tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום יצא לאור ב-15 ביוני 2025, בחברת התקליטים Yeedle.
ורדיגר עבד על האלבום במשך למעלה מעשור, וביצירתו השתתפו מוזיקאים רבים: בין המעבדים שהשתתפו באלבום ניתן למנות את אלי קליין ואיצי ברי, אהרן רזאל, אלי לשינסקי, משה לאופר, מונה רוזנבלום, מנדי הרשקוביץ ויואלי דיקמן.
בין המלחינים שהשתתפו באלבום ניתן למנות את הרשי רוטנברג, אהרן רזאל, יצחק בן ארזה, אלי קליין, מונה רוזנבלום, חזקי וייס, ליפא שמלצר, משה פלד, ברוך שלום בלסופסקי ויצחק פוקס.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר התייחס לשנות העבודה הרבות על האלבום ושיבח את התוצאה:
באוקטובר 2025 זכה האלבום בתואר "אלבום השנה" במצעדי המוזיקה השנתיים של רדיו קול חי מיוזיק, קול פליי וקול ברמה, ובמקום השני בקטגוריה זו במצעד של אתר כיכר השבת.
הוא היא והוא הוא סרט טלוויזיה ישראלי שהופק עבור שירות הסרטים הישראלי והמועצה הלאומית למניעת תאונות ויצא לאקרנים בשנת 1973.
הוא היא והוא הוא סרט קצר ישראלי בהפקת שירות הסרטים הישראלי והמועצה הלאומית למניעת תאונות, העוסק בנהיגה בטוחה.
בסרט מופיע נהג צעיר (ג'וקי ארקין) שמסייע לצעירה שנתקעה עם מכוניתה (אסתר זבקו), מנסה להרשים אותה ועובר עבירות תנועה מסוכנות.
נהיגתו הפרועה מוצגת בניגוד לנהג אחר (יצחק פרץ), שנהיגתו זהירה, והצעירה בוחרת בסופו של דבר בנהג זהיר.
הסרט זכה להכרה בין-לאומית והוענקו לו מספר פרסים בפסטיבלים ייעודיים לסרטי בטיחות ותחבורה.
הישגו הבולט הראשון היה זכייה בפרס ראשון "פסל הזהב" בפסטיבל בין-לאומי לסרטי תחבורה ובטיחות, שהתקיים בזאגרב, יוגוסלביה.
בפסטיבל זה השתתפו סרטים מ-17 מדינות, בהן ברית המועצות, ארצות הברית, מדינות מזרח ומערב אירופה, וכן מדינות נוספות.
הסרט הישראלי התמודד בתחרות רחבה ואיכותית, שכללה בין היתר סרטים סובייטיים, הונגריים ופולניים, וזכה במקום הראשון.
בהמשך זכה הסרט גם בפרס שני "רמזור הכסף" בפסטיבל לסרטי בטיחות בטלוויזיה, שנערך בינואר 1974 בברלין.
הפרס הוענק להמועצה הלאומית למניעת תאונות של ישראל, שהייתה שותפה מרכזית בהפקת הסרט, יחד עם משרד התחבורה.
לאור הצלחתו וההכרה הבין-לאומית לה זכה, רשת הטלוויזיה של גרמניה המערבית הביעה עניין ברכישת זכויות ההקרנה של הסרט.
הסרט הוקרן גם בטלוויזיה בישראל.
הוביט הוא גזע בדיוני זעיר דמוי אנוש החי בארץ התיכונה בספריו של ג'.ר.ר.
הם מכונים גם בני מחצית או זוטונים (Halflings).
ההוביטים הופיעו לראשונה בספר ההוביט, אשר גיבורו בילבו בגינס הוא הוביט.
כמה מן הדמויות המרכזיות בספר ההמשך, שר הטבעות, היו הוביטים גם כן - פרודו בגינס, סמוויז גמג'י, פרגרין טוק ומריאדוק ברנדיבאק.
ההוביטים מוזכרים בקצרה בסילמריליון ובסיפורים שלא נשלמו.
לדברי המחבר בפרולוג לשר הטבעות, ההוביטים הם קרובי משפחה של בני האדם.
ההוביטים נראים דומה לבני אנוש קטנים, ולכן הם מכונים לפעמים "האנשים הקטנים".
עם זאת, הם רואים את עצמם כעם נפרד.
במהלך אירועי שר הטבעות ההוביטים חיים בפלך ובברי, בצפון מערב הארץ התיכונה, אך בסוף הסיפור כמה מהם עוברים לגונדור ורוהן.
טולקין האמין שהוא המציא את המילה הוביט, אם כי שנים לאחר מותו התגלה שהמילה הייתה קיימת כבר, אך עם משמעות שונה.
נראה כי את ההשראה להוביטים קיבל טולקין מהספרים "הארץ המופלאה של הסנרגים" (שנכתב בידי אדוארד וויק סמית') והספר "בביט" שנכתב על ידי סינקלר לואיס.
הסנרגים היו, במילותיו של טולקין, "גזע של אנשים הגבוהים אך במעט משולחן ממוצע, אך כתפיהם רחבות וכוחם כשל עשרה אנשים".
טולקין כתב שהארץ המופלאה של הסנרגים הייתה "ככל הנראה מקור השראה תת-הכרתי להוביטים", ואמר בראיון כי "ייתכן שהמילה הוביט קשורה לספרו של לואיס" (כמו ההוביטים, ג'ורג' בביט נהנה מנוחות הבית שלו).
עם זאת, טולקין טוען שהתחיל לכתוב את ההוביט בלי תכנון מראש, באמצע תקופת בחינות, ברשמו על דף נייר: "בתוך חור באדמה חי לו הוביט".
רק בשר הטבעות פיתח טולקין את ההיסטוריה והחברה של בני הגזע.
בנספח בשר הטבעות מציג טולקין אטימולוגיה בדיונית עבור השם, לפיו המילה הוביט נגזרה מהמילה holbytlan, "שוכן-מחילה" בשפתם העתיקה של הרוהירים.
בפרולוג לשר הטבעות כותב טולקין כי גובהם של ההוביטים הוא בין שניים לארבעה רגל (בין 61 ל-122 סנטימטרים), כשהגובה הממוצע שלוש רגל ושישה אינץ' (107 סנטימטרים), והם מתלבשים בצבעים בהירים, עם עדיפות לצבעי צהוב וירוק.
רגליהם מכוסות בשיער (לרוב חום, כמו השיער על ראשם), אוזניהם מחודדות, הם אינם נועלים נעליים ואינם מגדלים זקנים.
תוחלת החיים הממוצעת של הוביט היא 100 שנים.
הוביט מגיע לפרקו בגיל 33 ולגיל העמידה בגיל 50. הוביטים נוטים להיות מוצקים (אם כי פחות מגמדים).
בכתביו, מתאר טולקין את ההוביטים כסולדים מהרפתקאות, ומחבבים חיים כפריים ופשוטים של חקלאות, אכילה ופעילות חברתית.
הם נוהגים לאכול שש ארוחות ביום, ואוכלים מאכלים פשוטים כמו עוגות, בשר, תפוחי אדמה ותה.
לטענת של ההוביטים, הם ייצרו לראשונה את עשב המקטרת, הנפוץ ברחבי הארץ התיכונה.
ההוביטים של הפלך פיתחו מנהג לתת מתנות ביום ההולדת, במקום המנהג המקובל לקבל מתנות.
עם זאת, המנהג לא פשה בקהילות אחרות.
ההוביטים חיים בבתים תת-קרקעיים בתוככי גבעות, לרוב עם דלתות וחלונות עגולים.
להוביטים לוח שנה משלהם, עם שנה הכוללת אחד עשר חודשים של שלושים יום.
ישנם כמה ימים בשנה שאינם משתייכים לאף חודש: יום אמצע שנה וימי הליית'.
מדי ארבע שנים מעברים את השנה, ככל הנראה כדי לשמור על סנכרון עם עונות השנה.
לפי סיפורי העם המוקדמים של ההוביטים, נראה כי במקור הם יישבו את עמק אנדואין, בין יער-אופל והרי הערפל.
ההוביטים חיו ליד אבותיהם של הרוהירים, ועל כן מילים ושמות שונים של ההוביטים הם נגזרות של מילים רוהיריות.
באותו זמן, ההוביטים התחלקו לשלושה "גזעים": ההרפוטים, היסטוריים והפלוהידים.
ההרפוטים היו דומים להוביטים מספרי ההוביט ושר הטבעות.
הם חיו במחילות על המדרונות של הרי הערפל.
היסטוריים היו נמוכים וחסונים ובעלי זיקה לסירות ושחייה.
סמיאגול הוא צאצא של היסטוריים.
הפלוהידים היו הרפתקנים וגבוהים, וחיו ביערות ליד הרי הערפל.
דמם של בני הפלוהידים זורם בבני משפחת טוק וברנדיבאק, לרבות בילבו, פרודו, מרי ועוד.
בסביבות שנת 1050 לעידן השלישי ההוביטים חצו את הרי הערפל מסיבות לא ידועות, שייתכן וקשורות להתעצמות כוחו של סאורון ביער-אופל.
ההוביטים התיישבו באזור ברי, וההבדל בין גזעי ההוביטים החל להיטשטש.
ההוביטים נשבעו אמונים למלכים האחרונים של ארנור, ולאחר התמוטטות הממלכה הם החלו למשול בעצמם.
ההוביטים מופיעים בעיבודים השונים לספריו של טולקין, כגון שר הטבעות וההוביט של פיטר ג'קסון, ההוביט ושר הטבעות של ראלף בקשי.
ההומו פלורסיינסיס (שם מדעי: Homo floresiensis; "הומו" מלטינית אדם, "פלורסיינסיס": מהאי פלורס) הוא מין נכחד מן הסוג אדם המיוחד בקומתו הנמוכה, כמטר אחד, שבגללה התפרסם בתקשורת בכינוי "הוביט".
עצמות של מספר פרטים ממין זה התגלו החל משנת 2003 באי פלורס שבאינדונזיה, כולל גולגולת ושלד כמעט מושלמים של נקבה אחת, וכן כלי אבן שבהם השתמשו ועצמות חיות נכחדות שאותן כנראה צדו.
עצמות פלורסיינסיס תוארכו במספר שיטות שונות של תיארוך רדיומטרי לתקופה של 74 אלף עד 13 אלף שנים בלבד לפני זמננו.
תיארוך זה הופך אותם לאדם הקדמון האחרון שחי בעולם לצד האדם המודרני הומו ספיינס, מאוחר אפילו מן האדם הניאנדרטלי שנכחד לפני כ-28 אלף שנה.
מחלוקות מדעיות קשות קיימות סביב פלורסיינסיס, ובפרט ישנם חוקרים הסבורים כי אין מדובר במין נפרד באבולוציה של האדם, אלא באוכלוסיית ספיינס שהייתה חולה בפגם גנטי או התפתחותי כלשהו, אולי צורה של מיקרוצפליה.
יחד עם אלפים וגמדים, ההוביטים מופיעים משחקי פנטזיה רבים, בין משחקי תפקידים שולחניים ובין משחקי מחשב.
מאחר שעל המילה "הוביט" יש זכויות יוצרים, בחלק מהמשחקים הם מופיעים במונחים אחרים, כגון זוטונים או בני מחצית (למשל במבוכים ודרקונים).
ההוביטים מופיעים גם במשחקי לוח וקלפים המבוססים על הספרים שר הטבעות וההוביט.
בסדרת הטלוויזיה, טבעות הכוח, של אולפני אמזון, מופיעים דמויות של הרפוטים, אחד הגזעים של ההוביטים.
הובארט היא בירת מדינת טסמניה שבאוסטרליה.
נכון לשנת 2013, היא העיר המאוכלסת ביותר בטסמניה וה-11 בגודלה באוסטרליה עם אוכלוסייה של 218,000 תושבים.
הובארט היא העיר השנייה בעתיקותה באוסטרליה (אחרי סידני).
העיר נוסדה בשל חששם של הבריטים מחוקרי ארצות צרפתיים, שמא ישתלטו על האזור, והוקמה כמושבת עונשין בשנת 1803. המושבה הוקמה בריסדון קוב (Risdon Cove), כשבעה ק"מ צפונה, ובשנת 1804 עברה למיקומה הנוכחי של העיר.
תושבי המקום - שבט טסמני נווד שהתגורר במקום, בשם "מוהניר" כמעט והוכחד לאחר מספר חיכוכים אלימים עם המתיישבים האירופים, ובשל הדבקות ממחלות אירופאיות.
צ'ארלס דרווין ביקר במקום בפברואר 1836 במהלך מסעו באונייה "ביגל".
העיר גדלה בשל הנמל הטבעי המצוי בשפך נהר דרוונט (Derwent), והפכה למרכז לתעשיית ציד הלווייתנאים בדרום האוקיינוס השקט.
אזור העיר רבתי מהווה חמישה אזורי ממשל מקומי - העיר הובארט, גלנורצ'י, קלרנס, קינגבורו, וברייטון.
העיר הובארט מנוהלת על ידי מועצה בת 12 חברים בראשה הלורד ראש העיר של הובארט – רוב ולנטיין (Valentine).
חברי המועצה נבחרים אחת לשנתיים.
נמל הובארט משמש הנמל העיקרי לכל הפעילויות של אוסטרליה וצרפת באנטארקטיקה.
בעיר מצויה תעשיית ייצור קטמרנים וכן הפקת אבץ.
בעיר מפעל ייצור של קדבורי.
כמו כן מתבססת כלכלת העיר על התיירות.
הובארט ממוקמת בשפך נהר דרוונט בחופה הדרום-מזרחי של המדינה.
המע"ר ממוקם בגדה המערבית של הנהר, והפרוורים של העיר פרוסים על שתי גדות הנהר ועל הגבעות סביב, לרגלי הר ולינגטון (Wellington).
אזור העיר הובארט רבתי מורכבת משלוש ערים נפרדות - הובארט, גלנורצ'י (Glenorchy) וקלארנס (Clarence), וכן שתי עיירות - קינגבורו (Kingborough) וברייטון (Brighton).
אקלימה של העיר הובארט ממוזג, ומורגשות בה ארבע עונות שנה, כאשר עונת הקיץ היא בין דצמבר לפברואר.
טמפרטורת מקסימום בקיץ: C° 21.1
טמפרטורת מינימום בקיץ: C° 11.9
טמפרטורת מקסימום בחורף: C° 12.5
טמפרטורת מינימום בחורף: C° 5.4
כמות המשקעים הממוצעת היא 628 מילימטרים של גשם, כאשר החודש הגשום בשנה הוא אוקטובר (63 מילימטרים) והחודש היבש הוא פברואר (40 מילימטרים גשם בממוצע).
הקזינו החוקי הראשון באוסטרליה נפתח במלון ורסט פוינט בהובארט בשנת 1973. בהובארט מצוי התיאטרון הוותיק ביותר באוסטרליה - "תיאטרון רויאל" (Royal).
בשל העובדה שצפיפות האוכלוסייה בטסמניה נמוכה ביותר - ופיזור האוכלוסייה רב, מהוות קבוצות הספורט של הובארט, למעשה, את קבוצות הספורט המדינתיות.
טסמניה טייגרס (Tasmanian Tigers - טיגריסי טסמניה) היא קבוצת הקריקט המדינתית.
טסמניה אינה משתתפת בליגות הכדורסל, כדורגל וכדורשת של אוסטרליה בשל מיעוט האוכלוסייה וחוסר בתמיכה כלכלית לקבוצות הספורט.
הובארט היא נקודת הסיום של מרוץ היאכטות סידני-הובארט אשר מתחיל בסידני ביום הקופסאות, וסיומו מהווה חלק מפסטיבל הקיץ של הובארט.
הובארט מהווה את נקודת הסיום של מרוץ המכוניות טארגה טסמניה (Targa Tasmania), הנערך מדי שנה באפריל (החל משנת 1991).
הובארט גם מארחת מדי שנה טורניר טניס בתחילת עונת הטניס המקצוענית.
בהובארט נמצא המוזיאון לאמנות ישנה וחדשה, שהוא מוזיאון האמנות הפרטי הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי.
העיתון העיקרי של הובארט הוא המרקיורי (The Mercury), אשר נוסד על ידי ג'ון דייוויס (Davies) בשנת 1854 ומפורסם באופן רצוף מאז ועד ימינו.
עד שנת 1986 היו שתי תחנות טלוויזיה בעיר (TVT-6 ורשות השידור האוסטרלית).
החל משנת 1986 החלו לשדר מספר רב של ערוצי טלוויזיה בעיר.
בעיר מספר תחנות רדיו מקומיות.
בהובארט נמצא הקמפוס הראשי של אוניברסיטת טסמניה.
הקמפוס ממוקם בסנדי ביי (Sandy Bay).
מכללות נוספות המצויות בעיר הם הובארט קולג'י, המצוייה על פסגת הר נלסון (Nelson), דרומית לעיר, וכן אליזבת קולג'י (Elizabeth) וגווילפורד יאנג קולג'י (Guilford Young).
מרבית התחבורה הציבורית בעיר מתבססת על רשת האוטובוסים של העיר.
רשת של חשמליות שהייתה בעיר נסגרה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
בקרבת העיר נמצא שדה התעופה הבין-לאומי הובארט וכן שדה התעופה המקומי קיימברידג' אירודרום (Camebridge Aerodrome).
נסיכת הכתר של דנמרק מארי נולדה וגדלה בטארונה (Taroona), פרוור דרומי של הובארט.
הואריונג (בקוריאנית: 회령시), עיר השוכנת בחלקה הצפוני של קוריאה הצפונית על נהר טומן במחוז צפון האמגיונג.
ענפי התעשייה העיקריים של העיר הם מכונות כרייה ותעשיית נייר.
מרחק מה מן העיר נמצא אחד ממחנות הכפייה הידועים לשמצה לאסירים פוליטיים - "מחנה 22".
הוביצר הוא סוג של תותח המסוגל לירות פגזים במסלול תלול יחסית.
ההוביצר בעל קנה קצר יחסית ומטעני הנפץ קטנים כדי להניע את הפגזים במסלול תלול.
במונחים של תותחים אירופאים במאות ה-18, ה-19 וה-20, ההוביצר נע בין "תותח" (שהיה מאופיין בקנה ארוך, מטענים גדולים יותר, פגזים קטנים יותר, מהירויות-לוע גבוהות יותר וירי בכינון ישיר) ובין "מרגמה" (שהייתה לה היכולת לירות בזוויות גבוהות יותר).
המילה האנגלית Howitzer מקורה במילה הדנית Houwitser, שהגיעה מן המילה הצ'כית Houfnice, שבמקור משמעה היה קטפולטה (מרגמה).
מרגמה זו הייתה בשימוש במהלך המלחמות ההוסיטיות של המאה ה-15. המילים האחרות ל"הוביצר" במספר שפות אחרות, כגון Haubitze בגרמנית או Haubits בשוודית, חולקות אותו שורש.
מאז מלחמת העולם הראשונה, התרחב השימוש במילה הוביצר לתיאור תותחים שלמעשה היו שייכים לקטגוריית ה-"תותח-הוביצר".
זה נכון במיוחד לכוחות המזוינים של ארצות הברית, שם תותחי-הוביצר תוארו באופן רשמי כ"הוביצרים" במשך יותר משישים שנה.
מכאן שהמילה "הוביצר" משמשת בצבאות רבים כמונח כללי לכל סוגי הארטילריה שתוכננו לפגוע במטרות על הקרקע.
בנוסף, מספר תותחים שעיצובם מזכיר את ההוביצרים מתקופות קודמות יותר, כגון תותח העל (Supergun) מרובה בתי הבליעה שעוצב על ידי המומחה לארטילריה הקנדי ג'רלד בול בשביל עיראק בשנות ה-80 של המאה ה-20, מתוארים גם-כן כהוביצרים.
לבריטים הייתה שיטת מינוח מורכבת יותר שהם אימצו במאה ה-19: תותחים הוגדרו על ידי משקל הקליע בפאונדים, והוביצרים הוגדרו על ידי קוטר-הפנים (הקליבר) באינצ'ים.
שיטה זו הופסקה בשנות ה-30 עם המצאתם של תותחי-הוביצר.
ההוביצרים המודרניים הראשונים הומצאו בהולנד לקראת סוף המאה ה-17. התותחים היו פחות יציבים בזמן הירי מתותחי השדה, מה שהקטין את כמות אבק השרפה שאפשר היה להשתמש בה.
צבאות שהשתמשו בתותחים אלה היו צריכים לירות בזווית הגבהה גדולה יותר כדי להגיע לטווח רחוק, מה שנתן זווית ירידה תלולה יותר.
ההוביצרים הראשונים יועדו לשימוש בעת מצור, והיו יעילים במיוחד בירי קליעי ברזל יצוק המלאים באבק שרפה, או בחומרים מבעירים אחרים, לתוך מבצרים.
בניגוד למרגמות באותה תקופה, שפעלו בזווית קבועה והיו תלויות רק בגודל המטען ההודף לצורך שינוי מרחקי הירי, ההוביצרים יכלו לירות במגוון זוויות.
תפעול הוביצר היה מורכב יותר מתפעול מרגמה, אך ההוביצר היה נשק גמיש יותר, היכול לירות במסלולים בליסטיים שונים.
באמצע המאה ה-18, מספר צבאות אירופאים החלו לייצר הוביצרים שהיו ניידים מספיק כדי ללוות יחידות בשדה-הקרב.
למרות שההוביצרים באותה עת ירו בזווית גבוהה יחסית, הוביצרי-השדה החדשים כמעט ולא ניחנו ביכולת זו.
עם זאת, בזמן שתותחי השדה דאז הוגבלו בדרך-כלל לירי פגזים לא-פעילים (פגזים שאינם מתפוצצים אלא גורמים נזק מעצם פגיעתם בשל המסה שלהם, כמו כדורי ברזל גדולים), הוביצרי-השדה במאה ה-18 הוערכו בעיקר בגלל יכולתם לירות פגזים מתפוצצים.
כדי לפשט את הפעלת התותחים וכדי להגביר את קצב האש, במקרים רבים סופקו התותחים עם מטענים הודפים מתכווננים.
באמצע המאה ה-19, חלק מהצבאות ניסו לפשט את הארטילריות שלהם על ידי המצאת תותחים בעלי קדח קנה חלק, שעוצבו לירות גם פגז מתפוצץ וגם פגז ברזל, ובכך החליפו גם את הוביצרי-השדה וגם את תותחי-השדה.
המפורסם מבין "תותחי-ההוביצרים" האלה היה ה"נפוליאון 12-פאונדר", כלי ארטילריה צרפתי שנעשה בו שימוש רב במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1859, צבאות אירופה (כולל אלה שאימצו את השימוש בתותחי-הוביצר) החלו לחמש מחדש את סוללות השדה שלהם בתותחי-שדה בעלי קנה מדגם חדש: תותחי שדה אלו השתמשו בקליעים גליליים, ולמרות שקוטרם היה קטן מזה של הפגזים הכדוריים של הוביצרים בעלי קדח קנה חלק, הם יכלו להכיל יותר אבקת-שרפה.
בצד טווח-הירי הארוך יותר, תכונות אלו אפשרו לחקות את השפעת הירי במסלולים התלולים מאוד של הוביצרי-השדה בעלי הקנה חלק הקדח, למשל היכולת לירות מעל לחומות וקירות נמוכים.
לכן, מקבלי ההחלטות בצבאות שונים לא ראו אף סיבה לרכישת הוביצרי-שדה חדשים כדי להחליף את אלו בעלי הקנה חלק הקדח, אלא השתמשו בתותחי-השדה החדשים כדי להחליף גם את ההוביצרים וגם את התותחים.
במצבי מצור, לכלים אלו היה אפקט הפוך: בשנות ה-60 של המאה ה-19, קציני תותחנים גילו שהוביצרים שנועדו למצור (שהיו גדולים יותר מהוביצרי-שדה) היו אמצעי טוב הרבה יותר להריסת חומות מאשר תותחי-מצור או מרגמות.
לכן, בזמן שצבאות הוציאו סוג אחד של סוללות ארטילריה משימוש, הם הטמיעו סוג אחר במבצרים ובשיירות המצור.
כלים אלו סווגו ל"קלים" ו"בינוניים", כאשר הקלים היו בעלי קליבר 150 מ"מ וירו פגזים במשקל 50-60 ק"ג, והבינוניים ירו פגזים של 100 ק"ג, והיו בעלי קוטר 200-220 מ"מ.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19, סוג שלישי של הוביצר למצור נכנס לשירות בצבאות האירופאים.
הוביצרים אלו, שסווגו כ"כבדים", היו בעלי קוטר 240-270 מ"מ, וירו פגזים שמשקלם הגיע למעל 150 ק"ג.
דוגמה טובה לנשק כזה היא תותח 9.45 אינץ' (240 מ"מ) שהצבא הבריטי רכש מחברת סקודה ב-1899. כאשר הוא מיועד להפיל את מבצרי פרטוריה שנפלו עוד לפני שהוכנס לשימוש, תותח זה הועבר לסין, לשמש כנגד מבצרי פקינג, שנפלו ללא מצור.
בתחילת המאה ה-20, המצאת הוביצרים שהיו גדולים בהרבה מאליו שסווגו כ"כבדים" באותה תקופה, הובילה ליצירת קטגוריה רביעית - "כבדים מאוד".
תותחים מקטגוריה זו כללו את הוביצר-המרגמה הגרמני מודל L/14, הידוע יותר כ"ברטה השמנה", ואת ההוביצר 15 אינץ' (381 מ"מ) של ארטילריית המרינס המלכותי.
יצור הוביצרים גדולים אלו התאפשרה אחרי שיפור כוח הגרירה המכני, במקום השימוש בסוסים שהיה נהוג לפני כן.
כלים אלו הועברו כמספר מטענים והיו צריכים לפרקם ולחברם כל פעם.
במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה של 1878-1877, הכישלון של תותחי-השדה הקלאסיים להסב נזק משמעותי למבצרים, הוביל לשימוש מחודש בהוביצרי-שדה.
עד 1890, למספר צבאות אירופאים כבר היו הוביצרי-שדה קלים (105-127 מ"מ) או כבדים (149-155 מ"מ), ולחלק (כמו גרמניה) אף היו משני הסוגים.
הוביצרי-השדה האלו, שהובאו בסוף המאה ה-19, נודעו בשל יכולתם לירות פגזים במסלולים גבוהים ובזווית תלולה, ובכך יכלו לפגוע במטרות שהוגנו על ידי מכשולים שונים.
בנוסף, ההוביצרים של התקופה ההיא יכלו לירות פגזים שהיו גדולים פי 2 מאשר אלה שירו תותחים רגילים בעלי אותו גודל.
עם זאת, אף שהוביצרים אלו היו בעלי גובה-ירי מקסימלי גדול יותר, החסרון הגדול היה שהם היו בעלי טווח קצר יותר מזה של התותחים המקבילים.
כאשר בתחילת המאה ה-20 הוביצרי-שדה כבדים והוביצרי-מצור קלים השתמשו באותה התחמושת, נוצרה מגמה לשילוב שני הסוגים.
בתחילה, היה זה בעיקר עניין של אותו נשק בסיסי שהופעל על שני כנים שונים.
מאוחר יותר, כאשר מערכות ספיגת-הדף ביטלו את רוב היתרונות שהיו להוביצרי-מצור על הוביצרי-השדה, אותו השילוב של הרכבת-קנה, מכניקת רתיעה וכַּן-תותח היה בשימוש בשני סוגי ההוביצרים.
בתחילת המאה ה-20 ההבדלים בין הוביצרים ותותחים היו להלן: תותחים היו בעלי מהירות גבוהה יותר וטווח-ירי ארוך יותר, מטען דוחף יחיד, ושיפוע של פחות מ-35 מעלות.
הוביצרים היו בעלי מהירות נמוכה וטווח קצר יותר, אך היו בעלי מספר מטעני-דחף, והיו יורים בשיפוע של 45 מעלות ומעלה.
תחילתה של מלחמת החפירות אחרי החודשים הראשונים של מלחמת העולם הראשונה, הגדילה מאוד את הביקוש להוביצרים שירו בזווית תלולה, שהותאמו (יותר מאשר תותחים) לפגיעה במטרות במישור אופקי (כמו תעלות), עם כמויות גדולות של חומר-נפץ והרבה פחות שחיקת-פגזים.
הצבא שזכה לתועלת הגבוהה ביותר מתופעה זו היה צבא האימפריה הגרמנית, שהחל את המלחמה עם כמות הוביצרים גדולה בהרבה מזו של הצרפתים.
באותו הזמן, מודלים חדשים של תותחי-שדה שיוצרו במהלך המלחמה, כגון תותח השדה 77 מ"מ של הצבא הגרמני מ-1916 (7.7 ס"מ פלדקאנון 16), סופקו עם כנים שאפשרו ירי בזוויות גבוהות ועם תרמילים הודפים מתכווננים.
במילים אחרות, נוצרה מגמה שבה ההוביצרים נעשים דומים לתותחים, בזמן שהתותחים נטלו עליהם חלק מתכונות ההוביצרים.
בשנים שאחרי מלחמת העולם הראשונה, הנטייה של תותחים והוביצרים לרכוש תכונות האחד מהשני, הובילה ליצירה-מחדש של המושג תותח-הוביצר.
היה זה תוצר של התקדמות בטכנולוגיה, כגון המצאת האוטופרטאז' (מצרפתית: Autofrettage) לפני המלחמה, שהובילה לקנים חזקים וקלים יותר; שימוש בהילוכים מבודדים כדי לשלוט באורך הרתיעה (לפי זווית הירי); והמצאת בלם רתיעה להקטנת כוח הרתיעה מן הירי.
כמו תותחי-הוביצר מהמאה ה-19, שהחליפו את התותחים וההוביצרים בו-זמנית, כך היה גם עם תותחי-ההוביצר מהמאה ה-20. לכן, "תותח-הוביצר" 25-פאונדר של הצבא הבריטי, החליף גם את תותח-השדה 18-פאונדר וגם את ההוביצר 4.5 אינץ'.
למרות שלדבר זה היה את האפקט של פישוט ההתארגנות, האימונים ואספקת התחמושת, הוא גם יצר בלבול רב בעולם המינוחים.
בצבא ארצות הברית, עם זאת, המונח המועדף היה "הוביצר".
מה שנכון היה בשפה האנגלית, היה נכון עוד יותר במספר שפות אירופאיות אחרות.
לכן, כשתותחי-ההוביצר החליפו גם את התותחים וגם את ההוביצרים, מילים כמו "Obusier" (צרפתית) או "Haubitze" (גרמנית), שבמקור ציינו נשק עם קנים קצרים, יושמו על נשק עם קנים ארוכים הרבה יותר.
מאז מלחמת העולם השנייה, רוב כלי הארטילריה שאומצו על ידי צבאות היבשה כנשקי קרקע-קרקע היו תותחי-הוביצר.
הוביצר מתנייע – הוביצר המותקן על גבי כלי רכב כגון רכב קרבי משוריין או משאית.
הוביצר מתפרק (מאנגלית: Pack Howitzer) – הוביצר קל שמעוצב כך שניתן לפרקו בקלות למספר חלקים, כאשר כל אחד מהם קטן מספיק כדי לשאתו על ידי בהמת משא.
הוביצר-הרים – הוביצר קל יחסית שמעוצב לשימוש בשטח הררי.
רוב הוביצרים אלו הם גם הוביצרים מתפרקים.
הוביצר-מצור – הוביצר שמעוצב לירות מכַּן על פלטפורמה מקובעת כלשהי.
הוביצר-שדה – הוביצר שהוא נייד מספיק כדי ללוות צבא במערכה.
יצויד תמיד בכַן מתנייע מכל סוג שהוא.
המערך הקני של חיל התותחנים הישראלי עושה שימוש עיקרי בתותח מתנייע בקליבר 155 מ"מ.
משנות ה-90 של המאה ה-20 נעשה שימוש בתותח ה-M-109 (הנקרא בצה"ל "דוהר"), שלו עוד שתי גרסאות: ה"רוכב" וה"דורס".
הובוקן היא עיר במחוז הדסון, במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית, השוכנת על גדתו המערבית של נהר ההדסון.
העיר היא חלק ממטרופולין ניו יורק ונכון לשנת 2022 התגוררו בה כ-58,000 תושבים.
במאות ה-17 וה-18 היה השטח שעליו שוכנת הובוקן בבעלות פרטית, תחילה של הולנדים ולאחר מכן של אנגלים.
לקראת אמצע המאה ה-19 התפתחה הובוקן ליישוב עצמאי ולאחר מכן לעיר.
מיקומה על גדת נהר ההדסון הביא אותה להיות עיר נמל ותעשייה משגשגת.
אך עם מעבר ייצור הספינות אל מעבר לים ומעבר התעשייה אל המרחבים הכפריים הורע מצבה של העיר.
משבר זה הסתיים עם כניסתם של משקיעים והגירה אל העיר, בשל קרבתה של העיר אל ניו יורק והמחיה במחירים נמוכים יותר מבניו יורק עצמה.
הובוקן מכונה גם בשם "מולדת כדור הבסיס", משום שבעיר שוחק המשחק הראשון של כדור בסיס בארצות הברית אשר תועד רשמית.
נוסף על כך, היא גם עיר הולדתו של הזמר פרנק סינטרה, ועל שמו נקראים בעיר מספר אתרים, לרבות פארק פרנק סינטרה.
קיימות מספר סברות למקור השם הובוקן.
לפי הסברה הראשונה, מקור השם הובוקן הוא בבני לנאפי, שהתייחסו לאזור שבו נמצאת הובוקן כ"ארץ המקטרת" – ובשפת הילידים "הופוגן הקינג" – ככל הנראה בשל סלעים המכילים את המינרלים סטיאטיט או סרפנטין שנחצבו שם לצורך יצירת מקטרות.
ההולנדים שהתיישבו בהולנד החדשה קראו למקום Hoebuck – גדה גבוהה.
לפי סברה אחרת, שמה של העיר לקוח משם הכפר הפלמי הובוקן, אשר לימים הפך למחוז בעיר אנטוורפן, ומקור שמו הוא Hooghe Buechen או Hoge Beuken (בהולנדית תיכונה: עצי אשור גבוהים).
לפי סברה שלישית, העיר נקראת על שמה של משפחת ואן הובוקן, משפחה בעלת אחוזה מהמאה ה-17 ברוטרדם.
לפני הגעת האירופאים לאזור הובוקן, שימש האזור את בני האקנסאק האינדיאנים, קבוצה בשבטי לנאפי, כאתר עונתי להקמת מחנה, שבו חצבו סרפנטין ליצירת מקטרות.
מאוחר יותר, במסגרת ההתיישבות ההולנדית בצפון אמריקה במאה ה-17, נכלל האזור שבו שוכנת הובוקן בשטחה של פבוניה, שטח יישוב בגדה המערבית של נהר ההדסון, אשר בשנת 1630 נקנה מהאינדיאנים וניתן למיכאל פאו, ראש עיריית אמסטרדם ומנהל חברת הודו המערבית ההולנדית, מטעם החברה כפטרונות.
משלא הצליח פאו ליישב את הקרקע, הוא אולץ להחזירה לחברה, והשטח נמכר בשלב מאוחר יותר להנדריק ואן וורסט, שהחכיר את חלקו לאיכר בשם ארט ואן פוטן.
בשנת 1643, צפונית למקום שעליו שוכנת כיום קאסל פוינט, בנה ואן פוטן בית ומבשלה, הראשונה בצפון אמריקה.
ואן פוטן נהרג בסדרת התקפות ופעולות תגמול שהתחוללו בין ההולנדים לאינדיאנים, אשר כתוצאה ממנה הונחו כל תושבי פבוניה לחזור לניו אמסטרדם.
בשנת 1664 כבשו האנגלים את ניו אמסטרדם, וכעשר שנים מאוחר יותר הפך האזור שעליו שוכנת הובוקן לחלק ממחוז ברגן שבמזרח ג'רזי.
לימים, נהייתה הקרקע בבעלותו של ויליאם בייארד, אשר תמך בבריטים במלחמתם כנגד המושבות, עת ראה שהבריטים כובשים את ניו יורק.
בסיום המלחמה הוחרם רכושו של בייארד על ידי הממשלה המהפכנית של ניו ג'רזי, ובשנת 1784 נמכרה "החווה של ויליאם בייארד בהובוק" ("William Bayard's farm at Hoebuck") במכירה פומבית לקולונל ג'ון סטיבנס תמורת 18,360 ליש"ט, אז הוחל לקרוא בשם הובוקן.
בתחילת המאה ה-19 פיתח סטיבנס את אזור החוף של הובוקן כאתר נופש לתושבי מנהטן.
היה זה מקור הכנסה רווחי, שייתכן ששימש למימון המצאותיו.
בשנת 1811 החל סטיבנס להפעיל את אונייתו, ג'וליאנה, המעבורת מונעת הקיטור הראשונה בעולם, אשר שטה בין מנהטן להובוקן.
לפני מותו בשנת 1838, ייסד סטיבנס את חברת Hoboken Land Improvement Company, אשר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 סללה רשת רחובות ומגרשים, בנתה בתי דיור ופיתחה אתרי ייצור.
באופן כללי, בתי הדיור היו שורות בתי אבן בני 3–5 קומות, אשר חלקם עודם עומדים על תלם.
בשנת 1840 עברה הובוקן ממחוז ברגן למחוז הדסון.
תשע שנים מאוחר יותר, ב-9 באפריל 1849, הפכה הובוקן ליישוב עצמאי (מעין מועצה מקומית), עת הופרדה מנורת' ברגן.
בשנים שלאחר מכן גדלה אוכלוסיית הובוקן, ובעקבות משאל שנערך בקרב התושבים ב-29 במרץ 1855, הפכה הובוקן לעיר.
בבחירות הראשונות שנערכו לראשות העירייה נבחר לתפקיד קורניליוס ו' קליקנר.
ב-15 במרץ 1859 הופרדו החלקים הצפוניים של הובוקן מהעיר, ויחד עם חלקים מנורת' ברגן יצרו את העיירה ויהוקן.
לקראת סוף המאה ה-19 הפכו חברות ספנות רבות את הובוקן לנמלן.
במקביל, נבנה מסוף רכבת סמוך לקו המים על ידי חברת הרכבות Delaware, Lackawanna & Western Railroad.
באותה תקופה התיישבו מהגרים גרמנים רבים בעיר, בין היתר בשל היותה נמל יעד מרכזי של חברת הספנות הגרמנית Hamburg America Line, והפכו לאחת האוכלוסיות הבולטות בה.
נוסף על התעשייה העיקרית בעיר של בניין האוניות, בשנת 1884 הוקם בעיר בית חרושת של חברת מכשירי הכתיבה Keuffel and Esser.
כמו כן, בעשור הראשון של המאה ה-20, חברות גדולות רבות, כדוגמת מקסוול האוס וליפטון, פתחו מפעלים בעיר.
כאשר הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, הופקעו מזחיה של Hamburg America Line.
השליטה הפדרלית על הנמל, בשילוב עם רגשות אנטי-גרמניים, הובילו להנהגת ממשל צבאי על חלק מהעיר ולגירושם של גרמנים רבים לאליס איילנד.
במהלך המלחמה הייתה הובוקן לנקודת יציאה עבור יותר משלושה מיליון חיילים.
תקוותם של החיילים לשיבה מהירה נוסחה בסיסמתו של ג'ון פרשינג: "גן עדן, גיהנום, או הובוקן...
לאחר המלחמה הפכו האיטלקים, רובם במקור מהעיר האדריאטית מולפטה, לקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר, וזאת במקביל לנוכחות הבולטת של האירים.
בתקופת השפל הגדול, המשרות במספנות ובבתי החרושת היו פנויות והבתים המשותפים היו מלאים.
שתי המנהרות, הולנד ולינקולן הושלמו ב-1927 וב-1937 (בהתאמה), דבר שאפשר תנועת רכב קלה יותר בין ניו ג'רזי לניו יורק.
מלחמת העולם השנייה הזניקה את הובוקן קדימה, שכן תעשיות רבות בעיר היו הכרחיות למאמץ המלחמתי.
בעוד שהגברים יצאו להילחם, יותר ויותר נשים הועסקו בבתי החרושת.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נסובה הכלכלה עדיין סביב התעשיות הגדולות שהיו בהובוקן, והחברות לא רצו לפתח תשתיות במקומות אחרים.
כמו כן, השכר היה גבוה ואיגודי העובדים היו חזקים, דבר שנתן השראה לצילום הסרט "חופי הכרך" בעיר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החל מצבה של העיר להידרדר: בתים שנבנו בתחילת המאה הפכו לצפופים ונראו מוזנחים, בניית האוניות הייתה זולה יותר מעבר לים ומפעלים בני קומה אחת המתפרשים על פני שטח רב הפכו את הייצור וההפצה לחסכוניים, יותר מאשר מבני לבנים ישנים ברחובות עירוניים צפופים.
העיר נראתה בעיצומו של משבר כאשר המפעלים חיפשו מקומות רחבי ידיים לעבור אליהם, מתקנים גדולים יותר במפרץ ניוארק תפסו את מקומם של רציפי הובוקן ומטוסים ורכב היו לאמצעי תובלה פנים-אמריקאיים מועדפים יותר מאשר רכבות ואוניות.
תושבים רבים בהובוקן עברו לפרברים קרובים במחוזות ברגן ופסאיק וערך הנדל"ן ירד.
כמו ערים נוספות בניו ג'רזי, הפכה הובוקן מעיר נמל תוססת לעיר חלשה.
אך למרות המצב הקשה, הובוקן לא ננטשה כליל.
בניסיון לייצב את העיר, נהרסו שכונות עוני ובמקומן נבנו יחידות דיור מסובסדות לבעלי הכנסה ממוצעת.
מהגרים חדשים, בעיקר פוארטו ריקנים, פתחו בתי עסק ומילאו את יחידות הדיור, וכמו כן, בעיר נשארו תושבים ותיקים ששמרו אמונים לעיר.
בשנות ה-70 המאוחרות של המאה ה-20 ובעשור שלאחר מכן חזרו לעיר משקיעים רבים, אשר קנו בתים בשכונות מעמד הביניים שנבנו בתחילת המאה.
הובוקן החלה למשוך אמנים, מוזיקאים, יאפים ובוהמיינים, אשר חיפשו מקום שבו השכירות נמוכה מבמנהטן, שנמצא במרחק נסיעת רכבת קצרה ושקיימת בו תחושה של קהילה.
אנשים אלה תפסו את מקומם של התושבים הוותיקים במזרח העיר.
עלייה זו בערך הרכוש בעיר דומה לכאלה שנצפו בחלקים מסוימים בברוקלין, במרכז העיר ג'רזי סיטי ובאיסט וילג' במנהטן.
היא התניעה תהליך של משיכת עוד ועוד אנשים, אשר ראו בה עיר טובה למגורים, דבר שלא היה קודם לכן.
התהליך נמשך עד לשנות האלפיים עם הגעתם של עוד תושבי פרברים, אשר רואים לנגד עיניהם את היתרונות שבקרבה למנהטן מצדו המערבי של נהר ההדסון, ועם הפיכת אזורי התעשייה שעל קו המים לאזורי מגורים.
באוקטובר 2012 פגע הוריקן סנדי בחוף המזרחי של ארצות הברית, לרבות בעיר הובוקן.
הסופה גרמה להצפה של 25% משטח העיר, ו-90% מן האוכלוסייה היו מנותקים מחשמל.
הובוקן שוכנת בצפון-מזרח ניו ג'רזי, ארצות הברית, על גדתו המערבית של נהר ההדסון.
העיר גובלת בצפונה בוויהוקן, בצפון-מערב ביוניון סיטי, ובמערבה ובדרומה בג'רזי סיטי, וכן מקבילה לשכונות צ'לסי ווסט וילג' במנהטן הנמצאות מעברו השני של נהר ההדסון.
לפי הלשכה האמריקאית המרכזית לסטטיסטיקה, שטחה של העיר הוא 5.1 קמ"ר, מתוכם 3.3 קמ"ר הם יבשה ו-1.8 קמ"ר הם מים.
למרות זאת, היא נקראת גם עיר המייל המרובע (Mile Square City) עקב צורתה.
48 רחובות העיר מחלקים אותה שתי וערב, כאשר הרחובות הממוספרים נעים ממזרח למערב, ומסודרים בסדר עולה מדרום לצפון.
רחובות רבים הנעים מדרום לצפון נקראים על שם נשיאים אמריקאיים, ביניהם הרחוב הראשי של העיר, רחוב וושינגטון.
העיר הובוקן מנוהלת במשותף על ידי ראש עירייה ומועצה עירונית, על פי חוק פוקנר, חוק במדינת ניו ג'רזי המאפשר ליישובים לבחור את שיטת הממשל בהם, וזאת מתוך מספר מודלים.
בתפקיד ראש עיריית הובוקן מכהן רווינד בהאלה, אשר נבחר לתפקיד ב-7 בנובמבר 2017. במועצת העיר חברים תשעה חברי מועצה, שלושה מהם נבחרים במחוז הבחירה הכללי של העיר, ואילו השישה הנותרים מייצגים כל אחד מששת האזורים המנהליים בעיר.
חברי מועצת העיר נבחרים לתקופה של ארבע שנים במועדים שאינם חופפים ומתמודדים לתפקיד באופן עצמאי ולא מטעם מפלגה.
במסגרת חוק פוקנר לתושבי הובוקן הזכות להגיש לגוף המנהל את העיר הצעות לתקנות בצורת עצומה החתומה בידי 10% מהמצביעים הרשומים.
אם הגוף דוחה את ההצעה, ההצעה עוברת למשאל בקרב התושבים.
ברמה הפדרלית משתייכת הובוקן למחוז הבחירה ה-13 של מדינת ניו ג'רזי, אשר אותו מייצג חבר הקונגרס אלביו סיריס (דמוקרטי).
גם אחד הסנאטורים של ניו ג'רזי, בוב מננדז, הוא תושב העיר.
ברמת המדינה, העיר הובוקן היא חלק ממחוז הבחירה ה-33 של ניו ג'רזי, שלו נציג אחד בסנאט המדינה ושלושה נציגים באספה הכללית.
מסוף הנוסעים של הובוקן, הובוקן טרמינל, הוא אחד מהאתרים הלאומיים ההיסטוריים של ארצות הברית.
המסוף נבנה בשנת 1907 והוא מהווה צומת מרכזי במערכת התחבורה במטרופולין ניו יורק, בין העיר לבין לווייניה שבניו ג'רזי.
הובוקן היא תחנה בשלוש רשתות מסילות ברזל, מהן אחת קלה ואחת תחתית, המקשרות את העיר עם ערים אחרות בניו ג'רזי ועם העיר ניו יורק.
מסלולה של הרכבת הקלה עובר בפאתיה המערביים של העיר ומגיע להובוקן טרמינל.
שני קווי הרכבת התחתית היוצאים מהעיר עוברים מתחת לנהר ההדסון אל מרכז מנהטן ואל תחנת מרכז הסחר העולמי.
בנוסף, מהעיר הובוקן יוצאים שני קווי מעבורות החוצים את נהר ההדסון לכיוון מנהטן.
בהובוקן ישנם שלושה בתי ספר יסודיים ציבוריים שבהם לומדים מגן חובה ועד כיתה ח' ושני בתי ספר תיכוניים ציבוריים, אחד עיוני והשני מקצועי.
בנוסף ישנם שני בתי ספר הממומנים על ידי המדינה אך אינם נחשבים ציבוריים וחמישה בתי ספר פרטיים.
בהובוקן נמצא הקמפוס של מכון סטיבנס לטכנולוגיה, אוניברסיטה טכנולוגית פרטית שנוסדה ב-1870 על בסיס צוואתו של אדווין סטיבנס, בנו של ג'ון סטיבנס, מ-1868. זוהי האוניברסיטה הטכנולוגית הרביעית שהוקמה בארצות הברית.
קאסל פוינט – הנקודה הגבוהה ביותר בהובוקן אשר עליה בנה קולונל ג'ון סטיבנס את אחוזתו.
מקור שמו של המקום בשיבוש השם "קסטיליה", שנתנו לו ספנים שראו בו דמיון לצוק גיברלטר, ובטעות שייכו אותו לקסטיליה (אף על פי שגיברלטר אינה בקסטיליה, ולקסטיליה כלל אין חוף ים).
כיום קאסל פוינט היא חלק מהקמפוס של מכון סטיבנס לטכנולוגיה.
מוזיאון הובוקן – המוזיאון מציג את ההיסטוריה של העיר ועבודות אמנים מקומיים.
מזח A – מזח לספינות אשר הוסב לפארק בשנת 1999. הפארק משתרע על חופה של הובוקן, מהקצה הדרומי צפונה, וממנו נשקף קו הרקיע של מנהטן.
הואצין (שם מדעי: Opisthocomus hoazin) הוא מין של עוף אוכל עלים; זהו המין היחיד ששרד ממשפחת ההואצינאים.
בתי הגידול של ההואצין הם ביצות, יערות מנגרובים ונחלים, בין השאר באגני האמזונאס והאורינוקו, בדרום אמריקה.
הוא תועד לראשונה בשנת 1776.
ההואצינים קבוצתיים, וניזונים מעלים ומצמחי ביצה אחרים בקבוצות של כ-10 עד 50 פרטים.
הם מחפשים מזון בשעות הבוקר והערב המוקדמות, ובחלק הנותר של היום הם בדרך כלל יושבים על ענפים ומעכלים את העלים שאכלו.
תזונתו של ההואצין מורכבת בעיקר מעלים, ובמידה פחותה גם פירות ופרחים.
אורכו כ-65 ס"מ, ומשקלו כ-1 ק"ג; צווארו ארוך וראשו קטן יחסית.
נוצותיו צהובות-חומות בחלקן התחתון, ומפוספסות בשחור ולבן בחלקן העליון.
מסביב לעיניו יש עור חשוף בצבע כחול, ומעל ראשו יש ציצת נוצות שאורכה 4 עד 8 ס"מ.
מחקר שנערך בוונצואלה העיד שתזונתם של ההואצינים מורכבת מ-82% עלים, 10% פרחים ו-8% פירות.
אכילת העלים מקשה על ההואצינים לעוף, והואצינים בוגרים יכולים לעוף רק למרחקים קצרים; הם מבלים את רוב זמנם על עצים.
לגוזלי ההואצין טפרים בקצות כנפיהם, בהם הם משתמשים לטיפוס על עצים.
הטפרים הופיעו גם אצל עופות קמאים, כמו הארכאופטריקס, העוף המוקדם ביותר שידוע לנו.
עם גדילתם של הגוזלים, הטפרים בכנפיהם נעלמים.
ההואצינים מתרבים בעונת הגשמים, עונת הרבייה משתנה באזורים שונים.
הזכר והנקבה, בנוסף לבני משפחה אחרים, משתתפים בבניית הקן ובגידול הגוזלים.
הקינים מוקמים בדרך כלל על ענפי שיחים ועצים מעל מים.
הנקבה מטילה 2–3 ביצים, ודוגרת עליהן יחד עם הזכר במשמרות של כ-24 שעות, במשך כארבעה שבועות.
הגוזלים בוקעים ערומים אבל פקוחי עיניים.
ההורים מאכילים אותם בדייסת עלים שעוכלה בקיבתם והוקאה.
הגוזלים נשארים בקן כמה ימים, אבל בשעת סכנה הם מסוגלים לברוח ולטפס על הענפים.
אם הם נופלים למים, הם יכולים לשחות ולצלול ולטפס בחזרה לקן בעזרת שני טפרים שיוצאים מכל אחת מכנפיהם, ותוך הסתייעות במקור, כמו התוכיים.
הגוזלים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
הובגובלין הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס ספיידרמן ביקום מארוול קומיקס.
הובגובלין המקורי והידוע מכולם, רודריק קינגסלי, הופיע לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #238 ממרץ 1983, ונוצרה על ידי הכותב רוג'ר סטרן והמאייר ג'ון רומיטה הבן.
עד כה חלקו בנטל זהותו של הובגובלין שבע דמויות: רודריק קינגסלי (ההובגובלין הידוע ביותר), ארנולד "לפטי" דונובן, אדוארד "נד" לידס, ג'ייסון פיליפ מקנדייל הבן, הובגובלין החמישי שזהותו אינה ידועה, דניאל קינגסלי ופיליפ "פיל" יוריק.
דמותו של הובגובלין מדורגת במקום ה-57 ברשימת מאה נבלי העל הגדולים, לפי אתר IGN.
את דמותו של נד לידס בסרטי הלייב אקשן "ספיידרמן: השיבה הביתה", "ספיידרמן: רחוק מהבית" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה" מגלם השחקן ג'ייקוב בטלון.
בגרסה זו, לידס הוא תלמיד בתיכון שבו לומד פיטר פארקר וחברו הטוב ביותר היודע את זהותו הסודית.
הובגובלין הראשון הוא רודריק קינגסלי, מעצב אופנה מולטי-מיליונר וניהיליסט מבחינה מוסרית.
הוא הופך לאובססיבי לנורמן אוסבורן, הגובלין הירוק המקורי, לאחר שגילה את מקומות המחבוא הרבים שלו ברחבי העיר.
בהמשך, קינגסלי הפליל את נד לידס בפשעים שביצע ושנים לאחר מכן גם רוצח את ממשיך דרכו, ג'ייסון מקנדייל.
זהותו לבסוף נחשפת בידי ספיידרמן ואשתו של לידס, בטי בראנט, וקינגסלי ברח לאיים הקאריביים כדי להתחבא מרשויות החוק ומאויביו.
אחיו ושותפו לפשע, דניאל, מתחזה אליו בהיעדרו אך נרצח בידי פיל יוריק, שנוטל לעצמו את זהות ההובגובלין.
לבסוף, רודריק עוטה את תחפושתו הישנה וחוזר לניו יורק, שם הוא נלחם ביוריק על הזכות לשאת את זהות ההובגובלין, אך מרשה לו להמשיך בנטל כל עוד רודריק יקבל את חלקו ברווחים.
במהלך אירועי "אוונג'רס ואקס-מן: הציר", יוריק נטל את זהות מלך הגובלינים, וקינגסלי חזר לתפקד כהובגובלין באופן מלא.
הובגובלין השני הופיע לראשונה בחוברת The Amazing Spider-Man #244 מספטמבר 1983. ארנולד סמואל "לפטי" דונובן היה פושע זוטר שעבד עבור רודריק קינגסלי עד אשר נחשף לנסיוב הגובלין הירוק והפך לשפן ניסיונות.
הנוסחה מתפוצצת בפניו, ובעוד היא משחיתה אותם, היא מעניקה לו את יכולותיו של הגובלין.
רודריק מתכנת את דונובן להישמע להוראותיו, ויוצא להתעמת עם ספיידרמן בתור ההובגובלין.
הוא מצליח לנער מעליו את השפעת התיכנות, אך לפני שספיידרמן מצליח לגלות את זהות הבוס שלו, קינגסלי מתכנת את גלשן הגובלין כדי להתרסק על בניין, שחורבותיו נופלות על דונובן והורגות אותו.
אדוארד "נד" לידס היה כתב במערכת העיתון "הדיילי ביוגל" אשר קינגסלי שטף את מוחו וגרם לו לתפקד כהובגובלין במספר מקרים וכן לשטות את כולם לחשוב שמדובר בהובגובלין האמיתי.
הוא נרצח בהמשך כאשר קינגסלי מחליט שאין יותר צורך בשירותיו.
במשך הזמן, תוכניותיו של קינגסלי אינן מסתדרות לפי רצונו, והוא רצה להימלט מזהותו כהובגובלין.
הוא שם למטרה את פלאש תומפסון, הבריון שהירבה להציק לפיטר פארקר בבית הספר אך גם היה תומך נלהב בספיידרמן והעליב את הובגובלין בשידור חי.
קינגסלי חיפש להפליל את תומפסון כדי שאויביו ירדפו אחריו בעוד קינגסלי יהיה חופשי סוף כל סוף לעשות כרצונו.
תוכניתו הופרעה בחטף כאשר ג'ייסון פיליפ מקנדייל הבן הבריח את פלאש תומפסון מהכלא בחושבו כי הוא עושה להובגובלין טובה.
מקנדייל, שכיר חרב שעבר אימונים ב-CIA וארגונים צבאיים נוספים, היה ידוע בזהות דמוית ג'ק-או-לנטרן.
כאשר מקנדייל גילה שתומפסון הוא אינו ההובגובלין, קינגסלי זעם משום שחשב שיוכל לפעול מאחורי הקלעים, והדבר הצית סכסוך מתמשך בין קינגסלי למקנדייל.
הובגובלין חמישי הוצג במיני סדרה Secret War משנת 2004. מעט מאוד ידוע אודותיו, לרבות זהותו האמיתית.
ידוע כי נשלח על ידי ליידי אוקטופוס להתקיף את קפטן אמריקה בזהותו האזרחית, סטיב רוג'רס.
אותו הובגובלין נכלא יחד עם נבלי-על אחרים בסיום המלחמה הסודית.
כאשר רודריק קינגסלי עבר לאקוודור, אחיו התאום דניאל קינגסלי חזר לניו יורק והתחזה לאחיו בניסיון להפוך להובגובלין החדש, והשתמש בציוד של אחיו.
הוא חוקר את מאורתו הישנה של רודריק קינגסלי בחברת אוסקורפ ומגלה שנורמן אוסבורן עבד על ציוד חדש עבור הגובלין הירוק, כולל חליפת שריון חדשה, מנשא רקטות במקום גלשן וכן חרב אנרגיה.
דניאל מגלה גם כי פיל יוריק מנסה להשיג את ידו על הציוד החדש, וזה האחרון מנטרל אותו מספיק זמן בשביל לערוף את ראשו בעזרת החרב.
לאחר מכן, יוריק נוטל את זהות ההובגובלין.
בעוד דניאל קינגסלי נטל את זהותו של אחיו בתור ההובגובלין של ניו יורק, הוא נתקל בפיליפ בנג'מין "פיל" יוריק.
יוריק השתמש בעבר בזהות הגובלין הירוק כדי לפעול כגיבור.
דניאל קינגסלי עמד לרצוח אותו כאשר יוריק השתמש בצחוק המטורף שלו כדי להמם את קינגסלי.
לאחר מכן, יוריק הורג את קינגסלי מתוך הגנה עצמית ונוטל את זהות ההובגובלין, הפעם כנבל-על.
בתור ההובגובלין החדש, פיל הפך לאחד מסוכניו של קינגפין, בוס העולם התחתון בניו יורק.
הוֹאָצִינִיִּים (שם מדעי: Opisthocomidae) היא משפחת עופות, בה נכחדו רוב המינים והיא המשפחה היחידה בסדרת ההואצינאים (Opisthocomiformes).
המין היחיד ששרד הוא הואצין, עוף אוכל-עלים מדרום אמריקה, אך בעבר נכללו עוד כמה מינים שחיו מסוף האאוקן עד סוף המיוקן.
קבוצה זו מצויה במחלוקת מדעית על שיוכה.
בין 1854 ל-2014 היא שויכה לקבוצה המבוטלת גרואה.
כיום עם זאת רואים בה סדרה בתוך אינופינאווס והיא הסדרה היחידה בקבוצה זו שאינה נכללת בקבוצה טלוראווס (Telluraves).
עופות אלה חיים באמריקה הדרומית לאורך יער האמזונאס.
הם מיוחדים בכך שהם יודעים לעכל עלים בקיבתם.
לאפרוחיהם ישנם טפרים על הכפות בדומה לעופות הפרהיסטוריים.
Foro (קיומו תלוי בספק) - נכחד
הואנג ג'אנג-יופ (בהנגול: 황장엽; ) היה פוליטיקאי צפון קוריאני שערק לקוריאה הדרומית בשנת 1997 וידוע בשל היותו, נכון ל-2021, העריק הבכיר ביותר מקוריאה הצפונית.
היה ממייסדי אידאולוגיית ג'וצ'ה, האידאולוגיה הרשמית של מדינת קוריאה הצפונית.
הואנג נולד בנפת דרום פיונגיאנג.
בשנת 1942 עבר לטוקיו כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת צ'ואו.
הוא פרש שנתיים לאחר מכן וחזר לפיונגיאנג, שם לימד מתמטיקה במוסד לימודו הישן.
בשנת 1946, סמוך להיווסדה, הצטרף הואנג למפלגת הפועלים הצפון קוריאנית.
בין השנים 1949 - 1953 נשלח ללמוד באוניברסיטת מוסקבה שבברית המועצות, שם פגש את אשתו לעתיד פאק סונג אוקיי.
עם חזרתו לצפון קוריאה מונה כמרצה בכיר לפילוסופיה באוניברסיטת קים איל סונג.
באפריל 1965 מונה לנשיא האוניברסיטה.
בשנת 1972 מונה הואנג ליושב ראש ועדת הקבע של אספת העם העליונה, עמדה בה החזיק 11 שנים.
לקראת סוף שנות ה-50, מצא הואנג נאום משנת 1955 בו אמר קים "משמעות הג'וצ'ה היא מהפכת הצ'וסון" (צ'וסון הוא שמה המסורתי של קוריאה).
בזמנו, קים רצה לפתח גרסה משלו לקומוניזם והואנג היה אחראי באופן משמעותי לפיתוחו של הרעיון המוכר כאידאולוגיית ג'וצ'ה.
כחלק מהפיתוח עזר הואנג למחוק את כל דברי ההלל ליוסיף סטלין שרווחו בנאומיו של קים בשנות ה-40 ותחילת שנות ה-50.
בשנת 1983 הפסיק הואנג לכהן כיושב ראש האספה ומעמדו הידרדר.
הואנג ערק בפברואר 1997 בעת חזרתו מטיול בטוקיו, באמצעות כניסה לשגרירות קוריאה הדרומית בבייג'ינג יחד עם עמיתו איש העסקים הצפון קוריאני קים דוק-הונג.
צפון קוריאה טענה שהואנג כנראה נחטף ואיימה בנקמה אם יתברר שכך הדבר ומשטרת בייג'ינג סגרה את השגרירות הדרום קוריאנית.
שלושה ימים לאחר מכן נרצח העריק הצפון-קוריאני רי האן-יונג, אחיינה של מאהבתו של קים ג'ונג-איל, סונג היי-רים, באמצעות מתנקשים מחוץ לביתו בדרום קוריאה.
המתנקשים לא אותרו מעולם, אולם החשד הרווח היה שהם היו סוכנים מיוחדים של צפון-קוריאה.
ראש ממשלת קוריאה הדרומית לי סו-סנג טען שההתנקשות היא נקמה צפון-קוריאנית על עריקתו של הואנג.
כמה ימים מאוחר יותר צוטט קים ג'ונג איל ברדיו פיונגאנג כאומר "פחדנים, עזבו אם אתם רוצים.
אנחנו נגן על הדגל האדום של המהפכה עד הסוף", מסר שהתפרש כקבלת עריקתו של הואנג.
הרשויות הסיניות אפשרו את עזיבתו של הואנג לקוריאה הדרומית דרך הפיליפינים מספר שבועות לאחר מכן.
לאחר עריקתו התאבדה אשתו של הואנג ובת אחת שלו מתה בנפילה ממשאית.
ההשערה היא שילדיו האחרים, בן ובת נשלחו למחנות עבודה.
לאחר הגעתו לקוריאה הדרומית הפך הואנג למבקר חריף של צפון קוריאה ופרסם מעל 12 ספרים וחיבורים כאשר ברבים מהם הוא מאשים את קים ג'ונג איל ב"בגידה בג'וצ'ה ובניית פיאודליזם במקום סוציאליזם".
אולם לאחר בחירתו של קים דה-ג'ונג לנשיא קוריאה הדרומית ומדיניות הזריחה ("Sunshine Policy") שהנהיג נדחק הואנג לשוליים.
בנובמבר שנת 2000 פוטר הואנג ממשרת יושב ראש המוסד למחקר מדיניות מאוחדת, מהלך שהביא אותו לקבול על כך שממשלת קוריאה הדרומית מעוניינת בשקט מצדו כדי לא להכעיס את צפון קוריאה.
הואנג כתב בקביעות ב-Daily NK, עיתון אינטרנטי המתפרסם בקוריאה הדרומית אך נכתב בידי גולים צפון-קוריאנים.
באפריל 2010 הודיעה סוכנות הביון של קוריאה הדרומית שעצרה שני סוכנים צפון קוריאנים מסוכנות הביון של קוריאה הצפונית שזממו להתנקש בחייו של הואנג.
דווח כי שני הסוכנים התאמנו במשך ארבע שנים כהכנה לקראת המשימה.
הם התחזו לעריקים צפון-קוריאנים אך נחשפו במהלך תשאול בידי הרשויות הדרום-קוריאניות.
הואנג הגיב על ניסיון ההתנקשות באמירה "מוות הוא רק מוות.
אין שוני בין מוות מזקנה לבין רצח בידי קים ג'ונג איל".
ביוני 2010 נידונו הסוכנים הצפון-קוריאנים ל-10 שנות מאסר.
הואנג נמצא מת בביתו בסאול, קוריאה הדרומית, בבוקר ה-10 בנובמבר 2010. בדיווחים התקשורתיים נטען שהוא נפטר מהתקף לב.
להואנג הוצמדה אבטחה במשך כל חייו.
לטענת המשטרה, אין כל עדות לכך שמותו של הואנג היה רצח או הריגה.
הואמבו (בפורטוגזית: Huambo; לשעבר "ליסבון החדשה"; בפורטוגזית: Nova Lisboa) היא עיר במרכז אנגולה ובירת המחוז הנושא את שמה.
העיר שוכנת ברמות אנגולה בגובה 1,721 מטרים מעל פני הים ליד מוצא הנהר קוננה (Kunene) כ-520 ק"מ מדרום-מזרח לבירה לואנדה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של אנגולה משנת 2024, אוכלוסיית העיר מנתה 836,293 תושבים.
תחנת הרכבת של העיר היא תחנה ראשית על מסילת הברזל בין לבין גבול הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
העיר נהנתה מפריחה בתקופת השלטון הפורטוגזי וסבלה קשות בשנות מלחמת האזרחים באנגולה.
הואמבו קיבלה את שמה מממלכת ואמבו (Wambu), אחת מ-14 הממלכות של שבט האובימבונדו (Ovimbundu) ברמת אנגולה המרכזית.
האובימבונו, שבט עתיק שמקורו ממזרח אפריקה, ייסד את באילונדו (Bailundu), ממלכתם המרכזית, במאה ה-15 לערך.
ממלכת וואמבו הייתה אחת הממלכות הקטנות שהייתה כפופה למלך באילונדו, למרות שהיא נהנתה, כמו הממלכות האחרות, ממידה משמעותית של עצמאות.
סלילתה של מסילת הברזל החלה על פי הצעתו של היזם הבריטי סר רוברט ויליאמס (Robert Williams) כדרך הקלה והזולה ביותר לקשר בין אזור מכרות הנחושת במחוז קטנגה שבקונגו הבלגית לבין נקודה על חוף הים שממנה ניתן יהיה לייצא את הנחושת.
מפרץ לוביטו היה הנמל הטבעי הטוב ביותר ביבשת.
הקמתה של מסילת הברזל התקדמה בתחילה עם קשיים רבים, עקב תנאי הקרקע הקשים, המלריה, ובמידה מסוימת עקב התנגדות הילידים.
הואמבו נועדה להיות נקודה אסטרטגית משיקולים רבים.
האקלים ההררי הנוח וקיומם של מקורות מים שופעים בסביבתה, הפכו אותה לנקודה אידיאלית להקמתה של תחנת רכבת.
עם הקמתה של העיר החלו עבודות הסלילה להתקדם באופן מהיר יותר והקשר עם גבול קונגו הבלגית הושג ב-1929. עד אז פעלה כבר בהואמבו אחת מסדנאות הרכבת החשובות באפריקה.
בשנות העשרים הואמבו כבר הייתה אחת מהמרכזים הכלכליים של אנגולה הפורטוגזית.
כמה מפעלי מזון חשובים פעלו בה והם היוו את ערוץ הייצוא הראשי של המגזר החקלאי העשיר של המחוז.
כמו כן הייתה הואמבו ידועה במספר הרב של מוסדות החינוך שלה, במיוחד המכון למחקר חקלאי שקיים עד היום.
ב-1928 שונה שמה של העיר ל"ליסבון החדשה", על שם ליסבון, בירת פורטוגל ובכך נרמז שבכוונת השלטון הקולוניאלי להפוך את הואמבו לבירת המושבה.
בסוף שנות השישים הייתה הואמבו ידועה בתחרות מרוץ המכוניות הבינלאומי בן שש השעות שהתקיים בה.
עד לקבלת העצמאות של אנגולה, שגשגה ליסבון החדשה והתפתחה כלכלית ובכך הפכה לאחד המרכזים העירוניים החשובים במושבה.
לאחר שאנגולה קיבלה את עצמאותה מפורטוגל בשנת 1975, שונה בחזרה שמה של העיר לשם המקורי, הואמבו.
מלחמת האזרחים באנגולה בשנים 1975-2002 עצרה את התפתחותה של אנגולה בכלל ושל הואמבו בפרט והרסה חלק גדול מהתשתיות שלה.
הואמבו הפכה להיות זירת קרבות במלחמת האזרחים בין התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA) לבין UNITA החל מפרוץ המלחמה ועד למותו של מנהיג UNITA ז'ונאס סאווימבי ב-2002. בתקופה זו הוטל על העיר מצור, היא ניזוקה קשות ואזרחיה נטבחו בהמוניהם או נמלטו מהעיר.
עם קבלת העצמאות הכריז סאווימבי על מחוז הואמבו כרפובליקה נפרדת מאנגולה.
יחד עם זאת, ה-MPLA כבשו מחדש את העיר ב-8 בפברואר 1976 בעזרתם של כוחות קובנים, למרות שרוב האזורים סביב להואמבו נותרו בשליטת UNITA.
באמצע שנת 1976 חיל המשלוח הקובני הקים את מפקדותיו החשובות בעיר ובערים אחרות באנגולה, אך UNITA שלט ברוב האזורים הכפריים.
פליטים החלו להתרכז בערים, בבקשם הגנה וסיוע הומניטארי.
אחד הארגונים ההומניטאריים שהגיעו למחוזו הואמבו ב-1979 היה הצלב האדום.
ב-1984 הסלים העימות באופן דרמטי וזרם הפליטים לערים גבר.
מבצע סיוע רחב ממדים שוגר לערים של מחוזות רמת אנגולה שהגישה לחלק מהם התאפשרה רק בדרך האוויר.
רבים מהכבישים בתקופה זו היו בשליטת UNITA ומוקשו בצורה נרחבת.
במאי 1991 נחתם הסכם שלום בין שני הארגונים.
האו"ם והארגונים החוץ-ממשלתיים החלו לפעול מאותו זמן.
המצב השתפר בהדרגה ובספטמבר 1992 נערכו בחירות כלליות.
אך הבעיות צצו מחדש כאשר התברר שתוצאות הבחירות זויפו.
חוסר השקט חזר להואמבו במהרה, כאשר הפך ארגון UNITA את העיר למרכז הפוליטי שלו.
הארגון ריכז בעיר את רוב מנהיגיו הפוליטיים וחלק גדול מכוחותיו הצבאיים מיד לאחר שהתבררה תבוסתם בבחירות.
באופן רשמי הייתה העיר עדיין תחת שלטון ממשלת ה-MPLA, אך המתיחות עלתה בהדרגה עקב מעשי אלימות הולכים וגוברים.
בסוף שנת 1992 התפנו מהואמבו כבר כל סוכנויות הסיוע הזרות.
UNITA השיג את השליטה על העיר בקרבות רחוב עקובים מדם שהתנהלו החל מחג המולד 1992 והגיעו לשיאם באמצע ינואר.
קרבות קשים התנהלו בסביבת העיר בחודשיים שלאחר מכן עד אשר נסוגו כוחות הממשלה ו-UNITA השיגה שליטה מלאה על העיר.
רוב הערים ברמת אנגולה המרכזית נכבשו גם הן על ידי UNITA באותה תקופה.
העימות המזוין התחדש באוגוסט 1994. מתקפה נרחבת החזירה לממשלה את השליטה על הואמבו ב-9 בנובמבר ועד מהרה גם את השליטה על שער הערים.
ארגון UNITA העתיק את מפקדתו לעיר ג'מבה (Jamba) שבמחוז קואנדו קובנדה.
באופן רשמי הסתיימה המלחמה ב-20 בנובמבר 1994 עם חתימתו של הסכם לוסקה.
במידה רבה הייתה המטרה של ההסכם לעבור לתהליך של נורמליזציה, והוא התקבל בהואמבו באופטימיות זהירה.
לאחר חתימת ההסכם העביר UNITA את מפקדתו שוב והפעם לעיר ביאלונדו, כ-50 ק"מ מצפון להואמבו.
העברה זו עוררה דאגות בקרב רוב המשקיפים.
ב-1995 הושג חופש תנועה לאנשים ולסחורות ברחבי המחוז.
בסוף השנה כוח שמירת השלום של האו"ם (UNAVEM III) הוצב גם הוא בעיר כחלק מהבנות הסכם לוסקה.
1996 ו-1997 היו שנים של שיפור יחסי בתנאי המחיה של תושבי הואמבו, למרות שזרם השבים היה מתון, הבנייה הייתה איטית וחיי המסחר לא חזרו לרמתם כפי שהייתה בעבר.
גל פליטים עצום שוב החל לזרום מהאזורים הכפריים להואמבו ולערים נוספות.
מחנות פליטים גדולים הוקמו בערים כאשר ארגוני הסיוע נאלצו להתפנות מהאזורים שבשליטת UNITA.
כאשר הואמבו וערים מרכזיות אחרות ברמה המרכזית הופגזו מבאילונדו ומעמדות אחרות שהיו עדיין בשליטת UNITA, שני מטוסי הרקולס, שנחכרו על ידי האו"ם, הופלו מעל וילה נובה (Vila Nova) על 23 נוסעיהם ב-26 בדצמבר 1998 וב-2 בינואר 1999, כאשר ניסו לפנות לבירה לואנדה את אנשי משלחת הסיוע של האו"ם שנותרו בהואמבו.
באוקטובר 1999 כבשו כוחות הממשלה את באילונדו.
בשלב זה היו כבר כמה ערים חשובות במחוז כבר תחת שלטון הממשלה ובדצמבר 1999 חזר הניהול הממשלתי בכל הערים.
בתקופה זו הפכה המלחמה למלחמת גרילה.
UNITA שעדיין שלט באזורים הכפריים, תקף באופן שוטף מתקנים של הצבא ושל המשטרה ולעיתים גם יישובים אזרחיים.
גל הפליטים שזרם לתוך הואמבו הגיע לשיא חדש.
בראשית שנת 2000 היו יותר מ-25,000 פליטים בכפר קאלה (Caála) שליד הואמבו ויותר מ-40,000 פליטים בעיר עצמה.
ככל שהוחמרו העיצומים על UNITA, כן פעולותיו הצבאיות של הארגון נעשו תדירות יותר והרסניות יותר והאלימות הגיעה לשיאה בסוף שנת 2000.
באוקטובר 2001 שיגרה מחדש הממשלה מתקפה כנגד UNITA מעבריו הצפוניים והדרומיים של המחוז והפעם הם שילבו פעולה צבאית עם מבצעי פינוי המוניים של אוכלוסייה אזרחית מהאזורים הכפריים שרוכזה בכמה מקומות.
הרעיון מאחורי אסטרטגיה זו היה לנתק את לוחמי הגרילה ממקורות התמיכה שלהם שהם מצאו בכפרים.
בטווח הקצר גרם צעד זה לסבל רב לאוכלוסייה שנותרה באזורים אלה.
תקופה זו מהווה את שיא הסבל שהיה מנת חלקם של אזרחי האזורים הכפריים במחוז הואמבו במהלך כל המלחמה.
מותו של ז'ונאס סאווימבי בפברואר 2002 והחתימה על הסכם הפסקת האש שבאה בעקבותיו, החזירו את השלווה למחוז והתוו את הקווים לתהליך שלום ולתחילתה של תקופה של התחדשות.
עקבות המלחמה עדיין ניכרים על בנייני העיר, אך התחדשות הדרגתית של חיי הכלכלה, המסחר, התעשייה והחקלאות ניכרת בהואמבו.
רשת הרכבות חודשה ותחנת רכבת חדשה נבנתה.
השקעות זרות זורמות לאנגולה בכלל ולהואמבו בפרט, בין השאר מהרפובליקה העממית של סין ומישראל.
בהואמבו האקלים הוא אקלים ממוזג יבשתי עם עונה לחה בחודשים אוקטובר-אפריל ועונה יבשה בחודשים מאי-ספטמבר.
למרות מיקומה ברצועה הטרופית, הודות לגובהה, הואמבו נהנית מטמפרטורות אביביות במהלך כל השנה.
כמות המשקעים השנתית מגיעה ל-1,500 מ"מ.
הטמפרטורות גבוהות רק במקצת מאלה של העיר פרטוריה ששוכנת 2,000 ק"מ מדרום-מזרח להואמבו.
הוב הזקן הוא דמות בדיונית של אנטי-גיבור חתול-מוטאנטי, המופיע בחוברות הקומיקס צבי הנינג'ה.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Teenage Mutant Ninja Turtles #1 בהוצאת IDW Publishing מאוגוסט 2011, ונוצרה על ידי הכותב טום וולץ והמאייר דן דנקן.
סיפור המקור של הוב הזקן נקשר אל זה של צבי הנינג'ה וספלינטר, ובכך גורלם נקשר זה בזה.
הוא האנטגוניסט הראשון לגיבורים אשר הופיע בהרצה של "IDW", עוד לפני שרדר ושבט הרגל, והוא לוקח חלק ברוב קשתות הסיפור ואירועי הקרוסאובר.
התפתחות אישיותו והתקדמות מסעו של הוב ניערו אותו מתדמית ה"נבל" שצוירה לו בפשטות בהתחלה, והוא נחשב לאנטי-גיבור.
הוב כיכב כדמות הראשית במיני-סדרה "מוטאנטים חיות" מ-2015, וכיום הוא חלק מאנסמבל הדמויות של "עיר המוטאנטים".
לפני הפיכתו למוטאנט, הוב הזקן היה חתול בית רגיל.
הילד לו היה שייך כחיית מחמד שכח לנקות את ארגז החול שלו כמעט בקביעות, עד שאימו החליטה לזרוק את הוב לרחוב כעונש על כך.
הוב מצא עצמו גווע ברעב, לאחר שהפסיד בקרבות עם חתולי רחוב על מזון, ובילה את עיקר הזמן בשוטטות.
יום אחד, הוב הבחין בארבעה צבים זרוקים המכוסים ברפש ירוק וזוהר.
הוא לקח בשיניו אחד מהם על מנת לאוכלו, וכשהוסח על ידי צריבה בפיו מהחומר הירוק עכברוש תקף אותו.
הוב איבד את עינו הימנית כתוצאה מנשיכה של העכברוש, והוא נשאר להתבוסס בדמו בעוד הצבים נלקחו למקום מבטחים על ידי העכברוש.
תוך זמן קצר, גופו של הוב החל לעבור מוטציה שהפכה אותו למוטאנט דמוי-אנוש בעל אינטלקט מפותח.
במהלך שיטוטיו ברחובות, הוב נתקל בסמטה בשני מדענים, בקסטר סטוקמן וצ'ט אלן, אשר חיפשו אחר דרך להשיג את המוטגן בדמו של ספלינטר.
מתוך צמא עז לנקמה בזה שעקר את עינו, הוב התנדב לביצוע עבודה זו.
סטוקמן ואלן לקחו את הוב למעבדה שלהם, ושם הם ביצעו בו ניסוים רבים.
בזכות אלו, הוב גילה כי הוא בעל חוזק, מהירות, זריזות וסיבולת על-אנושיים.
במהלך הריגול אחר ספלינטר וצבי הנינג'ה, הוב החל לקנא באחדות שלהם כ"משפחה".
מתוך רצון להפיג את בדידותו, הוא אסף תחתו פושעים ושכירי חרב במעין ארגון פשיעה.
עם זאת, זהוא המשיך לשירות בדיכאון.
בסופו של מארב לרפאל ולקייסי ג'ונס, הוב ואנשי ארגונו תקפו את השניים.
בטרם היחלצותו של מיכלאנג'לו לעזרתם, רפאל וג'ונס הוכו עד זוב דם.
במהלך הקרב, רפאל חווה פלשבק בו ראה כי כשהיה צב הוב ניסו לאוכלו.
העימות בין הצדדים החריף לאור משקעי העבר האישיים, ולבסוף הוב נאלץ לנוס.
בפני סטוקמן, הוב טען כי נכשל מכיוון שלא ניתן לו מספיק כסף להשלמת המשימה.
בתשובה לטענתו של הוב כי הוא יצטרך "צבא" על מנת לנצח את הצבים וספלינטר, סטוקמן מספק לו רובוטים דמויי עכבר קטלניים.
עם עזרה זו, הוב תקף את מאורת הביוב של הצבים והרס אותה לגמרי.
בזמן שדעת הצבים הוסחה כשנאלצו להילחם ברובוטים, ספלינטר נחטף.
הוב המתין לבואו של סטוקמן יחד עם גנרל קראנג, ובזמן זה ספלינטר הוחזק בכלוב.
במפתיע, שבט הרגל בהובלתה של קראי פרץ למקום וחטף את ספלינטר.
סטוקמן זעם על כישלונו הנוסף של הוב, והחליט כי תועלתו עברה.
בשדה תעופה נטוש, סטוקמן ירה בהוב והשאירו למות.
עם זאת, הוב שרד את הירי.
הוא מצא את סלאש שרוע על שפת האיסט ריבר, והציע לו להצטרף אליו בתוכניתו לנקמה בסטוקמן ובכל אלו אשר פוגעים במוטאנטים.