tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1996 שיחק בתפקיד הראשי בסרטם של האחים דארדן "ההבטחה", וב-2001 בסרט "אחוות הזאבים".
בשנת 2002 הוכתר כאחד הכוכבים העולים של הקולנוע האירופאי על ידי איגוד קידום הסרטים האירופאי (European Film Promotion).
ב-2004 שיחק בסרט הטלוויזיה "פדיטה הקטנה" המבוסס על רומן מאת ז'ורז' סאנד.
ב-2005 שיתף רנייה פעולה בשנית עם האחים דארדן כששיחק בסרט "הילד" שזכה בפרס דקל הזהב והוא היה מועמד באותה שנה לפרס סזאר.
ב-2006 גילם את בנה של איזבל הופר בסרט "דיני רכוש" ובאותה שנה שיחק בסרט "נשיא" בתפקיד של סטודנט היוצא עם בתו של נשיא צרפת.
כשנה לאחר מכן, ב-2007, שיחק בסרט הבריטי-צרפתי "כפרה" מאת הבמאי ג'ו רייט, וב-2008 שיחק בסרט "ברוז'" שכתב וביים מרטין מקדונה.
באותה שנה שיחק בסרט "שעות קיץ" של אוליבייה אסאיאס.
ב-2010 שיחק בסרט "פוטיש - אישה צעצוע", ובשנת 2011 שיחק בסרט הילדים זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל קאן "הילד עם האופניים".
+שנהסדרהתפקידהערות2002Jean Moulinדידוטסרט טלוויזיה של France 22003Un fils de notre tempsהבןסרט טלוויזיה של Arte2004פדיטה הקטנהלנדרי ברבוסרט טלוויזיה של France 22005Un amour à taireג'יןסרט טלוויזיה של France 22007Chez Maupassantשאנלפרק: "Miss Harriet"2015Sanctuaireגרגורי פורטיןסרט טלוויזיה של קאנאל פלוס2019Criminal: Franceג'רום לאקומבפרק: "Jérôme"2020Amour fouרומיין פיראקמיני-סדרה2025קארםשארל-מוריס דה טליראן8 פרקים
זֶ'רסון סנטוס דה סילבה (בפורטוגזית: Gerson Santos da Silva; נולד ב-20 במאי 1997 בבלפורד רוקסו), הידוע בשמו הפרטי, ז'רסון (Gerson), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקרוזיירו ובנבחרת ברזיל.
ב-28 באוגוסט 2014 הוא עלה לקבוצת הבוגרים בפלומיננסה.
ז'רסון ערך את הופעת הבחורה שלו בבוגרים ב-22 בפברואר 2015 כאשר עלה כמחליף בהפסד הביתי לואסקו.
את שערו הראשון הוא כבש ב-8 במרץ בניצחון קבוצתו 1–3 על בוטפוגו.
ב-4 בינואר 2016 ז'רסון עבר לקבוצת הכדורגל רומא תמורת 15 מיליון אירו.
בנובמבר ערך ז'רסון את הופעת הבכורה שלו ברומא נגד פסקארה.
ביולי 2025 חתם בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל.
בינואר 2026 חזר לברזיל וחתם בקרוזיירו.
ז'רמן גוורמון הייתה סופרת קנדית בשפה הצרפתית ודמות בולטת בספרות
גוורמון נולדה בשנת 1893 בסן-ז'רום שבמדינת קוויבק (קבק), היא התחנכה בעיר קוויבק ובטורונטו ועבדה בצעירותה כעיתונאית במגזינים לנשים.
לאחר נישואיה, בשנת 1916 היא עברה לסורל, והייתה עקרת בית במשך שנים אחדות, אך מאוחר יותר חזרה לעבודתה כעיתונאית וכסופרת וערכה את מגזין "לה קורייה דה סורל".
מאוחר יותר היא ובעלה עברו למונטריאול, שם בתקופת השפל הגדול עבדה גוורמון בבית המשפט
היא החלה לפרסם סיפורים קצרים, אשר נאספו לתוך ספר הבכורה שלה "En pleine terre", אשר פורסם בשנת 1938.
היא פרסמה את הרומן "Le Survenant" ב-1945, ואחריו, ב-1947, ההמשך שלו, מארי-דידאס.
הספר "The Outlander", שהוא תרגום לאנגלית של שני הרומנים שלה, יצא לאור בשנת 1950, וזכה ב"פרס לספרות יפה של המושל הכללי" באותה השנה.
הספר יצא לאור גם בבריטניה בשם "Monk's Reach".
מאז היא לא פרסמה רומנים נוספים, אך המשיכה כתוב מאמרים עיתונאיים וסיפורים קצרים, וכן עיבדה את יצירותיה לתוכניות רדיו וטלוויזיה.
בסוף חייה היא החלה לכתוב את זיכרונותיה, אך הספיקה להשלים רק שני פרקים עד מותה ב-1968, בגיל 75.
היא הייתה בת דודתו של קלוד-אנרי גריניון, מחבר הספר "Un Homme et son péché".
בנוסף לזכייה בפרס המושל הכללי שלה, ממשלת קוויבק העניקה לגוברמונט את פרס דייוויד, והאקדמיה הצרפתית העניקה לה את הפרס "Sully-Olivier de Serres".
היא הייתה חברה באקדמיה של קוויבק, והופיעה על בול דואר קנדי ב-1976.
ז'רמי סטרביוס הוא שחיין צרפתי.
אלוף עולם (שנגחאי, 2011) במשחה ל-100 מטר גב, אלוף אולימפי (לונדון, 2012), פעמיים ברציפות אלוף העולם (ברצלונה, 2013 וקאזאן, 2015) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (דברצן, 2012 וברלין, 2014) במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2010 הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 25.32 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 25.02 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי ב-2011 זכה סטרביוס ב-3 מדליות, זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב בשחה ל-100 מטר גב ביחד עם בן ארצו קאמי לאקור בתוצאה של 52.76 שניות, לפני אירי ריוסוקה מיפן (52.98 שניות).
כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:45.40 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה סטרביוס בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות ומדליית כסף במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2013 זכה סטרביוס ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב ביחד עם מאט גריוורס מארצות הברית (24.54 שניות), אחרי קאמי לאקור (24.42 שניות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.21 שניות, אחרי מאט גריוורס (52.93 שניות) ודייוויד פלאמר (53.12 שניות).
נוסף לכך, האו סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:00.00 דקות.
במסגרת סבב הגביע העולמי שנערך בדוחה, קטר ב-21 באוקטובר אותה שנה קבע סטרביוס במשחה שליחים משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) 4x500 מטר חופשי ביחד עם פלורן מנודו מלני הניק ואנה סנטמנס שיא עולם חדש של 1:31.14 דקות, שיפור לשיא בן שלושת הימים שקבעה רביעייה מיפן (1:32.52 דקות).
שיא זה החזיק מעמד שלושה שבועות ונשבר על ידי רביעייה מאוסטרליה (1:31.13 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2014 הוא זכה ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכה סטרביוס במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מדי מטלה, פלורן מנודו ופביאן ז'ילו בתוצאה של 3:10.74 דקות, לפני רוסיה (3:11.19 דקות) ואיטליה (3:12.53 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.36 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.94 שניות, במקום 13 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.65 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 48.52 שניות ועלה חמישי לשלב חצי הגמר ובמקום 15 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.54 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 53.92 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה סטרביוס במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מדי מטלה, פביאן ז'ילו ופלורן מנודו בתוצאה של 3:10.53 דקות, אחרי ארצות הברית (3:09.92 דקות) ולפני אוסטרליה (3:11.37 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 47.11 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.10 שניות, במקום 18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.62 שניות.
בשלב המוקדמות הוא סיים במקום 11 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.67 דקות ופרש ממשחה זה.
הוא סיים במקום עשירי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.47 דקות, כשחיין פרפר הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 51.70 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בסוף יולי 2017 סיים סטרביוס במקום רביעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.61 שניות, 5 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד בשנת 2018 הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:22.07 דקות, לפני הולנד (3:23.97 דקות) ורוסיה (3:24.50 דקות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית בסוף יולי 2019 סיים סטרביוס במקום 11 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 24.98 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 24.78 שניות ועלה שלישי לשלב חצי הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:13.34 דקות, כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 48.33 שניות.
ב-29 בינואר 2020 הוא פרש משחייה תחרותית.
לקראת חודש הגאווה שחל בסוף יוני 2021 סטרביוס יצא מהארון כהומו והיה אחד מבין 6 ספורטאי עילית להט"בים צרפתים שהופיעו בסרט התעודה "We Need to Talk".
ז'רמי לאונל סרמיינטו מורנטה (בספרדית: Jeremy Leonel Sarmiento Morante; נולד ב-16 ביוני 2002 במדריד שבספרד) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת קרמונזה מהסרייה א', בהשאחה מברייטון אנד הוב אלביון, ובנבחרת אקוודור.
סרמיינטו הוא תוצר מחלקות הנוער של צ'רלטון את'לטיק ובנפיקה ליסבון.
ב-2 ביולי 2021 חתם בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
ב-22 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על סוונסי סיטי במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג.
ב-27 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשהחליף את יאקוב מודר בתיקו 0-0 נגד לידס יונייטד.
ב-25 ביולי 2023 הושאל לוסט ברומיץ' אלביון לעונה אחת.
ב-7 באוקטובר 2021 ערך סרמיינטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור, בניצחון 0–3 על נבחרת בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
חודש ז'רמינל הוא החודש השביעי בלוח השנה הרפובליקני המהפכני הצרפתי, המקביל לתקופה שבין 21 במרץ ל-19 באפריל בלוח הגרגוריאני.
הוא עוקב אחר חודש ונטוז ומקדים את פלוריאל.
חודש זה, שמשמעות שמו הצרפתי היא "נבט", תואם לתקופת השנה בה מתחילה הנביטה בצרפת.
השם נקבע על פי דו"ח שהגישה הוועדה האחראית להכנת לוח השנה ב-24 באוקטובר 1793 לוועידה הלאומית.
לוח השנה הרפובליקני פג ב-1 בינואר 1806.
יש הסוברים כי מקור השם ז'רמיל מגיע מאגוזי הז'רמיל שנובטים בין מרץ לאפריל בגאורגיה, ולפי האמונה הגאורגנית מסמלים את סוף עונת הבצורת וכן עת למלחמה.
בהקשר של המהפכה הצרפתית, ז'רמינל מתייחס לעיתים לנפילתם והוצאתם להורג של ז'ורז' דנטון וקמיל דסמולין, שהתרחשו במהלך ז'רמינל של 1794, ארבעה חודשים לפני הריאקציה התרמידורית שבה רובספייר עצמו הוצא להורג.
אירועי ז'רמינל 1794 סימנו את תחילת הסוף של שלטון הטרור.
שם החודש, ז'רמינל, על הקשריו השונים, שימש את אמיל זולא כשם לרומן נודע על שביתת כורים בצרפת, ז'רמינל.
הספר זכה לעיבודים קולנועים רבים.
ז'רמינל הוא שמו של רומן מאת אמיל זולא.
זה הרומן השלושה-עשר בסדרת רוגון-מקוואר.
הוא נכתב בסגנון נטורליסטי ופורסם בהמשכים בעיתונות בין אפריל 1884 ובין ינואר 1885, בכתב העת "ז'יל בלאס".
הספר נכתב בתקופה בה התרחשה שביתה גדולה של עובדי חברת הכרייה של אנזין, בצרפת, שביתה שהסופר עקב אחריה ושימשה רקע לספרו.
לאחר מהדורתו הראשונה במרץ 1885, הרומן פורסם ביותר ממאה מדינות וזכה לעיבודים רבים לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה.
הספר זכה להד רב בעולם, בעיקר בעולם דובר צרפתית.
ב-1920 הוקם בעיר אנטוורפן, בבלגיה, מועדון כדורגל בשם FC Germinal Ekeren, שנשא את שם הספר.
במרכז העלילה עומד עובד רכבת, שפוטר מעבודתו בגלל סטירה שנתן למנהל שלו.
עובד הרכבת, אנטיין לנטייה, מוצא עבודה ככורה.
תנאיי העבודה מחפירים ובנוסף לכך החברה המעסיקה מוצאת דרך לקצץ את שכר הכורים בטענה למשבר פיננסי.
הכורים יוצאים לשביתה ממושכת למען שכרם ותנאי עבודתם.
במקביל למאבק המקצועי מתפתחת גם פרשת אהבים בין הגיבור ובין צעירה הנמצאת בקשר עם גבר אחר.
ג'רמינל תורגם לעברית ומהדורה שנייה שלו יצאה בהוצאת נ.
בשנת 1885 כתבו זולה וויליאם בוסנאך עיבוד לדרמה בת חמש מערכות המבוססת על הרומן.
הדרמה נתקלה בצנזורה, לכן המחזה עלה רק ב-1888. זהמחזה נכשל לכן בוסנאך עיבד אותו מחדש והעיבוד המחודש זכה להצלחה גדולה, תחילה בפרוורי פריז, אחר כך בבלגיה וב מרכז פריז.
עיבודים חדשים יותר נעשו בעיקר על ידי יאק קרסונקה וריינר ורנר פאסבינדר (1974).
1903 Germinal {ז'רמינל) מאת פרדיננד זקה.
1905 Au pays noir (בארץ השחורה) מאת לוסיין נונגוט.
1912 Au pays des ténèbres (בארץ החושך) מאת ויקטורין ג'אסט.
1913 Germinal (ז'רמינל) מאת אלבר קפלאני.
1963 Germinal (ז'רמינל) מאת איב אלגרט.
1993 Germinal (ז'רמינל) בבימויו של קלוד ברי.
ז-ו-מ-ב-י-ם: סדרת האנימציה היא סדרת טלוויזיה מונפשת קומית אמריקאית, שמבוססת על זיכיון המדיה "זומבים".
המדבבים המקוריים בסדרה הם השחקנים שגילמו את הדמויות בסרטי הזיכיון.
הסדרה שודרה לראשונה ב-28 ביוני 2024 בערוץ דיסני ולמחרת עלתה בדיסני+.
בישראל הסדרה החלה את שידוריה בדיבוב עברי ב-22 בספטמבר 2024 בערוץ דיסני ישראל ועלתה לשירות הסטרימינג "דיסני+" ב-17 בדצמבר 2025, חודשיים אחרי סיומה בישראל.
הסדרה גם עלתה ל-VOD של הערוץ מ-23 בספטמבר 2024.
בספטמבר 2024, הוכרז כי הסדרה תוקטן בשל העדפת קהל הצופים הצעיר לקצרים, וכתוצאה מכך פוטרו כמה מחברי הצוות של הסדרה.
העונה השנייה הייתה בתחילת הפיתוח, עד שהפיתוח הופסק עקב ביטול הסדרה ביוני 2025.
לאחר יום הסיום בתיכון סיברוק, א-ספן עושה מלכודת זמן ונותנת לכולם את ההרגשה של להתחיל את השנה האחרונה שלהם בתיכון עוד פעם.
עלילת הסדרה מתרחשת לאחר אירועי הסרט "זומבים 3" ולפני הסרט "זומבים 4".
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתאדיסוןמג דונליאלונה אלכסנדרזדמיילו מנהייםגילן שחףזואיקינגסטון פוסטרשחר קדושבאקיטרבור טורדג'מןתמיר גינזבורגוואייטפירס ג'וזהיובל בינדרווילהצ'נדלר קינישיר כהןאלייזהקייל ראסלשירלי לילוווינטראריאל מרטיןאליענה מגוןבריקרלה ג'פריבונזוג'יימס גודפרייהמנהלת לינעמי סניקוסענת ניבהמאמןג'ונתן לנגדוןתומר שביטא-ספןטרי הויובל קלודייקאהיון קיםאשלימרגרט צ'ומונה מורחללית האםג'קיי הארימוזיקהדן קיזלרתומר שביט
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןקצרים921 ביולי 202330 בספטמבר 202310 בפברואר 202514 בפברואר 202512028 ביוני 20247 בדצמבר 202422 בספטמבר 20248 באוקטובר 2025
ב-15 ביוני 2022, במהלך פסטיבל הסרטים, דיסני הודיעו על פיתוח סדרת הנפשה חדשה המבוססת על זיכיון "זומבים" של ערוץ דיסני, שתיקרא "זומבים: סדרת האנימציה", שתשודר בערוץ דיסני ובדיסני+.
הכותבים ג'וזף ראסו ודייוויד לייט ימשיכו לכהן כמפיקים בפועל, לצד גארי מארש, אליקי ת'אופילופולוס וג'ק ד.
אליקי וג'ק גם יהיו מפיקים ראשיים בסדרה.
המפיקים רצו שהסדרה תהיה מונפשת מפני שזו "הזדמנות לדחוף רעיונות בצורה קונספטואלית וויזואלית" בתוך הזיכיון.
הם גם רצו שהסדרה תשים דגש חזק על הקאסט הרב-גוני שלה, והושפעו מתוכניות כמו "New Girl" ו-"Freaks and Geeks", כמו גם מקומדיות נוער שג'ק צפה בהן בילדותו.
הם שאפו "להשוות בין רעיונות מטופשים להשגת מטרה" בדומה לאלו שנראו בתוכניות שלעבר.
הכותבים רצו שהסדרה תחקור סוגיות שנוגעות לנוער ותעצים אותן, תוך שמירה על הסיפור בגבולות "האמת הרגשית של גיל ההתבגרות".
ב-12 באוגוסט 2022, אושר שמג דונלי ומיילו מאנהיים יחזרו לגלם את התפקידים של אליסון וזד מהטרילוגיה המקורית.
ב-18 בנובמבר 2022, אליקי אישרה כי קרלה ג'פרי תחזור לגלם את תפקידה של ברי בסדרה.
הקלטות הדיבוב לסדרה כבר החלו באותה תקופה.
ביוני 2023, אושר כי אריאל מרטין, צ'נדלר קינני, פירס ג'וזה, טרבור טורדג'מן, ג'ונתן לנגדון, ג'יימס גודפרי, קיילי ראסל וטארי הו יחזרו לגלם את התפקידים שלהם בסדרה.
במאי 2024, הוכרז שקאהיון קים תדבב דמות חדשה בשם דיי.
הנפשת הסדרה נעשתה על ידי Atomic Cartoons.
מאט דורינג הוא המנהל האומנותי של הסדרה.
האומנים עיצבו את הדמויות כך שיזכירו את המראה שלהן בסרטים, תוך כדי התאמה לפורמט מונפש.
הסדרה כוללת נאמברים מוזיקליים בכל פרק, אותם מבצעים המדבבים.
כמה מהכותבים של השירים מהסרטים חזרו לעבוד על הסדרה.
אליקי שאבה השראה מהניסיון שלה בסדרה "פיניאס ופרב" לשירים של הסדרה, ורצתה לשלב את הטון ההומוריסטי של השירים מ"פיניאס ופרב" עם הסגנון המוזיקלי מהסרט "זומבים".
ב-2023, סדרת הקצרים של זומבים שודרה ב-21 ביולי 2023 בערוץ דיסני, ביוטיוב של ערוץ דיסני וב-DisneyNOW וביום למחרת גם בדיסני+.
במאי 2024, שוחרר הטריילר הרשמי לסדרה.
אשלי מולטון מ-Common Sense Media נתנה לסדרה ציון של שלוש מתוך חמישה כוכבים.
היא ציינה שהסדרה מעבירה מסרים חיוביים ודמויות לחיקוי, במיוחד בהיבטים של שמירה על הסביבה ודמותה של אדיסון וולס.
היא הציעה שילדים שמתעניינים בחיי התיכון ייהנו מהסדרה מבלי להיתקל בהיבטים הבעייתיים של דמויות נוער בסדרות אחרות.
לי בראון מ-The Review Geek נתן לסדרה ציון של 5.5 מתוך 10, והגדיר אותה כה "מוארת ומטופשת".
הוא ציין שהסדרה עשויה להיות מעניינת בעיקר לילדים שכבר אוהבים את הזיכיון, כיוון שהיא מכילה מעט בדיחות או נושאים שיכולים לעניין בני נוער מתבגרים או מבוגרים.
הוא גם ציין שהסדרה עשויה לא להיות בלתי נשכחת במיוחד.
הוא הוסיף שלמרות שהסדרה מספקת לעיתים חיוכים, היא עשויה לא לעניין מי שאינו מכיר או מתעניין בעולם הז'אנר הזה.
עם זאת, הוא ציין שהסדרה מספקת מסרים חיוביים שיכולים להיות חשובים להורים לשוחח עליהם עם ילדיהם.
ז'אן פריסו דה לה ולט היה הגראנד מאסטר ה-49 של מסדר אבירי יוחנן הקדוש מירושלים.
הוא הצטרף למסדר בפרובאנס שבצרפת ונלחם בהצטיינות נגד הטורקים ברודוס.
הוא נכלא במלטה לזמן קצר בעת ההתקפה בגוזו ומאוחר יותר שרת כמושל בטריפולי, בה החזיק המסדר לזמן קצר.
הוא נבחר לראש המסדר בשנת 1559 ונלחם כדי להדוף את הטורקים בעת המצור הגדול על מלטה בשנת 1565. אחרי ניצחון המסדר זכה דה לה ולט לתהילה רבה באירופה, אך דחה את ההצעה למנותו לקרדינל.
אחרי המצור הגדול החל דה לה ולט בבניית העיר החדשה ולטה בשנת 1566. העיר, הקרויה על שמו, היא בירת מלטה עד היום.
ז'אן-פרדריק פליפו, הרוזן ממורפה (צרפתית: Jean-Frédéric Phélypeaux, comte de Maurepas; 9 ביולי 1701 - 21 בנובמבר 1781) היה מדינאי צרפתי.
מורפה נולד בורסאי, בן לז'רום דה פונשרטרן (Jerôme de Pontchartrain), מזכיר הימיה וחצר המלוכה בצרפת.
הוא פוטר ממשרתו בשנת 1749 והוגלה מפריז בעקבות אפיגרמה שפרסם נגד מאדאם דה פומפדור.
בתחילת הקריירה החדשה שלו הפגין חולשה כאשר בתגובה לתביעת הציבור השיב על כנם את הפרלמנט שפיזר מופיו, ובכך העניק בחזרה סמכות ליריב המרכזי של הכוח המלכותי.
צעד זה, והתערבותו לטובת המושבות האמריקניות בהתקוממותן כנגד השלטון הבריטי היו מן הצעדים שפילסו את הדרך למהפכה הצרפתית.
מתוך קנאה בקרבה שבין לואי השישה עשר לטורגו רקח מורפה קנוניה נגד האחרון וסילקו ממשרתו בשנת 1776. אחרי שישה חודשים של אי-סדר מינה למשרה את נקר ובשנת 1781 נטש אף אותו.
דובניצה הוא מועדון כדורגל סלובקי מהעיר דובניצה נד וואהום שבצפון סלובקיה.
בעונת 2013/14 משחקת הקבוצה בליגה השנייה בסלובקיה לאחר שירדה מליגת העל הסלובקית בסוף עונת 2010/2011. הקבוצה לא זכתה מעולם בגביע הסלובקי בכדורגל וכן לא זכתה באליפות הליגה הסלובקית הבכירה.
החל מעונת 2023/2024 הקבוצה משחקת בליגה הסלובקית הרביעית.
זא"ז 969 הוא רכב שטח קטן, פתוח, מתוצרת יצרנית הרכב ZAZ (שם מלא: Zaporizhia Automobile Building Plant) אשר יוצר בין השנים 1965–1970 בברית המועצות.
מפעל והנהלת יצרנית הרכב "Zaporizhia Automobile Building Plant" ממוקמים בעיר זפוריז'יה באוקראינה.
דגם ה"זא"ז 969" התבסס בחלקו על דגם רכב השטח "LuAZ-967" שהיה רכב אמפיבי ויוצר בשנת 1959.
זאב אדמוני או זאב אדום (שם מדעי: Canis rufus) הוא מין בסוג כלב.
הזאב האדמוני מצוי בסכנת ההכחדה החמורה ביותר מבין הכלביים.
סוברים כי תפוצתו המקורית כללה את רוב מזרח צפון אמריקה, מפנסילבניה במזרח ועד לטקסס בדרום.
בית גידולו כלל יערות, ביצות וערבות, שם היה טורף-על.
במאה ה-20, רדיפה, הרס בית הגידול והכלאה עם זאבי ערבות הביאו אותם לסף היכחדות.
בשנת 1980 הם נכחדו מהטבע.
כיום נותרה אוכלוסייה בת-כלאיים של זאב אדמוני עם זאב ערבות בת כ-300 פרטים בעולם כולו, מתוכם כ-93 הושבו לטבע בצפון קרולינה ו-207 בשבי.
בטבע הימצאותם עם מינים אחרים כמו זאב הערבות והזאב האפור מעמידה אותם בפני סכנה רצינית של היעלמות כתת-מין.
אורכו של הזאב האדמוני נע ממטר עד 1.3 מטרים, אורך זנבו 30 עד 42 ס"מ וגובה הכתף 66 עד 79 ס"מ.
הזאב האדמוני קטן מהזאב המצוי, רגליו ואוזניו ארוכות יותר ופרוותו קצרה יותר.
הזכרים בדרך כלל גדולים מהנקבות.
צבע פרוותו של הזאב האדמוני בחלקיו העליונים הוא בדרך כלל ערבוב של חום אדמוני וחום צהוב עם אפור ושחור.
ידועים שלושה תת-מינים של הזאב האדמוני:
מעמדו הטקסונומי של הזאב האדמוני שנוי במחלוקת: לפי ראייה אחת הוא אכן מין נפרד.
לפי ראייה אחרת הוא בן כלאיים של זאב מצוי עם קויוט.
זאב אנגלמאיר (נולד ב-7 בינואר 1962) הוא קומיקסאי והומוריסטן ישראלי.
עבודותיו, מאופיינות כקומיקס אלטרנטיבי ומתאפיינות בהומור פרוע וסרקסטי המשמש ככלי לביקורת חברתית ומגיב לאירועים אקטואליים.
הסגנון האיורי שלו חזק ומושפע מפופ ארט ולאור מהמאפיינים הייחודיים של יצירתו הוא כונה "הילד הרע של האיור הישראלי".
אנגלמאיר מרבה להופיע ולתעד את עצמו כ"שושקה", דמות מאוירת פרי עטו שהוא מתלבש בדמותה במגוון מקומות ומצבים.
אנגלמאיר נולד וגדל בקריית אונו, נכד ליהודה בינדר, אלוף הארץ באיגרוף, ובנם של ימי ורחל, מורים ומנהלי קייטנת "הצברים העליזים".
בילדותו פרסם סיפורים ושירים ב"הארץ שלנו" וב"דבר לילדים".
בשנת 1976, בגיל 14, עבר עם משפחתו לוויניפג שבקנדה, שם למד בתיכון ויצר קולאז'ים וציורים רומנטיים.
המשפחה חזרה לישראל בשנות ה-80, ואנגלמאיר התגייס לצה"ל ושירת בהנדסה קרבית.
במהלך שירותו הצבאי הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בבית החייל בתל אביב.
לאחר השחרור למד עיצוב גרפי באקדמיה לאמנות "בצלאל", בין השאר אצל מילכה צ'יזיק.
עבודתו הגרפית הראשונה הייתה פלאטה של מאה איורי פופאי שהודפסו על קרטונים של אל אס די, ללא ידיעתו.
בתקופת לימודיו ב"בצלאל" פרסם את הטור "סוטה העיר" במקומון "כל העיר" בירושלים.
הטור היה נועז ופרובוקטיבי, והתאפיין בעשייה קולאז'ית וטקסטים אבסורדים.
לאחר סיום לימודיו עבר לתל אביב ואייר לעיתון "חדשות".
טור הקומיקס הראשון שלו היה "חם וזפת", אודות ילד מוכר כעכים בחוף הים.
אייר את המדור "מחלת השבוע" ובתוך זמן קצר הפך למאייר הבית של "חדשות".
בעיתון זה ניתן לו חופש אמנותי ומקום ליצירתו הפרועה.
אסף גפן כתב אודותיו ב"תרבות מעריב": "זאב אנגלמאיר הוא עוגת הקרם בפרצופו של הפוליטיקלי קורקט.
אל מול הבורגנות הישראלית, אנגלמאיר הוא הילד הרע שצועק: כולנו ערומים".
אנגלמאיר פרסם במוסף "חדשות" את מדורי "הידעת?", אוסף של עובדות מוזרות המבוססות על מדורים שרווחו בעיתונות בשנות ה-50. במוסף פרסם כפולות עמודים של "משחקים וכייף"- תחרויות ומשחקי נונסנס.
לאחר סגירת "חדשות" פרסם את המדור "קרע קרע" במקומון "העיר", ואייר בקביעות את שער "עכבר העיר".
איורים רבים שיצר היו שנויים במחלוקת, ועוררו מכתבי תגובה מצד הקוראים.
בעקבות שער פסח ל"עכבר העיר" הציעה לו הוצאת "תמוז" להוציא לאור הגדה של פסח מאוירת וכתובה בכתב ידו.
ההגדה יצאה לאור בחמש מהדורות, והוצגה בתערוכה במוזיאון תל אביב.
עמיר חדד כתב אודות ההגדה ב"ידיעות אחרונות": "אנגלמאיר הצליח לפצח את הקוד הבלתי אפשרי של שפה ויזואלית ישראלית.
סדרת האיורים שמלווה את הספר היא קולאז' סלפסטיק מופרע, שמצליח בדרך מוזרה לייצר שפה חדשה, שמתקשרת עם הישראליות".
איור שער שלו ל"העיר" מיום תחילת האינתיפאדה נבחר לייצג את ישראל בתערוכה נודדת במכוני גתה בעולם.
במקביל לאיוריו ב"העיר" החל אנגלמאיר לפרסם ב"ידיעות אחרונות".
הייתה זו פעם ראשונה שאיורים קיבלו תפקיד ומקום כל כך משמעותי בעיתון זה.
אנגלמאיר אייר כתבות, מוספים ושערים, והפך למאייר הבית של "ידיעות אחרונות".
בשנת 2005 החל ליצור קריקטורות פוליטיות במוסף "24 שעות".
כשנתיים אייר למדור "מבקרי המדינה", כפולת עמודים שבועית במוסף הפוליטי של יום שישי.
עבודות פוליטיות אחרות שלו הן ספרונים שונים - "הבלדה על אבא של גרישה", "אבא שלי שוטר הגירה" ו"כיפה אטומה"
בשנת 2002 הוציא את הספר "אנגלמאיר" בהוצאת עם עובד, ספר רטרוספקטיבי המאגד את יצירותיו.
במקביל לעבודתו בעיתונות הארצית השתתף במגוון פרסומים מחתרתיים באופיים.
בשנות ה-90 פרסם במגזין הקומיקס "סטיות של פינגווינים" את הדמות המוכרת והאהובה ביותר שלו - שושקה.
הקומיקס הופיע בקביעות במגזין, ושושקה הפכה לאחת מהדמויות המזוהות איתו.
שושקה הופיעה בפתיחי אנימציה לסדרה "בלונד" ובמגזין הקומיקס הגרמני "סטרפצין".
סיפורים שלה הופיעו בספר הקומיקס "קומפוט".
בשנת 2007 צוירה שושקה על חזית בית עיריית תל אביב בפרויקט "פרופיל תל אביבי".
כמו כן הופיעו סיפורי שושקה בחוברת הקומיקס הראשונה של אנגלמאיר, "סירופ".
החוברת "סירופ" נבחרה ל"חוברת הלא ממוסדת הטובה ביותר" על ידי "עיתון תל אביב".
אלי אשד כתב במאמר "אנגלמאיר - המאייר הלאומי" באתר מוזיאון הקומיקס: "חוברות סירופ הם כנראה הקומיקסים הארוטיים ביותר שפורסמו עד כה בעברית."
אנגלמאיר הוציא לאור ארבע חוברות "סירופ".
פרסם ספורי קומיקס במגוון רחב של חוברות ופנזינים: "הבועה", "הקורמורן", "פלאן B", "הצופר", "mfm" ורבים אחרים.
אנגלמאיר מרבה להופיע ולתעד את עצמו כ"שושקה", דמות מאוירת פרי עטו שהוא מתלבש בדמותה במגוון מקומות ומצבים: כשושקה הופיע עם דקס וקומן במופע בגלריה צדיק, דגמן לציירים, יצר סרטונים ושימש כרבנית לזוג צרפתי שהתחתן בפריז.
בחמישה בספטמבר 2020 נעצר לשעות אחדות בעת שהשתתף בהפגנה נגד ממשלת ישראל בתחפושת של "שושקה", בנימוק שתחפושת זו גורמת להטרדה מינית כלפי הציבור.
מדור במגזין "עיניים" אותו הוא כותב ומאייר - סיפור קומיקס על חיי ג'חנון הגמל מנואבה שאוהב לנשנש בקלווה.
במלחמת המפרץ יצר ספר שירים מאויר בשם "כיפה אטומה".
דפים מהספר פורסמו בירחון "מוניטין" והוצגו בתערוכה "זמן אמת" במוזיאון תל אביב.
אוצרת התערוכה, בתיה דונר, כתבה בקטלוג: "העימות האבסורדי בין ייצוג עולם הילדים הנוסטאלגי והקיטשי לבין הדימויים הלקוחים מן המציאות - יוצר אפקט מדהים בעוצמתו."
כמו כן הוציא לאור פנזינים עצמאיים, בהם "כרוז אהבה", "לילה לבן עם שושקה", "לאן נעלם דודו טופז" ורבים אחרים.
בשנת 1998 חבר לדודו גבע ולתמיר שפר והשלושה הקימו את "חבורת החור".
הם הוציאו לאור פוסטר "סוזי מחפשת אהבה", עיצבו את עטיפת האלבום של מאור כהן ורע מוכיח, "צמד ראות", ויזמו פרויקטים שונים.
כעבור שלוש שנים החבורה התפרקה, "במשך הזמן האינדיבידואליזם ניצח והחבורה התפרקה" אמר אנגלמאיר בריאיון ל"מעריב".
בנוסף, השתתף בפעילותה של חבורת A4 ובפרויקט ספרות זולה.
בשנת 2010 יצרו אנגלמאיר ורוני איז'אק סרט קצר בשם "ריאיון עם הברווז" - ראיון פיקטיבי עם דודו גבע.
בשנת 2015 אייר את ספר "בראשית" בפרויקט 929 - תנ"ך ביחד.
איורי ספר בראשית הוצגו במוזיאון היהודי בפילדלפיה ובמוזיאון הקומיקס בחולון.
בשנת 2016 הוציא לאור ספר טקסטים ודימויים, "מסע לוולגריה", והציג תערוכת יחיד רטרוספקטיבית במוזיאון "בית העיר" תל אביב, הפעם הראשונה שבה הציג עבודות בתלת־ממד, ויטראז'ים, פסלים, רישומי ניאון, פסלי בד.
על פתיחת התערוכה כתב איתי עמוס: "פלא שצריך לראות כדי להאמין".
אבי פיטשון כתב בכתבת שער במוסף "גלריה" על התערוכה ועל אנגלמאיר: "המאייר המשוגע, המצחיק, הפסיכדלי והרדיקלי ביותר בתולדות עם ישראל" ו"הירונימוס בוש בגרסת הפאנק".
בפתיחת התערוכה הופיע מצדפה גדולה, מוקף רקדניות, תזמורת וזיקוקים.
מ-7 באוקטובר 2023, יום טבח שבעה באוקטובר, אנגלמאייר מעלה לפייסבוק מדי יום "גלויה יומית" בנושא החטופים שבעזה.
הציורים צבעוניים, אופטימיים, ודמיוניים, ומציגים חטופים ששבים הביתה ונרצחים מעופפים בשמים.
הגלויות מוצגות על קיר מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
מאז שנת 1989 מרצה בבתי ספר לעיצוב, מרצה במחלקה לתקשורת חזותית באקדמיה "בצלאל", מרצה במחלקה לתקשורת חזותית ב"מכון אבני", ב"שנקר", ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, ב"מנשר לאמנות", בפסטיבלי קומיקס וב"אמנות לעם".
השתתף כשופט בתחרויות עיצוב: "לצאת מהקופסה" - עיצוב קופסאות פח, "כיסא" - עיצוב כיסאות, "הזמנות חתונה" של אתר mako, ו"אסיף" - תחרות אנימציה שנתית בסינמטק תל אביב.
בשנת 2012 שימש כחבר בוועדת הכרה מטעם משרד התרבות והספורט (מוזיאונים ואמנות פלסטית).
סגנונו האמנותי של אנגלמאיר הוא מחוספס והומוריסטי.
הוא מפעיל מערכות מנוגדות כמו טקסט גבוה עם טקסט נמוך ומשיחת רעיונות נשגבים בחומרים זולים.
הטקסט בעבודותיו הוא חלק מהאיור, ללא חנופה למוסכמות של אסתטיקה.
אדם ברוך כתב עליו "משך השנים מתקיים בישראל משק אילוסטרטיבי עשיר.
לאנגלמאיר הפועל גם בעיתונות הלגיטימית וגם במחתרתית נוסח משלו שעיקרו: בלילת חומרים עצומה.
ומבלילה זו נמשך הסיב האנגלמאירי.
מכל אלה אנגלמאיר מייצר אילוסטרציה המתייחסת גם לנוהלי החיים היומיומיים, גם לאידיאות אתיות ופוליטיות שליטות וגם להיסטוריה של האילוסטרציה עצמה.
כלומר מדבר בכמה טלפונים באותה שעה."
אנגלמאיר מרבה להשתמש ביצירותיו בקולאז'ים אותם הוא מרכיב מחלקי עיתונים, תחריטים מהמאה ה-20, הדפסים הודיים, איור אמריקאי משנות ה-50 וכו'.
איוריו משופעים באזכורים למין שמוצג בצורה הומוריסטית, בציטוטים מהתרבות הישראלית.
בסגנון פראי ומעודן, אנרכיסטי ומתריס, נונסנס-שטותי.
אודות סגנונו האמנותי כתבה נעמי סימן טוב ב"העיר": "את החותם האישי שלו מזהים מיד ואפילו מרחוק.
זהו סגנון מובהק, מובחן, חזק וחריף.
בקו שחור עבה, בוטה ומהיר, הוא ממציא יצורים, יוצר סיטואציות חצופות והכל בהומור שופע, לא מתחנחן וללא פשרות."
זכה שלוש פעמים בפרס קרן התרבות אמריקה-ישראל לאמנות פלסטית
פרס על הצטיינות בלימודים מטעם המחלקה לתקשורת חזותית ב"בצלאל"
בשנת 2006 נבחר אנגלמאיר לרשימת "האנשים שמצחיקים אותנו" של השבועון "Time Out תל אביב".
בשנת 2009 נבחר לפרויקט יום העצמאות של וואלה, "61 סיבות לגאווה", בקטגוריית"מצחיקים".
בשנת 2011 זכה בפרס הראשון בתחרות קריקטורות של הוועד למלחמה באיידס, בשיתוף המוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס.
בשנת 2015 קיבל מענק מפעל הפיס להוצאת נובלה גרפית.
בשנת 2025 זכה בפרס דרור לשינוי חברתי על פרויקט האיורים גלויה יומית.
אנגלמייר נשוי לגילה ואב לשתי בנות.
בתו הבכורה רותם היא חולת כבד, שקבלה תרומה בתחילת 2022. הם תיעדו את מסע ההשתלה באיורים משותפים.
- ספר אוסף מדורים שפורסמו במוסף "חדשות", הוצאת מודן 1994
סירופ 1 -קומיקס וטקסטים, הוצאת "סטיות של פינגווינים" 1998
סירופ 2 - חוברת קומיקס בהוצאה עצמית 2006
סירופ 3 - חוברת קומיקס בהוצאה עצמית 2007
סירופ 4 - חוברת קומיקס בהוצאה עצמית 2009
הגדה של פסח בנוסח אנגלמאיר - הוצאת תמוז 1999
אנגלמאיר - ספר רטרוספקטיבי מעבודותיו, הוצאת עם עובד 2002
אבאלה - איורים שפורסמו ב"ידיעות אחרונות", הוצאת אריה ניר 2008
קומפוט - פרויקט קומיקס ישראלי פולני 2008
טאו טה טיגרה - איורים לספר "תורת הנמר" 2005
60 מילים - האקדמיה ללשון העברית 2009
מעשה בחזאי מכפר הס - אנגלמאיר, בידרמן, גבע, הוצאת קרן 2004
הגפילטע של גיל לביא - חוברת מכתבים של אנגלמאיר, הוצאת תפרים 2009
צלילי הגיהנום - ספר מאויר מאת רפאל פוגל, בהוצאת המחבר 2005 .
אנגלמאיר במערבולת האילוסטרציה - קטלוג תערוכה ב"אסכולה" 1998
היהודי הנודד - ספר מאויר בהוצאת מוזיאון הקומיקס חולון 2011
הגפילטע שלנו - ספר גלויות בהוצאת מדרשת בן-גוריון 2012
ספר יצירה - ספר גלויות בהוצאת מדרשת בן-גוריון 2012
מסע לוולגריה, הוצאת אפיק, 2016
עבודותיו פורסמו בספרים רבים, בהם "ספר הקומיקס הציוני", "ספר החתונה" של מכללת עלמא, הספר "תל אביב מאה", "חדוות הלשון" של רוביק רוזנטל, ו"יומני הפורענות" של סלון מזל.
ביויס ובטהד, הספר הזה מסריח, הוצאת מודן, 1994
1982, "החיים כקולאז'", בית החייל תל אביב
1998, "אנגלמאיר במערבולת האילוסטרציה", גלריה "אסכולה" תל אביב
1999, הגדה בנוסח אנגלמאיר, סינמטק ת"א
1999, הגדה של אנגלמאיר, גלריה "אנגל", ת"א
2002, "עולמו המופלא של וולט אנגלמאיר", תערוכת יחיד סינמטק ת"א
2003, אנגלמאיר איורי עיתונות, תיאטרון החאן ירושלים
2004, "אנגלמאיר בפריץ - אני טסה להציץ", קפה פריץ ת"א
2005, אנגלמאיר תערוכת יחיד, הבית הישראלי, פריז צרפת
2009, "חמץ מצה וטקילה בהקפצה", גלריה אובניקס תל אביב
2010, "שיר השירים בקופסת שימורים", "עלמא" בית לתרבות עברית
2011, "היהודי הנודד" במוזיאון הקומיקס, חולון
2012, "הגפילטע שלנו" במדרשת בן-גוריון
2015, איורי ספר בראשית במוזיאון היהודי בפילדלפיה ובמוזיאון הקומיקס בחולון.
2016, "הארץ המובתחת" בית העיר תל אביב-יפו
אנגלמאיר הציג בתערוכות קבוצתיות רבות, בהן במוזיאון ישראל ירושלים, במוזיאון תל אביב, במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, במוזיאון נחום גוטמן, במוזיאון לאמנות פתח תקווה, ובמוזיאון הקומיקס חולון.
השתתף בתערוכות קבוצתיות בגלריות בישראל ומחוצה לה, ב-2015 הציג תערוכה משותפת עם אמנים גרמנים ומרצים ב"בצלאל" במוזיאון האיור Bilderbuchmuseum בטרויסדורף, גרמניה, המוזיאון הגדול והחשוב באירופה לאיור.
בשנת 2023 הציג במוזיאון הרצליה את התערוכה "ההיסטוריה המטורפת של האיור הישראלי" (ביחד עם קרן כץ ולילך רז.
בשנת 2025 הוצגו הגלויות היומיות שהכין עם דמויות החטופים בתערוכה " שווה לחכות" במוזיאון ארץ ישראל, אוצרות: מור חיימוביץ' ונגה שי-שרברק.
"גיבור התרבות שלי" - כתבת אנימציה ל"עובדה" בערוץ 2 עם איתי אנגל
"כן המפקדת" - פתיח יום העצמאות לערוץ 10
"בלונד" - פתיחים לסדרה שביימה אורנה בן דור בערוץ 8
"מגעים מדיניים" - סרטון אנימציה בשיתוף רוני איז'אק
"דובי שבט בתעלומת הצימוק האבוד" - סרטון אנימציה לכבוד ט"ו בשבט בשיתוף ירדן הירש
"גיבור העל העברי" - דמותה של שושקה בפרק מתוך סרט הדוק-אנימציה על גיבורי הקומיקס הישראליים.
סרטם של שאול בצר ואסף גלאי, בימוי אנימציה גילת פרג והפקת "אנטנה", ערוץ 8, 2015
יעקב פַרְקַש (31 בינואר 1923 – 15 באוקטובר 2002), שנודע בכינויו האמנותי זאב, היה קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
חתן פרס סוקולוב לעיתונות (תשמ"א-1981) ופרס ישראל לתקשורת ועיתונות (תשנ"ג-1993).
ילדות ונעורים, השואה והעלייה לארץ
יעקב פרקש נולד בשנת 1923 בבודפשט בירת הונגריה.
הוא גדל בכפר והתעניין עוד מגיל צעיר בציור, וכשהיה בן 12 צייר קריקטורות, שאותן קיבץ בעיתון שיצר וחילק בכפרו.
בשנת 1936 עבר ללמוד בגימנסיה בעיר קֶצ'קֶמֶט.
בהתחלה לא צפו לו עתיד מזהיר בציור, בין היתר בשל העובדה שהיה עיוור צבעים; מורו לציור בתיכון לא התרשם מיכולתו במיוחד, וכינה אותו "הצייר הגרוע ביותר בכיתה".
חרף כל זאת המשיך פרקש לצייר, ובשנתו האחרונה בבית הספר צייר בתשלום קריקטורות של בני כיתתו.
כשסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, ביקש פרקש ללמוד עיתונאות, אך מכיוון שבאותה תקופה נאסר על יהודים להירשם לאוניברסיטה, פנה במקום זאת ללמוד נגרות.
בראשית מלחמת העולם השנייה ניצל פרקש מלשרת בחזית הרוסית, ובמקום זאת שובץ כנגר במחנה צבאי.
זמן מה לאחר מכן נשלח למחנה הריכוז בוכנוואלד ומשם למחנה הריכוז דכאו.
לאחר המלחמה נשלח למחנה מעבר לפליטים, עבר הכשרה ציונית בהונגריה וניסה להעפיל לארץ ישראל, אך גורש ונשלח למאסר בקפריסין.
בתקופה זו המשיך פרקש לצייר קריקטורות ביומנו הפרטי.
לבסוף הצליח לעלות לארץ ישראל ב-1947 עם רעייתו מרים, גויס לחטיבה 7, והשתתף באופן פעיל בקרבות לטרון ב-1948.
בתחילת דרכו בארץ עבד כפועל בניין ובסלילת כבישים.
במקביל, ניסה למכור את ציוריו.
את הקריקטורה הראשונה שלו מכר לעיתון "אומר".
לבסוף פנה לאפרים קישון, אף הוא יליד הונגריה, שבאותו זמן עבד בעיתון "מעריב".
בתיווכו של קישון נשכר פרקש ב-1952 כקריקטוריסט על ידי "מעריב", שם נדרש לצייר קריקטורה יומית, רעיון חדש בזמנו.
לדעתם של עורכי העיתון הניסוי לא הצליח, ולאחר כמה חודשים הועבר לעבוד כמאייר.
באותה תקופה החל פרקש לחתום על ציוריו בשם העט "זאב", שמקורו נעוץ בשם משפחתו ("פרקש" בהונגרית פירושו "זאב").
את השם בחר בעצת קישון, שעודד אותו לבחור שם קצר וקולע, אך הייתה זו בחירה טבעית: כבר שהיה תלמיד בהונגריה נקרא על ידי מוריו וחבריו "לוּפּוּס" ("זאב" בלטינית), ושנים לאחר מכן, כשניסה לעלות לארץ, נרשם בשם "יונה וולף" ("וולף" פירושו "זאב" ביידיש ובגרמנית), וכך גם נקרא בעת שהותו בקפריסין.
בשנת 1953 היה שותף להוצאת כתב העת "דחליל".
בשנת 1955 התמנה זאב למנהל האמנותי של השבועון "דבר השבוע" והיה חבר מערכת השבועון, ומשנת 1958 ועד תחילת שנות ה-60 היה הקריקטוריסט של העיתון.
לרשותו עמד עמוד שלם של קריקטורות מדי שבוע, והוא אף הוסיף איורים לכתבות ומאמרים של המשתתפים האחרים.
ב-1962 שכר אותו עיתון "הארץ" כקריקטוריסט, ושם צייר קריקטורה יומית בין דפי המאמרים ודעות.
כעבור שנה ניתן לו מדור קבוע במוסף העיתון של יום שישי בשם "על כל פנים".
מדור זה היווה קריקטורה אחת גדולה שהשתרעה על פני דף שלם, ועל פי רוב כללה כמה נושאי אקטואליה שונים תחת מוטיב מאחד.
על קריקטורות אלו תמיד היה חותם בליווי דיוקן עצמי קטן שבו הוא נראה מחזיק מכחול גדול-מידות מטפטף.
זאב המשיך לעבוד ב"הארץ" עוד כארבעים שנה, עד סוף שנת 2001, סמוך למותו.
הקריקטורות שצייר נדפסו מחדש לעיתים קרובות בעיתונות העולמית, בעיתונים כמו "הניו יורק טיימס" ו"לה מונד", בשבועונים האמריקאים "טיים" ו"ניוזוויק", ובשבועון הגרמני "דר שפיגל".
נוסף על עבודתו כקריקטוריסט, זאב גם עבד כמאייר.
הוא אייר עבור עשרות ספרים שיצאו לאור בישראל, בהם יצירות של חבריו יוסף לפיד ואפרים קישון, אף הם יוצאי הונגריה, שאליהם היה קרוב במיוחד.
ביחד עם הקריקטוריסט קריאל גרדוש (דוֹש) כונו הארבעה "המאפיה ההונגרית" – כולם אנשי עיתונות שעסקו בהומור, שאת השראתם שאבו מהסופר הסאטירי ההונגרי פרידיש קארינתי.
זאב אייר גם בעבור צה"ל - איוריו מופיעים במילון למונחי צה"ל (התשנ"ח-1998) וכן בעלוני צהלשון שראו אור בשנות ה-90.
לזאב הייתה השפעה רבה על קהילת הקריקטוריסטים הישראלים, והוא נחשב ל"אחד מגדולי הקריקטוריסטים הפוליטיים בארץ".
הוא הרבה לתמוך ולעודד אמנים ישראלים צעירים שניסו להיכנס לתחום זה, בפרט ילדים ובני נוער.
בין אלו שאותם עודד היו המאייר והקריקטוריסט מישל קישקה ונמרוד רשף.
כישרונו ותפוקתו הגדולה זיכו אותו בשלל פרסים, בהם פרס שווימר לעיתונות (1971), פרס הצילינדר הנודד של אמנות לעם, והתואר "אביר השלטון" בתחום התקשורת מטעם התנועה לאיכות השלטון (2002).
במקרה האחרון, ציינה אותו ועדת הפרס לשבח על "אומץ בחשיפת האמת, על היכולת לומר דברים רבים במשיכת קולמוס ועל ליווי מדינת ישראל בדרך אמנותית ועיתונאית מיוחדת".
בשנת תשמ"א-1981 זכה בפרס סוקולוב לעיתונות.
ועדת הפרס קבעה כי הקריקטורות שלו "מחנכות את דעת הקהל לחשיבה ביקורתית, לייעודי האומה, לאומץ מוסרי, לראייה מפוכחת, לטוהר מידות ולפיתוח הטעם הטוב, בלא שמץ של זדון או רוע-לב".
הפרס היוקרתי ביותר שבו זכה היה פרס ישראל בתחום התקשורת והעיתונות (תשנ"ג-1993).
בנימוקיהם קבעו השופטים כי הפרס הוענק לזאב "על הצטיינותו בתחום הקריקטורה הפוליטית והתמדתו היום-יומית, ובמשך שנים ארוכות, להביע במספר קווים עמדות ברורות בענייני המדינה והעולם, בדרך חדה ומצליפה אך תמיד עם חיוך.
מר פרקש מיסד את הקריקטורה הפוליטית היומית, כפן בלתי נפרד וחיוני של העיתונות הישראלית, במשימותיה לבטא מסרים ציבוריים מובהקים".
בריאיון הסביר זאב כי ראה את הפרס בתור המחמאה הגדולה בחייו, וזאת משום שהפרס ניתן לו בתחום העיתונות ולא בתחום האמנות.
אף שהצליח להעלות חיוך על פני קוראיו מדי יום, בחייו הפרטים ידע הרבה צער.
ב-1974 שכל את בנו באסון מחניים.
פרקש נפטר ב-15 באוקטובר 2002 ממחלת הסרטן, בגיל 79. נקבר בבית העלמין בקריית שאול בתל אביב.
הותיר אחריו שתי בנות: נעמי (אחות) ודורית (זמרת).
בשנת 2008 תרמו בנותיו את אוסף יצירותיו למוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון והן שמורות בארכיון שם.
הקריקטוריסט ניסים חזקיהו סיכם את חייו של זאב בתיאור הבא:
מבחינה פוליטית, זאב הגדיר את עצמו בראיון פעם כ"קצת שמאלה מהמרכז", אך סירב להשתייך למפלגה פוליטית והשתדל להיות מתון בגישתו.
באותו ראיון הסביר שלמרות נטייתו השמאלית, "אצייר גם קריקטורה לטובת הצד השני אם אראה הצדקה לכך." עם זאת, יש שראו קו שמאלי מובהק בקריקטורותיו.
לדוגמה, ב-1993 כתב אריאל שרון בספר "ספר הזהב של זאב", שיצא לאור לאחר זכייתו בפרס ישראל, כי "קו הקריקטורה של זאב הוא נהדר, מהנה, גאוני, יחיד במינו.
לצערי, הקו הפוליטי שלהן הוא טועה ומטעה.
כמה תכונות מאפיינות את סגנון ציוריו של זאב.
אחת מהבולטות היא סגנונו המינימליסטי.
כקריקטוריסט הוא ניסה לתפוס את ההבעה האופיינית של מושא הקריקטורה, לדבריו: "להעלותה על הנייר בקווים מעטים ככל האפשר, ועם זאת בצורה מודגשת".
אף שזאב נמנע מעודף קווים או פרטים בדמויות שיצר (בניגוד לקריקטוריסטים כמו רענן לוריא, שיצר דמויות הרבה יותר מורכבות), ציוריו עדיין היו מעוצבים ומתוכננים, והוא הקדיש מאמץ רב כדי לתפוס את האישיות של הדמויות שצייר.
לזאב גם הייתה נטייה להסתמך על סמלים פשוטים להעביר את המסר שרצה באופן יעיל וקולע, כמו מנהגו לצייר את יאסר ערפאת חבוש משקפיים עשויות זוג פצצות.
סגנונו דמה במידה מסוימת לזה של הקריקטוריסט האמריקאי אל הירשפלד, שהתמחה בציור אישי ציבור ובפרט כוכבי ברודוויי.
גדולתו הייתה הדרך שבה הצליח להעביר את אווירת המחזה או הסרט אותו אייר בקווים מעטים ונקיים.
זאב העריך את הירשפלד, בפרט בשל פוריותו, וכמוהו אייר עבור מחזות תיאטרון.
כמו הירשפלד, גם זאב הצטיין בהעברת המשחק המרגש של השחקנים שצייר.
השחקן שלמה בר-שביט כתב עליו פעם: " השחקן 'מת' כל ערב על הבמה.
לאחר מחיאות הכפיים, עם סגירת המסך, השחקן והדמות שהוא מגלם נעלמים אי-שם בתהום הנשייה.
בא זאב ומשנה סדרי בראשית.
בזכותו משפחת התיאטרון ממשיכה לחיות חיי נצח.
זאב, איש חכם, מלא הומור וחן, בעל כישרון נדיר לעצור את הזמן בעזרת הקו הזורם על הנייר, מנציח אותנו בקריקטורות שלו, שהן הרגעים המופלאים של חיינו."
תכונה מאפיינת נוספת של קריקטורותיו היא חוסר הארסיות שבהן.
חברו טומי לפיד, שבעצמו הופיע בקריקטורות של זאב, אמר עליו ש"הוא ידע להיות ביקורתי ללא שמץ של רשע." ההומור שבציוריו לרוב נבע מהמצבים שיצר, לא מהדרך המעוותת שבה צייר את נשואיו.
עדות לכך היא שבספר "ספר הזהב של זאב" כתבו הרבה מאלו שצייר במשך השנים הקדשות חמות, בהם יצחק רבין ושמעון פרס.
בזמנו אפילו נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון שלח מכתב תודה לזאב על קריקטורה שבה צייר אותו בדמות ישו.
עוד תכונה שאִפיינה את קריקטורותיו היא השנינות שהפגין.
במיוחד הצטיין במשחקי מילים שסביבם כרך את ציוריו.
קריקטורה אחרת משנת 1963 שהיה גאה בה דנה ברצח קנדי: בציור נראה קנדי מוטל מת על הארץ, חרבו לידו וסכין נעוצה בגבו; מצד ימין עומד ניקיטה חרושצ'וב נדהם, מחזיק בחרב אף הוא.
בציור פשוט זה הצליח זאב להעביר גם את האופן הבלתי-צפוי שבו נהרג קנדי וגם את חוסר האיזון שנוצר עקב מותו של מנהיג מעצמה עולמית.
שבוע לאחר מכן פרסם השבועון האמריקני "טיים" תגובות על מותו של קנדי, והקריקטורה של זאב כיכבה בראשן.
1965 – פרס מקס נורדאו (מטעם התאחדות עולי הונגריה), מדור האמנות.
1971 – פרס ולטר שווימר לעיתונאות, מדור הפובליציסטיקה: על הקריקטורה "איזון עדין" שהופיעה ב"הארץ" ב-5 ביוני 1970.
תשמ"א-1981 – פרס סוקולוב לעיתונות (מטעם עיריית תל אביב-יפו).
תשנ"ג-1993 – פרס ישראל לתקשורת ועיתונות.
2002 – "אביר השלטון" בתחום התקשורת, מטעם התנועה לאיכות השלטון.
על כל פנים; הקדמה: אפרים קישון, ירושלים: א' לוין-אפשטין, 1968. (קריקטורות שהתפרסמו במקור ב"הארץ")
צרות צרורות: 170 קריקטורות פוליטיות; הקדמה: אבא אבן; דברי רקע: אלי ניסן, תל אביב: עקד, 1972.
מן הפח אל המהפך: (מבחר קריקטורות, 1968–1978); הקדמה: גרשום שוקן, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ח.
ח"י – תל אביב קאונטרי קלוב: מצעד הוותיקים, תל אביב: תל אביב קאונטרי קלוב, 1983.
דרישות שלום, תל אביב: עקד – מרתף גלריה לתרבות ולאמנות, תשמ"ו.
נישואין נוסח ישראל; הקדמה: דן פתיר, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ב 1991. (מבחר קריקטורות 1978–1991)
ספר הזהב של זאב; רעיון: אוליביה אלפנדרי; עריכה ועיצוב: ניסים יחזקיהו ומישל קישקה, תל אביב: זמורה-ביתן; תא הקריקטוריסטים הישראלים, תשנ"ג 1993. (לקט קריקטורות פרי עטו, לרגל קבלת פרס ישראל, עם רשימות של האנשים המצוירים בהן; בנוסף: קריקטורות מאת ציירים אחרים שנושאן הוא זאב, עמ' 45–63)
אביב עקרוני (לִקט וערך), ט.ל.ח.: טעות לעולם חוזרת בפי תלמידים; קריקטורות: זאב, תל אביב: עקד, תשכ"ב.
הגר אנוש (עורכת), (בלי) עין הרע: צרור אמונות תפלות; צייר: זאב, תל אביב: טרקלין, 1970.
אפרים קישון, 25 מאת קישון, ציורים: ציורים ועטיפה מאת זאב, קצין חינוך ראשי-ענף הדרכה והסברה, 1974.
רינה גל (ליקטה), שְׁגיא/עתו:, לקט טעויות דפוס מן העיתונות הישראלית; ציורים: זאב, תל אביב: טרקלין, 1978.
עדי ואבי גבעון, כףלשון: אוסף חידות; איורים: זאב (יעקב פרקש), כפר מונש: עופרים, תשס"ה 2004.
1965 – "איפור ועיפרון" – רישומים מהצגות התיאטרון העבריות, התיאטרון הקאמרי, תל אביב; מ-30 ביוני הוצגה ב"בית העם" בירושלים.
20 באפריל 1969 – מבחר של מאה מקריקטורותיו בנושאים שונים (פוליטיקה, אמנות, דמויות), מוזיאון תל אביב לאמנות (בית דיזנגוף).
מרץ 1974 – "שנינו יחד תחת מטריה אחת" – על יחסי ישראל–ארצות הברית, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה.
12 במאי 1979 – "קריקקטוס" – תערוכה משולבת: קריקטורות פוליטיות על גלגולי המשא-מתן לשלום, דיוקנאות ורישומים של שחקנים תוך כדי הצגה וסקיצות, ביחד עם פסלי קרמיקה בשילוב קקטוסים מעשה ידיה של עמיתתו העיתונאית חוה נובק, מרתף גלריה "עקד", תל אביב.
17 בינואר 1981 – "רבותי, ההיסטוריה חוזרת" – מבחר קריקטורות פוליטיות מהשנים 1965–1980, גלריה ארבל, תל אביב; אחר-כך הוצגה במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן באשדות יעקב מאוחד.
2 במרץ – 1 במאי 2008 – "גברתי ראש הממשלה" – קריקטורות של גולדה מאיר; אוצר: ניסים (נוסקו) יחזקאל, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון.
2 באפריל – 20 ביוני 2009 – "זאב במובן הקלאסי: בין אמנות קלאסית לבין קריקטורה פוליטית"; אוצר: ניסים (נוסקו) יחזקאל, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון.
12 באפריל 2012 – "זאב בתיאטרון החיפני" – מבחר רישומים של השחקנים שהציגו על בימות תיאטרון חיפה; אוצרות: עינבר דרור לקס והידד ליטמן, מוזיאון העיר חיפה.
15 במרץ – 28 בספטמבר 2013 – זאב במוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס: שתי תערוכות מאוסף זאב, ארכיון המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון:
"זאב ויונה" – עשרות קריקטורות פוליטיות בנושא השלום דרך דימוי היונה, שיצר זאב משנות ה-60 ועד מותו; אוצר: ניסים (נוסקו) חזקיהו.
"בעיני זאב" – דיוקנאות של ראשי הממשלה דוד בן-גוריון ומנחם בגין, שנוצרו בין שנות ה-60 לשנות ה-80; אוצרת: ליאת מרגלית.
זאב אֶלְקִין (נולד ב-3 באפריל 1971, ח' בניסן ה'תשל"א) הוא פוליטיקאי ישראלי מסיעת הליכוד ומכהן מטעמה כשר במשרד האוצר ואחראי על שיקום הצפון והדרום.
כיהן כשר הבינוי והשיכון, שר העלייה והקליטה, שר להגנת הסביבה,יושב ראש הקואליציה ויו"ר ועדת חוץ וביטחון.
זאב אלקין נולד בשם ולדימיר בוריסוביץ' אלקין (באוקראינית: Елькін Володимир Борисович) בחרקוב, אוקראינה הסובייטית שבברית המועצות, למשפחה יהודית חילונית.
בצעירותו החל להתעניין ביהדות ולהתקרב אליה ואף למד עברית בכוחות עצמו דרך קלטות של שלמה ארצי ושל עפרה חזה.
בגיל 17 התקבל לאוניברסיטת חרקוב ולמד בה מתמטיקה ופיזיקה בין השנים 1987–1990. במקביל ייסד את ההתאחדות למורים לעברית ויהדות בחרקוב, היה סגן ראש הקהילה היהודית בעיר בשנת 1990 ומזכ"ל בני עקיבא בברית המועצות.
בדצמבר 1990 עלה לישראל יחד עם אשתו, התגייס לצה"ל ולמד בישיבת הר עציון עד 1995 ובמקביל עבד בארגון גשר במחלקת העלייה.
לאלקין תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת חרקוב ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
טרם היבחרו לכנסת היה בשלבים מתקדמים של עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
אלקין חקר את רב סעדיה גאון.
בשנים 1996–2006 לימד באוניברסיטה, היה ממקימי מרכז צ'ייס ללימוד מדעי היהדות ברוסית וניהל את קשרי האוניברסיטה ברוסיה ובאוקראינה.
בנוסף שימש כמדריך בפרויקט נעל"ה.
בסוף שנות ה-90 מונה ליועץ מנכ"ל הסוכנות היהודית לענייני יהדות רוסיה.
כחבר במפלגת "הליכוד" נמנה עם המתנגדים לתוכנית ההתנתקות של אריאל שרון ואהוד אולמרט, אך עם הקמת "קדימה" הצטרף אליה והוצב במקום ה-17 ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה ונבחר לכנסת.
בכנסת ה-17 היה אלקין חבר בוועדת הכספים, בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדה למאבק בנגע הסמים, בוועדה לזכויות הילד, בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות ובשדולות שונות: שדולת ירושלים, השדולה הסביבתית-חברתית, והשדולה לצמצום הפערים החברתיים.
בעת כהונתו נחשב כ"סמן הימני" של סיעת "קדימה".
בבחירות המקדימות בקדימה בספטמבר 2008 תמך בשאול מופז ולאחר שזה הפסיד לציפי לבני אף הגיש ערעור על תוצאות ההצבעה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם אלקין את החוק לקידום יישובם של מפוני גוש קטיף, חבל עזה וצפון השומרון, שנועד לקצר הליכי תכנון ולקדם פיתוח, הרחבה או הקמה של יישובים, לשם הסדרת יישובם של המפונים.
ב-16 בנובמבר 2008, לאחר תחילת מערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הודיע אלקין על פרישתו מ"קדימה", בטענה שעם בחירת לבני הפכה המפלגה למפלגת שמאל מובהקת.
הוא הצטרף לליכוד ונבחר בבחירות המקדימות של המפלגה לנציג הראשון של העולים, המוצב במקום ה-20 ברשימה לכנסת.
במסגרת הכנסת ה-18 שימש אלקין יו"ר סיעת הליכוד, יו"ר הקואליציה ואף שימש תקופת מה יו"ר ועדת הכנסת, לצורך העברת תקציב המדינה.
בנוסף, שימש יו"ר משותף של השדולה לארץ ישראל והשדולה למען מפוני גוש קטיף.
בכנסת ה-19, החל מיום כינונה של ממשלת ישראל השלושים ושלוש, מונה אלקין לסגן שר במשרד החוץ כאשר את תפקיד שר החוץ מילא ראש הממשלה בנימין נתניהו, כדי שיוכל בעתיד להחזיר את אביגדור ליברמן לתפקיד, לאחר סיום משפטו.
הדבר הוביל לכך שבפועל ניהל אלקין את משרד החוץ.
בנובמבר 2013 זוכה ליברמן וחזר לתפקיד שר החוץ.
במאי 2014 סיים אלקין את תפקידו כסגן שר החוץ ומונה ליו"ר ועדת החוץ והביטחון.
בנובמבר 2014 חזר בנוסף לתפקיד יושב ראש הקואליציה כחלק מסיכום רוטציה עם יריב לוין.
בדצמבר אותה שנה החליפו השניים בתפקידיהם בוועדות, ואלקין מונה ליושב ראש ועדת הכנסת וליושב ראש הוועדה המשותפת לתקציב הביטחון.
בכנסת ה-19 יזם את חוק יסוד: הלאום שמעגן חוקתית את היותה של מדינת ישראל מדינת הלאום היהודי.
שר העלייה והקליטה, השר להגנת הסביבה ושר ירושלים
בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום השמיני ברשימת הליכוד, ונבחר לכנסת; במאי 2015 מונה לשר העלייה והקליטה בממשלה ה-34; הוא מונה גם לשר לעניינים אסטרטגיים, אך תיק זה נמסר כעבור 11 ימים לגלעד ארדן.
כפיצוי מינה אותו ראש הממשלה בנימין נתניהו לשר לירושלים ומורשת.
עד נובמבר 2015 היה משקיף בקבינט המדיני-ביטחוני.
בדצמבר אותה שנה החליף את השר יובל שטייניץ והתמנה לחבר הקבינט.
במאי 2016, עם הצטרפות "ישראל ביתנו" לממשלה, מונתה סופה לנדבר במקומו לשרת העלייה והקליטה, ואלקין החל לכהן כשר להגנת הסביבה.
באוקטובר 2017 הודיע אלקין כי החל לקדם חלוקה מוניציפלית של ירושלים, שבמסגרתה מתוכננות השכונות שמעבר לגדר ההפרדה לעבור מאחריות עיריית ירושלים לידי רשות עצמאית.
במאי 2018 הודיע אלקין על כוונתו להתמודד על ראשות עיריית ירושלים.
הוא רץ בנפרד מסניף הליכוד בירושלים.
אלקין זכה לתמיכתם של ראש הממשלה נתניהו ושל ראש העיר היוצא, ניר ברקת, שאלקין התמודד במקומו בראש סיעת "ירושלים תצליח".
בבחירות שנערכו ב-30 באוקטובר, קיבל 19.99% מהקולות, מעט פחות מעשרים האחוזים הנדרשים לקבלת החזר הוצאות בגין ההתמודדות, והגיע למקום השלישי, אחרי משה ליאון ועופר ברקוביץ שהעפילו לסיבוב השני.
שר משאבי המים ושר ההשכלה הגבוהה
ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר ההשכלה הגבוהה והמשלימה ושר משאבי המים, משרדים שהוקמו בממשלה זו.
ב-2 ביוני 2020 מינה את מרדכי בניטה ואת חזי ליפשיץ למנכלי המשרדים ההתאמה.
כשר ההשכלה הגבוהה החליט כי אוניברסיטת חיפה תהפוך ל"אוניברסיטת חיפה והגליל" ומוסדות אקדמיים בגליל יוכלו להצטרף לאוניברסיטה.
במסגרת תפקידו כשר משאבי המים, קידם שינוי במחירי המים על רקע מגפת הקורונה והקים ועדה שתבדוק את התנהלות תאגידי המים.
ב-23 בדצמבר 2020 הודיע על התפטרותו מהממשלה ומהכנסת, ועל הצטרפותו למפלגת תקווה חדשה – אחדות לישראל בראשות גדעון סער לאחר שניסה להצטרף למפלגת ימינה וסורב.
במכתב ההתפטרות מתח ביקורת נוקבת על נתניהו.
שר הבינוי והשיכון, ירושלים ומורשת
לאחר הבחירות לכנסת העשרים וארבע, וכינונה של ממשלת ישראל השלושים ושש, מונה לשר הבינוי והשיכון, לשר ירושלים ומורשת ולשר המקשר בין הממשלה לכנסת.
לאחר השבעת הממשלה, הגיש את התפטרותו מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי.
לאחר השבעתו, הכריז אלקין כי ימנה את אביעד פרידמן למנכ"ל משרד הבינוי והשיכון, שחתם על הסכם ניגוד עניינים עקב השקעותיו בנדל"ן.
במשרד ירושלים ומורשת מינה אלקין את נתנאל איזק למנכ"ל המשרד.
אלקין קידם תוכנית לקידום דירות לפי מחיר מטרה.
כשר הבינוי והשיכון הוא פעל להעביר תיקון לחוק המכר, לפיו בעת קניית דירה חדשה רק 40% ממחיר הדירה יוצמד למדד תשומות הבניה, ולא 100% כפי שהיה קבוע בחוק עד אז.
החוק עבר בקריאה שנייה ושלישית ביוני 2023.
ב-1 באוגוסט 2021 יזם ביחד עם השר לשיתוף פעולה אזורי עיסאווי פריג' תוכנית להוספת כ-15 אלף היתרי עבודה לפלסטינים בישראל.
בחשוון תשפ"ב אישר לשיווק 1300 יחידות דיור ביהודה ושומרון.
אלקין נבחר לכנסת ה-25 במסגרת מפלגת תקווה חדשה, ברשימת המחנה הממלכתי, המשותפת לה ולמפלגת חוסן לישראל.
ב־12 במרץ 2024 התפצלה מפלגת "תקווה חדשה" מסיעת "המחנה הממלכתי" ונקראה סיעת "הימין הממלכתי", וכעבור שבועיים פרשה מהקואליציה.
ב-29 בספטמבר 2024 שבה המפלגה לקואליציה.
אלקין מונה ב־12 בספטמבר ליושב ראש הוועדה המיוחדת ליישובים בגבול המזרחי קודם לכן כיהן כיו"ר ועדת המשנה למדיניות חוץ והסברה של ועדת החוץ והביטחון.
ב-8 בנובמבר 2024, מונה אלקין לשר נוסף במשרד האוצר לצד שר האוצר בצלאל סמוטריץ'.
אלקין קיבל את האחריות על מנהלת תקומה האחראית על שיקום יישובי עוטף עזה ועל מטה תנופה לצפון האחראי על שיקום יישובי הצפון, שנפגעו במלחמת חברות ברזל.
במהלך כהונתו בכנסת יזם אלקין מספר חוקים, ובהם:
חוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה.
חוק למניעת פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם.
תיקון לפקודת מס הכנסה, הקובע כי עידוד ההתיישבות יחשב כ"מטרה ציבורית" לצורכי הפקודה (יחד עם ציון פיניאן).
תיקון לחוק התקשורת המקנה פטור לערוץ ייעודי מתשלום לבעל רישיון לשידורי כבלים או לוויין, עבור העברת שידוריו, בדומה לערוצים הציבוריים (בעת חקיקת החוק נהנו מפטור זה ערוץ 9 וערוץ 24) (יחד עם רוברט אילטוב ומרינה סולודקין)
תיקון לחוק הבחירות לכנסת המאפשר לחברי ועדות קלפי להצביע בקלפי שבה הוצבו (עם דליה איציק ויריב לוין).
חוק מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי (יחד עם זבולון אורלב ודניאל בן-סימון)
תיקון לחוק האזרחים הוותיקים הקובע כי אזרח ותיק, שזכאי לקבל גמלה נוספת לנכה לפי חוק הביטוח הלאומי, ושבעקבותיה נשללת זכאותו לגמלה לפי חוק הבטחת הכנסה יהיה זכאי להטבות שניתנות לפי חוק האזרחים הוותיקים, בהתאם להוראות שייקבעו בתקנות (יחד עם רוברט אילטוב וליה שמטוב)
תיקון לחוק תשלומים לפדויי שבי, המגדיל את הסכום המתקבל על ידי פדויי שבי שמלאו להם 80 ב-25% (יחד עם יואל חסון)
חוק המאפשר לסגני שרים לכהן כחברים בוועדות למינוי דיינים לפי חוק בתי הדין הדתיים הדרוזיים ולפי חוק הקאדים.
חוק ההופך שחרור מחבלים בעסקאות מדיניות מהליך חנינה להליך מנהלי המאפשר כליאה מחודשת של המחבלים בהתאם לשיקולים מדיניים או אם הם מפרים את תנאי השחרור (ביחד עם נפתלי בנט ואורית סטרוק).
ביוני 2023 הגיש, כיו"ר השדולה בכנסת להשכלה גבוהה, הצעת חוק פרטית להקמת הקריה האקדמית של אשדוד, בתמיכת סגן ראש עיריית אשדוד אלי נכט המזוהה עם אותה מפלגה (המחנה הממלכתי).
אלקין היה נשוי לרינה זסלבסקי, ולהם שני ילדים.
לאחר שהתגרש נשא את מריה, ששימשה כעוזרת פרלמנטרית שלו.
אלקין התגורר בכפר אלדד, עבר לשכונת פסגת זאב שבירושלים, לקראת התמודדותו על ראשות העיר.
זאב אלמוג (נולד ב-2 בפברואר 1935) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף, כיהן כמפקד חיל הים הישראלי בין השנים 1979–1985, ובכלל זה בשנותיה הראשונות של מלחמת לבנון הראשונה.
קודם לכן היה מפקד שייטת 13 במהלך מלחמת ההתשה ומפקד זירת ים סוף במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל היה מנכ"ל מספנות ישראל בשנים 1986–1995.
אלמוג נולד בתל אביב בשם זאב ליכטשיין, בן להורים שעלו מפולין בשנת 1933. בילדותו גדל בשכונת בת גלים בחיפה ובנעוריו גדל בקריית מוצקין, בכור בין שלושה אחים.
למד בבית הספר התיכון הדתי "יבנה" בחיפה.
באוגוסט 1952 התגייס לנח"ל במסגרת גרעין בני עקיבא, שבו גם עבר קורסי מ"כים ומד"סים.
במאי 1954 התנדב לקומנדו הימי וב-1955 הוסמך כלוחם.
נשלח לקורס קצינים בבה"ד 1 ולקורס חובלים של חיל הים, וביולי 1957 הוסמך כקצין ים, ובנובמבר אותה שנה מונה למפקד פלגה בקומנדו הימי.
המשיך בתפקידי הדרכה ופיקוד בקומנדו הימי במשך כחמש שנים.
השתתף במבצע סנונית שנערך בלילה שבין 16 ו-17 במרץ 1962, כמפקד חוליית החוד של הכוח הפושט של שייטת 13.
החל מאוקטובר 1962 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון והוסמך במדעי המדינה וגאוגרפיה.
ערך והגיש עבודת מחקר על "הגיאומורפולוגיה של חוף עתלית".
באוקטובר 1965 מונה לקצין אג"ם בקומנדו הימי.
לנוכח חילוקי דעות עם מפקד השייטת, אהרון בן-יוסף, בעקבות חילוץ ספינת המשמר בכנרת, עזב את השייטת בנובמבר 1966. הוא עבר לפלגת הטרפדות, ובדצמבר 1966 הוסמך לפיקוד על טרפדת ופיקד על טרפדת.
במלחמת ששת הימים נקרא על ידי דב שפיר, מפקד השייטת החדש, לפקד על כוח קומנדו ימי רכוב על גבי "חזירים" (צוללות ננס), שחדר לנמל פורט סעיד בפעולת פורט סעיד, ופיקד על הכוח מ"ציפור" (ספינת אם) ששהתה סמוך לנמל.
בתום המלחמה חזר לשרת בטרפדות במשך כארבעה חודשים.
במאי 1968 מונה למפקד שייטת 13 בדרגת רב-סרן, וכעבור שמונה חודשים הועלה לדרגת סגן-אלוף.