tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קירותיו ותקרתו נבנו מבטון בעובי של כמטר, ועל התקרה נערמה שכבת אדמה בעובי של כתשעה מטרים.
אמצעים אלו הפכו את הבונקר לחסין מפני השמדה על ידי אמצעי לחימה בני אותה תקופה.
פיר כניסה אלכסוני ובו 70 מדרגות הוביל אל הבונקר.
דרך הפיר הועברה גם צנרת החשמל, המים, הביוב והטלפון של הבונקר.
מערכת אוורור (המתפקדת עד היום) סיפקה לבונקר אוויר מסונן.
חדר המבצעים התת-קרקעי של להק 11 ואלו של הלהקים המרחביים המקבילים לו - 10, 12 ו-13 (שנבנו לפי הדגם שהציב) היוו חוליה במערך דאודינג - מערכת ההגנה האווירית של בריטניה (על שמו של מפקד פיקוד הקרב של חיל האוויר המלכותי) שהוקמה לקראת המלחמה.
היא קישרה בין פיקוד הקרב, ארבעת הלהקים, מפקדות הגזרות שלהם וטייסות מטוסי הקרב הכפופות להם, שירותי המודיעין, רשת תחנות המכ"ם, חיל התצפיתנים, מערך תותחי הנ"מ ומערך בלוני המחסום.
בהתאם למידע שהועבר אליהם היו קציני המבצעים שבחדרי המבצעים מעבירים פקודות פעולה לטייסות שתחת פיקודם.
לפקודת להק 11 סרו טייסות קרב, אשר הוצבו ב-18 שדות תעופה, שאורגנו במסגרת שמונה גזרות (Sectors).
בחדר המבצעים שבבונקר הוצג מידע שוטף שהתקבל באמצעות הטלפון מפיקוד הקרב, מהטייסות ומיתר החוליות שבמערך דאודינג.
המידע הוצג בבונקר באמצעות עזרים שונים: באולם העיקוב (Plotting Room) הוצגה מפת שולחן של שטח האחריות של הלהק, ומיקום מטוסי האויב והמטוסים הבריטים הוצג על גביה באמצעות קוביות עץ ועליהן שלטים ממוספרים, שהוזזו על גבי השולחן לפי הצורך.
על גבי הקירות הוצג מצבן של הטייסות השונות של הלהק ("בכוננות", "אויב זוהה", "קיבלה פקודה לנחות" וכדומה) באמצעות מחוונים של אורות צבעוניים.
אמצעי תצוגה אחרים שימשו להצגת מצב מזג האוויר בגזרות האחריות השונות של הלהק.
קציני להק 11 פיקדו מהבונקר על הפעולות להגנת שמי בריטניה.
במהלך הפינוי מדנקרק במאי וראשית יוני 1940 פיקד הלהק על פעולת טייסות הקרב שנשלחו להגן על החיילים המתפנים משם לבריטניה.
באפריל 1940 נתמנה סגן מרשל אוויר קית' פארק למפקד הלהק.
הוא פיתח את תורת הלחימה שהפעילו קציני הבקרה של הלהק מהבונקר ואשר הביאה לניצחונם בקרב על בריטניה.
במהלך הקרב תקף חיל האוויר הגרמני מטרות בבריטניה במשך 16 שבועות רצופים, במטרה להחליש את חיל האוויר המלכותי ולהכין את הקרקע לפלישה קרקעית של גרמניה לאי הבריטי (מבצע ארי-הים).
הגרמנים תקפו בין השאר תחנות מכ"ם של בריטניה ובסיסים של חיל האוויר המלכותי ולאחר מכן עברו לתקוף את מטרופולין לונדון.
קציני הבקרה בבונקר פיקדו על הגנת שמי דרום-מזרח בריטניה בתקופה זו, שהייתה העמוסה ביותר בתולדות הבונקר.
בספטמבר 1940 ניטשה המערכה האווירית האינטנסיבית ביותר בין הבריטים לגרמנים התוקפים.
היא הגיעה לשיאה ב-15 בספטמבר 1940. באותו יום נמצאו בפעולה בעת ובעונה אחת כל הטייסות שעמדו תחת פיקוד להק 11. ביום זה הפיל חיל האוויר המלכותי 56 מטוסים גרמנים תוקפים במחיר 26 מטוסים משלו.
בשל הצלחה בריטית זו השעה אדולף היטלר את התוכנית לפלוש לבריטניה.
תאריך זה כונה מאוחר יותר "יום הקרב על בריטניה".
במהלך הקרב על בריטניה הפיל חיל האוויר המלכותי 1,733 מטוסי אויב.
יותר משני שלישים מהם הופלו על ידי מטוסי להק 11. בעקבות אחד מביקוריו בבונקר במהלך המערכה טבע ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל את אמרתו הנודעת מעולם לא חבו רבים כל כך הרבה כל כך למעטים כל כך.
לאחר הקרב על בריטניה התמודדו אנשי מפקדת להק 11 מהבונקר עם הבליץ - מסע ההפצצות הגרמני על ערי בריטניה ועל לונדון בפרט, אשר נמשך עד לחודש מאי 1941. בדצמבר 1940 הוחלף קית' פארק בפיקוד על הלהק.
בתקופה זו הוכנסו שינויים ושיפורים בעזרי השליטה שבחדר המבצעים של הבונקר.
לאחר הבליץ עברו קציני להק 11 בהדרגה לפיקוח על פעולות אוויריות בשמי אירופה הכבושה, לרבות חיפוי על הפשיטה על דייפ באוגוסט 1942 ופעולות ליווי של מפציצי בעלות הברית בדרכם להפצצת מטרות ביבשת.
ביוני 1944 פיקדו קציני הלהק מהבונקר על פעולת מטוסי הקרב לחיפוי על נחיתת בעלות הברית בצרפת.
הבונקר הוסיף לשמש את להק 11 לאחר המלחמה ועד לשנת 1958, עת עזב פיקוד הקרב של חיל האוויר המלכותי את בסיס אוקסברידג'.
במהלך תקופה זו שימש חדר המבצעים בבונקר לעיקוב אחרי מטוסים בשנותיה הראשונות של המלחמה הקרה.
ב-1958 הסיר הלורד דאודינג, מפקד פיקוד מטוסי הקרב לשעבר, את הלוט מעל אנדרטה שהוצבה בקרבת הבונקר והנציחה את התפקיד שמילא במהלך הקרב על בריטניה.
מ-1958 ועד 1975 שימש הבונקר את מפקדת הקשר של חיל האוויר המלכותי למרחב דרום-מזרח אנגליה.
בשנת 1975 התקבלה החלטה לשמר את הבונקר כאתר מורשת צבאי, והוא נפתח גם לביקורים של הקהל הרחב.
מראה אולם העיקוב בבונקר לרבות העזרים שבו והמידע המוצג בהם שוחזר למראהו ב-15 בספטמבר 1940. אחד מקציני בסיס אוקסברידג' קיבל על עצמו גם את תפקיד שימור ושיחזור הבונקר, והוא המשיך בכך כעובד אזרחי לאחר פרישתו מחיל האוויר המלכותי, בעזרתם של אוצרים מקצועיים ומתנדבים.
במסגרת זאת נאסף בבונקר גם אוסף של כ-6,000 פריטים מימי הקרב על בריטניה, לרבות מדים, כלי נשק, תצלומים ומסמכים.
חלק מהם מוצגים בתוכו במסגרת מוזיאון הממוקם בחללים שליד אולם העיקוב.
בבונקר גם מוקרנים סרטים ומושמעות הקלטות קוליות מהפעילות בו בימי הקרב על בריטניה.
מאז סגירת בסיס אוקסברידג' בשנת 2010 נמסר ניהולו של הבונקר לידי סגל בסיס חיל האוויר המלכותי נורתהולט הסמוך.
בּוּנְקיוֹ (ביפנית: 文京区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
הרובע נמצא מצפון לארמון הקיסרי של טוקיו על שטח של 11.29 קמ"ר וגובל ברבעים המיוחדים צ'יודה, שינג'וקו, טאייטו, טושימה, אראקווה וקיטה.
ברובע נמצאים כמה מוסדות להשכלה גבוהה, בהם הקמפוס העיקרי של אוניברסיטת טוקיו.
הרובע המיוחד בונקיו נוסד ב-15 במרץ 1947, על ידי איחודם של רובע הונגו ורובע קוישיקאווה.
הונגו, מקום משכנן של אוניברסיטת טוקיו וכמה אוניברסיטאות פרטיות, נחשב מאז תקופת מייג'י למרכז השכלה ומקום מגוריהם של סופרים ומשוררים יפנים רבים, בהם זוכה פרס נובל לספרות, יאסונרי קאוובטה.
הקמפוס הראשי של אוניברסיטת טוקיו ממוקם באזור הונגו שברובע המיוחד בונקיו.
סמל האוניברסיטה הוא עלה מעץ הגינקגו, אשר נפוץ באזור.
הקמפוס ממוקם על שטחה-לשעבר של משפחת מאדה, בעלי אחוזה בריבונות קגה בתקופת אדו.
האוניברסיטה נוסדה בתקופת מייג'י בשנת 1877 תחת שמה הנוכחי באמצעות מיזוג בתי ספר ממשלתיים ישנים לרפואה וללימודי המערב.
הגן הבוטני קוישיקאווה שייך לאוניברסיטת טוקיו ומוצגים בו כ-4,000 מינים שונים של עצים וצמחים.
הוא נוסד ב-1684 כגן לגידול צמחי מרפא ובשנת 1877 צורף לאוניברסיטה כמרכז הראשון למחקר בוטני ביפן.
הגן כולל גם עשבייה גדולה המחזיקה כ-1.4 מיליון פריטים וספרייה שבה כ-20,000 ספרים.
בגן נמצאים גם זנים שונים של עצי הדובדבן וניתן לצפות בו בפריחת הדובדבן בעונת הסאקורה.
אצטדיון הבייסבול טוקיו דום נפתח בשנת 1988 ויכול להכיל כ-55,000 צופים.
האצטדיון מכונה גם "הביצה הגדולה" בשל צורת הכיפה של גג האצטדיון.
האצטדיון הוא חלק מקומפלקס הכולל פארק שעשועים, בית מלון, ספא, חדר כושר, אולם אירועים ותחנת רכבת תחתית ומושך למעלה מ-30 מיליון מבקרים בשנה.
מכון קודוקאן, המרכז העולמי של הג'ודו, נוסד בשנת 1882 על ידי פרופ' ג'יגורו קאנו ושוכן מאז 1958 בבניין בן שמונה קומות ברובע בונקיו.
בבניין נמצא דּוֹג'וֹ מרכזי ומתחמי אימונים שונים, פנימייה לג'ודוקא הבאים להתאמן במכון, וכן מכון מחקר, ספרייה ומוזיאון לתולדות הג'ודו.
בנוסף נמצאים ברובע מקדשים וגנים יפנים מסורתיים.
בוננדה (בספרדית: Bonanada, נולדה ונפטרה במאה ה-14, fl.
1373-1380), הייתה מיילדת ספרדייה ששירתה את משפחות האצולה והמלוכה של ימי הביניים.
היא הייתה המיילדת הרשמית של משפחת המלוכה של אראגון, ואף פעלה למען משפחות המלוכה של קטלוניה, קסטיליה, ולנסיה, סיציליה וצרפת.
בוננדה הייתה בעלת מקצוע מוערכת, ושירתה רבות מבנות המלוכה, ביניהן אלאנור מאראגון, מלכת קסטיליה, וכן ויולנט מבאר, ותוארה על ידי פדרו הרביעי מלך אראגון ואלאנור מלכת סיציליה כמשרתת מצוינת הראויה לאמון.
ב-1373, היא הואשמה על ידי יורש העצר, העתיד להיות חואן הראשון מלך אראגון, ברציחתה באמצעות כישוף של ארוסתו, ג'ואן נסיכת צרפת, אשר מתה בדרכה לאראגון כדי להינשא.
אך המלך והמלכה נתנו לבוננדה את מלוא הגנתם המלכותית, ודרשו את החזרתה המיידית מאחזקתו של חואן, וכך נעשה.
הסיפור נודע דרך מכתבים שכתבו המולכים לבנם אשר שרדו כתיעוד היסטורי.
במכתבו, כתב המלך "אם היה הדבר אפשרי, לא היה מלך או לורד בעולם עדיין בחיים".
המלכה דרשה את החזרתה של בוננדה כדי שתשמש כמיילדת עבור בתה ואחותו של חואן, הנסיכה חואנה מאראגון.
שמה הטוב של בוננדה הושב, והמקרה אף גרם להגברה בדרישה לשירותיה, והיא המשיכה ליילד בני מלוכה כולל לפחות מלך אחד, פרננדו הראשון, מלך אראגון.
בתפנית אירונית, חואן עצמו ביקש את שירותיה של בוננדה כשאשתו ויולנט מבאר ילדה, מכיוון שהיא סירבה את שירותיה של כל מיילדת אחרת מלבדה.
בתקופה זו, הרפואה עוד לא הייתה ממוסדת, וכך נשים יכלו לעבוד כמרפאות ומיילדות, תפקידים שמילאו היסטורית, והעבירו את הידע האנטומי וההכרות עם צמחי מרפא בעל פה מדור לדור.
מאוחר יותר, מיסוד מקצוע הרפואה הדיר את הנשים, ואף הפכן לעוברות על החוק - גישה שהתקבעה בין היתר בהאשמתן בכישוף.
נשים מרפאות נקראו לאורך הדורות ברחבי אירופה "נשות חוכמה" (wise women), ובצידי המכשפות היו מקרים בהם התייחסו למילים "מכשפה" ו"אשת חכמה" כמילים מקבילות.
במקרה כמו של בוננדה, החשיבות של מרפאות עבור נשים אחרות הייתה במרכז המקרה, בהקשר של פרטיות וצנעת הפרט בכל הקשור לגופן ותהליך הלידה.
הוראס אלברט "בונס" מקיני היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-BAA וה-NBA בין השנים 1946–1952. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 9.4 נקודות, 3.5 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
מקיני נולד בשטח הגלילי "לואולנד" שעל יד לגונת פמליקו, קרוליינה הצפונית.
בשנת 1940 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, אך ב-1942 עזב את לימודיו והתגייס לצבא ארצות הברית עד לסיום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1945 שוחרר משירותו הצבאי, ולמד במשך שנה אחת באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בשנת 1946 העפיל כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לגמר טורניר אליפות המכללות, בו הפסיד מול אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה.
בשנת 1946 הצטרף לקבוצת וושינגטון קפיטולס, אותה אימן רד אאורבך, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ה-NBA).
ב-4 עונותיו הראשונות עם הקפיטולס היה אחד השחקנים הבולטים של הקבוצה, לצד בוב פיריק ופרד סקולארי, כשקלע 11.4 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת נבחר לחמישיית העונה, ובעונת נבחר לחמישייה השנייה של העונה לאחר שסייע לוושינגטון להעפיל לגמר ה-NBA, בו הפסידה מול מיניאפוליס לייקרס (2–4).
במהלך עונת התפרק מועדון הקפיטולס, ובמסגרת "דראפט הפיזור" של שחקניה נלקח מקיני על ידי בוסטון סלטיקס.
לאחר כשנה וחצי בבוסטון פרש מקיני ממשחק, בגיל 33.
בתחילת עונת מונה מקיני למאמן וושינגטון קפיטולס, בעודו שחקן הקבוצה.
ב-35 משחקי הקבוצה בטרם התפרקה רשמו הקפיטולס מאזן של 10 ניצחונות ו-25 הפסדים (28.6%) תחת מקיני.
בין השנים 1957–1965 שימש כמאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת וייק פורסט.
בעונת 1960/1961 העפילה הקבוצה, בפעם השנייה בלבד בתולדותיה, לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות.
בעונה העוקבת השתתפה וייק פורסט בפיינל פור אליפות המכללות, לראשונה בתולדותיה, הודות ליכולת מצוינת של כוכב הקבוצה לן צ'אפל.
במשחק חצי הגמר הפסידה קבוצתו של מקיני מול אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אותה הובילו שני חברי היכל התהילה לעתיד ג'ון האבליצ'ק וג'רי לוקאס.
בין השנים 1969–1971 אימן מקיני את קרוליינה קוגרס מליגת ה-ABA.
בתקופתו בקבוצה רשמו הקוגרס מאזן שלילי 59–67 (46.8%), בטרם פוטר מתפקידו.
האפיפיור בוניפקיוס השישי היה האפיפיור באפריל 896.
בחירתו באה בעקבות מהומות זמן קצר לאחר מותו של האפיפיור פורמוסוס.
לפני שלטונו הוא נענש פעמיים על שלילת פקודות כתת-דיאקון וככומר.
אחרי חמישה עשר ימים של שלטון, הוא מת כתוצאה מן הצנית, ויש מקורות הטוענים שהוא הודח בכוח לטובת סטפנוס השישי, המועמד של המפלגה הספולטנית.
בסינוד ברומא שנערך על ידי יוחנן התשיעי בשנת 898, הבחירות שלו הוכרזו כבטלות.
בונצ'וקלו טרלה (בטורקית: Boncuklu Tarla, בתרגום לעברית: שדה חרוזים) הוא אתר ארכאולוגי של ישוב פרהיסטורי, מלפני כ־12,000 שנים, בצפון מסופוטמיה, בנפת דרגצ'יט (Dargeçit), כ-125 ק"מ ממזרח לעיר מרדין (Mardin) בדרום מזרח טורקיה.
התל נתגלה בשנת 2008 במהלך הסקר הארכאולוגי, שנערך לפני בניית סכר איליסו (Ilısu) על נהר החידקל.
השם, שדה חרוזים, ניתן לו על ידי תושבי הכפר הסמוך בגלל שפע החרוזים שנמצאו שם במהלך פעילותם החקלאית.
ואכן, בחפירות שנערכו ביישוב התגלו יותר מ-200,000 פריטי קישוט אישיים, ביניהם תליונים, חרוזים, קישוטים מהחי וצורות ייחודיות כמו "פרפרים" – תגלית חריגה לא רק מבחינה כמותית אלא גם במגוון.
הדבר מצביע על שימוש נרחב בעיטורי גוף כחלק מהתרבות המקומית, אולי אף כסמן זהות קולקטיבית.
שיעור קישוטי הגוף שנמצאו באתר גבוה משמעותית בהשוואה לאתרים נאוליתיים אחרים בצפון מסופוטמיה, תופעה שעשויה לשקף פרקטיקה תרבותית ייחודית לקהילה שהתיישבה בו ואף לרמז על זהות אזורית מובחנת.
האתר מכיל ממצאים עשירים מההיסטוריה של האנושות, מאז התקופה האפיפלאוליתית המאוחרת ועד התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב' (PPNB - אנ').
האתר טרם נחשף במלואו אך הנתונים שהצטברו בינתיים מציגים שהמקום היה מיושב לאורך יותר מ-5,000 שנים, בין 12,500 ל-7,000 שנים לפני תקופתנו.
התמשכות ההתיישבות באתר יכולה להעיד על התהליך של המהפכה הנאוליתית במזרח אנטוליה.
האתר מספק את אחת העדויות ההיסטוריות הברורות הראשונות של ארגון חברתי והתמחות באדריכלות, על כיצד עוצבו המבנים החברתיים-תרבותיים-דתיים, והחברתיים-כלכליים של התקופה, שהיו הגורמים הקובעים בהיווצרות וארגון המרחב הכפרי של יישובי התקופה הנאוליתית.
כמו כן, האתר מספק מידע חשוב על המעבר מאורח חיים של ציידים לקטים לחיים של יושבי קבע המייצרים מזון, על תהליך הביות של חיטה ושעורה, ועל ביות עיזים וכבשים.
האתר יושב על רמה בגובה של 500 מ', מוקף הרים המתנשאים לגובה של 1,500 מ', ומשקיף על נהר (Nevala Maherk) שנשפך לחידקל כ-2 ק"מ במורד הזרם.
מול האתר, ישנו הר געש, שפעילותו מהווה מקור למשאבי בזלת בשפע ולנביעה של מי גופרית, המשמשים כמתקן תרמי מתחת לרמה, במרחק דקות ספורות מהאתר.
התל בונצ'וקלו טרלה נתגלה בשנת 2008 במהלך סקר ארכאולוגי.
החפירות באתר החלו בשנת 2012 בחסות מוזיאון מרדין, במסגרת עבודות תיעוד והצלה של נכסי התרבות שנותרו באזור סכר איליסו ופרויקט תחנת הכוח ההידרואלקטרית.
בשנת 2017 הצטרף לסבב חפירות שני ד"ר ארגול קודאש (Ergül Kodaş) מאוניברסיטת מרדין ארטוקלו (Artuklu).
עונת חפירות שלישית התנהלה בשנת 2019, ועונת החפירות הרביעית הסתיימה בשנת 2021.
בונצ'וקלו טרלה נחשב לאתר חשוב ביותר בגלל העושר הייחודי של הממצאים שמלמדים על תהליך הנאוליתיזציה (המהפכה הנאוליתית).
לפי ניתוח הממצאים באתר, מחקרי מעבדה ותיארוך על פי פחמן-14, נמצא, שבאתר יש לפחות כשש שכבות התיישבות מאז התקופה האפיפלאוליתית המאוחרת ועד סוף התקופה הנאוליתית קדם קרמית ב'.
החפירות חשפו שרידים אדריכליים שונים, בתים פרטיים, מבני ציבור ואכסון, וממצאים שונים אחרים.
נמצאו כ־130 שלדים, למעלה מ-200 אלף חרוזים ותכשיטים, וכן כלים וחפצים לשימוש יומיומי, שנמצאו ברבדים תרבותיים שונים.
כמו כן נמצאו שרידים ארכיאובוטניים של דגנים, קטניות, אגוזים ועוד.
החוקרים מיינו את המבנים שנחשפו בכפר לארבעה סוגים ייחודיים: מבנים קהילתיים, בתי מגורים, מקומות אחסון, ומרחבים משותפים לא בנויים.
המבנים בנויים מאבנים קטנות שטויחו בבוץ, והרצפות עשויות מחלוקי נחל ואדמה חבוטה.
המבנה הקהילתי, שנתגלה תחילה, ממוקם במרכז קבוצת בתים בגדלים וצורות משתנות.
מבין הבתים שנחשפו, מבנה קהילתי זה, הוא המבנה היחיד בעל צורה רבועה, ואילו מבני המגורים הם עגולים או מעוגלים בפינותיהם.
בין הבתים קיימים מרחבים משותפים נוספים שאינם בנויים המאפשרים תנועה.
הבניין הקהילתי שנחשף בבונצ'וקלו טרלה בחפירות 2017 ו-2019, שאותו כינו "מקדש", נבנה כחמש מאות שנה לאחר יישוב האתר והוא מבטא את האלמנט המרכזי של מרקם הכפר.
הוא נבנה בתוך תעלה שנחפרה בעומק של כ-2 מ'.
זהו מבנה קהילתי מהראשונים מסוגו מתקופה זו במזרח הקרוב, ומשקף מעבר מבנייה מעגלית לבנייה מלבנית בכפר של האלף העשירי לפני הספירה.
לגבי התעלה שנמצאה בחפירות נטען כי שימשה כמערכת ביוב.
טענה שאם תאושר, תהיה זו מערכת הביוב העתיקה ביותר המוכרת בעולם.
לאחר נטישתו, המבנה כולו כוסה בסלעים גדולים ולא מעובדים ובאדמה כהה והומוגנית.
בעונת החפירות הרביעית, נחשף מבנה ציבורי נוסף, עגול ועם מאפיינים אדריכליים שונים, בקוטר של כ-10 מ' ובעומק של 2.5 מ', שגילו מוערך כבן 12,000 שנה.
יש לו מאפיינים דומים למבנים בגבקליטפה ולמבנים אחרים באזור מאותה תקופה.
לדעת החוקרים, זהו מקדש הן בשל מאפייניו האדריכליים והן בשל הממצאים שבתוכו.
כך למשל, נמצאו בו אח ומזבחות, שהושארו בהם ראשי שוורים בכוונה.
כמו כן, נמצא במבנה חלון אבן עגול, שהוא ככל הנראה החלון העתיק ביותר שנמצא אי פעם.
המבנים הציבוריים והפרטיים שהתגלו מעידים על רמה גבוהה של ארגון קהילתי ועל קיומה של מורכבות חברתית כבר בתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית.על פי מחקרים עדכניים, ייתכן שהאתר אף קדם לאתרים נאוליתיים מוכרים כמו גובקליטפה ונבאלי צ'ורי (אנ'), דבר שעשוי לחייב בחינה מחודשת של סדר ההתפתחות התרבותית באזור הסהר הפורה.
הודות לקברים שנמצאו במהלך החפירות בשנים 2017 ו-2019, התקבל מידע חשוב על מסורות הקבורה בתקופה הנאוליתית ועוד לפניה.
בתוך הבתים מתחת לרצפות נחשפו כ-130 שלדים של נשים וגברים, מבוגרים וצעירים, בכ-80 קברים.
בחלק מהקברים נקברו האנשים בזוגות שלישיות ואף רביעיות, לרוב בתנוחה עוברית.
בנוסף, נתגלו שלוש קבורות משניות , כמו גם גולגולות של תשעה פרטים שנחשפו בשבעה קברים שונים המרמזים על "פולחן הגולגולות", שמתבסס על אמונה בלידה מחדש.
פולחן שנראה גם במקומות אחרים במזרח הקרוב הנאוליתי, לפיו, זמן מה לאחר הקבורה מפרידים את הגולגולת משאר חלקי הגוף וקוברים אותה במקום אחר.
כל הקברים נמצאו בתוך בתי המגורים.
לא נחשפו שרידי אדם במבנים 'ציבוריים' או בשטחים הפתוחים.
מכאן עולה כי מקומות ציבוריים נחשבו לא מתאימים לקבורה וכי הנפטרים נקברו בבתי המגורים כדי לאכוף את הזהות הקבוצתית והקשר שלהם למקום, לקהילה ואולי לזכויות בירושה.
הקבורה במבנים מצביעה גם על קשר בין המרחב הביתי למרחב המתים, וייתכן שמשקפת פרקטיקות של זיכרון משפחתי, פולחן אבות או שמירה על רציפות קהילתית.
רוב המתים נקברו עם סוגים שונים של מנחות שנמצאו בקבר, בעיקר חרוזים ותכשיטים.
בקברים של תינוקות וילדים היו יותר דברי ערך מאשר למבוגרים, שלעיתים נקברו ללא מנחות כלל.
לא נמצאו מנחות בקבורה משנית.
מגוון החפצים הפיגורטיביים שנמצאו בבונצ'וקלו טרלה, ששמורים במוזיאון מרדין, הם מהתקופה האפיפלאוליתית המאוחרת ועד סוף התקופה הנאוליתית קדם קרמית ב' המאוחרת.
האוסף מורכב מחרוזים, תליונים, צמידים, אבזמי חגורה, לוחות עצם, עגילים וחפצי אבן מעוטרים.
רוב החפצים עשויים מסרפנטין, אבן גיר, כלוריט, אבן חול, עצם, אובסידיאן, מלכיט וחלוקי נחל שונים.
נפוצים בעיקר תליונים בעלי ראש שור, צבאים, נמר, ראשי עז בר וחרוזים בצורת בעלי חיים, כמו נחש, ציפור ועקרב.
מלבד החפצים הפיגורטיביים, נמצאו באתר כלים וחפצים לשימוש יומיומי מאבני צור, אבני גיר או עצם, כמו: מכתשים, אבני ריחיים, להבים ראשי חצים ומרצעים המעידים על קיומה של תעשייה ליתית (כלי אבן) מפותחת במקום.
מחקר שפורסם בשנת 2025 בחן ריכוז ייחודי של פסולת צור מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית B באתר, והצביע על קיומו של מרחב ייעודי לעיבוד כלי צור שמעיד על תפקודו של האתר כסדנת ייצור.
הניתוח הטכנולוגי העלה שמדובר בפעילות קבועה ולא אקראית, אשר כללה הפקה שיטתית של להבים ומעידה על דפוסי עבודה מאורגנים.
החוקרים הציעו שהפעילות שיקפה התמחות טכנית של קבוצות מסוימות באוכלוסייה, דבר שעשוי להעיד על תחילתה של חלוקת עבודה מורכבת בקהילות נאוליתיות.
ועוד, בסמוך לשלדים שהתגלו נמצאו תכשיטים מאבן במיקומים המעידים על שימוש בעגילי אוזניים ולעיתים גם עגילי שפתיים.
ממצאים אלו מרמזים על פרקטיקות של פירסינג לצרכים טקסיים או סימבוליים.
החוקרים מציעים כי עגילי הגוף שימשו כסממן של בגרות חברתית, שכן העדויות מופיעות אך ורק בקברים של בוגרים.
נוסף על כך, הובחנה חלוקה מגדרית ברורה בין סוגי קישוטי השפתיים: קישוטים מאורכים ובעלי מבנה גלילי נלוו לגברים, בעוד שנשים נקברו עם קישוטים שטוחים יותר, שקצותיהם מתרחבים לרוחב ומקנים להם צורה של עוגן או האות T.
הבחנה זו מודגשת גם בבחירת חומרי הגלם – קישוטים מנחושת התגלו בקבורות גברים בלבד, בעוד שקישוטים משיש ואבן סבון הופיעו רק בקבורות נשים.
החוקרים סבורים כי הבחירה בסוג החומר והשימוש בעגילים ובקישוטי שפתיים שיקף פרקטיקות סמליות הקשורות בזהות מגדרית ויוקרה.
כמו כן, הימצאותם של קישוטים אלו אך ורק בקברים של אנשים בוגרים (ולא של ילדים או מתבגרים צעירים) עשויה להעיד על תפקידם כסמלים של מעבר לשלב חיים בוגר, כגון טקסי התבגרות או קבלה למעמד חברתי מסוים.
במספר שלדים נמצאו סימני שחיקה בלסתות הקדמיות המלמדים על עיטור שהיה בשימוש גם בחיים – ולא רק פריט קבורה טקסי.
בונפרטניקוס (שם מדעי: Bonapartenykus; פירושו "הטופר של חוסה בונפרטה") הוא סוג דינוזאור תרופוד ממשפחת האלברזאוריים, שחי במאסטריכט שבסוף הקרטיקון שלפני 71 מיליון שנה באמריקה הדרומית.
המאובנים של הדינוזאור התגלו ב-2012 בידי החוקרים: פדריקו ל.
נובאס ומרטין קונדראט שקראו לו בשמו להוקרה לחוקר הארגנטינאי חוסה בונפרטה.
הסוג כולל מין יחיד - Bonapartenykus ultimus, שפירושו: "ציפורן".
המאובנים שלו התגלו בתצורת אלן שבריו נגרו שבפטגוניה, ארגנטינה.
הממצאים הכילו שרידים חלקיים של בוגר אחד כנראה, אף שהתגלו גם ביצים מאובנות באותו אזור.
הבונפרטניקוס היה קרוב של המונונוקיוס ממונגוליה והוא היה דינוזאור דו-רגלי באורך משוער של 2.9 מטרים ומשקל 34 ק"ג, מה שהופך אותו לחבר הגדול ביותר בקבוצה אלברזאוריה.
הוא היה בעל עצמות חלולות ואולי כוסה בנוצות.
הוא היה בעל עצמות שכם ישרות ביותר וגב כפוף מעט עם חוליות גב מהודקות.
הזנב היה קצר יחסית והרגליים האחוריות היו בעלות 4 טפרים חזקים אך רק טופר בודד ברגליים הקדמיות.
ייתכן שהדינוזאור נע בחבורות קטנות והיה אוכל כל או שאולי השתמש בטפריו בדומה לדוב נמלים כדי להרוס קיני טרמיטים.
בונקה אינוסנט הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אדנאספור ובנבחרת ניגריה.
אינוסנט החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת לילסטרום מליגת העל הנורווגית.
הוא ערך 54 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-2 באוגוסט 2017 חתם אינוסנט במאלמה מליגת העל השוודית.
הוא ערך 61 הופעות ליגה במדי המועדון, וזכה בשלוש אליפויות שוודיה.
ב-18 בינואר 2022 חתם אינוסנט בלוריאן מליגת העל הצרפתית.
ב-7 בספטמבר 2021 ערך אינוסנט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה, בניצחון 2-1 על נבחרת כף ורדה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
בונפרטה מבקר את קורבנות המגפה ביפו (צרפתית: Bonaparte visitant les pestiférés de Jaffa) היא תמונת שמן על קנבס שהוזמנה בידי נפוליאון וצוירה בשנת 1804 על ידי אנטואן-ז'אן גרו.
התמונה מנציחה אירוע שהתרחש כביכול ביפו ב-11 במרץ 1799, שבה ביקר המצביא הצרפתי חיילים חולים בדבר שהשתכנו במנזר ניקולאס הקדוש.
התמונה נועדה להאדיר את דמותו של נפוליאון ולמוגג דיווחים לפיה נפוליאון הורה להמית באופיום את חולי הדבר ביפו במהלך נסיגתו מהמסע הסורי.
ב-18 בספטמבר 1804 התמונה הוצגה בסלון של פריז.
התמונה כיום היא חלק מהאוסף הצרפתי במוזיאון הלובר.
הסצנה המתוארת מבוססת על אירוע אמיתי שדווח על ידי קצין הרפואה הראשי של המשלחת הצרפתית:
בנסיגתו הנמהרת חזרה ליפו לאחר המצור הכושל על עכו, ביקר נפוליאון שוב במחלקת החולים.
הגנרל הציע לקצין הרפואה שלו דסגנטס לבצע המתת חסד ב-50 החולים הנותרים באמצעות אופיום מכיוון שהיו חלשים מדי מכדי להביא אותם חזרה למצרים ואחרת ייפלו כשבויים לטורקים הסדיסטים.
לפי נפוליאון החיילים לא הורעלו אלא הלאודנום הונח לצד מיטות החולים על מנת שאנשיו יוכלו להתאבד ברגע הנכון.
בפועל נראה שאף חייל לא התאבד באמצעות הלאודנום.
עם זאת, השמועה לפיה נפוליאון המית את החיילים שלו נוצלה בידי תועמלנים בריתים ועות'מאנים.
תמונת השמן נועדה בין היתר להוות נזר לשמועות אלו.
שמעתי, בונפיל, שהינך יודע להלחין,
ולכתוב בתים; אך אני רוצה לדעת, בקצרה
האם פוחד אתה מדבר מה?
האם ישנה גבירה שגורמת לך לעשות כן,
או שאתה שר כאומן נודד
או שאתה שר כדי לזכות בתהילה?
לשירך יהיה ערך אם תדע מדוע אתה שר.
גיירוט, אני שר כדי לשמח לבבי
ולאהבתי כלפי מי ששומרת עלי שמח,
ומשום שאני אוהב כבוד, שמחה ונעורים.
אך מעולם לא אשיר למען בצע כסף,
אני גם לא רוצה אותו; אתן לך אותו בשמחה
משום שאני נדיב, אני נותן הכל למען אהובתי
שהיא חכמה ושווה ויפה ושמחה.
משום שהיא מחייכת כלפי בכזו מתיקות, אני שר.
בונפיל, אשמח לשאול אותך גם זאת:
משום שאתה שר ונשאר שמח למען האהבה
[גיירוט, הבית קטוע עד האמצע]
אך אין זה נכון לבוגד
לחשוב שהוא יכול לעקוב אחרינו;
על ישוע המשיח, בו פגעת כה קשות.
משום שמשאיר אתה לאהבה לשאת דרשה,
השאר את מילותיך בצד ולבש ברדס לבן,
גיירוט, ואנו נשתתף בתחרות יריקות
משום שגבירתי מסרבת לסגוד לצלב.
אם הייתה בך אהבה או אצילות,
לא היית רואה כטיפשות להשתמש במילה tu,
משום שהאהבה דורשת מאוהבים להשתמש ב tu
אין לך סיבה לדאוג ולהתרגש.
בונפיל, אף אדם מעולם לא אהב יותר חזק
או שאף פחות לשאת דרשה ממני,
זאת משום שהדבר ירחיק אותי מנשים.
אך עלי לסתור אותך בנוגע לשימוש ב tu,
אל לך לזלזל בהרגלי הנזירים ולהשוותם לכפריים
או בשיפוטו של האדם מאופיאן......
אני עוזב וויכוח זה, לא אענה לך יותר
ההיגיון בך משטה והינך מדבר ברוע.
אעזוב מתוך כבוד לאדוני, ברטראן מאופיאן,
איני אוהב את תשובתך או את חברתך
מעת זו והלאה, משום שאת ערכי פיחת
וחוכמתי, פעם גדולה, כעת פחתה.
משום שכאשר ערכך יורד, שלי יורד גם כן.
בונפיל היה טרובדור יהודי מאזור נרבון.
הוא היהודי הידוע היחיד שכתב בסגנון הטרובדורים ובשפתם, השפה האוקסיטנית.
היצירה היחידה בה מוזכר בונפיל היא ויכוח שירה שנכתב בינו לבין גיירוט ריקר, מאחרוני הטרובדורים.
היצירה נעדרת כותרת והיא ידועה על סמך שורתה הראשונה: "שמעתי, בונפיל, שהינך יודע להלחין".
היצירה השתמרה באופן חלקי בלבד רק במקור כתוב אחד: חציו השני של הבית השלישי, כל הבית הרביעי וחציו הראשון של הבית החמישי חסרים.
הבית השביעי חסר גם הוא חלק משורתו האחרונה.
כל בית מכיל שמונה שורות פרט לאפילוג הדמויות, שמכיל ארבע שורות כל אחד.
לא ברור כלל האם בונפיל היה דמות אמיתית או שמה דמות ספרותית בדויה שהמציא גיירוט ריקר לצורך כתיבת השיר.
יש הטוענים שבונפיל הוא שם נוסף למשורר אברהם בדרשי.
כמו יצירות ויכוח רבות, השיר מסלים במהירות, תוך שגיירוט ריקר משתמש רבות במוטיבים אנטישמיים כדי לתקוף את בונפיל.
בין היתר רומז גיירוט שבונפיל שר מתוך בצע כסף, ואף מאשים את בונפיל בייסורי ישו.
היצירה מזכירה גם אדם שלישי, אציל כלשהו בשם ברטראן מאזור אופיאן (Opian) שבאוקסיטניה.
השיר מובא כאן כפי שתורגם מתוך התרגום לאנגלית (שיר 105, עמודים 221–222).
בוניפסיו גלובל סיטי היא רובע עסקים מודרני בעיר טאגיג שבמטרופולין מנילה, הפיליפינים.
האזור נחשב לאחד ממרכזי העסקים, הפיננסים והבילוי המובילים במדינה, עם גורדי שחקים, קניונים, מסעדות יוקרה, מוסדות חינוך ומרכזי תרבות.
בעבר, שטחה של בוניפסיו גלובל סיטי היה בסיס צבאי של הצבא הפיליפיני, שנקרא מחנה פורט בוניפסיו.
בשנות ה-90, חלק מהשטח הועבר לפיתוח מסחרי, ונמכר לחברות פרטיות שפתחו את האזור כמרכז עסקי ויוקרתי.
כיום, BGC היא אחת מהקהילות העירוניות המתקדמות ביותר בהפיליפינים, עם רחובות רחבים, תכנון עירוני מודרני ומערכת תחבורה נוחה.
האזור מארח בנקים בינלאומיים, מטות של תאגידים, בתי מלון יוקרתיים ומרכזי בילוי וקניות כמו SM Aura Premier ו-Market!
ב-BGC נמצאים מוסדות חינוך נחשבים, כולל בתי ספר בינלאומיים מובילים.
International School Manila (בקיצור: ISM) הוא אחד מבתי הספר הבינלאומיים היוקרתיים והוותיקים ביותר בפיליפינים.
הוא נוסד בשנת 1920 ומשרת קהילה מגוונת של תלמידים מיותר מ-80 מדינות.
ISM מציע תוכנית לימודים אמריקאית עם תוכנית דיפלומת הבגרות הבינלאומית (IB).
בית הספר ידוע ברמתו האקדמית הגבוהה, בתשתיות מתקדמות ובמערכת חינוכית המעודדת יצירתיות, חשיבה ביקורתית ומעורבות חברתית.
בין המתקנים של בית הספר ניתן למצוא מעבדות מדע מתקדמות, ספרייה רחבת היקף, מתקני ספורט מהשורה הראשונה ואולמות אמנות וביצוע.
לבית הספר יש קהילת בוגרים בולטת הכוללת אנשי עסקים, מדענים ואמנים שהשתלבו במוסדות אקדמיים ומקצועיים מובילים בעולם.
הודות לפיתוח המואץ וההשקעות הזרות, BGC הפכה ליעד פופולרי עבור משקיעים, תיירים ואנשי עסקים.
רשתות בינלאומיות רבות הקימו סניפים באזור, והוא נחשב למרכז כלכלי שני בחשיבותו אחרי מקטי.
למרות שאין לבוניפסיו גלובל סיטי תחנת רכבת משלה, היא מחוברת היטב באמצעות אוטובוסים, ג'יפים ושירותי תחבורה חכמה כמו Grab.
קיימות תוכניות עתידיות לשיפור הקישוריות עם מערכת הרכבות המטרופולינית.
הבונקר הירוק בהמבורג הוא מגדל נ"מ שנבנה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-90 הוסב ל"בונקר מדיה".
בין השנים 2019 ו-2024 הוא הוגבה בחמש קומות בגובה של כ־20 מטרים, וכוסה בצמחייה נרחבת.
בנוסף, "שביל הררי" באורך 550 מטר, שהותקן מבחוץ על המבנה, מוביל לגן ציבורי עירוני בשטח של 1,400 מ"ר.
בנייה במהלך מלחמת העולם השנייה
בתחילת שנות ה-40, במהלך מלחמת העולם השנייה, נבנו כמה בונקרים רבי קומות, המכונים מגדלי נ"מ, בברלין, המבורג ווינה כדי להתגונן מפני התקפות אוויריות.
המגדל שקיבל את המספר 4 הוא "הבונקר הירוק" של ימינו, והוא אחד הבונקרים הגדולים ביותר שנבנו מעולם, על שטח של 75 X 75 מטר ובגובה 38 מטרים.
הוא עשוי מבטון מזוין, כולל קירות בעובי 3.5 מטרים ותקרה בעובי חמישה מטרים.
הוא נבנה במשך 300 ימים בשנת 1942 על ידי עובדי כפייה.
המבנה עמד רק באופן חלקי בדרישות הצבאיות, אך שימש ביעילות כמקלט לאוכלוסייה האזרחית.
אף על פי שקיבולתו הוגבלה ל-18,000 איש, כ-25,000 איש חיפשו מקלט בבונקר במהלך ההפצצות הכבדות על המבורג בקיץ 1943.
הבונקר רב הקומות שימש דיירים אזרחיים לאחר המלחמה, שכן באותה תקופה שרר בהמבורג מחסור חמור בדיור.
מסיבה זו נמנעה ההריסה המתוכננת של המגדל ביולי 1947.
מתחילת שנות ה-50 שימש הבונקר גם כמקלט לנשים מוכות.
במהלך המלחמה הקרה, הבונקר הופעל מחדש כמקלט מפני תקיפות אוויריות.
הבניין שופץ בשנת 1990 בעלות של כ-1.6 מיליון מארק גרמני והוסב למרכז מדיה.
בשנת 1993 חכר המשקיע תומאס מאצן את הבונקר עד לשנת 2053 תמורת 6 מיליון מארק גרמני.
הוא השקיע כ-20 מיליון מארק נוספים בתשתיות כדי לאפשר השכרת שטחים.
חכירה זו הועברה מאז ל-Matzen Immobilien GmbH והוארכה עד 2099.
מאז קמו בבניין מועדוני ואולמות מוזיקה, מכללה, חנות כלי נגינה, סוכנויות פרסום וקידום מכירות וכו'.
בשנת 2000 אירע פיגוע במועדון מוזיקה בבונקר, וכמה אנשים נפצעו.
רעיונות להפיכת הבונקר לירוק קמו עוד בשלהי המאה ה-20, למשל, הציג האומן פרידנסרייך הונדרטוואסר איור של הבונקר עם עצים על הגג, בעיתון בשנת 1992.
בשנת 2013 החלה להירקם התוכנית לשיפוץ הבונקר בצורה ירוקה, בתוספת פארק גג הנגיש לציבור.
פרויקט הבניה, שכלל תוספת של חמש קומות, נמשך מאוקטובר 2014 ועד השלמתו בשנת 2024, וזכה בכמה פרסים בזכות הבנייה הירוקה.
העלות הכוללת של התוספת, ומימוש הקונספט הירוק, הייתה כ-60 מיליון אירו.
בוסטון היא בירתה של מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר, ששוכנת לחופה המזרחי של ארצות הברית, היא הגדולה שבערי ניו אינגלנד ומהווה את המרכז הכלכלי והתרבותי של האזור כולו.
בשנת 2020 התגוררו בעיר כ-675,647 תושבים, והיא העיר ה-25 בגודלה בארצות הברית.
במטרופולין בוסטון-קיימברידג'-קווינסי הסובבת את העיר (המטרופולין ה-10 ברשימת המטרופולינים הגדולות בארצות הברית) מתגוררים כ-4.9 מיליון תושבים.
תושבי בוסטון מכונים "בוסטוניאנים" (Bostonians).
מרכז העיר בוסטון הוא חצי אי המוקף על ידי מפרץ מסצ'וסטס ומפרץ בק (מוצא נהר צ'ארלס אל הים), אזור זה היה מיושב על ידי שבטים אינדיאנים כבר בתקופות פרה היסטוריות.
במקום התגלו ממצאים מהאלף החמישי לפנה"ס המעידים על התיישבות במקום.
העיר בוסטון נוסדה ב-17 בספטמבר 1630 על ידי מתיישבים פוריטנים שהגיעו מאנגליה.
התיישבות זו אוחדה עם מושבת פלימות' (אשר נוסדה על ידי קבוצה נוספות של מהגרים מאנגליה, שנקראו אף הם "פוריטנים", אך שהיו הבדלים בין הקבוצות מבחינת מנהגי הדת) למושבה אחת בשם פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס בשנת 1691.
המתיישבים הראשונים מאירופה קראו לאזור "טרימאונטיין" (Trimountaine), אולם זמן קצר לאחר מכן נקרא היישוב על שם היישוב בוסטון שבלינקולנשייר באנגליה, משם הגיעו מרבית המתיישבים הראשונים.
המושל הראשון של המושבה, ג'ון וינתרופ שאף להקים במקום "", מודל של קהילה נוצרית אדוקה.
על מנת להגשים רעיון זה חתמו המתיישבים על הסכם קיימברידג' שנחשב למסמך המייסד של העיר.
לבוסטון היה תפקיד מרכזי במלחמת העצמאות האמריקנית.
בעיר נערכה "מסיבת התה של בוסטון", כמו גם "טבח בוסטון".
בבוסטון התגורר ופעל הפטריוט פול רוויר, והקרבות הראשונים במהפכה האמריקאית נערכו בפרוורי העיר:
כוחות הצבא הקונטיננטלי בראשות ג'ורג' וושינגטון צרו על העיר זמן ממושך - מצור שנודע כ"המצור על בוסטון".
לאחר המהפכה הפכה בוסטון לאחת מערי המסחר החשובות בעולם ודרכה התקיים יצוא מארצות הברית של רום, דגים, מלח וטבק.
חוק האמברגו של 1807 שנחקק במהלך מלחמות נפוליאון וכן מלחמת 1812 הפחיתו משמעותית את פעילות הנמל, אולם לאחר סיום המלחמות שב הנמל לפעילותו.
בראשית המאה ה-19 הפכה התעשייה למרכיב מרכזי בכלכלת העיר, העולה בחשיבותו על הסחר הבינלאומי.
במהלך המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20 הייתה בוסטון אחד ממרכזי התעשייה העיקריים של ארצות הברית - בייחוד בתחום הטקסטיל והביגוד.
הנהרות הרבים שסביב העיר הקלו על המסחר הפנים מדינתי ובמקביל איפשרו שימוש בתחנות מים על מנת להפעיל את המפעלים הרבים שהוקמו על גדות הנהרות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הפכה בוסטון למרכז תרבותי, וסופרים רבים התגוררו בעיר ויצרו בה.
בוסטון הפכה למרכז של הגות מדינית ושל תנועת ההתנגדות לעבדות.
ב-1831 ייסד ויליאם לויד גאריסון את הליבריטור ואת האבולישיוניסט - שני כתבי עד המתנגדים לעבדות ודורשים שחרור כל העבדים.
גלי ההגירה של ראשית המאה ה-19, ובייחוד גלי ההגירה של שנות ה-20 של המאה ה-19 הביאו לגידול משמעותי באוכלוסיית העיר ולשינוי הרכבה האתני.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לעיר מהגרים רבים מקנדה, וכן מהגרים יהודים מרוסיה ופולין.
עד סוף המאה ה-19 הפכו הרבעים הוותיקים של בוסטון לאזורי מהגרים.
איטלקים התגוררו בעיקר באזור הנורת' אנד, אירים באזור דרום בוסטון, ויהודים מרוסיה ופולין במערב בוסטון.
גלי הגירה אלה שינו את ההרכב הדתי של העיר - עד הגעתם של האירים והאיטלקים לא היו כמעט קתולים בעיר.
גלי ההגירה הפכו את הדת הקתולית לדת הנפוצה ביותר בעיר.
בשנת 1872 נשרפה בוסטון ב"שריפה הגדולה השנייה".
השריפה החלה ברחוב לינקולן ב-9 בנובמבר, ושרפה 260,000 מ"ר של העיר - מעל 776 בניינים ורובו של הרובע הכלכלי נהרסו, ונגרם נזק בשווי של מעל 60 מיליון דולר.
בין השנים 1630–1890 שילשה העיר את שטחה - בעיקר באמצעות ייבוש ביצות ואזורי ים רדודים שהיו סביב העיר.
ייבוש זה התבצע על ידי שיטוח גבעות העיר ושימוש באדמה לצורך מילוי המפרצים.
מפעל היבוש הגדול ביותר החל בשנת 1807, ובמסגרתו השתמשו בחלק העליון של גבעת ביקון למילוי אגם מיל.
אזור זה משמש את כיכר היימארקט שבעיר.
על ראש מה שנותר מגבעת ביקון ממוקם בניין מדינת מסצ'וסטס.
על אזורים שיובשו ממוקמים מרבית אזורי סאות' אנד, הווסט אנד, הרובע הפיננסי של בוסטון, ואזור צ'ינטאון של בוסטון.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 יובשו כ-2.4 קמ"ר משטחי הנהר צ'ארלס (בין היתר, תוך שימוש בהריסות הבתים מהשריפה הגדולה).
במחצית השנייה של המאה ה-19 סיפחה העיר לשטחה את הערים הסמוכות - בשנת 1868 סופחה רוסבורי, ב-1870 דורצ'סטר, וב-1874 הערים: ברייטון, מערב רוקסבורי, ג'מייקה פליין, רוזינדייל וצ'ארלסטאון.
ב-1 בספטמבר 1897 נפתחה בבוסטון הרכבת התחתית הראשונה בצפון אמריקה.
בראשית המאה ה-20 החלה מעמדה של בוסטון כמרכז תעשייתי להיחלש.
מפעלים רבים עברו לאזורים בהם עלויות כח העבודה היו נמוכות יותר.
ב-15 בינואר 1919 אירע אסון הדבשה של בוסטון.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 לאחר כ-30 שנים של מיתון כלכלי, החלה כלכלת העיר להתאושש.
בעיר נבנו בתי החולים בית החולים הכללי מסצ'וסטס, והמרכז הרפואי בית ישראל דיקונס, שנמנים בין בתי החולים המובילים בארצות הברית.
בתי הספר של אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת בוסטון, בוסטון קולג' ושל המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס הביאו סטודנטים רבים להתגורר בעיר.
ב-15 באפריל 2013, אירע הפיגוע במרתון בוסטון.
רוב אזור המפרץ של העיר בוסטון בנוי על שטחים אשר יובשו מהים, כאשר לחומר המילוי השתמשו באדמות מהגבעות של בוסטון.
רק גבעת ביקון נותרה בשלמותה ולא השתמשו בה לצורך ייבוש שטחי ים.
לכל אחת משכונותיה של בוסטון אופי שונה.
אזור אלסטון הוא אזור סטודנטיאלי ברובו, ובו מתגוררים תלמידי אוניברסיטת בוסטון הסמוכה.
אזור בק ביי הוא אחת השכונות העשירות בארצות הברית.
הצד הדרומי של העיר (אזור סאות' אנד) הוא מרכז של הקהילה ההומוסקסואלית בעיר.
בשכנות רוקסבורי ודורצ'סטר מתגוררים בעיקר שחורים והיספנים.
האקלים בבוסטון, כמו בכל ניו אינגלנד משתנה מקיצוניות לקיצוניות.
הקיץ חם ולח, והחורף קר ומושלג.
החודש החם בשנה הוא יולי - עם טמפרטורה ממוצעת של C° 23.4 והחודש הקר בשנה הוא ינואר - עם טמפרטורה ממוצעת של C° 1.2−.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר, C° 40, נמדדה ב-4 ביולי 1911 והטמפרטורה הנמוכה ביותר, C° 28−, נמדדה ב-9 בפברואר 1934.
בראשות העיר עומד ראש העיר של בוסטון, הנבחר בבחירות ישירות לתקופת כהונה של ארבע שנים ולו סמכויות נרחבות ביותר.
מועצת העיר נבחרת כל שנתיים, כאשר נציגיה נבחרים בתשעה רבעים, וארבעה נבחרים בכל רחבי העיר.
יושב ראש המועצה נבחר מבין חברי המועצה.
במסגרת סמכויותיו, ממנה ראש העיר את המועצה האחראית על בתי הספר הציבוריים של בוסטון, וכן את ועדות הערר על גופי התכנון והפיתוח של בוסטון.
בבחירות שנערכו באותה השנה (1993) נבחר מנינו, שהוא ממוצא איטלקי, לכהונה נבחרת ראשונה, והיה לראש העיר הראשון שאינו ממוצא אירי.
מאז נבחר מנינו ברציפות, ארבע פעמים נוספות (1997, 2001, 2005 ו־2009), והוא ראש העיר בעל הכהונה הארוכה ביותר בהיסטוריה של העיר.
בשנת 2013 נבחר מרטי וולש לראשות העיר, לאחר פרישתו של מנינו.
כל אלה היו ראשי עיר חברי המפלגה הדמוקרטית.
בעיר ממוקם בית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים של ארצות הברית, וכן בית המשפט המחוזי הפדרלי של מחוז מסצ'וסטס.
כמו כן ממוקם בעיר בנק הרזרווה הפדרלי של בוסטון.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת היא 5,396.51 נפשות לקמ"ר.
מבין ערי ארצות הברית, רק הערים ניו יורק, שיקגו וסן פרנסיסקו צפופות יותר.
בתולדות העיר בוסטון, היו כמה אישים שהשפיעו על העיר ועל אופי החיים בה.
ג'ון אדמס - הגן על חיילים בריטים שהואשמו בגרימת מותם של חמישה תושבים בטבח בוסטון.
לימים סגן נשיא ארצות הברית הראשון, נשיא ארצות הברית השני.
ג'ון קווינסי אדמס - חבר הסנאט של מדינת מסצ'וסטס.
לימים נשיא ארצות הברית השישי.
סמואל אדמס - מארגן מסיבת התה של בוסטון.
ממנהיגי המהפכה האמריקנית, ומחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
נציג מסצ'וסטס בישיבתו הראשונה של הקונגרס הקונטיננטלי.
פול רוויר - פטריוט ופעיל במהפכה האמריקנית שלחם באזור בוסטון והזהיר את הכוחות בקרב לקסינגטון וקונקורד.
לארי בירד - כדורסלן עבר מקבוצת הבוסטון סלטיקס הנחשב אחד מגדולי הכדורסלנים בכל הזמנים.
השאיר חותם עז על העיר והפיכתה ל"עיר כדורסל".
רד אאורבך - נשיאה ומאמנה לשעבר של קבוצת הכדורסל בוסטון סלטיקס, נחשב לגדול מאמני הכדורסל בכל הזמנים.
ג'ון פיצג'רלד קנדי - הנשיא ה-35 של ארצות הברית, היה הנשיא הקתולי הראשון וכן הנשיא הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
טד קנדי - סנאטור מטעם מדינת מסצ'וסטס מ-1962 ועד מותו, בשנת 2009.
טום בריידי - קוורטרבק בקבוצת הניו אינגלנד פטריוטס הנחשב אחד מגדולי שחקני הפוטבול בכל הזמנים.
בתקופתו ובעזרתו הפכה בוסטון למעצמת פוטבול ויצרה "שושלת" ניצחונות וזכיות באליפות.
הרב יוסף דוב הלוי סולוביצ'יק - רב וראש ישיבה, ממנהיגיה הרוחניים של היהדות האורתודוקסית בארצות הברית.
חי בבוסטון משנת 1932 ועד לפטירתו בשנת 1993 והקים בה את ישיבת רמב"ם.
בוסטון כונתה "אתונה של אמריקה" (Athens of America) עוד בימי ראשיתה במאה ה-17 בגלל החשיבות הרבה שתושבי העיר הקנו לתחום החינוך.
עד היום מצטיינת העיר במספר הרב של מוסדות ההשכלה הגבוהה המצויים בה.
באזור בוסטון רבתי למעלה מ-100 ממכללות ואוניברסיטאות, בהם לומדים כ-250,000 סטודנטים.
אוניברסיטת בוסטון הממוקמת בתוך העיר היא המעסיק הרביעי בגודלו בעיר.
לאוניברסיטה קמפוס על גדת הנהר צ'ארלס, וכן קמפוס בית הספר לרפואה ממוקם באזור סאות' אנד של העיר.
גם לאוניברסיטת נורת'איסטרן קמפוס גדול בעיר, בשכונת פנווי קנמור.
בבוסטון מספר בתי ספר למוזיקה ולאמנות ובהם המכון לאמנות של בוסטון, המכללה לאמנות של מסצ'וסטס, הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד (הוותיק בקונסרבטריונים של ארצות הברית), הקונסרבטוריון של בוסטון, בית הספר של המוזיאון לאמנות יפה ומכללת ברקלי למוזיקה.
בבוסטון אוניברסיטה ציבורית גדולה - אוניברסיטת מסצ'וסטס בוסטון הממוקמת בקולומביה פוינט, באזור דורצ'סטר של העיר.
באזור בוסטון רבתי מספר אוניברסיטאות גדולות וידועות להם השפעה רבה על כלכלת העיר, מעמדה ותרבותה: אוניברסיטת הרווארד נמצאת מעברו השני של נהר צ'ארלס בקיימברידג'.
בית הספר לעסקים של הרווארד ובית הספר לרפואה של הרווארד נמצאים בתחום העיר בוסטון עצמה.
המכון לטכנולוגיה של מסצ'וסטס (ה-MIT) היה ממוקם בעת הקמתו בתוך העיר בוסטון, ועבר בשנת 1916 לקיימברידג'.
מערכת בתי הספר הציבוריים של בוסטון היא הוותיקה ביותר בארצות הברית.
בבוסטון 57,000 תלמידי בתי ספר הלומדים ב-145 בתי ספר, בהם בית הספר הלטיני של בוסטון (בית הספר הציבורי הוותיק ביותר בארצות הברית - הוקם בשנת 1635 - למעשה מדובר בחטיבת ביניים).
בית הספר התיכון אנגליש היי (English High) הממוקם בעיר הוא בית הספר התיכוני הוותיק ביותר בארצות הברית (נוסד בשנת 1821), ואילו בית הספר מת'ר סקול (Mather School) הוא בית הספר היסודי הוותיק ביותר בארצות הברית - הוקם בשנת 1639.
בין האוניברסיאות העיקריות של אזור בוסטון רבתי ניתן למנות את:
המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס - MIT.
בין היתר פועלות באזור העיר בוסטון חברות התרופות והביוטכנולוגיה: Millennium Pharmaceuticals, מרק, Millipore, Genzyme וביוג'ן.
בבוסטון נמצאת הנהלת חברת ההנעלה ריבוק, הנהלת ג'ילט וחברות היי-טק ומחשבים רבות נוספות, וכן חברות בנקאות וביטוח - בין היתר, בעיר נמצאת ההנהלה האזורית של בנק אמריקה, וכן ההנהלה הארצית של חברת הביטוח ליברטי מיוצ'ואל (Liberty Mutual).
מרכיב מרכזי נוסף בכלכלת העיר הוא התיירות.
בשנת 2004 הוציאו תיירים המבקרים בעיר סכום של 7.9 מיליארד דולר אמריקאי.
העיר נחשבת לאחת מעשר הערים המתויירות ביותר בארצות הברית.
תעשיית הדפוס בעיר מפותחת ביותר, והנהלת ההוצאה הוטון מיפלין הארקורט (HMH) ממוקמת בעיר, וכן ההוצאות לאור הוצאת בדפורד - סנט מרטין (Bedford-St.
Martin's), הוצאת ביקון (Beacon Press) וחברת ההוצאה לאור פירסון (Pearson plc) מעסיקה כמה מאות עובדים בבוסטון.
נמל בוסטון הוא אחד הנמלים העיקריים בחוף המזרחי של ארצות הברית הן מבחינת המסחר העובר דרכו והן בשל חשיבתו שאחד מנמלי הדייג הוותיקים באוקיינוס האטלנטי.
שני העיתונים העיקריים של הבוסטון הם הבוסטון גלוב (The Boston Globe) בבעלות ג'ון הנרי ובוסטון הראלד (The Boston Herald).
היומון השלישי בגודלו הוא ה"כריסצ'ן סיינס מוניטור" הנערך בבוסטון ומודפס בערים רבות בארצות הברית.
עיתונים נוספים היוצאים לאור הם "הבוסטון פניקס" (The Boston Phoenix) והבוסטון מגזין (Boston magazine).
מספר המאזינים לתחנות הרדיו בעיר הוא ה-11 בגודלו בארצות הברית.
בעיר פועלות 4 תחנות עיקריות המשדרות בשיטת AM, ומספר רב של תחנות בשיטת FM.
מספר צופי הטלוויזיה בעיר הוא השביעי בגודלו בארצות הברית.
בעיר פועלות כל רשתות השידור העיקריות של ארצות הברית וכן מספר תחנות מקומיות.
בוסטון מהווה נקודת הקצה של כביש בין-מדינתי 90 החוצה את ארצות הברית מערבה.
כמו כן כביש בין-מדינתי 95 וכביש US 1 העוברים לאורך חופה המזרחי של ארצות הברית חוצים דרך העיר.
על מנת להקל על עומסי התנועה בדאונטאון בוסטון (מרכז העיר) נבנתה מערכת של כבישים תת-קרקעיים שנקראת ה"ביג דיג" (החפירה הגדולה).
רשות התחבורה של מפרץ מסצ'וסטס (Massachusetts Bay Transportation Authority או בקיצור MBTA) מפעילה את מערכות התחבורה הציבורית של בוסטון, ובהם את הרכבת התחתית של בוסטון שהייתה מערכת הרכבת התחתית הראשונה של ארצות הברית.
נכון לראשית המאה ה-21, מערכת התחבורה הציבורית של בוסטון (רכבות תחתיות ורכבות קלות) משתרעת על כ־90 ק"מ של מסילות.
מערכת זו מכונה "ה-T" .
בנוסף מפעלה רשות התחבורה מערכת של אוטובוסים ומעבורות ימיות, וכן מערכת של רכבות המשתרעת על 321 ק"מ של מסילות - המגיעות צפונה לאורך עמק נהר המרימק, מערבה לווסטר ודרומה לפרובידנס שבמדינת רוד איילנד.
31.5% מתושבי בוסטון משתמשים דרך קבע במערכת התחבורה הציבורית של העיר, אולם בשל גודלו הקטן של אזור העסקים במרכז העיר, 13% מהתושבים מגיעים למקום עבודתם בהליכה ברגל.
קווי חברת אמטרק מקשרים את בוסטון עם שיקגו, ניו יורק ווושינגטון.
שדה התעופה הבינלאומי לוגן נמצא במזרחה של בוסטון.
שדות תעופה נוספים הנמצאים בסמוך לעיר ומשמשים את תושבי העיר:
שדה תעופה גרין בפרובידנס, רוד איילנד.
בוסטון מהווה המרכז התרבותי של אזור ניו אינגלנד.
תושבי העיר משתמשים במבטא המכונה "מבטא בוסטוני" המאפיין את אזור ניו אינגלנד כולו.
כמו כן העיר מהווה מרכז למטבח ניו אינגלנד המשתמש בעיקר במאכלי ים ומוצרי חלב.
בקרבת העיר פועלות אוניברסיטאות רבות המשפיעות על אופייה התרבותי של העיר.
בעיר פועלים מספר בתי תיאטרון, הידועים שבהם הם תיאטרון קאטלר מג'סטיק (Cutler Majestic Theatre), תיאטרון אורפאום (Orpheum Theatre), וכן האופרה של בוסטון ומרכז סיטי לאמנויות הבמה (Citi Performing Arts Center).
כמו כן בעיר פועלות להקת בלט בוסטון, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת הטיילת של בוסטון, האופרה הלירית של בוסטון ואגודת הנדל והיידן (המקהלה העתיקה ביותר בארצות הברית).
בין אירועי התרבות שנערכים בעיר ניתן למנות את הופעות תזמורת הטיילת של בוסטון ואירוע הפירסט נייט (הלילה הראשון) שנערך בליל ראש השנה האזרחית.
בשל התפקיד המרכזי של העיר במהפכה האמריקאית, מבנים רבים בעיר מהווים חלק מהפארק הלאומי ההיסטורי בוסטון.
מרבית מבנים אלה נמצאים לאורך שביל החירות (Freedom Trail) המסומן בפס לבנים אדומות על מדרכות הרחוב.
אורכו כ-5 ק"מ, הוא מתחיל במרכז המבקרים ליד הפארק המרכזי-הבוסטון קומון ומסתיים באנדרטת גבעת בנקר.
בעיר מספר רב של מוזיאונים לאמנות ובהם המוזיאון לאמנות של בוסטון ומוזיאון איזבלה סטיוארט גארדינר, וכן בעיר מוזיאון הילדים של בוסטון, הבוסטון אתנאום, מוזיאון המדע של בוסטון ואקווריום ניו אינגלנד.
אתרים נוספים בעלי החשיבות בעיר הם:
קנדי שנמצאת בקמפוס אוניברסיטת מסצ'וסטס
בוסטון מופיעה ביצירות אמנות רבות ומוזכרת ביצירות ספרותיות רבות.
בין היתר מוזכרת העיר בספר "הבוסטונים" מאת הנרי ג'יימס המתאר את חיי החברה הגבוהה של בוסטון בשלהי המאה ה-19, וכן בספר "ג'ורג' אפלי המנוח" (The Late George Apley) זוכה פרס פוליצר מאת ג'ון פ.
מארקאנד המתאר את החברה הגבוהה במהלך ראשית המאה ה-20 והשפל הכלכלי הגדול.
העיר משמשת רקע לספרים רבים ובהם:
הסאגה "קין והבל" מאת ג'פרי ארצ'ר מתרחשת במקביל בבוסטון ובשיקגו.
סדרת ספרי המתח "קרלוטה קרלייל" מאת לינדה ברנס המתארים בלשית נוהגת טקסי.
ספרי המתח מאת ג'וזף פיינדר.
הנובלה תא מאת סטיבן קינג.
ספרו של ויליאם פוקנר "הקול והזעם" מתרחש בחלקו בעיר.
הספר "The Handmaid's Tale" מאת מרגרט אטווד מתרחש בעיר בוסטון שלאחר מלחמה גרעינית.
סדרות טלוויזיה רבות מתרחשות על רקע העיר ובהן: "בוסטון ליגל", "הפרקליטים", "בוסטון פבליק","החיים היפים של זאק וקודי","חופשי על הבר", "סברינה המכשפה הצעירה", "אלי מקביל".
סרטים רבים צולמו בעיר ומתרחשים על רקע העיר, ובהם "סיפורו של ויל האנטינג", "מיסטיק ריבר", "The Thomas Crown Affair" ו"השתולים".
לבוסטון נציגות של קבוצות ספורט בכל אחת מהליגות המקצועניות הבכירות של ענפי הספורט הקבוצתיים המרכזיים בארצות הברית: פוטבול, בייסבול, כדורסל והוקי קרח.
הצלחת קבוצות הספורט שלה העניקו לעיר את הכינוי "עיר התארים" ("TitleTown, USA").
בוסטון רד סוקס - קבוצת הבייסבול המקומית נוסדה ב-1901 והיא אחת משמונה הקבוצות המקוריות של האמריקן ליג, ומשחקת ב-MLB.
לאורך השנים זכתה הקבוצה ב-9 אליפויות וורלד סיריס (מקום שלישי במספר הזכיות מבין קבוצות הליגה).
הקבוצה משחקת באצטדיון פנווי פארק במרכז העיר.
ניו אינגלנד פטריוטס (בעבר בוסטון פטריוטס) - קבוצת הפוטבול המקומית נוסדה ב-1960 והיא אחת הקבוצות המייסדות של ליגת ה-AFL, ומשחקת ב-NFL.
הקבוצה זכתה בשישה משחקי סופרבול (מקום ראשון במספר הזכיות מבין קבוצות הליגה).
מאז 1971, אצטדיון הקבוצה ממוקם בעיר פוקסבורו, כ-35 קילומטר דרומית לבוסטון.
בוסטון סלטיקס - קבוצת הכדורסל המקומית הוקמה ב-1946 והיא אחת הקבוצות המייסדות של ליגת ה-NBA.
הקבוצה זכתה ב-18 אליפויות (מקום ראשון במספר הזכיות מבין קבוצות הליגה).
אולמה של הקבוצה היה הבוסטון גארדן שמוקם ב"תחנת הרכבת הצפונית של בוסטון" שאותו החליף הטי די גארדן שגם הוא ממוקם ב"תחנת הרכבת הצפונית של בוסטון".
בוסטון ברואינס - קבוצת הוקי הקרח המקומית נוסדה ב-1924 והיא אחת הקבוצות המייסדות של ה-NHL.
הקבוצה זכתה ב-6 אליפויות (מקום רביעי במספר הזכיות מבין קבוצות הליגה).
היא חולקת את האולם הביתי עם בוסטון סלטיקס.
ענף ספורט פופולרי נוסף הוא כדורסל מכללות, 4 אוניברסיטאות מהליגות ברמה הראשונה של ה-NCAA משחקות בעיר: בוסטון קולג', אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת נורת'איסטרן.
לבוסטון קולג' גם נבחרת פוטבול המשחקת ברמה הבכירה של ליגת המכללות.
אירוע ספורט בולט המתקיים בעיר הוא מרתון בוסטון.
המרתון מתקיים מדי שנה מאז 1897, בחג האזרחי של מסצ'וסטס, יום הפטריוטים.
במירוץ בשנת 2013, התרחש פיגוע תופת רצחני.
בפיגוע נהרגו 3 בני אדם ונפצעו יותר מ-170 צופים ורצים במרתון.
ערים תאומות של העיר בוסטון (לפי מועד ברית הערים התאומות):
בוסטון סלטיקס היא קבוצת כדורסל מהעיר בוסטון שבמסצ'וסטס, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית האטלנטי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם TD גארדן.
בוסטון היא הקבוצה המעוטרת ביותר בתולדות ה-NBA עם 18 אליפויות.
היא גם אחת משתי הקבוצות היחידות ב-NBA שנותרו בליגה מאז הקמתה ונשארו במיקומן המקורי (השנייה היא ניו יורק ניקס).
הקבוצה הוקמה ב-1946 על ידי וולטר בראון, מנהל אולמה הביתי המיתולוגי בוסטון גארדן, ושיחקה בשלוש עונותיה הראשונות בליגת ה-BAA שהיא ליגת האב של ה-NBA.
ב-1949 ליגת ה-BAA אוחדה עם ליגת ה-NBL הוותיקה, אך החלשה יותר, והוקמה ליגת ה-NBA.
בדראפט 1950 הפכו הסלטיקס לקבוצה הראשונה שבחרה בדראפט ה-NBA שחקן אפרו אמריקאי – צ'אק קופר.
השנים הראשונות בליגת ה-NBA הסלטיקס לא היו מוצלחות, עד שמינו לעמדת המאמן את רד אאורבך.
כשאאורבך התחיל לעבוד כמאמן לא היו לו עוזרים, והוא עשה את כל העבודות לבדו: ניהל את האימונים, חיפש כישרונות צעירים ותכנן את מסעות משחקי החוץ של הקבוצה.
אאורבך הוביל את הקבוצה כמאמן לתשע אליפויות לפני שהוחלף על ידי ראסל, שהוביל אותה לשתיים נוספות כמאמן-שחקן.
השחקנים הבולטים באותה תקופה (מלבד ראסל) היו הרכזים בוב קוזי וקיי.
ג'ונס, הקלעים סם ג'ונס וביל שרמן, הסמול פורוורדים ג'ון האבליצ'ק, פרנק רמזי וג'ים לוסקוטוף, והפאוור פורוורדים טום היינסון וסאץ' סנדרס.
עונת 1969/1970 הייתה אחת העונות החלשות ביותר של המועדון עד אז, כשהוא סיים עם מאזן הגרוע ביותר מאז עונת 1949/1950. למרות העונה החדשה, הרכישות של דייב קאונס וג'ו ג'ו וייט סימנו את ההתחלה מחדש של הסלטיקס.
אחרי שהפסידו בגמר המזרח ב-, הסלטיקס השיגו מאזן מצוין של 14–68 בעונת 1972/1973. למרות העונה הסדירה המצוינת, הפלייאוף הסתיים באכזבה, כאשר הסלטיקס הפסידו בסדרת גמר המזרח שנה שנייה ברציפות, הפעם לניו יורק ניקס, ב-7 משחקים.
בעונת 1973/1974 הסלטיקס זכו באליפות ה-12 שלהם כשניצחו בסדרת הגמר את מילווקי באקס.
בעונת 1975/1976 הסלטיקס זכו באליפות שנייה ב-3 שנים, כשניצחו את פיניקס סאנס בסדרת הגמר ב-6 משחקים.
בדראפט 1977 הסלטיקס בחרו את סדריק מקסוול, שיהפוך לשחקן מפתח.
בדראפט ה-NBA 1978 היו לסלטיקס שתי בחירות דראפט מתוך ה-8 הראשונות.
בבחירה ה-6 בדראפט לקח מאמן הסלטיקס, אאורבך, סיכון כשבחר בלארי בירד, אשר העדיף להישאר לשנה רביעית באוניברסיטת המדינה של אינדיאנה.
אאורבך טען שההמתנה עבורו למשך שנה נוספת תשתלם.
בירד אכן חתם בסלטיקס זמן קצר לאחר שהפסיד בגמר אליפות ה-NCAA לאוניברסיטת המדינה של מישיגן שהונהגה על ידי מג'יק ג'ונסון.
הסיפור החשוב האחר של הסלטיקס בעונת 1978/1979 היה הסכסוך המתמשך בין המאמן אאורבך לבין בעלי הקבוצה החדש ובעלי קנטקי פרייד צ'יקן, ג'ון י.
הסכסוך כמעט הוביל לעזיבתו של אאורבך לעמדת המאמן בניו יורק ניקס.
תמיכת הציבור הייתה נתונה לאאורבך, כך שבראון החליט למכור את הקבוצה ולא להיות האיש שפיטר את אהוד האוהדים.
בזמן הקצר שבראון היה מנהל הקבוצה, הוא הספיק לארגן את רכישתו של בוב מקאדו, אותו אאורבך לא אהב.
הסלטיקס סבלו מעונה חלשה וסיימו אותה עם מאזן שלילי של 29–53.
עונת 1979/1980 הייתה עונת הבכורה של לארי בירד, שנבחר שנה לפני כן.
יחד עם כניסתו של הבעלים החדש של הקבוצה ביצע אאורבך מספר שינויים.
אאורבך העביר את בוב מקאדו והביא את השחקן אם אל קאר, המתמחה בהגנה.
אאורבך קיבל גם שתי בחירות דראפט בסיבוב הראשון.
בעונה זו בסלטיקס כיכבו מספר כישרונות כבירד, נייט ארצ'יבלד, סדריק מקסוול ודייב קאונס.
הסלטיקס שיפרו את מאזנם מהעונה שעברה ב-32 ניצחונות, עד אז שיא המהפך העונתי לטובה, כשהשיגו מאזן 21–61. בגמר המזרח הם הפסידו לפילדלפיה 76'.
אחרי עונה זו אאורבך ביצע את אחד מהטריידים החד צדדיים בהיסטוריה של ה-NBA.
לסלטיקס היו שתי בחירות דראפט גבוהות, הבחירה השנייה וה-13. אאורבך שלח את שתי הבחירות בתמורה לסנטר הגולדן סטייט ווריורס, רוברט פאריש, ובחירת הדראפט השלישית מאותו דראפט, קווין מקהייל.
עם שני שחקנים אלה, שיהפכו בעתיד לחלק מהיכל התהילה, הסלטיקס הפכו לאחת מהקבוצות החזקות ביותר ב-NBA.
בעונת 1980/1981 הסלטיקס השיגו מאזן של 20–62 תחת המאמן החדש ביל פיץ'.
המאזן הטוב הושג למרות פרישתו של דייב קאונס.
בגמר המזרח הסלטיקס נפגשו עם פילדלפיה 76' בפעם השנייה ברציפות.
לאחר שפיגרו בסדרה 1–3, הם ניצחו 3 משחקים ברציפות כשבמשחק ה-7 הם ניצחו בנקודה אחת, 91-90. בסדרת הגמר הסלטיקס זכו באליפות נגד היוסטון רוקטס.
סדריק מקסוול נבחר ל־MVP של סדרת הגמר.
בעונה הבאה הסלטיקס התחרו בגמר המזרח בפעם השלישית ברציפות מול פילדלפיה, ושוב היו בפיגור 1–3. הם ניצחו 2 משחקים ברציפות והשוו את הסדרה, אך הפסידו במשחק השביעי.
ב-1983 הסלטיקס הודחו בפלייאוף בסוויפ בפעם הראשונה של המועדון על ידי מילווקי באקס.
בעונת 1983/1984 הסלטיקס השיגו מאזן 20–62 תחת המאמן החדש קיי.
ג'ונס, וחזרו לגמר ה-NBA אחרי היעדרות של 3 שנים.
בתחילת סדרת הגמר הם היו בפיגור 1–2 נגד לוס אנג'לס לייקרס, אך בסופה של הסדרה הם ניצחו והשיגו את האליפות ה-15 בתולדות המועדון.
בסיום העונה אאורבך הודיע רשמית שהוא פורש מעמדת המאמן, אך נשאר בעמדת נשיא הקבוצה.
מהלכו הראשון של מאמן הקבוצה החדש היה העברתו של ג'רלד הנדרסון לסיאטל סופרסוניקס, ובתמורה הוא קיבל בחירת דראפט בסיבוב הראשון.
בעונת 1984/1985 הסלטיקס והלייקרס נפגשו פעם נוספת בגמר, אך הפעם הלייקרס ניצחו וזכו באליפות.
לאחר העונה הסלטיקס רכשו מלוס אנג'לס קליפרס את הסנטר ביל וולטון, במקומו של סדריק מקסוול.
וולטון היה כוכב בפורטלנד טרייל בלייזרס, אך פציעות רבות מנעו ממנו לממש את הציפיות בסלטיקס.
קבוצת הסלטיקס בעונת 1985/1986 נחשבה לאחת מקבוצות ה-NBA החזקות ביותר בהיסטוריה.
לארי בירד זכה בפרס ה-MVP של העונה בפעם השלישית ברציפות, וביל וולטון נבחר לפרס השחקן השישי של העונה ב-NBA.
הקבוצה זכתה באליפות ה-16 בתולדות המועדון, והאליפות האחרונה במאה ה-20, כשניצחה את יוסטון רוקטס 4-2 בסדרת הגמר.
לסלטיקס הייתה זכות לבחירה השנייה בדראפט ה-NBA 1986, בה הם בחרו את לן ביאס.
הציפיות היו שביאס ישמור על יכולתה של הקבוצה לאחר שמקהייל, בירד ופאריש יפרשו.
לרוע המזל ביאס מת כ-48 שעות לאחר בחירתו כשהשתמש בקוקאין במסיבה.
אף על פי שהסלטיקס הפסידו את ביאס, בעונת 1986/1987 הקבוצה נותרה חזקה, כשהשיגה מאזן 23–59, וזכתה באליפות המזרח.
בגמר ה-NBA הסלטיקס הפסידו ללוס אנג'לס לייקרס בסדרה של 6 משחקים, וזו הייתה הפעם האחרונה שהסלטיקס השתתפו בגמר ה-NBA ב-22 השנים הבאות.
בעונה הבאה הסלטיקס הפסידו בגמר המזרח לדטרויט פיסטונס ב-6 משחקים.
ג'ונס, והוחלף על ידי עוזרו ג'ימי רוג'רס.