tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הולצקלו הואשם בתקיפה מינית של נשים אפרו-אמריקאיות רבות במהלך התקופה שבין דצמבר 2013 ליוני 2014, כשהוא מכוון לאנשים מחלקה השחור והעני יותר של העיר.
לטענת חוקרי המשטרה, הולצקלו ביצע בדיקות רקע בנשים באמצעות צווים או רישומים פליליים אחרים וכיוון באופן שיטתי לאותם קורבנות.
העבירה שהובילה למעצרו של הולצקלו אירעה בסביבות השעה 02:00 ב-18 ביוני 2014, לאחר שהולצקלו כבר סיים את משמרתו בצד הצפון מזרחי של אוקלהומה סיטי ונסע למעונו בניידת המשטרה שהוקצתה לו.
במהלך אותה תקופה, כך אמרו במשטרה, עצר הולצקלו רכב נוסע.
הנהגת הייתה ג'אני ליגונס, אישה בת 57 שעברה באזור העני.
בניגוד לנשים אחרות שהמשטרה אמרה שהוא ניצל, היא לא הייתה ענייה ולא היה לה שום רישום משטרתי.
ליגונס אמרה כי לפני שאילץ אותה לערוך בו יחסי מין אוראליים, הולצקלו גרם לה להרים את חולצתה ולהוריד את מכנסייה.
היא העידה שהתחננה בפניו שיפסיק ופחדה על חייה.
ליגונס מייד הגישה תלונה נגדו.
כאשר הולצקלו התייצב בתחנת חטיבת ספרינגלייק של משטרת אוקלהומה סיטי באחר הצהריים שלאחר מכן למשמרת היומית שלו בין השעות 16:00-22:00, הוא נלקח הצידה והועבר לחקירה ביחידה לפשעי מין במחלקה, לחוקרים קים דייוויס ורוקי גרגורי.
לאחר שקיבלאזהרת מירנדה, הוא עבר חקירה בת שעתיים שבמהלכה הוא הכחיש מכל וכל את ההאשמות של התנהגות בלתי הולמת ונערכה לו בדיקת דנ"א.
בתום החקירה, שני הבלשים אמרו להולצקלו כי הם סבורים כי הוא אינו דובר אמת, בהתבסס על ראיות קודמות ועל הצהרות של קרי האנט, חברתו המשותפת בת ה-25, שהיו מנוגדות לטענות שהולצקלו מסר בפני בלשים.
בזמן ששוחרר לאחר החקירה, נתפסו מערכת כרטיסי הכניסה של הולצקלו, חולצת מדים ומכנסיים, תגים, כלי ירייה (אקדח ורובה ציד), רדיו ומפתחות לרכב המשטרה שהוקצה לו, והוא נשלח לחופשה מנהלתית ללא הגבלת זמן.
לאחר שבסופו של דבר חקירה נוספת העלתה תריסר מתלוננות נוספות, הולצקלו נעצר כעבור חודשיים ב-21 באוגוסט 2014, ובמקור הואשם ב-16 (ובסופו של דבר 36) עבירות של התעללות מינית, כולל אונס בדרגה הראשונה והשנייה, הטרדה מינית, ביצוע מעשה סדום אוראלי בכוח.
במהלך בחינת של המקרה של ליגונס, שני בלשי עבירות המין זכרו דיווח קודם על מין אוראלי כפוי שבוצע על ידי שוטר.
במבט לאחור ברישומי המשטרה, הבלשים מצאו את הדיווח על אישה שלדבריה נעצרה במאי 2014 והועברה לאזור מבודד על ידי קצין שאילץ אותה לבצע מין אוראלי.
בזמן הדיווח שלה לא נעשתה כל פעולה, אך כאשר הבלשים יצרו קשר עם האישה, היא הראתה להם את המסלול שעבר הקצין בליל הפיגוע, והוא תאם את מסלול ה-GPS של הולצקלו באותו ערב.
לאחר מכן סקרו הבלשים את ההיסטוריה המתועדת אוטומטית של הולצקלו בהפעלת שמות דרך שני מאגרי המחלקה, וחיפשו במיוחד אנשים שנבדקו מספר פעמים, והם מצאו את אותן נשים.
בחקירה הראשונית שש נשים היו מוכנות להתייצב ולהעיד, ומכשיר ה-GPS במכונית הסיור של הולצקלו הציבה אותו בזירת האירועים.
ברישומי המשטרה עולה כי הוא הזמין צו לכולן.
חקירתם כיסתה תקופה של שישה חודשים, שהתחילה עם האישה הראשונה שהייתה מוכנה להתייצב, אישה שהולצקלו עצר בגין החזקת סמים בדצמבר 2013, שאילץ אותה לבצע מעשי סדום אוראלי כשהיא אזוקה למיטת בית חולים.
בסופו של דבר, חקירת המשטרה הפגישה 13 נשים שהיו מוכנות להעיד; דיווחים שפורסמו לא כללו מידע על נשים נוספות אפשריות שלא היו מוכנות להעיד.
האירוע המוקדם ביותר שהתגלה היה מ-20 בדצמבר 2013, שם אמרה אישה שהיא נעצרה בגין החזקת סמים, אושפזה ונאלצה לעשות מין אוראלי בזמן שהיא אזוקה למיטת בית החולים שלה.
היא אמרה שהוא שוב התקדם אליה בכמה מקרים לאחר ששוחררה מהכלא.
האישה אמרה שהיא שוכנעה להאמין שהיא תשוחרר אם תעשה מין אוראלי בהולצקלו.
"לא חשבתי שאף אחד לא יאמין לי", העידה בשימוע לפני משפט.
"הרגשתי שכל המשטרה תעבוד יחד."
ב-27 בפברואר 2014, ככל הנראה, הולצקלו משך אישה שישבה במכונית חונה מחוץ לביתה, חיבק את שדיה של האישה, ואמר לה: "אני לא הולך לקחת אותך לכלא.
פשוט שחקי לפי הכללים שלי." לדבריה, הוא חזר לביתה שוב ושוב ופרץ אליו פעם אחת.
במשפטו אמרה שהיא לא הודיעה למשטרה כי היא לא מאמינה שמישהו יאמין לה כי "אני נקבה שחורה."
14 במרץ 2014 : הולצקלו עצר אישה שהלכה לבית של חבר, שאל אותה אם ברשותה סמים כלשהם, ואילץ אותה לחשוף את שדיה.
24 באפריל 2014 : הולצקלו עצר אישה שעסקה בעבודות מין.
הוא הסיע אותה הביתה וכשהגיעו הוא אילץ אותה לבצע מין אוראלי ואז אנס אותה.
25 באפריל 2014 : הולצקלו משך אישה באומרו שהוא לוקח אותה לגמילה בכלא; במקום זאת הוא הסיע אותה לשדה ואנס אותה והשאיר אותה שם לאחר שסיים.
7 במאי 2014 : הולצקלו עצר אישה בזמן שהלכה לבית בן דודה.
לאחר שגילה שיש לה כמה רישומים פליליים, הוא אילץ אותה לבצע מין אוראלי ואז אנס אותה מאחורי בית ספר נטוש.
8 במאי 2014 : על פי חקירה מאוחרת יותר, "אישה, המכונה בתעודות בית המשפט TM, דיווחה כי קצין לא מזוהה אילץ אותה לבצע מין אוראלי לאחר שמצא צינור קראק בארנקה.
אף על פי שהגישה תלונה במשטרה מאוחר יותר באותו חודש, לא נוצר אז קשר להולצקלו."
21 במאי 2014 : הולצקלו הסיע אישה לאזור מבודד והציב לה אולטימטום: יחסי מין או כלא.
היא ערכה בו מין אוראלי ואז הוא אנס אותה.
בראיון אמרה האישה שתחילה חשבה שזו "בדיחה אכזרית של איזו תוכנית מצלמה נסתרת" עד שהבינה שהוא רציני.
היא אמרה שהיא "נכלאה פעמים רבות בעבר, וידעה את החישוב: נסיעה של 15 דקות במרכז העיר, שעתיים המתנה, עוד יום המתנה נוסף לעבור לתא, דיונים שיימשכו במשך שבועות או חודשים" ואז החליטה להיכנע לדרישותיו, שלדעתה יימשכו כשש דקות בלבד.
26 במאי 2014 : הולצקלו עצר אישה ונגע בשדיה והכניס את ידו למכנסייה.
האישה אמרה שהיא לא התלוננה במשטרה כי היא לא חשבה שיאמינו לה.
17 ביוני 2014 : על פי החקירה, "נקבה בת 17 נעצרת לראשונה על ידי הולצקלו כשהוא מגיע לחקור סכסוך בעל פה בין שניים מחברותיה.
מאוחר יותר, הוא עוקב אחריה בזמן שהיא הולכת הביתה, מאיים לעצור אותה ואז לוקח אותה לבית אמה, שם הוא מכריח אותה לקיים יחסי מין ולנהל איתו יחסים במרפסת הסגורה."
18 ביוני 2014 : בסביבות השעה 2:00 לפנות בוקר, הולצקלו היה במפגש עם סבתא בת 57, ג'אני ליגונס, שבסופו של דבר תהיה זו שתעורר את החקירה.
האירוע המיני האחרון התרחש באותו יום בו המפגש עליו דיווחה ליגונס.
לפי עדותה, הולצקלו עצר אישה כשעזבה בית מלון בו שהתה עם החבר שלה.
לאחר שבדק אותה הוא לקח אותה לאזור שומם ואנס אותה.
היא סיפרה לחבר שלה על התקרית והוא אמר לה שעליה לדווח על האונס למשטרה.
נובמבר 2014 : בנובמבר התייצבו שלושה קורבנות נוספים שהביאו לסך הכל 13. דנ"א לא מזוהה בעבר שנמצא על מכנסי הולצקלו נמצא תואם לזה של נערה בת 17 שהתייצבה בנוגע לאירוע מ-17 ביוני.
אישה אחרת סיפרה שהיא הלכה ב-22 במאי כשהולצקלו עיכב אותה.
כשגילה כי אין כל רישום פלילי עליה הוא אמר שהוא יכלא אותה אם היא לא תקיים איתו יחסי מין; לאחר מכן הוא אילץ אותה לבצע מין אוראלי ואנס אותה.
אישה שלישית אמרה שהוא אמר לה שהוא מביא אותה לגמילה, אך במקום זאת הביא אותה לאזור מבודד ואנס אותה.
עשרה סעיפים נוספים, כולל "אונס מדרגה ראשונה, אונס מדרגה שנייה, מעשי סדום אוראלי בכוח והטרדה מינית" הוגשו נגד הולצקלו, שעדיין היה בחופשה בתשלום.
חבר המושבעים הסופי היה חבר מושבעים שהורכב משמונה גברים וארבע נשים, כולם לבנים.
שלושה גברים שחורים נבחרו למאגר הראשון של 24 המושבעים הפוטנציאליים, אך בסופו של דבר נדחו.
הולצקלו, שהיה בחופשה מנהלתית בתשלום מאז שהואשם באוגוסט 2014, פוטר בינואר 2015 ומשפטו החל ב-2 בנובמבר 2015. הוא התמודד עם 36 אישומים וכפר בכולם.
בבית המשפט, התובעים הציגו ראיות DNA שנמצאו על החלק הפנימי של מדי השוטר של הולצקלו קרוב לרוכסן.
במהלך המשפט ההגנה התרכזה באורחות חייהם של המאשימות וקראה לעד אחד בלבד, חברתו לשעבר של הולצקלו שהעידה כי מעולם לא הפגין התנהגות אגרסיבית או בלתי הולמת מינית.
ב-10 בדצמבר 2015 הוא הורשע ב-18 אישומים, כאשר המושבעים המליצו לו לרצות 263 שנות מאסר.
האישומים כללו אונס מדרגה ראשונה, הטרדה מינית, חשיפה מגונה, ביצוע מעקב, מעשי סדום אוראלי בכוח ופריצות.
בהצהרה שפרסם מפקד משטרת אוקלהומה סיטי ביל קיטי נכתב, בין השאר: "אנו מרוצים מהחלטת המושבעים ומאמינים בתוקף כי הצדק הושג."
זמן קצר לאחר גזר דינו, כל המידע של הולצקלו הוסר מאתר מחלקת הכלא באוקלהומה.
האתר מציג נתונים על עבירות פליליות ומיקום הכלא.
כשנשאל היכן נמצא הולצקלו, ענה דובר מטעם התביעה טרי ווטקינס: "אנחנו לא מתכוונים להגיב, זה עניין של ביטחון." מאוחר יותר אושר כי הוא מוחזק בכלא המדיני באוקלהומה ששמו לא פורסם.
החל מאפריל 2020, מסד הנתונים של מחלקת הכלא מציינת כי הולצקלו מוחזק במרכז לקסינגטון, אוקלהומה.
בראיון שנערך בשנת 2016 הולצקלו המשיך לטעון לחפותו.
בחוות דעת מ-1 באוגוסט 2019, בית המשפט לערעורים פליליים באוקלהומה דחה את ערעורו של הולצקלו.
פסק הדין, שנכתב על ידי השופטת דנה קוהן, דחה את טענות עורכי הדין של המערערים בדבר ראיות לא מספקות וכן על הליך פסול לאיחוד כל 36 האישומים.
חוות הדעת דחתה את ההאשמות בדבר "אווירת קרקס", וציינה כי חבר המושבעים המליץ לזכות בגין מחצית מהאישומים.
בהסכמתו כינה השופט דייוויד לואיס את הולצקלו כ"טורף מיני".
בגנותם בפומבי את פסק הדין, משפחתו ותומכיו של הולצקלו כינו את תיאורו של לואיס "טענה מרושעת ושקרית".
ב-9 במרץ 2020 נדחתה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית עתירתו למתן צו עיון מחדש.
דניאל היב (נולדה ב-10 באוגוסט 1992) היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית.
למדה בבית הספר לאמנויות "רעות" ובתיכון ליאו בק בחיפה, במגמת תיאטרון.
התגייסה בשנת 2010 לחיל החינוך לשירות מלא בתיאטרון צה"ל.
בשנת 2014 החלה ללמוד בבית צבי.
השלימה את לימודיה בשנת 2017.
היב נשואה ואם לילדה, מתגוררת בעתלית.
תוצרת הארץ - הצגה במסגרת תיאטרון צה"ל בבימויו של שוקי וגנר (2011-2012)
יוסף וכתונת הפסים המשגעת - גילמה את תפקיד המספרת, במסגרת לימודי שנה ג' בבימוי עוז מורג על פי משה קפטן (בית צבי, 2017)
הכל נשאר במשפחה (התיאטרון העברי)
דוניה רוסיטה – תפקיד ראשי במחזה בבימויה של מאיה שעיה (בית צבי, 2017)
מלכת השלג – בימוי: אבישי בן גל – הילדה גרדה (תפקיד ראשי)
כובע מלא גשם – בימוי: אתי רזניק - סיליה (תפקיד ראשי)
אורזי מזוודות – בימוי: גמא פריד - נינה
שרופים – בימוי: גמא פריד - ז'אן
אנדה – בימוי: גמא פריד - אלונה.
האביב של חפרפר – הצגת יחיד (המדיטק בשיתוף פנס הקסם, 2019-2021)
המתנה של ג'ק – (תיאטרון אורנה פורת, 2019)
אינטימיות – תפקיד מרכזי במחזה מאת רוני קובן (בית ליסין, 2019-2021)
אני פה בגלל אשתי – בתפקיד שפרה (התיאטרון העברי, 2022)
זוג משמיים – בתפקיד טלי (התיאטרון העברי, 2024)
ערוץ 10: הנחיית שעשועון לילי "Time Moon"
ערוץ הספורט: הנחיית תוכנית "הקישור" (חדשות הספורט)
השתתפות בפרסומות ל-REESES, zero, 888SPORT, מכנף ובנק ירושלים
דניאל הָגָרִי (נולד ב-14 באוגוסט 1976) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שירת כראש מספן הים, מפקד שייטת 13, עוזר הרמטכ"ל, ראש מחלקת המבצעים של חיל הים ודובר צה"ל במלחמת חרבות ברזל (עד מרץ 2025).
הגרי נולד וגדל בתל אביב.
אחיו הצעירים הם האמן בן הגרי ויוני הגרי.
אביו, אילן, הוא מעצב גרפי שעיצב, בין היתר, את הבול המנציח את יצחק שמיר.
אימו, שולה, הייתה מנהלת המכירות והמנויים של התיאטרון הקאמרי עד מותה בשנת 2007. סבו, קלמן קולומן הגרי (1909–1983), יליד אוסייק שבקרואטיה, עלה ארצה בשנת 1933 לאחר שירותו הצבאי, בעקבות אחיו הבכור.
אביהם, שמואל, ורוב משפחתם המורחבת, נספו בשואה.
הגרי למד בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון ובתיכון עירוני ה' במגמות ביולוגיה ותיאטרון, והיה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה ותואר שני בדיפלומטיה וביטחון, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
הגרי התגייס לצה"ל במרץ 1995 והתנדב לשייטת 13. הוא השלים את הכשרת מסלול הלוחם בשייטת, ויצא לקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לשייטת ומונה למפקד שלב מכין בהכשרת הלוחם ביחידה.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד פלגת לוחמים בשייטת ומפקד יחידת לוחמים, בין היתר במהלך מבצע חומת מגן.
בשנת 2007 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד פלגת כלי שיט בשייטת 13. הוא שירת בתפקיד עד 2009. בשנים 2009–2011 שירת כמפקד פלגת ההדרכה בשייטת 13. בשנים 2011–2012 שירת כסגן מפקד שייטת 13. בשנים 2013–2015 שירת כראש לשכת הרמטכ"ל, רב-אלוף בני גנץ.
בשנת 2015 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת מבצעים של חיל הים, תפקיד אותו מילא עד 2017. במאי 2017 מונה לעוזר הרמטכ"ל, רב-אלוף גדי איזנקוט, ושירת בתפקיד בין היתר במבצע מגן צפוני.
בתפקיד זה שירת עד שנת 2019. ב-31 ביולי 2019 מונה למפקד שייטת 13, תפקיד אותו מילא עד 15 ביוני 2021. על פעילות השייטת בפיקודו הוענק ליחידה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל ופרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות בשנת 2020, וצל"ש הרמטכ"ל ב-16 ביוני 2021.
בסיום תפקידו כמפקד השייטת הועלה לדרגת תת-אלוף וב-17 ביוני 2021 נכנס לתפקידו כראש מספן הים.
הוא שירת בתפקיד זה במהלך מבצע בית וגן, מבצע מגן וחץ ומלחמת חרבות ברזל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ערך הגרי תדריך לתקשורת מדי יום, לרוב בעברית ולעיתים, כאשר הציג מידע חשוב, גם באנגלית.
תדרוכיו במהלך המלחמה זכו לחשיפה ציבורית גבוהה, ובעקבותיה גם לחיקויים של דמותו בכמה פרקים של התכנית ארץ נהדרת.
בתשובה לשאלה שנשאל במסיבת עיתונאים ב-4 בדצמבר 2024 מתח הגרי ביקורת על הצעת חוק שביקשה להעניק חסינות מהעמדה לדין למעביר ידיעה סודית לראש הממשלה, שעברה באותו היום בקריאה טרומית בכנסת.
דבריו של הגרי עוררו ביקורת, כיוון שנחשבו כהתערבות של צה"ל בהליך חקיקה המתנהל בכנסת.
הגרי ננזף על ידי הרמטכ"ל הרצי הלוי ופרסם התנצלות בחשבונו ברשת X.
במרץ 2025 הוצע להגרי על ידי הרמטכ"ל אייל זמיר תפקיד תא"ל נוסף, שלישי במספר.
הגרי החליט כי אינו מעוניין בתפקיד והוא צפוי להשתחרר מהשירות.
להחלטת הרמטכ"ל קדמו שורת פרסומים על כך ששר הביטחון ישראל כץ מעוניין למנוע את קידומו של הגרי.
ב-27 במרץ 2025 סיים הגרי את שירותו כדובר צה"ל.
ב-15 ביוני 2025 נקרא מחופשת הפרישה שלו לשירות ביחידת דובר צה"ל לבקשתו של דובר צה"ל אפי דפרין.
הגרי שימש כמפקד חדר מצב הדוברות של יחידת דובר צה"ל במהלך מבצע עם כלביא וסיים שירות זה בסיום המבצע, ב-26 ביוני.
בנובמבר 2025 מונה לדירקטור בחברת השילוח "אוריין ש.מ.".
הגרי נשוי לשני, נכדתו של פרופ' אהרן הראל-פיש, ואב לארבעה ילדים.
דניאל היידמן (נולד ב-10 בנובמבר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
היידמן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל רעננה, ממנה עבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
ב-30 באפריל 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד הפועל תל אביב.
בקיץ היידמן הצטרף להפועל כפר סבא.
היידמן רשם 23 הופעות בליגה ובישל שני שערים, אך בסיום העונה כפר סבא ירדה לליגה הלאומית.
בקיץ היידמן בבית"ר ירושלים, בה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם בהפועל פתח תקווה.
ב-31 באוקטובר 2006 היידמן חתם בהכח עמידר רמת גן.
ב-3 במרץ 2007 היידמן הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד מכבי חיפה.
בסיום העונה, הכח ירדה לליגה הלאומית והיידמן עזב את המועדון.
בקיץ חתם בהפועל פתח תקווה ורשם עמה עלייה לליגת העל בסיום העונה.
בהמשך, שיחק בהפועל ראשון לציון ואת הקריירה שלו סיים בהפועל אשקלון.
הרב דניאל הכהן נהר (1804 - 26 במאי 1881) היה רב באזמיר ובצפת במאה ה-19 ומחבר ספר יד הנהר.
נולד למרים ולרבי יאושע אברהם הכהן באזמיר.
למד תורה מפי הרב פנחס רפאל יהושע די שיגורה (הפרד"ס), מחבר ספר אות היא לעולם, ומחמיו, הרב רחמים אריה אברהם ארייאש, בעל ספר שפתי רננות.
בהיותו כבן 25, חלה אביו, ורבי דניאל נאלץ לעסוק במסחר כדי לפרנסו ואת בניו שלו.
בגיל 70 עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת, שם כיהן בנו רבי משה כדיין.
כעבור ארבע שנים מאוחר שב למכורתו, אזמיר על מנת לחזור לארץ ישראל, אך לא עלה בידו.
באזמיר שב לעסוק במסחר עד לפטירתו.
בניסן התרמ"א חלה, אך נשאר צלול עד לפטירתו בכ"ז באייר תרמ"א (1881), כשהוא בן 77. נטמן באזמיר.
רבי יוסף פלאג'י הספיד אותו.
רבי משה הכהן נהר, המכונה אבא, בעל ספר כסא דברכתא ורבה של תירייא (ליד איזמיר), לשם שב אחרי כהונתו כדיין בצפת.
נישא לבתו של רבי אברהם פאלאג'י,
רבי יאודה שהיה נדבן ידוע
חיבורים רבים של הרב דניאל נשרפו בשרפה הגדולה באזמיר בשנת התר"א.
בנו הוציא לאור אחרי מותו את דרושי אביו בספר:
יד הנהר (אזמיר תרמ"ד) - י"ד דרושים, וכן דרושים נוספים מבן המחבר, רבי משה.
לספר הסכמה מאת רבי אברהם פלאג'י, ונערך על ידי הרב אברהם סאנסולו.
דניאל ואן דה דונק (בהולנדית: Daniëlle van de Donk; נולדה ב-5 באוגוסט 1991 בהולנד) היא כדורגלנית הולנדית, המשחקת בעמדת החלוצה או הקשרית באולימפיק ליון שבליגה הצרפתית הראשונה ובנבחרת הולנד.
ואן דה דונק נולדה בוולקנסווארד שבהולנד, ובגיל צעיר החלה לשחק כדורגל עם בנים.
בגיל ארבע כבר הצטרפה למועדון הכדורגל המקומי ומאוחר יותר עברה לקבוצת אונה.
בגיל 17 הצטרפה לקבוצת וילם מהליגה ההולנדית הראשונה ושיחקה בה במשך שלוש עונות.
בעונה השנייה בקבוצה סבלה מקרע ברצועה הצולבת ונעדרה במשך מספר חודשים עד שחזרה לאיתנה.
בעונת 2011/2012 עברה לקבוצת ונלו והגיעה איתה עד גמר הגביע ההולנדי.
לאחר עונה אחת עברה לאיינדהובן ושיחקה בה שלוש עונות כשגם איתה הצליחה להגיע ב-2014 עד גמר הגביע ההולנדי.
באמצע 2015 הועברה לגוטנבורג מליגת העל השוודית אך כבר בסוף אותה שנה חתמה על חוזה בארסנל שבסופר ליג האנגלית.
בעונה זו זכתה עם הקבוצה בגביע האנגלי.
במהלך שש העונות בהן שיחקה בארסנל הפכה לשחקנית משמעותית בקבוצה והובילה אותה לזכייה באליפות בעונת 2018/2019. במהלך השנים זכתה לכינוי די וי די (DVD) שהוא קיצור של שמה וכך חתמה במכתב הפרידה שפרסמה לאוהדי הקבוצה.
ב-2021 חתמה על חוזה לשנתיים באולימפיק ליון שבליגה הצרפתית הראשונה, וכבר בעונת 2021/2022 זכתה איתה בדאבל מקומי וכן בליגת האלופות לנשים.
ב-27 בנובמבר 2021 קרעה את גיד האכילס ונעדרה ממרבית העונה.
ואן דה דונק שיחקה בנבחרות הצעירות של הולנד ורשמה בהן 14 הופעות בהן כבשה שער אחד.
את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ערכה בגיל 19 ב-15 בדצמבר 2010 במשחק מול מקסיקו.
היא לקחה חלק בביורו 2013 וגם במונדיאל 2015 אך ללא הישגים משמעותיים לנבחרת הולנד.
ואן דה דונק הייתה שותפה משמעותית לזכייתה של הולנד ביורו 2017 שנערך על אדמתה וגם להגעה לגמר במונדיאל 2019, בו הפסידה לארצות הברית 2–0.
ב-8 באוקטובר 2021 ערכה את הופעתה ה-100 בנבחרת ואף כבשה שער נגד נבחרת רוסיה.
ואן דה דונק זומנה לסגל נבחרת הולנד ליורו 2022 ואף כבשה את שער הניצחון במשחק בשלב הבתים נגד פורטוגל.
כאשר שיחקה בארסנל הייתה במערכת יחסים עם חברתה לקבוצה בת' מיד ואף גרה בדירתה בתקופת הקורונה.
כיום במערכת יחסים עם שחקנית קבוצתה ליון - אלי קרפנטנר.
דניאל הלוי דה באריוס (מיגל באריוס, 3 בנובמבר 1635 – 6 באוקטובר 1701) היה משורר והיסטוריון, בן למשפחת אנוסים שהצטרף לקהילת היהודים הפורטוגזים באמסטרדם.
הוא נולד במונטילה שבספרד ומת באמסטרדם.
דניאל היה בנם של סיימון דה באריוס (יעקב לוי קניזו) ושל שרה ואלה.
סבו היה אברהם לוי קניזו.
כדי להימלט מרדיפת האינקוויזיציה הספרדית, ברח סימון לפורטוגל, ונשאר זמן מה במריאלבה ובוילה-פלור.
הוא לא הרגיש בטוח בפורטוגל ועבר לאלג'יריה.
מיגל נסע לאיטליה והתגורר זמן מה בניס שבצרפת, שם דודתו מצד אביו הייתה נשואה לאברהם דה טורס.
לאחר מכן שהה בליבורנו, שם אחות נוספת של אביו, אשתו של יצחק כהן דה סוסה, דרשה ממנו להכריז על עצמו בפומבי כיהודי.
זמן קצר לאחר מכן התחתן עם דבורה ועז, קרובת משפחתו של גיסו, אליהו ואז מאלג'יריה, ולאחר מכן תכנן לעזוב את אירופה.
זמן קצר לאחר הגעתו לטובגו מתה אשתו הצעירה, והוא חזר לאירופה.
הוא נסע לבריסל ושם גויס לשירות הצבאי של ספרד.
דה באריוס בילה כמה שנים בבריסל, שם בא הרבה במגע עם אבירים ספרדים ופורטוגזים, והועלה עד מהרה לדרגת קפטן.
כאן כתב את יצירתו השירית הידועה "פלור דה אפולו", ואת "קורו דה לאס מוסאס", שבה שר הלל לנסיכים השליטים באירופה, ולשליטי מדריד, ליסבון, פריז, לונדון, רומא, אמסטרדם ואחרות.
בשלב זה הוא יצר את יצירתו הגדולה ביותר, שהייתה אמורה לעסוק בתורה, ושהייתה מחולקת לשנים-עשר חלקים, שכל חלק יוקדש לשליט אירופי.
הוא התכוון לקרוא לזה "אימפריו דה דיוס" או "הרמוניה דל מונדו".
כמה פוטנציאלים כבר שלחו למשורר את דמותם, את אילן היוחסין ואת הסמלים שלהם, והבטיחו את האמצעים להפקת היצירה, אך מועצת ה"מעמד" ורבני קהילת אמסטרדם סירבו לתת את ה"אישור" הדרוש לפרסום היצירה, שלטענתם מחללת את חוק האל.
בשנת 1674 עזב דה באריוס את השירות הספרדי וחזר לאמסטרדם, שם הצטרף לחסידיו הרבים של שבתי צבי.
הוא האמין שהמשיח יופיע בראש השנה היהודית של ה'תל"ה (1675 לספירה).
בפסח שקדם לאותו יום קדוש הוא פתאום השתגע, צם ארבעה ימים, סירב לאכול, ובשל כך נחלש עד כדי כך שהיו בטוחים שימות.
רק תגובתו של רבי יעקב ששפורטש, שנתן לו עצות בנוגע לחיבור ה"הרמוניה דל מונדו" שלו, גרמו לו לאכול.
דה באריוס נשאר עני כל חייו.
כדי להרוויח לחם עבור הקרובים לו, הוא שר באירועים יהודיים.
כתביו הם לרוב מקורות המידע היחידים הנוגעים לחוקרים, למוסדות פילנתרופיים ולאקדמיות יהודיות של זמנו, אם כי המידע הניתן אינו תמיד מהימן.
הוא נקבר בבית הקברות של אמסטרדם, לצד אשתו השנייה, אביגיל, בתו של יצחק דה פינה, לה נישא ב-1662, ומתה ב-1686.
דה באריוס היה המשורר והסופר הפורה ביותר מבין כל יהודי פורטוגל בתקופתו.
יצירותיו העיקריות הן: פלור דה אפולו, המכילה רומנים, "דזימאס", 62 סונטות ושלוש הקומדיות, פדיר פבור אל קונטראריו, אל קאנטו ג'ונטו אל אנקנטו ואל אספניול דה אוראן, (בריסל, 1663); Contra la Verdad no ay Fuerca, (אמסטרדם, 1665–67), פנגירי על אברהם אטיאס, יעקב רודריגס קאסרס ורחל נונייז פרננדס, שהועלו על המוקד בקורדובה.
דניאל וארנאי (במקור דז'ה וייס - Dezső Weisz, בהונגרית: Várnai Dániel; מישקולץ, 7 בנובמבר 1881 – בודפשט, 1 באפריל 1962) היה פוליטיקאי, סופר, עיתונאי, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי.
חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) במשך שתי קדנציות (1922-1930).
הוא אביו של היסטוריון המוזיקה והמנצח פטר וארנאי.
דז'ה וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של מור וייס ושל תרז קצנדר.
הוא החל את דרכו כעובד דפוס ובשנת 1907 הפך לחבר מערכת של היומון נפסבה, יומון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ונשאר חבר מערכת העיתון עד 1948. הוא בילה ארבע שנים כשבוי מלחמה בשבי הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1922 לבין 1924 ערך את כתב העת "סוציאליסמוס" (Szocializmus).
מ-1922 עד 1930 היה חבר בפרלמנט מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה) הוא גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן והצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה.
משם חזר הביתה ב-1945. כתביו התפרסמו בעיקר בנפסבה, והוא גם פרסם אותם בכרכים אחדים.
וארנאי תרגם את יצירותיהם של כמה סופרים רוסים להונגרית, כולל יצירותיהם של טולסטוי, טורגנייב, גוגול ואנדריייב.
רעייתו הייתה ארז'בט ואש, בתם של שומה וייס ושל קטלין וייסקופף, לה נישא ב-7 בנובמבר 1909 בבודפשט.
וארנאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שירי בוקר (סיפורים, בודפשט, 1902)
גורלנו, חיינו (סיפורים, בודפשט, 1919)
אתמול ושלשום (הערות, בודפשט, 1948)
דניאל פיליפ הני הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אמריקאי.
הני נולד ב-28 בנובמבר 1979 בקרסון סיטי , מישיגן.
אמו כריסטין הני, ילדה מאומצת אמריקאית מבוסאן, פוסאן, דרום קוריאה, הייתה אחות.
אביו פיליפ הני, אמריקאי ממוצא בריטי ואירי, עבד במפעל.
הוא היה שחקן כדורסל כוכב בבית הספר התיכון קרסון סיטי-קריסטל והוביל את נבחרת בית ספרו, האיגלס למקום השני באליפות המחוזית במהלך שנתו האחרונה בתיכון, בשנת 1998.
הני למד בקולג'ים שונים - כולל אלביון קולג', אלמה קולג' והמכללה הקהילתית אלגין - אך מעולם לא השלים את לימודי הקולג' שלו בשל קריירת הדוגמנות המתפתחת שלו.
מאוחר יותר סיים תואר בכלכלה מאוניברסיטת אילינוי בשיקגו.
עם זאת, קבלת התואר הוכחה כשקרית כאשר שערורייה אקדמית ב-2007 חשפה שכמה דמויות חברתיות וסלבריטאים דרום קוריאנים, כמו צ'וי סו-ג'ונג וג'אנג מי-הי, זייפו את הרשומות האקדמיות שלהם.
הני עבר לדרום קוריאה לאחר שגר לסירוגין בהונג קונג ובטייוואן במשך ארבע שנים.
בזמן שהותו בניו יורק ב-2004, הוא שיחק קצת באוף ברודוויי בזמן שעשה אודישן לתוכניות טלוויזיה.
הני התחיל לדגמן בארצות הברית בשנת 2001 ועבד בצרפת, הונג קונג ומקומות רבים נוספים בזמן שלמד בקולג'.
לאחר הופעת הבכורה שלו בדרום קוריאה עם פרסומת למוצר הקוסמטיקה של Amore Pacific, הוא לוהק לפנים של מצלמות אולימפוס והשתתף בפרסומת עבור מזגני Klasse של Daewoo Electronics.
הני חתום ב-DNA Models בניו יורק תחת חטיבת הסלבריטאים.
בזמן שדגמן בדרום קוריאה לאולימפוס בשנת 2005, הוא נבחן על ידי סוכן כישרונות שליהק את הני לתפקיד בדרמה הקוריאנית My Lovely Sam Soon.
הני, שלא דיבר קוריאנית, לוהק לתפקיד רופא אמריקאי אסייתי בשם הנרי קים.
בשנת 2006 שיחק הני בדרמה רומנטית נוספת Spring Waltz בתפקיד פיליפ, מנהל מוזיקלי.
הוא חידש את קריירת הדוגמנות שלו כשהופיע בקמפיין האופנה של חברת האופנה הדרום קוריאנית "Bean Pole" עם גווינת' פאלטרו.
הני עשה את הופעת הבכורה שלו בסרט העלילתי בקומדיה רומנטית Seducing Mr.
סרטו השני, "My Father", זכה במספר פרסים בדרום קוריאה והני הפך לשחקן הזר הראשון שגרף את כל פרסי הקולנוע הגדולים בקטגוריית השחקן החדש הטוב ביותר.
מאוחר יותר הוא למד את השפה והופיע בכמה מופעים שונים, כמו "Family Outing".
בשנת 2009 הופיע בתפקיד ראשון על המסך הקולנוע בארצות הברית בסרט אקס-מן המקור: וולברין.
בעונת הסתיו של 2009, הוא שיחק את "ד"ר דייוויד לי" בדרמת הטלוויזיה Three Rivers.
בשנת 2010, הני חזר לשחק בטלוויזיה של דרום קוריאה בסדרה The Fugitive: Plan B.
מאז 2012, הני הופיע במספר סדרות טלוויזיה אמריקאיות.
הני כיכב כסוכן המיוחד מאט סימונס בסדרת הטלוויזיה האמריקאית מחשבות פליליות: חוצה גבולות, ספין-אוף של סדרת הטלוויזיה מחשבות פליליות, במשך שתי עונות מ-2016 עד 2017. לאחר ביטול הסדרה, הוכרז ביוני 2017 שדמותו כמאט סימונס תופיע בסדרת האם בתפקיד חוזר בעונה 13. הוא נשאר חלק מהקאסט עד שהסדרה הסתיימה בעונה 15.
בספטמבר 2019, הני לוהק לתפקיד המשנה של לאן מנדרגורן בעיבוד של אמזון וידאו לאפוס הפנטזיה של רוברט ג'ורדן "מחזור כישור הזמן".
שנה כותרת תפקיד הערות 2006Seducing Mr.
דניאל יהושע דרוקר (נולד ב- 23 ביוני 1956) הוא אנדוקרינולוג קנדי-יהודי, חוקר ופרופסור לרפואה בבית החולים הר סיני בטורונטו ובאוניברסיטת טורונטו.
זוכה פרס וולף לשנת 2023. דרוקר ידוע במחקריו של הורמוני המעי, ותפקידם במחלות של חילוף חומרים וביניהן סוכרת מסוג 2, הפוגעות במיליוני בני אדם.
התחיל את לימודיו באוניברסיטת אוטווה, והשלים אותם באוניברסיטת טורונטו בשנת 1980. את הפוסט דוקטורט עשה בבית החולים ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת טורונטו.
לאחר מכן עבד כעמית מחקר של אנדוקרינולוגיה מולקולרית בבית החולים הכללי מסצ'וסטס ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1987 שב לאוניברסיטת טורונטו, שם עבד גם כרופא הסגל.
מחקריו הראשונים של דרוקר היו על השפעתם של הורמוני מעי על סוכרת מסוג 2. הוא התמקד במיוחד בהורמוני GLP.
מחקריו הובילו לפיתוח שני סוגי תרופות לטיפול בסוכרת.
בשנת 2006 הצטרף דרוקר למכון המחקר ע"ש סמואל לוננפלד-טננבאום בבית החולים הר סיני.
בשנת 2008 הוביל מחקרים שמטרתם פיתוח של תרופות בשחרור מושהה לבקרת אינסולין.
לאחר מכן חקר את ההשפעות ארוכות הטווח של תרופות הרזיה על בריאות המעיים.
כמו כן תרם דרוקר במחקרו באוניברסיטת טורונטו לפיתוח טיפול בתסמונת המעי הקצר, שבה נפגעת הספיגה החוזרת של נוזלים לאחר כריתה של חלק מהמעי הדק.
בנוסף, למחקריו פוטנציאל לפיתוח טיפולים גם בהשמנת יתר ובהפרעות מעי דלקתיות.
דרוקר זכה בפרסים רבים, קנדיים ובינלאומיים.
כמו כן הוכתר דרוקר בתואר אביר מסדר קנדה (2015), ונבחר לחבר בחברה המלכותית (2015).
בשנת 2024 הופיע יחד עם ג'ואל האבנר וסבטלנה מויסוב ברשימת טיים 100 לשנת 2024.
דניאל הנטינגטון, באנגלית: Daniel Huntington (4 באוקטובר 1816 - 19 באפריל 1906) היה אמן אמריקאי שהשתייך לתנועת האמנות הידועה בשם אסכולת נהר הדסון ולימים הפך לצייר דיוקנאות בולט.
הנטינגטון נולד בניו יורק, ב-4 באוקטובר 1816. הוא היה בנם של בנג'מין הנטינגטון הבן ופיית' (לבית טרומבול) הנטינגטון.
סבו מצד אביו היה בנג'מין הנטינגטון, ציר בקונגרס הקונטיננטלי השני ונציג ארצות הברית ראשון מקונטיקט.
סבו מצד אמו היה ג'דיה הנטינגטון (1743–1818) מנוריץ', קונטיקט, אשר שירת כגנרל במלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא למד בייל עם סמואל מורס, ומאוחר יותר עם הנרי אינמן.
מ-1833 עד 1835 עבר לקולג' המילטון בקלינטון, ניו יורק, שם פגש את צ'ארלס לורינג אליוט, שעודד אותו להיות אמן.
הנטינגטון הציג לראשונה את עבודתו באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1836. לאחר מכן, הוא צייר כמה נופים בסגנון של אסכולת נהר הדסון.
הנטינגטון ערך מספר נסיעות לאירופה, הראשונה ב-1839 לאנגליה, רומא, פירנצה ופריז עם חברו ותלמידו הנרי פיטרס גריי.
בשובו לאמריקה ב-1840, צייר את ציורו האלגורי "חלום רחמים", שהביא לו תהילה.
הוא גם צייר דיוקנאות והחל באיור של "התקדמות הצליין".
בשובו לניו יורק בסביבות 1846, הוא הקדיש את זמנו בעיקר לציור דיוקנאות, אף שצייר ז'אנרים רבים, נושאים דתיים והיסטוריים.
הוא היה נשיא האקדמיה הלאומית לעיצוב מ-1862 עד 1870, ושוב בשנים 1877–1890. הוא גם היה סגן נשיא מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הנטינגטון מת בניו יורק ב-19 באפריל 1906. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
דניאל ובסטר ג'ונס היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-19 בשנים 1897–1901.
דניאל ובסטר ג'ונס נולד במחוז בואי שברפובליקת טקסס כאחד מתשעת ילדיהם של אייזק נ.
ג'ונס, רופא וחבר הקונגרס של רפובליקת טקסס, ושל אליזבת ו.
ב-1840, כשהיה עוד תינוק, עברה המשפחה לוושינגטון שבארקנסו, שם רכש אביו של ג'ונס מטע גדול במחוז לאפייט.
ג'ונס התחנך באקדמיית וושינגטון, שנוהלה על ידי ב.
הוא גדל עם כל היתרונות של היותו בן למשפחה אמידה.
לאחר שסיים את לימודיו, החל ג'ונס בינואר 1860 ללמוד משפטים.
כאשר פרשה ארקנסו מן האיחוד במאי 1861 ופרצה מלחמת האזרחים האמריקנית, התגייס ג'ונס לרגימנט השלישי של ארקנסו.
הוא לחם תחת פיקודו של קולונל ג'ון ר.
גרטיוט והשתתף ב במיזורי ב-10 באוגוסט 1861. הוא לחם ב ב-4 באוקטובר 1862, שם הוא נורה בחזהו, ממש מתחת לליבו, ונפל בשבי צבא האיחוד.
מאוחר יותר הוא שוחרר במסגרת עסקת חילופי שבויים.
במצור על ויקסבורג ביולי 1863, הוא הוחזק לזמן קצר שוב בשבי.
באותה עת הוא הגיע כבר לדרגת קולונל.
כאשר הוא שוחרר מתקופת שביו השנייה, ובעוד המלחמה נמשכה, נשא ג'ונס לאישה בפברואר 1864 את מרגרט פ.
לשניים נולדו שתי בנות ושלושה בנים.
לאחר נישואיו המשיך ג'ונס לפקד על הרגימנט שלו עד לימים האחרונים של המלחמה.
הוא שב לוושינגטון וחידש את לימודי המשפטים, ובספטמבר 1865 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בינואר 1866 מינה אותו המושל אייזק מרפי כתובע של מחוז המפסטד.
במהלך שנות ה-70 הוא היה שותף במשרד עורכי דין עם ג'יימס ק.
ג'ונס (ללא קרבת משפחה), לימים סנאטור מטעם ארקנסו.
השניים היו חברי ילדות, וגדלו בסביבה הנוחה של החברה הגבוהה, והתגוררו במרחק של קילומטרים ספורים זה מזה במחוז המפסטד.
ב-1874 נבחר ג'ונס כתובע של מחוז השיפוט בסבב התשיעי.
הוא שימש כחבר בחבר האלקטורים מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1876 ובאלו של 1880. ב-1884 וב-1886 הוא נבחר למשרת התובע הכללי של ארקנסו.
בתפקידו זה הוא עשה שימוש כדי להגן על האינטרסים של חברות הרכבות.
לאחר שעסק בעריכת דין בליטל רוק במשך כמה שנים, הוא נבחר ב-1890 לבית הנבחרים של ארקנסו מטעם מחוז פולאסקי.
הוא לא גילה אז נטייה להתפשר עם הנטיות הפופוליסטיות שעלו אז.
הוא התנגד לוויתורים לדרישות של הפופוליסטית לרפורמה בחוקי הבחירות.
תחת זאת, הוא הצביע בעד חוק הבחירות שהחליש את מפלגות האופוזיציה.
ב-1895 הא נשכר על ידי חברת הרכבות איירון מאונטיין כשדלן מטעמה.
בתפקידו זה, הוא נאבק נגד הקמת נציבות הרכבות.
חברות הרכבות חששו מהפחתה בתעריפיהן בשל הדרישות הנמרצות של החוואים.
מאוחר יותר, כמושל, הוא הסכים יותר להיעתר לדרישות תנועת המחאה של החוואים.
הוא נאבק הן למען חברות הרכבות והן לחוקי בחירות הוגנים.
סוגיית הנפקת מטבעות הכסף הובילה את הבחירות של 1896, הן ברמה הלאומית והן בארקנסו, וג'ונס, שהזדהה מאוד כתומך בהטבעת מטבעות הכסף, ניצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים למשרת מושל ארקנסו.
מדינות הדרום ומדינות המערב תמכו במיוחד בהטבעת מטבעות הכסף כאמצעי להעלאת ערך המטבע.
המדינות החקלאיות ראו בתקן הזהב כאמצעי של הבנקאים ואנשי העסקים מהמזרח לזכות ביתרון פיננסי על פני שאר חלקי האומה.
בוועידה הארצית של הדמוקרטים נבחר ויליאם ג'נינגס ברייאן כמועמד המפלגה לנשיאות.
הוא האמין שהטבעת מטבעות הכסף תסייע לחוואים השקועים בחובות.
העלאת ערך המטבע תעלה את תעריפים התוצרת החקלאית ובערכים ריאליים תקטין את תשלומי המשכנתאות.
הסוגיה פילגה את המפלגה הדמוקרטית בכל רחבי ארצות הברית ובארקנסו.
ג'ונס תקף את הפוליטיקאים השמרניים במפלגה שתמכו בתקן הזהב.
עמדתו בעד מטבעות הכסף סייעה לו לזכות בבחירות המקדימות של הדמוקרטים בארקנסו.
בבחירות הכלליות שנערכו בספטמבר, הוא הביס בקלות את המועמד הרפובליקני הרמון ל.
פיילס, קיבל 13,990 קולות בלבד, ולאחר בחירות אלו נעלמה מפלגה זו ככוח פוליטי משמעותי.
ב-18 בינואר 1897 הושבע ג'ונס כמושל ארקנסו ה-19. בנאום ההשבעה שלו הוא קרא לאספה הכללית של ארקנסו לבצע רפורמה בחוקי הבחירות כדי לאפשר תנאים הוגנים יותר למפלגת המיעוט, הרפובליקנים.
האספה דחתה את פנייתו של ג'ונס ואת רוב צעדי הרפורמה האחרים שהוא הציע.
בית הנבחרים של ארקנסו אישר את הצעתו להקמת מועצת הרכבות, צעד שכוון להפחתת תעריפי ההובלה, כך שהחוואים יכלו לשווק את תוצרתם במחירי הובלה הגיוניים.
אף על פי כן, הסנאט המדינתי, שהיה שמרני יותר, דחה את הצעד הזה.
מתוך אכזבה מאי-הפריון של המושב הסדיר של בית המחוקקים, כינס ג'ונס מושב מיוחד ב-26 באפריל 1897. הוא קרא להקמת מערכת רכבות בבעלות המדינה.
מפעילי מכרות הפחם בארקנסו סברו שהמונופולים של הרכבות גבו תעריפי הובלה גבוהים באופן בלתי הוגן.
החקלאים בכל רחבי ארצות הברית וכן בארקנסו סברו גם הם שתעריפי ההובלה ברכבות היו גבוהים מדי.
התחושות הפופוליסטיות בבית המחוקקים של ארקנסו הובילו להעברת "חוק בוש", שקבע את הקמת מערכת הרכבות בבעלות המדינה שתוכל לכפות תחרות הוגנת יותר בתחום.
אך התוכנית הפיננסית לא הקצתה מימון מספיק להתחיל בפעולה.
ארקנסו מעולם לא נקטה בצעדים שהתבקשו בחוק, וב-1899 הוא בוטל.
הצעד החשוב ביותר בתחום הרכבות מנקודת מבטו של ג'ונס היה חוק נציבות הרכבות, אמצעי רגולטורי, אך הכוחות שתמכו בחברות הרכבות, שהמשיכו להיות דומיננטיים בסנאט, הכשילו אותו.
על אף כישלונות אלו, נחשב ג'ונס כאחד מראשוני מושלי ארקנסו שהיו בעלי נטיות פרוגרסיביות.
בסתיו 1898 הביס ג'ונס בקלות את המועמד הרפובליקני, ה.
אוטן, ונבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל.
אף על פי שחוק בוש והתקוות להורדת תעריפי התובלה באמצעות מערכת רכבות בבעלות המדינה כשלו, זכה ג'ונס בניצחון חשוב כאשר העביר לבסוף בית המחוקקים את חוק נציבות הרכבות במרץ 1899. המגזר החקלאי ומגזרים יצרניים אחרים שהיו תלויים ברכבות להובלת תוצרתם זעקו לתעריפי תובלה נמוכים.
בתחילה, המשיכו התעריפים להיות גבוהים, אך עד 1901, יכלה הנציבות לטעון להישג של הפחתה כוללת של התעריפים.
אין עדות לנכונות טענה זו, וחקיקה משפיעה יותר בתחום הרכבות הגיעה רק כאשר הקונגרס של ארצות הברית העביר ב-1906 את .
ג'ונס המשיך את פועלו למען רפורמות פופוליסטיות כאשר קרא להעברת חוק לפיקוח על תאגידים מונופוליסטים.
האספה הכללית הגיבה לקריאה בהעברת חוק ההגבלים העסקיים של רקטור.
חוק זה קבע שעל מונופולים נאסר לפעול במדינה.
התובע הכללי שנבחר אז, ג'ף דייוויס, ניסה להשיג תמיכה באמצעות אכיפה אגרסיבית של החוק החדש, ואיים לתבוע את המונופולים בבית המשפט.
בשל איומיו אלו, נמלטו חברות ביטוח רבות מהמדינה.
ג'ונס ראה בהתנהלותו של דייוויס כניסיון פשוט לפנות לדעות הקדומות של ההמון כדי לזכות בקולות, וחילוקי דעות חמורים התגלעו בין שני האישים.
ממשלו של ג'ונס יצר מחלוקת נוספת שגרמה לסערה באותה תקופה.
הוא חזר על בקשתו של קודמו בתפקיד, ג'יימס פול קלארק, שבית המדינה הישן יוחלף בבניין קפיטול חדש.
בית המדינה הישן היה בניין רב חן, אך חסר בו מקום.
דייוויס יזם במאי 1899 מערכה נמרצת כדי להכשיל את המיזם, שאותו הוא ראה כבזבוז.
ג'ונס הצליח להניח את אבן הפינה בנובמבר 1900, אך אתר הבנייה נותר שומם במשך שנתיים.
ב-29 בינואר 1900 הודיע ג'ונס על כוונתו להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית.
עמדתו לתמיכה בהתרחבותה של ארצות הברית אל מעבר לים, הייתה מנוגדת לזו של המועמד השני, הסנאטור ג'יימס הנדרסון ברי.
לאחר תום כהונתו כמושל בינואר 1901, הקדיש ג'ונס את כוחותיו לעיסוקו בעריכת דין בליטל רוק.
כוחו הפוליטי דעך עם עלייתו של ג'ף דייוויס.
לאחר מות רעייתו ב-1913 הוא שב לזמן מה לעיסוק בפוליטיקה ובמושב 1914 של בית הנבחרים של ארקנסו הוא ייצג את מחוז פולאסקי.
דניאל ובסטר ג'ונס נפטר כתוצאה מדלקת ריאות בחג המולד של 1918 בליטל רוק.
הוא נטמן לבוש בחליפת מדים אפורה של צבא הקונפדרציה בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
דניאל אורן הייסטינגס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן שתי קדנציות כחבר הסנאט של ארצות הברית מדלאוור.
הייסטינגס נולד ב-5 במרץ 1874 במחוז סומרסט, ליד פרינסס אן שבמרילנד.
הוא למד משפטים באוניברסיטת קולומביה, כיום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, וב-1902 התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור.
הוא עסק בעריכת דין בעיר מגוריו ווילמינגטון שבדלאוור.
הייסטינגס מונה ב-10 בדצמבר 1928 כחבר הסנאט של ארצות הברית עם התפטרותו של הסנאטור תומאס קולמן דו פונט, וכיהן למשך שארית כהונתו.
במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרסים ה-70 וה-71. ב-1930 נבחר בזכות עצמו לתקופת כהונה מלאה כסנאטור, כשהוא מביס את הדמוקרט תומאס בייארד הבן, סנאטור לשעבר.
במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הרפובליקני בקונגרס ה-72, אך היה עם סיעת המיעוט במהלך הקונגרסים ה-73 וה-74. הייסטינגס הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה מלאה שנייה ב-1936 לדמוקרטי ג'יימס ה.
יוז, עורך דין מדובר שבדלאוור.
בסך הכל כיהן מ-10 בדצמבר 1928 עד 2 בינואר 1937, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית הרברט הובר ופרנקלין דלאנו רוזוולט.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בווילמינגטון.
הייסטינגס מת ב-9 במאי 1966 בווילמינגטון שבדלאוור, ונקבר בבית הקברות התחתון ברנדיווין, ליד סנטרוויל שבדלאוור.
דניאל הבבלי (מכונה גם דניאל בן סעדיה; 1170–1220 בערך) היה תלמיד חכם ופוסק הלכה שחי במאה ה-13. הוא נודע בעיקר בשל מחלוקתו עם הרמב"ם.
רבי דניאל בן סעדיה היה תלמידו של רבי שמואל בן עלי גאון, ראש ישיבת בגדאד, מרכז תורני חשוב באותה תקופה.
הוא התגורר בדמשק והיה מעורב בפעילות התורנית בעירו, והשפיע על חיי הרוח וההלכה של הקהילה המקומית.
עיקר פעילותו הספרותית הייתה כתיבת הגהות והשגות על חיבורים אחרים, ורבי אברהם בן הרמב"ם מציין ספר הגהות והשגות שלו, מלבד השגותיו על הרמב"ם.
כמו כן חיבר פירוש על ספר קהלת.
לפי עדות רבי אברהם בן הרמב"ם בספר מלחמות השם, היגר מבגדאד לדמשק ובה נפטר.
המחלוקת בין רבי דניאל לרמב"ם התמקדה בשאלות יסודיות של אמונה, פילוסופיה והלכה.
רבי דניאל, בדומה לרבים מבני דורו, התנגד לחלק מהשקפות הרמב"ם שנחשבו כחדשניות ונוגדות את המסורת הרבנית.
הוא טען כי הרמב"ם חרג מהמסורת והתאים את דבריו לפילוסופיה האריסטוטלית.
ספר השגותיו על ספר המצוות לרמב"ם נכתב בערבית, בדומה לספר המצוות עצמו.
ארבעים ושבע ההשגות על הספר משנה תורה נכתבו בעברית.
את ההשגות שלח רבי דניאל אל רבי אברהם בן הרמב"ם, שהשיב להן באריכות.
ההשגות על ספר המצוות ותשובות ראב"ם נדפסו תחת השם "מעשה נסים", ואילו ההשגות על ספר משנה תורה בשו"ת "ברכת אברהם".
באדר ראשון ד'תתקע"ג (1213) שלח רבי דניאל לראב"ם את השגותיו על ספר המצוות ומשנה תורה, בהן ניסה לסתור את פסקי רמב"ם ולהוכיח שהוא סותר את עצמו ממקום למקום, ובמיוחד טען כי השורשים בראש ספר המצוות אינם עקרוניים, ואף רמב"ם עצמו לא הקפיד עליהם.
הוא מציין שאלה רק חלק מהבעיות שהוא מוצא בחיבורו ההלכתי של רמב"ם, ורומז רק בקצרה על מורה הנבוכים, שהוא לדעתו המצאה שאין לה יסוד במסורת:"והתבוננתי בספר המורה, והנה חכמות רמות כגביש.
מגלה טמונות, ליודעים ברמיזות מבינות, יוצאות שחוזות כבולות וכבונות.
מעולם באזנינו לא שמענו, ואבותינו לא ספרו לנו, אך הוא אשר עשנו ולא אנחנו.
ובטעמי המצות גזירות שוות, מתחת השמים נקוות, ושפת לא ידעתי מחוות, ועליהם לבבות דוות."בחודש אב של אותה השנה השיב ראב"ם להשגות, במכתב שבפתיחתו הוא מרבה בשבחים לגדולתו וחכמתו של רבי דניאל.
למרות השבחים, הוא רומז כי רבי דניאל נהג ביוהרה מוגזמת כשהתיימר לסתור את דברי רמב"ם ואף לטעון כי נעלמו ממנו מקורות מפורשים במשנה ובגמרא.
ראב"ם משיב במקרים רבים כי נוסח הגמרא או נוסח ספרי הרמב"ם עליו מתבססת ההשגה הוא שגוי ויש לתקנו, ובמקרים מסוימים אף מודה בנכונות הקושיה, אף כי ברובם הוא מראה כי הרמב"ם הסתמך על הגמרא או הגאונים, וכלפיהם הקושיה מופנית.
לעומת זאת על קושיות רבות אחרות הוא אומר כי הן מופרכות ומביכות, ומעידות על חוסר בקיאות או חוסר יסודיות, עד שהוא מאשים: "הנטייה להשיג הכניסה הבלבול בעיונך, ולכן נעלם ממך...
ולא היה עולה במחשבתי לחשדך בנטייה להשיג, לולא היה זה מבואר ומגולה".
להערה על מורה הנבוכים הוא מגיב כי חיבורים כאלה "לא נעשו אלא לאומן להם, ולעיני הרוב סתומים וחתומים הדברים" ולכן עדיף שיימנע מעיסוק בהם.
בספר מלחמות השם מספר ראב"ם כי כמה שנים אחר כך שלח אליו רבי יוסף בן עקנין פירוש לקהלת שחיבר רבי דניאל, ובו דברים לא ראויים כנגד רמב"ם והגאונים בעילום שמם.
רבי יוסף וחבריו ביקשו מראב"ם שיחרים את רבי דניאל, אך הוא נמנע מכך בגלל שאין ראוי להחרים את בעל דינך, וזה עלול לגרום לחילול השם.
מעריצי הרמב"ם פנו בעקבות זאת לראש הגולה רבי דוד ממוסול שגזר עליו נידוי, בעקבותיו חזר בסופו של דבר רבי דניאל בו מעמדתו והביע חרטה על מחלוקתו עם הרמב"ם.
הסיבות לחזרתו אינן ברורות לחלוטין, אך ייתכן כי הן נבעו מלחץ חברתי או מרצון לשמר את אחדות העם.
אף על פי שסיים את חייו בפשרה, המחלוקת בין רבי דניאל לרמב"ם השפיעה רבות על העולם התורני.
היא העלתה שאלות יסודיות על היחס בין המסורת לפילוסופיה, ועל גבולות הפרשנות התורנית.
המחלוקת עוררה דיון עיוני עמוק בנושאים אלו והשפיעה על דורות רבים של תלמידי חכמים.
דניאל פטריק דריסקול הוא איש עסקים, איש צבא לשעבר, ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שמכהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית בממשלו של הנשיא, דונלד טראמפ החל מ-25 בפברואר 2025.
דן דריסקול גדל בעיירה באנר אלק שבקרוליינה הצפונית, שם יש למשפחתו שורשים עמוקים.
הוא קיבל תואר בוגר במדעים במנהל עסקים מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל ותואר במשפטים בית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
בייל הוא היה חברם לספסל הלימודים של סגן הנשיא ג'יי.
ואנס, היועץ לביטחון לאומי לשעבר ג'ייק סאליבן, ומאט בלומנטל, בנו של הסנאטור מקונטיקט ריצ'רד בלומנטל.
דריסקול הוא דור שלישי לאנשי צבא במשפחתו.
אביו לחם במלחמת וייטנאם, וסבו במלחמת העולם השנייה.
במשך שלוש שנים וחצי שירת דריסקול בצבא ארצות הברית.
הוא היה קצין שריון מאוגוסט 2007 ועד מרץ 2011, ומפקד מחלקת סיור בדיוויזיה ההררית העשירית.
באוקטובר 2009 הוא נשלח לעיראק לתשעה חודשים.
דריסקול זכה בתג הסייר שלו בבית הספר לסיירים של צבא ארצות הברית ובתג השירות הקרבי.
במהלך תקופת לימודי המשפטים, התמחה דריסקול בוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט, בלשכתו של השופט בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית אלכס קוזינסקי, במשרד עורכי הדין "קרוות', סוויין ומור" ובמשרד עורכי הדין "רובינסון, ברדשו והינסון".
בבחירות של 2020 הוא התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למחוז הקונגרס ה-11 של קרוליינה הצפונית.
מזכיר הצבא של ארצות הברית
ב-4 בדצמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר דונלד טראמפ על כך שהוא ימנה את דריסקול לתפקיד מזכיר הצבא של ארצות הברית.
השימוע בסנאט על מינויו התקיים ב-30 בינואר 2025, במקביל לשימועים על המינויים של ראש המודיעין הלאומי, ה-FBI ושל מחלקת הבריאות ושירותי האנוש.
ב-25 בפברואר 2025 אישר הסנאט את מינויו של דריסקול כמזכיר הצבא ברוב של 66 תומכים מול 28 מתנגדים.
דריסקול נשוי לחברתו מימי בית הספר התיכון, קייסי דריסקול, כירורגית פלסטית במקצועה.
דניאל הוייר פרננדש הוא כדורגלן פורטוגזי-גרמני המשחק בעמדת השוער בהמבורג מהבונדסליגה.
הוייר פרננדש שיחק בנוער של בוכום ובורוסיה דורטמונד.
ב-2011 הצטרף לבוכום II ששיחקה בליגה האזורית (מערב).
ב-2013 עבר לאוסנבריק ששיחקה בליגה הגרמנית השלישית.
ב-יולי 2015 הצטרף לפאדרבורן 07 ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
ביולי 2016 עבר לדרמשטאדט 98. בעונתו הראשונה (2016/2017) שיחק בבונדסליגה ולאחר מכן שיחק בבונדסליגה השנייה.
לקראת עונת 2019/2020 עבר להמבורג ששיחקה בבונדסליגה השנייה.
ב-15 באוקטובר 2012 ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת פורטוגל עד גיל 21. הוא היה חלק מהסגל שהגיע לגמר אליפות אירופה עד גיל 21 ב-2015, שם הפסידה פורטוגל לשוודיה בדו-קרב פנדלים.
דניאל הייסטר היה מנהיג פוליטי וצבאי אמריקאי מתקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית ועד ראשית המאה ה-19.
הייסטר נולד ב-25 ביוני 1747 במחוז ברקס שבפרובינציית פנסילבניה והיה בן לשושלת הפוליטית של משפחת הייסטר.
הוא היה אחיהם של וגבריאל הייסטר, בן־דודו של ג'וזף הייסטר, ודודם של ושל .
אביו, שגם שמו היה דניאל הייסטר, היגר מאלזוף בשנת 1737 והתיישב בגושנהופן (כיום באלי) שבפנסילבניה, ולאחר מכן רכש שטח אדמה של כמה אלפי אקרים במחוז ברקס.
לאחר שסיים את לימודיו, עסק הייסטר הצעיר במסחר במחוז מונטגומרי שבפנסילבניה.
בנוסף, הוא גם החזיק עבדים.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת הייסטר כקולונל ובהמשך כבריגדיר גנרל במיליציה של פנסילבניה.
בשנים 1778–1781 כיהן כחבר האספה הכללית של פנסילבניה.
בשנת 1784 נבחר למועצה המבצעת העליונה של פנסילבניה, וב־1787 מונה לנציב לניהול המשא ומתן על סכסוך תביעות הקרקע של קונטיקט.
הוא נטמן בבית הקברות Zion Reformed בהייגרסטאון, מרילנד, ולזכרו הוקמה אנדרטה בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון.
ומסאי צרפתי עם שורשים יהודיים.
דניאל הלוי נולד ב-1872 בפריז, כבנו של לודוביק הלוי, סופר ומחבר לבריות לאופרות ואופרטות, שנבחר ב-1884 באקדמיה הצרפתית, ושל לואיז ברגה, בת לשושלת השענים פרוטסטנטים.
מצד אביו היה צאצא לשושלת של אנשי ספרות ממוצא יהודי-גרמני.
הוא הוטבל וגדל באמונה הנוצרית הפרוטסטנטית.
כמו אחיו הבכור, אלי הלוי, הוא למד בתיכון קונדורסה בפריז.
הסופר מרסל פרוסט, גם הוא ממשפחה מעורבת יהודית-צרפתית, היה לו חבר לכיתה וידיד.
עמיתים אחרים שלו בבית הספר היו אנרי ברביס ולאון בלום.
בהמשך למד הלוי בבית הספר לשפות מזרחיות וסיים תואר ראשון בשפה הערבית
בשנים 1910-1903 הוא כתב בכתב העת של שארל פגי - "Cahiers de la Quinzaine" בו פרסם את מסתו "Apologie pour notre passé" (שבח לעבר שלנו)
ב-1909-1901 הוא כתב גם בכתב העת "Pages libres" חצד שארל גיאס.
ב-1937-1921 ניהל את סדרת "המחברות הירוקות" Cahiers verts בהוצאה לאור גראסה.
הלוי כתב, בין השאר, את הספרים "La Fin des notables" (סופם של הנכבדים), Décadence de la liberté (הדקדנס של החירות) (1931),
Essai sur l'accélération de l'histoire (מסה על האצת ההיסטוריה) (1948) וספרי עיון על ניצשה, פגי, ז'ול מישלה, פרודון וובאן
הלוי היה מקורב לז'ורז' סורל והודות לשכנועיו של ידיד זה החליט לפרסם בספר את הגיגיו המפורסמים על האלימות - Réflexions sur la violence (1908)
ב-1950-1948 פרסם מדי פעם ב"קורייה פראנסה" (Courrier français) ושיתף פעולה עם La Nation française ("האומה הצרפתית"), כתב עת מיסודו של פייר בוטאן (Boutang).
ב-1949 נבחר כחבר באקדמיה למדעי המוסר והמדינה.
היה חבר באגודה להגנת זיכרונו של המרשל פטן וחבר בוועד המנהל של איגוד הדיור המוגן של מנזר רואיומון.
דניאל הלוי היה חמיו של הפוליטיקאי לואי ז'וקס וסבו של הפוליטיקאי פייר ז'וקס וכן דודו של ההוגה והפעיל המרקסיסטי הליבטרי והביסקסואל דניאל גרן.
1924 - פרס טרואן של האקדמיה הצרפתית - על הספר "וובן"
דניאל זמיר (נולד בכ"ו בחשוון ה'תשל"ט, 25 בנובמבר 1978 בפתח תקווה) הוא מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון (אלט וסופרן) וזמר ישראלי.
נולד במשפחה חילונית בפתח תקווה.
בגיל 5 החל ללמוד נגינה על פסנתר, כינור ותופים.
בגיל 12 החל ללמוד לנגן בסקסופון אלט.
למד בבית הספר יסודי 'הס' בפתח תקווה.
לאחר לימודיו שוחרר מצה"ל עקב תת-משקל ונסע לניו יורק, שם החל להתעניין במוזיקה יהודית, חסידית ומזרח אירופאית ולפתח את סגנונו הג'אזי-יהודי.
בניו יורק התגלה על ידי הסקסופוניסט והמלחין היהודי ג'ון זורן, שהחתים אותו בחברת ההקלטות שלו "TZADIK".
תחת הלייבל TZADIK הקליט זמיר שלושה אלבומים יחד עם הרכבו Satlah בהשתתפותו של זורן עצמו, שניים מהם אלבומי אולפן: "Children of Israel" ו-"Satlah", ואלבום אחד בהופעה חיה "Exodus".
ב-"Satlah" ובאלבום ההופעה "Exodus" מופיעים חומרים מקוריים שנכתבו על ידי זמיר בעצמו.
האלבום "Children of Israel" מכיל עיבודי ג'אז מקוריים של זמיר והרכבו ללחנים ישראלים ויהודים מסורתיים.
בכל שלושת האלבומים מופיע זמיר כסולן לצד חטיבת קצב, הכוללת גיטרה בס ותופים ובליווי אנסמבל כלי נשיפה.
בחלק מן הקטעים משתתף גם ג'ון זורן.
בתקופת שהותו בניו יורק התקרב לדת, חזר בתשובה והפך לחסיד חב"ד.
בשנת 2006 חזר לישראל להופיע והוציא תחת הלייבל התו השמיני את אלבומו הרביעי "אמן".
בשנת 2008 הוציא את אלבומו הרביעי תחת TZADIK שנקרא "I Believe".
בשנת 2009 הוציא זמיר תחת התו השמיני אלבום נוסף, "אחד", בהשתתפותם של זוהר פרסקו וברי סחרוף.
באלבום זה כתב זמיר סוויטה בארבעה חלקים המוקדשת לגלעד שליט ובנוסף הקדיש את האלבום כולו לשחרורו של החייל החטוף.
לקראת צאת אלבומו "געגוע לכאן", הוציא זמיר באוגוסט 2010 שיר מתוכו, "שיר געגוע לכאן", בו מתארח אביתר בנאי כזמר ליווי.
בשנת 2010 התמנה למנהל אקדמי במזמור בית ספר למוזיקה.
את בית הספר הקים איציק וייס, אליו חברו זמיר והרב מרדכי ורדי.
באותה שנה נבחר גם כזוכה פרס ראש הממשלה למלחינים לשנת 2010. בשנת 2012 הוציא זמיר את האלבום "נחמה ועידוד" בהפקה עצמית בו התארחו מתיסיהו, ויוני רכטר.
בשנת 2014 הוציא בהוצאת קורן ירושלים את האלבום "חי" - הקלטת הופעה חיה בה התארחו יונתן רזאל וברי סחרוף.
בשנת 2015 הוציא את האלבום "Forth And Back" בחברה הגרמנית "JazzHaus" וכן את האלבום "Redemption Songs" בלייבל האמריקאי "Tzadik" בהפקת ג'ון זורן.
בשנת 2016 השתתף זמיר בפרויקט אלפיים עשרים ושלוש.
של איה כורם וביצע את השיר "אני לא אמכור אותי".
השיר יצא כאחד משלושת הסינגלים הראשונים מהאלבום.
בשנת 2019 הוציא זמיר את אלבומו ה-13 "אליי" (אלבומו הרשמי הראשון שכולו שירים בעברית) ויצאו ממנו הסינגלים - "במקום טבעת", "מודה אני", "ליברמן", "כף הקלע", "חלום".
ביולי 2019 שיחק בסדרת המתח המדובב.
בשנת 2022 יצר יחד עם דוד לביא את הפסקול לסדרה הישראלית "ריקוד האש".
זמיר הוא גרוש, אב לשניים ומתגורר בירושלים.
בספטמבר 2020, בראיון לעלון השבת "עולם קטן", יצא מהארון כביסקסואל וקרא להומוסקסואלים שאינם מאושרים בדרכם לבחון זאת כחלופה: "יש דרך לחיות עם המשיכה לבני מינך, והיא חלופה למה שמשטרת המחשבות של הפוליטיקלי קורקט מבית היוצר של הלובי החזק ביותר בחברה בישראל, הכריחה אותנו לחשוב עד עכשיו.
אני יכול לאהוב את עצמי, לקבל את המשיכה שלי לבני מיני, לא להתבייש בה, לא להתנגד לה, ועדיין – אני לא חייב להתמסר לה ולהכפיף את חיי אליה.
אני יכול להיות נשוי באושר לאישה כמו כל גבר אחר, להימשך לנשים כמו כל גבר אחר."
ריקוד האש (פסקול הסדרה) (2022)
דניאל זילברשטיין (נולד ב-8 באוקטובר 1986), זמר פופ ומדבב ישראלי בעבר ומעצב אופנה החי בניו יורק בהווה.
במשך שבע שנים למד נגינה בחצוצרה בקונסרבטוריון למוזיקה ברעננה, וניגן בהרכבים שונים.
התגלה בקיץ 2003 על ידי אנשי "פופ ארט", כשעבד כמלצר מזמר.
היה חבר בלהקת "המורדים הישראלים" שהוקמה לקראת ביקורה בישראל של להקת "erreway" וכוכבי הסדרה "המורדים" מארגנטינה.
כמו כן ב-2002 השתתף במחזמר "קטנטנות".
באוקטובר 2004 התגייס לצה"ל, תוך כדי העבודה על אלבומו הראשון, כשהוא משרת בשלישות ברמת גן.
במאי 2006 יצא הסינגל הראשון מאלבומו, הנקרא "אלייך", שיר פופ בעל נגיעות של דאנס.
בעקבותיו יצאו הסינגלים "זמן", "מה שאת עושה לי", "זה לא אני" ו"ונרקוד".
אלבומו הראשון, "מה שאת עושה לי", הופק על ידי המפיק השוודי ג'ורג' סמואלסון יחד עם המפיקים המקומיים מומי לוי, רוי אדרי וחגי מזרחי.
במהלך דצמבר 2006 יצא לסבב הופעות בקניונים בחסות "ICQ".
ביוני 2007, הוציא זילברשטיין את הסינגל הראשון מהאלבום השני "סדר יום", אותו הפיקו סאבו וקותי.
זילברשטיין מתפרנס גם מדיבוב סרטים וסדרות מצוירות ושירה, בהם: "נארוטו" (בעונה הראשונה), "פוקימון", "דיג'ימון", "טוקיו מיו מיו" (בעונה הראשונה), "ג'וניפר לי" (שירה בלבד), "רוץ, דייגו, רוץ!" (תיק הפלא), "קוד ליוקו", "דואל מאסטרס", "יו יו האקושו", "ג'ים על הירח", "קפטן פלמינגו", "מועדון ווינX" ועוד.
בשנת 2008 נבחר זילברשטיין להחליף את עוז זהבי בפסטיגל של אותה שנה.
בהמשך החליט זילברשטיין להתפתח לכיוונים חדשים, ועל כן עבר להתגורר בניו יורק, שם למד עיצוב אופנה בבית הספר לאופנה, ה-Fashion Institute of Technology.
בנוסף, פיתח מותג אישי משלו – Daniel Silverstain והחל לעבוד כמעצב אופנה.
בין השאר עבד עם מעצבי האופנה מנדי קון ופרנק טל ועם ירחון האופנה הבינלאומי מארי קלייר.
בשנת 2021 השתתף בעונה השמינית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא".
דניאל (דניאיל) אברמוביץ' חְבוֹלסוֹן (בתעתיק ארכאי: חוואָלסאָן; בכתב רוסי: Даниил Авраамович (Абрамович) Хвольсон; 3 בדצמבר 1819, וילנה, האימפריה הרוסית – 23 במרץ 1911, סנקט פטרבורג) היה מזרחן, היסטוריון, בלשן וחוקר מקרא רוסי.
קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה.
מאוחר יותר למד בכוחות עצמו רוסית, גרמנית וצרפתית.
ב-1841 הגיע לברסלאו, והצליח להתקבל לאוניברסיטה, שם התמחה בשפות שמיות, ובייחוד בערבית.
ב-1850 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת לייפציג.
לאחר חזרתו לרוסיה התנצר, והתקבל ב-1855 כמרצה באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ב-1858 החל ללמד גם באקדמיה הגבוהה של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
על אף שהמיר את דתו, חבולסון נשאר מעורב בעניינים יהודיים במשך כל ימי חייו.
הוא העניק בביתו מקלט ליהודים שלא הורשו להתגורר מחוץ לתחום המושב והתרועע עם אנשי רוח יהודים.
כך, למשל, כותב נחום סוקולוב במאמרו על הצנזורים השונים של עיתון "הצפירה":
במספר מקרים של עלילות הדם העיד חבולסון בתור מומחה, ושלל כל אפשרות של רצח פולחני על ידי יהודים.
כך, הוא השתתף בוועדת בדיקה שמונתה על ידי השלטונות בעקבות עלילת הדם בסראטוב ב-1857. כתוצאה מעבודתו בוועדה זו אף פרסם ספר ברוסית, המתאר את תולדות עלילות הדם בימי הביניים.
גם בזמן עלילת הדם בסצ'חרה ("משפט כותאיסי") ב-1878 יצא בביקורת חריפה כנגד החשדות.
מסופר כי את הספר בגנות עלילות הדם שלח לידיד נעוריו הרב יצחק אלחנן ספקטור.
למרות כעסו של הרב על חברו שהתנצר, הודה לו הרב וחתם במילים: "כי לכך נוצרת".
חבולסון השיב: "ועכשיו שנוצרתי, כאלו לא נוצרתי".
כמו כן, הוא כתב מספר מאמרים שנועדו להגן על היהודים מהאשמות שונות שהופנו כלפיהם.
כך, במספר מאמרים התמודד כנגד הטענה לפיה היהדות התלמודית דוגלת בחוסר סובלנות דתית, וכן כנגד הטענה בדבר הסתגרותה של היהדות.
במאמר נוסף, הוא טען שלאמיתו של דבר מתנגדיו העיקריים של ישו לא היו הפרושים - מייסדיה של היהדות הרבנית, אלא דווקא הצדוקים.
בהמשך לכך הוא טען כי צליבתו של ישו נעשתה בניגוד לחוק העברי, ולכן אין להאשים את היהודים במותו.
חבולסון פרסם מספר רב של עבודות בתחומים של ארכאולוגיה מקראית, בלשנות שמית והיסטוריה של המזרח הקדום.
הוא היה חבר בוועדה שתרגמה את התנ"ך לרוסית, תרגום שקיבל את אישור הכנסייה.
מאמר התמוז: יכלכל דרישה בהוראת שם המקרא תמוז / חבר בשפת גרמנית מאת ד' חוואלסאהן; והוכן עתה בשפת עברית ובהוספת איזה הערות מאתי איש ח"י גורלאנד, ליק: דפוס רודאלף זובערט, תרכ"ד.
שריד ופליט: מתרגום עברי ישן לספר הראשון מספרי החשמונאים / י"ל על פי כתב יד משנת 1160-1180 לערך על ידי ד.
חוואלזאהן, [ברלין: מקיצי נרדמים, תרנ"ה].
דניאל חוואלסאן, ראשית מעשה הדפוס בישראל (תרגם משפת רוסיה עם הערות ונוספות מאת המחבר, משה אלעזר אייזנשטדט), ורשה: לעווינסקי, תרנ"ז-1897. (מהדורה נוספת: תל אביב: י.
דניאל זיידמן (נולד ב-28 במרץ 1960) הוא רופא ישראלי המתמחה ברפואת נשים ופריון.
זיידמן הוא בוגר בית הספר לרפואה על שם "הדסה" בירושלים והתמחה ברפואת נשים ופריון באגף הנשים והיולדות ב.
הוא עבר השתלמות בת שנתיים בכירורגיה של הפריון מטעם "החברה האמריקאית לפריון", המרכז הרפואי של אוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
זיידמן פרסם למעלה ממאתיים וחמישים מאמרים בנושא פריון, הפריה חוץ-גופית, כירורגיה אנדוסקופית מתקדמת ומיילדות.