tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 באוקטובר 1940 הועלה דהנר לדרגת גנרל מיור, וב-22 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-106. במהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עם הדיוויזיה בגזרה המרכזית, ובכלל זה בקרב ביאליסטוק-מינסק, קרב סמולנסק והקרב על מוסקבה, וב-18 באוקטובר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-16 בספטמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 בנובמבר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-82 בצפון צרפת.
ב-16 בנובמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-15 ביולי 1943 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-69 בבלקן.
ב-5 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד באזור הצבא בדרום צרפת, וב-6 בספטמבר 1944, הוא מונה למפקד צוות-קרב בקבוצת ארמיות G.
ב-20 בינואר 1945 הוא שובץ לתפקיד עבור משימות מיוחדות בקבוצת הארמיות, וב-18 באפריל 1945 הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית.
דהנר שוחרר מהשבי בשנת 1947, ולאחר מכן נשפט במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוון וביוגוסלביה, ונדון ל-7 שנות מאסר, אך לבסוף שוחרר בשנת 1951. לאחר שחרורו התגורר דהנר בויסבאדן עד למותו ב-13 בספטמבר 1970.
ארנסט ג'וזף "מייק" דאולי היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית, שהיה ידוע בשל תפקידו במלחמת העולם השנייה בפיקוד על הקורפוס ה-6 במבצע מפולת שלגים, נחיתות בעלות הברית בסלרנו, איטליה, בשנת 1943. לאחר הנחיתה הוא הודח מתפקידו על ידי מארק קלארק, מפקד הארמייה החמישית, וחזר לארצות הברית.
דאולי נולד ב-17 בפברואר 1886 באנטיגו, ויסקונסין, ולאחר סיום לימודיו במכללת ריפון בריפון, ויסקונסין, הוא נכנס לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית (USMA) בווסט פוינט, ניו יורק, בשנת 1906. הוא סיים את לימודיו ארבע שנים לאחר מכן ב-15 ביוני 1910 והוסמך כלוטננט משנה בחיל התותחנים של צבא ארצות הברית.
בין חבריו היו ג'ק הרד, אמיל ריינהרדט, ג'ון מיליקין, ג'יימס מויר, אוסקר גריסוולד, ולואיס ברטון.
דאולי שירת הן בארצות הברית והן בפיליפינים, ואף השתתף במשלחת הענישה המקסיקנית בשנת 1916, בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ון פרשינג.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, באפריל 1917, דאולי הועבר לרגימנט ארטילריית השדה ה-7 שהוקם בפורט סם יוסטון, טקסס והוקצה לדיוויזיה ה-1. יחד עם אוגדתו נשלח דאולי לחזית המערבית כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית (AEF), תחת פיקודו של ג'ון פרשינג, שאותו שירת דאולי במקסיקו שנה קודם לכן.
לאחר הגעתו לצרפת השתתף דאולי בקורס קצר ב-L'Ecole d'Artillerie בפונטנבלו, ומונה למפקד של בית הספר לתותחנות בסומיר.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור בפברואר 1918, ונשאר בתפקיד זה עד מאי 1918, אז הועבר לרגימנט ארטילריית השדה ה-12, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-2.
בסוף יולי 1918 הוא הועבר למטה הכללי של הארמייה הראשונה והועלה לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר מכן מונה כעוזר הרמטכ"ל לארטילריית שדה של הארמייה השנייה.
במהלך משימה זו הסתיימה המלחמה, ב-11 בנובמבר 1918. ב-20 בנובמבר הוא צורף לרגימנט ארטילריית השדה ה-16, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-4.
דאולי נשאר בצבא לאחר המלחמה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1940 הפך דאולי למפקד התותחנים של הדיוויזיה ה-7, בפיקודו של ג'וזף סטילוול.
בספטמבר 1941 קיבל דולי את הפיקוד על הדיוויזיה ה-40, שהייתה חלק מהמשמר הלאומי של הצבא.
בדצמבר 1941 נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בשל המתקפה על פרל הארבור.
במקום זאת נבחר הקורפוס ה-6 להשתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה, כחלק מהארמייה החמישית האמריקנית בפיקודו של מארק קלארק.
הקשר בין קלארק לדאולי לא תמיד היה קל, כאשר קלארק היה צעיר בעשור מדאולי ופחות בכיר.
הדיוויזיה ה-36, תחת פיקודו של פרד ל.
ווקר, והדיוויזיה ה-45, תחת פיקודו של טרוי מידלטון, שתיהן דיוויזיות המשמר הלאומי, הוכפפו לפיקודו במהלך המבצע.
גם ווקר וגם מידלטון נלחמו, כמו דאולי, במלחמת העולם הראשונה.
הקורפוס השתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה בסלרנו ב-9 בספטמבר 1943, כאשר גם הקורפוס ה-10 הבריטי היה תחת פיקוד הארמייה החמישית, כחלק ממבצע מפולת שלגים.
ההגנות הגרמניות פגעו קשות בקורפוס ה-6 וגרמו לנפגעים כבדים.
ניסיונות הגרמנים להשליך את הכוח האמריקני לים סוכלו על ידי הארטילריה של שתי הדיוויזיות, שנתמכו בחריפות מההפצצה הימית והאווירית והגעת הארמייה השמינית הבריטית מדרום.
דאולי הוחלף על ידי קלארק אחרי סלרנו, מכיוון שנתפס כ"שחוק".
רבים, כולל ווקר ומידלטון, יחד עם קולונל ג'יימס גאווין, מפקד רגימנט הצנחנים ה-505, האמינו שקלארק השתמש בדאולי כשעיר לעזאזל כדי לכסות על מחדליו שלו וחשבו שקלארק היה צריך להיות מודח.
דאולי הוחלף כמפקד הקורפוס ה-6 על ידי ג'ון לוקאס, שהוחלף גם הוא בפברואר 1944 במהלך מבצע שינגל.
דאולי חזר לארצות הברית ב-23 בדצמבר 1943, והוקצה כמפקד בית הספר למשחיתי טנקים בארצות הברית.
מקורות מסוימים אומרים כי הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ב-30 בספטמבר 1947.
דאולי פרש מהצבא לאחר המלחמה בשנת 1947 וקיבל דרגת מייג'ור גנרל (בדימוס) ב-29 ביוני 1948.
דאולי נפטר ב-8 בספטמבר 1973 בבית החולים הצבאי סילאס ב.
היי בפורט אורד, קליפורניה, כמעט 30 שנה מאז הנחיתה בסלרנו.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר בים.
ארנסט גוטהלף גרסדורף היה ספרן גרמני, הבולט ביותר בעבודתו בספריית אוניברסיטת לייפציג.
הוא כתב בשם בדוי וולדמר אג.
גרסדורף נולד בטאוטנדורף, בנו של איש דת.
בשנת 1820 החל את לימודיו בתאולוגיה ובפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג.
ב-1826 החל לעבוד בספרייה הממלכתית הסקסונית בדרזדן.
ב-1833 הוא מונה ליורשו של הפילולוג כריסטיאן דניאל בק כראש ספריית האוניברסיטה בלייפציג.
כך הפך לספרן במשרה מלאה הראשון בספרייה.
ב-1837 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייפציג.
גרסדורף פרסם יצירות רבות על ההיסטוריה הסקסית, כולל מהדורת המסמכים Codex diplomaticus Saxoniae regiae.
ארנסט וילהלם הילדברנד היה צייר גרמני.
הילדברנד היה בנו של בעל קרקע שהפך לימים למנהל תחנת הרכבת בסוראו.
את שיעורי האמנות הראשונים שלו קיבל מקרל שטפק בברלין, ולאחר שנה שהעביר בפריז הוא חזר לגרמניה.
בשנת 1875 הוא הפך לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה, ובשנה שלאחר מכן מונה לפרופסור לציור דמויות.
בהמשך לימד גם ציורי ז'אנר, היסטוריה וציור פורטרטים.
תלמידיו הבולטים באקדמיה כללו את קרל רושלינג, פרידריך קלמורגן ופדרו וינגרטנר.
בשנת 1880, על פי הצעתו של אנטון פון ורנר, הוא מונה לרשת את קרל גוסוב באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
עם זאת, בשנת 1885 הוא ויתר על ההוראה מסיבות בריאותיות.
הוא נשאר חבר באקדמיה ונבחר לכמה קדנציות בסנאט האקדמי.
בתחילה התמקד בציור דקורטיבי, אך עד מהרה פנה לסצנות ז'אנריות, בהשתתפות מרטין לותר והמלכה לואיז.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא שוב החליף נושאים, הפעם לציור פורטרטים.
הילדברנד קיבל תפקיד בחצר המלכות, שם הפיק ציורים של הדוכס הגדול והדוכסית מבאדן ונסיך הכתר (לימים הקיסר) פרידריך השלישי.
הוא גם צייר כמה פורטרטים של פרופסורים באוניברסיטה.
מאוחר יותר הוא העז לצייר סצנות מההיסטוריה והספרות הגרמנית, כמו סצנה מפאוסט של גתה.
ארנסט הילייר הוא פוליטיקאי מסנט לוסיה, המכהן כחבר בית האספה של סנט לוסיה.
בשנת 1990 קיבל הילייר תואר ראשון במדעי המדינה ובסוציולוגיה מאוניברסיטת איי הודו המערבית.
בשנת 1995 קיבל תואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא עשה דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנים 1997–1999 שימש כנספח לראש הממשלה ד"ר קני אנטוני.
בשנת 1999 הפך הילייר למזכיר קבוע במשרד הנוער והספורט.
בשנים 2009–2012 שימש כמנהל מועצת הקריקט של הודו המערבית.
הילייר שימש גם כנציב העליון של בריטניה בסנט לוסיה.
הנרי הוא סגן יו"ר מפלגת העבודה של סנט לוסיה, תפקיד בו החל לכהן בספטמבר 2019.
בבחירות 2016 התמודד מטעם דרום קסטריז על מקום בבית האספה של סנט לוסיה, בית הנבחרים התחתון.
בבחירות, שנערכו ב-6 ביוני 2016, ניצח הילייר את יריבו רוברט קנדי לואיס, שהחזיק בכיסא בבית האספה מאז 2006. הילייר ישב בספסלי האופוזיציה, עד לניצחון המוחץ של מפלגתו בבחירות הכלליות ב-2021, בהן שמר על כסאו.
ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין היה דוכס גרמני ואחיה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
ארנסט גינתר נולד ב-11 באוגוסט 1863 בדולציג, והיה בנם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
בשנת 1880 הוא ירש את תואר אביו כדוכס שלזוויג-הולשטיין.
ב-2 באוגוסט 1898 התחתן ארנסט גינתר בקובורג עם דורותיאה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולואיז, נסיכת בלגיה.
סב הכלה, לאופולד השני, מלך הבלגים, לא השתתף בחתונה אבל שלח את השרשת הגדולה של מסדר לאופולד כמתנת חתונה.
עם זאת, ב-11 בנובמבר 1920, ארנסט גינתר אימץ את הנסיך יוהאן גיאורג ואת אחותו הנסיכה מריה לואיזה, ילדיו של הנסיך אלברכט משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
לאחר מותו ב-22 בפברואר 1921, בן דודו אלברט, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ירש את התואר דוכס שלזוויג-הולשטיין.
מאחר שהדוכס אלברט מת ללא ילדים, קו שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג נכחד יחד איתו.
יורשו כראש בית שלזוויג-הולשטיין היה פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג (בדנית: Ernst Günther 1. af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg; 14 באוקטובר 1609 – 18 בינואר 1689) היה דוכס שלזוויג-הולשטיין מענף זונדרבורג.
הוא היה הראשון שקבע את מושבו הדוכסי בארמון אוגוסטנבורג, אותו בנה וקרא לכבוד אשתו.
ארנסט גינתר נולד ב-14 באוקטובר 1609 בזונדרבורג והיה בנם השלישי של אלכסנדר, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג והרוזנת דורותיאה משוורצבורג-זונדרסהאוזן, בתם של יוהאן גינטר הראשון, רוזן שוורצבורג-זונדרסהאוזן ואנה מאולדנבורג-דלמנהורסט.
אביו מת ב-1627 ב-Sønderborg והשאיר דוכסות בעלת חוב כבד.
בצוואתו, הוא קבע שאשתו תשב בעיזבון ללא שינוי כדי לקבל את החוב, וכי הבן הבכור, הנס כריסטיאן, יורש את כל המחוז.
הדוכסית האלמנה הייתה אחראית על הדוכסות במהלך שנות המלחמה שלאחר מכן, אך לא הצליחה לפרוע את החוב, שלהפך, עדיין גדל.
לפיכך היא הסכימה ב-17 בדצמבר 1633 שהאחים יחתמו על הסכם ירושה, לפיו הנס כריסטיאן נכנס לדוכסות עם התחייבויות משמעותיות כלפי אמו ואחיו.
בעוד אחיו של ארנסט גינתר, למעט הנס כריסטיאן, היו מפוזרים בגרמניה לאחר הסדר הירושה, ארנסט גינתר שירת תחת מלכי דנמרק והיה אורח נאמן בחצר.
ב-15 ביוני 1651, הוא נישא בטירת קופנהגן לבת דודתו אוגוסטה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ולאחר מכן מינה אותו פרדריק השלישי, מלך דנמרק למושל בכפרים סטאבנסבול וסבבלב על יד אלס.
זמן קצר לאחר מכן הוא הקים על שטחי סטאבנסבול את טירת אוגוסטנבורג, על שם הדוכסית.
בשנת 1653 הוא השתלט על טירת זונדרבורג.
עם זאת, כאשר דוכסות זונדנבורג פשטה רגל ונכללה בכתר ב-1667, הוא ויתר על נחלתו ובמקום זאת רכש את רומוהרסגארד על אלס.
מאוחר יותר הוא קיבל מהמלך את הערים ברו וגונדסטרופ, וכן קיבל את הזכות לציד באזור.
בשנת 1675 הוא מונה למושל אלס עם מגורים בטירת Sønderborg, אך כבר בשנה שלאחר מכן הוא נאלץ לוותר על Nørborg Len לאוגוסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן-נורבורג.
ארנסט גינתר מת ב-18 בינואר 1689 בטירת אוגוסטנבורג.
אלמנתו חיה אחריו עד 1701, ולפי צוואתו שמרה על האחוזות עם הזכות להיפטר מהן לאחר מותו.
כאשר הבן הבכור, פרדריק, נפל בקרב סטינקרקה (1692), והבכור השני ארנסט אוגוסט הפך לקתולי, היא הציבה את הצעיר, פרדריק וילהלם, כיורש יחיד.
לארנסט אוגוסט הייתה רק קצבה שנתית של 500 ריגסדלר.
אולם זמן קצר לאחר מכן, הוא שוב המיר את דתו לאמונה הלותרנית והתמנה למושל זונדנבורג.
אף על פי כן, הצוואה התקיימה, מה שהוביל למספר מחלוקות, אשר עם זאת לא מנעו מפרדריק וילהלם להשתלט על הירושה ולתבוע אותה עבור משפחתו.
ארנסט אוגוסט מת מבלי להשאיר ילדים ב-1731, ואחיינו כריסטיאן אוגוסט הראשון, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ירש את נחלותיו.
ב-15 ביוני 1651 התחתן ארנסט גינתר עם אוגוסטה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתם של פיליפ, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג וסופיה הדוויג מסקסוניה-לאוונבורג.
לואיז שרלוטה (1658–1740), התחתנה עם פרידריך לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק
ארנסט הקל היה גנרל גרמני אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הקל נולד ב-5 באפריל 1890 בגמינדן אם מיין, שהשתייכה ל.
בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-17, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר תום המלחמה הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1 באוקטובר אותה שנה הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-19, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-61. ב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-107.
עם פרוץ המלחמה פיקד הקל על רגימנט הרגלים ה-107, עמו לחם במהלך המערכה על צרפת.
ב-1 באוקטובר 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-14 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-263. הקל הוביל את הדיוויזיה במהלך מבצע ברברוסה ולחם עמה בקרב ביאליסטוק-מינסק, קרב סמולנסק וקרב מוסקבה, וב-19 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 במאי 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-158, עליה פיקד עד לפירוקה במאי 1943, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
על דיוויזיה זו הוא התלונן כי חברי הדיוויזיה היו רק 50% גרמנים מהרייך וקרא לחלוקה שווה בין הדיוויזיות המחליפות כדי להקל על "תהליך הגרמניזציה".
ב-5 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-16 שהוקמה על בסיס דיוויזיית המילואים ה-158 ואשר הפכה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-16 ב-9 באוקטובר, וב-28 באוקטובר 1944 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
הוא הוביל את הדיוויזיה ממפרץ ביסקאיה לדיז'ון כדי להילחם נגד הכוחות האמריקניים המתקדמים.
ב-9 בפברואר 1945, זמן קצר לפני תום המלחמה קיבל לידיו את הפיקוד על דיוויזיית המילואים ה-471 מידי אריך דנקה, וב-8 במאי הוא נפל בשבי צבא ארצות הברית.
לאחר המלחמה הוא הכין חומרי לימוד צבאיים עבור האמריקאים, וב-27 בספטמבר 1947 שוחרר מהשבי.
ב-26 בספטמבר 1967 מת הקל במהלך חופשה ב.
ארנסט גרינינג (בשם מלא באנגלית: Ernest Henry Gruening; (/ɡriːnɪŋ/); 6 בפברואר 1887, ניו יורק – 26 ביוני 1974, וושינגטון) היה עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כמושל אלסקה בשנים 1939–1953 (לפני ששטח הוכרז כמדינת ארצות הברית) וסנאטור בשנים 1959–1969.
ארנסט גרינינג נולד בניו יורק למשפחה יהודית של רופאי עיניים.
הוא סיים אוניברסיטת הרווארד בשנת 1907 ובשנת 1912 קיבל הסמכה כרופא.
אמנם במקום להתחיל לעסוק במקצוע הוא פנה לעיתונות.
הוא עבד במספר עיתונים בבוסטון.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא התגייס ושירת בחיל התותחנים.
בשנים 1920–1923 הוא היה עורך של The Nation.
גרינינג התעניין בהיסטוריה של מקסיקו.
בשנת 1928 הוא פרסם ספר על המדינה.
על כתיבת הספר גרינינג קיבל עיטור ממשלת מקסיקו.
בעקבות מדיניות הניו דיל גרינינג הצטרף לממשל וכיהן במספר תפקידים.
בשנת 1939 גרינינג מונה למושל אלסקה.
באותה תקופה אלסקה הייתה במעמד של "טריטוריה" ולא של "מדינה" של ארצות הברית.
לאחר המתקפה על פרל הארבור גרינינג היה שותף להכנות להתנגדות לפלישה אפשרית.
ביוני 1942 יפן תקפה את האזור ואף הצליחה לקבל שליטה על מספר איים לתקופה מוגבלת.
גרינינג לא היה מרוצה מהתייחסות של הממשל לילידי אלסקה.
הוא תמך בפעילות של ארגוני הילידים ושל אליזבת פרטרוביץ' להפסקת ההפליה.
גרינינג פעל להעברת חוק שמסדיר הטבות ללוחמי הצבא.
בשנת 1946 תגבר את מאבק נגד השחפת ואף הכריז על מצב חרום באלסקה.
כ-10% מתקציב אלסקה הופנה לנושא זה.
גרינינג פעל להסדרת הנושא המדיני והסדרת אלסקה כמדינת ארצות הברית.
הנושא הוסדר בשנת 1959. באותו יום גרינינג מונה לסנאט של ארצות הברית כנציג המדינה החדשה.
בשנת 1962 הוא ניצח בבחירות את טד סטיבנס וזכה לכהונה נוספת.
בבחירות של שנת 1968 הוא רץ כמועמד עצמאי ולא זכה.
גרינינג היה בין הסנאטורים הבודדים שבשנת 1964 הצביעו נגד השתתפות במלחמת וייטנאם.
ארנסט דוד קולמן (7 בספטמבר 1917 – 25 בנובמבר 1999) היה פרופסור להיסטוריה עתיקה ולפילוסופיה וחוקר הלשון הרומית וספרותה.
נולד בווינה בשנת 1917. היגר לפלשתינה־א"י ב-1938. הוריו נספו בשואה.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת וינה ובאוניברסיטה העברית.
בין השנים 1955 ו־1964 לימד לטינית באוניברסיטה העברית.
ב-1965 הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב, לחוג ללימודים קלאסיים, ובו לימד עד יציאתו לגמלאות.
עיקר מומחיותו ספרות ושירה רומית.
חי ברעננה, והלך לעולמו בשנת 1999.
קולמן, עולמה של הספרות הרומית – סקירה ביקורתית על מהותה, התפתחותה ומעצביה.
תרגם מרומית והוסיף הערות ומפתחות ארנסט דוד קולמן.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשמ"ו 1985.
תרגם מרומית והוסיף מבוא, הערות ומפתחות ארנסט דוד קולמן.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשנ"ב 1991.
דקדוק רומי: פרקים נבחרים מאת א.ד.
(מבחר מתאורי החיים של קורנליוס נפוס / ליקט ד"ר א.ד.
מבוא למטריקה הרומית, כולל יסודות המבטא והפרוסאודיה.
אוניברסיטת תל אביב, החוג ללימודים קלאסיים, תשכ"ט.
הרב ארנסט שמחה גוגנהיים היה רב צרפתי, מורה בבית המדרש הרבני של צרפת ולאחר מכן מנהל בית המדרש.
מהדמויות הבולטות של יהדות צרפת.
נולד ב שבאלזס ב-22 בינואר 1916 לרב מקס גוגנהיים, נצר למשפחת רבנים וותיקה ורב העיירה.
אימו, מרתה לבית מאייר, נפטרה בהיותו כבן 4. הוא היה הצעיר מבין ארבעה ילדים.
רבו הראשון היה אביו, שהיה בוגר בית המדרש לרבנים בברלין וחינך את בנו ברוח שיטת תורה עם דרך ארץ של הרש"ר הירש.
בנעוריו גר ב, לשם עבר אביו כדי לכהן כרב הקהילה.
בשנת 1933 נכנס ללימודי רבנות בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז, שהיה אז תחת ניהולו של הרב מוריס ליבר.
בינואר 1938, לאחר שקיבל את תעודת הרבנות, נסע לליטא כדי ללמוד ולהשתלם בישיבת מיר.
במכתביו לרב ליבר תיאר בהרחבה את חוויותיו שם.
שמונה חודשים לאחר מכן נקרא בחזרה לצרפת על ידי אביו, שחש שסכסוך חדש בין צרפת לגרמניה עומד לפרוץ.
בסופו של דבר נדחה העימות, בעקבות הסכם מינכן.
הוא גויס לצבא הצרפתי זמן קצר לאחר הגעתו, ונפל בשבי הגרמני בתחילת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940. עד סוף המלחמה היה אסור במחנה שבויים לחיילים יהודים, שרובם היו גם כן אלזסים.
הוא שימש בפועל כמנהיג רוחני לשאר השבויים במחנה, עד לשחרורו בשנת 1945, לאחר כניעת גרמניה.
לאחר שחרורו מונה למורה לתלמוד ומשפט רבני בבית המדרש הרבני של צרפת.
שם פגש את אשתו לעתיד, קלוד-אני (חנה) ד'אלזס, שהתקבלה לבית הספר לליטורגיה ולפדגוגיה שנפתח באותה עת ונכנסה לשיעוריו במשנה.
בתפקידיו אלו בבית המדרש הרבני שימש עד לפטירתו, וגם עמד בראשו כמנהל זמני מ-1949 עד 1951, עד מינויו של הרב אנרי שילי.
ב-1977 מונה להיות מנהל בית המדרש באופן קבוע, ונפטר ימים ספורים לאחר מכן.
בכל השנים הללו התגורר בדירה בבניין בית המדרש, כשהוא יוצר קשר קרוב עם הרבנים המתלמדים ומהווה כתובת זמינה עבורם.
תחת השפעתו עבר בית המדרש לרבנים לקו שמרני ואדוק יותר מבעבר, תהליך שהושלם סופית עם הגירת יהודי צפון אפריקה לצרפת.
במקביל להוראתו בבית המדרש הרבני של צרפת, לימד בבית הספר התיכון היהודי "יבנה", והיה חבר בבית הדין הרבני של הקונסיסטוריה.
הוא מונה לסגן נשיא בית הדין ב-1952, שם עסק בעיקר בתחומים הקשורים לזהות יהודית ונישואים, ועד מהרה הפך לאחראי על נושא הגיורים.
במסגרת תפקידו היה ממונה גם על בעיות העגינות וסרבנות גט.
יחד עם גורמים משפטיים מהקהילה, יצר מערכת המאפשרת לנשים שהתגרשו אזרחית אך לא קיבלו גט מבעליהן לתבוע אותם בבית משפט ולדרוש פיצויים.
לצד פעילויותיו אלו שימש כתובת זמינה לשאלות, ופעל להנגשה בהירה בצרפתית של ערכי היהדות והלכותיה.
סמכותו ההלכתית, לצד נגישותו לפונים מהקהילה היהודית וחוצה לה, גרמו לו להיתפס כדמות מוסמכת בנוגע להשקפת היהדות האורתודוקסית בצרפת.
כך הוזמן לוועדות של האספה הלאומית של צרפת, כדי להציג את השקפת היהדות בנושאי מניעת היריון והפסקת הריון לפני חקיקה בנושאים אלו.
בשנת 1966 עוטר כאביר לגיון הכבוד, וב-1973 כ-Grand Rabbin.
לרב גוגנהיים נולדו שישה ילדים.
אשתו הייתה מחנכת ומורה ליהדות, מנהלת בית הספר היהודי אריאל שבצרפת, העורכת הראשית של הרבעון "המורה" למורים בבתי ספר יהודים, מחברת ועורכת ספרים.
בנו הרב מישל גוגנהיים היה מנהל בית המדרש הרבני של צרפת, ולאחר מכן מונה לרבה של פריז.
בן נוסף שלו, הרב ד"ר דניאל גוגנהיים, נישא לבתו של הרב עמנואל שושנה.
הרב ארנסט הוא גם דודו של הרב דניאל גוטליב.
נפטר ב-27 במרץ 1977 בפריז, לאחר מחלה ממושכת שנגרמה מגידול מוחי.
ונקבר בבית הקברות של עיירת הולדתו, ווסטהופן.
יצירותיו עוסקות בעיקר בהלכה, אך כוללות גם תרגומים לצרפתית של קלאסיקות יהודיות ותרומות לאנציקלופדיה אוניברסליס ולאנציקלופדיית הפליאדות.
מחקריו ותשובותיו ההלכתיות נאספו בספריו Le Judaïsme dans la vie quotidienne ("יהדות בחיי היומיום") ו-Les portes de la loi ("שערי ההלכה").
את מכתביו ערכו אשתו וילדיו לספר שיצא לאור בשנת 2006, Lettres de Mir ("מכתבים ממיר").
ארנסט יוהאן אוטו הארטרט היה אורניתולוג גרמני פורה.
הארטרט נולד בהמבורג ב-29 באוקטובר 1859. ביולי 1891 נשא לאישה את המאיירת קלאודיה ברנאדין אליזבת הארטרט בפרנקפורט, גרמניה, להם נולד לו בן בשם יואכים קארל (צ'ארלס) הארטרט (1893–1916), שנהרג כחייל בצבא האנגלי בקרב על הסום.
יחד עם אשתו, תיאר לראשונה את תת-המין של הקוליברי כחול-זנב ( Chalybura buffonii intermedia Hartert, E & Hartert, C, 1894).
הארטרט הועסק על ידי וולטר רוטשילד, כאוצר האוסף האורניתולוגי של מוזיאון הטבע הפרטי של רוטשילד בטרינג, אנגליה, בין השנים 1892 ל-1929.
הרטרט הוציא לאור את כתב העת הרבעוני של המוזיאון Novitates Zoologicae (1894–1839) יחד עם רוטשילד, ואת "רשימת הציפורים הבריטיות" (1912) עם פרנסיס צ'ארלס רוברט ז'ורדיין, נורמן פרדריק טיצ'הרסט והארי פורבס ווית'רבי.
הוא כתב את Die Vögel der paläarktischen Fauna" (1910–1922)" וערך מסעות מחקר בהודו, אפריקה ודרום אמריקה בשם מעסיקו.
למרות שהארטרט תמך בשימור של כמה מינים של ציפורים, הוא כתב מנשר בשנת 1900 בו הביע תמיכה בדילול של דרורי הבית.
הארטרט היה המנטור של ארווין שטרסמן, שאפרו נטמן בקברו של הארטרט ב-1972.
שמו הונצח בשמות המדעיים של מין הלטאה Hemiphyllodactylus harterti , ותלמידו שטרסמן הנציח אותו בשם שנתן לסוג הציפור Hartertula .
בנוסף, שמו מונצח בשמות תת-מינים נוספים של ציפורים.
כמו-כן, לכ-12 מיני ציפורים ניתן שם עממי המנציח אותו.
ארנסט גרובה (נולד ב-13 בדצמבר 1932) הוא ניצול שואה בן למשפחה יהודית-נוצרית מעורבת.
נודע בזכות פעילותו כעד וכמרצה בתחום החינוך לזיכרון השואה.
גרובה מקדיש את חייו לשיתוף סיפור ילדותו בגרמניה הנאצית, ומאסרו במחנה הריכוז "טרזיינשטט" עד חזרתו למינכן במאי 1945. בשנים אלו היה פעיל בתנועת הנוער הקומוניסטית "הנוער הגרמני החופשי" ובמפלגה הקומוניסטית, שהייתה אז מחוץ לחוק בגרמניה המערבית.
גרובה היה מעורב גם בפעילות איגוד מקצועי, בקמפיינים נגד חימוש מחודש בשנות ה-50 ובעד איחוד גרמניה.
פעילותו הפוליטית הובילה לעימותים אלימים עם המשטרה ולמעצרים.
במסגרת קמפיין לחלוקת עלונים עבור המפלגה הקומוניסטית (הבלתי חוקית), נידון למאסר של מספר חודשים בתנאי בידוד.
ארנסט גרובה נולד במינכן ב-1932. אביו, פרנץ גרובה, בא ממשפחה פרוטסטנטית, היה צבע וקומוניסט נלהב.
אמו, קלמנטיין, הייתה ממוצא יהודי.
לארנסט היו אח בשם ורנר ואחות בשם רות.
חודש לאחר לידתו, עם עליית הנאצים לשלטון, הפכה גרמניה במהירות לדיקטטורה חד-מפלגתית.
האנטישמיות, שהייתה עד אז סיסמה רועשת בפי פוליטיקאים קיצוניים, הפכה לאבן יסוד במדיניות המדינה.
משפחת גרובה התגוררה ברחוב הרצוג-מקס, סמוך לבית הכנסת המרכזי הישן של מינכן ("Alte Hauptsynagoge München"), שהיה בין הראשונים בגרמניה שנהרסו על ידי המשטר הנאצי, ביוני 1938. מיד לאחר מכן הורה השלטון לפנות את "הבתים היהודיים" באזור לשם שימוש מחדש (entmietet), והמשפחה נאלצה לעזוב את דירתה.
בהמשך הופרדו הילדים מהוריהם: פרנץ סווג כקומוניסט וקלמנטיין כיהודייה.
ארנסט, ורנר ורות נשלחו לבית יתומים לשעבר שהוסב לבית ילדים יהודי ברובע שוואבינג שבמינכן.
בתחילה סיפק המקום מידה מסוימת של הגנה, אך באוקטובר 1941 חויבו הילדים לענוד את הטלאי הצהוב ("Judenstern"), ונאסר עליהם ללמוד בבתי ספר, לנסוע בתחבורה ציבורית או להיכנס לבתי קולנוע.
מרגע זיהויו כיהודי ברחוב, חווה גרובה הקנטות וגידופים, בהם הקריאה: "Hau ab, Saujud!" ("עוף מפה, יהודון חזיר!").
לדבריו, בכך תמה ילדותו באכזריות, כשהוא בן תשע.
אחד האירועים שחרתו בזיכרונו של גרובה התרחש במהלך הפצצה אווירית על מינכן: כשניסה להיכנס למקלט מול תחנת הרכבת המרכזית, מישהו הבחין בטלאי הצהוב שעל בגדו ומנע את כניסתו.
הוא נאלץ לחפש מחסה בין השיחים בגן הבוטני הסמוך, ושרד את ההפצצה בקושי.
שנות אי-הוודאות הסתיימו בערב אחד בנובמבר 1941, כאשר 23 מילדי בית הילדים, יחד עם המטפלות ("הדודות"), הועלו על אוטובוס והוגלו לליטא – שם נרצחו בירי.
ביניהם הייתה גם אניטה, אהבת ילדותו בת השמונה.
ילדי משפחת גרובה נחשבו לבני מזל יחסית, שכן אביהם סירב להתגרש מאשתו היהודייה, והילדים סווגו כ"מישלינג" (Mischlinge), דהיינו בני תערובת, ולכן לא נכללו במשלוחים להשמדה.
בתחילת 1942 נסגר בית הילדים, וילדיו של גרובה הועברו ל"מחנה צר ורטוב" ברובע מילברטשופן.
בשנת 1943 נתנה אמם אישור להטביל לנצרות את הילדים, בניסיון להביא לשינוי סיווגם הגזעי.
בהמשך הועברו שלושת הילדים ל"מחנה היהודים" ברובע ברג אם לאים בעיר, ובסוף 1943 הושבו לבית הוריהם.
בפברואר 1945 גורשו יחד עם אמם למחנה הריכוז טרזיינשטט.
רק שחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב־8 במאי 1945 הציל את חייהם.
לאחר תום המלחמה התאחד גרובה עם אמו ושרד את התקופה הקשה.
גרובה חזר למינכן ביוני 1945, שם עבד תחילה כצבע, בדומה לאביו.
את לימודיו שהופסקו, הצליח להשלים לאחר המלחמה, ואף עבר את בחינות ה-Abitur – שלב שהכשיר אותו ללימודים אקדמיים.
בהמשך הוסמך כמורה, ועבד במקצוע זה למחייתו.
במאי 1949, עם איחוד שלושה מארבעת אזורי הכיבוש בגרמניה, נוסדה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בתקופה זו גיבש גרובה תודעה ביקורתית כלפי התנהלות מערכות השלטון במדינה החדשה, ובעיקר כלפי השילוב המהיר של אנשי הממשל הנאצי לשעבר בעמדות מפתח.
הוא היה פעיל באופוזיציה, השתתף בפעילות האיגודים המקצועיים, הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי "הנוער הגרמני החופשי" (FDJ), ולמפלגה הקומוניסטית הגרמנית – אף שזו הוצאה אל מחוץ לחוק בגרמניה המערבית.
הנוער הגרמני החופשי שהוקם במזרח גרמניה כחלק ממנגנון השלטון הסובייטי, פעל גם במערב גרמניה עד שנאסר ב-1951. גם המפלגה הקומוניסטית, שזוהתה עם ברית המועצות, נדחקה לשוליים וב-1956 הוצאה אל מחוץ לחוק.
גרובה, שנותר פעיל במסגרות אלה, השתתף בהפגנות נגד חימוש גרמניה ונגד חוקים נוספים, ונעצר מספר פעמים.
בשנת 1953 נידון לשבעה חודשי מאסר בגין "התנגדות לסמכות המדינה", אותם ריצה בכלא שטאדהיים.
מאוחר יותר, כאשר הפיץ עיתונות קומוניסטית בלתי חוקית, נידון למאסר נוסף של שנה, כולל תשעה חודשי בידוד.
בשנות ה-70 עבד כמורה בבתי ספר מקצועיים, והצטרף למפלגה הקומוניסטית הגרמנית החדשה (DKP), שנוסדה ב-1968 כדי לעקוף את האיסור החוקי על קודמתה.
כאשר נודע על חברותו במפלגה, עמד בפני פיטורין ממערכת החינוך בשל "איסור מקצועי" שהוטל על קומוניסטים.
רק כאשר הניח על שולחנו של הפקיד הממונה את הטלאי הצהוב שלבש כילד, השתכנעו הרשויות לבטל את הפיטורין — מה שתואר לימים כ"מקרה ייחודי בקנה מידה ארצי".
זאת עקב הזיכרון ההיסטורי מהחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי מ-1933.
עבור גרובה, נדרשו שנים רבות עד שחש בנוח לשתף בפומבי את חוויותיו מתקופת הרייך השלישי.
רק בסביבות שנת 1990 החל להעיד בפומבי על עברו כניצול של גזענות נציונל-סוציאליסטית, והפך את עדותו למוקד מפעל חייו.
מאז נשא הרצאות בפני תלמידים ובמהלך סיורים במחנה הריכוז דכאו, ונטל חלק פעיל בדיונים חינוכיים בבתי ספר ובמוסדות אקדמיים, שנועדו להעלות את המודעות לסכנות תחיית הפשיזם.
גם בשנות השמונים לחייו המשיך להיות מעורב פוליטית, בעיקר במאבק נגד נאו-נאציזם, הכחשת השואה וניסיונות לשכתוב ההיסטוריה.
ארנסט גרומאך היה מלומד ואקדמאי יהודי-גרמני.
עסק בתחומי ידע מגוונים לרבות פילולוגיה, ספרות, היסטוריה, בלשנות, אגיפטולוגיה ופילוסופיה.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו תרבויות אגאיות מוקדמות, פילוסופיה יוונית בתקופה הקלאסית וכתביו של גתה.
במהלך השואה עמד בראש צוות עובדים יהודיים שביצעו עבודות בספריית המשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין.
גרומאך נולד בשנת 1902 בעיר טילסיט (Tilsit) בפרוסיה המזרחית, הסמוכה לגבול עם ליטא (כיום העיר נקראת סובטסק והיא נמצאת במחוז קלינינגרד ברוסיה).
גרומאך נולד כבן השלישי למשפחה יהודית וליברלית שנטמעה בתרבות הגרמנית.
אביו, נתן גרומאך (Nathan Grumach), היה עורך דין שניהל משרד נוטריון.
האב נפטר בשנת 1908, כשארנסט גרומאך היה בן 6. אימו, פרדריקה מנדלסון (Friederike Mendelssohn) לא התחתנה בשנית.
פטירתו של האב יצרה מצוקה כלכלית בביתו של גרומאך, אך למרות זאת אימו הקפידה שכל ילדיה יזכו לחינוך.
גרומאך למד בבית ספר תיכון בטיליסיט ולאחר מכן בעיר קניגסברג (כיום קלינינגרד ברוסיה).
לאחר סיום הלימודים בבית הספר התיכון, בשנת 1921 עבר גרומאך את בחינת הקבלה ללימודים אקדמיים.
במערכת האקדמית של רפובליקת ויימאר באותה תקופה היה נהוג שסטודנטים באוניברסיטה יכולים לנוע בחופשיות בין אוניברסיטאות שונות בגרמניה וללמוד קורסים מתחומי דעת שונים.
לכן, אף שרשמית גרומאך נרשם ללימודים בפקולטה למשפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת קניגסברג, בפועל למד מגוון רחב של קורסים בפקולטות ובאוניברסיטאות שונות בגרמניה.
החל משנת 1921 למד במשך שמונה שנים קורסים באגיפטולוגיה, פילוסופיה, משפטים, פילולוגיה קלאסית, בלשנות, היסטוריה עתיקה ועוד.
נוסף לאוניברסיטת קניגסברג, למד באוניברסיטאות לייפציג, ברלין, היידלברג, פרייבורג ומרבורג.
בשנים אלה למד אצל מרצים בולטים כגון מרטין היידגר, קרל יאספרס ופאול פרידלנדר .
מחקרו האקדמי באותה תקופה התמקד בפילולוגיה קלאסית ופילוסופיה יוונית עתיקה.
בחודש מאי 1929 הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "Physis und Agathon in der Alten Stoa" (פוסיס ואגאתון בסטואה העתיקה).
העבודה עסקה במושגים טבע (physis) וטוב (agathon) בפילוסופיה הסטואית העתיקה.
עבודת הדוקטורט פורסמה בשנת 1932 ופעם נוספת בשנת 1966. בשנים 1928–1929 עבד גרומאך בספריית אוניברסיטת קניגסברג.
בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון בקניגסברג ולאחר מכן באוניברסיטה בעיר התיידד גרומאך עם חנה ארנדט, שהייתה צעירה ממנו בחמש שנים וגרה בקניגסברג באותה תקופה.
גם לאחר שגרומאך המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטאות אחרות בגרמניה, גרומאך וארנדט התראו בקניגסברג במהלך חופשת הקיץ.
גרומאך סיפר לארנדט על ההרצאות של היידגר ששמע באוניברסיטת מרבורג בשנת 1922, לפני שארנדט בתורה נסעה ללמוד אצל היידגר לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון.
לפי אליזבת יאנג-ברוהל, במהלך שנתה האחרונה של ארנדט בבית הספר התיכון, כלומר בשנת 1924 לערך, היא ניהלה קשר רומנטי עם גרומאך.
גם לפי גרוננברג, גרומאך "היה האהבה הראשונה של ארנדט." יאנג-ברוהל משערת שהשיר הבא שכתבה ארנדט בתקופת לימודיה בבית הספר התיכון מוען לגרומאך (השיר נכתב במקור בגרמנית, אך מובא באנגלית בביוגרפיה של ארנדט שכתבה יאנג-ברוהל):
לפי יאנג-ברוהל, ארנדט אף עזרה לגרומאך לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו.
גרומאך וארנדט נשארו חברים למשך כל חייהם.
אף שארנדט ברחה מגרמניה כבר בשנת 1933, השניים שמרו על קשר באמצעות מכתבים לאורך השנים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר ארנדט הגיעה לביקורים בגרמניה היא נהגה לבלות זמן רב עם גרומאך במהלך שהותה.
בגרות על רקע עליית השלטון הנאצי: 1930–1941
עם קבלת עבודת הדוקטורט שלו, גרומאך התקבל כמרצה במשרה חלקית באוניברסיטת קניגסברג.
בשנים 1930–1933 שימש כמרצה ליוונית ולטינית וכן כעוזר הוראה במכון ללימודים קלאסיים.
באותה תקופה עבד על תזת הביליטציה וחקר כתובות עתיקות בשפה הלידית מאזור אנטליה (בטורקיה של ימינו).
ב-3 במרץ 1933 התחתן עם מרגרט ברויאר (Margarete Breuer) שהייתה נוצרייה.
ב-7 באפריל 1933, כחלק מצעדי המדיניות של המפלגה הנאצית, נכנס לתוקף חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שאסר על העסקה בשירות המדינה של מי שאינם ממוצא ארי, לרבות במוסדות להשכלה גבוהה.
כתוצאה מכך איבד גרומאך את משרתו באוניברסיטת קניגסברג.
במשך מספר חודשים ניסה ללא הצלחה להשיג מחדש את משרתו.
בעקבות הפיטורים תכננו גרומאך ואשתו להגר לפראג, אך ההגירה לא יצאה לפועל לאחר שנדחתה בקשתם להלוואה לצורך תשלום עלויות ההגירה.
בשנים 1933–1937 ניסה גרומאך להגר למקום בו יוכל להמשיך את הקריירה האקדמית שלו.
הוא פנה לאוניברסיטאות וקולגות בבריטניה, בארצות הברית ובטורקיה, אך פניותיו נדחו, ככל הנראה מהטעם שהיה בשלב מוקדם של הקריירה האקדמית שלו.
לאחר פיטוריו בשנת 1933 החל גרומאך לעבוד בחנות ספרים בקניגסברג בבעלות משפחתו.
העבודה בחנות פירנסה בקושי את גרומאך ואשתו.
שטראוס משער שהחנות הייתה במקור בבעלות אביו של גרומאך ושהיא התמחתה בספרים יהודיים.
מחלופת המכתבים שלו באותה תקופה עולה כי גרומאך ניצל את עבודתו בחנות הספרים כדי להמשיך את מחקרו באופן עצמאי.
הוא רכש עבור החנות ספרות מחקר ללא ערך מסחרי, כגון מילונים עדכניים ליוונית ולטינית וניהל תכתובת ענפה עם מלומדים אחרים.
בתקופה זו מוקד המחקר של גרומאך, שעסק עד אז בשפות של אנטליה, עבר לתרבות המינואית באי כרתים.
תחום זה יהפוך לתחום המחקר המרכזי ביותר שלו.
בשנים אלה, בעודו עובד בחנות הספרים, חקר גרומאך את מערכות הכתב בכרתים ובפרט את הכתב הליניארי ב'.
גרומאך ניסה לפרסם את מחקרו בשנים אלה, ללא הצלחה.
בשנת 1936 השלטונות הנאציים שללו את הרישיון של גרומאך להפעלת חנות הספרים.
חנות הספרים נסגרה וגרומאך ומשפחתו מצאו עצמם במצוקה כלכלית חמורה עוד יותר.
במרץ 1937 נולדה לגרומאך בתו היחידה, אירנה שירון-גרומאך , שלימים הפכה בעצמה לחוקרת ומרצה לאגיפטולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיועו של אוטו טפליץ, שעבד בנציגות הארצית של יהודי גרמניה, נשכר גרומאך כמרצה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין (להלן: בית המדרש) בו לימד בשנים 1937–1941. במאי 1937 עבר גרומאך עם משפחתו לברלין לצורך קבלת המשרה.
אף שהיה מוסד ללימודים רבניים, בתקופה זו בית המדרש החל להציע קורסים בהשכלה כללית.
זאת בעקבות דחיקתם של היהודים אל מחוץ לשאר מוסדות האקדמיה תחת השלטון הנאצי.
גרומאך היה חסר השכלה אקדמית בנושאים הקשורים ליהדות ונשכר כמרצה לקורסי מבוא בפילוסופיה קלאסית ולימודי שפות.
גרומאך החל לעבוד בבית המדרש כשעוד הרצו בו דמויות מובילות כגון ליאו בק, אויגן טויבלר, יצחק משה אלבוגן ומקס וינר .
אולם בתקופה זו החלה דעיכתו של בית המדרש כמוסד אקדמי על רקע עליית השלטון הנאצי.
במשך תקופת עבודתו של גרומאך בבית המדרש, אקדמאים בכירים שעבדו בו הצליחו להגר מגרמניה, בעוד גרומאך המשיך להרצות תחת ההגבלות ההולכות ומחמירות של השלטון הנאצי.
כך גרומאך, שנשכר כמרצה זוטר לקורסי מבוא, הפך במשך מספר שנים לאחד המרצים המרכזיים במחלקה להשכלה כללית בבית המדרש.
השיטות הפילולוגיות, ארכאולוגיות והקונספטואליות שלו הצטברו להררים של טיעונים מפורטים – והכל סביבנו היה ברבריות!" במשך שלוש שנות לימודיו, שליש מהקורסים שלקח שטראוס היו אצל גרומאך ובהם קורסים בנושאים הבאים: הפילוסופיה של היידגר, אריסטו בשפת המקור ביוונית, תאוריות פרה-סוקראטיות בנוגע לתנועה, מקורות פרה-יווניים לדת היוונית הקלאסית וחזיונות הסיבילות.
משרת ההוראה בבית המדרש הצילה את משפחתו של גרומאך מעוני ואפשרה לו לעבוד שוב בסביבה אקדמית, גם אם תחת הגבלות השלטון הנאצי.
בשנת 1938 לבדה פרסם גרומאך שלושה מאמרים בכתבי עת גרמניים.
בין מאמרים אלה היה המאמר האחרון שפרסם לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה במסגרת ספר יובל (Festschrift) לכבוד עשרים וחמש שנות עבודה של ליאו בק בבית המדרש בנושא "מקורות האלפבית השמי העתיק".
מנגד, במכתביו מאותה תקופה גרומאך מספר על חוסר היכולת לעסוק במחקרו ועל המצוקה שבה הוא נמצא.
לדוגמה, במכתב מחודש דצמבר 1938 לארכאולוג הבריטי ויליאם בקלר (William Buckler), ביקש גרומאך לברר האם קיימת אפשרות למצוא עבורו משרה אקדמית באנגליה:
"כל העבודה שלי עכשיו הופרעה והקיום שלנו כמעט בלתי אפשרי, אם לא אצליח למצוא מקלט זמני כלשהו [...] תחת הנסיבות האלה סלח לי על שאלתי, האם ישנה אפשרות שאבוא לאנגליה [...] ולמצוא מקום, בו אוכל להיות לעזר בצורה כלשהי.
[...] בבקשה סלח לי על שאני מטריד אותך עם ענייני.
לא הייתי עושה זאת אם דרך אחרת הייתה פתוחה בפני."
בקיץ של שנת 1941, במהלך תקופת עבודתו של גרומאך בבית המדרש, קצין ביחידת הפיקוד העליון של הוורמאכט (OKW) יצר עימו קשר באופן חשאי.
הקצין ביקש מגרומאך לסייע לו בתרגום מסמכים צבאיים מיוונית מודרנית.
גרומאך הסכים לסייע לקצין והשניים ניהלו קשר סודי במשך מספר חודשים, עד לחודש נובמבר 1941. זאת, על אף שקשר זה העמיד את גרומאך ומשפחתו (והן את הקצין) בסכנת מוות אם יתגלה.
באותה תקופה, גרומאך הפסיק לשלוח מכתבים לקולגות וחברים מחוץ לגרמניה.
לאחר סוף המלחמה, סיפר גרומאך לחברו מקס וינר על הקשר במכתב מחודש נובמבר 1945:
"עדיין, זה היה מאוד מעניין והרפתקני, ולא רק שלמדתי הרבה יוונית מודרנית תוך כדי, אלא שנחשפתי גם לעניינים צבאיים שאחרת לא הייתי יודע עליהם.
למרות זאת, זה היה מסוכן מאוד.
אם הדבר היה נודע, הוא [הקצין] היה מסיים במחנה ריכוז, [...] ואני...
טוב, בכל מקרה לא הייתי יכול לכתוב לך את המכתב הזה היום, וזו הסיבה שחשבתי שנכון להפסיק את התכתובת הזרה שלי, כך שבמקרה הגרוע ביותר אוכל להגיד שלא שלחתי מכתבים לחו"ל."
נישואי גרומאך היהודי לאישה נוצרייה העניקו לו תחת חוקי השלטון הנאצי מעמד "נישואי תערובת" (מישלינג) שהיה עדיף ביחס למעמד הרגיל של יהודים.
לנישואי תערובת הוענק מעמד "בעלי זכויות" או "ללא זכויות" בכפוף להחלטת בני הזוג האם לחנך את ילדיהם כיהודים.
בשנת 1941, בחרו גרומאך ואשתו לחנך את בתם במסגרת המסורת היהודית.
זאת אף שכפועל יוצא גרומאך ובתו היו מנועים מלקבל מעמד של "נישואי תערובת בעלי זכויות" והם נדרשו ללבוש טלאי צהוב כמו "יהודים מלאים".
בחירה זו מצידו של גרומאך מפתיעה במיוחד, לאור כך שעד שלב זה בחייו לא הראה שום עניין בדת היהודית.
הולצר מציפה את השאלה האם עבודתו של גרומאך בבית המדרש קירבה אותו מחדש לדת היהודית וכותבת:
"השאלה מדוע גרומאך, אף על פי שמעולם לא התעניין בדת ממוסדת, בחר לגדל את בתו כחברה בקהילה היהודית בברלין הנאצית משאירה פתח רחב להשערות.
האם הייתה זו התעוררות מחדש של עניין בשורשיו היהודיים?
פעולת התנגדות רוחנית למשטר הנאצי?
או אולי ביטוי של פרשנות מוטעית באופן קיצוני של הסיטואציה?
לא משנה מה היא הסיבה, זו לא הייתה ההחלטה המסוכנת ומתמיהה היחידה שהוא קיבל באותה תקופה" [בהתייחס גם להחלטה לשתף פעולה באופן סודי עם הקצין בפיקוד הוורמאכט].
עבודות כפייה בברלין במהלך מלחמת העולם השנייה: 1941–1945
בחודש אוקטובר 1941 החל המשטר הנאצי בגירוש של יהודי ברלין לגטאות, מחנות ריכוז ולאחר מכן מחנות השמדה.
מכוח נישואיו לאישה נוצרייה, גרומאך היה פטור מגירוש בשלב זה וחלף זאת הוטלו עליו עבודות כפייה.
גרומאך הוקצה לקבוצת יהודים שנדרשו לבצע עבודת כפייה בספריית המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA, להלן: רסה"א) בברלין.
עקב עבודות הכפייה נאלץ גרומאך לעזוב את משרתו בבית המדרש, שנסגר על ידי הרסה"א מספר חודשים לאחר מכן, ביולי 1942.
הרסה"א היה מוסד שנועד לרכז את מאמצי מאבק המשטר הנאצי במתנגדיו.
מחלקה 7 ברסה"א עסקה במחקר אידאולוגי על אויבי המשטר ובפרט על ההיסטוריה והתרבות היהודית.
במסגרת הכיבוש הנאצי של אירופה, השלטונות הנאציים בזזו כמויות אדירות של ספרים, שעסקו ביהדות או נכתבו על ידי סופרים יהודיים, מספריות בכל רחבי אירופה.
חלק גדול מספרים אלה רוכז במשרדי הרסה"א בברלין (וחלקם במוסד אחר בשלטון הנאצי, שהתחרה במחלקה 7 של הרסה"א, הוא המכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט על המיין).
במשרדי הרסה"א בברלין הצטברו כמויות גדולות של ספרים שנשמרו לצורכי מחקר אנטישמי.
אולם לעובדי השלטון הנאצי לא היו יכולות למיין ולקטלג אותם, בין השאר עקב חוסר השליטה בשפה העברית ובהיסטוריה היהודית.
בדוח משנת 1946, גרומאך תיאר את מצב הספרייה כך: "החדרים הזמינים [...] לא היו גדולים מספיק כדי להכיל את כל הספרייה, ורוב החומר פשוט נערם בערימות אדירות." על כן, ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה נדרשה לספק לרסה"א עובדי כפייה יהודים שיהיו מסוגלים להפוך את הררי הספרים לספרייה.
לכך הוקצו גרומאך ושבעה מלומדים יהודים נוספים.
גרומאך זומן לריאיון דקדקני במשרדו של אדולף אייכמן בנוגע לחייו האישיים, ניסיונו המקצועי, דעתו הפוליטיות ותפיסת העולם שלו.
לאחר מכן, גרומאך מונה לראש הקבוצה, ככל הנראה בגלל הניסיון הרלוונטי שצבר בתקופה שעבד בספריית אוניברסיטת קניגסברג ולאחר מכן בחנות הספרים שהתמחתה בספרים יהודיים.
יחד עם גרומאך, קבוצת העובדים המקורית כללה את יוליוס לבקוביץ (Julius Lewkowitz) ומנפרד גרוס (Manfred Gross) שהרצו יחד איתו בבית המדרש; וכן את אריך גוטמן (Erich Guttmann), ישראל אלכסנדר (Israel Alexander), ברטולד ברסלוואר (Berthold Breslauer), יעקב מאי (Jakob Mai) ואריך לוונטל (Erich Loewenthal).
לקבוצת העובדים לא נמסר מידע על המשימה שבגינה הם נדרשו להתייצב במשרדי הרסה"א.
לגרומאך נמסר תחילה כי יהיה עליו לבצע עבודה ביבליוגרפית קטנה למשך כשבוע, אולם התנהלות השלטונות הנאצים העידה כי מדובר בפרויקט רציני יותר.
התנהלות חשאית זו על רקע גלי הגירושים של יהודים מברלין למחנות הריכוז, מילאה את רוב חברי הקבוצה בחששות טרם מועד ההתייצבות שנקבע; חלקם שקלו לא להתייצב לתפקיד, אף שהובהר להם שאי-התייצבות לעבודות תגרור תוצאות הרסניות עבורם.
מנגד, גרומאך, על פי מכתביו, דווקא הראה סקרנות וציפייה.
במכתב משנת 1945 לחברו תיאר גרומאך כך את הלך רוחו טרם ההתייצבות במשרדי הרסה"א:
"אבל לא רציתי לסגת [מהמשימה].
להפך, מהרגע שטעמתי דם ב-OKW [הפיקוד העליון של הוורמאכט], התפתיתי מאוד להביט מאחורי הקלעים של האס-דה, ויתרה מכך, חברי [הקצין] ב-OKW, אשר דנתי איתו בעניין, אמר לי דבר מאוד חכם: אדם ישן הכי טוב בגוב האריות."
ב-3 בנובמבר 1941 גרומאך ושאר חברי הקבוצה התייצבו במשרדי הרסה"א לתחילתם העסקתם.
באופן רשמי קבוצת העובדים, שכונתה "קבוצת גרומאך" (Gruppe Grumach), הועסקה על ידי ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה אשר שילמה את משכורתם.
בפועל הקבוצה הועסקה ישירות על ידי אנשי השלטון הנאצי ברסה"א.
העובדים סבלו מאלימות פיזית, איומי רצח תדירים, שעות עבודה בלתי מוגבלות והשפלה.
במקביל לקבוצת העובדים בראשות גרומאך, החל מחודש אפריל 1942, בספריית הרסה"א הועסקה קבוצה נוספת של 20 עובדי כפייה בראשות מקס שוורצוולדר (Max Schwarzwälder) שהייתה אחראית על העבודה הפיזית בספרייה.
במהלך תקופת העבודה, גם עובדי קבוצת גרומאך נדרשו לבצע את העבודה הפיזית והאיטיים מביניהם נענשו באלימות פיזית מצד אנשי האס-אס שהשגיחו עליהם.
העובדים עבדו במספר חדרים דחוסים במשרדי הרסה"א שננעלו מבחוץ על ידי הפקידים הנאצים.
בשנת 1954 חתם גרומאך על הצהרה יחד עם שוורצוולדר ושני עובדי כפייה נוספים, בה נכתב:
"המרחב ותנאי העבודה התאימו לאלה של מחנה ריכוז.
הם נבדלו ממחנה אמיתי רק בשל העובדה שהעובדים היהודים הורשו לעזוב בלילה, לאחר ארבע עשרה עד שש עשרה שעות עבודה [...] אף אחד מעובדי הכפייה היהודים לא ידע כשהוא נכנס לבניין [...] האם הוא יצא ממנו בחיים.
לעיתים קרובות יהודים נעצרו בזמן שהם עזבו את הבניין."
עם תחילת עבודות הכפייה והחשיפה למחסנים המלאים בספרים שנבזזו, גרומאך נדהם לגלות את היקף אוצרות התרבות היהודית שהשתמרו בלב מוסדות השלטון של הנאצים.
כך תיאר גרומאך את החוויה במכתב משנת 1945:
בדוח שפרסם לאחר מלחמת העולם השנייה, כתב גרומאך: "נאספה פה [במחסני הרסה"א] ספרייה יהודית בהיקף ובשלמות שמעולם לא הושגו.
בלתי אפשרי לנקוב במספרים הכרכים שנאספו כאן, אבל ניתן להעריך שכל המצבור הכיל בערך 2-300,000 כרכים."
אף שגרומאך וקבוצת העובדים שלו לא ידעו עד מתי תימשך המלחמה, הם ידעו להעריך את אוצר התרבות אליו נחשפו.
על כן, הם שאפו להציל ולשמר כמה שיותר ספרים בתקווה שספריית הרסה"א תוכל ביום מן הימים לשמש בסיס להקמת ספרייה יהודית מרכזית.
לשם מטרה זו הם ניהלו משא ומתן מתמשך עם פקידי הרסה"א במטרה לשמר כמה שיותר ספרים, והפכו במשך תקופת עבודות הכפייה לקבוצת חברים.
מאמצים אלה לא תמיד עלו יפה, למשל כאשר חרף התנגדותו של גרומאך, אוסף ספרי תנ"ך עתיקים נשלח לגריסה.
כך תיאר זאת גרומאך במכתב משנת 1945:
"היינו קהילה קטנה של קושרים.
ידענו שכל אחד החזיק את גורלו של האחרים בידיו.
[...] והיינו אובססיביים לגבי המטלה הייחודית שהגורל השליך עלינו, לשמר, להגן ולבנות ספריות בזוזות, לאחד אותן כך שיום אחד נוכל לאמץ אותן כספרייה יהודית מרכזית.
היינו כרוכים יחדיו מכוח אינספור חוויות משותפות, הרפתקאות, תחומי עניין ומודעות לאחריות המשותפת שלנו."
עבודות הכפייה בספריית הרסה"א הקנו הגנה זמנית לעובדים ולבני משפחתם מגלי הגירוש של יהודי ברלין.
גרומאך, כמנהיג הקבוצה, ניסה לנצל את מעמדו כדי לשמור על חברי הקבוצה ולהציל יהודים נוספים.
לשם כך טען ללא הרף בפני פקידי הרסה"א שדרושים לו עובדים נוספים לצורך עמידה במטלה שהוטלה עליו, והוא אכן הצליח כך להגדיל את קבוצתו משמונה עובדים בהקמתה ל-25 עובדים.
בעובדים החדשים נכללו ארנו נאדל וריכרד שייפר (Richard Schaefer).
כמו כן, גרומאך החזיק בעותק של המסמך הרשמי שהקנה הגנה מגירוש לאנשי קבוצתו ובני משפחתם.
בעזרת מסמך זה דאג להתייצב ולשחרר את אנשיו בכל פעם שמי מהם נעצר על ידי השלטונות הנאציים כחלק מהאיסופים והמעצרים שרווחו בברלין באותה תקופה.
המעמד שהוקנה לגרומאך על ידי אנשי הרסה"א הציב אותו בעמדה מורכבת ממספר סיבות.
ראשית, משנפוצה בין יהודי ברלין השמועה על ההגנה שהעניקו עבודות הכפייה תחת גרומאך, הוא הוצף בבקשות לקחת אנשים תחת חסותו.
כאשר פקידי הרסה"א אישרו לגרומאך להגדיל את כוח העבודה בקבוצתו, הם השאירו את ההחלטה הפרטנית לגבי זהות העובד החדש לגרומאך, שאותו כינו "היהודי הראשי" (Oberjude).
גרומאך נהג לקבל החלטות בדיון עם שאר חברי קבוצתו, אך בסופו של דבר ההחלטה הייתה צריכה להתקבל על ידו.
במכתב משנת 1945, גרומאך תיאר כך את המשקל המוסרי הכבד שנשא באותה תקופה:
"אבל זה היה בלתי אפשרי להציל את כולם; ניתן היה להציל רק יחידים.
היה צריך להחליט מי הכי יקר ערך, הכי ראוי, מי הכי דרוש עבור משפחתו, מי ישלח רק לטֶרֶזְיֶינְשְטָט, או מי ילך למזרח – זה היה תמיד עניין של חיים ומוות.
עזרתי לכמה אנשים להשתחרר ממחנה האיסוף, אבל הייתי חייב להגיד לא לחלק מהאנשים כדי להציל אחרים, ולעולם לא אשכח את העיניים שלהם, כל עוד אני חי."
שנית, לפי הולצר, מעמדו של גרומאך יצר עימות עם שני הגופים היהודים שהיו קיימים בברלין באותה תקופה - ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה (שבאופן רשמי הייתה המעסיקה של "קבוצת גרומאך") והקהילה היהודית.
גרומאך הרגיש שכחלק ממאבק כוחות, מנהיגים יהודיים בגופים אלה מעמידים קשיים בפני מאמציו להציל יהודים.
זאת, בין השאר על ידי הפחתת משכורות, ביטול אישורי נסיעה ואיומים לדווח עליו למשרדו של אייכמן.
כחלק ממאבק כוחות זה, אמו של גרומאך הושארה מוחזקת בנקודת איסוף לגירוש אף על פי שגרומאך הגיש את המסמך המקנה לה פטור מגירוש לארגון הקהילה היהודית.
במהלך שנת 1943 אימו של גרומאך גורשה לטֶרֶזְיֶינְשְטָט ונפטרה שם, כאשר מהמקורות בעניין לא ברור האם קיים קשר בין שני האירועים והאם קיימת ביניהם סמיכות זמנים מספקת.
הולצר מציינת כי "בתיאור האירועים הטראומטיים האלה למקס וינר, גרומאך ציין במרירות שהוא מצא את המאבק בגסטאפו כקל הרבה יותר מאשר העימות הלא-צפוי עם קנאה וטינה יהודית."
בתחילת שנת 1943, מאמציו של גרומאך לשמר את הספרים היהודים ולהציל כמה שיותר מיהודי ברלין החלו לעלות בתוהו.
בנוגע להצלת העובדים היהודיים, בחודש פברואר 1943 גורשו כל עובדי הכפייה בספריית הרסה"א, למעט גרומאך וברטולד ברסלוואר שהיו שניהם נשואים לנשים נוצריות.
במקומם הובאו עובדי כפייה חדשים, יהודים בנישואי תערובת, שמונו על ידי השלטונות הנאציים (במהלך שנת 1943 השלטונות הנאציים פיזרו גם את הארגונים היציגים של יהודי גרמניה שנותרו קיימים עד אז).
העובדים החדשים גורשו גם הם תוך זמן קצר.
לאחר סיום המלחמה, במכתב מחודש נובמבר 1945, כתב גרומאך:
"מהמעגל הגדול של האנשים שפעם באו והלכו מפה [מבית המדרש], כמעט אף אחד אינו בחיים עוד.
ד"ר לבקוביץ, אלכסנדר, גרוס, להמן וסטראנץ עבדו תחת ניהולי כחלק מקבוצת מלומדים וספרנים יהודיים שהוצבה במשרד ציבורי ומכוח זאת היו מוגנים במיוחד [...] אבל הגורל תפס אותם תוך זמן קצר וכל המאמצים להשיג דחייה או אפילו לדאוג שישלחו רק לטרזיינשטט היו לחינם.
[...] מאייר שפנייר , ששיכנתי בביתנו [...] נטל את חייו יחד עם אשתו יום אחד לפני שהוא היה אמור להיאסף, זה אחד מזכרונותי הקשים ביותר."
בנוגע לספרים היהודיים, באוגוסט 1943, החליטו הנאצים לפנות את אוסף ספריית הרסה"א לאזור מרוחק, מתוך חשש שיפגע בהפצצות של ברלין על ידי בעלות הברית.
לעובדי הכפייה בראשות גרומאך ניתנה ההוראה להכין את האוסף למשלוח והארגזים נשלחו לטירות ומקלטים שונים בחבל הסודטים ובשלזיה.
בהצהרה עליה חתם גרומאך בשנת 1954, יחד עם ראש קבוצת העובדים הנוספת ושני עובדים נוספים, הדגישו העובדים כיצד ככל שהתקדמה המלחמה, תנאי העבודה נהפכו קשים יותר ויותר.
העובדים נדרשו למשימות ניקוי מיוחדות לאחר הפצצות, שעות העבודה התארכו והעבודה הפיזית הקשה התגברה בפעולת פינוי הספרים מהספרייה והעמסת ארגזי המשלוח לרכבות משא.
בהצהרה נכתב "במטלות האלה, העובדים נדחקו בקצב בלתי נתפס על ידי האס-אס, ששמו דגש רב על הפינוי המהיר של הספרייה."
בזמן ההפצצות על ברלין, העובדים היהודים נסגרו במרתף דחוק, סמוך למרתף בו שמרו אנשי האס-אס תחמושת צבאית.
המרתף לא סיפק הגנה רבה למעט תקרתו, כי החדרים שהיו מעליו כבר נשרפו.
לעיתים במהלך התקפות אוויריות, העובדים היהודים נדרשו לעמוד על המשמר ללא כל מחסה.
קציני האס-אס שכנו במרתף אחר, חסין פצצות.
לאחר ההפצצות, העובדים נדרשו לבצע את המשימה המסוכנת של פינוי ההריסות.
בהצהרה משנת 1954 כתב גרומאך:
"פועלי הכפייה היהודים נשלחו לחדרים בוערים או הוכרחו לשאת רהיטים כבדים דרך חדרים שנשרפו עם תקרות תלויות שמאיימות להתמוטט בכל רגע [...] אובר-שטורמבאנפיהרר ד"ר דיטל [Paul Dittel ] אמר לגרומאך 'שמור על אנשיך קרובים יחד, יהודי אחד פחות או יותר לא משנה'."
ב-23 בנובמבר 1943 מבנה הרסה"א שבו שכנה הספרייה נהרס בהפצצות יחד עם רוב הספרים שטרם פונו ממנו.
כמו כן, בעקבות ההפצצה פרצה במבנה שריפה שנמשכה זמן רב.
גם לאחר ההפצצה, המשיך גרומאך בעבודת הכפייה בהכנת הספרים ששרדו למשלוח אל מחוץ לברלין.
בשנת 1943 אימו של גרומאך נפטרה במחנה הריכוז טרזניינשטט זמן קצר לאחר שגורשה לשם ואחת מאחיותיו, בטי, נרצחה באושוויץ יחד עם בעלה.
במכתב מ-1945, גרומאך תיאר את הלך רוחו בסוף שנת 1943 כך:
"בנובמבר של אותה שנה, ראיתי את כל העבודה שלי נשרפת, כולל הספרייה של בית המדרש שלנו, שאספתי בעצמי, אבל הייתי די אדיש להכל.
[...] עבורי, המאבק הסתיים; לא היה עוד טעם יותר, רק פעילות ריקה, חסרת תכלית והמתנה לסוף."
גרומאך המשיך לעבוד בעבודות הכפייה בספריית הרסה"א עד לכיבוש ברלין בחודש מאי 1945 על ידי הצבא האדום.
לפי הולצר, רוב הספרים שלא פונו לטירות מחוץ לברלין נהרסו בהפצצות בעלות הברית או נבזזו בפעם השנייה על ידי החיילים הסובייטים והאוכלוסייה המקומית במהלך כיבוש ברלין.
פעילות בקהילה היהודית בגרמניה בשנים הראשונות לאחר סיום מלחמת העולם השנייה: 1945–1949
עם סיום מלחמת העולם השנייה, גרומאך ומשפחתו נמצאו במצוקה שאפיינה את רוב תושבי ברלין ובפרט את היהודים והפליטים בה – מחסור בתנאים ושירותים בסיסיים לקיום כגון מזון, מקום מגורים, בגדים חמים ותעסוקה.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה, החל גרומאך לעבוד עבור הקהילה היהודית של ברלין, שהייתה בתהליכי הקמה מחדש.
תפקידו היה ליצור קשר בין שורדי המלחמה בברלין לבין קרובי משפחה בחו"ל או ארגוני סיוע.
גרומאך החל בתכתובת ענפה לחבריו ומכריו מחוץ לגרמניה במטרה להסב את תשומת ליבם למצוקתם של יהודי גרמניה ולבקש סיוע חומרי.
"עד כמה שאני יכול לומר, יהודים מקומיים נתפסו לייאוש קהה, כי לא האנגלים ולא האמריקנים ניסו לעזור להם מאז הכניעה לפני יותר משלושה חודשים.
כתוצאה מכך, היהודים, שסבלו הכי הרבה מאז תחילת המשטר הנאצי, מקבלים כעת יחס זהה לזה של כל גרמני אחר על ידי הרשויות הגרמניות ובעלות הברית.
אף אחד לא חשב על פיצוי עבור הנזק שנגרם להם."
במקביל, מיד לאחר סיום המלחמה החל גרומאך לעסוק בשימור אוצרות התרבות של הקהילה היהודית שנבזזו על ידי הנאצים.
הוא שאף לשמרם באוסף אחד בגרמניה כרכוש התרבותי של יהודי גרמניה.
כבר ב-17 ביולי 1945 הגיש בקשה רשמית לבית משפט בברלין (Amtsgericht) שבה ביקש רשות בשם הקהילה היהודית בברלין לתפוס את שארית הספרים ששרדו בספריית הרסה"א במטרה שישמשו כ"בסיס לצורך בנייה מחדש של ספרייה חדשה של הקהילה היהודית".
לא קיימים מקורות על תוצאות ההליך, אך ברור ששאיפותיו של גרומאך לא הוצאו לפועל.
במהלך המחצית השנייה של 1945 גרומאך כתב "דוח בנושא החרמה וטיפול בספריות היהודיות לשעבר על ידי הגסטאפו מ-1933 עד 1945".
הדוח נכתב לבקשת ארגון "Federal Union of the Jews in Germany" והוא צורף כנספח ל"דוח על אוצרות תרבות יהודיים וחלקם בתוכנית החינוך של ה-AJDC" שפורסם ביוני 1946 על ידי קופל פינזון , ראש המחלקה הרלוונטית בג'וינט.
במסגרת הדוח תיאר גרומאך את תהליך ההחרמה של ספרים יהודיים על ידי המוסדות הנאציים השונים.
לאחר מכן תיאר את מבנה ספריית הרסה"א ומנה בדיוק רב את הספריות היהודיות הבזוזות שהגיעו אליה.
בהמשך סקר את גורל הספרים בין השנים 1943–1945 תוך תיאור מדויק של מיקומי הטירות אליהן נשלחו ספרים וככל הניתן גם של אוסף הספרים שנשלח אל כל טירה.
גרומאך סיים את הדוח כך: "משימתנו הדחופה ביותר היא ליצור את התנאים עבור פעילות תרבותית חדשה דרך שמירה על שארית אוספי הספרים הקיימים."
בנספח לדוחו, התייחס גרומאך לפרויקט נוסף שנחשף אליו בספריית הרסה"א והוא "הארכיון התרבותי היהודי".
לדבריו, פקידי הרסה"א הכינו ארכיון של כל הדמויות הבולטות ממוצא יהודי החל משנת 70 לספירה.
המידע סודר בכרטסת שסודרה באופן אלפביתי וכללה שמות, תאריכים, פעילות, הישגים ומקורות מידע.
בדומה לספריית הרסה"א, גרומאך סבר שגם לכרטסת זו יש ערך רב כבסיס להקמת ארכיון תרבות יהודית:
"רשימות אלה כללו בערך 15,000 שמות, שמייצגים בסיס לארכיון תרבות יהודית שראוי לפיתוח נרחב.
מובן שארכיבים ייחודיים אלה יהיו בעלי ערך מדעי וסוציולוגי שלא ניתן להערכה.
(שני עותקים של הארכיבים האלה היו קיימים וחייבים עדיין להיות קיימים, לפחות בחלקם, ברחוב אייזנך) [משרדי הרסה"א].
רצוי מאוד שארכיבים אלה ייתפסו ללא עיכוב, לצורך הכנתם לפרסום."
עם זאת, תוך זמן קצר החל גרומאך להתאכזב מעבודתו במוסדות הקהילה היהודית החדשים ובארגוני הסיוע.
במכתביו לחבריו ציין כי קיבל את הרושם שבמקום להתרכז בסיוע ליהודים שורדי המלחמה בגרמניה, המנהיגים היהודיים החדשים מעדיפים להתעסק ב"עצמאות [שלהם] ובריבים זה עם זה".
בחודש אוקטובר 1945 עזב את עבודתו בקהילה היהודית.
אכזבתו של גרומאך מהיחס לו זכו יהודי גרמניה שורדי המלחמה הייתה מרה.
במסגרת הדוח שכתב על אוצרות התרבות היהודיים, הוא השווה בין עבודתם של הארגונים היציגים של הקהילה היהודית תחת המשטר הנאצי לזו של הארגונים החדשים לאחר מלחמה:
אולם, על פי הולצר, פסקה זו הושמטה במכוון מהדוח של גרומאך כאשר זה פורסם כנספח לדוח הכללי של הג'וינט.
הדוח של גרומאך משנת 1945 עסק באופן קונקרטי באוצרות התרבות היהודיים אליהם הוא נחשף בעצמו.
אולם, על פי הולצר, גרומאך היה בין הראשונים לאחר המלחמה להעלות שאלות לגבי הייצוג של יהודי גרמניה וכן השימור, הניכוס, והבנייה מחדש של המורשת היהודית.
שאלות אלה זכו לתשומת לב ציבורית ראויה רק מספר שנים לאחר המלחמה, במסגרת העימות בין הגופים השונים ששאפו לרשת את הרכוש היהודי המשותף.
גרומאך מצידו "[...] הדגיש שהגורל של המורשת היהודית-גרמנית צריך לפחות להיות מוכרע על ידי יהודים גרמנים אמיתיים, ולא להיכפות עליהם על ידי ארגונים שונים מארצות הברית או ההתיישבות היהודית בפלשתינה המנדטורית."
מספר חודשים לאחר סיום המלחמה שינה גרומאך את עמדתו לגבי אוצרות התרבות היהודיים.
לאחר אכזבתו מחוסר הסיוע ותשומת הלב למצוקתם הקיומית של יהודי גרמניה, נקט בגישה מעשית על פיה אוצרות התרבות של יהודי גרמניה יועברו למרכזי התרבות היהודיים החדשים בתמורה לסיוע חומרי וסיוע בהגירה ליהודים שורדי השואה.
"האופי וההרכב של הקהילה השתנה באופן מבהיל בהשוואה לקודם.
יש היום עניין מועט לענייני תרבות ורוח.
החלוקה הבאה של אספקה על ידי הג'וינט מעניינת יותר מהליברמן או אורי היפה ביותר, מה שמובן בהתחשב במצוקה הנוראית של זמננו, ועדיין זה מריר וכואב עבור אלה שלא הרשו שיגזלו מהם את האופי האחר שלהם."
הסבר נוסף לשינוי עמדתו של גרומאך ביחס לשימור אוצרות התרבות היהודים בגרמניה ניתן למצוא במאמציו של הצבא האדום להשתלט על אוצרות תרבות בגרמניה הכבושה, במקביל לארגונים הזרים היהודיים ולבעלות הברית.