tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מכך קבע את שיאי ההופעות של שחקן במדי הקבוצה בליגה (519) בגביע האיטלקי (122) ובמסגרות האירופיות (117).
ברגומי הוא שיאן ההופעות של גביע אופ"א בכל הזמנים, עם 94 הופעות במפעל.
גם בנבחרת הרבה לשחק, פרט לתקופה בת שש שנים בה לא זומן לנבחרת כלל, לאחר שבמשחק במסגרת מוקדמות יורו 1992 נגד נורווגיה הורחק בכרטיס אדום, דקות ספורות לאחר שנכנס כמחליף.
אינטר של אותן השנים לא זכתה להצלחות רבות בזירה המקומית.
אולם בגביע אופ"א זכה עם אינטר שלוש פעמים.
לאחר פרישתו מכדורגל ב-1999, בגיל 36, שימש כפרשן בשידורי הכדורגל בטלוויזיה האיטלקית.
ג'וזפה ארצ'ימבולדו (באיטלקית: Giuseppe Arcimboldo; 1527 – 11 ביולי 1593) היה צייר איטלקי.
ארצ'ימבולדו נודע בדיוקנאותיו שהורכבו מאלמנטים שונים הכוללים פירות, ירקות, פרחים, דגים וספרים.
בשנת 1562 מונה ארצ'ימבולדו לתפקיד צייר החצר של קיסר האימפריה הרומית הקדושה מקסימיליאן השני, ועבר להתגורר בווינה.
ארצ'ימבולדו המשיך לכהן בתפקיד זה בתקופת מלכותו של בנו של מקסימיליאן – הקיסר רודולף השני.
שני הקיסרים אהבו את יצירותיו יוצאות הדופן של ארצ'ימבולדו.
ארצ'ימבולדו שימש כמעצב החצר של החצר ההבסבורגית הקיסרית, ובמסגרת תפקידו עיצב פרטי לבוש ותפאורות וצייר עבור בית המלוכה.
סגנונו באותה תקופה היה יוצא דופן, ולמעשה כיום ניתן לאפיין את ציוריו כשייכים לסגנון הסוריאליזם, אף שקדמו בכ־350 שנה להולדתו של סגנון זה.
ארצ'ימבולדו נפטר במילאנו ב-11 ביולי 1593.
עבודותיו מוצגות במוזיאון לתולדות האמנות שבווינה, במוזיאון הלובר בפריז, בגלריית אופיצי שבפירנצה ובמוזיאונים נוספים.
רבות מעבודותיו של ארצ'ימבולדו נתגלו על ידי הסוריאליסט סלבדור דאלי.
בציורו של ארצ'ימבולדו "מים", נעשה שימוש לעטיפת האלבום Masque של להקת הרוק המתקדם האמריקאית, קנזס.
ג'וזפה וַלֶרְגָה (באיטלקית: Giuseppe Valerga; 9 באפריל 1813–1872) היה הפטריארך הלטיני הראשון של ירושלים בתקופה המודרנית.
ולרגה נולד בעיר קטנה ליד ג'נובה שבצפון איטליה ב-9 באפריל 1813. משפחתו הייתה ענייה ולימודיו מומנו על ידי נדבנית.
לאחר לימודיו התיכוניים הוא נסע ללמוד ברומא וקיבל תואר דוקטור בתאולוגיה ובחוק הכנסייתי.
כמו כן הוא השתלם במספר רב של שפות ובהן לטינית, יוונית, צרפתית, עברית וערבית.
עובדה זאת הייתה לו לעזר רב במסעותיו בשליחות הכנסייה למזרח התיכון.
ב-17 בינואר 1836 הוסמך ולרגה לכמורה.
תחילה שימש בתפקיד מנהלתי ובו נוצלה ידיעתו בשפות שונות ובמיוחד לטינית, יוונית וערבית.
לאחר מכן מונה כעוזר לשליח הוותיקן בסוריה.
במסגרת זאת יצא לשליחות בקרב הנוצרים בכנסייה הכלדאית בעיראק.
ב-1847, כשהחליט האפיפיור פיוס התשיעי למנות פטריארך לטיני בירושלים ובכך להקים למעשה מחדש את הפטריארכיה הלטינית של ירושלים הוא בחר בוולרגה לתפקיד זה.
ולרגה נבחר לתפקידו ב-17 במאי 1847 והוסמך כבישוף ב-10 באוקטובר באותה שנה.
בתפקידו זה הניח את היסודות הראשונים להקמת הפטריארכיה הלטינית בירושלים בפרט ובארץ ישראל ועבר הירדן המזרחי בכלל.
הוא הקים קהילות ומוסדות חינוך קתולים בכפרים ובערים.
עם בואו, היו בארץ (ובכלל זה בעבר הירדן המזרחי) כארבעת אלפים נוצרים קתולים ועם מותו היה מספרם כפול.
נפטר ב-1872 ונטמן בתוך הקתדרלה שבפטריארכיה הלטינית שאת הקמתה יזם.
ג'וזפה טורנאטורה (באיטלקית: Giuseppe Tornatore, נולד ב-27 במאי 1956) הוא במאי איטלקי זוכה פרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר לשנת 1990.
טורנאטורה נולד בכפר בגריה ליד פאלרמו שבסיציליה, איטליה.
גילה עניין בתיאטרון ומשחק מגיל 16. בהמשך החל להתעניין בקולנוע.
סרטו הראשון היה סרט תיעודי בשם Le minoranze etniche in Sicilia (המיעוטים האתניים בסיציליה) אשר זכה בפרס בפסטיבל סאלרנו.
לאחר מכן הועסק על ידי חברת הטלוויזיה הציבורית של איטליה RAI.
סרטו הקולנועי הראשון באורך מלא - Il Camorrista - יצא לאקרנים בשנת 1985.
פרסומו העיקרי בא בעקבות הסרט סינמה פרדיסו העוסק בשובו של במאי סרטים מצליח לעיירת הולדתו בסיציליה להלוויית מורו וחברו, ובהעלאת הזכרונות על ילדותו ונעוריו באותה העיירה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר וכן בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
סרטיו הבאים לא הצליחו לשחזר הצלחה זו.
1984 Cento giorni a Palermo ("מאה ימים בפאלרמו", תסריטאי בלבד)
1995 Lo schermo a tre punte ("המסך משולש הקצוות" סרט תיעודי)
ג'וזפה די סטפנו (באיטלקית: Giuseppe Di Stefano, 24 ביולי 1921 בקטניה, סיציליה - 3 במרץ 2008 בסנטה מריה הו, מחוז לומברדיה שבאיטליה) היה זמר טנור אופראי מפורסם, שהקריירה שלו נמשכה מסוף שנות ה-40' עד ראשית שנות ה-70'.
לצד פרסומו הגדול בזכות עצמו, נודע די סטפנו בקשר הממושך שלו עם מריה קאלאס, שעמה הרבה להופיע ולהקליט, ולזמן קצר היה ביניהם גם קשר רומנטי.
ג'וזפה די סטפנו נולד במוטה סאנט'אנאסטזיה, כפר סמוך לקטניה, סיציליה.
הוא היה בנם היחיד של תופרת וקרביניירה ששינה את מקצועו לרצען.
די סטפאנו למד בסמינר ישועי ולמשך זמן קצר שקל להיות לכומר.
הופעת הבכורה של די סטפנו באופרה הייתה בשנת 1946 ברג'ו אמיליה, בתפקיד דה גרי ב"מאנון" של מאסנה, התפקיד שבו הופיע לראשונה בלה סקאלה במילאנו כעבור שנה.
בשנת 1948 שר לראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק בתפקיד הדוכס ב"ריגולטו".
הוא חזר להופיע בניו יורק באופן קבוע במשך שנים רבות.
בשנת 1957 הופיע די סטפנו בפעם הראשונה בבריטניה, בפסטיבל אדינבורו בתפקיד נמורינו בשיקוי האהבה של דוניצטי.
הופעתו הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון הייתה ב-1961 כק'אבאראדוסי ב"טוסקה" של פוצ'יני.
כזמר, זכה די סטפנו להתפעלות בזכות ההיגוי המצוין שלו, גון קולו היחיד במינו וכוח הבעתו הרגשית, ומעל לכל, בזכות המתיקות שבצליליו החרישיים.
בפעם הראשונה ששר ברדיו עם המטרופוליטן ב"פאוסט", הסתער בפורטה על הדו הגבוה ואחר היסה אותו לפיאניסימו.
סר רודולף בינג אמר, שלא שמע צליל יפה מזה בוקע מגרון אנושי בשנות כהונתו במטרופוליטן אופרה.
אבל התפקידים הכבדים יותר שהחל לקבל על עצמו לא התאימו למעשה לטנור לירי, ובאמצע שנות ה-60' שם די סטפנו קץ, פחות או יותר, לקריירה האופראית שלו.
במהלך הקריירה הבינלאומית שלו זכה די סטפנו ב"אורפיאו זהב", פרס מוזיקה איטלקי המקביל לפרס אוסקר האמריקאי.
הטנור לוצ'אנו פבארוטי עיצב עצמו על פי הדגם של די סטפאנו, עובדה שזכתה לפרסום רב אחרי מותו של פבארוטי בספטמבר 2007. עם זאת, בתוכנית טלוויזיה משנת 1992 בשם "פבארוטי והטנור האיטלקי" הסביר מדריך לפיתוח קול, שהטכניקה של די סטפנו הייתה פגומה משום שהוא לא השתמש כראוי במעברים בקולו.
בשנת 1973 ליוה די סטפנו את מריה קאלאס בסיור הרסיטלים האחרון שלה, מבצע שנקטע בסופו של דבר ב-1974 עקב ליקויים ווקאליים אצל שני הזמרים.
בתפקידו האופראי האחרון שר את הקיסר הישיש ב"טורנדוט" של פוצ'יני, ביולי 1992.
על אף העובדה, שהקריירה שלו הייתה קצרה יחסית, די סטפנו שר תפקידי טנור ראשיים בכמה מן ההקלטות המפורסמות ביותר של מריה קאלאס, כולן בחברת EMI.
הם הקליטו יחד את האופרות הבאות בשלמותן:
חברת פיליפס הקליטה סדרת דואטים עם ג'וזפה די סטפנו ומריה קאלאס בנובמבר-דצמבר 1973, עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוח אנטוניו דה אלמיידה.
ההקלטות האלה לא יצאו לאור באופן רשמי אבל גרסה "פיראטית" שלהן הופיעה בשוק.
מלבד הקלטותיו עם קאלאס, הקליט די סטפנו גם סטים שלמים של מאדאם באטרפליי (מול ויקטוריה דה לוס אנחלס, 1954), לה טרוויאטה (עם אנטונייטה סטלה וטיטו גובי, 1955), "שיקוי האהבה" (1955), "לה ג'וקונדה" (עם זינקה מילאנוב וליאונרד וארן, 1957), "כוחו של גורל" (1958) ועוד "טוסקה" אחת (עם לאונטין פרייס, 1962).
ב-1995 הוציאה VAI גרסה משופרת של "לה בוהם", מהצגה בניו אורלינס ב-1959, שבה שר די סטפנו מול ליצ'יה אלבאנזה, אודרי שו, ג'וזפה ואלדנגו ונורמן טרייגל.
נוסף לכך, הקליט ב-1962 קטעים מתוך "מאנון" עם אנה מופו, בניצוח רנה לייבוביץ.
ב-1951 השתתף די סטפנו בביצוע הרקוויאם של ורדי בקרנגי הול, בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
שאר הסולנים היו הרווה נלי, פדורה ברביירי וצ'זרה סייפי.
חברת תקליטי RCA הוציאה תקליט של הביצוע הזה.
בדצמבר 2004 נפצע די סטפנו אנושות כשתוקפים אלמונים הכו אותו באכזריות בביתו בדיאני ביץ' שבקניה, התוקפים טמנו מארב לזמר הפורש ולאשתו, כשאלה יצאו אל מכוניתם כדי לנסוע מן הווילה שלהם באתר הנופש שעל חוף האוקיינוס ההודי, סמוך למומבסה.
כעבור שבוע ומספר ניתוחים, כשהיה שרוי עדיין בחוסר הכרה וניזון בעירוי, הוטס די סטפנו למרפאת סן-רפאלה במילאנו, איטליה להמשך טיפול.
בשנת 2005 נקבע, שדי סטפנו החלים מפציעתו הקשה.
ג'וזפה טורלי (באיטלקית: Giuseppe Torelli; 22 באפריל 1658 - 8 בפברואר 1709) היה ויולן וכנר, פדגוג ומלחין איטלקי, העומד בשורה אחת עם קורלי בין מפתחי הקונצ'רטו והקונצ'רטו גרוסו של תקופת הבארוק.
עיקר חשיבותו של טורלי בתרומתו לפיתוח הקונצ'רטו הכלי (1972 Newman) עמ' 142), בייחוד קונצ'רטי גרוסי וקונצ'רטו סולו, לכלי קשת וקונטינואו, נוסף להיותו מלחין הבארוק הפורה ביותר לחצוצרות (Tarr 1974).
לא ידוע אצל מי למד כינור, אם כי משערים שהיה תלמיד של לאונרדו ברוניולי או של ברתולמאו לאורנטי, אך ידוע בוודאות, שהלחנה למד אצל "ג'אקומו אנטוניו פרטי".
ב-27 ביוני 1684, בגיל 26, הצטרף לאקדמיה פילארמוניקה בקבוצת הכינור השני.
בשנת 1689 התמנה למאסטרו די קונצ'רטו בחצר גיאורג פרידריך השני, המרקיז מברנדנבורג-אנסבאך, שם ניצח על התזמורת בביצוע pazzie d'amore e dell'interesse, יצירה דרמטית שחיבר
המאסטרו די קאפלה, הקסטראטו "פרנצ'סקו פיסטוקי", לפני שיצא לווינה בדצמבר 1699. הוא חזר לבולוניה במועד לא ידוע לפני פברואר 1701, כאשר הוא מופיע ככנר ברשימת הנגנים של ב"קאפלה מוזיקלה" המחודשת בסאן פטרוניו, בניהולו של מורו לשעבר להלחנה, פרטי.(Schnoebelen and Vanscheeuwijk 2001).
טורלי מת ב-1709 בבולוניה וכתבי היד שלו שמורים שם בארכיב של סאן פטרוניו.
אחיו של ג'וזפה, פליצ'ה טורלי, היה צייר בולונזי בעל מוניטין צנועים, שנמנה בהמשך עם מייסדי ה"אקדמיה קלמנטינה".
המוכר ביותר בין תלמידיו הרבים של טורלי היה פרנצ'סקו מנפרדיני.
10 טריו סונאטות עם באסו קונטינואו, אופוס 1 (1680)
12 קונצ'רטינו קאמריים לכינור וצ'לו, אופוס 4 (1688)
12 קונצ'רטי גרוסי פסטורליים לחג המולד, אופוס 8 (1709)
יותר מ-30 קונצ'רטי לחצוצרה אחת עד 4 חצוצרות, ביניהם סינפוניה ל-4, שחוברה אחרי 1702 ולא יצאה לאור בחייו.
היצירה היא קונצ'רטו ל-4 חצוצרות ותזמורת, הדורשת מינימום של ארבעה אבובים, שני בסונים, טרומבון, טימפני, ארבעה כינורות, שתי ויולות, ארבעה צ'לי, שני קונטרבסים וקונטינואו.
ג'וזפה באלדסארה סמרטיני (באיטלקית: Giuseppe Baldassare Sammartini, 6 בינואר 1695 - 23 בנובמבר 1750) היה מלחין ואבובן איטלקי.
ג'וזפה, שנולד במילאנו, עבר ללונדון.
הוא החל לנגן באבוב במילאנו ובלונדון התמנה בשנת 1727 לאבובן בתזמורת האופרה.
בהמשך עזב את האופרה ועבד בשירותם של פרדריק, הנסיך מוולס, ואשתו.
הוא שירת בחצרם כמנהל מוזיקלי של הקונצרטים הקאמריים ונמנה עם משק ביתם.
יצירותיו של סמרטיני כללו סונאטות לחליל וכינור, סונאטות לשני חלילים עם בסו קונטינואו, סונאטות לכינור (מוקדשות לנסיך מוולס), 6 קונצ'רטי לכינור, קונצ'רטי גרוסי, קונצ'רטי לצ'מבלו, 6 קטעי סולו לחליל ו-6 סונאטות לשני חלילים או כינורות.
כמו כן חיבר מספר קטעים מהירים לצ'לו, כגון "פרק סרנדה".
אחיו הצעיר של ג'וזפה, ג'ובאני בטיסטה סמרטיני היה מלחין, מנצח, נגן עוגב ומורה למוזיקה.
ג'וזפה סמרטיני מת בלונדון בשנת 1750.
ג'וזפה מאצה (23 באוגוסט 1910 – 21 באוגוסט 1979; באיטלקית: Giuseppe Meazza) היה כדורגלן איטלקי, שידוע בעיקר בזכות הקריירה הארוכה שלו באינטר בשנות ה-30 של המאה ה-20. נחשב בעיני רבים לאחד משחקני הכדורגל הטובים ביותר של איטליה.
מאצה החל את הקריירה כחלוץ, אך בהמשך עבר לשחק כקשר התקפי, העמדה בה שיחק במשך רוב הקריירה שלו.
מאצה היה מנהיג בעל בעיטות מצוינות וכדרור מעולה, ראיית משחק טובה ומשחק ראש יוצא מן הכלל, למרות גובהו הצנוע.
בתקשורת האיטלקית כינו אותו לעיתים קרובות "il genio" (הגאון) בשל הכישרון הטכני, יכולת ההבקעה והיצרתיות שהפגין במשחקים.
מאמן הכדורגל שגילה אותו היה המאמן היהודי ארפד וייס שנספה בשואה.
מאצה היה הכדורגלן האיטלקי הראשון שקנה לו שם בעולם כולו, והראשון שתמכו בו ספונסרים.
הוא היה ידוע בחיי הנהנתנות שניהל, שכללו משקאות חריפים, נשים ואף לינה בבתי בושת לפני משחקים.
למרות כל אלה, והעובדה שהיה קם מהמיטה רק כשחבריו סיימו להתאמן, היה יוצא מאצה למגרש וגובר על גדולי הבלמים והשוערים.
מקרים בהם היה לוקח את הכדור בקו מרכז המגרש, עובר את כל שחקני ההגנה וכובש שער בקלות הפכו לסימן ההיכר שלו.
במשחקי חוץ, שחקני ההגנה היריבים היו מכשילים אותו ובועטים בו כשהיה עובר אותם.
שמו הרשמי של אצטדיון סן סירו הוא "אצטדיון ג'וזפה מאצה", על שמו.
מאצה נולד בפורטה ויטוריה במילאנו.
בגיל 7 איבד את אביו, שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
הוא גדל במילאנו עם אימו, ארסיליה, ועזר לה למכור בשוק המקומי, למרות שחלומו הגדול היה להיות כדורגלן.
מאצה, שאימו החביאה את נעליו על מנת שלא יבזבז זמן בכדורגל, נאלץ ללמוד לשחק יחף, ושיחק מגיל 6 בקבוצה שכונתית עם כדור סמרטוטים.
רק בגיל 12 הרשתה לו אימו להגשים את חלומו ולשחק כדורגל, והוא החל לשחק עבור קבוצת גלוריה.
בגיל 13, כאוהד מילאן, ניסה מאצה להתקבל לקבוצה, אך נדחה כיוון שהיה רזה מדי.
לעומתם, היריבה העירונית אינטר קיבלה אותו בזרועות פתוחות, לאחר שמגלה כישרונות צפה בו במשחקיו בשכונה.
באינטר האכילו אותו כמויות גדולות של בשר על מנת שיגדל ויתחזק.
בהתחלה שיחק מאצה כבלם, כדי לחפות על חסרונם של שחקני הגנה פצועים, אך עד מהרה העביר אותו מאמן הילדים של אינטר לעמדתו הטבעית, בהתקפה.
כבר בהופעת הבכורה שלו באינטר, בגיל 17, כבש מאצה שני שערים.
בעונת 1928/1929, עוד בטרם הוקמה הסרייה א' והכדורגל באיטליה נחלק לשתי ליגות (הצפונית והדרומית), שיחק מאצה 29 משחקים וכבש 38 שערים, כולל שתי חמישיות ושישייה אחת, בגיל 18 בלבד.
במהלך 1933 התערב מאצה פעמיים עם ג'אנפיירו קומבי, שוער יובנטוס ומי שעתיד להיות קפטן אלופת העולם של 1934 איטליה.
בהתערבות הראשונה טען קומבי כי אף שחקן, כולל מאצה, לא יוכל לעבור אותו ולכבוש.
בהתערבות השנייה, שהתרחשה בעת אימון של נבחרת איטליה, לאחר שמאצה כבש נגד קומבי בבעיטת מספרת, טען קומבי כי מאצה לא יוכל לשחזר את השער במשחק רשמי.
במשחק הבא בין אינטר ויובנטוס, ב-25 במאי 1933, כבש מאצה שני שערים לרשתו של קומבי: הראשון בבעיטת מספרת כמעט זהה לזו שכבש באימון הנבחרת, והשני לאחר שעבר מספר בלמים של יובנטוס (ביניהם בלם הנבחרת, לואיס מונטי) לפני שהטעה את קומבי, עבר אותו וכבש.
לאחר השער קומבי קם ולחץ את ידו של מאצה.
ב-1937, ביום המשחק מול יובנטוס, שעה לפני המשחק מאצה טרם הופיע.
אנשי המועדון שלחו מעסה ומאמן של הקבוצה להביא אותו, ואלה מצאו אותו ישן, לאחר לילה פרוע.
השניים הביאו אותו במהירות לאצטדיון, ומאצה מצידו כבש צמד שערים והיה למצטיין במגרש.
אינטר ניצחה במשחק 1:2 וזכתה באליפות, בהפרש שתי נקודות מיובנטוס.
ב-1937/38 מאצה כבש חמישייה נגד בארי, ומשחק לאחר מכן כבש שלושער.
אחד משוערי הליגה, לאחר תבוסה של 0:8, אמר עליו: "מאצה הוא לא חלוץ, הוא שד!"
פציעה של מאצה השביתה אותו ברוב עונת 1938/39. בסוף 1940 עבר מאצה למילאן.
מאצה הוא היחיד שכמעט הצליח לגשר בין המועדונים, ביניהם שוררת יריבות של למעלה ממאה שנה.
בפברואר 1941, לפני משחק דרבי נגד אינטר, בכה מאצה בחדר ההלבשה, לאחר מכן כבש את שער השוויון במשחק שנסתיים בתוצאה 2:2. לאחר שנתיים במדי מילאן שיחק מאצה גם ביובנטוס, וארזה ואטאלנטה, לפני שנקרא לשוב לאינטר ב-1946 כמאמן-שחקן על מנת להציל את הקבוצה.
ב-29 ביוני 1947 שיחק את משחקו האחרון באינטר ופרש אחרי 284 שערים ב-408 הופעות בקבוצה.
אחרי פרישתו מאצה הביע צער על המעבר למילאן יריבתה הגדולה של אינטר ואמר שזאת הייתה הטעות הגדולה בחייו.
מאצה שיחק עם נבחרת איטליה בשני המונדיאלים בהם זכתה, ב-1934 וב-1938, באחרון גם היה קפטן הנבחרת.
מאצה, יחד עם ג'ובאני פרארי, גואידו מאסטי וארלדו מונצליו, היו הראשונים לזכות בשני גביעי עולם, ועד היום הם האירופאים היחידים שעשו זאת.
את הבכורה בנבחרת ערך מאצה ב-9 בפברואר 1930, בגיל 19. מאצה כבש צמד שערים ואיטליה, שהייתה בפיגור 2-0 לאחר 20 דקות נגד שווייץ, ניצחה 2:4. במאי של אותה שנה כבש מאצה שלושער בהונגריה נגד הנבחרת המקומית, ועוד שלושער כבש בינואר 1931 מול צרפת.
במהלך משחק נגד נבחרת אוסטריה, ב-22 בפברואר 1931, מאצה כבש את אחד השערים היפים ביותר בהיסטוריה של הכדורגל, כשהוא מטעה ועובר 4 שחקני הגנה אוסטרים ואת השוער.
במשחק עצמו ניצחה איטליה 1-2 לאחר שחזרה מפיגור.
במונדיאל הביתי של איטליה ב-1934 הפגין מאצה יכולת טובה.
למרות שכבש רק שני שערים בחמשת משחקי נבחרתו בטורניר, היה מאצה מעורב בשערים ושיחק בכל משחקי הנבחרת.
במשחק הגמר נגד צ'כוסלובקיה ברומא לעיני 55,000 צופים, למרות פציעה שסחב מחצי הגמר ועוד אחת מתיקול במהלך המשחק, הצליח מאצה לפתוח את ההגנה היריבה, במהלך שבסופו כבשו האיטלקים את שער הניצחון.
מאצה נבחר להיות בנבחרת המצטיינת ולשחקן המצטיין בטורניר.
ב-14 בנובמבר 1934, חמישה חודשים לאחר הזכייה בגביע העולם, במשחק נגד נבחרת אנגליה שכונה "קרב הייבורי", כבש מאצה את שני השערים לטובת הנבחרת האיטלקית, שהפסידה לבסוף 3-2 תחת גשם שוטף.
אנגליה, שלא הייתה חברה בפיפ"א ולכן נעדרה מהמונדיאל, נחשבה לאחת הנבחרת הטובות בעולם בזמנו, והמשחק (לפחות מהצד האנגלי) נחשב כגמר המונדיאל "האמיתי".
המשחק היה חשוב לאיטלקים עד כדי כך שדיווחים גרסו שמוסוליני הציע לכל אחד משחקני הנבחרת מכונית מסוג אלפא רומיאו וסכום של 150 ליש"ט (שווה ערך לכ-6,000 ליש"ט של ימינו) בתמורה לניצחון על האנגלים.
למונדיאל 1938 הגיע מאצה כקפטן הנבחרת, וגם הפעם שיחק בכל משחקי נבחרתו.
לאחר פתיחה בינונית של הטורניר הציע מאצה למאמן ויטוריו פוצו לאפשר לשחקנים יום חופש, מאחר שתקופה ארוכה השחקנים היו מותשים בעקבות ההכנות האינטנסיביות לטורניר.
מאצה, כך דווח, בילה את הלילה עם שתי בחורות צרפתיות.
זכור במיוחד הוא שערו של מאצה בחצי גמר הטורניר נגד ברזיל.
מאצה ניגש לבעוט בעיטת עונשין שנפסקה לטובת האיטלקים, נגד השוער הברזילאי וולטר, שהיה ידוע בכך שהיה מהפנט את יריביו ועוצר את בעיטות העונשין שלהם, במשחקי הליגה בברזיל.
מאצה ניגש לבעוט, אך לפני שבעט נפלו מכנסיו, כיוון והגומי נקרע על ידי שחקן הגנה מוקדם יותר במשחק.
מאצה לא התבלבל וניגש לבעוט כשידו מחזיקה את מכנסיו על מנת שלא ייפלו.
מאצה בעט והכניע את השוער הברזילאי, שלא יכול להפסיק לצחוק.
זה היה שערו האחרון של מאצה במדי הנבחרת.
בגמר הטורניר התכבד מאצה בשני בישולים, בניצחון 2:4 על הונגריה.
השחקן המצטיין של המונדיאל: 1934
מאצה היה מראשוני המאמנים האיטלקים שאימנו מחוץ לאיטליה, כאשר אימן את קבוצת בשיקטש הטורקית ב-1947.
מאצה חבר בהיכל האלופים של פיפ"א ובהיכל התהילה האיטלקי.
הוא נבחר על ידי פיפא לכדורגלן האיטלקי השני הטוב ביותר וכאחד מ-25 השחקנים של המאה ה-20.
מאצה, בזכות 33 שעריו בנבחרת, ממוקם במקום השני בדירוג הכובשים של הנבחרת האיטלקית.
שיאו נשבר ב-9 ביוני 1973 על ידי לואיג'י ריבה.
ג'וזפה דה לוקה (באיטלקית: Giuseppe De Luca; 25 בדצמבר 1876 - 26 באוגוסט 1950) היה זמר בריטון איטלקי, שהגיע לשיא הצלחתו האופראית במטרופוליטן אופרה בניו יורק.
הוא למד בעיר זו אצל שני מורים ידועי-שם, ונצ'סלאו פרזיקיני ואנטוניו קוטוני והופעת הבכורה שלו הייתה בפיאצ'נצה בשנת 1897, בתפקיד ולנטין ב"פאוסט" של גונו.
דה לוקה מת בניו יורק בגיל 73.
ג'וזפה דה לוקה נודע בשני תפקידי פוצ'יני שגילם בהופעות בכורה: שארפלס במאדאם באטרפליי (לה סקאלה, 1904) והתפקיד הראשי ב"ג'אני סקיקי" (מטרופוליטן, 1918).
כמו כן היה הראשון שהופיע בתפקידי המרקיז ב"גריזלידי" של מאסנה, מישונה ב"אדריאנה לקוברה" של צ'ילאה, גלבי ב"סיבריה" של ג'ורדאנו (1903) וסנשו פאנצה ב"דון קישוט" של מאסנה, מול פיודור שאליאפין.
המנצח הדגול ארטורו טוסקניני אמר, על פי השמועה, כי דה לוקה הוא "לחלוטין ובפירוש הבריטון הטוב ביותר ששמעתי מעודי".
אין ספק, שדה לוקה זכה לשבחים בקשת רחבה של תפקידי אופרה, קומיים, בל קאנטו וורדי, בתוספת אי-אילו גיחות מוקדמות אל וגנר בתקופת לה סקאלה שלו.
דה לוקה שר רק באיטלקית ובצרפתית.
קולו של דה לוקה והקריירה שלו מתועדים בפירוט באין ספור הקלטות, שערך לחברות פונוטפיה וויקטור באיטליה ובאמריקה.
בכמה מהן הוא שר עם זמרים אחרים גדולים מתור הזהב של המטרופוליטן, בהם אנריקו קארוזו ורוזה פונסל.
דה לוקה עשה לו שם של רב-אמן בשירת לגאטו חלקה והקלטותיו מאשרות את המצוינות שלו בתחום זה.
קולו, כגבר קטן-ממדים, לא היה אדיר, אך נשמע למרחקים ושימש אותו ללא דופי.
בשיאו, היה זה קול שניחן ביופי יוצא-דופן במשלב האמצעי.
דה לוקה היה גם שחקן מוכשר, בייחוד בתפקידים קומיים תוססים.
ברתולומאו ג'וזפה גוארנרי (באיטלקית: Bartolomeo Giuseppe Antonio Guarneri, del Gesù, 21 באוגוסט 1698 - 17 באוקטובר 1744) היה בונה כלי קשת איטלקי, בן למשפחת גוארנרי מקרמונה.
הוא התחרה באנטוניו סטרדיווארי (1644 - 1737) בכבוד וביוקרה שניתנו לכליו, ונקרא בונה הכינורות המשובח ביותר של שושלת אמאטי.
כלי נגינה שבנה גוארנרי זוכים לעיתים קרובות לכינוי "ג'וזפים" או "דל ג'זוס".
גוארנרי נודע בכינוי del Gesù (דל ג'זו) משום שתוויותיו הכילו את הנומן סאקרום I.H.S.
כלי הנגינה שלו נבדלו באופן משמעותי ממסורת משפחתו ונשאו את החותם הייחודי של סגנונו.
מעמדם נחשב שני רק לאלה של סטרדיוורי, אך יש גם הטוענים לעליונותם.
ברתולומאו, הנכבד ונשוא הפנים ביותר בבית גוארנרי, היה בנו של ג'וזפה ג'ובאני באטיסטה, ומכאן נכדו של אנדראה גוארנרי, שניהם בוני כינורות ידועי שם בעצמם.
אנדראה למד את אומנותו כשוליה לניקולו אמאטי, שאצלו עשה גם סטרדיוורי את תקופת חניכותו.
הכינור החביב על הווירטואוז ניקולו פגניני, "איל קאנונה גוארנריוס" מ-1743, וה"לורד מילטון" מ-1742, שהיה פעם רכושו של יהודי מנוחין, הם כינורות דל ג'זו.
ג'וזפה סקרלטי (באיטלקית: Giuseppe Scarlatti; 18 ביוני 1723 או 1718 בנאפולי - 17 באוגוסט 1777 בווינה) היה מלחין אופרה סריה ואופרה בופה.
בשנים אלה ושוב בשנים 1754 עד 1756 עבד גם בוונציה ולתקופות קצרות במילאנו ובברצלונה.
ב-1760 עבר לווינה, שם קשר ידידות עם גלוק.
ג'וזפה סקרלטי נחשב ל"מוזיקאי השלישי בחשיבותו בשבט סקרלטי"
אין עדיין ידיעה ודאית בשאלה, אם ג'וזפה היה אחיינו של אלסנדרו, שנולד ב-18 ביוני 1723 או אחיינו של דומניקו, שנולד ב-1718. ג'וזפה סקרלטי נישא לזמרת הווינאית ברברה סטאבילי, שמתה בסביבות 1753. בשנת 1767 נישא לאנטוניה לפבר, שילדה לו בן באותה שנה; היא מתה כעבור שלוש שנים.
סקרלטי מת ללא צוואה ב-1777 בווינה.
ג'וזפה סקרלטי המשיך את מסורת המלודיה הלירית, שקבעו אלסנדרו ודומניקו סקרלטי, ותפקיד התזמורת ביצירותיו היה בעיקר ללוות את התפקידים הווקאליים.
נראה שרק מעטות מן האופרות שלו השיגו הצלחה של ממש.
עם זאת, היה לו כישרון למצבים היתוליים וליסודות סלפסטיק באופרות הקומיות שלו.
בסוגת האופרה סריה שרדו רק אופרות מעטות שלו, שאינן מאפשרות להעריך את הישגיו בסוגה זו.
"מרופה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות ללברית מאת אפוסטולו זנו, הצגת בכורה 23 בינואר 1740 ברומא
"דריו", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית מאת ג.
בלדנצה, הצגת בכורה בקרנבל של רומא במרץ 1741
"אמיניו בגרמניה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית מאת מטסטאזיו, בכורה יוני 1742 בתיאטרו דלה פרגולה בפירנצה
"סירואה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית מטסטאזיו, בכורה ביוני 1742 בתיאטרו דלה פרגולה בפירנצה
"פומפיאו בארמניה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית ברתולמיאו ויטורי, בכורה באפריל 1744 בתיאטרון פובוליקו, קרנבל פיזה
"אציו", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית מטסטאזיו, בכורה ספטמבר 1744 בתיאטרון צ'יביקו בלוקה
"ל'אולימפיאדה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית מטסטאזיו, בכורה ספטמבר 1745 בפובולינו, לוקה
איל ג'וקטורה", קומדיה פר מוזיקה ב-2 מערכות, בכורה באפריל 1747 בקרנבל פירנצה, תיאטרון קוקמרו
"ארטאסרסה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית מטסטאזיו, בכורה 26 באוגוסט 1747 בלוקה
"פארטנופה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית סילביו סטראמפיליה, בכורה מרץ 1749 בקרנבל טורינו, תיטרון רג'ו
"סמירמדה ריקונושוטה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, מטסטאזיו, בכורה מרץ 1751, קרנבל ונציה, תיאטרון סן סבסטיאנו
"אדריאנו בסוריה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, מטסטאזיו, בכורה מרץ 1752 בקרנבל ונציה, תיאטרו סן קסיאנו
"סמטריו", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, מטסטאזיו, בכורה ב-11 ביוני 1752 1752 בתיאטרון נואובו בפדובה.
"איל פורטנטוזי אפטי דלה מדרה נאטורה", דרמה ג'וקוזו פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית קרלו גולדוני, בכורה 11 בנובמבר 1752 בתיאטרון סן סמואלה בוונציה
"המתחזים" (L'impostore), אופרה בופה, בכורה ב-1752 בברצלונה, תיאטרון סנטה קרוז
"אלכסנדר בהודו", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, מטסטאזיו, בכורה 12 במאי 1753 ברג'ו אמיליה, תיאטרון פובליקו
"דה גוסטיבוס נון אסט דיספוטנדום", דרמה ג'וקוזו פר מוזיקה ב-3 מערכות, גולדוני, בכורה מרץ 1754 בקרנבל ונציה, סן קסיאנו
"קאיו מריו", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית גטאנו רוקאפורטה, בכורה 20 בינואר 1755 בתיאטרו סן קרלו בנאפולי
"אנטיגונה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, רוקאפורטה, בכורה בקרנבל 1756 במילאנו, תיאטורו דוקאלה.
"האי הנטוש" (L'isola disabitata (La Cinese smarrita, דרמה ג'וקוזו פר מוזיקה ב-3 מערכות, גולדוני, בכורה בסתיו 1757 בסן סמואלה, ונציה
"לה סרווה סקאלטרה", דרמה ג'וקוזו פר מוזיקה ב-3 מערכות, בכורה בסתיו 1759 בתיאטרון סן מואיזה בוונציה
"חסדי טיטוס", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, מטסטאזיו, בכורה בקרנבל 1760 בוונציה, סן בנדטו
"איסיפילה", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, מטסטאזיו, בכורה בסתיו 1760 בבורגתיאטר בווינה
"פלופידה" (מערכה שנייה), דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, רוקאפורטה, בכורה קרנבל 17863 בטורינו, רג'ו
"באיאזט", דרמה פר מוזיקה ב-3 מערכות, לברית אפוסטינו פיובנה, בכורה קרנבל 1765 בוורונה, תיאטרו פילרמוניקו
"ליי סטראוואגנטי" (La moglie padrona), קומדיה פר מוזיקה ב-2 מערכות, לברית אלצ'ינדו איזאורנזה, בכורה 1 בפברואר 1765 בבורגתיאטר בווינה
"ארמידה" ,festa teatrale לברית מרקו קולטליני, בכורה בסביבות 1766 בבורגתיאטר בווינה
Dove è amore è gelosia, אינטרמצו היתולי, לברית מרקו קולטליני, בכורה 1768 בבורגתיראטר בווינה
"האהבה הקנאית" (L'amor geloso) הצגת תיאטרון קומית, בכורה 5 ביולי 1770 בארמון שנברון בווינה
Amiti e Ontario, o I selvaggi, דרמה פר מוזיקה, לברית רניירי דה קלצאביג'י, בכורה 1772, בורגתיאטר, וינה
La madamigella ( לברית מאת אנטוניו פלומבה), 1755, נאפולי
Il mercato di Malmantide (דרמה ג'וקוזו פר מוזיקה, לברית קרלו גולדוני, 1758, ונציה)
"קומפונימנטו פר מוזיקה", (סרנדה), 1739, רומא
"האהבה למולדת" (סרנדה), לברית מאת גולדוני, 1752, ונציה
"הרפתקאות בהרמון" (בלט), 1762, וינה
Imeneo, sognando talora (קנטטה לטנור ובסו קונטינואו)
"קינת אורפאו" (קנטטה לשני קולות ותזמורת)
"אהבה שבויה" (קנטטה ל-2 סופרן וכלים)
ג'וזפה ויניולה (באיטלקית: Giuseppe Vignola; 5 בפברואר 1662 – 26 בנובמבר 1712) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי.
ויניולה נולד בנאפולי ולמד שם בקונסרבטוריון.
בשנת 1699 נישא לאנטוניה פאלקונה והחל לבסס את מעמדו בנאפולי כמלחין מוזיקה כנסייתית ודרמטית למחצה.
בין השנים 1706–1712 עשה לו שם בחיבור תחליפי אריות ותמונות קומיות לאופרות של מלחינים אחרים, בהם פרנצ'סקו גספאריני.
כן חיבר שלוש אופרות סריה משלו, הראשונה בהן, "טוליו אוסטיליו", בשנת 1707. באותה שנה התמנה לנגן עוגב בקאפלה המלכותית בנאפולי, עובדה שצוינה על שער הלברית של האופרה "טאודורה אוגוסטה" משנת 1709.
ויניולה נשאר במשרתו זו עד מותו בשנת 1712. החליף אותו בתפקיד פייטרו פיליפו סקרלטי, בנו הבכור של אלסנדרו סקרלטי.
ג'וּזֶפֶּה אוֹטוֹלֶנְגִי (באיטלקית: Giuseppe Ottolenghi; 26 בדצמבר 1838, סביונטה, לומברדיה – 2 בנובמבר 1904, טורינו) היה איש צבא ופוליטיקאי יהודי-איטלקי, כיהן כסנאטור ושר המלחמה בממשלתו של ג'וזפה צנארדלי.
אוטולנגי נולד לאהרון וג'נטילה-אסתר, בן למשפחה יהודית בת 8 ילדים בפיימונטה שמוצאה הקדום בגרמניה בעיירה .
אוטולנגי התחנך באקדמיה הצבאית ולאחר מכן השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה ב-1859, וזכה במהלכה למספר עיטורים.
לאחריה, היה ליהודי הראשון שהוכנס למטה הכללי.
במלחמת צרפת–פרוסיה שימש כנספח הצבאי האיטלקי בצרפת.
עם סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית מונה כחבר הוועדה הבינלאומית לקביעת הגבולות בין האימפריה העות'מאנית למונטנגרו.
בשנת 1895 התמנה לגנרל ומפקד דיוויזיה.
בשנת 1902 מונה כמפקד הארמייה ה-4. באותה שנה התמנה לסנאטור ולשר המלחמה.
ג'וזפה מטאו אלברטי (באיטלקית: Giuseppe Matteo Alberti; 20 בספטמבר 1685 בבולוניה - 18 בפברואר 1751, בולוניה) היה מלחין וכנר איטלקי בן תקופת הבארוק.
בשנת 1705 התקבל כחבר באקדמיה פילארמוניקה.
משנת 1709 ניגן בכינור בתזמורת של בזיליקת סן פטרוניו בבולוניה.
ב-1721 נבחר לראשונה לנשיא האקדמיה פילארמוניקה, משרה שאליה חזר ונבחר עוד חמש פעמים.
ב-1726 התמנה למאסטרו די קאפלה של סן ג'ובאני במונטה וב-1734 התמנה לאותו תפקיד בסן דומניקו.
יצירותיו של אלברטי הושפעו במידה רבה מויוואלדי והיו מקובלות מאוד באנגליה.
עיקר המוזיקה שלו הייתה אינסטרומנטלית.
הוא פרסם 12 סימפוניות, 10 קונצ'רטי בשישה קולות לכינורות.
10 קונצ'רטי פר קייסה א פר קאמרה (קונצ'רטי כנסייתיים וטרקליניים), אופוס 1 (בולוניה, 1713)
אורטוריה "לידת הבתולים" (בולוניה, 1720)
סונאטה לכינור ובס, אופוס 2 (בולוניה, 1721)
12 סינפוניות בנוסח המאה ה-15 'אופוס 2' (כפילות עקב טעות, ללא הרשאת המלחין) (אמסטרדם, 1725)
ג'וזפה ג'וסטי (באיטלקית: Giuseppe Giusti; 12 במאי 1809 – 31 במאי 1850) היה משורר איטלקי.
ג'וסטי נולד בעיירה מונסומאנו טרמה שבנפת פיסטויה, טוסקנה.
אביו היה איש עשיר וחובב תרבות, שלימד אותו מוזיקה מילדותו.
בהמשך הופקד על חינוכו כומר קפדן מהכפר הסמוך.
בגיל 12 ג'וסטי נשלח לבית ספר בפירנצה, ואחר כך לפיסטויה וללוקה.
בתקופה זו כתב את שיריו הראשונים.
ב-1826 למד משפטים בפיזה; הוא שנא את המקצוע, וסיים את לימודיו לאחר שמונה שנים במקום ארבע.
עם זאת, הוא נהנה מהחיים בפיזה, התהולל ולמד להכיר את העולם בעיר הגדולה, ואת קשיי היומיום שהיו מנת חלקם של אנשיה בעקבות מדיניות החוקים והמיסים.
נושאים אלו השפיעו עליו ושימשו אותו בהמשך בסאטירה שיצר.
ב-1832 פרסם את שירו "La Ghigliottina" (הגיליוטינה), והחל בהדרגה להיות מוכר בקרב מספר משוררים בני תקופתו.
ב-1834 סיים את לימודי המשפטים ועבר לפירנצה, שם החל לעבוד בתחום ובמקביל ליהנות מהחיים בעיר.
הוא התאהב באישה שדחתה את אהבתו, ובעקבות זאת כתב חלק משירי הסאטירה הטובים ביותר שלו.
שיריו עברו מפה לאוזן והוא התפרסם בהדרגה.
הוא פרסם את מקבץ שיריו הראשון בהיקף מצומצם בלוגאנו, ומקבץ נוסף פורסם בבסטיה, אך "הגיליוטינה" נותר שירו הידוע והטוב ביותר.
בשל הסאטירה שלו נתפס ג'וסטי בחיוב כמי שמשמיע את קולו כנגד הממשל.
הוא התיידד עם הפוליטיקאי מרקיז ג'ינו קאפוני, ואף התגורר בארמונו בשנות חייו האחרונות, עד מותו שם ב-1850. לאחר מותו פרסם קאפוני מקבץ נוסף משיריו.
שיריו של ג'וסטי פורסמו מחדש במהדורות שונות לאחר מותו.
הם תורגמו למספר שפות, בהן גרמנית ואנגלית.
ב-1884 פורסמה באנגלית ביוגרפיה על חייו, "The Tuscan Poet Giuseppe Giusti, and his times", מאת סוזן הורנר.
ג'וזפה ולנטיני (באיטלקית: Giuseppe Valentini; 14 בדצמבר 1681, פירנצה – נובמבר 1753, רומא) היה כנר ומלחין, משורר וצייר איטלקי.
(Straccioncino), הבא מן המילה "סטראצ'ו" - "סמרטוט" ומשמעותה הייתה "הבוהמי".
הוא היה פלורנטיני במוצאו ופעל בעיקר ברומא, בה הצטיין כווירטואוז של הכינור וכמלחין.
ג'וזפה ולנטיני היה, בין השאר, תלמידו של ג'ובאני בטיסטה בונונצ'יני, שלימד ברומא בשנים 1690–1696.
בגיל 11 היה חבר בקונגרגציה של סנטה צ'צ'יליה והחל משנת 1695 היה למזכיר שלה.
הוא מוזכר לראשונה ככנר כשפעל ב-1694 בשרות הקרדינל לורנצו קולונה.
ניגן באותה תקופה בקונצרטים של אקדמיה דל דיזניו די סן לוקה ובחצר של הקרדינל אוטובוני, שנודע באהבתו למוזיקה.
נגינתו הושפעה מקורלי ועל סמך עדותו של פרנצ'סקו ג'מיניאני, מזכיר צ'ארלס ברני שאחרי שנת 1702 הפך ולנטיני ליריב מר של קורלי עצמו.
בשנים 1708–1713 הועסק ולנטיני על ידי המרקיז רוספולי ברומא.
בשנים 1710–1727 פעל כנגן כינור וכמלחין (Suonator di Violino, e Compositore di Musica) בחצר הנסיך מיקלאנג'לו י.
אצל קאאטאני הועסק אחרי 1714 גם פייטרו לוקטלי, שייתכן כי היה תלמידו של ולנטיני בשנת 1711. החל משנת 1710 עבד ולנטיני במקביל בכנסיית סן לואיג'י דיי פרנצ'זי (עד 1741), במקומו של קורלי, והחל מ-1711 גם כממלא מקום של מנהל הקפלה בכנסיית סן ג'קומו דלי ספניולי.
החל משנת 1718 למשך 30 שנה היה ולנטיני כנר ומלחין הבית של קולג'ו נאזארנו וכן בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה.
אחרי 1720 ועד מותו כיהן גם כקפלמייסטר של כנסיית סן ג'ובאני דיי פיורנטיני ואחרי 1736 התמנה בבזיליקה סנטה מריה מג'ורה לקפלמייסטר של הקפלה פאולינה.
בשנים 1720–1753 פעל ולנטיני גם כקפלמייסטר של כנסיית סנטה מריה מדלנה כיורש משרתו של ג'וזפה ציפולי.
יצירותיו נפוצו במהירות ברחבי אירופה.
חלקן הודפסו וחלקן נמצאות בכתבי יד בספריות של מנצ'סטר, דרזדן ורומא.
אחרי תקופה ארוכה שבו נשתכחו, נתגלו יצירותיו מחדש בעשורים האחרונים של המאה ה-20. הן מצטיינות ברוח חדשנית לזמנו, במקוריות וברעיונות מוזיקליים מפתיעים.
בסונאטות שלו ל-1-2 כינורות, כלי בס וקונטינואו ניכרת השפעתו של קורלי, לעומת זאת הקונצ'רטי דומים יותר לסגנונו של ויולדי.
בכל יצירותיו העדיף ולנטיני את הסולמות המרוחקים ואת הרגיסטרים הגבוהים יותר של הכינור.
הוא הלחין גם מוזיקה קולית: לפחות שתי אופרות שהוצגו בחצר הנסיך מקזרטה בצ'יסטרנה, קנטטות ואורטוריות.
כווירטואוז תפס ולנטיני מעמד חשוב בתולדות הנגינה בכינור.
פרט לפעילותו המוזיקלית פעל ולנטיני הרב-כשרוני גם כצייר ומשורר.
יצירות ולנטיני פורסמו עוד בצעירותו על ידי הוצאתו של אטיין רוז'ה (Estienne Roger) ועל ידי יורשו לה סן (Le Cène), באמסטרדם.
כבר בשנת 1710 פורסמו מהדורות חדשות מתוקנות של האופוס 1-4. חלק מההקונצ'רטי שלו הוצאו לאור באמסטרדם בשנים 1717-1716. קובצי יצירות אחרים פורסמו בנפרד: למשל אופוס 7 בשנת 1710 ואופוס 9 ב-1724. יצירות שלו פורסמו לצד יצירותיהם של גדולי הדור: קורלי, בנדטו מרצ'לו, ויוואלדי, פרנצ'סקו מריה וראצ'יני, תומאזו אלבינוני.
עותקים פיראטיים של קובצי יצירות אחדים הוצאו לאור בפריז ובלונדון.
המלחין האנגלי הנרי אקלס הצעיר (כ-1740- כ-1680) מכר בשנת 1720 "ספר ראשון לסונטות לכינור", שכללו 18 קטעים גנובים מהאופוס 8 מאת ולנטיני.
1701 - אופוס 1 - 12 סינפוניות לשני כינורות, ויולה וקונטרבס - כולל ה"סינפוניה" לשלישייה מס' 12 לרגל חג המולד, המוקדשת למרקיז סיפיצ'אנו.
1703 - אופוס 2 - 7 "ביזאריה" קאמריות (Bizzarie per camera) לשני כינורות, ויולה וקונטרבס, מוקדש לנסיך מטרסיה
1706 - אופוס 3 - 12 פנטזיות מוזיקליות לשני כינורות ולקונטרבס
1706 - אופוס 4 - רעיונות קאמריים לתזמורת קאמרית, לכינור ולבאסו קונטינואו (Idee di camera) מוקדשים לג'וזפה גרזיה דל פינו
1707 - אופוס 5 - 12 טריו סונאטות Villeggiature armoniche a tre (פורסמו על ידי רוז'ה באמסטרדם ולה קלר בפריז)
אופוס 7 - 6 קונצ'רטי לארבעה כינורות, צ'לו ובאסו קונטינואו (כתב יד - מעזבון ההוצאה לאור של רוז'ה ולה סן)
1710 - אופוס 7 - קונצ'רטי גרוסי, מוקדשים לנסיכי קזרטה, מיכלראנג'לו קאאטני ואנה מריה סטרוצי
1714 - אופוס 8 - 12 "אלטאמנטי קאמריים" (Allettamenti per camera) ("פיתויים") לכינור, צ'לו וצ'מבלו - מוקדש לדצ'ו דלי אונופרי, פטריק של פוליניו ותלמיד של המלחין בנגינת כינור
קונצ'רטי לשתי ויולות, 2 קרנות ציד (Trombe da caccia) (כתב יד בספרייה הממלכתית הדנית)
נכתבה בעיקר בשביל קולג'ו נזארנו
La finta rapita פסטיצ'ו במערכה אחת (1714, תיאטרון של נסיכי קזרטה בצ'יסטרנה) (החטופה המדומה)
La costanza in amore (נאמנות באהבה) (1715, צ'יסטרנה)
La superbia punita in Absalone (היוהרה שבאה על עונשה אצל אבשלום), לברית מאת קרלו אוזלנגי
Santa Caterina da Siena, לברית מאת אנג'לו דונאטו רוסי (חברו של המלחין)
ָ1708 - שירים:"חרוזים" (מוקדשים לדייגו אנטוניו דיודאטו קורנוואליה, ועם מקדמה מאת פאולו רולי).
הקובץ כולל גם כמה סונטות שנשלחו למשורר על ידי חברים של "האקדמיה דיי אוינפקונדי" ושל "האקדמיה דל ארקדיה".
בשלב מסוים הפך ולנטיני לקפלמייסטר של הארקדים בישיבות הקיץ שלהם בבוסקו פראזיו.
ג'וזפה בארזי (באיטלקית: Giuseppe Baresi; נולד ב-8 בפברואר 1958) הוא שחקן ומאמן כדורגל איטלקי ששיחק את רוב הקריירה שלו באינטר.
ג'וזפה הוא אחיו הגדול של פרנקו בארזי, כדורגלן עבר ששיחק במדי מילאן.
בארזי שיחק 16 שנים במדי אינטר.
בסך הכל שיחק כ-559 משחקים במדי הקבוצה בכל המסגרות, וכבש שלושה עשר שערים.
בשתי העונות האחרונות בקריירה שלו הוא שיחק במודנה מהליגה האיטלקית השנייה.
בארזי הופיע במדי נבחרת איטליה 18 פעמים במשך 7 שנים.
לאחר שהיה מנהל מחלקת הנוער של אינטר, בשנת 2008 מונה לעוזרו של המאמן החדש ז'וזה מוריניו.
לאחר עזיבתו של מוריניו, מונה רפא בניטז למאמן הקבוצה, ומאחר שהביא עמו עוזר מאמן, הוסט בארזי לתפקיד המנהל הטכני.
בשנה שלאחר מכן חזר לתפקיד עוזר המאמן, הפעם תחת לאונרדו, אך משעזב האחרון ולתפקיד המאמן מונה ג'אן פיירו גספריני, שוב הוזז בארזי לתפקיד המנהל הטכני.
זמן קצר לאחר מכן, משפוטר גספריני, חזר בארזי לתפקיד עוזר המאמן.
ג'וזפה סארטי (באיטלקית: Giuseppe Sarti נטבל ב-1 בדצמבר 1729 - 28 ביולי 1802) היה מלחין אופרה איטלקי.
תאריך הולדתו אינו ידוע, אבל הוא הוטבל ב-1 בדצמבר 1729. לפי אי-אילו מקורות מוקדמים יותר, סארטי נולד ב-28 בדצמבר, אבל תעודת ההטבלה שלו שוללת אפשרות זו.
הוא למד אצל האב מרטיני והתמנה לנגן עוגב בקתדרלה של פאאנצה עוד לפני שמלאו לו תשע-עשרה.
לאחר שפרש ממשרתו בשנת 1750, התמסר סארטי לחקר מוזיקה דרמטית והיה למנהל תיאטרון פאאנצה בשנת 1752.
בשנת 1752 הוציא מתחת ידיו את האופרה הראשונה המתועדת שלו, "המלך הרועה" (כיון שהתאריך של "פומפאו בארמניה" איננו ודאי).
בשנת 1753 נסע סארטי לקופנהגן עם פייטרו מיניוטי.
הודות לכישרונו ואישיותו הוזמן לנהל את האופרה האיטלקית בקופנהגן וב-1755, לאחר סגירתה מינה אותו פרדריק החמישי, מלך דנמרק, לממונה על המוזיקה בחצרו ולמנהל האופרה.
ב-1765 שלח אותו המלך לאיטליה לגייס כמה זמרים חדשים; בתקופת שהותו שם מת המלך פרדריק, הנסיבות השתנו וסארטי נשאר שלוש שנים באיטליה.
בשנת 1766 התמנה למנצח מקהלה של ה"אוספדאלה דלה פייטה" בוונציה, משרה בה החזיק עד 1767. ב-1768 חזר לקופגנהגן קיבל שוב את משרת הניהול בקאפלה המלכותית והיה למורה השירה של המלך.
בשנים 1770 עד 20 במאי 1775 ניהל את תיאטרון החצר, שבשבילו כתב יצירות איטלקיות ודניות גם יחד.
בתקופת שהותו בדנמרק נשא לאישה את קאמילה פאסי והביא עמה שתי בנות לעולם.
ב-1775 פוטר ממשרתו אחרי שצידד בצד הלא-נכון במסכת תככים פוליטיים, וחזר לאיטליה.
בשנת 1779 נבחר למאסטרו די קאפלה בקתדרלה של מילאנו, שם נשאר עד 1784. במילאנו עסק בייעודו האמיתי, ההלחנה.
נוסף לעשרים לפחות מן האופרות המצליחות ביותר שלו וכמות עצומה של מוזיקת קודש לקתדרלה, עסק גם בהדרכת מספר ניכר של תלמידים מוכשרים, שהבולט בהם היה כרוביני.
ב-1784 יצא סארטי בהזמנת הצארינה קתרינה הגדולה לסנקט פטרבורג.
בדרכו לשם עצר בווינה, שם קיבל אותו יוזף השני בכבוד מיוחד ושם התוודע אל מוצרט.
הוא הגיע לסנקט פטרבורג ב-1785, וקיבל עליו מיד את הנהלת האופרה, שבשבילה חיבר מספר רב של יצירות חדשות, נוסף לכמה יצירות קודש מרשימות ביותר, בהן ה"טה דאום" לניצחון פוטיומקין באוצ'אקוב, שבו עשה שימוש בתותחים אמיתיים, ורקוויאם לזכר לואי ה-16, מלך צרפת.
בין תלמידיו באותה תקופה נמנה פיוטר טורצ'אנינוב.
ג'וזפה סארטי נשאר ברוסיה עד 1801, כאשר בריאותו התערערה כל כך שנאלץ לבקש רשות לחזור לאיטליה.
הצאר אלכסנדר שילח אותו לדרכו בשנת 1802 עם גמלה נדיבה; הצארינה קתרינה העניקה לו תוארי אצולה.
האופרות המוצלחות ביותר שלו ברוסיה היו "ארמידה ורינאלדו" ו"ראשית מלכותו של אולג" (Nachal'noye upravleniye Olega), שאת הלברית בשבילה כתבה הצארינה עצמה.
האופרה של סארטי Fra i due litiganti il terzo gode זכתה לחיי נצח הודות למוצרט, ששילב שיר (air) מתוכה בתמונת הארוחה בדון ג'ובאני.
נישואי פיגארו של מוצרט חבה רבות להשפעת האופרה הזו, שבוצעה בווינה בשנת 1784. בלברית המעולה של דה פונטה, מחבר הלבריות ל"נישואי פיגארו" ול"דון ג'ובאני", מופיעות סיטואציות דומות, ופרק הסיום המורכב של המערכה הראשונה שימש מודל למוצרט בכתיבת הפינאלה למערכה האחרונה של "פיגארו".
ג'וזפה "פיטר" מורלו (באיטלקית: Giuseppe "Peter" MorelloGiuseppe "Peter" Morello; 2 במאי 1867 – 15 באוגוסט 1930) היה מהמאפיונרים הבולטים בתחילת המאה העשרים בניו יורק, הבוס הראשון של משפחת מורלו (כיום ג'נובזה, אחת מחמש המשפחות) ומאוחר יותר יועצו הקרוב של ג'וזפה מסרייה.
מורלו היה ידוע בכינוייו הרבים כשביניהם: "השועל הזקן" ו"יד הצבת", שנוצר בשל העובדה שאחת מידיו הורכבה מאצבע אחת גדולה בלבד.
ג'וזפה מורלו נולד בעיירה קורלאונה שבסיציליה ב-2 במאי 1867. ב-1872, כשהיה בן חמש, נפטר אביו ואמו התחתנה עם ברנרדו טרנובה - חבר במאפיה הקורלאונית.
בעזרתו של טרנובה, נכנס מורלו בקלות לכנופיית המאפיה שפעלה בקורלאונה, שם רכש את הידע הראשוני שלו בפשע מאורגן.
ב-8 במרץ 1893, היגר מורלו לניו יורק ביחד עם רבים מבני משפחתו - אשתו, בנו, אמו, אביו החורג, אחותו, ושלושה מאחיו.
לאחר זמן מה, החליט מורלו לעבור ללואיזיאנה, במטרה לחפש עבודה.
בלואיזיאנה פגש מורלו רבים מחברי המאפיה הקורלאונית, ויחד הם עברו לטקסס, שם ניהלו חוות כותנה.
ב-1897, חזרה החבורה לניו יורק והתיישבה במנהטן.
ב-1902, רכש מורלו מסבאה במנהטן, שמהר מאוד הפכה למקום המפגש של כנופייתו (לימים תהפוך למשפחת ג'נוביז).
הכנופיה בהנהגת מורלו עסקה בעיקר בפרוטקשן, סחיטה וזיוף, כאשר בני משפחתו של מורלו משמשים כמפקדים הבכירים.
הכנופיה הייתה ידועה באכזריותה, ומיוחסים לה שישים מקרי רצח שונים במהלך העשור הראשון לפעילותה.
ב-1905, נחשבה הכנופיה למשפחת הפשע הגדולה והחזקה ביותר בניו יורק, ואילו מורלו הוכר ל"בוס כל הבוסים" על ידי מנהיגי כנופיות רבות ברחבי ארצות הברית.
ב-1909 לאחר שנכשלו בהונאת נדל"ן, חזרה כנופייתו של מורלו לעסוק בזיוף כספים, ואחר בערך כשנה, נתפסה הכנופיה על ידי ויליאם פלין, איש השירות החשאי, במשפט שנערך להם נשלחו מורלו, גיסו - אינציו לופו ו-14 מחברי המשפחה למאסר.
מורלו נשפט ל-25 שנים ואילו לופו ל-30. בעשור שהיו השניים בכלא, המשפחה נוהלה על ידי אחיו החורגים של מורלו - וינסנט, ניקולס וסירו טרנובה.
עשור זה היה רווי מלחמות עם כנופיות אחרות, כשהזכורה מכולן היא מלחמת מאפיה-קמורה שבה נרצח ניקולס טרנובה.
ב-1920, שוחרר מורלו מהכלא, וגילה שמשפחתו היא כבר לא החזקה מכולן.
באותה תקופה שלטה במאפיה הסיציליאנית משפחת ד'אקווילה מברוקלין בהנהגתו של סלבטורה ד'אקווילה, שהיה נחוש לחסל את כל צמרת משפחת מורלו-טרנובה.
בשנת 1922 נרצח וינסנט טרנובה, אך משפחת מורלו הגיבה בפעולות נקם מהירות ולאט לאט החזירה לעצמה את השליטה.
באותן שנים, שימש מורלו כקונסיליירי של המשפחה, כשבראש עמד הבוס החדש - ג'וזפה מסרייה.
ב-1928, נרצח ד'אקווילה בהוראת מסרייה ומשפחת מורלו-טרנובה חזרה להיות הגדולה ביותר במשפחות ניו יורק.
בפברואר 1930 פרצה מלחמת הקסטלמארזים, שהייתה מאבק רב דמים בין הכנופיה של מורלו ומסרייה לבין כנופייתו של סלבטורה מרנזנו.
מורלו, שזכה לכבוד רב גם מהאויבים שלו, מונה על ידי מסרייה ל"בוס כל הבוסים" בשנית, במטרה למנוע את המלחמה.
מרנזנו וחבריו לא התרשמו מהמהלך, ובאוגוסט 1930 נרצח מורלו במשרדו במזרח הארלם.
לפי החשד, הרוצחים היו אלברט אנסטסיה ופרנק צ'ליזי, שנשלחו על ידי לאקי לוצ'יאנו.
שנה לאחר מכן, נרצח גם מסרייה על ידי אנשיו של לוצ'יאנו, במהלך שסימן את סוף המלחמה.
ג'וזפה ג'ירוטי (באיטלקית: Giuseppe Girotti) (1905, אלבה (Alba) שבפיימונטה – 1945, דכאו) היה כומר רומי-קתולי איטלקי, פרופסור לתאולוגיה וחסיד אומות העולם.
ג'וזפה נולד בשנת 1905 באלבה, דכאו.
בברגותו הלך ללמוד בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, וסיים את חוק לימודיו בהצטיינות בירושלים ומורה בסמינר תאולוגי בטורינו.
במחקריו התמקד בספרי ישעיה וקהלת.
מאותה עת ואילך התמקד ג'ירוטי בניסיונות להצלת יהודים באזור טורינו.
הוא פעל בהתאם לאמונתו הדתית ותוך סיכון חייו ארגן מחבואים ליהודים במנזר בטורינו, מסמכי זהות מזויפים וכן נתיבי מילוט ליהודים מאיטליה לשווייץ.
הוא ניסה להתגבר על פעילות הצבא השווייצרי נגד פליטים יהודים שניסו לחצות את הגבול לשווייץ באזור צפון איטליה.
באוגוסט 1944 נעצר ג'ירוטי בעודו מבריח פרטיזן יהודי פצוע לביתו של מתנגד אחר לנאצים.
ג'ירוטי נכלא בטורינו, הועבר למילאנו ומשם גורש למחנה הריכוז בולצאנו שהיה מחנה הריכוז הגדול ביותר שהקימו הגרמנים על אדמת איטליה הכבושה.
משם גורש ג'ירוטי לדכאו, שם הוצא להורג ביום הפסחא, ב-1 באפריל 1945.
ב-1995 העניק יד ושם לג'ירוטי את התואר חסיד אומות העולם.
ב-2014 הוכרז ג'ירוטי כקדוש על ידי הקרדינל אנג'לו אמאטו , בשם האפיפיור פרנציסקוס.
היום שהוכר כיום ההנצחה שלו הוא 1 באפריל, יום הירצחו.
ב-2016 הוצבה אבן נגף במקום מעצרו במרכז טורינו, ברחוב Via San Domenico (ליד כנסיית סן דומניקו ).
ג'וזפה סיניורי (באיטלקית: Giuseppe Signori; נולד ב-17 בפברואר 1968) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
סיניורי הוא מבכירי הכובשים בסרייה א' בכל הזמנים, ובתקופתו בלאציו זכה שלוש פעמים בתואר מלך השערים של הליגה, וכיום הוא ממוקם שלישי בטבלת מלך שערי לאציו בכל הזמנים (אחרי סילביו פיולה וצ'ירו אימובילה) עם 127 שערים במדיה.
על אף שמעולם לא זכה בתואר אליפות, נחשב סיניורי לאחד מהחלוצים הבכירים באיטליה בשנות ה-90. סיניורי ייצג את נבחרת איטליה 28 פעמים וכבש שבעה שערים במדיה.
כמו כן, הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1994 בארצות הברית, בו סיימה איטליה כסגנית אלופת העולם.
סיניורי החל את דרכו בקבוצת הנוער של אינטר מילאנו, אך שוחרר ממנה ב-1984. לאחר ששוחרר, החל סיניורי את קריירת הבוגרים כבר בגיל 16, כשעבר לשחק בקבוצת לפה מהליגה האיטלקית החמישית.
בעונת , עונתו הראשונה בבוגרים, סייע לקבוצתו לסיים ראשונה בטבלה ולהעפיל לליגה הרביעית, עם חמישה שערים בשמונה הופעות בלבד.
עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, אך לפה נשרה בחזרה לליגה החמישית.
על אף ירידת הליגה של לפה, סיניורי עצמו עלה לליגה השלישית לקראת עונת , כשעבר לפיאצ'נצה.
סיניורי לא הצליח להשתלב כשחקן הרכב, ורשם 14 הופעות ליגה בלבד בהן כבש שער בודד.
עונה אחר כך הוא הושאל לטרנטו מהליגה השלישית, במדיה השתלב היטב והיה לשחקן הרכב קבוע.
לאחר עונת השאלה אחת חזר סיניורי לפיאצ'נצה.
יחד עם סיניורי כשחקן הרכב, הציגה פיאצ'נצה את ההתקפה החלשה ביותר באותה עונה בסרייה ב', עם עשרים שערים בלבד ב-38 משחקים.
סיניורי עצמו תרם חמישה שערי ליגה והיה למלך שערי ליגה של קבוצתו, אך פיאצ'נצה סיימה אחרונה בטבלה וירדה לליגה השלישית.
לקראת עונת עבר סיניורי לפוג'ה מליגת המשנה, תחת המאמן זדנק זמאן.
סיניורי השתלב במהרה בקבוצתו החדשה, היה לחלק משמעותי משלישיית ההתקפה של הקבוצה, וכבר בעונת הבכורה שלו כבש 14 שערי ליגה.
עונה אחר כך כבש 11 שערים וסייע לפוג'ה לסיים ראשונה בטבלת הליגה ולהעפיל לסרייה א'.
בעונת עשה סיניורי את צעדיו הראשונים בליגה הבכירה.
התחנה הבאה בקריירה של סיניורי הייתה הקבוצה עמה הוא מזוהה יותר מכל, לאציו, אליה הצטרף לקראת עונת .
הופעת הבכורה של סיניורי בליגה סימנה על הבאות, כשהחלוץ כבש צמד במשחק החוץ מול סמפדוריה שהסתיים בשוויון 3-3, ב-6 בספטמבר 1992. תחת המאמן דינו זוף, קבע סיניורי באותה עונה את שיא הקריירה האישי שלו, עם 26 שערי ליגה ב-32 הופעות.
המאזן המוצלח של סיניורי זיכה אותו בתואר מלך השערים של הסרייה א' באותה עונה, והיה גורם משמעותי במקום החמישי אותו השיגה לאציו, שזיכה אותה במקום בגביע אופ"א וחזרה לכדורגל האירופי אחרי 15 שנות היעדרות.
עונה אחר כך זכה סיניורי בפעם השנייה ברציפות בתואר מלך השערים, עם מאזן מרשים של 23 שערים ב-24 הופעות, כמעט שער למשחק.
עם זוף על הקווים וסיניורי בחוד, טיפסה לאציו מקום נוסף לעומת העונה הקודמת, וסיימה רביעית.
בעונת חזר סיניורי לשתף פעולה עם זמאן, מאמנו בפוג'ה, שהחליף את זוף על הקווים בלאציו.
סיניורי הוסיף להוביל את התקפת קבוצתו עם 17 שערי ליגה בדרך למקום השני בטבלה, מיקום השיא של הקבוצה מאז האליפות בעונת .
גם באירופה נחלה הקבוצה הצלחה, כשהעפילה עד לרבע גמר גביע אופ"א, רבע גמר אירופי ראשון בתולדותיה.
עם סיום העונה, ב-11 ביוני 1995, הכריז נשיא הקבוצה על מכירתו של סיניורי לפארמה.
ההכרזה גרמה לתרעומת רבה בקרב אוהדי הקבוצה, שהגיעו למשרדי הקבוצה להפגין כנגד השחרור הצפוי של כוכב הקבוצה.
ההנהלה, שלא ציפתה לתגובה מסוג זה, הודיעה כבר באותו הערב על ביטול כל משא ומתן למכירת החלוץ.
סיניורי פתח לבסוף את עונת בלאציו, וסיים אותה עם 24 שערי ליגה בדרך למקום השלישי בטבלה, ולזכייה שלישית בקריירה בתואר מלך שערי הליגה (במשותף עם איגור פרוטי).
בתחילת עונת הציגה לאציו של זמאן יכולת חלשה יחסית לעונותיה הקודמות.
סיניורי עצמו גם הוא לא הצליח לשחזר את יכולתו, ועד למחצית העונה כבש שבעה שערים בלבד, ולאציו הגיעה למקום ה-12 בלבד בליגה.
ב-2 בפברואר 1997, לאחר 19 מחזורים, חזר דינו זוף לתפקיד המאמן והחליף את זמאן.
זוף הכיר היטב את איכויותיו של סיניורי, ואף שינה את שיטת המשחק של הקבוצה (עבר לשחק עם שני חלוצים במקום שלושה) על מנת לנצלן בצורה טובה יותר.
סיניורי גמל למאמנו עם שמונה שערים נוספים עד לסיום העונה, שהציבו אותו על 15 שערים, והעלו את לאציו עד למקום הרביעי.
לקראת עונת הגיע לקבוצה המאמן השוודי סוון-יוראן אריקסון.
המאמן שהגיע מסמפדוריה, הגיע יחד עם החלוץ הבכיר של סמפדוריה, רוברטו מנצ'יני.
סיניורי פתח את העונה בקופה איטליה היטב, עם שישה שערים בארבעה משחקים, אך שיטת המשחק והעדיפות של אריקסון לחלוצים אחרים הותירו את סיניורי מחוץ להרכב במשחקים רבים.
עד לחודש דצמבר שותף סיניורי בשישה משחקי ליגה בלבד, בהם כבש פעמיים.
בחלון ההעברות באמצע העונה הוחלט לשחרר את סיניורי, שעבר לסמפדוריה אחרי חמש עונות וחצי בלאציו.
סיניורי כבש 127 שערים ב-195 הופעות במדיה של לאציו בכל המסגרות, שני רק לסילביו פיולה.
סיניורי רשם את משחקו הראשון בסמפדוריה ב-7 בדצמבר 1997, ושיחק במדיה עד לסיום אותה עונה, תוך שהוא כובש שלוש פעמים ב-17 הופעות.
בקיץ 1998, לקראת עונת ולאחר חצי עונה בלבד בסמפדוריה, הצטרף סיניורי לבולוניה 1909, בעסקת השאלה עם אופציה למכירה.
ההשתלבות של סיניורי בקבוצה הייתה מיידית.
הוא סייע לה לזכות בגביע האינטרטוטו ולהעפיל לגביע אופ"א כבר באותו הקיץ.
בולוניה הצליחה היטב במפעל האירופי והגיעה עד לחצי הגמר, עם חמישה שערים של סיניורי במהלך הטורניר.
בסך הכול באותה עונה כבש סיניורי 23 שערים ב-47 הופעות בכל המסגרות, והיה מהבולטים בשורות הקבוצה.
בקיץ 1999 הושלמה עסקת העברתו לבולוניה באופן סופי, כחלק מעסקת קנט אנדרסון שעבר מבולוניה ללאציו.
סיניורי כבש 15 שערי ליגה בכל עונה משלוש העונות הראשונות שלו בבולוניה.
במהלך עונתו הרביעית בקבוצה, עונת , היה סיניורי קרוב להודעה על פרישה מכדורגל בעקבות פציעה אותה חווה במשחק קבוצתו בגביע.
עם זאת, סיניורי התאושש, סיים את העונה בקבוצה ואף שיחק במדיה שתי עונות נוספות, עד לסיום עונת , אז שוחרר בהעברה חופשית.
בשש עונות במדי בולוניה כבש סיניורי 84 שערים ב-178 הופעות בכל המסגרות.
בקיץ 2004 השתתף סיניורי במסע משחקים של מילאן בסין, אך לבסוף עזב את איטליה וחתם באירקליס סלוניקי היוונית לקראת עונת .
בסך הכול ב-13 עונות בסרייה א', כבש סיניורי 188 שערים ב-344 הופעות, ועד היום הוא נמצא בין עשרת הכובשים המובילים בליגה בכל הזמנים.
במדיה של הקבוצה היוונית סבל סיניורי מפציעה קשה שהשביתה אותו לאורך רוב העונה.
סיניורי הסתפק בחמש הופעות ליגה בלבד וללא שערים במדי אירקליס, ועזב בתום עונה אחת במועדון.
לקראת עונת עבר סיניורי לשופרון ההונגרית.
סיניורי הצטרף לבני ארצו, הבעלים אנטוניו ריג'י, המאמן דריו בונטי וחבריו לקבוצה ניקולה סילבסטרי ולואיג'י סרטור, במטרה לזכות באליפות.
עם זאת, הקבוצה התקשתה להגיע להישגים וסיימה במקום העשירי בלבד.
בסיום העונה, לאחר שרשם עשר הופעות ושלושה שערים במדי הקבוצה, פרש סיניורי ממשחק פעיל בגיל 38.
על אף שהיה מחלוצי הליגה הבולטים באיטליה בשנות ה-90, סיניורי לא זכה לקריירה ארוכה בנבחרת איטליה.
אחת הסיבות נעוצה במערכת היחסים של סיניורי עם מאמנה של איטליה בין 1991 ל-1996, אריגו סאקי.
עיקר המחלוקת בין סיניורי לסאקי נבעה מרצונו של סאקי למקם את סיניורי בעמדת הקשר השמאלי ולא בחוד.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך סיניורי ב-31 במאי 1992, תחת סאקי, כשעלה כמחליף לעשר דקות בשוויון 0-0 מול .
שער הבכורה שלו הגיע בהופעתו השנייה, חמישה ימים אחר כך בניצחון 2-0 על .
סיניורי היה חלק משמעותי מהנבחרת במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994, כשערך שבע הופעות וכבש שלושה שערים במהלך משחקי המוקדמות.
סיניורי זומן על ידי סאקי לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית.
סיניורי פתח בהרכב בכל משחקיה של איטליה בשלב הבתים.
במשחקה הראשון של איטליה בטורניר, בו הפסידה לאירלנד 1-0, פתח סיניורי בחוד לצידו של רוברטו באג'ו.
בהמשך הטורניר לא שב לעמדה זו, ושיחק רק בעמדת הקשר השמאלי, מה שהוביל לכך שאת הטורניר סיים סיניורי ללא שערים.
עם זאת, תרומתו של סיניורי ברגעים המכריעים הייתה חיונית עבור הנבחרת האיטלקית בטורניר.
במשחק השני של שלב הבתים, כשאיטליה בעשרה שחקנים מול , בישל סיניורי את שער הניצחון לדינו באג'ו כעשרים דקות לסיום, כשהגביה כדור חופשי מדויק מאגף שמאל.
סיניורי שמר על מקומו בהרכב בשמינית הגמר, בו ניצחה איטליה את בהארכה, אך איבד את מקומו בשלב רבע הגמר מול .
סיניורי עלה כמחליף במחצית המשחק, ושתי דקות לסיום בישל את שער הניצחון לרוברטו באג'ו, 2-1 לאיטליה בסיום.
ערב משחק חצי הגמר מול הביע סיניורי את חוסר שביעות רצונו מהעמדה בה הציב אותו סאקי, ועקב כך פתח על הספסל פעם נוספת, ועלה לעשרים דקות בלבד במשחק זה.
הוא לא שותף כלל במשחק הגמר, בו הפסידה איטליה ל בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה.
מאז סיום הטורניר ערך סיניורי עוד שש הופעות בלבד במדי הנבחרת, כולן תחת סאקי.
הופעתו האחרונה הייתה כמחליף במחצית המשחק של איטליה מול במוקדמות יורו 1996. על אף שהיה מלך שערי הסרייה א' בעונה שקדמה לטורניר, סיניורי לא זומן על ידי סאקי לסגל איטליה לקראת יורו 1996. בסך הכול ערך סיניורי 28 הופעות במדי איטליה, בהן כבש שבעה שערים.
לאחר שימש כשנתיים כפרשן כדורגל בתחנת רדיו איטלקית, היה סיניורי המנהל המקצועי של קבוצת טרנאנה בין 2008 ל-2009.
ב-1 ביוני 2011 נעצר סיניורי, לצד שחקנים וגורמים נוספים, בעקבות פרשה מסועפת של הטיית משחקים.
כחודשיים אחר כך, הודיעה התאחדות הכדורגל האיטלקית על השעייתו של סיניורי לחמש שנים מכל פעילות הקשורה לכדורגל.
ג'וזפה מוריאלי (באיטלקית: Giusseppe Moreali; 1980 – 1895) היה רופא וחסיד אומות העולם מהעיירה נוננטולה , שליד מודנה במחוז אמיליה-רומאניה באיטליה.
הוא הציל 120 יהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה באיטליה, רובם ילדים.
שותפו העיקרי להצלה היה אריגו בקרי (Arrigo Beccari).
בשנת 1964 הכיר יד ושם במוריאלי ובבקרי כחסידי אומות העולם.
על שמו של מוריאלי ניטע עץ בשדרות חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
ג'וזפה מוריאלי נולד ב-1895 בעיר סאסואולו שליד מודנה, לרפאל מוריאלי (Raffaele Moreali) ולאגריפינה באשיירי (Agrippina Baschieri).
משפחתו הייתה במעמד הבינוני, הוא למד בבית הספר במודנה ונחשב לסטודנט צעיר ומבריק.
לאחר שסיים את לימודי התיכון, החל ללמוד רפואה.
בשנה הראשונה ללימודיו התחוללה מלחמת העולם הראשונה, במהלכה הוא סייע בבית חולים בקרבת שדה הקרב.
הזוועות שראה השפיעו עליו עמוקות, וכתוצאה מהם, הוא סבל מסיוטים רבים בשנה האחרונה לחייו.
ההתנסות בבית החולים במהלך המלחמה תרמה לגיבוש אופיו והתבגרותו, וביססה את עמדתו האנטי-פאשיסטית.
עד מהרה, הפך מוריאלי לדמות בולטת בתנועה האנטי-פשיסטית באמליה , עיר בצפון איטליה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1925, התמודד מוריאלי לתפקיד הרופא הראשי של נוננטולה.
אולם, השלטון הפשיסטי באיטליה ומתנגדיו החריפים של מוריאלי לא קיבלו את התמודדותו בשל עמדותיו הפוליטיות וניסו להוציא אותו מרשימת המתמודדים, בטענה שאינו עונה על הקריטריונים.
כפי שתיאר יוסף איתאי בספרו: "הוא, מוריאלי, לעולם לא יענוד את סמל המפלגה [הפאשיסטית].
משום כך נפסל הוא כרופא עירוני.
מי שאינו חבר המפלגה [הפאשיסטית] ואין לו אמצעים משלו, דינו רעב".
עובדה זו עיכבה את התקדמותו המקצועית של מוריאלי למרות היותו רופא ידוע, ובכל זאת הוא נשאר להתגורר בנוננטולה.
ביולי 1942 הגיעה לנוננטולה קבוצה של 50 ילדים יהודים, לאחר ששהו באזור הכיבוש האיטלקי בצפון יוגוסלביה והופרדו מהוריהם.
כשגברה ביוגוסלביה פעילות הפרטיזנים, פנו השלטונות האיטלקיים ליושקו אינדיג (לימים יוסף איתאי), מדריך קבוצת הילדים.
הם הציעו לו לעזוב את יוגוסלביה ולעבור למקום מבטחים באיטליה.