tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1984 החל לחקור יחד עם המוזיקולוג עדי סולקין את הסגנון הכליזמרי הייחודי של צפת והר מירון, רכש בקיאות בסגנונות הכליזמר השונים והתקבל כנגן הרשמי בהילולה המסורתית במירון בל"ג בעומר.
כתוצאה מכך יזם ועזר בהקמת פסטיבל הכליזמרים בצפת.
הוא היה סולן של תזמורת וינה ועם התזמורת הפילהרמונית ביצע רבות את יצירתו "לילה במירון" במקומות רבים בארץ ובעולם, כולל בסאן פאולו בכיכר העיר לפני קהל של 250,000 איש.
זוהר הפיק 12 אלבומים והשתתף יחד עם הכנר יצחק פרלמן בקונצרט עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה.
קונצרט זה הונצח באלבומו של פרלמן, "Tradition" (1990).
זוהר מרבה לנגן בהופעות ברחבי הארץ ובחו"ל את תוכניתו המוזיקלית "כזוהר הרקיע".
בין היתר הופיע באולם מוזיקפראיין עם הפילהרמונית של וינה, עם הפילהרמונית של ברלין, והפילהרמונית של ניו יורק.
בטקס פתיחת חגיגות יום העצמאות ה-50 שנערך על יד הכותל המערבי ניגן את יצירתו של המלחין הישראלי אנדרה היידו "תרועת מלך".
כמו כן הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, ששודרו ברחבי אירופה, יפן וברזיל.
זוהר גם השתתף בנגינה בתקליטים רבים.
ישראל וייסבּרֶם (כתיבים שנהגו בתקופתו: ווייסברעם, וויסברעם; בפולנית: Israel Weissbrem; כ' בשבט תקצ"ט, 4 בפברואר 1839, גרודנה – 1915 או 1917, ורשה) היה סופר ספרות עברית בוורשה בתקופת ההשכלה.
ישראל וייסברם נולד בראשית שנת 1839 בעיר גרודנה שברוסיה (רוסיה הלבנה), בן למשפחה בת אחד-עשר ילדים.
אביו, בנימין זרח וייסברם (נפטר בתרנ"ו-1896), היה סוחר עשיר ונדבן בגרודנה (קרובו של אברהם אליהו הרכבי).
מצד אמו, תמרה פינקֶל רבינוביץ', היה נצר למשפחת תלמידי חכמים.
וייסברם עבר לעיר ורשה שבפולין הקונגרסאית, ושם התפרנס כסוחר.
בשנת 1863 נישא ליֶטֶל בת אלכסנדר סֶנדֶר פּוֹקרויסקי (Pokrojski).
היא נפטרה במהלך לידה, וב-1865 נישא בזיווג שני לחוה בת יהושע פוקרויסקי.
בשנת 1888 פרסם בעיתון זה בהמשכים את הסיפורים "בין הזמנים" ו"ח"י אגורות", אשר ראו אור באותה שנה כספרים עצמאיים.
בשנת תרס"ב פרסם סאטירה בחרוזים בשם "חזיון על הציונים ומתנגדיהם".
בשנת 1983 תרגם אלן דייוויד קראון (Crown) את סיפוריו לאנגלית, והוציאם בלוויית מבוא.
בין הזמנים: בין הזמן אשר אבד עליו כלח ובין הזמן החדש אשר בו הסופרים יקבנו הזמן הנאור: ספור, ורשה: מ' לעווינסקי, תרמ"ח 1888. (סיפור מחיי היהודים בוורשה)
ח"י אגורות: או, הבו כסף!
הבו כסף!: ספור בשני חלקים, ורשה: מ' לעווינסקי, תרמ"ח 1888. (סיפור מחיי היהודים ברוסיה)
הגורל והירושה: ספור מחיי היהודים והנוצרים בכפרים ובערים הקטנות ברוסיה המערבית, ורשה: האחים שולדבערג, תרנ"ב.
חזיון על הציונים ומתנגדיהם, ורשה: א' גינז, תרס"ב.
ישראל והפצצה הוא סרט דוקומנטרי גרמני משנת 2012 בן 52 דקות בבימוי של דירק פוהלמן אשר עוסק במדיניות הגרעין של ישראל ובעמימות גרעינית ישראלית.
הסרט הופק כקופרודוקציה של הערוצים ZDF ו-ARTE ושודר במקור בערוץ הטלוויזיה הגרמני ARTE ב-14 באוגוסט 2012.
הסרט מכיל בין היתר ראיונות עם העיתונאי הבריטי פיטר הונאם (Peter Hounam) מהעיתון הבריטי סאנדיי טיימס, ההיסטוריונים ישראלים איזבלה גינור וגדעון רמז, בנוסף לראיונות עם אבנר כהן, מרטין ון קרפלד, אבי פרימור, והחוקר האמריקאי סשה פולקוב-סורנסקי.
ישראל ראול זינגר (נולד ב-18 בדצמבר 1948) הוא מחנך ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כמנהל תיכון בליך, וכראש עיריית רמת גן בשנים 2013–2018.
בשנת 1978 סיים תואר שני בפיזיקה גרעינית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1985 התמנה למנהל תיכון בליך, אותו תיכון שבו הוא למד בנעוריו, ושימש בתפקיד זה במשך 18 שנים, עד שנת 2003.
בשנת 2003 התמודד לתפקיד ראש העיר רמת גן, אך נבחר רק לחברות במועצת העיר.
ב-2005 החל לשמש כחבר הנהלת המבל"ל - המכללה לביטחון לאומי לנוער המקיימת פעילויות שונות בתיכון "אהל שם" ברמת גן.
משנת 2006 שימש מנהל מכללת רעננה, כמו כן שימש דירקטור בחברת התקשורת הבינלאומית XFONE.
בנוסף, שימש יועץ בוועדת החינוך של הכנסת ושותף בפרויקטים חינוכיים ארציים.
בשנת 2008 ציינה החברה להגנת הטבע את זינגר כחבר מועצה עירונית הפעיל ביותר בתחום המאבק למען איכות הסביבה.
באותה שנה התמודד שנית על ראשות העיר רמת גן.
ב-2010 קיבל עיטור כבוד מתנועת אומ"ץ על מאבקו נגד השחיתות בתחום המוניציפלי.
השתתף במאבקים רבים בנושאי מיסוי עירוני, איכות הסביבה ותכנון ובנייה בתחומי רמת גן.
עסק בניהול מיזמים בעמותת מופת ושימש יו"ר האופוזיציה במועצת העיר רמת גן.
זינגר הוא שחמטאי פעיל ופועל לקידום השחמט.
בעת כהונתו כמנהל תיכון "בליך" הקים בבית הספר מועדון שחמט ודמקה, שקיים תחרויות ופעולות הדרכה רבות ואף השתתף במשחקי הליגה.
בשנת 2005 ניהל את אליפות העולם לאומות, שנערכה בבאר שבע.
ב-2008 הגיש הצעה (שלא התקבלה) לשיפור החינוך ברמת גן, במסגרתה הציע להתחיל ללמד שחמט בגני הילדים.
ב-2012 סייע למועדון השחמט "אטיוד" ברמת גן לעבור למשכנו החדש, בבית "מכבי" לשעבר.
נמנה עם מייסדי תנועת "רמת גן החדשה", שהוקמה בפברואר 2013. התמודד על ראשות העירייה בראשות התנועה בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו באוקטובר 2013 ונבחר לראש העירייה עם 56.15% מהקולות.
ב-15 בדצמבר 2014 נחקר זינגר בחשד לעבירות קבלת שוחד.
אולם בתום חקירה ממושכת, בסוף יולי 2018 בהמלצת הפרקליטות, נסגר התיק נגדו.
באוקטובר 2018 התמודד זינגר פעם נוספת על משרת ראש עיריית רמת גן בבחירות לרשויות המקומיות, אל מול חמישה מתמודדים נוספים.
בבחירות אלו לא הושג היתרון הדרוש של 40% על ידי אף אחד מהמתמודדים, וזינגר עלה לסיבוב השני כנגד כרמל שאמה הכהן לאחר שזכה בכ-27.33% תמיכה בלבד.
בסיבוב השני שהתקיים ב-13 בנובמבר הפסיד זינגר לשאמה, לאחר שקיבל כ-44.21% תמיכה מסך קולות הבוחרים.
במהלך הבחירות נקנס זינגר וננזף על שני פרסומים: שלט חוצות עם תמונתם של מתחרהו, כרמל שאמה הכהן, ואביו עם הכיתוב "אומרים לא למשפחת שאמה" ושלטים עם הכיתוב "ממשלת ישראל: הצביעו זינגר".
זינגר נשוי לחגית ואב לשלושה ילדים.
הוא חבר בארגון הבונים החופשיים.
ישראל חיים ווּרצֶל (ידוע בשם העט פ.
חוֹבָב; נולד בשנת 1950) הוא עיתונאי, פובליציסט וסאטיריקן חרדי, לשעבר עורך "יתד נאמן".
נולד וגדל בבני ברק, בנם של ניצולי שואה יוצאי רומניה.
בשנת 1989 התמנה לעורך העיתון "יתד נאמן", לצד גיסו נתן גרוסמן (כיום עורך "הפלס") ויצחק רוט.
יחד עם שני עמיתיו התחלק בכתיבת טור המערכת היומי של העיתון.
את כל מאמריו וטוריו לא פרסם בשמו אלא תחת שם העט "פ.
לאחר המהפך בשליטה ב"יתד נאמן", ביוני 2012, נשאר בתפקידו לצד העורך יצחק רוט.
במשך שנים פרסם את מדורו השבועי "אדרבה".
המדור שימש במה מרכזית להשמעת ביקורת השקפתית בסגנון סרקסטי, והיה טור הסאטירה הראשון בעיתונות החרדית.
המדור הרבה לבקר את החינוך החילוני, את התקשורת הישראלית, את הציונות הדתית, את תופעת "החרדים החדשים", את השבועונים החרדיים ובראשם "משפחה", את פעילותה של עמותת נוער כהלכה ועוד.
בנוסף, שימש המדור במה להשמעת ביקורת פנימית, לעיתים מוסווית, באמצעות כתיבה סטירית-סרקסטית, כנגד תופעות בתוך החברה החרדית והליטאית.
בין השאר יצא נגד המוזיקה המודרנית והרעשנית המושמעת בחתונות חרדיות, נגד הצפת רחובות הערים החרדיות בקופות צדקה מטעם ועדות הצדקה ועוד.
בשנת 2005, בעקבות ביקורת שהשמיע הרב ישראל רוזן על הרבנים החרדים שהתירו את כניסת יהדות התורה לקואליציה בתקופת ההתנתקות, כינה אותו וורצל בטורו "עכברוש עלוב המנסה לקרוא תיגר על מלכותו של האריה", וכמו כן יצא נגדו על "מתן הכשרים הלכתיים תמורת בצע כסף".
בעקבות זאת הגיש הרב רוזן תביעת דיבה נגד "יתד נאמן" וזכה בה.
חובב השווה את תעמולת מפלגת שינוי בראשות יוסף לפיד לתעמולה הנאצית.
ב-2011, בעקבות התעוררות נושא הדרת נשים, כתב בטורו כי "היהודים הוחזקו במחנות ההשמדה בבלוקים נפרדים לגברים ולנשים.
אפילו חיות האדם הללו התייחסו אל ההפרדה כדבר טבעי.
גברים הושלכו להתגורר בבלוק הגברים ונשים בבלוק הנשים".
בעקבות זאת פרסם יד ושם תגובה שבה נכתב: "אנו דוחים בשאט נפש את התפיסה המעוותת לפיה ניתן ללמוד מהאידאולוגיה של הנאצים ומפעולותיהם לגבי מהם הערכים הטבעיים לאנושות".
וורצל נשוי לנחמה, בת אברהם שלמה פרידמן, מבעלי הוצאת לוין אפשטיין.
שלוש אחיותיה נשואות לרב יונה מצגר, לנתן גרוסמן ולרב דוד דב לבנון, אב בית הדין הרבני באשקלון.
שניים מילדיו של וורצל נשואים לשניים מנכדיו של הרב חיים קניבסקי.
אחותו חדוה שטרנפלד הייתה השפית האחראית על המתכונים במגזין לבית של "יתד נאמן", "קטיפה" (לשעבר "בית נאמן").
העם דורש 'צדק חברתי' צודק
ישראל זגורי (נולד ב-29 בינואר 1990) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
זגורי החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה, וב-11 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי תל אביב.
בעונת 2008/2009 המשיך לשחק בקבוצת הנוער, ובמקביל היה חלק מסגל הקבוצה הבוגרת שזכתה בתום העונה באליפות.
בעונה שלאחר מכן שותף בשני משחקים במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
עד שנת 2010 ערך במדי מכבי חיפה 28 הופעות בכל המסגרות, מתוכן 12 הופעות בליגת העל, וכבש שני שערים בגביע הטוטו.
בעונת 2010/2011 הושאל לקבוצת הפועל פתח תקווה.
ב-5 בפברואר 2011 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2–3 בדרבי מול מכבי פתח תקווה.
בעונה שלאחר מכן הושאל לבני יהודה תל אביב, ובמדיה כבש שער אחד בעונה זו, שער הניצחון במשחק מול קבוצתו לשעבר, הפועל פתח תקווה.
בקיץ 2012 סיים את חוזהו במכבי חיפה ושוחרר מהמועדון.
לקראת עונת 2012/2013 חתם על חוזה לעונה אחת בהפועל רמת גן.
בעונה זו כבש שבעה שערי ליגה בנוסף לשבעה בישולים, וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שבמשחק הגמר כבש את שער הניצחון בבעיטות ההכרעה מול עירוני קריית שמונה, אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-30 ביוני 2013 חתם על חוזה לארבע שנים בקבוצת הפועל תל אביב.
ב-28 בספטמבר 2013 בישל וכבש לראשונה במדי הפועל תל אביב, בניצחון 0–4 על הפועל חיפה באצטדיון קריית אליעזר, במסגרת המחזור הרביעי של עונת 2013/2014. הוא נכנס כמחליף, בישל לעומר דמארי את השער השלישי במשחק, וכבש את השער האחרון.
בסך הכול כבש בעונתו הראשונה במועדון שמונה שערי ליגה, להם הוסיף שישה בישולים.
בעונת 2014/2015 כבש זגורי שער ליגה אחד בלבד, בנוסף לשער אחד בגביע המדינה.
ב-19 באוגוסט 2015 הושאל למכבי נתניה לעונה אחת, אך כעבור חודש קרע את הרצועה הצולבת ולא חזר לשחק עד תום העונה.
בתום העונה הוא חזר להפועל תל אביב, אך מאמן הקבוצה אלי גוטמן הורה לו לחפש קבוצה חדשה, והוא הוחזר לסגל רק לאחר הגעתו של המאמן גיא לוזון בספטמבר 2016. בהמשך עונת 2016/2017 נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים ונכנסה להליך של פירוק, וזגורי שוחרר מהמועדון.
ב-15 בינואר 2017 חתם בבית"ר ירושלים עד תום העונה, עם אופציה לעונה נוספת.
ב-22 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו וכבש את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון 0–2 על הפועל כפר סבא, ובסיום העונה שוחרר מהמועדון.
ב-20 ביוני 2017 חתם לשנתיים בבני סכנין.
הוא ערך 16 הופעות במדי הקבוצה בתחילת עונת 2017/2018, וב-31 בינואר 2018 הושאל להפועל אשקלון, במדיה ערך 11 הופעות ובתום העונה ירד עמה לליגה הלאומית.
לאחר מכן חזר לבני סכנין, ובעונת 2018/2019 ערך 21 הופעות וירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-18 באוגוסט 2019 חתם במכבי פתח תקווה מהליגה הלאומית.
ב-28 ביוני 2021 חתם לעונה אחת בהפועל אום אל-פחם.
ב-20 בספטמבר 2021 חתם לעונה אחת בבני יהודה תל אביב.
ב-22 בינואר 2023 חתם בהפועל מגדל העמק מליגה א'.
ב-18 בפברואר 2024 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בשנת 2008 ערך זגורי 15 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל, בהן כבש שני שערים.
ב-9 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של ישראל, במשחק מול נבחרת סרביה שנערך באצטדיון בלומפילד.
ביוני 2013 היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר אליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערך בישראל, אז היה שותף לניצחון על אנגליה במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
בסך הכל ערך זגורי תשע הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
הרב ישראל זאב הלוי (איש) הורביץ (תקל"ח – י"ח בסיוון, תרכ"א; 1777 – 1861) היה אב בית דין וראש הישיבה בקהילת יהודי אוהעל שבעיירה שאטוראליאויהיי שבהונגריה.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל.
נולד בקאלוב שבהונגריה, כבן שלישי (מתוך 5 בנים ובת) לבלומא ור' שמואל, והוא צאצא של השל"ה.
נישא ללאה קריינדל, בתו של ר' מרדכי מאוהלי, ועבר להתגורר שם.
צאצאיו הידועים לנו הם: בנו הרב מרדכי יצחק אייזיק, בנותיו: סימא, מרים, רבקה-דבורה, נכדו רבי בנימין זאב אדלער בן חתנו רבי צבי אריה מעיר בערגסאז.
אשתו נפטרה בשנת תרט"ו (1855), ונקברה בבית הקברות הישן שבאוהלי.
למד אצל רבי יואב רוזנבוים רבה של סאנטוב (מחבר הספרים "חן טוב" ו"אמרי נועם") וכן למד אצל החתם סופר.
כמו כן קיבל תורה מרבי יצחק אייזיק מקאליב, ובספרו מביא פסק הלכה ממנו.
עוד בצעירותו שימש כראש הישיבה בעיר אוהלי, ובשנת תקע"ו (1816) מונה לדיין בעיר אוהלי, ועל פי בקשת רב העיר, הרב משה טייטלבוים, התמנה להיות ראש בית דין.
הוא שימש בתפקיד זה עד שנת ה'תרט"ז (1856), אז עזב את אוהלי על מנת לעלות לארץ ישראל ביחד עם בנו.
טרם עלייתו הוא הוציא לאור את הספר "ארץ חמדה" על ארץ ישראל, והוא הספר היחידי מבין כתביו שיצא לאור בחייו.
בכ"ט בתשרי ה'תרי"ז (אוקטובר 1856) הם הגיעו לנמל יפו, ומשם עברו לטבריה.
הרב ישראל זאב הלוי נפטר ארבע שנים לאחר מכן ונקבר בבית הקברות העתיק בטבריה, בחלקת תלמידי הבעש"ט.
בתו מרים נפטרה בכ"ז אלול, תרל"ה (1875) ונקברה בבית הקברות העתיק בטבריה - חלקה ב שורה 20ג קבר 1665
בתו סימא נפטרה בד' תשרי תרל"ו (1875) ונקברה בקרבת אחותה - חלקה ב שורה 20ג קבר 1661
בתו רבקה-דבורה נפטרה בט' אדר תרל"ד (1874) ונקברה בבית הקברות בבערעגסאז
חתנו צבי-אריה אדלער נפטר בה' כסלו תרנ"ו (1895) ונקבר בבית העלמין העתיק בטבריה - חלקה ב', שורה 8, קבר 493
בנו רבי מרדכי יצחק אייזיק נפטר בכ"ב תמוז ה'תרס"ז (1907) ונקבר ליד אביו.
ניניו הם הרב ישראל זאב הלוי הורביץ שנקרא על שמו, חוקר ארץ ישראל ומחבר האנציקלופדיה הגאוגרפית-היסטורית "ארץ ישראל ושכנותיה" והרב אברהם הלוי הורביץ מחבר הספרים "נתיב ישר", ו"מאמר גלות וגאולה".
מצאצאיו הם הרב ישראל זאב לאבל דיין בעיר אוהלי שנספה בשואה.
הרב מאיר סג"ל קליין הי"ד דיין בעיר אוהלי שנספה אף הוא בשואה, מחבר הספרים בירורי המידות והשיעורין ו"תולדות שמואל" ג' חלקים ,הרב המקובל רבי אהרן אברהם סלאטקי ראש ישיבה בישיבת המקובלים שער השמים והרב זלמן מנחם קורן מחבר ספרי "בחצרות בית ה'" ו"ועשו לי מקדש".
הרב ישראל זאב הלוי הורביץ הניח אחריו חיבורים רבים על כל חלקי התורה.
בספרו "ארץ חמדה" שיצא לאור בשנת ה'תרט"ז - הספר היחידי שיצא לאור בחייו - הוא כותב:
ארץ חמדה - יצא לאור בחייו בשנת ה'תרט"ז (1856).
נחלה לישראל (חלק א'), דרושים על ארץ ישראל.
יצא לאור: מהדורה ראשונה - ה'תרמ"ב (1882; יצא לאור על ידי נכדו, ר' פנחס הלוי הורביץ), מהדורה שנייה - ה'תשכ"ט (1969).
בית מנוחה על מסכת שבת, בהוצאת מכון ירושלים, ה'תשס"ג (2003).
קדושת יום טוב על מסכת ביצה, בהוצאת מכון בית אהרן וישראל ה'תשס"א (2001)
הגדה של פסח גאל ישראל, בהוצאת מכון ירושלים, ה'תשס"ד (2004).
מאמר אסתר (מ.אסתר) + לקחת מוסר (רות +איכה), בהוצאת זיכרון אהרן
לקחת מוסר על התורה, בהוצאת זיכרון אהרן.
פרופ' ישראל ויליאם ואליד היה משפטן וכלכלן יהודי-אלג'יראי-צרפתי.
מרצה לכלכלה פוליטית ומשפטים באוניברסיטת סורבון.
ממנהיגי יהדות צרפת ברבע השני של המאה ה-20. כיהן כסגן נשיא חברת כל ישראל חברים, חבר בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, מזכיר משרד החימוש הצרפתי בזמן מלחמת העולם הראשונה, ובתפקידים ציבוריים ואקדמיים נוספים.
אחד מאבותיו הקדומים של משפחת אביו על פי מסורת המשפחה הוא ר' יונה אבן ג'נאח (הידוע בערבית בשם אבו אל-וליד).
אחיה של אמו היה ד"ר ליאון אזולאי, רופא וביולוג, תלמיד של החוקר הידוע ז'אן-מרטן שארקו ועמית מחקר של לואי פסטר.
ואליד החל את לימודיו באלג'יריה והשלים את תעודת הבגרות הצרפתית (baccalauréat) בשנת 1887. בשנים 1898-1900 עזב את אלג'יריה, כנראה בעקבות חשש מההתפרצויות האנטישמיות באלג'יר באותן שנים מצד מתיישבים אירופאים ומקומיים, ונסע ללימודים בבריטניה.
עם חזרתו לאלג'יריה הוא גויס לצבא הצרפתי, ולאחר שחרורו החל ללמוד משפטים באוניברסיטת אלג'יר.
ביחד עם אישים יהודים אחרים, בהם פרופ' אנרי אבולקר, ייסד בשנת 1904 את "האגודה למחקרים חברתיים" (Groupe d'études sociales) אגודה יהודית-אלג'יראית שמטרה הייתה להיאבק באנטישמיות באלג'יריה הצרפתית באמצעות הסברה.
לאחר השלמת תואר באלג'יר נסע ללימודי תואר שני באוניברסיטת פרובאנס (כיום אוניברסיטת אקס-מרסיי) והשלים עבודת מוסמך על ליברליזם כלכלי בבריטניה.
לאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת סורבון בפריז השלים דוקטורט והחל לשמש כמרצה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לצבא הצרפתי ונפצע בקרב על גדות נהר המארן.
לאחר מכן הוא החל לשמש כנספח צרפתי לצבא הבריטי.
במהלך המלחמה הוא זכה במספר עיטורים והועלה עד דרגת לוטננט.
לקראת סוף המלחמה הוא מונה בתור מזכיר כללי של משרד החימוש (Ministre de l'armement) הצרפתי.
בראש המשרד עמד השר הסוציאליסטי אלבר תומאס וביחד עם כלכלנים, סוציולוגים והיסטוריונים אחרים שהיו שותפים לצוותו, הם ניסו להנהיג רפורמות עם אופי סוציאליסטי בתחומי פעילותו השונים של המשרד.
לאחר המלחמה הוא המשיך לכהן בתפקידים ציבוריים שונים וצבר מוניטין כמומחה בסוגיות הגירה.
הוא כיהן בתפקידים בכירים במשרד העבודה הצרפתי, ובשנת 1919 שימש כנציג של צרפת לפולין והיה מהמנסחים של אמנה ידועה בין המדינות בנושא הגירה של עובדים פולנים לצרפת.
בצורה דומה היה שותף לניסוח מספר אמנות נוספות בין צרפת לארצות זרות.
בשנת 1921 הוא שימש בתור נציג צרפת בארגון העבודה הבינלאומי של חבר הלאומים.
מלבד זאת הוא לימד באוניברסיטת שטרסבורג ומשנת 1924 היה פרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים של הסורבון.
משנת 1930 הוא עמד בראש תוכנית הלימודים של כלכלה פוליטית של האוניברסיטה.
הוא לימד והעביר קורסים גם במוסדות אקדמאים רבים אחרים בצרפת ושימש במקביל כמנהל של מכון מחקר בתחום הסטטיסטיקה (l'Institut statistique d'Alsace-Lorraine) ומכון מחקר בתחום התכנון האורבני (Institut d'urbanisme de Paris).
ואליד פעל במסגרת אגודת זכויות האדם של צרפת ונטה לתמוך בסוציאליזם.
הוא היה פטריוט צרפתי אך גם אהד את הציונות והיה פעיל במסגרות יהודיות רבות.
בין היתר כיהן כסגן נשיא כל ישראל חברים (משנת 1936), סגן נשיא אורט (משנת 1937), נשיא כבוד של התאחדות האגודות היהודיות של אלג'יריה, חבר בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת ועוד.
בשנות ה-30, כאשר פליטים יהודים החלו לזרום לצרפת מאזורים אחרים באירופה בעקבות גבור האנטישמיות, הוא עמד בראש הוועד לסיוע לפליטים היהודים בצרפת מטעם היאס ויק"א.
כחלק מתפקידו פעל רבות כדי למנוע את גירושם של יהודים גרמנים חזרה לגרמניה הנאצית ולסייע להם בקליטתם בצרפת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, תקנות אנטישמיות בצרפת הביאו לפיטורו של ואליד ממשרותיו האקדמיות.
הוא המשיך בפעילות במסגרות יהודיות, בניסיון להדוף את הרדיפות האנטישמיות הגוברות של יהודי צרפת ואלג'יריה, עד פטירתו בשנת 1942.
במהלך חייו פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאי כלכלה ומשפטים מעל במות אקדמאיות שונות והיה לאחד מהמומחים הנודעים בצרפת בתחום כלכלה פוליטית.
כמו כן חיבר מחקרים אחדים בנושאי יהדות.
הוא זכה לעיטורי כבוד רבים ממשלות שונות, בהן ממשלת צרפת, איטליה, פולין ופורטוגל.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוא קיבל עיטור כבוד נוסף של-לאחר-המוות מממשלת צרפת, וכן הונצח בדרכים שונות.
אחד מהגדולים שבבתי הספר של כל ישראל חברים בקהילה היהודית בקזבלנקה היה קרוי על שמו (école William Oualid).
ישראל נתן הרשטיין היה מתמטיקאי יהודי קנדי-אמריקאי יליד פולין.
עסק בעיקר באלגברה, פרסם עשרות מאמרים וכמה ספרים חשובים בתחום; היו לו 30 תלמידי מחקר.
הוא ידוע בשל הניסוח הבהיר בספריו הטובים.
הרשטיין נולד בשנת 1923 בעיר לובלין שבפולין בשם יצחק הרשטיין, בן ליעקב הרשטיין ולמינדל ליכשטיין, והיה לו אח בשם חיים הרשטיין ואחות שנפטרה בגיל שנתיים.
אביו היגר מפולין לקנדה בשנת 1926, ובשנת 1928 הצטרפה אליו המשפחה.
המשפחה עברה לקנדה במטרה לשפר את חייהם, אך הגיעו לשם בדיוק לפני קריסת הבורסה בשנת 1929, אשר השפיעה קשות גם על קנדה.
הרשטיין גדל בשכונה ענייה מאוד בעיר ויניפג, ואף אמר "בשכונה כזו אתה נהיה גנגסטר או פרופסור באוניברסיטה".
הוא למד באוניברסיטת מניטובה, שם קיבל בשנת 1945 תואר ראשון במתמטיקה.
לתואר שני למד באוניברסיטת טורונטו וקיבל את התואר ב-1946. בהמשך עבר לאוניברסיטת אינדיאנה, שם קיבל בשנת 1948 את תואר הדוקטור, בהנחיית מקס צורן.
כותרת עבודתו הייתה "Divisor Algebras".
עבד באוניברסיטת קנזס, אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אוניברסיטת פנסילבניה ואוניברסיטת קורנל, ולבסוף עבר לאוניברסיטת שיקגו, שם עבד עד הפרישה.
הרשטיין עסק בעיקר בתורת החוגים, אך גם בתורת החבורות ואף פרסם מאמרים על כלכלה.
הוא הוכיח הכללה של המשפט הקטן של ודרברן: בכל חוג לא קומוטטיבי סופי יש מחלק אפס לא במרכז.
הוא גם ניסוח תנאי שקול לפתירות חבורה בשפה של אלגברות חבורה, וחקר תכונות של חוגי חבורה מעל המספרים המרוכבים.
הוא גם הוכיח תנאי הכרחי להיות של חוג חילופי: אם קיים כך שלכל מתקיים (כלומר במרכז) אז החוג חילופי.
הרשטיין גם חיבר ספרים רבים ברמות שונות בנושאים שונים באלגברה.
הוא ידוע בשל ניסוחו הממוקד וספריו ידועים מן הטובים בתחום.
הרב ישראל זיתון (1840–23 באוגוסט 1921) היה אב בין דין, ראש רבני תוניסיה, ומגדולי רבניה.
נולד בתוניס בשנת 1840. בילדותו למד אצל הרב ישועה בסיס והרב אברהם הכהן יצחקי, ובהמשך אצל הרב אברהם חג'אג'.
בשנת 1898 (ה'תרנ"ח) החל לשמש כאב בית הדין הגדול בתוניס, ולצדו כיהנו כדיינים הרב משה חיים זיתון, הרב יעקב אלחאייק והרב דוד נתן ג'אוי.
במסגרת תפקידו השיב יחד עם בית דינו אלפי תשובות הלכתיות לשאלות שנשלחו אליו מכל ערי תוניסיה.
לאחר פטירת הרב אליהו זרח בשנת 1918 (ה'תרע"ח), נבחר לשמש כראש הרבנים בתוניסיה, ושימש בתפקיד זה עד לפטירתו.
עמד בקשר מכתבים עם גדולי הדור במדינות אחרות, ביניהם הרב אברהם אביכזיר ממוגדור, הרב מרדכי בן ג'ו מטאנג'יר, הרב שלמה צרור מאלג'יריה, הרב אברהם חביב מטריפולי, הרב יצחק פלאג'י מאיזמיר, טורקיה, הרב שמואל קולומבו מליוורנו, איטליה, הרב חזקיה שבתי, הרב אליהו חזן והרב שמואל סלנט.
- חלק מתשובותיו, הודפס לאחר פטירתו
זית רענן- על שולחן ערוך אורח חיים (ירושלים ה'תשע"ז)
לחוקקי ישראל - תשובות לרבנים ודיינים מהשנים 1906 - 1921. בתוך ספר "זיכרון יוסף" מאת רבי יוסף בוכריץ, תשל"ג.
מאות מתשובותיו עדיין מצויות בכתב יד.
הוציא לאור את הספר "זרעו של אברהם" מאת רבו, הרב אברהם חג'אג'.
ישראל זולברג (2 ביוני 1946 – 5 ביוני 1967) היה חובש קרבי שעוטר בעיטור העוז על פעילותו בגבעת עלי מונטר במבואות עזה במהלך מלחמת ששת הימים.
בן לאברהם זולברג ולשושנה לבית שניידוביץ.
הוריו נישאו בשנת 1940, ונולדו להם שלושה בנים, אורי הבכור, ישראל ונפתלי.
לאחר שחרור באר שבע עברה המשפחה להתגורר בה כדי לארגן את פתיחת חדר הניתוח בבית החולים הדסה.
זולברג למד בבית הספר היסודי "בארי" ומשם המשיך לבית הספר התיכון העירוני א', שם שימש כקריין בערבי קריאה, והיה חבר בתנועת הצופים ובתזמורת הנוער העירונית.
זולברג התגייס לצה"ל באוגוסט 1964 והתנדב לצנחנים.
עבר קורס צניחה וסיים בהצטיינות קורס חובשים קרביים בכירים.
בהמשך היה אחראי למרפאה בגדודו, והתקבל לפקולטה לרפואה אליה עמד להיכנס בשנת תשכ"ח.
עם תום שירותו הסדיר, חתם קבע, וביום הראשון ללחימה במלחמת ששת הימים השתתף בקרב שנערך בגבעת עלי מונטר במבואות עזה.
כחובש קרבי, הגיש עזרה רפואית לפצועים בזחל"מים הבוערים, כשמסביבם אש תופת מטנקים ומרגמות.
הוא ארגן את חילוץ הפצועים, והצליח לחלץ תחת האש 9 פצועים ובהם סגן מפקד הגדוד.
כאשר טיפס על זחל"ם שנפגע ובתוכו הרס"פ צעקו לו החיילים שיתפוס מחסה בתעלות הסמוכות, אך הוא השיב ובעודו מטפל ברס"פ הפצוע, התפוצץ פגז בסמוך אליהם, והוא נפגע ממנו והועבר לאזור הפצועים שעזר לחלץ, ולבסוף נפטר מפצעיו.
זולברג הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי לשעת חירום בבארי, לאחר מכן הועבר לבית הקברות הצבאי בבאר שבע.
ב-1971 נפל, בעת שירותו הצבאי, אחיו , ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
לאחר זמן מה, הועברו עצמותיו של ישראל זולברג לקבר הסמוך לזה של אחיו.
לאחר מותו הוענק לו ציון לשבח על ידי הרמטכ"ל על גילוי אומץ לב ודבקות במטרה.
לאחר נפילתו בני כיתתו של נפתלי נטעו חורשה לזכרו ביער הקרן הקיימת "נווה אברהם" הנמצא ליד בית הספר החקלאי אשל הנשיא, ועם פטירתו של נפתלי, נטעו חורשה נוספת.
הוריו של זולברג הקימו קרן מלגות שנתיות, למי שידו אינה משגת, ללמוד בתזמורת הנוער העירונית, ספר תורה לזכרו הוכנס לבית הכנסת "אהבת אחים" בשיכון בבלי בתל אביב, וגביע נודד על שמו הוענק לקבוצת נוער המצטיינת בצעדת הנגב.
לאחר מות הוריו, אברהם בשנת 1998 ושושנה בשנת 2008, הם נקברו בסמוך לבניהם הנופלים.
הרב ישראל ולץ (וועלץ) (ה'תרמ"ז, 1886 – ז' בחשוון ה'תשל"ד, 2 בנובמבר 1973, ירושלים) היה רב, פוסק וראש ישיבה בהונגריה ובישראל, כיהן כאב"ד בבודפשט אחר השואה, ולאחר מכן כמו"צ בירושלים.
נולד בשנת ה'תרמ"ז לר' צבי ולץ.
למד אצל הרב יוסף לייב סופר מפקש, בעל "ילקוט סופר" ואצל רבי עקיבא סופר מפרשבורג, בעל "דעת סופר".
נשא את בתו של הרב חיים אפרים באלאיטי, אב"ד טארנאליה.
כיהן כרבה של טיניע, שם עמד בראשות ישיבה שהקים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה, החל לכהן כרבה של פשט, אחד מחלקיה של עיר הבירה בודפשט, וגם בה עמד בראש ישיבה.
הוא התפרסם בתור אחד מגדולי הרבנים בהונגריה, וקיימות חליפות מכתבי הלכה שלו עם אחרים מגדולי דורו בהונגריה.
למשך תקופה מסוימת הוא ערך את קובץ "תל תלפיות" שהיווה במה תורנית לגדולי רבני הונגריה, לאחר שרבי דוד צבי קאצבורג, שהיה עורכו הראשי נפטר.
בתקופת השואה, הסתתר בביתו הרב ישכר שלמה טייכטל.
לאחר ששרד את השואה עלה ארצה והתיישב ב"שיכון הרבנים" בירושלים, והתפרסם בו כפוסק ומו"צ.
נפטר בז' בחשוון ה'תשל"ד ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
חתנו הרב משה דב וולנר כיהן כרבה של אשקלון, בעל שו"ת "חמדת צבי" ועוד.
בנו, הרב צבי יהודה ולנר כיהן כדיין בביה"ד בתל אביב.
בנו, משה ולץ הוציא לאור את "מגילת מתתיהו" עם תרגום להונגרית (בודפשט תרצ"ו) ואת המניפסט "המאיר לארץ" בו קרא ליהדות האורתודוקסית בהונגריה לכונן יישוב בארץ ישראל במנותק מהתנועה הציונית, המזרחי ואגודת ישראל (בודפשט, תש"ג).
חתנו ר' משה שמעון הופמן כיהן כרב בבודפשט.
כתב את ספר "תפארת משה" וקונטרס "עורי צפון" התומך בעליה והתיישבות חרדית בארץ ישראל.
חתנו ר' פינחס פרידמאן, נישא לאלמנת ר' משה שמעון הופמן, לאחר השואה
דברי ישראל- סדרת שו"ת בת שלושה כרכים, הכוללת למעלה מ-600 תשובות.
חק ישראל (יצא גם במהדורה אחרת תחת השם חק לישראל)- על הלכות ערב פסח שחל בשבת.
דברי ישראל- הערות והארות על ספר "ארחות חיים" לרב נחמן כהנא מספינקא.
"קונטרס רחב בשאלות להלכה שנתעוררו במחנות המוות"- בכתב יד.
הרב ישראל זאב מינצברג (17 בספטמבר 1872 - 23 במרץ 1962) היה רב ופוסק בירושלים שכיהן כראש בית הדין החסידי בעיר.
שימש כרב האשכנזי של העיר העתיקה עד לנפילתה במלחמת העצמאות.
ב-28 במאי 1948 עת רבו הפצועים בקרב כוחות הרובע ותושביה אישרה מפקדת ההגנה לרבני הרובע, הרב מינצברג והרב בן ציון חזן לצאת אל מפקדת הלגיון הערבי ולסכם עימם על הפוגה לצורך פינוי הרוגים ופצועים, מפקד הלגיון עבדאללה אל תל סירב ודרש כניעה, מפקדת הרובע בניגוד להחלטת מטה ההגנה בחרה להיכנע.
שארית ישראל - שאלות ותשובות במשך השנים בארבעת חלקי השולחן ערוך.
זאת חוקת התורה - זכות בחירה לנשים על דרך התורה.
היתר עגונה - קונטרס המשך לזאת חוקת התורה העוסק בנאמנות האישה להעיד על מות בעלה.
ישוב ארץ ישראל - דיני מצות ישוב ארץ ישראל בזמן הזה.
פירות שביעית - בדין האם פירות שביעית שנעשתה בהם מלאכה מותרים באכילה.
ישראל הרן (1930 – 25 במרץ 2017) היה ראש אגף בשירות הביטחון הכללי.
הרן נולד בארץ ישראל וגדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
הוריו יעקב וחוה פיינברג עלו מרוסיה, אביו היה חבר אגודת השומרים, שימש השומר של שכונת בורוכוב ומפקד גוש דן בארגון ההגנה, ואמו הייתה מדריכה במגן דוד אדום.
הוא הצטרף להכשרת הנוער העובד בית השיטה ב-1947. שירת בפלמ"ח בפלוגה ג' של הגדוד הראשון בחטיבת יפתח.
עם הגדוד השתתף בקרבות בגליל ובשפלה במהלך מלחמת העצמאות, בהם קרבות מלכיה ומבצע דני.
לאחר שחרורו עבד כמורה לגאוגרפיה, של המזרח התיכון ולשון בבית הספר הריאלי בחיפה.
ב-1958 התגייס לשירות הביטחון הכללי.
הוא עסק בחקירות בתחום המגזר הערבי, בסיכול ריגול, בסיכול טרור יהודי ובתחום האבטחה.
הוא שימש ראש מחלקת הדרכה ולאחר מלחמת ששת הימים הקים את בית הספר ללימוד ערבית של השב"כ.
בהמשך שירותו כיהן כראש אגף ונחשב לשלישי בהיררכיית הארגון.
במהלך שירותו עסק בשימור מורשת הארגון, ולאחר פרישתו מונה להיסטוריון השב"כ.
הוא עסק בהצלה ושיחזור מסמכי הבולשת הבריטית שהוחזקו בידי השב"כ.
הרן היה נשוי לאהובה ואב לשתי בנות.
אשתו אהובה נפטרה באפריל 2022 והשניים נקברו בבית העלמין של אגודת השומרים בקריית טבעון.
ישראל ויינסחנק (בהולנדית: Israel Wijnschenk; 24 בנובמבר 1895 – 31 בינואר 1943) היה מתעמל אולימפי יהודי הולנדי באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
ויינסחנק נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של שרה (1870–1942) וסלומון ויינסחנק (1864–1942).
הוא התאמן במועדון היהודי Turnvereniging BATO, אחד המועדונים המובילים בעיר.
בשנת 1926 ויינסחנק זכה בפעם הרביעית בהתעמלות במשחקי האבן העשרים של טורנבוונד באמסטרדם (A.T.B.).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוא סיים במקום שמיני בתחרות הקבוצתית, שכללה 8 מתעמלים וביניהם שני מתעמלים יהודים נוספים, אליאס מלקמן ומוזס יעקובס ומאמן הנבחרת חריט קלירקופר, שאף הוא היה יהודי.
הוא סיים במקום 64 בקרב-רב אישי בתוצאה של 182.625 נקודות, רביעי מבין המתעמלים ההולנדים.
מקצוע מיקום קרב-רב אישי 64 קבוצתי 8 סוס קפיצות 74 מקבילים 71 מתח 65 טבעות 72 סוס סמוכות 54
ישראל השנייה הוא מונח בחברה הישראלית, בתקשורת ובאקדמיה במדינת ישראל המשמש לתיאור מעמדות חברתיים-כלכליים, כחלק מהשיח על השסע העדתי.
הביטוי 'ישראל השנייה' הוזכר לראשונה בתקשורת בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, בסמוך לקום המדינה, בהתייחס לעולים החדשים שבאו מארצות האסלאם.
במשך עשרות שנים הוזכר הביטוי בכתבות שונות על חוסר השתלבותן של תושבי הפריפריה במדינת ישראל שברובם היו בנים ליוצאי ארצות האסלאם.
בעשור הראשון לקיומה של מדינת ישראל, הביטוי "ישראל השנייה" התייחס לאוכלוסיית יהודים עולים חדשים, מחוסרי אמצעים ולרוב נקשר ליושבי המעברות, לעיתים תוך אזכור מוצא המתיישבים, יוצאי ארצות האסלאם.
ההיסטוריון רפי מן הגדיר את המונח "ישראל השנייה":
בשנת 1951 פרסם העיתונאי עמוס אילון, חבר מערכת "הארץ", כתבה תחת הכותרת "שבועיים בישראל השנייה" ובה הוא מציין את התרשמותו מהתנאים במעברה ומחייהם של בני "ישראל השנייה".
במשך שבועיים התחזה אילון לעולה חדש וסייר במעברות שונות ברחבי הארץ.
הוא גילה "תהום חברתית", לפי דבריו, "בין שני עברי מסך הפחונים".
בשנת 1957 נעשה שימוש בכינויים אלה, על ידי שר החינוך זלמן ארן, שהתייחס לעולים החדשים ולתושבי עיירות הפיתוח.
בשנת 1971 ערכה תנועת "ישראל השנייה" עצרת בירושלים בהשתתפות הפנתרים השחורים.
בשנת 2018 הוזכר הביטוי על ידי איש התקשורת אבישי בן-חיים.
באותה עת הוא יצר סדרת כתבות בטלוויזיה בשם "גנבו לנו את המדינה", בה סקר מספר קבוצות מייצגות של החברה הישראלית.
במהלך הסדרה הוא עשה שימוש רב בכינויים "ישראל הראשונה וישראל השנייה" כהסבר לפערים החברתיים בישראל.
בשנת 2022 הוציא בן-חיים את הספר ישראל השנייה – הבשורה המתוקה, הדיכוי המר, ובו סקירה רחבה על הנושא.
ההגמוניה החברתית והכלכלית בחברה היהודית באותה התקופה הייתה בידי הקהילה הספרדית בארץ ישראל.
הספרדים שלטו על המסחר והיו נציגי הציבור היהודי כולו אל מול השלטונות העות'מאנים.
בשנת 1882 החלה עליית יהודים לארץ ישראל, מרביתם מאירופה.
עלייה זו נקראה בפי כמה חוקרים בשם "העלייה הראשונה".
במשך העשורים הבאים ועד לקום מדינת ישראל עלו יהודים בחמש עליות גדולות מרביתם ממזרח אירופה, חלקם בורגנים בעלי אמצעים.
יהודים אלו, אשכנזים ברובם תפסו עמדות מפתח ביישוב היהודי ופעלו להקמת ארגונים שונים בתחום הכלכלי, החברתי, הצבאי והמדיני.
מבין הארגונים הבולטים שהוקמו בתקופה שבין העלייה הראשונה לחמישית ניתן למנות את "קרן קיימת לישראל", "הכשרת הישוב", "ההגנה", ו"המוסד לעלייה ב".
הסוציולוג אפרים יער ציין (באמצע שנות השמונים) כי מהקמת המדינה היה מעמדם של יוצאי אפריקה ואסיה במדינת ישראל נמוך משל יוצאי אירופה האשכנזים וההסבר שניתן להבדל המעמדות היה פערים ברמת ההשכלה בין שתי הקבוצות.
פערים אלו באו לידי ביטוי בפנייה למסלולי לימוד שונים לפערים בשכר ובשיבוץ לתפקידים שונים בתעשייה, במערכת הביטחון ובמוסדות האקדמיים בישראל.
בשנת 1965 בדיון על תקציב המדינה, הודה שר החינוך דאז זלמן ארן בכישלון המאמצים לצמצם באופן משמעותי את פערי ההישגים בין תלמידים יוצאי אירופה לתלמידים יוצאי ארצות האסלאם:
בשנת 1972 כחלק מנימוקי הקמת האוניברסיטה הפתוחה ציין אחד ממקימי האוניברסיטה, פרופ' שניאור ליפסון:
בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 זכתה לראשונה בתולדות המדינה, מפלגת הליכוד בשל תמיכתם של רבים מבני "ישראל השנייה" וכך גם בבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981.
קיטובים חברתיים דומים קיימים במדינות רבות.
למשל, לאורך דורות ארוכים פולין הייתה מחולקת ל, כאשר חלקה המערבי של המדינה מפותח יותר מבחינה כלכלית ותרבותית ומרוכזת בו עיקר הפעילות הפוליטית, בעוד החלק המזרחי יותר כפרי ומסורתי.
הרב ישראל זינגר (בהונגרית: Singer Izrael; פקש, 1828 – שאטוראליאויהיי, 17 בפברואר 1908) היה רב הונגרי, מורה בשאטוראליאויהיי.
הרב ישראל זינגר היה בנם של הרב אשר זינגר ושל פאני שפיצר.
הוא למד בישיבת ניקולסבורג, ואחר כך בשנת 1851 הפך למורה ומלמד בסגד.
הוא לימד שם עד פברואר 1860, מאוחר יותר עבד בבית הספר הקיסרי והמלכותי בעיר שאטוראליאויהיי.
הוא הנציח את מאמריו, את עבודותיו ואת נסיבות חייו בפירוט בעבודתו "ספר הזיכרון".
ב-30 בדצמבר 1903 חגגו מעריציו ותלמידיו את יובל ה-50 להיותו מורה ומלמד.
בהזדמנות זו הוקמה קרן על שמו במטרה לסייע במלגה לתלמידים המצטיינים של בית הספר התיכון היהודי בשאטוראליאויהיי.
הוא היה חבר כבוד באגודת המורים הלאומית ההונגרית היהודית ומנהל הכבוד של בית הספר העממי היהודי בשאטוראליאויהיי.
אשתו הייתה קטלין פרנקל (1842–1915), אותה נשא ב-16 באוקטובר 1860 בשאטוראליאויהיי.
אלברט סקיי (1864–?) התובע הכללי של מחוז זמפלן.
אשתו הייתה פאני דצ'יני (דויטש).
ברנאט זינגר (1868–1916) הרב הראשי של סובוטיצה
בעלה היה דז'ה דוד קובאץ'.
פירושקה סקיי (1881–?) הייתה מורה.
בעלה היה אמיל ריבז הוא מורה (התגרשו).
אשתו השנייה הייתה שרולטה אנה פאלוי.
תאולוגיה יהודית לנוער היהודי (בודפשט, 1876)
כללי סדר ונימוס (Sátoraljaújhely, 1886; פורסם גם בגרמנית)
ספר זיכרון ל-50 שנותיי כמורה עממי ומורה דתי (Sátoraljaújhely, 1904)
הרב ד"ר יִשְׁרָאֵל (רוֹלִיק) וַיִנְשְטוֹק היה מקובל, מגדולי חוקרי ראשית הקבלה, רב, וכן פעיל ציוני בתנועת המזרחי, וחבר הנהלת הקרן הקיימת לישראל .
ישראל וינשטוק נולד בברודי שבאימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה חסידית המתייחסת ישירות לר' ישראל מרוז'ין.
סבו, רבי חיים דוד מנזון היה נכדו של ר' ישראל מרוז'ין ואף גדל והתחנך על ברכיו.
ב-1916 המשפחה עברה אל בירת האימפריה וינה.
עוד בהיות צעיר לימים זכה לסמיכה וצוין כגאון ועילוי.
לאחר מכן השלים את השכלתו בבית המדרש לרבנים בווינה, וכן קיבל תואר ד"ר באוניברסיטת וינה, על מחקריו בנושאי ראשית הקבלה.
בשנת 1939, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, נמלט עם משפחתו לאנגליה.
עם הגיעם לאנגליה נלקח אביו למעצר, בהיותו אזרח של מדינת אויב.
בהמשך התמנה וינשטוק לרב הקהילה היהודית ברובע המפסטד בלונדון.
לאחר קום המדינה עלה ארצה, ועמד בראש המחלקה הדתית של הקרן הקיימת לישראל, וכן היה מראשי תנועת המזרחי בירושלים.
במקביל היה פעיל בקהילות החסידיות שהתייחסו לחסידות רוז'ין, וניסה לשמור על אחדותן.
בשנת 1980 נפטר וינשטוק בירושלים ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
וינשטוק חקר רבות את ראשית הקבלה, ועל רקע זה התעמת לא מעט עם גרשם שלום.
מחקריו התמקדו בנוסחם של החיבורים הראשונים של הקבלה: ספר יצירה, ספר הבהיר, וכתבי קבלה רבים שהופיעו באירופה בימי הביניים, וכן בשאלת חיבורם וזמנם.
לא את כל כתביו הספיק להוציא לאור.
כך למשל ניהל ויכוח ודיון נרחבים עם שלום על קדמותו של ספר הבהיר.
וינשטוק החל לכתוב מגיל צעיר יחסית ולא פסק עד למותו.
מרבית חיבוריו הם בתחום הקבלה היהודית.
וינשטוק ערך, ההדיר, וכתב ספרים ומאמרים, מהם:
במעגלי הנגלה והנסתר: מחקרים בתולדות הפילוסופיה והמסתורין בישראל, מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ל.
טמירין, מקורות ומחקרים בקבלה וחסידות, שני כרכים, ירושלים תשל"ב.
פירוש ספר יצירה, פירוש על ספר יצירה לר' אברהם אבולעפיה עם הערותיו והגהותיו של וינשטוק.
ישראל וושבורן הבן היה דמות פוליטית בארצות הברית שכיהן כמושל מיין בין השנים 1861 עד 1863. במקור היה חבר המפלגה הוויגית, ומאוחר יותר הפך לחבר מייסד של המפלגה הרפובליקנית.
וושבורן נולד ב-6 ביוני 1813 בליוורמור (במיין של ימינו, אז חלק ממסצ'וסטס) למשפחה פוליטית בולטת, ובילה את חייו בפוליטיקה.
בשנת 1842 נבחר וושבורן כחבר בבית הנבחרים של מיין, וייצג את המחוז שכלל את העיר בנגור ואת העיירה הסמוכה אורונו, מיין, שם התגורר והחזיק משרד עורכי דין.
ב-1848 ניסה להיבחר ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-31, אולם מאוחר יותר נבחר מטעם המפלגה הוויגית לקונגרסים ה-32 וה-33, ומטעם המפלגה הרפובליקנית נבחר לקונגרסים ה-34, ה-35 וה-36. הוא כיהן מ-4 במרץ 1851 עד 1 בינואר 1861, אז התפטר, לאחר שנבחר למושל.
בקונגרס ה-34 כיהן כיושב ראש ועדת הבחירות.
בשנת 1854, זועם על אישור חוק קנזס נברסקה, כינס וושבורן פגישה של 30 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית כדי לדון בהקמת מה שעתיד היה להפוך למפלגה הרפובליקנית.
מפגשים של רפובליקנים התקיימו כבר קודם לכן בוויסקונסין ובמישיגן באותה שנה, אך הפגישה של וושבורן הייתה הראשונה שנערכה בבירת ארצות הברית והראשונה שכללה חברי קונגרס.
וושבורן היה כנראה גם הפוליטיקאי הראשון בדרגתו שהשתמש במונח "רפובליקני" בנאום שנשא בבנגור, מיין, ב-2 ביוני 1854. וושבורן כיהן כמושל מיין ה-29 בשנים 1861 עד 1863. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, עזר לגייס חיילים פדרליים ממיין.
בשנת 1862, השתתף בוועידת המושלים תומכי המלחמה באלטוונה, פנסילבניה, אשר העניקה תמיכה לאברהם לינקולן בהצהרת האמנציפציה שלו.
בשנת 1863 מינה לינקולן את וושבורן לתפקיד גובה המיסים של נמל פורטלנד, תפקיד בו כיהן עד 1877. בשנת 1882 נבחר וושבורן לחבר בחברה האמריקאית לעתיקות.
וושבורן היה אח של אליהוא ב.
וושבורן, סמואל בנג'מין וושבורן וצ'ארלס איימס וושבורן.
הוא מת ב-12 במאי 1883 בפילדלפיה, פנסילבניה ונקבר בבית הקברות מאונט הופ בבנגור, מיין.
נחשב בין מעצבי תורת השריון של צה"ל, אבי מיזם טנק המרכבה (ביחד עם המהנדס ישראל טילן) וגשר הגלילים (ביחד עם המהנדס תא"ל דוד לסקוב).
אמו, פנינה לבית סגל, הייתה נצר לחסידים שהגיעו לטבריה ולצפת ב-1777, ואביו עלה ארצה מביאליסטוק בסוף העלייה השנייה.
בגיל חמש, כאשר גר בצפת, ניצל מטבח שערכו ערביי צפת בתושבים היהודים במהלך מאורעות תרפ"ט (1929): פורעים ערבים חסמו את דלתות הבית שבו שהה עם אמו ואחותו, ואז הציתו את הבית.
בעקבות המאורעות עברה משפחתו לבאר טוביה, ושם התחנך.
במאורעות תרצ"ו היה האתת (איש קשר באיתות אורות) של באר טוביה.
בפברואר 1942, עת היה בן 17, התגייס טל כמתנדב לצבא הבריטי.
תחילה הוצב ברגימנט הבאפס ושירת במצרים ובמדבר המערבי; מאוחר יותר, ב-1945, נטל חלק במסגרת הגדוד השני בבריגדה במערכה על נהר סניו באיטליה.
לאחר המלחמה הצטרף למאמץ של אנשי הבריגדה היהודית באירופה בנושאי העפלה ורכֶש, וכמו כן פעל במסגרת קבוצת "הנוקמים".
זמן קצר לפני מלחמת העצמאות סיים טל קורס מ"מים של ההגנה ומונה למפקד מחלקת נשק כבד במטכ"ל.
כמומחה למכונות ירייה כבדות שימש טל במלחמת העצמאות מדריך נשק כבד וכמפקד יחידות מקלעים שצורפו לחטיבות השונות.
החשובה בהן הייתה בצירופו כמפקד יחידת נשק מסייע לפעולת פיצוץ מתחם בית החרושת לקרח ביאזור (אזור של היום), בו התבצרה יחידת לוחמי חסן סלאמה, אשר באה בתגובה להרג שבעת הנוטרים במקום.
בפעולה זו של אנשי הגדוד החמישי של הפלמ"ח, בפיקודו של נחום אריאלי, עשתה ההגנה פעם ראשונה שימוש בנשק זה.
בין היתר, נטל טל חלק במבצע נחשון כמפקד מחלקה בגבעתי, בחטיבת עודד כמפקד פלוגה מסייעת, בחטיבה 7 בקרבות עשרת הימים ובמבצעי חורב ועובדה.
בשנים 1949 עד 1951 שירת כמפקד גדוד 54 בחטיבת גבעתי, אחר כך כיהן כמפקד בית הספר ללוחמת חי"ר (בה"ד 3).
ב-1952 התמנה לראש מטה פיקוד ההדרכה במטכ"ל, ואחר כך שירת כראש מחלקת אימונים באגף ההדרכה.
לאחר שובו מלימודים בבית ספר לקצינים בכירים באנגליה, מונה בינואר 1955 למפקד בית הספר לקצינים, ובמקביל מונה למפקד חטיבה 6 חי"ר במילואים (שב 1958 הפכה לחטיבה 14).
במלחמת סיני החליף את מפקד חטיבה 10, שמואל גודר, שהודח.
לאחר המלחמה עבר הסבה לשריון, והתמנה לסגן מפקד גייסות השריון.
ניסיונו משירותו בבריגדה על נושא ברן, שכלל טכניקות ותרגולות, והתמחותו בנושאי נשק ובליסטיקה סייעו לו בהשתלבות מהירה בחיל החדש.
באפריל 1959 מונה למפקד חטיבה 7, שהייתה חטיבת השריון הסדירה היחידה וכל הניסיונות בגיבוש תורת הלחימה של השריון נעשו בה.
בשנים 1957–1961, תחת פיקודו של חיים בר-לב כמפקד הגיס ושל חיים לסקוב (מפקד גייסות השריון לשעבר) כרמטכ"ל, ניתנה עדיפות לקידום השריון בצה"ל וגובשה תורת השריון הצה"לית, לאחר שהופקו לקחי "מבצע קדש".
בראשית 1961 מונה לעוזר ראש אג"ם (תחת יצחק רבין), והיה מועמד יחד עם דוד אלעזר למפקד גייסות השריון.
השניים היו ידידים, אך גם התמודדו זה מול זה לאורך כל הקריירה הצבאית שלהם על תפקידים.
העדפתו של אלעזר לתפקיד הביאה את טל ליציאה ללימודים.
טל למד באוניברסיטה העברית והשלים תואר ראשון בפילוסופיה ובמדע המדינה.
בתום לימודיו נתמנה לראש מטה פיקוד הצפון וחזר לתפקיד סגן מפקד גייסות השריון.
בתחילת נובמבר 1964 החליף טל את דוד אלעזר כמפקד גייסות השריון, לאחר שהיה סגנו בששת החודשים שקדמו למינוי.
באוקטובר 1965 קודם לדרגת אלוף.
בתקופתו כמפקד גייסות השריון הושם דגש על רמת התותחנות בטנקים.
יצחק רבין תיאר זאת כך: דגש מיוחד ניתן באותן שנים להתמקצעות הצוותים בנושאי תפעול, ירי ותחזוקה בדרך של הצמדת השריונאים לסוג טנק מסוים ולתפקיד קבוע בטנק לאורך כל שירותם והכשרתם הספציפית לטנק ולתפקיד.
טל קידם את אמונתו שניתן להשיג דיוק גם בירי לטווחים ארוכים ואף בירי באש עקיפה לטווחים של עד 10 קילומטרים, כפי שנעשה בקרב על מקורות הירדן.
לפי דעה אחרת, לא הושג דיוק כזה בירי לטווחים ארוכים בקרב על מקורות הירדן: "העבודות התנהלו הפעם במרחק 6 ק"מ מהגבול...
במשך פחות מ-10 דקות ירה טל 40 פגזים והשמיד שניים משלושת הטרקטורים".
במלחמת ששת הימים פיקד טל על אוגדה 84, שעליה הוטל המאמץ העיקרי של צה"ל בגזרת פיקוד הדרום.
כמִפקדת האוגדה שימשה מפקדת גייסות השריון, והכוח כלל את חטיבות השריון 7 ו-60 (בפיקוד שמואל גונן ומנחם אבירם בהתאמה), חטיבת הצנחנים (בפיקוד רפאל איתן), כוח סיור אוגדתי (בפיקוד ישראל גרנית), אגד ארטילרי (בפיקוד צבי נשר), אגד תחזוקה (בפיקוד יעקב בר) וגדוד הנדסה.
מטרת האוגדה הייתה השתלטות על חלקה הדרומי של רצועת עזה וכיבוש פתחת רפיח ואל עריש.
על הגישה שהנחתה את מפקדת האוגדה בזמן הלחימה אמר טל לאחר הקרבות:
לאחר שהבקיעה את המערך המצרי באזור רפיח, התפצלה האוגדה לציר הצפוני (אל עריש–קנטרה) ולציר המרכזי (ג'בל ליבני–אסמאעיליה), ותוך שלושה ימים נוספים, שכללו קרבות שריון עם יחידות מצריות, הגיעה לגדות תעלת סואץ.
ב-21 במרץ 1968, נערך מבצע תופת כנגד הכפר הירדני כראמה שבדרום בקעת הירדן.
היעד היה מפקדת הפת"ח והעומד בראשה, יאסר ערפאת.
המבצע הסתבך ואלוף טל נקרא להחליף את מפקד הפעולה, אלוף נרקיס, ולחלץ הישג מן ההסתבכות הקשה.
ב-1969, לאחר שסיים את כהונתו כמפקד גייסות השריון, עבר טל לתפקיד במערכת הביטחון, והחל לקדם את פרויקט טנק המרכבה.
בשנים שלאחר מכן היו מי שמתחו על טל ביקורת כי בתפקידיו הבאים בצבא ראה בקידום מערכות נשק מייצור עצמי, ובפרט טנק המרכבה, כחזות הכול, והעדיף להקצות משאבים כספיים שהיו במחסור לכיוון זה, במקום להצטיידות במערכות נשק ובחלפים חלופיים.
אילולא הקצאת הכספים לפרויקט המרכבה, היו עומדים לרשות צה"ל טנקים רבים יותר בעת מלחמת יום כיפור: "במסגרת הצמצומים הללו נדחתה בשנת 1972 הצעה של אלוף עמוס חורב, ראש אגף האפסנאות (אג"א), לרכוש עוד מאות טנקים משומשים צנטוריון במחיר נמוך, כדי להגדיל את צי הטנקים של צה"ל וכדי שישמשו לחלפים.
במקום זאת, נקבע להגביר את המאמץ לפיתוח הטנק מרכבה...
מגבלות התקציב לא היו המניע הבלעדי לקיצוץ.
שיקולים של תורת לחימה ושל הערכות מודיעין הביאו לנכונות לוותר, לפחות זמנית, על אמצעי-לחימה מסוימים."
טנקי המרכבה הראשונים נכנסו לשירות בחיל השריון במחצית 1979, והשתתפו ב-1982 במבצע שלום הגליל.
בעקבות המבצע הוחלט על המשך פיתוח סדרת המרכבה.
ביחד עם אריאל שרון היה טל מהמתנגדים לקו בר-לב.
גשר הגלילים, שפיתחו טל ודוד לסקוב ושעבורו קיבלו את פרס ביטחון ישראל, היה אמור להיות אמצעי צליחה עיקרי של תעלת סואץ במלחמה עתידית עם מצרים, באפשרו צליחת סער של התעלה.
קרב החווה הסינית, שהתחולל במשך שלושה ימים בגִזרה המרכזית של חזית תעלת סואץ, ושבו נהרגו למעלה מ-200 לוחמים ישראלים, נועד לפתוח את "ציר טרטור" להובלת הגשר.
בסופו של דבר הגיע הגשר לתעלה רק ב-19 באוקטובר, חמישה ימים אחרי שאוגדת אריאל שרון צלחה את תעלת סואץ.
במקביל שימש במינוי חירום מפקד עוצבת עמוד האש.
ב-1972, בעקבות מינויו של אלעזר לרמטכ"ל, שב טל לשירות פעיל ומונה לראש אג"ם.
במאי 1973, בעת שצה"ל עמד ב"כוננות כחול לבן" לקראת מתקפה מצרית שלא התממשה (והתממשה חמישה חודשים אחרי כן במלחמת יום הכיפורים), התנגד טל למכה מקדימה ולכניסה למלחמה כוללת, וטען כי אלו פוגעות במטרה הלאומית העליונה, שהיא, לטענתו, "המאבק על גבולות המדינה".
גם במקרה של מלחמה כוללת, המליץ לצמצם את הפעילות ההתקפית.
באוגוסט 1973, כדי למנוע את פרישתו, הוצע לטל לקבל את תפקיד סגן הרמטכ"ל; ובתפקיד זה כיהן במלחמת יום הכיפורים.
לטענת טל, הוא התנגד לעמדת הרמטכ"ל אלעזר בדיון מכריע שהתקיים ב-30 בספטמבר 1973, נוכח ההכנות הסוריות למתקפה.
לטענתו, הוא דרש לגייס אוגדות ולהעלותן לרמת הגולן, ולאחר שעמדתו נדחתה הוא אף נפגש עם ראש אמ"ן אלי זעירא ודרש ממנו לבטל את גישת "הסבירות הנמוכה", שבעקבותיה, כך סבר, קיבל אלעזר החלטה שגויה.
בנו, יאיר, היה לוחם שריון במהלך המלחמה, נפצע פעמיים, ועוטר בעיטור המופת.
בתום המלחמה, התמנה טל למפקד פיקוד הדרום במקום שמואל גונן.
בשבועות הראשונים שלאחר מינויו התקיימו השיחות ב"קילומטר ה-101" בנוגע להפרדת הכוחות עם מצרים, כשבמקביל התרחשו בחזית המצרית תקריות אש עם צה"ל.
טל סירב למלא אחר הוראת הרמטכ"ל דוד אלעזר ושר הביטחון משה דיין לחדש את הלחימה בקו הפסקת-האש עם מצרים.
הסיבה לכך הייתה תביעתו לקבל אישור להוראה מראשת הממשלה גולדה מאיר ומבית המשפט העליון.
דיין ויתר לבסוף על מימוש ההוראה לאחר ויכוח, אך בכך אפסו סיכוייו של טל להתמנות לרמטכ"ל לאחר התפטרות אלעזר, לפי המלצת ועדת אגרנט, באפריל 1974. הוא פרש מהשירות הצבאי ב-21 במרץ 1974.
עם פרישתו מצה"ל הצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב.
ביולי 1974 מונה על ידי שר הביטחון, שמעון פרס, לאחראי לפיתוח וייצור פרויקטים קרביים במשרד הביטחון.
טל תמך בארגון מחדש של צה"ל והקמת המפח"ש, בניגוד לעמדתו של הרמטכ"ל, מוטה גור.
ב-1977, אחרי המהפך, מונה טל על ידי שר הביטחון, עזר ויצמן שתמך בהקמת המפח"ש, לחקור את תפקוד וארגון כוחות היבשה בצה"ל, ובמסגרת זו המליץ על הקמת המפח"ש (שהפכה במרוצת השנים לזרוע היבשה).
מסקנותיו נגנזו על ידי הרמטכ"ל גור שהתנגד להן, ולבסוף נדחו על ידי רפול שהחליף את גור כרמטכ"ל.
ב-29 בנובמבר 1979 החליט המטכ"ל, בעקבות לחץ של עזר ויצמן, להקים את המפח"ש ולהחזיר את טל לשירות כדי להקים את המפח"ש ולעמוד בראשו.
טל חזר לשירות קבע למרות מחאות של מוטה גור אולם כשלבסוף הוקם המפח"ש ב-1983, לא היה זה על פי מתווהו של טל.
עד פרישתו במאי 1989, המשיך טל לכהן כעוזר שר הביטחון לעניינים מיוחדים ולפיתוח וייצור טנק המרכבה וכלי רק"ם.
בשנת 1999 נפגע טל מאירוע מוחי, לאחר ויכוח על מלחמת יום-הכיפורים עם האלוף דורון אלמוג.
לאחר תהליך שיקום חזר במידה חלקית לאיתנו.
טל נפטר ב-8 בספטמבר 2010, ערב ראש השנה ה'תשע"א, לאחר מאבק במחלה ממושכת, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-86. היה נשוי לחגית לבית קיפניס ואב ליאיר ופנינה.
בן דודו היה השופט יהושע פלפל.
באוקטובר 2019 יצא הספר "פרקים למלחמת יום הכיפורים" מאת טל ובנו יאיר.
הספר מבוסס על טיוטה שנמצאה אחרי מותו של טל ועוסקת בניהול המלחמה מנקודת מבטו כסגן הרמטכ"ל.
האלוף טל זכה להנצחה בקיר "חמשת מצביאי השריון הטובים בהיסטוריה" במוזיאון על שם הגנרל ג'ורג' פטון, (יחד עם האלוף משה פלד, הגנרל ג'ורג' פטון, קרייטון אברמס, והגנרל פלדמארשל הגרמני ארווין רומל) במוזיאון פטון בפורט נוקס.
בישראל זכה לכינוי "מר שריון".
בשנת תשנ"ז זכה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ב-2002 קיבל את אות אביר איכות השלטון בקטגוריית צבא וביטחון.
סיסמת חיל השריון הישראלי "האדם שבטנק ינצח" מבוססת על דברי טל, שכאשר נשאל איזה מן הטנקים הקיימים עדיף על כולם וינצח בשדה הקרב, ענה שהטנק שבו הצוות הטוב ביותר הוא אשר ינצח.
טל זכה ב-1970 לאות יקיר העיר רחובות, עיר מגוריו.
באפריל 2010 נחנכה לכבודו ברחובות "כיכר המרכבה" אשר נבנתה עוד בחייו, ובה פסל אבן של טנק המרכבה.
הכיכר נמצאת בצומת הרחובות הנשיא הראשון פינת הרצוג.
ב-1991 זכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וב-1996 הוענק לו פרס יגאל אלון למעשה מופת חלוצי.
ב-ספטמבר 2011 נחנך במוזיאון יד לשריון בלטרון, מיצב לזכר אלוף ישראל טל.
ישראל טל, ביטחון לאומי: מעטים מול רבים, תל אביב: דביר, 1996.
ישראל טל, יאיר טל, ישראל טל: פרקים למלחמת יום הכיפורים, ידיעות ספרים, 2019
ישראל זרחי (גרטלר) (כ"א בתשרי תר"ע, 6 באוקטובר 1909, ינדז'יוב, פלך קיילצה, פולין – ז' באב תש"ז, 24 ביולי 1947, ירושלים) היה סופר עברי, מתרגם ועורך.
בתו היא המשוררת נורית זרחי.
זרחי נולד בשנת 1909 בשם ישראל גרטלר בעיירה ינדז'יוב (Jędrzejów) שבפלך קיילצה בפולין.
למד בבית ספר פולני ובגימנסיה יהודית-פולנית.
בגיל 15–16 שהה בטירול אצל משפחה יהודית וינאית ולמד גרמנית.
עם שובו לפולין התקרב לציונות, למד עברית והצטרף להכשרה חלוצית בחוות גורוכוב שליד ורשה.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל, הצטרף לקיבוץ, והיה פועל.
בין שאר עבודותיו היה גם פקיד וסולל כבישים.
בשנת 1932 עלה להר הצופים והשלים לימודיו באוניברסיטה העברית כמוסמך למדעי הרוח.
החל לפרסם סיפורים בכתבי העת בראשית שנות השלושים.
בשנת 1933 יצא לאור ספרו הראשון "עלומים".
עד מותו בגיל צעיר הספיק ישראל זרחי לפרסם כעשרה רומנים וקובצי סיפורים.
בשנת 1947 נפטר בירושלים מסרטן.
לאחר מותו יצא לזכרו מאסף ספרותי בשם "עיטורים", ובו סקירת חייו, דמותו ויצירתו.
על שמו קרוי רחוב בשכונת רמות בירושלים.
הביקורת הספרותית של זמנו לא היטיבה עם זרחי שיצירתו הייתה מנוגדת להלך הרוח הכללי של התקופה: ספריו בוקרו קשות, והוגדרו כספרות לא גבוהה, לא אמנותית דיה, בעלת השפעות זרות בולטות, ריאליסטית מדי ואפילו נטוריאליסטית.
יוצאים מכלל זה הם ספריו "נחלת אבות", שנדפס בירושלים בשנת תש"ו, 1946. שזכה להערכה והתייחסות חיובית (יצא בשנית בהוצאת "תרמיל" של משרד הביטחון, בשנת תשל"ד, 1974) ו"ארץ לא זרועה", רומן מחיי הביל"ויים, שזכה בשנת 1947 בפרס ירושלים ע"ש דוד ילין.
זרחי היה גם מתרגם מוכשר, ועל אף שלא הרבה לתרגם, הרי סיפוריו הקצרים של היינריך פון קלייסט שבתרגומו זכו לתפוצה נרחבת ולמהדורות חוזרות.
זרחי שייך ספרותית לאותו "דור אבוד" ונשכח, שפעל ויצר בין ראשוני הסופרים העבריים של העלייה השנייה, לבין צעירי הסופרים של דור הפלמ"ח.
ימים יחפים, רומן, הוצאת מצפה, תל אביב, 1935.
מסע בלא צרור, עלים מפנקס מסעות, ירושלים תרצ"ט 1939.
קראו לו כילי, סיפור, ירושלים תרצ"ט 1939.
הר הצופים : ארבע שנים מחייו של דניאל גפן , רומן, אחיאסף, ירושלים, 1940.
שלהבת גנוזה, מחזור סיפורים, ירושלים 1943.
ארץ לא זרועה, רומן, עם עובד, תל אביב, תש"ו 1946.
כפר-השילוח, רומן, עם עובד, תל אביב, תש"ח 1948.
החוף הנכסף : סיפורים, הביא לדפוס חיים תורן, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 1950.
בית סבתא שחרב ; מלון אורחים ; על שום מה , סיפורים, תל אביב, משרד הביטחון, 1988.
נחלת אבות, תל אביב, משרד הביטחון, 1974.
הנפט זורם לים התיכון, מהדורה אחרונה, הוצאת כרמל ירושלים 2007.
היינריך פון קלייסט, שלוש נובלות: מיכאל קולהאז, המרקיזה פון או -, דו-קרב, עם עובד, תל אביב, 1982.
ג'וזף קונראד, סיפורים מפי השמועה: הסיפור, נשמתו של חייל, ירושלים, תש"ה 1945.
זוסמן סגלוביץ', בנתיב הלהבות, ראובן מס, ירושלים, תש"ו 1946.
חיים תורן, עיטורים: מאסף ספרותי לזכר ישראל זרחי, ירושלים: אחיאסף, תש"ט.
ישראל זַנְגְוִויל היה סופר יהודי-בריטי ופעיל ציוני.
ישראל זנגוויל נולד למשה ואלן (חנה) לבית מרקס בשכונת וייטצ'אפל בלונדון למשפחת מהגרים ענייה.
אביו היגר מהעיירה ריבנישקי שבלטביה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
בילדותו גדל בערים פלימות' ובריסטול.
הוריו שבו ללונדון כשהיה בן שמונה והשתקעו באזור איסט אנד.
שם התחנך בבית הספר היהודי JFS (Jews' Free School), בו היו הלימודים חינם.
בית הספר העניק לתלמידיו חינוך כללי ודתי, ביגוד, מזון וכן שירותי בריאות.
בתום לימודיו המשיך בלימודים אקדמיים באוניברסיטת לונדון וסיים ב-1884 תואר ראשון במדעי הרוח, אנגלית וצרפתית בהצטיינות.
במקביל, שימש כמורה במשרה חלקית ב-JFS.
לאורך תקופה זו נהג לרשום את אירועי היהודים ברובע וייטצ'פל, שישמש לו מאוחר יותר כחומר רקע ליצירותיו.
בסוף שנות ה-80 הגיע נפתלי הרץ אימבר מהודו ללונדון והתיישב בה.
בעוד זנגוויל לימד את אימבר אנגלית, הוא למד ממנו עברית.
בנוסף, תוך כחצי שנה הספיק זנגוויל לתרגם את שיריו של אימבר "התקווה" ו"משמר הירדן" לאנגלית.
אשתו אדית איירטון הייתה סופרת ופעילה סופרג'יסטית, שהייתה בתם של הפיזיקאי ומהנדס החשמל ויליאם אדוארד איירטון ואשתו הראשונה הרופאה והפעילה הסופרג'יסטית מתילדה צ'פלין .
אמה מתה ב-1883, והיא גדלה עם אמה החורגת, המתמטיקאית ומהנדסת האלקטרוניקה היהודייה, הרטה איירטון.
כמו אשתו, גם זנגוויל היה פעיל למען המאבק לשחרור האישה וכן למען השאיפה להנהגת שלום עולמי.
בנם, אוליבר זנגוויל היה פסיכולוג בריטי נודע.
אחיו הצעיר של זנגוויל, לואי זנגוויל (1869–1938), היה סופר אנגלי.
מבין חבריו היו ג'רום ק.
זנגוויל נפטר ב-1 באוגוסט 1926 בבית אבות סיעודי במידהרסט שבמערב סאסקס, שם אושפז בחודשיים האחרונים של חייו בשל דלקת ריאות בה חלה.
נקבר בבית הקברות היהודי בשכונת גולדרס גרין
בספטמבר 1895 יצר בנימין זאב הרצל קשר עם זנגוויל (באמצעות נורדאו - חברם המשותף) וביקש את עזרתו בהעלאת המודעות לבניין בית לאומי-יהודי בקרב הקהילה היהודית בבריטניה.
זנגוויל סייע להרצל בארגון פגישות אישיות עם אישים ממנהיגי הקהילה היהודית, כמו קולונל גולדסמית, סיר שמואל מונטגיו והרב אדלר - הרב הראשי של בריטניה, וכן בארגון אספה גדולה, בה נאם הרצל ב-24 בנובמבר 1895.
באביב 1897 היה חבר במשלחת של האגודה הספרותית "המכבים", שבקרה בארץ ישראל.
ובהמשך, יחד עם מכס נורדאו כתב מאמרים ב"הצבי" - עיתונו של בן יהודה.
במהלך 1903 סייע זנגוויל להרצל להיפגש עם אישים ופקידי ממשל בריטיים וייעץ לו, בנוגע לתוכנית אל עריש.
חיים ויצמן סיפר בזיכרונותיו: "באחד הקונגרסים לקח זנגביל חלק בוויכוח, אף-על-פי שלא היה ציר.
כשערער מישהו על מעמדו החוקי, הכריז הרצל, שישב אז בראש: 'אם יש בתוכנו גאון, לא ננהוג בו מנהגים פורמליים רגילים'".
לאחר שהקונגרס הציוני השביעי דחה את תוכנית אוגנדה, עזב זנגוויל את האולם, יחד עם עוד שלושים ותשעה צירי הקונגרס שהצביעו בעד קבלת תוכנית אוגנדה.
הם ביטלו חברותם בהסתדרות הציונית ובספטמבר 1905 ייסדו את הארגון הטריטוריאלי - The Jewish Territorial Organization (בקיצור JTO, אי"טא, יט"א, יט"ו), שחיפש אוטונומיה - בית לאומי לעם היהודי בכל ארץ שתהיה זמינה ולאו דווקא בארץ ישראל.
בעיני רובם, הדבר החשוב ביותר היה להוציא את היהודים מאירופה שבה הם נרדפים.
חלקם חשבו שממילא אין סיכוי שהעותמאנים יתנו ליהודים את הצ'ארטר לבנות מדינה יהודית בפלשתינה.
זנגוויל שהיה מראשי הציונים באנגליה, הצליח לסחוף מנהיגים ציוניים אנגלים נוספים שתמכו ברעיון וכן גם הפעיל הציוני הצרפתי, המשורר אנדרה ספיר (שהעריץ את זנגוויל וכתב אודותיו ספר).
בשלהי 1905 פנה זנגביל לשר המושבות - אלפרד ליטלטון , בבקשה למסור לאיט"א את השטח באוגנדה, שהוצע לתנועה הציונית, אך המשא ומתן שנמשך כשנתיים, הופסק בשל חילוקי הדעות בתוך הארגון.
בהמשך, ניסו ראשי הארגון לשאת ולתת לגבי אופציות להתיישבות בקנדה אך התכנית נתקלה בהתנגדות.
בנובמבר 1906 ניהל זנגוויל משא ומתן רשמי עם ממשלת אוסטרליה ולמרות תמיכתו של ראש הממשלה - אלפרד דיקין התכנית ליישב יהודים באוסטרליה המערבית לא התקבלה.