tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד מאי 2019, הפיתוח של הסדרה עבר משירות הסטרימינג בחזרה לערוץ דיסני, והליהוק נמשך לסדרה, שהופקה כעת כפיילוט; שני תפקידים מולאו עד שלב זה.
התוכנית פותחה במקור כסדרה בת שעה, ולאחר מכן קוצרה לפורמט של חצי שעה.
באוקטובר 2019, הסדרה הוזמנה רשמית על ידי הרשת לעונה בת אחד עשר פרקים.
ההפקה הייתה אמורה להתחיל בניו אורלינס ב-2020. הצילומים החלו בלואיזיאנה לקראת סוף 2019 והופסקו ב-23 בפברואר 2020, עקב מגפת COVID-19 בלואיזיאנה.
צילומי העונה הסתיימו בין ה-5 באוקטובר ל-6 בנובמבר 2020. ב-23 באפריל 2021, הסדרה חודשה לעונה שנייה, שעלתה לראשונה ב-14 בינואר 2022. ב-7 בפברואר 2022, הסדרה חודשה לעונה שלישית, שעלתה לראשונה ב-24 במרץ 2023.
בראשונה לסדרה של ערוץ דיסני, התוכנית קיבלה לוח זמנים להפצה "בפרופיל גבוה" בדיסני+.
חמשת הפרקים הראשונים זמינים בשירות הסטרימינג ב-26 בפברואר 2021. פרקים המשיכו להתווסף בכל יום שישי עד 9 באפריל 2021.
הסודות של איסיס היא סדרת טלוויזיה אמריקאית לילדים שהופקה על ידי חברת Filmation בין השנים 1975–1976 עבור רשת CBS.
התוכנית הייתה סדרת הלייב אקשן האמריקאית השבועית הראשונה עם דמות ראשית של גיבורת על, שעלתה לשידור לראשונה ב-6 בספטמבר 1975, לפני הופעת הבכורה השבועית של "האישה הביונית" (14 בינואר 1976) ו"וונדר וומן" (21 באפריל 1976).
בסדרה, איסיס (ג'ואנה קמרון ) היא האלטר אגו של אנדריאה תומאס, מורה רגילה לכאורה, שהופכת לאלה המצרית כאשר מוצגים בפניה משברים שבן תמותה בלבד אינו יכול לפתור.
ל"סודות של איסיס" ולסדרה הנלווית לה "שאזאם!" היו פרקי קרוסאובר שבהם קפטן מארוול ואיסיס הופיעו זה בתוכניות של זה.
מאז, DC קומיקס אימצו את דמותה של איסיס להמשכיות המיינסטרים שלהם לקומיקס המודרני.
הסדרה שודרה בארץ בשנות השמונים בטלוויזיה החינוכית תחת השם איזיס.
בסדרה כיכבה ג'ואנה קמרון כאנדריאה תומאס, מורה למדעים בתיכון לרקספור שמצאה קמע זהב מיסטי עתיק בחפירה ארכאולוגית במצרים.
הקמע היה שייך במקור למלכה המצרית חתשפסות.
הקמע העניק לעונד (ליתר דיוק, לצאצאי חתשפסות, שאנדריאה הייתה אחת מהם) את "כוחות החיות ואיתני הטבע", בכל פעם שהוא נחשף ושמה של איסיס מוזכר.
בכל פעם שהיה צורך באיסיס, אנדריאה הייתה חושפת את הקמע (אותו ענדה כשרשרת יומיומית) ומדקלמת לחש – "הו איסיס האדירה" – שהפך אותה לאלילה/גיבורת-על.
בסדרה כיכבו בריאן קאטלר בתור המורה, ריק מייסון ששימש כמושא אהבתה הפוטנציאלי של אנדריאה, ג'ואנה פאנג בתור התלמידה סינדי לי, ואלברט ריד בתור ד"ר בארנס, מנהל בית הספר.
בעונה השנייה, רונאלדה דאגלס הצטרפה לצוות השחקנים בתור רני קרול, והחליפה את דמותה של סינדי.
כוכבים אורחים בתוכנית כללו את מייק לוקינלנד, דברלי סקוט, לי מקלוסקי, פיל ברונס, מארק למברט, סטיבן פול, תומאס קרטר, קולין קמפ, ג'וני דוראן, ויליאם אנגסר, לורט ספאנג, טומי נורדן, ויקטור סן יונג, ראס מרין וכריסטופר נוריס.
שלושה פרקים של הסדרה הציגו הופעות קרוסאובר של קפטן מארוול (מהסדרה הנלווית של הסדרה, Shazam!).
כמו כן, שלושה פרקים של Shazam!
הציגו את ג'ואנה קמרון בתפקיד איסיס.
רוב עלילות התוכנית עסקו בכך שאיסיס נחלצת לעזרתם של תלמידי תיכון שנקלעו לסכנה בשל בחירות לא נבונות.
יוצא דופן בולט היה פרק סיום הסדרה בן שני החלקים, שכלל קו עלילה הקשור לריגול שחשף כי ריק מייסון עובד בחשאי עבור ממשלת ארצות הברית על מכונה לייצור מזג אוויר.
שני חלקים אלה הציגו שלישיית נערים הנלחמים בפשע.
הסדרה הייתה ייחודית בכך שדמותה של איסיס יצרה קשר ישיר עם הצופים בכך שהייתה קורצת למצלמה או מודה לקהל בדרך אחרת ברגעים רלוונטיים בסיפור.
באופן אופייני לסרט, כל פרק כלל אפילוג שבו איסיס פונה ישירות למצלמה ומעביר לקח מוסרי שנגזר מהאירועים שקדמו לו באותו פרק.
קטעי מסרים מוסריים אלה נמחקו מאוחר יותר מתדפיסי הסינדיקציה.
איסיס מציגה מגוון עצום של כוחות-על, המופעלים בדרך כלל באמצעות לחש של זוג שורות מתחרזות.
לדוגמה, איסיס יכול להמריא על ידי דקלום "O zephyr winds which blow on high / Lift me now so I can fly" ("הו רוחות הנושבות גבוה / הרימו אותי עכשיו כדי שאוכל לעוף").
בין כוחותיה הרבים, היא מפגינה כוח על-אנושי, שליטה באיתני הטבע (אדמה, אוויר, אש ומים) ושליטה במזג האוויר.
היא יכולה לשלוט בצפיפות המולקולרית של גופה ושל חומר אחר, כמו למשל להעביר את עצמה דרך קירות.
היא יכולה להשמיע את אירועי העבר, על ידי שימוש בכתר שלה.
איסיס יכולה לגרום ליצורים חיים, כולל עצים ובעלי חיים, להופיע ולהיעלם כרצונה.
היא יכולה להגביר את כוח הכבידה המקומי, או לעצור ולהפוך את זרימת הזמן.
יכולותיה העל-אנושיות של איסיס מוגבלות כשהיא בצורתה של אנדריאה תומאס.
היא עדיין מסוגלת לתקשר באופן טלפתי עם עורב המחמד שלה, תות, ובמקרה אחד, השתקפות האור מהקמע שלה החזירה לאדם זיכרון נשכח.
הסודריום של אוביידו, או תכריך אוביידו, הוא פיסת בד מוכתמת בדם בגודל כ.
84X 53 ס"מ (33X 21 אינץ') נשמר בקמארה סנטה של הקתדרלה של סן סלבדור, אוביידו, ספרד.
הסודאריום (לטינית עבור בד זיעה, ממחטה לספיגת הזעה) נחשב לבד שנכרך סביב ראשו של ישוע המשיח לאחר מותו כמתואר ביוחנן כ':6-7 .
הבד תוארך לסביבות שנת 700 לספירה על ידי תיארוך פחמן רדיואקטיבי.
עם זאת, באותה ועידה בה הוצג מידע זה, צוין כי למעשה לבד יש היסטוריה מוגדרת המשתרעת עד לשנת 570 לספירה בקירוב.
המעבדה ציינה כי זיהום שמן מאוחר יותר יכול היה לגרום לתיארוך מאוחר.
הקפלה הקטנה שבה מוצג, נבנתה במיוחד עבור הבד על ידי המלך אלפונסו השני מאסטוריה בשנת 840 לספירה; ארקה סנטה הוא תיבה משוכללת עם חזית מתכת רומנסקית לאחסון הסודריום ושרידים אחרים.
הסודריום מוצג לציבור שלוש פעמים בשנה: יום שישי הטוב, חג ניצחון הצלב ב-14 בספטמבר, והאוקטבה שלו ב-21 בספטמבר.
הסודריום מראה סימנים של הידרדרות מתקדמת, עם כתמים כהים המסודרים באופן סימטרי אך אינם יוצרים תמונה, בניגוד לסימונים על תכריכי טורינו.
בד הפנים מוזכר כמי שנמצא בקבר הריק ביוחנן.
מחוץ לברית החדשה, הסודריום מוזכר לראשונה בשנת 570 לספירה על ידי אנטונינוס מפיאצ'נצה, הכותב שהסודאריום נמצא בסביבת ירושלים במערה ליד מנזר סן מרקו.
ההנחה היא שהסודאריום נלקח מישראל בשנת 614 לספירה, לאחר פלישת המלך הפרסי הסאסאני חוסרו השני למחוזות הביזנטים.
על מנת להימנע מהרס בפלישה, הוא נלקח תחילה לאלכסנדריה על ידי הבכיר פיליפ, ולאחר מכן הועבר דרך צפון אפריקה, כאשר חוסרו השני כבש את אלכסנדריה בשנת 616 לספירה והגיע לספרד זמן קצר לאחר מכן.
הסודריום נכנס לספרד בקרטחנה, יחד עם אנשים שנמלטו מהפרסים.
פולג'נטיוס, הבישוף של אצ'יה, קיבל את פני הפליטים ואת השרידים.
הוא נתן את התיבה המכילה את הסודריום ללאנדרו, הבישוף של סביליה, שלקחה איתו לסביליה.
בשנת 657 הוא הועבר לטולדו, ולאחר מכן בשנת 718 לצפון ספרד כדי להימלט מהמורים המתקדמים.
הסודריום הוחבא בהרי אסטוריאס במערה המכונה מונטסקרו עד שהמלך אלפונסו השני, לאחר שנלחם נגד המורים, בנה קפלה באוביידו כדי לשכן אותו בשנת 840 לספירה.
ב-14 במרץ 1075, המלך אלפונסו השישי, אחותו ורודריגו דיאז ויוואר (אל סיד) פתחו את התיבה לאחר ימים של צום.
האירוע תועד על מסמך שנשמר בארכיון הקפיטולרי בקתדרלת סן סלבדור באוביידו.
המלך ציפה את תיבת האלון בכסף עם כתובת שבה נכתב "הסודאריום הקדוש של אדוננו ישוע המשיח".
הסוד שבעיניים הוא סרט דרמה-מתח אמריקאי משנת 2015, בבימויו של בילי ריי ובכיכובם של ג'וליה רוברטס, צ'יווטל אגיופור, וניקול קידמן.
הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט הארגנטינאי זוכה פרס האוסקר משנת 2009, "הסוד בעיניהם" (El secreto de sus ojos).
העלילה עוקבת אחר חקירה שנמשכת למעלה מעשור בנוגע לרצח אכזרי של בתה של סוכנת FBI, והשלכות המקרה על חייהם של החוקרים המעורבים.
הסרט יצא לאקרנים ב-20 בנובמבר 2015. הוא זכה לקבלת פנים מעורבת מצד המבקרים, ששיבחו את ביצועיו אך השוו אותו באופן לא חיובי למקור.
הסוד שבעיניים גרף 20.2 מיליון דולר בצפון אמריקה ו-12 מיליון דולר בטריטוריות אחרות בסכום כולל של 32.2 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב של 19.5 מיליון דולר.
הסרט מספר את סיפורם של צוות חוקרים פדרליים, בראשותו של ריי קסטן (צ'יווטל אגיופור), שמנסה לפתור את תעלומת הרצח של בתה של סוכנת ה-FBI, ג'ס קובוט (ג'וליה רוברטס).
החקירה נמשכת במשך שנים רבות, כאשר ריי אינו מצליח לשכוח את המקרה וממשיך לחפש אחר הצדק.
החקירה מובילה לגילויים חדשים שמערערים את הנחות היסוד של הדמויות ומובילים לעימותים מורכבים.
צ'ואיטל אג'יופור — בתור ריימונד "ריי" קסטן
ניקול קידמן — בתור קלייר סלואן
ג'וליה רוברטס — בתור ג'סיקה "ג'ס" קוב
דין נוריס — בתפקיד באמפי וויליס
מייקל קלי — בתור רג'ינלד "רג" סיפרט
אלפרד מולינה — בתפקיד מרטין מוראלס
זואי גרהם — בתור קרולין קוב
לינדון סמית' — בתור קיט
ג'ו קול — בתור אנזור מרזין / קליי בקוויט
דון הארווי — בתור פיירו
מארק פמילייטי — בתור סמל תורן ג'ייקובס
רוס פרטרידג' — בתור אליס
הסרט "הסוד שבעיניים" קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים.
חלק מהמבקרים שיבחו את ההופעות של השחקנים הראשיים, במיוחד את ג'וליה רוברטס, אך אחרים מתחו ביקורת על העיבוד המחודש, שנטען כי אינו מצליח לשחזר את העומק והרגש של הסרט המקורי.
הסרט קיבל ציון של 39% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 170 ביקורות, וציון של 45 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות עד שליליות.
ב-CinemaScore, הקהל נתן לסרט ציון ממוצע של "B−" בסולם A+ עד F.
הסופר מנואל בטנקור מרמזקלה אמר שהסרט "מציע דוגמה לספר לימוד למה שלעיתים קרובות הולך לאיבוד בתרגום כאשר סרטים זרים מיוצרים מחדש עבור הקהל האמריקאי".
הסודות של אבא הוא סרט אנימציה בהפקה צרפתית-בלגית, המבוסס על הרומן האוטוביוגרפי "הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא", מאת האמן והמאייר מישל קישקה.
הסרט, בבימויה של ורה בלמונט, עוקב אחר סיפורם של האחים מישל ושארלי קישקה בבלגיה של שנות ה-60.
בגיל 20, אביו של מישל, אנרי קישקה, חזר למולדתו בלגיה, התחתן והביא לעולם ארבעה ילדים – שתי בנות ושני בנים.
על המשפחה להבין את האתגרים הרבים שאביהם נאלץ להתמודד איתם לאורך ילדותו, ולצמוח להיות אנשים עצמאיים וחזקים בזכות עצמם.
סיפור אינטימי ונוגע ללב זה, המסופר בטון ייחודי ומרגש, יכול היה להיות מועבר בצורה הנאמנה ביותר רק באמצעות אנימציה.
זהו סיפור על שורדים ועל ניצחון הרוח האנושית.
העלילה מתמקדת במערכת היחסים המורכבת בין האחים לאביהם אנרי, ניצול השואה השומר את עברו בסוד.
בעוד הילדים מדמיינים את אביהם השתקן כהרפתקן או צייד אוצרות, האמת על עברו הטראומטי נותרת חבויה.
הסרט מתאר את ההתמודדות של משפחה יהודית עם השלכות השואה, ומציג את האתגרים הייחודיים של דור שני לניצולים.
הסרט משלב הומור ורגש בטיפולה בנושאים מורכבים של טראומה בין-דורית, זיכרון והתפייסות משפחתית.
על פי קישקה עצמו, הספר והסרט נושאים מסר אוניברסלי ומהווים שיעור חשוב עבור הדור הצעיר.
מישל ברנייה – לוסיה קישקה
אליוט גולד – אנרי קישקה (בגרסה האנגלית)
ז'ק גמבלן – אנרי קישקה (בגרסה הצרפתית)
דייוויד בדיל – מישל קישקה (בגרסה האנגלית)
ארתור דופונט – (מישל קישקה בגרסה הצרפתית)
הסודות של אמילי היא סדרת טלוויזיה קנדית בכיכובה של השחקנית שרה דרו.
הסדרה נוצרה על ידי היוצר קן קופרוס והיא משורדת בארצות הברית בערוץ הולמרק.
העונה הראשונה עלתה בבינג' ביס ב-20 במאי 2025. במרץ 2025 פורסם שהולמרק חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
העונה השנייה צפויה לצאת בחורץ 2025.
ב-8 בנובמבר 2025 תעלה העונה השנייה בערוץ הולמרק ותשודר בקצב של שני פרקים בשבוע.
אמילי ליין עוברת לעיירה קטנה ופותחת בה חנות לממכר קישוטי חג המולד.
כשבעיירה מתחילות רציחות, היא לא יכולה להתעלם מעברה והיא מתחילה לחקור אותן במקביל לפעילותו של הבלש סם וילנר.
אמילי ליין (שרה דרו) – בעלת חנות של חג המולד.
היא עברה לא מזמן לעיירה, העבר שלה הוא לא ברור.
סם וילנר (פיטר מוני) – בלש בעיירה ואביה של ויולט.
ויולט וילנר (סיירה מרילין ריילי) – בתו של סם.
סו שין (ג'ין יון) – הבעלים של הדיינר בעיירה.
ג'ון האבל (לארה אמרסי) – ארוסתו של מרקוס.
מרקוס דונובן (סטיב לונד) – הארוס של ג'ון.
נואה ג'ונסון (ג'ייק אפשטיין) – אחיו של פרד.
דבי בראניגן (רייבן דאודה) – סולנית במקהלה של העיירה לאחר מותה של קלרה.
ורה ואן דורן (ארלין דונקן) – האחראית על המקהלה של העיירה.
פרד ג'ונסון (בנג'מין סאתרלנד) – אחיו של נואה וארוסה של מורגן.
בעל הספרייה של העיירה לאחר שאביו נהרג.
לאנס מיטפורד (דייוויד דלנסי וילסון)
מורגן ג'ונסון (ג'וזט חורחה) – ארוסתו של פרד.
ניקי (ניקול וולוסצקי) – חברתה של ויולט ואחותו הקטנה של פיט.
פיט (אייזק קרגטן) – אחיה הגדול של ניקי.
הסוד הוא ציור שמן רחב-ממדים מאת הציירת האמריקאית אליזבת ג'יין גרדנר, שנוצר בסביבות שנת 1880. הציור מתאר שתי נשים צעירות יושבות על שפת מזרקה; אחת מהן מחבקת את חברתה ולוחשת לה באוזן סוד.
בידה מונח מכתב ולצידו פרח "אל תשכחני", המסמל אהבת אמת.
היצירה בולטת בגודלה המרשים – כמעט בגובה אדם – ונחשבת לאחת מהפופולריות והמרשימות ביותר באוסף מוזיאון האמנות של ג'ורג'יה.
בהתאם לתפיסה זו, הציור נתפס כיצירה בעלת תכלית חינוכית-מוסרית שנועדה לעצב את דמותה הערכית של התלמידה – המזרקה שמאחור מרמזת על טוהר, והכד השלם לרגלי אחת הדמויות נתפס כסמל לבתולין.
בשנת 1991, האמן והקולנוען ג'יימס הרברט, מרצה באוניברסיטת ג'ורג'יה, שילב את הציור בעיבוד וידאו לשיר Low של להקת R.E.M, מתוך האלבום Out of Time.
בסרטון, הדמויות מונפשות והפרשנות משתנה – ייתכן כי השתיים נמצאות במערכת יחסים רומנטית זו עם זו, ולא דנות במחזר גברי, כפי שנרמז בפרשנות המסורתית.
הציור בהקשר זה הופך למרחב פתוח לפרשנות אישית מצד הצופים.
אליזבת ג'יין גרדנר נולדה באקסטר, ניו המפשייר, אך חיה ופעלה בפריז.
היא התמודדה עם חסמים רבים בשל היותה אישה בתקופה שבה נשים הוגבלו מגישה ללימודי אמנות.
לעיתים נאלצה להתחפש לגבר כדי להשתתף בשיעורי רישום בעירום.
רק בגיל 36 התקבלה לאקדמיה ז'וליאן, אחת ממספר מצומצם של מוסדות צרפתיים שפתחו את שעריהם לנשים.
גרדנר התפרנסה ממכירת העתקים של יצירות מאת אמנים גברים מפורסמים, ובמיוחד חיקתה את סגנונו של בן-זוגה ויליאם אדולף בוגרו, לו נישאה.
גרדנר אמרה: "אני יודעת שמגנים אותי על כך שאינני מבטאת יותר את האינדיבידואליות שלי, אך אני מעדיפה להיחשב כמחקה הטובה ביותר של בוגרו מאשר להישכח."
הציור הסוד חולק מאפיינים סגנוניים עם יצירתה של גרדנר השומרת.
בשתי היצירות, מוצגות נערות המפנות את מבטן מהצופה או נמנעות מקשר ישיר עמו, תוך הדגשת עולמן הפנימי והבלתי נגיש.
ב-השומרת, הנערה נראית שקועה במחשבות או מסתייגת מהקהל.
ביצירה הסוד, מתקיים רגע אינטימי של לחישה בין שתי נשים, אך תוכן הסוד אינו נחשף, והבעת פניה של הדמות הקדמית מרמזת על ממד רגשי חבוי.
שתי היצירות מדגישות קיום רגשי פנימי שאינו נמסר לצופה, תוך שימוש בשפה חזותית שקטה ואיפוק דרמטי.
ציוריה של גרדנר שואבים מהמסורת הקלאסית, אך מעלים רובד רגשי שאינו מופיע ביצירות שמהן שאבה השראה.
הצופים נמשכים לדימויים המוכרים אך מזהים בהם הבדלים חמקמקים, המציעים קריאה מחודשת.
הסוכנות היהודית לארץ ישראל, הידועה בשמה המקוצר הסוכנות היהודית, היא ארגון יהודי כלל עולמי, שמרכזו בישראל.
לסוכנות היהודית ישנה שותפות אסטרטגית עם ממשלת ישראל ומעמדה החוקי והציבורי ייחודי ומעוגן ב"חוק המעמד" שהתקבל ב-1950. הסוכנות פועלת מכספי תרומות ובשותפות עם תורמים מרחבי העולם ומישראל.
משרדה הראשי של הסוכנות היהודית שוכן בבית המוסדות הלאומיים בירושלים.
הסוכנות היהודית הוקמה בשנת 1929 כזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית העולמית.
על פי סעיף 4 בכתב המנדט הסוכנות היוותה לשכת קשר בין היישוב היהודי בארץ ישראל (פלשתינה-א"י) לבין המנדט הבריטי.
בפועל, הייתה הסוכנות בתקופת המנדט הבריטי מוסד השלטון של היישוב היהודי.
עם הקמת המדינה הועברו תפקידי ניהול המדינה לממשלת ישראל, והסוכנות היהודית מתמקדת כיום בשלושה תחומי עשייה עיקריים:
עידוד עלייה לישראל והבטחת שלומן וביטחונן של קהילות יהודיות בעולם
חיבור יהודי העולם זה לזה ולישראל
חיזוק החברה הישראלית וייצוג קולות העם היהודי בחברה הישראלית.
לצד חתימת אמנה בין הממשלה לסוכנות, קיימת קביעה ברורה של חלוקת העיסוקים בין הממשלה לבין הסוכנות.
עקב עיסוקה בעניינים ציבוריים מובהקים, בית המשפט הגדיר את הסוכנות כגוף דו מהותי.
בשנת 1920 אושר המנדט הבריטי על ארץ ישראל, על ידי "מועצת הברית של מדינות ההסכמה" (המוסד שקדם לחבר הלאומים).
סעיף 4 לכתב המנדט קובע ש"סוכנות יהודית מתאימה תוכר כגוף ציבורי לצורך ייעוץ ושיתוף פעולה עם שלטונות המנדט בנושאים כלכליים, חברתיים ואחרים, העלולים להשפיע על הקמת הבית הלאומי היהודי ועל האינטרסים של האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל".
כתב המנדט מוסיף וקובע שבפועל ההסתדרות הציונית תוכר כסוכנות זו.
ואכן, עד שנת 1929 מילאה "ההנהלה הציונית" את התפקיד.
אחרי ובעקבות משבר העלייה הרביעית, חיפשה ההנהלה הציונית מקורות כספיים לחיזוקו של היישוב.
חיים ויצמן האמין שבעזרת יהודים עשירים יוכל לגייס סכומים נאים למימון המפעל הציוני ולכן יצר קשר עם לואי מרשל, שכיהן כראש הוועד היהודי-אמריקני (ארגון יהודי-אמריקאי לא ציוני שנועד לשמור על זכויותיהם של יהודים במדינות מחוץ לארצות הברית).
ב-2 בינואר 1927 יישבו שני המנהיגים את חילוקי הדעות בינם לבין עצמם וחתמו על הסכם (הסכם ויצמן-מרשל) שהביא להקמת הסוכנות היהודית.
בעקבות הסכם זה קמו שתי ועדות, "ועדת הסוכנות" ו"ועדת המומחים" שהגיעו לארץ ישראל לשם איסוף נתונים והסקת מסקנות.
הוועדות נועדו להיות בלתי מפלגתיות והוטל עליהן להמליץ על פעולות אפשריות המתאימות לארץ ולתנאיה ולהמליץ גם על התקציב הנדרש למימוש ההמלצות.
"ועדת הסוכנות" שכללה מומחים בתחומי החקלאות, החרושת והמסחר סיימה את עבודתה ב-1928. בהתאם להמלצותיה שפורסמו באפריל 1928 הוחלט על הקמת "סוכנות יהודית מורחבת" שתכלול בנוסף גם נציגים לא ציוניים, יהודים עשירים שמוכנים לתמוך במדיניות הציונית.
ההמלצות זכו לביקורת מצד נציגים של ההנהגה הציונית, בהם ברל כצנלסון ושלמה קפלנסקי.
ב-11 באוגוסט 1929, במסגרת הקונגרס הציוני ה-16 שהתכנס בציריך, הכריזו נציגים מ-26 מדינות על הקמת "הסוכנות היהודית לארץ ישראל".
לנשיא הסוכנות נתמנה ד"ר חיים ויצמן שהיה גם נשיא ההסתדרות הציונית העולמית.
בין האישים הלא ציונים שהשתתפו בוועידת היסוד בלטו פרופ' אלברט איינשטיין, לאון בלום ולואי מרשל מראשי יהדות ארצות הברית.
האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית קיימה דיון בשאלת ההצטרפות לסוכנות היהודית והוחלט ברוב של 48 נגד 35 שלא להצטרף אליה.
זאב ז'בוטינסקי טען ב"אספת הנבחרים" כי הקמת הסוכנות היהודית המורחבת נוגדת את עקרונות הייצוג הדמוקרטי.
גם בתנועת העבודה היו מתנגדים לשותפות עם ה"קפיטליסטים" באמריקה, שנחשבו אז בעיניהם לאויבי הציונות והסוציאליזם.
אולם דוד בן-גוריון הכריז: "לִבנו אינו שלם עם הסוכנות [...] ובכל זאת אנו מקבלים את הסוכנות מפני שאנו מאמינים שארץ ישראל תיבנה על ידי שיתוף כל הכוחות היהודיים...
יש לנו עיקר הקדוש לנו מהדמוקרטיה והוא בניין ארץ ישראל על ידי יהודים".
פעילות הסוכנות בתקופת המנדט הבריטי
עם הקמת הסוכנות כוננו בה מחלקות.
המחלקה המדינית עסקה ביחסי החוץ של היישוב.
המחלקות האחרות היו מחלקת הביטחון, מחלקת העלייה ומחלקת חינוך.
בשעה בה החלה הסוכנות לפעול, ענייני היישוב נוהלו על ידי הוועד הלאומי שנבחר בתהליך דמוקרטי על ידי אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל.
בין הגופים נוצר מתח ומחלוקת על רקע אי בהירות בחלוקת הסמכויות.
ב-1937, עקב חילוקי דעות בהגדרת מעמד היישוב כ"מדינה בדרך" והגדרת מעמדה של הסוכנות כהנהגתה (או כממשלתה) של "המדינה שבדרך", התפרקה הסוכנות היהודית המורחבת.
נעשה ב-1938 ניסיון להחייאת הסוכנות המורחבת אולם ניסיון זה נכשל וכתוצאה מכך עזבו הגורמים הלא-ציוניים את הסוכנות כך שבפועל נוצרה זהות בין הנהלת הסוכנות היהודית להסתדרות הציונית העולמית.
הסוכנות היהודית ביחד עם הוועד הלאומי היוו את מועצת העם, ששימשה למעשה "הממשלה של המדינה שבדרך".
הוועד הלאומי, בשיתוף פעולה הדוק מאוד עם הסוכנות, היה אחראי על ניהול שוטף של כל העניינים הפנימיים של הקהילה היהודית בארץ.
הם ניהלו בין היתר את:
הקשר עם הנציב העליון וממשלת המנדט
עלייתם וקליטתם של עולים מרחבי העולם (גם בהעפלה בלתי חוקית בעקבות מדיניות הספר הלבן)
קשר עם העולם וגיוס תמיכה להקמת המדינה.
יושב-ראש הסוכנות במשך מרבית שנות פעילותה עד הקמת המדינה היה דוד בן-גוריון (בשנים 1935 – 1948).
עם הקמת המדינה, העבירה הסוכנות את רוב תפקידיה לממשלה הזמנית בראשותו של דוד בן-גוריון.
ועדת אונסקו"פ שהייתה ועדת חקירה בינלאומית שמונתה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות במאי 1947 כדי לבחון את שאלת ארץ ישראל, בעקבות בקשתה של ממשלת בריטניה לחוות דעת של האו"ם, לאחר שלא הושגה הסכמה על הפתרון העדיף.
אבא אבן ודוד הורוביץ מונו לקציני קישור מטעם המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ומשה טוב שהיה דובר ספרדית הצטרף לנציגים מאמריקה הלטינית.
פועלם של נציגי הסוכנות השפיע רבות על חברי הוועדה והוביל לקבלת תוכנית החלוקה.
פיצוץ בניין הסוכנות היהודית בירושלים
"בית המוסדות הלאומיים" בירושלים, שבו שכנו משרדי הנהלת הסוכנות (וכן משרדי הנהלת קרן היסוד והוועד הלאומי) היה ידוע זה מכבר כמרכז השלטון היהודי בארץ-ישראל.
נהג ערבי של הקונסוליה האמריקנית בירושלים הצליח להערים על אנשי "ההגנה" ועל שומרי הבניין והחדיר מכונית תופת אל החצר הפנימית המשותפת, ב-11 במרץ 1948. בפיצוץ נהרגו 12 בני אדם (בהם אריה לייב יפה, מנהל קרן היסוד), ונפצעו כ-40.
החל מקום המדינה, תפקידיה העיקריים של הסוכנות היהודית מתרכזים בתחומי העלייה והקליטה, חינוך יהודי-ציוני בתפוצות וחיזוק החברה הישראלית.
מדינת ישראל הפקידה בידי הסוכנות היהודית את הטיפול האדמיניסטרטיבי במועמדים לעלייה באמצעות משרדיה בחוץ לארץ, בהם פועלים שליחי העלייה והעובדים המקומיים.
הגוף המרכזי הקובע את מדיניות הסוכנות היהודית הוא חבר הנאמנים שלה.
בעקבות הקמתה של מדינת ישראל הוסדר מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית במדינה, בשנת 1952, בחוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת המדינה, קיבלה הסוכנות תפקיד של גוף מיישב ועסקה בהקמת מושבים, בעיקר על האדמות שהופקדו בידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים לאחר מלחמת העצמאות.
המושג נכסי נפקדים מתייחס לנכסים אשר נעזבו במהלך מלחמת העצמאות על ידי ערבים תושבי ארץ-ישראל המנדטורית.
המתיישבים במושבים חתמו על חוזה יסוד, המכונה "החוזה המשולש", שהיה חוזה בין הסוכנות היהודית "כגוף מיישב", אגודת המושב ורשות הפיתוח או הקק"ל שהקצו את הקרקע (ומתחילת שנות ה-60, עם הקמת מינהל מקרקעי ישראל – עם המינהל).
החל במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 הפסיקה הסוכנות לפעול כגוף מיישב, היא ביקשה לקבל חזרה את הכספים שהשקיעה בהקמת המושבים וקבעה כי מרבית המושבים הם כבר "מבוססים" כלכלית ויכולים להחזיר כספים אלו.
בעלי המשקים והאגודות השיתופיות במושבים אולצו לחתום על "חוזי ביסוס", בו חויבו להחזיר כספים אלו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, נקלעו מרבית המושבים במדינה למשבר חובות עקב האינפלציה הגובה בשנים אלו.
כ-20% מסך חובות ב"הסדר חובות המושבים", מהלך שיזמה ממשלת ישראל במטרה להסדיר חובות אלו, היו לסוכנות.
בשנת 1992, התקבל גם "חוק הסדרים במגזר החקלאי המשפחתי" (חוק גל) שבמסגרתו הוקם מנגנון לניהול ההסדר.
בשנים שלאחר קבלת החוק, לא נקבעו תקנות ברורות לגבי דרכי חלוקת החובות וייעוד התמורות ממימוש הנכסים.
עקב מחלוקת לגבי מתן קדימות לסוכנות היהודית בקבלת החובות ומהותם.
החובות שהיו למעשה הלוואות הביסוס שנתנה למתיישבים על ידי הסוכנות.
כץ קבע, כי בנוגע לכספים שהצטברו בקופת מינהלת ההסדרים, בנק החקלאות לישראל, שלטובתו נרשמה על ידי המושב איגרת חוב בינואר 1984, הוא הנושה המובטח בנוגע לכספים שהתקבלו מהחברים בגין חובותיהם למושב יתד.
בבקשה לביטול ההחלטות טענה הסוכנות בין היתר, כי סמכות המשקם בנוגע לחלוקת הכספים מוגבלת לאמור בחוק ההסדרים, וכפופה לתקנות שהיו אמורות להיות מותקנות.
במרץ 2004 דחה בית המשפט העליון את טענת הסוכנות כי איגרות החוב עליהן חתומים המושבים לטובת הסוכנות היהודית אינן מיועדות להבטיח חובות עתידיים של המושב לסוכנות, עבור סכומים שהסוכנות טוענת להם מתוך כספים שהתקבלו עקב שינוי ייעוד קרקע.
בנובמבר 2016, דחה בית המשפט העליון את דרישתה הכספית של הסוכנות לקבל פיצויים על קרקעות שהופקעו מהמושבים, בפסק דין עקרוני.
פסק דין היה בנוגע למקרה בו הופקעו, בשנת 1994, 540 דונם מאדמות מושב יגל ו-640 דונם מאדמות מושב צפריה לצורך הרחבת נמל התעופה בן-גוריון עליהם קיבלו פיצויי כספי.
הסוכנות טענה כי היות שהיא בעלת זכויות בקרקע המופקעת זכאית אף היא לפיצוי בגין ההפקעות.
בית המשפט קבע כי אין למושב חובה לתת את פיצויי הפקעה העולים על חובותיו הכספיים לסוכנות בהסתמכה על חוזה ההתיישבות.
בשנת 1967 הוקם משרד העלייה והקליטה שקיבל את האחראיות לעליית יהודים מהתפוצות וקליטתם במדינה.
עם זאת הסוכנות היהודית ממשיכה להפעיל 35 מרכזי קליטה, המעניקים לכעשרת אלפים עולים בכל שנה את ביתם הראשון.
במסגרת פרויקט "בבית ביחד" מלווים ישראלים ותיקים את משפחות העולים החדשים בצעדיהן הראשונים בארץ, מחברים אותם לרשת החברתית ומסייעים להסתגלותם.
הורים לחיילים בודדים מגיעים ארצה במסגרת פרויקט "קשת" לבקר את ילדיהם.
הסוכנות היהודית מממנת קורסים מיוחדים לחיילים העולים במהלך שירותם הצבאי במטרה לסייע בקליטתם בחברה הישראלית, ובנוסף מקיימת סדנאות הכנה לגיוס והכשרה לחיים האזרחיים לפני השחרור מצה"ל.
פרויקט "נתיב", בשיתוף ממשלת ישראל, מתמקד בחיזוק הזהות היהודית והזיקה לארץ בקרב חיילים עולים חדשים.
הקרן למען עולים בודדים, בשיתוף עם האגודה למען החייל, מעניקה לחיילים מלגות מיוחדות לצרכיהם האישיים ולשמירת הקשר עם הוריהם שנותרו בחוץ לארץ.
חברת הדיור של הסוכנות היהודית, עמיגור, נוסדה ב-1972, כתוצאה מפיצול חברת עמידר בעקבות סכסוך שפרץ בין ממשלת ישראל והסוכנות, לאחר הקמת משרד העלייה והקליטה והעברת הטיפול בעולים לישראל מהסוכנות למדינה.
לטענת הסוכנות, כספים שמגיסת המגבית היהודית בארצות הברית, לצורך רכישת דירות לעולים, אינם יכולים להיות מנוהלים על ידי חברה ממשלתית.
עמיגור קיבלה את האחריות לטיפול בדיור לעולים חדשים, למרות ביקורת שהקמת החברה תיצור מנגנון כפול ומיותר ביוני 1972, נחתם הסכם בין "עמיגור" ל"עמידר" שלפיו 180 עובדים וכ-30,000 דירות שהיו בבעלות עמידר (מתוך 200,000 שהחזיקה אז) הועברו אל "עמיגור".
נכון ל-2018 החברה מנהלת 17,500 יחידות דיור, מתוכם 11,000 בדיור הציבורי ו-6,500 יחידות דיור בבתי גיל הזהב.
בתחום החינוך יהודי-ציוני בקהילות העולם
מדי שנה הסוכנות היהודית משקיעה כ־360 מיליון דולר עבור הקשר עם יהדות התפוצות.
עשרות אלפי צעירים יהודים מכל העולם מגיעים לישראל בכל שנה באמצעות הפרויקטים "מסע" ו"תגלית".
"מסע" (במסגרת החוויה הישראלית) מציע לצעירים מגוון אפשרויות לשהות בישראל במהלך סמסטר או שנה שלמה, במסגרת חינוכית או התנדבותית.
"תגלית" מביא לישראל צעירים יהודים, ובתוכם בני ישראלים, במסגרת תוכנית חינוכית מגוונת בת 10 ימים, ללא תשלום.
עשרות אלפי אנשים לומדים עברית ונחשפים לתרבות ולהווי הישראלי, ההיסטוריה והאזרחות באולפנים ובכיתות שמפעילה הסוכנות היהודית בקהילות.
בברית המועצות לשעבר, מחזקים את הקשר בין היהודים למורשתם באמצעות רשת בתי-הספר של חפציב"ה, המציעה חינוך יהודי פורמלי לכל הגילאים.
למחנות קיץ בני שבוע יוצאים אלפי ילדים, כתמריץ לפיתוח זהותם היהודית.
היחידה לשליחות היא שיתוף פעולה ארוך שנים בין הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית העולמית, ששמו לעצמם למטרה לפעול למען חיזוק הקשר בין ישראל והתפוצות ולחיזוק הזהות היהודית על ידי מערך שליחים ושליחות הפרוש ברחבי העולם.
היחידה לשליחות אמונה על יציאתם של למעלה מ-2000 שליחים למחנות קיץ, קהילות יהודיות, תנועות נוער, קמפוסים, שנת שירות ובתי ספר בתפוצות.
היחידה לשליחות הקימה בשנת 2018 בית ספר לשליחות בקריית מוריה בירושלים.
תחת היחידה לשליחות פועלים מספר מסלולי שליחות.
השליחות הארוכה, הוא מסלול שליחות האורך בין 2–3 שנים ברחבי העולם, בו השליחים השונים נמצאים בקו הראשון עם הקהילות ברחבי העולם, ותפקידם להיות הקול והמקור למתרחש בישראל ולמצוא את הסיפור המשותף בין ישראל לתפוצות.
במסלול זה ארבעה סוגי שליחות:
השליח הקהילתי פועל בלב הקהילה היהודית במגוון תחומים ועם מגוון קהלים במטרה לחזק ולהעמיק את הקשר בין ישראל לקהילה.
השליח אחראי על ניהול קהילה, פיתוח והובלת תוכניות חינוכיות וחברתיות בקרב חברי הקהילה, במוסדות הקהילתיים, בתנועות הנוער, בבתי הספר היהודיים ובבתי הכנסת.
תפקיד שליח עמיתי ישראל ("שליח הלל") הוא לחזק את הקשר של הסטודנטים בקמפוסים בתפוצות, לזהותם היהודית, הציונית ולמדינת ישראל.
השליח עוסק בחינוך להסברה, הפקת אירועים, בניית קואליציות בקמפוס ויזמות והובלה של סטודנטים לפרואקטיביות בנוגע לישראל.
עבודתם של שליחי עמיתי ישראל היא כתוצאה מהסכם שנחתם ב-2003 בין הסוכנות היהודית לבין ארגון הלל הבינלאומי, במטרה לשלוח שליחים לעבודה באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית.
השליח התנועתי נשלח מטעם אחת מתנועות הנוער הישראליות והעולמיות במטרה לחבר לחזק את הקשר בין חניכי התנועה למדינת ישראל ולזהותם היהודית.
תפקיד השליח הוא להוביל ולהנהיג את פעילות התנועה בתכנים יהודיים, ציוניים, סמינרים של צוותי ההדרכה והקהילה ומפעילי הקיץ התנועתיים ולרכז את הפעילויות של התנועה המקומית או האזורית.
התנועות השותפות: : FZY NFTY ,USY, בית"ר, בני עקיבא, הבונים דרור, החלוץ למרחב, הנוער הציוני, הנני, הצופים, השומר הצעיר, הנוער העובד והלומד, חזית הנוער, יהודה הצעיר, מכבי עולמי, נועם מרום, נצ"ר ועזרא.
שליחות הוראה פועלת בבתי ספר, בגנים ובקהילות יהודיות בכל העולם ועם כל זרמי היהדות במטרה לחבר ולחזק את הקשר בין התלמידים, הצוות וקהילת בתי הספר לישראל.
המורה השליח הוא מורה מוסמך בעל ניסיון, המשמש כחלק מצוות ההוראה בבית הספר היהודי בגולה.
היחידה לשליחות משמשת כ"שדכן" בין השליחים לבתי הספר המחפשים מורים ישראלים.
הסיבות לקליטת מורים ישראלים בצוותי ההוראה של בתי הספר מחוץ לישראל הן בדרך כלל לימוד השפה העברית והכנסת ציונות לבתי הספר.
מסלולי שליחות נוספים הפועלים תחת היחידה לשליחות הם: תוכנית שנת השירות בתפוצות, הסמינרים הציוניים, מחנות הקיץ ומחנות הקיץ לדוברי רוסית.
מדי קיץ שולחת היחידה לשליחות למעלה מ-1,300 צעירים ישראלים לשליחויות קצרות באורך של כחודשיים לכ־200 מחנות קיץ יהודיים בצפון אמריקה.
השליחים נשלחים במטרה לחזק את הקשר בין נוער יהודי בצפון אמריקה לבין צעירים מובילים בחברה הישראלית.
השליח מביא עמו יכולות הדרכה, יצירתיות ואת הווי החיים והתרבות הישראלית למחנות הקיץ מחוץ לישראל, ומלווה את החניכים למגוון פעילויות לאורך כל היום.
השליחים מדריכים במגוון רב של מקצועות, ביניהם: חינוך, אומנות (אומנויות הבמה ועבודות יד), טבע (מחנאות, גינון, עולם החי והדרכת טיולים), מקצועות המים (שיט, מצילים, שחייה וסקי מים), אמנויות לחימה, ספורט נבחרות (כדורגל, כדורסל, כדורעף וטניס), ספורט שטח (רכיבה על סוסים, חץ וקשת, ירי ורכיבה על אופניים) וטכנולוגיה (תכנות, רובוטיקה וטיסנאות).
נוסף על מחנות הקיץ בצפון אמריקה, היחידה לשליחות מוציאה כל שנה 120 שליחים דוברי רוסית להדרכה במחנות קיץ בברית המועצות לשעבר.
מטרת השליח היא לחבר את הקהילה לישראל על ידי חינוך בלתי פורמלי, הנחיית קבוצות של ילדים, נוער וסטודנטים בקהילות יהודיות בברית המועצות לשעבר.
שליחות זו אורכת כשלושה שבועות ומתקיימת בשפה הרוסית.
משלחת הסמינרים הציוניים פועלת בבתי הספר ובקהילות היהודיות באוסטרליה במשך שלושה חודשים בחודשי הקיץ.
מטרת השליחות חיבור הצעירים בקהילה היהודית באוסטרליה, לישראל ולזהותם היהודית על ידי יצירת מפגש ובאמצעות תכנים איכותיים יהודיים, ישראליים רלוונטיים, תוך כדי השתלבות בעשייה החינוכית בבתי הספר ובקהילה.
השליח מעביר סמינרים מרוכזים, תוכניות ומפגשים העוסקים בנושאי זהות יהודית, ישראל וציונות ומפתח וכותב תכנים בנושאים הרלוונטיים ומתאים אותם לדרישות בתי הספר ולתוכנית הלימודים.
היחידה לשליחות שולחת מדי שנה כ-200 שליחים להתנדב בקהילות יהודיות בתפוצות למשך שנה כחלק מתוכנית שנת השירות בתפוצות במטרה לחזק את הזהות היהודית והקשר לישראל באמצעות מפגש רציף בין בני נוער בוגרי תיכון מהארץ עם ילדים ובני נוער מהקהילות היהודיות שמעבר לים.
שליח שנת השירות נדרש לשלב פעילות חינוכית וציונית ולקשור את קהלי היעד השונים עם התרבות הישראלית, האקטואליה, המסורת היהודית ולימודי עברית.
בתחילת המאה ה-21, נתקלת הסוכנות היהודית בקשיים כלכליים גדולים.
תרמו לכך המשבר העולמי, ירידת ערך הדולר וירידה בהיקף גיוס התרומות לארגון.
כפועל יוצא מכך, נפגעים פרויקטים בתפוצות ונשלחים מספר מצומצם יותר של שליחים.
ביולי 2020 בעקות התפרצות נגיף הקורונה בקהילות היהודיות בתפוצות הופעלה תוכנית חירום.
הסוכנות היהודית מובילה צמצום פערים בחברה הישראלית, על ידי קידום ההזדמנות השווה לרכישת השכלה ומצוינות והשקעה בבני נוער.
"פותחים עתיד" היא יוזמה ייחודית וחדשנית, בהיקף כלל ארצי וארוך טווח, המיועדת לילדים ולנוער מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית של ישראל.
מטרת התוכנית לפתח מוטיבציה ולייצר הזדמנויות לצמיחה, תוך התחשבות בצרכיו ובכישוריו הייחודיים של כל משתתף.
זאת באמצעות "נאמן" – דמות בוגרת, המלווה את הילד ודואגת כי יקבל את שירותי הקהילה להם הוא זכאי.
התוכנית עובדת עם מגזרים שונים בחברה הישראלית, ביניהם המגזר החרדי והמגזר הערבי.
תוכניות נוספות שמפעילה הסוכנות הן "נטע", הכשרה בת 4 שנים והסמכה של בני נוער למקצועות ההיי-טק, "עתידים", מצוינות והעצמת בני נוער וסטודנטים בעלי כישורים גבוהים מהפריפריה, ו"ניצוצות של מדע", קידום המדעים המדויקים והטכנולוגיה בקרב תלמידי תיכון ישראלים יוצאי אתיופיה.
הסוכנות היהודית מפעילה חמישה כפרי נוער, המספקים סביבה נורמטיבית, בטוחה ותומכת בה זוכים הילדים, המוגדרים כ"ילדים בסיכון", לתמיכה רגשית וחינוכית.
כפרים אלה יצרו מודלים שיקומיים לצמיחה ולשגשוג, והפכו דוגמה עבור בתי ספר בעולם כולו.
"שותפות ביחד" (לשעבר "שותפות 2000") היא יוזמה ייחודית המקשרת בין 550 קהילות יהודיות בכל העולם באמצעות 45 שותפויות בישראל.
המעורבות ושיתוף הפעולה (בהתנדבות) יוצרים הפריה ותרומה הדדית בתחומים קהילתיים, חינוכיים, כלכליים ועוד.
פרויקט "קהילות צעירות" של הסוכנות היהודית קורא לסטודנטים צעירים בעלי מודעות חברתית גבוהה, להצטרף לאתגר של עשייה חברתית, מעורבות ומנהיגות קהילתית.
החלוצים הצעירים זוכים למלגת לימודים תמורת התחייבות לעבודה קהילתית שבועית בקהילה.
הסוכנות היהודית מעורבת ביותר מ-30 קהילות צעירות בגליל ובנגב, מתוך 60 הקהילות הקיימות כיום בישראל.
ברוסיה, "הסוכנות היהודית" מיוצגת על ידי עמותת "תמיכה ביחסים עם הקהילות היהודית בתפוצה" של הסוכנות היהודית, בקצרה "סוכנות".
הסוכנות ברוסיה מבצעת פעילויות תרבות, חינוכיות וגיוס תרומות ב באמצעות תוכניות שונות בתחומים חברתיים, חינוכיים, תרבותיים ואחרים.
ב-5 ביולי 2022, הג'רוזלם פוסט דיווח כי ממשלת רוסיה (ובפרט נציגי משרד המשפטים של רוסיה) דרשה מהנהגת הסוכנות היהודית להפסיק את פעילותה בפדרציה הרוסית.
לפי דיווחי ה-BBC, נטען שבעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, משרד המשפטים של רוסיה חושש מ"בריחת מוחות" של יהודים מרוסיה לישראל וטען שהסוכנות מטפלת באופן לא נכון בנתונים אישיים של אזרחים רוסים.
ב-21 ביולי 2022, הסניף המוסקבאי של משרד המשפטים ברוסיה הגיש תביעה לבית המשפט בסמאני בדרישה לפרק את הנציגות הרוסית של הסוכנות.
בדיקה ראשונית של התביעה החלה ב-28 ביולי 2022. הדיון הראשון בבית המשפט נקבע ל-19 באוגוסט והוא נדחה לאחר מכן לפברואר 2023. בישראל טענו כי הדיון המשפטי נועד לייצר לחץ מצד הקרמלין להגיע להסכמות באשר להעברת חצר אלכסנדר לידי החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית.
הסוכנות היהודית זכתה בפרס ישראל בתחום מפעל חיים עבור תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת ה'תשס"ח (2008).
בנימוקי הוועדה נאמר: "במתן פרס ישראל מביעה מדינת ישראל את הוקרתה לגוף שהביא למימוש חזון שיבת ציון ולכינון הריבונות המדינית לעם היהודי במולדתו המתחדשת".
יובל הסוכנות היהודית בבול ישראלי
במלאת 50 שנה לסוכנות היהודית הונצח האירוע בבול מזכרת מיוחד ; ב- 4 בספטמבר 1979, הנפיק דאר ישראל בול יובל זה שעליו ציור סמלי.
האמן דב כהן עיצב את הבול.
דאר ישראל מכר 1,628,000 בולים מבול זה במשך 7 חודשים עד להפסקת מכירתו.
יושבי ראש הנהלת הסוכנות היהודית
הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (בראשי תיבות: סבא"א; באנגלית: International Atomic Energy Agency – IAEA) היא סוכנות בין-לאומית שהוקמה ב-29 ביולי 1957, ביוזמת האומות המאוחדות וארצות הברית, במטרה לקדם את השימוש באנרגיה אטומית לצרכים אזרחיים, ולמנוע את השימוש בה לצרכים צבאיים.
בסוכנות חברות 176 מדינות (נכון לשנת 2023), ונציגיהן מתכנסים פעם בשנה לאספה כללית, כדי לבחור 35 חברים לצוות המצומצם.
הצוות מתכנס חמש פעמים בשנה, ומכין הצעות שמגיעות להצבעה באספה הכללית.
מטה הסוכנות נמצא בעיר וינה, בירת אוסטריה.
משרדים נוספים נמצאים בערים טורונטו (קנדה), ז'נבה (שווייץ), ניו יורק (ארצות הברית) וטוקיו (בירת יפן).
הסוכנות מפעילה מעבדות באוסטריה ובמונקו, ומרכז מחקר באיטליה (בשיתוף האו"ם).
הסוכנות עוסקת בסיוע מדעי וטכני לשימושים אזרחיים באנרגיה אטומית, קובעת תקני בטיחות ומפקחת על שמירתם.
בנוסף, הסוכנות עורכת בדיקות וחקירות בחשד להפרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, בחסות האו"ם.
הבדיקות הבולטות ביותר הן בדיקת תוכנית הגרעין של עיראק (עד להשמדת הכור הגרעיני אוסיראק על ידי חיל האוויר הישראלי בשנת 1981), ובדיקת תוכנית הגרעין של איראן.
הסוכנות זכתה (במשותף עם מנהלה אל בראדעי) בפרס נובל לשלום לשנת 2005 על מאמציה למיגור הנשק הגרעיני בעולם.
מעמדה של הסוכנות לאנרגיה אטומית הוא סוכנות מיוחדת של האומות המאוחדות.
הסוכנות איננה נמצאת בשליטה ישירה של האו"ם, אולם היא מדווחת לאספה הכללית של האומות המאוחדות ולמועצת הביטחון.
מבנה הסוכנות ותחומי פעולתה הוגדרו באמנת היסוד של הסוכנות: "חוקת הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית".
הסוכנות מורכבת משלושה גופים עיקריים: מועצת המנהלים, האספה הכללית והמזכירות.
מועצת המנהלים של הסוכנות היא אחד משני הגופים האחראיים לקביעת מדיניות הסוכנות.
המועצה מורכבת מ-13 נציגי מדינות אשר כיהנו תקופת כהונה במועצה הקודמת ומ-22 נציגים שנבחרו על ידי האספה הכללית.
המועצה הפורשת ממנה 10 נציגים ממדינות שהן המתקדמות ביותר בפיתוח טכנולוגיה גרעינית ושלושה נוספים ממדינות מתקדמות ביותר, שלא באזורי העולם מהם נבחרו עשרת הנציגים הראשונים, זאת מתוך האזורים הבאים: צפון אמריקה, אמריקה הלטינית, מערב אירופה, מזרח אירופה, אפריקה, המזרח התיכון ודרום אסיה, דרום מזרח אסיה, האוקיינוס השקט והמזרח הרחוק.
נציגים אלה נבחרים לתקופת כהונה של שנה אחת.
22 הנציגים הנוספים במועצה נבחרים על ידי האספה לתקופת כהונה של שנתיים, 11 מתוכם נבחרים מדי שנה.
חוקת הסוכנות מחייבת אף גיוון גאוגרפי עולמי לנציגים הנבחרים לתקופת כהונה של שנתיים.
מועצת המנהלים מתכנסת חמש פעמים בשנה ואחראית לקבלת רוב החלטות המדיניות של הסוכנות.
המועצה מגישה המלצותיה, באשר לתקציב הסוכנות ופעילויותיה, לאספה הכללית של הסוכנות.
המועצה אחראית לפרסום תקני הסוכנות וממנה את המנהל הכללי של הסוכנות, בכפוף לאישור האספה הכללית.
לכל חבר במועצה קול בודד בהצבעותיה והחלטותיה בענייני תקציב צריכות להתקבל ברוב של שני שלישים הקולות, בעוד שבעניינים אחרים די ברוב רגיל.
האספה הכללית של הסוכנות היא הגוף המשני לקביעת מדיניות.
האספה מורכבת מנציגי המדינות החברות.
האספה מתכנסת אחת לשנה, בחודש ספטמבר, כדי לאשר את פעולות הסוכנות ותקציבה, כפי שהוגשו בפניה על ידי מועצת המנהלים.
האספה הכללית ממנה לה נשיא בכל התכנסות שנתית.
תפקודה של האספה הכללית של הסוכנות דומה לזה של האספה הכללית של האומות המאוחדות.
מזכירות הסוכנות היא הגוף המקצועי של הסוכנות לאנרגיה אטומית.
בראש המזכירות עומד המנהל הכללי, האחראי לאכיפת הפעולות שעליהן החליטו מועצת המנהלים והאסיפה הכללית.
המנהל הכללי נבחר על ידי מועצת המנהלים ומינויו מאושר על ידי האספה הכללית לתקופת כהונה של ארבע שנים.
המנהל הכללי מפקח על פעולתן של שש מחלקות בסוכנות המוציאות לפועל את מדיניותה.
מחלקות הסוכנות הן: אנרגיה אטומית, בטיחות גרעינית וביטחון, מדעי הגרעין וישומים, אמצעי בטיחות, שיתוף פעולה טכני וניהול.
תקציב הסוכנות מורכב משני חלקים.
התקציב השוטף ממנו ממומנות רוב פעולות הסוכנות ואשר בשנת 2006 היה בסך 290 מיליון דולר, בא מדמי החבר השנתיים שמשלמת כל מדינה.
תקציב שיתוף הפעולה הטכני ממומן מתרומות של חלק מן המדינות החברות מתוך מטרה לאסוף כ-80 מיליון דולר לשנה.
יושבי ראש הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א)
שםמדינהתקופת כהונה1הנס בליקסשוודיה1981–19972מוחמד אל-בראדעימצרים1997–20093יוקיה אמאנויפן2009–20194רפאל גרוסיארגנטינה2019–מכהן
פעילות ישראל בסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א)
ישראל חברה בסבא"א מאז הקמתה של הסוכנות בשנת 1957. הוועדה לאנרגיה אטומית מופקדת מטעם מדינת ישראל על הקשר בין ישראל לסבא"א.
ישראל מיוצגת בסבא"א על ידי נציג במעמד של שגריר.
ישראל משתתפת בוועידות הכלליות של סבא"א, המתקיימות מדי שנה במטה הסוכנות בווינה, אוסטריה.
בראש משלחת ישראל עומד מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית.
עם זאת, ישראל אינה יכולה להיבחר להנהלת הסוכנות בשל התנגדות מדינות ערב.
בשל העובדה כי ישראל לא חתמה מעולם על "האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני", אין לסבא"א סמכת פיקוח על הנעשה ב"קריה למחקר גרעיני – נגב" הסמוכה לדימונה.
מנגד, כור המחקר בממ"ג נתון לפיקוחה, מכוח הסכם פיקוח שנחתם בין ישראל לבין הסוכנות בשנת 1966 בנוסף, ישראל חברה במספר אמנות בנושאי גרעין, אשר נחתמו במסגרת סבא"א לבין הוועדה לאנרגיה אטומית.
בספטמבר 2016 נערך הכנס השנתי של הארגון, במסגרתו פתחה ישראל לראשונה ביתן משלה, בה הוצגו פיתוחים שונים בהם, קרינה מותאמת אישית לחולי סרטן ושימוש בקרינה למטרת הדברת מזיקים בחקלאות.
לאורך השנים היו קריאות שונות מטעם עמותות שונות, אך גם מטעם האומות המאוחדות ומועצת הביטחון של האומות המאוחדות לפירוק נשק גרעיני בכלל, ופירוק הנשק גרעיני של ישראל בפרט.
ישראל התעלמה מקריאות אלו בטענה כי אינה מחזיקה בנשק גרעיני.
הסוחר מוונציה הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר, שנכתב במועד לא ידוע בין 1594 ו-1597. במחזה מוצג היהודי המלווה בריבית שיילוק, המחתים את אנטוניו, הוא הסוחר מוונציה, על כתב ערבות, שלפיו אם לא ישלם את חובו במועד, ייאלץ לשלם את החוב בליטרת בשר מבשרו.
הסכום משמש את ידידו הצעיר של אנטוניו, בסניו, במסעו לחיזור אחר היורשת היפה והעשירה פורציה.
דמותו של שיילוק זכתה לפרשנות רבה ומגוונת.
מצד אחד – היא מייצגת את הסטריאוטיפ האנטישמי, היישר מחשכת ימי הביניים, של היהודי הקמצן המלווה בריבית, ומצד שני זוהי דמות אנושית, שסבלה, כאבה ודרישתה לנקמה מוצגות בהבנה.
נראה כי המחזה נכתב בין 1594 ל-1596, ונרשם ב"רישום המדפיסים" (Stationer's Register), השיטה המקובלת באותה תקופה לשמירת זכויות יוצרים, ב-22 ביולי 1598. המחזה הודפס לראשונה ב-1600, ונראה כי הוצג לראשונה על הבמה ב-1598.
סביר גם להניח ששייקספיר הושפע ממחזהו של בן זמנו כריסטופר מרלו, "היהודי ממלטה", המציג את גיבורו, היהודי בראבאס, באור שלילי במיוחד, אף כי שיילוק השייקספירי מוצג באור אנושי הרבה יותר מגיבורו של מארלו, ואין בו מן הרשעות הגרוטסקית של בראבאס.
המחזה מסווג כקומדיה, ואכן הוא כתוב על פי תבנית קומית מובהקת ומסתיים בטוב לגבי הדמויות הראשיות.
שיילוק מזכיר במידה לא מעטה את דמות ה"פאנטלונה", דמות טיפוסית בקומדיה דל'ארטה.
עם זאת, לא מעטים מבין פרשניו המאוחרים של המחזה מתייחסים אליו כאל אחד מהמחזות הרציניים יותר של שייקספיר.
המחזה אינו חורג מההגדרות המקובלות של הקומדיה, אלא שרשעותו של שיילוק, הבאה לידי ביטוי במשפט וכמעט מביאה למותו של הסוחר אנטוניו, מבדילה במידה רבה בינו לבין קומדיות אחרות של שייקספיר, כמו "חלום ליל קיץ", שנכתב זמן מה לפניו.
המחזה מתרחש בוונציה של המאה ה-16. ונציאני אציל צעיר בשם בסניו, רוצה לצאת למסע לבלמונט כדי לבקש את ידה של היורשת היפה והעשירה פורציה, לה מחזרים רבים.
לשם כך עליו להשיג סכום של 3,000 דוקטים.
הסוחר אנטוניו, ידידו של בסניו, רוצה לסייע לחברו, אך כל ספינותיו ועושרו מצויים בלב ים.
אנטוניו פונה ליהודי שיילוק, המלווה בריבית, ומבקש ממנו הלוואה.
שיילוק מסכים להלוות לבסניו את 3,000 הדוקטים הדרושים לשם המסע, אך בשל שנאתו המופגנת של אנטוניו כלפי היהודים ושיילוק עצמו, דורש כתנאי שאנטוניו יערוב להחזרת ההלוואה בליטרת בשר מבשרו, שתיחתך ממקום בגופו בו יבחר שיילוק.
בסניו מבקש מאנטוניו שלא לקבל על עצמו את התנאי, אך אנטוניו בטוח כי לא ייתקל בבעיה בהחזרת החוב וחותם בפני נוטריון על ההסכם.
בסניו יוצא עם חברו גרציאנו לבלמונט.
במקביל ג'סיקה (יסכה), בתו של שיילוק, התאהבה בבחור גוי בשם לורנצו, ברחה מהבית עם אוצרו של שיילוק, ומותירה אותו אבל וחפוי ראש.
אביה של פורציה קבע בצוואתו כי מי שיגלה את היקרה מבין שלוש תיבות קטנות, הוא שיזכה בידה.
הנסיכים ממרוקו ומאראגון טועים בבחירתם בתיבת הזהב והכסף.
בסניו (הנעזר אולי ברמזיה של פורציה, שבנות הלוויה שלה שרות בשעת בחירתו בין התיבות פזמון ששורותיו מתחרזות במלה "עופרת") בוחר בתיבת העופרת שבה נמצא דיוקנה של פורציה, וכך הוא זוכה בידה על פי תנאי הצוואה.
פורציה נותנת לבסניו טבעת, והוא נשבע שלא להסירה מידו לעולם.
בינתיים מגיעה אל ונציה הידיעה המרה כי הספינות הנושאות את הונו של אנטוניו טבעו בים.
אנטוניו אינו מסוגל לעמוד בהתחייבותו, ולשלם את הסכום במועד שנקבע.
שיילוק עומד על התנאי שעליו הסכים אנטוניו, בשל רצונו לנקום את בריחת בתו ואובדן אוצרו.
פורציה, שנישאה בינתיים לבסניו, שומעת על המעשה.
בסניו יוצא מיד לוונציה, כשעמו כספה של פורציה, על מנת להציל את אנטוניו.
שלא בידיעת בסניו, מתחפשת פורציה לגבר, ויוצאת אף היא לוונציה.
משפטו של אנטוניו נערך בפני הדוכס (דוג'ה) של ונציה.
שיילוק מסרב להצעתו הכספית של בסניו, המוכן לשלם פי שלושה מן החוב על מנת לשחרר את אנטוניו מהתחייבותו הנוראה.
הדוכס אינו מצליח להכריע בעצמו בעניין ומזמן משפטן צעיר בשם בלתזר, שאינו אלא פורציה המחופשת למשפטן.
בלתזר מסכים כי מידת הדין היא כי שיילוק יקבל את ליטרת הבשר.
בעוד שיילוק עומד על אנטוניו כשהסכין המושחזת בידו, מראה בלתזר, הוא פורציה המחופשת, כי על פי כתב הערבות יכול שיילוק לקבל רק ליטרת בשר.
אם יתיז סכינו של שיילוק, ולו טיפת דם אחת, יהיה דינו, על פי חוקי ונציה, החרמת רכושו, חציו לאוצר המדינה, וחציו לנפגע ממעשיו, וחייו יהיו נתונים לרחמיו של הדוכס.
זאת ועוד, לאחר ששיילוק נסוג מתביעתו ומוכן לקבל את חובו הכספי, בלתזר מותיר בידו את הברירה רק לקבל את ליטרת הבשר, ולא את חובו המקורי, ולבסוף מאשימו בניסיון רצח אזרח ונציה שדינו החרמת כל רכושו והוצאתו להורג.
הדוכס מיד חונן ב"מידת חסד נוצרית" את שיילוק ממיתה, עוד בטרם התחנן על נפשו.
אנטוניו משכנע את הדוכס לוותר לו על החרמת חצי מרכושו לאוצר המדינה בתנאי כי יתנצר, ויעניק את רכושו ללורנצו, מאהבה הנוצרי של בתו.
בסניו, שאינו מכיר את אשתו המחופשת, מציע למשפטן בלתזר מתנה כתגמול על חוכמתו.
פורציה, היא בלתזר, מבקשת את הטבעת שעל אצבעו, והוא נותן לה אותה בחוסר רצון, ובכך מפר את שבועתו.
עם שובו לבלמונט מקנטרת אותו פורציה על אובדן הטבעת, ולאחר מכן מספרת לו כי היא המשפטן לו נתן את הטבעת.
בוונציה מקבל אנטוניו את הידיעה כי אוניותיו הגיעו בשלום לנמל.
כך מסתיים המחזה בפתרון בעיותיהם של האוהבים הצעירים, ובהשפלה לשיילוק.
המחזה מועלה גם כיום על במות רבות, אף שהקהל המודרני יכול למצוא כי הנימות האנטישמיות המועלות בו הן בעייתיות.
רבים התווכחו בדבר השאלה, האם היה שייקספיר אנטישמי, או האם המחזה עוסק באנטישמיות כתופעה.
יש המתקשים לייחס לשייקספיר, לו מיוחסת הבנה דקה בנפש האדם, תכונה כאנטישמיות, ולכן מחפשים במחזה משמעות שתקהה את עוקצן של המילים הבוטות.
שייקספיר לא הכיר יהודים, שכן אלו גורשו מאנגליה בשנת 1290, ושבו עשרות שנים לאחר מותו, בימי אוליבר קרומוול ויש להניח כי שייקספיר לא ראה יהודי מימיו.
אך יש להניח כי גם לא ראה איטלקי, יווני או דני, ובכל זאת היטיב לתאר את דמותם של גיבורי העת העתיקה, ושל המלט נסיך דנמרק.
שייקספיר אינו מקל על הבאים לנתח את המחזה.
אל מול הדמות הסטריאוטיפית, של היהודי הקמצן, התככן, המלווה בריבית, העומדת כצל קודר אל מול האיטלקים העליזים, הצעירים, המהווים את שאר גיבורי המחזה, עומד שיילוק כאדם.
אב דואג, בעל רצונות ורגשות, שגם רצונו לנקום באנטוניו מנומק היטב בעוול שנעשה ליהודים במהלך הדורות.
יהודי אנגליה הוגלו מהממלכה עוד בשנת 1290 ולא הורשו לשוב.
אך גם בהיעדרם, הוצגו על הבמה האליזבתנית כקריקטורות דוחות, בעלות אפים מעוקלים ושיער אדום ומקורזל.
דוגמה אופיינית היא מחזהו האנטישמי הארסי של כריסטופר מרלו, "היהודי ממלטה" המראה דמות סטריאוטיפית של יהודי, המתקרא בר אבא (כשמו של הפושע היהודי שאמור היה להיצלב אך שוחרר על ידי פונטיוס פילאטוס לבקשת ההמון היהודי, שסירב לקרוא לשחרר את ישו).
היהודי ביצירתו של מרלו, וביצירות דומות, מתואר כרשע, תככן ותאב בצע.
קוראים רבים קוראים את "הסוחר מוונציה" כהמשך למסורת אנטישמית זו.
הכותרת במהדורת הקוארטו המקורית הייתה "היהודי מוונציה", המראה כי המחזה נכתב לאור הצלחת "היהודי ממלטה".
פרשנות רווחת למבנה המחזה מעמתת את מידת החסד הנוצרית עם נקמנותו של היהודי, הנעדר את חסד האל, ואינו מבין את משמעותו של החסד הנוצרי.
יש הרואים בהתנצרותו של שיילוק משום "סוף טוב" לדמותו, כשם שסיפק שייקספיר "סוף טוב" גם לדמויות האחרות במחזה.
מעבר לכל הפרשנויות מצויה העובדה הפשוטה כי שיילוק אכן זומם להרוג את אנטוניו, ועומד על קבלת ליטרת הבשר שלו.
ברור כי זו אינה התנהגות ראויה, וכי מדובר בראייה שלילית של שיילוק, המייצג כאן את עמו.
ב-8 בנובמבר 1937, ארגן מנהל התיאטרון הבווארי אירוע תרבותי בתיאטרון "רזידנץ" לרגל פתיחת תערוכת "היהודי הנצחי" במינכן.
האירוע ביטא את הנושאים היסודיים של התערוכה הנאצית ובחלק השלישי שלו הוצגו סצנות שיילוק מתוך המחזה.
לאורך השנים, מקורות יהודים שונים התפלמסו עם הייצוג השלילי של יהודים במחזה.
מאמרו של הרב זוין נלמד כיום בהקשרים שונים הקשורים באתיקה רפואית, ובכל הנוגע לסחר באיברים.
בכל מקרה, גם לו היה תוקף מסוים להתחייבות, לא יכול היה שיילוק לבצע אותה, שכן חבלה והכאה בגופו של אדם אסורה מן התורה, במיוחד כשהחבלה עלולה להוביל לידי סכנת חיים ולאיסור לא תרצח.
רבים קוראים את המחזה דווקא כדרישה לסובלנות דתית.
שייקספיר יצר את שיילוק כדמות מורכבת, בעלת פנים רבות.
היהודי שיילוק של שייקספיר אינו שונה מן הנוצרי באופן מהותי, בניגוד למפלצת האדם בר אבא, שיצר מרלו ב"יהודי ממלטה".
שיילוק הוא אדם בעל חולשות אנוש, ובעל תכונות אנוש.
בכמה מן התכונות הוא אף עולה על הנוצרים שסביבו.
ביצירת דמות מורכבת זו שמר המחזה על כוחו אף בקרב הקהל המודרני.
בניגוד לגיבורים הנוצריים של המחזה, שיילוק אינו מרמה או גונב, אלא עומד על תנאי לו הסכים אנטוניו בחפץ לב.
מאחורי משובתם של הצעירים הנוצריים, מסתתרת אי מוסריות, שאותה מעמיד שייקספיר אל מול דמותו של שיילוק, כמו זו של בסניו, החי על חשבונה של פורציה, או של ג'סיקה, הבוגדת באביה ובעמה, ועוד.
"משפטו" של שיילוק בסוף המחזה אינו משפט הוגן, כאשר ה"שופט", בלתזר, הוא למעשה פורציה הדנה את שיילוק ללא כל סמכות אמיתית לעשות כן.
כך, שייקספיר אינו בוחן את מניעיו של שיילוק, אלא מראה כי אותם אנשים ממש המגנים את שיילוק על אי יושרו, הם שמשתמשים בתעלולים בלתי הגונים על מנת לנצח בוויכוח עמו.
שחקנים מודרניים יכולים, אם כן, לשחק את "הסוחר מוונציה" לא כמחזה אנטישמי, אלא אף כמחזה אנטי נוצרי, המראה על שטחיותה של המחילה הנוצרית, אל מול מושג החטא היהודי.
למרות זאת, נראה כי שייקספיר לא התכוון לכתוב מחזה אנטי נוצרי, וכי לא היה בקיא בדת היהודית, אך ייתכן שרצה לתקוף את הצביעות הרווחת בזמנו.
בפיו של שיילוק שם שייקספיר את מונולוג שנחשב בעיני רבים לאחד המונולוגים היפים והמרגשים שנושאת דמות שייקספירית:
בימיו של שייקספיר לא היו באנגליה יהודים, ושייקספיר לא הכיר יהודים ולא את התרבות היהודית, אלא רק את הסטריאוטיפים עליהם: סוחרים, קמצנים, הנכונים לעשות הכל להשגת כסף.
לאור זאת העלילה כוללת תיאורים ואפיונים שאינם תואמים את העובדות ההיסטוריות: לא סביר שיהודי יחיה לבדו עם בתו, מבודד מקהילה מכבדת ותומכת; וגם לא סביר, במיוחד בימי הביניים, שנערה יהודיה תנטוש את בית אביה לטובת בחור נוצרי ותיכנס לעולם נוצרי שאינה מכירה.
למרות שיהיה מי שיהיה סבור שזה אפשרי, עד סוף המאה ה-19 כל אישה, בכל גיל, בכל המעמדות, לא הורשתה לצאת מהבית ללא ליווי.
התייחסות לתפקידי הנשים והגברים בעלילה
אבל פורציה, בזכות פיקחותה, מצליחה לגרום לכך שרק בסניו, הגבר שהיא אוהבת, יזכה בה.
בכך היא מראה שהעולם הגברי בנוי על אגו יותר מאשר על צדק.
עד למאה ה-18 שיילוק גולם בבריטניה כדמות קומית של קמצן, בדומה לפנטלונה של הקומדיה דל'ארטה, ובמחצית השנייה של המאה ה-18 כמפלצת זדונית.
מהמאה ה-19 ואילך שיילוק הלך והצטייר כדמות אנושית טרגית.
כתב ויליאם הזליט: "שיילוק הוא שונא טוב, "אדם שלא פחות חטאו לו מאשר חטא".
אם הרחיק לכת בנקמתו, הרי שיש לו עילות חזקות לשנאתו כלפי אנטוניו, אותה מסביר בכח שווה של רהיטות והגיון.
הוא נראה כאוצר הנקמה של עמו; אשר ההרגל של דאגות מפני עלבונות ופגיעות יומיומיות הקשה את מזגו בקמצנות מתמשכת, והקשיחו כנגד הבוז של האנושות, מה שמוסיף רק מעט ליומרות הניצחון של אויביו.
יש חוש צדק חזק, מהיר ועמוק מבולבל בתרעומתו המרה והמרירה".
הנרי לוינגסטון ויתרס כתב: "משגיאה אחת יש להימנע מלכתחילה, ההנחה ששייקספיר התכוון לתקוף או להגן על היהודים כאומה בדמותו של שיילוק.
כתיבה "עם מטרה" במובן הצר איננה דרכו...
שיילוק הוא קמצן, אך קמצן שיש לו כח גדול של החלטיות ויכולות אינטלקטואליות נעלות.
חסרונו העיקרי אינו היעדר רגש, אלא שימוש לא נכון בו.
הוא כה רחוק מלהיות דמות קשה כאבן וחסרת רגישות, עד שמופיע כבעל-תשוקה וחם-מזג באופן מופרז.
אכזריותו איננה זו של לב קר, אלא האכזריות הנוראה יותר של רגישות מעוותת ורוגזת.
היא קרובה יותר לזעם של אותלו מאשר לזדון של יאגו".
אדמונד קין, השחקן השייקספירי הדגול, הוא שהחל לשחק את שיילוק באופן אוהד במחצית השנייה של המאה ה-19, בעוד שלפני כן שוחק התפקיד באופן דוחה וליצני, או כמפלצת של רוע בל ישוער.
מכאן ואילך היה מקובל לשחק את שיילוק באופן אוהד, כאדם הדורש את נקמתו המוצדקת (מסורת שהופרה רק לעיתים רחוקות).
כך, בגרסה הקולנועית משנת 2004 בכיכובו של אל פצ'ינו מתחיל הסרט בתיאור של חיי הגטו היהודי בוונציה, בו מופלים היהודים לרעה, ומסתיים בתיאור של שיילוק המוחרם על ידי הקהילה היהודית בשל התנצרותו.
על הבמה העברית הועלה המחזה מספר רב של פעמים:
בשנת 1936 הועלה המחזה בתיאטרון "הבימה", בתרגום שמעון הלקין, בבימויו של ליאופולד ייסנר, בכיכובם, לסירוגין של אהרן מסקין ושמעון פינקל כשיילוק, וחנה רובינא כפורציה; ושוב בשנת 1959, בבימוי של טיירון גאטרי, ובכיכובם של השניים.
בשנת 1996 הוצגה בפסטיבל ישראל גרסה נוספת של המחזה, שהועלתה בגרמנית בתיאטרון של ויימאר, בבימויו של חנן שניר.
התיאטרון הקאמרי העלה את המחזה שלוש פעמים, בתרגומו של אברהם עוז: בבימוים של יוסי יזרעאלי (1972), בארי קייל (1980) - שתי הגרסאות בכיכובו של אבנר חזקיהו כשיילוק, ובבימויו של עמרי ניצן (1994) בכיכובו של יוסי גרבר כשיילוק.
בשנת 2007 עלה בבימויה של אתי רזניק בתיאטרון הספרייה.
בשנת 2012 עלה בהבימה בבימויו של אילן רונן ובכיכובם של יעקב כהן כשיילוק והילה פלדמן כפורציה,.
הפקה זו הוצגה גם בתיאטרון הגלוב בלונדון, בצל הפגנות והפרעות של מפגינים אנטי-ישראליים מחוץ לתיאטרון, וכ-25 מפגינים שהניפו שלטים והפריעו למהלך ההצגה.
בשנת 2016 בתיאטרון אלפא בתל אביב, בעיבודו ובימויו של אברהם עוז, ובכיכובם של מוראד חסן (שיילוק) ודן תורג'מן (אנטוניו), ובתוספת דמות חדשה שהכניס עוז, הדוכסית מוונציה, המגולמת בידי הדר לוין.
ב-2017-19 עלתה גרסה משודרגת של הפקה זו במסגרת תיאטרון אלפא בה שימש השחקן סוהיל חדאד בתפקיד שיילוק.
בשנת 2025 עלתה בתיאטרון הבימה גרסה נוספת, והפעם בבימויו של משה קפטן, ובכיכובם של חנה לסלאו (שיילוק), דאנה איבגי (פורציה) ויגאל שדה (אנטוניו).
בסניו - אציל צעיר, ידידו של אנטוניו היוצא לבקש את ידה של פורציה
שיילוק - יהודי מלווה בריבית עשיר
פורציה - יורשת עשירה ויפה מבלמונט
נריסה - בת לווייתה של פורציה
ג'סיקה (יסכה) - בתו של שיילוק
לורנצו - מאהבה של ג'סיקה (יסכה)
לנצלוט גובו - משרת שיילוק
גובו הזקן - אבי לנצלוט
תובל - יהודי ידיד שיילוק
דוכס ונציה - מנהל את משפט הסוחר מוונציה
נסיך מרוקו - מבקש את ידה של פורציה
נסיך אראגון - מבקש את ידה של פורציה
סולניו - ידיד אנטוניו ובסניו
סלריו - ידיד אנטוניו ובסניו
גרציאנו - ידיד אנטוניו ובסניו
המונולוג של שיילוק זכה למספר פרודיות, בין היתר:
ב"רחוב סומסום", כשהוא נאמר על ידי כרובי בהקשר של מפלצות
ב"שמש", כשהוא נאמר על ידי טנצר בהקשר של מניאקים, כששמש עצמו הכיר את המונולוג ואמר לו שאם הוא ידקור אותו הוא ידמם וטנצר השיב לו שהוא יתבע אותו, אם יעשה כך.
במספר פרסומות של "דפי זהב" הוא נאמר על ידי מוכר הפרחים שאול (דב גליקמן).