tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת תשל"א ראה אור בהוצאת "תרבות וחינוך" הקובץ "נקשיב להם: על החינוך בגן-הילדים" ובו מאמרים ורשימות מפרי עטה, מהם שהתפרסמו ומהם שנמצאו בכתב יד בעזבונה, בעריכת המחנך והסופר שמואל גדון, שהביא "בעיקר [את] הדברים, שהם בבחינת מסקנות מן העבודה ולמענה", וכן דברים על אודותיה מאת כמה מחברים.
בין הכותבים היה ידידהּ הקרוב נתן אלתרמן (בנו של יצחק), שכתב כי חוה ורבה "תמיד היתה קשובה אל החדש והמתחדש.
היא היתה מן המובהקים שבין הכוחות הערים והמחפשים, המחדשים וחסרי-המנוחה, בתחומי החינוך העברי, ועם זאת לא היה קשור יותר ממנה אל השורשים, אל מניחי היסודות גננת עבריה מחוננת וברוכת חסד אל, של מחנכת נאצלה, אחד הפירות הבשלים והנאים ביותר שהבשיל שדה החינוך העברי בימינו אלה, שעודם ימי בראשית.
הבאים אחריה יזכרוה כמופת מאיר ומעורר".
חוה ורבה הייתה אם לשתיים.
בתה הבכורה, פנינה הררי, היא אלמנתו של מייק הררי, איש "ההגנה", הפלמ"ח, השב"כ והמוסד.
בתה הצעירה, דורית ביניש, כיהנה כפרקליטת המדינה (1989–1995), כשופטת בית המשפט העליון משנת 1995 וכנשיאת בית המשפט העליון מספטמבר 2006 ועד פברואר 2012.
אחותה של חוה, בתיה גרשוני, שעלתה שנה אחריה, הייתה גננת אף היא.
ב-1946 נישאה לד"ר גרשון גרשוני, ידידו של אהרן ורבה עוד מתקופת פועלי ציון שמאל.
גרשוני היה מפעילי תנועת העבודה באירופה ובארץ, חבר הוועד הפועל הציוני, הוועד הפועל של ההסתדרות ומרכז מפלגת אחדות העבודה.
משפחת חתולים אחת; כתבה: חוה ורבה; צִלמה: הלה רחמילביץ-שטרנגר, תל אביב: מסדה, תשכ"ג.
זה אני, דור, תל אביב: עם עובד, תשכ"ג.
ובינתיים הוא אוסף צדפים, חוגג יום הולדת ונוסע עם אבא בג'יפ.")
כך גם אני יודע; צילמה: הלה רחמילביץ-שטרנגר; ערך והביא לדפוס: דויד פאיאנס, תל אביב: עם עובד, תשכ"ה 1964. (הדפסה נוספת: תשל"ג 1973) (למשחק ושעשועי-התעמלות של ילדים צעירים)
קול אני שומע; צילומים מאת: הלה שטרנגר-רחמילביץ, נילי שר, תל אביב: תרבות וחינוך, 1967. (הדפסה נוספת: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ג 1973) (חרוזים, על "קולות וצלילים בחיי יום יום עם ילדים")
פה השִכון שלנו; העורך: לוין קיפניס, תל אביב: תרבות וחינוך, 1969.
נקשיב להם: על החינוך בגן-הילדים; עריכה: ש[מואל] גדון, תל אביב: תרבות וחינוך, תשל"א.
(מבחר מדבריה שפורסמו ב"הד הגן" ובכתבי עת אחרים, ומהחומר שבכתב יד שנמצא בעזבונה) (ראה אור לאחר מותה)
חוה טובה זיגלמן (נולדה ב-23 באוגוסט 1964) היא מדענית מחשב ישראלית-אמריקאית המתמחה במדעי המוח ורשתות עצביות, פרופסור מן המניין באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט (UMass Amherst) בבית הספר למדעי המחשב, ראש מעבדת Biologically inspired Neural and Dynamic System (BINDS) ופרופסור בתוכנית למדעי המח של האוניברסיטה.
המעבדה מתמקדת בהבנה תהליכי לימוד ביולוגיים, בפיתוח אלגוריתמים של מכונות לומדות (Machine Learning) ורשתות נוירונים (Neural Networks), ובשימושם הטכנולוגי
החל משנת 2016 זיגלמן "מושאלת" מהאקדמיה לממשל הפדרלי בוושינגטון, העבודה עם הממשל היא בניהול פרויקטים מחקריים – אמריקאים וֹבין לאומיים – לפריצת דרך בבינה מלאכותית בתקציבים של עשרות מיליוני דולרים.
תוכנית הדגל, (L2M) Lifelong Learning Machines משלבת חוקרים ממדעי החיים, מדעי המחשב וֹהנדסה, חברות וֹאוניברסיטאות, לפיתוח מכונות אמינות שלומדות ומשתפרות בזמן אמת ובאופן בטיחותי.
ביוני 2020 זכתה זיגלמן במדליית השירות הציבורי ("Meritorious Public Service Medal") מטעם סוכנות הפרויקטים למחקר מתקדם להגנה (DARPA) של משרד ההגנה של ארצות הברית על התקדמות שהיא והצוות שלה עשה בתחום הבינה המלאכותית.
זיגלמן ילידת חיפה וֹבוגרת בית הספר הריאלי.
זיגלמן סיימה תואר ראשון במדעי המחשב בטכניון בהצטיינות נשיא ובהצטיינות הכנסת (1988), תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים) בהצטיינות (1992 עם תזה שהגיעה לפרסום ב-American Scientist , ותואר שלישי באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי (בהצטיינות אוניברסיטאית יתרה 1993) עם עבודת דוקטורט על רשתות נוירונים חישוביות.
בעבר הייתה זיגלמן מרצה בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
עבודתה של זיגלמן הובילה למאמר פורץ דרך בעיתון המדעי Science, ולספר: Neural Networks and Analog Computation: Beyond the Turing Limit" ,Birkhauser, Boston, 1998, לשינוי גישה בעולם הבינה המלאכותית בו רשתות נוירונים מקבלות מעמד מרכזי, ולפיתוח תת–תחום במדעי המחשב של Super-Turing Computation .
זיגלמן זכתה במלגת אלון למדענים צעירים מבריקים (1994) שנועדה להשיבם לישראל, וכיהנה כחברת סגל וראש המסלול מערכות מידע בטכניון (1994–2000).
בשנת 2000 יצאה לשנת לשבתון באוניברסיטת MIT לחקור ולנהל מעבדה laboratory of information and decision systems ב-MIT וֹבהמשך צורפה כפרופסורית קבועה לאוניברסיטת מסצ'וסטס.
בתחילת שנות התשעים פרסמה יחד עם המנחה שלה, אדוארדו זונטג, מודל חישובי של רשת עצבים עם כוח חישוב מעבר לזה של מכונת טיורינג אוניברסלית.
בשנת 2010 פרסמה יחד עם Olsen Megan ונאוה זיגלמן-דניאלי מאמר בשם: "Dynamic Computational Model Suggests That Cellular Citizenship Is Fundamental for Selective Tumor Apoptosis", אשר תיאר תפקיד של דיאלוג בין תאים להרג תאים חולים על ידי תאים בריאים סמוכים, סמוך אחרי הופעת העבודות הראשונות באימונותרפיה שהוכיחו את המודל
זיגלמן פעילה לאורך הקריירה שלה בקידום מיעוטים ונשים בתחומי מדעי המחשב וההנדסה.
זיגלמן פעילה בוועדות הסנאט של האוניברסיטה, ומובילה תוכניות למניעת אפליה ולשילוב סטודנטים וסטודנטיות צעירים ובוגרים משכבות מצוקה וֹמרקע אישי מגוון (diversity program) באקדמיה.
זיגלמן פועלת למניעת אנטישמיות, ומניעת פעילויות כמו חרם אקדמי כנגד מדינת ישראל, קידום קשרי מחקר עם ישראל, כולל פיתוח התוכנית לחילופי סטודנטים ומדענים (2011) בין אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת מסצ'וסט בתחום חקר המח.
בנוסף פועלת זיגלמן בעידוד תקשורת אקדמית וחברתית בין קהילות יהודיות בצפון ארצות הברית וקנדה.
כמו כן, כתבה 21 פרקים בספרים שונים.
ביוני 2020 זיגלמן, מהמכללה למדעי המחשב ואוניברסיטת מסצ'וסטס באמהרסט (CICS), זכתה במדליית השירות הציבורי ("Meritorious Public Service Medal" ) מטעם סוכנות הפרויקטים למחקר מתקדם להגנה (DARPA) של משרד ההגנה של ארצות הברית על התקדמות שהיא והצוות שלה עשה בתחום הבינה המלאכותית (AI).
המדליה, שהיא הכבוד השלישי בגובהו שמשרד ההגנה יכול להעניק לאזרח, ניתנה מכיוון ש"יצרה וניהלה כמה מתוכניות ה- AI הגדולות והמתקדמות ביותר של DARPA כולל L2M (Lifelong Learning Machines) - פיתוח מערכות AI מתקדמות מהדור הבא המסוגלות ללמוד במציאות זמן ויישום למידה בסביבות ובנסיבות שלא הוכשרו במיוחד לכך
סבה של זיגלמן היה הד"ר מרדכי מקס לבנשטיין ואחותה היא האונקולוגית ד"ר נאוה זיגלמן-דניאלי.
חוה בכרך (בערך ה'שמ"ה, 1585 – ה'תי"ב, 1652) הייתה מלומדת יהודייה נודעת במאה ה-17. מלבד ידיעותיה התורניות וחידושי הלכה שהתפרסמו בשמה, הייתה מיוחסת מאוד, נכדתו של המהר"ל מפראג, אשתו של רבי אברהם שמואל בכרך וסבתו של רבי יאיר חיים בכרך, שקרא את שם ספרו הנודע "חות יאיר" על שמה.
חוה כ"ץ נולדה לפייגל'ה בתו השנייה של המהר"ל מפראג ולרב יצחק כ"ץ, רבן של וינה, ניקלשבורג ומוראביה כולה, אחיה היו רבי חיים הכהן כ"ץ, רבן של ניקלשבורג ומוראביה אחרי אביו, ומאוחר יותר ראש ישיבה בפראג, ורבן של פרנקפורט דמיין ופוזנא; ורבי נפתלי הכהן כ"ץ מלובלין.
בגיל 15 נישאה לרב אברהם שמואל בכרך שהיה דרשן בפראג, ומאוחר יותר התמנה לרבן של וורמס ומדינת פפאלץ.
החתונה התקיימה בפראג בנוכחות סבה הזקן, המהר"ל מפראג.
אמה, למדנית בפני עצמה לימדה אותה כבר מגיל צעיר את ספרות היסוד התורנית.
היא נודעה בשל למדנותה הרבה, סופר עליה כי למדה והתפלפלה בהלכה עם תלמידי אביה.
היא הייתה בקיאה בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי במדרשי חז"ל ובספרות השו"ת וההלכה.
לא הייתה זו תופעה שכיחה בקרב נשים במאה ה-16 וה-17, ונכדה כותב עליה כי .
נאמר עליה עוד שהייתה לומדת את המדרש לבדה מבלי להזדקק לפרשני המדרש, והייתה מעבירה ביקורת על הפירוש "מתנות כהונה" של רבי יששכר בער כ"ץ.
בכ"ז באייר ה'שע"ה, 26 במאי 1615, חמישה שבועות לאחר גירוש וורמייזא, התאלמנה מבעל נעוריה שנפטר באלשבאך , והיא בת 30 בלבד.
היא נסעה עם בנה שמשון (1600–1670) שהיה אז כבן שמונה לגור אצל אמה בפראג וסירבה להינשא בשנית עד סוף חייה.
גם כשרבי ישעיה הלוי הורוויץ הנודע בכינויו "השל"ה", שלח להציע לה להינשא לו, לאחר פטירת אשתו חיה בשנת ה'ש"ף (1620), עמדה בסירובה זה.
כשהתמנה בנה רבי שמשון לכהן כרב בגדינג, מוראביה, בשנת ה'שפ"ד (1624), נסעה עמו לגדינג והתגוררה בביתו.
היא המשיכה להתגורר עמו גם כשקיבל בשנת ה'ת"י (1650) את משרת הרבנות בוורמייזא.
בשנת ה'תי"א החליטה לעלות בגפה לארץ ישראל, אך נפטרה בדרך בעיר סופיה.
נכדה, רבי יאיר חיים בכרך, הנציח את זכרה בספרו הנודע "חות יאיר", ותיאר את קורות חייה בהקדמתו לספרו זה.
חוה בת-זאב שילדקרוט (Hava Bat-Zeev Shyldkrot) היא בלשנית ישראלית, פרופסור אמריטה לבלשנות צרפתית באוניברסיטת תל אביב.
נשיאת החוג הישראלי לבלשנות על שם חיים רוזן.
כיהנה שמונה שנים כנשיאת "איל"ש" - האגודה הישראלית לבלשנות שימושית.
חוה בת-זאב שילדקרוט נולדה בתל אביב להורים ילידי פולין.
סיימה את לימודיה בבית הספר אליאנס תל אביב.
סיימה תואר ראשון ושני בהצטיינות בחוג לצרפתית באוניברסיטת תל אביב עם התמחות בבלשנות צרפתית.
את התואר השלישי סיימה בהצטיינות ב-1980 באוניברסיטת פריז VIII בהנחייתו של פרופ' ז'אן-קלוד שבליה .
בשנים 1973–1990 הייתה חברת סגל במחלקה לספרויות זרות ובלשנות באוניברסיטת בן-גוריון, ומשנת 1990 היא חברת סגל בחוג ללימודי צרפת באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 התמנתה לפרופסור חברה ובשנת 2009, לפרופסור מן המניין.
הייתה פרופסור אורחת בסורבון, באוניברסיטת מיאמי בפלורידה ובאוניברסיטת סן חוסה, חוקרת אורחת באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בתחילת דרכה המדעית עסקה בת-זאב שילדקרוט בתחביר ובסמנטיקה של הצרפתית המודרנית.
היא הסבירה את ההיבטים הסמנטיים של תופעות תחביריות שונות: פועלי עזר, צורות סביל ופעלים המציינים חושים, ואפיינה אותם.
לפי מחקרה, תחום פועלי העזר רחב מגבולותיו המסורתיים.
בסוף שנות השמונים החלה לעסוק בהתפתחות השפה הצרפתית ובאפיון השינויים המתרחשים בה במהלך הזמן.
היא עסקה בנושא זה מנקודות תצפית של תהליכי ההידקדקות, שינויים סמנטיים, פוליסמיות ותאוריית הפרוטוטיפ.
בת-זאב שילדקרוט הוכיחה שבמקרים רבים הניתנים להגדרה אפשר לנבא שינויים סמנטיים, זמנם וטיבם.
בין השאר, היא הראתה שתהליך היווצרותן של מילות יחס ושל מילות שעבוד ניתן לחיזוי.
בעת האחרונה היא עוסקת בתחומי המחקר האלה:
אפיון השינויים החלים בשפה (שינויים תחביריים, סמנטיים ופרגמטיים).
ב-2005 היא ערכה בשיתוף עם ניקול לה-קרלר ספר המוקדש לניתוח תהליכי התפתחות, תפוצה ואפיונים של פועלי עזר.
אחד הנושאים שעסקה בהם הוא גלגולי המשמעות של מילות שעבוד מזמן לסיבה.
בתחום זה ערכה בת-זאב שילדקרוט מחקר רחב יריעה שעסק בתרומתו הייחודית של הבלשן אנטואן מיה.
המחקר בדק כ-1000 מאמרי ביקורת שכתב מיה ובהם נידונו כל תחומי הבלשנות.
ממאמרים אלה הסיקה בת-זאב שילדקרוט מסקנות על השקפותיו - מסקנות שיאפשרו להבין את העניין שמגלים בלשנים מודרניים בעבודותיו, וכן מסקנות בתחום תורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) ביחס להתפתחות הבלשנות בתקופתו.
בת-זאב שילדקרוט חוה, "כיוונים בהתפתחות הסמנטית של כינויי השעבוד בצרפתית", ספר הדסה קנטור אסופת מחקרים בלשון, עורכים אורה שורצולד ויצחק שלזינגר (תשנ"ו) עמ' 40 - 46.
בת-זאב שילדקרוט, חוה, "פוליסמיות של כמתים בצרפתית", קובץ מחקרים במלאת שלושים שנה לאגודה הישראלית לבלשנות שימושית, עורכים יצחק שלזינגר ומלכה מוצ'ניק (תשס"ג), עמ' 94 - 112.
חברה בוועדות בדיקה והערכה של חוגים לבלשנות בצרפת ושל הצעות מחקר (expert scientifique) מטעמו של משרד המדע והמחקר בצרפת
חברה בוועדת הערכה של הצעות מחקר מטעם הקרן הלאומית הבלגית למדע
חברה בוועדה המדעית של בית הספר למדעי הלשון באוניברסיטת נאנטר
חברה בקבוצת המחקר Sens et texte בסורבון
אחת ממייסדי קבוצת המחקר התפתחות מילות הקישור L'évolution des conjonctions בננטר, בתמיכת המכון לבלשנות צרפתית בפריז.
קבוצת מחקר זו העוסקת בהתפתחות כינויי השעבוד בצרפתית.
2003 חוקרת מומחית ממינסטריון המדע הצרפתי
2004–2006 מומחית בינלאומית ממינסטריון האוניברסיטאות בצרפת
2013 חוקרת מצטיינת מאוניברסיטת תל אביב
2013 תואר אביר מהמסדר הדקל האקדמי מטעם ממשלת צרפת.
שי לחוה: ספר הוקרה לחוה בת-זאב שילדקרוט (חלקת לשון, 43–44 (תשע"ב 2011)); [עורכות הגיליון: רות בורשטיין ותמר סוברן].
חַוָּה היא האישה והאם הראשונה לפי ספר בראשית.
מסופר עליה כי נבראה בצלם אלוהים.
חוה היא אשת אדם הראשון ואמם של קין, הבל ושת, ובנים ובנות אשר שמם לא ידוע.
השם חַוָּה מופיע פעמיים במקרא.
חוה היא האישה היחידה בתנ"ך שניתן לה הסבר לשם.
לסיפור בריאת אדם וחוה שתי גרסאות.
בניגוד לסיפור בריאת האדם בבראשית א', בריאת האדם בבראשית ב' נמסרת באריכות, האדם נוצר מן העפר ואילו האישה נוצרה מצלעו.
בבראשית רבה, פרק ה נכתב: "אמר רבי ירמיה בן אלעזר, בשעה שברא הקב"ה את אדם הראשון אנדרוגינוס בראו, הדא הוא דכתיב 'זכר ונקבה בראם'".
הגאון מווילנה רואה במצב הפיזי בסיפור הבריאה הראשון של אדם וחוה בבראשית א', יחסים של ניכור.
רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, כתב כי "בחינת זיווג פנים בפנים נקרא: התכללות" ובכך רומז לאירוע הכלולות.
בסיפור בריאתה הראשון של האישה, המופיע בספר בראשית פרק א, אדם וחוה נבראים יחד, שניהם נבראים בצלם אלוהים, ולשניהם ניתנה הזכות לשלוט בשאר העולם.
המחבר המקראי מציג את הופעתה הראשונה של האישה בסיפור בריאת האדם.
היא אינה מכונה בשמה, ואדם הוא השם שניתן על ידי האל גם לזכר וגם לנקבה.
לפי משה דוד קאסוטו ואחרים זהו שמם הקיבוצי של אדם וחוה.
הזכר והנקבה נבראו יחד בצלמו של האל, ועל שניהם הוטלה השליטה בטבע ומצוות פרו ורבו.
סיפור הבריאה השני בספר בראשית פרק ב', שונה מבחינת תוכנו מהסיפור הראשון.
השוני בא לידי ביטוי ביחס בין אדם לאישה, ומוצגים בו תפקידיה, כמו גם תפקידיו של אדם.
בסיפור השני, בהמשך לבריאת האדם מתוארת בריאתה של האישה, שראשיתה במחשבת האל ומעשה ידיו והיא נבראת מצלעו של אדם.
מטרת יצירת האישה על פי פסוקים אלו היא הפגת בדידותו של אדם.
החיות אינן מספקות מענה לבדידותו של אדם, ולכן בורא האל את האישה, שנבראת מצלעו של אדם.
רבינו בחיי מעיר כי האישה "נבראת בגן עדן כי שם נלקחה מצלעות האדם ועצם מעצמיו, והאדם שהונח בגן עדן נברא חוץ לגן"
במילים "עזר כנגדו" סוברים פרשנים כי אלוהים ברא את האישה לאחר שניסה להעביר לפני אדם חיות רבות כדי שיהיו לו עזר כנגדו.
לדעת קאסוטו, פירוש זה אינו מתיישב עם מושג האלוהות בסיפור הבריאה.
אלוהים יוצר בידיו את האישה.
את בשרו החשוף של האדם סגר.
השורש ב-נ-ה מופיע בספרות המסופטמית ופירושו יצירת בני אנוש על ידי האלילים.
יש הרואים בפסוק זה הד לתפישה מטריאכלית שדוגלת בשלטון האישה בבית המשפחה.
עדיה חורון ראה בפסוק זכר למסורת צפון אפריקאית המחשיבה יותר את ייחוס האם מייחוס האב, כפי שמתבטא בייחוס חלק משבטי המדבר המקראיים להגר או קטורה, וכן במלכוֹת קדר הקדומות ובמלכת שבא.
אך אחד מעונשי האישה בעקבות חטאה בגן עדן, בבראשית ג', ט"ז: "וְהוּא, יִמְשָׁל-בָּךְ." מבטל תפישה זו על פי קאסוטו ואחרים.
יישוב הסתירה בין שני סיפורי הבריאה
יש המיישבים את הסתירה בין שני סיפורי בריאת האדם והאישה בכך שהאדם הראשון נברא כבריאה אחת דו-צדדית, שכללה זכר ונקבה, וזו הופרדה לשניים בהמשך.
גישה זו מבוססת על מקורות תלמודיים (כגון ברכות סא ע"א) ונידונה גם בפרשנות ימי הביניים ובמחקר המודרני.
לפי תפיסה זו, הזוגיות מממשת את שלמות הבריאה על ידי איחוד מחדש של שני חלקיה.
יש שטענו כי שני סיפורי בריאת האישה - כבריאה שווה לאדם וכבריאה מצלעו - מציגים מודלים נשיים מנוגדים.
המיתוס הפטריארכלי מפרש את השוויון כבראשית ככזה שמוביל לאי־סדר, מרד ועצמאות, ולכן מחליף אותו במודל של תלות וגופניות.
כך מוסברת הסתירה כברצון לקדש סדר חברתי היררכי באמצעות סיפור בריאה מתוקן.
שמה של חוה מופיע פעמיים במקרא בשאר הפעמים מכנה הכתוב את חוה בכינוי אִשָּׁה.
לשני כינויים אלה מציע הכתוב מדרש שם.
את שניהם העניק לה אדם.
רבי פנחס ורבי חילקיה בשם רבי סימון אמרי: כשם שניתנה תורה בלשון הקודש כך נברא העולם בלשון הקודש'.
מדרש שם זה הוא אטימולוגיה עממית, הנשען על הדמיון הצלילי בין המילים אִיש ואִשָּה.
אין קשר אטימולוגי בין שתי המילים, השייכות לשני שורשים שונים בעברית.
בפעם השנייה מעניק אדם לאישה את השם חוה והכתוב מסביר אותו כך: "וַיִּקְרָא הָאָדָם שֵׁם אִשְׁתּוֹ, חַוָּה: כִּי הִוא הָיְתָה, אֵם כָּל-חָי.", וכך שמה מבטא חיים.
השם חוה קרוב למילה 'חיויא' מארמית, שפירושה נחש.
דמיון השמות מופיע כמוטיב חוזר במדרשי חז"ל ואצל פרשני ימי הביניים, וכך דרשו חז"ל: "ניתנה לו לחיותו ומייעצתו כחיוויא (כנחש)....
ורבי חיא אמר: חִיוָא חִוְיָך חִיוָא דְאָדָם [=הנחש נחשך (הישיאך עצה) ואת נחש לאדם]".
במדרש זה מובעת תרעומת על האישה בעקבות חטא עץ הדעת, על כי שינתה את ייעודה ממדרש-שמה המקורי, למדרש-שם מעוות.
מדרש שם אחר, דורש את השם חוה, כמו חיווי - דיבור.
באחת ממדרשי חז"ל נאמר: "דבר אחר - חוה-חיוה, (הגיד) לה האדם הראשון כמה דורות איבדה".
על משקל מדרש-שם זה, נאמר במדרש רבינו בחיי: "על דרך הפשט, מלת "חוה" פירושה מדברת...
והיה זה מחכמתו הגדולה בקריאת השמות, וקראה כן כי כן הבין בטבעה שהיא דברנית, ומכאן ראוי להיות כל הנשים דברניות".
רש"י פירש 'חוה - נופל על לשון חיה, שמחיה את ולדותיה'.
יש הסוברים כי גזרון המילה חוה אינו ארמי במקורו אלא כנעני ופירושה במקור חיי.
בתנך נאמר על חווה שהיא "אם כל חי" ובאופן מסורתי נהוג לפרש את שמה כגזרון המילה הערבית חַ'יָּה - حيا פירוש: 1) לברך (לשלום), להגיע; 2) להישאר בחיים, לשרוד.
המילה חַ'יָּה חי ניתנת להשוואה עם המילה האוגריתית (hyy/hwy : חָי-וִו ; חַ'-וִו) ופרושה- לחיות ,אנשי דת וחוקרים מצאו קשר לשוני בין המילה הארמית חויאי למילה הערבית ח'-יה.
באסטלה פונית מתוארת חוו'ת כאשה נכבדה, וכ-"האלה חוו'ת-מלכה".
היו חוקרים שזהו את המילה חוו'ת (hwt) המופיעה באותה כתובת פונית לאלה החיתית/חורית - חבת זוגתו של אל הסער החורי תשוב.
באחד מסיפורי הבריאה השומרים העתיקים ביותר, המתרחש בדילמון, גן העדן במיתולוגיה השומרית, האלה נינחורסג מיילדת שמונה אלות מאיברי גופו של בן-זוגה, האל אנכי.
כל אלה נולדת מאיבר אחר, ונקראת על שם איבר זה.
האלה השביעית נולדת מצלעו של אנכי, ונקראת נינטי .
המילה "נין" בשומרית פירושה גברת, אלה או אשה רמת-מעלה, והמילה "טי" היא דו-משמעית: פירושה "צלע" אבל גם "חיים".
השם נינטי הוא איפוא משחק מילים בשומרית, ויכול להתפרש כ"גברת צלע" או "גברת הנותנת חיים".
ההיסטוריון שמואל נח קרמר והארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט סברו שסיפור זה עובד לסיפור המקראי של לידת חוה.
בספר חנוך ב', נכתב מדרש שמה כך: "ואקח ממנו צלע בשנתו ואברא לו אשה: למען יבוא לו המות על ידי האשה ...
ואקרא את שמה חוה, אם האדמה והחיים".
בספר חנוך ב', האל הוא הנותן לה את שמה.
אלוהים בורא את האדם ועליו מוטל לתת שמות לחי ולצומח.
נתינת השם נותנת לאדם את היכולת לשלוט.
כשם שהוא מכנה בשמות את החי והצומח כך הוא נותן לאישה שם המבטא את יצירת האישה מהאדם.
אדם וחוה נענשו כי אכלו מפרי עץ הדעת וכך קונים לעצמם דעת, כלומר את היכולת להבחין בין טוב לרע.
סיפור מהמיתולוגיה המסופוטמית מזכיר את סיפור החטא.
כאשר נברא אנכידו אחד מגיבורי המיתולוגיה, הוא חי בחברת החיות.
שמחת הקדשה מפתה את אנכידו שיאכל לחם וישתה שיכר.
בסיפור זה משתנה הווייתו של אנכידו אשר חי בעבר בחברת החיות לבן אדם החי בחברת בני אדם.
לאחר שאכלו מפרי עץ הדעת מעניש ה' את אדם וחוה.
מתאר את עונשם של חוה ואדם בעקבות חטא גן העדן.
על חוה מטיל אלוהים את הסבל שכרוך בתהליך ההריון.
עצבונך והירונך הם שני שמות עצם עוקבים.
יש המפרשים זאת בצער שבציפייה לצאצאים שכרוכה בעצב.
במסכת עירובין דרשו את לשון הריבוי "הרבה ארבה..." שנאמרו במקרא על קללת חוה, על עשרה דברים המצערים את האישה: "עשר קללות נתקללה חוה דכתיב הרבה ארבה, שני טפי דמים אחד של דם, אחד צער נידה ואחד צער עם הבתולין..." בחלקו השני של העונש נאמר: "בעצב תלדי בנים".
כאב הצירים והלידה וסיכון היולדת במוות יוחסו לחוה במקורות יהודיים.
בעקבות סיפור זה בא חיוב על הנשים בשלוש מצוות: חלה, נידה והדלקת נר.
המוות בלידה הוסבר כי נשים אשר לא הקפידו במצוות אלו מתו בשעת הלידה.
לפי רבי רפאל משה אלבז בחיבורו 'עדן מקדם' (דף מד), הסיבה למצוות פדיון הבן היא כפרה על חטא חוה בגן עדן: "חוה אשר הייתה היא אם כל חי וגרמה מיתה לעולם...צריכה כפרה ולכן ציוותה התורה לתן בכורה עבור פשעה, פרי בטנה.
לכן דווקא הזכרים נתקדשו במצווה זו" יש הטוענים כי במדרש שמו של יעבץ מהדהד הפסוק ב: "בעצב תלדי בנים" המתאר את עונשה של חוה.
פרשנים וחוקרים רואים בעונשה מידה כנגד מידה.
חטאה של האישה הוא כלפי אלוהים בזאת שעברה על הצו האלוהי וכלפי אדם שאותו פיתתה.
עונשה של חוה מכוון לגורלה.
העונש אינו מבטל את השוויון בין אדם לאישה.
העונש אותו קיבלה חוה הוא בגין אכילת פרי עץ הדעת.
חוה נקראת בשמה כי נתנה חיים לצאצאיה וכך גם עונשה בא לידי ביטוי ביצירת החיים.
רבים מפרשני ימי הביניים פירשו את הפסוק "ואל אישך תשוקתך והוא ימשול בך", כזכות הבעל לשלוט באשתו.
מרביתם ראו את הפסוק כשני חלקים נפרדים.
לשיטתם נושא חלקו הראשון של הפסוק הוא תשוקת האישה ונושאו של חלקו השני הוא זכות הגבר לשלוט באשתו.
ראב"ע כתב בפירושו "שתשמעי כל אשר יצווה עליך כי את ברשותו לעשות כחפצו".
רמב"ם מפרש את הפסוק כציווי על הגבר לשלוט על תשוקת האשה אליו ולווסתה, ולא להתפתות לה תמיד למשכב: "ואמר: 'ונשים משלו בו', הפך מה שבוקש מהם בתחילת היצירה: ואל אישך תשוקתך והוא ימשל בך".
רד"ק הרחיב את משמעות הפסוק לכוללנית יותר: "לצוות עליך מה שירצה כאדון לעבד".
בגישה דומה פירשו גם רלב"ג ואברבנאל.
עם זאת, גישתו של רש"י שונה מגישת מרבית פרשני ימי הביניים.
לדעת רש"י החלק השני של הפסוק משלים את החלק הראשון של הכתוב: "ואל אישך תשוקתך - לתשמיש; ואף על פי כן אין לך מצח לתובעו בפה, אלא הוא ימשול בך - הכל ממנו ולא ממך.
תשוקתך - תאותך כמו (ישעיהו כ"ט) ונפשו שוקקה".
נראה כי פירושו של רש"י חותר להוציא ממשמעות הפסוק את ההבנה של שאר הפרשנים, של ממשלה ושלטון, אלא הופך זאת לתיאור חיובי לאישה - כשבח על ביישנותה ועדינותה.
הכתוב בספר אדם וחוה מאשים את חוה במות אדם.
בדבריו לשת בנו, אומר אדם: "ויאמר אליו אדם, כאשר בראנו אלוהים אותי ואת אמכם אשר בגללה אני מת".
לאחר הגירוש מגן עדן נולדים לאדם וחוה קין והבל.
לקין ניתן הסבר לשם וההבטחה לחוה ללדת בנים מתגשמת.
חוה מסבירה את שמו של קין בכך שיצרה איש עם אלוהים.
קיים דמיון לסיפור זה בסיפור הבריאה המסופוטמי.
בסיפור המבול הבבלי, אתרחסיס, הגבירה היולדת היא שיוצרת את האדם עם האל אנכי.
רש"י מפרש: "כמו עם ה' כשברא אותי ואת אישי לבדו בראנו אבל בזה שותפים אנו עמו".
אילנה פרדס טוענת, כי בהסבר השם שניתן לקין הופכת חוה להיות מאובייקט לסובייקט הנותן שמות לאחרים.
לאחר רצח בנה הבל על ידי קין אחיו, מסופר כי חוה יולדת את שת.
במדרש השם אשר היא נותנת לבנה: "כִּי שָׁת-לִי אֱלֹהִים, זֶרַע אַחֵר--תַּחַת הֶבֶל, כִּי הֲרָגוֹ קָיִן", חוה עושה הבחנה בין התחום האלוהי לבין התחום האנושי.
האחראי על הולדת שת הוא אלוהים בלבד בניגוד להולדת קין בו חוה מסבירה את שמו של קין בהקשר של שיתוף בו היא משתתפת כיוצרת.
חז"ל ראו בחוה מי שהמרתה את החוק האלוהי.
חז"ל גם ראו בניסיונותיה לרכוש ידע בתמורה לתאוות בשרים אסורה בינה ובין הנחש.
וכך בבבלי: "בשעה שבא נחש על חוה הטיל בה זוהמא" חז"ל טיפחו את רעיון ההבדל המעמדי בין הגבר לאישה המשתקף בבריאה בניסוח הלכות.
הם לא הקלו גם במדרש שמה: "ניתנה לו לחיותו ומייעצתו כחיוויא" (נחש בארמית)
חוה נתפשת על ידי חז"ל כדמות קלת דעת וזאת בגלל סיפור הפיתוי בגן עדן.
לשיטתם של חז"ל קיימת זיקה בין בריאתה של חוה לבין בריאתו של השטן.
עדות לכך נמצאת בבראשית רבה, ב', כ"א: "רבי חננא בנו של רב אדא: מתחילת הספר ועד כאן אין כת' (האות סמ"ך), כיוון שנבראת (האישה) נברא הסטן (כך במקור בבראשית רבה) עימה".
גם בעקבות כך, בכמה מן המדרשים ובתלמוד ירושלמי פירשו כי שלושת המצוות נידה, הפרשת חלה והדלקת נרות המוטלות על נשים באו כדי לכפר על מעשי חוה בגן עדן.
שלושת המצוות האלה לשיטת חז"ל הם ראשי תיבות של המילה נחש (נידה, חלה, שבת).
בבראשית רבה י"ז ח', מצביע רבי יהושע על תכונותיה המולדות של האישה הגוררות אותה לחטא, ותולה אותן בצורת בריאתה של חוה:
בתנ"ך לא קיים תיאור חיצוני של חוה והכתוב אינו מדבר בשבח יופייה כשרה, רחל ורבקה.
חז"ל נדרשו לכך באמרם כי: "שרה בפני חוה – כקוף בפני אדם".
כלומר חוה היא מעשה ידי ה' ולכן יפה עד מאד.
פרשני ימי הביניים ראו בחוה את האחראית לכך שדרדרה את העולם והביאה לאנושות עבודה, וייסורים.
לדעה זו היו שותפים רבים מהפרשנים כדוגמת רמב"ם, רמב"ן, רד"ק ואחרים.
חוה תוארה על ידם כפתיה, כמי שקיימה יחסי אישות עם הנחש ו"הביאה זוהמה לעולם כולו" רמב"ם המסתמך בפרשנותו על חז"ל רואה בשני הרואים אדם וחוה, שני כוחות שמהם מורכבים בני האדם.
את השכל משייך הרמב"ם לאדם, לזכר ואת המרכיב החומרי שהוא הגוף לאישה.
הנחש מתואר על ידו כגמל שעליו רוכב השטן.
כל לשיטתו של רבי גדליה אבן יחיא האשמה בחטא בגן עדן מוטלת בעיקר על הגבר.
לטענתו אדם שמע על האיסור של אלוהים לאכול מהפרי ולכן היה עליו להימנע מאכילת הפרי.
בפרשנותו ל מקל גם רש"י בחטא חוה: "ואיבה אשית - אתה לא נתכוונת אלא שימות אדם כשיאכל הוא תחלה ותשא את חוה ולא באת לדבר אל חוה תחלה אלא לפי שהנשים דעתן קלות להתפתות ויודעות לפתות את בעליהן לפיכך ואיבה אשית".
רבי אברהם אבן עזרא כותב בפירושו: "והוא ימשל בך - שתשמעי כל אשר יצוה עליך כי את ברשותו לעשות חפצו".
הרמב"ם רואה בכתוב: "והוא ימשל בך" ציווי על הגבר לשלוט באישה.
לדידו זהו רצון ה' בעקבות חטא הפיתוי בסיפור גן עדן.
דמותה של חוה היוותה כר ניכר לפרשנות.
הרמן גונקל הציג את חוה כפתיה וגרגרנית.
מיקה באל ואחרים סברו כי קיימת זיקה בין שני השמות "יהוה" ו"חוה".
שניהם יוצרים חיים ושניהם בעלי תפקיד הורי.
פאולוס טוען כי ה"צלע" ממנה נבראה האישה כעצם.
ב ב, 11-13 הוא כותב: "האישה תלמד דומם בכל הכנעה ואינני נותן רשות לאישה ללמד אף לא להתנשא על האיש אלא תידום.
כי האדם נוצר בראשונה ואחריו חוה".
פרשנות נוצרית זו מועידה את האישה להפליה מתמשכת.
בנצרות מסמלת חוה את האישה החוטאת.
באיגרת אל הרומים תולה פאולוס את האשמה בחוה וטוען שהיא זו שהביאה את המוות לאנושות.
המסורת הנוצרית טוענת כי חוה האמינה לנחש וזה גרר לחטאם של אדם וחוה.
לפי מסורת זו, אדם ידע כי לא יוכל להשתוות לאל והעדיף חיים משותפים עם אשתו מחוץ לגן עדן מאשר ללכת בדרכי האל.
חטאם של אדם וחוה גרם לגירוש מגן עדן.
מעבר לכך הרצון להשתוות לאלוהים הוא זה שהמיט עליהם אסון.
דמותה השלילית של חוה על פי הנצרות, כפי שבאה לידי ביטוי בספר בראשית הועמדה בניגוד לדמותה הטהורה של מריה.
תפיסת הסיכון והכאב המלווה את הלידה הייתה מקובלת גם בנצרות.
הנוצרים האמינו כי נשים היולדות ללא סבל מיותר הן צדיקות.
מריה נתפסה כצדיקה בהקבלה לחוה כי ילדה ללא כאבים.
בוועידה האקומנית באפסוס שהתקיימה בשנת 431 הוענק למריה התואר "אם האלוהים".
מוועידה זו צמחה הדוקטרינה "הריון ללא רבב" שצמחה גם על רקע היות מריה האם הקדושה בנצרות.
על פי דוקטרינה זו, מרגע שמריה נכנסה להריון שוחררה מכאב וייסורי הלידה המלווים את האישה בעקבות החטא הקדמון.
היות מריה אמו של ישו הגדיר את מריה כגואלת האדם, בניגוד לחוה, שלפי האמונה הנוצרית הביאה עם עונשה את המוות לעולם.
אבות בכנסייה הצהירו על מעמדה הנמוך של האישה והסבירו זאת כתוצאה ישירה של חטאה של חוה.
לשיטתו של אוגוסטינוס, מעמדה הנמוך של האישה נובע מכך שנבראה מצלע אדם אשר הוא בעצמו נברא בצלם אלוהים.
בספרות ימי הביניים הייתה הדעה הרווחת כי חוה היא מקור החטא.
אוגוסטינוס גם דימה את אשת איוב לחוה: גם אשת איוב הסיתה והדיחה את בעלה.
פטרוס דמיאנוס כותב כי: "אין תמה שבצאצאיה של חוה עדיין מרטיט אותו רומח אשר הטיל האויב העתיק באותה חוה".
במיסטיקה הנוצרית שפיתח הנזיר ברנאר מקלרבו, שנודע בהשפעתו על התאולוגיה הנוצרית, דימה בפירושו את חוה לחוח הזורע מוות בכל.
לעומתה, דימה את מריה לשושנה שמרפאת את הכל.
השושנה בנצרות היא סמל לנשיות וטוהר.
הקוראן אינו מציין את שמה ואינו מספר על בריאתה של חוה, אך שמה של חוה מופיע אצל כמה מפרשני הקוראן.
לפי המסופר בקוראן נאסר על אדם ואשתו לאכול מפרי "העץ הזה".
על פי המסופר אדם ואשתו הוסתו על ידי השטן לאכול מפרי העץ.
העונש נקבע לצאצאיהם והוא מותנה בשמירת מצוות האלוהים.
מספר הקוראן כי אדם ואשתו חטאו במידה שווה, והיו לעונש מיידי על כי לא צייתו, אך בקשו מחילה והאל סלח וחנן אותם.
אך למרות זאת העונש נקבע לצאצאיהם והוא יינתן אם לא ילכו בדרכי האל בסורת 'ממרום החומה', שני בני הזוג מודים באשמה ומבקשים את סליחתו של האל.
חוה על פי הקוראן אינה אשמה בחטאו של אדם וזאת לפי שיטת הקוראן שאדם אחראי למעשיו.
בניגוד לנאמר בקוראן, בכמה חדית'ים עולה דמותה של חוה כאישה המפתה.
מקור מוסלמי המופיע אצל אל-ת'עלבי מתאר את כניסתו של השטן לגן עדן כשהוא חודר לגופו של הנחש, שקיבל צורת גמל.
השטן פיתה את חוה והיא אכלה מן הפרי והיא זו ששכנעה את אדם לאכול מפרי העץ.
למקור מוסלמי זה דמיון רב למדרש בבראשית רבה: "רבי שמעון בן אלעזר אמר: כגמל היה (הנחש)".
סיפורי הנביאים המיוחסים למוחמד בן עבד אללה אל-כִּסַאאִי, סופר בן המאה ה-11 מספר את בריאת חוה כאשר הוא ממשיך את הנאמר בסורה 4. אלכִּסַאאִי מתאר את חוה כגבוהה, רזה ועורה בהיר וטהור משל אדם.
אל-כִּסַאאִי משבח את יופייה של חוה.
הוא מוסיף כי צמותיה היו שזורות באבני חן מריחות בושם.
בסיפור זה אדם וחוה נישאים טרם כניסתם לגן עדן.
דמותה של חוה היוותה השראה למשוררים רבים כמו יעקב כהן, תחיה בת-אורן, אנדה עמיר-פינקרפלד, ע.
חוה מתוארת בשירה העברית החדשה בשונה מהמתואר במקרא.
יוכבד בת מרים מבטלת את האפיון המקראי.
בשיר 'חוה' של בת-מרים, מתוארת בריאת האישה כפאר היצירה.
לצד התיאור המלבב של חוה, מציירת המשוררת דמות בעלת עוצמה פנימית אדירה.
ביטויים המופיעים במקרא בהקשרה של חוה מקבלים משמעות חיובית בטקסט.
חוה בשירה של בת-מרים מבטאת את הרצון לדעת.
הסיפור המקראי בו חוה היא החוטאת נעדר מהטקסט השירי.
בשירה של אנדה פינקרפלר עמיר משנת 1949, ההריון של חוה והלידה מבטאים את התפתחותה הנפשית של חוה כתוצאה ישירה מהרצון לדעת ולהבין את העולם.
שירים רבים, מציגים פירוש חדש השונה מהסיפור המקראי בו נתפסת חוה כחוטאת.
בשירים רבים מוצגת התפיסה הפמיניסטית את חוה.
בשיר "חוה ידעה" מאת ט.
כרמי משנת 1981, מתוארת הידיעה הנשית כעוצמה וחוזק פנימי עשיר.
שיר זה מהווה פירוש פרודי לסיפור במקרא.
בשירו של דן פגיס, כתוב בעפרון בקרון החתום משנת 1970 המטפורה מאירה באור אחר, מצב וזמן מאוחר יותר.
בשיר 'חוה' של יעקב פיכמן, קיים דגש על פנימיותה של חוה, אשר הסיפור המקראי חסר.
משוררים אלה יצקו דמות אחרת, השונה מחוה המקראית.
בשיריהם מודגשת נקודת מבט אחרת הקרובה יותר לחייו של המשורר.
ב־2020 פרסמה מירי מסיקה את הסינגל 'חוה', על פי מילים שכתבה ולחן של אלנתן שלום.
חוה, דמות מפתח בסיפור הבריאה המקראי, מופיעה באינספור ייצוגים אמנותיים לאורך ההיסטוריה, והיא משמשת סמל משתנה של מיניות, אשמה, תודעה ונשיות.
במאה השלישית עד הרביעית מופיעה דמותה המגולפת של חוה לצד אדם על גבי ארונות קבורה.
מהמאה התשיעית נמצאים עיטורים על כתבי דת קרולינגים כחלק מסיפור הבריאה.
דמותה של חוה מוצגת באופן חזותי במוצגים רבים בתקופה זו, כנטולת הבעה.
בתקופת ימי הביניים תוארה חוה באמנות כחלק מסיפור הבריאה.
אמנים הציבו את דמותה של חוה לעיתים ליד עץ הדעת.
לרב תארה אותה אמנות זו בעירום.
תיאור זה הגדיר אותה כסמל לאישה החוטאת לצד אדם.
↵בימי הביניים תיארו את חוה באמנות חזותית, כחלק ממחזור הבריאה וביחד עם אדם, ולא כדמות עצמאית.
חוה לצד אדם מוצגת בעירום, אך לא כסמל למיניות אלא כחוטאת.
לעיתים קרובות תארו את דמותיהם העירומות זה לצד זה, ושדיה של חוה נפולים וזאת כדי להעצים את החטא.
בציור קיר "הצלב החי" הנמצא בעיר תורל באוסטריה משנת 1485 לערך מופיע ישו הצלוב כאשר הוא מושיט את ידו הימנית לעבר הכנסייה, ובידו השמאלית חרב המנקבת את בית הכנסת.
ברקע מאחורי בית הכנסת מופיעה חוה עם הנחש כסמלם של הרוע והחטא.
ביצירות אחרות מימי הביניים, כגון בקתדרלת פרייבורג ובציורי מייסטר ברטרם, חוה נוצרת מגופו של אדם בלידה המזכירה תהליך גופני ממשי, ולעיתים אף אנדרוגיני, בהתבסס על הפרשנות הלשונית למילה "צלע" כ"צד" ולא כאיבר בודד.
בציור בריאת חוה של פרא ברתולומאו (1510), היא מוצגת כישות עצמאית, הקמה מגופו של אדם ונושאת ידה לעבר האל, באופן החורג מהנוסח המקראי ומדגיש את כבודה ואת שותפותה.
באמנות הרנסאנס, כמו בציורו של מיכלאנג'לו הפיתוי והגירוש בקפלה הסיסטינית, חוה מופיעה במרכז סצנה דרמטית הכוללת את הפיתוי, את הנחש־אישה ואת הגירוש מגן עדן, תוך הצגת המאבק האנושי בין תודעה, חטא וחיים גופניים.
רמברנדט, לעומתו, מציג גישה מפוכחת ואנושית בציורו הפיתוי (1638), שבו אדם וחוה הם זוג מבוגר בסצנה יומיומית, רחוקה מהאידיאליזציה הארוטית של בני תקופתו.
הנחש המפלצתי מרחף מעליהם, אך הדגש הוא על מבט אנושי, זהיר, כמעט זוגי.
חוה הפכה לסמל תרבותי טעון: באמנות, בפרסום ובמדיה פופולרית, תפוח ביד אישה ממשיך לסמל פיתוי, מיניות ואשמה.
בעידן המודרני, אמניות ופמיניסטיות אימצו מחדש את דמותה כדי לבטא עצמאות, סקרנות וחירות מינית.
השיח הציבורי והתרבות האמריקאית ניזונו מהדימוי הדומיננטי של חוה כאחראית לנפילת האדם, והשתמשו בו להצדקת אפליית נשים לאורך ההיסטוריה – מהפרשנות הפוריטנית לחולשתה המוסרית ועד להשפעות על חקיקה ותפיסות מגדריות מודרניות.
כך, ייצוגי חוה באמנות אינם רק ביטוי דתי או מיתולוגי, אלא עדות חיה להתפתחות היחס לנשיות, למוסר ולתודעה לאורך הדורות.
חוה אוסטרייכר-אלון, הייתה פעמיים אלופת ישראל בטניס שולחן (1953 ו-1956) ואלופת המכביה הרביעית (1953).
אוסטרייכר התאמנה בקבוצת הפועל חיפה.
באליפות ישראל הראשונה בטניס שולחן שנערכה בדצמבר 1952 זכתה אוסטרייכר במדליית זהב לאחר ניצחון בגמר על י.
ריגר מהפועל תל אביב 1-2.
בתחרויות טניס השולחן של המכביה הרביעית שנערכו בספטמבר 1953 זכתה אוסטרייכר במדליית זהב בטורניר זוגות נשים ביחד עם עליזה לייפניק לאחר ניצחון במשחק הגמר על ליטמן מאנגליה ושרה גולדמן מישראל 1-2.
חוה ארליך-רוגינסקי (נולדה ב-1966) היא אדריכלית ומתכננת ערים ישראלית.
מנהלת תחום תכנון, עירוניות וקיימות במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
לשעבר מתכננת מחוז תל אביב ומהנדסת העיר פתח תקווה.
ארליך נולדה בחיפה וגדלה בנצרת עילית (כיום: נוף הגליל).
אביה, יצחק, היה מנהל עבודה בחברות פיתוח תשתיות, ואימה, תמר, הייתה מפקחת במשרד החינוך.
בעלת תואר ראשון באדריכלות מהטכניון, תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד, ודוקטורט בתכנון ערים מהטכניון.
החל משנת 1993 כיהנה במגוון תפקידים במגזר הציבורי ובשלטון המקומי, ובהם: מתכננת מחוז תל אביב, מהנדסת העיר פתח תקווה, מהנדסת העיר נצרת עילית ומהנדסת הוועדה המרחבית שומרון (כיום: יישובי הברון).
לאורך השנים כיהנה בתפקידי מחקר והוראה באקדמיה ופרסמה מאמרים בתחום התמחותה.
בשנת 2021 יצא לאור ספרה "חוכמת העיר: איך להבין נדל"ן", שמטרתו להנגיש לאנשי מקצוע ולקהל הרחב את תחום התכנון העירוני ואת 'מאחורי הקלעים' של הנעשה במוסדות התכנון.
החל משנת 2021 מנהלת את תחום תכנון, עירוניות וקיימות במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
נשואה ואם לארבעה, מתגוררת בפתח תקווה.
הסכמים בין יזמים לרשויות תכנון: המאבק ללגיטימיות, מקרקעין טז/4, 2017 (עם רחל אלתרמן)
לגיטימציה של הסכמים בין רשויות התכנון ליזמים – החוק והפרקטיקה בישראל במבט בין-לאומי השוואתי, הטכניון - המרכז לחקר העיר והאזור, 2020 (עם רחל אלתרמן)
חוכמת העיר: איך להבין נדל"ן, הוצאת ניב, 2021
מתעשייה מסורתית לעירוב שימושים, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2022 (עם חמי גרא ומיכל קורח)
שיפור תנאי המחיה במזרח ירושלים, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2023 (עם מליחה זגייר)
חוה טל (נולדה בשנת 1947) היא סופרת ילדים ישראלית.
חוה טל נולדה בגרמניה להורים ילידי פולין.
עלתה לישראל בגיל שנתיים וגרה במעברה ולאחר מכן ביפו.
כשהייתה בת 13 המשפחה עברה לחולון.
לאחר מכן עברה עם בעלה ושלושת ילדיה לירוחם לשנתיים ואז ליבנה בה היא גרה עד היום.
במהלך חייה עסקה בהנהלת חשבונות עד שיצאתה לפנסיה בגיל שישים ושלוש.
העגלה בורחת (תל אביב: ספרית פועלים, 1985)
ילד חדש בא לגן (תל אביב: ספרית פועלים, 1994)
לא מפחד מכלבים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2000)
חוה הראלי (1917 – 2008) הייתה דיפלומטית ישראלית ששימשה כשגרירת ישראל בנוורבגיה ואיסלנד.
הראלי נולדה בשם אליאסברג בווינה, ב ב-1917. היא למדה כלכלה במשך שנתיים באוניברסיטת וינה, ובין 1936 ו-1939 למדה בבית הספר לכלכלה של לונדון, וב-1945 עלתה לארץ.
הראלי הייתה חברה במשלחת הישראלית לאו"ם לפחות בין השנים 1958–1964. היא הייתה אחראית על העניינים החברתיים והכלכליים של המשלחת וכיהנה בוועדה הכלכלית של העצרת הכללית של האו"ם.
הראלי שימשה גם כמתרגמת במשפטו של אדולף אייכמן.
ב-1967 מונתה הראלי שימשה כסגנית נציגת קבע במשרד האו"ם בז'נבה.
מ-1978 עד 1981 מונתה הראלי לשגרירת ישראל בנורווגיה ושגרירה לא תושבת באיסלנד.
הראלי הייתה בעברה חברת קיבוץ גלעד ומעולם לא הקימה משפחה.
חוה גולנדר היא פרופסור חברה בדימוס בחוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב וחברה פעילה בוועדות מדעיות שונות לקביעת מדיניות טיפול בקשישים בישראל.
בעברה הייתה ראש החוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב וראש תוכנית המוסמך והדוקטורט.
גולדנר, בוגרת בית ספר לאחיות "הדסה" ירושלים, בעלת תואר בוגר בסיעוד של אוניברסיטת תל אביב, תואר מוסמך בסיעוד גריאטרי מאוניברסיטת דיוק שבארצות הברית.
את השכלתה האנתרופולוגית רכשה בלימודי התואר השלישי באוניברסיטת תל אביב.
גולנדר כיהנה כמפקחת קלינית מחוזית לתחום הזיקנה והמחלות הכרוניות בקהילה.
בעלת ניסיון ממושך בהוראה ובמחקר בתחום הסיעוד הגריאטרי ומדיניות הטיפול בקשישים.
שימשה עורכת ראשית של כתב העת גרונטולוגיה'.
זוכת פרס בוסי למחקר מצטיין בתחום הגרונטולוגיה החברתית, האגודה הבינלאומית לגרונטולוגיה (2005).
זכתה לתעודת הוקרה על מפעל חיים ממכון הרצג על תרומה משמעותית למען אוכלוסיית הזקנים במדינה.
גולנדר היא פרופסור חבר בדימוס בחוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב וחברה פעילה בוועדות מדעיות שונות לקביעת מדיניות טיפול בקשישים בישראל.
שימשה כראש החוג לסיעוד באוניברסיטת תל אביב וראש תוכנית המוסמך והדוקטורט בחוג.
ניהלה את מכון הרצג לחקר ההזדקנות והזקנה באוניברסיטת תל אביב.
מכון הרצג מוביל ומקדם שורה של מחקרים הנוגעים להזדקנות וזיקנה.
מחקרים הנוגעים לבריאות פיזית ובריאות נפשית, קידום בריאות, התמודדות והסתגלות בגיל המבוגר, רווחה ואיכות חיים לאורך טווח החיים, תהליכי הזדקנות קוגניטיביים ואמוציונאליים, זיקנה בחברה, מחלות בזיקנה, דמנציה, קשיי טיפול באוכלוסיות זקנות, אירועי חיים טראומתיים והשפעות ארוכות טווח של השואה.
מטרות נוספות של המכון כוללות הפצת עניין וידע גרונטולוגי באקדמיה ובקהילה, עידוד חוקרי הזדקנות וזיקנה במגוון דיסציפלינות, וכן קיום קשרים עם קובעי מדיניות ומקבלי החלטות בתחומים הקשורים בהזדקנות וזיקנה.
פרסמה מאמרים רבים והשקיעה בהעלאת המודעות למיוחדות בזקנה ותופעות גילנות.
היסטוריה של הזיקנה והסיעוד בישראל
מדיניות בריאות לקשישים ולחולים כרוניים.
גולנדר חוה (1995) "לחיות על קו הקץ: עולמם של קשישים במחלקה סיעודית".
גולנדר חוה ובריק יצחק (2005) "שליחות של חסד ואחוות אחים: סיפורו של מלבן-ג'וינט בישראל 1949–1975".
גולנדר חוה ובריק יצחק (2003) התפתחות השירותים לזקנים בישראל – מבט היסטורי.
17–61 בתוך: ארנולד רוזין (עורך) "הזדקנות וזיקנה בישראל".
גולנדר חוה ולוי שרה (2010) הוראת הסיעוד הגריאטרי לאחיות ולאחים ברמות ההכשרה השונות: צרכים, מגמות, הישגים ותובנות.
אלון שרה, גולנדר חוה וכרמל שרה (2013) השלכות הגילנות על הפרט המזדקן בזירה החברתית, הבריאותית והתעסוקתית.
67–93. בתוך: ישראל דורון (עורך) "גילנות בחברה הישראלית: הבנייה חברתית של הזיקנה בישראל".
מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד.
"חוה אלברשטיין בשירי נחום היימן" הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה ביולי 1965 לאור חברת התקליטים CBS ישראל.
הוא כלל שלושה שירים שיצר נחום היימן, ואחד משל דוד אגמון וחיים אהוביה.
"אם פתאום", שיר הפתיחה, מבטא פחד ואי-ודאות באמצעות דימויים מהטבע, כשאירועים מפתיעים מאיימים על תחושת הביטחון.
הבדידות והיעדר התמיכה הרגשית מעצימים את החרדה מהעתיד.
"אחד ועוד אחת" מציג התלבטות על טבעה של אהבה ואחדות בין שניים.
דרך שאלות על טבע ויקום, מבקשת הדוברת להבין כיצד שניים נפרדים הופכים לאחד, תוך שהיא משווה את הקשר הזוגי לנוף טבעי כמו הים והשמיים.
"אילו כל האוהבים" חוקר את כוח האהבה והשפעתה על המציאות, ומציע עולם שבו האוהבים והאימהות יכולים לשנות את פני הדברים.
הדימויים מדגישים את התקווה שהאהבה תחליף את הסבל והמלחמה, ותביא לעתיד מואר ושלום.
הרצועה האחרונה, "אחד מרגבי השדה", מתארת את הכמיהה לחיים מתוך אדמה צחיחה, כשהזרעים בתוכה מצפים לגשם הראשון שיביא צמיחה ושפע.
הדימויים מדגישים את הקשר העמוק בין האדם לאדמה והשפעת הטבע על תהליך החיים.
"חוה ועודד בארץ הקסמים" הוא אלבום האולפן ה-12 של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין בהשתתפות עודד תאומי.
הוא ראה אור בשנת 1973 בהוצאת CBS ישראל.
האלבום מתחיל בנעימת פתיחה, שאורכה כדקה וחמישים שניות.
"את כל פלאי הקיץ" מתאר כמיהה לחוויות ולפלאי החיים, ומראה את היופי שבפרטים הקטנים והגדולים שבטבע, הן במראות העיר והן בקשרים האנושיים.
"החולם הקטן" מבטא את רצונה של הדוברת לנסוע לעולם דמיוני וקסום שבו תוכל להיות חופשית כמו ענן, פרפר או קוסמת.
"יום אחד הייתי קוסם" נכתב והולחן על ידי עודד בורלא, והיה שיר הפתיחה של תוכנית הטלוויזיה "טיול בספרי אגדות" בהגשת דליה פרידלנד.
"הגמל הנחמד" מספר על גמל בודד שמטייל במדבר ומביע את בדידותו בתקווה למצוא בן-זוג לחלוק אתו את הדרך.
בתחילה הוא שר שיר עצוב מתוך תחושת ריקנות, אך לאחר שמוצא מזון, תחושותיו משתנות לשמחה ולסיפוק.
"שבע" מתאר את אהבתה של רחל אמנו לגדי שחור שטיפחה וליוותה, כאשר דאגתה אליו מסייעת לה לעבור את שבע שנות ההמתנה ליעקב.
"דוד רדיו" מספר על מכשיר רדיו המדומה כדמות חיה, חכמה ומשפחתית.
דרך תיאוריו, השיר מעביר תחושת חיבור ואמון בילדותיות, כאשר הרדיו מספק מידע, שירים וברכות, ומעורר תחושת ביטחון וחום, כמעט כמו בן משפחה נוסף.
הפחד של הרדיו מהחושך והצורך באור מדגישים את התלות שלו באנשים סביבו, באופן שמאניש את המכשיר.
"החללית" מתאר כמיהה לאהבה ייחודית וקסומה, המיוצגת על ידי דמות דמיונית של אדם מחללית.
הדוברת שומרת על סוד רגשותיה ומחפשת קשר עם מישהו יוצא דופן, שמגיע מעולם אחר ואולי יביא אתו הבנה עמוקה ומשמעות לחייה.
"עץ הכוכבים" עוסק ביחס שבין קניינים רוחניים לגשמים, ובין ערכי הדור המבוגר לעומת ערכי הדור הצעיר, המקדש את החומרנות.
שם השיר, "עץ הכוכבים", הוא אוקסימורון שכן עץ הוא אובייקט נטוע וקרוב לקרקע ואילו הכוכבים ממוקמים בחלל ומרוחקים מאוד.
הכוכבים מסמלים רעיונות או ערכים נשגבים שאינם תלויים בזמן.
"עוג מלך הבשן" נכתב על ידי נתן אלתרמן והולחן על ידי משה וילנסקי.
"כן גורו לא גורו" נכתב והולחן על ידי אברהם שלונסקי.
"אישה באבטיח" מתאר אישה המתגוררת בתוך אבטיח, ומקימה בו חלל ביתי עם רהיטים וחתול.
כשהעונת פריחתו מסתיימת, היא נאלצת לעבור לגזר קטן, ומגלה שעם הצפיפות החדשה, קשה לה להכיל את רהיטיה ואת עצמה.
"המפוזר מכפר אז"ר" היה עיבוד לספרה של לאה גולדברג, "המפוזר מכפר אז"ר".
הרצועה ה-14 היא מחרוזת של "והנה באה התזמור", "הסירים על הקיר" ו"מקהלה עליזה".
"חוה אלברשטיין והפלטינה" הוא אלבום אולפן משותף של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין ולהקת הפלטינה.
את האלבום הוציאה בשנת 1974 לאור חברת התקליטים CBS ישראל.
לאחר כמה חודשים פורסמה גם מהדורה מחודשת שלו עם עטיפה שונה.
האלבום מבוסס על מסע הופעות של חוה אלברשטיין ולהקת הפלטינה.
המסע החל בספטמבר 1973, אך אז פרצה המלחמה וההופעות התחדשו בינואר 1974, וגם אז, בעיקר בפריפריה.
רוב העיבודים לתקליט הם של מנהיג להקת הפלטינה, רומן קונצמן.
אלונה טוראל, נורית הירש ומישה סגל עיבדו כל אחד שיר אחד.
האלבום המקורי כלל 11 שירים.
השיר "הליכה לקיסריה" צורף לדיסק שיצא לאור בתקופה מאוחרת יותר.
רומן קונסמן – חליל, קלרינט, סקסופון
אהרון קמינסקי – תופים, כלי הקשה
לב זאבלינסקי, ויקטור פונרוב – גיטרה בס
אלונה טוראל – פסנתר פנדר, כלי הקשה
נחום פרפקוביץ – ויולה, מלודיקה, פסנתר פנדר
"שיר נולד" מציג תהליך של בריאה והתחדשות, כאשר לידה של שיר משקפת יצירה חדשה, על-אף הפגמים או הקשיים.
הוא מדגיש את הפוטנציאל לשינוי ולצמיחה מתוך ההתחלות הפשוטות.
דרך דימויים של מוזיקה, עיר וילד, השיר חוגג את הכוח שבחידוש, בתקווה לעתיד ובמורשת הנמשכת.
"הילדה על הנדנדה" מתאר את חוויות הילדות בגן, הכוללות משחקים, ציורים וחלומות בהקיץ על העתיד, דרך עיניה של ילדה קטנה.
"שיר במתנה" עוסק בערכם של דברים שאינם ניתנים לבעלות, כמו טבע, שמיים וכוכבים, לצד מחוות קטנות שמביעות אהבה וקרבה.
הוא מדגיש שמחוות רגשיות פשוטות, כמו מגע, מתן פרח או כתיבת שיר, הן המתנות האמיתיות שאפשר להעניק לאדם אהוב.
"שבע שנים טובות" מתאר את שבע השנים שבהן אישה נחשבת בשיא פריחתה.
הוא מבטא לחץ חברתי ומגדרי כלפי נשים במטרה להתאים לנורמות של יופי, זוגיות והצלחה.
השיר "בדידות" מתאר בתחילתו את בדידות הזמרת על הבמה.
הזמרת מעידה על עצמה שקודם רצתה להיות לבדה על הבמה אך עכשיו שינתה את דעתה ומקדמת בברכה את "פלטינה של קווינטט" שמלווה אותה ומציגה את חברי הלהקה כשברקע נשמעות מחיאות כפיים: רומן קונצמן, אלונה טוראל, אהרל'ה קמינסקי, לב ז'אביזינסקי ונחום פרפקוביץ.
"ידה ידה" עוסק בדינמיקה המורכבת של אהבה ורומנטיקה, כשהוא מבקר את הלבטים והמחשבות שמונעים מאדם חיבור אמיתי לאדם אחר.
"מטיילת לי בחושך" הוא על פי הלחן של "Fever".
השיר מבטא תחושת חרדה ובדידות במהלך הליכה לילית לבד, כשהדוברת מתמודדת עם פחדיה דרך ניסיון להרגיע את עצמה ולשדר ביטחון.
בסוף, תחושת חוסר האונים גוברת, והדוברת משלימה עם מצבה בצלילה לתוך הפחד הלא נודע.
"סימון" עוסק בזיכרונותיה של סימון, דמות מזדקנת שהייתה גדולה ומפורסמת, ומתאר את התמודדותה עם שקיעת תהילתה והכאב שבשכחה.
הוא משלב תחושת נוסטלגיה וגאווה על הישגי העבר לצד קבלה מפוכחת של המציאות וההכרה בחולף שבחיים ובתהילה.
"גבירתי היקרה" מתאר את מאבקי האהבה, הקנאה וההקרבה בין שתי נשים על גבר אחד, תוך תיאור של תחושת ניכור ועצב.
"אשה אחת ששרה" מפרט את סיפור חייה של אישה המופיעה על במה, במאבק בין ההצלחה וההקרבה האישית.
היא מתמודדת עם השפעת האור הזרקורים, השאיפה להתממשות, והניכור הנלווה לכך, כשבסופו כל מה שנותר הוא האמרגן שמנהל את חייה.
"שיר על העצים והפרחים והחולות" מתאר את הדרך בה בנו את ארץ ישראל, את התהליכים שעברו על האדמה והנוף, תוך שילוב של אידאולוגיה ציונית עם תחושת אשמה על ההרס שנלווה לתהליך.
"הליכה לקיסריה (אלי)" מאופיין ומקושר לזהותה של הכותבת, חנה סנש.
"חוה זינגט יידיש" (בעברית: "חוה שרה יידיש") הוא אלבום האולפן ה-22 של הזמרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את האלבום הוציאה בשנת 1979 לאור חברת התקליטים CBS ישראל.
מדובר באלבומה הראשון ביידיש מאז "מארגאריטקעלעך", שראה אור ב-1969.
אלבום זה מונה 12 רצועות, כולן מושרות ביידיש.
הוא הופץ על גבי תקליט בקטלוג 83347 ועל גבי קלטת שמע בקטלוג 40-83347.
עטיפת האלבום היא איור צבעוני ותיאטרלי, המשלב דימויים מעולם הפנטזיה והאגדה.
בצדה השמאלי של התמונה מופיע נגן כינור ג'ינג'י ומחויך.
במרכז האיור מתוארת דמות עם שיער כחול מתולתל וכתר זהוב על ראשה.
מימין לה מופיעה דמות נוספת, בעלת שיער כהה ארוך, שגם היא חובשת כתר ונשענת על משטח כלשהו.
בחלק העליון של העטיפה נראית אישה המפעילה בובות על חוטים באמצעות ידה.
חוה (אווה) ורבורג אונגר (31 בינואר 1912 - 24 בנובמבר 2016) הייתה גננת יהודיה גרמניה, אשר סייעה להצלת מאות ילדים יהודים במלחמת העולם השנייה.
ורבורג נולדה ב-1912 בהמבורג, גרמניה, לפריץ שהיה בנקאי ולאנה שהייתה גננת שהגיעה משוודיה.
משפחת ורבורג הייתה משפחה יהודית עמידה ומוכרת בקהילה הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה להתגורר בסטוקהולם שבשוודיה, פריץ היה הנספח המסחרי של גרמניה בשגרירות בשוודיה.
בסיום המלחמה חזרה משפחת ורבורג להמבורג.
לאחר שורבורג סיימה את לימודי התיכון היא החלה ללמוד גננות, כך גם אחותה הקטנה.
ב-1933 הקימה מעון עבור ילדים יהודים שמשפחותיהם היו במצב קשה, בין 1933 ועד לסגירתו ב-1938 היו במעון כ-250 יהודים.
הוריה של חוה שילמו על פעילות המעון.
בספטמבר 1938 עברה עם משפחתה לסטוקהולם, התכנית הייתה לעשות עליה משוודיה לישראל אך בעקבות אירועי ליל הבדולח היא החליטה להישאר ולסייע לילדים יהודים שהיו בגרמניה.
ורבורג החלה להביא ילדים מגרמניה, צ'כיה ואוסטריה לשוודיה, את הילדים שיכנו במשפחות יהודיות ונוצריות, חלק מהילדים לא ראו שוב את הוריהם לעולם.
בהמשך כאשר כבר היו משפחות נוספו שיכלו לקבל ילדים, הקימה ורבורג חמישה מוסדות בהם הכשירה ילדים לחקלאות ושיכנה בהם אותם.
בנוסף הצליחה להנפיק ויזות עבור חלק מהילדים ובכך התאפשר להם לעלות לישראל.
בסך הכל הצליחה להציל מאות ילדים, ורבורג הוציאה כ-500 ילדים מגרמניה ומעל 200 מדנמרק.
בסוף 1945 עלתה והתאחדה עם נפתלי אונגר שאותו הכירה עשר שנים לפני כן, כאשר היה שליח ארצישראלי בהמבורג.
הם התחתנו ועברו להתגורר בקיבוץ נצר סירני, לזוג נולדו בת ובן.
הוריה עלו גם הם לישראל והתגוררה לצידה בנצר סירני, פריץ נפטר ב-1964 ואנה ב-1967, שניהם נקברו בבית העלמין של נצר סירני.
בין השנים 1954 ל-1968 היה נפתלי ראש המועצה האזורית גזר.
ב-1969 עזבה המשפחה את הקיבוץ לרחובות, נפתלי נפטר ביולי 1987. חווה נפטרה בנובמבר 2016.
חוה הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי ג'ון קולייר, שנוצר בשנת 1911. היצירה חתומה ומתוארכת, וגודלה 160 על 190 ס"מ.
היא הוצגה בהאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון באותה שנה (מס' 485).
הציור שייך לסדרה של עבודות שיצר קולייר בהשראת דמויות מן ההיסטוריה הקדומה והמיתולגיה היוונית, והוא מגלם את עיסוקו בדמות העירומה הנשית כפי שעוצבה בידי המסורת הקלאסית המאוחרת של סוף התקופה הוויקטוריאנית.
במרכז היצירה נראית חוה עומדת עירומה בגפה בלב גן עדן שופע צמחייה סבוכה.
גופה מופנה קדימה, אך ראשה מסב לאחור, כמי שנמלטת או נלכדה ברגע של חרטה או בהלה.
ידה האחת נשלחת קדימה ונאחזת בענף, בעוד השנייה מוסטת לאחור, בתנוחה דרמטית שמגבירה את תחושת התנועה.
שערה הארוך והגלי גולש על גבה, אך אינו מסתיר את העירום.
דמותה מוארת באור רך המבליט את גוני עורה הבהירים מול רקע חשוך של עצים עלים וצללים.
האמן שיבץ את הדמות העירומה בנוף טבעי לירי, תוך הקפדה אקדמית על אנטומיה והבעה, בהתאם למסורת הקלאסית של סוף המאה ה־19.
חוה הברטונית הוא ציור מאת האמן הצרפתי פול גוגן, שנוצר בשנת 1889 בצרפת.
היצירה בוצעה בטכניקה משולבת של צבעי מים ופסטל על נייר, וממדיה הם 33.7 על 31.1 סנטימטרים.
היא מתארת דמות עירומה ונכללת בז'אנר העירום, העוסק בתיאור הגוף האנושי במצבו הטבעי.
הציור משתייך לזרם הפוסט־אימפרסיוניסטי ונמצא כיום באוסף מוזיאון מקניי לאמנות שבסן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית.
היצירה מהווה דוגמה בוגרת לסגנון הקלואזוניזם – סגנון של ציור פוסט־אימפרסיוניסטי המאופיין בצורות שטוחות ונועזות המופרדות בקווי מתאר כהים.
סגנון זה פותח על ידי פול גוגן, אמיל ברנאר, לואי אנקטן ואמנים נוספים מאסכולת פונ־אבן.
"חוה אלברשטיין שרה לילדים" הוא מארז תקליטורים מאת הזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין.
את המארז הוציאה בספטמבר 2000 לאור חברת התקליטים NMC, והוא כולל שבעה תקליטורים.
זהו אוסף מוזיקלי המרכז הקלטות של שירי ילדים שבוצעו בידי אלברשטיין לאורך שנות פעילותה.
המארז מאגד אלבומי ילדים שיצאו במקור בנפרד, בפורמטים שונים ובתקופות שונות, לכדי מהדורה אחת אחידה.
הוא כולל עשרות רבות של שירים, ולעיתים גם קטעים נלווים כגון סיפורים מוקראים.
חווא טו פעל כרופא בתקופת שושלת האן הידועה, ובאזור שלוש הממלכות בסין.
ברשומות ההיסטוריה של שלוש הממלכות מוזכר חווא טו כאדם הראשון אשר השתמש בהרדמה בעת שביצע ניתוחים במטופליו, דבר שהיה חריג לתקופה עתיקה זו בסין.
חווא טו היה ידוע כבעל ידע וביצוע בתחומים כגון:
דיקור סיני בעזרת עשבי טיפול (Moxibustion),
ופיטותרפיה (Phytotherapy - טיפול בעשבי מרפא).
כמו כן פיתח חווא טו את צ'י קונג "משחק חמש החיות", סדרת תרגילים שנועדה למנוע ולרפא מחלות שונות על פי עקרונות הרפואה סינית.
שניים מתלמידיו של חווא טו, אוֹ יִין ולִי אָה, המשיכו להעביר ולפתח את הידע שקיבלו ממנו.
הידע המשיך לזרום ממורה לתלמיד בשושלת הנמשכת כבר 80 דורות.
לפני מספר דורות הצטרפה אמנות הלחימה טאי צ'י למורשת העוברת בשושלת.
חוואר הוא סלע משקע כימי וביוכימי המושקע בסביבה מימית, דק־גרגיר, רך וסופח מים.
החוואר הוא סלע מעורב המורכב מכמויות משתנות (בין 25% ל-75% מכלל הסלע) של חרסית וקירטון.
שכבות של חוואר שעוביין מסנטימטר אחד ועד מטרים אחדים מצויות בין שכבות סלעי־משקע ימיים (גיר ודולומיט).
החוואר מופיע בדרך כלל בגוונים של לבן, צהבהב, אפרפר, ואף בגוונים הנוטים לחום.
קיימים אף סלעי חוואר בגוונים של אדום ושחור.
על חוף האוקיינוס האטלנטי של ארצות הברית ובאירופה קיים סוג ירקרק של חוואר הקרוי "חול ירוק" (Greensand) המכיל את המינרל גלאוקוניט העשיר באשלגן.
החוואר שוקע בסביבה מימית (הן במים מתוקים והן במי ים) ולעיתים מוצאים בחוואר קונכיות המעידות על מקורו הימי.
למרות שמו, סלע המשקע המכונה חוואר הלשון איננו עשוי מחוואר.
בדרך כלל, בשל אטימותו למים לאחר שספח אליו כמות מסוימת של מים מהווה החוואר אקוויקלוד, שכבה עוצרת־מים מתחת לסלעים האוגרים את המים האקוויפר.
תכונת אטימות זו מאפשרת לחוואר לתפקד כ"סלע כיסוי" למאגרי נפט.
תכונה זו מסייעת בבלימת "בריחת הנפט" מתוך "סלעי המאגר" (כדוגמת גיר או דולומיט) המצויים מתחת לחוואר ואוגרים את הנפט.
בחוואר מהסוג המכונה Greensand נוהגים להשתמש כמרכך מים.
בסוגי חוואר מסוימים משתמשים בייצור חומרי בידוד וצמנט פורטלנד.
תצורת בית מאיר: שכבות חוואר קיימות בין שכבות הדולומיט.
תצורת מוצא: שכבת חוואר הנחשבת כאקוויקלוד החשוב שבחבורת יהודה, על גביה נובעים מאות מעיינות בכל רחבי הרי ירושלים.
תצורת טקייה: תצורה מגיל פליאוקן.
חרסית ירקרקה אפורה עשירה בעורקי גבס שבתוכם פיריט וגתית.
תצורת ע'רב: תצורה מגיל מסטריכט.
קירטון לבן רב ומסיבי שחלקו התחתון שכבות רבות של חוואר.
תצורת חצרה: בפרטים חביון, עין ירקעם, אבנון ותמר יש שכבות חוואר.
היישוב חוואסה הוקם בשנת 1938. במקורו תוכנן להיות שכונה של העיר חיפה.
היישוב שכן ממערב לכפר בלד א-שיח' סמוך לצומת הצ'ק פוסט, במקום בו שוכנת היום שכונת בן דור בעיר נשר.
שמה של השכונה ניתן לה על שם ואדי "אל-חוואסה" שגבל בצידה המערבי.
את הקמת היישוב יזמו הממשל הבריטי ועיריית חיפה כחלק מיוזמתם לפנות את שכונת הצריפים "ארד אל-רמל" ששכנה בחוף שמן ליד בית החרושת "שמן" ומתן פתרון מתאים לאוכלוסייה הערבית ששכנה במקום, ובשנים 1934-1935 מנתה כ-1,700 תושבים.
מקור האוכלוסייה בשכונה היה כפריים שהגיעו מכפרי הגליל והשומרון וחלקם מהגרי עבודה מחורן שבסוריה.
ההחלטה מתחילת מאי 1936 להעביר את תושבי ארד אל-רמל לשטח שהיום שוכנת בו שכונת נווה יוסף נתקלה בהתנגדות תושבי נווה שאנן.
אי לכך אותר שטח חלופי גדול יותר ובעל שיפועים נוחים יותר, ליד בלד א-שיח'.
השטח לא נכלל בשטח השיפוט של העיר חיפה, וכוונת השלטונות הייתה לספח אותו לעיר.
בעקבות ההחלטה הוכשר השטח על ידי מחלקת עבודות ציבוריות.
הכשרת השטח הסתיימה ב-1938. במקביל לסיום הכנת השטח נהרסו בארד אל-רמל צריפים רבים.
בדוח העירייה נכתב שרוב האוכלוסייה הערבית לא אהד את הפתרון שהוצע להם.
140 משפחות עברו לחוואסה, חלק עבר לבלד א-שיח' וחלקם חזרו לכפרים מהם היגרו לחיפה.
המפונים שעברו לשטח החדש הקימו לעצמם צריפים מפח ומעץ בלי שהתחשבו בסימון החלקות שנעשה על ידי המחלקה לעבודות ציבוריות.
בעקבות כישלון תוכנית הדיור, הותיר הממשל הבריטי את השכונה ללא תוכנית מאושרת.
בשנת 1944 בחרו תושביה ועד לניהול ענייני השכונה.
במהלך 1946 נעשה ניסיון נוסף, הסתיימה תוכנית הדיור, נקבעו גבולות לשכונה והוחלט להרחיב את שטח השיפוט של העיר חיפה כך שיכלול את שטח השכונה.
גם תוכנית זאת לא צלחה בעקבות התנגדות הערבים שהושפעה מהסלמת הסכסוך היהודי-ערבי.
ב-1946 התגוררו בשכונה כ-450 משפחות, רובם בצריפים ומיעוטם, כ-25 משפחות, במבני אבן ובלוקים
תושבי הכפר היו בעלי תודעה פוליטית מפותחת.
במהלך המרד הערבי בשנות ה-30 ביצעו הבריטים מספר פעולות בתחומי הכפר ואף תכננו להרסו, אך ללא הצלחה, הכפר נשאר עומד עד מלחמת העצמאות.
ב-30 בדצמבר 1947 זרקו לוחמי האצ"ל פצצות לעבר ריכוז של פועלים ערבים בשער בתי הזיקוק, פעולה בה נהרגו שישה מבין הפועלים הערבים ועשרות נפצעו.
כתגובה לכך רצחו פועלים ערבים בבתי הזיקוק 39 פועלים יהודים מבין חבריהם לעבודה.