tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי ההערכות, נהרגו בחומס יותר מ-3,000 איש מתחילת ההתקוממות.
על פי הערכות אחרות נהרגו בה כ-5,000 איש.
הקרבות הותירו בעיר הרס כבד.
ב-7 בדצמבר 2024 דווח כי המורדים מארגון הייאת תחריר א שאם נכנסו למרכז העיר חומס וכבשו אותה מידי משטר אסד וב-8 בדצמבר 2024 דיווחו המורדים כי הם שחררו באופן מוחלט את כל העיר חומס.
מחוז חומס הוא הגדול במחוזות סוריה והעיר חומס היא בירתו.
העיר ממוקמת במרכז מערב סוריה על גדתו המזרחית של נהר האורונטס באזור פורה במיוחד.
העיר נמצאת בין המורדות של הרי אנסריה, ממערב להר הלבנון.
הודות למיקומה, כמות הגשמים השנתית בחומס גבוהה יותר מאשר באזורים שמצפון ומדרום לה.
ממזרח לחומס מתחיל המדבר הסורי.
מדרום-מערב לחומס שוכנת ימת חומס הניזונה ממי האורונטס.
שטח הימה כ-60 קמ"ר ומקורה בסכר שנבנה במהלך התקופה הרומית.
נהר האורונטס חוצה את העיר לשני חלקים עיקריים: ממזרח לנהר נמצאים מרכז העיר ושכונותיה העיקריות וממערבו בנוי אל-וער (الوعر), הפרוור החדש יותר של העיר.
חומס נמצאת 162 קילומטר צפונית לדמשק, 192 ק"מ דרומית לחלב, 47 ק"מ מדרום לחמאת ו-186 ק"מ דרום מזרחית ללטקיה.
העיר העתיקה בחומס היא האזור בשטח של כ-1.2 קמ"ר, בעל צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בחומס הכולל את השכונות: באב תדמור, באב א-דרייב, ובאב הוּד וכן את האזור שסביב התל שעליו נבנה מבצר חומס .
נותרו מעט מאוד שרידים מימי קדם לעיר העתיקה של חומס, חומות העיר ושעריה נהרסו בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית, אולם קטע קצר של החומה עם צריח פינתי עגול, עדיין שרד.
בעיר העתיקה מצויים הכנסיות והמסגדים העתיקים ביותר בעיר.
מצפון לאתר המבצר נמצא הרובע הנוצרי, הידוע בכינוי אל-חמידייה.
שכונה זאת היא אחד האזורים הבודדים בחומס המשמר את המראה העתיק, ורוב המבנים בו עשויים משילוב של אבני בזלת שחורות ואבנים בהירות עוד מימי הממלוכים.
מבנים אלה עדיין משמשים למגורי אדם ולמסחר.
בתקופת בית עבאס נודעה חומס בשבעת השערים בחומותיה.
היו אלה שער השוק, שער תדמור, שער א-דרייב, שער האריות, שער א-תורכמאן, שער אל-מסעוד, ושער הוּד.
רק שניים משערים אלה, שער תדמור ושער א-דרייב, שרדו.
חומס מורכבת משבע שכונות מחוץ לעיר העתיקה.
השכונה הגדולה ח'אלדיה נמצאת בשוליה הצפוניים של העיר, בעוד שהשכונות המודרניות יותר א-סבּיל, א-זהרה, וג'וב אל-ג'נדלי נמצאות ממזרח לעיר העתיקה.
מדרום לה נמצאות השכונות באב א-סבאע (שער האריות), אל-מרייג'ה, א-נזהה, עכרמה ומעבר להן שוכנות כַּרְם א-זייתון, וכַּרְם א-לוז.
המרכז המסחרי המודרני של העיר נמצא ממערב לעיר העתיקה בשכונת ג'ורת אל-שייח', וממערב להן נמצאות שכונות היוקרה קוסור, אל-מחטה ואל-ע'וטה.
הפרבר אל-וער (الوعر) נמצא אף ממערב להן, והוא מופרד מהעיר בשטחי חקלאות (אל-בסאתין) ובנהר האורונטס היוצרים רצועה ירוקה שבה אסורה כל בנייה.
קמפוס אוניברסיטת אל-בעת' , ובכללו מעונות הסטודנטים, נמצא מדרום-מערב לעיר, סמוך לשכונת עכרמה.
בזכות מיקומה הגאוגרפי של חומס אקלימה מתון בהשפעת רוחות מערביות הבאות מן הים התיכון.
כתוצאה מכך אקלימה של העיר מתון יותר מאשר בעיר חמאת הסמוכה לה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בחומס מגיעה לכ-460 מ"מ, לעומת 360 מ"מ בלבד בחמאת, אולם בחומס מנשבות רוחות עזות יותר.
חומס הייתה אחת הערים הגדולות בסוריה המוסלמית במאה ה-12 ואוכלוסייתה מנתה כ-7,000 נפש.
בשנת 1785 מנתה אוכלוסיית העיר מעל 2,000 נפש כמחציתם מוסלמים ויתרתם נוצרים יוונים-אורתודוקסים.
באוכלוסייתה של חומס בתחילת המאה ה-21 נמצא מגוון העדות הקיימות בסוריה כולה.
רוב אוכלוסיית העיר היא מוסלמית סונית ולצידה קיימים מיעוטים עלווים, נוצרים יוונים-אורתודוקסים, ונוצרים סורים-אורתודוקסים.
לתקופה קצרה, בין השנים 1933–1959, ישבה בעיר הפטריארכיה הסורית, אולם היא הועברה בתום אותה תקופה לדמשק.
בתחומי העיר שוכן מחנה פליטים פלסטינים ובו כ-14,000 תושבים.
רוב תושבי המחנה הם צאצאי פליטים מעכו ומחיפה.
בתקופת רצח העם הארמני נמלטו לעיר ולכפרים סביבה כ-20,000 ארמנים.
בעיר קיימת אף קהילה יוונית קטנה.
במהלך המאה ה-20 נהנתה חומס משגשוג כלכלי, לאחר תקופה ארוכה של שפל תחת השלטון העות'מאני.
מיקומה הגאוגרפי הפכה אותה למוקד למסחר חקלאי ולתעשייה.
תוכנית ההשקיה האזורית של חומס, הראשונה מסוגה בסוריה, הביאה לעלייה בגידולים חקלאיים באזור ולעלייה מקבילה במפעלי עיבוד למוצרי החקלאות בעיר.
הגידולים החקלאיים באזור חומס כוללים, חיטה, שעורה, שעועית, סלק סוכר, כותנה, וענבים.
חומס אף משמשת כשוק חקלאי המושך קונים מאזורי המדבר הסורי והאזורים החקלאיים.
כיוון שקיימת גישה נוחה מחומס אל חוף הים התיכון, העיר מושכת אף סוחרים העושים דרכם ביבשה בין המפרץ הפרסי ועיראק לבין ערי החוף.
בחומס קיימים מספר מפעלי תעשייה כבדה.
ממערב לעיר פועל בית זיקוק לנפט שנפתח בשנת 1959. בשנת 1971 נפתח בעיר בית חרושת לדשנים, המעבד פוספטים הנכרים סמוך לתדמור ומספק דשנים לשוק המקומי ולייצוא.
בעשור הראשון למאה ה-21 שגשג בחומס אף המגזר התעשייתי הפרטי, ויוזמות פרטיות רבות בהיקף קטן עד בינוני פועלות באזורי התעשייה מצפון-מערב ומדרום לעיר.
מפעל חדש לזיקוק סוכר נבנה בעיר על ידי חברה מברזיל,
ויצרן כלי הרכב האיראני, איראן חודרו (Iran Khodro), מקים בעיר מפעל להרכבת מכוניות.
ממזרח לעיר נבנים גם בית זיקוק חדש לנפט ומפעל פוספטים נוסף.
חומס היא אף צומת רכבות חשובה בסוריה ומהווה תחנה ראשית על הדרך המובילה בין הערים בפנים המדינה אל חוף הים התיכון.
47 ק"מ מדרום לחומס נבנתה עיר תעשייתית חדשה, חיסייה, הנפרשת על פני 25 קמ"ר, ובה ארבעה תחומי ייצור עיקריים: טקסטיל, מזון, כימקלים ומוצרים הנדסיים.
העיר תוכננה ל-66,000 תושבים ונקבע בה אזור סחר חופשי.
קרבתה של העיר חיסייה לחומס ודאי תשפיע על כלכלתה.
האזורים החקלאיים הסמוכים לחומס ידועים בכרמי ענבים משובחים המהווים חומר גלם לתעשיית המשקאות בחומס, במיוחד ערק, מיץ ענבים ויין אדום.
לעיר אף מגיעים תיירים היוצאים ממנה לאתרים בסביבה, הבולטים שבהם: המבצר הצלבני קראק דה שבלייה, האתר הארכאולוגי תל קטנה וכפר הנופש מרמריתא .
בחומס מספר בתי מלון, הבולט שבהם הוא מלון ספיר, הנחשב לאחד ממלונות הפאר הטובים בסוריה.
אף שבחומס נהוגים מאכלי המטבח המזרח-תיכוני המשותפים לאגן המזרחי של הים התיכון, העיר ידועה ברחבי סוריה בזכות מטבחה הייחודי.
אחד המאכלים המיוחדים לחומס הוא בַּטַרָש, גרסה מקומית למאכל באבא גנוש ובו יוגורט במקום טחינה.
חומס נודעה גם בזכות מיני הקובה המוגשים בה, הממולאים בבשר כבש.
תפוחי אדמה ממולאים אף הם מאכל ייחודי לחומס, העשוי מתפוחי אדמה קטנים הממולאים בבשר כבש, צנוברים ורוטב רימונים.
העיר ידועה אף בזכות מאכל הבמיה עם שמן זית.
בעיר מגוון רחב של מסעדות, שתיים מן הידועות שבהן פועלת במלון ספיר, אחת מגישה אוכל איטלקי והאחרת מן המטבח הערבי.
בעיר דוכנים רבים למזון, בהם דוכני שווארמה, קבב, פלאפל, עוף צלוי ומאכלים סוריים אחרים וכן דוכנים למיצי פירות.
מסעדות חומוס רבות מצויות בעיר העתיקה, כמו גם בתי קפה המהווים מקום מפגש לגברים, ובהם ניתן לשבת ולעשן נרגילה.
בדומה למגמה בדמשק ובחלב, גם בעיר העתיקה של חומס הפכו בתים פרטיים רבים לבתי מזון המתמחים במטבח ים-תיכוני.
מסעדת בית אל-אע'א, השוכנת בבית מידות משופץ בעל מאפיינים עות'מאנים וממלוכים, ומסעדת ג'וליה דוּמְנָה, הפועלת בבית שתואר כדוגמה הטובה ביותר לבית אופייני לעיר חומס, הבנוי מאבנים כהות ובהירות.
בעיר פועלים שני מוזיאונים בולטים, שניהם נמצאים במרכז העיר.
בארמון א-זהראווי, ארמון מן התקופה הממלוכית שהיה שייך לאחד מן הכפופים לסולטאן ביברס, שוכן מוזיאון הפולקלור הלאומי של סוריה.
בחצר הבניין ניתן לראות עדיין את סמלו של הסולטאן: זוג אריות.
ברחוב שוקרי אל-קוואתלי נמצא המוזיאון הראשון שנבנה בעיר, המכיל אוסף של ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בסביבה, החל מן התקופה הפרה-היסטורית ועד עידן האימפריה המוסלמית.
בחומס מתקיימים מספר פסטיבלים שנתיים, והעיר מארחת, יחד עם שכנתה תדמור, את הפסטיבל העממי של המדבר ואת פסטיבל אל-באדייה.
בפסטיבל העממי של המדבר מוצגות מסורות עתיקות ותלבושות של השבטים שוכני המדבר הסורי, ובמסגרתו נערכים מופעי מוזיקה בשתי הערים.
הפסטיבל נערך בשבוע הראשון של חודש מאי.
לפסטיבל אל-באדייה, הנערך בעיקר בעיר תדמור ורק חלק קטן מאירועיו מתקיימים בחומס, מגיעים מדי שנה כ-60,000 מבקרים והוא מתקיים בשבוע האחרון של חודש מאי.
בין האירועים בפסטיבל מתקיימים מרוצי סוסים, גמלים ומכוניות.
תחרויות רכיבה, קונצרטים ומופעי תיאטרון, תערוכות של עתיקות ועבודות יד.
בנוסף מתקיימים בעיר אף פסטיבל אל-נסארה ופסטיבל קראק דה שבלייה והעמק.
מדי שנה נערך אף פסטיבל בכנסיית אליאן הקדוש , המושך אליו עולי רגל רבים.
מועדון הכדורגל אל-כראמה נוסד בשנת 1928 והוא מועדון הכדורגל הוותיק ביותר בסוריה.
המועדון מוכר וידוע בסוריה ובמדינות שכנות במזרח התיכון לאחר שזכה שמונה פעמים באליפות הליגה הסורית ושמונה פעמים בגביע הסורי.
בשנת 2006 שיחק מועדון אל-כראמה בשלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית.
מועדון הכדורגל השני בעיר הוא אל-ואת'בה אשר נוסד בשנת 1937. אצטדיון הכדורגל על שם ח'אלד בן אל-וליד ובו 35,000 מושבים, משמש כמגרש הבית לשתי הקבוצות.
מספר שחקני כדורגל בולטים ברמה הלאומית הם בני חומס, ביניהם, פיראס אל-ח'טיב וג'יהאד אל-חוסיין .
מאז שנת 1979 פועלת בעיר חומס אוניברסיטת אל-בעת' , שהיא האוניברסיטה הרביעית בגודלה במדינה ובה כ-36,000 תלמידים מן המניין.
מוסד אקדמי זה נודע בתוכניות הלימוד בהנדסה.
באוניברסיטה פועלות פקולטות לרפואה, הנדסה, מדעי הרוח ומדעים, וכן פועלות בה תוכניות לימודים דו-שנתיות להכשרה מקצועית.
זוהי האוניברסיטה היחידה בסוריה המציעה תוכניות לימודים בהנדסת מאגרי נפט וברפואה וטרינרית.
במחוז חומס פועלים למעלה מ-1,700 בתי ספר יסודיים ועל-יסודיים וכ-15,000 גני ילדים, רובם מוסדות ציבוריים.
בשנת 2007 למדו במערכת החינוך היסודי במחוז 375,000 תלמידים (גילאי 6–15), 36,000 תלמידים בבתי הספר התיכוניים (גילאי 15–18), וכ-12,000 תלמידים בבתי ספר מקצועיים.
חומס היא מרכז תחבורתי בסוריה בזכות מיקומה המרכזי בין ערי החוף לערים שבפנים המדינה.
התחנה המרכזית לתחבורה ציבורית היא קארמק, ברחוב חמאת, כ-1.5 ק"מ מצפון למרכז העיר.
מתחנה זו יוצאים קווי אוטובוס לרוב ערי סוריה וכן לערים מרכזיות בלבנון, ערב הסעודית, וטורקיה.
תחנה מרכזית "מפוארת" ממוקמת מעט צפונה מתחנת קארמק.
בחומס פועלת תחנת רכבת גדולה, ממנה יוצאות רכבות של "חברת הרכבות הסורית" לדמשק ולחלאב.
נמלי התעופה הקרובים ביותר לעיר הם: נמל התעופה הבינלאומי על שם באסל אל-אסד בלטקיה ממערב, נמל התעופה הבינלאומי של דמשק מדרום, נמל התעופה הבינלאומי של חלב מצפון, ונמל התעופה תדמור במדבר הסורי ממזרח.
בין חומס לטריפולי שעל החוף קיים כביש מהיר, כמו גם בין חומס לדמשק.
תשעה ק"מ ממערב לחומס נמצאת "ח'ירבת אל-יהודיה".
ק"מ דרומה נמצאת 'אום חרתין אל-יהודיה'.
על פי התלמוד הירושלמי משפחות הגרים "בני עשתור" שהתגוררה בחומס היו אומרים בתפילתם "אלוהינו ואלוהי אבותינו" מאחר שהם נישאו לבנות ישראל כשרות.
"מן המקורות הספרותיים המעטים שברשותינו עולה תמונה מיוחדת במינה של יישוב אמיד שבא אל היהדות מן הנכר וקיים את יהדותו בדבקות".
מדרום לחומס על גדות נהר ארנת, זוהתה קדש העתיקה (תל נאבי מנדה) ומקומו של קרב קדש המפורסם.
בראש התל נמצא קבר קדוש שבמסורת תושבי המקום נקרא על שם בנימין – אחרון בניו של יעקב אבינו.
בתקופה מאוחרת יותר מסופר כי יהודי חומס הצטרפו לצבא הפרסי הכובש.
חומטיים (שם מדעי: Scincidae) היא המשפחה הגדולה ביותר בתת-סדרת הלטאות.
המשפחה כוללת כ-1,760 מינים, והם נפוצים כמעט בכל רחבי העולם.
אורך המינים הוא לרוב כמה עשרות סנטימטרים.
בישראל, אין מין העולה על 50 ס"מ.
באיי שלמה ניתן לראות את החומט הענק (corucia zebrata) שעשוי להגיע ל-80 ס"מ.
הנפוץ ביותר בישראל הוא חומט פסים.
החומטיים מופיעים בטבע כמעט בכל הצבעים, אולם בישראל, רק בין צהוב לחום.
על גופם מופיעים פסים או דוגמה "נמרית" והם מבריקים.
גופם ארוך וגלילי וראשם מופיע כהמשך של הצוואר והוא איננו רחב וגדול ממנו.
על מנת להימנע מחדירת עפר לפי החומטיים, אצל חלק מהמינים הלסת התחתונה נמשכת מעבר לעליונה.
חלק מהם יכולים לראות כשעיניהם עצומות עקב שקיפות העפעפיים.
הלשון מפוצלת לשניים ועור הגוף מכוסה בקשקשים אשר מתחתם שריון קשיח.
יש מינים בהם יש לפרט רק זוג רגליים אחורי ויש מינים להם רגליים מפותחות מאוד.
החומטיים ניזונים מפרוקי רגליים ומהצומח.
ככל שהמין גדול יותר כך טרפו עשיר יותר והוא יכול גם להיזון ממכרסמים קטנים, גוזלים וביצים.
מלבד הטלת ביצים קיימים מינים משריצים, ואף קיימים מינים בהן הנקבות מגדלות את הצאצאים בגופן בדומה ליונקים.
בישראל, רוב המינים יולדים חיים ולא מטילים ביצים.
אצל זוחלים, לרוב, האם אינה שומרת על צאצאיה.
עם זאת, הנקבות במשפחת החומטיים מגנות עליהם.
מרבית החומטיים פעילים ביום ולא בלילה.
כדי להתגונן מטורפים הם ניתקים מזנביהם (אשר מתחדשים תוך כמה חודשים) בעודו בפי הטורף וכן זריזותם מאפשרת להם ריצה והחלקה מהירה למקום מסתור.
ניתן למצוא את הפריטים בקרקע ובתוכה וגם באזור אבנים.
Scincus בו המין חומט מנומר
סוג ומין יחיד Cautula zia
אֵגֶרְנִיָּה (Egernia) - בו חומט סטוקס
סוג ומין יחיד Fojia bumui
חומצה אוקסלית (חומצה אתאנדיואית) היא תרכובת כימית שנוסחתה H2C2O4. חומצה אוקסלית היא חומצה דו-קרבוקסילית HOOC-COOH, כלומר מכילה שתי קבוצות חומציות, כמודגם באיור משמאל.
חומצה אוקסלית היא חומצה חזקה בהשוואה לחומצות אורגניות אחרות; ערכו של קבוע דיסוציאציה של הקבוצה החומצית הראשונה, , הוא 1.23, בהשוואה ל-4.8 בחומצה אצטית (חומצת חומץ).
קבוע הדיסוציאציה עבור הקבוצה החומצית השנייה, , הוא 4.19.
חומצה אוקסלית נקייה מופיעה כגבישים לבנים.
הצפיפות 1.9 גרם/סמ"ק (עבור ההידרט הצפיפות 1.653 גרם/ סמ"ק).
האניון אוקסלט הוא ליגנד בי-דנטטי ליוני מתכת בתמיסה, כלומר הוא תורם 2 זוגות אלקטרונים לא קושרים ליצירת 2 קשרים קואורדינטיבים עם אותו יון, כך שמתקבלת טבעת מחומשת שקודקודיה הם יון המתכת, אטום חמצן של האוקסלט, 2 אטומי פחמן ואטום חמצן מהקבוצה החומצית השנייה.
ליון האוקסלט נטייה ליצור מלחים קשי תמס עם יוני מתכת דו-ערכיים.
כך נוצרים בגוף גבישים של סידן-אוקסלאט, ברזל אוקסלאט או מגנזיום אוקסלאט, ששוקעים כאבני כליה.
בשל הקישור היעיל של החומר ליוני סידן, צריכה גבוהה של חומצה אוקסלית במזון עשויה להביא לחוסר סידן.
השימוש בחומצה אוקסלית נפוץ בתכשירי ניקוי, משום שיון האוקסלאט יוצר קומפלקס מסיס עם ברזל וכך מוסרים כתמי חלודה, דם ודיו.
ניתן לייצר חומצה אוקסלית על ידי חמצון של סוכרוז בעזרת חומצה חנקתית בנוכחות הזרז ונדיום פנטה-אוקסיד.
בתעשייה, מייצרים חומצה אוקסלית כמלח (כימיה) נתרן אוקסלאט, על ידי ספיחה של פחמן חד-חמצני (CO) בלחץ לנתרן הידרוקסיד (NaOH).
חומצה אוקסלית מצויה בריכוז גבוה בחמציצים, ששמה של החומצה נגזר משמם Oxalis.
בישראל נפוץ מאוד החמציץ הנטוי (Oxalis pes-caprae), בעל הפרחים הצהובים.
חומצה אוקסלית מצויה גם בחומעה, טארו, מנגולד, אגוזים, פלפל שחור, קרמבולה, פטרוזיליה, גפנית מחומשת, פרג, תרד, קקאו (ושוקולד) וקטניות.
חוּמִיּוֹת או בְּרָאוּנִיז הן סוג של עוגיות שוקולד הקרויות על שם צבען החום.
האזכור הראשון של עוגיות אלה מקורו בקטלוג רשת החנויות סירז משנת 1897.
העוגיות הן פרוסות ריבועיות שנחתכו מעוגת שוקולד נמוכה מאוד המכילה לעיתים קרובות גם אגוזים (בעיקר, אגוזי מלך), ולפעמים פצפוצי שוקולד או חמאת בוטנים.
בלילת העוגה סמיכה מאוד בגלל כמויות קמח, שומן ושוקולד גדולות לעומת הביצים.
במתכון המקורי הביצים אינן מוקצפות כלל.
יש המצפים את החומיות בציפוי שוקולד.
אגדה אורבנית שאין לה ראיות טוענת כי מקור עוגיות אלה בטבח ששכח להוסיף אבקת אפייה למתכון של עוגת שוקולד.
לפי גרסה אחרת הומצאו החומיות במלון פאלמר האוס שבשיקגו במהלך התערוכה העולמית של שיקגו (1893).
על פי גרסה זו רצו בעלי המלון למכור עוגיות שוקולד לגברות שביקרו בתערוכה על מנת שהגברות תוכלנה לאכול את העוגות במפית מבלי להתלכלך.
בארצות הברית, מולדת החומיות, נוהגים להגיש את החומיות עם גלידה או קצפת.
גרסה של החומיות הן הזהוביות הנעשות בדומה לחומיות, כאשר טעמים של קרמל או וניל ולעיתים גם רוטב מייפל מחליפים את השוקולד או את הקקאו, והן מכילות, לעיתים שוקולד לבן, או שברי אגוזים.
חומט פסים (שם מדעי: Heremites vittatus או Trachylepis vittata) היא אחת הלטאות של ארץ ישראל.
אורכה מגיע עד 22 ס"מ וצבעה צהבהב, אפור, ירוק זית, חום או שחרחר.
לאורכו חמישה פסי אורך כהים או בהירים.
עור הזוחל קשה וצמוד לגוף.
מתחת לקשקשים יש בעור לוחיות קטנות המקשות את העור.
הלסת העליונה לרוב ארוכה מהתחתונה ומכסה עליה במקצת.
העפעף התחתון שקוף והחומט יכול לראות כשעיניו עצומות.
אורך הזנב הוא כשני שלישים מאורך הגוף.
השם המדעי שלה עבר מספר שינויים בשנים האחרונות.
השם המדעי הנוכחי הוגדר על ידי Bauer בשנת 2003 ולפני כן היא הייתה ידועה בשם Mabuya vittata.
החומט ניזון בעיקר מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים.
עונת הרבייה היא ביום והחיזור באביב.
בקיץ הנקבה משריצה 3–8 ולדות קטנים הגדלים ללא טיפול של הוריהם.
רק מעטים מהצאצאים מגיעים לבגרות.
מצב שימור הלטאה הוא ללא חשש.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 121–122
חומץ בלסמי (באיטלקית: Aceto Balsamico) הוא סוג של חומץ המאופיין בטעם מורכב ועשיר.
לחומץ בלסמי טעם חמוץ-מתוק, והוא שונה מסוגי החומץ האחרים בצבעו החום כהה, שלעיתים נוטה לשחור, ובריחו הייחודי.
במקרים רבים, גם המרקם שלו סמיך יותר מסוגי חומץ אחרים, ויש לו ארומה של וניל או קרמל.
בלסמי הוא חומץ מיושן, ומקורו באיטליה.
שם החומץ מורכב משתי מילים, חומץ – "אׇצֶ'טוֹ" (aceto) – ו"בלסמי" (balsamico).
הרכיב הראשון בשמו, aceto – חומץ, מתייחס לטעם.
המונח מגיע מהמילה הלטינית אׇקָטוּם "acētum", שפירושה "חמוץ".
הפועל התואם למילה הוא "acēre", שמשמעו בעברית "להחמיץ".
החלק השני של השם, balsamico – בלסמי, מתייחס יותר למרקם, לריח ולתכונות.
המקורות הם ביוונית עתיקה – מהמילה "bálsamon", ובמילה הלטינית "balsamum".
שתי המילים מכוונות לנוזל בעל מרקם סמיך וריחני.
בעת הקדומה יוחסו לנוזל זה גם תכונות של גרימת רעננות ואנרגיה, ואפילו תכונות רפואיות, המיוחסות לבלסמי גם כיום.
חומץ מוכר ומצוי בשימוש זה אלפי שנים.
נמצאו עקבות חומץ בעפר מהתקופה המצרית, בערך מ-3000 לפני הספירה, אך חומץ מוזכר עוד קודם במגילות בבליות, כ-5000 לפני הספירה.
חומץ נזכר גם בתנ"ך, בדיני נזיר, בספר במדבר.
חומץ בלסמי הגיע בתקופה מאוחרת יותר.
עקבות חומץ בלסמי נמצאו בתירוש מבושל, בערך ב-1000 לפני הספירה.
ורגיליוס הרומי מזכיר חומץ בלסמי במאה הראשונה לפני הספירה בחיבורו "גאורגיקה", הוא מתייחס גם למקום המקור באזור אמיליה רומאניה, שגם בעידן המודרני נחשב למקור חומץ בלסמי.
אין ודאות שתכונות "חומץ בלסמי" בעת העתיקה, חופפות את תכונותיו העכשוויות.
סימנים ותכתובות מעידים על שימוש בחומץ זה בימיי הביניים, גם לצרכים רפואיים.
אזכור מפורש ראשון של המונח "חומץ בלסמי" מופיע רק בשנת 1747, ברישומים של מרתפי ארמון דוכסות משפחת אסטה במודנה.
חומץ בלסמי יוצר באותה העת בעבודה ידנית בלבד ולכן היה יקר מאד.
להמחשת ערך המוצר: ב-1792 נשלח בקבוק של חומץ בלסמי כמתנה לרגל הכתרתו של הקיסר פרנסיס השני.
ב-1862 זכה המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השני שאיחד את איטליה בבקבוקי חומץ בלסמי, שהיו למעשה שלל מלחמה.
חומץ בלסמי מסורתי מיוצר בתהליך ידני רב-שלבי.
תהליכי ייצור תעשייתיים של בלסמי הופיעו רק במאה ה-20. החומר הבסיסי להכנת בלסמי הוא גפת ענבים.
התהליך המסורתי – תהליך זה מתחיל בדריכת ענבים ומיצוי תירוש, ולאחר מכן כולל שלושה שלבים עיקריים.
1) בישול 2) התססה דו-שלבית 3) תהליך יישון.
תהליך הבישול: חומרי הבסיס מובאים לרתיחה בסיר ללא מכסה.
לאחר מכן ממשיך הבישול בטמפרטורות שאינן עולות על 85-90 מעלות צלזיוס.
התהליך מופסק, כשריכוז הסוכר בנוזל מגיע ל-35-60° בריקס (35–60° Brix).
בסוף הליך הבישול מתקבל נוזל בצבע כהה עמוק ומתוק מאד.
התססה: השלב הראשון הוא ההתססה עם שמרים.
הנוזל הסטרילי מהבישול מועבר לחבית שעוד קודם הוכנסו בה השמרים.
לאחר מספר שבועות, מתחיל השלב הבא, של התססה בנוכחות אתנול, ונוצרת גם שכבת בקטריה המכסה את הנוזל.
יישון: כאשר התסיסה מגיעה לדרגה הרצויה, מועבר הנוזל ליישון.
תהליך היישון ארוך, והוא מורכב מחמישה שלבים, בכל שלב מועבר נוזל הבסיס לחומץ הבלסמי שבדרך, לחבית קטנה יותר ומעץ מסוג שונה.
במהלך התסיסה ורצף ההעברות מחבית לחבית, מתרחש צמצום החומר בשיעור של שני שלישים (אם החבית הראשונה הכילה 60 ליטר, החבית האחרונה תכיל כ-20 ליטר בלבד).
חמשת סוגי החביות לפי סדר זמני הפעולה, ומהגדולה לקטנה הן: חבית עץ אלון, עץ ערמונים, עץ דובדבנים, עץ מילה (Ash tree), והחבית האחרונה עשויה מעץ תות (Mulberry tree).
בתום תהליך היישון מועבר חומץ הבלסמי המוכן לביקבוק.
בלסמי נחשב ל"צעיר", לאחר יישון של 3-5 שנים.
יישון "ביניים" מיוחס לבלסמי בן 5-12 שנה.
חומץ בלסמי נחשב ל"ישן" ומובחר, אם תקופת היישון עולה על 12 שנים לפחות, ועד ל-150 שנות יישון לסוגים המשובחים והיקרים ביותר.
תהליך ייצור תעשייתי – בתהליך זה מכלים גדולים ומתכתיים מחליפים את החביות.
בשיטות שונות של לחץ, הזרמה מבוקרת של חמצן וחומרי עזר נוספים, מאיצים ומקצרים מאד את תהליך התסיסה וההגעה למוצר חומץ בלסמי מוגמר.
למעשה, בשיטה תעשייתית מנסים לחקות ולהאיץ מלאכותית את התהליכים הטבעיים.
הכנת בלסמי תעשייתית אינה מצריכה תהליכי יישון ארוכים, ומשולבים בה הכנסת חומרי טעם, ריח, חומרים מסמיכים דוגמת סירופ תירס, גלוקוז ואחרים.
בלסמי המופק בהליך תעשייתי נחשב לאיכותי פחות, אך מחירו הרבה יותר נוח לצרכן, ונעשים ניסיונות, שהמוצר הסופי יהיה דומה ככל האפשר לחומץ בלסמי המופק בשיטה המסורתית-ידנית.
בשנת 2009 החליט האיחוד האירופי להעניק לחומץ בלסמי שתי רמות הגנה הקשורות למקום הייצור, מודנה ואמיליה רומנה באיטליה, וקשורות גם לסוגי ענבי המקור, לתהליכי הייצור ולמשך תקופת היישון.
פי ג'י אי: PGI-protected geographical indication (באיטלקית IGP): הגנה על זיהוי מקום גאוגרפי של הייצור (מעמד גאוגרפי מוגן), בדומה ליינות מחבל בורדו, יינות תוססים מחבל שמפניה וכדומה.
כדי לזכות בהגנת פי ג' אי, על המוצר למלא תנאי מינימום של חומרי המקור, סוגי ענבים מאלה: למברוסקו (Lambrusco), אנצ'לוטה (Ancellotta), (Albana), , סנג'ובזה (Sangiovese), ענבי פורטנה (Fortana) וענבי מונטוני (Montuni).
בנוסף, על המוצר המוגמר למלא תנאים של מינימום זמן יישון, סוגי העצים של חביות היישון, צורת ביקבוק (תוויות), צבע, ומרקם.
פי די או: PDO-Protected designation of origin (בעברית כינוי מקור מוגן): מגן על יצרנים מקומיים מפני שימוש מסחרי במונחי מקום הייצור המקורי.
ענבי המקור חייבים להיות מאלה: למברוסקו (Lambrusco), אנצ'לוטה (Ancellotta), טרביאנו (Trebbiano), סוביניון (Sauvignon), סגווטה (Sgavetta), ברזמינו (Berzemino) ו-אוקיו די גאטה (Occhio di Gatta).
גם בצורת הגנה זו יש תנאי מינימום של בישול, זמן היישון, התססה, סוגי העץ של החביות, ופרסום מתאים.
עם כל ההגבלות, רבים מנסים לייצר חומץ בלסמי ולחמוק מההגבלות הגאוגרפיות והאחרות.
היו מספר פסקי דין באיטליה ובאיחוד האירופי, שהקלו על יצרנים שמחוץ לאזור הגאוגרפי המוגדר.
בית המשפט העליון של איטליה פסק ב-2024 שמונחים ללא הקשר גאוגרפי דוגמת "בלסמי", "חומץ" ו-"חומץ בלסמי", אינם פוגעים בהגבלה, שכן אינם מזכירים את מקום הייצור.
ב-2019 פסק גם בית משפט בגרמניה, ש"חומץ בלסמי ממודנה" מוגן, אך חלקים מההגדרה ללא "מודנה" אינם מוגנים.
גם ביוון נעשו ניסיונות לעקוף את מגבלות הייצור ומתן שם למוצר.
כך קיימים חומץ בלסמי יווני, סיני, מקסיקני ואחרים.
יצרנים מוצאים דרכים לאזכר גם את שמה של מודנה בתוויות המוצר, כך למשל מציינים שמוצר מסוים מכיל לפחות 55% (או אחוז אחר) חומץ בלסמי ממודנה.
לחומץ בלסמי ונגזרותיו שימושים רבים, בתחומים מגוונים במטבח.
מטבל – אחד השימושים הנפוצים ביותר באיטליה ומחוצה לה, הוא הגשת סוגי לחמים, עם צלוחית קטנה של שמן זית שבתחתיתה חומץ בלסמי, המשמשים כמטבל.
הסועד טובל תחילה את הלחם, הבגט וכדומה בנוזל המשולב, ולאחר מכן אוכל את הלחם הטבול.
רטבים – חומץ בלסמי משמש כרוטב לסלטים וסוגי מאכל אחרים, לעיתים כרוטב של בלסמי בלבד, ולעיתים ביחד עם תבלינים ונוזלים אחרים.
בישול – במתכונים רבים מוסיפים חומץ בלסמי במהלך הבישול.
מדובר בבישול בשרים, עוף, ירקות, דגים שונים, בפירות ים ובבישול סוגים מאכלים אחרים.
אפייה ומנות אחרונות – האפשרויות מגוונות.
נהוג לשלב בלסמי בתהליך האפייה של עוגות ומאפים אחרים, כן נהוג להוסיף בלסמי למנות מתוקות כמו סלטי פירות, ולשלבו בקציפות.
כמו בעבר גם במאה ה-21 יש הסבורים כי לחומץ בלסמי תכונות המוסיפות לבריאות.
בין התועלות הבריאותיות מונים: בריאות העור, הפחתה של רמת סוכר בדם ורמות כולסטרול, סיוע בעיכול מזונות, המרצת מחזור הדם.
יש אפילו הטוענים, כי בלסמי יעיל בטיפול בפצעים.
בצד היתרונות הבריאותיים מונים סכנות בודדות, הקשורות בדרך כלל בצריכה מרובה של בלסמי.
כך למשל צריכת יתר יכולה לגרום דלקות בגרון, וגם לקיבה רגיזה.
חומצה אורגנית, היא תרכובת אורגנית בעלת קצה חומצי אשר ה-pH שלה הוא נמוך מ-7. החומצה האורגנית הנפוצה ביותר היא חומצה קרבוקסילית אשר לה קצה COOH-, כלומר פחמן הקשור בקשר כימי אחד (כפול) לחמצן ובקשר כימי שני לקבוצת OH (חמצן - מימן).
הקבוצה האורגנית של החומצה היא שתקבע את חוזק החומצה.
חומצה חזקה היא בעלת pH הקרוב ל-1 וחומצה חלשה היא בעלת pH המתקרב ל-7 .
חומצות אורגניות הן בדרך כלל חומצות חלשות ואינן מתמוססות היטב במים.
חומצות בעלות קבוצה אורגנית קצרה כמו חומצה לקטית בדרך כלל מתמוססות יותר בקלות במים.
חומצות בעלות קצה אורגני גדול יותר כמו חומצה בנזואית אינן מתמוססות היטב במים.
החומצות האורגניות מתמוססות היטב בממסים אורגניים.
חוּמְעַת האווירון (שם מדעי: Rumex aeroplaniformis; גם Rumex rothschildianus, ראו בהמשך) היא מין צמח חד-שנתי נדיר, אנדמי למישור החוף של ארץ ישראל, בעבר היה הצמח נפוץ בכל מישור החוף, אך כיום הוא גדל ב 2–3 אתרים בלבד באזור חוף השרון, אף על פי שבכל אתר צמחים רבים.
הצמח נמצא והוגדר על ידי הבוטנאי הארץ-ישראלי אהרן אהרנסון בשנת 1906, אשר נתן לו את השם הלטיני "רומקס רוטשילדיאנוס" (Rumex rothschildianus) ע"ש הברון רוטשילד.
השם הנוכחי ניתן לו בגלל הדמיון שמצאו בוטנאים בין פירותיו לבין צורת אווירון.
חומץ שרי הוא חומץ בן יין העשוי מיין שרי ומיוצר בספרד במחוז קדיס, ובמשולש שבין העיר חרס דה לה פרונטרה לעיירות סאנלוקאר דה באראמדה ואל פוארטו דה סנטה מריה הידוע בשם "משולש השרי".
על פי החוק, על מנת לשאת את השם "חומץ שרי מחרס דה לה פרונטרה" הספרדי, החומץ חייב לעבור יישון בעצי אלון אמריקאיים במשך לפחות שישה חודשים.
את תקופת היישון עליו לעבור ב"משולש השרי" וחייב שיהיה לו מינימום של 7 מעלות חומציות.
רוב חומצי השרי מיושנים באותה מערכת בה מיושן הברנדי המיוצר באזור.
הייצור והאיכות של חומץ השרי מנוטר ומבוקר על ידי גוף ממשלתי המפקח על אזור גידול היין של משולש השרי.
הגדרתו של חומץ השרי מאזור חרס מוסדרת על ידי החוק הספרדי והאיחוד האירופי.
חומץ שרי קיים מאז שהחל יצור השרי בחרס, כאשר היינות שעברו בטעות תהליך החמצה נחשבו כהרוסים.
אומנם רק משנת 1950 החלו להתייחס לחומץ השרי, כמוצר בפני עצמו.
מייצריו אף החלו ליישן אותו, באותה הדרך בה יישנו יין.
חביות המכילות חומץ הוסרו במהירות מחנויות היין, כדי למנוע מהיין להפוך לחומץ.
חבית שהכילה חומץ, לא יכולה לאחסן יין שוב, בשל הסיכון לתסיסה חומצית.
בעבר החומץ ניתן לצוות העובדים ומשפחתו של בעל החנות.
או שהיה נמכר בסמוך לדלת חנות היינות.
רבים מהם אוחסנו ונשכחו ונמצאו לאחר שנים רבות ומגלים אותם גם היום.
חומץ השרי "התגלה" במקור על ידי שפים צרפתיים.
צרפת הייתה השוק הגדול ביותר עבור חומץ שרי בשנת 2008.
ויניגרט מחומץ שרי הוא עשיר בטעם מיוחד ומתאים למאכלים רבים.
אלא גם לאספרגוס או ארטישוק מאודים.
המאכל "רינונס אל חרס" (Riñones al Jerez) הוא מאכל מסורתי של אזור חרס המכיל: כליות כבש עם רוטב העשוי מיין שרי וחומץ שרי.
לחומצי השרי האיכותיים ביותר יש טעם עמוק ומורכב המאפשר לחזק טעמים של מרקים, תבשילים, רטבים ותבשילי קדרה.
קיימים מספר זני ענבים המשמשים לייצור היין ממנו מכינים את החומץ:
פלומינו: רוב חומצי השרי מופקים מיינות מעינב הפלומינו.
כאשר נעשה שימוש ביין צעיר או שהתיישן.
אל פדרו סימנז: יינות המופקים מפדרו סימנז, הם יינות מתוקים, ולעיתים אף מתוקים מאוד.
לכן חומץ המופק מיינות אלה בדרך כלל יהיה מתוק יותר מחומצים אחרים.
מוסקט : כמויות קטנות של חומץ שרי מופקים מענבי מוסקט.
חומץ אורז הוא חומץ העשוי מאורז מותסס או יין אורז, שימושו נפוץ במזרח הרחוק, בייחוד ביפן בה הוא מהווה מרכיב חשוב בהכנת הסושי.
חומץ אורז סיני, חזק יותר בטעמו מחומץ יפני ומגיע בטווח גוונים של החל משקוף ועד לאדום וחום.
החומצים היפנים והסינים עדינים ומתוקים יותר מהחומצים המערביים המזוקקים והחומציים.
"חומץ אורז לבן" מגיע בגוון צהוב בהיר עד שקוף.
מכיל כמות חומץ גבוהה, ודומה יותר לחומץ מערבי, אך הוא פחות חומצי ממנו וטעמו עדין יותר.
"חומץ אורז שחור" עשוי מאורז שחור דביק (נקרא גם "אורז מתוק"), אולם לעיתים דוחן ודורה משמשים כתחליף, הוא כהה ובעל טעם עמוק ומעושן מעט.
החומץ פופולרי במיוחד בדרום סין, מקורו בעיר "ז'אן ג'יאנג" שבמזרח חופה המערבי של ג'יאנגסו, אך הוא מיוצר גם בהונג קונג.
"חומץ אורז אדום" כהה יותר מחומץ אורז לבן, ובהיר מחומץ אורז שחור.
צבעו אדום בוהק המגיע מאורז מותסס אדום שצבעו וטעמו הייחודים מגיעים מהעובש האדום בעזרתו הוא מותסס.
בספרי בישול סיניים, כף וחצי של חומץ יין לבן מזוקק מערבי שווה בחוזקה לכף אחת של חומץ אורז שחור.
ובמתכונים הדורשים 4 כפיות של חומץ אורז אדום, ניתן להחליפם ב-3 כפות של חומץ אורז לבן.
חומץ אורז יפני (米酢 קומזו, "חומץ אורז" או 酢 סו, "חומץ") הוא חומץ מעודן (בעל בערך 5% חומצה אצטית, הרבה פחות מחומצים מערביים) הנע בין גוני שקוף ועד צהוב בהיר.
הוא מיוצר מאורז או מ שמרים שעברו תהליך התססה.
החומץ היפני משמש בהכנת מנות שהוא מרכיב בולט בהן.
בהחמצת מלפפונים ובמרינדות המשמשות להקטנת ריחם העז של דגים ובשרים.
חומץ אורז מתובל (ביפנית:合わせ酢 "אווסזו"), מיוצר על ידי הוספת סאקה, מלח וסוכר לחומץ.
בנוסף, לעיתים נדירות משתמשים במירין לתיבולו.
ניתן לייצר את חומץ האורז המתובל באמצעים ביתיים או לרכוש אותו מוכן.
משתמשים בו לתיבול אורז מבושל, בהכנת סושי, וברוטב לסלט.
ביפן מייצרים צורה עדינה יותר של חומץ אורז שחור (ביפנית:黒酢 "קארוזו").
הוא נחשב למשקה בריאות, וחברות המייצרות אותו טוענות שהוא מכיל אחוז גבוה של חומצת אמינו ואף מחקרים מדעיים אחרונים גילו בו תכונות נוגדות סרטן.
במחקר אין ויוו על חולדות, ובמבחנה במחקר אין ויטרו על תאים סרטניים אנושיים.
חומץ אורז קוריאני או מיצ'ו (הנגולית:미초), עשוי מתערובת של אורז, אורז עשיר בגלוטן או אורז חום.
הוא מעורבב עם "נוקוד" (הנגולית:누룩) המשמש כחומר המתחיל את התסיסה.
חומצה אולאית היא חומצת שומן חד-בלתי רוויה.
בטמפרטורת החדר החומר הוא נוזל שקוף או צהוב בהיר, חסר ריח.
זוהי חומצה קרבוקסילית שלה שרשרת בת 18 פחמנים שבה קשר כפול בעמדה 9 (כאשר סופרים את פחמן 1 בצד המתיל הרחוק מהקבוצה הקרבוקסילית) נוסחתה: CH3(CH2)7CH=CH(CH2)7COOH.
השם oleic פירושו "קשור או מופק משמן זית".
חומצה אולאית היא המרכיב העיקרי בשמן זית.
רוב החומצה קשורה בטריגליצרידים ועד 2% מהחומצה בשמן נמצא כמולקולות חופשיות (שאינן קשורות לגליצרול).
ריכוז גבוה יותר של מולקולות חופשיות הופך את השמן בלתי ראוי למאכל.
שמנים אחרים המכילים ריכוז גבוה של חומצה אולאית כוללים שמן אבוקדו (70%), שמן אגוזי פקאן (59%–75%), ושמן בוטנים (36%–67%).
שמנים המכילים חומצה אולאית בטווח הריכוזים 15%–20% כוללים שמן שומשום, שמן זרעי ענבים ושמן היפופיאה.
ניתן לקבל את חומצת השומן גם מפירות המכילים שמן בציפתם, כגון אבוקדו וזיתים.
חומצה אולאית היא הנפוצה ביותר ברקמת השומן האנושית.
לחומצה אולאית תכונות אופייניות של חומצה קרבוקסילית ושל אלקנים.
החומצה מסיסה בתמיסה בסיסית ומתקבלים ממנה מלחי אולאט.
על הקשר הכפול ניתן לספוח יוד והוא מתחמצן לאט באוויר בתהליך הנקרא רנסידיפיקציה (rancidification).
ספיחת מימן על הקשר הכפול והפיכתו לקשר בודד (הידרוגנציה) בחומצה האולאית נותנת את חומצת השומן הרוויה הנקראת חומצה סטארית.
חיזור של הקבוצה הקרבוקסילית נותן כוהל הנקרא אולאיל אלכוהול (oleyl alcohol).
חומצה אולאית היא תוסף למוצרי קוסמטיקה ומשמשת כאמולסיפייר וכממס בתרסיסים.
חומצה אולאית (כשמן זית) עשויה לסייע בהורדת לחץ דם ובמניעת סרטן השד וייתכן שהחומר מעכב התקדמות מחלת ALD (אדרנולויקודיסטרופיה) ומצמצם את הסיכוי לשבץ בגיל מבוגר.
מחוז חומס הוא אחד מ-14 מחוזותיה של סוריה, נמצא במרכז סוריה.
שטחו של המחוז, לפי מקורות שונים, 40,940-42,223 קמ"ר דבר ההופך אותו למחוז הגדול ביותר במדינה, מבחינה גאוגרפית.
המחוז מחולק לשש נפות ובירתו היא העיר חומס.
18 ק"מ צפונית מזרחית לעיר חומס, נמצא האתר הארכאולוגי של העיר העתיקה קטנה שהייתה במאה ה-18 לפנה"ס, מרכזה של עיר מדינה גדולה ששלטה על כל האזור.
חומט רפואי (שם מדעי: Scincus scincus) הוא מין חומט מדרום-מערב אסיה וצפון אפריקה.
בעבר נחשב בשרו המיובש של החומט כתרופה למחלות שונות ומאז נותר שמו חומט רפואי או "חומט הרוקחים".
מעצם היותו חומט הוא מוכשר בהתחפרות, ובדומה למינים מדבריים אחדים הוא נוהג "לשחות" דרך החול.
אורכו מגיע לכ-20 ס"מ, וצבעו צהבהב או בגוון החול עם פסי רוחב כהים על הגב.
הראש קטן, החרטום שטוח ומזכיר בצורתו יתד רחבה.
הלסת העליונה ארוכה מן התחתונה וחופה עליה.
הזנב קצר, אורכו כשליש מן האורך הכללי הוא פחוס בצדדים.
הרגליים מפותחות היטב ולהן 5 אצבעות בעלות טפרים חדים ובצידיהן קשקשים משוננים.
הוא ניזון מחרקים ופרוקי רגליים אחרים כגון עקרבים, ולעיתים גם מן הצומח.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 123-125
מדריך הזוחלים בישראל לילדים ונוער: יונה זילברמן, אבי ארבל.
חוֹמֶט גַּמָּד (שם מדעי: Ablepharus rueppellii) הוא מין לטאה.
אורכו מגיע עד 15 ס"מ, והוא הקטן בחומטי הארץ.
מין זה נפוץ בצפון ומרכז ארץ ישראל בחבל הים-תיכוני, במערב ירדן ובחלקים מסיני.
החומט הגמד נפוץ בחורשות אורנים, שאינן משופעות בזוחלים אחרים.
על סמך תצפיות, החומט ניזון מזנבזיף כספי ועכבישים קטנים.
עפעפיו של חומט זה מאוחים, אך הם שקופים לחלוטין והוא רואה דרכם.
הזנב ארוך ועדין, ועלול להישבר, אך צומח מחדש.
בקיץ הנקבה מטילה 2-3 ביצים ואינה מטפלת בהם.
המין נחשב בעבר כתת-מין של Ablepharus kitaibelii, אך הוגדר טקסונומית מחדש ב-1997, יחד עם תת-מינים נוספים במזרח התיכון והבלקן.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 119-120
אברהם ארבל, "חומט גמד", החי והצומח של ארץ ישראל (כרך 5, ע' 94), הוצאת משרד הביטחון, תל אביב 1984
חומט מנומר (שם מדעי: Eumeces schneideri) הוא בן למשפחת החומטיים.
אורכו עשוי להגיע אף ל-50 ס"מ, מה שהופך אותו לחומט הארוך ביותר בישראל והאזור.
החומט המנומר הוא היחיד ממשפחת החומטיים המתאפיין בדו צורתיות זוויגית.
הבדל נוסף הוא שהזכר גדול מהנקבה.
החומט המנומר ניזון מחרקים, ביצים, זוחלים ובעלי חיים אחרים הקטנים ממנו.
תפריטם של שאר המינים הקטנים יותר, קטן יותר בהתאם, ומכיל רק חרקים וזוחלים קטנים.
צבעו מבריק, חלק וחום ברובו, ועל גבו וצדדיו יש צורות ופסים מרהיבים.
בדומה לשאר המינים בסוג מסוגל החומט להשיל את זנבו, במטרה לעכב טורף, ובינתיים להימלט.
מזרח אלג'יריה, תוניסיה, לוב, מצריים, חצי האי סיני, ישראל, קפריסין, טורקיה, מערב סוריה, לבנון, ירדן, איראן (במדבר קאביר), עיראק, ערב הסעודית, טרנסקווקז, רוסיה (דאגסטן), טורקמניסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, מזרח גאורגיה, דרום ארמניה, אזרבייג'ן, אסיה הקטנה, אפגניסטן, צפון פקיסטן וצפון-מערב הודו.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 117–118
חומט נקוד (שם מדעי: Ophiomorus latastii) הוא מין של חומט חסר רגליים.
הוא אנדמי לישראל, ירדן וסוריה.
ייתכן והוא קיים גם בלבנון.
הוא חי במישורים ויערות עם אקלים ים תיכוני.
תפוצתו בישראל מקוטעת מצפון הארץ ועד אזור באר שבע.
הוא מאוים על ידי איבוד השטחים שבהם חי, ובישראל הוא מוגדר כמצוי בסכנת הכחדה חמורה.
החומט הנקוד חי בתוך הקרקע מתחת לאבנים וגם (לעיתים רחוקות) בצוקים תלולים מה שמקטין את סכנת הטריפה.
באביב הוא נוהג להסתתר תחת אבנים, אך ככל שהקרקע מתחממת הוא מוצא מסתור עמוק יותר באדמה.
החומט הנקוד אוכל מיני פרוקי-רגליים שונים ביניהם חיפושיות, פרפרים ועשים, עכבישים, ושבלולים (לא פרוקי רגלים).
אורך הגוף הוא עד 21 סנטימטרים ו־10.5 סנטימטרים לא כולל הזנב.
צבעו הוא בדרך כלל צהבהב עם פסים שחורים-חומים.
ראשו קטן ודומה בצורתו ליתד, הלסת העליונה מכסה את הלסת התחתונה.
על אף היותו לטאה, מאחר שהוא חסר רגליים הוא מזוהה לעיתים בטעות כנחש קטן.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 126-127
חומצה אדיפית (Adipic acid) היא תרכובת שנוסחתה הכימית (CH_2)_4(COOH)_2. חומצה אדיפית היא חומצה די-קרבוקסילית כלומר מכילה שתי קבוצות חומצה בקצות שרשרת ישרה בת 6 אטומי פחמן.
החומצה האדיפית היא חומר גלם לייצור ניילון, והיא החומצה הדו-קרבוקסילית המיוצרת בכמות הגדולה ביותר, המוערכת ב-2.5 מיליון טון בשנה.
בעבר יוצרה חומצה אדיפית מחמצון של שומן מהחי ומכאן שמה (adeps בלטינית - שומן).
כיום מייצרים חומצה אדיפית מתערובת של ציקלוהקסנול וציקלוהקסנון המכונה שמן KA (ראשי תיבות של Ketone-Alcohol oil) בחמצון רב שלבי באמצעות חומצה חנקתית.
בשלב מוקדם מתחמצן הכוהל ציקלוהקסנול לקטון ציקלוהקסנון ומשתחררת חומצה חנקיתית:
תוצר לוואי של התהליך הוא מזהם האוויר NO2 שייצור חומצה אדיפית הוא אחד ממקורות הפליטה העיקריים שלו.
הוצעו שיטות ידידותיות יותר לסביבה לייצור חומצה אדיפית למשל באמצעות תגובה של פחמן חד-חמצני עם בוטאדיאן:
השימוש הנפוץ ביותר לחומצה אדיפית הוא ייצור ניילון באמצעות תגובת דחיסה עם הקסהמתילן דיאמין.
60% מהחומצה מיוצרת לצורך זה
אסטרים של חומצה אדיפית משמשים כפלסטיסיזרים בעיקר ל-PVC
שילוב חומצה אדיפית בפולימר לשחרור מבוקר של תרופות מאפשר שחרור תרופות בקצב אחיד ללא תלות ב-pH
כתוסף מזון לשיפור טעם, ויסות חומציות וג'לציה.
מספר E של חומצה אדיפית הוא E355
חומסק (בבלארוסית: Хомск; בפולנית: Chomsk) הוא כפר במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1518, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר.
בשנת 1921 נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בשנת 1940, תחת שלטון ברית המועצות, הוחזר היישוב למעמד כפרי.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,000 יהודים, כשני שלישים מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל.
בימים הראשונים למבצע ברברוסה נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בו מיד מספר יהודים.
בהמשך, הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע.
ב-1 באוגוסט 1941 רצחו אנשי ס"ס קבוצת גברים יהודים בכפר, והטילו על יתר הקהילה תשלום כופר.
למחרת רצחו הגרמנים, בסיוע פולנים, את כל מאות היהודים שנותרו ביישוב, וכן את יהודי כפרי הסביבה שהובאו למקום.
לאחר מכן, שדדו הפולנים המקומיים את רכוש היהודים ביישוב.
כעבור כשבועיים הובאו לכפר כמה עשרות מיהודיו שהועסקו בעבודות כפייה בדרוהיצ'ין, ורוכזו בגטו שהוקם ביישוב.
לגטו זה הובאו כעבור כחודש מאות יהודים נוספים משרשוב.
באפריל 1942 נרצחו כל יושבי הגטו.
מקהילת חומסק שרדו את השואה 15 איש, מהם 13 שהצליחו להימלט לפנים ברית המועצות ושניים שחברו ליחידות פרטיזנים.
חומט הקשת (שם מדעי: Trachylepis margaritifera) הוא מין של חומט קטן החי בדרום אפריקה והוא בעל צבעים מקושטים ובולטים.
חומט זה מגיע לאורך 20 ס"מ והוא בעל צבעים בולטים ביותר, התלויה בגודל ובמקום והצבע הבסיסי הוא חום-זית או כהה.
הוא בעל 3 פסים מבריקים בצבעי צהובים כתומים ואחרים לבנים מנוקדים מעט והזנב כחול מתכתי.
לפרטים מוגרים יותר הצבעים והפסים פחות בולטים ומבריקים.
מבנה ראשם מחודד עם עיניים בולטות ורגליים חומות, קצרות וחזקות בעלות טפרים קטנים.
חומטים אלה חיים בערבות ברחבי אפריקה מקוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה לדרום מלאווי.
נמצאו גם פרטים מבודדים בטנזניה וקניה.
הוא ניזון בעיקר מחרקים קטנים.
חוֹמְסָנוּת או טפילות אכילה (בלועזית: קלֶפּטוֹפרזיטיזם, kleptoparasitism; מילולית טפילות גנבה) היא התנהגות אכילה של בעלי חיים הניזונים ממזון הנחטף מבעלי חיים אחרים.
הגדרה זו כוללת חטיפת מזון מפי בעל החיים המנוצל או מציפורניו, גנבה ממאגרי המזון, או כל דרך אחרת שבה בעל חיים לוקח אוכל שמישהו אחר השיג או הכין לעצמו.
רוב המינים החומסנים אינם מתבססים על יחסי טפילות ויכולים למצוא לעצמם אוכל לבד, אך כשיש להם הזדמנות הם חוטפים ממינים קטנים יותר או גונבים אותו בערמומיות.
ישנם מינים המטילים את ביציהם על מאגרי המזון של יצורים אחרים, כמו דבורת הקוקייה.
המונח מתאר גם מינים החוטפים עצמים שונים ממינים אחרים - למשל חומרים לבניית קן או חפצים נוספים, אך לא את ביתם.
ישנן שתי צורות טפילות: טפילות תוך-מינית (intraspecific), שבה פרטים מאותו המין חוטפים מזון לבני אותו המין, ותחרות חוץ-מינית (interspecific), שבה מינים שונים חוטפים מזון אחד מהשני.
ישנם גם מינים החוטפים הן לבני אותו המין והן למינים נוספים.
באופן כללי המינים הנטפלים ביותר הם מינים שהתמחו בתפיסת מזון מסוים, בצורה יותר טובה משאר המינים.
למשל מינים של עופות ימיים היכולים לצלול כדי לתפוס דגים נטפלים משחפים שאינם יכולים לצלול אך מתקיפים כל עוף שכן הצליח.
ההיטפלות היא שיטה חסכונית לזכות במזון אך ישנם חיות שעלולות לתקוף את הטפילים או לגרש אותם, בייחוד כשהטפיל קטן מהמין הנטפל (למשל אצל עכבישים).
כמו כן יש חיות שלמדו להתגונן מהיטפלויות - הפתונים צוללים כדי לחמוק ממתקפת פרגטות והנמר מטפס על עצים ועליהם מחביא את טרפו מאריות ומצבועים.
מבין פרוקי הרגליים הנטפלים בולטים דבורי הקוקייה, המטילות את ביציהם בקני דבורים אחרות, בעיקר דבורי בומבוס (Bombus).
הסוגים העיקריים של דבורי הקוקייה הם דבורי הבומבוס, MelectaZacosmia, Thyreus ו-Coelioxys.
כמו כן ישנם צרעות קוקייה מהמשפחות Chrysididae ו-Vespidae המטילות את ביציהם על מזווי צרעות אחרות.
מבין הזבובאים ישנם זבובים מקבוצות Miltogramminae, Chloropidae, Milichiidae ו-Sarcophagidae הנמשכים לטרפם של עכבישים וניזונים מהם מבלי לקחת מהם את הטרף.
המשפחות Calliphoridae ו-Muscidae נמשכות לטרפם של נמלים וחלקם אפילו מטילים את ביציהם בתוך המזווה של נמלים או של חיפושיות זבל.
ישנם גם חיפושיות חטפניות, נמלים המשתלטות על שלל נמלים ציידות ופשפשי מים כמו Velia caprai'.
מבין העכבישים ישנם 5 משפחות המתמחות בתזונה מטרפם של עכבישים אחרים, וחלקם גם מבריח את הטרף מהרשתות באמצעות קורי:
קופצניים (Salticidae) - מהסוגים פורטיה ו-Simaetha''
בין העופות החומסנות היא תופעה נדירה, ועם זאת ישנם מספר עופות הנוהגים לחטוף לעופות אחרים את טרפם, כולל לעופות הגדולים מהם.
בנוסף ישנם עופות החוטפים חומרי קינון אחת לשנייה כמו פינגווין רצועת-הסנטר הגונב חלוקי אבן מקיני פינגווינים אחרים מאותו המין.
מהבולטים בעופות החטפניים מצויים השחפים והחמסנים - שקיבלו את שמם ממנהגם לחטוף מזון מעופות אחרות והם כמעט מתבססים על כך למזונם, מתנפלים על עופות ים קטנים יותר היכולים לצלול לעומק רב יותר בים.
עופות נוספים המתבססים על כך הם הפרגטות (שנטפלות בעיקר לסולתיים ליסעוריים או לפתוניים), אגמיות וכן פורפוריות נוהגים לגנוב מזון לברווזים וכן דורסי יום המוצאים עופות דורסים קטנים יותר ויתנפלו עליהם במהירות.
עופות גדולים כמו עיטמים, נשרים או עיטים יכולים לקחת שלל אפילו משועלים, זאבים או ברדלסים, בייחוד כשהם באים בלהקה גדולה וכן יתקפו עופות קטנים מהם, כמו השלך או הנץ כדי לחטוף להם את שללם.
עופות אחרים ניזונים כאופורטוניסטים שינצלו הזדמנות לקחת שלל של עופות אחרים.
בין העופות הללו מצויים עופות דורסים, שחפים, שחפיות, קורמורנים, כמה ברווזים וחופמאים שונים.
אפילו כמה ציפורי שיר נוהגים לחטוף מזון: החנקן הנובי חוטף מזון של חטפיות והשחרור נטפל לקיכליים אחרים שצדו חלזונות.
המיינה המצויה, שידועה כמין פולש מזיק, נוקטת אף היא בחומסנות ולוקחת טרף מעופות אחרים על ידי הטרדה מתמדת שלהם עד שהם מוותרים על הטרף.
השחפים נוהגים לחטוף מזון לכל יצור כשהם בלהקה מספיק גדולה - הם נטפלים לשחפים אחרים, שחפיות, ברווזים, אגמיות ושקנאים ואפילו לבני אדם.
מבין היונקים ישנם בעיקר הצבועים המנומרים הגונבים טרף של אריות או ברדלסים.
ישנם גם תנים החוטפים פיסות מזון של טורפים שלא מבחינים בהם.
טורפים נוספים החוטפים מזון לטורפים קטנים יותר הם דובים שונים, אריות, תנים וזאבים.
הראשתן גדול-הראש נוהג לחטוף מזון הנמצא ברשתות דייגים והוא נחשב לטפיל המזון הגדול ביותר.
ישנם גם כמה שבטים אפריקנים החוטפים שלל של טורפים כמו אריות, ברדלסים וצבועים.
חומט חמש-פס (שם מדעי: Plestiodon fasciatus) הוא מין לטאה ממשפחת החומטיים החי בטבע באמריקה הצפונית: בארצות הברית וכן בקנדה (בה ישנם רק שבעה מיני לטאות).
צבע גופם של הצעירים הוא חום עד שחור שעליו בולטים חמישה פסים אופקיים, מהם קיבל החומט את שמו, והזנב כחול כהה ובולט יותר משאר הגוף.
מטרת הזנב היא למשוך טורפים ולהסיח את דעתו מהראש הפגיע, שילוב יעיל בהתחשב בכך שלחומט זה כמו לטאות רבות ישנה יכולת לנתק את הזנב מהגוף בעת מגע.
ואולם לאחר שהצעירים מתבגרים ונעשים זריזים יותר, הם מאבדים את צבע הזנב הכחול ואת הפסים וצבעם נהיה חום-זית עם פסים כהים שמתבהרים לאורך השנים, אך ראשם נצבע באדום.
תפוצת החומטים בצפון מאונטריו במזרח למינסוטה במערב ובדרום מפלורידה במזרח לטקסס במערב.
החומטים חיים על הקרקע בין העצים ביערות, חורשים ואזורים לחים ואף בין קירות בתים.
הם נמצאים גם בכמה אתרי סלעים שבורים.
בכל המקומות הם צריכים שפע אור שמש, בו הם מתחממים.
הנקבה מטילה 15–18 ביצים בתוך מחבוא בין סלעים, במאורה או בחלל עצים המצוי על הקרקע, במאי עד יולי.
הביצים בוקעות תוך שישה שבועות והנקבה צריכה לדגור עליהם כדי להגן עליהם מהקור.
לאחר יום-יומיים מהבקיעה הנקבה עוזבת אותם והם יוצאים.
חומט חמש-פס יכול לחיות עד 6 שנים ומגיע לבגרות מינית בשנתו השנייה.
חומעה (שם מדעי: Rumex; שמות נרדפים:
) הוא סוג של צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים במשפחת הארכוביתיים.
הסוג מונה 190 עד 200 מינים, הנפוצים ברחבי העולם באזורים בעלי אקלים ממוזג, מתוכם
מינים רבים עשירים בחומצה אוקסלית, לכן, צריכה מרובה על ידי בני אדם ובעלי חיים עלולה לגרום לתופעות לוואי.
המינים החד-שנתיים של החומעה הם בעלי פרחים דו-מיניים.
המין המוכר ביותר, חומעה מצויה (R.
acetosa), אינו נפוץ בר בישראל, אולם מגדלים אותו כירק לסלט או להכנת מרק, וניתן לרכוש אותו בשווקים.
השורש חמ"ע קיים בארמית כמקביל של שורש חמ"צ בעברית, וזה אולי מקור השם.
crispus): צמח מרפא, רעיל במידה נמוכה.
חומץ תפוחים הוא חומץ העשוי ממיץ תפוחים מותסס.
החומץ נוצר על ידי ריסוק תפוחים וסחיטת המיץ מתוכם.
חיידקים ושמרים נוספים לנוזל כדי לאתחל את תהליך התסיסה האלכוהולי, הממיר את הסוכרים לאלכוהול.
בשלב תסיסה נוסף, האלכוהול מומר לחומץ בעזרת חיידקים מזן אצטובקטר שיוצרים חומצה אצטית, זו, יחד עם חומצה מאלית נותנות לו את הטעם החמוץ האופייני שלו.
אין הוכחות קליניות באיכות גבוהה שצריכה קבועה של חומץ תפוחים עוזרת לשמור או להוריד במשקל גוף, או יעילה בשמירה על רמת הסוכר בדם או היפרליפידמיה.
חומץ תפוחים מורכב מ-94% מים, אחוז אחד של פחמימות ואפס שומן וחלבון.
בכמות של 100 גרם (מ"ל) הוא מספק 22 קלוריות, והערכים התזונתיים בו זניחים (כך על פי הטבלה התזונתית של ה-USDA).
למרות ההיסטוריה של שימוש בחומץ תפוחים כמרכיב ברפואה המסורתית, לא נמצאו ראיות קליניות מוכחות התומכות בהשפעות רפואיות כלשהן (למשל, ירידה במשקל או טיפול בזיהומי עור) והשימוש בו אינו מומלץ כחלק מההנחיות הרפואיות של ארגון בריאות הציבור.
כמו כן, אין ראיות מבוססות היטב לגבי השפעה חיובית שיש לחומץ תפוחים על רמת הסוכר בדם ועל רמת הכולסטרול.
בליעה של חומץ תפוחים בתצורתו הנוזלית או בטבלייה כוללת סיכון לפגיעה ברקמות הרכות של הפה, הגרון, הבטן והכליות.
גירוי ואדמומיות נפוצים כאשר העיניים באות במגע עם החומץ ועלול להיגרם נזק לקרנית במקרה כזה.
שימוש בחומץ כתרופה לניקוי אוזניים או עיניים מסוכן מסיבה זו.
בשל חומציותו, חשיפת השיניים לצריכת חומץ תפוחים לא-מזוקק עלולה לגרום לנזק לאמייל השן.
על אף שכמות קטנה של חומץ תפוחים עשויה לשמש חומרי טעם וריח ייתכן שהיא איננה בטוחה לשימוש על ידי נשים בהריון או מיניקות וכן עבור ילדים.
כאשר עושים שימוש בחומץ תפוחים כחומר ניקוי ביתי, יש לשים לב שלא לערבב אותו עם אקונומיקה.
שילוב זה אשר עשוי לשחרר גז כלור הפוגע בדרכי הנשימה, בעיניים, באף ובגרון.
חומט סטוקס (שם מדעי: Egernia stokesii) הוא מין לטאה ממשפחת החומטיים המצוי בערבות לאורך אוסטרליה, כשהוא נמצא בניו סאות' ויילס, הטריטוריה הצפונית, קווינסלנד, אוסטרליה הדרומית ואוסטרליה המערבית.
הוא קרוי על שם האדמירל ג'ון לורט סטוקס (John Lort Stokes), אדמירל הצי המלכותי הבריטי שהיה על הביגל.
החומט הוא זוחל קטן באורך 27 ס"מ, עם זנב עבה באורך 19 ס"מ בערך.
לחומט רגליים קצרות מאוד אך ראש עבה והוא בעל רכס קשקשים מחודדים לאורך גופו.
בעזרת גופו החביתי הוא מסוגל להתחפר בקלות באדמה, מה שעוזר לו לברוח גם מטורפים וגם ממזג אוויר קשה.
הצבע שלו ירוק-חום ופרטים החיים במדבריות בעלי מראה צהוב ובהיר יותר.
לפעמים נמצאים פרטים שחורים לגמרי.
החומט שוכן בין סלעים בשיחיות, בתות וערבות חמימות וגם בכמה הרים בעלי אקלים קריר.
החומט הוא מונוגמי - דבר נדיר אצל זוחלים, והנקבות משריצות צאצאים חיים.
הצאצאים פגיעים בלידתם וההורים שומרים עליהם בחודשים הראשונים.
החומט יכול להגיע לגיל 30 בטבע.
הוא ניזון בעיקר ממיני חרקים שהוא מוצא, אף יאכל גם פירות, עלים טריים ואף לטאות קטנות.
הוא עצמו נרדף בידי טורפים כמו כוחיים, נחשים ועופות דורסים ולהגנה הוא נמלט למחילות ומשתמש בזנבו הרחב והשרירי לחסום את פתח המחילה.
לחומט זה יש 4 תת-מינים:
חומצה אבציסית היא תרכובת אורגנית וחומצה חלשה המתפקדת כהורמון צמחי (phytohormone).
להורמון פעילות קריטית בתגובת צמחים לעקות א-ביוטיות וביוטיות, ביניהן: יובש, מליחות, ושינוי טמפרטורה קיצוני.
כמו כן, ההורמון לוקח חלק בשמירה על מאזן המים בצמח, משרה ושומר על תרדמת הזרעים.
ומבקר את גדילת והתפתחות הצמח.
ההורמון התגלה עוד בשנת 1963 במעבדתו של פרדריק אדיקוט (Fredrick T.
בעבר, נקרא הורמון ה-ABA דורמין (מהמילה האנגלית dormancy, "תרדמה"), בשל פעילותו כמעודד תרדמת זרעים וניצנים בתנאים שאינם מאפשרים גדילה אופטימלית.
שמו הנוכחי נגזר מהמילה האנגלית abscission, "שלכת", בשל שייכו של ההורמון בעבר במעורבות בתהליכי נשירת עלים.
בקרה על מאזן המים על ידי סגירת הפיוניות
תפקידו הדומיננטי של ההורמון בא לידי ביטוי בעת תגובת הצמח לשינויים א-ביוטיים בתנאי הסביבתו, תנאים המוגדרים כלא מיטביים לצמיחה נורמלית וסדירה של הצמח (תנאי עקה).
כדוגמה, בתגובה לעקת יובש, עולות רמות הביטוי של גנים במסלול הביוסינתזה של ABA, לצד עליה בגנים שמתווכים קליטה של ABA בתאים (למשל, מספר קולטנים ממשפחת PYR/PYL/RCAR).
עליה זו ברמות החומצה האבציסית, או עליה בתגובה להורמון, מובילה למספר תהליכים פיזיולוגיים בצמח, בזמני תגובה שונים, להתמודדות עם העקה.
סגירת פיוניות היא תהליך פיזיולוגי בולט שמתווך בין השאר על ידי ABA.
סגירת הפיוניות מובילה לירידה בקצב חילוף הגזים בעלה, במהלכו נפלטות מולקולות מים וחמצן ונכנסות מולקולות פחמן דו-חמצני לביצוע פוטוסינתזה.
התהליך מתווך הן על ידי ביוסינתזה של חומצה אבציסית, והן על ידי פירוק B3-D-glucopyranosyl abscisate) ABA-GE) ל-ABA.
בעקבות נוכחות ABA בתאי השמירה של הפיונית, מתרחשת שרשרת פעולות אשר מובילה לעליה בפעילות של תעלות יונים הממוקמות על פני ממברנת התא.
תעלות אלו, אשר מוציאות מהתא יוני סידן (+Ca2) ואשלגן (+K) מפחיתות את לחץ הטורגור בתא, ובכך סוגרות את הפיוניות.
חלבונים רבים, למשל חלבוני SnRK2 או חלבוני GHR1, נמצאו כמשמעותיים בבקרה על פעילות התעלות הממברנליות בתא.
מנגנון ארוך הטווח לוויסות משטר המים על ידי הורמון ABA הוא נשירת העלים.
במנגנון זה, הצטברות של חומצה אבציסית ברקמת הניתוק (חיבור העלה עם הגבעול), מעכבת את יצירת והצטברות ההורמון אוקסין באזור זה.
מנגד, ABA מעודד סינתזת אתילן (הורמון המעודד נשירת העלים), וסינתזה של צלולוז- תרכובת פעילה בתהליכי השלכת.
עקת מלח נגרמת כתוצאה מעלייה בהיפר אוסמוטיות (שינוי במאזן המומסים) של הקרקע, מצב המונע כניסת מים יעילה לצמח.
דרכו של הצמח להתמודד עם מליחות גבוהה היא בין השאר על ידי חישת יוני נתרן (+Na2) באמצעות קולטנים ספציפיים.
בעת חישת עקת מלח או עקה אוסמוטית (עלייה בכמות המומסים בקרקע), עולה במהירות ריכוז ה-ABA, עלייה המובילה לסגירת פיוניות לצד הפעלת מנגנוני התמודדות נוספים.
בין המנגנונים השונים המופעלים על ידי ABA ניתן למצוא פירוק עמילן לסוכרים ולאוסמוליטים והפעלת מנגנוני סיגנל תלויי יוני סידן (+Ca2) המאפשרים הפרשת יונים מחוץ לתא לשמירה על הומאוסטזיס אוסמוטי.
תרדמה היא מנגנון צמחי דינאמי ומבוקר, שנועד למנוע את נביטת הצמח לפני שהתנאים מיטביים לכך.
הורמון ה-ABA מעודד תרדמת זרעים, וכך למעשה מעכב את נביטתם.
כאשר התנאים החיצוניים מתאימים לנביטה, רמות החומצה ג'יברילית (GA) עולות ומעודדת נביטה הן בתהליכי עידוד נביטה ישירים והן בתהליכי דיכוי פעילות ABA.
השפעת ABA על הנביטה מבוטאת ברמות בקרה שונות.
למשל חלבוני VP1 מבקרים ביטוי גנים שמעודדים תרדמת ומעכבים נביטה.
חלבונים שונים שקשורים למשפחת חלבונים זו (חלבוני RAV) יופעלו בתנאי סביבה שונים.
דוגמה נוספת להשפעת ABA על נביטה היא בעיכוב הידרולאזות.
הידרולאז הוא חלבון שיכול לפרק את דופן הזרע ולעודד את גדילתו, כך שעיכובו מעודד את מצב התרדמה של התא.
רמות ה-ABA בצמח במהלך הגדילה משתנות בתנודתיות כתלות בשלב ההתפתחותי.
כאמור, בעת תרדמה רמות ה-ABA גבוהות ומדכאות נביטה.
לאחר מכן, כאשר הצמח גדל, ייצור ה-ABA מדוכא על ידי פיטוהורמונים (הורמונים צמחיים) מעודדי גדילה (למשל: אוקסין וחומצה ג'יברלית).
בשלבי הבשלת הפירות, ישנה עליה נוספת ברמות ABA וירידה ברמות ההורמונים אחרים.
בקרה על רמות ה-ABA מתבצעת על ידי מספר מנגנונים.
מנגנונים ישירים מאופיינים בפירוק או יצירת ABA לצורכי גדילה והתפתחות.
כך למשל, חלבון CYP707A (אשר מפרק ABA-GE לצורתו הפעילה- ABA), יבוטא יותר בשלבים הראשונים של הגדילה ובשלבי התרדמה האחרונים.
לחלופין, ירידה בביטוי גנים מעודדי יצירת ABA (דוגמת משפחת חלבוני NCED) מוריד את רמת ה-ABA בצמח ומעודד נביטה.
בצמחים קיימים הורמונים בעלי תפקיד משמעותי בעמידות לפתוגנים, למשל חומצה יסמונית, מתיל יסמונט וחומצה סליצילית.
ל-ABA פעילות אנטגוניסטית עם הורמונים אלו, אולם מחקרים מראים ש-ABA תורם גם כן לעמידות הצמח כנגד פתוגנים.
מידת השפעתו ועוצמת הפעלתו פחותה ביחס להורמונים האחרים (משום שבריכוזים גבוהים ל-ABA פעילות שמנטרלת את פעילותם).
אחת הדרכים בהן תורם ABA להתגוננות הצמח מפני פתוגנים היא בעזרת בקרה על יצור הצלולוז בתא ושמירה על שלמות דופן התא.
התפתחות אבולוציונית של ABA בעולם הצומח
ניתן לראות קשר מובהק בין ההתפתחות האבולוציונית והתפקודית של חומצה אבציסית לבין עליית הצמחים לקרקע.
בעוד שב-11 מינים בלבד של ציאנובקטריה נמצאה יכולת סינתזה של ABA, רק ב-4 מינים נמצאה גם עלייה בריכוז ה-ABA בתגובה לעקת מליחות.
מבין מיני אצות שנחקרו, ל-96% מהמינים קיימת יכולת לסנתז ABA, שתפקידו בעיקר בתגובה לעקת מליחות.
אולם, מחקרים מראים שעוצמת התגובה באצות חלשה משמעותית ביחס לצמחים עליאיים.
במספר מינים של טחבי עלים (הראשונים לעלות לקרקע), ABA משמש בנוסף לעקת המליחות גם בעקת יובש.
בנוסף, הפיוניות בטחבים אלו מגיבות ל-ABA.
ABA היא ססקוויטרפן (טרפן המורכב מ-15 אטומי פחמן) אשר נסגר בחלקו לטבעת משושה.
באחד מקצוות המולקולה נמצאת קבוצת קרבוקסיל (COOH), דבר ההופך את ההורמון לחומצה קרבוקסילית.
בנוסף, ABA נחשב למטאבוליט מקבוצת האיזופרנואידים.
חומצה אבציסית נוצרת במספר שלבים:
בשלב הראשון, המתרחש בפלסטידות, זאוקסנטין (קרטונואיד בעל 40 פחמנים) עובר עיבוד בעזרת האנזים ZEP ליצירת אנטראקסנטין ולאחר מכן ויולהקסנטין.
חלבון ZEP הוא חלבון ממשפחת הליפוקלינים והוא החלבון הראשון ממשפחה זו שזוהתה בו פעילות אנזימטית.
תהליך זה הוא תהליך הופכי, בעקבות פעילותו של האנזים VDE.
אנזים זה דומה מאוד לאנזים ה-ZEP, ומכיל גם הוא אזור ליפוקיני פעיל אנזימטית.
בשלב השני, התרכובת הופכת לנאוקסנטין בעזרת האנזים NSY ואנזים איזומרז.
במקביל, יכול להתרחש תהליך איזומריזציה לויולהקסנטין, שיעבור המשך עיבוד זהה לשל הנאוקסנטין.
בשלב השלישי, חלבון NCED הופך את התרכובת נאוקסנטין לקסנטוקסין (תרכובת בעלת 15 פחמנים), אשר עובר לציטוזול בתהליך שלא ידוע עדין.