tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבצע נכשל, הימלר רוצה למחוק זכר למבצע הכושל הזה ונותן הוראה להוציא להורג את ראדל על חריגה מסמכות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמייקל קייןקורט שטיינרקולונלדונלד סתרלנדליאם דבליןרוברט דובאלאוברסט ראדלג'ני אגאטרמולי פריורג'ין מארשג'ואנה גרייג'ון סטנדינגפיליפ ורקרכומרלארי הגמןקולונל פיטסטריט ויליאמסהארי קלרקקפטןדונלד פלזנסהיינריך הימלרמלחאנתוני קוויילוילהלם קנריסג'ודי גיסוןפמלה ורקר
הנתניהוז: אפיזודה שולית ובסופו של דבר אף זניחה בתולדות משפחה מפורסמת מאוד הוא רומן משנת 2021 מאת ג'ושוע כהן.
הספר המגולל את סיפור המפגש בין הרולד בלום להיסטוריון בנציון נתניהו, כאשר בנציון נתניהו חיפש עבודה באוניברסיטת קורנל ב-1959 ובלום נתבקש לשפוט את מועמדותו.
ברומן מופיעים בשמותיהם בנציון נתניהו, אשתו צילה ושלושת בניהם הקטנים – יוני נתניהו, בנימין נתניהו ועדו נתניהו.
הספר זיכה את מחברו בפרס פוליצר לספרות לשנת 2022.
הספר מתאר מפגש בדיוני של הרולד בלום עם פרופסור בנציון נתניהו ומשפחתו, בקולג' בצפון מדינת ניו יורק בסוף שנות ה-50. הספר המשלב היסטוריה, בדיון והומור.
המפגש מתרחש בקולג' בעיירה הבדיונית קורבינדייל במדינת ניו־יורק, ובה נמצא הקולג' הבדיוני קורבין.
המארח רובן בלום – (הרולד בלום) הוא מרצה יהודי בקולג' הבדיוני, המתבקש ללוות את ד"ר נתניהו, היסטוריון, בביקורו במוסד האקדמי כדי לבדוק את ההיתכנות להעסקת נתניהו כחבר סגל.
נתניהו מגיע עם משפחתו, רעייתו צילה ושלושת בניהם: יוני נתניהו, בנימין נתניהו ועדו נתניהו.
בלום, המופנם והנחבא אל הכלים נתקל ביחסי משפחה מורכבת.
בנציון נתניהו מוצג בספר כאיש אשכולות ועקשן.
דמותה של אם המשפחה מוצגת לקורא כדמותה של שרה נתניהו כפי שהיא מתוארת בתקשורת ובאור שלילי.
שני הבנים הבוגרים יונתן ובנימין מוצגים כחוצפנים העושים ככל העולה על רוחם בבית משפחת בלום.
כהן הקליט גרסת ספר שמע עם חברת ההפקה של מלקולם גלדוול "פושקין תעשיות".
הוקרא על ידי דייוויד דוכובני.
הרומן קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרים.
בביקורת חיובית, שכתבה עבור ה-New York Times Book Review, התייחסה טפי ברודסר-אקנר לרומן כאל "יצירה מקוממת, מתסכלת, יומרנית - וגם סופגת, מענגת, מצחיקה, עוצר נשימה והרומן הטוב והרלוונטי ביותר שאני קראתי במה שמרגיש כמו נצח".
הספר זכה בפרס פוליצר לספרות לשנת 2022. ועדת הפרס פוליצר תיארה אותו כ"רומן היסטורי חריף ומיומן על אי הבהירות של החוויה היהודית-אמריקאית, המציג רעיונות ומחלוקות הפכפכים כמו עלילתו הצפופה".
הנתיחה של האלמונית הוא סרט אימה על-טבעי משנת 2016, שבוים על ידי .
בסרט מגלמים בריאן קוקס ואמיל הירש אב ובנו העובדים בתור חוקרי מקרי מוות, וחווים תופעות על טבעיות בזמן שהם מנתחים את גופתה של אישה אלמונית (מגולמת על ידי אולוון קלי).
הסרט הוא הסרט דובר האנגלית הראשון שבוים על ידי אוברדל.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2016, ולאחר מכן הופץ בבתי הקולנוע ב-21 בדצמבר 2016 בהפצת IFC Films.
הכנסות הסרט הסתכמו ב-6 מיליון דולר.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט תואר כ"מותחן מפחיד וחכם".
גופתה של אישה צעירה ולא מזוהה נמצאת בזירת רצח.
השריף שלדון בורק לא מוצא סימנים לפריצה, ולוטננט וויד מציעה שהקורבנות ניסו לברוח מהזירה בזמן הרצח, אך ללא הצלחה.
במקום אחר, אישה בשם אמה רוברטס מבקרת את בן הזוג שלה, אוסטין טילדן ואת אביו טומי.
טומי ואוסטין עובדים כחוקרי מקרי מוות.
אוסטין מספר לאמה, שבעבר מנתחי הגופות היו קושרים פעמונים לרגלי הנפטרים במטרה לוודא שהם אכן מתים, מסורת שנשמרה עד היום.
השריף בורק מגיע אל הצמד עם גופתה של האישה הלא מזוהה ומבקש מטומי לקבוע את סיבת המוות עד הבוקר.
אוסטין דוחה את הדייט שלו עם אמה במטרה לעזור לאביו, ומבטיח להיפגש איתה מאוחר יותר במהלך הערב.
טומי ואוסטין מתחילים בנתיחה ומגלים שהגופה הגיעה ללא סימני תקיפה, אך עצמות הגפיים שלה שבורות, לשונה נחתכה, אחת משיניה הטוחנות חסרה, ריאותיה מפוחמות וחלק מאיבריה הפנימיים מצולקים.
בנוסף, צמח מסוג "", שמשתק את האדם שאכל אותו נמצא בקיבתה.
מצבה של הגופה מעיד שהיא נפטרה ממש לאחרונה, אך עיניה הן אפורות ומצביעות שהיא נפטרה לפני מספר ימים.
במהלך הנתיחה, תופעות מוזרות מתחילות להתרחש: הרדיו בחדר הניתוח מעביר בין תחנות בעצמו ומנגן בעקביות את השיר "" ואוסטין טוען שהוא רואה אנשים עומדים במסדרונות חדר המתים.
אוסטין יוצא לבדוק את המתרחש ומוצא את חתול המשפחה, סטנלי, פצוע במצב אנוש.
טומי שובר את מפרקתו של סטנלי כדי להורגו ולמנוע ממנו סבל ולאחר מכן שורף את גופתו במשריפת חדר המתים.
הצמד ממשיכים בניתוח גופתה של האלמונית ומגלים את השן החסרה שלה עטופה בפיסת בד בתוך קיבתה.
על הבד כתובות ספרות רומיות, אותיות וצורות משונות הזהות לאלו שמצוירות בתוך העור של האלמונית.
מנורות החדר לפתע מתפוצצות ובבלבול שנוצר, הצמד מגלה שגופות שהיו בחדר נעלמו.
השניים מחליטים לעזוב, אך המעלית לא עובדת ועץ שנפל חוסם את דלת הכניסה לחדר המתים.
דמות לא מזוהה פוצעת את טומי בזמן שהוא הולך להתפנות.
השניים חוזרים בחזרה וממשיכים בניתוח האלמונית.
הדלת ננעלת מעצמה ואוסטין משתמש בגרזן כדי לפתוח פתח, דרכו השניים רואים את אחת הגופות שנעלמו.
השניים לא מסוגלים להגיע למשרפה במבנה ומחליטים להצית את גופת האלמונית בחדר הניתוח.
האש מתפשטת וטומי משתמש במטף כיבוי על מנת לכבות אותה ומגלה שגופת האלמונית כלל לא נשרפה.
המעלית חוזרת לעבוד והשניים מנסים להימלט, אבל הם לא מצליחים לנעול את הדלתות ביציאתם.
טומי המבוהל הוזה למולו את אחת הגופות הנעלמות ותוקף אותה עם גרזן, רק כדי לגלות שהוא הרג בטעות את אמה, חברתו של אוסטין שחזרה לבקרו.
הצמד בטוח שגופת האלמונית מהתלת בהם ומונעת מהם לגלות את האמת על נסיבות מותה.
הם חוזרים לחדר הניתוח ובמהלך בדיקות שהשניים מבצעים, הם מגלים שהתאים במוחה של האלמונית עוד פעילים, מה שאומר שהיא עדיין בחיים.
השניים חוקרים אודות הבד שנמצא בקיבתה של האלמונית ומסיקים שהכתב הוא ציטוט מתוך ספר "ויקרא", פרק כ' פסוק כ"ג המתאר גינוי מכשפות.
פיסת הבד חושפת את השנה 1693, השנה שבה התקיים ציד המכשפות בעיר סיילם.
טומי ואוסטין מסיקים שבניסיון להעניש את אחת המכשפות, הרשויות בסיילם הפכו אישה חפה מפשע למכשפה, מה שמסביר את חיי האלמוות שלה.
למרות הפציעות שהגופה עברה, האישה עדיין בחיים ומרגישה את הכאב.
טומי מציע להקריב את עצמו על מנת שהמכשפה תחוס על אוסטין ולפתע עצמות ידיו ורגליו מתעוותות בדומה לעצמותיה של האלמונית וגופתה של האלמונית חוזרת למצב תקין, כאילו מעולם לא נפגעה.
טומי מנסה להגיע לסכין ולכרות לעצמו את הלשון, בכך להשלים את הטקס, אך אוסטין דוקר את אביו למוות במטרה למנוע ממנו ייסורים.
אוסטין שומע רעשים מבחוץ וחושב שהשריף חזר.
אוסטין מנסה לברוח, אך מגלה שהקולות ששמע הן רק הזיות.
לפתע, אוסטין חווה הזיה בה הוא מותקף על ידי גופתו של טומי ולאחר מכן נופל מהקומה השנייה למותו.
בבוקר שלמחרת, המשטרה מגיעה ומגלה את זירת ההתרחשות.
גופת האלמונית, שנראית תקינה לחלוטין מועברת ל.
בזמן שאמבולנס מסיע את הגופה, הרדיו מנגן מעצמו את השיר "" והבוהן של גופת האלמונית מתחילה לזוז, מה שגורם לפעמון הקשור אליה לצלצל.
אמיל הירש – אוסטין טילדן.
בריאן קוקס – טומי טילדן.
אופליה לוביבונד – אמה רוברטס.
מייקל מקלהטון – שריף שלדון בורק.
מארי באדי – אירן דניאלס.
מארק פניקס – לואיס טאניס.
לאחר הצלחת הסרט "", אוברדל רצה להראות שהוא יכול לעשות יותר מסרטי Found Footage.
הוא ציין: "זה סגנון מאוד ספציפי שצריך ממש להיכנס אליו עבור הפרויקט הזה".
הסרט "לזמן את הרוע" היווה השראה לאוברדל והוא תיאר זאת כך: "זה היה פשוט סרט אימה קלאסי שהופיע בזמן ששאר סרטי האימה ניסו לעשות דברים חדשים בז'אנר.
פתאום הסרט הזה (לזמן את הרוע) מגיע וזה הרגיש כמו חזרה למקורות".
לאחר שצפה בסרט, אוברדל ביקש מהסוכנות שלו למצוא תסריט לסרט אימה "נקי" ובעקבות זאת בחר את תסריט לסרט בשם "נתיחה שלאחר המוות".
קודם לכן, התסריט היה חלק מהרשימה השחורה (רשימה של תסריטים מומלצים להפקה בתעשייה).
במקור, השחקן מרטין שין נשכר לגלם את דמותו של טומי, אך לבסוף זה לא התממש.
למרות שנעשה שימוש במספר תותבים במהלך הסרט, גופת האלמונית גולמה רוב הזמן על ידי השחקנית אולון קלי.
אוברדל ציין שגילום הגופה על ידי שחקנית חיה (ולא על ידי בובה או אפקטים) היה נחוץ על מנת שהקהל יתחבר אליה ברמה האנושית.
חלק מההחלטה גם נבע מכך שאוברדל לא רצה להשתמש בתותבים במהלך צילומי התקריב.
אוברדל ציין שלקלי (האלמונית) היה את התפקיד הכי קשה בסרט והוא דאג לפרגן לה בזמן הצילומים תוך שהוא גורם לשאר להרגיש בנוח.
קלי הייתה השחקנית הראשונה שנבחנה לתפקיד.
אוברדל ציין שהם קיימו מספר אודישנים לשחקניות נוספות, אך הרגיש מההתחלה שקלי היא הכי מתאימה לגילום הדמות.
אחת הסיבות שקבלי נבחרה היה ניסיונה ביוגה ויכולתה לשלוט בגופה ובקצב נשימותיה.
הפקת הסרט החלה בלונדון ב-30 במרץ 2015.
הצילומים התקיימו בתוך בית בקהילה "" שבאנגליה.
הבית שימש לתיאור חזית בית משפחת טילדן והמטבח שבתוכו.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-9 בספטמבר 2016 ולאחר מכן הופץ בבתי הקולנוע ב-21 בדצמבר 2016 בהפצת IFC Films.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 87% טריות על סמך 103 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 65/100 על סמך 20 ביקורות.
הנשר הוא סרט פעולה - דרמה היסטורית בריטי משנת 2011, בבימויו של קווין מקדונלד ובכיכובים של צ'נינג טייטום, ג'יימי בל ודונלד סאת'רלנד.
העלילה מבוססת על ספרה של רוזמרי סטקליף "הנשר של הלגיון התשיעי" משנת 1954 ועוקבת אחר מסעם של הרומאי מרקוס אקווילה (טייטום) ומשרתו הפיקטי אסקה (בל) בחיפוש אחר האקווילה האבוד של הלגיון התשיעי היספנה, שבראשו עמד אביו של מרקוס.
הסיפור מעבד באופן חופשי את היעלומתו המסתורית של הלגיון.
מבחינה היסטורית, היעלמותו של הלגיון התשיעי היא עד היום נושא לוויכוח בקרב ההיסטוריונים.
הסרט הוא קופרודוקציה בריטית אמריקאית והוא יצא לאקרנים ב־11 בפברואר בארצות הברית ובבריטניה ב־25 במרץ.
הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים והרוויח כ־38 מיליון דולר לעומת תקציב של 25 מיליון דולר.
הסאטרדיי איבנינג פוסט הוא מגזין אמריקאי היוצא לאור שש פעמים בשנה.
בתקופות שונות בעבר יצא לאור בהיקפים תכופים יותר: מ-1897 ועד 1963 פורסם שבועית, ומ-1963 ועד 1969 פורסם אחת לשבועיים.
בין שנות ה-20 לשנות ה-60 של המאה ה-20 נחשב לאחד המגזינים הפופולריים והמשפיעים ביותר בארצות הברית, במיוחד בקרב המעמד הבינוני.
תוכניו כללו סיפורת, מאמרים עיוניים, קריקטורות ומדורים קבועים שהגיעו לשני מיליון בתי אב מדי שבוע.
המגזין פורסם לראשונה בשנת 1821 בבית דפוס בפילדלפיה, במקום בו פורסם בעבר העיתון "Pennsylvania Gazette", שהוקם בידי בנג'מין פרנקלין במאה ה-18. הקשר ההיסטורי למורשתו של פרנקלין שימש את המגזין בהצגת תדמיתו הציבורית.
בשנת 1897 רכש את המגזין המוציא לאור סיירוס ה.
בתקופת שליטתו של העורך ג'ורג' הוראס לורימר (1899–1937) הגיע המגזין לשיא פריחתו ונעשה לבמה יוקרתית לסיפורת, מאמרים, קריקטורות ואיורים מקוריים.
במהלך המאה ה-20 פרסם המגזין כתבות שנגעו באירועים אקטואליים, ולעיתים עוררו מחלוקת.
ב-1954 פרסם כתבה על מעורבות ה-CIA בהפלת שלטונו של ראש ממשלת איראן מוחמד מוסאדק.
בשנות ה-60, עם השתנות טעמי הציבור וירידה בפופולריות של מגזינים כלליים, החל קהל הקוראים של המגזין לדלדל.
תוכן המגזין שינה את אופיו בהדרגה – יותר כתבות אקטואליה, פחות סיפורת ואיורים.
ב-1967 הפסיד המגזין בתביעת דיבה מתוקשרת בעקבות כתבה שעסקה בקשירת קשר לכאורה לקביעת תוצאות משחק פוטבול, והחברה המוציאה לאור חויבה בתשלום פיצויים של יותר מ-3 מיליון דולר.
ב-1969 נסגר המגזין בעקבות הפסדים כספיים.
בשנת 1971 הוקם המגזין מחדש, תחילה כרבעון.
ב-1982 עבר לבעלות אגודת The Saturday Evening Post Society, והדגש הושם על מאמרים בתחום הרפואה והבריאות.
בהמשך, הוחזרו בו גם תכנים מגוונים לקהל הרחב.
בשנות ה-2000 המאוחרות החל לצאת לאור שש פעמים בשנה.
בשנת 2013 עבר המגזין מתיחת פנים עיצובית רחבה.
נכון לשנת 2018, הארכיון המלא של המגזין זמין לקריאה באינטרנט.
המגזין נודע באיוריו המקוריים, ובמיוחד בכריכות שיצר נורמן רוקוול – שצייר מעל ל-300 מהן לאורך 50 שנות פעילותו.
מאיירים בולטים נוספים שתרמו לו כוללים את ג'ון פ.
פאלטר, ג'ורג' יוז, צ'ארלס ר.
כמו כן, פורסמו בו קריקטורות של יוצרים ידועים, ובהם טד קי ויוצרי "Peanuts".
המגזין שימש במה לסיפורים קצרים וסדרות בהמשכים מאת סופרים נודעים ובהם ג'ק לונדון, פ.
סקוט פיצג'רלד, אגת'ה כריסטי, קורט וונגוט, ג'ון סטיינבק, ויליאם פוקנר ואחרים.
רומנים רבים פורסמו לראשונה בהמשכים מעל דפי המגזין, כולל "The Call of the Wild" של ג'ק לונדון בשנת 1903.
במהלך שנות ה-30 וה-40 נקט המגזין קו שמרני מובהק.
בין השאר, התנגד ל"ניו דיל" של רוזוולט וביקר את המעורבות האמריקאית הצפויה במלחמת העולם השנייה.
המגזין ממשיך לצאת לאור בשש מהדורות שנתיות תחת חסות עמותת The Saturday Evening Post Society.
תוכנו מגוון, עם שילוב של כתבות בריאות, מאמרים כלליים, סיפורת, מדורי תרבות ונוסטלגיה אמריקאית.
הנשר והשועל הוא משל העוסק בידידות שנבגדה ובנקמה.
המשל לקוח מתוך קובץ משלי איזופוס, ומספרו 1 בסיווג פרי.
הקטע המרכזי נוגע לנשר שתופס את גורי השועל ונושא אותם כדי להאכיל את צאצאיו.
לאחר מכן יש סופים חלופיים לסיפור, שבאחד מהם השועל דורש פיצוי, ואילו בשני הוא זוכה לנקמה על פגיעתו.
הגרסה הלטינית של המשל מאת פדרוס מקדימה בהצהרה שבעלי הכוח צריכים לחשוש מנקמה מהחלשים שהם פוגעים בהם.
בגרסה שלו, האם השועלה מושכת ענף בוער ממזבח, ומאיימת לשרוף את קינו של הנשר הפושע.
מתוך חשש לשלום ילדיו, הנשר משיב את גורי השועלים לביתם.
זו הייתה הגרסה שנלקחה באוספים האנגליים המוקדמים של משלי איזופוס, כולל באלו של ויליאם קקסטון, פרנסיס בארלו, וסמואל קרוקסל / מארי דה פרנס השתמשה בסיפור זה גם בסיפורה האנגלו-נורמני מהמאה ה-12, עם פרט נוסף שהשועל אסף לראשונה עצי הסקה סביב העץ.
ההערה שלה על המצב מדגישה את חוסר התועלת שבפנייה לאלה המשתמשים בכוח שרירותי:
"העשיר הגאה לעולם לא ירחם על העני בגלל צעקתו, אבל אם העני יכול לנקום בו, אז היית רואה את העשיר משתחווה".
בגרסה חלופית, הנשר והשועל חברים ומחליטים לגור זה ליד זה.
לאחר שהנשר בוגד בידידותם בכך שהוא גונב את גורי השועל ומאכיל בהם את גוזליו, השועל מתפלל לנקמה.
זה קורה כאשר הנשר תופס בשר ממזבח הקורבנות שאליו מחובר פחם זוהר ומצית את הקן.
הגוזלים הצלויים נופלים למרגלות העץ, שם הם נאכלים על ידי השועל.
גרסה זו קדמה לאיזופוס, שכן ארכילוכוס (בערך 650 לפנה"ס) מתאר כיצד הידידות בין השניים נבגדת והשועל פונה לזאוס.
עם זאת, בתקופתו של אריסטופנס, סיפור הברית הרעה בין שני היצורים מיוחס לאיזופוס.
בתקופת הרנסאנס הפך המשל לנושא לשני שירים לטיניים מאת הירונימוס אוסיוס ועוד אחד מאת גבריאלה פארנו .
ב-Fables d'Esope של ז'יל קורוזט (1547), כמו בגרסה של שארל פרו (1697) השועל עצמו מצית את העץ ואוכל את הגוזלים הצלויים כשהם נופלים.
מסקנתו של פרו היא ש: "אין כאב גדול יותר / שלא ראוי לבוגד", בעוד שעבור פיטר דה לה קורט בספרו "" (1685), "עדיף כלב ציד לחבר מאשר לאויב" ("beeter en hond ten vriende als ten vyande").
היצירה ההולנדית, עם ה"הסברים" האקטואליים שלה, תורגמה לאנגלית בשם "Fables Moral and Political" ב-1703. עשור קודם לכן, רוג'ר ל'אסטרנג' עיבד גם הוא את המשל, ומתוך מחשבה על תפילתו של השועל, העניק לו את מוסר ההשכל "אלוהים שומר לעצמו את עונשם של המושלים חסרי האמונה והמדכאים, ואת הצדקת הפולחן והמזבחות שלו".
הייתה גרסה נוספת של הסיפור בתרגום הסורי מהמאה התשיעית המיוחסת לסינטיפס .
בכך תפילתו של השועל לנקמה נענית כאשר בשר הקורבן הגנוב מתגלה כחם מדי עבור הנשרים והם נחנקים למוות.
משל מקורי מאת לורנטיוס אבסטמיוס מדגים את הקרבה בין הסיפור של "הנשר והשועל" לבין סיפור אחר של איזופ על הנשר והחיפושית.
בסיפור אבסטריוס, נשר תופס כמה ארנבים צעירים כדי להאכיל את צאצאיו וקורע אותם לגזרים, למרות תחינתה של אמם לרחמים, במחשבה שיצור הקשור לאדמה לא יוכל להזיק לו.
אבל האם התחפרה מתחת לעץ שבו קינן הנשר, כך שהוא נפל על ידי הרוח וגוזלי הנשרים הצעירים נאכלו על ידי חיות פרא.
אבסטמיוס מעיר כי "משל זה מראה שאף אחד, הבוטח בכוחו, לא צריך לתעב את החלשים מהם, שכן לפעמים אלה שהם פחות חזקים יכולים לנקום על העוולות שנעשו להם על ידי החזקים יותר".
הסירוב המוסרי והיהיר לרחמים הם נקודות משותפות ל"החיפושית והנשר", ואילו הפגיעה בגוזלים של חיה שלא מצפים ממנה לנקום משום שאינה יכולה להמריא לאוויר קושרת את המשל מבחינת הנושא עם "הנשר והשועל".
הנשר והחיפושית הוא משל הלקוח מקובץ משלי איזופוס.
אף על פי שהוא שונה בפרטים, ניתן להשוות אותו לאגדה של הנשר והשועל.
בשני המקרים הנשר מאמין שהוא בטוח מעונש על מעשה אלימות ונענש בהשמדת צאצאיו.
ארנבת שבורחת מנשר מתחננת לחיפושית למחסה.
החיפושית מתחננת בפני הנשר לכך שזכות המקלט לארנבת מוגנת בידי זאוס, אך הנשר מתעלם מהחיפושית ביוהרה, וקורע את הארנבת לגזרים.
כנקמה, החיפושית מטפסת לקן הנשר ומגלגלת את ביציו, ועוקבת אחרי הקן ככל שהוא נבנה גבוה יותר.
לבסוף הנשר מטיל את ביציו בחיקו של זאוס אך החיפושית עפה סביב ראשו של האל, או בגרסאות מסוימות מגלגלת עליו כדור גללים, מה שגורם לאל לזנק ולתת לביצים ליפול על האדמה.
ישנם תיאורים חלופיים שבהם אפיזודת הארנבת אינה מופיעה כלל והסכסוך מסופר כארוך שנים ומורכב מפשיטות על מקומות הקינון אחד של השני.
הסיפור סופר על ידי ויליאם קקסטון על סמור ונשר ואילו ז'יל קורוזט מספר את סיפורם של נמלה ונשר בספר הסמלים שלו.
בימי קדם הפך הסיפור לבסיס לפתגם יווני אירוני, "חיפושית הזבל משמשת כמיילדת לנשר" (ὁ κάνθαρος αετòν μαιεύεται), שנלקח מדמות של אריסטופנס ליזיסטרטה.
דבר זה תועד על ידי ארסמוס בספרו "Adagia" (1507) , יחד עם חלופה לטינית, "Scarabaeus aquilam quaerit" (חיפושית זבל הצדה נשר), המשמשת לאדם חלש יותר הנלחם ביריב רב עוצמה.
במקום שבו ארסמוס סיפר את הסיפור באריכות, הקדיש אנדראה אלקיאטו שיר לטיני קצר לווריאציה נוספת בספרו "" (1534) תחת הכותרת "A mimumus timiendum" (יש לחשוש אפילו מהקטנים ביותר).
שם הוא הסביר כי "אף על פי שהוא נחות בכוח הפיזי, הוא עדיף באסטרטגיה.
הוא מסתתר בסתר בנוצות הנשר מבלי שיורגש, כדי לתקוף את קן אויבו על פני השמיים הגבוהים.
הוא חודר לתוך הביצים ומונע מהצאצאים המיוחלים להתפתח".
הירונימוס אוסיוס עסק גם הוא בנושא בשירה לטינית, תוך שהוא מביא את אותו מוסר השכל, וגם סיפר את הסיפור באריכות רבה יותר בספרו "" (1564).
בשני המקרים מסופר על חיפושית זבל ("scarabaeus"), כפי שסופר על ידי לה פונטיין במשלים שלו (L'Escarbot et l'aigle, II.8).
בכך החיפושית מובאת למשפט על ידי זאוס ומשכנעת את האל שהיא למעשה נוקמת את פשע ההוד המלכותית.
כל מה שזאוס יכול לעשות הוא לשנות את עונת הרבייה של הנשר לאחד כאשר החיפושית בתרדמת חורף.
לאחר תקופתו של קקסטון, הסיפור הופיע שוב באנגלית רק לעיתים רחוקות.
רוברט דודסלי סיפר אותו באריכות באוסף שלו "אגדות נבחרות של איזופוס" (1761), אך ליווה אותו בהערות נוקבות לגבי אמיתותו לחיים.
הסיפור המחודש של ויקראם סת' בספרו Beastly Tales (1991) פוסח באותה מידה מכיוון שהוא מעלה את הביצוע לפסוקי.
הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה (בספרדית: Ruta colonial transístmica de Panamá) הוא שמו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בפנמה המאגד מספר אתרים ששימשו כנתיבי סחר שחצו את מצר פנמה היבשתי וקישרו בין האוקיינוס השקט והאוקיינוס האטלנטי בתקופה שהאימפריה הספרדית שלטה באזור.
האתר הוכרז על ידי ועדת המורשת העולמית בעת כינוסה ב-2025.
בעשורים הראשונים של המאה ה-16 האימפריה הספרדית צברה תאוצה כשהשתלטה על שטחים נרחבים ביבשת-העל אמריקה והחלה להשתלט על שטחי איי הודו המזרחית הספרדיים, ובעיקר אזור הפיליפינים.
במסגרת זו הייתה גם השתלטות מהירה על אזור פנמה, כשב-1513 מגלה הארצות וסקו נונייס דה בלבואה חצה לראשונה את מצר פנמה וכעבור זמן קצר החלו לקום יישובים כמו פנמה סיטי ב-1519 (שהוקמה במקור באתר של פנמה וייחו) על חוף האוקיינוס השקט.
על מנת לנצל את העושר של המושבות החדשות החלה לקום מערכת גדולה של נתיבי סחר בין חלקי האימפריה, שכללה בין היתר את צי האינדיאס ואת הגליאון של מנילה, ואזור פנמה היה אחד ממוקדיה בשל מיקומו המרכזי והנגיש דרך הים בין החלקים השונים.
אזור פנמה סיטי, על אף היותו בעל אקלים טרופי חם שמועד לפורענות מבחינת מחלות, התקבע בסופו של דבר כמוצא האזורי המרכזי לאוקיינוס השקט וגבר על פני אפשרויות אחרות כמו נמלים באזורי ניקרגואה ודרום מקסיקו, בעיקר על רקע הדרך היבשתית הקצרה יחסית שאפשר מצר פנמה.
בשל המרחק הקצר השלטונות הספרדיים אף שקלו ברצינות לחצוב תעלה שתחצה את המצר, אך בשל קשיים טכנולוגיים והאפשרות הפשוטה בהרבה של סלילת דרך התוכניות ננטשו כעבור זמן קצר.
בשלב הראשוני, בהנחיית המושל המקומי פדרו אריאס דאווילה , הוקם נתיב קמינו ריאל ("הדרך המלכותית"), שקישר בין פנמה סיטי בחוף האוקיינוס השקט ובין נומברה דה דיוס , עיר נמל קטנה שהוקמה מספר שנים לפני פנמה סיטי בחוף הים הקריבי של פנמה.
שורה של אישים שחקרו את האזור - כמו הבישוף של אזור פנמה תומאס דה ברלנגה , חוקר הארצות גונסלו פרננדס דה אוביידו ואלדס והקונקיסטאדורים גספר דה אספינוסה ופסקואל דה אנדגויה - הציעו לשלטונות בספרד דרך חלופית שחשבו שתהיה יעילה יותר ואכן בסביבות 1536 הוקמה הדרך קמינו דה קרוסס ("דרך קרוסס").
הדרך כללה שיט מנומברה דה דיוס כמה עשרות קילומטרים מערבה אל עבר העיירה צ'אגרס שבשפך נהר צ'אגרס, לאחר מכן שיט של כ-50 קילומטרים במעלה הנהר על עבר העיירה ונטה דה קרוסס, ושם דרך יבשתית אל עבר פנמה סיטי.
למקטע היבשתי של קמינו דה קרוסס הייתה גם חלופה משנית ולא סלולה שנקראה קמינו דה גורגונה (Camino de Gorgona), שהתפתחה משמעותית במהלך המאה ה-18, ולעיתים הסוחרים בחרו להשתמש בנתיבים מאולתרים ולא מסומנים אחרים.
קמינו ריאל הייתה נתיב קצר יותר (ארבעה ימי הליכה לעומת שבוע עד שבועיים בקמינו דה קרוסס) אך המעבר בו היה קשה ויקר יותר, והיה ניתן להשתמש בו רק במהלך העונה היבשה המקומית, בין דצמבר למרץ, שכן ביתר הזמן האזור היה ביצתי מדי.
העברת הסחורות במקטעים היבשתיים נעשתה באמצעות פרדות, כשבסוף המאה ה-16 פעלו בקביעות למעלה מאלף פרדות בשיירות של חמישים כל אחת.
השימוש בנתיבים היה יקר למדי בהשוואה לדרכים אחרות באימפריה, מה שנבע מהצטברות של הדרכים הקשות יחסית למעבר (אחד הסוחרים שהשתמש בקמינו ריאל כינה אותה "18 ליגות של סבל וקללות"), כמות הפרדות המוגבלת והמיסים של השלטונות.
הגורם האחרון אף תרם לתופעה של הברחות משמעותיות לאורך הנתיבים.
במהלך המאה ה-18 עלתה קרנו של נתיב אחר בין האוקיינוסים, שהקיף את אמריקה הדרומית באזור כף הורן, ובהדרגה השימוש בדרכים בפנמה בפרט ובצי האינדיאס בכלל הצטמצם מאוד.
בתחילת המאה ה-20, כשפנמה כבר הייתה עצמאית, החלו העבודות הנרחבות על תעלת פנמה, במסגרתן הוקם אגם גטון המלאכותי על ידי סכירת נהר צ'אגרס והצפת האגן שלו - מה שגרם לכך שחלקים מקמינו דה קרוסס הוצפו ומספר יישובים לאורך הנתיב, כמו ונטה דה קרוסס, פונו מיושביהם.
בנוסף לאורך מספר אזורים בנתיב הוקמו מתקנים צבאיים אמריקאיים של אזור תעלת פנמה.
ב-1992 הוקם הפארק הלאומי קמינו דה קרוסס סביב מקטעים מקמינו דה קרוסס בקרבת פנמה סיטי שהשתמרו והמערכות האקולוגיות באזור, ועוד מספר שרידים נכללו בתוך הפארק הלאומי סוברניה .
להלן אתרי המשנה הכלולים באתר המורשת לפי המספר הסידורי שלהם באונסק"ו:
תהליך ההכרזה כאתר מורשת עולמית
ב-1980 מצודת סן לורנסו הוכרזה כחלק מאתר מורשת עולמית בשם "ביצורי החוף הקריבי בפנמה: פורטובלו ומצודת סן לורנסו".
ב-2003 הוחלט להרחיב את אתר המורשת, כך שיכלול גם את פנמה וייחו, ושם האתר שונה ל"האתר הארכאולוגי של פנמה וייחו והרובע ההיסטורי של פנמה סיטי".
בעקבות הביקורת יצאה ב-2013 משלחת מטעם אונסק"ו והוועדה הבין-לאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS) לפקח מקרוב על הנעשה ולבחון דרכי פעולה אפשריות, ובפרט למנוע הגעה למצב של הסרה מרשימת אתרי המורשת העולמית.
המשלחת הציעה לרשויות בפנמה שלוש דרכי פעולה: 1. צמצום אתר המורשת כך שיתמקד בפנמה וייחו בלבד.
2. שמירה על המסגרת הקיימת תוך צמצום השטח המוכרז בעיר העתיקה לאתרים ספציפיים שמשומרים היטב ולא הושפעו משמעותית מפיתוחי התשתית.
3. יצירת מסגרת של אתר מורשת עולמית חדש במקום האחד הקיים, כזה שהערך האוניברסלי הייחודי שלו לא יתמקד רק באדריכלות אלא בחשיבות של פנמה סיטי ואזורים נוספים בפנמה לסחר הבין-יבשתי בתקופת האימפריה הספרדית.
הרשויות בפנמה בחרו ללכת בדרך השלישית, ולאחר מספר שנים של הכנה הן הגישו ב-2017 הצעה להכללת אתר מורשת עולמית חדש - "הנתיב חוצה-המצר הקולוניאלי של פנמה".
ועדת המורשת העולמית דנה לראשונה בהכרזה על מכלול האתרים כאתר מורשת עולמית בעת כינוסה השנתי ב-2019, אז הוחלט בהמלצת ICOMOS לדחות את ההחלטה עד שיושלמו פעולות רגולטוריות שקשורות לניהול האתרים ויתבצע מחקר ארכאולוגי מקיף יותר לחלק מהם.
ההצעה נדונה שוב בעת הכינוס ב-2024, וגם הפעם הוחלט לדחות את ההחלטה, בעיקר כדי שהרשויות בפנמה יכריזו באופן חוקי ורשמי על חלק מהאתרים כאתרי מורשת מוגנים.
במסגרת זאת בנובמבר 2024 אושר חוק שהכריז על מכלול האתרים כמסגרת אחת של "מורשת תרבותית פנמית", כולל גם חורבות קפלת לה פלנגנה בקרבת פנמה סיטי.
לבסוף ביולי 2025, במסגרת כינוס ועדת המורשת העולמית בפריז, מכלול האתרים הוכרז כאתר מורשת עולמית, תוך הדגשת החשיבות של הנתיב למערכת הגלובלית שחיברה בין החלקים השונים באימפריה הספרדית לאורך מאות שנים.
בכך למעשה אתר המורשת המקורי שכלל את פנמה וייחו ואת העיר העתיקה של פנמה סיטי חדל להתקיים כאתר מורשת עולמית בפני עצמו.
בשלב עתידי, לאחר שיושלמו הכנות רגולטוריות ומחקריות ומאמצי שימור מתאימים, יש כוונה להרחיב את אתר המורשת העולמית כך שיכלול גם את קמינו ריאל ואת פורטובלו.
הנתיב האסייתי-מזרח-אפריקאי הוא קבוצה של נתיבים מבוססים שבהם נודדים מינים רבים של ציפורים מדי שנה בין אזורי הקינון שלהם באסיה (האזור הפלארקטי) לבין אזורי חורף (אי קינון) במזרח ובדרום אפריקה.
נתיב הנדידה משתרע על שטח של כ- וחולש על פני 64 מדינות מדרום אפריקה ומדגסקר ועד מזרח סיביר ואלסקה.
המסלול העקיף, שבו הציפורים עפות מערבה ואז דרומה במקום ישירות דרומה, נועד לעקוף את המכשול של רמת טיבט והרי ההימלאיה.
הציפורים בדרך כלל נודדות במהירות מהאזור הפלארקטי לצפון מזרח אפריקה, ומגיעות לאתיופיה או צפון סודאן בסוף אוגוסט או ספטמבר.
חלק מהציפורים שוהות בצפון אפריקה במשך רוב הסתיו לפני שהן ממשיכות דרומה דרך אוגנדה ואגן אגם ויקטוריה או דרך אזור ההררי של קניה.
באביב, ציפורים רבות משלימות את מסע החזרה בשישה שבועות או פחות, בדרך כלל לאורך חופי מזרח אפריקה.
331 מינים משתמשים בנתיב הנדידה הזה.
שבעה אתרים לאורך המסלול מכילים למעלה ממיליון ציפורים.
כ-25 מינים מגיעים מהחלק המזרחי הרחוק של האזור הפלארקטי ואף מאלסקה.
ביניהם נמצאים: סלעית אירופית, עלווית אפורה וסנונית הרפתות.
העלווית האפורה הוא הנפוץ ביותר מבין הציפורים הנודדות במסלול זה, ומהווה 15.8% מכלל ציפורי השיר.
גם עופות דורסים כמו עקב חורף נודדים במספרים גדולים לאורך הנתיב.
חלק מהמינים נודדים בגרסאות שונות של המסלול.
הבז אמור מקנן בצפון מזרח אסיה ומבלה את החורף בדרום אפריקה, ועושה מסע הלוך ושוב של .
רוב הציפורים הללו נודדות דרומה לאורך הקצה המזרחי של רמת טיבט ועוצרות בצפון מזרח הודו ובבנגלדש למשך מספר חודשים.
בסוף נובמבר הבזים חוצים את הודו ועפים בלהקות גדולות מעל האוקיינוס ההודי לסומליה וקניה.
הם חוזרים דרך חצי האי ערב, איראן, אפגניסטן ופקיסטן.
אוכלוסיות הציפורים התלויות בנתיב נדידה זה נמצאות בסכנה.
שינויים בשימושי קרקע הגורמים להידרדרות או אובדן של בתי גידול הם גורם מרכזי.
שינויים בשיטות חקלאיות, שימוש בחומרי הדברה וציד לשם בילוי מהווים גם הם איומים.
הציד, שנמצא במגמת עלייה במזרח התיכון, גורם לאובדן חיים ישיר ולנזק עקיף כתוצאה מזיהום עופרת.
עשרים מהמינים המשתמשים בנתיב זה מוגדרים בסכנת הכחדה עולמית.
ביניהם נמצאים: מגלן מצויץ צפוני, קיווית להקנית, קיכלי הקרקע המנומר והקנית בצרה.
הנתונים על אוכלוסיות הציפורים המשתמשות בנתיב נדידה זה מוגבלים.
ניתן להעריך מגמות רק עבור 35% ממיני עופות המגמה.
אגם צ'ילווה שבדרום מלאווי מדגים את הבעיה.
האגם תומך באוכלוסיית עופות מים של כ-1.5 מיליון פרטים, הכוללת כ-160 מינים.
עבור 12 מינים, מספר הפרטים באגם מהווה יותר מ-1% מכלל אוכלוסיית נתיב המעבר שלהם.
האוכלוסייה האנושית המקומית צפופה וגדלה, וצדה עופות מים בכמויות גדולות כמקור לחלבון כאשר מלאי הדגים נמוך.
נעשים מאמצים להבטיח שהציד יתבצע בצורה בת קיימא.
הנתיב האסייתי-מזרח אפריקאי נמצא ברובו בשטח המכוסה על ידי הסכם עופות המים הנודדים האירו-אסייתיים באפריקה (AEWA), עליו חתמו 59 מדינות נכון לשנת 2007. הסכם זה כולל 235 מינים עבורם יוטמעו אמצעי שימור.
נתיבי נדידה חופפים זה לזה.
ציפורים מאזורים מזרחיים של הפלארקטיק נודדות גם לדרום-מזרח ודרום אסיה, וציפורים ממזרח אירופה והקווקז נודדות לאזורי החורף במזרח אפריקה.
ציפורים נודדות בטבע ממלאות ככל הנראה תפקיד משמעותי בהפצת שפעת העופות ובהחדרת נגיפים חדשים לציפורים מקומיות וציפורים מבויתות.
הס הוא הפרק העשירי בעונתה הרביעית של סדרת הדרמה העל-טבעית "באפי ציידת הערפדים" (1997–2003).
הפרק נכתב ובוים בידי יוצר הסדרה, ג'וס וידון, ושודר לראשונה בארצות הברית ב-14 בדצמבר 1999 ברשת "The WB".
לאחר שקרא ביקורות ששיבחו את הדיאלוגים כאחד המרכיבים המוצלחים ביותר של הסדרה, החליט וידון ליצור פרק שכמעט ואינו כולל דיבור.
בסך הכול נשמעים בפרק כ-17 דקות של דיאלוג מתוך 44 דקות אורכו.
במסגרת עלילת הפרק, מגיעה לעיירה קבוצה של יצורים גותיים-אגדתיים המכונים "הג'נטלמנים", אשר גונבים את קולותיהם של התושבים.
ללא יכולת לדבר או לצרוח, הופכים הקורבנות לפגיעים במיוחד כאשר הג'נטלמנים עוקרים את לבבותיהם.
באפי וחבריה נאלצים לתקשר זה עם זה בדממה מוחלטת, תוך שהם מנסים לגלות מדוע איש אינו יכול לדבר ומי עומד מאחורי רצח תושבי העיירה.
במקביל, הם נדרשים למצוא דרכים לבטא את רגשותיהם האישיים, לשמר שליטה עצמית ולמנוע קריסה מוחלטת של הסדר החברתי לנוכח הכאוס המתפשט.
עם שידורו זכה הפרק לשבחים יוצאי דופן מצד מבקרים.
זהו הפרק היחיד בכל הסדרה שהיה מועמד לפרס אמי בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר לסדרת דרמה", וכן היה מועמד לפרס "הצילום הטוב ביותר בסדרה מצולמת במצלמה בודדת" (מייקל גרשמן).
הפרק עוסק בגבולותיה וביתרונותיה של השפה, ובוחן את הפגיעה החברתית והנפשית הנגרמת כאשר התקשורת האנושית מתמוטטת.
קבוצת הג'נטלמנים נחשבת לאחת האנטגוניסטים המפחידים ביותר בתולדות הסדרה, והפרק נכלל לעיתים קרובות ברשימות פרקי הטלוויזיה הטובים ביותר של הסדרה.
במהלך הרצאה בקולג', שבה פרופסור וולש דנה בהבדל שבין שפה לתקשורת, באפי חולמת חלום שבו ריילי מנשק אותה.
החלום נקטע בידי ילדה צעירה האוחזת בקופסה ייחודית ושרה חרוז מסתורי אודות "הג'נטלמנים".
לאחר השיעור באפי וריילי משוחחים וכמעט מתנשקים, אך אינם מצליחים להפסיק לדבר, והסיטואציה נעשית מביכה.
באפי מתקשרת לג'יילס ומספרת לו על החלום ועל החרוז המסתורי.
במקביל, בעיצומו של ויכוח בין זאנדר לאניה על משמעות הקשר ביניהם, ג'יילס מבקש מזאנדר לאפשר לספייק ללון בביתו, משום שבת-זוגו של ג'יילס, אוליביה, עומדת לבקרו מלונדון למספר ימים.
בינתיים וילו משתתפת במפגש של קבוצת הוויקה בקמפוס, בתקווה לפגוש אחרים המתעניינים בלימוד כישוף, אך מתאכזבת כשהשיחה מתמקדת במכירות אפייה.
כשהיא מעלה את נושא הלחשים, היא ננזפת בטענה שהיא מחזקת סטריאוטיפים על מכשפות.
אישה ביישנית בקבוצה, טארה מקליי, מנסה לתמוך בהצעתה של וילו אך משתתקת כשהזרקור מופנה אליה.
בלילה, בעוד תושבי סאנידייל ישנים, ערפילים לבנים צפים מפיות האנשים אל מגדל פעמונים, שם הם נאספים בקופסה מחלומה של באפי, לכדי דמויות גותיות-שלדיות עם שיניים מתכתיות וחליפות שחורות ללא רבב.
בבוקר מגלות באפי ווילו שאינן מסוגלות לדבר ונבהלות; במהרה מתברר שאיש בעיירה אינו יכול לדבר.
החבורה מתכנסת בביתו של ג'יילס, ושם מתברר מן החדשות שסאנידייל "סובלת ממגפת דלקת גרון".
באפי וריילי, כל אחד בנפרד, מנסים לשמור על הסדר ברחובות מחשש להתפרצות כאוס.
באפי אינה יודעת שריילי הוא סוכן ב"יוזמה" – יחידה ממשלתית למחקר וללכידת שדים – והוא אינו יודע שהיא הקוטלת.
הם מחליפים מבט ומתנשקים לראשונה, ואז נפרדים כדי להמשיך במאמציהם.
בלילה הבא עוזבים הג'נטלמנים את מגדל הפעמונים ונסחפים אל העיירה בליווי משרתיהם המעוותים, עטויי כותנות כפייה.
הם דופקים על דלתו של סטודנט; כשהוא פותח, הם משתיקים אותו ועוקרים את לבו בעודו מנסה לצרוח.
בדירתו של ג'יילס, אוליביה נבהלת כשהיא רואה אחד מן הג'נטלמנים מחוץ לחלון.
למחרת, בכיתה בקמפוס, ג'יילס משתמש בשקפים כדי להסביר שהג'נטלמנים גונבים את קולות התושבים כדי שלא יוכלו לצרוח בזמן שהם אוספים לבבות, וכי לפי הפולקלור הם הובסו בעבר באמצעות צעקה של נסיכה – הדרך היחידה להרוג אותם היא קול אנושי חי.
טארה, לבדה, מוצאת לחש שיכול להשיב לעיירה את קולותיה ויוצאת להראותו לווילו.
בדרכה לחדרה של וילו היא מועדת, מסתובבת ורואה את הג'נטלמנים מתקרבים אליה.
במסדרון המעונות היא דופקת בפאניקה על דלתות שאינן נפתחות, והם מתקרבים בהתמדה.
וילו שומעת את הדפיקות, יוצאת מחדרה, וטארה מתנגשת בה; שתיהן ננעלות בחדר כביסה ומנסות לחסום את הדלת במכונת שתייה, אך זו כבדה מדי.
וילו, פצועה, מנסה להזיז את המכונה באמצעות טלקינזיס ונכשלת – אך טארה מבינה מה היא עושה.
הן אוחזות ידיים, והמכונה נעה במהירות וחוסמת את הדלת.
בסיור, ריילי מבחין בצללים במגדל הפעמונים ויוצא לחקור.
באפי נתקלת בשני משרתים, הורגת אחד ורודפת אחר השני.
ריילי פורץ אל המגדל ובמהלך הקרב באפי מתנפצת דרך חלון ונלחמת בג'נטלמנים.
הוא פונה לתקוף ופוגש את באפי פנים-אל-פנים; היא רואה בו לראשונה סוכן חמוש של "היוזמה".
כשמשרת אוחז בה מאחור, באפי מזהה את הקופסה מן החלום ומסמנת בפראות לריילי להשמיד אותה.
כשזה קורה, הקולות הגנובים משתחררים.
עם השבת קולה, באפי צורחת – וראשי הג'נטלמנים ומשרתיהם מתפוצצים.
למחרת, טארה אומרת לווילו שהיא מיוחדת ובעלת כוח רב.
אוליביה אומרת לג'יילס שכעת היא מאמינה לכל מה שסיפר לה על כישוף ועל החושך, אך החוויה הפחידה אותה.
ריילי מגיע לחדרה של באפי; השניים מסכימים שהם "חייבים לדבר" – ואז יושבים בדממה.
המניע של ג'וס וידון ליצירת הפרק היה תגובתו לטענה שלפיה הסיבה המרכזית להצלחת "באפי ציידת הערפדים" היא הדיאלוג.
הוא חש כי כבמאי הוא דורך במקום והופך ל"בעל מלאכה שבלוני", המפיק פרקים נוסחתיים.
וידון נטה להתמקד יתר על המידה בהיבטים החזותיים של הפקת הסדרה, ואף ננזף בשל כך בידי מנהלי רשת "פוקס" בעונות מוקדמות יותר.
לפיכך, כתיבת והפקת הפרק נשענו כמעט לחלוטין על סיפור חזותי ולא על דיבור – אפשרות שווידון מצא מאיימת, מחשש שהצופים ימצאו את הפרק משעמם.
בדומה לפרק סיום העונה הרביעית, "Restless", שהתבסס כמעט כולו על רצפי חלום, ולפרק המוזיקלי של העונה השישית "Once More, with Feeling", היה וידון משוכנע כי ייכשל בניסיון להציג את הסדרה באופן כה חריג.
בתחילה יועד הפרק להיות זה שבו באפי וריילי מקיימים יחסי מין, ותוכנית זו הרגיעה את וידון משום שסבר שהקהל לא יתנגד לשתיקה בנסיבות כאלה; לבסוף החליט כי מוקדם מדי לכך בעלילה וויתר על הרעיון.
הג'נטלמנים, שכונו בידי תסריטאי הסדרה דאג פטרי "הנבלים הכי מצמררים שעשינו אי-פעם", הושפעו מסיוט ילדות של וידון, שבו שכב במיטה ואליו התקרב יצור מרחף.
וידון עיצב אותם כיצורים הלקוחים ממעשיות האחים גרים, מתוך כוונה להפחיד ילדים – מפלצות שעוקרות לבבות של אנשים תוך כדי חיוך.
דמויות נוספות כמו נוספרטו, פינהד מ"מעורר השאול" ומונטגומרי ברנז מ"משפחת סימפסון" שימשו מודלים פיזיים לג'נטלמנים.
בעיצוב לבושם ונימוסיהם הוויקטוריאניים המהוקצעים, מצא וידון את נימוסם ואצילותם מטרידים במיוחד.
שיני המתכת שלהם הושפעו מהמפגש בין התרבות הוויקטוריאנית לשיא העידן התעשייתי, תקופה אותה תפס וידון כ"מצמררת באופן קלאסי".
עבור חוקרת "Buffy Studies", רונדה וילקוקס, הג'נטלמנים ומשרתיהם עטויי כותנות הכפייה, המקרטעים, מתנדנדים ומתכופפים בתנועתם, מייצגים את פערי המעמדות והפטריארכיה: הג'נטלמנים, בחליפותיהם הוויקטוריאניות, נעים בקלות ומגשימים את מטרותיהם, בעוד משרתיהם – שאותם כינה וידון "משרתים" – מבצעים את "העבודה המלוכלכת".
דאג ג'ונס, קמדן טוי, דון ו.
לואיס וצ'ארלי ברמבלי – השחקנים שגילמו את הג'נטלמנים – היו בעלי ניסיון קודם בגילום מפלצות ואף פנטומימאים מקצועיים.
הדבר הקנה להם חן אלגנטי, במיוחד בתנועות הידיים.
אפקט הריחוף הושג באמצעות תלייתם במנופים עם כבלים (שהוסרו דיגיטלית בשלב הפוסט-פרודקשן) או באמצעות גרירתם על עגלות.
חברי הצוות מצאו את השחקנים, באיפור ובתלבושות, למפחידים גם באור יום מלא, ווידון התרשם כל כך מתנועותיהם הפיזיות של הג'נטלמנים עד שהודה בפרשנות ה-DVD שלו כי יחסו הלגלגני כלפי פנטומימאים בכלל "ירד בכ-40%" לאחר צילומי הפרק.
כדמויות חדשות בחבורת הסקובי, טארה מקליי ואוליביה – בת-זוגו של ג'יילס (פינה אורושה) – חסרות ניסיון בהתמודדות עם מפלצות, ונועדו לבטא "פחד ילדותי אמיתי".
וילו, לאחר שלוש עונות, קיבלה ביטחון עצמי רב יותר, לאחר שמצאה את מקומה האינטלקטואלי והרגשי בקולג', ולכן כבר לא הפגינה את האימה שאפיינה אותה בעבר; טארה, הביישנית, חסרת הביטחון והבלתי-מורגלת בחוויות מסוג זה, מילאה את החלל שנוצר עם התבגרותה של וילו.
לפי מסאי "באפי", פטריק שייד, הפחד של טארה ואוליביה "מגביר את תחושת הפגיעוּת שלנו ובכך הופך את הסצנות הללו למפחידות יותר".
וידון ציין שאחת הסצנות האהובות עליו בפרק היא תגובתה המבועתת של אוליביה כאשר ג'נטלמן מרחף ליד חלון הבית ומביט פנימה.
טארה הפכה לדמות חוזרת-קבועה בעונות הרביעית, החמישית והשישית, ולבסוף לבת-זוגה של וילו, במה שנחשב אז ליחסים הלסביים ארוכי-הטווח הראשונים בטלוויזיה האמריקאית.
הכותבים החליטו להחליף את סת' גרין, שגילם את אוז – בן-זוגה הליקנתרופי של וילו – לאחר שהודיע כי יעזוב מוקדם בעונה הרביעית.
בשלב זה הם לא תכננו שמערכת היחסים בין וילו לטארה תהיה רומנטית, אך לדבריו של וידון, הופעתה והאופי שהביאה אמבר בנסון "הכריעו עבורנו".
הכותבים ביקשו לעצב את הסצנה שבה טארה ווילו מזיזות יחד את מכונת השתייה כ"חושנית ורבת-עוצמה", וכ"הצהרה מעצימה מאוד על אהבה – ששני אנשים יחד יכולים להשיג יותר מאשר כל אחד לבדו".
ווידון רואה בסצנה זו את אחת "התמונות הרומנטיות ביותר שצילמנו" במהלך הסדרה.
הכימיה בין בנסון לאליסון הניגן הייתה כה בולטת, שכבר שני פרקים לאחר תחילת הידידות בין טארה לווילו, לקח וידון את השחקניות לשיחה והודיע להן שהקשר יהפוך לרומנטי בהמשך.
הפרק מהווה מחווה לסרטים האילמים שהוקרנו בבתי קולנוע בליווי מוזיקלי, ו-27 דקות ממנו נטולות דיאלוג לחלוטין.
סוגים שונים של מוזיקה משמשים כדי לבטא את מה שאינו נאמר; המוזיקה מתפקדת כמספר.
במהלך המצגת של ג'יילס באמצעות שקפים, מושמע קטע מוקלט של "" מאת קאמי סן-סנס.
נושא אהבתם של באפי וריילי מוצגת לראשונה כאשר הם מתנשקים בפרק זה.
היצירה, מאת כריסטוף בק – מלחין קבוע של הסדרה – מצאה חן בעיני וידון אף יותר מנושא האהבה של באפי ואנג'ל.
הוא ראה בה בוגרת יותר, אך גם מוזרה ונוגה יותר – רמז לכיוון שאליו תתפתח מערכת היחסים בין באפי לריילי.
הפרק עוסק בסוגיות הנוגעות לגבולותיה וליתרונותיה של השפה והתקשורת.
במהלך המערכה הראשונה של הפרק מוצגות הדמויות כמי שמוצפות בשפה שנעשה בה שימוש שגוי, המשמשת כרעש רקע, או כאמצעי להתחמקות מן האמת.
רבות מן השיחות בין הדמויות – גם כאלה שלכאורה אינן משמעותיות לעלילת הפרק או להיסטוריה הכוללת של הסדרה – עוסקות בדרך זו או אחרת בהיבטים שונים או בצורות מגוונות של תקשורת.
וידון ציין כי לא היה מודע עד כמה נושא זה נעשה "קוהרנטי באופן בלתי-נמנע" עד לאחר שהשלים את כתיבת התסריט.
באפי וריילי אינם מסוגלים לפעול בהתאם למשיכתם ההדדית משום שאינם מצליחים להפסיק לפטפט – בעיקר כדי להסתיר זה מזה את זהותם האמיתית, אך גם כדי להימנע מקרבה רגשית עמוקה יותר.
זאנדר אינו מסוגל, או אינו מוכן, לבטא מה אניה מייצגת עבורו, ואילו אניה, שעדיין זרה לאינטראקציות עם בני אדם, משתמשת בשפה בוטה ולעיתים גסה, המרחיקה אותה משאר הדמויות.
ג'יילס משתוקק נואשות לכך שהאחרים יפסיקו לדבר.
וילו רואה בנשים מקבוצת הוויקה קלות-דעת וחסרות-היגיון, ובהמשך מתלוננת בפני באפי: שיחות-דמה אלו הן מה שמכנות מסאיות "באפי" אליס ג'נקינס וסוזן סטיוארט "פעולות לוקוציונריות": שפה שנבנית כבעלת משמעות, אך אינה יוצרת מעורבות ממשית מצד המאזין.
כאשר הדמויות ניצבות לבסוף מול אובדן הדיבור, הן מצליחות לבטא בקלות את רגשותיהן.
באפי וריילי, לאחר סדרה של תנועות גבות ושאלות הנאמרות ללא-קול, מצליחים להתנשק בספונטניות.
פעולותיו של זאנדר מכוונות בבירור להגנה על אניה ולהענשת ספייק על שפגע בה, ובה בעת, בתוך רגעים ספורים, נעלמות ספקותיה של אניה באשר לרגשותיו של זאנדר כלפיה והיא שבה להפגין כלפיו חיבה מיידית.
טארה, שהייתה משותקת מבושה בעת שדיברה בפגישת הוויקה, מבטאת בקלות אומץ כאשר היא נוגעת בווילו, וילו מבינה כי מצאה סוף-סוף מישהי שמבינה ומשתפת את מה שחיפשה.
בהיעדר יכולת הדיבור, פונים חברי חבורת הסקובי למחוות גוף או לכתיבה.
אי-הבנות הומוריסטיות נוצרות כתוצאה ממחוות אלו, למשל כאשר באפי מחקה נעיצת יתד – כמעין הריגת ערפד – קרוב מדי לאזור האגן שלה, דבר שגורם לחבורה לחשוב שהיא מציעה אוננות כדרך להיפטר מן הג'נטלמנים.
במגדל הפעמונים, בזמן שבאפי וריילי נלחמים בג'נטלמנים, באפי מסמנת לריילי שעליו לנפץ את הקופסה מן החלום שלה.
הוא מפרש זאת שלא כהלכה, שובר צנצנת סמוכה, מביט למעלה ומחייך, בציפייה לאישורה של באפי.
גסות התנועות של הדמויות עומדת בניגוד ישיר לאלגנטיות של הג'נטלמנים, המתקשרים בקלות באמצעות מחוות ואותות חזותיים אחרים.
תקשורתם פשוטה וישירה: הנהונים, הטיות ראש ותנועות ידיים משיגים במדויק את מטרותיהם.
לעומת זאת, חבורת הסקובי מבולבלת ומשיגה את ההפך ממה שהתכוונה.
כאשר נשלל מהם הדיבור, נשללת מהם גם היכולת לפעול, והם נותרים חסרי-אונים ואינם יודעים כיצד להילחם בג'נטלמנים.
לטענת ג'נקינס וסטיוארט, חלק מן האימה שמעוררת הופעתם של הג'נטלמנים נובע מן הדממה, ההופכת את תושבי סאנידייל לחסרי ישע ולקורבנות קלים.
ג'נקינס וסטיוארט טוענות כי באמצעות אובדן הדיבור, התקשורת במהלך הפרק עוברת טרנספורמציה מן הלוקוציונרי חסר-המשמעות אל הפרלוקוציונרי – פעולות שבאמצעותן רעיונות מתורגמים מיידית למשמעות ולמעשה.
הצרחה שמשמיעה באפי כדי להשמיד את הג'נטלמנים נושאת השלכות הרסניות עבורם, אף שאין לה משמעות לשונית ממשית.
גם עצם כתיבת מספר החדר של וילו בידי טארה, לפני יציאתה לחדרה, מהווה אקט תקשורתי: היא מבטאת בכך שטארה חושבת על וילו ומבקשת למצוא אותה.
פעולה זו מאשרת הן לטארה עצמה והן לקהל הצופים כי היא מגלה עניין רומנטי בווילו.
אף שסאנידייל הייתה מאז ומתמיד מורגלת בשדים ובמפלצות שאכלסו את העיר וניזונו מתושביה, בפרק זה דווקא המוסכמות החברתיות הן שמתערערות באופן קיצוני עקב הדממה הבלתי-מוסברת, עד כדי כאוס משמעותי – שמצדיקה את יציאתם הן של ריילי והן של באפי לסיורים לצורך שמירת הסדר.
באפי ווילו צועדות ברחוב מוכר, שלובות זרועות וקלות להיבהל, ורואות בנק סגור ואנשים רצים אל חנות משקאות חריפים שנותרה פתוחה.
קריסת הסדר מובילה גם להתלהטות דתית פתאומית: קבוצת אנשים מתכנסת ברחוב לקרוא בתנ"ך (על שלט נכתב "התגלות ט"ו, א'" – רמז לשבעת המלאכים ושבע המכות, כשם שיש שבעה ג'נטלמנים, לפי החוקרת ניקי סטפורד.) במקביל מתעוררת יזמות קפיטליסטית אופורטוניסטית בדמות אדם המוכר לוחות מחיקים במחיר מופרז.
לדברי פטריק שֵייד (בהסתמך על הסוציולוג ג'ורג' הרברט מיד), קהילה מורכבת ממוסדות כגון שפה, דת וכלכלה.
כאשר מוסד אחד נעלם, תושבי סאנידייל מתחילים להישען ביתר-שאת על המוסדות האחרים.
עם זאת, ברוב המקרים, האינדיבידואלים נותרים מבודדים זה מזה במהלך הדממה.
אפילו חבורת הסקובי חווה זעזוע בקשריה, שכן חבריה אינם יכולים עוד להשתמש בהומור השנון ובדיאלוג המהיר שאפיינו אותם כקבוצה.
בהיעדר שפה משותפת להישען עליה, נאלצים חברי הסקובי להסתמך על ההיסטוריה המשותפת שלהם כדי להתאושש ולהצליח לפעול נגד הג'נטלמנים.
הפתרון לבדידות ולחוסר היעילות הללו הוא הדיבור עצמו: השבת הקולות לתושבי סאנידייל.
שֵייד מציין כי היבט זה מעניק לפרק גוון פוליטי.
Club" כתב כי הדממה שמטילים הג'נטלמנים משמשת מטאפורה לאופן שבו הרוע מתפשט: דמויות סמכות בסדרה, כגון מנהל בית-הספר, לשכת ראש העיר ומשטרת סאנידייל, מסייעות שוב ושוב לרוע האנדמי של העיר או בוחרות שלא לשמוע עליו כלל.
במהלך הפרק, בדירתו של ג'יילס, מאזינים חברי הסקובי לשדר חדשות המדווח כי הרשויות מייחסות את הדממה לתקלה בחיסון נגד שפעת שגרמה לדלקת גרון המונית.
שני פרקים נוספים בקאנון של "באפי ציידת הערפדים" מבוססים גם הם, או כוללים יסודות, של אגדות-עם: הפרק "Killed by Death", שבו רק ילדים חולים מסוגלים לראות שד השואב את חייהם; והפרק "Gingerbread", שבו שד לובש את דמויותיהם של הנזל וגרטל ויוצר בהלת מוסר בסאנידייל.
הפרק מושווה לעיתים קרובות לפרקים אלו, מאחר שהם חולקים מרכיבים דומים.
וידון התכוון שהג'נטלמנים יהיו מפלצות בהשפעת האחים גרים, כאשר ג'יילס ממלא את תפקיד "הזקן החכם", באפי היא "הנסיכה", וטארה היא "הילדה הקטנה המשוטטת ביער".
עם זאת, בגרסה זו באפי היא נסיכה הרפתקנית, והצרחה שלה היא שמצילה את העיר.
ג'וס וידון ציין בפרשנות ה-DVD כי הצרחה עצמה דובבה למעשה על ידי שחקנית אחרת.
במקום להיות "", באפי מתפקדת כגיבורה: היא פורצת דרך חלון אטום בלוחות בעזרת מגדל הפעמונים, תופסת חבל ומתנדנדת לרוחב החדר במטרה להרוג אחד ממשרתי הג'נטלמנים באמצעות ניגוח חזהו ברגליה.
בפרקים רבים של "באפי", הבנת הסיבה להופעתו של הרוע היא מרכיב מרכזי בידיעה כיצד להילחם בו; אולם בפרק זה הסיבות לבואם של הג'נטלמנים ולצורך שלהם ליטול שבעה לבבות אנושיים אינן מוסברות במפורש – הם פשוט שם.
לפי השקפים שמציג ג'יילס, הם יכולים להופיע בכל עיר.
מספר חוקרי "באפי" טוענים כי בפרק ניכר יסוד מיני הדומה לזה המופיע באגדות-עם קלאסיות.
באפי נוהגת לחלום חלומות נבואיים, ובחלום כזה היא רואה לראשונה אחד מן הג'נטלמנים; היא מבחינה בהבזק מפניו בדיוק כאשר ריילי נוגע בכתפה.
באפי קיימה יחסי מין עד לאותו שלב רק פעמיים: עם הערפד אנג'ל, שאיבד את נשמתו בעקבות המעשה, ועם הפלייבוי פארקר אברמס.
ריילי שונה משניהם באופן מובהק, ולפי החוקרים, החרדה של באפי מפני אינטימיות עמו היא שמזמינה את הג'נטלמנים לסאנידייל – או מיוצגת על-ידם.
הג'נטלמנים רוצחים באמצעות פתיחת בית החזה והוצאת הלב, מעשים בעלי אופי חודרני.
בחלומה של באפי אומר ריילי: "אם אנשק אותך, השמש תשקע", וכאשר הוא עושה זאת – הלילה יורד מיד, כאילו באפי חצתה סף.
נשיקתו של ריילי יוצרת אינטימיות פיזית ורגשית, אך גם פותחת שער לידיעה מנטלית ואינטואיטיבית: בפרק זה באפי מגלה את תפקידו הסודי של ריילי כחבר ב"יוזמה".
דימוי הסף שב ומופיע כאשר טארה ווילו חוסמות יחד את הדלת במאמץ משותף, וכך מונעות מן הג'נטלמנים להיכנס.
בעת שידורו המקורי של הפרק בארצות הברית, ב-14 בדצמבר 1999, הוא זכה למדד נילסן של 4.1 ולנתח צפייה של 7, כלומר כ-4.1% מכלל משקי הבית המחזיקים בטלוויזיה, ו-7% ממשקי הבית שצפו בטלוויזיה באותו זמן, היו מכוונים לפרק.
הפרק דורג במקום החמישי במשבצת השידור שלו ובמקום ה-93 מבין תוכניות הטלוויזיה המשודרות באותו שבוע, בין 13 ל-19 בדצמבר 1999. זה היה המשדר הנצפה ביותר של רשת "The WB" באותו ערב, והשני הנצפה ביותר באותו שבוע, אחרי "הרקיע השביעי".
הפרק זכה לשבחים רבים עם שידורו, לא רק בשל האומץ שבהצגת שתיקות ממושכות לצופים, אלא גם בזכות האימה שמעוררים הג'נטלמנים.
רוברט ביאנקו מ-"USA Today" כתב: בעיתונים "Racine Journal Times" ו-"Ottawa Citizen", כתב צ'אק בארני: אלן ספינוול מ-"The Star-Ledger" כינה את הפרק "נועז להפליא", והסביר כי
באופן דומה, דייוויד ביאנקולי מ-"New York Daily News" קבע כי הפרק הוא "הישג אדיר, ועוד ניצחון יצירתי לסדרה מוערכת בחסר במידה קיצונית".
בריאן קורטיס מעיתון "Sunday Age" האוסטרלי הסכים וכתב כי הפרק הוא "שנון, כתוב היטב ובוים בברק… באפי במיטבה".
רוברט הנקס מ-"The Independent" בבריטניה כתב כי בהפקת הפרק.
Club" כינה את הפרק הפרק נכלל גם ברשימת "13 הסרטים או תוכניות הטלוויזיה המפחידים ביותר" של "Salon.com", כאשר סטפני זצ'ארק הסבירה כי הפרק
"הס" היה הפרק היחיד בכל הסדרה שהיה מועמד לפרס אמי בקטגוריית "התסריט הטוב ביותר לסדרת דרמה".
הוא גם היה מועמד לפרס גילדת התסריטאים של אמריקה.
גם לאחר סיום הסדרה בשנת 2003 המשיך הפרק לזכות לשבחים.
ליסה רוזן מ"לוס אנג'לס טיימס" כתבה כי מדובר ב"אחת השעות המפחידות ביותר שנראו בטלוויזיה".
"Smashing Magazine" מנה את "הס" בין עשרת פרקי הטלוויזיה שמעוררים השראה ליצירתיות.
קית' מקדאפי מ-"TV Squad" הגדיר אותו כפרק הטוב ביותר בסדרה כולה, וכתב: אתר "TV.com" דירג אותו כפרק הרביעי המפחיד ביותר בתולדות הטלוויזיה.
ג'ארט ויזלמן מ"ניו יורק פוסט" כלל את הסצנה שבה באפי מחקה דקירת ערפד בג'נטלמנים, ואת אי-ההבנות הקומיות של שאר הדמויות, בין חמשת רגעי "באפי" הטובים ביותר, תוך שבח מיוחד למשחק הקומי של שרה מישל גלר.
ניקי סטפורד, מחברת "Bite Me!
The Unofficial Guide to Buffy the Vampire Slayer", כתבה כי הפרק הוא "מטלטל" ו"אחת השעות הטובות ביותר שנראו בטלוויזיה אי־פעם".
עבור חוקרת "באפי" רוז קאבניי, הסיבה המרכזית להצלחת הפרק הייתה יכולות המשחק של חברי הצוות השחקנים הראשי.
פרק זה הוא האהוב ביותר על אליסון הניגן (וילו) מכל פרקי הסדרה, והמפחיד ביותר עבור ניקולס ברנדון (זאנדר).
התסריטאית ג'יין אספנסון ציינה כי הפרק "הגדיר מחדש מה פרק טלוויזיה יכול לעשות".
אתר "Vox", שדירג את הפרק במקום השלישי מתוך כל 144 פרקי הסדרה ברשימת "מהגרוע לטוב", כתב לכבוד חגיגות 20 שנה ל"באפי":
הנשר של זאוס (ביוונית עתיקה: ἀετός Διός) היה הנשר שמלווה את זאוס מלך האלים במיתולוגיה היוונית.
במיתולוגיה ישנם מספר גרסאות בנוגע למקורו של נשר זה:
על פי הגרסה הראשונה, אאטוס היה נער יפה תואר שנולד מגאיה אלת האדמה.
כאשר זאוס היה צעיר והוא הסתתר בכרתים מפני אביו קרונוס, שטרף את כל אחיו ואחיותיו של זאוס, אאטוס נעשה ידידו של זאוס והיה הראשון שנשבע לו אמונים כמלך החדש.
אשתו של זאוס הרה, חשדה שזאוס אהב אותו ולכן הפכה את אאטוס לנשר.
על פי הגרסה השנייה, פריאפס היה מלך קדום ששלט באטיקה (לפני שאתונה הוקמה על ידי קקרופס).
זאוס הסכים ולכן הפך את פריאפס לנשר ומינה אותו למלך כל הציפורים ונתן לו את המשימה לשמור על שרביטו הקדוש.
אשתו של פריאפס פנה ביקשה מזאוס להפוך גם אותה לנשר, כדי שתוכל להישאר עם בעלה ולכן זאוס הפך אותה לנשר והעניק לה את הזכות להיות אות מבשר טובות לאנושות.
על פי הגרסה השלישית, הנשר היה יצירה עתיקה של גאיה.
לפני מלחמתם של האלים נגד הטיטאנים (המכונה הטיטנומאכיה) זאוס הקריב קורבן לאורנוס וראה נשר עף בשמיים.
הנשר נחשב לאות לבשורות טובות, וזאוס ראה את הנשר בתור סימן לניצחונו העתידי.
לאחר ניצחונו נגד הטיטאנים זאוס שם את דמותו של הנשר על דגל המלחמה שלו והקדיש אותו לכוח הגנתו.
הסבר מעגלי או הצדקה מעגלית היא קבוצת כשלים לוגיים בה ההנחה עליה נשענת המסקנה זקוקה להוכחה בדיוק כמו המסקנה עצמה.
ההסבר המעגלי אינו כשל לוגי פורמלי, אלא פגם פרגמטי בוויכוח.
המרכיבים שלו יכולים להיות תקפים מבחינה לוגית, כיוון שבהתאם לטענת אם-אז, אם ההנחה נכונה אז המסקנה חייבת להיות נכונה.
אולם כל עוד ניתן תוקף לרישא, לא ניתן להסיק את הסיפא.
לכן הסבר מעגלי לרוב נופל בגדר הנחה טעונת הוכחה.
ההסבר המעגלי מתקיימת לרוב בצורה של: "א' נכון כי ב' נכון וב' נכון כי א' נכון".
הסבר מעגלי עלול להיות קשה לזיהוי אם מדובר בשרשרת ארוכה של טענות.
ד"ר דאגלס וולטון השתמש בדוגמה הבאה של הסבר מעגלי מוטעה:
לכן, ולינגטון נמצאת בניו זילנד.
הוא מציין שאף על פי שהטיעון תקף מבחינה לוגית, אין הוא יכול להוכיח כי ולינגטון נמצאת בניו זילנד משום שאין בהנחה ראיות שונות מן המסקנה, ולכן זהו כשל.
חוקרים נוספים מציגים דוגמאות דומות שעלולות יותר להטעות:
אמנם המשפט "כל מה שהוא פחות צפוף מהמים יצוף, כי כל מה שהוא פחות צפוף מהמים יצוף" נשמע מטופש, אבל "כל מה שהוא פחות צפוף מהמים יצוף, כי חפצים כאלה לא שוקעים" עלול להישמע כמו טיעון של ממש.דוגמאות נוספות:
"מגיע לי ללכת לישון מאוחר יותר, אז את צריכה לתת לי להישאר בחוץ עד 22:00!"
"התורה היא אמת, אז אסור לך לפקפק במילתו של ה'"
"אתה צריך לחסוך מספיק כסף כדי לשלם את החשבונות שלך כל חודש, כי חשבונות צריך לשלם"
"לגיטימי להרוס רכוש כשכועסים, כי אנשים כועסים נוטים להרוס דברים"
"יש לו הרבה מה להסתיר, והכחשותיו רק מוכיחות את זה"
ישנם מספר כשלי הסבר מעגלי.
הסתמכות על המסתורין - שבו ההסבר המוצע לתופעה או עובדה הוא שתופעה זו אינה ניתנת להסבר.
הסבר ריק - בו מוצע הסבר, אך מנגנון הפעולה שלו אינו בעל משמעות ברורה לבד מהיותו "מה שמסביר את התופעה".
הסתמכות על מונחים כמו "גורל", "טבע הדברים", או "כך זה קרה" אופיינית לכשל זה.
השערות מבטלות - בו מגנים על השערה אחת באמצעות העלאת השערה שנייה.
הנחה טעונת הוכחה (פטיציו פרינקיפי)
הסבר ריק הוא כשל לוגי של מעגליות מסוג הסבר מעגלי בו מוצע הסבר, אך מנגנון הפעולה שלו אינו בעל משמעות ברורה לבד מהיותו "מה שמסביר את התופעה".
"סם הרדמה זה גורם לשינה בגלל השפעתו המרדימה."
"ישנם מינים שנכחדו משום שלא הצליחו לשרוד."
"אופטיקה היה תחום המתאר תופעות אופטיות, שמצידן מדגימות את עקרונות האופטיקה."
"קיום היקום מוסבר על ידי אלוהים - שמוגדר כסיבה הראשונה לקיום היקום."
הסגן של בר כוכבא או סגנו של בר כוכבא הוא ביטוי מקובל, בעברית המודרנית, לתיאור מי שהיה שני בחשיבותו או בהישגיו ושמו לא זכה אף לקורטוב מהפרסום שזכה לו מי שהיה הראשון בתחומו.
במשמעות שונה במקצת, מתאר הביטוי את מי שהיה שותף משני למהלך כלשהו, אך תרומתו נשכחה ובזיכרון ההיסטורי נותר רק מי שנחשב למוביל המהלך.
כך למשל בדיון בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת התייחס חבר הכנסת איתן כבל להצעת חוק בנושא קצבאות זיקנה בכינוי "החוק של משה שרוני", וכאשר מחו יצחק בן-ישראל וסופה לנדבר על הכינוי, באומרם שהיו שותפים נוספים לחוק, השיב: "מי זוכר את הסגן של בר-כוכבא".
הביטוי משמש בתחומים רבים ומגוונים, בהם צבא, פוליטיקה, משפטים ועוד, אך בתחום הספורט האמירה הפכה לקלישאה והוצמדה למאמנים רבים שהובילו את קבוצותיהם להישג שני בחשיבותו, למשל אברהם גרנט עם צ'לסי בכדורגל וצביקה שרף עם מכבי תל אביב בכדורסל.
ההיגיון של האמירה מושתת על כך שרוב האנשים לא יודעים מי היה הסגן של בר כוכבא, וכך מניחים שיישכח גם שמם של אחרים שהגיעו למקום שני, גם אם ההבדל ביניהם ובין מי שהגיע למקום הראשון היה קטן מאוד.
כן יישכח שמם של אנשים שנתפסו כשותפים זוטרים למהלכים היסטוריים.
גם בשפות אחרות קיימים ביטויים בעלי משמעות דומה במקצת, למשל: "הניצחון זה לא הדבר החשוב ביותר, זה הדבר היחיד" – אמרה המיוחסת למאמן הפוטבול וינס לומברדי.
באפריל 2015 יצא לאור בהוצאה עצמית ספר בשם "הסגן של בר כוכבא", הדן בגורלם של מספרי 2.
זיהויים לסגנו של בר כוכבא
על פי איגרות שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות במערות מורבעת שבמדבר יהודה, נראה שסגנו של בר-כוכבא היה אדם בשם ישוע בן גלגולא (באחת האיגרות הוא קרוי גם ישוע "ריש המחנה" - כינוי המעיד על תפקידו החשוב).
רוב האיגרות שנכתבו על ידי בר-כוכבא מיועדות לאדם זה, ונראה שהוא היה סגנו, או לפחות אדם בעל תפקיד חשוב בהיררכיית המרד - שכן בר כוכבא מבקש ממנו בקשות אדמיניסטרטיביות שונות כמו לשלוח חיטה ללוחמים, להכין להם מקום לינה, ולחזק את הביצורים במקום מושבו.
כל האיגרות נמצאות במוזיאון ישראל.
הַסְבְּרוֹ בע"מ היא חברה אמריקאית לייצור צעצועים ומשחקי לוח, אחת הגדולות בעולם בתחום זה.
מטה החברה ממוקם בפוטאקט, רוד איילנד, ארצות הברית, ומרבית מוצריה מיוצרים במזרח אסיה.
בשנת 1923 הקימו שלושה אחים יהודיים: הנרי, הילל והרמן הסנפלד, את "האחים הסנפלד" (Hassenfeld Brothers), חברת טקסטיל בהסברוק הייטס, ניו ג'רזי.
החברה התרחבה במשך שני העשורים שלאחר מכן וייצרה גם קלמרים וציוד לבית הספר.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 ייצרה "האחים הסנפלד" ערכות רופא ואחות שהיו לצעצועים הראשונים של החברה.
הצעצוע הראשון של החברה שהפך ללהיט היה מר ראש תפוד, אותו רכשה החברה מג'ורג' לרנר ב-1952. בשנת 1964 ייצרה החברה את ג'י.
ג'ו, NERF, ובובות בדמות חיילי קומנדו, אשר עבורה טבעו את המונח "בובת פעולה", במטרה לשווקן לבנים שלא רצו לשחק עם בובות.
ב-1968 קיצרה החברה את שמה ל"הסברו", ובשנת 1983 ייצרה החברה מוצר מצליח נוסף – הפוני הקטן שלי.
החברה רכשה בשנת 1984 את חברת מילטון בראדלי והחלה לשווק את משחקיה, לרבות פלונטר, סולמות ונחשים, ארבע בשורה ויאצי.
בשנת 1965 ייצרה והפיקה את סדרת האנימציה, ג'ם וההולוגרמות וייצרה את מוצרי הסדרה.
באותה שנה ייצרה החברה את בובות הרובוטריקים - בובות פעולה בדמות רובוטים חמושים היכולים להפוך לכלי רכב ובעלי חיים שונים.
סדרת צעצועי הרובוטריקים זכתה להצלחה רבה והולידה זיכיון שכלל סדרות טלוויזיה מצוירות ומספר סרטי לייב אקשן מצליחים.