tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפרא יש רעמה זקופה, ארוכה וכהה, שמתחילה מאחורי הראש וממשיכה לאורך הצוואר, ופס חום כהה מתמשך עד לשורש הזנב.
הפרא ההודי היה נפוץ בעבר באזורים נרחבים, כולל מערב הודו, דרום פקיסטן (מחוזות סינד ובלוצ'יסטן), אפגניסטן ודרום מזרח איראן.
כיום, הריכוז הידוע האחרון של הפרא נמצא במקלט לפראים בהודו, במדבר הקטן של קוץ' ובסביבות המדבר הגדול של קוץ' שבמחוז גוג'ראט.
לעיתים הפראים נראים גם במחוזות סורנדראנגאר, באנאסקאנתה ומחוזות גוג'ראט נוספים.
בתי הגידול הנפוצים של הפרא הם מדבריות מלח, אדמות מרעה ואזורים עם צמחייה של שיחים סבוכים ועצים נמוכים.
הפרא ההודי רועה מהזריחה עד חשיכה, ותזונתו מורכבת מדשא, עלים ופירות של צמחים, יבול חקלאי, תרמילי ינבוט והלופיט.
בנוסף, הוא אחת החיות המהירות ביותר בהודו, ומגיע למהירויות שיא של 70–80 קמ"ש.
פראים זכרים חיים לבד או בקבוצות קטנות של שניים או שלושה, בעוד עדרי המשפחה נשארים גדולים.
עונת ההזדווגות היא בעונת הגשמים.
כאשר אתון נכנסת לייחום, היא נפרדת מן העדר עם פרא זכר אשר נלחם נגד המתחרים על ההזדווגות איתה.
לאחר כמה ימים של הזדווגות, הזוג חוזר לעדר, והאתון ממליטה צאצא אחד.
זכרי הפרא נוטים להישאר עם העדר עד גיל שנתיים ואז עוזבים, בעוד הנקבה ממשיכה להישאר עם עדר המשפחה.
לא ידוע איך נעלם הפרא ההודי מהשטחים הקודמים שלו ממערב הודו ופקיסטן, שכן הפרא מעולם לא היה יעד לציידים של הראג'ות ההודים או של הפקידים הבריטיים שחיו בהודו.
עם זאת, יש עדויות בספרות לציד בידי הקיסרים של האימפריה המוגולית ואצילים באותה תקופה.
לדוגמה, בעותק מאויר ששרד מהספר "אכבר", המספר על הקיסר אכבר הגדול, מופיע איור שלו יורה בפרא הודי עם כמה פראים שנורו על ידו.
בשנים 1958–1960, התפשטה מחלה ידועה בשם "סורה" בין הפראים ההודים, שהועברה על ידי זבובים.
המחלה גרמה לירידה דרמטית באוכלוסיית הפראים בהודו.
בנובמבר ובדצמבר 1961, אוכלוסיית הפרא ההודי צומצמה ל-870 לאחר ש"מחלת הסוסים" פרצה בדרום אפריקה, מחלה שהתפשטה גם עד הודו.
מלבד המחלות, האיומים האחרים על הפרא כוללים הריסת בתי גידול, הריסת עצי הינבוט, שמשמש מקור מזון חשוב לפרא, על ידי האדם וכן הפרעות ופלישת רועי צאן לבתי הגידול.
במאה האחרונה, הפרא ההודי חי גם באזורים היבשתיים של צפון מערב ומערב פקיסטן כולל ג'איסלמר, ביקנאר, סינד ובלוצ'יסטן.
כיום הוא שורד רק במדבר הקטן של קוץ' וכמה מהם משוטטים לעבר המדבר הגדול של קוץ', ובכמה כפרים הגובלים במחוז ג'אלור שבמדינת ראג'סטאן ההודית.
מפקד האוכלוסין הראשון של הפרא ההודי נעשה בשנת 1940, כשנספרו 3,500 פראים בטבע.
אבל עד שנת 1960, האוכלוסייה ירדה באופן דרסטי ל-362 פריטים, והפרא סווג אז כתת-מין בסכנת הכחדה חמורה.
בשנים 1973 ו-1976, המדבר הקטן של קוץ' והמחוזות סמוכים הוגדרו כאזור שימור עבור תת-המין הזה.
מ-1976, מחלקת היער החלה לנהל את המקלט לפראים בהודו.
גשמים יצרו בורות מים, ומחלקת היער החלה בפרויקט לזריעת שדות חציר למען הפראים.
מאוחר יותר, אנשים הבחינו בפראים קרוב לאחמדאבאד, בסמוך למקלט הציפורים בנאל סארובאר.
נראה שהם התפשטו מעבר לשטח (3600 קמ"ר) שהוקצה להגנתם.
הם הגיעו עד קאלה דונגר ליד שמורת גראסלאנדס באני.
בתוך מדינת גוג'ראט נמצאים הפראים כעת גם במחוזות סורנדראנגאר, ראג'קוט, פאטן, באנאסקאנתה וקוץ'.
אוכלוסייה זו של הפרא ההודי היא האחרונה בעולם כולו ואחד מששת תת-המינים של הפרא.
האוכלוסייה גדלה מאז 1976, אבל מומחים מזהירים שמגמות ארוכות טווח מראות תנודות חריפות.
אזור זה בקוץ' נוטה לבצורות עקב מונסונים בלתי יציבים.
אוכלוסיות הבר של הפרא ההודי עלולות להצטמצם בפתאומיות כתוצאה של מוות מאסיבי.
אם לא תהיה בצורת קשה, המין צפוי לגדול ולהתפזר למדבר הגדול של קוץ' המצוי בסמוך, בו חיו הפראים ההודים בעבר הרחוק.
דו"ח של הקרן למחקר וחינוך הסביבה של גוג'ראט (GEER) המליץ שמדבר טהאר בראג'סטאן יפותח כאתר חלופי למטרת השבה לטבע של הפרא ההודי, על ידי שחרור מספר פרטים לטבע באזור זה.
פעל מרבית הזמן בפירנצה עד אמצע שנותיו הארבעים, ואחר כך בערים שונות, כולל רומא.
בסוף המאה ה-15 בהשפעתו של סבונרולה הפך לנזיר דומיניקני והתנזר מאמנות למשך כמה שנים.
ב-1504 התבקש לחזור לצייר לטובת המסדר הדומיניקני ופיתח סגנון נשגב של "הרנסאנס הגבוה" (כביטויו של יעקב בורקהרדט), שבא לידי ביטוי בציורו על "חזון ברנרד הקדוש".
בציור זה, הנמצא כיום במצב רעוע, "הדמויות והבדים נעים בעדינות מלאכית, שככל הנראה היוו התגלות ממש בעיני רפאל הצעיר".
פרא ברתולומאו התיידד עם רפאל והייתה ביניהם השפעה אמנותית הדדית.
תמונת סבונרולה שצייר נשארה הדיוקן המפורסם ביותר של המטיף הפלורנטיני.
פרא ברתולומאו צייר גם בשמן וגם ציורי פרסקו וכמה מרישומי הנופים שיצר היו מהראשונים בסוגם באיטליה.
פרא ברתולומאו נולד ביישוב סופיניאנו די פראטו בטוסקנה כבנו של פאולו די יאקופו, עגלון ובעל פרדות.
לכן נשא ברתולומאו גם את הכינוי ברתולומאו די פאולו די יאקופו דל פרטורינו ("של פאולו די יאקופו העגלון").
לפעמים מופיעים כמקומות לידתו היישוב סוויניאנו הסמוך או היישוב ויאנו.
החל משנת 1478 הם חיו בפירנצה בבית על יד כנסיית סאן פייר גאטוליני והשער שנקרא לפי הכנסייה פורטה סאן פייר גאטוליני.
מכאן כינוי נוסף שלו - באצ'ו (שם היפוקוריסטי עבור ברתולומאו) דלה פורטה ("מן השער")
בשנים 1484-1483 לפי המלצתו של בנדטו דה מאיאנו, התחנך באצ'ו בסטודיו של הצייר קוזימו רוסלי, שבו הכיר גם את פיירו די קוזימו.
שמו מוזכר לראשונה בתעודה משנת 1485, יחד עם זה של מורו, קוזימו רוסלי, בנוגע לתשלום ששולם על ידי נזירים מכנסיית סנט אמברוג'ו בפירנצה עבור פרסקו שצויר על ידי קוזימו.
ב-1490 או אולי 1494 יחד עם תלמידו, מריוטו אלברטינלי, עזב באצ'ו את הסטודיו כדי להקים סטודיו משלו תוך כדי שיתוף פעולה ארוך ימים, שהופסק זמנית רק בשנת 1493 וחודש בשנה העוקבת.
את המשך התפתחותו האמנותית חייב פרא ברתולומאו במיוחד לעיון בעבודתו של לאונרדו דה וינצ'י.
בשנות ה-1490 החל באצ'ו להיות מוקסם מהטפותיו של ג'ירולמו סבונרולה שהשתלט על השלטון בפירנצה והוקיע במילים קשות כל מה ראה כ"הבלים" ואמנות עכשווית "מושחתת".
סבונרולה הטיף לאמנות שתשמש לאיור חזותי של כתבי הקודש על מנת לחנך את אלו שלא היו מסוגלים לקרוא בספר.
בהשפעת הוראותיו של סבונרולה שרף ברתולומאו את ציוריו ורישומיו המוקדמים שכללו דמויות בעירום ועסקו בדברי חולין.
ב-1498 צייר ברתולומאו את הדיוקן המפורסם של סבונרולה, הנמצא כיום במוזיאון הלאומי במנזר סן מרקו בפירנצה.
ב-1500 הזמינו אצלו פרסקו של "יום הדין" עבור בית החולים סנטה מריה נובה, אותו השלימו מריאטו אלברטינלי וג'וליאנו בוג'ארדיני אחרי שבאצ'ו התנזר זמנית מציור.
כשבשנת 1498 חברי הסיעה הקרויה "הזועמים" (Arrabiati) הסתערו על מנזר סן מרקו כדי לעצור את סבונרולה, ברתולומאו היה בין חמש מאות חסידיו שניסו להגן על בניין.
ברתולומאו קיבל קשה את דבר הדחתו ומותו על המוקד של סבונרולה.
בשנת 1500 הוא הפסיק לצייר והחל מ -26 ביולי 1500 חי כנזיר חניך במנזר סן דומניקו בפראטו.
ב-1501 הוכר כנזיר דומיניקני ועבר לחיות במנזר סן מרקו בפירנצה.
חידש את פעילותו כאמן בשנת 1504, כשתחת השגחת אבי המנזר, סאנטה פאניני (Pagnini) התמנה לראש הסטודיו לאמנות של המקום, משרה אותה מילא פרא אנג'ליקו 50 שנה קודם לכן.
באותה שנה החל לצייר את ה"חזון של ברנרד הקדוש" עבור קפלת משפחת ברנרדו ביאנקו בבדיה פיורנטינה.
השלים את התמונה ב-1507. כעבור זמן קצר התיידד עם רפאל שביקר בפירנצה.
הוא למד מרפאל את אמנות הפרספקטיבה ומיומנויות נוספות בצביעה ובטיפול בביגוד.
השפעתו של רפאל בתחומים אלה ניכרת בציוריו שלאחר מכן.
השניים נשארו ידידים וכשפרא ברתולומאו ביקר מאוחר יותר ברומא השאיר בידי רפאל שני ציורים בלתי גמורים שאותם השלים ידידו.
בתחילת 1508 עבר פרא ברתולומאו לוונציה כדי לצייר את "אלהים האב והקדושות מרים המגדלית וקתרינה מסיינה" לבקשת הדומיניקנים מכנסיית סן פייטרו מרטירה במוראנו, עבודה שהושפעה על ידי אמנות הצבעים הוונציאנית.
כשהדומיניקנים לא שילמו לו, הוא לקח את הציור ללוקה, בה ניתן לצפות בו עד היום.
באוקטובר 1509, עדיין בלוקה, חידש את הקשר עם הצייר אלברטינלי ושיתף איתו פעולה בשנים 1512-1509, בין השאר, ביצירת תמונת המזבח "המדונה והילד עם הקדושים" עבור קתדרלת לוקה.
ב-26 בנובמבר 1510 פיירו סודריני הזמין אצלו קטע מזבח עבור אולם המועצה Sala del Consiglio של פירנצה.
הוא נמצא כיום במוזיאון סן מרקו בפירנצה.
כעבור שנתיים הוא סיים עוד קטע של מזבח עבור קתדרלת בזאנסון בצרפת.
בשנת 1513 נסע פרא ברתולומאו לרומא, וצייר שם את "פטרוס ופאולוס", ציור המוצג בימינו בפינקוטקה של הוותיקן.
בשנים הבאות יצר את "הקדוש מרקוס האוונגליסט" שבארמון פיטי בפירנצה ואת הפרסקואים של המנזר הדומיניקני של פיאן די מוניונה, שכונה של פייזולה, מפרברי פירנצה.
אחרי תמונה "חגיגת ונוס" עבור הדוכס אלפונסו ד'אסטה מפרארה, שממנה נשארו רק סקיצות, עבודתו האחרונה של פרא ברתולומאו הייתה הפרסקו Noli me tangere, הנמצא גם כן בפיאן די מוניונה.
פרא ברתולומאו הלך לעולמו בפירנצה בשנת 1517 בגיל 44. קיימת ההשערה שהוא מת ממלריה.
לדברי וזארי לקה במחלת חום קשה אחרי שאכל כמות גדולה של תאנים.
הביוגרפיה של פרא ברתולומאו נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
בהתחלה ציוריו הושפעו על ידי עוזרו של רוסלי, פיירו די קוזימו, על ידי צוותיהם של דומניקו גירלנדאיו ופיליפינו ליפי.
אחרי התנזרותו מציור בשנים 1500–1503, נראה כי שינה את השקפתו ושאל מרפאל את ייצוג האור ואת האפקטים להצגת צורות בתנועה.
דמויותיו של פרא ברתולומאו קטנות ולבושות בדרך כלל.
תכונות אלה משכו כלפיו ביקורת והוצגו כפגמים.
על מנת להוכיח כי סגנונו אינו פועל יוצא של רצון לכוח, יצר הצייר את דמותו המפוארת של "הקדוש מרקוס האוונגליסט" (הנחשבת לאחת ממלאכות המחשבת שלו) ואת דמותו בעירום של סבסטיאן הקדוש.
נטען כי האחרונה נראתה מבטאת כל כך חזק את ייסוריו ואת גסיסתו של הקדוש, עד שהיה צורך להסירה מן המקום שבו הוצגה בקפלה של מנזר
הקומפוזיציות של פרא ברתולומאו יוצאות דופן בכושר האמן לערבב בהן אור וצל, בעושרן ובעדינות צבעיהן ובהצגת הבגדים.
לדעת אנדרה שאסטל שייך פרא ברתולומאו לקלאסיציזם מינורי שהתפתח בפירנצה אחרי עזיבתם של לאונרדו, רפאל ומיכלאנג'לו.
עם תלמידיו נמנו צ'קינו דל פראטה, גבריאל רוסטיצ'י, רידולפו גירלנדאיו (בנו של דומניקו גירלנדאיו) ופרא פאולו פיסטולזה.
השפיע גם על אומנותם של אנדריאה דל סרטו ורפאלו.
הנחתה של מרים - 1508 - שמן על קנווס, נהרס ב-1945 במוזיאון קייזר פרידריך בברלין
תהילת המדונה עם קדושים - 1512, יחד עם אלברטינלי, שמן על קנווס, בקתדרלת בזאנסון
השיחה הקדושה - 1512 - שמן על קנווס
ישו נתמך על ידי שני מלאכים - לערך 1514 - שמן על קנווס, בית וזארי, ארצו
סבסטיאן הקדוש -1515 - שמן על קנווס, האוסף אלאפר, פזנאס, צרפת
פראגנאננדה ("פראג") ראמשבאבו (בטמילית: ரமேசுபாபு பிரக்ஞானந்தா; נולד ב-10 באוגוסט 2005) הוא שחמטאי הודי בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, נמצא בשיא הדירוג שלו.
בדצמבר 2023 קיבלה אחותו ואישאלי תואר רב-אמן ובכך היו לצמד אח-אחות הראשון בהיסטוריה המחזיק בתואר זה.
פראגנאננדה נולד בצ'נאי, בטאמיל נאדו, שבהודו, שם הוא מתגורר עד היום (2019).
אביו מנהל סניף בנק ואמו עקרת בית המלווה אותו לעיתים תכופות לתחרויות בינלאומיות.
ביולי 2018 קיבל דרגת רב-אמן, והיה לשני הצעיר ביותר שעשה זאת עד לאותה עת, אחרי סרגיי קריאקין שעשה זאת בגיל צעיר יותר.
בדצמבר 2023 השיגה אחותו הבוגרת, ואישאלי (ילידת 2001) את התואר רב-אמן לאחר שחצתה את דירוג ה-2500 בטורניר IV El Llobregat הספרדי ובכך וישאלי ופראגנאננדה הפכו לצמד אח ואחות הראשונים בהיסטוריה שזכו בתואר.
היא ההודית השלישית בהיסטוריה המשיגה תואר רב-אמן.
2013 - זכה במקום ראשון באליפות העולם עד גיל 8.
2015 - זכה במקום ראשון באליפות העולם עד גיל 10.
2018 - ב"לאון מסטרס", תחרות שחמט מהיר סגורה בת ארבעה משתתפים התמודדות בדו-קרב מול וסלי סו, אשר היה מדורג בתחילת התחרות במקום השני בעולם במד כושר לשחמט מהיר (2852) ובין עשרת השחמטאים הטובים בעולם בדירוג בקצב רגיל.
על אף שדירוגו של פראגנאננדה בשחמט מהיר היה נמוך מאוד (1736), הוא הפתיע וניצח במשחק הראשון, אך נוצח בתום ארבעה משחקים בתוצאה 2.5-1.5.
2019 - בגיל 14, זכה במקום הראשון באליפות העולם עד גיל 18, שנערכה במומבאי שבהודו, לאחר שצבר 9 נקודות מ-11 אפשריות.
2019 - בחודש דצמבר, בגיל 14 שנה, 3 חודשים ו-24 ימים, חצה את רף 2600 נקודות במד כושר ובכך היה לשחמטאי השני בגילו בעולם להגיע להישג זה, לאחר רב-האמן האמריקני ג'ון ברק.
2022 - בחודש פברואר, בגיל 16, הוא הפך לשחקן ההודי השלישי שמנצח משחק נגד אלוף העולם מגנוס קרלסן בפורמט זמן כלשהו, בטורניר האונליין Airthing Masters, טורניר ראפיד שהוא חלק מה Champions Chess tour 2022.
2023 - בגביע העולם בשחמט 2023 שנערך בחודש אוגוסט הוא העפיל לגמר, הישג שזיכה אותו בהשתתפות בתחרות המועמדים 2024. בסיבוב השלישי הוא ניצח את היקארו נקמורה שדורג במקום השני בעולם ובחצי הגמר ניצח את פביאנו קרואנה שדורג במקום השלישי.
בגמר נוצח על ידי מגנוס קרלסן המדורג ראשון בעולם, במשחק הראשון ראמשבאבו נכנע למגנוס בשל עמדתו החלשה ובמשחק השני הסכימו השחקנים על תיקו, בסופו של דבר ניצח מגנוס בהפרש של נקודה.
הוא השחמטאי הצעיר בהיסטוריה שהגיע למעמד הגמר במפעל זה.
קבלת דרגות וציונים לדרגות בינלאומיות
2013 - קיבל דרגת אמן פיד"ה בזכות זכייתו באליפות העולם עד גיל 8.
2016 - בגיל 10 שנים, 10 חודשים ו-19 ימים, הפך פראגנאננדה לאמן הבינלאומי הצעיר ביותר בהיסטוריה של השחמט ושבר את שיאה בן ה-27 שנה של יהודית פולגאר, שהשיגה את התואר בגיל 11.
בנובמבר 2017 השיג את הציון הראשון שלו לקראת דרגת רב-אמן בפיד"ה באליפות העולם בשחמט עד גיל 20, כאשר סיים במקום הרביעי עם 8 נקודות.
2018 - השיג את הציון השני לדרגת רב-אמן לאחר שזכה במקום הראשון בתחרות על שם פישר, שנערכה בהרקליון שביוון.
2018 - בגיל 12 ו-10 חודשים ו-13 ימים, השיג את הציון השלישי והאחרון לקבלת דרגת רב-אמן בתחרות השח הפתוחה גרדין באלפים האיטלקים, בה אף סיים במקום הראשון, ובכך הפך לשני הצעיר בהיסטוריה של השחמט שהשיג דרגה זו עד לאותה עת.
בין השנים 2022–2024 השתתף פראגנאננדה ראמשבאבו ב-2 אולימפיאדות שחמט:
בנוסף לכך השתתף באולימפיאדת השחמט המקוונת 2020 וזכה עם קבוצתו במדליית זהב ובאולימפיאדת השחמט המקוונת 2021 וזכה עם קבוצתו במדליית ארד.
פרא אציל הוא סרט קולנוע דרמטי ישראלי משנת 2018 אותו כתב וביים מרקו כרמל.
בסרט מככבים נוה צור, אלון אבוטבול, מוריס כהן, ליאת אקטע ושירה האס.
ביולי 2018 היה בין חמשת המועמדים לפרס אופיר בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר".
הסרט זכה בשני פרסי אופיר בקטגוריית "השחקן הראשי הטוב ביותר" עבור נוה צור ובקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר" עבור שירה האס.
הסרט יצא לאקרנים בהקרנות מסחריות בפברואר 2019.
גיבור הסרט הוא אלי, נער בן 15 עם תודעה מפותחת, סובל מהפרעות אכילה וגדל בסביבה משפחתית וחברתית מאתגרת שמערימה עליו קשיים והתמודדויות רבות בחיי היומיום.
הוא מתגורר בשכונת הארגזים בדרום מזרח תל אביב בבית קטן ביחד עם אימו הביולוגית סימה (אותה הוא מכנה לאורך כל הסרט בשמה הפרטי ולא "אמא") ובן זוגה של אימו, יפת.
סימה ויפת שניהם נרקומנים לשעבר, שעברו תהליך של גמילה מסמים.
הוריו של אלי גרושים וגם אביו, יום טוב, אמן מיוסר ואלכוהוליסט, פילוסוף העוסק בציור נושאים הקשורים לשואה בעודו לבוש בפיג'מת פסים עם טלאי צהוב, שמסרב למכור את ציוריו, חי בשכונה בסמוך לבית המשפחה.
אלי הנער מנסה לתמרן לאורך כל הסרט בין הדאגה שלו לאימו, עקב היותו טיפוס מרצה שרוצה להשכין שלום בין כל בני המשפחה, לבין רצונו לגור עם אביו שלמרות היותו חריג בין תושבי השכונה, נטמע גם הוא בסבך המשפחתי.
הסרט מתרחש בשכונה ומציג את האווירה בדרום תל אביב בשנות ה-90, האווירה ברחוב, בבתים ובמועדון שבבעלות המשפחה (אותו מנהל נחשון, אחיו של יום טוב).
למרות ניסיונותיו הבלתי פוסקים של אלי לפשר בכל מגע בין בני המשפחה ולנסות להרגיע את הצדדים המעורבים, כל אינטראקציה בסרט צוברת ממדים של דרמה, וחיי היומיום הופכים למלאים באסונות, ריבים ויצרים מתחת ומעל לפני השטח.
שמו של הסרט (בעקבות הספר עליו הוא מבוסס) מבוסס על הדימוי הקולוניאליסטי של "הפרא האציל", הנושא קונוטציות טעונות במשמעות.
הפרא האציל הוא דימוי המבליט זרות מסוימת שאינה מאיימת ובמסגרת משמש הפרא כמושא תשוקה.
דימוי זה גם מייצג במודע את מבט הצופה על גיבור הסרט, אלי, שאינו מנסה להתחבב על הצופה הממוצע, והמניעים שלו גורמים לו לנסות לחבר מחדש ביאוש בין הוריו הגרושים.
הנער אלי מייצג גיבורי קולנועי אבוד ומיואש אך גם בהיותו כזה הוא לא משמש כמושא של דיון כלשהו העוסק בטענות של קיפוח מדוכאים והדרה מסוג זה או אחר.
האם סימה מרבה להשתמש במונחים "בית נורמטיבי", ומגדירה את היותם חלק מהנורמה כמשפחה ועל ידי כך היא בעצם מאמצת מושגים של המרכז התרבותי על מנת להגדיר את עצמה.
בפועל הסרט עוסק כולו בשוליים ובדמויות אשר היו ונשארו בשולי החברה ואותו מרכז נורמטיבי כמעט כלל לא מקבל ביטוי בסרט (מלבד בדמות סטיראוטיפית גם היא של אוצר האמנות בשם אלקיים, מגולם על ידי אורי פפר).
עצם העובדה שהסרט כמעט ואינו מכיל דמויות שלא מזוהות עם פשעים ועבירות, עם אלכוהליזם והתמכרויות אחרות, מדגישה את הסביבה הקשה בה חי ומתבגר הנער אלי.
שמוליק דובדבני: הסרט "אינו מבקש להחניף לצופה - לא בעיצוב של "מזרחי מחמד", ולא דרך העמדה דידקטית של סיפור פרטי המייצג את חוליי החברה".
אלון אבוטבול - יום טוב
יעקב זדה דניאל - יפת
"פראג" הוא שיר שכתב והלחין שלום חנוך, והוא מבוצע על ידי הזמר אריק איינשטיין.
השיר השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1969, והגיע למקום השביעי.
בהמשך הופיע עיבוד שונה של השיר באלבום "פוזי" של איינשטיין מאת מישה סגל שעיבד את השיר גם לפסטיבל הזמר.
ב-21 באוגוסט 1968 פלשה ברית המועצות עם חברות ברית ורשה לרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית על רקע כישלונה למנוע את המשך יישום רפורמות האביב של פראג שקידם אלכסנדר דובצ'ק.
הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה הביאה להתנגדות לא אלימה מצד אזרחי צ'כוסלובקיה שסירבו לסייע לחיילים והתווכחו עימם.
אחד מסמלי ההתנגדות הלא אלימה לפלישה הסובייטית היה מעשהו של הסטודנט יאן פאלאך שהעלה את עצמו באש בכיכר ואצלב.
איינשטיין וחנוך ביקשו להביא לתרבות הישראלית גם "צרות של אחרים" ולא להתמקד רק בנעשה בישראל שנמצאה באותה עת בעיצומה של מלחמת ההתשה, ולפיכך נכתב השיר "פראג" בהתייחס לאירועים הקשים בפראג.
לטענת המתופף אהרל'ה קמינסקי, שהשתתף כנגן בהופעה בפסטיבל הזמר ונמנה עם חבורת המוזיקאים שהקליטה באותה עת את האלבום "פוזי", אריק איינשטיין ידע שמדובר בשיר שאינו מתאים לתחרות בסגנון פסטיבל הזמר ורצה להופיע איתו בגלל שסבר כי השיר הוא טוב וחשוב.
בשנת 1990, לאחר מהפכת הקטיפה בצ'כוסלובקיה, הקליט איינשטיין גרסה מחודשת לשיר, בהשתתפותם של יצחק קלפטר, יוני רכטר ומאיר ישראל.
איינשטיין וחבריו ביצעו את הגרסה המחודשת בתוכנית סיבה למסיבה, ולפני תחילת השיר אמר: "לפני 22 שנה כתבנו 'שם השחר עוד יבקע', והוא בקע".
השיר מתחיל בתיאור הפלישה עצמה, על רקע האביב של פראג וחלומות החופש של האזרחים ("אל העיר שבוית חלום, צל כבד וזר הגיח"), הקומוניזם מתואר בשיר על בסיס סמליו המוכרים, בבית הראשון "ירח באדום" הרומז לחרמש בדגל ברית המועצות ובבית השלישי "דובים חרשים" הרומזים לדוב הסובייטי.
השיר מתאר את התנגדותם הלא אלימה של התושבים, גם במחיר מות החופש כמו גם המוות הפיזי שפקד 72 מאזרחי צ'כוסלובקיה ("דומית כניעה בלי קרב, איש את נשקו נצר עד מוות").
בהמשך מתאר השיר את העיר פראג כעיר רפאים ריקה.
השיר כולו מתאר אפלה וחושך, כשהפזמון מדגיש שאף השחר לא עולה עוד על פראג, כל עוד נמשך הכיבוש הסובייטי ("איך על פראג שחר לא בקע", "שם השחר עוד יבקע") עד לבית החמישי והאחרון שבו מופיע לפתע "אור מוזר" אותו מביא עימו "איש צעיר" שחמק ל"ככר העיר שמתה".
בית זה מתאר את מעשהו של הסטודנט יאן פאלאך שהעלה את עצמו באש בככר ואצלב.
הרב פראג'י עלוש (ה'תרי"ד, 1854 - י"ט בכסלו ה'תרפ"א, 1921) היה רב, דיין וראש ישיבה תוניסאי, שכיהן כרבה של העיר גאבס וכאב בית הדין שלה.
כנראה היה תלמידו של הרב אברהם עלוש, אב בית דין גאבס (בעל "ברית ותורה") ואצל רבי כלפאני הכהן (בעל "כרם חמדה").
לאחר גמר לימודיו התורניים, החל לעסוק בחייטות, תוך שהוא ממשיך לעסוק בתורה, ודורש בבית הכנסת בשבתות.
לאחר פטירת הרב דוד הכהן, רבה של גאבס, התמנה לדיין ומו"ץ בעיר, והחל ללמד בישיבתו של ר' דוד.
בשנת ה'תרס"ג (1903) מונה לאב בית דין בגאבס.
נפטר בי"ט בכסלו ה'תרפ"א (1921) ונקבר בגאבס.
בשנת ה'תשל"ז (1973) הועלו עצמותיו ארצה לחלקת הרבנים בבית העלמין הישן בבאר שבע, סמוך לתלמידו הרב יוסף סוסו הכהן.
התכתב בהלכה עם גדולי חכמי תוניסיה, בהם הרב ישראל זיתון, הרב משה שתרוג, הרב נסים ביתאן ועוד.
הרב חיים חורי - רבה של גאבס.
הרב יוסף סוסו הכהן - רבה של גאבס וסגן ראש אב בית דין בתוניס, בירת תוניסיה.
הרב משה מימון הראשון בעל ספר "המילואים למשה" ו"דברי משה" (פירוש על ספר "דברי הברית" לרבי אברהם עלוש).
אוהב משפט - שו"ת, ארבעה כרכים.
יצא לאור על ידי תלמידיו הרב משה מימון והרב יוסף סוסו הכהן.
פועל צדק- על ספר תהילים (ג'רבה ה'תרפ"ו).
חידושים על מסכת ביצה - נותרו בכתב יד.
פראה (בפשטו, בדארי ובפרסית: فراه) היא אחת מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
מחוז פראה, ביחד עם המחוזות הראת, באדגיס וגור, מרכיבים את אזור צפון-מערב אפגניסטן.
בירת מחוז פראה היא העיר פראה, הנמצאת בערך במרכז המחוז.
למחוז גבול עם הרפובליקה האסלאמית של איראן ונכון לשנת 2015 אוכלוסייה של 925,016 איש על גבי שטח של 48,470.9 קילומטר רבוע.
מחוז פראה ממוקם באזור דרום מערב אפגניסטן וחולק את גבולותיו עם המחוזות הלמנד בדרום מזרח, נימרוז בדרום, גור ממזרח, הראת מצפון ואיראן ממערב.
פראה היא אחד המחוזות הגדולים ביותר באפגניסטן (48,471 קמ"ר) אך היא מיושבת בדלילות יחסית לגודלה.
כביש 1 המחבר בין הערים הגדולות ביותר במדינה; הראת, קאבול וקנדהאר עובר דרך המחוז מצפון לדרום.
כל מעבר דרך כביש 1 נחסם עקב נוכחותם הגבוהה של עבריינים ומורדים הפועלים ברחבי המחוז, על פי דו"ח של האו"ם שגובש באוקטובר 2008.
אוכלוסיית פראה מחולקת ברובה עם 80% פתאנים אם כי ניתן למצוא טג'יקים ומיעוטים קטנים נוספים, לרוב באזור הכפרי.
פראה קיבל עדיפות בתור המחוז בעל כמות ייצור היבול מספר אחד בכל המדינה.
בין לבין המחוז, במיוחד חלקו המזרחי, קריטי לפיתוח האופיום באפגניסטן ועוד על גבי "סהר הזהב", אזור ייצור מרכזי של אופיום.
השחיתות במשטרה מילאה גם תפקיד משמעותי בהידרדרות ביטחונו של פראה, אם כי פעולותיהם האחרונות של ממשלת אפגניסטן וכוחות הקואליציה הקשו על התנהגות כזו.
לטאליבן נוכחות חזקה במחוז פראה, ישנם מקורות המדווחים כי כוחות הממשלה האפגנים שולטים רק בבירת המחוז ובעשרה מרכזים עירוניים.
נוכחות כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי ירדה עם השנים מאז 2014 והטליבאן הוא ראש הכוח הכללי במחוז נכון לשנת 2020.
שש מהנפות במחוז מסווגות כמחלוקת בין הממשלה האפגנית ותומכיה לבין הטליבאן, ארבע נפות מסווגות תחת שליטת הטליבאן ונפה אחת מסווגת תחת שליטה ממשלתית.
דווח על 215 אירועי פיגועים הקשורים למורדים בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019. דוגמאות לתקריות כוללות התקפות טליבאן על עמדות צבאיות ומחסומים, תקיפה וכיבוש זמני של בירת המחוז, העיר פראה במאי 2018, תקיפות אוויריות של כוחות ארצות הברית וכוחות הממשלה, הפצצות דרכים שגרמו לאבידות אזרחיות, וחטיפה והריגת אזרחים.
ישנם תיעודים של 275 נפגעים אזרחיים (122 הרוגים ו-153 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 51 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בירידה של 19% בהשוואה לשנת 2017. הסיבות העיקריות לנפגעים אזרחיים היו קודם כל התנגשויות צבאיות מעל פני הקרקע, ואחריהם הטלת מטענים על מרכזי אוכלוסין והרג ממוקד.
בתקופה שבין 1 בינואר 2018 ל-28 בפברואר 2019 נעקרו 26,809 אנשים מבתיהם בכלל מחוז פראה.
פראגן (בנורווגית: Feragen) הוא אגם בנפה ררוס שבמחוז טרנדלג בנורווגיה.
שטחו של האגם הוא 15.78 קילומטרים, והוא ממוקם במרחק של כ-25 קילומטרים ממזרח לנפה ררוס.
האגם נשפך אל האגם הושן ונהר האלאווה.
ישנה תעלה המחברת בין פראגן לפמונדן.
הכפר פראגן הוא כפר קטן מאוד הממוקם בקצה הצפוני של האגם, כ-11 קילומטרים דרומית לבירקן.
פראד (בהונגרית: Parád) הוא כפר קטן בנפת פטרוואשארה שבמחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפראד מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-15, והוא מוזכר לראשונה בכתבים משנת 1506. הכפר ידוע כאתר נופש וטיולים פופולרי בשל מעיינות המים המרפאים הקיימים בו וההרים שסביבו.
יהודים חיו בפראד במאה ה-18 ובמאה ה-19. החל משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילה היהודית בפטרוואשארה.
פראדששוואר (בהונגרית: Mátraballa) הוא כפר קטן בנפת פטרוואשארה שבמחוז הווש בצפון־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפראדששוואר מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-14, והיה בעיקר בפראד.
פראדששוואר הפך לכפר רשמי בזכות עצמו רק בשנת 1947. בכפר היה בית חרושת מפורסם לזכוכית שנסגר בשנת 2005
במהלך מפקד האוכלוסין של שנת 2011, אמרו 90.4 אחוזים מהאוכלוסייה שהם הונגרים.
כמעט חצי מהתושבים הגדירו עצמם כנוצרים קתולים.
פראגה (בפולנית: Praga) הוא אזור היסטורי בעיר ורשה הממוקם במרכז העיר לאורך הגדה המזרחית של נהר ויסלה.
בעבר פראגה הייתה עיר בפני עצמה שהייתה פרוור של ורשה.
מבין רובעי ורשה המודרניים האזור מורכב בעיקר מהרבעים פראגה-דרום ופראגה-צפון, אבל לעיתים ההגדרה כוללת גם חלקים מהרבעים טרגובק, ביאלולנקה, רמברטוב, ואוור ווסולה.
אטרקציות תיירות בולטות באזור זה כוללות בין היתר את האצטדיון הלאומי, גן החיות של ורשה, פארק סקרישב, מוזיאון הוודקה הפולני, ומוזיאון פראגה.
המחוז משתרע על פני 33,8 קמ"ר.
פראגה הייתה במקור יישוב קטן אשר היה ממוקם בגדה המזרחית של נהר הוויסלה ישירות מול החלק ההיסטורי של ורשה ומריאנשטאט (שניהם מהווים כיום חלק מהעיר ורשה).
היישוב מוזכר לראשונה ב-1432. שם היישוב נגזר מהפועל הפולני "prażyć", שפירושו לשרוף, שכן במקור שרפו אזור מיוער על מנת ליצור מקום להקים בו את היישוב.
הנהר הרחב שהפריד בין פראגה לורשה גרם לכך שהיישוב התפתח בתחילה באופן עצמאי מהעיר הסמוכה.
למרות שלאורך השנים היו ניסיונות רבים לבנות גשר קבוע שיעבור על פני הנהר ויחבר בין ורשה לפראגה, אך אף אחד מהם לא הצליח ופראגה נשארה ישות נפרדת עד למאה ה-18. לבסוף, בשנת 1791, בתקופת שלטונו של סטניסלאב פוניאטובסקי, פראגה הפכה באופן רשמי לרובע של ורשה.
בתקופה זו התיישב בפראגה ברק יוסלביץ' יהודי-ליטאי שהיה לגיבור המרד הפולני.
ב-4 בנובמבר 1794 התרחש בתחומי האזור קרב פראגה שהיה חלק מהתגובה של האימפריה הרוסית למרד קושצ'ושקו ובמהלכו הרוסים ניצחו, כבשו את האזור, וביצעו בו טבח נגד האוכלוסייה האזרחית של פראגה, שהסתיים עם כ-20 אלף הרוגים מתושבי פראגה.
בניגוד לחלקים המערביים של ורשה, במהלך מלחמת העולם השנייה פראגה לא ספג נזקים עצומים, ובשל כך במהלך תקופת השיקום של ורשה היו ממוקמים במחוז משרדים ומתקנים ציבוריים רבים.
בפרבר פראגה התקיימה קהילה יהודית חשובה.
בשנת 1760 הייתה בפראגה קהילה משגשגת בת כמה אלפי יהודים, וב-1775 התיר הסיים הפולני באופן רשמי ליהודים להתיישב בפראגה, לבנות בה בתים ולעסוק במסחר.
בשנת 1780 השיגה הקהילה רישיון לבניית בית קברות יהודי בכפר הסמוך טרגובה, וב-1784 כבר נמצאו בפראגה בית שחיטה, מקווה, בית מדרש, חברת תהילים, תלמודי תורה ומוסדות נוספים.
בקהילה היו גם חסידים רבים, בהנהגת רבי ישעיה מושקט.
ב-4 בנובמבר 1794 נערך על אדמת פראגה קרב פראגה , במהלכו הביס הגנרליסימו הרוסי הגדול אלכסנדר סובורוב את מגיני העיר, שעליהם נמנה גדוד יהודי בן 500 לוחמים בפיקוד ברק יוסלביץ'.
כמעט כל הלוחמים היהודים נהרגו בקרב, ולאחר הכיבוש ערכו הרוסים טבח ביהודי פראגה.
רבי יוסף מחמלניק - מחכמי פראגה (ככל הנראה לא כיהן בה כרב).
ברק יוסלביץ' (1764 – 1809) - לוחם יהודי לחירות פולין במהלך מרידת קושצ'ושקו והמלחמות הנפוליאוניות.
על שמו נקרא רחוב בפראגה.
רבי יעקב גזונדהייט (כסלו ה'תקע"ו 1815– י"ג באלול ה'תרל"ח 1878) - רבה הראשי של ורשה, נולד וגדל בפראגה.
רבי מנחם זמבה (י"ג באלול תרמ"ג, 15 בספטמבר 1883 – י"ט בניסן תש"ג, 24 באפריל 1943) - מגדולי רבני יהדות פולין ומנהיגיה קודם השואה.
יליד פראגה, התגורר בה לאורך כל חייו וביתו היה בית ועד לחכמים.
עזב את פראגה רק עם גירוש היהודים לגטו ורשה, בו נורה למוות.
משה פראגר (1909, ה'תרס"ט - 1984, ה'תשמ"ה) - סופר ופובליציסט חרדי ניצול השואה, שאף כונה על שם העיירה.
עסק בחקר השואה וייסד את גנזך קידוש השם.
פראבו רם שארמה (בנפאלית: प्रभु राम शर्मा; נולד ב-5 בינואר 1964) הוא גנרל נפאלי המשמש כראש מטה הצבא (מקביל לרמטכ"ל) הנוכחי של הכוחות המזוינים של נפאל.
שארמה נולד בקטמנדו ב-5 בינואר 1964. ב-1984 התגייס לצבא הנפאלי.
הוא שירת בצבא במשך 37 שנים, וב-9 בספטמבר 2021 מונה לראש מטה הצבא (מקביל לרמטכ"ל).
ב-10 בנובמבר של אותה שנה הוא קיבל דרגת כבוד של גנרל בצבא הודו.
במקביל לשירותו הצבאי, לשארמה יש תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת טריבהואן ותואר שני בפילוסופיה, הגנה ולימודי אסטרטגיה מאוניברסיטת מדרס.
הוא נשוי לסוניטה שארמה ויש להם שתי בנות.
בלגנדריום של טולקין, פְרֵאָה (, משמעות ברוֹהִירִית: "שליט") היה מלך רוֹהָן הרביעי.
פְרֵאָה נולד ברוֹהָן בשנת 2544 לעידן השלישי, ככל הנראה באֵדוֹרָס, כבנם הרביעי של אַלְדוֹר ואשתו, ששמה לא ידוע.
הוא ירש את כס אביו בשנת 2645 ומשל ברוֹהָן כ-14 שנה, ובימיו שררו שקט ושלווה ברוֹהָן, ולא היו מלחמות, למרות שללא ידיעתו, בני דוּן החלו להתכונן לפלישה מאז מותו של אביו.
הוא מת בשנת 2659 לעידן השלישי.
במותו ירש אותו בנו פְרֵאָוַּין.
פראדקשינה (בסנסקריט: प्रदक्षिण) או גם פריקראמה היא הקפה עם כיוון השעון של ישויות קדושות, והנתיב שלאורכו מבוצע ההקפה, כפי שנהוג בדתות ההודיות – הינדואיזם, בודהיזם, סיקיזם וג'ייניזם.
בבודהיזם, המונח מתייחס רק לנתיב שלאורכו מתבצע ההקפה.
בדתות ההינדיות, הפריקראמה נעשית בדרך כלל לאחר השלמת הפולחן המסורתי (פוג'ה) ולאחר מתן כבוד לאל.
פריקראמה חייבת להיעשות יחד עם (התבוננות ומדיטציה רוחנית).
בהינדואיזם, פריקראמה של פסלי אלים במקדש, נהרות קדושים, גבעות קדושות ומקבץ סגור של מקדשים כסמל לתפילה היא חלק בלתי נפרד מ.
אדריכלות מקדשים הינדואים כוללת שבילי פראדקשינה שונים.
יכול להיות שביל פריקראמה המקיף את האל הראשי ועוד כמה שבילים רחבים יותר קונצנטריים לשביל הראשי, אם כי אין זה נדיר למצוא שבילי פריקראמה שאינם קונצנטריים.
לפעמים שביל הפריקראמה החיצוני ביותר מכסה את כל הכפר, העיירה, העיר, ובכך רומז שאורכו של השביל יכול להימתח.
פריקראמה נעשית גם סביב עץ הפיפאל הקדוש, טולסי (Ocimum tenuiflorum – ריחן קדוש) ואגני (אש קדושה או אל האש), ו"אגני פריקראמה" הוא חלק מטקס .
בסנסקריט פירוש המילה פריקראמה הוא "הנתיב המקיף משהו", והיא ידועה גם בשם פראדקשינה שפירושה "לימין", שתי המילים משמשות בעיקר בהקשר של מנהג דתי של הקפת ישויות קדושות.
הקפה סביב קודש הקודשים של המקדשים היא צורה נפוצה של תפילה בהודו.
שביל ההקפה העשוי מאבן סביב המקדש נקרא שביל פראדקשינה.
מנהגים של דתות ממקור הודי
בבודהיזם הקפות או פראדקשינה הן טקס חשוב מאז הימים הראשונים של הדת.
למבנים קדושים כמו סטופה או דמויות מקודשות יש שביל פראדקשינה סביבם.
הצ'איטיה היא סוג עתיק מובהק של בניין ששרד רק ב, אולם עם סטופה בקצה הרחוק, שנבנה תמיד עם קצה דמוי אפסיס מעוגל, כדי לאפשר פראדקשינה.
מנדאפה (אולם תפילה), שנוספה בחזית, הופכת את הסטופה המקורית למקדש הסטופה - כישות קדושה הדורשת שביל הקפה סביבה לצורך פולחן.
המבנה כולו מתוכנן בצורה כזו שהוא הופך למרכז המנדלה ומייצג באופן סמלי את הר מרו.
מאמינים בודהיסטים עשויים לבצע פראדקשינה על ידי השתטחות בכל שלב, ובכך להאריך מאוד את התהליך.
הפראדקשינה הקיצונית ביותר היא זו של הר קאילאש הקדוש בטיבט, טרק הררי באורך של כ-52 קילומטרים, ובגבהים שבין 4,600 מטר ל-5,500 מטר.
טרק זה מתבצע גם על ידי הינדים וגם על ידי ג'יינים, וכמה מעולי הרגל מתקדמים בהשתטחות, מה שמאריך את ביצוע המסלול לכמה שבועות.
מבנה המקדש ההינדי משקף את הסמליות של המעבר הרוחני מחיי היומיום לשלמות רוחנית כמסע דרך שלבים.
קיימים שבילי פריקראמה שדרכם נעים המתפללים בכיוון השעון, מתחילים בפתח המקדש ונעים פנימה לכיוון קודש הקודשים שבו האלוהות מעוגנת.
מסלול זה מייצג תרגום של המושג הרוחני של מעבר דרך רמות בחיים לתנועות גופניות על ידי המתפללים כשהם נעים פנימה דרך אולמות ההיקפיים אל המרכז הקדוש ביותר של האנרגיה הרוחנית של האל.
עבור כל אל מצוין המספר המינימלי של פראדקשינות שיש לבצע.
שייאנה פראדקשינה מבוצעת על ידי השתטחות בתנוחת שכיבה.
זה מתחיל ב"סאשטנגה נמאסקארה" מול קודש הקודשים.
ב"סאשטנגה נמאסקארה", שישה חלקים מגופם של המאמינים נוגעים באדמה.
כך המצח, החזה, הבטן, הידיים, הברכיים והבהונות נוגעים בקרקע.
הידיים המשולבות יופנו תמיד לעבר האל.
בתנוחה זו, החסידים מבצעים הקפה על שביל הפראדקשינה.
קרובי המשפחה והחברים של המאמינים עוזרים להם להתגלגל.
במקדשי שיווה, המאמינים מתחילים את הפראדקשינה כרגיל מהחזית והולכים עם כיוון השעון עד שהם מגיעים לגומוקי (המוצא למי ה) מקודש הקודשים.
כרגיל ההסתובבות עם כיוון השעון נשמרת מחוץ לאבני באלי.
אין לחצות את פתח הניקוז של ההטהרות הטקסית המבוצעת על הלינגאם שמייצג את שיווה עם מים, חלב, גבן, מי קוקוס, גהי, אפר (בהסמה) וכו'.
אז המתפללים צריכים לחזור נגד כיוון השעון עד שהם מגיעים לצד השני של מוצא הניקוז כדי להשלים את המעגל.
במהלך ההקפה נגד כיוון השעון, על המאמין לצעוד בשביל בתוך אבני באלי.
יש לשמור את אבני באלי תמיד בצד הימני של המאמינים.
לאחר שהגיעו לשקע הניקוז, עליהם לחזור לחזית בכיוון השעון ולשמור על השביל מחוץ לאבני באלי.
אגדה הקשורה לאלה פרוואטי (אשתו של שיווה) ושני בניה ממחישה את החשיבות של פראדקשינה או פריקראמה.
אומרים שהאלה ביקשה משני בניה להקיף את היקום כדי להשיג ידע עולמי.
בעוד שבנה הראשון סקאנדה בילה עשרות שנים כדי להסתובב בעולם על הטווס שלו, בנה השני גנש ביצע מעגל שלם סביב אימו והצדיק את פעולתו בכך שהעולם כלול בדמות האם.
אגדה זו מצדיקה את החשיבות שההינדים מייחסים לתרגול הפריקראמה, וגם את חשיבות האימהות בפסיכולוגיה ההינדית.
גרסה אחרת של אותו סיפור מחליפה את דמותו של פרוואטי בשיווה עצמו.
השוואה לדתות שאינן ממקור הודי
כמו פריקראמה בהינדואיזם, מוסלמים מבצעים הקפות סביב הכעבה במהלך החג' שלהם שהם מכנים טוואף.
ההקפה במהלך החג' נעשית נגד כיוון השעון.
לעומת זאת, מסורות הינדיות, בודהיסטיות כמו גם ג'ייניות מקיפות מקדש או אתר קדוש בכיוון השעון.
היוצא מן הכלל היחיד הוא במהלך מתן כבוד אחרון לגופת מת במהלך שריפה או אירוע לציון הלוויה, כאשר ההקפה המסורתית בדתות ההודיות היא נגד כיוון השעון.
פראבזלידים הם קבוצה של פרוטיסטים בעלי שוטונים בתוך קבוצת-העל אקסקווטה (Excavata).
רוב האורגניזמים האאוקריוטיים הללו יוצרים קשר סימביוטי עם בעלי חיים.
חלקם נמצאים במעיים של טרמיטים ותיקנים.
לרבים מהם יש חיידקים סימביוטיים המסייעים להם לעכל תאית בצמחים עציים.
מינים אחרים בתוך קבוצת על זו הם טפילים וכוללים פתוגנים אנושיים.
השוטונים מסודרים בצביר אחד או יותר ליד החלק הקדמי של התא.
הגוף הבזאלי שלהם מקושר לסיבים פראבזליים הנצמדים למתחמי גולג'י בולטים, הייחודיים לקבוצה.
בדרך כלל נוצרת מהם יריעה של מיקרוטובולים דמויי צלב שעוברים במרכז התא ובמקרים מסוימים מבצבצת מעבר לקצה, מה שנקרא אקסוסטייל (axostyle), אם כי אצל הפראבזלידים הוא שונה במבנהו מהאקסוסטיילים של האוקסימונאדים (קבוצה אחרת של פרוטיסטים בעלי שוטונים, שהגדולים בהם הם בגודל חמישית המילימטר).
פראבזלידים הם אל-אווירניים וחסרים מיטוכונדריה, אך הדבר נובע מאובדן משני (כלומר - היו להם מיטוכונדריה אך הם איבדו אותן באבולוציה), והם מכילים הידרוגנוזומים קטנים שככל הנראה התפתחו ממיטוכונדריה מופחתת.
שרידים דומים נמצאו בשוטונים חסרי מיטוכונדריה (amitochondriate), וככל הנראה הפראבזלידים קשורים אליהם ויוצרים את קבוצה המטאמונדות (metamonads, קבוצה גדולה של אאוקריוטים מיקרוסקופיים עם שוטונים ובלי מיטוכונדריה).
חסרים להם חריצי האכלה שנמצאים ברוב הפרוטיסטים האחרים שהם בעלי שוטונים וחסרי מיטוכונדריה, אבל גם זה כנראה אובדן משני.
בעבר הפראבזאלידים חולקו ל-7 עד 10 סדרות בהתאם למקורותיהם.
לטריכומונאדידה (Trichomonadida) יש קבוצה אחת של 4–6 שוטונים, שאחד מהם מחובר לצד התא ולעיתים קרובות יוצר קרום גלי.
רבים מהטריכומונאדידה נמצאים במארחים בעלי חוליות, כולל Trichomonas vaginalis, הגורם למחלת מין בבני אדם.
לאלה שבסדרות האחרות, שקובצו בעבר כ־hypermastigids, יש צבירי שוטונים רבים והם נמצאים אך ורק במעי חרקים.
(מדי פעם נעשה שימוש במונח Hypermastigida.
לא ידוע שה-Trichomonas vaginalis הפראבזלי עובר מיוזה.
vaginalis, חיפשו 29 גנים שמתפקדים במיוזה ומצאו 27 גנים כאלה, כולל שמונה גנים ספציפיים למיוזה באורגניזמים מודלים.
ממצאים אלה הצביעו על כך שהיכולת למיוזה, ומכאן לרבייה מינית, הייתה קיימת ככל הנראה באב קדמון פרה-בזאלי של T.
vaginalis, אב קדמון שהתפתח לאחרונה.
פראיה (בפורטוגזית: Praia; "חוף ים") היא בירת איי כף ורדה והעיר הגדולה במדינה.
העיר ממוקמת על האי סנטיאגו בארכיפלג סוטוונטו, והיא המרכז המסחרי של כף ורדה.
התיישבות שהתקיימה במקום נהרסה על ידי פרנסיס דרייק ב-29 בנובמבר 1585, כאשר רק בית החולים המקומי נשאר על תילו.
העיירה החדשה נוסדה ב-1615 לאחר שתושבים נוכחו לדעת כי הנמל בסביבת העיר טוב מאוד באיכותו.
העיר התפתחה מאוד לאחר שהיגרו אליה תושבים רבים מסידאדה וליה שסבלה מהתקפות פיראטיות.
העיר הפכה לבירת האיים ב-1770.
מנמל העיר מייצאים בעיקר קפה, קנה סוכר ופירות טרופיים.
בעיר ישנה תעשיית דייג מפותחת, וכן מספר רב של חופי ים.
כמו כן, בעיר ממוקם המטה הראשי של הבנק המרכזי של כף ורדה.
בעיר ממוקם ארמון הנשיאות שנבנה במאה ה-19 עבור המושל הפורטגזי, כמו כן מצוי בעיר מוזיאון אתנוגרפי (Museu Etnográfico) ואנדרטה לדייגו גומס (Monumento de Diogo Gomes) מגלה האיים.
נמל התעופה הבינלאומי של פראיה משרת את העיר.
פְּרָאיְטוֹר היה ברפובליקה הרומית תוארו של הקונסול כאשר הוא מוביל צבאות למלחמה.
ההיסטוריון טיטוס ליוויוס הקביל תואר זה לתואר הסטרטגוס אצל האכאים ביוון.
במקורו היה השירות כפראיטור סוג נוסף של כהונה קונסולרית, ותפקידיו הראשיים של הפראיטור היו חלק מתפקידי הקונסולים.
הפראיטור עמד לעיתים בראש צבא רומי, וכאשר נעדרו הקונסולים מרומא לצורך פיקוד על צבאות, מילא את תפקידיהם בעיר עצמה (ולפי ליוויוס נקרא אז praetor maximus).
הפראיטור היה מגיסטרטוס קורוליס ולווה בשישה ליקטורים, שומרי ראש ועוזרים.
מאוחר יותר, הופחת מספר הליקטורים של הפראיטור לשניים, עובדה שביטאה את הפיחות במעמד המשרה.
הפראיטור הראשון המוזכר מונה בשנת 366 לפנה"ס.
הבחירה לתפקיד הייתה מוגבלת לפטריקים.
הפראיטור הפלבאי הראשון מונה בשנת 337 לפנה"ס.
שם המשרה היה אז "קולגה קונסוליבוס", לסמן את היותו עמיתם של הקונסולים.
הפראיטור נבחר במסגרת "אספת המאות" (comitia centuriata) מיד אחרי בחירת הקונסולים.
בשנת 246 לפנה"ס מונה פראיטור נוסף, שתפקידו היה לנהל את ענייני המשפט בין תושבי העיר לזרים.
כך נוצרו שתי משרות נפרדות: פראיטור אורבנוס (praetor urbanus), שהיה ממונה על השגחה על ציות לחוק הרומי וניהול ענייני המשפט בין בני רומא.
על הפראיטור אורבנוס נאסר לעזוב את העיר לתקופה של למעלה מעשרה ימים.
תפקידו היה לפקח על הלודי אפולינארס (ludi apollinares).
לצדו כיהן פראיטור פרגריני (praetor peregrini) שתפקידו היה לעסוק בניהול ענייני המשפט בין זרים ובין תושבי רומא לזרים.
בתפקידים אלו העלו הפראיטורים תרומה נכבדת להתפתחותו של החוק הרומי ובמיוחד להתפתחות חוקי קניין ברורים בתוכו.
כאשר נעדר אחד מהפראיטורים מן העיר לפיקוד על צבא, מילא השני את תפקידיו.
בתחילה, היה מקובל להעניק משרת פראיטור לקונסולים בשנה שאחרי כהונתם כקונסולים.
מאוחר יותר, התפתח גם נוהג להעניק לפראיטור אימפריום צבאי לשנה נוספת.
עם הזמן, נוספו משרות פראיטור נוספות, כדי לעמוד בעומס העבודה שנוצר כאשר התרחבה רומא מעבר לאיטליה.
שתי משרות פראיטור חדשות נוצרו בשנת 227 לפנה"ס לניהול סיקיליה וסרדיניה, ועוד שתיים לניהול הפרובינקיה היספניה בטיקה שבחצי האי האיברי שנוספה בשנת 197 לפנה"ס.
עם הזמן גדל מספרם עד שישה עשר, כאשר הדיקטטורים ואחר כך הקיסרים מוסיפים משימות שונות לניהול השיפוטי שהיה באחריותם, כמו למשל תוספת שני פראיטורים על-ידי קלאודיוס לדיון בעניינים הנוגעים לפידאיקומיסה, פראיטור לענייני פיסקוס ואזרחים פרטיים שהוסיף נרווה ופראיטור לדיון בענייני טטולה שהוסיף מרקוס אורליוס.
עיקר תפקידיהם של הפראיטורים היה דיון וקביעת מידת ההתאמה לחוק הרומי באמצעות קביעת פסק דין, judex.
הפראיטורים עסקו בעניינים אזרחיים וכן בעניינים פליליים.
בפני הפראיטורים עמדו ארבע "שאלות מתמידות" (questiones perpeuae):
שאפתנות (ambitus): ענייני שוחד וניסיון.
בעיות כספיות (repetundae): חישוב, כספים, סכסוכים עסקיים.
מעילה (peculatus): במיוחד בכספי ציבור.
סולה הוסיף לאלו שאלות נוספות:
רצח אב או קרובי משפחה (de parricidis).
הפראיטורים היו מתכנסים לשמוע משפט ולקבוע, והיו מקבלים את החלטתם, להעניש או לזכות את הנאשם ברוב קולות.
בכהנם במשפט, ישבו הפראיטורים על סלה קורוליס (sella curulis) בטריבונל, שהיה אותו חלק מבית המשפט שהיה ראוי לפראיטור, עוזריו וידידיו.
מן הצד השני ניצב הסובסליה (subsellia), החלק בו ניצבו המתדיינים ואחרים.
פראטי (באיטלקית: Prati) הוא הרובע העשרים ושנים מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
לוגו הרובע מתאר את טירת סנטאנג'לו אף שזו אינה נמצאת ברובע, ונמצאת למעשה ברובע בורגו הגובל ברובע פראטי מדרום.
בדומה לרובע טרסטוורה ולרובע בורגו רובע פראטי אינו שייך למוניצ'יפיו I אלא למוניצ'יפיו 17 מבחינה אדמיניסטרטיבית.
בין האתרים שברובע נמצאים כיכר קאבור ובתי המשפט של רומא.
נפת פרטו (באיטלקית: Provincia di Prato) היא נפה במחוז טוסקנה שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר פראטו.
הנפה גובלת בנפת בולוניה במחוז אמיליה-רומאניה בצפון, בנפת פירנצה במחוז טוסקנה במזרח ובדרום ובנפת פיסטויה במחוז טוסקנה במערב.
פראט אנד ויטני היא חברה אמריקאית המייצרת מנועים למטוסים.
החברה היא אחת משלוש החברות המובילות בעולם בתחום יחד עם ג'נרל אלקטריק ורולס-רויס.
בין שלוש החברות האלה ישנם אף מפעלים העובדים בשיתוף פעולה.
היא חברת בת של תאגיד RTX (לשעבר ריית'יאון טכנולוג'יס).
בנוסף למנועי מטוסים מייצרת החברה גם טורבינות גז לתעשייה וייצור חשמל, טורבינות לספינות, מנועי קטר לרכבות ומנועי טילים.
מנועי פראט אנד ויטני משרתים כ-40% ממטוסי הנוסעים בעולם ב-160 מדינות.
בנוסף מנועי פראט & וויטני משמשים במגוון רב של מטוסים צבאיים ביניהם מטוסי תקיפה כגון: F-15 איגל, F-16 פייטינג פלקון, F-22 ראפטור, F-35 לייטנינג II ועוד.
החברה מספקת גם מנועים למטוסי מנהלים.
חברת פראט אנד ויטני הוקמה בשנת 1860 בהרטפורד שבקונטיקט על ידי פרנסיס פראט ועמוס ויטני.
החברה החלה את דרכה כחברה לייצור חלקים מכניים למכונות תפירה ולרובים אשר שימשו את צבא ארצות הברית.
בשנת 1925, מספר שנים לאחר מותם של מייסדי החברה, שכנע המהנדס פרדריק רנטסצ'לר את החברה להשקיע כספים בפרויקט שלו שבו נבנה מנוע מטוס חדש.
ויטני ופראט הלוו לו סכום של 250,000$ ואישור להשתמש בשם החברה על המנועים.
משם נולדה חברת מנועי מטוסים פראט אנד ויטני.
בשנת 1925 החלה החברה לייצר באופן סדרתי את מנוע המטוסים הראשון שלה, ואספ בעל .
מנועי מטוסים אלו נמכרו לחיל האוויר של ארצות הברית ולצי האמריקני.
בשנת 1929 נגמר שיתוף הפעולה בין פראט אנד ויטני ופרדריק רנטסצ'לר, שהקים חברה בשם Aircraft and Transport Corporation אשר הפכה עם השנים ליונייטד טכנולוג'יס.
ההסכם בין החברה לרנטסצ'לר קבע שהוא יוכל להמשיך להשתמש בשם החברה בפרויקטים עתידיים.
בשנת 2005 רכשה פראט אנד ויטני מבואינג את חברת רוקטדיין המתמחה ביצור כוח הנעה לכלי טיס בחלל.
בשנת 2014 רכשה את חברת טכנולוגיית להבים הישראלית ממשפחת ורטהיימר.
בשנת 2020 התמזגה יונייטד טכנולוג'יס עם חברת ריית'יאון כדי להקים את ריית'יאון טכנולוג'יס, כאשר פראט אנד ויטני הפכה לאחת מארבע החברות הבנות העיקריות של התאגיד החדש.
החברה מוכרת מנועי סילון לחיל האוויר הישראלי וכן השקיעה בתעשיית מנועי סילון בארץ.
היא מחזיקה בבעלותה את מפעל חישולי כרמל ושותפה במפעל טכנולוגיית להבים (בעבר: להבי ישקר) שהפכה להיות בעלים מלאים של המפעל במאי 2014. בדצמבר 2022 הודיעה פראט אנד ויטני על כוונה לצמצם את פעילות הייצור בתחום ייצור להבי קומפרסור, עד לסגירה מלאה של פעילות זו בשנת 2025.
ב-1984 רכשה Thames Holdings (חברת בת של חברת פראט אנד וויטני) 40% ממניות מפעל מנועי בית שמש והחזיקה בהם עד שנת 1992.
פראידוליה (מיוונית: παραειδωλια - מראה שגוי) היא תופעה פסיכולוגית שבה האדם תופס גירוי עמום ומעורפל כלשהו כמוכר ובעל משמעות.
הדבר מהווה הטיה קוגניטיבית של המוח, בה האדם מזהה תבניות מוכרות בתמונות ועצמים עמומים; ההטיה היא בעיקר לזיהוי מראה של פנים בגירויים עמומים כאלו.
דוגמה ידועה של פראידוליה היא הנטייה לזהות צורות של פנים או דמויות בתווי הקרקע המאפיינים את הירח.
ב-25 ביולי 1976 צולמה תמונה של פני הקרקע בכוכב הלכת מאדים, על ידי החללית ויקינג 1. התמונה צילמה את פני הקרקע באופן בו הם נתפסים כפני אדם, דבר שנבע מתנאי התאורה ואיכות הצילום.
כאשר אותו מקום צולם בתאורה ואיכות צילום שונה, לא נראו הפנים.
חוקרים שנשלחו על ידי ערוץ ה-BBC ללוך נס, טוענים כי המפלצת מלוך נס היא אגדה שנוצרה ממקרה של פראידוליה: "ההסבר היחיד לאמונה העיקשת בקיומה של המפלצת נסי, היא שאנשים פשוט רואים את מה שהם רוצים לראות.
כדי להוכיח את טענתם זו, שתלו אנשי הצוות עצם מרובע מתחת לפני המים והרימו אותו כאשר הגיעה למקום קבוצת תיירים.
כשנשאלו התיירים לאחר מכן מה ראו, חלקם סיפרו כי אכן ראו עצם מרובע, אך רבים תיארו ראש של מפלצת".
פראונים (שם מדעי: Dendrobranchiata) היא תת-סדרה של מעשירי רגל ימיים.
הם דומים בחזותם לחסילונים, וההבדל העיקרי הוא בצורת הזימים.
תת-הסדרה מכילה עשרות מינים השונים בצבעם ובתפוצתם.
פראונקירכן היא עיר במחוז נויזדל אם זה (Neusiedl am See), במדינה הפדרלית בורגנלנד ברפובליקת אוסטריה, השוכנת דרומית מזרחית לווינה.
אחת מ"שבע קהילות" יהודיות אורתודוקסיות בבורגנלנד שנוסדה בתחילת המאה השמונה עשרה, התקיימה במשך כמאתיים וחמישים שנה, וחרבה בעקבות ה"אנשלוס" וכניסתם של הנאצים לאזור.
השם "פראונקירכן", Frauenkirchen, פירושו בגרמנית "כנסיות הגבירה".
העיירה שוכנת 57 ק"מ דרומית-מזרחית לווינה וארבעה ק"מ מזרחית לאגם נויזידלרזה בבורגנלנד, שהוא האגם הגדול ביותר באוסטריה.
האגם משתרע על פני 300 קילומטר מרובעים, עומקו כמטר וחצי והוא מהווה שמורת טבע ייחודית למינים רבים של עופות נודדים (הוכרז על ידי אונסקו כאתר לשימור עולמי).
האזור שטוח ושופע בכרמים ושדות ירוקים.
עיירות סמוכות הן מונכהוף, פודרזדרוף אם זה, אלטהוף.
פראונקירכן, כבורגנלנד כולה, הייתה תחת שליטתם של שבטים גרמאניים לאחר קריסת האימפריה הרומית.
בשנת 1335 נכבש המקום על ידי העות'מאנים, אשר הרסו את העיירה, ובמקביל החלה הגירתם של צוענים מהונגריה לבורגנלנד ובמיוחד לאזור אגם נויזידלרזה.
במאה החמש עשרה נכבשו חלק מן העיירות והטירות על ידי הונגריה בראשות פרדיננד הרביעי והקיסר מקסימיליאן.
השליטה באזור עברה בהמשך לסירוגין בין שליטים מבית הבסבורג לממלכה ההונגרית ולסטיריה.
בשנת 1529 נכבשה פראונקירכן בשנית על ידי העות'מאנים והכנסייה (אשר בנויה כיום בסגנון הבארוק) שהתפרסמה עוד בזמנים קדומים כמקור משיכה לעלייה לרגל על ידי צליינים, נהרסה יחד עם העיירה כולה.
במקביל החלה התיישבותם של פליטים מקרואטיה ומבוסניה בבורגנלנד, אך באזורים היותר דרומיים שלה.
בשנת 1622 עברה העיירה לשליטתה של משפחת אסטרהאזי שהייתה משפחת אצולה הונגרית ובשנת 1683 שוקמו הכנסייה והעיירה כולה על ידי הנסיך פאול אסטרהאזי.
המקום החל להתפתח והפך לשוק אזורי.
בשנת 1898 נאלצו התושבים לשנות את שמה ל-Boldogasszony בגלל מדיניות "ההונגריזציה" של שמות היישובים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בורגנלנד נגרעה מהונגריה וסופחה לאוסטריה, והעיירה שבה להיקרא "פראונקירכן".
מאז שנת 1921 משתייכת פראונקירכן רשמית לאוסטריה.
בשנת 2012 בעיר נערכה ישיבת יסוד של מוסד "שיתוף הפעולה הביטחוני של מרכז אירופה".
בשנת 1669 גרשו לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו מרגריטה תרזה את היהודים מווינה.
יהודי וינה ויהודי אוסטריה תחתית, החלו לנדוד לכוון הונגריה וחלקם התיישב בבורגנלנד.
ככל הידוע ראשוני היהודים שהגיעו לפראונקירכן (ביידיש: פרויענקירכען), באו מן הכפר מונכהוף – Monchhof, השוכן כשלושה קילומטר צפונית לפראונקירכן, בשלהי המאה ה-17, משם גורשו על ידי גדוד הקיסר וילהלם.
הנסיך פאול אסטרהאזי, אישר ליהודים להתיישב בפראונקירכן ששימשה כשוק אזורי.
בין המשפחות הידועות שהתיישבו בפראונקירכן הייתה משפחת אופנהיים שמקורה בווינה.
לאחר הגרוש פנתה משפחה זו לעיירה וסייעה רבות בהקמת מוסדות הקהילה.
רוב הזמן חיו תושבי העיירה על מי מנוחות אך בתקופתו של נפוליאון נלקח רבה של העיירה שלום אולמן (שלום חריף) בשבי ולא שוחרר אלא בתמורה לכופר גבוה שהיה על אנשי העיירה לשלם.
בשנת 1712 היו 16 בתים שייכים ליהודים בעיירה.
במאמר על שבע הקהילות מוזכר כי הקהילה נוסדה בשנת 1714, אבל ייתכן שלפני כן התגוררו בה יהודים באופן בלתי מאורגן.
בשנת 1876 חיו בפראונקירכן 864 יהודים והם היוו כשליש מכלל האוכלוסייה במקום.
במשך השנים ירד מספר היהודים בעיירה בהתמדה ובשנת 1934 חיו 386 יהודים בעיירה.
בין השנים 1790 ל-1800 כיהן במקום כרב העיר רבי דוד דייטש בעל ה"אהל דוד".
בין השנים 1892-1937 כיהן כרב הגאון רבי משה שמעון הלוי בעל ה"ישמח לב".
משרדי הקהילה היהודית היו ברחוב טמפלויארט, ואף המאפייה.
דירת הרב הייתה ברחוב הופשטראסה וגם חברה קדישא.
בקהילה הייתה ספרייה תורנית גדולה, חברת "מרפא לנפש", ארגון נשים לצדקה, "יוסדי התורה" וארגון הצעירים של "אגודת ישראל".
בשבתות היה הרחוב היהודי בפראונקירכן נחסם בשרשרת ברזל על מנת למנוע כניסה וחילול שבת.
מספר רופאים שרתו בעיירה וביניהם היה ד"ר יוסף נוימן שנפטר ערב ראש השנה תרל"ד.
שמש הקהילה היה יוסף קון, המוהל בעיירה ובעיירות בסביבה בשנים 1850-1900 היה יעקב אונגר.
בית הכנסת ששימש את הקהילה שנים רבות נהרס בשנת 1939 ולא נותר ממנו זכר.
בבית העלמין שגודלו 2900 מטר רבוע ישנן 1320 מצבות, רובן במצב התפוררות.
מיד עם היכנסם של חיילי הגסטפו לעיירה נעצרו כל יהודי המקום.
נאמר להם כי עליהם לעזוב את העיירה, לא לפני שהוחתמו על כתב ויתור וחנויותיהם הוחרמו.
ב-26 במרץ 1938 הם אולצו "לתרום" סכום של 80,000 רייך גרמני על מנת שלא יגורשו מאוסטריה.
בפראונקירכן הוקם מחנה ריכוז זמני אליו הועברו יהודים מפראונקירכן ומעיירות נוספות בבורגנלנד.
עדות מתוך אתר המוזיאון היהודי באייזנשטט: "עדת ראיה סיפרה שהיהודים הוצעדו ברחוב הראשי של העיירה כשבידם צרור קטן שנשאו.
בתחנת הרכבת בעיירה הם הועמסו על קרונות בקר ונשלחו לווינה." לפי דו"ח הז'נדרמריה נותרו באוגוסט 1938 שלוש משפחות יהודיות במקום.
לא ידוע מספרם המדויק של הנספים, אך ההערכה היא שכמחציתם של תושבי העיירה, כ-150 איש, מתוך 386 תושבים יהודיים, נספו בשואה.
באפריל 2003 נפטר היהודי האחרון והיחיד שחזר לעיירה.
ב-29 במאי 2016 נחנך על חורבות בית הכנסת בעיירה פארק זיכרון לזכר הקהילה היהודית בכפר.
במרכז הפארק ניצב דגם ברונזה של ספר תורה שהוא העתק של ספר תורה שהציל מנחם פריד מבית הכנסת בתקופת השואה.
מנחם פריד נולד בעיירה, שירת בצבא האוסטרי ולאחר האנשלוס ברח מיחידתו הצבאית, והגיע לעיירה.
הוא מצא את העיירה ריקה מיהודים ואת בית הכנסת נעול ושמור על ידי הנאצים.
הוא פרץ לבית הכנסת מחלון צדדי והצליח לקחת משם ספר תורה של משפחתו.
את ספר התורה הוא שלח לישראל על ידי מכר של המשפחה.
מאוחר יותר הגיע פריד ארצה וספר התורה היה עמו בבית הכנסת שבו התפלל בבני ברק, עד יומו האחרון.
כיום ספר התורה נמצא בבית הכנסת בו מתפללים צאצאיו של מנחם פריד ביישוב עפרה שבשומרון.
פראטר הוא הפארק הציבורי הגדול בעיר וינה.
הפארק שוכן בין נהר הדנובה לבין תעלת הדנובה, ברובע לאופולדשטאדט.
הפארק ידוע בעיקר בשל פארק השעשועים וורסטלפראטר (Wurstelprater) שבו נמצא גלגל הענק "וינר ריזנראד" ולצידו אצטדיון ארנסט האפל, שנקרא בעבר "אצטדיון פראטר".
בשנת 1162 נמסר השטח למשפחה בשם דה פראטו (de Prato) על ידי פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
השם "פראטר" מופיע לראשונה בתעודה משנת 1403 בהתייחס לאי בדנובה, הוראת השם התרחבה עם הזמן לשטח הסמוך.
בשנת 1560 נרכש השטח על ידי מקסימיליאן השני, שהפך אותו לשטח ציד קיסרי.
יורשו, רודולף השני, אסר כניסת אזרחים לשטח.
ב-1766 הכריז יוזף השני על השטח כפארק ציבורי פתוח לכל, הוא גם נתן רישיון לפתיחת בתי קפה ובתי בירה בשטח, דבר שסייע להפיכת המקום לאזור בידור ושעשועים.
הציד היה מותר בפארק עד 1920. בשנת 1838 נפתחה סמוך לשער הכניסה לפארק תחנת הרכבת הצפונית (Nordbahnhof) ששינתה את שמה ל"כוכב פראטר" (Praterstern) ב-1959.
בשנת 1873 התקיימה בשטח הפארק התערוכה העולמית של וינה (1873) עבורה נבנה מבנה עגול (רוטונדה), שעלה באש בשנת 1937. כיום נמצא במקום זה מרכז התערוכות (Messegelände).
ב-1897 הוקם הגלגל הענק, שהפך את הפארק לאטרקציה בקנה מידה אירופאי.
בין 2004 ל-2008 נערכו שיפוצים נרחבים בפארק, שכללו הרחבת קו הרכבת התחתית של וינה אל הפארק והקמת שלוש תחנות לאורכו.
פארק השעשועים נפתח ב-1895 ביוזמתו של גאבור שטיינר עם תצוגה שנקראה "ונציה בווינה" שכללה לגונה מלאכותית ואשר דימתה סיור בעיר.
ב-1897 צורף לתצוגה הגלגל הענק, שהיה הגדול באירופה.
כיום הכניסה לפארק היא חינמית, אך יש לשלם בנפרד עבור כל אטרקציה.
בנוסף לגלגל הענק מכיל הפארק אטרקציות מקובלות כגון רכבת הרים, רכבת שדים, קרוסלות ופלנטריום.
הדמות "קלאפאטי" (Calafati), שהיה חלק מקרוסלה בשם "סין הגדולה" בראשית ימי הפארק מהווה את סמלו.
מוזיאון קטן מציג את תולדות המקום.
סצנה ארוכה בסרטו של קרול ריד, בכיכובו של אורסון ולס, האדם השלישי, מתרחשת בפארק.
בפארק צולמה גם סצנה מהסרט 007 באזור המסוכן.
מספר סצנות מהסרט לפני הזריחה מתרחשות בפארק.
הפארק מופיע בסיפורו של ש"י עגנון "הרופא וגרושתו".
הפארק מאוזכר בסיפורו של דוד פוגל "חיי נישואים".
הפארק נזכר בנובלה "למות" מאת ארתור שניצלר.
PW4000 הוא מנוע מניפה סילוני תעופתי, תוצרת חברת פראט אנד ויטני אשר תוכנן (גרסת מניפה בקוטר 94 אינץ') לספק דחף של 52,000-62,000 ליברות.
המנוע פותח באמצע שנות ה-80, כיום (נכון לשנת 2011) נמצא בשרות עולם התעופה וסביר להניח שימשיך עוד שנים רבות במטוסי הנוסעים בעלי גוף רחב כגון בואינג 747, בואינג 767, MD11, איירבס A300 ואיירבס A310.
המנוע PW4000 של חברת פראט אנד וויטני נולד לפני יותר מ-20 שנה והיווה ציון דרך ועלית מדרגה בעולם התעופה.
המנוע תוכנן לשמש כמחליף למשפחת מנועי JT9 ששמשו את המטוסים רחבי הגוף של אותה תקופה: בואינג 747, MD-11 ו-A300.
פיתוח המנוע נועד להשיג שתי מטרות: תוספת דחף באמצעות שיפורים במבנה המנוע, שימוש במתכות מתקדמות והרכבת חלקים בצורה מדויקת.
הפתרון לייצור מנוע חסכוני מבלי לפגוע בביצועי המנוע נמצא במחשוב בקרת המנוע.
במנועים שהיו קיימים באותה תקופה, בקרת המנוע, כלומר חישוב כמות הדלק שצריכה להישרף בכל רגע נתון הייתה באמצעות מנגנון מכני.
בנוסף הפקודות להפעלת המנוע מתא הטייס הגיעו אל ווסת הדלק במנוע על ידי מערכת כבלים.
ווסת הדלק הוחלף במחשב שיודע בכל רגע נתון באיזו סביבה המטוס טס ומה דרישות מערכת בקרת הטיסה.
הפקודות מתא הטייס מועברות למנוע בצורה חשמלית (חיסכון במשקל).
המחשב מקבל את הנתונים השונים ומחליט איזה כוח דחף המנוע יפתח וכיצד יופעלו מערכותיו השונות.
כדי לשמור על בטיחות הטיסה המחשב שמפקח על המנוע בנוי משני ערוצים בעלי יכולת עצמאית לשלוט בכל הפעולות הנדרשות מהמחשב זאת לטובת יתירות למקרה של הופעת כשל באחד מערוצי הבקרה.
המעבר לבקרה ממוחשבת תרם לחישוב וביצוע מדויק של כמות הדלק הנשרפת בתא הבעירה.
ניתן לנצל בצורה מיטבית את יכולות מדחס המנוע מבלי שייווצרו תקלות בזרימת האוויר במנוע (תופעת הנחשול SURGE) ואם ישנה סכנה של התפתחות נחשול המחשב יזהה זאת ויבצע פעולות מקדימות שימנעו תקלות בפעולה.
בנוסף, מחשב מנוע PW4000 מפקח על פעולות של תת-מערכות נוספות מעבר לפיקוח על הדלק.
המחשב מסדיר את אופן זרימת האוויר לאורך מדחס המנוע ומונע בזבוזים מיותרים כמו במנועים נטולי מחשב.
שמירה על כמות האוויר מדויקת במדחס מועילה לנצילות וחיסכון בדלק.
במנוע PW4000 הטילו על המחשב גם את מטלת השמירה על טמפרטורת שמן המנוע והדלק.
כיוון שבקרת בטמפרטורת השמן והדלק מבוססת על קירור אוויר יכול המחשב באמצעות וסת לשמור על טמפרטורה אופטימלית אשר משפרת את ביצועי המנוע.
הישג נוסף המתקבל כתוצאה מבקרה זו, הוא הקטנה משמעותית של פליטת החומרים המזהמים ביחס ל JT9.
גם החברות המתחרות, GE עם המנוע CF6-80 וחברת RR עם ה־RB211-524, עברו לבקרה ממוחשבת.