tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הייתה לו גם ספרייה של למעלה מ-12,000 ספרים, כולל עותק של הקומדיה האלוהית מ-1515 ודה קמרון מ-1757. בשנת 1918, האוסף שלו הולאם כמוזיאון ציבורי והוא מונה לאוצר לכל החיים.
במרץ 1929, כאשר הוא מצא את עצמו משולל מזכויותיו הוא היה במצב בריאותי ירוד מאוד וכמעט עיוור.
הוא נפטר ארבעה חודשים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר מכן נסגר המוזיאון, ואלמנתו הוגבלה לשימוש בשני חדרים בביתם.
האוסף שלו הועבר לגלריה טרטיאקוב.
מאוחר יותר, הבית נפתח מחדש כסניף של "המוזיאון הממלכתי לספרות".
איליה אילייב גרואב (בבולגרית: Илия Илиев Груев; נולד ב-6 במאי 2000 בסופיה שבבולגריה) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בלידס יונייטד ובנבחרת בולגריה.
גרואב גדל במחלקות הנוער של רוט-וייס ארפורט וורדר ברמן.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים של ורדר ברמן.
ב-23 בדצמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 0–3 על הנובר 96 במסגרת הסיבוב השני של הגביע הגרמני לעונת .
ב-16 בינואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 0–2 על אאוגסבורג במסגרת המחזור ה-16 לעונת 2020/2021.
ב-31 באוגוסט 2023 חתם בלידס יונייטד בחוזה לארבע שנים עבור סכום לא ידוע.
ב-17 בספטמבר ערך הופעת בכורה כשנכנס כמחליף בדקות הסיום של המשחק מול מילוול, שהסתיים בניצחון בתוצאה 0–3. ב-25 באוקטובר פתח בפעם הראשונה בהרכב בהפסד 0–1 לסטוק סיטי.
ב-16 במאי 2024 כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–4 על נוריץ' סיטי, במסגרת חצי גמר פלייאוף העלייה לפרמיירליג.
הוא פתח בהרכב במשחק הראשון לעונת 2024/2025 ב-10 באוגוסט מול פורטסמות', שהסתיים בתיקו 3-3. בסיום העונה העפילה לידס יונייטד לפרמייר ליג מהמקום הראשון בליגה.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך גרואב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה, בניצחון 1–5 על נבחרת גיברלטר במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
איליה חארון הוא שחיין קנדי, זוכה שתי מדליות ארד פריז 2024, אלוף עולם בבריכת 25 מטר (בודפשט 2022) במשחה ל-200 מטר פרפר.
חארון נולד וגדל במונטריאול לזוג הורים אקרובטים חברי הסירק דו סוליי.
לאחר מכן המשפחה עברה להתגורר בלאס וגאס.
המשפחה חשבה שהוא יהיה זכאי להתחרות עבור ארצות הברית בשחייה, אך מכיוון שהחזיק רק בדרכון קנדי נקבע כי הוא יצטרך להתחרות עבור המדינה בה נולד.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר במלבורן שבאוסטרליה זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר, בשיא עולם לנוער ושיא קנדה חדש של 49.03 שניות, אחרי צ'אד לה קלו מדרום אפריקה (48.59 שניות) ולפני מריוס קוש מגרמניה (49.12 שניות).
הוא שבר את שיא קנדה כבר בשלב המוקדמות של המשחה בתוצאה של 49.66 שניות, ושבר אותו פעם נוספת בשלב חצי הגמר בתוצאה של 49.65 שניות.
בנוסף, זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב יחד עם קיילי מאס, חאבייר אסבדו ומרגרט מקניל בשיא קנדה חדש של 1:36.93 דקות, אחרי ארצות הברית (1:35.15 דקות) ואיטליה (1:36.01 דקות).
במשחה ל-50 מטר פרפר קבע שיא עולם לנוער ושיא קנדה חדש של 22.28 שניות, לאחר שבשלב המוקדמות של המשחה שבר את שני השיאים הללו בתוצאה של 22.32 שניות.
כמו-כן, סיים במקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה בשיא קנדה חדש של 1:52.21 דקות, לאחר ששבר את השיא כבר בשלב המוקדמות בתוצאה של 1:50.86 דקות.
סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא קנדה חדש של 3:07.10 דקות, במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:23.44 דקות, ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 6:56.02 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא קנדה חדש של 1:53.82 דקות, לאחר ששבר את שיא קנדה כבר בשלב חצי הגמר בתוצאה של 1:54.28 דקות.
בנוסף, סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.22 שניות, ובמקום 14 במשחה ל-50 מטר פרפר, כשהוא משווה פעמיים את שיא קנדה שעמד על 23.27 שניות.
באולימפיאדת פריז זכה חארון בשתי מדליות ארד, במשחה 100 מטר פרפר בתוצאה של 50.45 שניות, אחרי כרישטוף מילאק מהונגריה (49.90 שניות) ובן ארצו ג'ושוע ליינדו (49.99 שניות) ובמשחה 200 מטר פרפר בשיא לאומי של 1:52.80 דקות, אחרי לאון מרשאן מצרפת (1:51.21 דקות) וכרישטוף מילאק (1:51.75 דקות).
בנוסף סיים 5 במשחה 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:31.27 דקות.
באליפות העולם cבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט, הונגריה זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא יבשתי של 1:48.24 דקות, לפני אלברטו ראצטי מאיטליה (1:48.64 דקות) וקשישטוף חמיילבסקי מפולין (1:49.26 דקות).
במשחה ל-50 מטר פרפר זכה במדליית כסף בשיא יבשתי של 21.67 שניות, אחרי נואה פונטי משווייץ (21.32 שניות) ולפני נילס קורסטנז'ה מהולנד (21.68 שניות).
במשחה 4x50 מטר חופשי משולב זכה במדליית כסף לצד מרי-סופי הארווי, אינגריד וילם ויורי קיסיל בתוצאה של 1:28.60 דקות.
במשחה 4x50 מטר מעורב משולב זכה במדליית כסף לצד אינגריד וילם, פינלי נוקס וקיילי מאס בתוצאה של 1:35.94 דקות.
במשחה 4x100 מטר מעורב משולב זהכ במדליית ארד לצד אינגריד וילם, מרי-סופי הארווי ופינלי נוקס בתוצאה של 3:31.97 דקות.
במשחה במשחה 4x100 מטר מעורב סיים 5 בשיא לאומי של 3:21.17 דקות.
איליה טריינין היה משפטן, עיתונאי ומפיק קולנוע יהודי רוסי, ממיסדי תעשיית הקולנוע בברית המועצות.
איליה טריינין נולד בשנת 1887 בריגה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בלטביה) למשפחה יהודית.
מגיל צעיר טריינין החל בפעילות מחתרתית.
בשנת 1904 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1905, במהלך מהפכת 1905, הוא השתתף בקרבות שהתרחשו בריגה, נעצר אך הצליח להימלט.
תוך זמן קצר הוא נעצר שנית ונשפט לגלות בסיביר.
לאור גילו הצעיר, גלות לסיביר הוחלפה בגירוש מהמדינה.
בהיותו באירופה טריינין למד משפטים במוסדות שונות.
בשנים 1908–1911 הוא התגורר בז'נבה ובהמשך בפריז.
הוא כתב מאמרים בעיתונות מפלגתית.
בשנת 1912 טריינין מונה למנהל קבוצה שהייתה אחראית על העברת ספרות מפלגתית לתחומי האימפריה הרוסית.
לאחר מהפכת פברואר טריינין חזר לרוסיה.
במאי 1917 הוא הגיע לסמרה והחל לעבוד בעיתון מקומי.
לאחר מהפכת אוקטובר טריינין היה חלק של השלטון החדש בעיר.
כאשר ביוני 1918 העיר הועברה לידיים של הצבא הלבן טריינין נעצר אך כעבור 4 חודשים שוחרר על ידי הצבא האדום.
החל ממאי 1919 טריינין כיהן במספר תפקידים במערך הפוליטי של הצבא האדום.
באוגוסט 1920 טריינין חזר למוסקבה.
במוסקבה טריינין עבד כעיתונאי והיה מלמד באוניברסיטה של קומינטרן.
בשנת 1925 טריינין נכלל בהנהלת ארגון "סובקינו" שקיבל מונופול על ייצור והפצת סרט קולנוע בברית המועצות.
החל משנת 1926 הוא היה מנהל אולפני "מוספילם".
בשנת 1928 טריינין הואשם ב"מסחור" בקולנוע ובשנת 1930 הואשם בכך שקצב הכנסת טכנולוגיה חדשה של קול לסרטים איטית מהצפוי.
בשנת 1931 טריינין החל לעבוד במכון לחקר משפטים של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1935 הוא קיבל תואר "דוקטור למדעים" למרות שלא הייתה לו תעודת השכלה פורמלית.
בשנת 1939 הוא נבחר לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1942 טריינין מונה למנהל מכון למשפטים במקום אנדריי וישינסקי.
בשנים 1942–1948 טריינין היה פרופסור ומנהל קתדרה במכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה.
במקביל הוא עבד במוסדות להשכלה גבוהה בעיר בתחום המשפט, לרבות אוניברסיטת מוסקבה.
טריינין נפטר בשנת 1949 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
איליה אלכסנדרוביץ' ורלמוב (נולד ב-7 בינואר 1984) הוא בלוגר, עיתונאי, צלם, אורבניסט ויוטיובר רוסי, הידוע בביקורתו על הפוליטיקה הרוסית ותכנון עירוני.
הוא זכה לפרסום דרך הבלוג שלו ומאוחר יותר דרך תוכנית החדשות שלו ביוטיוב, "מה קורה?" (?Чё происходит).
ורלמוב תיעד בהרחבה מחאות פוליטיות וצעדות אופוזיציה, מה שהוביל לרדיפה פוליטית והאשמות פליליות נגדו ברוסיה.
הוא גם צבר קהל עוקבים בזכות בלוגי הנסיעות שלו, המכסים מגוון רחב של מקומות ברחבי העולם.
בשנת 2018, הוא הקים את קרן "תשומת לב!" (!Внимание), המוקדשת לשימור המורשת ההיסטורית ברוסיה.
הוא סיים את לימודיו במכון האדריכלות של מוסקבה עם תואר באדריכלות.
במהלך לימודיו הקים חברה שהתפתחה לקבוצת iCube, סוכנות עיצוב ופיתוח.
יחד עם מקסים כץ, הוא הקים את קרן פרויקטי העיר, המתמקדת בקידום שיפורים עירוניים ברוסיה.
ורלמוב החל את הבלוג שלו ב-LiveJournal תחת שם המשתמש "zyalt" בשנת 2006, תוך התמקדות ראשונית בצילום.
הבלוג שלו הפך לפלטפורמה בולטת לעיתונות עצמאית ופרשנות פוליטית.
בשנת 2015, הוא הקים את Varlamov.ru ככלי תקשורת עצמאי.
הוא העביר את הבלוג שלו לפלטפורמת Teletype בשנת 2021. עבודתו מכסה מגוון נושאים, כולל תכנון עירוני, פוליטיקה רוסית ואירועים עולמיים.
הוא גם שמר על נוכחות פעילה בפלטפורמות מדיה חברתית אחרות כמו טוויטר ויוטיוב.
ערוץ היוטיוב של ורלמוב מציג תוכנית חדשות שבועית בשם "מה קורה?", הסוקרת אירועים אקטואליים מרכזיים.
התוכנית הופיעה לראשונה בערוץ היוטיוב שלו בשנת 2017 והשיגה פופולריות רבה, וצברה מיליוני מנויים.
התוכנית הציעה פרשנות ותובנות על אירועים הן ברוסיה והן בעולם.
גרסה של "מה קורה?" שודרה לזמן קצר בתחנת הרדיו קומסומולסקאיה פראבדה מינואר עד פברואר 2022.
ורלמוב תיעד באופן פעיל והשתתף בהפגנות אופוזיציה ברוסיה.
הוא סיקר מספר רב של "צעדות מתנגדים", הפגנות "אסטרטגיה-31" והפגנות נגד הונאת בחירות.
הסיקור שלו על מהומות כיכר מנז' בשנת 2010 וההפגנות בשנים 2011–2013 זכה לציטוט נרחב.
הוא היה בין הראשונים שהשתמשו בצילומי רחפן בדיווח שלו, ולכד תמונות בולטות של הפגנות רחבות היקף.
הביקורת הגלויה של ורלמוב על ממשלת רוסיה הובילה להשלכות רשמיות.
בשנת 2023 הוא הוגדר כ"סוכן זר" על ידי משרד המשפטים הרוסי בגין "הפצת מידע כוזב" וקבלת מימון זר.
בשנת 2024, נפתח נגדו תיק פלילי בגין הפרות לכאורה של תקנות "סוכנים זרים", במיוחד על כך שלא סימן כראוי את הפוסטים שלו ברשתות החברתיות.
ורלמוב סיקר בהרחבה את מחאות יורומאידאן בשנים 2013–2014 בקייב, וסיפק דיווחים ממקור ראשון, תצלומים ושידורים חיים מהמקום.
התיעוד שלו של האירועים זכה לתשומת לב משמעותית מכלי תקשורת רוסיים ואוקראינים כאחד.
בעקבות סיפוח קרים על ידי רוסיה, הוא פרסם פוסט שכותרתו "מי כובש את קרים?", שכלל תצלומים של אנשי צבא לא מזוהים בשדה התעופה סימפרופול.
זה הוביל להאשמות מצד קבוצות פרו-ממשלתיות ברוסיה שהוא תומך בתנועת יורומאידאן.
הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022
ורלמוב היה מבקר קולני של הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022. הוא השיק את פרויקט "יחד" (Вместе) כדי לתמוך ברוסים שעזבו את המדינה בעקבות הפלישה.
עמדתו הביקורתית תרמה עוד יותר לסכסוך שלו עם השלטונות הרוסיים.
כאדריכל ואורבניסט, ורלמוב נסע רבות, תיעד וביקר סביבות עירוניות ברחבי העולם.
הבלוג שלו כולל סדרות כמו "טוב-רע" (Плохой-хороший), המשווה היבטים חיוביים ושליליים של ערים, ו"גבול" (Граница), המציבה זו לצד זו עיירות גבול ברוסיה עם עמיתיהן במדינות שכנות.
הוא גם הפיק סדרת יוטיוב, "BDSM" ("דרך גדולה עם ראש העיר"), הכוללת דיונים עם ראשי ערים על סוגיות עירוניות.
עבודתו מעוררת לעיתים קרובות ויכוח ולעיתים ספגה ביקורת מצד גורמים רשמיים מקומיים.
אִילִיֶה גֵבְרִיל בולוז'ן (ברומנית:Ilie Gavril Bolojan, נולד ב-17 במרץ 1969) הוא פוליטיקאי רומני, ראש ממשלת רומניה החל מ-23 ביוני 2025, אחרי שהתמנה לתפקיד ב-20 ביוני 2025. הוא כיום יושב ראש המפלגה הלאומית ליברלית והרכיב ממשלת קואליציה עם כמה מפלגות פרו-אירופיות נוספות וקובוצת המיעוטים, ועם הסכם רוטציה עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בעקבות כישלון מפלגתו בסיבוב הראשון לבחירות לנשיאות רומניה ב-2024 התפטר ראש המפלגה PNL הגנרל בדימוס ניקולאיה צ'וקה ובולוז'ן נבחר במקומו ליושב ראש המפלגה.
בולוז'ן התפרסם בעבר כראש עיר מוצלח של העיר אוראדיה, כשנבחר לתפקיד זה שלוש פעמים.
החל מ-2024 נבחר לסנאט ברשימת המפלגה הלאומית ליברלית.
ב-2020–2024 כיהן כיושב ראש מועצת המחוז ביהור.
ב-1993 הצטרף למפלגה הלאומית ליברלית.
ב-1993–1994 הוא לימד כמורה בבית הספר בטיליאגד.
במקביל מילא תפקידים בכירים נוספים.
ב-2000–2001 היה יושב ראש מועצת המנהלים של החברה לניקיון סלוברי אלשד בע"ם.
ב-2001–2004 היה חבר במועצת מנהלים של התיכון "אלכסנדרו רומן" באלשד.
כיהן גם כחבר במועצת המנהלים של הבית החולים האזורי באלשד.
ב-2006 וב-2005 נסע להשתלמויות במנהל ציבורי בצרפת ובמכון הלאומי למנהל בבוקרשט.
באפריל 2007-מרץ 2008 כיהן כמזכיר כללי של ממשלת רומניה.
בתפקיד זה יישם תוכניות לשיקוף חוזי השכירות של בתי פרוטוקול וחשף אי סדירויות.
ב-2008 נבחר בולוז'אן לראשות עיריית אוראדיה עם 50.3% מהקולות והיה לראש העיר הראשון באוראדיה שנבחר אחרי 1989 בסיבוב הבחירות הראשון.
הוא יזם תוכנית רפורמות מנהליות וכלכליות, למודרניזציה של התשתיות ושיקום המרכז ההיסטורי של העיר, עתיר בניינים בסגנון אר נובו.
תחת הנהגתו הפכה העיר גם למרכז כלכלי ולתיירות.
בשנות ה-1990 התחתן בולוז'ן עם פלורנטינה, פסיכולוגית, ובהמשך נולדו להם שתי בנות .
ב-2022 הכיר אישה תושבת העיר אוראדיה.
בולוז'ן היה נשיא רומניה הראשון שלא היה נשוי בעת כהונתו.
הבת הבכורה, לו'ציה מריה היא אדריכלית.
איליה דה קיימאדה גרנדה, המכונה לרוב אי הנחשים, הוא אי השוכן מול חופי ברזיל באוקיינוס האטלנטי.
האי התפרסם בזכות שפע הנחשים שחיים בו, ומכאן שמו "אי הנחשים".
הוא מנוהל כחלק מעיריית איטניהם במדינת סאו פאולו.
האי קטן, שטחו קטן (43 קמ"ר בלבד), ויש בו אקלים ממוזג.
פני השטח שלו משתנים מסלעים חשופים ועד יערות גשם.
האי הוא ביתו הטבעי היחיד של צפע גומצן אינסולאריס (Bothrops insularis), הנמצא בסכנת הכחדה חמורה, הוא ניזון מציפורים.
הנחשים נלכדו באי לפני אלפי שנים, לאחר תום עידן הקרח האחרון, כאשר עליית מפלס האוקיינוס ניתקה את האי מהיבשת.
הלחץ האבולוציוני שנוצר אפשר לנחשים להסתגל לסביבתם החדשה, תוך גידול מהיר באוכלוסייתם ויצירת מסוכנות חמורה באי למבקרים ציבוריים.
האי קיימאדה גרנדה סגור לציבור להגנת בני אדם ונחשים כאחד; הגישה זמינה רק לחיל הים הברזילאי ולחוקרים נבחרים שאושרו על ידי מכון צ'יקו מנדס לשימור מגוון ביולוגי, יחידת השימור הפדרלית של ברזיל.
איליה איליץ' מצ'ניקוב היה רופא וזואולוג יהודי-אוקראיני חתן פרס נובל לרפואה או לפיזיולוגיה, ידוע בזכות תרומתו לתחום האימונולוגיה ופיתוח תאוריית החיידקים כגורמי מחלות.
בשנת 1882 גילה מצ'ניקוב את הפגוציטוזה - בליעת חיידקים וגורמים זרים אחרים על ידי מקרופאגים.
זהו מנגנון חשוב בפעילותה של מערכת החיסון של הגוף.
התאוריה נחשבה מהפכנית עם הופעתה אולם מאוחר יותר נתקבלה על הכל.
מצ'ניקוב' הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1908, יחד עם פאול ארליך, על תרומתו להבנת מערכת החיסון.
הוא גם נחשב, לפי חלק מהמקורות כמי שטבע בשנת 1903 את המונח גרונטולוגיה, לתאר את המדע המתפתח של חקר הזיקנה והארכת תוחלת החיים.
הוא יסד את הרעיון של חיסון מבוסס-תאים, בעוד ארליך הגה את הרעיון של Humoral immunity, עבודתם נחשבת לאחד היסודות של מדע האימונולוגיה - הענף בביולוגיה שעוסק בחקר מערכת החיסון.
מצ'ניקוב נולד בכפר איוואנובקה במחוז חרקוב שבאוקראינה, באימפריה הרוסית, וכינה עצמו "בן הערבות".
אמו, אמיליה לבובנה נווחוביץ', הייתה יהודיה, בתו של הסופר והמשכיל היהודי אוקראיני יהודה ליב נווחוביץ' והיא השפיעה על חינוכו במיוחד בתחום המדעים.
אביו של המדען, איליה איוואנוביץ' מצ'ניקוב, היה רוסי, קצין במשמר המלכותי.
הוא נמנה עם צאצאיו של יורי סטפנוביץ' מילסקו-ספפארי, נכדו של ניקולאה מילסקו ספטארול, המלומד והדיפלומט הרומני ממולדובה שהשתקע ברוסיה בסוף המאה ה-17. השם מצ'ניקוב בא מהכינוי "מצ'ניק" = "נושא חרב", שהוא תרגום לרוסית של הכינוי הרומני Spatarul "ספטארול" (או בפי הרוסים "ספפארי").
מצ'ניקוב למד בבית ספר בחרקוב.
כבר כשהיה ילד קטן הוא התעניין מאוד בידיעת הטבע, ונשא הרצאות בנושא לאחיו הקטנים ולילדים אחרים.
באותה תקופה הוא התעניין במיוחד בבוטניקה ובגאולוגיה.
מצ'ניקוב למד באוניברסיטה הלאומית חרקוב.
הוא למד באופן אינטנסטיבי והצליח לסיים את התואר שנמשך 4 שנים בתוך שנתיים בלבד.
לאחר מכן הלך ללמוד פאונה ימית בהלגולנד בגרמניה ולאחר מכן לאוניברסיטת גיסן, שם עבד עם פרופסור Rudolf Leuckart.
לאחר מכן ערב לאוניברסיטת גטינגן ולאקדמיה במינכן, שם עבר במעבדתו של הרופא והבונטנאי Philipp Franz von Siebold.
בשנת 1865, בזמן עבודתו בגיסן, הוא גילה עיכול תוך-תאי (Intracellular digestion) באחת מהתולעות השטוחות, תצפית זו השפיעה על גילוייו בעתיד.
בהמשך הוא עבר לנאפולי שם התכונן לתזת הדוקטורט שלו בנושא התפתחות עוברית של דיונונים מסוג Sepiola, ו-סרטנאי Nelalia.
לאחר הלימודים התמנה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת אודסה.
בסנט פטרסבורג פגש מצ'ניקוב את אשתו הראשונה, לודמילה פיודורוביץ'.
לודמילה חלתה בשחפת כה חמורה עד שנאלצו לשאת אותה לחתונה בכנסייה בכיסא.
במשך חמש שנים עשה מצ'ניקוב כל שביכולתו כדי להציל את חייה, אבל היא נפטרה ב-20 באפריל 1873. שבור מאובדן זה, ומוטרד בשל בעיות ראייה, בעיות לב וקשיים באוניברסיטה, מצ'ניקוב היה כה פסימי, עד כי ניסה להתאבד על ידי בליעת מנה גדולה של אופיום אך נכשל.
באודסה פגש מצ'ניקוב את אשתו השנייה, אולגה, אותה נשא לאישה בשנת 1875. בשנת 1880 הותקפה אולגה בצורה קשה על ידי טיפוס הבטן, ולמרות שלא מתה, מצ'ניקוב שעדיין סבל מבריאות קשה נתקף שנית בדיכאון קשה וניסה להתאבד בשנית.
הפעם החליט, לעשות זאת באמצעות הניסוי המדעי של חיסון עצמו עם קדחת חוזרת אנדמית, כדי לברר אם המחלה עוברת בדם.
ההתקפה של קדחת חוזרת שאחריה הייתה חמורה, אבל היא לא הרגה אותו.
ב-1882, לאחר החלמתו מהמחלה, התפטר מצ'ניקוב מאוניברסיטת אודסה, בגלל התנגדותו לממשל בזמן הממשלה הראקציונרית שקמה לאחר ההתנקשות באלכסנדר השני.
לאחר מכן נסע מצ'ניקוב למסינה באיטליה כדי להמשיך את עבודתו על אמבריולוגיה השוואתית, במעבדה פרטית שהקים שם.
בשנת 1882 במסינה גילה מצ'ניקוב את תופעת הפאגוציטוזה שבזכותה התפרסם.
תגלית זו נעשתה כאשר זיהה מיצ'ניקוב, תאים ניידים בזחלים של כוכבי ים.
בזכות היותם קטנים ושקופים יכול היה מצ'ניקוב להביט בהם מבעד למיקרוסקופ בזחלים בעודם בחיים.
מצ'ניקוב חשב שתאים אלה הם חלק ממערכת ההגנה של אורגניזמים אלה.
כדי לבחון רעיון זה הוא תקע בזחלים קוצים זעירים מעץ מנדרינה אותו הכין באותה תקופה כדי שישמש עץ חג מולד עבור ילדיו.
למחרת בבוקר הוא מצא שהתאים הניידים הקיפו את הקוצים.
הוא ידע עוד קודם לכן שכאשר מתרחשת דלקת בקרב בעלי חיים שיש להם מערכת דם וסקולארית, יצאו מכלי הדם תאי דם לבנים, ועלה בדעתו הרעיון כי תאי-דם אלה עשויים לבלוע ולעכל חיידקים שפלשו לגוף.
הוא העלה את היפותזה הזו בפני Carl Friedrich Wilhelm Claus, פרופסור לזואולוגיה מאוניברסיטת וינה, שהציע לו להשתמש בשם "פגוציט" ("phagocyte") כדי לתאר סוג של תא שיכול להרוג פתוגנים.
מצ'ניקוב תיאר את ממצאיו באוניברסיטת אודסה בשנת 1883.
ב-1887 עזב מצ'ניקוב את תחומי האימפריה הרוסית.
ב-1892 קיבל משרה במכון פסטר בפריז, וכעבור שלוש שנים היה לסגן מנהל המכון.
בשנת 1908 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על התאוריה שהגה.
את חלקו בפרס הוציא למימון מחקריו.
אוניברסיטת אודסה נקראת לכבודו (מאז 1949) בשם "האוניברסיטה הלאומית של אודסה ע"ש א.א.
נקודת מצ'ניקוב שבאנטארקטיקה קרויה על שמו.
איליה קאזאן (; 7 בספטמבר 1909 – 28 בספטמבר 2003) היה במאי קולנוע ותיאטרון אמריקני.
הוא זכה בשני פרסי אוסקר על בימוי, ובפרס אוסקר לשם כבוד.
נולד בשם אליאס קאזאנדזולו בקונסטנטינופול שבאימפריה העות'מאנית (לימים, איסטנבול שבטורקיה), למשפחה יוונית-נוצרית-אורתודוקסית.
בילדותו היגרה משפחתו לארצות הברית.
קאזאן גדל בחוויית קיפוח, כבן מהגרים טיפוסי.
היה מנוכר ורחוק מאביו, חש נחות מבחינה חברתית ומינית.
קאזאן עבד בשיתוף פעולה הדוק עם סופרים ותסריטאים מהשורה הראשונה, ובהם ארתור מילר, טנסי ויליאמס, ויליאם אינג', באד שולברג (חופי הכרך ופנים בקהל), ג'ון סטיינבק (ויוה זפאטה!) והרולד פינטר (הטייקון האחרון).
את האוסקר הראשון קיבל קאזאן על הסרט "הסכם ג'נטלמני" בשנת 1947. באותה שנה ביים את ההפקה המקורית של המחזה "כולם היו בניי".
בשנת 1949 ביים את ההפקה המקורית של המחזה "מותו של סוכן", ואת הסרט פינקי.
בשנת 1951 ביים את הסרט "חשמלית ושמה תשוקה", לאחר בימוי הפקה מקורית בברודוויי של המחזה שכתב טנסי ויליאמס.
בסרט נתגלה מרלון ברנדו, והיה מועמד עליו לפרס האוסקר.
קאזאן ביים בשנת 1954 את הסרט חופי הכרך, וקיבל עליו את פרס האוסקר בפעם השנייה.
בסוף שנות השישים החל כוכבו לדעוך והוא פנה לכתיבת רומנים.
אחדים מהם הפכו לרבי מכר, בהם "ההסדר" (1967), אך לא זכו לאהדת הביקורת.
עם זאת, פרסום האוטוביוגרפיה שלו "חיים" (ב-1988) החזירו אותו לאור הזרקורים.
הספר התקבל בהתלהבות רבה בעולם כולו ונחשב כאחת האוטוביוגרפיות הטובות שנכתבו אי פעם.
בשנת 1999 זכה באוסקר על מפעל חיים.
במעמד קבלת הפרס נערכו הפגנות מחאה, הן של קהילת הקולנוע והן של אזרחים מהמחנה הליברלי, אשר התקוממו על הענקת פרס למי שנתפס בעיניהם כ-"מלשין ומשתף-פעולה".
איליה קאזאן היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה הייתה מולי דיי תצ'ר.
תוך כדי נישואיו ניהל מערכות יחסים מקבילות.
בין השאר, ניהל ידידות רומנטית עם מרילין מונרו.
הוא התגרש מאשתו הראשונה למען השחקנית קונסטאנס דאולינג.
אחרי תקופה של חיים משותפים עזב את דאולינג וחזר לחיות עם תצ'ר אך המשיך לנהל מערכות יחסים מקבילות עד מותה ב-1963.
נישואיו השניים היו לשחקנית ברברה לודן, שילדה את בנו כאשר עדיין היה נשוי לאשתו הראשונה, והם נמשכו בין השנים 1969 עד למותה ב-1980. נישואיו לאשתו השלישית נמשכו מ-1982 עד למותו, ב-2003.
לקאזאן חמישה ילדים, ביניהם התסריטאי ניקולס קאזאן, והוא סבם של השחקניות זואי קאזאן ומאיה קאזאן.
בעת "ציד המכשפות" של ועדת מקארתי לא עמד קאזאן בלחץ, ומסר שמות של חלק מחבריו, שלטענתו היו ידועים גם ללא עדותו.
רבים לא סלחו לו על כך.
איליה נסטסה (; נולד ב-19 ביולי 1946) הוא טניסאי רומני, אשר בשיאו דורג ראשון בעולם, והיה אחד מהטניסאים המובילים בשנות ה-70 של המאה ה-20. זכה בשני תוארי גראנד סלאם ביחידים, 2 תארים בזוגות גברים ו-2 תארים בזוגות מעורבים וב-4 תוארי אליפות סבב המאסטרס העולמי.
הוא אחד מחמישה טניסאים בהיסטוריה שזכו ביותר מ-100 תוארי ATP (57 ביחידים ו-45 בזוגות).
נוסף לכך, הוא חיבר מספר רומנים בשפה הצרפתית.
בשנת 1971 הגיע לשלב הגמר באליפות צרפת הפתוחה.
בשנת 1972, במשחק הגמר באליפות וימבלדון, הפסיד לסטן סמית' מארצות הברית ב-5 מערכות.
חודשיים לאחר מכן, זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה לאחר ניצחון ב-5 מערכות על ארתור אש מארצות הברית.
בשנת 1973 זכה באליפות צרפת הפתוחה בלא שהפסיד מערכה בטורניר (ביורן בורג קבע הישג זה בשנים 1978 ו-1980 וכן רפאל נדאל בשנים 2008 ו-2010).
כשחקן נבחרת רומניה בגביע דייוויס, הגיע נסטסה 3 פעמים לשלב הגמר בשנים 1969, 1971 ו-1972.
נסטסה שיחק במספר טורנירים גם בישראל.
נסטסה פרש מטניס מקצועני ב-1985, בגיל 39.
בשנות ה-80 פנה לקריירה ספרותית בצרפתית, ובשנות התשעים נכנס לפוליטיקה הרומנית.
בשנת 1996 היה מועמד לראשות עירית בוקרשט.
בשנת 1991 זכה נסטסה להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של הטניס.
איליה סמירין (נולד ב-12 בינואר 1968) הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן ואלוף ישראל בשחמט לשנים 1992, 2002 ו-2023. חבר נבחרת ישראל בשחמט.
סמירין נולד בעיר ויטבסק, אז בברית המועצות.
הוא התחיל ללמוד שחמט אצל לב פק לצד רבי אמנים עתידיים כמו יבגני אגרסט ורחל איידלסון והאמן הבינלאומי איליה בוטביניק שהיה מאמנו במשך 20 שנים.
סמירין עלה לישראל בשנת 1992. בברית המועצות הוסמך כמורה לשחמט על ידי המכון הממלכתי הביילורוסי לתרבות גופנית במינסק.
בשנת 1987 זכה סמירין באליפות ה-SSR הבלארוסית.
ההצלחות של סמירין בטורניר כוללות מקומות ראשונים שווים בסברדלובסק 1987, ניו יורק 1994 ואליפות ישראל 2002. הוא גם זכה בליגה הראשונה באליפות ברית המועצות (1987, 1989), באליפות ישראל (1992, 1994, 1999), ובטורנירי המוקדמות לגראנד פרי ה-PCA העולמי של 1994 ו-1995.
בשנת 2000 הוא זכה באליפות ניו יורק הפתוחה במהדורה האחרונה שלה.
בשנת 2001, הוא לקח את הטורניר הסגור בדוס הרמנאס (יחד עם אלכסיי דרייב).
סמירין זכה בטורניר הגראנדמאסטר המסורתי של פסטיבל השחמט של ביל בשנת 2002 כברור ראשון.
הוא זכה במדליית כסף במשחקי המכביה 2005 בישראל.
ב-2007, הוא זכה באקרופוליס הבינלאומי באתונה, בשנת 2008, הוא השתווה לראשונה עם יבגני פוסטני במעלות-תרשיחא.
סמירין זכה באליפות העולם הפתוחה בשובר שוויון ב-2014, לאחר שחילק את המקומות הראשונים ב-2001, 2002 ו-2003. ב-2015 הוא שוב השתווה למקום הראשון.
1987 - זכה במקום ראשון בתחרות סברדלובסק.
1992 - זכה במקום ראשון באליפות ישראל בשחמט (באותה שנה בה עלה לישראל).
1994 - זכה במקום ראשון בתחרות ניו יורק, לאחר שצבר 8.5 נקודות מ-13 אפשריות ורמת ביצוע של 2750, הישג שיא בקריירה.
1999 - השתתף באליפות העולם בשחמט, דורג במקום ה-25 והודח בסיבוב השני.
2000 - השתתף באליפות העולם בשחמט, דורג במקום ה-14 והודח בסיבוב השני.
2000 - זכה במקום ראשון בתחרות ניו יורק הפתוחה.
2001 - זכה במקום ראשון בתחרות דוס הרמאנאס.
2002 - זכה בשנית באליפות ישראל בשחמט.
2002 - השתתף באליפות העולם בשחמט, דורג במקום ה-11 והודח בסיבוב השלישי.
2005 - השתתף בנבחרת ישראל שזכתה באליפות אירופה והשיגה את מדליית הכסף.
צבר 5 מ-8 נקודות אפשריות.
2007 - זכה במקום ראשון בתחרות אקרופוליס.
2008 - זכה במקום שני באליפות ישראל בשחמט.
2013 - זכה במקום שני באליפות ישראל בשחמט.
2014 - זכה במקום ראשון בתחרות העולם הפתוחה בארלינגטון.
2014 - סיים במקום שלישי באליפות ישראל.
2015 - חלק את המקום ראשון בתחרות העולם הפתוחה בארלינגטון.
2015 - השתתף בגמר גביע העולם שנערך בבאקו.
2023 - זכה בשלישית באליפות ישראל בשחמט.
סמירין ייצג את ישראל 13 פעמים באולימפיאדות השחמט.
עקב חילוקי דעות עם האיגוד הישראלי לשחמט לא ייצג את ישראל באולימפיאדת השחמט 2016.
מבחר תחרויות נוספות בהן השתתף
איליה מיכאילוביץ' פרנק היה פיזיקאי סובייטי שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1958 (ביחד עם פאבל צ'רנקוב ואיגור תם), על גילוי ופירוש קרינת צ'רנקוב.
אחיו, גלב פרנק, היה מדען בולט.
פרנק נולד בסנקט פטרבורג לאב שהיה פרופסור למתמטיקה.
הוא היה נצר למשפחה יהודית ידועה ממוסקבה.
אימו של איליה פרנק הייתה בת כומר אורתודוקסי.
הם התחתנו במינכן בכנסייה רוסית של העיר ולשם כך אביו התנצר.
לאחר שאיליה פרנק סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1930, הוא החל לעבוד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1934 החל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה שבמוסקבה.
באותה שנה גילה צ'רנקוב כי אור נפלט מחלקיקים טעונים הנעים במהירויות גבוהות בתוך מים.
פרנק ותם סיפקו את ההסבר התאורטי לאפקט, המתרחש כאשר חלקיקים נעים בחומר במהירות הגדולה מהמהירות בה נע האור בתוך חומר זה, כאשר החומר שקוף מספיק כדי לראות את הקרינה הנפלטת ממנו.
גילוי זה התאפשר בזכות פיתוחן של שיטות חדשות לאיתור ומדידות של חלקיקים אטומיים הנעים במהירויות גבוהות.
פרנק שיתף פעולה עם צ'רנקוב ותם גם במחקר על קרינת אלקטרונים.
הוא התמחה בקרני גמא ובקרני נייטרון.
בשנת 1944 מונה לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת מוסקבה ולחבר באקדמיה המדעית של ברית המועצות בשנת 1946. החל משנת 1957 הוא היה מנהל מעבדה במכון המאוחד למחקר גרעיני.
הוא זכה בפרסים מדעיים חשובים בברית המועצות, כולל שלוש פעמים פרס ברית המועצות.
איליה אברמוביץ' קאן , שחמטאי יהודי-סובייטי בדרגת אמן בינלאומי.
קאן השתתף עשר פעמים באליפות ברית המועצות.
סיים במקום השלישי באליפות השישית של ברית המועצות בשנת 1929 (ניצח: בוריס ורלינסקי).
בשלב המוקדם של האליפות ניצח קאן את ורלינסקי ואת מיכאל בוטביניק.
סיים במקום השביעי באליפות השביעית של ברית המועצות בשנת 1931, שהתקיימה במוסקבה, עם 10/17 (ניצח: מיכאל בוטביניק).
סיים במקום התשיעי באליפות השמינית של ברית המועצות בשנת 1933, שהתקיימה בלנינגרד, עם 10/19 (ניצח: מיכאל בוטביניק).
חלק מקום 9–12 באליפות התשיעית של ברית המועצות בשנת 1934/35, שהתקיימה בלנינגרד (ניצחו: גריגורי לבנפיש ואיליה רבינוביץ').
סיים במקום ה-13 באליפות העשירית של ברית המועצות בשנת 1937, שהתקיימה בטביליסי (ניצח: גריגורי לבנפיש).
קאן ניצח את מנצח התחרות לבנפיש וכן את איגור בונדרבסקי.
חלק מקום 13–14 באליפות האחת עשרה של ברית המועצות בשנת 1939, שהתקיימה בלנינגרד (ניצח: מיכאל בוטביניק).
סיים במקום ה-17 באליפות הארבע עשרה של ברית המועצות בשנת 1945, שהתקיימה במוסקבה (ניצח: מיכאל בוטביניק).
בתחרות זו ניצח קאן את אנדור לילינטל.
חלק במקום 13–15 באליפות החמש עשרה של ברית המועצות בשנת 1947, שהתקיימה בלנינגרד (ניצח: פאול קרס).
בתחרות זו ניצח קאן את סאלו פלור וסיים בתיקו מול מנצח התחרות קרס.
סיים במקום ה-18 באליפות העשרים של ברית המועצות בשנת 1952, שהתקיימה במוסקבה (ניצחו: מיכאל בוטביניק ומארק טיימנוב).
סיים במקום ה-17 באליפות העשרים ושתים של ברית המועצות בשנת 1955, שהתקיימה במוסקבה (ניצחו: וסילי סמיסלוב ויפים גלר).
בתחרות זו ניצח קאן את מארק טיימנוב, סאלו פלור ואת ויקטור קורצ'נוי.
סיים במקום השני באליפות מוסקבה בשנת 1931. (ניצח: ניקולאי ריומין).
סיים במקום השלישי באליפות מוסקבה בשנת 1932. (ניצח: ניקולאי ריומין).
סיים במקום החמישי באליפות מוסקבה בשנת 1933/34. (ניצח: ניקולאי ריומין).
סיים במקום החמישי באליפות לנינגרד בשנת 1934. (ניצח: מיכאל בוטביניק).
חלק מקום 6–7 באליפות מוסקבה בשנת 1935 (ניצחו: מיכאל בוטביניק וסאלו פלור).
חלק מקום 7–10 בתחרות מוסקבה בשנת 1936 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה).
בשנת 1936 חלק מקום 1–2 ביחד עם ולדימיר אלאטורצב באליפות מוסקבה.
בשנת 1937 סיים במקום הרביעי באליפות מוסקבה (ניצחו: ולדימיר אלאטורצב וסרגיי בלהונץ').
בשנת 1937 סיים בקום השני, אחרי ראובן פיין בתחרות מוסקבה.
בשנת 1950 העניקה פיד"ה דרגת אמן בינלאומי לקאן.
תרומתו לתיאורית הפתיחות היא בעיקרה בהסתעפות של ההגנה הסיציליאנית הנושאת את שמו: 1. ה4 ג5 2. פו3 ה6 3. ד4 ג:ד4 4. פ:ד4 א6. הסתעפות גמישה זו הייתה בשימוש של שחקני הצמרת מאז שנות החמישים של המאה העשרים, כולל אלוף העולם לשעבר אנטולי קרפוב, ורב-האמן האנגלי טוני מיילס.
ההסתעפות נקראת לעיתים הסתעפות פאולסן, על שם האמן הגרמני לואיס פאולסן, ששיחק אותה באמצע המאה ה-19.
קאן ניצח את מיכאל בוטביניק מספר פעמים בתחילת הקריירה שלו.
בשנת 1954 הוא היה עוזרו בתחרות מול וסילי סמיסלוב.
הוא מופיע כעורך בביטאון "Shakhmatny Bulletin" בגיליון השישי.
לבן: מיכאל בוטביניק - שחור: איליה קאן מוסקבה 1931
בוטביניק השתלט על טור ד', איפשר לכלים שלו לחדור לעמדות היריב, חילופי הכלים סמוך למסע ה-30 השאירו את בוטבניק בסיום צריחים ורגלים שבו לא התקשה לזכות.
לבן: מיכאל בוטביניק - שחור: איליה קאן סברדלובסק 1943
בשלב המציעה, כשכל הכלים עדיין על הלוח, מבצע בוטביניק מספר מסעים והעמדה הופכת לעמדת סיום, שבו שני רגלים לבנים קרובים לערוגת ההכתרה.
כמה מסעים נוספים של המלך הלבן והעמדה שוב משתנה לגמרי - הרגלים החופשיים נעלמים, ובמקומם נוצרת עמדה פשוטה שבה ללבן מספר דרכים לזכייה.
איליה יברויאן (בארמנית: Եղիա Յավրույան; נולד ב-18 באוקטובר 1981) הוא כדורגלן עבר ארמני ששיחק בעמדת החלוץ.
יברויאן נולד ביישוב צ'אלטיר (Чалтырь) במחוז רוסטוב.
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של שופרון ולאחר מכן שיחק גם בקבוצה ההונגרית בקבשצ'בה.
בשנת 2004 הגיע יברויאן לישראל והצטרף לקבוצת הפועל פתח תקווה.
כבר במחזור הראשון של עונת 2004/2005 כבש שער ניצחון מול הפועל תל אביב, ובסך הכל כבש במהלך העונה 11 שערים בכל המסגרות.
בעונתו היחידה בפתח תקווה זכה עמה בגביע הטוטו.
לאחר תחילת עונת 2005/2006 הצטרף יברויאן לקבוצת הפועל תל אביב.
את שער הבכורה שלו במועדון כבש במשחק הראשון בו פתח בהרכב הקבוצה, במחזור ה-11 של ליגת העל, בניצחון 3–0 על קבוצתו לשעבר, הפועל פתח תקווה.
בסך הכל בעונה זו הבקיע יברויאן 13 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, כולל שער הניצחון בגמר גביע המדינה, בדקה ה-87 מול בני יהודה תל אביב, שהעניק להפועל תל אביב את הגביע.
בתום העונה הגיע לקבוצה המאמן יצחק שום, שהחליט לשחרר את יברויאן.
בקיץ 2006 עבר יברואין לקבוצה הרוסית שיניק ירוסלבל, אך בסוף חודש ספטמבר חזר לישראל וחתם בעירוני קריית שמונה מהליגה הלאומית.
יברויאן כבש בעונת 2006/2007 21 שערים בכל המסגרות, וסייע לקבוצה להעפיל בתום העונה לליגת העל.
לקראת עונת 2007/2008 חתם בקבוצת בני סכנין, ושם שיתף פעולה עם הקשר מאור בוזגלו, תחת הדרכתו של המאמן אלישע לוי, והוביל את הקבוצה לצמרת ליגת העל.
לקראת עונת 2008/2009 החתימה מכבי תל אביב את יברויאן ובוזגלו מסכנין.
בעונה זו התקשה יברויאן לשחזר את יכולתו הטובה מהעונה הקודמת, והוא סיים את העונה עם חמישה שערי ליגה וחמישה שערים בגביע הטוטו, בו זכה עם הקבוצה.
בעונה שלאחר מכן כבש יברויאן שמונה שערי ליגה, ובסופה שוחרר מהקבוצה.
לקראת עונת 2010/2011 חתם יברויאן בקבוצת בני יהודה תל אביב, ובחלון ההעברות של ינואר 2011 עבר לקבוצת הפועל אשקלון.
בתום העונה ירדה הפועל אשקלון לליגה הלאומית, ויברויאן שוחרר מהקבוצה ועזב את ישראל.
יברויאן שיחק מעט בליגות הנמוכות בארמניה ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
ב-28 באוגוסט 2008 קיבל יברויאן מעמד של תושב ארעי בישראל, בעקבות חתונתו עם בת זוגו הישראלית והולדת בתם.
איליה פיאטצקי-שפירו היה פרופסור למתמטיקה וחתן פרס ישראל בתחום לשנת 1981.
פיאטצקי-שפירו נולד במוסקבה שבברית המועצות למשפחה יהודית מסורתית.
בשנת 1954 סיים את לימודיו במתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה והוסמך כדוקטור.
בשלוש השנים שלאחר סיום לימודיו עבד בשירות הממשלה.
בין השנים 1958—1974 עבד במכון מוסקבה למתמטיקה שימושית ובמקביל, בשנים 1965—1973, כפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
באותה תקופה השיג תוצאות מוקדמות שהשתלבו בתוכנית לנגלנדס, וקנה לו שם בעולם המתמטיקה.
הוא הוזמן להרצות בקונגרס העולמי למתמטיקה בשנים 1962 ו-1966. באותה תקופה הוזכר כמועמד לפרס לנין, ועם זאת, ב-1974, לאחר שביקש לעלות לישראל, היה מסורב עליה ופוטר מכל משרותיו.
בשנת 1976 עלה לישראל, והצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב.
פרש לגמלאות בשנת 1997, אך המשיך לעבוד מטעם אוניברסיטת ייל, בה החל לעבוד בשנת 1977. הוזמן להרצות בקונגרס העולמי שוב, בשנים 1978 ו-2002.
תרומתו העיקרית של פיאטצקי-שפירו לתחום המתמטיקה היא בפיתוח של טורי פורייה עבור פונקציות אוטומורפיות בכמה משתנים, במסגרת תורת המספרים.
בין הישגיו העיקריים: פתרון בעיית סלם, פתרון בעיית טורל, פתרון בעיית משטחי K3 שהעלה אטלה סלברג, וכן הרחבת תורת הפונקציות האוטומורפיות לקונטקסט הכללי של חבורות לי.
פיאטצקי-שפירו נבחר בשנת 1978 לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 1981 הוא זכה בפרס ישראל למתמטיקה ובשנת 1990 בפרס וולף.
נפטר ב-21 בפברואר 2009, חודש לפני יום הולדתו ה-80.
הקדוש איליה הצדיק, אשר נולד בשם הדוכס איליה צ'בצ'בדזה, הידוע כאיליה צַ'בצָ'בַדזֶה (בגאורגית: ილია ჭავჭავაძე; 27 באוקטובר 1837 – 30 באוגוסט 1907) היה סופר, משורר, עיתונאי, משפטן ואיש ציבור גאורגי שעמד בחוד החנית של תחיית התנועה הלאומית הגאורגית במחצית השנייה של המאה ה-19, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה.
כיום הוא נחשב אחד מהאבות המייסדים של גאורגיה המודרנית.
הוא עבר קאנוניזציה כקדוש איליה הצדיק על ידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית.
כיום מוכר צ'בצ'בדזה כאבי האומה של גאורגיה
בהשראת התנועות הליברליות באירופה של אותה תקופה, כסופר ואיש ציבור, כיוון צ'צ'בדזה את מאמציו לתחיית החזון הלאומי הגאורגי וליצירת חברה יציבה במולדתו.
יצירתיו הספרותיות החשובות ביותר היו: "המתבודד", "הרוח", "האם הוא אנושי, האדם הזה?", "אלמנת אותר" ו"קאקו השודד".
רוב כתיבתו הוקדשה לשפה הגאורגית.
צ'בצ'בדזה נורה למוות בידי חבורת מתנקשים, שהונהגו על ידי גיגליה בֶּרבּיצ'אשווילי בציצאמוּרי שמחוץ למצחתה.
מורשתו זיכתה אותו בהערצה מוחלטת של העם הגאורגי.
איליה צ'בצ'בדזה נולד בקווארלי, כפר הממוקם בעמק נהר האלזני, במחוז המזרח גאורגי קאחתי, שהיה באותם ימים חלק מהאימפריה הרוסית (בפלך טביליסי של מלכות המשנה של הקווקז).
הוא נולד למשפחת אצילים גאורגית וקיבל את התואר תאוואדי (נסיך) עם היוולדו.
על פי הסברה, משפחת האצולה צ'בצ'בדזה הגיעה מהמחוז ההיסטורי פשאבי-חבסורתי, ובשנת 1726 העניק המלך קונסטנטין השני מעמד של נסיכים והכרה באבירותם כגיבורי האומה.
אירוע זה הביא לכך שהמשפחה עברה והתיישבה בעמק נהר האלזני שבקאחתי.
בפקודת ארקלה השני קיבל הסבא רבא של איליה, בזפס צ'בצ'בדזה, תואר אצילות, כהוקרה על כך שהביס 20,000 פולשים פרסים שפלשו לקווארלי בשנת 1755.
איליה היה בנם השלישי של גריגול צ'בצ'בדזה ומרים בבורישווילי.
לגריגול, כמו לאביו ולסבו המפורסם, היה רקע צבאי.
הוא, יחד עם אנשי צבא אחרים, הגן על הכפר מפני הפולשים הדאגסטנים בתקופת הלקיאנובה, כפי שניתן להיווכח מאופן בניית ביתו בבית המוזיאון על שם איליה צ'בצ'בדזה בקווארלי, הכולל טירה בעלת שתי קומות בסגנון ימי הביניים, שתוכננה להגנה על הבית בזמן פלישה.
אמו של צ'בצ'בדזה, מרים, נפטרה ב-4 במאי 1848, כאשר איליה היה בן 10, ואביו ביקש מאחותו, מָקרינֶה (მაკრინე), לעזור בגידול הילדים.
לדודה מקרינה הייתה השפעה ניכרת על חייו של איליה, כיוון שעם מותו של גריגול, אביו של איליה, הייתה מקרינה המשגיחה היחידה של המשפחה.
את חינוכו בגיל היסודי קיבל צ'בצ'בדזה מדיאקון הכפר לפני שעבר לטביליסי, בשנת 1848, בה התכוון ללמוד באקדמיה האצולה היוקרתית.
למרות זאת, הושפע איליה מגיל צעיר על ידי הוריו שהיו בעלי השכלה גבוה בלימודים קלאסיים, היסטוריה של גאורגיה ושירה.
מהוריו הוא למד את הסיפורים מעוררי ההשראה על ההרואיות הגאורגית כפי שהשתקפה ברומנים ההיסטוריים הקלאסיים.
באוטוביוגרפיה שלו מייחס איליה לאימו, הנסיכה מרים צ'בצ'בדזה, שהכירה את רוב בעל פה הנובלות והפואמות הגאורגיות ועודדה את ילדיה ללמוד אותן.
איליה אף תיאר את השפעת הסיפורים שסיפר לו הדיאקון של כפר הולדתו, שנתן לו השראה אמנותית, ששימשו אותו מאוחר יותר בכתיבתו.
בשנת 1848, לאחר מות אמו, נשלח איליה לטביליסי על ידי אביו כדי להתחיל את בהשכלה התיכונית שלו.
איליה למד בבית ספר פרטי במשך שלוש שנים לפני שהצטרף לאקדמיה מספר 1 של טביליסי בשנת 1851. זמן קצר לאחר מכן נפטר אביו, ודודתו מקרינה החלה להשגיח על המשפחה.
תקופת התיכון הייתה מלחיצה עבור איליה, בגלל מות אביו.
נוסף לכך, ספגה משפחת צ'בצ'בדזה צער נוסף עקב מות אחיו של איליה, קונסטנטינה, שנהרג במהלך הלקיאנובה, פשיטות ביזה של חבורות דאגסטנים לקאחתי.
איליה ביטא את הצער והסבל בפואמה קצרה, הפואמה הראשונה שלו, "יגונו של איש עני".
נוסף לבעיותיו האישיות, המצב הפוליטי בגאורגיה הורע תחת שלטונה הנוקשה של האימפריה הרוסית, שמילאה תפקיד הרסני עבור האומה הגאורגית ותרבותה.
לאחר שסיים את חוק לימודיו באקדמיה החליט איליה להמשיך את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
לפני שעזב לסנקט פטרבורג, ב-15 באפריל 1857, בכפר קרדנחי, חיבר איליה את אחת הפואמות המשובחות שלו, "לעבר הרי קווארלי", בה ביטא את התפעלותו, הנמשכת לכל אורך חייו, מהרי הקווקז הגדול, ואת צערו על עזיבת מולדתו.
באותה שנה, 1857, התקבל איליה ללימודי משפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בתקופת חייו כסטודנט אירעו מהפכות רבות באירופה, שאיליה עקב אחריהן בעניין רב.
תשומת לבו התמקדה באירועים באיטליה ובמאבקו של ג'וזפה גריבלדי, שאותו העריץ שנים רבות.
בתקופת לימודיו הוא פגש את הנסיכה קתרינה צ'בצ'בדזה, שממנה למד על השירה והליריקה של הרומנטיקן הגאורגי ניקולוז ברתשווילי.
עקב האקלים הקשה בסנקט פטרבורג, חלה איליה מאוד בשנת 1859, ונאלץ לשוב לגאורגיה למספר חודשים.
בסופו של דבר, בשנת 1861, חזר איליה לגאורגיה, לאחר שהשלים את לימודיו.
במסעו חזרה לגאורגיה כתב את אחת מיצירות הפאר הגדולות שלו, "יומני הנוסע", בו הוא מתאר את חשיבות הבנייה הלאומית ומבצע השוואה אלגורית בין הר קזבק ונהר טרק במחוז ההיסטורי חבי בגאורגיה.
מטרותיו הפוליטיות והחברתיות העיקריות של איליה התבססו על פטריוטיזם גאורגי.
הוא תמך באדיקות בתחייה ובשימוש של השפה הגאורגית, טיפוח הספרות הגאורגית, חידוש מעמד האוטוקפליה הגאורגית לכנסייה הגאורגית הלאומית, שמעמדה בוטל על ידי השלטונות הרוסיים והוכפף לשלטון סינודי (מועצתי) של הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית, ולבסוף, חידוש מעמד המדינה של גאורגיה.
ככל שמספר תומכיו גדל, הם החלו לעורר אופוזיציה בין מנהיגי הסוציאל-דמוקרטים והבולשביקים כגון נואה ז'ורדניה; מטרתו העיקרית הייתה להתמקד במלחמה באוטוקרטיה וביישום אידאולוגיה מרקסיסטית בכל רחבי האימפריה הרוסית.
בכך לא נכללו תחיית האומה הגאורגית או זהות עצמית גאורגית.
איליה הצטייר כבורגני וכאריסטוקרט שנכשל בהבנת חשיבותה של גאות מהפכנית.
בנוסף לחיבורים שחיבר, הוא היה המייסד ויושב ראש של ארגונים ציבוריים, תרבותיים וחינוכיים כמו: "האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים", "בנק האצולה", "האגודה הדמוקרטית", "האגודה ההיסטורית-אתנוגרפית של גאורגיה" ועוד.
נוסף לזה הוא תרגם ספרות בריטית לגאורגית.
רבות מעבודותיו תורגמו ופורסמו בצרפתית, אנגלית, גרמנית, פולנית, אוקראינית, בלארוסית, רוסית ושפות אחרות.
בין השנים 1906-1907 הוא היה חבר במועצת הדומה הרוסית.
תחומי ההתעניינות המגוונים שלו הובילו אותו להיות חבר, יחד עם אחרים, בוועידה הקווקזית של האגודה הגאוגרפית הרוסית, באגודה האתנוגרפית והאנתרופולוגית של אוניברסיטת מוסקבה, באגודת האוריינטליסטים של רוסיה, ובאגודה האנגלו-רוסית לספרות.
לאחר שכיהן כחבר הבית העליון של הדומה הראשונה, בשנת 1907, החליט איליה לחזור לגאורגיה.
ב-28 באוגוסט הוא נרצח על ידי כנופיה של שישה מתנקשים שארבו לו ולאשתו אולגה כשהיו בטיול בדרך מטביליסי לסמגרלו, בכפר ציצאמורי שליד מצחתה.
אירוע ההתנקשות באיליה ובאשתו נותר שנוי במחלוקת גם כיום.
על סמך הממצאים העדכניים בארכיונים ובמסמכים היסטוריים, הקשר לביצוע ההתנקשות תוכנן על ידי הסוציאל-דמוקרטים והבולשביקים בגאורגיה, כתגובה על כך שאיליה גינה את דרכי הפעולה המהפכניים שלהם ועקב הפופולריות הגדולה שלו בקרב הגאורגים.
במהלך מלחמת העולם השנייה התוודה אדם זקן בכך שנשכר על ידי הז'נדרמריה הרוסית להתנקש באיליה.
בתקופת השלטון הסובייטי בגאורגיה פתחו השלטונות הסובייטים בגאורגיה בחקירה, והסיקו בתום החקירה כי המשטרה החשאית הצארית הייתה מעורבת בהתנקשות.
מכל מקום, ההתנקשות באיליה הייתה אסון לאומי, והתאבלו עליו כל תושבי המדינה.
הנסיך אקקי צרתלי, שסבל מבעיות בריאות כבדות באותם מימים, נשא נאום על קברו.
בשנת 1987 הוא עבר קאנוניזציה כקדוש איליה הצדיק על ידי הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית.
כתוצאה ממותו של איליה התגברו פעולות הטרור הבולשביקיות והסוציאל-דמוקרטים החלו לזכות בכוח ניכר ותמיכה נרחבת בקרב האוכלוסייה.
בסופו של דבר, כשהבינו את ההבדלים בינם לבולשביקים, החליטו הסוציאל-דמוקרטים של גאורגיה לפעול לחידוש מעמד המדינה, וב-26 במאי 1918 הכריזו על עצמאות גאורגיה.
לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה ושילובה בתוך ברית המועצות, הפך איליה לסמל לאומי לעצמאות גאורגיה ולשחרור לאומי.
בשנת 1989, במהלך ההפגנות האנטי-סובייטיות בטביליסי, הפכו הפואמות, הנובלות וחייו הפוליטיים של איליה צ'בצ'בדזה לכוח המניע מאחורי המאבק הגאורגי לעצמאות.
רעיון התחייה הלאומית שאיליה תמך בה והטיף לה וותמיכתו במגוון אגודות במהלך חייו הביא לתנופה במאבק בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 2002 ייסד מיכאיל סאקשווילי, פוליטיקאי גאורגי צעיר שרכש את השכלתו בארצות הברית, תנועה שחידשה מפלגה קודמת של איליה צ'בצ'בדזה, שהייתה ידועה בשם "התנועה הלאומית המאוחדת".
מפלגתו של סאקשווילי מילאה תפקיד חשוב במהפכה ללא שפיכות דמים של 2003, מהפכת הוורדים שהדיחה את הנשיא המכהן אדוארד שוורדנדזה.
על שמו נקראים רחובות ומקומות רבים בגאורגיה וכן אוניברסיטה ממלכתית וספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה.
"משוררים גאורגים" (1887), תורגם על ידי ארתור לייסט - פואמות של איליה צ'בצ'בדזה ומשוררים גאורגים אחרים בגרמנית
בשנת 1894 נשלח לאיליה מכתב בקשה לאישור תרגום האגדה לאנגלית.
המכתב פורסם בעיתונו, "איבריה", ב-8 בספטמבר של אותה שנה.
פרסום המכתב הביא להגברת העניין של הדור הצעיר בשפה הגאורגית
פרנצוייס ג'ולייטה (2004), "בין מסורת למודרניזם: חשיבה מחדש על ארגונים לא ממשלתיים", עמ' 167-171,
ארתור לייסט (1903), "העם הגאורגי", בגרמנית
רייזנר אוליבר (1994), "הטרגדלאולבי: מייסדי הזהות הלאומית הגאורגית", עמ' 125-137, אנגלית
הערך: "איליה צ'בצ'בדזה", האנציקלופדיה הגאורגית סובייטית, כרך 11, עמ' 378
איליה מוּרוֹמֵץ הוא גיבור היסטורי של רוס של קייב, אחד משלושת הגיבורים האפיים (בוגאטירים) בסיפורי העם הרוסיים, יחד עם דובריניה ניקיטיץ' ואליושה פופוביץ'.
למרות שרוב עלילותיו הן כנראה בגדר אגדות עממיות, הוא עצמו כנראה היה דמות אמיתית של לוחם אביר במאה ה-12. הוא הוכרז כקדוש של הכנסייה האורתודוקסית ב-1643.
על פי האגדה, נולד איליה למשפחת איכרים בכפר קרצ'רובו, ליד מורום.
הוא היה חולה מאוד בצעירותו ולא היה מסוגל לצעוד בכוחות עצמו עד גיל 33. בגיל זה הוא נרפא באורח נִסי על ידי שני עולי רגל והוענק לו כוח על אנושי, כדי לשחרר את קייב מעובדי האלילים.
מאוחר יותר הוגבר כוחו עוד יותר על ידי האביר סביטאוגור הנוטה למות.
בדרכו לקייב הוא הגן לבדו על העיר צ'רניגוב בפני נוודים והביס ביערות בריאנסק את מפלצת "הזמיר השודד" (Солове́й-Разбо́йник).
בקייב הוכתר איליה מורומץ לאביר על ידי הנסיך ולדימיר והגן על רוס מפני פלישות נוודים.
מזגו היה נדיב ופשוט, אך גם קצר רוח, וסופר עליו שהרס את כל צריחי הכנסיות בקייב משום שהנסיך ולדימיר שכח להזמינו לחגיגה.
דמותו של מורומץ משמשת באגדות העם הרוסיות כמודל של כוח גופני רב יחד עם דבקות דתית ויושר אישי המוקדשים להגנת המולדת.
איליה מורומץ היה שמו של מטוס רוסי, ששימש הן כמטוס נוסעים אזרחי והן כמפציץ אסטרטגי בחיל האוויר הרוסי.
המטוס פותח על ידי איגור סיקורסקי, שהיה המהנדס הראשי בפרויקט לפיתוח המטוס הארבע־מנועי הראשון, והיה גם טייס הניסוי בטיסת הבכורה שלו.
המטוסים יוצרו בחטיבת התעופה של מפעל הקרונות הרוסי-בלטי בסנקט פטרבורג ונקראו על שם אחד משלושת הגיבורים האפיים בסיפורי העם הרוסיים.
המטוס ביצע את טיסת הבכורה שלו ב־13 במאי 1913. מאז, הוא היה בשימוש חיל האוויר הרוסי.
בספטמבר 1914, הועברו 4 מטוסי איליה מורומץ לחיל האוויר הרוסי.
בדצמבר אותה שנה, הודיע הצאר ניקולאי השני על הקמת סיירת ספינות האוויר, "טייסת איליה מורומץ".
במסגרת מלחמת העולם הראשונה, ביצעה הטייסת למעלה מ-400 טיסות, הטילה 65 טונות של פצצות, השמידה 12 מטוסי אויב ואיבדה מטוס אחד בלבד, במהלך קרב אווירי.
בסך הכול, יוצרו 73 מטוסי "איליה מורומץ".
ייצור המטוס הופסק ב-1918, עקב פרוץ המהפכה הרוסית.
"איליה מורומץ" היה מטוס הנוסעים הראשון בעולם, והמטוס הראשון שהכיל חדרי שינה, שירותים וסלון.
טיסתו המסחרית האחרונה נערכה ב-1922.המטוס המשיך לשמש כמטוס אימון בבית הספר לטיסה עד לשנת 1923, הופסק השימוש בו לחלוטין, עקב הזדקנותו והעדר יכולת לתחזק אותו.
מדינות/ארגונים שעשו שימוש במטוסי איליה מורומץ (1914-1920)
חיל האוויר של הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה
חיל האוויר של הרפובליקה העממית של אוקראינה
איליה פריגוז'ין (Ilya Viscount Prigogine, ) היה פיזיקאי, כימאי ומתמטיקאי בלגי-יהודי יליד רוסיה וזוכה פרס נובל בכימיה לשנת 1977 בזכות עבודתו על מבנים דיסיפטיביים, מערכות מורכבות ואי-הופכיות.
פריגוז'ין נולד במוסקבה ב-1917, מספר חודשים לפני המהפכה הבולשביקית.
אביו, רומן פריגוז'ין, היה מהנדס כימי במכון הטכנולוגי של מוסקבה, ואימו פסנתרנית.
משפחתו לא אהבה את המערכת הסובייטית ועזבה את רוסיה בשנת 1921. הם נדדו בתחילה לגרמניה וב-1929 עברו לבלגיה, מקום בו זכה פריגוז'ין באזרחות בשנת 1949.
פריגוז'ין למד באוניברסיטה החופשית של בריסל.
בשנת 1947 הוא התמנה כפרופסור לכימיה באוניברסיטה זו.
בהמשך הוא נתמנה כמנהל המרכז למכניקה סטטיסטית ותרמודינמיקה באוניברסיטת טקסס באוסטין ועמד בראש מכון סולווי בבריסל.
שימש כעורכו של Foundations of Physics, כתב עת בפיזיקה העוסק בבעיות יסוד העומדות בפני הפיזיקה המודרנית.
בשנת 1977 זכה פריגוז'ין בפרס נובל לכימיה על עבודתו בתחום התרמודינמיקה של מערכות הרחוקות משיווי משקל, שפורסמה לראשונה בשנת 1955 בספרו "תרמודינמיקה של תהליכים לא-הפיכים".
דבר זה מוביל להגדלת האנטרופיה במערכת הכללית יותר (שמכילה את המבנה הדיסיפטיבי), בהתאם לחוק השני של התרמודינמיקה.
המערכות הדיסיפטיבית תלוית בזרימת אנרגיה אל ומתוך המעטפת של המערכת כדי לשמור על הארגון הפנימי שלהן - כלומר כדי ולשמור על המצב האנטרופי הנמוך שלהן.
התאוריה של מבנים דיסיפטיביים הובילה למחקרים פורצי דרך על מערכות בעלות ארגון עצמי כמו גם במחקר פילוסופי אודות היצירה של סיבוכיות במערכות ביולוגיות (יצורים חיים, מערכות אקולוגיות) ובמחקר אחר תפקידו של הזמן בייצור תהליכים בלתי הפיכים וביצירת סדר במסגרת מדעי הטבע.
רבים רואים בעבודתו של פריגוז'ין כגשר בין המדעים לבין מדעי החברה.
יחד עם רוברט הרמן, פרופסור מאוניברסיטת טקסס באוסטין, הוא פיתח את הבסיס למודלים של זרימת שני נוזלים, מודל תחבורה עבור רשתות עירוניות, תוך שימוש בעיבוי בוז-איינשטיין לתחום הנדסת תחבורה.
זאת במקביל למודל שני נוזלים במכניקה סטטיסטית קלאסית.
הפורמלית שלו של התארגנות עצמית שימשה "כגשר זמני" בין תורת המערכות הכלליות לבין תרמודינמיקה.
לדעת פריגוז'ין הפיזיקה סובלת מ-3 פרדוקסים, האחד הוא פרדוקס הזמן שבו אף על פי שאנו מכירים תהליכים אי-הופכיים בזמן, משוואות יסוד של הפיזיקה הן הופכיות.
פרדוקס הקוונטים שבו פונקציית הגל המתארת חלקיק "קורסת" בעקבות מדידה והופכת למצב מוגדר יותר שאינו הפיך, ואשר משוואות תורת הקוונטים אינן מתארות את התרחשותו, ופרדוקס הייקום שבו המשוואות של איינשטיין נותנות לייקום מצב התחלתי.
אלא שרגע הבריאה הוא רגע סינגולרי שאינו מובן במשוואות.
בספר "סדר מתוך הכאוס" טענו פריגוז'ין וההיסטוריונית איזבלה סטנגר כי הפיזיקה משועבדת לנוסחאות המכניסטיות שבהן אין אי-הופכיות בזמן.
הספר נקרא במקור הצרפתי "הברית החדשה" ואמור להיות מנוגד להשקפה של הביולוג ז'אק מונו, שגרס כי הברית הישנה בין האדם לטבע נשברה.
ההיסטוריה מלאה תופעות אי-הפיכות שמשנות אותה, ואילו משוואות הפיזיקה הן הופכיות.
לדעת פריגוז'ין קיום של מושג זמן בפיזיקה יוביל למושג זמן בביולוגיה וזה יוביל למושג זמן במדעי החברה.
דבר זה ידגים לדעתו כי האדם הוא חלק מהיקום.
עבודותיו בשנותיו האחרונות התמקדו בתפקיד המתמטי של דטרמיניזם במערכות לא ליניאריות ברמה הקלאסית וברמה הקוואנטית.
בתחילה נשא לאישה את המשוררת הבלגית הלנה יופה, וב-1945 נולד להם בן.
לאחר גירושיהם, ב-1961 נשא את הכימאית הפולנית מריה פרוקופוביץ' ובשנת 1970 נולד להם בן.
תרמודינמיקה של תהליכים לא-הפיכים, 1955
סדר מתוך הכאוס יחד עם ההיסטוריונית Isabelle Stengers ספר שבו דן פריגוז'ין באפשרות לגשר בין שתי התרבויות של עולם המדע ומדעי החברה.
איליה צ'אושסקו (ברומנית: Ilie Ceaușescu; 8 ביוני 1926 – 1 באוקטובר 2002) היה גנרל בצבא רומניה, פוליטיקאי וסגן שר ההגנה של רומניה, אח של שליט רומניה הקומוניסטית, ניקולאה צ'אושסקו.
איליה נולד ב-Scornicești, ילד שישי למשפחת צ'אושסקו ולמד שבע שנות בית ספר יסודי ולאחר מכן ניסה להתקבל כחניך בבית חרושת בבוקרשט, אך נדחה בגלל חוסר מקום פנוי – על מאה מקומות עבודה התחרו אלף וחמש מאות מועמדים.
הוא שב לכפר הולדתו ועיבד את אדמת המשפחה.
באוקטובר 1946 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית והיה פעיל בתעמולה לקראת הבחירות.
לאחר מכן נשכר כקופאי בקואופרטיב הצרכני בכפר, שם נשאר עד 1950. ב-1952 נשלח ללימודים בבית הספר הצבאי הפוליטי מספר 3 ולאחר שנת הכנה הועלה לדרגת סגן.
בשנים 1953–1954 היה למנהל הספרייה של בית הספר ולראש המועדון ובשנים 1954–1955 לימד כלכלה פוליטית בבית הספר התיכון הצבאי "שטפאו הגדול".
בשנים 1955–1959 למד באקדמיה הצבאית של בוקרשט בפקולטה הצבאית פוליטית.
בסיום לימודיו הוסמך להיות מדריך של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ולאחר שעבר מבחנים מתאימים, קיבל ב-1963 דיפלומה של בוגר הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט.
בהמשך, ב-1969, קיבל צ'אושסקו תואר של דוקטור בהיסטוריה.
לאחר הגעתו של ניקולאה צ'אושסקו לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית התקדם איליה בתפקידיו במסגרת האקדמיה הצבאית וגם בדרגותיו, ב-1977 קיבל דרגת גנרל מיור וב-1982 כבר היה גנרל לויטננט עם שני כוכבים.
הוא התמנה לתפקיד סגן שר ההגנה ובמהלך המהפכה הרומנית היה שר ההגנה בפועל לכמה שעות.
גנרל ֻֻסטנקולסקו, שהתמנה לתפקיד שר ההגנה, הורה על מעצרו של איליה צ'אושסקו.
בשלבים המוקדמים של המהפכה הרומנית, ב-20 בדצמבר, כאשר החלו הפגנות בקלוז'-נאפוקה, הגיע לשם איליה צ'אושסקו ולאחר התייעצות עם הגורמים המקומיים הכריז על מצב חירום ועזב.
על כך הוגש נגדו כתב אישום לאחר המהפכה, כשהוא נחשד ב"הסתה להריגה".
הוא גם הועבר מהכוחות הסדירים לכוחות המילואים.
איליה נסטורובסקי (במקדונית: Илија Несторовски; נולד ב-12 במרץ 1990) הוא כדורגלן מקדוני המשחק בסלאבן בלופו ובנבחרת מקדוניה הצפונית.
נסטורובסקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פובדה אלייה הצטרף בגיל 10. בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כאשר הוא בן 16 בלבד.
סלובצקו מליגת העל הצ'כית לעונה וחצי.
במדי סלובצקו רשם נסטורובסקי 28 הופעות בליגה וכבש שני שערים.
בקיץ הושאל לוויקטוריה ז'יז'קוב, שבה שיחק עד אמצע העונה.
בינואר חזר למקדוניה כאשר הושאל למטאלורג סקופיה בה שיחק שנה.
ב-9 באוגוסט 2013 חתם באינטר זאפרשיץ' מהליגה הקרואטית השנייה.
בעונת נסטורובסקי רשם את עונת הפריצה שלו בה כבש 20 שערים ב-30 משחקי ליגה.
את עונת סיים כמלך שערי הליגה השנייה עם 24 שערי ליגה וזאפרשיץ' עלתה לליגה הראשונה.
עונה לאחר מכן כמלך שערי הליגה הפעם בליגה הראשונה עם 25 שערים.
בדצמבר נסגרה עסקת העברתו לפלרמו מהסרייה א' תמורת חצי מיליון אירו.
נסטורובסקי הצטרף לפאלרמו ביולי .
ב-29 באוגוסט 2023 חתם באסקולי.
ב-9 באוקטובר 2015 נסטורובסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקדוניה הצפונית בהפסד 0–2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-29 במאי 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד .
מלך שערי הליגה הקרואטית השנייה: (24 שערים)
מלך שערי ליגת העל הקרואטית: (25 שערים)
איליה ואלרייביץ' קובאלצ'וק הוא שחקן הוקי קרח רוסי בעמדת חלוץ אגף שמאלי.
קובאלצ'וק בוגר בית הספר להוקי קרח של ספרטק מוסקבה ובמשך 2 עונות שיחק בשורות הקבוצה הבוגרת בליגת העל הרוסית בהוקי קרח.
בשנת 2001 נבחר בדראפט ה-NHL בקבוצת אטלנטה ת'ראשרס ושיחק בשורותיה במשך 9 שנים.
בפברואר 2010 עבר לניו ג'רזי דווילס
בה שיחק במשך 4 עונות שבסיומן הודיע על עזיבתו את הליגה האמריקאית וחזרה למולדתו.
בקיץ 2013 עבר לקבוצת סק"א סנקט פטרבורג מליגת ההוקי הקונטיננטלית.
בעבר שיחק ברוסיה במהלך השבתת ליגת ה-NHL כששיחק במשך עונה אחת בשורות אק בארס קאזאן הטטארית ובחימיק מיטישצ'י מה-KHL.
קובאלצ'וק הוא השחקן הראשון בתולדות ההוקי קרח הרוסי שנבחר ראשון בדראפט ה-NHL.
חלק גדול מהקריירה שלו שיחק באטלנטה וזכה בפרס מוריס רישר ושלוש פעמים נטל חלק במשחק הכוכבים של ה-NHL והיה לחלוץ מרכזי בקבוצתו ועודנו נחשב למלך השערים ומלך ההופעות של הקבוצה.
בעונת 2011/2012 שיחק עם הניו ג'רזי דווילס בגמר גביע סטנלי, בסיום אותה עונה עבר לסק"א סנקט פטרבורג.
בשורות סק"א זכה בעונת 2015 בגביע גגארין והיה למצטיין הפלייאוף.
שנתיים לאחר מכן בעונת 2017, זכה שוב בגביע גגארין והשתתף ארבע פעמים במשחק הכוכבים של KHL.
בדצמבר 2017 הפך למלך השערים הגדול ביותר בתולדות סק"א עם 150 שערים ו-192 מסירות, כשהוא חולף על פני מחזיק השיא הקודם מקסים סושינסקי.
לאחר שקבוצתו נכשלה להעפיל לגמר גביע גגארין בעונת 2018 הודיע על כוונתו לחזור לליגת ה-NHL וחתם בלוס אנג'לס קינגס ל-3 שנים תמורת 18 מיליון דולר.
תקופתו בקינגס הסתיימה בכישלון - הקינגס שהו דרך קבע במקום האחרון בליגה ותרומתו של קובאלצ'וק הייתה מועטה.
הוא נגרע סופית מסגל הקבוצה בנובמבר 2019, שוחרר ממנה כחודש לאחר מכן, והפך לשחקן חופשי.
בינואר 2020 חתם קובאלצ'וק לשנה אחת במונטריאול קנדיאנס, אך כעבור חודש מונטריאול ויתרה עליו והוא עבר לוושינגטון קפיטלס.
בדצמבר 2020 חזר לרוסיה וחתם באוונגרד אומסק מליגת KHL, במדיה זכה בגביע גגארין בעונת 2020/2021. בתום העונה עזב.
איליה יוסיפוביץ' קבקוב היה אמן מושגי יהודי אמריקאי יליד דנייפרופטרובסק שבאוקראינה הסובייטית, ברית המועצות.
נולד להורים יהודים, ברטה סולודוחינה ויוסיף קבקוב.
עבד במשך שלושים שנה במוסקבה, משנת 1950 ועד שנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר מכן הוא גר ועבד בלונג איילנד.
לאורך יותר מארבעים שנות קריירה, קבקוב יצר מגוון רחב של ציורים, יצירות, מיצגים וטקסטים תאורטיים לרבות את זיכרונותיו הנרחבים, המגוללים את חייו מילדותו המוקדמת ועד 1980. בשנים האחרונות, הוא יצר מתקנים שביקרו את התרבות החזותית בברית המועצות, אף שנושא זה מעולם לא היה עיקרי בעבודותיו.
בניגוד לכמה אמני מחתרת סובייטים, קבקוב הצטרף להתאחדות האמנים ב-1959 והפך לחבר מלא בשנת 1965. זו הייתה עמדה יוקרתית בברית המועצות שהביאה עימה הטבות חומריות משמעותיות.
קבקוב אייר ספרי ילדים במשך 3–6 חודשים בכל שנה ולאחר מכן פעל בפיתוח פרויקטים אישיים שלו.
הוא עזב את ברית המועצות בשנת 1987.
בשנת 2008 נחנך מוזיאון הגאראז' לאמנות בת זמננו במוסקבה ובה מוצגות יצירותיו של קבקוב.