tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב ד"ר גרוזמן פרסם החל מסיון תשכ"ט (1969) עשרות רבות של מאמרי מחקר ומאמרי עיון בספרות התלמוד ובתנ"ך.
המאמרים מוסבים על הלכות, תופעות לשוניות, מנהגים, אירועים, אגדה, תפילה ועוד.
מקום מיוחד תופס הסיפור החסידי במאמריו, אולם אלה, בניגוד למאמרי מחקר ועיון, פורסמו רק בקבצים חסידיים היוצאים לאור במגזרים אלה.
על חטא ותשובה – 50 שיחות על נושאי חטא ותשובה
על המועדים – 50 שיחות על חגי ישראל
על פרשת השבוע – שיחות עיון בפרשיות השבוע (2 כרכים)
מאיר אבות – 50 שיחות על פרקי אבות
קרא שמיטה – 50 שיחות בנושא שנת השמיטה
שיח מאיר – מאמרי עיון קצרים על הגדה של פסח
הגדת הוסיאטין – מתורתם של אדמור"י בית הוסיאטין על הגדה של פסח
מפנקסו של מרצה – עשרות סיפורים ומאורעות שהתרחשו במסגרת עבודתו כמרצה
אמרו צדיק – סיפורי מופת של אדמור"י בית הוסיאטין
כחותם על ליבי – על האדמו"ר ר' אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה
ראיתי צדיק – אלבום בית אדמור"י הוסיאטין – מלווה במאמרים, עובדות וצילומים
תולדות יעקב – תולדותיהם של רבי יעקב פרידמן האדמו"ר השלישי לבית הוסיאטין ובנו רבי יצחק פרידמן מהוסיאטין האדמו"ר הרביעי
הייתי תלמיד בישיבת חברון – זכרונות מתקופת לימודו בישיבת חברון בין השנים תשי"ב - תשי"ח
שפרה - תולדותיה ומעשיה של שפרה גרוזמן
מאיר קלמנסון (נולד בכ"ב בטבת תש"ן, 19 בינואר 1990), הידוע בשם הבמה שלו מאיר קיי, הוא אושיית רשת ומפיק אמריקאי-יהודי.
קלמנסון נולד בברוקלין, ניו יורק, וגדל בניו הייבן, קונטיקט.
את הקריירה שלו ביוטיוב התחיל במרץ 2010 כשהעלה את סרטונו הראשון "Bubby Luba's Song", בהשראת סבתו.
מאז, בעידוד חבריו, המשיך קלמנסון להעלות סרטונים לאתר.
סרטוניו, אשר זכו למאות מיליוני צפיות, מתאפיינים בעידוד נתינה, חסד, הכרת הטוב והפצת שמחה.
נכון למרץ 2024 לערוץ היוטיוב שלו רשומים 331,000 משתמשים.
הסרטונים שהעלה צברו למעלה מ-400 מיליון צפיות ברשתות החברתיות.
ב-2014 העלה את הסרטון "High Five New York (כִּיף ניו יורק)", בו הוא רץ ברחובות ניו יורק ונותן כיף לאנשים שהרימו את ידיהם כדי לתפוס מונית.
הסרטון הפך לוויראלי וצבר למעלה מ-2.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
בשנת 2017 הפיק את הווידאו קליפ לשירו של בני פרידמן, עברי אנכי, שצבר 27.5 מיליון צפיות, נכון למרץ 2024.
בספטמבר 2020 הוציא סינגל משלו בשם "Great Day".
ב-2023 השתתף בקליפ לשיר עבודת הלב של איציק דדיה ואריה קונסטלר.
הרב מאיר צובירי (ה'תרע"ו, 1916 – ט"ז בשבט ה'תשנ"ה, 17 בינואר 1995), המכונה גם מארי מאיר, היה מחשובי רבני צנעא, כיהן כרבה הספרדי הראשון של גדרה במשך 33 שנים.
מאיר צובירי נולד בצנעא שבתימן בשנת תרע"ו, 1916 לישראל ונעמה (Nameh).
בילדותו למד אצל הרב אלעזר קורח ובבחרותו היה אחד מבכירי תלמידיו של הרב סעיד אלעזירי, בישיבת בית אלאוסטא.
יחד איתו למדו הרב יחיא אלשיך הלוי, הרב יוסף צובירי והרב חיים חובארה.
הארבעה היוו חבורת תלמידי חכמים דומיננטיים שפעלו יחד לחזק את שמירת התורה בצנעא ולימים גם בקהילותיהם בארץ ישראל.
בהיותו כבן 14 הוסמך כשוחט ובהמשך החל לעבוד לפרנסתו כסופר סת"ם, והיה בקיא גם בעיבוד העור ובהכנת הדיו כמקובל בקהילתו מדורי דורות.
הרב מאיר צובירי התחתן עם נעמי, ביתו של רבה הראשי של תימן, הרב יחיא יצחק הלוי ואחותו של הרב חיים יצחק הלוי.
בגיל 21 הוריו כיבדו אותו להיות מוהל לאחיו הצעיר שנולד.
לאחריו, מל הרב מאיר צובירי למעלה מאלף מילדי ישראל הן בתימן והן בארץ ישראל, כמנהגם של רבני תימן עשה זאת בחינם, גם כשהדבר היה כרוך בנסיעות ועבודה בתנאי מזג אוויר קשים.
שניים מאחיו, שלום ועזרא, עלו לארץ ישראל כבר בהיותם בני 17 בלא שנטלו רשות מאביהם, בשנים 1936 ו-1939 בהתאמה.
מן הארץ שלחו השניים כסף למשפחה ולימים גם סרטיפיקטים שאפשרו לאב ולעוד בני משפחה לעלות לארץ בשלהי שנת 1943. את העלייה לארץ ביצעו רגלית, דרך ד'מאר, קעטבה עד עדן.
לאחר שלושה חודשים הגיעה המשפחה למחנה העולים עתלית.
הרב מאיר צובירי נותר בצנעא ובקיץ התש"ז, 1947 מינו אותו רבני צנעא לראש בית הכנסת אלחג'אג'י בצנעא.
תחת ניהולו שוקם מצבו הכספי, נוצרה יתרת זכות ובהנהגתו נכנס בית הכנסת לתהליך שיפוץ
בשנת התש"ט (1949) הגיע לארץ ישראל בין עולי מבצע על כנפי נשרים ושוכן עם משפחתו במעברת שבות עם (מעברת בית ליד).
כבר עם הגעתו לארץ ישראל עמד על משמרת קיום הדת גם במחנה העולים, וכאשר הבחין בחיילת מלמדת יהדות לילדי העולים נכנס לאוהל והחליף אותה, ועמד על שלו גם כאשר מנהל המחנה מחה על כך.
עקב מנהיגותו הבולטת התבקש הרב צובירי להכין את ילדי המעברה לטקס קבלת פנים לנשיא חיים ויצמן שהגיע לביקור במעברה.
מן המעברה עלה עם משפחתו לירושלים והחל ללמוד בבית מדרשו של הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל בעיר.
לאחר סיור שערך הרב עוזיאל במקומות יישוב של עולים חדשים אמר לרב צובירי שעולי תימן בגדרה ביקשו למנות להם רב מרבני תימן ובהכירו את סגולותיו והנהגותיו הפציר בו לקחת על עצמו את התפקיד.
אף על פי שחלומו ללמוד תורה בירושלים כבר התגשם החליט לקבל את הצעת הראשון לציון עוזיאל לאחר התלבטות וחלופת מכתבים עם רבנים ופקידים בכירים שהבטיחו את תנאי העסקתו.
בסיוון התשי"א (יוני 1951) החל לשמש כרבו של כפר אוריאל הידוע גם ככפר העיוורים הצמוד לעיירה גדרה.
בסמוך לכך פנה אליו הרב כתריאל פישל טכורש מרבני המזרחי, שהיה ממייסדי חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי לפרוס חסות תורנית גם על ישובי הסביבה בהם נמצאות קהילות של עולים בני עדות המזרח במסגרת יוזמה שנקראה אימוץ יישובים.
הרב צובירי ביקר במסגרת זו ביישובים רבים ברדיוס של 30 קילומטר מגדרה.
ובהם המושבים בית עריף, נווה מבטח, חדיד, תלמי מנשה, קידרון, משגב דב, ביצרון, חצב, רווחה וכן בשלוש המעברות שנפרסו ליד הכפר הערבי הנטוש מסמיה.
בתחילת דרכו וכן במשך שנים לא מעטות לא הוסדר מצבו הכלכלי.
במקביל לעבודתו בתחומי רבנות דאג גם לרווחתם החומרית של תושבי המקום ובין השאר קידם חיבור שכונה לרשת החשמל, סלילת כבישים, ניהל תכתובת עם שר המשפטים פנחס רוזן בנושא עינוי דין בתהליכים משפטיים, קביעת תחנות אוטובוסים בשכונות מרוחקות ועוד.
הקמת חברא קדישא לעדות המזרח בגדרה
לאחר שמשפחה מבני עדתו נתקלה בדרישה לתשלום על מנת לקבור תינוק שנפטר החליט הרב צובירי לקברו מעבר לתחום שליטת החברא קדישא הקיימת, ובכך פרץ דרך לקבורה בחלקה נוספת.
הוא גייס כספים מבני קהילתו, הרחיק קברים זה מזה וכך הרחיב את גבולות החלקה החדשה.
את השטח החדש מיפה במדויק בעזרת שלמה בנו, מספר שורות וקברים, בנה בית טהרה וסככת הלוויות.
הכלל שתבע היה שכל השירותים הללו יסופקו לתושבים ללא כל קבלת תשלום או טובת הנאה.
כל זאת במקביל לניחומי אבלים וסעד למשפחות שיקירם נפטר, כולל התלוות לצוות המבשרים למשפחות על חללי צה"ל.
במהלך שנות רבנותו ענה עשרות תשובות הלכתיות לשואליו, וכתב דרשות ומאמרים תורניים רבים.
הקמת המועצה הדתית וישיבת אור ציון בגדרה
הרב צובירי ארגן את בני המקום שתמכו בכך, ולאחר פעולה מול הרשויות המקומיות והארציות יזם והקים גוף בן תשעה חברים שהוא עמד בראשו, שהיווה את המועצה הדתית של גדרה.
בשנת התשכ"ט (1969) יזם את הקמתה של הישיבה הראשונה לפנסיונרים בישראל, ישיבה בשם "אור ציון לזקנים לעמלי תורה" במטרה לתת תעסוקה תורנית אינטלקטואלית לאנשים שסדר יומם שוב אינו עמוס לאחר שרבים יצאו לפנסיה או פוטרו.
הוא השיג תקציבים מגורמים ממשלתיים ומקומיים לשם מתן מלגות ללומדים ולמלמדים כמו גם לארוחות לבני הישיבה המבוגרים, ונוצר תור של ממתינים להצטרף ללומדי בישיבה.
לפני החגים חילק למלמדים וללומדים תלושים לקבלת מצרכי מזון.
הרב צובירי היה נשוי לרבנית נעמי צובירי שנפטרה ממחלה בשנת תשכ"ח, 1967, לשניים נולדו שבעה ילדים.
בשנת 1989 הוענק לו על ידי המועצה המקומית בגדרה תואר יקיר העיר.
לאחר שנים רבות בהן כיהן כרב העיר חלה, וכאשר ראה שמחלתו מקשה על תפקודו כרב המקום ביקש למנות לו מחליף.
לאחר כ-12 שנות מחלה נפטר ונקבר בבית העלמין בגדרה.
לזכר פועלו כרבה הספרדי של גדרה קראה המועצה על שמו רחוב במקום בו החלה כהונתו, היכן שהיה "כפר עיוורים".
ר' מאיר צבי פרידלנדר נולד בעיר בונהאד.
רבו המובהק היה רבה של בוניהאד - הרב צבי הירש הלר וכן למד אצל הרב אהרן שפיץ מהעיירה האליטש.
הוא נעשה למורה צדק בעיר הולדתו בוניהאד ובשנת תק"צ (1830) נתקבל להיות רבה של שוראני בה כיהן עד סוף ימיו.
קשרי מכתבים היו לו עם גדולי דורו ובראשם החתם סופר שמזכיר אותו בספר תשובותיו ומכנהו "המאור הגדול".
עם תחילת הפולמוס ביהדות הונגריה מה שלימים הוביל לקרע ביהדות הונגריה עמד הרב פרידלנדר בצד האורתודוקסיה שמחתה על כל שינוי במסורת היהודית לשיטתה, והיה בין המצדדים בהיפרדות מהזרמים הליברליים.
הבת גיטל נישאה ליצחק אדלר - סבו של הרב יוסף אדלר מטורדא, שעלה לארץ.
הבת ליבא נישאה לאלעזר בראך, אביו של הרב שאול בראך.
הבת קלעריל נישאה ליהודה בראך,אביו של שמואל בראך אבד נירמאדא אחיו של בעל אחותה.
עם פטירתו נישאה לרב חיים צבי מנהיימר מאונגוואר.
הבת שרה נישאה לר' אברהם וורטהיימר.
שרד את השואה ונפטר בבני ברק.
בת שנישאה לעשיר בשם עהרנפלד.
בנוסף היו לו שני בנים.
ספרו דרך ימה יצא לראשונה בוורנוב, בשנת תרצ"ו.
מהדורה מחודשת בצירוף ספרו של נכדו - הרב שמואל בראך, יצאה בברוקלין בתשנ"ט, ובו גם תולדות חייו.
מאיר פרץ (נולד ב-18 בנובמבר 1983) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
פרץ התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מ.ס.
בעונת 2003/2004 הושאל להפועל רמת השרון מהליגה הארצית.
פרץ, היה שותף לעלייה של המועדון לליגה הלאומית בסיום העונה.
ב-2 באוקטובר 2004, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במ.ס.
אשדוד, בניצחון 0-4 נגד בני יהודה.
ב-11 באוגוסט 2005, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בתיקו 2-2 נגד דומז'אלה במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
בקיץ , פרץ חתם בהפועל תל אביב.
ב-28 באוגוסט 2006, פרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד בני יהודה.
ב-7 באוקטובר 2007, פרץ הושאל לעירוני קריית שמונה.
בקריית שמונה, פרץ רשם רק שותף רק במשחק אחד בתיקו 2-2 נגד מכבי תל אביב.
בסיום העונה, פרץ חזר להפועל.
בינואר , פרץ חזר למ.ס.
ב-19 בנובמבר 2010, פרץ חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
ב-21 בספטמבר 2011, פרץ חתם במכבי יבנה מליגה א' דרום, עמה היה שותף לעלייה לליגה הלאומית.
בנובמבר , פרץ חתם בבית"ר יבנה עד לסיום העונה.
הרב מאיר קייזרלינג (בהונגרית: Meyer Kayserling; (הנובר) 17 ביוני 1829 – בודפשט, 21 באפריל 1905) היה רב, פילוסוף והיסטוריון הונגרי-גרמני.
כיהן כרב ראשי בשווייץ ובבודפשט.
אביו, אברהם קייזרלינג, היה סוחר.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בעיר הולדתו והמשיך את הכשרתו במדעי היהדות.
להשגת מטרתו הלך לישיבה של גרשון יהושפט בהלברשטאדט ולאחר מכן בניקולסבורג ובפרנקפורט.
כיוון שהוריו היו עניים מאוד ולא הצליחו לסייע לו בתקופת לימודיו קייזרלינג, עסק במתן שיעורי צרפתית ואנגלית.
מפרנקפורט עבר לפראג, שם למד אצל שלמה יהודה לייב רפופורט במשך שישה חודשים.
את לימודי התלמוד סיים למעשה בווירצבורג אצל הרב יצחק דב (זֶליגמן בֶּר) הלוי בַּמבֶּרגֶר.
שם קיבל את הסמיכה לרבנות, ואז (1851) נרשם לאוניברסיטת וירצבורג; בשנת 1853 היה סטודנט באוניברסיטת הומבולדט של ברלין שם למד לימודי היסטוריה ופילוסופיה.
בעידודו של לאופולד פון רנקה, למד ספרדית והחל לצלול לתוך היצירות על יהדות ספרד.
כדי להמשיך את לימודיו הפילוסופיים עבר לאוניברסיטת האלה ובשנת 1856 השיג תואר דוקטור לפילוסופיה.
הוא היה כבר סופר ידוע כשהוזמן להיות רבם של יהודי שווייץ בשנת 1861. שם חיכתה לו עבודה עצומה: להילחם למען שוויון זכויות היהודים בשווייץ.
בחוברותיו ועלוניו תקף בחירוף נפש את המפלגה הדתית, הקלריקלית.
התוצאה של הטרדתו המתמדת הייתה לבסוף כי ביולי 1863 העניקה מועצת האומה ליהודים זכויות אזרחיות.
בשנת 1870 נענה להזמנת הקהילה היהודית של פשט להיות הדרשן והרב בקהילה, ומאז עד מותו פעל בבודפשט במשך 35 שנה.
בזכות היכולות שלו בתחום מדעי ספרד, הוא נבחר כחבר באקדמיה למדעים בספרד והיה חבר גם במספר חברות מדעיות זרות.
Monatsschrift של פרנקל (לייפציג, 1857–1868)
Israel Jahrbuch בפשט (1860. יוסף מנדלסון וגראף וילהלם משאומבורג-ליפה).
הוא כתב גם בכתב העת היהודי "שוויון" (Egyenlőség).
הנשך והיהדות; Wodianer, Bp., 1882
נשים יהודיות בהיסטוריה, ספרות ואמנות ; תרגום מריה רייזמן.
הרב מאיר צבי סטמבלר (נולד בתשל"ב) הוא יו"ר הקהילות היהודיות באוקראינה מטעם "הפדרציה של הקהילות היהודיות של אוקראינה" המשמשת כארגון הגג של הקהילות היהודיות במדינה.
בנוסף הוא משמש כאחד משלוחי חב"ד בדניפרו וייסד את הסמינר למורות 'בית חנה' בעיר.
סטמבלר נולד בשנת תשל"ב בשכונת קראון הייטס לרב יעקב ולדבורה סימה.
בילדותו עלתה המשפחה לישראל והוא למד בישיבות בירושלים, בלונדון ובמונטריאול.
בשנת תשנ"א, כאשר עוד היה תלמיד ישיבה, נפתחו שערי ברית המועצות ונוצרה האפשרות לפעול בגלוי עם היהודים המקומיים.
מספר ישיבות חב"ד בארצות הברית ובקנדה אישרו את נסיעתם של קבוצות בחורים למדינות ברית המועצות לשעבר לתקופה של שנה על מנת שיצטרפו לשלוחי הרבי מליובאוויטש המקומיים ויסייעו להם, והרב סטמבלר נשלח לדניפרו (בשמה הקודם דנייפרופטרובסק).
בפועל תקופת השליחות שלו נמשכה כשנתיים לבקשת רבה של העיר ושליח חב"ד הרב שמואל קמינצקי.
לאחר שנישא עם רעייתו לבית סלומון (ראשון לציון) ביקש ממנו הרב קמינצקי לעבור להתגורר בדנייפרופטרובסק באופן קבוע ולהצטרף לשלוחי חב"ד בעיר.
הזוג הצעיר שאל את הרבי מליובאוויטש וזכה למענה חיובי.
חתונתם התקיימה בראש חודש כסלו ה'תשנ"ד, וכבר בחג החנוכה היה הזוג בביתו בדנייפרופטרובסק.
בשנת תשנ"ה ייסד הרב סטמבלר את סמינר 'בית חנה', שתוך שנים ספורות צבר תאוצה והוציא תחתיו למעלה מאלף מורות בעלות הכשרה מקצועית עם תעודה המוכרת על ידי משרד החינוך האוקראיני ומשרד החינוך הישראלי.
הקמת הסמינר התרחשה בעקבות הצעתו של לוי לבייב לייסד סמינר להכשרת מורות יהודיות.
זהו המוסד היהודי היחיד במדינות ברית המועצות לשעבר ואחד הבודדים בעולם שנותן תואר MA ו-BA לתלמידיו.
המכון נכלל ברשת החינוך 'אור אבנר' והפך להיות עד מהרה להיות "הלב" של הרשת, כשהוא מכשיר כאמור למעלה מ-1,000 מורות שחלקן הגדול עובדות כיום במוסדות החינוך הרבים לסוגיהם השונים בכל מדינות ברית המועצות לשעבר, בישראל, בארצות הברית, קנדה ובכמה מדינות באירופה שבהן יש ריכוז של יהודים דוברי רוסית.
בשנת תשנ"ט, עם התמסדות הקהילות היהודיות במדינה ופריחתן, עלה הצורך להקים את איגוד הקהילות היהודיות במדינה והוא התבקש לעמוד בראשו.
במסגרת זו הוא דואג למאות הקהילות היהודיות הפזורות בכל רחבי אוקראינה ועומד בקשר הדוק עם כלל רבני הערים – רובם שלוחי חב"ד.
פעילותה מתמקדת בחמשה מוקדים עיקריים:
מאיר פרוינדליך (נולד ב-11 בנובמבר 1935) הוא צלם ישראלי.
הצילום המפורסם שלו, ביקור ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון בכותל, מוצג דרך קבע בבית העצמאות שבתל אביב.
פרוינדליך נולד בחיפה, בנם של מרטין (משה) פרוינדליך ומרגוט (פנינה) ריטרבנד, שעלו בשנת 1933 במסגרת העלייה החמישית מגרמניה.
גדל בכפר שמריהו ולמד במחזור הראשון של בית הספר היסודי ברנדייס בהרצליה.
לאחר שקיבל מצלמת "בוקסה" כמתנת בר מצווה החל לצלם ולפתח את התשלילים במעבדה שהקים בביתו.
את לימודי התיכון התחיל בקיבוץ מרחביה ובשנת 1950 עבר להתגורר בביתה של דודתו בחולון ולמד את מקצוע הצילום לדפוס בהוצאת א.
בשנת 1953 התגייס כצלם צבאי ביחידת ההסרטה של צה"ל והמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ולאחר שחרורו משירות סדיר המשיך לשרת במילואים כצלם עבור במחנה גדנ"ע ובמחנה.
במהלך מלחמת ששת הימים תיעד במצלמתו את הפריצה לעיר העתיקה וכיבוש הכותל המערבי והנציח את ביקורו של דוד בן-גוריון בכותל, צילום המוצג כיום בבית העצמאות שבתל אביב.
לאחר השירות הצבאי השתלב פרוינדליך כצלם דפוס שקע בעיתון דבר וכצלם סטילס בעיתון דבר לילדים.
הוא צילם את תמונות השער למוסף השבועי דבר השבוע ודבר לילדים.
הוא עסק כצלם דפוס אופסט בהוצאת הספרים מסדה, וכן שימש כמדריך לצילום דפוס אופסט של חברת פלווקו, נציגת אגפא בישראל.
הוא פרש מתפקידו בגיל 78, ולאחר מכן היה סוכן של חברת סיטקו עד גיל 83. כמו כן היה פרוינדליך חבר בהתאחדות הצלמים בישראל מאז שנות ה-70.
בשנת 1961 הוצג צילום שצילם בתערוכה בבית סוקולוב.
תערוכה ראשונה של צילומיו התקיימה בתחילת 1965 בחולון ומשם נדדה לרמת גן, כפר שמריהו וקריית אונו.
על צילומיו נכתב בעל המשמר:
לאחר מלחמת ששת הימים הוצגה תערוכה של 40 צילומים שלו מהמלחמה.
בשנת 2006 הוצגה תמונה שלו הזמר האילם בתערוכה של גמלאים במשכן הכנסת.
צילומיו הוצגו בתערוכות רבות לאורך השנים.
1965 - הדמות והדומם בישראל, יד לבנים בחולון, רמת גן, כפר שמריהו וקריית אונו
1967 - המערכה על כיבוש ירושלים, יד לבנים בחולון
2013 - כחול הים, מרכז וייל, כפר שמריהו
1961 - תערוכת צילומים לזכרם של רוברט קאפה ודוד סימור, בית העיתונאים על שם סוקולוב, תל אביב
1966 - מראות הנגב, בית התרבות ברמת גן
המלחמה לשלום - הוצאת דקל 1976
מלחמת ששת הימים - הוצאת פיקוד המרכז 1967
קסדות אל פני ירדן - כתב שאול הון, מאיר פרוינדליך, הוצאת מעריב 1968
שנתון ישראל לאומנות הצילום בין השנים 1963–1966
פרוינדליך נשוי לג'קלין כהן מאז 8 באוקטובר 1958. השניים מתגוררים בכפר שמריהו והורים ל-3 ילדים.
מאיר צור (נולד ב-12 ביוני 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי, המשמש כראש המועצה אזורית הערבה התיכונה.
ב-2011 נבחר בבחירות מיוחדות לשמש כמזכ"ל תנועת המושבים, בתקופת כהונתו פרשה תנועת הנוער בני המושבים מהנוער העובד והלומד.
לאחר התפטרות קודמו בתפקיד איתן בן דוד, בתפקיד זה החזיק עד 2021 אז נבחר לראשות המועצה האזורית ערבה תיכונה בבחירות מיוחדות.
כמו כן שימש כיושב ראש התאחדות החקלאים.
היה חבר מפלגת העבודה עד ל-2018 אז הצטרף למפלגת כולנו.
בעברו שימש יושב ראש אגדות השיווק של חקלאי עין יהב, בכיר באגרקסקו וחבר מועצת המנהלים של תנובה.
באפריל 2021 מונה לתפקיד ראש המועצה על ידי שר הפנים אריה דרעי לאחר שלא היו מתמודדים נוספים לתפקיד במקומו של אייל בלום שהתפטר.
בבחירות לרשויות המקומיות 2024 נבחר לקדנציה שנייה לאחר שגבר על יריבו מור זילברשטיין בסיבוב הראשון.
צור תושב עין יהב נשוי ואב ל-2.
מאיר מישל קנפו (נולד ב-1935) הוא איש מוסד ישראלי, יליד מרוקו, יו"ר ארגון יוצאי המחתרות בצפון אפריקה.
מחבריה הראשונים והמרכזיים של מחתרת יהודי מרוקו במסגרת פעילות המוסד.
ממייסדי הארגון "ברית יוצאי מרוקו בישראל".
חתן פרס העובד המצטיין של הסוכנות היהודית, יקיר העיר נתניה.
מאיר קנפו הוא אסיר ציון שישב בכלא במרוקו בגין פעילותו החשאית להעלאת יהודי מרוקו לארץ.
מאיר קנפו נולד בקזבלנקה, מרוקו בשנת 1935 לאסתר ורבי שמעון קנפו שהיה חבר בית הדין הרבני בקזבלנקה, שניהם ילידי אגאדיר.
קנפו למד בחדר של רבי נחמיאס ובבית הספר הצרפתי אליאנס.
בגיל 14 הצטרף עם מספר חברים לתנועת הנוער הציונית הבונים לגרעין ברור חיל, שעמד לעלות ארצה לקיבוץ באותו שם.
בגרעין למדו היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל כמו גם שירים ישראלים ועל ההווי בארץ.
בגיל 20 גויס על ידי המוסד על מנת שישתתף בהקמת יחידות סודיות ברחבי מרוקו שמטרתן להגן על חברי הקהילות היהודיות.
לפני גיוסו למסגרת רכש באופן עצמאי אקדח ורובה.
באותה תקופה ניהל בית מלון בקזבלנקה שבעליו היה יהודי.
עיסוקו היווה כיסוי טוב ואיפשר הזדמנויות בלתי מוגבלות לפעילות מחתרתית.
הפעילות במלון כללה הקמת סליקים במלון, העברת מזוודות נשק דרכו ועוד פעילות חשאית.
מאז גיוסו ל"מוסד" באוקטובר 1955 ועד מעצרו בשנת 1961 השתתף במבצעים רבים.
קנפו היה המגויס הראשון והבכיר ביותר במחתרת בקזבלנקה בשנת 1955. המחתרת נקראה המסגרת ונועדה עם הקמתה להגן על הקהילה המקומית מגילויי אנטישמיות.
רק מאוחר יותר החלה בפעילותה כעזרה בהברחתם של יהודי מרוקו בדרכי לארץ ישראל.
השנים 1955–1956 היו שנות התארגנות, יצירת הכלים וקשירת הקשרים.
בשנה הראשונה הם אגרו נשק, בנו סליקים, ארגנו מטווח ראשון באחת החורשות והקימו מסגרת הגנה על יהודי מרוקו.
קנפו עסק בשנה זו בחיפוש דירות להשכרה.
כמו כן הדריך את המגויסים בפירוק והרכבה של נשק, מעקבים, תורת המפגשים בדירות וברחוב.
בשנת 1956 נתבקש קנפו יחד עם חבריו להצטרף למבצע להעלאת יהודים בחשאי במסגרת מבצע יכין שנמשך עד 1961. עלייה זאת התבצעה בארבע דרכים: דרך הים באמצעות מבריחים ספרדיים, במשאיות, באמצעות דרכונים מזויפים ובספינת "אגוז".
בשנת 1958 נשלח עם עוד 16 חברים לקורס של חיל הים הישראלי בשילוב עם המוסד.
כאשר עזב את מרוקו ועצר בצרפת בדרכו לקורס, נלקח ממנו דרכונו והוא קיבל מסמכים חלופיים.
מטרת הקורס הייתה הכשרה ימית לסיוע בפעולות הברחת היהודים ממרוקו דרך הים.רעייתו רחל גויסה גם היא למוסד שנה לאחר שנישאו, וכינויה היה שנטל.
היא פעלה במסגרת חוליית חברות המסגרת, שתפקידן היה העברת נשק מסליק לסליק באמצעות עגלות תינוקות או מתן עזרה ראשונה במקרה של תקריות אש או אחרות.
בשנת 1960 נשלחה לישראל לקורס מפקדים מתקדם של צה"ל והמוסד.
לאחר סיום הקורס הימי ושובו למרוקו הוטל עליו לאמן חוליות חוף ברחבי מרוקו יחד עם ז'אק שושן.
משהיה צורך בתגבור גויסו גם חברי תנועות הנוער הציוניות לפעולות המחתרת.
תפקידם של נערות ונערים אלה היה לבקר משפחות יהודיות בערים ובכפרים ולהביא ידיעות על הרכב המשפחות, מידע שסייע לתכנון פעולות ההברחה.
ההערכה היא שבין השנים 1957 ל־1960 הוברחו ממרוקו כ־20 אלף יהודים שהגיעו למרסיי ומשם עלו ארצה.
הפעילות התבצעה על ידי אנשי המקהלה מהמוסד שעסקו בעלייה חשאית ובעזרת קנפו וחבריו שהיו ממונים על ביטחונן של שיירות העולים ועל אבטחת החופים.
עם כל המאמצים שהושקעו הצליחו להוציא ממרוקו בשנת 1960 רק 4,108 יהודים, ומספר זה הדביק בקושי את קצב הריבוי הטבעי של יהדות מרוקו.
מבצעי אגוז תוכננו להיות המוקד העיקרי למבצעי לעלייה ואורגנו בקפידה.
לפני כל יציאה שהו קנפו ואנשי המחתרת בחוף ובדקו תנועה של דייגים, פטרולים וכדומה.
הספינה עשתה את דרכה 12 פעמים, אך בפעם ה-13 בלילה שבין 10 ל-11 בינואר 1961, היא טבעה כשעל סיפונה 44 מעפילים וביניהם איש המוסד והאלחוטן של הספינה חיים צרפתי.
22 גופות בלבד נמשו מן הים והובאו לקבורה בבית העלמין היהודי באל-חוסימה שבמרוקו.
לאחר טביעת האגוז עסק קנפו בהכנות למבצע קוקוס להברחת יהודים דרך האוקיינוס האטלנטי.
במוצאי יום חמישי יצא בלילה עם קלוד קנפו - יגאל כנפי לבדיקת החוף שממנו תצא הספינה קוקוס, ושם קבעו את סדר ההגעה של כל כלי הרכב ואת הכיסוי המבצעי.
בספינה זו אמורים היו לצאת 250 מעפילים.
לפני כן נודע להם שאנדי נעצר וזה הדאיג אותם משום שהוא הכיר אותם אישית וידע על פעילותם.
למחרת בבוקר קנפו נעצר והועבר לידי כוח ביטחוני מיוחד מהעיר מקנס שהמתין לו בבניין המשטרה המרכזי בעיר קזבלנקה.
החוקרים דרשו ממנו לחשוף את זהותם של אנשי המוסד במרוקו ונתיבי המילוט.
הוא הועבר בחשאי מבית המעצר לבית כלא ואחרי חודש הוא הגיע לתחנת המשטרה בעין סוק.
קנפו לא נשבר מהחקירות הקשות והמשיך לדבוק בגרסתו שאין בידיו מידע.
לאחרי חודשיים נגזרו עליו 60 שנות מאסר בגין ריגול לטובת ישראל ולאחר כמה שבועות הוא הועבר לתא עם עוד חברי מסגרת שנעצרו.
ממשלת ישראל הפעילה על השלטונות במרוקו לחץ פעלה לשחרורם.
לאחר משא ומתן שכלל תשלום מכובד כערבות, הוא יצא לחופשת חג לארבעה ימים.
שבמהלכה התקשר לרישר - שלמה אלמוג שהיה אז מפקד המקהלה והודיע לו על רצונו להימלט במהירות ממרוקו.
חבריו למוסד ניסו להבריח אותו כמה פעמים דרך הים ללא הצלחה, לבסוף הוא הוברח במשאית דרך נתיב מבריחים יבשתי.
בסוכנות מונה כאחראי על קליטת יהודי לוב שגורשו מארצם לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר עלייתו של חומייני לשלטון, מונה לעסוק בקליטתם של יהודי איראן בישראל.
השתתף גם במבצעי העלייה וקליטתם של יהודים מפולין, רומניה, ברית המועצות, סין העממית וצפון אפריקה.
חבר ועדת ערר ברשות אסירי ציון.
יו"ר ארגון פעילי המחתרת ההעפלה ואסירי ציון בצפון אפריקה בישראל בעבר.
חבר דירקטוריון חל"ת - החברה לפיתוח ותיירות נתניה.
פעיל בהנצחת זכרם של מעפילי ספינת "אגוז" ומורשת המחתרת החשאית במרוקו – "המסגרת".
ערך חמש חוברות מחקר בנושא העלייה החשאית ממרוקו ופעילות "המסגרת" באלג'יריה, תוניסיה ומרוקו.
תרומה תרבותית להנצחת ספינת אגוז
השתתף וערך את הספר "אגוז".
סייע בהפקת המחזה "כקליפת אגוז", השתתף בחיבור ועריכת התסריט ששימש להפקת הסרט "אגוז".
סייע בשחזור הסרט "הטרגדיה של אגוז" בהפקת הטלוויזיה הישראלית.
בהצגת "הלילה הזה" בתיאטרון של אורנה פורת מועלית הצגה על ההעפלה החשאית של יהודי מרוקו, מפיקי ההצגה נעזרו במאיר קנפו בחומרים המוצגים.
חתן פרס העובד המצטיין של הסוכנות היהודית, על השתתפותו בהוצאותם החשאית של יהודי לבנון במלחמת שלום הגליל, על הבאתם החשאית של יהודי אתיופיה ויהודי סודן לאירופה עוד בטרם מבצע "משה".
על תרומתו לקליטת עולי ברית המועצות ואתיופיה ועל הקמת פרויקטים ייחודיים לעידוד העלייה מצרפת.
ב-2022 זכה בעיטור יקיר העיר נתניה על פעילותו בקרב העולים החדשים בשכונות דיור לעולה וקריית נורדאו בעיר הוא סייע בקידום הקמתם של מוסדות קהילתיים העונים על צורכיהם של העולים.
על פעילותו רבת השנים למען העולים, ופעילותו לרווחת תושביה של העיר וחינוך בניה.
מאיר קאהן היה חזן גרמני, מוזיקולוג ומורה, מן החלוצים בעיצוב המוזיקה של הפולחן היהודי בגרמניה במחצית הראשונה של המאה ה־19.
נולד בשוואבך שבבוואריה בשנת 1802. פרטים על ילדותו והשכלתו הראשונית כמעט שלא נודעו, אך במסמכים משנת 1834 הוא מציין כי נבחן בעיר אנסבך וקיבל תעודת כשירות רשמית להוראה מטעם הממשל הבווארי.
בשנת 1825 עבר להתגורר במינכן, שם הקים יחד עם אשתו — אשה משכילה ובקיאה בשפות — מוסד חינוכי לבנות ישראל, שפעל בהצלחה במשך עשרות שנים.
במקביל החל לעסוק בענייני המוזיקה בבית הכנסת המקומי, ובשנת 1832 ייסד יחד עם דוד הסל (David Heßel) ואיזידור נוישטטר (Isidor Neustätter) את המקהלה הראשונה של בית הכנסת שברחוב וסטריידר במינכן, שנועדה "להעלות את רמתה האסתטית של עבודת הקודש".
קאהן ונוישטטר עמדו בראש מקהלה זו, שכללה גברים ונערים, וביצעה שירים רב־קוליים והחלפות זמרה בין החזן למקהלה.
לצורך כך חיבר הקומיטט המוזיקלי ("Chor-Comité"), רפרטואר חדש של יצירות ליטורגיות, בעזרת מלחינים בולטים בני התקופה, בהם קספר אט , פרנץ לכנר, שמואל נומבורג ואחרים.
קאהן למד תאוריה והלחנה אצל קספר אט, ונמנה מעתה עם המוזיקאים שפעלו ליצירת מסורת מוזיקלית חדשה לפולחן יהודי בדרום גרמניה.
בשנת 1839 פרסם קאהן את אחד החיבורים החשובים בתולדות המוזיקה היהודית בגרמניה – "Vollständiger Jahrgang von Terzett- und Chorgesängen der Synagoge in München" ("מחזור שלם של שירי טרצות ומקהלות לבית הכנסת במינכן").
הספר, שהודפס בבית ההוצאה של יוהאן פאלם במינכן, נערך על ידי "הוועדה למקהלת בית הכנסת" ועריכתו נמסרה לקאהן.
מדובר באוסף השיטתי הראשון של מוזיקה חזנית מודרנית בגרמניה, והוא נחשב לאבן דרך בתולדות שירת הקודש היהודית במערב אירופה.
האוסף כלל עיבודים אמנותיים למנגינות חזניות מסורתיות, שהותאמו לביצוע על ידי חזן ושני עוזרים, ולעיתים בליווי מקהלה.
פרסום זה זכה להכרה רחבה בקהילות יהודיות ברחבי גרמניה ואוסטריה, והשפעתו ניכרה על דורות של חזנים ומלחינים שפעלו לאחר מכן.
קאהן כיהן כחזן ראשי בבית הכנסת שבמינכן במשך עשרות שנים, והיה למורה דרך לחזנים צעירים ולמלחינים יהודים בדרום גרמניה.
הוא נפטר במינכן ב־9 באוקטובר 1875, בגיל 73. הלווייתו נערכה בהשתתפות המונים, וחבריו למקהלה שרו ביצירות שהלחין.
מאיר קאהן נחשב לאחד ממניחי היסוד למוזיקה החזנית המודרנית בגרמניה.
הוא היה מהראשונים ששילבו מוזיקה אמנותית עם מסורת הנגינה היהודית, תוך שמירה על כבוד הטקסטים המסורתיים.
מפעלו "השירים המינכניים" („Münchener Gesänge") השפיע על מוזיקאים וחזנים רבים, ובהם שמואל נומבורג, ונזכר כמפעל ראשון מסוגו בהיסטוריה של המוזיקה בבתי הכנסת בגרמניה.
מאיר שלו (29 ביולי 1948 – 11 באפריל 2023) היה סופר, עיתונאי, מחזאי ופובליציסט ישראלי, כתב רומנים מהווי ארץ ישראל וספרי ילדים, ובעל טור שבועי בעיתון "ידיעות אחרונות".
ספריו זכו להצלחה גדולה, תורגמו לכעשרים שפות, והוא נחשב לאחד הסופרים הישראלים הנקראים ביותר.
מאיר שלו נולד במושב נהלל למשורר, המורה והסופר הירושלמי יצחק שלו, ולבתיה לבית בן-ברק מנהלל שהייתה מורה.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו לארבע שנים לקיבוץ גינוסר וב-1952 השתקעה המשפחה ב"שיכון קריית משה" שבשכונת קריית משה בירושלים, שם גדל, מלבד שנתיים נוספות בנהלל בשנים 1957–1958. למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה העברית.
באוגוסט 1966 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני.
במלחמת ששת הימים השתתף בקרב תל פאחר.
בנובמבר 1967 נפצע במלחמת ההתשה בבקעת הירדן מארבעה כדורים בעקבות ירי דו-צדדי.
דמותו של שלו מופיעה לרגע בספרו "עשו", כחברו של בנימין, בחור צולע עם משקפיים, המתרועע עם רומי.
ב-1969 התפרסם שירו האנטי-מלחמתי "על דעת הנערים".
אחרי שירותו בצה"ל סיים לימודי תואר ראשון בפסיכולוגיה ב.
עם סיום לימודיו החל שלו לעבוד בטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1975 היה עוזר מפיק ועורך משנה.
הוא היה שותף בחיבור החידות של תוכנית "מחפשים את המטמון", ובשנת 1977 היה בצוות השעשועון "שלוש יוצא אחד", ועוזר עורך של התוכנית "עלי כותרת", בה גם הופיע בפינה שהביאה אירועים מצחיקים מרחבי העולם, ובהמשך בפינה סאטירית.
בשנת 1978 הצטרף לצוות של השעשועון "תשע בריבוע".
שלו גם הגיש פינת ביקורת עיתונות בטלוויזיה, ובשנת 1980 הגיש פינת לשון בשם "חטף פתח".
בשנת 1979–1980 הנחה יחד עם זאב ענר שעשועון לנוער בנושא היסטוריה בשם "שאלה של זמן".
הנחה את התכנית "ארץ אהבתי" שהפיקה עוגניה שמחוני, והנחה גם את התוכנית "שעה טובה" ששודרה בליל שבת בערוץ הראשון.
ב-1988 יצא רומן הביכורים "רומן רוסי" ואחריו פרסם שלו עוד שמונה רומנים, ספרי עיון שונים וספרי ילדים.
החל משנות השמונים פרסם טור עיתונאי קבוע בימי שישי, שהופיע בתחילה ב"הארץ", ולאחר מספר שנים, החל משנת 1991, ב"מוסף לשבת" ב"ידיעות אחרונות".
הספרים הראשונים שפרסם היו "משכב לצים" ב-1982, אסופה של חרוזים ארוטיים-הומוריסטים, ו"תנ"ך עכשיו" ב-1985, שהיה אסופה של מאמרים פרשניים ברוח אקטואלית והיתולית על סיפורי המקרא.
הרומנים של שלו הם סיפורי אהבה שעוסקים בהוויה הישראלית והמשפחתית, מתמקדים בעיקר בראשית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, שואבים רבות מן המקורות ומחוברים לנוף, לטבע ולהיסטוריה של הארץ.
ברבים מספריו משתקפים סיפורים מתולדות משפחתו, ושזורים בהם נופי ילדותו בירושלים ובנהלל.
הרומן הראשון "רומן רוסי" יצא לאור בשנת 1988 וזכה להצלחה גדולה.
הסיפור מתרחש במקום שהוא מעין גלגול בדיוני של נהלל.
המספר הוא נכדו של אחד ממייסדי המקום, והוא מגולל את סיפור ההתיישבות של אנשי העלייה השנייה והשלישית במעין "אוסף של אנקדוטות רבות-דמיון" שיש בהן תמהיל של מציאות ופנטזיה כאחד.
ב"עשו" שיצא בשנת 1991, מספר שלו את קורותיה של משפחת אופים ישראלית במהלך שלושה דורות, שניתן גם ליחס אותה למעין פרודיה של סיפורי האבות והאמהות מספר בראשית.
במרכז הספר מתוארת מערכת היחסים המורכבת בין המספר, עשו, לבין אחיו יעקב.
על אף הטרגיות של מרכיבי הסיפור (מחלות קשות, שכול, יחסים עכורים בקרב המשפחה, בן שגלה מארצו) מצליח שלו לשעשע את הקוראים בדרך הסיפור, שבה הוא משלב בדיות, ציטטות, הרמזים ספרותיים ושעשועי לשון.
מחוץ לספר "בביתו במדבר" מעוגנים גם שאר הרומנים בסיפורים על הוויות החיים של כפר בעמק יזרעאל, במהלך שישים שנות קיומו, החל מהקמתו בשנות העשרים של המאה העשרים.
הספר "הדבר היה ככה" מתבסס על חוויותיו האוטוביוגרפיות של מאיר שלו בשנות ילדותו במושב נהלל, כשהגיבורה הראשית שבו היא סבתו עזת הנפש וחולת הניקיון, בעוד שגיבור המשנה הוא שואב האבק שנשלח אליה מאמריקה, והוא ספון ללא שימוש בחדרה.
הציר העלילתי המשותף לרוב הרומנים הוא סיפור המשפחה לצד הסיפור הציוני.
נפרשת פה "כמין סאגה ארץ-ישראלית על פני עשרות שנים, ותולדות 'הארץ' - ובמיוחד פרשת ההתיישבות העובדת בה נשקפות ממנו בראי עקום" בסגנון ריאליזם פנטסטי לצד תיאורים מפורטים ובקיאים מאוד של נוף ישראלי מובהק ודמויות, מגיש שלו סיפור שהוא שילוב של מיתוסים מצד אחד ובקיאות גדולה בפרטי העבודה והמעשה מצד שני.
רצף העלילה איננו ליניארי, והוא נע קדימה ואחורה לסירוגין, עד שהוא מתקבל בפני הקורא בשלמותו.
התכונה הבולטת מאוד לאורך כל כתביו של שלו הוא ההומור שמתבל את סיפוריו לא רק בחן, אלא באפשרות לעמוד בכל התלאות והאירועים, שלעיתים הם קשים מאוד - המתרחשים ברומנים שלו.
שלו היה ידוע בתחקיר היסודי שנהג לערוך לקראת כתיבת כל אחד מספריו, במסגרתו בחן היטב את המלאכות שבהן עוסקים גיבוריו, ובמילותיו שלו:
כמה מספרי הילדים שלו עובדו לתיאטרון.
אחד מהם: "הגשם של סבא אהרן" המבוסס על סיפור שסיפר לו סבו, עובד ב-2017 להצגת ילדים, במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ההצגה זכתה במקום ראשון במסגרת הפסטיבל.
הרומן שלו "יונה ונער" עובד להצגת תיאטרון בתיאטרון גשר, ובוים על ידי יבגני אריה.
הרומן "כימים אחדים" הוצג בעיבודים שונים בישראל ברוסיה ובארצות הברית.
ההצגה "כימים אחדים", המבוססת על ספרו, הוצגה בתיאטרון הקאמרי.
בספריו העיוניים הוא חשף את מקורות ההשפעה של כתיבתו, החל מהסופרים והספרים שאהב, דרך עולם התנ"ך, אליו הוא קשור לא מעט בעקבות אביו, יצחק שלו, שהיה מורה וסגן לחתן-התנ"ך העולמי למבוגרים וכלה באהבתו הגדולה לעולם הטבע והנוף הארץ-ישראלי, ממנה ניתן להתרשם מכל ספריו, ובעיקר מספרו "גינת בר".
חצי שנה לאחר מותו יצא לאור ספר הילדים האחרון שלו: "נֶכֶד קָרָטֶה וְסַבָּא סְנוֹקֶרֶת", העוסק בקשר שבין סב ונכדו.
ספריו תורגמו לשפות רבות כגון: אנגלית, רוסית, גרמנית, צרפתית, ספרדית, איטלקית, הולנדית, צ'כית וכדומה.
שלו היה נשוי לרינה שלו, ואב לבת, זהר ובן, מיכאל.
הוא התגורר לסירוגין בשכונת קטמון הישנה בירושלים ובאלוני אבא שם טיפח בחצרו גינת-בר, עליה כתב בספרו "גינת בר" שיצא לאור ב-2017.
היה ידוע בקרב בני משפחתו בכינוי "דסי", על שם נכדתו הדסה (דסי) שהחלימה ממחלת הסרטן.
אחיו, ד"ר צור שלו, הוא היסטוריון של תקופת הרנסאנס, מרצה באוניברסיטת חיפה ולשעבר נווט בחיל האוויר.
אחותו, רפאלה שיר, הייתה ציירת.
שלו היה אחיינו של מרדכי שלו ובן דודם של הסופרת צרויה שלו, המתמטיקאי והסופר ענר שלו וחבר הכנסת רם בן ברק.
נפטר ב-11 באפריל 2023, בגיל 74, לאחר מאבק של שלושה חודשים במחלת הסרטן.
נטמן ב-14 באפריל 2023, בבית העלמין של נהלל.
שלו נחשב לאחד הדוברים הבולטים של השמאל הציוני.
והיה מבקר קשה של הימין הישראלי והממסד הדתי.
בנאום אשר נשא בטקס שבו האוניברסיטה העברית העניקה לו ד"ר לשם כבוד ביוני 2019 אמר את הדברים הבאים:
במשך שנים רבות היה בעל טור ב"מוסף לשבת" של העיתון ידיעות אחרונות.
בטור זה, שהיה כתוב בהומור ובעוקצנות, ביקר שלו את מדיניות הממשלה, בפרט בנושאי חינוך, טבע וסביבה, דת ומדינה.
תשומת לב מיוחדת הקדיש שלו בטורו למצב החינוך והתרבות בישראל.
דוגמה לכך היא הקטע הבא, מתוך הטור שפורסם ב-23 בספטמבר 2005:
שנת 1989, פרס העיר ורונה ומועדון רומיאו ויוליה על "כימים אחדים"
שנת 1989 פרס האגודה האנטומולוגית הישראלית
פרס ראש הממשלה בישראל על רומן רוסי, (1989)
הפרס הלאומי לספרים יהודיים בארצות הברית על הספר יונה ונער, 2007
פרס פראט לשנת 2009 על מפעל חיים
פרס פורטה סיבריה לשנת 2009 על ספר הילדים "מבול, נחש ושתי תיבות"
פרס ניומן לספרות עברית לשנת 2011
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנת 2012
עיטור אביר מסדר האמנויות והספרות של צרפת, 2013
דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2019
דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן, 2020
בסוף שנות ה־90 הפיק יחד עם חברת המשחקים "סידי וורם"" משחקי מחשב לספריו "אבא עושה בושות" ו"הכינה נחמה", בשני המשחקים האלו מאיר שלו מקריין את הסיפור.
ארכיונו האישי הכולל טיוטות של ספרים, התכתבויות עם מנהיגים, סופרים, ומכתבים מקוראים, הועבר ב-1 באוקטובר 2024 לספרייה הלאומית.
לוח זיכרון על "גב זרחן" מקום המוזכר בספרו "בביתו במדבר", שעוצב על ידי האדריכל אסף קשטן, ואשר הוסר ממקומו ביד עלומה עוד בטרם מלאה שנה לפטירתו.
מאיר שטרנברג (נולד ב-3 באוקטובר 1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתורת הספרות הכללית ובחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1994–2016 ערך את כתב העת Poetics Today, שיוצא לאור מטעם המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר.
שטרנברג זכה בפרס ישראל לחקר הספרות הכללית בשנת ה'תשנ"ו.
כמה ממאמריו החשובים, ביניהם "המלך במבט אירוני", מאמר מכונן של אסכולת תל אביב בתורת הספרות, המציע קריאה בסיפור דוד ובת שבע ומציג לראשונה את תורת הפערים, נכתבו בשיתוף עם פרופ' מנחם פרי.
שטרנברג נשוי לד"ר תמר יעקבי, המלמדת גם היא בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, ולזוג שני ילדים.
תחומי המחקר העיקריים של שטרנברג הם נרטולוגיה, פואטיקה, וספרות אנגלית ואמריקאית.
חלק מתורת הציטוט של שטרנברג מתואר בערך אינטרטקסטואליות.
מאיר שטרית (נולד ב-10 באוקטובר 1948) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת וכשר בממשלות ישראל.
קודם לכן כיהן כראש העיר הראשון של יבנה.
שטרית נולד בקסר א-סוק שבמרוקו ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1957. תחילה גר בנתיבות, ולאחר מכן עבר עם משפחתו ליבנה.
את לימודי התיכון עשה בבית הספר אמי"ת בכפר בתיה ולאחר שהוקפץ כיתות בשל בקיאותו בחומר הנלמד, סיים את לימודיו בגיל 16, אז החל לימודים אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, שאותם סיים בגיל 20. בשנה האחרונה ללימודיו באוניברסיטה, עוד בטרם התגייס, עבד לפרנסתו בהוראה בכפר בתיה וביבנה במקביל, ונחשף להבדלי הרמות בחינוך.
דבר זה עורר אותו, יחד עם צעירים אחרים ביבנה, להקים ארגון של צעירים ביבנה שפעלו לשינוי פני העיירה.
פעילות זו הגיעה לשיאה בהפגנה בה חסמו הצעירים את הכביש הראשי מתל אביב לדרום שעבר באותה עת במרכז יבנה.
שטרית שירת בצה"ל כחובש צבאי, ובהמשך שירותו השלים קורס קצינים והוסמך כקצין ארגון רפואה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין המבצעים של גדוד רפואה אוגדתי בחזית הדרום.
הוא סיים את שירותו הצבאי בדרגת רב-סרן, כראש ענף קצינים בחיל הרפואה.
שטרית הוא בעל תואר ראשון במיקרוביולוגיה, תואר שני בביוכימיה ותואר מוסמך במדיניות ציבורית (מדע המדינה) מאוניברסיטת בר-אילן.
החל את דרכו כראש מועצת יבנה כחסר אמצעים שהתגורר בבית הוריו.
עם השנים צבר רכוש ובדירוג פורבס של הפוליטיקאים העשירים בישראל תופס את המקום הרביעי עם הון אישי המוערך בכ-57 מיליון ש"ח.
במאי 2015 מונה שטרית לראש התמחות לניהול אסטרטגי ומדיניות ציבורית לתלמידי תואר שני בפקולטה לכלכלה ומנהל עסקים במרכז האקדמי רופין.
בשנת 2025 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור מר טלוויזיה והודח שני מהתוכנית.
שטרית נשוי לרות שטרית, אשת עסקים ובעלת משרד פרסום, ולהם בן ובת.
בת נוספת שלהם, מירי, נפטרה מסרטן בנעוריה (ב-1993).
שטרית הוא גיסו של חבר הכנסת מאיר כהן.
לקראת הבחירות לרשויות בסוף 1973, ארגן שיטרית רשימה של צעירים שהתמודדה מטעם הליכוד למועצה המקומית יבנה וזכתה ב-5 מתוך 11 מושבים במועצה המקומית.
שיטרית הקים קואליציה בראשותו יחד עם אפרים לוי, ראש המועצה המודח, שהיה לסגנו.
שיטרית פעל להבאת אוכלוסייה חזקה ליבנה על ידי סגירת המזבלה הסמוכה, טיפול במפגעי ביוב ובניית שכונות של בתים חד משפחתיים.
בניית השכונה החדשה עוכבה במשך שנים בידי מינהל מקרקעי ישראל, ולבסוף בשנת 1979 הוחל בקידומה כשכונה לאנשי מערכת הביטחון.
ב-1986, עם מתן מעמד "עיר" ליבנה, הפך לראש העיר, תפקיד בו החזיק עד לשנת 1987.
בשנת 1981 נבחר לכנסת ה-10 מטעם הליכוד וכיהן בה עד 1988 ושוב משנת 1992. בשנת 1988 נבחר לגזבר הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית וכיהן בתפקיד עד 1992. בשנת 1996 נבחר שטרית ליו"ר הקואליציה וסיעת הליכוד.
בתחילת 1999 מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לשר האוצר במקום יעקב נאמן, וכיהן בתפקיד זה במשך כארבעה חודשים, עד לסיום כהונתה של ממשלת נתניהו.
ב-1999, לאחר שנתניהו הפסיד לאהוד ברק והתפטר מהנהגת המפלגה, התמודד שטרית על ראשות הליכוד מול אריאל שרון ואהוד אולמרט, בחירות שהסתיימו בניצחונו של שרון.
בשנת 2001 מונה לשר המשפטים, אף שהעדיף לקבל אז את תפקיד שר החינוך.
בשנת 2003, לאחר הבחירות, מונה לשר במשרד האוצר כאשר בראש המשרד עמד בנימין נתניהו.
בתפקיד זה תמך שטרית בהתמדה במדיניותו ובתוכניותיו הכלכליות של נתניהו.
בשנת 2004 התפטר מתפקידו ומונה לשר התחבורה במקומו של השר המפוטר, אביגדור ליברמן.
במשך השנתיים שבהן כיהן בתפקיד קידם את תוכנית החומש לכבישי ישראל ופיתוח תשתיות תחבורתיות ביניהם גם של רכבת ישראל וקידום העתקת נמל התעופה אילת אל מחוץ לעיר.
בשנת 2005 קיבל את דו"ח ועדת שיינין למלחמה בתאונות הדרכים וביולי 2005 הגיש אותו, יחד עם יו"ר הוועדה, לידי ראש הממשלה שרון, שהבטיח ליישמו.
במהלך כהונתו אישר לחברת ישראייר להתחרות בקווים שהיו עד אותו הזמן בלעדיים לאל על, כחלק ממגמת הרחבת ה"שמיים הפתוחים" אשר החל ליישם יחד עם שר התיירות, אברהם הירשזון.
כמו כן, הביא להארכת תוקף רישיונות הנהיגה מ-5 ל-10 שנים.
דעותיו ועמדותיו המדיניות של שטרית היו כמעט לכל אורך הקריירה הפוליטית שלו מתונות ונחשבו לחריגות בליכוד.
כך, למשל, בספטמבר 1995 נמנע, בניגוד לעמדת הליכוד, מלהצביע נגד הפרוטוקולים הנוספים של הסכמי אוסלו.
ב-2003 התעמת עם ראש הממשלה שרון בנושא תוואי גדר ההפרדה והצביע נגד התוואי המרחיב שהציע שרון בתחילה.
באותה שנה ואילך תמך בהיענות ליוזמת השלום הערבית בניגוד לעמדת הליכוד.
שטרית היה מהתומכים בתוכנית ההתנתקות, תמך בשרון במאבקיו בתוך הליכוד בנושא זה והצביע ב-2005 בעד פינוי רצועת עזה.
הוא אמר שהטענה שיישובים בנגב יהיו תחת איום בגלל ההתנתקות היא מגוחכת.
עם פרישתו של שרון מהליכוד והקמת קדימה על רקע מדיני-ביטחוני, הצטרף שטרית למפלגה זו.
אחרי התפטרות שרי הליכוד מונה לשר החינוך בממשלת המעבר עד לבחירות.
הוא מוקם במקום הרביעי ברשימת קדימה ונבחר מטעמה לכנסת ה-17. על מהותה של קדימה אמר: "התנתקנו מכל האידאולוגיות למיניהן.
יושבים כאן חברי מפלגת העבודה לשעבר, חברי הליכוד לשעבר, וחברים שלא היו במפלגות אחרות קודם לכן.
כבר אין לנו קיטבגים עם מורשת של זאב ז'בוטינסקי או ברל כצנלסון על הגב.
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה שטרית לתפקיד שר הבינוי והשיכון, בתוספת האחריות על מינהל מקרקעי ישראל והתואר "השר הממונה על הפיקוח על השירותים החשאיים".
כשר הבינוי והשיכון הורה להפסיק את התכנון במרכז ישראל כדי לעודד פיזור אוכלוסין.
גם לאחר שנטען נגדו שהדבר גרם לעליית מחירי הדיור טען שהוא צדק בהחלטתו.
כן ביקש לקדם בנייה להשכרה על ידי חברות בנייה כדי להוריד את מחירי הדיור, אך בעקבות מעברו למשרד הפנים העניין לא קודם.
ב-23 באוגוסט 2006 מונה שטרית, בנוסף על תפקידו כשר הבינוי והשיכון, גם כממלא מקום שר המשפטים, לאחר התפטרותו של חיים רמון מתפקידו עקב כתב האישום שהוגש נגדו.
עם מינויו לתפקיד, החזיר שטרית את שיטת הסניוריטי למינוי נשיא בית המשפט העליון, וביטל את ההחלטה של חיים רמון להנהיג פרוטוקולים בדיונים של הוועדה לבחירת שופטים.
במהלך כהונתו כממלא מקום שר המשפטים, ב-7 בספטמבר החליטה הוועדה לבחירת שופטים פה אחד על אישור מינויה של דורית ביניש לנשיאות בית המשפט העליון, על פי שיטת הסניוריטי.
דניאל פרידמן, שהתמנה בראשית 2007 לשר המשפטים במינוי קבוע, ביטל את החלטותיו אלה של שטרית: הנהיג רישום פרוטוקולים בוועדה לבחירת שופטים והביא לבחירת נילי ארד לתפקיד משנה לנשיא בית הדין הארצי לעבודה ב-2009, בניגוד לשיטת הסניוריטי.
ב-4 ביולי 2007 מונה לשר הפנים.
כשר הפנים קידם את רעיון המאגר הביומטרי, והגיש את הצעת החוק "חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע, התשס"ט-2008", שאושרה בקריאה ראשונה והועברה לוועדת החוקה, חוק ומשפט.
באוגוסט 2008, לאחר ההחלטה על ביצוע בחירות לראשות "קדימה", הכריז על התמודדותו לראשות התנועה.
בבחירות לראשות התנועה, שנערכו ב-17 בספטמבר, הגיע למקום השלישי, כשזכה ב-8.5% מקולות הבוחרים.
בפריימריז של מפלגת קדימה בדצמבר 2008, הגיע שטרית למקום החמישי מבין המתמודדים.
בהתאם לכך, מוקם במקום השביעי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18.
בשנתיים הראשונות לכהונתה של הכנסת ה-18 כיהן כיושב ראש ועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת.
לאחר היבחרו, הגיש כהצעת חוק פרטית את חוק המאגר הביומטרי (בנוסח זהה לחוק שאושר בכנסת ה-17 בעודו שר הפנים).
על ההצעה הוחל דין רציפות, והוחלט להעבירה לוועדת המדע והטכנולוגיה, ששטרית עמד בראשה.
הליך החקיקה והאישור של המאגר נעשה במהירות, ובמהלכו אף גירש שטרית צלם שתיעד את דיוני הוועדה, ואיים בתביעת דיבה על עיתונאי שטען בקשרי הון שלטון בהליך קבלת ההחלטות בנוגע למאגר.
בינואר 2012 קבעו שופטי בג"ץ, לאחר עתירה של התנועה לזכויות דיגיטליות והאגודה לזכויות האזרח, כי על המדינה לבחון מחדש את נחיצות המאגר, ולערוך חוות דעת על חלופותיו באמצעות גורם בלתי תלוי.
ב-3 באוגוסט 2011 סיים את תפקידו כיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה.
נוסף על חברותו בוועדת המדע והטכנולוגיה שימש שטרית בכנסת ה-18 חבר בוועדת החוץ והביטחון ובוועדת-המשנה שלה לענייני מודיעין.
בראשית דצמבר 2012 התפלג ממפלגת קדימה עם שישה ח"כים נוספים, ויחד אתם הצטרף למפלגת "התנועה" בראשותה של ציפי לבני.
ברשימתה של המפלגה לבחירות לכנסת ה-19, שובץ במקום החמישי.
"התנועה" זכתה לשישה מנדטים וכך נכנס שטרית לכהונה נוספת בכנסת.
בשנת 2014 נמנה עם חמשת המתמודדים בבחירות לנשיאות ישראל.
בסיבוב הראשון של הבחירות קיבל 31 קולות, והעפיל לסיבוב השני מול ראובן ריבלין, אך הפסיד לו ברוב של 63 קולות מול 53 קולות.
בשנת 2012 חתם שטרית על הסכם סודי עם עוזרת שהועסקה בביתו ופוטרה, ולפיו שולם לה סכום של 270,000 ש"ח בתמורה לוויתור על כל טענה עתידית כלפיו.
בהנחיית היועץ המשפטי לממשלה ביקשה המשטרה מהעוזרת, ביוני 2014, למסור עדות, אך העוזרת לא נענתה לבקשה זו.
ביולי 2014 החליט היועץ המשפטי לממשלה לסגור את התיק.
בדצמבר 2014, בתקופת ראשית ההכנות לבחירות 2015, הודיע על כוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים.
התמודדות חוזרת על ראשות העיר יבנה
בתחילת יולי 2018, לקראת הבחירות לראש העיר אשר התקיימו ב-30 באוקטובר באותה שנה, הודיע שטרית על התמודדותו לראשות העיר יבנה במסגרת רשימה עצמאית בראשותו.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2018 קיבל שטרית 4562 קולות (20.37%) לעומת ראש העיר המכהן צבי גוב-ארי שזכה ל-58.38% מהקולות.
רשימתו של שטרית "מקומי יבנה" זכתה בשני מנדטים במועצה.
בנובמבר 2021 מונה לחבר בוועדת האיתור לבחירת היועץ המשפטי לממשלה, אך בעקבות ביקורת ציבורית ויתר על המינוי.
באוגוסט 2022, בעקבות מותו של ראש העיר צבי גוב-ארי, נקבעו בחירות מיוחדות לראשות העיר יבנה.
שטרית הגיש את מועמדותו והסיר אותה לאחר שפורסמו כתבות שהזכירו את הסכם השתיקה שחתם עם עוזרת הבית שלו.
שטרית חיבר ספר ילדים בשם "פארה העכברה שהתחתנה".
בינואר 2026 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "אני ישראל הראשונה".
מאיר שמגר (13 באוגוסט 1925, כ"ג באב ה'תרפ"ה – 18 באוקטובר 2019, י"ט בתשרי ה'תש"ף) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין היתר כפרקליט הצבאי הראשי בשנים 1961–1968 וכיועץ המשפטי לממשלה בשנים 1968–1975. ב-1975 מונה לשופט בבית המשפט העליון, ובשנים 1983–1995 כיהן כנשיא בית המשפט העליון.
כהונתו של שמגר כנשיא בית המשפט העליון הייתה הממושכת ביותר (11 שנים ו-295 ימים).
שמגר נולד בעיר החופשית דנציג (כיום גדנסק שבפולין) בשם מאיר שטרנברג, בן לדינה ולאלעזר שטרנברג, ציונים תומכי זאב ז'בוטינסקי, שהיגרו לשם מהאימפריה הרוסית לאחר המהפכה הבולשביקית.
ב-1939 עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה בלפור בתל אביב.
בהמשך למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ומשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים ואחר כך בלונדון.
בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ד', מחלקת רמת הכובש/מעוז חיים.
בשנת 1944 הצטרף לאצ"ל והשתתף בפעולותיו ולימים היה בין גולי אצ"ל ולח"י שהוגלו למחנות המעצר באפריקה.
במהלך שהותו באפריקה המשיך בלימודי משפטים בהתכתבות, וכן השתתף באחד מניסיונות הבריחה.
עם קום המדינה ב-1948 חזר לישראל.
שמגר התגייס לצה"ל ובמהלך מלחמת העצמאות שירת בירושלים.
לאחר המלחמה סיים את לימודי המשפטים ובשנת 1950 שב לצבא לשרת בפרקליטות.
בשנת 1955 נשא לאשה את גאולה נווה.
בשנת 1956 מונה לסגן הפרקליט הצבאי הראשי וב-1961 מונה לפרקליט הצבאי הראשי.
לכתב המינוי שלו לתפקיד צירף ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, קריאה לעברת את שם משפחתו משטרנברג, ובעקבות כך שונה השם לשמגר.
בתפקידו זה עיצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי ביהודה ושומרון וחבל עזה לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר סיום שירותו בצה"ל מונה ליועץ משפטי לממשלה, תפקיד שאותו מילא בין השנים 1968–1975.
ב-1 ביולי 1975 מונה לשופט בבית המשפט העליון.
ב-30 באפריל 1982 מונה לממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון וב-27 בנובמבר 1983 מונה לנשיא בית המשפט העליון (והחליף את שם ממלא מקום הנשיא ל"משנה לנשיא").
לאחר פרישתו עמד בראש מספר ועדות חקירה.
ב-1996 הוענק לו פרס ישראל למפעל חיים.
שימש בין היתר כבורר בסכסוכים שהופנו אליו מבתי המשפט או ישירות על ידי הצדדים.
שמגר נפטר ב-18 באוקטובר 2019 בגיל 94 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בתפקידו כפצ"ר נקרא שמגר בשנת 1967, עם תום מלחמת ששת הימים, על ידי שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, לעצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי ביש"ע.
את עמדתו המשפטית, שניסח במאמר "שמירת המשפט הבינלאומי בשטחים המוחזקים", יישם גם בתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה.
לדעתו, מדינת ישראל איננה מחויבת לאמנת ז'נבה הרביעית בירושלים וביש"ע משום ש"כל הרעיון של הגבלת הסמכויות של ממשל צבאי מבוסס על ההנחה שהיה קיים ריבון אשר גורש, וריבון זה היה ריבון חוקי".
אף על פי שישראל אינה מחויבת לאמנת ז'נבה על פי דין, היא מקבלת מרצון את הדרישות ההומניטריות הנובעות ממנה.
על רקע זה ביקשו באי כוח המדינה מבתי המשפט לדחות עותרים ערביים שטענו כנגד פעולות ישראל ביש"ע על בסיס מחויבותה, לכאורה, לאמנה.
שמגר השווה בין מעמד יש"ע ובין מעמדם של שטחי אלזס-לורן לאחר שחרורם על ידי הצרפתים מידי הכיבוש הגרמני.
גם הצרפתים וגם הישראלים לא ראו בחבלי המולדת שאליהם שבו שטחי כיבוש ולכן לא החילו עליהם את אמנת הכיבוש - אמנת ז'נבה הרביעית.
לאור זאת, פתח שמגר בפני ערביי יש"ע את שערי בג"ץ, בשל מחויבותה של מדינת ישראל לתושבים אלו כאילו היו תושבי מדינת ישראל הריבונית.
אחד המאפיינים את השפעתו של שמגר על פסיקת בית המשפט העליון הוא העמדה הנחרצת שהביע בזכות חופש הביטוי, בעיקר למול הוראות חוק איסור לשון הרע.
זאת הוא ביטא במספר פסקי דין, אשר בחלקם מצא את עצמו במיעוט או שעמדתו, שהתקבלה בתחילה, התהפכה בדיון נוסף.
שמגר סבר כי הזכות לחופש הביטוי צריכה לגבור על הוראות חוק איסור לשון הרע, גם אם הדעה שהובעה מסתברת לאחר מכן שלא מדויקת או שגויה, ובלבד שנאמרה בתום לב.
בפרט הדגיש את חשיבות חופש הביטוי בהבעת ביקורת על רשויות השלטון, לרבות נושאי משרות ברשויות אלה, בציינו כי "אם יחשוש האזרח כי כל אי דיוק עובדתי, ככל שיראה פעוט וקל ערך, עלול לסבכו בהליכים משפטיים, הוא לא יהין למחות והביקורת תוחנק בעודה באיבה".
ברוח זו היה שמגר השופט שהכיר הלכה למעשה בחיסיון עיתונאי – זכותו של עיתונאי שהוא עד בבית משפט, שלא לחשוף את מקורות המידע שלו.
אמנם לא הוכר חיסיון מוחלט בדומה לחסיון עורך דין – לקוח, אלא רק חיסיון יחסי, הנתון לשיקול דעת בית המשפט, אולם בעצם ההכרה הרשמית בקיומה של הזכות לחיסיון ניתנה הגנה רבה יותר למקורותיהם של העיתונאים.
שינוי תפישה נוסף הכתיב שמגר בפסק הדין בעניין פרשת האונס בקיבוץ שמרת, שם קבע כי אישה אינה צריכה להתנגד ליחסי המין על מנת שהדבר יחשב כאונס, אלא די בכך שלא הסכימה למעשה.
פסק הדין של שמגר בעניין אתא נ' שוורץ נחשב לאחד מפסקי הדין החשובים בדיני הנזיקין הישראליים.
בפסק דין זה שלל השופט שמגר את השימוש בניתוח הכלכלי של המשפט כדי לקבוע זכויות וחובות בדיני הנזיקין, אך בו בזמן הכניס את הדיון בגישה הכלכלית למשפט הישראלי.
ב-29 ביולי 1993 פסק הרכב בן חמישה שופטים של בית המשפט העליון בראשות הנשיא שמגר, סגנו מנחם אלון והשופטים אהרן ברק, יעקב מלץ ואליעזר גולדברג, שזיהויו של ג'ון איוון דמיאניוק כ"איוואן האיום" מוטל בספק, ועל כן הוא זכאי מחמת הספק.
שמגר כיהן כנשיא כבוד בוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה.
בכינוס חירום של הוועד קבל שמגר על החלטת הממשלה לסיים את העלייה מאתיופיה בתוך שלושה חודשים:
שמגר כיהן בראש מספר ועדות חקירה ממלכתיות וועדות ציבוריות, שכל אחת מהן מכונה .
בשנת 1994, בעקבות טבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין במתפללים ערבים, מינתה הממשלה את שמגר, אז עדיין נשיא בית המשפט העליון, לעמוד בראש ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת הטבח.
על הוועדה הוטל גם לחקור את התנהלות הצבא, המשטרה והמינהל האזרחי בענייני אכיפת החוק והסדר על מתיישבים יהודיים באזור יהודה ושומרון.
כתוצאה ממסקנות הוועדה, הוקם בין היתר מחוז ש"י של המשטרה, והיועץ המשפטי לממשלה קבע בשנת 1998 "נוהל אכיפת החוק והסדר לגבי ישראלים המפירים חוק באיו"ש ובאזח"ע", המפרט את היחסים בין צה"ל, המשטרה וגורמי הביטחון האחרים.
בנובמבר 1995 מונה שמגר לעמוד בראש ועדת החקירה לעניין רצח ראש הממשלה יצחק רבין, ועדת חקירה ממלכתית שהקימה הממשלה כדי לחקור את רצח ראש הממשלה יצחק רבין, את כשל האבטחה סביבו ואת כל נושא אבטחת אישים בישראל.
מסקנות הוועדה היו שהרוצח יגאל עמיר פעל לבדו, השב"כ נכשל כשל חמור באבטחת ראש הממשלה לרבות כשל מודיעיני חמור.
לאחר שהבין שהוועדה מייחסת לו אחריות למחדלים, התפטר כרמי גילון מתפקידו כראש השב"כ.
בעקבות מסקנות הוועדה בוצע שינוי מהותי באופן העבודה של היחידה לאבטחת אישים בשב"כ, ואבטחת האישים בישראל הוגברה והוחמרה במידה רבה.
בשנת 1997 עמד בראש ועדת חקירה ציבורית שהוקמה בעקבות פרשת בר-און חברון לבחינת דרכי המינוי של היועץ המשפטי לממשלה ונושאים הקשורים לכהונתו.
בשנת 2000 כיהן שמגר, אז כבר שופט בדימוס, בראש ועדת חקירה צבאית, שחקרה את "השלכות הפעילות הצבאית בנחל קישון ומימי הסביבה על בריאותם של חיילי צה"ל שצללו במקום".
הוא כתב את חוות דעת המיעוט בדו"ח הוועדה, אשר קבעה כי על אף שלא הוכחה סיבתיות מובהקת מבחינה מדעית, הרי שמבחינה משפטית על המדינה וצה"ל לקבל אחריות לנזקים הבריאותיים שנגרמו לחיילי שייטת 13 ויחידות אחרות שצללו במי נחל קישון והסביבה.
בשנת 1995 זכה בפרס צלטנר לחקר המשפט, המוענק מדי שנה על ידי תנועת רוטרי והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב.
ב-1996 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים.
בשנת 2008 הוענק לו פרס צלטנר נוסף, בקטגוריה של מפעל חיים.
בשנת 2000 הוזכר שמו כמועמד לתפקיד נשיא המדינה, אולם הוא התנה הסכמתו להיות מועמד בכך שיהיה המועמד היחיד ויזכה לתמיכה מלאה.
דבר זה לא התאפשר ומועמדותו הוסרה.
לבסוף משה קצב נבחר לנשיא לאחר התמודדות מול שמעון פרס.
בשנה זו נבחר לעמוד בראש המועצה הציבורית לשנת ז'בוטינסקי במלאת 120 שנה להולדתו ו-60 שנה לפטירתו של זאב ז'בוטינסקי, שהפיקה עשרות אירועי הנצחה.
בשנת 2001 קיבל שמגר את פרס לשכת עורכי הדין בשל תרומתו המשמעותית לקידום המשפט בישראל.
בנימוקים להענקת הפרס נכתב, כי שמגר הוא מדמויות המפתח של המשפט הישראלי, אבי מערכת המשפט הצבאי, ומוביל דרך במערכת המשפט האזרחי בישראל על כל גווניה.
הוועדה קבעה עוד כי שמגר "ביסס רצף של פסיקה שיש בה אחדות רעיונית, עמקות מחשבתית ותבונה אנושית", "הטביע את ייחודו בכל המערכות בהן שירת", והוא "מודל לאזרח שהקדיש עצמו לחברה שבה חי ושירת, ותרומתו הערכית והאישית לה חתומה בהישגיו".
בספטמבר 2005 קיבל שמגר את "אות הדמוקרטיה" מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה, על פועלו להשרשת ערכי הדמוקרטיה ויסודותיה בישראל.
שמגר הוא זוכה פרס בן-גוריון לשנת 1997.
בשנת 2007 קיבל את אות הוקרה מטעם מרכז מורשת מנחם בגין, על "שירותו באצ"ל, דבקותו למען עליונות המשפט, שלטון החוק ועקרונותיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית".
ביוני 2022 החליטה ועדת השמות העירונית של עיריית ירושלים לקרוא לרחוב המוביל לבית המשפט העליון על שמו של שמגר.
ב-14 במאי 2023 התקיים טקס חנוכת הרחוב במעמד נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, נשיא המדינה לשעבר ראובן ריבלין, נשיא בית המשפט העליון לשעבר פרופ' אהרן ברק, ראש העיר ירושלים משה ליאון ובני משפחת שמגר בהנחיית משה שטרן.
בספטמבר 2022 נפתח בית ספר יסודי "מאיר שמגר" בחולון על שמו.
באוניברסיטת תל אביב הוקם באוקטובר 2022 מרכז הנשיא מאיר שמגר למשפט דיגיטלי וחדשנות, שיעודו לחקור את הממשק שבין טכנולוגיה, משפט וחברה.
בינואר 2023 נקראו הכיכר והשדרה הסמוכות לבית משפט השלום באילת על שמו של שמגר.
לשמגר שלושה ילדים מאשתו גאולה, שנפטרה בשנת 1983. הוא התחתן בשנית עם השופטת בדימוס מיכל רובינשטיין שמגר, ששימשה סגנית נשיא בית המשפט המחוזי תל אביב.
בנו דן הוא שותף במשרד עורכי הדין מיתר.
על כבוד האדם ועל אלימות בחברה הישראלית, חוברת בהוצאת המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס, האוניברסיטה העברית, 1996
על התקדים ועל ודאות הדין, כתב העת משפטים, כרך יז, בהוצאת הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
תם ולא נשלם: פרקי חיים, הוצאת ידיעות ספרים, 2015 – אוטוביוגרפיה
הרב מאיר שוַורצמן (1901 – 1968) היה סופר יידיש, רב חרדי, וסופר עברי.
נולד בעיירה זגורוב שבפולין, בכ"ב בשבט תרס"א, 11 בפברואר 1901 למשפחה חסידית.
למד ב"חדר" ובישיבה אצל רבי מאיר דן פלוצקי בעל ה'כלי חמדה', והשלים לימודי הסמכה לרבנות.
בשנת ה'תרפ"ה נשא את חוה יאבלין משדליץ ועבר להתגורר לעיירה שדליץ הסמוכה ללודז', כיהן שם כרב צעיר, והיה בין מייסדי ופעילי "אגודת ישראל" בפולין.