tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2002, בעיצומו של מבצע "חומת מגן", דרשה שרת החינוך, לימור לבנת, להשעותו ממשרתו באוניברסיטת חיפה, בשל דברים שאמר בשיעור בגנותו של צה"ל, ודרישתה זו עוררה ויכוח ציבורי סוער בתקשורת על התערבות השלטון בחופש האקדמי.
עוז הוא חבר ההנהלה הציבורית הבינלאומית של "תיאטרון החופש", שהוקם על ידי ג'וליאנו מר חמיס במחנה הפליטים ג'נין, לצד דמויות בינלאומיות כגון הבלשן נועם חומסקי, הפילוסופית ג'ודית באטלר, הפילוסוף אטיין באליבר, הסופר אליאס חורי והמחזאי הווארד ברנטון, שאת רובם גייס הוא עצמו להנהלה הבינלאומית.
בשנת 2009 הינחה ערבי מחאה וסולידריות עם עצירים פלסטיניים, בעקבות מעצרו הממושך של איש התיאטרון הפלסטיני סמיח ג'בארין.
הר תפארת , מאת אברהם עוז, על העלייה הראשונה ופרשת חייו של יוסף פיינברג
ברית-איש/British, הרצגה מאת אברהם עוז, על תולדות האנטישמיות באנגליה
צינורות, מאת אברהם עוז, על פרשת רצח יעקב ישראל דה האן
עוד צבע לפרחים, מאת אברהם עוז, על שירה אנטי מלחמתית ופגישתם של המשוררים זיגפריד ששון ווילפרד אוון במלחמת העולם הראשונה.
עוז, המכהן כעורך ההוצאה העברית של כתבי ויליאם שייקספיר במסגרת המפעל לתרגומי מופת שליד מינהל התרבות, תרגם לעברית תשעה מחזות שייקספיריים: "המלך ליר", "הסוחר מוונציה", "הסערה", "רומיאו ויוליה", "כטוב בעיניכם", "יוליוס קיסר", "קוריולנוס", "המלך הנרי החמישי" ו"חלום ליל קיץ".
טיילור ("טוב"), הלן אדמונדסון ("הטיהור"), טוריני ("פיגארו, או היום הארוך ביותר"), ורבים אחרים.
קוריולנוס , מאת ויליאם שקספיר, התיאטרון הקאמרי, 1975; בית צבי, 1988.
חיי גליליאו , מאת ברטולט ברכט, התיאטרון חיפה, 1978;
אגממנון , מאת סטיבן ברקוף על פי איסכילוס, תיאטרון חיפה והחאן הירושלמי, 1979.
בגידה , מאת הרולד פינטר, התיאטרון הקאמרי, 1972; תיאטרון הספרייה, 2003; הבימה, 2009.
חתונה זעיר-בורגנית , מאת ברטולט ברכט, התיאטרון הקאמרי, 1980; בית צבי, 1989; תיאטרון החאן הירושלמי, 1995
מהגוני הקטן , מאת ברטולט ברכט, התיאטרון הקאמרי, 1981.
היום הארוך ביותר , מאת פטר טוריני, הבימה, 1981.
טיילור, התיאטרון הקאמרי, 1982; הסטודיו למשחק ניסן נתיב, 1992; תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, 2014.
הסערה , מאת ויליאם שקספיר, התיאטרון הקאמרי, 1984.
אדמונד קין , מאת ריימונד פיטצסימונס, קן הפקות, 1985.
דבש פרא , מאת אנטון צ'כוב, בעיבוד מייקל פריין, התיאטרון הקאמרי, 1985.
עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני , מאת ברטולט ברכט וקורט וייל, האופרה הישראלית החדשה, 1987.
אחת לדרך , הרולד פינטר, התיאטרון הקאמרי, 1988.
משפט הקופים , מאת ג'רום לורנס ורוברט א.
הנזל וגרטל , מאת אנגלברט הומפרדינק ואדלהייד וטה, האופרה הישראלית החדשה, 1990.
עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי , מאת ברטולט ברכט, תיאטרון חיפה, 1997.
יוליוס קיסר , מאת ויליאם שקספיר, תיאטרון חיפה, 1997; (לא הוצג)
המלך הנרי החמישי , מאת ויליאם שקספיר, הבימה, 1997; (לא הוצג); התיאטרון הקאמרי, 2011 (קריאה מבוימת)
אופרה בגרוש , מאת ברטולט ברכט/קורט וייל/אליזבת האופטמן, תיאטרון אוניברסיטת חיפה, 1999.
הטיהור (מדלן), מאת הלן אדמונדסון, תיאטרון חיפה, 2003.
חלום ליל קיץ , מאת ויליאם שקספיר, 1997אנסמבל עיתים, התיאטרון הקאמרי, 2006.
המלך ליר , מאת ויליאם שקספיר, אוניברסיטת תל אביב, 2007.
סיבה למסיבה , מאת הרולד פינטר, תיאטרון החאן הירושלמי, 2010.
סדר עולמי חדש , מאת הרולד פינטר, תיאטרון החאן הירושלמי, 2010.
עפר ואפר , מאת הרולד פינטר, האקדמיה לאמנויות המופע, 2013, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, 2021.
שפת ההר , מאת הרולד פינטר, האקדמיה לאמנויות המופע, 2013, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, 2021.
נוף , מאת הרולד פינטר, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, 2019, 2021.
שבעת חטאי המוות , מאת ברטולט ברכט וקורט וייל, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, 2025.
כנקודת מוצא למחשבתו האקדמית של אברהם עוז שימשה תזת הדוקטורט שלו באוניברסיטת בריסטול, אנגליה, בהנחייתו של פרופ' אריק ד.
פנדרי, שהוקדשה ברובה למחזה "הסוחר מוונציה" לשייקספיר כמקרה מבחן.
הוא ניסה לבדוק מה קרה למושג הנבואה עם המעבר ממחשבת ימי הביניים לשחר העת החדשה.
הנבואה מלווה את המחשבה האנושית משחר ימיה.
את עוז עניין מתי התחולל המעבר מנבואה כריזמטית המלווה באמונה בכוח עליון לנבואה "חילונית" שהיא חלק מהפרקטיקה שלנו בחיי היום-יום.
הקביעה שלו היא שבקו התפר של ימי הביניים ושחר העת החדשה שאנו חיים בתוכה, ולקראת כינונו של פרויקט הנאורות, זנחה התרבות המערבית את התלות בכריזמה של הנבואה ככוח עליון, אולם לא זנחה את הצורך בנבואה.
הנבואה בהקשרה המודרני אינה בהכרח פוטוריסטית ופרדיקטיבית בלבד, ועניינה איננו בגדר ניסיון הצצה בלעדי אל העתיד להתחולל, אלא במידה לא פחותה היא מתבוננת פנימה, אל האימננטי, על רבדיה השונים של ההוויה.
הרגע הנבואי, גורס עוז, הוא אותו רגע שבו מתלכדים עבר, הווה ועתיד במבט האנושי ותובנות אנושיות מאפשרות הצצה אל מעבר למגבלותיה של מסגרת הזמן.
התזה שביקש עוז ליצור עמדה במחצית הדרך בין ניתוח היצירה השייקספירית כמקרה מבחן לבין ההיסטוריה של הרעיונות.
הוא מוצא שהנבואה בגלגוליה השונים מעסיקה את שייקספיר רבות, וגם הוא בוחן במחזותיו פרקטיקות שונות הממקמות את הנבואה בחיי האדם.
במחזה "הסוחר מוונציה", למשל, מחזה שעוז הקדיש לניתוחו ספר שלם, נבחנת הנבואה מתוך הפרספקטיבה של שני הסיפורים ששייקספיר נטל מן הפולקלור הקיים ושילב במחזהו.
בעלילת החיזור אחרי פורציה, היורשת העשירה, התנה אביה המנוח של פורציה בצוואתו את נישואיה למי שיקלע לכוונתו בחידה של בחירת התיבות העשויות זהב, כסף ועופרת.
בשטר "ליטרת הבשר" שחותם הסוחר אנטוניו לשיילוק, המלווה בריבית היהודי, מאותגר ביטחונו של הסוחר הקפיטליסט בתרחיש הכלכלי של התנהלותו המסחרית הקובע אם יוכל לפרוע את ההלוואה שנטל מן היהודי.
שני הקצוות הללו: הראשון נטוע עדיין במישור אינטואיטיבי בעל דגש מיסטי יותר, והשני, מטריאלי ומחושב בעיקרו, נפגשים במה שעוז מגדיר כ"רגע הנבואי", שאינו סטטי, אלא כפוף למהלכים דינאמיים של התפתחות היסטורית.
בחינה דומה של הרגע הנבואי מופיעה גם בטקסטים שייקספיריים נוספים.
במחזה "סוף טוב הכול טוב" מתנה הגיבור הגברי את מימוש נישואיו לגיבורת המחזה, שנכפו עליו למרות רצונו, בהתניות שהוא בטוח שרעייתו הטרייה לא תוכל לגבור עליהן, אבל השתלשלות העלילה מציגה אותו כנביא שקר.
מקבת', גיבור המחזה מקבת', פוגש שלוש מכשפות מיסטיות, המציידות אותו בנבואות שניסוחן רב-משמעי, אבל מתברר שהגשמתן של נבואות אלה נתונה בסופו של דבר לפרשנותו, בחירתו המוסרית ומעשיו של נמען הנבואה.
את תפיסת "הרגע הנבואי" שהגדיר בספרו הראשון ביחס לדרמה השייקספירית מבקש עוז להעתיק וליישם למחקרו על התיאטרון הפוליטי.
ספר חלוצי זה של עוז שראה אור ב-1999 הוא תולדתו של מחקר בן 18 שנה.
הוא מבקש לבחון ולהגדיר בו את התיאטרון הפוליטי כז'אנר ייחודי שניתן לזהותו בתיאטרון מן העולם העתיק ועד התיאטרון של ימינו.
התיאטרון הפוליטי הוא התיאטרון שמנסה לבדוק לא רק את ההיבטים הפסיכולוגיים של היחיד, אלא את תפקודיו הנרכשים בתוך הקהילה, ובמערכות האידאולוגיות המכוננות את עולמו.
בתגובה להאשמה השגורה של התיאטרון הבורגני הממוסחר בבריחה ואסקפיזם, נהוג לומר ש"כל תיאטרון הוא פוליטי".
ברור כמובן שמשמעות פוליטית יש לכל דבר.
אם במלחמת המפרץ הראשונה נסגרו כל התיאטרונים בישראל, וכשפתחה "הבימה" את שעריה הציעה לקהל רק פארסה בריטית של חדר מיטות, הרי למעשה נודעת אמירה פוליטית.
אבל אין זה הופך את ההצגה לתיאטרון פוליטי, היינו לתיאטרון בעל סדר יום מכוון ומחושב שמטרתו שינוי ערכי של העולם החיצוני לאירוע הפרפורמטיבי ופריצת המעגל האידאולוגי השליט בעולם זה.
התאוריה הז'אנרית שמבקש עוז לבסס בספרו על התיאטרון הפוליטי מחלקת את היצירות התיאטרוניות לכל אורכן של תולדות התיאטרון לשלושה סוגים:
על הסוג הזה נמנים מרבית המחזות המוצגים בתיאטרון (וכן בקולנוע ובטלוויזיה) עד היום.
התיאטרון המעורר – מחזות מחאה הקוראים להפוך את המערכת האידאולוגית השלטת על פניה.
מחזות אלה, המתמקדים בדרך כלל במושא מחאה מוגדר לטווח קצר, עלולים ליצור אידיאליזציה של אידאולוגיה חלופית, ולקדש אותה כמיתוס בצורה נוקשה לא פחות מעמדתם של התומכים במערכת האידאולוגית הקיימת.
התיאטרון הנבואי – בהגדרה זו אין הכוונה לתיאטרון של חיזוי העתיד.
להפך – זהו תיאטרון המתבונן פנימה אל תוך האימננטיות של תהליכים היסטוריים, אם מפרספקטיבה טרגית (המאפיינת תקופות בהן יושרתו הבסיסית של האתוס השליט מעומעמת ומתערערת) ואם מפרספקטיבה דיאלקטית (המאפיינת תקופות הנסמכות על אוטופיות רציונליסטיות המכוננות מערכות אתיות חדשות לכאורה).
תיאטרון מסוג זה מבקר את התיאטרון המשמר, אך גם מבקר את התיאטרון המעורר, כשהוא מציב מולם את הדינמיות המתמדת ש"המבט הנבואי" מזהה באורח אימננטי בתהליכים היסטוריים שהאנושות כפופה להם.
עוז מקורב במחקריו לזרם ה"מטריאליזם התרבותי" האנגלי המושפע מכתיבתו של ריימונד ויליאמס.
גיבוש הזהות הלאומית צומח בד בבד עם שנאת הזר, והמיעוט הלאומי האחר והמודר.
בחלק האחרון של ימי הביניים פעל באירופה בייחוד תיאטרון המושפע מערכים כנסייתיים, והיה אחיד במידה רבה בכל אירופה.
רק במאות ה-16 וה-17 מתחיל לצמוח תיאטרון עם גוון לאומי לוקלי, והשילוב בין אידאולוגיה קיבוצית חדשה לבין ביטויה בתיאטרון מאפשר בחינה ממוקדת של אחד ההיבטים המובהקים של "רגע נבואי" בתיאטרון המאוחר, מה שיביא את עוז לבחון תהליכים מקבילים גם בקשר שבין התיאטרון העברי-ישראלי לבין הסיפר הציוני.
ספרו של עוז "שדות ומזוודות: תזות על הדרמה העברית והסיפר הציוני" שיצא לאור בהוצאת רסלינג, 2014 מאחד בין מחקריו בנושא התיאטרון והלאומיות והשיח הפוסט-ציוני.
כפועל יוצא מן המחקר הזה עולים שני ספריו האחרונים של עוז: האחד, העומד לראות אור בעת כתיבת השורות האלה, דן בקשר שבין מחזותיו של שייקספיר לכינון התודעה הלאומית באנגליה, והאחר - "שדות ומזוודות" דן ביחסים המורכבים בין הדרמה הישראלית לבין הסיפר הציוני.
תהליך עלייתה של הלאומיות האנגלית שונה לחלוטין מתהליך דומה במדינות אחרות כמו צרפת או ספרד, קל וחומר בגרמניה ואיטליה שלא הגיעו לידי איחוד לאומי עד אמצע המאה ה-19. גם מחקרו זה של עוז נובע מדיוניו הקודמים בהשפעת "הרגע הנבואי" על התיאטרון הפוליטי.
עפר ואפר/שפת ההר, שני מחזות משולבים מאת הרולד פינטר, בתרגומו, עיבודו ובימויו של אברהם עוז, ההפקה השנתית של האקדמיה לאמנויות המופע, לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2013 ההפקה חודשה ב-2021 בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע
טיילור, בתרגומו, עיבודו ובימויו של אברהם עוז, תיאטרון "אלפא", ההפקה השנתית של האקדמיה לאמנויות המופע, לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2014 .
הסוחר מוונציה, על פי ויליאם שקספיר, בתרגומו, עיבודו ובימויו של אברהם עוז, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2016
ברית-איש/British, הרצגה מאת אברהם עוז, בהשתתפות אברהם עוז וסוהיל חדאד, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, 2018.
נוף, מאת הרולד פינטר, בתרגומו ובימויו של אברהם עוז, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, הפקה לזכרו של הרולד פינטר, 2019.
הר תפארת, מאת אברהם עוז ובבימויו, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, 2021.
שיר עמק, מאת את'ול פיוגארד, בתרגום טל יצחקי (עברית) ועדנאן טראבשה (ערבית), ובבימויו של אברהם עוז, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2022.
תמונות מהצגות בבימויו של אברהם עוז
עוז פרסם ספרים ומאמרים רבים, בעברית, אנגלית וגרמנית, העוסקים ביצירות ויליאם שייקספיר, כריסטופר מארלו, התיאטרון הפוליטי, התיאטרון העברי ועוד.
שטר החידה: עיונים ב"סוחר מוונציה" ת"א: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990
התיאטרון הפוליטי: הסוואה, מחאה, נבואה ת"א: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה/זמורה-ביתן, 1999
היצירה השקספירית ת"א: משרד הביטחון/אוניברסיטה משודרת, 2006
שדות ומזוודות: הדרמה העברית והסיפר הציוני ת"א: רסלינג, 2014
כוחו של יופי: שירים על ימי מלחמה וימים אחרים חיפה: פרדס, 2025
שקספיר: הסונטות - מהדורה מוּערת חיפה: פרדס, 2026
אברהם סלמאן היה מבכירי נגני הקאנון בישראל.
הוא התעוור בגיל שנתיים בשל מחלת הגרענת.
הוא למד בבית הספר לעיוורים בבגדאד, יחד עם סלים דאוד, דאוד אכרם ויוסף רביע, שניגנו עמו מאוחר יותר בתזמורת של קול ישראל בערבית.
בבית הספר למד את מקצוע השענות.
סלמאן החל ללמוד מוזיקה בגיל חמש, ובגיל אחת עשרה נכבש בקסם צליליו של הקאנון.
הנגינה בקאנון הייתה לעיסוק המרכזי בחייו.
כישרונו הנדיר נתגלה מיד כאשר הצטרף לתזמורת הרדיו המלכותי העיראקי.
עבודתו זכתה להערכה רבה בעולם הערבי כולו, והמוניטין שיצאו לו הביאוהו ללוות זמרים ערבים מן השורה הראשונה.
עוד לפני עלותו ארצה הובטח לו שיתקבל לתזמורת קול ישראל בערבית.
סלמאן עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1950 ועבד בתזמורת קול ישראל בערבית עד שנת 1988. הוא הפך לנגן המרכזי של התזמורת, ונוכחותו, כשהוא ישוב מאחורי הקאנון, במשקפיים כהים בשל היותו עיוור, הייתה לסמל של התזמורת.
בנוסף לפעילותו כנגן קאנון, הוא כתב מוזיקה כלית, מוזיקה לסרטים והשתתף בהקלטות של מוזיקה קלאסית מערבית.
אחת החשיפות שלו לקהל, שלא הכיר את המוזיקה הערבית הייתה בשיתוף פעולה עם להקת "כוורת" באלבום "פוגי בפיתה" בקטע "לאמור א'לאבי", שהיה קטע נגינה בסגנון מזרחי שהלחין סלמאן יחד עם דני סנדרסון.
באותו אלבום ניגן סלמאן גם בקטע "התמנון האיטר" יחד עם תזמורת קול ישראל בערבית.
סלמאן שיתף פעולה עם סנדרסון כשניגן בשיר "יוסף מלך השטיחים" (1978) ובלהיט "מה הדאווין שלך?" (1984).
האלבום היחיד שבו מרוכז תיעוד של עבודותיו, הופיע ב-1997 בהוצאת נאדה.
האלבום מכיל הקלטות ותיקות משנות ה-60, שנבחרו בקפידה על ידי המפיק אבשלום פרג'ון, ובצידן הקלטות חדשות שנעשו בשנת 1996.
סלמאן נפטר בגיל 83 לאחר שלקה בדום לב.
הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
אברהם עצמון (1909–1981) היה קצין רפואה ראשי השני בצה"ל.
לאחר שחרורו נעשה יו"ר ארגון רופאי בריאות הציבור, מונה לראש האגף לשעת חירום במגן דוד אדום וניהל את המכון לרפואה ספורטיבית ב.
בשנת 1962 שימש כיושב ראש צוות - ארגון גמלאי צה"ל.
עצמון נולד בשנת 1909 בפולין.
בשנת 1937 גויס לשורות הצבא הפולני, במסגרתו סיים את לימודיו בבית הספר לקציני רפואה בוילנה ובמשך כשנה שירת כרופא צבאי.
בין השנים 1939–1941 עבד כרופא כירורג בבית החולים היהודי בלומז'ה.
בראשית מלחמת העולם השנייה הצטרף עצמון לקבוצת פליטים יהודים.
במהלך בריחתם נפצע עצמון באורח אנוש והופנה לטיפול רפואי, לאחריו נשלח לגטו סלונים והחל לארגן בו את מערך הבריאות.
בעת שהוצא לחקירה, נמלט והצטרף לקבוצת פרטיזנים.
במשך כשנתיים (1943–1945) שימש רופא ראשי עבור קבוצות הפרטיזנים.
בתום המלחמה פנה לעלות לארץ ישראל, אך בהגיעו לגרמניה קיבל על עצמו את האחריות להגנת המחנות של שארית הפליטה.
הנשק שהועבר לו לצרכים אלו על ידי צבא ארצות הברית הועבר על ידו לארץ עבור ההגנה.
בהמשך מונה כמזכיר ארגון שארית הפליטה בגרמניה.
בשנת 1948 עלה ארצה ועם הקמת צה"ל מונה לקצין רפואה פיקודי בפיקוד צפון.
כעבור חודשים ספורים מונה כמחליפו של חיים שיבא בתפקיד קצין רפואה ראשי, תפקיד בו החזיק שבע שנים ובו פעל לביסוס מערך הרפואה של צה"ל.
לאחר סיום שירותו פנה עצמון לפעילות רפואית ציבורית.
בהיותו חבר הנהלת ההתאחדות לכדורגל היה שותף להקמת המכון לרפואה ספורטיבית.
לאחר פטירתו של מייסד המכון, ד"ר בן-ציון זק, מונה עצמון כמנהל המכון.
בתקופתו הוקמה המועצה לרפואת ספורט שליד ההתאחדות והונהגו לראשונה בדיקות רפואיות לספורטאים.
בשנת 1962 שימש כיו"ר צוות - ארגון גמלאי צה"ל.
שימש בהתנדבות כראש האגף לשעת חירום במד"א.
במשך שנים ארוכות סייע בהתנדבות להג"א.
יועץ רפואי של ראש השירות וקצין קשר עם ארגון מגן דוד אדום, בתקופת מלחמת יום הכיפורים .
עצמון נישא לרבקה ממשפחת דיסטנפלד ולזוג נולדו בן ובת.
הבן ד"ר אל"ם יעקב (קובי) עצמון, שבתפקידו האחרון שימש כמפקד רפואה פיקודי בפיקוד המרכז.
הבת אל"ם אירית עצמון, בתפקידה האחרון סגנית דובר צה"ל.
בחודש יוני שנת 1981 חלה ונפטר.
אברהם עבאס (1912 - 17 בספטמבר 1958) היה חבר הכנסת בכנסת השלישית מטעם אחדות העבודה - פועלי ציון.
עבאס נולד בדמשק שבסוריה ולמד ב"בית הספר העברי" שהוקם על ידי גולים מארץ ישראל כמו יהודה בורלא ואברהם אלמליח בעת מלחמת העולם הראשונה.
בצעירותו היה מייסדי תנועת "החלוץ" בסוריה.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ כפר גלעדי.
בשנים 1931–1934 הוא פעל כשליח מטעם התנועה הציונית בסוריה ובלבנון והיה פעיל בארגון העלייה מארצות אלו.
בשובו לארץ ישראל היה עבאס פועל בניין, עד לשליחתו מחדש אל סוריה ולבנון בשנת 1941 לארגון ההעפלה.
בשנת 1944 הוא נבחר מטעם התנועה לאחדות העבודה לאספת הנבחרים הרביעית וכיהן בה כחבר בוועד הלאומי.
בשנת 1949 הוא נבחר לוועד הפועל של הסתדרות העובדים הכללית והיה פעיל מטעמה בקרב עדות המזרח ובמעברות.
בשנת 1951 נבחר עבאס להנהלת ברית הקהילות הספרדיות.
היה ממייסדי כתב העת הספרדי שבט ועם.
בשנת 1955 נבחר עבאס לכנסת השלישית וכיהן בה עד לפטירתו במפתיע בשנת 1958, בגיל 46 בלבד.
הוא היה חבר ועדת הפנים וועדת הכנסת.
אברהם עבאס הראשון להאשים את הממשלה הישראלית באפליה כנגד עולי עדות המזרח.
ב-1958, כשנה לפני אירועי ואדי סאליב, פרסם עבאס מסמך מפורט ורחב יריעה אשר עסק באי השוויון בין המזרחים לאשכנזים במדינה הצעירה.
במסמך זה התייחס עבאס בין השאר למחנות העולים, החינוך ואף אי השוויון בשירות הצבאי.
הוא נפטר לפני שהספיק להציג את דבריו בכנסת.
המסמך תורגם לאנגלית על ידי המועצה הספרדית בירושלים, אשר קיוותה להפיץ את משנתו בקרב יהודי התפוצות.
עבאס נפטר ב-1958 ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק.
רחוב בתל אביב קרוי על שמו, אחת מנכדותיו היא הסופרת הילה עמית.
אברהם פאהן (8 באוגוסט 1916 – 19 בפברואר 2012) היה פרופסור ישראלי לבוטניקה וחתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת תשכ"ג (1963).
אברהם פאהן נולד בווינה שבאוסטריה להוריו אשר ושרה פאהן אשר היו פליטים מגליציה במלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר חזרו איתו ועם אחיו, משה חייםֿ, לעיירה האליץ' שבפולין.
בין 1942–1945 לימד ביולוגיה בתיכון החקלאי "בית ירח" שבעמק הירדן.
הוא סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1948.
בזמן מלחמת העצמאות שירת בצבא ההגנה לישראל.
ב-13 באפריל באותה שנה, התחתן עם נחמה אקהייזר.
בחתונתם, הצילו את חברי מחלקת הבוטניקה שהיו אמורים לעלות בשיירת הר הצופים באותו היום, אך במקום זאת נכחו בחתונה.
לשניים נולדו שלוש בנות: ד"ר מרים פאהן, נעמי פאהן-שטיינמץ ואשרת-דפנה שנקטפה באיבה ביום א' טבת תשט"ז.
ב-1952 הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה והיה מרצה במחלקה לבוטניקה.
בשנים 1952–1953 היה פאהן עמית מחקר באוניברסיטת קיימברידג' וב-1956 באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1960 קודם פאהן לדרג פרופסור חבר ובשנת 1965 לפרופסור מן המניין.
באותה עת הוא שימש דיקן הפקולטה למדע (1964–1966).
בשנים 1969–1970 הוא החזיק בתפקיד הפרו-רקטור.
לאחר מלחמת ששת הימים ואכלוס הקמפוס של האוניברסיטה העברית בהר הצופים, החל פאהן, בסיועם של מיכאל אבישי ומאיר שאואט, בשיקום .
כמו כן הוא עמד תקופה ארוכה בראש ענף היער של מכון ווֹלקני.
בנוסף, שימש פאהן כחבר באגודה הלינאית של לונדון, האגודה הבולטת בעולם לחקר מיון עולם הטבע, וכחבר של כבוד באגודה הבוטנית של Botanical Society of America.
פאהן פרש לגמלאות בשנת 1985. לאורך השנים הוא היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון והמכון הטכנולוגי של ציריך.
ספריו בתחום האנטומיה של הצמח היו למקור ידע בסיסי בתחום וצוטטו רבות במחקרים אקדמיים.
בשנת תשכ"ג-1963 הוענק לפאהן פרס ישראל במדעי החיים.
בשנים 1995–1999 הוא שימש סגן נשיא האגודה הבינלאומית לחוקרי צמחים.
אברהם פאהן פרסם מספר ספרי מדע: "אנטומיה של הצמח" 1962 (תורגם לאנגלית, ספרדית.
ו-"מגדיר לצמחי התרבות בישראל" שפורסם ב-1998.
אנטומיה של הצמח, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976. הספר תורגם מעברית לארבע שפות: ספרדית, סינית, מלאית (אינדונזיה) ואנגלית.
מגדיר לצמחי תרבות בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, יחד עם הלר דוד, אבישי מ., 1998
הרב אברהם בן יצחק ענתבי (תקכ"ה, 1765 - תרי"ח, 1858) היה רבהּ הראשי של חלב שבסוריה, דיין, מקובל ופייטן.
נולד בשנת תקכ"ה, 1765 בחלב שבסוריה, למשפחת רבנים ותיקה ושורשית.
אביו, הרב יצחק ענתיבי, שהיה מראשי החכמים והרבנים בדורו, זכה להעמיד תלמידים הרבה ורבים הלכו לאורו.
היה מתלמידיו של הרב רפאל שלמה לניאדו, אשר שימש כרב הראשי של חלב עד שנת תקנ"ד 1794.
לאחר מותו של הרב הראשי לחלב ואב בית הדין הרב אליהו שמאע הלוי במגפה הגדולה, בשנת תקע"ד 1814, והרב הראשי ר' משה דוויק הכהן בשנת תק"פ 1820, נבחר הרב ענתיבי לכהן כרב הראשי וכאב בית הדין במשך ארבעים שנה.
דבר זה השפיע גם על המצב הרוחני של בני העיר ורבי אברהם חיזק ודרש רבות כדי לשפר את המצב.
בני עירו כינו אותו בתואר הכבוד "ראש על אר"ץ רבה".
רבי אברהם לקח תחת חסותו את אחיינו יהודה שבתאי רפאל, שהתייתם בגיל צעיר משני הוריו וגידלו כבנו.
לימים עלה ר' יהודה לצפת ונודע בשם היש"ר ענתיבי.
הוא שימש כשד"ר כוללות הספרדים בצפת וכתב כמה פיוטים.
הרב ענתיבי נפטר בכ"ח בטבת בשנת תרי"ח, 14 בינואר 1858, והרב חיים מרדכי לבטון מילא את מקומו ברבנות.
הרב ענתיבי כתב ספרים רבים, מהם ספרי מוסר, הלכה, דרשות ושו"ת.
על ספרו "יושב אוהלים" מסופר כי ספר זה נקרא על שם שבשנת גזרות קשות בארם צובא ברחו למדבר, ומרוב בהלה לא לקחו עמם ספרים ללימוד, והרב ישב באוהל כל אותה התקופה וכתב ספר מזכרונו, ולאחר שחזר לספריו גילה שלא נפלה שום טעות בציטוטים הרבים מלשונות הגמרא ומהראשונים.
יושב אהלים - דרושים על התורה, יצא לדפוס בליוורנו, בשנת תקפ"ה, 1825.
פני הבית על הרשב"א - פלפול על הספר "תורת הבית" לרשב"א, יצא לדפוס בליוורנו, בשנת תר"ט, 1859.
פני הבית על בית יוסף - על חושן משפט.
מר ואהלות - ספר שו"ת הכולל גם תשובות שענה עליהם אביו רבי יצחק ענתיבי.
אהל ישרים - נדפס לראשונה בשנת תר"ג, 1843.
חכמה ומוסר - ספר מוסר, נדפס לראשונה בשנת תר"י, 1850.
פני אהל מועד - דרושים ומוסר לשבתות השנה, נדפס בירושלים בשנת תשי"ח, 1858.
חוקי הנשים - על אבן העזר.
בנוסף לספריו כתב הרב ענתיבי פיוטים, פיוטים אלו נכתבו במגמה להניע את בני קהילתו משמיעת שירים שאינם שירי קודש (שירי עגבים) ובמסגרת מלחמתו בתופעה זו, את מילות האהבים של השירים הערביים המיר הרב במילים עבריות המתארות שבח ותודה לה'.
פיוטים אלו מושרים עד היום בקרב בני עדות שונות וחלקם הוכנסו למקבץ שירת הבקשות.
הרב אברהם סילברט (כ"ו בכסלו ה'תרצ"ד, 14 בדצמבר 1933, ניו יורק – כ"ט בחשוון ה'תשמ"א, 8 בנובמבר 1980) היה ראש ישיבת בני עקיבא אהל שלמה בבאר שבע סמוך להקמתה ועד לפטירתו.
אברהם סילברט נולד בניו יורק לנחמיה והניה, מהגרים מרוסיה.
בשנת 1938 עברה המשפחה לעיר וושינגטון די.
סי., שבה פתח האב אטליז.
סילברט למד בבית ספר ממלכתי, מכיוון שבאותה תקופה לא היו ישיבות בעיר.
בגיל 9 נשלח ללמוד בניו יורק בישיבת תורה ודעת בהנהגתו של הרב יעקב קמינצקי.
בישיבה החל הרב להתעניין בבני עקיבא.
הוא הפך "ראש סניף" בתנועה בגיל 15. עם סיום לימודיו בישיבה לצעירים עבר לישיבת מיר, שם למד בחברותא עם הרב מאיר כהנא, שנעשה לידידו הקרוב.
השניים הוסמכו לרבנות על ידי ראש הישיבה, הרב אברהם קלמנוביץ'.
לאחר נישואיו לשושנה לבית טלנסקי, (אחותו של משה טלנסקי), הקים בוושינגטון סניף חדש של בני עקיבא, בעזרתו של הרב חיים דרוקמן (אז שליח התנועה בארצות הברית).
בשנת תשט"ז (1956), חודשים מספר לאחר נישואיהם, עלו אברהם ורעייתו שושנה לישראל והשתקעו בכפר הרא"ה, שם שימש כר"מ בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ולאחר מכן כמנהל התיכון.
בשנת ה'תשכ"ו נשלח על ידי הרב נריה לשקם את הישיבה התיכונית בבאר שבע.
הוא קיבל על עצמו את ראשות הישיבה ושיקם אותה מבחינה אדמיניסטרטיבית וחינוכית.
בנוסף הקים את אולפנת בני-עקיבא בערד, ועמד בראשה מספר שנים.
היה גם ממייסדי ישיבת ימית וכיהן בה כר"מ.
לצד פעילותו החינוכית, עסק גם בהבאת עולים מארצות הברית וקליטתם בבאר שבע.
התנדב לשירות ביחידת הקבורה הפיקודית (יק"פ) של פיקוד הדרום.
אברהם סילברט נפטר מלוקמיה בגיל 47, ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע.
על שמו קרוי רחוב בשכונה ד', בסמוך לישיבת בני עקיבא בעיר.
כמו כן, והאולפנה שייסד בערד קרויה על שמו "נאות אברהם".
הרב סילברט היה נשוי לשושנה לבית טלנסקי (נפטרה ג' בשבט ה'תשפ"ה), מורה לאנגלית בישיבת ירושלים לצעירים ויקירת באר שבע לשנת ה'תשנ"ה.
אביה הרב דוד טלנסקי שימש רב קהילה בניו יורק ולימים עלה לישראל והתגורר בבני ברק.
גיסיו היו איש העסקים משה טלנסקי והרב יעקב בוברובסקי, ראש "ישיבת חפץ חיים" בבולטימור ו"ישיבת היי סקול" בקווינס, מחבר ספר "חידושי רבי יעקב מקמניץ".
לרב סילברט ולרעייתו נולדו שש בנות.
הרב משה ביגל – רב היישוב מיתר,
הרב עמנואל נשר – מרבני הקהילה החרדית באופקים,
הרב אורי מנחם אומן – ראש כולל "תפארת אשר" בירוחם וראש ארגון הקירוב "מקצה הארץ",
הרב חנוך זונדל כהנא (בנו של הרב נחמן כהנא), ר"מ בישיבה תיכונית קריית ארבע (יתק"א),
משה מיזל, מהנדס אווירונאוטיקה בהכשרתו
והרב עמיאל נאומבורג – ר"מ בישיבת נצר מטעי באריאל.
נכדו, הרב נחמיה נשר, נבחר באלול ה'תשע"ח לשמש כדיין בבית הדין הרבני האזורי בפתח תקווה.
אברהם סלע (נולד ב-14 בספטמבר 1945) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
סלע נולד בעיראק ועלה לישראל עם משפחתו ב-1950. שירת בצה"ל במשך 16 שנה (1986-1970) כקצין מודיעין באמ"ן/מחקר ובמסגרת זו ליווה את המשא-ומתן הישראלי-מצרי עד חתימת הסכם השלום במרץ 1979. כמו כן היה חבר משלחת צה"ל לשיחות בנאקורה עם נציגי צבא לבנון (1985-1984) שכישלונן הוביל ליציאת צה"ל מלבנון למעט רצועת הביטחון.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג ללימודי המזרח התיכון ובחוג ליחסים בינלאומיים והשלים בה את לימודיו לתואר הראשון, השני והשלישי.
לאחר סיום לימודיו יצא להשתלמות באוניברסיטת פרינסטון ובשנים שלאחר מכן לימד באוניברסיטאות בארצות הברית בסן דייגו, טלסה (אוקלהומה), קולגייט (ניו יורק) וקרלטון (מינסוטה), וכן באוניברסיטת ווטרלו (אונטריו, קנדה), האוניברסיטה הטכנית של המזרח התיכון (אנקרה, טורקיה) וכן שימש עמית אורח באוניברסיטת אוקספורד.
משמש מופקד הקתדרה על שם אפרים ושירלי דיאמונד ליחסים בינלאומיים החל מ-2003. מונה לפרופסור חבר ב-2008.
אברהם סלע מלמד במחלקה ליחב"ל ועמית מחקר במכון טרומן שבאוניברסיטה העברית בירושלים מאז 1988. תחומי המחקר שלו הם פוליטיקה וחברה של המזרח התיכון בהקשר האזורי והבינלאומי ובכלל זה יחסי התנועה הציונית ומדינת ישראל עם העולם הערבי; מלחמת 1948 בפרספקטיבה מקומית ואזורית, יחסים בינערביים; וחברה ופוליטיקה פלסטינית.
בשנים 2000-1997 היה פעיל בתנועת "ארבע אמהות" שקראה ליציאה חד-צדדית של צה"ל מרצועת הביטחון ולהיערכות לאורך הגבול הבינ"ל.
התנועה מילאה תפקיד חשוב ביצירת דעת קהל שתמכה ביציאה חד-צדדית מלבנון, מהלך שהושלם במאי 2000, בעת כהונתו של אהוד ברק כראש ממשלה ושר ביטחון.
אחדות בתוך פירוד: ועידות הפסגה הערביות 1982-1964
הספר מוקדש לדיונים וההחלטות של 12 ועידות הפסגה הערביות שהתקיימו בשנים 1982-1964, בממוצע אחת לשנה, בחסות הליגה הערבית, הארגון האזורי של מדינות ערב שנוסד בשנת 1945 ומקיף 23 מדינות.
המבוא דן בדינמיקה וכללי המשחק במערכת האזורית של המדינות הערביות למן התהוותה ומדגיש את מקומו של הסכסוך הארץ-ישראלי ("בעיית פלסטין") כציר מרכזי בהתפתחות היחסים הבינערביים עוד מלפני הקמת מדינת ישראל.
כל אחד מפרקי הספר הבאים מסביר את הרקע המדיני, האזורי, והבינלאומית שהביא לכינוסה של כל אחת מהוועידות וכן תרגום מדויק לעברית של מסמכי ההחלטות הרשמיות והודעת הסיכום שנוסחו בסיומן.
מוסד ועידת הפסגה הערבית לא זכה למחקר מעמיק ועל-פי-רוב נחשב בעיני פרשנים ואף מומחים אזוריים כחסר חשיבות מעשית בשל מגבלות יכולת הפעולה של הליגה הערבית בכל הקשור לאכיפת ביצוען של החלטות הארגון, וכן בשל הפיצול, התחרות, והמתחים הרווחים באורח היסטורי בין משטרים ערביים.
הספר עומד על חשיבותו של מוסד זה, שבו מיוצגים ראשי המדינות הערביות, כמעצב של נורמות קיבוציות וכללי התנהגות אזוריים בשני תחומים השלובים זה בזה: הסכסוך הישראלי-ערבי והיחסים הבינערביים.
הבעת' הפלסטיני: מפלגת הבעת' הערבית הסוציאליסטית בגדה המערבית תחת השלטון הירדני
הספר בוחן את תולדות מפלגת הבעת' הערבית הסוציאליסטית שפעלה בממלכת ירדן בתקופה שבין מלחמת 1948 ומלחמת 1967. אף שהמפלגה פעלה ברחבי הממלכה כולה, חברי ומנהיגי המפלגה היו באורח בולט פלסטינים, בעיקר מהגדה המערבית.
הספר מתבסס על מקורות מגוונים ובהם מסמכי שירותי המודיעין והביטחון הירדניים שנתפסו על ידי ישראל עם כיבוש הגדה המערבית, העיתונות הערבית, וכן ספרי זכרונות ומחקר.
תרומתו העיקרית של הספר היא במחקר ששילב מידע מפורט על פעילי המפלגה במסמכי המודיעין הירדניים עם מחקר שדה שכלל ראיונות עומק עם פעילים בכירים של המפלגה בגדה המערבית במטרה להתחקות אחר הרקע החברתי-פוליטי שלהם ומניעי הצטרפותם למפלגה זו.
ממגעים למשא ומתן: היחסים בין הסוכנות היהודית ומדינת ישראל לבין המלך עבדאללה, 1950-1946
החיבור מהווה הרחבה של הרצאה שנישאה במרכז דיין, באוניברסיטת תל אביב ב-1985 לזכרו של ראובן שילוח, אחד מהאישים שהיו מעורבים בדיפלומטיה הציונית-האשמית לפני קום המדינה ואחריה.
החיבור בוחן את הרקע ההיסטורי של הקשרים בין המוסד הציוני לבין האמיר, ואחר כך המלך, ההאשמי בעבר הירדן, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הספר בוחן מחדש את הקרב על לוד במלחמת 1948, תוך הצגת מקומה של העיר וייחודה הגאוגרפי, הכלכלי והחברתי, ומקומה בתוך המרקם האזורי—החקלאי בעיקרו—שבו נועד לה תפקיד מפתח כלכלי וצבאי.
הספר מתבסס על מקורות ראשוניים ומשניים מגוונים שלא נעשה בהם שימוש קודם לכן, ובכלל זה מסמכים ערביים מקוריים של הוועדה הלאומית של העיר לוד, וכן מקורות ארכיוניים ישראליים, חוברות זיכרון והנצחה, ועוד.
המחקר מפריך את הטענות של חוקרים ישראליים אחרים בדבר טבח מכוון שבוצע כביכול על ידי הכוח הישראלי שכבש את העיר בתושבים שמצאו מקלט באחד המסגדים בעיר, וכן גירוש מכוון של הרוב המכריע של התושבים הערביים מן העיר.
המחקר מסביר את היווצרות המספר הגדול של הרוגים מקרב התושבים כחלק ממהלך הקרב ואת הגירוש כתולדה של מצב צבאי שנוצר בעקבות ההשתלטות הראשונית על העיר.
זהו קובץ מאמרים של מחברים ישראלים ופלסטינים שהשתתפו בכנס בינלאומי שהתקיים מטעם מכון טרומן לקידום השלום שבאוניברסיטה העברית מיד לאחר חתימת הסכם קהיר בין ישראל לאש"ף, שהביא ליציאת כוחות צה"ל ממרבית שטח רצועת עזה ומיריחו ולהקמת הרשות הפלסטינית בהנהגת יאסר ערפאת.
המאמרים בוחנים את התהליך ההיסטורי שהביא את שני הצדדים לעבור ממסלול ממושך של עימות למשא ומתן ולהסכם על תהליך שנועד להסתיים בהסדר קבע בין הצדדים.
הספר עוסק בהיבטים פוליטיים, חברתיים ופסיכולוגיים שעמדו ועומדים ביסוד היחסים בין שני הצדדים, בצד מאמרים המנתחים את עמדות מקבלי ההחלטות הישראליים והפלסטינים.
תחילתו של התהליך בשנים שקדמו למלחמת 1967, במאמץ להימנע ממלחמה, עבור במתן 'הכשר' למשא ומתן מדיני עם ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים, וכלה באישורן של שתי תוכניות שלום ערביות עם ישראל, ב-1982 וב-2002.
זמן חמאס: חזון, אלימות ופשרה
הספר מנתח את דרכה של תנועת ההתנגדות האסלאמית (חמאס) בתחום האידאולוגי-אסלאמי, החברתי, הצבאי והמדיני, כדי לעמוד על טיבה ולהסביר את יחסי הגומלין שבין הדוגמה הדתית שלה להתנהגותה המעשית כתנועה חברתית-פוליטית.
ההתחקות אחר התנהגות התנועה ונימוקיה בתחומים אלה מציגה תנועה הקשובה קשב רב להלכי הרוח הציבוריים ומעצבת את המסרים שלה ואף את התנהגותה הטקטית בהתאם לכך.
הספר מבליט את ההתמודדות של התנועה בשני מישורים מקבילים: מול ישראל, שנגדה מנהלת חמאס ג'יהאד בעל אופי של שחרור לאומי, ומול פת"ח, הזרם הפוליטי המרכזי באש"ף, שהחל משנת 1994 גם עמד בראש הרשות הפלסטינית שהוקמה בעקבות הסכם אוסלו א'.
מסקנות המחקר הן שמדובר בתנועה בעלת יכולת ארגונית גבוהה שעברה תהליך של התמסדות ארגונית ופוליטית והפגינה גמישות ומעשיות פוליטית חרף המשך הדבקות בדוגמה הדתית.
דוגמה בולטת לכך היא הנכונות להסכים לשביתת-נשק בלתי-מוגבלת בזמן (הודנה) עם ישראל, ולהקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967, כולל מזרח-ירושלים והחזרת הפליטים, עמדות שאינן רחוקות מאלה של אש"ף שעימו מקיימת ישראל משא-ומתן זה קרוב לשני עשורים.
לאחר האינתיפאדה השנייה, בשיא התמיכה העממית שלא זכתה, החליטה התנועה, בניגוד להחלטתה בשנת 1996, להשתתף בבחירות הכלליות למועצה המחוקקת הפלסטינית בראשית 2006, בחירות שבהן זכתה ברוב המושבים במועצה והרכיבה את ממשלת הרשות הפלסטינית.
המהדורה השנייה של הספר מסבירה את הצלחתה של חמאס בבחירות לרשויות המקומיות והעירוניות (2005-2004), שקדמה לבחירות למועצה המחוקקת ועומדת על עומק היריבות בינה לבין פת"ח, המיוצג על ידי הרשות הפלסטינית, בטרם הידרדרו לתהום עם השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007.
הספר הוא מהדורה מורחבת ומתוקנת של הספר (שפורסם על ידי אותה הוצאת ספרים ועל ידי אותו עורך בשנת 1999).
האנציקלופדיה מקיפה כמה קבוצות של ערכים שהעיקריים שבהם הם: א.
ערכים העוסקים בסוגיות מזרח-תיכוניות חוצות לאום כגון: הסכסוך הישראלי-ערבי (הערך הארוך ביותר), תהליך השלום במזרח התיכון, עדות דתיות, אסלאם רדיקלי, מים, נפט, המעצמות הגדולות והמזרח התיכון, טרור, נשים, הליגה הערבית, ועוד.
מדינות (כולל כל המדינות הערביות, טורקיה, איראן, ישראל ואפגניסטן).
אישים בולטים בעבר ובהווה, בעיקר בתחום המדיני.
הבעת' הפלסטיני: מפלגת הבעת' הערבית הסוציאליסטית בגדה המערבית תחת השלטון הירדני (1948-1967), (ירושלים: הוצאת מגנס, 1984), 164 עמ'.
ממגעים למשא ומתן: היחסים בין הסוכנות היהודית ומדינת ישראל לבין המלך עבדאללה, 1950-1946 (תל אביב: מרכז דיין, אוניברסיטת תל אביב, 1985), 51 עמ'.
אלון קדיש, אברהם סלע וארנון גולן, כיבוש לוד, יולי 1948 (תל אביב: משרד הביטחון, 2000), 155 עמ'.
(יחד עם שאול משעל) זמן חמאס: חזון, אלימות ופשרה (תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 1999), 293 עמ'.
אברהם עובדיה (1924 – 31 בדצמבר 2006, חיפה) היה משורר, סופר ומבקר ספרות ישראלי שכתב בשפה הערבית.
עובדיה נולד בעיראק למשפחה אמידה שעסקה בסחר עץ בבגדאד.
אחיו, ג'ורג' עובדיה, לימים נהייה במאי קולנוע בישראל.
בגיל 14, כתלמיד בגימנסיה, החל לכתוב שירה.
שירתו התאפיינה בפטריוטיות עיראקית וגאווה יהודית.
הוא כתב שירים בשבח משפחת המלוכה שבה תלה תקוות כי תקדם את עיראק כמדינה שוויונית ודמוקרטית לכל העדות, בפרט כתב בשבחם של יורש העצר עבד אל-אילה והמלך הצעיר פייסל השני.
עובדיה זכה להצלחה ושיריו התפרסמו בהבלטה בין השנים 1940–1950 בעיתוני עיראק ובעיתוני מצרים.
לאחר הקמת מדינת ישראל ובמיוחד לאחר תלייתו של שפיק עדס, היחס הקשה שזכו לו היהודים בעיראק הובילו אותו להפוך למבקר חריף של הממשלה העיראקית עד כדי כך שהוא נאלץ לברוח לאיראן מחשש לחיו.
בשנת 1951 הוא עלה לישראל ומצא עבודה כקצין מכס בנמל חיפה ובגדה.
עובדיה החל בפרסום שירה בעיתונות בעיראק, במצרים ובסוריה מתחילת שנות הארבעים, בהם העיתון "אל-כאתב אל-מצרי" שבעריכת טה חוסיין, בעיתון הביירותי "אל-אדיב" ועוד.
הוא פרסם את קובץ השירה הראשון שלו, "ח'פקאת קל" (פעימות הלב) בשנת 1945, בגיל 18. שנה לאחר מכן פרסם קובץ שירים נוסף בשם "ואבל וטל" (מטר וטל, 1946) ולאחר שנה נוספת את "פי סכון אל ליל" (בשלוות הלילה, 1947).
בשנת 1950 פרסם את קובץ השירה "זהרה פי ח'ריף" (פרח בסתיו).
סך הכל עד גיל 26 פרסם ארבעה קובצי שירה בעלי היקף נכבד והוציא לאור מהדורה חדשה של שניים מקבציו.
הוא נחשב למשורר הפורה ביותר מבין המשוררים היהודים מעיראק.
מבחינת סגנון, שירתו של עובדיה הלכה בתלם של השירה הערבית הנאו-קלאסית, תוך היצמדות למבנה המסורתי של הקצידה.
שירתו שופעת בפטריוטיזם עיראקי, וכמו הלאומיות העיראקית עצמה, אף שואבת השראה מהמקורות האסלאמים.
כך בשיריו ניתן למצוא ציטוטים ורמיזות לפסוקים מהקוראן.
לאחר אכזבתו מעיראק ויחסה ליהודים ועלייתו לישראל, הפטריוטיזם היהודי-ישראלי החליף את הפטריוטיזם העיראקי ותפס מקום דומה בשירתו.
אם כי הקפיד לקרוא לשלום בין ישראל לארצות ערב ולדו קיום בין יהודים לערבים.
לצד זאת, רבים משיריו, עוד מימיו בעיראק, עוסקים באהבה רומנטית.
את ספרו "זהרה פי ח'ריף" (1950) הקדיש המשורר לצעירה בה התאהב בטהראן.
גם לאחר עלייתו לישראל המשיך לכתוב בשפה הערבית.
הוא פרסם בעיתוני ההסתדרות כגון "אל-יום", "אל-אנבא", בשבועונים "חקיקאת אל-אמר", "מוג'תאמאע" וכן באל-מג'תמע.
הוא חיבר שירים בשפה הערבית העיראקית, שאותם הלחינו ושרו אמנים מיהדות עיראק שעלו לישראל ושודרו בקול ישראל.
בישראל נשאר עובדיה בתוך החוגים של יהדות עיראק והמשיך לדבר בשפת אימו.
הוא היה מקורב לקבוצה של משוררים וספרים עולי עיראק כגון יצחק בר-משה וסמיר נקאש, וכן מעורב בפעילות התרבותית של המרכז למורשת יהדות בבל שיסד מרדכי בן-פורת באור יהודה.
בין קובצי השירה שפרסם לאחר עלייתו לישראל: "אחי סתשרק אל-שמש" (אחי עוד תזרח השמש, 1977), "אמראה פי שערי" (אישה בשירתי, 1980) "אל-ט'מא' אל -חאא'ר" (הצימאון הנבוך, 1990), "ציחה מן עראק אל-עהד אל-באא'ד" (זעקה מעיראק של תקופה שעברה מן העולם, 1990) ועוד.
סך הכל פרסם במהלך חייו 15 ספרים, מתוכם ארבעה יצאו לאור בבגדאד, שניים במצרים, ותשעה בישראל.
בנוסף לשירה פרסם בישראל שני ספרי מחקר בערבית, האחד על אישים בספרות הערבית (1999) והשני על השירה העממית העיראקית (1999).
בשנת 2004 זכה עובדיה בפרס ראש הממשלה לכתיבה ערבית.
סמיר נקאש, שהקדיש חלק מעבודת המוסמך שלו באוניברסיטה העברית ליצירתו של אברהם עובדיה, כתב שלולא הנסיבות הפוליטיות של שלהי שנות הארבעים, היה עובדיה תופס את מקומו בשורה הראשונה של משוררי עיראק המסורתיים.
בשנת 1999, לכבוד יום הולדתו ה-75 של עובדיה, הוקדש לו וליצירתו גיליון אוקטובר-דצמבר של כתב העת הישראלי בערבית "אל-שרק".
בשנת 2003 מבקר ספרות עיראקי בשם חמזה אלחסן פרסם מאמר על "המשורר הנשכח אברהים עובדיא, או: היהודי היפה" שבו כתב כי עובדיה ראוי להחשב כאחד מגדולי משוררי עיראק שעודם בחיים, וכי רשם בשירתו את כל תהפוכותיו של העם העיראקי.
אברהם (רוברטו) סרוסי (1921 – 2010) היה מנהל הקריה למחקר גרעיני.
סרוסי נולד באלכסנדריה שבמצרים ובצעירותו עבר לאורוגוואי, שם גדל והיה יושב ראש הסתדרות הנוער הציוני.
בשנת 1951 עלה לישראל והתגייס לחיל המדע.
בשנת 1957 החל לעבוד בקריה למחקר גרעיני ויצא להשתלמות ממושכת בצרפת, בסיומה ריכז את הקמת המעבדות בקריה.
בשנת 1968 התמנה לסגן מנהל הקריה, ובשנת 1973 התמנה למנהלה השלישי, אחרי יוסף טוליפמן.
באותן שנים כבר היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
בראש הקריה למחקר גרעיני עמד עד 1986, כאשר בשנות עבודתו האחרונות נענה לדרישות שירותי הביטחון והשאיר את מרדכי ואנונו לעבוד במקום לשם מעקב אחר פעולותיו.
בשנת 1985 הסתיימה העסקתו של ואנונו ובתקופת פרישתו מהתפקיד ב-1986 נתגלו בציבור פרטים שחשף ואנונו על אודות הפעילות במקום.
בהיותו בגמלאות ייעץ סרוסי לוועדה לאנרגיה אטומית ויזם את הקמת החממה הטכנולוגית בפארק רותם.
בשנת 1997 היה שותף לרעיון הקמת פארק טכנולוגי בדרום הארץ.
קיבל על עבודתו את תואר יקיר התעשייה בנגב ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון.
אברהם סלקטר (נולד ב-3 במאי 1945) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ומדבב ישראלי.
אברהם סלקטר נולד בשנת 1945 בבולגריה.
למד משחק אצל פיטר פריי ועדנה שביט וכן בבית הספר למשחק H.B.
הוא אביו של השחקן מיכה סלקטר.
סלקטר שיחק במשך חמש שנים ב"תיאטרון ילדים ונוער של אורנה פורת", וכן שיחק במשך 11 שנים בתיאטרון ביממ"א של בלהה מס ומישא אשרוב.
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות שונות: ב-1969 גילם שחקן במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר" מאת לואיג'י פיראנדלו בבימויו של יוסי יזרעאלי.
ב-1970 גילם ירקן גנגסטר וקהל במחזה "ארתורו אוי" מאת ברטולט ברכט; גילם את סטיבן שו במחזה "החגיגה" בבימויו של מייקל מיצ'ם; גילם סנדלר במחזה "חג הסנדלרים" והשתתף במחזה "עקידת יוסף" מאת ובבימוי יורם קניוק.
ב-1971 השתתף במחזה "פר גינט" מאת הנריק איבסן בבימויו של יוסי יזרעאלי.
ב-1998 גילם את מחשבה תחת במחזה מאת ובבימוי חנוך לוין "ההולכים בחושך".
ב-1999 גילם את קסקא ואת וולומניוס במחזה "יוליוס קיסר" של שייקספיר בבימויו של עודד קוטלר; וגילם את ג'ילס קורי בהצגה ציד המכשפות מאת ארתור מילר בבימויו של שמואל הספרי.
ההצגה הייתה הפקה משותפת להבימה ותיאטרון חיפה.
ב-2006 גילם (לצד כלתו אולה שור סלקטר) את אחד מזקני העיר תבאי במחזה שביים חנן שניר "אנטיגונה" מאת סופוקלס.
ההצגה הייתה הפקה משותפת לתיאטרון הבימה והקאמרי.
בתיאטרון הקאמרי שיחק בהצגות "תיקון חצות", "אבא של החתן", "אדון וולף", "הגולם" ועוד.
בתיאטרון חיפה שיחק בהצגות "מרד המתים", "משפטי נירנברג", "החתונה האחרונה" ו"זיכרונות חוף ברייטון".
בתיאטרון בית ליסין: ב-2001 השתתף במחזה "עשו עליך פעם סרט?" מאת אייל דורון ובבימויו.
ב-2003 במחזה "מירל'ה אפרת" לצד יונה אליאן בבימויו של מיכה לבינסון.
ב-2005 במחזה שיצר מיכה לבינסון "פלדה" לצד יונה אליאן.
ב-2006 במחזה "פילומנה" לצד ששון גבאי ויונה אליאן, ושיחק לצד בנו מיכה במחזה "אנדה" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו.
ב-2007 במחזה "איש הגשם" בבימויו של רוני ניניו לצד ששון גבאי וליאור אשכנזי.
ב-2009 השתתף במחזה "פרינסס מרי".
ב-2010 השתתף בהצגה "רוחלה מתחתנת" מאת סביון ליברכט בבימויה של ציפי פינס.
ב-2016 שיחק ב"אלה גרוסמן" מאת דפנה אנגל-מחרז ובבימוי ציפי פינס.
בנוסף שיחק בתיאטרון באר שבע, המרכז התיאטרוני בנווה צדק ותיאטראות נוספים, בהצגות "אנה פרנק", "הנציב", "ברנר", "הרופא בעל כורחו", "יאנוש קורצ'ק", "אחרי הנשף השנתי", "נעורי ורדה'לה", "ויהי אור" ועוד.
ב-2013 שיחק במחזמר "שומר הסיפורים" שכתב שולי רנד וביימה שירה קצנלנבוגן בהפקת איילת ריפס.
שיחק בהצגה "מסע ארוך אל תוך הלילה" של יוג'ין או'ניל לצד עירית שלג שביים מאיר בן סימון.
ב-2024 שיחק בהצגת הילדים המוזיקלית "אבא סיפור" בתור סבא של מיכאל.
סלקטר גילם תפקידי משנה שונים בטלוויזיה ובקולנוע הישראלי.
ב-1971 גילם את קקטוס בסרטו של אפרים קישון "השוטר אזולאי".
ב-1978 השתתף בסרטו האחרון של אפרים קישון "השועל בלול התרנגולות".
ב-1979 שיחק תפקיד של מילואימניק בסרטו של יואל זילברג "אמי הגנרלית".
ב-1981 גילם את זולטאק פרקש בסרטו של אלי שגיא "שגעון של אבא" המבוסס על שניים ממחזותיו של שגיא.
ב-1982 גילם את אלברט ואלברטו בסדרת הטלוויזיה של נסים דיין "מישל עזרא ספרא ובניו".
בסוף שנות השמונים שיחק בפרק הראשון של הסדרה "שכנים" בתור סטארסקי אחד משני הפורצים לדירת משפחת חרוב.
ב-1993 הופיע בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" בתפקיד מנהל בנק.
ב-1995 גילם את הרב שמואל בסרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'", וגילם שופט בסדרת הטלוויזיה שביים אורי ברבש "סיטון".
באותה השנה גם גילם את אמציה סבר בסדרת הטלוויזיה "ג'ינג'י" המבוססת על סדרת הספרים המצליחה מאת גלילה רון פדר עמית וכן שיחק בסרט "האיטלקים באים" של אייל חלפון.
ב-1996 התארח בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" בתפקיד מנהל עבודת בניין.
בין השנים 1997–1999 גילם מספר דמויות בסיטקום המצליח "שמש".
ב-1998 שיחק לצד יעקב כהן בסרט הגמר של שרון עמרני "ל"ג בעומר" בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
הסרט הוקרן בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים, זכה בשלושה פרסים בעולם ובצל"ש פסטיבל הקולנוע ירושלים, ונכלל במארז עשרת הסרטים הנבחרים של סם שפיגל בכל הזמנים.
בין השנים 1998–2001 גילם את אבא של גוליבר בסדרת הטלוויזיה "טירונות".
ב-1999 גילם אלוף-משנה במיל' בשם דן וקס, אביו של נועם וקס (מיכה סלקטר) בסרטו של ענר פרמינגר "הגרעין הקשה" ושיחק בסרט הטלוויזיה של ריקי שלח, "גופה בחולות".
בין השנים 2000–2003 השתתף בסדרה "שבתות וחגים" (עונות 1, 3 ו-4) בתפקיד שאול לזרוב, אביו של יואל (דרור קרן).
ב-2001 השתתף ב"החיים זה לא הכל", וגילם את יגאל בסרטו של צחי גראד "ג'ירפות" ובסדרת הטלוויזיה "דום לב".
ב-2002 גילם את שלמה צחייק בסדרת הטלוויזיה "הילדים מגבעת נפוליאון", והשתתף בסרט הטלוויזיה "סוחרי גומי" של זאב רווח המבוסס על מחזה בעל אותו השם מאת חנוך לוין.
בנוסף באותה השנה גם התארח בסדרת הטלוויזיה "טיפול נמרץ" בתפקיד משה אדיב.
כמו כן באותה השנה הופיע בסדרת הטלוויזיה "תיק סגור" שיחק את רמי.
ב-2003 גילם קבלן בסרטו של דרור שאול "סימה וקנין מכשפה", וגילם את אברשה בסרטו של דובר קוסיאשווילי "מתנה משמיים", ובנוסף גם גילם את הרב נחום בטלנובלה החסידית הראשונה "החצר".
ב-2004 גילם את אלכס פלג בטלנובלה "השיר שלנו", גילם מנכ"ל חברת מגבות בסדרת הטלוויזיה "ראש גדול", גילם את הרב מלול בסרטו של דן תורג'מן "משהו מתוק".
ב-2005 גילם פקיד בסרטו של ראדו מיכאיליאנו "תחיה ותהייה" ואת משה שפירא בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
ב-2006 גילם קבצן בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור", גילם שופט בסדרת הטלוויזיה "השמינייה"; גילם רופא בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות", בפרק "עכבר", גילם את שמחה בסרטו של צחי גראד "תנועה מגונה", את מנהל המתנ"ס בסרטו של איתן ענר "סיפור חצי רוסי" והחל לגלם את יצחק ברגר בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע".
ב-2008 גילם את אבא של סמדר (טלי אורן) בסדרת הטלוויזיה "חשופים".
ב-2010 גילם את ברוך גולדווין בסרטו של איתן צור "התפרצות X".
ב-2012 גילם את אליהו בסרטו של שמי זרחין "העולם מצחיק".
בשנת 2013 גילם את אביו של יקי בסדרת הדרמה "פצועים בראש", וכן גילם את דמותו של "גד" בסדרת הדרמה "שולחן לשישה".כמו כן שיחק בסדרה "אחת אפס אפס "בתור אביגדור ארבל.
ב-2014 שיחק את סבא פינטו שנפטר בפרק הראשון בסדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה".
באותה שנה השתתף בסדרה "שכונה" בתור הלמוט.
בשנת 2015 הופיע בסדרה "המדרשה" בתור ניסים סימן טוב עובד במזנון של השב"כ המשמש מטרה בתחרות בין המוסד והשב"כ.
באותה השנה גם שיחק בסרט "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש.
בין השנים 2015־2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה "שנות ה-80" בתור מרדוש, אחיה של לילאן (אוולין הגואל).
ב-2016 שיחק את הרב מנשה בסרט "ישמח חתני".
באותה שנה הופיע בסרט "אבינו" של מני יעיש.
בין השנים 2016־2022 הופיע בסדרת הטלוויזיה "צומת מילר" שיחק את פטר מילר, האבא של אדיר מילר.
ב-2017 חזר לתפקיד אורח באחד הפרקים בסדרה.
באותה שנה גילם סלקטר מוכר בשוק מחנה יהודה בסרט הקולנוע "מכתוב".
בשנת 2019 סלקטר גילם אב שכול בסרט הקצר "בשם הבת" של הבמאי לירן שטרית.
ב-2022 שיחק בסרט "סנולנד" של יוני זיכהולץ.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "ישמח חתני".
כמו כן שיחק בסרטו הקצר של הבמאי יואב גוטמן, "סבא בורוד".
בשנת 2022 שיחק את התפקיד של מאיר מימון בסדרה "אספמיא" מבית רצים למשנה והשתתף בסרט הדרך לאילת.
סלקטר היה מכוכבי הקולנוע החרדי שהתחיל בסוף שנות ה-90, בעיקר בסרטים של האחים גרובייס: "דמעה של שבת", "נשמה של ילד", "אין לאן לברוח: יוסף מוקיר שבת", "הדב המרקד", "בלתי צפוי".
וכן בסרטים נוספים, כגון "הנקמה היהודית 2: חטיפת אייכמן" (יהודה גרובייס, 2004), "כח זיקית 4: לחשוף את קודקוד צל" (האחים כהן וחצי ומעוף הפקות, 2010), "חבל"ש 2: תעלומת הגביע מברדיטשב", "השב תשיבם" (אולפני דינור), "נחום איש גם-זו והתיבה המופלאה" (ציפי רוזנבלום, 1998) ועוד.
כמו כן תרם את קולו לסדרת האנימציה המצליחה "שימעל'ה".
סלקטר עסק גם בדיבוב לעברית של תפקידים משניים במספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
עד שנת 2008 דיבב באולפני וידאופילם אינטרנשיונל, והחל מ-2009 עבר לדבב באולפני אלרום.
ב-2003 דיבב את המלך קולד (אביו של פריזה) בכמה מפרקי סדרת הטלוויזיה דרגון בול Z, והשתתף בדיבוב הסרט "לוני טונס: חוזרים לאקשן".
ב-2004 דיבב את דון אירה פיינברג בסרט "תפוס ת'כריש" ואת הדוד אהרון בסדרת הטלוויזיה "המסע המופלא בכדור פורח" ששודרה בערוץ הופ!.
ב-2006 דיבב את מר מרמיטה בסדרת הטלוויזיה "פרנקלין"; דיבב קולות רקע ב"וואלאס וגרומיט והארנב הקטלני"; דיבב את מייקי בסרט "קנגורו ג'ק – בוקר טוב, אמריקה!" ודיבב את וינסטון בסרט "גארפילד 2".
ב-2008 דיבב את יודה ב"מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים".
ב-2011 דיבב את בלתזר בסרט "רנגו"; דיבב את מר קפולט בסרט "נומיאו ויוליה"; דיבב את דוד טופולינו בסרט מכוניות 2; את ברון בסרט "מראה מראה: הסיפור האמיתי"; את מר ליטוואק ואת פאפא בסרט "ראלף ההורס" ואת סנטה קלאוס בסרט "שומרי האגדות".
ב-2018 חזר לדובב את מר קפולט בסרט "עולמם הסודי של גמדי הגינה".
באותה שנה דיבב את דמותו של מר ליטוואק בסרט "ראלף שובר את האינטרנט".
ב-2022 דיבב את אבא דוב בהחתול של שרק 2: משאלה אחת ודי.
אברהם עשהאל (נולד בדצמבר 1950) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף בצה"ל.
חבר בעמותת המרכז למלחמת יום הכיפורים.
עשהאל נולד בישראל, גדל בפתח תקווה.
בשנת 1969 התגייס לחיל האוויר וסיים קורס טיס במגמת ניווט קרב.
עם סיום הקורס, הוצב כנווט קרב בטייסת 201, טייסת F-4 פנטום ("קורנס"), ובה ביצע מספר תפקידים.
עשהאל לחם במלחמת יום הכיפורים ובמהלך מבצע דוגמן 5, בעת שטס לגיחת תקיפה מבצעית מעל סוריה, נפגע מטוס הפנטום שלו מאש נ"מ סורית; הוא והטייס שעימו, מאיר שני, נאלצו לנטוש ולצנוח, ונחתו כ-3 ק"מ מזרחית לגבול סוריה-ישראל.
עשהאל נורה ברגלו על ידי חייל סורי מיד לאחר לכידתו ולאחר מכן נלקח בשבי הסורי.
בבית חולים בסוריה קטעו שוביו את רגלו הפגועה.
ב-1 ביוני 1974 שב עשהאל מן השבי לישראל.
אף כי שהה בשבי ואף כי היה קטוע רגל, התעקש עשהאל לשוב לצה"ל ולפעילות מבצעית בחיל האוויר.
הוא השתקם והוסב לטייס תובלה.
עשהאל שב לטוס והטיס מטוסי ביון ותובלה בחיל האוויר.
בהמשך פיקד על טייסת ואף שימש מפקד מגמת ניווט קרב בבית הספר לטיסה.
לאחר מכן פיקד על בסיס עובדה ושימש נספח צה"ל בצרפת.
ב־28 בדצמבר 1995 מונה לקצין החינוך הראשי.
בעקבות איחוד פיקוד הנח"ל וחיל החינוך ביוני 1997 מונה מפקד פיקוד הנח"ל האחרון תא"ל רן גלינקא למפקד החיל.
לאחר שחרורו מצה"ל סייע למסד את קורס ההכנה לנספחי צה"ל ברחבי העולם ושימש כמרכז קורס ההכנה עד 2015.
ביוני 2015 מונה לראש מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל.
הוא חבר הוועד המייעץ בתנועת הביטחוניסטים.
עשהאל בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נשוי לעו"ד רות עשהאל, ואב ל-3 ילדים.
אברהם עקביה (15 בדצמבר 1916 – 13 בדצמבר 2014) היה חייל, סופר, בלשן ורואה חשבון ישראלי.
עקביה נולד בשנת 1916 בקולנה שבפולין, בנם של אליהו מנדל וגיטל לבית כהן.
בילדותו נפטר אביו מסרטן בבית החולים בוורשה, ובשנת 1925 עלתה משפחתו לארץ ישראל והתיישבה בחיפה.
עקביה למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ובמקביל התגייס לשורות "ההגנה" עוד בשנת 1933. בשנים 1934–1938 למד הנדסה אזרחית בטכניון.
במסגרת תפקידו בהגנה עסק בתרגום מאנגלית לעברית ושימש עורך בהוצאת "לנוטר", שתרגמה והוציאה לאור ספרי הדרכה בנושאים צבאיים בסוף שנות ה-30. בפעולות אלו שנעשו תחת פיקודו של מפקד מחוז חיפה בהגנה יעקב דורי השתתף ביצירת הלשון הצבאית העברית.
בשנת 1938 החל לשרת לצדו של אורד וינגייט במסגרת פלגות הלילה המיוחדות, ושימש כמתורגמנו ב"קורס לסמלים עבריים" בעין חרוד.
ב-1940 נקרא לשרת לצדו של וינגייט במסגרת הצבא הבריטי במערכה במזרח אפריקה.
הוא שירת כעוזרו האישי של וינגייט בעת הלחימה בסודאן, אתיופיה ואריתריאה (1940–1941).
לאחר סיום המערכה במזרח אפריקה, המשיך עקביה בשירות, ולאחר הקמת הבריגדה היהודית הצטרף לשורותיה.
ב-1946 השתחרר בדרגת מייג'ור (מקביל לרב־סרן בצה"ל).
לאחר שחרורו מן הצבא הבריטי שימש תקופה קצרה כקצין מחוז מטעם שלטונות המנדט בחיפה (1947-48).
בעת מלחמת העצמאות כיהן כקצין מבצעים בדרגת רב־סרן במחוז חיפה בצה"ל (1948–1949), והשתתף בכיבוש טירה.
לאחר שחרורו בינואר 1949, השתלב במנגנון של משרד האוצר הצעיר לטיפול בסוגיות הגבייה הכללית ומסי הרכוש.
בין היתר כיהן כממונה על מס הרכוש בחיפה, כמנהל בפועל של רשות הפיתוח, כממונה על מסי עקיפין וכמנהל אגף הגבייה ומסי הרכוש.
בשנת 1955 הוסמך כרואה חשבון.
עם ייסודה של חברת הברום באותה שנה, כחברה-בת של מפעלי ים המלח (תחת משרד הפיתוח), שימש כדירקטור שלה.
בהמשך עבר מהמגזר הציבורי לפרטי.
לאחר מכן, החל משנת 1964 ניהל משרד ראיית חשבון עצמאי.
בשנים 1973 - 2004 היה שותף בפירמת רואי החשבון ליבושיץ, קסירר ושות'.
עקביה פרסם מספר ספרים הנוגעים לניסיונו לצד וינגייט בלחימה, וביניהם הספר "עם וינגייט בחבש", שהתפרסם עוד בתקופת המלחמה, בשנת 1944, וזכה להקדמה של דוד הכהן.
כן פרסם ספרים העוסקים בנושאים רבים נוספים.
בין היתר היה מחברו של המילון הראשון למונחי צבא בשפה העברית, ובו חידושים רבים, כגון המילה "דו"ח" ונטיותיה כפועל.
בשנת 1966, עת חגגה אתיופיה 25 שנים לשחרור אדיס אבבה, קיבל עקביה מידי קיסר היילה סלאסי אות הצטיינות של מסדר מנליק השני .
בשנת תשס"ז-2007 קיבל את "אות הנשיא" של אוניברסיטת חיפה כהערכה לפועלו.
ב-27 במרץ 1942, לאחר שסיים את קורס הקצינים בצבא הבריטי, נישא עקביה לרות (רותי) מִליוני, שאותה הכיר כשהייתה נערה כבת 15 והוא סטודנט בן עשרים (נפטרה ב-2013).
בני הזוג היו הורים לשלושה בנים: גדעון-יוסף, אליהו ואורי-מיכאל, ולימים סבים לנכדים ולנינים.
בנם סרן אורי מיכאל נפל במהלך הקרבות ברמת הגולן ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים.
הוא שירת כמפקד פלוגת טנקים בגדוד 74 של חטיבה 188 ולחם באזור כודנה בדרום הגולן.
עבור לחימתו ופיקודו בקרב שבו נהרג, הוענק לו עיטור המופת.
כיצד להיות צופה של הדרגה השניה, ירושלים: הסתדרות הצופים העברים בארץ ישראל, תרצ"ח.
משחקים נבחרים, תל אביב: יבנה, 1940.
עם וינגיט בחבש; דברי הקדמה: דוד הכהן, תל אביב: עם עובד ('שחרות'), תש"ד.
מילון למונחי צבא; לוקט וסודר על ידי אברהם עקביה, רב־סרן, כוחות המילואים, צה"ל; בעריכת סעדיה ר.
גולדברג, חבר ועד הלשון העברית.
אברהם עקביה (עורך), הידיד – אורד וינגייט: דברים לזכרו, תל אביב: מערכות ('עיונים באתמול ובמחר'), תשכ"ח.
לשון נולדה: הלשון הצבאית העברית והתפתחותה, חיפה: מגן, 1992.
אורד וינגייט – חייו ופועלו, תל אביב: מערכות, 1993.
בשירות העם, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ו 1996.
'הלשון הצבאית העברית – דרכי מינוח, חידושים והמצאות', לשוננו לעם נו,ד (2008), 198–215.
הרב אברהם סלומון (תרפ"ה, 1925 – כ"ז בניסן תשע"ב, 19 באפריל 2012) היה משגיח בישיבת חברון בירושלים במשך ארבעים שנה.
נולד באוסטרולנקה שבמחוז לומז'ה, פולין, בן בכור למשה-אהרן ובאבע-נעמי סלומון.
בשנת תרצ"ו, בגיל 11, החל ללמוד בישיבת נובהרדוק שבעירו.
זמן קצר לאחר מכן עלה עם סבו וסבתו לארץ ישראל, בעוד אמו האלמנה נשארה בחו"ל לגדל את ארבעת ילדיה הנותרים.
לימים נספו אמו ואחיו בשואה.
עם בואו לישראל למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה אצל הרב דב מאיר רובמן.
כעבור ארבע שנים ייסד קיבוץ בחורים בכפר חסידים בחסות הרב המקומי, הרב מרדכי שמואל קרול.
בשנת תש"ב החל ללמוד בישיבת חברון בירושלים, והיה מתלמידי ראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא והמשגיח הרב מאיר חדש.
חברו הקרוב היה הרב דב שוורצמן.
בשנת תש"י נישא לרבקה ברוורמן, בת הרב ישראל דוד ברוורמן, בנו של הרב זרח ראובן ברוורמן.
השדכן היה רבו המשגיח הרב חדש, ושושבינו בחופה היה ראש הישיבה הרב אהרן כהן.
לאחר נישואיו התגורר בפתח תקווה ולמד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל, בראשו עמד גיסו הרב יצחק קאץ.
כעבור זמן כיהן כר"מ בישיבתו של הרב דוד סלומון בכפר אברהם.
במקביל עסק בהוצאתם של ספרי ראשונים ואחרונים, ובהם ספר משלי עם פירוש רבינו יונה ו"קובץ שיעורים" של הרב אלחנן וסרמן.
עם יסוד ישיבת נחלת דוד בפתח תקווה על ידי הרב ברוך שמעון סלומון, הוא מינה את הרב אברהם סלומון כמשגיח בישיבה (אין קשר משפחתי ביניהם).
בתחילת שנות ה-70 נקרא לכהן כמשגיח בישיבת חברון, לצד המשגיחים הוותיקים הרב מאיר חדש והרב הירש פאליי.
בשנת תשס"ח לקה בשיתוק ותקשר עם סביבתו באמצעות מכשיר שקרא את אישוני עיניו.
גם בתקופה זו המשיך לייעץ ולהדריך את תלמידי הישיבה.
נפטר בכ"ז בניסן תשע"ב, 19 באפריל 2012, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אברהם אבא עץ-הדר (שֶיינבאום; 9 בינואר 1909 – 8 בדצמבר 1996) היה ממייסדי הש"י (שירות הידיעות, המודיעין הצבאי של ההגנה), אבי קשר היונים והיונאות בשירות "ההגנה".
אבי-אבי-סבו, ר' מאיר בן רבי יצחק שיינבאום, צעד ברגל מבוהמיה (צ'כיה) לארץ ישראל.
אבי-אם-סבו היה ר' מיכל לייב כץ שייסד מושבות ושכונות רבות בא"י; בתו של ר' מיכל לייב כץ נישאה לר' (אבי-סבו של שיינבאום) שהיה ממייסדי מאה שערים ושנרצח בה בשנת 1881, חתנו של רב כולל אונגרין אשר אנשיל ניימאן.
בשנת 1927 הצטרף שיינבאום ל"הגנה", ושנתיים לאחר מכן סיים קורס מפקדים.
ב-1930 היה אחראי על מחלקת קשרים בחי"ש ירושלים (נערים ונערות שהעבירו מסרים מוצפנים).
עיסוקו בצפנים הוביל אותו להקמת מחלקת הצופן של הש"י, במקביל היה מפקד העיר העתיקה.
עץ-הדר האמין ביונאות כאמצעי קשר איכותי, למד את הנושא, הדריך בני נוער ופרסם מאמרים בעיתונות החקלאית של היישוב.
בשנת 1938 החל לעניין את ראשי ההגנה ביונאות, אך לא זכה לתגובה אוהדת.
על מנת לשכנע את ראשי הארגון שילח יחד עם ישראל גלילי ב-7 ביוני 1939 יונה מראש בית ההסתדרות בתל אביב לירושלים.
בעזרת אליעזר לבנה הצליח להגיע לדוד בן-גוריון, שהסכים להקציב לנושא 75 לא"י.
עץ-הדר נסע לבלגיה, גייס כספים נוספים מיהודי המקום ורכש 144 יונים מזן משובח.
עם שובו הקים את מק"י (מחלקת קשר יונים).
את השובך הראשון הקים בשכונת רחביה, בחצר ביתה של רחל ינאית בן-צבי, לאחר מכן הקים שובכים בשכונת תל ארזה, בתל אביב, בגבעת ברנר, בקריית חיים, בכפר מנחם, ביגור, בגדרה ובמקומות נוספים.