tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תבנית L מורכבת מחלק אנכי וחלק אופקי.
בין החלקים יש שׂריג של ברזלי זיון, ומחסום זחיח.
ממלאים את החלק האנכי בתבנית בצורת L שחלקה התחתון חסום .
מרימים את המחסום ומודדים את משך הזמן הדרוש לבטון להגיע לגובה מוסכם בחלקו המרוחק של החלק האופקי.
תבנית U מורכבת משני חלקים אנכיים.
ממלאים את החלק הגבוה של התבנית בבטון .
מרימים את המחסום ומודדים את הזמן עד לשוויון גבהים בין שני חלקי התבנית.
בטונייר (הלחם הבסיסים "בטון" + "נייר", באנגלית: Papercrete, דהיינו Paper + Concrete) הוא חומר בנייה הדומה לבטון, רק שבמקום חצץ יש בו סיבי נייר (לרוב נייר ממוחזר).
דהיינו צמנט, מים, חול ונייר.
עיקר יתרונו של הבטונייר על הבטון הרגיל הוא שהוא קל בהרבה מהבטון הרגיל.
משקל קל הופך את הקונסטרוקציה כולה לזולה יותר והופך גם את הובלת החומרים אל אתר הבנייה לזולה יותר.
אחד מחסרונותיו של הבטונייר, נכון לשנת 2015, הוא שאין תקינה לתכנון מבנים מבטונייר והניסיון בבנייה בו מועט.
הבטונייר נרשם לראשונה כפטנט בשנת 1928 בארצות הברית על ידי ממציאיו, אריק פטרסון (Eric Patterson) ומייק מקיין (Mike McCain), אולם הרעיון נזנח מאז ו"הומצא מחדש" בשנות השמונים של המאה ה-20.
תכונות הבטונייר בהשוואה לבטון הרגיל
בטונייר קל עד פי 7 מבטון רגיל ובלוקי בטונייר קלים עד פי 3 מבלוקי בטון רגיל.
בטונייר הוא מבודד תרמית טוב בהשוואה לבטון הרגיל, המהווה גשר קור בבנייה קונבנציונלית.
חוזק הלחיצה הוא 0.1 - 1.2 מגה פסקל בבטונייר, לעומת 30 - 50 מגה פסקל בבטון הרגיל.
חוזק המתיחה הוא זניח בבטונייר, כך שניתן להגדיר כי לא עומד במתיחה.
זאת בדומה לבטון הרגיל, שחוזק המתיחה שלו הוא רק כ-3 מגה פסקל.
מבנה אחד בחווה האקולוגית, "חווה ואדם", במודיעין.
ספסל ישיבה בבית פרטי במצפה עדי.
ספסלי ישיבה במכללת סמינר הקיבוצים
ספסלי ישיבה בבית הספר שילה-פרדס חנה.
ספסלי ישיבה במכללת אמונה בעפולה.
בטון שקוף למחצה , הנקרא גם בטון מעביר אור הוא חומר בנייה המבוסס על בטון עם תכונות של העברת אור בין שני צידיו, בזכות אלמנטים אופטיים המוטמעים בו - בדרך כלל סיבים אופטיים.
האור מועבר מצד אחד אל השני ולכן הסיבים האופטיים עוברים בכל עובי הבטון.
התוצאה המתקבלת היא בהתאם לצורה בה סודרו הסיבים האופטיים בתוך הרכיב ואף ניתן לקבל בתצורות מסוימות צללים של האובייקט הנמצא בצידו השני של הרכיב.
בטון שקוף למחצה משמש כחומר חיפוי לקירות פנים בדרך כלל או כגמר לרכיבים שונים במבנה.
בטון שקוף למחצה מיוצר בכמה שיטות וכולן מבוססות על בטון עם חצץ דק.
בזמן היציקה מוכנסים רכיבים מעבירי אור בשיעור של כ-5% מנפח התוצר הסופי.
לאחר ההתקשות, נחתך הבטון ללוחות, בעזרת מכשירי חיתוך ייעודיים.
בטון שקוף-למחצה נרשם לראשונה כפטנט בשנת 1935 בקנדה.
התחום רשם זינוק ניכר עם פיתוח הסיבים האופטיים המבוססים על זכוכית ופולימר.
רוברט פרנסיס "בטו" או'רורק הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
כיהן כחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה ה-16 של טקסס.
הוא נולד בעיר אל פאסו, שבמדינת טקסס.
אמו הייתה בעלים של חנות רהיטים, ואביו היה שופט באל פאסו.
כתלמיד תיכון היה חבר בקבוצת האקרים שפעלה תחת הכינוי "Cult of the Dead Cow" לאחר שסיים את לימודיו בתיכון באל פאסו, המשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה וסיימם עם תואר ראשון בספרות אנגלית.
ב-1995 נעצר עם חבריו בגין פריצה למתחם אוניברסיטת טקסס באל פאסו; התיק נסגר כעבור מספר חודשים לאחר שהאוניברסיטה לא הגישה תלונה נגדו.
ב-1998 נעצר בשל נהיגה בשכרות לאחר שהיה מעורב בתאונת דרכים.
האישומים נגדו בוטלו לאחר שהשתתף בתוכנית שיקום של הרשויות.
בשנת 1999 הקים יחד עם חברים חברת אינטרנט בשם Stanton Street Technology.
בשנים 2005–2011 היה חבר מועצת העיר אל פאסו.
ב-3 בינואר 2013 הפך לחבר בבית הנבחרים בארצות הברית מטעם מחוז הבחירה ה-16 של טקסס, שכולל את אל פאסו וסביבתה הקרובה.
בינואר 2017 הצביע או'רורק נגד ההצעה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בדבר הטלת 20% מס על סחורות ממקסיקו, בנימוק שיהיו לה השלכות שליליות על העיר אל-פאסו, בה כל אדם רביעי מנהל סחר עם המדינה השכנה.
במרץ 2019 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, אולם בנובמבר הודיע על פרישה מהמירוץ.
בהתמודדותו לנשיאות תמכו מאות אישים, בהם מרטין אומאלי, סטפני מרפי, סלוד קרבחאל וורוניקה אסקובר.
בנובמבר 2021, הודיע שהחליט להתמודד על תפקיד מושל טקסס נגד המושל הרפובליקני המכהן גרג אבוט בבחירות שייערכו בשנת 2022. בתחילת מרץ 2022 זכה בקלות במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד, עם למעלה מ-90% מן הקולות.
בבחירות הכלליות, שהתקיימו ב-8 בנובמבר 2022 לתפקיד המושל, הוא הפסיד לאבוט.
בדומה לרבים מבעלי הגישה הפרוגרסיבית בקרב המפלגה הדמוקרטית, יש לאו'רורק הסתייגות ברורה מהמשך השליטה הישראלית בשטחים.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים ואחת, יצא אורורק בחריפות נגד ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וכינה אותו 'גזען' בגלל התבטאויותיו בנוגע לערבי ישראל ובפרט כנגד אמירתו של נתניהו "הערבים נוהרים לקלפי".
אורורק נתמך כלכלית על ידי ארגון ג'יי סטריט.
לעומת זאת, יש גורמים בימין האמריקאי שהאשימו אותו ביחס עוין לישראל, האשמה אותה דחה מכול וכול.
טד קרוז אמר עליו כי "יש לו רקורד אנטי-ישראלי חזק יותר מכל מועמד דמוקרטי לסנאט במדינה".
בהצבעה על מימון כיפת ברזל בשנת 2014, היה אורורק אחד משמונה בלבד שהתנגדו להחלטה בבית הנבחרים על מימון אמריקאי לפרויקט, באומרו שהעניין צריך להיפתח לדיון וש"לפעמים התמיכה הבלתי תלויה בישראל דווקא פגעה בה".
אחר כך הבהיר שהוא תמך בסיוע האמריקאי ל'כיפת ברזל' והצבעתו הייתה רק מחאה על כך שההחלטה התקבלה ללא דיון.
בשנת 2015 ביקר או'רורק בישראל.
בטורניטיים (שם מדעי: Bathornithidae) היא משפחה של עופות פרהיסטוריים שנכחדו מסדרת הקריאמאים אשר חיו באמריקה הצפונית בין סוף האאוקן לתחילת המיוקן.
בני משפחה זו דומים לקריאמיים של ערבות אמריקה הדרומית, והמינים הגדולים מביניהם הזכירו את הפורוסרקוסיים ("עופות האימה") האימתנים והמפורסמים יותר מאמריקה הדרומית.
מינים אלו היו קרובים אליהם אך רובם היו קטנים יותר.
ככל הנראה הם חיו ביערות והיו ציידים חסרי יכולת תעופה בעלי כנפיים מנוונות.
שתי המשפחות לא נפגשו מעולם, אך ייתכן מאוד שהם היו קרובים.
הגדולים שבעופות אלה היו הבטורניס (Bathornis) והפרקראקס (Paracrax) שהגיעו לגובה של מעל 2 מטר, וכנראה היו טורפים מרשימים, אשר הרגו את טרפם בעזרת מקורם הגדול.
המינים הקטנים יותר אולי היו אוכלי כל שדמו לתרנגולי הודו.
בטורניס (שם מדעי: Bathornis; משמעות השם: "עוף גבוה") הוא סוג עוף גדול נכחד מסדרת הקריאמאים שהשתייך למשפחה בטורניטיים.
הוא חי באמריקה הצפונית בין סוף האאוקן לתחילת המיוקן לפני 37-20 מיליון שנה.
עוף גדול זה התנשא לגובה 2 מטרים, גבוה יותר מקרוביו החיים הקריאמיים ולצד קרובו הפרקראקס הוא היה הגדול בבני המשפחה.
כמו קרוביו המוכרים, הפורוסרקוסיים הוא היה טורף-עילאי בתחומי מחייתו וצד יונקים שונים ברחבי המישורים הגדולים של אמריקה, שאולי היו מכוסים ביערות או בביצות בחלקם.
היו לו אצבעות חזקות ברגליו הארוכות שהתאימו לריצה מהירה אך כנפיים מנוונות לחלוטין, מה שמראה שלא יכל לעוף.
ממצאי הבטורניס התגלו ב-1927 בידי אלכסנדר ווטמור בקולורדו, ארצות הברית ונתן לו את שמו, עקב ההשוואה של העוף לקרוביו הקריאמות הנמוכות יותר.
המאובנים היו בעלי עצמות רגליים עבות ושריריות ובעלי גולגולת כמעט מושלמת עם מקור מחוזק שדמה למקור עוף דורס כמו נשר או קונדור.
אנטוניו אלברטו באסטוש פימפארל המוכר בעיקר בכינויו בטו (בפורטוגזית: António Alberto Bastos Pimparel או Beto; נולד ב-1 במאי 1982) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת השוער.
בטו גדל בקבוצת הנוער של ספורטינג ליסבון, אך לא הצליח להעפיל לקבוצה הבוגרת.
לאחר כמה עונות בהן שיחק בקבוצות הליגה השנייה, במרץ 2009 חתם על חוזה לארבע עונות בפורטו, אליה הצטרף בקיץ.
במהלך שתי עונותיו הראשונות בקבוצה הוא היה מחליפו של השוער הראשון, הלטון.
הוא מיעט לשחק בליגה, וקיבל את המקום בהרכב הפותח בעיקר במסגרת הגביע הפורטוגלי, בו זכה עם קבוצתו בשתי עונות ברציפות.
קלוז' הרומנית, ובתום העונה חתם לשנתיים בספורטינג בראגה.
בחורף 2013 הושאל לסביליה עד לתום העונה כממלא מקומו של דייגו לופס, ובתום העונה הפכה ההעברה לקבועה עקב עזיבתו של אנדרס פאלופ.
תחת המאמן אונאי אמרי הפך בטו לשוער הראשון של הקבוצה, ובעונת 2013/2014 ערך 43 הופעות במדי הקבוצה.
באותה עונה זכה עם הקבוצה בליגה האירופית ובמשחק הגמר אף הדף שתי בעיטות עונשין וסייע לקבוצתו לזכות בתואר.
בעונת 2014/2015 זכה שוב עם הקבוצה בליגה האירופית, אך נעדר בשל פציעות בכתף וברגל והפך לשוער השלישי של הקבוצה, אחרי סרחיו ריקו ודויד סוריה.
באוגוסט 2016 הצטרף למועדון נעוריו, ספורטינג ליסבון, אך לאחר שמיעט לשחק, עבר לגזטפה, העולה החדשה לליגה הבכירה בטורקיה, על מנת לשפר את סיכוייו להיכלל בסגל נבחרתו למונדיאל 2018. באוגוסט 2020 עזב את המועדון, לאחר שהופיע במדיו ב-95 משחקים רשמיים.
בספטמבר 2020 שב לליישואש מהליגה הפורטוגלית השנייה, ובמרץ 2021 ביקש לעזוב את הקבוצה על מנת להצטרף לפארנסה מהליגה הבכירה, ששוערהּ נפצע.
בפברואר 2022 הצטרף להלסינקי איי.אף.קיי מליגת העל הפינית.
ב-10 ביוני 2009 ערך בטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בתיקו 0–0 במשחק ידידות נגד .
הוא זומן על ידי קרלוס קיירוש לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010, בו לא שיחק.
הוא ישב על ספסל המחליפים גם במהלך יורו 2012.
במונדיאל 2014 היה בטו בסגל הנבחרת, וערך את הופעת הבכורה שלו בתחרות ב-22 ביוני בתיקו 2–2 עם במשחק השני בשלב הבתים, לאחר שהשוער הראשון, רוי פטריסיו, נפצע במשחק הראשון מול .
הוא שב לסגל הנבחרת לגביע הקונפדרציות 2017, למונדיאל 2018 ולליגת האומות 2018/2019.
ב-14 באוקטובר 2018, בטו בן ה-36 היה קפטן הנבחרת בפעם הראשונה, בניצחון 3–1 על במשחק ידידות.
אליפות הליגה הפורטוגלית השנייה: 2006/2007
גביע הקונפדרציות 2017: מקום שלישי
בטווס-אי-קוייד (בוולשית: Betws-y-coed ; "בית התפילה בחורש") הוא כפר וקהילה הממוקמת בעמק נהר הקונווי במחוז קונווי שבצפון ויילס, הממלכה המאוחדת.
משום מיקומה וחשיבותה לתיירות באזור מוכרת העיירה בכינוי "השער לסנודוניה".
העיירה שוכנת במפגש נהרות הקונווי והל'וגווי ובצומת דרכים חשובה המחברת את כביש הוליהד ההיסטורי (כיום כביש ה-A5) וה-A470 המגיע מקונווי לאורך נהר הקונווי.
בטווס-אי-קוייד נמצאת בחלקו הצפון-מזרחי של שמורת הטבע סנודוניה בתוך יער גווידיר.
סביב העיירה מספר רב של מוקדי טיול וביקור לתיירים הרבים הפוקדים אותה מדי שנה, בהם מפלים, אגמים, טירת דולוויד'לן, גשר ווטרלו, מסלולי הליכה רבים, אטרקציות ספורט אקסטרים, מוזיאון הרכבת עמק קונווי ומספר מוזיאונים המוקדשים לתעשיית כריית הלווחה שהייתה נפוצה באזור.
העיירה נוסדה סביב מנזר שהוקם במקום בסוף המאה ה-6 בתקופה שלאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה.
השם "Betws" מקורו ככל הנראה מאנגלו סקסונית: Bed-hus שמשמעותו "בית החרוזים" כלומר בית תפילה או מקום תפילה.
התוספת בוולשית "Y-Coed" נוספה ככל הנראה מאוחר יותר ושמעותה "בחורש" ונועדה כדי להבדיל את בטווס-אי-קוייד מיישובים אחרים בעלי שם דומה.
האזכור הראשון של המקום הוא משנת 1254 בשם "Betus".
החל מהמאה ה-19 הייתה העיירה מוקד תיירות חשוב, הרבה בזכות כביש ה-A5 המחבר את לונדון להוליהד (ומשם לדבלין) אשר עובר דרכה, בנוסף למסילת רכבת שהובילה מבקרים מלונדון לתחנת הרכבת בטווס-אי-קוייד שבנייתה הושלמה ב-1868 ופעילה גם כיום.
הבטונג (שם מדעי: Bettongia; קרוי גם קנגורו ירבועי), הוא סוג של כיסאי קטן דמוי ירבוע במשפחת הקנגורים החולדתים, הכולל בתוכו 6 מינים שאנדמיים ליבשת אוסטרליה.
הסוג תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ומקור שמו בכינוי של הילידים האבוריג'ינים.
קנגורו חולדתי אדמוני שויך בעבר לסוג זה וכונה בטונג אדמוני, אולם בסופו של דבר קיבל מעמד של סוג בפני עצמו.
מאז תחילת ההתיישבות האירופאית באוסטרליה, הבטונג הפך ליונק נדיר ביבשת כתוצאה מאיומים שונים מעשי ידי אדם וחלק ממיניו נכחדו.
הבטונג בעל מבנה גוף קומפקטי ועגלגל, עם ראש רחב ומחודד; החרטום שלו קצר בהשוואה לפוטורו.
אוזניו קצרות וזקופות, עיניו גדולות ושחורות ואפו ריבועי וקירח.
הרגליים האחוריות שלו מפותחות וחזקות, והגפיים הקדמיות קצרות בהרבה ולהן טפרים גדולים המשמשים לחפירה.
הזנב ארוך, עבה ושעיר בקצהו, ומסייע לו בתנועה או בריצה.
הפרווה של הבטונג צפופה וזיפית, והיא בעלת גוון חום-אפרפר המשתנה בין המינים; הפרווה מספקת לו הסוואה מצוינת בסביבת המחיה שלו.
טווח אורך הגוף של המינים: 45-28 סנטימטרים, וטווח המשקל: 2.3-1.1 ק"ג.
מיני הבטונג נפוצים ביבשת אוסטרליה ובמספר איים סמוכים דוגמת טסמניה ואיי מפרץ הכרישים.
בעבר, הטווח ההיסטורי שלהם היה רחב ביותר, אולם כיום הם נעלמו כמעט לחלוטין מהיבשת.
בית הגידול שלהם כולל פסיפס של יערות ושטחי מרעה או מישורים מדבריים צחיחים.
הבטונג פעיל לילה, והוא בונה לעצמו קינים מעשב למחסה בשעות היום, כשאת חומרי הבנייה הוא נושא לקן באמצעות זנבו.
אחד המינים, מסוגל לחפור מאורות ומחילות, אולם השאר משתמשים ביכולת החפירה רק על מנת לאתר מזון.
להוציא מין אחד, כל המינים חיים בבדידות.
התזונה של הבטונג מורכבת בעיקר מפטריות ועשב, ובמידה פחותה גם משורשים, פקעות, וחסרי חוליות קטנים.
לנקבת הבטונג יש כיס מפותח עם ארבע פטמות.
לאחר תקופת היריון של 21 יום, נולד ולד אחד או שניים השוהה בכיס במשך ארבעה חודשים.
נקבת הבטונג נמצאת בהיריון תמידי, והיא מסוגלת לעצור את התפתחות העובר עד שהגור הקודם שלה יפנה את הכיס.
תוחלת החיים של הבטונג 6–10 שנים.
לפני ההתיישבות האירופאית ביבשת אוסטרליה, הבטונגים היו מינים נפוצים למדי; עם הגעת המתיישבים החדשים, אוכלוסיות מיני הבטונג צנחו בדרסטיות בעקבות הכנסת השועל האדום וחתול הבית למרחב המחיה שלהם, תחרות על מקורות מזון עם הארנבונים שהובאו ליבשת, אובדן בית גידול וציד על ידי האדם שראה בהם מזיקים לחקלאות.
המינים כולם עמדו בעבר בפני הכחדה מוחלטת, ושניים מתוכם נכחדו כבר בראשית ההתיישבות האירופאית מבלי שהייתה הזדמנות לחקור אותם.
אלו שלא נכחדו שרדו בעיקר באיים מסביב ליבשת או בשמורות טבע מוגנות.
כיום, ישנן תוכניות להשיב את המינים בהדרגה לטווח ההיסטורי שלהם.
בטונג נולרבור (Bettongia pusilla) - נכחד.
בטונג זנב-מברשת (שם מדעי: Bettongia penicillata; מוכר גם בכינוי האוסטרלי ווֹיְלִי) הוא מין של כיסאי קטן בסוג בטונג ממשפחת הקנגוריים החולדתיים שאנדמי ליבשת אוסטרליה.
בתחילת ההתיישבות האירופאית באוסטרליה, הבטונג המברשתני שמספריו הגיעו למיליונים על פי ההערכות שימש כמקור זול וזמין לבשר, אך בהמשך ננטש לטובת כיסאים עם עור רך יותר וניצוד בעיקר עבור פרוותו.
הבטונג הוחזק לעיתים קרובות בתור חיית מחמד, ובמקרים רבים הושמד באינטנסיביות על ידי החקלאים האוסטרלים שראו בו מזיק ליבולים; עם זאת, הדימוי שלו היה חיובי יותר מקנגוריים חולדתיים אחרים שניצודו לאלפיהם בעידוד הרשויות.
טווח התפוצה של הבטונג המברשתני השתרע בעבר על כמחצית מהיבשת, אולם הוא הוכחד ממנה כמעט לחלוטין במהלך המאה ה-19 וה-20 עקב הכנסת טורפים פולשים ופגיעה בבית גידולו ושרד במספר אוכלוסיות מצומצות בדרום-מערב היבשת.
לאחר פרויקטים של השבה לטבע בסוף המאה ה-20 חלה עלייה ממושכת במספריו ומצבו הוגדר כיציב, אולם בשנת 2001 התרחשה צניחה דרסטית בשיעור של כמעט 90% מהאוכלוסייה, והוא הוגדר כמין בסכנת הכחדה חמורה.
כיום, האוכלוסייה עדיין נמצאת במגמת ירידה.
הבטונג המברשתני תואר מדעית בשנת 1837 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, שהעניק לו את השם המדעי penicillata המציין את מברשת השיער הייחודית שעל הזנב.
הוא אחד מתוך 6 המינים בסוג בטונג, ומסווג במשפחת קנגוריים חולדתיים שבסדרת הקנגוראים.
הכינוי הנפוץ של מין זה (ווֹיְלִי), אומץ משפת הניונגר האבוריג'ינית (וואליו במקור).
המתיישבים האירופאים במושבת נהר סוואן כינו אותו גם "חולדה מפליצה", בהשראת הרעש שהוא מפיק בעת ששלוותו מופרעת.
המין בטונג צפוני נחשב בעבר כתת-מין שלו עד שקיבל מעמד נפרד.
כיום ידועים שני תת-מינים של הבטונג המברשתני:
penicillata - תת-המין המערבי; היחיד ששרד כיום.
ogilbyi - תת-המין המזרחי; נכחד ב-1923.
הבטונג המברשתני הוא כיסאי קטן החולק קווי דמיון חיצוניים עם החולדה, הקנגורו והטופיה.
מבנה גופו קומפקטי ועגלגל, צווארו קצר ביותר וראשו משולש.
הגולגולת שלו ארוכה ומחודדת יותר ממיני הבטונג האחרים, והוא מהווה צורת ביניים בינם לבין מיני הפוטורו בעלי האף המחודד.
אוזניו עגלגלות, זקופות וגדולות יחסית.
עיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה, ואפו קטן וריבועי.
בדומה לקנגוריים חולדתיים אחרים, אצל הבטונג יש חוסר פרופורציה בולט בין הרגליים: האחוריות מפותחות ושריריות עם קרסוליים ארוכים וכף רגל רחבה, ואילו הקדמיות קצרות ודקיקות.
ברגל 2 טפרים גדולים ו-2 סינדקטיליים זעירים, וביד 5 טפרים ארוכים ודקים.
זנב הבטונג ארוך ושעיר במיוחד.
אורך ראשו וגופו של הבטונג המברשתני: 38-30 סנטימטרים, אורך זנבו: 36-29 סנטימטרים, ומשקלו: 1.3 קילוגרם בממוצע.
הזכרים והנקבות זהים בגודל ובמראה.
הפרווה של הבטונג המברשתני קצרה, צפופה וזיפית.
צבעה הכללי חום-אפרפר השזור בשיער כסוף וצהבהב, והיא שחומה יותר משל הבטונג המתחפר.
לרוב, השדרה והכתף מתאפיינים בגוונים כהים של חום-חלודה, אפור כהה או שחרחר, ואילו הצלעות והירכיים בעלי גוונים חיוורים יותר של אפור דהוי ובז' המעורבים עם שמנת.
המותניים צהובות, והצד התחתון (החזה, הבטן והמפשעה) בצבע לבן בוהק או קרמי.
השוקיים, הזרועות והזנב בעלי גוון אוכרה או חום-זיתני, כפות הידיים קירחות וורודות, וכפות הרגליים שעירות ושחרחרות.
סימן ההיכר של המין הוא זנבו הארוך והיוצא דופן, אשר מסתיים בציצת שיער גדולה, שחורה ודמוית מברשת שמזכירה את זנב הקווארי או הפסקוגל.
ראשו של הבטונג המברשתני כהה מהגוף; העורף, הפנים והלחיים בצבע אוכרה, חום-זהוב או בז' כהה, והחרטום שחרחר בדרך כלל.
סביב העיניים יש טבעות בהירות קירחות משיער, הלוע ורוד וקירח (להוציא זיפי מישוש), והאף בצבע סגלגל.
האוזניים בצבע חום דהוי בצידן החיצוני, והן קירחות וורודות בצידן הפנימי.
עד אמצע המאה ה-19, הוא היה נפוץ מאוד ביבשת וכיסה כ-60% משטחה; טווח התפוצה כלל את מרבית אוסטרליה המערבית ואוסטרליה הדרומית, צפון-מערב ויקטוריה, דרום הטריטוריה הצפונית, רצועה צרה לאורך מרכז ניו סאות' ויילס (ייתכן שגלשה גם לדרום קווינסלנד), וכן את איי סנט פרנסיס ואיי סנט פיטר בחוף הדרומי.
תפוצת הבטונג התכווצה בהדרגה לתוך מערב ומרכז אוסטרליה עד תחילת המאה ה-20 בעקבות אובדן בית גידול ותחרות על מקורות מזון עם ארנבונים וצאן, ומשם חוסלה במהירות על ידי השועל האדום וחתול הבית עד שבשנות ה-70 נותרו רק 4 אוכלוסיות מפוצלות בדרום-מערב היבשת (דריינדרה, טוטנינג, קינגסטון ופרופ).
בשנת 1975, רשויות השימור האוסטרליות הקימו מושבה שבויה בפארה וירה מבטונגים שנלקחו מגן החיות של פרת' במטרה להשיב מהן פרטים לטבע.
קבוצות ראשונות שוחררו בין 1979 ל-1983 לאיים הבאים: אי הציפורים, האי A במפרץ ונוס, האי סנט פרנסיס, האי סנט פיטר והאי וודג'.
בחלק מהאיים הם לא שרדו בשל נוכחות שועלים וחתולים.
בין 1995 ל-2005, נעשו ניסיונות להשיב בטונגים לטבע במערב ודרום אוסטרליה ובניו סאות' ויילס באזורים הבאים: הפארק הלאומי עמק אבון, שמורת הטבע צפון קרלגרין, שמורת הטבע בויאגין, יער יולימאר, יער באטלינג, מקלט סקוטיה ומקלט קראקמיה.
במרבית המקומות, ההשבה לטבע נכשלה לטווח הבינוני-ארוך, והאוכלוסיות שבהם לא התאקלמו היטב ונותרו במספרים דלילים.
בין 2010 ל-2012, הבטונג המברשתני הוכנס למספר איים אקולוגים מגודרים בחגורת החיטה במערב היבשת: פארק וויטמן, מקלט פארופ ומקלט וואדרין; האוכלוסיות באיים האקולוגים שגשגו בשל היותן מוגנות מפני טורפים פולשים, ולאור ההצלחה רשויות השימור האוסטרליות מתכננות להשיב את הבטונג לאזורים נוספים בטווח התפוצה ההיסטורי (מדבר גיבסון למשל).
בית הגידול הנוכחי של הבטונג המברשתני מורכב מחורש ים-תיכוני, יער סקלרופילי פתוח ויער אקליפטוס, עם פסיפס של בתה סבוכה ונמוכה וכיסי עשב צפופים מהמינים עשב וולבי, עשב כפתורי ועשב ציצה וכן הצמח הרעיל גסטרולוביום שמכיל בתוכו נתרן פלואורו-אצטט.
בעבר, הבטונג אכלס מגוון רחב של בתי גידול ביבשת, והיה נפוץ גם במישורים צחיחים ובדיונות עם שיחים דלילים וכדורי ספיניפיקס.
הוא נחשב לסובלני יותר כלפי שינויים בבית גידולו לעומת מינים אחרים.
הבטונג המברשתני הוא יונק סוליטרי פעיל לילה שמבלה את שעות היום במנוחה; בניגוד לבטונגים אחרים שיוצאים לתור אחר מזון רק לאחר השקיעה, מין זה יוצא לפעילות כבר בשעות הדמדומים, אך הוא חוזר לקן לפני עלות השחר.
הבטונג בונה קן כיפתי בשקע רדוד שחפר מתחת לשיח, ויוצר חלל במרכזו.
הקן מורכב מדשא, קליפות, זרדים, עלים וכל חומר צמחי אחר שבהישג ידיו, קוטרו 20X20 סנטימטרים ומשקלו כ-500 גרם.
הבטונג מסוגל לגלגל את זנבו הגמיש כחבל כדי לשאת חומרי קינון למיקום המיועד.
אף על פי שהבטונג בונה לעצמו מספר קינים, רק אחד מהם משמש כקן בלעדי שעליו הוא מגן בקנאות, ואילו השאר משמשים בעיקר למחסה אקראי.
כאשר הבטונג מופרע בתוך קינו, הוא מזנק ממנו במהירות עם גב מקומר ומשמיע תוך כדי רעש חזק הדומה לנפיחה.
במהלך הריצה הקופצנית, הבטונג משתמש בתנועה דו-רגלית לחלוטין, כשהגפיים צמודות לחזה, הראש נטוי קדימה, והזנב מתוח לאחור בתור שיווי משקל.
הטורפים העיקריים של הבטונג הם עיט מחודד-זנב והדינגו, וכן דורסי לילה, פיתון השטיחים, כוח החולות, פראנטי וטורפים פולשים שהובאו ליבשת על ידי האדם.
חוקר טבע שביקר בשנת 1924 באי סנט פיטר, ציין ביומניו שהבטונג נוהג לפקוד את הגינות והחצרות בתורו אחר ירקות ושאריות מזון, וכי הוא מתנהג בטבעיות בנוכחות האדם ואינו נרתע ממנו.
הבטונג חי בשטח מחיה קבוע שגודלו 20–48 דונם הכולל מספר קינים ואזורי האכלה, אך מתוכם רק 4–6 דונם שסביב הקן המרכזי נחשבים לבלעדיים, והזכר או הנקבה מפגינים אגרסיביות רבה כלפי בני אותו הזוויג שנכנסים לתוכו ומגרשים את הפולש באלימות.
שטחם של הזכרים גדול משל הנקבות.
הבטונג חופר באדמה באינטנסיביות במהלך חיפושיו אחר מזון, ובלילה אחד הוא מותיר אחריו 38–115 חפירות.
בדרך זו, כל פרט עשוי להזיז בשנה אחת עד 6 טון אדמה.
החפירות הרבות של הבטונג הופכות אותו למהנדס סביבה מקומי אשר משפר את ספיגת המים באדמה ויוצר בעקיפין מיקרו-טופוגרפיה מתאימה לזרעים שונים.
בדומה למיני הפוטורו ולמינים אחרים בסוגו, הבטונג המברשתני הוא אוכל פטריות.
אף על פי שהוא ניזון גם מפקעות, זרעים, חרקים ושרף של שיח האמו (Hakea laurina), עיקר התזונה מורכבת מכמהין, שאותן הוא מאתר באמצעות חוש הריח וחפירה עם טפריו הקדמיים והארוכים.
הפטריות מהוות מקור חשוב לליפיד ויסודות קורט, אך חסרות חומצות אמינו מסוימות דוגמת הליזין; כדי למלא את החסר, בתהליך עיכול ארוך בקיבה ובמעי הדק, תוצרי הלוואי שנפלטים מפירוק הפטריה על ידי החיידקים ותסיסת ציסטאין ומתיונין, מספקים לגוף את החלבונים הנדרשים.
הקיץ והסתיו האוסטרליים הגשומים, מספקים לבטונג מגוון רחב של כמהין שמתוכן נצרכים לפחות 24 מינים.
במהלך הקיץ, מינים מהסוג מזופליה (Mesophellia - כמהין מדומה) מהווים חלק עיקרי מהתזונה; הבטונג נמנע מהשכבה החיצונית הקשה של המזופליה, ואוכל בעיקר את הליבה הרכה.
במהלך החורף השחון, הבטונג עשוי לפצות על המחסור בכמהין באמצעות אכילת צמחים עשבוניים ופטריות רגילות.
בעבר, הבטונג מילא ככל הנראה תפקיד חשוב בהפצת נבגי הפטריות והכמהין ברחבי היבשת.
מלבד פטריות, מקור מזון בולט נוסף, הוא זרעיו הגדולים של עץ האלמוג האוסטרלי (Santalum spicatum); הבטונג נוהג ללעוס את הזרעים הללו לעיתים קרובות, וכן להטמין אותם בחפירות רדודות באדמה לצריכה מאוחרת.
במקרים רבים, הזרעים נעזבים ונובטים, כך שהבטונג ממלא תפקיד חשוב בהפצת העץ.
בטונגים שהובאו לאיים בחופי דרום אוסטרליה, ניזונו בעיקר מפקעות, שורשים, זרעים, עלים וחיפושיות, שברובם לא נצרכו על ידי הבטונגים היבשתיים.
הדבר מצביע על הסתגלות מסוימת של הבטונג למזון הזמין.
הבטונג המברשתני אינו זקוק למים ומקבל את הלחות הנדרשת ממזונו.
מאפיין זה אפשר לו להתקיים בעבר במדבריות האוסטרלים הצחיחים.
הבטונג המברשתני הוא יונק פוליגמי שמסוגל להתרבות בכל עונות השנה כאשר התנאים הסביבתיים נוחים.
לאחר תקופת היריון של 18–21 ימים, נולד גור זעיר שמבלה בכיס במשך 98 ימים.
הגור מתלווה לאימו וממשיך לינוק ממנה גם לאחר עזיבת הכיס, עד שלידת גור נוסף גורמת לאם למנוע ממנו לינוק.
לאחר הגמילה הגור שוהה לצד אימו מספר חודשים, עד שהיא מכריחה אותו לעזוב את האזור.
הבטונגית מסוגלת לעכב את התפתחות העובר עד שהגור הקודם יעזוב את הכיס, כך שהיא נמצאת רוב הזמן בהיריון.
הזכר והנקבה מגיעים לבגרות בגיל 6 חודשים, וההמלטה הראשונה של הנקבה מתרחשת בגיל 170 יום.
לאחר מכן, היא ממליטה גור נוסף כל 3.5 חודשים למשך שארית חייה.
תוחלת החיים של הבטונג המברשתני: 6-4 שנים בטבע, עד 18 שנים בשבי.
כאמור, הבטונג המברשתני היה מין נפוץ מאוד באוסטרליה.
בתחילת המאה ה-20, טווח התפוצה הרחב שלו התכווץ במהירות לכדי שרידי אוכלוסיות המפוזרות על פני שטח נרחב, וגם הן נעלמו לבסוף.
עד שנות ה-70, המין נעלם ממזרח ומרכז אוסטרליה, ונותר רק בדרום-מערב היבשת.
היעלמותו של המין מרחבי היבשת, מיוחסת לשילוב של מספר גורמים: פינוי יערות עבור שטחי חקלאות, רעיית עדרי צאן ובקר, וצמצום מקורות המזון על ידי הארנבונים.
לטורפים הפולשים - שועל אדום וחתול הבית, הייתה את ההשפעה המזיקה ביותר על הבטונג, והם גרמו להכחדתו מכיסים מבודדים ומהמדבריות.
תוכנית השימור הראשונה עבור הבטונג המברשתני הוקמה ב-1991, והיא התמקדה בעיקר בהשבה לטבע לאזורים שנוקו משועלים.
ההצלחה של התוכנית הייתה אמנם מוגבלת, אך בכל זאת האוכלוסיות המקוריות גדלו במהירות בשנים הבאות תודות לקצב הרבייה הגבוה של המין, ורשויות השימור האוסטרליות הסירו אותו מרשימת המינים המאוימים לאחר שהאוכלוסייה הגיע ל-250,000 פרטים בשנת 1999.
אי הצתת שריפות מבוקרות בסביבת המחיה שלו, היה גורם משני שהוביל להתיישנות הצמחייה ולצמצום משאבי המזון, ואולי גם פגיעה של כימשון הקינמון (Phytophthora cinnamomi) בפטריות ובכמהין.
בעקבות המצב החמור, הוקמה תוכנית התאוששות חדשה.
התוכנית כללה פרויקט מחקר ענק של עשרות גופים באוסטרליה אודות הגורמים לירידה, חיסול שועלים וחתולים, שיפור המגוון הגנטי של הפרטים שהושבו לטבע, שמירה על מושבות שבויות, ושחרור לאזורים נוספים שנוקו מטורפים פולשים.
למרות כל הפעולות, אוכלוסיית המין ממשיכה לרדת אך לא בקצב מהיר כבעבר.
רשויות השימור שוקדות על פתרונות למיגור החתולים הפראיים שנחשבים כגורמים לירידה, וכן נעשים מחקרים לאיתור מחלות אצל הבטונג.
בטונג מדברי (שם מדעי: Bettongia anhydra), הוא מין כיסאי קטן בסוג בטונג שהיה אנדמי למרכז יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם במהלך המאה ה-20. מאחר שלא נצפה מעולם פרט חי ממין זה על ידי זואולוגיים מערבים, אין כל מידע אודות הביולוגיה ומראהו החיצוני.
המין התגלה בשנת 1933 על ידי הגאולוג מייקל טרי בגבעות מקווין מזרחית לאגם מאקאי, הנמצאות בתחומי מדבר טאנאמי בשטח הטריטוריה הצפונית.
הלה מצא פגר טרי של היונק ושלח את הגולגולת שלו למוזיאון.
מאחר שטרי לא ציין את צבעו של הפגר, אין מידע על מראהו החיצוני.
בטונג זה תואר מדעית לראשונה בשנת 1957 על ידי הדלי הרברט פינליסון בתור תת-מין של בטונג זנב-מברשת, אם כי הוא ציין שסביר להניח שיוכר בעתיד כמין נפרד על בסיס המורפולוגיה הייחודית שלו; פינליסון קרא לו על שם האזור היבש שבו נמצא.
ב-1967, הוא סווג כתת-מין של בטונג מתחפר על בסיס קווי דמיון מסוימים בגולגולת.
בשנת 2015, שודרג מעמדו לרמה של מין נפרד בעקבות מחקר מורפולוגי מקיף וניתוח גנטי.
הבטונג המדברי היה קטן אמנם מארבעת מיני הבטונג הקיימים כיום, אך גדול במעט מבטונג נולרבור המסתורי שנכחד בנסיבות לא ברורות.
הגולגולת שלו הייתה צרה וקצרה.
הניבים והשיניים הטוחנות שלו היו גדולות במיוחד, ושרירי הלעיסה שלו היו חזקים; בשל כך, משערים שהוא היה בעל עוצמת נשיכה חזקה יותר משאר המינים בסוגו.
יכולת זו נוצלה על ידו ללעיסת מזון קשה יותר כמו שורשים וזרעים גדולים, והדבר היווה התאמה מיוחדת לחיים בסביבה המדברית שבה המזון הצמחי דליל.
הבטונג המדברי היה פעיל ככל הנראה בשעות הלילה.
מעבר לכך, אין מידע נוסף אודות אורח חייו, וסביר להניח שהוא חלק קווי דמיון רבים עם המינים האחרים בסוגו.
המין היה נפוץ במרכז היבשת, אולם ממצאים תת-מאובנים עשויים להצביע על טווח היסטורי נרחב שהשתרע עד למישור נולרבור בדרום היבשת.
בית הגידול שלו הורכב מדיונות ומישורים צחיחים המנוקדים בשיחים ועשב יבש.
הפגר שנמצא על ידי מייקל טרי היה ההוכחה היחידה לקיומו של המין.
סקרים נרחבים שנעשו במדבריות מרכז-אוסטרליה לא הצליחו לתעד את המין אפילו פעם אחת.
תאריך ההכחדה של הבטונג המדברי אינו ידוע, אך ייתכן שזה היה בשנות ה-50 או ה-60 של המאה ה-20, בהתחשב בכך שבטונג מתחפר ובטונג זנב-מברשת נעלמו מהמדבריות המרכז-אוסטרלים עד 1960. בראיונות עם אבוריג'ינים במדבריות אוסטרליה, חוקרי הטבע לא שמעו מפיהם על מין שלישי של בטונג.
ייתכן שהסיבה לכך נובעת מכך שהילידים בעצמם לא הבדילו בין הבטונג המדברי לבין שני מינים האחרים.
מכיוון שחלפו למעלה מ-50 שנה ללא צפייה בפרט החי, הרשימה האדומה של IUCN מסווגת את הבטונג המדברי כמין נכחד (EX).
הגורמים העיקריים להכחדתו הם ככל הנראה השועלים האדומים וחתולי הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת אוסטרליה וגרמו לירידה דרסטית במיקרופאונה המדברית, ואולי גם בשל הפסקת השריפות המבוקרות של הילידים האבוריג'ינים על ידי הממשל הקולוניאליסטי, שמנע את חידוש הצמחייה.
הבטונג המתחפר ובטונג זנב-מברשת למשל, כמעט נכחדו אף הם באותו זמן חרף התפוצה הרחבה שלהם.
יונקים מדבריים אחרים שנכחדו באותה תקופה מסיבות דומות הם קנגורו חולדתי מדברי, קולווארי, בנדיקוט מדברי, בנדיקוט רגלי-חזיר, וולבי זנב-מסמר סהרוני, ועוד.
בטונג מזרחי (שם מדעי: Bettongia gaimardi; מכונה באבוריג'ינית: בלבו) הוא יונק כיס קטן דמוי קנגורו בסוג בטונג האנדמי למזרח יבשת אוסטרליה.
הבטונג המזרחי חי ביערות דלילים עם כרי דשא, ופעיל בגפו בשעות הלילה.
הוא ניזון בעיקר מפטריות, ומהווה גורם חשוב בהפצת הנבגים שלהם ביערות.
הקינים שהוא בונה והחפירות שלו באדמה הופכות אותו למין מהנדס סביבה המשפיע על הצמחייה והמיקרו-פאונה.
בעבר היה הבטונג נפוץ לאורך החוף המזרחי של אוסטרליה, אולם במהלך המאה ה-20 הוא נכחד לחלוטין מן היבשת על ידי השועל האדום ושרד אך ורק בטסמניה הסמוכה.
מצבו הנוכחי נחשב לשפיר דיו, אך הוא מאוים מצד פיצול היערות וטריפה על ידי חתולי בית פראיים.
הבטונג המזרחי שייך לסוג בטונג במשפחת הקנגוריים החולדתיים לצד 5 מינים נוספים.
הוא תואר מדעית בשנת 1822 על ידי הזואולוג הצרפתי .
במקור, האוכלוסייה היבשתית והאוכלוסייה הטסמנית נחשבו כמייצגות שני מינים נפרדים.
בשנת 1967, שני המינים אוחדו למין אחד, והפכו לתת-מינים:
gaimardi) - חי ביבשת ונכחד.
מאחר שהמין נותר כיום רק באי טסמניה, יש המכנים אותו בטונג טסמני או בטונג דרומי, אף שהשמות הללו אינם מדויקים מבחינת התפוצה ההיסטורית שלו.
כיום נעשים ניסיונות להשיב את המין לטבע ביבשת.
הבטונג מזרחי הוא יונק קטן וקומפקטי החולק קווי דמיון עם החולדה והקנגורו.
מבנה גופו גוצי ועגלגל, ראשו רחב ומשולש וחרטומו מקוצר.
אוזניו עגולות וזקופות, ועיניו גדולות ושחורות; אפו הריבועי בצבע סגלגל-שחרחר.
הגפיים הקדמיות שלו קצרצרות ודקיקות עם טפרים חדים המותאמים לחפירה, ולעומתן הרגליים אחוריות ארוכות וחזקות אשר מקנות לו יכולת קפיצה בדומה לקנגורו.
האצבעות השלישית והרביעית ברגליו האחוריות הן סינדקטיליות עם שני טפרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה.
הזנב שלו ארוך וגמיש ותופס תפקיד חשוב בתנועה ובבניית הקינים.
לנקבה, יש כיס עור עם ארבע פטמות שנפתח כלפי קדימה.
אורך ראשו וגופו של הבטונג המזרחי: 32 סנטימטרים, אורך זנבו: 35-29 סנטימטרים, ומשקלו: 2.3-1.2 קילוגרם.
הזכרים ארוכים וצרים יותר מהנקבות, אך הדו-צורתיות הזוויגית אינה בולטת.
הפרווה של הבטונג המזרחי צפופה וזיפית, והיא ארוכה ובהירה יותר משאר מיני הבטונג.
צבעה הכללי נע בין אפור עמום לחום-בז' או חאקי בהיר, לעיתים עם גוון צהבהב או זיתני.
הפרווה מורכבת משערות חומות, אפורות, לבנות וצהובות השזורות זו בזו, כך שהיא עשויה להראות מנומרת.
אזור הגב והכתפיים עשוי להתכהות מעט.
הצד התחתון כולו בצבע לבן בוהק, ובכלל זה הבטן, הזרועות, החזה הגרון.
לאורך הירכיים יש לו פסים לבנים בוהקים או דהויים המאפשרים לזהות אותו בנקל משאר הבטונגים.
ראשו של הבטונג שחום יותר מהגוף, כאשר הלחיים צהבהבות או חומות, הסנטר לבן, והמצח והחרטום נוטים להתכהות.
האזור סביב העיניים והאף קירח או דליל בשיער, כך שהם נראים מוקפים בטבעות ורודות.
האוזניים אפורות בצידן החיצוני וקירחות וורודות בצידן הפנימי.
הזנב בצבע חום-אפרפר המתכהה בהדרגה, והוא מסתיים בציצת שיער שחורה שהופכת ללבנה בקצה.
בעבר הוא היה נפוץ לכל אורך קו החוף המזרחי והדרום-מזרחי של היבשת, מדרום קווינסלנד דרך ניו סאות' ויילס וויקטוריה וכלה בדרום-מזרח אוסטרליה הדרומית.
במהלך המאה ה-20, הוא נכחד לחלוטין מן היבשת בעקבות הבאת השועל האדום על ידי המתיישבים האירופאים.
המין ניצל מהכחדה מוחלטת תודות לכך שהיה נפוץ בחלק המזרחי של טסמניה הסמוכה.
באי גופא, התפוצה הנוכחית שלו מקוטעת ומופרדת על ידי קרחות יער.
מלבד טסמניה, הבטונג המזרחי מצוי באופן טבעי גם באי ברוני והובא על ידי האדם לאי מריה.
בית הגידול של הבטונג המזרחי מורכב מחורש ים-תיכוני, יער יבש דליל או יער סקלרופילי (קשה-עלים), שבתוכו כתמי דשא גדולים.
העצים הדומיננטיים בבית גידולו היא מיני אקליפטוס ואלוקזוארינה.
הוא חי בשפלות ומישורים עד רמות בגובה 1,000 מטר מעל פני הים.
הבטונג המזרחי הוא יונק לילי המבלה את היום בשינה.
הבטונג בונה לעצמו 5–12 קינים כדוריים מדשא, זרדים ועלים שאותם הוא מלקט מהאדמה עם כפותיו; לאחר שאסף כמות ניכרת של חומרי קינון, הוא כורך את זנבו הגמיש סביבם ונושא אותם למקום המיועד, בדרך כלל מתחת לשיח או גזע עץ.
בתוך הערימה שנוצרה, הבטונג יוצר חלל באמצעות ראשו וחוטמו עם פתח יחיד.
הדפנות של הקן מורכבות מזרדים, גבעולים קשים ועשב גס, ופנים הקן מרופד בדשא וסיבים רכים.
הקינים שפזורים ברחבי הטריטוריה משמשים לשינה או למקלט בעת הצורך ומוחלפים בתדירות גבוהה.
הזכר והנקבה טריטוריאליים, והם חיים בבדידות להוציא את עונת הרבייה ואת התקופה שבה הנקבה מטופלת בצאצא.
המין משתמש בבלוטות הריח שלו לסמן את גבולות הטריטוריה.
בטונגים זכרים שהוחזקו יחדיו בשבי, יצרו מדרג חברתי המבוסס על דומיננטיות.
הבטונגים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות וריח.
הנקבה משמיעה קול "טסק-טסק" כדי לקרוא לצאצא שלהן לחזור לכיס.
בטונג שחש בסכנה חובט בחוזקה עם רגלו האחורית על הקרקע כסימן אזהרה.
לבטונג שני סוגי תנועות: הליכה איטית מחומשת במהלך חיפוש אחר אוכל, שבה הגפיים והזנב תומכים בגוף והרגליים מוקפצות קדימה בדומה לארנב; ריצה קופצנית מהירה להימלטות מטורפים או במעבר בין אזורי האכלה בה נעשה שימוש ברגליים האחוריות הארוכות, כשהזנב משמש לאיזון.
הטורפים הטבעיים של הבטונג המזרחי בטסמניה הם בעיקר עיט מחודד-זנב ומספר דורסי לילה גדולים ובעבר גם הזאב הטסמני לפני שהוכחד מן העולם.
טורף פוטנציאלי יבשתי אחר הוא השד הטסמני.
יש דיווחים לא מאומתים על טריפתו על ידי נמיית כיס מזרחית, אולם מתייחסים לדיווחים אלו בספקנות כיוון שהבטונג גדול מדי עבורה.
חתול הבית והשועל האדום, הם טורפים פולשים שגרמו להכחדת המין מהיבשת ומאיימים על הישרדותו בטסמניה.
הבטונג המזרחי הוא יונק אוכל פטריות; פטריות וכמהין הן מזונו המועדף ומהווים עד 80% מהתזונה שלו, והשאר מורכב מזרעים, שורשים, פקעות, קליפות עצים, פירות וחרקים.
הבטונג משתמש בחוש הריח שלו ובטפריו החדים כדי לאתר את הכמהין בעומק האדמה, והוא עשוי לנוע למרחק של קילומטר וחצי בחיפוש אחר מזונו המועדף.
הבטונג המזרחי הוא מין מהנדס סביבה; קיני העשב שלו שננטשים אחת לכמה זמן, והחפירות הרדודות שהוא מותיר באדמה בתורו אחר כמהין, גורמים לשינויים מיקרו-טופוגרפיים באדמה, אשר משמשים כר פורה ליצירת גומחות אקולוגיות עבור הפלורה והמיקרו-פאונה, ותורמים להתרופפות האדמה וספיגת מי הגשמים.
בנוסף, הבטונג מסייע גם בהפצת נבגי הכמהין והפטריות ברחבי היער באמצעות גלליו.
בכך הוא משפיע בעקיפין גם על העצים אשר מקבלים מינרלים מסוימים מהפטריות שצומחות בקרבתן.
הבטונג המזרחי הוא יונק פוליגמי המסוגל להתרבות בכל השנה ללא עונה קבועה.
מחזור הביוץ של הנקבה נמשך עד 23 יום.
הזכר נוהג לבקר את הנקבה מדי מספר ימים, כדי לרחרח אותה ולראות אם היא יכולה להתרבות.
נקבה שאינה מיוחמת לא תאפשר לזכר לשהות בקרבתה לאחר הבדיקה, והיא עלולה לבעוט בו ולנהום חלושות אם ישהה לצידה יתר על המידה.
הביוץ נמשך לילה אחד, שבו הזכר עשוי להזדווג עם הנקבה מספר פעמים.
תנאים סביבתיים קשים עלולים להגביל את התרבות המין בטבע.
נקבת הבטונג עשויה לטפל בו זמנית בשלושה צאצאים: גור מפותח שנכנס ויוצא מהכיס, גור זעיר שיונק מפטמתה, וצאצא שלישי שהתפתחותו הוקפאה ברחם על ידי הנקבה עד שהגור המפותח יעזוב את הכיס.
תהליך זה מאפשר ייצור תמידי של צאצאים, ומאפשר לנקבה להביא במהירות צאצא נוסף במקרה שהגור שלה מת או אבד.
מחזור הייחום של נקבה בהיריון קצר יותר, והיא ממליטה זמן קצר מאוד לפני שנפגשת שוב עם זכר.
לפני ההמלטה, שרירי הכיס של הבטונגית מתהדקים ומונעים מהגור המתבגר לחזור לתוכו.
תעלת הלידה נעדרת במערכת הרבייה של הנקבה, והיא נוצרת בסמוך ללידה ונעלמת לאחריה.
ההיריון נמשך 21 יום, ובין לידה ללידה יש מרווח של 101 ימים.
בכל פעם נולד צאצא יחיד, אולם תקופת ההיריון הקצרה גורמת לכך שהיא מביאה 3 צאצאים בשנה, ובמהלך חייה עשויה להביא עד כ-15 צאצאים.
ולדות הבטונג נולדים בלתי מפותחים לחלוטין, והם דומים בגודלם לזחל.
ההתפתחות המלאה מתרחשת בתוך הכיס, והגור יוצא ממנו לסירוגין ככל שהוא גודל.
הגמילה מתרחשת בגיל 4 וחצי חודשים, וימים ספורים לאחר הגמילה הגור יוצא לעצמאות.
הבטונג מגיע לבגרות לאחר 8 חודשים (נקבה) או שנה (זכר).
תוחלת החיים של הבטונג המזרחי בטבע 3–6 שנים, ובשבי 7–12 שנים.
הבטונג המזרחי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל היותו נפוץ למדי כיום באי טסמניה אך עם תפוצה מקוטעת.
מעמדו עשוי להשתנות בעתיד לפגיע (VU), עם תהיינה עלייה בהיקף הטריפה על ידי מינים פולשים או צמצום בית הגידול למטרות חקלאות.
מעל הבטונג מרחף איום מתמיד בדמות הכנסת השועל האדום לטסמניה; השועל היה הגורם העיקרי להשמדת האוכלוסייה היבשתית של מיני הבטונג, אך לא הוכנס לטסמניה במהלך המאה ה-20, כך שהמין ניצל מכליה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, התגלתה נוכחות מצומצמת של שועלים באי, שכנראה הוכנסו אליו במכוון.
הדבר גרם לרשויות השימור הטסמניות להפעיל מיידית תוכנית להשמדתו במטרה להגן על הטבע הטסמני, ועד שנת 2015 לא נמצאו כבר ראיות לקיומם באי ומשערים שהצליחו להכחיד אותם.
הכנסה נוספת לא חוקית של שועלים לאי היא בגדר איום פוטנציאלי תמידי.
האיום המשמעותי על הבטונג כיום הוא טריפה על ידי אוכלוסיות פראיות של חתול הבית.
החתולים החלו לשגשג באי בעקבות צמצום אוכלוסיית השד הטסמני ואי נוכחותו של השועל, ואף על פי שבינתיים נראה שהבטונג מצליח להתמודד עם נוכחותם, ההערכה היא שירידה במספריו היא עניין של זמן בדומה למה שאירע עם בטונג זנב-מברשת.
האיום השני בחומרתו על הבטונג הוא אובדן בית גידול למטרות חקלאות ופיצול יערות; חלקים גדולים מטווח התפוצה שלו נמצאים בבעלות פרטית, וקיטוע או פיצול היערות לצד צמצום כיסי הסבך, הופכים אותו לפגיע לטריפה על ידי חתולים, גורמים למזונו להיות נדיר יותר ומקשים על התרבותו.
איום פחות משמעותי הוא תחרות על מקורות מזון עם הארנבונים שהוכנסו לאי.
הבטונג המזרחי מופיע בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר בו.
הוא מצוי במספר אזורים מוגנים בטסמניה.
ארגון השימור IUCN, ממליץ לרשויות השימור להקים אוכלוסיות של הבטונג על איים מבודדים שבהן אין טורפים פולשים ולהבין טוב יותר את השפעת החתולים על המין בטסמניה.
האוכלוסייה העולמית של הבטונג המזרחי נאמדת בסביבות 50,000-20,000 פרטים.
בשנת 2011, החלו הפרויקטים הראשונים לקראת השבת הבטונג ליבשת.
הוקמה מושבה שבויה למחצה בשמורת הטבע תידבינלה בטריטוריית הבירה האוסטרלית, ובהמשך הוקמה מושבה שבויה נוספת באזור במקלט חיות הבר מולדלנס פלאט וודלנד בגודל 400 דונם; שתי המושבות שוחררו באי יבשתי (כלומר: שטח טבעי מגודר) שהגן עליהם מפני טורפים פולשים, והם שגשגו היטב במושבות.
בשנת 2016, רשויות השימור האוסטרליות המשיכו לצעד הבא: השבת בטונגים לטבע; אזור מסוים שנבחר מראש באזור נהר קוטר (20 ק"מ דרומית לקנברה) טוהר משועלים וחתולים, ואז שחררו לתוכו 67 פרטים מהמושבות הללו.
עד אפריל 2017, כמחצית מהבטונגים נטרפו על ידי שועלים, חתולים או ינשופים.
עם זאת, פקחי השימור לכדו מספר נקבות וגילו שהם נושאות צאצאים, ובשל כך ההשבה לטבע עלתה לכותרות באוסטרליה והוגדרה כהצלחה לאחר שהייתה זו הפעם הראשונה מזה מאה שנה שנולדו בטונגים מזרחיים בטבע ביבשת.
במרץ 2019, נחשף שאוכלוסיית הבטונגים המזרחיים שהושבה לטבע הושמדה לחלוטין על ידי השועלים.
האירוע שהוגדר כמחדל של רשויות השימור, עלה שוב לכותרות באוסטרליה וגרר ביקורת רבה אודות בזבוז המשאבים על שחרור יונקים לטבע חרף העובדה שהם לא מצליחים לשרוד בו.
רשויות השימור האוסטרליות מצידן טענו שהשחרור השיג את מטרותיו שכן הוא הוגדר כניסוי לבדוק האם הבטונגים מסוגלים להתאקלם בטבע ביבשת, ומלכתחילה לא היו ציפיות גבוהות שהישרדותם תהיה ארוכת-טווח.
עם זאת, הרשויות הודיעו שהן הגיעו למבוי סתום עקב אי היכולת למצוא פתרונות נוספים למיגור השועלים, ותוכניות נוספות להשבה לטבע של הבטונג הוקפאו עד למציאת פתרון נגדם.
בטונג מתחפר (שם מדעי: Bettongia lesueur; מוכר גם בכינוי האוסטרלי בּוּדִי) הוא מין כיסאי חולדתי קטן דמוי קנגורו בסוג בטונג שאנדמי לאוסטרליה, ובעבר היה אחד ממהנדסי הסביבה הבולטים ביבשת לצד הבילבי הענק עד שהוכחד ממנה.
הוא התגלה בשנת 1817 על ידי משלחת צרפתית שמיפתה את חופי אוסטרליה, ולו שלוש תת-מינים.
הבטונג המתחפר נבדל באורח חייו ממיני הבטונג האחרים: הוא בעל יכולת חפירה יוצאת דופן, וחופר באדמה רשת מחילות תת-קרקעיות.
הוא גם נוטה לחיות בקבוצות משפחתיות בניגוד לשאר מיני הבטונג החיים בבדידות.
הבטונג פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מעשבים, עלים וזרעים.
בית הגידול שלו מורכבת מערבות-עשב, דיונות חול או כיסי סבך צפופים.
בעבר, הבטונג המתחפר היה אחד היונקים הנפוצים ביותר ביבשת האוסטרלית כולה; כתוצאה מציד אינטנסיבי והכנסת השועל האדום, הוא הוכחד לחלוטין מן היבשת ושרד במספר איים קטנים במפרץ הכרישים ומול חופי פילבארה.
כיום, הוא מושב בהדרגה לטבע ביבשת.
הבטונג המתחפר שייך לסוג בטונג במשפחת קנגוריים חולדתיים לצד 5 מינים נוספים, והייתה לו חפיפה בעבר עם 4 מהם.
lesueur שחי ביבשת ונכחד; B.l.
graii שחי באיים דורי וברנייר; ותת-מין נוסף ללא שם שחי באיים בארו וברודי.
הגודל והמורפולוגיה משתנים במעט בין תת-המינים: תת-המין היבשתי היה הגדול ביותר, לאחריו תת-המין של דורי וברנייר, ואילו תת-המין של בארו ובודי היה הקטן מבין השלושה.
הבטונג המתחפר מוכר גם בשמו האוסטרלי בּוּדִי, אשר אומץ משפת הניונגר האבוריג'ינית בדרום-מערב אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1824 על ידי חוקרי הטבע הצרפתים ו; השניים העניקו לו את השם המדעי - lesueur, לזכרו של הזואולוג הצרפתי שארל-אלכסנדר לסור (Charles-Alexandre Lesueur), אחד מאנשי משלחת בודן הצרפתית שמיפתה את חופי אוסטרליה בין 1800 ל-1803.
הבטונג המתחפר הוא יונק קטן וקומפקטי דמוי חולדה, וגודלו כגודל נובחנית.
מבנה גופו כדורי וגוצי, עם ראש גדול ונפוח ולוע קצר.
הגולגולת שלו רחבה וחרוטית ובעלת חרטום ריבועי וקצר האופייני למיני הבטונג.
אוזניו קצרות ועגולות, ועיניו השחורות גדולות וחרוזיות ובולטות היטב על רקע הפנים הבהירות.
האף שלו קטן ועגול יותר משל קרוביו.
זנבו הארוך עבה במיוחד ודליל בשיער.
רגליו האחוריות שריריות ומפותחות ומאפשרות לו לנתר לגובה רב.
גפיו הקדמיות קצרות אמנם, אך הן ארוכות במעט משל בטונגים אחרים ומותאמות היטב לחפירה.
כף הרגל האחורית בעלת 2 אצבעות גדולות ועבות ועוד 2 אצבעות סינדקטיליות זעירות; לעומתה, כף הרגל הקדמית בעלת 5 טפרים קצרים וחזקים.
אורך ראשו וגופו של הבטונג המתחפר: 40-28 סנטימטרים, אורך זנבו: 30-22 סנטימטרים, ומשקלו: 1.8-0.4 קילוגרם לזכר ועד 1.7 קילוגרם לנקבה.
הזכרים נוטים להיות גדולים וכבדים במעט מהנקבות (עד 2 קילוגרם במקרים חריגים).
הפרווה הצפופה של הבטונג המתחפר בעלת מרקם צמרירי ורך.
צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לבז', צהבהב או אוכרה, כאשר היא חיוורת ובהירה יותר באזור הירכיים והמותניים, ונוטה להתכהות לאפור כהה או לחום-שחרחר בגב ובכתפיים.
מכיוון שהפרווה מורכבת משערות צהובות, חומות, אפורות ולבנות השזורות זו בזו, היא בעלת מראה מנומר וגווניה עשויים להשתנות מפרט לפרט.
הגרון, החזה, הבטן והזרועות בצבע קרם, שמנת או אפרפר דהוי.
הקרסוליים בצבע חום בהיר או צהבהב, ועל הירכיים, יש לעיתים כתם לבנבן עמום.
כפות הידיים והרגליים ורודות בדרך כלל ובמקרים מסוימים גם הזנב.
צבעו האופייני של הזנב חום-צהבהב בהיר, והוא שעיר ושחור בקצהו.
פניו, לחייו וסנטרו של הבטונג המתחפר חומים או אפרפרים, ומצחו וחרטומו לרוב כהים במקצת.
השפתיים והאף ורודים, וסביב העיניים והאף יש לו טבעות צהבהבות דהויות.
האוזניים אפורות בצידן החיצוני, צהובות או ורודות בצידן הפנימי וכהות בקצוות.
מאחר שהבטונג מבלה זמן רב בחפירה באדמת המדבר, צידו התחתון, זנבו ואף פניו עשויים לקבל גוון אדמדם בעקבות החול שהצטבר עליהם.
התפוצה ההיסטורית שלו השתרעה על חלקים נרחבים מהיבשת, וכללה את מרבית אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית (להוציא את אזור קימברלי ורצועת החוף הדרום-מערבית), המחצית הדרומית של הטריטוריה הצפונית, מערב ניו סאות' ויילס ודרום-מערב קווינסלנד.
עד אמצע המאה ה-20, הבטונג המתחפר הוכחד לחלוטין מן היבשת בעקבות ציד אינטנסיבי והכנסת טורפים פולשים, וכן מהאיים: בודי ודירק הארטוך.
הבטונג שרד ב-3 איים בודדים בחוף המערבי של אוסטרליה ובכך ניצל מכליה מוחלטת: האי בארו (מול חופי פילבארה), והאיים ברנייר ודורה במפרץ הכרישים.
בשלהי המאה ה-20, רשויות השימור האוסטרליות החלו בתוכניות להשבה לטבע של המין; הוא הוחזר לאי בודי בשנת 1993 לאחר שהאי נוקה מטורפים, ובהמשך הובא גם לאי פארו, לאי אלפא ולאיי מונטבלו; העדר טורפים באיים הללו גרמו לאוכלוסייה שלו לשגשג בהם.
בנוסף, הוא הוחזר למספר שמורות טבע מגודרות ברחבי היבשת: הייריסון פרונג ולורנה גלן באוסטרליה המערבית, יוקאמורה ורוקסבי דאונס באוסטרליה הדרומית, ושמורת סקוטיה בניו סאות' ויילס.
בעבר, בית הגידול של המין היה מגוון במיוחד וכלל: ערבות עשב, דיונות חוליות, מישורים וגבעות של רוב מדבריות האאוטבק האוסטרלי, וכן יערות אקליפטוס פתוחים עם כרי דשא ושיחים או יערות שיטה דלילים.
בית הגידול הנוכחי באיים, מורכב מחורש ים-תיכוני עם פסיפס של דיונות חול קטנות, כדורי עשב ספיניפיקס, כיסי סבך קטנים של מיני הדסיים, וגבעות סלעיות קטנות מאבן גיר או מטרוורטין.
הוא נעדר מאזורים עם מצוקים וסלעים גדולים בשל אי יכולתו לחפור בהם.
מחילתו של הבטונג המתחפר תלויה בטופוגרפיה ובסוג האדמה; היא יכולה להסתכם במנהרה קצרה ופשוטה, או להיות מפוצלת ומורכבת ולהתפרש על שטח נרחב.
רשת המחילות נוצרת במקרים רבים באמצעות הרחבות של בטונגים אחרים, והיא כוללת מפלסים בעומקים שונים, מעברים רבים המקשרים את המחילות זו לזו, ובסביבות 3–120 פתחי יציאה.
ברשת מחילות רחבה משתמשים במקביל 20–40 בטונגים, ולכל אחד קן ופתח יציאה אישי.
לרוב יש זכר יחיד השולט עליה, ואילו הנקבות חלקן זרות וחשדניות וחלקן בעלות קרבה משפחתית (אם, בת, אחות, וכו') שעשויה לגרום להן לישון יחדיו.
אף על פי שהבטונגים המתחפרים חיים יחדיו במחילות, הם יוצאים בשקיעה לתור אחר מזון בנפרד, וחוזרים למחילה לפני הזריחה.
הבטונג המתחפר מחפש את מזונו בשטח ביתי קבוע סביב המחילה שאורכו נע בין 60 מטר ל-2 ק"מ, אך כאשר המזון אינו זמין הוא עשוי להרחיק אף יותר.
הזכרים בדרך כלל אגרסיביים כלפי זכרים אחרים שנכנסים למחילותיהם, ואילו הנקבות סובלניות יחסית אחת לשנייה.
שני הזוויגים קולניים מאוד, ומשמיעים רפרטואר מגוון של לחישות, ציוצים ונהימות כדי לתקשר עם בני מינם.
הבטונג המתחפר מאתר את מזונו באמצעות חוש הריח המצוין שלו, ומשתמש גם ביכולת החפירה שלו כדי להגיע למזון הקבור באדמה.
הבטונג נע בעיקר על רגליו האחוריות, כשהגפיים הקדמיות נמצאות בשימוש כתמיכה כשהגוף נייח או בחפירה.
לבטונג הליכה מהירה והליכה איטית; ההליכה המהירה היא דו-רגלית ואופיינית לקנגוריים החולדתיים, ובמהלכה הגוף נטוי כלפי קדימה והגפיים מוחזקות קרוב לחזה, ובמקביל הזנב מתוח לאחור כמשקל נגדי.
ההליכה האיטית מחומשת (ארבע רגליים וזנב) ונראית כזחילה, והיא נמצאת בשימוש במהלך החיפוש אחר מזון.
הבטונג המתחפר הוא יונק צמחוני, אך מגוון לעיתים קרובות בטרמיטים ובבשר פסולת ימית שנפלטה לחוף.
תזונתו הצמחונית כוללת עשבים, עלים, זרעים, פקעות, פרחים, פטריות, פירות (במיוחד תאנים), אגוזים ושורשים; בקרבת מגורי אדם, הבטונג נוהג לפשוט על גינות ושדות ולאכול ירקות ודגן, עובדה שהפכה אותו לשנוא על המתיישבים האירופאים שפעלו להכחידו.
כליותיו של הבטונג מותאמות לחסוך בנוזלים, עובדה המאפשרת לו לשרוד באקלים מדברי צחיח.
הוא שותה מים לעיתים רחוקות, ומקבל את מרבית הלחות ממזונו.
טורפיו הטבעיים של הבטונג ביבשת אינם ידועים כיוון שהוכחד ממנה לפני שנחקרו יחסי הגומלין.
סביר להניח שהוא ניצוד על ידי הדינגו, דורסי לילה ופיתונים; באיים, הטורפת העיקרית שלו היא לטאת הכוח.
הטורפים הנפוצים שלו בעת המודרנית היו השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת והיו בין הגורמים העיקריים להכחדתו ממנה.
הבטונג המתחפר היה אחד ממהנדסי הסביבה הבולטים של היבשת האוסטרלית: החפירות הרבות שהותיר אחריו בחיפושו אחר מזון, גרמו לאוורור האדמה ולשיפור ספיגת מי הגשמים, ויצרו מעין טלאים פוריים במדבר בשל התקבצות של זרעים ומים בתוכם.
הוא שימש גם כמפיץ זרעים ונבגים באמצעות גלליו, ומערכת המחילות הענפה שיצר שימשה מקלט לבעלי חיים אחרים כדוגמת נמיית כיס מערבית, פוסום אוסטרלי ואפילו הבילבי הענק.
הבטונג המתחפר הוא יונק פוליגמי, ומתרבה לאורך השנה ללא עונת רבייה קבועה; בתוך מערכת מחילות, הזכר מקים הרמון נקבות ומגן עליו בקנאות מפני זכרים אחרים.
הנקבה ממליטה צאצא יחיד לאחר תקופת היריון של 23 ימים.
הגור שוהה בכיס עד שלושה חודשים ונגמל בגיל 115 יום; לאחר מכן הוא עוזב את הכיס, אך ממשיך להתלוות לאימו עד יציאתו לעצמאות בגיל 180 יום.
הן הזכר והן הנקבה מגיעים לבגרות בגיל 5 חודשים.
אף שהנקבה מתרבה מיד לאחר ההמלטה, היא מקפיאה את התפתחות העובר עד שהגור הקודם יעזוב את הכיס.
בשל כך, היא עשויה להיות מטופלת ב-3 דורות צאצאים במקביל: גור מתבגר שגדל מחוץ לכיס, גור זעיר שיונק בכיס, ועובר מוקפא.
במקרה שהגור שבכיס מת או נאבד, הנקבה מחדשת את התפתחות העובר המוקפא והוא נולד תוך זמן קצר.
הזכר אינו משתתף בגידול הצאצא, אך מאפשר לו לשהות בתוך ההרמון עד יציאתו לעצמאות גם אם הגיע כבר לבגרות.
הנקבה בדרך כלל נשארת לחיות לצד אימה במערכת המחילות, וחופרת בה מחילות נוספות לשימוש עצמי.
תוחלת החיים הממוצעת של הבטונג המתחפר בטבע קצרה במיוחד: בסביבות 3 שנים בלבד; עם זאת, בתנאים סביבתיים טובים הוא עשוי להאריך ימים עד לגיל 11 שנים.
הבטונג המתחפר הוא דוגמה קלאסית להשפעה מרחיקת הלכת של האדם על יבשת אוסטרליה.
תוך 100 שנה, הוא הפך מאחד היונקים הנפוצים ביותר ביבשת ליונק נדיר ששרד רק על מספר איים בודדים.
הירידה הדרסטית במספרו במהלך המאה ה-19 מיוחסת למספר גורמים; ראשית, המתיישבים האירופאים ראו בו כמזיק יבולים הרסני לא פחות מהמכרסמים מהעולם הישן, וניסו להשמיד אותו בכל האמצעים מהאזורים החקלאיים.
עדות ליחס של התושבים אליו ניתן למצוא בכתביהם של ג'ון גולד, הרברט פינילסון וזואולוגים נוספים:
שנית, המרת יערות לשטחי מרעה, רעיית בקר וצאן, ותחרות על מקורות מזון ומחילות עם הארנבונים והחולדות שהובאו ליבשת על ידי האדם, דחקו אותו בהדרגה לאזור המדבר.
השועל האדום וחתול הבית ששוחררו על ידי האדם באוסטרליה, המשיכו לחסל את אוכלוסייתו במדבר, בערבות העשב ובכיסי יער מבודדים והובילו להכחדתו המוחלטת מהיבשת.
בנוסף, ההתיישבות האירופאית, הובילה להפסקת השריפות המבוקרות שהוצתו על ידי הילידים האבוריג'ינים וגרמו לייבוש הצמחייה ולפריצת שריפות בר גדולות.
כיום, תוכניות השימור האוסטרליות הובילו לייצוב אוכלוסיית המין.
הבטונג המתחפר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), בשל היותו תלותי בתוכניות שימור של רשויות הטבע האוסטרליות.
המשמעות היא, שהמין ימשיך להתקיים ביבשת ובאיים כל עוד פקחי השימור יבצעו ניטור קבוע ויוודאו שאין פלישה של טורפים לשמורות הטבע ולאיים שבהם הוא מצוי.
האיומים העיקריים הנוכחיים על אוכלוסיות הבר של הבטונג כוללים: הכנסה לא-חוקית של טורפים פולשים כדוגמת השועל האדום וחתול הבית, שריפות בר גדולות, ומחלות.
חתול הבית גרם גם להכחדת אוכלוסיית בטונגים שהושבה לטבע במדבר גיבסון.
חולדות ועכברים מתחרים באיים עם הבטונג על מקורות מזון, אך נחשבים לאיום זניח יחסית, להוציא את האי בודי; באי זה, החולדה השחורה הקשתה מאוד על שרידות המין, אך אוכלוסייתה צנחה בחדות בעקבות פיזור ממוקד של פתיונות ברחבי האי שגם גרם בטעות להכחדת הבטונג ממנו.
רעיית יתר של בקר וצאן, ותחרות על מקורות מזון ומחילות עם ארנבונים הם איומים משניים.
תנודות קיצוניות באוכלוסיות האיים כתוצאה משינויים אקלימיים נחשבת גם היא לאיום משמעותי.
הפרויקט לשימור הבטונג מתקדם בהתאם לציפיות, ומשולב עם פרויקטים של מינים דומים החיים באותו בית הגידול של הבטונג המתחפר, דוגמת וולבי ארנבי אדמוני, וולבי ארנבי מפוספס ובנדיקוט סרוג מערבי.
מושבות שבויות קיימות במרכז הרבייה בחצי האי פארון וביוקוקורה.
הבטונג הושב לאי בודי הסמוך לבארו ולמספר אתרים ברחבי היבשת (הייריסון פרונג, לורנה גלן, יוקאמורה, רוקסבי דאונס, וסקוטיה), והובא גם לאי פארו, לאי אלפא ולאיי מונטבלו.
מתוכננת גם השבה לאי דירק הארטוך מיד לאחר חיסול החתולים באי.
באתרי השבה לטבע בדרום ומערב היבשת, הקהילה המקומית משותפת במאמצי השימור (גיוס פקחים למשל).
מחקרים גנטיים נמצאים עדיין בראשיתם, אך מצביעים על הבדלים ברמה של תת-מין בין אוכלוסיית האי בארו לבין אוכלוסיות האיים במפרץ הכרישים.
אוכלוסיות הבטונג באיים וביבשת, מנוהלים על ידי אחת משתי הסוכנויות הממשלתיות: המחלקה לגנים וחיות בר והמחלקה לסביבה ומשאבי הטבע, או על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות.
האוכלוסייה העולמית של הבטונג המתחפר נאמדת בסביבות 19,000-14,500 פרטים, ונתונה לתנודות חדות בהתאם לאקלים.
בטונג נולרבור (שם מדעי: Bettongia pusilla), הוא מין יונק כיס ננסי ולא מוכר בסוג בטונג שחי באזורים הצחיחים בדרום יבשת אוסטרליה ונכחד מן העולם בתחילת ההתיישבות האירופאית באוסטרליה במהלך המאה ה-17.
המדע התוודע לקיומו באמצעות מספר שלדים תת-מאובנים שנתגלו בשנת 1984 בשתי מערות באזורים הצחיחים של אוסטרליה הדרומית; במקור, שלדים אלו תוארו כשייכים לסוג הנכחד קנגורו חולדתי מדברי או לאחד ממיני הפוטורו; בשנת 1997, הביולוג ג'ים מקנמרה בחן את השלדים, והגיע למסקנה שמדובר במין חדש של בטונג.
בהשוואה בין גולגולת בטונג נולרבור לגולגולות בטונגים אחרים, נמצא שהלסת התחתונה שלו הייתה קטנה מקרוביו עם שיניים דקיקות יותר וטוחנות בעלות כתרים גבוהים.
אף שבתחילה סברו שמדובר במאובן קדום, תארוך העצמות גילה שהוא נכחד תקופה קצרה לאחר שהחלה ההתיישבות האירופאית ביבשת.
בטונג נולרבור היה מצוי בעיקר במישור נולרבור הצחיח והמדברי באוסטרליה הדרומית, וקרוי על שם אזור זה; ככל הנראה היה מצוי גם באזורים האקולוגים: המפטון (בחוף הדרומי) ומאליי (באוסטרליה המערבית).
מעולם לא דווח על היתקלות בבטונג חי באוסטרליה, כך שאין שום מידע אודות מראהו או אורח חייו.
בטונג נולרבור היה המין הקטן ביותר בסוגו, ומכונה בשל כך גם "בטונג נולרבור ננסי".
במיתולוגיה האבוריג'ינית בפילבארה, מתואר קנגורו זעיר שאינו דומה לאף אחד מהמינים הידועים כיום; יש הסבורים שמדובר בבטונג נולרבור.
המין מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין נכחד (EX).
הסיבות להכחדתו של המין אינן ידועות.
ייתכן שהוא נעלם בעקבות הכנסת מינים פולשים ליבשת דוגמת שועל אדום, חתול הבית וארנבון מצוי.
בטונג צפוני או בטונג טרופי (שם מדעי: Bettongia tropica) הוא מין כיסאי קטן ונדיר בסוג בטונג שאנדמי ליערות הגשם של צפון יבשת אוסטרליה.
זהו יונק דמוי חולדה המקפץ בדומה לקנגורו, והוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1967 על ידי הביולוג האוסטרלי נורמן ארתור וייקפילד (Norman Arthur Wakefield).
הבטונג הצפוני בעל טווח תפוצה מצומצם במיוחד, והוא המין המאוים ביותר בסוגו.
הבטונג הצפוני הוא יונק קומפקטי ועגלגל עם ראש חרוטי ואוזניים קצרות וזקופות.
הגולגולת שלו רחבה וקצרה, חוטמו ריבועי וארובות עיניו גדולות.
רגליו האחוריות ארוכות ושריריות, ורגליו הקדמיות קטנטנות ובעלות טפרים חדים.
הזנב שלו ארוך, עבה וגמיש, ומשמש לאיסוף חומרים לקן, לייצוב בעמידה או לאיזון בקפיצה.
אורך ראשו וגופו של הבטונג הצפוני: 43-29 סנטימטרים, אורך זנבו: 35-27 סנטימטרים, ומשקלו: 1.4 קילוגרם.
הפרווה של הבטונג הצפוני קצרה, צפופה וזיפית.
צבעו הכללי אפור בהיר המנומר בשערות לבנות, כאשר הגב הכתפיים ופלג הגוף האחורי נוטים לאפור כהה ועמום והמותניים חיוורות יותר.