tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-15 בפברואר 2007 ניניס רשם את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית במסגרת גביע אופ"א נגד לאנס, ובכך הפך לשחקן הצעיר אי פעם ששיחק עם קבוצה יוונית במסגרת אירופית.
ב-18 בפברואר ניניס היה מהמצטיינים בניצחון פנאתינאיקוס 1-4 נגד א.א.ק.
אתונה כאשר הבקיע שער אחד ובישל שניים נוספים.
בעונת ניניס נפצע מספר פעמים ולא הצליח לבסס את מעמדו בהרכב הקבוצה.
למרות זאת, בדצמבר ניניס נבחר לשחקן הצעיר של השנה ביוון והוא השחקן הצעיר בהיסטוריה שזוכה בתואר זה.
בעונת ניניס חזר להרכב פנאתינאיקוס.
ניניס ענד את ספרט הקפטן בגיל 18 ו-125 ימים ובכך הפך לקפטן הצעיר בתולדות הקבוצה.
ב-23 בספטמבר 2008 האריך את חוזהו ב-4 שנים נוספות עם סעיף שחרור של 17 מיליון אירו.
בעונת זכה עם פנאתינאיקוס בדאבל 7 שנים אחרי האליפות הראשונה האחרונה ושש שנים אחרי הגביע האחרון.
במרץ חתם בפארמה מהסרייה א' והוא היה עתיד להצטרף אליה בסיום העונה.
ב-25 באוגוסט 2012 ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-0 ליובנטוס.
בקיץ הושאל לפאוק סלוניקי עד לסיום העונה, וב-6 בנובמבר 2014 חזר לקדנציה שנייה בפנאתינאיקוס כאשר חתם לשנתיים וחצי במועדון.
ב-18 בינואר 2016 חתם בשרלרואה מליגת העל הבלגית, אליה הגיע בהעברה חופשית.
ב-9 בינואר 2017 חתם במכלן בה רשם שתי הופעות ליגה בלבד.
ב-11 בספטמבר 2017 ניניס חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל וכבר באותו יום, ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בפתח תקווה בהפסד 2-1 לבית"ר ירושלים.
ב-8 באוקטובר 2018 חתם בהפועל אשקלון מהליגה הלאומית.
באותו יום, ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה וכבש את שער הניצחון נגד הפועל כפר סבא.
ניניס, שנולד באלבניה דחה הצעה לייצג אותה כבר בגיל צעיר כיוון ששאף לשחק עבור יוון.
ב-19 במאי 2008 ניניס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון בניצחון 0-2 נגד ואף כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק זה.
ניניס כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת כאשר הוא בן 18 שנים ו-46 ימים ובכך הפך הכובש הצעיר בתולדות הנבחרת.
ב-2 בספטמבר 2011 ניניס הבקיע את שער הניצחון באצטדיון בלומפילד של יוון נגד שבזכותו יוון העפילה ליורו 2012.
ניניס נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 ויורו 2012.
הכדורגלן הצעיר של השנה ביוון: ,
השחקן המצטיין של אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19:
הכובש הצעיר בתולדות נבחרת יוון
הסוטו (Sotho) היא קבוצה אתנית המונה כ-6 מיליון איש, היושבים בדרום אפריקה (4,723,000), בלסוטו (1,669,000) וכמה אלפים שנמצאים בבוטסואנה ובסווזילנד.
המקורות וההיסטוריה של הסוטו אינם ידועים במידה רבה, אך עובדי ברזל, שהיו ככל הנראה דוברי שפת הסוטו, ישבו בפלאבורוואה (Phalaborwa, עיר במחוז לימפופו בדרום אפריקה) מהמאה ה-8 ובמלווילה קופיס (Melville Koppies) שבאזור יוהנסבורג מהמאה ה-11. בני הקבוצה דוברים אנגלית ואת שפת הסוטו בניבים שונים.
דתם היא נוצרית או תואמת את התרבות הדרום אפריקאית.
אפשר לחלק את השחורים הדרום אפריקאים לכמה קבוצות אתניות עיקריות; נגוני (Nguni) - הם בעיקר אנשי קוסה (Xhosa) וזולו (Zulu), סוטו (Sotho), צוואנה (Tswana), שנגאאן-צונגה (Shangaan-Tsonga) ו-ונדה (Venda).
הנגוני והסוטו נחשבים יחד לאחוז הגדול ביותר מאוכלוסיית השחורים.
ב-1500 התפשטו קבוצות הסוטו לדרום ולמערב והתפצלו לשלוש קבוצות שונות;
דרום סוטו; לימים בסוטו (Basotho) או סוטו
צפון סוטו; לימים פדי (Pedi)
כל שלוש הקבוצות חולקות ניבים, אמונות ומבנים חברתיים דומים מאוד, וההבדלים העיקריים בין שלושתן נוצרו רק כתוצאה מתקופת הדיפיקאנה (Difiqane, או אמפקאנה [Mfecane]; ביטוי אפריקאי, המקביל ל"ריסוק" או "פיזור"), תקופת מלחמה בין שבטים בדרום אפריקה שגבתה חיים רבים ואילצה רבים מהשורדים לעקור מביתם בראשית המאה ה-19.
המסורת שבעל פה מספרת שהשושלת המייסדת ידעה את אומנות ההתכה, וריקודים טקסיים עתיקים קשורים אליה.
ישנן גם הוכחות ארכאולוגיות כי אנשים שדוברים את שפת הסוטו ביצעו עבודות היתוך באזורים שונים בדרום אפריקה ובבוטסואנה.
רוב אנשי הסוטו היו רועי צאן ומטפחי יבולים של דגנים וטבק.
בנוסף, אנשי הסוטו היו בעלי מלאכה מיומנים, ידועים בעבודת המתכת, עבודת העור, עץ וגילוף שנהב.
בתיעודים ראשונים המתארים את דרום אפריקה רשום כי אנשי הסוטו הדרומיים היו מיומנים מאוד בגילוף שנהב ועץ, והם אמרו שעבודת העור שלהם הייתה "רכה כמו עור של יעלים".
הקבוצה של דרום סוטו מזוהה עם הפוקנג (Fokeng), שכיום הם דוברי סוטו, והם קשורים באדיקות להיסטוריה של הסוטו וגם לתרבותם.
במשך זמן רב האמינו כי הפוקנג הם דוברי הסוטו הראשונים באדמות המרעה המוגבהות, ותמיד היסטוריונים העריכו אותם בתור האנשים העתיקים ביותר של אנשי הסותטו.
עם זאת, מחקר ארכאולוגי חדש טוען שהפוקנג היו במקור נגוני.
בוואטרברג (Waterberg) ב-1600, נראה שסכסוך על משאבים מוגבלים עורר מחלוקת, במקרה הזה בין דוברי נגונית וקבוצות מעורבות של פוקנג ואנשי הסוטו-טסוואנה המערביים.
מתישהו לפני 1700, כמה מאנשי הסוטו-טסוואנה המערביים, עברו דרומה על פני נהר הוואל (Vaal River), לתוך האזור של פוקנג.
כתוצאה מהמגע הזה וכתוצאה מהטמעת המנהגים התרבותיים והחברתיים של קבוצה אחרת, הפכו הפוקנג תרבותם לתרבות הסוטו, ובמדינה החופשית אורנג' כמעט ונעלמו.
ב-1700 קבוצות סוטו מערביות ודרום מערביות, אימצו כל אחת בתורן את הבנייה באבן מהפוקנג.
אנשים מכל קבוצה בנו יישובים מיוחדים, ששיקפו ככל הנראה את הפרטים של היישובים המוקדמים יותר שלהם, שהיו בנויים מעץ וסכך.
היישובים אורגנו בצורה מגוונת ומובחנת, והחפצים שבהם, כמו קרמיקה, מאפשרים לארכאולוגים לעקוב אחר תנועות ואינטראקציות ברחבי הנוף.
כך למשל יודעים על הפולסים של המעבר של השבטים הללו, על הסכסוכים בין השבטים ועל כך שהם נבעו, לפחות בחלקם, בתגובה לזרם האקלים בתקופת עידן הקרח הקטן, וזאת דרך האומנות שנמצאה, ודרך מבנה היישובים הייחודי.
דוגמה נוספת, אקלים טוב יותר שהיה לאחר 1700, אפשר לאנשי הסוטו-טסוואנה הדרום מערביים להתיישב מדרום לנהר ואאל ובשוליים המערביים של הטריטוריה של פוקנג-קוואנה.
מ-1750 ואילך, הסחר התעצם והתפשטות הקולוניות הפולשניות השפיעו יותר ויותר על החברות שהרכיבו את הסוטו-טסוואנה.
תחרות וסכסוכים על משאבים גרמו בסופו של דבר למספר משטרי צ'יף "לקרוס" לתוך יישובים ענקיים ומגנים, כגון: מולוקוואנה (Molokwane), קאדיטשוואנה (Kaditshwene) ודית'קונג (Dithakong), אשר בתחילת 1800 מנו כ-10,000 אנשים או יותר.
משטרי הצ'יף התפצלו שוב ושוב, בדרך כלל כתוצאה מיריבות בין המתמודדים על תפקידו של הצ'יף.
חדירה בלתי-סדירה של קבוצות פליטים התרחשה, ואלו התיישבו בין הסוטו, דבר שהחל תהליך ארוך של אינטראקציה תרבותית.
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו
העימות בין אנשי הבסוטו לבין המתיישבים הלבנים במה שנקרא היום "המדינה החופשית"/"אזור לסוטו", כלל שלוש מלחמות (1858–1868).
המטרה של שלוש המלחמות הללו הייתה שמירה על זכויות טריטוריאליות באזור שבין קאלדון (Caledon) ונהר אורנג' (Orange Rivers).
הגירה המונית של מספר קבוצות של נגוני, קדמה למלחמות בסוטו.
הגירה זו התרחשה בתקופת שלטונו של המלך של זולו (Zulu), שמו היה שאקה (Shaka), אשר כבש כמה קבוצות נגוני, שנקלטו לתוך ממלכת זולו.
שאקה רדה בהן בצורה קשה.
היו אבדות רבות, בין השאר של נשים ושל ילדים, ומעט השורדים נכפו להישבע לו אמונים.
שבטים אחרים של נגוני שהצליחו להימלט התיישבו באזורים אחרים, התמודדו עם תנאי רעב גוברים, ואף חלקם נאלצו לאמץ אורח חיים קניבלי בשביל לשרוד.
התקופה ההיא ידועה בשם אמפקאנה (Mfecane) או דיפיקאנה (Difiqane), ביטוי אפריקאי, המקביל ל"ריסוק" או "פיזור".
ב-1818, המלך משאוושאוו (Moshoeshoe), שהיה בנו של הצ'יף של קבוצת הבקוטלה (Bakotela) של קלאן קואנה/קוואנה (Koena/Kwena) (קלאן הקרוקודיל) בשבט הסוטו, סייע להשיג כוח על קלאנים קטנים של פליטים.
הייתה לו גישה הרבה יותר הומאנית שהעריכה חיי אדם ודגלה בשאיפה לשלום.
משאוושאוו ביסס שליטה על מספר קבוצות קטנות של דוברי הסוטו והנגוני, אשר נעקרו על ידי הדיפיקאנה.
חלק מהקהילות הללו ביססו קשרים לאנשי הסאן, שגרו מערבית לשטחו של משאוושאוו.
כתוצאה מכך, השפה של הבסוטו, שהיא סהסוטו (seSotho), משלבת מספר קולות של "קליקים" שמקושרים לשפות קויסאן, בניגוד לשפה של צפון סוטו.
ב-1820 משאוושאוו הפך לצ'יף של יחידה גדולה יותר של קבוצות מדרום סוטו, שנפלה תחת סמכותו המרכזית בעקבות התחרות על המשאבים, שהתגברה בעקבות בצורת.
התחרות הזו על המשאבים גרמה לקבוצות הללו לחפש הגנה מקבוצות משוטטות אחרות, ומשאוושאוו ואנשיו נסוגו למבצר ההר של טאבה בוסיו (Thaba Bosiu [ידוע גם בשם Thaba Bosigo]) ב-1824.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19, קבוצה של קורה (שבט) [Kora] (קבוצה של מתיישבי קויקוי, Khoikhoi, שידועים גם בשם קוראנה [Korana]) וקבוצה של אנשים דוברי הולנדית ממוצא מעורב, הגיעו לסביבת ממלכתו של משאוושאוו, על גבי סוסים, חמושים בנשק.
הדבר הוביל לנסיגתם של הבסוטו.
זה גם הוביל להחלטת משאוושאוו לחמש את אנשיו ולתת להם סוסים.
הגעת המתיישבים הלבנים לאזור הייתה תחילה מועילה עבור משאוושאוו, מאחר שהמתיישבים יצרו חוצץ בין הבסוטו לבין הקורה.
המתיישבים הלבנים האלו (הידועים גם בשם בורים [Boers]) חצו את אורנג' ריבר מקולוניית קייפ (Cape) באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19. על אף שהמתיישבים הללו ביקשו לכאורה את הרשות להתיישב שם, הם דרשו אותה מאוחר יותר – אם כי ההשקפה של משאוושאוו נותרה שהוא משאיל להם את הקרקע.
ב-1845 נחתם הסכם שהכיר בהתיישבות של הלבנים באזור; עם זאת, לא נקבעו גבולות בין האזור של ההתיישבות של הלבנים לממלכתו של משאוושאוו.
מחלוקת זו הובילה לעימותים בלתי-נמנעים.
הבריטים, שבזמנו שלטו על האזור שבין אורנג' ריבר לואאל ריבר (ריבונות אורנג' ריבר), הכריזו בסופו של דבר על גבול וורדן (Warden line).
הגבול הזה חילק את השטח בין הטריטוריה של הבריטים לבין השטח של הבסוטו תחת שלטונו של משאוושאוו.
גבול וורדן עורר כעס רב, שכן עמק קאלדון הפורה, שלפי הגבול שהוכרז היה בשטח הבריטי, שימש שטח חיוני מבחינת החקלאות הן לבריטים והן לבסוטו.
לפיכך, הגבול הזה לא היה מקובל על משאוושאוו, מה שהביא לעימות בין הבסוטו לבין הבריטים, שהובסו למשאוושאוו בקרב פירפואט (Viervoet) ב-1851. בתקופה זה משאוושאוו אף ניסה לחתום על הסכם עם הבורים כנגד הבריטים.
בתגובה, הבריטים הביאו חיילים לנהר מוהוקאנה (Mohokane River), ומשאוושאוו נצטווה לשלם קנס.
כאשר הוא לא שילם את הקנס במלואו, פרץ קרב על Berea Plateau ב-1852, שם ספגו הבריטים הפסדים גדולים, בגלל חיל הפרשים של הבסוטו.
ב-1854, העלות של השמירה על הריבונות באזורים הסמוכים לבסוטו הפכה לגבוהה מדי עבור הבריטים, ומשום כך הם מסרו את הטריטוריה לבורים, דרך חתימה על האמנה של סנד ריבר (Sand River).
הבורים דרשו אפוא את האדמה שמעבר לקאלדון ריבר, וכינו אותה בשם הרפובליקה של מדינת אורנג' החופשית.
הכינוי גרם לעוד עימות על האדמה ועל גבולות לא מוגדרים עם הבסוטו, אשר ראו עצמם כבעלים החוקיים והמשיכו להשתמש בקרקע הזו לרעיית צאן.
התנהלו דיונים בין הבסוטו והבורים שנגמרו ללא הצלחה והובילו למלחמה.
הבסוטו היו יריבים קשים והבורים סבלו מאבדות משמעותיות, כיוון שלא יכלו לחדור למבצר ההר של הבסוטו של טאבה בוסיו.
המלחמה הזו ידועה גם כ"מלחמת סאנקל" (War of Senkal [לפעמים Senegal]).
במהלך המלחמה הזו, הבורים הרסו בנוסף תחנות משימה רבות בממלכת הבסוטו, מכיוון שהם האשימו את הבסוטו בחינוך והשרשת תחושת הגאווה בקרבם.
תחנות המשימה הללו הוקמו על ידי מיסיונרים מהחברה האוונגליסטית מפריז, שהגיעה לטאבה בוסיו ב-1833. הם עזרו לאחד את הבסוטו תחת שלטונו של משאוושאוו והיו הראשונים לכתוב את שפת הבסוטו.
מלחמת בסוטו השנייה (מלחמת סקיטי [Seqiti War])
היה חילוף נשיאים במדינה החופשית, וכך החלו מגעים חדשים למשא ומתן בין הצדדים, שרצו עדיין להשיג גבולות ברורים.
עם זאת, העוינות עדיין צפה על פני המים והנשיא האמין שיש לו יתרון צבאי הודות לתותחים חדשים שהיו בידיו.
משוואשאוו הבין את מצבו והגיש בקשה להגנה מהבריטים.
הגבול של וורדן (Warden) אושר מחדש למורת רוחם של הבסוטו, ועל אף שניתנה לבסוטו הזדמנות לסגת, ההתקפות נמשכו מאוחר יותר.
ב-1865 מדינת אורנג' החופשית התחילה את מלחמת בסוטו השנייה, שידועה גם כ"מלחמת סקיטי".
המילה "סקיטי" מתייחסת לצליל שנוצר על ידי התותחים החדשים שהבורים השתמשו בהם בשביל להרוס את מבצר בסוטו.
צבא המדינה החופשית החל אז להשתלט על הבקר ולהרוס יבולים, ולאחר מכן נעשו שני ניסיונות להתפרץ למבצר של משאוושאוו מטאבה בוסיו.
משאוושאוו נאלץ לקבל את תנאי השלום ב-11 באפריל 1866, עקב מחסור באספקת האוכל של הבסוטו.
המדינה החופשית אורנג' החלה לגייס כוח מזוין, שגבר לאחר שתי רציחות שהתרחשו בשטחם, כנראה על ידי הבסוטו.
הייתה דרישה לנקום ברוצחים, אבל משאוושאוו הצהיר כי הוא לא מקבל את קו הגבול שנקבע ב-1866, ולכן האירועים לא התרחשו על אדמת המדינה החופשית, אלה על אדמת בסוטו, ולכן הרציחות הן בתחום אחריותו.
ביולי 1867, החלה המלחמה השלישית בין המדינה החופשית לבין הבסוטו בתוך עשר שנים.
הכוחות של הבורים פלשו לאדמות משאוושאוו וכבשו את כל המדינה, למעט המבצר הבלתי חדיר של טאבה בוסיו.
הכוחות של המדינה החופשית הביאו הצלחה צבאית גדולה ומשאוושאוו נאלץ שוב לבקש עזרה מהבריטים.
האדמות של בסוטו סופחו ב-12 במרץ 1868 משא ומתן עם משאוושאוו להכרה מצד הבסוטו כנתינים של הבריטים.
ב-12 במרץ 1868, הכריז הפרלמנט הבריטי על ממלכת בסוטו כעל מדינת חסות של הבריטים.
מדינת אורנג' החופשית נאלצה להפסיק את המלחמה, כי היא לא רצתה ליצור בעיות עם האימפריה הבריטית.
בפברואר 1869, נקבעו גבולות המדינה לסוטו (Lesotho) כפי שאנו מכירים כיום.
באותו הזמן נקבעו שטחים גם למדינה החופשית.
לאחר מכן, לא התרחשו עוד עימותים מזוינים בין המדינה החופשית אורנג' לבין הבסוטו.
הגבולות החדשים אפשרו למשאוושאוו את היכולת לשמור על ממלכתו ולמנוע מהבורים לפלוש אליה.
המלך משאוושאוו נפטר שנתיים לאחר תום המלחמה ב-1870, והוא נקבר במדינתו, לסוטו, בפסגת הר טאבה בוסיו.
עד ראשית המאה ה-20, הכפרים של הסוטו איבדו את תביעותיהם לקרקע, כלומר הם איבדו את היכולת הממשית שלהם לתבוע את הזכות לקרקע כשלהם, בעיקר בגלל לחץ מצד הלבנים.
גידול הבקר נעשה קשה יותר, וככל שהלחצים הכלכליים מצד המערב התעצמו, אנשי הסות'ו שגרו בלסוטו ובדרום אפריקה, פנו יותר ויותר למכרות, על-מנת למצוא עבודה.
בתחילת שנות ה-90, כ-1000,000 בסוטו עבדו במכרות בדרום אפריקה ורבים אחרים היו חלק מכוח העבודה העירוני של דרום אפריקה בכל רחבי הארץ.
תרבות שבט הסוטו במדינת לסוטו
המדינה שנוצרה בחסות בריטניה בראשותו של המלך משאוושאוו לאחר הקרבות במאה ה-18, ובה מתגוררים מעל מיליון וחצי מאוכלוסיית שבט הסוטו, עם רב לאנשי שבט הסוטו הדרומי.
הסתירות שנוצרו על ידי חוסר העצמאות הכלכלי של המדינה לסוטו מול העצמאות הפוליטית, משתקפות בחיי התרבות של המדינה.
למרות הגברת העיור וצמיחתם של מוסדות מודרניים ובירוקרטיה, רבים מהאזרחים עדיין מעוניינים בבניית בית כפרי ובהנצחת המוסדות המסורתיים.
על אף שהוחלשו על ידי התפתחויות פוליטיות מאז עצמאותם ב-1966, הסמכות המסורתית עדיין מופעלת דרך מערכת בה שולטים צ'יפים, המשתרעת מהמלך, דרך הצ'יפים ועד רמת הכפר.
הצ'יפים אחראים במידה רבה על עבודה וחלוקת הקרקעות, אם כי באזורים מסוימים סמכות זו קוצצה על ידי חוק הקרקעות של 1979.
חיי הכפר מתמקדים בעיקר בשדות, בבית המשפט של הצ'יף, בבקתות, בביתי הספר, בכנסייה ובבתי חניכה.
המילה מהווה חלק בלתי-נפרד מטקסי החניכה, שמכשירים את הבנים לקחת את חלקם כחברים מלאים במשפחה, בקלאן ובאומה – שלושת מרכזי הלכידות החברתית.
צעירים רבים עוברים חלק גדול מחייהם כרועי צאן, בעוד נשים ונערות צעירות עושות את רוב העבודה הקשה בשדות.
בחיי הכפר שולטות משימות חקלאיות בסיסיות שמלוות באחריויות כבדות, שנופלות על הנשים.
עבודות המלאכה עדיין מתקיימות בכפרים וכוללות בתוכן: קדרות, אריגת דשא (בעיקר של כובעי סוטו מסורתיים) וציור של עיטורים משוכללים על הקירות של הבתים.
הרועים מנגנים בכלי נגינה מסורתי שנקרא לסיבה (Lesiba), כלי מיתר ורוח המורכב מחוט ונוצה שהמוזיקאי נושף בו.
כובע המוקורטולו (Mokortolo) המסורתי משמש כסמלם של הבסוטו ושל המדינה לסוטו.
ריקוד המוהובלו (mohobelo) המסורתי הוא ריקוד רקיעות גברי, המורכב מתנועות מסונכרנות ובעיטות גבוהות.
נשים מבצעות את הריקוד שלהן כשהן כורעות על ברכיהן ומכות את האדמה בברכיהן.
במדינה מציינים את רוב החגים הנוצריים, כולל חג המולד והפסחא.
המדינה חוגגת גם את החגים החילוניים כגון:
"יום משאוושאוו" ב-11 במרץ (לכבוד משוואשוואה הראשון, מייסד אומת הסוטו)
יום הגיבורים ויום אפריקה ב-25 במאי
יום העצמאות ב-4 באוקטובר (לציון קבלת עצמאות המדינה מבריטניה)
יום ההולדת של המלך, שנחגג בכל שנה לפי היום הולדת של המלך השליט.
פסטיבל התרבות והאומנות מוריג'ה (Morija) מתקיים מדי שנה במוריג'ה, מדרום למסרו (Maseru) והוא מציג לראווה את האומנים, ההופעות והקבוצות התרבותיות השונות במדינה.
תרבות הסוטו נהנית ממסורת עשירה של ספרות שבעל פה, המופיעה בשירים עממיים, פתגמים, בדיחות, מיתוסים ואגדות.
המסורות ההיסטוריות והמורשת של משאוושאוו הראשון נשארות חזקות וישנה גאווה לאומית בהיסטוריה של ההתנגדות שהראה מול אלו שניסו לכבוש אותם, בתפקידו של הסוטו בבניית דרום אפריקה המודרנית ובהישגיהם של סופרים ומלחינים ממוצא סוטו.
הסוטו בתוך ומסביב למדינת אורנג' החופשית
עליית האפרטהייד בדרום אפריקה ב-1940 סימנה שינויים נוספים עבור כל השחורים בדרום אפריקה.
ב-1953 ממשלת דרום אפריקה הציגה את המולדות, או בנטוסטנים (Bantustan), אזורים קטנים בדרום אפריקה שהוקצו לשחורים לפי קבוצות אתניות, והיה מותר לצאת מהם רק באישור מיוחד.
אנשי מערב סוטו הוקצבו לבנטוסטן הקטן קוואקווא (QwaQwa, משמעות בסהסוטו: לבן מלבן.
בשל תנאי מזג האוויר באזור), הגובל בלסוטו.
רק כ-200,000 אנשי סוטו חיו בקוואקוואה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
בוטשאבלו (Botshabelo), טאוונשיפ (Township), ערים בהם התגוררו שחורים.
היו בסמוך לערים מרכזיות לבנות בדרך כלל), קהילה של יותר מ-300,000 אנשים, שולבה לתוך קוואקווא ב-1987 בשל מאפיינים אתניים דומים כמו שפה.
עובדי ציבור בבירת קוואקווא ותושבים רבים בה התנגדו למהלך, ובית המשפט העליון של דרום אפריקה השיב את בוטשאבלו לסמכות השיפטית של מדינת אורנג' החופשית זמן קצר לאחר מכן.
המולדת הוסיפה להיות צפופה מדי באנשים עם בסיס כלכלי לא מספק, עד לביטול הבנטוסטנים ואיחודם עם דרום אפריקה, שהתרחש עם סיום שלטון האפרטהייד ב-1994.
התרבות, הארגונים החברתיים, הטקסים, השפה והאמונות הדתיות של דרום סוטו, כמעט זהים לשתי קבוצות הסוטו האחרות (פדי וטסוואנה); עם זאת, ישנם הבדלים תרבותיים גדולים בין הסוטו לנגוני (Zulu, Xhosa, Ndebele, Swazi).
למשל אנשי הסוטו נוטים להחזיק את המשקים/חוות שלהם מחוץ לכפרים, בניגוד לנגוני.
ההבדל הגדול ביותר כנראה בין החברה בסוטו ונגוני הוא מנהגי הנישואין.
גבר דובר סוטו מחפש כלה לעיתים קרובות מקבוצה שאליה הוא כבר משתייך או מכיר היטב, בעוד שנישואין בקרב בני משפחה בחברת הנגוני לא מקובלים.
באופן מסורתי, הסוטו נתנו את אמונם בצ'יף העליון והם נשלטו על ידי הצ'יף של המחוז, בסיוע ראשי הקהילה.
ניהול הצדק הוא עדיין בידיים של המנהיגים הללו במובן מסוים.
בעבר, הקוד המשפטי התבסס בעיקרו על מנהגים.
הקלאנים היו קשורים לחפצים טבעיים מסוימים או למיני בעלי חיים על ידי מערכות יחסים מיסטיות, שכללו לעיתים איסורים ומניעות.
הקלאנים הגדולים של הסוטו כללו את קלאן האריה (Taung), קלאן הדג (Tlhaping), קלאן הפיל (Tloung) וקלאן הקרוקודיל (Kwean, אליה נולד המלך משאוושאוו).
מנהיגי הקהילה התגודדו סביב ביתו של הצ'יף.
הכפרים של הסוטו צמחו לעיתים לעיירות גדולות של כמה אלפי אנשים.
שטחים חקלאיים היו בדרך כלל מחוץ לכפרים, לא סמוך לבית.
ייתכן והארגון הכפרי עזר לאנשי הסוטו הכפריים להגן על עצמם ביעילות רבה יותר מאשר הם יכלו עם משקי בית מפוזרים, וזה כנראה הקל על השליטה של הצ'יף ומשפחתו על ראשי הקהילה.
הכפרים של הסוטו התארגנו גם לפי קבוצות גיל או קבוצות של נשים וגברים שהיו קרובים בגילם.
לכל קבוצת גיל יש אחריות ספציפית.
קבוצת גיל שלמה עוברת בדרך כלל ביחד ממשימה אחרת לאחרת, והכפר חגג את השינוי במשימה בסדרה של טקסים ובמקרים מסוימים בטקסי חניכה.
טקסי החניכה הקודמים שנערכו לכבוד הבגרות היו טקסים מפוארים שנמשכו כמה חודשים והבנים והבנות נלקחו בנפרד לסימול המעבר, בתקופת החורף.
הישות הנעלה ביותר שאנשי הסוטו האמינו בה מוזכרת בעיקר כמודימו (Modimo).
לפי האמונה, אל מודימו ניתן להגיע רק דרך בלימו (Balimo) הרוחות של אבותיהם של אנשי השבט - שמכובדים בחגיגות פולחניות.
הרוחות יכולות להביא מחלות ואסונות למי שישכח אותן או יתייחס אליהן בחוסר כבוד.
כיום, הנצרות התקבלה על ידי רוב דוברי הסוטו, גם אם לא לחלוטין.
רוב האנשים בלסוטו הם קתוליים, אבל יש גם הרבה זרמים דתיים פרוטסטנטיים.
כיום, כנסיות עצמאיות רבות משלבות אלמנטים של תזות של הדת האפריקאית המסורתית עם הנצרות.
בתרבות של הסוטו, הגבר נחשב לאחראי על משק הבית.
הנשים מוגדרות כחוואיות ומטפלות בילדים ובמשק הבית.
נישואים פוליגיניים (ריבוי נשים) אינם נדירים בקרב האליטה, אבל הם נדירים בקרב פשוטי העם.
הנישואין מאורגנים על ידי העברת בוהדי (Bohadi – מוהר).
בסהסוטו, המילים לאבא (Ntate) ואמא (Mme) משמשות בדרך כלל כצורה להבעת כבוד לזקני השבט.
היחס הכללי כלפי הילדות תומצת היטב על ידי האמרה: "Lefura la ngwana ke ho rungwa", שמשמעותה בתרגום חופשי היא "ילדים מפיקים תועלת מלשרת את זקניהם".
אנשי דרום סוטו של לסוטו (בסוטו – baSuto) מזוהים עם המעטה/שמיכה בצבע בהיר שהם לובשים לעיתים קרובות במקום מעילים.
לשמיכות הללו יש עיצובים שמתארים הכל – ממטוסים, כלה בכתרים ועד דפוסים גאומטריים.
השמיכות "קנויות מחנות", אין הכנה מסורתית שלהם.
כובע המוקורטולו, עשוי קש בצורת קונוס מסורתי בדרום סוטו, ומשמש לסמל של הבסוטו ולסמל של המדינה לסוטו.
יש שרואים בצורתו עדות להשפעות קדומות מהמזרח בשל הדמיון לצורתם של כובעי הקוניאל (Conical) האסיאתיים.
מסורות של אומנות עממית כוללות בתוכן: חרוזים, תפירה, קדרות, קישוט הבית ואריגה.
פריטים שימושיים כגון: מחצלות שינה, סלים ומסננות בירה, ממשיכים להיות ארוגים ביד מקש.
מלאכות מסורתיות עממיות הוחיו והותאמו כתגובה לסחר התיירות.
סהסוטו, היא שפת בנטו (Bantu), הקשורה קשר הדוק לשפה סהטסוואנה (seTswana).
הסוטו משתמשים בעיצורי קליק (click consonants) בכמה מילים בשל השפעות היסטוריות משבט הסאן, בעוד שבסהפדי (sePedi) ובסהטסוואנה אין קליקים.
הסוטו מדוברת בממלכת לסוטו ובדרום אפריקה.
היא מרוכזת במדינה החופשית, חאוטנג (Gauteng) ובמחוזות הקייפ המזרחי (Eastern Cape), עם קבוצות קטנות של דוברים בנמיביה (Namibia) וזמביה (Zambia).
הסות'ו היא אחת מתוך 11 השפות הרשמיות המוכרות על ידי החוקה הדרום אפריקאית ו-7.9% מהאוכלוסייה הדרום אפריקאית משתמשת בה כשפת אם.
זוהי שפה מוזיקלית הנשלטת על ידי עצם (noun), אשר מחולקת לסוגים שונים.
היא ידועה בתור שפה מצמידה (שילוב של אלמנטים של מילים פשוטות והבעת משמעות מסוימת), עם סיומות וקידומות רבות, המשמשות בבניית המשפט וגורמות לשינויים הקוליים.
השפה עשירה בפתגמים, ניבים וצורות מיוחדות של טקסטים.
נכון לעכשיו, בשפה יש שתי מערכות איות, אחת משמשת במדינת לסוטו והאחרת בדרום אפריקה.
למשל, ברכה מוכרת בלסוטו היא "Khotso, le phela joang?" (היי, מה שלומך?).
בדרום אפריקה, את המילה "joang" ("איך") רושמים "jwang" ו"khotso" רושמים "kgotso".
סהסוטו הייתה אחת השפות הראשונות מהשפות האפריקאיות שהפכה לשפה כתובה על ידי מיסיונרים אוונגליסטיים מפריז במאה ה-17, ולכן הספרות של הסוטו היא נרחבת.
כיום, השפה הכתובה מבוססת בעיקרה על הניבים של קוואנה ופוקנג, אם כי קיימות וריאציות שונות.
סוטאן איברהים קארים אמרול , הידוע גם כראג'ה וראג'ה ג'מיני, הוא מלכת דראג ואמן איפור אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר כמנצח בעונה השלישית של המרוץ לדראג של רו פול, וגם בשל עבודתו בתוכנית המציאות הטופ מודל הבאה, בה עבד כאמן האיפור של התוכנית במשך תשע עונות (ארבע עד שתים עשרה).
בין לקוחותיו של אמרול נמנות טיירה בנקס, דיטה פון טיז, פמלה אנדרסון, פולינה פוריסקובה, אימאן, איגי אזליה, רופול וטוויגי.
מאז 2009, אמרול הוא אמן האיפור של הזמר אדם למברט במדיה מודפסת, הופעות חיות בארצות הברית ובמסע ההופעות שלו ב-2010 Glam Nation Tour.
אמרול מנחה את הפודקאסט "Very That" עם דלתא וורק.
אמרול נולד בבולדווין פארק, קליפורניה והוא ממוצא הולנדי ואינדונזי.
אביו, עבדול וואדוד קארים אמרול, היה האח הצעיר של העולמא והפילוסוף חכמה.
בגיל שלוש, המשפחה שלו עברה לאי באלי באינדונזיה, ארץ המוצא של הוריו, שם הוא חי שש שנים לפני שחזר לארצות הברית.
בגיל 16, אמרול נכנס לסצנת הדראג בכך שהלך למועדוני לילה בלוס אנג'לס עם חברים.
הוא היה חלק מסצנה של דראג שקיבלה השראה מתת-תרבויות הגותי והפאנק.
בשנותיו הראשונות כמלכת דראג הוא נקרא קריולה והיה חלק מסצנת ילדי המועדונים.
אמרול למד אומנות באוניברסיטת קליפורניה סטייט בפולרטון והתמקד בבימוי אומנות ואיור במשך שנתיים, ואז החליט לעסוק באיפור וחיקוי נשי.
אמרול התמודד בעונה השלישית של המרוץ לדראג של רו פול כראג'ה.
בפרק האחרון, אחרי ליפ סינק נגד מנילה לוזון, אמרול הוכרז כמנצח של העונה.
כחלק מחובותיו כמנצח של העונה, אמרול השתתף בסיבוב הופעות "Logo's Drag Race Tour" בארצות הברית ובקנדה.
אמרול הוא המתמודד האסייתי-אמריקאי הראשון שזכה בתוכנית.
באפריל 2022, הוכרז שראג'ה תשתתף בעונה השביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס, עונת המנצחות הראשונה של הזיכיון.
אמרול עבד כאמן איפור בהטופ מודל הבאה בין 2005 ל-2009.
במאי 2011, אמרול שחרר את הסינגל הראשון שלו כראג'ה, "Diamond Crowned Queen".
הסינגל התחיל במקום ה-50 במצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד, לפני שהגיע לשיא במקום ה-35. ב-21 באוגוסט 2012, הסינגל השני שלו, "Sublime", יצא.
ב-1 ביוני 2013 יצא הסינגל השלישי שלו, "Zubi Zubi Zubi".
מאז 2014, הוא מציג את תוכנית היוטיוב השבועית "RuPaul's Drag Race Fashion Photo RuView" של "WOWPresents" עם משתתפת המרוץ לדראג רייבן.
בפברואר 2017, הוא הופיע בקליפ לשיר "Fun" של בלונדי.
הוא גם הופיע בקמפיין של דיזל "Make Love Not Walls" בבימויו של דייוויד לה-שאפל ובקמפיין של Urban Decay יחד עם משתתפי המרוץ לדראג אלסקה, קטיה וג'יגלי קליאנטה.
אמרול יצר והופיע בהופעות דראג כראג'ה בפרובינסטאון, מסצ'וסטס כמו Gawdess" ב-2017, "Masque" ב-2018 ו-"Lush Life" ב-2019.
אמרול הופיע בפרק של משפחת סימפסון "Werking Mom" ששודר ב-18 בנובמבר 2018. ביוני 2019, הוא היה אחד מ-37 מלכות דראג שהופיעו בעמוד השער של מגזין ניו יורק.
ב-14 בדצמבר 2017, אמרול התחתן עם ראיין טרנר.
+שנהשםתפקידהערה2000Angels!טוואנגי דייוויס2008The Young and Evilמקסיסרט קצר2015TupiniQueensעצמו
סוחרי שביעית הם אנשים העושים מסחר בפירות שביעית, חרף האיסור לסחור בהם.
אנשים אלו פסולים לדון ולהעיד.
לדעת הרמב"ן איסור סחורה בפירות שביעית הוא מצוות עשה (לאו הבא מכלל עשה) הנלמדת מהפסוק בפרשת בהר: חז"ל דרשו מהפסוק שמותר רק לאוכלם "לאכלה ולא לסחורה", מחמת קדושת הפירות.
אולם הרמב"ם אינו מונה מצווה זו במניין המצוות.
הערוך והמהר"ץ חיות כתבו שאיסור זה הוא רק "מדרשא" - מדרבנן, כמו אבק ריבית שאינו נחשב כריבית ממש, בערוך השולחן אף טוען שהוא חייב מכת מרדות כשאר איסורי דרבנן.
בטעם איסור סחורה כתב רש"י שכיוון שחייבים לבער את הפירות, יש חשש שעם הארץ יצניע אותם במטרה לסחור בהם ולהעשיר: .
טעם אחר הובא בתוספות שאיסור סחורה הוא מחשש שלא יאכלו את הפירות כפי החיוב הנובע מקדושתם, כשתוספות מכנה את איסור סחורה כ"איסור קל".
סוחרי שביעית הם חלק מפסולי עדות.
חזרתם בתשובה היא רק , כלומר צריך לתרום לצדקה את הרווח שהרוויח מהמכירה.
ב מפליגים בעונשם של סוחרי שביעית
כדי לעקוף את איסור סחורה בפירות שביעית לדעת חלק מהדעות אפשר לעשות הסדר לחלוקת פירות הקדושים בקדושת שביעית לציבור הרחב על ידי שליחות של בית דין בלא לעבור על איסור המסחר בפירות אלו.
לשיטת הרמב"ם מותר למכור מזון שלוש סעודות, כיוון שזה נחשב "לאוכלה", וכן כשלקח פירות משדה הפקר ונשאר לו מהם.
לשתי השיטות מותר ללקוט כמות מועטה בשביעית ולתת לבנו או לאחר למכור בשוק.
מותר לסחור בשביעית בדבר שאינו ראוי לאכילה, מאחר שהלימוד מהפסוק "לאכלה" הוא רק על דברים שראויים לאכילה.
סוחרי הספק הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2014, בבימויו של רוברט קנר שנעשה בהשראת ספר באותו השם שחיברו נעמי אורסקס ואריק מ.
קונוויי בשנת 2010. הסרט מתחקה אחר השימוש בטקטיקות יחסי ציבור וספינים תקשורתיים, אשר פותחו במקור על ידי תעשיית הטבק כדי להגן על עסקיהם מפני מחקר המצביע על סכנות בריאותיות מעישון טבק.
הבולטת ביותר בטקטיקות אלה היא מימונם של מדענים ואנשים אחרים כדי להטיל ספק בפומבי בממצאים המדעיים.
בקטעי המעבר, הסרט בוחן באמצעות קוסם מקצועי אנלוגיה בין טקטיקות אלו לבין השיטות בהן משתמשים קוסמים להסחת דעת הקהל מהתבוננות באופן בו מתבצעות אשליות.
מבחינת תעשיית הטבק, הטקטיקות הצליחו לעכב את הרגולציה הממשלתית זמן רב לאחר כינון הקונצנזוס המדעי לגבי הסיכונים הבריאותיים הנובעים מעישון.
בהמשך, הסרט מתאר גם כיצד יצרנים של מעכבי בעירה פעלו להגנה על מכירותיהם, לאחר שבספרות המדעית התפרסמו דיווחים על השפעות רעילות של המעכבים.
הנושא המרכזי של הסרט היא השימוש המתמשך בטקטיקות אלה כדי לבצע הכחשת שינוי האקלים - למנוע פעולה ממשלתית להסדרת פליטת גזי חממה נוכח ההתחממות העולמית.
סטנטון גלנץ – פרופסור לרפואה ופעיל לרגולציות בתחום עישון טבק.
בשנת 1994 הוא קיבל מסמכים שהועתק מתיקי חברת הטבק בראון ויליאמסון וחשף שהייתה מודעת לסיכונים הבריאותיים כבר בשנות החמישים.
סם רו ופטרישיה קאלאהן – עיתונאים חוקרים של השיקגו טריביון שחשפו בשנת 2012 שיצרנים מסכנים את בריאות הציבור על ידי המשך שימוש בחומרים מעכבי בערה רעילים שהוכנסו לריהוט ביתי ולמזרנים.
צמד העיתונאים היו מועמדים לפרס פוליצר עבור התחקיר.
ג'יימס האנסן – מדען נאס"א לשעבר שעדותו בשנת 1988 לוועדות הקונגרס אודות ההתחממות העולמית סייעה להעלת המודעות בנושא בציבור הרחב.
ג'ון פסקנטנדו – מנכ"ל גרינפיס לשעבר.
ויליאם אוקיף – מנכ"ל מכון ג'ורג סי מרשל (George C.
Marshall Institute) ארגון המתנגד לרגולציה הממשלתית בנושא פליטת גזי חממה.
נעמי אורסקס – מדענית והיסטוריונית של המדע, כותבת שותפה לספר שהיווה השראה לסרט, סוחרי הספק.
פרד זינגר – פיזיקאי שבשנת 1990 הקים את SEPP בין היתר, במטרה לפעול נגד רגולציה של פליטת גזי חממה, .
מייקל שרמר – סופר ומוציא לאור של כתב העת "סקפטיק" (Skeptic).
בתחילה התנגד לרגולציות סביבתיות בתור ליברטריאן, אך דעותיו השתנו בנושא זה ככל שהתפתחו מדעי האקלים.
הוא לשעבר מנהל "מכון מרשל" שהתפטר בגלל השפעת נותני החסות של המכון בקביעת פעילויות המכון ותפקידיו.
מארק מוראנו - פעיל פוליטי שפרסם את אתר הכחשת האקלים ClimateDepot מאז 2009. כדי לעודד תלונות בפני מדענים שעבודתם נתפסת כתומכת בפעולה בנושא פליטת גזי חממה, האתר מפרסם את כתובותיהם.
בן סנטר , מייקל מאן וקתרין האייו – מדעני אקלים שקיבלו איומים אישיים בגלל עבודתם לשינוי האקלים העולמי .
טים פיליפס – נשיא "האמריקנים למען שגשוג", ארגון פוליטי שמרני בארצות הברית שבין היתר פועל נגד רגולציה ממשלתית בנוגע להתחממות העולמית.
בוב אינגליס – לשעבר נציג הקונגרס של דרום קרוליינה; הוא איבד את מושבו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקאית בעקבות הודעתו כי שינה את השקפתו והכיר בהתחממות העולמית כבעיה שהממשלה צריכה לטפל בה.
הסרט משלב קטעי קישור של פרשנויות והופעות של הקוסם ג'יימי איאן סוויס .
הנחת היסוד של שבהצגת קיטעי הקישור על סוויס היא שקיימת אנלוגיה בין טכניקות של קוסמים מקצועיים לטקטיקות של יחסי ציבור בהן הסרט עוסק.
קוסמים לומדים כיצד להסיח את דעת הקהל מלהבחין בהונאות העומדות בבסיס הטריקים והאשליות שלהם.
בדומי לקח, אנשי יחסי ציבור מסיחים את תשומת הלב של הציבור מהסיכונים הכרוכים במוצרים הנידונים ובהתחממות העולמית.
טקטיקות אלה פותחו באופן שיטתי על ידי תעשיית הטבק בשנות החמישים בתגובה למחקר מדעי שהראה כי עישון מהווה סיכון בריאותי משמעותי; המחקר היווה איום משמעותי על מכירות הטבק.
טקטיקת הסחת הדעת העיקרית הייתה השימוש באישים משכנעים שטוענים כי אי הוודאות בסיכונים מצריכה פעולה, יצירת "ספק" מדומה.
בסקירה אנונימית עיתון הבוסטון גלוב נכתב ש"כדי להבהיר את דבריו, קנר עוקב אחר מעשה הקסמים והשווייצרים המפוארים של שסוויס במונטאז 'מצחיק של מומחים שונים לאורך השנים מכחיש שסיגריות גורמות לסרטן, או להעלות את מעלות ההדברה או להכריז שאסבטקסט "נועד להחזיק כל החיים – חיים נטולי בעיות".
ואז המצעד הבלתי נמנע של מכחישי שינויי האקלים המפוצצים בקונגרס או בחדשות הכבלים, כולם מגובים על ידי סינטרה ששר 'That Old Black Magic'".
Scott) כתב בניו יורק טיימס כי הנוכחות של סוויס," וכרטיסי המשחק המונפשים שלעיתים עפים על פני המסך, מרגיש כמו גימיק מאולתר מתנשא משהו, ניסיון לסחוט קצת הנאה מתוך סיפור עגום ומחריד".
פרד זינגר כתב לבמאי קנר שהוא שוקל להגיש נגדו תביעה.
אף על פי שלא הוגשה תביעה, קנר ציין בראיון כי "כאשר [זינגר] מרמז על התדיינות יקרה מאוד, אני חושב שזה ניסיון הפחדה".
בשנות ה-90 תבע זינגר את ג'סטין לנקסטר על הצהרותיו בדבר הכללתו של רוג'ר רוול ככותב משותף למאמר על שינויי אקלים יחד עם זינגר וצ'ונסי סטאר; רוול נפטר זמן קצר לאחר הפרסום.
תביעה זו הסתיימה כאשר לנקסטר חזר בו מהצהרותיו כ"לא מוצדקות", אף שלימים הביע לנקסטר צער על ההסדר.
הסרט נסקר בהרחבה בתקשורת המרכזית בארצות הברית וזכה לביקורות חיוביות בעיקר.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג האישור של 84% בהתבסס על 89 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.95/10. בקונצנזוס מבקרי האתר נכתב: "סוחרי הספק הוא סרט תיעודי מעורר מחשבה המשלב אנרגיה וסטייל, גם אם אינו די מעמיק".
באתר Metacritic יש לסרט ציון ממוצע משוקלל של 70 מתוך 100, בהתבסס על 24 מבקרים, המצביע על רוב של ביקורות חיוביות.
סוחר הספרים המקוללים (באיטלקית: Il mercante di libri maledetti) הוא רומן מאת מרצ'לו סימוני, שיצא לאור לראשונה באיטליה בשנת 2011, זוכה פרס בנקרלה 2012 והוא ספר הביכורים של סימוני והחלק הראשון של הסאגה בכיכובו של איגנציו דה טולדו.
תורגם לעברית בהוצאת כנרת-זמורה ביתן על ידי אלון אלטרס בשנת 2013.
שנת 1218. איגנציו דה טולדו, סוחר שרידים מוזערבי שמוזמן לוונציה כדי למצוא כתב יד נדיר מאוד שכותרתו Uter Ventorum, שכנראה מסוגל לעורר מלאכים ולגנוב את חוכמתם.
מונע מסקרנות, איגנציו יוצא לחפש את הקודקס עם שני עוזרים: הלוחם הצרפתי וילאלמה דה בזייה והאח הדיוט הצעיר אוברטו - אך המציאה מתגלה כקשה מהצפוי, בהתחשב בכך שכתב היד פורק לארבעה חלקים לאורך מסלול המתחיל מסקרה די סן מישלה וחוצה את לנגדוק וספרד.
יתר על כן, הספר מעניין גם את דומינוס, שליחו של בית משפט סודי ממוצא גרמני המכונה היסטורית סן-וומה.
מסעו של איגנציו הופך אפוא למצוד מתיש שמשאיר אחריו שובל של רציחות ומסתיים על הר מוסינאה.
אף על פי שלרומן תפאורה היסטורית קפדנית והוא מדבר על טקסטים הרמטיים רבים שהתקיימו באמת, המחבר נותן מקום לסיפורת.
סוטיריס-פוליקרפוס אלכסנדרופולוס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה, בהשאלה מספורטינג ליסבון, ובנבחרת יוון.
אלכסנדרופולוס גדל במחלקת הנוער של פנאתינאיקוס.
ב-20 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1-0 על ארטומיטוס במסגרת המחזור השביעי בליגת העל היוונית לעונת .
ב-29 באוגוסט 2022 חתם אלכסנדרופולוס בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
בעונת 2024/25 הושאל לסטנדרד ליאז' הבלגית.
בעונת 2025/26 הושאל לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה.
ב-28 במרץ 2021 ערך אלכסנדרופולוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בניצחון 2-1 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות.
סוטול (בספרדית: Sotol) הוא אלכוהול מזוקק ממדבר צ'יוואווה (צפון מקסיקו, מערב טקסס) שמקורו בצמחי הסוג Dasylirion.
הידוע בדרך כלל בשם Desert Spoon או בספרדית סוטול, (גם sereque, cucharilla או palmilla), צמחים הגדלים במדבר צ'יוואווה של צפון מקסיקו, ניו מקסיקו, אריזונה ומערב ומרכז טקסס.
אלכוהול סוטול ידוע כספיריט המדינה של צ'יוואווה, עם זאת, המשקה נצרך גם בדורנגו ובקואווילה.
לסוטול יש כינוי מקור משלו מאז 2002 וניתן לייצר אותו רק בצ'יוואווה, קואווילה ודורנגו.
ישנם עשרות סוגים מסחריים זמינים.
ייצור אלכוהול סוטול קיים מחוץ לכינוי המקור של סוטול בכמה אזורים כמו סונורה, שם היא ידועה בשם פלמילה (Palmilla), ובאחאקה (Cucharillo), ואזור Texas Hill Country (טקסס סוטול).
עם עליית הסוטול מבחינת הפופולריות שלו, מותגים נוספים נוספו.
הסוטול Los Magos Sotol הוא כיום הסוטול בעל הפרסים הרב ביותר בעולם.
הוא מיוצר באופן דומה לסוגי המסקל הארטיזנלים הנפוצים יותר של מרכז מקסיקו.
הילידים של מדבר צ'יוואווה, כמו ה-Jumano Pueblos וה-Lipan Apache, הכינו את המשקה המסורתי הזה במשך מאות שנים.
לפי מקורות, ילידים אחרים של צ'יוואווה, כמו הראמורי (Rarámuri), התסיסו מיץ סוטול למשקה אלכוהולי דמוי בירה כבר לפני 800 שנה.
טכנולוגיית הזיקוק הוצגה במאה ה-16 על ידי מהגרים פיליפינים מוקדמים שהגיעו דרך הגליאון של מנילה לאזורי החוף של מערב מקסיקו.
ה"סטילס" (סטילס, בתרגום חופשי דוד, על פי רוב מפליז, הוא מכשיר המשמש לזקק תערובות נוזליות על ידי חימום לרתיחה סלקטיבית ולאחר מכן קירור לעיבוי האדים) הייחודי מהסוג הפיליפיני היה בשימוש בתחילה על ידי פועלים פיליפיניים שעבדו במטעי הקוקוס לזיקוק ה"ווינו דה קוקו" (שיכר מוהל קוקוס).
טכנולוגיה זו והידע בייצור משקאות חריפים נרכשו על ידי העמים הילידים במקסיקו שעבדו במטעי הקוקוס.
לאחר מכן הם שימשו לזיקוק משקאות מקומיים, וכתוצאה מכך נוצרו המסקל והסוטול.
לצמח "כף המדבר" (Desert Spoon) לוקח בערך 15 - 25 שנים להתבגר והוא מניב רק בקבוק סוטול אחד לכל צמח.
הוא גדל בדרך כלל על מדרונות סלעיים באדמת השיחים המדברית של צ'יוואווה בין 900 לבין 2,000 מטר מעל פני הים.
בניגוד לאגבה, הפורחת רק פעם אחת בחייה, הסוטולים מייצרים גבעול פרח כל כמה שנים.
לאחר שהצמח מתבגר, הוא נקטף כמו צמחי אגבה להכנת מזקל או טקילה.
העלים החיצוניים מוסרים כדי לחשוף את הליבה המרכזית, אשר נלקחת למזקקה.
לאחר מכן ניתן לבשל או לאדות את הליבה, לגרוס, להתסיס ולזקק.
Plata – לא מיושן, ישר מהזיקוק לבקבוק.
Reposado (נח) – כלומר התיישן מספר חודשים עד שנה.
Añejo – התיישן לפחות שנה ולמעלה מזה
סוֹטֶרן ׁ הוא יין קינוח צרפתי מהאזור בעל אותו השם בגזרת אזור היין Graves בבורדו.
יין סוטרן עשוי מענבי סמיון, סוביניון בלאן ומוסקאדל שהושפעו מ-Botrytis cinerea (כמו היין ההונגרי טוקאי אסו), הידוע גם בשם ריקבון אציל.
זה גורם לצימוק חלקי של הענבים, וכתוצאה מכך יינות מרוכזים ובעלי טעם ייחודי.
בשל האקלים שלו, סוטרן הוא אחד מאזורי היין הבודדים שבהם הדבקה בריקבון אציל היא תופעה שכיחה.
יינות סוטרן, במיוחד אחוזת Premier Cru Supérieur שאטו ד'יקאם, יכולים להיות יקרים מאוד, בעיקר בשל עלות הייצור הגבוהה מאוד.
הכפר ברסאק שוכן בתוך סוטרן וזכאי להשתמש בכל שמות.
יינות דומים במקצת אך פחות יקרים ובדרך כלל פחות מובחנים מיוצרים באזורים השכנים של מונבזילאק, סרון, לופיאק וקדייאק.
בארצות הברית, יש תווית חצי גנרית ליינות קינוח לבנים מתוקים הידועים כסאוטרן ללא ה-s בשם.
כמו ברוב צרפת, מאמינים כי גידול הגפנים הוכנס לראשונה לפרובינקיה גאליה אקוויטניה על ידי הרומאים.
העדות המוקדמת ביותר לייצור יין מתוק, לעומת זאת, מתוארכת רק למאה ה-17. בעוד שהאנגלים היו שוק הייצוא העיקרי של האזור מאז ימי הביניים, הטעם שלהם הוסט בעיקר ליינות יבשים יותר, החל בקלרט בימי הביניים ובסופו של דבר עבר ליין בורדו אדום.
היו אלה הסוחרים ההולנדים של המאה ה-17 שפיתחו לראשונה עניין ביין לבן.
במשך שנים, הם היו פעילים בסחר ביינות גרמניים, אבל הייצור בגרמניה החל לדעוך במאה ה-17 כאשר אדמות גרמניה הושפעו מסכסוכים מזוינים (במיוחד מלחמת שלושים השנים) וכן מהעלייה בפופולריות של הבירה.
ההולנדים ראו הזדמנות למקור ייצור חדש בבורדו והחלו להשקיע בנטיעה של זני ענבים לבנים.
הם הכניסו לאזור טכניקות לייצור יין לבן גרמני, כמו הפסקת התסיסה עם שימוש בגופרית על מנת לשמור על רמות סוכר שארית.
אחת הטכניקות הללו כללה לקיחת נר (כונה "נר גפרית") כשהפתיל שלו נטבל בגופרית ונשרף בחבית שבה היין תסס.
זה השאיר נוכחות של גופרית בחבית, כך שהיין ייצור איתה אינטראקציה לאט תוך כדי תסיסה.
בהיותו סוכן אנטי מיקרוביאלי, הגופרית מהממת את השמרים שממריצים את התסיסה, ובסופו של דבר מביאה אותה לעצירה עם רמות גבוהות של סוכרים שנשארו עדיין ביין.
ההולנדים החלו לזהות אזורים שיכולים לייצר ענבים המתאימים לייצור יין לבן, ועד מהרה התמקמו באזור סוטרן.
היין שהופק מאזור זה היה ידוע בשם vins liquoreux, אך לא ברור אם ההולנדים השתמשו באופן פעיל בשיטה של ענבים רקובים באצילות בשלב זה.
כמו רוב אזור היין של בורדו, באזור סוטרן יש אקלים ימי, מה שמביא את הסכנות לגידול גפנים של קרת סתיו, ברד וגשמים שיכולים להרוס בציר שלם.
אזור סוטרן ממוקם 40 ק"מ דרומית מזרחית לעיר בורדו לאורך נהר גארון ויובלו, הסירון.
מקורו של הסירון הוא מעיין שיש בו מים קרירים יותר מה-Garonne.
בסתיו, כשהאקלים חם ויבש, הטמפרטורות השונות משני הנהרות נפגשות ויוצרות ערפל שיורד על הכרמים מהערב ועד שעות הבוקר המאוחרות.
מצב זה מקדם התפתחות של פטריית Botrytis cinerea.
עד הצהריים, השמש החמה תעזור לפזר את הערפל ולייבש את הענבים כדי למנוע מהם לפתח ריקבון פחות נוח.
סוטרן מאופיין באיזון של מתיקות עם גרידת חומציות.
כמה תווי טעם נפוצים כוללים משמשים, דבש, אפרסקים, אך עם תו אגוזי, שהוא מאפיין אופייני לסמיון האציל עצמו (יש להשוות עם סמיון אצילי, בציר מאוחר, אוסטרלי).
הסיומת יכולה להדהד על החך למשך מספר דקות.
יינות סוטרן הם חלק מהיינות עם החיים הארוכים ביותר, עם דוגמאות פרימיום מבצירים יוצאי דופן שנשמרו כראוי בעלות פוטנציאל להתיישן גם מעבר ל-100 שנים.
סוטרן מתחיל בדרך כלל בצבע זהוב וצהוב שהופך כהה יותר ככל שהוא מזדקן.
כמה מומחי יין מאמינים שרק ברגע שהיין מגיע לצבע של מטבע נחושת ישן הוא התחיל לפתח את טעמיו המורכבים והבוגרים יותר.
רוב הסאוטרנים נמכרים בחצאי בקבוקים של 375 מ"ל, אם כי מיוצרים גם בקבוקים גדולים יותר.
היינות מוגשים בדרך כלל צוננים לטמפרטורה של 15 מעלות צלזיוס, אך יינות מעל 15 שנים מוגשים לעיתים קרובות בכמה מעלות חמות יותר.
ניתן לשלב סוטרן עם מגוון מאכלים.
כבד אווז הוא התאמה קלאסית.
סוחרי הכאב הוא סרט פשע אמריקאי משנת 2023 בבימויו של דייוויד ייטס, עם אמילי בלאנט וכריס אוונס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "Pain Hustlers" מאת איוון יוז משנת 2022 המתאר חברת תרופות בשם אינסיס תרפויטיקס (בסרט: זאנה) שייצרה תרופה מבוססת פנטניל בשם סאבסיס (בסרט: לונאפן) לטיפול בכאבים קשים של חולי סרטן.
מנהלי החברה הועמדו לדין עם רופאים שרשמו את התרופה לחולים רבים כטיפול כמשכך כאבים, גם לא על רקע סרטני כלל וגרמו להם להתמכרות לאופיואידים ואף למקרי מוות.
לייזה דרייק (אמילי בלאנט) היא אם יחידנית קשת יום שגרה עם בתה פיבי (קלואי קולמן).
פיבי סובלת מהתקפים אפילפטים על רקע מלפורמציה וסקולרית במוח וזקוקה לניתוח.
היא נזרקה מבית הספר לאחר שגרמה שם לשריפה.
לייזה מתפרנסת מריקוד על עמוד במועדון חשפנות.
היא משוחחת עם אחד הלקוחות, פיט ברנר (כריס אוונס) שמציע לה משרה מכניסה בחברת התרופות "זאנה תרפויטיק" בה הוא עובד כמנהל בכיר, למרות שאין לה כל הכשרה בנושא.
לייזה מגיעה אליו מחוסר ברירה והוא מזייף את קורות חייה בהם הוא כותב על המקומות שלמדה ועל התארים שיש לה בביוכימיה.
הוא מביא אותה לבעל החברה ג'ק ניל (אנדי גרסיה) שמתרשם ממנה חיצונית ומסביר לה את המצב.
חברת "זאנה" נמצאת לקראת פשיטת רגל.
הוא פיתח משכך כאבים בשם לונאפן שהוא נגזרת של פנטניל ופועל מהר יותר משאר משאר המשככים אבל אינו יכול התקדם בהפצת התרופה.
אחד הרופאים הבולטים בפלורידה שרושמים משככי כאב אופיואידים הוא ד"ר ליידל (בריאן דארסי ג'יימס) ולייזה מקבלת משימה לשכנע אותו בתוך שבוע לרשם מרשמים ללונאפן.
קשה לשכנע את ד"ר ליידל וזמנה של לייזה הולך ואוזל.
בפעם נוספת היא מגיעה אליו ושומעת לקוח מתלונן שהתרופה שנתן לא עזרה ובנוכחות הלקוח היא משכנעת את ד"ר ליידל לרשום לו לונאפן.
בהמשך מקבל הרופא כסף ומתנות ומתחיל לרשום את התרופה החדשה ובעקבותיו מצטרפים רופאים נוספים.
לייזה מגייסת עובדות שאין להן מושג ברפואה ומדריכה אותם לשכנע בדרכן את הרופאים לרשום לונאפן על ידי מתן המחאות שמנות, מסיבות חשק במועדות חשפנות, מתנות, טיסות ועוד.
תוך זמן קצר מגיע שיווק לונאפן ל-86% משוק משככי הכאבים והחברה עוברת הנפקה ראשונה לציבור מוצלחת.
לייזי מרוויחה הון, רוכשת דירה מהודרת, רכב יוקרה ומקבלת את אמה ג'קי (קתרין אוהרה) לעבוד כמשווקת ובאותו זמן לקיים יחסים עם הבוס ג'ק ניל.
לייזה ופיט ממונים לתפקידים בכירים ואילו פאלי (אמית שאה) וארקין (ג'יי דופלס) שמתנגדים להם, מפוטרים.
כעבור זמן המכירות מואטות וג'ק ניל נותן הוראה לשווק את התרופה שמאושרת רק לחולי סרטן, גם לכאבים שאינם מסרטן כמו מיגרה או כאבי גב.
ד"ר ליידל מסכים לכך וזרם החולים התלויים בתרופה הולך וגדל וכן מספר מקרי המוות כתוצאה ממינון יתר.
כאשר השכן שלה סדני (אלכס קליין) מת ממנת יתר מתחיל המצפון להציק ללייזה והיא פונה למשרד התובע הכללי ומבקשת להעיד נגד מנהלי החברה עם קבלת חיסיון של עד מדינה.
ליידל, פאלי, ברנר וניל מקבלים עונשי מאסר אך השופטת מטילה בכל זאת מאסר של 15 חדשים על לייזה בגלל חומרת האשמה והתוצאות החמורות שלה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאמילי בלאנטלייזה דרייקכריס אוונספיט ברנרקתרין אוהרהג'קיאמא של לייזהאנדי גרסיהד"ר ג'ק נילבריאן דארסי ג'יימסד"ר ליידלקלואי קולמןפיביבתה של לייזהאמית שאהאריק פאלימנהל ב"זאנה"ג'יי דופלסארקיןמנהל ב"זאנה"אלכס קלייןסידנישכן של לייזהניק מקנילרנדילקוח
סוי בוי הוא בטוי סלנג וכינוי גנאי המשמש כדי לתאר גברים חסרי מאפיינים גבריים.
המונח נושא קווי דמיון רבים והושווה למונחי הסלנג: קאקולד (או קאק), Low-T או היפוגינדיזם ("טסטוסטרון נמוך") – מונחים המשמשים כעלבונות לגברים נשיים בעיקר בקהילות מקוונות.
המונח מבוסס על נוכחות פיטואסטרוגן איזופלבון בפולי סויה, מה שהוביל כמה לטעון שמוצרי סויה מעודדים נשיות גברים שצורכים אותם, אף שזוהי תיאוריה ללא ביסוס מדעי מספיק על קשר בין צריכת פיטואסטרוגני סויה וטסטוסטרון, רמות אסטרוגן או איכות הזרע.
מוצרי סויה מכילים כמויות גבוהות של פיטואסטרוגנים.
מכיוון שהם דומים מבחינה מבנית לאסטרדיול (הורמון נשי עיקרי) ויש להם פעילות בקולטן לאסטרוגן, הועלו חששות שהוא עלול לפעול כמשבש אנדוקריני המשפיע לרעה על הבריאות.
אולם בית הספר לבריאות של הרווארד ציין כי "ישנם גורמים רבים המקשים על בניית הצהרות גורפות לגבי ההשפעות הבריאותיות של סויה".
המונח משמש לעיתים קרובות כינוי על ידי טרולי אינטרנט.
לעיתים קרובות הוא מכוון לאנשי שמאל, לטבעונים, לליברלים חברתיים או לקבוצות אחרות.
המונח שימש גם בוויכוחים מקוונים על המשיכה האופנתית של "Cargo shorts", שהם מכנסיים בסגנון דגמ"ח המגיעים עד הברך, הנחשבים בעלי מראה נשי ולא אתלטי, וכן חיוך שנקרא "פרצוף סויה" או "חיוך סוילנטי", אשר הוא משחק מילים בסרט הדיסטופי Soylent Green משנת 1973.
סוחר אמנות הוא אדם או תאגיד העוסק בקנייה ומכירה של יצירות אמנות, ולעיתים גם בתיווך בין קונים למוכרים.
סוחר אמנות בתחום האמנות העכשווית פועל לרוב לייצוג אמנים, ולבניית קשרים עם אספנים ומוזיאונים שתחומי עניינם עשויה להתאים ליצירותיהם של האמנים שבייצוגו.
חלק מהסוחרים ניחנים ביכולת לחזות התפתחויות בשוק , ואחרים אף עשויים להשפיע על השוק עצמו.
חלק מסוחרי האמנות מתמחים בסגנון, תקופה או אזור גאוגרפי מסוים.
הם מרבים לנסוע ברחבי העולם, להשתתף בתערוכות, מכירות פומביות וביקורים בסטודיו של אמנים, במטרה לאתר רכישות מבטיחות ויצירות חדשות.
כאשר הם רוכשים יצירות, הם מוכרים אותן מחדש בגלריות שבבעלותם או ישירות לאספנים.
בתחום האמנות העכשווית, סוחרים רבים מציגים עבודות של אמנים בגלריות שלהם.
הופעתו של סוחר האמנות כמקצוע מיוחסת לעיתים לרנסאנס האיטלקי, כאשר גבר הביקוש לעתיקות קלאסיות בקרב אספנים, לרבות מטבעות.
במאה ה־18 החלו להופיע לראשונה תערוכות בגלריות אמנות פרטיות, לצד סלונים שנתיים שנוהלו על ידי גופים תאגידיים, גורמים פרטיים או ישירות על ידי השלטון.
בתקופה זו התקיימו גם המכירות הפומביות הגדולות הראשונות, שהומצאו בלונדון תחילה על ידי סוחרי ספרים, בעוד תעשיית הדפוס פרצה בפריז.
סוחרי האמנות שירתו קהל של "אניני טעם" – והחלו להפיק קטלוגים ייעודיים ורשימות מלאי, תיאוריות שבימינו מהווים מקור חשוב להיסטוריוגרפיה העכשווית.
במאה ה־19, הבורגנות התעשייתית שהתעשרה בעקבות ההתקדמות הטכנולוגית ועלויות העבודה הנמוכות, החלה להשקיע באופן נרחב באמנות ופנתה לשירותיהם של סוחרי אמנות.
פריז הפכה אז למרכז שוק האמנות המודרנית ולמוקד משיכה לסוחרים שחיפשו יצירות של אמנים בני זמנם.
במאה ה־20, ובעיקר לאחר 1945, ניו יורק תפסה את מקומה כמרכז העולמי לשוק האמנות.
לקראת סוף המאה, גופים מוסדיים כמו חברות וקרנות השקעה הפכו לרוכשים המרכזיים.
במאה ה־21 נכנסו גם פלטפורמות מקוונות לתמונה, והחלו להתקיים מכירות אמנות באינטרנט.
העסקה הגדולה ביותר בכל הזמנים שנרשמה בשוק האמנות הייתה בשנת 2017, כאשר יצירת האמנות "מושיע העולם", המיוחסת ללאונרדו דה וינצ'י, נמכרה בבית המכירות כריסטי'ס תמורת 400 מיליון דולר.
הקונה היה יורש העצר הסעודי, מוחמד בן סלמאן.
סוחרי אמנות רבים רוכשים השכלה בתחום תולדות האמנות בטרם הם מתחילים את דרכם המקצועית.
תחומים קרובים, אשר לעיתים משתלבים עם עיסוק זה, כוללים תפקידים כאוצרות במוזיאונים, מכירה פומבית של אמנות , ובכלל קריירות הקשורות לתעשייה.
בעלי גלריות שאינם מצליחים להחזיק גלריה עצמאית עשויים לעבור לעבוד בגלריות מבוססות יותר.
אחרים פונים לקריירות כגון ביקורת אמנות, אקדמאים, אוצרות או כאמנים.
סוחרי אמנות נדרשים להבנה מעמיקה של ההיבטים הכלכליים של שוק האמנות.
הם עוקבים אחר ניתוח השוק, בקיאים בסגנונות מבוקשים, ומבצעים הערכות שווי לצורכי רכישה ומכירה חוזרת של יצירות.
בתחום האמנות העכשווית, סוחרים רבים פועלים לקידום אמנים צעירים, לבניית שוק ליצירותיהם, ולביסוס הצלחה כלכלית עבורם ועבור עצמם.
שוק האמנות מושפע מתנודות כלכליות כמו כל שוק אחר, ולפיכך סוחרי אמנות חייבים להיות מודעים כלכלית כדי לשמור על פרנסתם.
על סוחרים לעקוב מקרוב אחר מחירי היצירות: עליות חדות מדי במחירים וברווחים עלולות להוביל לירידת ערך ההשקעות במקרה של מיתון כלכלי או עודף מלאי.
לקביעת ערכה של יצירת אמנות , סוחרי אמנות בוחנים את היצירה בקפידה ומשווים את פרטיה ליצירות דומות.
סוחרים ותיקים רוכשים לעיתים יכולת לזהות יצירות לא חתומות באמצעות ניתוח מאפיינים סגנוניים, כגון משיכות מכחול, שימוש בצבעים וצורות.
הם מפתחים הבנה של סגנונות תקופתיים ושל אמנים מסוימים, ולעיתים מסוגלים להבחין בין יצירה אותנטית לזיוף.
עם זאת, גם סוחרי אמנות מנוסים עלולים לעיתים ליפול קורבן להונאה.
גלריה לאמנות עכשווית מתייחס לרוב לגלריה מסחרית פרטית הפועלת למטרות רווח.
גלריות מסוג זה מרוכזות בדרך כלל במרכזים עירוניים גדולים, אולם בערים קטנות יותר יש לפחות גלריה אחת, וניתן למצוא אותן גם בערים או כפרים, ולעיתים הן ממוקמות באזורים מרוחקים שבהם מתקבצים אמנים, כדוגמת מושבת האמנות טאוס שבניו מקסיקו או סנט אייבס שבקורנוול.
גלריות לאמנות עכשווית פתוחות לעיתים קרובות לציבור הרחב ללא תשלום, אם כי קיימות גם גלריות חצי-פרטיות.
מקור ההכנסה המרכזי של גלריות מסחריות הוא עמלה ממכירת יצירות האמנות, כאשר שיעור העמלה המקובל נע בין 25% ל-50%.
בנוסף, קיימות גלריות רבות הפועלות ללא כוונת רווח, או כאלה המתנהלות כקולקטיב של אמנים.
בחלק מהערים, כגון טוקיו, נהוג כי האמנים משלמים תעריף קבוע להשכרת חלל התצוגה, אם כי מודל זה נחשב לפחות מקובל בשווקים בינלאומיים אחרים.
גלריות נוהגות להציג תערוכות יחיד של אמנים מסוימים, ולעיתים אוצרות מארגנים תערוכות קבוצתיות סביב נושא רעיוני, זרם אמנותי או זיקה סגנונית בין האמנים.
גלריות רבות בוחרות לייצג אמנים באופן בלעדי, ומציעות להם תערוכות סדירות וקידום מתמשך.
ההגדרה "גלריה" עשויה לכלול גם קואופרטיב אמנים או חלל המנוהל על ידי אמנים עצמם.
גלריות מסוג זה, הנפוצות בעיקר בצפון אמריקה ובמערב אירופה, פועלות לרוב על פי עקרונות דמוקרטיים, עם דגש על שליחות ולאו דווקא מטרות מסחריות.
ניהול הגלריה נעשה באמצעות מועצת מנהלים, צוות מתנדבים או עובדים בשכר ואוצר תערוכות, וכל תהליך הבחירה מתבצע באמצעות ועדה.
הסוחר השמח היא קריקטורה אנטישמית המציגה דמות סטריאוטיפית של גבר יהודי.
הקריקטורה נפוצה בקהילות אינטרנטיות רבות כמו 4chan, רדיט, X ואינסטגרם, ומשמשת רבות להבעת שנאה והסתה נגד יהודים.
הקריקטורה אוירה לראשונה בתחילת שנות ה-90 בידי הקריקטוריסט ניק בוגאס, תחת שם העט "A.
Wyatt Mann", משחק מילים על הביטוי "A White Man" (גבר לבן).
התמונה הייתה חלק מקריקטורה שכללה גם קריקטורה גזענית של גבר שחור, והשתמשה בתמונות אלו כדי לומר: "בואו נודה בזה!
עולם ללא יהודים ושחורים יהיה כמו עולם ללא חולדות וג'וקים".
היא הופצה בדפוס ולאחר מכן הופיעה לראשונה באינטרנט בפברואר 2001.
במקור הופיעה הדמות כחלק מקריקטורה שכללה גם דמות סטריאוטיפית של אדם שחור, תוך השוואתם לחולדות ולמקקים – מסר בוטה של שנאה גזענית.
הדמות היהודית מן הקריקטורה הפכה לעצמאית וזכתה לשם "הסוחר השמח", והחלה להתפשט ברשת בקרב קהילות ימין קיצוני שתמכה בטענה שהיהודים קושרים בסתר קשר לכבוש את העולם.
בקריקטורה מופיעים מאפיינים אנטישמיים מובהקים, בהם:
אף גדול ומעוקל (אף יהודי)
חיוך ערמומי תוך שפשוף ידיים
גב כפוף – כסמל לחמדנות או רוע
קרחת בחלק הקדמי של הקרקפת עם שיער מקורזל מאחור וזקן שחור מקורזל
הקריקטורה הפכה לסמל אנטישמי מובהק בתרבות הרשת, במיוחד בפורומים כמו 4chan ו־Gab, ובממים שונים.
לעיתים משולבת הדמות בקריקטורות נוספות, למשל בתוך המם "פפה הצפרדע" או ממים פוליטיים אחרים.
ב־2017, חשבון הטוויטר של רשת אל-ג'זירה באנגלית פרסם את התמונה שכללה את הקריקטורה סוחר שמח תוך התייחסות למכחישי שינויי האקלים.
אל ג'זירה הסבירו בהתנצלות כי לא פרסמו את התמונה המדוברת, אלא ענו למשתמש שפרסם אותה ואז קישרו לשרשור בטעות.
מחקר שפורסם ב־2018 מצא שהקריקטורה היא אחת הפופולריות ביותר בקהילות שוליים אנטישמיות ברשת, ונעשה בה שימוש נרחב כדי להפיץ תיאוריות קשר, דמוניזציה של יהודים, והשוואתם לגורמים מאיימים.
המחקר משנת 2018 שפורסם על ידי סאבאס זאנטו ואחרים, שהתמקד באנטישמיות מקוונת, תיעד כי הסוחר המאושר והווריאציות שלו היו "בין הממים הפופולריים ביותר הן בפורום /pol/ של 4chan והן ב-Gab, שני אמצעים מרכזיים לביטוי הימני-אלט-רייט.
סוטה קיטאנו (ביפנית: 北野 颯太; נולד ב-13 באוגוסט 2004 בארידה שבווקאיאמה, יפן) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
קיטאנו גדל במחלקות הנוער של אלמה, ארטריבו יואסה וסרסו אוסקה, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של סרסו אוסקה במסגרת ליגת העל היפנית.
הוא ערך 68 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-9 ביוני 2025 חתם על חוזה לחמש שנים ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
ב-18 ביוני ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על פצ'וקה במסגרת שלב הבתים של גביע העולם למועדונים לשנת 2025.
קיטאנו נכלל בסגל נבחרת יפן עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר.
סויוז 11 היא חללית סויוז שהמריאה ב־6 ביוני 1971 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן.
הצוות המקורי כלל את ואלרי קובסוב, אלכסיי ליאונוב ופיוטר קולודין.
מספר ימים לפני השיגור קובסוב לא עבר בדיקה רפואית.
היה ויכוח האם להחליף אותו בלבד או כל הצוות.
בסופו של דבר הוחלט להחליף כל הצוות לצוות גיבוי שכלל ולדיסלב וולקוב, ויקטור פצאייב וגאורגי דוברובולסקי.
בזמן הכנות הטיסה היה ויכוח נוסף בהקשר למשך הטיסה.
וסילי מישין תמך בטיסה במשך 30 ימים.
ניקולאי קמאנין שהיה ראש מרכז ההכנות זכר היטב את הבעיות הרפואיות שהיו לאחר טיסה קודמת שערכה 18 ימים ולכן תמך בטיסה קצרה של כ-16 ימים.
בסופו של דבר בהחלטה שהתקבלה אצל ראשי המפלגה הקומוניסטית הצוות נשלח ל-30 ימים טיסה.
בחללית בוצעו התאמות בהתאם להפקת לקחים לאחר שחללית סויוז 10 לא הצליחה להשלים תמרון עגינה בתחנת החלל.
ב־7 ביוני 1971 עגנה בתחנת החלל סאליוט.
"סויוז 11" הצליחה במה שנכשלה "סויוז 10" - הבאת קוסמונאוטים לתחנת חלל.
ב-16 ביוני התרחשה שריפה בתא השהייה.
צוות החל בהכנות לעזיבת תחנת החלל.
לאחר התייעצות עם צוות קרקע, מציאת מקור השריפה וטיפול במכשור שנפגע סוכם להמשיך בטיסה אך לקצרה.
השלושה שהו בחלל 25 יום וביצעו סדרת ניסויים.
לאחר סיום התוכנית המקוצרת החלו הכנות לעזיבת תחנת החלל ונחיתה.
בשעה 01:35 ב־30 ביוני, בשלב חזרת החללית לכדור הארץ, התרחשה תקלה באחד משסתומי האוויר שלה (שקוטרו כ־1 מ"מ בלבד), וכתוצאה מכך נפתח שסתום זה מוקדם מדי תוך שהוא משחרר את האוויר שבחללית.
החללית נחתה בשלום, אך משנפתחה, התגלו שלושת הקוסמונאוטים כשהם מתים.
כתוצאה מאסון זה טיסות חלליות "סויוז" הופסקו.