tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פינוי חרום יכול להתרחש גם כאשר ממשלה מכריזה על מצב חירום.
פינויים עשויים להתבצע לפני, במהלך או אחרי אסונות כגון:
התפרצות געשית של הרי געש
קרבות צבאיים כחדירה קרקעית בזמן מלחמה
סכנות לציבור המפונים לאחר אירוע פינוי חירום
פינוי חירום אינו מסתיים בסיום האירוע המיידי.
אלא מותיר אחריו שורה של אתגרים וסכנות פיזיות ונפשיות, עבור המפונים והקהילה כולה.
התפרצות מחלות, ביניהם נפשיות ובעלי השפעות של תחלואה כפולה
השפעה על ילדים ובני נוער: ילדים רגישים במיוחד לשינויים וחוסר ודאות.
עלולים להגיב בחרדה, רגרסיה התפתחותית, בעיות התנהגותיות, קשיי שינה ולימודים.
בנוסף לסכנת חשיפה להתעללות וניצול מיני כקורבנות פוטנצילים ללא עורף משפחתי מתפקד.
בירוקרטיה וקבלת סיוע: תהליך קבלת סיוע מהמדינה, חברות הביטוח וגופים אחרים יכול להיות מסורבל, מייגע ומתסכל, ולהוסיף עומס נפשי על המפונים.
פינוי מוקשים הוא תהליך של סילוק מוקשים מאזור מסוים (פינוי מוקשים ימיים קרוי גם שליית מוקשים).
במהלך מבצעים צבאיים, המטרה היא לפנות במהירות המרבית את המוקשים שהונחו לאורך נתיב מסוים בו יעברו הכוחות הצבאיים, כאשר לעיתים קרובות פינוי המוקשים מבוצע באמצעות פתרונות כמו מגוב וגלי הדף.
לעומת זאת, המטרה של "פינוי מוקשים הומניטרי" היא הסרת כל המוקשים עד עומק מסוים על מנת להפוך שטח מסוים לבטוח לשימוש של אוכלוסייה אנושית.
כלבים, אשר מאומנים במיוחד לשם כך, משמשים גם כן במטרה לצמצם את החיפוש ולוודא שהאזור פונה לחלוטין ממוקשים.
התקנים מכניים כגון כנפיים ומחפרים משמשים לעיתים רבות גם כן לצורך פינוי מוקשים.
לאורך השנים נבדקו מגוון רב של שיטות לאיתור מוקשים.
השיטות הללו כוללות בין היתר שיטות אלקטרומגנטיות, שאחת מהן (מכ"ם חודר קרקע) מופעלת במקביל לשימוש בגלאי מתכות.
שיטות אקוסטיות יכולות לחוש את החלל שנוצר על ידי המארזים של המוקשים.
לאורך השנים פותחו גם חיישנים מיוחדים שמסוגלים לזהות דליפת אדים ממוקשים.
בעלי חיים כמו חולדות ונמיות מסוגלות לנוע בבטחה מעל לשדות מוקשים ולזהות מוקשים.
איתור ופינוי מוקשים היא פעילות מסוכנת וציוד מגן אישי אינו מסוגל להגן מפני כל סוגי המוקשים.
לאחר שמאתרים מוקשים בדרך כלל מנטרלים אותם או מפוצצים אותם באמצעות חומרי נפץ אחרים, אף על פי שבמקרים מסוימים ניתן גם להשמיד את המוקשים מבלי לגרום למוקשים להתפוצץ, באמצעות כימיקלים או באמצעות חום קיצוני.
פינוי חבל ימית בוצע על ידי ישראל מינואר 1980 ועד אפריל 1982 במסגרת שינוי הגבול של מדינת ישראל ומסירת השליטה של החבל כולו למצרים, כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים, שנחתם שלוש שנים קודם לכן ב-26 במרץ 1979.
הגבול שנקבע בהסכם הוא הגבול שנקבע וסומן בהסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית בשנת 1906 (ידוע גם כקו עקבה–רפיח).
גבול זה שימש כקו הפסקת האש בין ישראל למצרים בין השנים 1949–1967, למעט רצועת עזה שנשלטה אז בידי מצרים.
משנת 1967 ועד 1982 שלטה ישראל ברוב חלקי חצי האי סיני.
פינוי סיני היה החלק הקשה ביותר בהסכם עבור ישראל: בסיני הוקמו יישובים ישראליים – הגדול שבהם, ימית, בצפון–מזרח סיני – וכן בסיסי צבא גדולים.
כחלק מההסכם, החליטה הממשלה לפנות מבתיהם את כל תושבי חבל ימית, ולהרוס את כל המבנים הקיימים באזור, ובמקביל, לשלם פיצויים לתושבים.
לקראת החתימה על ההסכם ב-1978 החלו נציגי התושבים לקרוא לכנסת שלא לוותר על ימית כחלק מההסכמים.
מנגד קמו קולות שטענו שלמרות המחיר האישי היקר, הם לא יהוו מכשול בדרך לשלום.
עוד משנת 1981, טרם התחלת הפינוי, עזבו רוב מתיישבי החבל את יישובם מרצונם, ומרבית יישובי חבל ימית נהרסו ופונו.
באפריל 1982 החל פינוי שאר חבל ימית ובעיקר פינוי העיר ימית: ב־1 באפריל 1982 הוכרז חבל ימית כשטח צבאי סגור.
ב-5 באפריל 1982 סוכם שמתנגדי הפינוי יפונו לאחר חג הפסח.
ב-20 באפריל הפינוי נדחה עקב יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
באותו יום אמר דובר משרד הביטחון כי צה"ל יאפשר לעיתונאים ישראלים ומחוץ לישראל להגיע לחבל ימית ולסקר משם את הפינוי.
עיקר הפינוי היה בעיר ימית.
כמפקד הפינוי מונה תא"ל עודד טירה.
חוגי הימין הקימו את "התנועה לעצירת הנסיגה מסיני" והצליחו להביא אלפי אנשים אל היישובים שנועדו לפינוי.
ב-1 באפריל, לאחר שפונו אופירה ומתקני הצבא שבסיני, הוכרזה העיר ימית כשטח צבאי סגור.
ב-19 באפריל 1982 החל המאבק לפינוי ימית כשהחיילים באו לפנות את תושבי העיר ואלפי תומכיהם.
התושבים ותומכיהם התבצרו בבתים, על גגות, ובמרתפים.
אלפי חיילים וחיילות (לפינוי נשים וילדים) הגיעו.
הם פינו את האנשים בעזרת כלובים, זרנוקי מים וקצף ועוד.
המתנגדים הטיחו לעבר החיילים כלים שונים, כבלו עצמם בשלשלאות ברזל ואיימו לפוצץ את עצמם עם בלוני גז.
לאחר כשבוע הושלם הפינוי ודחפורי צה"ל החלו בהריסת הבתים.
במהלך שבוע הפינוי צחי הנגבי ועוד מספר צעירים, עלו על אנדרטת אוגדת הפלדה והתבצרו במקום.
קציני הצבא והממשל ביקשו מהם לרדת.
לאחר ששוכנעו לרדת, הוציאו את ספרי התורה וקרעו בבגדם.
הם נשבעו אמונים לעיר ויצאו בתהלוכה עגומה מהעיר השוממה.
חוץ ממקרה זה, התבצרו באחד המקלטים כעשרים סטודנטים פעילי תנועת כ"ך אשר איימו להתאבד בעזרת גלולות ציאניד והקיפו עצמם בבלוני גז ובבקבוקי בנזין.
מאיר כהנא, ראש תנועת כ"ך בא מניו יורק והוטס ישירות מנתב"ג במסוק לדבר על לבם, כמו כן הרב הראשי לישראל, שלמה גורן, לבסוף עקב לחץ המפנים ובקשת מנהיגם הצליחו להניא אותם ממעשה זה והם התפנו בכוחות עצמם.
ב־23 באפריל 1982 התבצרו אנשי תנועת גוש אמונים על גג אחד הבתים בעיר.
חיילים שניסו להגיע לגג באמצעות סולם, נתקלו באלימות מצד אנשי התנועה, שכללה בין היתר השלכת חול ומכות.
כאשר החיילים הגיעו למסקנה שצריך לפעול ביתר כוח, הם הפעילו סילון של קצף על המתבצרים.
בשלב מסוים ירה מפקד פיקוד הדרום אלוף חיים ארז צרור יריות באוויר על מנת להרתיע את המפונים ולאפשר למפנים להגיע לגג המבנה.
תמונות הפינוי הקשות, הן של המפונים בכאבם והן של חיילי צה"ל המותקפים על ידי חלק מהמתיישבים, חוללו סערה ציבורית בישראל.
אולם, תמיכתן של רוב המפלגות והארגונים הפוליטיים בהסכם הביאה בסופו של דבר לקבלתו על ידי רוב הציבור הישראלי.
ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, הגן על הסכם השלום ואמר במרץ 1982: "אנחנו נלחמים היום על השלום.
כן, יש קשיים בשלום, יש; יש מכאובים בשלום, יש; יש קורבנות למען השלום, יש; כולם עדיפים מקורבנות המלחמה!".
ב-25 באפריל 1982 הועבר החבל לידי מצרים.
לאחר פינוי חבל ימית נהרסו כמעט כל היישובים שקמו בחצי האי סיני, יישובים מעטים דוגמת אופירה, יושבו על ידי המצרים.
למרות זאת, בשנת 2005 ביקר באזור ההריסות חבר הכנסת, צחי הנגבי.
בתקופת הפינוי התבצר הנגבי, שהיה אז סטודנט ואחד ממובילי המאבק בנסיגה מסיני, באנדרטת ימית עם מתבצרים נוספים לאחר הפינוי נחתכו קירות ורצפות הבתים בשלמותם והועברו למושב דקל, שבו הם נמצאים עד היום.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, ישראל פינתה התנחלויות בשטחים שכבשה במלחמה.
שני הפינויים העיקריים שבוצעו היו:
פינוי חבל ימית – פינוי כל ההתנחלויות הישראליות בסיני בשנים 1980–1982 כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים.
התנחלויות אלו כללו 19 יישובים שהכילו כ-4,300 איש.
תוכנית ההתנתקות – פינוי כל ההתנחלויות הישראליות ברצועת עזה (אשר כללו את 17 יישובי גוש קטיף, את שלושת יישובי התוחמת הצפונית, ואת שני יישובי מרכז הרצועה) וארבעה יישובים בצפון השומרון בקיץ 2005. בתוכנית זו פונו מבתיהם למעלה מ-9,000 ישראלים.
בשני המקרים הללו, לאחר פינוי ההתנחלויות הרסה ישראל את המבנים שבהן.
במסגרת הסכמי אוסלו, פונו שתי היאחזויות נח"ל שבצפון השומרון – נח"ל גינת ונח"ל עירית.
כיום שטח זה הוא חלק משטח A של הרשות הפלסטינית.
המאחז עמונה פונה באופן חלקי (כתשעה בתי קבע) לראשונה ב-2006 ובאופן מלא ב-1 בפברואר 2017. זאת כתוצאה מפסיקת בג"ץ בנוגע למעמדה החוקי של הקרקע.
ב-2 בספטמבר 2012 פונה המאחז מגרון שבמועצה אזורית מטה בנימין.
ב-2 ביולי 2021 פונה המאחז אביתר במסגרת פשרה עם רשויות המדינה.
המדינה הכריזה כי תבחן את הסדרת ההתיישבות במקום בעתיד.
טרם הפינוי, התגוררו ביישוב כ-53 משפחות.
המאחז אוכלס מחדש ביולי 2023, וביוני 2024 החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להסדיר את מעמדו.
פינוי התנחלויות נחשב לאמצעי אפשרי עתידי כחלק מיישום של פתרון שתי המדינות.
יש התומכים בפינוי של חלק מההתנחלויות, ובסיפוח של גושי ההתיישבות הסמוכים לקו הירוק.
ארגוני שמאל התומכים בהקמת מדינה פלסטינית תומכים גם בפינוי התנחלויות, ובהם: יוזמת ז'נבה, תנועת מאבק סוציאליסטי, שלום עכשיו ותראבוט.
גם מפלגות השמאל השונות (העבודה, מרצ וחד"ש) תומכות בפינוי חלקי או מלא של ההתנחלויות.
מנגד, הימין הפוליטי בישראל מתנגד לפינוי שכזה וחלקים מגוש זה אף תומכים בפתרון הפוך – סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל.
בעיני הציונות הדתית, פינוי התנחלויות מנוגד למצוות יישוב ארץ ישראל.
פינו גרי, פינו גריג'יו או גראובורגנדר הוא זן ענבי יין לבן.
הזן נחשב לשיבוט מוטנטי של זן הפינו נואר.
הפרי עצמו גדל בצבעים שונים וכך גם היינות המופקים מענב זה משתנים בצבעם מזהוב ועד נחושת ואף גוון בהיר של ורוד.
בחבל אלזס, מגדלים כרמים שלמים של פינו גרי.
ובאיטליה, ענבי פינו גרי נבצרים לעיתים קרובות מוקדם כדי לשמור על החומציות המרעננת ולמזער חלק מהפירותיות הגלויה של הזן, וליצור פרופיל טעם נייטרלי יותר.
פינו גרי ידוע מאז ימי הביניים באזור בורגונדי, שם כנראה נקרא פרומנטו.
הוא התפשט מבורגונדי, יחד עם פינו נואר, והגיע לשווייץ בשנת 1300. לפי הדיווחים, הענב היה חביב על הקיסר קרל הרביעי, אשר ייצאו להונגריה על ידי נזירים ציסטרציאנים שנטעו את הגפנים על מורדות באדקסוני על גבול אגם בלטון ב-1375.
עד למאות ה-18 וה-19, הענב היה נטיעה פופולרית בבורגונדי, אך יבולים ברמה נמוכה גרמו לחקלאים להפסיק לגדל אותם.
אותו הדבר כמעט התרחש גם בגרמניה, אבל מגדלי גפנים בתחילת המאה ה-20 הצליחו לפתח זנים שייצרו יבול עקבי ואמין יותר.
חוקרים מאוניברסיטת קליפורניה, דייוויס, קבעו שלפינו גרי יש פרופיל DNA דומה להפליא לפינו נואר ושההבדל בצבע נגזר ממוטציה גנטית שהתרחשה לפני מאות שנים.
העלים והגפנים של שני הענבים כל כך דומים שהצבע הוא ההיבט היחיד שמבדיל בין השניים.
קבוצת היין סנטה מרגריטה, יצרנית יין, הממוקמת בצפון איטליה, הייתה החברה הראשונה בעולם בשנת 1961 להפיכת ענבי פינו גרי ורודים ליין לבן.
בסביבות 2005, פינו גרי נהנה מפופולריות גוברת בשוק, במיוחד בשם פינו גריג'יו.
השטח הכולל בו גדל זן זה ברחבי העולם הוא כ-115,000 דונם.
ארגנטינה – סן חואן ומנדוזה
אוסטרליה - טסמניה, עמק יארה, אדלייד הילס, אורנג', ניו סאות' ויילס, חצי האי מורנינגטון, אזור קנברה.
אוסטריה - 300 דונם או 0.6% משטח גידול היין הכולל.
קנדה - קולומביה הבריטית, אונטריו
צרפת – בורגונדי, לואר, אלזס.
איטליה - אלטו אדיג'ה, פריולי-ונציה ג'וליה, אולטרפו פאבסה, רוברה דלה לונה, טרנטינו
רומניה – מחוז קונסטנצה, Jidvei
טורקיה – אזור תרקיה, קירקלרלי, כרמי ארקדיה
ארצות הברית - אורגון, קליפורניה, ניו מקסיקו, איידהו, מישיגן, אוהיו, אריזונה, וירג'יניה, ניו ג'רזי, וושינגטון, פנסילבניה וניו יורק
פינו גרי נקרא בשמות רבים באזורים שונים של העולם:
ג'וזפה הנרי "פינו" פלדינו הוא מוזיקאי, מלחין ומפיק ולשי.
פינו הוא נגן סשן ובסיסט מבוקש שניגן עם מגוון רחב של אמנים, בהם The Who, ג'ון מאייר, ניין אינץ' ניילז, גארי ניומן, ג'ף בק וד'יאנג'לו.
פינו נולד בקארדיף, בירת ויילס, לאם מוולשית ואב איטלקי (יליד העיר מקמפובסו).
פינו למד בבית ספר קתולי.
והחל לנגן בגיטרה בגיל 14 ובגיטרה בס בגיל 17. הוא קנה את הפרטלס בס הראשונה שלו שנה לאחר מכן, ניגן בעיקר אר אנד בי, פאנק, רגאיי ורוק אנד רול.
פינו נמשך למוטאון ולג'אז בגיל צעיר, ולקח שיעורי גיטרה קלאסית.
בהשפעת אהבתו ללהקות לד זפלין ויס והקים להקת רוק.
הוא מציין את ההשפעות המוקדמות של ג'יימס ג'מרסון, דני תומפסון ונורמן ווט-רוי כמו גם את הערצתו לג'אקו פסטוריוס, סטנלי קלארק, בוטסי קולינס, לארי גרהם, מייקל הנדרסון, אנתוני ג'קסון, מרקוס מילר ורוקו פרסטיה.
ב-1982 הקליט פינו עם גארי ניומן באלבום I, Assassin .
בעקבות זאת, הוא התבקש להשתתף באלבום הבכורה של פול יאנג.
גרסת הכיסוי של יאנג לשיר " Wherever I Lay My Hat (That's My Home)" מאת מרווין גיי, כללה פתיח בס אייקוני של פינו על בס פרטלס, שלפיו מתבסס על ציטוט נעימת הפתיחה של "פולחן האביב" מאת סטרווינסקי.
השיר הפך ללהיט באירופה, ופינו הצטרף לאחר מכן ללהקתו של יאנג.
בעקבות הצלחת השיר פינו קיבל הצעות להקליט עם ג'ואן ארמטרדינג, גו וסט ודייוויד גילמור.
בשנים 1988/89, פינו ניגן באלבום של דון הנלי The End of the Innocence בשלושה שירים, בהם הסינגל "New York Minute".
ב-1991 הוא הצטרף ל-The Law עם פול רודג'רס, לשעבר מבאד קומפני, והמתופף קניי ג'ונס, שירש את קית' מון ב-The Who after Moon died, והקליט את האלבום The Law.
בשנות ה-90, פינו החליף את בס הפרטלס המזוה איתו בבס 4 מיתרים ו-6 מיתרים בעלות פרטים.
הוא ניגן בשנים אלו עם מליסה אתרידג', ריצ'רד רייט, אלטון ג'ון ואריק קלפטון.
הוא ניגן באלבום הסולו הראשון של מייק לינדופ, Changes, עם דומיניק מילר בגיטרה ומאנו קאצ'ה בתופים.
ב-1999 הוא החל לעבוד עם ריצ'רד אשקרופט מ-The Verve באלבום הסולו הראשון של אשקרופט, Alone With Everybody .
לאחר שהבסיסט של The Who, ג'ון אנטוויסל, מת בלילה לפני תחילת סיבוב ההופעות הראשון שלהם מזה שנתיים, פינו הפך לבסיסט של הלהקה בסיבוב ההופעות.
ב-2006, הוא הצטרף לחברי הלהקה הנותרים באלבומם הראשון מזה עשרים וארבע שנים, Endless Wire.
הוא ניגן עם The Who במופע המחצית בסופרבול XLIV ב-2010 עם סיימון טאונסנד בגיטרה, זאק סטארקי בתופים וג'ון "ראביט" בונדריק בקלידים.
בשנת 2012, הוא יצא לסיבוב הופעות עם The Who על תחיית ה-Quadrophenia שלהם.
הוא הפסיק לסיבוב הופעות עם The Who בשנת 2016, אך עדיין מעורב מדי פעם במפגשי אולפן, והופיע באלבומם מ-2019 בשם Who .
פינו פגש את סטיב ג'ורדן באמצע שנות ה-80 בזמן ששניהם עבדו כמוזיקאי סשן, מה שהפך לשותפות מוזיקלית ולידידות רבת שנים.
לפי ג'ורדן, הוא תכנן להיפגש עם ג'ון מאייר ווילי וויקס בינואר 2005 כדי לבצע את Tsunami Aid: A Concert of Hope for עבור קורבנות רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004).
וויקס לא הצליח להופיע, וג'ורדן הציע את פינו, ששמע חלק מיצירותיו של מאייר והיה מוכן לבוא.
השלושה ההחלו במופי שכלל את השיר " Bold as Love" של ג'ימי הנדריקס, ומצאו כימיה משותפת.
הם הקליטו אלבום והחלו בטור משותף כשלישייה.
ב-22 בנובמבר 2005 הטריו הוציא את האלבום Try!.
האלבום שכלל אחת עשרה רצועות שנוגנו בהופעה חיה, כלל גרסאות כיסוי של " Wit Until Tomorrow " של ג'ימי הנדריקס ו"I Got a Woman" מאת ריי צ'ארלס, שני שירים מהאלבום Heavier Things של מאייר ושירים חדשים של מאייר.
פינו השתתף באלבומו השלישי של מאייר Continuum, באלבום הרביעי Battle Studies ובאלבום השביעי The Search for Everything .
במרץ ואפריל 2006, פינו יצא לסיבוב הופעות עם ג'ף בק וניגן עם JJ Cale, ואריק קלפטון באלבומם מ-2006 The Road to Escondido .
בשנת 2009, הוא הקים שלישייה עם הקלידן פיליפ סאיס וסיימון פיליפס .
הוא ניגן עם סיימון וגרפונקל בסיבוב ההופעות האיחוד שלהם.
בינואר 2011, הוא נכנס לאולפן עם ד'אנג'לו כדי לסיים את הקלטת Black Messiah.
בשנת 2013, הוא ניגן באלבומם של ניין אינץ' ניילז Hesitation Marks והשתתף בסיבוב ההופעות.
בנוסף, הוא הפיק במשותף את אלבומו של חוסה ג'יימס No Beginning No End (2013).
בשנת 1992, פינו התחתן עם מרילין "מאז" רוברטס, חברה בהרכב הקולי של פול יאנג, The Fabulous Wealthy Tarts.
יש להם שלושה ילדים: פביאנה, ג'יאנקרלה ורוקו, ושלושתם מעורבים בתעשיית המוזיקה.
בתחילת הפלישות הגרמניות במלחמת העולם השנייה חזה ז'אק ז'וז'אר, מנהל המוזיאונים הלאומיים של צרפת, את נפילתה הצפויה של צרפת וארגן את פינוי אוסף האמנות של הלובר לאזורי ספר בצרפת.
ב-25 באוגוסט 1939 נסגר מוזיאון הלובר לשלושה ימים, רשמית לצורך עבודות תחזוקה.
עם זאת, מרבית אוסף האמנות של הלובר הועמס על משאיות (203 כלי רכב שנשאו 1,862 ארגזי עץ) ונשלח אל טירת שאמבור.
הארגזים סומנו בהתאם לחשיבות היצירות שהכילו: עיגול צהוב ליצירות יקרות ערך, ירוק ליצירות מרכזיות ואדום לאוצרות בעלי חשיבות עולמית (היצירה "מונה ליזה" סומנה בשלושה עיגולים אדומים).
חלק מהיצירות היו גדולות מדי מכדי להיכנס למשאיות.
לדוגמה, הציור רפסודת המדוזה נעטף בשמיכה, אך כאשר המשאית הגיעה לוורסאי בדרכה לשאמבור, הבד נגע בכבל חשמל וגרם לקצר חשמלי שהוביל להפסקת חשמל בכל העיר.
בעקבות האירוע תוכננו מסלולי הנסיעה בקפידה כדי למנוע בעיות מסוג זה, ומלווים מצוידים במוטות היו אחראים לטיפול בכבלי חשמל וטלפון לאורך הדרך.
היצירה האחרונה שעזבה את המוזיאון הייתה "ניקה מסמותרקיה", שהועברה ב-3 בספטמבר 1939 – ביום פקיעת האולטימטום הצרפתי לגרמניה.
במהלך המלחמה הועברו היצירות באופן חשאי מטירה לטירה כדי למנוע את החזרתן לידי הנאצים.
לדוגמה, "המונה ליזה" עברה משאמבור לטירות ומנזרים שונים, עד שבסוף המלחמה, הגיעה למוזיאון אִינְגְר במוֹנטוֹבּאן.
ניקה מסמותרקיה וונוס ממילו נשמרו בטירת ואלנסיי, שניצלה מהכיבוש הגרמני בשל סיבות טכניות.
הגעתו של הצבא הגרמני לפריז
ב-16 באוגוסט 1940 הגיע לפריז הרוזן פרנץ פון וולף-מֶטֶרניך, שהיה אחראי לשימור אוספי האמנות הצרפתיים במסגרת עקרון ה"קונסטשוץ".
ואולם, עם הגעתו גילה כי המוזיאון כמעט ריק.
הוא היה מודע למתרחש אך נמנע במכוון מלפעול בנושא.
פינוקיו (מכונה גם פינוקיו שמי) הוא משחק ילדים המיועד לקבוצה.
מטרת המשחק לדרוך על כפות רגליהם של יתר המשתתפים.
המשתתפים אוחזים ידיים במעגל, סבים וקוראים "פי-נו-קיו".
בהברה האחרונה הם מנתקים ידיהם וקופצים לאחוריהם.
לפי סדר מוסכם וקבוע מראש, מקבל כל אחד את תורו.
בהגיע תורו מבצע השחקן קפיצה אחת או הזזת רגל אחת.
אם ביצע השחקן קפיצה המאיימת על שחקן אחר, מותר לשחקן האחר לבצע קפיצת נסיגה, אך רק לאחר שהשחקן שזה תורו החל לקפוץ לעברו.
שחקן נפסל אם שחקן אחר דרך על כף רגלו.
המנצח הוא זה שנשאר אחרון.
במשחק זה, כמו במשחק הלוח רברסי, ניצב כל זוג שחקנים בפני בעיה משותפת, כאשר הם שואפים לפתרונות סותרים.
בתחילה יפתרו השחקנים את הבעיה יחד: הם יקפצו זה לעומת זה ויצמצמו את המרחק, כדי להגיע למשחק מעניין יותר.
ניגוד האינטרסים מתחיל כאשר השחקנים נמצאים במרחק של כשתי קפיצות זה מזה.
במצב זה, אם השחקן שזה תורו יקפוץ קפיצה מלאה לכיוון רעהו, הוא יאפשר לו תקיפה נוחה בהגיע תורו הוא.
מסיבה זו, ובגלל מגוון התנוחות היחסיות בהן עשויים השחקנים למצוא עצמן, המשחק מהווה משחק טקטי עתיר מצבים שאינם חוזרים על עצמם בנקל.
התנוחות עשויות להיות לא יציבות, כמו במשחק פלונטר.
ניתן לשחק את המשחק גם בשני משתתפים, אך ככל שהקבוצה גדולה יותר גדל מגוון התנוחות היחסיות, והמשחק הופך מעניין יותר.
מאידך, כאשר הקבוצה גדלה, גדל השטח עליו מתפרשת הקבוצה, ומידת העניין לפרט פוחתת.
גודל קבוצה מעניין למשחק זה הוא, לפיכך, כשלושה עד עשרה משתתפים.
בארצות הברית קיים משחק דומה בשם Pepsi Cola 1, 2, 3 ("פפסי קולה 1, 2, 3"), שבו הקריאה שקוראים הילדים היא כשם המשחק, והילדים קופצים אחורה 3 פעמים – פעם אחת בכל פעם שנאמר מספר.
צעדים הוא משחק קרוב, המיועד לשני שחקנים בלבד.
השחקנים צועדים זה לעבר זה, עקב בצד אגודל, לאורך קו דמיוני.
המנצח הוא השחקן שדרך על כף רגלו של רעהו.
בגרסה זו אין מן הטקטיקה והיא מבוססת מזל בעיקר.
פִּינְחָס הוא דמות מקראית, היה בנו של אלעזר ונכדו של אהרן הכהן.
בחטא בעל פעור פעל כקנאי והרג את זמרי בן סלוא וכזבי בת צור, וקבל על כך שכר מה'.
פינחס מוזכר פעם אחת גם בספר יהושע כמי שעשה שלום בין השבטים ומנע מלחמה בין שבטי ארץ ישראל המערבית לשבטי עבר הירדן, וכן בספר שופטים, כמצביא שהנהיג את בני ישראל לתקוף את שבט בנימין בפרשת פילגש בגבעה ובספר תהילים המתאר את מעשה פנחס כצדקה.
יש המשערים שהשם פינחס מקורו בכינוי המצרי פא-נחסי שמשמעו "השחור".
פא-נחסי היה שמו של הכהן הגדול המצרי בתקופת פרעה אחנתון שהגיע מנוביה (סודאן) וצבע עורו היה שחור.
אפשרות נוספת - שמו במצרית פא-נ-חאסי pa-n-ḥas.j שפירושו: זה שהוא מועדף, מהולל, בעל התשבחות, בהתאם להתייחסות אליו בתנ"ך.
פינחס היה בנם של אלעזר הכהן ושל אישה מבנות פוטיאל.
פינחס התפרסם בעקבות מעשה הקנאות שלו לה', כשהרג את זמרי בן סלוא, מנשיאי משפחות שבט שמעון, ואת כזבי בת צור, בת נשיא מדין.
בכך עצר את המגפה שהשתוללה בעם כעונש על חטא בעל פעור בשיטים.
עד אז, לא קודש פנחס ככהן, כיוון שנולד לפני משיחת אהרן ובניו לכהונה.
בעקבות המעשה, הוכרז פנחס ככהן וכן קיבל הבטחה שהכהונה תימשך לו ולזרעו: .
לאחר מכן, פיקד פינחס על 12,000 הלוחמים שנלחמו במדין כנקמה על החטא בשיטים.
אביו היה ראש משמרת הקודש במשכן עד מות אהרן (אביו של אלעזר), ולאחריו – החליפו בתפקיד הכהן הגדול.
בעקבות שינוי התפקידים הזה, התמנה פנחס לראש משמרת הקודש.
מינוי זה אמנם אינו מופיע בתורה, אך בדברי הימים מתואר פינחס כראש השומרים הלויים באוהל מועד.
תפקיד זה מסביר מדוע דווקא פינחס היה זה שהרג את זוג החוטאים, שבאותה עת באו אל פתח המשכן.
לאחר מות אביו אלעזר, ייתכן שירש את תפקיד הכוהן הגדול, ואכן בספר שופטים הוא מוצג ככוהן העומד לפני ארון ברית האלוהים.
בנו של פינחס היה אבישוע, ושושלתו מילאה תפקידי כהונה רמים בימי בית המקדש הראשון ובעת שיבת ציון.
פרשה בתורה נקראת על שמו - פרשת פינחס שבספר במדבר.
בספרי הנביאים, נזכר פינחס בשני אירועים שונים:
בני ראובן, גד, וחצי שבט המנשה, תושבי עבר הירדן המזרחי, בנו מזבח ליד הירדן, ונחשדו עקב כך במעל בה'.
פינחס היה העומד בראש המשלחת שבאה להוכיח אותם על המעל ולברר את הדברים.
כאשר שמע מתושבי עבר הירדן על כוונותיהם הטהורות, הורה לעם שאיתו שלא להילחם נגדם, ובכך מנע מלחמה פנימית בעם ישראל.
לאחר מעשה פילגש בגבעה, נלחמו בני ישראל נגד שבט בנימין.
בתקופה זו, שימש פנחס ככהן בבית אל, המקום בו שהה ארון הברית באותם ימים.
בני ישראל פנו אליו כדי שישאל את ה' האם לצאת למלחמה נגד בנימין, או לחדול ממנה.
לפי המדרש הוא היה אחד משני המרגלים שנשלחו על ידי יהושע בן נון לרגל ביריחו לפני כיבוש העיר.
נחלתו הייתה בהר אפרים בגבעת פינחס שנקראה על שמו, ושם הוא קבר את אביו.
חז"ל זיהו את פינחס עם מספר נביאים אנונימיים הנזכרים בספר שופטים.
כך למשל, "מלאך ה'" המוכיח את ישראל בבוכים בתחילת תקופת השופטים מזוהה כפינחס, וגם "איש נביא" ששלח ה' לישראל להוכיחם כאשר זעקו מפני מדין מזוהה עמו.
לדעת הרלב"ג הוא גם היה ה"מלאך" שהתגלה אחר כך לגדעון וציווהו לצאת למלחמה במדין.
לפי חז"ל הוא שימש כהן גדול בזמנו של השופט יפתח הגלעדי ובשל חילוקי דעות ביניהם לא הותר הנדר שנדר יפתח להקריב את בתו, דבר שגרר ביקורת חריפה הן על פינחס והן על יפתח היות שכל אחד מן הצדדים ראה בעצמו נעלה יותר מהשני, כך שראוי שהשני יגיע אליו ולא להפך.
על-פי המדרש והזוהר "פינחס הוא אליהו".
על זיהוי זה נוסדו מספר פיוטים, כגון הפיוט "לכבוד חמדת לבבי" אותו נהגו חלק מעדות ישראל לשיר במעמד קיום מצות ברית מילה, והפיוט "אליהו הנביא" למוצאי שבת.
הרד"ק בפירושו מייסד עניין זה על הכתוב בספר שופטים :
בתוך פירושו, מציג הרד"ק מחלוקת בחז"ל: חלק אומרים ש"פינחס זה אליהו", וחלק המסתמכים על פרשנות מסוימת לפסוק בספר דברי הימים, הטוענת שאליהו היה משבט בנימין, ולכן לא יכול להיות ש"פינחס זה אליהו", שכן פינחס היה מהכוהנים משבט לוי.
שיטה זו, ששוללת את הזיהוי של פינחס עם אליהו, נרמזה בברייתא שמובאת בתלמוד, והובאה גם בתשובת גאון בשם סדר אליהו רבה.
כך, ישנם המסבירים שאליהו הוא משורש נשמתו של פינחס או גלגול נשמתו של פינחס.
יעקב מילגרום מסביר שמעשהו של פנחס נעשה משום שהיה בתפקיד הממונה על העבודה במשכן ועמד בכניסה למשכן בעת מעשהו של זמרי בן סלוא.
המחקר משווה בין מעשהו של פנחס ובין מעשיהם של שבט לוי לאחר חטא העגל (שמות לב כו-כט).
בשני המעשים אדם או קבוצת אנשים הורגים אנשים שעושים מעשים שנתפסים על ידיהם כמעשים שמנוגדים לחוק האלוהי.
השוואה זו היא גם ביחס לשכרם - שבט לוי מקבלים להיות עובדי האל במשכן ואילו פנחס מקבל את הבטחתו של האל לכהונה לדורותיו.
השפעתו של סיפור פינחס בתרבות האנושית
מעשהו של פינחס, כשאר סיפורי המקרא, השפיע רבות על התרבויות היהודית והנוצרית היונקות מן התנ"ך, כמו גם נושא לדיונים סוערים בנושאים כמו קנאות ופעילות אלימה, איסור על יחסים בין גזעים, ושאלת ההנהגה האידיאלית.
אצל חז"ל הוא בא לידי ביטוי בדין "הבועל ארמית קנאים פוגעים בו".
במסורת היהודית נתפס פינחס כקנאי אשר כיפר על בני ישראל והצילם בקנאתו מסכנה רוחנית של התבוללות ועבודה זרה וקיומית (שכן במעשהו עצר את המגפה שפשטה בישראל עקב חטא בעל פעור), אך בו בזמן גם כתופעה חריגה ושולית, שלא נכנסת אל גבולות ההלכה וההנהגה הנורמטיביים.
דיונים בשאלת גבולות הלגיטימיות של פעולות מסוג זה ומרכזיותן, ממשיכים עד היום.
ביטוי לכך ניתן לראות בדיונים הלכתיים רבים בנושא שעלו במשך הדורות אצל חכמי ישראל, וכן בעלוני פרשת השבוע כאשר מגיעים לפרשת פינחס, כאשר המאמרים הנכתבים בנושא משקפים את ההבדל בהשקפות הפוליטיות והדתיות-מוסריות שבין העלונים השונים.
מדי פעם משתמשים פעילי ימין רדיקלי בישראל בדמותו של פינחס כדי להצדיק פעילויות קנאות אלימה; כך לדוגמה לפני מצעד הגאווה שאמור היה להתקיים בירושלים ב-2006, התבטא פרופסור הלל ויס כי "כל אמצעי כשר לטאטוא מצעד התועבה מירושלים, כולל מעשה פינחס".
לאחר מכן טען ויס כי אמירותיו נועדו לצורכי הרתעה, כדי למנוע את המצעד.
כמו כן, בשנת 2015 הופצו ברחבי ירושלים פשקווילים בהם הושווה הרצח במצעד הגאווה בירושלים למעשה פינחס.
בקבלה קיבל סיפור פינחס ממד רוחני-מיסטי, כאשר חלק מן ההוגים לקחו אותו כמשל למלחמת היצר ולדרך לעבוד בה.
בספר יהושע מובאים פרטים על נחלתו של פינחס, שבה קבר את אביו: .
לפי מסורות יהודיות, שומרוניות וערביות, נמצאת גבעת פינחס בכפר עוורתא שמדרום-מזרח לשכם.
עדות כתובה על הימצאות קברו שם נמצאת בספר "כפתור ופרח" של רבי אשתורי הפרחי, חכם יהודי מתקופת הראשונים, חוקר ארץ ישראל והלכותיה.
הוא כותב בספר כי הגיע ל"עוורתא, אשר שם אלעזר ואיתמר ופינחס ושבעים הזקנים".
הנוסע היהודי אברהם משה לונץ בספרו "מורה דרך בארץ ישראל וסוריה" כותב בשנת 1891 "הכפר עוורתא היא גבעת פינחס ובו יראו ניום קברי אלעזר הכהן ופינחס בנו." כאן יש הערה כי "על ההר ממולו קבר איתמר".
פינוקיו הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1940, שהופק על ידי וולט דיסני ומבוסס על הספר "הרפתקאותיו של פינוקיו" מאת קרלו קולודי.
זהו הסרט השני שיצרה חברת וולט דיסני, ונעשה אחרי ההצלחה של "שלגיה ושבעת הגמדים".
הסרט הופץ על ידי חברת RKO ויצא לאקרנים ב-7 בפברואר 1940. עלילת הסרט סובבת סביב בובת עץ בשם פינוקיו שנבנתה בידי נגר בשם ג'פטו, וקמה לתחייה על ידי פיה כחולה, שאומרת לו שהוא יוכל להיות ילד אמיתי, אם יוכיח את עצמו כ"אמיץ, הגון ומתחשב בזולת".
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר, אחד עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר ואחד עבור השיר המקורי הטוב ביותר לשיר "When You Wish Upon a Star" ("אם תביעו משאלה").
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום השני, מבין עשרת סרטי ההנפשה האמריקאים הטובים ביותר שנוצרו אי פעם.
ב-8 בספטמבר 2022 עלה לדיסני+ עיבוד לייב אקשן לסרט, אשר נקרא כמו סרט זה "פינוקיו".
הסרט נפתח בשיר הנושא "אם תביעו משאלה" אותו שר ג'ימיני הצרצר.
לאחר מכן הוא מספר במבט לאחור על משאלה שהתגשמה.
ג'ימיני נעצר ערב אחד בבית המלאכה של הנגר המבוגר ג'פטו כדי להתחמם מפני הקור.
הוא צופה בג'פטו מסיים לעבוד על בובת מריונטה, שלה הוא קורא בשם פינוקיו.
לפני שנרדם, ג'פטו מביע את רצונו שפינוקיו יהפוך לילד אמיתי.
במהלך הלילה מבקרת פיה כחולה (הפיה הטובה) בבית המלאכה כדי למלא את משאלתו של ג'פטו.
הפייה מעניקה חיים לפינוקיו, אולם הוא נותר בובה.
הפיה מסבירה לפינוקיו שיוכל להיות ילד אמיתי בשר ודם אם יוכיח את עצמו כאמיץ, כן, לא אנוכי ומסוגל להבדיל בין טוב לרע על ידי האזנה למצפון שלו.
פינוקיו לא מבין מה הוא מצפון, וג'ימיני מופיע כדי להסביר לו את זה.
הפיה הכחולה מציעה לג'ימיני לשמש כמצפונו של פינוקיו והוא מסכים לקבל עליו את המשימה.
ג'פטו מגלה כי משאלתו התגשמה, והוא מתמלא שמחה.
למחרת, הוא שולח את פינוקיו ליומו הראשון בבית הספר.
עם זאת, פינוקיו התמים מובל בדרך הלא נכונה על ידי שני נוכלים בשם ג'ון הישר וגדעון, המשכנעים אותו כי עדיף לו להצטרף לתיאטרון הבובות של סטרומבולי.
פינוקיו הופך לכוכב ההצגה כבובת מריונטה קסומה בלי חוטים.
אולם, כאשר פינוקיו רוצה לחזור הביתה למשך הלילה (אם כי מבטיח לחזור לפנות בוקר), סטרומבולי נועל את פינוקיו בכלוב ציפורים ומאיים עליו אם לא יציית לו.
במהלך הלילה, הפיה הכחולה מגיעה כדי לשאול מדוע פינוקיו לא ציית לג'פטו.
למרות הפצרותיו של ג'ימיני, פינוקיו משקר מפני שהוא בוש במעשיו, אבל, עם כל שקר האף שלו גדל וגדל עד שהוא הופך להיות ענף ארוך של עץ.
הפיה הכחולה מסבירה כי "שקר ימשיך לגדול ולגדול, עד שיהיה חשוף כמו האף על פניך." פינוקיו נודר לשפר את דרכיו להבא והפיה הכחולה משחררת אותו לחופשי, ומזהירה כי זו תהיה הפעם האחרונה שהיא עוזרת לו.
לצערו, בדרכו חזרה לביתו של ג'פטו, פינוקיו מולך שוב שולל על ידי ג'ון הישר וגדעון, המשכנעים אותו שהוא חולה, ושהתרופה היחידה היא ללכת לאי התענוגות.
בדרך הוא מתיידד עם למפוויק, ילד פרוע וחצוף.
על האי פינוקיו והנערים האחרים מתחילים ליהנות, לעשן, להמר, להשתכר ולהרוס את אי התענוגות, למורת רוחו של ג'ימיני.
במקביל מגלה ג'ימיני כי האי שומר בחובו קללה נוראה - כל הנערים הופכים לחמורים, והעגלון מוכר אותם לאחר מכן לעבודה במכרות וקרקסים.
למפוויק הופך עד מהרה לחמור, אבל פינוקיו מצליח להימלט בשחייה ברגע האחרון, לאחר שכבר צמחו לו אוזניים וזנב של חמור.
בחזרתם הביתה, הם מוצאים את בית המלאכה ריק ומגלים (מתוך מכתב של הפיה הכחולה) כי ג'פטו, שיצא לים כדי למצוא את פינוקיו, נבלע, יחד עם החתול שלו, פיגארו, והדגה שלו, קליאו, על ידי לווייתן ענק בשם מונסטרו.
נחוש להציל את אביו, פינוקיו קופץ אל קרקעית האוקיינוס, עם ג'ימיני המלווה אותו.
פינוקיו מחפש את מונסטרו וכאשר הוא מוצא אותו הוא נבלע על ידו.
שם הוא מתאחד עם ג'פטו וחיות המחמד שלו בבטן הלווייתן.
פינוקיו רוקם תוכנית בריחה על ידי הדלקת אש כדי לגרום למונסטרו להתעטש.
התוכנית פועלת, אבל הלוויתן הזועם רודף אחריהם.
בסופו של דבר, פינוקיו מצליח להביא את ג'פטו למקום מבטחים מזעמו של הלוויתן.
לאחר שמונסטרו שוחה מן המקום, ג'ימיני מגלה כי פינוקיו מת, וג'פטו מחזירו לביתו.
שם מתאבלים כולם על פינוקיו.
הפיה הכחולה מחליטה כי פינוקיו הוכיח את עצמו, והראה את אומץ ליבו כאשר יצא לחלץ את ג'פטו מפה הלוויתן, ועל כך הוא נולד מחדש ולפתע מתעורר בתור ילד אנושי, למרבה השמחה של משפחתו.
מרמה את פינוקיו פעמיים בסרט וולטר קאטלט אוהד שחר גדעון שותפו של ג'ון הישר.
במקור היה יכול לדבר אך סצנות הדיבור שלו נחתכו בעריכה.
מל בלאנק (בדיאלוגים שנחתכו בעריכה)ללא קול סטרומבולי מפעיל תיאטרון בובות אכזרי ומזוקן.
גרסת ה-DVD הראשונה לשוק האירופאי הופיעה בשנת 2000. גרסה זו ביחס המסך המקורי של 4:3, ובפסקול סטריאו לא כללה עברית, ולא הופצה בישראל.
הגרסה הראשונה שהופצה בישראל, "מהדורה מיוחדת", יצאה לשוק בשנת 2003. גרסה זו, ביחס המסך המקורי, בפסקול מחודש באנגלית (דולבי דיגיטל, 5.1 ערוצים) ודיבוב עברי בסטריאו (2 ערוצים).
הגרסה השנייה שהופצה בישראל, "מהדורת פלטיניום" מיוחדת לכבוד 70 שנה להקרנת הסרט, יצאה לשוק בשנת 2009 וכללה שני תקליטורים.
גרסה זו מכילה שחזור ויזואלי (ביחס מסך של 4:3), סאונד דיגיטלי חדש (דולבי דיגיטל, 5.1 ערוצים) בדיבוב עברית ותרגום עברי.
התקליטור השני מכיל תוספות - סצנות שהורדו בעריכה, סוף חלופי, פרטים על הפקת הסרט, סקירה של התהליך האומנותי בדיסני, משחק פאזל ומשחק טריוויה עם העובדות על פינוקיו.
מהדורה זו הופצה בחו"ל גם בפורמט בלו ריי.
פינחס בן שמואל מכפר חבתא (או "חפתא", או Aphthia) היה הכהן הגדול האחרון שכיהן בבית המקדש השני לפני חורבנו.
מסופר כי פינחס היה איכר עני ובור, וכי לאחר פרוץ המרד הגדול בשנת 67 מינו אותו הקנאים למשרת הכהן הגדול על פי גורל, במקומו של הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס.
כך מספר יוסף בן מתתיהו:
יש סוברים כי הוא היה מבני משמרת יקים והגרסה במלחמות צריכה להיות "יקים" ולא "יכין".
התוספתא מתייחסת למעשה מהיבט אחר.
על פי ההלכה על הכהן הגדול להיות עשיר מכל אחיו הכהנים, ובמידה ואיננו עשיר, על הכהנים להעשירו קודם למינויו.
פינחס איש חבתא היה עני, ואחיו הכהנים העשירוהו:
אך בדור שלאחר החורבן נמצאו מערערים על המעשה, שכיכול התמנה אדם פשוט, עני, וחסר יחוס לתפקיד הכהונה הגדולה.
וכך התווכח רבי חנניא, בנו של הנשיא רבן גמליאל עם המספר בתוספתא, בטענה שהסיפור איננו מדויק, וכי פינחס היה ממשפחת הנשיא:
מינויו של פינחס קומם את מרבית תושבי העיר ובראשם חנן בן חנן, שהיה בעבר הכהן הגדול בעצמו.
בעוד הקנאים מסתגרים בהר הבית הקהיל חנן, ביחד עם מנהיגי הציבור היהודי ובראשם רבן שמעון בן גמליאל הזקן, את העם, ודרש את סילוק הקנאים מהעיר.
במקום פרצה מהומה, והקנאים התבצרו בהר הבית והזעיקו את בעלי בריתם האדומים.
כעשרים אלף אדומים עלו אל העיר וחברו לקנאים.
בטבח שערכו במתונים נרצחו למעלה משנים עשר אלף איש, ובראשם הכהן הגדול חנן בן חנן.
מעשה זה היה נקודת המפנה בתולדות המרד הגדול, בה ניצחו הקנאים את המתונים ששאפו לשלום עם הרומאים.
סופו של פינחס בן שמואל אינו ידוע, ומשערים כי נספה במהלך המלחמה או החורבן.
רבי פינחס דוד הלוי הורוויץ ("הרבי מבאסטאן") (אלול תרל"ו-ח' בכסלו תש"ב; 1876–1941) היה האדמו"ר הראשון בשושלת אדמו"רי בית באסטאן, שעמד בראשה משנת תרע"ה (1915) ועד לפטירתו בשנת תש"ב (1941).
נולד בירושלים לרבנית מרת שיינא עלקא ולרבי שמואל שמעלקא שהיה נחשב לצדיק נסתר.
השם פינחס עובר במשפחת הורוויץ, ובו נקרא אף סבו, שעלה לצפת מפולין, ונפטר בשנת תרל"ה (1875) כשנה לפני לידתו של רבי פינחס דוד הורוויץ.
היה מיוחס מצד אביו לרבי שמעלקה מניקלשבורג הורוויץ ולאחיו רבי פינחס (בעל ההפלאה).
מצד אמו היה נכדו של רבי אלעזר מנחם מנדל בידרמן מלעלוב, וצאצא של החוזה מלובלין, היהודי הקדוש מפשיסחה ורבי נטע מחלם.
החל משנת תר"ע הורה לו דודו האדמו"ר רבי דוד צבי שלמה בידרמן מלעלוב, לנסוע לאמריקה.
רבי פינחס דוד תמה על הבקשה, וכי מה לו ולארץ לא זרועה מבחינה רוחנית.
בשנת תרע"ב (1912) פרצה מחלוקת בגליציה בשאלת שיטת החלוקה של הכספים שנאספו עבור היישוב היהודי בארץ ישראל.
ר' פינחס דוד נכלל במשלחת שנשלחה מירושלים לגליציה לדיון בנושא.
כשהסתיים הדיון החליט להישאר עוד כמה חודשים בגליציה ולהכיר את גדולי התורה והחסידות במקום, ואז פרצה מלחמת העולם הראשונה והדרך חזרה נחסמה.
בלית ברירה הוא נסע לארצות הברית וחשב לנסוע משם לארץ ישראל, הוא הגיע לארצות הברית בחודש סיון שנת תרע"ה (1915), ואז נסגר המעבר הימי, והבין שמשמים דורשים יעשה כציווי דודו הקדוש האדמו"ר מלעלוב ונשאר שם.
עם סיום המלחמה פעל ר' פינחס דוד רבות כדי להתאחד עם בני משפחתו, ובחורף תר"פ, הגיעה הרבנית שרה סאשא עם בנה הילד משה לארצות הברית.
בכ"ז סיון תרפ"א, נולד בנו לוי יצחק.
סביב רבי פינחס דוד התחילה להתקבץ קהילה, והוא נעשה אדמו"ר.
בשנת תרצ"ו (1936) הקים ישיבה בשיתוף פעולה עם הרב יוסף דב סולובייצ'יק, שבה למדו לימודי קודש בבוקר ולימודים כלליים אחר הצהריים.
בהיעדר מוסדות חינוך מתאימים למדו בניו, משה ולוי יצחק, בבית, בעזרת מורים פרטיים.
בשנת ת"ש עזב רבי פינחס דוד את העיר באסטאן ועבר לשכונת ויליאמסבורג שהתחילה להיות מרכז יהודי חרדי.
שם התגורר כשנתיים עד לפטירתו בח' כסלו תש"ב, בגיל 66. הוא הקים את המקווה הראשון לגברים בשכונה.
רבי פינחס דוד היה נשוי פעמיים, פעם אחת לרבקה בתו של רבי אהרן מפעלשטין, ולאחר שהתאלמן ממנה, בשנת 1896 נישא לשרה סאשא נכדתו של חמיו רבי אהרן שביקש לההישאר חמיו, ממנה נולדו בניו האדמו"רים.
עליזה פריידא גיטל – נישאה ליוסף שמואל ברנדויין-מוריה, הרבי מסטרטין, נכדו דודה מצד אמה, אברהם ברנדויין.
הרב משה הורוויץ האדמו"ר מבאסטאן ניו יורק.
הרב לוי יצחק הורוויץ האדמו"ר מבאסטאן.
הרבנית מאטיל פיגא – נישאה לרב יעקב תאומים, רבה של אלטשטאדט, נכדו של הרב חיים יצחק ירוחם.
הרב פינחס (זליג) הלוי במברגר (תרל"ב 1872 – תרצ"ו 1936) היה רב בהמבורג, מתרגם ספרי יסוד ביהדות לגרמנית, ובעל תואר דוקטור בתחום זה מאוניברסיטת ברלין.
נולד בחודש חשון שנת תרל"ב (1872) בלנגנאו שבשווייצריה לרב שלמה במברגר, המכונה "הרב מזנהיים" (בנו של רבי יצחק דב במברגר), ולאמו לאה לבית אדלר.
בשנת תרנ"ה (1895) קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת ברלין על תרגום פירוש הרמב"ם למסכת חלה מערבית לגרמנית, עם מבוא.
הפירוש יצא לאור באותה שנה בפפד"מ, תואר זה היה הכרחי מטעם הממשלה לרבנים רשמיים.
בשנת תרנ"ו (1896) הוסמך לרבנות בידי ראש בית המדרש לרבנות בברלין, הרב עזריאל הילדסהיימר.
משנת תר"ס (1900) החל לכהן בהמבורג כרב בית הכנסת של הישן ששכן בעיר העתיקה של המבורג (ברחוב פטר), ובהמשך, בשנת תרס"ה, כשנחנך הקלויז החדש בשכונה החדשה (ברחוב רוטשבהן) עבר לכהן ברבנות שם, וכן העביר את מגוריו סמוך לקלויז.
כמו כן כיהן כראש ומגיד שעור של הקלויז וכאב"ד של איגוד בתי הכנסת בתוך הקהילה היהודית, בתפקידים אלו כיהן 36 שנים עד לפטירתו.
כמו כן היה דיין בבית הדין שם.
נפטר בכ"א באב תרצ"ו (אוגוסט 1936) ונקבר ב בהמבורג, על יד אשתו לאה.
בר"ח ניסן תשמ"ט (1989) הועלה קברו ליד קבר אשתו השנייה בהר הזיתים בירושלים.
את מקומו ברבנות מילא הרב מנחם אריה קניגסהפר.
נישא בתחילה ללאה בת הרב אליעזר ליפמן קאהן רב בוויסבאדן, להם נולדו קילה, יצחק ומטל, נפטרה בחייו בראש חודש אדר תרע"ד 1914. נישא בשנית בתשרי תרע"ה למלכה כצנשטיין, ממנה נולדו לו שלמה, נפתלי, לאה ואברהם, נפטרה בי"ד באדר תשמ"ב.
בנותיו קילה ומטל נרצחו בשואה.
בנו יצחק, דוקטור למשפטים, עלה לישראל וכיהן ככונס הנכסים של אזור תל אביב.
את בניו הקטנים העלתה אימם לישראל, ושני בניו הקטנים שינו את שם משפחתם ל"בר-גיורא".
במברגר עסק בתרגום ספרי היסוד ביהדות לגרמנית
סידור "שפת אמת" (בהוצאת היידנהיים)
פירוש הרמב"ם למסכת חלה וכלאים
מנורת המאור לרבי יצחק אבוהב
הרב ד"ר פינחס וולף (Pinchas Benedict Wolf; כ"ד באדר א' ה'תרל"ה, 1 במרץ 1875, קלן – ד' באלול ה'תשכ"ח, 28 באוגוסט 1968, פתח תקווה) היה רבם של קלן וחבל הריין, ולאחר מכן רב קהילת מקור חיים בפתח תקווה, מחבר פירוש ה"דיוקים" על התורה וספר משלי וספרים נוספים.
נולד ב-1875 בעיר קלן בגרמניה לרב זאב וולף, מייסד הקהילה האורתודוקסית הנפרדת "תלמוד תורה" בקלן.
בגיל 18 נשלח ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל רבי דוד צבי הופמן, ובמקביל למד שפות שמיות באוניברסיטת ברלין.
לאחר מכן למד מספר שנים אצל הרב אביעזרי זליג אוירבך בהלברשטאדט, שאף השיא לו מאוחר יותר את בתו הלנה (הינדלא).
הוסמך להוראה בידי רד"צ הופמן, הרב הירש מהמבורג והרב זאב פיילכנפלד מפוזן.
בשנת 1901, החליף את הרב נחמיה אנטון נובל, שמילא את מקום אביו כרב קהילת "תלמוד תורה" בקלן וכעת עבר לקניגסברג.
עם הכנסו לתפקיד, הקים את "האיגוד למען האינטרסים היהודיים בחבל הריין", שסיפק את צורכי עשרות הקהילות הקטנות באזור.
יחד עם הרב עמנואל קרליבך, ייסד את הגימנסיה היהודית יבנה, ואף לימד בה.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל וקבע את מושבו בפתח תקווה, שם מונה לרבה של קהילת "מקור חיים" ליוצאי גרמניה.
בתפקיד זה כיהן עד לפטירתו בשנת 1968. מילא את מקומו הרב אהרן בייפוס (נפטר בה'תשע"ג).
לכבוד הגיעו לגיל 90 הקימה קהילת מקור חיים ספרייה תורנית לכבודו והיא נחנכה בכ"ד באדר א' ה'תשכ"ה.
הספרייה, המכילה אלפי ספרי קודש המקיפים את הספרות התורנית היסודית, נחשבת לאחת הספריות התורניות החשובות בפתח תקווה.
עיריית פתח תקווה קראה על שמו רחוב בשכונת כפר גנים.
חיבוריו יצאו לאור בידי "הקרן להוצאת כתבי הרב וולף", שעברה לאחר מכן לחסות מכון הברמן למחקרי ספרות.
סדרת דיוקים על התורה ה"כ (ירושלים: הקרן להוצאת כתבי הרב וולף, תשי"ז–תשל"ח; מהדורה שנייה תשנ"ב).
הכרכים על ספרי בראשית ושמות יצאו לאור בחייו, והשאר לאחר פטירתו.
פירוש זה כולל הערות קצרות על התורה, שפעמים רבות מתמקדות בדיוק במילות התורה.
שיטתו היא מזיגה של שיטת רש"ר הירש ושל שיטת המלבי"ם.
כדרך רבני אשכנז, הרב וולף עושה שימוש רב בכללי פיסוק טעמי המקרא על מנת להגיע לפירוש הנכון בפסוקים, לדעתו, והוא ראה בכך כלי פרשני חשוב.
בית פנחס: חידושי הלכה (פתח תקווה: קהילת מקור חיים, תשכ"ט).
נלקט ע"פ כתבי ידו בידי בנו לאחר פטירתו.
דיוקים על ספר משלי (לוד: הקרן להוצאת כתבי הרב וולף ומכון הברמן למחקרי ספרות, תשמ"ז)
אבני כיס (ירושלים, תשע"ג) – חידושים ומאמרים ממחברות שהכין וממקורות נוספים שהו"ל נכדו יצחק בן אביעזרי וולף.
נברשת הילנה (ירושלים: התחיה, תשי"ח) – חוברת שהוציא לזכר אשתו, ובה מחקרים במקרא.
נשא את הלנה (נפטרה בה'תשי"ח), בתו של הרב אביעזרי זליג אויערבך, ולהם שמונה ילדים:
אביעזרי זליג - מורה ומחנך, חיבר ספרי סיפורים לנוער (בנפתולי הימים, האש עצרה בפסוק), ערך ספרי לימוד (ילדותנו), תרגם את כתבי הרש"ר הירש
יוכבד - ניהלה בית ספר לילדים בעלי מוגבלות שכלית התפתחותית בירושלים
יוסף אברהם - מייסד סמינר הרב וולף בבני ברק
לאה - נישאה לישראל פויכטונגר שתרגם את כתבי חמיו הרב וולף מגרמנית
צבי בנימין - מנהל בסמינר הרב וולף בבני ברק
רבי פינחס אלטשול בן יהודה המגיד מפאָלאָצק (ה'תק"ז, 1747 - ג' בשבט ה'תקפ"ג, 15 בינואר 1823), היה רב, מגיד, מתלמידי הגר"א ומחבר ספרי מוסר ופרשנות המקרא.
רבי פינחס נולד כנראה בתחומי רוסיה הלבנה.
בסביבות גיל 23 החל לשמש כמגיד מישרים בקהילת פולאצק, למשך 18 שנה, עד שנת ה'תקמ"ח (1788).
בשנת תקמ"ח הדפיס בשקלוב את שני ספריו הראשונים, 'כתר תורה', על מעלת לימוד התורה, ופירוש בשם 'מגיד צדק' על הסידור.
מאז ועד סוף ימיו נדד בין קהילות שונות, עד שקבע את מושבו בוילנה, ושימש כמו"ץ בעיירה שניפישוק הסמוכה לה.
בהקדמה לביאור הגר"א לשולחן ערוך אורח חיים, מונים בני הגר"א את תלמידי הגר"א, ושמו של ר' פינחס לא נזכר ביניהם.
בכל זאת, ר' פינחס בעצמו מספר ששימש את הגר"א למעלה משנה.
ר' דוד לוריא מספר על מעשה שקרה בעת שר' פינחס שימש את הגר"א.
נראה שתקופת שימושו אצל הגר"א הייתה בעודו בגיל צעיר, שכן הוא מביא דברים ששמע מהגר"א בספרו הראשון, 'כתר תורה', שהודפס בשנת ה'תקמ"ח, והוא מזכירו שם כ"מורי ורבי הגאון האמיתי".
דברי תורה בשם הגר"א הוא מזכיר גם בספריו האחרים, וכן מציין שקיבל ממנו הדרכות בלימוד.
ר' פנחס מציין שהגר"א ראה חלק מספריו, והם ישרו בעיניו.
אשתו של רבי פינחס, גיטל, נפטרה בגיל צעיר, כנראה.
בנו יצחק נחשד, כנראה, בהשתייכות לתנועת החסידות, ולכן נאלץ להישבע בפני בית דין, שבו ישבו אביו והגר"א, שלא ייקח חלק בכל פעילות חסידית.
בנו משה נפטר כשהיה בן 12, והוא מקדיש דברי תורה לעילוי נשמתו בהקדמת פירושו לסידור התפילה.
נכדו, הלל נח מגיד שטיינשניידר, בן שלום ישראל, היה חוקר תולדות יהודי וילנה.
הוא הדפיס מהדורה שנייה של הספר 'כתר תורה', בשנת ה'תרי"ט (ייתכן שהוא נקרא על שמו של אבא של גיטל, ששמו גם כן היה הלל).
שבט מיהודה - פירוש על ספר משלי, וילנה ה'תקס"ג.
דרך המלך - פירוש על מגילת שיר השירים, הורודנא ה'תקס"ד.
נדפס מחדש יחד עם סידור 'שער הרחמים', בירושלים, ה'תשנ"ב.
דרך חיים - פירוש על מגילת קהלת, הורודנא ה'תקס"ד.
גבעת פנחס - פירוש על ספר איוב, וילנה ה'תקס"ח.
מדרש חכמים - פירוש על ספר תהלים, מינסק ה'תקס"ט.
כתר תורה - ערוך כוויכוח עם היצר הרע, המערער על מעלת לימוד התורה ודרכי הלימוד, שקלוב ה'תקמ"ח.
נדפס מחדש על ידי הלל נח מגיד, קניגסברג ה'תרי"ט, ופעם שלישית בירושלים ה'תרנ"ו.
סידור שער הרחמים - עם פירוש מגיד צדק, שקלוב ה'תקמ"ח.
נדפס במהדורה חדשה בירושלים, ה'תשנ"ב.
קיצור ספר 'אבן בוחן' לרבי קלונימוס בן קלונימוס, וילנה, ה'תקנ"ט.
נדפס מחדש בקניגסברג ה'תרי"ט, ופעם שלישית בירושלים ה'תר"ס.
ראש הגבעה - צוואתו, הכוללת בסופה גם ארבעה דרושים, וילנה ה'תק"פ.
פעלתי השמיני - כולל חמישים וארבע דרשות.
ספר הפרשיות - מוזכר בפירושו על הסידור.
חלק מכתבי היד של ר' פנחס נמצאים בספרייה הלאומית.
פינוקיו (באיטלקית: Pinocchio) הוא סרט פנטזיה איטלקי משנת 2019, שכתב וביים מתאו גארונה, מבוסס על הספר משנת 1883 הרפתקאותיו של פינוקיו מאת הסופר האיטלקי קרלו קולודי.
ג'פטו, נגר איטלקי עני, בונה בובת עץ שמוכיחה שהיא מסוגלת לדבר ולנוע בכוחות עצמה.
ג'פטו מחליט להתייחס לבובה כמו לבנו ולהטביל אותו בשם פינוקיו.
פינוקיו, לעומת זאת, אינו צייתני ובעל רוח חופשית, אולם לאחר הרבה התרחשויות מוטעות הוא מגלה מפיה קסומה שאם הוא יתנהג יפה, היא תהפוך אותו לילד אמיתי המסוגל לחוות כל רגש באופן מלא.
ב-24 באוקטובר 2016 פורסם כי טוני סרווילו לוהק לתפקיד ג'פטו, אביו של פינוקיו.
שנתיים לאחר מכן, באוקטובר 2018, הוכרז שג'פטו יגולם על ידי רוברטו בניני שאמר "דמות נהדרת, סיפור נהדר, במאי נהדר: לשחק את ג'פטו בבימויו של מתאו גארונה הוא אחת מצורות האושר.", כאשר בעבר הוא גילם דווקא את פינוקיו בסרט משנת 2002. ניק דודמן עבד על האיפור והיצורים בסרט.
בהמשך הוכרז שמארק קולייה עבד על האיפור לסרט.
הצילומים החלו ב-18 במרץ 2019 במשך 11 שבועות בטוסקנה, לאציו ופוליה.
הסרט ייצא לאקרנים באיטליה ב-25 בדצמבר 2019.
ב-29 במרץ 2019 נחשפה תמונה ראשונה מתוך הסרט.
הטריילר הראשון פורסם ברשת ב-3 ביולי 2019.
פינוקיו (באיטלקית: Pinocchio) הוא סרט אמריקאי-איטלקי מאת רוברטו בניני, המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת קרלו קולודי.
הסרט יצא באיטליה ב-11 באוקטובר 2002, ואילו ב-25 בדצמבר הופצה לו גרסה שונה בארצות הברית (הגרסה המקורית הוקרנה ב-7 בפברואר 2003).
בשאר ארצות אירופה, הסרט יצא במרץ 2003.
סיפורו של נגר שיצר בובת עץ שהתעוררה לחיים.
הנגר לא יודע כי פינוקיו יסחוף אותו להרפתקאות מדהימות .
בגרסה האמריקאית דובבו את הקולות השחקנים: ברקין מאייר, דייוויד סושה, גלן קלוז, ג'ון קליז, ג'יימס בלושי, טופר גרייס, אדי גריפין, אריק איידל, קווין ג'יימס, קווין לטיפה ואחרים.
באתר Rotten Tomatoes הוענק לו דירוג של 0% בלבד.
2003 - פרס דוד דונטלו לדנילו דונאטי בתור אמן התלבושות הטוב ביותר והעריכה הטובה.
2003 - פרס סרט הכסף מטעם סינדיקט הלאומי האיטלקי לעיתונאי קולנוע לניקולה פיוואני למוזיקה הטובה ביותר.
2002 - פרס פטל הזהב לשחקן הגרוע ביותר לרוברטו בניני.
2002 - פטל הזהב לסרט הגרוע ביותר של השנה.
רוברטו בניני - כשחקן הטוב ביותר;
ניקולה פיוואני - למוזיקה הטובה ביותר;
קים רוסי סטיוארט - לתפקיד המשנה הטוב ביותר (Migliore Attore non Protagonista).
2003 פרס סרט הכסף של הסינדיקט הלאומי האיטלקי לעיתונאי קולנוע:
עבור עבודת ההפקה הטובה ביותר;
קים רוסי סטיוארט - לתפקיד המשנה הטוב ביותר.
את פינוקיו גילם במאי הסרט עצמו, השחקן המפורסם רוברטו בניני.
בעוד שעל פי הסיפור פינוקיו הוא ילד, בניני היה בן חמישים בזמן הצילומים.
את אחד התפקידים העיקריים גילמה אשתו של בניני, ניקולטה בראסקי.
לסרט הבדלים רבים מסיפור האגדה והוא מצטלב עם עלילות מסיפורים אחרים.
כך, למשל, עגלת הדלעת שמופיעה בסרט, לקוחה מאגדת "סינדרלה".
פינוקיו 3000 הוא סרט פנטזיה בהנפשה ממוחשבת, שמשמש כפרשנות עתידנית לרומן "הרפתקאותיו של פינוקיו" מאת קרלו קולודי שהופץ לראשונה בשנת 1883. הסרט הופץ במקור על ידי סרטי קריסטל ב-9 בפברואר 2004, כאשר שפת המקור שלו היא אנגלית ואורכו כ-79 דקות.
הסרט מתרחש בעיר עתידנית, בה הרובוט פינוקיו מנסה להשתלב בחיים עם בני האדם.
רוב האלמנטים מהרומן המקורי נמצאים בסרט בצורות שונות.
שם הדמותמדבבים בגרסה האנגליתפינוקיוסוניה בולג'פטוהאוורד רששאןספנסרהאווי מנדלסיברינהוופי גולדברגמרלןהלנה אוונג'ליוסקמבולימלקולם מקדואלמוניתמאט הולנדרודוג'ק דניאל וולסזאקבובי אדנרסינתיהגבריאלה אלפסיסקמבוקופטרנס סקמל
הרב פינחס הכהן לינטופ (10 באוקטובר 1851 - 1 ביוני 1924) היה רב הקהילה החסידית בבירז' שבליטא, מקובל והוגה דעות.
נולד בדאוגבפילס ליהודה לייב הכהן לינטופ.
בשנת 1876 - ה'תרל"ו, מונה לרב העיירה ואבולניק שבליטא.
בשנת 1888 - ה'תרמ"ח מונה לרב הקהילה החסידית בבירז'.
כשהראי"ה קוק בצעירותו כיהן כרב העיירה זיימל, הוא למד קבלה בחברותא עם הרב לינטופ.
הרב לינטופ תמך בתנועת המזרחי בהבינו את הרעיון הקדוש של יישוב א"י ונחיצותו; אך ראה ב"אגודת ישראל" ככתובת העדיפה לקול הקורא שלו.
להבדיל מהרבה מרבני תקופתו שלא הוציאו לאור את רוב ספריהם, הרב לינטופ השתדל במיוחד להוציא לאור את ספריו, על מנת לחדש את פני הספרות הדתית, דבר שראה בו עוגן להצלת הדור, ובכך לגאול את האמת ולאחד את ישראל.
לרב לינטופ ולאשתו סלובה נולדו אחד עשר ילדים.
בנו צבי הירש היגר לארצות הברית בשנת 1905, ושינה את שמו להארי סבי לינפילד.
בתו של לינטופ, ליבה, נישאה לרב בנימין צבי מובסס, שירש את חותנו כרב בבירז'.
מאוחר יותר שימש מובסס כרב העיירה קרקינובה.
הוא נהרג עם משפחתו במהלך השואה.
בשנת 1924 ביקש הרב לינטופ לעלות לארץ ישראל, שם הוא היה אמור לכהן כרבה של המושבה נס ציונה.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק ביקש עבורם סרטיפיקט מהממשל הבריטי.
בקשה זו אושרה רק כחודשיים לאחר פטירתו של הרב לינטופ.
הרב לינטופ נפטר ב-1 ביוני 1924 בבירז' ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
הרב לינטופ ראה את ישועתו של העם היהודי כתלויה בלימוד תורה, ובפרט בתורת הנסתר.
הוא ניסה להפיץ קבלה להמונים וספג על כך ביקורת.
הרב לינטופ ביקש ליצור סינתזה של בתי המדרש של הרמח"ל, הגאון מווילנה ותורת חב"ד.
תלמידו מנחם מנדל פרידן הצהיר כי רבו היה מתנגד ברוחו, אף שהיה רב הקהילה החסידית.
שפירא טען כי בפתחי שערים: "הרב לינטופ מבקר את השקפת הרמב"ם, כי בהינתן הכוח היהודים חייבים להכריח לא יהודים לאמץ את שבע מצוות בני נח".
"פקודה זו חלה רק על שבעת העמים שאכלסו את כנען הקדומה, אך אינה חלה על אף לא יהודי אחר, אפילו לא על החיים בישראל." יתר על כן, "...לא יהודים שאינם מקיימים את חוקי נח...
[הם] ללא רבב מכיוון שהם לא יודעים יותר טוב, לאחר שנולדו בתרבויותיהם."
הרב לינטופ גם הדגיש את החשיבות במיסוס הבידול בין חלקי העם היהודי, במיוחד בין החסידים למתנגדים.
הוא האמין כי הסרת שנאה זו היא תנאי הכרחי לבניית בית המקדש בארץ ישראל.
באופן ספציפי, ניסה לקרב בין תלמידי בעל התניא (האדמו"ר הראשון מחב"ד ליובאוויטש) ובין תלמידי הגר"א.
בילקוט אבני אמונת ישראל ביקש לגשר על ההבדלים בין ספרדים לאשכנזים.
באופן דומה, הוא הסתייג מוועידת הכנסייה הגדולה של אגודת ישראל באוגוסט 1923. אף שבין הישגי הכינוס היו הקמת חינוך פורמלי לבנות והכרזה על הדף היומי, האספה התגלתה כאכזבה גדולה מבחינתו, מכיוון שהיא כללה גם התקפות על הרב קוק.
הרב לינטופ טען כי דורו, בניגוד לדורות קודמים, אינו רואה את אלוקות נפשם, את משימתם הדתית ללמוד תורה ואת הצורך להחזיק בקרבת אמונתם היהודית, אלא דאגה לדם וכסף ולמתן פורקן לנטיותיהם הרעות.
בחשבונו של עולם הרב לינטופ מבקש לספק תרופה למה שהוא ראה כמחלה שהובילה לייאוש ולצער יהודי שנגרם עקב התנתקותם של היהודים מאמונתם.
מוקד נוסף של הרב לינטופ היה הפחתת הטמעת יהודים בתרבות אירופית שהרחיקה את העם היהודי מלשמור על תורת התורה והספרות היהודית בעיקר.
הוא הדגיש זאת ביצירתו מאמר בניין האומה, ובכל זאת הוא ציין במקביל את התועלת למה שהציע המערב הלא דתי לעמו, כלומר חדשנות שלדעתו תסייע בישועת העם היהודי.
הרב לינטופ הציע שיום אחד האומה הקדומה של הישראלים תוקם מחדש באמצעות שימוש בטכנולוגיה מודרנית, בין היתר, לפרסם ולהפיץ כתבים יהודיים שבסופו של דבר יעלו ויאגדו את העם היהודי.
הוא האמין שהעם היהודי אמור להיות מומחה לטכנולוגיה מערבית מודרנית בעודו חוזר למלא אחר המסורות היהודיות.
הרב לינטופ הציע שזה יהיה אנלוגי לאופן שבו היפנים - עם שהוא ראה כמספר קטן ומבודד מבחינה גאוגרפית ותרבותית מהמערב - מודרניזציה תוך שימוש בטכנולוגיה מערבית, אך עם זאת שמרו על אופיים המזרחי הייחודי במהלך פיתוח האומה ניצח את רוסיה במלחמת רוסיה-יפן בשנת 1905.
הרב לינטופ חיבר מספר ספרים ומאמרים מורחבים:
פתחי שערים, ווילנה, 1881. השקפה על מצב העם ופירוד דעותיהם, תוך הסבר שיטת ומטרת כל מפלגה, לבירור אדני האמונה על פי התלמוד והקבלה כמוטבע בתורה שבכתב.
מאמר בניין האומה פורסם בשנת 1906 ובשנת 1908.
חשבונו של עולם, פורסם בשנת 1912.
הענוה וההקשבה העצמית, ב-"הניר", ירושלים התרס"ט.
בשנות המאה ה-21, עובדו חלק ממכתביו של הרב לינטופ ותאולוגית נוספות פורסמו, ובהם:
קנאותיה דפינחס שערך הרב בצלאל נאור, מתמקד במכתב שכתב הרב לינטופ שטרם פורסם בשנת 1909 לרבי אברהם יצחק הכהן קוק, הרב הראשי האשכנזי הראשון לארץ ישראל.
שנות דור ודור (חלק ד) שנכתב על ידי ראובן דסלר מכיל שני מכתבים משמעותיים מאת הרב לינטופ לרב קוק בערך מהשנים 1907 ו- 1909. (בספר אגרות הראי"ה ישנם תשובות ומכתבים שכתב הרב קוק אל הרב לינטופ.)
בצלאל נאור טען בחיבור שערך "קנאותיה דפינחס" כי "הרב לינטופ היה אחד משלושת המקובלים הליטאיים הגדולים בליטא בתחילת המאה העשרים: שלמה אלישיב, אברהם יצחק הכהן קוק, ופנחס הכהן לינטופ".
תלמידו מנחם מנדל פרידן ציין כי הרב לינטופ היה "חריף ובקיא בכל אוצר המשפט העברי, ידע כמעט את כל התלמוד בעל פה, למד פילוסופיה ורעיונות מתקדמים, והיה אדוק וקנאי."
פינוקיו הוא סרט פנטזיה דרמטי מוזיקלי אמריקאי, שבוים על ידי רוברט זמקיס, על פי תסריט שנכתב על ידיו בשיתוף כריס וייץ.
הסרט הופק על ידי Walt Disney Pictures, שבבעלות חברת וולט דיסני, ומשמש כעיבוד CGI/לייב אקשן לסרט "פינוקיו" משנת 1940, שמבוסס על הספר האיטלקי "הרפתקאותיו של פינוקיו" משנת 1883, אשר נכתב על ידי קרלו קולודי.
בסרט מככבים טום הנקס, סינתיה אריבו ולוק אוונס, לצד שחקני הקול בנג'מין איוון איינסוורת', ג'וזף גורדון-לוויט, קיגן-מייקל קיי ולוריין בראקו.
הסרט יצא בדיסני+ ב-8 בספטמבר 2022.
הסרט זכה בעיקר לביקורות שליליות, כאשר הוא היה מועמד לשש קטגוריות בפרס פטל הזהב.
טום הנקס / יואב בר-לב בתור ג'פטו, חוטב עצים טוב לב שמגדל את הבובה פינוקיו כאלו היא בנו.
סינתיה אריבו / טלי אוסדצ'י בתור הפיה הכחולה.
לוק אוונס / דדי זהר בתור העגלון, הבעלים והמפעיל של אי התענוגות.
בנג'מין איוון איינסוורת' / איתמר אולייר בתור פינוקיו, בובת עץ שנחרתה על ידי ג'פטו והפכה לחיה על ידי הפיה הכחולה.
ג'וזף גורדון-לוויט / יובל בינדר בתור ג'ימיני הצרצר, צרצר עליז, אינטליגנטי וחכם, המתפקד כ"מצפון" של פינוקיו.
קיגן-מייקל קיי / שמחה ברבירו בתור ג'ון הישר, שועל אדום אנתרופומורפי מתעתע, לא ישר, חמדני ואנאלפביתי.
לוריין בראקו / הדר שחף בתור סופיה השחף.
ב-8 באפריל 2015 נודע כי Walt Disney Pictures מפתחת עיבוד לייב אקשן לסרט ההנפשה "פינוקיו" משנת 1940. תחילה הוכרז שפיטר הדג'ס יכתוב את תסריט הסרט, ואילו ב-22 במאי 2017 נודע שכריס וייץ יחליף אותו, וכן ישמש כמפיק, בעוד סם מנדס ניהל שיחות לבימוי הפרויקט.
ב-13 בנובמבר 2017 התפטר מנדס מתפקיד הבמאי.
ב-13 בינואר 2019 דווח שקינג עזב את בימוי הסרט בשל "סיבות משפחתיות", ואילו דיסני מחפשת במאי חדש לפרויקט.
ב-18 באוקטובר 2019 דווח שרוברט זמקיס מנהל שיחות לבימוי הסרט, בעוד שגרסתו האחרונה של תסריט הסרט נכתבה על ידי וייץ, קינג ופרנבי, כשויץ ומילאנו עדיין מפיקים את הסרט.
ב-24 בינואר 2020 אושר שזמקיס יביים את הסרט ויכתוב את התסריט מחדש יחד עם וייץ, בנוסף נמסר שג'ק רפקי וז'קלין לוין ישמשו כמפיקים בכירים.
ב-29 בנובמבר 2018 דווח שטום הנקס היה בשיחות מוקדמות על גילום של דמותו של ג'פטו בסרט, אך עזב את הפרויקט לאחר עזיבתו של קינג.
באוגוסט 2020 הצטרף הנקס לפרויקט.
על פי הדיווחים, הנקס פנה לזמקיס לאחר שקרא את התסריט; השניים עבדו בעבר יחד בסרטים "פורסט גאמפ" (1994), "להתחיל מחדש" (2000) ו"רכבת לקוטב" (2004).
בינואר 2021 הצטרף לצוות השחקנים לוק אוונס בתור העגלון, ואוקס פגלי נכנס למשא ומתן על גילום למפויק.
בחודש מרץ לוהק בנג'מין איוון איינסוורת' לתפקיד פינוקיו, יחד עם סינתיה אריבו, ג'וזף גורדון-לוויט, קיגן-מייקל קיי ולוריין בראקו.
אריבו תגלם את הפיה הכחולה, בעוד גורדון-לוויט, קי ובראקו ישמיעו בהתאמה את ג'ימיני הצרצר, ג'ון הישר ודמות חדשה, סופיה השחף.
הצילום הראשי החל ב-17 במרץ 2021 באולפני הסרטים של קרדינגטון שבאנגליה, תחת השם "Mahogany" ("מהגוני").
באפריל 2021 צילומי הסרט הסתיימו.
את מוזיקת הסרט הלחין אלן סילבסטרי, אשר הלחין בעבר את סרטיו של זמקיס.
השירים בסרט כללו שירים מהסרט המקורי, לצד שירים חדשים שכתבו סילבסטרי וגלן בלרד.
ב-29 באוקטובר 2019 דווח שדיסני שוקלת להפיץ את הסרט ישירות בשירות הסטרימינג שלה, דיסני+, בשל הכישלון הקופאי של הסרט "דמבו" המשמש כחידוש לסרט "דמבו הפיל המעופף", למרות שדווח כי "נראה שסיפור קולנועי סביר יותר", לאחר שכירת זמקיס כבמאי.
ב-9 בדצמבר 2020 הוכרז רשמית שהסרט יופץ בדיסני+ במקום בקולנוע, עקב מגפת הקורונה.
בנובמבר 2021 הוכרז שהסרט יעלה לשירות בסוף שנת 2022. במרץ 2022 פורסם שהסרט יעלה לשירות בספטמבר של אותה שנה, לצד תמונות ראשונות ממנו.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהפרס פטל הזהבהסרט הגרוע ביותרפינוקיוהבמאי הגרוע ביותררוברט זמקיסהשחקן הגרוע ביותרטום הנקסשחקנית המשנה הגרועה ביותרלוריין בראקוסרט הפריקוול, חידוש או המשך הגרוע ביותרפינוקיוהתסריט הגרוע ביותררוברט זמקיס וכריס וייץ
פינוקיו וחברים (באיטלקית: Pinocchio and Friends) היא סדרת טלוויזיה איטלקית בהנפשה ממוחשבת לילדים, מסוגת קומדיה והרפתקאות, אשר מבוססת על ספר הילדים "הרפתקאותיו של פינוקיו" משנת 1883 מאת קרלו קולודי.