tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכל צבר יותר מ-6,500 שעות טיסה, מתוכם 5,500 שעות במטוסי סילון.
ב-1969, עם ביטול תוכנית המעבדה המאוישת, עבר לנאס"א והפך לאסטרונאוט אזרחי.
הוא היה בצוות התמיכה של סקיילאב 2, 3 ו-4, וכן במשימת אפולו-סויוז.
טיסתו הראשונה לחלל הייתה במשימה STS-1, הטיסה הראשונה של מעבורת חלל, בה היה טייס, יחד עם ג'ון יאנג כמפקד הטיסה.
משימה זו שוגרה ב-12 באפריל 1981 וחזרה יומיים אחר כך, ב-13 באפריל.
בסך הכל צבר 565 שעות טיסה בחלל.
הוא נבחר גם למפקד משימת המעבורת הראשונה שיועדה לשיגור מבסיס חיל האוויר ונדנברג, שיגור שבוטל בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
בין 1986 ל-1989 היה סגן מנהל לפעולות המעבורת עבור מטה נאס"א במרכז החלל קנדי בפלורידה.
במסגרת התפקיד היה אחראי על ההכנות האחרונות של המעבורת, ביצוע המשימה, והחזרת המעבורת לפלורידה לאחר נחיתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
בין 1990 ל-1992 היה מנהל פעולות המעבורת במטה נאס"א בוושינגטון.
בתפקיד זה פיקח על כל תוכנית המעבורת, כולל ביצועים, תקציבים, לוחות זמנים ותוכן התוכנית.
לאחר מכן מונה למנהל מרכז החלל קנדי, שם היה אחראי על הכנה, שיגור והחזרה של מעבורות החלל.
הוא שירת בתפקיד זה עד ינואר 1995.
בתום תפקידו כמנהל מרכז קנדי, עבר אל לוקהיד מרטין, שם היה סגן נשיא למערכות הדמיית אימונים בחטיבת מערכות המידע של החברה.
בדצמבר 1996 מונה לנשיא קבוצת ההנעה של תיקול, החברה המייצרת עבור נאס"א את מנועי הדלק המוצק של מעבורת החלל.
אות השירות יוצא הדופן של נאס"א, 1972
היכל התהילה של התעופה, 1981
פרס השירות הראוי לציון של מחלקת ההגנה, 1981
אות השירות הראוי לציון של נאס"א, 1981
גביע הזיכרון על שם גודארד, 1982
צלב התעופה המצוינת של הצי, 1984
אות המנהיגות הבולטת של נאס"א, 1988
רוברט קורן (בסלובנית: Robert Koren; נולד ב-20 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר סלובני ששיחק בעמדת הקשר.
קורן החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל דרבוגרד, ובין 1996 ל-2001 שיחק בקבוצה הבוגרת.
לאחר מכן חתם על חוזה במועדון צליה, ובשנת 2004 עבר ללילסטרום מליגת העל הנורווגית.
הוא היה אחד השחקנים הטובים בליגה, ושלוש פעמים סיים עם קבוצתו במקום הרביעי, פעם אחת העפיל עמה עד גמר גביע הנורווגי, בעונת זכה עמה בגביע, והעפיל עמה לגמר גביע האינטרטוטו ב-2006.
ב-4 בינואר 2007 עבר קורן בווסט ברומיץ' אלביון בהעברת בוסמן, וחתם על חוזה ל-18 חודשים עם אפשרות של המועדון להאריך את החוזה בשנה נוספת.
הוא ערך את הופעת הבכורה יומיים לאחר מכן, כאשר עלה כמחליף בניצחון 3 - 1 על לידס יונייטד בסיבוב השלישי של גביע ה-FA.
קורן הבקיע את שערו הראשון במועדון בניצחון 7 - 0 על בארנסלי ב-6 במאי 2007, במסגרת המחזור האחרון של הליגה, שבזכותו הבטיחה הקבוצה את מקומה בפלייאוף הצ'מפיונשיפ על ההעפלה לפרמייר ליג.
קורן פתח בכל שלושת משחקי הפלייאוף, בהם גברה אלביון על וולבס בשני משחקי חצי הגמר והפסידה לדרבי קאונטי במשחק הגמר שנערך באצטדיון ומבלי.
ביולי 2007 נפצע קורן כאשר כדור המשחק פגע בעינו בזמן אימון, וגרם לדימום פנימי ולאובדן זמני של הראייה, ממנו התאושש לחלוטין בסופו של דבר.
בגלל הפציעה הוא החמיץ את תחילת עונת , אך חזר להרכב בשלהי אוגוסט כמחליף במשחק גביע הליגה נגד פיטרבורו יונייטד.
באמצע ספטמבר הוא חתם על חוזה חדש לשנתיים באלביון, וגם הפעם הותיר להנהלת הקבוצה את האפשרות להאריך אותו בשנה.
בהפסד החוץ 2 - 3 לסאות'המפטון באוקטובר 2007 הוא הבקיע שני שערים, ובזכות כך נבחר לקבוצת האלופים של השבוע.
שערו הראשון בפרמייר ליג הובקע בניצחון 3 - 0 על מידלסברו ב-17 בינואר 2009, והוא נבחר לשחקן המצטיין במשחק.
השער שהבקיע בתיקו 2 - 2 מול ברנלי בגביע ה-FA נבחר לשער הסיבוב על ידי רשת ITV.
בעונת היה קורן לשחקן השדה בעל מספר ההופעות הגבוה ביותר בווסט ברומיץ', כשרק לשוער סקוט קארסון יש יותר הופעות ממנו.
ב-17 במאי 2010 שוחרר קורן מווסט ברומיץ', לאחר שההנהלה בחרה לא להאריך את החוזה שלו.
בשנת 2010 חתם בהאל סיטי.
ב-3 באוגוסט 2014 חתם במלבורן סיטי האוסטרלית.
קורן ערך 12 הופעות והבקיע שער אחד במדי הנבחרת עד גיל 21. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק ההפסד 2 - 3 לנבחרת נורווגיה במוקדמות מונדיאל 2006, שנערך ב-3 בספטמבר 2005. הוא הוביל את נבחרת סלובניה כקפטן במוקדמות מונדיאל 2010, כולל בפלייאוף ההעפלה שבו גברה סלובניה על נבחרת רוסיה.
סלובניה הוגרלה לבית ג' ביחד עם , ו.
במשחק הפתיחה של שלב הבתים, מול אלג'יריה, הבקיע את שער הניצחון.
רוברט קרלייל הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה סקוטי.
קארלייל הוא כוכב הסרטים הבריטיים "טריינספוטינג" ו"ללכת עד הסוף", ומוכר גם בשל גילום תפקידים ראשיים בסדרות "סטארגייט יוניברס" ו"עד עצם היום הזה".
זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי עבור משחקו ב"ללכת עד הסוף" ובפרס ג'ימיני עבור "סטארגייט יוניברס".
נולד במריהיל שבגלאזגו לאליזבת וג'וזף קרלייל.
אביו גידל אותו לאחר שאמו עזבה כאשר קרלייל היה בן ארבע.
בגיל 16 נשר מבית הספר ועבד בתור צייר ומעצב יחד עם אביו.
בהמשך חזר ללמוד בתור סטודנט ב"מכללת קרדונלד", ולמד במרכז האמנויות המרכזי של גלאזגו.
בגיל שלושים הקים חברת תיאטרון בשיתוף עם מספר חברים.
קארלייל התחיל את הקריירה שלו בקולנוע בשנת 1991, בתפקיד ראשי בקומדיה של קן לואץ' "ריף ראף" ובתפקיד משני בדרמה "להיות אנושי" לצידו של רובין ויליאמס.
הוא זכה להכרה במסגרת הקולנוע הבריטי כאשר שיחק בדרמות "כומר" בתפקיד גראהם, המאהב של הכומר גרג; ו"לא אוהב אותך" בתפקיד פועל הבניין ניק קמרון.
לאחר מכן זכה להכרה בינלאומית כאשר כיכב בתפקיד הראשי בדרמת הקאלט של דני בויל "טריינספוטינג", בתור פרנסיס "פרנקו" בגבי העצבני והאלים.
בשנת 1997 זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בקומדיה "ללכת עד הסוף", בה גילם את המובטל הגרוש גאז, שמקים עם חבריו מופע חשפנות רווחי.
באותה שנה הוסיף גם הופעות מוצלחות בסרטים "שירה של קרלה", בתפקיד ג'ורג' לנוקס; ו"פנים" בדמות המאפיונר ריי.
ב-1999 הופיע בסרט "העולם אינו מספיק", מסדרת סרטי ג'יימס בונד, בו גילם את דמותו של הטרוריסט הבוסני רנארד, שחוטף את אלקטרה קינג (סופי מרסו), בתו של איל הנפט אותו רצח.
בשנת 2000 שיחק במותחן "החוף" בתפקיד דאפי המכור לסמים, לצד לאונרדו דיקפריו; ובדרמת הכדורגל "ג'ימי גרימבל" בתפקיד אריק, מאמן כדורגל.
ב-2001 גילם את דמותו של הרוצח השכיר פליקס דה סוזה, לצידו של סמואל ל.
ג'קסון, בקומדיית הפשע "טריפ 51".
קרלייל השתתף גם בפנטזיית ההרפתקאות "אראגון" בתפקיד מכשף הצללים דרוזה, ובסרט האימה "28 שבועות אחרי", בו גילם את התפקיד הראשי, הניצול דון.
בשנת 2015 ביים את השחקנים הבריטים הוותיקים אמה תומפסון, ריי וינסטון וטום קורטני בקומדיית הפשע השחורה בה כיכב "עסק משפחתי" (The Legend of Barney Thomson), המבוססת על רב מכר של הסופר הסקוטי דאגלס לינדזי.
בשנת 2017 שב לגלם את פרנסיס בגבי בדרמה של דני בויל "טריינספוטינג 2", המשך לסרט משנת 1996.
בשנת 2019 הופיע בתפקיד קטן בסרט "יסטרדיי", בו שיחק את ג'ון לנון, שבמציאות האלטרנטיבית של הסרט חי וקיים כקשיש אלמוני.
קרלייל זכה ב"פרס האקדמיה הסקוטית לשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה" על שלוש הופעותיו בסדרת המשטרה "המפצח".
לאחר מכן התפרסם בתפקיד השוטר הסקוטי היימיש מקבת' בסדרה "היימיש מקבת'", עליה היה מועמד לפרס האקדמיה הבריטית לשחקן הטלוויזיה הטוב ביותר.
בשנת 2003 נבחר לגלם את דמותו של הצורר הנאצי אדולף היטלר במיני סדרה הקנדית "היטלר: עליית הרשע".
ב-2005 היה מועמד לפרס אמי עבור שחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בתור סוחר הנשים סרגיי קרפוביץ' במיני סדרת הדרמה "הסחר האנושי".
ב-2008 שיחק בסרט הטלוויזיה "24: גאולה" בתפקיד קארל בנטון, חברו של ג'ק באואר (קיפר סאת'רלנד).
קרלייל גילם במשך שנתיים את הדמות הראשית של המדען המבריק ניקולאס ראש בסדרה "סטארגייט יוניברס".
בנוסף, שיחק בסרטה הביוגרפי של סמנתה מורטון "The Unloved" בתפקיד האב המכה.
החל מאוקטובר 2011 מגלם קרלייל את דמותו של עוץ לי גוץ לי ואת החיה מתוך הסרט "היפה והחיה" בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "עד עצם היום הזה" לצדם של ג'ניפר מוריסון, לאנה פרייה, ג'וש דאלאס ועוד.
קרלייל מתגורר בוונקובר עם אשתו האמנית אנסטסיה ושלושת ילדיהם.
בית ספר לריקודים סלוניים ולנימוסים של גב' הוצקיס (2005)
לא אוהב אותך (1995) - סרט טלוויזיה של BBC
אדמונד רוברט קורמייר (מבוטא "קורמִיר"; באנגלית: Robert Edmund Cormier; 17 בינואר 1935 - 2 בנובמבר 2000) היה סופר, עיתונאי ובעל טור אמריקאי הידוע בכתיבתו הפסימיסטית, הקשה והשנויה במחלוקת, המיועדת לנוער.
קורמייר זכה לפרסום עולמי עם הוצאתו לאור של ספרו "מלחמת השוקולד" (1974), סיפור ריאליסטי וקשה על מאבקו של נער בודד מול חבורת נערים שלטת בבית ספר קתולי.
רבים מספריו זכו לפרסים ולהוקרה, ועם זאת, נשמעו קריאות להוציאם מן הספריות הציבוריות.
ספריו עוסקים בנושאים שנויים במחלוקת, מתארים צד אפל של גיל הנעורים, וכוללים תיאורים של אלימות ופעולות מיניות, והתבטאויות בשפה גסה.
המייחד את קורמייר הוא שבחלק גדול מספריו הגיבור מובס.
קורמייר נולד למשפחה ממעמד הפועלים, ממוצא צרפתי-קנדי, בשכונה צרפתית קנדית בשם "פרנץ' היל", בעיירה לאומינסטר במסצ'וסטס.
הוא היה השני מבין שמונה ילדים.
בילדותו, בתקופת השפל הגדול סבלה המשפחה ממחסור, ונאלצה לעבור דירה פעמים רבות, אך לא עזבה מעולם את גבולות לאומינסטר, וקורמייר גר בעיירה כל חייו.
קורמייר למד בבתי ספר פרטיים קתוליים, וכבר מילדותו הצטיין בכתיבת סיפורת ושירה.
כאשר למד בקולג' המקומי, התפרסם סיפור ראשון מפרי עטו בכתב עת קתולי, לאחר שאחד המרצים שלח את הסיפור לכתב העת ללא ידיעתו.
קורמייר עבד כעיתונאי ובעל טור במספר עיתונים מקומיים.
כעיתונאי זכה להצלחה בקנה מידה מקומי, ולפרסים מטעם אגודת העיתונאים בניו אינגלנד.
בשנת 1948 נישא לקונסטנס, בת למשפחה מקומית, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1960 התפרסם ספרו הראשון "Now and At the Hour" (עתה ובשעת...
לקוח מהפסקה בתפילה הקתולית "אווה מריה" - "התפללי בעדנו, החוטאים, עתה ובשעת מותנו").
במהלך שנות השישים פרסם מספר ספרים נוספים המיועדים לקוראים בגיל ההתבגרות, אך לפרסום עולמי זכה רק בשנת 1974 כשפרסם את ספרו "מלחמת השוקולד".
ספר זה זכה לשבחים רבים ולהצלחה כלכלית, ואף הפך לסרט קולנוע בשנת 1988.
"מלחמת השוקולד", שהוא ספרו הידוע ביותר של קורמייר, מתאר בית ספר קתולי, בו מוטלת על הילדים חובה למכור חבילות שוקולד לאירוע צדקה, ועוסק במאבקו של אחד הילדים, ג'רי רנו, לסרב להשתתף במכירה.
קורמייר כתב את הספר בעקבות אירוע דומה שקרה לבנו.
הספר מתאר חברת ילדים הכופה את רצונה על היחיד, ואת המאבק בין היחיד המנסה להביע את דעתו העצמאית ובין הממסד של בית הספר, וחברת הילדים.
הספר הושווה לספרים כ"בעל זבוב" מאת ויליאם גולדינג.
במהלך השנים שלאחר מכן המשיך בכתיבה לבני הנעורים, וספריו זכו לפרסום נרחב, עובדו לקולנוע, וזכו להצלחה כלכלית.
עם זאת, כתיבתו עוררה מחלוקת קשה הן בשל התכנים, והן בשל השפה הגסה בה השתמש.
גם בתקופה זו המשיך קורמייר לעבוד כעיתונאי עבור העיתון המקומי, והמשיך לגור בעיירת הולדתו.
ספריו זכו להכרה בינלאומית, והוא היה מועמד מספר פעמים לפרס ספרות הילדים הבריטי היוקרתי "מדליית קרנגי".
ספרו "Heroes" אף זכה בציון מיוחד לשבח מוועדת הפרס, הישג יוצא דופן שכן הפרס מיועד בדרך כלל לספרות ילדים בריטית.
אדוארדס" המוענק מטעם אגודת הספרנים האמריקאית על ספריו "מלחמת השוקולד", "לאחר המוות הראשון" ו-"I Am the Cheese", ולפרסים נוספים המוענקים על ידי אגודות ספרותיות אמריקאיות ומקומיות.
בשנת 2000 מת מסרטן הריאות.
כתיבתו של קורמייר היא ריאליסטית ופסימית.
גיבוריו לא יזכו לסוף טוב.
מסופר כי קורמייר התבקש לסיים את "מלחמת השוקולד" בסוף טוב, וסירב.
החלטה זו היא שהביאה לספר את עוצמתו.
כתיבתו רוויה בתיאורים מיניים ומילות סלנג גסות, והיא חוללה מהפכה בספרות הילדים בארצות הברית.
על אף שהנושאים בהם עוסק קורמייר הם אוניברסליים, הוא מתאר לפרטי פרטים את החיים בארצות הברית, את הווי בית הספר הקתולי ומשחק הפוטבול.
ספריו של קורמייר נחשבים לספרות ילדים קלאסית, ומספר מסיפוריו הקצרים נכנסו לאנתולוגיות המשמשות קריאת חובה בבתי ספר בארצות הברית.
בישראל נבחר "מלחמת השוקולד" כאחד מבין עשרת הספרים האהובים ביותר על תלמידי כיתות י' עד יב' לשנת תשס"ח, ועם זאת כתיבתו עומדת בפני מתקפה של גורמים חינוכיים בארצות הברית, המסתייגים מהתיאורים המיניים והמילים הגסות שבספרים.
בין 1990 ל-2000 היה הספר "מלחמת השוקולד" במקום העשירי ברשימת הספרים שספריות ציבוריות נדרשו להסיר מן המדפים.
גם במהלך המאה ה-21 עדיין נמצא קורמייר במקום גבוה ביותר בין הסופרים שספריהם נדרשים להסרה מהמדפים.
לאחר המוות הראשון, תרגום: שחר אביב, הוצאת אלפא / זמורה, 1988.
מלחמת השוקולד, תרגום: אליענה אלמוג, הוצאת כתר, הסדרה הצעירה, 2007.
רוברט "בובי" קר היה אתלט קנדי-אירי, אלוף אולימפי בריצת 200 מטר.
קר נולד באניסקילן, מחוז פרמנה שבצפון אירלנד.
בגיל 5 משפחתו היגרה לקנדה והתיישבה בהמילטון, אונטריו.
הוא עבד ככבאי ובזמנו החופשי התאמן בריצה.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) לא הצליח קר לעלות לשלב הגמר בשלוש הריצות בהן השתתף וסיים במקום שביעי בריצת 60 מטר, במקום שמיני בריצת 100 מטר ובמקום חמישי בריצת 200 מטר.
בשנת 1908 נסע קר לבריטניה וזכה באליפות בריטניה באתלטיקה בריצות ל-100 ול-200 יארד והוכיח שהוא מוכן היטב לאולימפיאדה.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה קר להיות האתלט המועדף על המארחים, מאחר שנחשב לאתלט המייצג את האימפריה הבריטית.
במשחקים עצמם זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.6 שניות, לפני רוברט קלוגן (22.6 שניות) ונייט קרטמל (22.7 שניות) שניהם מארצות הברית.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אולימפי חדש של 22.2 שניות.
ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות, אחרי רג'י ווקר מדרום אפריקה שקבע שיא אולימפי חדש של 10.8 שניות וג'יימס רקטור מארצות הברית (10.9 שניות).
במלחמת העולם הראשונה שימש קר כקצין במספר גדודים במסגרת חיל המשלוח הקנדי.
לאחר שפרש מספורט תחרותי שימש קר כמאמן אתלטיקה ומאמן קבוצות כדורגל בהמילטון, עיר מגוריו.
הוא חבר בוועד האולימפי הקנדי וכן היה מעורב בארגון משחקי חבר העמים הבריטי הראשונים שנערכו בהמילטון בשנת 1930.
בשנת 1963 נפטר קר בעיר מגוריו ועל שמו קרוי אחד מהפארקים העירוניים.
רוברט ג'ון אפלבי הוא שחקן ודוגמן יהודי-בריטי, המוכר בזכות תפקידיו בסדרות "איסטאנדרס", "דם אמיתי "ובסרט "פסיפיק רים".
נולד בשם רוברט ג'ון אפלבי בעיירה הייוורדס הית' (אנ') שבמערב סאסקס, דרום-מזרח אנגליה, בנם של פיליס ופול אפלביי.
הוא יהודי ממוצא פולני ורוסי ואף דובר עברית באופן שוטף.
קזינסקי התחנך בבית הספר הוב פארק (אנ') בעיירה החוף הוב (אנ') וכן בבית הספר לתיאטרון K-Bis בברייטון, משנת 1995 עד 2000. הוא הופיע בהפקות מקומיות של "באגסי מאלון" ו-"חלום ליל קיץ".
קזינסקי למד משחק בבית הספר למשחק גילפורד (אנ') מספטמבר 2002 עד יולי 2005. הוא אימץ את השם האמצעי של סבו "קזינסקי" כשם הבמה שלו.
קזינסקי התגלה בשנת 2006 באופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס", על תפקידו בסדרה בתור הברמן שון סלייטר זכה להערכה רבה בבריטניה.
בשנת 2013 הופיע קזינסקי לראשונה בקריירה בשובר קופות, "פסיפיק רים" של גיירמו דל טורו בתור טייס הייגר צ'אק הנסן.
בנוסף שיחק בעונה השישית של סדרת הערפדים "דם אמיתי" בתפקיד הערפד מקלין וורלאוו.
בשנת 2015 שיחק בקומדיה המצליחה "מרדף לוהט" בכיכובן של ריס וית'רספון וסופיה ורגרה.
+שנהסרטתפקידהערות2012זנבות אדומים (אנ')צ'סטר ביימסההוביט: מסע בלתי צפויפיל2013פסיפיק ריםצ'אק הנסןSirenבחור2015מרדף לוהטרנדי2016וורקראפט: ההתחלהאורגרים פטיש האבדון2018Spivakצ'אקאילם (אנ')רוב2019For Love or Moneyמארקגם מפיק בפועלקפטן מארוולבייקרThe Assentג'ואל קלארקגם מפיק בפועל2020Big Americaהנרי2022האיש האפורפריניTBAIron RibbonדואנטDo You Want to Die in Indio?הנרי
2019, 2021–2022איסטאנדרסשון סלייטר (אנ')267 פרקים2010חוק וסדר: לוס אנג'לס (אנ')רוני פאוולפרק: "Sylmar"אחים ואחיותד"ר ריק אפלטון2 פרקים2013רובוט צ'יקןג'ורג' ג'טסון (אנ')דיבוב; פרק: "Robot Fight Accident"דם אמיתימקלין וורלאוו9 פרקים2016הזדמנות שנייה (אנ')ג'ימי פריצ'רדתפקיד ראשי; 11 פרקים2018–2019Fungeons & Flagonsסמאדסדרת רשת; 8 פרקים2023רוחות ביירותסטיבפרק: "Hunted"TBAמסע בין כוכבים: מדור 31סרט טלוויזיה עתידי של פרמאונט+
רוברט קראמב הוא אמן קומיקס אמריקאי ומוזיקאי.
עבודתו מראה לעיתים קרובות נוסטלגיה לתרבות העממית האמריקאית של שלהי המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
בנוסף, מהווה עבודתו סאטירה על החברה האמריקאית הנוכחית.
נולד בפילדלפיה שבארצות הברית למשפחה קתולית.
עבודתו נחשבת למעוררת מחלוקת בעיקר לגבי הצורה בה הוא מציג נשים ומיעוטים.
קראמב עלה לגדולה אחרי 1968 כשהוציא את Zap Comix אשר נחשב לפרסום הקומיקס המוצלח הראשון בסצנת הקומיקסים המחתרתיים.
באותה התקופה יצר בין השאר את פריץ החתול.
בעקבות ירידת הפופולריות של הקומיקסים המחתרתיים, החל קראמב לעסוק בנושאים ביוגרפיים ואוטוביוגרפיים.
בתקופה זו שיפר את סגנונו בהשפעת ציירי קרטון מסוף המאה התשע עשרה.
רוברט קירקמן הוא כותב קומיקס, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר כיוצר של הקומיקס "המתים המהלכים", שבהמשך הפך לסדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, והוא השתתף גם ביצירת סדרת הספין-אוף "אימת המתים המהלכים".
קירקמן גם יצר את הקומיקס "בלתי מנוצח" שעובד לסדרת הטלוויזיה המצוירת באותו השם של אמזון פריים וידאו.
בדצמבר 2005 החל לצאת קומיקס "Marvel Zombies".
קירקמן הוא היחיד בין חמשת השותפים של "אימג' קומיקס" שאינו ממייסדיה.
רוברט קוש , היה גנרל גרמני, שפיקד על דיוויזיה, על קורפוסים ועל ארמייה בחזית המזרחית ובחזית המערבית.
קוש נולד ב-5 באפריל 1856 בקלודצקו שהשתייכה לממלכת פרוסיה, והיה צעיר הילדים מבין עשרת ילדיהם של הרמן ואגנס קוש.
ב-1874 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-10.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה קוש מפקד הדיוויזיה ה-10 שהייתה חלק מהארמייה החמישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב הארדנים.
ב-9 באוקטובר 1914 מונה קוש למפקד הקורפוס ה-1 שהיה חלק מהארמייה השמינית בחזית המזרחית, ולחם עמו בקרב השני על האגמים המזוריים.
על הצלחתו בקרב זכה בעיטור הפור לה מריט.
ב-11 ביוני 1915 מונה קוש למפקד קורפוס המילואים ה-10, ולחם עמו בקרבות באזור הדנייסטר.
לאחר מכן הועבר עם הקורפוס שבפיקודו לחזית הבלקן, והשתתף עמו בכיבוש סרביה.
על חלקו במערכה קיבל קוש ב-27 בנובמבר תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
בסוף פברואר 1916 השתתף קוש עם הקורפוס שבפיקודו בקרב ורדן.
ב-18 באוגוסט 1916 הועלה קוש לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-28 באוגוסט 1916 מונה למפקד הקורפוס ה-52 שפעל כחלק מארמיית הדנובה, ולחם עמו במערכה על רומניה.
ב-1 במאי 1917 מונה קוש באופן זמני למפקד הארמייה התשיעית במקום גנרל אריך פון פאלקנהיין שעבר לפקד על הכוחות העות'מאנים בארץ ישראל.
ב-10 ביוני 1917 חזר גנרל קוש לפקד על הקורפוס ה-52, ובמקומו מונה גנרל יוהנס פון אבן.
במאי 1918 מונה קוש למפקד הכוחות הגרמניים באזור חצי האי קרים.
לאחר המלחמה היה קוש מפקד משמר הגבול במזרח גרמניה עד לפרישתו ב-10 בינואר 1919.
קוש נפטר בברלין ב-22 בדצמבר 1942 והוא בן 86 שנים.
קוש היה נשוי לגרטרוד נגראט, ממנה היו לו 3 בנות.
הצלב הגדול של מסדר אלברכט עם חרבות
הצלב הגדול של מסדר ליאופולד עם חרבות
רוברט קנטי (נולד ב-1948) הוא כנר ומנצח ישראלי.
קנטי, יליד חיפה, למד בתחילה לנגן בכינור מאביו, ז'אק קנטי ובהמשך גם ממורים צבי רוטנברג ורמי שבלוב.
בגיל 18 הוביל את אנסמבל פרו-מוזיקה בניצוחה של דליה אטלס.
בגיל 20 היה אחד המובילים וסולן של התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של גארי ברתיני.
בשנת 1978 הזמינה אותו התזמורת הסימפונית חיפה להיות כנר ראשי בתזמורת.
בין השנים 1991–1994 היה כנר ראשי של תזמורת סימפונט רעננה.
קנטי הוא פרופסור של האקדמיה למוסיקה באסטנה (קזחסטן) ופרופסור כבוד של אוניברסיטת אינדיאנפוליס, בקמפוס אתונה לשעבר.
הוא מלמד כינור, מוזיקה קאמרית ומנצח תזמורת בקונסרבטוריון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובסניפיה.
את המשך חינוכו המוזיקלי קבל בארצות הברית, בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, שם למד אצל איוואן גלאמיאן וסלי תומאס, רביעיית ג'וליארד.
ניגן באופרה של ניו יורק והיה כנר ראשי בפסטיבלים שונים בארצות הברית, הקים את הרביעייה Hebrew Art School בניו יורק.
ב-1996 הקים וניהל פסטיבל מוזיקה בינלאומי ותחרות בינלאומית לכינור על שמו, הפסטיבל יחודו היה בכך שהיה פעם בכל שנה בארץ אחרת.
מאסטרו קנטי הקים את "האנסמבל הקאמרי הישראלי החדש" שניגן רפרטואר מגוון מבארוק ועד מוזיקה עכשווית, ונחשב לטוב מסוגו בישראל.
התזמורות שרוברט ניצח עליהן כוללות בין השאר את הפילהרמונית של ריגה, הפילהרמונית של סופיה, הפילהרמונית של נובוסיבירסק, התזמורת הקאמרית של מוסקבה, תזמורת מטרופוליטן ליסבון, אנסמבל הרמיטאז סנקט פטרבורג, סולני אסטנה, הפילהרמונית של אסטנה ועוד.
רוברט קנטי נותן כיתות אמן בכינור, בביצוע מוזיקה קאמרית ובניצוח באקדמיות חשובות ברחבי העולם – פריז, בריסל, מוסקבה, סנקט פטרבורג, אסטנה, טוקיו ועוד.
רוברט ג'ורג' קרדשיאן היה עורך דין ואיש עסקים אמריקאי, אשר התפרסם בתור אחד מהסנגורים של או.
סימפסון במשפט הרצח שלו, משפט שבסופו יצא זכאי.
מספר שנים לאחר מותו, גרושתו, קריס ג'נר, בנותיו, קים, קלואי וקורטני, ובנו רוב, זכו לתהילה רבה בעקבות השתתפותם בתוכנית ריאלטי אודותיהם.
קרדשיאן נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, דור שלישי למשפחת מהגרים ארמנים-נוצרים מאזור קארס שבארמניה (כיום בשטח טורקיה).
בשנת 1966 סיים את לימודיו במנהל עסקים באוניברסיטת דרום קליפורניה, לאחר כעשור קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת סן דייגו למשפטים.
במהלך שנות ה-70 היה שותף במספר חברות של סאונד ומזון.
סימפסון נפגשו לראשונה בתחילת שנות ה-70 והפכו לידידים קרובים.
יומיים לאחר הרצח, ב-14 ביוני, הקריא קרדשיאן לתקשורת מכתב שסימפסון כתב שרבים פירשו כמכתב התאבדות.
קרדשיאן הצטרף לצוות הסנגורים של סימפסון שכלל את רוברט שפירו וג'וני קוקהורן (צוות שכונה על ידי התקשורת האמריקאית The Dream Team - צוות החלומות).
בכך למעשה התובעים לא היו יכולים לחקור אותו לגבי עברו של סימפסון וכן לגבי התיק אותו נשא ביום הרצח.
ב-3 באוקטובר 1995 חבר המושבעים קבע כי סימפסון אינו אשם בגרימת מותם של בראון וגולדמן, באירוע טלוויזיוני ששודר לכ-150 מיליון צופים.
קרדשיאן ישב לצדו של סימפסון במהלך רוב הדיונים וביקר אותו בכלא פעמים רבות לאורך המשפט.
בין השנים 1975–1976 היה בן זוגה של פריסילה פרסלי, גרושתו של אלביס פרסלי.
בין השנים 1978 ל-1991 היה נשוי לקריס יוטון (שמאוחר יותר נישאה לאתלטית קייטלין ג'נר ושינתה את שם משפחתה בהתאם) נולדו לזוג ארבעה ילדים - קורטני, קים, קלואי ורוב.
גרושתו וילדיו של קרדשיאן הפכו לאחר מותו לידוענים בעקבות השתתפותם בתוכנית ריאלטי אודות המשפחה.
אחד מהפרקים הראשונים בסדרה הוקדש לזכרו של רוברט.
לאחר הגירושין מיוטון, נישא פעמיים נוספות, נישואיו האחרונים התקיימו 6 שבועות לפני מותו מסרטן הוושט ב-30 בספטמבר 2003.
דמותו של קרדשיאן גולמה על ידי דייוויד שווימר במיני-סדרה "אמריקה נגד או.
ג'יי סימפסון" של רשת FX בשנת 2016.
רוברט מקס וסילי קמפנר (Robert Max Wasilii Kempner; 17 באוקטובר 1899 – 15 באוגוסט 1993) היה משפטן יהודי-גרמני שמילא תפקיד בולט בתקופת רפובליקת ויימאר ומאוחר יותר כעוזר התובע הראשי של ארצות הברית במשפטי נירנברג.
קמפנר שירת כתובע ציבורי בברלין בשנות ה-20 של המאה ה-20 ומונה ליועץ המשפטי הראשי במשרד הפנים של פרוסיה.
בתפקידו זה הוא ניסה להעמיד לדין את אדולף היטלר בעוון בגידה נגד המדינה ולאסור על פעילותה של המפלגה הנאצית.
לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, פוטר קמפנר ממשרד הפנים וב-1935 בוטלה אזרחותו בשל היותו יהודי, אז נמלט מגרמניה והתיישב באיטליה.
ב-1939 עבר לארצות הברית, שם הפך ליועץ עבור הממשלה, וב-1945 חזר לארץ הולדתו כדי לקחת חלק במשפטי נירנברג.
רוברט קמפנר נולד בפרייבורג, גרמניה, ב-17 באוקטובר 1899. הוא היה בנם של ואלטר קמפנר ולידיה רבינוביץ', שהיו שניהם מיקרוביולוגים ונחשבו כאחד הזוגות-מדענים הידועים ביותר בזמנם.
אמו הייתה האשה השנייה שנעשתה פרופסור בפרוסיה.
הוא למד משפטים, מדע המדינה ומקצועות אחרים באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, באוניברסיטת ברסלאו, ובאוניברסיטת פרייבורג.
כסטודנט למשפטים, ישב קמפנר כצופה במשפט נגד סוגומון טהליריאן, שהתנקש בחייו של טלעת פאשה ב-1921 והפך את הגנתו להאשמה בעניין רצח העם הארמני ומעורבותו של טלעת ברצח.
לאחר סיום לימודיו, הפך קמפנר לעורך דין מצליח בברלין במרוצת שנות ה-20, ואז התקדם ליועץ משפטי ראשי למשטרת פרוסיה.
ב-1924 השתתף בחקירתם והעמדתם לדין של אדולף היטלר ווילהלם פריק, בעקבות ניסיונו של היטלר לבצע הפיכה בגרמניה בפוטש מרתף הבירה.
באותו הזמן המליץ לפזר את המפלגה הנאצית.
לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, פיטר הרמן גרינג את קמפנר מתפקידו בשל פעילויותיו האנטי-נאציות.
הוא נאסר והוחזק במשך חודשיים במחנה ריכוז לאחר שהואשם בהדלפת מידע על החימוש מחדש של גרמניה, שהיה אסור על פי הסכם ורסאי שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1935 וילהלם פריק, שהיה אז שר הפנים, ניצל את יהדותו של קמפנר וביטל את אזרחותו הגרמנית.
קמפנר גורש מגרמניה ועבר לאיטליה, שם לימד משפטים.
ב-1939 היגר לארצות הברית, שם עשה מחקר על דיקטטורות אירופיות באוניברסיטת פנסילבניה והיה יועץ למחלקת המשפטים של ארצות הברית וסוכנויות ממשלתיות נוספות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שב קמפנר לגרמניה, ארץ הולדתו, כדי לשמש כעוזר התובע הראשי של ארצות הברית במהלך משפטי נירנברג.
כך, בהיפוך הגורל, תבע קמפנר שניים מהממונים עליו לשעבר שהעמידוהו לדין – גרינג ופריק.
בהיותו בקיא יותר במערכת המשפט הגרמנית מאשר כל חבר אחר בצוות של בעלות הברית, עמד קמפנר בראש "אגף הפרכת ההגנה" – הצוות שהיה אחראי לצפות את אסטרטגיות ההגנה של הנאשמים ולהכין את חקירות-הנגד.
קמפנר גם הציג את התיק נגד יריבו הישן וילהלם פריק.
בין היתר, הזמין קמפנר לנירנברג גם את רודולף קסטנר, לשמש כעד התביעה.
קמפנר גם שירת כפרקליט במשפט של משרד החוץ הגרמני ב-1947–1948 ונזקפת לזכותו מציאת הטקסט של פרוטוקול ועידת ואנזה, מסמך קריטי בהיסטוריה של השואה.
לקיחת מסמכים ובהם יומנו של אלפרד רוזנברג
כאשר עזב קמפנר את משפטי נירנברג באמצע שנות ה-40, הוא לקח עמו אלפי מסמכים של המשפט, אל ביתו בלאנסדאון, פנסילבניה , מחוץ לפילדלפיה.
על פי פטרישה כהן, לדברי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון, משרד התובע נתן לקמפנר רשות לקחת את המסמכים, אולם על פי רשות אכיפת ההגירה והמכס של ארצות הברית (ICE), נטילת המסמכים על ידי קמפנר הייתה מנוגדת לחוק ולהליך ראוי.
משמעותי ביותר במטמון היסטורי זה, היה יומנו של אלפרד רוזנברג, אחד מתומכיו הבכירים העקביים ביותר של היטלר, שב-1946 הורשע ונתלה בעוון פשעי המלחמה שלו.
דפי היומן שלו בין השנים 1936–1944 עברו ידיים שונות לאחר מותו של קמפנר בשנת 1993, עד שדווח שהוחזרו לבסוף על ידי סוכני רשות אכיפת ההגירה והמכס של ארצות הברית ביוני 2013. יומנו של רוזנברג נמצא עתה בחזקתו של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, לשם מחקר.
לאחר נירנברג, חילק קמפנר את זמנו בין ארצות הברית וגרמניה, שם ייצג לקוחות יהודים בתביעות פיצוי נגד גרמניה.
קמפנר עסק כעורך דין בפרנקפורט החל מ-1951.
הוא גם הופיע כעד מומחה במשפט אייכמן בירושלים ב-1961.
רוברט קמפנר נישא לרות והיו להם שני בנים.
בשנת 1993, בגיל 93, נפטר קמפנר בפרנקפורט, גרמניה, שם עסק בעריכת דין.
אשתו, רות, נפטרה בשנת 1983. קמפנר נקבר בברלין.
רוברט מ"וו קמפנר, המקצוע: השמדה; דרכו של אייכמן, שוקן, תשכ"ד 1963.
כתביו הרבים של קמפנר כללו גם את ספר זיכרונותיו, שפורסם בגרמנית ב-1983, בשם "Ankläger einer Epoche" ("תובע של עידן").
רוברט קושוצקי (בפולנית: Robert Koszucki; נולד ב-18 ביולי 1977) הוא שחקן ודוגמן פולני.
קושוצקי נולד ב-18 ביולי 1977 בקרקוב שבפולין ולמד בבית ספר לתיאטרון בעיר.
ב-1997 נבחר ל"מיסטר פולין" וייצג את פולין בתחרות הבינלאומית של מר עולם.
בשנת 2002 החל באופן קבוע לגלם את ד"ר ראפל קוניקה בסדרת הדרמה הרפואית "לטוב ולרע" המשודרת בטלוויזיה הציבורית של פולין.
בשנת 2004 הופיע בתפקיד קטן בסרט "הזוג הארי" העוסק בזוג יהודים הונגרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2006 הופיע בסרט "כולנו קדושים" שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע של פולין.
ב-2012 גילם שוטר בפרק של סדרת הדרמה "Gleboka woda".
ב-2017 השתתף בגרסה הפולנית של "רוקדים עם כוכבים".
באותה שנה שיחק בסרט הקומדיה הרומנטית "Porady na zdrady".
בשנת 2021 ביצע הופעת אורח בסדרה "Komisarz Mama" מבית רשת הטלוויזיה הפולנית, "Polsat".
בשנת 2023 גילם קצין SS בסרט הדרמה "השבועה של אירנה" המבוסס על סיפורה האמיתי של אירנה גוט אופדייק שהצילה יהודים בזמן פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
הוא שיחק גם בתפקיד אורח בסדרה של "Polsat", "Mecenas Porada" בתור פטריק קוסטר ושיחק בסדרת הדרמה-קומית "Warszawianka" מבית רשת "SkyShowtime".
בשנת 2024 שיחק בפרק של הסדרה הקומית "Rodzina na Maxa" בתור איגור.
רוברט ראיין היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי אשר גילם בעיקר שוטרים ובריונים מושחתים.
הוא למד משחק בהוליווד והופיע בתפקדים קטנים בסרטים של חברת RKO בתחילת שנות ה-40.
במלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת בתור מדריך טירונים.
באותה תקופה הכיר והתיידד עם הסופר והבמאי לעתיד ריצ'רד ברוקס שלפי ספרו The Brick Foxhole, נוצר הסרט אש צולבת בו גילם רוצח אנטישמי.
הסרט הזה זיכה אותו בפעם היחידה במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1947.
לאורך 40 שנים הופיע ביותר מ-50 סרטים, בעיקר סרטי פשע, מערבונים וסרטי מלחמה.
ראיין היה נשוי לג'סיקה קדולדר משנת 1939 עד למותה ב-1972 והיו להם שני בנים ובת.
אש צולבת (1947) - לפי ספרו של ריצ'רד ברוקס
במלכודת (1949) - בבימויו של מקס אופולס
ארמון הקרח (1960), לפי ספרה של עדנה פרבר
היום הארוך ביותר (1962), כגנרל ג'יימס גאווין
רוברט קלייטון איימס היה מרגל אמריקאי, מנהל גזרת המזרח התיכון ב-CIA.
נהרג בפיצוץ שגרירות ארצות הברית בשנת 1983 בביירות.
גדל בפילדלפיה, היה בוגר 1956 מאוניברסיטת לה סאל.
בזמן שהיה בלה סאל, הוא היה חבר בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שזכתה באליפות ה-NCAA בשנת 1954 וסיימה במקום השני בשנת 1955.
בשנת 1956 התגייס לצבא ארצות הברית ממנו עבר ל-CIA והתמחה במזרח התיכון.
הוא הפך לאנליסט הראשי של ה-CIA לאזור.
איימס, שעבד במנהל המזרח התיכון של ה- CIA, נחשב שביצע את החדירה הראשונה בדרגה הגבוהה ביותר של אש"ף.
נטען כי אחד משני אנשי הקשר הבכירים שיצר בארגון היה חסן סלאמה.
איימס נהרג ב-18 באפריל 1983 כאשר מחבל מתאבד פוצץ פצצה בשגרירות ארצות הברית בביירות.
בסך הכל נהרגו 63 איש בפיצוץ ובהם איימס, ראש תחנת CIA בלבנון וסגנו, וכן שישה קציני סי.
מנהל ה-CIA, ויליאם קייסי, תיאר את אובדן איימס כ"הדבר הכי קרוב לאדם שאין לו תחליף".
נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ואשתו ננסי רייגן השתתפו בטקס לציון הגעתם של ארונות הקבורה לבסיס חיל האוויר אנדרוס.
שלושת אלפים איש השתתפו בטקס אזכרה עבורם, שהתקיים בקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
איימס קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הוא היה נשוי ואב לשישה ילדים.
הוא דודו של שחקן MLB לשעבר מארק גוביצ'ה.
רוברט קר היה מנתח סקוטי, סופר בנושאים מדעיים ואחרים ומתרגם.
קר נולד בשנת 1757 בבוטרידג' (Bughtridge), בנפת רוקסבורושייר (Roxburghshire), בנו של ג'יימס קר, יצרן תכשיטים, שכיהן כחבר פרלמנט באדינבורו 1747–1754, ואשתו אליזבת.
הוא נשלח לבית הספר התיכון באדינבורו.
הוא למד רפואה באוניברסיטת אדינבורו ועבד בבית החולים פאונדלינג (Foundling Hospital) באדינבורו כמנתח.
הוא נבחר לחבר של בשנת 1788. מציעיו היו , ג'יימס ראסל ו.
באותה תקופה הוא גר ברחוב "פורסטרס ווינד" (Forrester's Wynd) המסתעף מהמייל המלכותי באדינבורו.
בשנת 1794 עזב את תפקידו כמנתח, רכש וניהל בית חרושת לנייר ביישוב הקטן אייטון (Ayton) בנפת בדרום סקוטלנד.
בית החרושת היה הפסדי והוא איבד הרבה מהונו בשל מפעל זה.
מתוך צורך כלכלי הוא התחיל לכתוב שוב בשנת 1809, ופרסם מגוון של עבודות קטנות, למשל "מבט כללי על החקלאות של ברוויקשייר" (General View of the Agriculture of Berwickshire).
עבודתו האחרונה הייתה תרגום של ספרו של ז'ורז' קיווייה "Recherches sur les ossements fossiles de quadrupeds", שפורסם לאחר מותו של קר תחת הכותרת "מאמרים על תאוריית האדמה".
עבודותיו האחרות כללו מחקר היסטורי נרחב שכותרתו "היסטוריה כללית ואוסף מסעות והפלגות" (A General History and Collection of Voyages and Travels) בשמונה עשרה כרכים.
קר החל את הסדרה בשנת 1811, והקדיש אותה לאדמירל הסקוטי סר .
הפרסום לא פסק לאחר מותו של קר ב־1813; הכרכים האחרונים פורסמו בשנות ה-20 של המאה ה-19.
הוא נפטר בביתו, הופ פארק האוס (Hope Park House), ממזרח למדוז (Meadows) באדינבורו, שם התגורר מאז 1810, ונקבר בבית הקברות במרכז אדינבורו כנגד הקיר המזרחי.
האבן שלו מתווספת לאנדרטת אבן מקושטת הרבה יותר מוקדמת (1610).
בנו, דייוויד וורדרוב קר (David Wardrobe Kerr; 1796–1815), קבור יחד איתו.
רוברט קליין היה פילוסוף והיסטוריון של האמנות צרפתי, יהודי יליד חבל באנאט שהיגר מרומניה.
הצטיין במחקריו המוקדשים לאמנות הרנסאנס ולכתבי אמני תקופה זו.
רוברט קליין נולד בשנת 1918 בעיר טימישארה, בירת חבל באנאט, אז בממלכת הונגריה, בשנתה האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית
הוריו היו יהודים דוברי גרמנית והונגרית.
בשנים 1936–1937 הוא למד רפואה באוניברסיטת קלוז', לימודים אותם הפסיק כדי להירשם בשנת 1937 ללימודי פילוסופיה באוניברסיטה הגרמנית בפראג.
בעקבות האירועים הקשורים להסכם מינכן והתגברות השפעת האידאולוגיה הנאצית בקרב הגרמנים בצ'כיה נאלץ קליין להפסיק את לימודיו ולשוב לרומניה.
בשנים 1938–1939 למד בפקולטה למדעים של אוניברסיטת בוקרשט.
גם שם הונהגו במהרה חוקי גזע נגד היהודים.
הוא גויס לצבא הרומני אבל אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה לצדה של גרמניה הנאצית, נשלח כמו שאר הגברים היהודים למחנות עבודה.
אחרי שינוי המצב עקב הפיכת 23 באוגוסט 1944 התגייס קליין כחייל מתנדב בצבא הרומניה שעבר לצד בעלות הברית ונלחם בשטחי טרנסילבניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה נגד גרמניה הנאצית ונגד בעלת בריתה, הונגריה.
בתום המלחמה חזר קליין ללמוד באוניברסיטת בוקרשט וסיים בה בשנת 1947 עם תואר בפילוסופיה המודרנית.
בהמשך נסע קליין לצרפת עם מלגה מטעם הממשלה הצרפתית.
בינתיים ברומניה עלתה לשלטון המפלגה הקומוניסטית.
קליין ביקש מקלט מדיני בצרפת, ובעקבות זאת הופסקה לו המלגה.
הוא נשאר בבירת צרפת כחסר אזרחות עד סוף חייו.
חי תקופה בתנאים דלות, כשהתפרנס משטיפת כלים במסעדה, ממתן שיעורים פרטיים.
ומאוחר יותר מכתיבת מאמרי רוויו ואחרים בכתבי עת לאמנות.
בשנים 1954–1958 עבד קליין כמזכירו של אוגוסטן רנודה, היסטוריון וחוקר ההומניזם ב"אקול פראטיק דה אוטז אטוד" ובשנים 1958–1962 היה עוזרו של המומחה בשפה הספרדית מרסל באטאיון בקולז' דה פראנס.
כמו כן הרבה לשתף פעולה עם אנדרה שאסטל שהיה תלמידו של רנודה.
בשנת 1954 יחד עם שאסטל ארגן קליין עבור ממשלת בלגיה את התערוכה "אירופה ההומניסטית" (הקטלוג פורסם בשנת 1963).
קליין השתתף בעריכת כתב העת "Bibliothèque d'Humanisme et Renaissance" (ספרייה להומניזם ולרנסאנס, הידוע בקיצור כ"הומניזם ורנסאנס") וכתב בו מאמרי רוויו.
שיתף פעולה גם עם אנריקו קסטלי דה גאטינרה די צוביינה ועם כתב העת באיטלקית "ארכיבו די פילוזופיה" שבו פרסם גם כן מספר מאמרים.
בשנים 1962–1965 עבר כנספח מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז ובשנת 1966 לימד תולדות האמנות באוניברסיטת מונטריאול.
בקיץ 1966 נשלח עם מלגת מחקר לווילה אי טאטי בפירנצה, המרכז הרווארד לחקר הרנסטנס האיטלקי.
באפריל 1967, זמן מה אחרי שבארצות הברית, חברה שלו, שהייתה אלמנה ואם לילד מרומניה, קליין עצמו שם קץ לחייו על גבעה בסטיניאנו על יד פירנצה, כשהוא בן 49. הוא השאיר הרבה ממחקריו בכתבי יד או לא גמורים.
אנדרה שאסטל ואנרי זרנר מצאו בפירנצה את כתבי ידו של קליין.
שאסטל פרסם חלקם אחרי מותו של החוקר, בשנת 1970, בהוצאה לאור גלימאר בקובץ שנקרא " „La Forme et l'Intelligible".
בשנת 2013 זרנר תרם את כתבי היד של קליין שהיו ברשותו למכון הלאומי לתולדות האמנות בפריז.
הם התחילו להתפרסם בטיפוחו של ז'רמי קרינג מהמרכז "אנדרה שאסטל" בסורבון.
קרינג פרסם, בין היתר, גם את התזה של קליין "האסתטיקה של הטכנה".
במחקר זה הציע קליין דגם חדש בחשיבה על אמנות הרנסאנס, שלא הסתמך יותר על החשיבה הנאופלטונית שביכרה את הצורה ואת גילומה בחומר, אלא על ה"טכנה" - מונח של אריסטו, שהתייחס לתהליך העבודה, היצירה האמנותית.
על ידי כך השלים קליין את השקפתו של ארווין פנופסקי שבמסתו "האידיאה" משנת 1924. קליין נחשב לעוזרו המחונן ביותר של אנדרה שאסטל.
קליין היה בקיא בפילוסופיה ובתחומים רבים והעריץ את פנופסקי ואת הגישה הרב-תחומית לתולדות האמנות במסורת של
הארכיון של רוברט קליין הופקד, יחד עם זה של אנדרה שאסטל, במכון הלאומי לתולדות האמנות בפריז.
בנובמבר 2018 לכבוד מלאת מאה שנה להולדתו של רוברט קליין התקיימו כנסים מקבילים במכון הלאומי לתולדות צרפת בפריז, במרכז הרווארד בווילה אי טאטי בפירנצה ובמכון מקס פלאנק לתולדות האמנות בפירנצה.
המוסדות המוזכרים התחילו להעניק מלגות שנתיות על שם רוברט קליין לחוקרים מצטיינים בתולדות האמנות.
(הדמיון כלבוש הנשמה אצל מרסיליו פיצ'ינו וג'ורדנו ברונו)
(תאוריית הביטוי הפיגורטיבי ספרי הלימוד האיטלקיים על ה"אימפרזה")
(יאקוב בורקהרד - הציוויליציה של הרנסאנס באיטליה)
(לאונרדו דה וינצ'י - מסה על אודות הציור)
(אירופה של הרנסאנס: עידן ההומניזם)
577-587 (מחקרים על הפרספקטיבה ברנסאנס
מורן -ביאלוטוצקה - ediție critică - G.
(מהדורה בקורתית של גוטהולד אפרים לסינג - לאוקון, ואחר כל מכתבים בנוגע לעת העתיקה ולאיך האנשים הקדומים ייצגו את המוות)
עם אנרי זרנר - (האמנות האיטלקית 1600-1500:מקורות ותעודות).
199-206 .(ספרייתו של מירנדולה וה"קונצרט הכפרי " מאת ג'ורג'ונה
("פומפוניוס גאוריקוס - על הפיסול)
(הצורה והמובן:כתבים על הרנסאנס ועל האמנות המודרנית)
מהדורה בקורתית: ג'ובני פאולו לומאצו - רעיון הזמן בציור.
מהדורה שלאחר המוות - בטיפוחו של ז'רמי קרינג, פח דבר מאת אנרי זרנר
(אסתטיקה של הטכנה:האמנות לפי אריסטו ותאוריות האמנות החזותיות במאה ה-16)
רוברט פלויד קורל ג'ויניור היה כימאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1996 ביחד עם הארי קרוטו וריצ'רד סמולי, על גילוי הפולרן.
רוברט קורל נולד ב-23 באוגוסט 1933 בדרום טקסס שבארצות הברית.
בשנת 1954 סיים קורל את התואר הראשון באוניברסיטת רייס, ובשנת 1957 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת הרווארד.
נפטר ביוסטון ב-3 ביולי 2022.
רוברט קיאגולאני סנטאמו , הידוע בשם הבמה שלו בובי ויין, הוא פוליטיקאי, זמר, שחקן ואיש עסקים אוגנדי.
החל משנת 2017 הוא מכהן כחבר פרלמנט במחוז קיאדונדו.
ביוני 2019 הוא הודיע על התמודדותו לבחירות לנשיאות אוגנדה 2021. הוא גם עומד בראשות התנועה "כוח העם, תנועת הכוח שלנו ".
רוברט קיאגולאני סנטאמו נולד בבית החולים נקוזי , שם עבדה אמו המנוחה.
הוא גדל בשכונת העוני קמווקיה שנמצאת בחלק הצפון מזרחי של עיר הבירה קמפלה.
במהלך לימודיו הכיר את המרצה דייוויד לואיס לובונגויה, שהפך מאז למזכיר הראשי של "כוח העם, תנועת הכוח שלנו".
סנטאמו החל את קריירת המוזיקה שלו בתחילת שנות האלפיים, וייצר את שם הבמה "בובי ויין".
הסינגלים הראשונים שלו "Akagoma","Funtula" ו- "Sunda" (בהשתתפות זיגי די) הביאו לו הצלחה רבה במזרח אפריקה.
בשנת 2016, שירו "קיוואני" הוצג בפסקול הסרט של דיסני, מלכה שחורה.
סנטאמו הוא גם שחקן קולנוע והוא מככב בעיקר בסרטים מקומיים באוגנדה.
באפריל 2017 הודיע סנטאמו על מועמדותו לפרלמנט בבחירות-משנה למחוז קיאדונדו המזרחי.
מסע ההליכה שלו מדלת לדלת משך תשומת לב גם באוגנדה וגם מחוץ לאוגנדה.
הוא ניצח בבחירות המשנה בפער גדול וניצח שני מועמדים מנוסים: סיטנדה סבאלו מהמפלגה השלטונית של תנועת ההתנגדות הלאומית (NRM) ואפולו קנטינטי מהפורום לשינוי דמוקרטי (FDC).
ב־24 ביולי 2019 הודיע סנטאמו רשמית על התמודדותו לנשיאות בבחירות בשנת 2021. ב־22 ביולי 2020 הודיע כי הצטרף למפלגת הפלטפורמה לאחדות לאומית, ונבחר לנשיאה בפברואר 2021. ב־6 בנובמבר 2020, הוא השיק את הקמפיין שלו בעיר מְבַּרַרַה.
סנטאמו נעצר בגין הפרת הנחיות נגד מגפת נגיף הקורונה.
בהפגנות שהתקיימו כנגד המעצר נהרגו לפחות 53 איש ונעצרו כ-350.
סנטאמו תמך בכמה פרויקטים מעשיים לשיפור התנאים לאוכלוסייה הענייה באוגנדה.
בשנת 2012 הוא החל בקמפיין לקידום ניקיון בבתי חולים, תברואה, ניהול אשפה ושטיפת ידיים למניעת מחלות.
סרטון יוטיוב מספטמבר 2012 מראה אותו מצטרף לראש עיריית קמפלה, אריאס לוקוואגו , בניקוי שכונת העוני בה גדל סנטאמו.
באוגוסט 2013 ביקר סנטאמו במחנה הפליטים בבונדיבוגיו, יחד עם נציגי הצלת הילד, האו"ם והצלב האדום, כדי להעביר כספים ואספקה למחנה הפליטים.
בשנת 2014 מונה סנטאמו לשגריר בקמפיין "הצילו את הילדים", והצטרף לצוות של 14 אמנים אוגנדים שהקליטו שיר ווידאו מיוחד על בריאות האם והילד.
במהלך לימודיו באוניברסיטת מקררי, פגש סנטאמו את אשתו, ברברה איטונגו, שהייתה אז סטודנטית בבית הספר לבנות בברניאנגי.
חתונתם התקיימה באוגוסט 2011. יש להם ארבעה ילדים סנטאמו ומשפחתו מתגוררים בכפר מגרה, במחוז וואקיסו.
ב־10 בפברואר 2015 נפטר אביו של סנטאמו, ג'קסון ולינגטון סנטאמו מסוכרת.
רוברט קרזון, הברון ה-14 לבית זוּשׁ (Robert Curzon, 14th Baron Zouche; 16 במרץ 1810 – 2 באוגוסט 1873) היה נוסע, דיפלומט וסופר בריטי.
רוברט קרזון נולד בלונדון למשפחת אצולה וברבות הימים ירש את תאריה.
הוא התחנך תקופה קצרה בבית הספר צ'ארטרהאוס היוקרתי, ובהמשך הופקד חינוכו בידי מורים פרטיים.
ב-1828 החל את לימודיו בקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוניברסיטת אוקספורד, אך לא השלים אותם לכדי תואר.
ב-1831, אחרי מסע ברחבי אירופה, ירש את מושבו של אביו בבית הנבחרים הבריטי ושירת בתפקיד זה כשנה אחת כיוון שייצוג מחוז הבחירה שלו צומצם מכוח חוק הרפורמה של 1832. קרזון הצעיר בחר לבלות במסעות וברכישת ספרים נדירים.
בשנים 1833–1834 סייר במצרים ובארץ ישראל בחיפוש אחרי כתבי-יד עתיקים, בעיקר בספריות מנזרים.
במצרים ביקר במנזרים באזור ואדי אל-נטרון שממערב לדלתת הנילוס וכן במנזרים במצרים התיכונה.
הבולטים ברכישותיו מתקופה זו הם ספרי הבשורות הקופטים מהמנזר הלבן שמדרום לאסיוט.
כמו כן רכש עתיקות, כגון תגי מומיות נושאי כתב.
לפני צאתו לירושלים נסע קרזון למנזר סנטה קתרינה בסיני, שם ניתנה לו גישה לספרייה, אך מאמציו לרכוש במקום כתב יד כלשהו נכשלו.
בביקורו בארץ ישראל באביב 1834 רכש במנזר מר סבא מִצחָפים עתיקים של הברית החדשה ביוונית, בהם "קודקס 548" מן המאה ה-11.
בהמשך מסעו הגיע לאי פטמוס שבים האגאי ונתקל בסירוב למכור לו כתבי יד מספריית מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס שם.
קרזון המשיך למערב יוון, נחת בקורפו וחצה את חבל אפירוס בדרכו למנזרי מטאורה ולאוצרות ספריותיהם.
מקונסטנטינופול הפליג למנזרי הר אתוס.
על פי עדותו, אמר לו אב מנזר אַיוּ פּאבְֿלוּ שאין להם חפץ בספרים ישנים וכי ישמח אם קרזון יקבל אחד מהם.
קרזון נטל לעצמו כתבי יד בולגרים מאוירים מימי הביניים – "ספרי המקרא של הצאר איוואן אלכסנדר" מן המאה ה-14 וספרי מקרא עתיקים אחרים.
ב-1841 התמנה לנספח בשגרירות בריטניה בקונסטנטינופול ושימש כמזכירו הפרטי של השגריר.
גם בתקופה זו בילה את שעות הפנאי באיתור כתבי יד.
ב-1842–1843 פעל בארזורום כשותף לנציב הבריטי בוועדת הגבולות הבריטית-טורקית-פרסית-רוסית שיישבה את המחלוקות על קווי הגבול שבין האימפריה העות'מאנית לפרס הקאג'ארית.
על חלקו בעבודת הוועדה הוענקו לו עיטור מסדר האריה והשמש מטעם השאה של איראן ועיטור הצטיינות (nişan) מידי הסולטאן העות'מאני.
ב-1844 חזר לביתו בעקבות מחלה, שבה לקה בארזורום, ולא יצא עוד למסעות רחוקים.
קרזון כתב על מעשיו ועל תחביביו.
ב-1849 ראה אור ספרו "ביקורים במנזרי הלבאנט", שעורר עניין רב וזכה בעשורים הבאים לכמה וכמה מהדורות.
ב-1854 פורסם ספרו "ארמניה: שנה בארזורום ומסע בגבולות רוסיה, טורקיה ופרס".
באותה שנה פורסם גם חיבורו "דוח קצר על כמה מהספריות הכי מעוּלוֹת באיטליה".
חלק מהאיורים המלווים את ספרי מסעותיו עובדו לתחריטים על פי ציורים שעשה במקומות שונים.
רוברט קרזון ירש ב-1870 את תוארה של אימו .
במותו ב-1873 הפקיד בנו פריטים מאוספיו במוזיאון הבריטי, וב-1917 הורישה בתו את האוסף כולו למוזיאון.
רוברט קראנל מינור היה אמן אמריקאי מאסכולת ברביזון.
נולד בעיר ניו יורק ב־30 באפריל 1839. אביו, ישראל מינור, היה סוחר שעשה הון רב בעסקי תרופות.
כצעיר עבד רוברט מינור כמנהל חשבונות בניו יורק, אך החליט ללמוד אמנות בתחילת שנות השלושים לחייו.
לאחר שלמד בניו יורק אצל הצייר אלפרד קורנליוס האולנד, נסע מינור לאירופה בשנת 1871 כדי להמשיך בחינוך האמנותי.
הוא ביקר בגלריות שונות באנגליה לפני שנסע לברביזון, צרפת, שם למד אצל נרקסיס דיאז.
בהמשך למד באנטוורפן אצל ג'וזף ואן לופן והיפוליט בולנגר.
בשנת 1874 היה סגן נשיא ארגון האמנים והסופרים באנטוורפן.
בשובו לארצות הברית בשנת 1874, הוא פתח סטודיו בניו יורק.
ההוא צייר במשך שנים רבות מתוך הסטודיו שלו בבניין הישן של אוניברסיטת ניו יורק.
הוא צייר בהרי אדירונדאק ואחר כך בווטרפורד, קונטיקט.
מינור נודע במהרה בנופיו הדומים לסגנון אסכולת ברביזון.
בהשפעת ג'ורג' איננס ואלכסנדר הלוויג וויאנט, הוא החל לצייר גם בסגנון טונליזם.
משנות ה -90 של המאה ה-19 ועד מותו הציג מינור תכופות עם הטונליסטים בניו יורק.
בשנת 1897 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב, ניו יורק.
בשנת 1900 השיג מינור את שיא הצלחתו במכירה של ויליאם אוונס, שם הציור שלו "סגירת היום" (אוסף פרטי) השיג 3,050 דולר, המחיר הגבוה ביותר עבור נוף של צייר אמריקני חי במכרז.
במהלך חייו היה מינור חבר באגודת האמנים האמריקאים ובמועדון סלמגונדי.
הוא הציג בניו יורק, ברוקלין, שיקגו ובמקומות אחרים בארצות הברית, כמו גם באקדמיה המלכותית של לונדון ובסלונים של פריז ואנטוורפן.
מינור היה במצב בריאותי גרוע בעשור האחרון לחייו.
הוא נפטר בביתו בווטרפורד, קונטיקט, ב -4 באוגוסט 1904.
ציוריו בבעלות המוזיאון האמריקאי לאמנות סמית'סוניאן, הגלריה לאמנות באוניברסיטת ייל, מוזיאון לאמנות מיד, ועוד.
רוברט סמואל קר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-12 בשנים 1943–1947, הראשון מבין מושלי המדינה שנולד על אדמתה, וכסנאטור מטעמה מ-1949 ועד מותו.
טרם הגיעו לפוליטיקה, הקים קר חברת נפט.
כפוליטיקאי פעל קר למען משאבי הטבע, ומורשתו כוללת נתיבי מים שמחברים את נהר ארקנסו למפרץ מקסיקו.
רוברט קר נולד בבקתת עץ במחוז פונטוטוק, ליד העיר אדה, שכיום משמשת כמקום מושב המחוז, שבטריטוריה האינדיאנית.
הוא היה בנם של ויליאם סמואל קר, חוואי, פקיד ופוליטיקאי, ושל מרגרט אלודה רייט.
לגידולו של קר ברוח הבפטיזם של דרום ארצות הברית הייתה השפעה עמוקה על חייו.
אמונותיו הדתיות לא רק שהובילו אותו ללמד בבית ספר של יום ראשון ולהתנזר ממשקאות חריפים בבגרותו, הם גם סייעו לשאיפותיו הפוליטיות במדינה בה הבפטיסטים היו העדה הדתית הגדולה בה.
כבר בשנתו האחרונה בבית הספר התיכון הוא התקבל לאוניברסיטה הבפטיסטית של אוקלהומה שבעיר שווני.
בהמשך הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת איסט סנטרל שבאדה.
לזמן קצר הוא למד משפטים באוניברסיטת אוקלהומה עד שמצבו הכלכלי אילץ אותו ב-1916 לנשור מהלימודים.
ב-1917, כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, קיבל קר מינוי כלוטננט משנה בצבא ארצות הברית.
הוא לא השתתף בקרבות, אך הוא עשה שימוש במעורבותו הפעילה במשמר הלאומי של אוקלהומה ובליגיון האמריקאי כדי לקדם את הקריירות העסקית והפוליטית שלו.
לאחר המלחמה שב קר ללמוד משפטים בהדרכתו של שופט מעירו.
ב-1922 הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין, אך כישלון עסקי שלו בשנה שקדמה לכך הותיר אותו בחובות כבדים.
ב-1919 נשא קר לאישה את רבה שלטון.
ב-1924, בעת שכרעה ללדת תאומות, נפטרה רבה יחד עם שתי הבנות.
בשנה שלאחר מכן, נשא קר לאישה את גרייס ברין, הבת הצעירה של משפחה עשירה מטולסה.
קר עשה שימוש בקשרים של משפחתו החדשה כדי להיכנס לעסקי הנפט יחד עם גיסו, ג'יימס אנדרסון, כשותף.
ב-1929 כבר הייתה חברת קידוחי הנפט אנדרסון-קר למשגשגת במידה כה רבה, כך שקר נטש את עיסוקו בעריכת דין כדי להתמקד בעסקי הנפט.
ב-1936 פרש אנדרסון מהחברה, ודין א.
מקגי, הגאולוג הראשי לשעבר של חברת הנפט פיליפס, הצטרף לחברה, שב-1946 שינתה את שמה ל"קר-מקגי תעשיות נפט".
החברה גיוונה את עסקיה לקידוחי נפט ברחבי העולם ועסקה בעיבוד של דלקים ומינרלים, כולל אורניום והליום.
בשנות ה-30 הקנו לקר עושרו וקשריו העסקיים כוח רב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית באוקלהומה.
הוא פעל לגיס תרומות למושלים א.
ב-1940 הוא נבחר כנציג אוקלהומה בוועדה הדמוקרטית הלאומית.
שנתיים לאחר מכן הוא התמודד על מועמדות המפלגה למשרת מושל אוקלהומה, וניהל את מסע הבחירות שלו הן כתומך הניו דיל והן כתומך בתפקידה החשוב של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הדמוקרטים באוקלהומה היו מפולגים בנוגע למדיניותו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובכך הפך מסע הבחירות שלו למריר וצורב.
קר ניצח ניצחון דחוק בבחירות המקדימות והמשיך וניצח גם בהפרש קטן בבחירות הכלליות.
הוא היה מושל אוקלהומה הראשון שנולד על אדמתה.
ארבע שנות כהונתו של קר כמושל היו לנקודת מפנה בפוליטיקה ובכלכלה של אוקלהומה.
בפעם הראשונה בהיסטוריה של המדינה, היו יחסי הרשות המבצעת עם הרשות המחוקקת לבביים, בעיקר בשל מנהיגותו הסבלנית של קר.
כאשר לא עסק בטיפוח היחסים עם המחוקקים, הוא הכין את המדינה לסערות הכלכליות שלאחר המלחמה.
קר נסע יותר מ-400,000 מילים כדי למכור את המוצרים שיוצרו במדינה ואת הפוטנציאל שלה בכל רחבי ארצות הברית.
שלא באופן מקרי, דחיפתו זו של קר גם הקנתה לו הון פוליטי.
ב-1944 הוא נבחר לשאת את הנאום המרכזי בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שם הוא היה דמות מובילה מאחורי הקלעים של בחירתו של הארי טרומן כסגן נשיא ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, על אף נטייתם של אנשי אוקלהומה להרחיק מעליהם את הממשלה הפדרלית, קידם קר את הקשרים עם הממשלה, ביודעו כמה חשובות המשרות והפעילות הכלכלית ליצירת שגשוג במדינה.
אוקלהומה הייתה לביתם של תעשיות ביטחוניות רבות ומקום לעריכת אימונים לכוחות המזוינים.
לאחר המלחמה הוא קרא להגדלת ההוצאה כדי לאפשר לפיתוח הבתר-מלחמתי של המדינה.
את מסעותיו לקידומה של המדינה ברחבי ארצות הברית הוא עשה גם על חשבונו הפרטי.
קר היה בין 12 המועמדים להיבחר על ידי הוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1944 כמועמדים לסגן הנשיא כעמית למרוץ של רוזוולט בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
הוא עשה שימוש בהצלחתו כמושל כקרש קפיצה לסנאט של ארצות הברית ב-1948. על אף שאיפותיו הלאומיות של קר, הוא תמיד שם את מה שהחשיב כאינטרסים של אוקלהומה במקום הראשון.
שלא כמו רבים מעמיתיו הוא הזניח סוגיות שתפסו כותרות בעיתונים, כולל האנטי-קומוניזם, יחסי החוץ וזכויות האזרח (אף על פי שב-1956 הוא חתם על "המניפסט הדרומי" והצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1957 והתיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית), לטובת סוגיות גשמיות יותר כמו מדיניות הנפט ועבודות ציבוריות.
הוא האמין שהרווח של תושבי אוקלהומה יהיה גבוה, ושהם יתמכו בו באופן רחב, אם הוא יתמקד בסוגיות הכלכלה.
במרוץ צמוד היה קר למושל אוקלהומה הראשון שנבחר לסנאט.
לזמן קצר היו לו שאיפות לנשיאות ב-1952, אך לא עלה בידו להשיג את מועמדות מפלגתו., תחת זאת הוא הקדיש את כוחותיו לבניית הקריירה שלו בסנאט.
האקטיביזם של קר בנוגע לרגולציה על הנפט הקנה לו עד מהרה בקרב עמיתיו מוניטין כמגן נאמן של אזורו והאינטרסים המיוחדים שלו, כולל של חברת הנפט הפרטית שלו.
אישיותו העצימה את הרושם הראשוני הזה.
עמיתיו של קר החשיבו אותו כמתדיין מבריק שהכה בהלם את יריביו עם תשוקתו ובקיאותו בפרטי המדיניות.
בעקבות אכזבתו ב-1952, נטש קר את כל תקוותיו להיות למועמד לנשיאות והטיל את יהבו באופן מוחלט לעבודת החקיקה.
הוא יצר בריתות עם הסנאטורים מהדרום ומהמערב ששלטו בסנאט, כולל ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה ולינדון ג'ונסון מטקסס.
על שני ידידיו אלו הוא סמך מאוד.
הוא גם הסתמך על הכנות בעבודת הוועדות כדי לדחוף לפיתוח כלכלי אזורי.
מערכת השיט של נהר ארקנסו, שנודעה גם כ"מערכת הניווט של נהר ארקנסו על שם מקללן-קר", הייתה למטרה המרכזית של קר במהלך שנותיו בסנאט.
מיזם פדרלי זה, בהיקף של 1.2 מיליארד דולר, התמקד בצפון-מזרח אוקלהומה, קידם פיתוח מסחרי ותעשייתי בהיקף של יותר מ-3 מיליארד דולר באגן נהר ארקנסו במהלך השנתיים שלאחר השלמת בנייתו ב-1971. חלק זה של אוקלהומה, שבעבר היה מוזנח, עלה עד מהרה כמרכז כלכלי אזורי.
בנוסף לכך כיהן קר כחבר בכמה מוועדות המפתח של הסנאט, כשהבולטות ביניהן היו ועדת הכספים וועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט.
הוא היה יושב הראש של ועדת האווירונאוטיקה ומדעי החלל של הסנאט מ-1961 ועד למותו.
כאיש תעשיית הנפט, קידם קר אינטרסים של נפט וגז טבעי ודחף לשימור משאבי הטבע.
ברוח דבריו של אביו: "כדי להקים משפחה עליך להחזיק בשלושה דברים – אדמה, עצים ומים".
לתבונה החקיקתית של קר, בשילוב עם השינויים במנהיגות הקונגרס, הייתה השפעה בהעצמת חשיבותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי כבעל ברית לתוכניות שנרקמו בגבעת הקפיטול.
בסוגיות של אינטרסים משותפים, כמו חלל ומיסוי, שיתף קר פעולה עם קנדי כדי להבטיח הצלחה משותפת.
אך בתחומים בהם היו השניים חלוקים בדעותיהם, כמו סוגיית מערכת הבריאות, עמד קר למכשול לנשיא.
בינואר 1963 סיכם העיתון וול סטריט ג'ורנל את מערכת היחסים בין השניים באופן מוגזם משהו: "מר קנדי ביקש, מר קר החליט".
רוברט קר נפטר ב-1 בינואר 1963 בוושינגטון הבירה כתוצאה מהתקף לב בו לקה מוקדם יותר באותו יום.
בתחילה נטמן קר באחוזת הקבר המשפחתית באדה, אך מאוחר יותר הוא הועבר לבית הקברות רוזהיל שבאוקלהומה סיטי.
כתב ה-Associated Press הסכים במאמר שפורסם זמן קצר לאחר מותו עם כותרת של מאמר שנכתב קודם לכן בעיתון The Saturday Evening Post.
בשני המאמרים הוא כונה "המלך הבלתי מוכתר של הסנאט".
מורשתו העיקרית של קר באוקלהומה היא סדרה של מיזמי מערכות מים וסכרים שהפכו את נהר ארקנסו למערכת תעלות פנימית.
במהלך כהונתו כמושל, הוא היה עד לייאוש שגרמו ההצפות של נהר ארקנסו ויובליו בשל רדידותו של הנהר, שמנעו מהתעבורה הימית בו מלהגיע לאוקלהומה.
החוק הראשון שהוא יזם בעת כהונתו בסנאט היה הקמת ועדת הבדיקה של נהרות ארקנסו, הנהר הלבן והנהר האדום, שתכננה את פיתוח הקרקע והמים באזור.
קר נפטר לפני שזכה לראות את פרי עבודת הוועדה, מערכת הניווט של נהר ארקנסו שנקראה על שמו ועל שם הסנאטור ג'ון מקללן, שהיה שותף ליוזמה, והייתה סדרה של 18 תאי שיט וסכרים שאפשרו ניווט מטולסה ועד נהר המיסיסיפי.
עשרות בתי ספר, מבנים, כבישים, רחובות, פארקים, ארגונים ואירועים באוקלהומה קרויים על שמו של קר.
הבולט ביותר הוא הקטע של הרחוב השני, בין שדרת א.
גיילורד ובין שדרות קלאסן, שבמרכז אוקלהומה סיטי, שקרוי שדרות רוברט ס.
מסמכיו משנות כהונתו כמושל וכסנאטור, כולל נאומיו, שמורים במרכז קארל אלברט שבאוניברסיטת אוקלהומה.
ב-1956 נכנס קר להיכל התהילה של אוקלהומה.
מותו של קר תרם לקשיים של הנשיא קנדי בשדה החקיקה ב-1963, שנה שעמדה בסימן תום השליטה של המפלגה הדמוקרטית בפוליטיקה של אוקלהומה.
במאמר שפורסם במגזין CounterPunch, שכותרתו הייתה "כיצד קנו הבנקאים את וושינגטון: הפוליטיקאים הזולים שלנו", ציין העיתונאי אנדרו קוקברן מקרה של מעשה שחיתות משנות ה-50: "רק לפני דור אחד בלבד, הפגינו המחוקקים שלנו גישה בריאה יותר כלפי אלו שביקשו עזרה.
בזיכרונותיו המאלפים 'לדחוף ולסחור - וידויים של עובד גבעת הקפיטול', נזכר העוזר הפרלמנטרי בסנאט, בובי בייקר, במאמציו לאסוף חצי מיליון דולר במזומן שדרש הסנאטור רוברט קר מאוקלהומה מענף החסכונות וההלוואות באוקלהומה תמורת תיקונים בחקיקה לטובתם".
רוברט לורנס קרטר ג'וניור הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בבני הרצליה.
לאחר שלא נבחר בדראפט 2016 ב-NBA, הצטרף לסגל גולדן סטייט ווריורס לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA בקיץ 2016.
ב-30 ביולי 2016 חתם בניו באסקט ברינדיזי האיטלקית, ובמהלך העונה העמיד ממוצעים של 13 נקודות ו-6.6 ריבאונדים למשחק, תוך כדי קליעה של 52.5% מהשדה ו-35.5% לשלוש.
בקיץ 2017 הצטרף לסגל דנבר נאגטס לליגת הקיץ.
לאחר מכן חתם בריטאס וילנה הלטבית, וב-5 בדצמבר 2017 עזב את המועדון בהסכמת שני הצדדים וחתם בגזיאנטפ בסקטבול הטורקית.
ב-13 באוגוסט 2018 חתם בג'ג'יאנג גולדן בולס הסינית, אך לא שיחק בה כלל וב-23 בדצמבר 2018 חתם באפיון בלדייספור הטורקית.
לקראת עונת 2019/2020 חתם בשימאנה סוסאנו מג'יק היפנית, והעמיד ממוצעים של 21 נקודות ו-10 ריבאונדים למשחק.
ב-19 בספטמבר 2020 חתם ביוקוהמה בי-קורסיירס היפנית.
ב-20 ביוני 2021 חתם בסאן-אן נאופיניקס היפנית.
ב-10 באוגוסט 2022 חתם בבני הרצליה.
רוברט קלארי (נולד רוברט מקס וידרמן ; 1 במרץ 1926 – 16 בנובמבר 2022) היה שחקן צרפתי יהודי, ניצול שואה, שפעל בעיקר בארצות הברית.