tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המנגנון השלם הובא ב-1940 על ידי מגוון רב של חוקרים ובהם: Gustav Embden ו Otto Meyerhof ולכן הגליקוליזה נקראת גם לפעמים: "Embden-Meyerhof Pathway".
עשר תגובות הגליקוליזה נחלקות לשני שלבים: החמש הראשונות מהוות את שלב ההכנה; בשלב זה לא רק שלא נוצרות מולקולות ATP, אלא שהוא אף דורש צריכה של שתי מולקולות ATP (כלומר, של אנרגיה).
חמש התגובות האחרונות מהוות את שלב הרווח, ובו אכן משתנה מאזן האנרגיה ומתקבל רווח סופי של 2 מולקולות ATP.
להלן תיאור מילולי של שלבי הגליקוליזה:
גלוקוז מקבל קבוצת זרחה מ-ATP והופך לגלוקוז-6-פוספט.
בשל איבוד הזרחה יהפוך ה-ATP ל-ADP.
האנזים המזרז את התגובה הוא הקסוקינאז.
בנוסף, בכבד קיים גם האנזים גלוקוקינאז שמזרז את התהליך בריכוזי גלוקוז-6-פוספט גבוהים.
גלוקוז 6-פוספט משנה את מבנהו המרחבי, מטבעת של 6 אטומי פחמן לטבעת של 5 פחמנים, והופך לפרוקטוז 6-פוספט.
זהו צעד קריטי, שכן ללא השינוי האיזומרי לא יכולים להתרחש השלבים הבאים.
האנזים המזרז את התגובה הוא פוספוהקסוז איזומרז.
פרוקטוז 6-פוספט מקבל קבוצת זרחה מ-ATP והופך לפרוקטוז 1,6-ביספוספט.
זהו שלב ההתחייבות - לאחר שלב זה תימשך הגליקוליזה ללא בקרה משמעותית עד השלב הלפני אחרון.
האנזים המזרז את התגובה הוא פוספופרוקטוקינאז (PFK1).
פרוקטוז 1,6-ביספוספט מתפרק לשתי מולקולות תלת-פחמניות: גליצראלדהיד 3-פוספט ודיהידרוקסיאצטון פוספט.
האנזים המזרז את התגובה הוא אלדולז.
מולקולת הדיהידרוקסיאצטון פוספט עוברת שינוי מרחבי והופכת ל-גליצראלדהיד 3-פוספט, שנוצרה יחד איתה בשלב 4. עתה קיימות שתי מולקולות של גליצראלדהיד 3-פוספט.
האנזים המזרז את התגובה הוא טריוז פוספט איזומראז.
כל השלבים הבאים מתרחשים לכל אחת ממולקולות הגליצראלדהיד 3-פוספט בנפרד – ולכן מתרחשים פעמיים לכל מולקולת גלוקוז.
כל אחת משתי מולקולות הגליצראלדהיד 3-פוספט מקבלת קבוצת זרחה חופשית (לא מ-ATP) והופכת ל-3,1-ביספוספוגליצרט.
שלב זה כולל גם חיזור (קבלת פרוטונים) של מולקולות +NAD ל-NADH.
האנזים המזרז את התהליך הוא גליצראלדהיד 3-פוספט דהידרוגנז.
3,1-ביספוספוגליצרט מאבד קבוצת זרחה והופך ל-3-פוספוגליצרט.
קבוצת הזרחה עוברת למולקולת ADP, שהופכת למולקולת ATP.
זהו השלב האקסרוגני הראשון בגליקוליזה – השלב הראשון בו הגוף מפיק אנרגיה מהגליקוליזה.
האנזים המזרז את התהליך הוא פוספוגליצרט קינאז.
קבוצת הזרחה שנותרה ב-3-פוספוגליצרט משנה מקום (באמצעות אנזים) ונודדת לאטום הפחמן הסמוך; התרכובת הופכת ל-2-פוספוגליצרט.
האנזים המזרז את התהליך הוא פוספוגליצרט מוטאז.
2-פוספוגליצרט מאבד מולקולת מים והופך לפוספואנול פירובט.
האנזים המזרז את התהליך הוא אנולאז.
פוספואנול פירובט מאבד קבוצת זרחה והופך לפירובט.
קבוצת הזרחה עוברת למולקולת ADP ליצירת ATP.
האנזים המזרז את התהליך הוא פירובט קינאז.
רוב אנזימי הגליקוליזה דורשים יוני מגנזיום לפעילות הקטליטית.
כפי שניתן לראות בתיאור התהליך לעיל, כל המולקולות שבין הגלוקוז והפירובט מכילות קבוצת זרחה; קבוצה זו משתלבת היטב באתר הפעיל של אנזימי הגליקוליזה, ומפחיתה בכך את אנרגיית ההפעלה שלהם.
יוני הזרחה יוצרים קומפלקסים עם יוני המגנזיום, והללו נקלטים היטב על ידי האנזימים.
כל אנזימי הגליקוליזה הם מסיסים במים ונמצאים בציטוזול (נוזל הציטופלזמה).
בנוסף על בקרה כללית זו – לגליקוליזה יש שלושה אתרי בקרה מרכזיים:
הפיכת הגלוקוז לגלוקוז 6 פוספט – האנזים המזרז את התגובה מעוכב על ידי גלוקוז 6 פוספט (התוצר של התגובה).
עיכוב זה מונע את פירוק הגלוקוז (שכזכור "עולה" לגוף מולקולת ATP) ללא צורך.
בכבד, שלו יש צורך בפירוק גלוקוז באופן קבוע, קיים האנזים גלוקוקינאז שפעיל בריכוזי גלוקוז 6 פוספט גבוהים וכך מונע את תקיעת המסלול.
הפיכת פרוקטוז 6 פוספט לפרוקטוז 1,6-ביספוספט – זהו תהליך ייחודי לגליקוליזה ולכן מהווה את נקודת הבקרה המרכזית בגליקוליזה.
המעכבים של האנזים הם ATP וציטרט (תוצר של מעגל קרבס שהוא תהליך הבא אחרי גליקוליזה) והמזרזים של האנזים הם ADP ו-AMP שמעידים על מחסור באנרגיה בתא.
בנוסף בכבד קיים מזרז נוסף – פרוקטוז 2,6-ביספוספט שייצורו מבוקר על ידי אינסולין וגלוקגון ומאפשר לגוף לווסת את רמת הסוכר בדם.
הפיכת פוספואנול פירובט לפירובט – האנזים המזרז את התגובה מזורז על ידי פרוקטוז 1,6-ביספוספט – תוצר ייחודי למסלול שהצטברות שלו מעידה על זה שיש עיכוב כלשהו במסלול שיש "לשחרר".
האנזים מעוכב על ידי ATP, אלנין ו-אצטיל קואנזים A.
בשלבים 1 ו-3 מתפרקת מולקולת ATP ל-ADP.
"איבדנו", אם כן, שתי מולקולות ATP.
בשלב 7 נוצרות 2 מולקולות ATP מ-ADP.
בשלב 10 נוצרות 2 מולקולות ATP מ-ADP.
המאזן הכללי מראה, אם כן, רווח של שתי מולקולות ATP.
אנרגיה זו מהווה חלק קטן מאוד מהאנרגיה האצורה בגלוקוז.
רוב האנרגיה נשמרת בשתי מולקולות הפירובט שנוצרו.
אנרגיה זו מנוצלת ביצורים אירוביים בשני התהליכים המטבוליים הבאים בסדרת הנשימה התאית: מעגל קרבס וזרחון חמצוני.
המשך הפקת אנרגיה, עם או בלי חמצן
היצורים השונים נבדלים זה מזה בדרך בה הם מנצלים את הפירובט, תוצר הגליקוליזה.
היצורים האווירניים (אארובים נושמי החמצן), למשל, מפרקים את הפירובט לחומר הקרוי אצטיל קואנזים A ולפחמן דו-חמצני.
הפחמן הדו-חמצני נפלט לסביבה (ואכן, כידוע, היצורים האווירניים, ובכללם האדם, צורכים חמצן ופולטים פחמן דו-חמצני).
האצטיל קואנזים A ממשיך לעבור סדרת תגובות מורכבת (מעגל קרבס וזרחון חמצוני), כשבסופה מופקת הרבה יותר אנרגיה מזו המופקת בגליקוליזה (אנרגיה שוות ערך לכ-36 מולקולות ATP, בהשוואה ל-2 המופקות בגליקוליזה).
יצורים אל-אווירניים (אנארוביים, חיידקים בעיקר) מסתפקים באנרגיה שמספקת להם הגליקוליזה.
עם זאת, הם עדיין צריכים למחזר את מולקולות ה-NADH שנוצרו בתהליך ולכן ישתמשו בפירובט שנוצר לאחד ממספר תהליכי תסיסה שיצרו תוצרים שונים (למשל: אתנול, חומץ, חומצת חמאה, חומצת חלב).
כפי שניתן לראות, רבים מתוצרי התסיסה משמשים את בני האדם להפקת מזון.
היצורים הראשונים על-פני כדור הארץ השתמשו בגליקוליזה באופן בלעדי לשם הפקת אנרגיה.
התפתחותם של יצורים אווירניים, אשר פיתחו מסלולים חדשים (מוזכרים לעיל) להפקת אנרגיה, היוותה צעד משמעותי ביותר באבולוציה.
יצורים הנסמכים על הגליקוליזה לבדה מפיקים, כאמור, 2 מולקולות ATP מכל מולקולת גלוקוז שהם צורכים; יצורים המשתמשים בזרחון חמצוני מפיקים כמות אנרגיה גבוהה פי 18. ללא תוספת אנרגיה זו, לא היו מתפתחים יצורים גדולים, מורכבים ורב-תאיים, שכן הללו זקוקים לאנרגיה רבה, שתהליך הגליקוליזה לבדו לא מסוגל לספק.
בנוסף לגלוקוז (ולחומרי הביניים במסלול), הגליקוליזה יכולה לשמש להפקת אנרגיה משני חומרים נוספים:
פרוקטוז – ברוב רקמות הגוף יהפוך לפרוקטוז 6 פוספט (התוצר של שלב 2) בהשקעת ATP.
בכבד יפורק לגליצראלדהיד 3 פוספט ודיהדרוקסיאצטון פוספט (התוצרים של שלב 4) בהשקעת 2 ATP.
בשני המקרים הגליקוליזה תהיה יעילה באותה מידה (האנרגיה שהושקעה והאנרגיה שהופקה יהיו שוות).
גליצרול – בהשקעת מולקולת ATP וחיזור מולקולת +NAD יהפוך הגליצרול לדהידרוקסיאצטון פוספט (אחד התוצרים של שלב 4).
הגליקוליזה תהיה יעילה באותה מידה בהפקת אנרגיה, אך מכיוון שחוזרה עוד מולקולת +NAD, בסביבה ללא נוכחות חמצן לא ימוחזרו מספיק מולקולות +NAD והתהליך יתקע.
תאים של גידול ממאיר לרוב מקיימים גליקוליזה בקצב מהיר בהרבה העשוי להגיע עד לפי 200 מתאים נורמליים באותה הרקמה.
תופעה זו התגלתה על ידי אוטו ורבורג ב-1930 וידועה כתופעת ורבורג.
לתופעה זו חשיבות רפואית, שכן הודות לכך ניתן לאבחן ולעקוב אחר גידולים באמצעות טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים (PET).
בבדיקה נעשה לרוב שימוש בפלואורו-דאוקסי-גלוקוז (fluorodeoxyglucose, או בראשי תיבות: FDG), שהוא אנלוג של מולקולת גלוקוז, שבו אחת מקבוצות ההידרוקסיל הוחלפה באיזוטופ הרדיואקטיבי פלואור-18. ההנחה היא שאזורים פעילים בגוף, ובמיוחד גידולים סרטניים, צורכים כמויות גדולות של גלוקוז ובשל כך צפויות להתרחש בסביבתם פליטות גמא רבות.
בתאים סרטניים המצויים במצב של היפוקסיה (חוסר בחמצן) אחראי פקטור השעתוק HIF-1 להגברת הביטוי של רוב האנזימים הגליקוליטיים וכן של נשאי הגלוקוז GLUT1 ו-GLUT3.
גליצין (Glycine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע.
זוהי חומצת האמינו הפשוטה והקטנה ביותר; השייר שלה מורכב מאטום מימן בודד.
שייר זה נחשב להידרופובי, אם כי ההידרופוביות שלו זניחה.
זוהי אחת מחומצות האמינו השכיחות ביותר בחלבונים.
אטום הפחמן של הגליצין קשור לשני אטומי מימן בודדים, ולא לאחד כמו שאר חומצות האמינו, ולכן אין הוא נחשב לפחמן אלפא (שכן, פחמן אלפא אמור להיות קשור לארבע קבוצות כימיות שונות).
כיוון שכך, גליצין איננה מולקולה כיראלית והיא לא מסוגלת להסיט מישור אור מקוטב (ובמילים אחרות: היא אינה מגלה פעילות אופטית), וזאת בניגוד לשאר חומצות האמינו שכן מסוגלות לעשות זאת.
גליצין התגלה בשנת 1820 על ידי הכימאי הצרפתי אנרי בראקונו כאשר ביצע הידרוליזה של ג'לטין על ידי הרתחתו עם חומצה גופרתית.
הוא כינה אותו במקור "סוכר של ג'לטין", אך הכימאי הצרפתי ז'אן-בטיסט בוסינגו הראה ב-1838 שהוא מכיל חנקן.
בשנת 1847 הציע המדען האמריקני אבן נורטון הורספורד, אז תלמידו של הכימאי הגרמני יוסטוס פון ליביג, את השם "גליקוקול";אולם, הכימאי השוודי ברצליוס הציע שנה לאחר מכן את השם הנוכחי הפשוט יותר.
השם גליצין בא מהמילה היוונית γλυκύς (גליקיס) "טעם מתוק" (שקשורה גם לקידומות גליקו- וגלוקו-, כמו בגליקופרוטאין וגלוקוז).
בשנת 1858, הכימאי הצרפתי אוגוסט קאהורס קבע שגליצין הוא אמין של חומצה אצטית.
שמה הכימי של גליצין, לפי מונחון IUPAC, הוא חומצה אמינואתנואית; השם נגזר מהיותה מורכבת מחומצה אתנואית (חומצה קרבוקסילית של אתן), אליה קשורה קבוצת אמינו.
גליצין משמשת גם בתור ניורוטרנסמיטור אינהיביטורי במערכת העצבים המרכזית, וגם כמפעילת תהליכים אקסיטטוריים.
למרות שניתן לבודד גליצין מחלבון שעבר הידרוליזה, דרך זו איננה משמשת לייצור תעשייתי, מכיוון שניתן לייצר אותו בצורה נוחה יותר על ידי סינתזה כימית.
שני התהליכים העיקריים הם אמינציה של חומצה כלורואצטית עם אמוניה, הנותנת גליצין ואמוניום כלוריד, וסינתזת חומצות אמינו של Strecker, שהיא השיטה הסינתטית העיקרית בארצות הברית וביפן.
כ-15 אלף טון מיוצרים מדי שנה בדרך זו.
גליצין נוצר גם כתוצר לוואי לא רצוי בסינתזה של EDTA, הנובעת מתגובות של תוצר הלוואי של אמוניה.
גליקריוס היה אחד הקיסרים הרומיים האחרונים.
שלט במשך 8 חודשים בין השנים 473 ו-474 ומאוחר יותר שימש בישוף קתולי.
פעולה זו, עם זאת, לא תרמה לחיזוק הלגיטימיות שלו בעיני האימפריה הביזנטית ובתוך זמן לא רב מונה במקומו יוליוס נפוס, שהפליג מדלמאטיה לנמל אוסטיה וביוני 474 כפה על גליקריוס לעזוב את רומא.
כתמורה על שיתוף הפעולה שלו, הוא קיבל מינוי כבישוף בסלונה שבדלמאטיה, ארץ מולדתו של נפוס.
גליצרול (Glycerol, מוכר גם כגליצרין ובעברית מִתְקִית) היא תרכובת אורגנית בעלת תפקיד ביוכימי בגוף יונקים.
לגליצרול שימוש נרחב בתעשיית המזון.
נוסחתו הכימית של הגליצרול היא CH2OHCHOHCH2OH (נוסחה אמפירית C3H8O3).
לגליצרול שמות רבים: בתעשייה הוא ידוע יותר כגליצרין (Glycerin או Glycerine), בעוד שבהקשרים ביולוגיים קיימת העדפה לגליצרול.
שני שמותיו הכימיים של גליצרול, לפי מונחון IUPAC, הם 1,2,3-פרופאנטריול (Propanetriol) ו-1,2,3-טריהידרוקסיפרופאן (Trihydroxypropane).
בעבר היה ידוע גם כגליצריטול (Glyceritol) וגליציל אלכוהול (Glycyl alcohol).
לפי שני שמותיו הכימיים של גליצרול ניתן להסיק כי מדובר בטריול - כוהל בעל שלוש קבוצות הידרוקסיל (OH).
לגליצרול שלושה אטומי פחמן; היות שתרכובות ביולוגיות חשובות רבות מכילות שלד של שלושה אטומי פחמן (פירובט, חומצה לקטית, חומצות האמינו אלנין וסרין) ניתן להמירן לגליצרול ולהפך, עובדה בעלת משמעות רבה במטבוליזם.
גליצרול הוא מרכיב בסיסי בסבונים (אם כי הוא לא מהווה חלק מהסבון עצמו אלא משמש כתוסף), משחות ומוצרי קוסמטיקה רבים, והוא מעניק להם מרקם שמנוני.
הגליצרול יכול לרכך עור מיובש.
ניתן לייצר ממנו גם חומר נפץ (ניטרוגליצרין).
כמו כן, נעשה בו שימוש לטיפול בעצירות באמצעות "נרות גליצרין" הפועלים ליצירת גירוי למעיים.
גליצרול נמצא בכל הטריגליצרידים- השומנים (ליפידים) החשובים והנפוצים ביותר בעולם החי.
טריגליצריד מורכב מגליצרול אליו קשורות שלוש חומצות שומן.
חומצות אלו הן למעשה חומצות קרבוקסיליות ארוכות שרשרת.
חומצת שומן מצטרפת לגליצרול בתגובת דחיסה, במהלכה נפלטת מולקולת מים אל הסביבה.
מולקולת המים מורכבת מאטום מימן של קבוצת ההידרוקסיל של הגליצרול ומקבוצת ההידרוקסיל של קבוצת הקרבוקסיל של חומצת השומן.
הקשר הנוצר בין הגליצרול ובין חומצת השומן הוא קשר אסטרי (COO).
כשיצורים חיים צורכים טריגליצרידים במזונם, הללו מתפרקים בתא בתהליך רב-שלבי הנקרא חמצון בטא (β).
בתחילה מופרדות שלוש חומצות השומן מהגליצרול.
החומצות מתפרקות למקטעים בני שני אטומי פחמן אשר מאוחר יותר הופכים לשיירי אצטיל, בעלי שימושים רבים בתא.
הגליצרול מומר לפירובט ונכנס, ביצורים אווירניים (ארוביים), ישירות למעגל קרבס, המשמש להפקת אנרגיה בתא.
זהו האופן שבו מופקת אנרגיה בגוף משומנים.
האנרגיה המתקבלת מפירוק טריגליצרידים גבוהה בהרבה מזו המתקבלת מפירוק חלבונים ופחמימות.
גליצרול נמצא גם ברובם המוחלט של הפוספוליפידים, המרכיבים העיקריים של ממברנת התא.
בפוספוליפידים המכילים גליצרול (פוספוגליצרידים) קיימות רק שתי חומצות שומן הקשורות לגליצרול; אטום הפחמן השלישי של הגליצרול קשור לקבוצות זרחה.
על מנת להשתמש בגליצרול, התא משתמש בשני אנזימיים: בהתחלה מזורזת תגובה כימית המעבירה קבוצת זרחה מ-ATP אל הגליצרול באמצעות האנזים גליצרול קינאז.
התוצר של תגובה זו היא המולקולה גליצרול-3-פוספט.
לאחר מכן האנזים גליצרול 3 פוספט דהידרוגנז מזרז תגובת חמצון של הפחמן האמצעי במולקולה ליצירת דיהידרוקסיאצטון פוספט, תוך כדי חיזור מולקולת ניקוטין אדנין די נוקלאוטיד (NAD+) לגרסתה המחוזרת NADH.
דיהדרוקסיאצטון פוספט היא תוצר ביניים של תהליכי הפירוק והבנייה של גלוקוז: גליקוליזה וגלוקונאוגנזה.
בהתאם, המולקולה יכולה להמשיך בהליך הפירוק הגליקוליטי, או בהליך הבנייה הגליקונאוגנזי.
בתעשיית המזון הגליצרול משמש כחומר הלחה וכמסמיך, נקרא בעיקר "גליצרין" ומסומן במספר E: "E422".
בעבר היו מפיקים אותו בדרך כלל מבעלי חיים, אולם כיום רובו המוחלט מופק באמצעים כימיים או תסיסה של חיידקים.
יש מהרבנים שאומרים שהואיל ובמהלך הפקתו של הגליצרין מן החי היה שלב שבו הוא נפסל מאכילת כלב, איסור אכילתו פקע וגם אם חזר להיות ראוי לאכילה אין בו איסור יותר.
בנוסף, פעמים רבות כמות הגליצרול שמוסיפים הוא פחות מאחד חלקי שישים וממילא הוא אינו נחשב ומתבטל.
מנגד, יש אומרים שמאחר וכל התהליך היה מכוון לטובת הפיכתו למאכל, הגליצרין לא נחשב שהוא נפסל מאכילה ולכן כאשר הוא המעמיד המרכזי יש לאסור את כל המאכל.
וכשהוא לא המעמיד היחיד, אסור להוסיף אותו למאכל בכוונה, ואם הוסיפו אותו, לכתחילה אין לאכול את המאכל שבו הוא מעורב.
גליצריד הוא אסטר המורכב מגליצרול וחומצות שומן.
לגליצרול יש שלוש קבוצות פונקציונליות של כהל (או הידרוקסיל) אשר יכולות לעבור תהליך איסטור עם אחת, שתיים או שלוש חומצות שומן כדי ליצור מונוגליצריד, דיגליצריד או טריגליצריד - לפי מספר חומצות השומן שצורפו למולקולת הגליצרול.
בטבע, שמנים צמחיים ושומנים מהחי מכילים בעיקר טריגליצרידים, אך אלו מפורקים על ידי אנזימים טבעיים (ליפאז) ליצירת מונוגליצרידים ודיגליצרידים וחומצות שומן חופשיות.
לרוב, בסבונים נמצאים גליצרידים גם כן.
גליקופרוטאין הוא תרכובת של חלבון ושל פחמימה הקשורים בקשר קוולנטי.
הסוכרים הקשורים ישירות אל החלבון יכולים להיות מסוגים שונים, כמו גלוקוז, פרוקטוז, מאנוז, גלוקוזאמין, גאלאקטוז, ורבים אחרים.
סוכרים הקשורים אל החלבון יכולים לגרום לשינוי במבנה המרחבי שלו, ובכך לשינוי תכונותיו.
הגליקופרוטאין משמש בעיקר עבור חלבונים שפעולתם נדרשת מחוץ לתא, בהם: נוגדנים, הורמונים, אנזימים ועוד.
בין השאר, הוא מרכיב חיוני בממברנות של תאים צמחיים ואנימליים.
ברוב המקרים מבנים הנמצאים על השוטונים של חד-תאיים שונים יהיו מורכבים מגליקופרוטאין, לדוגמה בשערות על השוטונים של סטראמנופילס.
גליקופרוטאינים בממברנות של אריטרוציטים הנושאים שיירים גליקוזידיים ספציפיים, קובעים את סוג הדם בבני האדם ובבעלי החיים, כאשר השייר הסוכרי מהווה מעין קוד זיהוי של התא הנתון.
גליקופרוטאינים הם ממרכיבי הנזלת ומעניקים לה את מרקמה.
אלפרד גוטשאלק היה המומחה העולמי בתחום חקר גליקופרוטאין.
גליקריה נולדה בשם גליקריה קוצולה (Γλυκερία Κοτσούλα) בכפר אָיוֹ פְּנֶבְמָה שליד העיר סרס.
את הקריירה המקצועית שלה החלה בשנת 1974 בשירי חג'ידאקיס, תאודוראקיס ולואיזוס.
בשנת 1978 הקליטה ביחד עם אפוסטולוס קאלדארס שירים לאלבומו שנקרא "Min Kanis Onira" ("אל תבני חלומות").
בשנת 1980 יצא לשוק תקליטה הראשון של גליקריה, בזמן שהייתה בסיבוב הופעות ביוון עם יורגוס דאלארס.
הפריצה הגדולה שלה ביוון סומנה עם התקליט (דיסק יצא רק בשנת 1988) "שירי סמירני".
בשנת 1982 השתתפה גליקריה בפסטיבל "Europalia '82" בבריסל, וב-1983 הוציאה אלבום רבטיקו בשם "מאזמיר לפיראוס".
בשנת 1985 הוציאה אלבום (קלטת ותקליט, ב-1996 גם דיסק) כפול ("שיר סנטימנטלי"), מתוכו יצאו להיטים רבים שהזניקו אותה במצעדים.
בשנת 1986 יצאה גליקריה למסע הופעות חובק עולם בקפריסין, אנגליה, אוסטרליה, ארצות הברית וקנדה.
גלקרייה מקיימת קשרים אמנותיים כלכליים וחברתיים הדוקים מאוד עם ישראל, והיא השפיעה רבות ואף היוותה את אחד מעמודי התווך בעיצוב המוזיקה היוונית בישראל.
בשנת 1994 יצאה בסיבוב הופעות שנחתם בישראל.
לרגל ההופעות בישראל הוציאה את הדיסק "להיטי זהב" שנחל הצלחה.
במהלך הביקור הופיעה עם עפרה חזה וזכתה בכיבוד רשמי מטעם עיריית ירושלים.
ב-1995 הוציאה דיסק שני בישראל שנקרא "רחוק רחוק" שגם כמו אלבומה הראשון נחל הצלחה.
במהלך הקריירה של גליקריה בישראל היא פגשה גם את ראשי הממשלה יצחק רבין ואהוד אולמרט ואת הנשיאים שמעון פרס וראובן ריבלין.
בשנת 1999 הופיעה בשני קונצרטים בהיכל התרבות בתל אביב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
הקלטת ההופעה הודפסה על-גבי דיסקים שזכו להצלחה בישראל וביוון.
באותה שנה הוציאה בישראל את הדיסק "עצב מתוק" בשיתוף אמנים ישראליים בהם חוה אלברשטיין, שלמה בר וריקי גל.
בשנת 2008 שרה את השיר "ילד גן העדן" שנכתב על ידי יואב גינאי והולחן על ידי ארקדי דוכין לזכרו של הזמר עוזי חיטמן, ובאותה שנה היא הוציאה אלבום שלישי בישראל בשם "מתנה" שבוצע כולו בשפה העברית.
בשנת 2012 ביצעה דואט עם הראל מויאל לשירו "לבדי".
בשנת 2013 השתתפה באלבומה של אהובה עוזרי "מעליי דממה", וביצעה בו את השיר "מתוך עינייך".
בשנת 2022 ביצעה דואט עם בניה ברבי לשיר "מה שבא בא".
בשל תמיכתה של גליקריה בישראל וסירובה לבטל את הופעותיה בארץ בתקופת מלחמת "חרבות ברזל", בוטלה השתתפותה במופעים רבים ביוון, בין השאר בקונצרט חגיגי שהתקיים בהשתתפות מיטב אומני יוון לרגל יום הולדתו ה-100 של מיקיס תיאודורקיס, מגדולי המלחינים היוונים.
בתגובה אמרה גליקריה כי: "כאומנית שמופיעה בכל העולם אני אמשיך לחזק את קשרי התרבות והמוזיקה של יוון עם כל המעריצים שלי בעולם כולו לרבות ישראל", "אני זמרת שמתעסקת במוזיקה, ולא בפוליטיקה.
אופיע בכל מקום כולל ישראל".
גליצראלדהיד הוא חד-סוכר, שנוסחתו C3H6O3. החומר מתקבל בחמצון של גליצרול כך שקבוצת כוהל אחת הופכת לאלדהיד ונוצר אלדוז.
גליצראלדהיד הוא מוצק גבישי שטעמו מתוק.
המולקולה כיראלית כאשר פחמן 2 בשרשרת הוא המרכז הכיראלי.
גליצראלדהיד משמשת כדגם לסיווג אננטיומרים D וL של פחמימות כאשר המופע הטבעי של גליצראלדהיד ( שהוא אננטיומר R) יסומל באות D, ואילו האננטיומר שלה יסומל באות L.
לכל מולקולת סוכר קובעים את הקונפורמציה מהשוואת מיקום קבוצת הOH של פחמן 2 בהיטל פישר לזה שבגליצראלדהיד.
גליקוזיד הוא חומר כימי המורכב ממולקולת חד סוכר או רב סוכר המחוברת לשייר כימי אחר שאינו סוכר.
מולקולת הסוכר מחוברת דרך הפחמן האנומרי למולקולה אחרת דרך קשר O-גליקוזידי (קישור לאטום חמצן), S-גליקוזידי (קישור לאטום גפרית) או N-גליקוזידי (קישור לאטום חנקן).
החלק הסוכרי במולקולת הגליקוזיד נקרא גליקון והשייר נקרא אגליקון או ג'נין.
לגליקוזידים תפקידים שונים ומגוונים בצמחים ובחיות.
צמחים רבים מאחסנים חומרים כימיים חשובים בתאים בצורת הגליקוזיד שאינה פעילה מבחינה כימית.
כאשר הצמח נזקק לחומר הוא מגיב את הגליקוזיד עם מים בנוכחות אנזים ספציפי, הגליקון מוסר מהמולקולה ונותר האגליקון הפעיל כימית.
בחיות מתרחש תהליך הפוך: הגוף מצמיד שייר סוכרי (במקרים רבים חומצה גלוקורונית, נגזרת של גלוקוז) לחומר רעיל כלשהו וכך יוצר גליקוזיד אשר אינו רעיל ושיכול להיות מופרש בקלות מן הגוף.
גליצראלדהיד 3-פוספט היא תרכובת כימית אשר מופיעה במספר תגובות מרכזיות כדוגמת הגליקוליזה והגלוקונאוגנזה.
GAP נוצר בשלוש התרכובות הבאות באופן הפיך.
מספרי האטומים משקפים את מיקומי הפחמנים במולקולת הפרוקטוז 6-פוספט.
מעבר מדהידרוקסיאצטון פוספט לגליצראלדהיד 3-פוספט ולהפך על ידי האנזים טריוזפוספט איזומרז (TIM):
1,3 ביספוספוגליצראט (1,3BPG) מקוטלז על ידי האנזים גליצראלדהיד 3-פוספט דהידרוגנאז.
הראקציה לייצור של 1,3BPG בגליקוליזה
D-GAP מקבל חשיבות נוספת כיוון שזו הדרך של גליצרול להיכנס אל תוך תהליך הגליקוליזה והגלוקונאוגנזה על ידי פירוק לדהידרוקסיאצטון פוספט ובנוסף משתתף במסלול הפנטוז פוספט-מסלול מטבולי המתרחש בתאיהם של יצורים רבים, ובמסגרתו נוצרים סוכרים בעלי חמישה אטומי פחמן מגלוקוז- סוכר בעל שישה אטומי פחמן.
גליצראלדהיד 3-פוספט בתהליך יצירת טריפטופאן-GAP מהווה תוצר משני בתהליך סינתזת הטריפטופאן.
גליצראלדהיד 3-פוספט בתהליך יצירת תיאמין (ויטמין B1) משמש כמגיב בתהליך הסינתזה של טיאמין סובסטרט אשר אינו מיוצר על ידי גוף האדם.
גליקוליפידים הם פחמימות המחוברות לליפידים.
בנוסף, רצף המונומרים שלהם - חד-סוכר, משמש כסמן לזיהוי תאי.
הגליקוליפידים נוצרים, כששרשרת פחמימות נקשרת לפוספוליפידים על המשטח החיצוני של ממברנת התא.
הפחמימות מצויות על המשטח החיצוני של כל ממברנות התאים האאוקריוטים.
הגליקוליפידים משתרכים משכבת הפוספוליפידים הכפולה לסביבה המימית בה נמצא התא, שם הם מתפקדים כאתר לזיהוי של מולקולות.
כמו כן, הם עוזרים בשמירה על יציבות הממברנה.
עוד הם משמשים כמחברים בין תאים לשם בניית רקמות.
גנגליאוצידים (Gangliosides) - מהווים את הגליקוליפידים המורכבים ביותר של בעלי חיים.
מכילים אוליגוסכרידים טעונים שלילית עם אחד או יותר שיירי חומצה סיאלית.
יותר מ-40 סוגי גנגליאוצידים נתגלו עד היום, כשרובם נמצאים בתאי עצב.
גליקופוספוספינגוליפידים (Glycophosphosphingolipids) - מהווים גליקופוספוליפידים מורכבים בפטריות (כולל בשמרים) ובצמחים.
יכולים להכיל תרכובות מורכבות כמו הגנגליאוצידים הטעונים שלילית בבעלי חיים.
קבוצת הראש של הגליקוליפיד מורכבת מסוכרים.
גליקוזאמינוגליקן או מוקופוליסכריד הוא רב-סוכר הבנוי מיחידת דו-סוכר החוזרת על עצמה מספר רב של פעמים.
משפחה זו של פחמימות חיונית לחייהם של חוליתנים ומגון בעלי חיים אחרים.
ל-GAG תפקיד מרכזי ברקמות חיבור.
משמש לבניית תבנית להשתלת מניסקוס בברך.
קיים קשר קוולנטי בין GAG לחלבון יצור פרוטאוגליקן.
הפארין הוא דוגמה ל-GAG המשמש כנוגד קרישה.
גליקוזילציה היא התהליך האנזימטי הקושר קבוצת סוכר למולקולה אחרת.
המולקולה השנייה יכולה להיות סוכר אחר ליצירת רב סוכר או חלבון או ליפיד.
גליקוזילציה יוצרת את אחד מארבעת רכיבי היסוד הקיימים בכל התאים (יחד עם חומצות גרעין, חלבונים וליפידים).
בנוסף, היא משמשת למודיפיקציה של חלבונים לאחר התרגום.
רוב החלבונים המיוצרים ברשתית התוך-פלזמטית עוברים לאחר מכן גליקוזילציה.
גליקוזילציה היא התהליך שבו פחמימה נקשרת בקשר קוולנטי למקרומולקולה מטרה, בדרך כלל חלבונים וליפידים.
שינוי זה ממלא מגוון תפקידים.
לדוגמה, ישנם חלבונים שאינם מתקפלים כראוי אלא אם כן הם עברו גליקוזילציה.
במקרים אחרים, חלבונים אינם יציבים אלא אם כן הם מכילים אוליגוסכרידים הקשורים לחנקן האמידי של שיירי אספרגין מסוימים.
ההשפעת של גליקוזילציה על הקיפול והיציבות של גליקופרוטאינים היא כפולה.
ראשית, גליקנים המסיסים מאוד עשויים להשפיע באופן ישיר על היציבות הפיזיקוכימית.
שנית, גליקנים הקשורים ל-N מתווכים נקודת בקרה קריטית לאיכות תהליך קיפול הגליקופרוטאין ברשתית האנדופלסמטית.
לגליקוזילציה יש גם תפקיד בהידבקות תאית (מנגנון בו משתמשים תאי מערכת החיסון) באמצעות חלבוני קישור לסוכרים הנקראים לקטינים, המזהים קבוצות פחמימה מסוימות.
גליקוזילציה היא פרמטר חשוב גם באופטימיזציה של תרופות רבות המבוססות על גליקופרוטאינים כמו נוגדנים חד שבטיים.
בנוסף, גליקוזילציה מהווה את הבסיס למערכת קבוצות הדם ABO.
נוכחותם או היעדרם של אנזימי גליקוזילטרנספראז הם שקובעים אילו אנטיגנים של קבוצות דם יוצגו ובהתאם לכך – אילו נוגדנים יופקו.
תפקיד אימונולוגי זה עשוי היה להניע את הגיוון של ההטרוגניות בגליקנים וליצור מחסום בפני מעבר נגיפים מבעלי חיים לאדם.
נגיפים משתמשים לעיתים קרובות בגליקוזילציה כדי להסתיר את חלבוני הנגיף עצמם מזיהוי על ידי מערכת החיסון.
דוגמה בולטת לכך היא מעטפת הגליקנים הצפופה שעל גבי החלבון הספייק של נגיף ה-HIV.
בסך הכל, יש להבין גליקוזילציה דרך לחצי הברירה האבולוציוניים שסביר כי עיצבו אותה.
לפי מודל אחד, ניתן לראות את הגיוון כתוצאה ישירה של פונקציונליות פנימית (כגון הובלה תוך תאית).
עם זאת, סביר יותר שהגיוון נוצר מתוך צורך להימנע ממנגנוני הדבקה של פתוגנים (למשל, היצמדות הליקובקטר לשיירי סוכר קצה) ולאחר מכן מנוצל הגיוון הזה באופן פנימי בתוך האורגניזם הרב-תאי.
גליקוזילציה יכולה גם לווסת את היציבות התרמודינמית והקינטית של החלבונים.
הגליקוזילציה מגבירה את המגוון בפרוטאום, מכיוון שכמעט כל היבט של גליקוזילציה יכול לעבור שינוי, כולל:
קשר גליקוזידי - אתר הקישור הגליקני
הרכב גליקנים - סוגי הסוכרים המקושרים לחלבון נתון
מבנה גליקן - יכול להיות שרשראות סוכרים לא מסועפות או מסועפות
אורך גליקן - יכול להיות אוליגוסכרידים קצרי שרשרת או ארוכים
קיימים מנגנונים שונים לגליקוזילציה, אם כי לרובם יש מספר מאפיינים משותפים:
גליקוזילציה, בשונה מגליקציה , היא תהליך אנזימטי.
למעשה, גליקוזילציה נחשבת לשינוי שלאחר התרגום המורכב ביותר, בשל מספרם הרב של השלבים אנזימטיים המעורבים בו.
מולקולת התורם היא לרוב סוכר נוקלאוטידי מופעל.
התהליך אינו מבוסס על תבנית (בניגוד לשעתוק DNA או תרגום חלבונים); במקום זאת, התא מסתמך על חלוקת האנזימים למדורים תאיים שונים (כגון הרשתית האנדופלסמטית, או הציסטרנות במנגנון גולג'י).
לכן, גליקוזילציה היא שינוי התלוי באתר מסוים.
גליקוזילציה מסוג N היא צורה נפוצה מאוד של גליקוזילציה והיא חשובה לקיפול של גליקופרוטאינים אאוקריוטיים רבים באאוקריוטים וכן לחיבור בין תא לתא ובין תא למטריצה החוץ-תאית.
תהליך הגליקוזילציה מסוג N מתרחש באיקריוטים בלומן של הרשתית האנדופלסמטית והוא שכיח גם בארכאונים, אך נדיר מאוד בחיידקים.
בנוסף לתפקידה בקיפול חלבונים ובהיצמדות תאית, הגליקנים הקשורים ב-N על חלבון יכולים לווסת את תפקודו, ובמקרים מסוימים אף לשמש כמתג הפעלה/כיבוי.
גליקוזילציה מסוג O היא צורה של גליקוזילציה המתרחשת באיקריוטים במנגנון גולג'י, אך מתרחשת גם בארכאונים ובחיידקים.
בספרות דווח על גליקנים מסוג קסילוז, פוקוז , מנוז ו-GlcNAc .
לאחרונה דווח על מציאות מנוז גם בחולייתן – בעכבר (Mus musculus) – על פני השטח של קולטן הלמינין התאי אלפא-דיסטרוגליקן.
הוצע שממצא נדיר זה עשוי להיות קשור לכך שאלפא דיסטרוגליקן הוא חלבון שמור מאוד מהחולייתנים הנמוכים ועד ליונקים.
מולקולת מנוז מתווספת לשייר הטריפטופן הראשון ברצף W–X–X–W (W מייצג טריפטופן; X מייצג כל חומצת אמינו).
נוצר קשר CC בין הפחמן הראשון של אלפא-מנוז לבין הפחמן השני של הטריפטופן.
עם זאת, לא כל הרצפים בעלי דפוס זה עוברים מנוזילציה.
נמצא שלמעשה, רק שני שלישים מהם עוברים מנוזילציה, ושקיימת העדפה ברורה לכך שחומצת האמינו השנייה תהיה אחת מהחומצות הקוטביות (Ser, Ala, Gly ו-Thr) כדי שהתהליך יתרחש.
לאחרונה הושגה פריצת דרך בטכניקה לחיזוי אם לרמסוים יכיל אתר מנוזילציה או לא, המספקת דיוק של 93% לעומת דיוק של 67% אם ניקח בחשבון רק את מוטיב WXXW.
תרומבוספונדינים הם אחד מסוגי החלבונים הנפוצים ביותר העוברים שינוי זה.
עם זאת, קיימת קבוצת חלבונים נוספת העוברת C- מנוזילציה, קולטני ציטוקינים מסוג I.
C - מנוזילציה היא תופעה לא שגרתית משום שהסוכר נקשר לפחמן ולא לאטום פעיל כמו חנקן או חמצן.
בשנת 2011 נקבע לראשונה מבנה הגביש של חלבון המכיל סוג זה של גליקוזילציה - רכיב 8 של מערכת המשלים האנושי.
נכון להיום נקבע כי 18% מהחלבונים האנושיים, המופרשים והטרנסממברנליים, עוברים תהליך של C-מנוזילציה.
מחקרים רבים הראו שתהליך זה ממלא תפקיד חשוב בהפרשת חלבונים המכילים טרומבוספונדינים מסוג 1 , אשר נשמרים ברשתית האנדופלסמטית אם אינם עוברים C-מנוזילציה.
דבר זה מסביר מדוע סוג מסוים של קולטני ציטוקינים, קולטני האריתרופויאטין, נשארים ברשתית האנדופלסמטית אם חסרים בהם אתרי C-מנוזילציה.
גליפיאציה היא צורה מיוחדת של גליקוזילציה המתאפיינת ביצירת עוגן GPI.
בגליקוזילציה מסוג זה, חלבון נקשר לעוגן ליפידי באמצעות שרשרת גליקן.
ניתן לבצע גליקוזילציה גם באמצעות הכלים של הכימיה האורגנית הסינתטית.
בשונה מהתהליכים הביוכימיים, הגליקוכימיה הסינתטית מסתמכת במידה רבה על קבוצות מגן (למשל 4,6 - O- בנזילידן) על מנת להשיג את סלקטיביות מרחבית (regioselectivity) רצויה.
אתגר נוסף בגליקוזילציה כימית הוא הסלקטיביות הסטריאוכימית, שכן לכל קשר גליקוזידי קיימות שתי תוצאות סטריאו אפשריות: α/β או ציס/טרנס.
באופן כללי, הסינתזה של גליקוזיד מסוג α או ציס גליקוזיד היא מורכבת יותר.
פותחו שיטות חדשות המבוססות על השתתפות הממס או על יצירת יוני סולפוניום דו-טבעתיים המשמשים כקבוצות עזר כיראליות.
הגליקוזילציה הלא אנזימטית ידועה גם בשם גליקציה או גליקציה לא אנזימטית.
זהו תהליך ספונטני מסוג שינוי שלאחר התרגום (post-translational modification) של חלבונים, שמשמעותו היא שינוי המבנה והפעילות הביולוגית שלהם.
מדובר בקשירה קוולנטית בין קבוצת הקרבוניל של סוכר מחזר (בעיקר גלוקוז ופרוקטוז) לבין שרשרת הצד של חומצת האמינו בחלבון.
בתהליך זה אין צורך בהתערבות של אנזים.
הוא מתרחש בסמוך ולתוך תעלות מים ובשלוחות צינוריות בולטות.
בהתחלה, התגובה יוצרת מולקולות זמניות אשר בהמשך עוברות תגובות שונות (כגון שחלוף אמאדורי , תגובות שיף , תגובות מיילרד, קישרי צילוב ...) ויוצרות שיירים קבועים הידועים בשם תוצרי סיום גליקציה מתקדמים (AGEs – Advanced Glycation End-products)
תוצרי סיום גליקציה מתקדמים (AGEs) מצטברים בחלבונים חוץ-תאיים ארוכי-חיים כגון קולגן שהוא החלבון המסוכרר ביותר והנפוץ ביותר בבני האדם.
בנוסף, מספר מחקרים הראו כי ליזין עשוי לעורר גליקוזילציה לא-אנזימטית ספונטנית.
תוצרי סיום גליקציה מתקדמים (AGEs) אחראים לתופעות רבות.
מולקולות אלו ממלאות תפקיד חשוב במיוחד בתזונה - הן אחראיות לצבע החום, לארומות ולטעמים של מאכלים מסוימים.
הוכח כי בישול בטמפרטורות גבוהות גורם לכך שמוצרי מזון שונים מכילים רמות גבוהות של AGEs.
רמות גבוהות של AGEs בגוף משפיעות ישירות על התפתחותן של מחלות רבות.
יש להן השפעה ישירה בסוכרת מסוג 2 שיכולה להוביל לסיבוכים רבים כגון: קטרקט, אי ספיקת כליות, ופגיעה בלב.
בנוסף, כאשר רמות ה־AGEs נמוכות, האלסטיות של העור יורדת – וזהו סימן חשוב של הזדקנות.
הם גם מהוים חומרי מוצא של הורמונים רבים, ומווסתים ומשנים את מנגנוני הקולטנים שלהם ברמת ה-DNA.
קיימים אנזימים שונים שמסירים את הגליקנים מהחלבונים או מסירים חלק מסוים משרשרת הסוכר.
α2-3,6,8,9-נוירמינידאז (מ-Arthrobacter ureafaciens ): מפרק את כל חומצות הסיאליות המסועפות והלא מסועפות בקצה הלא-מחזר.
β1,4-גלקטוזידאז (מסטרפטוקוקוס פנאומיונה): משחרר רק גלקטוז סופי לא מחזר, מסוג β1,4, מפחמימות מורכבות וגליקופרוטאינים.
β-N- אצטילגלוקוזמינידאז (מסטרפטוקוקוס פנאומיונה): מפרק את כל שיירי N-אצטילגלוקוזאמין מסוג β בקצה הלא מחזר מפחמימות מורכבות וגליקופרוטאינים.
אנדו- α-N-אצטילגלקטוסאמינידאז (O- גליקוזידאז מסטרפטוקוקוס פנאומיונה): מסיר את הגליקוזילציה מסוג O.
אנזים זה חותך Galβ1,3GalNAc לא מותמר המקושר לסרין או תריאונין.
PNGase F : חותך אוליגוסכרידים הקשורים לאספרגין אלא אם כן הם עוברים פוקוזילציה עם ליבת α1,3.
וויסות מסלול האיתות של Notch
איתות Notch הוא מסלול איתות תאי שתפקידו, בין היתר, לשלוט בתהליך ההתמיינות של תאים מקדימים שווי ערך.
משמעות הדבר היא שהוא חיוני בהתפתחות העוברית, עד כדי כך שנבדק בעכברים כי הסרת גליקנים מחלבוני Notch עלולה לגרום למוות עוברי או למומים באיברים חיוניים כמו הלב.
חלק מהמודולטורים הספציפיים השולטים בתהליך זה הם גליקוזילטרנספראזות הממוקמות ברשתית האנדופלסמטית ובמנגנון גולג'י.
חלבוני Notch עוברים דרך אברונים אלה בתהליך הבשלתם ויכולים להיות נתונים לסוגים שונים של גליקוזילציה: גליקוזילציה מסוג - N וגליקוזילציה מסוג-O (ליתר דיוק: גלוקוז מקושר ל-O ופוקוז מקושר ל-O).
כל חלבוני Notch עוברים שינויים מסוג O-פוקוז, משום שיש להם מאפיין משותף: רצפי קונצנזוס ל-O-פוקוזילציה.
אחד המווסתים המתערבים בתהליך זה הוא הפרינג', גליקוזילטרנספראז שמשנה את ה-O-פוקוז כדי להפעיל או לבטל חלקים מהאיתות, ופועל כווסת חיובי או שלילי, בהתאמה.
ישנם שלושה סוגים של הפרעות בגליקוזילציה, הממוינות לפי סוג השינויים בתהליך הגליקוזילציה: שינויים מולדים, שינויים נרכשים ושינויים נרכשים לא אנזימטיים.
שינויים מולדים: דווח על יותר מ-40 הפרעות מולדות של גליקוזילציה (CGD) בבני אדם.
ניתן לחלק אותן לארבע קבוצות: הפרעות בגליקוזילציה מסוג N,של חלבונים, הפרעות בגליקוזילציה מסוג O של חלבונים, הפרעות בגליקוזילציה של שומנים והפרעות במסלולי גליקוזילציה אחרים או במסלולים מרובים.
לא ידוע על טיפול יעיל לאף אחת מההפרעות האלו.
80% מהן משפיעות על מערכת העצבים.
שינויים נרכשים: בקבוצה השנייה ההפרעות העיקריות הן מחלות זיהומיות, מחלות אוטואימוניות או סרטן.
במקרים אלו, השינויים בגליקוזילציה הם הגורם לאירועים ביולוגיים מסוימים.
לדוגמה, בדלקת מפרקים שגרונית (RA), גוף החולה מייצר נוגדנים כנגד האנזים לימפוציטים גלקטוזילטרנספראז, אשר מעכב את הגליקוזילציה של IgG.
לכן, השינויים בגליקוזילציה מסוג N גורמים לחוסר חיסוני הכרוך במחלה זו.
בקבוצה השנייה ניתן למצוא גם הפרעות הנגרמות ממוטציות באנזימים השולטים בגליקוזילציה של חלבוני Notch, כגון תסמונת Alagille .
שינויים נרכשים לא אנזימטיים: הפרעות לא אנזימטיות נרכשות גם הן, אך הן נגרמות עקב חוסר באנזימים שמצמידים אוליגוסכרידים לחלבון.
בקבוצה זו המחלות הבולטות הן מחלת אלצהיימר וסוכרת.
כל המחלות הללו קשות לאבחון משום שהן לא משפיעות רק על איבר אחד, הן משפיעות על רבים מהם ובדרכים שונות.
כתוצאה מכך, הן גם קשות לטיפול.
עם זאת, הודות להתקדמות הרבה שהושגה בריצוף דור חדש, מדענים יכולים כעת להבין טוב יותר את ההפרעות הללו וגילו סוגים חדשים שלהפרעות מולדות בגליקוזילציה (CGDs).
דווח כי גליקוזילציה ביונקים יכולה לשפר את היעילות הטיפולית של תרופות ביולוגיות .
לדוגמה, יעילות טיפולית של אינטרפרון גמא אנושי רקומביננטי, שמובא לידי ביטוי בפלטפורמת HEK 293, השתפרה מול תאי סרטן שחלות עמידים לתרופות.
גליקוגנוליזה (מיוונית, ליזיס = פירוק) היא התהליך הביוכימי של פירוק גליקוגן, על ידי הסרת יחידה של גלוקוז מזורחן, ליצירת גלוקוז-1-פוספט ההופך לגלוקוז-6-פוספט, תוצר ביניים של הגליקוליזה.
גליקוגנוליזה מתרחשת ברקמות שריר ובכבד, שם יש מאגרי גליקוגן, כתוצאה מגירוי הורמונלי של אפינפרין או גלוקגון (פפטיד המשתחרר מהלבלב כתגובה לרמות גלוקוז נמוכות בתאי אלפא של איי לנגרהנס).
תאי כבד מסוגלים לפרק את הגלוקוז-6-פוספט בגליקוליזה או להסיר את קבוצת הפוספט בעזרת האנזים גלוקוז-6-פוספטאז ולשחרר את הגלוקוז החופשי לזרם הדם משם ינוצל על ידי תאים אחרים.
תאי שריר אנושיים אינם כוללים גלוקוז-6-פוספטאז וממילא לא ישחררו את הגלוקוז אלא ינצלו אותו בתהליך גליקוליזה.
גליקוגנוליזה יכולה לספק את צורכי הגלוקוז של אדם בוגר עד 12-18 שעות, אז מאגרי הגליקוגן של הגוף נגמרים.
אחד מטיפולי החירום המקובלים למצב של היפוגליקמיה (רמת סוכר נמוכה בדם), במקרים בהם לא ניתן לתת סוכר דרך הפה, הוא מתן הורמון גלוקגון בעירוי, מה שמזרז את תהליך הגליקוגנוליזה ומעלה את רמת הגלוקוז בדם.
גליקוגנזה הוא התהליך הביוכימי של סינתזת גליקוגן, בו יחידות גלוקוז מתווספות לשרשרת גליקוגן.
התהליך משופעל על ידי אינסולין המופרש בעקבות רמות גלוקוז גבוהות, כגון אחרי ארוחה מרובת פחמימות.
גלוקוז הופך לגלוקוז-6-פוספט על ידי גלוקוקינאז או הקסוקינאז.
גלוקוז-6-פוספט הופך לגלוקוז-1-פוספט על ידי פוספו-גלוקו-מוטאז, דרך תוצר הביניים, גלוקוז-6,1-פוספט.
גלוקוז-1-פוספט הופך ל-UDP-גלוקוז על ידי יורידיל-טרנפראז היוצר גם פירופוספט העובר הידרוליזה על ידי פירופוספטאז ליצור 2 מולקולות זרחן.
מולקולות גלוקוז נאספות בשרשרת על ידי גליקוגן-סינתאז, הדורש קיום שרשרת תחל ראשונית (נוצרת על ידי גליקוגנין).
סיעופים נוצרים על ידי אנזים סיעוף [amylo-α(1:4)->α(1:6)transglycosylase] המעביר את סוף השרשרת לאמצע בקשר אלפא-1:6, משם השרשרת ממשיכה לגדול בקשרי 1:4.
גליציה המזרחית (באוקראינית: Східна Галичина, בפולנית: Galicja Wschodnia, בגרמנית: Ostgalizien) הוא אזור גאוגרפי במערב אוקראינה (המחוזות של היום לבוב, איוואנו-פרנקיבסק וטרנופול).
טריטוריה פולנית לפרקי זמן לאורך ההיסטוריה.
גליציה נוצרה בתוך האימפריה האוסטרית במהלך השנים 1772–1918. גליציה המזרחית, כוללת כעת את כל מחוזות לבוב ואיוואנו-פרנקיבסק (אזורים) באוקראינה וכן מחוז טרנופול, כאשר הרצועה הצפונית שלו גובלת עם המחוזות ההיסטוריים קרמנטס, שומסק ולניבצי והחלק הצפוני של מחוז זברוץ'.
החלק המערבי של גליציה המזרחית נמצא בפולין (החלק המזרחי של מחוז פודקרפצקיה - פשמישל, סאנוק, ירוסלב, לובאצ'וב, לסקו ובישצ'די והאזורים סביב הערים והמקומות הללו.
חלק קטנטן של גליציה המזרחית ממוקם גם במחוז לובלין - העיירה לוביצ'ה קרולבסקה והסביבה, אבל טומשוב לובלסקי, 15 ק"מ משם, כבר לא חלק מגליציה, וגם לא הייתה שייכת לקיסרות האוסטרית בזמן חלוקת פולין.
האזור היה חלק מפולין הקונגרסאית בתוך האימפריה הרוסית לפי החלוקה הרוסית של פולין.
ב-1918 הפכה גליציה המערבית לחלק מהרפובליקה המחודשת של פולין, שקלטה חלק מאזור למקו.
האוכלוסייה האוקראינית המקומית הכריזה על עצמאותה של גליציה המזרחית כרפובליקה העממית של מערב אוקראינה.
האוכלוסייה הפולנית ברובה של לבוב (לביב, למברג) התנגדה למהלך, מה שהוביל למלחמת פולין–אוקראינה שבמהלכה השתלטו הפולנים על כל גליציה.
בהסכם עם פולין, הרמן פטיורה מהרפובליקה העממית של אוקראינה ויתר על מזרח גליציה בתמורה לעזרה נגד הסובייטים.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית הקימו הסובייטים ביולי 1920 בגליציה המזרחית את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גליציה.
הסכם ריגה מה-18 במרץ 1921 הקצה את גליציה המזרחית עבור הרפובליקה הפולנית השנייה.
מעצמות ההסכמה המשולשת הכירו בחזקה הפולנית על השטח ב-15 במאי 1923.
האוקראינים מגליציה המזרחית והמחוז השכן ווליניה היוו כ-12% מאוכלוסיית הרפובליקה הפולנית השנייה והיו המיעוט הגדול ביותר בה.
מכיוון שמדיניות ממשלת פולין לא הייתה ידידותית כלפי מיעוטים, גברה המתיחות בין ממשלת פולין לאוכלוסייה האוקראינית, מה שבסופו של דבר הוליד את ארגון המחתרת המיליטנטי של הלאומנים האוקראינים.
השם גליציה, או Halychyna באוקראינית, נגזר מהעיר האליץ' שהייתה הבירה הראשונה של נסיכות גליציה.
השם Halych בתורו נובע מהמילה האוקראינית halka שפירושה "עורב", המשתקפת על ידי העורב במרכז הסמל המודרני של העיר.
רבים גם מאמינים כי השם Halych/Galic (וממנו Halychyna/Galizia) נגזר מהמילה היוונית ἅλς (hals), שפירושה "מלח".
לביזנטים וליוונים הייתה השפעה חזקה על ארצות אלו, ובהשפעת היוונים התנצרו גליציה ורוס של קייב.
למעשה המילה היוונית לבור מלח היא αλυκή (alyki), מה שמעלה טיעון חזק שהליץ' יכול להיות שינוי של זה.
הליץ' היה עשיר במלח, שנכרה באזור.
בתקופת ימי הביניים המוקדמים, מלח היה הייצוא העיקרי של האליץ'.
כיום, לעומת זאת, אין יותר כריית מלח בהליץ'.
גליציה החדשה או גליציה המערבית (בפולנית: Nowa Galicja או Galicja Zachodnia; בגרמנית: Neugalizien או Westgalizien) היה אזור מנהלי של המלוכה ההבסבורגית, שהוקם מהשטח שסופח במהלך החלוקה השלישית של פולין ב-1795.
ב-1803 היא אוחדה עם ממלכת גליציה ולודומריה, אך שמרה על אוטונומיה מסוימת.
האזור נשאר שטח של האימפריה האוסטרית גם כאשר, בשנת 1807, נפוליאון בונפרטה הקים את דוכסות ורשה משטחים בפולין גדול שפרוסיה סיפחה בחלוקה השנייה והשלישית וכעת נאלץ לוותר על פי חוזה טילזיט.
אוסטריה הפסידה את גליציה החדשה במלחמת הקואליציה החמישית ב-1809, לאחר שקורפוס בפיקודו של פרדיננד קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ב-15 באפריל 1809 החל את מלחמת פולין-אוסטריה בפלישה לדוכסות ורשה.
למרות תוכניותיו של הארכידוכס להיכנס כמשחרר לאומי, הוא הובס על ידי כוחותיו של הנסיך יוזף פוניאטובסקי בקרב רשין.
אוסטריה הובסה לבסוף בקרב וגראם ב-6 ביולי, ולאחר מכן צורפה גליציה החדשה לדוכסות ורשה על ידי הסכם שנברון.
עם ההחלטה הסופית של קונגרס וינה בשנת 1815, השטח הפך לחלק מפולין הקונגרסאית, שנשלט באוניה פרסונלית על ידי אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, בעוד קרקוב שמרה על עצמאותה כעיר החופשית של קרקוב.
גליקופרוטאין IIb/IIIa, או בקיצור gpIIb/IIIa, הוא האינטגרין שנמצא על טסיות הדם.
הוא מתפקד כקולטן לפיברינוגן ופועל לשפעול טסיות.
הוא נבנה בתהליך קישור בין gpIIb ו-gpIIIa (תהליך תלוי סידן), אשר מהווה צעד הכרחי לקראת האגרגציה, איגור טסיות דם לצבר, והיצמדותן אל האנדותל.
אחרי שטסית משופעלת על ידי ADP (תהליך שנחסם על ידי clopidogrel), אפינפרין, קולגן או תרומבין, מתרחש שינוי קונפורמציה של קלטני gpIIb/IIIa שגורם להם להקשר לפיברינוגן.
gpIIb/IIIa מהווה מטרה של מספר תרופות:
גליצרול פנילבוטיראט (glycerol phenylbutyrate) הוא המרכיב הפעיל בתרופה רביקטי (ravicti) המשווקת כנוזל לנטילה פומית (דרך הפה), ומשמשת לטיפול בהפרעות מולדות מסוימות של מעגל האוריאה (UCDs).
התרופה פועלת על ידי מניעת הצטברות מזיקה של אמוניה בגוף.
מעגל האוריאה מורכב מסדרה של תהליכים ביוכימיים ומטרתו היא לסלק מהגוף את עודפי האמוניה, שמקורה בפרוק חלבונים מהמזון, על ידי הפיכתה לאוריאה.
הפרעות מולדות של מעגל האוריאה (UCDs) הן הפרעות גנטיות, הקשורות עם חוסר של אנזימים ספציפיים המעורבים במעגל האוריאה.
באנשים עם UCDs החנקן מצטבר ונשאר בגוף כאמוניה, המסוגלת להגיע למוח ולגרום לנזק מוחי, תרדמת או מוות.
גליצרול פנילבוטיראט או GPB מורכב מגליצרול עם 3 מולקולות של חומצה פנילבוטירית (phenylbutyric acid), הקשורות כאסטרים והוא פרו-דרג של חומצה פנילבוטירית, המשווקת אף היא כנתרן פנילבוטיראט (NaPBA), לטיפול של UCDs.
NaPBA הוא בעל בעיות טעם, משפיע על ריח הגוף, עלול להפחית תיאבון, לגרום בעיות במחזור החודשי בנשים, בעל תכולה גבוהה של נתרן ועומס מינון גבוה בטבליות.
בשונה מכך, גליצרול פנילבוטיראט הוא שמן חסר טעם וריח, בעל צבע צהוב בהיר, שאינו מכיל נתרן.
מנגנון הפעולה של גליצרול פנילבוטיראט (ושל NaPBA), מבוסס על יצירת תחליף לאוריאה בגוף.
חומצה פנילאצטית, שהיא המטבוליט העיקרי של התרופה בגוף, עוברת צימוד עם גלוטמין, בכבד ובכליות, כדי ליצור פנילאצטילגלוטמין (PAGN), אשר בדומה לאוריאה, מכיל פסולת חנקן, ומופרש בשתן.
תרופת המרשם רביקטי פותחה על ידי היפריון תרפיוטיקס (Hyperion Therapeutics), בהתבסס על תרופה קיימת - בופניל (Buphenyl), שהמרכיב הפעיל בה הוא סודיום פנילבוטיראט.
התרופה מאושרת לשימוש בחולים מעל גיל חודשיים.
וקיבלה אישור שיווק בארצות הברית על ידי מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ב-1 בפברואר 2013.
במרץ 2015, הורייזון פרמה רכשה את היפריון תרפיוטיקס ואת התרופה רביקטי.
התרופה רביקטי אינה רשומה בישראל, אך מיובאת לישראל, על פי הצורך, תחת אישור מיוחד של משרד הבריאות.
גְלִיקְשְׁטַאדְט היא עיירה במחוז שטיינבורג שבמדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה, השוכנת על גדתו הימנית של נהר האלבה התחתון, בשפכו של נהר רין, כ-45 ק"מ צפונית-מזרחית לאלטונה.
העיירה נחשבת לחלק מהאזור המטרופוליני של המבורג.
גליקשטאדט נוסדה בשנת 1617 על אדמות הביצות שלאורך נהר האלבה על ידי דוכס הולשטיין, מלך דנמרק, כריסטיאן הרביעי, אשר בנה שם סוללות וביצורים, כמו גם ארמון דוכסות.
מאחר שכריסטיאן הרביעי הבטיח למתיישבים פטור ממסים וחופש דת, הפכה גליקשטאדט עד מהרה למרכז סחר חשוב, שנועד להתחרות בעיר הקיסרית המבורג, הממוקמת במעלה האלבה.
בעיירה התיישבו קלוויניסטים, רמונסטרנטים ומנוניטים (אנבפטיסטים) מהולנד, וכן יהודים ספרדים וקתולים.
לאחר שהמלך כריסטיאן הצטרף לנוצרים הפרוטסטנטים במלחמת שלושים השנים, הטילו בתגובה כוחות האימפריה הרומית הקדושה והליגה הקתולית, בפיקודם של אלברכט פון ולנשטיין ויוהאן ט'סרקלס פון טילי, מצור בן 15 שבועות בשנים 1627–1628, אך לא הצליחו לכובשה.
בשנת 1649 העביר בנו של כריסטיאן הרביעי ויורשו, פרדריק השלישי, את מקום מושבו של ממשל הולשטיין לגליקשטאדט, ולאחר מכן נודעה הדוכסות בשם הולשטיין-גליקשטאדט.
בשנת 1773 הפכה העיירה לבירת הולשטיין כולה, עת מוזגו אליה שטחי הולשטיין-גוטורפ.
במהלך מלחמת הקואליציה השישית, ב-1814, הוטל מצור על גליקשטאדט על ידי כוחות הקואליציה, והעיירה נכנעה תוך שביצוריה הוחרבו.
בשנת 1830 הפכה העיירה לנמל חופשי.
הולשטיין-גליקשטאדט נותרה בחזקת הכתר הדני עד לתבוסתו במלחמת שלזוויג השנייה ב-1864. העיירה נכבשה על ידי אוסטריה, אך לבסוף סופחה לפרובינציה הפרוסית שלזוויג-הולשטיין בעקבות מלחמת אוסטרו-פרוסיה ב-1866.
ב-1845 נפתחה תחנת גליקשטאדט על קו רכבת הביצות מאלמסהורן, שב-1857 המשיך עד לאיצהו.
כיום רכבות נוסעות מתחנת המבורג-אלטונה לווסטרלנד באי זילט.
לגליקשטאדט יש גם שירות מעבורת החוצה את האלבה לוויישהאפן בסקסוניה התחתונה.
זוהי תחנת עצירה על כביש המעבורת הגרמני ושביל האופניים אלבה.
גליקוזיל פוספטידילאינוזיטול, Glycosylphosphatidylinositol או glycophosphatidylinositol (GPI) הוא פוספוגליצריד שיכול להיות מחובר לקצה ה-C של חלבון במהלך עיבוד שלאחר תרגום.
החלבונים המעוגנים ב-GPI המתקבלים ממלאים תפקידי מפתח במגוון רחב של תהליכים ביולוגיים.
GPI מורכב מקבוצת phosphatidylinositol המקושרת דרך מקשר המכיל פחמימות (גלוקוזאמין ומנוז הקשורים גליקוזידית לשארית האינוזיטול) ובאמצעות גשר אתנומין פוספט (EtNP) לחומצת האמינו בקצה ה-C של החלבון הבוגר.
שתי חומצות השומן בקבוצת הפוספטידיל-אינוזיטול ההידרופוביות מעגנות את החלבון לממברנת התא.
חוסרים בסינתזה של עוגן GPI
פגמים בסינתזת ה-GPI-anchor מתרחשים במחלות נרכשות נדירות כגון המוגלובינוריה לילית התקפית (PNH) ומחלות מולדות כגון היפרפוספטזיה עם תסמונת פיגור שכלי (HPMRS).
ב-PNH קיים פגם סומטי בתאים ההמטופואטים הפוגע בייצור GPI, מה שגורם להצמדה לקויה של GPI בין חלבון בשם גורם מאיץ דעיכה (DAF או CD55) וחלבון CD59 בתאי דם אדומים.
הסיבה השכיחה ביותר ל-PNH היא מוטציות סומטיות בתאחיזה ל-X בגן PIG-A.
עם זאת, דווח גם על מקרה של PNH בו נצפתה מוטציה תורשתית בגן אוטוזומלי PIG-T בנוסף למוטציה סומטית שנרכשה.
בהיעדר חלבוני CD59 המקושרים לממברנת התא, מערכת המשלים יכולה לגרום לתמס התא במספרים גבוהים ולהוביל להמוגלובין בשתן (המוגלובינריה).
עבור חולי HPMRS, דווחו מוטציות הגורמות למחלה בגנים PIGV, PIGO, PGAP2 ו-PGAP3.
על גבי הממברנה של הפרוטוזואה Trypanosoma brucei הגורמת למחלת השינה מעוגנים גליקופרוטאינים באמצעות עוגן GPI.
גליקוזילאמינים הם תרכובות ביוכימיות המורכבות מקבוצת גליקוזיל המחוברת לקבוצת אמינו -NR2.
גליקוזילאמינים ידועים גם בשם N-גליקוזידים, מכיוון שהם סוג של גליקוזיד (תרכובת של סוכר וכימיקל שאינו סוכר).
קבוצות גליקוזיל יכולות להיגזר מפחמימות.
קבוצת הגליקוזיל וקבוצת האמינו מחוברות בקשר β-N-גליקוזידי (קשר קוולנטי בין קבוצת המיאצטל של מולקולת סוכר, כגון גלוקוז, לבין קבוצה כהלית, כתוצאה ממנו נוצר אצטל).
הקשר ה-β-N-גליקוזידי יוצר קשר אתר המינאמינלי מחזורי (α-אמינו-אתר).
במבנה הזה, סוכר (גליקוזיל) מתחבר לקבוצת אמין דרך קשר β-N-גליקוזידי, וכתוצאה מכך נוצר מבנה טבעתי שבו יש גם קשרים של אתר וגם קשרים של המינאמינל, מה שיכול להופיע במולקולות מורכבות, למשל נוקלאוזידים, אנטיביוטיקות או גליקופרוטאינים.
דוגמאות לכך כוללות נוקלאוזידים ובהם אדנוזין.
גליקציה (גליקוזילציה לא אנזימטית), הידועה גם בתור סכרור, היא התקשרות קוולנטית של סוכר למולקולת חלבון, ליפיד או חומצת גרעין.
סוכרים אופייניים המשתתפים בגליקציה הם גלוקוז, פרוקטוז, גלקטוז ונגזרותיהם.
גליקציה היא תהליך לא אנזימטי האחראי לסיבוכים רבים (למשל, מיקרו ומקרו-וסקולריים) בסוכרת והוא מעורב במחלות אחרות ובהזדקנות.
בניגוד לגליקציה, גליקוזילציה היא תהליך תלוי ATP המתבצע בתיווך אנזימים של חיבור סוכרים לחלבון או ליפיד.
גליקוזילציה מתרחשת באתרים מוגדרים על מולקולת המטרה.
זוהי צורה נפוצה של מודיפיקציה פוסט-טרנסלציונית של חלבונים והיא נדרשת לתפקודו של החלבון הבוגר.
בגאולוגיה, גלישון – נקרא גם גלישון קרקע וגלישון טקטוני – הוא יריעת סלע או גוף סלעי גדול שהוסטו אופקית למרחק רב ממיקומם המקורי בעקבות העתקה או קימוט חריף.
גלישונים ניכרים בחלקו העליון של קרום כדור הארץ, אם כי הגורמים להיווצרותם עשויים להיות עמוקים יותר.
גלישונים נוצרים במהלך התעבות והתקצרות של הקרום היבשתי, הנובעות מתהליכים טקטוניים ואורוגניים הדוחקים פיסות מסלע גדולות זו לעומת זו.
כאשר יריעת מסלע נדחקת, נדחסת, מנותקת מן המצע שלה ומובלת למיקום מרוחק, חל בה מעוות פנימי.
סוג המעוות תלוי בעיקר באופיים של הסלעים המעורבים: במקרה של רצף שכבות סלעי משקע – בהן מתקיימת התנגדות מכנית גבוהה למעוות – הקימוט ניכר וברור, ואילו התנגדות מכנית נמוכה האופיינית לסלעי גרניט וגנייס יוצרת מעוות הומוגני יותר.
כאשר מדובר בשכבות בעלות חולשה מכנית, יתפתח מעוות המתמקד בהעתקים הפוכים, כל התהליכים הללו: קימוט, העתקה ומעוות הומוגני – עשויים להתרחש בו-זמנית, ובכל המקרים יוצבו סלעים קדומים מעל סלעים צעירים יותר.
גלישונים עשויים להיווצר בגלישה מעל מסלע קיים בהעתק הפוך, תוך כדי יצירת קמט רובץ, ולהתבטא כקיר תלוי של העתק דחיקה.
קיימות דוגמאות רבות של גלישונים בסקוטלנד ובנורווגיה שנוצרו באופן זה במהלך האורוגנזה הקלדונית.
במקומות אחדים עשויה סחיפה לחשוף את הגלישון בעומק כה רב, עד כי נראה חתך מעוגל או אליפטי של שכבות מסלע צעירות הכלואות בתוך מסלע אוטוכתוני עתיק יותר.
מחשופים כאלה נקראים "חלון" או מגרעת (inlier), והם נראים לרוב באגנים טופוגרפיים או בעמקי V עמוקים.
במקומות אחרים עשויים גלישון או שריד אלוכתוני מבודד של המסלע העתיק להיות מוקפים לגמרי בסלע הצעיר המשוכב מתחתם, ולהיחשף כשן סלע או כחריגה (outlier) – חלק מסלע שהתנתק מהמבנה הראשי באמצעות סחיפה.
הם אופייניים לרכסי הרים ומצויים ברבים מהם: בהרי האלפים, בקרפטים, בהרי הבלקן, בהימלאיה וברכסים נוספים ברחבי העולם.
במרבית המקרים נוצרים במהלך תהליך קימוט או העתקה מערכות נרחבות הכוללות גלישונים מרובים, בניגוד לגלישונים בודדים.
הגלישונים הם מבנים גדולים שהמשרעת שלהם עשויה לעלות על 10 ק"מ, אם כי מבנים בקנה מדה קטן עשויים להציג את הקימוט באופן ברור יותר.
שני מבנים כאלה המצויים בנגב: "אצבע אלוהים" בנחל עתק ו"יד השטן" בנחל רחם, מבטאים תהליכי קימוט והעתקה בקנה מדה גדול יותר.
הם נוצרו במהלך מעוות בחרסית רכה מטורון עליון, שנכלאה ונלכדה בין שכבות אבן גיר.
הגאולוג הצרפתי מרסל אלכסנדר ברטראן (Marcel Alexandre Bertrand, 1847–1907) הקדיש שמונה שנים לחקר הסטרטיגרפיה של הרי היורה בתחום צרפת.
אחד המאפיינים הטקטוניים המעניינים של רכס היורה הוא התנתקות סלעי הכיסוי מן התשתית וגלישתם מערבה על-גבי מישור התנתקות, תוך העתקה דיסהרמונית נרחבת.
תופעה זו בהרי היורה היה אחד מנושאי המחקר של ברטראן.
ממחקריו אלה עלה הצורך למצוא מנגנון שיסביר את נוכחותם של "פגמים", "ליקויים" ו"עיקומים" שנמצאו בהרים סמוך לבזאנסון.
ממחקר דומה שערך בהעתק גלרוס הסיק ברטראן כי מדובר בהעתק הפוך שהסיט את המסלע ב-40 קילומטרים, והניח כי מנגנון זה יצר את האלפים.
לגלישונים קרא ברטראן "Nappe" – בצרפתית: מפת שולחן, ופיתח את התפיסה לפיה הם נוצרים בתהליכי קימוט והעתקה.
גלישת רוח הוא ענף ספורט ימי, אולימפי, המורכב מאלמנטים של גלישה ושיט.
גלשן הרוח מורכב מלוח שאורכו בין שניים לארבעה מטרים, אליו מחובר התורן באמצעות מפרק אוניברסלי - המאפשר לו תנועה חופשית.
לתורן מחובר בצורה אופקית המנור, בעזרתו מותקן המפרש על גבי התורן.
שטחי המפרשים עשוי להגיע לבין פחות משלושה מ"ר עד ל-12 מ"ר - בהתאם לתנאי הרוח, למיומנות הגולש ולאופי הגלישה הרצוי.
גלשן הרוח פותח בשנת 1969 על ידי המהנדס ג'ים דרייק אשר הוסיף מפרש לגלשן הגלים כדי ללכוד את הרוח.
בסוף שנות השישים הופיע בקליפורניה הדגם המסחרי הראשון שנקרא "וינדסרפר".
בתוך זמן קצר יחסית קמו ארגונים, בתי ספר, תקנות ותחרויות לספורט זה.
בשנת 1984 זכה הענף להכרה אולימפית והוא נכלל במשחקים האולימפיים מאז לוס אנג'לס 1984.
כיום, ישנם חופים ואתרי גלישה רבים ברחבי העולם, שהמפורסמים שבהם נמצאים בחוף המערבי של ארצות הברית, בהוואי, באוסטרליה ובאינדונזיה.
באתרים שונים נערכות תחרויות בסגנונות שונים, בהם מרוצים, סלאלום וסגנון חופשי.
הראשון שהביא לארץ את גלשני הרוח היה דורון עזרא, שהיה הבעלים של החברה "ימית סחר" (נכון להיום הבעלים הוא איתן פרידלנדר), והחליט לייבא מאירופה את גלשני הרוח בשנת 1973.
מאז פיתוח גלשני הרוח הראשונים, שונה ושופר מבנהו של הגלשן.
בין השינויים הבולטים ניתן למנות את:
קיצור לוח הגלשן מאורך של כארבעה מטרים לשני מטרים וחצי בלבד
הקטנת גודלו של סנפיר הגלשן
שינוי צורת המפרש המשולשת לצורה הדומה יותר לחרוט קטום, היעילה יותר ללכידת הרוח
תורן המפרש מורכב ממספר חלקים, להם היכולת להתפרק ולהתחבר מחדש
ללוח הגלשן נוספו רצועות המשפרות את אחיזת הרגליים בו
תופסני המנור השתכללו ואחיזתם בתורן השתפרה
גלשן – הגלשן הוא משטח אשר במרכזו עומד הגולש, ואליו מחוברים התורן והמפרש.
בעבר, היה הגלשן עשוי מפוליאתילן או פיברגלס מוקשים בשרף.
בשנים האחרונות התחלפו חומרים אלו בקצף מסגסוגת של פולימרים ומציפוי סיבי־פחמן-אפוקסי.
ישנן מספר חברות מודרניות המוסיפות חלקי עץ לגלשן בטכנולוגיות מתקדמות.
במרכז ה ממוקם חריצו של הקראדן, ובגלשנים ישנים ישנו חרך המאפשר את הכנסת החרב.
בגלשנים המודרניים, על הלוח ממוקמים שלוש או ארבע רצועות לאחיזה לכפות הרגליים.
קראדן – המפרק האוניברסלי המחבר את הלוח אל התורן ומאפשר לו תנועה חופשית.
המפרק עשוי גומי, אף שבעבר היו ניסיונות שכשלו לשימוש במפרקי מתכת.
חרב – החרב היא לוח פלסטיק שאורכו כ-20 ס"מ ומיקומו מתחת לפני המים.
החרב נכנסת בחרך שבתוך הלוח, וניתן לשנות את זוויתה ביחס ללוח על מנת להקטין את השפעת זרמי המים על כיוון התנועה.
כיום, עם קיצור אורך הגלשן התייתר השימוש בחרב.
תורן – מוט גבוה המחובר ללוח הגלישה באמצעות מפרק אוניברסלי.
בעבר, היה עשוי התורן מפיברגלס, אך בגלשנים המודרניים הוא עשוי מסיבי־פחמן.
התורן המודרני בדר"כ מורכב מיותר מחלק אחד המחובר בהברגה או במבנה שרוול טלסקופי בתרנים המודרניים.
מפרש – הוא למעשה כנף, העשויה מיריעות מחומרים פלסטיים, מתוחות בין התורן האנכי למנור האופקי.
המפרש מאפשר ניתוב הרוח מקדמת המפרש לחלקו האחורי וליצור אפקט עילוי אשר מופנה לכיוון הגלישה הרצוי האפשרי.
הגולש המתנגד למשיכה זו מתחיל לנוע יחד עם הגלשן.
מפרשי הגלשנים קיימים במגוון רחב של גדלים וצורות ולכל אחד מאפיינים שונים בחוויית הגלישה.
גודלי המפרש נעים בין 2 מ"ר עד ל-12 מ"ר.
שחיפים – או לייסטים הם לוחות גמישים, צרים וארוכים, בדרך כלל עשויים פחמן.
השחיפים נכנסים לתוך כיסים במפרש ומקבעים את צורתו על מנת לכלוא את הרוח בצורה אופטימלית ולמניעת רפיון בשפת המפרש האחורית.
חלק מן המפרשים המודרניים אינם מצוידים עוד בשחיפים לאור ההתקדמות בצורת המפרש.
מנור – מוט פחמן אליפטי (או מתכת בגלשנים ישנים/אולימפיים), המחובר בצורה אופקית לתורן ובתוכו עובר המפרש.
בעזרת המנור משנה הגולש את זוויות המפרש כולו, וכך מאפשר את תזוזת הגלשן.
טרפז – וסט המתלבש על הגולש.
הטרפז הוא בעל וו מתכת המתחבר לחוט הממוקם על המנור, בעזרתו מתקבע הגולש אל המנור ובכך מקל על הגלישה.
בנוסף משמש הטרפז כחגורת ציפה, אם כי היא אינה מציפה לחלוטין.
חליפה הכרחי בחורף – החליפה מסייעת לשמירת חום גופו של הגולש
מערכות (לא הכרחי) – במפרשים תחרותיים מוסיפים "מערכות".
המערכות מאפשרות מתיחה ושחרור של המפרש תוך כדי גלישה בהתאם לזווית הגלשן מול הרוח או אם עוצמת הרוח משתנה.
חבל הרמה (לא הכרחי) – חבל אלסטי (נמתח) שמחובר בין המנור לקראדן המאפשר הרמה קלה של המפרש.
סנפיר – מעין כנפון בעל פרופיל סימטרי הממוקם בדרך כלל בחלקו אחורי של הגלשן ומשמש כמייצב כיוון (ממש כמו מייצב כיוון במטוס) השומר תמיד שירכתי הגלשן (חלקו אחורי) יישאר בחלקו האחורי של כיוון הגלישה ולמעשה הופך לציר הסיבוב.
ככל שהסנפיר ארוך (גבוה) יותר, הכח שלו להישאר מאחור חזק יותר.
ישנם סוגים שונים של סנפירים ולכל מבנה מאפיינים שונים בניהוג כיוון הגלישה.