tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים היאבקות ושחייה.
טורקמניסטן איירליינס היא חברת התעופה הלאומית של טורקמניסטן ובסיסה הראשי ממוקם בנמל התעופה הבינלאומי אשגבאט.
החברה מפעילה טיסות מסחריות וטיסות תובלה ליעדים פנימיים ובינלאומיים.
החברה הוקמה ב-4 במאי 1992. ב-1992 הייתה חלוצת חברות התעופה הסובייטיות לשעבר שרכשו מטוס בואינג 737. באפריל 1993 הצטרפה ל-ICAO.
טיסת התובלה הראשונה של החברה הושקה באפריל 1993, במטוס האיליושין Il-76, מאשגבט לברסט.
משנת 2001 החלה החברה להמיר את צי המטוסים שלה מהתקופה הסובייטית לצי מחודש יותר של מטוסי בואינג 717. אלה שימשו בעיקר לטיסות פנים, עד שיצאו משימוש.
7 מטוסי בואינג 717 נרכשו; הראשון הוצג בתערוכת הסלון האווירי במוסקבה ב-2001. בשנת 2009 הודיעה חברת בואינג כי טורקמניסטן איירליינס הזמינה ארבעה מטוסי בואינג 737 - 700 בשווי של 192 מיליון דולר אמריקאי.
בשנת 2012 נשאה החברה 57,500 נוסעים ל-15 יעדים בינלאומיים, ו-90,000 נוסעים בקירוב בחודש, ליעדים פנימיים.
בפברואר 2019 הקפיאה הסוכנות האירופית לבטיחות תעופה את אישורה של החברה לטוס מעל שמי אירופה, מה שמאלץ את החברה להימנע מלטוס מעל שמי בריטניה, צרפת וגרמניה.
נכון לאפריל 2015 החברה מפעילה טיסות ל-23 יעדים בינלאומיים ופנימיים מבסיסה בנמל התעופה אשגבט, ומבסיסה המשני בנמל התעופה טורקמנבט.
החברה מקיימת שותפות קוד עם חברות התעופה בלאביה ו-S7 איירליינס.
צי המטוסים נכון לפברואר 2019:
טודור "טושה" פרואסקי (במקדונית: Тодор "Тоше" Проески; 25 בינואר 1981 – 16 באוקטובר 2007) היה זמר-יוצר ומלחין מקדוני מפורסם בקרב מדינות חבל הבלקן.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל בהופעה בפסטיבל Melfest שהתקיים בעיר פרילפ ב-1997, שם הוא ניצח על ידי ביצוע "Yesterday" של הביטלס.
אל הדרך לתהילה, כתב את השירים "Пушти ме" ו-"Остани до крај".
הוא שיתף פעולה הדוק עם ג'ף בק, גריגור קופרוב , ז'ליקו יוקסימוביץ', לאונטינה בוקומאנוביק, מרינה טושבניק, בורה גורגביק, מירו בולאן, אנטוניה שולה , טוני סטינסקי, פבוס, אניה רופל ומספר מוזיקאים נוספים אחרים.
ההערכה היא כי העלייה בקריירה שלו החלה לאחר שהוא ביצע את השיר "Твоите бакнежи на моите бели кошули" בפסטיבל סקופיה ב--1999.
הוא נפטר ב-16 באוקטובר 2007 בתאונת דרכים בקרואטיה.
הוא הוכרז לאחר מכן כאזרח למופת במקדוניה הצפונית.
יום הלווייתו, ב-17 באוקטובר, הוכרז כיום אבל לאומי.
הוא נולד כטודור פרואסקי בפרילפ, למשפחה ולאכית.
עיר ילדותו של טושה היה בקרושבו .
הוא למד מוזיקה בבית הספר למוזיקה בביטולה ובאקדמיה למוזיקה בסקופיה.
טושה פרואסקי התחיל את הקריירה המוזיקלית בילדותו המוקדמת, והופיע בפסטיבל הילדים "הזמיר הזהב" ב-1992 עם השיר "Јас и мојот дедо" שבארומנית.
טושה פרואסקי החל את הקריירה המוזיקלית שלו בפסטיבל Melfest , בו זכה ב-1997 בביצוע השיר "Yesterday" של הביטלס.
באותה שנה, הוא השתתף בפסטיבל מקפסט עם השיר "Пушти ме".
טושה הוא גם אחד מהמלחינים המקדוניים המפורסמים ביותר ואחד מכותבי השירים של גריגור קופרוב .
שיתוף פעולה זה הביא לכתיבת שני הלהיטים הגדולים "Усни на усни" ו-"Сонце во твоите руси коси".
ב-1999, הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו "Некаде во ноќта".
בקיץ של אותה השנה, טושה ערך את הקונצרט הראשון שלו, שלמרות הגשם ומזג האוויר הרע, הקונצרט היה בלתי נשכח עבור מעריציו.
ב-2000, טושה לקח חלק בסקופיה פסט (שם נבחר הנציג המקדוני לאירוויזיון) עם השיר "Солзи прават златен прстен".
אף על פי שקיבל את תמיכת הקהל, הוא הגיע בסופו של דבר למקום השלישי, מאחורי קרולינה גוצ'בה והזוכים XXL .
בתקופה זו, הוא החל להקליט את השירים לאלבומו השני "Каролина Гочева", שיצא לאור ביוני 2000. מאלבום ייצאו מספר להיטים, כמו "Немир" (דואט עם קרולינה גוצ'בה), "Во коси да ти спијам", "Излажи ме уште еднаш", "Илузија" ו-"Тајно моја".
חברת ההפקות הסרבית BK Sound רכשה את הזכויות להוצאת האלבום הבא של טושה ביוגוסלביה, שיוביל לקבלת הפרס "Оскар на популарноста" של יוגוסלביה ב-2000. כמו כן, הופיע במספר קונצרטים בסקופיה ובבלגרד.
ב-2001, טושה, יחד עם כמה זמרים מקדוניים אחרים, יצא לסיבוב הופעות באוסטרליה.
לאחר שבילה זמן עם המנהלת החדשה שלו, לילג'נה פטרוביק, באולפן באתונה ביוון, טושה הוציאה את אלבומו השלישי "Ако ме погледнеш во очи" במקדונית ובסרבית.
באפריל 2003 זכה טושה בפסטיבל ביוביז'יה עם השיר "Чија си", שנהיה ללהיט ענק ברוב מדינות הבלקן.
כדי לשפר את שירתו, טושה הלך לשיעורי שירה בניו יורק.
לאחר שחזר, טושה קיים סדרת קונצרטים לצדקה ברחבי מקדוניה הצפונית.
הוא קיבל את פרס האם תרזה ההומניטרית וב-2003, נהיה לשגריר אזורי של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
בשנה שלאחר מכן, נבחר טושה, על ידי רשות השידור המקדונית MRT , כנציג מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2004, שהתקיים איסטנבול, טורקיה.
בפברואר, בעזרת הצבעה טלפונית, חבר מושבעים וחוות דעת אישית, השיר "Ангел си ти" נבחר.
באפריל הוציא טושה את האלבום הכפול "Ден за нас", שכולל שמונה שירים שבוצעו בתחרות האירוויזיון, ובחודש שלאחר מכן זכה טושה במקום ה-14 עם השיר "Life", הגרסה האנגלית של "Ангел си ти".
לפני שנבחר הוא נהיה לחביב בקרב כתבים, והפגין את איכויות האופרה הבולטות שלו במסיבות עיתונאים.
ב-2004, הוא מונה לשגריר רצון טוב של יוניסף.
באותה הזדמנות, הוא הקליט את השיר "За овој свет", שיש לו גם גרסה אנגלית - "This World", שלאחר נכן נהיה להמנון של יוניסף.
טושה חתם על עסקה עם Dallas Records ליציאת אלבומו הבא בקרואטיה ובסלובניה.
טושה מצלם את "Krajnje Vreme" עם הזמרת הסלובנית, אניה רופל.
ב-2005 יצא אלבומו החמישי, "По тебе", ברחבי מדינות יוגוסלביה לשעבר.
האלבום הוא אחד מהאלבומים המצליחים ביותר שיצאו אי פעם במדינות הבלקן - במשך כמה שבועות הוא נשאר בראש המצעדים במקדוניה הצפונית, סרביה, קרואטיה, סלובניה ובוסניה והרצגובינה.
לעומת זאת, הסינגלים מהאלבום הזה, נמצאו מספר חודשים בראש טבלאות המצעדים במדינות אלו.
אלבומו הבא, "Божилак", הוא אוסף של 14 שירי עם מקדוניים נבחרים ואחריו תזמורות סימפוניות.
ב-2007, הוציא טושה את אלבומו האחרון, Игри без граници.
הקונצרט האחרון שלו התקיים ב-5 באוקטובר 2007 באצטדיון העיר שבסקופיה.
הקונצרט הוקדש להחייאת בתי הספר המקדונים.
בקונצרט זה, צפו למעלה מ-40,000 איש.
טושה פרואסקי ידוע גם בתחום הלחנת המוזיקה.
ב-2004, פרואסקי הלחין גם את "Муза" - להיט גדול של מרטין ווצ'יץ'.
בראיון אמר טושה כי ישנם יותר ממאה שירים שהולחנו ושנכתבו, שלהם הוא מחכה לרגע הנכון להוצאתם.
מאבק נגד הרע, חיסול אויבים, ניצחון הטוב היו המאפיינים העיקריים של ספר הקומיקס "Супер Тоше", בו נשפט הגיבור על פי דמותו של טושה פרואסקי.
"Супер Тоше" היה ספר הקומיקס הראשון במדינה בה הגיבור הראשי היה הזמר הפופולרי, והכל היה חלק מהקמפיין ההומניטרי שהתרחש תחת המוטו "גיבור העל של האנושות".
אוליבר רומבסקי, מחבר ספר הקומיקס "Супер Тоше" אמר כי: המשימה של טושה לא הייתה קלה בכלל.
כנשק היה לו את קולו העל שמנסה לחסל ולהביס אויבים רעים, כולל את מר פיראט, מנהיג פיראטי ברמה עולמית, שנחשד לסחר בילדים, פושעי סמים ונשק.
הסרטים הקצרים של Супер Тоше הופיעו על 32 עמודים בשחור-לבן, וחלקם שוכנו בפינה האינטראקטיבית של מועדון האוהדים של הקומיקס, וכמו כן בעזרה ההומניטרית לנזקקים.
ב-13 באפריל 2003 זכה טושה בפסטיבל ביוביז'יה (פסטיבל בו נבחר הנציג של סרביה ומונטנגרו באירוויזיון ב-2004–2006, ונציג של סרביה באירוויזיון מ-2007).
טושה בפסטיבל ביצע את השיר "Чија си".
הוא קיבל בסך הכל 75 נקודות, 29 קולות יותר מהמקום השני.
משמעות הניצחון של טושה הייתה אבן דרך משמעותית ורגע משמעותי בקריירה שלו, במיוחד מאחר שבפסטיבל היו כוכבים פופולריים יוגוסלביים, והחבר המושבעים כלל מוזיקאים בולטים.
כשהוא עלה לבמה לשיר שוב את השיר המנצח, טושה פרואסקי לא החמיץ את ההזדמנות להזכיר את ארצו, והדגיש כי יהיה נחמד אם מקדוניה הצפונית או סרביה ומונטנגרו יארחו את אירוויזיון 2005.
השיר "Чија си" נהיה לאחד הלהיטים הגדולים ביותר ששר טושה בכל הקריירה שלו.
השירים "Чија си" ו-"Тајно моја" הגיעו ישירות לראש המצעדים הפופולריים ביותר במקדוניה הצפונית ומעבר לה.
באירוויזיון 2004, מקדוניה הצפונית יוצגה על ידי טושה עם השיר "Life", גרסה מחודשת לשיר "Ангел си ти".
השיר נבחר ב-14 בפברואר 2004, בתחרות עם שבעה שירים נוספים, שנכתבו על ידי מספר מוזיקאים ידועים, במיוחד עבור טושה.
ההלחנה והעיבוד לשיר "Ангел си ти" נעשו על ידי ג'ובאן יובאנוב , ואילו כתיבת המילים לשיר נעשו על ידי איליה ניקולובסקי.
בתחרות האירוויזיון הצליח טושה, עם הביצוע העוצמתי והאנרגטי שלו, וכמו כן השירה הנלווית שהעלתה מופע אמנותי על הבמה, במקום ה-10 בחצי הגמר.
בגמר, עם 47 נקודות, הוא הוצב במקום ה-14.
אף על פי שטושה לא הסתפק בדירוגו, בגלל חילופי הקולות הידועים בין מדינות הבלקן, וכמו כן תפיסת האירוויזיון עצמה שאינה מצריכה איכויות שירה מהשורה הראשונה, אלא אקרובטיקה וג'אגלינג על הבמה, מקדונים עדיין בירכו את הכוכב שלהם כשחזר מאיסטנבול.
קונצרט הסולו הגדול השני באצטדיון העיר
ב-23 ביוני 2006, קונצרט הסולו הגדול השני של טושה התקיים באצטדיון העיר בסקופיה.
הקונצרט המרהיב החל ברקדנים מבלגרד וקצב ההרכב המלווה של טושה, Blue Funky Individuals.
אי שם באמצע הקונצרט הופיעה על הבמה זמרת האתנו, ביליה קרסטיץ', ששרה דואט יחד עם טושה, את "Јовано, Јованке".
כאשר טושה הלך להחליף בגדים, ביליה שרה את הללהיט שלה, "Пуче пушка".
ב-14 בפברואר 2007, טושה ערך קונצרט מרהיב בארנה בלגרד שבבלגרד, שבו צפו בין 15 ל-20 אלף איש.
כלי תקשורת סרביים דיווחו על הקונצרט של טושה מספר ימים קודם לכן, כיבדו אותו כאירוע מרכזי בבירת סרביה.
טושה הצליח להוכיח זאת עם המופע שלו בן שלוש השעות.
הוא התחיל את הקונצרט בשיר Пратим те (הגרסה הסרבית של По тебе) ואז את כל הלהיטים שלו בסרבית, למעט "Тајно моја" שאותו שר הקהל במקדונית שוטפת, מהמילה הראשונה ועד האחרונה.
על פי חלק מכלי התקשורת, טושה התגלה כגיטריסט בהופעה, כמעט ממש בהתחלה כשהחל לנגן בגיטרה, בביצוע של Лејди.
איתו על הבמה היו חברי הלהקה שלו, Blue Funky Individuals, המנצח סשה ניקולובסקי , תזמורת סימפונית ומקהלה.
לטושה, היו גם אורחים רבים בהופעה, למשל ביליה קרסטיץ', איתם שר את השירים "Јовано, Јованке" ו-"Море сокол пие", ג'אנה נאניני, שאיתה שר את השיר "Арија", אלכסנדרה מיליצ'ביץ', איתה שר את השיר "1200 милји", והתזמורת של סרדג'אן אזירוביץ' איתה ביצע את השיר "Несаница".
ב-12 בפברואר 2008, הקונצרט בארנה בלגרד יצא למכירה בגרסת DVD.
הזמר המקדוני הפופולרי ביותר, טושה פרואסקי, המשיך את עלייתו לראש המצעדים במדינות הבלקן עם הניצחון בפסטיבל הרדיו הקרואטי עם השיר "Veži me za sebe" ב-9 ביוני 2007.
קונצרט הסולו הגדול השלישי באצטדיון העיר
תחת המוטו , טושה פרואסקי קיים ב-5 באוקטובר 2007, קונצרט צדקה מרהיב באצטדיון העיר בסקופיה.
הכרטיס, שעלותו 200 דינרים מקדוניים, שימש לפרויקט של חמש שנים לחינוך יסודי במימון הקרן.
הם ישפצו כמאה בתי ספר במקדוניה הצפונית, ישפרו את תוכנית הלימודים ויבצעו רפורמות חינוכיות.
מלבד טושה, נציגי USAID נכחו במסיבת העיתונאים במלון קונטיננטל.
הבמאי מייקל אדי, שדיבר במקדונית, אמר שהוא גאה בכך שהוא עובד עם כוכב בדרגה של פרואסקי.
טושה ציין כי בית הספר "ניקולה קארב", בית הספר בו למד בקרושבו , יעבור שיפוצים.
אורחיו בקונצרט היו אדריאן גקסה , בוג'אן מרוביץ' ואנטוניה שולה .
במסיבת העיתונאים רגע לפני ההופעה, הדגיש טושה שהוא תמיד ירגיש כמו מקדוני ולעולם לא יעזוב את ארץ מולדתו.
קונצרט הסולו הגדול השלישי של טושה פרואסקי באצטדיון העיר ייזכר על ידי אלפי צופים לאחר הופעתו החזקה והאנרגטית שלו.
זכורה במיוחד בקשתו: , כאשר אלפי פלאפונים הובזקו בזמן שהוא שר.
לאחר הקונצרט, טושה ועמיתיו זכו בפסלונים על ידי הקרן של האם תרזה, כאות הכרת תודה על העבודה ההומניטרית.
טושה העביר את הפסלון לאמו דומיניקה, שהחדירה בו אנושיות מגיל צעיר.
בזמן שכל זה קרה, השמיים מעל סקופיה הוארו על ידי זיקוקים.
הקונצרט השלישי של טושה שודר בערב חג המולד - 6 בינואר 2008 בערוץ A1 .
טושה פרואסקי נפטר ב-16 באוקטובר 2007 בתאונת דרכים טרגית בכביש המהיר זאגרב - ליפובאס ליד העיירה נובה גראדישקה בקרואטיה, בגיל 26. בזמן התאונה, טושה היה במושב הנוסע הקדמי של פולקסווגן טוארג , שהתנגש בקרוואן של המשאית שלפניו ואז למדרכה.
שני הנוסעים האחרים - הנהג ג'ורג' גאורגייבסקי - הוגדר במצב קשה, בעוד שמנהלו, לילג'נה פטרוביק, הוגדרה כפצועה קל.
גופתו של טושה הגיעה לנמל התעופה הבינלאומי סקופיה מקרואטיה על ידי מסוק צבאי ב-16 באוקטובר, סמוך לשעה 23 בערב.
כל האומה קיבלה את פניו בדמעות בארץ מולדתו, בהתחשב בכך שהאירוע שודר בכל הטלוויזיות הארציות.
בשדה התעופה, את גופתו קיבלו את פני יקיריו ומשלחת של הממשלה בראשות ראש הממשלה ניקולה גרובסקי.
תהלוכה קטנה אורגנה על ידי משמר הכבוד של הצבא.
בכל הערים והכפרים המקדוניים, התחילו בחגיגות יום האבל של טושה.
נרות הודלקו בהמוניהם בכיכר מקדוניה בסקופיה, ואנשים ספונטניים יצאו לרחובות כדי לברך אותו ולשלוח אותו בדרכו לקרושבו .
הלווייתו של כוכב המוזיקה המקדוני הגדול ביותר החלה למחרת בשעה 13:00, לאחר שנערכה טקס אזכרה מול אנדרטת אילינדן .
בכיחות ובכבוד שלא ניתן להבחין בו, הקהל הנאמן נתן את מחיאות הכפיים האחרונות של אהבתו לקרושבו .
בנאומו של ראש הממשלה, ניקולה גרובסקי, אמר שטושה לימד את הערכים של טוהר, צלילות, התמדה, צניעות, אנושיות ויושר.
השחקנית וסנה פטרוסבסקה נפרדה מחברתה באומרה:
טושה הוכרז כפועל אזרח כבוד של מקדוניה הצפונית.
בטקס האזכרה השתתפו הנהגת המדינה, וזרים הונחו מול הארון עם גופתו על ידי הנשיא ברנקו צרבנקובסקי, ראש הממשלה ניקולה גרובסקי, יו"ר הפרלמנט ליוביסה גאורגייבסקי וכמעט כל חברי הממשלה, משלחות ממפלגות פוליטיות ומארגונים הומניטריים שאליהם הוא סייע.
במקום נכחו גם שגריר ארצות הברית במקדוניה הצפונית גיליאן מילובאנוביץ', שגריר האיחוד האירופי במקדוניה הצפונית ארואן פואר וראש עיריית סקופיה טריפון קוסטובסקי .
השיר "Македонија навива за вас", שהוקלט על ידי טושה כפרויקט האחרון בחייו, זכה בבחירת ההמנון הספורטיבי הרשמי עם 196 אלף קולות, שהתקיים ב-10 בנובמבר 2007 במטרופליק ארנה, סקופיה.
מאירוע זה, מתוך 213 אלף קולות טלפוניים, נאספו כ-17 אלף יורו, אשר נתרמו כדי לסייע בטיפול בתיאו טסב הקטן.
מחבר ההמנון הזוכה, אלכסנדר מיטבסקי , זכה ב-3,000 יורו, שלדבריו הדבר יינתן כתרומה כדי לעזור לתיאו.
מוקדם יותר במשחק הכדורגל, מקדוניה הצפונית - אנדורה, אלפי צופים קראו בשמו של טושה.
בגלל העניין הרב, רגע לפני תחילת המשחק במוקדמות הכדורגל, מסיבות ביטחוניות, הופסקה הכניסה לאולם.
כאשר חזרו על השיר שהושר על ידי טושה במקהלה עם הקהל לפני המשחק נגד אנגליה, כולם זכרו שהוא היה חלק בלתי נפרד מאירועי הספורט.
הצעירים, שישבו במדרגות, הרימו את הכרזות שלהם עם דמותו של האיש מקרוסבו, עם ההודעה "Секогаш во срце ќе те носиме" (בעברית: "תמיד נשא איתנו בליבנו").
"הוועדות" מהמערב קראו לדרום ולמזרח - הטריבונה הצפונית, כולן יחדיו לשיר את שמו של טושה במקהלה.
אנדורה עצמה תמשוך אולי בקושי כאלף צופים.
עם זאת, קריאתה של התאחדות הכדורגל של מקדוניה הצפונית, שלכבוד מעריציה פתחה את שערי גראדסקי, הייתה ההזדמנות לחגוג את יום האבל.
הניצחון הראשון אחרי כ-38 חודשים בביתי כלל לא נחגג.
שחקני הכדורגל המקדונים יצאו למגרש בחולצות טריקו עם דמותו של טושה, המנון הספורט הלאומי שבוצע על ידי טושה.
הכדורגלן גוראן פאנדב השתחווה לפני המוזיקאי ואגדת האנושות, כשהרים את מבטו וידיו למעלה, לאחר שכבש את השער.
הוא קיבל את שגריר התרבות של מקדוניה.
החלוץ אילצ'ו נאומוסקי , מיד אחרי השער, רץ לטריבונה הדרומית, ונשק את הכרזה הגדולה עם דמותו של טושה.
מקדוניה הצפונית שברה את ההפסדים הרצופים של 38 חודשים ללא ניצחון בבית, אבל נאומוסקי אומר שאין הרבה סיבות לשמחה.
תגובות לאחר מותו של טושה
הידיעה על מותו של טושה פורסמה על ידי סוכנויות הידיעות הגדולות בעולם.
רובם כינו אותו , וה-BBC השווה את תהילתו במדינות הבלקן לזו של אלביס פרסלי בארצות הברית.
לרגל מותו של טושה פרואסקי, נפתחו ספרי אבל בכיכר מקדוניה שבסקופיה, ואלפי תושבי סקופיה משאירים הודעות, מדליקים נרות וחותמים על ספר האבל.
ב-10 בדצמבר 2007, האלבום "Ako me pogledaš u oči", שיצא רשמית במקדוניה הצפונית לפני חמש שנים, החלה מכירה רשמית בזאגרב, שבמובן מסוים הייתה נקודת מפנה בקריירה של הזמר האגדי.
זהו הייתה הופעת הבכורה של האלבום הזה, שפורסם על ידי Hit records, וכל אחד מלקוחותיו השתתף בפרויקט ההומניטרי Dodaj notu dobrote.
האלבום היה הוצאתו הראשונה במקדונית ובסרבו-קרואטית.
האלבום הגיע למעמד פלטינה בקרואטיה בשלושה שבועות בלבד, ונמכרו רק 10,222 עותקים.
חברת התקליטים Hit Records, שהוציאו כמה אלבומים של טושה לשוק הקרואטי, הודיע בפומבי כי אלבומו האחרון, "Igra bez granica" בקרואטיה הגיע למעמד פלטינה, עם מכירות של כ-50,000 עותקים.
החל מה-15 בדצמבר 2007, מיליון תלושי דואר של טושה החלו להסתובב ברחבי העולם, וכך גם השיר שלו.
המותג עליו הצטלם טושה עם יונה, בה הוא נראה בעדינות, ברוגע ובחביבות עצומים, יצירתו של הצלם דארקו מוריטוב, קודמה רשמית באנדרטת אילינדן .
בול הדואר שהונפק הוא תקדים בתולדות הדואר המקדוני.
אחרי המספר המצומצם של חותמות עם דמותו של הנשיא לשעבר, בוריס טרייקובסקי, לראשונה מתפרסם סימן של אדם גדול שעבודתו לא חלפה לפחות 50 שנה.
הכסף מהבולים שנמכרו (בול אחד עלה 12 דינר מקדוני) זרם לקרן טושה פרואסקי, והופץ לאחר מכן למטרות הומניטריות.
חודשים לאחר מותו של טושה, נפתח בית הזיכרון של טושה פרואסקי.
תוכנית חג המולד המיוחדת של הטלוויזיה בוותיקן הציגה דו"ח מיוחד על המחויבות הרוחנית והאנושית של זמר הפופ המקדוני, טושה פרואסקי.
בתוכנית בת 15 הדקות על טושה ואמונתו באלוהים, מודגש כי במשך חייו הקצרים הקדיש את כל חייו לאמונה, לכנסייה ולאנושיות, שיריו נוכחו, והזכירו תפילות, מודיע לאגודה האזרחית "Скопјанката Мајка Тереза".
הטלוויזיה בוותיקן גם דיווחה כי טושה פרואסקי ראה וביקר את האם תרזה וראה בה כמדריכה באנושות, וחשפה שהוא היה חבר בארגון "Скопјанката Мајка Тереза" ובחדר הזיכרון שלה בעיר ילדותו, סקופיה, בתפילות תכופות לפניה.
הדו"ח העביר את המעשה כשפרואסקי קיבל את הפרס האחרון בחייו בקונצרט הצדקה שלו באצטדיון בסקופיה - פסלה של האם תרזה, אותו העביר לאמו דומניקה, והדגיש כי הוא ירש חסד ואנושיות מהוריו.
בקלטת הטלוויזיונית, נכתב כי טושה היה האדם של השנה במקדוניה הצפונית ובקרואטיה.
בנוסף למנזר שבנה, תוקם ליד קברו כנסייה לכבודו בעיר ילדותו, קרושבו .
טושה קיבל הוקרה מיוחדת על תרומתו לספורט, בבחירה שארגנה הפדרציה לספורט מקדוני והסוכנות לנוער וספורט.
טושה זכה להכרה זו על תרומתו המובהקת לספורט בכלל ולכדורעף בפרט.
טושה החיה את הכדורעף בעיר ילדותו קרושבו, והחיה את מועדון סינאלקו, שהיה חבר פעיל בו.
מטעם משפחת פרואסקי, נציג מהמועדון קיבל את ההכרה המיוחדת.
ב-23 בינואר 2008, בבית הזיכרון של האם תרזה, נפתחה תערוכה של 27 תצלומים של פעולותיו ההומניטריות של טושה.
תערוכת הצילומים, לאחר מכן, עברה בערים שונות ברחבי מקדוניה הצפונית, סרביה, קרואטיה, הודו, קריית הוותיקן והממלכה המאוחדת.
על שמו, נקרא בית הספר למוזיקה שבו למד בילדותו והאצטדיון בו הופיע בקונצרטי הסולו הגדולים שלו.
ב-31 במאי 2008 קידם פסטיבל הרדיו הקרואטי באופטיה את הקליפ לשיר .
למחרת, השיר כבר שודר ב-MTV Adria.
הווידאו קליפ של השיר נעשה על ידי MTV Adria מצילומים שצולמו בלונדון ובג'מייקה, וכן מצילומים של כמה מהרגעים הפרטיים של טושה.
לאחר שידור הקליפ, לכבוד טושה, הוצגו הקלטות מהביצוע של "Вежи ме за себе", שאיתן זכה בשנה שעברה בפסטיבל שנערך בחוור , וכמו כן, את הקליפ של הדואט "Волим осмијех твој" עם אנטוניה שולה .
ה-Hit Records העביר תוארי יהלום לחתנו של טוש, סלאבן ריסטוסקי, ולמנהלו, לילג'נה פטרוביק.
המעריצים של טושה מכל מדינות יוגוסלביה לשעבר, וכמו כן מעריצים מפירנצה, הגיעו במיוחד לאירוע.
האוהדים הקרואטים יצרו קנבס בגובה של כ-20 מטרים בו נכתב "Тоше, заувјек твоји потписујемо".
הבד, אחר כך, יהיה בבית הזיכרון של טושה פרואסקי.
בשל החשיבות יוצאת הדופן של אירוע זה - פרסום הסינגל הראשון מהפרויקט האנגלי של טושה, שודר על ידי הטלוויזיה הלאומית המקדונית.
ב-6 ביוני 2008, הוקרן סרט תיעודי קצר של שהותו בג'מייקה של טושה בטלוויזיה המקדונית בערוץ 5 .
הוא כולל גם את "תהליך היצירה" של יצירת שירים לאלבום באנגלית, ואת התענוג הבלתי מוסווה שטושה מבטא מבחינת חומר ושיתוף פעולה עם בראיין טיילור.
בסרט התיעודי, בין השאר, טושה מתאר את השיר "The Hardest Thing" כשיר , ומאשים תחזיות מסוימות בכך שזה השיר שהוא היה אמור לפרוץ ולכבוש את שוק המוזיקה העולמית.
ב-5 באוקטובר 2008, נערך באצטדיון העיר בסקופיה קונצרט למען צדקה, לכבוד הכוכב הבלקני הגדול ביותר - טושה.
תאריך זה נבחר מאחר שב-5 באוקטובר 2007, קיים טושה באצטדיון את אחת מהופעות הצדקה הגדולות ביותר שנערכו עד כה במקדוניה הצפונית.
הוא ביקש שעוד שנה לאחר ההופעה, הוא יימלא את אצטדיון העיר, ולכן הקונצרט הזה נערך לכבודו, שבסופו של דבר, יהיה מסורת.
הקונצרט מתקיים תחת המוטו: "Тоше - те сакаме сите", שבוצע על ידי קליופי, גוצ'ה טרזן, טוני סטינסקי, רוסלנה ואחרים.
הטורקמנים בעיראק הם הקבוצה האתנית השלישית בגודלה בעיראק אחרי הערבים והכורדים.
הם מונים כשלושה מיליון תושבים, המתגוררים בטריטוריה הנקראת על-ידיהם "טורקמנלי" (Türkmeneli), אזור גאוגרפי המשתרע מצפון-מערב לדרום-מזרח עיראק ובמרכזו בירתם, כירכוכ.
למרות הדמיון בין השמות, הטורקמנים בעיראק אינם מזדהים מבחינה לאומית עם הטורקמנים של טורקמניסטן, אלא רואים עצמם קרובים יותר לטורקים החיים ברפובליקה הטורקית, עמם הם גם חולקים קשרים תרבותיים ולשוניים שונים מסיבות היסטוריות אך גם פוליטיות, שכן בעשורים האחרונים נוהגת טורקיה בטורקמנים בעיראק כקבוצה הנמצאת תחת חסותה.
במקורה, הגדירה המילה "טורקמני" (Turkmen או Turcoman) את אותם טורקים משבטי אוע'וז שקיבלו על עצמם את דת האסלאם והיגרו ממרכז אסיה אל המרחב העות'מאני.
בעבר, שימשו מונחים אלה להגדרת קשרי היוחסין והקשרים הלשוניים המשותפים של אותם אלה המשתייכים במקור לשבטי אוע'וז.
כיום, הטורקמנים בעיראק (כמו גם הטורקמנים בסוריה) אינם מזדהים עם העם הטורקמני בטורקמניסטן ועל כן, בהקשר המזרח תיכוני, משמש המונח "טורקמנים" לעיתים קרובות לציון דוברי הטורקית באזורים שבהם השפה השלטת היא ערבית.
הטורקמנים בעיראק הם ברובם מוסלמים המשתייכים לזרם הסוני (60% - 70%), כמו כן, קיים גם מספר לא מבוטל של טורקמנים מהזרם השיעי.
עם זאת, רובם של הטורקמנים בעיראק מגדירים עצמם כחילונים, בהתאם לתפיסה החילונית בנוגע לעיניי דת ומדינה שהתקיימה ברפובליקה של טורקיה לאחר המהפכה החילונית של מוסטפא כמאל אטאטורק בשנת 1923.
בין הקבוצות האתניות השונות המרכיבות את אוכלוסיית עיראק מתקיימים מאבקים פוליטיים מתמשכים ולכן קיימות טענות שונות באשר למספרם המדויק של הטורקמנים בעיראק.
כתוצאה מאותם מאבקים אתניים-עדתיים, מתקיים ניגוד אינטרסים בין המיעוט הטורקמני לבין קבוצות הרוב הערבי (בעיראק) והכורדי (בכורדיסטן העיראקית) שהוביל להטיות שונות ולמניפולציות בדיווח המספר המדויק של טורקמנים בעיראק ובחבל הכורדי ביחס לאוכלוסייה הכוללת.
אחת הסיבות לכך היא שלקבוצות הרוב בעיראק ובחבל יש אינטרס להקטין את אוכלוסיית הטורקמנים מבחינה מספרית ובכך לנסות להחלישם מבחינה פוליטית, בעוד שעבור הטורקמנים המצב הפוך, כלומר שאיפתם היא להראות כי גודלה של האוכלוסייה הטורקמנית במדינה גדול יותר ממספריו האמיתיים במטרה להשיג יתרונות פוליטיים.
המפקד הראשון שלקח בחשבון את המבנה האתני של עיראק נערך בשנת 1957 ונחשב לאמין יחסית.
לפי מפקד זה, אוכלוסיית עיראק מנתה 6.3 מיליון תושבים שמתוכם 567,000 טורקמנים, כלומר כ-9% מאוכלוסיית עיראק, זאת בעוד שהמפקדים הבאים, בשנים 1967, 1977, 1987 ו-1997 נחשבו כולם לא מהימנים בשל חשדות למניפולציה מצד המשטרים השונים בעיראק.
למשל, במידע סטטיסטי שסיפקה הרשות העיראקית בשנת 1997, נכתב כי הטורקמנים העיראקים מהווים 2.72% מכלל אוכלוסיית עיראק שמנתה כ-22 מיליון תושבים (קרי פחות מ-600 אלף נפש), אולם מפקד אוכלוסין זה אפשר לאזרחיו להביע השתייכות רק לאחת משתי קבוצות אתניות – ערבים או כורדים.
על פי נתוני משרד התכנון העיראקי אוכלוסיית עיראק מנתה בשנת 2013 כ־34.7 מיליון אזרחים מתוכם כ־3 מיליון הם טורקמנים (קרי כ־9% מאוכלוסיית עיראק).
רוב הטורקמנים בעיראק חיים באזור המשתרע מצפון-מערב עיראק ועד לאזורי הגבול המזרחי במרכז המדינה.
הערים המרכזיות בשטח זה הן כירכוכ, מוסול, ארביל ותלעפר, לצד עיירות וכפרים קטנים יותר.
בעבר הם היו רוב של אוכלוסייה בעיר דקוק, אך כיום חלקם ירד בהרבה.
אזור זה מכונה על-ידי הטורקמנים בעיראק "טורקמנלי" (מילולית: "ארץ הטורקמנים") וכירכוכ היא עיר בירתם.
האזור כולל את בארות הנפט של כירכוכ שבהן מופק הנפט העשיר ואיכותי ביותר בעיראק ומכאן גם החשיבות הכלכלית הגדולה שטומן השטח עבורם.
נוסף על כך, חלקים רבים באזור זה הם שטחים חקלאיים פוריים ובאותן הקרקעות נמצאים גם מרבצי גופרית, אורניום וזרחן.
הדיאלקט הדבור בפי הטורקמנים בעיראק נמנה עם השפות הטורקיות של אוע'וז והוא מכונה "טורקמנית עיראקית".
באופן טבעי, הניב הטורקמני העיראקי הושפע היסטורית מהטורקית העות'מאנית שהייתה שפת הממשל הרשמית באזור עיראק במהלך שלטון האימפריה העות'מאנית (1534 – 1919), ולכן יש קווי דמיון בין השפות.
עם זאת, לניב הטורקמני העיראקי יש מאפיינים ייחודיים מבחינה תחבירית.
השפה הכתובה של הטורקמנים בעיראק מבוססת על הטורקית המודרנית הנהוגה באיסטנבול תוך שימוש באלפבית הלטיני, כנהוג בטורקיה.
בשנת 1930 הוכרה השפה כשפת מיעוט אך בשנת 1972 אסרה ממשלת עיראק את השימוש בשפה הטורקמנית העיראקית בתקשורת ובבתי הספר הטורקמנים.
בעשור השלישי של המאה העשרים החל מעמדם של הטורקמנים בעיראק להפגע ורבים מהם, שהיו בתקופה העות'מאנית אנשי מפתח במנהל ובעולם העסקי הידרדרו לעמדות נחותות יותר.
הסיבות לכך היו בראש ובראשונה מפלתה של האימפריה העות'מאנית והעברת ניהול ענייני המדינה העיראקית החדשה והשליטה בה לידי הבריטים.
בהמשך, אף הורע מצבם של הטורקמנים בעיראק כאשר נמנעו מתמיכה במלך עיראק החדש, פייסל בן חוסיין, שמונה על-ידי הבריטים ולצד זאת ביטאו הזדהות עם האידאולוגיה החילונית החדשה שקנתה לה אחיזה ברפובליקה הטורקית בהובלת מוסטפא כמאל אטאטורק.
על אף ההכרה בהם בחוקה העיראקית משנת 1925, הטורקמנים בעיראק סבלו מרמות שונות של דיכוי ורדיפה פוליטיים שהגיעו לעיתים עד מעשי טרור וטיהור אתניתוך שזכויותיהם התרבותיות נפגעו בהדרגה וחלקם נשלחו לגלות.
בין הקבוצות האתניות השונות באזור, הטורקמנים בעיראק נתפסו כשריד מימי האימפריה העות'מאנית שנאמנותו מוטלת בספק ושלו קשרים עם הרפובליקה הטורקית החדשה.
כל אלה הובילו לכך שהטורקמנים בעיראק היו קורבנות של מספר מעשי טבח.
בתקופת שלטונה של מפלגת הבעת', האפליה נגד הטורקמנים העיראקים גברה.
מדיניות השיערוב מצד המדינה והכורדיפיקציה מצד הכוחות הכורדיים דחקה את הטורקמנים בעיראק אל מחוץ לשטחי מולדתם החופפים במידה רבה לשטחים שבהם חיים הכורדים, עובדה שעוררה מתיחות רבה בין הצדדים.
כך, למשל, ב־4 במאי 1924, עימות שפרץ בין חייל אשורי לבין בעל חנות טורקמני הוביל להריגתם של כ-200 טורקמנים על-ידי חיילים עיראקים ממוצא אשורי.
העימות החל בעקבות סירובם של הטורקמנים שחיו בכירכוכ להכיר בפייסל הראשון כמלך עיראק, צעד הצהרתי שהוביל למתחים בין הטורקמנים לבין הקבוצות האתניות השונות שראו בטורקמנים קבוצה המאיימת על יציבותה של עיראק.
מתחים אלה החריפו במהרה עד לכדי תקרית אלימה שבעקבותי נהרגו ונפצעו מאות טורקמנים.
אירוע אחר התרחש ב־14 ביולי 1959 בשעה שבע וחצי בערב והיה יריית הפתיחה למערכה שארכה שלושה ימים ובה נרצחו, הוכו ונשדדו טורקמנים רבים בכירכוכ על-ידי אזרחים וחיילים כורדים מהצבא העיראקי.
תחילה ניתנה הוראה על עוצר שמאוחר יותר התגלה כי חל רק על הטורקמנים ובעקבות כך פרצו מהומות בין הכורדים לטורקמנים בעיר.
עסקים בבעלות טורקמנית נבזזו ו-20 טורקמנים נהרגו, ביניהם מספר דמויות בולטות, כדוגמת הקולונל בדימוס עטא היירוללה, ג'אהית פהרדין, וקאסם נפטצ'י.
המהומות נמשכו עד 17 ביולי 1959. ממשלת עיראק התייחסה לאירוע כאל טבח וקבעה כי בין 31 ל־71 טורקמנים נהרגו במהלכו, 130 נפצעו ו-120 בתים של טורקמנים נהרסו על-ידי חיילים כורדים.
אחרי הטבח בכירכוכ החלה הגירה רחבת היקף של טורקמנים לבגדאד שנבעה מחשש ופחד מהתרחשותו של אירוע דומה נוסף, זאת לצד בעיות של חוסר יצבות ואבטלה.
האירועים הקשים בכירכוכ הובילו גם לשינוי דמוגרפי ול"החלפת" הטורקמנים שחיו בעיר בכורדים וערבים שהובאו לאזור מבחוץ.
מרבית הערבים בדרום עיראק לא היו מודעים לקיומם של הטורקמנים ברחבי עיראק וקראו לטורקמנים "כראד", כלומר, כורדים.
ב-28 ביולי 1959 קיים ראש ממשלת עיראק, עבד אל-כרים קאסם, מסיבת עיתונאים ובה גינה את הטבח.
הוא הראה לעיתונאים תמונות שצולמו במהלך המאורעות נגד הטורקמנים.
260 איש, כולל דאוד אל-ג'נאבי שהיה האחראי העיקרי לטבח נעצרו.
מספר מנהיגים כורדים שנשפטו בבית הדין הצבאי נידונו למוות ואחרים שוחררו על עף שלקחו חלק בטבח.
אלה שנידונו למוות לא הוצאו לבסוף להורג.
לאור מצב עניינים זה, הטורקמנים הקימו ארגונים חשאיים וניסו לנקום את דמם של הטורקמנים שנרצחו.
ההיסטוריון נורי טאלאבאני כתב כי הטבח בכירכוכ ומעשי טבח נוספים, זרעו פירוד ועוינות בין הכורדים לבין הטורקמנים בכירכוכ שאותם ניתן לזהות עד היום.
עיקר הייצוג הפוליטי של הטורקמנים בפרלמנט העיראקי נעשה באמצעות מפלגת "החזית הטורקמנית העיראקית", תנועה פוליטית הפועלת לשמירה על זכויותיו של המיעוט הטורקמני בעיראק, פועלת להגברת ההכרה בהם, מקדמת את האינטרסים השונים של הקבוצה ומנהלת את המחלוקת אל מול הכורדים בנוגע למעמדה העתידי של צפון עיראק וחבל כורדיסטן.
נכון להיום, מחזיקה התנועה שלושה מושבים בפרלמנט העיראקי.
התנועה נוסדה ב-5 באפריל 1995 כקואליציה של מספר מפלגות טורקמניות ונשיאה הוא ארשד סאלחי.
חלק מן המימון לפעילות המפלגה מועבר מממשלת טורקיה, התומכת בפעילותה באופן פומבי.
טוש טוש הגיבור המסתורי הייתה סדרה של משחקי וידאו ישראליים, שפותחו בשנת 1997, תחילה על ידי חברת מחשבת הישראלית ולאחר מכן על ידי חברת הבת שלה, SCOPS SOFTWARE.
טוש-טוש הוא דמות בדיונית של גיבור, שעומד במרכזם של מספר משחקים אינטראקטיביים לטלוויזיה, ובהמשך גם למחשב.
הסדרה שאבה השראה מסדרת המשחקים הוגו.
תוכנית הטלוויזיה של המשחק שודרה כל שבת בבוקר בערוץ השני, בהנחיית יעל בר זוהר, ומיכאל הנגבי.
המשתתפים שנבחרו היו צריכים לשחק מביתם, על ידי הקשה על ספרות טלפון הביתי, ששימשו כמקשי משחק.
במשחק הווידאו נדרשו ליכולות קואורדינציה, וזריזות ידיים, מטרת המשחק היא להימנע ממכשולים ולאסוף אוצרות.
המשחק הראשון בסדרה נקרא טוש טוש הגיבור המסתורי, והוא הפך ממשחק אינטראקטיבי, למשחק מחשב, בשנת 1997. עלילת המשחק מספרת על ממלכת "טושניה", ששליטה המלך פק"מ השלישי, מצווה על טוש טוש לצאת ולהשיג אוצרות, כדי למלא את קופת המדינה.
במשחק זה ישנם שלושה שלבים.
למרות שהמשחק לא זכה בציונים גבוהים בזמן יציאתו, משום שלא היה בו תחכום, או עלילה יוצאי דופן, והוא היה מבוסס על זריזות בלבד.
הוא זכה לאהבת הקהל, בגלל השנינות ההומוריסטית של טוש טוש.
בשלב הראשון טוש טוש צריך להיכנס לתוך קברים עתיקים שמלאים באוצרות.
בדרך ישנם אויבים רבים שטוש טוש צריך להתחמק מהם, ואם הוא לא מצליח להתחמק עליו לשחד אותם, על מנת שהם ייתנו לו לעבור.
אולם אם השחקן נשאר בלי אוצרות, הוא ייתפס וייפסל.
בשלב השני טוש טוש רכוב על סנובורד, ועליו לאסוף אבנים טובות, תוך כדי התחמקות מאנשי שלג, וממפולות סלעים.
תוך כדי הגלישה צריך להוסיף לטוש טוש אנרגיה על ידי אכילת שוקולד.
בשלב השלישי כל האוצרות נגנבים מידי טוש טוש על ידי שודד, וטוש טוש מנהל אחריו מרדף על גבי טרקטורון בכביש סואן, על מנת להחזיר אותם.
תוך כדי המשחק על השחקן למלא את הטרקטורון בדלק ולחמוק ממכשולים, כמו מכוניות, פחי זבל, ורכבות מהירות.
טושטוש 2 – הגיבור המסתורי חוזר
בעקבות הצלחת המשחק הראשון, יצא משחק שני בסדרה, טושטוש 2 – הגיבור המסתורי חוזר.
משחק זה לא הופק על ידי מחשבת אלא על ידי סטודיו "SCOPS SOFTWARE", והוא שוחרר לגרסת המחשב בלבד.
בשלב הראשון על השחקן לעזור לטוש טוש להמריא מתוך שדה תעופה.
בשלב השני טוש טוש רוכב על גבי פיל בג'ונגל, ובשלב השלישי מרוץ אופנועים.
משחק זה קיבל ביקורות שליליות מאד בגלל משחקיות גרועה.
טוש טוש 3 – טמגוצ'י
המשחק השלישי בסדרת טוש טוש היה משחק טמגוצ'י, שפותח על ידי מחשבת.
הוא לא זכה להצלחה ולא הגיע לתפוצה רחבה.
לאחר מכן התוכנית ירדה מהאוויר, ובעקבות כך הופסקו כל הפיתוחים שעסקו בסדרת המשחקים.
טושה זיידל היה כנר יהודי-אמריקאי ממוצא רוסי.
נולד באודסה בשנת למשפחה יהודית.
מגיל 7 למד נגינה על כינור.
בהמשך נסע ללמוד נגינה בקונסרבטוריון שטרן בברלין, אצל אדולף ברודסקי (תלמידו של יוזף יואכים) ובקונסרבטוריון של סנקט פטרסבורג אצל הכנר ההונגרי לאופולד אאואר ואצל נתן מילשטיין שם סיים את לימודיו בשנת 1912. את הקונצרט הראשון שלו ערך באוסלו בשנת 1915.
הוא ביקר בארצות הברית בשנת 1918, שם ערך את הופעת הבכורה שלו באולם הקונצרטים קרנגי הול.
ובשנת 1920 היגר לארצות הברית.
הייתה לו תוכנית שבועית ברדיו של CBS בשם The Toscha Seidel Program; במקביל, שימש גם כמנהל המוזיקלי של רשת הרדיו של CBS.
זיידל ניגן בעיקר באולפני סרטי הקולנוע של הוליווד ונחשב כשייך לתור הזהב של הוליווד.
בין הסרטים בהם ניגן: אינטרמצו, מסביב לעולם ב-80 יום, והקוסם מארץ עוץ.
בחלק מהסרטים גם שיחק ככנר.
לאחר מלחמת העולם השנייה התמנה למורה למוזיקה בקונסרבטוריון למוזיקה בלוס אנג'לס.
לימד את אלברט איינשטיין לנגן בכינור, ובתמורה נתן לו איינשטיין סקיצה של תורת היחסות שלו.
בשנת 1922 כתב ג'ורג' גרשווין שיר עליו ועל חבריו הכנרים הווירטואוזים הרוסים-יהודים בשם "מישה, יאשה, טושה, סשה".
זיידל נודע בטון שופע ורומנטי והוא ניגן על כינור הסטרדיבריוס של אנטוניו סטרדיווארי, שנקרא "דה וינצ'י" 1714 (וידוע כיום כאקס-זיידל), שאותו רכש בשנת 1924 תמורת 25,000 דולר.
זיידל אמר שלא יחליף את הכינור גם תמורת מיליון דולר.
בשנת 2022 הוצע הסטרדיבריוס של זיידל בניו יורק ב–20 מיליון דולר ונמכר ב–15 מיליון דולר.
טורקסאט (בטורקית:Türksat Uydu Haberleşme Kablo TV ve İşletme A.Ş - חברת תקשורת טורקית שעוסקת בתחום תקשורת לוויינים ושידורי טלוויזיה בכבלים.
היא פועלת בשם הנוכחי החל משנת 2004. בבעלות החברה 100% של מניות Eurasiasat S.A.M שהוקמה בשנת 1996 ביחד עם איירוספסיאל לייצור לוויינים.
הלוויין הראשון Türksat 1A שוגר בשנת 1994 ממרכז החלל הגיאני.
זה היה לוויין במשקל 1,743 ק"ג.
עקב בעיה במשגר השיגור הופסק אחרי כ-12 דקות.
עוד באותה שנה שוגר לוויין Türksat 1B זהה שפעל עד לשנת 2006.
נכון לשנת 2023 החברה מפעילה 5 לוויינים ושיגור לווין נוסף מתוכנן לשנת 2024. משקל הלוויינים גדל בהדרגה ומגיע בשיגורים אחרונים לכ-4,000 ק"ג.
לוויין שנבנה על ידי Maxar Technologies ושוגר בשנת 2025 שוקל 4,250 ק"ג.
בנוסף לכך החברה משכירה מחברת SES חלק מיכולת של לוויין Astra 1D.
מרכז בקרת לוויינים של החברה נמצא ליד אנקרה.
בשנת 2008 הוקמה חברת בת להעברת טלוויזיה בכבלים ואינטרנט.
הטורקים בעולם הערבי מתייחסים לקבוצות אתניות של טורקים בעולם הערבי.
ישנן אוכלוסיות טורקיות משמעותיות הפזורות ברחבי צפון אפריקה, הלבנט וחצי האי ערב.
בלוב, חלק מהקבוצות מזהות את עצמן בתור טורקים, או צאצאים של חיילים טורקים שהתיישבו באזור בימי האימפריה העות'מאנית יש גם מיעוט טורקי משמעותי במצרים.
גם בלבנט, הטורקים חיים ברחבי האזור.
בעיראק ובסוריה נהוג לכנות את המיעוטים הטורקים "טורקמנים", ו"טורקומנים"; מבחינה היסטורית, מונחים אלה שימשו לציון דוברי טורקית באזורים ערביים, או מוסלמים סונים באזורים שיעים.
רוב הטורקמנים העיראקים והטורקמנים הסורים הם צאצאים של מתיישבים טורקים עות'מאנים.
ולחלוק קשרים תרבותיים ולשוניים הדוקים עם טורקיה, במיוחד האזור האנטולי.
ישנם גם מיעוטים טורקים בירדן ובלבנון.
הטורקים הלבנונים חיים בעיקר בכפרים איידאמון וקואצ'רה בנפת עכאר, כמו גם בבעלבכ, ביירות וטריפולי.
טורקסטן הרוסית היה החלק המערבי של טורקסטן בתוך שטחי מרכז אסיה של האימפריה הרוסית, ונוהל כקראי או ממשל כללי.
היא כללה את אזור נווה המדבר מדרום לערבה הקזחית, אך לא את מדינות החסות של אמירות בוכרה וח'אנות חיווה.
הוא אוכלס על ידי דוברי רוסית, אוזבקית, קזחית, קירגיזית וטג'יקית.
למרות שרוסיה דחקה דרומה לערבות מאסטרחן ומאורנבורג מאז משלחת חיוואן הכושלת של פיוטר הגדול ב-1717, תחילת הכיבוש הרוסי של טורקסטן מתוארכת בדרך כלל ל-1865. באותה שנה כבשו הכוחות הרוסיים את העיר טשקנט בהנהגתו של הגנרל מיכאיל צ'רניאייב והרחיבו את שטחי מחוז טורקסטן (חלק מהמחוז הכללי של אורנבורג).
צ'רניאייב חרג מהפקודות שלו (היו לו אז רק 3,000 איש בפיקודו) אבל סנקט פטרבורג הכירה בסיפוח בכל מקרה.
לאחר מכן, בוצע במהירות, כיבוש חוג'נד, דז'יזק ואורא-טיובה, שהגיע לשיאו בסיפוח סמרקנד והאזור שמסביב על נהר זרבשאן מאמירות בוכרה בשנת 1868 ויצר את ה-Zeravsh Special Okrug של טורקסטן.
בשנת 1867 הפכה טורקסטן למושל כללי נפרד, תחת המושל הכללי הראשון שלה, קונסטנטין פטרוביץ' פון קאופמן.
בירתה הייתה טשקנט והיא כללה בתחילה שלושה אובלסטים (פרובינציות): סיר דריה, אובלסט סמירצ'יה ואוקרוג זרבשן (לימים מחוז סמרקנד).
לאלה נוסף בשנת 1873 מחוז אמו דריה, שסופחה מח'אנות חיווה, ובשנת 1876 אובלסט פרגנה, נוצר מהגבעה שנותרה של ח'אנות קוקנד שפורקה לאחר מרד ב-1875. בשנת 1894, האזור הטרנס-כספי (שנכבש בשנים 1881–1885 על ידי הגנרלים הצבאיים מיכאיל סקובלב ומיכאיל אננקוב) צורף למושל הכללי.
לממשל האזור היה אופי צבאי כמעט גרידא לכל אורכו.
זה היה די שונה מרוסיה האירופית.
בשנת 1908 הוביל הרוזן קונסטנטינוביץ' פאהלן ועדת רפורמה נוספת לטורקסטן, שהפיקה בשנים 1909–1910 דו"ח מונומנטלי המתעד שחיתות מנהלית וחוסר יעילות.
תנועת הרפורמה החינוכית של ג'דיד שמקורה בקרב הטטרים התפשטה בקרב מוסלמים ממרכז אסיה תחת שלטון רוסי.
מדיניות של אכיפה מכוונת של חינוך אסלאמי אנטי-מודרני, מסורתי, שמרני עתיק בבתי ספר ובאידאולוגיה אסלאמית, נאכפה על ידי הרוסים במטרה להכשיל ולהרוס בכוונה את ההתנגדות לשלטונם על ידי שמירתם במצב של עינוי ומניעת חדירת אידאולוגיות זרות פנימה.
הרוסים יישמו את הטורפיקציה על הטג'יקים בפרגהנה וסמרקנד, והחליפו את שפתם באוזבקית, מה שגרם לאוזבקית להיות דומיננטית בסמרקנד, בעוד שעשורים לפני כן הייתה טג'יקית השפה השלטת בסמרקנד.
ב-1897 הגיעה מסילת הברזל לטשקנט, ולבסוף ב-1906 נפתח קו רכבת ישיר עם רוסיה האירופית על פני הערבה מאורנבורג לטשקנט.
זה הוביל למספר גדול בהרבה של מתיישבים רוסים אתניים שזרמו לטורקסטן מאשר עד כה, והתיישבותם הייתה בפיקוח מחלקת הגירה שהוקמה במיוחד בסנקט פטרבורג (Переселенческое Управление).
הדבר גרם לאי שביעות רצון ניכרת בקרב האוכלוסייה המקומית, שכן מתיישבים אלה לקחו מהם מקורות אדמה ומים נדירים.
בשנת 1916 רתחה חוסר שביעות הרצון במרד בסמאצ'י, שנוצר בעקבות צו המגייס את הילידים לגדודי עבודה (בעבר הם היו פטורים משירות צבאי).
אלפי מתיישבים נהרגו, וזו תאמה פעולות תגמול רוסיות, במיוחד נגד אוכלוסיית הנוודים.
כדי לברוח מהרוסים שטבחו בהם ב-1916, נמלטו אוזבקים, קזחים וקירגיזים לסין.
שינג'יאנג הפכה למקלט לברוח מקזחים שנמלט מהרוסים לאחר שהמוסלמים עמדו בפני גיוס חובה על ידי ממשלת רוסיה.
הטורקמנים, הקירגיזים והקזחים הושפעו כולם מהמרד של 1916 שנגרם מהגיוס שקבעה ממשלת רוסיה.
הגיוס לקורווי הוצא ב-25 ביוני 1916. הסדר לא באמת הושב על כנו עד שהתרחשה מהפכת פברואר ב-1917. זה פתח פרק מדמם עדיין בהיסטוריה של טורקסטן, שכן הבולשביקים של הסובייטים בטשקנט פתחו במתקפה על ממשלת ג'דיד האוטונומית בקוקנד בתחילת 1918, שהותירה 14,000 הרוגים.
ההתנגדות לבולשביקים מצד האוכלוסייה המקומית נמשכה גם בתחילת שנות ה-30.
לטורקסטן היו 21 מושלים כלליים.
1865–1867 מיכאיל גריגורייביץ' צ'רניאייב (מושל צבאי)
1866–1867 דמיטרי איליץ' רומנובסקי (מושל אזרחי)
1867–1881 קונסטנטין פטרוביץ' פון קאופמן
1911–1914 אלכסנדר וסילייביץ' סמסונוב (משוחזר)
אובלסט פרגנה (מרגלאן החדשה (סקובלב)) (חלק מח'אנות קוקנד עד 1876)
מחוז סמרקנד (סמרקנד) (עד 1886 זרבשאן אוקרוג, השטחים המזרחיים הכבושים של ח'אנות בוכרה)
אובלסט סמירצ'יה (ורני) (1882–1899 חלק מהמושל הכללי של הערבות)
אובלסט טרנס-כספי (אשגבאט) (עד 1898 חלק מהמחוז הכללי של הקווקז)
לאחר המהפכה הרוסית של 1917, הוקמה במרכז אסיה הסובייטית (לא כולל קזחסטן של ימינו) הרפובליקה האוטנומית הסובייטית הסוציאליסטית של טורקסטן בתוך הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית.
לאחר הקמת ברית המועצות היא פוצלה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית (טורקמניסטן) ולרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית (אוזבקיסטן) ב-1924. הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית (טג'יקיסטן) הוקמה מתוך חלק מהרפובליקה הסובייטית האוזבקית בשנת 1929, ובשנת 1936 הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית (קירגיזסטן) הופרדה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית.
לאחר התמוטטות ברית המועצות, זכו הרפובליקות הללו לעצמאותן.
טורקמנגז (בטורקמנית: Türkmengaz) היא חברת הגז הלאומית של טורקמניסטן.
החברה הוקמה בצו נשיאותי ביולי 1996, במסגרת ארגון מחדש של חלקים מהמשרד לשעבר לענייני נפט ומשאבי מחצבים.
בין ינואר לנובמבר 2020, הסתכמו הכנסות החברה בכ-4.1 מיליארד דולר אמריקני.
זוהי חברת הגז הגדולה ביותר במרכז אסיה.
יושב ראש החברה, בדרגת שר מדינה, הוא באטיר אמנגֶלְדייביץ' אמנוב.
בשנת 2018 טורקמנגז פתחה את המתחם הפטרוכימי בגיאנלי (בטורקמנית: Gyýanly) לייצור פולימרים.
למתחם יכולת ייצור של 381,000 טונה של פוליאתילן ו-81,000 טון של פוליפרופילן בשנה.
טושיבה היא חברה יפנית המתמקדת בייצור מוצרי צריכה חשמליים ואלקטרוניים (אלקטרוניקה ביתית, מחשבים) וכן רכיבים לתעשיית האלקטרוניקה.
משרדי החברה והנהלתה שוכנים בטוקיו שביפן.
מגוון המוצרים והשירותים שלה כולל טכנולוגיית מידע, ציוד ומערכות תקשורת, רכיבים וחומרים אלקטרוניים, מערכות חשמל, תשתית מערכות תעשייתיות וחברתיות, מוצרי חשמל, מכשירי חשמל לבית, ציוד רפואי, ציוד משרדי, וכן תאורה ולוגיסטיקה.
החברה נוסדה בשנת 1939 בשם טוקיו שיבאורה דנקי K.K.
באמצעות שילוב של החברות שיבאורה סיסאקו-שו (אשר נוסדה בשנת 1875) וטוקיו דנקי (אשר נוסדה בשנת 1890).
שם החברה שונה רשמית ל"טושיבה" בשנת 1978.
טושיבה היא היצרנית השביעית בגודלה במכירת מוצרי חשמל בעולם.
נכון ל-2005, כ-35 אחוזים ממכירותיה היו בתחום המחשוב (בעיקר מחשבים ניידים) והאלקטרוניקה הבידורית (טלוויזיות, מכשירי DVD ועוד), וכ-20 אחוזים הם בתחום המוליכים למחצה, תחום בו טושיבה נמצאת ברשימת 20 היצרניות הגדולות בעולם.
סך המכירות בשנת הכספים 2007/8 הסתכמו בכ-77 מיליארד דולר.
בדירוג ה-Global 500 של המגזין פורצ'ן לשנת 2011, מוקמה טושיבה במקום ה-89.
באפריל 2017 פרסמה החברה שבתשעת החודשים שהסתיימו ב-31 בדצמבר 2016 הפסידה 5.2 מיליארד דולר, והזהירה כי ייתכן שלא תוכל להמשיך בפעילותה.
החברה המציאה את טכנולוגיית הכתיבה האנכית בדיסק קשיח בגודל 1.8 אינץ'.
בזכות המצאה זו ניתן לדחוס יותר נפח לשמירת מידע על כל אינץ' מרובע.
טושירו מיפונה (ביפנית: 三船 敏郎; 1 באפריל 1920 – 24 בדצמבר 1997) היה שחקן קולנוע יפני.
היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר לשנת 1956 על משחקו בסרט "שבעת הסמוראים", ומועמד פרס אמי לשחקן ראשי מצטיין במיני-סדרה האמריקאית "שוגון" בתפקיד של הלורד יושי טוראנאגה לשנת 1980.
מיפונה נולד בצ'ינגדאו שבסין להורים יפנים.
הוא גדל בעיר הסינית דאליין.
בנעוריו עבד בחנות הצילום של אביו, שהיה מתודיסט שהיגר מצפון יפן.
למרות שמיפונה גדל בסין הוא גויס לצבא היפני, ושירת ביחידת הצילום האווירי במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1947 מיפונה התקבל לעבודה באולפני טוהו בתור עוזר צלם.
אולם, איגוד העובדים היה מורכב מאנשי המפלגה הקומוניסטית שגרמו למיפונה, שהיה שמרן מבחינה דתית, להרגיש שלא בנוח.
באותו זמן, התאגדו חלק גדול מהשחקנים של אולפני טוהו ועזבו אותה על מנת להקים חברת הפקה עצמאית.
האולפנים ארגנו תחרות כדי למצוא כוכב חדש.
חבריו של מיפונה הגישו מועמדות ותמונה בשמו וללא ידיעתו.
הוא עבר את הסינון הראשון, יחד עם 48 אנשים אחרים, מתוך כ-4,000 מועמדים ונבחן בפני קג'ירו יאמאמוטו.
מאחר שהורו לו לדמות הלך רוח כועס, מיפונה שאב מניסיונו הצבאי וביצע את הדבר באופן כה משכנע עד שהבוחנים חששו כי יהיה יהיר ובעייתי מכדי שיוכל להשתלב בסרט.
מיפונה נשא חן בעיני יאמאמוטו, אשר המליץ עליו לבמאי סנקיצ'י טאניגוצ'י, ומיפונה התקבל לתפקידו הראשון בסרט שין באקה ג'ידאי.
הופעתו המרשימה, סגנון המשחק המגוון שלו, יכולתו לשחק בשפות זרות ושיתוף הפעולה הארוך שלו עם הבמאי היפני אקירה קורוסאווה הפכו אותו לשחקן היפני הידוע ביותר של זמנו, ולשחקן היפני המוכר ביותר במערב.
הוא הרבה לגלם דמויות של סמוראי או רונין גס ומחוספס, ובכך שינה את הסטריאוטיפ האצילי של הסמוראי.
בשנת 2010 נבחר מיפונה על ידי הCNN לאחד מ-"25 שחקני הקולנוע האסייתיים הגדולים בכל הזמנים".
בתחילת שנות ה-80 ייסד מיפונה בית ספר למשחק, "מוסד ללימודי אומנות של מיפונה" (三船芸術学院).
בית הספר נסגר אחרי שלוש שנים, עקב ניהול פיננסי לקוי.
מיפונה הפך מוכר ומוערך מאוד בעולם המערבי אחרי ששיחק את טורנגה במיני-סדרה מ-1980, שוגון, המבוססת על הספר שוגון של ג'יימס קלאוול.
טושיקאזו קוואסקי (ביפנית: 川崎敏和; נולד ב-26 בנובמבר 1955 בקורומה, קיושו) הוא מתמטיקאי ואמן אוריגמי יפני שהתפרסם בעיקר בשל דגם הוורד שלו והווריאציות על דגם זה.
דגם הוורד של קוואסקי מבוסס על פיתול של מרכז הנייר השובר את סימטריות המראה של ריבוע הנייר וגורם לעלים לצאת ממרכז הדף בסימטריה סיבובית בלבד, דבר המקנה מראה כמעט אמיתי לדגם המוגמר.
תאוריה מוכרת של קוואסקי היא דרך ליצירת קיפול שווה שטח.
שיטתו של קוואסקי מתחילה מתרשים קפלים הנבנה תוך שמירה על סימטרית מראה, ואז סגירת הקפלים לדגם שבו שני צידי הנייר נראים במידה שווה.
קיפול שווה שטח מופיע גם בדגמים של ג'רמי שייפר ואחרים.
טושינו הוא ראיון היסטורי בצפון-מערב מוסקבה השייך לעיר מאז 1960 ובין 1939 ו-1960 הייתה עיירה עצמאית.
נהר הסחודניה זורם לאורך דרום טושינו.
כעת שטח טושינו מחולק לארבעה ראיונים: פוקרובסקויה-סטרשנבו, מיטינו, טושינו הצפונית וטושינו הדרומית.
קיימות עדויות לקיומו של היישוב מן המאה ה-14, כאחוזתו של בויאר בשם וסילי איוונוביץ' קבאשנין-טושה ומאוחר יותר של בניו, פיוטר וסמיון.
באמצע המאה ה-16, הכפר ומנזר הגואל שלידם נקנו על ידי לאוורת השילוש-סרגייב.
אחת מכנסיות האוהל היפות ביותר נבנו במנזר תחת שלטונו של איוואן האיום.
טושינו שימשה בתקופה זו כמקום לאירוח אורחים רשמיים של הצאר, לפני קבלתם במוסקבה.
במהלך תקופת הצרות, הפכה טושינו לבסיס כוחו של דמיטרי הכוזב השני, אדם אשר טען כי הוא דמיטרי, בנו של איוואן האיום, והיורש החוקי לכס הצאר.
בין 1608 ל-1610 הוקם בה מטה שהוא העתק של חצר המלוכה במוסקבה, כולל פריקאזים (משרדים ממשלתיים) ופטריארך.
מכאן ביצע דמיטרי הכוזב השני את המצור על מוסקבה.
במחצית השנייה של המאה ה-18 התחיל תהליך של תיעוש של טושינו, בתחילה עם הופעתן של טחנות רוח ומתפרות.
ב-1920 הוקם במקום מפעל לגרביים.
ב-1929 הקים האוסואביצ'ים בית ספר לטיסה בטושינו.
ליד שדה התעופה הוקמו לאחר מכן מפעל למטוסים ומתקני מחקר בנושאי תעופה ואדם בחלל.
בשדה התעופה בטושינו התרחש בשנת 1991 אחד ממופעי הרוק הגדולים בעולם – מופע פתוח שכונה 'מפלצות הרוק', ואליו הגיעו למעלה ממיליון מאזינים מכל רחבי ברית המועצות, להאזין ללהקות הרוק המובילות במערב באותה התקופה מטאליקה, פנטרה, AC/DC ועוד.
מופע היה מסימני ההשתנות וההתפרקות של ברית המועצות.
במקום נמצא גם מתקן האימונים של מועדון הכדורגל ספרטק מוסקבה.
טוֹשֶׁק (בפולנית: Toszek; בגרמנית: Tost) היא עיירה במחוז גליביצה, בפרובינציית שלזיה שבפולין.
מספר תושביה עומד על כ-3,600.
קיימת עדות להתיישבות במקום מן המאה ה-9 או ה-10, כשהאזור היה תחת שליטתו של מיישקו הראשון לבית פיאסט ומאוחר יותר תחת שליטתו של בולסלאב האמיץ.
העיירה הוקמה אז כמצודה מיושבת.
למן 1281 ואילך הפכה העיר למושבו של "הדוכס מטושק".
במהלך המאה ה-14 עבר השטח של בית פיאסט לאימפריה של בית הבסבורג.
ב-1536 קיבלה העיר זכויות מגדבורג מן המלך (ומאוחר יותר הקיסר) פרדיננד הראשון.
ב-1593 מכר רודולף השני את הטירה ואת השטח למלכיור פון רדרן.
בין השנים 1791–1797 השתייכה הטירה והשטחים שסביב לה ליוזף פון אייכנדורף.
ב-1921, במסגרת משאל, הצביע רוב (86%) התושבים בעד השארות טושק כחלק מגרמניה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הפכה העיר, יחד עם כל אזור שלזיה לחלק מפולין.
הקים בבית חולים נטוש לחולי נפש מחנה מאסר לתושבי האזור הגרמנים ולמשתפי הפעולה עימם.
כ-3,000 מתוך 5,000 העצורים לא שרדו את התנאים הקשים במחנה.
בחלוקה המנהלית הקודמת של פולין (בין 1975 ל-1998) השתייכה העיירה למחוז קטוביץ.
יהודים התגוררו באזור טושק לפחות מאמצע המאה ה-17. בית עלמין בעיר עצמה הוקם במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19. ב-20 במאי 1833 פרצה שרפה בעיר שכילתה חלקים נרחבים ממנה, ולאחריה, נבנה בית כנסת שנחנך ב-1836. בית הכנסת חולל ב-9 בנובמבר 1938 והנאצים עצרו את תושבי העיר היהודים.
יהודי טושק נשלחו מאוחר יותר למחנות ריכוז ונרצחו שם.
מבית העלמין נותרו שמונה מצבות.
ב-2006 החלה יוזמה מקומית לשיקום בית העלמין.
כיום לא חיים יהודים בטושק.
בין היהודים ילידי העיר, אבי ספורט הנכים לודוויג גוטמן.
טושוסאי שאראקו (ביפנית: 東洲斎写楽) הוא אמן הדפסי עץ יפני שפעל במשך כעשרה חודשים בין השנים 1794 ל-1795, ויצר כמאה וארבעים הדפסים.
יצירותיו נודעות בסגנונן הייחודי ובהבעתן מלאת העוצמה, אולם ההתעניינות בו נובעת גם מדמותו אפופת המסתורין, שזהותה אינה ידועה.
מחקרים רבים הוקדשו לניסיון להבין מי היה שאראקו, ומדוע, לאחר תקופה קצרה אך פורייה זו, הפסיק באופן פתאומי את יצירתו ונעלם מעולם האמנות היפני.
מרבית עבודותיו של שאראקו הן הדפסי אוקיו-אה המתארים שחקני קבוקי מפורסמים משלושת התיאטראות הגדולים של העיר אדו (טוקיו של ימינו).
חלקם המכריע של היצירות מציגות רק את הראש או הראש והכתפיים, בסגנון אוקובי-אה.
משמעות המונח אוקיו-אה היא "העולם המרחף", כלומר עולם התענוגות הארציים.
התמונות הנושאות שם זה מתארות את רובעי השעשועים בערים הגדולות ביפן, בהם התקיימו תיאטראות, בתי זונות ומקומות בילוי נוספים, והיו פופולריים מאוד בתקופת אדו (1615–1868).
אחד הנושאים הנפוצים של הדפסי האוקיו היה תיאטרון הקבוקי.
הקבוקי היה תיאטרון מסחרי שהתפתח ב.
הוא פנה לקהל ממעמד הביניים, והתאפיין בפעילות ובססגוניות רבה.
שחקני הקבוקי, שהיו כולם גברים, זכו להערצת הקהל והיה ביקוש רב לדיוקנותיהם.
את גוף עבודתו נהוג לחלק לארבע תקופות סגנוניות, המתוארכות על פי ההצגות המתוארות בהן.
התקופה הראשונה, המתארת הצגות שהועלו במאי 1794, נחשבת לשיא יצירתו של שאראקו.
ההדפסים מתקופה זו מאופיינים בהיותם גדולים למדי (38x 25 ס"מ לערך), ובכך שהם מתארים דיוקנאות ראשים או ראשים וכתפיים על רקע כהה העשוי אבקת נציץ (בלועזית מיקה, mica).
בתקופות הבאות היו יצירותיו של שאראקו לקטנות יותר, השימוש בנציץ הופסק ומרבית הדמויות תוארו בגוף מלא.
כמו כן, ההבעה המוגזמת שאפיינה את הדמויות בתקופה הראשונה, ושהעניקה להן את כוחן, התמתנה בחודשים שלאחר מכן.
ההגזמה הקיימת ביצירותיו של שאראקו נתפסה בעיני חוקרים רבים, וככל הנראה (כנדון להלן) גם עלי ידי בני תקופתו, כסאטירה על תיאטרון הקבוקי ושחקניו.
תפיסה אחרת, עם זאת, רואה בהדפסיו מלאי ההבעה של שאראקו חלק ממגמה כללית יותר, המתחילה במחצית במאה השמונה עשרה, של תיאור שחקנים ספציפיים בעלי תווי פנים ייחודיים והבעה אישית.
עד תקופה זו, נטו תיאורי השחקנים להשתמש במוסכמות סגנוניות שהקלו על זיהוי השחקן כדמות מהצגה מסוימת, אך לא הביעו דבר על השחקן עצמו.
שאראקו, אם כן, ניסה כמו אמני הדפס אחרים מן התקופה לתאר את שחקני הקבוקי באופן אישי יותר, אולם בניגוד לאמנים אחרים הוא נמנע מלייפות את דמויות השחקנים או להעלים את פגמיהם.
לפי תפיסה זו, באמנותו של שאראקו יש לראות נאמנות קיצונית לריאליזם, המתבטאת בניסיון להביע בציור את אופיו של השחקן המתואר ואת הרגשות העולים בשיא הופעתו.
אותם חוקרים הרואים ביצירותיו של שאראקו סאטירה מבססים רעיון זה על התאוריה כי שמו האמיתי של שאראקו היה סאיטו ג'ורובאי (Saitō Jūrōbei) וכי היה שחקן בתיאטרון הנו בשירותו של האדון של אווה (Awa).
עובדה זו יכולה, לטענתם של חוקרים אלה, להסביר את יחסו העוין של שאראקו כלפי תיאטרון הקבוקי, שבניגוד לתיאטרון הנו זוהה עם המעמדות הנמוכים יותר.
מקורה של תאוריה זו בגרסה משנת 1844 של ה"אוקיו-אה רויקו" (Ukiyo-E Ruikō), ספר שהחל להופיע בכתבי יד שונים מתחילת המאה התשע עשרה ודן בהדפסי העץ.
מהימנותו של מידע זה, שהופיע כחמישים שנה לאחר תקופתו של שאראקו ושמקורותיו אינם ידועים, מוטלת בספק, ובכל זאת הוא הפך לבסיס עליו הסתמכו חוקרים רבים בבואם לשרטט את דמותו של האמן.
לפי תאוריה זו, סיבה סבירה להיעלמותו הפתאומית של שאראקו היא כי הוא צווה על ידי אדונו להפסיק את קשריו עם התיאטרון הנחות.
מלבד עדות זו, לא נמצאו עוד הוכחות חותכות לזהותו של שאראקו, למרות מספר אזכורים של שם זה בכתבים שונים מן התקופה וניסיונות של חוקרים לזהותו עם אחד מאמני ההדפס המפורסמים, כגון הוקוסאי (Hokusai).
אף היעלמותו המסתורית של שאראקו מעולם האמנות היפני נותרת ללא הסבר.
יחד עם זאת, ייתכן מאוד כי הסיבה נעוצה בחוסר התעניינות בהדפסיו של שאראקו בתקופה בה נוצרו, שהפך את יצירתם והפצתם ללא כדאיות מבחינה כלכלית.
יחס הקהל להדפסים ניכר בשינוי הסגנוני מן התקופה השנייה ואילך, המאופיין כאמור במיתון ההבעה המוגזמת ומעיד אולי על רצונו של שאראקו להפוך את יצירותיו למסחריות יותר.
כמו כן ניכר הדבר בביקורות שלהן זכה שאראקו בתקופתו ולאחריה.
בכתבים מסוף המאה השמונה עשרה תוארה אמנותו של שאראקו כמגזימה את המציאות וכנטולת צורה.
האוקיו-אה רויקו גם כן מתאר כיצד יצירותיו של שאראקו לא זכו לאהדת הקהל משום שהיו ריאליסטיות מדי, אף על פי שתוספת לטקסט זה משבחת את הקווים החזקים והאלגנטיים של האמן.
ייתכן וקהל הלקוחות סלד מהאופן שבו תוארו גיבורי הבמה שלו, וייתכן כי לא היה מוכן לסגנונו העז של האמן, שהיה כה מנוגד לסגנון המייפה של שאר אמני התקופה.
בכל אופן, ובין אם נבעה היעלמותו מסיבה זו או מסיבה אחרת, היחס כלפי שאראקו המשיך אף בתקופות מאוחרות יותר והוא כמעט ונשכח.
יחד עם זאת, אף על פי שלא השפיע על האמנים היפנים שבאו לאחריו, השפעתו ניכרת דווקא בקרב אמנים אירופאים בני המאה התשע עשרה, ובהם ואן גוך וטולוז-לוטרק.
בתחילת המאה העשרים החל עיסוק מחודש ביצירתו של שאראקו.
ב-1910 פרסם החוקר הגרמני יוליוס קורת' (Julius Kurth) ספר בנושא, ובו הציג את שאראקו כאמן דיוקנאות בקנה מידה עולמי.
מחקר זה הוביל להתעניינות באמן במדינות אחרות באירופה והחל משנות השלושים של המאה העשרים, גם ביפן עצמה.
כיום זוכות יצירותיו הייחודיות ובעלות העצמה של שאראקו להערכה רבה.
אמנים רבים הושפעו מעבודותיו כמו האמנית היפנית דוקטור לאמנות טומוקו קאשיקי.
טושי איצ'יאנאגי (ביפנית: 一柳 慧, באנגלית: Toshi Ichiyanagi; 4 בפברואר 1933 – 7 באוקטובר 2022) היה מלחין יפני של מוזיקת אוונגרד.
הוא למד אצל טומוג'ירו איקנוצ'י וג'ון קייג'.
אחת מיצירותיו החשובות ביותר היא "קאיקי" משנת 1962, המשלבת יחדיו כלי נגינה יפניים, שו (כלי נשיפה בעל 17 קנים) וקוטו (כלי מיתרים), עם כלים מערביים, מפוחית פה וסקסופון.
יצירה אחרת, "מרחק" (1961) דורשת מן המבצעים לנגן במרחק שלושה מטרים מכלי נגינתם.
"אנימה 7" (1964) קובעת, כי פעולה נבחרת תבוצע "לאט ככל האפשר".
איצ'יאנאגי היה נשוי ליוקו אונו מ-1956 עד 1963.
איצ'יאנאגי זכה בפרס סאנטורי למוזיקה לשנת 2001. הוא עוטר באות "מסדר התרבות" של יפן.
מיצירותיו של טאדאנורי יוקו "(מוזיקה אלקטרונית)", 1968
"הצוואה האחרונה של האש", 1995
"בהחזר של בבואת ברק" לכלי הקשה ותזמורת
קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 "זכרונות של מרחבים", 1980
קונצ'רטו לכינור "נוף חג וסובב", 1983
"פגניני אישי" למרימבה ותזמורת, 1983-86
"כיתור זמן", לכלי הקשה ותזמורת, 1984
סימפוניה לתזמורת קאמרית "שטף זמן", 1986
"בין-מרחבי" לתזמורת כלי מיתר, 1987
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 "דיוקן חורפי", 1987
סימפוניה "ברלין רנשי" לסופרן, טנור ותזמורת, 1988
קונצ'רטו לקוטו ותזמורת קאמרית "המקור", 1989
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 "דרכים על פני המים", 1991
"מרחב זוהר" לשו, אונדז מרטינו ותזמורת, 1991
"משחק ביניים" לחליל ותזמורת כלי מיתר, 1992
סימפוניה לתזמורת קאמרית מס' 2 "זרם מעמקים", 1993
סימפוניה מס' 4 "שיבה אל זיכרון רחוק", 1994
דו-קיום" לשאקוהאצ'י ותזמורת מיתרים, 1994
סימפוניה מס' 5 "תקשורות פנימיות", 1995
"דו-קיום" לאונדז מרטינו ותזמורת, 1996
סימפוניה מס' 5 "פרספקטיבה של זמן" - על נושא מן האופרה "מומו", 1997
"בין מרחב לזמן" לתזמורת קאמרית, 2001