tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטה החדש נועד להיות גוף קבוע, מאויש באופן רציף, שיבטיח מעבר חלק מהשלב האסטרטגי של תכנון מבצע ועד ביצועו, סיום הפריסה והפקת לקחים.
השר דאז להגנה, מייקל פורטילו (Michael Portillo), אישר את העברת הסמכויות הנוגעות לתכנון ולביצוע המבצעים ממטה משרד ההגנה בלונדון למטה החדש.
עיקרון ההפרדה בין מדיניות לביצוע
מרגע הקמת PJHQ, הוגדרה הפרדה ברורה בין גיבוש מדיניות אסטרטגית, שנותר בתחום האחריות של משרד ההגנה (MOD Main Building), לבין ניהול וביצוע המבצעים, שתחת אחריות PJHQ.
זרועות השדה (Front Line Commands) תומכות בפועל ומספקות את היכולות הצבאיות הנדרשות.
PJHQ אחראי למגוון תחומים אסטרטגיים ומבצעיים, ובהם:
תכנון, הוצאה לפועל ואינטגרציה של מבצעים צבאיים מעבר לים, תחת פיקוד בריטי או בינלאומי;
פיקוד ושליטה על כוחות בריטיים המוקצים למבצעי קואליציה בהובלת מדינות אחרות;
מתן ייעוץ צבאי למשרד ההגנה (MOD) תוך התאמה למדיניות הממשלה;
פיקוד ישיר על יחידות מבצעיות מרכזיות:
מפקדת הכוח המשותף הקבוע (Standing Joint Force HQ);
מפקדת הכוח המשותף (Joint Force HQ);
PJHQ פועל במבנה רב-מחלקתי ומאויש על ידי אנשי צבא משלוש זרועות הצבא, לצד פקידים אזרחיים.
המטה מחולק לשמונה מחלקות עיקריות:
J1 – כוח אדם ומשאבי אנוש
J3 – ניהול מבצעים שוטפים
J4 – לוגיסטיקה ושירותים רפואיים
J5 – תכנון מבצעים אסטרטגיים וחירום
J6 – תקשורת ומערכות מידע
J9 – מדיניות, משפט ותקשורת ציבורית
המטוס הממשלתי של משפחת המלוכה הבריטית ושל ממשלת בריטניה הוא מטוס נשיאותי המשמש לנסיעות רשמיות של בכירים בממלכה.
המטוס מסופק בהתאם לנסיבות ולזמינות, על ידי מגוון מפעילים צבאיים ואזרחיים.
מטוסי הממשלה מופעלים בעיקר על ידי טייסת 10 של חיל האוויר המלכותי וכן באמצעות יחידת המסוקים המלכותית הפועלת כחלק מהמשק הבית המלכותי.
בנוסף נעשה שימוש גם במטוסים אזרחיים ובטיסות מסחריות סדירות במסגרת נסיעות רשמיות.
מרבית נסיעות האוויר של שרים, לרבות שרים בדרג נמוך, מתבצעות באמצעות טיסות מסחריות.
טיסות בטייסת 32 של חיל האוויר המלכותי נבחרות כאשר הן משתלמות כלכלית לעומת טיסות מסחריות, או כאשר מתקיימים שיקולי ביטחון המצדיקים טיסה ייעודית.
החלטה להקצות מטוס ייעודי להסעת בכירים התקבלה במסגרת סקירת הביטחון וההגנה האסטרטגית של 2015 (2015 SDSR).
בשנת 2016 הוגדר מטוס ה־Voyager של חיל האוויר המלכותי, בגרסת VIP, כמטוס הרשמי הראשון להסעת שרים ובני משפחת המלוכה.
זאת לאחר שמספר יוזמות דומות שנדונו מאז שנות ה־90 לא יושמו.
רוב טיסותיה הבלתי סדירות של משפחת המלוכה מתבצעות באמצעות טיסות שכר פרטיות.
החל מאפריל 2009, חברת Luxaviation UK היא ספקית ההטסה הפרטית הבלעדית של המשפחה המלכותית.
ZZ336 וספינה של החיל האוויר המלכותי הוא מטוס תדלוק אווירי ותובלה רב-משימתי מדגם Voyager KC3, המופעל על ידי חיל האוויר המלכותי של בריטניה (RAF) שהותאם במיוחד למשימות הסעת בכירים.
במקביל לתפקידיו הייצוגיים, ממשיך המטוס לשמש כמטוס מבצעי לכל דבר בצי האווירי של חיל האוויר המלכותי.
Vespina עוצב בצביעה ייצוגית בסגנון "בריטניה הגלובלית", ומצויד באמצעים מתקדמים כגון מערכת תקשורת לוויינית מאובטחת, מערכת לגילוי טילים, 58 מושבים במחלקת עסקים (בתא הקדמי), 100 מושבים במחלקת פרימיום אקונומי (בתא האחורי), ומתקני מדיה – בדומה למטוסי ממשל המשמשים ראשי מדינות.
בדומה לשאר מטוסי הוויאג'ר, Vespina נושא קיבולת דלק כוללת של 111 טון (122 טון קצר, 109 טון ארוך), ויכול לתדלק מטוסים אחרים בכמות של עד 50,000 ק"ג דלק באמצעות שני מכלי תדלוק מסוג Cobham 905E מתחת לכנפיים, ויחידת תדלוק מרכזית מדגם Cobham 805E FRU.
ובה נקבע כי אחד ממטוסי הוויאג'ר הקיימים יוסב למטוס VIP.
המטוס שנבחר היה מדגם KC3, מספר זנב ZZ336, שהועבר לחיל האוויר הבריטי ב־30 בנובמבר 2012 (לאחר טיסת הבכורה ב־25 באוקטובר 2012).
ההסבה הושלמה בשנת 2016 בעלות של כ־10 מיליון ליש"ט.
ראש הממשלה, דייוויד קמרון, היה הראשון לעשות בו שימוש רשמי, כאשר טס בו לוועידת נאט"ו בוורשה ביולי 2016.
בנובמבר 2020 חתם משרד הקבינט על חוזה עם Corporate Travel Management לחכירה בלעדית של מטוס VIP עבור ראש הממשלה, שרים ואח"מים נוספים – בחוזה בהיקף של עד 75 מיליון ליש"ט ל־5 שנים.
הדרישות כללו: 30–50 מושבים הניתנים להשכבה מלאה, אזורי ישיבות, אינטרנט מהיר, מקום לאחסון נשק מאובטח, וטווח טיסה שיאפשר טיסה מיידית ללונדון–וושינגטון בתנאי מזג אוויר משתנים.
אחד התנאים המרכזיים היה עיצוב חיצוני התואם למטוס Voyager.
חברת Titan Airways סופקה כמבצעת בפועל.
המטוס איירבוס A321neo נרשם תחת המספר G-XATW והחל לפעול ב־2021. באפריל 2022 הוחלף המטוס בדגם זהה עם רישום G-GBNI.
בנובמבר 2023 שוב הוחלף המטוס בגרסה חדשה ומשופרת, תוך שמירה על רישום G-GBNI.
המטוס G-GBNI נכנס לשירות באפריל 2022, ומאז משמש לנסיעות בינלאומיות ואירופאיות של ראשי ממשלה (כולל בוריס ג'ונסון, ליז טראס, רישי סונאק וקיר סטארמר), וכן לנסיעות ממלכתיות חשאיות או קצרות מועד שאינן מתאימות לשימוש במטוס Voyager הגדול.
המטוס G-GBNI, מדגם Airbus A321neo, הותאם באופן ייעודי לשמש כמטוס ממשלתי בריטי לטיסות של ראש הממשלה, שרים בכירים ואח"מים נוספים.
עיצוב הפנים שלו שונה לחלוטין ממטוס נוסעים רגיל: הוא מציע סביבה עסקית וממשלתית סגורה, נוחה ומתקדמת טכנולוגית, תוך הקפדה על ניידות ביטחונית גבוהה ועל אפשרות לנהל תהליכי קבלת החלטות גם במהלך טיסה.
תצורת הפנים כוללת בין 30 ל-50 מושבים המותקנים בתצורת "lie-flat" – כלומר, מושבים נפתחים למיטות מלאות, מה שמאפשר מנוחה בטיסות ארוכות, בדומה למטוסי מנהלים יוקרתיים.
המרחב הפנימי מחולק לאזורים פונקציונליים, כשאזור נפרד ומבודד מוקצה לראש הממשלה, ובו פינת עבודה, אזור מנוחה אישי, ומרחב לפגישות פרטיות.
בנוסף קיימים אזורים לשרים נוספים, לאנשי צוות ביטחוני, ולמשתתפי משלחות דיפלומטיות.
ברמת המערכות, המטוס מצויד בתשתית מתקדמת של תקשורת לוויינית מוצפנת, שמאפשרת למקבלי החלטות לקיים שיחות טלפון מאובטחות.
מעבר לתקשורת, למטוס יש אמצעי אבטחה פיזיים, כגון תא מיוחד לאחסון נשק מאובטח עבור אנשי אבטחה או ציוד רגיש, וכן מערכת התרעה נגד התקרבות של כלי טיס אחרים.
סביבת הפנים של המטוס נועדה לשדר ריבונות, עוצמה וממלכתיות – תוך שמירה על אלגנטיות נקייה ומרוסנת.
התא מרווח, מאוורר, עם עיצוב בגוונים בהירים, גימורים איכותיים ומערכות בידור ומידע פרטיות.
השירותים מרווחים יחסית, ובחלקם אף יש אזור רחצה מותאם, במידת הצורך.
המיזוג והמושבים מותאמים לטמפרטורה אישית, ומאפשרים שהייה ממושכת בנוחות מקסימלית.
ב-2025 המטוס עבר שדרוג פנים.
על פי דיווח בעיתון "The Times", השדרוג יכלול שירותים מרווחים יותר – ברוחב של כ־30 אינץ' נוספים – אשר יכללו מראה באורך מלא וספסל להחלפת בגדים, במטרה לשפר את נוחות הנוסעים האח"מים בטיסות ארוכות.
כמו כן, המטוס יכלול ארון משודרג ושני שולחנות ישיבות נוספים.
על פי הדיווח, כל השדרוגים יתבצעו ללא תוספת עלות למשלם המיסים, במסגרת חוזה ההפעלה הקיים.
בפברואר 2022 הודיע אגף הציוד הביטחוני כי טייסת 32 תצטייד בשני מטוסי Dassault 900LX.
המטוס הראשון הגיע לבסיס נורתולט במאי 2022, ונקרא Envoy IV.
שני המטוסים שימשו את ראשי הממשלה בוריס ג'ונסון וליז טראס בדרכם למפגש עם המלכה בבלמורל – שם התפטר ג'ונסון וטראס מונתה לראש ממשלה (6 בספטמבר 2022).
המטה המרכזי ח'אתם אל-אנביא (בפרסית: قرارگاه مرکزی خاتمالانبیا) הוא מטה הפיקוד המאוחד של הכוחות המזוינים של איראן, הנמצא תחת פיקודו הישיר של המטה הכללי.
הוא אחראי על תכנון ותיאום פעולות צבאיות המשותפות לכלל הכוחות המזוינים של איראן ובדגש על תיאום בין משמרות המהפכה האסלאמית לצבא איראן בזמני מלחמה ומשברים.
המטה הוקם במהלך מלחמת איראן–עיראק בשנת 1983, ופעלו תחתיו בתחילה שני מטות צבאיים איראניים שברבות השנים הפכו עצמאיים.
החל מחודש יוני 2025 משמש עלי עבדאללהי עלי-אבאדי כראש המטה.
בשנת 1983, במלחמת איראן–עיראק, הוקם בסיס ח'אתם אל-אנביא כבסיס הפיקוד המשותף של משמרות המהפכה וצבא איראן, תחת עלי ח'אמנאי.
מספר ימים לפני הועבר הפיקוד לסגנו, אכבר האשמי רפסנג'אני, ולמעשה בכך הפך רפסנג'אני למפקד העליון של המלחמה.
מאז ובמהלך כל אותה מלחמה, מטה זה היה למטה הכללי של כוחות איראן ותחתיו תוכננו כל הפעולות והמבצעים, כאשר המטה מקבל בהדרגה לפיקודו את כלל הכוחות.
המטה לא הצליח באופן מוחלט בפתרון המחלוקות בין משמרות המהפכה לצבא, ולכן הוקם במקומו המטה הכללי של הכוחות המזוינים בשנת 1989. בשנת 1991 עברו הכוחות לפיקודו של המטה הכללי, והמטה המרכזי נכנס תחתיו כשתפקידו לשמש כמטה מלחמה וחירום.
בהתאם, הוא תוכנן לפעול רק בעתות מלחמה, ולכן מעולם לא פעל עד לשנת 2016, בה הופרד מחדש מהפיקוד הכללי לפיקוד עצמאי הכפוף לו, הפועל דרך קבע.
באפריל 2024 הטילו בריטניה וקנדה סנקציות על מספר מפקדים במטה, ביניהם ראש המטה מייג'ור גנרל ע'ולאם עלי רשיד, בתגובה למבצע הבטחת האמת שבו תקפה איראן את ישראל באמצעות טילים בליסטיים וכטב"מים.
במכת הפתיחה של מבצע עם כלביא, ב-13 ביוני 2025, ישראל התנקשה בחייו של ראש המטה, ע'ולאם עלי רשיד.
שלושה ימים לאחר מכן, ישראל התנקשה גם ביורשו, עלי שאדמאני.
במכת הפתיחה נהרג גם סגן ראש אגף הפיקוח של המטה, .
חטיבות אוגדת עזהדגלשםתפקידמשמרות המהפכה האסלאמיתאחראית לביטחונו של משטר האייתוללות.צבא איראןאחראי לביטחון החוץ של איראן.כוח אכיפת החוק של איראןהמשטרה של איראן, אחראית לביטחון פנים וחיסול מתנגדים.
במהלך מבצע עם כלביא חוסלו מפקד המטה ע'ולאם עלי רשיד ומחליפו עלי שאדמאני.
מפקדים נוספים במטה הם סגן המטה , , , , , יעקוב זוהדי, ו.
להלן רשימת מפקדי המטה במהלך ההיסטוריה:
+מספרתמונהשםהתחלהסיוםסגןזמן בתפקידהמטה הכללי -עלי ח'אמנאי1983פברואר 1983אכבר האשמי רפסנג'אני (1983)0 שנים1אכבר האשמי רפסנג'אניפברואר 198319896 שניםתחת המטה הכללי2עלי ח'אמנאי19891996ע'ולאם עלי רשיד (–1996)7 שנים3ע'ולאם עלי רשיד199613 ביוני 2025 ✘ (2016–)29 שנים4עלי שאדמאני13 ביוני 202516 ביוני 2025 ✘4 ימים5עלי עבדאללהי עלי-אבאדייוני 2025מכהןמכהן
המטה הצבאי המיוחד של נשיא הרפובליקה הוא הגוף הצבאי בצרפת האחראי לייעוץ ולסיוע לנשיא צרפת בתוקף תפקידו כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של צרפת.
המטה משמש גם גורם מקשר בין מוסדות הנשיאות ובין הכוחות המזוינים הצרפתיים, וממלא תפקיד מרכזי בהכנת החלטות ביטחוניות ואירועים ממלכתיים בעלי אופי צבאי.
שורשיו של המטה הצבאי המיוחד נעוצים במזכירות הכללית הצבאית של נשיאות הרפובליקה, שפעלה תחת הרפובליקה הרביעית והייתה מופקדת על נושאים צבאיים הקשורים למוסד הנשיאות.
עם הקמת הרפובליקה החמישית בשנת 1958, עוגן מעמדו של המטה החדש בחוקת הרפובליקה ובצו נשיאותי מיום 7 בינואר 1959. סעיף 15 לחוקה קבע כי נשיא הרפובליקה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים, והמטה הצבאי המיוחד הוגדר כגוף המסייע לו במילוי תפקיד זה.
בין תפקידיו הראשונים נכללה הכנת סדר היום של מועצת ההגנה, מתן ייעוץ לנשיא בענייני ביטחון וביטחון לאומי, ותיאום הפעילות בין מוסדות המדינה במצבי משבר צבאי.
בימי נשיאותו של שארל דה גול נבנה מבנהו הארגוני של המטה: בראשו עמד גנרל בדרגת קורפוס צבא (général de corps d'armée), בסיוע שני קצינים בדרגת גנרל ושמונה קצינים בכירים.
בשנת 1969 הוסדר המבנה בצו רשמי שקבע כי המטה כולל, תחת סמכותו של קצין בדרגת גנרל, ארבעה קצינים בכירים: סגן לענייני חיל האוויר, סגן לענייני היבשה, סגן לענייני חיל הים וקומיסר של הצי.
המטה הצבאי המיוחד משמש גוף ייעוץ ישיר לנשיא בענייני ביטחון לאומי, הגנה וצבא.
הוא אחראי על הכנת סדר היום של מועצת ההגנה והביטחון הלאומי, מספק הערכות מצב ודוחות על מוכנות הכוחות המזוינים, ומסייע לנשיא בקבלת החלטות הנוגעות למדיניות ביטחון, שימוש בכוח צבאי ויחסים אסטרטגיים עם מדינות אחרות.
בנוסף לתפקידיו הביטחוניים, המטה אחראי על ארגון הטקסים הצבאיים שבהם משתתף הנשיא, על טיפול בבקשות של עמותות וארגונים המבקשים חסות או פטרונות נשיאותית, ועל בחינת בקשות לעיטורים צבאיים.
בראש המטה עומד קצין בדרגת גנרל, הכפוף ישירות לנשיא הרפובליקה.
תחתיו פועלים סגנים המייצגים את זרועות הצבא השונות – היבשה, האוויר והים – וכן קצין משפטי ויועצים לענייני משמעת, טכנולוגיה וביטחון גרעיני.
עוזרי המחנה של נשיא הרפובליקה (Aides de camp) מסונפים באופן מסורתי למטה הצבאי, והם המלווים את הנשיא באירועים רשמיים ובנסיעות ממלכתיות.
גם ראש השירות הרפואי של הנשיאות כפוף בדרך כלל למטה זה.
המטוס הממשלתי של יפן (ביפנית: 日本国政府専用機; Nippon-koku seifu sen'yōki) הוא המטוס הנשיאותי המשמש כמערך של שני מטוסי בואינג 777-300ER המשמשים את ממשלת יפן להובלת קיסר יפן, ראש הממשלה ובכירים נוספים בביצוע נסיעות רשמיות למדינות העולם.
המטוסים מופעלים בידי כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן (JASDF).
שני המטוסים נושאים את שמות הקריאה הרשמיים Japane
se Air Force One ו־Japanese Air Force Two בעת טיסות רשמיות, ובטיסות אימון או משימות שאינן ממשלתיות הם משתמשים בשמות הקריאה Cygnus One ו־Cygnus Two.
המטוסים מדגם 777-300ER נכנסו לשירות בתחילת 2019, והחליפו את זוג מטוסי Boeing 747-400, אשר שימשו כמטוסי הממשל היפני מאז שנות ה־90. ההחלטה לעבור לדגם 777 נבעה משיקולי יעילות דלק משופרת, טווח פעולה ארוך יותר ועלויות אחזקה נמוכות יותר, לצד יכולת תפעול מודרנית התואמת לצרכים הדיפלומטיים והביטחוניים של יפן.
הצי כולל שני מטוסים הטסים תמיד יחד בעת ביצוע משימות ממשלתיות:
האחד משמש כמטוס הראשי להובלת המשלחת.
השני משמש כגיבוי ומוביל צוותי תחזוקה וציוד נוסף, למקרה של תקלה או צורך בהחלפה מיידית.
כל אחד מהמטוסים מסוגל לשאת 140 נוסעים, והם מיועדים גם לייעוד נוסף:
פינוי אזרחים יפנים בעת מצבי חירום בחו"ל
הטסת כוח אדם של כוחות ההגנה העצמית היפניים למשימות מעבר לים
המטרה - תל אביב הוא רומן היסטורי מאת רם אורן, העוסק בקרב על ניצנים, עמידת הגבורה של מגיני ניצנים, הכפשתם על ידי אבא קובנר ומותה של האלחוטאית מירה בן-ארי עם חבריה הלוחמים, וטיהור שמו של הקיבוץ ולוחמיו לאחר מלחמת העצמאות.
הספר מלווה את האנשים הפשוטים, ערבים כיהודים, בכל אזור השפלה הדרומית, מרחובות ודרומה, וכן מתלווה למספר קצינים מצריים במיוחד כאלו שכמה שנים אחר כך הגיעו לגדולות: גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת.
כמו כן העלילה עוקבת אחרי הפוליטיקה המצרית, אחרי המלך פארוק, ואחר המרגלת היהודייה במצרים, אשר סייעה למדינה שזה עתה קמה לסכל עסקאות נשק ולפגוע במשלוחי נשק שנועדו לצבא המצרי לצורך תקיפת ישראל.
בבקורתו של אמנון קפליוק בעיתון הארץ, הביקורת היחידה שנכתבה על הספר עד כה, עוסק קפליוק בשאלות העולות מכתיבתו של רומן המבוסס על תחקיר היסטורי, ועל החירות שיש בידי הסופר לעומת זו של ההיסטוריון הכותב עבודה אקדמית.
קפליוק מצביע על הוויכוח לגבי הסכנה שנשקפה לתל אביב מפני המצרים, המוצג בספר, ובכותרתו, כוודאות, אולם לטענתו נראה שלא היה בו ממש, ומסכם בתשבחות לספר בו יש "אנושיות ורגישות לזכויות אדם, יהודי כערבי", כדבריו.
המטרופולין של קנזס סיטי (Kansas City Metropolitan Area), היא מטרופולין השוכנת במערב התיכון בארצות הברית – במפגש הנהרות קנזס ומיזורי, ובגבול המדינות קנזס ומיזורי.
במטרופולין אוכלוסייה של 2,035,334 תושבים (בשנת 2010), והוא ה-29 בגודלו בארצות הברית, השני בגודלו במיזורי (אחרי סנט לואיס), והגדול ביותר בקנזס (לפני ויצ'יטה).
שטחו 20,596 קמ"ר, והוא כולל תשעה מחוזות במיזורי ושישה מחוזות בקנזס.
קנזס סיטי שבמיזורי היא העיר הגדולה והמרכזית במטרופולין.
במטרופולין קרוב למאה ערים נוספות.
בשמונה עשרה מהן בין 10,000 ל-100,000 תושבים, ובארבע ערים (נוסף על קנזס סיטי שבמיזורי) יש יותר מ-100,000 תושבים:
המטרופולין של שיקגו (המכונה גם שיקגולנד) הוא האזור המטרופוליני הקשור בזיקה גאוגרפית, חברתית, תרבותית וכלכלית לעיר שיקגו.
המטרופולין כולל גוש יישובים המשתרעים על פני מספר מחוזות בשלוש מדינות (אילינוי, אינדיאנה וויסקונסין) לחופי ימת מישיגן.
מתגוררים בו למעלה מ-9.8 מיליון תושבים (2012) והוא נחשב לאחד מאזורי המטרופולין הגדולים בעולם.
הפרוורים הגדולים ביותר של שיקגו אשר מכילים למעלה מ-100,000 תושבים:
הפרוורים הגדולים ביותר של שיקגו אשר מכילים למעלה מ-60,000 תושבים:
הפרוורים, אשר שוכנים על קרקע שטוחה, התפשטו בשיעור עצום משנות השישים המוקדמות של המאה ה-20.
דפוסי ההתיישבות באזור הפרוורי של שיקגו נוטים לעקוב את אלו של העיר: הפרוורים הצפוניים לאורך חופי ימת מישיגן בעלי אוכלוסייה אמידה באופן יחסי לפרוורים הדרומיים בהם ההכנסות הממוצעות נמוכות יותר ומחירי המחייה נמוכים יותר.
אף על פי כן, בעוד שהאזור המערבי של שיקגו הוא החלק העני ביותר של העיר, הפרוורים הצפון-מערביים והמערביים מכילים אזורים עשירים רבים.
לפי המפקד של שנת 2000, מחוז דופייג' היה בעל ההכנסה הגבוהה ביותר לבית של קו החוצה של כל מחוז בכל אזור המערב התיכון.
לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2000, שעור העוני במחוזות הגדולים ביותר למחוזות הקטנים ביותר הם: מחוז מקהנרי 3.70%, מחוז דופייג' 5.90%, מחוז וויל 6.70%, מחוז לייק 6.90%, מחוז קיין 7.40%, מחוז קוק 14.50%.
האזור הפרוורי של שיקגו מורכב מ-15 מחוזות בסך הכל.
מתוכם עשרה נמצאים במדינת אילינוי, ארבע במדינת אינדיאנה ומחוז אחד נמצא במדינת ויסקונסין.
הטבלה הבאה מכילה את נתוני מפקד האוכלוסין משנת 1950 ועד שנת 2000, כולל הערכה של משרד מפקד האוכלוסין האמריקני משנת 2007.
המטרו האחרון הוא סרט מ-1980 אשר נכתב ובוים על ידי הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו והשחקנים הראשיים הם קתרין דנב וז'ראר דפארדיה.
ב-1981 הסרט זכה ב-10 פרסי סזאר בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (דפארדיה), השחקנית הטובה ביותר (דנב), הצילום הטוב ביותר (נסטור אלמנדרוס), הבמאי הטוב ביותר (טריפו), העריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר, עיצוב ההפקה הטובה ביותר, המוזיקה הטובה ביותר והתסריט הטוב ביותר.
בנוסף הסרט זכה למועמדויות לסרט הזר הטוב ביותר בפרס גלובוס הזהב ובפרס אוסקר.
שם הסרט נגזר מהתופעה שרווחה בזמן הכיבוש הגרמני בפריז, בה הוצגו הצגות התיאטרון בשעה מוקדמת יחסית על מנת שהצופים יספיקו לתפוס את "המטרו האחרון" לפני העוצר הלילי.
הסרט מספר על במאי תיאטרון יהודי ואשתו הקתולית אשר בזמן הכיבוש הגרמני בפריז במהלך מלחמת העולם השנייה מסתירה אותו מפני הנאצים במרתף, בזמן שהיא מבצעת במקומו את תפקיד מנהל התיאטרון.
מריון שטיינר וצוות השחקנים הנם בהתאם לאמירה האמריקאית הידועה, "ההצגה חייבת להמשך".
כמו בסרטו המוקדם יותר של טריפו, ז'יל וג'ים, יש משולש אהבים בין שלוש הדמויות הראשיות: מריון שטיינר (דנב), בעלה לוקה (היינץ בנט) וברנאר גראנז'ה (דפארדיה), שחקן בהפקה האחרונה של התיאטרון.
במאי הסרט, פרנסואה טריפו, אמר כי שנים רבות לפני יצירת הסרט ידע כי יום אחד יצור סרט שיעסוק בתקופה בה פריז הייתה תחת השלטון הנאצי, תקופה אותה חווה כילד בפריז, אך רק בשנות ה-70 הציבוריות הצרפתית החלה לעסוק בנושאים אלו.
הוא בחר למקם את העלילה בתחום התיאטרון בפריז מאחר שהכיר אותו היטב.
טריפו ציין כי אמנם עלילתו המרכזית של הסרט היא בדיונית, אך סצנות מסוימות מבוססות על אירועים אמיתיים וזכרונותיהם של דמויות מתחום התיאטרון הצרפתי.
לדוגמה, התגרה בין השחקן גראנז'ה (בגילומו של דפארדייה) למבקר התיאטרון הפרו-נאצי דאקסיה (בגילומו של ז'אן-לואי רישאר).
סצנה זו מבוססת על עימות שהיה בין השחקן ז'אן מארה ובין מבקר התיאטרון אלן לוברו שעבד בעיתון "Je suis partout" .
קתרין דנב - מריון שטיינר
ז'ראר דפארדיה - ברנאר גראנז'ה
ז'אן פוארה - ז'אן-לופ קוטאן
אנדראה פרול - ארלט גיום
מוריס ריש - ריימון ברוסייה
היינץ בנט - לוקה שטיינר
אזור המטרופולין של טולידו הוא אזור מטרופולין בקרבת העיר טולידו שבמדינת אוהיו בארצות הברית.
האזור מכיל כ-656,696 תושבים בארבעה מחוזות שונים.
לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית אזור המטרופולין של טולדו כולל את המחוזות "פולטון", "לוקאס", "אוטוואה" ו"ווד".
אזור המטרופולין של טולידו הוא אזור המטרופולין השישי בגודל במדינת אוהיו.
חמשת האזורים האחרים הם המטרופולין של קליבלנד, המטרופולין של קולומבוס, אזור המטרופולין של סינסינטי, אזור המטרופולין של דייטון ואקרון.
יישובי אזור המטרופולין של טולידו
המטרופוליט קיריל (בבולגרית: Кирил - български патриарх; 3 בינואר 1901 – 7 במרץ 1971) היה איש כנסייה בולגרי, שזכה באות חסיד אומות העולם על חלקו בהצלת יהודי פלובדיב מגירוש אל מחנות הריכוז הנאציים.
שימש במהלך כהונתו כבישוף של העיר פלובדיב ולאחר מכן הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית.
המטרופוליט קיריל נולד בעיר סופיה בשם קונסטנטין קונסטנטינוב מרקוב.
בין השנים 1914 ועד 1918 למד בבית מדרש בסופיה ולאחר מכן למד לימודי דת באוניברסיטת סופיה והוסמך באוניברסיטת צ'רנוביץ.
ב-1927 סיים את הדוקטורט שלו ובין השנים 1928–1930 התמחה בפילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
ב-1936 הוסמך לכמורה וב-1938 מונה למזכיר הפטריארכיה הבולגרית, (הסינוד).
שנה לאחר מכן מונה לבישוף של העיר פלובדיב.
בבולגריה בישוף הוא הדרגה הרוחנית-דתית הגבוהה ביותר (הדרגה שמעליה היא דרגה ניהולית-ארגונית) ומכאן שקיריל, כבישוף העיר השנייה בגודלה וחשיבותה, היה בעל המעמד הרוחני השני במעלה בכנסייה הבולגרית.
בפברואר 1940 מינה המלך בוריס השלישי את פרופסור בוגדאן פילוב לתפקיד ראש ממשלת בולגריה ואת פטר גברובסקי מנהיג הארגון האנטישמי ראטניק לתפקיד שר הפנים.
בשלהי 1940 פרסמה הממשלה הבולגרית את הצעת החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג.
עם פרסום הצעת החוק, הגישו ראשי הכנסייה הבולגרית ובכלל זה קיריל מחאה לממשלה הבולגרית בטענה שמדובר בחוק לא אנושי והם אינם יכולים להשלים עם אלימות ואי צדק.
המחאה לא הועילה וב-23 בינואר 1941 פורסם החוק.
יהודי העיר הוכרחו לענוד טלאי צהוב ובהמשך נלקחו הגברים בגילאי 20–46 לעבודות כפייה.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי ובו ביום נכנס הצבא הגרמני לממלכה ללא התנגדות.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים, הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר נציג גרמניה הנאצית, במסגרתו הסכימו הבולגרים לגרש 20,000 יהודים מאזורי תראקיה ומקדוניה "לשטחים הגרמניים במזרח".
באזורים אילו נמצאו בעת ההיא 11,343 יהודים והממשלה הבולגרית בידיעת המלך, החליטה להשלים את המכסה מקרב יהודי "בולגריה הישנה".
משרד הפנים הבולגרי ערך רשימות ובהן מכסות מגורשים מערי בולגריה השונות.
ברישומי משרד הפנים נכללו לפי גרסה אחת 841 יהודים מפלובדיב שיועדו לגירוש ב-10 במרץ ולפי גרסה אחרת 497.
ב-9 במרץ בשעות הבוקר, פקדו שוטרים את בתי בני הקהילה היהודית בעיר והורו להם להכין חבילות בגדים לקראת גירושם עם שני פריטי לבוש מכל סוג.
אחר הצהריים הוטל עוצר בעיר.
ב-10 במרץ אחר חצות ערכה המשטרה אקציה בפלובדיב ובמהלכה נעצרו מרבית בני הקהילה והובלו אל בית הספר היסודי היהודי.
ב-10 במרץ בשעות הבוקר, שיגר קיריל מברק אישי למלך בוריס ובו הודיע שאיננו מקבל עוד את מרותה של הממלכה הבולגרית ויפעל לפי מצפונו כאיש דת.
קיריל הזהיר את מפקד המשטרה בפלובדיב שיהודי העיר יקבלו מחסה בכנסייתו ובביתו ויצטרכו לאסור אותו כדי להגיע אליהם.
בהמשך הגיע קיריל לבית הספר היהודי בו הוחזקו מאות מיהודי העיר, פרץ את מחסומי המשטרה, נכנס לשטח בית הספר ונאם בפני בני הקהילה.
קיריל הבטיח להילחם למענם ולפעול להגנתם.
בהמשך ביקש להיפגש עם מפקד המשטרה בעיר ומשזה לא נמצא, הודיע לסגנו שהוא לא מכבד עוד את חוקי המדינה ויפעל למניעת הגירוש.
בצהרי היום הגיעה מסופיה פקודת השעיית הגירוש ובני הקהילה היהודית שוחררו לביתם.
ב-2 באפריל 1943 התכנס הסינוד הבולגרי ופרסם גילוי דעת שנשלח לראש הממשלה בוגדאן פילוב ובתוכו איום מרומז: "במידה אשר אתם מודדים, ימדד לכם".
ב-15 באפריל התקבלו המטרופוליטנים הבולגרים לפגישה בארמון המלך, במהלכה ציין המלך כי נפגע אישית מרוח המכתב ונענה שאין המטרופוליטנים מרגישים צורך להתגונן.
ב-26 במאי, מייד לאחר תחילת גירוש יהודי סופיה לערי השדה, הפיץ הארגון האנטישמי ראטניק חוברת תעמולה בשם "היהודונים ללא הסוואה" ובתוכה התקפה על מתנגדי הגירוש ומגיני היהודים ובכללם המטרופוליט קיריל.
ב-9 בספטמבר 1944 נכבשה סופיה בידי הצבא האדום והתחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית שנטלה את השלטון.
רדיפות היהודים פסקו, המגורשים ועובדי הכפייה חזרו לבתיהם.
בדצמבר 1944 ביקר דוד בן-גוריון בבולגריה ובכלל זה בפלובדיב וביקש להפגש אישית עם המטרופוליט קיריל.
בן-גוריון הודה בשם העם היהודי לקיריל על פועלו להצלת יהודי פלובדיב.
בהמשך הוזמן קיריל לסעודה החגיגית שחתמה את פעילות הביתן הישראלי בתערוכה הבינלאומית שנערכה בפלובדיב.
לאות כבוד, ניתן לו מקום בראש השולחן.
לאחר כיבוש פלובדיב על ידי הצבא האדום, נכלא קיריל למשך חודשיים, אך לבסוף לא הוגש נגדו כל כתב אישום והוא שוחרר.
ב-10 במאי 1953 נבחר קיריל לעמוד בראש הכנסייה הבולגרית ונקט במדיניות עצמאית שעוררה תרעומת בחוגי השלטון הקומוניסטי.
ב-20 בנובמבר 1961 צירף קיריל את הכנסייה הבולגרית למועצת הכנסיות העולמית.
ב-9 באפריל 1962 הגיע קיריל לביקור בישראל.
במהלך הביקור היה אורח של "איחוד עולי בולגריה", הגיע לביקור ביפו והתקבל על ידי קהל אלפים מקרב יהודי בולגריה שעלו לישראל, והם גדשו את שדרות ירושלים והרחובות הסובבים, בכדי לחלוק לו כבוד ולהכיר לו תודה על פועלו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-18 ביולי 1968 הודיע על החלפת לוח השנה מיוליאני לגרגוריאני, צעד שהוביל למחלוקת קשה בין ראשי כנסייה האורתודוקסית הבולגרית.
המטרופוליט קיריל הלך לעולמו ב-7 במרץ 1971 והוא בן 70 שנים.
ב-10 במרץ 2002, נערך במוסד יד ושם טקס להענקת אות חסיד אומות העולם למטרופוליט סטפן ולמטרופוליט קיריל אשר פעלו להצלת 48,000 יהודי בולגריה מהשמדה.
אחיינו של קיריל המנוח, פרופסור קיריל מרקוב קיבל את האות בשמו.
המטרופוליט סטפן (בבולגרית: Стефан I-екзарх, 7 בספטמבר 1878 – 14 במאי 1957) היה הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה.
חסיד אומות העולם שסייע בהצלת יהודי בולגריה, מגירוש אל מחנות ההשמדה, בשנת 1943.
המטרופוליט סטפן נולד בשם סטויאן פופגריגורייב שוקוב, בכפר שירוקה לקה (Широка лъка) אשר בדרום בולגריה, סמוך לגבול היווני.
בין השנים 1896–1900, עבד בתפקידי הוראה שונים בכפרים הסמוכים.
את ההסמכה לכמורה הוא קיבל בעיר קייב בשנת 1904. עד שנת 1910 לימד בבית הספר לבנים בעיר פלובדיב.
בשנה זו מונה למזכיר הפטריארכיה הבולגרית באיסטנבול, בשם הנזיר סטפן.
לאחר תום מלחמת הבלקן הראשונה, שב לבולגריה והתיישב בעיר סופיה.
בין השנים 1915–1919, התמחה בתאולוגיה בשווייץ.
בשנת 1922 מונה לבישוף של העיר סופיה, תפקיד בו כיהן 22 שנים.
בשנים אלו סייע רבות לפליטים בני לאומים שונים, אשר הגיעו לבולגריה לאחר מלחמת הבלקן הראשונה ומלחמת העולם הראשונה ולא נחשבו לאזרחים בולגרים על ידי השלטונות.
לחלק מהפליטים ניתן דרכון ננסן ו-4,000 מהם גורשו מבולגריה בספטמבר 1939, רובם יהודים.
ב-16 באפריל 1925 יצא המטרופוליט סטפן ללא פגע מהפיגוע בכנסיית סווטה נדליה, אף על פי שגג הכנסייה קרס מעל הבמה ממנה נשא את דרשתו.
ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה אל ההסכם התלת-צדדי שבין גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית.
בתמורה להצטרפותה סופחו אליה שטחי תראקיה ומקדוניה שנלקחו מיוון ומיוגוסלביה אותן כבשה גרמניה.
בתחילת 1942, בעקבות ועידת ואנזה החל משרד הפנים הבולגרי בתכנון הטיפול ב"שאלה היהודית" בדומה לפתרון הסופי שתוכנן על ידי הנאצים לשאר אירופה.
בינואר 1942, החלו דיונים בממשלה הבולגרית, שכותרתם: "פתרון סופי של בעיית היהודים בבולגריה", כלומר – גירושם למחנות ההשמדה והחרמת רכושם.
בתאריך ה-22 בפברואר 1943 נכנע המלך הבולגרי וחתם על צו הגירוש.
ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט (בשטחי סרביה המודרנית) והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
ב-9 במרץ 1943 נחתמו צווי גירוש ל-6,365 יהודים מקהילות "בולגריה הישנה" ובכללם 2,500 מיהודי סופיה.
ראשי הקהילה הרבנים אשר חננאל ודניאל ציון פנו לסטפן וביקשו את עזרתו.
סטפן נפגש עם המלך, ביקש ממנו לבטל את הגירוש וציין שיינתן מחסה לכל יהודי בולגריה בכנסיות.
במקביל, אחד ממנהיגי הקהילה פנה אל סגן יו"ר הפרלמנט, דימיטר פשב שהיה בן כיתתו וידידו וסיפר לו על התוכנית הסודית.
לאחר שפשב וידא את אמיתות הידיעות (שעמדו בניגוד לסיכום שהיה ידוע להנהגה הבולגרית), הוא זימן למשרדו ב-9 במרץ כמה חברי פרלמנט ממתנגדי תוכנית הגירוש ואת שר הפנים גברובסקי שהיה פטרונו של בלב, ראש הקומיסריון לענייני יהודים.
הוא חשף בפניו את גילוי המזימה ודרש ממנו לבטל את מבצע הגירוש תוך כדי איום בקיום דיון בפרלמנט שיביא להפלת הממשלה.
הלחץ של הכנסייה וקומץ חברי הפרלמנט, גרם להשעיית צו הגירוש.
בערי השדה המרוחקות מסופיה, צו ביטול הגירוש הגיע רק למחרת היום.
וכך, ב-10 במרץ 1943 אחר חצות, החלה אקציה בפלובדיב וערים אחרות.
השוטרים הוציאו את היהודים מביתם וריכזו אותם בחצר בית הספר היהודי.
עם הזריחה, בשעה 06:00 בבוקר לערך, הובלו היהודים אל תחנת הרכבת, תוך זעקות שבר, אך בחלוף מספר דקות שוחררו לבתיהם.
הגיעה פקודת דחיית הגירוש מהמלך בוריס השלישי.
למעשה הצו הושעה עוד יום קודם, הכוונה הייתה לשחרר את היהודים ולא להובילם אל תחנת הרכבת, אך הם לא ידעו זאת וסברו שהם מובלים אל מותם.
באפריל 1943, פרסמה הכנסייה הבולגרית "קול קורא" המביע התנגדות לכל צורה של גזענות ובכלל זה רדיפת יהודים וציינה כי לא תוכל לציית לחוקים כאלו.
המלך נכנע פעם נוספת ללחץ הגרמני והחליט לגרש את כל יהודי סופיה לערי השדה.
גם במקרה זה, פנה סטפן למלך במכתב, המרמז שיוטל חרם דתי על המלך ובו נכתב "אל תרדוף אחרים, שמא ירדפו גם אותך.
אלוהים צופה על מעשיך מהשמים ".
עוד ביצעו כמרי הכנסייה טקסי התנצרות המוניים ליהודים, במטרה למנוע את רציחתם.
הגירוש לערי השדה אמנם התבצע, אך יהודי סופיה לא נשלחו אל מחנות ההשמדה.
בולגריה הייתה המדינה היחידה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אשר מסרה בהסכם ובאישור המלך יהודים שהיו בחזקתה לידי הנאצים, תוך ידיעה ברורה על גורלם הצפוי.
11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט נספו רובם ככולם במחנות ההשמדה.
עם זאת, היהודים שהיו אזרחי בולגריה והתגוררו בתחומה לא נפגעו וגם במקרה הזה, מדובר במדינה היחידה באירופה, שהייתה נתונה תחת כיבוש נאצי ויהודיה לא נשלחו אל מחנות ההשמדה.
המטרופוליט סטפן, כיהן בין השנים 1944–1945, כסגן הפטריארך של בולגריה.
ב-21 בינואר 1945, הוא נבחר לתפקיד ראש הכנסייה הבולגרית.
למרות התנגדותו למעורבות כמרים בפוליטיקה הפנימית, היחס של השלטון הקומוניסטי לדת בבולגריה, גרם לו למתוח ביקורת גלויה כלפי המשטר.
הוא אולץ להתפטר ממשרתו ב-6 בספטמבר 1948, פרש למנזר בעיירה באניה שבמחוז פלובדיב, שם הלך לעולמו בתאריך 14 במאי 1957. בתאריך 12 במרץ 1992, 49 שנים לאחר הצלת יהודי בולגריה הכירה מדינת ישראל במטרופוליט סטפן כחסיד אומות העולם.
בטקס שנערך במוסד יד ושם, קיבלה את האות בשם המטרופוליט סטפן, אחייניתו.
המטרה: הבית הלבן הוא סרט מותחן אקשן בבימויו של אנטואן פוקואה ובכיכובם של ארון אקהרט, מורגן פרימן וג'רארד באטלר שגם הפיק את הסרט.
הסרט יצא לאקרנים במרץ 2013 וגולל את קורותיה של מתקפת ארגון גרילה צפון קוריאני על הבית הלבן, תוך התמקדות בניסיונותיו של סוכן השירות החשאי האמריקאי בניסיונו לחלץ את נשיא ארצות הברית מידיהם.
הסרט זכה לביקורות מעורבות אך להצלחה קופתית משגרף כ-161 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 70 מיליון דולר.
מייק בנינג, סוכן בשירות החשאי של נשיא ארצות הברית, ובעברו לוחם ביחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית, מלווה את הנשיא ורעייתו לטקס יוקרתי.
במהלך הנסיעה הלימוזינה שלהם מחליקה על הכביש הקפוא וחווה תאונה קטלנית.
בנינג מצליח להציל את הנשיא ממוות אך לא את הגברת הראשונה שנהרגת במקום.
בנינג מפוטר מהשירות החשאי ומוחלף על ידי סוכן אחר.
כ-18 חודשים לאחר מכן, בזמן שהמתיחות בין דרום לצפון קוריאה עולה לשיאה, הנשיא נכנס לחדרו בבית הלבן בעבור פגישה עם ראש ממשלת קוריאה הדרומית ומבקש סיוע צבאי ופתרון לבעיית המתיחות.
טרוריסטים משתלטים על הבית הלבן, ארגון גרילה ששמו KUF חוטפים את הנשיא ואנשי ממשל בכירים והם הופכים לבני ערובה שבאותו זמן הם מחסלים סוכנים, שוטרים ואנשי הבית.
מייק בנינג מחליט לפצות על האירוע שהוקדם לו מלפני 18 חודשים ומנסה להצילם.
את המוזיקה לסרט כתב והלחין המוזיקאי טרבור מוריס.
סרט ההמשך לסרט נקרא בשם "המטרה: לונדון", הסרט יצא לאקרנים ברחבי ארצות הברית במרץ 2016. צוות השחקנים של הסרט הראשון: אהרון אקהרט, ג'רארד באטלר, מורגן פרימן ואנג'לה באסט שבו לגילום דמויותיהם מהסרט הראשון.
ראש הממשלה הבריטי נפטר ולהלוויתו מגיעים מנהיגים ואנשים חשובים מכל רחבי העולם, דבר שמנהיגי העולם הערבי מתכוונים לנצלו.
אך מה שמתחיל כאירוע הבטוח בעולם, הופך במהרה לתוכנית קטלנית להרוג את המנהיג החזק ביותר בעולם ולשחרר חזון מחריד לעתיד.
רק לשלושה אנשים יש את הכוח לעצור זאת: נשיא ארצות הברית בנג'מין אשר (המגולם על ידי אהרון אקהרט), ראש השירות החשאי מייק בנינג (המגולם על ידי ג'רארד באטלר), וסוכנת MI6 הבריטי.
בנוסף שוחרר גם סרט שלישי בסדרה, "המטרה: שומר הראש".
המטרו של שווייץ הוא פרויקט תחבורה לאומי עתידני המבוסס על טכנולוגיית רכבת רִיק, רכבת ריחוף מגנטי (מגלב) שנעה בתוך צינורות שבהם לחץ האוויר נמוך (100 מיליבר לערך).
בזכות התנגדות האוויר הנמוכה הרכבת תוכל להגיע למהירות של 500 קמ"ש ולקצר באופן משמעותי את זמן הנסיעה בין מספר ערים מרכזיות בשווייץ.
לדוגמה, זמן הנסיעה בין ברן לציריך יתקצר מ-60 דקות כיום ל-12 דקות.
אף על פי שנערכו מבחני הרצה סופיים על ידי המכון הטכנולוגי הפדרלי השווייצרי והפרויקט ישים מבחינה טכנית וכלכלית, הוא לא יכנס לשלב הביצוע בקרוב בגלל חוסר בתמיכה פוליטית שקיימת בנושא מאז 2009.
המטרה: לונדון הוא סרט מותחן פעולה בבימויו של בבאק נג'אפי ובכיכובם של ארון אקהרט, מורגן פרימן וג'רארד באטלר, שגם הפיק את הסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב-4 במרץ 2016. סרט זה מהווה המשך לסרט "המטרה: הבית הלבן" שיצא לאקרנים במרץ 2013.
צילומי הסרט נערכו בין אוקטובר 2014 לאפריל 2015 בלונדון, בבולגריה, פקיסטן ותימן.
כשנתיים לאחר ניסיון התנקשות כושל של מדינות ה-G8 בטרוריסט אמיר ברקאווי (אלון אבוטבול), ראש ממשלת בריטניה מוצא את מותו בנסיבות מסתוריות.
איש השירות החשאי, מייק בנינג (ג'רארד באטלר) מצליח לחלץ את נשיא ארצות הברית, בנג'מין אשר (ארון אקהרט) מזירת הפיגוע, בעוד המחבלים רודפים אחריהם, במטרה ללכוד את הנשיא בחיים ולהוציאו להורג בשידור חי מול כל העולם.
ג'קלין מרשל (שארלוט ריילי), סוכנת MI6 בריטית, נחלצת לעזרתם ועוזרת להם להימלט תוך שהיא מנסה לחשוף חפרפרת בשירותי הביטחון הבריטיים.
הפקת הסרט השלישי בסדרה המטרה: שומר הראש (שנקרא במקור Angel Has Fallen) יצאה לדרך בשנת 2016 כאשר ג'רארד באטלר חוזר לגלם את דמות סוכן השירות החשאי מייק באנינג והוא משתף פעולה כמפיק להפקה.
בינואר 2018 לוהקו שחקנים נוספים ובמרץ אותה שנה החלו צילומי הסרט במדינת וירג'יניה.
המטרייה הכחולה הוא סרט הנפשה ממוחשבת קצר מבית היוצר של פיקסאר.
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע לפני בית ספר למפלצות שיצא לאקרנים ב־21 ביוני 2013.
הסרט בוים על ידי סשקה אנסלד (Saschka Unseld).
במאי הסרט, סשקה אנסלד, אמר כי חשב על הרעיון לסרט כאשר ראה מטרייה שבורה בצידי הדרך בסן פרנסיסקו.
אנסלד ושותפיו לסרט החלו לצלם חפצים דוממים ברחובות הערים ניו יורק, סן פרנסיסקו, שיקגו ופריז.
אנסלד תיאר את הסרט כ"הצהרת אהבה לגשם".
מערכות המחשב של פיקסאר עודכנו על מנת ליצור אלמנטים של תאורה והשתקפות ריאליסטיים.
בדומה לשאר הסרטים הקצרים של פיקסאר, הסרט אילם ללא כל דיאלוג, אלא מלווה במוזיקה ואלמנטים חזותיים על מנת לעורר תגובה רגשית אצל הצופים.
העיר ניו יורק מתעוררת לחיים על ידי סופת גשמים.
חפצים רבים לאורך הרחוב (כגון: תמרורים, תיבות דואר, מרזבים, בניינים וחלונות) מתעוררים לחיים ו"מקבלים פנים" (האנשה).
אנשים עוברים ברחוב מתחת למטריות שלהם, כל המטריות שחורות בעלות פנים זעופות, למעט מטרייה אחת בצבע כחול הנראית שמחה וצוהלת מן הגשמים.
הבעלים של המטרייה הכחולה נעצר במעבר החצייה ומחכה לרמזור ירוק.
המטרייה הכחולה פוגשת לפתע במטרייה אדומה ויפה.
השתיים מחליפות מבטים מבוישים ומלאי סקרנות, אך דרכיהם של הבעלים שלהן נפרדות.
הבעלים של המטרייה הכחולה מתחיל לרדת לכיוון תחנת הסאבווי, אך המטרייה בורחת ממנו ומתעופפת לכיוון המטרייה האדומה.
בחיפוש אחר המטרייה האדומה, המטרייה הכחולה נקלעת לסכנות בכביש המהיר אך נחלצת בעזרת חבריה, החפצים.
המטרייה הכחולה נתקלת לבסוף בפגוש של משאית ומוטלת שבורה לצד הכביש.
בעליה של המטרייה באים לקחת אותה ופוגשים במטרייה האדומה ובבעליה.
שתי המטריות ובעליהן מתיישבות במסעדה בחוץ, בזמן הגשם השוטף, לשמחתן ולשמחת החפצים ברחוב.
הסרט הוקרן לראשונה ב־12 בפברואר 2013 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-63.
הסרט יצא לאקרנים כסרטון קצר טרום הקרנת הסרט בית ספר למפלצות, כנהוג בסרטי פיקסאר, ונכלל במהדורות ה-DVD והBlue Ray של הסרט.
בשנת 2018 הופץ הסרט באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 3.
פסקול הסרט הולחן על ידי ג'ון בריון ומלווה בקולה של שרה יפה (Sarah Jaffe).
הסרט הקצר זכה לשבחי המבקרים.
אתר הסרטים Collider נתן לסרט ציון 100 ובביקורת נכתב:
"בלי להרוס את שאר הסיפור, אני רק רוצה לומר כי המטרייה הכחולה הוא סרטון מהנה בן שש דקות.
זהו סיפור נחמד על 'נער פוגש נערה' ומציג מספר דמויות בלתי נשכחות בעיר, שכשתסתכלו עליהן, יגרמו לכם לחייך ולראות פרצופים בכל מקום שתלכו.
זה סרט חכם, חמוד, מוזר ופתיח הולם לבית ספר למפלצות".
המטרה טיראן הוא סרט מלחמה ישראלי, שנעשה בעקבות מלחמת ששת הימים ובהשפעת תחושת האופוריה שהשרה ניצחונה של ישראל במלחמה.
עוסק בסיפורה של יחידת מילואים מובחרת של צה"ל, אשר נשלחת לפוצץ תחנת מכ"ם באי טיראן, בעיצומה של מלחמת ששת הימים.
השיר "שארם א-שייח" של הזמר רן אלירן נכלל בפסקול הסרט.
הסרט מבוסס על סיפורה של יחידת עילית, אשר נשלחת לעורף האויב לפוצץ רדאר רוסי בשרות המצרים.
ההצלחה מובטחת, החיילים חוזרים הביתה כשהמטרה הושגה והמצרים, כמו גם הרוסים, הרוסים.
המטרופוליט נאופיט מווידין (בבולגרית: Митрополит Неофит Видински; 29 ביוני 1868, קום דובאנג'י, האימפריה העות'מאנית - 26 בפברואר 1971, וידין, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה איש הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, אשר כיהן כמטרופוליט של וידין מ-1914 ועד למותו, ונודע במאבקו נגד גירוש יהודי בולגריה אל מחנות ההשמדה.
נולד בכפר קוּם דוּבאנג'י (בבולגרית: Кум Дуванджии), אשר לימים הפך לעיירה גלבובו בשם נִיקוֹלָה מִיטֶב קָארָאבּוֹב (בבולגרית: Никола Митев Караабов).
ב-1900 סיים את האקדמיה לתאולוגיה בסנקט פטרבורג.
הוא ביצע שורת תפקידי כמורה בערים: סליבן, וידין וסופיה.
ב-1905 עוטר בשם נאופיט וב-1909 מונה על ידי הסינוד למטרופוליט.
באוקטובר 1914 מונה למטרופוליט של וידין ומ-1921 כיהן כחבר בסינוד הבולגרי ובהמשך כיהן כיושב הראש בפועל של הסינוד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לאחר הכרעת המערכה על סרביה מונה למטרופוליט של סקופיה הכבושה ובמהלך תפקידו רקם קשרי ידידות עם הרב הראשי הממונה של העיר אברהם אסא.
ב-9 בספטמבר 1944 נערכה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת.
המשטר המלוכני הודח ובהדרגה השתלטו הקומוניסטים על המדינה והיא הפכה טוטליטרית.
ב-1949 דרש סגן שר הפנים יונקו יונוב להדיח מתפקידו את המטרופוליט נאופיט בשל היותו גורם ראקציונרי בסינוד, ותומך בחשאי בדמוקרטיזציה של בולגריה.
הפוליטביורו הבולגרי דחה את הצעתו, ונאופיט כיהן כמטרופוליט של וידין עד למותו ב-1971. ב-2024 הגישה עמותת "בית מורשת יהדות בולגריה ביפו", בשם ארגוני יוצאי בולגריה בישראל, בקשה ליד ושם להכרה בנאופיט כחסיד אומות העולם.
לאישור הממשלה הבולגרית הוגש נוסח הכולל גם את גירוש יהודי בולגריה "הישנה" והיא אישרה אותו.
ברישומי משרד הפנים נכללו 99 יהודים מווידין שיועדו לגירוש ב-10 במרץ.
בעקבות לחץ כבד שהופעל על הממשלה הבולגרית נדחה הגירוש למועד לא מוגדר.
המטרופוליט נאופיט שכיהן כיושב הראש בפועל של הסינוד הבולגרי, דרש להיפגש עם ראש הממשלה בוגדאן פילוב וביקש שיגלה מידת רחמים כלפי יהודי בולגריה, עוד ביקש להתייחס באופן שונה ליהודים שהתנצרו.
השניים שוחחו ולא הגיעו להסכמה.
נאופיט ציין בפני פילוב, שאף על פי שכל חייו היה אזרח בולגרי נאמן, הוא יפסיק לציית להנחיות הממשלה ויפעל לפי צו מצפונו.
בעקבות השיחה זימן נאופיט ישיבה דחופה של כל חברי הסינוד בסופיה.
ב-2 באפריל 1943 התכנס הסינוד בסופיה ובמהלכה, בהצעתו של נאופיט, נכתב ונשלח מכתב לראש הממשלה פילוב, עם העתק למלך בוריס השלישי.
המכתב היה יוצא דופן בחריפותו ובו דרישה לחדול מרדיפות יהודים.
נאופיט שלח מכתב נוסף בו ביקשו ראשי הכנסייה להיפגש עם המלך בוריס וציין כי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית חרדה מכעסו של האל בשל מעשי הממשלה, וכי ראש הממשלה והמלך אינם קשובים לעמדתה.
המלך בוריס נעלב מהנוסח החריף של המכתבים וחשש שהביקורת תגיע לידיעת הציבור הכללי.
ב-15 באפריל נערכה הפגישה בין המלך בוריס לחברי הסינוד.
בפגישה נשא המלך דברים בעלי אופי אנטישמי מובהק במשך כחצי שעה, ובין שאר הדברים ציין כי "תאוות הבצע של היהודים גורמת נזק כבד לאנושות מזה מאות בשנים".
עם זאת, הבטיח בוריס לבדוק את היחס ליהודים המומרים.
ראשי הסינוד התנצלו בפני המלך באם חש פגיעה אישית, אך חזרו על עמדתם כי החוק להגנת האומה פוגע ברוח העם הבולגרי ואינו מוסרי.
ב-21 במאי 1943 החליטה הממשלה בולגרית לגרש את יהודי סופיה לערי השדה.
בהנחיית המטרופוליט סטפן החלו כמרי הכנסייה הבולגרית לבצע טקסי הטבלה המוניים ליהודים שבחרו "להמיר את דתם" במטרה למנוע את גירושם.
הממשלה הודיעה שלא תכיר ב"נוצרים החדשים" והמטרופוליט סטפן איים שיפיץ את המידע ברחבי בולגריה.
כפועל יוצא מהעימות, החליט שר הפנים פטר גברובסקי להורות לסגור את הכנסיות בסופיה.
סטפן מסר שהכנסייה לא תציית להנחיה.
המטרופוליט נאופיט בתפקידו כיושב הראש בפועל של הסינוד, מסר למשרד הדתות, כי הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית אינה מתכוונת לציית להחלטה והכנסיות לא יסגרו.
מאוחר יותר ביטל גברובסקי את ההנחיה.
הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1945 בבימויו של ראול וולש, עם ארול פלין בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על סיפור של אלווה בסי וקשור באופן רופף ליחידת פושטי מריל שהשתתפה במערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה.
זה הסרט הראשון בסדרת סרטי המערכה על בורמה והוא צולם בשלהי מלחמת העולם השנייה.
הצילומים נערכו בארבורטום של מחוז לוס אנג'לס .
בסיומו של הסרט נכתב כי:
הבריטים ובראשם וינסטון צ'רצ'יל זעמו על האדרת צבא ארצות הברית במערכה זו לעומת תפקידם של הלוחמים הבריטים, ההודים והסינים.
הסרט נאסר לפיכך להפצה בבריטניה ובסינגפור עד 1952.
כמו כן הועלתה טענה שארול פלין לא שירת בצבא כמו דייוויד ניבן או ג'יימס סטיוארט אבל העובדות הנכונות הן שהוא ביקש להתגייס ונדחה מסיבות רפואיות שהאולפן סירב לפרסם כדי לא לפגוע בדמותו.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר על העריכה, פסקול המוזיקה והסיפור המקורי.
בתחילת הסרט יש יומן קולנוע על התחלת הפעולות לכיבושה החוזר של בורמה, בו נראים לורד מאונטבאטן, אורד צ'ארלס וינגייט, ג'וזף סטילוול ורוברט מריל.
מופיעה בו ציטטה מדבריו של גנרל סטילוול עם חתימתו בסופה:
7,000 לוחמים עומדים לפתוח במערכה לכיבוש בורמה, חלקם יוצנחו וחלקם יגיעו בדאונים.
באזור הפעולה נמצאת תחנת רדאר ותקשורת יפנית מוגנת ביותר שעלולה לשבש את המבצע ויש להשמידה לפני כן.
המשימה מוטלת על יחידת צנחנים בת 36 לוחמים בפיקודו של קפטן נלסון (ארול פלין).
ליחידה מסופחים שני לוחמי גורקה המכירים את השטח ודוברים בורמזית.
אליהם מצטרף כתב מלחמה מבוגר בשם מרק ויליאמס (הנרי האל) שרוצה לחוות מלחמה משדה הקרב ולא ממשרד עיתון.
נלסון מזהיר אותו כי זו משימה קשה ומסוכנת אבל ויליאמס עומד על בקשתו להצטרף.
סגנו של נלסון הוא לוטננט ג'ייקובס (ויליאם פרינס) וסמל היחידה הוא טרייסי (ג'יימס בראון).
השלב הראשון של הפעולה עובר ללא תקלות.
ההצנחה עוברת ללא נפגעים והם צועדים בלילה לקראת המקום המשוער של תחנת הרדאר.
באור יום הם תוקפים את המחנה היפני, הורגים את כל היפנים שבו, מפוצצים את הרדאר ומתחילים לצעוד לעבר שדה תעופה נטוש בסביבה.
נלסון מבחין שהשדה תפוס על ידי היפנים הממתינים להם ומחליט לוותר על ההטסה ולצעוד ברגל לעבר שדה מרוחק יותר.
כדי לא להתגלות הוא מפצל את היחידה לשנים וחלק אחד בפיקוד ג'ייקובס יוצא בהתחלה.
הם קובעים להיפגש ליד כפר בורמזי.
כאשר הקשר האלחוטי אתם ניתק, נלסון הדואג יוצא במהירות עם לוחמיו ומוצא בכפר הנטוש את גופותיהם של לוחמיו.
ג'ייקובס נמצא אנוש לאחר שעבר עינויים קשים.
הוא מבקש מנלסון להורגו אבל נלסון מסרב וזמן קצר לאחר מכן ג'ייקובס מת.
היפנים מתקיפים את הצנחנים ולאחר קרב קשה הם מצליחים לסגת מהכפר וללכת דרך הג'ונגל והביצות.
נלסון מקבל בקשר הוראות לאיזה שדה להגיע.
מוצנחת אליו אספקה אך היפנים פותחים באש על הצנחנים שבאו לאסוף אותה והורגים שלושה מהם ובתוכם את הקשר שמכשיר הקשר שלו נהרס.
כעת אין להם אוכל, תחמושת וקשר.
מצבם הולך ורע והעיתונאי ויליאמס מת מתשישות.
במפקדה סבורים שכולם נהרגו אבל נלסון מצליח בעזרת מראה, לאותת למטוס סיור המחפש אותם.
נזרקת אליהם אספקה והם מתחפרים בפסגת גבעה הצופה על דשה תעופה קטן ובלילה מצליחים להדוף התקפה קשה של יפנים ולגרום להם אבדות כבדות.
למחרת בבוקר הם מבחינים לשמחתם בעשרות מטוסי דקוטה-C47 המטיסים צנחנים ולוחמי חי"ר בדאונים.
הם ניצלים וחוברים לכוח המוטס והמפקד משבח את נלסון על פעולתו שגרמה להצלחת המבצע.
המטרה: שומר הראש הוא סרט מותחן אקשן אמריקאי בבימויו של ריק רומן וו ובכיכובם של מורגן פרימן וג'רארד באטלר, שגם הפיק את הסרט.
זהו הסרט השלישי בסדרה והפקתו יצאה לדרך בשנת 2016 כאשר ג'רארד באטלר חזר לגלם את דמות סוכן השירות החשאי מייק באנינג והוא שיתף פעולה כמפיק להפקה.
בינואר 2018 לוהקו שחקנים נוספים כדני יוסטון ומורגן פרימן שחזר לגלם את דמותו של אלן טרמבול, כעת נשיא ארצות הברית.
במרץ אותה שנה החלו צילומי הסרט במדינת וירג'יניה.
קדימון ראשון פורסם ב-16 במאי 2019.
המטרה מקדשת הוא מותחן ריגול רב-מכר מאת הסופר יריב ענבר (שם עט), איש קהיליית המודיעין הישראלית, שיצא לאור בשנת 2016 בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר הוא רומן הביכורים של הסופר, אשר זהותו האמיתית נאסרה לפרסום לאחר דיון שנערך בוועדת השרים למתן היתר לפרסומים.
בשנת 2019 זכה הספר לאות הספרותי "ספר זהב", שמוענק על יד ההתאחדות להוצאות לאור לספר שנמכר בלמעלה מעשרים אלף עותקים.
גיבור הספר הוא אורי ורד, איש שב"כ בעברו, ומפקד יחידת הפעלת הסוכנים, יחידה 504, של חיל המודיעין.
הודעת פקס אנונימית מתקבלת בלשכת ראש הממשלה ובה איום לפרסם את שמו של סוכן בכיר של מדינת ישראל המכונה 'טבסקו', אלא אם יענה ראש הממשלה להצעת חמאס לעסקת חילופי שבויים להחזרת חייל חטוף בשם אליעד שגיא.
ורד, הפועל תוך מידור מפרטי האיום המלאים מנסה להציל את חייו של הסוכן, אשר מהווה מקור אסטרטגי ייחודי לכיסוי פרויקט 'סהרה' במדינת אויב ערבית המכונה 'אכדיה'.
בספר מוצגים לבטיהם של בכירי המערכת המדינית בשאלת שחרור האסירים מחד והגנה על חייו של הסוכן האסטרטגי מנגד.
הספר עוסק בחקירת זהות שולח הפקס המסתורי אשר נערכת במקביל בישראל על ידי שירות הביטחון הכללי ובאירופה על ידי "המוסד".
המטרה היא סדרת סרטי פעולה אמריקאית שנוצרה על ידי התסריטאים קרייטון רוטנברגר וקטרין בנדיקט.
מככבים בה ג'רארד באטלר כסוכן השירות החשאי של ארצות הברית מייק באנינג, ארון אקהרט כנשיא ארצות הברית, בנג'מין אשר, ומורגן פרימן כיו"ר בית הנבחרים (ונשיא בפועל) אלן טרמבול.
סדרת הסרטים מורכבת מטרילוגיית סרטים: "המטרה: הבית הלבן" (2013), "המטרה: לונדון" (2016) ו"המטרה: שומר הראש" (2019).
בסך הכל, הסרטים הרוויחו 504 מיליון דולר ברחבי העולם וזכו לביקורות מעורבות.
סדרת הסרטים תוכננה להימשך, כאשר באטלר חתם לשלושה סרטים עלילתיים נוספים, עם תוכניות להרחיב את הזיכיון.
סוכן השירות החשאי המבויש (ומאבטח הנשיא לשעבר) מייק באנינג (ג'רארד באטלר) מוצא את עצמו כלוא בתוך הבית הלבן בעקבות פיגוע שהוביל קנג, מנהיג קבוצת טרור מקוריאה הצפונית.
באמצעות הידע הפנימי שלו, על באנינג לעבוד עם רשויות הביטחון הלאומי כדי להציל את הנשיא מחוטפיו.
בלונדון בהלווייתו של ראש הממשלה הבריטי, מייק באנינג מגלה עלילה להתנקש בכל מנהיגי העולם המשתתפים, במזימה בה מעורב מנהיג טרור ערבי ובנו.
מייק באנינג מוסגר לרשויות בעוון ניסיון להתנקש בחייו של הנשיא על ידי חברה צבאית פרטית נוכלת וכעת עליו להתמודד במרוץ נגד הזמן כדי לטהר את שמו תוך חשיפת האיום האמיתי.
בנובמבר 2019 הודיע המפיק אלן סיגל שג'רארד באטלר יככב לפחות בשלושה סרטים עלילתיים נוספים בסדרה.
בנוסף לסרטים, מתוכננות הפקות ספין-אוף לטלוויזיה.
בשל הפופולריות של סרטי הקולנוע מחוץ לארצות הברית, הוא גם הודיע על תוכניות לסדרות טלוויזיה שונות במדינות זרות, כששפות האם המקומיות תהיינה השפות המדוברות.
סיגל הצהיר כי הכוונה היא להרחיב את הזיכיון ולהוסיף דמויות נוספות שיופיעו בסרטים עתידיים.
סרט מלחין צילום עריכה חברות הפקה חברה מפיצה משך זמן המטרה: הבית הלבן טרבור מוריס קונרד וו.
המטריות הוא ציור בצבעי שמן של הצייר הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, שנוצר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19. היצירה בבעלות הגלריה הלאומית שבלונדון, אך היא מוצגת לעיתים גם בגלריית יו ליין שבדבלין.
בין השנים 2013 ל-2019 הציור הוצג בקביעות בדבלין, ולאחר מכן הוחזר לגלריה הלאומית.
רנואר התחיל לצייר את היצירה בסביבות השנים 1880 או 1881. השלב הראשוני היה צביעה במשיכות מכחול חופשיות ושימוש בצבעים כהים כמקובל בזרם האימפרסיוניסטי.
בשנת 1885, רנואר ראה מספר יצירות של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר ופול סזאן באיטליה.
באותה עת, הצייר איבד את הקשר לתנועת האימפרסיוניסטים, והוא החל לעשות שימוש במוטיבים מהתקופה הקלאסית.
בעקבות שינוי סגנונו, הוא שינה חלקים ביצירה, וביניהם האישה המופיעה בצד השמאלי ביותר, וכן הוספת מטריות.
השינוי גם כלל שימוש בקווים ליניארים קלאסיים ובצבעים עמומים.
בדיקת קרני רנטגן הראתה שרנואר שינה את לבושה של האישה השמאלית.
בגרסה המקורית היא חבשה כובע ולשמלתה היו קישוטים, קולר וחפתים.
הלבוש המקורי היה אופייני למעמד הביניים, בעוד שהלבוש החדש מאפיין את מעמד הפועלים.
הסצנה המרכזית בציור היא רחוב סואן בפריז ביום גשום.
מימין, אישה מסתכלת מטה אל בנותיה אשר לבושות בבגדים אופנתיים לתקופה.
האם כמעט מסתירה לחלוטין אישה אחרת הנמצאת במהלך פעולה של הורדה או הרמה של מטרייה, מה שמרמז על כך שהגשם עומד להתחיל או מתחיל להיחלש.
הדמות המרכזית ביצירה היא האישה השמאלית ביותר.
מי שדגמנה דמות זו היא סוזאן ואלאדון, מאהבתו של רנואר ומושא רבות מיצירותיו.
האישה מרימה מעט את שמלתה כדי להימנע מהבוץ ומהמים שעל המדרכה, בעוד היא מחזיקה סלסלה.
דמותה בולטת במיוחד בהשוואה לדמויות האחרות ביצירה מכיוון שהיא לא לובשת מעיל, לא חובשת כובע ולא מחזיקה מטרייה.
ליד דמותה של האישה ללא המטרייה, עומד גבר שנראה כעומד להציע לה מחסה תחת מטרייתו.
האישה והילדה הקטנה המחזיקה חישוק הן היחידות בסצנה המביטות לעבר הצופה, ואילו שאר הדמויות עסוקות בענייניהן.
המיקוד בציור הוא לא במרכז, כמקובל לרוב בציורים.
דמויות רבות בצדדים נחתכות, מה שיוצר תחושה של צילום.
הציור שופע בצורות גאומטריות עגולות הניכרות במטריות, בחישוק של הילדה ובסל של האישה השמאלית.
הצבעים הדומיננטיים ביצירה הן אפור וכחול.
"המטרה מקדשת את האמצעים" הוא ביטוי שמשמעותו הגשמת היעד בכל דרך שהיא.
כלומר, יש לנקוט את כל האמצעים האפשריים להשגת מטרה – גם אמצעים הנחשבים לרוב פסולים ובלתי-מוסריים.
מקור המונח באנגלית תיכונה: "By hook or by crook", ותועד לראשונה ב"מסכתות שנויות במחלוקת" (Controversial Tracts) של ג'ון ויקליף משנת 1380.
הניסוח 'המטרה מקדשת את האמצעים' מיוחס תדיר לניקולו מקיאוולי.
ספרו הנסיך, במיוחד בפרקים 15–18, מבטא אמנם תפיסה הקרובה לרוח האמרה, אך היא לא נאמרה שם בלשון זו.
המטרופולין של אטלנטה הוא האזור העירוני המאוכלס ביותר במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
המרכז התרבותי, הכלכלי והדמוגרפי העיקרי של המטרופולין היא העיר אטלנטה.
המטרופולין של אטלנטה הוא האזור המטרופוליני התשיעי בגודלו בארצות הברית.
אזור המטרופולין של אטלנטה החל לצמוח באופן מהותי לאחר מלחמת האזרחים, כאשר העיר אטלנטה הפכה למרכז תחבורה מרכזי באזור עבור מסילות ברזל ומסחר.
במהלך המאה ה-20 האזור חווה צמיחה ניכרת נוספת בעקבות הצמיחה התעשייתית של האזור, ובעקבות הפיתוח של נמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה.
במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 אטלנטה הפכה לעיר מרכזית עבור פעילי התנועה לזכויות האזרח ופעלו בה בין היתר אישים בולטים בתנועה כמו מרטין לותר קינג ג'וניור ומנהיגי זכויות אזרח אחרים.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 פותחו באזור אזורי פרברים רבים ואוכלוסיית האזור צמחה באופן ניכר.
באזור המטרופולין של אטלנטה נמצאים חברות המטה של מספר חברות פורצ'ן 500 כולל כולל חברת קוקה קולה, דלתא איירליינס, הום דיפו ו-UPS.
האזור מהווה מרכז תחבורה מרכזי בארצות הברית, ונמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה הוא אחד מנמלי התעופה העמוסים ביותר בעולם.
על פי מפקד האוכלוסין של 2020 אוכלוסיית המטרופולין מנתה באותה העת 6,930,423 תושבים.
המטרופולין משתרע בסך הכל על פני 21,694 קמ"ר.
האזור נודע במיוחד בזכות הקהילה האפרו-אמריקאית אשר היוותה כ-32.4% מכלל אוכלוסייה המטרופולין נכון לשנת 2010. אזור המטרופולין של אטלנטה מכיל את הקהילה האפרו-אמריקאית השנייה בגודלה בארצות הברית אחרי הקהילה האפרו-אמריקאית שנמצאת במטרופולין של ניו יורק.
בעשורים האחרונים היגרו לאזור גם רבים מאמריקה הלטינית ומאסיה.
המטרופולין של פיניקס הוא המטרופולין הגדול ביותר בדרום מערב ארצות הברית אשר במרכזו נמצאת העיר פיניקס.
זהו אזור המטרופולין היחיד באריזונה.
המטרופולין של פיניקס הוא האזור המטרופוליני ה-11 בגודל אוכלוסייתו בארצות הברית.
על פי מפקד האוכלוסין של 2020 אוכלוסיית המטרופולין מנתה באותה העת 4,845,832 תושבים.
הַמִּטְרִיָּה הַגְּדוֹלָה שֶׁל אַבָּא הוא ספר ילדים מאת הסופר והמשורר לוין קיפניס.
הספר יצא לאור לראשונה ב-1964 בהוצאת ש.
זימזון ועוטר באיוריה של איזה הרשקוביץ.
מאז, זכה למספר מהדורות מחודשות: ב-2005 יצא לאור בהוצאת ספר לכל, עם איוריה של פזית מלר-דושי, וב-2017 בהוצאת קלסיקלטת עם איוריה של רחל סטולרו-מאיר.
גיבור הספר "המטרייה הגדולה של אבא" הוא טל.
גם כשבחוץ יורד גשם ואמא של טל אומרת שהיום לא הולכים לגן אלא נשארים בבית, דבר זה לא יעצור את "טל שקוראים לו טלטל".
הוא לוקח את המטרייה הגדולה של אבא ויוצא אל הגן.
בדרך הוא פוגש את חבריו ואוסף אותם תחת המטרייה הגדולה בדרך אל הגן וכשהשמש יוצאת כולם שמחים רוקדים ושרים.
גם כאשר יורד בחוץ גשם זלעפות הוא לוקח את המטרייה הגדולה של אביו ויוצא אל הגן ובדרכו אוסף את חבריו האחרים אשר מפחדים מן הגשם.
אילנה, יוספה, בתיה, דרור, אפרים, חתלתול וכלבלב: דמויות משניות, חבריו של טל שמצטרפים למסעו מתחת למטרייה בדרך אל הגן.
הכלבלב והחתלתול רטובים ומסכנים וטל וחבריו לוקחים אותם ביחד איתם מתחת למטרייה.
לטענת ליאת רותם-מלמד הגיל המומלץ לקריאת הספר הוא שנה עד שלוש.
על פי האתר KidsBest, הגיל המומלץ לקריאה הוא 2–5 שנים.
כך גם רבקה קופר אומרת, הספר עונה על צורכי התוכן של הילדים בגיל הרך, וכך הילד גם נהנה מהמשחק ובנוסף על כך מקבל ערכים מהעלילה.
ע"פ יעל לביא פיטרו, הספר המספר על טל שאוסף בדרכו לגן את חבריו תחת מטרייה גדולה על מנת שלא יירטבו, הסיפור כתוב בחרוזים שילדים אוהבים, הסיפור קליל קלאסי ואהוב, מסכימה ואומרת מעין פלד זנו שהספר כתוב בחריזה משעשעת עבור הילדים.
בנוסף הספר מספר סיפור על חברות, פתרון בעיות ושונות בין הילדים, שעל אף שונותם הנמצאים כולם תחת אותה מטרייה.
הספר מלווה באיורים המתאימים לגיל הרך ובעל מקצב וחזרתיות המעודדים את השתתפות הילדים.
מוסיפה רבקה קופר שהטקסט כתוב בשפה ברורה, עם חריזה פשוטה ועלילה צוברת המאפשרת לילד לנבא את סיום המשפט או המילה וכך מתחזקת אצלו תחושת השליטה בתוכן ומגבירה את הנאתו מהסיפור.
בסיפור, על אף שהיה יום גשום ומפחיד, טל התעקש לצאת אל הגן, לקח את המטרייה הגדולה של אביו ויצא לדרכו.
בדרך הוא אסף גם את חבריו כדי שגם הם לא יפחדו.
אסף כל אחד שהיה צריך לא משנה כמה שונה ממנו הוא היה.
מכאן שלא משנה עד כמה אנשים שונים, בסופו של דבר כולם הלכו מתחת למטרייה ביחד, והגיעו אל הגן כשהם מונעים לעבר אותה מטרה משותפת.
בכל פעם שטל וחבריו עצרו ליד חבר אחר הם ישר קראו לו ללא היסוס להצטרף בדרכם לגן ולא לפחד מהגשם.
ספר זה מראה על חברות, עקשנות ועזרה לאחר.
המטרו של פורטו היא רשת רכבת קלה בפורטו, פורטוגל, הפועלת בחלקה גם כרכבת תחתית ומהווה חלק מרכזי ממערכת התחבורה הציבורית של העיר.
המערכת החלה לפעול בשנת 2002 והיא פועלת במנהרות במרכז פורטו ומעל פני הקרקע בפרברי העיר, תוך שימוש בקרונות בעלי רצפה נמוכה.
בעיר גם פועלת מערכת נפרדת של חשמליות היסטוריות.
לרשת 6 קווים והיא מגיעה לשבע רשויות באזור המטרופולין של פורטו: פורטו, גונדומאר, מאיה, מאטוסינהוס, פובואה דה וארזים, וילה דו קונדה ווילה נובה דה גאיה.
נכון לתחילת 2025 יש לה בסך הכל 85 תחנות לאורך 70 ק"מ.
המערכת מנוהלת על ידי התאגיד הציבורי ViaPORTO.