tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי שהתעוררו מול המציאות של צורך לבחור בין שני מועמדים של ה"ממשל הקודם", רבים העדיפו את גשפארוביץ' על פני מצ'יאר.
נבחר לנשיא עם 60% מהקולות.
זאת אף על פי שהשמרנים הפרו-אירופים בראשותו של ראש הממשלה מחקולאש דזורינדה קראו לאוהדיהם להימנע מההצבעה.
כנשיא גילה גשפארוביץ' גישה מתונה ולא כוחנית וזכה לפופולריות בקרב חוגים רחבים בציבור.
זכה בין היתר לתמיכת חברי המפלגה הסציאל דמוקרטית של ראש הממשלה לשעבר רוברט פיצו ושל המפלגה הלאומית הסלובקית, מפלגה ימנית לאומנית בראשותו של יאן סלוטה.
בבחירות ב-2009 הגיע לראש הטבלה בסיבוב הראשון עם 46.7% מהקולות בעוד איווטה רדיצ'ובה שצברה 38% מהקולות.
בסיבוב השני נבחר פרופ' גשפארוביץ' מחדש עם 55.53% מהקולות.
הנשיא גשפארוביץ' נכנס לעימות עם הנהגת הונגריה השכנה, כולל נשיאה – פאל שמיט, כאשר התנגד להקמה בעיר קושיצה של פסל לזכרו של הרוזן יאנוש אסטרהאזי, שבימי השואה היה היחיד במועצה הלאומית הסלובקית שהצביע נגד החוקים נגד היהודים.
הוא נפל מאוחר יותר קרבן למשטר הקומוניסטי, נכלא בגולאג ומת בכלא במוראביה בשנת 1957. התנגדותו של גשפארוביץ' נומקה בכך שאסטרהאזי היה חסיד של מיקלוש הורטי, תמך בזמנו בסיפוח קושיצה ושטחי סלובקיה אחרים להונגריה בימי בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, והוכרז בסלובקיה כפושע מלחמה.
לעומת זאת בדעת הקהל ההונגרית נחשב יאנוש אסטרהאזי כהומניסט קתולי.
איוואן גשפארוביץ' נשוי לסילביה בניקובה, מהנדסת בניין, ולזוג שני ילדים.
פרט לסלובקית וצ'כית, פרופ' גשפארוביץ' מדבר רוסית, קרואטית וגרמנית.
איוואן אֶבְסְטְרָטִיֶיב גֶשוֹב (בבולגרית: Иван Евстратиев Гешов; 20 בפברואר 1849, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 11 במרץ 1924, סופיה, ממלכת בולגריה) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות כשר, כיושב ראש האספה הלאומית של בולגריה וכן כראש ממשלת ממלכת בולגריה.
איוואן גשוב נולד בפלובדיב וב-1865 עקר עם משפחתו לעיר מנצ'סטר שבאנגליה, שם השלים את השכלתו התיכונית והאקדמית באוניברסיטת ויקטוריה.
ב-1872 שב לבולגריה והצטרף למאבק נגד שלטון העות'מאנים ולמען עצמאות המדינה.
הוא נעצר, נשפט ונדון למוות, אך עונשו הומתק והוא הוגלה לעיר חלב.
לאחר תום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) זכה לחנינה והותר לו לשוב לפלובדיב.
הוא השתלב במנגנון הממשל העצמי בפלובדיב שהייתה בירת המחוז העות'מאני רומליה המזרחית.
ב-1883 שב לסופיה ומונה ליושב ראש הבנק הלאומי הבולגרי.
לאחר מלחמת בולגריה–סרביה (1885) צורף גשוב לצוות המשא ומתן הבולגרי שגיבש את תנאי הסכם בוקרשט (1886).
בהמשך, כיהן כשר האוצר ושר המסחר והחקלאות בממשלותיהם פטקו קרבלוב ווסיל רדוסלאבוב.
גשוב נמנה עם מייסדי מפלגת העם הבולגרית וכיהן כשר האוצר בממשלתו של קונסטנטין סטואילוב.
לאחר הפילוג במפלגת העם עבר גשוב למפלגת העם הפרוגרסיבית וב-1911 מונה לראש ממשלת בולגריה.
בתפקידו זה היה שותף לכינון הליגה הבלקנית שהובילה למלחמת הבלקן הראשונה ולהצלחות משמעותיות לצבא הבולגרי שבאו לידי ביטוי בהסכם לונדון (1913) אשר חתם את המלחמה.
פרדיננד הראשון, מלך בולגריה לא היה מרוצה מסעיפים מסוימים בהסכם אותם כפו המעצמות על בולגריה ולא הייתה לו כוונה לכבדו.
גשוב נאלץ להתפטר, תחתיו מונה סטויאן דאנב ועד מהרה פרצה מלחמת הבלקן השנייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומינויו של אלכסנדר סטמבוליסקי לראש הממשלה, גלה גשוב לצרפת מחשש שייעצר ויישפט בידי מנגנוני השלטון.
הוא שב לבולגריה רק לאחר ההפיכה הצבאית במסגרתה הודח ונרצח סטאמבוליסקי.
איוואן גשוב הלך לעולמו ב-1924 בסופיה והוא בן 75 שנים.
איוואן (איוויצ'ה) ורנטיץ' (Ivan Vranetić) (1927 – 3 בפברואר 2010) היה חסיד אומות העולם מוורבאס שביוגוסלביה, כיום בוסניה והרצגובינה.
בספטמבר 1943, לאחר שגרמניה השתלטה על איטליה ועל השטחים בשליטתה, ברחו יהודים רבים לאזור בדרום יוגוסלביה שהיה תחת שליטת הפרטיזנים.
חלק מהיהודים הצטרפו לשורות הפרטיזנים, בעוד הנשים והילדים שוכנו בכפרים, בעיקר בכפר טופוסקו שבדרום קרואטיה.
רבים מתושבי הכפר היו קשורים ל"אוסטשה", מפלגת השלטון בקרואטיה, שהייתה אחראית על רצח רוב יהודי קרואטיה.
תושבים אלה התעלמו ממצוקתם של היהודים, ואלה מבין התושבים שסייעו ליהודים, עשו זאת בשל הפחד מהפרטיזנים.
בסוף 1943 הגיעו יחידות צבא גרמני לאזור והחלו קרבות בינן לבין הפרטיזנים היוגוסלבים.
הפליטים היהודיים נאלצו לברוח מהמקומות בהם התנהלו קרבות ולנדוד בין מקומות מסתור.
איוואן (איוויצ'ה) ורנטיץ' בן ה-17 סייע ליהודים בטופוסקו.
הוא התיידד עם פליטים יהודים, נהג להזהירם מהתקרבות הקרבות, מצא להם מקומות מסתור חדשים, ליווה אותם למקומות אלו ודאג לצורכיהם במסתור תוך סיכון חייו.
בין הפליטים שהגיעו לטופוסקו הייתה ארנה מונטיליו, שבעלה נרצח במחנה יאסנובאץ, ועמה אחותה הקטנה, בתה הקטנה ואמה הקשישה.
ורנטיץ' מצא גם להן מסתור.
ורנטיץ' שמר על קשר עם רבים מהיהודים שהציל, בהם ארנה מונטיליו.
מונטיליו עלתה לישראל, שם נישאה בשנית והולידה שני ילדים נוספים.
היא המשיכה לשמור על קשר מכתבים עם איוואן.
בשנת 1963 ביקר ורנטיץ' לראשונה בישראל, ובשנת 1964 עבר לישראל לצמיתות.
באותו הזמן כבר לא חייתה מונטיליו עם בעלה השני, ומשהגיע ורנטיץ', הם נישאו.
ב-1970 הכיר יד ושם באיוואן ורנטיץ' כחסיד אומות העולם.
הוענקה לו אזרחות כבוד של מדינת ישראל, ובשנת 1986 הוא מונה ליושב ראש ארגון חסידי אומות העולם המתגוררים בישראל.
בשנת 2009, בעת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בישראל, בירך ורנטיץ' את האפיפיור במהלך ביקורו ביד ושם.
ורנטיץ' נפטר בישראל ב-3 בפברואר 2010, בגיל 84.
איוואן דורנובו היה מדינאי רוסי, יושב ראש מועצת השרים של רוסיה בשנים 1895–1903.
איוואן דורנובו נולד בכפר בפלך צ'רניגוב (היום בשטח אוקראינה) באחוזה משפחתית.
בשנת 1852 הוא סיים בית הספר לקציני חיל התותחנים בסנקט פטרבורג.
בשנת 1856 עזב את השירות הצבאי מסיבות בריאותיות.
הוא השתתף באופן נרחב בפעילות ציבורית מקומית.
בשנת 1863 התמנה לתפקיד מושל הגוברניה.
בשנת 1870 הועבר לתפקיד מושל לייקטרינוסלב (גם הוא בשטח אוקראינה של היום).
בשנת 1882 הועבר לבירה והתמנה לסגן שר הפנים.
דורנובו היה מקורב למשפחת הקיסר אלכסנדר השלישי ולכן מונה למנהל מחלקת תרומות הקיסרית.
לאחר פטירת שר הפנים בשנת 1889, דורנובו התמנה במקומו.
בהיותו שר הפנים הוא העביר מספר שינויי חקיקה שחיזקו את הממשל המרכזי על חשבון מוסדות שלטון מקומיים.
בני זמנו מציינים שלדורנובו לא היו דעות עצמאיות והוא עקב לאחר הוראות של הקיסר.
למרות שהיה לו מוניטין רב במשפחת הקיסר, לא הייתה כלפיו הערכה רבה בציבור ובפקידות הגבוהה.
סרגיי ויטה תיאר אותו כ"אדם נחמד אך לא חכם, לא תרבותי, אוהב לארח אך ערמומי"
בשנת 1894 הוציא צו שהרחיב את התקנים וסמכויות המשטרה.
דורנובו דגל בהקפדה על חוקי הגבלות כלפי יהודים.
בתקופתו יהודים רבים הוגלו מערים הגדולות בחזרה לתחום המושב.
איוואן גורמיקין, היה מדינאי רוסי, ראש הממשלה של האימפריה הרוסית בשנת 1906 ובשנים 1914–1916.
איוואן גורמיקין נולד בכפר בגוברניית נובגורוד באחוזה משפחתית.
בשנת 1860 סיים לימודי משפטים והחל לעבוד בשרות הממשלתי.
לאחר תקופה קצרה הועבר לפולין הקונגרסאית שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיהן שם במספר תפקידים.
בשנת 1882 הוחזר לסנקט פטרבורג.
בכל התפקידים גורמיקין היה קשור לטיפול באיכרים.
בשנת 1891 מונה גורמיקין לסגן שר המשפטים והופקד על עריכת קובץ שירכז את החוקים ואת הנחיות הממשל בנושא האיכרים.
בשנת 1895 מונה גורמיקין לשר הפנים.
לגורמיקין היה מוניטין של שומר חוק ולכן עם מינויו לשר הפנים הייתה ציפייה שפקידי המשרד יקפידו יותר על תפקוד בהתאם לחוק בלבד.
בשנת 1899 פרש מתפקידו לאחר שהצעת הרפורמה בתחום הממשל המקומי שהוא רצה לקדם לא קיבלה את אישור הצאר.
ב-22 באפריל 1906 התמנה גורמיקין לראש הממשלה במקומו של סרגיי ויטה.
כל תקופת כהונתו גורמיקין היה עסוק במאבקי כוח עם הדומה הראשונה מכיוון שהוא התנגד לכך ששרים יהיו אחראים כלפי דומה, והיה נגד רפורמות רדיקליות שהיו מוצעות על ידי חברי הדומה.
ב-8 ביולי 1906 לאחר כ-3 חודשים בתפקיד, הוא הוחלף על ידי פיוטר סטוליפין.
בפברואר 1914 גורמיקין מונה בפעם השנייה לתפקיד ראש הממשלה וכיהן בתפקיד זה עד לפברואר 1916. בתקופה כהונתו השנייה כראש הממשלה הוא המשיך במאבקי כוח עם דומה.
השקפת עולמו לא התאימה למציאות הרוסית לאחר הקמת הדומה ופעילותו הייתה תחת ביקורת מתמדת מצד הדומה ומהפכנים.
כאשר הצאר החליט לקחת על עצמו פיקוד על הצבא, גורמיקין ביקש להתפטר.
בשנת 1915 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה באימפריה.
הוא קודם לדרגת "יועץ הסודי בפועל מדרגה ראשונה".
זו הייתה הדרגה הגבוהה ביותר בשרות המדינה (מקבילה לפילדמרשל בצבא), ובשנות קיומה של האימפריה הרוסית רק 13 אנשים קודמו לדרגה זו.
לאחר מהפכת פברואר גורמיקין נעצר, אך במאי 1917 שוחרר עקב גילו המופלג.
הוא נרצח ביחד עם משפחתו בסוצ'י, במהלך שוד מזוין.
איוואן וינוגרדוב היה מתמטיקאי סובייטי ונמנה עם המתמטיקאים הסובייטים הבולטים.
במשך 45 שנים הוא כיהן בתפקיד מנהל מכון למתמטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
על תרומתו המדעית והציבורית וינוגרדוב קיבל פרס סטלין, פרס ברית המועצות, פרס לנין, 6 פעמים עיטור לנין, פעמיים תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ועיטורים נוספים.
איוואן וינוגרדוב נולד בכפר במחוז פסקוב למשפחת כומר.
לאחר סיום בית הספר בשנת 1910 הוא התחיל את לימודיו באוניברסיטת סנקט פטרבורג אותה סיים בשנת 1914. לאחר הלימודים הוא נשאר באוניברסיטה כהכנות לקריירה מדעית.
בשנים 1918–1920 וינוגרדוב לימד באוניברסיטת פרם ואוניברסיטת טומסק.
בשנת 1920 חזר לפטרוגראד והחל ללמד באוניברסיטה.
בשנת 1929 וינוגרדוב נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1934 כאשר הוקם מכון למתמטיקה ליד אקדמיה למדעים של ברית המועצות וינוגרדוב מונה למנהלו.
בשנת 1940, בעקבות העברת המכון למוסקבה גם וינוגרדוב עבר לבירה.
וינוגרדוב התמחה בתורת המספרים, והוכיח גרסה מעט חלשה יותר של השערת גולדבך החלשה, (באופן מדויק יותר: הוא הוכיח שכל מספר אי זוגי גדול מספיק ניתן להצגה כסכום של שלושה מספרים ראשוניים, השערת גולדבך החלשה היא שכל מספר אי זוגי גדול מחמש ניתן להצגה בצורה זו.
והיא הוכחה ב-2013 על ידי הארלד הלפגוט תוך שימוש בשיטות דומות לשל וינוגרדוב).
בנוסף לכך הוא פרסם ספר לימוד בתורת המספרים שהודפס במספר רב של מהדורות.
וינוגרדוב היה עורך ראשי של ירחון בתחום המתמטיקה.
בסך הכל הוא פרסם כ-140 עבודות מדעיות.
בהיותו מנהל מכון למתמטיקה וינוגרדוב נחשב למנהיג הלא פורמלי של המתמטיקאים הסובייטיים.
למרות שכיהן בתפקיד ציבורי רם, וינוגרדוב לא היה חבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, דבר שהיה חריג מאוד בתקופתו.
בשנת 1955 הוא חתם על עצומה נגד טרופים ליסנקו.
לעומת זאת, הוא היה בעל דעות אנטישמיות.
בתקופתו כמעט ולא היו מתמטיקאים יהודים בין עובדי המכון והוא גם הקשה בקידום יהודים באקדמיה למדעים.
בשנות ה-70 הביקורת נגדו התחזקה.
היו טענות שמאז צעירותו וינוגרדוב לא פרסם מחקרים מדעים משמעותיים ועוסק בתחום הניהול בלבד.
למרות זאת, ובעקבות תמיכה חזקה של ראשי האקדמיה בשנת 1977 (כאשר הוא היה כבר בן 86) כהונתו בראש המכון למתמטיקה אושררה פעם נוספת.
וינוגרדוב לא היה נשוי והתגורר עם אחותו.
במשך שנים הוא היה ביחסי ידידות עם מסטיסלב קלדיש ומיכאיל לברנטייב שאיתם התחיל את הקריירה המדעית.
וינוגרדוב נפטר בגיל 91 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
איוואן הרצג (בקרואטית: Ivan Herceg; נולד ב-10 בפברואר 1990) הוא כדורגלן קרואטי המשחק באולימפיק שטרסבורג בעמדת הבלם.
הרצג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו זאגרב, בינואר הושאל לשנה וחצי ללוקומוטיבה זאגרב.
בעונתו הראשונה במועדון הוא היה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל הקרואטית.
בקיץ שוחרר מדינמו זאגרב וחתם באינטר זפרשיץ'.
ב-20 באוגוסט 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בהפסד 2-1 לנ.ק.
אחרי 3 עונות באינטר זפרשיץ', בקיץ הוא חתם במכבי פתח תקווה.
ב-24 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בפתח תקווה בהפסד 1-0 נגד הפועל רעננה.
בעונתו הראשונה פתח בכל המשחקים של המועדון, ועזר לו להישאר בליגת העל.
בקיץ חתם באקדמיקה פושקש מליגת העל ההונגרית בה לא מצא את מקומו ובינואר חתם בגיאונגנאם מליגת העל של קוריאה הדרומית.
בקיץ הרצג חתם באולימפיק שטרסבורג.
איוואן ווקוביץ' (במונטנגרית: Иван Вуковић; נולד ב-9 בפברואר 1987) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי.
ווקוביץ' התחיל את הקריירה שלו בזטה.
כבר בעונתו הראשונה הפך לשחקן מפתח וסיים את העונה עם הקבוצה במקום ה-3 של ליגת העל של סרביה ומונטנגרו שנחשב להישג הגדול ביותר של הקבוצה עד אז.
בקיץ חתם בבודוצ'נוסט פודגוריצה עימה זכה באליפות בתום עונת אך בעונה זו לא כבש ב-16 משחקים בהם שותף.
בשלוש העונות שלאחר מכן, היה מלך השערים של הקבוצה בכל עונה ובעונת של הליגה כולה עם 20 שערים.
בקיץ חתם בהיידוק ספליט תמורת 425 אלף אירו.
ב-28 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בספליט בהפסד 0–1 נגד סטוק סיטי במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
בעונתו הראשונה בספליט לא עלה על הציפיות וכבש שני שערים בלבד, אולם עונה לאחר מכן כבש 9 שערים.
בקיץ חתם בסאנגנם הדרום קוריאנית בה שיחק במשחק שנה.
ב-1 בספטמבר 2014 חתם בOFK בלגרד הסרבית.
בינואר חזר למונטנגרו כאשר חתם במלאדוסט פודגוריצה בה כבש 7 שערים ב-15 הופעות.
ב-4 באוגוסט 2015 חתם במכבי נתניה.
אך פרש מהמועדון תוך פחות מחודש.
בפברואר חזר למלאדוסט פודגוריצה לאחר שהיה שחקן חופשי כחצי שנה.
ב-18 בנובמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו במשחק ידידות נגד .
אִיוָואן מִינְצ'וֹב וָאזוֹב (בבולגרית: Иван Минчов Вазов; 9 ביולי 1850, סופוט, האימפריה העות'מאנית - 22 בספטמבר 1921, סופיה, ממלכת בולגריה) היה משורר, סופר, מחזאי, מהפכן, פטריוט ופוליטיקאי בולגרי, הנחשב לאבי הספרות והשירה בבולגריה המתחדשת.
יצירתו עסקה בתקופת התחייה הלאומית הבולגרית, מלחמת העצמאות של בולגריה, ושנותיה הראשונה של נסיכות בולגריה.
איוואן ואזוב נולד בסופוט למשפחה עם נטייה פוליטית לאומנית.
שני אחיו: ולדימיר וגיאורגי גדלו להיות גנרלים בצבא בולגריה.
בהמשך, עבר עם משפחתו לבית דודו באולטניצה לרגל עסקיו של אביו.
הוא נמשך לשירה, עזב את בית דודו והתיישב בבראילה.
שם חבר לגולים בולגרים והכיר את חריסטו בוטב.
ואזוב הפך למהפכן וב-1876 לחם במהלך מרד אפריל הבולגרי.
לאחר כישלון ההתקוממות נמלט לגאלאץ.
ביחד עם חריסטו בוטב החל להוציא לאור שירים מהפכניים.
הוא לחם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה התיישב בסבישטוב.
ב-1879 עבר לסופיה והחל בפרסום יצירותיו המרכזיות.
ב-1893 פרסם את הרומן "תחת העול" שעסק בדיכוי העות'מאני בבולגריה טרום עצמאותה.
בהמשך, הצטרף למפלגת העם ונבחר מטעמה לפרלמנט.
בין 1897 ל-1899 כיהן כשר החינוך של בולגריה.
ב-1917 היה מועמד לקבלת פרס נובל לספרות.
איוואן ואזוב נפטר בסופיה ב-1921 והוא בן 71.
קשריו עם יוסף מרקו ברוך
לאיוואן ואזוב הייתה מערכת יחסים מיוחדת עם יוסף מרקו ברוך לאחר הגעתו של מרקו ברוך לבולגריה ותחילת פעילותו שם.
ואזוב התרשם מפעילותו "המהפכנית" של מרקו ברוך וראה בו מעין וסיל לבסקי יהודי.
ב-1895 אף תרם לו מכספו והוזמן על ידו לפגישה בסופיה.
למרקו ברוך היו עימותים עם ראשי הקהילות היהודיות, בעקבותיהם הוגשו כנגדו תלונות למשטרה הבולגרית וזו פעלה לעוצרו מספר פעמים.
בהתערבותו של איוואן ואזוב נמנע המעצר.
ואזוב כתב למרקו ברוך מכתב אישי ובו בין השאר נכתב:
המוטיבים המרכזיים ביצירותיו של ואזוב היו: המאבק לעצמאות בולגריה והשגתה, אהבת המולדת, אנשיה ונופיה.
קידום מקומה של בולגריה במשפחת העמים בכלל ובאירופה בפרט, וניצחונותיה ותבוסותיה של בולגריה לאורך ההיסטוריה.
יצירותיו השונות תורגמו ל-50 שפות.
לאחר מותו זכה ואזוב להנצחה ברחבי בולגריה.
התיאטרון הלאומי של בולגריה נושא את שמו, כך גם הספרייה הלאומית בפלובדיב שהיא השנייה בגודלה בבולגריה.
ישנם רחובות על שמו בבולגריה, כמו גם בעיר ברטיסלאבה שבסלובקיה.
פסגת צוק באי ליווינגסטון נקראת על שמו.
חלק משירו "בית העלמין הישן" חרוט על אנדרטת החייל האלמוני בסופיה.
ב-1906 כתב ואזוב את שירו "קבר היהודי" המתבסס על המיתוס האנטישמי בדבר נפילת בירת הממלכה הבולגרית השנייה - טרנובו ב-1393 לידי העות'מאנים בראשות סולימאן צ'לבי.
המיתוס מספר על יהודי שבגד בבולגרים ומסר את המפתחות של שער צדדי למצודת צארבץ ובכך איפשר לעות'מאנים לכובשה.
היהודי הוצא להורג על ידי המצביא העות'מאני ומקום קבורתו של "הבוגד", נודע כ"קבר היהודי", בבולגרית: Жидов гроб (ז'ידוב גרוב).
השיר אשר כתב ואזוב סייע לקבע את המיתוס בנרטיב ההיסטורי הבולגרי.
איוואן דוקה מארקס (בספרדית: Iván Duque Márquez; נולד ב-1 באוגוסט 1976) הוא פוליטיקאי קולומביאני שכיהן כנשיא קולומביה.
דוקה נולד בבוגוטה, בנם של חוליאנה מארקס טונו ואיוואן דוקה אסקובר.
אביו היה מושל מחוז אנטיוקיה, שר האנרגיה בממשלת קולומביה והרשם הלאומי.
הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת סרחיו ארבולדה שבבוגוטה, הוא בעל תואר שני במשפט בינלאומי מהאוניברסיטה האמריקאית ותואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
את הקריירה המקצועית שלו החל ב-1999 כיועץ בבנק לפיתוח של אמריקה הלטינית ולאחר מכן כיועץ במשרד האוצר בתקופת שלטונו של הנשיא אנדרס פאסטראנה אראנגו.
בין השנים 2001 ל-2013 עבד בבנק הבין-אמריקאי לפיתוח.
שימש יועץ לענייני קולומביה, פרו ואקוודור וראש מחלקת תרבות, יצירתיות וסולידריות.
בנוסף, שימש יועצו של נשיא קולומביה לשעבר אלווארו אוריבה.
בשנים 2010–2011, הוא סייע לאוריבה בעת ששימש כחבר בוועדה מטעם האו"ם לחקירת אירועי המשט לעזה וחיבור דו"ח פאלמר.
במרץ 2014 נבחר לסנאט של קולומביה מטעם מפלגת המרכז הדמוקרטי בראשותו של אוריבה והחל בכהונתו ביולי אותה שנה.
בסנאט בלט בהתנגדותו למדיניות הכלכלית של הנשיא חואן מנואל סנטוס ולהסכם עם ארגון הטרור FARC שקידם סנטוס.
בנובמבר 2017 נבחר לנציג המפלגה לקראת הבחירות לנשיאות קולומביה, במרץ 2018 נבחר לראש קואליציית המרכז-ימין, בעקבות כך התפטר מכהונתו בסנאט באפריל של אותה שנה.
בסיבוב הראשון של הבחירות שנערך ב-27 במאי 2018 זכה ב-39.14% מקולות המצביעים.
בסיבוב השני שנערך ב-17 ביוני, גבר על מועמד השמאל גוסטבו פטרו.
הוא נכנס לתפקידו ב-7 באוגוסט 2018 וכיהן עד אוגוסט 2022.
דוקה התנגד אישית להסכם השלום עם FARC.
הוא לא ביטל אותו בעת כהונתו, אך שיבש ועיכב את יישומו.
צעדים אלה גררו מחאות נרחבות בשנים 2019–2020 .
המחאה נגדו גברה עקב מחדלים בטיפול במגפת הקורונה בקולומביה והיעדר סיוע כלכלי לנפגעי המגפה, ונמשכה במהלך המחאה בקולומביה (2021), שהתמקדה בשחיתות, העלאת מיסים ורפורמת בריאות שפגעה בשכבות החלשות.
בשנה האחרונה בה כיהן כנשיא זכה ל-30% תמיכה בלבד.
דוקה נשוי למריה חוליאנה רואיס והם הורים לשלושה.
לאחר תום כהונתו עבר להתגורר במיאמי, שם הוא מופיע מפעם לפעם כדי ג'יי במועדוני לילה.
איוואן האיום הורג את בנו הוא כינויו של ציור מאת איליה רפין מאמצע המאה ה-19, הנושא את השם "איוואן האיום ובנו ב-16 בנובמבר 1581" .
מזיכרונותיו של איליה רפין הוא סיפר כי ההשראה לתמונה באה ממקרה ההתנקשות בחייו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, במרץ 1881. רפין התחיל לצייר את התמונה בשנת 1883 אחרי שחזר מסיור באירופה וסיים בשנת 1885. הצייר גרגורי מיאסויידוב היה מודל לדמות של הצאר.
התמונה ספגה ביקורת רבה כאשר הוצגה לראשונה בציבור ואלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה אף אסר על הצגתה, אך מאוחר יותר הוצגה לציבור.
התמונה הושחתה פעמיים, ב-1913 על ידי צייר מתוסכל ושוחזרה על ידי איליה רפין עצמו שהיה חי באותה התקופה שבה הושחת הציור.
ב-2013 פעילים של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית דרשו ממשרד התרבות של רוסיה להוריד את התמונה מתצוגה, אך בקשתם נדחתה.
ב-25 במאי 2018 התמונה הושחתה שוב והוסרה מתצוגה לציבור עד להשלמת שחזור התמונה.
הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של גלב פאנפילוב, המהווה עיבוד קולנועי ליצירה "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'" שנכתבה על ידי אלכסנדר סולז'ניצין.
בסרט מככבים פיליפ יאנקובסקי וארתור בסצ'אסטני.
הסרט זכה לתמיכת קרן הקולנוע הרוסי ומשרד התרבות של רוסיה.
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים לקראת יום הניצחון, במאי 2020, אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה יציאתו נדחתה לספטמבר 2021.
הסרט מהווה עיבוד לספרו הראשון של סולז'ניצין "יום אחד בחיי איוואן דניסוביץ'" ומגולל את הנעשה בגולאג הסטליניסטי, את השגרה המוחלטת וניסיונות ההישרדות של האסירים.
עבור הבמאי גלב פאנפילוב זהו העיבוד השני לספרו של סולז'ניצין.
בשנת 2006 הוא ביים את סדרת הטלוויזיה "במדור הראשון" על ספרו השני של סולז'ניצין, שהיה העיבוד הרוסי הראשון לספריו של סולז'ניצין.
הסרט מספר את סיפורו של החייל איוואן שוחוב, שברח מהשבי ונשלח למחנה של הגולאג.
הסרט מתאר יום אחד בשגרת חייו במחנה גולאג בסיביר בשנת 1951.
שחקן דמות פיליפ יאנקובסקי שוחוב ארתור בסצ'אסטני אלכסנדר קראוואייב סטפן אברמוב סרגיי קריאקין איגור סבוצ'קין דניס קראסב
צילומי הסרט נערכו בשני שלבים.
בשלב הראשון הצילומים נערכו מדצמבר 2017 עד פברואר 2018 ובשלב השני מינואר עד מאי 2019.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל לוקרנו ב־13 באוגוסט 2021, במהלכו הוענק לפיליפ יאנקובסקי פרס על תפקידו בסרט.
איוואן דוברונראבוב הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי.
דוברונראבוב בוורונז' כבנו של השחקן פיודור דוברונראבוב ואירינה, גננת.
אחיו הגדול ויקטור אף הוא שחקן.
הוא ידוע במשחקו בסרט המצליח השיבה כילד שאביו חוזר לאחר היעדרות ממושכת ויוצא למסע עימו.
דוברונראבוב נשוי לאנה דוברונרובה (מאז 24 בדצמבר 2017), ולהם בת אחת.
בשנת 2003 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר, עם שני שחקנים נוספים, ב– המתקיים בספרד.
בשנת 2010 זכה בפסטיבל לסרטים רוסים על משחקו בתפקיד הראשי בסרט "האמת".
2003 – שיחק בהשיבה (הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל ונציה, וכן זכה בפרס ניקה של הקולנוע הרוסי לשנת 2003, כ"סרט הטוב ביותר")
2013 – שיחק בסרט ביוגרפי אודות יורי גגארין.
2014 – שיחק בסדרה "יקטרינה" אודות יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה ששודרה בערוץ רוסיה-1, בתפקיד המשרת בשם פימן.
2015 – שיחק בסדרה השיטה בשם פבליק טולמצ'ב.
איוואן ורגיץ' (באיטלקית: Ivan Vargić; נולד ב-15 במרץ 1987) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת השוער בקרק.
כילד שיחק ורגיץ' בקבוצת הנוער של אוסייק, ובשנת 2006 החל להשתלב בקבוצת הבוגרים של המועדון.
לאחר שתי השאלות קצרות הוא חזר למועדון, אך שיחק רק 36 משחקי ליגה לאורך 7 עונות.
ב-5 בפברואר 2013 חתם על חוזה לארבע שנים וחצי ברייקה.
במהלך עונת 2015/2016 שמר על רשת נקייה במשך 783 דקות, משך הזמן השני באורכו ללא ספיגה בתולדות ליגת העל הקרואטית.
ב-1 בפברואר 2016 חתם בלאציו תמורת 2.7 מיליון אירו, אך המשיך לשחק ברייקה עד לתום העונה.
ב-3 בספטמבר 2018 הושאל לאנורתוסיס פמגוסטה עד לתום העונה.
ב-6 בפברואר 2020 הושאל לקופר מהליגה הסלובנית השנייה עד לתום העונה.
איוון איליץ' דולגיך היה ראש הגולאג בשנים 1951–1954, גנרל לייטננט בק.ג.ב..
נולד בכפר מאטבייבקה במחוז אוריול למשפחת איכרים.
בשנת 1922 סיים בית ספר בעיר ליבני.
שימש, כמזכיר מועצת הכפר אטבייבקה ב-1920–1922 ובהמשך כממונה מטעם השלטון בכפר (1923–1925).
לאחר מכן עבד כפקיד בוועדה המקומית של איגוד עובדי הרכבות (1926–1928).
בהתחלה שירת במחלקה הכלכלית של הארגון, נציב המחלקה הכלכלית של מחלקת התחבורה הדרומית במשטרה החשאית, 1931 – אפריל 1932 ונשלח למספר מקומות לנהל מחלקות דומות.
עם עלות השחר ב-26 ביוני נכנסו למחנה 1,700 חיילים ו-5 טנקים T-34 ודכאו את המרד.
ערב הדיכוי, ב־25 ביוני, הוענק לו מסדר לנין על משך שירותו.
בשנת 1954 פוטר מתפקידו כראש הגולאג ומונה למפקח בכיר במחלקת הפיקוח במשרד הפנים של ברית המועצות, תפקיד שמילא עד 1956. ב-24 באפריל 1956 סולק משורות המפלגה על בעוון "פגיעה בוטה בחוקיות הסוציאליסטית".
ביוני 1956 נשללה ממנו דרגת גנרל בהתאם לצו של מועצת השרים של ברית המועצות מס '798-444 "על הפרת החוקיות הסוציאליסטית בביצוע חקירות וזיוף תיקי חקירה."
איוואן האיום הוא סרט קולנוע בשני חלקים בבימויו של סרגיי אייזנשטיין, שהראשון מביניהם יצא לאקרנים ב-1945. העלילה מגוללת את חייו של איוואן האיום, צאר רוסיה, ונועדה להציגו באופן חיובי, כמשל להנהגתו של יוסיף סטלין.
החלק השני נאסר להקרנה על ידי השלטונות, והותר לבסוף רק ב-1958, חמש שנים אחרי מות סטלין.
החלק השלישי שתוכנן, לא הושלם מעולם.
"איוואן האיום" היה סרטו האחרון של אייזנשטיין.
איוואן הרביעי מוכתר לצאר, בעוד שהבויארים מתלחששים ומתמרמרים לנוכח נחישותו ותקיפותו של השליט החדש.
דודתו של איוואן, אפרוסיניה סטריצקאיה, זוממת להכתיר את בנה ולדימיר במקומו.
איוואן נושא לאישה את אנסטסיה רומנובה, למורת רוחו של אנדרי קורבסקי, המאוהב בה.
המון של פשוטי עם פורץ אל המשתה וזועק שהצאר איננו אלא כלי-שרת בידי בתי האצולה, החומסים ומדכאים אותם; איוואן מרגיע אותם ומוכיח שהוא שליט עצמאי שלא יירתע מלהתעמת עם הבויארים.
שליח מח'אנות קאזאן מגיע ומוסר לצאר סכין, רמז לכך שכדאי לו לשים קץ לחייו.
איוואן מכריז מלחמה על הח'אנות, וכובש את העיר קאזאן לאחר מצור עקוב מדם.
הוא נעשה חולה מאוד, והכל משוכנעים כי הוא גוסס.
הצאר מצווה על חצרניו להישבע אמונים לבנו הפעוט, אך אפרוסיניה התככנית משכנעת אותם לתמוך בבנה ולדימיר במקום.
קורבסקי מתלבט, אך מבין שאיוואן לא ימות וממהר להישבע לבנו הרך.
הצאר מתאושש ומקדם את נאמניו, כולל פשוט העם אלכסיי בסמנוב.
מינויו של בסמנוב למצביא במלחמה נגד ליבוניה ופולין-ליטא מכעיס את הבויארים עוד יותר.
הצארינה אנסטסיה חולה, ואיוואן שומע שקורבסקי ערק אל האויב.
אפרוסיניה מניחה גביע יין מורעל בחדריו, והצאר המוסח מוסר אותו לאשתו החולה, שמתה.
איוואן השבור מהרהר אם האסון איננו אלא עונש מאלוהים על הקשיחות והאכזריות שהפגין בשנות שלטונו.
הוא עוזב את מוסקבה ופורש להתבודדות.
בסמנוב מציע לו להקים חיל אישי שיהיה נאמן לו ישירות, האופריצ'ניקים.
המוני העם באים אל הצאר ומתחננים שישוב, והוא אומר שעתה הוא מושל בסמכות מוחלטת, ברצון העם.
קורבסקי נשבע אמונים למלך פולין-ליטא מתוך ביטחון שיהיה מושל רוסיה העתידי בחסות הכובש הזר, אך הוא ויתר הנוכחים נרעשים לשמוע שאיוואן שב.
הצאר עורך רפורמת קרקעות מקיפה, מחרים את אדמות הבויארים ומכפיף אותם לשלטון הריכוזי.
הוא ממנה את הנזיר פיליפ למטרופוליט מוסקבה, תוך שהוא נזכר כיצד האצילים הרעילו את אמו כשהיה בן שמונה, ואילצו אותו לכהן כשליט-בובה שהיה נתון להשפלות והתעללות.
פיליפ מסכים בתנאי שיותר לו לעתור בשם הנידונים הרבים שהצאר גזר את דינם למוות.
איוואן מתחכם למטרופוליט, ומורה להוציא נאשמים להורג בזריזות, לפני שהמטרופוליט יספיק לבקש עבורם רחמים.
בין המומתים ישנם גם שלושה מקרוביו של פיליפ.
בסמנוב, מפקד האופריצ'ניקים, מגלה שאפרוסיניה הרעילה את הצארינה המנוחה.
הבויארים הנרדפים והמיואשים משכנעים את המטרופוליט לעבור לצדם.
פיליפ מנסה להטות את לב הצאר בכך שהוא מזמין אותו לצפות במחזה מוסר אודות חנניה, מישאל ועזריה, ממנו משתמע שאיוואן הוא נבוכדנצר האיום, המענה חפים מפשע.
הוא קורא לשליט לחזור בתשובה, להפסיק את עינוי הבויארים ויתר הנרדפים ולפזר את האופריצ'ניקים.
איוואן לא נרתע ושואג שאכן יהיה מלך איום.
האצילים הנואשים מחליטים להתנקש בצאר כדי להמליך את ולדימיר.
איוואן מזמין את ולדימיר למשתה (סצנת הצבע היחידה בסרט), בו האופריצ'ניקים עורכים ריקוד פרוע.
הוא משכר את ולדימיר, המולבש בגדי מלכות וצועד אל הקרמלין כאילו הוא הצאר.
המתנקש מטעם הבויארים פוגע בו.
אפרוסיניה הצוהלת הופכת את הגופה ונחרדת לראות שזהו בנה.
איוואן, שעמד בסתר מאחור, מכריז שהשמיד את אויביו מבית, ועתה יפנה אל אויביו מחוץ.
ניקולאי צ'רקסוב – איוואן האיום
אנדריי אבריקוסוב – המטרופוליט פיליפ
אמברוזי בוצ'מה – אלכסיי בסמנוב
מיכאיל קוזנזצוב – פיודור בסמנוב
ליודמילה צליקוסבקאיה – הצארינה אנסטסיה
אריק פירייב – איוואן הילד
מיכאיל רום – אליזבת הראשונה (נחתך בעריכה)
במהלך הטיהורים הגדולים בברית המועצות בשלהי שנות ה-1930, עלה תכופות בדעת הקהל הסובייטית זכרו של הצאר איוואן הרביעי, ושל אימי משטר האופריצ'ניקים שהנהיג.
הממסד, שהיה מודע היטב למגמות אלו, הכריע שאם סטלין מקושר עם "איוואן האיום" ממילא, יש לדאוג לכך שהקישור יהיה מחמיא.
דמותו של הצאר זכתה להתעניינות רשמית נרחבת, ונערך מאמץ לשקם את תדמיתו כעריץ ידוע לשמצה: גל של מחקרים היסטוריים הדגיש את תרומתו למדינה ואת גדולתו, ועמד על כך שהקשרים והמזימות שתמיד חשד בקיומם אכן נרקמו ולא היו רק מושא דמיונו.
זכר הצאר שולב במקום מרכזי בפולחן האישיות המתעצב של סטלין.
בשלהי 1940, התחיל במאי הקולנוע סרגיי אייזנשטיין, מבכירי תעשיית הסרטים הסובייטית, בעבודה על תסריט שעסק במשפט בייליס.
ב-11 בינואר 1941 טלפן אליו אנדריי ז'דאנוב, והודיע לו שהמיזם בוטל.
כעבור שלושה ימים נפגשו השניים, וז'דאנוב מסר לו שעליו לביים סרט אודות הצאר איוואן.
לאייזנשטיין הובטחו יחס מועדף ומשאבים ככל שיידרשו, והוסבר לו כי לסרט חשיבות פוליטית עילאית.
כבר פחות משבוע לאחר הפגישה, החליט הבמאי להתמקד במניעים הפסיכולוגיים של איוואן למעשיו, להציג אותו כדמות רדופה ואכולת ספקות, וליצור עקביות ואמינות בעלילה.
אייזנשטיין חשב על סרט טרנסגרסיבי ומודרניסטי, עם מעברים חדים, זוויות צילום לא-שגרתיות וסגנון משחק מוקפד, שלא עלה בקנה אחד עם הטעם הרשמי הריאליסטי-סוציאליסטי.
הוא החל לקרוא לעומק על הצאר, ובסופו של דבר מילא יותר ממאה מחברות בהערות וברעיונות לגבי המיזם.
ג'ואן נויברגר כתבה שאייזנשטיין, גם תחת האילוצים הפוליטיים ועינם הפקוחה והמשגחת של השלטונות, הצליח להתוות דרך משלו בהצגתה ובפענוחה של הדמות.
באפריל רשם ביומנו ששקל להכין יצירה קונבנציונלית שתהלל את הצאר, ושכל ייחודיותה תהיה באסתטיקה שלה, אך נתקף רגשות אשם על כך ש"לא יסכן את צווארו שלו" בכך.
ב-1 במאי הייתה לו טיוטת תסריט מוכנה להגשה.
הפלישה הגרמנית ב-22 ביוני 1941 דחתה מייד את העבודה על "איוואן האיום", אך היא חודשה בספטמבר.
ב-14 באוקטובר פונו הבמאי וצוותו, יחד עם יתר אולפני מוספילם, לאלמא אטא שבקזחסטן, הרחק מהחזית.
אייזנשטיין עבד על התסריט במשך רוב 1942, שעות רבות ביממה, תוך שהוא מקבל הערות מבכירים כמו שר הקולנוע איוואן בולשקוב.
בין היתר, בכפוף לצורכי המלחמה, שוותה בתחילה לאיוואן אנגלופיליה מודגשת, שהועלמה לאחר שווינסטון צ'רצ'יל הודיע שחזית שנייה לא תיפתח באותה השנה; אייזנשטיין, שהספיק לצלם כמה סצנות עם מיכאיל רום בדראג, בתפקיד אליזבת הראשונה, נאלץ להסיר אותן.
גם מלחמת ליבוניה צוירה כמאבק אנטי-גרמני.
אייזנשטיין נדרש להגן, מול התנגדות בולשקוב ויתר אנשי ועדת הקולנוע הממשלתית, על אורך העלילה – "איוואן" נועד להכיל שני חלקים, אך אייזנשטיין החל לטעון באותה שנה שתידרש טרילוגיה – ועל האלמנטים המקוריים והנוקבים, שהיו עשויים להתפרש כחתרניים ואכן היו כאלו תכופות, שמילאו אותה.
הוא נאלץ להתפשר רבות אך גם הצליח לשמר את רוב רעיונותיו.
במאי 42' התקבל אישור ראשוני להתקדם להפקה, והבמאי החל ללהק שחקנים.
פאינה רנייבסקיה לא קיבלה את תפקיד דודתו של איוואן, אפרוסיניה, מפני שנראתה יהודיה מדי לטעמו של בולשקוב.
סרגיי פרוקופייב הוזמן לשמש כמלחין הפסקול.
בספטמבר אישר הקרמלין את התסריט, ובאפריל 43' החלו הצילומים.
השחקנים נאלצו לקפוא על עמדם במשך שעות בתנוחות הלא-טבעיות שדרש חזונו של אייזנשטיין, משום שהבמאי ביקש להדגיש לעיני הצופים את התנועות הזעירות ביותר.
האבזור והריהוט, בייחוד יצירות האמנות הרבות, הוצבו בפרספקטיבה מוגזמת ומעוותת כדי להעניק תחושה של סתירה ובלבול, מעין זו שאיוואן היה אמור לחוש בתודעתו פנימה.
בספטמבר 43' אישר סטלין אישית את התסריט הסופי והמתוקן.
במאי 1944, עיכובים מצטברים שנגרמו עקב מורכבותו של הסרט, הביאו את אייזנשטיין להודיע שלא יוכל להשלים את שני חלקיו המתוכננים בקרוב.
ועדת הקולנוע הממשלתית וסטלין, שהמיזם היה קרוב לליבו, החליטו לדחות את יציאת החלק השני לאקרנים, אף על פי שאייזנשטיין ראה אותם כיחידה אחת והעדיף שיוקרנו ביחד.
הרשויות נענו אז לבסוף להפצרותיו מזה זמן מה, והתירו לו לביים טרילוגיה במקום שני סרטים בלבד.
בשלהי 44' נכנס החלק הראשון הכמעט-מוכן לשלבי הצנזורה הסופיים.
בין השאר, הוחלט להוציא מן הסרט סצנת פרולוג ארכנית, שהועברה לחלק השני, בה מוצג איוואן כילד מושפל ומעונה הנדחף לפתח רגשות נקמה; וקוצצה מאוד סצנה אפלה, בה נשבעים האופריצ'ניקים שנאמנותם לצאר עולה על רגשותיהם כלפי משפחתם וחבריהם.
אף על פי שהמוטיב של כורח הציות והנחישות למען טובת המדינה היה חיוני, סצנה זו נראתה למבקרים הרשמיים כמגדישה את הסאה, עד כדי יצירת רושם של אכזריות ועריצות.
ב-31 בדצמבר אושר הסרט להפצה, וב-20 בינואר 1945 נערכה הבכורה במוסקבה.
"איוואן האיום" ספג ביקורת קשה מבחינה היסטורית ואמנותית גם יחד.
מבקרים סובייטים רבים סברו שאייזנשטיין לא עמד ביעד הפוליטי המרכזי שהוצב לו, להציג את איוואן הרביעי כגיבור וכמנהיג נוקשה אך מצליח באופן שיהיה נגיש לקהל.
מבקרים זרים נרתעו מסגנון המשחק והתפאורה ותיארו את היצירה כמנוכרת ובלתי-אנושית.
בולשקוב, שהיה מעורב בכל שלבי ההפקה, קידם את הסרט כמועמד לפרס סטלין.
בוועדת הפרס הובעה התנגדות ניכרת מצד רוב החברים (מאורע לא-שגרתי לנוכח תמיכת שר הקולנוע), אך סטלין החליט לבסוף להתעלם מהם ולהעניק לאייזנשטיין את הכיבוד.
ג'ואן נויברגר כתבה שההסברים לכך נעים בין האפשרות שסטלין ראה את הסרט כעביר בקושי מבחינה פוליטית, אך ביקש "לשחד" את אייזנשטיין כדי שהחלק השני יהיה ערב לחיך הממסד; לבין כך שהתעלם מכל המסרים החתרניים על המסך, והיה מרוצה באמת ובתמים מהצגת האכזריות והרצחנות של הצאר כהכרחיות למען טובת המדינה.
אייזנשטיין הוסיף לעבוד על החלק השני של הסרט, "איוואן האיום: מזימת הבויארים", שהצגת הצאר בו כעריץ אכול לבטים הייתה מודגשת.
מספר עמיתים הזהירו אותו, כי החלטתו להעביר את סצנת הניצחון במלחמה הליבונית לחלק השלישי בטרילוגיה, "איוואן האיום: קרבותיו של איוואן", תשלול מהשני כל רכיב חיובי ומרומם ותבטיח שהסרט יצונזר.
חוקרי קולנוע רבים סברו מאוחר יותר שאייזנשטיין ביים את החלק הראשון כדי שיהיה עביר פוליטית, בעוד שהחלק השני נועד להיות חתרני ולהביע אמת אמנותית.
נויברגר כתבה כי התיעוד במסמכים מראה שאין לכך ביסוס: אייזנשטיין עבד במקביל על שניהם מזה שנים, ללא הפרדה, ותפש אותם כמכלול.
החלק השלישי נועד להיום מצולם בצבע, על סרט צילום של חברת אגפא שנתפסו כשלל בגרמניה.
אחת הסצנות הצבעוניות המעטות שהספיקו לצלם עבורו, ריקוד פרוע של האופריצ'ניקים, הועברה לחלק השני בעריכה.
בנובמבר 1945 דרשה הנהלת מוספילם תיקונים נרחבים לפני שהסרט יאושר.
הבמאי, חדור ביטחון בהצלחתו לשאת ולתת על עבודתו האמנותית בחלק הקודם, לא נענה.
ב-2 בפברואר 1946 הגיש אייזנשטיין את "מזימת הבויארים".
לאחר מכן הלך לחגוג בקבלת פנים רשמית לכבוד זכייתו בפרס.
בשעה שתיים בלילה, בעודו רוקד, הוא סבל התקף לב.
ממיטת חוליו, הוא הספיק להורות על כמה תיקונים אחרונים.
סטלין, שצפה בסרט השני בקרמלין בהקרנה מיוחדת ב-2 במרץ, התכעס ותיאר את היצירה כ"בדיחה נתעבת".
לוורנטי בריה העיר שמדובר ב"סיפור בלשי גרוע".
המניעים שעמדו מאחורי התגובה הרשמית החריפה לסרט היו מושא להשערות ולניתוחים רבים.
ראשית, החלק השני לא עבר את הצנזורה המקיפה שספג הראשון לפני שסטלין צפה בו.
מלחמת העולם הסתיימה, ולשלטון שוב לא הייתה סיבה לאפשר חופש אמנותי יחסי; לפרוץ המלחמה הקרה התלווה גל של צנזורה ז'דאנוביסטית; ולבסוף, השליט שוב לא נזקק למשלים היסטוריים, שכן שורת סרטים חדשים, כמו "נפילת ברלין", הציגה אותו ישירות כגיבור הראשי.
ייתכן גם שהרמיזות ההומוארוטייות המרובות (איוואן עמד חיבק שלושה-ארבעה גברים שונים, ואמר לוולדימיר שהלה איננו אוהב אותו), עוד יותר מהצגתו השלילית של הצאר, עוררו את חמת סטלין.
מכל מקום, ב-5 במרץ אסר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית את הסרט.
הוא ביקש, וקיבל, ראיון מיוחד עם השליט כדי לדון בתיקונים הנדרשים.
ב-25 בפברואר 1947 הגיעו הבמאי והשחקן הראשי ניקולאי צ'רקסוב לקרמלין, שם ספגו נזיפה ארכנית מסטלין, ויאצ'סלב מולוטוב וז'דאנוב.
סטלין הדגיש שאיוואן היה אכזר רק משום שהאינטרס הלאומי חייב זאת, מחה על הצגה חיובית של העולם החיצון, בעוד שהצאר לא אפשר השפעה זרה מוגזמת ברוסיה, וגינה את חולשת הדעת וחוסר הרצון של איוואן בסרט.
בין היתר, העיר סטלין ש.
למרות האישור המסויג מגבוה, אייזנשטיין לא שב לעבוד על החלק השני.
העבודה על החלק השלישי נדחתה מאליה; נותרו התסריט שלו, הערות במאי רבות ומעט קטעים שהמפיקים הספיקו לצלם, באורך כולל של כחמש דקות.
ידוע שהחלק האחרון היה אמור לכלול סצנה דרמטית של שריפת נובגורוד בידי האופריצ'ניקים ב-1570, שהייתה כנראה מזעזעת את הקהל בשל הדמיון והרמיזה להחרבת העיר על ידי הגרמנים במהלך המלחמה.
ב-11 בפברואר 1948, פחות משנה לאחר הראיון עם סטלין, סבל אייזנשטיין התקף לב שני וקטלני.
רק ב-1958, כחלק מהליברליזציה שנלוותה אל ההפשרה של חרושצ'וב, יצא החלק השני לאקרנים.
איוואן ויקטורוביץ' וגנר הוא קוסמונאוט רוסי ממרכז הקומונאוטים על שם גגארין.
לפני שהצטרף לרוסקוסמוס עבד כמהנדס בחברת אנרגיה, כעוזר מנהל טיסה במודול הרוסי של תחנת החלל הבינלאומית.
לאחר סיום לימודי בית ספר וגנר נסע לסנקט פטרבורג בה למד הנדסה באוניברסיטה הטכנית.
לאחר סיומו בשנת 2008 הוא התחיל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 2010 הוא התחיל קורס הכנה לטיסות חלל.
וגנר היה חבר בצוות גיבוי של מספר טיסות.
יצא לטיסת החלל הראשונה שלו ב-9 באפריל 2020 מבייקונור כמהנדס טיסה של צוות החללית המאוישת סויוז MS-16 ומהנדס טיסה של צוות תחנת החלל הבינלאומית במסגרת תוכנית משלחות החלל העיקריות ISS-62 / 63.
וגרנ טס לחלל בחללית סויוז MS-26 בספטמבר 2024 (אלכסיי אובצ'ינין היה מפקד החללית).
החללית הביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 71 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (אולג קונוננקו היה מפקדת המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת וגנר עבר למשלחת מס' 72 לתחנת החלל הבין-לאומית (סוניטה ויליאמס הייתה מפקדת המשלחת) ולאח עזיבתה אלכסיי אובצ'ינין.
במהלך שהות בחלל הוא ביצע פעילות חוץ רכבית באורך של כ-7 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 202 ימים בחלל.
איוואן וגנר נשוי לטטיאנה ולדימירובנה וגנר .
איוואן אוהב להתעסק בקרבות פנים אל פנים, הרמת משקולות ורפטינג.
איוואן וסילייביץ' מסב את מקצועו הוא סרט מדע בדיוני קומי סובייטי שביים לאוניד גאידאי משנת 1973. בארצות הברית הסרט שווק לעיתים בכותרת איוואן וסילייביץ': בחזרה לעתיד.
הסרט מבוסס על המחזה איוואן וסילייביץ' מאת מיכאיל בולגקוב והיה אחד הסרטים הנצפים ביותר בברית המועצות בשנת 1973 עם יותר מ-60 מיליון כרטיסים שנמכרו.
הסיפור מתחיל בשנת 1973 במוסקבה, שם עובד המהנדס אלכסנדר "שוריק" טימופייב (אלכסנדר דמיאננקו) על מכונת זמן בדירתו.
במקרה, הוא שולח את איוואן וסילייביץ' בונשה (יורי יאקובלב), המפקח על בית הדירות שלו ואת גאורגי מילוסלבסקי (ליאוניד קוראבליוב), פורץ קטן, חזרה לתקופת איוואן הרביעי "האיום".
הצמד נאלץ להסוות את עצמו, עם בונשה המתחפש לצאר איוואן הרביעי ומילוסלבסקי מתחזה לקניאז באותו השם.
במקביל, איוואן הרביעי האמיתי (אותו מגלם יורי יאקובלב גם כן) נשלח באותה מכונה לדירתו של שוריק.
הוא נאלץ להתמודד עם החיים המודרניים בזמן ששוריק מנסה לתקן את המכונה כך שניתן יהיה להחזיר את כולם למקומם הראוי בזמן.
המפקח בונשה והצאר איוון הרביעי האיום זהים במראם אבל יש להם אישיות שונה לחלוטין, מה שמביא למצבים קומיים של זיהוי מוטעה.
במקביל להגעת המשטרה (שהוזעקה על ידי שכן שלדירתו פרץ מילוסלבסקי) לבניין המגורים של שוריק, שמנסה בקדחתנות לתקן את המכונה, הכיסוי של בונשה ומילוסלבסקי נחשף ועליהם להילחם מול ה (שומרי הצאר), שהבינו שבונשה הוא מתחזה.
הסרט מסתיים עם בונשה, מילוסלבסקי ואיוואן הרביעי שהוחזרו כולם למקומות הנכונים שלהם, אם כי כל הפרק מתגלה כחלום על ידי שוריק, שחלם אותו לאחר שנפגע בראשו והתעלף מפיצוץ מכונתו.
יורי יאקובלב (איוואן האיום / איוואן וסילייביץ' בונשה, מפקח הבניין)
ליאוניד קוראבליוב (גאורגי מילוסלבסקי, פורץ)
אלכסנדר דמיאננקו (אלכסנדר 'שוריק' טימופייב, ממציא)
נטליה קרצ'קובסקאיה (אוליאנה אנדריבנה בונשה, אשתו של המפקח)
ולדימיר אטוש (אנטון סמיונוביץ' שפאק, רופא שיניים)
מיכאיל פוגובקין (במאי הקולנוע יקין)
נטליה קוסטינסקאיה (פילגשו של יקין)
אדוארד ברדון (מוכר בשוק השחור)
נטליה גורזו (אחות השיניים של שפאק)
הסרט היווה השראה לסרט ההודי Fun 2shh: Dudes in the 10th Century בכיכובו של פארש רוואל.
סצנות ההתחלה והסיום הן בשחור-לבן, ואילו שאר הסרט בצבע.
זה נעשה כדי להראות את הניגוד בין מציאות לחלום (בהתאמה).
בסצנה בה נפגש בונשה עם שגריר שוודיה, הדבר הראשון שהוא אומר הוא "היטלר קאפוט!" זהו אחד המשפטים המוכרים ביותר בגרמנית עבור רוסים רבים.
התסריט המקורי היה לומר "שלום -!
ידידות", אך הצנזורה הסובייטית חשבה שזה בלתי הולם.
השינוי שנוצר היה בסופו של דבר הומוריסטי יותר.
ישנם מספר אירועים המשבשים את ציר הזמן אלמלא כל העניין היה חלום:
איוואן הרביעי רואה ציור בדירתו של שוריק - "איוון האיום הורג את בנו" של איליה רפין, אך האירוע עצמו אמור לקרות רק בהמשך חייו.
עם זאת ברור שהוא אינו מכיר את האדם (את עצמו) בציור.
לפני שגונב את מדליון השגריר השוודי, מילוסלבסקי מסיח את דעתו בכך שהוא מעניק לו עט כדורי, חידוש שלא הומצא אלא מאות שנים לאחר מכן.
איוואן הרביעי בשלב מסוים מאזין לשיר של ולדימיר ויסוצקי בנגן הקלטת (Поговори хоть ты со мной...) ומאוחר יותר ל"שיר הארנבת", שיר מתוך סרטו הקודם, יד היהלום של גאידאי.
איוואן הרביעי גילה שבוריס גודונוב יירש אותו כששמע על המחזה של פושקין.
המיקום המודרני במוסקבה הוא שדרת ארבט החדשה, קלינין פרוספקט לשעבר - מיקום יוקרתי למדי של מוסקבה, שנמצא לא רחוק מהקרמלין.
הכנסייה שתוארה במרדפי המשטרה ההיסטוריים והמודרניים התקיימו זו לצד זו.
באותה עת שימש בניין הכנסייה כמוזיאון, כפי שניתן לראות בשלטים בסרט, אך מאז הוא שוחזר ומשמש שוב ככנסייה פעילה.
בנוסף נערכו צילומים בעיר רוסטוב ובעיר יאלטה.
ב-31 בדצמבר 2023, רשת ТНТ שידרה סרט טלוויזיה בשם "איוואן וסילייביץ' משנה הכל", תוך שימוש בסגנון הצילום של הסרט הוותיק, אך עם הוספת קווי עלילה ופרטים מודרניים.
בסרט כיכבו טימור בטרוטדינוב, דמיס קאריבידיס, מרינה קראבץ ומקסים לגאשקין.
איוון איוונוביץ גורלובסקי היה סוכן ביון סובייטי-רוסי, קולונל-גנרל בדרגתו.
בשנים 1960–1963 שירת במשמר הגבול במחוז הגבול של האוקיינוס השקט של הק.ג.ב.
לאחר שעזב את השירות במשמר הגבול הוא נרשם כצוער לבית הספר של הק.ג.ב תחת מועצת השרים של ברית המועצות.
בשנת 1968 סיים את לימודיו בבית הספר הזה.
מאז 1968 עבד כסוכן במזרח גרמניה.
מאז 1971 הוא שירת במנהל השלישי לסיכול ריגול צבאי של הק.ג.ב וב-1979 שימש כמדריך לענייני גופי ביטחון המדינה במחלקת הגופים המינהליים של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
מאז 1986 עמד בראש המחלקה המיוחדת של הק.ג.ב למחוז הצבאי טרנס-בייקל.
בשנת 1988, חזר למוסקבה ושירת במשרד המרכזי של הק.ג.ב.
מאז אוגוסט 1988 היה יו"ר הק.ג.ב של אזרבייג'ן.
בספטמבר 1989 הוא הוחלף על ידי וגיף גוסיינוב, הועבר למוסקבה ומונה לעמוד בראש תחום בעיות ביטחון המדינה במחלקה הממלכתית-משפטית של הוועד המרכזי של המפלגה, בזמן שהיה בשירות מילואים כלוטננט גנרל בק.ג.ב.
מאז ינואר 1992 היה סגן מנהל שירות הביון של הפדרציה הרוסית לעניינים מנהליים וכלכליים.
מאז מאי 2001 היה דובר סוכנות הביון.
מאז 2006 הוא עבד בלשכת המסחר והתעשייה של הפדרציה הרוסית כסגן נשיא ומנהל עסקים, מאז מרץ 2009 היה יועץ לנשיא הלשכה וחבר בנשיאות איגוד סוכנויות אכיפת החוק של הפדרציה הרוסית.
היה חבר במפלגה הקומוניסטית בשנים 1970–1991. בשנים 1989–1991 הוא נבחר לוועידת נציגי העם, היה חבר בוועדה להגנה וביטחון של הסובייט העליון של ברית המועצות.
גורלובסקי מת ב-29 באוקטובר 2021 במוסקבה.
איוון סמיונוביץ' גרומאקוב היה קצין המודיעין הסובייטי, מייג'ור גנרל בשירות ביטחון המדינה, ראש תחנת הק.ג.ב-ס.ו.ר.
נולד בשנת 1930 במחוז סמולנסק במשפחת איכרים.
בשנת 1941, בזמן הכיבוש הגרמני, הוריו נהרגו.
מאז 1942, מגיל 12, הוא השתתף במלחמה הפטריוטית הגדולה במסגרת פלוגת סיור של גדוד הפרטיזנים המיוחד שפעלה באזור סמולנסק.
משנת 1943 הוא שירת בגדוד סיור הנדסי ונלחם בחזית המערבית, חזית לנינגרד, חזית קרליה ובחזית הבלטית ונפצע.
בשנת 1944 הוא שוחרר משירות צבאי.
מאז 1946, היה מעורב בעבודת קומסומול כמזכיר ועדת קומסומול לענייני חוות המדינה, ראש מחלקת הוועדה המחוזית ומדריך הוועדה האזורית בסטברופול.
מאז 1950 חזר לשירות הצבא האדום, היה מארגן הקומסומול בחטיבת התותחנים הנפרדת ה-22 ומאז שנת 1953, לאחר שסיים את לימודיו במכון הצבאי לשפות זרות, עבד בפרקליטות הצבאית ובמחלקה המיוחדת של הק.ג.ב בארמיית המשמר השמינית.
מאז 1964, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למודיעין גבוה ומחלקת התכתבות במחלקה הגרמנית, המכון הממלכתי לשפות זרות במוסקב, גויס לעבוד במודיעין הסובייטי.
מאז 1965, היה סגן ראש תחנת הק.ג.ב באדיס אבבה.
ב-1969, סגן ראש מחלקה בסוכנות הביון הסובייטית.
מאז 1971, שימש כסגן מנהל תחנת הק.ג.ב בוושינגטון.
מאז 1977 שירת בבון ומאז 1982 היה ראש המחלקה הרביעית (גרמניה) בסוכנות הביון.
פרש משירות הביון בשנת 1994, התגורר במוסקבה עד מותו ב-23 באוקטובר 2009.
איוואן ווייטק פריץ' (בצ'כית: Ivan Vojtěch Frič; 22 באוקטובר 1922, פראג, צ'כוסלובקיה – 22 בפברואר 2001) היה צלם קולנוע צ'כוסלובקי, עורך קולנוע ועוזר במאי.
אביו של פריץ', אלברטו ווייטק פריץ', היה אתנוגרף שהתמחה בחיי ילידי אמריקה, בוטנאי שהתמחה בקקטוסים, צלם וסופר.
מ-1937 עד 1939, התמחה פריץ' כצלם בבית הספר הממלכתי לגרפיקה בפראג.
בין השנים 1940–1941 עבד בחברת ההפקה BaPoZ (מחלקת סרטים של חברת באטה), שהתמחתה בהפקת סרטי ילדים, לפני שהצטרף לאקטואליטה ב-1941 כצלם חדשות שהפיק סרטי חדשות צ'כיים.
שם עבד בתחילה כעוזר ועורך, ובהמשך גם כצלם.
בקיץ 1944 העסיקו אותו השלטונות הגרמניים בגטו טרזין.
שם היה אמור לעזור בעיצוב סרט התעמולה הפסאודו-תיעודי "טרזינשטט", בבימויו של אסיר הגטו קורט גרון.
גרון ושחקנים רבים אחרים בסרט גורשו לאושוויץ ונרצחו באוקטובר 1944. פריץ' נותר להשלים את החלק האחרון של הסרט.
לאחר שחרור צ'כוסלובקיה המשיך פריץ' בעבודתו בשידורי החדשות הממלכתיים.
בשנות ה-70 עבד גם כעוזר במאי בסרטים עלילתיים צ'כיים.
ב-1987, בגיל 65, פרש מעבודתו בבימוי, צילום והפקת סרטים.
אֶיוואן ורנר (בסרבו-קרואטית: Ivan Werner; 18 ביוני 1887, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 26 ביוני 1944, זאגרב, המדינה העצמאית של קרואטיה) היה פוליטיקאי קרואטי בן הפולקסדויטשה, חבר בתנועת האוסטאשה, משתף פעולה עם הנאצים, אשר בין 1941–1944 כיהן כראש עיריית זאגרב, ונודע בכך שהוציא צו להריסתו של בית הכנסת בזאגרב.
ורנר נולד בזאגרב למשפחה מקרב הפולקסדויטשה.
רכש השכלה תיכונית בעירו, ובהמשך הוכשר כקצב.
הוא יצא ללימודי מסחר וניהול בגראץ ובהמשך בווינה, שב לעירו וניהל בית מטבחיים אשר העסיק 250 עובדים.
ביו השנים 1923–1926 כיהן כחבר מועצת עיריית זאגרב.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה וכבשה אותה תוך ימים אחדים.
ב-10 באפריל 1941 נכנסו כוחות גרמניים לזאגרב ועימם עשרות רבות של גולים לאומניים קרואטים שנמלטו מהממלכה בתקופת שלטונה של ממלכת יוגוסלביה.
עם הגעתם כוננה המדינה העצמאית של קרואטיה בראשות אנטה פאבליץ'.
פאבליץ' מינה את ורנר לראש העיר, ביודעו שהוא מכיר את העיר ותושביה ובעל יכולות ניהוליות ולוגיסיטיות.
באוקטובר 1941 הוציא ורנר צו הריסה לבית הכנסת.
ב-10 באוקטובר 1941 הוחל בהריסת המבנה ובאפריל 1942 הוא נהרס כליל.
כל ההליך צולם למטרות תעמולה אנטישמית.
הצילומים הוצגו בתערוכות בכל רחבי מדינת קרואטיה העצמאית כהמחשה לפתרון הסופי של "הבעיה היהודית".
האוסטאשים הסריטו את הריסת הבניין וקטע מהסרט נמצא לאחר מלחמת העולם.
בנוסף פרע ורנר את חובותיה של עיריית זאגרב, פיתח תשתיות ובנה קו חשמלית חדש, וזאת במימון שהושג משדידת נכסיהם ורכושם של יהודי זאגרב אשר גורשו בהדרגה למחנות ההשמדה.
ורנר הלך לעולמו ב-1944 בעודו מכהן בתפקיד ונקבר בבית הקברות מירוגוי.
איוואן דודיג (בקרואטית: Ivan Dodig; נולד ב-2 בינואר 1985) הוא טניסאי קרואטי.
הוא זכה במקום ראשון בתחרויות גראנד סלאם בתחרויות זוגות גברים (3 פעמים) וזוגות מעורבים (4 פעמים).
איוואן דודיג נולד בבוסניה והרצגובינה שאז הייתה חלק של יוגוסלביה בשנת 1976. הוא נולד למשפחה ממוצא קרואטי.
דודיג החל לשחק טניס בגיל צעיר.
בשנת 2004 הוא עבר לטנס מקצועי.
עד לשנת 2008 הוא התחרה עבור בוסניה והרצגובינה ובשנה זו עבר לקרואטיה.
דודיג השתתף בתחרויות הגברים של גראנד סלאם אך ללא הצלחה יתרה.
בתחרויות זוגות גברים דודיג הגיע להצלחות גדולות.
בתחרות אליפות וימבלדון 2013 הוא לראשונה הגיע לגמר ובאליפות צרפת הפתוחה 2015 זכה בתואר.
הוא ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה 2021 ואליפות צרפת הפתוחה 2023.
בתחרויות זוגות מעורבים דודיג הגע לגמר גראנד סלאם 6 פעמים תוך ניצחון 4 פעמים: אליפות צרפת הפתוחה 2018, אליפות צרפת הפתוחה 2019, אליפות וימבלדון 2019 ואליפות אוסטרליה הפתוחה 2022.
בתחרויות גמר ה-ATP דודיג הגיע למקום השני בשנת 2014.
דודיג חבר בנבחרת גביע דייוויס של קרואטיה.
ביחד עם הנבחרת הוא זכה בגביע בשנת 2019.
באולימפיאדת טוקיו (2020) הוא זכה במדליית כסף לצד מרין צ'יליץ'.
איוואן יבהנוביץ' וישנבסקי (באוקראינית: Іван Євгенович Вишневський; (21 בפברואר 1957 – 11 במאי 1996) היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי-אוקראיני.
וישנבסקי החל לשחק בליגה הסובייטית השנייה לאחר השירות הצבאי.
בשנת 1984 זומן לסגל קבוצת דנייפר דנפרופטרובסק, שהייתה אז קבוצת צמרת בליגה הבכירה בברית המועצות.
שיחק בה במשך 5 שנים, זכה עם הקבוצה באליפות ברית המועצות ובגביע ברית המועצות.
בשנת 1989 נסע לטורקיה, שם שיחק עונה אחת בפנרבחצ'ה ושתי עונות בקבוצת סארייר, מליגת המשנה הטורקית.
בשנת 1992 פרש ממשחק פעיל ושב לאוקראינה.
וישנבסקי שיחק גם בנבחרת ברית המועצות.
הוא היה בסגל הנבחרת ביורו 1988, אך לא שותף באף אחד ממשחקיה בטורניר.
היה עוזר מאמן בקבוצות ניבה ויניצה ודנייפר דנפרופטרובסק.
אליפות ליגת העל הסובייטית - 1988
גביע ברית המועצות - 1989
איוואן וִיַאר מרטינס (בספרדית: Iván Villar Martínez; נולד ב-9 ביולי 1997) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בסלטה ויגו מהלה ליגה.
ויאר נולד באלדן, פונטוודרה, גליסיה, והצטרף למחלקת הנוער של סלטה ויגו בשנת 2008. ב-13 באוקטובר 2013, בגיל 16 בלבד, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים, כשפתח בהרכב בניצחון ביתי 1–0 נגד קולטורל לאונסה במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
ב-4 בספטמבר 2014, האריך ויאר את חוזהו בקבוצת המילואים עד 2019, אך שיחק בה באופן קבוע רק במהלך עונת 2015/2016. ב-14 במאי 2017, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של סלטה ובלה ליגה, כשפתח בהרכב בהפסד חוץ 1–3 לאלאבס.
ביולי 2017, קודם ויאר באופן סופי לקבוצה הראשונה לאחר שסירב להמשיך לשחק בקבוצת המילואים.
ב-25 בינואר שלאחר מכן, הוא האריך את חוזהו עד 2023 והושאל ללבאנטה מהלה ליגה לשישה חודשים.
בתחילת עונת 2020/2021, ויאר היה השוער הראשון תחת המאמן אוסקר גרסיה, מכיוון שהיה השוער הכשיר היחיד של סלטה.
ב-11 באוגוסט 2021, הוא הושאל ללגנס מהליגה הספרדית השנייה לשנה.
וייאר החל את עונת 2022/2023 כשוער השני לאגוסטין מרצ'סין, שהגיע מפורטו.
עם זאת, לאחר שהארגנטינאי ספג פציעה קשה בפברואר, הוא הפך לשוער הפותח לשארית העונה.
איוואן סרגייביץ' טורגנייב היה סופר ומחזאי רוסי חשוב.
הרומן שלו "אבות ובנים" נחשב לאחת היצירות המעצבות של הספרות במאה ה-19.
טורגנייב נולד למשפחה עשירה באוריול שבמערב רוסיה ב-28 באוקטובר 1818. אביו, סרגיי ניקולאייביץ' טורגנייב, קולונל ביחידת פרשים, מת כאשר איוואן היה בן 16, והותיר אחריו שני ילדים – איוואן ואחיו ניקולאי.
גידלה אותם אמם הרגשנית והמתעללת, ורוורה פטרובנה לוטיבינובה, אישה בעלת אחוזות וצמיתים רבים.
מסופר כי אמו של טורגנייב חנקה למוות את אחד מהצמיתים שלה.
לאירועים כגון אלה הייתה השפעה עמוקה על אופן תיאור הצמיתים ביצירתו של טורגנייב; כאשר הצאר אלכסנדר שחרר את הצמיתים ב-1861, זה היה בין השאר בהשפעת יצירתו של טורגנייב.
לאחר שקיבל חינוך אופייני לבן משפחת אצולה, למד טורגנייב שנה באוניברסיטת מוסקבה ולאחר מכן באוניברסיטת סנקט פטרבורג, כשהוא מתמקד בלימודים קלאסיים, ספרות רוסית ופילולוגיה.
לבסוף נשלח ב-1838 לאוניברסיטת ברלין ללמוד שם פילוסופיה (בעיקר הגל), והיסטוריה.
טורגנייב, כרוסי צעיר שלמד בחו"ל, התרשם מהתרבות המודרנית שפגש באירופה המערבית, וכשהוא חזר לרוסיה הוא היה "מתמערב" (בניגוד ל"סלאבופילים" של אותה תקופה, דוגמת דוסטויבסקי), שהאמין כי ניתן לקדם את רוסיה רק על ידי אימוץ תרבות המערב וביטול מוסדות מיושנים כמו מוסד הצמיתות.
היכרותו הראשונה של טורגנייב עם הספרות הרוסית הייתה דרך צמית ששעבדה משפחתו, שהיה מקריא לו קטעים מתוך ה"רוסיאד" של חרסקוב, משורר מהמאה ה-18 שהיה מפורסם באותה תקופה.
ניסיונותיו הראשונים של טורגנייב בכתיבת ספרות – שירים וקטעים קצרים - העידו על כישרונו, והמבקר הרוסי המוביל באותה תקופה, ויסאריון בלינסקי, הזכירם לטובה.
טורגנייב החל את קריירת הכתיבה שלו עם "רשימותיו של צייד", שם תיאר את מצבם הקשה של הצמיתים בסגנון ריאליסטי ובאהדה.
יצירה זו, שהייתה מבוססת על חוויותיו האישיות בזמן שצד ציפורים וארנבות באחוזות אימו, הופיעה ב-1852. היא נקראה על ידי כל שכבות האוכלוסייה, וכן על ידי הצאר, והיא תרמה להביא לשחרור הצמיתים ב-1861. על פי נבוקוב וטולסטוי, "רשימותיו של צייד" הוא הספר הטוב ביותר של טורגנייב.
ב-1852 נכתב וראה אור גם הסיפור הקצר המוכר ביותר של טורגנייב, שנקרא "מוּמוּ".
סיפור זה מספר על צמית חירש-אילם בחצרה של גבירה מוסקבאית ועל גורלה של הכלבה, מומו, אותה הוא אימץ.
היצירה הבאה של טורגנייב, "קן אצילים", פורסמה ב-1859. שנה לאחר מכן פרסם את "על סף ההתחלה", סיפור שכולל את אחת הדמויות הנשיות האהובות ביותר שלו - הלן.
ב-1862 פרסם טורגנייב את "אבות ובנים", רומן מבוסס דיאלוגים שבו ביטא את הדעות המהפכניות שנפוצו באותה עת ברוסיה.
יש אומרים כי הוא שהמציא את המילה "ניהיליזם".
הרומנים המאוחרים של טורגנייב מתאפיינים בשפה ארכאית ומצבים מלאכותיים, ונחשבים כפחותים ליצירותיו הראשוניות.
ב-1867 יצא לאור "עשן", וב-1877 היצירה האחרונה הארוכה שלו, "אדמה בתולה".
לבד מסיפוריו הארוכים יותר, הוא כתב גם סיפורים קצרים רבים, חלקם בעלי יופי רב וניתוח פסיכולוגי מעמיק, כגון "פלגים באביב", "אהבה ראשונה", "אסיה", ואחרים.
אלה נאספו אחר כך לשלושה כרכים.
לקראת סוף ימיו חי טורגנייב בעיקר מחוץ לרוסיה, בבאדן-באדן או בפריז.
חברו הספרותי הקרוב ביותר היה גוסטאב פלובר.
טורגנייב ביקר לעיתים באנגליה, וב-1879 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד.
פולין גארסיה-ויארדו הייתה זמרת סופרן, שטורגנייב התאהב בה עד מעל לראש אחרי ששמע אותה שרה את "רוזינה" באופרה הספר מסביליה של רוסיני ברוסיה בשנת 1843. ב-1845 עזב את רוסיה בעקבות פולין ובסופו של דבר קבע את משכנו בבית ויארדו, התייחס אל ארבעת ילדיה כאל צאצאיו וסגד לה עד מותו.
היא, מצדה, כתבה ביקורות על יצירתו וניצלה את קשריה ואת כישוריה החברתיים כדי להציגו בציבור באור החיובי ביותר שבגדר האפשר.
טורגנייב מת בבוז'יבאל, ליד פריז, ב-4 בספטמבר 1883. לפי משאלתו הועברה גופתו לפטרבורג לאחר טקס קצר שנערך בגאר דה ל'אסט בפריז ובו נשאו דברי הספד ידידיו הפריזאים ארנסט רנן ואדמון אבו.
ההלוויה בפטרבורג התקיימה באווירה מתוחה בשל חששה של הממשלה הצארית מהפיכת המעמד להפגנה נגדו, הוטלו מגבלות על השתתפות המוסדות הרשמיים וארגוני הפועלים בצורה גלויה ורשמית בהלוויה.
במהלך ההלוויה הופץ בין המלווים עלון מהפכני אך מעשה זה עבר בלי תגובה של הממשלה.
טורגנייב לא נישא, ואחת מהצמיתות שלו ילדה לו בת מחוץ לנישואים.
טורגנייב נחשב לאחד מכותבי הרומנים הגדולים של התקופה הוויקטוריאנית, לצד ת'אקרי, הות'ורן והנרי ג'יימס; יש דמיון רב בינו לבין האחרון.
משתקפת ביצירותיו הבנה עמוקה של הטבע האנושי.
ישנה תחושה מלנכולית, כמעט פסימית, בכתביו, של בחינה עצמית מדכאת.
מבחינה אידאולוגית, טורגנייב היה ליברל רוסי שרצה לראות שינוי ברוסיה האוטריטית והמפגרת מבחינה טכנולוגית, אך לצד זה הוא התנגד לרדיקליזם הפוליטי של אותה תקופה.
הפרק האחרון של יצירתו "אבות ובנים", האמירה המשמעותית ביותר שלו על הרדיקליזם, נחשב לעיתים קרובות כאחד מהפרקים העצובים והמפוכחים ביותר בספרות.
טורגנייב נודע בתיאוריו הארסיים לדמות היהודי.
כך למשל בסיפורו "ז'יד" (1846), אשר שמו מעיד עליו, מתואר היהודי ה"ז'יד" הירשל, כנמוך-קומה ורזה, בעל שיער צהוב הממצמץ בעיניו האדומות ללא הרף, בעל אף ארוך ועקום, הרודף בצע עד כדי מכירת בתו לזנות, והוא מצוטט כמי שנוהג לומר תמיד "הכסף הוא דבר טוב, אפשר להשיג בו הכל".
הירשל מתואר כמוג-לב, ובתיאור העמדתו לדין באשמת ריגול וגזר דינו למוות, מתאר אותו טורגנייב כמרעיד בכל גופו צועק ומנתר, "עד שבלי רצון העלה על פנינו חיוך".
באופן דומה מתוארת הכאתו של יהודי אחר וניסיון לרצחו, כאשר הקהל פורץ בצחוק.
טורגנייב ויצירותיו במדיה האמנותית אחרת
אלכסנדר קסטלסקי הלחין את האופרה "קלרה מיליץ" המבוססת על הנובלה האחרונה של טורגנייב, בעלת אותו השם.