tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן הזה עיקר מצוות הדלקת נר חנוכה אינה על פתח ביתו מבחוץ אלא בתוך ביתו.
ומי שמדליק בחוץ ייתכן ואינו יוצא ידי חובה (חלק א סימן מ).
מותר לרקוד בשבת, כמנהג החסידים (חלק ב סימן מב, ד).
חובה מדאורייתא לחגוג את יום העצמאות (קול תורה שנה ג עמ' 97 בקובץ השנתי (עמ' ג במקור), שנה ד, עמ' 33 (עמ' ג במקור)
יהושע מזור (15 בדצמבר 1900 – 2 ביולי 1976) היה מחלוצי תעשיית היהלומים בישראל ונשיא "בני ברית" בישראל.
ישראל יהושע מזור נולד ברדזיוב שבפולין לרב מאיר צבי מזור, שהיה רב בזגורוב, ברדזיוב ובוורשה, ולרחל, בתו של הרב אברהם אבא גרינפלד, שהיה רב בזגורוב.
בצעירותו קיבל חינוך דתי ולאחר מכן השתלם בלימודים כלליים באוניברסיטאות ורשה, המבורג וציריך.
באוניברסיטת ציריך קיבל בשנת 1925 תואר דוקטור לכלכלה ומדעי המדינה.
את הדיסרטציה: "סוגיית האינטֶרבֶנציוניזם במערכת של אינדיבידואליזם כלכלי", שנכתבה בהנחיית הכלכלן מנואל זַייצֶב (Manuel Saitzew), פרסם כספר.
בשנות ה-30 ביקר בארץ ישראל מספר פעמים למטרת השקעות ועסקים, ובמרץ 1939 התיישב בארץ בקביעות.
בארץ המשיך להפעיל עם אחיו אליעזר מזור ואליהו מזור את חברת "אחים מזור" שהקימה המשפחה בפולין לפני מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1941 יסדה החברה מפעל ליהלומים, שהיה מהראשונים בתעשיית היהלומים בארץ ישראל ופעל עד סוף שנות ה-50.
מזור היה פעיל מרכזי במסדר "בני ברית", שימש חבר מועצת הנגידים של המסדר העולמי, עמד בראשות ועדות שונות של "בני ברית" וכיהן כנשיאו בישראל.
כמו כן היה חבר ההנהלה של אגודת ידידי אוניברסיטת תל אביב ושל אגודת ידידי אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1932 נשא לאישה את רבקה (אירנה) ברציובסקי.
בתו הייתה ריטה גור, אלמנתו של מרדכי גור, ובנו היה האדריכל אדם מזור.
יהושע בן חיים הלוי מֵזַח (גם: יהושע חאימאָוויטץ סגל ("יח"ס"); גם מייזאח; ברוסית: Мейзах; 1834 – כ' בשבט תרע"ז, 12 בפברואר 1917) היה סופר, עיתונאי, פובליציסט ועורך יהודי רוסי עברי ויידי, איש תנועת ההשכלה היהודית.
נולד בעיירה שאט שבפלך קובנה של רוסיה בליטא).
קיבל חינוך יהודי, ובהמשך לימודיו נחשף לספרות תנועת ההשכלה.
במשך רוב חייו נע ברחבי תחום המושב, בחצי האי קרים ובבסרביה כשהוא עוסק בהוראה ובכתיבת רשימות לעיתונות העברית תחת שם העט "שר של ים", המכתבים נדפסו בעיתונים "עברי אנכי", "המגיד", "היהדות" (עיתון ילדים קצר ימים שערך יחד עם אברהם ברוידס ב-1895) ובמאספים "האשל" ו"פרחים ושושנים".
רשימותיו שילבו תיעוד עיתונאי עם פובליציסטיקה, שתקפה בדרך כלל את אורחות החיים השמרניות בקהילות היהודים.
מזח כינס את רשימות "שר של ים" שלו שראו אור בגיליונות "עברי אנכי" והוציאן בחמישה כרכים (בשנים 1885 עד 1889) תחת הכותרת "האסופות, מכתבים משר של ים".
ב-1874 פרסם את ספרו הראשון "האמונה וההשכלה: שיחה בין שני רעים" כעין דיאלוג דידקטי בין שני תומכי הזרמים (וילנה תרל"ד).
בשנים 1881–1892 ערך את המאסף הספרותי "גן פרחים" ובו כינס סיפורים ודברי הגות של רבים מידידיו, סופרי תנועת ההשכלה.
בשנת 1890 חיבר את הספר העברי הראשון בנושאי תיאטרון יידיש - "במת ישחק או משא גיא חיזיון" (ורשה: דפוס בוימריטטער, תר"ן).
ב-1894 הוציא אוספים מכתביו בשני כרכי מאסף בשם "האשל" (ורשה תרנ"ג-תרנ"ד).
לבסוף השתקע בעיר וילנה, ובה התגורר במשך 25 שנות חייו האחרונות.
בעת שהותו בווילנה נטש את העיתונות ופרסם מאות ספרונים ביידיש ובהם סיפורים קצרים, רובם בעלי זיקה היסטורית ותוכן סנסציוני ומעשיות בעלות גוון אקטואלי ("מעשה ביכלעך"), שהיו נפוצים מאוד בציבורים יהודיים.
חלק ניכר מהספרונים יצאו תחת שמות עט שונים ובשלל הוצאות ולכן לא קיים אומדן מדויק לגבי כמותם.
בשנותיו האחרונות התפרנס רק ממכירת ספרונים וקונטרסים והיה כמעט לפושט יד.
האמונה וההשכלה: או, שלשה מאמרי בקרת בדרך ספור משני רעים מאמין ומשכיל, וילנה: ש"י פין וא"צ ראָזענקראנץ ומ"מ שריפטזעטצער, תרל"ד.
טפח מגֻלה, ורשה: מאיר יחיאל האלטער, תרמ"ו.
(סאטירה; כמעט כולה לקוחה מי"ל גורדון
במת ישׂחק: או, משא גיא חזיון, ורשה: דפוס בוימריטטער, תר"ן.
אשת חיל: איינע היסטאָרישע ערצעאהלונג אין 4 אקטען אונ 6 בילדער; פערפאסט פון יהושע מזח, ורשה: דפוס בוימריטער עט גאנשאר, תרנ"א-1890. ("אשת חיל: סיפור היסטורי ב-4 מערכות ו-6 תמונות)
האשל, או (אשכול ענבים), ורשה: א' בוימריטטער, תרנ"ג.
(הוצאה ב עם הוספות ותיקונים: תרנ"ד.) (2 כרכים, התוכן: א.
היהודי לופפאלד בחצר המלכות; ב.
איזהו חכם הרואה את הנולד; ה.
הכליף והארבה, או, ספור בלי תכלה; ז.
ספורי ירושלים: זעהר וואונדערליכע ספורים וואָס האָט זיך פאסירט אין הייליג לאנד ירושלים, 2 טע אויפל, וילנה: דפוס א"צ ראזענקראנץ ומ"מ שריפטזעטצער, תרנ"ד 1894.
א שפאציר שיפפעל אויף דעם ים התלמוד, ורשה: דפוס א' בוימריטטער, תרנ"ה.
אוצר חדש: או ספר מלים (לעקסיקאן) כולל ספורים אמרי אינשי ...; מסודרים על פי אלפא ביתא על ידי יהושע מזח, וילנה: דפוס ראזענקראנץ, תרנ"ח 1898. (חוברת)
דער אשמדי: א שרעקליכע מעשה ..
אין די ציַיטען פון שלמה המלך ע"ה, וילנה: י"ל מץ, תרנ"ח.
יהושע (אוטו אווסיי) ליבוביץ (Joshua Otto Owsei Leibowitz; חתם גם: 'יה.
ל.', 'יה"ל'; א' באייר תרנ"ה, אפריל 1895 – כ"א בתמוז תשנ"ג, 10 ביולי 1993) היה רופא כללי ונוירולוג ישראלי, היסטוריון של הרפואה שהתמחה בהיסטוריה של הרפואה במקורות היהודיים והעבריים בפרט, פרופסור קליני וראש האגף לתולדות הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חלוץ חקר תולדות הרפואה באוניברסיטה העברית, ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה והמדע.
מייסד כתב העת "קורות" לתולדות הרפואה ומדעי הטבע ועורכו הראשי.
יהושע בן אלכסנדר זליג ליבוביץ נולד באביב 1895 בעיר וילנה שבמערב האימפריה הרוסית (ליטא), והתחנך בריגה.
ב-1913 נסע מערבה ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה, אולם לימודיו נקטעו עקב המלחמה, והוא חזר לספסל הלימודים ב-1918, וקיבל תואר דוקטור לרפואה בהיידלברג ב-1922. בשנים שבתווך המשיך להשתלם בהשכלה כללית, בעיקר בעברית.
עבר התמחות בבית החולים האוניברסיטאי בהיידלברג עד 1924, אז עבר לבית החולים המחוזי בדנציג, שם עבד עד 1926. התעניין ברפואה פנימית, פסיכיאטריה ובעיקר נוירולוגיה.
בשנת 1927 התמנה כמנהל סנטוריום "טָאוּנוּס" (Taunus) בבאד הומבורג.
בשנותיו בבאד הומבורג קשר קשרים עם האינטליגנציה היהודית בפרנקפורט, והרצה על ספרות עברית ומחשבת ישראל בבית המדרש היהודי החופשי.
ב-1935, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל, והביא עמו את ספרייתו העשירה, שכללה אוספי ספרים בנושא ההיסטוריה של הרפואה.
בשנת 1939 התמנה כמנהל בית ההבראה אַרזָה שבאזור מוצא, ומילא תפקיד זה עד 1948.
בשנת 1947 היה ממייסדי החברה הישראלית לתולדות הרפואה והמדע.
ב-1952 ייסד את כתב העת "קורות" – שנתון לתולדות הרפואה ומדעי הטבע, והיה עורכו הראשי.
ב-1957 הציע את הקורס הראשון בהיסטוריה של הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1959 התמנה כפרופסור חבר קליני וראש האגף לתולדות הרפואה באוניברסיטה העברית.
ייסד את המדור להיסטוריה של הרפואה באוניברסיטה והיה ועמד בראשו.
היה מרצה אורח בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל.
כיהן כרופא מחוזי בכיר של קופת חולים כללית בנחלת אחים שבירושלים.
שימש כנציג הישראלי לאגודה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה (International Society for the History of Medicine), היה ממוביליה והשתתף בכל כינוסיה מ-1950 ועד 1982. בשנות ה-60 וה-70 נסע מספר פעמים עם אשתו לנסיעות מחקר ממושכות במכון וספריית ולקום (Wellcome) להיסטוריה של הרפואה בלונדון.
ערך את תחום תולדות הרפואה באנציקלופדיה העברית.
היה חבר מועצת מערכת מפעל הביבליוגרפיה העברית.
בשנת 1969 זכה בפרס משה איינהורן לחקר הלשון והספרות הרפואית העברית מטעם עיריית תל אביב על מפעל חייו בחקר תולדות הרפואה הכללית והעברית.
פרסם מאות מאמרים, וכן ההדיר והוציא לאור כתבים רפואיים היסטוריים.
בין מחקריים החשובים: המונוגרפיה The History of Coronary Heart Disease ("ההיסטוריה של מחלת לב כלילית"; לונדון 1970).
השיג תהילה בינלאומית, והיה במשך כמה שנים נשיא האקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה.
ליבוביץ היה פעיל בשדה המחקר עד אחרי שנתו ה-95; המאמר האחרון מפרי עטו התפרסם ב"קורות" בתשנ"ב-1991.
נפטר בקיץ 1993 בירושלים, בגיל 98. נקבר בהר הזיתים.
אלמנתו חנה נפטרה בספטמבר 2004.
ארכיונו, ובו התכתבות, חומר ביוגרפי, פעילותו הציבורית והמחקרית בתולדות הרפואה ומחקריו על הרמב"ם, שמור משנת 2004 בספרייה הלאומית.
דודניו היו ישעיהו ונחמה ליבוביץ (בני דודו מרדכי קלמן) ושלמה לבב (בן דודו צבי).
הבולט שבין תלמידיו היה פרופ' שמואל קוטק שכיהן אחריו כראש היחידה להיסטוריה של הרפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
היה ממשתתפי חוג הראי"ה, קבוצת לימוד והעמקה בכתבי הראי"ה קוק.
פירוש ריבב"ן; לרבנו יהודה יעל"ה ב"ר בנימין הרופא למשפחת הענוים ...
על הרי"ף מסכת עירובין; יוצא לאור בפעם הראשונה עפ"י כת"י (בריטיש מוזיאום מס' 480) עם מקורות, ציונים והערות מאת יהושע ליבוביץ, בני ברק: ישיבה לאברכים משכן התורה שע"י ישיבת תפארת ציון, תשל"ג.
יהושע ליבוביץ (עורך), ספר זכרון לזיסמן מונטנר, ירושלים: נ.
מונטנר, תשמ"ג 1983. (עברית, אנגלית וצרפתית)
Beit-Arié [et al.], Berkeley: University of California Press, 1974. (טקסט בערבית עם תרגום אנגלי, עברי ולטיני; פירושים מאת ליבוביץ באנגלית)
Marcus, Jerusalem: Magnes Press, the Hebrew University, 1984. (מהדורה ביקורתית: טקסט עברי עם אפראט, תרגום אנגלי ופירושים)
יהושע לַצמַן (ביידיש: לאַצמאַן; בכתיב יידיש סובייטי: יעשוע לאצמאנ; 2 במרץ 1906 – 16 במרץ 1984) היה משורר יידי ומורה יהודי ליטאי.
לצמן נולד בשנת 1906 בעיירה פוקרוי שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא), 35 ק"מ ממזרח לעיר המחוז שאוולי, במשפחה בת עשרה ילדים (רק שתי אחיותיו שרדו את השואה ועלו לישראל).
בבגרותו התגורר בעיר קובנה, הבירה בפועל של ליטא העצמאית.
ב-1926 סיים את לימודיו בסמינר למורים העברי בקובנה ושימש כמורה בעיר.
פרסם שירים ומאמרים ספרותיים ביומוני קובנה "די אידישע שטימע", "דאָס וואָרט" ו-"פֿאָלקסבלאַט", במאספים הספרותיים הקובנאיים "מיר אַליין" (1930), "שליאַכן" (1932), "בריקן" (1937) ועוד.
כן פרסם ספר שירים: "לידער און פּאָעמעס" (קובנה 1939).
נישא לחיה קליניצקאי, והיה אב לבת ובן: לילי ודניאל.
לאחר מכן הכיר בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה שבהנהלת ד"ר צמח פלדשטיין את פרידה פֶּלֶר, מורה לליטאית, נישא לה בנישואים שניים ובני הזוג היו הורים לבת, רות.
במלחמת העולם השנייה נמלט לפנים ברית המועצות, לאלמטי, בירת קזחסטן הסובייטית.
אשתו פרידה גורשה עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 לגטו קובנה, ולאחר חיסול הגטו הועברה למחנה הריכוז שטוטהוף, שם נספתה.
בתו לילי חייתה בשנות המלחמה בבית יתומים בקזחסטן.
בנו בן התשע דניאל נספה בגטו.
בתו רות גדלה אצל משפחה מאמצת ליטאית ושרדה אף היא את השואה.
הוכשרה כמנהלת חשבונות ועבדה בליטא, ולימים עלתה לישראל.
בקזחסטן הכיר לצמן את לינה, שהייתה לאשתו.
בני הזוג היו הורים לבן, לאופולד לוי לצמן.
לאחר המלחמה שבו לליטא הסובייטית, והתגוררו בווילנה.
בשנת 1948 נאסר למשך מספר שנים.
פרסם שירים ומאמרים בכתבי העת "סאָוועטיש היימלאַנד" (מוסקבה) וב"פֿאָלקס-שטימע" (ורשה), ומעת עלייתו בכתב העת הישראלי "ביַי זיך".
בארץ הופיע ספר שיריו "תהילים-געזאַנגען" (תל אביב 1979).
בשנים האחרונות לחייו סבל ממחלה.
לידער און פּאָעמעס, קובנה 1939.
תהלים-געזאַנגען: אַ ליד צום לעבן, מיט א פֿאַרטרויערט הארץ, פּאָעמעס, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ט.
הרב יהושע לייפר (נולד בי"ח בתמוז תשי"ז, 17 ביולי 1957) הוא דיין ומורה צדק המשמש כנשיא מכון עוז והדר במונסי ובניו סקוור, ניו יורק.
נולד בישראל בי"ח בתמוז ה'תשי"ז לרבי יחיאל וצפורה.
אביו כיהן כאדמו"ר מטעמשוואר בירושלים.
למד בישיבת סקווירא, ונישא לבתו של הרב משה ניישלאס, אב"ד סערדהעלי ורב שיכון סקווירא.
גיסו הוא הרב דוד טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקא בירושלים, שאף הוא חתנו של הרב ניישלאס.
הרב לייפר משמש כממשיך דרכו של חותנו הרב ניישלאס כרב המקוואות של מונסי.
לאחר פטירת אביו, בשנת תש"ע, מונה באופן רשמי כממלא מקום אביו אך למעשה איננו נוהג כאדמו"ר.
בשנת תשע"ג מונה לכהן כאב"ד קהילת באר משה בעיר מאנסי שבניו יורק, שם נערכה הנחת אבן הפינה לבנייני המוסדות של הקהילה.
בשנת תשמ"ח החלו במכון עוז והדר לעבוד על מסכת גיטין כפתיח לש"ס כולו.
בסביבות שנת תש"נ החל לייפר לכהן כנשיא המכון והכוללים עוז והדר, עד אז ניהל את המכון הרב יוסף סאמעט.
אך בהמשך המכון הגיע לחובות והפרויקט נתקע.
לאחר תקופה גייס הרב לייפר את הרשי פרידמן מקנדה והוא לקח על עצמו את מימון הוצאת התלמוד בבלי שנקראה על שמו "מהדורת פריעדמאן".
מאוחר יותר גייס הרב לייפר את יהודה לייב פרלמוטר מארצות הברית לצורך מימון מהדורת תלמוד מתיבתא.
יהושע משה לפידות (נהגה לפידעס; ניסן תשי"א, 1951 – י"ח באב תשע"ג, 25 ביולי 2013) היה פעיל במאבקי הדת של הציבור החרדי בישראל.
נולד וגדל בירושלים, בנם של נחמן ופסיה דבורה לפידות, ניצולי השואה יוצאי פולין.
בשנות ה-70 וה-80 היה פעיל במאבקי הדת של הציבור החרדי, ובהם נתיחות שלאחר המוות, חילול קברים, חילול שבת, שירות לאומי ומיסיון.
כמו כן סייע בהעלאתם וקליטתם הרוחנית של יהודי בוכרה וגאורגיה.
חלק ניכר מפעילותו היה חשאי, לרוב במסגרת הארגונים יד לאחים והוועדה הציבורית להגנת כבוד האדם.
פעל באופן הדוק עם רפאל סולובייצ'יק.
בשנות ה-70 נישא לבתו של אברהם רוטשילד מציריך.
לאחר נישואיו היגר לשווייץ והתגורר בציריך.
בתקופת מגוריו שם סייע באופן חשאי ליהודי איראן.
היה מראשי החברה קדישא של הקהילה האורתודוקסית בציריך.
בשנת 2012 הנחה את העצרת נגד גיוס בני ישיבות שנערכה על ידי העדה החרדית בכיכר השבת.
נפטר בציריך ממחלת הסרטן בי"ח באב תשע"ג.
למחרת הועלה ארונו לישראל ונקבר בהר המנוחות.
יהושע לימוני (נולד בי"א בתשרי ה'תשל"ב, 30 בספטמבר 1971 בהרצליה) הוא זמר ומוזיקאי ישראלי.
אחותו היא השחקנית והמוזיקאית כנרת לימוני.
ב-1986 החל ללמוד נגינה על תופים ולאחר כשנה וחצי, בהיותו עדיין תלמיד תיכון, הקים עם חבריו את להקת "שפיות זמנית".
בפברואר 1990 הקליטו חברי הלהקה את השיר "הקיץ האחרון", שכתב מקס גת-מור.
השיר הוקלט שלושה ימים לפני גיוסו של לימוני לצה"ל, במעין מחווה של הלהקה לפני עזיבתו.
הסינגל, אשר זכה להשמעות בתחנות הרדיו לפני מלחמת המפרץ, היה כבר בתהליך ירידה במצעדי הפזמונים כאשר פרצה המלחמה, אך במהלכה הושמע שוב פעמים רבות.
כך, כשהסתיימה המלחמה, יצא שהשיר שהה במצעד הפזמונים של רשת ג' למעלה משנה - הישג שאף שיר לא הגיע אליו מעולם.
הוא זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה - הישג נדיר לשיר בכורה.
חברי הלהקה הופתעו מהצלחת הסינגל, אולם מכיוון שהיו במהלך שירותם הצבאי, התקשו לנצל אותה.
לאחר שירותו הצבאי טס להוליווד, למד מוזיקה ותופים ב-"Musicians Institute" וסיים את הלימודים בהצטיינות.
בעקבות קריאה בספר "ארחות צדיקים" החל בתהליך של חזרה בתשובה וחזר לישראל.
לימוני חזר לישראל והחל לעבוד כמתופף מקצועי עם אומנים ולהקות שונות.
בין השאר עבד עם אביתר בנאי, פבלו רוזנברג ולהקת תופעת דופלר.
תהליך התשובה שלו חווה עליות וירידות, כאשר הוא חזר להיות חילוני למשך תקופה ארוכה ולאחריה חזר שוב בתשובה.
ב-1995 החל לכתוב שירים והקים להקה בשם "יהושע" שניגנה את השירים שכתב והלחין, וב-1999 החלה הלהקה להופיע.
הלהקה אף הוציאה דיסק דרך הוצאה עצמית בשם "יהושע" הכולל 9 שירים, וזה נמכר בהופעות של הלהקה.
חברי הלהקה שניגנו באלבום הם רון קליין, עדי גולדשטיין, יואב בונצל ואבישי מור.
ב-2004 החל להמכר האלבום "יהושע" של הלהקה בצורה מסחרית, בהפצת הד ארצי.
להפקת אלבום זה ייעץ מוזיקלית משה לוי.
הלהקה נבחרה על ידי תחנת הרדיו גלגלצ כ"דבר הבא" במוזיקה הישראלית, והשירים "מתנדנד ונופל", "מנגינה", צ'ארלי" וגם גרסת הכיסוי ל"האיש מן הבקעה" (שביצעו במסגרת השירותרום) הושמעו בתדירות גבוהה ברדיו.
לאחר צאת האלבום הלהקה התפרקה.
ב-1999 ניגן על תופים באלבומו של מקס גת-מור "מקס גת מור".
מאז 2003 מלמד ב"מרכז המוזיקה" ברעננה.
לימוני משמש כרכז מחלקת תופים וכלי הקשה, וכרכז מחלקת יוצרים.
הוא גם מלמד נגינה ומגיש לרסיטלים מטעם משרד החינוך.
במרכז המוזיקה הקים לימוני הרכב מתופפים ייחודי מסוגו בארץ, בסגנון הקולג'ים בארצות הברית שנקרא - "drumline", ואף אירח את ההרכב בהופעותיו.
החל מ-2004, הוא מעביר קורס מפגשי יוצרים, אליו מגיעים בין השאר מוזיקאים בתחילת דרכם.
בסוף הקורס הם מעלים מופע, בין השאר הופיעו ב"תיאטרון תמונע", בבארבי ועוד.
במהלך העבודה על האלבום השני החל בתהליך מחודש של חזרה בתשובה, התקרב לחסידות חב"ד ולרב יוסף שמואל גרליצקי.
בשנת 2008 הוציא יהושע לימוני את אלבומו "מנות קטנות" בהוצאת "בארבי רקורדס".
בשיר הנושא "מנות קטנות" שיתף פעולה עם להקת "דבק" (ביניהם גדי רונן מהפרויקט "החצר האחורית").
חלק גדול מההפקה המוזיקלית של אלבום זה נעשה בביתו של לימוני.
מהאלבום הושמעו בגלגלצ השירים "מזבח" ו"רק דקה".
מ-2008, שיתף פעולה בכתיבה וייעוץ לכתיבת שירים עם אמנים שונים, ביניהם דודו טסה (ב-2009 כתב שלושה שירים יחד עם דודו טסה לאלבומו של טסה "בסוף מתרגלים להכל") ואילן דמרי מלהקת "המדרגות".
ב-2014 יצא האלבום השלישי "סיכוי לאהבה".
האלבום הוקלט פעמיים: המהדורה הראשונה נגנזה ולא יצאה לאור, ולאחר מכן הוקלט האלבום מחדש לגמרי.
את האלבום הפיקו מוזיקלית לימוני עצמו ואודי שמחון, ובהקלטת והפקת האלבום לקחו חלק לואי להב, אילן דמרי, אלון עדר, יענקלה סגל, ארקדי דוכין, דודו טסה, ומשה לוי.
בפברואר 2018 פתח יהושע לימוני בקמפיין הדסטארט לקראת אלבומו הרביעי - "מתפוצץ" שיצא בינואר 2019. מתוך האלבום הזה, השיר "חבלי משיח", חידוש לשיר שכתבה נעמי שמר, זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו ונכנס לפלייליסט של גלגלצ.
ב- 2019 השתתף בפרויקט צמאה 5 בשיר "הבן יקיר לי".
במאי 2020 הוציא סינגל המספר על נסיעתו לאוהל חב"ד לובביץ' ול-770 עם משפחתו.
בנובמבר של אותה שנה הוציא את "היום תקרא לי עם", שיר-פרויקט עם אזרחים מן השורה, בעקבות מגפת הקורונה.
במאי 2021 הוציא את הסינגל "כתר מבוכה", אף הוא בעקבות הקורונה.
בשנים 2022-2024 הוציא את השירים 'שדות של הסכמה', 'מזמור לתודה' ו'אל תותר' שיצא כמחווה לאנשי כוחות הביטחון והמתנדבים במלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2025 הוציא את השיר "אחד יותר גדול" ואת הסינגל "הנה הוא בא" שיצא במקור באלבומו "מנות קטנות" מ-2009.
בנובמבר 2025 הוציא את אלבומו "אחד יותר גדול".
מתוכו נכנסו "הנה הוא בא" לפלייליסט של גלגלצ ו"יש בי שיר" לפלייליסט של רשת ג'.
בדצמבר 2025 הופיע במסגרת פסטיבל צמאה במופע ייחודי שנקרא "תפילייב".
לימוני נשוי לד"ר הילה לימוני, מרצה לספרות.
השניים הורים לבת ובן ומתגוררים בהרצליה.
הרב יהושע כ"ץ (נולד ב-כ"ח בכסלו תש"ו, 11 בדצמבר 1945) הוא רבה האשכנזי של העיר מעלה אדומים.
נולד ברמת גן בכ"ח בכסלו תש"ו לדב כ"ץ, מנהל בתי הדין הרבניים, חוקר תנועת המוסר ומחבר סדרת "תנועת המוסר" ועוד ספרים רבים (נפטר 1979), ולאסתר, שהייתה בתו של הרב זאב גולד, ממנהיגי המזרחי ומחותמי מגילת העצמאות.
כשהיה בן 4 עברה משפחתו לגור בבית המעלות בירושלים.
למד בישיבות: הישוב החדש, כפר חסידים ומרכז הרב.
נמנה עם מחזור המייסדים של ישיבת הכותל ושירת בצה"ל.
לאחר נישואיו למד בכולל ההלכה בישיבת הכותל וסיים במסגרתו סמיכה לרבנות.
נישא לנחמה, מנהלת סניף "יד שרה" במעלה אדומים.
אביה הרב יצחק לוי, היה מורה ומפקח כללי ללימודי תנ"ך בישיבת חורב בירושלים ומחבר ספר "פרשיות בספרי הנביאים", בנו של רופא הילדים הירושלמי ד"ר יעקב לוי.
שימש כרב צבאי מספר שנים, שנתיים (תשל"ו-תשל"ז) כרבו של קיבוץ חפץ חיים, והחל משנת תשמ"ד (1984) משמש כרבה של העיר מעלה אדומים, לצד הרב מרדכי נגארי.
עיסוקו העיקרי של הרב כ"ץ הוא בתחום ההלכה.
במשך שנים העביר קורס בענייני הלכה במכללת ירושלים לבנות וכן שיעור שבועי קבוע בהלכה בישיבת ברכת משה.
הרב כ"ץ ידוע בעירו גם בגמילות חסדים, הוא מנהל קופת צדקה, עוסק בשלום בית ומרבה לערוך טקסי פדיון הבן.
רבו בענייני הלכה היה הרב שלמה זלמן אויערבך.
בתו - אשת הרב עידו רוזנטל, ר"מ בישיבת דרום תל אביב, לשעבר ר"מ במכינה הקדם צבאית בעלי.
בתו - אשת הרב יאיר מרמרוש, רב המושב קשת ברמת הגולן.
בתו - אשת הרב יאיר גלובינסקי, ר"מ בקיאות בישיבת הר המור.
דב - מזכיר של היישוב שבי שומרון.
פעיל מרכזי בעשייה הציבורית ב.
הרב יעקב - לשעבר ראש הכולל בישיבת הכותל,
יהודית נספתה עם בעלה הרב שלמה קוק ושני ילדיהם בתאונת דרכים.
גיסיו: הרב אברהם אבא וינגורט - עורך כתבי ה"שרידי אש" ומרצה, והרב גבריאל יוסף לוי, הוא ראש "ישיבת באר התורה".
קובץ מאמרים "דרישה ופרישה", שלושה חלקים.
"בעקבתא דמשיחא חוצפא יסגא", באתר ישיבה, אלול תשס"ו
מאמרים של הרב יהושע כ"ץ
שיעור תלמוד תורה, ספר על הלכות תלמוד תורה.
מייסד ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש בעיירה דוקשיצה, בה שימש כמשפיע ומשגיח, הממונה על גביית "דמי המעמד" לרבי שלום דובער שניאורסון.
רבן של אסטרבייץ, ביישינקוביץ ורודניה.
נאסר ברוסיה בגין פעילות רבנית.
היה רבה האחרון של רודניה לפני השואה ונרצח במהלכה עם בני עירו.
נולד ב-1881 בנוול לחיים דוד וצביה.
אבי אביו היה משה לייב ליין בנו של הרב פרץ חן, מבני משפחת חן ששינו את שמם ל"ליין".
בהגיעו לגיל בר מצווה נשלח להתחנך אצל דוד אביו הרד"ץ חן.
למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' ונשא את מאשה.
לאחר נישואיו התגורר בנוול, הוא נשלח לקבל סמיכה לרבנות מהרוגצ'ובי.
רבו, הרש"ב, אמר עליו "יהושע איז מיינער" (מיידיש: יהושע הוא שלי).
בהיותו בן 21 הקים בהוראת רבו הרש"ב את ישיבת תומכי תמימים בדוקשיצה ושימש בה כמשפיע ומשגיח ראשי.
לאחר כמה שנים נבחר לרבה של אווסטרוונה, ובה'תרע"א (1911) נבחר לכהן כרב העיירה ביישינקוביץ, בה כיהן אבי סבו, הרב פרץ, כרב.
דבר בחירתו לרב העיירה התפרסם בעיתוני האחוהמודיע.
לאחר שאשתו הראשונה נפטרה, נישא בשנת ה'תר"פ (1920) לרישא למשפחת יפה.
בה'תרפ"ב (1922) פרצה שרפה במקום, והוא נדד לנוול, שם שימש כגבאי של רבו.
באותה תקופה הוצע לו לכהן כרב העיר פולוצק.
הדבר נידון גם באיגרת מרבי יוסף יצחק שניאורסון, אך לא יצא אל הפועל.
לאחר מספר שנים עבר לרודניה, שם שימש כרב ושוחט.
בה'תש"ב (1942) נרצחו הוא, אשתו ושניים מילדיו, עם יהודי רודניה, על ידי הנאצים ונקבר בקבר אחים.
ארבעה ילדים נוספים נרצחו בשואה.
בין תלמידיו נמנו הרבנים חיים שאול ברוק, רפאל נחמן הכהן ועוד.
לאחר 25 שנה הועברה גופתו לבית הקברות היהודי שהוקם במקום.
יהושע מור יוסף (נולד ב-21 באפריל 1964) הוא אסטרטג ודובר המכהן כמנכ"ל ובעלים של "מור יוסף אסטרטגיה ותקשורת".
עבד בעבר כשדרן רדיו בערוץ 7 וכמגיש תוכנית שבועית ברשות השידור.
היה המזכיר המדיני של מועצת יש"ע ושימש כדובר שר החוץ.
היה המנכ"ל הראשון של תחנת גלי ישראל.
למד בתיכון בר-אילן בעיר, היה חבר בבני עקיבא ולמד בישיבת ההסדר קריית שמונה.
בצבא שירת כלוחם בחטיבת גבעתי ובהמשך כלוחם ומפקד בחיל השריון.
למד לתואר ראשון אוניברסיטת בר-אילן ומנהל עסקים במכון לנדר בירושלים.
היה בעברו שדרן רדיו בערוץ 7 ולאחר מכן הגיש תוכנית שבועית בנושאי אקטואליה ברשות השידור.
כיהן כדובר מועצת יש"ע ובהמשך למזכיר המדיני של המועצה (עד מינויו התפקיד כונה "מנכ"ל המועצה" אך לאחר המינוי הוחלט לשנות את שם התפקיד).
בתקופת ההתנתקות שימש כפרשן בערוץ 12
לאחר מכן שימש כדובר שר החוץ בתקופת סילבן שלום.
לאחר עבודתו כדובר שר החוץ הקים משרד לאסטרטגיה ותקשורת בשם "מור יוסף אסטרטגיה ותקשורת".
בנוסף, היה ממייסדי תחנת גלי ישראל וכיהן כמנכ"ל הראשון.
מכהן כמנכ"ל ובעלים של "מור יוסף אסטרטגיה ותקשורת".
בתפקידיו משמש כאסטרטג וכדובר של מספר גופים בציונות הדתית ומחוצה לה בהם גם גלי צה"ל.
ביולי 2017 היה אחד משלושת המועמדים לתפקיד מפקד גלי צה"ל, אך לא נבחר.
בנו אורי נשוי למעיין, בתו של פרופסור שלום צדיק.
יהושע לוף (לופנפלד; 1902 – 19 באוגוסט 1985) היה שחקן עברי ב, מראשוני השחקנים בתיאטרון "אֹהל".
לוף נולד למשה ודבורה לופנפלד באימפריה הרוסית, במשפחה בת ארבעה בנים.
בצעירותו, בשנת 1921, עלה לארץ ישראל, ולמד משחק בסטודיו אהל של משה הלוי.
אחיו, יעקב, עלה גם הוא לארץ והתגורר בקבוצת גינוסר.
אמו עלתה לארץ אחריו, ב-1925.
אותה שנה היה ממייסדי תיאטרון "אֹהל", ובו שיחק במשך 44 שנים, עד סגירתו.
עם קבלתו לתיאטרון, ארגן לו משה הלוי משרה מנהלית בעיתון "דבר" שנוסד באותו זמן ועם הזמן הוא היה לגזבר העיתון.
לוף הופיע בהצגות רבות, בהן "המכשפה", "בפרוורי ניו יורק", "סולון בלידיה", "יום מנוחה", "תמר אשת ער", "העיר הזאת", החולה המדומה, "סוף העולם", "מתחת לגשר", "יושה עגל", ירמיהו, "שמע ישראל", "בשפל", "אגדת חורף", "עמך", "שולמית", "המשוגעת משאיו", "שש נפשות מחפשות מחבר", "אלדורדו" ו"פישקה החיגר".
לוף שיחק בתפקידי משנה בעיקר באהל, אך גם פעם אחת בהבימה (במחזה "חלום ליל קיץ").
לוף היה חובב ספורט ובשנות ה-50 השתתף בצעדות, תחרויות ומרוצים ואף היה במשלחת שייצגה את ישראל בהולנד, יחד עם יחידה צבאית שעליה פיקד בנו.
בשנים 1975-1983 הופיע במספר סרטי קולנוע – "הסנדלר העליז", "הצילו את המציל", "בוא נפוצץ מיליון", "רגעים", "מיליונר בצרות", "שלאגר", "אסקימו לימון", "טעות במספר", "שפשוף נעים" ו"בחינת בגרות".
היה נשוי לזינה לבית קולומויצב.
ילדיו הם משה לופנפלד (אדריכל) וירמיהו (רמי) לופנפלד (היה שוער בקבוצת הכדורגל שמשון ת"א שמת בשנת 1961 מפגיעת כדור בראשו במהלך אימון.).
יהושע לוף נפטר באוגוסט 1985 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
יהושע ישפן נולד בפרטשון שבקובנה, ליטא למשפחה יהודית.
בילדותו למד בחדר וגילף בעץ, דבר שלמד מאביו שייצר חפצים בזמנו הפנוי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, גורשו רוב יהודי ליטא וגם משפחתו של יהושע ישפן.
הם נדדו עד אוקראינה וחזרו לביתם עם תום המלחמה ופרוץ המהפכה הרוסית בשנת 1917. כישוריו האמנותיים של ישפן התגלו כאשר התחיל ללמוד בגימנסיה העברית בקובנה.
עם סיום לימודיו בגימנסיה, החל ללמוד אגרונומיה כדי שיוכל להשתלב בחווה החקלאית של משפחתו.
בד בבד עם לימודיו באקדמיה לאמנות "מנומו קיקלה" בקובנה.
לאחר מכן נרשם והתקבל לאקדמיה לאמנות בויימאר בגרמניה, אך החליט בעקבות החינוך הציוני ובהמלצת ד"ר משה שוובה-מנהל הגימנסיה, ללמוד ב"בצלאל" בירושלים.
לימודים ב'בצלאל', ההשתלמות בפריז ועבודה על עיטורי האבן בימק"א
יהושע ישפן עלה לארץ בשנת 1925 ולמד ב'בצלאל' אצל טובי המורים: פרופ' בוריס שץ המנהל, זאב רבן, מאיר גור אריה ואחרים.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1928 והשתתף עם חבריו בוגרי 'בצלאל' בתערוכה ב'מגדל דוד'.
באותה תקופה באה לארץ חברתו לאה (לבית בורשטיין) והם נישאו, אז נסע ישפן להשתלמות בפריז.
בהמלצת הפסל נחום ארונסון שהתגורר שם, קיבל ישפן מלגה מהברון רוטשילד ולמד באקדמיה "גרנד שומייר".
חלק מזמנו בפריז ניצל לפגישות עם אמנים יהודים ועם חברים מ'בצלאל', אך את עיקר זמנו השקיע בסיורים ב'לובר' ובשאר המוזיאונים: באותה שנה הרבה לצייר רישומים של אנשים ושל העיר פריז.
ישפן כתב על תקופה זו במכתב ללאה אשתו:
ישפן שב לארץ לקראת לידת בנו הבכור-עמירם בשנת 1929. עד שנת 1933 עסק בפיסול עבודות האבן ועיטורים בבנין ימק"א בירושלים, תחת ניהולם של מוריו זאב רבן ומאיר גור אריה, שם יצר את : "האשה השומרונית", " השליחים ", "השרף", "משל הענווה" וכותרות לעמודים.
רעננה - תל אביב -רעננה
עם סיום עבודת הפיסול של יהושע ישפן בימק"א בירושלים, עברה המשפחה לאזור השרון כדי למצוא מקור לפרנסה.
הוא קיבל עבודה ברעננה כמשגיח על פרדסים בשנים 1933 עד 1935 אך בגלל קשיים עברו להתגורר בתל אביב עד שנת 1940.
באותן שנים ניסה יהושע עבודות שונות, בין השאר הוא וגיסו המציאו "פטנט"- שיטה חדשה בגיבוש ובסלילת שבילי כורכר ברחובות ובגנים.
בשנות המלחמה ומלחמת העצמאות השתתף ישפן שהיה חבר ב'הגנה' כלוחם, ולא היה לו זמן לעסוק באומנות.
החל מראשית שנות ה-50 החל ישפן למצוא זמן כדי לעסוק בפיסול ובציור: הוא חזר ליצירת דיוקנאות, דמויות של מבוגרים וילדים שבסביבתו הקרובה ברעננה אותם יצר מחימר ואחר יצק בגבס, הוא החל ליצור קומפוזיציות בנושאים מהתנ"ך, מסורת ויהדות ונושאים לאומיים וחברתיים שהעסיקו אותו.
את הקומפוזיציות הכין מגבס, אבן או בטון שהוא בעצמו הרכיב.
מדי פעם הוא גם צייר בגואש או עשה רישומים בפחם ועיפרון.
בסוף שנות ה-50 ביקר ד"ר חיים גמזו ברעננה.
גמזו, שהיה מבקר אומנות ומנהל מוזאון תל אביב, ראה את יצירותיו של ישפן ועודדו להמשיך בעבודותיו כדי לצאת בתערוכה.
בסוף שנות החמישים נסע בנו עמירם עם רעייתו ללימודים בארצות הברית והשתקע שם, בתו נטע נשלחה לטבריה ללמד, נישאה ליוסי כהן והשתקעה במקום.
הטיולים סביב הכנרת השפיעו על ישפן, והוא ערך רישומים רבים וצייר בגואש את נופי טבריה והכנרת.
בתחילת שנות השישים נפגש יהושע ישפן עם שישה מחבריו האמנים, גליניק, רבינא, מסרוב, שרייבמן, שניידלנדר וסונינו, והם הקימו את "חוג אמנים בשרון".
קבוצה זו הייתה נפגשת בבית אחד החברים שהיה מציג להם מיצירותיו והחברים שוחחו על היצירות.
וכך כתב חברו של ישפן, ירמיהו רבינא על החוג: "הפגישות החברתיות, התאריך המחייב של תערוכה שנתית שבה יש להציג עבודות חדשות, הביקורות והביקורים ההדדיים, שימשו גורם מעורר ומדרבן לעבודת יצירה".
בשנת 1963 החליטו חברי החוג שהם מוכנים לתערוכה משותפת, הם פנו לראש עיריית כפר-סבא, מרדכי סורקיס, שנתן להם את אולם בית הקולנוע "הדר" בעיר, שם הציגו את תערוכתם הראשונה.
גם ראש העירייה זאב גלר, כמו קודמו, סייע ל'חוג אמנים בשרון' והם ערכו כ-10 תערוכות משותפות בשנים הבאות.
בשנת 1965 הוענק לישפן פרס על דיוקן שיצר והוצג בתערוכה.
הפרס שקיבל, עידודו של גמזו ושל החברים והמשפחה הביאו את ישפן להחלטה לצאת בתערוכה.
תערוכת יחיד התקיימה ב-1967 בסיוע המועצה וההסתדרות ברעננה.
לתערוכה זו היו הדים רבים בציבור והוא זכה לשבחים רבים, גם ברוך אורן שהיה מנהל 'יד לבנים" בפתח תקווה ביקר בתערוכה ברעננה והציע לישפן לערוך תערוכה בפתח תקווה.
בשנת 1968, עת יצא לגמלאות מעיריית תל אביב, החל יהושע ישפן להתכונן לתערוכה נוספת.
ב-1969 נפתחה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית בבית יד לבנים, בפתח תקווה.
את התערוכה כיבדו בנוכחותם מכובדים רבים: נשיא המדינה זלמן שזר, שר החינוך אהרון ידלין, שר התיירות משה קול, ראש עיריית פתח תקווה ישראל פיינברג, אנשי משטרה ושגרירי שוודיה ורוסיה, ביקורות רבות וטובות הופיעו בעיתונים שהיללו ושבחו את יהושע ישפן- "הפסל שהתפרנס מגננות".
בשנת 1970 לקה ישפן בליבו, אך לא פסק מפיסול וציור, הוא המשיך להשתתף בתערוכות עם 'חוג אמנים בשרון' שהלך וגדל ויצר גם דיוקנאות וגם קומפוזיציות שלמרות מצבו הפיזי, היו גדולות ורובן מגבס.
פטירתה הפתאומית של רעייתו לאה בשנת 1978 הרעה את מצבו והוא היה נכנס ויוצא הרבה בשערי בית החולים.
למרבה ההפתעה, בסיוע המשפחה, המשיך ביצירות גדולות הממדים: 'ממעמקים', 'הללויה', 'ויעל בסערה השמימה', 'המחול' ואף צייר.
גם כשתשו כוחותיו עדין עבד על שתיים מיצירותיו שאותן לא סיים: 'הטייס' ו'שיר השירים'.
ב- 1979 ו 1980 השתתף ישפן בשתי תערוכות בכפר סבא באולם ע"ש רייזל והציג את כל עבודותיו האחרונות.
יהושע ישפן נפטר בכ"ח באדר ב' תשמ"א, 3 באפריל 1981, ונקבר בבית העלמין הישן ברעננה בחלקת חברי ההגנה.
במלאת שנה לפטירתו ב-1982 ושנה אחריה ב-1983, ערכה עיריית רעננה בראשות בנימין וולפוביץ' ומחלקת התרבות, תערוכת זיכרון בבית האמן ברחוב רמב"ם.
משנפתח בית 'יד לבנים' רעננה בשנת 1988 הוצגו בו כ-20 מיצירותיו של יהושע ישפן.
הרב יהושע לייב לוינסון (ה'תר"ן, 1890 - ה'תש"ד 1944) היה משגיח בישיבת ראדין בשנותיה האחרונות.
יהושע לייב נולד ב 1890 לרבי צבי הירש לוינסון ולשרה בתו של החפץ חיים.
בצעירותו למד בישיבת קלם שבליטא, ולאחר מכן בישיבת ראדין.
בי"ג בסיון תרע"ה נשא לאישה את פרומה ליבה (נולדה בשנת תרנ"ג) בתם של יעקב משה ספיר ולאה לבית שלוסברג.
החתונה נערכה בעיר שומיאץ שבמחוז מוהילוב שבבלארוס, שם שהתה באותה העת ישיבת ראדין.
בשנת ה'תרע"ט נדדה ישיבת ראדין, בעקבות מלחמת העולם, לעיר סנובסק, שהייתה אז בשליטת רוסיה.
חודשים מספר לאחר פטירת רבי צבי הירש לוינסון בשנת ה'תרפ"א, בחודש אדר, יצאה הישיבה בדרכה חזרה לראדין.
בשנת 1921 כששבה הישיבה לראדין נתמנה רבי יהושע למנהלה של הישיבה.
עם פריצתה של מלחמת העולם השנייה השתלטה ברית המועצות על ראדין.
רוב תלמידי הישיבה עברו לווילנה שבליטא בעוד שמיעוטם נשאר בראדין, כאשר התנאים בווילנה נעשו קשים מדי החליטו, שוב, לפצל את הישיבה לשניים.
מחצית אחת התמקמה באיישישוק בהנהגתו של יהושע לוינסון והאחרת באוטיאן.
כאשר הסובייטים כבשו את ליטא הפסיקה הישיבה לתפקד.
כאמור, יהושע לייב כיהן כר"מ ומשגיח בישיבת ראדין לאחר פטירת אביו, וניהל אותה בשנותיה האחרונות.
בהלווייתה 'חפץ חיים' הספידו רבי יהושע.
בזמן המלחמה גלה ליאנובה, משם גורש לגטו סלבודקה, לאחר מכן גורש בשנית למחנה הריכוז דכאו, שם נספה בשנת תש"ה 1944.
כמו כן אשתו פרומה ליבה ושמונת ילדיהם, נספו בתחילת מלחמת העולם השנייה.
יהושע מנוח (1892 – 1978) היה סופר, פובליציסט, איש העלייה השנייה, ציר בקונגרס הציוני העולמי ושליח הקרן הקיימת לישראל, חבר קיבוץ דגניה א'.
פעל לשימוש בתאריך העברי בכל מסמך ממשלתי וצבאי בישראל.
מנוח נולד בבאביאק שבפולין בשם יהושע רו, הבן הבכור למשפחה בת חמישה ילדים.
הבית היה דתי וההורים התפרנסו בדוחק מחנות קטנה.
בנעוריו היה מלמד תינוקות כעזרה לפרנסת המשפחה.
עלה לארץ בשנת 1912, ובשנותיו הראשונות בארץ עבד כפועל וכשומר שדות במושבות הדרום, ברחובות ובגליל התחתון.
באותה תקופה נאסרו יהודים רבים אשר פעלו בארץ וסירבו להתגייס לצבא העות'מאני.
מנוח היה אחד מהמגורשים, והוא נאסר בכלא דמשק.
בכלא פגש את יעקב ברקוביץ', מראשוני דגניה, שהיה אף הוא אסיר ואת יצחק בן-יעקב, גם הוא מראשוני דגניה, שנשלח לדמשק לטפל בשחרור האסירים, וקשר אתם קשרי ידידות.
לאחר שישב כשנה בכלא, שוחרר בשנת 1918 והצטרף לדגניה.
החל משנת 1930 נבחר לחבר בהנהלת הקבוצה.
את אשתו רחל הכיר בחוות הפועלות של חנה צ'יזיק בתל אביב והם נישאו בדגניה בל"ג בעומר תש"א.
בנו הראשון, שלמה, נולד בזמן שירותו בצבא הבריטי, בהיותו בן חמישים.
בהמשך נולדו לו שני בנים נוספים – אביהוא וצמחי.
אביהוא, בנו האמצעי, טבע בכנרת בחופש הגדול, בטרם מלאו לו שבע שנים.
שמו ניתן לו כמצבה לאביה של אמו רחל, שבעת הולדתו של אביהוא, התברר לה שנספה בשואה.
בנו שלמה נקרא על שם אביו של יהושע, וצמחי, הבן הצעיר, נקרא על שמות בני משפחתה של רחל – הורים, אחות ושני אחים, שכולם נספו בשואה – צילה, מרדכי/משה, חוה ויהודה.
בשנת 1978 הלך לעולמו ונטמן בקיבוצו, דגניה א'
מנוח היה פעיל במפלגת "הפועל המזרחי", ב"כופר הישוב", בוועדה לבניין "הבימה" וב"ועד הלשון העברית" והשתתף בשנת 1925 בוועידה של ההתאחדות בפולין.
כמו כן שימש כשליח "החלוץ", כמזכיר "תנובה" ו"הקרן הקיימת לישראל" בפולין, באוסטריה, בצ'כיה ובארצות הבלטיות.
בין העולים אותם שכנע לעלות לארץ גם שני בני הדודים אריך והנס מולר, שעלו מצ'כיה והקימו במפרץ חיפה את מפעל "אתא".
היה ציר בקונגרס הציוני העשרים וחבר הסתדרות העובדים מיומה הראשון ואף החזיק תעודת עיתונאי "דבר", חתומה בידי עורך העיתון, ברל כצנלסון.
במלחמת העולם השנייה היה פעיל בגיוס צעירי ישראל לצבא הבריטי והיה בין המתנדבים הראשונים של ראשי היישוב לצבא הבריטי.
הוא שירת במצרים למעלה מ־4 שנים.
"לא נער האיש, בערכה של עבודת דגניה אינו מזלזל כלל...אולם הרגש הרגיש כי חובתו להתגייס עתה ובדרך זו הוא שולח את קריאתו לנוער, לעשות גם הם את אשר עשה הוא", נכתב אודותיו.
מנוח קרא לגיוס נרחב לצבא.
"כמה חש אני תודה מעומקא דלבא לאנגלים על שנתנו לי ללבוש את המדים האלה ולנקום נקמת אחי ואחיותיי מהיטלר", אמר בוועידת הפועל המזרחי בשנת 1942.
מנוח התנגד נחרצות ליחסי ישראל-גרמניה.
במאמרו בביטאון התנועה "מן היסוד" כתב כי גרמניה "מעניקה שילומים וקונה את כפרתה בכסף.
אנו נותנים לה את ההכשר, פותחים לפניה שערי לבבות רבים ועוזרים להשקטת מצפונה, כביכול.
בזיון היסטורי כזה לא היה לנו מאז נהיינו לעם.
מנוח ניהל ויכוחים רבים עם דוד בן-גוריון בנוגע לשילוב עולים חדשים בקיבוץ.
בן-גוריון טען כי על הקיבוצים לקלוט עלייה, גם תוך ויתור על עיקרון ה"עבודה העצמית".
מנוח התנגד נחרצות לעבודה שכירה של עולים חדשים שאינם חברי הקיבוצים.
הוא פרסם מספר מאמרים בעיתונים שונים, בהם תקף את העבודה השכירה.
במאמר "בעבודה עצמית יסוד קיומנו" כתב: "המועצה החקלאית חייבת להכריז: חיסלנו.
היה לנו קשה מאוד, אבל אנחנו זורקים אח העבר לים.
אנחנו מחליטים לחסל את העבודה השכירה ללא כל חשבונות וקובעים זמן - שנתיים, שנתיים וחצי, לחיסול מוחלט, ויהיה אשר יהיה.
אם נעשה כן אדע שהצלחנו לחיות במעמד גדול, מעמד הר סיני, שיציל הרבה מאוד בארץ הזאת".
סיפר עודד גנני, ממייסדי קיבוץ דגניה א': "אני זוכר כנער את ראש הממשלה הראשון דוד בן-גוריון נואם בעמק הירדן בתחילת שנות ה-50 על הקמת המעברה בצמח ודרישתו מכל קיבוצי עמק הירדן להיערך לקליטת גלי העלייה, לפתח ענפי חקלאות עתירי עבודה ולספק עבודה ופרנסה לעולים החדשים.
חבר דגניה ואחד מן האידאולוגים הגדולים שלה, יהושע מנוח, ענה לו בחום: "אנחנו לא נקבל עובדים שכירים כי זה בניגוד לאידאולוגיה, לאמונה ולתפיסת חיינו".
בן-גוריון ענה לו: "חבר מנוח, פעם המשימה הייתה הקמת המדינה.
היום המשימה היא קליטת העלייה.
אתם תקבלו את העולים ותתנו להם עבודה ופרנסה על אפכם ועל חמתכם".
מנוח ניהל חלופת מכתבים ענפה עם בן-גוריון בענייני הקבוצה ועבודה שכירה.
מספר מהתכתבויותיהם נכללו בכתב העת "ניב הקבוצה".
מנוח היה קנאי ללשון העברית והקפיד על שימוש נכון ומדויק בה.
סייע לאקדמיה ללשון העברית בגיוס כספים לצורך הוצאת לקסיקונים מקצועיים למונחים ספציפיים, בעיקר לבעלי מקצוע.
חיבר נוהג לברכות שבין אדם לחברו והקפיד על קיומן, תוך כדי ניסיונות לחינוך של אנשים אחרים, חברים וגם זרים.
הברכה הידועה ביותר אותה ניסה להטמיע, הייתה כשפגש אדם עובד ובירך אותו "תחזקנה ידיך".
הוא התנגד לבניית אוניברסיטה בירושלים בה הלימודים יערכו בשפה האנגלית
מנוח היה ידוע כמתנגד לשימוש בתאריכים לועזיים במסמכים רשמיים של המדינה וכתב מאמרים ומכתבים רבים המסבירים את חשיבות השימוש בלוח העברי.
הוא יזם את פרסום הספר "לוח לששת אלפים שנה" וגייס את הכספים שנדרשו להוצאתו.
ספר זה מכיל טבלאות המרה של תאריכי הלוח העברי, הנוצרי והמוסלמי המשתרעים החל מהבריאה (3760 לפני ספירת הנוצרים) וכלה בשנת ו' אלפים (2240 לספירת הנוצרים).
מנוח אף כתב את ההקדמה לספר.
במאמר לזכרו נכתב כי "יהושע מנוח היה לוחם נאמן ואמיץ להנהגת התאריך העברי במישור הממלכתי, המוסדי וכן בחיי הפרט ובהתכתבות בין אדם לרעהו.
כתב מאמרים רבים בנושא זה, בהם ניסה לשכנע ולהוכיח כי השימוש בתאריך עברי ואך ורק בו, הוא דבר חיוני לקיומו היהודי והעצמאי של עם ישראל".
מנוח פרסם מאמרים רבים בכתבי-עת שונים ובהם "מאזניים", "מולד", "מבפנים", "הפועל הצעיר", "על המשמר", "דבר", "מן היסוד" והעיתונות הקיבוצית.
כתב ספרים שעסקו באידיאות של הקבוצה וברעיונות חברתיים וציוניים כמו "עם ישראל – עם הזמן", "ממחשבת הזמן", "הקבוצה ודמותה" ו-"עלבונו של חופש הוויכוח".
פרסם גם שתי חוברות בשם "בוויכוח עם דוד בן-גוריון" ובהן התנגד להסרת החרם שהוטל על הפילוסוף ברוך שפינוזה.
הקבוצה ודמותה - הוצאת עם עובד
בוויכוח עם דוד בן-גוריון - הוצאת המחבר
ממחשבת הזמן - הוצאת ספריית דביר לעם
בעקבות הדו-שיח - הוצאת הפועל הצעיר
עלבונו של חופש הוויכוח: מאמרים ורשימות - הוצאת נבטים
עם ישראל - עם הזמן - הוצאת נבטים
יהושע (שוקי) למברגר (נולד ב-13 בינואר 1960) הוא עורך דין ישראלי.
בין השנים 2004–2013 שימש כמשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
למברגר נולד בירושלים למשפחה דתית לאומית.
אביו יעקב נחמן, היה חשב הכספים של הכנסת, ואמו אהובה (לבית הומינר) הייתה מנהלת לשכת שרי התקשורת לאורך שנים, .
הוא למד בישיבת נתיב מאיר.
שירת בצה"ל בחטיבה 7, השלים קורס קצינים וסיים את שירותו הסדיר כסגן מפקד פלוגה.
לאחר שירותו הצבאי השלים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בהיסטוריה של עם ישראל ומחשבת ישראל, וכן תעודת הוראה.
לאחר מכן השלים תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטה העברית.
לאחר התמחותו במחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה אצל נאוה בן אור, בשנת 1992, התקבל לעבודה במחוז ירושלים של הפרקליטות.
פרקליטת המדינה דורית ביניש התנגדה לכך שיעבוד לצד אחיו, שלמה למברגר, באותה יחידה, ולפיכך עבר לשוק הפרטי ועשה בו כחצי שנה – אחריה שב והחל לעבוד במחלקה בה התמחה.
במסגרת תפקידו במחלקה היה שותף להובלת תיק פרשת סיריל קרן.
בנובמבר 2004 מונה לתפקיד המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
במסגרת תפקידו שימש חבר הוועדה המייעצת לסדר דין פלילי וראיות.
עד לפרישתו שימש כחבר ועדת דורנר.
בשנת 2020 חשפה אילה חסון כי במסגרת פרשת הרפז טען הפרקליט הצבאי הראשי אביחי מנדלבליט בפני הרמטכ"ל גבי אשכנזי שלמברגר יטה את הכף לטובת שני הראשונים, אם יגיע התיק לפתחו.
ביוני 2013, לאחר שהפסיד בהתמודדות על תפקיד פרקליט המדינה לשי ניצן, סיים את תפקידו בפרקליטות המדינה.
משמש יועץ מיוחד במשרד עורכי הדין טל, קדרי, שמיר ושות'.
במרץ 2018 הצטרף לצוות ההגנה של ראשי עמותת איילים, מתן דהן ודני גליקסברג, אשר הורשעו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו.
משמש יושב ראש המחלקה לרישוי חוקרים פרטיים ושירותי שמירה ורישוי נוטריונים במשרד המשפטים.
החל ממרץ 2016 משמש ממלא מקום יושב ראש הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות.
למברגר מרצה בתחום עבירות צווארון לבן במרכז האקדמי שערי מדע ומשפט.
הוא שותף לסגל הבוררים והמגשרים של "המשכן לבוררות ויישוב סכסוכים".
בעבר שימש דיין בבית הדין למשמעת של לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים.
בפברואר 2021 חשף רביב דרוקר כי באוגוסט 2020 פרסם למברגר דו"ח מאשים על דרכי רכישת קרקעות בידי קק"ל בשטחי יהודה ושומרון.
עם זאת, בשלהי ינואר 2022 פורסם כי בדו"ח שהוציאה קק"ל עצמה נוקו הדירקטורים שעסקו ברכישת הקרקעות, אולם הומלץ על הסדרת הנושא ושקיפותו.
למברגר התראיין מספר פעמים לכלי תקשורת בעניין תיקי נתניהו, וכן בעניינים נוספים.
למברגר נשוי ליונת, מנהלת אולפנת אוריה בגוש עציון (מבית אור תורה סטון) ובתו של יעקב אבן חן, ואב לשלושה.
אחיו הוא שלמה למברגר, אף הוא המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים.
גיסו הוא פרופ' עדיאל שרמר.
יהושע מאיר רייכמן (כ"ט בכסלו ה'תרכ"ב, 2 בדצמבר 1861 - ח' בניסן ה'תש"ב, 23 במרץ 1942) היה עסקן ציבור ושד"ר, מראשי העדה האשכנזית בירושלים.
שימש כמנהל משרד תלמוד תורה עץ חיים ובית חולים ביקור חולים, חבר הוועד הכללי כנסת ישראל, ועד העיר ליהודי ירושלים הראשון, אספת הנבחרים הראשונה, ומוסדות נוספים.
ממייסדי הרבנות הראשית וגופים נוספים.
נולד בביאליסטוק לאביו נתן, בנו של רבי שלמה רייכמן שהיה אדמו"ר בוורשה, ולאמו אסתר בת הרב יצחק בריקר, דיין בוורשה.
בגיל 12 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה בירושלים.
למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים אצל הרב משה נחמיה כהניו ובישיבתו של הרב מאיר אוירבך.
בגיל 19 התחתן עם הדסה פייגא מרים הריסון, ובהשפעת אחיה הפך למנקר, ובמקביל לימד ילדי עשירים.
הוא קבע את ביתו בשכונת בית ישראל שהחלה אז להיבנות, והיה גבאי, חזן ומגיד שיעור בבית הכנסת בשכונה.
היה חבר ועד השכונה ובמשך כמה שנים גם יו"ר הוועד.
בשנת ה'תרנ"ד (1894 לערך) יצא לשליחות דרבנן בארצות הברית מטעם חברת "דגל תורה" (חברה שגייסה כספים לתמיכה בלומדי תורה על ידי מכירת כרטיסי הגרלה).
זמן קצר לאחר הגעתו לארצות הברית קרסה החברה, והוא נשאר בארצות הברית למשך כשנתיים, ואף שקל להיענות להצעה לקבל משרת רבנות שם, אלא שאביו הזהירו לא להשתקע בארצות הברית, ולכן הוא שב לארץ ישראל.
בשל קשיים כלכליים נסע שוב לארצות הברית, שם הוסמך כשוחט וסייע ליעקב משה ברוידא, השד"ר מטעם תלמוד תורה עץ חיים ובית החולים ביקור חולים.
לאחר כשנתיים חזר ארצה, עתה כנתין אמריקני.
הוא התמנה למזכיר וסופר של משרד תלמוד תורה עץ חיים וביקור חולים, ובשנת ה'תרנ"ח (1898 לערך) יצא שוב לשליחות בדרום אפריקה.
לאחר כשנתיים בדרום אפריקה שב לארץ ישראל לצמיתות, והתמנה למנהל הכללי של תלמוד תורה עץ חיים וביקור חולים, תפקיד בולט במוסדות העדה האשכנזית בעיר.
במסגרת תפקיד זה, היה נציג מוסד "עץ חיים" ו"ביקור חולים" ב"וועד הכללי - כנסת ישראל" והיה שותף בהנהלת ארגונים רבים של העדה: ועד השחיטה, ועד העדה האשכנזית, חבר ועד עיתון מוריה, ממונה "כולל הורדנא" ועוד.
כמו כן, היה חבר "בני ברית" וממייסדי סניף המזרחי בירושלים.
בשנת 1912 נפצע בראשו בעת שניסה להגן על יהודי שהותקף על ידי שודדים ערבים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ניצל את נתינותו האמריקנית וסייע ליהודי העיר.
לאחר המלחמה נבחר כחבר בוועד העיר ליהודי ירושלים וכציר באספת הנבחרים הראשונה.
הוא נודע כאיש חסד, והמוניטין שלו הביאו לכך שפעמים רבות נבחר להיות בורר בסכסוכים ולנהל אפוטרופוסויות.
היה היוזם להבאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק לכהן כרב בירושלים, ולאחר פטירת הרב קוק
היה חבר ב"ועד הארבעה עשר" שבחר ברב צבי פסח פרנק ליורשו ברבנות ירושלים.
היה ממקימי הרבנות הראשית, המועצה הדתית בירושלים, שבה גם היה חבר, וחברה קדישא האחידה "קהילת ירושלים".
נפטר בירושלים ב-26 במרץ 1942 (ח' בניסן ה'תש"ב) ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על שמו נקרא רחוב בירושלים בשכונת בית ישראל.
בין נכדיו היו הפרופסור לפילוסופיה יוסף אגסי, אשת החינוך שרה בץ ומפקד האונייה אקסודוס יוסי הראל.
הרב יהושע מונסונייגו (א' בשבט ה'תקפ"ו, 9 בינואר 1826 - ח' בסיוון ה'תרנ"ב, 3 ביוני 1892) היה פוסק הלכה, דיין ומחבר ספרים בעיר פאס במאה התשע עשרה.
נולד בפאס לאביו הדיין הרב ידידיה מונסונייגו.
סבו רבי רפאל אהרן מונוסנייגו היה אב בית הדין ורבה של פאס.
ככל הנראה למד אצל אביו.
בשנות העשרים לחייו, שימש את אביו, והשיב להשגותיהם ההלכתיות של דיינים אחרים על פסקי אביו.
חלק גדול מיצירתו התורנית כתב בשנות העשרים לחייו.
ביצירתו ליקט בקיצור פסקי הלכות מתוך ספרות הפוסקים.
בין השאר ליקט מתוך עשרות כתבי יד, פסקי דינים של חכמי מרוקו, וערך אותם בתמצית בחיבוריו.
היה בקשרי ידידות עם רבי יצחק בן וואליד מטיטואן ורבי רפאל משה אלבאז מצפרו.
התכתב בהלכה עם רבי יעקב בירדוגו (העדות ביעקב) ממקנס.
בט"ו תמוז תרל"ט התמנה לדיין בפאס יחד עם רבי יהודה בנימין סירירו, רבי יצחק אבן דנאן, רבי יוסף סירירו, ורבי שלמה אבן דנאן, כל אלו נוספו בנוסף על הדיינים הקודמים: רבי מתתיה סירירו, רבי אבנר ישראל הצרפתי ורבי רפאל אבן צור.
החל מחשוון תרנ"א כיהן כדיין שני בבית הדין בראשות הרב רפאל אבן צור.
נראה שבית הדין התכתב בהלכה עם רבי משה פארדו אב בית דין ירושלים.
רבי יהושע נפטר בפתאומיות בח' סיוון תרנ"ב בפאס.
ממשפחתו ידועים שני בנים, ר' אברהם אותו שיכל בחייו, ור' אהרן.
נכדו הוא רבי ידידיה מונסונייגו רבה הראשי של מרוקו, ונינו הוא רבי אהרן מונסונייגו, שכיהן גם הוא כרבה הראשי של מרוקו.
הרב פרופ' משה עמאר הוציא לאור את חיבוריו:
נשמת חיים - לקוטי דינים על אורח חיים.
שבילי הזבח - לקוטי דינים על יורה דעה.
שבילי עזר - לקוטי דינים על אבן העזר.
שבילי משפט - לקוטי דינים על חושן משפט, זכה להסכמות רבי רפאל משה אלבז ורבי יקותיאל אלבז רבני צפרו.
רבי יהושע כתב חיבור נוסף: שבילי החיים - לקוטי דינים על אורח חיים - אך כתב היד אבוד.
יהושע מאור (דז'ינצלסקי), נולד בשנת 1936 בכפר סירקין.
למד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1959 קיבל תואר ראשון.
הצטרף לממר"ם, יחידת המחשב של צה"ל, שהייתה בתחילת דרכה.
תחילה שירת כראש חוליית תכנות כללית במחשבי פילקו (המחשבים הראשונים של צה"ל) ובהמשך הגיע לתפקיד ראש ענף תכנות והדרכה וסגן מפקד ממר"ם.
במסגרת תפקידו זה היה פעיל בין היתר בוועדת המחשוב העליונה של משרד האוצר.
בהמשך סיים תואר שני במנהל עסקים.
שירת במילואים ביחידת ההדרכה של ממר"ם.
ב-1969 הצטרף לחברת יבמ ישראל כנציג שיווק.
באוגוסט 1977 נשלח למטה IBM בפריז כראש צוות לבחינת פעילות החברה באירופה.
בסוף 1979 מונה למנהל אגף השיווק ביבמ ישראל.
בשנת 1984 מונה למנכ"ל יבמ ישראל.
הוא כיהן בתפקידו זה עד 1996. לאחר סיום תפקדיו ביבמ היה מעורב במספר עסקים פרטיים ומיזמים בתחומי הטכנולוגיות המתקדמות והמידע ובין היתר שימש דירקטור בקבוצת ההון סיכון גרין שבבעלותו של יצחק תשובה.
בסוף שנת 2000 מונה למנכ"ל וליושב ראש דיקטוריון החברה.
בשנת 2002 סיים את תפקידו כמנכ"ל החברה אך נותר יושב ראש פעיל עד לסגירתה כשנה לאחר מכן.
עם סיום תפקידו בגרין השתלב מאור במספר חברות העוסקות בדפוס דיגיטלי, וכיהן כדירקטור בקורנית דיגיטל ובדיפ טק.
כיהן בתפקידים ציבוריים אחדים, בהם נשיא לשכת המסחר ישראל-אמריקה, יו"ר איל"א ויו"ר הוועד הפועל של מועצת המנהלים של במכון ויצמן למדע (1995–2002), ממנו קיבל בשנת 2002 תואר דוקטור לשם כבוד.
נפטר ב-20 ביוני 2024 והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
יהושע מאור היה נשוי לגליה מאור, אותה הכיר בעת ששירתו יחד בממר"ם, ולהם שלושה ילדים.
בתם דנה מאור מונתה בדצמבר 2010 למנכ"לית חברת הייעוץ "מקינזי ישראל".
בנם רון מאור מונה במרץ 2021 למנכ"ל חברת ישראמקו.
רבי יהושע ישראל יעקב עולייל (ה'תקי"ג - כ"ז באדר ה'ת"ר, 1840) היה ראב"ד צפרו, דיין ופוסק.
נולד למרדכי באחד מכפרי מחוז תאפילאלת.
הוריו הביאוהו לצפרו, ומסרו אותו לידי רב העיר רבי שאול ישועה אביטבול על מנת שישמשו בתמורה לחינוכו וללימודו.
בהמשך התחתן ונסמך לדיינות על ידי רבו.
למד גם אצל רבי אליהו הצרפתי.
בתקל"ח ייבם את דינה אשת אחיו ישועה.
לאחר פטירת הרב אביטבול בשלהי ה'תקס"ט, התמנה תחתיו לראב"ד צפרו.
בחלוקת מס השחיטה בעיר לדיינים (תקצ"ג) קיבל את הסכום הגדול (למעט רבי יהודה אלבז שוויתר על המס).
ידידו רבי עמור אביטבול חיבר פיוט לכבודו ונדפס בספרו מנחת העומר.
מתלמידיו: רבי עמרם אלבז, רבי אליהו בן הרוש ועוד.
פסקיו לא נדפסו בצורה מסודרת.
מעט מתשובותיו נדפסו בספרי בני דורו, בחלק מהם הוא חתום "יהושע יש"י (=ישראל יעקב) עולייל": אבני שי"ש, שבות יהודה, מנחת העומר, חיי עמרם, שו"ת רבי דוד צבאח, שופריה דיעקב, דבר אמת, תקנות חכמי מכנאס, תורת מראכש ועוד.
נפטר ביום שני כ"ז באדר ה'ת"ר.
הניח שלושה בנים: יהודה ישועה ורפאל חיים.
נכדתו נישאה לתלמידו רבי אליהו בן הרוש.
נכד נכדו - ישועה, נישא לרינה בתו של רבי אבא אלבז ומצאצאיה רבי יעקב סודרי ועוד.
יהושע מצווה על השמש לעצור מעל גבעון הוא ציור שמן משנת 1816 מאת הצייר הבריטי ג'ון מרטין.
היצירה משלבת סגנון ציור היסטורי עם נוף דרמטי, ומתארת סצנה תנ"כית מספר יהושע, שבה יהושע בן נון מבקש מאלוהים לעצור את תנועת השמש והירח על מנת להמשיך בלחימה.
הציור מתאר את הקרב בגבעון, כחלק מכיבוש כנען על ידי בני ישראל.
כאשר הותקפה העיר גבעון, פנו תושביה בבקשת עזרה ליהושע בן נון, מנהיגם של בני ישראל.
יהושע נענה לקריאתם, יצא להגן על העיר, ובמהלך הקרב הרים את ידו לשמים בתפילה, בבקשה מאלוהים לעצור את השמש ולהאריך את היום.
על פי המסופר בתנ"ך, אלוהים לא רק עיכב את תנועת השמש, אלא גם המטיר אבני ברד ואש על אויבי ישראל, מה שסייע לניצחונם בקרב.
ביצירה, יהושע מוצג עומד על צוק סלע, כשידו מורמת לעבר השמים.
הוא לובש שריון וחובש קסדה נוצתית, כשמתחתיו גלימה אדומה וכחולה.
לצידו נראות דמויות נוספות בלבוש מקראי, חלקן מניפות מטות וחצוצרות כלפי מעלה.
ברקע ניתן לראות צבא עצום של לוחמים, צועדים בטורים ומנהלים קרב בעמק רחב ידיים.
השמיים מחולקים לשניים – בצד אחד עננים כהים, רעמים וברקים, ובצד השני אור השמש חודר מבעד לעננים הבהירים.
הציור משלב בין ציור היסטורי וציור נוף דרמטי, שני סגנונות בהם הצטיין מרטין.
הצייר מעניק תשומת לב שווה הן להתרחשות האנושית – הקרב ויהושע כמנהיג – והן לנוף עוצמתי ורחב-ידיים.
העיר המבוצרת בצד ימין, רכסי ההרים, השמיים הסוערים ושדה הקרב המדמם יוצרים קומפוזיציה אפית ועוצמתית.
השימוש בניגודי אור וצל, כמו גם בצבעים עשירים של אדום, כחול, לבן ואפור, מעניקים לציור תחושת תנועה ודרמטיות רבה.
1816 – האקדמיה המלכותית לאמנויות, לונדון.
1817 – התערוכה השנתית של ה-British Institution, לונדון.
1822 – תערוכת היחיד של ג'ון מרטין, Egyptian Hall, לונדון.
1854 – תערוכה מיוחדת באולם העירייה, ליברפול.
1862 – התערוכה הבינלאומית (מחלקת האמנות), לונדון.
1970 – תערוכה רטרוספקטיבית ב-Laing Art Gallery, ניוקאסל.
1975 – תערוכה בגלריית Hazlitt, Gooden & Fox, לונדון.
הציור נרכש בשנת 1822 על ידי ויליאם קולינס.
לאחר מכן עבר לידיו של תומאס וילסון, שהחזיק בו עד שנת 1848. הציור היה בבעלות ג'ון ניילור עד שנת 1889, ולאחר מכן עבר לרשות ג'ון מ.
בשנת 1923 נמכר במכירה פומבית שנערכה ב-Leighton Hall, Welshpool.
בשנת 1924 התקבל כמתנה אנונימית על ידי ה-United Grand Lodge of England.
בשנת 2004 נרכש על ידי הגלריה הלאומית לאמנות (NGA) באמצעות בית המכירות Thomas Agnew & Sons, Ltd.
הציור נחשב לאחת היצירות הבולטות של ג'ון מרטין, ומייצג את סגנונו הייחודי המשלב היסטוריה, דת ונוף מרהיב.
דרך הטיפול הדרמטי בתאורה, בקומפוזיציה ובפרספקטיבה, מצליח מרטין להעצים את הממד העל-טבעי של הסיפור המקראי ולהפוך אותו לחוויה ויזואלית עוצרת נשימה.
היצירה מהווה דוגמה מובהקת לרומנטיקה הבריטית של המאה ה-19, ששאפה לתאר רגעים היסטוריים ונרטיבים תנ"כיים במלוא הדרם.
הרב יהושע לאנג (תקצ"ז – ב' באדר ב' תרס"ח, 5 במרץ 1908) היה רב ופוסק הלכה ליטאי, מחבר פורה, כיהן כרב בכמה קהילות חשובות בליטא, בהן סעליב, איוויינייץ, שרשוב, סטוויסקי ושומיאץ.
מחבר הספרים "ענף יהושע", "פרי יהושע", "כרם יהושע" ו"חיבת הקודש", וחיבור על הרמב"ם "בנין יהושע".
נולד בווילנה בשנת תקצ"ז לרבי משה ולפריידא.
אביו היה מחשובי רבני העיר, והוא זכה לחינוך תורני מובהק.
כבר בגיל 12 למד אצל הרב מרדכי מלצר.
מאוחר יותר המשיך את לימודיו בעצמו בקיבוץ של בחורים מצוינים.
בשנת תרכ"ג, והוא בן כ־26, הדפיס את ספרו הראשון, "ענף יהושע" על מסכת שבת, בווילנה.
בראש הספר נדפסה הסכמה נלהבת מאת רבי יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, ששיבח את חידושיו של המחבר הצעיר.
לאחר מכן עבר לכהן ברבנות ביישובים נוספים: בשנת תרכ"ה באיוויינייץ, אחר כך בשרשוב, ובשנת תר"מ בשומיאץ.
ומשם חזר לווילנה, ולאחר פטירת הרב חיים אריה לייב מישקובסקי נתקבל כרב בסטוויסק.
במהלך כהונתו ברבנות עסק בכתיבת חידושי תורה, ופרסם ספרים רבים.
בהקדמת ספרו "כרם יהושע" (וילנה, תרל"ו) הביע צער על שעזב את עירו וילנה – "עיר מולדתו ומרכז התורה" – והזכיר את אהבתו לירושלים ואת הקפדתו לזכור את ציון ולדרוש לשלומה.
כדבריו: "נזהרנו מהורינו לדרוש לציון בכל עת ולהעלות זיכרון רום מקדשנו על לוח לבנו".
בשנת תרס"ג התעוררה מחלוקת ציבורית בעניין אתרוגי ארץ ישראל בשנת שמיטה, והרב יצחק יעקב ריינס מלידא פנה אליו בבקשה שיחווה דעתו.
תשובתו נדפסה בכתב העת המזרח (תרס"ג, חוברת ג, עמ' 161–162), ובה כתב כי החליט להשיב לשאלה למרות בריאותו הלקויה, "מפני חביבות ארץ ישראל וכבודה".
הוא חיזק את השימוש באתרוגי ארץ ישראל על אף חששות שביעית, והתנגד לשימוש באתרוגים מיוון, בנימוק ש"ציון שבלבו".
נפטר לאחר מחלה ממושכת ביום חמישי ב' באדר ב' תרס"ח (1908) בורשה.
קברו נמצא בבית העלמין בוורשה.
השאיר אחריו כתבי־יד ערוכים לדפוס: "תוספת מהרי"ל" על המשנה.
יהושע סוֹבּוֹל (נולד ב-24 באוגוסט 1939) הוא מחזאי, במאי תיאטרון, תסריטאי, סופר, עיתונאי, שחקן ופזמונאי ישראלי.
סובול כתב מעל 95 מחזות שהוצגו בישראל וברחבי העולם.
למד בתיכון חדש בתל אביב.
שירת בנח"ל, והיה חבר קיבוץ שמיר בגליל העליון בין השנים 1958–1965. באמצע שנות ה-60 כתב סיפורים שהתפרסמו בכתב העת "קשת".
שלח מחזות לתיאטרוני ישראל, אך לא זכה לכל תגובה מצדם.
הסיפור הראשון שפורסם בקשת בשנת 1964 הוא "מעשה אבות".
למד ספרות והיסטוריה בסמינר אורנים ופילוסופיה בסורבון בפריז.
הוא בעל תואר בניתוח-מערכות, המכללה הלאומית לאינפורמטיקה, פריז.
כשלמד בפריז שמע על עלילת דם שהתפתחה נגד סוחרים יהודים בעיר.
הוא כתב על הנושא וכתוצאה מכך החל להיות כתב "על המשמר" בפריז.
כשחזר לארץ כעבור שנה החל לעשות כתבות שטח לאותו עיתון.
כתבותיו על שכונות מצוקה בשנות ה-70, שימשו מאוחר יותר כחומר רקע לכתיבת המחזה "קריזה".
מחזהו הראשון היה "הימים הבאים" (1971) בתיאטרון חיפה.
לאחר מכן עבד שם כמחזאי וכעוזר למנהל האמנותי של התיאטרון.
בשנת 1984 נבחר למנהל האמנותי של תיאטרון חיפה ובעקבות זאת פרש מכתיבה עיתונאית והחל בפרסום מאמרים פובליציסטיים.
מחזהו "גטו" מ-1983 זכה להצלחה בינלאומית.
המחזה תורגם לעשרים שפות, הוצג בתיאטראות המובילים בעשרים וארבע מדינות, כולל הפקות של התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון, בברודוויי בניו יורק, בבריסל, בנורווגיה, בשווייץ, בגרמניה, באוסטריה, בהולנד ובפריז, וזכה לביקורות משבחות ובשלל פרסים.
ב-1988 לאחר המחאה הציבורית שעורר מחזהו "סינדרום ירושלים", התפטר מתפקידו כמנהל אמנותי של תיאטרון חיפה והחל להתמקד יותר בכתיבת מחזות ובבימוי.
סובול לימד את תחום הדרמה והמחזאות, בין השנים 1972- 2019 באקדמיה ובבתי ספר שונים, כגון: אוניברסיטת תל אביב, בית ספר סם שפיגל לקולנוע, אוניברסיטת בן-גוריון, בצלאל, בית צבי, סמינר הקיבוצים, אוניברסיטת חיפה, בית ספר יורם לוינשטיין ועוד.
בשנים 1995–2000 עבד באירופה, בין השאר על המחזות "אלמה" ו"פלקו" שזכו להצלחה.
כתב מספר פזמונים להצגותיו, בהם "ילדים זה שמחה" ו"אצלנו בכפר טודרא" בביצוע להקת הברירה הטבעית (למחזה "קריזה"), ו"השיר על הארץ" אותו ביצעה נורית גלרון, המוחה על אובדן ערכי החברה ("איפה הארץ ההיא שקראו לה קטנטונת?
..איפה אותם החיים עם שמחת הפשטות?").