tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התביעה נדחתה בבית המשפט האזרחי ומקרה זה הוא הערעור.
בארצות הברית, הממשלה הפדרלית נהנית מחסינות מוחלטת מלבד למקרים בהם הממשלה אפשרה תביעות נגד המדינה והסירה את חסינותה.
בין החריגים לחסינות המדינה הגורפת נמצא ה-Federal Torts Claims Act (חוק הנזיקין האמריקאי-FTCA) שרלוונטי לדעת בית המשפט למקרה זה.
לכן, מסיק בית המשפט, שהוא רשאי-ואף צריך, לדון במקרה.
אולם, בחוק הנזקין האמריקאי, כמו חוק הנזיקים האזרחיים בישראל, קיימים חריגים להסרת החסינות של המדינה בנזיקין, ביניהם החריג של פעולה מלחמתית שמופיע בחוק הנזיקין האמריקאי:
לכן, בית המשפט צריך לשאול את עצמו האם המקרה התרחש ב"תקופת מלחמה" והאם דובר ב"פעולה מלחמתית".
בית המשפט קובע, שעל השופטים להפעיל את שיקול דעתם וההיגיון כדי לקבוע אם מדובר בפעולה מלחמתית או לאו.
במקרה של מלחמת איראן עיראק הקונגרס לא הכריז על מלחמה, האם עדיין המקרה יכול להיחשב כפעולה בתקופת מלחמה?
בית המשפט מציין שהוא מושפע רבות מהעובדה שבעת המודרנית ארצות הברית השתתפה בהרבה אירועים בעלי אופי עוין, מבלי שהקונגרס הכריז על מצב של מלחמה.
בין השאר מציין בית המשפט את מלחמת קוריאה, מלחמת וייטנאם, ואפילו מלחמת המפרץ, שכולן החלו מבלי שהקונגרס הכריז רשמית על מצב של מלחמה ובכולן, אומר בית המשפט, אין ספק שמדובר היה הלכה למעשה במלחמה לכל דבר.
על סמך האמור לעיל מסיק בית המשפט האמריקאי, כפי שקבע בית המשפט בישראל, שאין צורך בהכרזה רשמית על מצב של מלחמה כדי שפעולה תחשב לפעולה מלחמתית.
בית המשפט אומר ש"תקופת מלחמה הפכה להיות תקופות של קונפליקט צבאי ממושך ולא תקופות שהוכרזו רשמית כמלחמה".
בנוסף, נדרש בית המשפט לפרש מהי "פעולה מלחמתית".
גם כאן נוקט בית המשפט בגישה של פרשנות מרחיבה, בקובעו שהמושג לא מדבר רק על אלימות פיזית.
אלא גם על "פעולות הכרחיות ובעלות קשר ישיר עם מצבים עוינים".
לכן, הירי של הספינה על המטוס, מתוך הנחה שמדובר בהגנה עצמית, במקרה הוא דוגמה מובהקת ל"פעולה מלחמתית".
על ידי הפירוש המרחיב של החריג בנוגע לפעולות מלחמתיות סבור בית המשפט האמריקאי שהוא מוציא לפועל בצורה הטובה ביותר את כוונת המחוקק.
השופטים אומרים שברור שכוונת המחוקק, בקובעו את החריג של מלחמה, היא להבטיח שהממשלה לא תהיה אחראית על התנהגות רשלנית של הכוחות המזוינים שלה בזמן קרב.
השאלה האם המלחמה הוכרזה רשמית על ידי הקונגרס, אינה רלוונטית למקרה.
בית המשפט מזהה שלוש הצדקות עקרוניות לחריג של תקופת מלחמה: 1) חוק הנזיקין מבוסס, בחלקו, על התאוריה שהאחריות מובילה את הנפשות הפועלות לפעול בזהירות יתרה.
במקרה זה ברור שהקונגרס אינו רוצה שאנשי הצבא יפעלו בזהירות מרובה בזמן שבו עשויים להידרש מעשים אמיצים כדי לגבור על כוחות אויב.
כמו כן לא סביר שהקונגרס חפץ בכך שחייליו יחששו מפני האחריות שתוטל עליהם לאחר מעשה בשעה שהם נדרשים להחליט החלטות שמשמעותן חיים או מוות בעיצומו של קרב.
2) חוק הנזיקין מבוסס גם על הרעיון של צדק - סיפוק תרופה לקורבן התמים של מעשה שגוי.
גם הצדקה זו לא חלה במקרה של מלחמה, שגובה קורבנות תמימים רבים מכל הצדדים המשתתפים.
זה יהיה לא הגיוני לפצות רק חלק קטן מאותם קורבנות תמימים - בדרך כלל אזרחים של מדינת אויב - בשל הסיבה שהם סבלו מהרשלנות של הכוחות המזוינים של המדינה ולא מהאלימות שכל צד במלחמה מטיל בכוונה תחילה על הצד השני.
3) יש הצדקה עונשית לחוק הנזיקין.
החברה מאמינה שהמעוול צריך לשלם על מעשיו.
לא נראה לבית המשפט הגיוני שהחברה האמריקאית תרצה שחייליה ייענשו על מעשים שהם עשו כדי להגן על חייהם.
בשל כך, אומר בית המשפט, שאין מקום לחוק הנזיקין במלחמה ובית המשפט לא רואה סיבה להבדיל במקרה זה בין מלחמות שהוכרזו רשמית לבין אלו שלא.
לסיכום, אומר בית המשפט שאין לו כל קושי לקבוע שכאשר, כתוצאה מהחלטה מכוונת של הרשות המבצעת, כוחות אמריקאים מעורבים בסדרה של מפגשים עוינים ברמה משמעותית, עם הכוחות הצבאיים של אומה אחרת, החריג של ה-FTCA חל.
בנסיבות אלו "תקופת מלחמה" חלה, לפחות לצורך פירוש חוק הנזיקין.
כמו כן, אומר בית המשפט שאין ספק ש"תקופת מלחמה" חלה במקרה של מלחמת איראן עיראק
אולם, בית המשפט לא מסתפק בקביעה זו וצועד צעד נוסף.
באומרו ש"התוצאה לא הייתה משתנה לו הפלת המטוס הייתה מכוונת ולא כתוצאה מטעות".
טוען בית המשפט, שאין זה משנה לצורך החריג של "תקופת מלחמה" אם הצבא מקבל החלטותיו בזהירות, או ברשלנות, בצורה ראויה או שלא.
בכל מקרה החריג יחול והחסינות תתקיים כל עוד האדם שנתן את הפקודה לירות עשה זאת מתוך כוונה לקדם את מטרותיה הצבאיות של ארצות הברית.
למרות הפסיקה המרחיבה שראינו במקרה Koohi, הפסיקה קבעה גבולות לחריג של תקופת מלחמה.
כך, לדוגמה, במקרה של Skeels vs.
שם דובר על פעולת אימון של הצבא האמריקאי.
האימון נעשה בכלים צבאיים בתקופת מלחמה, והוביל לנזק.
בית המשפט החליט במקרה זה שלא להעניק חסינות למדינה באומרו שהקונגרס לא התכוון שהממשלה תהיה חסינה מפני תביעות במקרה בו כוחותיה לא פעלו בזהירות סבירה לשמירה על ביטחונם של אזרחי המדינה שכנגדה ארצות הברית יצאה לקרב.
לסיכום, גם בארצות הברית המדינה ויתרה על חסינותה בתביעות נזיקין.
גם שם נקבע חריג לוויתור על חסינות במצב של פעולה מלחמתית בתקופת מלחמה.
החריג של פעולה מלחמתית אומנם פורש בהרחבה אבל עדיין נדרשת פעולה מלחמתית, שהיא כוללת גם את פעולת הלחימה עצמה וגם פעולות הקשורות אליה במישרין, ובנוסף נדרש שיהיה מדובר ב"תקופת מלחמה, שכוללת גם תקופה של עימותים עוינים משמעותיים בין הצבא האמריקני לבין כוחות צבא אחרים.
גם באוסטרליה התמודדו השופטים עם בעיית הפירוש של המושג פעולה מלחמתית.
את התלבטות זו ניתן לראות בפסק דין Shaw Savill.
דובר על נזק שנגרם לאוניית סוחר כתוצאה מהתנגשות של ספינת חיל הים האוסטרלי בה.
הנזק נגרם בשל רשלנותם של כוחות הצבא במהלך פעילות מבצעית כנגד האויב בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המדינה התגוננה בטענה שמדובר ב"תקופת מלחמה", לכן היא נהנית מחסינות ואין כלל מקום לבית המשפט לדון בתביעה.
אולם, כפי שראינו בארצות-הברית ובישראל, גם באוסטרליה החליט בית המשפט שהשאלה אם בשעת ההתנגשות הספינה עסקה בפעילות אקטיבית כנגד האויב, פתוחה לפרשנותו של בית המשפט.
כמו כן דנים השופטים בדין הראוי, לדידם, בתקופת מלחמה.
הם אומרים שלא ייתכן שנדרוש מקצין הניווט לנהוג בחובת זהירות כלפי ספינות אזרחיות שנמצאות בזירת הפעילות בשעת פעילות נגד אויב.
בנוסף, אומרים השופטים שלא נרצה שהלוחמים ירתעו מפני דיני הנזיקין האזרחיים בשעה שהם נתונים במצב של לחימה.
זאת ועוד, אומרים השופטים, שאין בידם את הכלים לבקר את קבלת ההחלטות של החיילים במצב לא טבעי כמצב של לחימה.
מכאן, שהטלת אחריות על החיילים על רשלנותם שנעשתה במהלך פעילות כנגד האויב היא לא הגיונית וסותרת את שיקולי המדינות האוסטרליים.
את עיקרון זה מחיל בית המשפט על כל פעילות מבצעית המתנהלת כנגד האויב.
אולם, גם בית המשפט האוסטרלי מסייג את המונח "פעילות מלחמתית".
כך לדוגמה אומרים השופטים שיש להבחין בין פעילות מבצעית אמיתית, לבין פעילות אחרת של כוחות הצבא בזמן מלחמה.
לכן, ספינות צבאיות בזמן מלחמה שמתכוננות לעגון, כן יהיו חייבות בחובת זהירות.
כך גם ספינת תדלוק, או ספינת ליווי.
כשחובת הזהירות המבוקשת תבחן בראי התקופה המיוחדת.
בית המשפט מכיר בכך שבתקופת המלחמה המודרנית לעיתים ההכרעה בין המקרים לא תהיה קלה.
אולם, במקרה שלפניהם קובעים השופטים שאין ספק כי מדובר בפעולה מבצעית בתקופת מלחמה ולכן המדינה לא תהיה חייבת בנזיקין.
על פי דוח שפרסם ארגון "יש דין", בין השנים 2004-2008 הגישו אזרחים פלסטינים 5,282 תביעות נזיקיות כנגד מדינת ישראל.
עוד עולה מהדוח כי מרבית התביעות בגין נזקי גוף עוסקות ב"פציעות מירי וסיכולים ממוקדים".
הדוח מלמד כי מעט תביעות הסתיימו בהענקת פיצוי נזיקי למתלוננים, בין אם בדרך של פסק דין של בית משפט ובין אם בדרך של פשרה עם משרד הביטחון.
סכום הפיצויים בגין נזקי רכוש ששולמו בתקופה זו עומד על סך של כ–2,440,000 ₪ (בממוצע כ–29,000 ₪ לכל תביעה).
לאורך השנים בתי המשפט והכנסת הרחיבו משמעותית את תחולת חריג הפעולה המלחמתית, כך שכיום הוא חל על פעולות שיטוריות שאינן לוחמתיות, ובמקרים בהם לא נשקפה סכנה אובייקטיבית או מיידית לכוח.
מלחייה היא כלי לאחזקת מלח בישול (הנקרא אף מלח שולחן) בצורתו הגרוסה ולזרייתו על גבי מזון.
המלחייה היא כלי שימושי בעת ארוחה, על כן מניחים אותה על שולחן האוכל.
לעיתים נוסף לה ערך אסתטי ועיצובי: קיימים מתקנים המחזיקים את המלחייה בצמוד לפלפלייה (כלי לאחזקת התבלין פלפל שחור בצורתו הגרוסה), או למטחנת הפלפל.
בשל כך העיצוב של מטחנת הפלפל קשור לעיצוב המלחייה.
בדומה למטחנת הפלפל, ניתן להשיג אף מטחנת מלח, זאת שומרת על צורת המלחייה ועל אופן שימושה.
המלחייה הנפוצה היא בעלת גוף שקוף (מזכוכית או מפלסטיק), כך שניתן לאמוד על יתרת כמות המלח שבה.
בחלקה העליון מספר נקבים, והוא בדרך כלל מוברג לגוף המלחייה.
ישנן גם מלחיות שבהן ההברגה היא בתחתית המלחייה.
לעיתים החלק העליון והתחתון עשויים מחומרים שונים.
יש הנוהגים להוסיף למלח השולחן גרגירי אורז יבשים, כדי למנוע הדבקות של גרגרי המלח לאחר שספחו לחות וכדי להסיר את הגרגירים הלחים מצידי המלחייה.
את המלחייה פיתח ב־1858 הממציא האמריקאי ג'ון מייסון.
גודלם של הנקבים שבראש המלחיה מותאם לגודלם של גבישי המלח כך שטילטולה למעלה ולמטה משחרר ממנה כמות מלח קטנה (ולא ספיקה קבועה).
עקרון הפעולה הוא שבכל הנפה של המלח שבמלחיה משתחררים גבישים בודדים מכל נקב ומיד לאחריהם נחסם הנקב על ידי גבישים החוסמים זה את זה.
טלטול המלחיה למעשה מפנה את הנקבים מהגבישים החוסמים עד לנפילתם הבאה ולשחרור גבישים נוספים.
הממלחה קדמה למלחייה, ככלי לאחזקת מלח.
בממלחה אין נקבים לזריית המלח.
הממלחה הייתה כלי פתוח או בעל מכסה, המלח היה מוסף למזון באמצעות נטילתו עם האצבעות או עם כפית קטנה.
בימי הביניים וברנסאנס הייתה הממלחה כלי הגשה מסוגנן, בהיות המלח תבלין יקר ונחשב.
דוגמה לממלחה מעוטרת במיוחד היא הממלחה של בנוונוטו צ'ליני, ממלחה עשוית זהב, הנחשבת ליצירת אמנות.
מלחמה גרעינית היא מלחמה שהסלימה למצב שבו אחד הצדדים מחליט להשתמש בנשק גרעיני, למשל פצצת אטום.
יש המכנים מלחמה כזו "מלחמת יום הדין", בגלל ההשפעה ההרסנית של הנשק הגרעיני: פצצת האטום, למשל, נחשבת לנשק קטלני ביותר, בגלל החום, גל ההדף והקרינה המזיקה שהיא מייצרת.
נוסף על כך, השפעת הקרינה באזור המופצץ יכולה להישאר בטווח זמן של עד 10 שנים, והיא הופכת את האזור לבלתי ניתן להתיישבות.
יש הסבורים שמלחמה גרעינית יכולה אף לגרום להשמדת רוב אוכלוסיית העולם.
עד כה נעשה שימוש בנשק גרעיני רק בשלהי מלחמת העולם השנייה, עת הוטלה פצצה גרעינית על העיר היפנית הירושימה, ושלושה ימים לאחר מכן על העיר נגסאקי.
פעולה זו גרמה למותם של מאות אלפי אנשים, והיא ממחישה את גודל הנזק שעלולה לגרום מלחמה גרעינית, משום שבמהלך מרוץ החימוש הגרעיני גדלה עוצמת הנשק הגרעיני מאות מונים, וגם מלאי הנשק הגרעיני גדל מאוד.
החרדה מפני מלחמה גרעינית מלווה את העולם מאז התבססותו של הנשק הגרעיני, בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים.
שעון יום הדין, שנוצר על ידי ביטאון מדעני האטום באוניברסיטת שיקגו בשנת 1947, מנסה לאמוד את ההסתברות לפריצתה של מלחמה גרעינית.
את המידע הוא מציג ב"דקות לחצות", כאשר חצות היא הנקודה שבה תפרוץ מלחמה גרעינית.
המרחק הרב ביותר מחצות היה בשנים 1991–1994, בעקבות תום המלחמה הקרה - 17 דקות.
הקרבה הגדולה ביותר לחצות הייתה בשנים 1953–1959, שנות מרוץ החימוש הגרעיני - 2 דקות.
כיום (2026) השעון עומד על 85 שניות לחצות.
בארצות הברית משמש המושג DEFCON כדי לייצג דרגת מוכנות, גם בהקשר של סיכון למלחמה גרעינית.
אחד האירועים שבהם דרגת המוכנות עלתה לרמה גבוהה ביותר היה משבר הטילים בקובה.
במקביל לפיתוח הנשק הגרעיני עסקו המעצמות גם בפיתוח תורת לחימה לשימוש בנשק זה ואמצעים לשיגורו או למניעת פגיעה בשטחן מנשק זה, קבלת התראה והתגוננות.
במסגרת המניעה פותחו טילים נגד טילים בליסטיים גרעיניים ויוזמת ההגנה האסטרטגית שהגה ממשל רייגן.
אמצעי נגד שפותח כנגד הגנה מטילים בליסטיים הוא טיל מרובה ראשי נפץ.
ארצות הברית פיתחה אמצעים שונים לגילוי פעילות רדיואקטיבית.
דוגמה ראשונה לכך הייתה גילוי הניסוי הראשון של ברית המועצות בנשק גרעיני.
הנרי קיסינג'ר הציע את מושג "התגובה הגמישה" במסגרת מלחמה גרעינית, לעומת אלה שהחזיקו באופציה של מה שהוגדר כ"תגובה המאסיבית", שבין מציעיה היה שר החוץ ג'ון פוסטר דאלס.
בהקשר זה תוארה דוקטרינה השמדה הדדית מובטחת כאמצעי להרתעה ממלחמה גרעינית.
כחלק מרעיון זה, נולד רעיון המכה השנייה, לפיו צוללות גרעיניות ישמשו כתעודת ביטוח במקרה של מתקפה גרעינית-צד אחד יימנע מלתקוף אם ידע שהוא לא יוכל להשמיד את היכולת הגרעינית של הצד השני ויספוג בשל כך מתקפת נגד.
בעקבות האיום הנתפס למלחמה גרעינית הוקמו מקלטים גרעיניים הן על ידי גופים ממשלתיים והן על ידי אזרחים.
מלחמה גרעינית מהווה איום קיצוני על המשך קיומו של כדור הארץ, ולכן לא פלא שהיא משמשת בסיס לספרים, סרטי קולנוע ויצירות מוזיקליות.
אחד הבולטים בסרטי הקולנוע העוסקים במלחמה גרעינית הוא "דוקטור סטריינג'לאב", סרטו של סטנלי קובריק מ־1964, בכיכובו של פיטר סלרס.
מדובר בקומדיה שחורה מספרת על מפקד בסיס מפציצים גרעיניים של חיל האוויר האמריקני, שמאבד את שפיות, ופוקד על טייסיו לצאת למתקפה גרעינית על רוסיה באמצעות פקודת מבצע בשם 'תוכנית R'.
כחלק ממערך המכה השנייה של ארצות הברית, 'תוכנית R' מאפשרת למפקדי בסיסי חיל האוויר הגרעיניים של ארצות הברית להפעיל מתקפה גרעינית על רוסיה, למקרה בו מערכת השליטה המרכזית של ארצות הברית הושמדה.
ההתקפה האמריקאית מפעילה את נשק יום הדין של רוסיה, שהוא מכשיר אוטומטי שאינו ניתן לנטרול והמבוסס על עיקרון כשל קטלני שנקרא "מכונת יום הדין" ושהופעל זה מכבר.
הרוסים בטעות לא הודיעו לאמריקאים על הפעלתו.
המכונה היא חלק ממערך המכה השנייה של רוסיה.
מכונת יום הדין בסרט מורכבת מפצצות גרעין מומלחות מסוג קובלט, שישמידו את האנושות, בתגובה לתקיפה גרעינית אמריקאית.
הסרט מציג את הסכנות הנובעות מטעויות במערכי המכה השנייה ובנשק גרעיני בכלל.
חלק מהדיאלוגים בסרט מצוטטים מספרו של , על מלחמה תרמו-גרעינית.
סרט נוסף הוא סרטו של ג'יימס קמרון שליחות קטלנית אשר מראה את החיים אחרי שרשת מחשבים צבאית בשם "סקיינט" תפתח תודעה ותחליט על השמדת המין האנושי, ותעשה זאת על ידי ירי כל הטילים הגרעיניים שברשות צבא ארצות הברית.
מאורע זה נקרא בסרט "יום הדין".
סרט המתאר את השלכותיה של מלחמה גרעינית על בסיס תחזיות מדעיות הוא סרט הטלוויזיה הבריטי "חוטים" משנת 1984.
מַלחַז אסַתיאני (בגאורגית: მალხაზ ასათიანი; נולד ב-4 באוגוסט 1981) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדות ההגנה והקישור במועדון הכדורגל הרוסי לוקומוטיב מוסקבה.
הוא החל לשחק כקשר התקפי אבל היכולות ההגנתיות שלו הקנו לו את המוניטין של בלם יציב.
הוא משחק בעיקר במרכז ההגנה בלוקומוטיב, למרות זאת אסתיאני משמש כעושה משחק בנבחרת גאורגיה.
אסתיאני החל את קריירת המשחק שלו במדי טורפדו כותאיסי המקומית.
במהלך 3 וחצי השנים בהן שיחק בטורפדו, הוא זכה עם הקבוצה שלוש פעמים ברצף באליפות האומגלסי ליגה.
בשל הפרסום שלו בגאורגיה הוא הוחתם על ידי לוקומוטיב מוסקבה, בה משחק עד היום.
באוגוסט 2008 הושאל לדינמו קייב.
אסתיאני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה בשנת 2001. מאז ועד היום שיחק ב-42 משחקי נבחרת בהם כבש 4 שערים.
אחד השערים שלו בנבחרת היה מול נבחרת רוסיה בכדורגל בטורניר המוקדמות ליורו 2004. כמו כן, כבש מלחז שערים חשובים בטורניר המוקדמות למונדיאל 2006, אליו גאורגיה לא הצליחה להעפיל.
מחזיק גביע נשיא טורקמניסטן (טורניר בינלאומי, 2002)
מחזיק גביע אלופות חבר המדינות (2005)
מלחמה באמצעות שליח (מכונה גם מלחמת פרוקסי) היא מלחמה שבה שני יריבים משתמשים בצדדים שלישיים כתחליף ללחימה ישירה זה בזה.
בעבר לעיתים השתמשו בממשלות שלמות כצד שלישי אך כיום מקובל להשתמש בקבוצות טרור, שכירי חרב וצדדים שלישיים נוספים.
המטרה היא להכות ביריב מבלי להוביל למלחמה בהיקף מלא.
מלחמות מסוג זה נוהלו לעיתים לצד עימותים מלאים בין שני צדדים יריבים.
כמעט ולא ניתן לנהל מלחמת פרוקסי טהורה שכן לקבוצות הנלחמות עבור מדינה מסוימת יש לרוב אינטרסים משלהן הנבדלים לרוב מאלו של המדינה אשר מממנת את הקבוצות.
עימות ידוע אשר הציג דפוסים של מלחמת פרוקסי היה מלחמת האזרחים בספרד.
מה שהחל כעימות פוליטי פנימי התלקח במהירות לקרב בין הפאשיסטים של פרנסיסקו פרנקו לבין האנרכיסטים והקומוניסטים.
בצד הפשיסטי ניצבו גרמניה הנאצית ואיטליה.
ברית המועצות הזרימה משאבים ויועצים כדי לחזק את הקומוניסטים בספרד.
מלחמות פרוקסי היו שכיחות במהלך המלחמה הקרה.
הדבר נבע מכך ששתי מעצמות הגרעין ברית המועצות וארצות הברית לא גילו עניין לנהל מלחמה ישירה זו בזו.
מלחמה שכזו הייתה עשויה להתדרדר לכדי מלחמה גרעינית.
צדדים שלישים שימשו במלחמת הסובייטים באפגניסטן, במלחמת האזרחים באנגולה, במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
מלחמת הפרוקסי הראשונה במהלך המלחמה הקרה הייתה מלחמת האזרחים ביוון.
במהלך המלחמה ניסו מורדים קומוניסטים שנתמכו על ידי מדינות סובייטיות ביוגוסלביה, אלבניה ובולגריה להפיל את ממשלת יוון שעמדה לצד בעלות הברית.
הקומוניסטים היוונים הצליחו לכבוש את רוב שטחה של יוון עד אשר התקפת נגד חזקה של הממשלה אילצה אותם לסגת.
בעלות הברית ניצחו לבסוף בשל תהום אידאולוגית שנפערה בין סטלין לבין טיטו.
טיטו הדיר תמיכתו מצבא השחרור היווני על ידי סגירת גבולות יוגוסלביה.
ללא תמיכה סובייטית המרד קרס.
השטאזי סיפק למספר טרוריסטים מקלט ואף זהויות חדשות.
לא למזרח גרמניה ולא לסיעת הצבא האדום היה עניין לחשוף את שיתוף הפעולה ביניהם.
מזרח גרמניה הייתה מעורבת באוסטפוליטיק ולא היה לה עניין לחשוף את תמיכתה בארגון טרור הפועל במערב גרמניה.
במלחמת קוריאה ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין תמכו בקומוניסטים בקוריאה הצפונית ובסין כנגד כוחות האומות המאוחדות אשר הובלו על ידי ארצות הברית.
ברית המועצות לא התערבה במלחמה באופן ישיר אלא על ידי שליחת טייסים.
ברם, מעורבותה של סין הייתה ישירה והיא שלחה מיליוני חיילים בשנת 1950 אשר מנעו מכוחות האו"ם להביס את הממשלה הקומוניסטית של הצפון.
בתקופת מלחמת וייטנאם ציידה ברית המועצות את צפון וייטנאם ואת הוייט מין באימונים ובאמצעים לוגיסטיים ואספקה.
בכך נמנעה ברית המועצות מכניסה ישירה לתוך המלחמה בניגוד למעורבותה הצבאית של ארצות הברית.
במלחמה שבין המוג'אהידין והצבא האדום במהלך הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, גיבתה ארצות הברית את המוג'אהידין בנשק, אספקה ואימונים.
מלחמת סיני החלה לפי נתנאל לורך כיוזמה של צרפת ובריטניה שלחצו על ישראל ולפי גרסה אחרת מתוך אינטרסים משותפים לישראל ושתי המעצמות.
לקראת מלחמת ששת הימים, ברית המועצות עודדה את פרוץ העימות על ידי העברת מידע כוזב על ריכוז כוחות צבא בצפון ישראל, מתוך אינטרס להקים בסיס ימי בסוריה ולהגדיל את התלות הכלכלית של מדינות ערב באספקת נשק.
במלחמת יום הכיפורים הן ברית המועצות והן ארצות הברית גיבו את בנות בריתן באספקת חירום של נשק.
כן הייתה מעורבות של המעצמות במהלכי המלחמה לקראת הפסקת האש, כמו הלחץ של ארצות הברית על ישראל להימנע מכיתור הארמייה השלישית.
על פי פרסומים מאוחרים יותר, העימות בין המעצמות הגיע לכדי כוננות גרעינית.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, תמכה סוריה בנוצרים המרוניים שבארגון החזית הלבנונית בנשק ובחיילים.
ישראל תמכה בחזית הלבנונית גם כן באספקת נשק, טנקים וכסף.
הארגון לשחרור פלסטין תמך בתנועה הלאומית של לבנון.
לאחר שחרור אנגולה מפורטוגל ב-1975 החלו קבוצות לאומניות יריבות להילחם זו בזו על השליטה במדינה.
הקבוצה הבולטת ביותר הייתה ה־MPLA המרקסיסטית לניניסטית.
קבוצה זו זכתה לתמיכה משמעותית של ברית המועצות ושל הגוש המזרחי.
לאחר שממשלת אנגולה דרשה עזרה, שלחה קובה כוח משימה של כ-40,000 חיילים בצבא קובה.
שתי קבוצות ימניות בולטות היו UNITA וכן קבוצת ה־FNLA.
UNITA היה בעל שורשים מאואיסטיים.
הארגון נתמך בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי הרפובליקה העממית של סין במסגרת המלחמה של הארגון בשלטון הפורטוגזי.
הייתה זו תקופה שבה הסינים והסובייטים ניסו להתחרות על ההשפעה שלהם בעולם.
עם סיום מלחמת העצמאות הפכו ארצות הברית ודרום אפריקה לתומכות העיקריות של UNITA.
שיתוף הפעולה של UNITA עם שלטון האפרטהייד של דרום אפריקה הפך שנוי במחלוקת.
מלחמת האזרחים באנגולה החלה ב-1975 ונמשכה עד 2002.
בשנת 1975 פלשו כוחות דרום אפריקאים לאנגולה על מנת לתמוך ב-UNITA ולמנוע ממורדים דרום אפריקנים להקים שם בסיס.
SWAPO היה ארגון שמאל אשר דגל בסיום השלטון של דרום אפריקה על נמיביה.
הארגון ניהל מלחמת גרילה נגד הדרום אפריקנים בתמיכת ממשל אנגולה הקומוניסטית.
מאז סוף המלחמה הקרה מלחמת הפרוקסי הגדולה ביותר הייתה מלחמת קונגו השנייה במהלכה השתמשו ממשלות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אוגנדה ורואנדה בקבוצות צד שלישי חמושות ובלתי סדירות.
פקיסטן מנהלת מלחמת פרוקסי עם הודו מאז אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. היא מסתייעת בשכירי חרב ובטרוריסטים.
הטרור בפקיסטן הוא אחת מבעיות הביטחון החמורות ביותר בדרום אסיה.
מלחמת האזרחים בסוריה היא סכסוך מזוין מתמשך בסוריה בין כוחות הנאמנים לממשלת הבעת' בראשות הנשיא בשאר אל-אסד, כגון חזבאללה, לוחמים איראנים וחיילים מקומיים, ובין אלה המבקשים להדיחה, כולל מיליציות זרות עם לוחמים מוסלמים מרחבי העולם ובשם ארגונים כגון אל-קאעידה, דאעש (ISIS) ועוד.
בפועל זהו סכסוך בין גורמים שיעיים כגון איראן וחזבאללה, ורוסיה אשר תומכת בהן, לבין גורמים סוניים בסוריה (73% מאוכלסיית סוריה) ומחוצה לה וארצות הברית אשר פועלת עם ארגוני המורדים להפלת המשטר של אסד.
זליגת מלחמת האזרחים בסוריה למדינות שכנות יוצרת חפיפה בין מלחמות פרוקסי אחרות שאיראן מנהלת כמו המלחמה נגד ישראל או המלחמה נגד סעודיה.
הסכסוך האיראני-ישראלי הוא ברובו מלחמת פרוקסי, הנובע בין היתר מחוסר יכולתם של שני הצדדים לקיים עימות חזיתי עקב המרחק ביניהם.
כתוצאה מכך, מעדיפה איראן לחמש את הארגונים הגובלים בישראל (חזבאללה השיעי) או ארגונים פלסטיניים הפועלים מתוך ישראל (חמאס, הג'יהאד האיסלאמי, ועדות ההתנגדות) ולתמוך בהם צבאית וכלכלית, על מנת לנהל את המאבק בישראל דרכם.
ארגון החזבאללה הוא ארגון פרוקסי הנתמך על ידי איראן וסוריה ומשתמש בלבנון כמדינה המארחת.
בעת מלחמת לבנון השנייה חשף הארגון נשק רב מתוצרת סורית ואיראנית ובכך גילה לעולם כולו את מידת התלות של הארגון במדינות נותנות החסות.
למרות שאיראן מכחישה זאת, מלחמת חרבות ברזל נחשבת כחלק מהעימות בין ישראל לאיראן כאשר התפיסה בישראל היא כי איראן תוקפת את ישראל באמצעות שליחיה: חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, חזבאללה והחות'ים.
מלחז אקישבּאיָה (באבחזית: Малхас Акышьбаиа; בגאורגית: მალხაზ აკიშბაია; נולד ב-6 במאי 1972) הוא פוליטיקאי אבחזי וראש הממשל דה יורה של אבחזיה בשנים 2006–2009.
אקישבאיה נולד ב"גודאווי" שבמחוז גאלי אבחזיה אסס"ר.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1994 באוניברסיטת קייב, ואת המסטר הוא סיים באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך פעילותו הפוליטית הוא מילא שורה של תפקידים, ביניהם שר הכלכלה של גאורגיה (1999–2001), ובשנת 2004 שר ההגנה ולאחר מכן, ראש המועצה לביטחון לאומי של גאורגיה.
מדצמבר 2004 ועד למרץ 2006 הוא כיהן כשר האוצר בממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה והפך לאחר מכן, במרץ 2006, לראש ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה.
מלחמה אחרת הוא סרט ישראלי עלילתי קצר (15 דקות) משנת 2003.
עלילת הסרט מתרחשת בירושלים במהלך האינתיפאדה.
פלסטינים מבית ג'אלא יורים אש באופן קבוע אל עבר שכונת גילה שבדרום ירושלים.
צחי וחבריו, נערים מהשכונה, מעמידים פני חיילים ומטפסים על חומת הבטון שנועדו להגן על האזרחים מהירי, על מנת להתגרות ולצעוק אל עבר הערבים.
נוני, תלמיד כתה ד' ואחיו הצעיר של צחי, מעדיף לשים על פניו איפור של אמו מאשר לשחק את החייל.
על רקע הימים האחרונים של שנת הלימודים, נוני נבחר לשחק את דוד המלך בהצגת סוף השנה אליה יגיע ראש הממשלה, אך בסתר ליבו הוא חושק בתפקיד הנסיכה.
2004 - הפסטיבל הבינלאומי לסרטי ילדים בניו יורק
2004 - הפסטיבל לקולנוע הומו-לסבי בקונטיקט
2004 - Outfest - פסטיבל לקולנוע הומו-לסבי בלוס אנג'לס
2005 - פסטיבל לקולנוע הומו-לסבי בפילדלפיה
2005 - פסטיבל לקולנוע הומו-לסבי בפריז
2005 - פסטיבל לקולנוע הומו-לסבי בקופנהגן
2005 - פסטיבל לקולנוע הומו-לסבי בציריך - זוכה פרס "התפוח הורוד"
מלח סדומית הוא כינוי תורני למלח שמקורו בים המלח.
מלח זה מופיע בכמה הקשרים בספרות התורנית.
המקור הקדמון ביותר בו מופיע המלח הוא הברייתא של פיטום הקטורת, בה הוא מופיע כאחד המרכיבים של קטורת הסמים.
לקרבן יש להביא מלח סדומית.
אחת הסיבות לתקנת מים אחרונים היא מפני שאריות של מלח סדומית הנמצאות על הידיים, ועלולות לעוור במגע עם העיניים.
חלוקות הדעות בנוגע לזיהוי הספציפי של מלח סדומית- לכולם ברור שהוא מאזור ים המלח אך המחלוקת היא האם מדובר במלח מים המלח שהוא תוצר של אידוי או מלח כמחצב מהר סדום.
רס"ג מזהה אותו עם מלח "דראני" ועל פי ניתוח של מקורות מימי הביניים הסיק פרופ' זהר עמר שייתכן ומדובר במלח הקרנליט שלמעשה בניגוד למלחים מסוגים אחרים התאים יותר למעשה הקטורת בכך שבשריפתו אין התפוצצויות המסכנות את המכהן המקטיר וגורמות לבעיה הלכתית של "עיכולי קטורת" שעפים ממזבח הקטורת על רצפת ההיכל.
מלחין לאומי הוא כינוי שניתן למלחין מסוים, המשקף את ההערכה הרבה אליו במדינה זו, ואת השימוש ביצירותיו כסמלים לאומיים באותה מדינה.
לרוב נתפסות יצירותיו כמשקפות את רוח העם או את הזהות הלאומית.
תואר זה דומה במידה מסוימת לתואר משורר לאומי.
בין הארצות בהן קיים "מלחין לאומי" נמנות:
צ'כיה: אנטונין דבוז'אק, בדז'יך סמטנה.
פולין: סטניסלב מוניושקו, פרדריק שופן.
מלחמה בטרור: כיצד יביסו המשטרים הדמוקרטיים את הטרור המקומי ואת הטרור הבינלאומי הוא ספר משנת 1996 מאת בנימין נתניהו.
בספרו מציג נתניהו מנקודת מבטו כראש ממשלת ישראל את משנתו המדינית בסוגיית המלחמה בטרור.
זהו ספר המשך והשלמה לספרו הטרור: כיצד יוכל המערב לנצח, שערך נתניהו ב-1987.
בספר מנתח בנימין נתניהו את הגילויים החדשים של הטרור.
מִלְחִית מַבְאִישָׁה (שם מדעי: Salsola imbricata) היא צמח במשפחת סלקיים.
זהו זן קטן של שיחים מסדרת הציפורנאים מלחית מבאישה בדרך כלל גדלה בתעלות, במדבר, ערבות והיא מסוגלת לגדול בדרך כלל בכמה סוגי אדמה.
מלחית מבאישה הוא תת-שיח או שיח הצומח לגובה של 1.2 מטרים.
למלחית מבאישה יש גבעולים אפורים ואדמדמים שרוחבם הוא 2 ס"מ.
בחלקים העליונים הענפים הם אפורים.
חלק מהענפים גדלים בצורה אנכית וחלקם גדלים בצורה אופקית.
הענפים מסודרים וגדלים בצורה קבועה.
לעלים של המלחית המבאישה יש צפיפות מאוד גובהה של שערות והם מאוד קטנים.
העלים לרוב הם בצורת עיגול או משולש צר.
מלחית מבאישה גדלה בקבוצות המחוברות יחד, כאשר קבוצה היא כמה פרחים קטנים עם חמישה עלי כותרת וחמישה אבקנים משני סוגים.
מלחית מבאישה גדלה במדבר באפריקה, באזורים צחיחים בצפון אמריקה, בחצי האי ערב, דרום איראן, פקיסטן, צפון מערב הודו ובמערב אסיה.
בישראל היא גדלה בנגב והרי אילת, בערבה, בבקעת הירדן ולעיתים נדירות בצפון הנגב.
המלחית המבאישה פורחת בחודשים יוני-דצמבר.
כאשר יש המון מלח, המלחית המבאישה מגבירה את תכולת המים שלה והופכת להיות יותר עסיסית, ובכך מפחיתה את שטח העלים שלה.
המלחית המבאישה מגדילה את שיעורי הניבוטים שלה באופן תמידי כאשר הטמפרטורה היא 20 מעלות צלזיוס, ושיעורי הנביטה גדולים יותר כאשר כמות המלח היא נמוכה.
עם זאת הזרעים שגודלו בתנאי מלח גבוהים התאוששו, והיה להם פוטנציאל די גדול לגדול.
מלחית מבאישה הוזכרה בספרות לראשונה בשנת 1775 על ידי חוקר טבע שוודי-פיטר פורסקל.
בשנת 1849 אלפרד מוקווין טנדון (חוקר טבע צרפתי ודוקטור) שינה את שמה של המלחית המבאישה לקרוקסילון אימבריקטום.
בשנת 2007 אקהני (חוקר צמחים) הפך את שמה של המלחית המבאישה לסלסולה אימבריקטום, ואת המסקנה הוא הסיק על ידי ניתוח פילוגנטי שעשה.
השם קרוקסילון אימבריקטום התקבל על ידי המכון הביולוגי העולמי אך לא נוסף לרשימת הצמחים לאחר שהפך לסלסולה אימבריקטום.
המלחית המבאישה משמשת לטיפול בגירויים מסוימים בעור ובנוסף לכך היא משמשת להריגת תולעים.
מן השורשים של המלחית המבאישה הצליחו לבודד חמישה גליקוזידים ושניים מהם התגלו כחדשים, שלא היו ידועים בעבר.
מלחם ברכאת היה זמר ומלחין לבנוני נודע.
צורת השירה והלחן של ברכאת היו ייחודיות והפכו אותו לאחד הזמרים המפורסמים והמוערכים בלבנון..
נולד בכפר שימא בלבנון וגדל כנוצרי אורתודוקסי שהשתייך לכנסייה האנטיוכית.
בילדותו הושפע משיריו של המוזיקאי המצרי מוחמד עבד אל-והאב.
בעודו בבית הספר הלחין לראשונה שיר למילים שפורסמו בכתב העת של בית הספר.
בתקופה זו נהג לשיר באירועים שנערכו בבית הספר ובמופעי איתור כישרונות שונים.
בהמשך הצטרף לתיאטרון המוזיקלי של האחים רחבאני, שם שר במקהלה והיה סולן ראשי בהצגה "האביב השביעי" ב-1984. בשנים אלה החל להפיק שירים לעצמו בניב לבנוני ייחודי, שבו עשה שימוש לאורך כל הקריירה שלו.
בתקופה זאת הלחין שירים לזמרים ערבים בולטים במאה ה-20, בהם הזמרות סבאח, סמירה טאופיק, מאג'דה א-רומי והמוזיקאי ודיע א-סאפי.
הוא השתתף כשחקן וזמר במחזות ואופרטות של האחים רחבאני, ובסרטים שונים בשנות ה-80 של המאה ה-20. בין שיריו המפורסמים בשנים אלו היו "כבוש אל טוטי" ו "ווחדי אנא".
בין להיטיו בשנות ה-90 ובעשורים הראשון והשני של המאה ה-21 היו "חביבי אינתא", "אמרין (على بابي واقف قمرين)" ו"פארח א-נאס".
ברכאת שר במבטא לבנוני, וביקר לעיתים את עמיתיו הלבנונים על העדפותיהם לשיר במבטא מצרי מטעמים מסחריים.
כן שיתף פעולה עם זמרות מפורסמות כמו נג'וא כרם, ומאג'דה א-רומי.
אף על פי שהפופולריות שלו במצרים צנועה, הוא זכה להערכה רבה במזרח התיכון ובעולם הערבי ואף מחוצה להם, והופיע באוסטרליה, בדרום אמריקה, בקנדה ובארצות הברית.
ברכאת נישא לראשונה לסועאד, אחותה של הזמרת הלבנונית סבאח.
בשנית נישא לראנדה עאזר, וממנה נולדו לו שלושה ילדים.
בשלישית נישא לזמרת ולשחקנית הלבנונית מאי חרירי, ויחד נולד לזוג בן.
הלך לעולמו ב-28 באוקטובר 2016 ממחלת הסרטן בבית חולים בביירות.
לחני שיריו בשירת הבקשות הירושלמית
שיריו של ברכאת פופולריים בקרב חובבי שירת הבקשות הירושלמית.
חלק מהלחנים של שיריו מבוצעים בידי זמרים, חזנים ופייטנים בשירת הבקשות, בהם יחיאל נהרי, דוד שירו, זיו יחזקאל, יניב בן משיח, חיים ישראל ועוד, בשילוב מילות קודש.
כך לדוגמה השיר "עלא באבי" מושר בעברית כ"על לבבי", השיר "כיף" כ"כי אשמרה שבת", השיר "חביבי אינתא" כ"חביבי אתה", ו"וואלה מארה" כ"לך ארנן".
גם עופר לוי, איציק קלה, מאור אדרי, זוהיר פרנסיס ושריף הוציאו גרסאות כיסוי לשיריו של ברכאת.
מלחובקה היא עיירה במחוז מוסקבה ברוסיה, השוכנת במחוז המשנה ליוברצקי והיא פרוור של העיר מוסקבה.
נחשבת יישוב עירוני בטריטוריית מלחובקה הכוללת יישובים קטנים יותר.
מלחובקה נמצאת כ-10 ק"מ דרומית מזרחית למוסקבה.
ביישוב הייתה קהילה יהודית ענפה, והוקמה בה מושבת הילדים במלחובקה, כמו כן התגוררו והופיעו בה אמני תרבות רבים.
ביישוב קיים בית קברות יהודי גדול.
בשנת 1926 התגוררו במלחובקה 4,639 תושבים בלבד.
השיא הגבוה ביותר היה בשנת 1979, כאשר התגוררו בה 28,052 תושבים.
היישוב הוזכר לראשונה כ"מלחובסקויה" בשנת 1328 בצוואת איוואן הראשון נסיך מוסקבה לבנו הבכור סימאון.
ב-1884 הוקמה במקום תחנת רכבת וסביבה התפתח כפר נופש.
בשנת 1961 כפר הנופש הוכר כיישוב עירוני.
עד סוף המאה ה-19 התגוררו אמנים רבים בתרבות הרוסית במלחובקה, הבולטים שבהם היו אנטון צ'כוב, מקסים גורקי, איוואן בונין, פאינה רנייבסקיה ופיודור שאליאפין.
ביישוב נולדה השחקנית אירינה פריבלובה.
גם במאה ה-20 היה היישוב מקום מגוריהם של אישים אמידים, כעורכי דין, רופאים, קבלני בניין ועיתונאים.
במושבת הילדים במלחובקה ביקרו והופיעו אמנים יהודיים שונים, ביניהם איציק פפר, משה ליפשיץ, שלמה מיכואלס, בנימין זוסקין, מוריס וינצ'בסקי ואחרים.
אנדריי ווזנסנסקי כתב שיר על נסיעותיו הרבות ליישוב.
בשטח היישוב שוכנת האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לתרבות גופנית.
שלושה סניפים של סברבנק, כחמישה מפעלים גדולים, שני בתי הבראה, מוזיאון היסטורי, תחנת רכבת, כנסייה אורתודוקסית, שוק ובית כנסת.
ביישוב יוצא עיתון מקומי מדי יום.
כמו כן קיים אגם בשטחו, ובית קברות גדול, אשר לצידו בית קברות יהודי.
בשנות ה-20 החלה עלייה יהודית גדולה למושבה והיהודים מנו כ-20 אחוז מהאוכלוסייה, מלחובקה נקראה "הבירה היהודית" של חבל מוסקבה.
עמנואל מיכלין, כותב כי קללה מצויה בה היו מקללים את יהודי מוסקבה, הייתה "סע למלחובקה".
ב-1959 נשרף בית הכנסת הגדול של היישוב בידי בריונים, ואישה נהרגה בשריפה.
בשנות ה'תרפ"ז וה'תרפ"ח התגורר למשך תקופה ביישוב רבי יוסף יצחק שניאורסון מלובביץ' לאחר ששוחרר ממאסרו.
כן התגוררו ביישוב כמה מחשובי חסידי חב"ד, ביניהם הרב יהודה בוטרשוילי רבם של יהודי גאורגיה.
בה'תרצ"ה נפטר הרב משה גינזבורג חתנו של רבי שמואל שניאורסון מלובביץ' שהתגורר בעיירה, וקברוהו לצד בית הקברות הנוצרי, הקבורה היהודית התפתחה סביב קברו והיא נעשתה לבית קברות יהודי גדול, בין הקבורים בו נמנו הרבנים נתן נטע אולבסקי ומרדכי דובין.
בשנים התרצ"ד והתרצ"ה שכן בעיירה סניף של רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש.
בה'תשע"ז הוקמה במושבה ישיבת חב"ד ובראש עמד הרב משה לרמאן חתנו של הרב הראשי לרוסיה הרב ברל לזר כעבור שנה מונה הרב רפאל דובאוו לראש הישיבה והיא נוהלה על ידי הרב ישראל גוטליב
בתשפ"ב הישיבה נפתחה בשם תפארת בחורים והיא מנוהלת על ידי ר' מיכאל רוסין
כיום הרב משה תמרין מכהן כרב העיירה וכשליח חב"ד באזור והוא מתפעל בה בית חב"ד.
בעיירה הוקמה מושבה לילדים יהודיים יחידה מסוגה, שבה חונכו מאות ילדים יהודים.
המושבה נודעה אז בציבור וקיבלה תמיכה מלאה מהתושבים הגויים.
בתקופת קיומה חינכו והתגוררו בה יהודים מפורסמים רבים, אך חלקם מתבוללים דוברי רוסית.
ביניהם נמנו מארק שאגאל, דוד הופשטיין, יואל (יולי) אנגל, "דער נסתר", לייב קוויטקו, יחזקאל דוברושין, משה ברגובסקי ואחרים.
מלחמה הוא סרט מלחמה רוסי משנת 2002 שבוים על ידי אלכסיי בלבאנוב על המציאות של מלחמת צ'צ'ניה השנייה, בכיכובם של אלכסיי צ'אדוב כחייל רוסי ואיאן קלי, כתייר אנגלי, כששניהם מנסים לשרוד בשבי הצ'צ'ני על רקע העימות הרוסי-צ'צ'ני.
הסרט שוחרר לאקרנים ב-14 במרץ 2002 בעיצומה של המלחמה שעליה הסרט מספר.
אלכסיי צ'אדוב זכה בפרס פסטיבל מונטריאול בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט.
הסרט מתחיל עם הגיבור, איוואן ירמאקוב, המרואיין על ידי עיתונאי בבית מעצר.
כשהוא מתחיל את סיפורו, הסרט חותך לצ'צ'ניה בקיץ 2001, במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
כשהוא מוחזק בשבי אצל מפקד גדוד צ'צ'ני בשם אסלן גוגאייב, איוואן ומגויס נוסף בשם פדיה, משמשים כעבדים מקומיים.
איוואן משמש גם כמומחה תקשורת.
בסופו של דבר, החמושים של אסלן גם לוקחים בשבי את השחקן האנגלי ג'ון בויל ואת ארוסתו מרגרט מייקלסן.
לאחר זמן מה, איוואן, פדיה ושני האסירים האנגלים נלקחים לאאול אחר ומוכנסים לכלא שבו הם מוצאים את קפטן מדבדב, חייל רוסי אחר אשר כבר משותק עקב פגיעה.
אסלן משחרר את ג'ון לאסוף שני מיליון ליש"ט כדמי כופר תמורת מרגרט.
יחד עם ג'ון, הוא משחרר את איוואן ופדיה, מאחר שאף אחד לא היה מוכן לשלם את הכופר שלהם.
מאמציו של ג'ון לגייס כספים אינם מוצלחים, אך חברת טלוויזיה בריטית אחת מציעה להעניק לו סיוע כספי בתמורה לסרט וידאו מפורט של המבצע הרוסי בצ'צ'ניה.
במוסקבה, ג'ון שוב נתקל באדישות המוחלטת של פקידים צבאיים במקום ומחליט לבקש מאיוואן לעזור לו להציל את מרגרט.
חייו של איוואן בטובולסק אינם מסתדרים.
הוא אינו יכול להסתגל לחיים אזרחיים שלווים ולא יכול למצוא עבודה בשל חששות מפני נפשו הבלתי מאוזנת, לאחר השבייה הצ'צ'נית.
לפני כן הוא מגיע לסנקט פטרבורג, אל משפחתו של קפטן מדבדב, שאיש אינו מוכן להציל.
כשג'ון מגיע לטובולסק, איוואן מסכים לחזור לצ'צ'ניה תמורת כסף.
לאחר שעברו דרך מוסקבה וולדיקווקז, איוון וג'ון נכנסים בחשאי לצ'צ'ניה, כשהם מחרימים בדרך רכב שטח עם מספר גדול של כלי נשק בתא המטען.
לאחר לכידת תושב מקומי, רוסלן שמאייב, איוואן מוצא את דרכו אל האאול של גוגאייב.
לאחר שחיכו לקבוצת חמושים גדולה, איוואן, ג'ון ורוסלן תוקפים את האאול לאחר שהרגו את השומרים עם הנשק שהם תפסו קודם, הם מוצאים את מרגרט עם קפטן מדבדב ומגלים כי היא נאנסה על ידי המיליטנטים הצ'צ'נים.
זועם, ג'ון הורג את גוגאייב ובכך מסבך את המצב: איוואן צריך את גוגאייב חי כבן ערובה כדי שאפשר יהיה לעזוב את צ'צ'ניה בבטחה.
החמושים של גוגאייב תוקפים את האאול ומתחיל מרדף, אבל הקבוצה בורחת על רפסודה מאולתרת ותופסת עמדות הגנה במגדל של מבצר ישן.
בעזרת טלפון לווייני שנלקח אסלן, מדבדב מבקש את תמיכת חיל האוויר.
מסוקים רוסיים מגיעים, מנתבים את המיליטנטים ומעבירים את מדבדב והחבורה לבסיס צבאי.
ג'ון נותן לאיוואן את הכסף שהבטיח והלה נותן לרוסלן אלף פאונד.
את הכסף הנותר איוואן נותן לאחר מכן לקפטן מדבדב לצורך טיפול רפואי.
הסרט מסתיים בהערותיו הקצרות של איוואן.
מרגרט לא התחתנה עם ג'ון.
ג'ון, לאחר שצילם כל הזמן במסע, הוציא סרט וספר בשם "חיי ברוסיה".
לאחר שחרורו של הסרט הועמד איוואן לדין בגין רצח "אזרחים שלווים של הפדרציה הרוסית".
רוסלן, שעבר למוסקבה, העיד נגד איוואן ואף אחד לא מצדד בו.
היחיד שתומך וניצב לצדו של איוואן הוא קפטן מדבדב.
שחקן דמות אלכסיי צ'אדוב סמל איוואן ירמאקוב איאן קלי ג'ון בויל אינגבורגה דפקונייטה מרגרט (ארוסתו של ג'ון) יוסליד קיורדזידיס רוסלן שמאייב סרגיי בודרוב הבן קפטן מדבדב גאורגי גורגולייה אסלן גוגאייב ולדימיר גוסטיוחין אביו של איוואן אירינה סוקולובה אמו של קפטן מדבדב סטס סטוצקי פדיה קוליק יורי סטפנוב אלכסנדר מטרוסוב
אלכסיי בלבאנוב שאף להפוך את הסרט למציאותי מאוד, עד כדי נטורליזם.
לפני הצילומים הוא שוחח עם שבויים לשעבר ממלחמת צ'צ'ניה הראשונה, נסע לכפרי קברדינו-בלקריה, נפגש עם הגנרל ויקטור קזנצב, מפקד הכוחות הרוסיים בצ'צ'ניה וצפה בקלטות וידאו המתעדות את הזוועות של צ'צ'ניה.
כמה מהקלטות הללו הוא הקרין לשחקן האנגלי איאן קלי.
לדברי בלבאנוב, במהלך הצפייה קלי רעד והיה בהלם מהמחזות המזוויעים, שהשפיעו גם על הבמאי ושאר אנשי הצוות שצפו במראות.
הסרט צולם בקברדינו-בלקריה, צפון אוסטיה, צ'צ'ניה, מוסקבה, סנקט פטרבורג, טובולסק ולונדון.
בשביל להשיג ריאליזם גדול יותר, רבים מהצ'צ'נים בסרט גולמו על ידי צ'צ'נים אמיתיים והחיילים הרוסיים גולמו על ידי חיילים אמיתיים, טייסי מסוקים, סיירים וקבלנים.
בשל המלחמה, הסרט צולם רק בחלקו על אדמת צ'צ'ניה, במיוחד במחסום בכניסה לעיר גרוזני.
הסרט נעשה בתנאים כמעט דומים למלחמה, עם זאת, יש לציין שהצילומים בוצעו באזורים שקטים שהיו בשליטת הממשלה והצוות אובטח על ידי קציני SOBR .
כדי לצלם את סצנות השבויים בכלא, בור אמיתי נחפר.
השחקנים שכבו בבור הרטוב והמזוהם במשך כמה שעות, משום שבלבאנוב רצה שהכל יהיה ריאליסטי ככל האפשר.
הסצנה עם השחקנית אינגבורגה דאפוקנייטה שבה היא צפה בעירום במהירות בקור צולמה ללא שימוש בכפילה.
יותר מכל אחד אחר, הצילומים הפחידו את השחקן האנגלי איאן קלי, שלא הבין את השפה הרוסית.
הוא לא ידע רוסית ודאפוקנייטה חיה בעבר באנגליה והוא כל הזמן רץ אליה להתלונן שהוא מאולץ לשבת בבור ולטפס לתוך נהר ואיך שכמעט טבע שם ושהבמאי אמר עליו שהוא שחקן גרוע.
לדברי סרגיי בודרוב הבן (שגילם את קפטן מדבדב), בשביל המערביים זו דרך התקשרות בלתי מתקבלת על הדעת ואינגה הסבירה שהרוסים תמיד עובדים ככה ושהרוסים תמיד צועקים ואם הצילומים יתחילו הם ישתמשו רק בתקשורת חיה וזה רגיל אצל הרוסים לתבוע כדי באמת להציל את עצמם.
במהלך הצילומים בקברדינו-בלקריה, מסוק ששימש את הסרט ירה קליעים תרמיים ואחד מהם נכנס בטעות לבית קברות עתיק של בלקר וכתוצאה מכך עלה באש וקברים רבים נהרסו.
בשל כך, כמעט שהתפתח סכסוך אתני בין צוות הצילום לתושבים המקומיים.
מבין קציני ה-SOBR ששמרו על הקבוצה היה קפטן צ'צ'ני לשעבר, שהצליח להרגיע את הקהל הזועם.
על הסט, כולם מלבד בודרוב ודאפוקנייטה התגוררו בבתיהם של התושבים המקומיים.
בלבאנוב חי בבית של אישה שקברי אבותיה נהרסו בבית הקברות שנהרס.
פסקול הסרט הולחן על ידי ויאצ'סלב בוטוסוב וטימור מוצוראייב וכולל גם שירי פופ שונים.
"Voina (Война, מלחמה)" מאת טימור מוצוראייב
"Volki (Волки, זאבים)" בביצוע להקת בי-2
"Bereg (Берег, החוף)" מאת ויאצ'סלב בוטוסוב
"Fellini (Феллини, פליני)" בביצוע ספלין ובי-2
"Sokol (Сокол, הנץ)" בביצוע בי-2
"Kholostye puli (Холостые пули, קליעים ריקים)" מאת הרדיו הפרטיזני
"Moya zvezda (Моя звезда, כוכב שלי)" מאת ויאצ'סלב בוטוסוב ודדושקי
"Vulitsa (Вулиця, הרחוב)" מאת אוקיאן אלזי
מוזיקה שהופיעה בסרט, אבל לא כלולה בפסקול:
שיר מבצע ירושלים, שאמיל מוביל יחידה טימור מוצוראייבהיכן אהובתי?
הסדרה קרויה בשם "מלחמה בלי שם" מכיוון שעל אף כמות הנפגעים (ב-15 השנים שבהן שהה ברצועת הביטחון, בין 1985 ל-2000 צה"ל איבד 559 חיילים; כמעט פי חמישה מאשר במלחמת לבנון השנייה), ישראל לא הכירה ב־18 שנות השהייה הצה"לית בלבנון כמלחמה בפני עצמה.
בשנת 2020 החליט שר הביטחון וראש הממשלה החלופי, בני גנץ, לקבל את המלצת הרמטכ"ל אביב כוכבי ולהכיר בתקופה זו כאחת ממערכות ישראל.
הפרק הראשון נפתח באסון צור הראשון בנובמבר 1982, בו התפוצץ בניין הממשל הצבאי הישראלי בצור, מיד בתום מלחמת לבנון הראשונה.
הסדרה סוקרת את האסון ואת המחדלים שהתגלו בחקירתו, ומה שנראה כניסיון טיוח של מה שרבים טוענים היה פיגוע התאבדות ולא דליפת גז כפי שטענה ועדת הבדיקה שמונתה בראשות אלוף במיל' מאיר זורע.
לאחר מכן מתוארת כניסת צה"ל ללבנון והכרעת המחבלים הפלסטינים בתוך כמה שבועות.
בריאיון עם אקדמאית אמריקאית ממוצא לבנוני-שיעי שהייתה ילדה בזמן הפלישה, היא טוענת כי ישראל החמיצה הזדמנות ליצור ברית עם השיעים, ששמחו בגירוש אנשי אש"ף על ידי ישראל מדרום לבנון, ובכך תרמה להקמת חזבאללה, כשלוחה איראנית.
מפקדים לשעבר בצה"ל המרואיינים בסדרה מספרים כי בלי להתכוון הם מצאו את עצמם במלחמה חדשה, וקשה הרבה יותר.
בפרק מתייחסים גם ל"אסון הספארי" בו נהרגו 12 חיילי צה"ל ו-14 נוספים נפצעו ב-10 במרץ 1985 לאחר שמכונית תופת התפוצצה בסמוך לשיירת כלי רכב של צה"ל ליד העיירה הלבנונית מרג' עיון.
לאחר אירוע זה נסוגה ישראל ביוני 1985 מרוב שטח לבנון, למעט רצועת ביטחון צרה לאורך הגבול ובה מספר מוצבים.
צה"ל ביקש להסתמך על צבא דרום לבנון (צד"ל) ורק לגבות אותו, אך בפרק מרואיינים מספר אנשי מפתח מצד"ל וקצינים בכירים שמודים שצד"ל מעולם לא הפך לצבא מקצועי ולא עמד בציפיות, וצה"ל נאלץ להרחיב אט אט את פעילותו כדי למנוע הישגים וכיבוש מוצבים על ידי החזבאללה.
מרואיינים בו החיילים שהגנו בהצלחה על מוצב שומריה מתקיפה קרקעית נרחבת באפריל 1987, מתקפה שהסתיימה בכישלון חזבאללה ומות 40 מלוחמיה.
בעקבות כישלון זה עבר החזבאללה מעימות ישיר מול צה"ל לטקטיקות גרילה.
מלחמה בין כוכבית כוללת מלחמה בין לוחמים ממערכות פלנטריות שונות.
הרעיון מספק מכשיר עלילתי נפוץ במדע בדיוני, במיוחד בתת-ז'אנר אופרת החלל.
לעומת זאת, המונח מלחמה בין-גלקטית מתייחס למלחמה בין לוחמים מגלקסיות שונות; מלחמה בין פלנטרית מתייחסת למלחמה בין לוחמים מכוכבי לכת שונים של אותה מערכת שמש.
מייקל הארט טען שאם בני האדם יתפשטו אי פעם למערכות פלנטריות אחרות, הסבירות האמיתית למלחמה בין-כוכבית תהיה נמוכה בשל המרחקים העצומים (ומכאן זמני הנסיעה הכרוכים בכך) - מלחמה בין-כוכבית תדרוש השקעה גדולה הרבה יותר של זמן ומשאבים לעומת מלחמות בתוך כוכבי הלכת.
לעומתו, רוברט פרייטאס טען כי ההוצאה האנרגטית הנדרשת למלחמה בין כוכבית תהיה טריוויאלית מנקודת מבט של תרבות סוג II או סוג III בסולם קרדשב.
ההתייחסויות הבדיוניות המוקדמות עוסקות במלחמה בין-פלנטרית, ולא במלחמה בין-כוכבית (למשל הרומן "מלחמת העולמות" מאת הרברט ג'ורג' ולס משנת 1898).
כאשר מאמינים כי כוכבי הלכת האחרים של מערכת השמש נטולי חיים אינטליגנטים, כותבי מדע בדיוני בדרך כלל מעריכים צורה כלשהי של מנוע מהיר יותר ממהירות האור על מנת להקל על מלחמה בין כוכבית.
סופרים כמו לארי ניבן פיתחו עימות בין-כוכבי סביר המבוסס על קולוניזציה אנושית של חגורת אסטרואידים וכוכבי הלכת החיצוניים באמצעות טכנולוגיות המשתמשות בחוקי הפיזיקה.
פלור דה סל הוא מלח ים אטלנטי, המופק בתהליכים מורכבים.
פלור דה סל הופק כבר מימי קדם והוזכר על ידי פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע".
אף על פי שבאופן מסורתי הייעוד העיקרי שלו כנראה לא היה המלחת מזון, אלא הוא שימש כתרופה לטיהור ולטיפול משחתי.
פלור דה סל שייך לקבוצת המלחים הנקראים "מלחי גימור" ובימינו נהוג להשתמש בו כמלח תיבול לצורכי טעם בהוספה למאכלים שונים או לקישוט מאכלים.
מבין מלחי היוקרה הוא נחשב לידוע והאציל מכולם.
המלח ארומטי ובעל ניחוח של סיגליות, הוא נמס מהר יותר במים ממלחים אחרים וחסר מרירות.
נקשרות לו גם תכונות בריאותיות בזכות שפע המינרלים שהוא מכיל.
מקור השם בצורת הדפוסים דמויי הפרחים הגבישיים בקרום המלח.
השם במקור מצרפתית: Fleur de sel, שמשמעותו המילולית היא "פרח המלח".
זו משמעות הביטוי גם בשפות אחרות, למשל פורטוגזית, ספרדית וקטלאנית; (הגייה בצרפתית: flœʁ də sɛl).
צורתו של המלח היא כקרום דק ועדין המתאדה על פני השטח.
אחת השיטות להפקת מלח בישול היא שאיבת מי ים לאגני ביצה מלוחה או לבריכות אידוי למלח כדי לאפשר למים להתאדות, ולהשאיר אחריהם את המלח שהומס בהם.
כאשר המים מתאדים, רוב המלח שוקע על החלק התחתון של כלי האיסוף, אבל ישנם גבישי מלח שצפים על פני המים, מה שגורם להיווצרות קרום עדין של גבישי פירמידה מורכבים.
העידון של פלור דה סל מחייב עיבוד ידני, לכן ההפקה שלו נעשית בשיטות קלאסיות תוך שימוש בכלים מסורתיים.
בצרפת העובדים שאוספים את ה"פלור דה סל" נקראים "פלורדיירים", והם עוסקים בהפקת המלח באמצעות מגרפה מעץ הנקראת "לוס-פלר" כדי לגרוף את המלח בעדינות מהמים.
בפורטוגל במקום מגרפת העץ משתמשים במסננת בצורת פרפר הנקראת "בורבולטה".
לאחר מכן מכניסים את המלח לקופסאות מיוחדות, כדי שיתייבש בשמש וכדי להימנע מנזקים שעלולים להיגרם לפתיתי המלח בזמן האריזה.
מבחינה היסטורית, מי שהיו אחראים על הפקת ה"פלור דה סל" היו נשים, מכיוון שנהוג היה להאמין שמאחר ומדובר בגבישי מלח עדינים ביותר, מי שצריך לאסוף אותם ולטפל בהם הם "המין העדין יותר" (נשים).
מכיוון שגבישי המלח מופרדים מהמים בביצות המלח כשם ששמנת מופרדת מחלב, פלור דה סל נקרא גם "הקרם של מחבתות המלח" ו"הקוויאר של מלחי הים".
ניתן לאסוף מלח פלור דה סל רק כאשר מזג האוויר הוא שמשי מאוד, יבש ועם רוחות איטיות ויציבות.
בגלל אופי היווצרותו, מיוצר המלח בכמויות קטנות.
באזור Guerande בחבל הארץ ברטאן בצרפת, כל ביצת מלחים מייצרת רק קילו אחד ליום.
בגלל סיבות אלו, כמו גם העבודה הרבה שדורשת הפקתו, פלור דה סל נחשב ליקר ביותר מבין המלחים.
השיטה הייחודית להפקתו יוצרת גבישים לא אחידים.
במלח זה גבוהים אחוזי הלחות בהרבה מאשר במלח רגיל (עד 10% לעומת 0.5% במלח רגיל), מה שמאפשר לגבישים להידבק יחד בצורות דמויות פתיתי שלג.
הלחות גורמת לכך שפלור דה סל לא יתמוסס מיד על הלשון, כך שהטעם מתמשך.
כמו כן, מכיוון שאינו מזוקק, הוא לא מכיל רק נתרן כלורי אלא גם מינרלים אחרים, כמו סידן ומגנזיום כלוריד, שמעניקים לו טעם עדין ומורכב יותר.
מינרלים אלו גורמים לו להיות מלוח יותר ממלחים אחרים ומעניקים לו את מה שתואר כ"טעם של ים".
שאריות תכולת המינרלים במלח תלויים במיקום בו מופק המלח, ולכן הטעם שלו משתנה בהתאם לנקודה בה הוא מופק.
בניגוד למלח שולחן רגיל, צבעו של פלור דה סל אינו לבן טהור בדרך כלל, אלא נוטה לגווני אפור בהיר או בז', או צבע שנע בין לבן-ורוד ללבן-כסוף.
גוני הוורוד יכולים לנבוע מנוכחות דלינאלינה סלינה, סוג של מיקרו-אצה ורודה הנפוצה בביצות.
עם זאת צבעו של ה"פלור דה סל" שמקורו בריה פורמוסה בפורטוגל הוא לבן.
לפלור דה סל מתייחסים כאל תוצר חקלאי נדיר.
בשנת 2011 בדקו חוקרים מאוניברסיטת רְאוּנְיוֹן הצרפתית דגימות של פלור דה סל שנאספו בבריכות ובחנויות שמוכרות אותו ומצאו שם שרידי חומרים אורגנים כמו קרוטונואידים, פיגמנטֵי צבע שנמצאים גם בגזר, פירות הדר ודבש.
חוקרים סבורים שמקורם ביצורים החיים בבריכות האידוי, כמו מיקרואורגניזמים חד תאיים, אצות מיקרוסקופיות וחיידקים שונים, שייצרו בגופם את החומרים האלה.
לדעת החוקרים, בבריכות שונות ובאזורים שונים גדלים אורגניזמים שונים מעט, והבדלי הצבע והטעם במלחים השונים נובעים כתוצאה מההבדלים בין האורגניזמים החיים האלו.
רק כ-5% מהמלח המופק משמש לבישול ולרוב משתמשים בו לתיבול מזון.
הוא אינו משמש במקום מלח רגיל בתהליך הבישול ונהוג להוסיפו מעט לפני ההגשה, כמו קישוט, כמלח גימור, כדי להגביר את טעמם של מאכלים שונים, כמו: ביצים, דגים, בשר, ירקות, שוקולד וקרמל.
מלח ים מופק ברחבי העולם במשך אלפי שנים, אך באלף השנים האחרונות מופק פלור דה סל רק בצרפת.
במקומות אחרים ברחבי העולם הוא נאסף והושלך.
ככל שגדל שוק המלחים המיוחדים, החלו חברות להפיק פלור דה סאל לייצוא בכל מקום בו התנאים הגאוגרפיים והמטאורולוגיים נוחים.
פלור דה סל צרפתי מסורתי נאסף מול חופי בריטאני, בעיקר בעיירה גוארנדה (נקראת גם: "פלור דה סל דה גוארנדה"), אך גם בנוירמוטי, ובאיל דה רה.
היוונים הפיקו עוד בימי קדם מלח ים ופלור דה סל לאורך חופי הים התיכון, ובמיוחד באזור חצי האי בחבל הארץ לאקוניה ובאזור לגונות מיסולונגי.
בפורטוגל מיוצר פלור דה סל בעיקר במחוז אביירו ובחבל הארץ בדרום פורטוגל אלגרבה וגם בביצות מלח בפתח נהר גודיאנה, המהווה את הגבול עם ספרד.
ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הרומית באזור פורמוסה מעידים על כך שהייתה באזור זה היסטוריה ארוכה של הפקת מלח ים.
לפני המצאת מכרות המלח, סייע ייצור מלח הים של פורטוגל לקביעת מקומה כמעצמה עולמית.
עם זאת, כאשר הפכה כריית מלח מכנית את המלח למוצר זול, ירד הביקוש למלח ים מתוצרת מקומית.
במשך מאות שנים נזרק הפלור דה סל או נמסר בחינם לעובדים, מאחר שנוכחותו הפריעה בתהליך האידוי ליצירת מלח הים.
תהליך הפקת הפלור דה סל החל מחדש בשנת 1997 על ידי חברת "נקטון", בעזרת מענק המיועד לפיתוח משאבי הטבע של פורטוגל.
המלח שמיוצר בחברה זו הוא לבן יותר מזה המיוצר באזור גוארדנה וטעמו אמור להיות חזק יותר.
בשל חוקי דירוג המלח של פורטוגל, מיוצא הפלור דה סל של חברת נקטון לצרפת ומשווק על ידי חברות צרפתיות.
גם ספרד מייצרת פלור דה סל באיכות גבוהה בכמה אזורים, בין היתר באזור הדלתה של נהר האברו באי מיורקה ועוד.
למיורקה יש היסטוריה ארוכה של ייצור מלח, המתוארכת לפיניקים ולרומאים אך לאורך ההיסטוריה נשמר הפלור דה סל בעיקר לשימוש מקומי עד שנת 2002, אז הגיעה בקשה מקטיה ווהר, אישה משווייץ שביקשה להפיק שם את המלח הזה, ושכנעה את הגורמים המקומיים לאפשר לה זאת.
ווהר עבדה עם השף הבריטי מארק פוש לפיתוח תערובות של פלור דה סל עם תוספות עשבי תיבול ותערובות תבלינים, כמו תפוז, לימון, זית שחור, לבנדר, רוזמרין, עלי ורדים מיובשים, תבליני קארי וסלק.
גם האיים הקנריים בספרד משמשים נקור להפקת פלור דה סל.
מפעלי מלח פעלו בלה פלמה ולנזרוטה במשך מאות שנים אך פלור דה סל היה בעיקר תוצר לוואי שנשמר לשימוש העובדים עד שנת 2007, אז קיבל המלח מעמד גורמה.
הגילוי המחודש הקולינרי של פלור דה סל ומלחי גורמה אחרים הציל את יצרני המלח הקטנים, שהיו עד אז בהתדרדרות מהירה.
בקנדה מיוצר בימינו פלור דה סל באיכות גבוהה מהאוקיינוס השקט, מול האי ונקובר.
האקלים הקר יותר מוסיף מרקם פריך יותר למלח.
ה"פלור דה סל" האירופי המסורתי מתגבש באופן טבעי בשמש אך בקנדה מחממים היצרנים את מי הים כדי לכפות את תהליך האידוי של המים.
במקסיקו ייצרו גם מלח ים וגם פלור דה סל עוד מתקופת האצטקים בלגונה של קויוטלן בחוף האוקיינוס השקט, שם שוכן בימינו מוזיאון להיסטוריה והטכניקה של ייצור פלור דה סל.
פלור דה סל מופק גם לאורך חופי סלסטון במדינת יוקטן במקסיקו, שם גידלו בני המאיה מלח והפיצו אותו בכל דרכי הסחר המסואמריקאיות עד לגואטמלה, מרכז אמריקה והקריביים.
ברזיל החלה לייצר פלור דה סל בשנת 2008 באזור ייצור המלח המסורתי במדינת ריו גראנדה דו נורטה.
למלח שמופק לשימוש בתוך ברזיל מוסיפים יוד, כנדרש בחוק הברזילאי עבור כל המלח המיועד למאכל אדם.
בזה המיועד ליצוא לא מוסיפים יוד.
היצרן העיקרי של פלור דה סל בברזיל הוא ArtSal.
מכיוון שהוא מופק באופן טבעי מהים ולרוב אינו מזוקק, פלור דה סל מורכב יותר מבחינה מינרלית מאשר מלח שולחן נפוץ.
לדוגמה תכולת המינרלים לפי ניתוח כימי של פלור דה סל המיוצר על ידי חברת Marisol הפורטוגלית:
מלחוּן הוא ז'אנר במוזיקה המרוקאית, המורכב משירה אורבנית שהייתה נהוגה בקרב מעמד הפועלים של גילדות אמנים.
בתחילה, לפני שהתפשט מתאפיללת לכל חלקי מרוקו, מלחון נוצר במאה ה-15 כיצירה ספרותית טהורה המכונה כיום קסידה או זאז'אל.
ז'אנר המל'אבה (Mal'aba) נחשב לצורה הידועה העתיקה ביותר של המלחון, מתקופת השושלת המרינית במאה ה-14. הוא נכתב בשפת הדאריג'ה, ואבן ח'לדון מתאר אותו כאחד מהאפוסים הליריים העיקריים של זרם האמנות שנקרא מל'איבּ.
הקסידה של המלחון מבוססת על שני מרכיבים חיוניים - האוברטורות והחלקים שמהם היא מורכבת.
מקור הקסידות מהסוג הזה מתוארך למאה ה-16.
בתקופת התפתחות המלחון, עבדאלעזיז אל-מגרווי ועבדרחמן אל-מג'דוב (מת ב-1568) התפרסמו בזכות הקוואטרנים המיסטיים שיצרו.
במאות ה-18 וה-19 פרחו במרוקו משוררים רבים בפאס, במקנס ובמרקש שהפיצו את יצירותיהם בעזרת המלחון.
בעידן המודרני, זוהרה אלפסיה היהודיה הייתה ידועה כ"נסיכת המלחון".
מלחמה הוא ספר מאת בוב וודוורד העוסק בשתי מלחמות ובמאבק פוליטי אחד שהתרחשו בין השנים 2021 ל-2024: מלחמת אוקראינה–רוסיה, מלחמת חרבות ברזל והמאבק לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024.
וודוורד מנצל את קשריו הפוליטיים ואת ניסיונו כדי להגיש נקודת מבט כפולה, הן מצדו של הנשיא ביידן ואנשיו והן מצד הנשיא טראמפ בתקופה שבין כהונותיו, אף שהוא מציין ששניהם סירבו להתראיין לצורך הספר.
הספר מונה 384 עמודים ב-77 פרקים והוא יצא לאור בעברית בתחילת 2025 בהוצאת ידיעות ספרים.
היבט מקדים חשוב הוא העובדה שוודוורד כתב בעבר שלושה ספרים על כהונתו הראשונה של טראמפ, ובהם ביקורת חריפה על הנשיא.
גם בספר הנוכחי נקודת המבט הבסיסית היא גישתו הדמוקרטית והאנושית של ממשל ביידן מול הטירוף והבלבול שמאפיינים את טראמפ.
למשל, וודוורד מצטט את יושב ראש המטות המשולבים הגנרל מארק מילי שאמר לו כי טראמפ מסוכן לארצות הברית והוא "פאשיסט".
עם זאת, הוא לא מונע ביקורת מביידן במקום שהיא רלוונטית, כמו בהתנהלות בזמן הנסיגה מאפגניסטן או בסימני הבלבול שהפגין מתחילת מסע הבחירות המחודש ביוני 2023 ועד לפרישתו לאחר שנה.
הספר פותח באירועי ההסתערות על הקפיטול וסוקר את התנהלותו של הנשיא היוצא דונלד טראמפ, את העימותים הפנימיים עם בכירים במפלגה הרפובליקנית שקראו לו לצאת בהצהרה שמכירה בבחירתו של ג'ו ביידן ואת האמירות העקשניות שלו בנושא במשך חודשים ארוכים.
בפתיח מביא וודוורד ריאיון נשכח שערך עם טראמפ יחד עם עמיתו קארל ברנסטין לפני כמה עשורים, כשטראמפ היה עדיין איש עסקים ואיל נדל"ן.
משם עובר המחבר לסקור את הכישלון הגדול של ארצות הברית, בעיקר במישור המודיעיני בנסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן, וההידרדרות המהירה שהובילה לפגיעה בתדמיתה של ארצות הברית.
וודוורד משרטט באריכות את התנהלותו של ממשל ביידן בשנת 2021, בניסיונות חוזרים ונשנים למנוע את הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הוא מצביע על כך שמצד אחד היה בידי האמריקאים מודיעין מצוין ועדכני, והממשל גם מצא דרך לחלוק אותו עם מדינות שותפות ועם התקשורת.
מצד שני הוא מצביע על השלכות הנסיגה מאפגניסטן כעידוד משמעותי לוולדימיר פוטין בעקבות חולשתה של ארצות הברית.
וודוורד חושף את המחלוקת בצמרת הממשל האם להודיע במפורש שארצות הברית לא תשלח חיילים לאוקראינה או שמא עדיף "להשאיר את כל האופציות על השולחן", והוא תוהה האם הכרזתו המוקדמת של ביידן על הימנעותו ממשלוח חיילים אמריקנים עודדה את פוטין לבצע את הפלישה.
הספר סוקר גם את ההתמודדות עם משבר הגרעין לקראת סוף 2022, כשמידע מודיעיני אמריקני הצביע על 50% סיכוי לשימוש רוסי בנשק טקטי גרעיני.
הגישה האמריקנית הייתה שיש למנוע מצב כזה בכל מחיר, והמסר על פתיחת כל הקלפים מחדש הועבר לרוסים בכמה ערוצים, כולל איתות לכך שמעצמות שהרוסים אולי עדיין מחשיבים כידידות, כמו סין, הודו, ישראל וטורקיה, ירדו מהגדר אם אירוע כזה יתרחש.
במקביל, לפי וודוורד, טראמפ שהתלהב בהתחלה מההתנהלות של פוטין, שינה את עמדתו אחרי שראה את הערכת ההמונים לסנטור לינדזי גרהאם שקרא לעם הרוסי לחסל את פוטין.
וודוורד סוקר את אירועי השביעי לעשירי גם מנקודת מבט אמריקאית, שגם היא הייתה מופתעת לחלוטין.
הוא מתייחס לשתי סוגיות שהאמריקאים התערבו בהן מהרגע הראשון – מניעת החזית הנוספת בצפון, כולל שיחה בין נתניהו לביידן בה נשיא ארצות הברית אמר לנתניהו כי בזה "אנחנו לא אתכם", ואספקת סיוע הומניטרי לעזה.
לפי וודוורד, הדרישה הגיע אחרי הסבב הראשון שערך אנתוני בלינקן במדינות האזור, ובמהלכו קיבל תמיכה מקיר לקיר בהשמדת חמאס, אך גם דרישה מקבילה שישראל תאפשר סיוע לתושבי עזה.
בשלב הראשון נתקל בלינקן בהתנגדות קשיחה במיוחד, בדגש על נתניהו וגלנט.
וודוורד מצטט תשובה של האחרון לבלינקן לשאלתו מה יהיה מחיר המלחמה, "יש לי משימה ואני הולך לבצע אותה.
המחיר לא חשוב – לא בצד שלנו, לא בצד שלהם".
במקביל, הוא מציין את המעורבות הראשונית של הנשיא ביידן ושל בלינקן ביצירת מסלול קטרי להשבת החטופים.