tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנהרת הטמפלרים שהתגלתה בשנת 1994 הובילה מהארמון אל הנמל הפיזאני ממזרח לו.
חומה ומגדל הוא כינוי לסדרת מבצעים להקמת יישובים חקלאיים יהודיים מבוצרים בארץ ישראל בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939) ומעט לאחריהם.
מטרת המבצע הייתה לייצר רצף יישובים בנקודות בעלות חשיבות אסטרטגית ולהרחיב את גבולות ההתיישבות העברית והמדינה היהודית העתידית.
המוטיב הבסיסי בחומה ומגדל היה הקמת נקודת יישוב הכוללת חומת הגנה ומגדל שמירה בתוך יום אחד, וזאת כדי להתגונן מהפורעים הערבים וכך לאפשר המשך מגורים במקום.
החל מאפריל 1936 התחוללו מאורעות דמים כנגד היישוב היהודי בארץ ישראל, הותקפה התחבורה, הוצתו שדות ויערות, נגדעו עצים במטעים והותקפו יהודים ששהו ביישובים ערביים ובדרכים.
המאורעות נמשכו ברצף עד לאוקטובר 1936 ולאחר הפסקה קצרה התחדשו ונמשכו ברצף עד למרץ 1939. מטרתם של מחוללי הפרעות הערבים הייתה להפסיק את גידולו של היישוב היהודי ולמנוע את הפיכתו לכוח מכריע בארץ ישראל.
במאי 1936 החליטה ממשלת בריטניה לשגר לארץ ישראל ועדה מלכותית בראשות לורד פיל.
הוועדה, שנודעה כ, הגיעה לארץ ישראל בסתיו 1936, וניסתה להציע פתרון יסודי לבעיה הארצישראלית.
כתגובה לפרעות וכדי לקבוע עובדות בשטח בטרם יפורסמו מסקנות ועדת פיל, החליטו ראשי היישוב היהודי לפעול במהירות ליצירת רצף של יישובים באזורים בעלי חשיבות אסטרטגית־ביטחונית שטרם התבססה בהם ההתיישבות היהודית.
אדמות שונות נרכשו בתקופה זו ובשנים שקדמו לה, בין היתר בעמק בית שאן, בגליל העליון המזרחי (עמק החולה, הרי נפתלי ומדרונות הבשן).
ב־1938 נרכשו אדמות חנותה (חניתה) ונעשו מאמצים לרכוש קרקעות באזור רמת מנשה ובאזורים נוספים.
השיקולים בכל הרכישות האלה היו אסטרטגיים, ובעקבות כך נרכשו גם קרקעות חסרות ערך מבחינה חקלאית, על מנת לשרטט את גבולות המדינה העתידית.
הרעיון היה להגיע בחסות החשיכה למקום, ועד הבוקר לבנות יישוב שכולל בתוכו חומה ומגדל.
אסטרטגיה זו הסתמכה על החוק העות'מאני, שהיה בתוקף בזמן המנדט, לפיו אין להרוס בית בנוי עם גג ללא צו של בית משפט.
המגמה הייתה להקים יישובים באזורי ספר לאורך רצועת קשר שכונתה על שום צורתה "ה-N ההתיישבותי" שנמתחה מאצבע הגליל דרך עמק החולה ועמק יזרעאל למישור החוף.
ישנה מחלוקת לגבי זהות היישוב הראשון של חומה ומגדל.
אף על פי שמקובל למנות את כפר חיטים כיישוב "חומה ומגדל" הראשון, ישנם מקורות המציינים את ניר דוד כראשון.
טענה זו נסמכת על כך שכפר חיטים לא היה יישוב חומה ומגדל קלאסי, שכן מקימיו לא הקימו אותו אלא עלו למבצר שכבר היה קיים במקום.
ישנם מספר גרסאות לגבי משכה של תקופת חומה ומגדל, יש המגדירים אותה בין 1936 עד סוף 1939 ויש שמאריכים אותה עד מלחמת העצמאות.
מחלוקת נוספת היא לגבי היישוב האחרון ברשימה.
יש המציינים את עמיר (29 באוקטובר 1939) כאחרון ברשימה.
יש המציינים את תחילת מלחמת העולם השנייה, 1 בספטמבר 1939, כסיום תקופת חומה ומגדל, ויש הכוללים ברשימה גם את כפר ורבורג שנוסד ביום 31 באוקטובר 1939, החורג משני הכללים לעיל.
עוד לפני העלייה על הקרקע השטחים שנרכשו עובדו, לרוב בצורה מרוכזת כדי לשמור את החזקה על הקרקע.
היישוב הראשון שהוקם במהלך תקופה זו היה כפר חיטים, שעלה על הקרקע ב־7 בדצמבר 1936. היה זה ניסיון ההתיישבות השלישי באתר, שבו נמצאו שרידי ניסיונות קודמים.
בחורף 1936 החל מבצע העלייה על הקרקע הראשון בשיטת חומה ומגדל שהוצעה על ידי שלמה גור, חבר קיבוץ תל עמל, שחבריו התגוררו בבית אלפא, ולאחר שהוכנסו בה תיקונים בהתייעצות עם המהנדס יוחנן רטנר.
האתגר בתוכנית היה הצורך להקים יישוב מבוצר בעל יכולת הגנה עצמית במהלך יום אחד, כך שבסוף היום הראשון יעמוד על תילו יישוב מוגן.
שלמה גור הציע להקים חומת עץ וחצץ בגובה 1.80 מטר שתקיף חצר של 35X35 מטר, כשבפינותיה יוצבו עמדות (בתחילה תוכננו 4 עמדות אבל לאחר התייעצות עם יוחנן רטנר הוחלט להסתפק בשתי עמדות), ובמרכז החצר מגדל שמירה.
כמו כן נמתחה גדר תיל במרחק של 25 מטר מסביב לחצר, להגנה בפני זריקת רימונים.
החומה כפולת הדפנות ומגדל התצפית נתנו לדגם התיישבותי זה את שמו "חומה ומגדל".
חומרי הגלם להקמת היישוב, בהם הצריפים המפורקים, חלקי החומה והמגדל, החצץ, כלי העבודה והחומרים, הוכנו מראש והובאו למקום הקמת היישוב.
לפנות בוקר היו חברי הקיבוץ המתיישב, לצד מתנדבים, יוצאים לנקודת ההתיישבות, וברוב המקרים היה היישוב מוקם עד סוף היום.
שיטת חומה ומגדל נוסתה לראשונה בעלייה לקרקע של קיבוץ תל עמל, בדצמבר 1936.
פחות מחודש לאחר ההתיישבות של תל עמל, ב־5 בינואר 1937 עלו על הקרקע חברי קבוצת "השדה" והקימו את קיבוץ שדה נחום, ממערב לבית שאן.
בעקבות הצלחה זאת אימצו המוסדות המיישבים את שיטת חומה ומגדל לעליות על הקרקע של היישובים הבאים והיא הפכה לאסטרטגיה יישובית.
בפברואר 1937 הכריז דוד בן-גוריון כי עליית תל עמל ושדה נחום על הקרקע הן עובדות מדיניות חשובות.
מנהיגי היישוב הבינו כי מדובר לא רק בתחום החשוב כשלעצמו של ההתיישבות, אלא באפשרות נוספת לעצב את גבולותיה של המדינה שבדרך.
מיד לאחר מכן הוקמו יישובים בזה אחר זה, ב־25 במרץ הוקם קיבוץ גינוסר על שפת הכנרת ב־31 במרץ עלו לקרקע שני קיבוצים: שער הגולן ומסדה שניהם על גדות הירמוך.
עד לפרסום הספר הלבן כמעט שלא היו הפרעות מצד הערבים ועד מאי 1939 גם ללא הפרעה מצד שלטונות המנדט הבריטי.
אולם החל ממאי 1939 החלו הבריטים להגביל את העליות לקרקע ונמנעו ממתן אישורים, ובעקבות כך הוקמו יישובים גם ללא הסכמתם.
סיפורו של קיבוץ גינוסר הוא ייחודי בכך שמטרת הקמת החומה והמגדל הייתה, לפחות באופן חלקי, קביעת עובדה מוגמרת בפני אגודת פיק"א, בעלת הקרקע, ולא רק לצורך הגנה מפני ערבים.
תיאור העלייה לעין גב אופייני למבצעי העלייה על הקרקע של חומה ומגדל:
את ההתיישבות בשיטת חומה ומגדל הוביל ארגון ההגנה, במתווה שאומץ על ידי המוסדות המרכזיים של היישוב העברי: הסוכנות היהודית, קרן היסוד, הקרן הקיימת לישראל וההסתדרות.
כוחות נוטרים ואנשי ה"הגנה" אבטחו את העלייה על הקרקע.
רשימת יישובי "חומה ומגדל" לפי תאריך הקמתם:
כך הצהיר נתן אלתרמן בשירו ה"מגדל הראשון".
המגדלים של מפעל "החומה ומגדל" היו מגדלים אותם ניתן היה להקים בקלות ולהרים בקלות.
המגדלים הושפעו ממגדלים שנבנו במחנות מחנאות של תנועות הנוער.
שמואל מסטצ'קין, עוד בטרם היותו אדריכל בשנת 1928, תכנן מגדל מחנאי בסיסי במחנה הנוער העובד ביער בן שמן.
מגדל זה הוא פיתח למגדל מרשים בהרבה במחנה התנועה בהרי הכרמל בשנת 1934. את המגדל השני ראה ידידו שלמה גור, והוא היווה השראה למגדלי המבצע שאף בתכנונם השתתף מסטצ'קין במסגרת פעילותו בהגנה.
חומא (או חומה), שחייתה בדור הרביעי לאמוראי בבל, הייתה בתו של איסי בנו של רב יצחק, בנו של האמורא רב יהודה.
היא הוגדרה בגמרא כאישה קטלנית, משום ששלושת בעליה נפטרו, אם בגלל מחלה מסוימת שגרמה למותם, או בגלל סיבה רוחנית שגזרה עליה שבעליה ימותו ולא יפרנסוה.
בעלה הראשון היה האמורא רחבא דפומבדיתא, וככל הנראה שני בניו, עיפה ואבימי, תלמידי ישיבת פומבדיתא, שהיו ידועים בחריפותם, ולכן נקראו בשם "חריפי דפומבדיתא", היו בניה של חומא.
לאחר שנפטר נשאה רב יצחק בנו של רבה בר בר חנה, ונפטר גם הוא.
בעוד שמשמעות הגמרא היא שאביי נפטר משום שנישא לה, יש מפרשני התלמוד המנמקים זאת בסיבות אחרות.
לאחר פטירתו של אביי באה לתבוע בבית דינו של רבא את מזונותיה, ובכלל זה יין, בנימוק שאביי הרגילה בכך, ויופייה האיר את בית הדין.
לאחר הדיון הלך רבא לביתו ודרש מאשתו (בת רב חסדא) לקיים יחסי אישות.
בתגובה שאלה אשתו מי הופיעה אותו יום בבית הדין, ומשהשיב לה כי הייתה זאת חומא, רדפה אחריה והכתה אותה במנעול של ארגז, וגירשה אותה ממחוזא (עירו של רבא), בנימוק שהיא רוצה להראות את יופייה כדי שתינשא לאדם נוסף, וימות גם הוא ("קטלת ליך תלתא ואתת למיקטל אחרינא").
"חום יולי אוגוסט" הוא אלבום אולפן כפול, ה-17 במספר, של הזמר שלמה ארצי, שיצא בשנת 1988 בהפקתו של לואי להב ובעיבודו של עדי רנרט.
ארצי כתב והלחין את כל השירים באלבום.
אלבום זה מתאפיין בעיסוק רב בפוליטיקה לצד נושאים משפחתיים מאוד.
המשפחתיות של האלבום התבטאה, בנוסף למילות השירים, גם בעיצוב שלו: על העטיפה נראה לוח עם תמונות של ילדיו של ארצי, ולשרוול הפנימי צורף גיליון עם מילות השירים, שכלל תמונה משותפת של כל צוות האלבום ובני משפחותיהם.
השירים המשפחתיים כוללים שיר המוקדש לבן ("ארץ חדשה") ושיר המוקדש לשירי ("טלפני, טלפני").
"בגרמניה לפני המלחמה" עוסק בחוויותיו של ארצי כבן דור שני לשואה, ופונה ישירות לאמו, בעוד "רומניה" פונה ישירות לאביו, המוזכר גם בשיר "ארץ חדשה".
יחד, שירים אלו יוצרים שרטוט משפחתי-ביוגרפי המתאר שלושה דורות בסקיצות ליריות ומוזיקליות שונות.
בקליפ שליווה את יציאת השיר "תחת שמי ים התיכון", צולם ארצי מבצע את השיר עם בנו בן.
כמו בכל אלבומיו, חלק מהשירים גם עוסקים ביחסי הזוגיות שלו.
אשתו דאז, מילכה, גם מופיעה בתמונות העטיפה, ונרמזת בשירים "ארץ חדשה" ו"טלפני, טלפני", לצד "אני כבר מצטער" הפונה אליה.
לצד העיסוק בנושא המשפחתי, עסק ארצי בפוליטיקה ובמציאות הישראלית באופן משמעותי באלבום זה.
האלבום הכפול נחשב לסיכון מסחרי בזמן צאתו, אבל עושר השירים שבו לא מנע ממנו הצלחה והוא הניב להיטים רבים, ביניהם שיר הנושא, "נבראתי לך", "תחת שמי ים התיכון", "ארץ חדשה" ו"טלפני, טלפני".
השיר "באיזשהו מקום" הוא וריאציה על שיר מאת המשורר רון אדלר, והשיר מוקדש לו.
בשנת 2005 חידשה להקת סינרגיה את שיר הנושא של האלבום.
ניהול הפקה: נרקיס זמר טוב
חומות טבריה הן החומות שהקיפו את טבריה וקבעו את גבולה עד תחילת המאה ה-20. שרידי החומות הקיימים כיום, הם שרידי החומות שבנה דאהר אל עומר, שליט הגליל, במהלך המאה ה-18. חומות אלו נפגעו מאז מספר פעמים ברעשי אדמה, במלחמות ובחילופי שלטון.
החומות, והמבנים הקבועים בהן, כדוגמת המצודה והמגדל הנטוי, מהוות סמל ויזואלי לטבריה, ואף מופיעות בסמלה הרשמי של העיר.
בחומות טבריה שכנו שלושה שערים.
"שער צפת" בחומה הצפונית, "שער חיפה" בחומה המערבית, ו-"שער חמי טבריה" בחומה הדרומית.
הראשון שביצר את טבריה היה יוסף בן מתתיהו שהיה מפקד הגליל בעת המרד הגדול.
חומה זו לא עמדה למבחן, מכיוון שבשנת 67 לספירה, כאשר הגיע אספסיאנוס לטבריה, נכנעה בפניו העיר ללא קרב.
כאשר רצה אספסיאנוס להיכנס לעיר, היה צבאו כה רב, עד שנאלץ לפרוץ פתח בחלקה הדרומי של החומה כדי שהצבא יוכל להיכנס לעיר.
עם זאת השאיר את יתר החומה על כנה, כדי שתוכל לשמש את המלך אגריפס השני.
בחפירות שנערכו בשנת 1973 על ידי גדעון פרסטר התגלה שער המכונה "השער הרומי", אך שער זה לא היה חלק מהחומה המוכרת לנו.
שרידים לחומה שאותו שער היה חלק ממנה, טרם התגלו.
נראה כי חומות העיר נבנו מחדש או שופצו במהלך המאה השלישית, שכן על פי התלמוד הבבלי, הטיל רבי יהודה נשיאה שבימיו עברה הסנהדרין לטבריה, את בניית החומה על החכמים.
במהלך המאה ה-6 ביצר הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון את טבריה בחומה.
חומה זו הקיפה את מתחם המגורים בעיר, סמוך לכנרת, אך עלתה גם במעלה ההר עד להר ברניקי, שם שכנה כנסיית העוגן, שהגנתה הייתה חשובה לקיסר הנוצרי.
שרידים מחומה זו התגלו בחפירות ארכאולוגיות, וניתן לצפות בהם ליד השער הרומי ובאזור הר ברניקי.
אורכה של החומה היה כ-2.8 קילומטרים.
בשנת 1099 נכבשה טבריה על ידי הצלבנים, ששבו וביצרו את חומתה, אך בתוואי צפוני לתוואי העיר הקודמת ולחומה הביזנטית.
בתקופה זו הייתה טבריה בירת נסיכות הגליל הצלבנית.
בשנת 1187 נערך בסמוך לעיר קרב קרני חיטין בו הובסו הצלבנים, והעיר ירדה מגדולתה.
ניסיונות להחזיר את ימי זוהרה של העיר נערכו במהלך המאה ה-16. בשנת 1540 שיקם הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון את חומות העיר, אך אלו נהרסו בשנת 1546 ברעידת אדמה.
ניסיון נוסף כאשר דונה גרציה וחתנה דון יוסף נשיא חכרו את העיר מידי הסולטאן סולימאן.
דונה גרציה ודון יוסף גאון הקימו מחדש את החומה, והרחיבו אותה אף מעבר לתוואי החומה הצלבנית.
חומתו של דאהר אל עומר
תוואי החומה המוכר כיום, נבנה על ידי שליט הגליל דאהר אל עומר, כנראה בתוואי החומה הצלבנית וחומת דונה גרציה.
דאהר, ובנו צ'ולייבי, בנו את חומת טבריה בין השנים 1737–1738. הבנייה כללה חומה שהקיפה את העיר משלושת צידיה הפונים ליבשה, מצודה גדולה הקבועה בצפון מערב החומה, וכן את בית הסראייה.
חומה זו עמדה במבחן בשנים 1742 ו-1743 עת עמדה טבריה במצור על ידי שליט דמשק סולימאן אל-עדאם, שהחליט להרוס את בסיס כוחו של דאהר.
בשנת 1742 צר סולימאן על טבריה במשך 83 יום, ולא יכול היה לפרוץ את חומותיה, על אף שהביא עמו כלי מצור.
בשנת 1743 עלה שוב על טבריה, אך כאשר הגיע לכפר לוביה (כפר) הסמוך מת מוות טבעי ממחלת מעיים.
בשנת 1759 פגעה שוב רעידת אדמה בחומה.
החומה בוצרה שוב בשנת 1833 על ידי אבראהים פאשא, אך ברעש האדמה בשנת 1837 נהרסו חלקים רבים ממנה ולא שוקמו.
בתחילת המאה ה-20 התחילה בנייה מחוץ לחומות.
לאחר מלחמת העצמאות נהרסו חלקים רבים מאוד של החומה.
מהחומה נותרו אך שרידים, במיוחד באזור החומה הדרומית, ובצפון מערב באזור בו שכנה המצודה.
מקטעים מבודדים מן החומה ומגדלים שרדו במקומות שונים בעיר.
החומה נבנתה בעיקרה מאבנים ששרדו מחומות העיר העתיקות, ששולבו באבני בזלת.
עובי החומה היה למעלה משלושה מטרים, וגובהה היה כשישה מטרים.
בדרום התחילה החומה באזור המגדל הנטוי הקיים עד היום ומהווה סמל ויזואלי של טבריה.
מהמגדל הנטוי המשיכה החומה מערבה, עד למקום בו מצויה כיום הכנסייה היוונית-קתולית מלכיתית.
חלק זה של החומה עודו עומד.
משם פנתה צפונה לאורך התוואי בו מצוי כיום רחוב הגליל, בו נמצאים שרידי חומה נוספים.
משם פנתה החומה מזרחה עד למקום בו מצוי כיום מפגש הרחובות אלחדף והירדן, ובו עדיין עומד מגדל ממגדלי החומה על אי תנועה.
משם המשיכה החומה מעט צפונה עד לאזור המצודה.
באזור המצודה המשיכה החומה דרומה, עד לחוף הים מעט צפונית לטיילת, מקום בו עדיין עומד מגדל על החוף.
אורך החומה היה כקילומטר וחצי.
המצודה נבנתה מעט לאחר בניית החומה, בשנת 1745, על ידי בנו של דאהר, צ'ולייבי, יש שכינו את המצודה "ארמון אלצקריה" משום שצ'ולייבי בנה אותו מכספים שלקח שלל משבט בני צקר.
בפינות המצודה ארבעה מגדלים עגולים, ובה שתי קומות.
המצודה שרדה במצב טוב יחסית, ובמשך שנים רבות היה בה סטודיו לאומנות של ציירת מקומית בשם רבקה גנון.
לאחר מספר שנים בהם הייתה המצודה סגורה ולא נעשה בה שימוש, בשנת 2007 רכש היזם דן תורג'מן את המבנה ולאחר תהליך של שחזור ושימור הוקם בה מלון בוטיק בן 11 סוויטות בשם דונה קאסל.
כיום המצודה היא מן הדוגמאות היחידות בישראל למבנה ציבור שלטוני-ביטחוני, הנמצא בבעלות פרטית ובשימוש מסחרי.
חום לבן הוא ספר בישול שנכתב בידי השף מרקו פייר וייט, ויצא לאור בשנת 1990. הוא כולל תצלומי שחור-לבן שצולמו בידי בוב קרלוס קלארק.
הוא אוטוביוגרפי בחלקו, והוא נחשב גם לספר הזיכרונות הראשון של השף.
אחד המבקרים תיאר את הספר בתור "כנראה ספר המתכונים המשפיע ביותר ב-20 השנים האחרונות".
פורסם לראשונה בשנת 1990, חום לבן הוא בחלקו אוטוביוגרפיה של השף מרקו פייר וייט ובחלקו ספר בישול.
חומות דוברובניק הן החומות ומערך הביצורים של העיר העתיקה של דוברובניק שבדרום קרואטיה.
בנוסף לחומה עבה שבה משובצים צריחים כולל מערך הביצורים של העיר גם מספר מבצרים חזקים החולשים על נקודות אסטרטגיות, כגון על הנמל, ומתגברים את ההגנה על העיר.
בשנת 1979 הוכרזה העיר העתיקה, כולל חומותיה, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
החומה נחשבת לשלמה בעולם מתקופתה.
תכנונן של חומות אבן הגיר הראשונות מסביב לעיר החלו בימי הביניים המוקדמים, לקראת סוף המאה ה-8. העובדה שדוברובניק שרדה 15 חודשים תחת מתקפה של הסרצנים מוכיחה את יעילותם של ביצורי העיר.
במאות ה-9 וה-10 החומות סגרו על החלק המזרחי של העיר.
התכנון הבסיסי של העיר מתוארך לשנת 1292, כאשר הנמל נבנה מחדש לאחר שרפה.
כל העיר הייתה מסוגרת לחלוטין במאה ה-13, פרט למנזר הדומיניקני, אשר החומות ביצרו גם אותו מאוחר יותר, במהלך המאה ה-14.
חומות העיר נותרו שלמות עד היום, ולא רק בזכות החוכמה שהשקיעו מתכנני החומה, אלא גם בזכות הדיפלומטיה המבריקה שהצליחה פעמים רבות למנוע התקפות מצדם של אויבי העיר דוברובניק.
בכל צד של החומה יש מבצר חזק ששומר על העיר.
בצפון החומה נמצא מגדל מינצ'טה החזק, בצד המזרחי נמצא מבצר רבלין, במערבה נמצאים מבצר בוקאר המגן על שער פילה ומבצר סנט לורנס, ובדרום החומה נמצא מבצר סנט ג'ון הנושק לים.
עוביה של החומה המבודדת מן הים הוא בין 4 ל-6 מטרים, וגובהה יכול להגיע ל-.
חומת היבשה נמתחת ממבצר בוקאר במערב ועד מבצר רבלין במזרח.
בחומה יש ארבעה שערים: שניים מהם מובילים ליבשה, ושניים מהם מובילים לנמל העיר.
במהלך שלטון האימפריה האוסטרית על העיר נפתחו עוד שני שערים בחומה.
שער פילה הוא קומפלקס של שערים המוגנים היטב תודות למבצר בוקאר.
בכניסה לעיר העתיקה, בצד המערבי של החומות, היכן שנמצא שער פילה, ישנו גשר אבן בין שתי קשתות גותיות שעוצב בידי הארכיטקט הנערץ פסקוי מיליצ'ביץ' ב-1471. מעל לקשת של השער ישנו פסל של פטרון העיר, בלסיוס הקדוש, המחזיק דגם מוקטן של העיר.
אחרי שעוברים את שער פילה הפנימי, ישנן שלוש נקודות גישה אל חומות העיר.
בצד המזרחי של החומות נמצא השער השני בחשיבותו בחומות, שער פלוצ'ה המוגן בידי מבצר רבלין.
החלק החיצוני של שער פלוצ'ה עוצב בידי הארכיטקט מיהיילו חראנייק בשנת 1628, בעוד ששני גשרים המובילים אל מבצר רבלין עוצבו במאה ה-15 בידי פסקוי מיליצ'ביץ', שעיצב גם את שער פילה.
מעל השער, בדיוק כמו בשער פילה, נמצא פסל של פטרון העיר בלסיוס הקדוש.
שער בוז'ה (בעברית: חור) ממוקם בצד הצפוני של החומות.
שער בוז'ה חדש יחסית לשערים אחרים, מכיוון שנבנה בסביבות 1900.
החלק המרכזי של חומות הים של דוברובניק נמתח ממבצר בוקאר במערב ועד מבצר סנט ג'ון בדרום.
עוביין של חומות הים הן 1.5–5 מטר.
מטרתן של חומות הים היא להגן על העיר מהתקפות ימיות, בעיקר של רפובליקת ונציה שהיוותה איום ברור על דוברובניק.
אחד המקומות העתיקים בדוברובניק הוא הטירה העתיקה ליד הים, אשר השתרעה בעבר על קצת יותר שטח מאשר היום.
החלק הגדול ביותר בנמל הוא שלוש קשתות ענק של ארסנל גדול שנבנה במאה ה-12 והורחב במאה ה-15. הנמל העתיק הוא גם המספנה הגדולה ביותר בעיר שעדיין בשימוש.
כיום, הארסנל מארח בתי קפה ובית קולנוע.
באזור נמל העיר, אחד האזורים החשובים ביותר למסחר ימי בעיר, יש שתי כניסות: שער הנמל ושער שוק הדגים.
שער הנמל נבנה ב-1476 מערבית לארסנל הגדול.
החומה, שנבנתה באותו זמן, מובילה מהשער למבצר סנט ג'ון.
רחוב דמיאן ג'ודה נבנה במאה ה-15 כאשר הושלמה מערכת הביוב, ובניית בתים סמוך לחומות העיר המערביות הייתה אסורה.
שער שוק הדגים נבנה ב-1381 מזרחית לארסנל הגדול.
שלוש הקשתות של הארסנל הקטן מן המאה ה-15, שבו תוקנו ספינות, נמצא קרוב מאוד לשער.
המגדל הישן של סנט לוקאס מגן על הנמל ממזרח, ושער הכניסה לנמל מוגן בידי מבצר רבלין.
כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 על ידי האימפריה העות'מאנית היה סימן ברור לאזרחיה של דוברובניק שחובה לבצר את העיר במהירות, ולהוסיף לחומותיה מבנים חזקים.
כיבושה של בוסניה והרצגובינה ב-1463 רק זירז את עבודות הבנייה.
כתוצאה מכך, הרפובליקה הזמינה את האדריכל מיקלוצו מפירנצה כדי לכוון את שיפור ההגנה על העיר.
עבודתו בדוברובניק הביאה לבנייה והרחבה של מבני מפתח רבי חשיבות בהגנה על דוברובניק.
מגדל מינצ'טה הוא צריח עגול וגדול ששולט בפינה הצפון-מערבית של חומת היבשה.
בשל גודלו הוא מכונה לעיתים "מבצר" או "מצודה".
כנקודה הגבוהה ביותר בעיר כולה, המגדל מספק לתיירים מראות בלתי נשכחים של העיר.
מגדל מינצ'טה נבנה כמגדל מרובע בידי ניצ'יפור ראנינה (Nićifor Ranjina) ומהנדסים מאיטליה שנשלחו על ידי האפיפיור פיוס השני ב-1463, בעיצומו של האיום הטורקי על העיר.
כמבצר חזק בעל ארבעה צדדים, המגדל הוא הנקודה הדומיננטית ביותר בחומות היבשה ובעיר כולה.
לפי גובהו ונפחו המרשים, המגדל שולט בחלק הצפון-מערבי הגבוה של העיר.
באמצע המאה ה-15, סביב המגדל המרובע בנה מיכאלוצו מגדל חדש ועגול.
הארכיטקט והפסל ג'ורג'יו דה סבניקו מזאדר המשיך את העבודות על המגדל.
המגדל הושלם בשנת 1464 והפך לסמל לעיר החזקה והבלתי מנוצחת של דוברובניק.
מבצר בוקאר נחשב לאחד המופעים היפים ביותר של אדריכלות ביצורים הרמונית ופונקציונלית.
המבצר נבנה כבניין בעל שתי קומות בידי מיכאלוצו בין השנים 1461–1463, באותו זמן שבו שדרגו את החומה כנגד העות'מאנים.
המבנה נחשב לנקודת המפתח בהגנה על שער פילה, הכניסה המערבית לעיר, והנקודה השנייה בחשיבותה בהגנה על הצד המערבי של החומות, אחרי מגדל מינצ'טה.
מבצר סנט ג'ון, הקרוי גם מצודת מולו, היא מצודה בצד הדרום-מזרחי של הנמל.
המצודה הראשונית נבנתה במחצית המאה ה-14, אך שונתה מספר פעמים במהלך המאה ה-15 וה-16. בשל מיקומו, מגן המבצר על הנמל מפיראטים וספינות אויב.
תמיד עם הסימן הראשון לסכנה, תושבי דוברובניק סוגרים בזהירות את הכניסה לנמל באמצעות מתיחת שלשלאות כבדות ממבצר סנט ג'ון למזח, המשמשות גם למניעת הכניסה לארסנל הגדול.
בקומת הקרקע יש אקווריום, המאכלס דגים שונים מרחבי הים האדריאטי.
מבצר רבלין הוא המבצר החזק ביותר בעיר, ושימש כנקודת מפתח להגנה על החומה המזרחית.
גשר אחד מחבר בין מבצר רבלין לשער פלוצ'ה, וגשר נוסף מחבר בין המבצר לפרוור ממזרח לעיר.
בתקופה של נפילת ממלכת בוסניה וסכנת ההשתלטות הטורקית, החליטו שליטי העיר על בניית מבצר מנותק מהחומות שיספק הגנה נוספת על שער פלוצ'ה בחומה המזרחית.
בניית המבצר ארכה 11 שנה, ובמהלכן כל שאר עבודות הבנייה נעצרו כדי לאפשר את סיום בנייתו של המבצר מהר ככל האפשר.
המבצר נקרא מבצר רבלין, והוא הפך למבצר החזק ביותר בעיר.
המבצר הוא כה חזק עד שרעידת האדמה הגדולה של 1667 לא פגעה בו כלל.
מבצר רבלין היה בזמנו למרכז האדמיניסטרטיבי של הרפובליקה.
מבצר סנט לורנס, הקרוי גם לובריינאץ או גיברלטר של דוברובניק, ממוקם מחוץ לחומה המערבית, בגובה 37 מטרים מעל פני הים.
במבצר סנט לורנס ישנם 10 תותחים, והגדול שבהם קרוי lizard (לטאה).
הנמל מחובר ליבשה באמצעות שני גשרים מתרוממים.
חומות סטון הן מערכת של חומות מאבן באורך 5.5 ק"מ (3.4 מייל), אך במקור היה אורכן 7 ק"מ (4.3 מייל).
בנקודה הצרה ביותר של חצי האי פליישאץ, מרחק קצר מאוד מן היבשת, נבנתה חומה המחברת בין סטון למאלי סטון.
כיום לחומה יש צורה של פנטגון.
החומות הושלמו במאה ה-15 יחד עם 40 מגדלים ו-5 מבצרים נוספים.
החומות הן השניות באורכן ביבשת אירופה, שניות רק לחומת אדריאנוס שבבריטניה.
מבצר הבז הוא אחד הביצורים החשובים ביותר ברפובליקה של דוברובניק.
המבצר נבנה במיקום של הביצורים הרומיים המאוחרים והביצורים האליליים המוקדמים.
בשנת 1391 האחים סנקוביץ', שליטי קונבלה, נתנו לרפובליקה סמכות מלאה על המבצר, בעוד שהמבצר עבר סופית לבעלותה רק ב-1423.
המבצר ממוקם בראש הר סרד, שלמרגלותיו ממוקמת העיר דוברובניק.
המבצר הוקם ב-1806 בידי המרשל מרמונט, ונקרא המבצר המלכותי לכבודו של נפוליאון.
המבצר מהווה נקודת מפתח להגנה על העיר מצפון.
המבצר ממוקם בפונטה אוסטרו, בקצה חצי האי פרבלקה בדרום קרואטיה.
המבצר נבנה באמצע המאה ה-19 כחלק ממערת הביצורים של מפרץ קוטור באימפריה האוסטרית.
המבנה המונומנטלי והייחודי מהווה דוגמה יוצאת דופן לאדריכלות צבאית בזמנו.
כיום המבצר חסר שימוש וניזוק פעמים שונות במהלך ההיסטוריה.
בשנת 866 פשיטה ערבית על דלמטיה פגעה בערים בודווה וקוטור (כיום במונטנגרו), ושנה לאחר מכן צרו הערבים על דוברובניק.
לבסוף, המצור, שנמשך 15 חודשים, תם בשל התערבותו של בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, ששלח צי בפיקודו של ניקאטס אורפיאס כדי להקל על העיר.
לאחר הצלחה זו, שט חיל הים הביזנטי לאורך החוף כדי להבטיח את נאמנותן של ערי דלמטיה לאימפריה הביזנטית.
לא ידוע איזה נזק נגרם במהלך המצור, אך העובדה שדוברובניק שרדה כנגד הסרצנים במשך 15 חודשים מוכיחה שהעיר מבוצרת היטב.
המצור הוונציאני על העיר (948)
עם היחלשותם של הביזנטים, החלה ונציה לראות בדוברובניק מתחרה שצריך להשתלט עליה, אך הניסיון לכבוש אותה בשנת 948 נכשל.
אזרחי העיר ייחסו את המקרה לבלזיוס הקדוש, ואימצו אותו כקדוש הפטרון של העיר.
לאחר מספר סכסוכים טריטוריאליים, פרצה מלחמה בין סטפן נמניה, נסיך רשקה (הנסיכות הגדולה של סרביה) לבין דוברובניק.
בשנת 1185 תקף נמניה את העיר והטיל עליה מצור, אך לאחר ההתקפות של דוברובניק נסוגו כוחותיו של נמניה חזרה למדינתם, והמצור נכשל לגמרי.
לא ידוע כמה עזרה בדיוק קיבלה דוברובניק מן הנורמנים במהלך המצור.
המצור הוונציאני על העיר (1205)
בשנת 1205 פרצו הכוחות הוונציאנים לדלמטיה במהלך מסע הצלב הרביעי.
העיר נאלצה לשלם מס, והפכה לבסוף למקור אספקה של ונציה, וכך ניצלה מבזיזה.
במאה ה-14, לאחר השחרור מן העליונות הוונציאנית, נעשתה עבודה נרחבת על חומות העיר כדי לחזקן.
המצור של סטפן ווקשיץ' קושצ'ה (1451)
ב-1451, השליט האזורי הבוסני סטפן ווקשיץ' קושצ'ה התקיף את העיר והטיל עליה מצור.
מכיוון שלפני-כן היה אציל תושב דוברובניק, כעת הממשלה ראתה בו בוגד.
הוצע פרס של 15,000 דוקטים, כאשר ארמון בדוברובניק שווה 2,000 דוקטים, בנוסף להכנסה שנתית של 300 דוקטים, למי שיצליח להרוג את סטפן, בנוסף להבטחה של האצולה של העיר שתוודא שההבטחה מתקיימת.
סטפן כה חשש מהאיומים, עד שנכנע וסיים את המצור.
המצור הרוסי על העיר (1806)
עד 1800, לעיר הייתה רשת מאורגנת של קונסוליות וקונסולריים בלמעלה מ-80 ערים ונמלים ברחבי העולם.
ב-1806 נכנעה העיר לכוחותיה של הקיסרות הראשונה לאחר חודשי ארוכים של מצור בידי האימפריה הרוסית ומונטנגרו שבמהלכו נפלו על העיר 3,000 כדורי תותח.
הצבא הצרפתי, בראשותו של נפוליאון, נכנס לעיר ב-1806. ב-1808 המרשל אוגוסט דה מרמונט ביטל את הרפובליקה של רגוזה ומיזג אותה לתוך המחוזות האילירים, ונהיה בעצמו לדוכס של רגוזה.
ב-1991 החלה מלחמת העצמאות של קרואטיה, כאשר קרואטיה הכריזה על נתק מיוגוסלביה, והצבא הסרבי הטיל מצור על העיר.
העיר דוברובניק הייתה נצורה והותקפה בידי הצבא היוגוסלבי, וב-1992 הקרואטים שחררו את האזור וכוחות יוגוסלביה עזבו את העיר.
בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר, התביעה טענה כי המטרה של הכוחות הסרבים הייתה לנתק את האזור מקרואטיה ולספח אותו למונטנגרו.
מתוך 824 המבנים שבעיר העתיקה, 563 נפגעו מידי קליעים, ומתוכם 9 מבנים נהרסו לגמרי.
ב-1993 המכון לשיקום דוברובניק של אונסק"ו העריך את עלות השיקום של המבנים הפגועים וההרוסים ב-9,657,578 דולרים.
תודות לחוסנה של חומת העיר, שאר הבניינים בעיר העתיקה לא נהרסו.
החומות למעשה היו יעילות יותר בהגנה על העיר מהנשק מאשר מבנים נוספים בפריפריה של העיר.
חוֹם לבן הוא סרט קולנוע בסוגת הסרט האפל ונחשב לסרט גנגסטרים וכלא קלאסי.
הסרט הופק ב-1949 בכיכובם של ג'יימס קאגני, וירג'יניה מאיו ואדמונד או'בראיין בבימויו של ראול וולש.
בשנת 2003 נבחר הסרט לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בספריית הקונגרס.
באתר Rotten Tomatoes זוכה הסרט ל-100% ביקורות חיוביות ברשימת "מאה שנים...
עשרת הגדולים" של מכון הסרטים האמריקאי ניצב במקום הרביעי בין סרטי הגנגסטרים.
ארתור "קודי" ג'ארט (ג'יימס קאגני) הוא גנגסטר מסוכן הנשוי לוורנה (וירג'יניה מאיו), אך משפחתו האמיתית, פרט לאמו, עמה יש לג'ארט יחסים אדיפליים-כמעט היא כנופיית הפשע שהוא מנהיג ללא רחמים.
בשלב מאוחר בסרט מתברר כי אביו של ג'ארט מת בבית חולים לחולי נפש.
הכנופיה של ג'ארט שודדת רכבת בשוד אלים במסגרתו נורים למוות ארבעה מחבריה, לאחר שהמשטרה ורשויות המס עולות על עקבותיו של ג'ארט הוא מוודה על פשע אחר שאירע בדיוק בעת שוד הרכבת, והמשמש לו אליבי, בשל כך נשפט לשלוש שנים בכלא.
אולם, חוקר מחלקת האוצר של ארצות הברית, פיליפ אוונס, בו ירה ג'ארט מוקדם יותר, אינו הולך שולל אחר הרשעתו ושותל בתאו של ג'ארט מדובב (אדמונד אובריאן) המזדהה בשם ויק פרדו.
מטרתו של פרדו היא לחשוף את מלבין הכספים של כנופייתו של ג'ארט.
בינתיים, בעולם החופשי, מנצל יד-ימינו של ג'ארט "ביג אד" סומרס, את המצב על מנת להשתלט הן על ההנהגה והן על וורנה ג'ארט ויוצר קשר עם אסיר בבית הכלא בו אסור ג'ארט על מנת שירצח אותו בכלאו.
שעה שהאסיר מנצל את עבודתו בצוותא עם ג'ארט בבית המלאכה של הכלא ומפיל עליו מכונה כבדה, דוחף פרדו (המדובב) את ג'ארט ומציל את חייו.
לאחר ביקור אמו, בו היא מבטיחה "לטפל" ב"ביג אד", נודע לג'ארט מפי אסיר אחר כי היא מתה.
עם הוודע דבר מותה מתפרע ג'ארט בחדר האוכל ומובל לבית החולים של הכלא, שם הוא מאובחן כלוקה בפסיכוזה ונכפת בכתונת משוגעים.
ג'ארט ופרדו מארגנים בריחה, כאשר פרקר, האסיר שניסה להרוג את ג'ארט מושלך אל תא המטען של רכב הבריחה, בהמשך מחסל ג'ארט את פרקר, כאשר בידו האחת הוא מכרסם עוף.
כאשר ג'ארט מגיע לעיר הוא תופס את אשתו, ורנה, שניסתה להימלט מפניו ותוקף אותה באלימות, היא מצליחה לשכנעו ש"ביג אד" ירה באמו (אף על פי שהייתה זו ורנה שירתה בה בגבה).
עד מהרה הוא יורה בביג אד.
הכנופיה מקדמת את פניו של ג'ארט בברכה, כולל פרדו, שהפך לידיד אמת של ג'ארט.
ג'ארט מכריז שאת המשך מעללי הכנופיה הוא יקדיש לאמו.
כאשר הכנופיה מתכנסת במקום מחבוא מגיע למקום גבר זר, לכל נדמה כאילו ג'ארט עומד לחסל אותו, אך להפתעתו של פרדו הוא מוצג בפני מלבין הכספים אותו נשלח למעשה לגלות.
ג'ארט מתכוון לשדוד כספי משכורות של מפעל כימי בלונג ביץ', קליפורניה, תוך שימוש במכלית כ"סוס טרויאני" שיוכנס אל שערי המפעל.
פרדו מצליח להעביר הודעה למפעילו, אוונס.
מיד לאחר הכניסה למפעל הכימי מזהה נהג המכלית את פרדו כשוטר בשם פאלון ומזהיר את ג'ארט מפניו.
פרדו/פאלון נוטל מיד רובה לידיו ומאיים על ג'ארט, לתדהמתו המוחלטת של האחרון.
אנשיו של ג'ארט משתלטים על פאלון אך אינם יורים בו כיוון שהמשטרה מקיפה את המשרד.
אוונס קורא לג'ארט להיכנע וממלא את המשרד בגז מדמיע.
ג'ארט לא נכנע וממשיך לברוח.
כל אנשיו של ג'ארט נורים על ידי המשטרה או על-ידו, שעה שהם מסכימים להיכנע.
בתמונה האחרונה ג'ארט נמלט אל מערכת מכלים ענקית, מלווה בזרקורי המשטרה, פאלון יורה לעברו ברובה וג'ארט מתחיל לירות באקדח שבידיו מטווח קצר לכיוונו של מכל חומר דליק.
כאשר המכל נדלק בלהבת ענק קורא ג'ארט "Made it, Ma!
Top of the world!" (בתרגום חופשי: "עשיתי זאת, אמא!
סוף העולם!"), ציטוט זה ניצב במקום ה-18 ברשימת "מאה שנים...
מיד לאחר מכן מתלקח המכל ומתפוצץ.
דמותו של ג'ארט מבוססת על הרוצח הניו יורקי Francis "Two Gun" Crowley (פרנסיס "שני אקדחים" קראולי) שהוצא להורג בגיל 21 בשנת 1932 ומילותיו האחרונות היו "שלחו את אהבתי לאמא".
מקור השראה נוסף היה ארתור באנקר, בנה של הפושעת "אמא בארקר" משנות ה-30 של המאה ה-20.
חומות אבורה (רומית-גוטית ומורית; בפורטוגזית: Cerca velha - "סֶרקה וֶליה" - כלומר "החומות הישנות" או Muralha romano-goda e araba או "החומה הרומית-גוטית והערבית") נמצאות בעיר אבורה, בפרגזיה סה וסגאו פדרו, במחוז אבורה, בפורטוגל.
החל משנת 1922 הן קיבלו מעמד של מונומנט לאומי של פורטוגל, כחלק מן המרכז ההיסטורי של העיר אבורה.
הן נרשמו לכן גם כמורשת עולמית של אונסק"ו.
החומות הרומיות והמוריות היוו מתחם הגנתי שהוקם באבורה במהלך מאות שנים.
החלק הקדום ביותר נבנה במאה ה-3, בימי השלטון הרומי.
הוא הקיף שטח של כ-100 דונם ואורכו היה כ-1,280 מטר.
השער הרומי "דונה איזבל", הקרוי גם "הקשת הרומית של אבורה" הוא שריד מאותה תקופה.
בתקופה הויזיגוטית הוקם המגדל המלבני (Torre quadrangular), המכונה בקרב העם גם מגדל סיסבוטו, לפי שמו של מלך ויזיגוטי, שמיחסים לו את בנייתו במאה -ה-3, בתקופה הרומית המאוחרת.
יודעים מעט על השינויים שעברו החומות האלה באותם הזמנים .
אף בנוגע למבנה החומות בתקופה המוסלמית (שסופה בשנת 1165) לא ידועים הרבה פרטים.
קיימים שרידים אסלאמיים אחדים באזור שמאחורי הקתדרלה (Sé) ומאחורי המקדש הרומי.
למשל שער מבוצר ושרידי הקסבה העתיקה.
טופונימים באותו אזור מזכירים את קיומה שם, אחרי הרקונקיסטה, של השכונה המורית - לה מוראריה, הצפונית-מערבית.
החומות הנ"ל מהוות מתחם אדריכלי צבאי-הגנתי שיש בו מגוון רחב מאוד של סגנונות, בעקבות שינויים ושיפוצים בתקופות שונות, רומית, גוטית ואיסלאמית.
שער דונה איזבל הוא קשת מעץ, היחידה ששרדה ממתחם החומה הישנה.
הוא מסמן את מסלול הרחוב הראשי מהתקופה הרומית - קארדו מקסימו, ממנו נותר רק קטע קצר מתחת לקשת.
מתחם החומה הישנה היה מוגן בזמנו על ידי מגדלי עץ איתנים.
החל מן המאה ה-17 נקרא בשמו הנוכחי - שער סנטה איזבל.
קטע מן החומה הרומית ויסודות של בתים רומיים שרדו לאורך סימטת אלקארקובה דה סימה (Travessa Alcárcova de Cima) במרכז ההיסטורי.
מבנים אלו מוזכרים בפואמה האפית "לוזיאדה" של לואיש דה קמואש.
על יד מנזר גואל העולם Convento do Salvador do Mundo, שהוקם על יסודות מבצר קדום, ניצב מגדל הקרוי Torre do Salvador שמקורו במגדל עוז ויזיגוטי.
בככר סרטוריו (Praça de Sertório) הסמוכה של היום, בה מתרומם בניין העירייה Paços do Concelho נמצא בימי קדם שוק העיר.
בככר הזאת נמצאו שרידים של החומות הישנות הממשיכות עד ל"מגדל סיסבוטו" Torre de Sisebuto שב"רחוב החדש" - Rua Nova, או בשמו הנכון יותר "המגדל המלבני של אבורה" (Torre tetrangular de Evora) שנבנה בתקופה הרומית המאוחרת, ולא התקופה הוויזיגוטית כפי שסוברת המסורת העממית.
יסודותיו נמצאים מעל שרידי בית רומי מן המאה ה-1 שקירותיו היו מכוסים פרסקות.
בשנת 1987 בעת עבודות ליד בניין העירייה נמצאו מרחצאות רומיות (Thermae) הכוללים מרחבים שנועדו ל- מרחצאות חמות ועם אדים (praefurnium ,laconicum (מערכת ההסקה) ו- natatio (בריכה).
מ"מגדל המלאך" ועד ה "פורטה דה מורה", כשעוברים דרך אלקארקובה דה באישו (Alcárcova de Baixo) ודרך לארגו דה מיזריקורדיה ("רחבת הרחמים") נתקלים בחלקים פחות בולטים לעין של הביצורים הישנים, החבויים בין בתים וכנסיות.
שטח השיפוט של העיר צמח עם התרחבותה לאורך השנים, דבר שבא לידי ביטוי בהרחבה של החומות, כאשר ניתן למנות שבעה שלבי הרחבה, המפורטים להלן.
החומות הישנות נהרסו והוקמו על גביהן בתים ורחובות כך שקיימים שרידים מועטים מאוד של חומות עבר בשטח העיר.
בחומות היו קבועים שערים (porte) דרכן הובילו דרכים מחוץ לעיר.
חלק מן השערים, הקרויים על שם העיר המרכזית אליה הובילה הדרך היוצאת מהם, נותרו עד היום (למשל שער סן דני) וגם מחלפי כביש הטבעת קרויים על שם השערים של חומת טייר, החומה האחרונה של העיר.
אזורים עירוניים שנמצאו מחוץ לחומות כונו "פוּבּורג" (פרבר), וחלקם המשיכו לשאת שם זה גם לאחר שנכללו בתחומי העיר.
לוטטיה הגאלית לפני יוליוס קיסר הייתה, לדברי זכרונותיו של קיסר, "מחנה מבוצר על אי" (ככל הנראה איל דה לה סיטה) אולם לא נמצאו כל שרידים לביצורים הקודמים לזמנו של אוגוסטוס קיסר ולא ברור היכן התקיימה ומה היו ביצוריה.
לוטטיה הרומית התבססה על הגדה השמאלית (הגדה הדרומית של נהר הסן) ועל האיים שבנהר.
הגדה הימנית לא הייתה מיושבת, כיוון שהייתה ברובה אדמת ביצות.
במהלך הפשיטות שליוו את נדידת העמים במאה השלישית, נמלטו תושבי לוטטיה, התבצרו על איל דה לה סיטה והרסו את הגשרים שחיברו את האי ליבשה.
חלקו המזרחי של האי הוקף בחומת אבנים מן הארנה של לוטטיה.
ניתן לראות את שרידי חומה זו במוזיאון הקריפטה הארכאולוגית שתחת קתדרלת נוטרדאם (crypte archéologique).
בחפירה ארכאולוגית שנערכה ב-2009 בקרן רחוב ריבולי ו-rue de l'Arbre-Sec התגלו שרידי ביצור מן המאה העשירית המעידים על קיום חומה מאותה עת סביב גרעין התפתחות העיר בגדה הימנית (ממול ומצפון לאיל דה לה סיטה).
ככל הנראה החומה הוקמה ביזמתו של אודו, מלך צרפת או של רובר הראשון, מלך צרפת, בעקבות המצור הויקינגי של שנת 885. הביצור כלל חפיר בעומק שלושה מטרים ורוחב 12 מטרים וכלל ככל הנראה חומת עץ.
החומה הוקמה סביב העיר וכללה הן את הגדה הימנית והן את השמאלית, כחלק מהמאבק בין פיליפ השני לבית פלנטג'נט.
לפני שעזב המלך למסע הצלב השלישי ב-1190 ציווה על הקמת חומה סביב העיר.
החומה הוקמה בשני שלבים, הראשון, סביב הגדה הימנית, בשנים 1190–1209 והשני, סביב הגדה השמאלית, בשנים 1200–1215. ההחלטה לבצר ראשית את הגדה הימנית נבעה כתוצאה מההערכה שהכיוון העיקרי ממנו צפויה סכנת התקפה מצד דוכסות נורמנדיה הוא צפון-מערב ומכיוון שהגדה הימנית הייתה מאוכלסת יותר.
במסגרת הקמת חומה זו הוקם גם מעוז העיקרי של הבירה - טירת הלובר.
החומה תחמה שטח של 253 הקטאר.
גובה החומה, שנבנתה ממסגרת אבן מסותתת עם מילוי אבני גוויל, היה 6–8 מטרים ועוביה בבסיס היה 3 מטרים.
בראש החומה נסללה "שמן דה רונד" (דרך שומרים).
בהיקף החומה מוקמו 77 מגדלי שמירה עגולים למחצה שהתנשאו לגובה של 15 מטרים.
במפגש החומה עם הסן ניצבו ארבעה צריחים עגולים בגובה של 25 מטרים ובקוטר של 10 מטרים ובין כל זוג נמתחו שרשראות כבדות, על מנת להגן מפני התקפה מכיוון הנהר.
הצריחים המערביים (Tour du coin בגדה הימנית ו-Tour de Nesle בשמאלית) ניצבו בקו הלובר ושרדו עד המאה ה-17, הצריח הצפון-מזרחי (Tour Barbeau) ניצב על גדות הסן ברובע הרביעי בסמוך לתחנת המטרו Saint Paul.
בחומה נקבעו 15 שערים לדרכים סביב.
בהמשך נפרצו בה פשפשים נוספים.
החומה המשיכה להיות מתוחזקת היטב עד המאה ה-14 וחלקה שולב במבנים שונים.
בשנת 1533 הרס פרנסואה הראשון את שערי החומה בגדה הימנית על מנת להקל על הגישה לשטחים שמחוצה לה, אך מבלי להרוס את החומה עצמה.
ב-1590 ביצע אנרי הרביעי תהליך דומה בגדה השמאלית.
שטחי השדות מחוץ לחומת פיליפ-אוגוסט החלו להתמלא במבני מגורים עם גידולה של העיר, בפרט לכיוון צפון ומערב.
מלחמת מאה השנים שפרצה ב-1337 חייבה את הקפתם של פרברים חדשים אלה בחומה בצורה.
גם באותה עת היה האזור הצפון-מערבי המאוכלס יותר וגם המועד ביותר להתקפה ולפיכך הקיפה החומה החדשה את הגדה הימנית בלבד.
בשנת 1356 החלה כריית חפיר ביוזמת ראש סוחרי פריז (ראש העיר בפועל) אטיין מרסל, כמה מאות מטרים מחוץ לחומה בגדה השמאלית (רחוב Rue d'Aboukir עוקב אחר תוואי החפיר הזה).
בשנת 1358 הורה גם שארל החמישי, מלך צרפת על ביצורה של העיר, שהחל בחפירת תעלה להובלת מימי הסן אל החפיר, על מנת למלא אותו במים בשעת התקפה (לאחר מכן הוסב לאגן הארסנל Bassin de l'Arsenal).
בהמשך הוקמה חומה בגדה הימנית בלבד, אשר הקיפה את חומת לואי פיליפ והרחיבה את שטחה של העיר.
החומה החלה במערב סמוך לכיכר קרוזל של ימינו, שם הוקם צריח על גדות הסן בשם tour du bois.
במפגש החומה עם הסן הוקם צריח נוסף, tour de Billy.
עם סיום הקמת החומה ב-1383 היה שטחה של פריז על שתי גדותיה 439 הקטאר.
שרידים מחומה זו התגלו בחפירות בשנים 1992-1991 משולבים במרכז הקניות "קרוסל ד'לובר" הנמצא מתחת לרחבת הלובר.
בגדה השמאלית נוצר הפרבר פובורג סן ז'רמן, כאזור מגורים גדול מחוץ לתחומי החומה.
הוספת פרברים מאוכלסים בגדה הימנית במערב העיר, כמו גם ארמון טווילרי, חייבה פעם נוספת את הרחבת שטח העיר והגנת השטחים שמחוץ לחומה עקב סכנת קרבות מלחמת שלושים השנים שהתחוללו פחות מ-200 ק"מ מן העיר.
ז'אק למרסייה (Jacques Lemercier), שעבד בשירותו של הקרדינל רישלייה, השר הראשי של לואי השלושה עשר, תכנן את הרחבת חומת שארל החמישי מערבה, תוך שימוש בה בצפון ובמזרח, הריסת חלקה המערבי ובניית חומה מרחיבה מערבית לתוואי הקיים.
החומה הוקמה בין השנים 1633–1636, כך ששטחה של פריז בגדה הימנית השתרע על פני כל הרובע הראשון והרובע השני.
שרידים מחומת לואי השלושה-עשר נמצאים במרתף מוזיאון האורנז'רי.
בשנת 1670 ציווה לואי הארבעה עשר להרוס את החומה, כהוכחה לכך שפריז היא עיר בטוחה, היושבת במרכזה של ממלכה יציבה ואינה זקוקה עוד לביצורים.
את תוואי החומה החליפו שדרות גנים.
להרס החומה נלווה מניע נוסף, אותו ביטא ז'אן-בטיסט קולבר והוא למנוע את התבצרותם של אנשי פריז כנגד המלך, כפי שאירע באירועי הפרונד.
חומת הפרם ז'נרל או חומת המכס
חומה זו הוקמה על ידי הפרם ז'נרל, זיכיון לגביית מכסים ומסי מעבר שניתן על ידי המלך.
בניגוד לחומות הקודמות, לא הייתה מטרתה להגן על העיר מפני פולש זר, אלא להבטיח תשלומי מס מעבר ומכס (Octroi) לנכנסים לעיר.
62 ביתני הגבייה בשערי העיר (ה-Barrière) אוישו על ידי מוכסים וגובי מס והיא הייתה מקור למרמור וזעם בקרב תושבי העיר.
את החומה תכנן אחד ממוכסי החברה, המדען אנטואן לבואזיה.
ביתני הגביה בשערים תוכננו על ידי קלוד-ניקולא לדו כמבנים נאו-קלאסיים מהודרים בהתאם לסגנון לואי השישה עשר.
החומה הוקמה בין 1784 ל-1791 ותיאור היקפה על פני שתי הגדות חופף בערך את מסלול קווי המטרו 2 ו-6 (כולל את הרבעים 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9 וחלק מן ה-10, ה-13 וה-14. הנקודה הדרומית ביותר של החומה הייתה בכיכר איטליה ברובע השלושה-עשר).
שטח העיר שהוקף בחומה היה 3,402 הקטאר.
כבר בשלב המוקדם של המהפכה הצרפתית (ב-1 במאי 1791) בוטלו המיסים, אולם הם הוחזרו על ידי הדירקטוריון ב-1798 וגביית המיסים אף שוכללה בימי נפוליאון בונפרטה.
הכפרים על הגבעות מצפון לעיר, כגון מונמארטר ובלוויל, היו מחוץ לחומות ולפיכך המסחר בהם היה פטור ממכס.
כך התפתחו מקומות אלו מאזורים חקלאיים מובהקים לאזורי מסחר.
החומה וביתני הגבייה נהרסו במסגרת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז, אך חלק מהם שרדו ושובצו כמבני שירות בכיכרות ובגנים.
בין 1841 ל-1844 הוקמה שוב חומת הגנה סביב שטח העיר, בהוראת ראש ממשלת צרפת אדולף טייר.
החומה הקיפה 78,020 דונם שכללו את כל רבעי פריז כיום, פרט ליער בולון ויער ונסן וכללה לראשונה בתחומי העיר את השכונות פיגאל, בלוויל, מונפרנאס וטרוקדרו.
תוואי החומה מיוצג כיום על ידי "שדרות המרשלים", כלומר טבעת שדרות עירוניות הקרויות על שם מרשלי צרפת (boulevards des Maréchaux).
סביב התוואי החיצוני של החומה נסלל כביש הטבעת בולוואר פריפריק.
הרקע להקמת החומה היה נפילת העיר פריז בידי הצבא הרוסי בעת הקרב על פריז.
המסקנה שהסיק מכך לואי פיליפ, מלך הצרפתים ב-1830 הייתה שיש להקיף את העיר בחומת מגן וההצעה הובאה בפני האספה הלאומית ב-1833. השמאל התנגד להצעה משום שסבר שמטרתה הסמויה הייתה לא הגנה על העיר מפי פולש, אלא צעד של איום כלפי בני העיר כמחסום מפני מרידות.
אולם ההצעה יצאה לדרך על אף ההתנגדות.
אורך קו הביצורים (les fortifs) היה 33 ק"מ והוא כלל 94 צריחים, 17 שערים ראשיים (portes) ו-23 שערים משניים (barrières), 8 נקודות כניסה למסילות רכבת (מול תחנות הרכבת של הבירה) ונקודות מעבר לנהר ולנחלים ותעלות.
מעט מהצריחים שרדו, בהם "צריח מס' 1" המצוי במרכז המחלף Porte de Bercy על הפריפריק.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התברר כי היכולות והטכנולוגיה הצבאית הפכו את הביצור למיושן ומיותר.
ב-1919 הוחלט להרוס את החומה והיא נהרסה בשלבים עד 1929 ועל גבי ההריסות נסללה טבעת השדרות העירוניות, "שדרות המרשלים".
ב-1956 הוחל בסלילת בולוואר פריפריק באזור החופשי ממבנים שהשתרע על פי חוק כ-250 מטר מחוץ לחומה (La zone).
חומות יפו הן החומות שהקיפו את יפו העתיקה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל מתחילת המאה ה-19 עד לפירוקה בשנת 1868.
בחומות יפו שכנו שני שערים בחומה המזרחית.
הראשון היה "שער ירושלים" בחלקה הצפוני של החומה, שהיה גם השער הראשי אל העיר העתיקה של יפו, וממנו יצאה הדרך שהובילה אל "שער יפו" בחומת העיר העתיקה של ירושלים.
השער נמצא סמוך ל"כיכר השעון" של יפו, שהייתה הכיכר המרכזית של העיר.
דרומה ממנו שכן שער קטן יותר שנפרץ בחומות אחריו ונקרא בשם "השער החדש".
מאחוריו הוקמה מצודת סידני סמית', שנבנתה בשנת 1800, בעזרת מהנדסים ומימון בריטיים, ונקראה ע"ש האדמירל הבריטי שסייע במלחמה נגד פלישת נפוליאון.
בצמוד לחומה המזרחית הפונה אל היבשה נכרה "חפיר" (כיום כיכר השעון ורחוב יפת).
בשאר חלקי החומה נפרצו פתחים עבור הולכי רגל.
מאחר שהיה בחומה רק שער יחיד שלא היה יכול לשאת בנפח התנועה שהגיעה אליו מערים אחרות, נפרץ פתח חדש בחלק הדרומי, "השער החדש" בשנת 1869. בשנת 1868, ובשנים שאחריה החלה להיהרס חומת העיר העתיקה.
לאחר פירוקה של החומה הוקמו על התוואי בתים וחנויות תוך שימוש משני באבני החומה ויחד איתם נהרסו המצודות שהיו מאחורי החומה.
כיום ניתן למצוא שרידים מן החומה בחלקו המזרחי של רחוב יפת בקטע שבין כיכר השעון עד לרחוב לואי פסטר.
ישנן "סימטאות מקורות" כגון רחוב רבקה ושלמה אבולעפיה ששימשו בעבר בתור פרצה להולכי רגל.
מבנים שהוקמו על תוואי החומה
מבנים שהוקמו על החפיר ועל תוואי החומה: (כיום באזור של חלקו הדרומי של רחוב רזיאל וחלקו הצפוני של רחוב יפת)
מוזות - בית ספר תיכון לאמנויות
בית החולים הצרפתי על שם סנט לואי ביפו
חומוס להמונים (באנגלית כותרתו: The Hummus Blog) הוא בלוג ישראלי שעוסק בחומוס ובמטבח הים-תיכוני.
הבלוג, המגדיר עצמו "בלוג החומוס הראשון בעולם", נוסד באוגוסט 2006 על ידי האחים שוקי וטל גלילי, בניו של העיתונאי זאב גלילי.
נכון ל-2020 הוא כולל מעל 800 פוסטים הכוללים ביקורת מסעדות המגישות חומוס ("חומוסיות"), מתכונים ומאמרים.
עיקר הביקורות באתר הן על חומוסיות ישראליות, אך הוא כולל גם פוסטים העוסקים בחומוסיות מחוץ לישראל.
לדברי מייסדו שוקי גלילי, האתר נולד תחילה במקריות - כהתנסות ראשונה של אחיו טל בפלטפורמת WordPress.
שוקי גלילי, הכותב באתר וממייסדיו, מכונה "אבו שוקי המקורי" - שם עט שתחתיו הוא כותב בבלוג, והיה גם מייסדו של נט מגזין.
בעקבות פעילותו באתר, צוטט פעמים רבות בכתבות ואף במאמרים העוסקים בנושא חומוס.
כשנה לאחר פתיחתו, באוקטובר 2007, צוין באתר כי בשנה החולפת נכנסו אליו 150 אלף גולשים מ-156 מדינות.
חומוסייה היא מסעדה המגישה בתור המאכל העיקרי בתפריט מנות חומוס שונות.
בדרך כלל לצד החומוס יציעו החומוסיות מאכלים כגון צ'יפס, סלט ירקות, וכדורי פלאפל (שהם גם מאכל שהמרכיב העיקרי בו הוא גרגירי חומוס).
בדרך כלל יוגשו לצד החומוס, ובמחיר המנה, פיתות, בצל חי חתוך וכן לעיתים סחוג, תטבילה - רוטב חמוץ-חריף מלימון ומפלפלים חריפים, וכן חמוצים וזיתים.
לרוב יציעו החומוסיות מספר מנות חומוס שונות, ובהן מסבחה (או בווריאציה שלה "משוואשה", שבה גרגירי החומוס מעוכים קלות), חומוס פול, חומוס גרגירים, חומוס עם ביצה קשה, חומוס "משולש" (חומוס, פול ומסבחה), חומוס "קומפלט" (חומוס, פול וביצה), חומוס עם בשר, וכיוצא באלה.
כמו כן לעיתים יוצעו מנות נוספות שניתן לאכול בצורת "ניגוב" (שבה הפיתה משמשת במקום סכו"ם), כמו טחינה, לאבנה או מחלוטה (פול מבושל עם טחינה).
רוב החומוסיות בישראל מונות סניף אחד, אך פועלות גם מספר רשתות חומוס המונות מספר סניפים, ובהן: חומוס אליהו (המונה 75 סניפים), חומוס בהדונס (המונה 18 סניפים), חומוס פינתי (המונה 12 סניפים) וחומוס כספי (המונה 11 סניפים).
עם החומוסיות הידועות ביותר בישראל ניתן למנות את חומוס אבו חסן ביפו, חומוס סעיד בשוק העיר העתיקה בעכו, מסעדת חליל ברמלה, ואבו שוקרי באבו גוש.
ישנן חומוסיות, המציעות תפריט מגוון יותר לצד המנות המבוססות-חומוס, לרוב מאכלים מהמטבח הים-תיכוני, כגון בשרים על האש.
שעות הפתיחה של החומוסיות מוקדמות יחסית למסעדות אחרות.
יש מעט חומוסיות אשר פתוחות או מציעות חומוס טרי אחרי השעה 15:00.
החומוסיות מהוות נדבך משמעותי מענף המסעדנות ומהקולינריה הישראלית.
פעמים רבות נוהגים לפרסם עיתונים ומגזיני אוכל בישראל רשימות של החומוסיות הטובות ביותר.
כמו כן, הן מהוות נושא סיקור לאתרי אינטרנט, כגון "חומוס להמונים".
"חוֹם יולי אוגוסט (הפלוגה)" הוא שיר של שלמה ארצי משנת 1988. זהו שיר הנושא מאלבומו באותו השם, בהפקתו של לואי להב.
במקור נקרא השיר "הפלוגה", ומצוין כך באלבום.
השיר מתחיל בקול מסוקים אשר מתבצע באמצעות גיטרה חשמלית.
במהלכו מוצגות שלוש עלילות שונות: של הפלוגה, של "ועקנין" ושל הדובר עם בת זוגו.
"וַעקנין" הנזכר בשיר הוא אלברט אוקנין, חייל שנשר עם ארצי משייטת 13 והגיע עימו לטירונות בחיל התותחנים.
לדברי ארצי, מדובר ב"בחור אמיתי מקרית-גת, שהיה מיטה לידי בצבא, בתותחנים [...] הוא היה בזמנו בחור צעיר, מקסים, פיקח מאוד, ואחד משני החברים הטובים שהיו לי במחלקה".
במסגרת כתבה מיוחדת בידיעות אחרונות לרגל יום הולדתו ה-70 של ארצי כתב רז שכניק על השיר כי השיר, בדומה ללילה לא שקט, כולל "ההתבוננות על הקרבות לא מגיעה מנקודת מבט הרואית או מעריצה אלא ממבט אנושי ורגיש של פחד, חולשה, סבל".
השיר זכה להשמעות רבות ברדיו.
המשפט "בתעלה פלוגה שלמה חטפה אש נ"ס ב"טמפו"" משובץ בקודים צבאיים.
אש נ"ס היא ירי נגד סוללות (תותחנים).
"טמפו" היה שמו של המוצב הצפוני על גדות תעלת סואץ במסגרת קו בר-לב בעת מלחמת ההתשה, מדרום לפורט סעיד.
חום מסיבה לא ברורה (Fever of unknown origin), הוא מצב קליני שבו לחולה יש חום ממושך ללא גורם הנראה לעין.
לפי עקרונות הרפואה הפנימית של הריסון (מהדורה 20), בשביל אבחנה של חום מסיבה לא ברורה צריכים להתקיים ארבעה תנאים:
חום של לפחות 38.3 מעלות צלזיוס בשתי מדידות שונות.
תחלואה של שלושה שבועות רצופים.
אטיולוגיה שנותרת לא ברורה גם לאחר אנמנזה מקיפה, בדיקה גופנית ובדיקות מעבדה בסיסיות.
הגורמים השכיחים ביותר לחום מסיבה לא ברור הם זיהומים, מחלות של מערכת החיסון, מחלות ממאירות וגמילה מסמים.
חומות קולדיץ הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1955, בבימויו של גאי המילטון, עם ג'ון מילס ואריק פורטמן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "The Colditz Story" של פטריק רייד (1952) שמתאר את תקופת כליאתו כשבוי מלחמה בטירת קולדיץ ובריחתו משם לשווייץ ב-1942.
הצילומים נערכו בטירת קולדיץ שנמצאת כ-100 ק"מ ממערב לדרזדן שהייתה אז בשטח גרמניה המזרחית.
בטירה שנקראה על ידי הגרמנים Oflag IV-C, נכלאו שבויי בריטים, הולנדים, פולנים וצרפתים, בעיקר כאלה שברחו ממחנות אחרים ונתפסו.
האסיר המפורסם ביותר שנכלא שם היה הטייס הקיטע דאגלס באדר לאחר שנתפס בניסיון בריחה.
הגרמנים החשיבו את הטירה למחנה שבויים בעל דרגת סיווג גבוהה ביותר, שהבריחה ממנו נחשבה לכמעט בלתי אפשרית.
למרות זאת נכתב בסוף הסרט כי משם היו יותר בריחות מכל מחנות השבויים הגרמנים בשתי מלחמות העולם וכי עד כיבוש הטירה באפריל 1945 היו בה 320 ניסיונות בריחה בהם הצליחו לברוח 5 פולנים, 15 הולנדים, 22 צרפתים ו-14 בריטים....
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לסרט הטוב ביותר.
פט רייד (ג'ון מילס) מקגיל (כריסטופר רודס) ווינסלו (בריאן פורבס) מגיעים לטירת קולדיץ לאחר שנתפסו בניסיונות בריחה.
בכלא יש שבויים בריטים, צרפתים, הולנדים ופולנים.
כל קבוצה מנסה לארגן בריחה משלה ולכן נכשלת.
לבסוף נבחר קולונל ריצ'מונד (אריק פורטמן) למפקד השבויים ומתאם כל הפעולות.
מפקד הכלא (פרדריק ולק) מזהיר את כל השבויים כי זה הכלא השמור ביותר וכי כל הבורח מסתכן בנפשו.
קצין הביטחון הראשי פרים (דניס שו) מרחרח ומחפש בכל המקומות כדי לגלות מנהרות בריחה.
ריצ'מונד מתכנן בריחה על ידי כך שהתחפש לקצין גרמני ויעסיק את הזקיף בעת שהבורחים יצאו מפתח המנהרה.
התכנית פועלת יפה אבל היוצאים מהמנהרה נתפסים ואחד נפצע.
בחקירה מתברר ששבוי פולני היה מודיע שמסר את תוכנית הבריחה בגלל לחץ של הגסטפו על משפחתו.
הוא נשפט על ידי השבויים ומוצא להורג.
וינסלו מצליח להימלט בתוך משאית שמובילה כביסה אך נתפס כעבור מספר ימים.
מקגיל מתכנן בריחה ביחד עם רייד אך ריצ'מונד לא מאשר לו ובתגובה הוא מנתר מעל גדר הכלא ונורה למוות.
לבסוף מתכנן רייד בריחה של ארבעה שבויים לבושים במדי גרמנים בעת שהשבויים מעלים הצגה לפני חבריהם ומפקדי הכלא.
הבורחים מצליחים לעבור את השומרים בהצדעה אך כעבור זמן שניים מהם נתפסים.
רייד ווינסלו מצליחים להגיע לשווייץ ושולחים הודעה לריצ'מונד לקול שמחת השבויים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ון מילספט ריידשבוי בריטיאריק פורטמןקולונל ריצ'מונדשבוי בריטיבריאן פורבסג'ימי וינסלושבוי בריטיכריסטופר רודזמקגילשבוי בריטיתאודור ביקלונדישבוי הולנדייוג'ין דקרסלה טורשבוי צרפתיפרדריק ולקמפקד הכלאדניס שופריםקצין ביטחון גרמני
חומבבה (Ḫumbaba; 𒄷𒌝𒁀𒁀, Ḫûmbaba, מוכר גם כחומיבבה), או הוואוואה בשומרית (𒄷𒉿𒉿, Ḫuwawa), הוא דמות במיתולוגיה המסופוטמית.
מקור שמו ומשמעותו אינם ידועים.
הוא מוצג כדמות אנתרופומורפית המקבילה לעוג או לענק.
הוא מוכר בעיקר מסיפורים שומריים ואכדיים המתמקדים בגיבור גילגמש ומתואר כשומר יער הארזים, שאליו יוצא גילגמש עם חברו אנכידו בכדי לכרות ארזים ולבניית מקדש בעירו ארך.
המפגש מוביל למותו של חומבבה, מה שמעורר את זעמם של האלים.
דמותו של חומבבה השפיעה, ככל הנראה על המראה של הגורגונות ביוון, במיוחד בסצנות שבו פרסאוס הורג את מדוזה בעזרתה של אתנה.
נגזרת מאוחרת של חומבבה נמצאת גם בגרסה היהודית והמניכאית של ספר הענקים, שם אחת הדמויות נושאות את השם מכונה Ḥôbabiš, Ḥôbabis או Ḥōbāīš.
ביצירות רבות של הספרות המסופוטמית, חומבבה משמש כיריב הנצחי של הגיבור גילגמש, במהלך מסעותיו להשיג עץ ארז מיער מרוחק.
החיבור העתיק ביותר המתאר את העימות בין גילגמש לחומבבה הוא בעל שתי גרסאות, גילגמש השומרי וחומבבה א' וגילגמש וחומבבה ב'.
תיאורים של גרסה א' נפוצים יותר מאשר אלה של גרסה ב' ותפוצתם הרחבה ממלמדת שגרסה זו שימשה כדוגמה לטקסט ללימוד מיומנויות הכתיבה.
בשירים המוקדמים מתואר חומבבה כ"איש הרים" מאיים ממקור לא ידוע, אך אין כל אינדיקציה לכך שמראה היה שונה מזה של אדם, והוא נבדל בעיקר מבני תמותה על ידי כוחותיו העל-טבעיים.
מקור כוחו הן שבע ה"הילות" שלו.
בעוד שהילה אחת הייתה תכונה נפוצה של ישויות אלוהויות, שבע הילות הן לרוב תכונה ייחודית לחומבבה.
מיקומו של היער שבו מתגורר חומבבה אינו מוגדר במדויק מלבד התייחסות ל"שבעה רכסים" שיש לחצות כדי להגיע אליו, אך מקובל להניח כי יעדם של הגיבורים היה הרמה האיראנית.
ביטויים נוסחתיים דומים משמשים להתייחסות לאזור זה במיתוסים על לוגלבנדה ואנמרקר הידועים כמתרחשים בחלקם באזור זה.
הוצע כי הפיכת מיקום מזרחי ליעד המשלחת נועדה לשקף באופן סמלי את הגאופוליטיקה של תקופת ממלכת אור השלישית.
עם זאת, לעיתים מוצע גם מיקום מערבי, ובמיוחד לבנון.
בגרסה א', גילגמש פוגש את חומבבה לאחר שהבין שהארעיות של החיים מניעה אותו לצאת למסע להביא עץ ארז לעירו כדי לזכות בתהילה מתמשכת.
כאשר חומבבה מבחין בגילגמש ובחברו אנכידו כורתים את אחד העצים, הוא משתמש באחת מההילות שלו כדי להמם אותם.
לאחר התעוררותו, גילגמש נשבע שלא יחזור לפני שיגלה אם התוקף הוא אנושי או אלוהי.
אנכידו מפקפק ביכולתם להביס אותו, אך בסופו של דבר הוא משתכנע מאומץ לבו של גילגמש.
בשל הכוחות שההילות מעניקות לחומבבה, לא ניתן להביס אותו באמצעים קונבנציונליים, ואנכידו מציע להערים עליו ולגרום לו להשליך אותם.
גילגמש משיג זאת בכך שהוא מציע לו מוצרים שאינם זמינים ביער הנידח כגון קמח משובח, מים במכלי עור, סנדלים קטנים וגדולים, אבני חן ומתנות אחרות, וכן הבטחה שיוכל לשאת את אחיותיו:
חומבבה מקבל את הצעתו של גילגמש, ומציע לו את ההילות שלו, המתוארות כדמויות ארז וניתנות לחיתוך כבולי עץ.
על פי ג'ורג', צורתם עשויה להיות אינדיקציה לכך שבעוד שהוא לכאורה אנתרופומורפי, חומבבה עצמו נחזה כדמוי עץ בחלקו.
ברגע שהוא מוותר על ההילה האחרונה ומאבד את חוסר פגיעותו, גילגמש מכה בו.
לאחר שקיבל אגרוף בפניו, הוא מתחנן שישחררו אותו.
תחילה הוא פונה אל אוּתוּ (שַמַש) ומקונן על כך שמעולם לא הכיר את הוריו ובמקום זאת גדל על ידי אל השמש עצמו ועל ידי ההרים, ולאחר מכן אל גילגמש, שבתחילה מרחם עליו.
גילגמש שואל את אנכידו אם הוא מסכים לשחרר את חומבבה, אך זה דוחה את ההצעה.
חומבבה פונה אליו, ומתלונן שאין לו מקום לייעץ בעניינים כאלה משום שהוא רק משרת:
"הו אנכידו, אתה משתמש כלפי במילים מרושעות, אדם שכיר נשכר לזמן מוקצב, אחרי אדם כזה הוא עוקב.
למה להשתמש במילים מרושעות כלפי?"
בתגובה, אנכידו חותך את גרונו.
מדובר בהיפוך, שכן בחלקים המוקדמים יותר של הסיפור, אנכידו שימש קול של היגיון, וייעץ לגילגמש לנהוג בזהירות.
לאחר מכן הוא כורת את ראשו של חומבבה ומניח אותו בתיק עור.
הגיבורים לוקחים את שללם לאנליל, מה שמכעיס אותו, אולי משום שהוא חושב שחומבבה הולך שולל בצורה בלתי הוגנת.
הוא קובע כי גילגמש היה צריך להתייחס אליו ביותר כבוד.
אנליל מחלק ליצירי הטבע השונים את שבע ההילות של חומבבה.
הוא נותן את ההילה הראשונה לשדות, את השנייה לנהרות, את השלישית לערוגות הקנים, את הרביעית לאריות, את החמישית לארמון, את השישית ליערות ואת ההילה השביעית לאלה נונגל.
העלילה של גרסה ב' מקבילה במידה רבה.
היא קצרה משמעותית מגרסה א', ולעיתים קרובות נטען שהיא קדומה יותר.
ההבדל בין העלילות של שתי הגרסאות מתרחש לאחר שהגיבורים מתעוררים לאחר שנפגעו מההילה של חומבבה: בגרסה ב' גילגמש מפקפק ביכולתו, ופונה לאל אנקי כדי שיעזור לו, מה שהאחרון עושה בכך שככל הנראה מספק את ההוראות להערים על חומבבה באמצעות אנכידו, מה שמאפשר לשאר האירועים להתפתח באופן דומה.
עם זאת, רק הסנדלים מוזכרות בין המתנות המוצעות.
סיומה של גרסה ב' לא השתמר, אך ייתכן כי הפעם חומבבה ניצל ממוות.
תבוסתו של חומבבה מוזכרת גם כאחד ממעשיו הגדולים של גילגמש ב"מותו של גילגמש", עוד אחד מסיפורי גילגמש העצמאיים המוקדמים.
כמה מן היצירות המוקדמות על גילגמש עובדו בסופו של דבר לצורה של אפוס יחיד, אולי בתקופת שלטונם של רים-סין הראשון מלרסה או חמורבי ושמשו-אילונה מבבל.
סיפור חומבבה היה ביניהם, אם כי הגרסה המוכרת מן האפוס של גילגמש אינה תרגום ישיר של הטקסטים השומריים, אלא חיבור מקורי שהושפע מהם.
יש עדויות על שילובה של חומבבה באפוס גילגמש כבר בתקופה הבבלית העתיקה.
עותקים רבים משמרים את הקטע המתמקד במסעו של גילגמש ליער הארזים ובמפגש עם יושביו.
בניגוד לסיפורי חומבבה העתיקים יותר, שם הוא חי במזרח, בגרסה הבבלית העתיקה של האפוס הוא הופך לתושב המערב.
עותקים בודדים מתייחסים ליער הארזים המצוי בצפון סוריה או בקרבתה, תוך התייחסות ישירה להר חרמון וללבנון, או לחלופין לאבלה, ולארצות המאוכלסות על ידי האמורי.
יש להניח כי השינוי שיקף מצב גאופוליטי שונה, עם קשרים הדוקים יותר שהתפתחו בין מסופוטמיה לבין עמים ומדינות מערביים באזורי הפרת התיכון וחבור.