tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבה הראשי של יהדות מצרים הרדב"ז דן בנושא זה ומתאר שביתא ישראל ומלחמותיהם עם הנוצרים נודעו למרחוק.
הרדב"ז כותב שהביתא ישראל הם כמו הקראים אך אינם כמותם מכיוון שאינם יודעים את התורה שבעל פה, הרדב"ז כותב כך:
הרדב"ז בפסק זה מצהיר שביתא ישראל הם משבט דן, אך משום שלא הייתה בידיהם התורה שבעל פה, הם הקשיבו לתנ"ך ומפסקו מהכתוב בו בלבד.
לכן הם אינם כמו הקראים שיודעים על קיום התורה שבעל פה, ומתכחשים לה.
בסופו של דבר הרדב"ז הוציא, יחד עם רבנים נוספים, פסק הלכה הקורא לפדות את יהודי אתיופיה שנמכרים לעבדות ואכן יהודי מצרים פדו את העבדים היהודים.
רבי עובדיה מברטנורא, שיצא מאיטליה בשנת 1485 והגיע לירושלים בשנת ה'רמ"ח (1488), עבר בדרכו במצרים ופגש שם שני שבויים יהודים מאתיופיה, שנמכרו לעבדות ונפדו בידי יהודי מצרים.
רבי עובדיה כותב באיגרתו שממלכת היהודים שוכנת בגבולות האימפריה האתיופית וליהודים ישנם חמישה מלכים שנלחמים כבר יותר ממאה שנה כנגד הנוצרים מלחמות אכזריות, אך הנוצרים גברו עליהם והכו בהם מכה ניצחת שכללה גם רצח בממדים גדולים.
רבי עובדיה כותב שאלו שלא נהרגו במלחמות, אולצו להתנצר והקיסר הנוצרי גזר עליהם גזרות שמד, מכר רבים לעבדות שנפדו על ידי יהודי מצרים.
נראה מתיאוריו של רבי עובדיה מברטנורא שהוא מתייחס בוודאות למעלליו של הנציב מרקוס.
בהמשך החלו להגיע ידיעות גם מיהודי תימן, שהנוצרים באתיופיה הביסו את היהודים.
מותו של סולטאן: סוף המלחמה
הידיעות של תבוסתה של הממלכה היהודית היו מוקדמות.
על פי איגרתו של רבי עובדיה, הקיסר שמשל באתיופיה בשנת 1488 היה הקיסר אסכנדר שהיה למעשה קיסר בובה, והקיסרות האתיופית נשלטה בפועל על ידי הקיסרית הלני.
כוחה של אתיופיה הנוצרית החל לדעוך והיהודים שיקמו את עצמם והכינו את עצמם לבאות.
על פי האגרות השונות נראה שיהודי אתיופיה היו מדוכאים תחת הקיסר באדה מריאם והנציב מרקוס, אך לאחר מותו של סולטאן אדאל, האימפריה הנוצרית הפנתה את חייליה לדרום המוסלמי, מה שנתן ליהודים הזדמנות לשקם את עצמם ואכן הם הצליחו לאחד שוב את הממלכה ולארגן צבא חדש.
ב-1489 רבי עובדיה מברטנורא כותב מכתב לאחיו שנרשם בו "ומעבר לנהר סמבטיון, רבים ישראל כחול הים" ומתייחס בכך לביתא ישראל שהם עם רב ועצום, על פי איגרת זו ניתן ללמוד שיהודי אתיופיה עדיין היו עם רב והנוצרים לא הכניעו אותם לגמרי.
תיאור נוסף מגיע מרבי ישראל מפירושא ששוחח עם עבד יהודי שנפדה במצרים וכותב כך:
היהודי ממשיך ומספר שבארצו התורה שבעל פה אינה כתובה והיהודים שם משתייכים לארבעה שבטים שמעון, יששכר ועוד שניים שחיים בלב הנוצרים.
עדויות נוספות ותיאורים על הממלכה ממשיכים להגיע בתקופה זו, אחת מהאיגרות המעניינות ששופכות אור על מוצא הקהילה היא מהרב משה באסולה שכותב שחלק מביתא ישראל מוצאם ביהודים מבית ראשון וחלק מבית שני, כך ניתן ללמוד על מספר גולים מתקופות שונות שהגיעו לאתיופיה.
ההתאוששות של הממלכה היהודית ידועה גם דרך המקובל רבי אברהם בן אליעזר הלוי, ממגורשי ספרד שעלה לארץ ישראל וחי בירושלים וכתב על הממלכה היהודית באתיופיה.
בנוסף הלוי כותב שהממלכה היהודית היא ממלכה חזקה ובכך אפשר לזהות שאיגרתו נכתבה לאחר סיום המלחמות כנגד האימפריה האתיופית.
נראה שיהודי אתיופיה המשיכו לשקם את עצמם תחת קיסרי הבובה עמדה ציון השני ונהואד.
הלחימה כנגד המוסלמים הייתה מקבילה למלחמה התמידית כנגד יהודי אתיופיה.
תחת הקיסר לבנה דנגל ב-1517 שיתפה אתיופיה פעולה עם פורטוגל, כבשה את בירת אדאל זילע והצליחה להרוג את האמיר מחפוז בעוד הפורטוגזים מפגיזים את זילע שהועלתה באש והושמדה.
בעזרתם של הפורטוגזים אתיופיה הצליחה להכניע את אדאל במשך שש שנים עד אשר הצי הפורטוגזי עזב את אתיופיה והמוסלמים יכלו לשקם את עצמם.
התפנית בהיסטוריה האסלאמית של סומליה ואתיופיה החלה בשנת 1526 כאשר האימאם אחמד גראן רצח את הסולטאן אבו בכר אבן מוחמד ומינה במקומו את אחיו עומר דין שהיה סולטאן בובה, בעוד אדאל נשלטה על ידי גראן עצמו.
האימאם אחמד כרת מערכת בריתות והסכמים עם המדינות המוסלמיות השכנות ובכך יצר קונפדרציה נגד הצפון הנוצרי יחד עם גיבוי שכלל אספקת נשק סדירה וחיילים מתנדבים שהגיעו מהאימפריה העות'מאנית.
הפלישה הראשונה לאתיופיה הייתה ב-1528 כאשר גראן עבר את נהר האוואש, נכנס למחוז פטגאר ושרף את העיירה בדאקה לפני שצבא אתיופיה הגיע לאזור.
בהמשך חיילי גראן שלא היו מיומנים בקרב ראש בראש מול הנוצרים נסוגו חזרה לאדאל.
דוד הראובני הוא נוסע יהודי שמוצאו אינו חד משמעי.
רוב ההיסטוריונים כיום גורסים שהיה מקהילת ביתא ישראל, ושלמעשה נשלח על מנת לבקש עזרה ולשתף פעולה עם הנוצרים במלחמה כנגד המוסלמים.
היסטוריונים אחרים גורסים שהיה מיהודי תימן, אך הניב של הערבית שבפיו לא היה תימני אלא היה ניב שמדובר באזור מרוקו.
בנוסף, באחת מהאיגרות שמסר האפיפיור קלמנס השביעי לקיסר אתיופיה, נשאל על מוצאו של הראובני - דבר המחזק את הטענה שמוצאו באתיופיה.
הראובני טען שהוא חלק מממלכה יהודית, ושביכולתו לגייס צבא יהודי גדול, דבר שמתיישב עם התחזקותם של יהודי אתיופיה במהלך שלטונו של לבנה דנגל.
התחזקות המוסלמים לאחר שהצבא הפרטוגזי עזב את אתיופיה בשנת 1523 הביאה כנראה את יהודי אתיופיה ולבנה דנגל לכרות ברית ולשתף פעולה נגד המוסלמים מאדאל שהחלו להתאחד בהנהגת אחמד גראן.
הראובני, שניסה לשכנע את הפורטוגזים לשלוח חיילים להילחם כנגד המוסלמים ולשחרר את ארץ ישראל, ראה בכך מלחמת דת בין הנוצרים למוסלמים (מלחמת גוג ומגוג).
מאמציו של הראובני לשכנע את מדינות אירופה הובילו רבים לחשוב שהוא אינו שפוי.
הראובני הוצא להורג על ידי האינקוויזיציה הספרדית ב-8 בספטמבר 1538.
נקודת המפנה ביחסים בין הקונפדרציה המוסלמית בראשותו של האימאם אחמד גראן לבין האימפריה הנוצרית הייתה בקרב שימברה קור במרץ 1529. קרב זה, שלא היו בו מנצחים ברורים, הראה שכוחם של המוסלמים שווה לכוח הנוצרים.
גראן הכין את צבאו ותקף את אתיופיה שוב ב-1531 יחד עם כלי נשק חדש - תותחים שקיבל מהאימפריה העות'מאנית.
צבאו של גראן הכריח את הכוחות הנוצרים לסגת למחוז אמהרה.
זוהי הפעם הראשונה שהמוסלמים הצליחו להביא את הנוצרים לסגת.
פלישת המוסלמים לאתיופיה מהווה נקודת מפנה ביחסם של היהודים לנוצרים.
ביתא ישראל בתחילה חוברים לנוצרים אך לאחר שראו שהאתיופים מפסידים העבירו את תמיכתם לצבא גראן שכובש את סאמיאן, ואז הם שוב משנים את עמדותיהם וקוראים לצבא הקיסר עם הגיבוי הפורטוגזי לכבוש את האזור.
לאחר מכן הם חוברים שוב לצבא מוסלמי - הפעם לאימפריה העות'מאנית ולמערכה חדשה, המלחמה האתיופית-עות'מאנית.
תולדות ביתא ישראל התאפיינו במלחמות ואיומי שמד, אך גם בתקופות זוהר של פריחה תרבותית.
כוש שם שמקורו בתנ"ך: "כוש בן חם אחד מנכדיו של נח שהתיישב בצפון מזרח אפריקה." "ממלכתו של אחשוורוש השתרעה מהודו ועד כוש."
עברית קדומה בזמן ממלכת ישראל ויהודה הפכה לגעז ולסבא.
רוב ההיסטוריונים המודרניים רואים בדעמת ציוויליזציה ילידית, למרות ההגמוניה של ממלכת סבא בים האדום.
עם זאת, מעט היסטוריונים אחרים רואים את דעמת כתערובת של "תרבות עילית" של ממלכת סבא והתרבות הילידית.
התומכים במוצא הילידי של דעמת מצביעים על כך כי גישות בלשניות עכשוויות (למשל של Edward Ullendorff) מצביעות על כך ששפות שמיות היו נפוצות באזור כבר בשנת 2000 לפנה"ס — הרבה לפני שהייתה שליטה סבאית כלשהי.
השפה השמית העתיקה אשר דוברה בצפונה של אתיופיה ובאריתריאה, לא הובאה מממלכת סבא אלא התפתחה באזור דובר שפה שמית משנת 2000 לפנה"ס בקירוב.
הקהילה היהודית חיה באזור אתיופיה של ימינו, עד אשר קיסרות אקסום קיבלה עליה את הנצרות והחלה בלחימה נגד היהודים שבעקבות זאת הקימו ממלכה עצמאית בתחילת המאה ה-4. המלחמות בין שתי מדינות אלה המשיכו עד שממלכת ביתא ישראל כבשה את האימפריה החבשית ושלטה ביד רמה על צפון אתיופיה.
בתחילת המאה ה-13 קמה שושלת קיסרים אשר החלה להילחם שוב נגד היהודים, וכוחה של ממלכתם החלה לרדת עד שנכבשה במאה ה-17.
בשנת 960 התקוממו בני ביתא ישראל יחד עם בני האגאו נגד ממלכת אקסום הנוצרית, שהונהגה על ידי השושלת הסולומונית.
בראשם עמדה יהודית המלכה, המכונה גם אסתר במקורות יהודיים ו-"יהודית גוּדית" במקורות נוצריים עוינים.
לפי ליקה כהנת ברהן ברוך, יהודית היא בתו של המלך גדעון הרביעי משושלת הגדעונים ששלטה בממלכה היהודית בצפון אתיופיה, בעוד שלפי מקורות נוצריים יהודית התגיירה לרגל נישואיה.
קיסרי שושלת זאגווה בני האגאו שיתפו פעולה עם היישוב העצמאי של ביתא ישראל בצפון אתיופיה, עד שנת 1270, בה הרג יקונו אמלאק את אחרון מלכיה, יטברק וייסד את השושלת הסולומונית העוינת ליהודים.
תקופת העצמאות הגמורה הייתה תור הזהב של יהודות אתיופיה.
בשנת 1270 הוקמה מחדש השושלת הסולומונית במחוז אמהרה כשהיא נתמכת בידי אנשי תיגראי.
יסחק הראשון גם כבש וסיפח שטחים מהממלכה היהודית וחילק אותם לשלושה מחוזות שליטה, וכן עודד פעילות מסיונרית באזורים אלו.
באמצע המאה ה-15 היו רובם של היהודים תחת שליטת ממלכת ביתא ישראל, אך היו מספר אזורים שנכבשו על ידי האתיופים.
על אזורים אלו שלטו מושלים מקומיים שהיו מאותם קהילות יהודיות ושיתפו פעולה עם המשטר האתיופי.
קיצו של הכיבוש האתיופי באותם קהילות החל ב-1434 כאשר הומלך גדעון החמישי כמלך היהודים וב-1450 סיפח את אותם קהילות חזרה לממלכת ביתא ישראל.
סיפוח זה היווה התגרות בקיסר, ושימש כצעד ראשון – ולא אחרון – של היהודים לקראת לחימה עתידית.
בשנת 1462 החלו כוחות צבא יהודיים לפלוש לתוך שטח האימפריה האתיופית ולהתקדם על עבר הבירה, תוך ניצול היעדרותו של הקיסר זרע יעקב בשל נוכחותו בקרבות מול המוסלמים מעדאל בדרום.
התוכנית של המנהיגים היהודים הייתה הדחת הקיסר והמלכת בנו אסקל כקיסר.
אמו של אסקל, ציון ציפורה, הייתה יהודייה וקרובת משפחתו של המלך גדעון, כך שבין שני הצדדים היה שיתוף פעולה.
הקיסר שמע על המזימה, ונסג בזעמו מהקרבות בדרום המדינה ישירות צפונה.
כאשר כוחות הקיסר התנגשו עם היהודים התוצאה הייתה הרת אסון ולוחמים יהודים רבים נהרגו.
הקיסרית ציון ציפורה נרצחה על ידי הקיסר, ומנהיגים יהודים רבים נלקחו בשבי, ביניהם הנזיר אבא צברה.
הלחימה הסתיימה בניצחון אתיופי והיהודים נסוגו.
לאחר הלחימה, הוסיף זרע יעקב לשמו את התואר "משמיד היהודים".
בנו של זרע יעקב, הקיסר באדה מריאם הראשון המשיך את הלחימה ביהודים, חתם על הסכם שלום עם עדאל – הסכם שתרם להזרמת חיילים מהגבול בדרום צפון לממלכת ביתא ישראל.
המלחמה ארכה שבע שנים בין 1465–1472 ותוצאותיה היו קשות מנשוא: יהודים רבים נרצחו בפקודה ישירה, ורבים אחרים נדרשו להתנצר פן ייענשו במוות כנקמה על רצח ישו.
בין 1478–1507, היו הקיסרים האתיופים עושי דבריה של הקיסרית הלני, ואזור הרמה האתיופית היה שליו יחסית.
יחסי האיבה בין האתיופים לביתא ישראל הפסיקו, והיהודים שיקמו את עצמם.
בתקופת שלטונו של הקיסר לבנה דנגל, תקפו המדינות המוסלמיות שמסביב את האימפריה האתיופית, בתמיכת האימפריה העות'מאנית.
אתיופיה, יחד עם בעלת בריתה החדשה פורטוגל, הצליחו למוטט זמנית את ההתנגדות האסלאמית.
ב-1520 החל מרד רחב היקף בסולטנות אדעל שהעלה לשלטון את האימאם אחמד גראן.
האימאם הצליח לאחד את המדינות והנסיכויות המוסלמיות לתוך אדעל כאימפריה אזורית מתחרה לאתיופיה.
לאחר שהצליח לאחד את המוסלמים, יצא אחמד גראן כנגד האתיופים וההתנגשות הראשונה בין הצדדים התרחשה בקרב שימברה קור ב-9 במרץ 1529. הקרב נגמר ללא מנצחים אך הראה שכוחם של האדעלים שווה לכוח האתיופים.
בשנת 1531, אחמד גראן הכין את צבאו ותקף שוב.
לאחר ניצחון האדעלים, הוכרחו לראשונה האתיופים לסגת.
בתחילת הפלישה, התנגדו היהודים לאדעלים ותמכו באתיופים, כנראה עקב חשש ממתחרה חדש באזור.
קרב אחר קרב, ניצחו האדעלים את האתיופים שניגפו מפניהם, והצליחו לחדור לתחומי ממלכת ביתא ישראל, לכבוש חלקים גדולים ממנה, ולדרוש התאסלמות של האזרחים שאזוריהם נכבשו.
ההתמוטטות המהירה של אתיופיה הובילה את הקיסר לבקש עזרה צבאית מפורטוגל, וב-22 במאי 1541 הגיע לאזור חיל משלוח פורטוגזי לעזרת האתיופים.
היהודים, שהגנותיהם לא הועילו מול האדעלים, ביקשו עזרה מהאתיופים והפורטוגזים.
בעקבות ההסכם ביניהם, אשר כלל הגנה על היהודים בתמורה להתנצרות מלך היהודים ואחיו, שחררו האתיופים, הפורטוגזים והיהודים את ממלכת ביתא ישראל מהכיבוש האדעלי במהלך קיץ 1542. לאחר גירושם של האדעלים מהרמה האתיופית, פנה הקיסר גלאוודיוס צפונה לנקום ביהודים, והוציא להורג את המלך היהודי יורם על הפרה של התנצרותו.
בשנת 1557, עמדה האימפריה האתיופית שוב מול האימפריה העות'מאנית – אלא שבפעם הזו העות'מאנים נלחמו ישירות באתיופים, ולא כתומכים באדעלים.
לאחר מותו של יורם, המליכו היהודים את רדאית כמלך ושיתפו פעולה עם העות'מאנים, בתקווה שאתיופיה לא תצליח לעמוד בלחימה בשתי חזיתות.
היהודים החלו בכיבוש אזורים והצליחו להשיב לשליטת את אזור וגרה וחיזקו את ההגנותיהם, הקרבות כנגד הקיסר החדש מינאס היו מוצלחים וחייליו הובסו בקרב.
העות'מאנים הצליחו ב-1560 לכבוש את חבל תיגראי יחד עם מלך מדיר בהר בהר נגוס יסחק, והכוחות היהודים שיתופו איתם פעולה.
למרות הברית הנרחבת, הצליח צבא אתיופיה לכבוש שוב את תיגראי ולהדוף את העות'מאנים צפונה לחוף הים האדום.
כתוצאה מכך, חתם קיסר אתיופיה על הסכם שלום עם המלך המורד של מדיר בהר ב-1562. שנה לאחר ההסכם נפטר הקיסר, ובנו סרצה דנגל ירש את כס האימפריה.
ב-1579 הפר יסחק את ההסכם, פנה שוב לעות'מאנים יחד עם היהודים, שנלחמו שוב כנגד האתיופים, שבקרבות אלו הפסידו הפסד צורם.
במקביל ללחימה, תקפו היהודים עמדות של הצבא הקיסרי ושני המחנות נלחמו.
ב-1579 ניהל הקיסר סרצה דנגל מערכה צבאית כנגד ביתא ישראל, אשר הסתיימה בהגלייתו של מנהיג היהודים, רדאית.
במחשוב תוכנת עריכת תמונה (נקראת גם עורך תמונה או תוכנת גרפיקה) היא תוכנה או אוסף תוכניות המאפשרות לערוך ולטפל בתמונות על גבי מחשב.
מידע גרפי בתמונת מחשב נחלק לשני סוגים: גרפיקת רשת (מפת סיביות) המציגה תמונה כאוסף פיקסלים בתצורת רשת, וגרפיקה וקטורית המנתחת מבנים ומגמות בתמונה (כגון שינויי צבע).
בהתאם לשני סוגים אלו קיימות תוכנות עריכת תמונה בעלות כלים מתאימים.
במידת הצורך ניתן להמיר תמונה וקטורית לתמונת רשת, המרה הפוכה מסובכת יותר אף כי קיימות תוכנות המיועדות לכך.
רוב התוכנות הגרפיות מאפשרות לייצא קובץ שנערך, לתסדיר שונה מזה שהיה בתחילה.
רוב תוכנות עריכת התמונה מכילות מגוון כלים וטכניקות המיועדות להקל ולפשט את אופן עריכת התמונה.
הכלים עשויים לטפל הן ברמה הנקודתית כגון תיקון עיניים אדומות, והן ברמה הכוללת כגון טיפול ברמות הרוויה והבהירות של התמונה.
יכולת עיבוד התמונה במחשב הביתי, על ידי תוכנה, איפשרו את התפשטות התחום, שהיה שייך בעבר בעיקר למומחים בתחומי הצילום והדפוס הדיגיטלי אף לשימושם של משתמשים ביתיים, מקצועיים וחובבנים, היוצרים אפקטים ויצירות רישום בעלות רמה גבוהה ומקצועית.
תוכנות עיבוד התמונה בעשור האחרון משתמשות בשיטת חלוקה לשכבות (Layers), כך שאפשר להחיל שינויים רק על חלק מהתמונה, או להזיז חלקים ממנה.
כלים נוספים בתוכנות שונות מאפשרות לייבא קובצי תמונות או חלק מהן, ולעבדן תוך תכונות שימוש רבות, כגון סיבוב, היפוך, שינוי גודל, מיקום, צביעה, ועוד.
בטכניקות מתקדמות יותר ניתן לבצע שינויי כגון שימוש בפילטרים לשינוי תאורה, אפשרויות צביעה מיוחדות, יצירת צורות (למשל גליל, כדור, תיבה), אנימציות תלת־ממדיות ועוד.
תוכנות עיצוב התמונה השפיעו רבות על התקשורת המשודרת, הכתובה, והאינטרנטית, וכן על התרבות, בעיקר מראשית המאה ה-21, עם התפתחות התוכנות.
הדבר מאפשר התפתחות משמעותית בתחום הפרסום והשיווק, כולל של אנשי ציבור ואף פוליטיקאים.
בנוסף, היכולת של כל אדם לעבד כל תמונה ולהפיצה ברשת, מאפשרת התפשטות של מם אינטרנט.
בישראל נחקק בשנת 2012 חוק הפוטושופ האוסר על "שימוש בעריכה גרפית, לרבות בתוכנת עריכת תמונה, לצורך הצרת היקפי גופו של דוגמן שנעשה שימוש בדמותו בכל פרסום המיועד לציבור".
SuperPaint (1973) היה אחד מתוכנות הגרפיקה המוקדמות ביותר.
Fauve Matisse (לימים Macromedia xRes) הייתה תוכנה חלוצית של שנות ה-90 המוקדמות, במיוחד כשהציגה תכונה של שכבות.
נכון לעכשיו, Adobe Photoshop היא אחת מתוכנות הגרפיקה הנפוצות והמוכרות ביותר בעולם, לאחר שיצרה פתרונות חומרה מותאמים אישית יותר בתחילת שנות ה-90. כיום GIMP משמש חלופה פופולרית בקוד פתוח פוטושופ של אדובי.
תוכנת מערכת היא תוכנת מחשב המיועדת להפעלה ושליטה על חומרת המחשב, ומשמשת כפלטפורמה להרצת יישומי מחשב.
המושג כולל בתוכו תוכנות כגון:
מערכות הפעלה (דוגמאות בולטות: z/OS, Microsoft Windows, Mac OS X ו-Linux), המאפשרות לחלקים השונים של מחשב לפעול יחד על ידי ביצוע פעולות כמו העברת נתונים בין הזיכרון והדיסק הקשיח, או הצגת פלטים על גבי המסך.
מערכת ההפעלה מהווה גם פלטפורמה להרצה של תוכנות מערכת "גבוהות" יותר, ושל יישומי מחשב.
תוכנות שירות (utility software) שתפקידן לעזור באנליזה, קונפיגורציה, אופטימיזציה ותחזוקה של המחשב.
מנהלי התקנים (device drivers) כדוגמת ה-BIOS ותוכנות קושחה המספקים את הפונקציונליות הבסיסית להפעלה ושליטה על חומרה המחוברת למחשב או מותקנת בתוכו.
ממשקי משתמש המאפשרים למשתמש ליצור אינטראקציה עם המחשב.
מאז שנות ה-80 של המאה העשרים, ממשק משתמש גרפי (GUI) הפך לטכנולוגיית ממשק המשתמש הנפוצה ביותר.
ממשק שורת פקודה גם כן נמצא עדיין בשימוש נרחב ומהווה אלטרנטיבה נפוצה לממשק הגרפי.
יש המייחסים למושג "תוכנת מערכת" גם כלים לפיתוח תוכנה כגון המהדר, המקשר ודיבגר (כלי לניפוי שגיאות).
להבדיל מתוכנות מערכת, תוכנות המאפשרות למשתמשים לעשות דברים כמו יצירת מסמכי טקסט, לשחק במשחקים, להאזין למוזיקה ולגלוש באינטרנט נקראות יישומי מחשב.
תוכנת שירות היא תוכנת מערכת שנועדה לעזור לנתח, לייעל או לתחזק מחשב.
תוכנת שירות מתרכזת לרוב בבחינת פעילות תשתיות המחשב (כולל חומרה, מערכת הפעלה, תוכנה, ואחסון מידע).
תוכנת שירות, בדומה לתוכנת מערכת הפעלה, היא סוג של תוכנת מערכת המבדילה אותו מיישום מחשב.
אנטי-וירוס משמשת לאיתור וירוסי מחשב.
תוכנת גיבוי מסוגלת ליצור עותקים של כל המידע המאוחסן בדיסק ולשחזר את הדיסק כולו או קבצים מסוימים מתוכו.
דחיסת נתונים משמשת לדחיסת נתונים באמצעי אחסון ובכך מגדילה את הקיבולת שלהם.
בדיקת דיסקים סורקת את הדיסק הקשיח הפעיל.
תכונה לניקוי דיסקים מוצאת קבצים לא הכרחיים לתפעול המחשב, או קבצים שתופסים כמות ניכרת מנפח המחשב.
תוכנת ניקוי כוננים עוזרת למשתמש להחליט מה למחוק כאשר הכונן הקשיח מלא.
תוכנת איחוי יכולה לזהות קובצי מחשב שתוכנם מפוזר ברחבי מספר מיקומים שונים בדיסק קשיח ולהעביר את החלקים השונים למקום אחיד כדי להגביר את יעילות המחשב.
מנהל קבצים מספק שיטה נוחה לניהול הקבצים ומשימות ניהול כמו מחיקה, שינוי שם, קיטלוג, העברה, העתקה, מיזוג, ייצור ושינוי ערכות נתונים.
מנטר מערכת רכיב חומרה או תוכנה המשמש לניטור משאבי וביצועי מערכת מחשב.
תוכנת תשתית היא תוכנה המנהלת את התוכניות הקיימות במכשיר ונותנת להם שירות, בנוסף לכך גם גורמת למכשיר לפעול.
מערכת ההפעלה - היא תוכנה במכשיר המנהלת ונותנת שירות לתוכניות אחרות.
היא למעשה תוכנת האם התשתיתית המאפשרת את פעולותיהן של יתר התוכנות בהיותה אחראית על השליטה, התקשורת, וניהול החומרה; מאפשרת לתוכנות אחרות ולמשתמשים בהן לפעול במערכת שיש בה קשר בין חומרה לתוכנה - אם למשל, בהעברת נתונים מהזיכרון לדיסק הקשיח או בעיבוד טקסט במטרה שיוצג על הצג (מסך).
דוגמאות למערכות הפעלה נפוצות הן: ווינדוס, משפחת לינוקס ומק.
אנטי-וירוס הוא תוכנה במכשיר המנהלת ובודקת תוכניות אחרות.
בנוסף לכך תוכנת תשתית מעבדת גם את הדברים הקורים "מאחורי הקלעים" למשל זיכרון RAM, שירות תוכניות הפועלות ברקע, Firewall ועוד.
תוכנת תשתית מספקת שירות גם למשתמש כמובן, למשל במערכת ההפעלה "ווינדוס" ברגע שלוחצים על כפתור "התחל" המערכת נותנת שירות למשתמש.
תולדות בני נח המכונים במחקר גם "לוח העמים" הוא אילן יוחסין של שבעים עמים היוצאים מבני נח, המופיעים בפרק י' של ספר בראשית, בסוף פרשת נח.
מתוארת בהם התהוותה המחודשת של האנושות והתפלגותה לעמים ולשונות בעקבות המבול שגרם להכרתת האנושות הקודמת והישארותם של בני נח.
על פי המתואר בפסוקים, כל בני האדם הם מצאצאי נח שניצלו מן המבול.
הסיפור מופיע בסוף פרשת נח שבחומש בראשית.
על פי המסופר, לאחר המבול שהכחיד את כל בני האדם מלבד נח ומשפחתו, האנושות התחילה להתרבות ולהתפלג למשפחות ועמים מבניו וצאצאיו של נח, כאשר כל בן מייצג אב קדום של עם כלשהו, כמתואר במקרא: .
באמצע הקטע מסופר על נמרוד בנו של כוש שאינו מייצג אב קדום של עם כלשהו, אלא עומד כדמות בפני עצמו.
הוא אינו מוצג בציון שמו בלבד, כדמויות האחרות בפרשה, אלא מובאים גם פרטים מועטים על חייו, שעל-פיהם היה גיבור ציד, שמלכותו חלה בארץ שנער, בערים בבל, ארך, אכד וכלנה (עיר שאינה מזוהה).
ומשם יצא לכבושים באשור ובנה את הערים נינוה, כלח, רסן ורחובות עיר (גם היא אינה מזוהה כיום).
לאחר כיבושיו עולה שממלכתו השתרעה ברוב אזור מסופוטמיה.
פרק זה מסיפורי בראשית הוא מהעוסקים בבריאת העולם ובהתהוות האנושות, כמו גם דור הפלגה המאורע שהתרחש בתוך זמן סיפור זה ומובא בהרחבה במקרא בפרשיה הבאה.
בעקבות זה שהמקרא מתאר שוב את התחלת העולם.
ללוח העמים אין מקבילות תואמות במזרח הקדמון, שאומרות שכל האנושות היא ממקור אחד.
המצרים ראו רק את עצמם כבני אדם בעוד שהאחרים נוצרו מאויבי האלים.
בתרבות השומרית נתפסים עמים זרים כאיום על הסדר ביקום שנקבע על ידי האלים.
ממניין העמים כאן עולה המספר שבעים, כאשר לא סופרים את שלושת בני נח, את נמרוד, ואת בני פלג בני פלג לא הופיעו באילן היוחסין של כל בני נח, אלא באילן יוחסין משלהם.
מכאן יצא המושג "שבעים אומות" שמופיע בחז"ל.
המספר שבעים מופיע גם בבני יעקב שיורדים למצרים.
למספר שבעים יש גם משמעיות בתרבויות שכנות כדוגמת הכנענים שבעים בני אשרה.
אילן היוחסין של בני נח
מקומות מושבות העמים אמנם לא מפורשים בקטע זה אך יש אליהם התייחסות רבה בשמות של האומות בשאר ספרי המקרא, בחז"ל ובמחקר.
בני שם התיישבו רובם במזרח התיכון.
בעקבות שמו של אבי קבוצת העמים האלה נקראו ה"עמים שמיים", והשפות המדוברות על ידיהם נקראות "שפות שמיות".
הזיהויים של עמי שם הם: עילם מזוהה באזור מצפון למפרץ הפרסי וממזרח לחידקל.
אשור ישב על חופו המערבי של נהר החידקל.
ארם תחילת מושבו בקיר ועם השנים עבר דרומה לסוריה.
רוב בני יקטן התיישבו בחצי האי ערב.
בני חם התיישבו רובם באפריקה ובארצות המזרח הקרוב.
הזיהויים של עמי חם הם: כוש מזוהה באזור מדרום למצרים, בכתבי יוסף בן מתתיהו אתיופיה ובתרגום רס"ג אלחבשא.
מצרים היא הארץ הידועה ממסיפורי התורה הנמצאת על גדות הנילוס.
פלשתים תחילה התיישבו באיי הים ובהמשך פלשו לחוף הדרומי של ארץ כנען.
פשט המקרא הוא שפלשתים הם בניהם של כסלוחים.
לפי פירושו של רש"י, הפלשתים נולדו מפתרוסים ומכסלוחים שהיו "מחליפין משכב נשותיהם אלו לאלו ויצאו מהם פלשתים".
הרמב"ן מפרש שהכסלוחים היו יושבי עיר מארץ כפתור שיצאו לכיבושים באזור פלשת שנקרא בהמשך על שמם (מלשון פלישה) והוא נסמך על הפסוק .
פוט יש המזהים כאבי העם הלובי ויש המזהים כארץ פנוט שמופיעה בכתבים מצריים בסביבות סומליה של ימינו.
כנען אבי העמים שהתיישבו בארץ כנען, גבול הכנעני מפורש בפרשייה הזאת .
בני יפת התיישבו רובם באסיה הקטנה, באירופה ובחלקים הצפוניים של הים התיכון בחצי האי הבלקני, וברמה האיראנית.
מכיוון שמדי ויוון מזוהים בוודאות, ועוד עמים אחרים בני יפת מזוהים בסבירות כעמים דוברי שפות הודו-אירופיות לענפיה השונים, מזהים את בני יפת כעמים דוברי השפות ההודו-אירופיות או רובם, כאשר העמים הידועים ביותר כבני יפת הם עמי אירופה והעמים האיראנים.
תוכנת הצפנה היא תוכנה המשתמשת בהצפנה כדי למנוע גישה לא מורשית למידע דיגיטלי.
קריפטוגרפיה משמשת להגנה על מידע דיגיטלי במחשבים וכן על מידע דיגיטלי שנשלח למחשבים אחרים דרך האינטרנט.
ישנם מוצרי תוכנה רבים המספקים הצפנה.
הצפנת תוכנה משתמשת בצופן כדי לטשטש את התוכן לטקסט צופן.
אחת הדרכים לסווג סוג זה של תוכנה היא סוג הצופן המשמש.
ניתן לחלק את הצפנים לשתי קטגוריות: צפני מפתח ציבורי (הידועים גם כצפנים א-סימטריים) וצפני מפתח סימטריים.
תוכנת הצפנה יכולה להתבסס על מפתח ציבורי או הצפנת מפתח סימטרי.
דרך נוספת לסווג הצפנת תוכנה היא לסווג את מטרתה.
באמצעות גישה זו, הצפנת תוכנה עשויה להיות מסווגת לתוכנה המצפינה "נתונים במעבר" ותוכנה המצפינה "נתונים במצב מנוחה".
נתונים במעבר משתמשים בדרך כלל בהצפנה אסימטרית, ונתונים במצב מנוחה משתמשים בדרך כלל בצפני מפתח סימטריים.
ניתן לחלק עוד יותר צפני מפתח סימטריים לצפני זרמים ולצפני בלוק.
צופני זרם מצפינים בדרך כלל טקסט רגיל ביט או בייט בכל פעם, והם משמשים לרוב להצפנת תקשורת בזמן אמת.
המפתח משמש כדי לקבוע את המצב ההתחלתי של מחולל זרם מפתח, והפלט של מחולל זה משמש להצפנת הטקסט הפשוט.
אלגוריתמי צופן בלוקים מפצלים את הטקסט הפשוט לבלוקים בגודל קבוע ומצפינים בלוק אחד בכל פעם.
לדוגמה, AES מעבד בלוקים של 16 בתים, בעוד קודמו DES מצפין בלוקים של שמונה בתים.
תול היא עיירה בנפת א-נבטיה בלבנון.
בשנת 1875 ויקטור גרן ציין במסעותיו באזור: "מימיני, מצפון, על גבעה שממנה עמק מפריד בינינו, הכפר הקטן תול.
בשנת 2014, 50% מבעלי זכות ההצבעה הרשומים בעיירה היו מוסלמים, ו-50% היו נוצרים.
46.43% מהמצביעים היו מוסלמים שיעים ו-46.43% היו קתולים מארונים.
רוב תושבי העיירה הם עקורים מהאזורים הלבנוניים הסמוכים לה, ובמיוחד מהעיר נבטיה.
לאחר שנבנו בכפר מספר מפעלים גדולים הוא חווה מהפכה כלכלית.
לאחר מלחמת לבנון השנייה תהליך הבנייה של הכפר הואץ, ונבנו בו מספר מבני ענק.
הוא הפך לאזור מגורים מובהק.
בתול יש מספר רב של בתי עסק, שרובם ממוקמים בצפון-מערב העיירה.
תולדות המוזיקה הוא תחום שעוסק במיפוי מקורות המוזיקה בחברה האנושית והתפתחותה במשך הזמן.
למרות שמיפוי היסטורי של המוזיקה באופן וודאי הוא דבר שנתקל בקשיים עקב תיעוד חלקי, ועקב האופי המופשט של הביצוע שלה שיכול לגרום להיעדר ממצאים (כגון, שירה ללא כלי נגינה).
ידוע בוודאות כי מקורותיה של המוזיקה נעוצים עמוק בתקופת האבן.
נראה כי המוזיקה הראשונה שנוצרה הייתה מוזיקה קולית מלווה במחיאות כפיים ומאוחר יותר גם בכלי הקשה, שככל הנראה היו כלי הנגינה הראשונים שנוצרו.
נמצאו גם עדויות לכלי נשיפה עתיקים מאוד.
התווים המוזיקליים, שהם הדרך הפשוטה ביותר לתיעוד מוזיקה, הומצאו רק לקראת סוף ימי הביניים על ידי הכנסייה הקתולית באירופה, לאחר שגילתה כי המוזיקה יוצרת קשר עז בין התפילה למתפלל.
מכל מקום, מוזיקה הייתה קיימת כמעט משחר ימי האדם, בתרבויות שונות במקביל.
תולדות המוזיקה הוא תחום מחקרי שבו מחפשים כיצד החברה, ההיסטוריה, הדת, האסתטיקה וחיי האנשים השפיעו על יצירת מוזיקה.
גישה זו אינה רק מחפשת את המוזיקה כתחום אמנותי, אלא גם מתייחסת לרגש, לפילוסופיה, לידע, למתמטיקה ולרבים תחומים נוספים שעוזרים להבין את תולדות המוזיקה.
תחום מחקרי זה גם מאפשר לנו לפרט תקופות חשובות בעולם המוזיקה, כמו תקופת הרנסנס והתקופה הרומנטית, ומראה בבירור כיצד חיי האדם השפיעו על המוזיקה וכיצד גם המוזיקה השפיעה על חיי האדם.
"השיטות הכמותיות" של מדעי הטבע יושמו על מוזיקה כתופעה פיזיקלית על ידי היוונים הקדמונים: "הפיתגוראים" חקרו את המספר כתנאי העיקרי לצליל מוזיקלי, ואת היחסים המספריים כחוקי ההרמוניה הבסיסיים במוזיקה, באנושות ובספירות.
מחקר זה נמשך לאורך ימי הביניים כחלק מ"ארס מוזיקה", שהיה בעצמו חלק מהקוואדריביום יחד עם חשבון, גיאומטריה ואסטרונומיה.
החל מהמאה ה-18- , החלו חוקרים מתחומים כמו מתמטיקה ופיזיקה להקדיש תשומת לב למוזיקה עם גדש על חקר תופעות באקוסטיקה ובפיזיקת הצליל.
באופן דומה, במאה ה-19- הושפעו חוקרי מוזיקה רבים מהרמן פון הלמהולץ (1821-1894), אנטומיסט ופיזיולוג, ופרידריך קרל שטומפף (1848-1936), ששניהם עבדו על פסיכולוגיית השמיעה וביקשו לחקור באופן אמפירי לעניינים אסתטיים שנחשבו בלתי מוחשיים.
עבודתם מילאה תפקיד חשוב במגמה כללית של דטרמיניזם - אמונה שלכל התופעות והחוויות המוזיקליות יש סיבות שניתן לייחס.
בתקופה זו בין השמונה- עשרה ל התשע-עשרה נכנס לשימוש המונח הגרמני "Musikwissenschaft".
כמו המונח הלטיני "scientia", "Wissenschaft" פירושו 'מידע', אך ניתן ליישם אותו באותה רלוונטיות גם לגוף הידע הכולל תופעות טבע ותרבותיות.
התפתחות זו אפשרה לגשת לתולדות המוזיקה לא רק כאמנות, אלא גם כתופעה חברתית, תרבותית ופילוסופית.
בחקר תולדות המוזיקה ישנן שתי קטגוריות בסיסיות עיקריות: הראשונה היא אמפירית-פוזיטיביסטית.
בשיטת האמפירית-פוזיטיביסטית, היסטוריונים מחפשים עדויות מוסיקליות כגון מסמכים כמו כתבי יד של יצירות, הקלטות, מכתבים וכל פיסת מידע שניתן לחקור כעובדה.
לאחר איסוף הנתונים, החוקרים משתמשים בעובדות שמצאו מהמחקר שלהם כדי לחשוף מגוון רחב יותר של מידע באמצעות פעולות פנימיות ומוחות יצירתיים.
האמפירי-פוזיטיביסט ניגש לחשיבה מוזיקלית של המוזיקאי כאובייקט של מחקר, כפי שאמר ויליאם קינדרמן במחקרו על בטהובן: "כדי לחקור לא רק מה בטהובן עשה, אלא גם מדוע הוא עשה זאת".
השיטה השנייה, היא התיאורטית-פילוסופית, מתקיימת לצד הגישה האמפירית-פוזיטיביסטית.
שיטת מחקר זו מורכבת יותר מהראשונה, משום שניתן למצוא פרשנויות מרובות בתוך נושא אחד.
היא עושה שימוש במכלול של מושגים, כגון אסתטיקה, צורה, סגנון כדי לפרש השקפה מודעת או לא מודעת על הנושא.
שיטה זו דורשת הבנה של הנושא המוזיקלי וכל היבט שעשוי להיות קשור אליו, על מנת להבין את היצירה המוזיקלית בתקופה ספציפית.
עם חלוף הזמן, נוצרים היבטים חדשים במוזיקה, וקשה יותר לחוקרים לראות כיצד היבטים אחרים כמו חיי חברה ואירועים חשובים מאותה תקופה השפיעו על המוזיקה.
הפתרון היה ליצור תקופות מוזיקליות שחיברו בין החיים למוזיקה, שיטה זו נקראה תיאוריית הזייגייסטים (zeigeist).
תיאוריה זו חיברה בין היסטוריה כללית להיסטוריה מוזיקלית, היא כללה מוזיקאים ואת הביוגרפיות שלהם, מגמות ואירועים חשובים אחרים שהשפיעו על המוזיקה, במילים אחרות, ההיסטוריה הכללית התקדמה לאורך השנים וכך גם המוזיקה.
תיאוריה זו נתנה משמעות למוזיקה והפכה אותה לחלק מהתרבות.
למרות שסייעה לחלק תקופות לתקופתיות, לתיאוריית הזייגיסטים היו חסרונות.
היסטוריונים של מוזיקה התמקדו יותר בביוגרפיה ופחות בהתפתחות המוזיקלית עצמה.
הפתרון היה להמציא מושג אחר.
לקראת המאה ה-20, הופיע מושג ה"סגנון" כדי לפתור את הבעיות הללו.
באמצעות כלי זה, חוקרים הצליחו לכסות את כל התחומים ולהבין זהות מוזיקלית במקום להתמקד בעיקר בביוגרפיות.
מושג זה זיהה יצירות בודדות ואת המונח המוזיקלי שלהן, הבדיל ז'אנרים, קבע סגנונות גזעיים ואתניים ומוזיקה ויצר גישה ביקורתית השוואתית.
עם זאת, רעיון הסגנון ספג ביקורת על מגבלתו בהסבר משמעות ותפקודים, ועל מגבלתו בהפרדת היסטוריה מוזיקלית מהיסטוריה כללית.
אז על מנת למלא את החסר בתיאוריית הזייגייסט ובתיאוריית הסגנון, נוצרה שיטה חדשה, שניתן לראות בשיטה זו שילוב של שתי השיטות, מה שהופך אותה לגישה טובה יותר המכסה מגוון רחב יותר של מחקר מוזיקלי.
"ההיסטוריציזם החדש" כלל היבטים חדשים במחקר תולדות המוזיקה כגון: שפה, מגדר, אנתרופולוגיה ותיאוריה חברתית.
הכללת ההיסטוריה הכללית, התרבות ותאוריית המוזיקה הפכה אותה לגישה טובה יותר, אשר שילבה את הצורך בחלוקה לתקופתיות עם הצורך להבין את העומק המוזיקלי, וגם כללה היבטים תרבותיים חשובים, שעזרו להעמיק את הבנתנו את ההיסטוריה המוזיקלית.
על פי האמור בתנ"ך, אבי המנגנים בכלי פריטה (כינור ועוגב) היה יובל בן למך: , כלומר אביהם של המנגנים וממציא אומנות הנגינה (או אומנות הפריטה, לפי פירוש אחר).
גם המיתולוגיה הכנענית, כפי שזו משתקפת בכתבי אוגרית, מאזכרת אל שהמציא את אומנות הנגינה.
בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס היו פרשנים נוצריים שהציגו את פיתגורס ויובל כאבות המוזיקה.
חוקרים מעריכים, בהתבסס על העובדה שמוזיקה קיימת בכל תרבויות העולם, כולל תרבויות שהתקיימו בחברות של ציידים-מלקטים, כי מקורה עתיק מאוד.
קיימים ממצאים ארכאולוגיים ספורים של כלי נגינה פשוטים מהתקופה הפלאוליתית.
הממצא העתיק ביותר הוא חליל שעשוי מעצם ארוכה של נשר, שהתגלה במערה בגרמניה, והוא משויך להתרבות האוריניאקית, שהתקיימה לפני כ-40,000 שנה.
הכינוי "מוזיקה פרה-היסטורית" (או לעיתים גם "מוזיקה פרימיטיבית") מתייחס לכל סוגי המוזיקה בתרבויות אשר לא פיתחו תיעוד בכתב של המוזיקה שלהן.
אנתרופולוגים מעריכים כי תחילתה של ההתפתחות של המוזיקה בתקופות מוקדמות, הייתה בחיקוי של קולות של חיות.
בתרבויות אשר לא פיתחו היסטוריה כתובה ושומרות על חלק מן המסורות של קבוצות הציידים-מלקטים (כמו למשל תרבות האבוריג'ינים באוסטרליה ותרבותם של חלק מן הילידים באמריקה), קיימת מוזיקה פרה-היסטורית; אם כי המונח מתייחס לעיתים קרובות להיסטוריה של המוזיקה באירופה לפני התפתחות הכתב ביבשת.
מהבחינה של התייחסות תרבותית למוזיקה, במקרים רבים מוזיקה של תרבויות במקומות אחרים מכונה "מוזיקת עולם", מוזיקה ילידית, או "מוזיקה מסורתית".
השלב הבא בהתפתחות המוזיקה היה לאחר המצאת הכתב, והוא מצוין כ"מוזיקה עתיקה".
לטענת אן דראפקורן-קילמר, שחקרה את הנושא, ה"שיר" העתיק ביותר בעולם נכתב בכתב יתדות, ומקורו בעיר הקדומה אור מלפני כ-4,000 שנים.
דראפקורן-קילמר מצאה מקצב משולש (שנמצא גם בשירה מצרית עתיקה) שנכתב בסולם דיאטוני.
ישנן מספר עדויות מן העת העתיקה המצביעות על שימוש בכלי נגינה שונים.
ציורים על כדים ותיאורים כתובים של מוזיקה מצביעים על שימוש בכלי נגינה כמו צינורות כפולים, שכנראה שימשוכחמת חלילים פרימיטיבית, ועל ביצוע מוזיקלי של פוליפוניה.
תיאורים של התפתחויות דומות מופיעים גם בתרבות עמק האינדוס וגם בכתבי אריסטו.
בין כתבי אוגרית נמצא לוח חרס ועליו סימני יתדות המבטאים תווים, מהעתיקים בעולם.
באוגרית נמצאו אף מספר כלי נגינה.
ההיסטוריה המתועדת של המוזיקה המערבית מתחילה במאה ה-8.
יצירות מוזיקליות מועברות ומובנות באופן הטוב ביותר כאשר הן מקוטלגות בהקשר ובמקום המתאים להן בהיסטוריה של המוזיקה.
מוזיקת ימי הביניים – באופן כללי מוזיקה שהולחנה לפני שנת 1450, הסגנון הבולט ביותר בתקופה זו הוא המזמור הגרגוריאני.
מוזיקת רנסאנס – 1450–1600, מוזיקת הרנסאנס מאופיינת בשימוש ביותר כלים, ובקווים מלודיים מרובים יותר.
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית – 1820–1920.
מוזיקה קלאסית בתקופה המודרנית – מונח המשמש לתיאור של מוזיקה פוסט-רומנטית שהולחנה ומולחנת עד היום, ומוזיקה עכשווית – מוזיקה קלאסית שהולחנה מסוף המאה ה-20 ועד ימינו.
השנייה, קשה לקבוע מתי סגנון מוזיקלי דועך לחלוטין ומתחלף בסגנון חדש.
קשה לסווג את המוזיקה המערבית הקלה, המבוססת על ג'אז ובלוז, כמוזיקה מערבית טהורה.
יש שיאמרו שלמעשה שורשיה של המוזיקה הקלה הם בבלוז ובג'אז, ששורשיהם במוזיקה האפריקאית.
אולם גם את תולדות המוזיקה הקלה והג'אז אפשר לחלק לתקופות (הרשימה על פי סדר כרונולוגי):
ג'אז ובלוז: שורשי הבלוז, בלוז, דיקסילנד ג'אז, סווינג, בופ, פיוז'ן.
רוק: רוקנרול, רוק פסיכדלי, רוק מתקדם, רוק כבד (הבי מטאל, הארד רוק), פאנק רוק (Punk rock), מטאל, גראנג', נו-מטאל.
תולדות האמנות הוא תחום הדן בהיסטוריה של האמנות החזותית.
למרות שהוא משיק בנקודות רבות לתחום הדת, הפילוסופיה והאסתטיקה, אין הגדרת טבעה של "האמנות" תחום העיסוק המרכזי שלו.
התחום של תולדות האמנות מנסה לסווג שינויים ותקופות באמנות במשך הזמן וכן להבין טוב יותר כיצד האמנות מעצבת ומעוצבת על ידי החברה והתרבות.
לשם ניתוח האמנות בתקופותיה השונות, ומתוך ההנחה כי תהליכי היצירה של אמן הם תהליכים בעלי סטרוקטורה הניתנת לתיאור או ניתוח פרשני, משתמשים ההיסטוריונים בכלים השאובים מתחומי מחקר שונים כגון איקונוגרפיה, היסטוריה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה ופסיכואנליזה, פילוסופיה, ארכאולוגיה ועוד.
על פי רוב, נהוג לייחס לתחום זה בעיקר את תולדות האמנות האירופית.
עם זאת, ישנם היסטוריונים של האמנות החוקרים אמנות שאינה אירופית, כגון אמנויות המזרח הרחוק, אמנות אפריקאית ועוד.
תחום תולדות האמנות הוא תחום מודרני בעקרו, למרות שמקורותיו מגיעים עד לעת העתיקה.
הטקסט המשמעותי הראשון אשר תיאר בהרחבה את האמנות בת זמנו היה האנציקלופדיה "תולדות הטבע", מאת פליניוס הזקן, אשר מנתה 37 כרכים ונחשבת למקיפה ביותר בעולם העתיק.
היא הושפעה בתחום הזה על ידי כתבי הפסל היווני קסנוקרטס מאתונה (או קסנוקרטב מסיקיון) שלא שרדו.
חיבורים ראשונים אשר דנו בביוגרפיה של אמנים הופיעו בפרובאנס במאה ה-13 לספירה.
היו אלו חיבורים שנושאם היה טרובדורים.
על פי משה ברש, ייתכן כי היה זה מעמדו של טרובדור כחופשי מגילדות ואיגודים אחרים, אשר הפכה את דמותם של הטרובדורים לאב טיפוס לייצוג אמנים ולתיאור חייהם.
השינוי המרכזי במעמדה של האמנות והפיכתה למושא של תיאור ומחקר התרחש בתקופת הרנסאנס.
תפיסת המציאות של אנשי הרנסאנס כחזרה אל העבר ו"תחייתו" מחדש, הכילה בתוכה גם עלייה במעמדה של האמנות.
פרנצ'סקו פטרארקה ובייחוד תלמידו ג'ובאני בוקאצ'ו השתמשו במונח "תחייה" לתיאור גם של אמנות ואמנים.
העלאת מעמדה של האמנות הביאה לאפשרות ליצירת היסטוריה של התחום.
מן הראשונים שעשו זאת היה פיליפו וילאני (Filippo Villani), אשר בכרוניקה שחבר אודות העיר פירנצה, הכניס לראשונה פרק קצר הדן בביוגרפיה של ציירים כגון ג'וטו וצ'ימבואה (Cimabue), תוך התמקדות כמעט בלעדית בביוגרפיה שלהם.
מהלך משמעותי עוד יותר ניתן למצוא בחיבורו של הפסל האיטלקי לורנצו גיברטי - "פירושים" (Commentarii).
חידושו של חיבור זה היה בגיבוש ראשוני של תפיסה היסטורית של האמנות, כלומר כרצף בעל מימד כרונולוגי, בהתאם לרוח הרנסאנס.
גיברטי חיבר את כתב היד בין השנים 1452–1455, שנות חייו האחרונות, והוא ספוג בהשפעה של הכתבים ה"קלאסיים" כגון זה של פליניוס.
על עובדה זו מעיד גם כותרתו של החיבור שנכתבה תוך ששימוש בתעתיק הלטינית של המונח.
החיבור הורכב מפרק אשר עסק בסקירה היסטורית של האמנות ורעיונות אסתטיים שונים; פרק אשר הכיל מדעים הדרושים לאמנים לשם עבודתם וכן פרק ובו אוטוביוגרפיה ראשונה של אמן פלסטי.
בפרק זה, תיאר גיברטי את האמנים הטוסקנים אשר הקדימו אותו והשפיעו על עבודתו.
למרות תקדימים היסטוריים אלו, נתפש ההיסטוריון האיטלקי ג'ורג'ו ואזארי כאבי תחום תולדות האמנות.
עבודתו המרכזית של ואזארי, אשר שימש גם ארכיטקט וצייר בעל סגנון מנייריסטי, הייתה חיבור בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" (Le Vite delle più eccellenti pittori, scultori, ed architettori) ובו תיאר את חייהם של אמנים.
הספר פורסם בשנת 1550 ומהדורה שנייה שלו יצאה בשנת 1568.
כתיבתו של ואזארי, אשר התמקדה באופן בלעדי בתיאור ביוגרפיות של אמנים, הציבה את האמנות כתחום הראוי לסקירה היסטורית עצמאית.
יתר על כן, בכתיבתו התמקד ואזארי לא בכתיבת "כרוניקות" של אמנים, כי אם ניסה לנסח מתוך חיי האמנים את עיסוקם במהותה של האמנות.
ואזארי ניסה לפרש, בו זמנית, את האמנות כתופעה ביחס לרצף ההיסטורי וכתוצר יחידני בעל ערך מוחלט הגלום בהם.
עם זאת, תפיסות אסתטיות מתקופתו, לא איפשרו לואזארי להתייחס בצורה מלאה אל הנסיבות בהן נוצרה היצירה, אלא לחפש את מיקומה של היצירה בהתאם להתקדמות האבולוציונית של האמנות אל עבר 'הכלל המושלם של האמנות' (perfetta regola dell' art).
החיפוש אחר ביטויו של הכלל המושלם באמנות מעידה כי ואזארי לא יצר הפרדה בין תחום האסתטיקה לבין תחום תולדות האמנות, אלא ראה בהם תחום אחד.
תפיסה זו מציגה את כינון ה"רנסאנס", מונח אשר הופיע לראשונה בדפוס ביצירה זו, כביטוי ההיסטורי הדטרמניסטי של תהליך זה.
ספר נוסף מאת ג'ובאן פייטרו בלורי (Bellori) בשם "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים" הופיע ברומא בשנת 1672. בלורי, אשר היה מחבר פורה, עסק בפרשנות אודות עתיקות מן התקופה הקלאסית ואף מונה על ידי האפיפיור קלמנס העשירי לתפקיד "שומר העתיקות של רומא", יצר את החיבור הזה כהמשך ישיר לחיבורו של ואזארי.
הוא הציג את הביוגרפיות של 12 אמנים אשר פעלו לאחר תקופתו של ואזארי כגון ניקולא פוסן וקאראווג'ו.
בביוגרפיות אלו לא הציג את האמנות כבעלת ייעוד אחיד וברור אלא תיאר ופירש את קשת ההשקפות המנוגדות אודות האמנות בתקופתו.
במאה ה-18 טען יוהאן יואכים וינקלמן (1717–1768) כי הדגש בכתיבת ההיסטוריה של האמנות צריכה להיות המשמעות בעיני הצופה ולא המשמעות בעיני האמן.
בכך ביקר את התיאור הביוגרפי שהיה העיקר בעבודתו של ואזארי.
חיבוריו הידועים ביותר היו "הגיונות על החיקוי של יצירות יווניות ורומיות" (1750), חיבור אשר נודעה לו השפעה רבה בתרבות של המאה ה-18, וכן "תולדות האמנות של העת העתיקה" (1764), ספר אשר בו הופיע לראשונה המונח "תולדות האמנות".
Herder 1803–1744), אשר הושפע מאוד מכתיבתו של וינקלמן, הציג שינוי בגישה אל האמנות היוונית.
בתארו אותה חידד הרדר את ההקשר ההיסטורי, הדתי והגאוגרפי בעיצוב דמותה של האמנות, הקשרים אשר היו מובלעים בכתיבתו של וינקלמן.
שאלת קליטתה של האמנות הייתה מרכזית בעיניו.
'כושר ההכרה' אשר שותף לקליטתה של האמנות אינו תבוני בבסיסו כי אם נובע מן החושים.
הרדר תיאר גישה זו כ"תבונה של היד" ובכך שם את הדגש על הצופה המתבונן ביצירה, אספקט שוינקלמן התעלם ממנו.
יעקב בורקהרדט (Jacob Burckhardt 1897–1818), השווה את הכתיבה אודות האמנות לכתיבת ההיסטוריונים.
הוא תיאר את האמנות מתוך הקשרה ההיסטורי, כמבטאת בעל קול ייחודי של 'רוח התקופה'.
בכך סלל בורקהארט את הדרך לניתוח אמנותי שיטתי של קבוצות יצירות מתוך השוואה היסטורית ותרבותית.
חיבורו הידוע ביותר הוא "תרבות הרנסאנס באיטליה" (1860) בו תיאר את תרבות הרנסאנס מתוך התופעות החברתיות שלה.
בגישה אותה הגדיר כ"תולדות האמנות לפי נושאים ומשימות" (Kunstgeschichte mach Theman and Aufgaben) ניתח בורקהארט נושאים שונים בתרבות האנושית מתוך התבוננות ב'תולדות האמנות' כגון 'תמונות מזבח', 'דיוקנאות' ו'אספנים' וכו' מתוך ההנחה כי אלו הם נושאים בעלי סטרוקטורה בולטת ומשמעותית הניתנת לתיאור.
אלויס ריגל (Alois Riegl 1905–1858), הציע בעבודתו הפרשנית להתמקד בבעיית הסגנון של האמנות.
מעקב אחר התפתחותם של סגנונות אמנותיים ודרכי עיצובם של אובייקטים על פני רצף היסטורי.
התמורות החלות ב'סגנון' אינן מתרחשות, על פיו, עקב סטייה או 'יציאה' מן הרצף ההיסטורי של ההיסטוריה האמנותית, אלה משמרת בתוכה את 'רציית האמנות'.
במושג 'רציית האמנות', אותו מפתח ריגל בספרו "מלאכת-המחשבת הרומית המאוחרת", "משווה ריגל את מגמות הסגנון האופייניות של היצירה האמנותית [...] אל כיווניה העיקריים של המחשבה הפילוסופית באותה תקופה" (משה ברש, מחשבת האמנויות, פרק 6).
אולם לא רק הסגנון האמנותי מתעצב מתוך ההקשר ההיסטורי אלה אף מהותה של האמנות עצמה.
מהות זו הכוללת בתוכה גם הקשרים איקונוגרפיים והשוואה סגנונית והיא נבחנת אצל ריגל במסורת הפילוסופיה של הפוזיטיביזם.
מהלכיהם של בורקהארט וריגל חידדו את אופני ההסתכלות ביצירת האמנות מתוך מסורות היצירה שלה.
אולם היה זה היינריך ולפלין (Heinrich Wölfflin 1945–1864), יורשו של בורקהארט בקתדרה לאמנות של בזל, אשר חידד את ההתבוננות באספקטים החזותיים של יצירת האמנות מתוך כלי ניתוח פסיכולוגיים ופילוסופיים.
גרשם קורט פרייער (1885–1973) הציע תאוריה מרקסיסטית של תולדות האמנות, בה התבסס על קביעתו של קרל מרקס "ההוויה היא הקובעת את התודעה", ועל עקרון המטריאליזם ההיסטורי, וקבע כי האמנות בכל תקופה משקפת את תודעת אנשי התקופה כפרטים וכחברה, ומכאן גם את ההוויה שיצרה את התודעה הזו.
שינויים באמצעי הייצור, כגון המעבר מפאודליזם לקפיטליזם והתפתחות הבורגנות, באים לביטוי באופני הייצוג האמנותי.
לדבריו, האמנות יכולה להצביע על שינויים בתודעה החברתית, לעיתים עוד בטרם חלחלה ההכרה בשינויים אלו בתודעת ההמונים והשלטון.
חוויית האמנות יכולה לעורר תגובות אצל הצופים ולהניע את התהליך הדיאלקטי הבונה את החברה ומשנה אותה.
האמנות, לפיכך, לא רק משקפת את החברה שבה נוצרה, אלא אף משפיעה על התפתחותה.
היסטוריונים ידועים בתחום תולדות האמנות:
ארווין פנופסקי (Erwin Panofsky (1968–1892
היסטוריונים ישראלים בתחום תולדות האמנות:
את חקר תולדות האמנות נהוג לחלק לתקופות משנה, בדרך כלל בעקבות שינויים היסטוריים מרכזיים, כגון 'אמנות מצרים העתיקה'.
לעיתים מנתחים יצירות אמנות לפי סגנון אמנותי כגון 'אימפרסיוניזם'.
באמנות המודרנית נהוג לעיתים להציע גם נושאי חתך שונים כגון 'אמנות יהודית' או 'אמנות פמיניסטית'.
גישות מודרניסטיות נוספות מנסות להתייחס אל האמנות מתוך אופני יצירתה כגון חקר אמנות המיצג.
חלוקה פנימית מקובלת בתולדות האמנות:
אמנות פרהיסטורית ואמנות המזרח הקדום
תולדות האמנות מן הרנסאנס ועד לתקופה המודרנית
המחצית השנייה של המאה העשרים
אמנות לפי מדינות ואזורים גאוגרפיים
אסכולת אש קאן (אסכולת פחי הזבל)
תולדות השיגעון בעידן התבונה הוא ספר שכתב הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו ויצא לאור בשנת 1961.
את הספר כתב פוקו בשוודיה והוא היה תזה עבור הדוקטורט שלו.
זהו הספר המלא הראשון שפרסם פוקו - גרסה מקוצרת של הספר תורגמה לעברית על ידי אהרן אמיר.
הספר מציב גישה ביקורתית כלפי רעיון השיגעון בתרבות המערבית וכלפי הפרקטיקות, המוסדות והתרבות הקשורים אליו.
הספר זכה למעמד מכונן ומשפיע בתחומים נרחבים במדעי החברה ובעיקר בסוציולוגיה, פילוסופיה ובהיסטוריה של הרעיונות.
הספר היווה מקור השראה לתנועה האנטי פסיכיאטרית אשר החלה בשנות ה-60 וה-70. בספר פוקו מבקר גם את המבט הרומנטי, זה הרואה במשוגע גאון.
הוא מבקש לחקור איך השיגעון יכול לתפקד כאובייקט לחקירה מצד אחד, וכמטרה להתערבות של כוח ספציפי: הצייתנות של מוסד המשוגעים, מצד שני.
פוקו מתחיל את הסקירה ההיסטורית שלו בימי הביניים, וברעיון של המצורע, אשר הופרד, חברתית ופיזית, מהשאר .
לדידו, עם היעלמות הצרעת, תפס השיגעון את מקומה.
ספינת המשוגעים היא דוגמה לפרקטיקה של הפרדה והדרה מימי הביניים, ובה גורשו המשוגעים בספינות.
ברנסאנס, נתפש השיגעון כתופעה שנוגעת לכלל האנשים מפני חוסר יכולתם להתקרב לתבונה האלוהית.
בדון קיחוטה של סרוונטס כל האנשים חלשים בפני התשוקה וההתחזות.
לפיכך, המשוגעים הובנו כאלו שהתקרבו יתר על המידה אל תבונתו של האלוהים ולכן זכו למקום בלב החברה.
רק במאה ה-17 החלה התנועה שאותה פוקו מכנה "הכליאה הגדולה".
תנועה בה "חסרי הדעת" נכלאו והוכנסו למוסדות באופן מערכתי.
במאה ה-18 החברה החלה לתפוש את המשוגעים כהיפוך התבונה.
הם נתפשו כחייתיים וזכו ליחס לא אנושי, מכיוון שחסר להם, כך על פי רוח התקופה, המרכיב שהופך את האדם לאנושי.
במאה ה-19 הופיע הרעיון לפיו השיגעון הוא מחלה, ולפיכך יש לשאוף לרפאה (פיליפ פינל).
פוקו טוען עוד, כי ברנסאנס לשיגעון הייתה יכולת ציון והענקת משמעות החורגת ממגבלות הסדר החברתי, יכולת להצביע על אמת עמוקה יותר.
יכולת זו הושתקה עם הופעתה של התבונה בנאורות.
פוקו בוחן גם את הופעתן של שיטות טיפול מודרניות ו"הומניות" במשוגעים ומציין את פיליפ פינל וסמואל טיוק (Samuel Tuke) בפרט.
הוא טוען שטיפולים אלה היוו פרקטיקות של שליטה לא פחות מהטיפולים שקדמו להם.
שיטתו של טיוק הושתתה על הענשת המשוגעים עד שוויתרו על המחויבות שלהם אל השיגעון, וטיפולו של פינל היה טיפול בדחייה שכלל מקלחות קרח וקשירה.
להשקפתו של פוקו, הטיפול דגל בברוטאליות חוזרת ונשנית עד שתבנית השיפוט והענישה הופנמה על ידי המטופל.
גישתו של פוקו היא ביקורתית, הוא בוחר בתיאור גנאלוגי כדי להציג גרסה שונה מזו המקובלת, המציגה את הנאורות כמגלה אמת ומובילה בהכרח לעולם הומאני וטוב יותר.
הוא מבקש להציג צד אחר בו ישנה השתקה והדרה של אנשים מהחברה וישנן פרקטיקות של שליטה ושל ענישה.
את ההשתקה הזו מבקש פוקו לשבור, הוא מבקש להיות קולו של המשוגע (שאיפה אותה ביקר מאוחר יותר תלמידו ז'אק דרידה).
התיאור ההיסטורי של פוקו מבקש להתמקד לא בשינויים בסדר החברתי או בתאוריות הטיפוליות, אלא בהיסטוריה של הקו המבחין בין שיגעון ובין שפיות.
לשיטתו לידע ולשיח יש תפקיד מרכזי בעיצובו של השיגעון, אותו השיגעון אותו הם מתיימרים לחקור כאובייקט נפרד.
תולדות המיניות הוא חיבור פילוסופי-היסטורי שפורסם בארבעה כרכים אודות תולדות המיניות, מאת הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו.
הספר בוחן את הופעתה של המיניות כמושא של "שיח" וכתוצר חברתי-היסטורי מודרני.
הכרך הראשון, הרצון לדעת (La volonté de savoir), יצא לאור ב-1976.
הכרך השני, השימוש בתענוגות (L'usage des plaisirs), יצא לאור ב-1984.
הכרך השלישי, הדאגה לעצמי (Le souci de soi), יצא לאור ב-1984.
הכרך הרביעי, וידויים של בשר (Les aveux de la chair), פורסם רק לאחר מותו, ב-2018.
בפרק הראשון, "אנו הוויקטוריאנים", פוקו מציג את "ההיפוטזה הדַכאנית" – האמונה הרווחת בתקופתו שהחברה בעולם המערבי דיכאה את המיניות ואת השיח הפתוח אודות המין החל מהמאה ה-17 ועד לאמצע המאה ה-20 (עם "המהפכה המינית"), בעקבות עלייתם של הקפיטליזם והבורגנות.
פוקו טוען שהמיניות מעולם לא הודחקה באמת, ושואל מדוע המערביים המודרניים מאמינים בהשערה זו: "השאלה שברצוני להציג איננה מדוע אנו מדוכאים, אלא מדוע אנו אומרים, בלהט כה גדול, במרירות כה רבה כנגד העבר הקרוב ביותר שלנו, כנגד ההווה שלנו וכנגד עצמנו, שאנו מדוכאים?".
פוקו מציין כי הצגת מיניות העבר כמודחקת מספקת בסיס לרעיון שבדחייה של מערכות מוסריות בעבר, המיניות העתידית יכולה להיות חופשית וחסרת עכבות.
פוקו מעלה שלושה ספקות לקבלת ההיפותזה הדכאנית:
האם באמת מהווה דיכוי המין עובדה היסטוריה מוצקה?
האם אופן הפעולה של הכוח באמת שייך במהותו לסדר הדיכוי?" ("שאלה היסטורית-תאורטית")
האם השיח הביקורתי העוסק בדיכוי מהווה דווקא חלק מאותה רשת היסטורית שאליה שייך הדבר שהוא מוקיעו בקוראו לו "דיכוי"?
כותרת הפרק שאובה מספרו של סטפן מרקוס "ויקטוריאנים מן הסוג האחר".
בפרק השני פוקו טוען כנגד ההיפותזה הדכאנית שמהמאה ה-17 ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20 חלה "התרפצות שיחנית של ממש" ביחס למיניות.
אומנם נקבע תהליך של "טיהור" אוצר המילים המותר בשימוש, שפיקח באופן באופן קפדני "היכן ומתי, באילו מצבים, בין אילו דוברים, ובמסגרת אילו קשרים חברתיים" אסור לדבר על מיניות.
פוקו טוען שהרצון הזה לדבר בהתלהבות רבה על מין בעולם המערבי נובע מהקונטרה-רפורמציה, כאשר הכנסייה הקתולית קראה לחסידיה להתוודות על רצונותיהם החוטאים כמו גם על מעשיהם.
לפיו, השפה במדינות הקתוליות האיצה את קצב הווידי, כפתה כללים מדוקדקים לבחינה עצמית בתחום ה"תשובה", היא מייחסת יותר ויותר חשיבות לכל מה שמרמז על הבשר: "מחשבות, תשוקות, דמיונות חושניים, תענוגות, תנועות משולבות של הגוף והנפש".
כראיה לאובססיה לדבר על מיניות, פוקו מדגיש את פרסום הממואר My Secret Life , שנכתב בעילום שם בסוף המאה ה-19 ומפרט את חיי המין של ג'נטלמן ויקטוריאני.
ואכן, פוקו מציג גי בתחילת המאה ה-18, נוצרה "נולד מפעל פוליטי, כלכלי וטכני שמטרתו לעודד את הדיבור על המין".
המומחים החדשים למין דיברו אודותיו באופן "רציונלי" וניסו לסווג אותו בצורת מחקר כמותי וסיבתי.
פוקו מציין שבאותה מאה, ממשלות נעשו מודעות יותר ויותר לכך שהן צריכות לא רק למשול ב"אזרחים" או "עם" אלא ב"אוכלוסייה", וכי בשל כך גבר עניינן לשנות את השיח שלהם על מיניות.
ממשלות הן נאלצו לעסוק בנושאים כמו תוחלת חיים, פוריות, בריאות, מחלות, תזונה, ומגורים, ולשם כך נדרשו ולנתח את שיעור הילודה, שיעור התמותה, גיל הנישואין, שיעור לידות הממזרים והלידות החוקיות, תדירות יחסי המין ומידת בשלותם, האמצעים להפיכתם לפוריים או לעקרים, השפעת הרווקות והאיסורים, והשלכות השיטות למניעת הריון.
פוקו טוען שלפני המאה ה-18, השיח על מיניות התרכז סביב יחסי הזוג הנשוי וחובתיו, שהיה מפוקח על שלושה מערכי חוק גדולים: המשפט הכנסייתי הקאנוני, הפסטורליה הנוצרית והחוק האזרחי.
במאות ה-18 וה-19 החברה גילתה עניין הולך וגובר במיניות שלא התאימו לאיחוד זה; "עולמה של הסטייה" הכולל את המיניות של ילדים, חולי נפש, פושעים והומוסקסואלים.
הרפואה והפסיכיאטריה קיטלגה בשקידה את כל הצורות ההנאה הנלוות לפרטיקות מיניות "פתולוגויות" ושילבה אותן במסגרת ה"התפתחות" וההפרעות" של היצר המיני, ובכך ניהלה אותן.
אלה פוקדים את "מועצות המשמעת, מוסדות השיקום, מושבות העונשין, בתי־המשפט ובתי־המשוגעים".
פוקו טוען שמנגנון הכוח שפעל שסיגוו המיניוּיוֹת השונות אינו של איסור פשוט, אלא ארבעה סוגי פעולות שונים, ששינו את החברה.
ראשית, בעוד שאיסור "גילויי העריות" העתיקים ביקשו להשיג את מטרתם ב"צמצום אסימפטוטי" של החוטאים, הפיקוח על המיניות הילדית מבוזר ו"נמשך לאינסוף".
למעשה לא ביקשו שהמיניות הילדית תעלם אחת ולתמיד "אלא להתמיד ולשגש על הגבול שבין הנראה לבלתי־נראה".
שנית, הסיווג ההולך וגובר של "מיניויות שוליים" שילב את ה"סטיות" בזהות חדשה של יחדים.
בעוד שבעבר גברים שעסקו בפעילויות חד-מיניות סווגו כמי שנכנעו לחטא מעשה סדום ונשאו באחריות כ"סובייקטי משפטי", כעת הם היו מסווגים כאישיות השייכת ל"זן חדש", זה של הומוסקסואל.
שלישית הסיווג עצמו שידר תחושה של "כוח והנאה" הן לאלו שלומדים מיניות והן ל"סוטים" עצמם.
רביעית, החברה הבורגנית יצרה חלוקה של מוקדי כוח היררכים של מיניויות מפוצלות.
בפרק השלישי, פוקו חוקר את התפתחות מדע המין (scientia sexualis), המדיקליזציה והניסיון לחשוף את ה"אמת" של המין – תופעות שלטענתו ייחודיות למערב.
בניגוד למדע המין המערבי, פוקו מציג את "אמנות האהבה" האירוטית, שלדבריו הייתה קיימת רק בחברות עתיקות ומזרחיות.
יתר על כן, הוא טוען שמדע המין המערבי והניסיון לדבר על המין "מזווית הראייה המטוהרת והנייטרלית של מדע", שימש מטרות פוליטיות, כשלמשל מושגים כמו "בריאות הציבור" אפשרו בפועל להצדיק גזענות ממוסדת.
פוקו שב להשפעת סקרמנט הווידוי הקתולי, ובוחן את היחס בין האדם המתוודה לבין הדמות הסמכותית שהוא מתוודה אליה, בטענה שככל שהקתוליות הרומאית נפלה בחלק גדול ממערב וצפון אירופה בעקבות הרפורמציה, מושג הווידוי שרד.
הפך נפוץ יותר, נכנס למערכת היחסים בין הורה וילד, מטופל ופסיכיאטר וסטודנט ומחנך.
עד המאה ה-19, הוא טוען, "האמת" של המיניות נחקרה בקלות הן באמצעות וידוי והן באמצעות חקירה מדעית.
פוקו ממשיך לבחון כיצד הווידוי במיניות מתבטא אז "במונחים מדעיים", בטענה שמדענים מתחילים להתחקות אחר הגורם לכל ההיבטים של הפסיכולוגיה האנושית והחברה לגורמים מיניים.
בפרק הרביעי, פוקו בוחן את השאלה מדוע החברה המערבית רוצה לחפש את ה"אמת" של המין.
פוקו טוען לצורך לפתח "אנליטיקה" של כוח שדרכה ניתן להבין מין: "להתקדם לקראת הגדרת התחום הייחודי שיוצרים יחסי הכוח וקביעת המכשירים שיאפשרו לנתח אותו".
הצורך עולה כדי להתגבר על המסגרת המושגית השלטת בדיון על הדיכוי ובתאוריית החוק כמכונן תשוקה, ייצוג שהוא מכנה "משפטי־שיחני" (juridico-discurisive).
לדידי פוקו, הסיבות לכך הן שהכוח נסבל רק בתנאי שהוא מסווה את עצמו, ושמוסדות הכוח הגדולים שצמחו ביני הביניים – המונרכיה, המדינה ומכשיריה – פעלו כעיקרון של משפט (droit) העומד מעל לכל הזכויות (droits) ההטרוגניות.
כדוגמה, הוא מדגיש את האופן שבו המונרכיות האבסולוטיות בפיאודליזם האירופי הסתירו את כוונותיהן בטענה שהן נחוצות כדי ללשמור על "שלום וצדק" (pax et jusitia).
כנגד הסברה הרווחת שהכוח עודנו נובע מהחוק, הוא מדגיש את הצורך "לבנות אנליטיקה של הכוח שלא תתבסס יותר על החוק בתור דגם וצופן" תוך הכרה שצורה אחרת של כוח שולטת במיניות.
לפיכך "יש לחשוב בעת ובעונה אחת את המין בלי החוק, ואת הכוח בלי המלך".
בכך פוקו מבהיר שהוא לא מתכוון לכוח כשליטה או כפיפות המופעלים על החברה על ידי מנגננוני המדינה.
במקום זאת, הוא מבקש להבין את הכוח כמכלול של "יחסי החוזקה (force) השייכים בעצם לתחום בו הם פועלים ומכוננים את ארגונו".
זאת כאשר לטענתו הכוח נוכח בכול: "מפני שהוא מיוצר מחדש בכל רגע, [...] מפני שהוא בא מכל המקומות".
רוצה לומר, הכוח נובע מכל היחסים החברתיים.
פוקו מונה ארבעה כללים מנחים לנתוח יחסי הכוח בשיח המיניות:
כלל האימננטיות: מפני ש"טכניקות הידע" אינה חיצוניות ל"אסטרטגיות הכוח" (וליהפוך), נקודת המוצא היא אימננטית – ניתוח "המוקדים המקומיים" של ידע־כוח.
"אם המיניות התכוננה כתחום שיש לדעת אותו, הרי היה זה מתוך יחסי כוח שקבעו אותה כמושא אפשרי; ומן הכיוון ההפוך; אם הכוח היה מסוגל להציב אותה כמטרה, הרי זה משום שניתן היה לשקע בה טכניקות ידע ונוהלי שיח." דוגמהה למוקד מקומי היא היחסים הנקשרים בין מאמין למדריך רוחני.
כללי ההשתנויות הרציפות: אין לחפש אחר המחזיקים בכוח בתוך סדר המיניות או מי שהכוח נמנע מהם, אלא "יש לחפש אחר סכימת ההשתנויות שנובעות מעצם משחק יחסי החוזקה".
כלל ההתניה הכפולה: "של אסטרטגיה כוללת על־ידי האופי המיוחד של הטקטיקות האפשריות, ושל הטקטיקות על־ידי המעטפת האסטרטגית המפעילה אותן".
כלל הרב־ערכיות הטקטית של סוגי השיח השונים: "יש להמשיג את השיח כסדרה של מקטעים לא רציפים, שתפקידם הטקטי אינו אחיד ואינו יציב.
[...] יש לראותו כמורכב מריבוי יסודות שיחניים שיכולים לקחת חלק במגוון אסטרטגיות."
5. הזכות להמית והכוח על החיים
בחלק החמישי, פוקו טוען שהמניעים לכוח על החיים והמוות השתנו לאורך ההיסטוריה.
בעולם העתיק "הזכות לחיים" הייתה בפועל בעיקר "הזכות על המוות", זכות יתר א־סימטרית של הכוח הריבוני "לגרום למוות או להניח לחיות".
הוא מציין שב-partia potestas לאב המשפחה הרומי הייתה הזכות "להיפטר" מחיי צאצאיו ועבדיו, כי כביכול בתור מי שהעניק להם חיים הוא היה רשאי לגזול אותם.
בחברה העתיקה "הכוח היה לפני הכול הזכות לשים יד: על הדברים על הזמן, על הגוף, ולבסוף על החיים".
הכוח של הריבון ככזה התבטא ב"רשות של ניכוי מס, מנגנון של חיסור, זכות לנכס חלק מן העושר, לסחוט תוצרים, טובין, שירותים, עבודה ודם" שנכפו על הנתינים.
בעידן הקלאסי הזכות על החיים והמוות הפכה להיות עקיפה ולא מוחלטת, כשהיא מתנית בצורך להגן על הריבון ועל חייו.