tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הראשונה מאז הבחירות בשנת 1952, שבה לא התמודד על המשרה נשיא מכהן או סגן נשיא מכהן והראשונה מאז 1928 שבה הנשיא וסגן הנשיא המכהנים אף לא ניסו להתמודד בבחירות המקדימות.
זו הפעם הראשונה בהיסטוריה האמריקאית, בה שני המתמודדים על הנשיאות היו סנאטורים מכהנים, וזו הפעם הראשונה מאז בחירתו של ג'ון פ.
קנדי ב-1960, שבה נבחר סנטור מכהן לתפקיד הנשיא.
זו גם הפעם הראשונה שבה נבחר נשיא שנולד מחוץ ליבשת צפון אמריקה, על אף ששני המועמדים נולדו במקום בעל ריבונות אמריקאית - ברק אובמה בהוואי וג'ון מקיין באזור תעלת פנמה.
פער הגילאים בין מקיין לאובמה שעומד על 25 שנים, הוא הגבוה ביותר בין מתמודדים לנשיאות.
ברק אובמה אשר נבחר לנשיאות הוא הנשיא האפרו-אמריקאי הראשון בארצות הברית.
הנשיא הרפובליקני המכהן, ג'ורג' ווקר בוש, לא יכל להתמודד לכהונה שלישית בשל מגבלות הקדנציה שנקבעו ב.
בעקבות בחירתם של מקיין ואובמה מטעם שתי המפלגות הגדולות, אלו היו הבחירות הראשונות מאז 1952 שבהן אף אחד מחברי הממשל כולל הנשיא וסגנו היו מועמדים לבחירה.
הנושאים העיקריים בקמפיין הבחירות היו מלחמת עיראק וחוסר הפופולריות של הנשיא היוצא בוש.
מקיין תמך במלחמה ובמבצע הנחשול שהחל בינואר 2007, בעוד אובמה התנגד נחרצות למלחמה.
הנשיא היוצא בוש תמך במקיין, אך לא היה חלק מהקמפיין.
אובמה ערך קמפיין בנושא "וושינגטון חייבת להשתנות", לעומת מקיין שהדגיש את הניסיון שלו.
הקמפיין הושפע מאוד מתחילתו של המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, שהגיעו לשיאו בארצות הברית בספטמבר אותה שנה.
מועד הבחירות המקדימות בכל מדינה בהן נבחרים הצירים לוועידות המפלגה הארציות נקבע על ידי גורמים מקומיים (הממשל המדינתי, או הממסד המפלגתי המדינתי), כאשר המוסדות המפלגתיים הלאומיים מנסים גם הם לקבוע חוקים, ומאיימים על מדינות שיפרו אותם בשלילה (חלקית או מלאה) של נציגיהם לוועידות הארציות.
לקראת הבחירות של שנת 2008 התחרות בין המדינות על מועד טוב לבחירות החריפה בצורה חסרת תקדים.
מעמדן של איווה בה נערכת ההתמודדות הראשונה (בצורה של אספות בחירה - caucus) ושל ניו המפשייר בה נערכות הבחירות מקדימות הכלליות הראשונות נשמר, אולם לשם כך הן הקדימו את מועד הבחירות לתחילת ינואר (3 בינואר באיווה, ו-8 בינואר בניו המפשייר).
מספר קטן של מדינות נוספות קיבלו אישור לערוך את ההתמודדויות בהן עוד בינואר, אולם המוסדות המפלגתיים הארציים דרשו מהרוב המוחלט של המדינות לקיים את הבחירות שלהן רק החל מ-5 בפברואר.
בתאריך זה התקיימו מספר חסר תקדים של התמודדויות, כולל במדינות הגדולות כמו ניו יורק וקליפורניה, שבשנים קודמות ערכו את הפמייריז שלהם לקראת סוף עונת ההתמודדות.
הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית
ברק אובמה - סנאטור מטעם מדינת אילינוי.
מועמדי המפלגה הדמוקרטית, 2008לנשיאותלסגן הנשיאסנאטור מטעם מדינת אילינוי
(2005-מכהן)סנאטור מטעם דלאוור ויו"ר ועדת החוץ של הסנאט.
הילרי קלינטון - סנאטורית מטעם ניו יורק ואשתו של הנשיא לשעבר ביל קלינטון.
ג'ון אדוארדס - לשעבר סנאטור מטעם קרוליינה הצפונית, והמועמד לסגנות הנשיא ב-2004. פרש ב-30 בינואר.
ביל ריצ'רדסון - מושל ניו מקסיקו, ובעבר חבר קונגרס, שגריר ארצות הברית באו"ם.
פרש ב-10 בינואר ותמך באובמה.
ג'ו ביידן - סנאטור מטעם דלאוור ויו"ר ועדת החוץ של הסנאט.
כריס דוד - סנאטור מטעם קונטיקט.
פרש ב-3 בינואר ותמך באובמה.
מייק גרייבל - לשעבר סנאטור מטעם אלסקה.
פרש מהמירוץ ומהמפלגה ב-26 במרץ
דניס קוסיניץ' - חבר בית הנבחרים מטעם אוהיו.
פרש ב-24 בינואר ותמך באובמה.
טום וילסאק - מושל איווה לשעבר.
פרש ב-23 בפברואר ותמך בקלינטון.
בשל לוח הזמנים המוקדם, מערכת הבחירות החלה כבר בדצמבר 2006 כאשר ג'ון אדוארדס הכריז על כוונתו להתמודד.
ברק אובמה הכריז כוונותיו להצטרף למירוץ בינואר 2007. בעקבות כך הזדרזה להכריז על מועמדותה גם הילרי קלינטון, שנחשבה למועמדת הטבעית של הדמוקרטים ל-2008.
עד מהרה הסתמן מהסקרים כי המועמדת המובילה היא קלינטון, כאשר אובמה נמצא אחריה, אדוארדס אחריו, וכל שאר המועמדים אינם מצליחים להתקרב אל השלישייה המובילה.
בסקרים הארציים הפערים בין קלינטון לבין שני מתחריה העיקריים היו גדולים, אולם באיווה, בה נערכת ההתמודדות הראשונה הפער היה מצומצם יותר, ובחלק מהסקרים אף היה לאדוארדס יתרון קל.
במירוץ על גיוס הכספים, שבנוסף לעצם חשיבותו מהווה גם אינדיקציה למצב המועמדים, הצליח אובמה להתקרב לקלינטון, ואף לגבור עליה בכמה מהרבעונים, בין השאר בזכות כמות גדולה של תרומות קטנות.
החל מאפריל 2007 החלה סדרה של עימותים טלוויזיוניים אשר ברובם לא שינו את מצב המירוץ באופן משמעותי, והילרי קלינטון אף הגדילה את הפער שלה.
נושא עיקרי שעלה לדיון היה המלחמה בעיראק, הדרכים שהציעו כל אחד מהמועמדים לסיים אותה, והדגשת ההבדלים ביניהם ביחסם למלחמה: אובמה (שלא היה בתפקיד לאומי) התנגד לה מלכתחילה, קלינטון ואדוארדס הצביעו בסנאט בעד ההחלטה לאשר לנשיא להשתמש בכוח בעיראק.
אולם בעוד אדוארדס התנער מהצבעתו ואמר שהיא הייתה טעות, קלינטון ניסתה להצדיק את הצבעתה בטענה שהיא לא בהכרח הייתה אמורה להביא למלחמה, אלא רק לתת בידי הנשיא כוח לחץ אל מול סדאם חוסיין.
נושא חשוב נוסף היה התוכניות השונות של המועמדים לרפורמה בביטוח הבריאות.
הקמפיין של הילרי התמקד בכך שכאשת נשיא וסנטורית, היא המועמדת עם הניסיון הרב ביותר.
לעומתה אובמה התמקד בכך שהוא יכול להביא ל"שינוי בוושינגטון", ובכך שבנושא המלחמה בעיראק הוא גילה שיקול דעת נכון, בניגוד לקלינטון ואדוארדס.
הנושא העיקרי של הקמפיין של אדוארדס היה (בדומה לקמפיין הבחירות שלו ב-2004) חיסול העוני בארצות הברית ודאגה למעמד הביניים הנמוך אל מול התאגידים הגדולים.
מפנה מסוים במירוץ חל לקראת סוף 2007. ב-30 באוקטובר התקיים בפילדלפיה עימות של רשת NBC בין המועמדים הדמוקרטיים.
במהלך העימות נשאלה קלינטון על מדיניות חדשה אותה ניסה מושל ניו יורק לקדם בנושא הענקת רישיונות נהיגה למהגרים לא חוקיים, וקלינטון השיבה בתשובה מתפתלת ומתחמקת.
בעקבות כך החלו אדוארדס ובעיקר אובמה לצמצם את הפער בסקרים, ובחלק מהסקרים באיווה ובניו המפשייר אובמה אף הוביל.
בתחילת דצמבר קיבלה מועמדותו של אובמה חיזוק חשוב נוסף, כאשר שדרנית הטלוויזיה הפופולרית אופרה וינפרי, שכבר הודיעה על תמיכתה בו, הצטרפה אליו למרתון של עצרות בחירות בשלוש המדינות הראשונות במירוץ, איווה, ניו המפשייר ודרום קרוליינה, שמשכו את כמות הקהל הגדולה ביותר במערכת הבחירות הדמוקרטית.
בהתמודדות הראשונה, באיווה מספר המצביעים הדמוקרטיים הגיע לכמעט פי 2 מאשר אי פעם, וגם לכפי 2 ממספר המצביעים בקרב הרפובליקנים.
בהתמודדות זכה אובמה, כאשר קלינטון נדחקה למקום השלישי אחרי אדוארדס.
אובמה זכה לתמיכה רבה בקרב המצביעים לראשונה בהתמודדות הדמוקרטית, כולל מצביעים שמעולם לא השתתפו בבחירות המקדימות, ומצביעים שלצורך ההצבעה הפכו מעצמאים או רפובליקנים לדמוקרטים.
במיוחד בלטה התמיכה הגדולה של אובמה בקרב המצביעים הצעירים, בעוד שקלינטון זכתה לרוב בקרב המצביעים המבוגרים.
מאז נתפסת איווה כמדינה שהזניקה את מסע הבחירות של אובמה, הן בפריימריז והן בבחירות הכלליות.
לאחר ההתמודדות באיווה, ביידן ודוד פרשו מהמירוץ.
בעקבות הניצחון של אובמה והמכה לקלינטון באיווה, הפך אובמה למועמד לניצחון בפריימריז בניו המפשייר, הן בעיני המומחים והן על פי הסקרים.
בניו המפשייר קמפיין קלינטון נאבק כשהוא לאחר מכה באיווה וללא אסטרטגיה מעבר לפריימריז.
לפי ה"וונקובר סאן", אסטרטגי הקמפיין "מיפו תרחיש ניצחון שחזה שהגברת הראשונה לשעבר תסיים את ההתמודדות הדמוקרטית לנשיאות עד יום שלישי הגדול ב-5 בפברואר".
בסוף אחד מאינספור המפגשים של הילרי קלינטון עם הבוחרים שנערך בבית קפה, יום לפני ההצבעה, היא נשאלה על ידי אחת מהנשים בקהל כיצד היא מתמודדת עם קשיי מסע הבחירות.
היא השיבה, בגרון חנוק מדמעות, שזה לא קל אבל היא עושה את זה כיוון ש"קיבלתי כל כך הרבה הזדמנויות מהמדינה הזו, ואני לא רוצה לראות אותה מתדרדרת".
בתחילה נראה שהאירוע ייפגע בקלינטון.
הוא זכה לתגובות שליליות מרבים בציבור ובעיתונות, ויריבה, ג'ון אדוארדס, אף הגיב ש"המפקד העליון צריך להיות חזק ונחוש".
אולם הפגנת האנושיות של קלינטון עוררה כלפיה אהדה, והתגובות השליליות כלפיה גרמו למצביעים רבים, ובמיוחד לנשים ביניהם, דווקא לתגובת נגד.
בסופו של דבר הפתיעה קלינטון בניצחון דחוק על חודם של שני אחוזים על אובמה, ניצחון שהושג בזכות תמיכה מסיבית של נשים ובניגוד לתחזיות הסקרים.
זכייתה של קלינטון הייתה הפעם הראשונה בה זכתה אישה בפריימריז של אחת משתי המפלגות הגדולות.
המירוץ בין קלינטון ואובמה התחמם לקראת שתי ההתמודדויות האחרונות לפני "יום שלישי הגדול" - הקוקוסים (אספות הבחירה) בנבדה ובעיקר הפריימריז בדרום קרוליינה, המדינה הראשונה בה יש אחוז גבוה של מצביעים אפרו-אמריקנים.
המאבק בין המחנות הפך למאבק מר מלווה בהאשמות ואף השמצות הדדיות.
ביל קלינטון ניהל בעצמו חלק רב מהמתקפה על אובמה, ובין היתר טען שההתנגדות של אובמה למלחמת עיראק היא לא יותר מ"אגדה".
המתיחות בין המחנות עוררה גם נימה גזעית מסוימת.
היא הגיעה לשיאה בעימות בחירות שנערך בדרום קרוליינה בשבוע שלפני הבחירות שם וששודר ב-CNN, ובו קלינטון ואובמה לא הפסיקו להטיח זה בזה האשמות, ללא קשר לשאלות שנשאלו.
בסופו של דבר ניצחה קלינטון בהפרש קטן בנבדה, אולם אובמה ניצח בדרום קרוליינה בהפרש עצום של כמעט 30%, עם כ-80% מקולות השחורים, וכ-25% מקולות הלבנים (לעומת כ-35% לקלינטון, וכ-40% לאדוארדס).
בעקבות התבוסה בדרום קרוליינה פרש אדוארדס מהמירוץ והותיר בו שני מועמדים בלבד.
ב"יום שלישי הגדול" (Super Tuesday), ב-5 בפברואר זכתה קלינטון בניצחונות גדולים במספר מדינות מאוכלסות, כגון ניו יורק וקליפורניה, אך אובמה זכה בניצחון ברוב מדינות הדרום, וניצח ביותר מדינות מקלינטון; בסיכומו של דבר זכו שני המועמדים למספר דומה של צירים.
דבר זה עורר מחלוקת בין המחנות, משום שלקלינטון היה יתרון במספר ה-"superdelegats" שהכריזו על תמיכתם בה, בעוד מחנה אובמה פעל ללחוץ עליהם להצביע על פי התוצאות שיתקבלו בפריימריז עצמם.
מחלוקת נוספת שעלתה הייתה בדבר הצירים שנבחרו במישיגן ובפלורידה, מדינות אשר הזיזו את הפריימריז שלהם למועד מוקדם (במהלך ינואר) בניגוד להחלטת מרכז המפלגה, ובשל כך נשללו מהם הצירים, והמועמדים לא ניהלו בהן מסע בחירות (במישיגן אובמה אף לא הופיע בקלפיות).
מכיוון שקלינטון ניצחה בשתי מדינות אלה, אנשיה החלו לדרוש שהצירים שנבחרו בשתי מדינות אלה יורשו להשתתף בוועידת המפלגה.
חוסר ההכרעה בסופרטיוזדיי הביא להעברת ההכרעה לסדרת ההתמודדויות בחודש שלאחר כך, שהחלה ב-10 התמודדויות במדינות בהן היה נראה כי אובמה מוביל, ונחתמה ב-4 במרץ בהתמודדויות שכללו את טקסס ואוהיו, בהן הסקרים הראו על יתרון גדול לקלינטון.
אובמה זכה בכל 11 ההתמודדויות הרצופות שבין הסופר טיוזדיי לבין 4 במרץ, ברוב גדול, ועבר לראשונה את קלינטון במספר הצירים הכללי.
בתקופה זו הוא הצליח לצמצם את הפער בסקרים בטקסס ואוהיו, ואף להוביל בכמה מהם בטקסס, ולראשונה גם החל להוביל על פני קלינטון בסקרים הארציים.
מצב זה גרם לכך שגורל מועמדותה של קלינטון הפך להיות תלוי בכך שתנצח בטקסס ובאוהיו.
שני עימותים טלוויזיוניים שנערכו בין המתמודדים לא שינו את התמונה, אולם ימים ספורים לפני ההתמודדויות בטקסס ובאוהיו העלה המטה של קלינטון לאוויר תשדיר בחירות בו נראים ילדים ישנים במיטתם, כאשר הקריין אומר: "השעה 3 לפנות בוקר, וילדיך נמים את שנתם.
אך בבית הלבן הטלפון מצלצל - משהו קורה בעולם.
הצבעתך תכריע מי יענה לשיחה.
האם זה מי שכבר מכיר את מנהיגי העולם, מכיר את הצבא, מישהו שכבר נבחן ומוכן להנהיג בעולם מסוכן?
השעה 3 לפנות בוקר, וילדך נמים את שנתם.
מי תרצה שיענה לשיחת הטלפון הזו?".
מאז מועד העלאת התשדיר נעצר הסחף לטובת אובמה, ורוב המצביעים שגיבשו את החלטתם לאחר תחילת שידורו תמכו בקלינטון.
לבסוף ניצחה קלינטון גם באוהיו ברוב גדול, וגם בפריימריז בטקסס ברוב קטן, דבר שאפשר לה להמשיך במירוץ, ואף נתן לה תנופה, על אף שמבחינת ההפרש במספר הצירים התמונה לא השתנתה באופן מהותי.
בפרק הזמן נטול ההתמודדויות עד לפריימריז בפנסילבניה ב-22 באפריל, נאלצו המתמודדים להתמודד עם שערוריות שצצו.
תחילה צצו סרטונים בהם נראה הכומר של אובמה, ג'רמיה רייט, משמיע בדרשותיו התבטאויות קיצוניות כנגד מדיניות ארצות הברית ונגד הממסד הלבן השולט בה.
אובמה גינה את ההתבטאויות, אולם לא התנער לחלוטין מרייט וטען שהתבטאויות אלה אינן מייצגות, וכי הוא לא שמע התבטאויות חריפות כאלה בדרשות בהן הוא נכח.
בעקבות הפרשה נשא אובמה נאום על היחסים בין הגזעים בארצות הברית, נאום שזכה לשבחים ברוב אמצעי התקשורת ועזר להתגבר על הפרשה, לפחות באופן חלקי.
במקביל קלינטון נקלעה למבוכה כאשר התברר שתיאור עליו חזרה במספר עצרות בחירות על ביקורה בבוסניה בעת היותה הגברת הראשונה, בו כביכול היא הייתה נתונה לסכנת אש צלפים, היה מופרך - דבר שהגביר את בעיית חוסר האמינות ממנה היא סבלה בקרב מצביעים רבים.
בעקבות פרסום הדברים מיהרו הן הילרי קלינטון והן ג'ון מקיין לטעון שדבריו של אובמה אליטיסטיים ומנותקים מהעם.
ב-6 במאי התקיימו פריימריז באינדיאנה ובקרוליינה הצפונית.
קלינטון ואובמה ניהלו קמפיין אגרסיבי לפני ההצבעה והסקרים הראו יתרון קטן לאובמה בקרוליינה הצפונית ויתרון דומה לקלינטון באינדיאנה.
בפועל, אובמה גבר על הסקרים בשתי המדינות, כשהוא מנצח בקרוליינה הצפונית בפער משמעותי והפסיד רק ב-1.1% באינדיאנה (50.6% לקלינטון מול 49.4% לאובמה).
לאחר הפריימריז האלה, מרבית המומחים הכריזו כי זה הפך להיות "בלתי סביר יותר ויותר", אך לא בלתי אפשרי שקלינטון תזכה במועמדות.
הניצחון הקטן באינדיאנה בקושי החזיק את הקמפיין של קלינטון בחיים עד לחודש הבא.
למרות שניצחה ברוב המדינות שנשארו (וירג'יניה המערבית, קנטקי, פוארטו ריקו, מונטנה ודקוטה הדרומית, מלבד אורגון ומונטנה בהן אובמה ניצח), זה לא הספיק כדי להתגבר על הובלת הנציגים המשמעותית של אובמה.
במהלך סוף 2007, שתי המפלגות אימצו כללים נגד העברת הפריימריז של מדינות למועד מוקדם יותר בשנה.
עבור הרפובליקנים, העונש על הפרה זו היה אמור להיות אובדן של מחצית הנציגים של המדינה לוועידה.
העונש הדמוקרטי היה הדרה מוחלטת מהוועידה הלאומית של צירים ממדינות שהפרו את הכללים הללו.
המפלגה הדמוקרטית אפשרה רק לארבע מדינות לקיים בחירות לפני יום שלישי הגדול.
קלינטון זכתה ברוב הצירים ובקולות הפופולריים משתי המדינות (אם כי 40% מהמצביעים במישיגן לא היו חברי מפלגה) ולאחר מכן הובילה את המאבק להושיב את כל הנציגים של פלורידה ומישיגן.
היו כמה השערות שהמאבק על הנציגים יכול להימשך עד הכינוס באוגוסט, אבל ב-31 במאי, ועדת הכללים והתקנון של המפלגה הדמוקרטית הגיעה לפשרה על מצב הנציגים בפלורידה ובמישיגן.
הוועדה החליטה להושיב צירים ממישיגן ופלורידה בוועידה באוגוסט, אך להעניק לכל אחד חצי קול בלבד.
ב-3 ביוני השיג אובמה את מספר הצירים הנדרש והפך למועמד המפלגה, וב-7 ביוני קלינטון פרשה מהמירוץ.
תאריך מדינה/טריטוריה צירים תוצאות 3 בינואר אספות בחירה (caucus) באיווה (המספרים מייצגים את אחוז הצירים בהם ייזכו כל אחד מהמועמדים בוועידה המדינתית)45 אובמה38%אדוארדס30%קלינטון29%ריצ'רדסון2%
8 בינואר פריימריז בניו המפשייר 22 קלינטון39% אובמה37%אדוארדס17%ריצ'רדסון5%
ריצ'רדסון פרש מהמירוץ 15 בינואר פריימריז במישיגן - תאריך הפריימריז נקבע בניגוד להחלטת הוועדה הלאומית של המפלגה, והמועמדים לא ניהלו מסע בחירות במדינה.
בעקבות כך, ניתן רק חצי קול לאותם צירים.
0 (128)קלינטון56%צירים לא מחויבים39% 19 בינואר אספות בחירה בנבדה 25קלינטון51% אובמה45%אדוארדס4% 26 בינואר פריימריז בדרום קרולינה 45אובמה55% קלינטון27%אדוארדס18%29 בינואר פריימריז בפלורידה - תאריך הפריימריז נקבע בניגוד להחלטת הוועדה הלאומית של המפלגה, והמועמדים לא ניהלו מסע בחירות במדינה.
אדוארדס פרש מהמירוץ5 בפברואר "סופר טיוזדיי": פריימריז באוקלהומה, אילינוי, אלבמה, אריזונה, ארקנסו, ג'ורג'יה, דלאוור, טנסי, יוטה, מיזורי, מסצ'וסטס, ניו ג'רזי, ניו יורק, קונטיקט ו-קליפורניה, אספות בחירה באיידהו, אלסקה, מינסוטה, ניו מקסיקו, דקוטה הצפונית, קולורדו וקנזס.1681קלינטון ניצחה ב-9 מדינות, ובראשן ניו יורק, ניו ג'רזי וקליפורניה וזכתה בכ-830 צירים.
אובמה ניצח בוורמונט ובאספות בחירה בטקסס.8 במרץאספות בחירה בויומינג 12 אובמה ניצח עם 61% מהקולות, לעומת 38% לקלינטון11 במרץפריימריז במיסיסיפי 33אובמה ניצח22 באפריל פריימריז בפנסילבניה 158 - קלינטון ניצחה עם 55% מהקולות.
אובמה הגיע למספר הצירים המבוקש והבטיח את התמודדותו25 - 28 באוגוסט ועידת המפלגה בדנוור שבקולורדו3,253 צירים נבחרים + כ-800 "superdelegates"
הבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית
ג'ון מקיין - סנאטור מטעם אריזונה שהתמודד על מינוי המפלגה מול בוש בבחירות המוקדמות בשנת 2000.
מיט רומני - לשעבר מושל מסצ'וסטס.
פרש ב-7 בפברואר ותמך במקיין.
מייק האקבי - לשעבר מושל ארקנסו.
רון פול - חבר בית הנבחרים מטעם טקסס.
רודולף ג'וליאני - ראש עיריית ניו יורק לשעבר שהתבלט בתפקודו בעת פיגועי 11 בספטמבר.
פרש ב-30 בינואר ותמך במקיין.
פרד תומפסון - לשעבר סנאטור מטעם טנסי, ושחקן קולנוע וטלוויזיה, בין השאר בתפקיד התובע המחוזי ב"חוק וסדר".
פרש ב-22 בינואר ותמך במקיין.
אלן קייס - לשעבר עוזר מזכיר המדינה לענייני ארגון בינלאומי.
פרש ב-15 באפריל ופרש מהמפלגה.
דנקן האנטר - חבר בית הנבחרים מטעם קליפורניה.
פרש ב-19 בינואר ותמך בהאקבי.
טום טנקרדו - חבר בית הנבחרים מטעם קולורדו.
פרש ב-10 בינואר ותמך ברומני.
סם בראונבק - סנאטור מטעם קנזס.
פרש ב-18 באוקטובר 2007 ותמך במקיין.
ג'ים גילמור - לשעבר מושל וירג'יניה.
פרש ב-14 ביולי 2007 ותמך מאוחר יותר במקיין.
טומי תומפסון - לשעבר מושל ויסקונסין ומזכיר הבריאות ושירותי האנוש בממשל בוש.
פרש ב-12 באוגוסט 2007 (לפני הפריימריז) ותמך בג'וליאני.
עם תחילת המירוץ, בסוף שנת 2006, שני המועמדים המובילים היו ראש עיריית ניו יורק לשעבר רודי ג'וליאני והסנטור ג'ון מקיין שהדגישו את נושאי החוץ והביטחון: ג'וליאני בזכות המוניטין שצבר כראש עיריית ניו-יורק בעת פיגועי 11 בספטמבר ומקיין בזכות עברו הצבאי ופעילותו בסנאט.
אולם שניהם היו מועמדים בעיתיים מבחינת הגוש הגדול של מצביעים רפובליקנים מהימין השמרני-דתי: ג'וליאני, שעמד בראש אחת הערים הליברליות ביותר בארצות הברית, גילה עמדות ליברליות מדי לטעמם בנושאים הפלות מלאכותיות, הגבלות על נשק, ויחס למהגרים, וגם חייו האישיים הוכתמו בשערוריות והיו רחוקים ממודל איש המשפחה המסור.
מקיין נחשב למי שגילה עצמאות יתר מהקו המפלגתי, ונזקפה נגדו פעילותו להובלת רפורמות, יחד עם עמיתים דמוקרטיים בסנאט, בנושאים של מימון בחירות והטיפול בהגירה הלא חוקית לארצות הברית.
גם התנגדותו לשימוש בעינויים בחקירות של חשודים בטרור לא הייתה פופולרית בקרב הרפובליקנים.
שניהם ניסו לשכנע את המועמדים השמרניים-ימניים לתמוך בהם על סמך הנושאים הביטחוניים ולמרות הבדלי הגישות בנושאים החברתים-ערכיים.
המצב בו שני המועמדים המובילים חלוקים על הימין השמרני בנושאים החשובים ביותר לגוש מצביעים זה יצר "ואקום פוליטי" מימין, אליו ניסו מספר מועמדים להשתחל.
במהלך הבחירות הסתמנו שלושה מועמדים עם סיכוי רציני למלא את החל שנוצר: הראשון היה מושל מסצ'וסטס לשעבר מיט רומני, שנקט בעת מערכת הבחירות בעמדות שמרניות עקביות, בניגוד מסוים לעמדותיו בעבר.
בעזרת השקעה של כספים רבים מהונו האישי הצליח לתפוס החל מאביב 2007 את ההובלה בשתי המדינות הראשונות בהתמודדות, איווה וניו המפשייר, ולהחזיק בה ברציפות עד נובמבר.
למרות זאת, בסקרים הארציים הוא עדיין פיגר אחרי ג'וליאני ואף אחרי מועמדים אחרים.
המועמד השני שהסתמן כמי שעשוי ללכד סביבו את המחנה השמרני-דתי היה הסנטור לשעבר מטנסי ושחקן הטלוויזיה והקולנוע פרד תומפסון, שבמשך זמן רב שקל האם להיכנס למירוץ.
בקיץ ובתחילת הסתיו הצליח תומפסון להגיע למקום השני בסקרים הארציים, אולם דווקא אחרי הכרזת מועמדותו החל מעמדו להתדרדר, כאשר בהופעות הפומביות ובעימותים הוא התקשה לעמוד בציפיות שנתלו בו.
המועמד השלישי היה מושל ארקנסו לשעבר מייק האקבי, שהופעות מוצלחות בעימותים, ועברו ככומר בפטיסטי הצליחו להביא אותו בנובמבר 2007, כמעט בפתאומיות, ממועמד משני בעל אחוזי תמיכה חד ספרתיים, למועמד המוביל בקרב הימין-הדתי ולאחד המתמודדים הרציניים על המועמדות: הוא חלף על פני רומני בסקרים באיווה, והתקרב לג'וליאני בסקרים הארציים.
עם פתיחת ההתמודדויות עצמן בתחילת 2008 התברר שיש ארבעה מועמדים בעלי סיכויים ריאליים לזכות במינוי, כשלכל אחד מהם אסטרטגית בחירות שונה:
ג'וליאני ויתר למעשה על התמודדות במדינות הראשונות (איווה וניו המפשייר) והתמקד בעיקר בניסיון לזכות בהתמודדויות בפלורידה ובמדינות הגדולות שאמורות להצביע ב"סופר טיוזדיי" ב-5 בפברואר.
לאורך רוב 2007 הוא הוביל בבטחה בסקרים הארציים, אך לקראת סוף השנה הוא נחלש והאקבי החל להתקרב אליו.
מסע הבחירות שלו התמקד באזכור תפקודו בעת פיגועי 11 בספטמבר ובטענה שזה מקנה לו ניסיון בניהול "המלחמה בטרור".
רומני לעומתו ביסס את מסע הבחירות שלו על ניסיון לנצח באיווה ובניו המפשייר בשביל להזניק אותו גם בשאר המדינות ובמישור הארצי.
רומני הרבה לתקוף את המועמדים האחרים על כך שהם לא היו תקיפים מספיק נגד ההגירה הבלתי חוקית, ועל הרקורד שלהם בנושאי כלכלה בטענה שהם העלו מיסים ולא קיצצו בהוצאות הממשלים עליהם היו מופקדים.
האקבי ביסס את מסע הבחירות שלו על פניה לציבור המצביעים השמרני-דתי, תוך הדגשה כי הוא "מנהיג נוצרי".
גישה זו הובילה אותו להיות מתמודד רציני במדינות כמו איווה ודרום קרולינה בה יש לימין הדתי ייצוג גבוה בקרב המצביעים הרפובליקנים (בניגוד לניו המפשייר), ואכן החל מנובמבר הוא החל להוביל בסקרים המקומיים שם.
אולם בסוף השנה, כאשר התגבור אותו לבסוף ביצע ממשל בוש הצליח להוריד את רמת האלימות בעיראק, עלתה שוב קרנו של מקיין.
הקוקוסים (אספות הבחירה) באיווה היוו התמודדות בין רומני לבין האקבי, בה ניצח האקבי בעזרת השתתפות מאסיבית של מצביעים מהימין-הדתי.
בנוסף, זכייתו של מקיין במקום הרביעי, עם 13% מהקולות, במדינה בה הוא לא התמקד, היוותה חיזוק למועמדותו.
הקמפיין של האקבי היה דל בכסף והאקבי קיווה לסיים במקום השלישי לפחות בניו המפשייר.
בסופו של דבר, מקיין עקף גם את ג'וליאני וגם את האקבי וניצח בניו המפשייר.
מקיין ניצח בזכות קולות העצמאים (אשר בניו המפשייר יכולים להצביע בפריימריז של כל אחת מהמפלגות).
אחרי שהמפלגה הרפובליקנית שללה חצי מכמות הנציגים של מישיגן ופלורידה, לאחר שאלו העבירו את תאריך הפריימריז שלהן בניגוד לכללי המפלגה, המירוץ למועמדות התבסס שם.
אחרי שרומני הגיע רק למקום השני בשתי ההתמודדויות החשובות הראשונות, שעליהן הוא ביסס את אסטרטגית הבחירות שלו, הוא היה חייב לנצח בפריימריז במישיגן, המדינה בה נולד ושאביו היה המושל שלה שנים רבות.
המועמד העיקרי נגדו היה מקיין.
מערכת הבחירות התמקדה במצב הכלכלי הקשה במישיגן.
רומני ניצח בהתמודדות זו והצליח לשרוד במירוץ הכללי.
מקיין השיג ניצחון קטן על האקבי בקרוליינה הדרומית והתבסס על בוחרים באזור החוף של המדינה, בו נמצאים בסיסי צבא רבים, ואיתם אנשי צבא רבים בדימוס שבקרבם היה פופולרי.
האקבי התבסס על מצביעים דתיים בעיקר בצפון מערב המדינה, בעוד שהוא כמעט לא מצליח לקבל תמיכה מציבורים אחרים.
הניצחון של מקיין בקרוליינה הדרומית סידר לעצמו ניצחון גדול יותר וחשוב יותר על רומני בפלורידה, שערכו פריימריז סגורים.
לאחר שסיים במקום השלישי בפלורידה, ג'וליאני פרש מהמירוץ ופרסם הודעת תמיכה במקיין.
הבחירות בדרום קרוליינה הביאו גם לפרישתו מהמירוץ של פרד תומפסון שכמועמד דרומי (מטנסי) היה חייב להשיג תוצאה טובה, אולם הגיע רק למקום שלישי בהפרש גדול משני המקומות הראשונים.
ב"יום שלישי הגדול" (Super Tuesday), שבמהלכו נערכו בחירות מוקדמות בספר רב של מדינות, מקיין קיבל תמיכה ממושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר לפני הפריימריז שהתקיימו שם.
התמיכה הזו נתנה למקיין דחיפה משמעותית בסקרים לקראת הפריימריז ביום שלישי הגדול.
מקיין זכה במדינת הבית שלו, אריזונה, כמעט בכל הצירים של קליפורניה, הלוא היא הגדולה מבין המדינות ביום שלישי הגדול, באילינוי ובנוסף בעוד 6 מדינות וקטף בסך הכול ב-574 צירים.
האקבי הפתיע וזכה ב-5 מדינות וב-218 צירים סך הכול.
רומני זכה ב-7 מדינות וב-231 צירים.
בשל פיצול הקולות בין רומני להאקבי זכה מקיין במספר רב של צירים, כמעט פי שלושה מרומני שזכה במקום השני.
בעקבות התוצאות פרש רומני מהמירוץ, ואמר שאם יישאר במירוץ הוא "ימנע את השקת הקמפיין הלאומי ויקל עם קלינטון או אובמה לנצח".
עזיבתו של רומני הותירה את האקבי ופול כמתמודדים הגדולים היחידים מול מקיין.
האקבי (שהיה במקום השלישי במניין הצירים) החליט להמשיך להתמודד על אף שסיכוייו לזכות במועמדות נראו אפסיים.
כשנשאל מדוע הוא ממשיך להתמודד אף על פי שמתמטית אין לו כמעט סיכוי, ענה האקבי, "לא למדתי מתמטיקה, אבל למדתי משהו על נסים, ואני עדיין מאמין בהם."
סי., קנזס, ויסקונסין ווושינגטון ערכו פריימריז בחודש פברואר, לאחר יום שלישי הגדול.
למרות שמקיין קטף נציחונות גדולים, הוא הפסיד להאקבי בקנזס ולואיזיאנה.
מקיין ניצח בקושי במדינת וושינגטון את האקבי ופול, שזכו להופעה גדולה.
סמואה האמריקנית, איי מריאנה הצפוניים ופוארטו ריקו, שם ניצח מקיין, חתמו את חודש פברואר.
אחרי יום שלישי הגדול, מקיין הפך להיות המועמד המובהק, אבל עד סוף פברואר, הוא עדיין לא רכש מספיק צירים כדי להבטיח את המועמדות.
בתחילת מרץ, ג'ון מקיין הבטיח את המועמדות הרפובליקנית לאחר שניצח בכל ארבעת הפריימריז בטקסס, אוהיו, ורמונט ורוד איילנד שהציבו אותו מעל לרף הנציגים הדרוש, שעמד על 1,191 נציגים.
לאחר מכן הודה מייק האקבי בהפסד והשאיר את רון פול, שהיו לו רק 16 נציגים, כיריבו היחיד של מקיין.
תאריך מדינה/טריטוריה צירים תוצאות 3 בינואר אספות בחירה (caucus) באיווה40 האקבי34%רומני25%תומפסון13%מקיין13%פול10% 5 בינואר בחירת הצירים של ויומינג בוועידה מקומית - חצי מהצירים נשללו בעקבות הזזת תאריך הוועידה בניגוד לכללי המפלגה.14
(28)רומני67%תומפסון25%האנטר8% 8 בינואר פריימריז בניו המפשייר - חצי מהצירים נשללו בעקבות הזזת תאריך הפריימריז בניגוד לכללי המפלגה.12
(24)מקיין37%רומני32% האקבי11%ג'וליאני9%פול8% 15 בינואר פריימריז במישיגן - חצי מהצירים נשללו בעקבות הזזת תאריך הפריימריז בניגוד לכללי המפלגה.30
(60)רומני39%מקיין30% האקבי16% 19 בינואר פריימריז בקרוליינה הדרומית - חצי מהצירים נשללו בעקבות הזזת תאריך הפריימריז בניגוד לכללי המפלגה.24
תומפסון פרש מהמירוץ 19 בינואר אספות בחירה בנבדה34רומני51%פול14%מקיין13% 29 בינואר פריימריז בפלורידה - חצי מהצירים נשללו בעקבות הזזת תאריך הפריימריז בניגוד לכללי המפלגה.57
ג'וליאני פרש מהמירוץ2 בפברואר אספות בחירה במיין21רומני52%מקיין21%פול19%האקבי6%5 בפברואר "סופר טיוזדיי": פריימריז באוקלהומה, אילינוי, אלבמה, אריזונה, ארקנסו, ג'ורג'יה, דלאוור, טנסי, יוטה, מיזורי, מסצ'וסטס, ניו ג'רזי, ניו יורק, קונטיקט וקליפורניה, אספות בחירה במונטנה, מינסוטה, דקוטה הצפונית וקולורדו.
באלסקה ובוירג'יניה המערבית נבחרו צירים לוועידה הארצית בוועידה מפלגתית מקומית.1081מקיין ניצח בתשע מהמדינות, בהן קליפורניה, אילינוי, ומדינת הבית שלו, אריזונה וזכה ב-574 צירים.
רומני ניצח בשבע מהמדינות, בהן מדינת הבית שלו, מסצ'וסטס וזכה ב-231 צירים.
האקבי ניצח בחמש מדינות, בהן ארקנסו, בה כיהן כמושל.
יחד עם שתי המפלגות הגדולות, שלוש מפלגות נוספות הציעו מועמדים עם גישה לקלפי במדינות מספיקות כדי לזכות במינימום 270 קולות האלקטורים הדרושים כדי לזכות בבחירות.
מפלגת החוקה מינתה את הסופר, הכומר והמנחה השמרני צ'אק בולדווין ממדינת פלורידה כמועמד לנשיאות ואת עורך הדין דארל קאסל מטנסי לסגנו.
בקמפיין בולדווין הביע את התנגדותו למלחמת עיראק, לתיקון ה-16 לחוקה (העוסק במס הכנסה), להפלות ולפדרל ריזרב.
מפלגת הירוקים מינתה את חברת בית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית לשעבר, סינת'יה מקיני מג'ורג'יה כמועמדת לנשיאות ואת הפעילה הפוליטית רוזה קלמנט מניו יורק לסגניתה.
מקיני תמכה בקמפיין בשירותי בריאות אוניברסליים של משלם יחיד, נסיגת חיילים אמריקאים מעיראק ואפגניסטן, פיצויים לאפרו-אמריקאים והקמת מחלקת שלום.
המפלגה הליברטריאנית מינתה את חבר בית הנבחרים מטעם המפלגה הרפובליקנית לשעבר, בוב בר מג'ורג'יה כמועמד לנשיאות ואת יריבו לשעבר בפריימריז הליברטריאניים, ווין אלין רוט מנבדה לסגנו.
במהלך הקמפיין בר תמך בביטול או עיבוד מחדש של מס ההכנסה, הביע התנגדות למלחמת עיראק ולחוק הפטריוט.
ראלף ניידר, שהתמודד כבר בבחירות קודמות, התמודד פעם נוספת באופן עצמאי ובחר במט גונזלס, יושב ראש מועצת העיר סן פרנסיסקו לשעבר.
בקמפיין ניידר טען ששתי המפלגות הגדולות זהות למעשה.
בזמן קמפיין באוניברסיטת פרינסטון, נאדר תיאר את תוכניותיו לרפורמה, לרבות ביטוח בריאות לאומי של משלם יחיד, קיצוצים בתקציב הצבאי, פעולות נגד תאגידים וביטול חוק טאפט-הארטלי מ-1947. אתר הקמפיין שלו הציג את תמיכתו של נאדר בסיום המלחמה בסמים ואת התנגדותו לעונש מוות.
המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית העמידה את טד וויל לבחירה.
בשל הליכים משפטיים נמנעה הכללתו בפתקי הבחירה בכל אזורי ההצבעה, מלבד במיסיסיפי, בה זכה ל-481 קולות.
ב-4 בנובמבר 2008, נערכו הבחירות.
על-פי התוצאות נבחר אובמה לנשיאות ארצות הברית, לאחר שלזכותו נצברו 365 אלקטורים לעומת 173 למקיין.
בבחירות ניצח המועמד הדמוקרטי אובמה שזכה ב-365 אלקטורים וב-52.9% מקולות הבוחרים (69,498,516 קולות), לעומת 173 אלקטורים ו-45.7% מקולות הבוחרים (59,948,323) שקיבל מקיין.
המועמד לנשיאותמפלגהמדינהמספר האלקטוריםהשותףמדינת השותףמספר האלקטורים של השותףברק אובמהדמוקרטיתאילינוי365ג'ו ביידןדלאוור365ג'ון מקייןרפובליקניתאריזונה173שרה פייליןאלסקה173ראלף ניידרעצמאיקונטיקט0מט גונזלסקליפורניה0בוב ברליברטריאניתג'ורג'יה0ווין אלין רוטנבדה0צ'אק בולדוויןמפלגת החוקהפלורידה0דארל קאסלטנסי0סינת'יה מקיניהירוקיםג'ורג'יה0רוזה קלמנטקרוליינה הצפונית0אלן קיסהמפלגה האמריקאית העצמאיתניו יורק0ווילי דרייקקולורדו0
מדינה מקייןאובמהאלבמה 9 -אלסקה 3 -אריזונה 10 -ארקנסו 6 -קליפורניה - 55קולורדו - 9קונטיקט - 7דלאוור - 3וושינגטון די.
מתמודדים נוספים בבחירות, שלא מטעם המפלגות הגדולות, זכו לשיעורי תמיכה זניחים, שהסתכמו בכ-1.4% לכל המתמודדים יחדיו.
אחוז ההצבעה היה 58.23% מתוך סך הזכאים להצביע, שהם כ-131.3 מיליון איש.
אחוז הצבעה זה דומה לשיעור ההצבעה שנרשם בבחירות 2004, אז עמד על כ-56.7% מסך הזכאים להצביע.
אחוזי הצבעה אלה נחשבים גבוהים יחסית, שכן ממוצע ההצבעה בבחירות בארצות-הברית עומד על כ-50%.
בנברסקה מחולקים שני אלקטורים למועמד שזכה ברוב מוחלט מבין המועמדים.
שאר האלקטורים ניתנים בכל מחוז בחירה לפי הזוכה ברוב באותו מחוז (ב-2008 היו בנברסקה 3 מחוזות בחירה).
זו הפעם הראשונה בהן האלקטורים מפוצלים בפועל במדינה זו.
במיין נהוגה שיטה דומה, אך עד לשנת 2016 לא היה פיצול באלקטורים של מדינה זו.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2000 נערכו ב-7 בנובמבר 2000. אלו היו הבחירות הנשיאותיות ה-54 במספר בארצות הברית.
בבחירות זכה ג'ורג' ווקר בוש, אז מושל טקסס ובנו של הנשיא לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש, מהמפלגה הרפובליקנית, שרץ עם דיק צ'ייני כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
הוא גבר על יריבו אל גור, אז סגן הנשיא מהמפלגה הדמוקרטית, שרץ עם ג'ו ליברמן.
מערכת זו נחשבת לאחת המערכות השנויות ביותר במחלוקת עד היום.
אל גור הצליח לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית בקלות.
בוש היה המועמד העדיף בקרב הרפובליקנים עוד בהתחלה, למרות התמודדותו הצמודה עם ג'ון מקיין.
שתי המפלגות התמקדו בענייני פנים: התקציב, הורדת המיסים וכינון רפורמות בתוכניות הביטוח הלאומי.
גם מדיניות החוץ הייתה נתונה למחלוקת.
קלינטון מיעט להופיע עם גור, בעיקר עקב פרשת מוניקה לווינסקי.
תוצאות הבחירות היו תלויות ב-25 האלקטורים במדינת פלורידה, כיוון שפער הקולות שם גרם לספירה חוזרת.
תהליכים משפטיים גרמו לעוד ספירות חוזרות, ובית המשפט העליון נאלץ להתערב.
ב-12 בדצמבר הורה בית המשפט לעצור את הספירה החוזרת והכריע כי הקולות ממדינת פלורידה ילכו לבוש, מה שהפך אותו למנצח בבחירות.
הייתה זאת הפעם הרביעית בהיסטוריה האמריקאית שבה המועמד המנצח לא זכה ביותר קולות מן המפסיד (לאחר בחירות 1824, 1876 ו-1888).
נושא הספירה החוזרת עדיין מעורר מחלוקת בקרב חוקרים, ויש הטוענים כי עדיין לא ידוע מי באמת ניצח בפלורידה.
ראלף ניידר, עורך דין אמריקאי ופעיל פוליטי ממפלגת הירוקים בארצות הברית אשר התמודד לנשיאות כמה פעמים, הגיע למקום השלישי – לאחר שגרף שיעור של 2.72% מן הקולות, שבאו מקרב אנשי שמאל.
אל גור, סגן נשיא ארצות הברית מטנסי
ביל בראדלי, סנאטור לשעבר מניו ג'רזי (פרש ב-9 במרץ 2000, ותמך בגור)
אל גור היה המועמד הבולט והמוביל ביותר.
דמוקרטים אחרים שנחשבו למועמדים אפשריים היו הסאנטור מנברסקה בוב קרי, מנהיג המיעוט בבית הנבחרים ממיזורי דיק גפהארדט, הסנאטור ממינסוטה פול ולסטון, והשחקן והבמאי הידוע וורן בייטי, שסירב להתמודד.
רק ולסטון הגיש את הטפסים הנדרשים.
בנוסף ליתרונו של גור כסגן-הנשיא, בראדלי לא היה מועמד של גוש מגובש.
מסע הבחירות שלו הציג אותו כחלופה לגור, שנחשב איש מרכז.
בעוד שמייקל ג'ורדן תמך בו, בראדלי טען כי ישתמש ב"קמפיין שונה" עם מסע בחירות מלא ב"רעיונות גדולים".
מסע הבחירות שלו קרא לשימוש בעודף התקציבי (שהיה בשיאו) על מגוון תוכניות רווחה שיעזרו לעניים ולמעמד הביניים, ולביצוע רפורמה פיננסית ושליטה על שימוש בכלי הנשק.
גור ניצח את בראדלי בקלות בבחירות המקדימות, בעזרת תמיכה מצד מוסדות המפלגה וכישלונו של בראדלי באספת הבחירה באייווה שבה גור הציג אותו כאדיש למצוקות החקלאים.
בראדלי אמנם השיג 46% תמיכה בבחירות בניו המפשייר, אולם לא הצליח לעבור את אחוז הקולות הזה.
גור נבחר להיות המועמד ב-14 במרץ.
גור נבחר פה אחד למועמד.
ג'ו ליברמן, הסנאטור מקונטיקט, נבחר להיות שותפו.
ליברמן היה היהודי הראשון שנבחר לעמדה זאת.
גור בחר בליברמן על פני חמישה מועמדים אחרים: הסנאטור מאינדיאנה אוון ביי, הסאנטור מקרוליינה הצפונית והמועמד לסגנות ב-2004 ג'ון אדוארדס, הסאנטור ממסצ'וסטס והמועמד לנשיאות ב-2004, ג'ון קרי, חבר בית הנבחרים ממיזורי דיק גפהארדט ומושלת ניו המפשייר, ג'ין שאהין.
ג'ורג' ווקר בוש, מושל טקסס
ג'ון מקיין, סנאטור מאריזונה (פרש ב-9 במרץ ותמך בבוש)
אלן קייס, שגריר למועצה הכלכלית של האו"ם ממרילנד (פרש ב-25 ביולי ותמך בבוש)
סטיב פורבס, איש עסקים מניו ג'רזי (פרש ב-10 בפברואר.
תחילה תמך במקיין ולאחר מכן בבוש)
גרי בואר, סגן מזכיר החינוך מקנטקי (פרש ב-4 בפברואר.
אורין האץ', סנאטור מיוטה (פרש ב-26 בינואר ותמך בבוש)
אליזבת דול, מזכירת העבודה לשעבר מצפון קרולינה (פרשה ב-20 באוקטובר 1999, ותמכה בבוש)
פט ביוקנן, מו"ל וסופר מווירג'יניה (פרש ב-25 באוקטובר 1999 כדי להיות מועמד במפלגת הרפורמה)
דן קווייל, סגן הנשיא לשעבר מאינדיאנה (פרש ב-27 בספטמבר 1999 ותמך בבוש)
למאר אלכסנדר, מושל טנסי לשעבר (פרש ב-22 באוגוסט 1999 ותמך בבוש)
בוב סמית', סנאטור מניו המפשייר (פרש באוקטובר 1999 ותמך בבוש)
ג'ון קייסיק, חבר בית הנבחרים מאוהיו (פרש ביולי 1999 ותמך בבוש)
הרמן קיין, בעלים של רשת פיצה מנברסקה (פרש ותמך בסטיב פורבס ואז בבוש)
בוש התחיל להוביל במהירות, בין היתר בשל תרומות גדולות ותמיכה רחבה כתוצאה מתפקידו כמושל טקסס ומייחוסו המשפחתי.
ג'ורג' שולץ היה אחד מתומכיו הראשונים.
באפריל 1998 הוא הזמין את בוש לשוחח על מדיניות הממשל עם קבוצת מומחים, שחיפשה מועמד לבחירות בשנת 2000 עם חושים פוליטיים טובים.
שולץ התרשם ועודד את בוש להיכנס למירוץ.
כמה אנשים שלא הצליחו להשיג תמיכה מספקת פרשו לפני ההתמודדות באיווה.
אלו היו אליזבת' דול, דן קווייל, למאר אלכסנדר ובוב סמית'.
פט ביוקנן פרש כדי לעבור למפלגת הרפורמה.
דבר זה הותיר את בוש, מקיין, קייס, פורבס, באוור והאטץ' כמועמדים היחידים.
ב-24 בינואר ניצח בוש באיווה עם 41% מהקולות.
בוש הוצג בתקשורת כמועמד הממסדי של המפלגה.
מקיין נתמך בידי רפובליקנים מתונים ועצמאיים.
ב-1 בפברואר השיג מקיין 49% מהקולות לעומת 30% לבוש בניו המפשייר.
לאחר שהגיע למקום השלישי בדלאוור פורבס פרש, והותיר את מקיין ובוש עם קייס.
בדרום קרולינה, בוש ניצח את מקיין בקלות לאחר מסע בחירות רווי בלכלוך, בו נרמז שביתו המאומצת של מקיין הייתה בת שלו מחוץ לנישואין.
מקיין ניצח במישיגן ובאריזונה ב-22 בפברואר.
הבחירות בדרום קרוליינה גם גרמו להעברת דגל הקונפדרציה למקום פחות בולט.
מקיין האשים את בוש ב-24 בפברואר בקבלת תמיכתה של אוניברסיטת בוב ג'ונס, חרף מדיניותה שמנעה זוגות מעורבים.
ב-28 בפברואר טען מקיין כי הכומר ג'רי פלאוול ואיש השידור פט רוברטסון הם "נציגי חוסר הסובלנות", מונח שהתחרט עליו לאחר מכן בניסיונו להפוך למועמד הרפובליקני ב-2008. הוא הפסיד בווירג'יניה לבוש ב-29 בפברואר.
בסופר טיוזדיי ב-7 במרץ ניצח בוש בניו יורק, אוהיו, ג'ורג'יה, מיזורי, קליפורניה, מרילנד ומיין.
מקיין ניצח ברוד איילנד, ורמונט, קונטיקט ומסצ'וסטס, אבל פרש מהמירוץ.
ב-10 במרץ, קייס השיג 21% מהקולות ביוטה.
בוש זכה ברוב ההתמודדויות האחרות וב-14 במרץ, לאחר ניצחונו בטקסס, וניצחונו במדינת פלורידה של אחיו, ג'ב בוש, בוש זכה במועמדות.
בוש ביקש ממזכיר ההגנה בעת כהונת אביו, דיק צ'ייני, ליצור צוות לבחירת המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
לבסוף בוש החליט שצ'ייני בעצמו יהיה המועמד.
החוקה לא אוסרת על המועמדים לבוא מאותה מדינה, אבל מונעת מאלקטורים להצביע לאנשים ממדינתם.
צ'ייני שינה את כתובת ההצבעה שלו לוויומינג כדי לאפשר את מינויו.
אלמלא היה עושה זאת, הוא או בוש היו נאלצים לוותר על התמיכה מהאלקטורים הטקסנים.
פט ביוקנן, עיתונאי בעל טור שמרני ועוזר בכיר לנשיא ריצ'רד ניקסון.
ג'ון האגלין, מועמד לנשיאות ב-1996 מטעם מפלגת חוק הטבע.
דונלד טראמפ, איש עסקים ונשיא ארצות הברית ה-45. עזב את המפלגה הרפובליקנית ב-1999.
ועידת המפלגה תמכה בביוקנן ובסגניתו, אזולה פוסטר למרות שמייסד המפלגה, רוס פרו וקבוצה בראשותו, תמכו במועמדותו של האגלין.
ביוקנן ופוסטר הופיעו על הפתקים ב-49 מדינות.
ניידר וסגניתו, וינונה לדוק, שרצה איתו גם בבחירות הקודמות, הופיעו בפתקים ב-43 מדינות ובמחוז קולומביה.
אף על פי שמסע הבחירות התמקד בענייני פנים – העודף בתקציב, רפורמות בביטוח לאומי, ביטוח בריאות והורדת מיסים, מדיניות החוץ גם הייתה גורם חשוב.
בוש ביקר את ממשל קלינטון על המדיניות שלו בסומליה, ועל מותם של 18 אמריקנים שם ב-1993. בנוסף הוא תקף את המדיניות בבלקן, שם חיילי צבא ארצות הברית ביצעו כמה משימות עבור השלטון.
בוש טען בעימות השני שהחיילים האמריקניים לא אמורים לעזור בבניית מדינות.
הוא גם הבטיח לגשר בין הפערים המפלגתיים בבירה.
גור פקפק במידת כשירותו של בוש לתפקיד, בגלל מספר טעויות שבוש ביצע בראיונות וחוסר ניסיונו.
פרשת מוניקה לווינסקי הטילה את צלה על מסע הבחירות.
בוש והרפובליקנים גינו את הפרשה בחריפות, ובוש הבטיח ל"החזיר את הכבוד האבוד" לבית הלבן.
גור נמנע מהתייחסות לפרשה, וכך גם ליברמן, אף על פי שליברמן היה הסנאטור הדמוקרט הראשון שגינה את קלינטון על כך.
מספר אנשי תקשורת טענו כי בחירתו של גור בליברמן נועדה לבדל אותו מקלינטון.
אחרים הצביעו על הנשיקה שגור העניק לאשתו באספה הדמוקרטית, וטענו כי היא נועדה להראות שגור היה נאמן לאשתו.
גור נמנע מלהיראות עם קלינטון בציבור, וקלינטון הופיע רק באזורים בהם היה פופולרי.
רבים טענו כי בכך הרחיק גור תומכים רבים של קלינטון.
ראלף ניידר היה מועמד שלישי מוצלח, והשיג 2.74% מהקולות.
הוא ערך מסע בחירות עם אסיפות גדולות במקומות כמו מדיסון סקוור גארדן ואיגף את גור משמאל, תוך שטען כי אין הבדל מהותי בין שתי המפלגות הגדולות.
גור, שהתעלם מניידר בתחילה, החל לנסות לקבל את תמיכת מצביעיו בשבועות האחרונים למסע הבחירות וטען כי הוא המועמד העדיף, כיוון שניידר עלול לפצל את הקולות ולגרום לניצחונו של בוש, שהתנגד לרבות מעמדותיו של ניידר.
הרפובליקנים עזרו למסע הבחירות של ניידר בעזרת כרזות, כדי לפצל את קולות הליברלים והמחנה השמאלי.
רבים מהדמוקרטים טענו כי ניידר הרס לגור את הניצחון, משום שקולותיו במספר מדיניות מתנדנדות כגון פלורידה וניו המפשייר היו גורמים לגור לנצח את בוש.
בוש גבר על גור בפלורידה ב-537 קולות, וניידר קיבל במדינה זו 97,488 קולות.
שני המועמדים לסגנות, צ'ייני וליברמן, השקיעו את מלוא מרצם במסע הבחירות וערכו מסע נרחב בחלקים רבים של המדינה.
לאחר חקיקת חוק בנוגע לעימותים, נקבע שרק מועמד שעבר בסקרים את סף 15% התמיכה יוכל להיות חלק מהעימותים.
כך העימותים היו בין גור ובוש.
העימות הראשון נערך ב-3 באוקטובר בבוסטון, השני ב-11 באוקטובר בצפון קרוליינה והשלישי ב-17 באוקטובר במיזורי.
גור טען כי ישתמש בעודף התקציבי ליצירת קרן חיסכון לציבור.
גור טען כי יזם חוק לשדרוג תשתיות המחשוב והתקשורת, שהתקבל בדצמבר 1991, ותרם להתפתחות האינטרנט.
מלבד פלורידה וטנסי של גור, ניצח בוש במדינות הדרומיות בקלות (בהן ארקנסו ממנה הגיע ביל קלינטון), וגם ניצח באוהיו, אינדיאנה, רוב המדינות החקלאיות במערב התיכון, ברוב מדינות הרי הרוקי ובאלסקה.
גור ניצח בצפון מזרח המדינה (מלבד ניו המפשייר, בה בוש ניצח בקושי), רוב המערב התיכון העליון, כל מדינות החוף והוואי.
ככל שהלילה התקדם, התברר שההפרשים בחלק מהמדינות היו קטנים, אולם מדינת פלורידה הייתה זו שהיטתה את הכף.
בוש זכה ב-246 אלקטורים וגור זכה ב-255 אלקטורים.
היה צורך ב-270 אלקטורים כדי לנצח.
ניו מקסיקו (5 אלקטורים) ואורגון (7 אלקטורים) היו צמודות מאוד, ולא היה ניתן לחזות מי ינצח בהן, אך בכל אופן ההכרעה הייתה בידי 25 האלקטורים של פלורידה, שיביאו כל מועמד אל סף הקולות הדרוש.
גור ניצח בניו מקסיקו ובאורגון בימים הבאים אולם עדיין לא הגיע אל כמות האלקטורים הדרושה, ובמשך יותר מחודש, נמשך תהליך הספירה החוזרת בפלורידה ולא היה ידוע מי ניצח.
בין 7:50 ל-8 בערב יום הבחירות, עם סגירת הקלפיות בפלורידה (הרפובליקנית בעיקרה), רשתות הטלוויזיה הכריזו שגור ניצח בפלורידה בהתבסס על סקרים.
אולם בוש התחיל להוביל מוקדם בספירת הקולות, ובעשר בערב התקשורת טענה שאף אחד עוד לא ניצח שם.
ב-2:30 בלילה, לאחר ש-85% מהקולות נספרו, בוש הוביל ב-100,000 קולות והוכרז שהוא ניצח שם ונבחר לנשיאות.
לאחר שכל רשתות הטלוויזיה הכריזו על ניצחונו של בוש, שוחח גור עם בוש בטלפון, הודה בהפסדו ובירך את בוש על ניצחונו בבחירות.
בשלב זה של הלילה, רוב הקולות שעוד לא נספרו היו מטעם מחוזות דמוקרטיים וגור התחיל להוביל.
ב-4:30 לפנות-בוקר, לאחר ספירת כל הקולות, ההפרש לטובת בוש הצטמצם ל-2,000 קולות בלבד.
גור התקשר לבוש פעם נוספת, והודיע לו כי הוא מבטל את הודאתו בהפסד עקב הפער הצמוד.
לאחר שיחת טלפון זו, שינו שוב רשתות הטלוויזיה את תחזיותיהן והודיעו כי הן מבטלות את ההכרזה על ניצחון בוש, ומכריזות על הבחירות כקרובות מדי כדי להכריז על מנצח.
התוצאה הצמודה בפלורידה דרשה ספירה חוזרת במכונה.
עם השלמת הספירה, הוכרז כי בוש ניצח בהפרש של 300 קולות.
לאחר ספירת קולות החיילים מעבר לים ההפרש עלה ל-900. רוב המחלוקת נגרמה בגלל התעקשותו של גור לספירה ביד בארבעה מחוזות, כפי שהחוק בפלורידה דורש.
מערכת המשפט טענה שלאחר ב-14 בנובמבר לא יתקבלו עוד נתונים.
בית המשפט בפלורידה הרחיב את מועד הגשת טופסי ההצבעה ל-26 בנובמבר.
המדינה בהובלת קת'רין האריס שהחליטה לעצור ספירת קולות חוזרת אימתה את ניצחונו של בוש בהפרש של 537 קולות.
גור ערער על כך ובית המשפט העליון בפלורידה ציווה על ספירה חוזרת בעזרת מכונה.
בית המשפט הפדרלי העליון עצר את הספירה החוזרת.
ב-12 בדצמבר, ברוב של שבעה שופטים לעומת שניים, הודיע בית המשפט שספירת הקולות החוזרת הייתה לא-חוקתית, וברוב של חמישה לעומת ארבעה שהקולות הנותרים לא תקפים.
לאחר החלטה זו, הודה גור בהפסדו במסיבת עיתונאים מיוחדת, ולאחריה נשא הנשיא הנבחר בוש את נאום ניצחונו בבחירות, למעלה מחודש מיום ההצבעה.
לאחר החלטה זו של בית המשפט, עלו טענות כי מהקולות שנספרו בספירה החוזרת מסתמן כי גור הוא המנצח בפלורידה, אך קולות אלו כבר לא היו רלוונטיים ובוש הושבע לנשיאות בינואר.
החלטה זו של בית המשפט העליון נחשבת לאחת ההחלטות בית המשפט השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה.
רבים מאשימים את שופטי בית המשפט העליון בכל שהצביעו לפי עמדותיהם הפוליטיות, ולא אמונותיהם השיפוטיות (מספר שופטים שתמכו בזכויות המדינות פסקו נגד הספירה החוזרת של פלורידה).
ההחלטה עוד יותר שנויה במחלוקת בגלל חוסר הפופולריות של הנשיא בוש.
אף על פי שגור הגיע למקום השני מבחינת האלקטורים, הוא השיג 543,895 קולות יותר מבוש.
הוא לא ניצח במדינת טנסי (אותה הוא ואביו ייצגו בסנאט) וכך הפך למועמד הראשון מטעם מפלגה גדולה שהפסיד במדינתו מאז שג'ורג' מקגוורן הפסיד בדרום דקוטה ב-1972. גור גם הפסיד במערב וירג'יניה, מדינה שהצביעה לרפובליקנים רק פעם אחת מאז 1976. ניצחון באחת מהן היה הופך את גור לנשיא.
בוש הפסיד בקונטיקט, מדינת היוולדו.
הוא הפך לנשיא הרפובליקני הראשון שלא ניצח בוורמונט או באילינוי, ולשני שלא ניצח בקליפורניה (אחרי ג'יימס גרפילד).
הוא גם היה הרפובליקני היחיד שניצח ולא קיבל קולות מקליפורניה (גארפילד קיבל אלקטור אחד מקליפורניה ב-1880).
המועמד לנשיאותמפלגהמדינהמספר האלקטוריםהשותףמדינת השותףמספר האלקטורים של השותףג'ורג' ווקר בושרפובליקניתטקסס271דיק צ'ייניויומינג271אל גורדמוקרטיתטנסי266ג'ו ליברמןקונטיקט266ראלף ניידרהירוקיםקונטיקט0וינונה לדוקמינסוטה0פט ביוקנןרפורמיסטיתוירג'יניה0אזולה פוסטרקליפורניה0הארי בראוןליברטריאניתטנסי0ארט אוליביירקליפורניה0הווארד פיליפסמפלגת החוקהוירג'יניה0קרטיס פרייזרמיזורי0ג'ון האגליןחוק הטבעאיווה0נאט גולדהאברקליפורניה0
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2004 הייתה מערכת הבחירות הנשיאותיות ה-55 של ארצות הברית, אשר התקיימה ב-2 בנובמבר 2004, ובה ניצח הנשיא המכהן דאז והמועמד הרפובליקני, ג'ורג' ווקר בוש, את המועמד הדמוקרטי, הסנאטור ג'ון קרי ממסצ'וסטס.
בוש וסגנו, דיק צ'ייני, קיבלו את מועמדות מפלגתם בלי קושי.
הווארד דין היה המועמד המוביל במפלגה הדמוקרטית בהתחלה, אולם קרי ניצח ברוב הפריימריז ואסיפות הבחירה.
הוא בחר בסנאטור ג'ון אדוארדס מקרוליינה הצפונית, שניסה בעצמו להיות המועמד, להיות סגנו.
הנושא המרכזי שעמד במערכת הבחירות היה מדיניות החוץ של ארצות הברית ובמיוחד המלחמה בטרור והמלחמה בעיראק שניהל ממשל בוש.
גם ענייני פנים היו חשובים, כולל הכלכלה ויצירת מקומות עבודה, ביטוח בריאות וערכי המשפחה.
ההפרש בו ניצח בוש את קרי היה ההפרש הקטן ביותר שבו נבחר מחדש נשיא מכהן, אך עם זאת הייתה זו הפעם הראשונה מאז ניצחונו של אביו, 16 שנים קודם לכן, שמועמד זכה ברוב מוחלט של הקולות.
ג'ורג' בוש הפך לנשיא לאחר הבחירות בשנת 2000 כשבית המשפט העליון הכריע שאי אפשר לספור מחדש את הקולות במדינת פלורידה בלי להפר את החוקה.
הקולות של פלורידה עדיין נתונים במחלוקת, ולא יודעים מי ניצח שם, ולפיכך, מי היה אמור להיבחר.
שמונה חודשים לאחר היבחרו של בוש, פיגועי 11 בספטמבר הפכו אותו לנשיא לוחם.
התמיכה בו עלתה לתשעים אחוזים.
בתוך חודש, קואליציה בראשות ארצות הברית נכנסה לאפגניסטן, שנתנה מקלט לאוסאמה בן לאדן, שעמד מאחורי הפיגועים.
בדצמבר, הטליבאן כבר לא שלט בקאבול, למרות שהצבא נשאר שם, ונאלץ להתמודד עם שיקום המדינה מחדש והמהומות בתוכה.
לאחר מכן, הממשל הפנה את תשומת לבו לעיראק, וטען שיש להדיח את שלטון סדאם חוסיין.
אחת מהסיבות הייתה שחוסיין ניסה להשיג נשק גרעיני והחזיק נשק ביולוגי וכימי ללא פיקוח.
רבים האמינו שלחוסיין עדיין היה את הנשק.
למרות הצהרות ממשל בוש, המעצמות - סין, צרפת, גרמניה ורוסיה - לא האמינו לכך וסירבו להעביר במועצת הביטחון של האו"ם החלטה שתאפשר שימוש בכוח.
עיראק הכניסה לתומכה פקחי או"ם בנובמבר 2002, אבל ממשל בוש החליט להכריז מלחמה בלי אישור האו"ם ואמר לפקחים לעזוב את המדינה.
ב-20 במרץ 2003, ארצות הברית פלשה לעיראק בעזרת קואליציה שכללה גם חיילים מהממלכה המאוחדת וגם כמה מאוסטרליה ומפולין.
בתוך כשלושה שבועות, הפלישה חיסלה את הממשלה העיראקית, אולם לא נמצא שם נשק להשמדה המונית.
מעבדות וחומרים כן נמצאו, אולם שום ראיות חותכות לגבי נשק כזה.
למרות זאת, ב-1 במאי, בוש נחת על נושאת המטוסים אברהם לינקולן, והודיע על סיום הקרבות בעיראק.
באותה תקופה כ-66% מהציבור תמכו בבוש.
ראשית, בעוד שהמלחמה הייתה פופולרית בתוך המדינה, הניסיון לשקם ולהפוך את עיראק לדמוקרטית איבד תמיכה כשמספר הקורבנות עלה ככל שהחודשים עברו, ללא עלייה ביציבות או ירידה באלימות.
שנית, הפקחים לא מצאו מחסנים עם נשק להשמדה המונית, וכך נוצר ויכוח בנוגע למטרות המלחמה.
הפופולריות של בוש עלתה בזמן המלחמה, והוא הצליח להדוף כל אתגר רציני בהשגת המועמדות.
הסנאטור לינקולן צ'אפי מרוד איילנד תכנן לרוץ כנגד בוש, עם מצע אנטי-מלחמתי, אבל החליט לא לרוץ אחרי לכידתו של סדאם חוסיין בדצמבר 2003.
ב-10 במרץ 2004, בוש השיג באופן סופי את מספר הצירים הדרושים למועמדות בוועידת המפלגה הרפובליקנית שהתרחשה בניו יורק.
בוש קיבל את המינוי ב-2 בספטמבר 2004 לצד מועמדו לסגן הנשיא דיק צ'ייני.
בוש התמקד בעיקר בשני נושאים: המלחמה בטרור וחופש כלכלי, תוך עידוד אנשים לקנות ביטוח בריאות.
ג'ון קרי - סנאטור ממסצ'וסטס
ג'ון אדוארדס -סנאטור מקרוליינה הצפונית.
פרש ב-18 בפברואר ופרסם הודעת תמיכה בקרי במרץ.
וסלי קלארק- גנרל הצבא מארקנסו.
פרש ב-11 בפברואר ותמך בקרי.
דניס קוצ'יניץ- חבר בית הנבחרים ממדינת אוהיו מאז שנת 1997. פרש ב-22 ביולי ותמך בקרי.
אל שרפטון - כומר ופעיל זכויות אדם.
ג'ו ליברמן - סנאטור מקונטיקט והמועמד לסגנות בבחירות 2000. פרש ב-3 בפברואר.
דיק גפהארדט - פוליטיקאי ממיזורי ומנהיג הדמוקרטים בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קרול מוזלי בראון- סנאטורית מאילינוי.
פרשה ב-15 בינואר 2004 ותמכה בהווארד דין.
בוב גרהאם - סנאטור מפלורידה ומושל המדינה לשעבר.
עד קיץ 2003 היה הווארד דין מועמד כמעט בטוח שהוביל בסקרים ונתמך רבות באינטרנט.
רוב תרומותיו הגיעו מתומכים בודדים, והיה זה חידוש ראשוני בפוליטיקה אמריקאית – מימון קמפיין בחירות מתרומות דרך רשת האינטרנט.
באופן כללי דין נחשב לאיש מרכז פרגמטי בתקופתו כמושל ובמהלך הקמפיין שלו השתלחה בו ביקורת שטענה כי הוא פופוליסט מהשמאל.
הוא התנגד לממשל בוש ובעיקר למלחמה, וגם לדמוקרטים שתמכו בבוש.
הסנאטור ג'ו ליברמן, המועמד בבחירות הקודמות לסגן הנשיא של אל גור, החזיק בעמדות ליברליות בנושאי פנים אך היה נץ לגבי המלחמה בטרור ותמך במלחמת עיראק.
חרף התמודדותו הוא לא הצליח לצבור תאוצה.
בספטמבר 2003 הצטרף למערכת הבחירות הגנרל וסלי קלארק.
הקמפיין שלו התמקד בנושאים של מנהיגות פטריוטית.
הוא נתפס כחסר הצעות פרקטיות.
חולשה זו באה לידי ביטוי בעימותים הראשונים שבהם השתתף, למרות שלאחר מכן הציג מגוון של תוכניות, כולל תוכנית גדולה להקלות במס.
עם זאת, הדמוקרטים לא תמכו בקמפיין שלו.
מבחינת מספרים, לקרי הייתה פחות תמיכה מהווארד דין, שהוביל במספר הצירים לקראת אספת הבחירות באיווה בינואר 2004, זאת למרות שקרי הוביל בסקרים באיווה, ניו המפשייר, אריזונה, קרולינה הדרומית, ניו מקסיקו ונבאדה.
החולשה שלו הייתה בעיקר בניו המפשייר ובסקרים מול בוש.
לקראת הפריימריז, קרי פיטר את מנהל מטה הבחירות שלו ונראה כאילו יפסיד.
חברו לסנאט ממסצ'וסטס, טד קנדי, מינה מנהלי קמפיין חדשים, וקרי אף מישכן את ביתו בשביל להשיג כסף לקמפיין (אשתו הייתה מיליארדרית, אך החוקים אסרו על שימוש בכסף אישי של מועמד).
מבחינת תרומות, הלכן לינדון לארו הוביל.
היו לו יותר תורמים מכולם, עד לסוף הפריימריז, כשקרי עקף אותו.
בתקופה זו הסנאנטור ג'ון קרי החל לתפוס תאוצה.
בדצמבר 2003, מעט לפני הפריימריז הראשונים באיווה, החל דין ליפול בסקרים; ואת מקומו תפס הסנאטור ממסצ'וסטס ג'ון קרי, שהלך לזכות במדינות הראשונות וניפץ את תקוות יריביו.
ב־11 במרץ 2004, לאחר פרישת רוב המועמדים, קיבל קרי את מספר הצירים הדרוש להשגת המועמדות.
בינואר 2004, בוב גרהם כבר פרש מהמירוץ.
דין המשיך להוביל, אולם האספה הביאה 38% מקולותיה לקרי, ו-32% לאדוארדס.
דין השיג רק 18%, ואילו גפהארדט השיג 11% בלבד.
דין וגפהארדט התעמתו אחד עם השני לקראת האספה.
בעקבות התוצאה המאכזבת מבחינתו, פרש דיק גפהארדט מהמירוץ.
לא פחות מעצם המפלה הזיק לדין נאום התבוסה בליל הבחירות באיווה.
בנאום ששלהב את הקהל אך נראה גרוע בטלוויזיה, הוא פשט את הז'קט, קיפל את השרוולים, ומנה בהתלהבות את המדינות אליהם מסע הבחירות ימשיך עד כיבוש הבית הלבן, כשלבסוף הוסיף צרחה.
הנאום זכה לכינוי "I have a scream" (בהשאלה מ- "I have a dream ") והקטע שודר ללא הרף בטלוויזיה, ששלחה כלפיו חצי לעג שוב ושוב, וגרם בקרב המצביעים הדמוקרטיים לחשש באשר לאופיו, ולסיכוייו להיבחר.
רבים טענו שדין הותקף בידי התקשורת.
קרי התחיל להשתמש בסלוגן "קאמבק קרי".
ב-27 בינואר, קרי שוב ניצח, וקיבל 39% מהקולות בפריימריז בניו המפשייר.
דין השיג 26%, ואחריהם היו קלארק ואדוארדס.
בעימות דין וקרי בלטו במיוחד.
כעבור שבוע, אדוארדס ניצח בקרולינה הדרומית, והיה במקום השני מול קלארק באוקלהומה.
ליברמן פרש מהמירוץ למחרת היום.
קרי שלט בפברואר וזכה בעשר מדינות ברצף.
קלארק ודין פרשו שניהם לאחר מכן, ואדוארדס נשאר האיום היחידי על מועמדות קרי.
קוצ'יניץ ושרפטון המשיכו לרוץ למרות כישלונותיהם.
בסופר טיוזדיי במרץ, קרי ניצח בשמונה מדינות ובאסיפת הבחירה במינסוטה.
דין, למרות שפרש שבועיים קודם לכן, ניצח בוורמונט, מדינתו.
אדוארדס היה במקום השני מאחורי קרי בג'ורג'יה, בהפרש זעום, אבל זכה רק בקרולינה הדרומית, ופרש.
שרפטון פרש קצת לאחר מכן.
קוצ'יניץ לא פרש עד ליולי.
ב-6 ביולי, קרי בחר באדוארדס לסגנו, קצת לפני הוועידה הלאומית בבוסטון.
לקראת הוועידה, קרי ואדוארדס הבטיחו להפוך את אמריקה ל"חזקה יותר בפנים ומכובדת יותר בחוץ".
קרי הזכיר את הרקע שלו במלחמת וייטנאם, ואמר שהעתיד לא שייך לפחד אלא לחופש, משפט שהפך לסיסמה שלו.
את הוועידה פתח הסנאטור מאילינוי (והנשיא לעתיד) ברק אובמה, שחיזק את מעמדו במפלגה.
עוד ארבעה צמדים ניסו להתמודד על הנשיאות:
מייקל בדנריק וריצ'רקד קמפנה, מהמפלגה הליברטריאנית.
נבחרו בוועדית המפלגה באטלנטה, ג'ורג'יה במאי 2004.
דייוויד קוב ופאט למארק, ממפלגת הירוקים.
נבחרו בוועידת המפלגה שהתקיימה במילווקי, ויסקונסין ביוני 2004.
ניידר וקמג'ו רצו כעצמאיים ונתמכו על-ידי המפלגה הרפורמיסטית ומפלגות קטנות ועצמאיות ברחבי המדינה.
קמג'ו רץ לנשיאות מטעם מפלגת העובדים הסוציאליסטים בבחירות 1976.
מייקל פרוטקה וצ'אק בלדווין, ממפלגת החוקה.
נבחרו בוועידת המפלגה שהתקיימה בפנסילבניה ביוני 2004.
בוש התמקד בביטחון הלאומי, והציג את עצמו כמנהיג החלטי לעומת קרי ההפכפך.
הרעיון היה לגרום למצביעים להאמין שבוש מספיק קשוח כדי להילחם בטרור ואילו קרי לא יספק ביטחון.
כמו אביו ב-1988, בוש טען שקרי היה "ליברל ממסצ'וסטס" שלא היה בקשר עם רוב האמריקנים.
הסלוגן של קרי, "חזקה יותר בפנים ומכובדת יותר בחוץ", הדגישה את ענייני הפנים.
קרי גם טען שבוש פגע בבעלי ברית אמריקניים במדיניות החוץ שלו.
לפי הסקרים, תומכי בוש הדגישו בעיקר את נושאי הטרור וערכי המשפחה.
תומכי קרי הדגישו את המלחמה בעיראק, הכלכלה וביטוח הבריאות.
במהלך כהונתו של בוש, התמיכה בו לאחר פיגועי 11 בספטמבר ירדה בהתמדה, ועלתה רק במלחמה בעיראק ולאחר לכידתו של סדאם חוסיין.
תומכי קרי ניצלו זאת וביצעו קמפיין אנטי-מלחמתי.
במרץ 2004, ארגונים נגד גזענות תקפו את בוש וצ'ייני, כיוון שמודעת בחירות שלהם הציגה איש מזרח תיכוני בצורה שלילית.
באוגוסט ובספטמבר, בוש הואשם בכך שלא השלים את שירותו בחיל האוויר הטקסני.
קרי הואשם בידי יוצאי צבא שהגזים במעשיו במלחמה בווייטנאם.
בתחילת ספטמבר, בוש התחיל להוביל על קרי, וסקרים הראו שהוא מוביל ב-14%.
שלושה עימותים בין בוש לקרי ועימות אחד בין צ'ייני ואדוארס נערכו.
מייקל בדנריק ודייוויד קוב נעצרו כשניסו להיכנס לעימות.
העימות הראשון התרחש ב-30 בספטמבר באוניברסיטת מיאמי ועסק במדיניות החוץ.
בעימות זה תקף קרי את בוש על כך שלא הצליח להשיג תמיכה בינלאומית במלחמה בעיראק, כיוון שרק בריטניה ואוסטרליה עזרו לארצות הברית.
בוש הגיב לכך ב"טוב, למען האמת, הוא שכח מפולין".
סקר הראה שקרי ניצח בעימות בצורה החלטית, והתקשורת התמקדה בהבעות פניו הנרגזות של בוש בעימות.
ב-5 באוקטובר, צ'ייני ואדוארדס התעמתו באוניברסיטה בקליבלנד שבאוהיו.
סקר ראשוני של רשת ABC הצביע על ניצחון של צ'ייני, בעוד סקרים של הרשתות CNN ו- MSNBC הצביעו על ניצחון של אדוארדס.
העימות השני התקיים באוניברסיטת וושינגטון, מיזורי, ב-8 באוקטובר, בהנחיית צ'ארלס גיבסון מרשת ABC.
הוא נערך בצורת "אספת תושבים", וקרי ענה לשאלות מצד הקהל המקומי.
בוש ניסה להתעלם מהטענות על פניו הנרגזות בעימות הראשון, וטען לגבי אמרה אחת של קרי ש"התשובה שלך גורמת לי לרצות להזעיף פנים".
בוש וקרי נפגשו לעימות השלישי והאחרון באוניברסיטת אריזונה ב-13 באוקטובר ובו צפו 51 מיליון איש.
קרי, כשענה לשאלה בנוגע לזכויות להט"ב, הזכיר שביתו של צ'ייני הייתה לסבית.
צ'ייני טען שהוא "אב כועס מאוד" כי קרי השתמש בנטייתה המינית של ביתו בשביל מטרה פוליטית.
לעומת זאת, טען קרי כי בוש נכשל בהצמחת הכלכלה וגרם לאובדן מקומות עבודה.
ב-29 באוקטובר, ארבעה ימים לפני הבחירות, רשת אל ג'זירה שידרה קלטות של בן לאדן.
בקלטת בן לאדן נראה כמתגרה בבוש לגבי תגובתו לפיגועים במגדלי התאומים.
הבחירות הסתיימו בניצחונו של המועמד הרפובליקני, ג'ורג' בוש, עם 286 אלקטורים וכ-50.7% מקולות הבוחרים, מול 251 אלקטורים וכ-48.3% מקולות הבוחרים שבהם זכה המועמד הדמוקרטי, ג'ון קרי.