tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אימצתי את טכניקת ההתנגדות הפסיבית הלא-אלימה במאבק לחופש, משום שאני משוכנע שהיא הדרך הלא-מהפכנית, הלגיטימית והאנושית היחידה שיכולה לשמש אנשים שנוצלו וקופחו, כמונו, ואלו האמצעים החוקתיים והיעילים לקידום שאיפותינו ".
את ניהול מאבקם של המדוכאים ראה לוטולי כחובתו המוסרית ולכן בו הוא השקיע את עיקר מרצו ופועלו.
המאבק החל בקמפיין "ההתרסה" בשנת 1952 כנגד חוקי האפרטהייד שהפלו לרעה את האפריקאים השחורים שלוטולי היה אחד ממוביליו.
בשנת 1955 ניסח לוטולי את אמנת החירות במסגרת תפקידו כיו"ר הקמפיין הלאומי של ה-ANC.
בכל הנוגע לסוגיות השוויון מגדרי, הצעדים של לוטולי במאבקו ובפעילות הקונגרס העלו מודעות להשתתפותן של נשים במאבק והוא פעל לקידום להשתתפות שווה בין גברים ונשים.
כאשר החל למלא את תפקידו כצ'יף, התייחס לראשונה ובאופן עקיף לשאלת השוויון המגדרי בעצם התעקשותו על השתתפותן של נשים בדיונים הקהילתיים, וכך למעשה נשים אופשרו להיכנס ולהגיע למקומות שלא היו בהם נוכחות נשים בעבר.
גורם נוסף משפיע בנושא זה הוא יחסיו עם אשתו אשר שכנעה אותו כי לנשים יש תפקיד מרכזי בתנועה נגד האפרטהייד.
כמו כן היא זו שהייתה נוהגת לערוך בדיקה מדוקדקת בנאומיו של לוטולי כדי לוודא שלא תהיה בהם ולו רמיזה קלה לאמירה שעלולה לפגוע בנשים.
תמיכתו הציבורית בקמפיין "ההתרסה" בשנת 1952 הובילה אותו לעימות ישיר עם ממשלת דרום אפריקה.
בשל ניגוד אינטרסים, הממשלה דרשה ממנו לבטל את חברותו בקונגרס הלאומי אפריקאי או להתפטר מתפקידו כצ'יף אך הוא סירב ונשאר פעיל בשניהם.
על אף שתפקיד הצ'יף נבחר על ידי זקני השבט, נדרשת גם הסכמת הממשלה כך שלבסוף היא פיטרה אותו מתפקיד הצ'יף בנובמבר 1952. במטרה להגבילו ולהפחית את יכולת ההשפעה הציבורית שצבר, ממשלת דרום אפריקה פתחה בשורה של איסורים והחרמות, ומאז החרם הראשון בשנת 1953 הוא למעשה הוגבל עד סוף ימיו.
החרמות הראשונים שהופעלו נגדו מנעו ממנו לתת הנחיות בפעילות היומיומית של הקונגרס.
הוא הורחק מפגישות ציבוריות וממרכזים גדולים בדרום אפריקה למשך שנתיים.
בתום האיסור הראשון הוגש איסור נוסף שריתק אותו לרדיוס של עשרים ק"מ מביתו לעוד שנתיים נוספות.
בדצמבר של שנת 1956 הוא נעצר באשמת בגידה ביחד עם עוד 156 אנשים נוספים, אך שוחרר לאחר זמן קצר בגלל חוסר ראיות.
הוא נהנה מחופש יחסי בין שחרורו בסוף 1957 למאי 1958 כאשר בשנת 1958 נוסף איסור בן 5 שנים, המונע ממנו לפרסם ושוב הגביל אותו בתנועתו ל-15 ק"מ מביתו.
על אף החרמות והאיסורים, דמותו של לוטולי לא נעלמה מתודעתו של הציבור.
הוא נבחר מחדש לתפקיד נשיא הקונגרס הלאומי אפריקאי בשתי קדנציות בשנים 1955 ו-1958 והיה לסמל רב עוצמה עבור הארגון אשר נאבק לגייס תמיכה המונית, כתב הצהרות ונאומים אותם נאם בכנסים של הארגון.
בשנת 1960, בעקבות הטבח בשארפוויל, הוביל לוטולי קריאת מחאה שבעקבותיה זומן לשימוע ממשלתי ביוהנסבורג.
הוא הזדעזע עמוקות כאשר הפגנת תמיכה הידרדרה לאלימות קשה שבמהלכה נורו 72 אפריקאים שחורים ועוד 200 נפצעו, וכאות מחאה הוא שרף את פנקס המעבר שלו, שהיה הכרחי בממשלת אפרטהייד.
זמן קצר לאחר מכן, בתאריך 30 במרץ לוטולי נעצר תחת הכרזת "מצב חירום" של ממשלת דרום אפריקה, בעקבותיה הגיעה סדרת פשיטות של המשטרה ומעצר של 18,000 אנשים.
ארגון ה-ANC הוצא מחוץ לחוק ומנהיגיו נעצרו, לוטולי נמצא אשם, נקנס וקיבל עונש מעצר, אך בשל מצבו הבריאותי המתדרדר, הוא שוחרר ורותק לביתו בסטאנגר, נטאל.
האיסורים הוסרו בדצמבר 1961, על מנת לאפשר ללוטולי ואשתו להשתתף בטקס פרס נובל לשלום באוסלו, נורווגיה.
במאי 1964, יום לפני שנגמר האיסור השלישי, קיבל את האיסור הרביעי שהגביל אותו בתנועתו וריתק אותו לביתו שוב.
יתר על כן, אנשים רבים הגיעו לביתו כדי לקבל את עצתו וחוכמתו, ביניהם היועץ המשפטי לממשלה של ארצות הברית, רוברט קנדי, שהגיע לביקור לא רשמי ב-1966.
לוטולי זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1960 וזאת על חלקו במאבק נגד האפרטהייד בדרום אפריקה ועל מאמציו לחופש פוליטי, הפרס הוענק לו בטקס הרשמי שנערך באוסלו כשנה לאחר מכן, בשנת 1961.
למרות האיסורים שחלו עליו ולנוכח הלחץ הגובר ברמה הארצית והבינלאומית, ממשלת דרום אפריקה התירה ללוטולי ואשתו לנסוע למשך עשרה ימים כדי להשתתף בטקס הנובל בנורווגיה.
לוטולי תיעב גזענות, אפרטהייד ועליונות לבנה, שהיו חלק מהאמונה הפוליטית והפילוסופיה של משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
באמצעות הנהגתו והיותו מודל לדוגמה, נלחם לוטולי כדי ליצור חברה צודקת, לא גזעית בדרום אפריקה, שבה יחברו יחד העם האפריקני וקבוצות גזעיות אחרות ביצירת דמוקרטיה, שבה צבע עורו של אדם אינו משפיע על מקומו בחיים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים של המדינה.
תפיסות אלו הופיעו לאורך נאום קבלת הפרס בתאריך 10 בדצמבר 1961 באוסלו:
לוטולי ראה את הגזענות האלימה ואת האפליה הגזעית שעומדת בפני אנשים אפריקאים בדרום אפריקה, לא רק בלעדית ליבשת זו, אלא כתופעה כלל-עולמית המהווה חלק מהבעיות המאתגרות אשר עומדות בפני אפריקאים ביבשת.
בבחירתו של לוטולי לדון בסוגיה באופן זה הוא מדגיש שוועדת הנובל העלתה את סוגיית זכויות האדם על סדר היום, ולמעשה הצטרפה לתנועה הבינלאומית נגד האפרטהייד.
לכן, לוטולי היה נחוש בדעתו שפרס נובל לשלום לא היה רק עבורו, אלא גם היה שייך לפעילים הדמוקרטים אזרחי אפריקה, שהובילו את החיפוש אחר רוח אנושית שעומדים מאחוריה עקרונות החופש, שוויון, שלום, ודמוקרטיה.
זה כולל את הנכונות של אותם פעילים להבין את האנושות ואת המצב האנושי, וגם את המוכנות שלהם להשקיע את עצמם במאבק למען זכויות האדם והחברה באפריקה, למשך כל זמן שיידרש.
שנה לאחר הטקס הרשמי באוסלו, לוטולי לא הורשה לנסוע לממלכה המאוחדת, כאשר הוא קיבל את מינויו כדוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד בשנת 1962, באותה שנה בה האוטוביוגרפיה הרשמית שלו ראתה אור.
ההכרה במעמדו של הצ'יף לוטולי כאייקון בינלאומי בנושא כבוד האדם גררה מבקרים רבים לביתו, ביניהם הגיע גם הסנטור האמריקני רוברט קנדי, במסגרת ביקור בלתי רשמי בשנת 1966.
במהלך חייו ולאחר מותו, לוטולי זכה למגוון הוקרות והוענקו לו מעמדי כבוד בדרום אפריקה ומחוצה לה.
האיחוד הלאומי של הסטודנטים בדרום אפריקה מינה אותו לנשיא של כבוד ותלמידי אוניברסיטת גלאזגו בחרו בו לרקטור שלהם.
בנוסף, המועצה הפרוטסטנטית בניו יורק העניקה לו פרס כבוד.
בדרום אפריקה הוכרז פרס על שמו, שנחשב להוקרה הגבוהה ביותר שניתן לקבל על תרומה לנושאים של דמוקרטיה, זכויות אדם, צדק ושלום.
על אף איסור הפרסום והניסיונות למנוע את הפצתה, האוטוביוגרפיה של לוטולי הופצה מחוץ לדרום אפריקה.
באמצע שנות העשרים של המאה העשרים, בעודו מרצה במכללת אדמס פגש לוטולי את אשתו לעתיד, Nokukhanya Bhengu (משמעות שמה הוא "הבהירה" בשפת שבט ה"זולו").
כאשר היא הייתה סטודנטית להוראה.
השניים נישאו בשנת 1927. לוטולי ואשתו ביססו את ביתם בגרוטוויל, ונולדו להם שבעה ילדים – שלושה בנים וארבע בנות.
הנישואים המאושרים עודדו את חיבתו לשירה, חוש הומור והיכולת להרגיע אנשים.
אשתו היוותה גורם תומך גם מבחינה רגשית וגם מבחינה מנטלית בשלבי ההנהגה החברתית שלו וכן במהלך הקריירה הפוליטית המאתגרת שחווה ושכנעה אותו כי לנשים יש תפקיד מרכזי במאבק כנגד האפרטהייד.
יתר על כן, גם המבנה המשפחתי של משפחת לוטולי לא היה מבנה פטריארכלי קונבנציונלי כפי ששרר במשפחות רבות.
בנו התייחס לכך: "אבא מעולם הטיל עלינו את מעמדו כראש המשפחה.
לכל אחד הייתה הזדמנות שווה לדבר, וניתן כבוד לכולם כך שאף אחד לא נחשב צעיר מידי בשביל להציג את דעתו".
וזאת אף על פי שהיחסים בינו לבין אשתו היו מורכבים.
אשתו הייתה המפרנסת העיקרית והיא הייתה הולכת לישון מוקדם מידי ערב בעוד לוטולי היה מקדיש זמן לטיפול ודאגה לילדיו וכן לדיון על בעיותיהם בחיי היומיום בעת שסיימו להגיד תפילות ולשיר מזמורים.
לוטולי נהרג בתאריך 21 ביולי 1967, בגיל 69, כתוצאה מפגיעת רכבת משא בעת שהלך על פסי הרכבת מעל נהר האומוטי ליד ביתו.
ב-15 השנים שקדמו למותו, הוא סבל מיתר לחץ דם ועבר שבץ מוחי שהוגדר קל.
במשך שמונה השנים האחרונות לחייו, הוגבל בתנועתו על ידי ממשלת דרום אפריקה ולכן לא התרחק מביתו.
כאיש מבוגר, נפגמה שמיעתו וראייתו ויש הטוענים שגם זה הוביל למותו שכן הוא לא שמע את הרכבת מתקרבת.
חייו, עבודתו ותפיסותיו נשארו כמורשת בדרום אפריקה וביבשת אפריקה בכלל.
ביתו של לוטולי בסטאנגר, נטאל אשר היה מקום מפגשם של האנשים שלחמו במאבק החופש של דרום אפריקה, הוכרז באוגוסט 2004 כמוזיאון.
פתיחת המוזיאון הייתה חלק מהשלמת פרויקט מורשתו של אלברט לוטולי, שכללה השקת הרצאה שנתית, חשיפת פסל הברונזה של לוטולי בקוואדוקוזה וכן, הצבת האנדרטה בכנסיית גרואטוויל.
אלברט אקהאוט (Albert Eckhout; 1616 – 1665) היה צייר בתור הזהב של הציור ההולנדי של דיוקנאות ודומם.
רוב העבודות המיוחסות לו אינן חתומות.
הוא היה בין האמנים האירופאים הראשונים שציירו סצנות מהעולם החדש.
הוא היה בפמליית המושל הכללי ההולנדי בברזיל, יוהאן מאוריץ, נסיך נסאו-זיגן, שלקח אותו ואת הצייר הצרפתי פרנס פוסט לברזיל ההולנדית כדי שיוכלו לתעד את הנוף, התושבים, החי והצומח של המדינה.
אקהאוט מפורסם גם בזכות ציורי טבע דומם של פירות וירקות ברזילאים.
אלברט אקהאוט היה בנם של אלברט אקהאוט ומרין רולף, נולד בחרונינגן, אך הכשרתו כאמן וכקריירה המוקדמת אינם ידועים.
אקהאוט התרכז באנשים, בצמחים ובעלי החיים באזור כשהגיע לברזיל ההולנדית.
הוא צייר שמונה תמונות אתנוגרפיים בגודל טבעי של תושבי ברזיל, שנים עשר של טבע דומם, וכמות גדולה של תמונות ילידים רוקדים.
עבודות אתנוגרפיות אלה, שנעשו בין 1641 ל-1643 עבור מאוריץ, הועברו לאחר מכן לבן דודו של מאוריץ, המלך פרדריק השלישי מדנמרק, והן נשארו בקופנהגן עד היום.
עבודותיו אמורות להיות התמונות הריאליסטיות הראשונות של שבטים ילידים בברזיל.
אלכסנדר פון הומבולדט ראה את הציורים בשנת 1827, וכך גם הקיסר הברזילאי דום פדרו השני בשנת 1876, שניהם שיבחו את העבודות.
כשצייר את בני הטאפויה, מטרתו הייתה לדייק ככל האפשר על ידי הכללת צמחים שונים ברקע, כמו גם בעלי חיים מקומיים וזוחלים בקדמת התמונה.
אחת היצירות האתנוגרפיות שלו היא אישה טאפואנית קניבלית העומדת ברוגע, אוחזת ביד אנושית כסל שלה, וכן ברגל אנושית.
הסצנה משקפת את הסטראוטיפ האירופי של ילידים שנהגו בקניבליזם.
דימויו של אקהאוט את אשת הטאפויה מופיע בעוד אחד מציוריו, "ריקוד טאפויה", המייצג ריקוד שביצעו שמונה אינדיאנים משבט הטאפויה, עם סגנון השיער האופייני להם, כובעיהם וחניתותיהם.
הם נראים כמתכוננים לעימות עם אויב.
תמונות אלה תאמו את הדימוי הסטריאוטיפי של האירופאים את הברזילאים הילידים.
ציוריו של אקהאוט של גבר ונשים האפריקאיים המנהלים סחר, ויוצרים ברית פוליטית עם המושל מאוריץ בחצר ביתו.
ציורים אלה קשורים לאזור באפריקה בו זכו ההולנדים במספר הגדול ביותר של קשרים מסחריים במהלך המאה השבע-עשרה, גינאה ואנגולה.
במהלך תקופה זו הקימו מרכזים של חברת הודו המערבית ההולנדית, וכן מבצרים בשני אזורים אלה בחוף מערב אפריקה.
זאת מכיוון שההולנדים היו זקוקים למקור אמין של כוח אדם אפריקאי לעבודות במטעי הסוכר הברזילאים שלהם.
בציורו את האישה השחורה רואים דמות הניצבת ליד החוף ומחזיקה סלסלה עם פרי עץ פפאיה.
דייגים מצוירים לאורך קו החוף, וספינות באופק.
האישה חובשת כובע עם נוצות טווס ומכשיר לבן קטן, תחוב לאבנת במותניה.
הילד העירום לצידה הוא ככל הנראה בנה, אם כי גוון העור של הילד הוא בהיר יותר מצבע העור של האישה.
השרשראות הכפולות של הפנינים הלבנות וחרוזי האלמוגים האדומים שמתעקלים סביב צווארה חושפים את שדיה.
הדגש על דימוי זה של מיניות, ופוריות מקבל חיזוק על ידי הסלסלה שלה העולה על גדותיה בשל הפרי הטרופי.
כשמסתכלים על דימויו של אקהאוט על הגבר השחור, כוחו של האדם ועוצמתו מודגשים על ידי המראה השרירי שלו והצורה הפאלית של עץ הדקל משמאלו.
האיש אוחז בחרב טקסית המעוטרת בקליפה ורודה גדולה.
לרגליו מונח ניב של פיל על האדמה.
פריט הלבוש היחיד של האיש הזה, בדומה לדמותה של האישה האפריקאית, הוא חתיכת בד עם פסים כחול לבן העוטף את מותניו.
עד המאה השש עשרה, המונח מולטים (mulatto ) שימש בפורטוגל, ספרד, וברחבי הקולוניאליות שלהן, כדי לסווג אנשים שונים, לעיתים קרובות עבדים ואלה בעלי רקע גזעי מעורב, על בסיס צבע עורם.
בתמונתו של אקהאוט האיש המולטי זוקף את נשקו כשהוא ניצב בתנוחה של שלושה רבעים מול הצופה.
אקהאוט הציב את האיש בסביבה חופית מול שמיים אפורים מעוננים עם שלוש אוניות אירופאיות הנראות באופק.
האיש עומד על האדמה החולית, ממוסגר בשדה קני סוכר גבוה מימין ועץ פפאיה גדול משמאל.
עורו בצבע חום בהיר, בהיר בהרבה מציוריו של אקהאוט את הילידים והאפריקאים.
ההילה הבלתי נשלטת של שיער מקורזל וחום כהה צומחת מתוך ראשו כאשר עיניו החומות הבהירות מביטות אל הצופה בצורה בטוחה.
המושג mameluco הוא מונח שמשתמשים בו מעט מאוד בברזיל, אך כמו המולטים ניתן לייחס את מקורותיו לפורטוגזים במאה השש עשרה, לאחר הקמתם של המאחז הקולוניאלי בברזיל.
הייצוג הראשון של ממלוקו הוא בגרסתו של דה בריי לתיאורו של הנס סטאדן את ברזיל.
בציורו של אקהאוט אשת ממלוקה שהוא צייר היא דמות חצי ברזילאית וחצי אירופאית אוחזת בסל.
בתיאורו של אקהאוט נראית האישה בשמלה לבנה ואוחזת סל פרחים ביד אחת.
ידה השנייה מרימה את שמלתה כדי לחשוף חלק קטן מהרגל שלה.
לציור הזה היבטים רבים שהיו אופייניים לציוריו האחרים של אקהאוט מתקופתו בברזיל.
שני חזירונים לרגלי האישה מראים את התעניינותו בחיי הטבע של ברזיל.
בנוסף, הפרחים שהיא נושאת ושפע הצומח סביבה הם הדרך של אקהאוט לייצג את הפוריות בברזיל, למשוך תשומת לב לפוטנציאל הגידולים המוצלח שם.
בציור - האישה עומדת ומביטה ישר כשהיא משחקת בעיני הצופה.
השפתיים מופנות מעט כלפי מטה בקצוות בהנחה שהיא בקרוב תפרוץ בחיוך מזמין.
היא מלאה בתכשיטים עם שרשרת ועגילים תואמים.
את התכשיטים משלים הכובע הקטן והירוק שלה, המעוטר בפנינים ופריחת עץ תפוז.
שמלתה הלבנה הפשוטה, אך עם זאת, מעט מקומטת.
דימוי זה של הממלוקה מתייחס לפוריות המושבה ואף יין פירות הקשיו המשכר ביותר, המיוצר מדי שנה על ידי הקבוצה האתנית הזאת.
בשנת 2002, באמצעות מבצע שיקום גדול, הועברו כל הציורים הידועים של אקהאוט חזרה לברזיל.
זו הפעם הראשונה שהם הוצגו במדינה בה הם נוצרו מאז תחילת שנות הארבעים של המאה ה-17. כותרת התערוכה הייתה אלברט אקהאוט volta ao Brasil 1644-2002 (אלברט אקהאוט חוזר לברזיל).
התערוכה הוצגה במכון ריקרדו ברננד ברסיפה, מבנה שהוקם בעיר בה התגורר מאוריץ בעיצומה של הקריירה שלו.
שמונה תמונות דומם בתערוכה זו נועדו להיראות מנקודת מבט נמוכה ונועדו להיות תלויים בגובה כקישוט.
בתערוכה הנוכחית מעולם לא חשבו לתלות את הציורים כמרכיב דקורטיבי.
אלברט בירסטדט היה צייר גרמני-אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות ציורי הנוף המפוארים והסוחפים שלו, בהם תיאר את המערב האמריקאי.
הוא הצטרף למסעות של ההתפשטות מערבה כדי לתעד את המרחבים שם.
הוא לא היה האמן הראשון שצייר את האתרים במערב אמריקה, אך הוא היה הצייר הבולט שבהם.
בירסטדט נולד בזולינגן, גרמניה, בנם של כריסטינה (טילמנס) והנרי בירסטדט.
אחיו היה הצלם אדוארד בירסטדט.
אלברט היה רק בן שנה כשמשפחתו היגרה לניו בדפורד, מסצ'וסטס בשנת 1831. הוא עשה רישומי עפרון יפים בצעירותו ופיתח טעם לאמנות.
בשנת 1851 החל לצייר בצבעי שמן.
הוא שב לגרמניה בשנת 1853 ולמד ציור במשך מספר שנים בדיסלדורף עם חברי בית הספר לציור הבלתי פורמלי שלה.
לאחר שחזר לניו בדפורד בשנת 1857, הוא לימד רישום וציור זמן קצר (אלפרד תומפסון בריכר היה בין תלמידיו) לפני שהתמסר לציור במשרה מלאה.
בשנת 1858 הציג בירסטדט ציור גדול של נוף שווייצרי באקדמיה הלאומית לעיצוב, זכה להערכה חיובית וחברות כבוד באקדמיה.
בירסטדט החל לצייר סצנות בניו אינגלנד ובמדינת ניו יורק, כולל בעמק נהר ההדסון.
הוא היה חלק מקבוצת אמנים המכונה אסכולת נהר ההדסון.
בשנת 1859 נסע בירסטדט מערבה בחברתו של פרדריק לנדר, מודד אדמות של ממשלת ארצות הברית, כדי לראות את נופי מערב אמריקה.
הוא חזר לאולפן ששכר בבניין הסטודיו ברחוב העשירי בניו יורק עם רישומים לציורים רבים שסיים באותה תקופה.
בשנת 1860 הוא נבחר כחבר האקדמיה הלאומית לעיצוב; הוא קיבל מדליות באוסטריה, בוואריה, בלגיה, וגרמניה.
הוא היה מלמד באקדמיה הלאומית לעיצוב, ויליאם בליס בייקר היה בין תלמידיו.
בשנת 1863 נסע בירסטדט שוב מערבה, הפעם בחברתו של הסופר פיץ יו לודלו, שלאשתו נישא בהמשך.
הזוג בילה שבעה שבועות בעמק יוסמיטי.
לאורך שנות ה-60 של המאה ה-19 השתמש בירסטדט ברישומים ממסע זה כמקור לציורים בקנה מידה גדול לתערוכות והמשיך לבקר במערב האמריקאי לאורך כל הקריירה שלו.
הבדים הגדולים שייצר לאחר מסעותיו עם לנדר ולודלו ביססו אותו כצייר הבולט של הנוף המערבי-אמריקאי.
מיומנותו הטכנית של בירסטדט, שרכש בלימוד הנוף האירופי, הייתה מכריעה להצלחתו כצייר המערב האמריקני והיוותה את הגורם לפופולריות שלו בהפצת דמותם של הרי הרוקי לאלה שלא ראו אותם.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861 עד 1865) גויס בירסטדט בשנת 1863 ושילם עבור מחליף שישרת במקומו.
הוא צייר ציור מלחמתי, שהתבסס על תצלום שצילם אחיו אדוארד בירשטדט, שהפעיל סטודיו לצילום בווירג'יניה.
הציור זכה לביקורת חיובית כשהוא הוצג באיגוד האמנות בברוקלין באקדמיה למוזיקה בברוקלין בדצמבר 1861. האוצרת אלינור ג'ונס הארווי ציינה כי הציור, שנוצר מצילומים, מתעד את המלחמה ממקור ראשון.
ההכרה הכספית אישרה את מעמדו: הציור "הרי הרוקי, פסגת לנדר", שהושלם בשנת 1863, נרכש ב-25,000 דולר בשנת 1865.
בשנת 1867 נסע בירסטדט ללונדון, שם הציג שני ציורי נוף בקבלת פנים פרטית עם המלכה ויקטוריה.
הוא נסע במשך שנתיים באירופה, טיפח קשרים חברתיים ועסקיים כדי לקיים את שוק עבודתו מעבר לים.
מוצגי התערוכה שלו היו דימויים מבריקים, שהאדירו את המערב האמריקני כארץ של הבטחה ו"סייעו להגירה אירופית ".
הוא צייר את הרי סיירה נוודה, קליפורניה באולפן שלו ברומא, והציג אותם בברלין ובלונדון לפני שהעביר אותו לארצות הברית.
כתוצאה מהפרסום שנוצר על ידי ציורי עמק יוסמיטי שלו בשנת 1868, ביקשו את נוכחותו של בירסטדט בכל משלחת מחקר שתוכננה מערבה.
הוא הוזמן על ידי הנהלת "רכבת אטצ'יסון, טופקה וסנטה פה" לבקר בגרנד קניון לתעד את המקום.
למרות הצלחתו הפופולרית, בירסטדט ספג ביקורת על ידי כמה מבני זמנו בגלל הרומנטיקה הניכרת בבחירות הנושאים שלו והשימוש שעשה באור מופרז.
חלק מהמבקרים התנגדו לציוריו של בירסטדט של ילידים אמריקאים בטענה כי האינדיאנים יצרו רושם מפואר מדי.
בשנת 1876 אובחנה אשתו כחולת שחפת, ומאז ועד מותה בשנת 1893 בילה בירסטדט איתה באקלים החם יותר של נסאו שבבהאמה.
הוא גם המשיך לנסוע למערב ולקנדה.
בהמשך החיים המאוחרים, עבודתו של בירסטדט נדחקה יותר ויותר והוא הותקף בגלל הטון התיאטרלי שלו.
בשנת 1882, שרפה הרסה את הסטודיו של בירסטדט באירווינגטון, ניו יורק עם רבים מציוריו.
עד מותו ב-18 בפברואר 1902, ירד הביקוש לציור הנוף האפי שצייר, כך גם בהמשך המאה העשרים ובירסטדט נשכח.
הוא נקבר בבית העלמין הכפרי בניו בדפורד, מסצ'וסטס.
בירסטדט היה אמן פורה, לאחר שסיים מעל 500 ציורים במהלך חייו.
העניין בעבודתו של בירסטדט התחדש בשנות השישים עם תערוכת ציורי השמן הקטנים שלו.
הדעות המודרניות על הצייר חלוקות.
חלק מהמבקרים ראו בעבודתו יצירות גדולות מדי, אקסטרווגנטיות.
אחרים ציינו כי נופיו סייעו ליצירת תמיכה בתנועת השימור והקמת הפארק הלאומי ילוסטון.
הערכה מחודשת של עבודותיו הציבה אותה בהקשר חיובי, בסוף המאה העשרים.
בגלל התעניינותו של בירסטדט בנופי הרים, נקראו על שמו הר בירשטדט ואגם בירסטדט בקולורדו.
הוא היה ככל הנראה האירופי הראשון שעלה על פסגת הר אוונס בשנת 1863, קילומטר וחצי מפסגת בירשטדט.
בשנת 1998 הוציא שירות הדואר של ארצות הברית מערך של 20 חותמות זיכרון בשם "ארבע מאות שנים של אמנות אמריקאית", שאחת מהן הציגה את "אחרון הבופלו" של אלברט בירסטדט.
בשנת 2008 הוציא ה-USPS חותמת זיכרון בסדרת "אוצרות אמריקאיות" ובה מוצג הציור "עמק היוסמיטי" משנת 1864 של בירסטדט.
אלברט ג'וזף מור היה צייר אנגלי, שנודע בזכות תיאורי דמויות נשיות לבושות מפואר בסגנון של העולם הקלאסי.
מור נולד ביורק ב-4 בספטמבר 1841, הבן השלושה־עשר של צייר הדיוקנאות הידוע ויליאם מור ואשתו השנייה, שרה קולינגהאם.
כמה מאחיו הרבים התחנכו כאמנים, ביניהם הנרי מור (צייר), צייר הים הידוע.
אלברט מור התחנך בבית הספר של הארכיבישוף הולגייט, וגם בבית הספר של סנט פיטר ביורק, ובמקביל קיבל חינוך לציור מאביו.
הוא התקדם מאוד בציור עד שזכה במדליה מהמחלקה למדע ואמנות בקנסינגטון במאי 1853, לפני שסיים את שנתו ה-12.
לאחר מות אביו בשנת 1851, היה חייב מור הרבה לטיפול ולשכר הלימוד של אחיו, ג'ון קולינגהם מור.
בשנת 1855 הוא הגיע ללונדון ולמד בבית הספר בקנסינגטון עד 1858, אז הפך לתלמיד בבית הספר לאמנות של האקדמיה המלכותית.
בשנות השישים של המאה ה-19 מור עיצב אריחים, טפטים ויטראז'ים עבור חברת "מוריס, מרשל, פוקנר ושות' ", ועבד כצייר ציורי קיר ביתיים.
בתקופה זו עבודותיו החלו לקבל סגנון נאו-קלאסי ניכר.
מור ביצע מחקר מקיף על פיסול עתיק, במוזיאון הבריטי.
דאגתו להרמוניות צבע דקורטיביות התבררה בציוריו מאמצע שנות השישים ואילך.
בדרך כלל עבודותיו היו של דמויות נשיות בעלות פרופורציות פורמליות.
את חורף 1862 בילה ברומא עם אחיו ג'ון קולינגהאם מור.
כאן הוא צייר את "הקורבן של אליהו" (1863) שמראה את השפעתם של פורד מדוקס בראון ואדוארד ארמיטאז'.
בשנת 1863 הוא ביצע ציור קיר למטבח של מנזר קומבה לרוזן קרייבן.
בשנת 1864 הוא הציג באקדמיה המלכותית קבוצה של ציורי קיר, בכותרת "העונות", שמשכה אליה תשומת לב בתנוחה החיננית של הדמויות, והקפלים העדינים של הבדים.
בשנת 1865 הציג מור באקדמיה המלכותית עבודה ראשונה מתוך סדרה ארוכה של תמונות דקורטיביות, ששמו ישויך אליהן בעתיד.
הקסם העיקרי בתמונותיו של מור היה נעוץ בגוונים העדינים של הבגדים דמויי הרקמה, בהם היו לבושות הדמויות.
תמונותיו נמכרו לעיתים קרובות לפני השלמתן, אך רק בשלהי חייו השיג את מה שאפשר לכנות חסות ישירה.
הוא ביצע עבודות דקורטיביות חשובות אחרות, כמו "הסעודה האחרונה" וכמה ציורים לכנסייה ברושדייל, האולם בקלרמונט, בתיאטרון המלכה.
אף על פי שסבל ממחלה כרונית חשוכת מרפא, מור פעל עד הרגע האחרון, והשלים בנחישות תמונה חשובה רגע לפני מותו.
תמונתו האחרונה הייתה "אהבת העונות והרוחות", שהיא אחת מיצירותיו המורכבות ביותר.
מור כתב שלוש רשימות כדי להסביר את הכותרת של הציור.
הוא נפטר ב-25 בספטמבר 1893, בווסטמינסטר, ונקבר בבית העלמין בהיידגייט.
אלברט סידני ברלסון היה פוליטיקאי אמריקאי, איש האגף השמרני של המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נודע כמי שהשיג את תמיכת עמיתיו לקבינט להנהגת ההפרדה הגזעית במחלקת הדואר של ארצות הברית, מהלך שהנשיא וודרו וילסון אימץ בסוכנויות פדרליות אחרות.
אלברט ברלסון נולד בסן מרקוס שבטקסס למשפחת חוואים דרומית עשירה.
אביו, אדוארד ברלסון הבן, היה קצין בצבא הקונפדרציה.
סבו, אדוארד ברסלון האב, היה מדינאי ברפובליקת טקסס ובראשית ימיה של מדינת טקסס.
בראשית הקריירה שלו ייצג אלברט ברלסון את טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא היה פעיל בקידום החקלאות.
בין השנים 1899–1903 הוא ייצג את המחוז התשיעי של טקסס, אשר לאחר ארגון מחדש של המחוזות הפך למחוז העשירי של טקסס, אותו ייצג עד לשנת 1913. ג'ורג' בורג'ס שייצג את המחוז העשירי, הפך לנציג המחוז התשיעי החדש לאחר ארגון המחוזות.
המנהל הכללי של דואר ארצות הברית
ב-1913 מונה ברלסון על ידי הנשיא וודרו וילסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
לזכותו ניתן לזקוף את העובדה שהוא יזם את קידומם של שירותי החבילות ודואר האוויר והרחיב את שירותי הדואר באזורים הכפריים.
עם זאת, ברלסון היה אחד הפוליטיקאים הריאקציונרים ביותר שכיהנו כמנהל הכללי של הדואר.
את גישתו זו הוא המחיש באופנים שהשפיעו לרעה על שירות הדואר הלאומי בפרט ועל מערכת השירות האזרחי הממשלתי בכלל.
תקופת כהונתו בתפקיד נחשבת לאחת הגרועות בהיסטוריה של שירות הדואר.
בישיבת הקבינט שהתקיימה ב-11 באפריל 1913, חודש בלבד לאחר שהחלה תקופת נשיאותו הראשונה של וילסון, הציע ברלסון ש"הממשל החדש ידאג להפרדה גזעית בשירות הרכבות של הדואר", הצעה שהתקבלה על ידי הנשיא וילסון.
ברלסון וחברי קבינט אחרים המליצו גם על הפרדה גזעית במקומות העבודה בממשל הפדרלי בכלל, הצעה שגם היא התקבלה על ידי הנשיא, ובמסגרתה בוצעה הפרדה בחדרי האוכל ובחדרי השירותים, ובכמה מקרים, גם בחללי העבודה עצמם.
מאז תקופת השיקום, הייתה אווירה של אינטגרציה והאפרו-אמריקאים שירתו במסירות במספר רב של משרות בשירות האזרחי וכיהנו במספר משרות פוליטיות ממונות.
הנשיא וילסון הנהיג אפליה גזעית בהעסקת עובדים, וערער את יסודותיה של המסירות בשירות הציבורי כאשר דרש לקבל את תמונותיהם של המועמדים למשרות.
שחורים רבים הועברו לתפקידים בעלי מדרג נמוך וקבלתם לעבודה סורבה.
ברלסון הנהיג את ההפרדה הגזעית בקרב עובדי הדואר ופיטר עובדים שחורים בדרום.
הוא גם מתח ביקורת על איגודי העובדים על שדחפו את עובדי הדואר לשבות.
בחוגי ההנהגה העסקית זעמו על חוסר היעילות ועל החד-צדדיות הכמעט רודנית בשליטה של הממשלה במערכות התקשורת.
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו ב-1913, עורר ברלסון גלי מחאה, במיוחד מצדם של העיתונים היומיים הגדולים, כאשר הכריז שהוא יאכוף את החוק שדרש שהעיתונים ידפיסו, בין השאר, תצהיר על היקף תפוצתם בקרב קוראים בתשלום, חוק שקודמו בתפקיד השהה עד שהוא יאושר מבחינה חוקתית.
בית המשפט העליון של ארצות הברית מנע ממנו לעשות כן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באירופה, הוציא ברלסון ב-1915 הוראה לחסימת דברי דואר מהארצות הנלחמות.
לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמה, אכף ברלסון במרץ את חוק הריגול , שהורה למנהלי הדואר המקומיים לשלוח לו כל חומר בלתי חוקי או חשוד שעבר דרכם.
הפצתם בדואר של העלונים הראדיקלים העיקריים, כמו אמא אדמה של אמה גולדמן ו"ההמונים" של מקס איסטמן, הואטה באופן משמעותי ולעיתים קרובות, עלונים כאלו לא חולקו כלל.
ברלסון אסר על שליחה בדואר של דברי דואר שבהם הובעה התנגדות למלחמה.
צעדים אלו הובילו למחאה מצד העיתונות.
החל מיוני 1918 ועד יולי 1919 הפעילה מחלקת הדואר את מערכות הטלפון והטלגרף הלאומיות, סידור שברלסון דחף לקידומו כבר ב-1913.
לאחר המלחמה המשיך ברלסון לדחוף לתהליך הלאמה קבוע של מערכת שירותי הטלפון והטלגרף.
הוא היה מודע לכך שהקונגרס יפגין דעות עוינות כלפי הרעיון והוא פיקח על החזרתן של תשתיות התקשורת לבעליהם הקודמים.
הוא הנהיג "מערכת אזורים", על פיה חויבו דברי דואר מדרגה השנייה על פי המרחק.
ברלסון סיים את כהונתו כמנהל הכללי של הדואר עם תום נשיאותו של וילסון ב-1921.
ב-1919 מונה ברלסון כיושב הראש של "מנהל הטלגרף והטלפון של ארצות הברית" (United States Telegraph and Telephone Administration).
ב-1920 הוא היה ליושב ראש המשלחת של ארצות הברית לוועידת התקשורת הקווית הבינלאומית (International Wire Communication Conference).
אלברט ברלסון נפטר כתוצאה מהתקף לב בסן מרקוס, ב-24 בנובמבר 1937. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבאוסטין.
ד"ר אלברט בורלא הוא רופא וטרינר ומנהל עסקי יהודי יווני-אמריקאי, המכהן כמנכ"ל וכיו"ר תאגיד התרופות האמריקאי "פייזר", והוביל בתאגיד את פיתוח חיסוני הקורונה למגפה שהתפרצה ב-2020. על כך זכה בפרס בראשית לשנת 2022.
בורלא נולד וגדל בסלוניקי שביוון למשפחה יהודית-ספרדית ותיקה שהגיעה ליוון לאחר גירוש ספרד, ובניה היו תכשיטנים ויהלומנים.
הוריו היו ניצולי השואה, משרידיה האחרונים של קהילת היהודים שהושמדה ברובה.
את הדוקטורט שלו בביוטכנולוגיה של הרבייה קיבל מבית הספר הווטרינרי של אוניברסיטת אריסטו בסלוניקי.
בגיל 34 עזב את יוון, ומאז הוא מחלק את זמנו בין שבע ערים בארבע מדינות.
בורלא הצטרף ל"פייזר" בשנת 1993 כדוקטור לרפואה וטרינרית וכמנהל טכני בחטיבת בריאות בעלי החיים של החברה ביוון.
מילא תפקידים בכירים רבים ב-Zoetis (שנקראה בזמנו "Animal Health") ובאגפים נוספים של פייזר.
בין השנים 2005–2009 שימש כנשיא אזורי של Animal Health בחטיבות אירופה, אפריקה והמזרח התיכון, ולאחר מכן בין 2009 ל-2010 בחטיבות אירופה, אפריקה, אסיה והאוקיינוס השקט.
במסגרת תפקידו האחרון, ניהל את המיזוג העסקי באזורים אלו של חטיבת Fort Dodge Animal Health של חברת עם פייזר.
בשנים 2010–2013 שימש בורלא כנשיא וכמנהל כללי של חטיבת Established Products Business של פייזר.
בהמשך כיהן כנשיא הקבוצה Vaccines, Oncology and Consumer Healthcare של החברה, שם הוביל בין היתר את פעילותה של החברה בתחום מחלת הסרטן ותרופות למחלות לב, וסייע בהשקת התרופות Eliquis ו-.
מאז, מילא בורלא את תפקיד "ראש החיסונים העולמי" (Global vaccine chief) בפייזר, עד שקודם לכהן כנשיא קבוצת בריאות חדשנית (Innovative Health) של החברה בינואר 2016. במהלך השנה הראשונה לכהונתו בתפקיד זה, גדלו הכנסות הקבוצה ב-11 אחוזים.
בינואר 2018 מונה בורלא לכהן כמנהל התפעול הראשי (COO) של פייזר - תפקיד שבמסגרתו פיקח בין היתר על פיתוח, ייצור ומכירת תרופות.
בתפקיד זה שיפר בורלא תהליכים בחברה, ושיפר את יכולותיה.
באוקטובר 2018 נבחר למנכ"ל החברה, ובינואר 2019 החל לשמש בתפקיד בפועל, במקום איאן ריד.
בינואר 2020 החל בורלא לשמש גם כיושב ראש חברת פייזר, לאחר פרישתו של קודמו, איאן ריד.
בשנת 2020, לנוכח ההתפרצות העולמית של נגיף קורונה, בורלא הורה לצוותים של פייזר לפעול בלוח זמנים מואץ במאמץ לפתח חיסון לנגיף, ובנובמבר 2020 הכריזה החברה על יעילות החיסון ב-90 אחוזים מהמקרים.
זהו החיסון המערבי הראשון נגד מחלת נגיף קורונה 2019 שקיבל היתר חירום רגולטורי מחמיר, שהושלם בהמשך לאישור מלא.
ב-29 באוקטובר העניק ה-FDA אישור חירום המתיר לחסן ילדים בני 11-5. ב-25 בנובמבר 2021, התירה גם הסוכנות האירופית לתרופות חיסון לגילאי 11-5.
בראיון שהעניק ל-BBC בחודש דצמבר 2021, אמר בורלא כי אין לו ספק כי התועלת בחיסון ילדים בני 5–11 נגד קורונה עולה על הנזק וכי המגפה משתוללת בבתי הספר והוסיף: "הקורונה משבשת את עבודת מערכת החינוך ויש ילדים שיסבלו מסיפטומים קשים (אם לא יחוסנו)".
בעקבות דבריו, קבעה רשות האתיקה הרפואית הבריטית כי פייזר הפרה את הקוד האתי והטעתה את הציבור, כאשר טענה טענות בלתי מבוססות ולא חשפה בפני הציבור אינפורמציה מאוזנת, הנסמכת על עובדות.
באפריל 2019 קיבל את הפרס "המנהיג היווני הבולט" של תעשיית התרופות העולמית מאת שגריר ארצות הברית ביוון ג'פרי ר.
בשנת 2021 העניק הטכניון לבורלא תואר דוקטור לשם כבוד על "הובלת המאמץ המורכב לפיתוח חיסון לנגיף הקורונה בזמן שיא".
בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות תשפ"א נכללה ברכה מצולמת של בורלא.
פרס תאודור הרצל של הקונגרס היהודי העולמי
בחודש ינואר 2022 זכה בורלא בפרס בראשית מטעם מדינת ישראל והסוכנות היהודית, שהוענק לו ביוני 2022. במעמד קבלת הפרס הודיע כי בכוונתו לייסד מכספי הזכייה מוזיאון בסלוניקי לזכר שואת יהודי יוון.
בורלא גם תורם לאנשי מפלגות דמוקרטיים ורפובליקניים המתנגדים לפיקוח על מחירי תרופות מרשם בארצות הברית.
בורלא נשוי למרים, בת לבית אלחנאטי, שאותה הכיר ביוון ולזוג שני ילדים.
הוא חוזר למולדתו בכל קיץ, ובתקופה זו הוא מתגורר בביתו הפרטי שבכלקידיקי.
אלברט בריאן ג'וניור הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי.
מאז 2019 מכהן כמושל התשיעי של איי הבתולה של ארצות הברית, מטעם המפלגה הדמוקרטית, בעבר כיהן בריאן כנציב העבודה של האיים בשנים 2007–2015.
בזמן התפרצות נגיף הקורונה בארצות הברית נלחם בריאן בהתפרצות הקורונה בשטח הטריטוריה, לאור המשבר שעבר ענף התיירות בפרט והכלכלה העולמית בעולם בכלל מתקשה הטריטוריה, שענף מרכזי בכלכלה שלה הוא תיירות, לעבור את המשבר הכלכלי והבריאותי.
בריאן נשוי ליולנדה קבודווילה, גם היא מסנט קרואה, הזוג התחתן ב-1998. לשניים יש שתי בנות.
אלברט "אלבי" אקסלרוד היה סייף (רומח) אמריקאי-יהודי.
זכה במדליית ארד אולימפית (רומא 1960) ברומח אישי.
אלוף ארצות הברית הוא ייצג את ארצות הברית ב-5 אולימפיאדת (הלסינקי 1952 – מקסיקו סיטי 1968), זכה במדליות זהב במכביות.
אקסלרוד נולד וגדל בברונקס, ניו יורק.
בן למשפחה יהודית שהיגרו מרוסיה.
במלחמת העולם השנייה הוא שרת בצי ארצות הברית.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים במקום 13 ברומח אישי ובמקום 7 ברומח קבוצתי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד ארבעה סייפים יהודים דניאל בוקנץ, הרולד גולדסמית', ביירון קריגר ונתנאל לובל.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא סיים במקום 13 ברומח אישי ובמקום רביעי ברומח קבוצתי.
באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, ארצות הברית בשנת 1958 הוא סיים במקום חמישי ברומח אישי.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה אקסלרוד במדליית ארד ברומח אישי, אחרי ויקטור ז'דנוביץ' ויורי סיסיקין מברית המועצות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי ברומח קבוצתי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) הוא סיים פעמיים במקום תשיעי ברומח אישי וברומח קבוצתי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הוא סיים במקום 11 ברומח קבוצתי.
ב-1973 הונצח אקסלרוד ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
ב-1974 הוא הונצח בהיכל התהילה של ארצות הברית בסיף.
אלברט ג'רג'אי (במקור שלזינגר עד 1901, בהונגרית: Gyergyai Albert; נאג'ביום, 20 בינואר 1893 – בודפשט, 7 ביולי 1981) היה היסטוריון ספרות יהוד-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, סופר, מתרגם.
אלברט שלזינגר נולד במשפחה יהודית וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון בקאפושוואר.
משם עבר ל"קולג' יוז'ף אטווש" בבודפשט (שהוא תחת חסותה של אוניברסיטת בודפשט (שנקראת היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא למד במלגה בעיר טור באקול נורמל סופרייר (Ecol Normale Superieure) מ-1914, אך גורש לאי באוקיינוס האטלנטי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הורשה לעזוב לשווייץ בשנת 1917 בגלל מחלתו.
הוא חזר הביתה בשנת 1919, קיבל תעודת הוראה בשנת 1920 והיה מחנך אצל נכדיו של הבנקאי יוז'ף לוקאץ' במשך שש שנים.
הוא היה מורה בבית הספר למסחר של קושוט לאיוש בבודה (עיר) במשך כמעט 20 שנה, בעודו מועסק גם בקולג' יוז'ף אטווש כמורה לצרפתית.
משנת 1950 לימד ספרות צרפתית מודרנית באוניברסיטת אטווש לוראנד.
כתב העת "זמנים חדשים" (Új Idők) פרסם את סיפורו הקצר הראשון בשנת 1909, שכתב כתלמיד תיכון ולאחר מכן בשנת 1920 כתב העת הספרותי החשוב ניוגט פרסם את המחקר הראשון שלו.
הוא עבד גם בכתב העת "כתיבה הונגרית" (Magyar Írás) כשזה פעל בין השנים 1921–1927. הוא כתב 13 ספרים, 50 כרכים של תרגומים ספרותיים וערך 36 אנתולוגיות.
המשמעותיים ביותר הם תרגום יצירותיהם של גוסטב פלובר, מרסל פרוסט, אלבר קאמי, ז'אן קוקטו, וולטר, ז'אן דה לה פונטן, אונורה דה בלזק, פרנסואה ויון, מישל דה מונטן, אמיל ורהארן.
דקמרון צרפתי של היום; תורגם על ידי אלברט ג'רג'אי; 1935 ניוגט.
הרומן הצרפתי של היום (מחקר ספרים, 1937)
על הנוטריון של הכפר (מחקר, 1937)
אלברט ג'רג'אי (1946) מספר על חמישים רומנים צרפתים
אמנות צרפתית במוזיאון לאמנות יפה (1948)
מבחר מתוך עבודותיהם של דידרו והאנציקלופדיסטים; עריכה אלברט ג'רג'אי תרגום אלברט ג'רג'אי נאנדור סאבאי; 1954
אמי והכפר שלי (זכרונות, 1972)
דורוטיה בווישגראד (שיר נרטיבי, 1975)
קלאסיקה של החיבור הצרפתי (אנתולוגיה, 1977)
הגנה בעניין המסות (מחקרים, זיכרונות, ביקורות, 1984)
מעיר עד לעולם (זכרונות, 1986)
הדקאמר הצרפתי של היום (מבוא, ביוגרפיות, 1935)
וולטייר: קנדיד או האופטימיות (רומן, 1955)
וולטייר: הפרא האציל (רומן, 1961)
פלובר: מאדאם בובארי (רומן, 1960)
פלובר: בית הספר לרגשות (רומן, 1960)
וולטייר: המילון הפילוסופי (עם פאל רז, 1983)
לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית (1937)
פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית דרגה 2. (1970) – על יצירתו המלומדת, מחקריו בספרות עולמית ובספרות ההונגרית.
בויד היה מייג'ור גנרל ומחלוצי טיסות הניסוי בארצות הברית.
במהלך 30 שנות הקריירה שלו, הספיק בויד לטוס כ-23,000 שעות טיסה על כ-723 סוגי מטוסים שונים.
כשפרש בשנת 1957, הספיק כבר לבחון ולטוס על כל מטוס שהיה קיים בקטלוג כלי הטיס של חיל האוויר של ארצות הברית, החל מכלל סוגי המבצעיים ועד לאב-טיפוסים למיניהם.
למשך עשור שלם, משנת 1947 עד 1957 הטיס ואישר בויד כל דגם מטוס שהוזמן על ידי החיל.
כשפרש, תרומתו היוצאת דופן של בויד זיכתה אותו בכינויים: "אבי טיסת הניסוי המודרנית", "טייס הניסוי מספר אחת בעולם" ועוד.
ראש אגף הניסוי בסיס חיל האוויר רייט פטרסון
מפקד בית הספר לטייסי ניסוי
מפקד אגף טיסות הניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס
מפקד מרכז הפיתוח האווירי רייט (בפיקודו, צ'אק ייגר היה לאמריקאי הראשון להטיס את מטוס המיג-15 באוקינאווה במסגרת מבצע מולה).
סגן מפקד מטה מערכת הנשק, פיקוד מחקר ופיתוח אווירי
הגנרל המפקד של בסיס אדוארדס
ב-19 ביוני 1947 הטיס בויד את אב-הטיפוס של השוטינג סטאר P-80, ה-P-80R והגיע איתו למהירות שיא של 1,004 קמ"ש, שיא שנשבר רק מספר חודשים לאחר מכן, כשצ'אק ייגר שבר את מחסום הקול (מאך 1) עם מטוס הבל X-1 שלו.
באותה תקופה השיא נחשב לרשמי, אף על פי ששלוש שנים לפני כן, עוד בשנת 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה הצליחו מטוסי Me-163 ו-262 להגיע למהירויות דומות ואף יותר, אך שיאים אלו מעולם לא נחשבו לרשמיים.
בויד הוביל את תוכנית הבל X-1 והיה זה שבחר יחד עם סגנו, אל"ם פרד אסקאני את צ'אק ייגר להיות זה שישבור את מחסום הקול.
בויד מת ב-18 בספטמבר 1976. הוא ואשתו אנה לו (1907–1981) נקברו בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
במהלך שירותו עוטר בויד במספר מדליות:
טיילת הכבוד של תעופה וחלל
אלברט בול (Albert Ball; 14 באוגוסט 1896 - 7 במאי 1917) היה טייס קרב בריטי ששירת במלחמת העולם הראשונה.
כאשר נפל בקרב היה אלוף ההפלות הבולט ביותר של בריטניה, עם 44 ניצחונות לזכותו.
הוא נותר אלוף ההפלות הבריטי הרביעי המצליח ביותר בהיסטוריה.
הוא עוטר בעיטורי צלב ויקטוריה, אות השירות המצוין (שלוש פעמים) ובעיטור הצלב הצבאי.
טיסותיו הקרביות של בול התאפיינו בהעזה רבה, עם תשומת לב מעטה לביטחונו האישי.
הוא עשה שימוש במהלך שירותו בדגמים שונים של מטוסים, שבהם הכניס שינויים רבים במבנה ובעיקר בחימוש.
גם אויביו הגרמנים החשיבו אותו לטייס הקרב הבריטי הטוב ביותר.
אלברט בול נולד בעיר נוטינגהאם, ולו אח ואחות.
אביו היה איש עסקים אמיד.
בנעוריו הרבה להתעסק במנועים ובציוד חשמלי, הכיר כלי נשק היה קלע מצטיין, וכן פיתח תחביב של טיפוס על גבי פיגומים.
בבית הספר התיכון השתתף בשיעורי הכנה לקצונה של הצבא הבריטי.
הוא עזב את בית הספר בגיל 17 בהסכמת אביו, שסייע לו למצוא עבודה בחברת הנדסה בעיר מגוריו.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והוא בן 18, התגייס בול לרגימנט הרגלים יערני שרווד .
במהרה קודם לדרגת סמל ובאוקטובר כבר הוסמך לקצין.
למורת רוחו הוא הוצב להדריך מגויסים חדשים באנגליה, למרות שרצה לצאת לחזית באירופה.
ביוני 1915 החל בול לקחת שיעורי טיסה בשדה התעופה הנדון בלונדון, משום אהבתו להנדסה וגם כדי לשפר את סיכוייו לקבל העברה לחזית.
הוא היה משכים ב-03:00 ויוצא באופנועו לשדה התעופה לשיעור, ולאחר מכן מתחיל את שגרת יומו הצבאית.
הוא נחשב לחניך ברמה בינונית לכל היותר, אך באוקטובר 1915 קיבל רישיון טיס מטעם קלוב התעופה המלכותי.
מיד ביקש העברה לגיס התעופה המלכותי, החל באימוני טיסה ובינואר 1916 הוסמך כטייס.
בפברואר הוצב בטייסת בצרפת והחל לבצע גיחות סיור במטוס דו-כנפי.
בסוף מרץ כבר היה מעורב בקרב אוויר ראשון.
במאי 1916 הוצב לטייסת קרב שהטיסה מגוון של דגמי מטוסים.
על הקרקע וגם באוויר נטה להתבודדות מחבריו לטייסת ולטיסה בודדת.
באותו חודש השיג את שלולש ההפלות הראשונות שלו של מטוסי אויב.
בתחילת יולי כבר נזקפו לזכותו שבע הפלות, כולל של בלון תצפית.
סמוך לאחר מכן הוענק לו עיטור הצלב הצבאי.
באותה עת כתב להוריו כי הוא איננו נהנה להפיל את מטוסי הצד השני ומראה מטוסיהם הנופלים גורם לו הרגשה רעה, אך הוא יודע שזה הם או הוא.
ערב מותו כתב להוריו כי התעייף מההרג וכי הוא מרגיש כרוצח.
באוגוסט 1916 הפיל בול שלושה מטוסים גרמנים בגיחה אחת, ובהמשך נלחם ב-14 מטוסים גרמנים מעבר לקווי האויב והחזיר בקושי את מטוסו הפגוע לנחיתה בבסיסו.
לאחר מכן הוצב לטייסת חדשה, ושם נצבע מטוסו בסכימת צביעה מיוחדת שאפשרה לזהות את מטוסו מרחוק ולאשר את הישגיו.
עד לסוף אוגוסט כבר נזקפו לזכות בול 17 הפלות של מטוסי אויב.
בזמן זה קיבל חופשת מולדת קצרה, ושם גילה כי שמו התפרסם כאלוף הפלות והוא הולך לפניו.
היה זה שינוי במדיניות הממשלה הבריטית, שהצניעה את שמות אלופי ההפלות עד לאותו זמן, אך שוכנעה לשנות זאת בעקבות האבידות הקשות בקרב על הסום וכדי לעודד את המוראל הלאומי.
בשובו לחזית המשיך לצבור הפלות ועד סוף ספטמבר הגיע מספרן ל-31. אז אולץ לצאת לחופשה כדי שלא יתמוטט מהמאמץ ונשלח להצבה בבסיס הדרכה של גיס התעופה המלכותי בבריטניה.
בסוף ספטמבר עוטר בבת אחת בשני עיטורי מסדר השירות המצוין על מבצעי האוויר שלו וכן בעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש של רוסיה.
בעת שהיה מוצב בבריטניה הרקיעו המוניטין והפרסום של בול שחקים.
עיתונאים שיחרו לפתחו, ובנובמבר 1916 הוענקו לו עיטוריו באופן רשמי על ידי המלך ג'ורג' החמישי בארמון בקינגהאם.
מיד לאחר מכן הוענק לו עיטור מסדר השירות המצוין בפעם השלישית - איש הצבא הראשון לקבל עיטור זה שלוש פעמים.
בפברואר 1917 כיבדה אותו עירו נוטינגהאם בתואר יקיר העיר.
באפריל התארס עם פלורה יאנג, אשה בת 18 שהכיר בחודש הקודם.
בול לחץ להחזירו לשירות קרבי, ובאפריל הוצב בטייסת מובחרת בצרפת.
באישורו של גנרל יו טרנצ'רד הותר לו להשתמש בהצבה זו במטוס מיוחד לטיסות סולו בנוסף לדגם המטוס שבו צוידה הטייסת.
ב-23 באפריל הפיל את המטוס הראשון במסגרת הצבתו החדשה.
בימים 1 עד 5 במאי הפיל שבעה מטוסי אויב, ובתום אחד מהקרבות הנחית את מטוסו הפגוע בקושי, כשהוא עיוור למחצה מהתזת שמן ממכל השמן שלו שנפגע באש אויב.
ב-6 במאי הפיל את המטוס ה-44 והאחרון שלו.
ב-7 במאי 1917 המריא בול לטיסתו האחרונה, שנערכה בשמי צרפת בקרבת גבולה עם בלגיה.
הוא הוביל מבנה של 11 מטוסים מטייסתו, שנכנסו לקרב אווירי גדול עם מטוסים מטייסת 11 הגרמנית המובחרת.
המטוסים התפזרו ונתקלו בתנאי מזג אוויר גרועים.
טייס גרמני על הקרקע ראה את מטוסו של בול מגיח מבסיסו של ענן וצולל אנכית כשמדחפו דומם, עד שפגע בקרקע.
נראה שהמנוע שותק עקב הצפת דלק בעת שהמטוס נמצא בעמדה אנכית.
הגרמנים נחפזו את המטוס ההרוס ומצאו את בול ללא רוח חיים.
המטוס ובול לא נפגעו באש גרמנית, ובדיקה רפואית העלתה שבול נהרג עקב החבלות החמורות שנגרמו לו בעת ההתרסקות.
הגרמנים אמנם טענו שהוא הופל על ידי הטייס לותאר פון ריכטהופן, אחיו של אלוף הטיס מנפרד פון ריכטהופן, אך קרוב לוודאי שמטוסו של בול התרסק לאחר שהוא נכנס למצב של ורטיגו ואיבד את השליטה במטוס.
הוא נקבר על ידי הגרמנים בבית קברות מקומי לא הרחק ממקום נפילתו בטקס צבאי מלא.
לאחר המלחמה, לבקשת אביו, הושאר קברו שם ולא הועבר לבית קברות צבאי בריטי כפי שהיה נהוג לעשות.
אביו של בול קנה את חלקת השדה שבה התרסק מטוסו והציב בה אנדרטה לזכרו.
בצד הבריטי הוגדר תחילה בול כנעדר בשעת פעולה, ושררה תקווה שהוא נפל בשבי, אך בסוף מאי הגיעה מהצד הגרמני הידיעה על מותו של בול וקבורתו.
הידיעה על מותו פורסמה ועוררה הדים בכל רחבי העולם.
חודש לאחר מותו הוענק לו עיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
למחרת הוא עוטר בעיטור צלב ויקטוריה על מבצעיו ב-11 הימים האחרונים לחייו.
העיטור הוגש לקרוביו על ידי המלך בחודש שלאחר מכן, ובול הועלה לאחר מותו לדרגת סרן.
בשנה שלאחר מכן הוענקה לבול מדליה מיוחדת של קלוב התעופה של אמריקה.
ב-1918 פורסם בבריטניה ספר ביוגרפי אודות בול, Captain Ball VC, שהכיל רבים ממכתביו לקרוביו.
הספר הכיל דברי הקדמה והספד של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג', של פילדמרשל דאגלס הייג ושל גנרל טרנצ'רד.
ב-1933 התפרסם ספר ביוגרפי נוסף אודותיו בשם Captain Albert Ball.
בעירו של בול נוטינגהאם הוצבו מספר אנדרטאות לזכרו, הגדולה שבהן, פסל ברונזה על גבי כן, הוצבה בטירת נוטינגהאם ונחנכה ב-1921 בטקס צבאי לרבות מטס כבוד של חיל האוויר המלכותי.
דגם של האנדרטה נמסר לתצוגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
אביו של בול מימן הקמת בית דירות בנוטינגהאם ובו שמונה דירות לשיכונם של קרובי משפחה של בני העיר שנפלו במלחמה.
עיטוריו של בול ומזכרות אחרות מוצגים במוזיאון טירת נוטינגהאם.
חמישים שנה לאחר מותו נוסדו בבית הספר שבו למד מלגות על שמו.
בשנת 2006 הופיע דיוקנו של בול על גבי בול זיכרון של הדואר המלכותי, כחלק מסדרת בולים עם דיוקנאות של שישה מקבלי עיטור צלב ויקטוריה, שהופקה לרגל מלאת 150 שנה לייסודו של העיטור.
ב-2015 הפיקה המטבעה המלכותית מטבע זיכרון הנושא את דיוקנו של בול, במסגרת סט של שישה מטבעות זיכרון שהוטבעו לרגל מלאת מאה שנה למלחמת העולם הראשונה.
אלברט בנואה היה צייר ומורה לאמנות רוסי שהתמחה בנופים בצבעי מים.
אביו היה האדריכל, ניקולאי בנואה.
הוא סיים את בית הספר התיכון ב-1871, ולאחר מכן למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות ולקח שיעורים פרטיים בצבעי מים מלואיגי פרמאצי.
ב-1877 סיים את לימודיו בתואר "אמן-אדריכל", תואר ראשון, והתחיל לצייר בצבעי מים.
בשנת 1880, הוא היה אחד מהחברים המייסדים של "אגודת ציירי צבעי המים הרוסיים".
הוא זכה בתואר "אקדמאי" ב-1884, על שתיים מיצירותיו מאיטליה.
מ-1876 עד 1886, הוא היה נשוי לפסנתרנית שווייצרית בשם מריה קינד (1855–1909), אך התגרש ממנה לאחר שניהלה רומן עם המלחין, סרגיי טאנייב.
הוא הפך לחבר באקדמיה הקיסרית ב-1890 והתמנה לפרופסור לציור בצבעי מים ב-1894; תפקיד בו החזיק עד 1905. הוא גם כיהן במועצת המנהלים של האקדמיה.
ב-1895 הוא מונה לאוצר במוזיאון הרוסי.
ב-1903 החל לעבוד כעורך שותף בכתב העת לאמנות, מיר איסקוסטבה.
בתקופות החופשה מההוראה המשיך לנסוע; ערך ביקור בצפון אפריקה ונסע בין היתר בסיביר, מנצ'וריה, קוריאה ויפן.
הוא הפך למנהל המוזיאון לאמנויות שימושיות בשנת 1918. שנתיים לאחר מכן, הוא ליווה משלחת של המכון לגאולוגיה בפטרוגרד לחוף הצפוני, שם הפיק סדרה של ציורים.
ב-1924 נסע לפריז לבקר את בתו, זמרת האופרה מריה צ'רפנין (אשתו של המלחין, ניקולאי צ'רפנין) והחליט להישאר שם.
שנתיים לאחר מכן, הוא נבחר כחבר באקדמיה לאמנויות היפות של פריז.
הוא תרם רבות מיצירותיו לעמותות צדקה שסייעו לאמנים רוסים החיים מחוץ לארצם.
בשנותיו המאוחרות הוא סבל ממחלה בכפות הרגליים וטופל על ידי בתו.
הוא מת בבית אבות בפרבר של פריז ב-1936
משפחתו של אלברט בנואה כללה דמויות בולטות רבות באמנויות.
בנוסף לאלו שהוזכרו למעלה, האדריכל אלברטו קאבוס היה סבו.
האמן והמעצב התיאטרוני אלכסנדר בנואה והאדריכל לאון בנואה היו אחיו.
הוא היה גם דודה של הציירת זינאידה סרבריאקובה, ודודו של סר פיטר יוסטינוב.
נכדו, אלכסנדר צ'רפנין, היה מלחין ופסנתרן חשוב.
בנו ניקולאי היה נשוי לזמרת האופרה מריה קוזנצובה.
אלברט (אברהם) ארויו (4 בינואר 1931, איסטנבול, טורקיה – 25 בינואר 2011, תל אביב יפו, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקיצוני הימני בקבוצת מכבי יפו.
אלברט ארויו נולד באיסטנבול לליאון-יהודה ולליזה-לאה לבית היווה.
ב-1948 במהלך העלייה ההמונית עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בשכונת תל כביר.
ב-1950 מספר חדשים לאחר הקמת קבוצת מכבי יפו הצטרף לשורותיה, שיחק בתפקיד הקיצוני הימני וכונה "טוּרְקוֹ" (Turko, מלאדינו: "הטורקי") על ידי חבריו השחקנים.
בסיום עונת 1954/1955 עלה עם הקבוצה לאחר משחקי מבחן, מליגה ב' שהייתה השנייה בישראל לליגה הלאומית בכדורגל, שנקראה בעונות הקודמות ליגה א' והייתה הליגה הבכירה בישראל.
ב-1955 זומן על ידי המאמן ג'קי גיבונס לסגל נבחרת ישראל בכדורגל, נכלל בסגל המורחב אך לא הופיע במשחקים רשמיים.
בעונת 1955/1956 בליגה הלאומית השתתף במשחקי הקבוצה והיא הצליחה להישאר בליגה לאחר משחקי מבחן.
ב-6 ביולי 1957 השתתף במשחק גמר גביע המדינה בכדורגל 1956/1957 בו הפסידה מכבי יפו להפועל פתח תקווה 1–2.
את עונת 1956/1957 בליגה הלאומית סיימה מכבי יפו במקום האחרון עם 10 נקודות ליגה.
עם זאת, בשל ההחלטה להגדיל את מספר הקבוצות בליגה הראשונה ל-12 קבוצות, בשילוב אי סדרים שהתגלו במשחקי הליגה שנייה לא ירדה מכבי יפו ליגה, ושובצה למשחקי מבחן מול הכח תל אביב.
את שני המשחקים שנערכו בשלהי נובמבר 1957 ניצחה מכבי יפו, ובכל אחד מהם הבקיע ארויו שער.
ארויו שיחק בשורות מכבי יפו עד לסיום עונת 1958/1959 בליגה הלאומית ומשחק הליגה האחרון שלו נערך ב-31 בינואר 1959 מול הפועל חיפה בקריית אליעזר.
בסך הכל הופיע ב-38 משחקים בליגה הראשונה ובהם כבש 8 שערים.
במהלך שנות החמישים עבד ארויו כשוטר במשטרת ישראל במקביל לקריירה ככדורגלן, אך פוטר מתפקידו לאור השקעתו בקבוצה שבאה על חשבון עבודתו במשטרה.
ב-1960, לאחר שפרש ממשחק פעיל עבד כשכיר במספר מקומות עבודה.
במהלך מלחמת ששת הימים נקרא ארויו לשירות מילואים ונפצע קשה בחזית המצרית.
הוא אושפז בבית החולים סורוקה ונזקק לתקופת שיקום ארוכה.
בהמשך עבד בעיריית תל אביב-יפו עד לפרישתו לגמלאות.
ארויו היה נשוי לרחל, הם התגוררו בשכונת תל כביר בתל אביב, היו הורים ל-2 ילדים וסבים לנכדים ונינות.
אלברט ארויו הלך לעולמו ב-2011 והוא בן 80 והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
אלברט פרסטון ברואר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-47 בשנים 1968–1971. קודם לכן הוא כיהן כסגן מושל אלבמה בשנים 1967-1968, כחבר בית הנבחרים של אלבמה בשנים 1955-1967, מתוכם בשנים 1963–1967 כיושב ראש הבית.
אלברט ברואר נולד בעיירה בת'אל ספרינגס שבטנסי, כבנם של דניאל א.
ברואר, חוואי, וקלרה אלברט ברואר.
כאשר היה ילד, עברה המשפחה לדיקייטר, אלבמה כדי שאביו יוכל לקחת על עצמו משרה ברשות עמק טנסי.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, וב-1946 החל את לימודיו באוניברסיטת אלבמה, שם למד היסטוריה ומדע המדינה.
ב-1952 הוא קיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של האוניברסיטה ושב לדיקייטר כדי לעסוק בעריכת דין.
בשנים 1956–1963 הוא שימש כיושב ראש נציבות התכנון של דיקייטר.
ב-1963 הוא נבחר כ"גבר הצעיר המצטיין של השנה" בדיקייטר ונבחר על ידי לשכת המסחר של הצעירים באלבמה כאחד מארבעת "הגברים הצעירים המצטיינים של אלבמה".
ב-1950 נשא ברואר לאישה את מרתה הלן פרמר, ולשניים נולדו שני ילדים.
חבר בית הנבחרים של אלבמה
ב-1953 שימש ברואר כיושב ראש סניף "הדמוקרטים הצעירים" במחוז הבחירה השמיני לקונגרס של אלבמה.
ב-1954, הודיע נציג מחוז מורגן בבית הנבחרים של אלבמה על פרישתו.
מנהיגי הקהילה המקומיים גייסו את ברואר כמועמד לתפקיד, והוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות לא התמודד מולו אף מועמד ובשנה שלאחר מכן הוא החל לכהן בבית הנבחרים.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1958 וב-1962.
בתמיכתו של המושל הנבחר ג'ורג' וולאס, נבחר ברואר בפתיחת מושב בית הנבחרים של 1963, ללא מועמדים נוספים, לתפקיד יושב ראש הבית.
בתוקף תפקידו הוא גם היה יושב ראש ועדת הכללים של הבית.
תחת מנהיגותו של ברואר, תמך בית הנבחרים באופן כללי במטרותיו של המושל וולאס.
במהלך מושב זה, הצעת החוק להגדלת ההוצאה על חינוך, לצד שתי העלאות מיסים, הוגשו לאישור בית המחוקקים.
ברואר, שחשש בנוגע להבטחות מסע הבחירות של וולאס בנוגע להפסקת העלאות המיסים, קיים פגישה עם המושל ושאל אותו מתי הוא יטיל וטו על הצעת החוק.
וולאס ציין שאין בכוונתו להטיל וטו על הצעת החוק כדי לקיים את הבטחת הבחירות שלו.
לאחר מכן החל ברואר להטיל ספקות בסגולותיו של וולאס.
ב-1964, היו ברואר וג'יימס אלן, אז סגן המושל ולימים סנאטור, בין האלקטורים הלא מחויבים של אלבמה.
הם הפסידו לרשימת האלקטורים הרפובליקנים שהיו מחויבים לבארי גולדווטר.
לאף אחד מהאלקטורים שהיו מחויבים לנשיא לינדון ג'ונסון לא אושר להשתתף בהצבעה.
בעוד שהדמוקרטים הארציים נרתעו ממניעת בחירתו של ג'ונסון, הרוב תמכו ברשימת הבלתי מחויבים, שהתמודדה ישירות מול האלקטורים הרפובליקנים.
כפי שהוסבר בעיתון The Tuscaloosa News, האלקטורים הנאמנים היו מציעים בחירה ברורה יותר למצביעים כפי שהציעו האלקטורים הבלתי מחויבים.
ב-1966 שקל ברואר להתמודד בבחירות למשרת המושל, שכן המושל המכהן, ג'ורג' וולאס היה מנוע בהגבלת כהונה על פי חוקת אלבמה מלהתמודד על תקופת כהונה שנייה רצופה.
אשת המושל לורלין וולאס, נכנסה למרוץ, וברואר, שהיה משוכנע שמועמדות למשרת המושל תהיה למועמדות סרק, החליט להתמודד על משרת סגן מושל אלבמה.
בגיבוי תומכיה של וולאס, ארגוני העובדים והבוחרים תושבי הערים, הוא הביס באופן מכריע את יריבו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, ובבחירות הכלליות לא ניצב מולו שום מתמודד.
ב-16 בינואר 1967 הוא הושבע כסגן המושל.
באותה מערכת בחירות ניצחה לורלין וולאס והושבעה כמושלת אלבמה.
כסגן המושל, כינס ברואר את בית המחוקקים כדי להקים את נציבות החינוך.
בראשית יולי 1967 נסעה לורלין וולאס לטקסס כדי לעבור טיפול נגד מחלת הסרטן.
חוקי המדינה קבעו שאם המושל נעדר מהמדינה למשך יותר מ-21 יום, סגן המושל מקבל רשמית את סמכויותיו כמושל בפועל.
מהלך זה נכנס לתוקף החל מ-24 ביולי, וברואר כיהן כמושל בפועל במשך כ-15 שעות, בהן הוא קיים פגישות עם פקידי ממשל, חתם על הסכם הסגרה, ומינה 25 קולונלים של כבוד לפני שוולאס שבה לאלבמה.
אף על פי שברואר היה מודע למחלת הסרטן של לורלין וולאס, לא הייתה ברורה לו חומרת מחלת עד לימים האחרונים לפני מותה.
וולאס הלכה לעולמה ב-7 במאי 1968, וכפי שמוגדר בחוקת אלבמה, ירש אותה ברואר כמושל אלבמה.
את שבועת האמונים שלו כמושל הוא נשא בנוכחות משפחתו ובנוכחות ג'ורג' וולאס בלבד.
הוא היה זהיר מאוד בנוגע לתחושותיו והשקפותיו בראשית ימי כהונתו, ועיכב את כניסתו למעון המושל עד אשר וולאס מצא מגורים עבור משפחתו.
היועץ המשפטי לשעבר של וולאס, ססיל ג'קסון, תדרך את כל חברי הקבינט להציע את התפטרותם לברואר כדי לאפשר לו להקים קבינט על פי בחירתו.
בסופו של דבר השאיר ברואר את רוב חברי הקבינט במשרותיהם, אף על פי שהוא פיטר את מנהל הבטיחות הציבורית ואת מנהל מחלקת השימור לאחר שהם סירבו להגיש את התפטרותם, ולאחר שמנהל מחלקת השימור היה מעורב בקטטה פיזית עם עובד מדינה אחר.
זמן קצר לאחר השבעתו, חשפו ברואר ומנהל הכספים החדש של המדינה, בוב אינגרם, את ההיקף הנרחב של העדפת תומכי ממשל וולאס בניהול העסקים עם המדינה, כולל תשלומים לכאורה לחוזי סלילת כבישים ובקשה מכוחות המשטרה המדינתיים לגרור רכבים נטושים על ידי חברות גרירה מועדפות.
ברואר היא מוטרד אישית ממעשים בלתי ראויים אלו, אך בשל רצונו להיבחר בזכות עצמו בבחירות של 1970, הוא חש שיהיה זה לא נבון מצידו לעורר את חמתם של תומכי וולאס על ידי חשיפה פומבית וגינוי ההתנהלות הזו.
כחלק מניסיונם לבצע רפורמות שקטות בזרוע המבצעת, טיפחו ברואר ואינגרם משרתי ציבור מנוסים שאותם הם ראו כאנשים בעלי אתיקה, כמו טום בראסל, שמונה כעוזר מנהל הפיננסים של המדינה.
על אף המחויבות לרפורמה, לעיתים הוא התערב בתהליכי העסקת עובדים ובענייני מדינה אחרים כדי לסייע לידידים וכדי לחלק טובות הנאה.
ככלל, הפוליטיזציה בממשלו של ברואר הייתה מעומעמת יותר בהשוואה לממשלים של המושלים הקודמים, והמוסר של משרתי הציבור השתפר במהלך תקופת כהונתו.
שלא כמו קודמיו, קיים ברואר מסיבת עיתונאים שבועית.
באחד מהאירועים הללו ביוני 1968, הוא קרא להקמתו של מערך נסיעות משותפות בצי הרכב המדינתי, באומרו שהוא ייצור מערך כזה באמצעות צו מושל ולאחר מכן יבקש מבית המחוקקים לאשר אותו.
מערך הנסיעות המשותפות, שברואר קיווה שיגביל את ההיקף הבלתי הולם של השימוש ברכבי המדינה לצרכים פרטיים, דרש שכל כלי הרכב ייבדקו וכל הדלק יירכש מהמדינה.
בנוסף, סמל המדינה הוצמד באופן בולט לכל כלי הרכב כדי להגדיל את הנראות של הרכוש הממשלתי.
כל כלי הרכב שנמצאו בלתי נחוצים, בסך הכל כ-1,000, הופקעו מסוכנויות ממשלתיות שונות והועמדו למכירה, כולל הלימוזינה של המושל.
בסופו של דבר, הרפורמה חוללה חיסכון מזערי למדינה.
הוא גם דאג למכירתן של מכונות צילום מיותרות, גיבש את מערכת המחשוב המדינתית, ביטל 12 משרות של עוזרים בכירים, והחזיר כמה אנשי סגל שבני הזוג וולאס השאילו למשרד המושל בחזרה לסוכנויות שמהן הם הגיעו.
ג'ורג' וולאס מתח ביקורת על כמה מהרפורמות של ברואר, במיוחד בנוגע למערך הנסיעות המשותפות, והלין על כך שהם שיקפו תוכחות דה פקטו של רעייתו המנוחה.
בעוד שבתחילה הוא היה זהיר בהשמצתם של בני הזוג וולאס, התלונות של וולאס הרגיזו את ברואר והובילו אותו לנטוש את כוונותיו המקוריות.
הוא גם יזם חקירה בנוגע לגביית עמלות על ידי סוכנים של מועצת הפיקוח על משקאות אלכוהוליים.
בעוד שהנוהג הופסק להלכה במסגרת חוק ב-1963 שזכה לתמיכה הן של וולאס והן של ברואר, רבים מסוכני המועצה גבו לכאורה עמלות על המכירות של המזקקות ללא סמכות במהלך תקופות הכהונה של בני הזוג וולאס.
ג'ורג' וולאס הכחיש שהוא ידע על התנהלות זו וברואר העיד על חפותו, אך וולאס עדיין מתח ביקורת על ברואר על הפומביות שהשערורייה הזאת קיבלה.
ברואר גם נקט בצעדים בהתאם להשקפותיו החברתיות השמרניות שהיו פופולריות בקרב רוב תושבי אלבמה.
לאחר שנודע לו מפי אשתו שסרטים פורנוגרפים הוצגו בבסמר, פרבר של ברמינגהאם, הוא אישר ביצוע סדרה של פשיטות על בתי הקולנוע שהציגו את הסרטים.
הוא גם יזם פעולות נגד שימוש לרעה באלכוהול ובסמים.
לאחר סדרה של שערוריות בבית המחוקקים, הוציא ברואר צו מושל להקמת ועדת אתיקה שעליה הוטלה המשימה לנסח קוד אתי כהצעה לאימוצה על ידי בית המחוקקים.
בין הצעותיו היו האיסור על קבלת מתנות על ידי פקידי ממשל, איסור על פקידי ממשל לעבוד ולקבל שכר מגופים שעליהם הם פיקחו, ומיסוד כללי חשיפה לניגוד עניינים.
הוא הציע הקצאת מימון מתוך תקציב משרדו כדי לממן את עבודת הוועדה.