tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הצהיר כי ירידה בכולינאסטרז עשויה לקרות מצריכת תרכובת או באופן טבעי, וכן פרסום ניתוח בלתי תלוי כביכול שלא גילה מעכבי כולינסטרוז.
הוא אישר שנתן לו אטרופין, המשמש לנטרול חומרי גז עצבים מסוימים והרעלת חומרי הדברה, אך טען שהסיבות אינן קשורות להרעלה.
ב־7 בספטמבר, רופאים הוציאו את נבלני מהתרדמת ששהה בה ובהודעה לתקשורת נמסר כי "מצבו של אלכסיי נבלני...
המטופל הוצא מתרדמת ונגמל מהנשמה מכנית.
עדיין מוקדם מדי לאמוד את ההשפעות הפוטנציאליות לטווח הארוך של ההרעלה הקשה שלו." ב־10 בספטמבר דיווחו כלי תקשורת חדשותיים כי ההגנה המשטרתית מחוץ לבית החולים הוגברה, כי נבלני מסוגל לדבר שוב, אך דוברתו של נבלני הגדירה את הדיווחים על התאוששותו המהירה כ"מוגזמים".
ב־14 בספטמבר, נמסר מבית החולים כי נבלני מסוגל לקום מהמיטה.
לראשונה נאמר מטעם בית החולים כי פרסם את ההצהרה בעקבות התייעצויות "עם המטופל ואשתו" ולא עם אשתו בלבד.
ב־15 בספטמבר הדוברת של נבלני אמרה כי נבלני ישוב לרוסיה.
נבלני גם העלה תמונה ממיטת בית החולים שלו ברשתות החברתיות לראשונה מאז הרעלתו.
הקרמלין שלל אפשרות לפגישה בין נבלני לפוטין.
ב־22 בספטמבר, הרופאים בבית החולים שאריטה הכריזו שמצבו מספיק טוב כדי להשתחרר מאשפוז.
לפי כתב העת הרפואי לאנסט כל התסמינים שמהם סבל נבלני נעלמו עד 12 באוקטובר.
לאחר השחרור מבית החולים, נבלני עבר להתגורר במקום סודי בגרמניה.
ב־27 באוגוסט הודיעו המשטרה הרוסית ומשרד הפנים שפתחו בחקירה ראשונית בנושא ההרעלה, שתוארה כעניין שגרתי ובדקו את חדר המלון של נבלני, את צילומי האבטחה וחיפשו אחר ראיות.
המשטרה גם אמרה כי נאספו מעל 100 ראיות פוטנציאליות.
תובעי משרד התובע הכללי אמרו שאין צורך בחקירה נוספת לאחר החקירה המקדמית, וטענו שלא נמצא שום סימן לפשע.
ב־2 בספטמבר הודיעה ממשלת גרמניה כי יש לה "ראיות חד משמעיות" לכך שנבלני הורעל בגז העצבים נוביצ'וק מבדיקות רעילות שנערכו על ידי מעבדה של צבא גרמניה.
אנגלה מרקל מסרה כי "ממשלת רוסיה מתבקשת להסביר בדחיפות מה קרה" וכי "ממשלת גרמניה מגנה [את] ההתקפה זו במונחים החזקים ביותר האפשריים".
מרקל אמרה ש"מר נבלני היה קורבן לפשע" ש"מעלה [שאלות] רציניות מאוד שרק ממשלת רוסיה יכולה לענות עליהן".
לאחר שממשלת גרמניה הגיעה למסקנה שנבלני הורעל מנוביצ'וק, אשתו של השוטר הבריטי ניק ביילי, שנחשף לנוביצ'וק לאחר ההרעלה של סרגיי ויוליה סקריפאל, צייצה בטוויטר, "עברו כמעט שנתיים וחצי אחרי האירועים בסולסברי ולא היה צדק לשחר ולמשפחתה ואף לא לבני סקריפאל, צ'רלי או אנחנו.
ב־11 בספטמבר גילה ברונו קאל, ראש שירות הביון הפדרלי הגרמני, כי הנוביצ'וק שזוהה מתוצאות הטוקסיקולוגיה של נבלני היה בצורה "קשה" יותר ממה שנראה בעבר, דבר שמרמז כי מדובר בתרכובת שונה מזו ששימשה להרעלת סקריפאל.
התרכובת הספציפית בה נעשה שימוש לא נחשפה.
ב־17 בספטמבר הצוות של נבלני אמר כי עקבות החומר העצבי המשמש להרעלת נבלני אותרו על בקבוק מים ריק מחדר המלון שלו בטומסק, מה שמרמז על כך שהורעל לפני שעזב את המלון.
עוד צוין כי לפני שעזב את רוסיה, הוחרמו בגדיו של נבלני על ידי ממשלת רוסיה.
ב־6 באוקטובר הודיע הארגון למניעת הפצת נשק כימי כי תוצאות בדיקות דגימות שהושגו מנבלני אישרו את נוכחותו של הגז נוביצ'וק, באומרם כי: "...לסמנים הביולוגיים של מעכב הכולינסטרוז שנמצא בדגימות הדם והשתן של מר נבלני מאפיינים מבניים דומים לכימיקלים הרעילים השייכים ל-1.A.14 ו-1.A.15 שנוספו לנספח הכימיקלים לאמנה.
[אמנת החומרים הכימיים] במהלך מושב 24 של ועידת המדינות החברות בנובמבר 2019, מעכב כולינסטרז זה אינו מופיע בנספח הכימיקלים לאמנה." המבנה המדויק של הגז המעורב לא נחשף, אך על פי ההודעה לעיל, המתחם חולק קווי דמיון מבניים עם A-232 ו־A-242.
ב־13 בדצמבר, דיווח סאנדיי טיימס, שציטט מקורות מודיעיניים אנונימיים, כי נבלני הורעל בפעם השנייה בזמן שהיה בבית חולים באומסק; מתן התרופה הקודם של התרופה אטרופין בתגובה להרעלה הראשונה נחשב למעשה שהציל את חייו של נבלני בכך שהיה נוגדן למנה השנייה של נוביצ'וק.
בהמשך כינה נבלני בראיון את הכתבה כ"מוזרה מאוד".
ב־14 בדצמבר, חקירה משותפת של The Insider ו־Bellingcat בשיתוף פעולה עם CNN ו־Der Spiegel הביאה לפרסום פרטיהם של סוכנים משירות הביטחון הפדרלי (אף-אס-בה) בהרעלתו של נבלני.
בחקירה פורטו פרטי יחידה מיוחדת של שירות הביטחון המתמחה בחומרים כימיים וחוקרים עקבו אחר חברי היחידה באמצעות נתוני תקשורת ונסיעות.
נבלני פרסם באותו יום סרטון חדש וצייץ בטוויטר: "התיק נסגר.
אני יודע מי ניסה להרוג אותי.
התיק הנוגע לניסיון הרצח שלי נפתר.
אנחנו מכירים את השמות, אנחנו מכירים את דרגות נושאי המשרות ויש לנו את התמונות." על פי התחקיר, נבלני היה במעקב של קבוצת פעילים מהיחידה במשך 3 שנים וייתכן שהיו ניסיונות מוקדמים יותר להרעיל את נבלני.
במהלך פרסום פרטי הסוכנים פורסם כי האיש שהרעיל בפועל את נבלני היה איש שירות הביטחון הפדרלי, סטניסלב מקשאקוב.
בעקבות חקירה זו אך לפני פרסומה, התקשר נבלני לקונסטנטין קודריאבצב, אחד מפעילי שירות הביטחון הפדרלי המעורבים, והתחזה לעוזרו של ניקולאי פטרושב וביקש פרטים מדוע ניסיון ההרעלה נכשל.
בהקלטה שפרסם נבלני נשמע קודריאבצב אומר שנוביצ'וק הוחדר לתחתוניו של נבלני בעת ששהה במלון בטומסק, אך בעודו לובש אותם לטיסה כמתוכנן, נראה שהרעל נקלט לאט מדי מכדי שיהיה לו השפעות קטלניות לפני שהמטוס ביצע נחיתת חירום.
בעקבות הפינוי הרפואי של נבלני לגרמניה נשלח קודריאבצב לטפל בבגדיו של נבלני כדי להסיר עקבות נוביצ'וק לפני שניתן יהיה לבדוק אותם על ידי מומחים עצמאיים.
לאחר ההרעלה, דובר הקרמלין, דמיטרי פסקוב, אמר שהקרמלין מאחל לו החלמה מהירה וכי רשויות החוק יפתחו בחקירה אם יהיה אישור שבוצעה הרעלה.
נשיא צרפת עמנואל מקרון הצהיר כי צרפת מוכנה להציע "את כל הסיוע הנדרש...
בכל הקשור לשירותי בריאות, מקלט והגנה" לנבלני ולמשפחתו ודרש לברר את נסיבות האירוע.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל הציעה גם כל סיוע רפואי הדרוש בבתי חולים גרמניים.
אמנסטי אינטרנשיונל קראה לחקירת ההרעלה.
לדברי ג'ון סייפר, ראש תחנת ה־CIA לשעבר במוסקבה אמר כי "בין אם פוטין הורה להרעיל באופן אישי ובין אם לאו, הוא עומד מאחורי כל המאמצים לשמור על השלטון באמצעות הפחדה ורצח".
הקרמלין הכחיש מעורבות בהרעלת נבלני לאחר טענות שפוטין הורה על ההרעלה של נבלני, כאשר דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב ביטל את הטענות כלא נכונות.
שירות העיתונות של קונקורד טען שפריגוז'ין קנה את החוב כדי שנבלני ושותפתו יהיו חייבים לו ישירות.
פריגוז'ין צוטט על ידי החברה באומרו "אני מתכוון להפשיט את הבגדים והנעליים של קבוצת האנשים חסרי המצפון הללו" וכי אם נבלני ישרוד, הוא יהיה אחראי "במלוא חומרת החוק הרוסי".
במסיבת העיתונאים השנתית, שנערכה בדצמבר 2020, טען ולדימיר פוטין בתוקף, שהשירותים החשאיים של רוסיה אינם עומדים מאחורי ההרעלה וכי לו רצו להרעיל את נבלני היו "מסיימים את העבודה".
כעבור חודשיים וחצי אנחנו עדיין מחכים לתגובה משמעותית.
ההסבר שלהם הוא היעדר אישור הרשויות הגרמניות לשיתוף פעולה רחב היקף בין מומחי הסוכנות לבין ארגונים רוסיים מוסמכים כדי להבהיר את הנסיבות במה שברלין מתארת כהרעלת הבלוגר.
הצעותיה של רוסיה בנוגע לאופנים העיקריים לביקור מתוכנן של נציגי המזכירות הטכנית של הארגון למניעת הפצת נשק כימי ברוסיה נדחו גם כן.
תרכובות אלה אינן ברשימת הנשק הכימי הנשלט על ידי CWC.
עם זאת, מומחים מהמדינות הנ"ל הצליחו להגיע למסקנות נחרצות אף על פי שלפני כן הכחישו פקידי מדינותיהם את עצם ביצוע המחקר שלהם על גזי הנוביצ'וק הידועים לשמצה.
רוסיה ביקשה את הסיוע הטכני של הארגון למניעת הפצת נשק כימי לאחר שהקריאות הרבות שלה לשיתוף פעולה ראוי נדחו על ידי גרמניה, כמו גם צרפת ושוודיה, שברלין הייתה מעורבת בניתוח הדגימות של נבלני.
לכן, שלוש מדינות אלה למעשה לא הצליחו ליישם את חובתן לספק סיוע משפטי למערכת אכיפת החוק של רוסיה ולסוכנויות מתמחות אחרות, כמפורט בסעיף VII ב-CWC ובאמנה האירופית לסיוע הדדי בעניינים פליליים.
משרד התובע הכללי ומשרד החוץ של רוסיה שלחו כתריסר בקשות כאלה וקיבלו כמה תשובות שליליות שאינן מסבירות את הדברים בכל הנוגע למהות העניין.
בעיקרו של דבר הם אמרו שנבלני עצמו וממשלת גרמניה לא התירו לחשוף בפני רוסיה את הנוסחאות של החומרים הכימיים שנמצאו בדגימות הבלוגר.
קיווינו לתגובה מסוג אחר כשביקשנו סיוע של הארגון למניעת הפצת נשק כימי (נפרסם את ההתכתבויות הקשורות בין נציג הקבע של רוסיה לארגון למניעת הפצת נשק כימי.
הארגון למניעת הפצת נשק כימי שוב הפך לבן ערובה לאלה שמנסים להשתמש בו בעקשנות לאינטרסים הגאופוליטיים שלהם.
כתוצאה מכך, האמון שלנו בארגון למניעת הפצת נשק כימי יורד במהירות."
על פי סקרים שערך מרכז לבאדה בספטמבר 2020, 77% מהנשאלים הרוסים שמעו על ההרעלה של נבלני.
55% מהנשאלים אמרו שאינם מאמינים לדיווחים כי הורעל, ואילו 33% האמינו שהורעל.
בשירות הביטחון הפדרלי הרוסי פרסמו הצהרה בזו הלשון: "מה שמכונה 'החקירה' שפרסם נבלני על הפעולות לכאורה נגדו, הוא פרובוקציה מתוכננת שמטרתה להכפיש את שירות הביטחון הפדרלי הרוסי ואת עובדי שירות הביטחון הפדרלי, שיישומה לא היה אפשרי ללא תמיכה ארגונית וטכנית של שירותים מיוחדים זרים.
השימוש בשיטת הסתרת מספר המנוי הוא טכניקה ידועה של שירותים מיוחדים זרים, שנבדקו בעבר לא פעם בפעולות נגד רוסיה, המאפשרת לא לכלול את האפשרות לזהות את המשתתפים האמיתיים בשיחה.
בעניין זה נערכה חקירה, על פי תוצאותיה תינתן הערכה פרוצדורלית."
סגן מזכיר המדינה של ארצות הברית, סטיבן ביגן, הצהיר שארצות הברית מוצאת את המסקנה הגרמנית בדבר השימוש בנוביצ'וק "אמינה מאוד" ו"מעוררת דאגה עמוקה".
השירות האירופי לפעולה חיצונית (EEAS) גינה את ההרעלה ואמר כי "חיוני שממשלת רוסיה תחקור באופן יסודי ובצורה שקופה את ניסיון ההתנקשות במר נבלני".
ב־4 בספטמבר הצהיר מזכ"ל נאט"ו, ינס סטולטנברג: "שוב ושוב ראינו את מנהיגי האופוזיציה ומבקרי המשטר הרוסי מותקפים, וחייהם מאוימים.
אז לא מדובר רק במתקפה על יחיד אלא בזכויות דמוקרטיות בסיסיות.
זו הפרה חמורה של החוק הבינלאומי, הדורש תגובה בינלאומית." הוא גם ביקש מהרשויות הרוסיות לשתף פעולה באופן מלא עם חקירה בינלאומית חסרת פניות.
ב־6 בספטמבר אמר שר החוץ הגרמני, הייקו מאס, כי גרמניה מתכננת לדון בסנקציות אפשריות נגד רוסיה אם הקרמלין לא יביא הסבר בקרוב באומרו שיש "למקד" את הסנקציות.
מאס אמר גם כי יש "כמה אינדיקציות" לכך שהרשויות הרוסיות עומדות מאחורי ההרעלה.
הוא גם אמר שחוסר תמיכה מצד רוסיה בחקירה עלול "לאלץ" את גרמניה לשנות את עמדתה בקשר לצינור הגז נורד סטרים 2 מרוסיה לגרמניה.
עם זאת, הוא גם הודה שעצירת בניית הצינור הכמעט שלם תפגע בחברות גרמניות ואירופאיות.
בעודו מחלים לאחר השחרור מבית החולים, אמר נבלני "אני טוען שפוטין עמד מאחורי הפשע, ואין לי הסבר אחר למה שקרה.
רק שלושה אנשים יכולים לתת פקודות להוציא לפועל 'אמצעים פעילים' ולהשתמש בנוביצ'וק...
(אבל) מנהל שירות הביטחון הפדרלי, אלכסנדר בורטניקוב; ראש שירות ביון החוץ, סרגיי נרישקין ומנהל המודיעין הצבאי; אינם יכולים לקבל החלטה כזו ללא הוראת פוטין."
ראש המטה של נבלני, ליאוניד וולקוב, אמר ש"בשנת 2020, הרעלת נבלני עם נוביצ'וק זהה להשארת חתימה בזירת הפשע".
הרעב הגדול של הר הלבנון היה תקופה של רעב המוני במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1915–1918, שגרמה למותם של כ־200,000 בני-אדם, באזור הר הלבנון, שהיה באותה תקופה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית.
הרעב נוצר כתוצאה משילוב גורמים שונים ובניהם אסונות טבע וגורמים כלכליים בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
כוחות בעלות הברית הטילו מצור על מזרח הים התיכון, כפי שעשו עם האימפריה הגרמנית באירופה, כדי לחנוק את כלכלתם.
המצור פגע קשות בכלכלה הלבנונית ויצר אבטלה בשיעור גבוה במדינה, מכיוון שכלכלתה הייתה מבוססת במידה רבה על גידול משי לשווקים האירופאים.
המצב הוחמר אף יותר כאשר ג'מאל פאשה, מפקד הארמייה הרביעית של האימפריה העות'מאנית, מנע כניסה של יבולים מסוריה השכנה לתוך הר לבנון, והצבא העות'מאני תעדף את המזון שהיה לו לטובת אנשי הצבא.
בנוסף לזאת, שנת 1915 הייתה שנה שחונה בגשמים, ומכת ארבה קשה תקפה את כל אזור הלבנט.
היסטוריונים שונים מעריכים, כי בסביבות 200,000 בני אדם גוועו ברעב, בזמן שאוכלוסיית הר לבנון נאמדה אז בכ-400,000 איש.
הרעב בהר לבנון גרם לשיעור ההרוגים הגבוה ביותר מקרב אוכלוסייה אזרחית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
גופות נערמו ברחובות, וגם דווח כי אנשים ניזונו מחיות רחוב מחוסר ברירה, ואף יש עדויות לקניבליזם.
ב-2018 הוקם בביירות מיצג "עץ הזכרון", כאנדרטה לנספי הרעב.
המיצב נוצר בידי האומן יאזן חלוואני.
הרעלת כספית היא מצב רפואי הנגרם מחשיפה משמעותית לכספית או לאחת מתרכובותיה, בין אם באמצעות התזונה, הסביבה או הצטברות בגוף לאורך זמן.
כספית אינה חיונית בגוף האדם וההשלכות של נוכחותה בגוף בכמות קטנה שנויות במחלוקת, אולם נוכחותה בכמות גדולה עלולה לגרום להרעלת כספית חמורה.
התסמינים של הרעלת הכספית תלויים בסוג, במינון, בשיטת ובמשך החשיפה, וישנם הבדלים מהותיים ברעילות של צורות שונות של כספית.
לחשיפה של בני אדם לכספית יש היסטוריה ארוכה, ובעבר היא שימשה להכנת הצבען האדום ורמיליון והייתה נפוצה ביישומים רפואיים וטיפול במחלות מאז מצרים העתיקה.
בהיסטוריה המודרנית כמעט כל היישומים הללו נעלמו בהדרגה.
לפי ארגון הבריאות העולמי, רוב חשיפת האדם לכספית נגרמת כתוצאה מאכילת דגים מזוהמים, חשיפה במהלך עבודה (למשל יצרני מדחום כספית) או סתימות שיניים שנעשות על בסיס אמלגם שמכיל כספית.
כספית היא מתכת כבדה שנפוצה בכדור הארץבאחת משלוש תצורות – כיסוד כימי, כתרכובות אנאורגניות וכתרכובות אורגניות.
כספית נחשבת לאחד המזהמים הסביבתיים העיקריים שכן היא נמצאת במערכות אקולוגיות רבות ולעולם אינה נהרסת.
היא נפוצה בחפצים יומיומיים, כמו מד חום מבוסס כספית, כמו גם במאכלים שונים, למשל בדג טונה.
מבחינה טוקסיקולוגית ישנם 3 סוגי כספית:
hydrargyrum (Hg) היא מתכת בצבע לבן כסוף.
ידועה בעיקר כמתכת נוזלית בעלת לחץ אדים של 0.002 מ"מ כספית ב־25 צלזיוס.
רעילות מסוג זה של כספית מתרחש לרוב על ידי שאיפת אדי כספית שמצטברים בגוף כיוון שהספיגה של הכספית בשאיפה מתרחשת בקלות כך שאדי כספית חוצים את הממברנה עם כמעט 100% זמינות ביולוגית, אך הספיגה שלה במערכת העיכול נמוכה (פחות מ-0.01% מהנבלע).
מלחי כספית אנאורגניים נמצאים בטבע בצבעים שונים החל מלבן עד חום ושחור.
הם נמצאים בשימוש נפוץ בתעשייה למשל כחומרי ניקוי, בקרמים להבהרת עור, בחומר המשמש לסתימות שיניים, וכחומרים משמרים בתרופות מסוימות.
רעילות מלחי כספית משתנה בהתאם למסיסותם.
בשל מסיסותן הרבה יותר במים, מלחי כספית אנאורגניים מהווים סכנה גדולה בהרבה מכספית אלמנטרית אם נצרכים על ידי בליעה דרך הפה.
תרכובות הכספית האורגניות מסיסות מאוד בשומנים, ובין 90%–100% מהכמות שנצרכת באמצעות הפה תיספג לאורך מערכת העיכול.
החשיפה נעשית לרוב דרך שרשרת המזון המימית על ידי צריכת דגים מזוהמים.
נזק ספציפי נראה במוח הקטן ובקליפת הראייה.
החשיפה הנפוצה והמשמעותית ביותר לכספית נגרמת כתוצאה מאכילת דגים או יצורים אחרים שנמצאים במעלה מארג המזון ימי ונחשפו למים שזהומו בכספית.
כספית מתכתית שבאטמוספירה שוקעת למים ונמצאת שם בריכוז נמוך.
מקור אחר לכספית במים יכולה להגרם עקב זיהום מים או זיהום קרקע.
מיקרואורגניזמים ממירים כספית אלמנטרית לכספית אורגנית הכספית עמידה ונשארת בתוך גופים ביולוגיים דבר המכונה הצטברות ביולוגית.
לאחר מכן יצורים אלה נאכלים על ידי יצורים קטנים, ואלו נאכלים על ידי דגים יותר ויותר גדולים.
כל שלב כזה גורם לעליה בריכוז הכספית בגוף האורגזנים, דבר המכונה הגברה ביולוגית.
דגי מאכל עלולים לרכז כמות ניכרת של כספית ברקמות שלהם כך שצריכה שלהם תגרום להרעלת כספית.
מקורות חשיפה נוספים לכספית עלולים להיגרם מפעילות אנושית אחרת, למשל שחרור אדי כספית מהאמלגם הדנטלי בעקבות לעיסה או "חריקת" שיניים.
בנוסף, שריפת פחם או שפיכת כספית נוזלית גורמת גם היא לשחרור אדי כספית לאטמוספירה.
החשיפה יכולה להיגרם גם מסיבות טבעיות מאחר שבקרום כדור הארץ קיימת כספית היכולה להשתחרר בצורת גז מסלעים או דרך פעילות וולקנית, דבר שיגרום לחשיפה לכספית דרך האטמוספירה.
אחד מציוני הדרך הבולטים בעולם בהתייחסות לשפכי תעשייה, לזיהום מים ולזיהום בכספית בפרט הוא הרעלת כספית שהתרחשה במפרץ מינמטה או "מחלת מינמטה" שנחשפה ביפן בשנת 1959. מפעל תעשייתי בשם Chisso שפך לים באזור מפרץ מינמטה שפכי-תעשייה לא מטופלים המכילים כמויות גדולות של כספית במשך עשרות שנים.
הכספית הצטברה בגופם של רכיכות ודגים במפרץ ומשם הגיעה לדייגים שאכלו אותם דרך הצטברות ביולוגית.
תסמיני הרעלת הכספית תלויים בסוג הכספית, כאשר יש הבדלים מהותיים בין הצורות השונות, במינון, באופן ומשך החשיפה.
החולה ירגיש טעם מתכתי בתחילת החשיפה.
בשלוש עד חמש השעות לאחר החשיפה יתחיל החולה להשתעל, להרגיש קוצר נשימה, לחץ בחזה, עייפות, אי שקט, חום, ועלולים להתפתח גם סימנים של דלקת ריאות ואנורקסיה.
ברמות חשיפה כרוניות תיתכן פגיעה במערכת העצבים המרכזית בגוף, הגברת התסמינים שהוזכרו קודם, לרבות רעד, הפרעה בנשימה דרך האף, שינויים חמורים בהתנהגות ובאישיות, אובדן זיכרון, נדודי שינה, דיכאון אובדני ובמקרים חמורים דליריום והזיה, דלקות חניכיים והפרשת ריור.
המינון הפטאלי הממוצע של כספית מתכתית עבור אדם בוגר הוא 100 גרם.
זמן קצר מאוד לאחר הבליעה מתחיל כאב שורף בחזה, שינוי צבע מהיר של הרקמות הריריות, כאבי גסטרו-מעיים, הקאות ושלשול דמים שיכול במקרים קיצוניים להוביל להלם היפוולמי ולמוות.
במקרה והחולה שרד, יש התפתחות דלקות גבשושיות, התרופפות השיניים, ונזק כלייתי.
הרעלה כרונית מתרכובות אלה נדירה, מאופיינת בהתכווצויות חמורות ברגליים, עצבנות, תחושה של דקירות בעור, גפיים ורודות ופילינג של העור.
המינון הפטאלי הממוצע של כספית אנאורגנית עבור אדם בוגר הוא 0.5 גרם.
הופעת הסימפטומים בעקבות החשיפה עשויה להתעכב במשך שבועות עד חודשים.
יש השפעות דומיננטיות על מערכת העצבים המרכזית ומערכת העיכול: בחילות, הקאות וכאבי בטן, מינונים גבוהים יותר עלולים לגרום לשלשול ולקוליטיס, תסמינים אחרים כוללים שינוי צבע של החניכיים, פיגור שכלי, התקפים, רעידות, אנורקסיה, הפרעה בתפקוד הכליות, הפרעות קצב לב, הפרעות באנזימי הכבד, גירוי בדרכי הנשימה ושלפוחיות העור.
לאחר חשיפה קלה ישנה השפעה על מערכת העצבים המרכזית: חוסר תחושה בגפיים, רעידות, אטקסיה, הפרעות דיבור והיצרות שדה הראייה.
לשם אבחון הרעלת כספית, נעשית סריקה להיסטוריה הרפואית כולל היסטוריה סביבתית, בדיקה גופנית מלאה, מדידת נוכחות כספית ברקמה אנושית, בדיקות שתן ובדיקות דם.
כספית בכל צורותיה פוגעת בתפקוד התאי על ידי היקשרות לקבוצות sulfhydryl ו-selenohydryl, וגורמת לשינויים במבנה השלישוני והרבעוני של החלבונים בתא.
בנוסף, כספית מפריעה לשעתוק ה-DNA וכתוצאה מכך פוגעת בסינתזת חלבונים, גורמת להרס של הרשת האנדופלסמטית ולהיעלמות ריבוזומים.
בשל כך, כספית יכולה לפגוע בתפקוד של כל איבר וכל מבנה תת-תאי בגוף, אך עם זאת, איבר המטרה העיקרי של אדי כספית הוא המוח.
נצפו גם פגיעות בתפקוד העצבים ההיקפיים, הכליות, מערכת החיסון, תפקוד אנדוקריני ושרירים, וכמה סוגים של דרמטיטיס.
הספיגה בשאיפה מתרחשת בקלות כאשר אדי כספית חוצים בחופשיות את הקרום ומופצים במהירות ברחבי הגוף ונקשרים לחומצות אמינו המכילות גופרית.
המתכת מתחמצנת לתחמוצת כספית שהיא צורה אנאורגנית, אך לא מספיק מהר בשביל למנוע קליטה על ידי מערכת העצבים המרכזית.
הפרשת כספית מהגוף מתחילה כמעט מיד לאחר הספיגה ואורכת זמן רב, ויכולה להימשך גם שנים.
אדי הכספית מועברים למוח, נמסים בסרום או נצמדים לממברנות של התאים האדומים.
במקרה של הריון, האדים יכולים לחדור דרך השליה ולהגיע למוח העובר.
לאחר הספיגה, צורת הכספית I תגיב בקלות עם קבוצות התיול של חומצות אמינו כגון ציסטאין.
החלבון מטלותיונין מונע נזק על ידי כספית ומתכות מעבר אחרות לחלבונים המכילים תיול, אך כשהוא רווי בחלבונים אחרים ייתכן וייגרם נזק.
מלחי כספית אנאורגניים לא מצליחים לעבור את מחסום הדם-מוח ביעילות, ולכן רובם מצטברים בכבד, ומשם למרה ולכליה.
ברקמות עובריות תיתכן הובלה של כספית באמצעות טרנספורטרים של חומצת אמינו אחת או יותר, דבר שיביא להצטברותו במוח.
המנגנון המדויק של החומר בתוך הגוף אינו ברור.
חלק גדול מהמינון הופך לתרכובות אנאורגניות.
נצפה נזק במוח הקטן ובקליפת הראייה.
הפרשת כספית אורגנית מהגוף מתחילה במרה דרך הכבד, אך הם עוברים מחזור אנטרוהפטי אשר מוביל לספיגתם מחדש לתאי הדם האדומים, שם הם משתלבים במטבוליזם וכתוצאה מכך נוצרים מלחים אנאורגניים.
מלחים אלו של כספית אנאורגנית עוברים את המסלולים שצוינו לעיל.
על מנת למנוע הרעלת כספית יש להימנע משימוש בכספית בכל מקום אפשרי ולקדם את השימוש בחלופות ללא כספית.
דבר זה ישפיע באופן חיובי ומשמעותי על זרימת הכספית בסביבה ובכך יפחת זיהום הדגה הימית ותפחת יחד עימו הרעלת האדם.
ברפואת שיניים עדיף להשתמש בחומרים שאינם מכילים כספית.
בנוסף, יש להימנע ממגורים בקרבת אתרי כרייה שמהווה מקור לכספית באטמוספירה, להימנע ממגע בכספית נוזלית, וכן חשוב לפתח נוהלי ניקוי כספית וטיפול בפסולת, אחסון וטיפול בטוח.
הטיפול הנדרש מתבסס על חומרי כלציה וכרוך בשילוב של יון מתכת במבנה טבעת מורכב על ידי מולקולה אורגנית (קושר, או ליגנד).
החומר הקולט הוא בעל אפיניות טובה לכספית ובכך נקשר אליו ומונע את הפצתו בגוף.
השימוש בחומרי כלציה ברפואה החל לפני כמאה שנה כדי להקל על הרעלה שנבעה מתרכובות ארסן.
דוגמאות לחומרים קולטים מסורתיים הם BAL ו-CaEDTA.
נהוג להשתמש ב-DMPS וב-DMSA שהם אנלוגיים של BAL ויותר יעילים ממנו.
הרעש בימי עוזיהו הוא אירוע של רעידת אדמה בעל עוצמה חזקה והיקף רחב שהתרחש בימי עוזיהו מלך יהודה ב-760 לפני הספירה בקירוב, כ-170 שנה לפני חורבן בית המקדש הראשון ב-586 לפני הספירה.
חז"ל מייחסים את הרעש כעונש על חטאו של עוזיהו שנכנס להקטיר קטורת שלא כדין (מלבד מה שנענש על כך בצרעת), וכך מתארכים גם את מועד הרעש לאותו היום.
בתחילת ספר עמוס מוזכר קיומו של "רעש" (=רעידת אדמה), בלא פירוט על רקע אותו הרעש.
המנוסה והבהלה היו גדולות ביותר, והן שימשו כמשל ומופת למנוסה רבה, וכך הן מוזכרות בדברי זכריה הנביא, שחי כ-240 שנה אחר עוזיהו: .
ברעידת אדמה זו התבקע ההיכל לשני חלקים, וכן התמוטט הר בקרבת ירושלים.
הרעש היה מפורסם ביותר, עד שהנביא, בתחילת ספר עמוס, כאשר בא לציין את תקופתו של עמוס, הוא מציין אותה לפי מאורע זה.
מה שגם עולה מכך שבנביא רעש זה מכונה בשם "הרעש" בסתמיות.
לרעידת האדמה אזכור נוסף המרומז בספר ישעיהו, על פי דברי מדרש תנחומא ומפרשי המקרא.
ויש המבארים כי התיאור המפורט בפרק כ"ד בספר ישעיהו, אף הוא מתייחס לאותה רעידת האדמה.
יש המנסים לקשר את תיאור הנביא מיכה עם מאורע זה.
הסיבה התאולוגית לרעידת האדמה, היינו סיבת הענישה ברעש, אינה מבוארת בנביא.
במדרש תנחומא, וכך במפרשי המקרא, מבואר כי היה זה מחמת שעוזיהו חטא ונכנס להקטיר קטורת על מזבח הקטורת, שלא כדין (שכן לא היה כהן), בנוסף על מה שנצטרע עוזיהו, כמופיע במקרא מאורע הקטורת והצרעת, שכל מאורעות אלו היו באותו היום.
לזיהוי מועד הרעש עם אותו היום בו נכנס עוזיהו להקטיר אין אסמכתא מקראית ברורה, אלא זה מהמסורת.
יוסף בן מתתיהו אף הוא מביא את מסורת זו, וכך מתאר את המאורע: .
מסורת זו מופיעה גם אצל הירונימוס בפירושיו לעמוס וזכריה.
עדות עקיפה מהתנ"ך על הנזק שנגרם לבית המקדש וחומת הר הבית ברעידת האדמה מופיעה בספר מלכים (מלכים ב טו, לה) וגם בספר דברי הימים, בתיעוד מלאכת הבניה מחדש של יותם בנו של עוזיהו: הוּא בָּנָה אֶת-שַׁעַר בֵּית-יְהוָה הָעֶלְיוֹן וּבְחוֹמַת הָעֹפֶל בָּנָה לָרֹב (דברי הימים ב כז, ג).
יש המציינים הקבלות נוספות במקרא לעונשים מסוג רעידת אדמה המתרחשים כאשר אדם מנסה לתפוס שררה ותפקיד שהם יותר מהראוי למעמדו.
סיבה נוספת לעונש זה, שיכולה להיות סיבה לפורענות העם, היא גאווה ותחושת כוחי ועוצם ידי.
אחרים מציינים את חטאי העם באופן כללי, ומבארים כי רעידת האדמה התרחשה עם כניסתו של עוזיהו, שכן היה בידו לעצור את המצב הירוד של העם ולהצילם מגלות, אך לא עשה כן, וראה בבית המקדש כמשהו פוליטי, ולא ראה את עצמו כמי שמייצג את בית דוד ומשרת את ה'.
רעידת האדמה החלישה את כוח ממלכת יהודה, וכך לדוגמה גרמה, יחד עם מחלת עוזיהו, להתרופפות המרות של מלך עמון, והוא הפר את התחייבותו להביא מנחה למלך יהודה; נוהג שחזר לעצמו רק אחר שיותם בן עוזיהו לחם בו, ואילץ אותו לשוב ולהביא את המנחה.
מפרשי המקרא כתבו כי עמוס התנבא והתריע על כך מבעוד מועד.
במחקר קיימות מספר עדויות ארכאולוגיות וגאולוגיות לפגיעת רעידת האדמה במספר ערים באזור חבל יהודה, בהן חצור, גזר, דיר עלא (אולי סוכות התנ"כית), מצד חצבה (אולי תמר התנ"כית) וגת, ועוד.
בשנת 2021 התגלתה מפולת מבתים בני המאה השמינית לפנה"ס שנבנו סמוך לחומת ירושלים בימי בית המקדש הראשון.
תחת המפולת היו מספר כלים שנקברו תחת האבנים שנפלו מהקירות.
הכלים הם בעיקר כלי שולחן קטנים לנוזלים, וכלי אגירה גדולים, בהם .
היקף רעידת האדמה היה כה גדול, עד שתושבי העיר שבאו לבנות בה מבנים לאחר רעידת האדמה, בחרו לבנות מחדש מעל ההריסות.
ארכאולוגים נוטים לראות זאת כעדות על ה"רעש" המוזכר בתנ"ך, בימי עוזיהו.
הזיהוי תואם את המאורע לפי הכרונולוגיה המחקרית.
, על פי העדויות המחקריות, מציין כי מדובר ברעידת האדמה החזקה ביותר שהתרחשה בארץ ישראל ב-4,000 השנים האחרונות.
את עוצמתה הוא משער ב-7 או 8 בסולם ריכטר.
בניסיון לתארך במדויק את שנת רעידת האדמה מציע יהודה זיו את שנת 760 לפנה"ס.
עוזי פז מציע את שנת 756 לפנה"ס, ואילו סטיבנס מציין את השנה העגולה המקובלת במחקר - 750.
מחקר מדעי כמותי, ארכיאוסייסמי ומאקרוסייסמי שפורסם בשנת 2000, מתארך את הרעש לשנת 750 לספירה עם טווח שגיאה של 30 שנה.
על פי ממצאי המחקר גודל רעידת האדמה היה כ-8 בסולם ריכטר.
הם סבורים שהרעש היה בימי מלכותו של יותם, דבר שיכול להתקבל על הדעת, מכיוון שיותם שימש כמלך בפועל שנים רבות לפני מותו של אביו עוזיה.
על פי הניתוח שלהם מוקד הרעש סביר שהיה בבקעת הלבנון.
הם מציינים שלפי בן מנחם ממכון ויצמן למדע המוקד היה באזור תל חצור, אך הם מראים שרעידת האדמה הזו גדולה מידי מכדי שמוקדה יהיה ממוקם שם, וזאת לנוכח ניתוח ממדי ההרס ומסקנותיהם בדבר התפרושת המרחבית של העוצמה הסייסמית ברעידה זו.
בחפירות ארכאולוגיות מטעם רשות העתיקות בשטח הגן הלאומי עיר דוד בירושלים נחשפו עדויות להרס נרחב במאה ה-8 לפנה"ס.
בין השאר, מספר רב של כלי חרס אשר נופצו כתוצאה מקריסת קירות מבנה ונפילת אבנים מן הקומה העליונה.ושלד של חזיר קטן אשר נלכד בהריסות.
מכיוון ששכבת החורבן נעדרת סימני שריפה ולא ידוע על חורבן כתוצאה ממלחמה בירושלים לפני כיבוש נבוכדנצר בשנת 586 לפנה"ס, מעריכים החוקרים כי ההרס הוא תוצאה של רעידת האדמה המוזכרת בספרי עמוס וזכריה.
באמצעות מדידות פחמן 14 ניתן היה לקבוע שהמועד הסביר ביותר להתרחשות האירוע הוא בין השנים 766 ו-750 לפני הספירה.
מועד זה תואם לממצאים ארכאולוגים וגאולוגים אחרים וגם למועד המשוער של החפיפה בין שלטון ירבעם השני מלך ישראל ועוזיהו מלך יהודה (עמוס א', א').
לפי ההערכות, בכל שנה מתים כמה מאות עד אלפים של חיות בר בישראל עקב הרעלה, מה שהופך אותה לאחד מגורמי הסיכון המשמעותיים ביותר על חיות הבר בישראל.
סיבות ההרעלה רבות וכוללות בין היתר - הרעלה במכוון נגד חיות בר מזיקות, הרעלה הנעשית תוך שימוש רשלני בחומרי הרעל, הרעלה כאמצעי דילול של בעל חיים מתפרץ ועוד.
מלבד ההרעלות המדווחות והמסוקרות, קורות גם הרעלות אשר לא מיודעות לאף גורם, ובכך מאתגרות יותר לטיפול.
עקב שכיחות התופעה והרעלות ה"שרשרת" הנלוות, מספר רב של מיני בעלי החיים נפגע וכולל בין היתר: צבאים, חזירי בר, תנים, זאבים, שועלים, עופות דורסים, דורסי לילה, קיפודים, נמיות, צבועים ועוד רבים אחרים, בנוסף לחיות מחמד וחיות משק.
כמו כן, הרעלה היא בין הסיבות העיקריות להכחדה של בעלי חיים נדירים מסוימים מארץ ישראל, ובראשם עופות דורסים כמו הפרס, העוזנייה והנשר המקראי.
הרעלה בלתי חוקית בזדון של חיות בר הגורמות נזק לחקלאות – חקלאים שונים מנסים לפגוע בחיות בר המזיקות לעבודה החקלאית שלהם.
לדוגמה, חזירי בר פולשים אל שדות חקלאיים, וזאבים ותנים, טורפים פרטים מעדרי בקר וצאן של חקלאים.
החקלאים בתגובה, מרעילים במזיד פגר על מנת להרוג את אותם זאבים ותנים.
עם זאת, ההרעלה לא פוגעת רק בבעל החיים שאכל במישרין מהרעל, אלא מביאה ל"שרשרת" הרעלות של בעלי חיים שאכלו גם כן מהפגר המורעל, בניהם אוכלי נבלות.
תופעה זו גורמת לפגיעה קשה מאוד באוכלוסיית העופות הדורסים בארץ, ואף הביאה מינים שונים להכחדה או לסף הכחדה.
הרעלה בזדון בעקבות סכסוכי שכנים במשקים חקלאיים – חקלאים שונים המסתכסכים בניהם, מרעילים בזדון את עדרי הצאן והבקר של שכניהם.
כמו במקרה הקודם, גם פה נוצרת "שרשרת" הרעלות אשר פוגעת בטורפים ובאוכלי הנבלות בתורם.
הרעלה לא במכוון תוך שימוש רשלני בחומרי הרעל – הרעלה זו נעשית בטעות עקב שימוש רשלני של חקלאים בחומרי רעל (לרוב חומרי הדברה).
דוגמה לכך היא אסון הרעלת הדיות, שבמהלכו, הורעלו למוות למעלה מ-1,170 דיות מצויות ועופות נוספים, עקב שתייתם של עופות אלו מן שלולית בה התרכזו חומרי הדברה רעילים כתוצאה מהשקיה.
הרעלה חוקית במכוון כאמצעי להתמודדות עם חיות בר – הרעלה זו היא חוקית, מבוקרת ונעשית על ידי גורמים רשמיים ומוסמכים בלבד.
בדומה לציד, היא נעשית במכוון על מנת לדלל אוכלוסיית חיות בר מתפרצות או למגר מחלות (כמו כלבת) אצל תנים.
מדי שנה מורעלות למוות בין מאות לאלפי חיות בר בישראל.
ב-2024 לדוגמה, פרסמה רשות הטבע והגנים דו"ח המציג את מצב ההרעלות באותה השנה.
לפי אותו דו"ח, זוהו בבדיקות כ-16 מוקדי הרעלה שונים, בהם מתו כ-75 חיות בר, ובניהן: חזיר בר אחד, שני נחליאלים לבנים, חמש דיות מצויות, שבעה צבאים ארץ-ישראליים (מתוכם כחמש נקבות בהריון), תשעה שועלים מצויים, כ-51 תנים, ו-14 כלבים.
לפי חוק צער בעלי חיים משנת התשנ"ד 1994, ישנו איסור להמית בעלי חיים ברעל ללא מתן היתר ממנהל השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות.
העונש המרבי בהמתה ברעל ללא היתר הוא עד שנת מאסר אחת.
החברה להגנת הטבע יזמה כתיבת תיקון לחוק, אשר עיקרו החמרת הענישה נגד עבריינים העוברים על החוק.
בפברואר 2025, התרחש אסון הרעלת הדיות, שהיה לאירוע הרעלת בעלי החיים הגדול ביותר שתועד בישראל עם למעלה מ-1,170 עופות מתים.
לאחר ההרעלה, הוקם צוות עבודה של משרד החקלאות, המשרד להגנת הסביבה ורשות הטבע והגנים שמטרתו הייתה לצמצם אירועי הרעלות חיות בר מחומרי הדברה חקלאיים ומהרעלות מכוונות.
יולי 1998 – הרעיל בוקר ברמת הגולן פגר פרה כדי לפגוע בזאבים שטרפו את עדרו, וגרם להרעלתם של כ־35 נשרים מקראיים – כרבע מאוכלוסיית הנשרים ברמת הגולן וכשבעה אחוזים מכלל אוכלוסייתם בארץ באותה עת.
כ-28 מהם מתו, וכשבעה הצליחו להשתקם.
מאי 2004 – נמצאו כ־17 נשרים מתים בגליל העליון וברמת הגולן כשבגופם שרידי רעל.
לאחר חודש נמצא בנוסף פגר של עוזנייה שחורה, שככל הנראה מת גם כן מהרעלה.
2006 – חקלאי הרעיל למוות במזיד כחמישה תנים, חזיר בר וצבי ארץ-ישראלי.
14 ביוני 2007 – כ-7 נשרים (ארבעה בוגרים ושלושה גוזלים) מתו בעקבות הרעלה.
8 בינואר 2008 – בהרעלת מכוונת של חקלאי, הורעלו למוות כ-101 בעלי חיים – 97 תנים, עיט צפרדעים, אנפית בקר, זרון סוף ועורב.
17 בדצמבר 2008 – בהרעלה מכוונת של חקלאי, הורעלו למוות כ-9 תנים, עקב חורף ואנפית בקר.
8 בפברואר 2012 – בהרעלה שהתרחשה דרומית לרמת חובב, הורעלו למוות כ-18 דיות מצויות ושני שועלים מצויים, לאחר שהגיעו לאכול מפגר של כבשה שהכיל רעל זרחני.
12 בפברואר 2014 – כ-25 חיות בר מתות נמצאו מפוזרות בשדה לאחר שאכלו פגר של טלה שהורעל בחומר הדברה קטלני.
בין חיות הבר המתות שנמצאו: 21 תנים, זאב, שועל, נשר מקראי ועקב עיטי.
10 במאי 2019 – כ־8 נשרים הורעלו למוות ברמת הגולן ועוד כ־2 נפגעו מההרעלה ושרדו.
נשרים אלו היוו כמחצית מאוכלוסיית הנשרים ברמת הגולן באותו הזמן.
כ־3 מהנשרים שהורעלו הובאו בשנים האחרונות מספרד על מנת לשקם את אוכלוסיית הנשרים באזור.
27 ביולי 2021 – כ-20 פגרי חיות בר נמצאו בגליל העליון, בניהם: 17 תנים, שועל, קיפוד ועיטם לבן זנב.
24 באוקטובר 2021 – כ־12 נשרים נמצאו מתים במדבר יהודה לאחר שהורעלו.
תחילה, נמצאו כ־9 נשרים מתים באזור נחל קינה ונחל כמריר, לאחר שהורעלו, ולאחר כשבוע, נמצאו עוד כ־3 נשרים מתים שנפגעו מאותה ההרעלה, כך שמספר הנשרים הנפגעים מההרעלה עלה ל־12. אירוע ההרעלה זה הוא הגדול ביותר שנרשם זה 14 שנים.
14 באוקטובר 2022 – שלושה נשרים נמצאו מתים מתחת למצוקי הלינה בנחל עקב.
6 באוקטובר 2023 – חקלאי הרעיל חיות בר במזיד, בטענה שהזיקו לתוצרת החקלאית שלו.
במסגרת ההרעלה, אותרו מספר פגרי חיות בר כדוגמת חזירי בר, נמיות, קיפודים, תנים וכלבים.
21 בינואר 2024 – 7 צבאים ארץ-ישראליים (מתוך עדר של 12 פרטים) הורעלו למוות בעוטף עזה.
25 במרץ 2024 – בשיא עונת הקינון, שמונה נשרים, שני רחמים ודיה מצויה נמצאו מתים באזור עבדת בנגב.
7 בדצמבר 2024 – נמצאו מתים: 17 תנים, צבוע מפוספס ועקב חורף, לאחר שהורעלו.
23 בינואר 2025 – נמצאו מתים: חמישה תנים, ארבעה שועלים וארבעה חזירי בר.
1 בפברואר 2025 – התרחש אסון הרעלת הדיות, שהיה לאסון הרעלת בעלי חיים הגדול ביותר שתועד בישראל.
במהלך ההרעלה, הורעלו למוות למעלה מ-1,170 דיות מצויות ועופות נוספים, בשדה חקלאי בסמוך למושב פטיש.
6 בפברואר 2025 – נמצא זאב מת, לאחר שהורעל ליד קריית גת.
הרעיון המסוכן של דרווין: האבולוציה ומשמעויות החיים הוא ספר עיון משנת 1995 מאת הפילוסוף דניאל דנט.
הספר בוחן את ההשלכות של התיאוריה הדרוויניסטית, של אבולוציה המונחית באמצעות ברירה טבעית, על תחומים שונים כמו ביולוגיה, שפה, אינטליגנציה, משמעות, ומוסר.
הרעיון ה"מסוכן" והמהפכני הוא הפרכת הרעיון לפיו סדר ומורכבות מחייבים מתכנן תבוני.
דנט כותב "כמעט אף אחד אינו אדיש לדרווין — וגם לא צריך להיות.
התיאוריה הדרוויניסטית היא תיאוריה מדעית, ואף אחת הגדולות שבהן, אך אין זה כל מה שהיא.
הבריאתנים המתנגדים לה בלהט צודקים בדבר אחד: הרעיון המסוכן של דרווין חודר עמוק הרבה יותר אל תוך מרקם אמונותינו היסודיות מכפי שרבים מבינים."
הספר היה מועמד סופי לפרס הספר הלאומי האמריקאי לספרות עיון לשנת 1995 ולפרס פוליצר לספרות עיון כללי לשנת 1996.
שם החלק הראשון, "להתחיל מהאמצע", נלקח מציטוט של הפילוסוף וילארד ואן אורמאן קוויין: "כיצד שלא ננתח את תהליך בניית התיאוריה, כולנו מוכרחים להתחיל מהאמצע.
ראשית ההיכרות שלנו עם העולם נעשית עם עצמים בגודל בינוני, במרחק בינוני, ובאמצע ההתפתחות התרבותית של המין האנושי."
הפרק הראשון, "תגיד לי למה", נקרא על שם שיר ישן המתאר תשובות תמימות לשאלות על העולם – "כי אלוהים עשה כך".
פרק זה מציג עד כמה גישתו של צ'ארלס דרווין הביאה לחידוש בחשיבה האנושית.
לפני דרווין, וגם כיום אצל רבים, האל נתפס כסיבת-העל של כל עיצוב ותשובה לשאלות ה"למה".
ג'ון לוק גרס כי התודעה קודמת לחומר, ודייוויד יום ביקר את עמדתו אך לא הציע אלטרנטיבה משכנעת.
דרווין, לעומת זאת, סיפק אלטרנטיבה כזו: האבולוציה באמצעות הברירה הטבעית.
לפי דנט, הברירה הטבעית היא תהליך חסר-תודעה, מכני ואלגוריתמי – "הרעיון המסוכן של דרווין".
הוא מציג שני מושגים מנוגדים: "ווים מהשמיים" (Skyhooks) – פתרונות קסומים כביכול שאינם קיימים במציאות, לעומת "מנופים" (Cranes) – הסברים מדורגים, טבעיים וריאליים.
מתנגדי הדרוויניזם, הוא טוען, מבקשים "ווים מהשמיים".
פרק 4 של הספר, דן בעץ החיים, בדרכים להמחישו ובאירועים מרכזיים בהיסטוריה של החיים.
הוא מתאר את "ספריית מנדל" – מרחב כל הגנומים האפשריים מבחינה לוגית.
בפרק הסיום של חלק זה, בפרק 5, דנט טוען כי גם תרבות ויצירה אנושית הן ענפים של "מרחב עיצוב" אחד.
כמו באבולוציה ביולוגית, אפשר לזהות מוצא משותף דרך מאפייני עיצוב משותפים.
אך יש גם "מהלכים כפויים" או "טריקים טובים" – פתרונות יעילים שהטבע או האדם יגלו שוב ושוב באופן בלתי תלוי (אבולוציה מתכנסת).
חלק ב': חשיבה דרווינית בביולוגיה
החלק השני של הספר מציג כיצד החשיבה האבולוציונית שינתה את החשיבה בתחום הביולוגיה והתמזגה בהדרגה בתאוריות אחרות אף כי בתחילה נראה כי תאוריות אלה סותרות את האבולוציה.
החלק השני פותח בטענה שהחיים נוצרו ללא "וו-שמימי ", והעולם המסודר שאנו רואים הוא תוצאה של ערבוב אקראי ועיוור שיצר סדר דרך ברירה הטבעית.
בפרק השמיני, "הביולוגיה היא הנדסה", דנט טוען כי ביולוגיה עוסקת בעיצוב, תפקוד ובנייה – אך בניגוד להנדסה, היא תוצאה של ניסוי וטעייה ולא של תכנון.
בפרקים הבאים הוא מגן על האדפטציוניזם – התפיסה שרוב התכונות נובעות מהסתגלות – וטוען כי ביקורתם של סטיבן ג'יי גולד ולונטין נגדו היא אשליה.
בפרק "ברוך הבא לברונטוזאורוס" הוא תוקף בחריפות את סטיבן ג'יי גולד, שלדעתו עיוות את תורת האבולוציה בכתיבתו הפופולרית, ויצר "מהפכות מדומות" נגד הדרוויניזם הקלאסי.
הפרק האחרון בחלק זה דוחה רעיונות כמו מוטציה מכוונת, הורשה של תכונות נרכשות ו"נקודת האומגה" של טייאר דה שרדאן, ומבהיר כי מחלוקות אחרות (כמו יחידת הברירה או פנספרמיה) אינן מערערות את עקרונות הדרוויניזם.
חלק ג': תודעה, משמעות, מתמטיקה ומוסר
החלק השלישי נפתח בציטוט מפרידריך ניטשה ועוסק באבולוציה של התרבות, התודעה והערכים.
בפרק 12, "המנופים של התרבות", דנט מציג את רעיון המם – יחידת העברה תרבותית – ומראה כיצד בני אדם יכולים בעזרתו "לחרוג" מהגנים האנוכיים.
בפרק 13, "לאבד את דעתנו לטובת דרווין", הוא דן באבולוציה של מוח, תודעה ושפה, ומבקר את נועם חומסקי על התנגדותו להבנת השפה כתוצר אבולוציוני ולמודלים של בינה מלאכותית.
בהמשך הוא טוען כי גם המשמעות נוצרת מתהליכים עיוורים ואלגוריתמיים.
בפרק 15 על תורת גדל, הוא דוחה את הטענה שהיא שוללת בינה מלאכותית, ומבקר את רוג'ר פנרוז.
בפרק 16 מכן דנט עובר לדיון על אבולוציה של המוסר, החל מתומאס הובס (אותו הוא מכנה "הסוציוביולוג הראשון") וניטשה.
לדבריו, רק ניתוח אבולוציוני של האתיקה הוא הגיוני, אך יש להיזהר מ"צמצום אתי חמדני" מדי.
בפרק 17, "עיצוב מחדש של המוסר" הוא שואל אם ניתן ל"טבע את האתיקה" – להפוך אותה למדעית.
הוא סקפטי לגבי מציאת אלגוריתם מוסרי, אך אופטימי לגבי יכולתנו לעצב מחדש את המוסר.
בסיום, בפרק 18 "עתידו של רעיון", הוא משבח את המגוון הביולוגי והתרבותי, ומסיים בדימוי של "היפה והחיה": רעיונו של דרווין אולי נראה מסוכן – אך הוא, בעצם, יפהפה.
הרפובליקה האוסטרית הראשונה היא התקופה שבה הייתה אוסטריה רפובליקה דמוקרטית, והתקיימה לאחר נפילתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה ועד מלחמת האזרחים האוסטרית, עת הפכה למדינה פשיסטית.
עם האנשלוס חדלה להתקיים כמדינה עצמאית.
תקופה זו אופיינה במאבקים עזים בין השמאל והימין, בהם התקוממות יולי 1927. בתקופה זו נחקקה חוקת אוסטריה (ב-1920), ושונתה ב-1929. לאחר האנשלוס הקיץ הקץ על הרפובליקה, או, לפי אמות-מידה אחרות, עם ייסוד הדיקטטורה האוסטרופשיסטית בעקבות פיזור הפרלמנט בידי הקנצלר אנגלברט דולפוס ופרוץ מלחמת האזרחים.
חוזה טריאנון (Trianon) שנחתם בין מדינות ההסכמה המנצחות והמדינות הנלוות אליהן לבין הונגריה, היה אחד ההסדרים מרחיקי הלכת לפירוקה של קיסרות הבסבורג, שעליהם הוחלט בשיחות השלום בפריז בגין תבוסתה לצד הקיסרות הגרמנית.
הוא בא בעקבות חוזה סאן-ז'רמן (Saint-Germain-en-Laye), אשר תחם את גבולותיה של הרפובליקה האוסטרית החדשה כך שתכלול את רוב החבלים דוברי הגרמנית של ציסלייטניה (Cisleithania) – החלק האוסטרי של אוסטרו־הונגריה למעט חבל הסודטים ודרום טירול (10 בספטמבר 1919).
על־פי המעצמות המנצחות, הסיבה העיקרית לפרוץ המלחמה הגדולה הייתה המיליטריזם הגרמני, ולכן מנסחי ההסדר בגמר המלחמה ביקשו ליצור מאזן כוחות חדש במרכז אירופה, כזה שימנע מגרמניה לשוב ולהפוך למעצמה.
עקב כך נמנעה מאוסטריה האפשרות להתאחד עם הרפובליקה הגרמנית החדשה ובאופן סמלי אף נאסר עליה להיקרא בשם שבחרה לעצמה – "אוסטריה הגרמנית".
הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אג'ריה או אג'ריה א.א.ס.ס.ר הייתה רפובליקה אוטונומית סובייטית סוציאליסטית בתוך גאורגיה הסובייטית, ונוסדה ב-16 ביולי 1921. לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 היא הקימה את הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה של גאורגיה.
אחרי כיבוש זמני על ידי הטורקים ויחידות בריטיות בשנים 1918–1920, אג'ריה אוחדה עם גאורגיה בשנת 1920. לאחר קונפליקט צבאי קצר במרץ 1921, הממשלה באנקרה העבירה את השטח לגאורגיה על פי פיסקה 6 להסכם קארס על בסיס ההבנה כי גאורגיה מתחייבת לתמוך באוטונומיה של האוכלוסייה המוסלמית של המחוז.
רוסיה הסובייטית ייסדה את האוטונומיה האג'רית ב-16 ביולי 1921 בהתאם לפיסקה זו.
מאחורי ההסכמה הרוסית עמדה הכוונה שלא לאפשר לגאורגיה שליטה מלאה על נמל הים השחור, בתומי, וניסיון לחזק את הנטיות הקומוניסטיות של האג'רים המוסלמים המתגוררים בטורקיה.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של מולדובה הייתה רפובליקה אוטונומית בתחום הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בין שתי מלחמות העולם.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, החליטה בֵּסָרַבְּיָה על איחוד עם רומניה חרף תביעותיה של ברית המועצות.
ברית המועצות, שרצתה לאותת על תביעותיה לשטח בסרביה, הקימה ב-7 במרץ 1924, בתחום אוקראינה, ישות אוטונומית מולדובנית מתוך שאיפה שבבוא היום הישות תאוחד עם בסרביה.
לפי הגרסה הסובייטית, העם המולדובני דיבר שפה שונה מהשפה הרומנית, השפה המולדבית.
לפי הגרסה הרומנית המולדובנים הם רומנים שמדברים תת-ניב של רומנית.
החבל האוטונומי כלל את חבלי טרנסניסטריה של רפובליקת מולדובה ועוד שמונה נפות מאזור אודסה.
בירת החבל הייתה העיר באלטה, שטחו היה 8,100 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו, בשנת 1926, 572,339 תושבים, 277,515 אוקראינים, 172,419 מולדובנים, 48,868 רוסים, 48,564 יהודים ומספרים קטנים יותר של פולנים, גרמנים, בולגרים ואחרים.
בשנת 1940, בעקבות האולטימטום הסובייטי לרומניה סופחה בסרביה לברית המועצות.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של מולדובה פורקה כשהחלק המערבי יחד עם בסרביה יוצרים את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית, והחלק המזרחי, כולל הבירה באלטה, סופח ללא אוטונומיה לאוקראינה.
הרפובליקה האיטלקית (באיטלקית: Repubblica Italiana – שם זהה לרפובליקה האיטלקית של ימינו שקמה ב-1946) הייתה רפובליקה קצרת ימים שהתקיימה בין השנים 1802–1805 בצפון שטחה של איטליה כיום – באזורי לומברדיה ורומאניה (כיום חלק מאמיליה-רומאניה).
הרפובליקה הוקמה על ידי נפוליאון בונפרטה ונתמכה על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
הרפובליקה האיטלקית הייתה יורשתה של הרפובליקה הציסאלפינית, אשר שינתה את חוקתה על מנת לאפשר לקונסול הראשון של צרפת – נפוליאון בונפרטה להפוך לנשיא הרפובליקה.
הרפובליקה כלל את אותם אזורים שהרכיבו את הרפובליקה הציסאלפינית, בעיקר לומברדיה ורומאניה.
מילאנו הייתה עיר הבירה, המרכז המרכזי עם 124,000 תושבים בשנת 1764. המדינה הייתה משגשגת למרות הביזה שחוותה במאות הקודמות.
כלכלתה התבססה על חקלאות דגנים וגידול בקר, בתוספת תעשיות קטנות משגשגות, בעיקר ייצור משי.
דגל הרפובליקה האיטלקית שמר על שלושת הצבעים הלאומיים האיטלקים-מילאנזיים, אך עם דפוס חדש, פחות מהפכני.
סמל הרפובליקה צוין בצו ב-13 במאי 1802. הסכם ידידות ומסחר עם הרפובליקה של סן מרינו נחתם ב-10 ביוני 1802, וקונקורדאט עם הכס הקדוש ב-16 בספטמבר 1803.
הממשלה הקימה את המשמר הלאומי של איטליה, ז'נדרמריה לאומית ומשטרת כספים; השיטה המטרית הונהגה ותוכנן מטבע לאומי, אם כי מעולם לא הוטבע בעידן הרפובליקאי.
בשנת 1805, לאחר מתן התואר "קיסר צרפת" לנפוליאון, הוכתר נפוליאון גם כמלך איטליה והרפובליקה נהייתה לחלק מממלכת איטליה בה מלך נפוליאון כמלך, ובנו החורג אז'ן דה בוארנה כמשנה למלך.
הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה או אבחזיה אסס"ר הייתה רפובליקה סובייטית אוטונומית של ברית המועצות בתוך גאורגיה הסובייטית.
הרפובליקה היא למעשה אבחזיה סס"ר אשר הורדה במעמדה, בשנת 1931, למעמד של רפובליקה אוטונומית, והתקיימה עד להתפוררותה של ברית המועצות וייסודה של הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה בסוף 1991 (כיום בגלות בטביליסי).
בשנת 1992 פרשו האבחזים מגאורגיה והקימו רפובליקה בדלנית משלהם.
בפברואר 1921 פלש הצבא האדום לגאורגיה והביא לקיצה את העצמאות קצרת הימים של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
בעקבות זאת הפכה אבחזיה בתקופה שבין 1921–1931, לרפובליקה סובייטית בשם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה (אבחזיה סס"ר).
ב-19 בפברואר 1931, הורדה אבחזיה סס"ר (אבחזיה הסובייטית), למעמד של רפובליקה סובייטית אוטונומית, תחת הרפובליקה הסובייטית של גאורגיה, בתקווה שזה יגן עלייה מפני נחת ידו של סטלין גאורגי במוצאו וראש הק.ג.ב.
של לברנטי בריה, שאף הוא ממוצא גאורגי.
בתקופת שלטונו (משנת 1924) נקט סטלין במדיניות של דיכוי כלפי מיעוטים שונים ברחבי ברית המועצות כולל האבחזים.
הסיבה להפיכת אבחזיה סס"ר לרפובליקה אוטונומית הייתה כדי לא להיות כפוף ישירות למרותו של סטלין אלא לרפובליקה הגאורגית.
בתחילה כחלק מהרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז עד שנת 1936 ולאחר מכן תחת גאורגיה סס"ר.
אף על פי שאין תמימות דעים בכך, הדעה הרווחת בקרב החוקרים היא כי אמצעי הדיכוי בהם נקט בריה כלפי האבחזים כללה הריגת חלק גדול מהאינטליגנציה שלה, הפיכת השפה הגאורגית לשפת הלימוד בבתי הספר ועידוד הגירה של גאורגים בעיקר ושל רוסים, ארמנים, אוקראינים ואחרים כדי לשנות את המאזן הדמוגרפי לרעת האבחזים.
בשנת 1937 הרגיש סטלין חזק מספיק לערוך משפט פומבי כנגד מבצעי שני ניסיונות התנקשות כנגדו מספר שנים קודם לכן.
שניהם בוצעו על ידי גאורגים במוצאם.
הניסיון הראשון התרחש בשנת 1933 והשני בשנת 1935. המבנה הגדול של התיאטרון הלאומי בסוחומי שימש כבית המשפט הפומבי בו נשפטו 47 איש למול נציגי תקשורת מכל הקווקז.
התובע במשפט זה היה נשיא הרפובליקה האבחזית נסטור לאקובה, והנאשמים הואשמו בקנוניה לביצוע התנקשות בסטלין.
הקושרים היו סוכנים סודיים של סטלין שהתאכזבו ממדיניותו.
הם פתחו באש, מוקדם מדי כפי הנראה, עם כניסתו של סטלין לפיצונדה, אולם הוא הצליח להימלט למקום מבטחים.
ניסיון ההתנקשות השני אירע בעיר גגרה בשנת 1935, על ידי קבוצת פקידים רשמיים בולטים של המפלגה הסובייטית.
באבחזיה, כמו במקומות אחרים בהם הונהגה השיטה, גרם הדבר להתמרמרות, במקרה זה של הרוב הגאורגי.
בין השנים 1955–1972 השתמשו הגאורגים הסובייטים במדיניות דצנטרליזציה וקידמו את הפקידים שהיו ממוצא אתני גאורגי.
מספרם של האבחזים בשלטון האוטונומיה הלך וקטן.
בנוסף לכך יצרו יזמים גאורגים מפעלים שתוצרתה כולה לא נרשמה בספרים.
בשנת 1972 הובילה המדיניות הכלכלית הגאורגית המושחתת והלא יעילה למינויו של אדוארד שוורדנדזה כמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית בגאורגיה.
שוורדנדזה שהתקדם בדרגות בקומסומול (תנועת הנוער הקומוניסטי), הפך למזכיר הראשון של המפלגה בשנת 1961. משנת 1964 ועד ל-1972 פיקח שוורדנדזה על המדיניות הגאורגית מתפקידו כשר החוות של ברית המועצות וצבר מוניטין של פוליטיקאי מוכשר ונקי כפיים.
ניסיון של השלטון המרכזי במוסקבה לשנות את השפה הרשמית בגאורגיה לרוסית, הביא ב-14 באפריל 1978 להפגנות סוערות בטביליסי.
ניסיון זה לא צלח, אולם מצד שני מחו מנהיגי המפלגה הקומוניסטית באבחזיה כנגד "הכניעה ללאומנות הגאורגית" ותבעו כי האוטונומיה שלהם תועבר לשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
התביעה נדחתה, אולם נעשו מספר ויתורים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים.
נערכו שינויים בייצוג האתני של נציגי המחוז.
67% מהמשרות הממשלתיות הוקצו לטובת נציגים ממוצא אבחזי ייצוג שהיה פי 2.5 מחלקם היחסי באוכלוסייה (בהתאם למפקד האוכלוסין הסובייטי משנת 1989).
המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית באבחזיהשם התחלה סיוםולדימיר לדרידזה1931ינואר 1936אלכסיי אגרבהינואר 1936פברואר 1937קיריל באצ'ווידזהפברואר 19371940מיכאיל ברמידזה19401943אקקי מגלאדזה19431951שותא גטידזה19511953י.
טרבה19531955אותר גוסירידזהינואר 1956פברואר 1958מיכאיל הגאז'בהפברואר 1958ספטמבר 1965ולריאן קובאצ'ידזהספטמבר 19651975ואלרי צ'ינתבה1975פברואר 1978בוריס אדלייבהפברואר 19786 באפריל 1989ולדימיר צ'ישבה6 באפריל 19891990
האבחזים שהתנגדו למהלך חששו כי הכרזה על עצמאות גאורגיה תוביל לחיסול האוטונומיה האבחזית, וטענו כי אבחזיה כבר התבססה כרפובליקה סובייטית נפרדת.
ב-18 במרץ 1989 התקיימה אספה שנקראה מאוחר יותר אספת ליחני בה הביעו אלפים אחדים של אבחזים את רצונם לפרוש מגאורגיה ולהשיב על כנו את מעמדה העצמאי כפי שהיה בתקופת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה (1922-1931), קרי רפובליקה עצמאית במסגרת קונפדרטיבית.
בתגובה לכך נערכו ב-9 באפריל של אותה שנה הפגנות סוערות בטביליסי שפוזרו בכוח על ידי הסובייטים בהם נהרגו אזרחים.
ה-9 באפריל נקבע מאוחר יותר בשנת 1991 כתאריך היווסדה של הרפובליקה של גאורגיה.
בסופו של דבר הוביל הוויכוח, ב-16 ביולי 1989, למאורעות אלימים בסוחומי.
מאוחר יותר, ב-31 במרץ אותה שנה, החרימו רוב הלא-גאורגים משאל העם על עצמאות גאורגיה, שזכה לתמיכה גורפת של רוב אוכלוסיית גאורגיה.
תוך זמן קצר נאלץ גמסחורדיה להתמודד מול אופוזיציה חמושה תחת הנהגתו של תנגיז קיטובאני, שהכריחה אותו להימלט מגאורגיה בינואר 1992, לאחר ההפיכה.
ב-21 בפברואר 1992 הודיעה, המועצה הצבאית השלטת בגאורגיה, על ביטל החוקה הסובייטית והחזרת חוקת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה משנת 1921. אף על פי שהחוקה החדשה לא אמרה זאת, פירשו אבחזים רבים את ההודעה כביטול מעמד האוטונומיה.
בינתיים חיזק המנהיג האבחזי ולדיסלב ארדזינבה, את קשריו עם חסידי הקו הנוקשה בפוליטיקה הרוסית והאליטה הצבאית של רוסיה והכריז כי הוא מוכן למלחמה כנגד גאורגיה.
הרפואה הוא כתב עת מדעי בתחום הרפואה, היוצא לאור מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל אחת לחודש מאז שנת 1924. כתב העת מפרסם מאמרים פרי עטם של רופאים וחוקרים בישראל, הכוללים נושאים עדכניים וחדשות בתחומי הרפואה השונים, מהארץ ומהעולם.
הגיליון הראשון של "הרפואה "ראה אור באפריל 1920 (ניסן, תר"פ).
לאחר הופעת הגיליון הראשון הופסקה מסיבה בלתי ברורה הופעתו למשך 4 שנים והיא חודשה באפריל 1924 (ניסן, תרפ"ד).
כתב-העת "הרפואה" עשה דרך ארוכה מאז היווסדו, בשנת 1922, בידי ד"ר יוסף צבי שטיין, יושב ראש ההסתדרות הרפואית בזמנו.
ב-1924 עברה העריכה לידי פרופ' יעקב דולז'נסקי, שהיה הכירורג הראשי של בית החולים ביקור חולים בירושלים.
אחרי מותו, ב-1928 חזרה המערכת לתל אביב והעורך היה ד"ר דוד אריה פרידמן, רופא עיניים מתל אביב שהיה גם סופר, מבקר, בלשן ועורך.
אחרי מותו ב-1957, נבחר רופא הילדים פרופ' שמעון רוזנבאום לעורך ראשי וד"ר ישראל סום לסגנו.
לאחר מותו של פרופ' רוזנבאום ב-1968 עברה העריכה לידי ד"ר ישראל סום, שכיהן בתפקידו זה עד למותו, ב-1984. אחרי מותו של סום נבחר לעורך ד"ר יעקב רותם.
חבר מערכת בולט היה ד"ר יהודה לייב רוקח שהיה חבר מערכת "הרפואה" במשך כ-28 שנה, בנוסף למאמרים רבים שפרסם, פרסם ב"הרפואה" כ-1,500 סיכומים מהספרות הרפואית העולמית שפורסמו בין השנים 1950-1920
העורך הנוכחי של כתב העת הוא פרופ' יהודה שינפלד, עורך המשנה הוא פרופ' שוקי שמר וסגן העורך פרופ' גד קרן.
מאז הופעתה של הרפואה בצורת דו-שבועון בימי מלחמת העולם השנייה, באפריל 1941, היא הודפסה על נייר עיתון.
ממאי 1967 הפורמט שונה, והרפואה הוגשה לקוראים מודפסת על נייר נטול עץ..
הרפגוס, (המאה ה-6 לפנה"ס) היה מצביא מדי ששרת את אסטיאגס מלך מדי, אולם בגד בו וסייע לכורש מלך פרס.
חייו של הרפגוס אפופים בערפילי האגדה.
המקור היחיד אודות חייו הוא ההיסטוריון היווני הרודוטוס, שחי מאה שנה לאחר מכן, וכתביו נחשבים לרוב למפוקפקים.
הרפגוס היה הנאמן ביותר מבין אנשיו של אסטיאגס מלך מדי.
והוא אף רומז על כך שהיה קרוב משפחתו.
אסטיאגס שבתו מנדנה עמדה ללדת, חלם חלום בו ראה שנכדו יסכן את ממלכתו.
ועל כן מיד כשנולד הפעוט נתן אותו להרפגוס והורה עליו להרוג אותו.
הרפגוס לקח את הילד לביתו אולם לא רצה להרוג אותו כיוון שחשש מנקמתה של מנדנה.
על כן לקח את הילד לאיכר בשם מיתרידטס וציווה עליו להרוג אותו.
אולם אשתו של מיתרידטס קינו החליפה אותו בבנה שלה שמת כבר, והיא ובעלה גידלו את הילד שגדל להיות כורש.
יום אחד כאשר כורש שיחק עם חבריו, הוא פצע את אחד מהם שהיה בן אצולה.
אביו של הפצוע לקח את כורש ומיתרידטס למשפט בפני המלך.
המלך לתדהמתו גילה שהנער דומה לו מאוד.
הוא חקר בעינויים את מיתרידטס שהודה לבסוף שאכן הנער אינו בנו שלו.
המלך קרא להרפגוס שהודה שאכן לא הרג במו ידיו את כורש.
אולם אמר שהיה בטוח שהילד מת כיוון שראה את גופתו.
אסטיאגס העמיד פנים כאילו סלח, אולם בפועל רצח את בנו של הרפגוס והכין תבשיל מבשרו.
הרפגוס עבר בשתיקה על המעשה, וכורש נשלח לאנשאן אל אביו כנבוזי הראשון.
כאשר בגר כורש שלח לו הרפגוס איגרת וקרא לו להתמרד נגד סבו.
את האיגרת הוא הטמין בתוך גופת ארנב מת.
כורש קרא את האיגרת ובעזרת אביו ארגן התקוממות של הפרסים נגד המדיים.
אסטיאגס בסכלותו הפקיד על הצבא את הרפגוס אולם הרפגוס כצפוי ערק עם מרבית הצבא לצבאו של כורש במהלך קרב על העיר פסארגדה, אלו שלא ערקו נהרגו.
לאחר עוד כמה קרבות קצרים כבש כורש את מדי ולקח בשבי את אסטיאגס.
מרבית הסיפור הוא קרוב לוודאי אגדה.
אם כי הבגידה של הרפגוס היא ככל הנראה אמת, כיוון שבכרוניקה של נבונאיד נכתב:
בהמשך סייע הרפגוס לכורש במהלך מלחמתו בקרויסוס מלך לידיה.
הוא הציע לכורש להציב את חיל גמלים שלו מול חיל הפרשים הלידי שנודע באיכותו.
הסוסים נבהלו מריח הגמלים ונסוגו.
מאוחר יותר לאחר דיכוי המרד של פקטיאס, יצא המפקד הפרסי מזרס למסע באסיה הקטנה במטרה להעניש את בעלי בריתו של פקטיאס.
אולם הוא חלה ומת והרפגוס החליף אותו.
הוא החל לכבוש את ערי איוניה.
על פי הרודוטוס, הרפגוס הסכים שהתושבים יהרסו רק אחד ממבצריהם.
אולם הם הערימו עליו ונמלטו דרך הים.
תושבי טאוס נמלטו באופן דומה.
שאר הערים ניסו להתגונן אולם נכשלו, מלבד מילטוס שהשתעבדה מרצון.
מרבית קאריה נכבשה גם היא ללא קרב.
אולם כאשר ניסה לכבוש את ליקיה לקחו תושבי אחת הערים את בניהם, נשיהם, עבדיהם, ורכושם, והעלו אותם באש.
לאחר מכן נלחמו נגד הפרסים עד שמתו כולם.
מכאן ואילך לא ידוע דבר על הרפגוס.
הרפובליקה האוטונומית של קרים (באוקראינית: Автономна Республіка Крим, ברוסית: Автономная Республика Крым, בטטרית של קרים: Qırım Muhtar Cumhuriyeti) הייתה רפובליקה אוטונומית שהתקיימה בשנים 1991–2014 במסגרת אוקראינה, החל משנת 1992 ללא המילים "סובייטית סוציאליסטית".
בפועל היא הפסיקה להתקיים עם סיפוח חצי האי קרים בפברואר-מרץ 2014 על ידי הפדרציה הרוסית.
הרפובליקה כללה את כל שטחה של חצי האי קרים מלבד העיר סבסטופול שנהנתה ממעמד מיוחד ונפרד.
חצי האי קרים שוכן בצפון הים השחור.
בשנת 2013 אוכלוסיית המדינה האוטונומית הייתה לערך 1,970,000 תושבים.
הרפובליקה האוטונומית של קרים הוכרזה בהחלטת המועצה העליונה של אוקראינה בספטמבר 1994 על בסיס "הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של קרים" שקמה בפועל ב-12 בפברואר 1991 בעקבות משאל העם מ-20 בינואר 1991.
ב-6 במאי נקראה הרפובליקה האוטונומית של קרים.
בסוף פברואר 2014 היא נכבשה על ידי כוחות צבאיים רוסיים ובדלנים אוקראינים פרו-רוסים.
ב-11 במרץ 2014 הפרלמנט של קרים הכריז על עצמאות תחת השם "הרפובליקה של קרים".
בנסיבות החדשות ב-16 במרץ 2014 התקיים משאל-עם שאישר את האיחוד מחדש של חצי האי קרים עם רוסיה.
חוקיות משאל העם לא הוכרה על ידי ממשלת אוקראינה ולא זכה בהכרה בינלאומית רחבה.
רוסיה ועוד 17 חברות באו"ם הכירו את קרים כחלק מהפדרציה הרוסית, בעוד אוקראינה רואה בחצי האי עדיין חלק אינטגרלי ממנה, עמדה שנתמכת על ידי רוב הקהילייה הבינלאומית.
ב-27 במרץ 2014 העצרת הכללית של האו"ם החליטה להכיר בשלמותה הטריטוריאלית של אוקראינה בגבולות המוכרים שלה עד שנת 2014 (החלטה 68/262 של העצרת הכללית של האו"ם).
בעד ההחלטה הצביעו 100 מקרב 193 מדינות, בעוד 11 התנגדו, 58 נמנעו ו-24 לא השתתפו בהצבעה.
מבחינת אוקראינה (בהתאם לחוק האוקראיני שנחקק ב-15 באפריל 2014) קרים, לרבות הרפובליקה האוטונומית שלה והעיר סבסטופול, בעלת המעמד המיוחד, נחשב "שטח כבוש זמנית" על ידי רוסיה.
גם בשנים 1994–2014 העיר סבסטופול הייתה יחידה מנהלית נפרדת משאר חצי האי קרים ונהנתה ממעמד מיוחד, בדומה לעיר הבירה של אוקראינה, קייב.
אחרי סיפוחה לרוסיה היא המשיכה להיות נפרדת מהרפובליקה של קרים ביחידה הנקראת "עיר פדרלית" כששתי היחידות הטריטוריאליות הרכיבו יחדיו את מחוז קרים של הפדרציה הרוסית, שבוטל אומנם, אך נותרו חלק מרוסיה.
בפועל החל ממרץ 2014 איבדה אוקראינה את השליטה הממשית בשטח חצי האי קרים.
מבחינת השלטון האוקראיני מחולקת הרפובליקה האוטונומית של קרים ל-10 מחוזות משנה.
הרעשנים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מונפשת, מסוגת קומדיה, שנוצרה על ידי האנימטור כריס סאבינו עבור ערוץ ניקלודיאון.
הסדרה מתמקדת בחיי היום-יום של משפחת רעש, בהרפתקאות וריבים שגורמים לבלגן.
הסדרה מתרחשת בעיר במישיגן בשם רויאל וודס המבוססת על מקום מגוריו של סאבינו בילדותו.
ניקלודיאון פרסמו שני פרקים ראשונים של הסדרה היישר לאתר שלהם, ולאחר מכן, הסדרה שודרה לראשונה ב-2 במאי 2016. עונתה השנייה של הסדרה עלתה מאז תחילת הסדרה בעוד עונתה השלישית עדיין משודרת.
יצא סרט בשם "סרט הרעשנים" ב-2020 יצא סרט לייב אקשן בשם "הכי הרעשנים: חג המולד".
יצאו וולוגים (וידאו-בלוגים) של הרעשנים, בכיכובם של לינקולן ורוני-אן ל"יוטיוב".