tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחודש דצמבר של אותה שנה נערך סיבוב נוסף ב-51 קלפיות שנחשדו בהיותן מזויפות.
בבחירות אלו זכה בן אליעזר ברוב הדרוש ונבחר ליושב ראש.
נקבע כי המינוי הוא זמני, וכי ייערכו בחירות נוספות בשנת 2002, לקראת התמודדות בבחירות הכלליות.
ישיבתה של מפלגת העבודה בממשלת האחדות לא הייתה מקובלת על יוסי ביילין וחיים רמון, שנותרו מחוץ לממשלה, והביעו את אי שביעות רצונם מתפקודה.
במיוחד בלטה ביקורתו של רמון כלפי בן אליעזר בשל אי בנייתה של גדר ההפרדה.
באוקטובר 2002, בעקבות הצעת תקציב המדינה לשנת 2003, תקציב לו התנגדה מפלגת העבודה בנימוק שהוא מנוגד לעקרונות המפלגה והבטחותיה לבוחר, הוביל בן אליעזר לפרישת מפלגת העבודה מהקואליציה.
מצבו בתוך המפלגה פנימה הלך והחמיר.
בבחירות הפנימיות שהתקיימו לאחר מכן, התמודד בן אליעזר מול רמון ועמרם מצנע, שלבסוף ניצח, אך הוביל את המפלגה לכישלון בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-28 בינואר 2003, ולישיבה באופוזיציה.
2014-2005: שר התשתיות ופרישה מהחיים הפוליטיים
ב-10 בינואר 2005, בעקבות אישור תוכנית ההתנתקות, הצטרפה מפלגת העבודה לקואליציה, ובן אליעזר מונה לשר התשתיות הלאומיות.
הוא פרש מתפקידו יחד עם שאר חברי סיעתו ב-23 בנובמבר 2005. בבחירות לראשות מפלגת העבודה ומועמדה לראשות הממשלה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, שנערכו ב-9 בנובמבר 2005, התמודד בן אליעזר מול שמעון פרס ועמיר פרץ וזכה ב-15% מהקולות.
עמיר פרץ ניצח בבחירות וזכה בראשות המפלגה.
עם הקמת הממשלה ה-31 בראשות אהוד אולמרט, מונה בן אליעזר בשנית לשר התשתיות.
בתחילת מרץ 2007, עמד במוקד פרשה דיפלומטית שהתעוררה בעקבות שידור סרטו התיעודי של רן אדליסט, "רוח שקד", בערוץ הראשון.
בסרט הובאה עדות ולפיה גדוד שקד, בפיקודו של בן אליעזר, הרג חיילי קומנדו מצריים שנפלו בשבי.
טענות אלו, שהוכחשו על ידי יוצאי היחידה ובן אליעזר, עוררו סערה תקשורתית במצרים.
ב-7 באפריל 2008, בעת שביקר בחמ"ל משרדו במסגרת תרגיל העורף הלאומי, אמר: "תקיפה של איראן תוביל לתגובה קשה של ישראל, שתגרום לחורבן האומה האיראנית".
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השמיני ברשימת העבודה לכנסת ונבחר לעוד כהונה בכנסת.
לאחר הקמת הממשלה ה-32 בראשות בנימין נתניהו והצטרפות מפלגת העבודה לקואליציה זו, מונה בן אליעזר לשר התעשייה, המסחר והתעסוקה.
בעקבות היעלמותה של מפלגת הגמלאים מהכנסת וכניסתו של שמעון פרס למשכן הנשיא, נעשה בן אליעזר לזקן חברי הכנסת.
ב-17 בינואר 2011 פרש אהוד ברק מהמפלגה והקים את סיעת העצמאות.
בתגובה, בן אליעזר ושרי המפלגה הנוספים, יצחק הרצוג ואבישי ברוורמן, התפטרו מתפקידיהם.
ב-19 בינואר 2011, התנגדו רוב חברי הכנסת מסיעת העבודה למינויו ליושב ראש המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב בן אליעזר במקום החמישי ברשימת העבודה.
בשל היותו ותיק חברי הכנסת בכנסת זו, שימש בתפקיד יושב ראש הכנסת בפועל.
באוגוסט 2013 הצהיר בפני חברי כנסת על כוונתו להתמודד על תפקיד נשיא המדינה וביקש את תמיכתם.
בפברואר 2014 החליטה סיעת מפלגת העבודה שבן אליעזר יהיה המועמד הרשמי של המפלגה בבחירות לנשיאות ישראל.
חרף זאת מספר חברי סיעה הודיעו בגלוי בתמיכתם במועמדים אחרים גם בעקבות האשמות שהועלו מצד עמיתים בעברו על התנהגות בלתי ראויה, הפרת אמונים ואף בעבירות פליליות.
ב-27 במאי 2014 הכריז מועמדות לבחירות לנשיאות שיתקיימו ב-10 ביוני 2014. ארבעה ימים לפני הבחירות זימנה אותו המשטרה לחקירה באזהרה, בחשד שקיבל בניגוד לחוק כספים למימון רכישת ביתו ביפו מאיש העסקים אברהם נניקשווילי.
בעקבות זאת הודיע ב-7 ביוני 2014 על פרישתו מהבחירות לנשיאות.
במהלך 2006 אושפז בן אליעזר פעמיים בבית החולים אסף הרופא בשל אירועי לב.
במרץ 2011, אושפז בבית החולים אסף הרופא במחלקה לטיפול נמרץ במשך כ-40 יום בשל דלקת ריאות חריפה.
אף שהיה חשש לחייו, החלים ושוחרר מבית-החולים.
בריאיון לאילנה דיין בשנת 2014 חשף פואד שעבר אירוע שמוגדר כמוות קליני.
בדצמבר 2014 אושפז בבית החולים אסף הרופא, ולאחר כשבוע ב-11 בדצמבר 2014 הודיע בן אליעזר על פרישה מהחיים הפוליטיים, אותה נימק בהרעה במצבו הבריאותי.
הוא נפטר ב-28 באוגוסט 2016, בגיל 80 ונקבר בבית העלמין בחולון.
בדצמבר 2015 הוגש כתב אישום נגד בן אליעזר באשמת שוחד, מרמה והפרת אמונים, עבירות מס והלבנת הון.
על פי כתב האישום, דרש וקיבל שוחד מאנשי עסקים בעד פעולות הקשורות בתפקידיו כשר, כמו כן מסר הצהרות הון כוזבות ליו"ר הכנסת, לא הגיש דוחות כמתחייב על פי פקודת מס הכנסה, פעל במרמה כדי להתחמק מתשלום מיסים, והלבין כספים.
משפטו החל בפברואר 2016, במהלכו ביקשו סנגוריו עו"ד יעקב וינרוט ועו"ד עמית חדד דחיה למשפטו בשל מצבו הרפואי וטיפולי הדיאליזה שהוא עובר בשל אי ספיקת כליות.
בן אליעזר נפטר באוגוסט 2016, לפני שבית המשפט הספיק להכריע בעניינו.
פרקליטות המדינה הגישה תביעה כספית על סך של כ-2.7 מיליון ש"ח כנגד עיזבונו של בן אליעזר, בנימוק שהוא קיבל סכום זה כשוחד בהיותו איש ציבור ולכן על עיזבונו להשיב סכום זה למדינה.
ב-2020 הסתיים המאבק על ירושת בן אליעזר בהסכם פשרה.
לפי ההסכם, המדינה הגיעה להסדר עם מנהלי העיזבון שהביא לסיומם של שלושה הליכים שניהלה המדינה נגד העיזבון - ערעור מס, הליך פלילי בבקשה לחילוט הרכוש התפוס ותובענה אזרחית שהוגשה לבית המשפט המחוזי.
על פי ההסדר, העיזבון נדרש להעביר למדינה את כל סכום המזומן שנתפס בכספת של בן אליעזר בעת הפתיחה בחקירה - סך של כ-600 אלף דולר - וכן חלק משווי זכויותיו בפנטהאוז ביפו.
באוגוסט 2019 הורשע איש העסקים אברהם נניקשוילי במתן שוחד בסך של כמיליון וחצי שקלים לבן אליעזר ובחתימה על הסכם הלוואה פיקטיבי שנועד להסוות את מתן השוחד.
בית המשפט המחוזי גזר עליו עונש של 14 חודשי מאסר, שהוחמרו בבית המשפט העליון ל-21 חודשי מאסר לאחר ערעור של פרקליטות המדינה.
הניח אישה (אשתו השנייה, דולי), חמישה ילדים ונכדים.
בנימין בלומברג-ורד (14 ביוני 1923 – 28 באוגוסט 2018) היה איש קהילת המודיעין הישראלית: קצין הביטחון של משרד הביטחון, מייסד הלשכה לקשרי מדע וממובילי תוכנית הגרעין הישראלית.
בנימין בלומברג נולד בשנת 1923 במקוה ישראל, בן לפלורין ויצחק בלומברג, למד בבית הספר החקלאי, סבו מצד אמו היה ממייסדי בית הספר ואביו היה מנהל המשק של בית הספר.
בשנת 1940, עם סיום לימודיו, יצא להכשרה בקיבוץ בגליל התחתון, שם צורף ל"הגנה" ושובץ בש"י.
עם פרוץ מלחמת העצמאות מונה לאחראי על אבטחת מפעל האשלג בקלי"ה, אולם המפעל המבודד, שהיה קשה להגנה, ננטש.
אז חזר בלומברג לש"י, וממנו ליורשו – השב"כ.
בשב"כ שובץ למטה מס' 5, שהיה אחראי על הביטחון במשרדי הממשלה וצה"ל ומונה לקצין ביטחון במשרד הביטחון.
עם השנים הורחבו סמכויותיו והוא הפך לקצין הביטחון הראשי של מערכת הביטחון, תפקיד שמאוחר יותר נקרא הממונה על הביטחון במערכת הביטחון (המלמ"ב).
בתפקיד זה מונה בלומברג על ידי דוד בן-גוריון לאחראי על אבטחת הקמת הקריה למחקר גרעיני בדימונה.
לשם כך הקים לעצמו בלומברג צוות מצומצם שכלל את מזכירתו שושנה מילר, עוזרו וראש המטה שלו, יוסי מיטב, ואלכס קינן (מנכ"ל המכון למחקר ביולוגי בישראל) על תקן יועץ חיצוני.
לימים התגלגל הצוות להיות "הלשכה לקשרי מדע" (הלק"ם).
אבטחת האתר נחשבה למשימה קלה יחסית, ובוצעה על ידי צה"ל, אולם השמירה על הסודיות במפעל כה גדול שכלל הן עובדים ישראלים והן עובדים צרפתים היוותה אתגר.
בלומברג ואנשי צוותו נפגשו מדי פעם עם כאלו שנחשדו בפטפטנות והזהירו אותם לבל ישוחחו על עבודתם.
בלומברג התבלט כאיש שטח וטרח לצאת בעצמו למשימות, ואף ללוות את המשלוחים החשובים של הציוד והחומרים מהכור ואליו.
בשנת 1965, עם הצטרפותו של פרס למפלגת רפ"י והישגה הדל בבחירות, החל ראש הממשלה הנבחר לוי אשכול לטהר את מערכת הביטחון מאנשיו של פרס.
בלומברג, שבניגוד לאחרים במשרד נחשב לשתקן ולכזה שלא מביע את דעותיו הפוליטיות, ניצל מ"הגליה", אולם הוכפף, יחד עם הלק"ם, לסגן שר הביטחון צבי דינשטיין.
מאחר שבניית הכור הסתיימה (הצוותים הזרים האחרונים התפנו מהמקום בשנת 1965) התפנה בלומברג לעסוק יותר בענייני הלק"ם.
הייתה זו יחידה סודית שעצם קיומה הוסתר לא רק משירותי ביון ידידותיים אלא גם משירותי הביון בישראל.
תפקידה של היחידה היה לאסוף מידע טכנולוגי-מדעי בארצות הברית, מערב אירופה ודרום אפריקה – החל באיסוף חומר טכנולוגי מכתבי עת וכלה בגנבת טכנולוגיות בשביל התעשיות הביטחוניות של מדינת ישראל.
שמו של בלומברג נקשר במבצעים חשאיים כמו מבצע פלומבט בשנת 1968, בו רכשה מדינת ישראל 200 טונות של אורניום טבעי, המכונה בעגה המקצועית "עוגה צהובה" מחברה בלגית שכרתה אותו בקונגו.
למרות שיעדו המוצהר של המטען היה איטליה, הספינה שהובילה את המטען מאנטוורפן פגשה בלב ים ספינה אחרת של חברת צים והעבירה אליה את האורניום, שהגיע לישראל.
הלק"ם תחת פיקודו של בלומברג הייתה מעורבת גם בעקיפת אמברגו הנשק הצרפתי שהוטל על ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים על ידי הברחת ספינות שרבורג ותוכניות המיראז' 5, שיוצר אחר כך בתעשייה האווירית תחת השם "נשר".
הוא רתם לפעילותו גם את אנשי העסקים אליהו סחרוב וארנון מילצ'ן.
לאורך שירותו זכה בשני פרסי ביטחון ישראל.
בשיאו, בלומברג ריכז בידיו עוצמה חסרת תקדים.
הוא היה הפקיד הראשון והאחרון בישראל שמילא, בו בזמן, שלושה תפקידים, מן החשאיים ביותר.
מתחילת שנות החמישים ובמשך שלושה עשורים הוא היה קצין הביטחון של משרד הביטחון, ראש אגף בשב"כ וראש הלק"ם.
בשנת 1974 קבע מנכ"ל משרד הביטחון, יצחק עירוני, שבידיו של בלומברג מרוכזת עוצמה רבה מדי והוא הביא להעברת האחריות על הביטחון במערכת הביטחון מבלומברג למלמ"ב, בראשות חיים כרמון.
בלומברג המשיך לעמוד בראש הלק"ם.
לאחר המהפך הפוליטי של שנת 1977 קרא סגן שר הביטחון מרדכי ציפורי לשר הביטחון עזר ויצמן להחליף את בלומברג ב"אחד משלנו", אולם בלומברג נלחם על תפקידו ושכנע את ראש הממשלה מנחם בגין להותירו בתפקידו.
בשנת 1981 פיטר שר הביטחון, אריאל שרון, שזה עתה נכנס לתפקידו, את בלומברג, שהוחלף ברפי איתן.
עבד כסמנכ"ל במפעל האלקטרוניקה "אופטומיק טכנולוגיות" במגדל העמק עד 1998.
בנימין בלומברג נפטר ב-28 באוגוסט 2018 ונקבר בקיבוץ מגל.
בשנת 2024 עלתה בכאן 11 סדרת התעודה "האטום ואני" המציגה את מעורבותו של בלומברג בתוכנית הגרעין של ישראל והקמת הקריה למחקר גרעיני – נגב.
בנימין (בני) איש-שלום (נולד ב-1953) הוא פרופסור למחשבת ישראל, מייסד ונשיא בית מורשה בירושלים ויו"ר המכון המשותף ללימודי יהדות למבקשים להתגייר.
איש-שלום נולד בירושלים למשפחה מסורתית.
למד לימודים תורניים בישיבת ההסדר הר עציון ורכש את השכלתו האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים, ממנה קיבל ב-1985 תואר מוסמך ולאחר מכן תואר דוקטור במחשבת ישראל שכותרתו "הגותו של הרב קוק בין רציונליזם ומיסטיקה" בהנחיית רבקה שץ אופנהיימר.
רוב מחקריו עוסקים בניתוח תורת הרב קוק.
מראשית שנות השמונים מלמד איש-שלום באקדמיה.
בעבר נמנה עם סגל האוניברסיטה העברית ועמד בראש קתדרה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנת 1990 הקים את בית מורשה בירושלים, מרכז אקדמי השואף להעמדת מנהיגות יהודית משכילה ומתונה, ומאז הוא מכהן כנשיאו.
איש-שלום היה שותף ליוזמות לחיזוק הלכידות בחברה הישראלית, בהן הקמת ארגון "גשר" (1970), ייסוד אמנת "שלום בישראל" (1997) ושותפות בהקמת "קבוצת הסכמה לאומית", אשר עסקה במציאת דרכים לגישור והסכמה בנושאים השנויים במחלוקת בציבוריות הישראלית (1998).
בשנת 1999, בעקבות המלצות ועדת נאמן, ייסד בשיתוף עם הסוכנות היהודית את המכון המשותף ללימודי יהדות, כמענה לרצונם של אלפי עולים חדשים להכיר את מורשתם היהודית ולאפשר למעוניינים בכך להתגייר.
במסגרת המכון מתקיים שיתוף פעולה בין נציגים אורתודוקסים, קונסרבטיבים ורפורמים.
בשנת 2002 הקים יחד עם הרמטכ"ל וקצין חינוך ראשי את "קורס נתיב" בצה"ל, המקנה לחיילים עולים השכלה יהודית-ציונית, חינוך ואפשרות לגיור במסגרת שירותם הצבאי.
כמו כן פיתח עם גורמים אלה תוכנית חינוכית מקיפה לזהות יהודית-ציונית בשם "ייעוד וייחוד", המיועדת לכלל מפקדי וחיילי צה"ל.
בשנת 2004 קיבל איש שלום את פרס אבי חי על "פעילותו החינוכית, ההגותית והציבורית הרחבה והמגוונת, שבמרכזה הקמתו של בית מורשה".
בשנת 2010 התמנה על ידי שר החינוך גדעון סער לראש ועדת מקצוע הליבה החדש - "תרבות ישראל ומורשתו".
מקצוע זה נועד לחזק את החינוך לערכים יהודיים וציוניים במערכת החינוך.
איש-שלום מתגורר בירושלים, נשוי לרבקה ואב לשישה בנים.
הרב קוק בין רציונליזם למיסטיקה, ספרית אופקים, עם עובד, תל אביב תש"ן.
תחת חופת ברזל, מסכת חייו של , בן ישיבת הר עציון, שנפל במלחמת יום הכיפורים.
יובל אורות, הגותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק זצ"ל, ספריית אלינר ובית מורשה בירושלים, תשס"ה (עם שלום רוזנברג)
בדרכי שלום, עיונים בהגות יהודית מוגשים לשלום רוזנברג, בית מורשה בירושלים, תשס"ז
לך לך, עיונים ביצירתו של אברהם יהושע השל, (עם ד"ר דרור בונדי), אדרא, תשע"ט 2019
אתגרי חוץ ופנים על סדר יומה של הציונות הדתית, אקדמות ו' (תשנ"ט), עמ' 79–87
בין הרב קוק לשפינוזה וגיתה : יסודות מודרניים ומסורתיים בהגותו של הרב קוק, בתוך: קולות רבים ב' (תשנ"ו, 1996), עמ' 525–556
החינוך היהודי במערכת הממלכתית-דתית : בין תורה לבין "דרך ארץ", סקירה חודשית 35, 8 (1988), עמ' 39–48
טוהר הנשק וטוהר השיפוט המוסרי, בתוך: הכיפה והכומתה א' (תש"ע, 2009), עמ' 13–24
המצוות ומעמדן בפילוסופיה הדתית של ר' נחמן קרוכמל, תרביץ נ"ו, ג' (תשמ"ז), עמ' 373–383
על מדע ושלימות הרוח - ביקורת המודרניות והפוסט-מודרניות: הרי"ד סולובייצ'יק וההגות הנאו-אורתודוקסית, בתוך: אמונה בזמנים משתנים (תשנ"ז, 1996), עמ' 347–381
עקידת יצחק - בחינה מחודשת, לימוד ושיח (תשנ"ו) 31-24
ציונות דתית בין אפולוגיה להתמודדות, קתדרה 90 (תשנ"ט), עמ' 145–149
השפה כקטגוריה דתית בהגותו של רי"ד סולוביצ'יק, בתוך: ספר היובל לרב מרדכי ברויאר ב (תשנ"ב), 821-799
תרבות המחלוקת בהגות היהודית : השלכות חינוכיות ויישומן, בתוך: יהדות ודמוקרטיה, מחלוקת ואחדות (תשנ"ו) 81-70
בנימין יוסף ארדיטי (1 ביולי 1897 – 20 במאי 1981) היה פעיל ציוני, פובליציסט וחבר הכנסת מטעם חרות וגח"ל.
ארדיטי נולד בווינה ב-1897. ב-1898 חזרה משפחתו לעיר רוסצ'וק בבולגריה ובה רכש חינוך יסודי.
ב-1912 הצטרף לאגודת "מקרא" שפעלה להשכלה עצמאית יהודית בעירו.
ב-1915 נוסדה בממלכת בולגריה "ההסתדרות לשפה ותרבות עברית" וארדיטי היה אחד מפעיליה הבולטים בקבוצה שכונתה "זרם רוסה" והטיפה לאקטיביזם ציבורי בתחום החינוך הציוני.
בין 1916 ל-1917 היה ארדיטי אחד מעורכי כתב העת לנוער ציוני "אברייסקו איקו" (ההד העברי).
ב-1919 עבר לסופיה ובה רכש השכלה על תיכונית.
במקביל היה אחד מעורכיו של כתב העת "העברי הצעיר".
היה חבר הוועד המרכזי של הסתדרות ציוני בולגריה בשנים 1920-1923 ויו"ר הסתדרות ציוני סופיה.
ב-1924 היה ארדיטי אחד מעורכיו של העיתון "אברייסקי גלאס" ("הקול העברי"), שביטא את קולה של האופוזיציה בתנועה הציונית, שהובילה בהמשך להקמת התנועה הרוויזיוניסטית בבולגריה.
ארדיטי יסד את הקבוצה הרוויזיוניסטית הראשונה בבולגריה בשנת 1925 והיה יושב ראש ההנהלה של התנועה הרוויזיוניסטית בבולגריה בין השנים 1925-1935, וחבר הוועד הפועל הציוני.
כמו כן, ארדיטי היה ממקימי האוניברסיטה היהודית העממית בסופיה והוצאת הספרים שלה.
נאסר בשל פעילות ציונית בלתי-ליגלית ב-1944 על ידי השלטונות הפאשיסטיים וב- 1946 על ידי השלטון הקומוניסטי בשל פעילותו בעלייה ב'.
היה חבר ועד ההצלה של הסוכנות היהודית שעבד בתנאי מחתרת ונציג התנועה הרוויזיוניסטית במשרד הארץ ישראלי בבולגריה.
ארדטי היה חבר מרכז תנועת החרות משנת 1949 וחבר ההנהלה בהתאחדות הספרדים בישראל.
כיהן כחבר הכנסת משנת 1955 ועד 1965 מטעם סיעות חרות וגח"ל.
היה חבר בוועדת השירותים הציבוריים.
יהודי בולגריה בשנות המישטר הנאצי - 1944-1940, חולון, הוצאת פרטית, תשכ"ב-1962.
יהודי בולגריה - קהילת שומלה, תל אביב, דפוס מבורך, תשכ"ט-1968; בולגרית
תפקידו של המלך בוריס בהגלית יהודי בולגריה, 1952.
בנימין אקצין (6 במאי 1904 – 12 במאי 1985) היה פרופסור למדע המדינה ולמשפט חוקתי באוניברסיטה העברית בירושלים, ממקימי הפקולטה למשפטים ומייסד החוג למדע המדינה וממקימי אוניברסיטת חיפה.
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטאות וינה, פריז והרווארד.
בנוסף היה מרצה אורח ברבות מהאוניברסיטאות המובילות בארצות הברית ואירופה.
התמחה בתורת המשטרים והזיקה בין המציאות המדינית לביטוייה המשפטיים-קונסטיטוציוניים.
חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת תשכ"ז (1967).
נולד בריגה למאיר צבי בן הרב בנימין הלוי אקצין ולזלדה בת אברהם לבית גרניץ.
הוריו נרצחו במהלך השואה בחשוון ה'תש"ב.
קודם עלייתו ארצה היה מפעילי התנועה הרוויזיוניסטית ומזכירו של זאב ז'בוטינסקי ואף נבחר לנשיא התנועה הציונית החדשה שהקים ז'בוטינסקי.
בראשית שנות ה-40 עבר לארצות הברית ועמד בראש הלשכה המדינית של 'ועד החירום הציוני האמריקני'.
הוא היה חבר הוועדה לפליטי מלחמה ודיבר בזכות התקפות על אושוויץ.
הוא העריך כי הפצצת מתקני ההרג תאט את הרציחות, ולו רק באופן זמני.
ב-1926, בגיל 22, קיבל תואר דוקטור למדעי המדינה מאוניברסיטת וינה, ב-1929 קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת פריז ובתחילת שנות ה-30 תואר דוקטור למשפטים נוסף מאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1949 עלה לארץ ישראל, ונמנה עם מייסדי הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
אקצין נחשב, יחד עם יצחק קלינגהופר, כמניחי "היסודות למשפט הציבורי ובכך תרמו תרומה מכרעת לפיתוח הדמוקרטיה הישראלית הצעירה".
כמו כן היה בנימין אקצין מיוזמי ומקימי החוג למדעי המדינה, בפקולטה למדעי החברה, של האוניברסיטה העברית, בראשית שנות ה-50 ועמד בראשו בעשור הראשון לקיומו.
בנוסף כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים בשנים תשי"ב-תשי"ד, תשי"ז-תשי"ח, תשכ"ב-תשכ"ג.
אקצין היה ממצדדי הנורמליזציה ביחסי גרמניה–ישראל.
ב-1963, טרם כוננו יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות, עורר ביקורת כאשר ביקר באוניברסיטת היידלברג כמרצה-אורח במשך סמסטר.
אקצין עמד בראשות המחלקה המדינית של ההסתדרות הציונית החדשה (הצ"ח).
בנימין אקצין הוא ממקימי אוניברסיטת חיפה והיה הרקטור הראשון שלה.
ב-1970 טען אקדמאי ערבי שבמסגרת ניסיונו להתקבל כמרצה באוניברסיטת חיפה, נדרש על ידי השב"כ לשמש משתף פעולה.
בתשובה לשאילתא, הודה אקצין ששיקולי ביטחון מובאים בחשבון בעת קבלת אנשים למשרות הוראה.
הוא הוסיף שאוניברסיטת חיפה אינה שונה בכך ממוסדות מקבילים.
הרקטורים של האוניברסיטה העברית ושל אוניברסיטת תל אביב הכחישו קיום קריטריון כזה אצלם.
אקצין הואשם בהפרת החופש האקדמי.
אקצין קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
כמו כן, הוא חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת תשכ"ז-1967.
נפטר בשנת 1985, ונקבר בהר המנוחות.
"עיקרי המינהל הציבורי", הוצאת דביר
"תורת המשטרים", הוצאת אקדמון – הוצאת הסטודנטים באוניברסיטה העברית (1967)
"לאומים ומדינות", הוצאת עם עובד
"סוגיות במשפט ובמדינאות", הוצאת מאגנס (1966)
"יסודות המדינאות הבינלאומית", הוצאת אקדמון (1984)
"תכנון לאומי בישראל", הוצאת המדרשה למינהל (1966)
"בעין בוחנת: כתבים פובליציסטיים" (הוצאת שקמונה)
"הסטאטוס הפוליטי של יהדות התפוצות", הוצאת המכון ליהדות זמננו (1966)
"הבדלי יסוד בגילויי ההתבוללות בתקופה הבתר אמאנסיפציונית והעידן הנוכחי", הוצאת האוניברסיטה העברית
"מריגה לירושלים", הוצאת הספרייה הציונית על יד ההסתדרות העולמית (1989) – ספרו האוטוביוגרפי שפורסם לאחר מותו
בנימין בלומנפלד היה שחמטאי יהודי-רוסי.
למד משפטים באוניברסיטאות ברלין ומוסקבה.
נולד בוולקוויסק שבאימפריה הרוסית, כמו דוד ינובסקי המבוגר ממנו ב-16 שנים.
בשנת 1905/6 חלק בלומנפלד מקום 2-3 עם עקיבא רובינשטיין אחרי גרז סלווה בתחרות סנקט פטרבורג (האליפות הרביעית של רוסיה).
בשנת 1907 חלק מקום 2-3 עם גאורג מרקו אחרי מיכאיל צ'יגורין בתחרות מוסקבה.
בשנת 1920 הגיע בלומנפלד למקום השמיני בתחרות מוסקבה (אליפות ברית המועצות הראשונה, ניצח: אלכסנדר אלכין.
בשנת 1925 חלק מקום 2-3 עם בוריס ורלינסקי אחרי אלכסנדר סרגייב באליפות מוסקבה.
בלומנפלד פיתח את הגמביט הנגדי הקרוי על שמו.
בנימין (בני) אלג'ם הוא יזם ואיש עסקים ישראלי-אמריקאי.
בני אלג'ם נולד בישראל בשנת 1953, ושירת בצה"ל כנהג טנק.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקים אביו של אלג'ם, בשיתוף עם אריה גבעוני, את חברת "אלג'ם את גבעוני", שיצרה תנורי חימום הפועלים בגז.
בשנת 1986 ורכש יחד עם שני שותפים ישראלים-אמריקאים את "פאקרד-בל" האמריקנית, מותג של יצרני טלוויזיות ומכשירי רדיו שהוקם בשנת 1933. הוא פתח חברה חדשה בשם מותג זה שהפכה ליצרן מחשבים-אישיים מוזלים, בדומה לחברת קומודור בראשית אותו עשור.
בנוסף, אלג'ם היה הראשון להציע לרוכשי המחשבים תמיכה טלפונית בחינם.
החברה נחלה הצלחה, ובשנת 1994 הייתה ליצרן המחשבים הגדול בארצות הברית, והרביעי בגודלו בתבל.
אולם, חברת קומפאק החלה לנגוס בנתח השוק שלה באמצעות מחירי היצף, ובתגובה מיזג אלג'ם את פאקרד-בל עם חברת NEC היפנית בשנת 1996, ונותר בתפקיד נשיא חטיבה בחברה המאוחדת.
בספטמבר 1997 לקה אלג'ם באוטם שריר הלב ושנה לאחר מכן, כשברקע עומדים ההפסדים המאמירים, עזב אלג'ם את החברה.
בהצהרה הרשמית על העזיבה היא הוסברה בנסיבות בריאותיות, אך מאוחר יותר סיפר אלג'ם כי הגורם היה אי-הסכמות עם משקיעים ומנהלי החברה האחרים.
בינואר 1999 ניסה אלג'ם לשוב אל הענף, ברוכשו את שם המותג AST מחברת סמסונג.
AST נמנתה עם חמשת גדולי יצרני המחשבים בראשית שנות התשעים, אך אלג'ם, שתכנן למכור מחשבים-אישיים באופן ישיר ובמחירי רצפה, לא הצליח לשחזר את הצלחותיו משנות השמונים באקלים העסקי הקשה של שנת 1999, ועד לקיץ 2001 התפוגג שמה של AST משוק המחשבים האמריקאי.
בדצמבר 2003 רכש אלג'ם את בית-המלון "בוורלי הילטון" מהיזם ואיש הטלוויזיה האמריקאי מרב גריפין.
שווי העסקה הוערך ב-130 מיליון דולר.
אלג'ם הוסיף להשקיע בנדל"ן ובמגוון מיזמי טלקומוניקציה.
בשנת 2004 עמד אלג'ם בראשות קבוצה שניגשה למכרז השליטה בבזק, אך הפסיד לקבוצתו של יזם ישראלי-אמריקאי אחר, חיים סבן.
אלג'ם מתגורר בקליפורניה ונחשב למקורב של מי שהיה מושל המדינה, ארנולד שוורצנגר, ואף סייע בארגון ביקורו של האחרון בישראל.
אלג'ם משקיע בישראל באמצעות חברת אלקמינו-קפיטל-גרופ שבבעלותו, ונציגו בישראל הוא שאול קוברינסקי.
בנימין בית-הלחמי (נולד ב-12 ביוני 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה.
מחקריו עוסקים בעיקר בפסיכולוגיה של הדת ובפסיכולוגיה של האישיות.
בית-הלחמי הוא בן למשפחה שהגיעה לארץ-ישראל מפולין, סביו משני הצדדים היו ממייסדי בני ברק ב-1924. נולד בתל אביב, גדל בבני ברק עד גיל 13, סיים תיכון עירוני ד' בתל אביב.
סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון בפסיכולוגיה ובסוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כקצין מחקר בחיל האוויר.
בתום שירותו הצבאי ב-1966 נסע לארצות הברית להמשך לימודים.
סיים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת המדינה של מישיגן ב-1968 ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית ואישיות ב-1970 באוניברסיטת המדינה של מישיגן.
בתקופת לימודיו התמחה בבית הכלא של דרום מישיגן, ובתום לימודיו עבד במשך שלוש שנים כפסיכולוג קליני במרכז ייעוץ לסטודנטים באוניברסיטת מישיגן.
ב-1973 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת חיפה, וב-1994 מונה לפרופסור מן המניין.
היה מורה מן החוץ בטכניון ובאוניברסיטת תל אביב, שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת המדינה של מישיגן, באוניברסיטת מרכז מישיגן, באוניברסיטת פילדלפיה בפנסילבניה, בקולג' ואסאר בניו יורק, באוניברסיטת ניו יורק, בקינגס קולג' בלונדון, באוניברסיטת אדיס אבבה באתיופיה, ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
שימש כמנהל מחקר אורח ב-CNRS, פריז, ומשמש היום כעמית מחקר בכיר בטריניטי קולג' בקונטיקט.
בית-הלחמי נשוי ואב לשני ילדים.
בית-הלחמי עוסק בחקר הפסיכולוגיה של הדת ובפסיכולוגיה של האישיות.
בנוסף לכך פרסם ספרים על ישראל והפוליטיקה הישראלית.
ספר זה (The Social Psychology of Religion) כתב בית-הלחמי ביחד עם הפסיכולוג החברתי מייקל ארגיל מאוניברסיטת אוקספורד והוא ראה אור ב-1975 בהוצאת רטלדג'.
הספר מסכם את כל הספרות המחקרית במשך מאה שנים העוסקת בהתנהגות דתית.
המחברים הוסיפו לספרות תוספת תאורטית, בה הם לוקחים את כל הממצאים ובודקים השערות קלאסיות מתחום הפסיכולוגיה של הדת.
למשל הרעיונות השונים על השלכה.
השערה נוספת שהועלתה בספרות המחקרית של הדת היא שהמנבא הטוב ביותר של הדת הוא מין, וכי נשים הן דתיות מגברים.
הממצאים תומכים בהשערה זו בצורה ברורה.
בית-הלחמי וארגייל לוקחים את כל הספרות שפורסמה בעולם ובודקים אותה.
אחת השאלות ששאלו היא מהן התוצאות הפסיכולוגיות של הדת.
לאחר בדיקת אלפי מחקרים מסיקים המחברים כי הדת עוזרת לפרט, אבל לא כל כך עוזרת ברמה החברתית.
ישנן עדויות לכך שהדת תורמת להערכה עצמית.
ברמת החברה הדת היא מקור למלחמות, סכסוכים ורדיפות.
עשרים שנה אחרי כן: ילדי הקיבוץ גדלים
ספר זה (Twenty Years Later: Kibbutz Children Grown Up) נכתב על ידי בית-הלחמי ביחד עם אלברט רבין מאוניברסיטת המדינה של מישיגן והוא ראה אור בהוצאת שפרינגר ב-1982. רבין הוא אחד הפסיכולוגים הראשונים שעסקו במחקר שיטתי על ילדי הקיבוץ.
הוא הגיע למדינת ישראל בשנות החמישים וערך מחקר השוואתי על ילדי קיבוץ.
קבוצת הביקורת של המחקר שלו הייתה ילדי מושב (בניגוד לקיבוץ במושב אין לינה משותפת וחינוך משותף, אבל בדומה לקיבוץ זוהי קהילה כפרית וכולם מכירים את כולם).
רבין פרסם את ממצאיו בשנות ה-50 וה-60. ב-1973 עשו בית-הלחמי ורבין מחקר מעקב, לקחו אותם ילדים שבדק רבין ב-1955 וניסו לבדוק מה קרה איתם.
מסקנות הספר הן שבניגוד לטענות שונות שהובעו, לא אירע שום דבר נורא לילדי הקיבוץ בהשוואה לילדי המושב.
שתי הקבוצות מתפקדות בצורה דומה, אם כי ילדי הקיבוץ רגישים יותר ומתלוננים יותר, אבל מתפקדים בצורה דומה ומסתדרים מצוין גם מחוץ לקיבוץ.
זהות אתנית, סטראוטיפים ופסיכולוגיה מודרנית בקרב מתבגרים אתיופים צעירים: זיהוי פוטנציאל השינוי
בנימין בית-הלחמי ביקר ב-1995 באתיופיה, שם שימש בוחן חיצוני של סטודנטים בבחינות גמר באוניברסיטת אדיס אבבה.
הספר נכתב ביחד עם שותף הולנדי, יון אבינק מהאוניברסיטה החפשית באמסטרדם ועם שותף אתיופי, הבטימו ונדמו מאוניברסיטת אדיס אבבה.
הספר מסכם את תוצאותיו של מחקר שהם עשו על הזהות האתיופית, הם בדקו את היחסים בין קבוצות שונות ובחנו את זהות הנחקרים.
הזהות האתיופית היא בעייתית מכיוון שבאתיופיה יש 60 קבוצות אתניות ושבטים שונים.
האנציקלופדיה המאוירת של דתות, כתות ופעילות חדשות
כאן הוא עסק בדתות חדשות מאז שנת 1800. ישנו כאן פרדוקס מכיוון שמאז 1800 מתרחש בעולם תהליך חילון מסיבי.
מצד שני, באותה תקופה של חילון נוצרו רבבות קבוצות דתיות חדשות.
סיבה אחת לכך לדעת בית-הלחמי היא שכאשר נחלשות הדתות ההיסטוריות, יש חופש דת.
חופש הדת היחסי או המוחלט מעניק לכל אחד את הזכות להקים דת.
יאוש וישועה: גאולה פרטית בישראל בת ימינו
ספר זה עוסק בשאלה של חיפושי גאולה ומציאת הגאולה בישראל מאז שנת 1973. בית-הלחמי טוען בספרו כי מלחמת 1973 הייתה נקודת מפנה בהיסטוריה של מדינת ישראל ובעקבות אותה נקודת מפנה החל משבר מתמשך שקיים עד היום.
החל מ-1973, התנגדות האוכלוסייה הילידית במערב אסיה למדינת ישראל הפכה ממטרד לאיום אסטרטגי.
למשבר זה היו בצד תגובות פוליטיות וצבאיות וגם תגובות פסיכולוגיות של בריחה מתוך המצוקה ואותן מנתח בית-הלחמי בספר זה.
אנשים בורחים לחלומות על עולם טוב יותר ולפתרונות ניסיים לכל הבעיות.
לכן יש בשלושים השנים מאז שוק נרחב להיצע של חלומות ויש לו גם משמעות כלכלית, כאשר מסגרות בריאות במדינת ישראל מוכרות לציבור כל מיני ניסים ונפלאות במחיר שהוא זול אמנם מרפואה, אבל יש בו משום הונאה וניצול של מצוקה.
הכוונה היא להומאופתיה, "צמחי מרפא", ויטמינים ותוספי מזון, שהמכנה המשותף שלהם הוא שפעילותם הרפואית או שלא נבדקה או שנבדקה ואיננה קיימת.
פתרונות אחרים הם דתיים בדמות חזרה בתשובה שקמה כתנועה וכממסד אחרי 1973, כמשהו שהממשלה מתקצבת בחלקו הגדול, כי חוזרים בתשובה מקבלים קיצבה.
לפני 1973 חזרו בתשובה רק פרטים ואחרי כן במסגרת תנועות וזו נהפכה לתופעה המונית משמעותית.
בית-הלחמי תיאר גם בספר את הפריחה של דרכים חילוניות לגאולה, כמו הפסיכותרפיה בישראל.
אחרי 1973 מופיע שיח גאולה פרטי, שלא היה מוכר לפני 1973.
בספר כתב בית-הלחמי גם על דרום-אפריקה בתקופת האפרטהייד ותיאר אצלם תופעות של חיפושי גאולה הדומות לאלו בישראל.
מסורת, חידוש, עימות: יהודיות ויהדות בישראל
והוא יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת מדינת ניו יורק ב-1991.
הקשר הישראלי: את מי מחמשת ישראל ומדוע
ספרו זה של בנימין בית הלחמי (The Israeli Connection: Whom Israel Arms and Why) הוא ספר פוליטי שראה אור בניו יורק ובלונדון בשנת 1987. הספר עסק במעורבות ישראל בעולם השלישי ובמיוחד נושאים שהיו אז מאוד תוססים בשנות השמונים, במרכז אמריקה ואפריקה.
בספר זה כתב הרבה על שיתוף הפעולה בין ישראל למשטר האפרטהייד של דרום-אפריקה.
בספר זה מנסה בית-הלחמי לענות על השאלה מדוע הישראלים הזדהו עם הדרום-אפריקאים ומדוע היה חשוב להם שמשטר האפרטהייד ישרוד.
בית-הלחמי מראה שהדרום-אפריקאים קבלו מישראל את מטוס הכפיר והחליפו לו מנוע.
לדעת בית-הלחמי ישראל סייעה לדרום-אפריקה בגלל שדרום-אפריקה כמו ישראל הייתה מבצר קולוניאלי וסופן האפשרי של דרום-אפריקה ורודזיה היו בגדר איתות גורלי לישראל.
בנימין אמירָה (כ"א בסיון ה'תרנ"ו, 3 ביוני 1896 – 20 בינואר 1968) היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד במוהיליב-פודילסקי שבמערב האימפריה הרוסית (לימים באוקראינה) לאברהם (רופא שינים) ובשנת 1910 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב ולאחר מכן למד מתמטיקה באוניברסיטת ז'נבה.
בין השנים 1921–1924 היה תלמידו של יחזקאל אדמונד לנדאו באוניברסיטת גטינגן בגרמניה.
לאחר מכן חזר לז'נבה, ומונה למרצה באוניברסיטה.
כעבור שנה הצטרף ללנדאו בהקמת המכון למתמטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שלנדאו עזב, נותר בירושלים והניח את היסודות לעבודת המכון.
באוגוסט 1954 נתמנה למנהל המכון.
אמירה עסק בפרסום של מידע מתמטי בעברית.
בשנת 1947 קיבל מהאוניברסיטה העברית את פרס דוד לבסון על פרסום הספר הראשון בעברית על משוואות אלגבריות.
בשנות ה-40 היה אמירה מבין המייסדים של חוג מתמטי בתל אביב.
בשנת 1951 הקים את כתב העת המדעי Journal d'Analyse Mathématique וערך אותו יחד עם זאב נהרי ומנחם שיפר.
ב-1966 עוטר באות לגיון הכבוד בדרגת אביר.
תחביבו בגידול ורדים הביא לייבוא זנים רבים של הצמח לישראל ובגנו הפרטי היו יותר ממאה זנים.
בשנת 1938 פיתח אמירה את הזן הארצישראלי "ישראלה אמירה".
אשתו הראשונה, דיבשה אמירה, הייתה אף היא מתמטיקאית.
רעייתו השנייה ורדה (1914–2008) נטמנה לצידו בהר המנוחות.
בנימין (בני) אלעזרי-וולקני (וילקַנְסקי; 4 בינואר 1915 – 6 בפברואר 1999) היה מדען ישראלי ופרופסור שעסק בתחום מיקרוביולוגיה.
נודע כפורץ דרך בתחומו, היה הראשון שגילה חיים בים המלח והראשון שהבין כי צורן יכול לשמש כחומר פעיל מבחינה ביולוגית.
נולד בבן שמן ליצחק אלעזרי-וולקני (שעל שמו נקרא מכון וולקני) ולשרה קריגר.
בשנת 1936, במהלך מחקר לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים, גילה כי בניגוד לסברה הרווחת יש חיים בים המלח.
את החיידקים שגילה כינה "הלובקטריה" (חיידקים אוהבי מלח); שמו המדעי של המין כיום הוא Haloarcula marismortui קרוי על שמו הלטיני של ים המלח, Mare Mortuum.
כדי להמשיך במחקרו בתחום זה נסע לדלפט שבהולנד להיעזר במיקרוביולוג הנודע אלברט יאן קלויבר (A.J.
Kluyver), שם שהה במשך שנה.
שנה נוספת שהה לצורך מחקר באוטרכט.
בשנת 1939 שב לארץ ישראל והצטרף כחבר לסגל במכון ויצמן.
את הדוקטורט השלים ב-1941 וגם אותו הקדיש לחקר חיידקים הלופיליים בים המלח.
במהלך מחקריו גילה עוד סוג חיים בים המלח בדמות אצה חד-תאית.
בשנת 1948 מונה לראש המחלקה למיקרוביולוגיה במכון.
בשנים 1945–1946 לקח שנת שבתון ובמהלכה חקר במחלקה לתזונת הצמח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנה לאחר מכן חקר עם מיקרוביולוג, תלמידו של קלויבר, בתחנת המחקר הימית של אוניברסיטת סטנפורד במונטריי.
שם הכיר את אלינור סוזן בראונל אנטוני סולומונס-ג'קסון ("טוני"), בתו של חוקר הטבע היהודי תאודור סלומונס .
טוני, עיתונאית וסופרת, הייתה מזכירתו של הסופר ג'ון סטיינבק והייתה אז בת-זוגו של הביולוג הימי אד ריקטס (Ed Ricketts).
במרץ 1948 נישאו אלעזרי-וולקני וסולומונס-ג'קסון בניו יורק ועברו לארץ ישראל.
ב-1949 נולד בישראל בנם היחיד ינון.
בשנת 1959 עבר עם משפחתו לארצות הברית והצטרף לסגל מכון סקריפס לאוקיינוגרפיה בלה חויה שבסן דייגו, קליפורניה.
במכון המשיך במחקר ביוכימי של ארכאונים הלופיליים.
בשנת 1985 פרש לגמלאות, אולם המשיך במחקר.
בשנת 1990 הצליח לבודד חיידקים נוספים מדגימות בוץ שאסף בים המלח ב-1930, והצליח בעזרת טכניקות חדשות של זיהוי גנטי לזהות עוד מינים חדשים, כגון Bacillus marismortui.
פריצת דרך חשובה נוספת של וולקני היא בחקר אצות צורניות (diatoms) הגדלות באוקיינוסים.
שלדן של האצות עשוי מצורן ובנימין הוא הראשון שגילה שהצורן אינו משמש לבניית השלד בלבד אלא גם פעיל מבחינה ביולוגית בסינתזה של הדנ"א ובתאי האצה.
הוא גם הסביר את תהליך קליטת הצורן על ידי גנים והחלבונים וכך אפשר את הבנת תהליך מחזור החיים של האצות הצורניות שהן הבסיס לשרשרת המזון באוקיינוסים.
בנימין אלעזרי-וולקני נפטר בסן דייגו שבקליפורניה והובא לקבורה בישראל, בבית העלמין במושב נהלל לצד הוריו .
הוא הותיר אחריו את רעייתו (נפטרה ב-2006), את בנו ינון, פסיכולוג קליני, ונכד.
שמו של וולקני הוענק לסוג Volcaniella ולמין השייך לקבוצת הארכיאה Haloferax volcanii.
ליטמן ה.צ., " תופעות של לובן בים המלח", הטבע מספר 1, מרחביה, 1945.
הרב בנימין ביינוש פינקל (מכונה: ר' בייניש; 1913, ה'תרע"ג – 13 בפברואר 1990, י"ח בשבט ה'תש"ן) היה ראש ישיבת מיר בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בעיירה מיר שבבלארוס לרב אליעזר יהודה פינקל, ולמלכה, בתו של הרב אליהו ברוך קמאי, שכיהן אז כראש הישיבה וכרבה של העיירה מיר.
בהיותו בן שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה, והוא עבר עם משפחתו לעיר סטויבץ, יחד עם תלמידי ישיבת מיר.
כעבור זמן עברה הקבוצה לפולטבה.
עם סיום המלחמה נפטר סבו ראש הישיבה הרב קמאי, ואביו התמנה תחתיו כראש הישיבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו, יחד עם תלמידי הישיבה, לווילנה, שם שהו עד אמצע שנת ה'תרפ"א (1921).
בקיץ ה'תרפ"א שב עם משפחתו למיר, ואביו חידש את פעילותה של הישיבה במקום.
בבחרותו למד בישיבת מיר, והיה מתלמידיו של אביו.
בשנת ה'תש"א (1941) עלה לארץ ישראל עם קבוצת תלמידים בראשות אביו, והוא התיישב בירושלים.
הוא סייע לאביו בהקמת הישיבה בירושלים, ולאחר מכן סייע לו במשך עשרות שנים באחזקתה.
בשנת ה'תש"ב (1942) נישא לאסתר יענטא, בתו של הרב שמואל גריינימן, שבשנות ה-20 כיהן כמנהלה של ישיבת מיר וסייע לאביו באחזקתה (אסתר נפטרה בגיל 90, בכ"ח אב ה'תשע"ז).
במשך תקופה התגורר בבני ברק והתפלל בבית הכנסת של החזון איש.
לאחר פטירת אביו הרב אליעזר יהודה פינקל, בי"ט בתמוז ה'תשכ"ה, התמנה תחתיו כראש הישיבה ומנהלה.
לצדו עמד גיסו, הרב חיים שמואלביץ.
בתקופתו יזם בישיבת מיר את שיטת ההספק, שכונתה "הדף", לפיה יש להשלים לימוד של חמישה דפי תלמוד מדי שבוע.
במשך שנים נהג להתפלל מדי יום בכותל המערבי.
לאחר הקמת דגל התורה, בשנת ה'תשמ"ט (1988), הזמינו הרב שך להצטרף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בהלווייתו שיצאה מישיבת מיר הספידו הרב שך.
הותיר אחריו חמש בנות, שכולן נשואות לרבנים ילידי ארצות הברית:
חתנו הגדול, בעל בתו לאה, הרב נתן צבי פינקל, התמנה לאחר פטירתו לראש הישיבה.
הרב נחמן ליבוביץ, ר"מ בישיבה.
הרב נתן ישראל גלושטיין, ר"מ בישיבה.
הרב בנימין קרליבך (נינו של הרב שלמה קרליבך מליבק), ר"מ בישיבה.
הרב אהרן שרגא הלוי לופיאנסקי, ראש ישיבה בארצות הברית.
הרב בנימין (בני) אייזנר (ו' באדר ב' תש"ג 13 במרץ 1943 – א' בחשוון תשע"ב, 29 באוקטובר 2011) היה רב ומחנך, ממייסדי תלמוד תורה מורשה.
למד בבית ספר יסודי בתל אביב ובתיכון בקיבוץ יבנה.
לאחר התיכון שירת בצה"ל ולאחר מכן למד בישיבת מרכז הרב.
לחם במלחמת ששת הימים, והיה ממשחררי בית לחם.
לאחר חתונתו לימד תורה בקיבוץ יבנה ובישיבת אור עציון.
בהמשך החל לשמש כר"מ ומשגיח בישיבת ירושלים לצעירים.
במהלך השנים לימד את תורת הראי"ה והרצי"ה גם בישיבת עטרת כהנים, מכינה קדם צבאית עלי, מכינה קדם צבאית עטרת כהנים, ישיבת כרם ביבנה, ישיבה קטנה מורשה, ישיבת מרכז הרב, ישיבת הר המור, מורשת יעקב ועוד.
העביר שיעורים גם בביתו, בין היתר בימי שישי לימד שם את תלמידי ישיבת שבי חברון.
בשנות השמונים היה בין מייסדי ארגון שלח את עמי שפעל למען שחרורם של נתן שרנסקי ואסירי ציון אחרים מהכלא הסובייטי.
היה ממקימי רשת החינוך "נעם-צביה", ממקימי תלמוד תורה מורשה ומהוגי רעיון המכינות הקדם-צבאיות.
קשרים מיוחדים היו לרב אייזנר עם יהודי ארצות הברית.
הוא היה ממייסדי בית המדרש לתלמידים אמריקאים "בית מדרש תורה" (BMT), בשכונת בית וגן בירושלים, שבו למדו שנה או שנתיים לפני המשך לימודיהם בקולג' בארצות הברית.
מוסד זה היה מוסד פנימייתי של הסוכנות היהודית, שכלל גם מגורים למשפחות אנשי הסגל.
תלמידיו האמריקאים שמרו איתו על קשרים הדוקים.
נהג לנסוע לבסיסי צה"ל ללמד את החיילים, במיוחד לפני מלחמות ומבצעים.
בשנים האחרונות התגורר ב'בית היהודי' בשכונת אבו תור בירושלים.
בשנת תשע"א התגלה בגופו גידול ממאיר.
נפטר בליל שבת פרשת נח, א' בחשוון תשע"ב, ונקבר בלוויה רבת משתתפים בחלקת הנביאים שבהר הזיתים, בסמוך להראי"ה ורבו הרצי"ה.
בכל שנה, ביום השנה לפטירתו, נערך בביתו שבשכונת אבו תור ערב שיעורים שנמשך לכל אורך הלילה, ובו מוסרים רבנים מהציונות הדתית שיעורים תורניים בנושאים שונים, לעילוי נשמתו.
הרב אייזנר היה נשוי לשרה, אחותו של הרב אברהם יצחק אולמן (דיין בבד"צ של העדה החרדית), ולהם נולדו 11 ילדים.
בין ילדיהם: סא"ל שלום אייזנר, לשעבר סמח"ט הבקעה (חתנו של הרב יהושע צוקרמן).
בנימין (ביינוש) אליאב (לובוצקי) (26 באפריל 1909, ריגה – 1974, ירושלים) היה עיתונאי, איש רוח, חוקר, עורך ודיפלומט, יזם תרבותי.
בנימין לובוצקי היה בנם של אליהו בן משה הכהן לובוצקי, ופייגה (פאני) בת משה אהרן לוונברג.
הוא למד בחדר מתוקן בריגה (1915-19), את לימודי ההמשך שלו עשה בגימנסיות בבאד הומבורג ובברלין (1919-20), ובבתי-ספר גרמניים בריגה (1926-25).
עלה לארץ ישראל כנער, כ"עולה זמני לעת-עתה", 1925, כדי לגמור את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה.
אליאב שב לריגה ועלה שוב ב-1927, כדי לעבוד כמה חודשים בקבוצת "מנורה", של תנועת בית"ר לטביה, ששהתה במחנה הכשרה בפתח-תקוה.
בסוף שנת 1927 יצא לגרמניה ולמד באוניברסיטת ברלין.
מברלין המשיך לווינה ולמד באוניברסיטת וינה עד שנת 1932. בעת לימודיו שם עשה את צעדיו הראשונים בעיתונאות, ב"נויה ולט", בעריכת רוברט שטריקר.
בווינה הוסמך לד"ר לפילוסופיה, ובשנים 1935-1932 היה פעיל בתנועת הצה"ר ובית"ר באירופה, כמזכיר כללי של שלטון בית"ר בפריז.
בשנת 1934 נשא לאישה את ברטה בת זלמן-אליהו פינקלמן.
וב-1935 עלה עם רעייתו לארץ ישראל על מנת להשתקע.
בין השאר עסק בעבודה עיתונאית וספרותית, לרבות עריכת כתבי זאב ז'בוטינסקי בעברית.
הוא היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית, במוסדותיה המרכזיים, בעריכת בטאוניה וכו'.
שנים אחדות היה חבר בתנועת האצ"ל ונעצר ונכלא על ידי הבריטים שלוש פעמים – בכלא עכו ובמחנה המעצר בלטרון – בגלל נאומיו ומאמריו, שקראו לבריטים לצאת מארץ ישראל.
אחרי מותו של זאב ז'בוטינסקי החל בנימין אליאב לפעול להתקרבות בין התנועה הרוויזיוניסטית לתנועת העבודה.
לקראת הבחירות לאספת הנבחרים בשנת 1944 הקים את תנועת העם למדינה עברית והוא נבחר כנציגה באספת הנבחרים.
בכינוס הארצי הראשון של התנועה הוא אמר:
"בקרב כל הדור, גם אלו, המשתייכים למפלגות הישנות, נשמעות בעיקר שתי תביעות יסודיות: אקטיביזם מלוכד ־של המוני היישוב נגד המשטר הקולוניאלי, והקמת מרות ממלכתית אחת ביישוב העברי, שתחולל בו שינויים סוציאליים ניכרים ותערוך את כוחות המשק וכוחות האדם למאבק על העצמאות העברית."
לאחר קום המדינה המשיך בעבודתו העיתונאית, בין היתר כעורך "הדור" ובכתיבה ב"דבר" וב"ידיעות אחרונות".
כן נדפסו מאמריו בהרחבה בעיתונות היהודית בחו"ל, באירופה, בארצות הברית ובדרום אמריקה.
שנים אחדות שימש כפרשן המדיני ב"קול ישראל".
בשנות החמישים הצטרף לשירות הדיפלומטי של משרד החוץ וכיהן כקונסול ונספח תרבות בשגרירות ישראל בבואנוס איירס וכקונסול כללי בניו יורק.
החל מתקופה זו התמסר לניהול המערכה הציבורית במערב למען יהודי ברית המועצות וגייס למטרה זו אנשי רוח ידועי-שם וראשי מפלגות קומוניסטיות באירופה ובאמריקה הלטינית.
לאחר פרישתו משירות המדינה היה אחד מעורכיה של "אנציקלופדיה יודאיקה" ושל "ספריית כתר – עם ישראל ותרבותו".
לאליאב ולרעייתו, ברטה, נולדו שתי בנות: יעל לוטן, סופרת ועורכת ופרופ' מירי אליאב-פלדון, היסטוריונית.
רחוב קטן בדרום-מזרח תל אביב, ביד אליהו, קרוי על שמו של בנימין אליאב.
מצבם של יהודי ברית המועצות, 1969.
היישוב בימי הבית הלאומי, 1976.
ספר הרצל ברגר: נחלתו, ממאמריו, מתולדותיו, 1966.
המילטון פיש-ארמסטרונג, טיטו מטיל צילו, מאנגלית, 1952.
ארתור קסטלר, היוגי והקומיסאר, מגרמנית, 1946.
יצחק דויטשר, סטלין ביוגרפיה פוליטית, 1953.
התסיסה היהודית-הלאומית בברית המועצות, כתב העת בחינות, 1970.
הבעיה היהודית בברית המועצות, כתב העת בחינות, 1973.
המדינות הבלטיות, במאסף התפוצה, מזרח-אירופה, 1976.
פגישות עם אב"א אחימאיר, כתב העת האומה, 1975.
תולדות השואה תרומתו של אליאב ל"אנציקלופדיה יודאיקה", יד ושם, 1973.
בנימין אנקשטיין היה אדריכל ישראלי שפעל באמצע המאה ה-20.
אנקשטיין נולד בעיר ברנוביץ' שבאימפריה הרוסית (כיום בלארוס).
בגיל 19 עלה לארץ ישראל עם הוריו.
לאחר שעבד בכמה משרדי אדריכלים גדולים כגון ברלין–פסובסקי ומאיר רובין,
הלך אנקשטיין בשנת 1928 ללימודי ארכיטקטורה באקדמיה לאמנויות היפות בגנט ובבריסל.
לאחר שהוכשר בשנת 1932 הוא עיצב כמה בניינים ומבנים ציבוריים בבריסל כולל את הבנק התעשייתי של בלגיה (Banque Industrielle Belge).
לאחר ששב לישראל ב-1932 השתתף במספר תחרויות עיצוב אדריכלות ואף הגיע למקומות נכבדים.
בשנת 1937 זכה לבנות את בנין הקק"ל שברח' שפירא.
בנימין נפטר בגיל 46 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מוסך דן (תל אביב), בשיתוף מאיר רובין
מוסך המקשר (ירושלים), בשיתוף מאיר רובין
בנימין בן אסא (1917 – 21 במרץ 1976) היה רופא משפחה שעלה מהולנד ופעל רבות לקידום הרפואה בקרב שבטי הבדואים בנגב ולהקמת מרפאות עבורם.
בנימין בן אסא נולד בהולנד בבית מסורתי-ציוני.
עם סיום לימודיו התיכוניים יצא להכשרה חקלאית מתוך מטרה להיות חלוץ בארץ ישראל.
בתום ההכשרה החקלאית למד רפואה באוניברסיטת אמסטרדם.
בזמן לימודיו היה פעיל בארגון הסטודנטים הציוני ושם פגש את אשתו לעתיד, סטודנטית לרפואה בשם מרטה פולק.
לאחר פלישת הגרמנים להולנד במלחמת העולם השנייה החליטו בנימין ומרטה בן אסא לברוח מהולנד לבריטניה ולהצטרף לצבא הולנד החופשית.
הם נמלטו דרך אירופה הכבושה עד לדרום צרפת בעזרת תעודות מזויפות, ומשם חצו ברגל את הרי הפירנאים המושלגים בנתיב שנקרא לימים "דרך החופש".
כשהגיעו לספרד נתפסו והושלכו לכלא, אך בהמשך הצליחו להשתחרר ובסופו של דבר הגיעו לבריטניה, שם הצטרף ד"ר בן אסא כרופא לצי ההולנדי.
עם תום המלחמה התנדב לשמש כרופא מטעם הצי ההולנדי באינדונזיה, שם חיו בני הזוג בן אסא כארבע שנים.
ב-1950 עלו לארץ, וד"ר בן אסא החל לעבוד בבי"ח רמב"ם.
הוא הרגיש שהעבודה והמגורים בחיפה אינם "חלוציים" מספיק, וכשראה מודעה של משרד הבריאות שבה מכרז למשרת רופא עבור הבדואים באזור באר שבע החליט להיענות לאתגר ולעבור לנגב.
בשנת 1954 עברה המשפחה לבאר שבע, וד"ר בן אסא מונה לרופא הממשלתי לבדואים בנגב.
הוא נסע מדי יום למרפאות שהקים במדבר, בדק עשרות חולים ואחר כך המשיך לביקורי בית במאהלים.
הוא למד להכיר את הבדואים, שכינו אותו "אבו אסא", את מנהגיהם, את שפתם ואת אורחות חייהם.
הוא יצר קשרים עם ה"דרווישים" – רופאי האליל הבדואים, ושיתף אתם פעולה מתוך עניין ומתוך הבנה שכך יוכל לזכות בשיתוף פעולה יותר טוב של החולים.
ד"ר בן אסא פעל רבות להדברת מגפת השחפת שהייתה נפוצה אז בקרב הבדואים, ועל כך אף זכה בשנת 1968 בפרס ע"ש ד"ר פליסקין.
במלחמת סיני שרת בחיל הים ונפצע בעת המרדף אחר ספינת חיל הים המצרי "איברהים אל אוול".
בשנת 1965, כשקשתה עליו העבודה במדבר, עזב את משרד הבריאות ופתח מרפאה בבאר שבע.
הבדואים המשיכו לבוא למרפאתו הפרטית, אך בשלב זה התחילו להגיע אליו גם חולים יהודים רבים.
ד"ר בן אסא כתב מאמרים על בריאות הבדואים בתנאי המדבר.
בשנת 1966 זכה מטעם ארגון בהולנד בפרס ע"ש אלברט שווייצר על עבודתו ותרומתו לקידום הרפואה בקרב הבדואים.
הוא תרם את כספי הזכייה להקמת מרפאה במחנה פליטים, בדרום הר חברון, שהיה, בזמנו, בתחום ממלכת ירדן.
ד"ר בנימין בן אסא נפטר ב-11 במרץ 1976 בגיל 58, ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע.
הוא הותיר אחריו אישה, ד"ר מרטה בן אסא רופאת ילדים, וארבעה ילדים.
על שמו רחוב בבאר שבע.
ד"ר בנימין בן אסא,"המדבר ובריאות הבדואים", טבע וארץ, כרך ב', חוברת 5, אוגוסט-ספטמבר 1970/ אב-אלול תש"ל
בנימין בן משה אַלְנַהַאוַנְדִי (בפרסית: بنیامین بن موسی نهاوندی), היה מלומד ופילוסוף פרוטו קראי שחי בפרס בסוף המאה השמינית ותחילת המאה התשיעית, פעל בשנים 800–828.
השם אלנהאונדי מעיד שמוצאו מהעיר נַהַאוַנד במחוז המדאן במערב פרס.
ברשימת הכיתות בספר "האורות והמגדלים" של יעקב הקירקיסאני נזכר בנימין לאחר אסמעיל אל עֻכּבּרי שעליו ידוע שפעל בזמן חליפות אל-מעתצם בשנים 833–842. בנימין לפי קירקיסאני חי בימיו של איסמעיל מכאן שפעל במחצית הראשונה של המאה התשיעית.
הקראי מרדכי בן ניסן מספר שבנימין היה תלמידו של יאשיהו נכדו של ענן בן דוד.
קירקיסאני אומר שהיה דיין אולם אי אפשר ללמוד מדבריו האם היה דיין קראי או רבני.
על פי ההיסטוריון הקראי סלמון בן ירוחם בן זמנו של סעדיה גאון, בפירושיו לספר תהילים הוא מציין, שהקראות התחילה כהלכה רק בתקופתו של בנימין.
לדעת בן ירוחם, התעלה בנימין אפילו על ענן בלמדנותו.
אולם טענה זו לא ניתנת להוכחה.
עבודותיו של בנימין ידועות ברובן הגדול תודות לציטוטים מהן על ידי כותבים קראים שבאו אחריו.
אולם הוא היה כנראה אישיות מאוד מכובדת, כיוון שנחשב על ידי כל הקראים לבר סמכא כמו מייסד הקראות ענן בעצמו.
הסופרים הערבים כינו את הקראים "בני כת ענן ובנימין" (אצחאב עאנאן ובנימין).
לדברי סלמון בן ירוחם התחיל בנימין תקופה חדשה בדת הקראית, בזה "שהוסיף חיזוק וגילה דברים רבים שהיה ענן נגרר בהם אחרי מנהג הרבנים" (ל"ק דף כ"א).
כנראה שהתחילו אז בני כת העננים לקרוא את עצמם בשם "קראים".
לדעת בנימין חובה על כל איש לדרוש ולהבין במקרא ולקיים את המצות כפי הבנתו והשגתו הוא, בפירושן.
הקראים מוקירים את זכרו ומזכירים אותו ביחד עם סלמון בן ירוחם, בתפילותיהם על המתים ((סדור הקראים ח"א צד קל"ז).
רק חלק קטן מכתביו של בנימין שרד, לצד שרידים מספר המצוות שלו ומפירושיו למקרא.
על פי יפת בן עלי בהקדמתו לפרשנות על נביאי תרי-עשר.
בנימין כתב את העבודות הבאות בעיקר בערבית.
פרשנות לתורה (חמשת חומשי תורה) שבהם הוא נוטה למסורת המזרחית
בפירוש ל - המילה "ימים" מבוארת אצלו כשנים ומציינת את שנת 1010 כתקופה שבא יגיע המשיח.
פירוש לקוהלת ושיר השירים, אשר שמחה פינסקר חושב שהם חלק ממכלול הפירושים לחמש מגילות.
ספר מצוות, ספר דינים או משאת בנימין שנכתבו בעברית ונדפסו בבית-הדפוס הקראי בקוזלוב, יבפטוריה (מהדורת פירקוביץ) תקצ"ה, 1834. המכילה חוקים אזרחיים ופלילים בהתאם לכתבי הקודש.
בעבודותיו מתקרב בנימין בנקודות רבות לעמדה של יהדות הרבנית והוא אישית מאמץ, תקנות רבניות רבות.
למשל: שחיטת הפסח דוחה שבת; הבעל יורש את אשתו.
אולם הוא משאיר לבחירתם החופשית של אנשי הדת הקראית אם לאמץ או לדחות נושאים אלו על פי שיקול דעתם.
בנימין מציג צורה מיוחדת של איסורים השונה במקצת מהחרמות של היהדות רבנית.
על פי גרסתו: כאשר נאשם מסרב להישמע לזימון למשפט שנתן לו הוא מקולל במשך שבעת הימים הבאים כאשר לאחריהם מוטל עליו החרם.
הצו כולל איסור האוסר כל מגע עם כל חברי הקהילה ואסור להם גם לברכו לשלום או לקבל כל דבר ממנו (משאת בנימין 2a).
כמעט כל ספר הדינים שלו, הכולל דיני ממונות, נפשות והלכות אישות - לקוח מן התלמוד, אם כי השתדל למצוא סיוע לכל דבר מן הכתוב.
בעל "פתרון תורה" מביא פירוש חכמים ל ומוסיף "וזה דרך פירוש החכמים ונהאונדי".
בנימין התקרב לפרשנות הרבנית לתורה ובכך נאבק בפירושיו של ענן.
הוא צדד בעמדת הרבנים כנגד ענן בנושא החובה לשאת את אלמנתו חסרת הצאצאים של האח.
לדעת בנימין חובה זו מוטלת רק על אחיו של הנפטר ולא לקרובי המשפחה האחרים.
הוא גם אימץ את הפירוש התלמודי לנאמר ב , כאשר לדעתו האיסור כאן מבטא לא למקום מגורים אלא למרחק של למעלה מ-2000 אמות מהעיר.
למרות מספר רב של ויתורים לפסיקות הרבניות, בנימין דבק בצורה איתנה בעקרון שבוטא על ידי ענן של חקירה מעמיקה בכתבי הקודש.
לדעתו של בנימין על האדם לא לקשור את עצמו לרשויות, אלא על כל אחד ללכת אחר הכרתו שלו.
הבן יכול להיות בעל דעה שונה משל אביו, התלמיד משל רבו, בתנאי שיש לכל אחד סיבה מוצדקת לדעתו זו.
חקירה ובדיקה הם חובה וטעות שיכולה לקרות אינה בגדר עוון.
כן דרש בנימין בניגוד לעמדת הרבנים, שמצוות לא תעשה גוברות על מצוות עשה.
במחצית הראשונה של המאה התשיעית ניסה בנימין אלנהאונדי, ככל הנראה, לקרוא להחייאת העברית כלשון דיבור, כפי שאפשר ללמוד מהערת אגב קצרה של אלקרקסאני בספרו כִּתָאב אלאָנוָאר וָאלמָראקב (ספר האורות והמגדלים).
בהערה זו, יש גם תשובה לבנימין על טענתו, שאל לנו לדבר בינינו אלא בשפה העברית.
אין לדעת אם בנימין אלנהאונדי אכן קרא קריאה כזאת בפומבי, ואם אמנם נענו לקריאתו.
אלקרקסאני מזכיר נקודה זאת בתוך דיון בשאלה אם שבועות הכוללות את שם האל הן תקפות כשהן נאמרות שלא בלשון העברית.
בנימין עצמו כתב את ספרי ההלכות שלו בעברית ואת ספרי הפרשנות כנראה בערבית.
אולם הוא לא עלה לארץ-ישראל
על פי ציטוטים מכתבי בנימין שנעשו בידי סופרים קראים מאוחרים יותר, כמו יעקב הקירקיסאני, יפת בן עלי הלוי ויהודה בן אליהו הדסי, זנח בנימין את הרעיונות הפילוסופים של פילון האלכסנדרוני לטובת התאוריות המעתאזליות.
המקורות מצביעים על השפעת התאולוגיה של כת מדבר יהודה על תורתו של בנימין
לדעתו אלוהים יותר מדי עליון ועילאי מכדי להתערב בעולם המוחשי, והרעיון שחומר נובע ישר מן האל אינו קביל.
על פי בנימין, אלוהים יצר תחילה את הכבוד, לאחר מכן את הכיסא ולבסוף את המלאך.
ומלאך זה הוא שיצר את העולם, והוא המשמש בעולם כנציגו של האל.
אלוהים עצמו לעולם לא בא במגע ישיר עם בני האדם, וגם לא דיבר עם בני ישראל בהר סיני.
לכן מתן החוקים והקשר עם הנביאים ואישים אחרים בתנ"ך, התקיים לא עם אלוהים אלא עם המלאך.
כך גם כל התכונות והביטויים של ההאנשה שמיחסים לאל הם למעשה קשורים למלאך.
בנימין טוען שהנשמה היא חלק מהגוף, ולכן נעלמת עם המוות.
לפיכך, ההתייחסויות התנכ"יות לשכר ועונש יכולות להיות תקפות רק אל הגוף ולא אל הנפש.
התאוריה של כוח מתווך ושיטת התנ"ך לספר בצורה אלגורית את הקטעים המתייחסים לאלוהים, הן הנקודות העיקריות של השראת הרעיונות של אנשי כת מדבר יהודה על בנימין שחזר עליהן שוב ושוב בפרשנויותיו לתנ"ך).
קירקיסאני מבקר בחריפות את כת מדבר יהודה וזו גם בקורת על בנימין ותלמידיו.
אִבְּן אלהיתִי מהקראים המאוחרים מתאר את ענן כאבי התנועה הקראית ואת בנימין הוא רק מזכיר בשמו.
קירקיסאני מספר גם שעל פי טענת בנימין חלק מן המצוות נמסרו לפני מתן תורה, קמעא קמעא במרוצת הדורות וכל דור קבל מצוות נוספות שלא היו בזמן קודמו.
לדעתו של בנימין מאדם הראשון ועד למשה ניתנו בסך הכול מאה ושתיים מצוות והוא אף קבע את זמן קבלתם במהלך כל השנים הללו.
ספר דינים משאת בנימין: כולל דיני ממונות ונזיקין.
בנימין בן משה נהאונדי, הקראי, המאה ה־9. מוציא לאור: רמלה: המועצה הדתית ליהודים הקראים בישראל, תשל"ט 1978.
רבי בנימין בן מישאל (ה'תל"ב–אחרי ה'תע"ט) המכונה אמינא, היה אחד המשוררים הגדולים של יהדות פרס.
הוא התגורר בכאשאן, שם נשא אישה ונולדו לו צאצאים, אולם חיי המשפחה שלו היו אומללים.
בתקופה מסוימת בחייו הוא נטש את אשתו וילדיו עזב את העיר כאשאן ויצא לגור באחד היישובים לרגלי הר אַלְוַנְד.
כאשאן הייתה בין הערים המעטות בפרס שהתברכה בקהילה יהודית משגשגת.
העיר אפילו כונתה, במאות ה-17 ו -18, "ירושלים הקטנה".
בה חיו משוררים מפורסמים כמו: באבאי בן לוטף, באבאי בן פרהאד, שמואל בן פיר אחמד, אלישע בן שמואל, רבי גרשון ורפואה בן אלעזר.
בית המדרש המרכזי בעיר נוסד על ידי הרב משה הלוי מאנוסי ספרד, שהתיישב בכאשאן כנראה בסוף המאה ה-15 או ראשית המאה ה-16. בבית מדרש זה התחנכו רבני העיר ותלמידי החכמים.
עוד בטרם לידתו של רבי בנימין, משנות שלטונו המוקדמות של שאה עבאס הראשון 1629–1581 עד נפילת השושלת הספווית במהלך הפלישה האפגאנית.
ולאחר מכן בתחילת ימי שלטונו של שאה נאדר .
1746–1736, סבלו בני הקהילה היהודית בכאשאן מרדיפות קשות.
הסיבות לרדיפות אלה לא נחקרו כל צורכן.
לא התגלו הסברים חד משמעיים כוללים, תאולוגיים או כלכליים, לאופי הרדיפות.
בשנת ה'ת"ץ (1729/30), הטילו ראשי הכהונה השיעית מיסים כבדים על בני הקהילה ואילצו את יהודי העיר להתאסלם.
הם אמנם התאסלמו ונשארו מוסלמים לתקופה של שבעה חודשים.
על אירועים אלה מספר בשירתו הכרונולוג והמשורר באבאי בן פרהאד מכאשאן.
עיקר כוחו הספרותי של רבי בנימין בן מישאל בשירים שחיבר בשפה הפרסית.
עד עתה היו ידועים פחות מתריסר שירים מפרי-עטו, וחלק קטן מהם אף ראו-אור בקבצים של שירה ופיוטים.
עקב חקירה מקיפה על חייו ומפעליו הספרותיים עלה בידי אמנון נצר לגלות כארבעים משיריו הפזורים בכתבי-יד שבספריות בארץ ובעולם בנושאי קודש וחול.
תפסיר עקדת יצחק, המבוסס על הפיוט 'עת שערי רצון להיפתח ' מאת יהודה בן-שמואל אבן-עבאס מן המאה ה-12
תפסיר מגילת אסתר, המבוסס על המקור המקראי ועל מדרשים
תפסיר אזהרות שלמה אבן גבירול, שאמינא חיברו בשנת 1732
פיוט תחנונים ארוך בעברית, שנכתב בשנת ה'תע"ט (1719).
הפיוט כולל 23 מחרוזות שירה בנות ארבעה טורים כל אחת.
22 המחרוזות הראשונות ערוכות לפי סדר הא"ב.
המחרוזות סדורות לפי צליל חוזר בשורות סמוכות (חריזה) ואקרוסטיכון אלפביתי.
בכל 22 המחרוזות האלה כל המלים בשלושת הטורים הראשונים מתחילות באות זהה.
הטור האחרון הוא תמיד מתוך מזמור תהילים קי"ט.
להלן המחרוזת הראשונה של פיוט תחנונים:
במחרוזת האחרונה, החותמת את היצירה ראשי התיבות של כל אחת משלוש השורות שבה, מצטרפים למילים: "בנימין בן מישאל שנת ה'תע"ט".
השורה הרביעית כמו בשאר המחרוזות לקוחה מספר תהלים פרק קי"ט
תפסיר מגלת אסתר, נדפס בשנת 1879
ספר עקידת יצחק: מתורגם ללשון פרס צחה בחרוזים ובתוספת נופך ממדרשים ומספרי מוסר י.נ.
בנימין בּוֹנה (בוניסלבסקי) (30 באפריל 1917 – 17 במאי 1982) היה ממתנדבי חיל האוויר הבריטי (RAF), שירת בתפקידים בכירים בחיל האוויר הישראלי (כולל מפקד בית הספר לטיסה ומפקד בסיסים), מילא תפקידים רבים במסגרת השירות הממשלתי ומשרד החוץ.
בונה נולד ב-1917 בוורשה שבפולין לאביו מנחם בוניסלבסקי.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל וחי בתל אביב.
בהמשך נסע ללמוד באוניברסיטת ורשה.
ב-1940, בזמן מלחמת העולם השנייה, בעת לימודיו, שמע בונה שהבריטים מגייסים מתנדבים לחיל האוויר הבריטי (RAF), התייצב, התגייס ונשלח לשרת כפקיד בטייסת מטוסי סיור ימיים מסוג "שורט סנדרלנד"(Short Sunderland) באלכסנדריה שבמצרים.
לאחר מספר חודשים בתפקיד החליט בונה לשנות את מקצועו לטייס אך לרוע מזלו חסמה את דרכו הוראת הצבא הבריטי שלא לקבל ישראלים לתפקידי צוות אוויר.
בונה לא התייאש והחל לשלוח כל חודש מכתבי פניה לרשויות הצבא ואף פנה לעזרה לרב הצבאי הראשי של ה-RAF.
ב-1941 הסכימו הרשויות לשנות את החוק ולאחר שעמד במבחנים נשלח בונה לקורס טיס ברודזיה.
עבור בונה היה הקורס ארוך מהרגיל לאחר שנפצע בתאונת אימונים שקירקעה אותו למשך שנה אך לבסוף הוסמך והתבקש להישאר בבסיס כמדריך טייס.
בונה שירת 3 שנים ברודזיה וב-1944 נשלח לשירות בחיל האוויר המדברי והוצב בשדה התעופה אל מאזה במצרים (נקרא גם הליופוליס) שם עבר קורס טיס קרבי על מטוס הספיטפייר ונשלח לאנגליה.
חצי שנה חיכה בונה באנגליה לתפקיד עד שנסתיימה מלחמת העולם השנייה ובונה שוחרר ושב לתל אביב.
עם הקמת חיל האוויר הישראלי הצטרף לחייל כטייס קרב ויצא למשימות במהלך מלחמת העצמאות.
בהמשך מילא מספר תפקידים נוספים במסגרת צה"ל:
בתקופת ההפוגה השנייה (יולי 1948) מונה למפקד שדה התעופה שדה דב (שהיווה שדה חלופי לשדה בלוד שהיה בטווח האש).
מאוקטובר 1948 עד אוקטובר 1949 מונה למפקד בסיס תל נוף
בפברואר 1950 מונה למפקד בית הספר לטיסה של חיל האוויר (שנמצא אז בבסיס כפר סירקין) וב–14 בפברואר 1950 פתח את קורס הטיס הראשון.
בונה התכבד גם לענוד כנפיים לבוגרי הקורס באוגוסט אותה שנה.
המשיך בתפקידו עד דצמבר 1951.
ב-1951 מונה בונה כנספח האווירי הראשון בצירות ישראל בלונדון שם שהה עד 1952.
ב-1953 שירת תקופה קצרה כמפקד בסיס רמת דוד.
לאחר שחרורו מצה"ל מילא בונה שורה של תפקידים ממשלתיים:
ב-1955 מונה כמנהל שדה התעופה בלוד כשהוא מחליף את עמנואל צור ששירת בתפקיד 7 שנים.
ב-1960 סיים את תפקידו כמנהל שדה התעופה בלוד ומונה כמנהל לשכת התיירות באנגליה
בשנת 1963 נקלט במשרד החוץ שם מילא שורה של תפקידים:
ב-1963 מונה על ההדרכה באגף מש"ב (שיתוף בינלאומי)
ב-1965 מונה למזכיר ראשון וראש המדור הקונסולרי ולאחר מכן יועץ לענייני עיתונות בשגרירות ישראל ברומא, איטליה.
ב-1969 מונה לקונסול כללי בקונסוליה של ישראל ביוסטון, ארצות הברית.