tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 במאי 2011 קיבל השופט עסקת טיעון במסגרתה הושמטו מכתב האישום נגד מולי ויי הסעיפים אודות חדירה לפרטיות.
ההסכם הותנה בכך שוויי תעיד כנגד רייבי ותבצע תוכנית בת שלוש שנים הכוללת בין היתר עבודות שירות.
סנאטור ניו ג'רזי, פרנק לוטנברג, הודיע כי בכוונתו לקדם חקיקה ממשלתית פדרלית שתעגן מימון ממשלתי של תוכניות חינוך למניעת הטרדה, ותאלץ בתי-ספר להעביר תוכניות חינוך נגד בריונות כתנאי לקבלת מימון ממשלתי, ותחייב אותם לייסד קודי התנהגות.
נציגי הבית התחתון של בית המחוקקים של ניו ג'רזי פרסמו הצהרה לפיה תוצג הצעת חוק דו-מפלגתית בנושא בריונות בעקבות האירוע.
ארגון הקמפיין לזכויות אדם פרסם תוכנית פעילות בהיקף לאומי להגברת המודעות למקרי התאבדות בקרב בני נוער להט"בים והטרדה על רקע נטייה מינית.
הסטודנטים באוניברסיטת רטגרס ארגנו אירוע בשם "יום שישי השחור" על מנת להנציח ולכבד את זכרו של קלמנטי, ובו אמר נשיא האוניברסיטה: "אנו מתאבלים עליו ועבור משפחתו, ידידיו וחבריו לספסל הלימודים בזמן שהם מתמודדים עם האובדן הטראגי של נער צעיר ומחונן.
בבתי ספר רבים באזור מגוריו של קלמנטי נערכו בשבועות שלאחר מותו משמרות זיכרון ופעולות הנצחה והסברה.
מועצת החינוך של התאחדות בתי הספר במחוז סן דייגו אישרה פה אחד החלטה רשמית מחייבת בדבר הענקת סביבת לימודים בטוחה לבני נוער הומואים, לסביות, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ומתלבטים.
נשיא המועצה אמר: "אנו בני מזל שלא נתקלנו במקרה כזה במחוז, אבל אין בכוונתנו לחכות לטרגדיה".
מושל ניו ג'רזי, כריס כריסטי, כינה את המקרה "טרגדיה שלא ניתנת לתיאור" ואמר: "אני לא יודע איך שני החבר'ה האלה יהיו מסוגלים לישון בלילה".
כמו כן, הורה המושל על חקירה מלאה של האירוע.
הוא הוסיף ואמר: "קודם כול, בתור אבא לילד בן 15 וחצי אני לא מסוגל לדמיין את תחושותיהם של ההורים שלו.
הקומקאית הלסבית אלן דג'נרס התייחסה לנושא בהרחבה בתוכניתה.
בפנייה לציבור הביעה דג'נרס זעזוע מהאירוע והזכירה בני נוער נוספים שהתאבדו בנסיבות דומות.
דג'נרס כינתה את ההתאבדויות בקרב בני נוער להט"בים על רקע ביריונות הומופובית "מגפה" ואמרה כי התופעה מתרחבת, ומדובר ב"קריאת השכמה".
דג'נרס פנתה לבני נוער לבקש סיוע וסיימה במילים: "דברים ישתפרו, ואתה צריכים להיות בחיים כדי להיווכח בזה".
בפייסבוק הושק שיתוף פעולה מיוחד של האתר ושל הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה שמטרתו למנוע הפצה של הומופוביה ברשת החברתית.
רשת MTV השיקה אפליקציה לאייפון בשם "Over The Line" המאפשרת לילדים לחלוק סיפורים על בריונות בין צעירים.
בעקבות ההתאבדות הושק פרויקט הנצחה בשם "Spirit Day" שקרא ללבוש סגול לאות הזדהות עם בני נוער שנפלו קובנות להומופוביה.
הפרויקט נתמך על ידי הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה, ידוענים מהוליווד, וכ-1.6 מיליון משתמשי פייסבוק.
היוזמה הבולטת ביותר בעקבות התאבדותו של קלמנטי היא זו של העיתונאי האמריקאי דן סבאג' אשר סיקר חלק ממקרי ההתאבדות והקים פרויקט באתר YouTube תחת השם "It Gets Better".
במסגרת הפרויקט קרא סבאג' לידוענים, פוליטיקאים ואזרחים להעלות סרטונים המספרים על חוויותיהם האישיות בתור בני נוער בארון במטרה לעודד בני נוער להט"בים.
לפרויקט נרתמו בין היתר ברק אובמה, הילרי קלינטון, גלוריה אסטפן, ניל פאטריק האריס, קייטי פרי, שרה סילברמן, גרג גרונברג, קשה, אדם למברט, ג'ול, סיה פרלר, צ'סטר בנינגטון, סיארה, קאת'י גריפין, כוכבי הסדרה "משפחה מודרנית" ואפילו קרמיט הצפרדע.
נוסף על ידוענים השתתפו בפרויקט כמה בישופים וצוות חברות כגון עובדי גוגל ועובדי פייסבוק, ורבים אחרים.
תאריךאירוע 19 בספטמבררייבי (מחדרה של ויי) צופה בהיחבא בקלמנטי מקיים יחסי מין ומודיע על כך בחשבון הטוויטר שלו.
21 בספטמבררייבי מנסה לצפות בקלמנטי פעם נוספת ומזמין את חבריו ברשת האינטרנט לצפות בווידאו בסטרימינג.
22 בספטמברקלמנטי קופץ למותו מגשר ג'ורג' וושינגטון.
27 בספטמברויי מסגירה עצמה למשטרה ומשוחררת בתנאים מגבילים.
28 בספטמבררייבי מסגיר עצמו למשטרה ומשוחרר בערבות.
29 בספטמברהמשטרה מודיעה על מציאת גופה בנהר ההדסון.
30 בספטמברהגופה מזוהה כזו של קלמנטי.
1 באוקטוברבאוניברסיטת רטגרס נערך טקס זיכרון לקלמנטי.
בימיו האחרונים של הרייך השלישי במאי 1945, הוכתה גרמניה בגל התאבדויות ברחבי המדינה.
הסיבות להתאבדויות היו רבות, אך הושפעו מהתעמולה הנאצית – בהתאם לערכיה של המפלגה הנאצית; מהתאבדותו של אדולף היטלר – כתגובה לכיבוש גרמניה הנאצית בידי בעלות הברית ותבוסתה במלחמת העולם השנייה; וכן מתחושת חוסר ביטחון והיעדר פרספקטיבה לעתיד.
מגזין "לייף" האמריקאי התייחס ב-14 במאי להתאבדויות ההמוניות – "בימיה האחרונים של המלחמה, ההכרה בתבוסתה המוחלטת של גרמניה הייתה יותר מדי עבור רבים מהגרמנים.
ללא הכידונים והמליצות שהעניקו להם כוח, הם לא יכלו לערוך חשבון נפש מול כובשיהם או מצפונם.
המוצא היה השיטה המהירה והבטוחה, במה שהגרמנים מכנים "selbstmord" (התאבדות), רצח עצמי".
הן החורבן והן הנכונות להתאבד היו רעיונות מרכזיים באידאולוגיה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היטלר עצמו הכריז על רצונו להתאבד במקום לנחול תבוסה, כבר בספטמבר 1939 במהלך הפלישה הגרמנית לפולין (שהובילה לפרוץ מלחמת העולם השנייה), ואף נאם בנושא ברייכסטאג: "אני לא רוצה להיות שום דבר מלבד החייל הראשון של הרייך הגרמני.
לכן לבשתי את הטוניקה שהייתה תמיד קדושה ויקרה ביותר עבורי.
לא אפשוט אותה עד שננצח, או שלא אחיה כדי לראות את היום ההוא!"
ככל שהתקרבה תבוסתה של גרמניה, הטיפו מנהיגיה שהתאבדות עדיפה על תבוסה.
היטלר הכריז ב-30 באוגוסט 1944 במהלך תדרוך צבאי: "זה לוקח רק שנייה.
ואז אתה נגאל ומוצא שלווה ושלום נצחי." בניגוד לאימפריה היפנית, סירבה גרמניה הנאצית להיכנע והמשיכה להילחם, על פי חזונו של היטלר שכלל רק שתי תוצאות אפשריות: ניצחון או חורבן; תומכים רבים של האידאולוגיה ושל המפלגה הנאצית קיבלו את המסר האפוקליפטי של המשטר הנאצי והביטו לעבר סוף חייהם.
לאחר שנים רבות של חשיפה לאידאולוגיה הנאצית שתיארה את העולם במונחים קיצוניים, ולאחר חוויות החודש האחרון של המלחמה – לרבים מהגרמנים המוות נראה כמו המוצא היחיד.
גורם נוסף שהוביל להלך רוח אובדני בגרמניה, היה העובדה שהנאצים הפיצו פחד מפני הצבא האדום הסובייטי.
כרוז תעמולה נאצי שהופץ בפברואר 1945 בשטחים הצ'כיים, למשל, הזהיר מפני "חבורת הרוצחים הבולשביקים", שניצחונם יוביל ל"שנאה שלא תיאמן, ביזה, רעב, יריות בצוואר, גירוש והשמדה" ופנה לגברים הגרמניים "כדי להציל נשים גרמניות מן הטומאה והטבח בידי כלבי הציד הבולשביקים".
במזרח גרמניה שהייתה נתונה לשלטון סובייטי, היו גרמנים שלא יכלו להתמודד עם נוכחותם של הסובייטים, שתוארו על ידי הנאצים כתת-אנושיים; ידועה במיוחד ההתאבדות ההמונית בדמין אחרי שחיילים סובייטים נכנסו אליה והחלו בביזה ובאונס.
אחת הפקידות בעיר שונלנקה (Schonlanke) במקלנבורג-מערב פומרניה הכריזה "מתוך פחד מהחיות האלה ממזרח, שונלנקרים (תושבי העיר) רבים סיימו את חייהם (כ-500 מהם!).
הפחד מהכיבוש הסובייטי היה כה גדול עד שההתאבדויות הגיעו גם למקומות הרבה מעבר להישג ידם של הסובייטים, למשל בהמבורג.
במקרים אחרים התנהגותם של החיילים הסובייטים שיחקה תפקיד – ובייחוד מעשי אונס, שהובילו לעיתים להתאבדויות, או התאבדות על מנת למנוע מראש מקרה כזה.
מלבד הזדהות עם המשטר השולט ועם המנהיגים הנאצים, סיבות להתאבדות כללו מניעים נוספים, כמו דיכאון שנגרם בשל המלחמה, בהשפעת הפצצות האוויריות ומראות ההרס לאחר המלחמה.
לקראת הכיבוש של בעלות הברית, הגרמנים אכסנו כמוסות ציאניד, ואף יש המספרים כי היטלר חילק לחבריו ומכריו (כפי שניתן לראות בסרט "הנפילה"), וכן שמועות כי במהלך הקונצרט האחרון של "הנוער ההיטלראי" בפילהרמונית של ברלין ב-12 באפריל 1945 הרעל ניתן לקהל.
מספר ההתאבדויות המרבי בברלין הגיע באפריל, כאשר 3,881 איש התאבדו במהלך הקרב על ברלין; סך הכל 7,057 מקרי התאבדויות דווחו בעיר במהלך השנה, כשבפועל המספרים היו בוודאי גבוהים יותר, אם כי לא ניתן היה לספור אותם במדויק עקב תנאי המלחמה.
בנוסף, נערכו התאבדויות משפחתיות שמרמזות על רמה גבוהה של הזדהות עם התעמולה הנאצית ביחס לסובייטים ותחושת חוסר האונים; בין מקרי המוות דווח שהן אמהות והן אבות רצחו את ילדיהם.
שלושת השלבים של גל ההתאבדויות
ניתן לחלק את גל ההתאבדויות לשלושה חלקים עיקריים.
תחילת ינואר 1945: הכוחות הסובייטים חזרו לניסיון נוסף של כיבוש גרמניה הנאצית על שטחיה במזרח פרוסיה ושלזיה, והיו מוכנים להתחיל השתלטות על שטחים אלה.
אפריל – מאי 1945: פקידים נאצים רבים, הן מהחלק העליון והן מהחלק התחתון של ההיררכיה המפלגתית.
לאחר הכיבוש הסופי של בעלות הברית.
נאצים בולטים רבים, חסידיהם, כמו גם אנשי הכוחות של גרמניה הנאצית התאבדו במהלך ימיו האחרונים של הרייך השלישי; אחרים התאבדו לאחר הכיבוש.
מתוך 41 מנהיגי המפלגה הנאצית בין השנים 1926 – 1945, שמונה שמו קץ לחייהם; 7 מתוך 47 בעלי דרגות גבוהות באס אס עשו גם כן, בנוסף למנהיגים משטרתיים ובנוסף למספר לא ידוע של פקידים נאצים בעלי דרגות נמוכות יותר.
מהצבא, 53 מתוך 554 התאבדו; מהלופטוואפה 14 מתוך 98 גנרלים ו-11 מתוך 53 מהקריגסמרינה.
רשימה מורחבת – מתאבדים נאצים.
התאבדות באמצעות שוטר היא התאבדות של אדם בה הוא גורם לשוטר לפעול כלפיו באלימות.
כמו בשיטות התאבדות רבות אחרות, הנוקט שיטה זו אינו שולט בתוצאה והוא מסתכן בפציעה קשה ובנכות.
נוסף לכך, המעשה גורם להשלכות קשות כלפי השוטר שהובל למצב בו הוא פוגע באזרח, בניגוד לרצונו.
התאבדות באמצעות שוטר מנצלת את המדיניות המשטרתית המאפשרת לאחראים על אכיפת החוק להשתמש בכוח קטלני (לרבות נשק חם) בנסיבות של איום כלפיהם או כלפי אחרים.
התרחיש הנפוץ ביותר הוא כיוון נשק אל עבר שוטר או חף מפשע, פעולה שעלולה לעורר באופן סביר שוטר לירות על המאיים כאקט של הגנה על עצמו או על קורבן פוטנציאלי.
גרסאות נוספות הקיימות להתאבדות מסוג זה הן למשל איום עם סכין או נשק קר אחר, ניסיון דריסה של שוטר או אדם אחר על ידי כלי רכב, או ניסיון להפעיל מטען חבלה (אמיתי או דמה).
דו"חות קרימינולוגיים מתארים פושעים שפעלו באלימות מכוונת כלפי שוטרים, באופן שהביא למותם.
לדברי המחברים מארק לינדזי ודייוויד לסטר מאוניברסיטת מקוי שביוסטון, אחד משני השוטרים שירו למוות בצ'ארלס ויטמן "צלף המגדל", האמין שוויטמן יכול היה לירות בהם אבל "הוא חיכה להם ורצה להיהרג".
בשנת 1976 נורה למוות בידי שוטרים מאל אוונס, שהיה מנהל הפקה וידיד של חברי להקת הביטלס; ישנם הסבורים כי זהו מקרה של התאבדות באמצעות שוטר, מאחר שאוונס החזיק אקדח אוויר אותו כיוון אל השוטרים וסירב להניח אותו.
כמה היסטוריונים סבורים שג'וזפה זנגארה, מי שרצח את ראש עיריית שיקגו אנטון צ'רמק, בניסיון להתנקש בחייו של הנשיא הנבחר אז פרנקלין רוזוולט, ניסה למעשה להתאבד באמצעות המשטרה.
התופעה תוארה בדו"חות חדשים משנת 1981, ובכתבים מדעיים החל משנת 1985. הביטוי הופיע בכותרות החדשות משנת 1987 לפחות.
למרות זאת, הביטוי לא הפך נפוץ עד תחילת המאה ה-21. ב-2003 אישר לראשונה חבר מושבעים בריטי שאדם התאבד באמצעות שוטר.
בשנת 2015 נופפה תושבת הצפון בסכין בתחנה המרכזית בעפולה ונורתה בפלג גופה התחתון.
הערכת השב"כ והמשטרה הייתה שמדובר בניסיון התאבדות ולא בפיגוע.
בשנת 2017 צעיר רץ לעבר חיילת במחסום חיזמא כשהוא אוחז סכין, הוא נורה ונהרג.
הצעיר השאיר אחריו מכתב התאבדות.
במאי 2023 רצה חיילת משוחררת לעבר מעבר מצודת יהודה כשהיא לובשת חג'אב ואוחזת באקדח וצעקה אללה אכבר.
התאבדותה של אמנדה טוד הוא מקרה התאבדות של נערה קנדית בעקבות בריונות רשת שזכה להד נרחב.
טוד תיעדה את סיפורה ביוטיוב בסרטון שזכה למספר רב של צפיות (מעל ל-13 מיליון צפיות), והוביל אנשים רבים לתעד את סיפוריהם בצורה דומה.
אמנדה טוד הכירה אנשים באתרי אינטרנט.
אחד מהם החמיא לה לאורך זמן באתר BlogTV, ולבסוף שכנע אותה לשדר באתר זה את עצמה חשופת חזה באמצעות מצלמת הרשת שלה.
לאחר מכן הזר החל לסחוט אותה, בעודו מאיים שיפרסם את התמונה לחבריה.
בחופשת חג המולד, דפקו שוטרים בארבע לפנות בוקר בדלתה, וכך גילתה שתמונתה פורסמה לכולם.
אמנדה סיפרה כי החלה להשתמש בסמים ובאלכוהול בעקבות המצוקה הרגשית שחוותה.
הוריה ניסו להעביר אותה לבית ספר אחר פעמיים.
אבל אותו הזר ארב לה, ופרסם את התמונה כתמונת הפרופיל שלו.
בעקבות התמונה הסתכסכה אמנדה גם עם תלמידי בתי הספר האחרים.
מצוקתה הנפשית הותירה אותה בודדה לגמרי.
התגובות שהמשיכה לקבל דרך האינטרנט הרעו את המצב.
תגובות אלה אופייניות לבריונות רשת.
טוד עברה לבית ספר חדש בפעם השנייה, שם הייתה יושבת לבדה בארוחות הצהריים.
לאחר חצי שנה, היא חזרה לדבר עם ידיד ישן, שהזמין אותה לביתו, בזמן שחברתו הייתה בחופשה, ושם קיימו יחסי מין.
שבוע לאחר מכן, אותו ידיד, מלווה בחברתו ו-15 אנשים נוספים, התעמת עם טוד בבית ספרה מול קהל תלמידים.
טוד הותקפה והוטחה ברצפה, בזמן שתלמידים מסביבה צילמו את המתרחש.
לאחר שאביה מצא אותה בתוך תעלה ואסף אותה לביתה, ניסתה טוד להתאבד בשתיית אקונומיקה, אך ניסיון ההתאבדות שלה נמנע.
לאחר שחזרה מבית החולים, נתקלה טוד בתמונות של אקונומיקה והעלאות בפייסבוק, בהן היא מתויגת, בצירוף קריאות המעודדות אותה להתאבד.
כחודש לפני מותה פרסמה את הסרטון שמספר את סיפורה, בו היא כלל לא מדברת, אלא רואים אותה מעבירה כרטיסים עליהם כתוב הסיפור בכתב ידה.
התאורה בחדר מעומעמת, והתמונה חתוכה מלמעלה כך שלא רואים את פניה במלואם.
ב-10 באוקטובר 2012 היא נמצאה ללא רוח חיים.
אנשים רבים ראו את הסרטון שלה, חלקם יצרו סרטונים בהשראתה, בהם גם הם מספרים את הסיפור שלהם עם כרטיסים.
המשטרה ניסתה לאתר את הזר שסחט אותה.
על המקרה עבדו כעשרים שוטרים.
יחידות משטרה הפועלות במרחב הווירטואלי הקדישו לעניין זמן רב.
קבוצת הרשת אנונימוס האשימה גבר קנדי במעשה הסחיטה, והוא נעצר על ידי המשטרה.
אנשים רבים חשו זעם כלפיו ואיימו על חייו.
האיש הודה בקשר צ'אט עם טוד, אך בסופו של דבר הוכח שלא הוא זה שסחט אותה וגרם לה להתאבד, והוא שוחרר.
באפריל 2014 נעצר אדם הולנדי ממוצא טורקי בחשד לאחריות למעשה ולמעשים דומים אחרים, לאחר משפט ארוך הוא הורשע במרץ 2017.
מהרגע שהסיפור התפרסם אנשים הביעו את צערם ורצו לעזור.
אנשים קיימו עצרות זיכרון, ואירועים לזכרה.
הסיפור התפרסם במדינות רבות כולל ישראל.
צעירים תיעדו את סיפורם דרך סרטוני יוטיוב עם כרטיסים כמחווה לאמנדה.
סרטונים רבים צולמו על תגובותיהם של צעירים לסיפור.
אנשים הצטערו לשמוע על המאורעות ורצו למצוא דרך למנוע הישנות מקרים דומים.
אנשים רבים גם הביעו את כעסם על אותם אנשים שהובילו להתאבדותה.
אמה הקימה לזכרה קרן שנועדה לעזור לפעול נגד בריונות ולעזור לנערים ונערות במצוקה.
בישראל פורסם סיפורו של ג'ורג' עמירה, נער שסבל מבריונות רשת וצילם את עצמו ליוטיוב, שם הוא מספר את סיפורו.
נשיא המדינה רובי רבלין ראה את הסרטון והזמין את ג'ורג'.
יחד הם צילמו סרט זהה לסרט הראשון, אך עם מסר מעודד.
התאבדות של טייס הוא אירוע שבו טייס גורם או מנסה לגרום להתרסקות מטוס, ובכך להתאבד, לעיתים אגב הריגת נוסעים במטוס או אנשים על הקרקע.
במקרים אחדים של חקירת אסון תעופה הגיעו החוקרים למסקנה שהאסון נבע מהתאבדותו של הטייס, ובמקרה של טיסה עם נוסעים הובילה גם למותם של הנוסעים.
כאשר הטייס לא הותיר מכתב התאבדות, החוקרים קובעים שזו הייתה התאבדות על סמך ממצאים שבידיהם, ובפרט נתוני הקופסאות השחורות שבמטוס שהתרסק, וכן מידע על חייו של הטייס שעשוי לסייע בביסוס השערה זו.
לעיתים ההתאבדות נותרת בגדר השערה, שיש החולקים על נכונותה.
דוגמה לכך היא טיסה 990 של איג'יפטאייר, שהתרסקה לאוקיינוס האטלנטי מול חופי ננטאקט, מסצ'וסטס באוקטובר 1999. כל 217 הנוסעים ו-10 אנשי הצוות שהיו על המטוס נהרגו.
הסיבה להתרסקות המטוס נותרה שנויה במחלוקת: רשויות התעופה האמריקניות טענו כי הסיבה הייתה מעשה רצח והתאבדות משום שבוצע על ידי טייס המשנה ג'מיל באטוטי, בעוד שרשויות התעופה המצריות טענו כי הסיבה להתרסקות הייתה ליקוי מכני.
ניסיון התאבדות שסוכל על ידי אנשי צוות אחרים התרחש בטיסה 350 של ג'פאן איירליינס.
במהלך הגישה לנחיתה בנמל התעופה טוקיו האנדה, הפעיל קברניט המטוס את מערכת היפוך דחף בעודו באוויר, מה שגרם להאטת מהירות המטוס.
טייס המשנה ומהנדס הטיסה ניסו לרסן אותו; למרות מאמציהם המטוס התרסק לים 300 מטר לפני תחילת מסלול הנחיתה.
מבין 174 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו 24 נוסעים.
התאבדותו של הטייס בדרך של ריסוק המטוס מובילה למותו ולמות נוסעי המטוס, אך במקרה של פיגועי 11 בספטמבר הייתה זו מטרה משנית, והמטרה העיקרית (של המחבלים שהשתלטו על תא הטייס והפכו לטייסים בפועל) הייתה לפגוע במבנים שעל הקרקע שבהם התנגש המטוס.
למניעת מקרים כאלה נקבעו נהלים לטיפול בסטייה חריגה של מטוס נוסעים מנתיבו, ובכלל זה הזנקת מטוסי קרב לעבר מטוס הנוסעים.
במלחמת העולם השנייה הפעילה יפן טייסי קמיקזה - טייסים מתאבדים שנשלחו להתנגש עם מטוסיהם עמוסי הדלק באוניות אמריקאיות על מנת לפגוע בהן.
למניעת התאבדות של טייס במטוס נוסעים קובעים כללי רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית שבמקרה שאחד משני הטייסים יוצא מתא הטייס, חייב איש צוות אוויר אחר להחליפו, עד לחזרתו לתא הטייס.
בתחילה כלל זה לא נדרש באירופה, אך בעקבות מסקנות החוקרים, לפיהן טייס המשנה בטיסה 9525 של ג'רמנווינגס ניצל את שהייתו לבד בתא הטייס כדי לרסק את המטוס, הודיעו חברות תעופה אירופיות אחדות על כוונתן לאמץ את הנוהל האמריקאי, וב-27 במרץ 2015 פרסמה הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה (EASA) המלצה לנוהל דומה.
בסיפור הפותח את הסרט "סיפורים פרועים" נוסעיו של מטוס נוסעים מגלים בהדרגה שלכל אחד מהם יש בעברו קשר עם אדם בשם גבריאל פסטרנק, וכל אחד מהם העניק לפסטרנק חוויה שלילית.
הדיילת מגלה לנוסעים שאין זו מקריות: פסטרנק הוא הדייל הראשי בטיסה זו, והוא השתלט על תא הטייס ומוביל את המטוס להתרסקות.
התאבדות חקלאים בהודו זוכה לתשומת לב ציבורית, עקב היקפה ומניעיה.
בשנת 2012 המשרד לרישום פשעים בהודו דווח על 13,754 התאבדויות של חקלאים.
יחס המתאבדים נע בין 1.4-1.8 לכל 100,000 תושבים במשך תקופה של 10 שנים מ-2005. ביחס לשאר האוכלוסייה גבוה שעור ההתאבדות אצל חקלאים בכ-23%.
בהודו, כ-60% מהאוכלוסייה נשען על חקלאות כמקור פרנסה ישיר או עקיף, והיא מהווה כ-18% מהתוצר המקומי הגולמי.
התאבדות חקלאים מהווה 11.2% מכלל ההתאבדויות במדינה.
חוקרים העלו השערות שונות ולפעמים סותרות באשר לסיבה לתופעה, ביניהן אנומליות בגשמי המונסון, לחץ נפשי עקב חובות גדולים, גידולים מהונדסים גנטית, מדיניות ממשלתית, בריאות נפשית, בעיות משפחה, הרגלי שתייה והימורים ועוד.
בשנת 2020 חלה עלייה במקרי ההתאבדויות של חקלאים בהודו, וזו הייתה אחד הגורמים למחאת החקלאים.
הת'ר כריסטין סירס הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון בריטית.
סירס נולדה בלונדון, לאחר סיום בית הספר המרכזי לדרמה, החלה להופיע בתיאטרון, בין השאר למול ריצ'רד ברטון במחזה "הבט אחורה בזעם" של ג'ון אוסבורן בהחליפה את מרי יור.
ב-1957 הופיעה בסרט "סיפורה של אסתר קוסטלו" לצידה של ג'ואן קרופורד וגילמה נערה שהפכה לעיוורת חרשת ואילמת לאחר תאונת פיצוץ בילדות.
היא הצטיינה בסרט בעיקר בהבעות פנים בתמונות תקריב.
על משחקה בסרט זה קבלה את פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי לשנת 1957 והייתה מועמדת בקטגוריה זו לפרס גלובוס הזהב.
ב-1959 הופיעה לצידו של לורנס הארווי בסרט מקום בצמרת כסוזן בראון, בתו של האדם העשיר בעיר שבעלה בוחר בה לאישה רק לטפס במעמד החברתי שלו ולהגיע ל"מקום בצמרת".
ב-1960 הופיעה בסרט "בנים ואוהבים" המבוסס על ספרו של ד.ה.
ב-1962 הופיעה בסרט פנטום האופרה בתור זמרת האופרה שהפנטום מתאהב בה.
לאחר מכן הופיעה בתיאטרון ובהפקות טלוויזיה של ה-BBC.
מתה בגיל 58 מקריסת מערכות.
בעיית ההתאבדות בקוריאה הדרומית נרחבת וקשה במיוחד.
קוריאה הדרומית בעלת שעור ההתאבדויות השני בגובהו בעולם על פי WHO, והגבוה ביותר בין חברות ה-OECD.
אחד הגורמים המעלים את שעור ההתאבדויות הכללי בקוריאה הדרומית ביחס לשאר מדינות העולם המפותח, הוא שעור גבוה של התאבדויות בקרב קשישים.
על פי הערכות, השכיחות בקרב קשישים דרום קוריאנים מושפעת מעוני, עם כמעט חצי מאוכלוסיית הקשישים אשר חיים מתחת לקו העוני.
בשילוב עם רשת ביטחון כלכלית-חברתית לקויה לקשישים, התוצאה היא שרבים מעדיפים להרוג את עצמם כדי לא להיות עול כלכלי על משפחותיהם, שכן המבנה החברתי הישן שבו ילדים דואגים להוריהם, דעך באופן משמעותי במאה ה-21. בהתאמה לאמור, אנשים המתגוררים באזורים כפריים נוטים להיות בעלי שיעורי ההתאבדות גבוהים יותר.
עם זאת, מאמץ הממשלה להקטין את שיעור ההתאבדויות הראה יעילות ב-2014, כאשר היו 27.3 התאבדויות ל-100,000 אנשים, ירידה של 4.1% מהשנה הקודמת (28.5) והוא השעור הנמוך ביותר ב-6 השנים שמאז 2008 (שבו נרשם שעור של 26.0).
שיעוריהן של התאבדויות ונטיות אובדניות בקרב בני נוער לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים וקווירים (להטב"ק) גבוהים יחסית לכלל האוכלוסייה, ולבני נוער להט"בים יש את אחד מהשיעורים הגבוהים ביותר של ניסיונות התאבדות.
על פי מחקרים לאורך השנים, הדבר קשור לתרבויות הטרוצנטריות ולהומופוביה ממוסדת לעיתים קרובות ממניעים דתיים, לרבות השימוש בנושאי זכויות להט"ב כטריז פוליטי, בהם במאמצים של פוליטיקאים שמרנים-דתיים לעצור את הלגליזציה של הנישואים חד-המיניים.
בריונות והטרדות כלפי אנשי להט"ב ואלימות נגד להט"ב הוכחו כגורם התורם להתאבדויות רבות, גם אם לא כל ההתקפות התייחסו באופן ספציפי למיניות או למגדר של המותקפים.
לאחר סדרה של התאבדויות בתחילת שנות ה-2000, תשומת לב רבה התמקדה יותר בסוגיות ובגורמים הבסיסיים, במאמץ להפחית את ההתאבדויות בקרב בני הנוער הלהט"בים.
מחקר של "פרויקט הקבלה המשפחתית" הראה כי "קבלה של ההורים, ואפילו נייטרליות, ביחס לנטייה המינית של הילד" יכולה להוריד את שיעור ההתאבדות.
הדבר עולה בקנה אחד עם ממצאי סקר גדול בקרב מבוגרים אמריקאים, אשר מצאו שיעורים גבוהים יותר של הפרעות במצב הרוח והחרדה, גורמי סיכון מרכזיים להתנהגות אובדנית, בקרב מי שמזדהים כהומואים, לסביות וביסקסואלים, במיוחד בקרב גברים.
על פי "הברית הלאומית לפעולה למניעת התאבדויות" (National Action Alliance for Suicide Prevention), אין נתונים לאומיים (לגבי ארצות הברית) בנוגע לשיעורי ההתאבדויות בקרב קהילת הלהט"ב בכלל, או בקרב תתי-קבוצות של קהילה זו (בהם בני נוער או קשישים).
בין השאר משום שאין הסכמה על גודל שיעורה המדויק של קהילת הלהט"ב בקרב האוכלוסייה הכללית (שכן חלק לא מבוטל ממנה לא יצא מהארון), וגם בקרב מי שכן מזדהים באופן גלוי כאנשי להט"ב - תעודות פטירה אינן כוללות מידע אודות נטייה מינית.
במחקר שנערך ב-1986 נכתב כי במחקרים קודמים שנערכו בקנה מידה גדול ואשר עסקו בנושא התאבדויות לא "התייחסו לנטייה מינית בניתוח הנתונים שלהם".
בקרב צעירים הומואים, לסביות וביסקסואלים יש שיעור גבוה יותר של ניסיונות התאבדות מאשר בקרב בני נוער הטרוסקסואליים.
המרכז למניעת התאבדויות שילב מספר מחקרים יחדיו, ועל פיהם העריך כי בין 5 ל-10 אחוזים מבני הנוער להט"בים ניסו להתאבד - שיעור הגבוה פי 1.5 עד 3 מבקרב נוער הטרוסקסואלי.
על פי מחקר של ממשלת ארצות הברית, שפורסם ב-1989, בני נוער להט"בים נוטים פי 4 יותר להתאבד מאשר צעירים אחרים.
על פי דו"ח לשנת 2017 של המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן בארצות הברית, 47.7% מהתלמידים הלהט"בים דיווחו ששקלו התאבדות, 38% הכינו תוכנית מעשית לביצוע ההתאבדות, 23% ביצעו בפועל ניסיון התאבדות ו-7.5% בצעו ניסיון התאבדות שחייב טיפול רפואי, בשנה שלפני הסקר, לעומת 13.3%, 10.4%, 5.4% ו-1.75, בהתאמה, בקרב ההטרוסקסואלים.
יש המעריכים ששיעור ההתאבדות אף גבוה יותר, מכיוון שלגבי חלק מהמתאבדים מקבוצת הלהט"ב לא היה ידוע שהם משתייכם לקבוצה.
על פי מחקר שנערך בטאיוואן, 1 מתוך 5 טאיוואנים להט"ביים (20%) ניסה להתאבד.
מקרים מפורסמים של התאבדויות של להט"בים כוללים את התאבדותו של טיילר קלמנטי, התאבדותו של ג'יידן בל, וההתאבדויות של ג'סטין פשנו, אלן טיורינג, סארה חגאזי, הארט קריין, איילול ג'נסן ולילה אלקורן.
אובדנות בקרב בני נוער טרנסג'נדרים
בני נוער טרנסג'נדרים מצויים בסיכון מוגבר לניסיונות אובדניים ולהתנהגויות של פגיעה עצמית בהשוואה לבני נוער סיסג'נדרים.
מעל לרבע מבני הנוער הטרנסג'נדרים דיווחו על היסטוריה של לפחות ניסיון אובדני אחד, ובכ-40% מהם נמצאה היסטוריה של התנהגויות פגיעה עצמית.
השכיחות גבוהה יותר של מחשבות אובדניות ושל בעיות בריאות הנפש בקרב בני נוער להט"בי, בהשוואה לבני-גילם ההטרוסקסואליים, מיוחסת ללחץ מיעוטים (Minority Stress).
אף על פי שרק במחקרים אחדים זוהו גורמי סיכון לאובדנות בקרב בני נוער טרנסג'נדרים, נתונים מצביעים על כך שהתעללות מילולית ופיזית שמופנית כלפי להט"בים על ידי הוריהם, תחילת ההתבגרות המינית, התאמה מגדרית, דיספוריה מגדרית, הבדלים מגדרים ונטייה מינית מנבאים אובדנות בקרב אוכלוסייה זו.
מחקרה של קייטלין רייאן, עובדת סוציאלית קלינית באוניברסיטת סן-פרנסיסקו (SFSU), היה המחקר הראשון שנערך אודות ההשפעה של קבלת ודחייה של בני נוער להט"בי מצד משפחותיהם על בריאותם, בריאותם הנפשית ורווחתם לרבות התאבדויות, HIV/איידס ונטישה.
הומופוביה ממוסדת או מופנמת עלולות להוביל בני נוער להט"בים שלא לקבל את עצמם ולפתח קונפליקטים פנימיים עמוקים לגבי הנטייה המינית שלהם.
התגובות המשפחתיות לזהויות הנוער הלהט"בי שונות מאדם לאדם בעודן נעות בין קבלה לדחייה על הסף של האדם הנכלל בקהילת הלהט"ב.
"קשר משפחתי" דווח כגורם חשוב בחיי נוער להט"בים בעודו מסייע לביסוס בריאות נפשית חיובית.
אחת התוצאות השליליות של בני נוער להט"בים המתבלטים בקרב בני משפחתם בזהותם המינית או זהותם המגדרית היא הסיכון לגירושם מבתיהם אשר הוכח כמוביל לכך שבעודם נותרים ללא תמיכה וקבלה של משפחתם, סביר יותר שיפנו לפגיעות בחייהם.
בקרב צעירים טרנסג'נדרים, השפעות אלו בולטות עוד יותר, בעוד צעירים טרנסג'נדרים הנתמכים על ידי הוריהם, מוגדרים בסיכוי נמוך ב-93% ביצוע התאבדות (הבדל פי 14).
היו שהסבירו את העלייה בשיעורי ההתאבדות בקרב נוער להט"ב בירידת גיל היציאה מהארון המביאה איתה הטרדות.
מודל רגישות-דחק מצביע על כך שרגישות מולדת תורמת להתפתחויות של סרטן, מחלות לב והפרעות נפשיות כמו דיכאון קליני - גורמי סיכון להתאבדות.
כמויות שונות של מתח סביבתי מגבירות את הסבירות להתפתחויות של גורמי סיכון אלו.
תיאורית הדחק של המיעוט (Minority stress) מצביעה על כך שהשתייכות למיעוט מובילה ליותר אפליה מהסביבה החברתית, מה שמוביל למתח גדול יותר ולבעיות בריאותיות.
בהיעדר יכולות גבוהות לויסות רגשי, הדבר עלול להוביל לפגיעה בבריאות הנפש.
כמו כן, על פי Differential susceptibility hypothesis, התפתחותם הגופנית והנפשית של אנשים מסוימים תלויה במידה רבה, לטוב ולרע, בסביבתם.
כלומר, מצבם הבריאותי של אנשים בעלי רגישות גבוהה יהיה מעל מהממוצע בסביבות תומכות מאוד, ומתחת לממוצע בסביבות עוינות ואלימות.
מודל זה עשוי לעזור להסביר את הבעיות הבריאותיות הייחודיות אשר משפיעות על להט"בים, לרבות המקרים הרבים של ניסיונות התאבדות (בהשוואה לאוכלוסייה הכללית).
עבור בני נוער בגיל ההתבגרות, הסביבות החברתיות הרלוונטיות ביותר הן המשפחה, השכונה ובית הספר.
בריונות נוער - הנפוצה ביותר בקרב צעירים המשתייכים למיעוטים מיניים - היא לחץ מתמשך שעלול להגביר את הסיכון להתאבדות, על פי מודל רגישות-דחק.
במחקר שנערך בקרב להט"בים אמריקאים בגיל ההתבגרות, בחן מארק הטזנבלר את השפעת הסביבה החברתית ברמת המחוז.
הוא גילה כי סביבה חברתית שמרנית מעלה את הסיכון להתנהגות אובדנית בקרב כל בני הנוער, וכי השפעה זו חזקה ביותר בקרב בני הנוער הלהט"בים.
יתר על כן, הוא גילה כי הסביבה החברתית היא אחד מהגורמים לריבוי המקרים של התנהגות אובדנית בקרב להט"בים (בהשוואה לאוכלוסייה הכללית).
האצנבהלר גילה גם כי לגורמים כלכליים וחברתיים יש השפעה על ריבוי המקרים, אולם "זהות להט"בית נותרה כלי חיזוי משמעותי עבור ניסיונות התאבדות".
מחקר בינלאומי מצא הבדלים משמעותים בין בני נוער להט"בים בעלי נטיות אובדניות לעומת בני נוער הטרוסקסואלים אובדניים.
על פי המחקר, קיימת סבירות גבוהה יותר שבני נוער להט"בים בעלי נטיות אובדניות יביעו את הנטיות הללו, יחפשו חברים חדשים ברשת האינטרנט וימצאו תמיכה מקווננת לעומת בני נוער הטרוסקסואלים אובדניים כתוצאה מארגוני להט"ב מקוונים המכוונים במיוחד עבור הקהילה.
בכל מדינות ה-OECD, לגליזציה של נישואים חד מיניים קשורה להפחתה בשיעור ההתאבדות של בני נוער להט"בים בגילאי 10–24, כאשר קשר זה נמשך לטווח הבינוני.
הקמת הזכות החוקית לנישואים חד מיניים בארצות הברית קשורה להפחתה ניכרת בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים, כאשר ההשפעה מתרכזת בקרב ילדים בעלי נטייה חד מינית.
מחקר שנערך בנתונים ברמה ארצית בין 36 מדינות ה-OECD בשנים 1991 עד 2017 קבע כי לגליזציה של נישואים חד מיניים הפחיתה את שיעור ההתאבדות של בני 10–24 ב-1.191 מקרי מוות בקרב 100,000 בני נוער, השווה לירידה של 17.90% אחוז.
ירידה זו הייתה הבולטת ביותר בקרב גברים ששיעור ההתאבדות ירד עבורם ב-1.993 לעומת ירידה של 0.348 בקרב נשים, המקבילה לירידות של 19.98% ו-10.90% בהתאמה.
המחקר פעל על ידי ניצול גורמים נפוצים בשיעור ההתאבדות של בני הנוער לאורך זמן בין מדינות המדגם על מנת להעריך כלכלית מה היה שיעור ההתאבדות בהיעדר לגליזציה של נישואים חד-מיניים במדינות ובשנים שבהן נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים.
לאחר מכן ניתן היה להסיק מההשפעה של לגליזציה של נישואים חד מיניים על ידי השוואת אומדן הפקטואלי המשוער לנתונים שנצפו לאורך זמן, ובכך לאפשר לפרש מסקנות סיבתיות.
מכוח עיצוב זה קבעו החוקרים כי ההתאחדות נמשכה לפחות לטווח הבינוני, וכי מדינות שאימצו לאחרונה נישואים חד-מיניים (הולנד הייתה המדינה הראשונה שהתירה חוקית נישואים חד-מיניים בשנת 2001, וכפי בשנת 2017, 18 מתוך 36 מדינות המדגם הלכו בעקבותיה) חוו ירידות משמעותיות בהתאבדויות בני נוער.
ממצאים אלה הצביעו על כך שגם לגליזציה עתידית במדינות מפותחות אחרות תביא לירידה בהתאבדות הצעירים לאורך זמן.
האופן ההדרגתי שבו הוקמו נישואים חד מיניים בארצות הברית (התרחבות ממדינה אחת ראשונה בשנת 2004 לכל 50 המדינות בשנת 2015) אפשר לחוקרים להשוות את שיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים בכל מדינה לאורך תקופת הזמן הנחקרת.
לאחר שהוקמו נישואים חד מיניים במדינה מסוימת, הפחתה בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים באותה מדינה הפכה לצמיתות בעוד כי לא נרשמה הפחתה בשיעור ניסיונות ההתאבדות בקרב ילדים במדינה מסוימת עד שהמדינה הכירה בנישואים חד מיניים.
החוקר הראשי של המחקר ציין כי "חוקים שיש להם את ההשפעה הגדולה ביותר על מבוגרים הומוסקסואלים עשויים לגרום לילדים הומואים להרגיש תקווה רבה יותר לעתיד".
מגדר עשוי להוות גורם סיכון לאובדנות בקרב בני נוער טרנסג'נדרים.
לאור הציפיות החברתיות מבני נוער לנהוג באופן התואם את מראם החיצוני (כלומר את המין בלידתם), כאשר הם אינם נוהגים כך, הם נאלצים להתמודד עם השלכות חברתיות שליליות, ואלו מגבירות את סיכוייהם להתאבדות.
להתעללות הורית מילולית ופיזית, היעדר קורת גג, חיים במערכת אומנה ועיסוק בפשע יש קשר ישיר עם האפליה החברתית המופנית כנגד בני נוער שזהותם המגדרית אינה תואמת את מינם.
רשת התמיכה החברתית הדלה שלהם מקושרת עם בריאות נפשית ירודה יותר, וכך הם מצויים בסיכוי גבוה יותר להתאבדות.
מחקרים מראים שישנו קשר בין התבגרות מינית לבין אובדנות.
התבגרות מינית עלולה לגרום למצוקה חמורה בקרב בני נוער טרנסג'נדרים, אשר עשויה, בתורה, להוביל לפגיעה באיברי המין ואף להתאבדות.
פניה לטיפול המדכא את ההתבגרות המינית במהלך גיל ההתבגרות נמצאה מקושרת עם סיכויים נמוכים יותר למחשבות אובדניות לאורך החיים.
לפיכך, מוצע שטיפול לדיכוי ההתבגרות המינית עשוי להביא לתוצאות חיוביות של בריאות נפשית.
יתרה מכך, ניתוח להתאמה מגדרית מקושר אף הוא עם שיפור הבריאות הנפשית בקרב בני נוער טרנסג'נדרים.
הנתונים גם מראים שלטרנסג'נדרים מאישה לגבר (Female-to-male, FTM) סבירות גבוהה יותר להרגיש חוסר ביטחון, ובשל כך להיות פגיעים יותר לניסיונות אובדניים, בהשוואה לטרנסג'נדרים מגבר לאישה (Male-to-female, MTF).
גורמים ביולוגיים עשויים להוות אף הם גורמי סיכון להתנהגות אובדניות בקרב נשים.
בהקשר לשאלה האם טיפולים לדיכוי ההתבגרות המינית וניתוח להתאמה מגדרית בקרב בני נוער מצריכים הסכמת הורים נמצא כי להתעללות הורית השלכות שליליות על בריאותם הנפשית ועל האובדנות של בני נוער טרנסג'נדרים, ובהתאם, קבלת הסכמת הורים עלולה להיות קשה.
למרות זאת, מחקרים אמפיריים מצביעים על כך כי בני נוער אכן מסוגלים לקבל החלטות הקשורות לטיפול רפואי כשם שמבוגרים עושים זאת, ויש לבחון כל מקרה לגופו על ידי המדינה.
קבלת החלטות הנוגעות לסיכונים ותועלות של הליכים אלו ללא הסכמת הורים צריכה להיעשות בזהירות, מאחר שבנוסף לסיכונים הבריאותיים הרגילים הכרוכים בכל הליך רפואי, בהליכים אלו ישנו פוטנציאל גם להשלכות פסיכולוגיות, חברתיות וכלכליות.
לפיכך, מומלץ שבני נוער שאין להם תמיכה משפחתית יפעלו להשגת תמיכה חברתית עם תחילת הטיפולים.
גורם סיכון נוסף לאובדנות בקרב בני נוער טרנסג'נדרים הוא קיומה של דיספוריה מגדרית, המוגדרת כחוסר נוחות או חרדה, המתקיימת במצבים שבהם אין הלימה בין מינו הביולוגי של אדם לבין חוויית המגדר הפנימית שלו, היוצרת ליקוי תפקודי.
עקב מצוקה זו, הדימוי הגופני – רגשותיו של אדם כלפי מראהו החיצוני ותפיסתו את האופן שבו אחרים תופסים אותו – הוא בעל חשיבות רבה במצבי דיספוריה גופנית.
בתוך כך, מעבר לקיומם של הבדלים פיזיולוגיים מהותיים בין גברים לנשים, בחברה קיימת גם מערכת של כללים ומנהגים הנוגעים לאופן שבו גברים ונשים מצופים להתנהג.
כאשר אדם משנה את מין לידתו, הוא נוהג בסתירה לרבים מאותם כללים ומנהגים.
נטייה מינית עשויה אף היא להיות קשורה במחשבות אובדניות.
ישנם מחקרים שהציעו שבני נוער טרנסג'נדרים שמזדהים כהומואים, לסביות או ביסקסואליים/ביסקסואליות עלולים להיות בסיכון מוגבר למחשבות אובדניות בהשוואה לבני נוער שאינם משתייכים לקטגוריות מיעוט של נטייה מינית.
לטענת ג'ו מוגהאם, דירקטור ארגון הצדקה הבריטי Good Law Project , פסק הדין בל נגד טביסטוק שקבע כי נוער טרנסי לא יכול להסכים לטיפול במעכבי התבגרות (החלטה שנהפכה בערכאה גבוהה יותר כשנה מאוחר יותר), הוביל לעלייה של עשרות מונים במקרי התאבדות בקרב נוער טרנסי.
מוגהאם טוען כי דיבר עם שני חושפי שחיתויות ב-NHS, וכי אלו סיפרו לו כי הארגון מתעלם מהנתונים ואף ניסה להסתיר אותם.
פרופ' לואיס אפלבי הגיב לטענות בדו"ח מיוחד וטען שהנתונים אינם תומכים בטענה שהייתה עלייה במקרי ההתאבדויות בעקבות פסק הדין.
מאמר משנת 2024 בכתב העת Nature Human Behaviour מצא כי חקיקה אנטי-טרנסית מובילה לעלייה של עשרות אחוזים בשיעור הניסיונות האובדניים בקרב נוער טרנסג'נדרי.
התערבויות טיפוליות עם בני נוער טרנסג'נדרים ועם הוריהם, כאחד, צריכות לכלול התייחסות פסיכו-חינוכית למספר היבטים.
יש להתייחס להשלכות השליליות של התעללות (פסיכולוגיות, מילולית ופיזית), לאופן שבו גופם של בני נוער משתנה במהלך תהליך שינוי המין במטרה להעלות את הדימוי הגופני שלהם וכן לדרכי ההתמודדות עם הדחק המתעורר לנוכח חיים עם אדם טרנסג'נדר.
כמו כן, על בעלי מקצוע מתחום בריאות הנפש לעבור הכשרה מתאימה לעבודה עם בני נוער טרנסג'נדרים על מנת לסייע להפחתת המצוקה הפסיכולוגית שלהם ולצמצום את הסבירות שיציגו התנהגות אובדנית.
מחקרים נוספים אף מראים כי ישנו מתאם שלילי בין שימוש בשם הנבחר על ידי הנער/ה הטרנסג'נדר/ית בכמה שיותר הקשרים הוא לבין סימפטומים דיכאוניים ומחשבות והתנהגויות אובדניות בקרב בני נוער טרנסג'נדרים.
כלומר, ככל שנעשה יותר שימוש בשם הנבחר, כך מופיעים פחות סימפטומים דיכאוניים ומחשבות והתנהגויות אובדניות.
לא זו בלבד, אלא שהוצע שמערכות חינוכיות יעבדו באופן ישיר עם בני נוער טרנסג'נדרים, משפחותיהם, חבריהם ורשתות תמיכה נוספות בחייהם, כמו גם עם בעלי מקצוע וראשי קהילה, על מנת לפתח מדיניות ותוכניות יעילות, שיסייעו ליצירת סביבה בית ספרית תומכת.
הארגון הוא ללא מטרות רווח הפועל בארצות הברית, ומציע סיוע מסביב לשעון למניעת התאבדויות בקרב בני נוער להט"בים.
הפרויקט הציב לעצמו מטרה "לשים קץ להתאבדות בקרב צעירים להט"בים על ידי מתן סיוע ותמיכה מצילי חיים ...
קהילה וירטואלית, תוכניות תמיכה ותוכניות חינוכיות היוצרים סביבה בטוחה, תומכת וחיובית לכולם".
"It Gets Better" הוא מיזם אינטרנטי אמריקאי ללא מטרות רווח, שנוסד על ידי איש התקשורת דן סאבאג' ובן-זוגו טרי מילר ב-21 בספטמבר 2010, כתגובה למספר מקרי התאבדות של בני נוער שהיו קורבנות של מעשי בריונות על רקע היותם הומוסקסואלים, או משום שחבריהם ללימודים חשדו בהיותם בעלי נטייה חד מינית.
הפרויקט גדל בקצב מהיר: מעל 200 סרטונים הועלו לרשת במהלך השבוע הראשון, וערוץ היוטיוב של הפרויקט הגיע למספר המרבי של 650 סרטוני וידאו בשבוע שלאחר מכן.
כיום, לפרויקט יש אתר אינטרנט משלו בשם, "It Gets Better Project", אשר כולל למעלה מ-50,000 ערכים מאנשים מכלל הנטיות המיניות, לרבות ידוענים רבים.
בקטעי הווידאו שבאתר צפו למעלה מ-50 מיליון גולשים.
ספר של מאמרים מהפרויקט יצא לאור במרץ 2011. בשנת 2012, האקדמיה לטלוויזיה, אומנויות ומדעים העניקה לפרויקט את "פרס המושל" בטקס פרסי האמי ה-64, בגין "שימוש אסטרטגי, יצירתי ועוצמתי של התקשורת על מנת לחנך ולהעניק השראה" על פי יו"ר ומנכ"ל האקדמיה ברוס רוזנבלום.
מקבלי החלטות מדיניים דנו שוב ושוב במספר אפשרויות לגיבוש מדיניות לטיפול בתופעה.
בהם היו שדגלו בהתערבות בשלב שבו בני-הנוער כבר נמצאים במצב של אובדנות (למשל, באמצעות שירותי עזרה נפשית בטלפון לאנשים שבמצוקה), בעוד שאחרים תמכו בתוכניות שמטרתן הגברת הנגישות של בני נוער להט"בים לשירותים מקצועיים המסייעים במניעת התאבדויות (למשל, באמצעות קבוצות תמיכה).
אחת מהאפשרויות המוצעות היא העברת מורים ויועצים בבתי הספר ותיכונים הכשרה עבור רגישות כלפי נוער להט"בים וירכשו כלים להתמודד עם ביריונות בקרבם.
במחקר שנערך על ידי פסיכולוגית בית ספר אנסטסיה הנן נמצא כי קיימת התאמה ברורה בין מורים המשמיעים הערות הומופוביות, או שאינם מגיבים כאשר תלמידים משמיעים הערות מסוג זה, לבין רגשות שליליים שיש לבני נוער להט"בים בנוגע לזהותם המינית.
כמו כן, מספר חוקרים מצאו כי נוכחותו של איש סגל בבית הספר המציג תמיכה בקהילת הלהט"ב היא בעלת "תוצאות חיוביות עבור בני הנוער הלהט"בי".
בדו"ח בנושא פסיכולוגיה בבתי ספר משנת 2006, המצוטט על ידי פרויקט טרוור, נכתב כי "קיימת סבירות שרק שליש מהצעירים הלהטב"קים, הסבורים כי יש להם רק איש סגל אחד שעימו הם יכולים לדבר על בעיותיהם, ידווח על ניסיונות התאבדות (לעומת אלו שיש להם תמיכה שכזו)".
אפשרות נוספת המוצעת לעיתים קרובות היא הענקת תמריצים כספיים לבתי ספר המקימים או תומכים בפעילויות Gay–straight alliances (בראשי תיבות: GSA) המשותפות לסטודנטים סטרייטים ולהט"בים הנועדו להעניק רשת תמיכה חברתית לתלמידים להט"בים.
ג'וזף קוצ'יו ואליזבת דיאז, חוקרים עבור The Gay, Lesbian and Straight Education Network, מצאו בסקר ארצי כי "תלמידים בבתי ספר בהם ישנם פעילויות "GSA" נוטים פחות להרגיש לא בטוחים, להבריז מהלימודים, וסביר יותר שירגישו שייכים בבית הספר שלהם, לעומת תלמידים בבתי ספר ללא פעילויות כאלה".
מחקרים הראו כי שוליות והדרה חברתית בבית הספר פוגעת מבחינה פסיכולוגית בתלמידים להט"בים, וכי פעילויות "GSA" וקבוצות דומות של תמיכת עמיתים יכולות לשמש בצורה יעילה כמקור לתמיכה פסיכוסוציאלית.
אנשי חינוך יכולים להיות כיעילים בסיוע למתבגרים בעלי התמודדות עם נטייתם המינית או זהותם המגדרית ולשאלות הנלוות אליהם לעיתים.
מחקרים מצאו כי הכללת חינוך בנושא מיניות ומגדר יכולה לסייע במניעת מתבגרים להתאבדות, שימוש בסמים, לחסרי בית ובעיות פסיכולוגיות רבות.
המאמר "Van Wormer & McKinney" משנת 2003, קובע כי הבנת סטודנטים להט"בים היא הצעד הראשון למניעת התאבדות.
במהלכו, ציין גישה להפחתת נזקים, אשר פוגשת את התלמידים היכן שהם רוצים לצמצם כל נזק מתמשך הקשור להתנהגויותיהם, ומצהיר כי יצירת סביבה תומכת ומגוונת מבחינה תרבותית היא קריטית לקבלה חברתית במסגרת חינוכית.
העסקת מורים להט"בים לשמש מודלים לחיקוי נמצאה כתמיכה ישירה בקרב תלמידי להט"ב.
חוקרים מציעים להכליל פאנלים המשוחחים על אנשי להט"ב ברחבי מכללות או אוניברסיטאות לניהול דיונים בכיתה.
לדברי החוקר רוב קאבר, מודלים לחיקוי ומשאבים יעילים לבני נוער להט"בים רק אם הם "נמנעים משכפול סטריאוטיפים ומספקים ייצוגים חזותיים ונרטיביים כדי לאפשר הזדהות רחבה".
בני נוער בעלי "PFLAG" (הורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים) הוא משאב אפשרי לקידום דיונים ותפקידי מנהיגות לתלמידים להט"בים.
הת'ר סמול היא זמרת ושחקנית אנגלייה.
סמול נולדה ב-20 בינואר 1965 בלונדון שב.
בנוסף, סמול חברה בלהקת אם פיפל.
ב-2000, הוציאה את אלבום המוזיקה הראשון שלה, Proud.
בין השירים שבאלבום המוזיקה, מופיע השיר "Proud".
ב-24 ביולי 2006, הוציאה את אלבום המוזיקה השני שלה, Close to a Miracle.
ב-29 ביולי 2022, היא הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, Colour My Life.
הת'ר קוקס ריצ'רדסון היא היסטוריונית אמריקאית ופרופסור להיסטוריה במכללת בוסטון, שם היא מעבירה קורסים על מלחמת האזרחים האמריקאית, תקופת השיקום, המערב האמריקני והאינדיאנים במישור.
בעבר לימדה היסטוריה ב-MIT ובאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט .
ריצ'רדסון חיברה שישה ספרים על היסטוריה ופוליטיקה.
היא מייסדת ועורכת ב- werehistory.org, אתר המציג היסטוריה מקצועית לקהל הרחב באמצעות מאמרים קצרים.
בשנים 2017 ו-2018 אירחה את פודקאסט ה-NPR "Freak Out and Carry On".
לאחרונה, ריצ'רדסון החלה לפרסם את "מכתבים מאמריקאי", עלון לילי המתאר את האירועים הנוכחיים בהקשר הגדול יותר של ההיסטוריה האמריקאית.
העלון צבר עשרות אלפי מנויים והפך אותה, החל מדצמבר 2020, למחבר האישי המצליח ביותר של פרסום בתשלום בסאבסטאק (Substack).
ריצ'רדסון נולדה וגדלה במיין, ולמדה בתיכון באקדמיית פיליפס אקסטר באקסטר, ניו המפשייר.
היא קיבלה תואר ראשון ודוקטורט מאוניברסיטת הרווארד, שם למדה אצל דייוויד הרברט דונלד וויליאם גיאנאפ.
ספרה הראשון של ריצ'רדסון, Greatest Nation of the Earth (האומה הגדולה ביותר על כדור הארץ, 1997), נבע ממחקרה באוניברסיטת הרווארד.
בהשראת עבודתו של אריק פונר על האידאולוגיה הרפובליקנית שלפני מלחמת האזרחים, ניתחה ריצ'רדסון את המדיניות הכלכלית הרפובליקנית במהלך המלחמה.
היא טענה כי מאמצי הרפובליקנים ליצור ממשלה פדרלית פעילה במהלך מלחמת האזרחים היו המשך לאידאולוגיית העבודה החופשית הרפובליקנית.
מדיניות זו, כמו איגרות חוב מלחמה והדפסת כסף שאינו מגובה ברזרבות מתכת (גרינבאקים) או חוק להקצאת כספים פדרליים לשם הקמת מוסדות להשכלה גבוהה על קרקעות פדרליים (Land-grant university) .
חוק זה, "חוק הענקת קרקעות", וכן Homestead Act, "חוק בית ונחלה" , חוללו מהפכה בתפקידה של הממשלה הפדרלית בכלכלת ארצות הברית.
במקביל, פעולות אלה הניחו את התשתית למעבר של המפלגה הרפובליקנית לעסקים גדולים לאחר מלחמת האזרחים.
ב-2001 הרחיבה ריצ'רדסון את המחקר שלה על המדיניות הרפובליקנית לתקופה שלאחר המלחמה בספרה The Death of Reconstruction ("מות השיקום", 2001).
בניגוד להיסטוריונים אחרים, היא התמקדה ב"נטישת הצפון את השיקום".
בהסתמך על עבודתו הקודמת של סי ואן וודוורד, היא טענה כי הבנה מלאה יותר של התקופה מחייבת הערכה של המעמד, לא רק של הגזע.
ככל שנמשך השיקום בשנות ה-70 ובמיוחד בשנות ה-80 של המאה ה-19, הרפובליקנים החלו לראות אפרו-אמריקאים בדרום יותר מנקודת מבט מעמדית ופחות מנקודת מבט של גזע, נקודת מבט שהייתה המניע להתייחסותם ההומניטרית-באופן-יחסי כלפי השחורים.
בעיצומם של מאבקי העבודה של העידן המוזהב, החלו הרפובליקנים להשוות בין "דרישות העבדים לשעבר לקרקע, לשירותים חברתיים ולזכויות אזרח" לבין דרישותיהם של עובדים לבנים בצפון.
שינוי אידאולוגי זה היה המפתח לנטישה של הרפובליקנים לשיקום, שכן הם בחרו בהגנה על האינטרסים הכלכליים והעסקיים שלהם על פני רצונם לשוויון בין גזעים.
בספרה West from Appomattox: The Reconstruction of America after the Civil War (מערבה מאפומטוקס: השיקום האמריקני לאחר מלחמת האזרחים, 2007), הציגה ריצ'רדסון את השיקום כאירוע לאומי שהשפיע על כל האמריקאים, לא רק על אלה בדרום.
היא שילבה באופן חדשני את המערב בדיון על השיקום.
בין השנים 1865 - 1900, הגדירו מחדש האמריקאים את תפקידה של הממשלה הפדרלית, וקראו לה לקדם את רווחת אזרחיה.
עם זאת, גזענות, סקסיזם ותאוות בצע יצרו מעמדות בקרב האמריקנים, והאנשים שנהנו יותר ויותר מהתערבות ממשלתית - אמריקאים לבנים ומעמד הביניים - הדירו באופן פעיל אפרו-אמריקאים, אינדיאנים, מהגרים ועובדים מאורגנים מרווחיה החדשים של האומה המשוקמת.
ספרה Wounded Knee: Party Politics and the Road to an American Massacre (וונדד ני: פוליטיקה מפלגתית והדרך לטבח אמריקאי, 2010), התמקד בטבח שעשה צבא ארצות הברית בילידים האמריקאים בדרום דקוטה בשנת 1890. היא טענה שפוליטיקה מפלגתית ואופורטוניזם הובילו לטבח.
לאחר בחירות אמצע קדנציה, הנשיא בנימין האריסון נזקק לחיזוק תמיכתו.
לשם כך הוא פנה לדקוטות, שם החליף סוכנים אינדיאנים מנוסים בבעלי ברית פוליטיים חסרי ניסיון, שפירשו בטעות תנועת ריקוד רוחות כמבוא למלחמה.
הצבא הגיב בשליחת שליש מכוחו במטרה להימנע מקיצוץ בתקציבו על ידי הקונגרס.
לאחר האירוע, הרפובליקנים ניסו לצייר את הטבח כקרב הרואי במסגרת מאבקם הפוליטי בדמוקרטים המתחדשים.
מייסדי המפלגה התאחדו נגד "כוח העבדים", קבוצה קטנה של גברים לבנים עשירים ששלטו בשלוש זרועות השלטון.
הרפובליקנים הללו ניסחו חזון חדש של אמריקה שנועד להרחיב את האפשרויות הכלכליות למעמד הגברים העובדים.
לאחר מלחמת האזרחים, הרפובליקנים החלו לחקות את מה שהתנגדו לו במקור.
הם קשרו עצמם לבנקאים ותעשיינים חזקים, והקריבו את רווחתם של אמריקאים רגילים.
תהליך דומה התרחש לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר הרפובליקנים ביקשו לפרק מדיניות מוצלחת של ניו דיל ולקדם את העשירים.
עם זאת, בשני המקרים, רפורמים במפלגה הצליחו להחזירה לחזון המכונן של שוויון הזדמנויות, תחילה תיאודור רוזוולט בתקופה הפרוגרסיבית, ואז דווייט אייזנהאואר, שאכף את האינטגרציה ושמר על הניו דיל.
ממשלות ניקסון ורייגן ייצגו סטיה נוספת מהמטרה המכוננת של המפלגה.
ריצ'רדסון מציינת שבאופן אירוני הרפובליקנים התייחסו לברק אובמה ברמה חסרת תקדים של חוסר כבוד, למרות עלייתו מהתחלה צנועה לתפקיד הגבוה ביותר במדינה, עליה שגילמה את חזונם של הרפובליקנים המקוריים.
ב"כיצד ניצח הדרום במלחמת האזרחים: אוליגרכיה, דמוקרטיה והמאבק המתמשך למען נשמתה של אמריקה " (2020), טענה ריצ'רדסון כי אמריקה נוסדה עם אידיאלים סותרים, עם רעיונות החירות, השוויון וההזדמנות מצד אחד, ועבדות והיררכיה מנגד.
הניצחון של הצפון במלחמת האזרחים האמריקאית היה צריך ליישב את המתח הזה, אך במקביל למלחמת האזרחים, האמריקנים החלו לעבור למערב, שם מצאו והרחיבו היררכיות גזעיות עמוקות.
ערכים היררכיים שרדו בפוליטיקה ובתרבות האמריקאית למרות התבוסה המוחצת של הקונפדרציה שתמכה בעבדות.
מסורות אלה - דחייה של דמוקרטיה, תמיכה בעושר מורש, שוליות של נשים ושחורים - מצאו בית בפוליטיקה השמרנית המודרנית, והשאירו את ההבטחה האמריקנית בלתי ממומשת.
בספטמבר 2019 החלה ריצ'רדסון לכתוב תקציר יומי של אירועים פוליטיים הקשורים לחקירת ההדחה של הנשיא דונלד טראמפ.
את התקציר פרסמה מאוחר בערב או בשעות המוקדמות של המחרת בדף הפייסבוק שלה.
מאוחר יותר הוסיפה ריצ'רדסון פורמט של עלון שכותרתו "מכתבים מאמריקאי", שפורסם באמצעות Substack.
היא מנחה שיחות ארוכות של שעה בפייסבוק בימי שלישי וחמישי, בהן היא דנה באירועים אקטואליים לאור ההיסטוריה.
הת'ר קנוטסון היא אסטרו-פיזיקאית ופרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
מחקרה עוסק במדעים גאולוגיים ובחקר כוכבים וחלל
תומפסון חוקרת כוכבי לכת ואת ההרכב והצורה שלהם ואף זכתה בפרס The American Astronomical Society's Newton Lacy Pierce Prize in Astronomy על מחקרה על אטמוספירות בכוכבי חוץ.
קנוטסון למדה לקראת התואר הראשון שלה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ובד בבד עבדה כמתמחה בחצי משרה במוסד המדעי לחלל (Space Telescope Science Institute) .
בשנת 2004 סיימה קנוטסון את התואר הראשון שלה (B.Sׂ) בפיזיקה כמצטיינת דיקן וכמצטיינת האוניברסיטה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד.
בשנת 2009 הגישה קנוטסון את הדוקטורט שלה באסטרונומיה באוניברסיטת הרווארד, שם כתבה גם את עבודת התזה שלה:("Portraits of Distant Worlds: Characterizing the Atmospheres of Extrasolar Planets,") יחד עם פרופסור דוד קרבונאו.
לאחר סיום הדוקטורט, הייתה עוזרת הוראה במשך שנתיים בחוג לאסטרונומיה באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה
השאלה המרכזית אותה חוקרת קנוטסון, היא לאיזה ציוד יזדקק נוסע קוסמי היוצא למסע, ובמחקרה היא עוסקת בלמידה על מזג האוויר בכוכבי לכת מחוץ למערכת השמש.
קנוטסון היא המטאורולוגית הראשונה בהיסטוריה שמחקרה עוסק באקלים הקיים בכוכבי הלכת מחוץ למערכת השמש הראשונה.
היא מגלה את הטמפרטורה המצויה שם, את מזג האוויר, ואפילו את תרכובת האטמוספירה.
על מנת ללמוד ולהסיק על המטאורולוגיה של כוכבי הלכת הקיימים מחוץ למערכת השמש משתמשת קנוטסון בניתוח הבהירות האינפרה-אדומה של פני השטח של כוכב הלכת.
פליטות אינפרה-אדומות בהירות יותר מצביעות על כך שהגז האטמוספירי של כוכב הלכת הוא חם יותר, בעוד פליטות עמומות מצביעות על טמפרטורות נמוכות יותר.
מיפוי פרופיל הבהירות מאפשר לקנוטסון לייצר מפת טמפרטורה בסיסית של כוכב הלכת ממנה היא יכולה להסיק את תבניות מזג האוויר.
טמפרטורות אחידות פירושן שאטמוספירת כוכב הלכת מוכת רוח.
מעבר לכך, מיקומם של אזורים חמים וקרים מצביע על כמה מהירות או איטיות הרוחות באותו אזור ספציפי.
עד כה, התבוננה קנוטסון בכוכבי הלכת הגדולים והגזיים המוכרים ככוכבי לכת דמויי צדק חמים, הנעים במסלול לווייני קרוב לכוכביהם.
לרבים יש אטמוספירות שונות מאלה המצויות במערכת השמש שלנו; לאחד לפחות יש עננים המורכבים ממינרלים המצויים על כדור הארץ רק בסלעים.
בסופו של דבר, מטרתה של קנוטסון היא הרחבת הטכניקה בה מסתכלים על כוכבי לכת קטנים וקרים יותר שהם סלעיים ברובם, אשר חלקם אולי קריר מספיק כדי שימצאו בהם מים נוזליים.
התאבדות בסיוע רפואי הוא סוג של התאבדות אשר מבוצעת בסיוע אדם אחר.
המונח מתייחס לרוב להתאבדות שמבוצעת בסיוע רופא (Physician-assisted suicide), שהוא התאבדות המבוצעת בסיוע של רופא או מטפל רפואי אחר.
במדינות בהן התאבדות בסיוע רפואי מותרת על פי חוק, כאשר רופא המוסמך לכך קובע שאדם כשיר על פי חוק לסיים את חייו/חייה באמצעות התאבדות בסיוע רופא, בדרך כלל יכתוב הרופא למטופל מרשם רפואי עם מינון קטלני של תרופות.
במרבית תחומי השיפוט ברחבי העולם, סיוע לאדם להתאבד נחשב על פי החוק לפשע.
אנשים שתומכים בקיום של התאבדות בסיוע רופאים, קוראים לרוב לוודא שאלו שיסייעו לאנשים לסיים את חייהם, יהיו פטורים מהעמדה לדין פלילי בגין הריגה או פשעים דומים.
התאבדות בסיוע רפואי היא חוקית במדינות מסוימות, בנסיבות מסוימות, כולל במדינות קנדה, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, קולומביה, שווייץ, באזורים מסוימים בארצות הברית, בפורטוגל ובמדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
ברוב אותן המדינות או האזורים האנשים שמעוניינים לבצע התאבדות בסיוע רפואי חייבים לעמוד בקריטריונים מסוימים, כמו מחלה סופנית, לוודא שהם כשירים לקבל החלטה זו, ולוודא שהם הביעו את רצונם שוב ושוב לסיים את חייהם.
בממלכה המאוחדת התאבדות בסיוע רפואי אסורה, על פי חוק משנת 1961. דעת הקהל השתנתה עם השנים, ובשנת 2021 אימצה ההסתדרות הרפואית הבריטית עמדה נייטרלית, לאחר שנים שבהן התנגדה לכל שינוי בחוק.
באוקטובר 2024 הוגשה הצעת חוק פרטית המתירה התאבדות בסיוע רפואי באנגליה ובוויילס.
יש החוששים מבקרה בלתי מספקת על ההחלטות לסיוע רפואי להתאבדות.
ג'יידן רוברט ג'וזף בל היה נער אמריקאי, שהתאבד לאחר שחווה בריונות הומופובית.
בל, צעיר הומוסקסואל בן 15, היה קורבן לבריונות אינטנסיבית הן פנים אל פנים והן באינטרנט מפני שהיה הומו.
הוא היה חבר בנבחרת העידוד של תיכון לה גרנדה שבאורגון, בו היה תלמיד כיתה י'.
ב-19 בינואר 2013, בל הלך לבית ספר יסודי שהיה באזור ותלה את עצמו על מתקן משחקים.
הוא לא מת מיד מחנק והובהל לחדר מיון, שם היה מחובר למכשירי החייאה.
סוכנות הידיעות AP דיווחה כי דובר בית החולים OHSU שבפורטלנד הודיע כי לאחר שנותק ממכשירי ההחייאה, בל נפטר ב-3 בפברואר 2013.
מותו של בל סוקר באופן נרחב בתקשורת, שהחלה לדון על בריונות, השפעתה על בני נוער, ובריונות נגד להט"ב.
דיילי מייל, הפינגטון פוסט, סלון, השידור הציבורי באורגון, The Raw Story, GLAAD, PQ Monthly, PinkNews ועוד כלי תקשורת רבים דיווחו על מותו של בל.
התקשורת דיווחה כי התאבדותו נבעה מכך שהיה קורבן לבריונות בשל היותו הומו, ועל כך אביו אמר: "כאב לו כל כך.
רק בגלל הבריונות בבית הספר.
כן, היו עניינים אחרים, אבל בסופו של דבר הכל נבע מהבריונות, על כך שלא קיבלו אותו על שהיה הומו."
לאחר מותו של בל תכנן אביו ג'ו בל מחווה ברחבי המדינה לזכר בנו.
הוא תכנן לחצות בהליכה את כל ארצות הברית היבשתית תוך שנתיים, ולפעול להעלאת מודעות לגבי בריונות והשפעותיה האפשריות.
בל התפטר מתפקידו בחברת בויס קסקייד וסייע בהקמת Faces for Change, קרן ללא כוונת רווח למניעת בריונות, כדי לנאום בבתי ספר תיכוניים ברחבי ארצות הברית.
הוא קבע: "לא לעשות שום דבר זה לא מתקבל על הדעת.
[מי שצופה מהצד בלי לעשות דבר] אשם באותה מידה.
בכך הם אומרים שזה מקובל."
ג'ו בל החל את ההליכה באפריל 2013 ונהרג באמצע מסעו לאחר שנפגע על ידי משאית סמי-טריילר בקולורדו ב-6 באוקטובר 2013. מותו נקבע במקום על שפת כביש 40 כשהגיעו כוחות ההצלה.
נהג המשאית, קנת' רייבן, הואשם בנהיגה רשלנית וייתכן שנרדם על ההגה במהלך הנסיעה.
קרן Faces for Change מפעילה תוכנית מלגות לזכרו של ג'יידן בל "להענקת פרסים למוסדות לימודיים בשם אנשים שהפגינו מחויבות לגיוון ופיתוח סובלנות קהילתית בתחום השירות שלנו."
הסרט "ג'ו בל" משנת 2020 מבוסס על סיפורו של ג'ו אותו מגלם מארק וולברג.
את בנו ג'יידן מגלם ריד מילר.
ב-1 במאי 1945 בשלהי מלחמת העולם השנייה, התאבדו מאות אנשים בעיירה דמין, במחוז פומרניה (כיום במקלנבורג-מערב פומרניה), גרמניה.
ההתאבדויות התרחשו בשל תבהלה המונית בעקבות מעשי זוועה שבוצעו על ידי חיילי הצבא האדום הסובייטי.
אלו פשטו על העיירה יום קודם לכן.
על אף שההערכות למספר ההרוגים אינן אחידות, ידוע כי מדובר בהתאבדות ההמונית הגדולה ביותר שנרשמה אי פעם בגרמניה.
ההתאבדות הייתה חלק מגל התאבדויות המוניות בשלהי הרייך השלישי בקרב אוכלוסיית גרמניה הנאצית בעקבות תבוסתה במלחמה ותוצאותיה.
פקידי המפלגה הנאצית, המשטרה, הווארמכט ואזרחים רבים עזבו את העיירה לפני הגעתו של הצבא האדום, ומנגד אלפי פליטים מהמזרח מצאו מקלט בדמין.
שלושה מנהלי משא ומתן מטעם ברית המועצות נורו לפני הכניסה הסובייטית לדמין.
הווארמכט הנסוג פוצץ את הגשרים מעל הנהרות שסגרו את העיירה מצפון, מערב ודרום, ובכך חסם את התקדמות הצבא האדום ולכד את האזרחים הנותרים.
היחידות הסובייטיות בזזו ושרפו את העיירה, וביצעו אונס והוצאות להורג.
תושבים ופליטים רבים התאבדו אז, ומשפחות רבות עשו זאת יחד.
שיטות ההתאבדות כללו טביעה בנהרות, תלייה, חיתוך פרק כף היד וירי.
רוב הגופות נקברו בקברי אחים, ולאחר המלחמה היה הדיון בהתאבדות ההמונית טאבו תחת הממשלה הקומוניסטית של מזרח גרמניה.
התאבדות המונית היא תופעה סוציולוגית שבה קבוצה של אנשים מתאבדים יחד.
התופעה נגרמת לרוב ממניעים דתיים, ככלי למחאה פוליטית או כתוצאה מתבוסה צבאית.
התאבדות המונית מתרחשת לפעמים במסגרות דתיות.
במלחמה, קבוצות מובסות עשויות לנקוט בהתאבדות המונית במקום להיתפס.
בריתות התאבדות הן סוג של התאבדות המונית שלעיתים מתוכננות או מבוצעות על ידי קבוצות קטנות של אנשים מדוכאים או חסרי תקווה.
התאבדויות המוניות שימשו כסוג של מחאה פוליטית.
היחס להתאבדות המונית משתנה בהתאם למקום ולנסיבות.
אנשים הפונים להתאבדות המונית במקום להיכנע למה שהם מחשיבים דיכוי בלתי נסבל הופכים לפעמים למוקד של מיתוס הרואי.
התאבדויות המוניות כאלה עשויות גם לזכות בכבוד הנורא של המנצחים.
מצד שני, המעשה של אנשים הנעזרים בהתאבדות המונית מבלי להיות מאוימים - במיוחד כאשר הם מונעים לצעד זה על ידי מנהיג דתי כריזמטי, מסיבות שלעיתים קרובות נראות לא ברורות - נוטה להתייחס לשלילה הרבה יותר.
בשנים שלפני הספירה מתועדים עשרות מקרים של התאבדות המונית בעיקר בקרב הרומאים או אויביהם, לאחר הספירה יש ירידה ניכרת בשיעור התיעוד של התאבדויות המוניות.
לאחר הרס העיר איליטוגריס על ידי המצביא הרומי פובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס בשנת 206 לפני הספירה, הבינו תושבי העיר אספה כי מצפה להם גורל דומה, ובחרו להצית את עצמם ואת העיר לפני בואו.
במהלך דיכוי המרד הגדול על ידי הרומאים בארץ ישראל, התבצעו מעשי התאבדות המונית על ידי קהילות המורדים היהודים, בין השאר לאחר המצור על גמלא, המצור על יודפת המצור על מצדה , והמצור על ירושלים.
בקיץ שנת 102 לפנה"ס, הצליח המצביא הרומי גאיוס מריוס לעצור את פלישתם של הטווטונים והקימברים לשטחי האימפריה הרומית בקרב אקווה סקסטיה .
לאחר ששמעו השבויות הטווטניות כי כחלק מתנאי הכניעה עומדות להימסר 300 נשים נשואות מתוכן לשירות הרומאים, הן הרגו את ילדיהן ולאחר מכן את עצמן על ידי חניקה, ונמצאו מתות זו בחיק זו.