tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רמות הרעב נמצאות בשימוש גם כיום, והן מכונות "מדריך לשעת מחסור" (Scarcity Manuals).
באזורים מסוימים במדינה שולבו הכללים בטיפול השוטף במצבי משבר.
במאה ה-20 לא היו כמעט תקופות רעב בהודו, הודות ליישום מדיניות "רמות הרעב" שהוגדרה בשנת 1883. מדיניות זו כשלה בשנת 1943 כאשר נוצר מצב של רעב בבנגל שלא זוהה בזמן, והתפתח לאסון הומניטרי, אך בשאר המקרים סייעו הנחיות אלו למנוע אירועי רעב חמורים.
הרעב בבנגל בשנת 1943 גבה את חייהם של 2.1–3 מיליון איש, שמתו מרעב, מלריה או מחלות אחרות שהחמירו בגלל תת-תזונה, עקירת אוכלוסין וחוסר טיפול בריאותי.
המשבר החל עם כיבוש יאנגון בידי היפנים, בשנת 1942, שקטע את קווי האספקה של האורז לתושבי המחוז.
ביולי 1943 החל משבר מזון חריף שלא זוהה בזמן, והוא נמשך עד סוף שנת 1944. השלטון הבריטי העניק עדיפות תקציבית למטרות צבאיות והזניח את תושבי המחוז העניים.
ארגוני סיוע בהודו ניסו לספק עודפי מזון לבנגל, אך הממשל הבריטי חסם את דרכי התנועה.
על פי הכלכלן אמרטיה סן, שכתב ספר על הרעב בבנגל, הסיבות העיקריות לרעב היו מחלה פטרייתית שפקדה את שדות האורז, ואי-שוויון כלכלי באוכלוסיית המחוז, שגרם למחירי המזון לעלות, ועניים רבים התדרדרו למצבי תת-תזונה.
המשוררת אמריטה פריטם הוציאה ספר שירה על הרעב בבנגל, שזכה לפרסום רב.
אנשי רפואה רבים הגיעו בשנת 1943 לבנגל כדי לנסות לסייע לאוכלוסייה שסבלה מרעב קשה.
כחלק מההתמודדות עם המצב, צוותים רפואיים בריטיים פיתחו את "תערובת בנגל", דייסת אורז וסוכר שמספקת לגוף מספיק קלוריות כדי להחזיק מעמד ולמנוע התדרדרות.
צוותים אלה השתתפו בשנת 1945 בשחרור מחנה ברגן-בלזן על ידי הצבא הבריטי, והשתמשו בדייסה זו לטיפול בניצולים שהיו במצב של תת-תזונה.
בזכות "תערובת בנגל" ניצלו חייהם של עשרות אלפי אנשים ממחנה הריכוז.
מקרי רעב לאחר עצמאות הודו
לאחר הרעב בבנגל יישמה ממשלת הודו את המלצות ועדת החקירה לנושא הרעב, והצליחה לזהות בזמן התפתחויות של משברי רעב אזורי ולמנוע אותם.
גם שנת 2013 הייתה שנת בצורת קשה במהאראשטרה.
הודו המודרנית מיגרה את תקופות הרעב שפקדו אותה במאה ה-19, אך היא מתמודדת כיום עם בעיה חריפה של תת-תזונה.
כמחצית ממקרי המוות של ילדים בהודו מקורם בתת-תזונה.
בשנת 2009 מתו 45,000 ילדים במדינת מהאראשטרה מתת-תזונה.
אחד הגורמים העיקריים לתת תזונה בהודו הוא אי-שוויון כלכלי.
שכבות רחבות של האוכלוסייה שייכות לקאסטות הנמוכות וסובלות ממחסור במזון, וגם מעט המזון שהן צורכות אינו עשיר באבות המזון הנדרשים לגוף האדם.
באוכלוסייה זו נולדים תינוקות פחות בריאים, ויש בה אחוזים גבוהים יחסית של מחלות זיהומיות, בעיקר דבר, דלקת ריאות ושחפת, המובילים לשיעורי תמותה גבוהים.
חוסר ביטחון תזונתי מוביל לשיעורי תעסוקה נמוכים ולמשכורות נמוכות, וכך אנשים אלה לכודים במעגל אכזרי של תת-תזונה.
עליית מחירי המזון מהווה גורם נוסף לתת-תזונה.
עלייה זו נובעת מעליית מחירי היצוא, הקצב שבו נמסים קרחוני ההימלאיה עקב התחממות עולמית, ושינויים בטמפרטורת הגשמים בהודו.
בשנת 2020 הציעה שרת הכלכלה נירמלה סיטרמן תיקון לחוק הסחורות החיוניות, המאפשר לממשלת הודו לבצע רגולציה של סחר בתוצרת חקלאית במצבי חירום, כגון רעב המוני או מלחמה.
תיקון זה נתפס כפגיעה בחקלאים, והיה בין הגורמים למחאת החקלאים באותה שנה.
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד (1846–1849), או הרעב הגדול (בגאלית אירית: An Gorta Mór; באנגלית: Great Irish Famine), היה רעב המוני באירלנד שנגרם מצירוף של מדיניות כלכלית בריטית, שיטות חקלאיות כושלות, הסתמכות על מונוקולטורה והופעת מחלת כימשון תפוחי האדמה שהרס את יבול תפוחי האדמה, מקור מחייתם של רוב תושבי האי.
כתוצאה מהרעב מתו בין 750 אלף למיליון איש, ומספר כפול היגר לאנגליה, ארצות הברית, קנדה ואוסטרליה, ויצרו שם פזורה אירית משמעותית.
הרעב באירלנד גרם להשפעות קשות מיידיות, אך גם לשינויים תרבותיים וחברתיים ארוכי טווח במסורת המקומית.
במשך שנים רבות הייתה אירלנד תחת שלטון אנגליה, אשר הפלה לרעה את תושביו הקתולים של האי, והעביר נחלות גדולות באי לידי אצילים פרוטסטנטים ומתיישבים פרוטסטנטים שהיגרו אליו, בעיקר לחלקו הצפוני.
אף על פי שבשנת 1829 בוטל האיסור על הנצרות הקתולית בממלכה המאוחדת, והקתולים הורשו לעבוד בשירות הציבורי ואף להיבחר לפרלמנט, אירלנד נשארה החצר האחורית של בריטניה ונהנתה אך מעט מהשגשוג הכלכלי של בריטניה שלאחר קונגרס וינה ונפילתו של נפוליאון.
אזורים נרחבים של אדמה פורייה באירלנד נשארו בבעלות אצילים אנגלים, אשר החכירו את האדמות לחקלאים האירים שעיבדו אותן.
האירים שילמו סכומי עתק לבעלי האדמות, שלרוב חיו באנגליה ומעולם לא ביקרו באדמותיהם.
החוכרים חיו חיי עוני והסתפקו בקיום בסיסי בלבד.
שיטות חלופיות למציאת מזון, כציד וכדיג, היו אסורות על פי החוק, שכן בעלי החיים שעל אדמת האחוזות היו רכושו הבלעדי של בעל האחוזה.
אי-תשלום דמי החכירה השנתיים הוביל בדרך כלל לנישול החקלאי מאדמתו.
נוסף על כך, עקב המנהג האירי לחלק את האחוזה של הנפטר בין כל בניו הזכרים, מנהג שקיבל תוקף חוקי בשנת 1703, וכן בגלל חוקי קרקעות מפלים אשר הקשו על הקתולים רכישת קרקעות ואיחוד חלקות, היו רוב החוות באירלנד קטנות מאוד.
למרות הקשיים האלה, הביא השגשוג הכלכלי של המאה ה-19 לעלייה בתוחלת החיים ובגידול אוכלוסין בכל רחבי הממלכה ולירידה במחירי התוצרת החקלאית.
ברם, אירלנד, שהייתה בפריפריה של הממלכה, נהנתה בקושי מפירות התיעוש, וכלכלתה התבססה במידה רבה על גידול תפוחי אדמה, הירק היחיד בעל ערך תזונתי שניתן לגדל על אדמה זו.
ניסיונות החקלאים להגדיל את פוריות אדמתם נתקלו באיום שהדבר יגדיל את ערך הקרקע ויגרום להעלאה של דמי החכירה ובסופו של דבר לנישולם מן הקרקע.
דין וחשבון בריטי שניתן לממשלה זמן קצר לפני הרעב הראה כי העוני הגיע לממדים כאלה, עד ששליש מכל בתי האב באירלנד לא יכלו לספק מזון למשפחתם, לאחר תשלום דמי החכירה לאדון האנגלי, אלא באמצעות יציאה לעבודה כפועלים עונתיים נוודים באנגליה ובסקוטלנד.
תפוח האדמה הגיע לאירופה מהרי האנדים שבאמריקה הדרומית במאה ה-16 והפך עד מהרה לגידול חקלאי מרכזי.
אל אירלנד הוא הגיע ב-1650 והפך ליבול העיקרי (משק מונוקולטרי) שגידלו החוואים והאיכרים האירים (על אף שלא השיג את מעמדו העיקרי בתזונת האירים עד לשנת 1780).
זהו גידול המכיל פחמימות רבות, והוא קל מאוד לתִרבות ולגידול.
אפילו חלקות אדמה קטנות יכלו לספק כמות קלוריות המספיקה לקיומה של משפחה וכן להאכלת חזירים, ובכך ליצור מקור לבשר ולהכנסה נוספת.
בתקופה שלפני הרעב הגדול היה מקובל באירלנד לערוך חריש ולאחריו לזרוע את השדה בזרעי תפוח האדמה.
את יבולי השנים הבאות הבטיחו על ידי השארת אחוז מסוים מתפוחי האדמה טמונים באדמה.
מסיבות אלו הפך תפוח האדמה לגידול דומיננטי באירלנד ולמקור מזון עיקרי באי האירי.
ב-1845 הכה הכימשון ברחבי אירופה, והפך את תפוחי האדמה לעיסה ספוגית ובלתי אכילה.
העיתון האירי "פרימנ'ס ג'ורנל" (Freeman's Journal) כתב בכותרתו הראשית מ-27 ביוני 1846 כי המחלה הגיעה לאירלנד והשמידה יבולים במחוז מאיו (Mayo).
בשנת 1847, הזכורה בהיסטוריה האירית כ-"47' השחורה", הושמדו במחלה רוב היבולים באי כולו.
חנויות מזון ומחסני חירום הצליחו לשמור על התזונה של חלק מן האוכלוסייה, אך הכימשון שב והכה ב-1849, ובפעם הזו כבר לא היו מחסנים שניתן היה להסתמך עליהם.
התוצאה הייתה רעב שהכה בחלקים שונים של האי ובחלקים שונים של האוכלוסייה ברמות שונות.
ראש ממשלת הממלכה המאוחדת בזמן שהחל הרעב היה רוברט פיל מהמפלגה הטורית, ממנה יצאה המפלגה השמרנית הבריטית.
פיל הגיב לרעב בייבוא דגן זול מהודו ומהלך הדרגתי לביטול חוקי הדגן שהטילו מכסים גבוהים על ייבוא דגן.
אולם צעדים אלו היו איטיים מדי, שכן נכנסו לתוקף מלא רק בשנת 1849, ואף נתקלו בהתנגדות עזה, שהייתה בין הגורמים להתפטרותו של פיל.
לאחר התפטרותו, מונה ג'ון ראסל לראשות הממשלה, והנהיג עבודות יזומות בהיקף נרחב.
עבודות אלו לא עזרו הרבה, שכן הם כללו עבודה גופנית קשה שהגבירה את הצורך של העובדים בקלוריות, תמורת שכר נמוך.
בנוסף, העבודות היזומות הרחיקו את בעלי כושר העבודה מאדמתם, ובכך מנעו עיבוד של אדמות נוספות.
בהמשך, יזמה הממשלה רשת של בתי תמחוי שהאכילו כשלושה מיליון בני אדם.
בסתיו 1847 נסגרו בתי התמחוי והאחריות על הסיוע לרעבים הועברה לידי אגודות סעד מקומיות אשר מומנו לפי "חוק העניים" (Poor Law Amendment Act 1834) באמצעות ארנונות ששולמו על ידי בעלי המקרקעין על בסיס מספר האנשים החיים על אדמת האחוזה.
חוק זה הביא לכך שבעלי האחוזות, אשר יעילות העובדים שלהם לנוכח הרעב הייתה נמוכה, פינו מאדמתם דיירים רעבים, על מנת להוריד את התשלומים שנדרשו לשלם.
המפונים לא יכלו להתקיים אלא מן הסעד שקיבלו מאגודות הצדקה, ובכך הגבירו את הקשיים הכספיים של האגודות.
אולם גם אם היו העניים נשארים על אדמת בעלי האחוזות, ברוב המקרים לא היה בעל האחוזות עומד ממילא בתשלומי "חוק העניים", ואז היו אגודות הסעד בבעיה.
היו מבעלי האחוזות שמימנו את הגירת דייריהם אל מחוץ לאירלנד בספינות, כדי למנוע את הסתמכותם על אגודות הצדקה.
ספינות אלו, שיצאו למדינות שמעבר לים, נודעו בכינוי "ארון מתים צף", שכן המהגרים הרבים היו חלשים מחוֹדשים ומשנים של רעב, וחלקם אף לקה בכולרה, כך שרבים מתו במהלך הנסיעה הארוכה.
אירלנד חוותה מספר רב של פינויים.
לא היה חוק שהגן על הדייר מפינוי.
כמה מבעלי האחוזות פינו דיירים מסיבות כלכליות, אחרים על מנת "לנקות" את אדמתם כך שתשמש אדמת מרעה לכבשים, אחרים נאלצו לפנות בשל ארנונות הצדקה שהאמירו.
עד שליש מהן הורשו לשוב כ"שומרים" על האחוזות.
109,000 פונו ב-1850. אחוזות רבות סיפקו סיוע לדייריהם, הקטינו את שכר הדירה, וסיפקו בתי תמחוי לרעבים, במקרים אחדים הביאה התנהגות זו לפשיטת רגל.
בשנת 1850 פשטו את הרגל 10% מבעלי האחוזות.
כישלונה של בריטניה לשלוט בבעלי האחוזות היה לרוב נושא לביקורת.
עם זאת, באמצע המאה התשע עשרה מעטות היו המדינות אשר הגבילו את בעלי האחוזות שלהן במכוון.
הגבלות כאלו החלו באירלנד רק בשנת 1870, כתוצאה מדרישות האירים הלאומנים לאפשר לדיירים לרכוש את חוותיהם.
סכומים גדולים של כסף נתרמו על ידי ארגוני צדקה לאירים.
האפיפיור פיוס התשיעי, שלח כספים.
המלכה ויקטוריה נתנה מהונה האישי סכום ששוויו כיום כ-70,000 אירו, כמו כן פעלה המלכה לעודד את האצולה הבריטית ועשירי בריטניה לקנות תחרה אירית שעד אז נחשבה פחות יפה מהתחרה הרקומה, צעד שפרנס משפחות רבות.
מספר אינדיאנים שלחו כסף ודגנים, תרומה הזכורה באירלנד עד היום (בשנות ה-90 הזכירה נשיאת אירלנד מרי רובינסון את התרומה).
למרות התרומות הרבות, היקף הרעב הכבד היה גדול כל-כך שצדקה לבדה לא הצליחה לפתור אותו.
גם בעת הרעב נמשך ייצוא בשר ודגנים באיכות משובחת מאירלנד לאנגליה.
זאת משום שלאיכרים האיריים לא היה כסף לקנות מזון מסוג זה.
יש הטוענים כי ייצוא זה שמר על כמה מן האחוזות במצב כלכלי טוב, וכך נמנע פינוי דייריהן, אשר היה עלול להביא למותם ברעב ואף להתמוטטות אגודות הצדקה, שחשבונותיהן שולמו על ידי בעלי האחוזות הללו.
הפתרון של פיל היה פשוט - המשיכו לייצא על מנת להרוויח כסף, ובכסף ניתן לייבא דגן הודי זול על מנת להאכיל את הרעבים.
כימשון תפוחי האדמה שב כמה פעמים לאירלנד, במיוחד בשנים 1872 ו-1879, וגרם לרעב שוב ושוב, אך לא בהיקף של שנות הארבעים של המאה ה-19. ייתכן שניתן לייחס זאת לידע חקלאי שהביא להגבלת תפוצת המחלה, אך גם לסיבות נוספות: הרכבת איפשרה שינוע מהיר יותר של מזון.
ב-1834 היו באירלנד כעשרה קילומטרים של פסי רכבת.
ב-1912 נסללו למעלה מארבעת אלפים קילומטר של פסי רכבת.
איסור על חלוקת משנה וכן הגירה העלו את גודלה הממוצע של החווה החקלאית, מה שאיפשר לגדל סוגים שונים של יבולים.
עלייה בעושר באזורים העירוניים גרמה ליצירת אלטרנטיבות תזונתיות.
ב-1870 היה משטר הקרקעות החקלאי יעיל יותר ותלוי פחות בתפוחי האדמה, כמו גם מתקדם יותר ובעל גישה למכונות חקלאיות שלא היו קיימות שלושים שנה קודם לכן.
מדיניות "השוק החופשי" שהייתה פופולרית בשנת 1840 איבדה את חינה בשנת 1870. ולפיכך התערבה הממשלה ביעילות ובמהירות כאשר החל רעב או מחלה ביבולים.
חוקים חדשים אפשרו לאירים לרכוש את אדמתם, וכך הפכו החוות הקטנות שנמצאות בבעלות אירית לשכיחות יותר ותפסו את מקומו של דגם האחוזה הגדולה המוחכרת לדיירי משנה רבים, שהיה הדומיננטי עד אז.
החוות הקטנות נוהלו טוב יותר מאחוזות הענק שהיו בחובות כרוניים.
גם הכנסייה הקתולית הייתה מאורגנת טוב יותר להתמודד עם מצבי חירום מאשר בימי הרעב הגדול.
אם חלוקת הקרקע ליורשים רבים, לפי השיטה האירית הישנה, יצרה מצב של נישואין מוקדמים ומשפחות גדולות, ביטולה הביא למצב הפוך.
הבכור, "היורש" יכול היה לחכות עד שימצא את בת הזוג המתאימה, רצוי אחת עם נדוניה גדולה שתוכל לקדם את החווה.
לילדים האחרים, שלהם לא היה סיכוי לרשת את החווה, לא היה תמריץ כלכלי להינשא מוקדם.
כתוצאה מכל אלו משברים חקלאיים מאוחרים יותר היו בעלי השפעה מינימלית ונשכחו ברובם.
דעות ההיסטוריונים לגבי הטיפול של בריטניה ברעב חלוקות.
מצד אחד, יש הטוענים שבריטניה נהגה כמקובל במקרים של רעב באותה תקופה באירופה, ושהטיפול של הממשלה ברעב זה לא היה שונה בהרבה מהטיפול במקרי רעב קודמים, הגם שבמונחים מודרניים הוא נחשב מעט מדי ומאוחר מדי.
מצד שני, יש הטוענים שהבריטים ניהלו "השמדת עם" מכוונת, כלומר ניצלו את רעב תפוחי האדמה כדי להפטר מהאוכלוסייה האירית הבלתי רצויה.
פרופסור ג'ון לי, למשל, משווה את אירועי הרעב לשואה.
רובם של ההיסטוריונים גורסים שהמדיניות הבריטית בזמן הרעב, במיוחד תחת שלטונו של הלורד ג'ון ראסל, הייתה מוטעית מיסודה והרת אסון וכי בריטניה יכלה לעשות הרבה יותר כדי להציל את האירים מהרעב.
בין היסטוריונים אלו נמנים היסטוריונים איריים, בריטים ואמריקנים - פ.ס.ל.
מרפי, ג'ו לי, רוי פוסטר, ג'יימס ס.
דונלי, ססילו וודהאם סמית, פטר גריי ורות דדלי אדוארדס.
התגובה הראשונית של הממשלה הבריטית להופעותיו הראשונות של הרעב הייתה, לדעתם של היסטוריונים כפ.ס.ל.
יתרה מכך, בניגוד למיתוס, כפי שכתב פרופ' ג'ו לי:
"לא היה דבר ייחודי, על פי הסטנדרטים של בריטניה הקדם תעשייתית, ברעב האירי.
הממשלה הזו הוחלפה (בעזרת נציגי אירלנד בפרלמנט, בראשות דניאל או'קונל) בממשלה ויגית בראשות לורד ג'ון ראסל.
ראסל האמין בעצירת היבוא ובשמירה על האינטרסים של בעלי הקרקעות.
כך שבמקום בו ייבא פיל אוכל מהודו על מנת לסייע לרעבים, התמקד ראסל ביצירת מקומות עבודה ועבודות ציבוריות.
סעיף הרסני התווסף לחוק אשר הגביל את העזרה לאלו שהיו בעלי פחות מרבע אקר של אדמה.
סעיף זה הכריח את הרעבים לוותר על אדמתם או למות ברעב."
חלק מן החוקרים מאשימים את מדיניות ששמרה על האינטרסים של בעלי הקרקעות אשר מבחינה אידאולוגית מנעה יבוא.
אחרים טוענים כי הממשלה לא הייתה יעילה, וכי לא היו אמצעי תעבורה טובים מספיק להובלת מזון לאזורים מוכי הרעב.
אי אפשר לדעת בדיוק כמה אנשים מתו ברעב.
מרשם האוכלוסין טרם החל, ושיטות הרישום של הכנסייה הקתולית שזה עתה נפטרה מן המגבלות שהוטלו עליה, לא היו עדיין משוכללות.
רשומות "הכנסייה של אירלנד" נהרסו בשנת 1922 כאשר ה-IRA פוצץ את בניין הרשומות הממשלתי במהלך מלחמת האזרחים האירית, מעשה שעד היום מסמל באירלנד אלימות מזיקה וחסרת תועלת.
אפשרות אחת היא להשוות את מספרי האוכלוסייה הצפויים עם המספרים לאשורם בשנות החמישים של המאה התשע עשרה.
תחזיות מוקדמות צפו שבשנת 1851 אוכלוסייתה של אירלנד תהיה בין 8 ל-9 מיליון איש.
חישוב זה התבסס על מפקד אוכלוסין בן עשר שנים שנערך משנת 1821. עם זאת, בדיקה נוספת של החישובים מטילה ספק בדיוקם.
מכל מקום, אוכלוסייתה של אירלנד בשנת 1851 מנתה 6.6 מיליון נפש.
בכל חישוב שייערך יש לקחת בחשבון כי התת-תזונה גרמה גם לבעיות בפוריות והפחיתה את הפעילות המינית.
לא ניתן היה להעריך בדיוק את המשמעות המדויקת של עובדה זו, עד למחקרים שנערכו באוכלוסיות מוכות רעב באפריקה במאה העשרים.
כתוצאה מכך נערכו תיקונים סטטיסטיים, וההערכה של מספר מקרי המוות ירדה, שכן נראה כי יש לייחס חלק מן הירידה באוכלוסייה להשפעת התת-תזונה על הפוריות.
היסטוריונים מעריכים כי מספר המתים נע בין 700,000 למיליון.
בנוסף לכך, למעלה ממיליון איש היגרו לחוץ לארץ, ולמעלה ממיליון אחרים היגרו בעשורים לאחר שהסתיים הרעב.
כתוצאה מכך היה מספר תושביה של אירלנד בשנת 1911 4.4 מיליון איש.
מעמד אירי שלם, של פועלי החווה האירים, נמחק מעל פני האדמה.
בין שנות העשרים ושנות הארבעים של המאה התשע-עשרה נשלטה אירלנד בידי מפלגתו של דניאל או'קונל.
רק בשנת 1880 תחת צ'ארלס סטיוארט פרנל, כמעט ארבעים שנה לאחר הרעב, הוקמה תנועה לאומית אירית, "התנועה לשלטון עצמי" (Home Rule Party).
התגובה לרעב הייתה מאוחרת אף מחוץ לזרם הפוליטי המרכזי.
מרד "האירים הצעירים" בהנהגת תומאס דייוויס בשנת 1848, על אף שהחל במקביל לרעב, לא הושפע ממנו.
מרד נוסף לא בא עד שנות השישים של המאה התשע-עשרה והקמת תנועת ה"פניאנים" והאחווה האירית הרפובליקנית.
היסטוריונים משערים כי הלם הרעב גרם לשאיפות האיריות הלאומיות להירדם לשנים רבות.
באופן מוזר המשיכה אירלנד להיצמד לסמלים החיצוניים של השלטון הבריטי.
הבוחרים האירים המשיכו להצביע לאחת משתי המפלגות הבריטיות הגדולות, השמרנים או הליברלים, על אף שהליברלים הם ששלטו בעת הרעב.
בעת ביקוריה של המלכה ויקטוריה (שאירים בדורות מאוחרים יותר קראו לה "מלכת הרעב") קיבל העם האירי את המלכה בברכה חמה, ואספות פוליטיות המשיכו להסתיים בשירת ההמנון "אלוהים, נצור את המלכה".
מהגרים רבים לאמריקה התחברו במהרה לאגודות רפובליקניות ולארגונים כמו ה"פניאנים" והפכו לקיצוניים יותר מאחיהם שבבית.
ברגשותיהם הפטריוטיים של המהגרים נעזר איימון דה ואלירה, לימים נשיא הרפובליקה האירית, אשר נסע לארצות הברית בשנת 1920 על מנת לאסוף כספים עבור מאבק האירים לעצמאות.
מאוחר יותר הנפיק משרד האוצר באירלנד איגרות חוב מיוחדות המיועדות לאירים באמריקה.
בשנות התשעים של המאה העשרים ציינה הרפובליקה של אירלנד את יובל מאה וחמישים השנים לרעב הגדול.
היה בכך ניגוד למה שאירע ביובל המאה, שלא צוין כמעט בשנות הארבעים.
ייתכן שקשה היה לציין את יובל המאה לאירוע כה טראומטי, כאשר ילדים של ניצולי הרעב עדיין היו בחיים ולצידם אף כמה אנשים אשר נולדו בעת הרעב, וייתכן שהיו אלו האירועים באירופה בשנות ה-40 שהאפילו על זכר הרעב.
ביובל המאה וחמישים התנצל ראש הממשלה הבריטי טוני בלייר בשם האומה הבריטית על פעולת הממשלות הקודמות בעניין זה.
עד היובל נערכו מחקרי "רעב" חדשים, וידע חדש רב נרכש על תקופה זו.
לרעב הייתה השפעה גדולה על רגישות האירים לאסונות דומים ברחבי העולם.
באופן מסורתי הרפובליקה האירית ניצבת בשורה הראשונה של המדינות המסייעות לרעבים ברחבי העולם.
אין זה מקרה שהזמר האירי בוב גלדוף הוא שסייע בשנת 1985 לרעבים באתיופיה.
לאגודתו, "Live Aid" תרמו יותר אירים מאשר בני כל אומה אחרת.
נשיאת אירלנד מרי רובינסון ביקרה ברואנדה על מנת להילחם בהשמדת העם וברעב, והפכה לנציבת האו"ם לזכויות האדם.
הזמרת האירית שינייד או'קונור כתבה שיר המתאר את העם האירי כסובל מהפרעת דחק פוסט טראומטית וקושר בין הרעב הגדול והדיכוי האנגלי לבין הבעיות החברתיות באירלנד כיום.
בשנת 2002 נחנכה בדרום רובע מנהטן אשר בניו יורק אנדרטת הרעב האירי, להעלאת המודעות לנפגעי רעב תפוחי האדמה הגדול.
בשנת 2018 החלה הקרנתו של סרט הקולנוע "Black 47", שעלילתו מתרחשת על רקע הרעב הגדול.
השיר "The Fields of Athenry", המתאר אדם שגנב אוכל למשפחתו הגוועת ברעב ונידון להגליה, משמש המנון של אוהדי ספורט איריים.
רעב המוני יכול להיגרם בגלל סיבות שונות כמו כישלון יבולים עקב פגיעה בפריון החקלאי כגון מחלה חקלאית, בצורת, בעיית אקלים, או אסון סביבתי, או שיבוש פתאומי ביכולת הגידול, החלוקה וההספקה של מזון כמו מלחמה, מגפה, או אסון טבע כגון הצפה או רעידת אדמה.
רעב המוני לרוב נובע משילוב של גורמים חברתיים, כלכליים, וסביבתיים.
רעב המוני בא יחד עם תת תזונה אזורית, מוות מרעב וממחלות תת-תזונה, מגפות, ועליה כללית בתחלואה, תמותה, ומשבר כלכלי וחברתי עמוק.
גורמים אלה משפיעים זה על זה - לדוגמה רעב יכול להגרם עקב מגפה הפוגעת ביכולת הפרנסה ותובלת היבולים בד בבד, רעב המוני גורם יכול להחריף הפצת מגפות - על ידי יצירת עקורים ותנאי מחיה קשים וצפופים וכן עקב החלשות המערכת החיסונית בעקבות רעב.
מקרים של רעב המוני בקרב בני אדם התרחשו בכל יבשת בעולם ולאורך תקופות היסטוריות רבות.
ניסיון למנוע רעב המוני מניעתו היה שיקול מרכזי בחברות רבות במזרח התיכון הקדום בתרבויות כמו מצרים העתיקה או שומר ומקרי רעב המוני נזכרים גם בתנ"ך.
מקרי רעב קדומים יותר התרחשו בציוויליזציות שהתמוטטו כמו אי הפסחא, האנסזי, המאיה, ההתיישבות הנורדית בגרינלנד ועוד, ונבעו בדרך כלל מהתמוטטות עקב שילוב של בעיות סביבה עם תנאים חברתיים שהחריפו בעיות אלה.
בימי הביניים היה הרעב נפוץ באירופה.
ברוב המקרים האלה מדובר על כשל של מדיניות ממשלתית, או על אסונות טבע.
בעבר, דתות רבות תפסו את הרעב ההמוני כעונש משמיים על חטאים מוסריים או רוחניים — ביהדות, למשל, רעב המוני נזכר בספרות חז"ל כעונש על חטאים שונים, כמו אי נתינת צדקה.
גם בנצרות ובאסלאם יוחסו רעב ומחסור לחטאים קולקטיביים או לחוסר אמונה.
עם התפתחות המדע והחברה המודרנית, תפיסה זו החלה להשתנות: החל מהמאה ה־18 ואילך, רעב נתפס יותר ויותר כתוצאה של תהליכים כלכליים, דמוגרפיים, פוליטיים ואקלימיים — כגון פיצוץ אוכלוסין, כשלי שוק, ניצול קולוניאלי, מדיניות שגויה, בעיות סביבה, מלחמות, ואי־שוויון בגישה למשאבים.
חוקרים כמו אמרטיה סן הדגישו כי רעב אינו נובע רק ממחסור במזון, אלא גם מכשלים במנגנוני הפצה, ממשל ויכולת רכישה, מה שהוביל להבנה חדשה ומעשית של הרעב כתופעה שניתן למנוע.
במאות השנים האחרונות קיימת מגמת ירידה ברעב בכלל וגם במקרים של רעב המוני, עקב שורה של שינויים טכנולוגיים, כלכליים וחברתים.
עם זאת גם היום קיימים מאות מיליוני בני אדם שסובלים מרעב.
ב־2024 סבלו מרעב כ־8.2% מהאוכלוסייה העולמית — כ־673 מיליון בני אדם חוו תת־תזונה (טווח ההערכה נע בין 638 ל-720 מיליון) לפי הדוח השנתי State of Food Security and Nutrition in the World של חמש סוכנויות האומות המאוחדות העוסקות בנושא.
לאחר שנים של ירידה באחוז הרעבים, חלה עליה ברעב המוני ברוב האזורים בעולם מאז שנת 2015 בעשורים האחרונים הייתה ירידה בשיעור הרעב באזורים כמו דרום מזרח אסיה (במדינות כמו הרפובליקה העממית של סין) ובדרום אמריקה.
אזורים עם שיעורי רעב גבוהים במיוחד הם אפריקה (מעל 20%, או כ־307 מיליון בני אדם) ואסיה המערבית (כ־12.7%, למעלה מ-39 מיליון).
בדרום אסיה - במדינות כמו הודו ופקיסטן, הרעב ירד ועלה שוב.
בנוסף, מדד הרעב העולמי (Global Hunger Index – GHI), שמופק על ידי הארגונים Concern Worldwide וWelthungerhilfe, מדרג את חומרת הרעב במדינות לפי רמות תת־תזונה, תמותת ילדים, ותת־התפתחות פיזית בקרב ילדים.
רעב המוני הנובע מפגעי טבע ניתן למניעה באמצעות התפתחות טכנולוגית וחברתית.
עם זאת, וחרף ההתקדמות הטכנולוגית והחברתית העצומה בעולם המודרני, מקומות מסוימים בעולם חשופים עדיין לרעב המוני, כתוצאה מפגעי טבע, ובפרט בצורת או ארבה וכן כתוצאה ממלחמה.
רעב המוני גורם למוות של מילוני ילדים בשנה בעיקר במדינות עניות או מדינות במצב מלחמה.
רעב המוני היה תופעה שחזרה ונרשמה לאורך ההיסטוריה של המזרח התיכון הקדום, בעיקר בחברות חקלאיות שהתבססו על גידול דגנים ופריון השדות שהושפע באופן ישיר מתנאי אקלים וזרימת נהרות.
מצבים אלה תועדו במסמכים כתובים, רישומים ארכאולוגיים וממצאים אמנותיים.
במצרים העתיקה, תיאורים של רעב נמצאים בכתובת "מצבת הרעב" (Famine Stela) על אי סהיל בסמוך לאסואן, המתארת רעב בן שבע שנים בתקופת שלטונו של פרעה דג'וסר במחצית הראשונה של המאה ה-27 לפנה"ס.
רעב זה נגרם עקב שיטפון הנילוס, שעליו היה תלוי היבול החקלאי.
רעב תועד גם בתקופות אחרות, למשל בתקופת הממלכה התיכונה ובתקופת הביניים הראשונה, כפי שמתועד בקברו של אנכתיפי , שמדווח על משברים חברתיים וכלכליים עקב רעב המוני.
במסופוטמיה, תקופות בצורת ממושכות או שיטפונות בלתי צפויים גרמו למחסור במזון ולרעב, כפי שמתועד בכתובות האכדיות והבבליות.
אחת התקופות הידועות היא תקופת קריסת האימפריה האכדית, סביב שנת 2200 לפנה"ס, בה אירעה בצורת קשה ("האירוע של 4.2 אלף שנה") שהובילה לירידה דרמטית באספקת המזון והגירה המונית.
בראשית הספרות המקראית מוזכרות מספר תקופות רעב, ביניהן "שבע שנות הרעב" במצרים המוזכרות בספר בראשית, אשר הביאו את משפחת יעקב לרדת למצרים.
מקרי רעב המוני אלה היו לא רק תוצאה של מצבי אקלים, אלא גם תופעה כלכלית־חברתית שהשפיעה על מבנה החברות והמדינות באזור, וגרמה לעיתים לגלי הגירה, מאבקים פנימיים, ושינויים פוליטיים משמעותיים.
במקרא מתואר סיפור ירידת אברהם למצרים בשל הרעב:
סיפור מוכר נוסף הוא אודות הרעב שדחף את יעקב ובניו לרדת מצרימה "לשבור שבר" - לקנות מזון מאסמי התבואה:
במדרש מוספר כי עשרה זמני רעב נגזרו על העולם מבריאת העולם ועד ביאת משיח.
לדוגמה, בפרשת אליהו ונביאי הבעל בכרמל, אליהו עצר טל ומטר וגרם לרעב בארץ.
תקופת הרעב העשירית טרם התרחשה, והיא מתוארת כנבואה בספר עמוס:
רעב המוני היה תופעה רווחת יחסית בימי הביניים, אך תועד באופן חלקי בלבד.
אחת הסיבות לכך היא שמרבית המקורות הכתובים מאותה תקופה נכתבו על ידי אנשי כנסייה או בני אצולה, שהתמקדו באירועים פוליטיים, דתיים או צבאיים, ולא ביומיום של פשוטי העם.
בנוסף, רעב עונתי או מקומי היה חלק משגרת החיים באירופה הפיאודלית ובאזורים אחרים, ולכן נתפס לעיתים קרובות כתופעה שגרתית ולא כמשבר יוצא דופן.
גידול האוכלוסייה בתקופה זו היה נמוך שכן נבלם במשך מאות שנים על ידי מגפות, מלחמות, רעב, אסונות טבע ומחלות חקלאיות.
היעדר מערכות מדידה דמוגרפיות וסטטיסטיות, כמו גם הנטייה להתמקד באירועים דרמטיים יותר כמו מגפות או מלחמות, הובילו לכך שמרבית מקרי הרעב בתקופה זו לא זכו לתיעוד רחב.
רק מקרים חמורים במיוחד של רעב המוני, כמו הרעב הגדול של השנים 1315–1317 באירופה, זכו לתיאור מפורט במקורות ההיסטוריים.
הרעב הגדול של 1315–1317 באירופה אחד מאסונות הרעב החמורים בתולדות אירופה: בצורת קיצונית, צמיחה באוכלוסייה ובמחלות בקרב בקר הובילו לקריסה של יבולים, תמותה נרחבת, ואף מקרים של קניבליזם וחיסול חברתי בתקופה זו.
הרעב של 1695–1697 בצפון אירופה בפינלנד, שוודיה ואסטוניה התקיימה "השנים הרעובות" – רעב שנגרם מתנאי קיץ קרים ושיטפונות.
התמותה בכמה אזורים הגיעה ל־25% מהאוכלוסייה
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד ששרר באירלנד בשנים 1846 עד 1849.
רעב בהודו: תקופות של רעב המוני פקדו את הודו לאורך ההיסטוריה.
יותר מ-60 מיליון איש, רובם חקלאים ותושבי כפרים, מתו מרעב בתקופות אלה.
הזמן הרע הוא כינויה של התקופה בה התרחשו אסונות הטבע הגדולים ביותר בקרן אפריקה.
ברעב שפקד את אתיופיה וסביבתה, בעיקר בין השנים 1888–1892, נספו כשליש עד שני שלישים מאוכלוסיית האזור.
המצור של מדינות ההסכמה על גרמניה במלחמת העולם הראשונה גרם למות רבים ברעב.
הרעב הסובייטי 1932–1933 נגרם עקב הקולקטיביזציה שכפה סטלין, וגרם למותם של 5 עד 8 מיליון בני אדם, במיוחד באגן הוולגה התחתון באוקראינה (הולודומור).
תוכנית-האב למזרח - הרעב שנוצר במהלך מלחמת העולם השנייה בברית המועצות, ובו נספו מיליוני בני אדם .
הרעבה שיטתית על ידי הנאצים של שבויי מלחמה ואסירים במחנות ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה הביאה למותם של מיליוני בני אדם, אף היא במסגרת תוכנית-האב למזרח.
בשנת 1943 מתו מיליוני בני אדם בחבל חונאן שבסין ובחבל בנגל שבהודו עקב ליקוים בחלוקת המזון.
בשנת 1943 התרחש הרעב בהולנד, במסגרתו השתרר בהולנד הכבושה בידי גרמניה הנאצית מצב של רעב המוני.
מספר גורמים, ובראשם פעולת עונשין גרמנית של הגבלת התנועה במדינה, חוללו מצב של תת-התזונה לאוכלוסייה של כ-4.5 מיליון, ומחסור בדלק לחשמל ולהסקה החמיר את המצוקה.
מספר המתים כתוצאה ישירה של הרעב עמד על כ-18 אלף איש.
הרעב הגדול בסין בשנים 1958–1961 גרם למותם של 20 עד 43 מיליון נפש.
במהלך מלחמת ביאפרה בשנים 1967–1970 שרר רעב בביאפרה בשל מניעת אספקת מזון לתושבים על ידי ממשלת ניגריה.
בסוף שנות השבעים שרר רעב המוני בקמבודיה בשל שלטון האימים של הקמר רוז'.
באמצע שנות השמונים התחולל רעב המוני באתיופיה וזאת עקב בצורת, מצב שהוחמר משמעותית בשל מלחמת האזרחים במדינה ואי מוכנתו של השלטון להעביר אספקת מזון לתושבים באזורים שבשליטת המורדים.
הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית - התרחש בין השנים 1994 – 1998.
ב־2005 שרר רעב בניז'ר בשל בצורת.
בשנים 2008-2012 שילוב של בצורת, משבר פליטים, עליית מחירי יבוא וקשיים כלכליים גרמו לרעב המוני בסוריה, הדבר היה בין הגורמים למלחמת האזרחים בסוריה.
מצב הרעב במדינה החריף מאד בעקבות המלחמה.
מלחמת האזרחים בתימן שהחלה בשנת 2014 גרמה לתת תזונה ורעב המוני חמור במדינה.
בשנת 2017 החל רעב המוני בדרום סודאן , לאחר החרפת מלחמת האזרחים בדרום סודאן.
בשנת 2023 החל רעב ברצועת עזה במספר מוקדים, עקב פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2024 החמיר הרעב לכדי אחד החמורים ב.
בשנת 2025 הוכרז לראשונה על רעב המוני בעיר עזה.
התפתחות היסטורית של התמודדות עם רעב המוני
מאז המאה ה־18 ועד ימינו חלו שינויים עמוקים בגורמים לרעב המוני ובאופני ההתמודדות עמו.
הפיזיוקרטים – אסכולה כלכלית שפעלה בצרפת במאה ה־18 – ראו בחקלאות את מקור העושר האמיתי של האומה.
הם האמינו שסדר טבעי שולט בכלכלה, ושעל המדינה להימנע מהתערבות מיותרת.
הם לא עסקו ברעב המוני באופן ישיר, אך רעיונותיהם תרמו לתפיסה של חקלאות כבסיס לשגשוג כלכלי ולהפחתת עוני.
הם קיוו כי שחרור החקלאות ממגבלות רגולטוריות (כמו פיקוח על מחירים או מונופולים) יוביל לעלייה בתפוקה ולשיפור תנאי החיים.
אדם סמית אבי הכלכלה המודרנית, עסק באופן ישיר בעוני אך לא ברעב כמנגנון חברתי בפני עצמו.
בספרו עושר העמים (1776), הוא טען כי כלכלה חופשית המבוססת על שוק תחרותי תיצור שגשוג שיגלוש לכל שכבות החברה (trickle-down).
הוא תמך בהפחתת מונופולים והפחתת ההגבלות סחר (שהיו נפוצות בזמנו יותר מהיום) כדי לאפשר תחרות שתיטיב גם עם השכבות העניות.
סמית לא היה עיוור לעוני – הוא טען כי חברה הוגנת מחייבת שלכולם תהיה גישה למינימום קיום מכובד, ואף הביע תמיכה עקיפה במיסוי פרוגרסיבי.
הכלכלן הבריטי תומאס מלתוס טען במאמרו על עקרון האוכלוסין (1798) כי גידול האוכלוסייה יעלה בקצב מעריכי, בעוד שהייצור החקלאי יעלה בקצב ליניארי בלבד – טענה שהובילה למסקנה לפיה רעב הוא מנגנון בלתי נמנע של איזון דמוגרפי.
תפיסה זו של הרעב ככוח טבעי בלתי נשלט שלטה באירופה ובמושבותיה במשך דורות, ואף השפיעה על מדיניות מזון באירלנד ובהודו.
ספרו של מלתוס גרר דיון נרחב סביב רעב, עוני האוכלוסייה, כלכלה חברה ותרבות שנמשך עד היום.
רעיונותיו של מלתוס שימשו כזרז להיווצרות חשיבה דמוגרפית מודרנית, והובילו להקמת מנגנונים מוסדיים למדידת אוכלוסייה והשפעה פוליטית עמוקה על מדיניות הרווחה והתכנון החברתי.
הדיון על ספרו של מלתוס הוביל להקמה של מערכות איסוף נתונים דמוגרפיים מסודרות במאה ה־19. ממשלות החלו להבין שהבנת דינמיקות של אוכלוסייה – ילודה, תמותה, הגירה – היא חיונית לתכנון מדיניות כלכלית וחברתית.
השלכות מרכזיות של הדיון כללו בין היתר גידול באיסוף נתונים – מפקדי אוכלוסין נעשו שיטתיים יותר (למשל באנגליה החל מ־1801), ונוספו להם רכיבים של סטטיסטיקה רפואית, בריאות, תמותת תינוקות ועוד.
בנוסף החל פיתוח הדמוגרפיה כתחום מחקר עצמאי – תובנות מלתוס עוררו חוקרים לחקור מדוע אוכלוסיות גדלות או מצטמצמות, ולפתח תיאוריות כמו "המעבר הדמוגרפי" (Demographic Transition).
הדיון סביב רעיונותיו של מלתוס גרר גם הצדקה למדיניות פיקוח.
במקומות מסוימים, במיוחד במאה ה־19 וה־20, רעיונות מלתוס הצדיקו אמצעי פיקוח על ילודה, חינוך למשפחה קטנה, ולעיתים אף מדיניות דיכוי (כמו במדינות קולוניאליות, או בתקופות של יוזמות אאוגניות).
השפעה נוספת הייתה חיזוק מדעי החברה – תפיסת הרעב והעוני כבעיות שניתן לחקור אמפירית (ולא רק מוסרית) קידמה את הסוציולוגיה, הכלכלה ובריאות הציבור.
החל מהמאה ה־19, ובעיקר במאה ה־20, התפתחה יכולת אנושית מתקדמת להתמודדות עם רעב שיפור התנובה החקלאית, באמצעות מהפכות טכנולוגיות, מדעיות ותעשייתיות בתחום החקלאות.
המיכון החקלאי – כגון מכונות קציר, טרקטורים, מחרשות ממונעות ושיטות השקיה מודרניות – הפחית את התלות בעבודה ידנית והגביר את תפוקת היבולים, במיוחד במדינות המערב.
השימוש הגובר בדלקים מאובנים, כמו נפט ופחם, הניע את המיכון הכבד והפך עיבוד שטחים גדולים ליעיל ומהיר יותר.
במאה ה־19 חל שיפור הדרגתי בפריון החקלאי, במיוחד באירופה ובצפון אמריקה, בזכות התקדמות בידע האגרונומי, הקמת תחנות ניסוי חקלאיות, שימוש טוב יותר בזבל אורגני ותחילת השימוש החלקי בדשנים בייצור תעשייתי.
אחת הפריצות המשמעותיות בתחום הייתה תהליך הבר-בוש (Haber–Bosch process), שפותח בראשית המאה ה־20, ואיפשר ייצור תעשייתי של אמוניה מתוך חנקן אטמוספירי – ובכך הניח את הבסיס לייצור המוני של דשנים כימיים עתירי חנקן, שהביאו לעלייה דרמטית בפריון הקרקע.
כריית פוספט (לזרחן) החלה במחצית השנייה של המאה ה־19, בעיקר באיים הקריביים ובצפון אפריקה, והפכה לשימוש תעשייתי נרחב בתחילת המאה ה־20 עם עליית הביקוש לדשנים.
אשלג (מלחי אשלגן) החל להיכרה באופן מסחרי בסוף המאה ה־19, בעיקר בגרמניה, והפך לרכיב מרכזי בדשנים תעשייתיים במאה ה־20. השימוש בשני המרכיבים – יחד עם דשני חנקן – שיפר משמעותית את פריון הקרקע ותמך במהפכה החקלאית המודרנית.
במהלך המאה ה־20 נוסף גם השימוש בחומרי הדברה, לצד טכנולוגיות של השבחת זרעים, כולל פיתוח של זני חיטה ואורז עמידים יותר למחלות, מזיקים ותנאי אקלים קשים.
תהליכים אלו הגיעו לשיאם במחצית השנייה של המאה במסגרת המהפכה הירוקה, שהובלה על ידי האגרונום האמריקאי נורמן בורלוג ועמיתיו.
המהפכה, שהתמקדה תחילה במקסיקו ובהמשך באסיה ובאמריקה הלטינית, כללה הפצת זני תבואה משופרים, הרחבת השימוש בדשנים והשקיה, ותמיכה מוסדית של ממשלות וגופים בינלאומיים.
השילוב בין טכנולוגיה, אנרגיה, מדע והכוונה מדינית איפשר במדינות רבות את הכפלת ואף שילוש היבולים תוך עשורים ספורים, והפחית באופן משמעותי את הרעב באזורים שנכללו ביוזמות.
עם זאת, המהפכה הירוקה עוררה גם ביקורת סביבתית וחברתית, בשל תלות גוברת בתרכובות כימיים תעשתיות, פגיעות במגוון הביולוגי, ויצירת פערים כלכליים בין חקלאים עתירי משאבים לבין חקלאים זעירים.
תכנון משפחתי וירידה בשיעור הילודה
שינויים חברתיים כמו קידום תכנון משפחתי, הרחבת הנגישות לאמצעי מניעה, ועלייה במעמד האישה תרמו לירידה בשיעורי הילודה ולהפחתת הלחץ על משאבי מזון.
גם שיפור בתשתיות תחבורה, תקשורת וניטור אפשר ניהול טוב יותר של אספקת המזון, במיוחד בעתות משבר.
שינוי תפיסתי: כלכלת פיתוח, חקר הרעב ותרומתו של אמרטיה סן
במאה ה־20 חלה תפנית מרכזית בהבנת הרעב, במיוחד בזכות התפתחות תחום כלכלת הפיתוח – ענף כלכלי הבוחן את האתגרים של עוני, רעב, בריאות, חינוך וצמיחה במדינות מתפתחות.
אחד החוקרים המרכזיים בתחום הוא הכלכלן ההודי אמרטיה סן, שפרסם בשנות ה־80 את מחקרו פורץ הדרך Poverty and Famines, שבו טען כי רעב אינו נובע בהכרח ממחסור פיזי במזון, אלא בעיקר מחוסר בגישה אליו – למשל כתוצאה מעוני, אובדן תעסוקה, או כשלים פוליטיים.
תובנה זו הובילה למדיניות המתמקדת בביטחון תזונתי כולל ולא רק בהגדלת התפוקה החקלאית.
סן תרם לגיבוש גישה רחבה יותר לעוני ורעב, שהתמקדה ביכולת ולא רק בכמות – גישה שנקראת "יכולת תפקודית" (Capability Approach), שלפיה עוני משמעותו חוסר ביכולת לחיות חיים של ערך, ולא רק חוסר בהכנסה.
רעיון זה השפיע על גיבוש מדדים רב־ממדיים לעוני כמו מדד הפיתוח האנושי של האו"ם.
הרעיונות של סן השפיעו גם על תכנון מדיניות סיוע הומניטרי, תשתיות חינוך ובריאות.
לצד זאת, התבססו תוכניות סיוע הומניטרי של גופים בינלאומיים, כמו תוכנית המזון העולמית (WFP), אשר פועלות למניעת רעב בזמן אמת ולחיזוק מערכות מקומיות.
מעט מאוחר יותר החל להתפתח תחום הכלכלה הניסויית – בין השאר על ידי חוקרים כמו אבהיג'יט באנרג'י, אסתר דופלו ומייקל קרמר – אשר בוחן באופן אמפירי (לרוב בשיטות של ניסוי שדה מבוקר) אילו התערבויות משפרות תזונה, בריאות או הכנסה.
גישה זו אפשרה מעבר ממדיניות כללית להמלצות מבוססות־נתונים, כמו האם חלוקת תמריצים כספיים או חינוכיים אכן מובילה לשיפור בצריכת מזון או במניעת תת־תזונה.
בנוסף, בשנים האחרונות התגבר המחקר על הקשרים בין רעב לשינויים סביבתיים – כגון שינויי אקלים, מדבור, קריסת מערכות אקולוגיות, ותלות גוברת במקורות מים פגיעים.
חוקרים מדגישים כי תופעות אלו מגבירות פגיעוּת תזונתית, במיוחד בקרב אוכלוסיות עוני באזורים כפריים.
עם הזמן, החלה להתעורר דאגה באשר לקיימות של החקלאות התעשייתית, שכן מדובר במשאבים מתכלים שתלויים בכרייה ממוקדת באזורים גאוגרפיים מצומצמים ותהליך האבר בוש גם הוא תלוי בהספקתה של אנרגיה זולה שמגיעה בעיקר מדלק מחצבי.
גם חומרי ההדברה נוצרים בעיקר מתרכובות נפט ותלוים במשאבים מתכלים.
לצד חשש מהתכלות המשאבים יש חשש מפני חצייה של גבולות פלנטריים עקב שיבוש מחזור ביוגאוכימיים - החשש המרכזי נוגע למחזור הזרחן, החנקן והפחמן (התחממות עולמית, החמצת אוקיינוסים), חששות נוספים נוגעים להשפעות על מערכות אקולוגיות על מערכות מים, קרקע כמו סחף קרקע.
בסיכומו של דבר, ההבנה המודרנית של רעב מבוססת על שילוב בין ניתוח מוסדי, תובנות סביבתיות, גישות רב־תחומיות וכלים ניסויים, והיא רואה ברעב לא רק תוצאה של אסון טבע או מלחמה, אלא תוצר של אי־שוויון מבני, נגישות לקויה למשאבים, וכשלי משילות שניתנים לתיקון באמצעים מדעיים, מוסריים ופוליטיים.
כל אלה – השינויים הדמוגרפיים, הטכנולוגיים, המוסדיים והתפיסתיים – תרמו לירידה הדרגתית בשכיחות הרעב ההמוני במרבית חלקי העולם, אם כי עדיין קיימים אזורים הסובלים ממחסור חמור במזון, בעיקר באפריקה שמדרום לסהרה ובאזורים מוכי סכסוך.
רְעוּ הוא השישי ברשימת האנשים המנויים בתנ"ך בעשרת הדורות שבין נח לאברהם (; ; ), בנו של פלג ואביו של שרוג.
הוא נולד בשנת א'תשפ"ז לבריאת העולם (1974 לפנה"ס) ומת בשנת ב'כ"ו (1735 לפנה"ס).
שם חיצוני לאשתו הוא אורה בת חור או ערב בת בן כשד.
השם רעו לא נתפרש בתנ"ך.
אולם מקבילות לו, כנראה שמות ארמיים, מופיעות בכתבים נאו-אשוריים מנינוה (המאה ה-7 לפנה"ס) בצורות Ra'u וגם Ra'unanu.
השם מופיע באלף הראשון לפנה"ס בכתבים עבריים חוץ-מקראיים, וגם באמורית, פיניקית (פונית), ובמיוחד באכדית בתקופות רבות.
עיצורי השם – רע"ו – אולי מקבילים לצורה רע"ה שבשפה השמית המערבית, שבין משמעויותיו: "לרעות" (בשדה), "להתחבר" (לאדם), וגם להיות שבע או שלו.
לכן משמעותו כשם תואר יכולה להיות "רועה", "ידיד", "איש נעים" (כלפי אחרים), וגם "נעים" כתואר.
שם זה יכול להתחבר גם אל שמות האל כמאפיין לתוארי האל, או במקרה של השם "אל" גם לתאר את האדם שנושא שם זה כ"ידיד האל" (בדומה לשם "ידידיה"), כמו בשם המקראי המקביל "רעואל".
ייתכן גם ש"רעו" המקראי מהווה קיצור של "רעואל".
רעו נולד לפלג כאשר אביו היה בן שלושים שנה (), וזה הגיל הכתוב גם באבי סבו ().
רעו הוליד את שרוג כאשר היה בן שלושים ושתיים שנה, וחי עוד 207 שנה, סה"כ 239 שנה, כמספר שנותיו של אביו, פלג.
לפי משה דוד קאסוטו (מנח עד אברהם, עמ' 174–175, 180-181), כל המספרים ברשימות היחס ("תולדות") שבספר בראשית משתמשים, כמו בכרונולוגיות מספוטומיות, בשיטת מספרים "משמעותיים", והם תמיד כפילויות והוספות של מספרי יסוד.
רַעֲדָנִיִּים (שם מדעי: Pholcidae) היא משפחה של עכבישים ארוכי-רגליים ושוכני בתים בסדרת העכבישאים שמכונים לעיתים בשם אבא ארך רגליים.
במשפחת הרעדניים כ-80 סוגים וכ-960 מינים (ביניהם רועד חומפס המוכר בארץ וארטמה נפילית, המין הגדול ביותר במשפחת הרעדניים שהתגלה בישראל בשנת 2017).
רעות הוא מונח המסמל קשר נפשי עמוק בין שני בני אדם או בין קבוצה מצומצמת של אנשים, שאינו תלוי באינטרסים של אחד מהצדדים.
הרעות יכולה להיווצר בשני אופנים מרכזיים: ידידות ארוכת שנים, היוצרת היכרות עמוקה בין הרעים, או מצב המחייב כוחות משותפים וערבות הדדית.
ערך הרעות כולל בתוכו ערכים נוספים, כגון: ערבות הדדית, תקשורת, חוסר של אינטרסים ואמון.
מבחנה הגדול של הרעות הוא במקרים בהם צריך לוותר צד אחד על האינטרסים שלו על מנת להטיב עם רעו.
לדוגמה, כאשר אחד הרעים נחשד או מורשע בפלילים, נדרשים רעיו להחליט עד כמה חשובה בעיניהם הרעות - האם ימשיכו לקיימה ולהגן על הרע שחטא, או יבגדו בו.
דוגמה מובהקת נוספת היא בשדה הקרב, אז נקראת הרעות לעיתים בשם "אחוות לוחמים".
במצב זה נדרשת נאמנות, אמון וערבות הדדית למען מטרת הכלל.
בשם ערך הרעות נדרש הפרט לוותר על טובתו האישית, לעיתים תוך סיכון עצמי.
מחקרים שנעשו בשנים האחרונות מצביעים על התאמה בין הרעות לסיכון החיים.
ככל שהסיכון עולה כך גם הרעות עתידה לעלות.
ערך הרעות קיבל ביטוי רשמי כאחד מערכי צה"ל בסעיף:
"רעות - החייל יפעל מתוך אחווה ומסירות לחבריו לשירות, וייחלץ תמיד לעזרתם כשהם זקוקים לו או תלויים בו, חרף כל סכנה וקושי, עד כדי חירוף הנפש".
עוד קודם לניסוח רוח צה"ל זכתה הרעות לתהילה בשיר "הרעות", מאת חיים גורי.
יש הטוענים כי בחברה הישראלית בת ימינו (נכון לשנת 2020) אבדה הרעות שהייתה קיימת בשנותיה הראשונות של המדינה, לטובת האינדיבידואליזם, ומביאים לכך דוגמאות שונות.
העיתונאי גדעון לוי מבקר במאמרו "רק בגרמניה?" את ערך הרעות הצבאי הישראלי כערך המסוגל להשחית את האדם ולגרום לו לעשות מעשים לא מוסריים.
הוא מצטט מהספר "סיפור של גרמני": "הרעות קשורה למלחמה.
כמו האלכוהול, גם היא מעין שיקוי תנחומים למי שנתון בתנאים בלתי אנושיים...
היא מדרדרת ומשחיתה את האדם יותר מכל אלכוהול או אופיום...
גרוע מזה: הרעות פוטרת אדם מן האחריות לחייו בפני אלוהיו ובפני מצפונו.
הוא עושה מה שעושים כולם.
מצפונו הוא 'החברים' ומובטחת לו כפרה שלמה, כל עוד ימשיך לעשות מה שכולם עושים".
רעד (בפרסית: رعد; בעברית: רעם) הוא טיל נגד טנקים מתוצרת משרד ההגנה האיראני המבוסס על טיל הסאגר הסובייטי (9K11 Malyutka).
התעשיות הביטחוניות של איראן החלו בתכנון הטיל בשנת 1994 תוך שיתוף פעולה עם סין וקוריאה הצפונית.
כמה טילים כאלה נתפסו על ידי צה"ל בשנת 2002 על סיפונה של הקארין איי שהייתה בדרכה מאיראן אל הרשות הפלסטינית.
טילים מסוג זה נמסרו גם לחזבאללה ושימשו את הארגון בפעילותו נגד צה"ל במלחמת לבנון השנייה.
רעד הוא תנועה ריתמית אשר יכולה להופיע במנוחה, במהלך שמירה על יציבה מסוימת, או במהלך תנועה.
ברוב המקרים, רעד מוגבר על ידי סטרס ואמוציות, ונעלם במהלך השינה.
רעד סטטי או רעד במנוחה: זהו רעד המופיע כשהגפיים הן במנוחה.
סוג זה של רעד קיים במחלת פרקינסון או בתרופות אשר גורמות לפרקינסוניזם.
רעד זה יכול להתבטא בצורה של "ספירת כסף", בצורת כיפוף ומתיחה של אצבעות היד, בהזזת הזרוע כשכף היד פונה כלפי מעלה ואז כלפי מטה (מעבר מתנוחת פרונציה לסופינציה), או בצורה של מתיחת וכיפוף כפות הרגליים.
רעד פוסטורלי- Postural tremor: זהו רעד המופיע ביציבה ממושכת- למשל, כאשר מבקשים ממטופל למתוח את הידיים קדימה, ואז מופיע הרעד.
רעד זה יכול להמשיך גם במהלך תנועה, אולם תנועה איננה מגבירה את חומרתו.
רעד זה יכול להיות רעד פיזיולוגי (כלומר מוחמר במצבים שונים) והוא יכול להיות משפחתי (benign essential tremor), או להופיע במחלות כגון מחלת וילסון והפרעות בצרבלום.
בצורה המשפחתית השפירה, הרעד מערב יד אחת או שתיים, או את הראש ואת הקול, כאשר הרגליים אינן מעורבות.
התסמינים יכולים להתחיל אחרי גיל העשרה.
הרעד איננו מגביל, והבעיה היא יותר קוסמטית וסוציאלית.
במקרים בודדים, הרעד משפיע של פעולות עדינות כגון כתיבה.
החולים מדווחים כי כמות קטנה של אלכוהול גורמת להטבה משמעותית אך חולפת של הרעד (המנגנון של השיפור אינו ידוע).
במקרים המצריכים טיפול, ניתן לתת תרופות מסוג בתא בלוקרים ובפרט- פרופרנולול.
במצבים של אנצפלופתיה כבדית, ניתן לעיתים לראות סוג מסוים של רעד פוסטורלי הנקרא גם אסטריקסיס- Asterixis.
רעד זה הוא יותר דומה למיוקלונוס מאשר לרעד פוסטורלי.
כדי לגלות מצב זה, מבקשים מן החולים לפשוט את הזרועות קדימה ולבצע מתיחה של פרק כף היד.
הפסקה זמנית של פעילות זו תביא לכיפוף חזרה של כף היד, ולאחר מכן מתיחה נוספת כך שכפות הידיים רוטטות, לרוב בקצב אי-רגולרי.
מצב זה חולף עם חלוף האנצפלופתיה.
רעד בתנועה, או Intention tremor: זהו רעד המופיע בתנועה אך לא במנוחה.
ניתן לבדוק נוכחות של רעד זה כאשר מבקשים מן החולה לגעת באפו- היד רועדת, ורועדת יותר ככל שהיא מתקרבת למטרה, בתנועה ריתמית.
רעד זה נובע מפגיעה באזור הנקרא Superior cerebellar peduncle הנמצא בצרבלום, והוא גורם למוגבלות קשה.
רעד זה יכול גם להופיע כביטוי של הרעלת תרופות שונות כגון הרעלת תרופות המביאות לסדציה (טשטוש/הרגעה), תרופות נוגדות פרכוס כגון פניטואין או שימוש באלכוהול.
הוא נראה גם בחולים עם מחלת וילסון.
בית הספר השש-שנתי "רעות לאומנויות" הוא בית ספר שש שנתי לאומנויות הפועל בחיפה.
בבית הספר שבע מגמות: תיאטרון, מחול, אמנות פלסטית, מוזיקה, עיצוב חזותי, עיצוב אופנה וצילום.
בית הספר הוקם על בסיס איחוד חטיבת הביניים הוותיקה "רעות", עם בית הספר התיכון "ויצו" שפעל בתחומים דומים.
האיחוד התבצע בשנת הלימודים תשע"א 2011/2010. שני חלקי בית הספר שוכנים בקמפוסים נפרדים, ובכוונת עיריית חיפה לבנות קמפוס אחד שיאכלס את כל אגפי בית הספר.
החל משנת הלימודים תשפ"ב, ספטמבר [2021] מכהן שדמי אופיר כמנכ"ל בית הספר השש שנתי וכמנהל החטיבה העליונה.
המבנה הישן של "רעות" שימש בשנות השבעים חטיבת ביניים ללימודים עיוניים בשם "תיכון חדש".
חטיבה זו הוקמה באמצע שנות השבעים עם סגירתו של בית ספר "תיכון חדש" אשר שכן ברחוב שבתאי לוי בעיר ומשמש משנת 1977 את מוזיאון חיפה לאמנות.
חטיבת ביניים "רעות" נוסדה בשנת 1985 ושייכת למשרד החינוך ולעיריית חיפה.
החטיבה שוכנת בשכונת קריית אליעזר, ומיועדת לתלמידים בעלי נטייה וכישורים באחד מתחומי האומנות: מוזיקה, מחול, תיאטרון ואומנות פלסטית.
בית הספר משלב בין מקצועות הלימודים העיוניים לבין מקצועות האמנות תוך כדי פעילות קהילתית ענפה ורבת עניין.
תוכנית הלימודים זהה לתוכנית הנהוגה בכל בתי הספר העל יסודיים העיוניים, ונוספת עליה הכשרה והתמחות התלמיד באחד מתחומי האמנות.
בחטיבת הביניים מחלקים את התלמידים לכיתות שלהם על פי המגמה שאליה התקבלו, לדוגמה אומנות פלסטית תהיה בכיתה נפרדת, מוזיקה ומחול בכיתה נפרדת וכו.
תוכנית חלוקה זו נועדה לגרום לתלמידי הבית ספר להיות יותר מגובשים במגמה שלהם ולהרגיש הכי נוח בבית ספר
תיכון "רעות" היה בעבר "תיכון לאמנות ולעיצוב" - "ויצו", והוא שוכן בשכונת הדר עליון בחיפה.
בית הספר הוסב להיות בית ספר ממשיך לחטיבת הביניים רעות.
בית הספר מציע לתלמידים שילוב בין תוכנית לימודים מלאה בתחום העיוני ותוכנית מגוונת בתחומי האמנות כולל תעודת בגרות מלאה.
לעומת ההנהלות בחטיבת הביניים של רעות ושאר בתי הספר בארץ והמגמות המקצועות הרגילים אינם מעורבבים במערכת אלא ישנם שני ימים (שני וחמישי) בשבוע המרכזים בתוכם את המקצועות של המגמה שבה התלמיד בחר.
בית הספר בנוסף נותן לתלמידים מקום לבטא את עצמם בצורה הכי טובה שיש ומשתף אותם בתחרויות ובתערוכות ושואף למקצוענות.
לדוגמה, מגמת עיצוב אופנה כל שנה מעלה תצוגה שבה כל תלמידי בית הספר לא משנה מאיזה מגמה הוא בא יוכל לדגמן את התוצרים של חבריו מעיצוב אופנה.
בשנים האחרונות מנהל בית הספר אופיר שדמי הכניס לרעות תוכנית מיוחדת של חינוך מיוחד הנותן להם להרגיש שייכים ויצירתיים.
במשך שלוש שנים, מגמת אמנות מלמדת את התלמידים כיצד לעבוד נכון וכיצד' להפוך לאמן אמיתי כמו שאר מגמות בבית הספר רעות.
במשך שלוש שנים התלמידים לומדים כיצד למצוא את עצמם כאמנים עכשוויים עד לשלב של תערוכה שלמה עם שמם, המטרה הסופית היא להגיע לתערוכת המצטיינים.
מדי שנה תלמידים מכל מגמות האמנות בארץ נבחרים להציג את עבודותיהם בתערוכת הבוגרים המצטיינים הארצית, המתקיימת מדי שנה במכללת עמק יזרעאל.
תלמידי רעות לאומנויות במגמת אמנות פלסטית כל שנה גם כן מגיעים לתערוכה ומסיבים גאווה למורים, לתלמידים ולמגמה.
ההשתתפות בתערוכה היא מקור גאווה לבית הספר, ומאפשרת חשיפה רבה ליצירותיהם.
באוגוסט 2013 זכה בית הספר השש שנתי רעות להופיע בין 20 בתי הספר הערכיים לפי משרד החינוך.
רעד (בפרסית: رعد; בעברית: רעם) הוא טיל קרקע קרקע שמפותח באיראן.
הטיל הוא רקטה בעלת דיוק סטטיסטי שבתהליך הסבה הופכת לטיל מדויק.
ההסבה כוללת הוספת ערכה לרקטה ובה מערכות ניווט והנחיה מתקדמות, כולל GPS, המספקות לה את יכולת הדיוק.
לטענת גורמי ביטחון ישראלים הטיל, שפותח בחשאיות במסגרת "פרויקט הטילים האיראני", מיועד לארגון הטרור חזבאללה, שברשותו רבבות של רקטות.
לטיל גרסה בשם רעד-307 עבור רקטות ממשפחת הזלזאל.
רעב לאב היא תופעה בה ילדים מבטאים צורך גדול בקשר עם אבותיהם, לרוב בעקבות ניתוק קשר של האבות מילדיהם, או כאשר הם ממעטים להיות ביחסים קרובים עם ילדיהם.
תופעה זו באה לידי ביטוי יותר בין אבות לבין בנים ומאשר בין אבות לבנות.
המונח מתייחס לצורך הגדול של בנים ובנות להתחבר לאבותיהם.
היסטורית, במקרים רבים ילדים חונכו על ידי נשים, לעיתים באמצעות המטפלת במעון היום, הגננת בגן הילדים, ובמשפחה לרוב על ידי האם כמטפלת העיקרית.
כתוצאה מכך, במקרים אלו, הקשר הרגשי והגופני בין בנים לאימהות מבוסס מגיל צעיר.
המצב אינו בהכרח כך עם אבות.
למרות זאת, ילדים משתוקקים מטבעם וזקוקים לקשר רגשי עם אבותיהם.
תאוריות פסיכודינמיות רואות ברעב זה מרכיב חשוב בהתפתחות הילד, שיש לתת לו תוקף.
בדרך כלל ניתן לצפות התפתחות של רעב לאב כבר בשלב הילדות המוקדמת.
אין רעב לאב, כאשר האב מגיב בקביעות מתוך כוונה, קשר פיזי והצהרה מזינה.
הרעב מסופק רק כאשר הבן חווה את חזרתו של האב.
מחקרים מצביעים על כך, שחשיבות האב בחיי ילדיו גדולה ואינה פחותה מזו של האם.
תפקיד האב בחיי ילדיו חובק רבדים רבים: גידולם, דאגה לכלכלתם ולחינוכם.
האב הוא סמל לגבריוּת ומודל חיקוי להתנהגות ולהזדהות; הוא בעל תפקיד חשוב ביצירת תפקידי המין אצל ילדיו; הוא נציג הסמכות והסופר-אגו; דמותו נתפסת כחזקה ומגנה, ומסוגלת לטפל בקשיים ובמשברים.
כמו כן, לעיתים קרובות האב הוא חבר.
בקרב רבים מהבנים, מתפתח הרעב לאב, לסבל רגשי, בעיקר במצבים בהם נוכחות האב נשללת מהילד בניגוד לרצונו.
אז הרצון לקשר גורם למצוקה של ממש.
עם זאת אבות עשויים להיות לא מודעים לצורך של בניהם או שהם עלולים להיות מאוימים על ידי כך.
במקרים מסוימים כאשר קיימת פגיעה ברורה, של ההתעללות או ההזנחה, נוצרות אסטרטגיות הישרדות אצל הילד, מה שגורם לעיתים קרובות לזעם מופנם המתורגם להתנהגות אלימה או להתנהגויות נמנעת.
במקרים שבהם מתעלמים מן הרעב, או לא מכירים בצורך ואף מזלזלים או בזים לו, הכאב עלול להיות מופנה כלפי עצמו.
לעיתים ילדים יאמרו: "משהו חייב להיות לא בסדר איתי" או "יש לי חסרון גדול וקיצוני שאבא לא יכול להתגבר עליו".
השלכה נוספת על נפשו של הילד קשורה לחסר הקיים בדמות גברית והזדהות ולמודל אבהי מיטיב.
חסך זה עלול להתפתח לצורך בפיצוי באמצעות התנהגויות כגון הצלחה בעסקים, מיניות מופרזת, שייכות לכנופיות ועוד.
רעות נגר (נולדה ב-2 במאי 1983) היא מפיקה, יזמת תרבות ופעילה חברתית ישראלית, בעיקר בתחום זכויות הלהט"ב.
יו"ר שותפה ומייסדת עמותת חדר משלנו, שותפה מייסדת באתר WDG ובחי.ה, הפורום הלהטב"קי מזרחי, וחברת הוועד המנהל בעמותת טרנסיות ישראל וב-LGBTech.
חברת מועצת עיריית תל אביב-יפו.
נגר נולדה בתל אביב-יפו, גדלה והתחנכה באשדוד.
שירתה בצה"ל בין השנים 2001–2004 כקצינת מבצעים וניהול משאבי אנוש באוגדת איו"ש ובהמשך כקצינת לוגיסטיקה בתל השומר.
בוגרת תואר ראשון בכימיה, עם התמחות תרופתית, מאוניברסיטת בר-אילן, לימודי מסחר בשוק ההון במכללת "פסגות" ולימודי קופירייטינג בבית הספר לפרסום עבודי קריאייטיב.
עם סיום לימודיה, עבדה במשך שנתיים כתקציבאית במספר משרדי פרסום.
בשנת 2014 הקימה בתל אביב-יפו, עם שותפה נוספת, את הבר הלסבי "אמזונה" והחלה להפיק אירועי תרבות, בדגש על אירועים המיועדים לקהילה הגאה.
בשנת 2015 שימשה כמנהלת ההפקה של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, "TLVFest", וכמפיקת מיזם "ימי תרבות" של מפעל הפיס.
בנוסף, עבדה בעמותת ישראל חופשית כמנהלת תוכן ופרויקטים ומפיקת אירועים.
נגר יזמה והקימה, יחד עם ג'ורג' אבני, את אתר WDG, אתר חדשות הקהילה הגאה בישראל, שנוסד כדי לייצר קול פוליטי שיוצא מהקהילה, מדבר בשפתה, וקורא לפעולה.
האתר מרכז ידיעות חדשותיות מהארץ ומהעולם בנושאים הנוגעים לקהילה הגאה, יחד עם מידע על הארגונים העוסקים בתחום, טורים אישיים ועדכונים לגבי פעילויות ברחבי הארץ שעניינן קהילת הלהט"ב.
בקיץ 2016 ייסדה, יחד עם השחקנית והמשוררת מיקה בן שאול, את המופע "לסביהונסט" - מופע שירים ומערכונים מקוריים על נשים שאוהבות נשים, שהוצג תחילה במרכז הגאה בתל אביב-יפו, ולאחר מכן בכל רחבי הארץ ובתיאטרון הלאומי "הבימה".
נגר היא מפיקת המופע והייתה גם שותפה בכתיבתו.
בשנה זו נבחרה נגר גם לאחת מהנשים המשפיעות של הקהילה הגאה בישראל על ידי מגזין Time Out תל אביב.
בשנת 2017 הפיקה את הופעת הבכורה של ההרכב המוזיקלי "פשוט" במסגרת אירועי העשור של פסטיבל לסבית קטלנית.
בשנת 2020 החלה לעבוד כמנהלת האסטרטגיה לקהילה הגאה בעיריית תל אביב-יפו.
נגר היא פעילה בולטת בתחום זכויות הלהט"ב בישראל, פמיניזם ושוויון מגדרי.
היא הייתה ממובילות הקמפיין "נשים בפרונט", לקידום בחירת "נשים בקהילה" כנושא שיעמוד בסימן אירועי הגאווה בשנת 2016 בתל אביב-יפו, וממקימות קבוצת "גאווה בסולידריות", התארגנות גאה לסולידריות חברתית ואיחוד בין מאבקים חברתיים ופוליטיים.
עוד היא נמנית עם מארגנות צעדת השרמוטות, וכמו כן הפיקה את כנס "להט"ב זהב" הראשון ואת ליל הסדר הקהילתי בשנת 2018, שניהם מטעם האגודה למען הלהט"ב והמרכז הגאה בתל אביב-יפו.
בנוסף, כתבה טורים אישיים לאתר mako גאווה בנושא יחסים גאים וחינוך לסובלנות כלפי חברי וחברות הקהילה הגאה.
בפברואר 2018 הודיעה כי תתמודד על מקום במועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת מרצ.
בבחירות המקדימות לרשימות המוניציפליות שנערכו במאי 2018 נבחרה נגר למקום השביעי ברשימת מרצ למועצת העיר תל אביב-יפו, אולם בעקבות שינויים שנערכו ברשימה הוצבה לבסוף במקום החמישי.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018, זכתה סיעת מרצ תל אביב-יפו בשלושה מנדטים ונגר לא נכנסה למועצת העיר.
ביולי 2018 הייתה ממקימות קבוצת "הפנתרות הוורודות" שיזמה פעולות מחאה ציבוריות במסגרת מחאת הלהט"ב, ובראשן עצרת המחאה בכיכר רבין.
על פעילות זו נבחרה לרשימת "האקטיביסטיות של ישראל 2019" של מגזין ליידי גלובס.
בנובמבר 2019 נבחרה לכהן כחברת ועד מנהל באגודה למען הלהט"ב.
כמו כן, מכהנת גם כחברת דירקטוריון בארגון LGBTech, שמטרתו העלאת המודעות במגזר העסקי בכלל, ובענף ההייטק בפרט, לצרכיהם ורגישויותיהם של עובדים ועובדות מקהילת הלהט"ב.
ביולי 2022 יזמה נגר קמפיין מימון המונים עבור יונתן בוקס, מנפגעי הרצח בברנוער שנותר מרותק לכיסא גלגלים, לאחר שכיסא הגלגלים שלו נשבר ומשום שהוא אינו מוכר כנפגע פעולת איבה לא היה זכאי לסיוע על מנת לרכוש אחד חדש.
יחד עם יחד עם שותפות מקבוצת "הפנתרות הוורודות" הם פתחו קמפיין שזכה להצלחה, ובתוך כ-24 שעות הגיע ליעדו והסכום גויס במלואו.
בבחירות המקומיות של שנת 2024 התמודדה נגר במקום החמישי כנציגת מרצ במסגרת רשימת "כל המחאה בפתק אחד - חוזה חדש הירוק במרכז מרצ תל אביב יפו" שזכתה בחמישה מנדטים והיא נבחרה למועצת העיר.
רעבים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מקורית של שירות הזרמת המדיה נטפליקס מסוגת דרמה קומית שחורה שנוצרה על ידי לורן גאסיס.
הסדרה עלתה לשידור ב-10 באוגוסט 2018 ועונתה הראשונה כוללת 12 פרקים באורך של שעה.
עונתה השנייה של הסדרה עלתה לשידור ב-11 באוקטובר 2019. הסדרה, שעוררה מחלוקת בשל תוכנה, בוטלה לאחר שתי עונות ולא חודשה לעונה שלישית.
פאטי היא נערה כבדת משקל הסובלת מבריונות והתעללות יום יומית על ידי חבריה לספסל הלימודים.
לאחר שהיא עוברת תאונה שבעקבותיה הלסתות שלה ננעלות, היא הופכת במהרה לבחורה רזה ופופולרית ומתחילה לתכנן את הנקמה שלה בכל אלו שפגעו והתעללו בה בעזרתו של בוב ארמסטרונג, עורך דין אזרחי מבולבל ולא מרוצה מחייו, שאין לו מושג מה הוא עומד לשחרר לעולם.
דבי ראיין - פטרישיה "פאטי" בלאדל
דאלאס רוברטס - רוברט "בוב" ארמסטרונג הבן
כריסטופר גורהאם - רוברט "בוב" ברנרד
שרה קולונה - אנג'י בלאדל
ארין וסטברוק - מנגוליה ברנרד
קימי שילדס - נוני תומפסון
מייקל פרובוסט - בריק ארמסטרונג
איירן צ'וי - דיקסי סינקלייר
אליסה מילאנו - קורלי ארמסטרונג
ארדן מירין - רג'ינה סינקלייר
דניאל קינג - דונלד צ'וי
ג'ורדן גבלר - שריף האנק תומפסון'
ג'יימס לסטוביק - כריסטיאן קין
כריסטין טיילור - גייל קין
מייקל איאן בלאק - הכומר מייק קין
קיילי - דבורה "די" מרשל
קלואי ברידג'ס - רוקסי באקלי
בוורלי ד'אנג'לו - סטלה רוז באקלי
אלכס לנדי - הנרי לי (עונה 2)
קרלי יוז - אטה מיי ברנרד
ברט רייס - רוברט ארמסטרונג האב
ג'ון לוביץ - האב שוורץ
גלוריה דיאז - גלוריה רייס (עונה 2)
בתחילה, רשת "The CW" הזמינה פיילוט עבור הסדרה, אך היא החליטה לעזוב את הפרויקט.
לאחר ש-"The CW" עזבו את הפרויקט, נטפליקס לקחה את הפרויקט והזמינה לו פיילוט.
בפברואר 2020 אחרי 2 עונות, נטפליקס החליטו לא לחדש את הסדרה לעונה 3.
העונה הראשונה של הסדרה עלתה במלואה על כל 12 פרקיה ב-10 באוגוסט 2018. הטריילר הרשמי עבור הסדרה הופץ ב-19 ביולי 2018.
ב-10 ביולי 2018, נטפליקס הפיצה טיזר טריילר ראשון לסדרה יחד עם תמונות רשמיות.