tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר תמרה מגלה את הדבר היא מחייבת את השניים ללמוד בדירתה וגם היא נשבית בקסמו של שמעון.
האידיליה מופרת על ידי הסביבה אשר מתנגדת לקשר בין שמעון ותמרה.
שם השחקן/יתשם הדמותאודות הדמותמיכה פרודובסקיפנחסילד בן 12 - גיבור הסרטאנה דוברוביצקיתמרהאמו של פנחס - אם חד הוריתיעקב זדה דניאלשמעוןשכן - חסיד חב"דאלברט אילוזשכן - אביו של שמעוןריטה שוקרוןשכנה - אמו של שמעוןאודי רציןיוסימאהבה הנשוי של תמרה
על פי הבמאי, הנושאים בהם עוסק הסרט הם במידה רבה נושאים שהעסיקו אותו בילדותו ובצעירותו: השאיפה לדמות אב, המשיכה לחום של המשפחה המזרחית הבדידות והזרות של המהגרים יחד עם המאבק הבלתי פוסק והשאיפה שלהם להשתלבות בחברה.
הוא רואה בעצמו במידה רבה "דור שני למהגרים" למרות שנולד בישראל.
כמו כן, הוא רואה בעיסוק בסרט ביחסים הטעונים שבין המהגרים מרוסיה ומאוקראינה ובין הקהילה הדתית והחרדית בישראל, כרלוונטי גם לזמן שבו יצא הסרט למסכים (פברואר 2023).
במאי הסרט, פיני טבגר, ביים ב-2008, כסרט הגמר ללימודיו ב"בית הספר לקולנוע וטלוויזיה" באוניברסיטת תל אביב, סרט קצר בשם "פנחס" שעסק בילד החווה קשיי קליטה.
"יותר ממה שמגיע לי" הוא הרחבה של סרט זה.
הסרט הופק בסיוע קרן רבינוביץ' לאמנויות – פרויקט קולנוע, קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, מפעל הפיס, חממת סם שפיגל, סרטי יונייטד קינג וקרן המבורג.
הסרט מבוסס במידה מסוימת על ילדותו של יוצרו, פיני טבגר.
גם הוא גדל עם אם חד-הורית שעלתה לישראל מברית המועצות וגם הוא נמשך בילדותו ליהדות כתוצאה מקשר עם שכנו חסיד חב"ד.
הליהוק נעשה על ידי חמוטל זרם.
לטענת טבגר הוא ידע מראש באיזה שחקנים הוא מעוניין לתפקידים הראשיים.
הוא בחר במיכה פרודובסקי לתפקיד הילד כיוון שהוא דומה לו במראהו החיצוני וברקע שלו כילד שעלה מרוסיה.
הילד התנגד לשחק בסרט, אך לאחר שטבגר ערך לו מבחן משחק קצר הוא הבין שיש לו יכולות משחק והצליח לשכנעו לשחק את דמותו של פנחס.
שם הסרט לקוח ממשפט הנאמר בסרט.
בעת שתמרה האם ושמעון החסיד נוסעים במכוניתו, היא שואלת אותו: "איך זה שגבר דתי כמוך ...
לא נשוי?" שמעון משיב: "אצלנו חתונה זה ב"שידך", ואני ...
כנראה רוצה יותר ממה שמגיע לי".
חנה בראון, מבקרת הקולנוע של ג'רוזלם פוסט, רואה בשם הסרט כביטוי לכך ששלושת גיבוריו שואפים לחיים טובים ומתאימים יותר לשאיפותיהם, יותר ממה שהחברה הסובבת מייעדת להם.
את המוזיקה לסרט הלחינו אסא רביב ותום מאירה ארמוני.
השיר "בדרך אל הים", שנכתב על ידי שלומי ברכה ובוצע על ידי להקת משינה כסינגל ובאלבומם "גבירותי ורבותי: משינה", מופיע בגוף הסרט ובסיום.
בסרט מבצע אותו שמעון (יעקב זדה דניאל) לאחר שהוא מספר לתמרה ולפנחס שהייתה לו להקה לפני שחזר בתשובה ומדגים לפנחס כיצד לנגן את הליווי לשיר באורגן של פנחס.
בסיום הסרט, על רקע הכתוביות, מבוצע השיר על ידי תום מאירה ארמוני ואסא רביב.
הסרט הוקרן לראשונה בקיץ 2021, במסגרת פסטיבל ירושלים לקולנוע במסגרת "תחרות חג'ג' לקולנוע ישראלי עלילתי".
הסרט זכה בפרס התסריט בפסטיבל.
הסרט היה מועמד בשש קטגוריות לפרס אופיר ב-2021. בין היתר, פרס הבמאי (פיני טבגר), פרס השחקנית (אנה דוברוביצקי), פרס השחקן (מיכה פרודובסקי), פרס שחקן המשנה (יעקב זדה דניאל) ופרס התסריט (פיני טבגר).
מבקר הקולנוע רון פוגל מעניק לסרט ציון של ארבעה מתוך חמישה כוכבים תחת הכותרת "אמין ומרגש".
לדעתו התמה המרכזית בסרט היא "קשיי קליטה, על ניסיונות להשתלבות בחברה שאינה סובלנית ועל אנשים אבודים שמסרבים להאמין שדבר טוב יכול לפגוש אותם בחייהם."
בצפייה ראשונה, דעתו של מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני על הסרט היא חיובית והוא סבור שנושאיו העיקריים הם זרותם של מהגרים מברית המועצות לשעבר, והמתח שבין דת וחילוניות.
בצפייה שנייה הוא רואה פן נוסף שבו עוסק הסרט והוא "התשוקה אל דמות האב הנעדר".
דובדבני מסכם את ביקורתו השנייה: "סרטו של טבגר הוא דרמה קטנה ואינטימית שנוגעת בכמה נושאי ליבה בחברה הישראלית מבלי להפוך את הדיון בהם לפשטני ודידקטי."
המבקר זוהר אורבך סבור כי "זהו סיפור יפה (וקצת אוטוביוגרפי) על התבגרות, משפחה, והצורך בתחושת שייכות אמיתית.
ואמנם האופי שלו ריאליסטי ומחוספס, אבל יש בו גם חסד".
הוא מזהה שני קווי עלילה דומיננטיים: לקיחת האחריות של הגיבור הילד על חייו, והרומן הלא-באמת-אפשרי של האם והשכן החסיד..
מעבר לבמאי, אותו היא משבחת על סירובו לעשות סנטימנטליזציה לדמויות גיבוריו, דבר ההופך אותן לחיות פי כמה, משבחת מבקרת הסרטים של הג'רוזלם פוסט, חנה בראון, את עבודת המשחק של הכוכבים: "שלושת השחקנים נותנים הופעות טבעיות ביותר, לא ראוותניות, שיישארו בתודעתכם הרבה אחרי שהסרט יסתיים".
טומי יותם רימוני (1927 – 5 באפריל 2021) היה תעשיין ישראלי, מייסד החברות רימוני תעשיות ורימוני פלסט.
יותם נולד בשנת 1927 ברומניה.
בשנת 1940 הצליח עם הוריו ואחותו הבכורה להימלט מציפורני הנאצים ולעלות לארץ ישראל.
לאחר סיום כיתה ח' הלך לעבוד ולסייע בפרנסת המשפחה במקביל ללימודי ערב בבית ספר מקצועי.
לאחר השירות הצבאי בפלמ"ח התחיל את דרכו המקצועית בתעשייה הצבאית (תע"ש).
תאונת דרכים הובילה אותו לשיקום ארוך בבית חולים, האחות המטפלת בו, אסתר גליק, הפכה לימים לאשתו ושותפתו בחיים ובקריירה.
ביחד הביאו לעולם שלושה בנים: רפי, גדי ודני.
המשפחה הענפה השתלבה גם היא במפעל חייו ובתעשייה.
בשנת 1954 עזב יותם את התעשייה הצבאית והקים בית מלאכה בתל אביב, שבו ייצר תבניות להזרקת פלסטיק.
בית המלאכה התפתח לחברת רימוני תעשיות שהתאגדה בשנת 1966 וצמחה להיות אחד ממפעלי ההזרקה וייצור התבניות המובילים בישראל.
עם השנים הצטרפו בניו של רימוני (רפי, גדי ודני) לניהול החברה ומילאו בה תפקידי מפתח.
בשנת 1973 העתיקה רימוני תעשיות את משכנה לפתח תקווה ובשנת 1979, העסק התרחב גם להזרקת מוצרי פלסטיק.
בשנת 1994 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, נפתח מפעל נוסף בקריית שמונה והפעילות בתחום ההזרקה התרחבה עוד יותר.
בשנת 2000, פרש מתפקיד מנכ"ל רימוני תעשיות, ובנו דני רימוני מונה למנכ"ל במקומו.
לאחר פרישתו, התפנה לעסוק בתחביבו – בניית דגמים של מכונות בבית מלאכה קטן שהקים בביתו.
דגמים אלו מעטרים את חדר הישיבות במשרדי החברה במודיעין.
בשנת 2017 נחנך משכן החברה החדש במודיעין.
המעבר למשכן החדש התרחש בדיוק לקראת יום הולדתו ה-90. בשנת 2020 קרן פימי הצטרפה כשותפה בשליטה משותפת בתמורה ל-150 מיליון ש"ח.
בשנת 2020 כתב בעזרת רעייתו את הביוגרפיה "בעל מקצוע מעולה"
רימוני נפטר ב-5 באפריל 2021 בביתו ברמת חן.
לפי צוואתו, לא התקיימה שבעה וכולם נדרשו להתייצב בזמן איש איש בעבודתו.
יותם טולוב (נולד ב-1978) הוא סופר, עורך דין, מנחה קבוצות ופעיל חברתי ישראלי.
טולוב נולד בצרפת וגדל ברמת השרון.
בשנת 1986, כשהיה בבית הספר היסודי, עברה משפחתו לבוסטון, תקופה שלימים היוותה השראה לספרו הראשון של טולוב, "זה שמחכה".
לאחר ארבע שנים חזרה משפחת טולוב לישראל והשתקעה ברעננה.
יותם טולוב למד בישיבת בני עקיבא ברעננה, למד שנה וחצי במכינה הקדם צבאית בעלי, ושירת בשלישות בחיל התותחנים וכמפקד בקורס קצינים.
לאחר הצבא למד תואר ראשון במשפטים ובתוכנית המצטיינים 'אמירים' של האוניברסיטה העברית, ותואר שני בגרונטולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בנוסף, למד שנה אחת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל.
כיום הוא דוקטורנט בחוג למשפטים באוניברסיטת חיפה.
לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים במבוא ביתר.
זה שמחכה (כתר, 2005) – סיפורו של ילד ישראלי בן שמונה שמגיע עם משפחתו לבוסטון.
מתבסס במידה רבה על חוויית הילדות של טולוב עצמו.
אחד הזוכים בפרס שרת התרבות לשנת תשע"א.
חמש נפשות (כתר, 2014) – רומן שבמרכזו חמש דמויות: יוחאי, רב צעיר; יקירה, שאיבדה את בתה טרם נולדה; ליזה, שמחליטה להתגייר כדי לבנות לעצמה זהות עצמאית; דרור, נער שנתקל בבעיה בריאותית; וסטלמך, נהג מונית פטפטן.
ביום שייגמר הכסף (כתר, 2022) – סיפורו של נער שהתייתם ואמו מתחתנת מחדש, העוסק גם ביחסה של החברה לאנשים עם מוגבלות.
בנוסף, פרסם טולוב מאמרים רבים העוסקים בתנ"ך במסגרת פרויקט 929 - תנ"ך ביחד וכותב את 'נמס אל אבותיי', פרשנות שבועית על פרשת השבוע.
בין השנים 2009–2019 היה עורך דין ולאחר מכן המנכ"ל של עמותת בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות.
הוביל מספר עתירות העוסקות בקידום זכויות של אנשים עם מוגבלות וכן היה ממובילי קידום תמיכה בקבלת החלטות כחלופה לאפוטרופסות בחקיקה.
עוסק במחקר תחום בעלי המוגבלויות ופרסם מספר מאמרים בנושא.
מלווה ארגונים ברחבי העולם המקדמים שינוי מדיניות בתחום של אנשים עם מוגבלות.
מייסד שותף של עמותת 'התנועה לעצמאות', שמקדמת חיים עצמאיים לכל אדם עם מוגבלות.
טולוב שימש כמנחה קבוצות במסגרות רבות לאורך השנים בהן - גשר, מסע ישראלי, הסוכנות היהודית, פדרציית ניו יורק (קו.
לאב) וכן סדנאות הבית כמנחה סדנאות כתיבה.
יותם סיגלר (נולד ב-1978) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף בחיל האוויר הישראלי.
כיהן כמפקד בסיס נבטים וכמפקד בסיס רמון.
סיגלר גדל במושב פארן שבערבה, בן להורים חקלאים.
הוא התגייס לצה"ל ב-1997 וסיים קורס טיס במגמת קרב.
לאחר קורס אימון מבצעי על מטוסי סקייהוק, עבר להטיס מטוסי F-16 בטייסת 144. הדריך בבית הספר לטיסה ובשנים 2002–2005 שירת בטייסת 253 שהוקמה מחדש כטייסת מטוסי F-16I "סופה".
ב-2005 מונה לסמ"ט א בגרעין ההקמה של טייסת 115 ולאחר מכן יצא ללימודים.
ב-2009 מונה לסמ"ט א בטייסת 253. ב-2011 מונה למפקד טייסת מתקדם קרב בבית הספר לטיסה.
ב-2014 נבחר להוביל את הקמת טייסת מטוסי ה-F-35 "אדיר" הראשונה בחיל האוויר ופיקד על טייסת 140 בשנים 2015–2018. בתפקידו הבא שימש ראש מחלקת הגנה אווירית ואיסוף בלהק מבצעי אוויר.
ב-2020 מונה למפקד בסיס רמון.
ביולי 2023 מונה למפקד בסיס נבטים בדרגת תת-אלוף ושירת בתפקיד עד יולי 2025, תקופה שכללה את מלחמת חרבות ברזל ומבצע עם כלביא.
הוא בעל תואר ראשון במדעי הצמח בחקלאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
יז'י איינהורן (בפולנית: Jerzy Einhorn; 26 ביולי 1925, צ'נסטוחובה, הרפובליקה הפולנית השנייה – 28 באפריל 2000, דאנדריד, סטוקהולם, שוודיה) היה רופא–רדיותרפיסט, חוקר ופוליטיקאי יהודי שוודי יליד פולין.
נולד כחיל-יוסף איינהורן בצ'נסטוחובה לפנחס-מנדל, במשפחה מסורתית דוברת יידיש.
רכש חינוך יסודי-יהודי בעיר הולדתו.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין נשלח לגטו ורשה ובהמשך הועבר לגטו צ'נסטוחובה.
הוא ביצע עבודת כפייה באחד ממפעלי הלוויין של קונצרן האסאג אשר שכן בסמוך לעיר, מיוני 1943 ועד ינואר 1945 ואז שוחרר על ידי הצבא האדום.
רבים מבני משפחתו הובלו אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר המלחמה השלים השכלה תיכונית בצ'נסטוחובה, ובהמשך החל לימודי רפואה באוניברסיטת לודז'.
ב-1946 עזב את פולין בכדי להמשיך את לימודי הרפואה בדנמרק.
בעקבות פוגרום שנערך בלודז' ובו נרצחו מספר סטודנטים יהודים, החליטו איינהורן ורעייתו שלא לשוב לפולין, וביקשו מקלט מדיני בשוודיה.
בהמשך, בין השנים 1967–1992, כיהן איינהורן כפרופסור, מנהל המכון האונקולוגי בבית החולים האוניברסיטאי קרולינסקה בסטוקהולם.
כן כיהן כחבר ועדת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
בין השנים 1991–1994 כיהן כחבר הפרלמנט השוודי מטעם מפלגת הנוצרים הדמוקרטים.
יז'י איינהורן היה נשוי לנינה לבית ריימיץ (1925–2002), אף היא רופאה, ולזוג נולדו שני ילדים: לנה איינהורן רופאה וסופרת, וסטפן איינהורן פרופסור לרפואה וסופר.
אחותו של איינהורן, רות הייתה נשואה לכדורגלן ומאמן הכדורגל הישראלי זאב בסרגליק.
יז'י איינהורן הלך לעולמו ב-2000 בסטוקהולם והוא בן 74 שנים.
הובא למנוחות בחלקה היהודית של בית הקברות הצפוני של סטוקהולם.
יותם שאו (נולד ב-6 באפריל 1981) הוא שחקן, במאי ועורך סדרות טלוויזיה ישראלי.
גילם את דמותו של יורם לזר בסדרה "קופיקו".
בשנת 1991, השתתף בסדרת הטלוויזיה "שבט כהן" ששודרה בערוץ הראשון.
הסדרה, שנכתבה על ידי יוסף ויאיר לפיד, עסקה במשפחת כהן, משפחה ממעמד הביניים שנאלצת להתמודד עם בעיות חברתיות ומשפחתיות.
השחקן גילם את דמותו של מיכאל, בנו של ראש המשפחה, דמות בעלת קווים דרמטיים והומוריסטיים.
ב-1993, שיחק בעונה הראשונה של סדרת הילדים "קופיקו" בערוץ הילדים, שם גילם את דמותו של יורם לזר, ומשתתף בהרפתקאותיו של הדמות הראשית קופיקו, הקוף השובב.
הסדרה התבססה על ספרי הילדים של תמר בורנשטיין-לזר וזכתה להצלחה רבה בקרב ילדים.
באותה שנה גם הופיע ב"זהו זה!" ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 1994, הנחה שאו לצד גיא מרוז את השעשועון הטלוויזיוני ""מה ת'אומר?!", בו שלושה מתחרים מנסים להבין את דרך המחשבה של ילדים.
בשנת 1995, שיחק בסרט "לילסדה - קדחת אביב", סרט הביכורים של שמי זרחין, בתפקיד כפיר.
הסרט מתרחש בארוחת ליל הסדר המשפחתית, שם כל אחד מבני המשפחה מתמודד עם דרמות אישיות.
הסרט זכה לביקורות משבחות והוקרן בפסטיבלים רבים בחו"ל, כולל זכייה בפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול בשנת 1995.
בשנת 1996, השתתף שאו בפרסומת לבנק הפועלים, כ"מתרים" למס הכנסה ובאותה שנה השתתף בפרסומת לקציצות של חברת עוף טוב.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1999, הופיע שאו בסרט קוונטין אמר לי, בו קולנוען פורץ עם רובה לספריית וידאו מקומית, ותופס בני ערובה בדרישה לקבל כסף להפקת סרט מקרן הקולנוע הישראלי.
בשנת 2004, התארח בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הפיג'מות" בערוץ הילדים, שם גילם את דמות רוחו של דוד המלך שעולה בטקס סיאנס, המגשימה משאלות לחברי הלהקה.
בשנת 2005 היה אחראי דיגיטציה של סדרת הטלוויזיה "בולדוזר".
בשנת 2023 ביים את "אוטו אוכל – צו 8", סדרה ששודרה במלחמת חרבות ברזל, במהלכה אסף גרניט ורותי רוסו ייצאו לפגוש מפונים, מתנדבים וחיילים, ובישלו להם ארוחה בשטח.
"יותר טוב לסלוח" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שירי מימון.
את השיר הוציאה ב-10 בדצמבר 2007 לאור חברת התקליטים הליקון, כסינגל הראשון מתוך אלבומה השני של הזמרת, "רגע לפני ש...".
"יותר טוב לסלוח" נכתב והולחן על ידי אבינועם חי שמחי ועידו רצון בהתאמה.
השיר עוסק בהתמודדות עם כאב רגשי לאחר סיום מערכת יחסים.
הדוברת מבקשת מהנמענת לקחת נשימה ולהתכונן לעתיד, גם אם הפרידה כואבת.
היא מדמה את האהבה לגלים בים שבאים והולכים.
הדוברת ממליצה לשחרר את הכאב שמכלה את הנפש ומונע את האפשרות להיפתח לאהבה חדשה.
בחלק השני, השיר מתמקד בחשיבותה של הסליחה לאדם המבקש אותה ולאחרים, כחלק מההחלמה הרגשית.
הלב מוגבל ביכולתו לסבול, ו"יותר טוב לסלוח" מדגיש כי הסליחה והוויתור על הכאב יחזירו את הכוח הפנימי והיכולת לשמוח.
במרכז התמונה מופיעה מימון כשהיא שוכבת על צידה, מביטה ישירות למצלמה.
עיניה מודגשות באיפור שחור, שנותן להן מראה דרמטי.
היא לובשת בגד שחור ושוכבת על משטח לבן.
צבעי התמונה מעודנים עם שילוב של שחור, לבן וגוונים של אפור.
על התמונה מופיע הכיתוב "שירי מימון" ומתחתיו שם השיר "יותר טוב לסלוח", יחד עם ציון אורכו, שתי דקות וחמישים שניות.
ב-13 בדצמבר 2007 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של גלגלצ.
שבוע לאחר מכן דורג במקום ה-11. ב-17 בינואר 2008 הגיע למקום הראשון, ושהה בו שבועיים רצופים.
לבסוף, ב-6 במרץ יצא מהדירוג השבועי לאחר עשרה שבועות צעידה רצופה.
"יותר טוב לסלוח" נחל הצלחה גדולה גם במצעד השבועי של רשת ג'.
הוא הופיע בו לראשונה במקום ה-14. ב-24 בינואר 2008 עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר שלו במצעד.
ב-13 במרץ יצא מהדירוג לאחר 11 שבועות צעידה רצופה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשס"ח-2008 הגיע השיר למקום ה-39.
הווידאו קליפ הרשמי לשיר בוים על ידי ליאת דהאן וג'ונתן ליאונג, ופורסם לראשונה ב-3 בינואר 2012 בערוץ היוטיוב הרשמי מימון.
נכון לספטמבר 2024 עומד מונה הצפיות של הקליפ על 1.1 מיליון צפיות.
יותר מאהבה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1999 בבימויו של גארי מרשל, עם ג'ולייט לואיס, דיאן קיטון, טום סקריט וג'ובאני ריביסי בתפקידים הראשיים.
משפחת טייט גרה בסן פרנסיסקו, הורים ושלוש בנות.
האב ד"ר רדלי טייט (טום סקריט), רופא שיניים, האם אליזבת (דיאן קיטון) והבנות הת'ר (שרה פולסון), קרלה (ג'ולייט לואיס) וקרולין (פופי מונטגומרי).
קרלה סובלת מפיגור שכלי ברמה תפקודית גבוהה.
כשהייתה ילדה הייתה לה התנהגות חריגה שפגעה בתפקוד המשפחה וההורים שלחו אותה לפנימייה לחינוך מיוחד.
כעת היא בוגרת ורגועה יותר והאב מחזיר אותה למשפחה.
שאיפתה של קרלה היא לחפש יותר עצמאות ממשפחתה על ידי השגת דיפלומה מבית ספר פוליטכני.
היא פוגשת שם את דני מקמהון (ג'ובאני ריביסי), תלמיד אחר שגם לו לקות התפתחותית והם מתיידדים ומתאהבים במהרה ביחד.
קרלה משכנעת את הוריה שהיא מסוגלת לחיות בעצמה ועוברת לגור בדירה משלה למרות חששותיה של אליזבת.
הוריו של דני גרושים והוא גר בחדר משלו ומקבל תמיכה חודשית מאביו ותמיכה נפשית משכנו ארני (הקטור אליזונדו).
דני עובר לגור אצל קרלה והם מקיימים יחסי מין לפי ספר הוראות שקנו.
קרולין עומדת להתחתן עם ג'ף (ג'ו פלניגן) ובמהלך מסיבה משפחתית דני משתכר ומודיע לכולם על יחסי המין שהוא מקיים עם קרלה.
היא כועסת עליו ומגרשת אותו.
דני עומד לנסוע לאימו בפלורידה אך מתחרט וחוזר לסן פרנסיסקו שם הוא מתפרץ לחתונת קרולין וג'ף.
הם מחליטים להתחתן למרות הסתייגות של אליזבת שמסרבת ללוות אותה בטקס הנישואים.
בסיום הטקס מגלה קרלה שאליזבת הגיעה בכל זאת והם מתחבקים ודני מתקבל על ידי אליזבת למשפחה.
אליזבת משלימה גם עם העובדה שהת'ר היא לסבית ולוחצת את ידה של בת זוגה, מישל (טרייסי ריינר).
קרלה ודני עולים על רכב המוסטנג של ארני כשלהקת כלי הנשיפה של בית הספר מלווה אותם ב-"76 הטרומבונים" מתוך "איש המוזיקה".
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ולייט לואיסקרלה טייטדיאן קיטוןאליזבת טייטטום סקריטד"ר רדלי טייטג'ובאני ריביסידניאל מקמהוןפופי מונטגומריקרולין טייטשרה פולסוןהת'ר טייטג'ולייט מילסויניעוזרת ביתהקטור אליזונדוארניג'ו פלניגןג'ףטרייסי ריינרמישל
יותר יהודי ממך הוא ספר עיון מאת אלקס ריף שיצא לאור בשנת 2025 בהוצאת סלע מאיר.
הספר סוקר את האתגרים שמציב הממסד הרבני הממלכתי בישראל בפני עולים מברית המועצות לשעבר ובני משפחותיהם, בתהליכים הנוגעים למעמדם האישי, כגון נישואין, גיור וקבורה.
הספר נכתב על רקע מלחמת חרבות ברזל, ומבקש להדגיש את הפער בין "ברית הדמים" וההקרבה של ישראלים דוברי רוסית בהגנה על המדינה, לבין היחס החשדני והמדיר שהם חווים ממוסדות הדת.
הספר קורא לשינוי במדיניות זו ולאימוץ גישה מכילה, המכירה בקשר של קהילה זו לעם היהודי ורואה בה חלק מהסולידריות הישראלית.
הספר "יותר יהודי ממך" מקיף את סיפורה של עליית שנות ה-90 מברית המועצות לשעבר, באמצעות שילוב של סיפורה האישי של המחברת, עדויות של עולים אחרים ורקע היסטורי.
הספר בוחן באופן ביקורתי את יחסו של הממסד הדתי בישראל לקהילה זו, ומתמקד במדיניות הנוגעת לבירורי יהדות, גיור, נישואין וקבורה.
הדיון בסוגיות אלו מוצג בהקשר של מלחמת חרבות ברזל וההשתתפות הבולטת של ישראלים דוברי רוסית בה.
הספר מחולק לחמישה פרקים מרכזיים ואפילוג, וכולל נספח הערות שוליים.
פרק ראשון: מתי נהיה ישראלים?
– הפרק סוקר את ההיסטוריה של יהדות ברית המועצות, החל מהחיים בתחום המושב, דרך הדיכוי תחת השלטון הקומוניסטי והשואה השקטה, ועד למאבק לעלייה לישראל.
הפרק משולב בעדויות של לוחמים, בהם האלוף רומן גופמן, המדגישות את הפער בין מסירותם למדינה לבין הטלת הספק בזהותם היהודית.
פרק שני: תביאו את סבתא – עוסק בהליך בירור יהדות שעוברים עולים מברית המועצות המבקשים להינשא ברבנות.
הפרק מתאר את הדרישות – כגון הצגת מסמכים מקוריים, צילום מצבות וביצוע בדיקות DNA – וטוען כי הן מייצרות הליך משפיל שאינו מתחשב בנסיבות ההיסטוריות הייחודיות של קהילה זו.
פרק שלישי: לא להשלים את מלאכתו של סטלין – מתמקד במעמדם של כחצי מיליון אזרחים המוגדרים "זרע ישראל", צאצאי ליהודים, שעל פי ההלכה אינם יהודים.
הפרק דן בהדרתם מזכויות בסיסיות כמו נישואים בישראל וקבורה לצד בני משפחתם היהודים, ומוצג בו סיפורה של אלינה פלחטי, שנרצחה בפסטיבל נובה ונקברה מחוץ לגדר.
פרק רביעי: אבל למה אתם לא מתגיירים?
– בוחן את מערך הגיור הממלכתי, וטוען כי הוא הפך למסלול מכשולים שאינו נותן מענה לצורכיהם של "זרע ישראל".
הפרק מציג נתונים על שיעורי נשירה גבוהים מהתהליך ומצביע על החסמים המרכזיים, ובהם היחס החשדני כלפי המתגיירים והדרישות הנוקשות המוטלות עליהם ועל משפחותיהם.
פרק חמישי: להשאיר את הדלת אל העם היהודי פתוחה – עוסק בחשיבותו של "סעיף הנכד" בחוק השבות, המאפשר את עלייתם של צאצאאי יהודים.
הפרק מציג את הניסיונות הפוליטיים לבטל את הסעיף וטוען כי מהלך כזה יפגע לא רק בעולים, אלא גם בקשר החיוני שבין מדינת ישראל ליהדות התפוצות.
הפתרונות המוצעים בספר וביסוסם ההלכתי
מעבר לתיאור הבעיות, הספר מקדיש מקום נרחב להצעת פתרונות ולגיבוש חזון לשינוי.
המחברת מבקשת לבסס את הצעותיה על יסודות הלכתיים, מתוך כבוד למסורת היהודית ורצון ליצור שיתוף פעולה.
פתרונות וחזון לשינוי: הספר מציע פתרונות מעשיים לאתגרים שהוא מציג.
בתחום הקבורה, מוצע לאמץ את המודל הנהוג בצה"ל גם בקבורה אזרחית, ולאפשר קבורה מכבדת זה לצד זה ללא הפרדה נראית לעין.
בתחום הנישואים, מוצע לאפשר מסלולי נישואים וגירושים אזרחיים.
בתחום הגיור, הספר קורא לאמץ גישה הלכתית מכילה וליצור מסלול ייעודי ומכבד ל"זרע ישראל".
החזון הכולל הוא מעבר ממדיניות של "שומרי סף" למדיניות המבקשת "לפתוח את דלתות היהדות".
הצורך בממסד רבני ציוני: פרק הסיום של הספר (האפילוג) טוען כי המפתח לפתרון אינו רק הלכתי אלא טמון בהנהגה.
לדברי המחברת, על מוסדות הדת הממלכתיים, ובראשם הרבנות הראשית, להיות מובלים על ידי הנהגה דתית-לאומית ציונית, הרואה בקיבוץ הגלויות ובשגשוגה של מדינת ישראל ערך דתי ולאומי עליון.
לטענתה, רק הנהגה המחויבת למפעל הציוני תוכל להתמודד עם האתגרים באופן שיחזק את הסולידריות בעם.
ביסוס הלכתי: לאורך הספר מדגישה ריף כי הפתרונות המוצעים אינם מבקשים לעקור את ההלכה, אלא להתבסס עליה.
בנושא בירור יהדות היא סוקרת את התפתחות הדיון ההלכתי ומציינת כי הגישה המחמירה כיום עומדת בניגוד לעיקרון הוותיק של "חזקת כשרות", שעליו הסתמכו רבנים בכירים כמו הרב עובדיה יוסף.
בסוגיית הנישואים והגירושים האזרחיים הספר מצטט שורה של פוסקים, מהרמב"ם ועד לרבנים מהעת החדשה, שקבעו כי לנישואים אזרחיים אין תוקף הלכתי, ולכן ניתן להתירם ללא צורך בגט מהרבנות.
בנושא הקבורה מוזכרת עמדת הרמב"ם שלפיה יש לקבור גם מי שאינם יהודים לצד יהודים משום דרכי שלום, וכן פסיקות של רבנים בני זמננו כמו הרב חיים אמסלם, המתירות קבורה משותפת למי שנרצחו על יהדותם.
בנושא הגיור הספר נשען על פסיקתו המקיפה של הרב אליעזר מלמד, המאפשרת לגייר את "זרע ישראל" על בסיס אורח חיים מסורתי ולאו דווקא דתי-אדוק, מתוך הכרה במצוות יישוב הארץ והשירות בצה"ל שהם כבר מקיימים.
בכך מבקש הספר להציג את עצמו כקריאה לחזרה למסורת הלכתית מכילה יותר, מתוך רצון ללכת יד ביד עם הממסד הדתי לטובת חיזוק העם היהודי.
הספר נכתב על ידי אלקס ריף, מנכ"לית "לובי המיליון".
הוא יצא לאור באוקטובר 2025 בהוצאת סלע מאיר.
לדבריה, הספר נכתב בדחיפות בעקבות אירועי טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, שהציפו את הנושאים הנידונים בו.
במקביל להוצאת הספר, הגישה ריף פודקאסט בעל שם זהה ברדיו 103fm, יחד עם אחראי תחום דת ומדינה ב"לובי המיליון" מרדכי אסקין, ששימש במה להרחבת הדיון במסרים המרכזיים של הספר.
עם צאתו לאור, עורר הספר "יותר יהודי ממך" שיח ציבורי, וזכה להתייחסויות מצד אנשי תקשורת, רבנים ואישי ציבור, בעיקר בקרב הציונות הדתית.
חברת הכנסת טטיאנה מזרסקי הביעה תמיכה במסרי הספר, וציינה כי הנושא "נוגע לליבה במיוחד".
צביקה קליין, עורך ה-Jerusalem Post, כתב כי "ריף כותבת מהקישקעס שלה ושל יותר ממיליון ישראלים שהופלו לרעה במדינות ברית המועצות, ואז עלו לישראל, מדינת היהודים, וקיבלו כאפה לפנים".
הרב מאור קיים, ראש מכון הר ברכה, פרסם סקירה מפורטת בה הגדיר את הספר "חשוב, פשוטו כמשמעו", לא רק בשל נושאו אלא גם בזכות "הדרך שבה היא מציגה אותו".
הוא שיבח את המבנה הלוגי של הספר, שנע באופן קריא בין היסטוריה, סוציולוגיה ועדויות אישיות, וציין לטובה את כתיבתה העניינית של ריף, שלדבריו נעדרת דמגוגיה.
נקודה מרכזית בסקירתו היא הכבוד הרב שהמחברת רוחשת להלכה ולמסורת, תוך שהיא מבססת את טענותיה על מקורות הלכתיים.
לצד השבחים, הסתייג הרב קיים מההצעה לקיים את טקס הטבילה של מתגיירות בנוכחות נשים בלבד, וטען שבנקודה זו הדיון בספר "גובל בשטחיות".
לבסוף, הוא הדגיש תובנה ייחודית העולה מהספר: בעוד שהחברה הישראלית נתפסת כחילונית בעיניים דתיות, מנקודת מבטם של עולי ברית המועצות, אפילו החינוך הממלכתי רווי בתוכן יהודי ודתי – תובנה ש"גם עיניים דתיות יכולות ללמוד משהו מהמבט הזה".
הרב אברהם סתיו תיאר את הספר כ"מעולה", כזה ש"זועק בצורה כנה וחדה ומעוררת אמפתיה את זעקת יוצאי ברית המועצות".
הרב סתיו הביע הסכמה עם הפתרונות שהוצעו בסוגיות הקבורה והנישואין האזרחיים, אך הדגיש את המורכבות בסוגיית "בירור יהדות", המהווה בעיניו את לב הבעיה.
הוא ניסח את הדילמה המרכזית: מצד אחד, ההכרה במסירות הנפש של העולים למען המדינה ("אולי באמת יהודי יותר ממני"), ומצד שני, הקושי לוותר על הדרישות ההלכתיות הנדרשות כדי להיות חלק מ"עם ישראל ההלכתי".
לדבריו, "מי שהיהדות הזו היא ערך בעיניו, יתקשה לעצום את עיני העומדים בשער הכניסה שלה".
עם זאת, סיכם הרב סתיו, גם אם בסוגיית בירור היהדות יישארו חילוקי דעות, "יש הרבה מה לעשות בתחום הגיור ובתחום הנישואין...
כך שהסיפור המרגש של שיבת יהדות ברית המועצות לארצה ולזהותה ייגמר בסוף הרבה יותר מתוק".
יותם זילברשטיין (נולד ב־6 בינואר 1981) הוא גיטריסט ג'אז, מלחין ומעבד ישראלי הפועל בזירה הבין-לאומית.
זילברשטיין נולד וגדל בתל אביב.
הוא החל לנגן בגיטרה בגיל עשר, ובתחילת דרכו התמקד בסגנונות הרוק והבלוז.
בגיל 15 התקבל לבית הספר התיכון לאמנויות ע"ש יגאל אלון, שם למד ג'אז בהנחיית וולטר בלנדינג ועמית גולן.
במהלך שנות לימודיו זכה בתחרויות מוזיקה מקומיות אחדות.
בהמשך למד בניו יורק אצל הפסנתרן בארי האריס והגיטריסט קורט רוזנווינקל.
במהלך שירותו בצה"ל שירת כגיטריסט ראשי, מנהל מוזיקלי ומעבד במסגרת מוזיקלית צבאית.
בשנת 2003 הוציא את אלבום הבכורה שלו, The Arrival, בלייבל Fresh Sound New Talent.
האלבום זכה לביקורות חיוביות והוביל לסיבובי הופעות באירופה ובמזרח התיכון.
בגיל 21 זכה יחד עם שלישייתו בתחרות "מוזיקאי הג'אז הישראלי של השנה" והופיע בפסטיבל ג'אז אומבריה באיטליה.
באוגוסט 2005 קיבל מלגה ללימודים בבית הספר החדש לג'אז ומוזיקה עכשווית בניו יורק.
מאז החל להופיע עם מוזיקאים בהם ג'יימס מודי, קרטיס פולר, רוי הרגרוב, פאט מרטינו, רון קרטר, קני בארון ואבישי כהן (בסיסט).
הוא השתתף בהקלטות של האלבום Harlem-Kingston Express Live של מונטי אלכסנדר, שהיה מועמד לפרס גראמי, וכן באלבומים של ג'ון פטיטוצ'י, דייוויד סנבורן ומרקוס מילר.
זילברשטיין הופיע עם הרכבים משלו בפסטיבלי ג'אז ומועדונים באירופה, יפן, דרום אמריקה, אסיה וארצות הברית.
בשנת 2013 זכה בפרס סאנדנס טיים וורנר על יצירת מוזיקה לסרטים.
זילברשטיין הוציא מעל עשרה אלבומים כמנהיג הרכב, ביניהם:
1 (2024) – בהשתתפות: ג'ורג' קולמן, ג'ון פאטיטוצ'י ובילי הארט
יז'י תיאודור דוראץ' (בפולנית: Jerzy Teodor Duracz; 8 בספטמבר 1921 – 14 בספטמבר 2011) היה פולני חסיד אומות העולם אשר הציל יהודים רבים בתקופת השואה ואף השתתף במרד גטו ורשה.
מתחילת המלחמה והפלישה לפולין, דוראץ' עזר ליהודים בתחומים רבים.
דוראץ' עזר למשפחות אשר הוכנסו לגטאות ולרובע היהודי בוורשה, והביא למשפחות אלו אוכל ומחסה, ואף זייף עבורם מסמכים גרמניים.
דוראץ' נכנס למחתרת, ועזר לפרטיזנים להלחם בנאצים.
דוראץ' השתתף במרידות רבות כנגד הנאצים במסגרת הפרטיזנים.
כמו כן דוראץ' עזר להעביר אוכל בין הגדודים היהודיים השונים.
בנוסף דוראץ' השתתף במספר מבצעים צבאיים במסגרת הפרטיזנים, ובהם הוא לחם ביעילות מול הנאצים.
במהלך המלחמה הציל דוראץ' כמות רבה של יהודים, אשר מכירים כיום רק את חלקם.
במהלך השתתפותו בקרבות הפרטיזנים הוא נפצע, ולמרות זאת הוא המשיך להלחם ולעזור למרידות וליהודים באזור וורשה גם בזמן שהוא היה פצוע.
התחתן דוראץ' עם אנייה ביילר וב-1971 עלה לישראל עם אשתו
דוראץ' הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם ב-16 באפריל 1972 ונטע עץ בגן חסידי אומות העולם.
במהלך מבצע משותף של יד ושם והשב"כ בשנת 2021 "חסד אחרון", אותר על דוראץ' מידע רב ונערך עליו מחקר.
"יותר מדי" הוא אלבום הבכורה של הזמר והיוצר הדתי-לאומי משה כורסיה.
האלבום יצא לאור בתאריך 2 באוגוסט 2017 וסימן את תחילת דרכו של כורסיה בעולם המוזיקה היהודית והישראלית.
האלבום יצא לאחר תקופה שבה הוציא כורסיה לאור מספר סינגלים שזכו להערכה רבה ולביקורות חיוביות בתקשורת הדתית והכללית.
כורסיה, המוכר גם כמחנך בישיבה תיכונית וכדמות משפיעה ברשתות החברתיות, כתב והלחין את מרבית שירי האלבום בעצמו.
ההפקה המוזיקלית של המופע המלווה את האלבום הופקדה בידי יעקב אסרף.
האלבום הושק במופע חגיגי ב"בית היוצר" של אקו"ם בנמל תל אביב, אליו אזלו כל הכרטיסים מראש.
באותה שנה נבחר כורסיה ל"תגלית השנה במוזיקה היהודית" על ידי גולשי אתר "סרוגים".
האלבום "יותר מידי" מאופיין בסגנון פופ-רוק ישראלי עם נגיעות של מוזיקה יהודית עכשווית.
הטקסטים באלבום עוסקים בחיפוש עצמי, אמונה, התמודדויות נפשיות, אהבה ותפילה.
האלבום כולל את סינגל הבכורה של כורסיה "אותך מבקש" ואת הסינגלים "לא מבינה", "שנזוז", "תציל אותי" ו"מצטער" בנוסף השיר "יותר מדי" נבחר כשם האלבום.
יֶז'י ניקוֹדֶם קוֹשינסקי (בפולנית: Jerzy Nikodem Kosiński; 14 ביוני 1933 – 3 במאי 1991) היה סופר אמריקאי-פולני-יהודי.
קושינסקי נולד בעיר לודז' שבפולין למשפחה יהודית עירונית-חילונית, אמידה, אביו היה מורה ללשונות עתיקות ואמו הייתה פסנתרנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה התחבא עם הוריו מפני הנאצים.
במהלך המלחמה נרצחו בני משפחתו המורחבת.
בשנת 1948 אושפז בעקבות תאונת סקי, שהיממה את גופו וכך החזירה לו את יכולת הדיבור.
בין 1950 ל-1956 היה מדריך סקי באתר סקי פולני וסיים לימודי תואר במדע המדינה באוניברסיטת לודז'.
בשנים 1955-1957 שימש כמרצה במכון לסוציולוגיה ומדעי התרבות, באקדמיה הפולנית למדעים בוורשה.
בדצמבר 1957 נמלט מפולין והיגר לארצות הברית.
ב-1965 פורסם ספרו "הציפור הצבועה".
בשנת 1966 קיבל את הפרס הצרפתי לספר הטוב ביותר עבור ספרו זה.
בשנת 1969 זכה הרומן שלו "צעדים" (1968, "Steps") בפרס הספר הלאומי בארצות הברית.
הספר "להיות שם" עובד לסרט בבימויו של האל אשבי ובכיכובם של פיטר סלרס ושירלי מקליין.
ב-1981 הופיע בתפקיד בולט בסרטו עטור השבחים של ידידו וורן בייטי "אדומים".
ב-1989 חזר לפולין לביקור לרגל הוצאת ספרו "הציפור הצבועה" בפולנית.
ב־3 במאי 1991, בגיל 57, התאבד קושינסקי בנטילת כדורי הרגעה, סמים ואלכוהול.
במכתב פרידה שהותיר אחריו כתב: "אני הולך לישון, מעט יותר מן הרגיל".
הציפור הצבועה, תרגם מאנגלית אהרון בר, הוצאת תמוז, 1980
מכונת משחק, תורגם מאנגלית על ידי עתליה הרכבי והופיע בשנת 1982 בהוצאת עם עובד.
יז'י פיצובסקי (בפולנית: Jerzy Tadeusz Ficowski; 4 באוקטובר 1924, ורשה – 9 במאי 2006, שם) היה משורר פולני, סופר, מסאי, מתרגם וביוגרף.
עסק רבות בתרגום שירת היהודים והרומה-סינטי בפולין, ובשימור זכר רצח העם שחוו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
יז'י פיצובסקי היה תלמיד בעת הכיבוש הגרמני של פולין במלחמת העולם השנייה.
הוא הצטרף לארגון המחתרת הלאומי, ארמייה קריובה (AK), ובמסגרת פעילותו שם כתב עלוני התנגדות ופרסומים מחתרתיים נוספים.
הוא לחם במרד הפולני בוורשה ב-1944, נתפס בידי הגסטפו ונשלח כשבוי לגרמניה.
הוא היה עצור במחנה שבויים בגרמניה, וחזר לוורשה בתום המלחמה.
הוא למד באוניברסיטת ורשה סוציולוגיה ופילוסופיה.
כסטודנט צעיר גם החל לפרסם את ספרי שירתו הראשונים.
מראשית דרכו גילה אהדה רבה למיעוטים שנשמדו בפולין, היהודים והצוענים.
בין השנים 1949 ל-1951, הוא חבר למשפחות צועניות, נדד עמהם במסעותיהם, למד את לשונם של הצוענים הפולנים, והתמחה באמונותיהם מנהגיהם ודרך חייהם.
בין שאר פעולותיו למענם, הוא גם תרגם לפולנית שירם של משוררים ופזמונאים צוענים.
חיבורו "צוענים על דרכי פולין", הוא סיכום שנות שהותו בחברתם.
זוהי מונוגרפיה היסטורית ראשונה בסוגה בלשון הפולנית.
יצירתו הספרותית של יז'י פיצובסקי, נועזת ומבקשת לרדת לשרשי הדברים, לא נשאה חן בעיני השלטונות הקומוניסטיים, והוא נרדף במולדתו במשך שנים רבות.
שירתו מקוננת על האדם, השבוי בסבך החברתי-פוליטי במאה העשרים.
אך היא גם נשזרה ביסודות סוריאליסטיים דקים.
ספריו לא יצאו לאור בהוצאות רשמיות, ועד לסוף שנות השבעים היה שותף למאבק בשלטון של נאמני מוסקבה.
יז'י פיצובסקי הקדיש הרבה מחייו ומיצירתו לתרבות יהודי פולין.
הוא הסופר הפולני הראשון במעלה, באזכור שואת יהודי פולין, בתרגום מיצירתם, הן מיידיש והן מפולנית, ובשקידה על הבנת תרומתם לתרבות הפולנית.
בין הקדשות ספריו המפורסמות מוכרת הקדשתו "לאחינו יהודי פולין, במלאת 40 שנה ללחימתם בגיטו ורשה", שנרשמה בראש תרגומו לפולנית, "השיר על העם היהודי שנהרג", מאת יצחק קצנלסון.
יז'י פיצובסקי היה מתרגם ידוע, ותרגם מרומנית, מספרדית תרגומיו מיידיש נעשו לאחר תרגום פרוזאי מיידיש לפולנית.
הוא היה בין מבשרי הכתיבה הספרותית המודרניסטית בפולין, וכתב ביוגרפיה חשובה על הסופר היהודי-פולני ברונו שולץ.
הוא פרסם כעשרים כרכי שירה, כרך של סיפורים קצרים, ביוגרפיה, היסטוריה, ותרגומים.
"קריאת אפר-מקלה", (או: פיענוח אפר-המקלה; במקור: Odczytanie popiołów), ספר שיריו שתורגם לעברית, נחשב על ידי רבים ליצירה המרגשת ביותר על שריפת יהודי פולין בשואה, שנכתבה בידי משורר שאינו יהודי.
אך עיקר פרסומו בעולם, של יז'י פיצובסקי, בא לו מעבודותיו הספרותיות על הסופר היהודי-פולני ברונו שולץ.
הוא היה בין הראשונים שהכירו בגדולתו, וכבר משנת 1942, כשהיה אך בן 18 שנים, החל פיצובסקי להפיץ ברבים את גדולתו הספרותית של שולץ.
עם השנים הפך לביוגרף וידען ראשון במעלה של חייו ויצירתו של שולץ.
גם בשנות השלטון הקומוניסטי הנוקשה, חרף כל המגבלות, הוא פרסם את עבודותיו על שולץ בכתבי עת ספרותיים, והביא חלקים גדולים מיצירתו לידיעת הקוראים.
ספרו הגדול של פיצובסקי על שולץ, מחוזות הכפירה הגדולה, יצא לאור בפולין לראשונה בשנת 1957, ומאז יצאו מהדורות נוספות, מורחבות, עד שנת 2002. יז'י פיצובסקי ביקר בישראל בשנת 1981, והיה אורחה של אגודת הסופרים.
בשנת 1986, זכה יז'י פיצובסקי בפרס ק.
צטניק, עם הופעת ספר שיריו "קריאת אפר-מקלה" בעברית, בתרגומו של שלום לינדנבאום.
בין הדברים שאמר פיצובסקי, בטקס שהתקיים בבית הנשיא בירושלים, בפולנית: "וכשלבסוף, לאחר שנים, סיימתי את כתיבת שירי ה"קריאה באפר-המקלה", והם נדפסו לראשונה בלונדון, אנגליה, בשנת 1979, כתבתי לו אז, שחלומי הגדול ביותר הוא, כי שירים אלה יתורגמו אי-פעם לעברית וליידיש.
כדי שבאופן זה יוכלו לדבר בלשון העם, אשר את בניו ובנותיו שנהרגו, הן באו לבכות..."
ספריו של יז'י פיצובסקי בעברית
קריאת אפר-מקלה, מהדורה ביבליופילית דו-לשונית, עברית-פולנית, תרגם שלום לינדנבאום, גזית, תל אביב, 1985.
מכתב למארק שאגאל, יז'י פיצובסקי, תרגום יעקב בסר, עיטורים - אורה להב-שאלתיאל, עקד, תל אביב, 1968.
בבית הספרים נמצאים גם ספריו של פיצובסקי במקורם הפולני, וכן תרגומים לאנגלית ולגרמנית.
ספרי שירתו תורגמו גם ללשון יידיש.
יז'י סמקוב (בפולנית: Jerzy Semkow; 12 באוקטובר 1928 - 23 בדצמבר 2014) היה מנצח פולני.
הוא כיהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת סנט לואיס, מנצח ראשי של האופרה והתזמורת המלכותית של דנמרק בקופנהגן, יועץ מוזיקלי ומנצח ראשי של הפילהרמונית של רוצ'סטר, מנהל מוזיקלי של תזמורת הרדיו והטלוויזיה של איטליה ברומא ויועץ מוזיקלי של האופרה הלאומית בוורשה.
הוא כיהן כמרצה למוזיקה באוניברסיטת קולורדו והנחה כיתות אמן בניצוח באוניברסיטת ייל ובבית הספר למוזיקה של מנהטן, ניו יורק.
היה אזרח צרפתי והתגורר בפריז.
נפטר בדצמבר 2014 ליד לוזאן שבשווייץ.
יז'י הופמן (בפולנית: Jerzy Julian Hoffman; נולד ב-15 במרץ 1932) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע יהודי-פולני.
הופמן נולד ב-15 במרץ 1932 בקרקוב, פולין למשפחה יהודית אשר הוגלתה לסיביר אחרי פלישת ברית המועצות לפולין בשנת 1939. האב, זיגמונד הופמן רופא במקצועו התנדב לשרת בדיוויזיה הפולנית הראשונה על שם קוסטושקו בצבא האדום, האם - מריה שמלקס.
אחרי המלחמה יז'י הופמן חזר לפולין.
בשנת 1955 סיים מכון ממלכתי לקולנוע במוסקבה.
התפרסם בעקבות בימוי הסרטים המבוססים על ספרי טרילוגיה של הנריק סנקביץ'.
יז'י ולדיסלב פבלובסקי (בפולנית: Jerzy Władysław Pawłowski; 25 באוקטובר 1932 – 11 בינואר 2005), היה אלוף אולימפי (מקסיקו 1968) ואלוף עולם בסיף (התמחה בחרב) וסוכן כפול פולני.
ב-1967 התאחדות הסיף הבינלאומית הכריזה עליו כעל הסייף הטוב בכל הזמנים.
פבלובסקי נולד בוורשה ולמד משפטים בעיר הולדתו.
הוא החל לסייף בגיל מאוחר יחסית, בגיל 16. הוא השתתף ב-6 אולימפיאדות מאולימפיאדת הלסינקי (1952) ועד אולימפיאדת מינכן (1972) וזכה ב-5 מדליות כולל אחת מזהב (מקסיקו 1968) וכן באליפויות עולם משנת 1953 ועד שנת 1971 וזכה ב-18 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, 3 מהן אישיות.
עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1985, שוחרר פבלובסקי בחילופי מרגלים, שנערכו על גשר גליניקה שבברלין, אך הוא בחר להישאר בפולין ובילה את שארית חייו כצייר וכמרפא באמונה בוורשה, שם הוא נפטר.
יז'י פופיילושקו (בפולנית: Jerzy Popiełuszko; 14 בספטמבר 1947 - 16 באוקטובר 1984) היה כומר קתולי פולני שהיה מזוהה עם תנועת סולידריות בשנות ה-80 של המאה ה-20.
פופיילושקו היה מתנגד נחרץ לקומוניזם, ובדרשותיו שזר ביקורת על השיטה ועודד מחאה.
דרשותיו שודרו ברדיו אירופה החופשית ובזכותן הפך למפורסם בפולין.
המודיעין הפנימי הפולני ניסה להשתיקו ולהפחידו, אולם כששיטות אלו לא הועילו, בדו השלטונות ראיות נגדו.
הוא נאסר בשנת 1983, אולם עד מהרה שוחרר בהתערבות הממסד הקתולי וזכה בחנינה.
תאונת דרכים מבוימת תוכננה ל-13 באוקטובר 1984 על מנת להורגו, אולם הוא ניצל ממנה.
התוכנית החלופית הייתה לחטוף אותו, והיא יצאה אל הפועל ב-16 באוקטובר 1984. פופיילושקו הוכה למוות בידי שלושה שוטרים, וגופתו הושלכה למאגר מים, ונמשתה ב-30 באוקטובר באותה שנה.
בשנת 2009 הוענק לו לאחר מותו עיטור העיט הלבן, העיטור הגבוה ביותר של פולין.
בשנת 2010 הוכרז על ידי הכנסייה הקתולית כמבורך, צעד מקדים להכרה כקדוש.
יז'ייז'אני (באוקראינית: Озеряни, אוזריאני; בפולנית: Jezierzany; ביידיש: אָזשעראַן) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה נזכרת מהמאה ה-12, ובמהלך המאה ה-15 הוחרבה בידי הטטרים.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 סופחה העיירה לאוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-1,300 יהודים, רוב תושביה, ופעלו בה מפלגות ותנועות נוער ציונית, תלמוד תורה ובית ספר עברי.
פעילות זו הופסקה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-8 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי ההונגרים, ואלו גייסו לעבודות כפייה את יהודיה, אשר היו נתונים גם למעשי שוד מצד האוקראינים המקומיים.
עם העברת השליטה בעיירה לידי הגרמנים בספטמבר 1941 מונה בה יודנרט, וחודש לאחר מכן רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, תוך חיובם בתשלומי כופר ובעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
בקיץ 1942 הובאו לגטו שבעיירה מאות יהודים שגורשו מיישובי הסביבה.
ב-26 בספטמבר 1942 שולחו כ-900 מיהודי הגטו שבעיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ, תוך רצח היהודים הקשישים וחברי היודנרט בשעת האקציה.
באוקטובר 1942 גורשו כ-500 עד 600 יהודים נוספים מהעיירה לגטאות הסביבה.
אחר היהודים שהסתתרו בעיירה ובסביבותיה ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד בן מספר חודשים, תוך רצח הנמצאים.
יז'יורי (בבלארוסית: Азёры, אזיורי; בפולנית: Jeziory; ברוסית: Озёры, אוזיורי) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
יז'יורי נזכרת לראשונה במאה ה-14. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-870 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית, פעילות של הבונד, וכן בית ספר עברי ובית ספר יידי.
עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939 נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים שנמלטו מרכבת שהפציצו הגרמנים בסמוך אליה.
בסוף החודש נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה על יהודיה גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
באוגוסט 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
ב-2 בספטמבר 1942 העלו הגרמנים את בתי הגטו באש, וגירשו את 1,370 יושביו למחנה בקלבסין, ממנו שולחו כעבור מספר שבועות למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
ג'רזי ספלאבה ניימן היה מתמטיקאי וסטטיסטיקאי פולני-אמריקאי, יליד בסרביה.
הוא עבד באוניברסיטאות בוורשה ואחרי זה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
המחצית השנייה של הקריירה שלו הייתה באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
ניימן היה הראשון שהכניס לשימוש את התפיסה המודרנית של רווחי סמך לבדיקת השערות ואת האופן שבו בודקים את השערת האפס.
הבדיקה של השערת האפס על פי השיטה שהציע ביחד עם אגון פירסון נקראת "הלמה של ניימן ופירסון".
ניימן נולד למשפחה ממוצא פולני בעיר טיגינה שבחבל בסרביה, בימי האימפריה הרוסית.
הוא היה הילד הרביעי מתוך ארבעה ילדים במשפחה.
הוריו היו קתולים ובילדותו שימש בתפקיד נער מזבח בכנסייה.
בגיל מאוחר יותר הפך לאגנוסטי.
משפחתו של ניימן הייתה משפחת אצולה שחלק מבניה היו גיבורי מלחמה.
הוא סיים את התיכון הפולני לבנים של קמניץ-פודולסקי בשנת 1909. בזמן לימודיו שם נקרא: יורי צ'סלבוביץ ניימן.
בשנת 1912 התחיל ללמוד באוניברסיטת חרקוב.
אחד ממוריו באוניברסיטה היה סרגיי נתנוביץ ברנשטיין.
ברנשטיין היה סטטיסטיקאי רוסי, ממוצא יהודי, שהתמחה בהסתברות.
ניימן התרשם מספרו של המתמטיקאי הצרפתי אנרי לבג, שעסק באנליזה נומרית והתמקד באינטגרלים.
בשנת 1921 חזר לפולין במסגרת תוכנית של שיבה למולדת שיועדה לאסירי מלחמה מהמלחמה הפולנית-סובייטית.
בשנת 1924 סיים דוקטורט באוניברסיטת ורשה.
נושא התזה שלו: "על יישום תורת ההסתברות לניסויים בחקלאות".
לאחר שסיים את הדוקטורט קיבל מלגה לשנתיים בהן ביצע מחקרים בסטטיסטיקה בלונדון ובפריז בהדרכת קרל פירסון ואמיל בורל.
לאחר שחזר לפולין ייסד את המעבדה הביומטרית במכון ננצקי לביולוגיה ניסויית בוורשה.
ניימן פרסם מספר רב של ספרים על סטטיסטיקה וביצוע ניסויים מדעיים.
הוא זה שהגדיר את האופן בו מתבצעות בדיקות רפואיות של ה-FDA עד היום.
בשנת 1938 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
39 סטודנטים עשו דוקטורט בהדרכתו.
בשנת 1966 קיבל Guy Medal מטעם החברה הסטטיטיסטית המלכותית ושלוש שנים מאוחר יותר קיבל את המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
הלמה של ניימן ופירסון: הלמה מראה כיצד ניתן לבנות כלל החלטה אופטימלי.
זהו המשפט השימושי ביותר בסטטיטיסטיקה.
הלמה של ניימן ואגון פירסון דחקה את מתודולגית בדיקת ההשערות של קרל פירסון (אביו של אגון פירסון), שהייתה מקובלת לפניה.
בתחילת דרכו האקדמית ניימן עבד עם פירסון האב.
רווח סמך: שיטה לאמידת פרמטרים הנמצאים בתחום מסוים ברמת ביטחון מסוימת.
שיטה זו עדיפה על השיטה של גבולות מהימנים שוצעה על ידי רונלד פישר, משום ששיטתו של ניימן מגובה על ידי הלמה של ניימן ופירסון.
פישר לא היה מוכן לקבל זאת וכעס על ניימן שלטענתו גנב ממנו את הרעיון.
דגימה רנדומלית לניסויים ובחירת מדגמים מייצגים: את שיטתו הציג ניימן במאמר שפרסם בשנת 1923 בהקשר של ניסויים בחקלאות.
יז'י יאן לרסקי (בפולנית: Jerzy Jan Lerski; 20 בינואר 1917, לבוב – 16 בספטמבר 1992, סן פרנסיסקו) היה משפטן אמריקאי ממוצא פולני, חוקר מדע המדינה, היסטוריון וחסיד אומות העולם.
לרסקי למד בגימנסיה בלבוב (שבעת זו השתייכה לפולין - כיום באוקראינה) ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת לבוב.
הוא החזיק בעמדות ליברליות והתנגד לאנטישמיות ולאפליית סטודנטים יהודים באוניברסיטאות פולניות.
בין היתר התנגד לנוהל של הקצאת מקומות ישיבה נפרדים ליהודים - "ספסלי יהודים" (getto ławkowe) - ולנומרוס קלאוזוס.
הוא היה פעיל פוליטי בתנועת הנוער הסוציאל-דמוקרטי הפולני (Polska Młodzież Społeczno-Demokratyczna), תנועה שהתנגדה ללאומנות ולאנטישמיות.
בשנת 1938 הוכה לרסקי על ידי סטודנטים אנטישמים אך המשיך בפעילותו.
ב-1940, לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה, הגיע לרסקי לבריטניה, שם היה פעיל בשורות המפלגה הסוציאליסטית הפולנית (PPS) .
הוא הוצנח על ידי הממשלה הפולנית הגולה והגיע לוורשה כשברשותו כסף רב, בדולרים, שיועד לארגון היהודי הלוחם.
הכסף הגיע לאדולף ברמן וזה יצר קשר בין לרסקי לבין מנהיגים של המחתרות היהודיות בוורשה ובקרקוב.
לרסקי השתתף בהברחת יהודים מבתי כלא וממחנות ריכוז.
עם שובו ללונדון מסר מידע על המתרחש באזורי הכיבוש לממשלת פולין הגולה, כולל מידע שהדפיס אחד מארגוני המחתרת היהודיים בוורשה.
לאחר המלחמה היגר לרסקי לארצות הברית והיה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת סן פרנסיסקו.
בין היתר הרצה באוניברסיטאות ביפן, פקיסטן וסרי לנקה.
בשנת 1985 הכיר יד ושם בלרסקי בתואר חסיד אומות העולם.
יז'י פיטלברג (בפולנית: Jerzy Fitelberg 20 במאי 1903 - 25 באפריל 1951) היה מלחין יהודי-פולני-אמריקאי.
יז'י, בנו של המנצח גז'גוז' פיטלברג, נולד בוורשה.
הוא החל את לימודי המוזיקה עם אביו.
בגיל צעיר הכניס אותו אביו לנגינת כלי הקשה בתזמורת התיאטרון הלאומי של ורשה, כדי לרכוש ניסיון.
מ-1922 עד 1926 למד פיטלברג הלחנה אצל ולטר גמאינדי ופרנץ שרקר באונטיברסיטה לאמנויות של ברלין.
ב-1923 עזרה לו האוניברסיטה לקבל פטור מגיוס לצבא הפולני.
בשנת 1927 תזמר מחדש את המוזיקה של ארתור סאליבן למחזמר "המיקדו" להפקה המחודשת של אריק צ'ארל כאופרטה-רוויו בברלין.
ב=1928 זכתה רביעיית המיתרים מס' 2 שלו בפרס ראשון בתחרות, שארגן איגוד המוזיקאים הפולנים הצעירים בפריז.
הקונצ'רטו הראשון שלו לכינור הטביע את חותמו בקונצרט של האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו.
מבקר המוזיקה אנרי פרונייר העיר, "הקונצ'רטו לכינור ...
[היה] עדין, רגיש ומצטיין ברגישות למשאב תזמורתי." יצירותיו נוגנו בקונצרטים הבאים של האגודה בשנים 1931, 1937, 1946 ו-1951.
כדי להימלט מן הנאצים, נסע תחילה לפריז בשנת 1933. שם יצאו יצירותיו לאור בהוצאת מקס אשיג.
רביעיית המיתרים מס' 4 שלו זכתה בפרס אליזבת ספראג קולידג', שהעניקה ספריית הקונגרס.
ביצע הבכורה של הרביעייה היה ב-9 באפריל 1937 בספריית הקונגרס.
לאחר זאת היגר פיטלברג לארצות הברית וב-15 במאי 1940 הגיע לניו יורק.
בין היצירות הראשונות שחיבר בעירו החדשה, היו כאלה שהתרפקו על זכרונות מפולין.
ב-1945 קיבלה רביעיית המיתרים החמישית שלו פרס מן האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות.
בקשתו לאזרחות אמריקאית הוגשה ב-26 במאי 1947. הוא מת בניו יורק ב-1951.
פיטלברג אמר, שבסגנון ההלחנה שלו יש דמיון ל"אנרגיה ולמתח הגבוה שבמוזיקה של סטרווינסקי, להתמקדות במורכבות קווית והרמונית של הינדמית, ולצבעי המוזיקה הצרפתית המודרנית (כזו של מיו, כמו גם סגנונות סאטיריים.
כתבי היד של יז'י פיטלברג שמורים בMusic Division of The New York Public Library for the Performing Arts בספרייה הציבורית לאמנויות הבמה בניו יורק]
קונצ'רטו לכלי מיתר (1930) - עיבוד של רביעיית המיתרים מס' 2
אוברטורה קונצרטית (תזמורת כלי נשיפה מעץ)
קונצ'רטו לטרומבון, פסנתר וכלי מיתר (1947)
"קווינטטו" (חליל, אבוב, קלרינט, בס קלרינט, טרומבון) (1929)
שבעה קפריסי לוויולה ופסנתר (1944)
קפריצ'ו (חליל, אבוב, קלרינט בסי במול, בס קלרינט, טרומבון ובסון (1948)
"קונצ'רטה דה קאמרה" (כינור ופסנתר)
"מה זה בנג'מין?: סיפור מוזיקלי לילדים לקרוא ולנגן בפסנתר" (1950)
יז'י קוסלה (15 ביולי 1942, צ'נסטוחובה - 7 בינואר 2017, גדיניה) היה גיטריסט, זמר, ומלחין פולני.
הוא ידוע בעיקר בכך שהיה בין המייסדים של להקת צ'רבונה גיטרי.
י'זי נולד בוצ'נסטוחובה כאשר העיר הייתה תחת כיבוש נאצי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה המשפחה עברה לגדיניה.
בשנת 1961 יז'י קוסלה הקים את הלהקה הראשונה שלו.
בשנים 1962–1964 הוא שירת בצבא שגם שם הקים להקה.
בשנת 1965 הוא היה בין המייסדים של להקת צ'רבונה גיטרי והיה בין מוביליה בשנים 1965–1967. לאחר עזיבת הלהקה, הוא המשיך לנגן, לשיר ולהלחין עד לשנת 1976.
בשנת 1976 יז'י קוסלה בעיקר עבד במועדון לילה.
בשנת 1991 הוא חזר ללהקה אותה הקים, עזב אותה בשנת 1993 ובשנת 1999 חזר הבפעם השלישית.
יז'י קולסה כתב מספר שירים שהיו להיטים של הלהקה שהייתה בין הפופולריות ביותר בפולין.
הוא הפסיק את הפעילות המוזיקלית בשנת 2015 עקב הידרדרות בבריאותו.
יז'יקלוסה נפטר בגדיניה בשנת 2017.
על הפעילות המוזיקלית הוענק לו עיטור פולני ופעמיים הוא קיבל פרס התרבות מהעיר גדנסק בו פעלה להקת "צ'רבונה גיטרי".
יז'י ז'ולבסקי (בפולנית: Jerzy Żuławski 14 ביולי 1874 – 9 באוגוסט 1915) היה סופר ומתרגם פולני.
יז'י ז'ולבסקי נולד בכפר ליד ז'שוב אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביו לקח חלק פעיל במרד ינואר בחלק של פולין שהיה תחת השליטה של האימפריה הרוסית.
יז'י הצעיר היה תחת השפעת דעות של איבו בהקשר לפולין העצמאית.
הוא התחנך במספר בתי הספר באזור ובשנת 1892 עבר לשווייץ בה למד באוניברסיטת ציריך ובמהשך עשה תואר שלישי באוניברסיטת ברן על עבודות של ברוך שפינוזה.
באותה תקופה הוא עסק בתרגום של יצירות של פרידריך ניצשה, ארתור שופנהאואר ואדוארד פון הרטמן.
במקביל הוא התחיל לכתוב יצירות ספרותיות ובחזרה לקרקוב היה עורך של כתב עת Krytyka.
לאחר חתונתו הוא התחיל לעבוד כמורה בקרקוב.
לקראת סוף 1901 הוא עזב את תחום ההוראה ועבר לתחום הספרות.
באותה תקופה הוא כתב את יצירתו העיקרית על משלחת מדעית לירח.
בסך הכל הוא כתב טרילוגיה על הנושא, כאשר בשנת 1912 בלביב הוצאו כל הספרים מחדש.
תוך זמן קצר הם תורגמו לשפות רבות.
כבר בשנת 1911 על בסיס אחד מהספרים בסדרה צולם סרט קולנוע.
בשנת 1907 הוא התחתן בפעם השנייה לקז'מיירה ז'ולבסקה והזוג עבר לזקופנה.
ביתו הגדול היה מרכז לפעילות תרבותית של העיר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא החליט להצטרף ליחידות פולניות שהיו חלק של הצבא אוסטרו-הונגריה בתקווה שפולין תזכה לעצמאות לאחר המלחמה.
תוך כשנה רוב שטחי פולין שהיו חלק של האימפריה הרוסית נכבשו וז'ולבסקי הוצב בלודג'.
באוגוסט 1915, במהלך ביקור בחזית, ז'ולבסקי חלה ונפטר לאחר מחלה קצרה.
הוא היה בן 41 בלבד ובנו הצעיר נולד בפברואר 1916.
החל משנת 2008 מוענק בפולין פרס סיפרותי על שמו עבור יצירות של מדע בדיוני.
הענקת הפרס מבוצעת בחסות איגוד הסופרים הפולנים והיא כוללת הפרס הראשי, פרס הזהב ופרס הכסף.
אדם פשחשטה נמנה עם מקבלי הפרס.
יז'י פטרסבורסקי (בפולנית: Jerzy Petersburski; 20 באפריל 1895, ורשה – 7 באוקטובר 1979, ורשה) היה מלחין ומנצח פולני ממוצא יהודי.
יז'י פטרסבורסקי נולד בוורשה למשפחת מוזיקאים.
הוא למד בקונסרבטוריון של ורשה והמשיך ללימודי מוזיקה בווינה.
אמריך קלמן הכיר את יכולתו והמליץ לו להמשיך בהלחנה.
בשנת 1922 ביחד עם בן דודו ארתור גולד יז'י פטרסבורסקי הקים תזמורת ג'אז.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא כתב מוזיקה לסרטים רבים שצולמו באותה תקופה בפולין.
בשנת 1936 הוא כתב טנגו To ostatnia niedziela שבוצע על ידי מייצ'יסלב פוג וזכה לפופולריות גדולה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה יז'י פטרסבורסקי גויס לצבא ולאחר כיבוש פולין הגיע לברית המועצות.
בהיותו במינסק הוא הקים תזמורת ג'אז חדשה שרובה הייתה מאזרחי פולין לרבות הנריק גולד.
שיריו זכו לפופולריות גדולה במיוחד תכול המטפחת בביצוע של קלבדיה שולז'נקו.
בהמשך הוא הצטרף לצבא אנדרס ועזב את תחומי ברית המועצות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, יז'י פטרסבורסקי התגורר בארגנטינה.
באותה תקופה הוא כתב שיר שנכלל ברפרטואר של שרה גורבי.
בשנת 1967 הוא חזר לפולין.
יז'י פטרסבורסקי נפטר בוורשה בשנת 1979.
ייז'י קיליאן (בצ'כית: Jiří Kylián נולד ב-21 במרץ 1947) הוא רקדן לשעבר וכוריאוגרף של מחול מודרני.
יז'י קיליאן נולד בשנת 1947 בפראג, צ'כוסלובקיה.
אביו היה בנקאי ואמו הייתה בנעוריה רקדנית, שנחשבה לילדת פלא.
קיליאן, שהתרשם לראשונה מן הביצועים האקרובטיים של קרקס בוש, החליט ללמוד בלט קלאסי בבית הספר הלאומי לבלט בפראג, אחרי שראה בפעם הראשונה בגיל 9 מופע בלט.
קיליאן התקבל לקונסרבטוריון של פראג בשנת 1962. כאן פגש את המורה והרקדנית לשעבר זורה סמברובה, "שטבעה חותם עמוק בהתפתחותו המקצועית".
בקונסרבטוריון עשה קיליאן את צעדיו הראשונים ככוריאוגרף ב"תשע שמיניות", שנוצר למוזיקת ג'אז, ו"רביעייה", למוזיקה מאת בלה בארטוק.
ב-1967 קיבל קיליאן מלגה ללימודים בבית הספר המלכותי לבלט בלונדון.
בין שאר אמנים, פגש קיליאן את הכוריאוגרף ג'ון קרנקו, שהציע לו להצטרף לבלט שטוטגרט.
קיליאן הצטרף לבלט שטוטגרט ב-1968 ועבד אצל קרנקו, ככוריאוגרף.
בבלט שטוטגרט החל קיליאן את יצירתו הכוריאוגרפית ב"פרדוקס" (1970), "הלוך ושוב" (1970), והמשיך בלהקת נובר של בלט שטוטגרט ב"לחשי כשף" (1971), "Einzelgänger" (1972) ו-"Blaue Haut" (1974), בין השאר.
שלוש שנים לאחר מותו של קרנקו (1973), התמנה קיליאן למנהל אמנותי של תיאטרון המחול ההולנדי (NDT) בשנת 1976. יצירותיו המוכרות ביותר לבלט ההולנדי הן "סימפוניית תהילים" (1978), "שטח מחיה" ("Stamping Ground") (1983), "זמן חלום" (1983) ו"זעקות דמומות" (1986).
בסגנונו חקר את המגבלות והאפשרויות של המרחב, אברי-גוף, כניסות ויציאות, ניגודים והומור.
שתי יצירותיו של יז'י קיליאן שנכתבו ב-1983, "שטח מחיה" ו"זמן חלום", שאבו את השראתן מן העניין האישי שגילה באבוריג'ינים וממסעותיו לאזורי חייהם באוסטרליה, כפי שתיעד אותם הבמאי האנס הולשר בסרט התיעודי "הדרך אל שטח המחיה".
מחולות טקסיים של אבוריג'ינים משמשים כתוכניות עבודה בתוך היצירה "שטח המחיה", שכללה בצוות המקורי שלה את נאצ'ו דואטו וג'ים וינסנט.
בתקופת הנהלתו של קיליאן בבלט ההולנדי, נוצרה להקה שנייה של רקדנים צעירים, "תיאטרון המחול ההולנדי 2" (NDT II).
ב-1992 יזם קיליאן להקה קאמרית לרקדנים בני יותר מ-40, "תיאטרון המחול ההולנדי 3" (NDT III).
יצירותיו העיקריות של קיליאן הן:
"ארץ נשכחת" משנת 1981 בוחנת זכרונות, אירועים ואנשים, שאבדו או נשכחו עם הזמן והדרכים שבהן מנסים לעיתים אנשים, ללא הצלחה, להשיב אותם, או תחושה שלהם, לזיכרון כדי לרכוש מחדש את ערכם ועוצמתם.
היצירה עצמה נוצרה בהשראת ציור של נשים על חוף ים מאת הצייר האקספרסיוניסטי הנורווגי אדוורד מונק ומבוססת עליו.
בעיקר יש ביצירה דואטים של מתיחת זרועות בתנוחות שונות, כאילו היו הרקדניות מתאמצות להגיע אל משאת נפשן.
הרקדנות מקשיתות את גבן ומבטאות רגש בריקודן, המשקף הן את המוזיקה והן את הציור המטריד, שהשפיע על הבלט.
קיליאן מבטא את רגשותיו על מולדות אבודות, אהובים אבודים וזמנים אבודים ויש גם דואטים, המשקפים הלכי רוח אלימים.
הדורטים האלה מסתיימים באנסמבל גדול שאחריו נשארות הנשים על החוף, פושטות שוב את זרועותיהן כציפורים שאינן יכולות לעוף.
"מלאכים נופלים" הוא חלק מן הבלטים ב"שחור ולבן", שנוצרו בשנת 1989 עם 8 רקדניות לבנות לבושות בבגדי ריקוד שחורים.
הם בוצעו למוזיקה של תופים/כלי הקשה, המבוססת על מוזיקת פולחן טקסית מגאנה.
מקצבים ותבניות מוזיקליים משמשים ומעורבבים בסינתיסייזר ליצירת אפקט מרובד בכמה סקציות.
התוצאה היא צליל אנרגטי, לפרקים אחוז-טירוף, שהרקדניות מתאימות עצמן אליו בריקוד פיזי מאוד.
"מלאכים נופלים" מתאר נשים ורקדניות השואפות להשיג שלימות אך נכנעות בשלבים שונים לנפש הנשית ולאירועים נשיים כמו שאיפה, פיתוי, הריון, לידה, מוות, אמהות ומודעות עצמית.
הבלט עוסק בדברים שמושכים ודוחפים רקדנית מ"טוהר" הריקוד והביצוע.
קיליאן הושפע מסוריאליזם ומינימליזם במהלך יצירת הבלט הזה וה"בלטים בשחור ולבן".
בבלט הזה אנו רואים את השילוב בין קווים קלאסיים ותנועות נקישה חדשות, המשווה אופי בלתי צפוי ליצירה בכללותה.
"מוות קטן" (Petite Mort) חובר לפסטיבל זלצבורג של 1991 לציון יובל המאתיים למות מוצרט, עם גברים, שש נשים ושישה ריקועי מתכת.
עוזרת הכוריאוגרף הייתה רוזלין אנדרסון, התלבושות של ג'וק ויסר, והמוזיקה מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט כללה את פרק האדג'ו מתוך הקונצ'רטו לפסנתר מס' 23 של מוצרט ופרק האנדנטה מתוך הקונצ'רטו לפסנתר מס' 21 של מוצרט.
יז'י שלאג (בפולנית: Szeląg Jerzy, נולד בשם יז'י שלונג; (13 בפברואר 1933 - 26 בנובמבר 2004), היה פולני שהציל יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה בגטו ורשה והוכר כחסיד אומות העולם.
יז'י שלאג נולד להורים מריאנה (מריה) ופרנצסזיק (Franciszek) שלאג בוורשה בירת פולין.
מגורי זרים בגטאות לא היו נפוצים במהלך מלחמת העולם השנייה, ובכדי להשתכן בגטו, ארים היו צריכים אישור מיוחד.
מריאנה שלאג, אמו של יז'י, קיבלה אישור מיוחד מהרשויות הגרמניות להמשיך להתגורר בביתם שהיה בתוך גטו ורשה, ואכן משפחת שלאג המשיכה להתגורר בגטו במהלך מלחמת העולם השנייה.
מכיוון שיז'י היה נוצרי, הוא למד בבית ספר יסודי מחוץ לגטו, בחלק הארי של וורשה.
במשך שלוש שנים, יז'י הצליח להבריח לגטו ורשה מסמכים, מזון ותרופות וחילק אותם בין משפחות היהודים בגטו תוך סיכון חייו.
לא פעם נתפס והוכה על ידי שומרי הגטו על מעשיו.
יז'י תואר כאדם חייכן, טוב לב ונעים הליכות.
למרות הייתו ילד בן 10 קיבל מכות קשות עד כדי קבלת סימנים על הגוף שנשארו לכל החיים.