקול את עתידה של ארץ ישראל.
ב־14 במאי, יום הכרזת המדינה, אימצה האספה את החלטה 186, שאישרה את תמיכתה במאמצים של מועצת הביטחון להבטחת הפסקת האש בארץ ישראל, מינתה את פולקה ברנדוט משוודיה כמתווך האו"ם לארץ ישראל.
מינויו של ברנדוט אושר על ידי מועצת הביטחון ב־20 במאי 1948.
במאמצי התיווך של ברנדוט הושגה ההפוגה הראשונה ב־10 ביוני 1948. ב־28 ביוני, במהלך ההפוגה הראשונה הגיש ברנדוט תוכנית שעיקרה תיקון הצעת החלוקה תוך מסירת ירושלים למדינה הערבית.