tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר חודש של אימונים, יצאו הייז והגדוד אל וירג'יניה המערבית ביולי 1861. הם לא היו מעורבים בקרבות עד ספטמבר, כשנתקלו בכוח של הקונפדרציה והסיגו אותו מאזור וירג'יניה המערבית.
בנובמבר, קודם הייז לדרגת לוטננט קולונל והוביל את חייליו עמוק אל וירג'יניה המערבית.
לאחר עצירה בחורף, המשיך הגדוד להתקדם באביב, והייז תקף את הכוחות המורדים ונפצע בברכו.
בספטמבר, נקרא לשמש כתגבורת בקרב בול ראן השני.
הייז וחייליו לא הגיעו בזמן לקרב, אולם הצטרפו אל ארמיית הפוטומק שעמדה לעצור את צבאו של הגנרל רוברט אדוארד לי מלהיכנס אל מרילנד.
הגדוד של הייז היה הגדוד המוביל בקרב סאות' מאונטיין ב-14 בספטמבר.
הייז הסתער כנגד הכוחות המורדים ונורה בידו השמאלית.
ממחטה נקשרה מעל הפצע כדי לעצור את הדימום והוא המשיך להילחם.
הוא פקד על אנשיו לתקוף, אולם הגדוד שלו נסוג והוא היה בין שני הצדדים.
אנשיו של הייז החזירו אותו אל העורף והוא נלקח אל בית החולים.
הגדוד המשיך לתקוף בקרב אנטיאטם, אולם הייז לא היה פעיל במהלך המערכה.
באוקטובר, קודם לדרגת קולונל ופיקד על הבריגדה הראשונה כבריגדיר גנרל.
המחלקה שהתה בחורף ובאביב קרוב לצ'ארלסטון, ללא מגע עם האויב.
הייז לא לחם עד ליולי 1863, כשלחם מול חיל הפרשים של הקונפדרציה.
את הסתיו השקיע בעידוד הגדוד שלו להמשיך להתנדב בצבא.
ב-1864, אורגן מחדש מבנה הפיקוד בדרום מערב וירג'יניה, ומחלקתו של הייז הועברה אל ארמיית וירג'יניה המערבית בפיקודו של ג'ורג' קרוק.
הם השמידו את מכרות המלח והעופרת של הקונפדרציה.
ב-9 במאי, נלחמו מול כוחות הקונפדרציה וגרמו להם לסגת.
לאחר מכן, השמידו את קווי האספקה של הקונפדרציה והסיגו שוב את האויב.
הייז והבריגדה שלו עברו אל עמק שננדואה לקראת הקרבות שנערכו בו.
חייליו של קרוק התחברו אל ארמיית שננדואה של האיחוד ונלחמו מול כוחות הקונפדרציה.
הם כבשו את לקסינגטון ב-11 ביוני.
הם המשיכו לכבוש חלקים מווירג'יניה, אולם לבסוף חזרו אל וירג'יניה המערבית.
הייז רצה שקרוק יתפוס פיקוד על הארמייה, אולם לפני שהצבא יכול היה לנסות שוב לכבוש את וירג'יניה, הם נקראו צפונה למנוע פשיטה על מרילנד.
הצבא הותקף בידי חיילי קונפדרציה ב-24 ביולי, והייז נפגע מכדור בכתפו.
באוגוסט, נסוג צבא הקונפדרציה אל העמק.
חייליו של הייז הדפו התקפה של צבא הקונפדרציה וגרמו לצבא לסגת דרומה.
לאחר סדרת ניצחונות, במהלכם נקע הייז את קרסולו, משך הייז את תשומת לבו של יוליסס ס.
הייז קודם לדרגת בריגדיר גנרל באוקטובר 1864 ולדרגת מייג'ור גנרל לשם כבוד.
באותו הזמן נולד בנו, ג'ורג' קרוק הייז.
הצבא שוב נבלם בחורף, ובאביב 1865 נגמרה המלחמה כשלי נכנע בפני גרנט.
וצפה בתהלוכת הניצחון של צבא האיחוד במאי, ולאחר מכן חזר לביתו.
כששירת בארמיית שננדואה ב-1864, נבחר הייז בידי הרפובליקנים להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוזו.
הייז סירב לנהל מסע בחירות בטענה שבמצב המלחמה, מגיע לכל קצין שינטוש את עמדתו כדי לנסות ולהיבחר שיערפו את ראשו.
הייז כתב מכתבים שהסבירו את עמדותיו בנושאים פוליטיים ונבחר.
כשהקונגרס התכנס בדצמבר 1865, הושבע הייז כחלק מרוב רפובליקני גדול.
הוא היה מזוהה עם המתונים במפלגה, אולם היה מוכן לתמוך ברדיקלים למען האחדות המפלגתית.
הנושא המרכזי היה העברת התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, בו הייז תמך, ושעבר בשני בתי הקונגרס ביוני 1866. הייז תמך בעמדות הרפובליקניות לגבי תקופת השיקום: שיש להחזיר את הדרום לאיחוד, אולם רק לצד הגנה על העבדים המשוחררים והשחורים בדרום.
הנשיא אנדרו ג'ונסון, שמונה לתפקידו לאחר הירצחו של לינקולן, רצה לצרף את המדינות הפורשות במהירות, ללא כל ערובה שיעבירו חוקים להגנת זכויות האזרח של העבדים המשוחררים.
הוא רצה גם להעניק חנינה לסגל המוביל של הקונפדרציה.
הם העבירו חוק זכויות אזרח ב-1866.
הייז נבחר מחדש ב-1866, ותמך בחוק הקביעות במשרה, שהבטיח שג'ונסון לא יוכל לפטר עובדי ממשלה ללא אישור הסנאט.
הוא ניסה להעביר רפורמה בשירות הציבורי, אולם לא הצליח להשיג תמיכה רחבה בנושא.
הייז המשיך לתמוך ברפובליקנים בקונגרס בחוקי השיקום, אולם התפטר ביולי 1867 כדי לנסות להיבחר לתפקיד מושל אוהיו.
כחבר קונגרס אהוד וקצין בצבא, נחשב הייז למועמד רפובליקני מצוין בבחירות של 1867. הוא היה מתון יותר מהרפובליקנים, אף על פי שהסכים לתיקון לחוקת אוהיו שיאפשר לגברים השחורים באזור להצביע.
השניים נאמו בכל רחבי המדינה בנושא, אולם התיקון לא עבר והדמוקרטים השיגו רוב במועצה המחוקקת.
נראה היה שהייז הפסיד, אולם הוא זכה ברוב של 2,983 קולות מתוך 484,603.
כמושל רפובליקני עם מועצה מחוקקת דמוקרטית, הייז לא היה מושל חזק, בעיקר מפני שלמושל אוהיו לא הייתה זכות וטו.
למרות זאת, הוא הקים בית ספר לחירשים ובית ספר לבנות.
הוא תמך במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון ותמך בהרשעתו, שנפלה בסנאט על חודו של קול.
הייז התמודד על כהונה שנייה ב-1869, ושוב תמך בשוויון זכויות לשחורים באוהיו.
את יריבו, ג'ורג' פנדלטון, הציג כגזען שתמך בקונפדרציה.
הייז נבחר מחדש ברוב גדול, והרפובליקנים השתלטו על המועצה המחוקקת, ואפשרו לאוהיו לאשרר את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שהבטיח זכות הצבעה לגברים שחורים.
עם המועצה הרפובליקנית, הרחיב הייז את זכויות ההצבעה של השחורים והקים את הקולג' לחקלאות ומכונות, שהפך בעתיד לאוניברסיטת המדינה של אוהיו.
הוא הציע הורדת מיסים ורפורמה במערכת בתי הכלא.
הייז החליט לפרוש מהפוליטיקה ב-1872 ולא ניסה להתמודד שוב.
כשהייז התכונן לעזוב את תפקידו, פנו אליו כמה תומכי רפורמה בבקשה שינסה להיבחר אל הסנאט של ארצות הברית מול ג'ון שרמן.
הייז סירב להתמודד מול רפובליקני אחר ובחר לפרוש.
הוא רצה לבלות עם ילדיו.
הוא תמך בהרחבת מסילות הרכבת אל עיר מגוריו, וגם ניהל נדל"ן.
הייז קיווה למינוי לקבינט, אולם לצערו קיבל רק מינוי כסגן אוצר בסינסינטי, מינוי לו סירב.
הוא הסכים לנסות להיבחר שוב לבית הנבחרים אולם הפסיד למועמד הדמוקרטי ב-1872. ב-1873, נולד לו וללוסי בן נוסף, מנינג פורס הייז.
באותה שנה, פגע המשבר הפיננסי של 1873 בעסקים ברחבי המדינה, כולל בזה של הייז.
הייז קיווה לשלם את חובותיו ולא לחזור לפוליטיקה, אולם כשהסניף המקומי של המפלגה בחר בו כמועמד לתפקיד המושל ב-1875, הוא הסכים.
מסע הבחירות התמקד בחששם של הפרוטסטנטים מאפשרות של מתן כספים מהמדינה לבתי ספר קתוליים.
הייז התנגד לכך, ואף על פי שלא היה אנטי-קתולי ידוע, הוא אפשר למתנגדים לקתוליות לקחת חלק במסע הבחירות שלו.
הייז נבחר ברוב של 5,544 קולות, והיה האדם הראשון שנבחר לכהונה שלישית כמושל אוהיו.
הוא הקטין את החוב הלאומי, הקים מחדש את המועצה לענייני צדקה, וביטל חוק שאפשר מינוי של כמרים קתוליים למשרות בבתי ספר ובתי כלא.
עם פרישתו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט לאחר שתי כהונות, חפשו הרפובליקנים מועמד חדש לבחירות של 1876. הצלחתו של הייז באוהיו חיזקה את מעמדו במפלגה הרפובליקנית, והוא נחשב למועמד מוביל יחד עם ג'יימס בליין ממיין, הסנאטור אוליבר מורטון מאינדיאנה והסנאטור רוסקו קונקלינג מניו יורק.
למרות כוחם של המועמדים האחרים, תמכה המשלחת מאוהיו בהייז, והסנאטור ג'ון שרמן פעל למענו.
ביוני 1876, הוועידה התכנסה ובליין היה המועמד המועדף.
הייז לא ציפה להיבחר, אולם ניסה להיות מועמד פשרה.
הוא הגיע למקום החמישי בסיבוב הראשון, מאחורי בליין, מורטון, מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו וקונקלינג.
בליין הוביל במספר הצירים אולם לא השיג רוב.
הצירים חיפשו מועמד אחר ובחרו בהייז בסיבוב השביעי.
וילר מניו יורק כסגנו, אף על פי שהייז טען שלא הכיר אותו.
הייז הסכים עם מצע המפלגה, שתמך בשוויון זכויות לכל (כולל הנשים), המשך תקופת השיקום, איסור מימון ציבורי לבתי ספר דתיים, ותמיכה בכסף יציב.
הייז קיבל את תמיכת העיתונות, וגם הדמוקרטים הודו שהיה אדם כן.
במכתב פומבי עם קבלת המועמדות הבטיח לתמוך ברפורמה בשירות הציבורי ולכהן רק כהונה אחת.
הדמוקרטים בחרו בסמואל טילדן, מושל ניו יורק.
טילדן נחשב ליריב ראוי שהיה ידוע ביושרו, כמו הייז.
בנוסף, כמו הייז, תמך טילדן בכסף יציב וברפורמה בשירות הציבורי.
כנהוג באותה התקופה, שני המועמדים לא ניהלו את מסע הבחירות שלהם אלא יועציהם.
המצב הכלכלי הרעוע והשחיתות החלישו את הרפובליקנים וגרמו להייז לחשוש שיפסיד.
שני המועמדים התמקדו בניו יורק ובאינדיאנה שנחשבו למדינות חצויות, וגם בשלוש מדינות דרומיות – לואיזיאנה, קרוליינה הדרומית ופלורידה – בהן עדיין שלטו ממשלות מתקופת השיקום, והייתה אלימות פוליטית רבה.
הרפובליקנים הדגישו את הסכנה במתן ניצחון לדמוקרטים זמן קצר כל כך לאחר מלחמת האזרחים, ואת הסכנה שממשל דמוקרטי יהווה לזכויות האזרח של השחורים בדרום.
הדמוקרטים הדגישו את יושרתו של טילדן לעומת השחיתויות בממשלו של יוליסס ס.
כשהתוצאות החלו לזרום מהבחירות, היה ברור שהמירוץ צמוד: הדמוקרטים ניצחו ברוב הדרום, וגם בניו יורק, אינדיאנה, קונטיקט וניו ג'רזי.
בצפון מזרח המדינה, קהילת המהגרים הגדולה תמכה בדמוקרטים.
טילדן זכה לרוב הקולות באופן רשמי (כמה מצביעים רפובליקנים לא הצליחו להצביע בגלל אלימות), אולם הרפובליקנים הבינו שאם ישתמשו במדינות הדרום שעוד שלטו בהן יחד עם מדינות המערב, הם יכולים לנצח בחבר האלקטורים.
ב-11 בנובמבר, שלושה ימים לאחר הבחירות, היה ברור שטילדן זכה ל-184 אלקטורים, והיה חסר לו אחד כדי להשיג רוב.
הייז זכה ב-166 אלקטורים, כש-19 הקולות של פלורידה, לואיזיאנה וקרוליינה הדרומית היו שנויים במחלוקת.
הרפובליקנים והדמוקרטים טענו לניצחונות במדינות הללו, אולם היה ברור שהיו זיופים רבים.
העניין רק הסתבך לאחר שאלקטור אחד מתוך שלושה באורגון נפסל, וכך הייז זכה רק ב-165 קולות, כשעשרים קולות היו שנויים במחלוקת.
עשרים הקולות היו חיוניים לכל מועמד, והיו אמורים להכריע מי יהיה הנשיא.
היה ויכוח בנוגע לספירת הקולות.
הסנאט היה רפובליקני ואילו בית הנבחרים היה דמוקרטי, וכל אחד מהם דרש לספור את הקולות.
בינואר 1877, הסכימו הקונגרס והנשיא גרנט להעניק את סמכות ההחלטה בנושא לוועדה דו מפלגתית, שתכריע בעניין הקולות השנויים במחלוקת.
הוועדה הורכבה מחמישה חברים מבית הנבחרים, חמישה סנאטורים וחמישה שופטים מבית המשפט העליון של ארצות הברית.
כדי להבטיח איזון, הוועדה הורכבה משבעה דמוקרטים, שבעה רפובליקנים, והשופט דייוויד דייוויס, שהיה עצמאי ומקובל על שתי המפלגות.
הדמוקרטים באילינוי בחרו בדייוויס לסנאט, וקיוו שדבר זה ישפיע על תמיכתו.
אולם דייוויס החליט לפרוש מהוועדה ולשרת כסנאטור.
השופטים שנותרו היו רפובליקנים, ולכן נבחר השופט ג'וזף ברדלי, שנחשב לעצמאי ביותר מביניהם.
הוועדה נפגשה בפברואר ושמונת הרפובליקנים תמכו בהענקת עשרים האלקטורים להייז.
הדמוקרטים זעמו על כך ואיימו בפיליבסטר שימנע מהקונגרס את קבלת התוצאות.
כשהתקרב 4 במרץ, יום כניסתו של הייז לתפקיד, נפגשו הרפובליקנים והדמוקרטים במלון בוושינגטון וניסו לנסח פשרה.
הרפובליקנים הבטיחו הבטחות בתמורה לתמיכה דמוקרטית במינויו של הייז.
ההבטחה המרכזית של הייז הייתה הוצאת הצבא מהדרום וקבלת הממשלות הדמוקרטיות במדינות הללו.
הדמוקרטים הסכימו, וב-2 במרץ, הסתיים הפיליבסטר.
הייז נבחר, אולם תקופת השיקום הסתיימה.
ב-3 באפריל, ציווה הייז על מזכיר המלחמה שלו, ג'ורג' מקרארי, להוציא את החיילים מקרוליינה הדרומית.
ב-20 באפריל, הצבא יצא גם מניו אורלינס וכך הסתיימה תקופת השיקום.
תקופת נשיאותו של הייז החלה ב-4 במרץ 1877, והסתיימה ב-4 במרץ 1881. בתפקידו ניסה הייז ליישב את ההדורים ממלחמת האזרחים ותקופת השיקום לצד הגנה על זכויות האזרח של השחורים, ניסיון שכשל ברובו.
הייז תמך ברפורמה בשירות הציבורי, וביצע מינויים שלא על דעת מפלגתו.
הוא לא הצליח לבצע רפורמה ארוכת טווח, אולם ביצע כמה שינויים בדרך לרפורמה מקיפה יותר.
הוא שבר את שביתת הרכבות הגדולה של 1877 בעזרת הצבא, התעקש לשמור על תקן הזהב, וניסה לפשר בין תומכי התקן ותומכי האינפלציה.
מדיניותו כלפי האינדיאנים דרשה הטמעתם בחברה, ובמדיניות החוץ הבטיח את השפעת ארצות הברית באמריקה הלטינית והמשכה של דוקטרינת מונרו.
הוא נחשב לנשיא ממוצע יחסית.
מפני ש-4 במרץ היה יום ראשון, הושבע הייז באופן פרטי ביום שבת, 3 במרץ, בחדר האדום בבית הלבן, והיה הנשיא הראשון שעשה זאת.
הוא הושבע באופן פומבי ב-5 במרץ.
בנאום כניסתו לתפקיד, טען הייז שישרת את כל המדינה, למרות המחלוקת שבבחירתו, יתמוך בממשלה הוגנת ושקולה בדרום, וגם ברפורמות בשירות הציבורי ובתקן הזהב.
למרות זאת, בחירתו השאירה את הדמוקרטים בהרגשה מרירה, והייז זכה לכינוי ראת'רפרוד (משחק מילים על שמו והמילה הונאה).
הייז ביקש מכל חברי הקבינט של הנשיא יוליסס ס.
גרנט להתפטר, ולא מינה אישים שחפצו לרשת אותו בתפקיד הנשיא לקבינט.
הוא היה נחוש להראות את עצמאותו מול המנהיגים הרפובליקנים, ובחר כמה אישים שלא היו מהזרם הרפובליקני המרכזי.
לתפקיד מזכיר המדינה מינה את ויליאם אברטס, שהגן על הנשיא אנדרו ג'ונסון במהלך משפט ההדחה של האחרון.
לתפקיד מזכיר המלחמה מונה ג'ורג' מקרארי שעזר להקים את הוועדה לטיפול בנושא הבחירות ב-1877, ולתפקיד מזכיר הפנים מונה קרל שורץ, שתמך במפלגה הרפובליקנית-ליברלית ב-1872. בניסיון לפייס את המתונים בדרום, בחר בדייוויד קיי, חייל לשעבר מהקונפדרציה, לתפקיד שר הדואר.
ג'ון שרמן, שהיה בעל ברית קרוב להייז ומומחה לנושאי מטבע, מונה למזכיר האוצר, ואילו ריצ'רד טומפסון מונה למזכיר הצי כדי לפייס את אוליבר מורטון שתמך בהייז.
מינויים של שורץ ואברטס הוביל לביקורת מצד סיעת "האיתנים" במפלגה, וגם מצד סיעת "בני התערובת".
למרות זאת, כמה סנאטורים דרומיים הצליחו לסייע להייז לאשר את מינויי הקבינט שלו בסנאט.
הייז מינה שני שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
באוקטובר 1877, הוא מינה את ג'ון מרשל הרלן במקום דייוויד דייוויס שהתפטר מבית המשפט כדי להפוך לסנאטור במהלך המחלוקת במערכת הבחירות של 1876. ב-1880, בעקבות התפטרות השופט ויליאם סטרונג, מינה הייז את ויליאם וודס, שופט בבית המשפט לערעורים מטעם הרפובליקנים שעבר לאלבמה מהצפון לאחר מלחמת האזרחים.
וודס פירש את החוקה כמו הדמוקרטים הדרומיים, לצערו של הייז.
הייז ניסה, ונכשל, למנות שופט שלישי ב-1881. השופט נוח סוויין התפטר בציפייה שעורך הדין סטנלי מתיוס, חבר משותף שלו ושל הייז, יחליף אותו.
אולם הסנאטורים התנגדו לכך, בטענה שמתיוס היה קרוב מדי לאיגודי הרכבות, ולכן הסנאט התפזר מבלי להצביע בנושא.
כעבור שנה, עם היכנסו של ג'יימס גרפילד לבית הלבן, הוא הגיש שוב את מועמדותו של מתיוס לסנאט, שהפעם אישר את המינוי על חודו של קול.
בנוסף מינה הייז ארבעה שופטים לבתי המשפט לערעורים ושישה עשר שופטים מחוזיים.
הייז ואשתו לוסי היו ידועים בכך שלא הכניסו אלכוהול לבית הלבן.
לוסי אף כונתה "לוסי לימונדה" בגלל התנזרותה מאלכוהול.
בקבלת הפנים הראשונה של הייז בבית הלבן, היה יין, אולם הייז הזדעזע מהתנהגות של שיכורים בקבלות פנים של שגרירים בוושינגטון, והחליט לתמוך בעמדת אשתו, ולא להגיש עוד אלכוהול בבית הלבן.
המבקרים טענו שהייז קמצן, אולם הוא הוציא יותר כסף מכספו האישי לאחר מכן, וביקש שכל החסכונות מביטול הגשת האלכוהול יוקדשו להבאת בידור איכותי.
הכמרים הפרוטסטנטים תמכו במדיניות זאת.
אף על פי שמזכיר המדינה אברטס טען ששתו יין בארוחות ערב בבית הלבן, המדיניות שכנעה את תומכי חוק היובש לתמוך ברפובליקנים.
הייז תמך במדיניות השיקום הרפובליקנית בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, אולם עם כניסתו לתפקיד ביטל את מדיניות השיקום והחזיר את השלטון העצמי לדרום.
כשהייז נכנס לתפקידו, רק קרוליינה הדרומית ולואיזיאנה נותרו בשליטת ממשלות רפובליקניות.
לאחר שהצליח לגרום למושל קרוליינה הדרומית להבטיח לכבד את זכויות האזרח של השחורים, הוציא הייז את הצבא מקרוליינה הדרומית ב-10 באפריל 1877. בלואיזיאנה, מינה הייז ועדה שתתווך בין שתי הממשלות המתחרות.
הוועדה תמכה בממשלה הדמוקרטית המקומית, והייז סיים את תקופת השיקום בלואיזיאנה, המדינה האחרונה שנותרה, ב-20 באפריל 1877. הנשיא קיווה שבזכות ההבטחות שקיבל, הדרום יכבד את התיקונים לחוקה ואת זכויות השחורים.
חזונו לא התגשם במשך עשורים לאחר מכן.
אפילו ללא תנאי הבחירות של 1876, היה להייז קשה להמשיך את מדיניות קודמיו.
בית הנבחרים נשלט בידי הדמוקרטים שסירבו להקצות משאבים לצבא לצורך אכיפת החוקים בדרום.
רפובליקנים מסוימים, כבליין, ביקרו את סיום תקופת השיקום.
למרות זאת, גם בקרב הרפובליקנים הייתה התנגדות להמשך השיקום בגלל האלימות בדרום.
הייז כן הצליח למנוע מהקונגרס לבטל את כוחה של הממשלה להשגיח במערכות בחירות.
הדמוקרטים העבירו חוק תקציב שנועד לבטל את החוקים שדיכאו את הקו קלוקס קלאן.
החוקים עברו במהלך תקופת השיקום ומנעו ממדינות למנוע מאדם להצביע בשל גזעו.
הייז היה נחוש לשמר את החוק, והטיל וטו על החוק החדש.
הדמוקרטים לא הצליחו לבטל את הוטו ולכן העבירו חוק חדש, שגם עליו הטיל הייז וטו.
התהליך חזר על עצמו עוד שלוש פעמים.
לבסוף, חתם הייז על חוק תקציב ללא הסעיף שביטל את החוקים, אולם הקונגרס סירב להעביר חוק למימון האכיפה של החוקים.
חוקי הבחירות אמנם נותרו על כנם, אולם לא יכלו לאכוף אותם.
הייז זכה לתמיכה בצפון בגלל התנגדותו לניסיונות הדמוקרטים לבטל את החוקים, אולם זכה להתנגדות של רפובליקנים רבים שהתנגדו לניסיונותיו להעביר רפורמה בשירות הציבורי.
הייז ניסה לפצות את הדרום בעקבות חקיקת חוקים למען זכויות האזרח, בכך שמינה דמוקרטים דרומיים לתפקידים שונים.
אולם הייז לא הצליח לשכנע את הדרום לקבל את הרעיון של שוויון גזעי ולא הצליח לשכנע את הקונגרס להקצות משאבים למען זכויות האזרח.
הדמוקרטים השתלטו על הדרום ושמרו על שליטתם בבית הנבחרים.
בנוסף, ב-1878 זכו לרוב בסנאט.
לאחר סיום תקופת השיקום, היה הייז נחוש להוביל רפורמה בשירות הציבורי, שהתבסס על מינויים פוליטיים מאז תקופת אנדרו ג'קסון.
במקום לתת משרות לתומכים פוליטיים שלו או של חברי קונגרס, הנהיג הייז בחינות לתפקידים ומינה אישים לפי כישוריהם.
הרפובליקנים התנגדו להייז על כך, בעיקר סיעת ה"איתנים".
הסנאטורים התרגלו לכך שהתייעצו בהם בנוגע למינויים פוליטיים ופנו נגדו.
המתנגד הגדול להייז היה הסנאטור רוסקו קונקלינג, שהתנגד לכל ניסיונות הרפורמה שלו.
כדי להראות את מחויבותו לרפורמה, הקים הייז ועדה מיוחדת שתקבע חוקים למינויים פוליטיים.
ג'ון שרמן, מזכיר האוצר, הוביל חקירה נגד המועצה המחוקקת של ניו יורק, מעוז התמיכה בקונקלינג, שקבעה ש-20% מהמינויים הפוליטיים היו לא תקינים.
למרות התנגדות הקונגרס, הצליח הייז להוציא תקנה שמנעה מנושאי תפקידים להיות מעורבים פוליטית.
צ'סטר ארתור, שהיה גובה המכס בניו יורק ותמך בקונקלינג, סירב להישמע להוראות הנשיא.
בספטמבר 1877, דרש הייז את התפטרותו של ארתור.
ארתור סירב לכך והייז לא הצליח למנות לו מחליף.
רק ביולי 1878, במהלך פגרת הקונגרס, פיטר הייז את ארתור והחליף אותו באחר.
קונקלינג התנגד לכך אולם כשהסנאט התכנס מחדש בפברואר 1879, אושר המינוי.
במשך שארית כהונתו, תמך הייז ברפורמה בשירות הציבורי, ובהודעתו השנתית לקונגרס ב-1880 קרא לרפורמה.
החקיקה לא עברה במהלך כהונתו, אולם באופן אירוני, רוב החקיקה לרפורמה בשירות הציבורי עברה בתקופת נשיאותו של ארתור.
הייז התמודד עם שערוריות בשירות הדואר.
ב-1880, ביקש שורץ מהייז לחסל את מערכת "נתיבי הכוכב" – מערכת חוזים מושחתת שהייתה קיימת בשירות הדואר.
הייז הפסיק להעניק חוזים לחלוקת דואר, אולם שמר על החוזים הקיימים.
הדמוקרטים טענו שהייז לא ניסה לעסוק בנושא כדי לא לפגוע במפלגתו לקראת הבחירות לנשיאות, אולם לא לחצו על הנושא כי גם דמוקרטים היו מעורבים בשחיתות.
במהלך נשיאותו חתם הייז ב-15 בפברואר 1879 על הצעת חוק שהתירה לעורכות דין נשים להופיע בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הייז התמודד במהלך שנתו הראשונה בתפקיד עם שביתת הרכבות הגדולה, שהייתה סכסוך העבודה הקשה ביותר עד אז בארצות הברית.
לאחר המשבר הפיננסי של 1873, כדי לפצות על ההפסדים שלהם, קיצצו איגודי הרכבת בשכר עובדיהם כמה פעמים.
העובדים מחו על כך והתחילו שביתה ביולי 1877. מספר השובתים נאמד באלפים.
הייז שלח את הצבא כדי להגן על רכוש פדרלי מפני מהומות של השובתים בפנסילבניה, ובעוד מדינות.
הכוחות הפדרליים של הייז לא נפגעו ולא הרגו שובתים, אולם שובתים וחיילים של המדינות כן נהרגו בהתנגשויות ביניהם.
חברות הרכבת ניצחו בטווח הקצר, בעקבות חזרת העובדים לעבודתם במשכורת נמוכה.
אולם הציבור האשים את חברות הרכבות באלימות, ולכן חברות הרכבות השתדלו לשפר את תנאי ההעסקה של העובדים ולא לקצץ עוד במשכורות.
בעלי העסקים שיבחו את הייז, אולם הייז עצמו כתב ביומנו שהיה מעדיף פתרון של פשרה על פני שימוש בכח.
הייז היה צריך להתעסק בשני נושאים מרכזיים בכלכלה.
הראשון היה שימוש במטבעות מגובים בכסף, והצמדתם לזהב.
ב-1873, הדולר התנתק מהכסף והפך באופן רשמי למטבע מגובה בזהב.
כמות הכסף במחזור הצטמצמה והמיתון הלך והחמיר.
בעלי החובות לא יכלו לשלם את חובותיהם.
החקלאים והפועלים דרשו הצמדת הדולר לכסף והעלאת כמות הכסף שבמחזור.
הדמוקרטים הגישו חוק שנועד להחזיר את הדולר להיות מטבע דו מתכתי, וכמה רפובליקנים אף הם תמכו בחזרה לתקן הכסף.
החוק עבר בשני בתי הקונגרס ב-1878, אולם הייז חשש מהשפעת החוק על העסקים והטיל וטו על החוק.
הקונגרס, בפעם היחידה בתקופת כהונתו של הייז, ביטל את הוטו.
הנושא הכלכלי השני בו התעסק הייז היה עניין השטרות, שהיו כסף פיאט ונוצרו במהלך מלחמת האזרחים.
הממשלה קיבלה תשלום בשטרות אלו, אולם לא היה ניתן להמיר אותם בזהב.
חוק מיוחד דרש תשלום על השטרות בזהב, כדי להוציא אותם מהמחזור.
שרמן הסכים עם הייז בתמיכה בחוק, והם אגרו זהב בתמורה להמרת השטרות.
אולם מעט מאוד מהציבור המיר את השטרות בזהב.
כשהכלכלה החלה להתאושש, הוקטנה כמות השטרות במחזור.
מזכיר הפנים קרל שורץ ניסה למנוע ממחלקת המלחמה לקחת אחריות על הלשכה לענייני אינדיאנים.
הייז ושורץ פיתחו מדיניות שדרשה את הטמעת האינדיאנים בתרבות הלבנה, אימון חינוכי, וחלוקת האדמות האינדיאנים למשקי בית יחידים.
הייז האמין שמדיניותו תוביל לשלום בין האינדיאנים והלבנים.
אולם החוקים שהנהיג הובילו לאובדן אדמות האינדיאנים, שנמכרו במחיר נמוך לספקולנטים.
הייז ושורץ ניסו להקטין את השחיתות בלשכה לענייני אינדיאנים.
הייז התמודד עם עימותים רבים מול השבטים האינדיאנים.
הוא גם פיצה אינדיאנים על האדמות שנלקחו מהם במהלך המלחמות.
רוב מדיניות החוץ של הייז הייתה קשורה לאמריקה הלטינית.
בשנת 1878, לאחר מלחמת פרגוואי, מונה הייז לבורר בסכסוך בין ארגנטינה ופרגוואי על גורלו של חבל הצ'אקו שהיה נתון לתביעות סותרות מצד שתי המדינות.
הייז הכריע בסכסוך לטובת פרגוואי הקטנה, שאיבדה במלחמה את רוב שטחה, חלק ניכר מאוכלוסייתה ואת עצמאותה, אך השיבה לעצמה את עצמאותה שנתיים לאחר מכן.
על מעשה זה נחשב הייז לגיבור לאומי בפרגוואי, ואחד ממחוזותיה של פרגוואי נקרא "פרזידנטה הייז" על שמו.
נראה כי בשנות האלפיים, זכרו של הייז נערץ יותר בפרגוואי מאשר במולדתו.
הייז הוטרד מתוכניותיו של פרדיננד דה לספס, בונה תעלת סואץ, לבניית תעלה במצר פנמה, אז בבעלות קולומביה.
הייז התנגד למעורבות צרפתית במקסיקו, וטען שהתעלה צריכה להיות בשליטה אמריקנית, ללא התערבות אירופאית.
הממשל ביקש לכונן יחסים ידידותיים עם המעצמות האירופאיות.
הייז תמך בהסכם וושינגטון מ-1871, שסיים את המתיחות עם הממלכה המאוחדת עקב בניית ספינות לקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים.
הוא סירב לבקשת הסיפוח של סמואה והעדיף להקים שם שטח חסות יחד עם הממלכה המאוחדת וגרמניה.
גם הגבול המקסיקני היה בעייתי.
במהלך העשור, נערכו פשיטות של שודדים על טקסס.
בתוך שלושה חודשים לאחר כניסתו לתפקיד, העניק הייז לצבא כוח לתפוס שודדים, אפילו אם יידרש מהם לפלוש אל מקסיקו.
הנשיא המקסיקני שלח צבא אל הגבול שלו.
לבסוף, הצליח הייז להגיע לפשרה שאפשרה לשתי המדינות לרדוף אחרי השודדים ואסרה על מהפכנים מקסיקנים מלגייס צבא בתוך ארצות הברית.
האלימות בגבול פחתה, אולם ב-1880 התיר הייז לצבא לפלוש אל מקסיקו כדי לתפוס שודדים.
מחוץ ליבשת אמריקה, מדיניות החוץ של הייז עסקה גם בסין.
ב-1868, הגיע הקונגרס להסכם עם סין שאישר הגירה בלתי מוגבלת למדינה.
לאחר המשבר הכלכלי, הואשמו הסינים בהורדת השכר.
במהלך שביתת הרכבות פרצו מהומות כנגד הסינים בסן פרנסיסקו, והועלו תביעות לעצירת ההגירה הסינית.
הקונגרס העביר חוק שהגביל את ההגירה, אולם הייז ביטל אותו בטענה שאל לארצות הברית לבטל הסכמים ללא משא ומתן.
הליברלים מהמזרח תמכו בהייז על כך, אולם המערב זעם וניסה להדיח את הייז.
הרפובליקנים סירבו לתמוך בכך, ומנעו קיום קוורום במהלך הדיונים.
לאחר מכן הגיע הייז להסכם עם סין להפחתת ההגירה.
ב-1880, נסע הייז לשבעים ואחד ימים אל המערב, והפך לנשיא המכהן הראשון שטייל מערבה מהרי הרוקי.
הייז נסע לשם עם אשתו ועם הגנרל ויליאם שרמן שעזר בארגון הטיול.
הטיול החל בספטמבר 1880 בשיקגו.
הייז נסע ביבשת ולאחר עצירות בוויומינג, יוטה ונבאדה, הגיע אל קליפורניה.
לאחר מכן נסע צפונה לאורגון, ומשם לוושינגטון.
הוא שט בספינת קיטור אל סיאטל וחזר אל סן פרנסיסקו.
לאחר מכן ביקר במדינות דרום מערביות ואז חזר לאוהיו בנובמבר, כדי להצביע במהלך הבחירות הנשיאותיות.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880
אף על פי שהיו רפובליקנים שהיו מוכנים לתמוך בהיבחרו של הייז לתקופת כהונה שנייה, הוא רצה לפרוש, וקיים את הבטחתו לשרת כהונה אחת בלבד.
כשהרפובליקנים התכנסו ביוני 1880, בשיקגו, המועמדים המובילים היו הנשיא לשעבר גרנט וג'יימס בליין.
חבר הקונגרס ג'יימס גרפילד, ראש המשלחת מאוהיו, תמך בג'ון שרמן.
אליהוא וושבורן גם הוא היה מועמד.
במהלך שלושים ושלושה סיבובים, הוועידה הייתה חלוקה, כשגרנט מוביל, ואחריו בליין ושרמן.
בסיבוב השלושים ושישה, השיג גרפילד 399 קולות לעומת 306 לגרנט ונבחר למועמד הרפובליקני.
בנוסף, נבחר צ'סטר ארתור כסגנו של גרפילד.
הייז תמך בבחירה, וטען שהמועמדים איזנו בין סיעות בני התערובת וה"איתנים".
בנוסף, פרסמה הוועדה הודעת תמיכה בנשיאותו של הייז.
הייז תמך בגרפילד, שניצח ניצחון דחוק מבחינת הקולות אולם השיג רוב מוצק בחבר האלקטורים.
לאחר מכן, עבד הייז עם גרפילד כדי לבצע חילופי שלטון חלקים.
לאחר סירובו של הייז להתמודד בשנית וניצחונו של גרפילד, התייעץ גרפילד עם הייז לגבי המינויים לקבינט שלו.
לאחר השבעת גרפילד, חזר הייז לאוהיו.
ב-1881 נבחר למסדר הצבאי של הלגיון הנאמן של ארצות הברית.
הוא היה נשיא המסדר בין 1888 למותו ב-1893. אף על פי שהיה רפובליקני, לא התאכזב מהיבחרו של גרובר קליבלנד ב-1884, ותמך בניסיונות הדמוקרט לבצע רפורמה בשירות הציבורי.
בנוסף תמך בעלייתו הפוליטית של שותפו מהצבא וחניכו הפוליטי, ויליאם מקינלי.
הייז תמך בתרומות לחינוך, ותמך במימון לחינוך ציבורי כולל.
הוא טען שהחינוך יפתור את חוליי החברה האמריקנית ויאפשר ליחידים לשפר את מצבם.
הוא מונה לחבר הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אותה עזר להקים במהלך תקופתו כמושל, ב-1887. הוא הדגיש את הצורך שבחינוך מקצועי לעבודה.
הוא ניסה ללחוץ על הקונגרס להעביר חוק למימון חינוך ציבורי, לשווא.
ב-1889 נאם בפני תלמידים שחורים ועודד אותם להגיש מועמדויות למלגה.
בין התלמידים הללו היה גם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, שקיבל את המלגה ב-1892. בנוסף תמך הייז בשיפור התנאים לאסירים.
הייז הוטרד מהפערים בין עשירים לעניים, וב-1886 נאם וטען שממשלה חופשית לא תוכל לשרוד כשהעושר מרוכז בידי מעטים.
הייז נעצב ממותה של אשתו ב-1889, וטען שהנשמה עזבה את ביתם לאחר שמתה.
לאחר מותה של לוסי, הפכה בתו פני לשותפתו למסעות.
ב-1890, נאם באספה של תומכי רפורמה בנושא חינוך לשחורים.
הייז מת מסיבוך של התקף לב בביתו ב-17 בינואר 1893. מילותיו האחרונות היו "אני יודע שאני הולך למקום בו לוסי נמצאת".
הנשיא הנבחר גרובר קליבלנד ומושל אוהיו ויליאם מקינלי ניהלו את הלוויה שלו עד לקבורתו.
אחרי שביתו ניתן במתנה למדינת אוהיו כדי לשמש חלק מהפארק הלאומי בחורשת ספיגל, הוא נקבר שם מחדש ב-1915.
המרכז הנשיאותי על שם רתרפורד הייז משמש אתר לזכרו.
סר רתרפורד אלקוק היה רופא ודיפלומט אנגלי.
הוא למד שם רפואה, משנת 1833–1834 שימש כרופא בחיל העזר האנגלי בפורטוגל ובספרד.
עם שובו בשנת 1837, מונה למפקח החללים לאנגליה ולמפכ"ל לשתי ועדות, שהיו אמורות לפתור את המחלוקת בדבר טענות חיל העזר האנגלי לממשלות ספרד ופורטוגל.
לאחר מכן אולקוק שימש כקונסול הממלכה המאוחדת בפוג'ואו, לימים בשנגחאי ובקנטון ובשנת 1858, כאשר ממשלת בריטניה החליטה לכונן יחסים ידידותיים עם יפן, מונה לקונסול בהאקודאטה ובשנת 1859 הפך לשגריר אנגליה ביפן.
שנאתם של תושבי האיים היפניים לזרים באותה תקופה הייתה עדיין כה גדולה עד שאולקוק נאלץ לעמוד במתקפה חמושה על בניין השגרירות בשנת 1861.
בשנת 1862 הוענק לו מסדר האמבט, ומשנת 1865 עד 1871 היה שגריר בבייג'ינג.
בשנת 1876, מונה לנשיא האגודה הגאוגרפית בלונדון ובשנת 1878, הוביל את המשלחת הבריטית בתערוכה העולמית בפריס.
רתרפורד אולקוק מת ב-2 בנובמבר 1897. אחד מזן האשוחית היפני בשם Picea alcoquiana נקרא על שם אלקוק.
דמותו מופיעה בספרו של בוריס אקונין, "פשוט מאסה".
הערות על ההיסטוריה הרפואית והסטטיסטיקה של הלגיון הבריטי בספרד (1838)
בירת הטייקון: סיפור על מגורים של שלוש שנים ביפן (2 כרכים, 1863)
"דיאלוגים מוכרים ביפנית עם תרגומים לאנגלית וצרפתית" (1863)
"אמנות ותעשיית האמנות ביפן " (1878)
רתם (ר"ת רחפן תוקף מתאבד) הוא רחפן מתוצרת התעשייה האווירית לישראל, שנועד לשמש כחימוש משוטט.
הרחפן מטיפוס קוודקופטר יכול לשהות באוויר כ-30–45 דקות ולהגיע לטווח של 10 ק"מ.
הרחפן יכול לשאת מצלמה או ראש נפץ במשקל כחצי ק"ג.
הרחפן מופעל על ידי חייל בודד, ואם לא מופעלת יכולת התקיפה ניתן להנחית אותו לשימוש מחדש.
הרחפן נחשף לראשונה בפברואר 2016 במהלך הסלון האווירי בסינגפור.
בפברואר 2021 הודיעה התעשייה האווירית כי הרחפן ימכר למדינה זרה.
רתם רשף (נולדה ב-28 במאי 1964) היא אמנית ישראלית המתגוררת ופעילה בתל אביב ובניו יורק.
רתם רשף היא דור רביעי בישראל, נולדה ליחזקאל (חזי) וצלה אביבי, גדלה ברחובות; לה שני אחים: מפיק הקולנוע גידי אביבי והמידענית הדס אביבי.
סבא רבא שלה מצד אמה הוא משה סמילנסקי.
היא בוגרת המדרשה לאמנות, בית ברל, בה למדה בשנים 1985–1988. במהלך לימודיה זכתה במלגת קרן תרבות אמריקה ישראל 'לאמן צעיר מבטיח' (1987) והציגה בתערוכה קבוצתית של זוכי המלגה במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
בשנים 2002–2004 עשתה תואר מוסמך אוניברסיטה במוזיאולוגיה, באקדמיית ריינוורדט , אמסטרדם, הולנד.
ב-2006 הציגה רשף בתערוכת הבכורה הקבוצתית בגלריית סוזאן אילי פיין ארטס בניו יורק.
ב-2007 שבה לארץ והצטרפה לאמני גלריית החדר בתל אביב, במסגרתה הציגה את תערוכת היחיד שלה, "כתום היום".
ב-2010 זכתה במקום הראשון בקטגוריית 'אמנות ועסקים' של התחרות הבינלאומית של ארטה לגונה, איטליה ; ציוריה הודפסו על תוויות שניים מבקבוקי היקב.
ב-2014 עבודתה Deep זכתה בציון לשבח בציור במסגרת תחרות היצירה הבינלאומית של לונדון.
ב-2015 שהתה כאמנית אורחת בבית הספר לאמנויות חזותיות, , ב-2021 שהתה ב-Residency Unlimited, וב-2022, בנארס פאונדיישן, שלושת האחרונים בניו יורק.
בין תערוכות היחיד שלה: "לעבור בחרבה" (2022) בגלריה לורי מ.
טיש , ניו יורק, "אירוע לבבי" (2020) בחלל המעבדה, "מעברים" (2018) ו"עדן בשתי מערכות" (2019), שלוש עבודות קיר בחזית בית האמנים תל אביב; "אמאבאבת" (2019), מיצב ציורי שהוצג כחלק משבוע האיור של תל אביב;
"נוסעת בזמן" (2017) בגלריה לאמנות באוניברסיטת לה ורן ,
"נוסעת בזמן: חלק שני, מצפן" (2018) בגלריה קוון פונג, האוניברסיטה הלותרנית ,
שתיהן בקליפורניה; ו"ספקטרום" בגלריה של הסוהו האוס במערב הוליווד, קליפורניה.
תערוכת היחיד המוזיאלית שלה, "ארכדיה" (2019),
הוצגה במוזיאון קאטונה לאמנות , קאטונה, ניו יורק, ו"שדרה" (2022) במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, תל אביב.
רתם רשף נשואה לשי רשף, המייסד והנשיא של אוניברסיטת ההמונים, היא אם לארבעה.
רתם רשף עוסקת בציור מופשט וביצירת מיצבים ציוריים המורכבים מיריעות קנבס גדולות ממדים.
עבודותיה מתמקדות ביחסים שבין נוכחות והיעדר, זיכרון וממשות, באמצעות שימוש בחומרים יום יומיים וחלקי צמחייה, והפיכתם לדימויים מופשטים המזכירים מאובנים או משקעים.
המיצב הציורי שלה "ארכדיה", הוצג כתערוכת יחיד במוזיאון קאטונה לאמנות בניו יורק .
באוקטובר 2019. הוא מתכתב עם ציורו של ניקולא פוסן Et In Arcadia Ego .
המיצב עוסק במתח שבין הנוף המצויר והסביבה הטבעית העוטפת את המוזיאון, ובסכנות התפרצותה של האלימות הרוחשת מתחת לפני השטח, בחברות האמריקאית והישראלית כאחת.
בתערוכה "שליטה | שחרור" במקום לאמנות בקריית המלאכה בתל אביב (2016), הציגה יריעות ציור באורך 44 מטר, התלויות מהתקרה לרצפה ועוטפות את הגלריה.
ב-2017 הציגה רשף מיצב גדול בשם "נוסעת בזמן" כתערוכת יחיד באוניברסיטת לה ורן, קליפורניה .
תהליך תליית המיצב תועד בידי הצלם והבמאי אריק מין סוינסון .
"נוסעת בזמן" מורכב משש יריעות ציור השזורות לאורך ולרוחב ויוצרות סבכה צבעונית גדולה.
המיצב מסמל את ארבע עונות השנה המתחלפות, כשהעונות נשזרות זו בזו לכדי מארג אחד, תוך שימוש בטכניקות, צבעים ואווירה מגוונים.
היצירה מבקשת להשהות את מבט הצופה על הקיר ולהאריך את חוויית הצפייה באמנות, בעידן העכשווי שטוף הדימויים והקצב המהיר.
שש יריעות הציור נמזגות לכלל התנגשות אקלימית, המצביעה על תופעת ההתחממות העולמית, שבה מופיעים גשמים וסופות בקיץ וגלי חום בחורף.
רשף הציגה את התערוכה "נוסעת בזמן: חלק שני – מצפן" בגלריית קוון פונג באוניברסיטה הלותראנית האמריקאית בקליפורניה .
הצבה שונה זו של המיצב המקורי הפכה את העבודה לטעונה יותר פוליטית.
רשף הציעה מצפן מושגי ואמנותי, לו אנו נדרשים בתקופה של היעדר מנהיגים פוליטיים וחברתיים המסוגלים להנהיג את ארצותיהם וקהילותיהם בביטחה.
בעידן הפכפך זה, היצירה גדולת הממדים הציעה מפלט של התבוננות פנימית רגועה ופרשנויות אינסופיות לצופים, תוך שהיא קוראת להם ללכת בעקבות מצפונם ורגשותיהם, ולא לצעוד כעדר עיוור אחר ההבטחות של הפוליטיקאים.
בקיץ 2018 הציגה שני גופי עבודות: מיצב החוץ "מעברים", בחזית בית האמנים תל אביב ו"ספקטרום", בסוהו האוס, מערב הוליווד, קליפורניה.
ב"ספקטרום" התמקדה רשף ביצירת מערך ציורי ליניארי של קשת הצבעים, ובדרכים השונות לתאר את טבעו החמקמק של הזמן המשתנה עם התחלפות העונות.
22 הציורים בסדרה, מציגים שלבים מונוכרומטיים באורכי גל שונים של הספקטרום האלקטרומגנטי, המדגישים את קרני האור הקיימות, אך הנעלמות מהעין, הידועות למדע.
באורך הגל הקצר של הספקטרום, נמצאת הקרינה האוּלְטְרָה סגולה, בעוד שבאורך הגל הארוך של הספקטרום, נמצאת הקרינה התת-אדומה.
שני קצוות אלה גם מסמנים את התזוזה הטונאלית ורוחב הטווח של הגוונים, מן הצבעים החמים של האדום והצהוב, ועד לצבעים הקרים של הכחול והסגול, וגם ממחישים את השינוי במצבים והאווירה, מקודרת לשמחה, מרגועה למלאת תשוקה.
בשנים 2018–2022 רשף הציגה ארבע עבודות קיר בחזית בית האמנים ע"ש יוסף זריצקי בתל אביב.
עבודת הקיר הראשונה, "מעברים" (2018), יצרה אשליה אופטית של עשרים "חלונות" הנדמים כציורים עזים, מופשטים ומונוכרומטיים.
המעברים מצבעים חמים לקרים, באמצעות הגוונים, הטמפרטורות והאיכויות הרגשיות, ממחישים את חילופי העונות המתבטאים בקיצור והארכת מחזורי השעות והימים במהלך השנה.
המעברים המוצגים על קיר בית האמנים מהווים מחווה לאסכולת הציור המופשט אותה ייצג באמנות הישראלית המוקדמת יוסף זריצקי, שעל שמו קרוי בית האמנים ולתנועת אופקים חדשים שהוא היה ממקימיה.
עבודת הקיר השנייה של רשף בבית האמנים, "עדן בשתי מערכות" (2019), נוצרה כתגובה לסבב השני של הבחירות בישראל בספטמבר 2019. חלקה הראשון של עבודת הקיר הושק באוגוסט 2018, לפני הבחירות, במטרה להעלות את המודעות לחשיבותה של ההצבעה.
חלקה השני של העבודה הושק בנובמבר 2019 והוצג למעלה משנתיים על חזית בית האמנים.
שני חלקי הפרויקט הציגו ציורים מופשטים שונים, המתייחסים לנושא "גן העדן האבוד" ולאפשרות לחיים הרמוניים בשלום במזרח התיכון, ובמיוחד בישראל,
ומהווים את גוף העבודות הפוליטי ביותר של רשף עד לרגע השקתם (2019).
בשנת 2020 הציגה רשף את המיצב הציורי "אירוע לבבי" בחלל המעבדה בתל אביב.
מיצב זה לווה בעבודת סאונד שהתבססה על הקלטות של קולות המחאה שאספה רשף במהלך ההפגנות ברחוב בלפור, ירושלים בקיץ 2020.
עבודת הקיר השלישית "הדרן", עלתה על חזית בית האמנים באוקטובר 2022, מספר שבועות לפני סבב הבחירות בישראל.
לצד מיצבי הציור של רשף, היא ממשיכה לפתח את ציורי ההטבעה שלה, שהובילו לסדרות "ספריות הרפאים" וה"מאובנים" ב-2017–2018 ול"הביטאט" ב-2019.
בגופי עבודות מוקדמים יותר של רשף היא השתמשה בטכניקת ציור המתבססת על צבעי אקרילי מדוללים ועבודה אינטואיטיבית ללא מכחולים.
לתערוכת המיצב הראשונה שהציגה בגלריית "מקום לאמנות" בקרית המלאכה בתל אביב, בחר אוצר התערוכה, שגיא רפאל, את השם "שליטה שחרור" שייצגה אז כמו עתה את אופן העבודה של רשף.
2024 "משפחת האדמה", הגלריה העירונית לאמנות רחובות (בית התרבות ע"ש סמילנסקי), רחובות.
2023 Open End, ציור קיר, מידטאון דטרויט, מישיגן.
2023 "ויסטה", מוזיאון בייקרספילד לאמנות, בייקרספילד, קליפורניה.
2023 The Bright Side, גלריה RAM, בייקרספילד, קליפורניה.
2022, לעבור בחרבה, גלריה לורי מ.
טיש , ניו יורק (קטלוג).
2022, שדרה, מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, תל אביב.
2020, אירוע לבבי, המעבדה, תל אביב (קטלוג).
2019, ארכדיה, מוזיאון קאטונה לאמנות , קאטונה, ניו יורק (קטלוג).
2019, אמאבאבת, שבוע האיור, קריית המלאכה, תל אביב (קטלוג).
2019, עדן בשתי מערכות, חזית בית האמנים תל אביב ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב (קטלוג).
2019, קיר אמנית - הביטאט, מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב.
2019, מראה מקום, מילתא, רחובות.
2018, קיר אמנית - ספרית רפאים 32, מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב.
2018, ספקטרום, סוהו האוס , מערב הוליווד, קליפורניה (קטלוג).
2018, מעברים, חזית בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב (קטלוג).
2017, משהו כחול, Alessandro Berni Gallery, ניו יורק, ארצות הברית.
2017, נוסעת בזמן, University of La Verne , קליפורניה, ארצות הברית (קטלוג).
2016, זרם תעתוע, תערוכה זוגית, הגלריה בקיבוץ בארי.
2016, שליטה | שחרור, מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב (קטלוג).
2015, מטביעה חותם, SVA, ניו יורק, ארצות הברית.
2010, מרחבי רוח, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב.
2009, כתום היום, גלריה החדר, תל אביב.
2024, Traces: Memory, Nature and the Body, בית הספר לאמנויות חזותיות, ניו יורק.
2022, Ex-tend Ex-cess: מטמורפוזה בחומר, המרכז לאמנות של אוניברסיטת טאוסון (קטלוג).
אוצרים: שגיא רפאל וג' סוזאן איזקס.
2022, עקבות, נארס פאונדיישן, ברוקלין, ניו יורק.
2021, Take a Hike, מרכז צ'נדלר לאמנות , צ'נדלר, אריזונה.
2021, תערוכה קבוצתית ומכירה פומבית, מוזיאון קרוקר לאמנות , סקרמנטו, קליפורניה.
אוצרות: קיילין בוטין ופאם מרלין טיילור.
2021, ארבע עונות, גלריה עירונית לאמנות, יבנה.
אוצרים: ראול זמודיו ואית'ן כהן.
2020, אדמה פרומה, במסגרת "יש ריח לאמנות", גלריה החווה, חולון.
אוצרים: ד"ר יהודה רוט ודורון פולק.
2020, פסטיבל אמנות ואקטיביזם, ניו יורק.
2019, מבפנים: נופים רגשיים מישראל, גלריה הילל, אוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס.
2019, Dreamin' of a, גלריה צ'רלי ג'יימס , לוס אנג'לס, קליפורניה.
2019, כמוס בשפה, גלריה עירונית, גלריה בית גורדון-לונדון גלריה עירונית, ראשון לציון.
2019, פלסטר 6, גלריה מינוס אחת, תל אביב.
2019 Art Swagger, DLR Group , מרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס
2017, קירות אמן, מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב.
2017, בגני, West Village, ניו יורק, ארצות הברית.
2016, Collective Memory, תערוכה נודדת, ניו יורק-גלאזגו-דבלין.
2016, פלסטר 4, אמנות למען רופאים לזכויות אדם-ישראל, תל אביב.
2016, איראן איראן, הגלריה של המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי, באר-שבע.
2015, Scope Miami Beach , מיאמי, ארצות הברית.
2015, The 53rd International Exhibition, המכון לאמנות של סן דייגו (SDAI) , סן דייגו, קליפורניה, ארצות הברית.
2014, Emergence 2014, גלריה מירטיס, בולטימור, ארצות הברית.
2014, טבע מול מדיה, (במקביל לפסטיבל הסרטים סאנדנס), פארק סיטי, יוטה, ארצות הברית.
2013, פיקניק ועישון, גלריה QF, איסט המפטון, ארצות הברית.
2012, פרויקט של "60@ וחברת MCM, שיתוף פעולה של אמנות ואפנה, ארט בזל מיאמי , פלורידה, ארצות הברית.
2010, אמנים מבית ומחו"ל, תערוכת חודש נובמבר ודצמבר, גלריה ברודוויי, ניו יורק, ארצות הברית.
2009, ציור-חוק, גלריה החדר, תערוכה קבוצתית.
2006, תערוכת פתיחה, Susan Eley Fine Art, ניו יורק, ארצות הברית.
רתניה פרואנית (שם מדעי: Krameria lappacea) היא מין צמח שמקורו בהרי האנדים של בוליביה, אקוודור, צ'ילה, פרו וצפון-מערב ארגנטינה השייך לסוג (טקסונומיה) , הסוג היחיד במשפחה Krameriaceae.
זהו שיח שגדל לגובה של 20 עד 100 סנטימטרים.
מערכת השורשים חסונה עם שורש ראשי ארוך בעובי של כ-5 עד 10 סנטימטרים ושורשי משנה מסועפים ארוכים מאוד בעובי של כ-3 סנטימטרים.
הענפים שחוחים ואורכם מגיע עד 1 מטר.
העלים קטנים, מסורגים, סגלגלים ויושבים (חסרי פטוטרת), אורכם 1 סנטימטרים, רוחבם 3 עד 4 מילימטרים.
הם תמימים, קוצניים ומכוסים בפלומה אפורה משיית.
הפרחים בעלי הגבעול יוצאים מחיק של שני עלי חפה בקצה הנצרים הקצרים.
הפרחים הדו-מיניים הם ארבעה עם עטיף כפול.
ארבעת עלי הגביע הצרים דמויי ביצה, אינם שווים, גונם אדמדם-סגול, ומכוסים פלומה משיית, והם נושרים מוקדם.
ארבעת עלי הכותרת הקטנים יותר, אדמדמים, לא שווים ועבים נושרים גם הם מוקדם, שניים קטנים בהרבה, קצרים יותר, מעוגלים וקשקשיים מבחוץ, הארוכים יותר צרים, דמויי מרית ומחודדים.
יש רק שלושה אבקנים קצרים עם זירים עבים, בשרניים, אדמדמים ומאבקים בצורת כד הנפתחים עם נקבובית בקודקוד.
שני עלי שחלה מתמזגים לשחלה עילית, פשוטה ושעירה.
הפרי קטן, קוצני ושעיר, עצי עד דמוי עור, מעוגל מכיל רק זרעים סגלגלים דחוסים מעט.
שורשי השיח האדומים-חומים משמשים ברפואת צמחי מרפא (תרופה: Ratanhiae radix) כחומר עפיץ בצורת תמיסה.
זה משמש עבור דלקת של החניכיים, דלקת של הפה והגרון, כגון או דלקת גרון, בדרך כלל כגרגור או צחצוח.
תמיסת Ratanhiatin מעורבת לעיתים קרובות עם תמיסת מור לשימוש.
קליפת השורש בטעם מעט מריר מכילה עד 15% טאנינים וכן וחומרים מקבוצת ה.
אם התרופה מאוחסנת לפרק זמן ארוך יותר, חמצון ועיבוי של המרכיבים מייצרים צבע אדום, מה שנקרא "אדום רתניה" מקבוצת ה.
רתם ניר (נולד ב-18 ביוני 1998) הוא מנצח ונגן בסון ישראלי.
ניר נולד וגדל בנס ציונה ואת השכלתו המוזיקלית רכש בקונסרבטוריון העירוני.
את לימודיו בתיכון תלמה ילין, סיים בהצטיינות.
במסגרת זו עיבד יצירות לרביעיית מיתרים ובמקביל למד ניצוח בהדרכת יואב תלמי ונגינה בבסון בהדרכת דניאל מזעקי, בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה.
במהלך לימודיו השתתף בכיתות אמן בניצוח עם המנצחים אוסמו ונסקה ואיוואן פישר.
רתם ניר הוא מנצח הבית של האופרה הישראלית ושל התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, ששם היה משנה לנגן בסון ראשון בין השנים 2019 - 2022.
ניר ניצח בין היתר על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית, הקאמרטה הישראלית ירושלים, תזמורת סימפונט רעננה, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית חיפה, אנסמבל המאה ה-21 והוביל את כנס הקיץ של תזמורת הנוער הלאומית לכלי נשיפה.
באוקטובר 2023 ניצח לראשונה בגרמניה על התזמורת הקאמרית הגאורגית באינגולשטאדט בהפקה בימתית של האורטוריה 'ניצחון הזמן וההתפכחות' מאת גאורג פרידריך הנדל בשיתוף התיאטרון העירוני.
בקיץ 2023 הוזמן רתם לקחת חלק בתוכנית ההכשרה למנצחים צעירים של פסטיבל ורבייה בשווייץ, במסגרתה עבד עם תזמורת הפסטיבל ועם המנצחים גאבור טקאץ'-נאג', להב שני וכריסטוף אשנבאך.
ניר זכה בתחרויות הניצוח "שרביט הזהב" (בשיתוף בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה והתזמורת הסימפונית חיפה) ו"חממת המנצחים" של התזמורת הקאמרית הישראלית, אשר בעקבותיה שימש כעוזר מנצח בתזמורת בין השנים 2020 - 2023. בשנת 2013 זכה במלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל בנגינה בסקסופון, בבסון ובניצוח.
בשנת 2024 הוזמן להחליף את כריסטוף אשנבאך בקונצרט של התזמורת הפילהרמונית הישראלית וזאת לאחר שאשנבאך ביטל את בואו.
רתמת סוס היא מכשיר המחבר סוס לכלי רכב הנגרר על ידי סוס או לסוג אחר של משא.
ישנם שני עיצובים עיקריים של רתמת סוסים: (1) קולר החזה או רצועת החזה, ו-(2) הקולר המלא.
למשיכת משאות כבדים, נדרש הקולר המלא מכיוון שהוא מפזר לחץ על שטח גדול יותר של הסוס.
קולר מלא לא מתאים עלול לגרום לשפשוף בעור הסוס ועלול להפריע לנשימתו, וכך גם קולר חזה הממוקם גבוה מדי.
הנחת רתמה על סוס נקראת רתימה.
הצמדת הרתמה לכלי הרכב או למטען נקראת הצבה (putting to) באיים הבריטיים,  או חיבור (hitching) באמריקה הצפונית.
סדר הלבשת רכיבי הרתמה משתנה לפי הדיסציפלינה, אך כאשר משתמשים בקולר מלא, לרוב מרכיבים אותו קודם.
רכיבי רתמה המיועדים לבעלי חיים אחרים (כגון העול המשמש עם שוורים) אינם מתאימים לסוסים ולא יאפשרו לסוס לעבוד ביעילות.
בכל העולם העתיק שימשה רתמת ה'גרון וחֶבֶק' לרתום סוסים שמשכו עגלות; זה הגביל מאוד את יכולתו של סוס להתאמץ שכן הסוס נחנק.
ציור על קופסת לכה ממדינת צ'ו, המתוארכת למאה ה-4 לפני הספירה, מציג את השימוש הידוע הראשון בעול שהונח על החזה של סוסים, עם מוסרות המתחברות למוט המרכבה.
העול שהקשה על חזה הסוס הוחלף בהדרגה ברצועת חזה, שתוארה לעיתים קרובות בתבליטים מגולפים ולבנים עם חותמות של קברים מתקופת שושלת האן (202 לפנה"ס – 220 לספירה).
בסופו של דבר הומצא בסין, לפחות במאה החמישית.
קולר המאפשר לסוס לדחוף כנגד הרתמה עם הכתפיים והחזה.
שני העיצובים העיקריים הם רתמת קולר החזה ורתמת הקולר המלאה.
(horse collar, או קולר מלא - full collar) – לולאה מרופדת הצמודה לצווארו של הסוס ונשענת על כתפיו.
חייבת להיות בגודל הנכון עבור כל סוס בנפרד.
משמשת למשיכה משאות כבדים יותר מאשר קולר חזה.
קולר חזה (breast collar) – רצועה מרופדת העוברת לרוחב החזה של הסוס במקום קולר מלא.
מתאימה לכל סוס ואינה זקוקה למידות אישיות לכל סוס.
יש להשתמש עם בכרכרה כדי להימנע משפשוף כתפי הסוס בזמן תנועה.
סִמְלוֹנֵי הָעֹל (Hames) (אם משתמשים בקולר מלא) – שתי רצועות מתכת או עץ שהעומס של המשיכה מוטל עליהן, מרופדות בקולר.
הרצועות או השרשראות המחוברות מקולר החזה או סימלוני העול אל כלי הרכב או המטען.
היא רצועה אופקית שמסתובבת סביב העכוז של הסוס ומאפשרת לסוס להאט רכב או לעכב אותו בירידה.
ניתן לוותר על העכוזית עבור כלי רכב עם בלמים יעילים.
אוכף רתמה או רפידה הוא חלק הרתמה שמונח על גבו של הסוס.
זה לא אותו דבר כמו אוכף רכיבה.
האוכף הוא חתיכת עור ממולאת המסייעת בתמיכה במשקל המוטות ברכב דו-גלגלי (עגלה).
ניתן להניח ריפוד אוכף מתחת לאוכף לצורך ריפוד נוסף.
אוכפים עבור עגלות מסחריות כבדות עשויים להיות די משמעותיים בגודלם כדי לעזור לחלק את המשקל מהמוטות.
האוכף מוחזק במקומו על ידי החבק, רצועה העוברת מתחת לבטן הסוס.
יחד, האוכף והחבק מקיפים את הסוס.
לאוכף מחוברים חלקים נוספים של הרתמה: טבעות המושכות, המושכות בכל צד של הסוס, הרצועה האחורית והביזנב מאחור, והמושכות הנושאות מלפנים.
רפידות או רפידות גב מיועדות לרתמות שאינן בנויות לאחיזה של מוטות כבדים - למשל כריתת עצים, חרישה או זוג סוסים המושכים כלי רכב בעל 4 גלגלים - והם רצועת עור רחבה ללא מילוי.
החבק הוא רצועה העוברת מתחת לבטן הסוס וחגורה בחוזקה לאוכף.
רצועה שעוברת מעל החבק, אך רופפת יותר מתחת לבטן הסוס.
היא מונע מהמוטות להתרומם למעלה, במיוחד ברכב דו-גלגלי שבו המשקל בחלק האחורי של העגלה עלול להטות את החלק הקדמי כלפי מעלה.
רצועה העוברת דרך אוכף הרתמה, או מחוברת אליו, כדי להצטרף לרצועת הבטן משני צידי הסוס.
היא נושא את המשקל של המוטות.
ברתמת עגלה כבדה היא מוחלפת בשרשרת העוברת בחריץ באוכף הרתמה, המחוברת למוטות משני הצדדים.
היא לולאה מרופדת רכה הנכנסת מתחת לבסיס הזנב ומוצמדת לרצועת הגב, העוברת לרוחב הגב ומחוברת לחלק העליון-אחורי של האוכף.
הרצועה האחורית והביזנב יחד מונעים מהאוכף להחליק קדימה.
רצועה העוברת מהביזנב לחלק האחורי של האוכף או הרפידה.
רצועת הגב והביזנב יחד מונעים מהאוכף להחליק קדימה.
רצועת הגב גם מחזיקה במקומה את כל רצועות החלציים או רצועות העכוזית.
הן לולאות מתכת שדרכן עוברות המושכות.
טבעות מותקנות על האוכף או הקולר כדי לתמוך במושכות ולשמור אותם במקומם.
כאשר סוס אחד רתום לפני אחר, ברתמת הסוס האחורי עשויה להכיל טבעות נוספות שדרכם עוברות המושכות אל הסוס שלפניהם.
ייתכנו טבעות מחוברים ליד אוזני הסוס האחורי, הנקראות טבעות רוג'ר, או טבעות כפולות על האוכף כדי להפריד בין המושכות לסוס האחורי מהמושכות לסוס או לסוסים הקדמיים.
רצועות עור ארוכות (לפעמים חבלים) העוברות מהמתג לידיו של הנהג, משמשות להנחיית הסוסים.
בצוותים של מספר בעלי חיים ניתן לחבר אותם יחד כך שהנהג צריך להחזיק רק זוג אחד.
בעבודה, רוב הסוסים לובשים רסן מיוחד הכוללת רכיבים שאינן קיימים ברסן המשמש לרכיבה.
אלה כוללים בדרך כלל מאחורי ולצד עיני הסוס, כדי למנוע את הסחת דעתו מהעגלה ופעילות אחרת שמאחוריה.
מתג ממוקם בפה הסוס ומסייע לרוכב לתקשר עם בעל החיים.
המתג מונח בתוך פה הסוס בין השיניים החותכות וטוחנות, ברווח טבעי בו אין לסוס שיניים ובולט משני צידי הפה כך שטבעות הקשירה בולטות החוצה המתג כבול לראש הסוס באמצעות רסן ואל הטבעות בצדדים מחוברות המושכות שמשמשות את הרוכב.
הוא רצועה הנמתחת מהמושכות לחבק, המונעת מראש הסוס להתרומם מדי.
לרתמות התצוגה לנהיגה קלה בעגלה יש קולר חזה במקום קולר מלא ועשויות מעור חזק אך מעודן למראה לכל אורכו, בדרך כלל שחור וממורק במיוחד.
בתצוגת סוסי משא, ובתחרויות רואים קולרים מלאים, אך עור הרתמה עדיין ממורק מאוד ומוגמר היטב.
משקל קל יותר אבל רתמה חזקה בדומה לרתמה תצוגה, המשמשת למשיכת כלי רכב של נוסעים כגון כרכרות או עגלות, או מטענים קלים אחרים.
המוסרות נצמדות למוטות של כלי הרכב או לכלי הרכב עצמו, והרתמה עשויה להיות קולר מלא או קולר חזה.
רתמת המרוץ, כמו רתמת התצוגה, היא רתמת קולר חזה.
סוסים רתומים לעגלה דו-גלגלית קלה מאוד, הנקראת .
רוב רתמות המרוץ משלבות מרטנגל עומד.
את הסוסים במרוץ אפשר לרתום ברסן "עיוור", המגביל את הסוס מלראות לצידו ומאחוריו בדרגות שונות על ידי שימוש בסכי עיניים, או למרוץ עם רסן "פתוח", כזה שאין לו סכי עיניים.
רתמת עגלת משא או קרון
לרתמה למשיכת כלי רכב כבדים יש תמיד קולר מלא.
המוסרות עשויות לרוב משרשרת ומתחברות ללולאות על מוטות כלי הרכב.
ניתן להעביר שרשרת המחוברת למוטות אל האוכף כדי לשאת את משקלם.
המושכות עשויות חבל או עור, בהתאם לאזור בעולם.
דומה לרתמת עגלת משא אך ללא עכוזית, משמשת למטענים נגררים כגון מחרשות, משדדות, ספינות תעלות או בולי עץ.
סגנון זה משמש גם על המנהיגים בצוות של סוסים המושכים כלי רכב.
המוסרות נצמדות ליצול מאחורי הסוס וזה מושך את העומס (או בצוותים גדולים יותר עלול להיצמד ליצולים נוספים).
ישנם שני סוגי רתמות מחרשה עיקריות: ה-D-Ring של ניו אינגלנד והרתמה המערבית.
ה-D-Ring של ניו אינגלנד עושה שימוש בטבעת מתכת בצורת D המאפשרת לשמור על זווית של תשעים מעלות במפגש המוסרות הקדמיות וסימלוני העול ללא קשר לגובה הכלי הנמשך.
הרתמה המערבית אינה מספקת את הגמישות הזו, אך יש לה מאפיינים שימושיים נוספים כמו רצועה העוברת מהעכוזית ועד הקולר אשר עוצרת מהמשיכה מלעלות ולפגוע בפני הסוסים בירידה בשיפוע תלול.
רתם איזק (נולדה ב-31 בדצמבר 1985) היא עיתונאית ומרצה ישראלית, כתבת המוספים בידיעות אחרונות ופובליציסטית בעיתון שמתמקדת בסוגיות חברתיות ומגדריות.
איזק נולדה וגדלה בזכרון יעקב ולה שני אחים.
בעקבות שליחות של הוריה, התגוררה המשפחה במשך שנתיים בפינלנד.
שירתה בצה"ל כקצינת יחסי ציבור והמשיכה לתפקיד מפקדת להקת חיל האוויר.
בעלת תואר בלימודי מגדר בבית ברל.
הגישה פינה ברדיו בתוכנית של איריס קול.
בשנת 2015 השתתפה בתוכנית הריאליטי האח הגדול VIP עונה 2 בה סיימה במקום השמיני.
איזק עובדת במערכת ידיעות אחרונות בה היא מראיינת אישים מפורסמים למגזיני סוף השבוע "7 ימים" ו-"7 לילות" לצד סקירת עוולות חברתיות והתמקדות באלימות נגד נשים.
מאז ה-7 באוקטובר מספרת את סיפורה של החברה הישראלית במלחמה ומסקרת את המאבק להשבת החטופים.
בעבר ערכה את מדור האופנה והלייפסטייל במגזין טיים אאוט תל אביב וכתבה בנושאי תרבות, יחסים, אוכל, אופנה וחברה.
כתבה את הטור האישי "ערה" במגזין את העוסק בזוגיות ויחסי מין וכותבת טורים וכתבות בנושאי פמיניזם ושוויון נשים.
מלבד הכתיבה, היא מרצה בנושאי סוגיות מגדריות בתרבות העכשווית.
ש"י (שירות ידיעות) היה שירות המודיעין של ארגון "ההגנה" שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל.
הש"י נוסד בשנת 1940, אך שורשיו בתקופה מוקדמת יותר.
הארגון פעל בשלושה מישורים של איסוף מודיעין - המישור הבריטי, המישור הערבי, והמישור הפנים-יהודי, כנגד גורמי פנים שלא קיבלו את מרות הנהגת היישוב המאורגנת, בעיקר קומוניסטים ואנשי אצ"ל ולח"י.
לאחר קום המדינה שימש הש"י כבסיס להקמת ארגוני המודיעין של מדינת ישראל.
רבים מאנשי הש"י, בהם איסר הראל, איסר בארי ובנימין גיבלי, התקדמו לתפקידים בכירים במסגרת שירותי המודיעין של המדינה, בשב"כ, במוסד, באמ"ן ובשאר זרועות המודיעין.
ש"י הוקם בשנת 1940 כשירות מודיעין ארצי של ההגנה, אולם יסודותיו נוצרו בראשית העלייה הציונית לארץ ישראל.
כבר בימי השלטון העות'מאני שאפו מנהיגי "היישוב" (השם שבו כינו עצמם יהודי ארץ ישראל בתקופה שקדמה להקמת המדינה) להשיג מידע מודיעיני כדי שיוכלו לסכל את גזירות השלטון הטורקי נגד היישוב.
אנשי ארגון "השומר" ידעו שהצלחתם לשמור ולהגן על הרכוש והנפש טמונה ביכולתם לגלות שודדים ורוצחים, וביצעו פעולות מודיעין, כשם שביצעו פעולות מגן, עוד לפני שנוסד ארגון ההגנה.
בשנת 1918 הוקם ביוזמתם של זאב ז'בוטינסקי ואחרים שירות ידיעות של ועד הצירים (משלחת ציונית בראשותו של ד"ר חיים ויצמן שהגיעה לארץ לאחר הכיבוש הבריטי), שנקרא בשם "משרד מודיעין" (Information Bureau), ותפקידו היה איסוף ידיעות על הנעשה בקרב הערבים ומעקב אחרי אגודותיהם הלאומיות.
המשרד אסף חומר רב על הכנות הערבים לפרעות ביהודים ולמרידות בבריטים.
כן ארגן המשרד את השמירה על מנהיגי הציונות.
הקמת המשרד עוררה ביקורת מצד אחדים ממנהיגי היישוב ובראשם מנחם אוסישקין, אשר לאחר בואו של הנציב העליון הבריטי הראשון, היהודי הרברט סמואל, נדמה היה להם כי ביטחונו של היישוב נמצא בידיים נאמנות, והמשרד פורק ב-1920.
עם הקמת ארגון ההגנה בשנת 1920, היה איסוף מידע מודיעיני חלק מפעולותיו של הארגון.
בימי הבראשית של הארגון עסקו אחדים ממפקדיו באיסוף ידיעות בין הערבים.
איש ירושלים בשם אהרן חיים כהן חדר לאסיפות הערבים בערי וכפרי הארץ והגיע גם אל עבר הירדן, כשהוא לבוש ומתנהג כערבי.
בראשית שנות ה-30 החלו בארגון פעולות איסוף ידיעות מודיעין אליהו אילת (אז אפשטיין ולימים שגריר ישראל הראשון בארצות הברית ולאחר מכן שגריר ישראל בבריטניה ונשיא האוניברסיטה העברית) ולאחריו ראובן שילוח (אז זסלני ולימים ראש "המוסד" הראשון).
בשנת 1933 נוסד בסוכנות היהודית מדור ערבי שעסק במודיעין ופעולתו רוכזה בידי אליהו ששון (לימים ציר ישראל בטורקיה, שגריר ברומא ושר בממשלות ישראל).
לסניפי "ההגנה" בערים היו מחלקות לא מאורגנות לאיסוף ידיעות, אשר המידע שאספו הועבר למרכז "ההגנה".
בתל אביב הוקמה לראשונה מחלקת ידיעות קבועה בשנת 1933 ובראשה הועמד אפרים קרסנר (לימים דקל, מי שיכתוב את ספר הזיכרונות "עלילות ש"י").
בשנת 1940 עם הקמת הש"י הארצי השתלבה בו מחלקת הידיעות של תל אביב.
מקור מודיעיני חשוב היו השוטרים והקצינים היהודים ששירתו במשטרת המנדט, אשר מסרו מידע רב על הנעשה ביישוב היהודי ובקרב הבריטים והערבים, אותו שאבו מהידיעות הרבות שזרמו למשטרה.
הם גם שימשו מקור התרעה על כוונות הבריטים לערוך חיפושי נשק ומאסרים.
מידע רב נתקבל מפקידים יהודים בשירות המחלקות השונות של ממשלת המנדט.
הידיעות מן המקורות השונים הועברו למפקדת ההגנה ששכנה בבית הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב, לידיהם של אליהו גולומב ודב הוז.
בשנת 1939, לאחר שלוש שנות המרד הערבי, שנקרא ביישוב מאורעות תרצ"ו, החליטו הבריטים לפתור את המצב על ידי הפיכת מדיניותם לפרו-ערבית שלמה.
הם הוציאו את "הספר הלבן", שבו נקבעו הגבלות חמורות על העלייה היהודית ואיסור מכירת אדמות הערבים ליהודים.
כשנתברר למרכז "ההגנה" שהבריטים מתנכלים לעצם קיום "ההגנה", הוחלט להקים מחלקת ריגול נגדי שכונתה ר"ן, שתסכל את כוונות הבריטים.
המחלקה הוקמה על ידי שאול אביגור (אז מאירוב), אליו הצטרפו איש הרכש יהודה ארזי ודוד שאלתיאל, שהיה בעל ניסיון צבאי משירותו כקצין בלגיון הזרים הצרפתי.
הר"ן עסק בבילוש אחר חשודים במסירת מידע לבריטים, נשים שקיימו יחסים עם שוטרים ופקידים בריטיים, אנשי העולם התחתון ואחרים.
בקיץ 1940 הגיע שאול אביגור למסקנה כי הגיעה העת לייסד שירות ידיעות כלל ארצי.
הוא הציע למפקדה הארצית של "ההגנה" ולמשה שרת (אז שרתוק), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית להקים את הש"י.
בספטמבר 1940 הוקם הש"י רשמית, והר"ן שולב בשורותיו.
כן שובצה בש"י המחלקה הסורית שנוסדה ביוני 1940 בראשותו של עזרא דנין.
אחת המשימות של הש"י עם היווסדו הייתה לברר את טענות הבריטים כי בין המעפילים שעלו ארצה ערב המלחמה הסתננו סוכנים נאצים.
חקירת הש"י העלתה כי אין יסוד לחשדות.
תפקיד נוסף שהוטל על הש"י היה מעקב אחר ארגוני האצ"ל והלח"י, שלא סרו למרות הנהגת היישוב.
בכפיפות לראשותו של המייסד שאול אביגור, פיקדו על הש"י, עם היווסדו, דוד שאלתיאל שטיפל במודיעין הצבאי וזאב שרף שתחום טיפולו היה ארגוני האצ"ל והלח"י.