tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעבודת הדוקטורט שלו, חקר את התהוותה של המיתולוגיה הגנוסטית, והצביע על מקורותיה בשולי היהדות ופרשנות המקרא.
במחקריו מאז הוא העלה תאוריות ששוברות מסגרות דיסציפלינאריות מסורתיות (כגון חקר אבות הכנסייה, "פאטריסטיקה" בלע"ז), המבוססות לעיתים על זהויות דתיות והמסתירות את הפרספקטיבות הרחבות וההשוואתיות החיוניות לחקר התופעות הדתיות.
הגישה ההשוואתית מאפשרת, לדעתו, לגלות את המכניזמים אשר אפשרו את "המהפכה הדתית" של שלהי העת העתיקה.
זוהי תקופה שבה באו לקיצם כמה מיסודות כל הדתות בעת העתיקה (כגון קרבנות דם) וגובשו מערכות חדשות, העומדות ביסוד האסלאם והנצרות במזרח ובמערב.
כחוקר של התופעות הדתיות, סטרומזה מקדיש חלק ניכר ממאמציו גם לאפיסטמולוגיה ולהבנת מעמדו והתהוותו של מדע הדתות.
בספר חדש, הוא טוען שראשיות הדיסציפלינה נמצאות בראשית העת החדשה ולא (כפי שרגילים לחשוב) במחצית השנייה של המאה ה-19, כשהוקמו קתדראות אוניברסיטאיות למקצוע.
סטרומזה חיבר עשרה ספרים ויותר ממאה מאמרים, וערך חמישה עשר ספרים.
זרע אחר: מחקרים במיתולוגיה גנוסטית
הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו וראה אור בהוצאת בריל בליידן בשנת 1984. כותרת הספר "זרע אחר" לקוחה מ.
טענתו המרכזית של סטרומזה בספר היא שניתן לראות כיצד המיתולוגיה הגנוסטית נולדה מפרשנות המקרא, מן הפרקים הראשונים של בראשית ובעצם נוצרה בשולי היהדות.
ייתכן שהגנוסטים הראשונים היו יהודים, או אנשים בשולי היהדות, שעסקו במשחקים פרשניים כדי להתמודד עם בעיית הרע .הם בדרך כלל מסבירים את קיום הרע דרך בניית מיתולוגיה שנוצרה מפרשנות.
דעת וגאולה: מסורות יהודיות ופיתויים דואליסטיים בנצרות הקדומה
הספר מבוסס על מאמרים הדנים בתרכובות של מסורות יהודיות, גנוסטיות, מנכאיות ונוצריות בשלהי העת העתיקה, אותן מנסה סטרומזה לקרוא בעת ובעונה אחת.
בפרק 3 ("צורות האל: מטטרון וכריסטוס") מנסה סטרומזה להראות שגם דמותו של ישו בנצרות הקדומה וגם הדמות של מטטרון ביהדות באות לפתור את הבעיה של פעולת אל טרנסנדנטי בעולם, כלומר שצריך דמות אמצעית בין האל העליון לפעולתו בעולם.
פרק 18 ("האתגר המאניכאי לנצרות המצרית") חוקר את לידת הנזירות בנצרות.
מדובר בבעיה סבוכה: בסוף המאה ה-4 מופיעים נזירים נוצרים גם בסוריה וגם במצרים, ללא הכנה ברורה.
סטרומזה מציע שהמנכאים קדמו לכך בזמן והיו בהם נזירים וכי זוהי השפעה בודהיסטית.
אכן מאני הצעיר, מייסד הדת, הגיע למלכויות בודהיסטיות בצפון מערב הודו, וכל הסטרוקטורה של הדת המניכאית מקבילה לזו של הבודהיזם.
מיסיונרים נזירים מנכאים הגיעו גם מצרים וכך גם השפיעו על הנוצרים.
פרק 11 ("גיבושו של האדם בנצרות") מנסה להראות איך בגלל דמותו של ישו, שהוא גם אל וגם אדם והוא קם לתחייה בגוף, הנצרות הקדומה מפתחת יותר ממה שהיה בפילוסופיה היוונית את המושג של אחדות האדם, גוף ונפש.
החוכמה הנסתרת: מסורות אזוטריות ושורשי המיסטיקה הנוצרית
זהו ספרו השלישי של סטרומזה (Hidden Wisdom: Esoteric Traditions and the Roots of Christian Mysticism) שראה אור ב-1996 בהוצאת בריל בליידן, מהדורה שנייה שלו פורסמה ב-2005, והוא תורגם לאיטלקית ונמצא בתהליך תרגום לטורקית.
התזה המרכזית המונחת בבסיס הספר היא שלדתות העת העתיקה בכלל הייתה מסורת אכזוטרית (גלויה) ומסורת אזוטרית (סודית ליחידי סגולה).
סטרומזה מנסה להראות שגם בנצרות הקדומה היו מסורות סוד, יהודיות במקורן, שהתפתחו והפכו לתפישות גנוסטיות ושהנצרות השתחררה מהן אחר כך.
כי המושג של תורה אזוטרית לא התאים לדת שנותנת גאולה לכל העולם ואנחנו מוצאים את השרידים של המסורות האלה באוצר המילים של המיסטיקה הנוצרית הקדומה.
פילוסופיה ברברית: המהפכה הדתית של הנצרות הקדומה
בפרקים השונים מנסה סטרומזה לטעון שבין המאה הראשונה למאה הרביעית לספירה מופיעה הנצרות ונולדת כדת מסוג חדש.
זהו סינתזה של גילוי האדם בצורה חדשה, של אנתרופולוגיה וקוסמולוגיה.
הסוף לקורבנות: תהפוכות דתיות של שלהי העת העתיקה
ספרו זה של סטרומזה (La fin du sacrifice : Mutations religieuses de l'antiquité tardive) ראה אור בפריז בשנת 2005 והוא תורגם לאיטלקית, לאנגלית, לגרמנית ועברית (קץ עידן הקורבנות, הוצ' מאגנס 2013, תרגם משה בלידשטיין).
הספר הוא עיבוד של ארבע הרצאות שנשא סטרומזה בקולג' דה פראנס.
בספר זה טוען סטרומזה שאם אנחנו מסתכלים על הדת בין המאה ה-1 ל-5, בים התיכון ובמזרח התיכון, מאיראן ועד לספרד, אנחנו רואים שקרבנות הם הפולחן המרכזי בכל הדתות בעת העתיקה, גם ביהדות וגם בכל הדתות הפוליתאיסטיות.
בסוף המאה הרביעית אסרו הקיסרים הנוצריים על הקורבנות.
סטרומזה טוען שאפשר לראות בכך מהפכה של ממש במהות הדת – ולא רק מעבר מפוליתאיזם למונותאיזם.
סטרומזה מנתח תהליך זה בארבעה אופנים:
הוא מנסה להראות שדמות האדם, הפסיכה האנושית, נתפשת בצורה חדשה.
מדגיש את המקום המרכזי שתופש הספר בדת ובפולחן הדתי, דבר שלא היה קודם, חוץ מאצל היהודים.
בוחן את הריטואל, סוף הקורבנות.
מראה את מקומה של הדת בקהילה, את התפקיד החדש של הקהילה הדתית ולא של כל החברה.
מדע חדש: גילוי הדת בתקופת הנאורות
סטרומזה מנסה לבדוק כהיסטוריון של הדתות איך נולד מדע הדתות בעת החדשה.
זהו ספר היסטוריוגרפי וגם אפיסטמולוגי במהותו.
החוקרים נוטים לראות את ראשית חקר הדתות המודרנית במחצית השנייה של המאה ה-19, עם הקמתן של הקתדראות למדע הדתות.
מאמרים בנושא ראו אור באכסניות שונות.
סטרומזה חוקר עכשיו את שלהי העת העתיקה, גם אצל הפגנים וגם אצל נוצרים, בין המאה ה-2 למאה ה-8. הוא מנסה לבחון איך התייחסו מסורות חוכמה מן המזרח, כלומר מבבל, איראן, הודו, ישראל ומצרים.
כלומר העמים העתיקים הגדולים של העת העתיקה ואיך התייחסו למסורות החוכמה שלהם.
הרב גדליה שְׁמֶלְקֶישׂ (לעיתים: שמלקיס, בכתיב יידי: שמעלקעס.
נהגה: שְׁמֶלְקֶס; כ' בשבט ה'תרי"ז, 14 בפברואר 1857 - ליל כ"ט בטבת ה'תרפ"ח, 21 בינואר 1928) היה רב גליציאני, רבה של קולומיאה ואב בית הדין בפשמישל.
נולד בפשמישל, היה אחיינו ותלמידו המובהק של רבי יצחק יהודה שמלקיש, רבה של העיר ובהמשך רבה של לבוב, ומגדולי פוסקי גליציה.
בגיל שמונה עשרה נישא לאסתר בתו של ר' בריש זילבר מטרנוב, וגר בשנות נישואיו הראשונות בטרנוב, בה למד בקלויז של חסידי צאנז.
בשנת תרנ"ח, 1898, התקבל כרבה של קולומיאה, עם הגיעו לעיר העביר דרשה מסורתית בהלכה ובאגדה, ובסופה נאם בגרמנית.
בתחילת דרכו הרבנית, קיים יחסים צוננים עם התנועה הציונית בגליציה, ואף עורר את חמתם של אנשיה כאשר הופיע בלבושו הרבני בחגיגות המאה להולדתו של אדם מיצקביץ'.
בשנת 1907 עזב את הרבנות בקולומיאה לאחר שהופרע נאומו בבית הכנסת הגדול במהלך מסע הבחירות לפרלמנט בווינה.
הוא חזר לפשמישל ונבחר לכהן בה כאב בית הדין זמן קצר לאחר מכן.
בראשית המאה ה-20 הצטרף לתנועת המזרחי והיה לאחד ממנהיגיה בגליציה, הוא נבחר בי"ב באב תרע"א (1911) כחבר מרכז המזרחי, בוועידת הכנה לקראת הקונגרס הציוני העשירי שהתכנסה בפרנקפורט, באדר תרע"ג (1913) כבר נבחר כנשיא הכבוד של הוועד הכללי של התנועה.
בימי מלחמת העולם הראשונה שהה בווינה.
לאחר המלחמה השתתף בקונגרסים הציוניים בקרלסבאד, ב-1921 וב-1923. בשנותיו האחרונות חלה ונמנע מפעילות ציבורית.
הוא נפטר בפשמישל במוצאי שבת ליל כ"ט בטבת תרפ"ח, 21 בינואר 1928.
מלבד מאמריו שפורסמו בעיתונות התקופה, אבדו רוב כתביו בעת מלחמת העולם הראשונה וחורבן יהדות גליציה.
מתוך הכתבים שנשארו ברשותו, הוציאה אלמנתו שנים ספורות לאחר פטירתו את הספר "אמרי רג"ש" (פיוטרקוב תרצ"א).
הוספות ל"מסורת הש"ס" שכתב על גליונות עותק התלמוד הבבלי שלו, נמצאו בספרייתו של הרב יהודה לייב פישמן מימון שפרסם אותן בכתב העת סיני.
בנו, הרב ד"ר שמואל שמלקיש, היה מורה בגימנסיה בקרקוב, ובשנים 1921–1941 כיהן כסגן הרב ב"היכל הנאורים" בקרקוב, תחת הרב ד"ר יהושע טהון.
הוא ורעייתו ז'נטה, בניהם ובתו ומשפחותיהם נספו בשואה.
חתן פרס החינוך הארצי מטעם משרד החינוך והתרבות לשנת 1979, מיוזמי ומייסדי הפנימייה התיכונית למחוננים ע"ש שטיינברג בכפר סבא, פעיל בארגון ההגנה, מורה, מחנך ומנהל בבית חינוך ע"ש ברל כצנלסון בכפר סבא ועורך עמית של ספר סקאלה (ספר זיכרון לקהילת יהודי סקאלה שהושמדה בשואה).
לחמן נולד כגוסטב לחמן בעיירה סקאלה פודילסקה.
בשנת 1926 סיים את לימודיו בבית הספר היסודי בסקאלה.
בגיל 16 הקים בסקאלה קן של תנועת "הנוער הציוני" ועמד בראשו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1932 סיים בהצטיינות את הגימנסיה הפולנית בעיר בורשצ'וב, ונעשה מנהיג קן "הנוער הציוני" בעיר וחבר המועצה העליונה של "הנוער הציוני" בפולין וחבר בוועדות בחירות לקונגרסים ציוניים.
שלוש שנים אחר כך, סיים סמינר פדגוגי פולני כמוסמך להוראה.
ב-1936 הקים וניהל בית ספר תיכון פרטי בעיירת מולדתו, בו שימש מורה יחיד.
ב-1939, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, קיבל הסמכה למשפטים מאוניברסיטת קראקוב.
לחמן שכל את כל בני משפחתו בשואה.
הוא עצמו שרד בבית סוהר של הגסטאפו בעיר צ'ורטקוב, במחנה לעבודות כפייה ולמעלה משנה שרד במחבוא.
הוא הוסתר על ידי שתי משפחות אוקראיניות שילדיהן למדו בבית ספרו בסקאלה.
לאחר שחרור פולין היה פעיל בציונות המחתרתית.
הוא ארגן והעביר בחשאי קבוצות של ילדים ובני נוער ניצולי שואה דרך גבולות צ'כים ופולניים למחנה העקורים בגרמניה.
בין נובמבר 1945 לשנת 1946 היה מרכז ומדריך של קבוצות נוער במחנות שארית הפליטה בגרמניה, והיה חבר המועצה הארצית של שארית הפליטה, ונציג מטעמה לקונגרס הציוני ה-12. היה מפעילי וראשי תנועת נוח"ם (נוער חלוצי מאוחד) בגרמניה בשנת 1946.
בגיל 33, ביוני 1946, נבחר לחמן ליו"ר הנהלת מחנה העקורים פורנוולד בגרמניה.
במחנה הזה נשא את עמליה (מלה) וייס, ניצולת שואה ילידת סטרי, פולין.
במחנה נולד בנם הבכור שמעיהו (שי) לחמן.
ב-1947 ניהל את סניף הסוכנות היהודית בפורנוולד.
בשנים 1947 ו-1948 פעל באירופה מטעם המחתרות בארץ ישראל: הוא היה מייסד ופעיל בבית הספר החשאי של ההגנה שהוקם בחווה ליד פורנוולד ופעל בסתר כקצין הסברה של הארגון בקרב קבוצות הכשרה במחנה ובאזור, פעיל בארגון "הבריחה" (עלייה ב') בגרמניה ובצרפת ופעל להעלאה ארצה של קיבוצי ההכשרה בפורנוולד.
באוקטובר 1947 בנו ואשתו עלו ארצה בעוד הוא נשאר להיות פעיל במסגרת ה"בריחה" עוד כחצי שנה בגרמניה ובמרסיי, צרפת.
בפברואר 1948 הוא עלה ארצה בעלייה בלתי לגאלית והצטרף לקיבוץ אשדות יעקב, שם עבד במטעי הבננות, היה מדריך ומורה לקבוצות נוער מפורנוולד ולנוער יהודי שעלה מטורקיה.
הוא השתתף במלחמת השחרור כחבר הקיבוץ, שהיה נתון להפגזות סוריות.
ביולי 1948 נולדה בקיבוץ ביתו איילה לחמן.
הוא היה בקיבוץ עד שנת 1950.
בין 1951 ל-1952 ריכז את הפנימייה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל
לאחר מכן, עד 1955 היה מורה להיסטוריה, גאוגרפיה ומדעי החברה בבי"ס תיכון כצנלסון בכפר סבא, שהיה התיכון הראשון בשרון.
בשנת 1956 נתמנה למנהל של בית הספר ונשאר בתפקיד זה עד שנת 1979.
בשנת 1967, במהלך כהונתו כמנהל בית הספר, היה מיזמי ומייסדי פנימיית שטיינברג למחוננים.
בין השנים 1970 ו-1972 בעקבות פנייה של ראשת הממשלה להסתדרות המורים התנדב לנהל את בית הספר התיכון המקיף ע"ש רוזוולט בבית שאן, שקרס בגלל אי-סדר ונטישה של תושבים את העיר בגלל הפגזות קטיושות.
ב-1974 התמנה ליו"ר התאגדות מנהלי בית הספר העל-יסודיים.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 1977. באותו שנה קיבל את פרס יקיר בית שאן כהוקרה על פועלו ועל שיקום בית הספר.
בשנת 1978 היה עורך עמית של ספר סקאלה - ספר זיכרון לקהילת יהודי סקאלה שהושמדה בשואה.
בשנת 1979 קיבל את פרס החינוך הארצי של משרד החינוך והתרבות.
בין 1980 ל-1982 היה מרצה לתולדות יוון ורומא במכללת בית ברל.
ב-21 בפברואר 1983 לחמן נפטר בכפר סבא, והובא למנוחות בבית העלמין נורדאו בעיר.
אשתו, מלכה, נפטרה ב-2015. הותירו מאחוריהם בן (שי) ובת (אילה).
בשנת 2007 החליטה ועדת השמות של כפר סבא להיענות לבקשתו של שי לחמן לקרוא גן ציבורי על שמו של אביו גדליהו לחמן.
הגן נמצא ברחוב הסנהדרין, מול מגדל המים ובקרבת בית הספר כצנלסון.
הרב גדליהו אקסלרוד (נולד ב-28 באוגוסט 1941, ה' באלול תש"א) הוא רב קהילת חב"ד בעיר חיפה ומחבר ספרי הלכה.
בעבר כיהן כאב בית דין חיפה.
נולד ברמת גן לחיה שרה ולרב משה אקסלרוד, רב העיירות בליוב וז'לובין סורא'ז ולאחר שעלה ארצה רב קהילת חב"ד ברמת גן.
למד בישיבת פוניבז', בישיבת תומכי תמימים בלוד ובישיבת אור ישראל בפתח תקווה.
לאחר פטירתו של אביו בשנת תש"כ מינהו הרבי מלובביץ' לרב קהילת חב"ד ברמת גן.
היה חבר לשכת הרבנות בעיר ורב בית הכנסת "סוכת שלום" שהקים אביו בעיר על שם רבי שלום דובער שניאורסון.
בסיון תשכ"ג התחתן עם ציפורה לבית כהן.
בשנת תשמ"א עבר לחיפה והתמנה לדיין בבית הדין הרבני במקום, ובהמשך לאב בית דין.
ואת מקומו ברמת גן החליף הרב שלום דב ליפשיץ.
הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב שלמה יוסף זוין.
היה חבר בתנועת ארץ ישראל שלנו והמטה העולמי להצלת העם והארץ.
בשנת 2013 פרש ממנו בעקבות תמיכת הארגון במפלגת הבית היהודי.
הוא נמנה עם רבני הזרם המשיחיסטי בחב"ד.
בשנת תש"ע פרסם מכתב לחסידי חב"ד שבו קרא לא להשתתף בכינוס שארגן הרב זמרוני ציק, כיוון שלטענתו התברר לו כי ציק אוכל בצומות ומתנהג בתחומים נוספים בניגוד לשולחן ערוך, ולדבריו בהשקפתו יש אפיקורסות.
עוד כתב שראוי להטיל עליו חרם ונידוי.
בשנת תשע"ב הוחלט במשרד לשירותי דת שלא לאפשר בחלק מבתי הקברות קבורה חינם אלא רק 'קבורת קומות'.
הרב אקסלרוד התנגד להחלטה ופרסם חוברת בנושא.
בקיץ תשע"ו יצא נגד הסכם של חסידות חב"ד עם צה"ל המסדיר את מעמדם של תלמידי ישיבות חב"ד ומאפשר להם לצאת לשנת לימודים ב־מרכז חב"ד העולמי – 770 בתמורה לכך שחלקם יתגייסו לאחר מכן לשירות מקוצר.
הוא טען כי מדובר ב"כסף שלמונים שניתן לאותם ראשי ישיבות" ואמר שיש להעביר תלמידים בישיבות שחתמו על ההסכם לישיבות אחרות.
כינה את הגיורים של בית הדין של הרב דרוקמן "גיורים מזויפים", מפני שלדעתו נעשו ללא קבלת מצוות.
משנת תשע"ח הוא מפרסם בקביעות שיעורים בספר התניא.
עם הקמתו של מכון הלכה חב"ד בשנת ה'תשע"ו הרב אקסלרוד נמנה עם רבני המכון.
באדר א' תשפ"ב, בעקבות פגישת ראש הממשלה נפתלי בנט עם נציגי הרפורמים, הוא תקף את סמכותו וטען שלכיפה שלו אין דין של כיסוי ראש, ואסור להתפלל ולא לעלות לתורה ולא להיכנס לבית כנסת.
הרב משה, שליח חב"ד בעתלית
הרב שאול, משפיע בישיבת חב"ד בגבעת אולגה, חדרה
הרב יצחק אהרן, ראש 'ישיבה קטנה - הבוכרים - כפר חב"ד' (חתן הרב יהושע מונדשיין)
הרב דב, שליח חב"ד בצ'רקאסי, אוקראינה
הרב בנימין, מפעילי בית ליובאוויטש בפריז
הרב שלמה ידידיה בני ברק (חתן הרב שלמה רוזנברג מייסד ומנהל ישיבת חב"ד בבני ברק)
שו"ת מגדל צופים, 9 כרכים, חיפה תשנ"ב-תשע"ח
מגדל צופים על התורה, חיפה תשס"ה
שלהבות התניא, ביאורים בספר התניא בשילוב סיפורי חסידים, מחשבת החסידות וענייני הגאולה.
קונטרס קבורה בקומות במבחן ההלכה : כולל בירור הלכתי מקיף הדן ב"היתר" שפרסמה החברה קדישה גחש"א "קהילת ירושלים" תחת השם "קבורה במשטחים בקומות" : בקונטרס מוכח שלהיתר אין בסיס הלכתי.
גדליהו שפירא (28 באוקטובר 1929, שדליץ, פולין – 28 בדצמבר 1972, ראשון לציון) היה שחמטאי פולני ישראלי.
הוא ייצג את ישראל ופולין באולימפיאדות השחמט
בשנת 1955 הוא השתתף באליפות פולין בשחמט וחלק מקומות 7–8. בשנת 1956 הוא נכלל בנבחרת פולין-ב' במפגש עם הונגריה וצ'כוסלובקיה.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 הוא עלה לישראל.
בשנת 1959 הוא סיים במקום ה-8 באליפות ישראל בשחמט.
בשנת 1961 שפירא השתתף בתחרות בינלאומית בנתניה וחלק מקומות 4–5 (יחד עם יאיר קריידמן).
בין השנים 1956 ל-1962 השתתף גדליהו שפיאר ב-2 אולימפיאדות שחמט:
גדלסתיים (שם מדעי: Kraemeriidae) הם משפחה של דגי גרם מסדרת הדקראים הקרובים לקברנוניים ונראים כמותם.
כמה חוקרים מגדירים את מיני המשפחה כחלק ממשפחת הקברנוניים הגדולה.
הם חיים רוב זמנם בהתחפרות בחולות הימיים.
מינים אלו מצויים רק באזור הטרופי של האזור האינדו-פסיפי מחופי האוקיינוס ההודי עד למרכז האוקיינוס השקט.
הם חיים בעומקים רדודים ומצויים בעיקר בשוניות אלמוגים או בחוליות בקרבת החופים.
כמה מינים מצויים במים מליחים ואף במקווי מים מתוקים.
לדגים אלה צורה מוארכת, והם בעלי סנפירי חזה קצרים ורחבים וסנפירי גב ושת קוצניים.
לסתותיהם גדולות יחסית, ומהם קיבלו את שמם.
אורכם המרבי מגיע ל-6 סנטימטרים.
גָּדֵלִיִּים (שם מדעי: Moridae) היא משפחה של דגי גרם מסדרת הבקלאים.
תפוצתם בימים רדודים טרופיים בכל העולם, אף שחלקם מצויים במעמקי האוקיינוס מתחת ל-2,500 מטרים.
הם דומים במראם למשפחת הבקליים.
אורך דגים אלה מגיע עד 90 סנטימטר אצל המין Pseudophycis bachus.
הם בעלי פיות גדולים, עיניים גדולות וסנפירים רחבים, אך זנב דק.
מתחת סנטרם ישנם כמה בינים דמויי זקן.
גדנה (בהונגרית: Gadna) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בגדנה חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
גדליהו (גאזה) פוקס (11 במרץ 1911 – 25 ביוני 1966) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי ממוצא רומני.
פוקס היה הקפטן הראשון של נבחרת ארץ ישראל.
גדליהו (גאזה) פוקס נולד ב-1911 בטרנסילבניה.
משפחתו התנגדה נמרצות לכך שישחק כדורגל, אף על פי שהצטיין בתחום.
המשפחה האמידה דרשה ממנו ומאחיו הבוגר שלמה לחדול מהמשחק "המתאים לגויים" לפי השקפתם, ולהעדיף ללמוד.
הסכסוכים בבית והעונשים שהשיתו ההורים לא שכנעו את גדליהו ובגיל 15 החל את צעדיו הראשונים בקבוצת "שמשון" ולאחר מספר משחקים כבר זכה לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בבית נמשכה ההתנגדות הנמרצת למשחק הכדורגל בו השתתף גדליהו והיא הגיעה לשיאה במלאת לו 18 שנים.
קבוצת "שמשון" הוזמנה להשתתף בטורניר בן שלושה ימים בצ'כוסלובקיה, גדליהו נסע ללא רשות הוריו ומצא עצמו "מוחרם" על ידי המשפחה.
הוא ארז את מזוודותיו ועזב את הבית.
תחנתו הראשונה הייתה צ'רנוביץ, שם הצטרף לקבוצת הכח המקומית.
מאמן הקבוצה, יוסף טסלר, היה גם הרץ המרכזי של "הכח צ'רנוביץ".
גדליהו פוקס הפך לרץ המרכזי של הקבוצה ובאחד ממשחקיו הראשונים נגד הכח וינה הצטיין.
ב-1931 עלה גאזה לארץ ישראל בעקבות הזמנת אחיו שלמה, ששיחק כרץ מרכזי בהפועל חיפה.
גדליהו פוקס נרשם בהפועל חיפה בשלהי 1931 ותפס את מקומו של האח שלמה, שהחליט לפרוש ממשחק.
תוך פרק זמן קצר הפך גדליהו פוקס לרץ המרכזי התוקף הטוב בכדורגל הארץ ישראלי.
באותה תקופה לא היה תפקיד הבלם מוכר באירופה.
לפי שיטת המשחק, היה זה התפקיד הקשה ביותר בקבוצה.
משחקו השקט והג'נטלמני, יחד עם כישרונו לשבור את התקפות יריב ולהפכן להתקפות נגד, זכה לשבחים רבים.
במהרה נבחר למסע המשחקים של נבחרת הפועל ארץ ישראל במצרים והיה הקפטן במשחקים בקהיר ובאלכסנדריה.
'גאזה', שהתנהגותו בשדה המשחק הייתה ללא דופי, היה שותף למשחק גמר גביע היסטורי ב-1932, שנערך במגרש מכבי פתח תקווה, בין הפועל חיפה למשטרה הבריטית, אלופת אותה שנה.
הפועל חיפה הובילה 0–1 לעיני רבבת צופים ובהמשך קבע השופט האנגלי פנדל לא מוצדק לטובת קבוצת המשטרה.
קפטן הפועל חיפה, יעקב (יאנה) שטרן, כינס את השחקנים להתייעצות, והוחלט לא להמשיך במשחק.
שטרן אף התיישב על הכדור ולא אפשר לבעוט את הפנדל.
השופט האנגלי נתן ארכה של שלוש דקות, אך המשחק לא חודש ותוצאתו הוכרעה בהחלטה על הפסד טכני להפועל חיפה.
ב-1934 יצאה נבחרת הפועל ארץ ישראל למסע בן שלושה חודשים באירופה בדרכה לאולימפיאדת הפועלים בפראג.
הארצישראלים שיחקו ברוב ארצות אירופה המזרחית ולגדליהו פוקס ניתנה הזדמנות להיפגש עם בני משפחתו ולהתפייס.
כעבור שלוש שנים יצא למסע נוסף לפולין וליטא ושוב נפגש עם משפחתו.
נבחרת ארץ ישראל, שנוצחה בשני המפגשים נגד מצרים במוקדמות אליפות העולם 1934, שובצה למפעל העולמי במוקדמות שנת 1938 שאמורים היו להתקיים בצרפת.
ישראל שיחקה פעמיים נגד נבחרת יוון, נוצחה בתל אביב 3-1 והפסידה בגומלין באתונה 1-0. בכל ארבעת המשחקים היה גדליהו פוקס הקפטן.
ב-1943 צורף פוקס למסע הפועל תל אביב לקפריסין.
מאמן הפועל תל אביב, מוסטה פוליאקוב, היה הראשון שהכניס שינוי בכדורגל בארץ ישראל, כאשר ויתר על עמדת הרץ המרכזי לטובת שיטת הסטופר (תפקיד הבלם).
פוליאקוב ביקש מפוקס לשחק כבלם, אך האחרון לא הסתגל לכך.
קבוצות נוספות, כולל הפועל חיפה, עברו לשיטה החדשה וכאשר גדליהו נוכח לדעת כי מלחמתו אבודה, החליט שהגיע זמנו לפנות את מקומו על המגרש לאחר 16 שנים בהפועל חיפה.
משחקו האחרון היה מפגש ידידות נגד קבוצת הפאר ההונגרית מ.ט.ק.
פוקס המשיך לעבוד בבית החרושת שמן בחיפה ושיחק בקבוצת המפעל שהשתתפה בליגה למקומות עבודה.
לאחר קום המדינה מונה לחבר הנהלת הפועל חיפה, מאמן קבוצת הנוער וקבוצת הבוגרים של המועדון במעבר מהמגרש הישן של הקבוצה לאצטדיון החדש בקריית אליעזר שהוקם ב-1954. למות אחיו, שלמה, הייתה השפעה רבה על גדליהו וב-1966 הלך לעולמו במפתיע והוא רק בן 55 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
גדס"ר 134 היה גדוד סיור תחת אוגדה 36 שפעל בין השנים 1972–1974. הגדס"ר היה אחד מתוך מספר גדודי סיור שהוקמו בצה"ל בתחילת שנות ה-70. גדודי הסיור היו גדודים מעורבים של טנקים ונגמ"שים אשר היו תחת פיקודה הישיר של אוגדה.
הגדוד שהיה מורכב מיוצאי סיירות ותיקות, היה בתהליך מואץ של קליטת טנקיסטים צעירים לשורותיו, עבר אימון הקמה במחנה שבטה בשנת 1972 והיה מיועד לאימון נוסף בדצמבר 1973.
גדס"ר 134 היה גדוד אוגדתי והשתייך לאוגדה 36. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים היה הגדס"ר ללא מפקד גדוד ורס"ן חנני תבור, סגן מפקד הגדוד, נטל את הפיקוד על הגדוד.
הגדוד עבר תחת פיקודה של אוגדה 210, עליה פיקד האלוף דן לנר.
הגדוד סופח לחטיבת השריון 179 בפיקוד אל"ם רן שריג, ולחם איתה בחזית רמת הגולן מול הצבא הסורי.
הגדוד השתתף בקרבות הבלימה בגזרת חושניה החל מ-7 באוקטובר.
עיקר הלחימה בוצע על ידי הטנקים, שהשמידו עשרות טנקי אויב, כשלוחמי הנגמ"שים והג'יפים מסייעים להם סיוע צמוד, הן בחילוץ ובפינוי נפגעים והן בחימוש ותדלוק הטנקים בסמוך לקו הלחימה.
פלוגת המפקדה של הגדוד יזמה אספקת תחמושת ודלק, פרסה את תחנת האיסוף הגדודית, החזירה טנקים פגועים לכשירות והשתלבה ביחד עם סיירי הגדוד באבטחת הטנקים בלילות, כדי לאפשר לצוותים לאגור כוח לקראת המשך הלחימה.
פעולות אלו הצילו חיי רבים ואפשרו רצף לחימה.
בהמשך השתלב גדס"ר 134 בהתקפת-הנגד בגזרת חושניה ובעקירת הכוחות הסורים מרמת הגולן.
ב-11 באוקטובר, במהלך הפריצה למובלעת הסורית, היה הגדס"ר (תחת פיקוד חטיבה 179) הכוח המוביל בהבקעת מערכי הסורים על ציר קוניטרה-דמשק.
הציר היה מוגן היטב על ידי הצבא הסורי שהקים עמדות הגנה משני צדדיו של הציר.
אלה היו מעובים בנשק נ"ט ומוגנים בשדות מוקשים.
הגדוד ספג נפגעים רבים וכמעט כל הטנקים שלו נפגעו.
במשך כל שלבי הלחימה איבד הגדוד 35 מלוחמיו.
לאחר המלחמה, בשנת 1974, פורק הגדוד.
לזכר הנופלים של הגדס"ר הוקמו שלושה אתרי זיכרון:
אנדרטת הנגמ"ש התאנה והארז כ-100 מטר מערבית לכביש 98, כק"מ צפונית לצומת אלוני הבשן.
אנדרטת גדס"ר 134 בפארק עוצבות השריון.
גַּדְנָ"ע-ים הוא ארגון לחינוך טרום צבאי במסגרת הגדנ"ע להפעלת הנוער והכנתו לשירות צבאי.
פעולות הגדנ"ע מופעלות על ידי מערך מג"ן בחיל החינוך והנוער, בשיתוף, הנחיה ופיקוח של מינהל חברה ונוער במשרד החינוך והאגף הביטחוני חברתי במשרד הביטחון.
קורס גדנ"ע צלילה הראשון, בשיתוף פעולה בין פיקוד הגדנ"ע ובין שייטת 13התקיים בקיץ 1975, ורס"ן רפאל חתוכה, שבדיוק סיים את תפקידו כמפקד בסיס הגדנ"ע בג'וערה, מונה למפקד הקורס הראשון מטעם הגדנ"ע.
מבחני המיון למועמדים נעשו בברכת בת גלים בחיפה, בבצוע מדריכי שייטת 13, אך, באחריות כוללת של הגדנ"ע.
הקורס כלל "צלילה במים רדודים" - פרק עיקרי שהועבר על ידי מדריכי השייטת, ופרק של אמונים יבשתיים שכלל בעיקר אמוני נק"ל וטופוגרפיה, בהדרכת מדריכי הגדנ"ע.
הקורס התבצע בשני אתרים: אחד במתחם בית הספר לקציני ים עכו, והשני-העיקרי - על החוף, בסמוך למתקני שייטת 13, אבל מחוץ לבסיס.
קורסי ימאות ושיוט במועדוני המסגרת ברחבי הארץ, ומדי קיץ התקיים קורס במהלכו התאמנו הנערים בבסיס הגדנ"ע לאימון יבשתי ובבסיס האימונים של השייטת בעתלית.
כיום גדנ"ע צלילה היא פעילות מיון התאמה לבוגרי כיתה י"א לשירות בשייטת 13. הפרסום נעשה במרשתת ובשיטת חבר מביא חבר.
בה"ד חיל הים בשכונת בת גלים שבחיפה מוצגת היחידה ומתקיימים מבחנים פסיכוטכניים בדרגות שונות.
מי שנמצא מתאים מוזמן לסדרת בדיקות ב.
המתאימים מוזמנים לסדרת גדנ"ע צלילה שנערכת במשך שבוע ב, שבין כיתה י"א לי"ב, בבסיס השייטת בעתלית.
המשתתפים נדרשים לשלם כ-500 ש"ח דמי השתתפות מרבית הוצאות הסדרה הן על חיל הים.
בסדרה מחולקים המשתתפים לקבוצות בנות 12 איש, כל אחת בראשות לוחם שייטת במילואים.
שיעורי תאוריה בנושאי בטיחות הצלילה וצלילה מעשית, בבריכה ובים, עד עומק 20 מטר.
חניכים שהגיעו לסדרה עם תעודה "כוכב 1" יצוותו יחד ויעברו קורס של "כוכב 2" - צלילה בעומק 24–30 מטר.
בנוסף לצלילות נעשית היכרות ראשונית עם אמצעי הלחימה של שייטת 13 ואנשיה.
כולל שיט בסירה מבצעית מורנה, הצגת תרגיל פשיטה מהים ללא אש לעבר מטרה יבשתית ולאחריו מכן שיחה עם קצין ולוחמי השייטת.
לאחר הסדרה מקבלים המשתתפים תעודת הסמכה ויומן צלילה חתום שבו מפורטות הצלילות שביצעו, כבסיס להנפקת רישיון צלילה בינלאומי על שמם מההתאחדות הישראלית לצלילה.
השלב האחרון בסדרה מהווה מיון התאמה לשייטת 13, הנקרא "גיבוש" שבעיקרו מבדק כושר סבל מי שעובר אותו בהצלחה יוכל להתנדב לשייטת 13.
המעוניינים להגיע לגדנ"ע חובלים עוברים יום מיון בביתן חיל הים בבסיס תל-השומר, בנוסף למבחנים בצו הראשון.
ושימש כספק העקרי של כוח אדם לכלי השיט.
קורס הראשון של גדנ"ע ים החל ב-20 ביוני 1950 התאספו 50 בני נוער בבה"ד חיל הים, במטרה ללמוד את אומנות הים, עבור חיל הים וצי הסוחר הישראלי.
הקורס בניהולם של זאב פריד וחנינא מלצר ארך שנה שלמה.
לאחר מעין טירונות בבה"ד עברו החניכים לאח"י אילת (א-16) ומילאו את כל תפקידי אנשי הצוות בהשגחת סגל קצינים ונגדים מחיל מהים.
במסגרת זו נעשו הפלגות רבות בחופי הארץ בים האגאי ואף יצאו עם האונייה לנפולי באיטליה לניסויי החלפת מדחפים שארכו כחודש ימים.
כאשר חזרו מנאפולי עברו לאוניית הסוחר "קוממיות" של חברת צים להפלגות בים התיכון.
הקורס הסתיים ב-1 בינואר 1951 והמסיימים יכלו לבחור בצי הסוחר הישראלי, שהמשרתים בו היו פטורים משירות החובה בצה"ל.
מרבית המסיימים בחרו להתגייס לצה"ל ולשרת בחיל הים.
מהם הגיעו לדרגות סא"ל: זאב אלמוג (אברוצקי), אמנון בן ציון.
קורס ב' החל בינואר 1951 התאמנו 50 בני הנוער באימוני יבשה על הכרמל ובתום האימון היבשתי עלו להכשרה על שלוש מאוניות חיל הים ומאוחר יותר על אוניות הסוחר חיפה ותל אביב, כצוערים ימיים.
בקורס השתתפו גם שתי נערות שהתגייסו ושירתו בחיל הים.
לימים בוטלו רבים מהחוגים החיליים, ומגדנ"ע ים נותר גדנ"ע צלילה המכשיר וממין מגויסים מתנדבים לשייטת 13. וגדנ"ע חובלים הממיין מצטיינים מכל בתי הספר בישראל המתנדבים לקורס חובלים.
בין מפקדי גדנ"ע ים בעבר:
מפקדי גדנ"ע ים+ דרגה ושםתקופת כהונהאירועים מיוחדיםתמונהסרן זאב פריד סגן חנינא מלצר רס"ן עזריאל טל רס"ן משה פלג
הלל ירקוני, קוממיות א/ק 22, 75 שנות ספנות עברית בארץ ישראל, עמ' 57.
במלחמת יום הכיפורים לחם הגדוד בקרבות בדרום רמת הגולן במסגרת הקרב על חושניה: הגדוד שחרר את תל סאקי ומוצב 116, נלחם בקרב תל ג'וחדר, כבש את תל פרס וצומת רפיד.
כמו כן השתתף בקרב אום בוטנה.
לאחר הפסקת האש ירד לתגבר את מערכי צה"ל מול איסמעיליה בגדה המערבית של תעלת סואץ.
גדוד סיור 288 הוקם במרץ 1973 באוגדה 146 בפיקודו של האלוף מוסה פלד.
הגדוד היה אחד מתוך מספר גדודי סיור שהוקמו בצה"ל בתחילת שנות ה-70. גדודי הסיור היו גדודים מעורבים של טנקים ונגמ"שים אשר היו תחת פיקודה הישיר של אוגדה.
הגדוד כלל טנקי שוט קל, נגמ"שי M-113, וג'יפים.
יעוד הגדוד היה להיות גדוד סיור אוגדתי הבנוי לפריסה רחבה כדי לתת תצפיות ומודיעין לאוגדה 146 בזמן לחימה ולהוות כוח לחימה עצמאי.
הגדוד בפיקוד המג"ד צביקה דהב והסמג"ד אלישע ברודסקי, כלל שלוש פלוגות לחימה ותצפיות שבכל פלוגה 7 טנקים, 8 נגמשי חרמ"ש, פלוגת ג'יפי סיור שכללה 11 ג'יפים ופלוגת מפקדה.
הגדוד עבר אימון הקמה במאי 1973.
ביום הכיפורים התגייס הגדוד במחנה עופר צפונית לירושלים, ולמחרת נע על שרשראות לעמק הירדן בציר ירושלים-רמאללה-שכם-ג'נין-צמח.
ב-8 באוקטובר הגדוד עלה לגולן דרך ציר כוּרסי עם כוחות אוגדה 146. הגדוד סופח לחטיבה 205 בפיקודו של אל"ם יוסי פלד, ולחם איתה בחזית רמת הגולן מול הצבא הסורי.
ברמת מגשימים נלחם הגדוד בכוחות סוריים.
לוחמי הגדוד הגיעו למוצב תל סאקי ומוצב 116 ופינו את חיילי גדוד הנח"ל המוצנח 50 של חטיבה 35 שהיו מכותרים ולחמו מיום שבת.
הגדוד נלחם בתל ג'וחדר והשיג שליטה באש על התל ולקח שבוים סורים ב-9 באוקטובר, כבש את תל פרס השולט על פתחת רפיד וציר הנפט.
עם כיבוש התל, המוצב בראש התל חזר לפעילות מלאה על ידי חיילי הגדוד, שהעבירו דיווחי תצפיות והכוונת אש לתותחנים.
לאחר מכן הגדוד השתתף בקרבות הבלימה בגזרת חושניה, וכבש את צומת רפיד.
הגדוד עבר ללחום תחת חטיבה 4 בפיקוד יעקב הדר באותה הגזרה.
לאחר סיום קרבות הבלימה עבר הגדוד ממזרח לקוניטרה ונפרש בתצפיות על התלים הגעשיים בדרום המובלעת.
ב-17 באוקטובר התמקם הגדוד באזור חאן ארנבה, וב-18 אוקטובר התמקם לתצפיות בתל אל מל, תל שער, תל מסחרה ותל קרין.
הגדוד השתתף בקרב אום בוטנה ותל-מסחרה, והשתתף בבלימת התקפות הנגד מצד צבא סוריה והכוחות העיראקיים והירדנים (חטיבת השריון הירדנית 40) שהגיעה לתגבור הכוח הסורי מדרום.
ב-20 אוקטובר עבר הגדוד לחניון בכפרים נסג' ואטייחה ותצפיות לעבר תל חארה.
לאחר הכרזת הפסקת האש, נשלח הגדוד יחד עם אוגדה 146 וכוחות נוספים מפיקוד המרכז לתגבר את מערכי צה"ל בגדה המערבית של תעלת סואץ, הגדוד צורף ליחידות מול אסמאעיליה ממערב לתעלת סואץ, והשתתף בקרבות ההתשה מול כוחות מצריים, עד הפרדת הכוחות בין צה"ל לבין הצבא המצרי במרץ 1974.
פעולות אלו אפשרו רצף לחימה.
במהלך המלחמה איבד הגדוד 9 מלוחמיו.
לאחר המלחמה, במרץ 1974, פורק הגדוד.
לזכר נופלי הגדס"ר במלחמת יום הכיפורים הוקמה אנדרטה בפארק העוצבות ביד לשריון.
גדליה שרייבר (י"ד בכסלו ה'תרפ"ח, 8 בדצמבר 1927 – ז' בשבט ה'תשפ"א, 20 בינואר 2021) היה איש ציבור ומנהיג חינוכי אשר עסק במגוון תפקידים בתחומי הביטחון, החינוך, החברה ושירותי הדת.
ניהל משרדים ממשלתיים ומוניצפליים, עמותות חברתיות ומוסדות דת.
נולד במזרח ברלין ביחד עם אחות תאומה בשם שושנה לאביו רבי יששכר שרייבר ואימו גיטל זעמע לאחר שלושה בנים.
אימו נפטרה חמישה ימים לאחר הלידה, מה שהוביל לשהייתו ביחד עם אחותו בבית היתומים של קהילת 'עדת ישראל' אליה השתייכה המשפחה.
תקופה זו הסתיימה לאחר שהאב קיבל את עצת חמיו רבי שלמה זלמן ברגלס מרימנוב ונישא בנישואים שניים לבריינדל טייטלבוים, אשר גידלה את ילדי המשפחה.
ראה בילדותו את ההפגנות האלימות של המפלגה הנאצית וראשיה בכיכר מול ביתו.
בשנת 1933, עלתה המשפחה לארץ ישראל עקב ציווי האדמו"ר מסדיגורה-פשמישל הרב מרדכי שלום יוסף פרידמן ובכך ניצלה ממאורעות השואה.
לאחר העלייה, התגורר בתל אביב ביחד עם משפחתו ולמד בבתי הספר תחכמוני, ביל"ו ומוריה וכן בישיבת תל אביב.
בתור ילד, היה תלמיד ומטופל של שאול טשרניחובסקי בתקופתו כרופא של בתי הספר התל אביביים.
שר במקהלת הילדים של החזן שלמה רביץ במסיבות עונג שבת שאורגנו על ידי חיים נחמן ביאליק באולם "אהל שם", ואף התפלל בבית הכנסת והתברך מ"הרב ססובר", הוא מנחם בגין שהסתתר בזהות בדויה.
עמו שמר על קשר חם לאורך שנים רבות.
מגיל צעיר, לקח חלק בתנועת בני עקיבא כחניך וכמדריך.
בין השנים 1946–1948, למד בישיבת בני עקיבא בכפר הרואה, בראשות מורו ורבו הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן.
בנו הוא הרב אברהם יעקב שרייבר, חתנו של הרב ירחמיאל וייס ולשעבר רב היישוב כפר דרום.
בשנת 1945, התגייס להגנה והשתתף בפעולות הגנה שונות ובקליטת מעפילים.
במהלך לימודיו בישיבת כפר הרואה ובהכוונת רבו הרב נריה, יצא להכשרה בקורס מפקדי מחלקות בהגנה ולאחריו עסק בהדרכת תושבי הכפר בנשק, התגוננות ותרגולים נוספים.
עם הקמת המדינה, התגייס לצה"ל ושירת בפלוגה הדתית בגדוד 79 בחטיבה 7. במסגרת שירותו השתתף כמפקד מרגמות במלחמות לטרון, בסלילת כביש בורמה ובמבצע חירם לכיבוש הגליל.
לאחר הצלחת המבצע ושחרור הגליל, היה הראשון אשר הדליק את הנר על ציונו של רשב"י בהר מירון.
לאחר מכן היה חלק מקבוצת המייסדים יוצאי חטיבה 7 (גרעין מורשת) של מושב מירון.
בשנת 1950, נתבקש להמשיך בשירותו על ידי הרב הצבאי הראשי שלמה גורן, ובכך חתם על שירות של שנתיים נוספות בקבע, בהן שירת ברבנות הצבאית הראשית.
בתקופה זו סייע בהבאת מאות חללי צה"ל שנותרו בשטחי האויב ובהבאתם לקבר ישראל, וכן סייע לרב צבי פסח פרנק באיסוף עדויות וממצאים להתרת העגונות.
שירת גם כקצין הדת הפיקודי של פיקוד הצפון.
לקראת סיום שירותו, עת פקדו השיטפונות את המעברות, פיקד על מבצע ילדי העולים במחנה דוד.
בתקופת שירותו במילואים, כקצין שלישות פיקודי במבצע קדש, היה אחראי להקמת בית קברות ארעי בקיבוץ בארי, וזכה לצל"ש אלוף פד"ם חיים לסקוב, על תפקודו באירוע.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 1952, החל לנהל את המרכז השכונתי ובית הנוער בשכונת בקעה בירושלים.
בית הנוער שימש כמתנ"ס הראשון בישראל, בו השתתפו בעיקר תושבי המעברות 'מקור חיים' ו'תלפיות', רבים מהם עולים מארצות המגרב וצפון אפריקה.
שימש בתפקיד מעל ל-21 שנים בהן הכשיר והדריך כאלפי חניכים ומדריכים, רבים מהם הפכו לדמויות מובילות בחברה, ומשמשים כחברי כנסת, שרים ושגרירים, ראשי רשויות מקומיות וועדי עובדים ומגוון תפקידים בכירים בסקטור הציבורי והעסקי.
במקביל, פעל גם בעשייה חינוכית כללית עם בני נוער בעיר מטעם עיריית ירושלים ומשרד החינוך, במפעלי קייטנות הקיץ וריכוז בתי הנוער בירושלים.
משנת 1982, שימש במשך כ-13 שנים כמנהל הכללי של קרן ילדנו - מרכזי תקוותנו.
בתקופה זו, העצים ופיתח את רשת המתנ"סים הדתיים הפרושה מקרית שמונה בצפון ועד אשקלון בדרום.
כמו כן, בנה הנהלות ציבוריות ליד כל מרכז, המורכבות מפרנסי העיר, עסק בקליטת יהודי רוסיה, וטיפח את המעורבות החברתית והדתית של מאות העובדים ועשרות אלפי החניכים ומשפחותיהם.
במהלך תקופה זו, היה שותף ליסוד התזמורת האנדלוסית הישראלית שהוקמה ליד מרכז תקוותנו אשדוד.
וקיבל את אות "יקיר קריית שמונה" כהערכה לפעילותו בעיר.
בשנת 1991, נבחר לכהן כיו"ר ארגון עובדי חינוך, נוער וקהילה (החינוך המשלים) וריכז תחתיו כעשרות אלפי עובדי הוראה בישראל.
היה פעיל בתנועה הדתית לאומית - המפד"ל, ושימש בכמה תפקידים ביניהם יו"ר הוועדה המוניציפלית.
בתפקידו זה היה מהגורמים המשפיעים על העדפתו של טדי קולק ממפלגת רפ"י על פני איש שלום נציג מפא"י, ובחירתו לראשות עיריית ירושלים.
בשנת 1973, נקרא לנהל מטעם המפלגה, את המועצה הדתית בירושלים לאחר שזו ניזוקה מחיכוכים פנימיים.
במסגרת תפקידו, פעל להקמתם של 50 בתי כנסת, ו-14 מקוואות טהרה.
כמו כן, הביא לבחירתם של 24 רבני שכונות ולחידוש הרבנות הראשית לירושלים על ידי בחירתם של שני הרבנים הראשיים לירושלים - הגאון הרב בצלאל ז'ולטי, והגאון הרב שלום משאש אשר עלה ממרוקו בכדי לשמש בתפקיד זה זאת בברכתם של הרבנים הראשיים לישראל, הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן.
בשנת 1980, נבחר לכהן כמנכ"ל משרד הדתות ושימש בתפקיד כשנתיים, בהן פעל להבריא את המשרד שהתאושש מתקופה קשה ביותר של חקירות משטרה וחשדות לאי סדרים.
פעל בין היתר להסדרת זכויות הרבנים והעובדים במועצות הדתיות ובתי הדין, תוך שהוא משמש כגורם מרכזי בהכנת ההסכם הקיבוצי הארצי בין העובדים למשרד האוצר.
כחלק ממדיניות של שמירת מבני הדת, היה אחראי לעצירת המהלך של ראש עיריית ת"א שלמה להט להפיכת מסגד חסן בק למרכז מסחרי.
ביולי 1981 אישר לרב הכותל הרב גץ, ואף השתתף עמו בפועל, בפתיחת וחפירת המנהרה שתחת הכותל המערבי להר הבית.
מהלך שנבלם לבסוף על ידי הממשלה.
כהונתו נקטעה לאחר חילופי השרים אהרן אבוחצירא ביוסף בורג, שניהם חברי מפלגתו, המפד"ל.
לימים, כיהן כמנכ"ל המשרד פעם נוספת כמינוי זמני של השר הרב יצחק כהן, למספר חודשים בשנים 1999–2000.
בשנת 1995, מונה למנכ"ל הרבנות הראשית על ידי הרבנים הראשיים, הרב ישראל מאיר לאו והרב בקשי דורון, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2000. בשנים אלו, בנה את הרבנות הראשית כיחידת סמך עצמאית ואת מעמדם של הרבנים הראשיים.
בשנת 2000, יצא לפנסיה והצטרף לבית המדרש לגמלאים בבית הכנסת ישורון, בו שימש כיו"ר הוועד הפועל במשך שנים רבות.
במשך 21 שנים עד פטירתו, ניהל את כולל הגמלאים, והתמקד ברעיונות תורניים וחברתיים שיושמו בבתי מדרש אחרים.
בנוסף לכל אלו, השתתף בהנהלות ציבוריות ומפעלי צדקה וחסד רבים, ושימש כנשיא ארגון החסד "עזרת אבות".
בשנים 2007–2008 שימש כיועץ בהתנדבות לוועדה לבדיקת מערך הגיור בישראל, וכתב דו"ח מקיף בנושא.
הוביל משלחות מחוץ לישראל מטעם עיריית ירושלים למפגשים עם ראשי קהילות באירופה בענייני חינוך וחברה.
בשנת 1971, ייסד את מקהלת החזנים הירושלמית אשר הורכבה מ-30 חזנים ושליחי ציבור (רובם של החברים היו מתלמידיו של החזן שלמה זלמן רבלין) וליווה אותם במסגרת הופעות ברחבי הארץ ובקהילות יהודיות מחוץ לישראל, אשר כללו חזנות ליטורגית ושירים עבריים.
שימש כנשיא קהילת "עדת ישראל" במזרח ברלין בה נולד, ופעל לקירוב רחוקים ליהדות במסגרת הקהילה.
הצליח למנוע את הריסת בית העלמין היהודי ובניית מבנה השטאזי עליו, ואחר כך גם להביא לשיקומו, על ידי פניה לנשיא מזרח גרמניה אריך הונקר ופגישה עמו.
בתקופת איחוד מזרח ומערב גרמניה, הצליח להחזיר את ההכרה בזכויות הקהילה, וקיבל את האישור ואת מפתחות בית היתומים בו שהה בילדותו, בטקס רשמי מראש ממשלת מזרח גרמניה לותר דמיסייר.
לאחר עליית גורבצ'וב לשלטון בברית המועצות ונפילת מסך הברזל, החל משנת 1990 ובמשך חמש שנים, יצא בשליחות המשרד לשירותי דת, לקהילה היהודית במוסקבה לתקופת חגי תשרי, כשליח ציבור לתפילות הימים הנוראים, לחיזוק היהדות ולעידוד עליית היהודים לארץ.
בשנים אלו הופיע בבית הכנסת ארכיפובה.
נפטר בגיל 93 ונטמן בבית העלמין סנהדריה.
חיבר ספר ובו פרקי חייו בשם 'נהלך ברג"ש'.
מקור השם הוא בביקור שערך אצל הרבי מלובביץ', בו קיבל את השם נהלך ברג"ש (ראשי התיבות של שמו).
לאחר פטירתו, יצא קובץ המרכז מאמרים ונאומים שלו, וכן דברי הערכה אודותיו בשם 'מתהלך ברג"ש', וכן הוקם אתר זיכרון ברשת הנושא את שם ספרו.
ב-2 במרץ 2025, נחנך רחוב על שמו בירושלים
צל"ש על חלקו בהקמת בית קברות ארעי בקיבוץ בארי במסגרת מבצע קדש (1956)
מצטיין משרד החינוך בתחום חינוך בלתי פורמלי (1987)
יקיר מנהל חברה ונוער במשרד החינוך (1995)
פרס מפעל חיים לגבאי בית כנסת (2010)
גדליהו והמיסטוק הוא ספר ילדים מאת דוקטור סוס (תיאודור גייזל), שיצא לראשונה בשנת 1949. העלילה עוקבת אחר הרפתקאותיו של צעיר בשם גדליהו, עוזרו האישי של מלך ממלכת ארץ בוץ.
למלך נמאס מעונות השנה הרגילות וקוסמי הממלכה יצרו עבורו חומר ירוק שנקרא "מיסטוק" שנפל מהשמיים.
גדליהו נאלץ להציל את הממלכה מהתערובת הדביקה.
המסר המרכזי של הספר הוא חשיבות הכרת הטוב והענווה: בסופו של דבר מתגבר המלך על גאוותו, מבקש סליחה ומגלה שהדברים הפשוטים (גשם, שמש, ערפל, שלג) טובים דיים כפי שהם.
תאריך פרסום: 12 באוקטובר 1949
הסיפור מתחיל בכך שלמלך קרלו נמאס מהשגרה המוכרת של מזג האוויר – גשם, שמש, ערפל ושלג.
הוא פוקד על הקוסמים המלכותיים להמציא משהו חדש שייפול מהשמיים.
הקוסמים מכינים את החומר החדש "המיסטוק" – חומר דביק וירוק שנופל ומציף את הממלכה.
הכל נתקע במיסטוק: האנשים, בעלי החיים, והפירות.
בעזרת עוזרו, גדליהו, המלך מצליח להבין את טעותו ולהודות בה.
בסופו של דבר, כשהוא מתנצל, המיסטוק נעלם והמלך לומד את ערכו של הטבע כפי שהוא.
המלך קרלו: המלך המתעקש לשנות את מזג האוויר ומזמין את המיסטוק.
גדליהו: הילד עוזר-מלך הנאמן, שבסופו של דבר מציל את הממלכה מההמיסטוק.
הקוסמים המלכותיים: מביאים את המיסטוק לשמיים, ויוצרים את הבעיה הגדולה.
דוקטור סוס (תיאודור גייזל) יצר את הספר בהשראת חוויותיו בזמן שירותו הצבאי במלחמת העולם השנייה.
במהלך סערה גשומה, גייזל שמע חיילים מתלוננים על "גשם, תמיד גשם", והוא החל לחשוב על רעיון לסיפור שבו יצטרך מישהו למצוא משהו חדש ומרענן מהשמיים.
הרעיון הזה הפך לסיפור על מלך שמחפש שינוי במזג האוויר, אך עד מהרה מגלה את השלכות החלטתו.
ספר זה יצא לאור כעבור כמה שנים מניסיונו הראשון עם ספרי ילדים, ולמעשה היה המשך ספרותי רוחני לסיפורו הקודם "500 הכובעים של ברתולומאו קאבינס" באותה ממלכה ועם אותו גיבור.
האיורים בספר מאפיינים את סגנונו המוכר של דוקטור סוס: צבעים בהירים עם דמויות מצוירות בצורה מאוד פשטנית ואקספרסיבית.
הציורים מבליטים את הסיפור באמצעות תנועה דינמית וההתרחשות המסתעפת בעקבות המיסטוק הדביק.
גייזל לא השתמש בחרוזים בסיפור הזה, דבר שהפך אותו לפחות קונבנציונלי ומקורי יותר בסגנון הכתיבה, אך עדיין שמר על פשטות בסיפור ובתיאורים.
המיסטוק הירוק משמש כאלמנט שמייצג את חוסר שליטה והכאוס שמתרחש בממלכה.
הסיפור מתואר בקצב מהיר, וכולל גם שילוב של תמונות גדולות של המלך ותיאורים חזותיים של המיסטוק אשר מייצגות את חוסר האיזון בממלכה.
הספר זכה לתשבחות הן מצד קהל הילדים והן מצד המבקרים המבוגרים.
הרבה מהמבקרים ציינו כי הספר מצליח להעביר את המסר בצורה פשוטה אך עמוקה על הצורך בצניעות, תודה וענווה.
ביקורות תיארו את הספר כ"קלסיקה של ד"ר סוס", וראו בו ספר שמתחבר היטב לעקרונות חינוכיים.
גם המבקרים הצעירים שיבחו את הספר על כך שמסוגלים להבין את הסיפור הפשוט ולהתחבר אליו.
"ספר עם מוסר חינוכי נפלא שיכול לשמש כתחליף נהדר לשיעורים על תום וטוב הלב", כתב מבקר אחד על הספר ב-Amazon.
הגרסה העברית יצאה לאור בשנת 1979 תחת השם "גדליהו והמיסטוק" בתרגום לאה נאור.
חוץ מהתרגום לשפות רבות, הספר עבר גם עיבודים לקולנוע, תיאטרון, ותסכיתים אודיו.
בישראל הופיע גם כתקליט ואף עובד כפרק ב"מועדון החתול שמיל".
כל הגרסאות שמרו על הדינמיקה הקומית של הסיפור.
מהנדסים ב-MIT פיתחו מודל מתמטי שמנבא את ההתנהגות המוזרה של מיסטוק/אובלק.
המודל יכול לשמש לפיתוח יישומים חדשניים כמו חומרי מיגון מסתגלים וחומרים חכמים שמתקשים תחת פגיעה.
השם "Oobleck" משמש היום כשם הרשמי לסוג זה של נוזל לא-ניוטוני במחקר המדעי הבינלאומי, בעוד שבעברית משתמשים במונח "מיסטוק".
הוא משמש נרחב בחינוך מדעי להדגמת עקרונות פיזיקליים, והספר משמש גם כבסיס לדיונים פילוסופיים חינוכיים בנושאי אחריות, סמכות והשלכות החלטות.
הספר "Bartholomew and the Oobleck" משמש ככלי חינוכי רב-תחומי הפועל בכמה רמות פדגוגיות.
בתחום הפיתוח הקוגניטיבי, הספר מעודד חשיבה ביקורתית ופתרון בעיות באמצעות דמותו של גדליהו, הילד שמוצא פתרון למשבר שמבוגרים לא הצליחו לפתור.
בתחום הפיתוח החברתי-רגשי, הספר מציג נושאים מורכבים כמו אחריות אישית, השלכות החלטות, ותפקידה של סמכות בחברה.
מוסדות חינוך משתמשים בספר כבסיס לדיונים פילוסופיים עם ילדים על נושאי משילות, דמוקרטיה ואחריות סביבתית.
מבחינה חינוכית-מדעית, הספר משמש כפתח לגישה משולבת של למידה ביו-אקטיבית (STEAM - Science, Technology, Engineering, Arts, Mathematics).
תלמידים קוראים את הספר ולאחר מכן יוצרים מיסטוק בעצמם, חווים את תכונותיו הפיזיקליות ומתעדים את תצפיותיהם.
פעילות זו מפתחת מיומנויות מוטוריות עדינות, מודעות חושית ויכולות תיאור לשוניות.
כחלק מהמסורת הלימודית של ד"ר סוס, הספר תורם לפיתוח האוריינות הקדומה באמצעות שפה ריתמית וחזרתיות, המעודדות זיהוי דפוסי קול ופיתוח מודעות פונולוגית.
מחקרים מראים כי הקצב והחריזה בספרי ד"ר סוס תומכים בפיתוח השפה והאוריינות, כולל אוצר מילים, הבנת הנקרא ומודעות פונולוגית.
גִּדְעוֹן בֶּן יוֹאָשׁ הוא דמות מקראית, שעל פי המסופר בספר שופטים היה השופט החמישי ששפט את ישראל בתקופת השופטים.
סיפורו מתואר בספר שופטים, עד .
גדעון פעל אחרי דבורה הנביאה וניצחונה על עמי כנען.
בתקופתו הציל את ישראל ממדין, עמלק ובני קדם.
ניצחונו על המדיינים נזכר בדורות הבאים, כולל כמה אזכורים בספרי התנ"ך המאוחרים, כאחד הניצחונות הגדולים של עם ישראל.
לאחר מותו תפס בנו אבימלך בן גדעון את המלוכה על העיר שכם תוך טבח אֶחיו, והוקע על ידי אחיו יותם במשל יותם.
על פי ספר שופטים סבלו בני ישראל מהתקפות מדיינים, עמלקים ועמי מזרח אחרים (בני קדם), כעונש על חטאיהם.
עמים מדבריים אלו פלשו בהמוניהם, בזזו והשחיתו את היבול ולא השאירו מקורות מחיה לבני ישראל.
עמים אלו, כשוכני מדבר ומישור, עשו שימוש בגמלים כאמצעי תחבורה ומלחמה.
המדיינים שלטו בארץ שבע שנים.
התקפות של השבטים הנודדים מהמזרח על יושבי הקבע בארץ, נבעו כנראה מפריצת ההגנה על הארץ, לאחר תבוסת עמי כנען בתקופת דבורה הנביאה.
עם החלשת כוחם של הכנענים יושבי העמקים ואי ההיאחזות של בני ישראל בעמק יזרעאל ובערבות בית-שאן, נפרצו המבואות המזרחיים של הארץ לפולש.
לאחר שהעם זעק, כמקובל ב"מעגל ההתנהגות" בספר שופטים, נשלח נביא אשר הוכיח את העם על כך שהם עובדים את אלוהי האמורי במקום את ה', שהוציא אותם ממצרים והציל אותם מכל לוחציהם, והזהיר אותם מפני עבודה זרה.
גדעון היה משבט מנשה, מהעיר עפרה, ממשפחת "אבי העזרי".
לפי פירוש רש"י אביו היה מבני אביעזר בן גלעד בן מנשה.
מלאך ה' הופיע והתיישב תחת עץ האלה באחוזת המשפחה בשעה שגדעון עסק בדייש במחתרת מפחד המדיינים: "חביטת חיטים" בגת, ולא בגורן כמקובל.
המלאך בירך את גדעון לשלום כמנהג אותה תקופה: .
ברכה שכזו מוזכרת גם במגילת רות המתארת את אותה תקופה, בפניית בועז לקוצרים.
גדעון השיב בטענה כלפי המלאך במרירות על נטישת ה' והשעבוד למדין: .
בכך הוא מזכיר בספקנות את דברי הנביא שהופיע והבטיח ישועה.
המלאך אמר לגדעון שיש בכוחו-הוא להושיע.
לעומתו, טוען גדעון לחולשה ואי-התאמה לתפקיד: .
המלאך מחזקו בהבטחה כי ה' יהיה עמו.
גדעון דרש מהמלאך שיוכיח לו כי אכן מלאך ה' הוא.
לאחר שהביא גדעון בשר, מצות ומרק, ביקש ממנו המלאך שיניח את הבשר והמצות על הסלע ואת המרק ישפוך.
גדעון עשה כדבריו, ואש יצאה מהסלע ו"אכלה" את הבשר והמצות.
גדעון מקבל את האותות וחושש כי ראה מלאך ה' פנים אל פנים ועכשיו ימות מרוב קדושה, והמלאך מרגיעו.
דרישתו של גדעון לאותות חזרה מאוחר יותר, ערב היציאה למלחמה.
במדרש (ילקוט שמעוני), מובא שליל התגלות המלאך לגדעון היה בפסח.
זה אף מרומז במקרא בכך שגדעון הביא למלאך קמח-מצות.
כן טוען המדרש שגדעון לימד סנגוריה על ישראל.
סיפור דומה של קבלת השליחות על ידי התגלות מלאך, החשש מראייתו והעלאת מנחה, מסופר על מנוח אבי שמשון.
בעקבות התגלות המלאך אליו, בנה גדעון מזבח לה' באותו לילה.
הוא יצא בחשש בשעת לילה עם עשרה מאנשיו, הרס את מזבח אביו שהיה כהן בעל, וכרת את העץ המקודש לאשרה שננטע לידו.
לאחר מכן, שחט פר והעלה אותו קורבן לה'.
בבוקר באו מאמיני הבעל אל יואש, אבי גדעון, וביקשו להרוג את גדעון.
יואש אמר להם בערמומיות ובאירוניה שאם גדעון חטא לבעל, יהיה זה הבעל שינקום בו ולא הם.
לאחר אותו מקרה שינה יואש את שמו של גדעון ל"ירובעל', הלחם של המילים "ירב בו הבעל".
את שמו ירובעל מפרש התלמוד: "ירובעל זה גדעון ולמה נקרא שמו ירובעל שעשה מריבה עם הבעל".
על פי פרשנות אחת, הכוונה היא 'שהבעל יריב עמו'.
פרשנות זו טוענת השורש ר.י.ב במקרא בא במשמעות של לקיים משפט, ולכן יואש בדבריו אל אנשי העיר אומר שלא הם צריכים לשפוט את גדעון על הריסת המזבח כי אם הבעל.
פרשנות נוספת טוענת שבדומה למקרה של איש בושת, אשר מופיע בתנ"ך גם בשם "אשבעל", בוצעה החלפה מכוונת של שמו בשלב מאוחר יותר בעת עריכת הספר.
מאחר שפשטה בישראל עבודת האליל שזהו שמו, בוצעה בספר שמואל א' החלפה תאופורית בשמות.
לטענת פרשנות זו, החלפות השמות הללו מעידים על קיומו של פולחן הבעל בקרב שבטי ישראל, ואחת הראיות לכך היא הניסיון להסתיר את השמות הללו על ידי החלפתם במילה "בושת", שכן אם אכן העידו על התנגדות לבעל, לא היה צורך לשנותם.
בספר שמואל כונה גדעון בשמות ירובעל וירובשת.
בחפירות בח'רבת א-ראעי שממזרח לקריית גת התגלה ממצא ארכאולוגי מהמאה ה-11 לפני הספירה שעליו כתובת בכתב פרוטו-כנעני הנושאת את השם "ירבעל", וייתכן כי הכתובת מתייחסת אליו.
מלחמת מדיין בספר שופטים היא מלחמה שבה הוביל השופט גדעון בן יואש את בני ישראל למלחמה נגד מדין, עמלק ובני קדם, המתוארת בפרקים ו' ו-ז' של ספר שופטים.
במהלכה גדעון ביקש סימן מאלוהים שאכן יושיע את ישראל, וביקש להוכיח לעם ישראל כי הניצחון לא יושג מיתרון מספרי אלא מהתערבות אלוהית.
עם ישראל ביקש מגדעון שימלוך עליהם, וייסד שושלת מלוכה.
גדעון סירב בהצהרה שה' ימשול בהם.
בבקשה זו מתגלים ניצני הרצון למלוכה בישראל, שיתעצמו בימי שמואל.
כאות להכרת תודה, הוא ביקש ואסף את תכשיטי הזהב שנפלו שלל מהמדינים, ויצר אפוד – כמצבת זיכרון לניצחון בעירו בעפרה.
העם התחיל לסגוד לאפוד, ובכך מעשהו של גדעון גרם לעם למכשול ולחזרה לעבודת אלילים.
לאחר הניצחון גדעון חזר לביתו, נשא נשים רבות והן ילדו לו שבעים בנים.
נאמר כי הארץ שקטה ארבעים שנה, בדומה לסיום קורותיהם של עתניאל בן קנז, ודבורה הנביאה.
לאחר מותו, נאמר כי בני ישראל חזרו לעבוד את הבעל והיו כפויי טובה כלפי בית גדעון:
לאחר מותו, המליך עצמו בנו, אבימלך בן גדעון, על העיר שכם.
זאת, לאחר טבח 69 אחיו מצד אביו.
רק האח הצעיר ביותר, יותם בן גדעון, שרד.
יותם נשא משל, הקרוי על שמו – "משל יותם" – שמטרתו הייתה להתריע בפני בעלי שכם על המהלך השגוי שבהמלכת אבימלך.
קבר המיוחס לגדעון נמצא ברכס גדעונים (בערבית "ג'בל ג'דוע"), סמוך ליישוב איתמר על גבעה 851.
דמותו של גדעון מורכבת ומתפתחת במהלך הסיפור, והיא מכילה ניגודים.
מצד אחד, גדעון חושש מאוד מפעולה, והוא מחפש אותות וחיזוקים לפני כל מעשה.
לעומת זאת, לאחר שקיבל אות מהמלאך ואותות בגיזת הצמר וסימן במחנה מדיין, יוצא גדעון בכוח קטן למבצע נועז ואף מבצע מרדף בעומק שטח האויב.
גם ביחס לעמו, גדעון מגלה התנהגות שונה במקרים שונים.
מצד אחד, לאחר הקרב הוא מפייס את בני אפרים שבאו לקראתו בטענה שלא קרא להם לקרב; לעומת זאת, לאחר שאנשי סוכות ופנואל סירבו לתת לו עזרה במהלך הקרב, נקם בהם ולא סלח להם.
גם בסוגיית המלוכה מתגלה שניות בהתנהגותו של גדעון.
מצד אחד הוא מסרב להיות מלך, אך מיד בפסוקים הבאים הוא נוקט בגינוני מלכות לא ראויים, שמובילים לאסונות בימי בניו.
חז"ל שראו את גדעון באור חיובי לא ביקרו אותו על התנהגותו עם בני סוכות.
גמישותו של גדעון והגיוון שבאישיותו מתפרשים כמעלה, כאשר כמנהיג הוא יכול להכיל מורכבויות וניגודים – מצד אחד הוא עושה כל מאמץ לפיוס ומניעת מלחמת אחים, ומצד שני אינו יכול להשאיר ללא ענישה את מי שהפנו עורף ללוחמים בזמן הקרב.
צניעותו של גדעון כאשר שולח אותו המלאך להושיע את ישראל היא מוטיב חוזר בדמותם של מנהיגי מופת בהיסטוריה היהודית, בדומה לתגובתם של משה דוד ושאול כאשר נשלחו להנהיג את העם.
תשובתו של גדעון למלאך הייתה: .
על פי מדרש תנחומא וילקוט שמעוני, גדעון היה 'ריק' (כלומר עם הארץ), וכל זכותו הייתה בכך שלימד זכות על עם ישראל.
הרב יששכר טייכטל, בספרו "אם הבנים שמחה", עשה גזירה שווה בין גדעון לציונות.
הוא סבר שגם אם היא מובלת בידי חילונים, היא עדיין ראויה להנהיג את העם כמו גדעון.
סיפורו של גדעון שימש השראה לארגונים רבים מראשית הציונות, מ"ארגון בני המושבות" בעלייה הראשונה, (הגדעונים) ועד לצה"ל של ימינו.
כמו כן, על שמו יחידות בצה"ל (גדוד 13 בחטיבת גולני) ובמשטרה (הגדעונים).
על שמו נקרא גם מבצע גדעון במלחמת העצמאות.
החל משנת 2019 קורס כניסה לקבע בכיר לנגדים בצה"ל שנערך במכללות הצבאיות נקרא פו"ם 'גדעון'.
על שמו נקרא צק"ח גדעון – צוות קרב משולב שיזם הרמטכ"ל במסגרת תר"ש גדעון.
גדעון היווה השראה מיוחדת לאורד צ'ארלס וינגייט בהקמת פלגות הלילה המיוחדות (שכונו גם "הגדעונים") בארץ ישראל וכוח גדעון באפריקה.
נעמי שמר כתבה והלחינה את השיר "זמר לגדעון" המספר את סיפור הקרב, אך השיר מתרחק מאוד מפשוטו של מקרא, כמו בביטוי "אבל המדיָני חמס מחמנית ועד תירס" – המשוררת מציינת שני גידולים שלא היו בארץ בתקופת המקרא.
על שמו כפר גדעון והמושב גדעונה בעמק יזרעאל.
סיפורו של גדעון והדרך שבה הוביל והנהיג את אנשיו, היו למקור השראה לקורסי הפיקוד בהגנה בפלמ"ח ובצה"ל.
אמירתו של גדעון, , החקוקה על אחד מכותלי בבית הספר לקצינים, מהווה את הערך שעל פיו מתחנכים חניכי קורסי הפיקוד השונים בצה"ל ובהם קורסי מפקדים וקורס קצינים, והנורמה שעל פיה מצופה כי יפעלו מפקדי צה"ל מתוך גילוי דוגמה אישית גבוהה.
גדעון גורדון (30 במאי 1926 – 2014) היה אלוף-משנה בצה"ל, לוחם ומפקד בחיל השריון.
הוא החל את פעילותו בשרות ההגנה ובמשטרת היישובים העבריים בשנת 1945, כשהיה בן 19. בדצמבר 1947, סיים קורס מ"מים (קצינים) בג'וערה.
בקיץ של אותה השנה עבר לחיל השריון, בו עבר קורס קציני שריון ראשון במסגרת גדוד 82, חטיבה 8. בתום הקורס מונה למפקד פלוגה 7 בגדוד.
בשנים 1954-1950, כאשר היה בדרגת רב-סרן, הוא שימש כמפקד קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון בבית הספר לשריון ברמלה.
לאחר-מכן מונה לקצין ההדרכה של הגיס ולראש ענף תורת הלחימה.
במלחמת סיני שימש כעוזר קצין אג"ם של הגיס.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בה סיים את לימודי בשנת 1959. בשנת 1960 הוא מונה לראש ענף תורת הלחימה במטכ"ל.
בשנים 1963-1962 גורדון שימש כמפקד פלוגת צוערים בבית הספר לקצינים (בה"ד 1), ולאחר-מכן מונה לפקד על גדוד 46, גדוד טנקי AMX-13. בשנת 1965 יצא לחופשת לימודים לשם השלמת תעודת הבגרות שלו.
ב-1966, לאחר חזרתו, התמנה לסגן-מפקד חטיבה 14.
במלחמת ששת הימים היה גורדון מפקד כוח בקרב אום-כתף.
משנת 1968 שימש כסגן מפקד חטיבה 11 (חטיבת חי"ר), ולאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ועבר לפקד על החטיבה.
תחת פיקודו הוסבה החטיבה לחטיבה ממוכנת.
בשנים 1971 – 1972 הראשון שפיקד על המרכז הלאומי לאימונים ביבשה בהיכנסו לתרגילים חטיבתיים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על חטיבה 670 ("מרכבות הברזל") באוגדה 146 של האלוף משה פלד.
במהלך הקרבות שניהלה החטיבה בדרום רמת הגולן, כבשה בין היתר את המוצב הסורי ב"אל חנות".
ב-14 באוקטובר קיבל פיקוד על כוח פיקודי שבאחריותו הגזרה הדרומית של רמת הגולן.
בתום המלחמה נתמנה לתפקיד רמ"ט (ראש מטה, במילואים) בעוצבת געש ולאחריה רמ"ט (מילואים) באוגדה 252.
גורדון השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה בשנת 1972. לאחר שחרורו שימש כמנהל מחוז המרכז ומחוז הדרום של משרד השיכון והיה מהדיירים הראשונים במגדל המגירות בבאר שבע.
גדעון בִּיגֶר (נולד ב-30 באפריל 1945) הוא גאוגרף והיסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס לגאוגרפיה היסטורית ומדינית בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם באוניברסיטת תל אביב.
גדעון ביגר נולד וגדל בירושלים, הוא דור שמיני בעיר מצד אביו.
סבו עבר טרגדיה במלחמת העולם הראשונה: אשתו נהרגה ושנים מילדיו נפטרו ממחלות.
לאחר המלחמה, ב-1922/3, היה סבו ממייסדי בת ים (שנקראה אז "בית וגן") וחי בה חמישים שנה.
אביו שהתחנך בירושלים למד רפואה באיטליה ושירת כרופא בצה"ל מיום הקמתו ועד לפטירתו בשנת 1973.
ביגר שירת בחטיבה 16 במהלך מלחמת ששת הימים והשתתף בלחימה ביהודה ושומרון.
שירת כשליש מילואים באחד מגדודי החטיבה במלחמת יום כיפור ושהה עם הגדוד כחצי שנה ממערב לתעלת סואץ.
במלחמת לבנון הראשונה שימש קצין חינוך של החטיבה בשהותה בלבנון בקיץ 1982.
מנחהו לדוקטורט היה פרופסור יהושע בן אריה.
בתום לימודיו בשנת 1980 עבר ללמד באוניברסיטת תל אביב.
ביגר שימש יושב ראש העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית, וכיהן פעמיים כראש החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, לימד גאוגרפיה במכללת בית ברל ומרצה במכון אבשלום.
בשנת 2008, במסגרת שנת השבתון שלו, לימד גאוגרפיה בבית הספר התיכון על שם ליהמן בדימונה.
הגיע לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 2013 צוין כמרצה מצטיין באוניברסיטת תל אביב, ובאוקטובר 2013 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
שימש כיועץ לצוותי המשא והמתן על הסכמי השלום עם מצרים וירדן, וכמומחה לגבולות במשלחת הישראלית לשיחות השלום עם סוריה בוועידת שפרדסטאון.
לאחר מכן היה מעורב במסגרת השיחות עם הפלסטינים בקמפ דייוויד ובטאבה.
פרסם מאמרים פובליציסטיים בעיתונות בנושא גבולות הארץ ובנושאים אחרים.
לאחר סיום הדוקטורט המשיך את מחקריו בגאוגרפיה היסטורית - חקר תהליכים של שינוי הנוף במאה השנים האחרונות, ובעיקר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
ביגר הכניס את המושג שכונות גנים לספרות הישראלית תוך שהדגיש את ההבדל בין ערי גנים לשכונות גנים.
מאמרו הראשון, עסק בחמש שכונות הגנים הראשונות בירושלים: בית הכרם, רחביה, בית וגן, קריית משה ותלפיות.
ביגר מוכר בעולם כמומחה לגבולות בינלאומיים.
בשנת 1995 היה העורך הראשי של The Encyclopedia of International Boundaries, אנציקלופדיה המביאה מפות, תצלומים והסברים על ההיסטוריה, הגאוגרפיה, והבעיות של כל גבול יבשתי בין מדינות.
ארץ רבת גבולות: מאה השנים הראשונות של תיחום גבולותיה של ארץ-ישראל 1840 - 1947
ביגר כתב ספר שעניינו תהליך קביעת גבולות הארץ בעת החדשה.
בגרסתו העברית נקרא הספר 'ארץ רבת גבולות' וראה אור בשנת 2001 ובגרסתו האנגלית - The Boundaries of Modern Palestine 1840 - 1947 ראה אור בשנת 2004. הספר עוסק במאה השנים הראשונות מ-1840 עד 1947, לקביעת גבולות ארץ ישראל עם שכנותיה טרם קום המדינה.
התאריך 1840 נקבע כהתחלה מכיוון שאז נקבעה המפה הראשונה בהסכם בין שליט מצרים, מוחמד עלי לבין השלטון העות'מאני.
באותו זמן כבש עלי את ארץ ישראל וסוריה, אחרי כן כפו עליו העות'מאנים, בעזרת מעצמות אירופה, לשוב למצרים.
המפה הראשונה מ-1841 הועלמה מסיבות פוליטיות, הבריטים מצאו עותק ממנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 באיסטנבול והעלימו אותה כי לא הייתה נוחה להם.
ב-1933/4 מצאו הבריטים עותק נוסף של המפה, שהיה העותק המקורי, כשדנו עם האיטלקים על מיקום קו הגבול בין מצרים ללוב (שהייתה בשליטה איטלקית).
אנשי משרד החוץ בלונדון נוכחו לדעת כי המפה אינה מתאימה להם וטמנו אותה בארכיון הציבורי הבריטי, שם נשכחה למשך ארבעים שנה.