tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלוח ישנן כמה סוגי משבצות: משבצות ריקות שאינן מעניקות ניקוד נוסף, משבצות המעניקות ניקוד כפול לערך המוטבע על האות, משבצות המעניקות ניקוד משולש לערך המוטבע על האות, משבצות המעניקות ניקוד כפול לערך הכולל של המילה ומשבצות המעניקות ניקוד משולש לערך הכולל של המילה.
חוקי הסקראבל פשוטים למדי: כל משתתף שולף מתוך המאגר של האותיות 7 אותיות, בלי לראותן, ומניחן על הכן שלפניו בצורה מוסתרת מיריבו.
המילה הראשונה במשחק חייבת לגעת בכוכב המוטבע במרכז הלוח, וכל המילים שלאחריה צריכות לגעת לפחות באות אחת על הלוח.
יש להניח על הלוח מילים תקפות מבחינת מילון הסקראבל (ר' להלן) בלי להיעזר במילון, ולספור את הנקודות שמתקבלות מהערך המוטבע על האותיות בתוספת הערכים המתקבלים מהמשבצות המיוחדות (אם יש כאלה).
בתום כל מהלך יש להשלים מן השקית את מניין האותיות החסרות על הכן ל-7. מטרת המשחק היא לצבור את מרב הנקודות בתום המשחק, כאשר כל 100 האותיות נמצאות על הלוח.
בינגו - זהו מקרה שבו שחקן מניח במהלך אחד את כל 7 האותיות שעל הכן שלו.
מהלך כזה מזכה את השחקן בבונוס נוסף של 50 נקודות.
ערעור (באנגלית challenge) - במקרה ששחקן מבקש לערער על התקפות המילונית של מילה ששיחק יריבו, הוא מכריז על ערעור.
המילה נבדקת על ידי שני השחקנים במילון או בתוכנת מחשב.
אם המילה אינה במילון הסקראבל, השחקן שהניח אותה מפסיד את תורו והתור עובר ליריבו.
אם המילה תקפה, השחקן שהניח אותה מקבל את הניקוד כרגיל ואילו השחקן המערער נענש באחד משני האופנים הבאים: הוא מפסיד את תורו והתור עובד ליריבו (לפי חוקי המשחק בארצות הברית) או שהמערער אינו מפסיד את תורו אך יריבו מקבל תוספת של 5 נקודות (לפי חוקי המשחק בשאר העולם).
אף על פי שקיימת גרסה עברית למשחק הסקראבל (ועבורה הומצא השם "שבץ נא") הנפוצה אצל שחקנים חובבים, כל המשחק המאורגן בשבץ נא בישראל מתקיים דווקא בגרסה האנגלית.
בישראל קיימים מספר מועדונים למטרה זו, שבהם משחקים בעיקר – אך לא רק – עולים ממדינות דוברות אנגלית, בכל הגילאים.
שני המועדונים הגדולים ביותר הם מועדון השבץ נא הירושלמי על שם סאם אורבאום (The Sam Orbaum Jerusalem Scrabble Club) ומועדון השבץ נא התל אביבי (Tel Aviv Scrabble Club).
במועדון הירושלמי משחקים מדי יום שלישי כ-60 שחקני סקראבל באולם הספרייה בבניין ז'ראר בכר ברחוב בצלאל בירושלים.
במועדון התל אביבי משחקים מדי יום שני כ-30 שחקנים בבית השחמט ברחוב טאגור בתל אביב.
במהלך השנים אורגנו ברחבי הארץ מספר תחרויות (חד-יומיות ותלת-יומיות), ונציגים ישראליים משתתפים דרך קבע באליפויות עולם ובתחרויות בינלאומיות אחרות.
ישראל היא בין המדינות הבודדות שיוצגו כבר באליפות העולם הראשונה ב-1991. עד היום, ובעיקר מאז 2006, שיחקו כ-70 ישראלים שונים בתחרויות בינלאומיות.
בשנת 2006 החליט המועדון התל אביבי לעבור להשתמש במילון סקראבל המבוסס על המילון Collins Scrabble Words או CSW, אשר נחשב למילון הבינלאומי הסטנדרטי ומקובל בכל העולם פרט לצפון אמריקה, ואילו המועדון הירושלמי המשיך להשתמש במילון הנהוג בצפון אמריקה.
כתוצאה מכך, הופסקו האליפויות הארציות בין שני המועדונים הישראליים, אולם נפתחה אפשרות לקיים בישראל אליפויות בינלאומיות המבוססות על המילון CSW, בהשתתפות שחקנים מובילים מרחבי העולם.
בישראל נערכו 10 אליפויות בינלאומיות כאלה (בנתניה, חיפה, טבריה ועכו), בחודש פברואר מדי שנה.
האליפות העשירית נערכה בתאריכים 15–17 בפברואר 2019 והתקיימה בירושלים.
שבר ברפואה הוא הפרעה בהמשכיות מבנה עצם שיכולה להיות חלקית או מלאה.
שברים מופיעים בעצמות בריאות עקב טראומה גופנית.
לעומת זאת, שבר פתולוגי עלול להיגרם בעקבות מאמץ נורמלי בעצמות הסובלות מפגיעה בהרכבן, למשל עקב דלדול עצם (אוסטאופורוזיס), ציסטה, גידול שפיר או ממאיר.
שברים מסווגים לפי פרמטרים שונים.
סיווג השבר מקל על בחירת הטיפול בו ועל הפרוגנוזה.
ישנם מספר סיווגים מרכזיים וכן עוד סיווגים רבים לפי עקרונות שונים כגון התאמת טיפול או המצאת פרוגנוזה, בדרך כלל בהתייחסות למקום השבר.
כך למשל סיווגים שונים של שבר בצוואר הירך או בחלקים שונים של עצם הזרוע.
שבר פתוח או שבר סגור – שבר פתוח הוא שבר הכולל פגיעה ברקמות הרכות מסביב לעצם עד כדי חשיפה של העצם דרך העור.
בשבר פתוח קיימת סכנה של זיהום.
בשבר סגור העצם לא נחשפת לאוויר.
שבר פשוט או שבר מורכב – שבר פשוט כולל קו שבר אחד בעצם, בעוד ששבר מורכב או שבר מרוסק כולל חתיכה אחת או יותר של עצם שנפרדה מהעצם.
כיוון קו השבר – בעצמות ארוכות מסווגים שברים לפי צורת קו השבר וכיוונו ביחס לציר האורך של העצם:
שבר ספירלי – קו שבר סלילי המופיע בדרך כלל עקב מאמץ פיתול על העצם.
שבר רוחבי – כאשר זווית קו השבר קטנה מ-30o ביחס לאנך לציר האורך של העצם.
שבר מלוכסן – כאשר זווית קו השבר גדולה מ-30o ביחס לאנך לציר האורך של העצם.
שבר תוך־מפרקי או שבר חוץ־מפרקי – שברים בקצוות של עצמות ארוכות מסווגים על פי מעורבות רקמות המפרק בשבר: כאשר השבר כולל פגיעה במשטח המפרקי של העצם הוא מכונה שבר תוך-מפרקי.
שבר דחיסה – כאשר חלק מהעצם קרס לתוך עצמו עקב מאמץ לחיצה.
אופייני לחוליות של חולי דלדול עצם (שבר דחיסה אוסטאופורוטי).
שבר ענף ירוק – כאשר רק חלק מהעצם נשבר.
אופייני לשברים בעצמות ילדים מכיוון שקשיחות עצמותיהם אינה מלאה כבעצמות בוגרים.
שבר תלישה – כאשר מאמץ המופעל על גיד או רצועה מתורגם לתלישה של פיסת העצם שהגיד או הרצועה מחוברים אליה.
פתוגנזה של שבר ותהליכי ריפוי
בשלושת הימים הראשונים לאחר השבר שנוצר בעצם, נוצרת בסביבת השבר המטומה שבתוכה שוקעים פיברין וטסיות דם.
כתוצאה מהשקיעה, משתחרר פקטור הגדילה PDGF אשר קורא למקרופאגים.
המקרופאגים בולעים את הרקמה ההרוסה, ומשחררים אף הם גורמי גדילה האחראים על יצירה מחדש של עצם.
כמו כן מופיעים במקום לויקוציטים – לרבות מקרופאגים ולימפוציטים.
במקום השבר עצמו נוצרים תאי מזנכימה חדשים המהווים את המקור לעצם החדשה.
במקביל ליצירת כלי דם חדשים, נוצרת רקמה חדשה וזמנית הקרויה קלוס (callus).
בשלב הראשון מדובר בקלוס רך שמכיל רק תאים מתחלקים וכלי דם, אולם לאחר 6 שבועות מדובר בקלוס קשה שמכיל סידן (ועל כן גבס מושם למשך 6 שבועות במרבית המקרים).
החל מהשבוע השמיני לאחר השבר מתחיל תהליך עיצוב מחדש – העצם מתעצבת, תהליך גידול התאים נעצר וייצור כלי הדם יורד.
ניתן להבחין בקלוס גם שנים לאחר הריפוי – מדובר למעשה בהתעבות או גוש של העצם באזור השבר עצמו.
הגורם העיקרי המעודד את יצירת הקלוס הוא ההמטומה הנוצרת כתוצאה משבירת העצם – שטפי דם מקומיים מביאים להצטברות דם בעצם, והם עשירים בגורמי גדילה המביאים לתחילת ייצור הקאלוס.
מכאן שניקוז ההמטומה עלול להביא לנזק לתהליך הריפוי ונמנעים מניקוז כל עוד ההמטומה אינה גורמת ללחץ ולכאבים.
הקלוס עצמו נוצר על "פיגום" של פיברין אשר מגשר על השבר בשלב הראשון.
גשר הקלוס הראשוני נוצר הן כתוצאה מגדילה אנדוכונדרלית במרכז והן כתוצאה מגדילה תוך ממברנוזית בשוליים.
הגדילה התוך ממברנוזית, שנוצרת עקב הרמת קרום העצם, גורמת לייצור משמעותי של עצם, ולכן לעיתים בניתוחים לתיקון שבר בוחרים להכניס מסמר שמביא ליציאת מח העצם החוצה לאזור השבר ומרימים את קרום העצם לשם עידוד פעולתו.
לאחר שנוצר גשר הקלוס הוא מתגרם ובה בעת מתרפא קו השבר עצמו.
התהליך מסתיים כאשר קו השבר נעלם אך תהליך העיצוב מחדש נמשך.
תפקידו של הגבס באיחוי שברים הוא קיבוע שמפחית תנועה ומונע יצירה של סחוס במקום עצם.
קיבוע קשה מדי יביא לירידה ביצירת הקלוס וקיבוע גמיש מדי יביא להיווצרות קלוס רך.
בכל מקרה לאחר זמן מה יתחיל שלב ההתגרמות ואז ניתן להסיר את הקיבוע, בין היתר כדאי להעמיס על העצם החדשה כדי שתתפתח בצורה טובה יותר.
ככלי עזר לקיבוע שבר בעצם מנצלים מסמר תוך לשדי.
שבעת פלאי תבל של העולם העתיק (או שבעת פלאי תבל) היו מבנים בעלי חשיבות מיוחדת אשר הוקמו בעת העתיקה באזור הים התיכון.
מבנים אלו הוזכרו ברשימות בכתבים הלניסטיים שונים, אשר שימשו כמעין קטלוג של ההישגים האנושיים והיו פופולריים בקרב מטיילים ונוסעים בעולם העתיק.
לרשימת פלאי תבל היו גרסאות רבות, הבולטות בהן מיוחסות לאנטיפטרוס מצידון, פילון מביזנטיון, הרודוטוס וקלימכוס מקירניה.
מבין שבעת הפלאים של העולם העתיק רק אחד, הפירמידה הגדולה של גיזה, נותר יחסית ללא פגע עד היום.
רשימת שבעת פלאי תבל היוותה השראה ל לאורך ההיסטוריה, רובן מונות שבעה פלאים.
הכיבוש היווני של חלקים נרחבים מהעולם הידוע במאה ה-4 לפנה"ס אפשר את גישתם של נוסעים הלניסטים לציוויליזציות של מצרים, פרס ובבל.
יוונים רבים התרשמו רושם עז ממפעלי הבנייה המרהיבים בארצות אלו, ובכתבים שונים מהתקופה החלו להופיע רשימות המתארות אותם.
בתחילה הוזכרה המילה היוונית ת'אה (θέα), שפירושה "מראה" או "מקום לראות".
רשימות מאוחרות יותר השתמשו במילה ת'אומה (θαύμα) שפירושה "פלא", והביטוי נשמר עד היום.
למעשה, רשימת פלאי תבל הייתה המקבילה העתיקה למדריך למטיילים.
לרשימת הפלאים היו גרסאות רבות, הידועה והקדומה ביותר שנשתמרה היא של המשורר היווני אנטיפטרוס מצידון (סביבות 140 לפנה"ס), המונה שבעה אתרים, אך בעיקר מהלל את מקדש ארטמיס באפסוס:
מקור נוסף מסביבות המאה ה-2 לפנה"ס, המזוהה כפילו מביזנטיון, חתום על חיבור קצר שכותרתו "שבע המראות של העולם".
כתבי פילו לא נשתמרו בשלמותם, והם מונים שישה אתרים התואמים לרשימתו של אנטיפטר.
מרשימות אחרות של ההיסטוריון הרודוטוס (485 לערך עד 420 לפנה"ס) ושל קאלימאכוס (סביב 300 לפנה"ס), אשר אוחסנו במוזיאון אלכסנדריה, נשתמרו מעט מאוד הפניות.
הקולוסוס מרודוס היה הפלא האחרון שבנייתו הושלמה, בשנת 280 לפנה"ס, והראשון שנחרב, ברעידת אדמה ב-226 לפנה"ס.
בסך הכל, כל שבעת הפלאים היו קיימים יחדיו בעת ובעונה אחת לתקופה של פחות מ-60 שנה.
בגרסתו הקדומה של אנטיפטר חומות בבל תפסו את מקומו של המגדלור, ובכתבים אחרים שקדמו לבניית הקולוסוס השלים שער אשתר את רשימת שבעת הפלאים.
נהוג לייחס את הגבלת הרשימות לשבעה אתרים למשמעות המיוחדת של המספר שבע, אשר סימל שלמות ושפע בתרבות היוונית העתיקה.
מבחינה גאוגרפית הרשימה מכסה מונומנטים שהיו קיימים באזור הים התיכון והמזרח התיכון בלבד, אשר הרכיבו את העולם שהיה ידוע באותה תקופה ליוונים.
אתרים אחרים שהיו קיימים מחוץ לאזורים אלה לא נשקלו כחלק מתיאורים עכשוויים של פלאי תבל העתיקים.
המקורות המוקדמים שהגיעו מכותבים הלניסטים, השפיעו רבות על הרכב הרשימה.
חמישה מתוך שבעת האתרים ברשימה הם למעשה הישגים יוונים בתחום הארכיטקטורה והאומנות, כשהיוצאים מן הכלל הם הפירמידה הגדולה של גיזה והגנים התלויים בבבל.
שם הפלא תמונה תאריך בניה נבנה על ידי מאפיינים בולטים תאריך חורבן סיבת החורבן מיקום מודרניהגנים התלויים בבבל סביב 600 לפנה"סהבבליםגנים רב מפלסיים שהתנשאו לגובה של 22 מטר והושקו באמצעות מערכת מתוחכמת.
שבעת הפלאים ברשימתו של אנטיפטר זכו לשבחים רבים בשל תכונותיהם הבולטות.
הם היו המבנים הגבוהים או הגדולים מסוגם, והתאפיינו ברמת ביצוע ארכיטקטונית ואמנותית גבוהה ביותר.
שיטות העבודה שיושמו בבניית שבעת הפלאים זכו לחיקויים רבים, בעולם היווני ומעבר לו.
ההשפעה היוונית על התרבות הרומאית, ותחיית הסגנון היווני-רומאי בתקופת הרנסאנס הציתה את דמיונם של אמנים ונוסעים אירופאים.
ציורים ופסלים רבים שמתייחסים לשבעת הפלאים נוצרו, בזמן שהרפתקנים נהרו אל האתרים עצמם כדי לחוות אותם באופן אישי.
אגדות ושמועות רבות היו נפוצות והאדירו עוד יותר את ההילה סביב שבעת פלאי תבל.
שבעת הפלאים גם השפיעו על דורות של היסטוריונים בתקופות שונות, אשר ניסו להרכיב רשימות פלאים בהיקפים שונים ונושאים רבים.
מכל שבעת פלאי תבל, היחיד שנותר עומד על תילו כיום היא הפירמידה הגדולה של גיזה.
קיומם של הגנים התלויים עדיין מוטל בספק וקיימות תאוריות רבות בנושא.
מקורות ארכאולוגיים מאשרים את קיומם בעבר של חמשת הפלאים הנותרים.
מקדש ארטמיס באפסוס ופסל זאוס באולימפיה נהרסו בשריפות, והמגדלור באלכסנדריה, הקולוסוס מרודוס והמאוזוליאום בהליקרנסוס נחרבו ברעידות אדמה.
שרידים של המאוזוליאום נמצאים במקום בו עמד, וחלק מהפסלים שקישטו את הקבר נמצאים במוזיאון הבריטי בלונדון.
עמוד אחד מבין מאה עשרים ושבעה העמודים שעליהם עמד מקדש ארטמיס קיים עדיין באתר, ומפסל זאוס, הקולוסוס והמגדלור נותר זכר במטבעות שנטבעו באותה תקופה.
"שבעת פלאי תבל החדשים" היא רשימת שבעה אתרים בולטים ברחבי העולם, שערך תאגיד שווייצרי שנוסד בידי היזם ואיש הקולנוע ברנרד ובר ב-2007. במהלך קיומה של האנושות נוצרו מספר רשימות של שבעת פלאי תבל: הראשונה נוצרה בתקופה ההלניסטית וכללה אתרים שהיו ידועים בעת העתיקה באגן הים התיכון.
בתקופת הרנסאנס נוצרו רשימות שהגדירו את שבעת פלאי תבל של ימי הביניים, ומאז היו מספר ניסיונות להרכיב רשימה דומה שתכלול את האתרים בעולם.
ב-2000 נוסד תאגיד "קרן שבעת פלאי תבל החדשים", שמטרתו הייתה להרכיב רשימת שבעה אתרים בולטים שתיבחר על ידי הציבור ולא על ידי מומחים.
בשלב מוקדם הרכיב התאגיד רשימה בת 21 מועמדים.
מבין מועמדים אלה נבחרו שבעת האתרים המובילים על ידי הצבעה בטלפון ובאינטרנט (שבה ניתן היה לקנות זכות הצבעה מוגברת).
התהליך לווה במסע בחירות נרחב שקיימו כמה מדינות, על מנת שהאתר המצוי בשטחן ייבחר.
מסעות אלה בלטו במיוחד במדינות דרום אמריקה ומרכזה (שם נבחרו שלושה אתרים), ובסין.
אופן ההצבעה, המצריך גישה לאינטרנט, נתקל בביקורת של מספר ארגונים, ובראשם אונסק"ו.
לטענת הארגון, הבחירה נעשתה מנימוקים של לאום, וללא התייחסות היסטורית-תרבותית לחשיבות המקומות הנבחרים.
לאחר בחירת שבעת פלאי תבל החדשים היו ביקורות רבות על הבחירה.
רבים קישרו את העובדה שלא נבחר אף אתר מיבשת אפריקה - אפילו לא הפירמידה הגדולה של גיזה, היחיד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק ששרד עד ימינו - לעובדה ששיעור הגישה לאינטרנט באפריקה הוא הנמוך מכל היבשות.
ההכרזה על האתרים הזוכים נערכה ב-7 ביולי 2007 בעיר ליסבון, בירת פורטוגל.
אתר הקמה מיקום תמונהפירמידת אל קסטיליו בצ'יצ'ן איצה 800 לספירה יוקטן, מקסיקו פסל ישו הגואל 1931 לספירה ריו דה ז'ניירו, ברזיל החומה הסינית 220 לפנה"ס ו-1368–1644 לספירה סין מאצ'ו פיצ'ו 1460–1470 לספירה פטרה 9 לפנה"ס – 40 לספירה הקולוסיאום 72–80 לספירה רומא, איטליה טאג' מהאל 1630 לספירה אגרה, הודו
בנוסף לשבעת הפלאים שנבחרו, זכתה הפירמידה הגדולה של גיזה במצרים בתואר כבוד והערכה בשל העובדה שהיא היחידה שנשארה משאר שבעת פלאי תבל הישנים:
אתר הקמה מיקום תמונההפירמידה הגדולה של גיזה 2600–2500 לפנה"ס גיזה, מצרים
13 המועמדים שהגיעו לגמר אך לא נבחרו
האקרופוליס באתונה, יוון (450–330 לפנה"ס).
אלהמברה בגרנדה, ספרד (המאה ה-12 לספירה).
אנגקור בקמבודיה (המאה ה-12 לספירה).
פסלי המואי באי הפסחא אי הפסחא, צ'ילה (המאה ה-10 עד המאה ה-16).
איה סופיה באיסטנבול, טורקיה (532–537 לספירה).
הכיכר האדומה והקרמלין במוסקבה, רוסיה (1156–1850 לספירה).
טירת נוישוונשטיין בפיסן, בוואריה, גרמניה (1864–1869 לספירה).
פסל החירות בניו יורק, מדינת ניו יורק, ארצות הברית (1886 לספירה).
סטונהנג' באמבסבורי, אנגליה, הממלכה המאוחדת (3000–1600 לפנה"ס).
בית האופרה בסידני, אוסטרליה (1954–1973 לספירה).
טימבוקטו במאלי (המאה ה-12 לספירה).
רשימות של פלאי תבל לתקופת ימי הביניים מופיעות בכתבים היסטוריים רבים.
הרשימות שונות בשמן, במספר פלאי התבל המופיעים בהן ובמקור.
בין הכותרות לרשימות אלו ניתן למצוא: "פלאי תבל של ימי הביניים" (ללא כל ציון למספר שבע), "שבעת פלאי תבל בימי הביניים", "פלאים אדריכליים בימי הביניים".
סביר כי רשימות אלו לא נוצרו בתקופת ימי הביניים, אלא בתקופה מאוחרת יותר, שכן עצם השימוש במילה ימי הביניים לא נעשה לפני המאה ה-16. התנועה הרומנטית הידועה בהערצת ובהאדרת כל הקשור לתקופת ימי הביניים, מתאימה יותר ליצירת רשימות אלו.
3. הקטקומבות של כום אל-שוקאפה
5. מגדל החרסינה של נאנג'ינג
שבר (fracture) הוא הפרדה מקומית של חומר לשני חלקים או יותר, תחת הפעלת מאמץ.
המילה באופן שגרתי מיוחדת לשברים בעצמות או לשברים בגבישים או חומרים גבישיים, כמו מתכות ואבני חן.
לעיתים, בחומרים גבישיים, גבישים יכולים להישבר ללא הפרדת הגוף לשני חלקים.
בתלות בחומר הנשבר, שבר מפחית את החוזק (ברוב החומרים) או מעכב מעבר אור בחומר.
הבנה מעמיקה של תהליך יצירת השבר ניתן לקבל מתוך למידת תורת מכניקת השבר.
שבר פריך - בסוג זה של שבר, לא ניתן לראות דפורמציה פלסטית לפני התרחשות השבר.
בגבישים פריכים, השבר יכול להתרחש רק על ידי ביקוע שנוצר כתוצאה ממאמץ הפועל בכיוון נורמלי למישורי הגביש.
במבנים אמורפיים, לעומת זאת, חוסר המבנה הגבישי גורם לשברים בכל הכיוונים, כאשר השברים ממשיכים בכיוון נורמלי ללחץ המופעל.
בתמונת השבר במוט האלומיניום, ניתן לראות בצבעים הבהירים שבר פריך, ובצבעים הכהים שבר שנוצר מהתעייפות החומר.
שבר משיך - בשבר משיך, מתרחשת דפורמציה פלסטית רבה לפני השבירה.
מתכות משיכות רבות יכולות להחזיק מעמד בדפורמציה מאוד גדולה, של 50-100% מעוות, לפני שמתרחש שבר.
המעוות שבו מתרחש השבר תלוי ברמת הניקיון של המתכת.
בטמפרטורת החדר, ברזל טהור יכול לעבור דפורמציה של עד 100% מעוות לפני שישבר, לעומת פלדות (המכילות ברזל ופחמן), אשר נשברות כבר ב-3% מעוות.
בגלל ששבר משיך כולל דפורמציה פלסטית רבה, צורת ההתנהגות של השבר שונה מאוד מזו של שבר פריך.
חלק מהאנרגיה הנובעת מריכוז המאמצים בנקודות השבר הופכת לדפורמציה פלסטית לפני שהסדק מתחיל להתקדם.
השלבים העיקריים של שבר משיך הם יצירת צוואר (necking), אשר גורם לריכוז המאמצים באזור שבו שטח החתך קטן יותר, יצירת חללים (void formation), יצירת סדקים, התקדמות סדקים, וכישלון (שבר).
השלבים הללו בדרך כלל גורמים לתוצאה בה לאחר השבירה ניתן לראות חלק אחד קמור והשני קעור בפני השטח של השבר (cup and cone).
ישנן שלוש אפשריות להפעלת המאמצים שיגרמו לשבר:
מצב פתיחה: מאמץ נורמלי למישור הסדק
מצב החלקה: מאמץ גזירה פועל במקביל למישור הסדק ומאונך לחזית הסדק
מצב קריעה: מאמץ גזירה פועל במקביל למישור הסדק ומקביל לחזית הסדק
שבר בצוואר הירך הוא שבר בעצם הירך אשר מתרחש בחלק המקורב של העצם, קרוב למפרק הירך.
המונח "שבר בצוואר הירך" מתאר במרבית המקרים ארבעה סוגי שברים, אשר מתרחשים לרוב כתוצאה מדלדול עצם.
ברוב המוחלט של המקרים, שבר בצוואר הירך מתרחש בעצם מדולדלת וחלשה, כתוצאה מנפילה או מטראומה קלה יחסית.
אם העצם נורמלית ואינה מדולדלת, דרוש מנגנון פגיעה בעל אנרגיה גבוהה (כגון תאונת דרכים) על מנת לגרום לשבר כאמור.
שבר בצוואר הירך בגיל המבוגר מקושר לתחלואה ולתמותה, כאשר מרבית החולים הן נשים.
מעל 6,000 מקרים של שברים בצוואר הירך מתרחשים מדי שנה אצל הגיל המבוגר בישראל, כשהמספר הולך וגדל לאור ההתארכות בתוחלת החיים.
שבר בראש עצם הירך - שבר המערב את ראש העצם, ולרוב כתוצאה מטראומה במנגנון של אנרגיה גבוהה כדוגמת תאונת דרכים.
שבר כזה מביא לרוב לפריקה של מפרק הירך.
שבר בצוואר עצם הירך - נקרא גם שבר סוב-קפיטלי (מתחת לראש עצם הירך), או שבר אינטרה-קפסולרי (המערב את קופסית המפרק - המפרק הסינוביאלי).
שבר אינטר-טרוכנטרי - בין תל הירך הגדול לתל הירך הקטן.
שבר סוב-טרוכנטרי - שבר הנמצא מתחת לתל הירך.
הסימן או התסמין הקלאסי של שבר בצוואר הירך בגיל המבוגר הוא חוסר יכולת לשאת משקל על הרגל וכאבים.
בבדיקה גופנית, לרוב יש קיצור של הרגל הפגועה והיא מסובבת הצידה והחוצה.
גורמי הסיכון לשבר בעצם אשר מתרחש כתוצאה מנפילה קלה יחסית:
נפילות חוזרות, למשל עקב סחרחורת, ליקוי ראיה, דמנציה.
דלדול עצם (אוסטאופורוזיס), למשל עקב עישון, תרופות סטרואידיות, כימותרפיה, כריתת שחלות, בלות ועוד.
עודף הומוציסטאין בדם- מצב בו יש עודף של חומצת אמינו מסוג הומוציסטאין.
מחלת פאג'ט של העצם או מצבים שונים כגון אוסטאומלציה, אוסטאופטרוסיס, פרכת.
גידולים שפירים או ממאירים בעצם (סיבה נדירה יחסית)
גרורות בעצמות כתוצאה מגידולים אחרים.
גורמים נוספים כוללים עישון, שתיית אלכוהול מוגברת, משקל גוף נמוך, חוסר פעילות גופנית, שבר קודם בצוואר הירך וכן מצב בריאותי לקוי (קו-מורבידיות).
כשיש חשד לשבר בצוואר הירך יש לערוך צילום רנטגן במנח קדמי-אחורי וכן במנח צידי.
כשהתשובה הניתנת בתוצאת הרנטגן אינה וודאית, יש לערוך דימות בטומוגרפיה ממוחשבת ולעיתים בדימות תהודה מגנטית במקרים בהם יש קושי להבחין בשבר עצמו.
מיפוי עצמות פחות יעיל בגיל המבוגר היות שיש לחכות כשבוע לעיתים עד שמודגמים שינויים בעצם הפגועה.
שברים בצוואר עצם הירך מערבים את הצוואר הצר שבין הראש העגול של עצם הירך לבין גוף העצם.
שברים אלו לרוב מפריעים לאספקת הדם המגיעה לראש העצם.
שברים אלו נקראים גם שברים סוב-קפיטליים, אלו שברים תוך מפרקיים.
קיים סיווג ע"ש garden לדירוג חומרת השבר:
שבר מדרגה 1 הוא שבר יציב, בלי תזוזה, כאשר השבר לא מלא (חלק מהקורטקס של העצם שמור).
בשבר מסוג זה יכולים להיות כאבים והגבלה בהרמת הרגל, אולם לא יהיה קיצור של הרגל או סיבוב חיצוני של הרגל מאחר שזהו שבר ללא תזוזה.
הטיפול כיום בשבר מדרגה 1 הוא קיבוע פנימי על ידי ברגים.
שבר מדרגה 2 הוא שבר מלא אולם ללא תזוזה.
הטיפול הוא קיבוע פנימי על ידי שלושה ברגים.
שבר מדרגה 3 הוא שבר מלא, עם תזוזה, אולם קיים מגע כלשהו בין שני חלקי העצם.
שבר מדרגה 4 הוא שבר מלא, עם תזוזה מלאה וללא מגע בין חלקי העצם השונים.
הטיפול בשברים מסוג 3 או 4 הוא ניתוח על ידי רופאים אורתופדיים, במהלכו מוחלף חלק העצם השבור בתותב, בתהליך הנקרא החלפת מפרק חלקית או מלאה.
חלופה אחרת הקיימת בעיקר בצעירים היא לנסות ולהחזיר את האלמנטים השבורים למנח התקין (לבצע שחזור) ולקבע אותם על ידי ברגים.
סיבוך חמור ונפוץ של שבר בצוואר עצם הירך הוא סיבוך הקרוי נמק העצם: מאחר ששברים אלו נוטים לערב את אספקת הדם לראש עצם הירך, הרי שאספקת הדם לראש עצם הירך נפגעת וראש העצם עובר תהליך של נמק ומוות של רקמת העצם והסחוס.
סיבוך נוסף הוא חוסר איחוי - במצבים בהם לא מותקן תותב ומתבצע רק קיבוע פנימי, יש סכנה שלא יהיה איחוי בין קצוות העצם השונים.
שברים בהם עובר קו השבר בין תלי הירך בעצם עצמה.
שברים אלו לרוב מקובעים חיצונית באמצעות ברגים ופלטה.
ריפוי שברים אלו טוב יחסית אם המטופל בריא.
שברים אלו מחולקים ליציבים ושאינם יציבים.
שבר שאינו יציב הוא שבר מאוד מרוסק עם תזוזה גדולה, כשלעיתים החלק המקורב של העצם נפרד וזז.
הניתוח המקובל במקרה של שבר אינטר-טרוכנטרי הוא ניתוח תחת שיקוף, ביצוע שחזור סגור, הכנסת מסמר לראש עצם הירך וקיבוע, על ידי קיבוע מסוג Dynamic Hip Screw (בראשי תיבות: DHS).
באופן כללי, לשברים אלו יש סיכוי גבוה מאוד יחסית לעבור איחוי (כולל איחוי לא תקין).
ממחקרים שנערכו בעולם, עלתה הסתברות לקשר ישיר בין משך הזמן לביצוע הניתוח מאז הפגיעה לבין סיכויי ההחלמה והתמותה, באופן, שככל שזמן הניתוח מתרחק מזמן הפגיעה יש עליה משמעותית בתמותה ובסיבוכים.
במחקר שערך משרד הבריאות עלה, כי לאור עידוד ביצוע ניתוח תיקון שבר בצוואר הירך תוך 48 שעות ממועד האשפוז, נרשמה ירידה של כ־30% בתמותת החולים.
קיימת חשיבות רבה לטיפול השיקומי הניתן לחולים לאחר הניתוח, ולביצוע פיזיותרפיה והגברת הניידות של חולים אלו.
שבעת פרקי רבי אליעזר הוא מדרש אגדה קצר בן שבעה פרקים הכולל דרשות בשמו של רבי אליעזר ומכאן קיבל החיבור את שמו.
מדרש זה התגלגל ומצא את מקומו כנספח לחיבור אחר והם נדפסו כפרקים יט-כה של מדרש סדר אליהו זוטא.
במשך דורות רבים נחשב החיבור בידי חכמים וחוקרים בולטים כמו רד"ל וחנוך אלבק כשייך לפרקי דרבי אליעזר ובמאגרי האקדמיה ללשון העברית מכונה החיבור: "פרקי דרבי אליעזר (פרקים נוספים)".
כלומר, נוספים על החיבור הידוע ומפורסם בשם פרקי דרבי אליעזר.
אבל היו מי שפקפקו בכך.
לאחרונה הוכרע ש"שבעת פרקי רבי אליעזר" הוא חיבור עצמאי ונפרד ואין לו שום קשר לפרקי דרבי אליעזר.
כאמור, שבעת פרקי רבי אליעזר נדפסו כחלק אינטגרלי של סדר אליהו, ועד עתה לא התגלה שום כתב יד של החיבור המכנה אותו בשם פרקי רבי אליעזר.
רד"ל, בן המחצית הראשונה של המאה ה-19, היה הראשון שעמד על כך שהפרקים הללו אינם חלק אינטגרלי של סדר אליהו.
עוד הוא מצא שבעל הרוקח ובעל ילקוט שמעוני מצטטים דרשות מן החיבור והם מכנים אותו 'פר"א'.
גם מאיר איש שלום, בן המחצית השנייה של המאה ה-19, עמד על כך, ובמהדורת סדר אליהו שלו הוא כינה לראשונה את הפרקים הללו 'פרקי רבי אליעזר'.
אלא שרד"ל הרחיק לכת וביקש להסיק מכך ששבעת הפרקים הללו מקורם בפרקי דרבי אליעזר הידוע אלא שהם ניתקו ממנו ומצאו את מקומם בסדר אליהו.
בדיקה מקיפה של כל כתבי היד של פרקי דרבי אליעזר וכן ניתוח לשוני מדוקדק של שני החיבורים העלו שמדובר בחיבורים שונים לחלוטין.
דרשות החיבור באות כמעין דו-שיח שבין ר' אליעזר ותלמידיו.
כך הדבר מוצע בראש כל פרק ומכאן קיבל החיבור את שמו.
להלן דוגמה מראש פרק א:
מטבעות לשון אלה ודומיו באים בראש כל שבעת הפרקים אבל אינם מצויים בפרקי דרבי אליעזר אף לא פעם אחת, וזוהי אחת הראיות החזקות שמדובר בחיבורים שונים.
ההתבטאות הבאה שבאה בפרק הראשון של המדרש עשויה ללמד על מקום עריכתו: 'אבל [רבותינו] שבארץ ישראל...'.
ומכאן למד איש שלום ש'לא נתחברו אלה הפרקים בארץ ישראל'.
אף על פי שהחיבור מרבה לצטט שמותיהם של תנאים סבור איש שלום שהחיבור הוא מאוחר ואינו מזמן התנאים.
החיבור נדפס לראשונה (בתוך סדר אליהו) בוונציה בשנת ה'שנ"ח, נדפס שוב בפראג בשנת ה'תל"ו על ידי ר' שמואל היידא, ועל פי מהדורה זו חזר החיבור ונדפס פעמים רבות.
היידא הגיה והשלים ולעיתים עשה בחיבור כבתוך שלו.
בהקדמתו מספר היידא בהתלהבות על בכיות, תפילות, צומות והשתטחות על קברי צדיקים שערך על מנת להבין היטב את דברי החיבור.
ועל כך הוא זכה לבוז ולדברי ביקורת חריפים מפי מאיר איש שלום.
איש שלום מראה עד כמה הייתה ידו של היידא קלה עד כדי שכתוב החיבור לעיתים ולאחר כמה דוגמאות לטיב עבודתו של היידא הוא מסיים את דבריו בלעג: "והנה די בדוגמאות אלו לראות פעולתו בתפילותיו ובכיתו וצומו ודרישת הקברים".
החיבור כלול במאגרים של האקדמיה ללשון העברית תחת השם: פרקי רבי אליעזר: פרקים נוספים.
איש שלום ההדיר את שבעת פרקי רבי אליעזר על פי הדפוס הראשון ועל פי כתב יד פרמה (הכולל חיבורים נוספים תחת השם הכולל נספחים לסדר אליהו) בווינה בשנת תרס"ב.
הבסיס למהדורה הוא דפוס ראשון ואיש שלום השתמש בכתב היד על פי שיקול דעתו.
על פי עדותו, איש שלום השתמש בהעתקה שנעשתה עבורו ולא בתצלום שהיה לפניו.
מהדורה זו אינה עומדת אפוא בסטנדרטים המקובלים היום.
שבר בעצם החִישּׁוּר המרוחקת הוא שבר נפוץ באמה.
בשל קרבתו למפרק כף היד, פגיעה זו לעיתים מכונה שבר בשורש כף היד.
הטיפול לרוב יעשה על ידי קיבוע, ובמקרים של שברים מסובכים יותר יהיה צורך בניתוח.
לשבר זה סוגים רבים: שבר ע"ש קול, שבר ע"ש סמית', שבר ע"ש ברטון ועוד.
קיים בלבול באשר למונח "שבר ע"ש קול" בו נעשה שימוש מוטעה לתיאור כלל השברים המרוחקים בעצם החישור.
הסיבה השכיחה ביותר לשברים מסוג זה היא נפילה קדימה על ידיים מושטות, כאשר הבלימה נעשית כשכף היד מתוחה אחורה בזווית המרבית.
באנשים בעלי דלדול עצם ומחלות עצם אחרות.
הפצוע יתייצג עם כאבים, נפיחות, שטפי דם, ורגישות סביב שורש כף היד.
לעיתים ניתן לחזות בעיוות חיצוני של המפרק.
צריך לבדוק אובדן תחושה, בעיה במעבר הדם ותופעות דומות באזור הזרוע והכתף.
יש לשלול פצע בעור באזור שיכול לרמז על שבר פתוח.
חשוב מאוד לוודא שאין פגיעה עצבית באזור האגודל עקב פגיעה בעצב התווך בשל תסמונת מנהרת שורש כף היד שעלולה להתרחש.
לעיתים ניתן לאבחן שבר בעצם החישור המרוחקת על ידי עיוות חיצוני של המפרק אך יש לאמת סברה זו בעזרת תצלום רנטגן, כיוון שפעמים רבות מלווה השבר בעצם החישור עם שבר בעצם הסירה או בתזוזתה של העצם ממקומה.
לרוב נעשה שימוש בצילום רנטגן כאשר יש חשד לשבר, ולאחר איבחון של שבר המצריך ניתוח תבוצע טומוגרפיה ממוחשבת (סריקת CT).
בעת בחינת תצלום רנטגן של שבר מסוג זה חריגת העצם ממקומה היא התופעה החשובה ביותר שיש לשים אליה לב כיוון שהטיפול ישתנה מהותית עקב כך.
תופעה חשובה נוספת היא התקצרות עצם החישור בעקבות השבר לעומת עצם הגומד.
כיוון שגובהן זהה ביחס לעצמות שורש היד של כף היד נוצר עומס רב על עצם הגומד שעלול להוביל לשחיקה של הסחוס הסיבי המשולש במפרק.
ברפואה נעשה שימוש במערכות סיווג כדי לתאר דפוסים שונים של פגיעות שסביר שיתנהגו באופן צפוי וכדי להבחין בין סוגי הטיפול השונים להם יזדקקו.
כאשר מדובר בשברים במפרק כף היד מערכת הסיווג איננה יעילה במיוחד ואין הסכמה רחבה בנוגע לשיטת הטיפול היעילה ביותר ועל כן קיימות מספר שיטות לסיווג ודירוג סוג וחומרת השברים ובהמשך הטיפול בהם.
קיימת שיטת סיווג ע"ש פרננדז המתייחסת למגנון הפגיעה, אך כאשר נרצה שיטת סיווג תיאורית בלבד נשתמש בסיווג המקובל יותר לשברים בעצם החישור המרוחקת והוא הסיווג ע"ש פריקמן:
שבר מטיפוס I: שבר חוץ פרקי בבסיס העצם, ללא שבר בעצם הגומד הסמוכה.
שבר מטיפוס II: שבר חוץ פרקי בבסיס העצם, עם שבר בזיז של עצם הגומד.
שבר מטיפוס III: שבר תוך פרקי בבסיסי העצם וללא שבר בעצם הגומד.
שבר מטיפוס IV: שבר תוך פרקי עם שבר בזיז של עצם הגומד.
מעבר לסיווג התיאורי של השברים קיימים מספר מאפיינים נוספים שנוכל לזהות בתצלום רנטגן:
אנגולציה קדמית - נטייה של כף היד אחורה ממנחה הטבעי (כאשר פנים כף היד פונה קדימה).
בדרך כלל, כף ידנו מוטה כ-11 מעלות קדימה ואילו שבר יכול לגרום להטייתה אחורה.
עד אפס מעלות (יישור מוחלט) הדבר נחשב בגבולות התפקוד התקין.
הסטה רדיאלית - הזזה של כף היד הצידה ממנחה הטבעי.
שבר פתוח - חשיפה של העצם לאוויר החיצוני (נדיר).
שבר סגור - שבר שבו לא נגרם נזק לרקמות סביב העצם ואין מגע עם הסביבה החיצונית.
ריסוק העצם - כמות החלקים אליהם נחלקה העצם בעת השבירה.
בכל הנוגע לטיפול בשברים ישנו מאפיין נוסף אליו יש להתייחס והוא האם השבר יציב או לאו.
שבר יציב בעצם החישור המרוחקת הוא חוץ פרקי, ללא ריסוק, וללא תזוזה או עם תזוזה מינימלית, שכאשר הוא משוחזר למנח אנטומי, לא זז חזרה לעיוותו המקורי.
במקרים מסוג זה נשתמש בטיפול שאיננו פולשני ועיקרו ייצוב וקיבוע העצם בעזרת גבס או סד.
ייתכן והגבס ימוקם עד מעל למרפק כדי למנוע סיבוב של האמה.
בילדים הריפוי יהיה מלא ומהיר לרוב, אך באוכלוסיית המבוגרים, לא תמיד יתאחה השבר בצורה הנכונה על ידי קיבוע בלבד.
במחקר רדיולוגי על 170 שברי Colles שטופלו בשחזור סוגר ובקיבוע גבס, חלה תזוזה של 29 שברים, שדרשו שחזור נוסף וקיבוע חיצוני.
ניתן לטפל גם בעזרת ניתוח פולשני בו מורכב על העצם קיבוע פנימי כדי למנוע תזוזה שניונית שעלולה להתרחש גם עם קיבוע חיצוני, אך לא תמיד קיימת נחיצות להליך כירורגי מסוג זה ולעיתים הוא מיותר.
בהליך זה מוכנסים ברגים ולוחיות טיטניום אל העצם כדי לקבע אותה במנח האנטומי האופטימלי ללא אפשרות לתזוזה.
שבר של מסד נתונים היא מחיצה (Horizontal Partition) של מידע של מסד נתונים או מנוע חיפוש.
כל מחיצה נקראת שבר כאשר כל שבר מנוהל ומתוחזק על מופע מסד נתונים נפרד כדי לפזר עומס.
המידע לא מתחלק באופן קבוע בין השברים.
חלק מהמידע יכול להימצא על כל השברים וחלק עלול להימצא רק על שבר אחד.
כל שבר הוא בפועל שרת מסד נתונים המתפקד כמקור מידע עצמאי עבור תת-הקבוצה של הערכים והמידע המוכלים בו.
היתרון המשמעותי של מחיצה (מאוזנת) הוא שהיא מורידה את סך השורות בטבלה עמוסה ובכך מאפשרת שיפור ביצועים ניכר.
ישנם מקרים בהם אפשר לשמור שורות של טבלאות בשברים שונים (לדוגמה נתונים של כל שנה בשבר אחר, או חלוקה דוגמת "לקוחות בצפון", "לקוחות במרכז" ו"לקוחות בדרום") כאשר האפליקציה בצד המשתמש אמורה לדעת על איזה שבר לבצע שאילתה ובכך לקבל שיפור בביצועים.
שברים אף יכולים לשפר ביצועים על ידי פיזור גאוגרפי של שרתים.
לדוגמה, יצירת שבר במערכת בינלאומית על שרת באירופה, אשר מכיל מידע בעל רלוונטיות גבוהה יותר עבור אזור זה, יתן ביצועים מוגברים עבור אותה תת-קבוצה של מידע אשר הגישה אליו מהירה יותר עקב החלוקה הלוגית של מיקום השרתים.
לעומת זאת אם לצד המתשאל אין מידע מוקדם כלשהו על השברים, הוא יצטרך לבצע שאילתה שתכיל את המידע מכל השברים כדי לקבל תמונה כוללת ודבר זה לא רק שלא ישפר ביצועי זמן גישה וזמן חישוב, אלא קרוב לוודאי שהשאילתה תאופיין בביצועים מופחתים עקב מיזוג מידע ותשאול מספר רב של שרתים.
שבקייה (במקור: שְבַּאכְּיַה; شباكية) היא מאפה מרוקאי העשוי מרצועות בצק המטוגנות בשמן עמוק עד להזהבה, ולאחר מכן מצופות בסירופ דבש, מי ורדים ושומשום.
את רצועות הבצק מגלגלים ומצופפים זו בזו, בדרך כלל לצורת ורד.
השבקייה דומה בסגנונה למאפים אחרים כגון קרטלט (האיטלקי) ופזואלוס (הלובי), אף על פי שהאחרון דק יותר ופחות צפוף.
שבר בסיס גולגולתי הוא שבר בעצם בסיס הגולגולת.
הסימנים לשבר הם בעיקר המטומות (שטפי דם פנימיים) חבלה מאחורי האוזניים, מסביב לעיניים או דם באזור עור התוף.
דליפת נוזל שדרתי מתרחשת בכ-20% מהמקרים ועלולה לגרום לדליפת נוזל מהאף או האוזניים (המוטימפנומה).
סיבוך אפשרי בכ-14% מן המקרים הוא דלקת קרום המוח.
סיבוכים אפשריים נוספים עשויים להיות פציעה בכלי הדם או נזק לעצבי הגולגולת.
לרוב נדרש נזק טראומטי משמעותית על מנת שהם יתחרשו.
השבר יתרחש לרוב באחת מן העצמות הבאות: עצם הצדע, עצם העורף, עצם היתד, עצם המצח או בעצם הכברה.
עצמות אלו מתחלקות לשברים בשקעים הקדמיים, האמצעיים והאחוריים.
שברים בעצמות הפנים עשויות להתרחש גם כן.
אמצעי האבחון לרוב יהיה באמצעות סריקת CT.
שבר בסיס גולגולתי מתרחש אצל כ-12% מהאנשים שסובלים מפגיעת ראש חמורה.
מטופל עם שבר בסיס גולגולתי יכול לסבול מאחד או מכמה מהתסמינים הבאים:
סימני קרב - חבורות של העצם הטמפורלית בעיקר באזור זיז המסטואיד (Mastoid process)
עייני דביבון - שטפי דם סביב העיניים, המכונים "פנסים".
דימום (לפעמים רב) מהאף והאוזניים
המוטימפנומה - הצטברות דם בחלל האוזן
חירשות זמנית, ריצוד לא רצוני של העיניים או הקאה
ב-1% - 10% מהחולים, מתרחש מלכוד בעצב הראייה.
עצב הראייה נדחס על ידי השברים בגולגולת, שגורם לראייה מטושטשת.
שברים בסיס גולגולתיים כוללים שברים בחלק האחורי של הגולגולת או בחלק הקדמי.
החלק האחורי כולל את העצם העורף, עצם הצדע וחלקים מעצם היתד.
החלק הקדמי כולל יותר חלקים מעצם היתד ואת עצם הכברה.
השבר בעצם הצדע מתרחש ב-75% מהשברים הבסיס גולגולתיים ועשוי להיות אורכי, רוחבי, או מעורב, תלוי ביחס של קו השבר לעומת ציר האורך של הפירמידה.
עצמות עשויות להישבר סביב הנקב הגדול, החור בבסיס הגולגולת שדרכו גזע המוח מתקיים ונהפך לחוט השדרה.
דבר שיוצר סיכון שכלי הדם והעצבים העוברים בנקב זה ייפגעו.
בשל הקרבה של עצבי הגולגולת, פגיעה בעצבים אלו עלולה להתרחש.
זאת יכולה לגרום לשיתוק של עצב הפנים, שיתוק של העצב האחראי על תנועת העין, או לאובדן שמיעה.
שברים שלא יצאו ממקומם לרוב ירפאו ויתאחו מעצמם, ללא התערבות חיצונית.
מטופלים בעלי שברים בבסיס הגולגולת מועדים במיוחד לחלות בדלקת קרום המוח.
הטיפול לרוב יתבסס על הפגיעות במבנים בתוך הראש.
יבוצע ניתוח במצבים בהם ישנה דליפת נוזל מוחי שדרתי שלא נעצר או עבור פגיעה בכלי הדם או העצבים.
יעילות השימוש בתרופות אנטיביוטיות מונעות אינה ברורה.
שברים בבסיס הגולגולת הם סיבת מוות נפוצה בפצועים מתאונות אופנוע.
נהגים שמתו כתוצאה משבר בסיס גולגולתי כוללים בין היתר נהגים כגון איירטון סנה ורולנד רצנברגר, נהגי אינדי כגון ביל וקוביץ' האב, טוני בטנהאוזן האב, פלויד רוברטס וסקוט ברייטון.
נהגי נאסאקאר כגון דייל אירנהרד האב, אדם פטי, טוני רופר, קני אירווין הבן, ניל בונט, ג'ון נמנצ'ק, ג'יידי מקדאפי, וריצ'י אוונס.
נהגי קארט שנהרגו כוללים את ג'ובי מרסלו, גרג מור וגונלזו רודריגז ונהגי ארסיאיי שנהרגו כוללים את בלייס אלכסנדר וסליק ג'ונסון.
כדי למנוע פציעה זו, בכל תחרויות האופנועים הגופים האוכפים את התחרות דורשים את השימוש בתומכי צוואר וראש, כגון מכשיר האנס.
מכשיר ה-HANS הוכיח את יעילותו בהצלת חיים מספר רב של פעמים, בין היתר על ג'ף גורדון בשנת 2006 בפוקנו 500, על רוברט קוביקה בגרדי פרי הקנדי ב-2007 ועל מקס ורסטפן בגרנד פרי במונקו ב-2015.
שבר ג'ונס הוא שבר בעצם המסרק החמישית, באזור בין בסיס העצם וחלקה האמצעי.
השבר גורם לכאב באזור האמצעי של כף הרגל בצידה החיצוני.
ייתכנו גם שטפי דם וקשיים בהליכה.
השבר מופיע בדרך כלל באופן פתאומי.
השבר מתרחש בדרך כלל כאשר כף הרגל בכפיפה כפית ומסובבת פנימה.
תנועה זו עלולה להתרחש בעת שינוי כיוון תנועת הרגל בזמן שהעקב רחוק מהקרקע, למשל בריקוד, טניס, או כדורסל.
אדם שסובל משבר ג'ונס לא תמיד מודע לקיומו של השבר, ולכן האבחון עלול להיות קשה.
האבחון בדרך כלל מבוסס על התסמינים של התופעה, ומאושר על ידי צילומי רנטגן ובדיקה גופנית.
אבחוני רנטגן כוללים מבט קדמי-אחורי, אלכסוני, רוחבי וצידי על הרגל בעת שהיא כפופה.
ישנם שברים נוספים שמתרחשים בעצם המסרק החמישית, אך אינם בסיכון כמו שבר ג'ונס.
כדי ששבר יחשב לשבר ג'ונס עליו להגיע למפרק שבין עצמות המסרק.
אם, לעומת זאת, הוא מגיע למפרק עצמות שורש הרגל והמסרק, אז מדובר בשבר תלישה, שלעיתים גם נקרא שבר ג'ונס מדומה (פסאודו-ג'ונס).
בדרך כלל, הטיפול הראשוני נעשה באמצעות תחבושת גבס, והימנעות מהליכה ודריכה בעזרת כף הרגל.
במקרים בהם השבר לא מתאחה, מומלץ להישאר עם גבס למשך שישה שבועות נוספים.
בגלל אספקת דם לקויה באזור זה, לעיתים השבר לא מתאחה בעזרת גבס, ונדרש ניתוח.
במקרים של שברי ג'ונס אצל ספורטאים, או במקרים שבהם חתיכות העצם נפרדות לגמרי, נשקלת אופציית הניתוח כבר בשלבים מוקדמים השבר תואר לראשונה בשנת 1902 על ידי אורתופד בשם רוברט ג'ונס, שנפצע וסבל משבר ג'ונס תוך כדי שרקד.
בשברי ג'ונס אצל ספורטאים, במקרים בהם רוחב השבר עולה על 2 מ"מ או כאשר השבר לא התאחה בטיפול גבס של 12 שבועות, הרופא יכול לשקול ביצוע ניתוח.
מסיבות שונות, שבר ג'ונס עלול לא להתאחות מכיוון שהדיאפיזה (גוף העצם), האזור שבו מתרחש השבר (אזור II), הוא אזור שאספקת הדם בו מעוטה.
בנוסף, ישנם גידים שונים, כמו השריר השוקיתי הקצר, השריר השוקיתי השלישי ושני השרירים המחוברים לעצם שעלולים למשוך את שני צדדי השבר ולמנוע אותו מלהתאחה.
החיבור בין האזורים I ו-III הוא אמנם יחסית חזק, אך הוא מגביל את התנועה בצורה מעוטה.
מצד שני, אזור II השני אינו מחובר באופן חזק, וכתוצאה מכך, ישנה הסכמה כללית ששברים באזור זה נחשבים כסוג של אימוביליזציה פנימית.
הבחנה בין אזורים אלה הוא דבר חשוב מבחינה קלינית, וניתן לעשות אותו באופן אנטומי וגם באמצעות קרני רנטגן.
לעיתים התערבות כירורגית כרוכה בסיבוכים, ולא תמיד מובילה להחלמת והתאחות השבר.
דעות שמרניות, מעדיפות טיפול ללא ניתוח בשברי ג'ונס אצל אנשים שאינם ספורטאים.
שבר בלסת התחתונה הוא שבר בעצם הלסת התחתונה.
בכ-60% מהמקרים השבר קורה בשני מקומות שונים בעצם.
שבר זה עלול לגרום לירידה מוחלטת ביכולת לפתוח את הפה.
לעיתים, ישנה הרגשה כי השיניים אינן מרגישות "ישרות", ועשוי להיות דימום בחניכיים.
שברי המנדיבולה נפוצים ביותר בקרב גברים בשנות השלושים לחייהם.
שברי הלסת נובעים באופן כללי מטראומה, לרוב מנפילה על הסנטר או מחבלה.
ישנם גורמים נוספים, שכיחים פחות, כמו נמק או גידולים בתוך העצם.
השבר נוצר באופן הכי שכיח באזור ראש המנדיבולר (condyle), בכ-36% מהמקרים.
האבחון יתבצע באמצעות צילום רנטגן, או צילום CT.
כאשר נוצר שבר לסת, אין הכרח לנתח במידי, ואף ניתן לחכות מספר ימים.
כיום ישנן מספר טכניקות כירורגיות על מנת לטפל בשבר.
בנוסף, המטופל יקבל לרוב אנטיביוטיקה כגון פניצילין, לפרק זמן קצר.
ישנם שני סימפטומים עיקריים לשבר עצם המנדיבולה: הפרעה בסגירת הפה ותחושה של כאב.
השיניים מאוד רגישות ללחץ, לכן כל תזוזה קטנה גורמת לתחושות האלו.
אזור הלסת בו השבר התרחש מאוד רגיש, וכאשר השבר נוצר בעצם הקונדיל, יכולים להיות כאבים עד לטרגוס האוזן.
סימפטומים נוספים בתוך הפה: נשירה של שיניים, קושי לפתוח את הפה, חוסר רגישות (מכיוון שיכול להיפגע עצב).
תסמינים נוספים מחוץ לפה: נפיחות, סימני חבלה, עיוות האזור.
כאשר השבר נמצא בעצם הקונדיל, נדיר יותר לראות סימני נפיחות, לעומת זאת הטראומה עלולה לגרום לדימום מתעלת האוזן.
יכולה להיות הפרעה בפתיחת הפה (במקרים חריגים פתיחה מקסימלית של פחות מ-3 ס"מ), או חוסר תחושה באזור הסנטר והשפה התחתונה (כתוצאה מפגיעה בעצבים).
בתוך הפה, יכול להיות דימום, חוסר בשיניים, פער או רווח בבין שני צדי הלסתות, דימום בחניכיים, אופן בייט (כאשר בסגירה השיניים העליונות והתחתונות אינן נפגשות), לעיתים יתפתחו סימני חבלה במשטח הפה (מתחת ללשון).
קונדילר המנדיבולה הוא הקצה של עצם המנדיבולה, מתחת לאוזן.
יכול להיווצר שם שבר, בצד אחד (שבר חד צדדי) או בשני הצדדים (שבר דו צדדי).
שבר חד צדדי עלול לגרום קושי וכאב בהזזת הלסת, נפיחות באזור המפרק הטמפורומנדיבולרי, ודימום האוזן.
נוצר שתף דם פנימי (המטומה) מתחת, מסביב ומאחורי האוזן, מה שלעיתים גורם לאבחנה שגויה של שבר בבסיס הגולגולת.
בשבר דו צדדי, נראה את אותם סימפטומים בשני הצדדים, למרות שבמקרה זה הפרעת התנועה והסגירה יהיו יותר משמעותיים.
לעיתים, שבר דו צדדי עלול לגרום ללשון לתזוזה אחורה לא רצויה, כתוצאה מכך נראה הפרעה בנשימה.
ניתן לחלק את שברי המנדיבולה לכמה סוגים.
החלוקה הכי שימושית היא חלוקה על פי אזור השבר, מכיוון שגם סימני זיהוי וגם הסימפטומים תלויים באזור בו התרחש השבר.
עצם המנדיבולה בדרך כלל מחולקת לאזורים שונים והם: קונדילר, קורונואיד פרוסס, רמוס, זווית המנדיבל, גוף (אזור השיניים הטוחנות והקדם-טוחנות), פארהסימפזיס וסימפזיס.
שבר באזור זה מערב את האלוואולוס, הקרוי גם אלוואולר פרוסס (Alveolar process) של המנדיבולה.
שברים באזור הקונדילר (עלי) מסווגים על פי אזור ביחס לרצועות התומכות במפרק הטמפו-מנדיבולרי.
שבר בקורונויד פרוסס בלבד יותר נדיר מכיוון שהוא נמצא עמוק במבנה הלסת, לכן השבר בדרך כלל יגיע יחד עם שברים נוספים במנדיבולה, כגון שבר בעצם הלחיים.
בדומה לשברים אחרים בגוף, רצוי לשקול לפני הטיפול את יתר המחלות (במידה שהן קיימות) שעלולות לסכן את המטופל.
למעט מקרים בהם השבר גורם להפרעות בנשימה, נראה כי המתנה של כמה ימים לפני הטיפול בשבר אינו משפיע על הטיפול או מסבך אותו.
באופן כללי, מכיוון ששברים אלו הם תוצאה מטראומה או חבלה חיצונית, צריך לקחת בחשבון פציעות אחרות שאולי נגרמו לפני שמטפלים בשבר עצמו.
לראש ולראשונה, יש לטפל בהפרעות בנשימה במידה וקיימות.
כפי שהזכרנו מעלה, ישנם מקרים בהם הלשון חוסמת את קני הנשימה.
במקרים של שברים גדולים יחסית, נפיחות של רקמות עלולה גם כן לחסום את נתיב האוויר.
בנוסף להפרעות בדרכי הנשימה, הכוח הדרוש על מנת לשבור את הלסת יכול לגרום לשברים אחרים בנוסף, כגון שברים בגולגולת או בעמוד השדרה הצווארי.
מעבר לכך, יש סכנה לפגיעה בעורק הראשי המוביל דם לראש ולצוואר.
זמן ריפוי לשבר המנבידולה נמשך בין 4 ל-6 שבועות באופן כללי.
הסיבוך השכיח ביותר הוא איבוד תחושה בעצם המנדיבולה, הפרעה בסגירת הפה, ונשירת שיניים בשורת השבר.
ככל שהשבר יותר מורכב, ישנם סיכויים גבוהים יותר לזיהומים.
במקרים של שברים קונדילריים אצל ילדים, עלולים להיות סיבוכים בעת הגדילה עקב השבר.
נסיבות שברי המנדיבולה משתנים בהתאם לאזור המגורים בהם הם התרחשו.
בצפון ארצות הברית למשל, הגורם הראשי לשבר הלסת הוא חבלה באזור הפנים על ידי חפץ גדול.
לעומת זאת, בהודו, רוב השברים מתרחשים עקב תאונות דרכים.
באופן כללי, 80% מכלל שברי הלסת הם כתוצאה מתאונות דרכים, כאשר כשהאדם אינו חגור, עולים הסיכויים ב-50%.
שבר באף המוכר בדרך כלל כאף שבור, הוא שבר של אחת מעצמות האף.
הסימפטומים עשויים לכלול דימום, נפיחוּת, חבורות וחוסר יכולת לנשום דרך האף.
בנוסף, הם גם עשויים להיות קשורים לשברים נוספים בפנים או להמטומה מחיצתית.
הסיבות הנפוצות ביותר כוללות תקיפה, טראומה גופנית במהלך פעילות ספורט, נפילות, ותאונות דרכים.
האבחון מבוסס בדרך כלל על הסימפטומים, וניתן לאשר אותו על ידי צילום רנטגן רגיל.
הטיפול הוא בדרך כלל עם תרופות נגד כאבים ודחוס קר.
הטיפול, במידת הצורך, יכול להתרחש בדרך כלל לאחר ירידת הנפיחות, והוא יכול להיות סגור או פתוח בהתאם לסוג השבר.
שברים באף הם נפוצים, ומהווים כ -40% משברי הפנים.הם שכיחים ביותר בקרב הגברים בשנות ה-20 שלהם.
סימפטומים של אף שבור כוללים חבורות, נפיחות, רוך, כאב, עיוות ו / או דימום מהאף ואזור האף בפנים.
החולה עלול לחוות קשיי נשימה, או דימום יתר (אם רירית האף ניזוקה).
יכולות גם להופיע חבורות סביב אחת או שתי העיניים של החולה.
שברים באף נגרמים כתוצאה מטראומה גופנית באזור הפנים.
מקורות נפוצים של שברים באף כוללים פציעות ספורט, לחימה, נפילה ותאונות רכב בקבוצות הגיל הצעירות יותר, ונפילות מהתעלפות או איזון לקוי אצל הקשישים.
שברים באף מזוהים בדרך כלל ויזואלית ודרך בדיקה פיזית.
דימות רפואי אינו מומלץ בדרך כלל.
עדיף יותר להבחין בין שברים פשוטים המוגבלים לעצמות האף (סוג 1) לבין שברים הכוללים גם עצמות פנים אחרות ו / או מחיצת האף (סוגים 2 ו-3).
בשברים פשוטים מסוג 1 צילומי רנטגן מספקים מעט מידע מעבר לבדיקה הקלינית.
למרות זאת, ניתן לאשר את האבחון דרך צילומי רנטגן או סריקות טומוגרפיה ממוחשבת, ואלה נדרשים אם ישנו חשד לשברים אחרים בפנים.
אף על פי שהטיפול בשבר פשוט של עצמות האף אינו דחוף - ההתייחסות לטיפול ספציפי בחמישה עד שבעה ימים בדרך כלל מספיקה - המטומה באף, שנחשבת לפציעה קשורה ושמתרחשת ב-5% מהמקרים, דורשת טיפול דחוף ויש לבדוק אותה בעת הערכת פציעות באף.
שברים מינוריים באף יכולים להתרפא בעצמם אם אין עיוות קוסמטי משמעותי.
ניתן להקל את האי הנוחות במהלך תהליך הריפוי דרך הטיפול בקרח ובכאב.
[1] עבור שברים באף שבהם האף מעוות, ניתן לנסות יישור ידני - בדרך כלל מקבלים תוצאות טובות.
פציעות הקשורות למבנים אחרים (סוגים 2 ו-3) יש לזהות אותן ולטפל בהן בניתוח.
יציבות העצם מתרחשת בין 3 ל 4 שבועות לאחר השבר.
ישנם כמה מומחים שממליצים לא ללבוש משקפיים או לנשוב את האף במהלך הזמן הזה, משום שפעולות אלה עלולות להשפיע על יישור העצם.
מיזוג עצם מלא מתרחש בין 4 ל -8 שבועות.
הפעילות הכללית של החולה מסתדרת לאחר 1–2 שבועות, אבל פעילויות ספורט הכוללות מגע עם אנשים אינן מומלצות עד לפחות 2–3 חודשים, בהתאם למידת הפגיעה.
בעת ההשתתפות בפעילות ספורט מומלץ לשים קסדה שמגנה על הפנים עד לפחות 6 שבועות לאחר הפציעה.
שבר באגן הוא שבר במבנה העצמות באגן.
זהו שם כולל לשברים בעצמות האגן, עצם העצה ועצם הזנב.
הסימנים לשבר באגן כוללים בעיקר כאב מקומי, המתעצם בהליכה או בהזזת הרגליים.
ייתכנו גם נפיחות או אדמומיות באזור השבר.
כאבים באזור הבטן או בגב התחתון
קהות או עקצוץ ברגליים או במפשעות
דימום מהנרתיק, צינור השופכה או פי הטבעת
סיבוכים יכולים להתרחש במקרה של שבר פתוח, כאשר ישנו אובדן דם משמעותי, פגיעה עצבית או ניקוב של איבר מסוים.
מצבים אלה עלולים להוביל להלם או להקרנה של הכאב לאזורים שנפגעו.
הפגיעות הנפוצות הן בכבד, בטחול, בשלפוחית השתן ובצינור השופכה.
חבלה פיזית, שנגרמת בעיקר מתאונות דרכים או מנפילה מגובה
דלדול עצם (אוסטאופורוזיס)- זוהי הסיבה הנפוצה בקרב קשישים.
השבר יכול להיגרם בגלל נפילה מעמידה או בזמן פעילות שגרתית
התנתקות של חלק מעצם האגן באזור החיבור לשריר.
זוהי סיבה נדירה יותר, והיא נפוצה בעיקר בקרב ספורטאים צעירים שנמצאים עדיין בשלבי גדילה
היכרות עם מבנה האגן ופעולתו בתמיכת הגו והרגליים מסייעת בהבנת ההשפעות של שבר באגן.
האגן מורכב משלוש עצמות - כסל (ilium), שת (ischium) וחיק (pubis), אשר מתחברות לשני צדי עמוד השדרה ולעצם העצה בחלק האחורי ויוצרות מבנה טבעתי בעל שקעים היוצרים את מפרקי הירך.
האגן הוא מרכיב עיקרי בגוף בשמירה על יציבה ותנועה, והוא צריך להיות חזק מספיק בשביל לעמוד בלחצים ובאנרגיה המופעלים עליו.
החיבור לעמוד השדרה הוא חשוב בוויסות הכוח המופעל על הגו והעברתו אל הרגליים בעת תנועה.
ישנם מספר שרירים שגם להם תפקיד חשוב בשמירה על יציבות האגן.בשל המבנה הטבעתי של האגן ובשל כל הכוחות המעורבים, לשבר בנקודה אחת יכולים להתלוות שבר או פגיעה באיברים בנקודה אחרת במבנה הטבעתי או בסמוך לו.
לשבר עלול להתלוות גם דימום קשה בשל אספקת הדם הנרחבת לאזור.
ישנם מספר דפוסים שכיחים לשברים באגן, התלויים בכיוון הפגיעה ובעוצמתה.
דרך פשוטה לסיווג השברים היא לפי יציבותם.
ניתן לחלק את השברים היציבים והלא יציבים לשברים פתוחים (בהם שברי העצם יוצאים דרך העור) ולשברים סגורים (בהם שברי העצם לא חדרו את העור).
שברים פתוחים הם מסוכנים במיוחד כיוון שהם חשופים יותר לזיהומים.
בשבר מסוג זה, ישנו לרוב שבר בודד בטבעת האגן וקצות העצם השבורה יחסית מסודרים.
שברים בגיל המבוגר, שנגרמים מפגיעה חלשה יחסית, הם לרוב שברים יציבים.
בשבר מסוג זה, ישנם לרוב שני שברים או יותר בטבעת האגן, וקצות העצמות השבורות אינם מסודרים, אלא זזו ממקומם.
שברים אלה נגרמים בעיקר מפגיעות באנרגיה גבוהה.
הכוחות השונים המופעלים על האגן מתבטאים בסוגים שונים של שברים.
ניתן לסווג שברים באגן בשתי שיטות לפי דפוס השבר, המאפשרות לקבוע את יציבות טבעת האגן לפי דרגות חומרה.
שתיים מהשיטות המקובלות הן סיווג טייל וסיווג יאנג-בורגס .
מבוסס על המכלול של עצם העצה והכסל.
בפציעות מסוג A המכלול נותר ללא שינוי, ישנו שבר יציב שלא דורש ניתוח.
בפציעות מסוג B יש תזוזה חלקית של המכלול בעקבות כוח חיצוני או פנימי.
לרוב שברים אלה אינם יציבים.
בפציעות מסוג C המכלול כולו יצא ממקומו בעקבות פגיעה חזקה- בעיקר מתאונות דרכים או מנפילה מגובה.
פגיעה קדמית או אחורית, המתחלקת ל-3 רמות לפי חומרת השבר
פגיעה צידית, המתחלקת גם היא ל-3 רמות לפי חומרת השבר.
זהו סוג הפגיעות הנפוץ ביותר
פגיעה אנכית, הנגרמת מנפילה מגובה
פגיעה משילוב של מספר כוחות
לרוב נאבחן שבר באגן כאשר יש רגישות בעצם, כשיש קושי בהליכה ובתנועה או כשישנה פגיעה בפעילות העצבית בחלקו התחתון של הגוף.
ייתכנו גם פגיעות באיברים בתוך טבעת האגן, כמו מעיים, כליות או שלפוחית השתן.
צילום רנטגן פשוט יוכל להראות שבר.
בדיקת CT של אזור האגן או הבטן תיערך פעמים רבות כדי לקבל תמונה טובה יותר של השברים.
כתלות בחומרת השברים, ייתכנו גם בדיקות דימות נוספות, כגון בדיקת AP שנחשבת ליעילה במיוחד באיתור שברים.
שברים באגן יכולים להיות שברים מסובכים יחסית, והטיפול בהם יכול להיות ממושך ומלווה בכאב.
לרוב בשברים פשוטים לא יהיה צורך בהתערבות כירורגית, ואז יבחרו באפשרויות של קיבוע השבר ושיקום האזור.
במקרים בהם השבר מסובך ויש צורך בניתוח, יש חשיבות רבה להתאמת סוג הניתוח לסוג השבר על מנת שלא לפגוע באיברים פנימיים.
ההליך הניתוחי צריך להיות כמה שפחות פולשני.
מקבעים את האגן באמצעות מכשיר מיוחד, או באמצעות קיבוע מאולתר.
החשיבות היא בייצוב וקיבוע האגן.
ייצוב טבעת האגן מסייע בהפחתת איבוד דם מסיבי מכלי הדם באזור.
במקרים מסוימים, שברים פשוטים שאינם דורשים ניתוח יטופלו באמצעות מנוחה ללא תנועה.
ברגע שהשבר החלים מעט, ניתן להתחיל ולבצע שיקום בעזרת פיזיותרפיסט - הכולל עמידה, הליכה באמצעות הליכון, ובהמשך הליכה בעזרת מקל הליכה.
בתהליך השיקום ישתמשו לעיתים גם בתרופות כגון נוגדי קרישה או משככי כאבים.
פעמים רבות, בעיקר בשברים בלתי יציבים באגן, יש צורך בניתוח.
ישנן מספר שיטות לייצוב האגן באמצעות ניתוח:
ניתוח קיבוע חיצוני - ייצוב האגן באמצעות סיכות או ברגים המוכנסים באמצעות חתך קטן בעור ובשריר
מתיחת השלד - סיכות המושתלות בעצם הירך ומשקולות לרגליים המייצבות את השבר במיקום תקין
ניתוח קיבוע פנימי - מיקום מחדש של שברי העצם וקיבועם באמצעות חיבור ברגים או לוחיות למשטח העצם עצמה
ייצוב מוקדם של שבר באגן מפחית דימום ומשפר את זמן החלמתו של השבר.שיעורי התמותה באנשים בעלי שברים באגן הוא בין 7 ועד 19 אחוזים, אך מקרי המוות הם תוצאה בעיקר של פגיעה באיברים אחרים בעקבות טראומה.
תמותה משבר באגן יכולה להיגרם בשל סיבוכים הקשורים לשבר - דימום חמור שגורם להגדלת נפח האגן, או לחץ חיצוני שגורם להקטנת נפח האגן.
שבר באגן שנגרם בעקבות נפילה בגיל המבוגר לרוב אינו מסכן חיים, ופעמים רבות מתאחה ללא התערבות כירורגית.
שברים באגן מהווים כ-3% מכלל השברים בעצמות השלד.
כמחצית מהשברים הם יציבים, והשאר אינם יציבים בדרגות שונות.
שברים פתוחים באגן הם נדירים.
שכיחות שברים באגן גבוהה בגילאים 20–40 ומעבר לגיל 65.
בצעירים, פציעות שנגרמות מתאונות דרכים הן הסיבות הנפוצות ביותר לשברים באגן (60% מהמקרים).
אחריהן נפוצות פגיעות בעקבות נפילות מגובה רב (30% מהמקרים).
אמנם שיעורי המוות משברים באגן ירדו בשנים האחרונות, אך היארעות השברים באגן נמצאת במגמת עלייה בשל עלייה בכמות תאונות הדרכים.
שבר בקרסול הוא מצב של שבירת עצם קרסול אחת או יותר.
התסמינים עשויים לכלול כאב, נפיחות, חבורות וחוסר יכולת ללכת על הרגל.
שבר בקרסול עלול להוביל לסיבוכים כמו נקע גבוה בקרסול, תסמונת המדור, ירידה בטווח התנועה ואיחוי לא טוב של העצם.
לאחר איחוי השבר בקרסול, קיימת בעיה של חולשת שרירים ואיבוד טווח תנועה עקב המניעה מתנועה עד להחלמת השבר.
בנוסף, במהלך הפציעה עלולות להיפגע גם רצועות המייצבות את המפרק, הדבר עלול להקשות על השיקום בגלל ירידה ביציבות של המפרק ושל הגוף לשלוט בו באמצעות השרירים שמסביבו.
שיקום טוב של הקרסול מותנה בחזרה מהירה לתנועה תקנית של המפרק ושליטה טובה של השרירים עליו.
תסמינים של שבר בקרסול יכולים להיות דומים לאלה של נקעים בקרסול, אם כי בדרך כלל הם חמורים יותר.
נדיר מאוד שמפרק הקרסול מתנתק, לנוכח פגיעה ברצועה בלבד, אך לעיתים שבר יכול לגרום לניתוק חלקי או מלא של עצם הטאלוס.
בנוסף לכאב ייתכנו תסמינים נוספים כגון:
חוסר יציבות בדריכה על הקרסול
תנועה לא תקינה של מפרק הקרסול
לעיתים, במקרה של שבר פתוח, העור נקרע ולאחר הניתוח אינו חוזר למצבו המקורי.
שבר פתוח עלול לגרום לזיהום.
בבדיקה קלינית חשוב להעריך את מיקום הכאב המדויק, טווח התנועה ובמצב של שבר עם פריקה (יציאת המפרק ממקומו) חשובים גם מצב העצבים וכלי הדם.
חשוב למשש את עצמות הקרסול וכך לזהות האם קיים שבר בסמיכות לאחת מהעצמות הקרסול.
הערכת פגיעות בקרסול כתוצאה משבר מבוצעת על פי חוקי אוטווה לקרסול, מערכת כללים אשר פותחה למזעור צילומי רנטגן מיותרים.
בצילומי רנטגן ניתן בדרך כלל להבחין במרב השברים.
בצילום בודקים אילו פטישונים (העצמות בקרסול) נשברו ואת מידת התזוזה שלהם.
צילום רנטגן יכלול 3 כיוונים - אחורי, קדמי וצידי.
קיימות מספר דרכים לסיווג שברים בקרסול:
סיווג לאוג' הנסן - השברים מסווגים על בסיס מנגנון הפציעה ובהתאם למיקום בכף הרגל ולכוח המעוות (לדוגמה, סיבוב עליון חיצוני).
סיווג דניס ובר - השברים מסווגים לפי רמת שבר הפיבולה הצידית (לדוגמה, סוג א - מתחת לרצועה הסינדרמוטית, סוג ב - בגובה הרצועה, סוג ג - מעל הרצועה) תוך הערכת הפגיעה בסינדרוזיס והקרום הבין גזעי.
סיווג הרשקוביצי - השברים מסווגים על ידי רמת השברים בפטישון הפנימי.
סיווג רואדי אלגאוור - השברים מסווגים על פי רמת השברים של עצם הפילון.
שבר בעצם הפילון - שבר בצד החיצוני של עצם השוקה, המחוברת למפרק הקרסול.
שבר תוך מפרקי - פגיעה במשטחים ה-תוך מפרקים, כלומר סחוס שבתוך המפרק.
שבר של עצמות השוק - בקצה הפנימי של מפרק הקרסול.
ייתכנו מצבים בהם שתי עצמות נשברות, במקרה זה השבר נקרא גם שבר בימלאולרי.
לעיתים מדובר בשלושה מקומות בהם נוצרו השברים ובמקרה זה השבר נקרא גם שבר טרימלאולרי.
במקרים בהם העצם לא תוכל לחזור למקומה ולאחות את עצמה, למשל שבר פתוח, יהיה צורך בניתוח.
לאחר הניתוח זמן המנוחה בדרך כלל הוא בין 1–2 שבועות.
במקרים קלים יותר, השלב הראשון בטיפול יהיה קיבוע הקרסול וזמן האיחוי הכללי של העצם יהיה בין 4–8 שבועות.
לרוב, מומלץ לעבור טיפול פיזיותרפי לאחר מנוחה, גם במקרה של ניתוח וגם במקרה של איחוי עצמי של הגוף.
השלב הראשון במסגרת הטיפול הפיזיותרפי צריך למלא שלוש מטרות מרכזיות:
הפחתת מידת החומרה של הכאב באמצעות הידרותרפיה, עיסוי, קירור האזור ועוד.
הורדת הנפיחות במקום הפגיעה בקרסול וברקמות שמסביבו.
על ידי הפחתת הנפיחות יופחת גם הכאב במקביל.
שיפור טווח התנועה של הקרסול - חזרה לטווח תנועה המשמש לתפקוד היום יומי של המטופל.
ללא סיום השלב הראשון לא ניתן להתקדם הלאה בתהליך השיקום.
לשלב השני במסגרת הטיפול הפזיותרפי קיימות ארבע מטרות מרכזיות:
חזרה לטווח תנועה נורמלי ככזה של רגל בריאה.
שימור טווח התנועה של המפרק
חיזוק השרירים של הרגל הפגועה
שלב הביניים עשוי להימשך בין 1–2 חודשים.
בשלב הזה המטופל לא אמור לחוות כאב, ההתמקדות היא בעיקר בשיפור תפקוד המפרק, ההליכה, עלייה וירידה במדרגות ושיפור בחלוקת המשקל בין הרגליים.
בשלב הסיום של תהליך השיקום המטרה היא להגיע למצב של תפקוד נורמלי ואופטימלי של הקרסול כמו שהיה לפני השבר.
מספר המקרים הכללי של שבר בקרסול הוא בערך 187 ל-100,000 בכל שנה ואילו אצל ילדים מדובר על בערך 100 מקרים ל-100,000 בכל שנה.
החל משנות ה-90 חלה עלייה במספר המקרים כתוצאה מהגדילה במספר האנשים באוכלוסייה המבוגרת שעוסקים באתלטיקה.
השבר הנפוץ ביותר הוא שבר של עצמות השוק - בין 60 ל-70 אחוזים שוברים את אחת מעצמות השוק, 15-20 אחוזים שוברים שתי עצמות שוק ואילו 7–12 אחוזים שוברים שלוש עצמות שוק.
אחוז השברים בקרסול דומה בין גברים לנשים, אך אצל גברים שיעור השברים אצל נערים הוא הגבוה ביותר ואילו אצל נשים שיעור השברים בגילאי 50–70 הוא הגבוה ביותר.
שבר בקרסול מהווה כ-15% מכלל סוגי השברים.
שבר בשכמה הוא שבר בעצם השכם שבכתף.
עצם השכם ממוקמת פנימית בגוף והיא מוגנת על ידי שכבה של שרירים ולכן היא נפגעת לעיתים נדירות.
כאשר מתרחש שבר בשכמה, ניתן להסיק כי האדם היה נתון לכוח רב שהופעל עליו, ולכן ניתן לצפות שתופיע גם טראומה גופנית קשה בחזה.
הסיבה הנפוצה ביותר לשבר בשכמה היא תאונת דרכים ברכב, אך לעיתים השכמה תישבר בעקבות מכות לאזור או נפילה.
התסמינים העיקריים של השבר הם כאב עז, רגישות ותנועה מופחתת באזור הפגוע.
שבר בשכמה מתרחש רק ב-3%-5% ממקרי השברים בכתף, וב 1% מכל מקרי השברים.