tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין הקורסים והסמינרים שאותם לימדה: "משפט חוקתי", "פיקוח שיפוטי על הכנסת", "הליכים פנימיים בכנסת" "חסינות פרלמנטרית", "אחריות פלילית וציבורית של נבחרי ציבור" ו"סוגיות מתקדמות במשפט חוקתי".
שימשה ראש אשכול "משפט ציבורי", יו"ר ועדת ההוראה, הייתה חברה בוועדה לענייני תלמידים ונשיאת בית הדין לערעורים של המסלול האקדמי.
הייתה אחראית על ניסוחו של תקנון המשמעת לסטודנטים; ניהול וריכוז הפעילות של בתי הדין המשמעתיים ושל כלל הליכי המשמעת, וכתבה במסגרת זו עשרות פסקי דין.
בכל שנות הוראתה, נבחרה כמרצה מצטיינת מסלולית במסלול האקדמי על הצטיינותה בהוראה.
לימדה כמרצה אורחת באוניברסיטה העברית בין השנים 1998–2003 ובשנת 2007 במרכז הבינתחומי הרצליה.
בין השנים 2008–2014 הייתה מרצה אורחת בסורבון שבפריז ובין השנים 2009–2019 לימדה במכללה לביטחון לאומי.
בפברואר 2022 מונתה לסגנית הנשיא למחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה.
סוזי נבות חברה בלשכת עורכי הדין.
מתגוררת בהרצליה, נשואה ליורם נבות, עורך דין אף הוא, ואם לשלוש בנות.
במהלך השנים מילאה סוזי נבות תפקידים ציבוריים רבים.
בין השנים 1996–2002 שימשה מזכירת העמותה למשפט ציבורי בישראל, בתקופה שבה נשיא העמותה היה משה לנדוי, נשיא בית המשפט העליון לשעבר.
הייתה חברה בוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת (ועדת זמיר).
הוועדה סיימה את עבודתה בדצמבר 2007. בין השנים 2009–2011 הייתה חברה בוועדת המקצוע אזרחות של משרד החינוך.
הייתה חברה בוועדה המייעצת לנשיא המדינה להענקת אות הנשיא למתנדב, ובין השנים 2010–2014 הייתה חברה בוועדה המייעצת לנשיא המדינה להענקת "עיטור הנשיא".
כמו כן היא חברה בוועד המנהל של התוכנית "צוערים לשירות המדינה", ובוועדות שונות מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
הייתה חברה בוועדה הציבורית לבחינת חוק הבחירות (דרכי תעמולה), בראשותה של נשיאת בית המשפט העליון לשעבר דורית ביניש, שהגישה את הדו"ח לכנסת בשנת 2017.
השתתפה ברבים מהדיונים של ועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, בשבתה כוועדה להכנת חוקה.
בשנת 2000 ליוותה משלחת פרלמנטרית של חברי כנסת לגרמניה והולנד, לסיור לימודים בנושא חוקה.
הסיור כלל לימוד נושא החוקה באופן כללי ומתוך מבט השוואתי, לרבות דרכי כינון החוקה, מאפייניה והעקרונות הקבועים בה; שאלת הסמכות לביקורת שיפוטית על חוקים וסוגיות דת ומדינה.
מרצה גם בפני מוסדות וגופים שונים בנושאים הקשורים למשפט חוקתי וציבורי, בהם הקצונה הבכירה במשטרת ישראל (מספר מחזורים בקורס פו"מ וקורס נצ"מים), שב"ס ומוסדות ביטחוניים אחרים.
היא מעבירה לעיתים קורסים וימי עיון במרכז לאתיקה, במכון להשתלמות שופטים וכן השתלמויות לעובדים בכירים במשרדי הממשלה.
פעילותה הציבורית מתבטאת גם בייעוץ ובחוות דעת למוסדות השלטון, וכן היא יועצת לגופים שונים ולעורכי דין בסוגיות חוקתיות.
כתבה חוות דעת רבות בתחומים פרלמנטריים עבור הכנסת ומספר חוות דעת עבור נשיא המדינה בעניינים חוקתיים.
משמשת פרשנית משפטית בכירה באמצעי התקשורת, בתחומי המשפט הציבורי ובייחוד בסוגיות הנוגעות לרשויות השלטון (הכנסת, ממשלת ישראל, בתי המשפט, נשיא המדינה, מבקר המדינה וכיוצא בזה).
פרסמה עשרות מאמרים ופרשנויות בעיתונות הכתובה ("מעריב", "ידיעות אחרונות" ו"הארץ") וכותבת באתרי האינטרנט וואלה!, ynet ו-nrg.
מחודש אוגוסט 2004 ועד לחודש מרץ 2005 ערכה והגישה תוכנית טלוויזיה שבועית בענייני משפט ("דיון נוסף") בערוץ הכנסת.
הקליטה קורס לרדיו בנושא "סוגיות במשפט חוקתי" עבור התוכנית "אקדמיה באלף".
חוות דעתה שפורסמה בגלי צה"ל בשנת 2004 על קיצור מועד הבחירות לכנסת ה-17 זכתה לתהודה רבה.
עמדתה אושרה לבסוף בהחלטה של בית המשפט העליון.
בשנת 2010 הוענק לה אות אומ"ץ, על תרומתה למחקר המדעי ולשיח הציבורי בנושא השחיתות השלטונית בישראל.
בין השנים 2014–2017 כיהנה כיו"ר העמותה למשפט ציבורי בישראל.
בחודש מרץ 2017 הוענק לה פרס צלטנר לחקר המשפט על תרומתה למשפט החוקתי בישראל.
זוכת אות אביר איכות השלטון לשנת 2019 מטעם התנועה לאיכות השלטון בישראל.
שמה נכלל ברשימת המועמדים לבית המשפט העליון בשנת 2021–2022.
מחקרה של נבות עוסק בעיקר בתחום המשפט החוקתי המוסדי והמשפט הפרלמנטרי.
מאמריה הרבים עוסקים ברשויות השלטון השונות וביחסי הגומלין ביניהן, בדיני הכנסת ובחסינויות.
נבות היא נציגה בולטת של ישראל באירופה המערבית, בכל הנוגע למשפט הפרלמנטרי המשווה.
היא שולטת בארבע שפות באופן מושלם (עברית, אנגלית, ספרדית וצרפתית) ויש לה ידיעה טובה מאוד גם באיטלקית.
עד שנת 2014 היא לימדה מדי שנה בקורס לדוקטורנטים במשפט חוקתי השוואתי בסורבון שבפריז.
בשנת 2009 השתתפה בסמינר בינלאומי מטעם האספה הלאומית בצרפת בנושא "האחריות הפלילית והציבורית של ראשי מדינה", שם עסקה בהרחבה בהשוואה בין המצב המשפטי בצרפת לבין המצב המשפטי בישראל בעקבות פרשת קצב.
בנובמבר 2007 הוזמנה להשתתף בכנס בינלאומי של הפרלמנט האירופי והסנט בבריסל שעסק במערכת היחסים שבין הרשות המחוקקת לרשות השופטת.
הסנט הבלגי בחר בה לייצג את כל הדיונים בכנס בפן ההשוואתי להם.
בשנת 2005 הוזמנה להשתתף בסמינר מטעם הפרלמנט האיטלקי בנושא זכויות היתר של חברי פרלמנטים, והרצתה בפני חברי הפרלמנט ברומא.
כמה שנים לפני כן הופיעה בפני בית הדין החוקתי ברומא והרצתה על החסינות הפרלמנטרית תוך השוואה בין הדין האיטלקי לבין הדין הישראלי.
מאמרה המנתח את ההתערבות השיפוטית בהליכי הפרלמנט בישראל ובספרד, פורסם בכתב העת המוביל למשפט חוקתי בספרד.
The constitutional Law of Israel, ספרה בשפה האנגלית על המשפט החוקתי הישראלי התפרסם ביוני 2007 בהוצאת Kluwer, והיה הספר הראשון שראה אור באנגלית על נושא זה אחרי שנים רבות.
הוא מקור להכרה והבנה של המשפט החוקתי בישראל עבור חוקרים בקהילה הבינלאומית.
הספר סוקר את מוסדות השלטון בישראל ומתמקד במהפכה החוקתית ובהגנה על זכויות האדם בתקופת טרור.
מהדורה מעודכנת של הספר פורסמה בשנת 2016.
The constitution of Israel: a contextual analysis, ספרה השני על החוקה בישראל (באנגלית) פורסם במאי 2014, במסגרת הוצאת Hart באנגליה.
ספר זה בוחן במבט עכשווי את התהליכים החוקתיים העוברים על ישראל בשנים האחרונות תוך התייחסות לתהליכים החברתיים והתרבותיים.
הספר עוסק, בין היתר, במדינה היהודית והדמוקרטית ובוחן את יחסי הגומלין בין הכנסת לבין בית המשפט העליון תוך התמקדות בתוצאותיה והשלכותיה של המהפכה החוקתית ובתגובתה של הכנסת למהפכה זו.
נבות כתבה מספר פרקים בספרים, ובין האחרונים שבהם: מחקר אמפירי על חשיבה של שופטים חוקתיים, על התיקונים לחוקי היסוד, מחקר כמותי על השימוש בתקדימים זרים בפסיקה החוקתית של בית המשפט העליון ופרק על האחריות הציבורית של נשיא המדינה.
פרק נרחב על מעמדן של זכויות האדם בישראל נכתב לספר שהתפרסם באיטליה בשנת 2006.
נבות פרסמה עשרות מאמרים משפטיים אקדמיים בתחומי המשפט החוקתי בהם: על משפט חוקתי של פרשה, על הביקורת השיפוטית על חוקים (בצרפת), על נדידת המידתיות, על הפליה חוקתית, ועל חופש הביטוי של חברי הכנסת והזכות לשם טוב, על הדיאלוג החוקתי שבין הרשויות ועוד.
סוזן ג'ין "סוזי" מרוני היא שחיינית אוסטרלית למרחקים ארוכים.
מרוני נולדה במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
היא נולדה עם שיתוק מוחין אך מעולם לא הזכירה זאת עד לשנת 2007. כטיפול למצבה, החלה ללמוד שחייה, כבר בגיל ארבע.
עד מהרה השקיעה את עצמה, רובה ככולה, בעיסוק החדש שמצאה לעצמה.
בגיל 14 החלה להתחרות בשחייה למרחקים ארוכים.
לאחר שנכשלה במאמציה לסיים את בית הספר התיכון, בין היתר בגלל שיתוק מוחין ממנו סבלו היא ואחיה שון, התעמקה בתחום השחייה, מתוך רצון להגיע להישגים ייחודיים בתחום שחיית מרתון במים פתוחים.
בשנת 1989, כשהיא בת 14 וכמה חודשים, זכתה להכרה הראשונה שלה כשחיינית למרחקים מרתוניים, כשסיימה במקום השלישי באליפות אוסטרליה לנשים בתחום זה.
בשנת 1990 הייתה לאדם הראשון לשחות ממאנלי שבניו סאות' ויילס לדארלינג הארבור וחזרה, בשבע שעות.
באותה שנה גם שברה את שיא המהירות לנשים בחציית תעלת למאנש, כשבתוך כך היא גם הופכת לאוסטרלי הצעיר ביותר שחצה אי פעם את התעלה.
ב-2007 מכרה מרוני את סיפור חייה, כולל הגילוי על השיתוק מוחין לתוכנית טוק שואו בטלוויזיה.
ב-22 בפברואר 2016 יצאה בהודעה לתקשורת שהיא גילתה על גבה נגע עורי שהתברר כסרטן ממאיר של מלנומה.
בתה הבכורה מנישואיה הראשונים ושני ילדיה הנוספים מנישואיה השניים.
משנת 2016 היא בזוגיות עם פרי קרוס, שחקן רוגבי יוניון בעבר המשותק מגיל 19, בכל ארבעת הגפיים שלו (קוואדריפלג) וללא יכולת נשימה עצמונית.
הראשונה ששחתה בשחייה רצופה 197 קילומטר, במשך 38:33 שעות, את תעלת יוקטן ממקסיקו לקובה (1 ביוני 1998).
האישה שחצתה בשחייה את תעלת למאנש הלוך ושוב בזמן המהיר ביותר של 17:14 שעות (22 ביולי 1991).
אדם השני בהיסטוריה שחצתה את מצר פלורידה מקובה לפלורידה ארצות הברית, מרחק של כ-180 קילומטר בעזרת כלוב נגד כרישים (12 במאי 1997).
ב-2005 צורפה להיכל התהילה של שחיית המרתון העולמי (IMSHOF).
היא שחיינית עבר אוסטרלית, אלופה אולימפית בעלת 8 מדליות אולימפיות, מהן 2 זהב משלוש אולימפיאדות.
אלופת עולם בעלת 7 מדליות עולמיות, מהן אחת זהב.
שיאנית עולם במשחה ל-200 מטר פרפר.
היא התאמנה תחת הדרכתו של סקוט ולקרס ביחד עם סמנתה ריילי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכתה אוניל במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:08.04 דקות, אחרי ארצות הברית (4:06.51 דקות) ולפני גרמניה (4:10.50 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.24 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.54 דקות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה אוניל במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.03 דקות, אחרי סאמר סאנדרס מארצות הברית (2:08.67 דקות) וואנג קסיוהונג מסין (2:09.01 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.69 שניות, במקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.01 דקות, במקום 11 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.89 דקות ובמקום 15 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.68 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכתה אוניל בשתי מדליות ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.11 דקות, אחרי לימין ליו (58.98 שניות) ויאן קו (59.69 שניות) שתיהן מסין ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.54 דקות, אחרי ליו (2:07.25 דקות) וקו (2:07.42 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה אוניל ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.17 דקות, במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי תוצאה של 1:59.87 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.31 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' בשנת 1998 זכתה אוניל ב-4 מדליות, אחת זהב, אחת כסף ושתיים ארד.
בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.24 שניות ובמקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.33 דקות.
בתחרות שחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה במאלמה, שוודיה בפברואר 1999 קבעה אוניל במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:05.37 דקות.
בספטמבר אותה שנה בתחרות שנערכה בקנברה, אוסטרליה היא שיפרה את השיא והעמידה אותו על 2:04.43 דקות.
לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בסידני היא שיפרה את שיאה העולמי פעם נוספת וקבעה תוצאה של 2:04.16 דקות.
שיא זה החזיק מעמד במשך 4 שנים.
במאי 2000 במבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת סידני שנערכו בבריכה האולימפית, קבעה אוניל במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:05.81 דקות, שיפור של 15 מאיות השנייה לשיא הוותיק ביותר שהיה קיים בן ה-19 שנים של מרי טי מאהר מארצות הברית (2:05.96 דקות).
שיא זה החזיק מעמד במשך שנתיים.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה אוניל ב-4 מדליות, אחת זהב ו-3 כסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:58.24 דקות, לפני מרטינה מורבצובה מסלובקיה (1:58.32 דקות) וקלאודיה פול מקוסטה ריקה (1:58.81 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:40.91 דקות, במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.27 שניות, במקום 12 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.74 שניות, במקום 31 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.78 שניות,
אוניל זכתה ב-15 מדליות בתחרויות השחייה של משחקי חבר העמים הבריטי מתוכן 10 מדליות זהב ו-5 כסף, מספר מדליות הזהב הרב ביותר שזכה ספורטאי אוסטרלי כלשהו באירוע זה.
אוניל זכתה ב-25 מדליות באליפות הפאן פסיפיק בשחייה, מהן 7 זהב 13 כסף ו-5 ארד בחמישה מפגשים.
בשנים 1995, 1998–2000 זכתה אוניל בתואר שחיינית השנה באזור האוקיינוס השקט.
בשנים 1996 ו-1998 זכתה אוניל בתואר אתלטית השנה באוסטרליה.
סוזי מילר היא זמרת ושחקנית ישראלית.
חברה בלהקת "האחים והאחיות", ומזוהה כמבצעת השיר "סוזי-סורפרייז" מהתוכנית "Sing a song" בשידורי הטלוויזיה החינוכית וכמורה-המזמרת לאנגלית.
מילר נולדה וגדלה בעיר סנטה מוניקה שבקליפורניה, ארצות הברית, בה נולדו גם אמהּ וסבתהּ.
היא נולדה בשם סוזאן ג'ויס מילר (Susan Joyce Miller).
היא חונכה על ערכי ציונות, בד-בבד עם השפעות עמוקות של ערכי החוף המערבי של שנות ה-50 וה-60. לאחר שהדריכה בתנועת הבונים וסיימה את התיכון עלתה לישראל בשנת 1971. בתחילה גרה בקיבוץ מעיין צבי, שם התאחדה עם אחיה הגדול שהגיע מעט לפניה ולמדה באולפן עברית.
בשנת 1972 נרשמה מילר ללימודי תיאטרון ואנגלית באוניברסיטת תל אביב.
באחת מההופעות הספונטניות בשירה אמריקנית עממית לפני סטודנטים, היא משכה את תשומת לבו של גידי קורן - סטודנט לרפואה ומוזיקאי, שצירף אותה כצלע הנשית החסרה ללהקת "האחים והאחיות", לצד מוני ארנון, נעמי רותם ושבי קציר.
מילר בת ה-18 וחצי זוהתה עם הפרשנויות המוזיקליות החדשות לשירי נתן יונתן, והמשיכה לקחת חלק בהרכב, ששינה את פניו פעמים רבות לאורך השנים.
בשנת 1975 החלה להשתתף במשדרים ללימוד השפה האנגלית בטלוויזיה הלימודית.
בערוץ הישראלי היחיד של אותם ימים זכתה סדרת-הקיץ "Sing a song", בהשתתפות מילר וג'רי היימן, לצפייה אדוקה מצד צופים רבים.
בתוכנית, שנועדה לחזק את אוצר המילים האנגלי בקרב התלמידים שבחופשה, עוברים סוזי וג'רי חוויות שונות, כשהם מבצעים יחד את השירים האהובים מ-"Neighbours" ו-"Here we are" (שגם בהן השתתפה מילר בהופעות אורח, לצד הזמר דני מסנג).
מהשתתפותה במשדרים אלו זכורה דמותה של המריונטה "Susie Surprise" המדקלמת את הפעולות אותן היא מבצעת, וזו הפכה לדמות שדבקה במילר וזוהתה עימה יותר מכל.
התוכנית שודרה בשידורים חוזרים מדי קיץ עד לאמצע שנות ה-80.
סגנונה המוזיקלי הפרטי של מילר, מאידך, הוא הסגנונות שהיו חזקים באמריקה בשנות ילדותה: הקאנטרי והפולק, ומילר הופיעה איתם ברחבי הארץ בשירים מסורתיים שחידשה.
רצונה לעסוק במשחק נדחק מפני העובדה שמבטאה היה כה חזק עד שהרגישה כי אף תפקיד דרמטי בארץ לא יכול היה להינתן לה.
היא אף קיבלה שיעורי היגוי פרטיים אצל מורה, על-מנת לנסות להשתחרר מהדיאלקט הקנוני המערב-אמריקני שעל שפתיה.
את עתודות כשרונה הפנתה מילר לבסוף למשחק כאמצעי-לימוד אנגלית לילדים.
לאורך שנות ה-80 היא הופיעה בבתי-ספר, והנחתה סדרת-המשך ל-"Sing a Song", עם היימן, בשם "Rent a Song".
כמו כן, במהלך שנים אלו ניסתה את כוחה כזמרת סולנית והוציאה לרדיו סינגלים אחדים, ביניהם "לא רוצה לדאוג" ו"מיס פמיניסט".
בנוסף, ב-1985 הושמעה ברדיו פעמים רבות הפרסומת לנקניקיות "מיס לוסי", בקולה של מילר.
בשנת 1987 שיחקה בתפקיד מרטה בסרט "הנזל וגרטל" בהפקתם של מנחם גולן ויורם גלובוס (קנון גרופ), שזכה להצלחה רבה.
בשנות ה-90 היא הופיעה עם הרפרטואר המוזיקלי שלה במקומות שונים בארץ ואף באירופה כחלק מתוכנית עידוד עלייה של ממשלת ישראל, כשליקטה שירים ישראליים אהודים ושרה אותם באנגלית מול קהל יהודי.
כך נולדו שירים מהז'אנר המזרחי וקלאסיקות ישראליות מוכרות כשהם מחודשים בשפה האנגלית, ונאספו שיצא ב-1998 בשם "חפלה ים תיכונית באנגלית".
על הפיתוח הלימודי שלה היא זכתה בפרס מגלי צה"ל.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 ייסדה בתל אביב חברה הנקראת על שמה, הממשיכה את קו לימודי השפה שלה באמצעים של שמיעה, קריאה והתבוננות, והיא כותבת ומפיקה את חומריה.
ב-2003 להקת האחים והאחיות שבה לסבב הופעות.
כשלצד מילר חברי ההרכב מוני ארנון וורדה שגיא, ואליהם הצטרף נמרוד פז.
בשנת 2017 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "נבסו", לצידם של חנה לסלאו וגדי יגיל.
בשנת 2022 עלה ליוטיוב פרק פיילוט לתוכנית חדשה לילדים בשם "I speak English", בה משתתפת מילר לצד כוכבת הילדים הילה הררי.
בסדרה משולבים שירים מקוריים אותם כתבה והלחינה הררי.
מלבד קריירת המשחק והשירה, מילר עוסקת, בין השאר, בשיווק מוצרים ללימוד השפה האנגלית ומשחקים לילדים, ומנחה אירועים באנגלית ברחבי הארץ ובעולם.
בשנת 1975 הכירה את יצחק זמלר והשניים התחתנו.
מנישואים אלה נולדו למילר שני בנים ושתי בנות.
לאורך השנים הצהירה כי קיימה בביתה אורח חיים דתי, וחלק מילדיה אף חזרו בתשובה.
מילר אלמנה ומתגוררת ברמת גן.
האש והאבן (1982) - אלבום שירי חיים גורי, הוקלט עם בני נדלר
בדרך מערבה (1989) - אלבום שירי מסורת יהודיים בסגנון פופ, עם שי טוחנר
חפלה ים תיכונית באנגלית (1998) - להיטים ים-תיכוניים בגרסאות מחודשות באנגלית
סוזי במחסן התיאטרון (1990) - קלטת ללימוד אנגלית באמצעות שיטתה המקורית של מילר - שירים מקוריים המשלבים משפטים באנגלית ועברית
סוזן (סוזי) לין אוֹרְמן Lynn Orman; נולדה ב-5 ביוני 1951 בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית).
היא יועצת פיננסית, מגישת פודקסטים בנושאי מוטיבציה וכלכלה, סופרת, מנחת טלוויזיה וידוענית יהודייה-אמריקאית.
בשנת 1987 הקימה את קבוצת הייעוץ הפיננסית "Orman Financial Group".
עד שנת 2015 היא הגישה תוכנית יומית בטלוויזיה בשם "The Suze Orman Show" ברשת CNBC.
היא כתבה עשרה ספרים שנכנסו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
בנוסף, היא כתבה טור קבוע בערוץ הכלכלה של Yahoo!.
אורמן כתבה, הפיקה והנחתה שש תוכניות מיוחדות המבוססות על ספריה לרשת הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית PBS.
היא נחשבה כמגייסת התרומות המובילה בהיסטוריה של הטלוויזיה הציבורית.
תוכניות נוספות שהנחתה ברשת ערוצי הקניות המובילה QVC הציבו אותה גם הן כמובילה במכירות.
אורמן היא מנחת תוכנית הפודקאסטים של עצמה שנקראת הפודקאסטים של סוזי אורמן לנשים ועל כסף - "Suze Orman Women & Money Podcast".
אורמן נולדה בדרום שיקגו ב-5 ביוני 1951, להורים יהודים ממוצא רוסי ורומני, אן ומורי אורמן.
אמה עבדה כמזכירה אצל רב מקומי, ואילו אביה, מהגר מקייב, עבד במפעל לעיבוד בשר עוף וניהל את המעדנייה "מוריס דאלי" בהייד פארק, שיקגו.
היא למדה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם סיימה תואר ראשון בעבודה סוציאלית בשנת 1976. בשנת 2009 אורמן קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד כאות הוקרה מאוניברסיטת אילינוי באורבנה – שמפיין.
בשנה שלאחר מכן הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד במדעי המסחר מאוניברסיטת בנטלי .
לאחר סיום הלימודים עברה אורמן לברקלי, קליפורניה, שם עבדה כמלצרית.
בשנת 1980 היא לוותה 52,000 דולר מחברים לצורך פתיחת מסעדה.
לדברי אורמן, כטירונית בהשקעות, היא השקיעה את הכסף באמצעות ברוקר, נציג חברת מריל לינץ', שמיד הפסיד את כל השקעתה במסחר באופציות.
מאוחר יותר, אורמן השתלמה והוכשרה לתפקיד מנהלת תיקי לקוחות עבור מריל לינץ', במסגרת הכשרתה היא הבינה שסוג ההשקעה שנציג מריל לינץ' השקיע את האופציות שלה לא התאים לצרכיה, שכן המסחר באופציות נחשב להשקעה בסיכון גבוה מאידך התגמול גבוה.
השקעה מסוג שכזה מתאימה רק ליחידים בעלי הון והכנסות גבוהים.
אורמן הוסיפה שהוסבר לה שמכיוון שהנציג שעבד מולה היה הנציג בעל התוצאות הטובות ביותר במשרד, מעשיו לא נבדקו ולא עברו ביקורת.
לאחר שסיימה את הכשרתה במריל לינץ', היא נשארה במשרד עד 1983, אז עזבה והתמנתה לתפקיד סמנכ"לית השקעות בחברת Prudential Bache Securities.
בשנת 1987 התפטרה אורמן מחברת Prudential והקימה את קבוצת הפיננסים סוז אורמן בעיר אמריוויל, קליפורניה .
תוך כדי עבודתה בקבוצה, היא פרסמה מאמר בחוברת בשם "The Facts on Single Premium Whole Life".
היא הפיצה עותקים של החוברת בחינם לכל מי שביקש.
היא ניהלה את המשרד עד 1997.
אורמן פרסמה אחד עשר ספרים מקוריים בין השנים 1995–2020:
1995 הרווחתם את זה, אל תאבדו את זה: טעויות שלא תוכלו להרשות לעצמכם לעשות כשאתם פורשים,
1997 תשעת הצעדים לחופש כלכלי: צעדים מעשיים ורוחניים כדי שתפסיק לדאוג,
1999 האומץ להיות עשיר: יצירת חיים של שפע חומרי ורוחני,
2001 הדרך לעושר: כל מה שאתה צריך לדעת בתקופות טובות ורעות,
2003 חוקי הכסף, שיעורי החיים,
2005 ספר הכסף לצעירים, נאים ושבורים,
2007 נשים וכסף: בעלות הכוח לשלוט בגורלכן,
2009 תוכנית הפעולה של סוזי אורמן: כללים חדשים לזמנים חדשים,
2011 מחלקת הכספים: למדו ליצור את החלום האמריקאי החדש שלכם,
2017 הרפתקאות בילי ופני (ספר ילדים מאויר על ידי בת הזוג שלה, KT)
2020 מדריך הפרישה האולטימטיבי לגילאי 50+.
אורמן פרסמה גם שלוש גרסאות מעודכנות של הספרים שלה רבי המכר:
2010 תוכנית הפעולה של סוזי אורמן: כללים חדשים לזמנים חדשים,
2012 מחלקת הכספים: איך לעמוד באמת שלך וליצור את העתיד שמגיע לך,
2018 נשים וכסף: תהיו חכמות, חזקות ובטוחות,
אורמן כתבה, הפיקה והנחתה תשע תוכניות מיוחדות המבוססות על ספריה לרשת הטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית PBS והופיעה במספר תוכניות טלוויזיה נוספות.
היא הוקרה כמגייסת התרומות המובילה בהיסטוריה של הטלוויזיה הציבורית האמריקאית.
היא התארחה בתוכנית "המופע של אופרה וינפרי" 29 פעמים ובתוכנית "לארי קינג לייב" למעלה מ־30 פעמים.
ההקרנה בטלוויזיה של המופע של סוזי אורמן החלה ברשת CNBC בשנת 2002.
בפברואר 2008, אורמן חילקה בחינם עותקים של ספרה "נשים וכסף" בעקבות הופעתה בתוכנית "המופע של אופרה וינפרי", שהניבה כמעט שני מיליון הורדות.
בשנים 2008–2010, היא הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "סאטרדיי נייט לייב" של קריסטן ויג.
בינואר 2011 אורמן הופיעה באולסטארס של אופרה.
בינואר 2012 התכנית של אורמן עלתה לראשונה ברשת OWN – "הרשת של אופרה ווינפרי".
זו הייתה סדרת הטלוויזיה של אורמן, בת שישה פרקים "מחלקת הכספים Class of Money" בכיכובה של סוזי אורמן בעצמה.
אורמן כתבה טור ייעוץ פיננסי ב-O, מגזין אופרה המגזין הוא ירחון של אופרה ווינפרי.
את המדור "ענייני כסף" וכמו כן כתבה עבור מגזין הלקוחות של רשת חנויות Costco.
הפרק האחרון של אורמן בתוכנית "סוזי אורמן" שודר ב־28 במרץ 2015. על פי הדיווחים ברשת אורמן הפסיקה את התוכנית כדי שתוכל להתפנות ולפתח סדרה חדשה, שנקראה "מלחמות הכסף של סוזי אורמן", עבור האחים וורנר.
אורמן קיוותה שהתוכנית תעלה בבכורה בשנת 2016 אך היא לא הופקה בסופו של דבר.
בשנת 2016 אורמן מונתה כמדריכה פיננסית אישית של חיילי צבא ארצות הברית וחיילי המילואים.
בשנת 2018 סוזי החלה לשמש כפרקליטה מיוחדת למוקד הלאומי ללטיפול באלימות במשפחה , כדי לסייע בהפצת המודעות אודות התעללות כלכלית במשפחה.
סוזי מגישה את הפודקאסט שלה שנקרא, פודקאסט הנשים והכסף של סוזי אורמן, פעמיים בשבוע.
בשנים 2004 ו-2006 זכתה אורמן בפרס אמי לתוכנית יומית.
בנוסף, היא זכתה במהלך השנים בשישה פרסי גרייס אלן על שם האמנית גרייסי אלן.
ביולי 2009 מיקם אותה מגזין פורבס במקום ה-18 ברשימת הנשים המשפיעות ביותר במדיה.
באותה שנה היא זכתה בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה וכן הוענק לה דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשנה שלאחר מכן, בשנת 2010, הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד במדעי המסחר מאוניברסיטת בנטלי.
בשנים 2008 ו-2009 היא הופיעה ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם של מגזין טיים.
בשנת 2012 הציגה אורמן את כרטיס החיוב המיידי prepaid debit card, המגובה ובשימוש בנק בנקורפ.
הכרטיס יצר מחלוקת רבה בשל העמלות הנסתרות שלו והבטחה לא ברורה לתרום לציון FICO של האוחזים בכרטיס.
מחזיקי הכרטיס חויבו בתשלום חודשי של 3 דולר ובנוסף חלק מהבטחות הקשורות בכרטיס לא מומשו.
כעבור שנתיים ביולי 2014 הופסק השימוש בכרטיס.
אורמן זכתה גם לביקורת על הצהרות מטעות המתייחסות לתעודותיה ולהישגיה, בעיקר בתקופת לימודיה באוניברסיטת פיניקס.
בפברואר 2007 אורמן יצאה מהארון והצהירה שהיא לסבית בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס.
אורמן נשואה לקאת'י טרוויס (המכונה KT) מאז 2010. טרוויס היא מפיקה וגם השותפה העסקית של אורמן.
לדברי אורמן, "הקריירה של KT היא בניית מותגים, ואני מותג שלה."
בשנת 2008 תרמה אורמן כסף למפלגה הדמוקרטית.
בראיון עם לארי קינג היא אמרה שהיא מעדיפה את המדיניות של המפלגה הדמוקרטית וברק אובמה, במיוחד ביחס המפלגה לגבי אנשים במערכות יחסים חד-מיניות.
אורמן גם יצרה מספר מוצרים שאינם ספרים, בעיקר שירותים מבוססי תקליטורי CD-ROM המציעים חינוך ושירותים פיננסיים שונים בדרך כלל בשילוב עם הספרים והמאמרים שלה.
סוזן אבו אל-הווא היא סופרת, פובליציסטית ואקטיביסטית אמריקאית ממוצא פלסטיני, ילידת כווית, פעילה למען הפליטים הפלסטינים.
ספרה "בקרים בג'נין" הוא רב-מכר עולמי שתורגם למעלה מ-20 שפות.
בת להורים פלסטינים משכונת א-טור בירושלים, שנפרדו לאחר לידתה.
אבו אל-הווא גדלה במספר ארצות בהן ירדן, כווית ובבית יתומים במזרח ירושלים.
לבסוף הגיעה למשפחת אומנה בארצות הברית.
היא סיימה לימודי תואר שני בביו-רפואה באוניברסיטת דרום קרוליינה.
בהמשך עברה ל-פנסילבניה ובה היא מתגוררת עם בתה.
אבו אל-הווא השתתפה בכתיבה שתי אנתולוגיות, "Shattered Illusions" ו-"Searching Jenin", הוציאה לאור שלושה רומנים וספר שירה שזכה בפרסים.
היא כותבת מאמרי דעה לעיתונים אמריקאיים כמו "כריסצ'ן סיינס מוניטור", "פילדלפיה אינקוויירר", "שיקגו טריביון" וה"ניו יורק דיילי ניוז" ולאתר אלג'זירה.
בנוסף, אבולהאווה עוסקת בכתיבה רפואית עבור כתבי עת וחברות תרופות.
"בקרים בג'נין" (Mornings in Jenin) הוא ספר ביכוריה שיצא לאור בשנת 2006 והיה לרב-מכר עולמי שתורגם ליותר מ-20 שפות.
הספר עוסק בארבעה דורות של משפחה פלסטינית ואסונותיה, החל מחטיפת אחד הגיבורים, אסמאעיל, על ידי חייל יהודי בשנת 1948 כשגורשו מן הכפר עין חוד אל מחנה הפליטים ג'נין.
שמו במקור היה "הצלקת של דוד" (The Scar of David), אך הוא שונה בשנת 2010 כאשר יצא במהדורה נוספת לאחר עריכה מחודשת.
"The Blue Between Sky and Water" (הכחול שבין שמים למים) הוא ספרה השני שיצא לאור בשנת 2015. הספר עוסק בהיסטוריה המשפחתית של ארבעה דורות נשים במשפחת בראקה, החל מגירוש המשפחה מבית דראס אל מחנה פליטים בעזה.
הספר נמכר ב-19 שפות עוד לפני יציאתו לאור.
הספר ששמו נלקח מציטוט של ג'יימס בולדווין יצא לאור בשנת 2020. הספר עוסק באסירה פוליטית פלסטינית בשם נהר (Nahr) שמגוללת מתוך תא הבידוד בכלא ישראל את סיפורה בהמתנה למשפט שיערך לה.
מילדותה בכווית, נישואיה, הכיבוש העיראקי בכווית, פליטות בירדן ועד חזרתה לפלסטין כדי לקבל גט מבעלה שעזב אותה עגונה.
בפלסטין היא מכירה את אחיו הצעיר של בעלה ואת מחתרת ההתנגדות האנטי קולוניאליסטית.
הספר זכה בפרס הרשימה הקצרה לספרות פלסטינית לשנת 2020
אבו אל-הווא פעילה בארגון ה-BDS, הקורא לחרם תרבותי ומסחרי על ישראל.
היא השתתפה בהגשת התביעה של פעילים פרו-פלסטינים נגד משרד האוצר האמריקני, במטרה למנוע העברת כספי קרנות לישראל ובעיקר להתנחלויות.
היא דוברת ארגון "אל-עוודה", הקואליציה למען זכות השיבה של הפליטים הערבים הפלסטינים.
בשנים 2015 ו-2018 מנעה ממנה ישראל כניסה למדינה לשם השתתפות באירועים בגדה המערבית.
אבו אל-הווא מסרבת להשתתף בפאנלים אליהם הוזמנו גם דוברים ישראלים שמטרתם להציג את הסכסוך באופן מאוזן משני צדדיו כל עוד ישראל לא מכירה בנכבה כי זה יהיה לדעתה, כמו שיהודי ישב בפאנל שבו ישתתפו מכחישי שואה.
אבו אל-הווא הקימה את ארגון הצדקה "Playgrounds For Palestine", העוסק ברווחת ילדים פלסטינים על ידי בניית מגרשי משחקים ברשות הפלסטינית ובמחנות הפליטים של האו"ם בלבנון.
מגרש המשחקים הראשון הוקם בתחילת 2002.
סוזן אליזבת' "סוזי" איימיס היא שחקנית עבר ודוגמנית עבר אמריקאית.
התפרסמה בסרטים "החשוד המיידי", "טיטניק", "ספירה לאחור" ו"הבלדה על ג'ו הקטנה".
איימיס נולדה באוקלהומה סיטי לבעלים של חברת בנייה והיא אחת משישה ילדים.
החלה את דרכה כדוגמנית בחברת הדוגמנות "פורד" לפני שהופיעה בסרטה הראשון "פנדנגו" לצידם של בעלה הראשון השחקן סם רוברדס וקווין קוסטנר.
ב-1990 שיחקה לצידה של אומה תורמן בקומדיה "מקום בו נמצא הלב" בתפקיד קלואי, בתו של המומחה להריסת בנייני מגורים סטיוארט מק'ביין (דבני קולמן).
ב-1993 זכתה להערכה רבה ולמועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעתה במערבון "הבלדה על ג'ו הקטנה" בתור הבוקרת ג'וזפין מונאהאן.
ב-1994 הופיעה בסרט הפעולה "ספירה לאחור" בתור קייט, אשתו של המומחה משטרתי לחבלה ג'ימי דוב (ג'ף ברידג'ס).
ב-1995 שיחקה במותחן הפשע המוערך "החשוד המיידי", סרטו הראשון של בריאן סינגר, בתפקיד אדי פינרן עורכת הדין וחברתו של דין קיטון (גבריאל ביירן).
ב-1997 הכירה איימיס את הבמאי המפורסם ג'יימס קמרון על סט סרטו זוכה 11 פרסי האוסקר "טיטניק", בו שיחקה בתור ליזי, נכדתה של רוז קלברט (גלוריה סטיוארט).
בשנת 1999 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "יום הדין" לצד אייס-טי.
זה הסרט האחרון שאיימיס שיחקה בו ומאז לא המשיכה לשחק.
בשנת 2000 נישאה לג'יימס קמרון, ולזוג נולדו שתי בנות ובן.
בעת שהכירה את קמרון הוא היה נשוי לשחקנית לינדה המילטון, והם התגרשו לאחר שהמילטון גילתה שהוא מנהל רומן עם איימיס במהלך צילומי סרטם.
לאיימיס גם בן אחד מבעלה הראשון סם רוברדס, ב-2005 ייסדה ביחד עם אחותה בית ספר יסודי פרטי בלוס אנג'לס והיא משמשת כבעליו.
עומד אחרון בנהר סאבר (1997) - סרט טלוויזיה
סוזי (שושנה) אבן (1921 – 15 בספטמבר 2011) הייתה פעילה באגודה למלחמה בסרטן ורעייתו של אבא אבן.
היא נולדה בעיר אסמאעיליה במצרים לשמחה ולאה אמב"ש (ראשי תיבות של "אני מאמין באמונה שלמה").
סבה, יחיאל מיכל שטיינברג, וסבתה מצד אמה היו ממיסדי המושבה מוצא.
אביה הועסק שם כמהנדס בכיר בחברת תעלת סואץ.
היא הייתה אחות לבן הבכור נחמן ולשתי אחיותיה הצעירות יותר, צילה ואורה (לימים, אורה הרצוג).
הם חיו ביחד עם עובדים נוספים של החברה במעין בועה אירופית מנותקים מערביי איסמעיליה ששימשו כמשרתים בבתי האירופאים.
היא למדה בבתי ספר צרפתיים בתקופה הקולוניאלית.
מלחמת העולם השנייה מנעה ממנה ללמוד באירופה והיא נתקבלה לאוניברסיטה האמריקאית בקהיר ולמדה מדעי החברה וספרות.
קהיר הייתה מוצפת באותה התקופה בקצינים וחיילים בריטיים.
ב-1941 היא הכירה קצין צעיר בחיל האוויר המלכותי בשם ג'ון קנדרו (לימים - זוכה פרס נובל לכימיה) ובין השניים התפתחו יחסים הדוקים עד שקנדרו היה מוכן להתגייר למענה.
הקשר ביניהם הסתיים בגלל התנגדותה של אמו ובגלל סירובה של סוזי לחיות כיהודיה באנגליה.
באותה תקופה הכירה את קפטן אוברי אבן ששימש במטה הבריטי בקהיר כקצין קישור בין הכוחות הבריטיים לסוכנות היהודית שנחשבה אז לגוף המייצג פוליטית את האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל.
הם נישאו בקהיר ב-18 במרץ 1945 ובחתונתם השתתפו גם דוד בן-גוריון ואשתו פולה.
לאחר החתונה עברו להתגורר בשכונת תלפיות בירושלים ובספטמבר 1946 עברו ללונדון בשליחות משה שרת כדי להשפיע שם על דעת הקהל.
ב-8 במאי 1947 המריאו לארצות הברית שם פעל אבן לקבלת החלטת החלוקה ולאחר מכן-לקבלת מדינת ישראל כחברה באו"ם.
הם נשארו בארצות הברית שם כיהן אבן כשגריר, עד 1958 ומאז התגוררו בהרצליה פיתוח.
ב-1950 נולד בנם עֵלי, נגן קלרינט ופרופסור למוזיקה (מתגורר באינדיאנה), וב-1954 נולדה בתם גילה, בונת גיטרות (הגרה באטלנטה).
ב-1952 נולדה להם בת שנפטרה ביום ה-26 לחייה ממוות בעריסה.
בארץ ליוותה את בעלה בתפקידיו כנשיא מכון ויצמן למדע, כשר החינוך וכשר החוץ וגם ברגעים הקשים של הדחתו מהממשלה.
בשנת 1959, בעת שבעלה היה מנהל מכון ויצמן בה היו פעילים מרכזיים באגודה למלחמה בסרטן, כולל יו"ר האגודה יצחק ברנבלום, היא הצטרפה לפעילות באגודה.
ב-1960 נתמנתה לסגנית יו"ר האגודה למלחמה בסרטן ובשנת 1963 הייתה לנשיאת האגודה.
היא יזמה את מבצע "הקש בדלת" וגייסה את הנשיא יצחק בן-צבי לתת לו חסות וכן קיבלה עזרה מהרמטכ"ל דאז צבי צור.
הוחל בגיוס מתנדבים ותורמים והפצת עלוני הסברה על מחלת הסרטן ומניעתה, דבר שלא נעשה עד אז.
ביוזמתה נפתחו עשרות מרפאות לגלוי מוקדם של סרטן השד, נרכש ציוד למכונים אונקולוגים בבתי חולים ונפתחו הוספיסים לחולי סרטן סופניים.
ב-1998 פרשה מתפקידה כנשיאת האגודה וקבלה את אות המתנדב מטעם משרד ראש הממשלה ותואר של נשיאה מייסדת של האגודה למלחמה בסרטן.
ב-2003 קיבלה מהאגודה פרס על מפעל חיים, בטקס יובל החמישים להיוסדה.
ב-2009 התפרסם ספר הזכרונות שכתבה, בו תיארה את חוויותיה מעשרות השנים שבהן עמדה לצד בעלה וממפגשיה עם מנהיגים מרחבי העולם.
אבן נפטרה ב-15 בספטמבר 2011, ונטמנה בבית הקברות בכפר שמריהו לצד בעלה.
בנובמבר 2019 נקרא על שמה "משעול סוזי אבן" בגבעתיים, בסמוך לבית האגודה למלחמה בסרטן ברחוב רביבים.
זוזה "סוזי" נאדור-האלטר (בהונגרית: Nádor-Halter Zsuzsa; 19 בספטמבר 1927 - 14 באפריל 2015) הייתה שחיינית יהודיה, ילידת הונגריה ואזרחית בריטית.
אלופת הונגריה ונציגה מטעמה באולימפיאדת לונדון (1948) ואלופת המכביה השלישית בעלת 5 מדליות זהב כנציגת יהדות בריטניה (השתתפה ב-3 מכביות.).
היא חברה של אווה סקיי אלופת אולימפית, איתה התאמנה ולמדה באותו בית ספר.
עם פלישת הנאצים במלחמת העולם השנייה הוריה של נאדור נכלאו בגטו בודפשט, היא ואחותה ההרה נשלחו לצעדה לעבר אוסטריה, ושם עבדו בכפייה.
על מנת לעזור לאחותה לברוח היא שיחדה שומר הונגרי לפני שברחה בעצמה.
היא חזרה לבודפשט ושם הסתתרה בעזרת חברים לא יהודים עד לשחרור.
כחברה במשלחת האולימפית של הונגריה לאולימפיאדת לונדון (1948), סיימה נאדור במקום 31 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:15.8 דקות.
לאחר המשחקים היא החליטה שלא לשוב להונגריה הקומוניסטית ונשארה בבריטניה.
במכביה הרביעית שנערכה בשנת 1953 זכתה נאדור ב-3 מדליות, אחת מכל סוג (זהב, כסף וארד).
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (5:32.8 דקות), מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי אחרי שושנה ריבנר (6:04.4 דקות) ומדליית ארד במשחה -100 מטר גב.
נאדור השתתפה גם במכביה החמישית שנערכה בשנת 1957 אך לא זכתה במדליות.
היא נישאה לרומאן האלטר, שחקן כדורמים ומהנדס בניין בריטי, אותו הכירה במכביה השלישית שגם הוא השתתף בשתי מכביות.
סוזי יוגב (נולדה ב-23 בינואר 1958) דמות ציבורית וקצינת צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
כיהנה כקצינת ח"ן ראשית האחרונה בצה"ל בשנים 2000–2001 ויועצת הרמטכ"ל לענייני נשים הראשונה משנת 2001 ועד ספטמבר 2003. יוגב הובילה את השינוי האסטרטגי של ביטול חיל הנשים ומיסוד תפקיד יועצת הרמטכ"ל לענייניי נשים (יוהל"ן), האחראית על קידום ויצירת התנאים למיצוי היכולות ושוויון ההזדמנויות של נשים בשירות הצבאי.
נולדה כסוזי לוי במושב נווה ימין שבשרון, להורים ילידי איסטנבול שבטורקיה.
היא בתם של ורדה (ויקטוריה) ומאיר לוי ונכדתם של בכור וסוזן עזריה ממייסדי המושב.
בוגרת בית הספר התיכון האזורי עמי אסף השוכן בבית ברל.
הייתה חניכה ומדריכה בתנועת בני המושבים.
יוגב בוגרת תואר ראשון (B.A) בלימודי ארץ ישראל והיסטוריה מאוניברסיטת בר-אילן ומוסמכת (M.A) במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
שנתיים לאחר סיום לימודיה לתואר שני, נשלחה לשנת לימודים נוספת במכללה לביטחון לאומי.
בין היתר סיימה במהלך שירותה הצבאי קורס מח"טים, קורס צניחה, קורס ניהול בכיר בחטיבה ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת חיפה, פו"מ שדה, וקורס קצינות פיקוד.
יוגב היא אם לשני בנים.
כיום בן הזוג - ד"ר רן הרמן, גנטיקאי של הצומח.
לימים "סגרה מעגל" עת מונתה כמפקדת בסיס ההדרכה המרכזי לנשים בצה"ל (בה"ד 12) והועלתה לדרגת אל"ם.
ב-14 במאי 2000 הועלתה לדרגת תא"ל ומונתה לתפקיד קצינת הח"ן הראשית בצה"ל.
יוגב ניהגה את השינוי האסטרטגי של ביטול חיל הנשים בשנת 2001 והקמת גוף היוהל"ן (יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים).
היה זה מהלך שעיקרו שינוי ארגוני המעצב שינוי תפיסתי.
הגישה שהובילה שיקפה ראייה שוויונית ומכבדת של צבא מעורב מגדרית, המכיר ביתרונות של משאבי אנוש מגוונים ומיצויים מתוך מטרה לשמור על יתרונו היחסי המתמשך של הצבא.
מהלך זה היה אבן דרך בתהליך השוואת ההזדמנויות ומיצוי פוטנציאל הנשים בצה"ל, כמו גם גורם מאיץ להסרתם של חסמים מבניים ותודעתיים, אשר מנעו מנשים להתמקם בליבת העשייה בצבא.
ביטול חיל הנשים והעברת האחריות למפקדים, אפשרו את קפיצת המדרגה לעסוק בסוגיות אסטרטגיות מהותיות.
כחלק מביטול חיל הנשים והקמת היוהל"ן הועברה במלואה האחריות לבניין הכוח הנשי למז"י (מפקדת זרוע היבשה) ולשאר זרועות צה"ל - חיל האוויר, חיל הים וחיל המודיעין.
הטיפול בחַיָלוֹת הועבר למפקדים ולראשי ענף הפרט, מוסד מערך עו"ס (עובדות סוציאליות) לנשים בפיקודים המרחביים ובמקביל נבנתה התשתית ותפישת ההפעלה של הגוף החדש.
היוהל"ן הוא גוף מייעץ, בעל ראייה מערכתית אינטגרטיבית, המושתת על מרכזי ידע ומומחיות מגדרית לנשים וצבא, מניעת הטרדה מינית וכן גוף מתווה מדיניות בסוגיות ייחודיות לנשים ו"הכתובת האחרונה" עבורן בהיבטים אלו.
יוגב כיוהל"ן הראשונה ניהגה ועיצבה מציאות מגדרית חדשה בצה"ל ונתנה מענה לפערי הידע על נשים, המהווים חסם ליכולת הארגון להביא לכלל מיצוי של ההון האנושי הטמון בהן.
ידע הנוגע להיבטים פיזיולוגים, להתנהגות מיונית, למוטיבציה לשירות ולנכונות של נשים להצטרף לתפקידים לא מסורתיים בכלל ולתפקידי לחימה בפרט.
בתקופת כהונתה נערכו מחקרים מקיפים וניטור אחר שילוב של נשים בחובה, בקבע ובמילואים בתפקידים חדשים ופורצי דרך.
יוגב גיבשה תוכניות התערבות ברמה החֵילית והמטכ"לית לקידום נשים לעמדות מפתח ולתפקידים בכירים.
בשרות החובה נפתחו מקצועות לחימה נוספים לנשים, הורחב שירות הנשים במערכים הטכנולוגיים ובפרויקטים ייחודיים.
בתקופת כהונתה, בנוסף לגדוד קרקל הוקם גדוד הבט"ש (ביטחון שוטף) הראשון.
אוחדו הכשרות לפיקוד זוטר, הושוותה רמת הרובאות לקצונה בכפוף להסמכה ללא הבחנה מגדרית.
משך שירות הנשים הוארך ל-24 חודשים והושווה אורך שירות המתנדבות לעתודה וללחימה לזה של הגברים.
הושוו תהליכי המיון לקצונה לנשים ולגברים ואוחדו ההכשרות לקצונה.
"יישום השוויון" התבטא גם בשירות המילואים - כל הקצינות ו-40% מהחוגרות הוצבו למילואים.
תוקנו 70 פקודות בצה"ל מתוך 150 בהן הייתה הבחנה מגדרית בלתי רלוונטית, נבנה ופותח אתר אינטרנט וצה"לנט של היוהל"ן, פורסמו אמצעי הסברה מגוונים להטמעת השינוי כאסטרטגית השפעה ומוּסד הקשר והידע מול צבאות זרים.
במהלך תפקידה בין השנים 2000–2003 כיהנה כנציגת צה"ל בוועדות ובגופים הבאים:
הוועדה הלאומית לקידום נשים במדע ובטכנולוגיה במשרד המדע, בראשה עמדה פרופ' חגית מסר-ירון
הוועדה הלאומית לקידום בריאות האישה במשרד הבריאות, בראשה עמדה ד"ר רחל אדטו
הוועדה המייעצת לרשות לקידום מעמד האישה, שהייתה אז במשרד ראש הממשלה
חבר הנאמנים של התנועה לשיפור איכות החברה והחיים בישראל
ועדת ההיגוי בתחרות "אות המעסיק המתקדם" שבה היו שותפים נציבות שירות המדינה, התאחדות התעשיינים בישראל, פורום מנהלות בתעשייה ושדולת הנשים בישראל
ביולי 2004 מונתה יוגב לסמנכ"ל שירות לקוחות בחברת הוט ופרשה לאחר זמן קצר עקב סיבות אישיות, הקימה עם שותפתה עו"ד מירה בר נר ניצן את חברת SWITCH לפיתוח צוותים ומנהלים והכשרות למאמנים אישיים.
יוגב דירקטורית, יועצת תוכן, מובילה ומנהלת את קורסי הדירקטורים לבכירים באוניברסיטת בר-אילן.
מנטורית ומאמנת אישית וארגונית בכירה, בזירה העסקית ובמגזר השלישי.
מומחית בתחומי הניהול הפיקוד והממשל התאגידי.
עוסקת גם בפיסול, ציור ויוצרת בפסיפס, הקימה בשנת 2005, את "דיאלוג בחומר", תוך סינרגיה עם שאר תחומי עיסוקה.
יוגב בוגרת קורס גישור וניהול משא ומתן אינטגרטיבי.
בנוסף סיימה את הקורסים הבאים: שוק ההון ודיני עבודה (במכללה למנהל קמפוס תל אביב), קורס דירקטורים בחברות ציבוריות וקורס אסטרטגיה עסקית בתקופות משבר (במרכז הישראלי לניהול).
כמו גם כמאמנת אישית בכירה (MCI), כמאמנת ניהולית/ארגונית בכירה (EMCI) וטיפול בפרקטיקת NLP.
בשנים 2004–2008 שימשה כיו"ר הוועד המנהל במכון אדלר.
בשנים 2004–2010 כיהנה כחברה במועצה המייעצת לשר התשתיות הלאומיות בנושא חוק הנפט.
בשנת 2005 מונתה על ידי שר הביטחון שאול מופז, כחברה בוועדת בן בסט לבחינת קיצור שירות החובה בצה"ל.
הוועדה הגישה המלצותיה לשר הביטחון ב-2006. בשנת 2020 הייתה חברה בוועדה שמינה הרמטכ"ל רא"ל אביב כוכבי, שהמליצה על הענקת אות מערכה לתקופת הלחימה של צה"ל בלבנון.
משנת 2004 ועד 2017 כיהנה כחברת הנהלה וכראש תחום החינוך, ההסברה והמחקר בסוכנות הלאומית למניעת סימום בספורט בוועד האולימפי בישראל.
בתקופת כהונתה מיסדה וניהלה את מערכות הידע: אתר האינטרנט על תכניו, אפליקציה לספורטאים, ניוזלייטר לספורטאים ולמעטפת התומכת בהם.
פורסמו מאמרים חשובים ובעלי ערך בתחום הסימום, נערכו כנסים והסברות תוך שיתוף פעולה עם המכללה האקדמית בווינגייט, מכון וינגייט ומשרד הבריאות.
במסגרת פרויקט "אולמפיזים" – מחנכים לערכים בוועד האולימפי בישראל, שולבה יחידת הסברה לבני נוער בנושא סכנות הסימום בספורט.
כמו גם, בוצעה הכשרה אקדמית ראשונה בנושא סימום בספורט, במרכז הארצי להתפתחות מקצועית לעובדי הוראה במשרד החינוך.
יוגב, ייזמה ופעלה לכתיבת האמנה למניעת סימום בספורט והייתה שותפה בכתיבת התקנון הלאומי למניעת סימום בספורט ועדכונו.
בין השנים 2004–2015, ביוזמתה ואחריותה בוצע ניטור של תוצאות הסימום של הספורטאים.
משנת 2009 מכהנת כחברת המועצה הציבורית וחברת הוועד המנהל באוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת זו מילאה תפקידים כמו: יו"ר ועדת הפטור ממכרזים וחברת ועדת הכספים.
משנת 2014 מכהנת כחברת הוועד המנהל והמועצה הציבורית במרכז סוזן דלל למחול.
בשנים 2021-2017 כיהנה כחברת ועדת הביקורת במרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח).
בשנים 2025-2018 כיהנה כיו"ר הוועדה לשוויון מגדרי בוועד האולימפי בישראל.
יוגב הקימה ומיסדה את תפקידי הוועדה ופעלה להעלאת המודעות המגדרית והטמעת הסוגיה המגדרית בתרבות הארגון תוך מיצוי השוויון המגדרי בתהליכי התכנון, התקצוב, ההכשרה והייצוג ההולם בוועד האולימפי בישראל ובאמצעותו בגופי הספורט האולימפיים.
בתקופת כהונתה אימץ הוועד האולימפי, בין היתר, את האמנה לשוויון מגדרי והתקנון למניעת הטרדה מינית וקידום המוגנות בספורט האולימפי בישראל.
הוועד האולימפי בישראל מינה לראשונה בספורט בישראל ממונה למוגנות ומניעת הטרדה מינית וקציני מוגנות מוסמכי ה-IOC.
הוא אף אימץ ואישר את התכנית האסטרטגית הרב שנתית והתקינה המגדרית (מדד המגדר בספורט האולימפי) כמצפן להטמעת השוויון המגדרי בוועד האולימפי בישראל.
יוגב פעלה רבות לקידום והטמעת פרקטיקות עבודה והכשרות מגדריות לספורטאיות, למנהלות ומנהיגות נשים בספורט, טיפוח ומקצוע מאמנות, מתן מענה לשוני רלוונטי - הריון לידה והורות.
פעולות חינוכיות להטמעת התפישה המגדרית והמוגנות בספורט בהנהלת הוועד האולימפי בישראל, בקרב יו"רים ומנכ"לים באיגודי הספורט בישראל, בקרב ספורטאים, מאמנים, סטודנטים במכללות האקדמיות לספורט, בקרב חניכי הכשרות בווינגייט ובכנסים בארץ ובעולם.
משנת 2017 מכהנת כחברת המועצה הציבורית במעבדה החיה לערים חכמות ובמעבדה לריבונות בינה מלאכותית וקוונטום (AI&Q)
משנת 2021 מכהנת כחברת הוועד המנהל בעמותת שקיפות בינלאומית ישראל (שבי"ל) וחברה ב- (Business Integrity Forum) BIF.
במסגרת פעילותה המוניציפלית, שימשה במשך שלוש שנים כיו"ר ועד האגודה השיתופית ביישוב נירית וכחברת הוועדה הציבורית לכתיבת והטמעת ה"קוד האתי" במועצה אזורית דרום השרון.
ד"ר סוזי אורבך היא פסיכולוגית קלינית, פסיכותרפיסטית, פסיכואנליטיקאית, עיתונאית וסופרת, פמיניסטית ומבקרת חברתית ממוצא יהודייה-בריטית.
מחלוצות הטיפול בהפרעות אכילה בממלכה המאוחדת ובין הראשונים שהכירו בהפרעות אכילה בקרב נשים כמשקפות תופעה פסיכולוגית-תרבותית הנגזרת מתפקידן במסגרת התא המשפחתי המערבי, כאחראיות על תזונה וטיפוח רגשי.
חיברה ארבעה ספרים בנושא ועשרות מאמרים, הקימה מרכזי טיפול בנשים, יזמה קמפיינים, פעילה בארגונים ושותפה לכנסים בתחום.
בנוסף, כתבה גם שלושה ספרים על הפסיכולוגיה של נשים ופרסמה באופן נרחב מאמרים בסוגיות פסיכולוגיות וחברתיות שונות.
סוזי אורבך נולדה ב-1946 וגדלה בפרבר צפון-מערבי בלונדון שבאנגליה, להורים ממוצא יהודי.
אביה, מוריס אורבך (Maurice Orbach), היה חבר פרלמנט בריטי (מטעם מפלגת הלייבור) וחבר ארגון ידידי ישראל במפלגת הלייבור, ואמה, אמריקאית במוצאה, הייתה מורה.
אורבך זכתה במלגת לימודים לבית הספר North London Collegiate School , שם למדה עד גיל 15.
ב-1991 סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מטעם אוניברסיטת המדינה של ויין.
אורבך ניהלה מערכת יחסים זוגית עם עמיתה הפסיכואנליסט ג'וזף שוורץ (Joseph Schwartz), אבי שני ילדיה, שהסתיימה לאחר שלושים שנה.
לדברי הסופרת ג'נט וינטרסון, שותפתה-לחיים בהווה, אורבך מגדירה את עצמה פוסט-הטרוסקסואלית.
אורבך בעלת קליניקה בלונדון, בה היא מטפלת ביחידים וזוגות.
אורבך שימשה כפרופסור שלא מן המניין ב-The New School for Social Research בניו יורק ובבית הספר לכלכלה של לונדון במשך עשר שנים.
היא כיהנה כיו"ר ה-Relational School בבריטניה וביולי 2004 הוענק לה תואר דוקטור של כבוד מאת אוניברסיטת אסקס.
אורבך עמדה בראש ארגון "Anybody", הקורא להכרה ולגיטימציה של שונות גופנית.
היא מייסדת-שותפה וחברה בצוות ה-Antidote, גוף הפועל לקידום והכרה של אוריינות רגשית.
כמו כן, היא גם מייסדת-שותפה של ארגון הפסיכותרפיסטים ויועצים בתחום האחריות החברתית Psychotherapists and Counsellors for Social Responsibility.
אורבך מעבירה הרצאות ומשתתפת בתשדירים באופן נרחב בעולם ואף כותבת בעיתונים רבים כגון "הגרדיאן" הבריטי.
בשנת 1976 הקימה אורבך, ביחד עם לויז אייכנבאום (Luise Eichenbaum), את המרכז הטיפולי לנשים ה-"Woman's Therapy Center" בלונדון וב-1981 את מרכז ההדרכה ה-"Woman's Therapy Center Institute" בניו יורק.
אורבך שמשה כיועצת לבנק העולמי, לשירותי הבריאות הלאומיים ולחברת "יוניליוור".
כמו כן, יזמה ועמדה מאחורי הקמפיין של חברת "דאב" - מסע ההסברה של חברת דאב ליופי אמיתי.
במסגרת פעילותה בארגון "Anybody", ובשיתוף עם ה-"Woman's Therapy Center Institute" בניו יורק, אורבך ועמיתות השיקו קמפיין עולמי נרחב, בשם "Endangered Bodies", אשר יוצא כנגד התרבות ההרסנית הגורמת לנשים ולנערות לשנוא את גופן.
במרץ 2011 הארגון "Endangered Species" קיים סדרה של מפגשים בינלאומיים בלונדון, ניו יורק, בואנוס איירס, סאו פאולו ומלבורן.
המטרה הייתה לגייס בכירים בממשלה, מוסדות חינוך, תאגידים רב-לאומיים, תעשיית האופנה ואמצעי תקשורת מרכזיים, לחבור ליצירת תרבות ויזואלית חדשה.
תרבות אשר מעריכה, ואף מעצימה, את היופי הראשוני והשוני בקרב נשים ונערות, כדי לעזור להן לגדול בתחושת ביטחון בדימוי העצמי והגופני.
בארגון מתוכננים מפגשים נוספים, והקמפיין ממשיך בשמו החדש – Endangered Bodies: A Local Global initiative.
אורבך חברה גם בוועדת ההיגוי של הקמפיין הקורא לאימוץ דימוי גוף חיובי, קמפיין אשר הושק במרץ 2010, בעקבות יוזמה משותפת של לין פת'רסטון וג'ו סוונסון (Jo Swinson).
תכליתו של הקמפיין לוודא הוגנות ושקיפות בפרסום, ולאפשר לנשים בעלות מבנה גוף ומידות שונות להופיע בכתבי עת, פרסומות, תשדירים ועל המסלולי תצוגת אופנה.
מטרת הקמפיין להטמיע בבתי ספר את נושא אוריינות המדיה ולחנך לבניית דימוי גוף חיובי, על מנת לספק לילדים חלופות חיוביות לשימוש בדימויי הגוף, על ידי אימוץ אורח חיים יותר אקטיבי ופחות בעל אופי מיני.
ספרה הראשון של אורבך, (תורגם לעברית: "לא עוד דיאטה-השמנה מהיבט נשי") יצא לאור ב-1978 במהדורה ראשונה וב-1982 במהדורה שנייה.
הספר נכתב לאחר התנסות אישית, עבודה עם קבוצות נשים וטיפולים פרטניים בנושא של הפרעות אכילה.
אורבך מעלה לתודעת הציבור את הבעייתיות של יחסי נשים עם גופן ועם הרגלי האכילה שלהן.
היא בוחנת את המשמעות הבלתי מודעת של שומן ורזון, והסיבות לכך שאנשים אוכלים כשאינם חשים ברעב, או בצורך פיזי לאכול.
בנוסף, היא דנה בשאלת האכילה הכפייתית כמבטאת עבור נשים מספר משמעויות: 1) אכילה ללא תחושת רעב גופני, 2) דיאטות או אכילת יתר כאמצעי להילחם בתחושה של אובדן שליטה סביב אוכל, 3) התעסקות רבה בנושאי מזון-השמנה- דיאטות, 4) להרגיש רע ביחס לעצמך ולגופך (דימוי עצמי ודימוי גוף) כמי שאיבדה שליטה.
אורבך מתייחסת לאכילה כפייתית לא כסימפטום בלבד, אלא כבעיה בפני עצמה.
נקודת המוצא שלה היא הגורמים החברתיים שהובילו נשים לאכילה כפייתית כתגובה והסתגלות ללחצים סקסיסטיים בחברה המערבית המודרנית: הצורך הנשי בהכרה חברתית וציפיות החברה הגברית הפטריארכלית, אחריותן של נשים כקנייניות עיקריות לבריאות המשפחה והעימות הבלתי פוסק עם רזון ודקיקות.
בספר כותבת אורבך פרק על משמעות השומן עבור האכלנית הכפייתית, התעסקות בהשמנה כבעיה ולא כסימפטום לקושי בהתמודדות עם רגשות קשים או כעס מודחק.
השמנה כאקט המנטרל נשים מהתמודדות עם היותן יצור מיני, אכילה כפייתית והניסיון להשמין כמטשטשת מיניות, כזאת המונעת את זכותן הראשונית "להיות אדם".
בנוסף, השמנה כמנגנון הגנה מפני מגוון שלם של רגשות תחרותיים (מתוך הכרה חברתית כי נשים שמנות נתפסות כ"לוזריות" ואינן יכולות לנצח).
בקרב נשים אחרות השומן מייצג דחייה של התביעה להעניק שירותים ולספק צרכים לאחרים (גופניים ורגשיים).
עבור נשים מסוימות השמנה ביטאה התמודדות עם טראומות של מוות או רעב בילדות.
לטענתה של אורבך אכילה כפייתית עלולה לנבוע מתשוקה בלתי מודעת להשמין ועל מנת להתגבר על השומן יש לחשוף את המניע לו ולהתמודד עם משמעותו (כמגונן רב עוצמה – המרחיק אנשים, מנטרל מיניות, מעניק מוחשות ועוזר לכבוש רגשות).
אורבך מסיקה כי הקושי של נשים להגדיר מחדש את המיניות שלהן ולהתמודד עמה, גורם להן למעשה לוותר על כוחן ולמוסרו לשומן.
אורבך מקדישה פרק לרזון: עבור אכלניות כפייתיות רזון עלול לגרום תחושה שהן קרירות ולא מעניקות, עסוקות מדי בעצמן, נמדדות רק על פי מראן החיצוני, חושף את מיניותן ולכן מאלץ אותן להתמודד עם היותן מושא תשוקה מינית.
עבור נשים רבות רזון משמעו הצלחה וכוח רב מדי, אשר יגרמו לחריגה ממקומן (המשני, לצד הגבר) בחברה.
בניגוד לשומן, המבטא עבור אישה את נבדלותה והמרחב האישי שלה, בלעדיו - במצב של רזון - היא עלולה לחוש פגיעה ונטולת הגנה.
רזון עלול ליצור עוינות, קנאה ותחרות מצד נשים אחרות.
לנשים מסוימות רזון מבטא יעילות וביטחון, ומשקל עודף מבטא קשיים וכאב.
אורבך מתארת בספר חוויות טיפול של נשים, המתמודדות עם משמעויות השומן והרזון, במטרה לשנות את הדימוי העצמי, הגופני והנפשי.
אורבך מנתחת את משמעותה של חווית הרעב ואת מנגנון האכילה הכפייתית והמשמעויות האישיות והחברתיות הנלוות לו: "בעיני האכלנית הכפייתית קיבל המזון משמעויות נוספות רבות כל-כך, עד שזה מכבר איבד את הקשר הביולוגי המובן מאליו שלו".
אורבך מציעה הסבר לפיו אימהות, כמטפלות ראשוניות, עלולות להתקשות לפרש את איתותיו של ילדן - כתוצאה מתחושת קיפוח מוקדם וחשש מכישלון – ולהאכילו יתר על המידה.
השלכה של העיוות המוקדם ביחסי האכלה ניתן ליחס גם ליחסי הגומלין בין אימהות ובנות.
אורבך כותבת כי "חווית האכילה" עבור האכלנית הכפייתית מהווה מספר משמעויות: אכילה חברתית (גיבוש משפחתי, מפגש חברתי), מזון כפיצוי או מקור לעונג, אכילה מתוך עצבנות או לחלופין לשם חגיגה, אכילה מתוך שעמום או אכילה מונעת.
הדיאטה הכפייתית, טוענת אורבך, מכתיבה אכילה על פי מערכת כללים המקטלגת למזונות מותרים ואסורים מבלי להתייחס לרעב פיזיולוגי או לאכילה כאדם "נורמלי".
בנוסף "...לחצי תעשיות האופנה והדיאטה, המוציאות הון עתק לוודא שנשים לא יחליטו בעצמן מה הן רוצות לאכול וללבוש, מחזקת את המחשבה שהאכלנית הכפייתית היא בלתי-אחראית, מחוסרת שליטה, מוזנחת ודוחה".
לראייתה של אורבך, היכולת לספק את צרכיה ולהיענות לרצונותיה, עשויה לשנות את נקודת מבטה של האישה, באשר להיותה קשובה לצורכי אחרים ובאשר למאווייה בתחומים שונים.
אורבך מציעה בספר תוכנית התמודדות אישית לנשים עם דפוס אכילה כפייתית ומקדישה פרק ליתרונותיה של עבודה בקבוצה לעזרה עצמית.
אורבך נוגעת בפרק אחד בנושא של הרעבה עצמית-אנורקסיה נרבוזה, כחלק מגישתה לאכילה כפייתית, בהתבסס על שיחות עם נשים שחלו באנורקסיה ולא בהסתמך על ניסיון קליני-טיפולי.
על אף ההבדלים בין הסובלות מן ההפרעה בשני עברי הרצף – אנורקטיות ואכלניות כפייתיות – אורבך טוענת כי פעילותן היא תגובה כאובה של נשים, המנסות להשפיע במשהו על חייהן.
חוקרות וכותבות עכשוויות מבקרות את התייחסותה של אורבך להפרעות אכילה (ובתוכן השמנה) כבעיה שיש צורך להסביר ולטפל: מדיקליזציה של הגוף הנשי השמן והחיפוש אחר הגורם להשמנה בקרב נשים, מחזקים את ההנחה כי מדובר בתופעה חברתית-תרבותית שלילית, או כסוג של בעיה רפואית המחייבת פתרון מדעי.
בנוסף, חוסר בהירות בהבחנה מוביל לשאלה האם אורבך מתייחסת במסקנותיה לנשים הסובלות מיחס חברתי שלילי כתוצאה מהשמנה, או לנשים רזות/ממוצעות החשות חוסר נוחות זמנית בשל מה שנראה "במשקפיהן" עודף משקל.
אורבך בוחנת בעבודתה את השיח התרבותי-חברתי הנסוב סביב תפקידי המגדר והשפעתו על הקונפליקט ביחסי אימהות-בנות: מאבקה של הבת לעצמאות והבדלות מאמא (חיפוש אחר עיסוקים מחוץ לספרה הביתית), לצד ההזדהות עם התפקידים הנשיים המסורתיים שהיא מייצגת עבורה.
החוקרות אינן מקבלות את הניסיון של אורבך להסביר השמנה בקרב נשים כנובעת מקונפליקטים ביחסי אימהות-בנות ובכך לחזק את הקבלה התרבותית "המתבקשת" בין הגוף הנשי השמן לבין כשלים והפרעות, ויותר מכך, לגוף המשקף טראומה.
לראייתן של החוקרות, פרשנותה של אורבך מחזקת את ההנחה כי הגוף הוא למעשה "פרפורמנס" של הנפש.
בכך, היא מחזקת את המודל הפסיכולוגי של הדיכוטומיה בין גוף ונפש במחשבה הפילוסופית המערבית.
התייחסות זו מדגישה את עליונותה של הנפש אל מול נחיתות הגוף.
אורבך מפרשת התנהגויות מסוימות (כגון "אכילה כפייתית") כביטוי גופני לסימפטומים נפשיים.
פרשנות זו מבטאת את חולשתן של נשים בהתמודדות עם קונפליקטים נפשיים.
בספר (2009) "Bodies" - אורבך מציגה תאוריה חדשה לגבי האופן שבו אנו רוכשים דימוי עצמי גופני.
הספר כולל סיפורי מקרה של קטועי גפיים וילדים אשר אומצו או גדלו במשפחות אומנות.
אורבך מותחת ביקורת על תעשיות היופי, הדיאטה, "הסטייל" ותעשיית התרופות, כמו גם על אורח החשיבה המודרני בנושא של "השמנת יתר".
שנותיה הרבות כפסיכותרפיסטית גיבשו בה את התובנה, כי האופן בו אנו רואים ומעריכים את גופנו, משקף ומשפיע על היחס לעצמנו, לדימוי העצמי שלנו.
לשיטתה של אורבך, בעבר גופנו שימש אותנו ליצור מוצרים.
כעת, בתקופה "המודרנית המאוחרת", אנו עסוקים בליצור את גופנו, הגוף הפך להיות המוצר.
בעבר, הגוף האנושי עוצב על פי אופי הפעילות שנשא, כיום אנו פעילים פחות, אך עסוקים יותר, בלעצב את "הגוף המושלם".
אורבך מפנה ביקורת כלפי הכוחות המובילים אותנו ל"שנאת הגוף".
ומדגישה כי הקפיטליזם ימשיך לשגשג אם נתנכר לגופנו.
ספריה הנוספים, המתייחסים למזון ולגוף, הם: (Hunger Strike" (1986) ,"On Eating" (2002".
תחום עיסוק חשוב נוסף של סוזי אורבך מתייחס לדינמיקה של מערכות יחסים.
הספר (1983) "What do women want?" - (תורגם לעברית: "מה נשים רוצות") נכתב ביחד עם לואיס אייכנבאום.
הספר דן בדינמיקה של מערכות יחסים זוגיות, במיוחד זוגות הטרוסקסואליים.
הוא חושף סוגיות של תלות הדדית ואת השפעת מערכת היחסים בין אם לבת ובין אם לבן על "תפיסת העצמי" של האדם כבוגר.
בספר זה אורבך ואייכנבאום מניחות את היסודות למערכות יחסים אינטימיות, בעלות צביון דמוקרטי ופתוח יותר מבחינה רגשית.
אורבך ואייכנבאום כותבות כי התנסותן כפסיכותרפיסטיות במרכזי הטיפול לנשים, בלונדון ובניו יורק, הבהירה להן ש"בעיית הנשים והתלות" קשורה ישירות לנושא הרגשי ונמצאת במרכז הפסיכולוגיה שלהן.
נשים התקשו להעמיד את צורכיהן בראש סדר העדיפויות, בחרו להיות בצד הנותן של מערכת יחסים, חשו חוסר נוחות, רגשות אשם וחולשה להזדקק לתשומת לב או דאגה מאחרים.
הן חששו כי דרישה לצרכים תיתפס כהבעת חולשה וילדותיות.
"הצורך לתת והקושי לקבל הופיע בקווי-דמותה של כל אישה שפגשנו, והתחלנו לראות בה התפתחות מרכזית בפסיכולוגיה של הנשים".
הן בוחנות את התלות במערכות יחסים אינטימיות ביחס לשינויים חברתיים וכלכליים, בחברה המודרנית המערבית, שהשפיעו על חייהן של נשים: מפרנסות ועצמאיות כלכלית, נשים שבחרו ללדת בגיל מאוחר או לא ללדת כלל, כאלו שבחרו לחיות בגפן, חד הוריות, זוגות שאינם הטרוסקסואליים ועוד.
אימהות הנתונות ללחצים מגיבות אל בנותיהן באופן בלתי עקבי, בלתי נשלט ולא מודע.
הן גורמות לבנותיהן לגדול ברגשות של אובדן, אי שלמות, כאב של מניעה וחוסר טיפוח ולהפוך לנשים הכמהות לקשר רגשי של אהבה, דאגה ואכפתיות.
אורבך ואייכנבאום מקדישות פרק לניתוח הטאבו הגדול של "התלות הגברית".
הן דנות במיתוס הגבר החזק, העצמאי והבלתי תלוי, שיצרה החברה הפטריארכלית.
לטענתן שני המינים, גברים ונשים, סובלים ממנו: "זהו אחד המיתוסים של הפטריארכליות, אותו צריך לבחון ואליו צריך להתנגד...
הוא גורם לכל אחד לחוש חולה בתוך עצמו, מפני שהוא יודע ומכיר את עצמו כתלותי, ורגש אנושי זה נראה באור שלילי".
הן כותבות על הדינמיות של התלות בין בני זוג – "תופעת הצ'ה-צ'ה" כפי שהן מכנות אותה – סיטואציה של התקרבות צד אחד בניסיון ליצור אינטימיות ביניהם, והתרחקות הצד השני כתגובה ופחד מאינטימיות בזוגיות, הגורמת לנסיגתו של הראשון.
הן מסבירות את החשש מאינטימיות במערכת יחסים בוגרת, כמעוררת זיכרונות בלתי מודעים ממערכת היחסים האינטימית עם האם: "זה החומר ממנו קורץ הפחד מפני התלות.
בהתפתחות הרגשית שלנו ובאינטימיות הגופנית עם האהוב/ה מתגלה דינמיות הדומה במישור הפסיכולוגי להתנסות המוקדמת של התמזגות ותלות".