tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעודד בני נוער לשירות קרבי משמעותי.
ברבות הימים הפך המרוץ מאירוע חטיבתי חינוכי, למרוץ עממי ולמסורת המגלמת ערכים של החברה הישראלית – אהבת הארץ, רעות, תחרותיות ושיתוף פעולה.
מרוץ 24 השעות של לה מאן לאופנועים הוא מרוץ סיבולת לאופנועים המתקיים מדי שנה מאז 1978. המרוץ מופק על ידי ארגון ה-ACO , המארגן את מרוץ המכוניות בעל השם הדומה, והוא חלק מאליפות העולם ברכיבת אנדורו.
המרוץ מתקיים במסלול "בוגאטי", הקצר יותר מהמסלול במרוצי המכוניות.
מרוץ בול ד'אור מתקיים מאז שנת 1922. בין השנים 1971–1977 התקיים המרוץ במסלול לה מאן לפני שעבר להתקיים במסלול פול ריקארד.
בעקבות המעבר החליט ארגון ה-ACO לייסד במקומו את "מרוץ 24 השעות של לה מאן".
הוא נחשב לאחד מארבעת המרוצים ה"קלאסיים" באליפות העולם, לצד הבול ד'אור, מרוץ 24 השעות של לייז' ומרוץ 8 השעות של סוזוקה.
בשנת 2001, שלושת מרוצי ה-24 שעות (לה מאן, לייז', בול ד'אור) פרשו מאליפות העולם ויצרו ביחד את תחרות "Master of Endurance".
חמש שנים לאחר מכן חזר המרוץ לסבב התחרויות באליפות העולם.
מקצה האימונים מתקיים ביום חמישי, בהמשך היום מתקיים מקצה דירוג ראשון (בקבוצות) ואימון לילה.
ביום שישי מתקיים מקצה דירוג שני (בקבוצות).
המרוץ מוזנק בשבת בשעה 15:00 ומסתיים למחרת באותה השעה.
מיד לאחר סיומו מתקיים במקום טקס הענקת פרסים.
ניצחונות יצרן 14 קווסאקי 12 סוזוקי 12 הונדה 4 ימאהה
מרוץ בכיסאות גלגלים הוא ספורט נכים פאראלימפי לנכים ואנשים המוגבלים פיזית.
מרוץ כיסאות גלגלים מבחינת חוקים הוא זהה לתחרויות ריצה אלא שהוא מבוצע תוך כדי ישיבה על כיסא גלגלים.
כיסאות הגלגלים המשמשים לתחרויות אלה עוצבו במיוחד עבור ספורט זה, ובנויים כך שניתן להגיע איתם למהירות של למעלה מ-30 קמ"ש.
ספורט זה החל כאשר מלחמות העולם, ששינו את פני החברה המערבית בדרכים רבות, השפיעו באופן משמעותי על השקפת החברה ועל היחס שלה לאנשים עם מוגבלות.
לפני המלחמות, אנשים עם מוגבלות נחשבו כנטל על החברה.
מאחר ששורדי מלחמה רבים חזרו הביתה עם ליקויים גופניים וצרכים פסיכולוגיים, היה צורך להקים תוכניות חדשות שיעזרו להם לחזור חזרה לחברה.
לזכותה של הממשלה הבריטית ייאמר כי היא הראשונה שהכירה בצרכים אלה על ידי פתיחת מרכז לנפגעי עמוד השדרה בבית החולים סטוק מנדוויל באיילסברי, אנגליה, בשנת 1944. סר לודוויג גוטמן, היה זה שלמעשה פיתח את ספורט המרוץ בכיסאות גלגלים, על מנת לספק את הצורך הספורטיבי למטופליו.
בהנחייתו של גוטמן נערכו "משחקי הסטוק מנדוויל" הראשונים למשותקים בשנת 1948. בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים התפשט הספורט ברחבי אירופה ובארצות הברית.
במהלך תקופה זו צצו ברחבי אירופה תחרויות ואירועי ספורט נוספים עבור אנשים בכיסאות גלגלים.
בשנת 1952 אורגנה התחרות הבינלאומית הראשונה לספורטאים בכיסאות גלגלים בין נבחרת בריטניה לנבחרת הולנד.
130 ספורטאים עם חבלות בעמוד השדרה התמודדו בשישה ענפי ספורט.
כדי לכבד את הערך החברתי והאנושי הנגזר מתנועת הספורט בכיסאות גלגלים, הוועדה האולימפית הבינלאומית (IOC) הכירה בעבודתו של גוטמן בשנת 1956 והעניקה למשחקי סטוק מנדוויל את גביע סר תומאס פירנלי על הישג ראוי לשירות התנועה האולימפית.
מאז תחילת מרוצי כיסאות הגלגלים של סטוק מנדוויל התרחבו תוספי ספורט רבים כמו ירי בחץ קשת על כיסא גלגלים, טניס שולחן, פיינטבול, זריקת כידון ומקצועות נוספים.
בשנות השישים החל להופיע גם כדורסל בכיסאות גלגלים והרמת משקולות לנכים.
בשנת 1960 הוקמה הפדרציה הבינלאומית לספורט בכיסאות גלגלים של סטוק מנדוויל (ISMWSF) כדי לאפשר את כל התחרויות הבינלאומיות עבור אנשים עם פגיעות בעמוד השדרה.
בשנות השישים המאוחרות הורחבו תחרויות הספורט הבינלאומיות וכללו קבוצות מוגבלות אחרות שלא היו זכאיות לאליפות העולם.
בנוסף, ארגון הספורט הבינלאומי לנכים (ISOD) הוקם רשמית בפריס בשנת 1964, במטרה לספק הזדמנויות ספורט בינלאומיות לעיוורים ולאנשים עם מוגבלות מוטורית אחרת.
ישנו גם מרתון על כיסא גלגלים.
ספורטאים שנמצאים בכיסא גלגלים יכולים להשתתף גם באירועי שטח; אלה כוללים פיינטבול, הטלת כידון וזריקת דיסקוס.
ישנם גם אירועים משולבים כמו פנטאתלון, בו הספורטאי משתתף במרוצי מסלול שטח וכביש, ותחרויות קפיצה וזריקה, תלוי במוגבלות של הספורטאים.
מרוץ אמסטל גולד לנשים (שם רשמי: Amstel Gold Race Ladies Edition) הוא מהדורת הנשים של מרוץ אמסטל גולד, מרוץ אופני כביש חד-יומי שנערך במחוז לימבורג שבהולנד.
שנה לאחר מכן שנטל בלאק ניצחה במרוץ, במדי חולצת הקשת של אלופת העולם.
המרוץ מאורגן על ידי חברת "קרן מרוץ אמסטל גולד", שהיא גם המארגנת של מרוץ הגברים.
המרוץ גם מתקיים באותו היום של הנשים.
שנהרוכבתקבוצה2001 דבי מנסוולדVlaanderen - T-Interim2002 לאונטין ז'יליארד ואן-מורסלFarm Frites - Hartol2003 ניקול קוק2017 אנה ואן דר ברחןבוולס–דולמנס2018 שנטל בלאקבוולס–דולמנס2019 קטז'ינה נייביאדומהקניון–סראם2021 מריאנה ווסיומבו–ויסמה2022 מרטה קוואליFDJ Suez Futuroscope 2023 דמי וולרינגTeam SD Worx2024 מריאנה ווסיומבו–ויסמה2025 מישה ברדוולדTeam SD Worx
מרוץ גמלים הוא ענף ספורט פופולרי במערב אסיה, צפון אפריקה, קרן אפריקה ואוסטרליה ובמדינות נוספות בו אדם או רובוט רוכב על גמל.
המנצחים בתחרות הם הגמל והרוכב שהגיעו ראשונים לקו הסיום של המרוץ.
מרוץ גמלים, כמו גם מרוץ סוסים, הוא אירוע להימורים ולאטרקציות תיירותיות.
באיחוד האמירויות הערביות חל איסור להמר במרוצי גמלים.
גמלים יכולים לרוץ במהירות של 40 קמ"ש למשך כשעה, ולהגיע למהירות של 65 קילומטרים לשעה בספרינטים קצרים.
במרוץ מתחרים לעיתים קרובות ילדים, אך הטענות על פגיעה בזכויות האדם הובילו לאיסורים כלל-ארציים על עבודת וסחר בקטינים באיחוד האמירויות הערביות ובקטר.
מרוץ הגמלים הגדול ביותר באוסטרליה הוא מרוץ "חולות המדבר של בוליה" והוא מתקיים בקווינסלנד.
המנצח במרוץ זה זוכה בפרס בסך של 1,500,000,דולר.
אחד ממרוצי הגמלים המרכזיים הוא גביע הגמלים, שנערך באליס ספרינגס.
גביע הגמלים הוא מרוץ הגמלים הארצי השני בגודלו באוסטרליה.
הוא מתקיים מדי שנה וכולל לא רק את מרוצי הגמלים עצמם, אלא גם אוסף של דוכני שוק ובידור אחר.
במערב, "רוכב גמלים" הוא כינוי פוגעני לערבים.
במספר מרוצים מודרניים, אין רוכבים אנושיים על הגמלים אלא רובוטים הנשלטים בשלט רחוק.
נכון לשנת 2015, יש מעל 14,000 גמלים המשמשים כגמלי מרוצים באיחוד האמירויות הערביות.
מרוצי גמלים קיימים כבר מאות שנים.
הם ספורט מסורתי ב מאז ימי הביניים.
תיעודו הראשון של מרוץ גמלים הוא ב, אצל הולאגו חאן, שליט האימפריה המונגולית.
מרוצי הגמלים באוסטרליה החלו כתוצאה מייבוא גדול של גמלים לאוסטרליה, בשנות ה-40 של המאה ה-19. עם התקדמות ופיתוח הטכנולוגיה, הגמלים איבדו הרבה מחשיבותם ורובם שוחררו, מה שיצר את אוכלוסיית גמלי הבר הגדולה ביותר בעולם, בה מעל 200,000 גמלים.
מרוצי הסוסים באוסטרליה התחילו יותר כאטרקציות תחרותיות ופחות בתור ספורט תחרותי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מרוצי הגמלים התפתחו והתקדמו מאוד באוסטרליה, עקב שיתופי פעולה וסחר עם איחוד האמירויות.
במזרח אפריקה ישנם 3 סוגי גמלי מרוץ: גמלים סומליים, גמלי רנדיל וגמלי טורקנה.
גמלים סומליים יכולים להגיע למשקל של 550 קילוגרמים והם בעלי צוואר עבה וחזה רחב.
הם מייצרים חלב יותר לאט מאשר סוגי הגמלים האחרים.
גמלי רנדיל הם הגמלים הכי מועדפים למרוצים במזרח אפריקה, בשל גודלם הבינוני.
משקלם נע בין 350 ל-450 קילוגרמים.
בכפות רגליהם יש כריות קשות יותר והפ מייצרי חלב מצוינים.
גמלי טורקנה הם גמלים צרים יותר מהממוצע, בעלי רגליים קטנות וזריזות.
משקלם נע בין 300 ל-375 קילוגרמים.
גמלי טורקנה טובים בריצה והליכה על שטח סלעי והררי.
הדבשות שלהם קטנות מהממוצע והם בעלי רגליים קשות.
ילדים מועדפים לרוב כרוכבים בגלל משקלם הקל.
מעל 40,000 ילדים, שחלקם אפילו עוד לא בני שנתיים, נסחרים ממדינות רבות, בעיקר מאפגניסטן, בנגלדש, הודו, סרי לנקה, אתיופיה, פקיסטן וסודאן כדי לשמש כרוכבי גמלים במדינות ערב ב.
חלקם נפצעים באורח קשה בנפילה מהגמלים, אך לא מקבלים טיפול רפואי, ומכך נשארים נכים לכל חייהם ואף מתים לאחר זמן מה.
ילדים רוכבים חיים במחנות המכונים אוסבה ליד מסלולי המרוצים.
רבים מהילדים הם קורבנות להתעללות.
עד כה, מאות ילדים חולצו מחוות גמלים בעומאן, קטר ואיחוד האמירויות הערביות ונלקחו בחזרה לבתיהם, או הוחזקו בבתי מחסה, אולם רבים אינם מסוגלים לזהות את הוריהם או את קהילות ביתם בדרום אסיה ובסודאן.
מדינות מסוימות הוציאו עונשים לאנשים שסחרו בילדים בתור רוכבים, והורו על הבעלים להחזיר את הילדים לארצות מולדתם.
עם זאת, הם מדווחים כי במקרים רבים הילדים שחולצו היו אלה שנמכרו על ידי הוריהם.
ישנם ילדים רבים שאינם דוברים את שפת האם שלהם או שאינם יודעים כיצד נראים החיים מחוץ לחוות הגמלים.
פעיל בולט נגד הסחר בילדים כרוכבים הוא עורך הדין הפקיסטני אנסאר בורני.
איחוד האמירויות הערביות הייתה המדינה הראשונה שאסרה על שימוש בילדים מתחת לגיל 15 או מתחת למשקל של 45 קילוגרם כרוכבים במרוצי גמלים.
כאשר השייח' חמד בן זאיד אאל נהיאן הכריז על האיסור ב-29 ביולי 2002, אך על החוק עוברים בגלוי ארגונים ואנשים רבים ואף ילדים רוכבים מופיעים בטלוויזיה.
מי שיסחר וישתמש בילדים כרוכבי גמלים, צפוי לקבל קנס של 20,000 דירהם איחוד האמירויות הערביות.
בשנת 2009, הוקם באיחוד האמירויות הערביות מרכז שיקום לילדים ששימשו כרוכבי גמלים.
879 ילדים ששימשו כרוכבים קיבלו פיצוי מאיחוד האמירויות הערביות.
אמיר קטר לשעבר, חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, אסר על ילדים לשמש כרוכבים בשנת 2005 וקבע כי עד 2007, בכל מרוצי הגמלים יהיו רובוטים ולא רוכבים אנושיים.
מרונדרה (באנגלית ובשונה: Marondera; נודעה בעבר בשם מרנדלסי, באנגלית: Marandellas) היא בירת מחוז משונלנד המזרחית (Mashonaland East) בזימבבואה.
העיר שוכנת במזרח זימבבואה, כ-72 ק"מ מבירת המדינה הארארה איתה היא קשובה בכביש A3 שעבוד דרך ברומלי.
באזור היה קיים יישוב בו התגורר ראש השבט המקומי.
לאחר התקוממות נגד הבריטים בשנת 1896, היישוב עבר מספר קילומטרים מזרחה ובשנת 1943 קיבל הכרה כעיר.
בתקופת מלחמת הבורים במקום הוקם בסיס צבאי להתארגנות כוחות בריטניה לפני העברתם לחזית הלחימה.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעיר התיישבו פליטים מפולין.
רוב אוכלוסיית העיר היא מקומית, אך קיימת קהילה משמעותית של יוצאי אירופה.
העיר ידוע במוסדות ההשכלה, לרבות מכונים להשכלה גבוהה.
העיר מהווה מכרז תעסוקה לתושבי האזור ומתקיים בו שוק מקומי מרכזי.
בנוסף לכך קיימת תעשייה של עיבור תוצרת חקלאית.
העיר שוכנת באזור אקלים ימי עם טמפרטורת ממוצעת בינואר של 26 מעלות וביוני כ-16 מעלות.
רוב הגשמים יורדים במהלך הקיץ.
מרוסיה באהבה הוא ספר מאת איאן פלמינג משנת 1957, החמישי בסדרת ספרי ג'יימס בונד.
הספר זכה להצלחה רבה ברחבי העולם, וב-1963 עובד לסרט באותו השם בכיכובו של שון קונרי.
ארגון סמרש – המודיעין הנגדי של הצבא האדום, מחליט להוציא לפועל משימה שתפגע אנושות ביוקרתו של המודיעין הבריטי.
לשם כך מגייסים אנשי הסמרש סוכנת צעירה ויפה בשם טטיאנה רומנובה, ומורים לה לפתות את הסוכן הבריטי המוכר ביותר – ג'יימס בונד.
בהכוונת אנשי הסמרש, רומנובה יוצרת קשר עם אנשי המודיעין הבריטי וטוענת שהיא מאוהבת בבונד ומעוניינת שהוא יסייע לה לחמוק מאחורי מסך הברזל.
היא מציעה להביא לבריטים מכונת צופן סובייטית חדשנית.
המודיעין הבריטי חושד בכוונותיה של רומנובה, אולם הסיכוי להניח את היד על מכונת צופן סובייטית מפתה מדי.
בונד נוסע לאיסטנבול במטרה להיפגש שם עם רומנובה.
בונד יוצר קשר עם הנציג הבריטי באיסטנבול, דראקו כארים, והם נאבקים באנשי הסמרש באיסטנבול.
לאחר שרומנובה מעניקה לבונד את מכונת הצופן, עולים השלושה על רכבת האוריינט אקספרס במטרה להגיע לפריז.
אנשי הסמרש עולים בעקבותיהם על הרכבת, כשביניהם מתנקש מטורף, עריק בריטי בשם דונלד גרנט.
גרנט מסמם את רומנובה ומצליח להשתלט על בונד.
הוא חושף בפני בונד את המזימה המלאה של סמרש: לרצוח את רומנובה ובונד ולגרום לעיתונות להאמין שבונד רצח את רומנובה לאחר שהיא איימה לחשוף את הרומן ביניהם, ולאחר מכן התאבד.
כמו כן, גם מכונת הצופן היא למעשה פצצה שנועדה להרוג את בכירי המודיעין הבריטי שיתעסקו אתה.
בונד מצליח רק בקושי להתגבר על גרנט ולהרוג אותו.
הרכבת מגיעה לפריז ובונד נפגש עם עמיתו הצרפתי רנה מאתיס ומשתף אותו בתוכניות של סמארש.
שניהם יוזמים מבצע כדי להרוג את נציגת הסמארש בפריז, קולונל רוזה קלאב.
בונד ומאתיס מצליחים להשתלט עליה, אולם קלאב בועטת בבונד במגף שקצהו מורעל, והוא מאושפז בבית חולים וניצל בקושי.
מרוסקים: גולסטאר הסרט הוא סרט קולנוע קומי ישראלי בהפקת סוכנות ADD וסרטי יונייטד קינג, אשר מבוסס על תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר".
הסרט בוים על ידי אמיל בן שמעון ונכתב על ידי דוד דהן.
בסרט מככבים שייע פייגנבוים, ירון ברלד, ג'ובאני רוסו, דין מירושניקוב, רז זהבי, זהר ליבה, ניר לוי, אלעד צפני, אורי ברויר, ליאם גולן, קובי סויסה, חיים שועי, אביבה נגוסה ופרפילאב מונגוזה.
הסרט יצא לאקרנים ב-11 ביולי 2024.
כשהם בטיסה לארגנטינה בה יצלמו עונת VIP לתוכנית הדוקו-ריאליטי "גולסטאר", חברי המטוס מתרסקים בליבה של הסוואנה באפריקה.
כשהחבורה מחפשת אחר מזון ומים, היא נחטפת על ידי שבט אפריקאי שמתכנן להוציא אותם להורג.
כשאנשי השבט רואים את ציוד הכדורגל שהיה למשתתפים, הם מסיקים שהם כדורגלנים ומבקשים מהם לשחק מול השבט היריב על מנת לפתור סכסוך ארוך שנים על מקור המים היחידי באזור.
שייע פייגנבוים – מאמן נבחרת גולסטאר.
ירון ברלד – שחקן בנבחרת גולסטאר.
ג'ובאני רוסו – עוזר מאמן ושחקן בנבחרת גולסטאר.
דין מירושניקוב – קפטן נבחרת גולסטאר.
רז זהבי – שחקן בנבחרת גולסטאר.
זהר ליבה – שחקן בנבחרת גולסטאר.
ניר לוי – שחקן בנבחרת גולסטאר.
אלעד צפני – שחקן בנבחרת גולסטאר.
אורי ברויר – שחקן בנבחרת גולסטאר.
ליאם גולן – שחקן בנבחרת גולסטאר.
קובי סויסה – שחקן בנבחרת גולסטאר.
חיים שועי – שחקן בנבחרת גולסטאר.
קנדקה (אביבה נגוסה) – מנהיגת שבט נשים אפריקאי שעומד בפני סכנת הכחדה.
"גולסטאר" היא תוכנית דוקו-ריאליטי ישראלית, אשר עלתה לשידור בשנת 2012 עבור רשת HOT.
מאז עליית התוכנית לשידור היא חודשה למספר עונות חדשות, כשהיא "מסתמנת כאחת ההצלחות הגדולות של חברת הכבלים".
ב-15 במרץ 2023, לאחר שהופקו 11 עונות לתוכנית, הוכרז שיופק סרט קולנוע עלילתי שמבוסס עלייה בהפקת סוכנות ADD וסרטי יונייטד קינג.
עוד פורסם שתסריט הסרט ייכתב על ידי דוד דהן, ושלצד שייע פייגנבוים שישחק בו, יופיעו משתתפים מכל עונות התוכנית.
בחודשי ספטמבר ואוקטובר 2023 הוכרז ליהוק חלקי של הסרט, אשר כולל את דין מירושניקוב, זהר ליבה, ליאם גולן ואביבה נגוסה, כמו כן נודע שהבימוי ייעשה על ידי אמיל בן שמעון.
ליהוק נוסף כולל את ניר לוי, שהפרויקט הוא תפקיד המשחק הראשון שלו מאז פציעתו הקשה בתאונת דרכים בתל אביב, אשר מוזכרת פעמים רבות במהלך הסרט.
לאחר שפורסם שצילומי הסרט יתרחשו במהלך יוני 2023 באפריקה, הם התרחשו בחודשי אוקטובר ונובמבר של אותה שנה במהלך צילומי העונה ה-12 של התוכנית.
מלחמת חרבות ברזל החלה בצמוד לתחילת הצילומים, דבר שהקשה לצלם סרט בידורי באותה תקופה.
ב-5 ביוני 2024 טריילר הסרט הוקרן בלעדית בבתי הקולנוע בצמוד להקרנות יום הקולנוע הישראלי.
ב-23 ביוני 2024 הטריילר הופץ במדיות השונות, כאשר יחד איתו פורסם צוות השחקנים המלא, שכולל בנוסף לשמות שפורסמו בעבר את ירון ברלד, ג'ובאני רוסו, רז זהבי, אלעד צפני, אורי ברויר, קובי סויסה, חיים שועי ופרפילאב מונגוזה.
ב-3 ביולי 2024 הייתה ההשקה של הסרט והקרנת הטרום-בכורה שלו.
במרץ 2023, בחודש בו הוכרז על הפקת הסרט, כתבה שיראל דילר באתר "מקור ראשון" שהפרויקט הוא "נקודת שפל חדשה לקולנוע הישראלי".
היא ציינה שהסרט "לא יהיה קומדיה נוקבת או אפילו קומדיית קיץ קלילה סטייל 'לשחרר את שולי', אלא גירוי היצר הקדמוני של בני האדם לצפות באנשים אחרים רבים או מתבזים".
בן שמעון, במאי הסרט, התייחס לביקורות הרעות על הסרט לפני יציאתו לאקרנים וציין:
"התעלמות מתרבות הריאליטי זה לטמון את הראש בחול.
אנחנו נמצאים כבר מעל ל-20 שנה עמוק בתרבות הזו, היא משפיעה עלינו בכל כך הרבה מובנים ואי אפשר כבר לנצח אותה.
אבל זה לא שאנחנו חוגגים את הריאליטי בסרט.
אנחנו נותנים הרגשה שהדמויות מגיעות ממקום רדוד ורק המפגש עם השבט האפריקאי נותן להן משמעות אמיתית"
ביום הבכורה של הסרט צפו בו כ-20 אלף צופים.
עשרה ימים לאחר יציאתו של הסרט באקרנים דווח שצפו בו מעל 100 אלף צופים.
שיר זיו כתבה באתר "ישראל היום" ביקורת על הסרט, אותו הגדירה כ"שעה וחצי של הפוגה מוחית".
היא ציינה שהומור הסרט נחות והמשחק בו מוגבל.
אורון שמיר תיאר בבלוג "סריטה" את הסרט כשילוב של "לשחרר את שולי" ו"מלחמת 90 הדקות".
אבנר שביט סיקר את הסרט באתר "וואלה", בה הוא שיבח את השחקנים ואת ההומור.
מילה סביטלמן ציינה באתר "רשת 13" שהסרט "צולל במורד הטמטום".
תומר קמרלינג הביא לסרט באתר "מאקו" שניים וחצי כוכבים, שיבח את הצילום והמשחק והביא ביקורת שלילות לעלילה.
באתר "סרוגים" נכתב שהסרט "מספק רגעי צחוק מתפרצים לצד עלילה מפתיעה ועשויה היטב".
אבנר שביט אמר בריאיון לרדיו 103fm שהפורמט של הסרט פורץ דרך.
בסקירה של יהונתן צוריה באתר "עין הדג" מצוין שהסרט לא טוב ושיש בו חוסר היגיון בוטה.
ב-18 ביולי 2024, חמישה ימים לאחר הקרנת הבכורה של הסרט, הוכרז שיופק לו סרט המשך ושצילומיו יחלו בחודשים הקרובים.
ב-20 בנובמבר 2025, לפני יציאת הסרט השני לאקרנים, הוכרז שיופק סרט המשך נוסף.
מרוסטיקה (באיטלקית: Marostica) היא עיירה וקהילה בצפון איטליה, במחוז ונטו, בנפת ויצ'נצה.
מספר התושבים 14,033 נכון לראשית 2024. העיירה התפרסמה בזכות משחקי שחמט "חיים", בני אדם וסוסים המשמשים ככלי שחמט, הנעים על לוח שחמט גדול המוטבע בכיכר המרכזית של העיירה.
היא מכונה בפי רבים "עיר השחמט".
בנוסף, העיירה ידועה גם בפירות היער שלה - במיוחד בדובדבנים, וכן בכובעי קש המיוצרים בה בעבודה ידנית.
מרוסטיקה ממוקמת במישור אסיאגו (Asiago), בצפון איטליה, לא הרחק מרגלי הרי הדולומיטים.
היא מרוחקת כארבעים קילומטר צפונית מעיר המחוז ויצ'נצה, וכשבעה קילומטרים דרומית - מערבית לבסאנו דל גראפה (Bassano del Grappa).
נהר ה-ברנטה זורם בקרבתה, במרחק של כשני ק"מ.
גובהה של העיירה מעל פני הים הוא כ-100 מטרים.
עונת הקיץ במרוסטיקה חמה, והחורפים קרים.
הטמפרטורה הממוצעת בימי הקיץ מגיעה ל-29 מעלות צלזיוס ובלילות הממוצע 19 מעלות.
התקופה הקרה נמשכת מהשליש השני של נובמבר, ועד ראשית מרץ.
הטמפרטורות הממוצעות בעונה הקרה הן מתחת ל-11 מעלות.
החודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, עם ממוצע של 1-.
ממוצע כמות המשקעים השנתית במרוסטיקה עומד על 731.1 מ"מ.
בחודשי החורף קיים סיכוי לימי שלג בודדים, וליותר ימים בהם יורדים גשם ושלג באותו היום.
התיעודים הראשונים של מרוסטיקה קיימים מימיי הביניים, אך הייתה במקום התיישבות בתקופות קדומות יותר.
בחלק מהמאה השלוש עשרה שלטה משפחת במקום אזליני (Ezzelini) מוונטו.
בשנת 1311 החליט שליט ורונה (Cangrande della Scala) לבנות שתי טירות, עליונה ותחתונה, ולקבץ את התושבים שחיו במקום אל בין החומות.
בתקופה מאוחרת יותר עברה מרוסטיקה להיות שייכת לנסיכות ונציה.
כמנהגה להראות ברבים את שליטתה, הציבה ונציה בכיכר הראשית את אחת מסימני שלטונה המובהקים, האריה המכונף של מרקוס הקדוש.
השלטון הוונציאני במקום נמשך עד לאיחודה של איטליה ביידיי המלך ויטוריו אמנואלה השני ב-1861 - אז הפכה מרוסטיקה לעיירה איטלקית.
תהליך הפיכתה של מרוסטיקה ל"עיר השחמט" התחיל בשנת 1454. שני לוחמים אמיצים התאהבו בליאונורה (Lionora), בתו של אדון הטירה המקומית תאדאו פאריסיו (Taddeo Parisio), שהיה מושל העיר מטעם ונציה.
כמנהג הימים ההם, החליטו שני הלוחמים על דו-קרב ביניהם, שבו יוכרע מי יזכה בידה.
מושל העיר, שלא רצה בשפיכות דמים החליט, שלא ייערך דו-קרב.
במקום זאת הורה על קיום משחק שחמט, שהמנצח בו זכה בידה של אליאונורה.
המפסיד לא באמת הפסיד, כיוון שזכה בידה של אולדרדה (Oldrada), אחותה הצעירה והיפה של אליאונורה.
מאז המשחק הזה, הפכו משחקי שחמט למסורת דו שנתית.
משחק השחמט הפך לפסטיבל, המתקיים בחודש ספטמבר, בסוף השבוע השני, בכל שנה שנייה.
הכיכר הראשית מוקפת בטריבונות של מקומות ישיבה, עבור תושבי האזור ותיירים.
המשחק מתחיל לפנות ערב, כאשר כלי השחמט האנושיים עורכים מצעד חגיגי ומגיעים בסופו אל לוח השחמט, המצוי בפיאצה קסטלו, הכיכר הראשית של העיירה.
הכיכר ידועה גם בכינויה העממי הנפוץ יותר, "כיכר השחמט" (באיטלקית: Piazza degli Scacchi).
במשחק משתתפות כ-500 דמויות מחופשות.
בכל שנה בוחרים במשחק שחמט מפורסם, ששוחק בעבר על ידי שחקני שחמט ידועים, שאורכו בזמן עשרים דקות לפחות.
כלי השחמט האנושיים (והפרשים על גבי סוסיהם) עוקבים אחר מסעי המשחק שנבחר.
כך למשל השתמשו באחת מהשנים במשחקם של קרל שלכטר (Carl Schlechter), רב-אמן אוסטרי נגד רב-אמן אחר, אוסטרו הונגרי ויהודי, ברנהארד פלייסיג (Bernhard (Bernát) Fleissig) .
בתום המשחק מתקיימים מופעי ריקודים ומופע זיקוקי דינור.
המסורת הופסקה רק בימיי מלחמות העולם ובשנות מגפת הקורונה, וחודשה לאחר מכן.
בשנת 1989 התקיים במרוסטיקה משחק שחמט בין שני שחמטאים ידועי שם.
אלוף העולם לשעבר אנטולי קארפוב (Anatoly Yevgenyevich Karpov) מרוסיה (מקודם מברית המועצות), נגד אולף אנדרסון (Ulf Andersson), רב-אמן משוודיה.
הטירה התחתונה - הטירה התחתונה משמשת מוזיאון.
בעבר שימשה גם בית כלא.
המוצגים במוזיאון כוללים בגדים, כלי בית וחפצים ימי ביניים, תמונות, פסלים, כלי נשק ישנים שונים, לרבות כלי נשק "כבדים", דוגמת איילים נוגחים וקטפולטים.
הטירה העליונה - הטירה העליונה מחוברת לטירה התחתונה בחומת אבן שאורכה 1,800 מטרים.
מהטירה יש תצפית פנורמית על הסביבה כולה.
רוב הטירה חרבה, אך יש בה מסעדה שנקודת המשיכה שלה היא הנוף הנשקף מחלונותיה.
כיכר השחמט - הכיכר הראשית בעיירה, מרוצפת כלוח שחמט גדול.
סביב הכיכר חנויות, בתי קפה, מוסדות פיננסיים והטירה התחתונה.
מרוץ מכוניות העץ - הפאליו דלה קארטרה (באיטלקית Il palio deraa Caretera) - מרוץ של מכוניות עץ קטנות, סוג של מכוניות קרטינג.
המרוץ המתקיים בדרך כלל בחודש יוני.
המרוץ מתנהל מהטירה העליונה לכיוון טירה התחתונה.
הפרש הגבהים בין שתי הטירות הוא כ-123 מטרים ומרחק הנסיעה בשיפוע המתפתל מסתכם בשני קילומטרים.
כל מכונית מאוישת בידיי צוות של שניים.
כל צוות מייצג אזור שונה, מהאזורים המנהליים שסביב העיירה.
שוק חפצים ישנים - שוק "וינטג' ".
מתקיים ביום ראשון הראשון של כל חודש קלנדרי בשנה, השוק ממוקם בכיכר הראשית וברחובות הסמוכים.
בתחבורה ציבורית ניתן להגיע לעיירה באוטובוס מויצ'נצה, בקו מספר 1005, היוצא בשעות היום אחת לשעה.בנהיגה עצמית, העיירה מרוחקת כארבעים קילומטר מוויצ'נצה, כ-90 קילומטר מוורונה וכ-87 ק"מ מבירת המחוז ונציה.
אפשר נוספת היא הצטרפות לטיול מאורגן.
מרוץ 1812 הק"מ של קטר הוא מרוץ סיבולת המהווה את סבב הפתיחה של אליפות העולם במרוצי סיבולת (WEC) מאז עונת 2024.
בדצמבר 2022 הוכרז כי המסלול הבין-לאומי לוסיל חתם על חוזה לשש עונות לאירוח מרוץ הפתיחה של אליפות העולם במרוצי סיבולת, החל מעונת 2024. המרוץ נקבע בתחילה כ"מרוץ 6 השעות של קטר", אך בהמשך שונה שומו למרוץ 1,812 הק"מ של קטר".
שמו של המרוץ נגזר מהיום הלאומי של קטר שמתקיים בתאריך 18 בדצמבר, והוא מוגבל למקסימום 10 שעות.
שנה מנצחים קבוצה מכונית משך המרוץ הקפות מרחק שייך לאליפות 2024 קווין אסטרה אנדרה לוטרר לורנס ונטהור פורשה פנסקה מוטורסופרט פורשה 963 9:55:51.926 335 1,814.75 ק"מ אליפות העולם במרוצי סיבולת 2025 אנטוניו פוקו מיגל מולינה ניקלאס נילסן פרארי AF קורסה פרארי 499P 10:01:39.098 318 1,722.64 ק"מ אליפות העולם במרוצי סיבולת
מרוץ 6 השעות של אימולה הוא מרוץ סיבולת המהווה את חלק מאליפות העולם במרוצי סיבולת (WEC).
המרוץ מתקיים במסלול הבין-לאומי אנצו ודינו פרארי.
המרוץ התקיים לראשונה ביולי 2011 והיה הסבב הרביעי של סבב האינטרקונטיננטל לה מאן קאפ הסבב השלישי של סדרת הלה מאן.
שנה לאחר מכן, עם היווצרות אליפות העולם במרוצי סיבולת המרוץ הוצא מלוח המרוצים.
בשנת 2013 המרוץ התקיים כחלק מסבב הלה מאן האירופאי, אך נמשך רק 3 שעות.
המרוץ חזר לאליפות העולם במרוצי סיבולת בעונת 2024 במקומו של מרוץ 6 השעות של מונזה.
הסיבה להעברת המרוץ נבעה מהצורף להקדים את המרוץ מיולי לאפריל, בשל אילוצי לו"ז.
עבודות תחזוקה שהתקיימו במסלול באפריל הובילו להחלטה לקיים את המרוץ, באופן חד פעמי, באימולה.
למרות הכוונה הראשונית, לקראת עונת 2025 הוארך החוזה של המרוץ באליפות ב-4 עונות נוספות.
מרוץ דרור הוא מרוץ שטח שנתי המתקיים משנת 2003 בחבל יתיר שבדרום הר חברון, לזכרו של אלוף-משנה דרור ויינברג, מפקד חטיבת יהודה בצה"ל, שנפל בפיגוע בציר המתפללים בחברון ב-15 בנובמבר 2002.
המרוץ נערך ביוזמת המרכז הקהילתי של המועצה האזורית הר חברון, המשלב ריצה בנופי השטח הייחודיים של האזור.
מרוץ דרור הראשון התקיים בשנת 2003, שנה לאחר נפילתו של דרור ויינברג, כדרך להנציח את זכרו ואת מורשתו כמפקד וכאדם.
ויינברג, יליד כפר סבא, שירת בצה"ל במגוון תפקידים בכירים, ובין פיקד על יחידות הצנחנים ועל חטיבת יהודה.
הוא נהרג בפעילות מבצעית נגד מחבלים בסמטת הגבורה בחברון, והותיר אחריו אישה וחמישה ילדים.
המרוץ מתקיים בדרך כלל בדצמבר, סמוך למועד נפילתו של ויינברג, והוא כולל מספר מקצים המותאמים לרצים מקצועיים וחובבים כאחד.
2 ק"מ עממי – מקצה קצר המיועד למשפחות ולרצים מתחילים.
5 ק"מ תחרותי – מסלול בינוני לרצים מנוסים יותר.
10 ק"מ תחרותי – מסלול מאתגר העובר בנופי חבל יתיר.
חצי מרתון (21.1 ק"מ) – מקצה ארוך שהוכנס בשנת 2024, לציון מספר השנים האחרונות נפילתו של ויינברג (21 שנים ב-2023).
המסלול עובר ביער יתיר, היער הנטוע הגדול בישראל, דרך יישובי האזור, ולעיתים מסתיים באתר סוסיא העתיקה.
המרוץ מושך אליו מאות משתתפים מדי שנה, בהם הארץ, חיילים, בני נוער מישיבות ומכינות קדם-צבאיות, ורצים מכל רחבי הארץ.
את המרוץ יזם המרכז הקהילתי של המועצה האזורית הר חברון, בשיתוף משפחת ויינברג ותושבי האזור, כחלק ממאמץ להנציח את דרור ויינברג ולחזק את הקהילה המקומית.
מאז הקמתו לפני למעלה מ-20 שנה (נכון ל-2025, המרוץ מתקיים כבר 22 שנים), הוא הפך לאחד מאירועי הספורט הבולטים בדרום הארץ.
מרוץ דרור אינו רק אירוע ספורטיבי, אלא גם מפגש קהילתי המחבר בין תושבי חבל יתיר, הר חברון וקהלים נוספים בישראל.
הוא משמש כבמה להעלאת מודעות למורשתו של ויינברג ולחשיבות השמירה על ערכי ציונות, התיישבות ותרומה לחברה.
בסיום המרוצים נערכים טקסים קצרים לזכרו של ויינברג, ולעיתים משתתפים בני משפחתו בהענקת הפרסים לזוכים.
מרוץ חימוש הוא מצב שבו שתי מדינות (או יותר) מגדילות בהתמדה את עוצמתן הצבאית, כשכל אחת מנסה להגיע לעוצמה גדולה מזו של יריבתה.
דוגמה בולטת למרוץ חימוש היא ההתפתחות המקבילה של תותחים ימיים ותותחי חוף ובין תותחים ימיים לבין עצמם לאורך מאות שנים בתחומי ההגדלה ההדדית של טווח הירי ופיתוח יכולות ההמלטות והמיגון של כלי השיט.
מרוצי חימוש התקיימו בעיקר בעת החדשה.
אחד מהראשונים שבהם התקיים בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה, בשנים 1890–1914, ובו היו מעורבות חמש המעצמות האירופיות: בריטניה, גרמניה, צרפת, רוסיה ואוסטרו-הונגריה.
שימוש עיקרי במושג זה נעשה בתקופת המלחמה הקרה, לתיאור מאמציהן של המעצמות לייצר מלאי גדל והולך של נשק גרעיני ולפתח נשק גרעיני בעל עוצמה גוברת והולכת.
קרל סייגן תיאר זאת כשני אנשים שקועים עד צוואר בבריכת בנזין, לאחד שלושה גפרורים ולשני חמישה.
במזרח התיכון התרחש מרוץ חימוש פעמים אחדות:
בשנת 1955 חתם נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, על עסקת נשק עם צ'כוסלובקיה (עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית), ובכך החל מרוץ חימוש מול ישראל.
שיגור הטיל שביט 2 על ידי ישראל בשנות ה-60 היה יריית פתיחה למרוץ חימוש שבו כל מדינות המזרח התיכון ניסו לרכוש יכולת בתחום הטילים.
בסוף המאה ה-20 החל מרוץ חימוש גרעיני, שבמסגרתו חתרו עיראק ואיראן לרכישת יכולת גרעינית, וישראל עסקה בחיפוש מענה הגנתי והתקפי לניסיונות אלה.
למעשה ישראל התחילה את המרוץ הגרעיני במזרח התיכון שלפי פרסומים זרים פיתחה ומפתחת נשק גרעיני בכור בדימונה וטילים בין-יבשתיים.
עצירתו של מרוץ חימוש מצריכה בניית אמון בין הצדדים למרוץ, וזה צעד שלא קל לעשותו.
להמחשת קושי זה משמשת דילמת האסיר.
לשם הפסקתו של מרוץ החימוש הגרעיני, התקיימו בין ארצות הברית לברית המועצות שיחות שמטרתן צמצום מאגר הטילים והנשק הגרעיני של כל אחת משתי המעצמות, שהסתיימו בחתימת הסכם START.
דרך שונה לסיומו של מרוץ חימוש הוא הגעה למצב שבו אחת מהמשתתפות במרוץ אינה מסוגלת יותר להעמיד משאבים להמשך המרוץ, ולכן נאלצת להפסיקו.
יש המייחסים תוצאה זו ליוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים"), שהביאה לקריסתה של ברית המועצות.
בהשאלה החל המושג לשמש לתיאור תחרות שבה אין גבול מוחלט, וכל מתחרה מנסה לשפר את מקומו היחסי.
דוגמה לכך היא הביטוי מרוץ חימוש ביולוגי שבא לתאר אבולוציה שבה בעלי החיים משפרים את כישוריהם כדי לזכות בעדיפות על יריביהם.
מרוץ כלבים הוא תחרות ספורטיבית בין כלבים, בדרך כלל מגזע גרייהאונד, הנערכת לרוב לצורך הימורים או גיוס תרומות.
מועדון המרוצים הראשון נוסד באנגליה בשנת 1776, ובמהרה נוסדו עוד רבים כמותו.
בתקופה זו נהגו לשסות את הכלבים בארנבת כדי לעודד אותם לרוץ.
רק לאחר 100 שנה, ב-1876, הוחלפה הארנבת האמיתית בארנבת מכנית שנוסעת במהירות על מסילה/מעקה, ושיטת המרוץ השתנתה לשיטה כפי שהיא מוכרת כיום.
כיום מרוצי כלבים פופולריים בעיקר באנגליה ובארצות הברית.
הכלב המפורסם ביותר מתחום המרוצים, ובעל הערך הכספי הגבוה ביותר, היה הכלב "אינדיאן ג'ון", שנמכר בסכום של 72,000 דולר.
לצד הפופולריות הרבה של מרוצי הכלבים, ישנו צד אחר שגורם לביקורת רבה בחוגים שונים בציבור הרחב – הימורים שמתקיימים במהלך המרוץ.
כלבים רבים, שסיימו את תפקידם ככלבי מרוץ, נשארים ללא בתים.
קיימות מספר עמותות, שהוקמו במיוחד לשם כך, העוסקות במציאת בתים מאמצים לכלבים ש"פרשו לגמלאות".
החוג הישראלי לכלבי רוח עורך אימוני שדה מדי חודש לחברי החוג, בהם משתתפים כלבי ויפט וסלוקי בעיקר.
מרוץ האתגר הגדול של דארפ"א הייתה תחרות נושאת פרסים בין מכוניות רובוטיות, שנוסדה על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
הקונגרס האמריקני פנה למשרד ההגנה וביקש ממנו לפתח צי של מכוניות קרקעיות אוטונומיות עד שנת 2015. הקונגרס התיר למשרד להציע פרס כספי, כדי להאיץ את החדשנות ואת התחרות.
בתגובה, הכריז מנהל הסוכנות לפרויקטים מחקריים מתקדמים בתחום ההגנה (DARPA) כי ייתן חסות לתחרות פתוחה, שתאיץ את המחקר והפיתוח בתחום זה.
בתחרות הראשונה, שהתקיימה ב־13 במרץ 2004, ניסו 15 כלי רכב רובוטיים את כוחם במרוץ במדבר מוהאבי בקליפורניה - מברסטו, קליפורניה לפרים, נבדה, בתחרות על פרס בסך מיליון דולרים.
בתחרות זו לא הצליח אף כלי-רכב לעבור יותר ממספר קילומטרים.
באותו זמן הכריז המשרד כי בשנה שלאחר מכן, הפרס יוכפל ל־2 מיליון דולרים.
התחרות השנייה התקיימה ב־8 באוקטובר 2005 במדבר ובהרים ליד פרים, נבדה במסלול שאורכו 212 ק"מ.
23 קבוצות ניסו לנווט את רכבם במסלול הקשה, הכולל קרקעית אגם מיובש, מסלולים הרריים ומדבריות מלאות סלעים ומהמורות.
כל הקבוצות פרט לאחת עברו מרחק גדול יותר מזה שעבר כלי הרכב המנצח בשנה הקודמת; אולם רק חמש קבוצות הצליחו לסיים את המרוץ.
המנצחת הייתה הקבוצה של אוניברסיטת סטנפורד, שכלי-הרכב שלה גמא את המרחק בשש שעות ו־53 דקות.
מרוץ לפיד הוא מרוץ שליחים שבו הרצים מעבירים לפיד.
בשנת 1936, לקראת אולימפיאדת ברלין הוחל בגרמניה מסורת של מרוץ לפיד עם הלפיד האולימפי ומסורת זאת נמשכת עד היום.
במחאה על קיום האולימפיאדה בסין התקיים "מרוץ לפיד זכויות האדם" שהוביל לפיד מאתונה לקליפורניה
תנועת המכבי הצעיר החלה בחנוכה תש"ה (1944) מסורת של מרוץ לפיד המתחיל באזור קברות המכבים שליד מודיעין ומשם מופץ ברחבי הארץ.
הלפיד מובא בין השאר לנשיא המדינה בירושלים.
בחנוכה תש"י קיים הגדנ"ע מרוץ לפיד של שמונה לפידים שהובאו ממקומות שונים בישראל אל הר הרצל לידי ראש הממשלה.
מאז מתקיימים בישראל מרוצי לפיד רבים במקומות שונים.
אחד מהם הוא מרוץ תל חי שהתקיים לקראת י"א באדר יום תל חי.
חלק מבתי הספר משתתפים במרוץ לתלמידי היסודי.
תלמידי כיתות יא' ויב' מתחילים בנקודה במודיעין.
מרוץ לאתמול היא סדרת טלוויזיה אמריקאית ששודרה במקור בערוץ הטלוויזיה פוקס מ-30 באוקטובר 2003 ועד 21 באפריל 2005. הסדרה נוצרה על ידי ג'ון הרמון פלדמן.
הסדרה בוטלה במהלך העונה השנייה.
ההכרזה על ביטול הסדרה נעשתה במהלך צילומי הפרק השישי והאחרון של העונה השנייה, רשת FOX הודיעה שהיא מאשרת את המשך צילומי הפרק, לאחר צילום הפרק, הוא לא שודר בטלוויזיה אלא צורף ל-DVD בלבד.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ הוט 3 במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
עלילת הסדרה מתמקדת בטרו דייוויס (אלייזה דושקו), בוגרת קולג' עם שאיפות ללמוד בבית ספר לרפואה אשר עובדת במשמרת לילה בחדר מתים.
במהלך החלק השני של העונה, אדם בשם ג'ק (ג'ייסון פרסטלי) מנסה לחבל בעבודתה של טרו, ולמנוע ממנה להציל את מי שהיה אמור למות.
אלייזה דושקו בתפקיד טרו דייוויס – בוגרת קולג' עם שאיפות ללמוד בבית ספר לרפואה אשר מסוגלת להחזיר לאחור את הזמן על מנת להציל אנשים מסוימים שנפטרו.
שון ריבס בתפקיד האריסון דייוויס – אחיה הצעיר של טרו.
זאק גאליפנאקיס בתפקיד דייוויס – עובד בחדר מתים שהופך לאיש סודה של טרו.
מאט בומר בתפקיד לוק ג'ונסטון – מושא האהבה של טרו.
ג'סיקה קולינס בתפקיד מרדית' דייוויס – אחותה הגדולה של טרו.
ג'ייסון פריסטלי בתפקיד ג'ק הארפר – משחק בעונה השנייה.
מנסה לסכל את מאמציה של טרו להציל אנשים.
מרוץ הקפת התבור ע"ש יצחק שדה הוא מרוץ מסורתי המתקיים מדי שנה.
זהו המרוץ הוותיק בישראל, לאחר מרוץ מגנס בירושלים.
מסורת מרוצי הקפת התבור החלה בשנת 1952. על פי עיתונאי הספורט הוותיק ישראל פז, הקפת התבור נקבעה על ידי מרכז הפועל, לאחר מותו של האלוף יצחק שדה ולזכרו.
לאחר שפרש מצה"ל, יצחק שדה היה חבר מועצת עיריית תל אביב וחבר מרכז הפועל, טבע את הסיסמה "ספורט לאלפים ולא לאלופים".
המרוץ מאורגן על ידי מועצה אזורית הגליל התחתון, בשיתוף מחלקת כושר קרבי של צה"ל, מתנדבים וגורמים נוספים.
ריצה תחרותית ועממית במסלול ההררי, תוך מאבק עם מכשולי הטבע.
צעדה עממית בטבע, מאמץ גופני בריא ומשחרר, במסלול הריצה.
שימור ערכי יצחק שדה, הפלמ"ח ומורשת צה"ל באתוס הלאומי, היציאה מן הגדר, טוהר הנשק, ההעזה ולקיחת אחריות, שלום ודו-קיום.
מרוץ הקפת התבור הוא מרוץ שדה בתנאי שטח מגוונים ולא מרוץ כביש.
אורך מסלול הריצה של הקפת התבור הוא 11 ק"מ.
תחילתו בנחל השבעה, למרגלות הר תבור, בגובה 80 מטר מעל פני הים.
מכאן המסלול מטפס לגובה של 280 מטר, לאורך 3 ק"מ, בעלייה תלולה בינות לבתי הכפר שיבלי.
זהו שיא גובה המסלול, בצומת עם הכביש העקלקל המטפס אל פסגת ההר.
מסלול המרוץ איננו עולה לפסגה ולכנסיות, אלא יורד בירידה תלולה לכפר דבורייה, מקיף את הכפר אום אל ע'אנם מדרומו, יורד בכביש 65 עד לצומת גזית ומשם מטפס ויורד אל נקודת ההתחלה.
מקצה זה פתוח לכל ומשתתפים בו כאלף בני נוער, חיילים וחיילות, בוגרים ובוגרות.
מסלול זה של מרוץ השדה, עבר שינויי תוואי קלים במשך השנים ולכן קשה להשוות הישגים מהקפות שנערכו בשנים שונות.
בשלושים ההקפות הראשונות (1953–1982) השתתפו בהקפות גם רצים מהירים מחו"ל.
שיא המסלול הושג על ידי גינטר קוהל מגרמניה, שקבע תוצאה של 36:36 דקות בשנת 1981.
שינויים בהקפת התבור במרוצת השנים
במשך עשרות שנים, נחשבה הקפת התבור למרוץ מוביל ויוקרתי.
באותן שנים נערכו מעט מרוצים, רצים נהרו אליו מכל קצווי הארץ.
עם התפתחותה של תרבות הפנאי, נוספו מרוצים רבים בכל רחבי הארץ, וכתוצאה מכך הלכה ודעכה כמות המשתתפים בו.
יתר על כן, נוצר מצב שכדי להביא להשתתפותם של הרצים המובילים, לא היה די בהענקת גביעים למנצחים, אלא היה הכרח גם להעניק פרסים כספיים למנצחים.
החל מהמרוץ ה־1 ועד למרוץ ה־43, העיתון על המשמר העניק בכל שנה את הגביע למנצח (עד שחדל לצאת לאור בשנת 1995).
החל משנת 1994, הושווה הפרס הכספי למנצחת, לפרס הכספי למנצח.
למן הקפת התבור הראשונה ב־1953 ועד לשנת 1994 (הקפת התבור ה־42), ההקפה נערכה בשבת בבוקר.
החל מהקפת התבור ה־43 בשנת 1995, יום התחרות הוקדם משבת ליום שישי, כדי לאפשר גם לחיילי צה"ל לקחת חלק במפעל זה.
הקפת התבור נערכת בשטח פתוח, בטבע.
האדמה באזור זה עשירה וגשם של שעתיים הופך אותה לעיסה טובענית, מצב שמחייב את דחיית המרוץ.
לפיכך, החל משנת 1996 הועתק חודש התחרות מחודש מרץ לחודש אפריל, עקב הצורך להתרחק מעונת הגשמים וכן להימנע מחמסינים המאפיינים את התחלת האביב.
עקב חשש כללי מריצה בחום כבד, שעת הזינוק הוקדמה לשעת בוקר מוקדמת מאוד, דבר שמקשה על הגעת הרצים ממרכז הארץ ומדרומה.
בראשית שנות האלפיים, דרכי העפר באזור נקודת הזינוק שופרו וחלקן כוסו באספלט.
מאז 2016 שונה מסלול המרוץ: כבר לא מקיפים את התבור ולכן שונה שם המרוץ הקשה ל"מרוץ התבור".
ההסבר שניתן לשינוי המסלול היה צמצום ההפרעה לתנועה לאורך כביש 65. מנקודת הזינוק מטפסים בעלייה התלולה אל הכפר ערב אל שיבלי, אך משם המשך המסלול שונה.
כבר לא רצים דרך הכפרים דבוריה, אום אל ע'אנם וכביש 65 עד לצומת גזית.
במקום זאת, מתוך ערב אל שיבלי המסלול פונה מזרחה ודרומה (ימינה ושוב ימינה) בתוך יער בית קשת, יורד ונושק לגדר של בית הספר החקלאי כדורי, חוזר לנקודת הזינוק ומתחיל לולאה נוספת בת 4 ק"מ (מסלול הנערים) מדרום לנקודת הזינוק.
לולאה זו עוברת ליד צומת גזית, ומשם עולה ומשתלבת עם סוף המסלול המסורתי הקודם.
החל משנת 1998 מרכז כושר קרבי של צה"ל הצטרף באופן רשמי וקבוע למארגני הקפת התבור, הקפת התבור הפכה גם לאליפות צה"ל במרוצי שדה.
למקצה הארוך בן 11 ק"מ נוסף מקצה תחרותי ועממי באורך 5.5 ק"מ, שבו נוטלים חלק יחידות, חיילים וחיילות.
מרוץ מכוניות הוא ענף ספורט מוטורי שבו מתחרים נהגי מרוץ במכוניות.
מרוצי מכוניות החלו ב-1894 בצרפת.
מרוצי מכוניות החלו בסמוך להמצאת המכונית, המרוץ הראשון נערך מפריז לרואן ב-22 ביולי 1894 על ידי מגזין "לה פטי ג'ורנל" כמבחן אמינות למכוניות התקופה.
שנה לאחר מכן, נערך לראשונה מרוץ לשם הספורט.
המרוצים הראשונים התקיימו בדרך כלל על דרכים ציבוריות מעיר אחת לאחרת, ב-1903 התרחשה תאונה קטלנית במרוץ מפריז למדריד, ובעקבותיה נאסרו מרוצים בדרכים ציבוריות בצרפת.
בתוך מספר שנים הופיעו מרוצים במסלול סגור, באורך של עשרות קילומטרים, אותו הקיפו המתחרים מספר פעמים.
אחד מהמרוצים האלו היה המרוץ של לה מאן, שהיה גם המרוץ הראשון שנקרא "מרוץ גרנד פרי" (מרוץ הפרס הגדול), ובכך החל סבב תחרויות באותו השם.
לקראת שנות ה-30 של המאה ה-20 החלו להופיע מכוניות על שנבנו במיוחד למרוצים.
הן צוידו במנועי 8 עד 16 צילינדרים בעלי מאות כוח סוס והוגבלו למשקל של עד 750 קילוגרם לפי תקנות המכונות פורמולה.
בין היצרנים הבולטים היו גרמנים כדוגמת אוטו יוניון ומרצדס בנץ וצרפתים כדוגמת בוגאטי, דליי ודלהיי.
לקראת סוף שנות ה-30 היצרנים הגרמנים השיגו שליטה מוחלטת במרוצי הגרנד פרי, ככל הנראה בעידוד השלטון הנאצי.
באותן שנים החלו להתארגן אליפויות בינלאומיות שאיחדו מרוצי גרנד פרי מכמה ארצות.
בתחילה חושב ניקוד עבור יצרני המכוניות בלבד, אך ב-1935 נוסדה אליפות הנהגים של ה"גרנד פרי האירופאי" - אליפות זו נערכה מאז מדי שנה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
במקביל למרוצי הגרנד פרי, שהתקיימו במסלולים סגורים, המשיכו להתקיים מרוצים מנקודה לנקודה שכונו מרוצי ראלי.
מרוצים אלו התקיימו בדרכים ציבוריות ובאותן שנים התפשטו למדינות מרכז אירופה, בעיקר מסביב להרי האלפים.
אופי המרוצים היה שונה מאירוע לאירוע - לעיתים כלל האירוע עצירות בנקודות מסוימות לשם ביצוע מבחני שליטה ברכב, ולעיתים המרוץ התבסס בעיקר על יכולות הניווט וקריאת המפה של הנהגים.
בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה להתארגן אליפות עולם שבה נקבעו מגבלות מוגדרות (המכונות פורמולה - Formula) למכוניות המשתתפות.
סבב המרוצים התרחב ובמקביל החלה להתהוות הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA), שקיבלה את האחריות לקביעת התקנות מאז ועד לימינו.
עם התפתחות סבב המרוצים אליפות זו קיבלה את השם פורמולה 1.
ב-1955 החל ה-FIA לארגן אליפות מרוצים שנתית למכוניות ספורט - "אליפות העולם במרוצי סיבולת".
המכוניות במרוצים אלו היו מבוססות על מכוניות ספורט סדרתיות, ברמות עדכון שונות והמרוצים התקיימו במסלולים סגורים.
במהלך השנים חולקו המרוצים לקטגוריות שונות על פי מבנה הרכב.
אירועים מרכזיים באליפות זו היו מרוצי 24 השעות בהן התחרו גם בשעות החשיכה.
המכוניות שהתחרו במרוצים אלו היו מכוניות סגורות, בעלות גלגלים המכוסים על ידי גוף המכונית.
לעיתים נפתחו קטגוריות ייעודיות למכוניות בעלות גג פתוח ומבנה ייחודי שלא היה מבוסס על מכוניות סדרתיות אך עדיין היה בעל גלגלים מכוסים.
לעומת זאת, בתחרויות הפורמולה השונות השתתפו בדרך כלל מכוניות בעלות "גלגל פתוח" (שאינו מכוסה).
בשנות ה-60 עם ההתקדמות בפיתוח כלי רכב המותאמים לנסיעה בשטח התפתחו מרוצי שטח במתכונות שונות.
הנפוצים ביותר היו המרוצים בסגנון פשיטת הראלי, כדוגמת מרוץ הבאחה במקסיקו ב-1967 ועשור לאחר מכן ראלי דקר.
כלי הרכב המשתתפים היו ייעודיים לשטח או כלי רכב סדרתיים שעברו התאמות ושיפורים.
סוג נוסף של מרוצים שהחל את דרכו בשנות ה-60 הוא מרוצי דראג, בהן התחרו מכוניות במרוצים למרחק קצר (בדרך כלל 400 מטר) בקו ישר.
המכוניות המשתתפות נבנו במיוחד כדי להשיג את הזינוק המהיר ביותר.
ב-1973 יסד ה-FIA את אליפות העולם בראלי.
באליפות זו השתתפו מכוניות סדרתיות משופרות שבמראן החיצוני הזכירו מכוניות קומפקטיות רגילות, בניגוד למכוניות הספורט.
מאפיין נוסף של תחרויות הראלי היה נסיעה בדרכים ציבוריות שאינן משמשות כמסלול מרוצים בדרך כלל, כבישים סלולים ודרכי עפר.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 לא חלו שינויים משמעותיים בסוגי המרוצים.
המגמה הכללית הייתה קיצוץ באורכם של המרוצים (מבחינת זמן או מרחק) בעיקר כתוצאה מהעלות ההולכת ועולה של המכוניות והמרוצים עם התקדמות טכנולוגיית כלי הרכב.
סוגיה נוספת שהשפיעה רבות על אופי המרוצים היא נושא הבטיחות.
מרוצים קוצצו ומותנו ומכוניות הוגבלו כדי להתאים לסטנדרטים מחמירים של בטיחות הנהגים המתחרים והקהל הצופה במרוצים.
מרוצי גלגל חשוף (פורמולה ואינדי)
סדרת המרוצים היוקרתית ביותר בקטגוריה זו היא הפורמולה 1 של ה-FIA שזוכה לפופולרית עצומה במקומות רבים בעולם.
במרוצי הפורמולה 1 משתתפות מכוניות בעלות מנוע V6 בנפח של עד 1600 סמ"ק עם הספק של כ-700 כוח סוס.
משקלי המכוניות הנמוכים, מעט מעל 600 קילוגרם, מושגים באמצעות שימוש בחומרים מרוכבים וסיבי פחמן.
סדרות מרוצים נוספות בקטגוריה הן: סדרת האינדי בארצות הברית, פורמולה 2 , פורמולה 3 ופורמולות נוספות ברמת כניסה כדוגמת פורמולה רנו.
פורמולה 1 כוללת אליפות לנהגים וליצרנים.
מסלולי המרוצים בסדרות לעיל הם מסלולים סגורים וכמעט תמיד מפותלים.
המכוניות בנויות לספק היגוי ברמה הגבוהה ביותר ולכן באות לידי ביטוי ועומדות למבחן במסלול מפותל.
למרות זאת, בסדרת האינדי מתקיימים לעיתים מרוצים במסלול אובלי מעגלי.
כוחות הצד המופעלים על הנהגים בפניות עשויים להגיע לעד 5g (כוח g).
יכולת זו מושגת באמצעות הצמדת המכונית אל הקרקע (כמעין עילוי הפוך) באמצעות כנפיים אווירודינמיות בקדמת ואחורי המכונית.
דניקה פטריק הפכה לאישה הראשונה שמנצחת מרוץ בסדרת מרוצי האינדי, והאישה השנייה שמנצחת בתחרות מוטורית אמריקנית, לאחר ששירלי מולדוויני ניצחה שלוש פעמים בתחרות "NHRA Top Fuel Championships".
מרוצי ראלי הם מרוצים הנערכים בדרכים ציבוריות בתוואי לא מעגלי.
תוואי המרוץ כולל בדרך כלל דרכים סלולות (סגורות באופן זמני), שבילי עפר ואף קרח או שלג.
המכוניות המשתתפות עשויות להתבסס על מכוניות סדרתיות אך לא בהכרח.
אליפות העולם בראלי (WRC) היא סדרה שנתית הנערכת ברחבי העולם וכוללת אליפות לנהגים וליצרנים.
המכוניות מתאימות לנהיגה בתוואי השטח השונים ומצוידות בהנעה כפולה.
מרוצים מטיפוס אחר המכונים ראלי ונערכים מחוץ לדרכים סלולות הם מרוצי פשיטת הראלי.
עקרונות המרוץ דומים לראלי שהוצג לעיל בכך שנעשה שימוש בשטח ציבורי ובכך שמוגדרת נסיעה מנקודה לנקודה.
השוני הוא בנסיעה בתוואי בלתי מוגדר מראש, לעיתים ללא שביל ברור, כך שהמתחרים מנווטים את דרכם לנקודת הביקורת הבאה במגוון דרכים.
במרוצים אלו משתתפים בדרך כלל במעורב כלי רכב מסוגים שונים (למשל מכוניות, אופנועים ומשאיות) ודירוג הנהגים מתחלק לקטגוריות השונות מכלי רכב סדרתיים ועד לאבות טיפוס כדוגמת רכבי באגי המיוצרים במיוחד למרוץ.
במרוצים אלו מקובל לחלק את הדרך לקטעים מיוחדים (ספיישלים) וקטעים מנהלתיים.
מדידות הזמנים לנהגים מתבצעות בקטעים המיוחדים בלבד ובקטעים המנהלתיים נדרש המתחרה רק להגיע לנקודה מסוימת עד לשעה שנקבעה מראש.
מרוצי מכוניות תיור או מרוצי מכוניות סדרתיות (Stock) נערכים עם מכוניות בייצור סדרתי או דומה לסדרתי במגוון רמות שיפור.
הטיפוס הנפוץ ביותר היא מכונית בתצורת סדאן.
בסדרות האירופיות או באוסטרליה משתתפות בדרך כלל מכוניות סדאן והקופה הספורטיביות ביותר של היצרנים ב.מ.וו, מרצדס, אאודי ועוד.
השיפורים נסובים סביב כל המכלולים בדרך כלל, פרט לשלדה.
מסלולי המרוץ הם תמיד סגורים, סלולים, מעגליים ומפותלים.
דוגמאות לסדרות כאלו הן ה-WTCC - אליפות העולם למכוניות תיור, DTM - גרמניה, BTCC בריטניה, GT500 - יפן ו- Supercars V8 - אוסטרליה.
מרוצי מכוניות נאסקאר נערכים עם מכוניות בייצור סדרתי או דומה לסדרתי במגוון רמות שיפור.
המרוצים בארצות הברית נערכים בכמה סדרות המבוססות על כללי הגוף המפקח נאסקאר.
זהו הספורט המוטורי הפופולרי ביותר בארצות הברית ומרוציו נערכים מאז שנות ה-50 של המאה ה-20. מסלולי המרוץ בסדרות הנאסקאר סלולים ומעגליים.
מאפיין ייחודי הוא השימוש במסלולים אובליים - 34 מתוך 36 המרוצים מתרחשים במסלולים מסוג זה - אותם מקיפים המתחרים מאות פעמים.
על המכוניות חלות הגבלות רבות, חלקן נראות לעיתים ארכאיות כדוגמת חיוב בשימוש במנועי מוטות דחיף להפעלת השסתומים, והחל מעונת 2008, כל המכוניות זהות בהתאם לתבנית שכונתה "מכונית המחר".
למרות זאת, המכוניות המשתתפות במרוצים אלו רחוקות מאוד ממכוניות סדרתיות למרות שהן שומרות על מראה של מכונית סדאן באמצעות שימוש במדבקות המדמות את מאפייני מכונית-הייצור המתאימה: הפורד פיוז'ן, דודג' צ'ארג'ר, שברולט אימפלה והטויוטה קאמרי.
מרוצי מכוניות הספורט הם מרוצי מסלול סגור, מעגלי וסלול למכוניות ספורט.
קיימות קטגוריות עבור דגמים סדרתיים ועבור דגמי אב טיפוס שלעיתים מבוססי מושב יחיד אך עדיין בעלי גלגל מכוסה (להבדיל מגלגל חשוף בחלק ממרוצי הפורמולה).
בקטגוריה זו מקובלים מרוצים בודדים אך ממושכים המכונים מרוצי סיבולת.
במרוצי הסיבולת נערכים מרוצים המוגבלים לפרק זמן מסוים (למשל 24 שעות) או למרחק כלשהו (למשל מרוץ 12 השעות של סברינג).
מרוצי דראג הם מרוצים המתקיימים בקו ישר לאורך מרחק קצר, בדרך כלל 400 מטר.
התחרות היא תמיד בין שני כלי רכב המתחרים זה לצד זה.
המכוניות המשתתפות נעות בין דגמים סדרתיים לבין מכוניות ייעודיות למשימה.
המכוניות הייעודיות הן בעלות מראה חריג של גלגלי ענק בציר האחורי וגלגל זעיר בציר הקדמי.
אורך מכונית ייעודית עשוי להגיע לכ-10 מטר והספק המנוע מגיע לאלפי כוח סוס.
המנוע מתודלק בתערובות דלק מיוחדות ומאיץ את המכונית ממצב עמידה למהירות של 100 קמ"ש תוך חצי שנייה וכ-500 קמ"ש תוך 5 שניות.
לשם בלימת המכונית בסיום המרוץ משתמשות המכוניות במצנחים נפתחים.
מרוצי הקארטינג (Kart) נערכים במסלולים מעגליים, סלולים וקטני מידות באופן יחסי (לעיתים אף במגרשי חנייה).
אורך רכבי המרוץ הוא כמטר וחצי ורוחבם כמטר.
הם מצוידים במנועים קטנים של עד 200 סמ"ק ולעיתים אף ללא תיבת הילוכים.
המהירויות המרביות הן בדרך כלל עד כ-150 קמ"ש בלבד, אך תוואי המסלול בעל הפניות הצפופות מפעיל על הנהג כוחות צד גבוהים באמצעות צמיגי הסליקס (צמיג ללא חריצים) שמספקים אחיזת כביש גבוהה.
מרוצי הקארטינג משמשים לעיתים נהגים צעירים ואף ילדים העושים את צעדיהם הראשונים בעולם המוטורי.
רבים מנהגי המרוץ המובילים בקטגוריות הבכירות החלו דרכם בתחרויות קארטינג.
מרוץ מכוניות הוא ספורט מסוכן שאירעו במסגרתו תאונות רבות.
בשנים 1990–2002 נהרגו בארצות הברית בממוצע 22 איש לשנה בתאונות במרוצי מכוניות, 11% מהם היו צופים.
מרוץ מרכבות היה אחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר ביוון וברומא העתיקה.
ענף ספורט זה, שנחשב מסוכן ואפילו קטלני לרוכבים ולסוסיהם, עורר תמיכה עצומה מצד הקהל.
חלק מהמאפיינים של הענף, שהיו חריגים בתקופתם, דומים מאוד לאלו של ענפי הספורט המודרני.
ברומא, לדוגמה, ייצגו קבוצות את תומכיהם הכלכליים, ולעיתים התחרו על רוכבים טובים.
קבוצות אלו הפכו למוקד של הערצה, עד שבין התומכים בקבוצות יריבות התגלעו סכסוכים אלימים.
יריבויות אלו הפכו בסופו של דבר לפוליטיות ועם התפשטות המרוצים גדלה השפעתם על החברה.
חשיבות הענף דעכה בעקבות קריסת האימפריה הרומית, לאחר ששרד רק זמן קצר באימפריה הביזנטית.
כיום נקרא הספורט "מרוץ רתמות".
אין יודעים מתי בדיוק התקיימו מרוצי המרכבות הראשונים.
רבים משערים שהם הופיעו מיד עם המרכבות הראשונות.
מיצירות אמנות על כדים, ניתן להסיק שהמרוצים החלו לכל המאוחר ביוון המיקנית.
הטקסט העתיק ביותר בנושא הוא האיליאדה של הומרוס שבה מסופר על מרוץ מרכבות בן דימאדס, אמאלוס, אנטילוכוס, מנלאוס ומריאונס.
המרוץ היה סיבוב אחד מסביב לגזע עץ, והיה זה דימאדס שניצח בו וזכה בפרס - שפחה וקדרה.
לפי האגדות, האולימפיאדה היוונית כולה מבוססת על מרוצי המרכבות.
אגדה אחת לדוגמה מספרת על המלך אוינומאוס שנתן למחזריה של בתו אתגר - עליהם לנצח אותו במרוץ מרכבות.
בסופו של דבר היה זה פלופס שניצח את המלך בעזרת סוסיו של פוסידון, והמשחקים האולימפיים הוקמו לכבודו.
המשחקים האולימפיים העתיקים, כמו שאר המשחקים הפאן-הלניים, כללו שני סוגים של מרוצי מרכבות - מרוצי מרכבות עם שני סוסים, ומרוצים עם ארבעה סוסים.
בניגוד לאגדות, התווספו המרוצים לאולימפיאדה רק ב-680 לפנה"ס, כמעט 100 שנים לאחר האולימפיאדה הראשונה.
במרוצים עצמם, לאחר כניסת הקהל להיפודרום, שם נערכה התחרות, החל השופט קורא בשמות בעלי המרכבות והרוכבים.
ההיפודרומים באולימפיה היו באורך של 550 מטרים וברוחב של 270 מטרים, כלומר עד 60 מרכבות יכלו להתחרות בעת ובעונה אחת, למרות שקרוב לוודאי שבפועל התחרו הרבה פחות.
מרוצי המרכבות ביוון כללו 12 סיבובים מסביב לרחבה, והם דרשו מהרוכבים לבצע פניות חדות בפינות.
במהלך המרוץ השתמשו היוונים במספר עזרים טכנולוגים כדי לעזור לקהל ולרוכבים.
מערך שערים מיוחד, שפתיחתו סימלה את תחילת המרוץ, הוצב כדי לתת לרוכבים במעגלים החיצוניים של המסלול יתרון התחלתי.
פסלי ברונזה בצורת נשר ודולפין שמוקמו על עמודים הוגבהו כדי לסמל את תחילת המרוץ והונמכו במקביל להתקדמותו כדי לסמל את מספר הסיבובים שנותרו.
בניגוד לענפים אולימפיים אחרים, מרוץ המרכבות לא נעשה בעירום, קרוב לוודאי בשל האבק שנוצר מדהרת הסוסים ובשל הסיכון לתאונות קטלניות.
הרוכבים לבשו "קכיסטיס" - חלוק שהודק בשלוש חגורות כדי למנוע כניסת אוויר.
כדי לנוע מהר היה על רוכבי המרכבות להיות קלים וגבוהים, ולכן רובם היו בני נוער.
המרכבות ששימשו לתחרויות היו בדרך כלל מרכבות קרב משופרות, למרות שבאותה תקופה מרכבות כבר לא שימשו את היוונים בקרב.
המרכבות היו בבסיסן עגלות קטנות מעץ, בעלות שני גלגלים וללא גב.
רגלי הרוכבים הוחזקו במקומן, אולם כיוון שהעגלות נחו על ציר הגלגלים, הנסיעה לא הייתה חלקה כלל.
החלקים המעניינים ביותר במרוץ, לפחות מנקודת מבטו של הצופה, היו הפניות בסוף המסלול, שכן במקום זה התנגשו רוב המרכבות זו בזו או התהפכו יחד עם רוכביהם.
מרוצי המרכבות מעולם לא זכו במשחקים האולימפיים ליוקרתן של תחרויות הריצה, אולם הם נראו כחשובים יותר מתחרויות רכיבת הסוסים, שנעלמו מהמשחקים עוד בשלביהם המוקדמים.
ביוון המיקנית היו רוכבי המרכבה גם בעליה, ולכן הם אלו שזכו בפרס.
בימי המשחקים הפאן-הלניים לעומת זאת, נראה שבעלי המרכבות השתמשו בעבדים שהתחרו בשמם וזכו בשבילם בפרס.
ארסכילאס, מלך קירנה, ניצח במשחקים הפיתיים ב-462 לפנה"ס כשעבדו היה היחידי שהצליח להשלים את המסלול.
ב-416 לפנה"ס היו לגנרל האתונאי אלכיבידאס שבע מרכבות במרוץ, והוא זכה במקום הראשון, השני והרביעי - מן הסתם לא ייתכן שהגנרל נהג בכל שבע המרכבות בעצמו.
פיליפוס השני ממוקדון השתתף באחד המרוצים וניצח בו כדי להוכיח שאיננו ברברי, אולם אם היה זה פיליפוס שנהג במרכבה בעצמו, מעמדו היה נחשב נמוך מזה של ברברי.
מנגד, המשורר פינדר הילל את אומץ ליבו של הרודוטוס על כך שנהג במרכבתו שלו בעצמו.
מכיוון שהנהגים במרוץ היו עבדיהם של בעלי המרכבות ולא בעלי המרכבות עצמם, יכלו גם נשים לזכות במרוץ.
דוגמה טובה לכך היא קיניסקה, נסיכה ספרטנית, אחותו של אגסילאוס השני, שניצחה במרוץ גם ב-396 לפנה"ס וגם ב-392 לפנה"ס.
במשחקים הפאן-אתנאיים נחשבו מרוצי המרכבות לענף החשוב מכל, והזוכה במקום הראשון קיבל 140 אמפרות פאן אתנאיות מלאות בשמן זית - פרס יקר ערך.
במשחקים הפאן-אתנאיים היו שתי צורות נוספות של מרוצי מרכבות: מרוץ מרכבות "אפובוטאי", שבו הרוכב קפץ באמצע המסלול מהמרכבה ורץ לצידה, ומרוץ "אנבוטאי" שבו היה על הנהג לקפוץ שוב פנימה לאחר שרץ מרחק מסוים.
בשני המרוצים, כמו במרוצים הרגילים, המנצח היה זה שמרכבתו חצתה ראשונה את קו הסיום.
אם המרכבה התהפכה והרוכב שרד, הוא יכול היה לנצח אם עבר את קו הסיום ברגל.
אחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר בקרב האטרוסקים היה מרוץ מרכבות, והם שיחקו בו כחלק מטקסים דתיים כגון לוויות.
את המנהג לקיים מרוצי המרכבות שאלו הרומאים כנראה מהאטרוסקים, ששאלו אותו מהיוונים, אולם הרומאים הושפעו גם מהיוונים ישירות, בייחוד לאחר שכבשו את יוון ב-146 לפנה"ס.
לפי אגדה רומאית השתמש רומולוס, לאחר שהקים את רומא ב-753 לפנה"ס, במרוצי מרכבות כדרך להסיח את דעת אויביו, בני השבט הסאביני.
בשעה שבני השבט נהנו מהמרוצים, תפסו הרומאים את נשותיהם ולקחו אותן בשבי, במאורע שידוע כיום כחטיפת הנשים הסאביניות.
ברומא, הקירקוס מקסימוס - היפודרום ענקי שהכיל עד 250,000 איש, שימש כבמה המרכזית לספורט.
היה זה קירקוס באורך של 600 מטרים ורוחב של 225, מטרים.
צידו האחד היה פתוח יותר, כדי לאפשר למרכבות להסתדר בשורה.
הרומאים השתמשו בשערים דומים לאלו של היוונים, שנבנו כדי לספק יתרון התחלתי לאלו שמסלולם ארוך יותר.
השערים הרומיים נבנו בעזרת קפיצים, ונפתחו יחד כשהקיסר או המארח של המרוץ נתן את הסימן הרשמי - זריקה של פיסת בד הידועה בשם "מפפא" אל הקרקע שפירושה בשפה הרומית העתיקה קדימה.
המרוצים ברומא היו דומים מאוד למרוצים ביוון, אולם הם נערכו עשרות פעמים ביום במשך מאות ימים בשנה.
בניגוד למרוצים ביוון שכללו 12 סיבובים, המרוצים ברומא כללו 7, ומאוחר יותר 5 סיבובים, כדי לאפשר יותר מרוצים ביום.
המרוצים ברומא היו גם דומים יותר למרוצים כיום, מבחינה כלכלית.
הרוכבים היו מקצוענים, ובין הצופים נערכו התערבויות.
היו מרוצים עם ארבעה סוסים ומרוצים עם שני סוסים, אולם מרוצים עם ארבעה סוסים היו החשובים יותר.
במקרים נדירים, אם רוכב רצה להתפאר בכישוריו, הוא הורשה להביא עד עשרה סוסים למרוץ, למרות שדבר זה היה מאוד לא יעיל.
הרוכבים ברומא, בניגוד לאלו ביוון, גם לבשו קסדות וציוד מגן.
עוד בניגוד ליוונים, הרומאים קשרו את המושכות סביב מותניהם במקום להחזיקן ביד.
דבר זה הוביל לגרירתו של הרוכב אם מרכבתו התהפכה, דבר שגרם לרוכבים רבים להביא עימם סכינים כדי שיוכלו לשחרר את עצמם במקרה של תאונה.
אחד ההבדלים היחידים בין גרסת הרומאים לזו של היוונים הייתה ה"ספינא" - אזור מוגבה שהוקם באמצע המסלול וחצה אותו.
הבדל חשוב נוסף היה שברומא הרוכבים עצמם נחשבו למנצחים, למרות שהיו בדרך כלל עבדים.
המנצחים קיבלו את זרי הדפנה, בנוסף לכסף שבו יכלו לקנות את חרותם.
רוכבים יכלו להתפרסם באימפריה בכך שהצליחו לשרוד, שכן תוחלת החיים של רוכב המרכבות הייתה קצרה למדי.
אחד מאותם נהגים מפורסמים היה סקורפוס, שניצח ביותר מ-2000 מרוצים לפני שנהרג בתאונה ב"מטא" בגיל 27. גם הסוסים יכלו להתפרסם והרומאים שמרו על סטטיסטיקות מפורטות של שמותיהם, זנם ואופן הטיפול בסוסים המנצחים.
במהלך המרוצים ניתנו המושבים הגרועים בקירקוס מקסימוס בחינם, בעוד שהמושבים המוצלחים יותר, בעלי הנוף המוגבה והצל, נמכרו לעשירים.
מושב הקיסר היה קרוב לזירה, משם יכול היה לצפות במשחקים כאוות נפשו.
היה זה אחד המקומות היחידים שבהם יכלו אזרחים לראות את המנהיג.
יוליוס קיסר נהג לצפות במשחקים במיוחד כדי לתת לקהל הזדמנות לראות אותו, אולם לא היה לו עניין רב בהם: הוא נהג להביא איתו חומר קריאה, דבר שלא הפך אותו לפופולרי במיוחד.
לעומתו, נירון קיסר רכש חיבה מיוחדת למשחקים האולימפיים.
הוא היה רוכב בעצמו ואף זכה במרוץ באולימפיאדה שעדיין התקיימה ביוון, למרות שתפקודו בנהג המרכבה היה לוקה בחסר.
תחת שלטונו של נירון החלו להתפתח הקבוצות הראשונות: "האדומים", "הלבנים", "הכחולים" ו"הירוקים".
על אף שהקבוצות התקיימו כנראה עוד לפני ימי נירון כחברים ושותפים לאותה אורווה, נירון תרם להם מכספו עד שיצאו משליטתו.
לכל קבוצה היו עד שלוש מרכבות בכל מרוץ, וחברים לאותה קבוצה יכלו לתאם ביניהם אסטרטגיות ולשתף פעולה כנגד הקבוצות המתחרות.
רוכבים יכלו להחליף קבוצות באופן דומה לספורטאים מקצועיים כיום.
בשלב הראשון היו במרוץ שתי קבוצות מרכזיות: האדומים שייצגו את מרס, אל המלחמה, ואת הקיץ, והלבנים, שייצגו את אנאמוי, אל הרוח המערבית ואת החורף.
מאוחר יותר נוספו עוד שתי קבוצות: הירוקים, שייצגו את האדמה ואת האביב, והכחולים, שייצגו את השמים ואת הסתיו.