tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזכרים אינם מספקים מזון לגוזלי ההטלה השנייה והשלישית, אם ההטלה הראשונה שרדה.
סברה אחת גורסת, שהזכר המקנן מזהה שהגוזלים מההטלות הללו הם צאצאיו של זכר אחר.
הצעירים לומדים לעוף כעבור 21–23 ימים מבקיעתם, אך הוריהם ממשיכים לספק להם מזון למשך מספר ימים נוספים.
כשהצעירים עצמאיים לחלוטין, הם מגבשים להקה יחד עם שאר בני גילם.
תוחלת החיים המקסימלית של מין זה היא 18 שנים.
פרטים בשבי מאריכים חיים מעט יותר מפרטים שגדלים בטבע.
הזרזיר המצוי אינו יוצר את גומחות הקינון, אלא מקים קן בנקבים קיימים בטבע (לדוגמה, בעצים ישנים או בקיני ציפורים אחרות) או מעשי יד אדם.
בשל התרבותו המהירה ואופיו החמסני, גרם הזרזיר לירידה דרסטית ומהירה בתפוצתם של מינים אחרים המקננים בגומחות ובנקבים, בעיקר באזורים בהם הוצג לראשונה בסוף המאה ה-19.
בתקופת החיזור הזכרים משתמשים בטכניקת מעוף ייחודית, ומנפנפים בכנפיהם בחצי הדרך.
הם גם מנקים ומקשטים את קיני הנקבות ושרים להן.
הזכר קנאי לבת זוגו הפורייה, עוקב אחריה בכל פעילות שהיא עושה ואף אינו מהסס לתקוף את מתחריו.
הזרזיר הוא עוף חברותי ביותר היוצר להקות גדולות של מאות עד אלפי פרטים, בהן הוא מתרבה, משיג מזון ונודד.
הוא נמצא תדיר בסביבת האדם, אינו מפחד מפניו ואף עלול להזיק לו.
הזרזיר המצוי משתמש בקולו המגוון, אותו הוא משמיע לאורך כל השנה, למעט בתקופת חידוש הניצוי במעבר בין העונות.
שירת הזרזיר כוללת מרכיבים רבים – שריקות, המהומים, נקישות וזמזומים.
בנוסף הוא חקיין מוכשר המחקה בקולו עופות אחרים, קולות בעלי חיים כצפרדעים וחתולים, ובסביבת האדם מחקה אף קולות מכניים וחשמליים וקולות אדם.
הזרזיר המצוי הוא אוכל-כול, ומסתגל בקלות למזונות שונים.
מזונו מגוון וכולל זרעים, חרקים, חולייתנים קטנים, חסרי חוליות, צמחים ופירות.
הוא מצליח לחדור מבעד לקליפת עורם הקשה של חרקים רבים, על ידי ניקוב עורם בעזרת מקורו החד וקריעתם מבפנים בעת פתיחת המקור.
בטכניקה דומה משתמש הזרזיר גם לאכילת פירות.
המזון החי המועדף עליו כולל עכבישאים, נדלים, תולעים ועשים.
הפירות המועדפים הם תפוח, אגס, אפרסק, דובדבן וגרגרי יער שונים.
אויביו הטבעיים של הזרזיר, כמו גם של מרבית ציפורי השיר, הם הבזיים, חתולי הבית וטורפים קטנים אחרים כסמוריים וגחניים.
הימצאות המין בלהקות גדולות בעונת הנדידה משפרת את כוח הישרדותו בפני טורפים, מאחר שחברי הלהקה מתריעים ליחידים ולחלשים שבלהקה על נוכחות טורף באזור.
הזרזיר המצוי מוגדר כמין פולש ונחשב לאחד ממיני העופות הפולשניים ביותר על פני כדור הארץ.
שלוש תכונות עיקריות עשו אותו לכזה: רבייה מהירה, נדידה בלהקות גדולות ואופי אגרסיבי, שתלטני וחסר פחד.
אולם האחראי העיקרי לתפוצתו מחוץ לאזור הטבעי-ראשוני שלו הוא האדם, שהציג אותו ביבשות אחרות.
המין הובא ליבשת אמריקה ואוסטרליה כחלק מהמלחמה בחרקים מזיקים, והוא אכן עושה זאת ביעילות וביסודיות ומצמצם את היקף נזקי החרקים.
אולם עם הירידה בכמות החרקים בעונת החורף, הופך המין למזיק בעצמו, וגורם נזק קשה לחקלאים המגדלים תבואה, פירות וגרגירים.
באזורים חקלאיים מסוימים, התרבה המין עד כדי כך שהפך לנציג היחיד בשמיים, בהדיחו מינים אנדמיים אחרים שלהקותיהם קטנות יותר.
כיום נאמדים נזקי החקלאות בארצות הברית בידי הזרזירים במיליונים רבים של דולרים.
מספר רב של אסונות תעופה נגרמו בשל נוכחות זרזירים במסלולי הטיסה שבנמלי תעופה, וגם בשל התנגשויות מטוסים בלהקות נודדות.
מחקרים שנעשו לאחרונה הראו שהמין משמש פונדקאי של מספר מחלות המסכנות את האדם: ביניהן בלסטומיקוזיס, חצבת הבקר (cysticercus bovis) והיסטופלסמוזיס.
תפוצתו ורבייתו המהירה הופכים אותו לנשא מסוכן של מחלות אלו.
כיום קיימת ירידה מסוימת במספר הפרטים של המין באזור תפוצתו הראשוני, כחלק מדלדול מקורות המזון וצמצום אזורי הקינון (באירופה נותרו אזורי יער מעטים במישור).
לעומת זאת קיימת עלייה הדרגתית במספר המינים באזורי תפוצתו המשניים.
בעשור האחרון נצפה בחלקים נוספים במקסיקו וכן במזרח אוסטרליה, שכונתה עד כה "מרחב שמיים נטול זרזירים".
ציד המוני של זרזירים מותר במדינות מרכז אמריקה ובאוסטרליה, כחלק מהמגמה לעצור את התפשטות המין.
שבץ נולד בביאליסטוק, שם למד ב"חדר" ובישיבה, ואחר כך למד את מקצוע הטקסטיל בבית הספר למלאכה בעירו.
הוא היה בין מייסדי תנועת "החלוץ" בביאליסטוק, שימש יו"ר התנועה בעיר, והיה פעיל בחינוך קבוצות נוער ובהכנתן לעלייה לארץ ישראל.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל, התיישב בבני ברק ונשא לאישה את מינה (מינדל לאה) בת חיים והינדה שמרגד.
הוא עסק בעבודות מזדמנות עד שנת 1935, אז הוקם ברמת גן הסמוכה בית החרושת "קשת" לצביעה ולאשפרת טקסטיל - שם עבד עד לפרישתו לגמלאות.
שבץ נמנה עם מייסדי ארגון "ההגנה" בבני ברק, ושימש מפקד הארגון בעיר.
הוא היה פעיל בהסתדרות העובדים, והיה בין מייסדי מועצת הפועלים בעירו.
בין השנים 1960 - 1965 שימש סגן ראש העירייה מטעם מפא"י.
כהוקרה על פעילותו הציבורית קיבל את התואר "יקיר העיר" וכן את התואר "יקיר ההסתדרות".
שבץ עסק שנים רבות גם בעבודה עיתונאית, וכתב לעיתונים ביידיש בביאליסטוק, לפני ואחרי עלייתו ארצה.
לאחר השואה פרסם מדי פעם מאמרים בשפה זו בכתבי העת של איגוד יוצאי ביאליסטוק בניו יורק ובבואנוס איירס.
לאחר מותו פרסמו בני משפחתו אוסף ממאמריו בספר לזכרו, בשם "טעג און יארן" (ימים ושנים).
כתב בשיריו על שואת יהודי אירופה, ירושלים, הכותל המערבי ואהבת הארץ.
נולד ביום הכיפורים תרנ"ג בעיר העתיקה בירושלים.
זרח הלוי נולד בעיר העתיקה בירושלים לטויבע, בת הרב אריה לייב, ולדוד לוי.
אימו הייתה נצר ממשפחת רבנים ומשכילים והייתה רגילה לתבל דבריה במשלים ופתגמים.
סבו, יוסף לוי, (על שמו שכונת זיכרון יוסף בירושלים), עלה לארץ ישראל יחד עם הוריו מרוסיה בשנת תרמ"ב (1882), כשהיה בן 13.
זרח הלוי קיבל את ראשית חינוכו בתלמוד תורה עץ חיים, בחורבת ר' יהודה החסיד.
לאחר מכן, הוא ומשפחתו עברו לגור בשכונת מאה שערים, שם למד ב"חיידר" תנ"ך וגמרא,
מפי מלמדים שונים, עד הגיעו לגיל בר-מצווה.
לאחר שלוש שנים במאה שערים עברו לשכונת זיכרון טוביה.
אז החל זרח לעבוד אצל דודו, יצחק לוי, לו הייתה חנות "כל-בו" בשער יפו.
בין כל מיני הסחורות בחנות הדוד, היו גם ספרי-לימוד אותם קרא ורכש בעזרתם ידע מעמיק בשפה העברית.
זרח למד תווים וזמרה בבית הספר לנגינה "שולמית" שנוסד באותם ימים בירושלים.
באותה תקופה החל זרח לכתוב שירים.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה התנדב זרח לגדודים העבריים, לגדוד 38 קלעי המלך ושירת את המולדת משך שנתיים ויותר.
שפע של רשמים וחוויות נחרטו בזיכרונו מתקופה זו, ואת זכרונותיו אלו, הוא העלה על הכתב.
זרח הכיר את ז'בוטינסקי, העריצו כאיש וכגיבור ופרסם עליו כמה מזיכרונותיו.
בבוא יום שחרורו, חזר זרח לביתו, ואביו לימד אותו את אומנות הפחים, שתמיד הייתה למורת רוחו.
בשנת תרפ"ה (1925), נשא לאישה את שרה בת יעקב מלומד הרוקח, ואז נאלץ בלית-ברירה לאחוז באומנות הפחים המפרכת.
בכל זאת, הוא לא הניח מידיו את אמנות השירה.
הסופר חיים באר בספרו חבלים עמוד 279 מספר על היכרותו עם זרח הלוי.
זרח הלוי נפטר בכ"ח בטבת תש"מ (1980) בירושלים.
שואת יהודי אירופה - שירו "רחל מבכה על בניה"
מוצג במרתף השואה על הר ציון בירושלים.
שירים המוקדשים לירושלים ולכותל המערבי
שירי זרח הלוי בהוצאת מוסד הרב קוק (1967)
זֶרַח בַּרְנֵט (ט"ז בניסן ה'תר"ג, 16 באפריל 1843, ציטוביאן, פלך קובנה האימפריה הרוסית – י"ח בתשרי ה'תרצ"ו, 15 באוקטובר 1935, תל אביב) היה ממקימי שכונת מאה שערים בירושלים, ממקימי העיר פתח תקווה וממתיישביה הראשונים.
בשנת 1890 יזם והקים את שכונת נווה שלום, מהשכונות הראשונות בתל אביב שמחוץ לחומות יפו.
בשנת 1884 היה ברנט ציר בוועידת קטוביץ.
ברנט יליד ט"ז ניסן תר"ג 1843. נולד וגדל בציטוביאן בפלך קובנה שבאימפריה הרוסית, למשפחה חרדית.
בילדותו למד ברנט בתלמוד תורה שבעירו, וכן בישיבת סלובודקה, שבה הושפע מרבו חיים קרויזר, שהיה גם מיסטיקן ואוהב ציון נלהב.
לאחר מכן התחתן עם רחל לאה ועבר להתגורר בלונדון, שם עסק בפרוונות ובלימוד תורה במשך שבע שנים.
ב-1871 עלה לראשונה לארץ ישראל.
הוא הגיע ליפו ב-10 בנובמבר (כ"ו מרחשון) וכעבור 14 יום התיישב בירושלים.
הוא עסק במסחר והפסיד את כל כספו.
בעקבות זאת חזר ללונדון, שם עסק במשך כשנה במסחר והצליח לחסוך סכום כסף לצורך שיבה לירושלים.
בשנת 1874 חזר לארץ ונמנה עם בוני שכונת מאה שערים בירושלים.
כשאזל כספו, חזר שוב ללונדון, הפעם יחד עם משפחתו, ושהה שם במשך שנתיים.
בשבט תרל"ז (1877) חזר לארץ ישראל עם משפחתו.
ב-1878 הצטרף אל יואל משה סלומון וחבריו בהקמת העיר פתח תקווה, כאשר היה מרוכשי הקרקע הראשונה ומתיישביה.
ברנט סיפר בזכרונותיו על הפעם השנייה שבה ביקרו באדמה שנרכשה, ב-25 ביולי 1878: "כשאך ראינו מרחוק את הגבעה שיחדנו למקום מושבנו, התקדמתי אני במהירות על הסוס והתנפלתי על הככר, נשקתי את האדמה והרויתיה בדמעות שמחה וגיל.
כמוני עשו גם יתר חברי...
הרגשתי אז כאילו נולדתי מחדש ובמקום הזה היו הורתי ולידתי." בתחילה סירבה אשתו ללכת אחריו ודרשה ממנו גט, אך הרב שמואל סלנט, רבה של עדת האשכנזים בירושלים, פסק שעליה ללכת אחר בעלה.
ברנט תרם לבניית בית המרחץ במושבה, הכניס ספר תורה לבית הכנסת.
עקב הכרותו עם העיר לונדון והשפה האנגלית, נסע אליה חמש עשרה פעמים, לצרכיו האישיים והציבוריים.
בין השאר, נפגש בה עם הברון רוטשילד פעמיים.
בשנת 1880 החליט ברנט לבנות בית בפתח תקווה, הוא ובני משפחתו החלו בליבון הלבנים ובנאי ערבי בנה את הבית בן הקומה האחת.
בעקבות חורף קשה במיוחד שהבית החדש לא הועיל להגן מפניו, חלה ברנט בקדחת וחזר ללונדון.
רק בשנת 1885 חזר ברנט לפתח תקווה ובנה בית אבן בן שתי קומות שהיה הראשון מסוגו במושבה.
הוא חגג את חנוכת ביתו באירוע רב משתתפים שתיאורו ניתן על ידי בוימגרטן, כתב עיתון "המגיד":
בשנת 1886 שימש הבית כמבצר בפני ההתקפה על פתח תקווה.
לאחר מכן נמכר ובימי העלייה השנייה הוקם בחלקו "מועדון הפועלים".
ב-1890 מכר ברנט את ביתו בפתח תקווה ורכש אדמות סמוך ליפו, שעליהן הוקמה לימים שכונת נווה שלום.
רבה של יפו, הרב נפתלי הרץ הלוי, עבר להתגורר בשכונה ובעקבותיו באו משפחות נוספות.
בשנת 1896, כשגדל מספר תושבי השכונה, תרם ברנט את הקרקע לבנית המוסד החינוכי "שערי תורה", וכן הקים בשכונה, את הישיבה "אור זורח" שנקראה על שמו, וממנה יצא מסע הלווייתו.
זרח ברנט הונצח ברחובות על שמו במספר ערים בארץ ובהן פתח תקווה, ירושלים ותל אביב, ובבית כנסת הנושא את שמו בשכונת הר נוף בירושלים.
שמו של ברנט מוזכר בבלדה על יואל משה סלומון, שירו של יורם טהרלב, כאחד מחמשת הרוכבים מקימי פתח תקווה.
בשנת 1929 פרסמה חנה טרגר, בתו של זרח ברנט, את חוברת זיכרונותיו, ובה תיארה את ילדותה, את החיים במושבה ואת קשייה של אמה במקום.
ברנט היה נשוי לרחל לאה לבית הכהן, בתו של יצחק הכהן, סוחר אמיד מלונדון, יליד ליטא.
אחותו דינה ברלוביץ נישאה ליוסף ברלוביץ, והם עלו לארץ ב-1893. בנם: יצחק ברלוביץ.
אליהו, נישא למנוחה בתו של אברהם זוסמן (טֶלזֶר), עורך היומון העברי "האריאל" בשנתיים האחרונות להופעתו.
רבקה (כונתה "בקי אפנדי"; אשתו של הרב דוד חיימסון בניו יורק).
דבורה (אשתו של ישראל מזר, חזן בבואנוס איירס).
אברהם נישא לשפרה היא בתו של הרב הירושלמי מנחם נתן נטע אוירבך.
רוזה (אשתו של הרב ברוורמן בניו יורק).
בין ניניו ניתן למנות את הסופר והכלכלן דניאל דורון במקור הלפרין (1929-2022).
הרב זרח ראובן ברוורמן (בראווערמאן) (ה'תרי"ז (1856-7) – ו' בשבט ה'תרצ"ח (8 בינואר 1938)) היה ממייסדי החינוך התורני בארץ ישראל בעת החדשה וממייסדי וראש ישיבת מאה שערים ומגדולי הרבנים בירושלים.
נולד בעיירה דוברובה, פלך העיר הורדנה, השוכנת בגבול שבין פולין לליטא, על גדות נהר ניימן, לאביו רבי שמואל בן רבי שלמה ברוורמן ולאמו מרת חינקה בת רבי זרח הלוי, מותיקי קהילת הורדנה, וצאצא למקובל רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא.
בגיל 12 נשלח ללמוד בישיבה.
היה תלמידם של הנצי"ב, ושל הרב מנחם נחום קפלן מהורודנה, (רבו המובהק של החפץ חיים).
בשנת ה'תרמ"ז (1887) עלה לארץ כאברך צעיר עם מכתב המלצה מרבי נחום מהורודנה אל המהרי"ל דיסקין שבו דבק עד לפטירתו של הרב דיסקין.
לאחר פטירתו של הרב דיסקין עבר לשכונת מאה שערים ובהמשך גם כיהן בראשות ישיבת מאה שערים לצד הרב שאול חיים הלוי הורוביץ (הורוויץ) ולאחר מכן לצד בן אחותו של הרב שאול חיים, הרב יוסף גרשון הורביץ, כשר' שאול חיים ואחיינו שימשו גם בתפקיד רב שכונת מאה שערים.
ייסד את אגודת "שומרי תורה" להקמת תלמודי תורה בכל רחבי היישוב החדש בארץ ישראל.
בית הספר "נצח ישראל" בפתח תקווה נוסד בה'תרס"ט (1909) ביוזמתו וביוזמת חברת "שומרי תורה" שניהלה את בית הספר.
כן היה סייע לרב אליעזר שולביץ באיסוף הכספים בעבור הקמת ישיבת לומז'ה בפתח-תקווה ומיקום הישיבה נקבע בהתייעצות עמו של הרב יחיאל מרדכי גורדון, חתנו של הרב אליעזר שולביץ וראש הישיבה.
היה בעל קול ערב במיוחד ושימש כש"ץ.
לתפילת שחרית ארגן מניין תפילת ותיקין מיוחד שבו קראו מילה במילה וזמנה היה ארוך בהרבה מהרגיל, כשהזמן עד תפילת העמידה ביום חול רגיל (52 דק') היה יותר מזמן התפילה כולה במניין תפילה רגיל ובשבת היו מתחילים 70 דקות לפני הנץ החמה.
בכל שבת לאחר סעודה שלישית היו הולך עם תלמידיו לכותל המערבי והיה מזמר את מזמורי התהלים שנהוג לשיר לפני תפילת ערבית במוצאי שבת.
לאחר מכן היה עובר לפני התבה באחד ממנייני תפילת ערבית בכותל המערבי, ועל תפילתו היו אומרים "הלוואי שנזכה להתפלל בימים הנוראים כמו שר' זרח מתפלל ערבית במוצאי שבת אצל הכותל המערבי!"
היה גדול בצדיקותו ובמידותיו כשם שהיה גדול בגאונותו, ולצד עיסוקו כראש ישיבה והתמדתו בלימוד התורה, הרבה לעסוק במעשי חסד ולסייע במסירות נפש לנזקקים, אם בהוצאות נדרשות לשבתות וחגים, אם זה בבגדים חסרים ובכל עניין שהיה צריך לעזור.
בייחוד התאמץ בכל מאודו במצוות הכנסת כלה למשפחות שהוצאות החתונה הבסיסיות היו מעבר ליכולתם הכלכלית.בערב יום הכיפורים שמע שתלמיד חכם מסוים צריך לנסוע לחמי טבריה לפי הוראת הרופאים, אך לא היה לו כסף לשלם לנסיעה לשם וללינה בטבריה.
מיד לאחר ששמע על כך מיהר לאסוף כסף לשם כך וכיתת רגליו בין בתי נדיבים.
וכן היה מעביר על מידותיו ולא משיב לעלבונות וגידופים, וכך מסופר עליו בעניין זה ב"גדולי דורות" מאת הרב יחיאל מיכל שטרן בעמ' 977: (ברכות מ"ג ב').
נפטר בתאריך ו' בשבט תרצ"ח ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו, חתנו הרב יצחק יעקב וכטפויגל נבחר למלא את מקומו כראש הישיבה.
נישא בב' באלול תרל"ט בעיירה גריווא למרת חיה פיגא לאה, בתו היחידה של הרב פלטיאל צ'רנווינסקי מהעירה גירווא הסמוכה ללומז'א (שפעל עם ר' זרח יחד בערי ליטא).
הרב ישראל דוד ברוורמן - ממנהיגי הקהילה התורנית בפתח תקווה ואגודת שומרי תורה.
בלומה-רחל - אשת הרב יצחק יעקב וכטפויגל.
הרב נחום אליהו, תלמיד חכם, ממייסדי פתח תקווה, נפטר בשנת ה'תרפ"ב ממחלה קצרה ונטמן בפתח תקווה, בנו יחידו בן ציון - מבוני פתח תקווה.
בת נוספת הייתה להם שנפטרה בילדותה בשנות המלחמה אולם לא נודעו פרטים אודותיה.
אחיו הם: רבי בצלאל ברוורמן - נטמן בהר הזיתים, רבי ברוך ברוורמן - ראש ישיבת דגל תורה, ראש המנקרים בארץ ישראל וראש המנקרים ושובי"ם (ענייני הכשרות) בירושלים וחברון.
(בתו של ר' ברוך, חינקה, נישאה לנכדו של הרב זרח - רבי יצחק בן הרב ישראל דוד ברוורמן.
בנוסף מחותנו של ר' זרח, הג"ר אברהם דב שקול - חמיו של רבי ישראל דוד ברוורמן, השיא את בנו הגדול רבי ישראל יצחק שקול לבתו של רבי ברוך.
נטמן בהר הזיתים לצד רבי זרח).
אדם ברוך היה נינו, בן נכדתו נחמה רוזנבלום שהייתה בתו של הרב וכטפויגל.
הרב זרח אפרים אפשטיין (תרכ"ב, 1862-כ"ב בסיוון תרצ"א, 7 ביוני 1931) היה ממייסדי ישיבת תורת חיים וראש הישיבה מתרע"ח עד פטירתו.
נולד בקוידאנוב שבליטא למשפחת אפשטיין, מצאצאי הרא"ה (רבי אהרון הלוי דה-נה-קלרה הברצלוני).
היה בן בכור לרב ישעיה (נפטר בי' באייר תרע"ה), מחבר הספר "לבוש ישע".
אביו לימד בכמה עיירות בליטא וכיהן כראש ישיבה בקוידאנוב ובישיבת תורת חיים בירושלים.
אמו אסתר הייתה בת ר' אברהם רבינוביץ.
עד גיל אחת עשרה למד מאביו, ואחר כך נסע למינסק ולמד שם שלוש שנים.
לאחר שלוש שנים חזר לביתו לזמן קצר, ומשם עבר לביאליסטוק ולמד שם שלוש שנים נוספות.
כשהיה בן שבע עשרה עבר ללמוד בישיבת פוניבז' והיה תלמיד הרב יצחק יעקב רבינוביץ.
היה מתלמידיו המובהקים של הרב יצחק בלאזר מפטרבורג.
כן למד מפי הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין.
נשא לאישה את אסתר, בת הרב אברהם חיים וינוגראד מפינסק (נפטר בתרמ"ו), אביהם של הרבנים יצחק, יוסף אליהו ושמחה.
המשיך לגדול בתורה בבית חותנו.
בסוף תרמ"ג עלה לארץ ישראל עם גיסו הרב יצחק לאחר שחותנו הרב אברהם חיים ושני גיסיו האחרים עלו כמה חודשים לפני כן.
היה שותף בהקמת ישיבת תורת חיים יחד עם גיסיו.
בתקופת כהונת גיסיו בראשות הישיבה היה הרב זרח מגדולי האברכים בה.
התמדתו הייתה גדולה ביותר ולמד את הש"ס עשרות פעמים ונודע כבקי בספרות תלמודית ובפרשנות התלמוד מכל הדורות.
עקב הבנתו הישרה והמעמיקה ובקיאותו הרחבה הדריך את התלמידים בלימוד התלמוד גם לפני שמילא משרה רשמית.
לאחר פטירת הרב יוסף אליהו בתרע"ח החל לכהן כראש ישיבה, כשהגיס הרב שמחה משמש כמנהל הישיבה.
בלט גם כצדיק בעל מידות נעלות והיה רגיש מאוד לסבל הזולת.
גידל בביתו שתי יתומות שאימץ, הגדולה, לאה בארג, נישאה לימים בנישואים שניים לרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת עץ חיים, והקטנה צפורה בארג אשר גדלה בביתו עד יום נישואיה לדוד שניידמן.
נוסף על נועם הליכותיו היה בעל יכולת השפעה ושכנוע ומוערך ביותר על כל החוגים ועל שליטי הארץ והקונסוליה הרוסית.
עקב כך עסק בצרכי ציבור ובעזרה לאנשים פרטיים.
בתרס"ד היה חבר בוועד אגודת "בני תורה" שנועדה לתמוך בתלמידי הישיבות ואברכי הכוללים.
כן היה חבר בלשכת "ירושלים" של ארגון "בני ברית" ובמסגרת הפעילות בה נפגש גם עם אנשי היישוב החדש שהוחרמו על ידי אנשי היישוב הישן.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה פעיל מאוד בסיוע לרבים שנפגעו כלכלית בגלל המלחמה ובעזרה מסוג אחר, וניצל קשריו עם אנשי השלטון, ובהם מפקד לשכת הגיוס, למטרה זו.
בין השאר השתדל אצל מפקד לשכת הגיוס כדי לפטור את בני התורה משירות בצבא.
לאחר המלחמה תמך בהתיישבות הציונית.
היה שותף להקמת הרבנות הראשית לארץ ישראל.
כן היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים" שהרב יוסף גרשון הורוביץ עמד בראשו ור' זרח אפרים היה סגנו.
תמך בהקמת "ישיבת המשתלמים" מטעם המחלקה לחינוך של "ועד הצירים" שמטרתה להכשיר מורים ומדרכים רוחניים ליישוב היהודי, שירכשו גם השכלה עברית וכללית רחבה חוץ מידע תורני.
הוא עצמו לימד במוסד זה תלמוד בעברית.
לאחר שנתיים החליף "בית-המדרש למורים של המזרחי" את "ישיבת המשתלמים", כשבמוסד החדש היו לימודי התלמוד מצומצמים יותר.
על אף תמיכתו גם במוסד החדש, סירב הרב זרח אפרים ללמד בו.
בפרעות תר"פ שהיו בפסח נהרס חלק נכבד מהישיבה, והיא עברה לירושלים החדשה.
אך כמי שהטיף ודרש כל העת לחיזוק ההתיישבות היהודית בעיר העתיקה, הוא פעל ודאג לשיקום מבנה הישיבה המקורי והישיבה חזרה למשכנה בעיר העתיקה.
אך אחרי פרעות תרפ"ט כבר לא הצליח להשיב את הישיבה לעיר העתיקה.
בפרעות אלה נרצח גם חתנו זלמן וילנסקי שהיה נשוי לבתו שפרה והתגורר בחברון.
בשנים הבאות הוא חלה ובריאות נחלשה יותר ויותר.
למרות ייסוריו העלה על הכתב חידושיו התורניים שחלקם נדפסו בקובץ התורני "שערי ציון" והמשיך להיות פעיל כראש ישיבה.
נפטר ונטמן בלווייה רבת משתתפים בבית הקברות בהר הזיתים.
אחיו הוא הרב פנחס אפשטיין שהיה ראב"ד העדה החרדית.
אחים נוספים הם: הרב יעקב ממרימפול שבליטא, הרב משה, הרב אליהו חיים, עקיבא אפשטיין ואברהם גרשון אפשטיין.
אחותם אלקה נישאה לאחיינו הרב משה וינוגרד, מנהל ישיבת "תורת חיים", בנו של הרב יוסף אליהו וינוגרד.
ילדיו הם אברהם, עלקה - אשת ר' מנחם יעקב זלזניק (אחיו של הרב שלמה זלמן זלזניק, ראש ישיבת "עץ חיים", שנקרא על שם אביהם, הרב מנחם יעקב זלזניק, שנפטר לפני שנולד), ושפרה - אשת זלמן וילנסקי שנרצח בחברון במאורעות תרפ"ט ולאחר מכן נישאה בשנית ליוסף ליפשיץ.
זֶרַח הַכּוּשִׁי מוזכר במקרא כמי שיצא למלחמה באסא ונחל תבוסה קשה:
לאחר התפילה, אסא רדף את הכושים והכה אותם עד גרר, לקח מהם הרבה שלל, ובזז את הערים שהיו בדרכו.
במחקר המדעי המודרני מקובל שזרח הכושי היה ראש שבטי נוודים או נוודים למחצה, ושהסיפור מגזים בתיאור כוחו הצבאי ובכך שהיו לו מרכבות.
עם זאת הושמעו במחקר גם דעות לפיהן זרח היה אחד הפרעונים או נציבו, או שאין לסיפור כל יסוד מציאותי.
דעות מרכזיות שהובעו ביחס לזהותו של זרח הכושי הן: שאין לסיפור כל יסוד מציאותי; שזהו פרעה שמוצאו מכוש, ושמדובר באוסורכון הראשון ; שזהו נציב שפרעה שישק (שושנק הראשון) השאיר בגרר לאחר מסעו לארץ ישראל ולדרומה; שזהו ראש שבטי נוודים או נוודים למחצה, שהסיפור מגזים בתיאור כוחו הצבאי הכולל מרכבות.
מבין דעות אלה, המקובלת ביותר במחקר היא האחרונה.
המונח "כושי" מתפרש בדרך כלל כמתייחס לממלכת כוש, שכמה משושלות מלכי מצרים באו ממנה.
אולם הפרעה הרלוונטי יכול להיות רק אוסורכון הראשון מהשושלת העשרים ושתיים של מצרים, שמוצאה מנוביה ולא מכוש.
בנוסף, אין בסיפור כל זכר למצרים, ובכך נחלש מאוד גם הטיעון שמדובר בנציב מצרי אותו השאיר פרעה שישק, קודמו של אוסורכון, בגרר.
אשר לטיעון כי אין לסיפור כל יסוד מציאותי, הריהו מתבסס בעיקר על הטענה, שבפני עצמה לא היו עליה עוררין במחקר, לפיה הסיפור, שאינו מופיע בספר מלכים, נכתב בידי מחבר ספר דברי הימים עצמו (הכרוניסט), וזאת הן בשל סגנונו והן בשל האופן בו מודגש ההיבט הדתי שבסיפור (תפילת אסא).
למרות זאת נוטים החוקרים, שאינם מערערים על הטענה עצמה, לחשוב כי הטקסט מבוסס על מקור שעמד לפני הכרוניסט, גם אם הוא עצמו כתב את הסיפור.
יוחנן אהרוני מתאר את מהלך הקרב בצירוף מפה.
במדרש אסתר רבה, פרשה א, פרק יב "על כיסא מלכותו" אומר רבי שמואל בר נחמן כי כיסא שלמה המלך נגזל בידי שישק, ממנו נלקח על ידי זרח הכושי, והוחזר לירושלים בידי אסא.
(ואחר המשיך להתגלגל ברחבי העולם עם הכיבושים השונים).
בדומה לכך אומר רבי שמעון במסכת פסחים כי שישק מלך מצרים לקח את הרכוש שהוציאו ישראל ממצרים, משם הוא עבר לזרח, ומשם לאסא, וכן הלאה.
במדרש איכה רבה פתיחתא ל' (כלומר הפתיחה השלושים למגילת איכה) מביא זבדי בן לוי ארבעה מלכים ממלכי יהודה שיכולת הלחימה שלהם יורדת.
אחד מהמלכים הוא אסא שרדף את זרח הכושי אך הניצחון הסופי היה ניסי.
זרח אלתר מושלי (1850, פולין - 23 ביוני 1919, ארץ ישראל) היה שען, ממייסדי שכונת נווה צדק.
מושלי התקין את השעונים במגדל השעון ביפו.
זרח אלתר מושלי נולד ב-1850 בעיירה בנפת פלאווי שבפלך לובלין בפולין.
אביו היה אברהם אליעזר מושלי.
ב-1857 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בירושלים.
תחילה למד בצפת ובירושלים והתפרנס מכספי החלוקה, אך לאחר זמן מה החליט לפרנס את עצמו ולמד את מקצוע השענות.
ב-1874 עבר ליפו והחל לעסוק במקצוע אותו למד.
יחד עם השען מוריס שיינברג, טיפל בהתקנת השעונים במגדל השעון ביפו.
ב-1887 היה בין מייסדי שכונת נווה צדק.
בערוב ימיו סייע לבנו לנהל פרדס בפתח תקווה.
נישא ב-1865, כשהיה בן 15, ליוכבד בובא ממשפחת פישמן מצפת.
מושלי נפטר ב-1920 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
היה נשוי ליוכבד בובא (לבית פישמן) ולזוג נולדו ארבעה ילדים:
שרה - הייתה נשואה לאבא נאמן.
לאחר מותה של יוכבד בובא (ב-10 באוקטובר 1887) נישא מושלי בשנית להניה רומאן.
זָרַח אוריאל גֶהל (מבוטא: זוֹרַח; ינואר 1946 – 2 בנובמבר 2015) היה איש עסקים ומנהל ישראלי.
נולד למרטין גהל, יליד גרמניה, ממייסדי דובק.
ניהל את החברה במשך שני עשורים (מאמצע שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20), עד שעקר ללונדון בשנת 1988 עקב חקירה של נציבות מס הכנסה שנוהלה נגדו בחשד כי ניפח באופן פיקטיבי את עלויות הטבק שרכשה דובק בחו"ל כדי להצהיר על רווחים נמוכים יותר מאשר הרוויחה החברה במציאות.
החקירה נוהלה בצל מצבו הבריאותי של גהל, שהיה חולה לב ואף עבר צינתור לב בראשית החקירה, בהיותו בן 40.
בשנת 1997 הגיעו עורכי דינו לעסקת טיעון עם פרקליטות המדינה, ובה הודה גהל בעבירות קלות יחסית לאלו שיוחסו לו מלכתחילה, ונדון לקנס בסך שני מיליון דולר ולשנתיים מאסר על תנאי לשלוש שנים, על ביצוע עבירה דומה.
בנוסף שילם כ-6.5 מיליוני דולרים לשם סגירת התיק האזרחי נגדו.
הסדר זה היה יוצא דופן בכך שגהל לא נאלץ להתייצב בארץ כתנאי להסדר הטיעון, בניגוד למקובל עד אז במקרים כאלו לפי ההערכות בשוק המניות, המשיך גהל במשך כל השנים להיות בעל השליטה בחברת דובק, על אף שבאופן רשמי לא כך היו פני הדברים.
בנובמבר 2015 נפטר זרח גהל בלונדון, בן קרוב ל-70. בנו אמיר גהל שימש בתפקידי ייעוץ בכירים בדובק, אך לטענת החברה, הועסק בפרויקטים ספציפיים ולא בניהול השוטף של החברה.
זרזיר בקר אדום-מקור (שם מדעי: Buphagus erythrorhynchus) הוא מין של ציפור אפריקנית החיה בסמוך לאנטילופות ויונקים גדולים איתם היא חיה בשותפות הדדית.
היא קרובה לזרזירים ושייכת לסוג נפרד יחד עם זרזיר בקר צהוב מקור.
מין זה מצוי בסוואנות שונות במזרחה של אפריקה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד לדרום סודאן ובדרום עד צפונה של דרום אפריקה.
הם לא נפוצים בכל חלקי התפוצה שלהם.
זרזיר הבקר הוא בעל ראש חום, מקור אדום וגדול הפונה כלפי מעלה ועיניים קטנות בעלות סימונים צהובים גדולים.
הגוף אפור בהיר עם כנפיים חומות ואחוריים חיוורים.
הרגליים שחורות וחזקות ובעלות 2 טפרים הפונים מטה כמו הנקרים.
אורכו מגיע ל-20 ס"מ והוא מעופף בצלילות קצרות.
הזרזירים חיים יחדיו בסוואנה על אנטילופות שונות, היפופוטם, קרנף, זברה, ג'ירפה ותאו אפריקני ועליהם מחפשים חרקים וטפילים קטנים מוצצי דם כמו אקריות.
זרזיר יכול לאכול יותר מ-100 אקריות ביום או 12,000 זחלי חרקים ביום.
למרות שהם עוזרים לפונדקאיהם וכן גם מתריעים על סכנה, הם מנקרים להם לעיתים בפצעים ישנים ושותים מהם דם באופן ישיר, מה שיכול לגרום לזיהומים לבעלים.
הם גם מטילים את הביצים בקינים עשויי שיער שמגיע ממארחיהם.
זרזיר בקר צהוב-מקור (שם מדעי: Buphagus africanus) הוא מין של ציפור אפריקנית החיה בסמוך לאנטילופות ויונקים גדולים איתם היא חיה בשותפות הדדית.
הוא קרוב רחוק של הזרזירים אך הוא והמין זרזיר בקר אדום מקור שייכים למשפחה וסוג עצמאיים.
זרזיר הבקר חי באפריקה שמדרום לסהרה מסנגל עד סודאן ומצוי ברחבי הסוואנות החמימות של אפריקה.
אורך הזרזיר מגיע ל-20 ס"מ ובעל גוף חום כהה עם ראש חום כהה בעל מקור צהוב המופנה כלפי מעלה וקצוותיו אדומות.
העיניים בעלות סימנים אומים והבטן חיוורת.
הרגליים בעלות טפרים חזקים ומופנות אחורה.
הזרזירים מצויים על גופם של אנטילופות שונות כמו הגנו, היפופוטם, קרנף, תאו אפריקני, ג'ירפה, זברה וחזיר יבלות ומחפש חרקים וטפילים קטנים על גופם.
הם מנקים יעילים היכולים ביום אחד לחסל 100 קרציות ו-13,000 זחלי חרקים.
הם ניזונים גם מחומרים מגוף המארח כמו שיער, שעוות אוזניים ובמקרה שלחיה יש פצע הם ינקרו את הפצע וישתו ממנה דם, בכך הם הופכים למזיקים מעט למארחיהם מאחר הפצע עלול להזדהם.
הם גם משתמשים בשיער גופם של המארחים בשביל הקן שלהם בו הם מטילים עד 3 ביצים.
בלילות הם נחים על גוף המארחים שלהם.
זרזיר בקר (שם מדעי: Buphagus) הוא סוג יחידי במשפחתו בסדרת ציפורי שיר החיים באפריקה שמדרום לסהרה.
בסוג שני מינים דמויי זרזירים (Sturnidae), המבלים בערבות הסוואנה הפתוחות על גבי אנטילופות ויונקים גדולים אחרים, עמם הם מנהלים סימביוזה על ידי ניקויים מחרקים ומקרציות המשמשים להם כמזון.
בעבר הם נחשבו לסוג של זרזירים אך עתה הם שייכים למשפחה נפרדת.
בסוג שני מינים הדומים אחד לשני במראם אך שונים במקורם:
זרזיר בקר צהוב-מקור (Buphagus africanus) - בעל מקור צהוב עם קצה אדום וכן כתמי עיניים צהובים
זרזיר בקר אדום-מקור (Buphagus erythrorhynchus) - בעל מקור אדום עם כתמי עיניים אדומים.
שני המינים חיים רק בסוואנות ומבלים על גוף מארחיהם עליהם הם ניזונים, נחים ואף משיגים את חומרי הקינון.
הם לא רק עוזרים ליונקים אלא גם שותים מהם דם מתוך פצעים, מה שעלול לגרום לזיהומים.
ואולם כמעט כל יונק צמחוני באפריקה משתמש בכישורי הניקיון שלהם, העוזרים להם להתנקות מחרקים.
זַּרְזִירִיִּים (שם מדעי: Sturnidae) היא משפחת ציפורי שיר בינוניות המזכירות מעט עורבים אך אינן קרובות משפחה שלהם.
בני המשפחה צבעוניים ומקושטים והם בעלי מקור ארוך וחד, עיניים גדולות ורגליים חזקות המותאמות לחיי קרקע.
הזרזיריים מתאספים בלהקות גדולות וחלקם גורמים נזקים גדולים לסביבה, לחקלאות ולבני אדם.
חלקם הפכו למינים פולשים, שהתפשטו ברחבי העולם וגורמים לנזקים בטבע.
הזרזיריים חיים ברחבי אסיה (בעיקר באזור הטרופי של דרום-מזרח אסיה), אפריקה ואירופה.
הם הגיעו לאמריקה ולאוסטרליה על-ידי האדם והפכו למינים פולשים.
תזונתם מבוססת על פירות וחרקים.
לקראת לילה הם מתקבצים בלהקות באתרי שינה קבועים.
בישראל מצויים המינים המקומיים זרזיר מצוי, זרזיר ארבה וטריסטרמית (המכונה גם "זרזיר ים המלח"), לצד המינים הפולשים מיינה מצויה וזרזיר בורמזי.
חלק מהמינים המקומיים בישראל (כדוגמת הזרזיר המצוי) נפוצו ממנה לעולם כמינים פולשים.
Aplonis - בו זרזיר מתכתי
סוג ומין יחיד זרזיר ארבה (Pastor roseus)
סוג ומין יחיד זרזיר מדובלל (Creatophora cinerea)
זרזוּרָה היא נאת מדבר אגדית במדבריות שממערב לנילוס.
המסעות לגילוּיָה בעשורים הראשונים של המאה ה-20 הוליכו למיפוי של אזורים נרחבים במדבר לוב, לתגליות ארכאולוגיות ולמחקרים בגאומורפולוגיה של חוֹליות.
זרזורה נודעה משמועות בלבד כנאת מדבר אי-שם ממערב לעמק הנילוס, ממלכת המתים של מצרים העתיקה.
בכתבים מן המאה ה-13 היא מתוארת כ"עיר לבנה כיונה" וכ"נאת מדבר של ציפורים קטנות".
זרזורה נזכרת ב"ספר הפנינים הגנוזות" (کتاب الدر المکنوز) מן המאה ה-15. כתב היד אינו עוד בנמצא, אבל חלקים ממנו הובאו בספרו מ-1907 של הארכאולוג וה המצרי אחמד ביי כמאל .
בכתוב נזכרת זרזורה כעיר עתירת אוצרות במדבר סהרה, חבויה בעמק שמוליך אליו נקיק צר, וענקים שחורים שומרים עליה מפני זרים.
ההתייחסות הראשונה בספרות האירופית לנאת מדבר נעלמת בשם זרזורה, מצויה בספרו משנת 1835 של האגיפטולוג הבריטי ג'ון גארדנר וילקינסון על מצרים.
הוא מיקם אותה, על פי סיפורים שהגיעו לאוזניו, כמהלך גמל במשך חמישה-שישה ימים מערבה לנאת המדבר המצרית פֿראפֿרָה, או כמהלך יומיים-שלושה ממערב לדא'חלה.
השמועות על נאת המדבר העלומה הציתו את דמיונם של חוקרים והרפתקנים שביקשו לאתר אותה.
מוקד נוסף למשיכתם אל מסתרי מדבר לוב היווה המידע בכתביו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס על אובדן צבאו של כנבוזי השני בחולות המדבר שמעבר לעמק הנילוס.
אחרי הגילוי ב-1923 של נאות ארקנו ועווינאת בדרום מדבר לוב על ידי אחמד חסנין ואחרי גילוי רמת גילף כביר ב-1926 על ידי כמאל א-דין חוסיין, החלו חוקרים שונים במסעות נמרצים לאיתורהּ של זרזורה.
הידועים מכולם הם הרוזן ההונגרי לאסלו אלמאשי וקצין חיל המהנדסים הבריטי רלף בגנולד.
בגנולד סייר במדבר לוב בשנים 1927–1932 בנתיבים ובכיוונים שונים, ברכבי פורד דגם A ודגם T , שיעילותם הוּכחה בנסיעות בדרכי חול ועפר.
ב-1930 אף חדר אל תוך ימת החול הגדולה.
את מסעו הנרחב ביותר, שבו עבר בשולי גילף כביר והרחיק עד להרי טיבסטי בצ'אד ועד פאשיר בסודאן, ערך ב-1932. אף שאיתור זרזורה לא עמד בראש מעייניו, קיווה למצוא אותה.
ב-1935 פרסם את ספרו "חולות לוב", שבו גם סיכם את מסקנותיו באשר למציאותה של נאת המדבר האבודה.
בגנולד חזר למדבר לוב ב-1938, אך בהקשר למחקריו בפיזיקה של תנועת חולות.
לאסלו אלמאשי, שסייר בעומק מצרים עוד בשנות ה-20, נשבה באגדת זרזורה האבודה.
ב-1932 יצא למדבר לוב בראש משלחת, שבה לקחו חלק רוברט ודורותי קלייטון-איסט-קלייטון, פטריק קלייטון ממחלקת מיפוי המדבר המצרית וטייס חיל האוויר הבריטי, מפקד-כנף יוברט ג'ונס-פֶּנדֶרֶל .
אלמאשי האמין שמקומה של זרזורה ברמת גילף כביר בדרום-מערב מצרים, שהתגלתה אך שנים ספורות לפני כן אך לא נחקרה ולא מופתה.
מכיוון שכלי הרכב לא הצליחו לטפס אליה, ערכו אלמאשי ואנשיו טיסות סיור וצילום מעליה.
בתצפיות האוויריות נתגלו שני ערוצים מרופדים בצמחייה ירוקה, שהתאימו לתיאורים באגדת זרזורה (כגון ביחס לנקיק הצר שדרכו נכנסים אליה).
ב-1933 מצא אלמאשי עמק שלישי ואותו סימן כזרזורה האגדית.
במהלך הסיורים הקרקעיים גילה אלמאשי ריכוזים של ציורי סלע פרהיסטוריים, נוספים על אלה שמצא אחמד חסנין ב-1923 בעווינאת, כגון ב"מערת השחיינים" .
גילויים אלה נחשבים לתרומה הגדולה של מסעותיו.
ב-1932 הלכו לעולמם שני פטרוניו של אלמאשי, הנסיך כמאל א-דין וסיר רוברט קלייטון-איסט-קלייטון, ובשנים הבאות הוגבלו צעדיו באזור על ידי הרשויות הבריטיות במצרים ובסודאן בשל החשד שהוא פועל למען האיטלקים.
מסעות הגילוי במדבר לוב בראשית שנות ה-30 עוררו עניין רב.
הדוחות עליהם פורסמו תדיר בכינוסים ובכתב-העת של החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית, שפרשה את חסותה על משלחתו של בגנולד.
המשתתפים במסעות הללו, רובם קצינים בצבא הבריטי, ייסדו ב-1930 בוואדי חלפה שבסודאן, את "מועדון זרזורה" (Zerzura Club) ונהגו להיפגש מדי שנה ב-Café Royale היוקרתי בלונדון.
חלקם שירתו במערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה בקבוצת המדבר ארוכת הטווח (קמא"ט) שהקים בגנולד.
עם חברי מועדון זרזורה נמנה הכרטוגרף פטריק קלייטון, שהשתתף הן במשלחתו של אלמאשי והן במשלחתו של בגנולד.
אורד וינגייט יצא ב-1933, עם תום תקופת שירותו בסודאן, למסע במדבר לוב בחיפוש אחרי שרידי צבאו של כנבוזי השני ואחרי זרזורה האגדית.
יוצא דופן בחבורה היה אלמאשי ששירת בקורפוס אפריקה של רומל ועוד קודם לכן סייע לצבאו של אמיליו דה בונו במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
החיפושים אחרי זרזורה של אלמאשי ושותפיו בראשית שנות ה-30 שימשו כהשראה לעלילת ספרו (הבדיונית ברובה) של מייקל אונדטייה מ-1992 '"הפצוע האנגלי" וכן לסרטו של אנתוני מינגלה שהופק בעקבותיו.
הספר והסרט עוררו מחדש את העניין בחוקרי מדבר לוב.
המסעות והחיפושים לא העלו ממצא ממשי בנוגע לזרזורה החמקמקה, אבל לא היו לשווא.
במהלכם קוּדם המיפוי של מדבריות מצרים ולוב והתגלו שרידי התרבויות הפרהיסטוריות בחרותות ובציורי הסלע ברמת גילף כביר.
שיטות תעבורה ממונעת בתנאי שטח קשים, שפותחו ושוכללו במהלך המסעות הללו, בעיקר בידי בגנולד ושותפיו, עמדו ביסוֹד ההצלחות המבצעיות של הקמא"ט במערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
ברכבי הקמא"ט הובלו לוחמי הכוחות המיוחדים ליעדי פשיטותיהם ובסיומן הוחזרו למסתור בחוליות.
עניינו המדעי של בגנולד בפיזיקה של תנועת חולות התעורר במהלך מסעותיו במדבר; עבודותיו בתחום הגיאומורפולוגיה של חוֹליוֹת זכו לשם עולם.
לאסלו אלמאשי האמין שמצא את נאת המדבר הנעלמת, אך רלף בגנולד הגיע להכרה ש"זרזורה" איננה אלא משאלת לב ('wish-oasis' בלשונו), ועם זאת, כרעיון, היא מגלמת את החתירה המתמדת לחקר הבלתי נודע.
ובדברים אלה חתם ב-1935 את ספרו "חולות לוב":
זרח קולבורן היה ילד פלא בן המאה ה-19, שהתפרסם כגאון חישוב.
קולבורן נולד בקאבוט, ורמונט בשנת 1804. עד לגיל שבע נחשד שהוא סובל מפיגור שכלי.
אולם שישה שבועות בלבד לאחר שהחל את לימודיו בכיתה א' שמע אותו אביו מדקלם את לוח הכפל.
אביו לא היה בטוח אם הוא למד את לוח הכפל מאחיו ומאחיותיו והחליט לבחון את יכולותיו המתמטיות, להפתעתו גילה שבבנו טמון פוטנציאל לאחר שכפל נכונה את המספרים 13 ו-97.
יכולותיו של קולבורן הלכו והתחזקו ובמהרה היה יכול לענות על שאלות קשות יותר, כגון מהו מספר השניות ב-2,000 שנים, מהי המכפלה של 12,225 ב-1,223, או השורש הריבועי של 1,449. כבר בגיל שבע הצליח לחשב למשל את מספר השעות ב-38 שנים, חודשיים ושבוע, תוך 6 שניות בלבד.
מסופר על זרח שיכול היה לפתור בעיות מסובכות למדי.
למשל, מספר פרמה השישי 225+1 (או 232+1) נחשב בתחילה לפי פרמה למספר ראשוני.
מספר זה, בהצגה עשרונית 4,294,967,297, אינו ראשוני וזרח חישב בראשו שהמחלק הנמוך ביותר שלו הוא 641. המחלק הנוסף הוא 6,700,417 וניתן למצאו באמצעות מחשבון בקלות.
אביו ניצל את גאונות החישוב שלו בכך שלקח אותו למסעות בדרכים ובהמשך גם מעבר לים, במסעות אלו זרח הופיע והמחיש לקהל את יכולת החישוב המהירה שלו.
השניים עזבו את ורמונט בחורף שבין השנים 1811-1810. בעוברם ליד הנובר, ניו המפשייר, נשיא דארטמות' קולג', ג'ון וילוק, הציע לממן את לימודיו של זרח אך אביו דחה את ההצעה.
בבוסטון זכה זרח לקהל רב ועורר עניין גדול בקרב התושבים.
פרופסורים מהארווארד קולג' וכן מומחים מתחומים שונים ועיתונים דנו בכוח החישוב המופלא שלו.
אחרי שעזבו את בוסטון הוצג זרח בפני קהל בעבור תשלום, במדינות מרכז ומזרח ארצות הברית, ובינואר 1812 הפליגו לאנגליה.
בספטמבר 1813 הופיע זרח בדבלין שבאירלנד.
קולבורן ניצב ראש בראש מול ויליאם רואן המילטון (אז בן 8 בלבד) בתחרות חישוב וניצח.
בעקבות הפסדו, המילטון החליט להקדיש יותר זמן לאימון במתמטיקה מאשר ללימוד שפות.
לאחר שסיירו ברחבי אנגליה, סקוטלנד ואירלנד שהו זרח ואביו 18 חודשים בפריז.
שם החל ללמוד במוסד יוקרתי, אך בשנת 1816 לימודיו נקטעו על ידי אביו שנפל מנכסיו, והם חזרו לאנגליה.
הרוזן מבריסטול (פרדריק הארווי) גילה עניין בזרח ושלחו ללמוד בבית הספר הפרטי וסטמינסטר, שם למד עד שנת 1819. אביו סירב להתניות שונות מצד הרוזן, קטע בשנית את לימודיו וייעץ לו ללמוד משחק.
זרח פעל לפי עצת אביו והחל בלימודי משחק תחת הוראתו של צ'ארלס קמבל.
הופעתו הראשונה הותירה טעם מר בפיו ובפי מורהו, הוא עזב את עולם המשחק, עבד תקופה כמורה מחליף ולאחר מכן פתח בית ספר משלו.
במקביל, סייע בחישובים שונים בעבור תומאס יאנג שהיה מזכיר ועדת קו האורך.
בשנת 1824, עקב פטירת אביו, הוא הורשה לחזור לארצות הברית יחד עם מספר חברים על ידי הרוזן מבריסטול.
על אף שלימודיו של זרח לא היו סדירים, הוא הפגין יכולת גבוהה גם בלמידת שפות.
במרץ של אותה השנה לימד צרפתית בברלינגטון ובמקביל למד באוניברסיטת ורמונט.
לקראת שנת 1825 חבר לתנועה המתודיסטית, לאחר תשע שנות חברות בתנועה השתקע בנוריץ' ובשנת 1835 קיבל מינוי פרופסור לשפות בדארטמות' קולג'.
כמו אביו, לזרח היו 12 אצבעות בידיים ו-12 אצבעות ברגליים.
נפטר בגיל 34 מסיבוכי מחלת השחפת.
זרזיר הארבה (שם מדעי: Pastor roseus) הוא עוף ממשפחת הזרזיריים.
נחשב כיום (2024) כמין יחיד בסוגו אך יש חוקרים שעדין משייכים אותו לסוג זרזיר (Sturnus).
זרזיר הארבה ניזון בעיקר מחגבי הארבה.
הקשר התזונתי שלו אל הארבה כל כך חזק, שלעיתים קרובות הוא נודד בעקבות הארבה.
עם זאת, הוא ניזון גם מחרקים אחרים, מבעלי חיים קטנים, ומפירות.
זרזיר הארבה מקנן באזורים שבהם קיימים ריכוזים גבוהים של חגבי ארבה.
כמות התטולה עשויה לקטון אם כמות הארבה יורדת, ולגדול אם כמות הארבה עולה.
מכיוון שזרזיר הארבה ניזון בעיקר מארבה, ואף נודד בעקבותיו, לפני שהיו שיטות להשמדת הארבה, חקלאים שמחו על העובדה שזרזיר הארבה אוכל את החרקים המחסלים את יבולם, ודאגו לתיבות קינון ותנאים נוחים לזרזירי הארבה.
זרזירי הארבה מרבים לשטוף עצמם במים כדי להתנקות מלכלוך שדבק בנוצותיהם ומטפילים, ולכן הקימו חקלאים מתקני רחצה מיוחדים בשבילם.
עם זאת, במידה מסוימת, זרזיר הארבה מזיק לחקלאות, כיוון שהוא ניזון גם מפירות.
אצל זכר בוגר החלק התחתון של הגוף ורוד-חום מבריק.
הראש, הכנפיים והזנב שחורים, ועל הגוף כתמים חומים.
אצל הנקבה מופיעים אותם צבעים, אך דהויים יותר.
מידות זרזיר בוגר: אורך גוף 19-23 ס"מ.
בישראל הוא חורף נדיר בכל הארץ, בעיקר בעמקי המזרח.
נצפה דרך קבע בעונת האביב, בעצי התות באגם ירוחם.
זרזיר ארבה ציפורים בישראל - אתר הצפרות הישראלי.
זרוקים ויורמים או פריקים וגיקים היא סדרת נעורים דרמטית קומית אמריקאית ששודרה בעונת 1999–2000. הסדרה עוקבת אחר לינדזי וייר, תלמידת תיכון מחוננת, המתיידדת עם חבורת פריקים, ואחר אחיה הצעיר סם, המשתייך לחבורת גיקים.
הסדרה בוטלה לאחר שידורם של 12 פרקים, על אף שכבר הושלמו הפקתם של 18 פרקים בסך הכל.
קמפיין מעריצים שכנע את NBC לשדר את 6 הפרקים הנותרים בספטמבר 2000, בערוץ Freeform.
הסדרה נחשבת לאחת מסדרות הטלוויזיה הטובות ביותר בכל הזמנים, בין השאר על ידי טיים מגזין, אנטרטיינמנט ויקלי ו-TV Guide.
הסדרה השיקה את קריירת המשחק של מספר מהשחקנים הצעירים שהופיעו בה, כמו סת' רוגן וג'יימס פרנקו.
לינדזי וויר (לינדה קרדליני) ואחיה הצעיר סם (ג'ון פרנסס דולי) הם תלמידי בית ספר תיכון "מקינלי" במהלך שנת הלימודים של 1980–1981. העלילה מתרחשת בעיירה הבדיונית צ'יפוואה, פרוור של דטרויט, מישיגן.
חבריה של לינדזי הם "הזרוקים" (או: "הפריקים") - דניאל (ג'יימס פרנקו), קן (סת' רוגן), ניק (ג'ייסון סיגל) וקים (ביזי פיליפס); חבריו של סם הם "היורמים" (או: "הגיקים") - ניל (סאם לוין) וביל (מרטין סטאר).
הוריהם של לינדזי וסם, ג'אן והרולד וויר (בקי אן בייקר וג'ו פלאהרטי) מופיעים בכל פרק.
בין הדמויות החוזרות בסדרה: מילי (שרה הגן), חברתה הטובה של לינדזי, וסינדי סנדרס (נטשה מלניק), מעודדת פופולרית בה מאוהב סם.
לינדזי, תלמידה מצטיינת ומוכשרת, מוצאת את עצמה מנסה לשנות את חייה והופכת למרדנית המסתובבת עם חבורה של בני-נוער בעייתיים.
היחסים שלה עם החברים החדשים שלה, והחיכוך שהם גורמים לה עם הוריה ועם הדימוי העצמי שלה, יוצרים קו עלילה מרכזי אחד של הסדרה.
קו עלילה מרכזי אחר עוקב אחר סם וחבריו, המנסים להשתלב מבחינה חברתית בבית-הספר, על רקע בעיות טיפוסיות של גיל ההתבגרות.
בין השחקנים הרבים שהופיעו בסדרה בתפקידי משנה/אורח/קמאו: אלכסנדר גולד, בן סטילר, בן פוסטר, ג'ייסון שוורצמן, דייוויד קרומהולץ, לזלי מאן (רעייתו של ג'אד אפאטו), ליזי קפלן, קלאודיה כריסטיאן, ראשידה ג'ונס, שיה לה-באף, תומאס פ.
מפיקי הסדרה דחו הצעות של רשת NBC ללהק סלבריטאים לתפקידי אורח.
למשל: הם דחו הצעה ללהק את בריטני ספירס לתפקיד מלצרית באחד הפרקים; המפיקים חשבו שליהוקים כאלו יפגעו בריאליזם של הסדרה.
מספר מהתסריטאים של הסדרה הופיעו בה: מייק וייט גילם את אחיה של קים קלי; פול פייג וגייב סאקס, יחד עם מלחין הסדרה מייק אנדרוס, גילמו את חברי הלהקה הבדיונית "Dimension".
התסריט של פרק הפיילוט נכתב על ידי פול פייג כתסריט ספקולטיבי.
פייג נתן את התסריט למפיק ג'אד אפאטו, שמכר אותו לדרימוורקס.
דרימוורקס מכרו את התסריט ל-NBC, שהזמינה פיילוט.
לפני הצילומים, פייג כתב פרק שני בסדרה, לבקשתו אפאטו.
הוא הראה את התסריט השני לאפאטו ולבמאי הפיילוט ג'ייק קסדן, והם הציעו לו לשלב את שני הפרקים יחד, כדי ליצור פרק פיילוט מוצלח יותר.
התוספות הבולטות כוללות את הופעתה הראשונה של דמותה של קים קלי ואת התייחסותה של לינדזי למותה של סבתה.
פייג כתב טיוטה סופית לאחר קריאה של התסריט בהשתתפות השחקנים, הפעם שולב בתסריט המפגש הראשון בין לינדזי לבין חבורת הפריקים (בטיוטות הקודמות, לינדזי כבר הייתה חלק מהקבוצה).
הסדרה בוטלה במהלך עונתה הראשונה, שכללה 18 פרקים.
שלושה מתוכם - "Kim Kelly Is My Friend", "Dead Dogs and Gym Teachers" ו-"Noshing and Moshing" - מעולם לא שודרו על ידי NBC והוקרנו לראשונה בטלוויזיה רק כאשר ערוץ Fox Family שידר את הסדרה בשנת 2000. שלושת הפרקים הוקרנו בהקרנת בכורה במוזיאון הטלוויזיה והרדיו ע"ש ויליאם ס.
פיילי עוד לפני שידורם בטלוויזיה.
הרשימה הבאה מסודרת לפי הכרונולוגיה של העלילה.
בריאיון לואניטי פייר בשנת 2012, פול פייג פירט מה היה קורה לדמויות בעונה השנייה, לולא הסדרה הייתה מבוטלת: לינדזי, שנים לאחר שובה מסיבוב ההופעות של הגרייטפול דד, הייתה הופכת לעורכת דין המתמחה בתחום זכויות האדם.
סם היה מצטרף לחוג הדרמה.
ניל היה מתמודד עם הגירושים של הוריו ומצטרף למקהלה.
ביל היה מצטרף לקבוצת הכדורסל והופך לאתלט, דבר שהיה יוצר מתח בינו לבין שאר היורמים.
קים הייתה נכנסת להיריון במהלך סיבוב ההופעות של הגרייטפול דד.
אביו של ניק היה לוחץ עליו להצטרף לצבא.
בסדרה צפו בממוצע 6.77 מיליון צופים והיא הייתה מדורגת במקום ה-93 במהלך עונת השידור היחידה שלה.
על פי אתר Metacritic, לסדרה יש ציון של 88 מתוך 100, המבוסס על 26 חוות דעת, המעידות על "התלהבות אוניברסלית".
הסדרה בוטלה במהלך עונתה הראשונה.
יש הסוברים כי אחת הסיבות לכך היא חוסר היכולת שלה לצבור קהל צופים נאמן, בעקבות שינויים תכופים בלוח השידורים, שעות שידור לא מוצלחות ותחרות עם השעשועון מי רוצה להיות מיליונר?
המפיקים הקימו אתר אינטרנט עבור הסדרה, אולם NBC לא פרסמה את כתובת האתר, משום ש"הם לא רצו שאנשים ידעו שהאינטרנט קיים, הם חששו מאובדן צופים", כפי שהוסבר על ידי ג'אד אפאטו.
לסדרה היו פחות מ-7 מיליון צופים בממוצע, בעוד שלסדרות אחרות של NBC, כמו פרייז'ר וחברים, היו בממוצע מעל 14 מיליון צופים.
כמו כן, לרשת NBC וליוצרי הסדרה לא היה חזון משותף עבורה.
לאחר שהרשת הזמינה עונה שלמה של הסדרה, בעקבות יצירת הפיילוט, גארת' אנצ'ר נכנס לתפקיד נשיא רשת NBC.
אנצ'ר "לא הבין את החיים בבית הספר הציבוריים" ואת הרלוונטיות שלהם, כי הוא למד בפנימייה ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון.
היוצר פול פייג ראה את "האירוניה של המצב" בכך שכל המעורבים רצו שהסדרה תצליח, אבל הרשת לא הבינה את הרעיון של הצגה ריאליסטית של חייהם של בני-נוער רגילים.
לג'יק קסדן ולג'אד אפאטו היו ויכוחים רבים עם הרשת על "היעדר ניצחונות" בתסריט ושהדמויות צריכות "להיות מגניבות".
הכותבים רצו לייצר משהו שייצג את החוויה הממוצעת בבית ספר תיכון, אבל הרשת ביקשה לייצר משהו שיגרום לבית הספר התיכון להיראות מגניב.
מאחר שהרשת לא חשבה שהסדרה תהיה הצלחה, הם הניחו לכותבים להוסיף דברים לתסריט, שבנסיבות אחרות הם "לא היו מאשרים אם הם היו חושבים שהסדרה תשוב לעונה נוספת".
בשנת 2014, אמר אפאטו כי "כל מה שעשיתי, במובן מסוים, הוא נקמה באנשים שביטלו את פריקים וגיקים."
זרזיר בורמזי או מיינה בורמזית (שם מדעי: Acridotheres leucocephalus) הוא מין של זרזיר ממשפחת הזרזיריים.
לפעמים היא מסווגת בסוג זרזיר אך לרוב בסוג מיינה.
מקור השם המדעי של הסוג מגיע מיוונית עתיקה, akridos, "ארבה" ו-thēras "צייד".
שם המין, leucocephalus, הוא מיוונית עתיקה leukokephalos שמשמעותו "לבן-ראש", מהמילים leukos "לבן"; ו-kephalos "ראש".
הזרזיר הבורמזי, בדומה למיינה מצויה, נפוץ בארץ ונחשב למין פולש.
בשונה מהמיינה המצויה מגמת ההתפשטות של הזרזיר הבורמזי איטית יותר.
גודלו של הזרזיר הבורמזי הוא 22–25 ס"מ.
הניצוי שלו משתנה מאוד בהתאם לעונה.
הוא בעל מקור ורגליים כתומים, עינו ממוקמת על פס שחור כהה וקשתית עינו לבנה.
נוצות ראשו, צווארו וחזהו העליון הן בצבע בז'.
נוצות חזהו התחתון ובטנו הן בצבע אפור-וורדרד וגבו בצבע אפור כהה.
נוצות התעופה הן בצבע חום כהה בבסיסן ובסופן ומרכזן צבע בז' מנוגד, בעת התעופה הן נראות כהות עם נקודה בהירה באמצע.
מקורו בערך באורך ראשו ומעוקל מעט כלפי מטה בקצהו.
זכרים ונקבות אינם נבדלים זה מזה במראה החיצוני.
לציפורים צעירות יש ראש וגב חומים.
שמו באנגלית, Vinous-breasted Myna (מיינה חזה-ייני) נגזר מכך שנוצות חזהו פעמים רבות בעלות צבע יין.
הוא נמצא בקמבודיה, סין, לאוס, מלזיה, בורמה, תאילנד ווייטנאם.
בתחילת שנות ה-2000 הפך למין פולש בישראל, ביחד עם המיינה המצויה שפלשה לארץ מספר שנים קודם לכן.
שתי אוכלוסיות ציפורים אלו התחילו ככל הנראה מפריטים בודדים שברחו מפארק ציפורים בתל אביב.
הזרזיר הבורמזי שוכן לרוב באזור קינונו ולא מרבה לנדוד, אך לעיתים כאשר מזג האוויר הופך קר יותר הוא עלול לנדוד מעט.
את מרבית זמנו הוא מבלה על האדמה, במרחבים פתוחים עם צמחייה מרובה.
הוא חי בקבוצות ומרבה לבנות קנים בחללי עצים.
תזונתו העיקרית היא פירות וחרקים, הוא מלקט את מזונו על האדמה ולעיתים בעצים.
זרזיר מדובלל (שם מדעי: Creatophora cinerea) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הזרזיריים ממוצא אפריקני והוא המין היחיד בסוגו.
אורכו של הזרזיר 21 סנטימטרים בממוצע והוא בעל נוצות אפורות, קצוות כנפיים וזנב שחורים.
הראש של הזכרים שחור בעל עור צהוב על מצחו ומאחורי עיניו, ודבלול עור שחור על מקורו ומגיע עד לחזהו.
המקור עצמו אפור ודק יחסית.
הנקבות בעלות פנים חיוורות וללא דבלולים.
קולו צווחני ומזכיר את הקול של הזרזיר המצוי.
הוא חי בערבות וסוואנות באפריקה ונראה לעיתים קרובות על גבי יונקים גדולים כמו תאו אפריקני, אנטילופות וזברות מהם הוא מסיר חרקים עוקצים וטפילים.
למרות הבדלי הזוויגים זהו עוף מונוגמי המקנן ביחד עם הנקבה על עצי שיטה או אקליפטוס לעיתים ליד מושבות של אורג הכף.
נחילי זרזירים יוצרים להקות גדולות המושכות עופות דורסים, אך רוב הפרטים לא נפגעים.
הזרזיר טורף בעיקר חרקים שונים ובמיוחד נחילי ארבה.
הוא גם ניזון מנבלות וכן מזרעים שונים.
זרח הוא דמות מקראית, בנו השני של רעואל ונכדם של עשו ובשמת.
לזרח היו שלושה אחים: נחת, שמה ומזה.
יש המשערים שזרח בן רעואל הוא אבי משפחת הזרחי הידועה, ובמקור המשפחה הייתה אדומית ונבלעה בתוך יהודה, אך רוב החוקרים אינם סוברים כך ודעה זו אינה מקובלת בקרב הציבור ונחשבת כמרחיקת לכת.
רבי אברהם משה זרח איידליץ (ה'תפ"ה, 1725 – י"ב באייר ה'תק"מ, 10 במאי 1780) היה דיין, דרשן וראש ישיבה בפראג, מחבר הספר "אור לישרים".
נולד בשנת תפ"ה בפראג לרבי מאיר.
אביו נפטר בצעירותו, והוא גדל בבית רב העיר - רבי יהונתן אייבשיץ שהיה אף לרבו.
בילדותו למד אצל רבי שמעון פערלש, ששימש כמלמד בפראג.
נשא את איידל, בתו של הגביר פייבל ירושלמי.
במשך שנים רבות התפרנסו הזוג מתמיכתו של אביה, ובהמשך על ידה.
לאחר פטירתה של איידל הלך מצבו הכלכלי של רבי זרח והידרדר, ובשל סירובו העקרוני להתמנות לרב בשכר, בחר להדפיס את ספרו "מלאכת מחשבת" העוסק בחכמת החשבון, כדי לפרנס את עצמו.
כאשר התפנתה משרת הרבנות בעיר פראג ביקש להתמנות לתפקיד ללא קבלת שכר, אך לבסוף נבחר למשרה זו רבי יחזקאל לנדא בעל ה"נודע ביהודה", ואילו הוא שימש כדיין בבית דינו.
במקביל כיהן גם כמגיד בעיר, ואף הנודע ביהודה נמנה עם שומעי דרשותיו.
כיהן אף כראש הישיבה בעיר, כמנהגה של פראג בה היו המגידים מכהנים אף כראשי הישיבה, ולאורך השנים לימד אלפי תלמידים.
בדרוש הראשון בספרו "אור לישרים" טען שאמירת לשם יחוד היא עצה שלא יחטפו הסטרא אחרא את המצוות, זאת בניגוד לדעתו של הנודע ביהודה שהתנגדותו החריפה לאמירה זו מפורסמת.
עם זאת הספר זכה ל"הסכמה" של הנודע ביהודה, ורבי יואל טייטלבוים טען כי נראה שלאחר שאמר רבי זרח טעם זה - הסכים לכך הנודע ביהודה.
נפטר בפראג ביום רביעי פרשת אמור, י"ב באייר ה'תק"מ, ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק בפראג.
מלאכת מחשבת - נדפס בפראג בשנת תקל"ה.
אור לישרים - על שם ספרו זה נתפרסם בעיקר, והוא מכיל 14 מדרשותיו.
נדפס על ידי בנו ר' משה בשנת תקמ"ה.
הנודע ביהודה כתב בהסכמתו "כי בוודאי הקורא בדרושים הללו יתן אל לבו יראת בוראו ויתגבר כארי לשוב בתשובה שלימה", ורבנים רבים המליצו ללמוד בספר זה.
בשנת תש"ב נדפס שוב בבודפשט.
חידושי רבי זרח איידליץ - על מסכת ביצה, נדפס בשנת תש"כ על ידי ישיבת ערלוי.
חלק קטן מכתבי תלמידיו נדפסו בשנת תשל"ה בספר "ממשנתם של חכמי פראג".
בנו רבי משה, היה מדפיס בפראג, ומחותנו של רבי אלעזר פלקלס.
זרזיר מתכתי (שם מדעי: Aplonis metallica) הוא מין של עוף ממשפחת הזרזיריים החי בטבע באזור הטרופי של מזרח אינדונזיה באיי מאלוקו, בגינאה החדשה, קווינסלנד ובאיי שלמה.
המין תואר למדע בידי הזואלוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק ב-1824.
אורך הזרזיר בין 21 ל-26 ס"מ ושני הזוויגים דומים מאוד.
לזרזירים צעירים כסות נוצות אפורה-כסופה מפוספסות בחום בהיר ועם כנפיים וראש חומים, בעוד הבוגרים שחורים-מבריקים בירוק עד סגול, מה שהביא לשמם.
הם בעלי עיניים אדומות עזות, זנב שחור וארוך ומקור עבה וכהה.
הזרזירים חיים בלהקות קטנות וחברתיות באזורי יערות לחים וכן במנגרובים ובסוואנות לחות והם פעילי יום הניזונים בעיקר מפירות, צוף וזחלים.
הם מתרבים על עצי יערות גבוהים ואינם חוששים מאנשים מתקרבים.
הם מקננים בקבוצות לרוב סביב העונה הגשומה שבין אוקטובר למרץ ומקננים בקן כדורי המזכיר את קיני האורגיים.
זרזיר זה נפוץ ואיננו בסכנה בטבע.
"זרועותיי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה אברהם.
את השיר הוציאה במרץ 2016 לאור חברת התקליטים הפיל, והוא נכלל כרצועה העשירית והאחרונה באלבום האולפן השני של הזמרת, ליום הזה חיכיתי.
"זרועותיי" נכתב על ידי עינן פרל, שהפיק אותו מוזיקלית לצד רפי קריספין.
ב-17 במרץ 2016 נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-17. ב-24 במרץ עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע בדירוג.
לבסוף, ב-19 במאי יצא מהמצעד לאחר שישה שבועות צעידה רצופה.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מששת אלפים השמעות.
זרח זילברברג (בפולנית: Zerach Zilberberg; 1916 – 1943) נולד בלודז', קאליש, פולין, היה יהודי פולני, פעיל מרכזי במחתרת "השומר הצעיר" בגטו גרודנו וגטו ביאליסטוק וחבר בארגון היהודי הלוחם (אי"ל).
הוא נרצח במרד גטו ביאליסטוק.
זילברברג היה מנהיג פעיל בקן "השומר הצעיר" ועבר הכשרה בקיבוץ "במבחן" שבסלונים, אז בשטחה של פולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נשלח לגבול פולין–רומניה כדי לסייע בהכשרת דרכי עלייה, ולאחר מכן היה ב"ריכוז הווילנאי", יחד עם רבים מהתנועה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה, נשלח לביאליסטוק שבפולין.
בשנת 1942, נשלח לגרודנו שבבלארוס.
בנובמבר, זילברברג נכנס למחתרת יהודית בגטו ביאליסטוק.
הוא וחבריו לקיבוץ הגיעו לגטו בשביל להיבחן לקבלה למחתרת ופעלו עם קבוצת "דרור" וקומוניסטים בגטו.
פעולתו כללה התנגדות פעילה נגד השלטון הנאצי והקמת דרכי מילוט, הכנת נשק, ושימוש באמצעים כמו זיוף מסמכים כדי להגן על יהודי הגטו.
הוא יצא כשליח "הארגון המחתרתי בביאליסטוק", ארגון אשר שמר על קשר עם חברי השומר הצעיר בגרודנו לאורך המלחמה.
בעזרת זילברברג, החלו חסיה בורנשטיין בילצקי וחבריה לבסס את המחתרת הלוחמת.
הם נעזרו בחברי תנועת "דרור" ובקומוניסטים שבגטו.
זילברברג דיווח משם למחתרת על תחילת הגירושים למחנה קיילבאסין, משם הועברו לאושוויץ בקרונות מסע.
לאחר שהחל לשתף פעולה עם מפקדים בגטו, זילברברג נתן את ידו להקמת נקודות הערכות ותכנן מתקפות נגד הנאצים.
הוא פעל בחשאיות כדי להביא נשק ומזון לאנשי המחתרת, וניסה להקים חזית משותפת עם תנועות הנוער הציוניות והלא-ציוניות.
הוא ביקש מהיודנראט סיוע כספי, ואף ניסה ליצור קשרים עם הגרמנים אך כשל.
הוא שב לגרודנו בינואר 1943, ערב "אקציית העשרת אלפים" שהתחוללה בגטו, כדי לארגן ולהדריך את המחתרת שהורכבה מאנשי "השומר הצעיר" ו"דרור".
מפקדי המחתרת המקומית, שהתחלקו לתאים של חמישה, הונחו על ידי זילברברג.
הם בחרו מטרות למתקפה והתכוננו, כאשר הם מצוידים בנשק מאולתר – מקלות, אגרופני ברזל, נורה חשמלית עם ויטריול וחפצים אחרים שהיו בהישג יד, כולל אקדח אחד.
המחתרת הכינה גם מפה של הגטו וסביבתו, ובה סומנו המעברים הנסתרים לצד הגרמני והמעברים בין החצרות.
לאחר האקציה, שבה יושבי הגטו גורשו, והאֶס אֶס הוציא להורג את היהודים, אליהו סקוברונסקי הבריח את זילברברג חזרה לגטו ביאליסטוק.
באוגוסט 1943, לאחר שנפלה ההתקוממות בגטו ביאליסטוק, התבצר יחד עם לוחמים אחרים והמתינו לאות לצאת ממחבואם אל הפרטיזנים.
זילברברג והלוחמים התגלו על ידי הגרמנים ונרצחו.
זרח אילייב (באזרית: Zarah İliyev; נולד ב-8 בספטמבר 1966) הוא מיליארדר ואיש עסקים יהודי-אזרי, בעליה של רשת הנדל"ן קייבסקאיה פלושצ'אד (Kievskaya Ploshchad).
הונו של אילייב מוערך בכ-3.3 מיליארד דולר והוא מדורג במקום ה-48 בין עשירי רוסיה, במקום ה-1027 בין האנשים העשירים ביותר בעולם ובמקום ה-132 בין היהודים העשירים בעולם על פי מגזין פורבס.
אילייב נולד בשנת 1966 בכפר קירמיזי קסבה, אזרבייג'ן לבינשן אילייב שהיה סנדלר ובילדותו פתח עסק קטן לייצור כיסויי ראש במחוז גובה אשר בצפון אזרבייג'ן.
בשנת 1992, הקים יחד עם גוד ניסנוב את קבוצת קייבסקאיה פלושצ'אד (Kievskaya Ploshchad) העוסקת בפיתוח נדל"ן, מלונאות ומסעדנות.
בשנת 2022, ממשלת אוקראינה הטילה עליו סנקציות בטענה שהוא מספק מקור הכנסה חשוב לממשלת רוסיה.
בשנת 2023, נכלל אילייב ברשימת הסנקציות שהטילה ארצות הברית.
אילייב נשוי, מתגורר במוסקבה ואב לשני ילדים.
זרועות הלחימה או חילות הלחימה או חילות הקרב , או במונח המשמש מחוץ לדוקטרינה האמריקנית "חילות לוחמים" (fighting arms) – הם כוחות בתוך צבא סדיר שמבצעים לחימה טקטית קרקעית ישירה.
ככלל, מדובר ביחידות הנושאות כלי נשק או מפעילות אותם בפועל, כדוגמת חיל הרגלים, חיל הפרשים וחיל התותחנים.
שילוב של מספר חילות לחימה בדרכים המספקות תמיכה הדדית קרויה לחימה משולבת (combined arms) – עיקרון מרכזי בתפיסות ההפעלה של כוחות יבשה.
בצבאות מסוימים, כגון צבא בריטניה וצבא קנדה, חילות כמו תותחנים והנדסה קרבית נחשבים לחלק ממרכיבי תמיכה בלחימה (combat support), ואילו בצבאות אחרים, כגון צבא ארצות הברית וצה"ל, הם מסווגים כחלק מחילות הלחימה עצמם.
כוחות שריון נחשבים לחיל לחימה כשלעצמם, אף שמקורם ההיסטורי ביחידות פרשים.
הכללתו של חיל התותחנים במסגרת חילות הלחימה נובעת בראש ובראשונה מהשימוש ההיסטורי בתותחים בלחימה קרובה, ובהמשך מתפקידם נגד טנקים עד הופעתם של טילים מונחים נגד טנקים.
גם כוחות מיוחדים (Special Forces) מסווגים לעיתים כחיל לחימה עצמאי, אף שלמעשה הם נחשבים לגרסה מתקדמת ומיוחדת של חיל רגלים קל, ולעיתים רבות יש להם קשר היסטורי ישיר ליחידות כאלה.
חילות הלחימה בצבאות חבר העמים הבריטי (Commonwealth Forces)
בכמה מצבאות חבר העמים, חילות הלחימה המוכרים כוללים את:
בצבא קנדה, ההגנה האווירית נכללת כחלק מחיל התותחנים, וכל יחידות התעופה משויכות לחיל האוויר המלכותי הקנדי (RCAF), ולא לצבא היבשה.
חילות הלחימה בצבא ארצות הברית