tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב הלך למותו בגוף זקוף וראש מורם ואמר ליהודים שהלכו עמו: "מובא במדרש שהקב"ה צובע את לבושיו בדם ההרוגים על קדושת שמו, וכשמגיע יום הדין לובש אותו פורפורין (=לבוש צבוע)", והוסיף ביידיש: "מה יכול להיות חשוב יותר מאשר להיות רשום על לבושו של הקב"ה?" גם רעייתו ובתו שרה-אסתר נספו.
תורותיו פורסמו בשנת תשכ"ז בספר "זיכרון קדוש" בידי רבי שלום נח ברזובסקי (אז ראש ישיבת סלונים) שהיה חבר ילדות שלו.
בספר זה הדפיס רבי שלום נח גם מאמר הקדמה בשם "בסוד קדושים" על השואה בראי החסידות וכן קונטרס "סיום התקופה", קונטרס זיכרון לקהילת סלונים בברנוביץ'.
שלמה בן יהודה הבבלי הוא משורר ופייטן יהודי איטלקי אשר חי במאה העשירית.
חלק מפיוטיו התקבלו כחלק מנוסח הסליחות הסדיר.
היה מהמשוררים העבריים הראשונים באירופה.
סיפור חייו ושירתו נחקרו וקובצו לספר "פיוטי שלמה הבבלי" על ידי עזרא פליישר חוקר תפילה ופיוט.
הוא כתב את רוב הפיוטים מסוג "שלמונית", ויש המסבירים שהם נקראו שלמונית על שמו.
פיוטיו ידועים בלשונם הקשה וסגנונם החידתי.
גם התחביר בו משתמש הבבלי אינו פשוט כלל.
רש"י מצטט מפיוטיו בכמה מקומות בפירושו לתנ"ך ומכנהו "הפייטן" או "הבבלי".
המהרש"ל כותב שהיה בן דורו של בעל הערוך, רבי נתן מרומי.
החוקרים קובעים את זמנו לדור אחד לפני משולם בן קלונימוס, בתקופת רומנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
"אור ישע מאושרים", מערכת יוצר לפסח המשלב את כל פסוקי שיר השירים.
המערכת מסתיימת עם פיוט מסוג "גאולה" המפורסם ברח דודי.
חיבר סדר עבודה ליום כיפור בשם "אדרת תלבושת".
סדר עבודה זו נאמר בנוסח רומניא.
יוצר "אל נשא ארנן בהתעלסה" וזולת "אחשבה לדעת עמל ודברים יגעים", הנאמרים בשני מנהגי אשכנז בשבת בראשית.
כתב גם אופן "שש כנפים כנופים" כחלק ממערכת זו, אבל אופן זה לא נתקבל באף אחד מהמנהגים, ונתגלה מכתבי יד על ידי אברהם פרנקל.
יש המייחסים את הקרובה 'וארץ שפל רומי ונקלה כבודי', הנאמרת בעדות המזרח בתשעה באב כחלק מהקינות, לרבי שלמה הבבלי.
פיוטים שנאמרים בסליחות במנהגי אשכנז
"אני יום אירא אליך אקרא"
"תערוג אליך כאיל אל אפיקים"
"חננו ה' חננו עננו ה' עננו"
"אם אמרי אשכחה מרי שיחי"
שלמה הופמן (Hofman; 24 באפריל 1909 – 27 במרץ 1998) היה מוזיקולוג, מלחין ומורה ישראלי.
שלמה הופמן נולד בעיר ורשה שבפולין, בן לשמואל ורבקה.
בשנים 1933–1934 למד הלחנה, ניצוח והוראה בסמינר למורים ובקונסרבטוריון הממלכתי בעירו.
בשנת 1933 נישא לצילה פַּייזמן, והיה אב לתלמה ואורה.
הופמן המשיך את לימודי ההלחנה והניצוח בקונסרבטואר בפריז בשנים 1937-38. בשנת 1949 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סורבון בפריז.
שלמה הופמן היה מרצה למוזיקולוגיה באקדמיה למוזיקה בתל אביב ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
כחוקר מוזיקה יהודית ומזרחית עסק בין היתר במוזיקה של השומרונים והקראים.
כן חיבר את "מקראי מוסיקה", ילקוט בארבע שפות (עברית, צרפתית, ספרדית ואנגלית) המביא תשע-מאות פסוקי תנ"ך שיש להם קשר למוזיקה, בין אם כלי נגינה, זמרה או צליל, אם פסוק אחד ואם אחדים.
הטקסט העברי מנוקד ומלווה בטעמי המקרא.
כן כולל הספר שלוש-מאות פסוקים מן המשנה.
בספר אחר, "המוסיקה בתלמוד", כלל הופמן פסוקים מן התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי ובאותה מתכונת חיבר גם את "המוסיקה במדרשים".
האקדמיה ללשון העברית הוציאה את ספרו "המילון למונחי מוסיקה בחמש שפות" (עברית, איטלקית, אנגלית, צרפתית, גרמנית).
הופמן החל להלחין בסגנון ים תיכוני, אך ב-1970 השתתף בקורס בסמינר למוזיקה חדישה בדרמשטדט וסגנונו השתנה כליל.
ביצירות שכתב לאחר שנה זו הוא עושה שימוש ברקמה דודקפונית חופשית (רביעייה לכלי קשת משנת 1974) ובאליאטוריקה ומיקרוטונאליות (חמישייה לכלי נשיפה משנת 1978).
עם זאת, הופמן דחה מכל וכל את הסריאליזם כטכניקת הלחנה.
פואמה סימפונית (1945) שרקמתה מודאלית-פוליפונית בעיקרה, בהשראת שירי יהודה הלוי ומחקריו של אידלסון.
חמישייה לקלרינט ולכלי קשת (1947).
"מוניש", מוזיקה לבלט (1949) על פי סיפור מאת י.
שירים למילים מאת ביאליק, לקול ופסנתר
שירים למילים מאת שלונסקי לקול ותזמורת
"הנסיך ראובני" מאת דוד ברגלסון (1958)
ארכיונו, הכולל יצירות, שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
"תו לתו, סולפג' עברי", סולפג' פולימודאלי, מבוסס על המלוס של השיר הישראלי, 1940-
רשימת שירים מדרגת לכתות א'-ח' ולמקהלה / הצעה מעובדת ע"י ש.
פרקי זמרה : לארבעת שלבי הלמודים (100 שיר) / ערך והסביר שלמה הופמן, 1954.
המוסיקה בחינוכו של המבוגר, 1960.
"יצירתו לצ'מבלו של פרנסואה קופרן הגדול" 1961, הוצאת פיקאר, פריז
"תווים בלי מוסיקה"/דריוס מיו, 1954.
פרס מחקר מטעם האוניברסיטה העברית
פרס מחקר מטעם האקדמיה ללשון העברית
פרס מחקר מטעם המועצה הציבורית לאמנות ולתרבות של משרד החינוך
פרסי מחקר מטעם ממשלות צרפת וגרמניה
שלמה הַבְלִין (נולד בז' באב תש"ב, 21 ביולי 1942) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
לשעבר דקאן הפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן ונשיא האגודה הישראלית לפיזיקה.
חתן פרס ישראל בתחום חקר הפיזיקה והכימיה (ה'תשע"ח).
שלמה הבלין נולד בירושלים ליונה ודוד הבלין.
נקרא על שם סבו הרב שלמה זלמן הבלין, מייסד וראש ישיבת תורת אמת.
השלים תואר שני בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב בהצטיינות ותואר שלישי בפיזיקה, בהצטיינות יתרה, באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפיזיקה סטטיסטית.
בשנת 1973 מונה למרצה במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1977 עלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1982 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1984 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1984–1988 היה ראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטה זו.
בשנים 1999-2001 היה דיקן הפקולטה למדעים.
בשנים 1996-1999 היה נשיא האגודה הישראלית לפיזיקה.
היה מנהל צוות הפיתוח של התוכנית "לדעת מדע בשנות 2000", שפיתחה לתלמידי תיכון יחידות לימוד במדע עכשווי ובין תחומי.
פרסם למעלה-700 מאמרים בכתבי עת מובילים אשר זכו לציטוטים רבים ביותר.
בשנת 1992, במאמר שפורסם ב-Nature, גילה פרופ' הבלין תבניות מיוחדות בשרשראות ה-DNA.
תבניות אלו הביאו בשנים שלאחר מכן להבנת תפקודם של חלקים גדולים ב-DNA שנחשבו בעבר כלא מתפקדים.
עמד בראש מחקר, בשיתוף עם עמיתים מישראל ומגרמניה, שחשף כי רעידות אדמה יוצרות תבניות סטטיסטיות, שבעזרתן ניתן לשפר את יכולת החיזוי של חזרתן.
המחקר פורסם בשנת 2005 בכתב העת Physical Review Letters של האגודה האמריקאית לפיזיקה.
בשנת 2009 פרסם מאמר בכתב העת "Science" שבו הציע, באמצעות מודל מתמטי שיצר להבנת תופעות הווירוסים המתרחשות ברשת מחשבים, את בלימת התפוצה של וירוסי הסלולר.
נשוי לחוה לבית אדלר ולהם שתי בנות ושני בנים.
בן דודו, הוא חוקר התלמוד פרופ' שלמה זלמן הבלין.
פרופ' הבלין זכה להוקרה אקדמית רבה ולפרסים אחדים, בהם:
בשנת 2009 הוענק לו פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (יחד עם פרופ' צבי מזא"ה מבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב).
הפרס הוענק לו "על תרומתו הייחודית להבנת דינמיקה במערכות לא מסודרות וברשתות מורכבות, ועל פיתוח מודלים לתופעות כיול בטבע".
זכה בפרס רוטשילד במדעי הפיזיקה לשנת ה'תשע"ד.
מחקריו של פרופ' הבלין בשנות ה-2000 פרצו דרכים מתמטיות חדשות בתחום הרשתות שהביאו לפעילות מחקרית בין תחומית ענפה.
בשנת 2010 הוא פרסם בכתב העת Nature את התורה שאיפשרה לחקור את השפעות האינטראקציה בין רשתות על יציבותן.
בשנת 2010 הוענק לו על גילוי ופתוח תורה זו פרס Lielenfeld היוקרתי של האגודה האמריקאית לפיזיקה.
פרופ' הבלין הוא היחיד בישראל שזכה בפרס אמריקאי זה, שמוענק מדי שנתיים, עבור תרומה יוצאת דופן ביותר לפיזיקה.
בשנת 2017 זכה בפרס "מסדר כוכב איטליה" על הישגיו יוצאי הדופן ועל חיזוק קשרי המחקר בין ישראל לאיטליה.
בשנת 2017 היה למדען הישראלי המצוטט ביותר בכתבי עת מדעיים.
בשנת 2018 נבחר לחתן פרס ישראל בתחום חקר הפיזיקה והכימיה על תרומתו לחקר פיזיקה סטטיסטית והשלכותיה במערכות מורכבות בשטחים שונים.
על פי Web of Science פרופ' הבלין ניצב ב-1% העליון של המדענים המצוטטים ביותר בעולם בשנת 2020, בכלל התחומים.
שלמה גרוֹדְזֶנסקי (בכתיב יידי: גראָדזענסקי; כ' בכסלו תרס"ה, 28 בנובמבר 1904 – כ"ב בשבט תשל"ב, 7 בפברואר 1972) היה עיתונאי, פובליציסט, מסאי ומבקר ספרות עברי ויידי ישראלי.
בכתיבתו הגדיר וגיבש את גוף היצירות המרכזי בשירה העברית בדור שאחרי נתן אלתרמן.
נולד בגרודנו שבליטא, בתחום המושב היהודי של רוסיה (כיום בבלארוס), כבן בכור.
ב-1917, כשהיה בן 12, היגר לארצות הברית עם אמו ובכך הסתיימו לימודיו הפורמליים, כיוון שנאלץ לפרנס את משפחתו.
עם זאת היה אוטודידקט ואדם מעמיק, קרא ספרות עברית וספרות יידיש ולמד בעצמו פילוסופיה, שירה וסוציולוגיה באנגלית וביידיש.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, שהה כשנה בפתח תקווה, ולאחר מכן חזר לארצות הברית.
בשנת 1928 היה לעיתונאי בביטאון פועלי ציון בארצות הברית, "דער אידישער קעמפער", ומשנת 1932 היה לעורכו, תחילה בצוותא עם חיים גרינברג ולאחר מכן לבדו.
בשנת 1949 ביקר במדינת ישראל וגיבש תוכנית לעלייה.
שאר בני משפחתו נותרו בארצות הברית.
בישראל ערך את עיתון הערב של מפא"י, "הדור", בשנים 1952–1957 היה עורך הוצאת עם עובד; ב-1955 ערך כתב עת ספרותי, "אכסניה", שיצא רק בגיליון אחד.
מ-1958 ועד פרישתו ב-1970 היה חבר מערכת עיתון "דבר", ופרסם בו במשך שנים את הטור "ד' אמות".
בשנת 1962 הקים את כתב העת הספרותי "אמות", אותו ערך עד סגירתו ב-1965. במקביל, היה מעורכי הבטאון של קבוצת "מן היסוד".
בשלוש שנות חייו האחרונות הגיש את תוכנית הרדיו "על כל פנים" בגלי צה"ל.
אסופת שיחות מתוכניותיו ראתה אור לאחר מותו בספר "על כל פנים" (עם עובד, 1975).
שלמה גרודזנסקי נפטר בשנת 1972 מהתקף לב במהלך טיפול רפואי, בן 67 במותו.
נקבר בבית העלמין פינסקר בהרצליה.
הניח אישה, פרל, ושתי בנות: תרצה זנדבנק (אשתו של שמעון זנדבנק), ומרים טליתמן, מתרגמת.
נכדתו היא העיתונאית והעורכת רחלה זנדבנק.
געקליבענע שריפטן, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ד 1973. (כל כתביו)
על כל פנים: שיחות רדיו (1969–1972) (הביאו לדפוס שמעון זנדבנק ואברהם יבין), תל אביב: עם עובד, תשל"ה.
אוטוביוגראפיה של קורא: מסות ורשימות על ספרות (ליקטו והביאו לדפוס שמעון זנדבנק ואברהם יבין), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ה.
תשומת לב: מאמרים ורשימות בענייני חברה (ליקטו והביאו לדפוס שמעון זנדבנק ואברהם יבין), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו.
חיים ארלאזאראוו בוך: צו זיין צענטן יארצייט; רעדאגירט פון שלמה גראדזענסקי, דטרויט: חיים ארלאזאראוו צווייג (137) יידיש נאציאנאלער ארבעטער-פארבאנד, 1944.
ב' קאצענעלסאן, שריפטן און רעדעס; רעדאקטירט פון שלמה גראדזענסקי, ניו יורק: שרון, 1945.
שטיין, ערד און הימל: געקליבענע כתבים; איבערגעזעצן צום דרוק שלמה גראדעזנסקי, תל אביב: לעצטע נייעס, תשכ"ז.
שלמה דרורי (4 באוגוסט 1921 - 28 באוגוסט 2010) היה זמר ומלחין שפעל בשנות ה-40. התפרסם כמלחין וכמבצע הראשון של הגרסה העברית לשיר "את חכי לי".
היה מוותיקי מפעלי ים המלח.
דרורי נולד ב-4 באוגוסט 1921 בווינה שבאוסטריה בשם פרידריך דויטשר.
בהיותו נער ראה סרטון שבו הוצגו יהודים בארץ ישראל חורשים את האדמה.
הדבר השפיע עליו והוא הפך להיות ציוני נלהב, עד שהחליט בגיל 16 לעזוב את ביתו ולעלות לארץ ישראל.
הוא נדד בין מספר מושבות בארץ עד שהתגייס לצבא הבריטי.
בעת אבטחת נמל חיפה נתקל בשירו של המשורר הרוסי קונסטנטין סימונוב, בתרגום של אברהם שלונסקי, שנקרא "את חכי לי" (Жди меня), והוא הלחין את השיר עוד באותו הלילה.
דרורי הצטרף אל הבריגדה היהודית והוזמן על ידי אליהו גולדנברג, להצטרף ללהקה שהקים.
בלהקה היו חיילים עבריים והיא נקראה "מעין זה".
עם חבריה נמנו גם צבי בן-יוסף (רעו של דרורי עוד מתקופת שירותם המוקדמת בצבא הבריטי.
דרורי סייע לו בכתיבת השיר "הורה נהלל".), מרדכי זעירא, יוסי ידין וחנה מרון.
דרורי (שאז נקרא עדיין דויטשר) היה בין סולני הלהקה.
לימים סיפר, כי בהופעה של הלהקה בפני חיילים באיטליה הופגש במפתיע עם אימו ממנה נפרד בגיל 16 והיא שרדה את השואה במסווה של נוצרייה.
באותה הופעה התכוון לשיר את "את חכי לי" ולהקדישו לאימו, אולם לא הצליח לעמוד בהתרגשות, נמלא בדמעות וברח מהבמה לפני שהחל לשיר.
אחרי מלחמת העולם השנייה שירת דרורי במערכת הביטחון.
ב-1956 הצטרף למפעלי ים המלח תחילה כממונה על כוח האדם ולאחר מכן כדובר.
במחצית הראשונה של שנות ה-60 שימש בחיפה כמנהל האדמיניסטרטיבי של בית רוטשילד.
תחילה התגורר באזור סדום, ומ-2001 התגורר בערד.
דרורי ניהל את מוזיאון ים המלח שהיה מצוי במוזיאון בית היוצר בנווה זוהר,, שם הוצגה הסירה שבה שט הקצין האנגלי תומאס הווארד מולינה מים כנרת לים המלח.
דרורי נפטר באוגוסט 2010 לאחר מחלה והשאיר אישה ושני ילדים.
שלמה (שלוימי) דסקל הוא זמר חרדי חסידי-אמריקאי.
הזמר דסקל מצליח לשלב באלבומיו מגוון נרחב ביותר של סגנונות.
שלומי דסקל הוא אחיו של הזמר החסידי יענקי דסקל.
טאנץ מיט שלומי דסקל (2003)
מתנה טובה (מסדרת שיר) - של שלמה יהודה רכניץ
שטר התנאים - עם מקהלת שירה, 2016
והנה - עם אחיו יעקב יהודה דסקל, ילד הפלא אברהם חיים גרין ומקהלת שירה, 2016
מאמע רחל - עם ילד הפלא אברהם חיים גרין ומקהלת שירה, 2017
י־ה אכסוף - עם מקהלת זמירות וילד הפלא שלום סאל, לחן של רבי אהרון הגדול מקרלין, 2018
חופה - עם מקהלת ידידים, 2018
מחרוזת ימים נוראים - עם אהרלה סמט, פינקי ובר, ילד הפלא שלום בראדט ומקהלת שירה, 2018
מחרוזת ימים נוראים מלחניו של משה גולדמן - עם מקהלת שירה ומקהלת הילדים שיר ושבח, 2018
מחרוזת ימים נוראים - עם מנדי בריל, 2019
אבא - קאבר לשירם של אברהם פריד וארי היל בלחן של בנצי שטיין, 2019
ביד היוצר - יחד עם אחיו יעקב יהודה דסקל, 2020
איך שמעק - יחד עם אחיו יעקב יהודה דסקל, 2021
פתחו לי - עם מקהלת שירה, אברומי ברקו ומקהלת הילדים יונגערליך, 2021
שלמה גרוסמן (1938 – 14 בפברואר 2021) היה פרופסור לביוכימיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן, יו"ר ות"ת, נשיא המכללה האקדמית אשקלון ויו"ר ועד ראשי המכללות.
שלמה גרוסמן נולד ב-1938 במשמר הירדן, נכד לשלמה לוי גרוסמן ממייסדי וראש ועד המושבה.
לאחר שאביו, שמואל, נהרג במלחמת העצמאות והמושבה נהרסה על ידי הסורים, עקרה המשפחה לחיפה.
גרוסמן סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הדתי "יבנה" בחיפה ואת שירותו הצבאי עשה בגרעין נח"ל שם פגש את אשתו יהודית.
קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני מאוניברסיטת בר-אילן ותואר דוקטור לביוכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בעבודתו המחקרית עסק בנוגדי חמצון.
הוא פיתח שיטה להכנת ג'לטין כשר, מעור של דגים, שעליו רשמה אוניברסיטת בר-אילן פטנט עולמי.
הצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן, עסק בחקר שומנים ונוגדי חמצון וכיהן גם כסגן נשיא למחקר באוניברסיטה.
שימש שנים רבות חבר המועצה להשכלה גבוהה, ובשנים 2003–2009 כיהן כיו"ר הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
היה חבר בקרן הלאומית למדע וחבר האקדמיה האירופית למדע ואמנות.
היה נשוי ליהודית גרוסמן (נפטרה ב-2018).
שלמה גרוסמן היה אחיו של פרופ' אברהם גרוסמן, היסטוריון באוניברסיטה העברית, וחתן פרס ישראל.
שלמה גרדמן (נולד ב-24 ביולי 1956) הוא יזם, כיום מנכ"ל חברת איי אס ג'י ויו"ר פורום מנכ"לי חברות ההייטק בישראל.
שלמה גרדמן נולד בחיפה לעליזה (לבית קלר) ולאריה גרדמן.
הוא גדל והתחנך בגבעתיים לאחר שמשפחתו עקרה לאזור המרכז.
בלימודיו בתיכון החל להתעניין באלקטרוניקה ובתקשורת וב-1974 התקבל לתוכנית עתודה קדם צבאית של חיל האוויר ושירת כמפקד יחידה טכנית בחיל.
ב-1984 בתום לימודי מינהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, (בה שימש כעורך עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה) החל לעבוד בחברת IBM ישראל.
בשנת 1990 עבר להתגורר בעמק הסיליקון בקליפורניה ארצות הברית, שם ניהל את פעילות חברת אורבוטק.
באותה עת החל את פעילותו הציבורית כחבר בדירקטוריון ארגון JHTC וכנציג הקהילה הישראלית בעמק הסיליקון.
עם חזרתו לישראל ב-1994 נטל חלק במהפיכת הסטארטאפים שהחלה באותה עת, והוביל ארבע חברות טכנולוגיה צעירות להצלחה עסקית: ART- Advanced Recognition Technologies שנרכשה על ידי חב' NUANCE COMMUNICATIONS, INC, חברת I.C.COM שנרכשה על ידי אינפיניון, Monterey Design Systems שנרכשה על ידי Synopsys וחברת Netex (שהנפיקה בבורסה בתל אביב).
ב-2003 התמנה לשמש (בהתנדבות) כיו"ר פורום מנכ"לי חברות ההייטק בישראל שפעל במסגרת המי"ל (המרכז הישראלי לניהול) במסגרת פעילותו יזם את פרס מנכ"ל השנה בהייטק – פרס המעודד מצוינות בניהול חברות עתירות ידע ואשר הוענק בעשור האחרון לעשרות מנהלים מצטיינים.
ב-2005 נענה לפניית עירית רעננה למצב את העיר כבירת ההייטק של ישראל ויזם את כנס רעננה למדיניות ההייטק הלאומית.
הכנס התקיים בשנים 2007–2008 והציג את עבודתן של קבוצות עבודה אשר גיבשו תוכנית לאומית בתחומי הטכנולוגיה, החינוך והמימון.
תוכנית זו שימשה בסיס לתוכנית האוצר "יתרון יחסי" - התוכנית לקידום תעשיות עתירות הידע בישראל אשר הושקה על ידי מנכ"ל האוצר חיים שני ביולי 2010.
במקביל לפעילותו הציבורית המשיך גרדמן לפעול בתעשיית ההייטק בעיקר בתחום המיקרואלקטרוניקה.
בשנת 2004 הקים את חברת איי אס ג'י העוסקת בהשבחת חברות וכן יזם את הקמתו של - TapeOut עיתון תעשיית השבבים הישראלית ואת Chiportal - פורטל המתמקד בתחומי האלקטרוניקה והטכנולוגיה.
בשנת 2008 יזם את - ChipEx הכנס הבינלאומי של תעשיית המיקרואלקטרוניקה בישראל, שהפך מאז לאחד הכנסים המרכזיים של התעשייה בעולם וב-2010 הקים את "מועדון השבבים הישראלי" המשמש מקום מפגש קבוע לבכירי התעשייה.
מתוך הכרה בחשיבות היצירתיות והחדשנות לתעשיית עתירת הידע בישראל יזם בשנת 2012 את iNNOVEX - כנס החדשנות הלאומי שמטרתו לעודד חדשנות ויצירתיות טכנולוגית בישראל.
הכנס התקיים לראשונה בינואר 2013 וזכה להצלחה רבה תוך שהוא זוכה לשיתוף פעולה של חברות הטכנולוגיה הגדולות בעולם (יבמ, גוגל, HP, מיקרוסופט, אינטל וכו'), המוסדות האקדמיים המובילים בישראל ומשרדי הממשלה הרלוונטיים (כלכלה, אוצר, חוץ).
בשנת 2010, במלאת 10 שנים לפורום מנכ"לי הייטק זכה גרדמן בפרס מנכ"ל השנה בהייטק לאות תודה והערכה על פועלו בהובלת הפורום ותרומתו הגדולה בהשבחת מקצועיות ומרכזיות הפורום בתעשיית ההייטק בישראל.
גרדמן הוא גם בעל תואר שני ביזמות וחדשנות ( (Master of Entrepreneurship and Innovation מאוניברסיטת אוניברסיטת סווינבורן לטכנולוגיה אוסטרליה.
גרדמן משמש כדירקטור בחברות טכנולוגיה שונות.
בין השאר שימש כיו"ר פעיל של חברת I COM Mobile, דירקטור בחברה הציבורית "כלנית כרמון" ודירקטור בחברת איי אס ג'י בע"מ.
שלמה גרדמן מתגורר ברעננה, נשוי לאיילת ואב לשלוש בנות: אלונה, שרון וגיל.
שלמה דגן הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על גדוד צבר והחטיבה הדרומית ברצועת עזה.
בגבעתי עבר דגן הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בחטיבה ולאחר מכן כמפקד גדוד צבר, אותו הוביל בלחימה בדרום לבנון.
לאחר מכן שימש כמפקד בא"ח גבעתי.
במהלך האינתיפאדה השנייה שימש כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, והוביל אותה בלחימה ברצועה עזה כנגד הטרור הפלסטיני.
לאחר שבאוגוסט 2001 חדרו שני מחבלים למוצב מרגנית שברצועת עזה והרגו שלושה חיילים, נרשמה בתיקו של דגן הערה פיקודית.
בהמשך שימש כראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר.
בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כנספח צה"ל ברוסיה.
רבי שלמה דרימר (ה'תק"ס, 1800 בערך – כ"ב בתשרי תרל"ג, 24 באוקטובר 1872) היה רב ופוסק הלכה, מגדולי רבני יהדות גליציה בדורו.
מחבר הספרים "ישרש יעקב" על מסכת יבמות, ושו"ת "בית שלמה".
נולד בנדבורנה לרב יעקב דרימר ולמרים בת ר' שלמה לנדא, נכדתו של הרב משה לנדא ראב"ד לבוב.
אביו היה חסידו של רבי צבי הירש מנדבורנה ולאחר פטירתו עבר לתלמידו רבי מנחם מנדל מקוסוב, ה"אהבת שלום".
הוא למד תורה מפי רבי אברהם דוד וואהרמן מבוטשאטש ומפי רבי אהרן משה טויבש.
בהמשך למד גם אצל רבי נתן נטע קליצר מפודהייץ.
נישא לבתו של ר' משה מנחם מנדל מחסידי אפטא, ולאחר פטירתה נישא בשנית לבתו של רבי צבי הירש גרוסמן רבה של דלאטין.
לאחר נישואיו עסק במסחר, אך רבו של אביו, רבי חיים הגר מקוסוב, שידל אותו לעזוב את מסחרו ולהתמנות לרב.
בשנת ה'תקצ"ג (1833) התמנה כרב בעיר סקולה, והחזיק במשרה זו כארבעים שנים עד פטירתו בחג שמיני עצרת, כ"ב בתשרי תרל"ג, 24 באוקטובר 1872.
פסקי ההלכה שלו התקבלו בכל הפזורה היהודית באירופה, כך כותב עליו הרבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש: "הגאון בית שלמה ז"ל, הוא מראשי עמודי ההוראה באחרונים מדור שלפנינו".
וגם רבי ישראל מאיר הכהן מסתמך על פסקיו בכמה מקומות בספרו ההלכתי "משנה ברורה".
רבי שלמה כתב שני ספרים:
ישרש יעקב: ספר זה, על מסכת יבמות, הוא אחד הספרים היסודיים למסכת זו.
שו"ת בית שלמה: שו"ת זה יצא בשלושה כרכים ומצוטט רבות בספרות השו"ת.
התנגד למחלוקות ומריבות בתוך הקהילה, וכך כתב לשואל לגבי הסרת צורות ופסלים של חיות מבית הכנסת:
רבי שלמה דרימר השאיר אחריו שישה בנים ושלוש בנות:
בנו, רבי אברהם דרימר - אב בית דין בפרוביזנה, ולאחר פטירת אביו התמנה כרבה של סקולה.
מחבר הספר "בארה של מרים".
הוא המו"ל של ספרי אביו, והערות רבות שלו משוקעות לאורכם.
בנו רבי נתן נטע דרימר כיהן תחתיו ברבנות סקולה בין השנים 1920–1943 ונספה עם בני קהילתו בשואה.
בניו: רבי יוסף, רבי משה אריה, רבי ירוחם, רבי יעקב, ורבי יהודה ליב.
בתו שיינא רחל - נישאה לרב ברוך מאיר מנטשל מחבר שו"ת "רב טובך".
מו"צ בזבלטוב, רבה של פוטיק ומאוחר יותר אב"ד באוסציה-ביסקופיה
בתו רוזה רבקה נישאה לרב מנדל פדרר
בתו מרים נישאה לרב משה הלוי מבוטושאן
שלמה דראגון (19 במרץ 1922 - 6 באוקטובר 2001) היה ממשתתפי מרד הזונדרקומנדו במחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו.
היה בין כ-100 אנשי זונדרקומנדו במחנה שהצליחו לשרוד את השואה.
סיים את לימודיו בגיל 13 כיוון שנאלץ לסייע כחייט בחנות של הוריו.
אחרי כיבוש פולין, נאלצו הוא ואחיו הגדול אברהם לעבוד בעבודות כפייה ונשלחו עם משפחתם לבסוף לגטו ורשה.
בגטו עסקו האחים בהברחת מזון לשטח הגטו.
שלמה נתפס תוך כדי מעשה, נעצר, ונחקר בעינויים במשך יומיים.
מאוחר יותר הצליחו האחים לעבור לגטו פלונסק, ולהעביר אליו את המשפחה, למעט אבי המשפחה שמצבו הבריאותי היה בכי רע שנותר בגטו ורשה.
מגטו פלונסקר הועברו האחים מזרחה לגטו מלאווה (Mlawa).
משם נשלחו אברהם ושלמה ב-5 בדצמבר 1942 לאושוויץ, אליו הגיעו למחרת.
הם עברו סלקציה שהתבצעה על ידי גרהרד פליטש (Gerhard Palitzsch), לודוויג פלאגה (Ludwig Plagge) ורופא.
הם נשלחו יחד עם עוד 404 גברים נוספים מתוך 2500 אנשים שהיו על הטרנספורט, לעבודה באושוויץ בירקנאו.
שלמה קיבל את מספר האסיר 80359 ואחיו את המספר 80360.
ב-9 בדצמבר 1942 נשלחו שלמה ואחיו אברהם, ואנשים נוספים לעבודה במה שהוגדר להם כ"מפעל גומי".
למעשה הם נשלחו לזונדרקומנדו תחת פיקודו של קצין האס אס אוטו מול (Otto Moll).
בתחילה הוטלה על שלמה סחיבת הגופות מתאי הגזים למשרפות, לאחר מכן נשלח לבצע תורנויות בחדרי הזונדרקומנדו.
ב-7 באוקטובר 1944 לקח דראגון חלק במרד הזונדרקומנדו.
מרד זה דוכא על ידי האס אס ו-451 אסירים אשר לקחו בו חלק נורו.
שלמה הצליח להנצל מן הירי.
תפקידו של שלמה במחתרת הזונדרקומנדו הייתה אחריות על רימונים מתוצרת עצמית.
לאחר פרוץ המרד ביצעו האס אס חקירות בקרב הזונדרקומנדו אולם הנחקרים סירבו להסגיר את חבריהם, ולא נמצאו חומרים מפלילים כנגד דראגון.
באוקטובר 1944 נשלח לפרק את המשרפות.
לאחר פינוי מחנה אושוויץ בינואר 1945 הצליח דראגון עם אסיר זונדרקומנדו נוסף בשם הנריק טאובר לברוח מצעדת המוות במקום שנקרא פשצ'ינה (Pszczyna).
הוא הסגיר עצמו לסובייטים כעד נגד פשעי הנאצים, ולאחר מכן בפברואר 1945 הוביל את אנשי הוועדה הממלכתית הסובייטית המיוחדת לחקר פשעיהם של הפולשים הגרמנים-פאשיסטיים לקרמטוריום מספר 3, בו הותירו קרובי הזונדרקומנדו את חתימותיהם חרותות על הקיר.
הוא חשף רשימות שהוטמנו על ידי חברו לזונדרקומנדו זלמן גרדובסקי.
בין התאריכים 10, 11 ו-17 במאי 1945 תיאר שלמה את קורותיו במחנה אושוויץ בפני ועדת חקירה פולנית.
עדויותיו של שלמה דראגון והמסמכים שהוטמנו בשטחי המחנה אשר חילץ, מהווים את המקורות המרכזיים לתעוד מרד הזונדרקומנדו באושוויץ בירקנאו.
שלמה דראגון ואחיו אברהם הגיעו למחנה העקורים זיילצהיים בפרנקפורט.
הם סחרו בתכשיטים במשך שנים רבות באזור התחנה המרכזית בפרנקפורט עד עלייתם לישראל.
שלמה שנותר רווק חי אצל אחיו אברהם ואשתו.
יחד עם ההיסטוריון גדעון גרייף, אחיו ושני שורדים נוספים מקרב הזונדרקומנדו חזרו בשנת 1993 לאושוויץ.
סיפוריהם תועדו על ידי היסטוריונים של המוזיאון הלאומי אושוויץ בירקנאו.
כמו שורדים אחרים של הזונדרקומנדו הסתיר דראגון את שייכותו ליחידה זו במחנה במשך שנים רבות, מתוך בושה.
רק לאחר שנים התבטא בנושא כחלק מפרסום ספרו:
דראגון נפטר ברמת גן לאחר מחלה ארוכה, באוקטובר 2001.
הרב שלמה דוד כהנא (ה'תרכ"ט, 1869 – כ"ז בכסלו ה'תשי"ד, 4 בדצמבר 1953) היה רב פולני ממוצא ליטאי, ראב"ד ורשה ורבה האחרון (הלא רשמי).
רבו האשכנזי של הרובע היהודי בין השנים 1940–1948 ובסוף ימיו במערב ירושלים.
נודע בעיקר בשל פעילותו להתרת עגונות מלחמת העולם הראשונה ועגונות מלחמת העולם השנייה.
כיהן גם כסגן נשיא אגודת הרבנים בפולין.
מאוחר יותר היה נשיא איחוד רבני פולין בישראל.
נולד ביאנובה שליד קובנה, בגיל 17 למד בישיבת וולוז'ין מפי רבי חיים הלוי סולובייצ'יק והנצי"ב מוולוז'ין.
נישא לאסתר בתו של הרב שמואל זנוויל קלפפיש ראב"ד ורשה.
לאחר נישואיו נסע ללמוד בכולל הפרושים בקובנה ונסמך לרבנות בידי רבי יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת ה'תרנ"ה, 1895, חזר לוורשה והתמחה אצל חמיו בהוראת הלכה לציבור השואלים.
הוא התמנה כמו"צ רשמי בבירה הפולנית ונעשה לאחד הרבנים המקובלים בעיר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה מראשי הפעילים לכינון אגודת הרבנים בפולין, הוא פעל לצד רבי חיים עוזר גרודזנסקי בדאגה ליהדות רוסיה תחת השלטון הסובייטי, והיה שותף בכיר למאמצי רבנים להתרת עגונות מלחמת העולם הראשונה, בשמשו יו"ר הלשכה המרכזית לתקנת העגונות שעל יד אגודת הרבנים בפולין.
כמו חותנו, הרב כהנא היה מקובל על כל החוגים, חסידים כמתנגדים, והתאמץ להתרחק ממחלוקות.
הוא היה קרוב גם לחוגי אגודת ישראל בפולין וגם למזרחי.
כך למשל העביר שיעור בישיבת 'בית שמואל' על שמו של הרב שמואל מוהליבר, שנועדה להיות ישיבה ציונית דתית שתנציח את זכרו ורעיונותיו.
הרב כהנא היה פעיל בגיוס כספים עבור הקמת ישיבות בוורשה וברחבי פולין כולה.
הוא החזיק ישיבה משלו בבית הכנסת ברחוב גנשה 8 בוורשה והעביר בה שיעורים מדי יום ביומו.
הסופר והחוקר משה צינוביץ תיאר את פועלו של הרב כהנא:
מיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל להיערך לקראת היתר עגונות מהארצות שבהן התחוללה המלחמה.
הוא ניסח היתר עגונות עקרוני שיוכל לשמש ברבים מהמקרים, והחל לגבות עדויות ולהתיר עגונות תוך שהוא מסתמך על היתר הלכתי של "תרי רובי".
לפי דבריו התיר עוד במהלך המלחמה כ-3,000 מעגונות מלחמת העולם השנייה בהתבסס על היתר זה, ומעולם לא אירע מקרה שבו שב הבעל בחיים לאחר מכן.
עם ראשית הכיבוש הנאצי בוורשה, התפרצו חיילים גרמניים לביתו וחוללו נזק רב.
הם התעללו ברב כהנא קשות בכמה מקרים.
בנו שמואל זנוויל כהנא הצליח להגיע זמן מה קודם לכן מווילנה לארץ ישראל, וגם הוא ניסה להימלט מוורשה.
הוא הצליח להגיע לנמל טריאסטה ומשם בספינה "מרקו פולו" הגיע ב-16 במאי 1940 יחד עם הרב יצחק מאיר לוין לנמל חיפה.
הוא עשה ימים מספר בתל אביב, התמנה בשבועיים הראשונים לשהייתו בארץ ישראל כנשיא איחוד הרבנים יוצאי פולין.
הוצעו לו משרות רבניות בערים הגדולות בישראל, אך הוא סירב משום שרצה לחיות בירושלים.
ביולי 1940 הסכים להצעתו של מרדכי אברהם ויינגרטן לקבל את רבנות העיר העתיקה בירושלים שאוכלוסייתה הלכה והתדלדלה מיום ליום בשל המצב הביטחוני, המשרה היוותה אתגר יותר מאשר תפקיד רבני מכובד והוא ניאות לקבלו.
הוא עלה לירושלים, התגורר בחצר אור החיים ברובע היהודי ואת תפילותיו קיים בבית הכנסת החורבה.
מיד עם הגיעו למקום מגוריו החדש, פתח מחדש את המשרד לענייני עגונות, הפעם כחלק מפעילות איחוד הרבנים יוצאי פולין.
עם הגעתו לכהן ברבנות בעיר העתיקה נערכה מסיבה בהשתתפות הרבנים הראשיים הרב יצחק אייזיק הרצוג והרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, הרב צבי פסח פרנק, הרב מאיר ברלין והרב י.
ב-1944 יסד בעיר העתיקה את "ישיבת ההוראה" שנועדה להכשיר רבנים צעירים, ולצדה כולל אברכים "אחיעזר" על שם רבי חיים עוזר גרודזנסקי, והיה מעביר בה שיעורים מדי יום.
לאחר השואה, לבקשת עמיתו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שימש ראש המחלקה לענייני עגונות של הרבנות הראשית.
לאחר נפילת הרובע, התגורר במערב ירושלים ברחוב הטורים בשכונת מקור ברוך.
הוא נפטר בשעות הבוקר המוקדמות של יום שישי כ"ז בכסלו ה'תשי"ד, 4 בדצמבר 1953, והובא לקבורה בשעות הצהריים בבית הקברות סנהדריה בעיר.
בהלווייתו השתתפו הרב הראשי הרב יצחק אייזיק הרצוג, רבי ישראל אלתר, האדמו"ר מגור ומאות רבנים.
אשתו אסתר הייתה עסקנית פעילה ועמדה בראש מוסדות הקהילה היהודית בעיר.
היא נפטרה בירושלים במאי 1963 בגיל 87.
הרב כהנא היה בעל השקפות ציוניות עמוקות.
בשנת תר"פ, עם פרסום החלטת ועידת סן רמו שאשררה את הצהרת בלפור, חתם יחד עם רבני העיר וורשה על קריאה לקיים תפילות הודאה הכוללות קריאת פרקי הלל בבתי הכנסת.
לאחר השואה, עם הקמת מדינת ישראל הבהיר כי עם ישראל נמצא בעידן של אתחלתא דגאולה, אמר הלל ובירך שהחיינו ביום הקמת המדינה.
בשנת תרפ"ט, לצד הרב יחזקאל ליבשיץ, השתתף בציריך בייסוד ההסתדרות הציונית.
תמך ברב משה שמואל גלזנר, רבה של קלויזנבורג אשר הוכפש בידי קנאים ממתנגדי הציונות, וחתם בראש רבני וורשה על פסק דין לפיו "כל מי שבא ומחליט כי לפי השולחן ערוך הציונים המה כמומרים – הרי את השולחן ערוך הוא מגדף, ואת כבוד תורתנו הקדושה הוא מחלל".
בשנת ה'תרצ"ה, לצד גדולי הרבנים בפולין, עם יסוד "מחלקת החרדים" בקק"ל, חתם על קריאה לתמוך בקק"ל.
בקריאה נאמר בין השאר כי "הייתה יד ה' על עמו ורוחו נחה עליו...
וזהו האות היותר נאמן כי ד' בונה אותו".
תמך בתנועת המזרחי, ובשנת ה'תש"ז (1946) נמנה ברשימתה בבחירות לקונגרס הציוני הכ"ב.
לצד פרופ' מאיר בלבן, שימש כמנהל בית המדרש "תחכמוני" של המזרחי בוורשה.
בקיץ ה'תשי"א (1951), לצד חברי מועצת הרבנות הראשית ורבני ירושלים, קרא להצביע למפד"ל.
צורף בידי הרבנים הראשיים לישראל למועצת הרבנות הראשית.
השקפתו הייתה כלל לאומית ומעורה בקרב הבריות.
לדוגמה, בדברי הקדמה לכרך השלישי של סדרת "ערים ואמהות בישראל", אשר עסק בגורלה של יהדות עירו וורשה, ביכה את מותם של נספי השואה, ובין השאר את "יפי רוחו של הרה"ג ר' יצחק ניסנבוים, מורם של ציוני ורשה...
אצילות נפשו של הרופא המלומד, הסופר, החסיד במדותיו במעשיו, יאנוש קורצ'אק...
ראש הקהל הממונה, המהנדס ד"ר צ'רניאקוב...", והוסיף דברי ברכה למוציא לאור, הרב יהודה ליב מימון.
להשקפותיו היו שותפים חותנו, גיסו, בנו ורבים ממקורביו.
עוד תשובות רבות ממנו נדפסו בתשע"ח בספר בן לאשר"י - שו"ת, לרב יצחק הוברמן.
כתב העת התורני "שערי ציון" שיצא לאור על ידי מכון הארי פישל הקדיש גיליון לזכרו בחודש אדר תשל"ט.
מכתבים מצולמים בכתב ידו ובהם היתרים לעגונות מופיעים בספר "רסיסי תורה" מאת הרב יצחק גליקמן, שהיה אב בית דין במחנה ברגן בלזן בשנים תש"ו-תש"ט והתכתב עם הרב כהנא.
בשנת תשפ"ב, הוציאו מכון ירושלים לאור ספר שו"ת של תשובותיו ההלכתיות, בשם נחמת שלמה, ובו עשרות תשובות שלא ראו אור מעולם.
הרב שלמה דאנה (ה'תר"י, 1850 - כ"ט בסיוון ה'תרע"ג 4 ביולי 1913) היה מגדולי רבני תוניסיה; מייסד וראש ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס.
אביו היה ר' דוד דאנה.
למד מספר חודשים אצל הרב אברהם הכהן יצחקי בעל "משמרות כהונה", ולאחר פטירתו אצל תלמידו הרב משה ברבי, ראש רבני תוניס.
בעקבות התפשטות תנועת "כל ישראל חברים" והקמת בתי ספר "אליאנס" בתוניס, והתרחבות השפעתה שלה התרבות הצרפתית באזור, החלו להתמעט התלמידים בתלמודי התורה המסורתיים.
בעקבות זאת, ייסד בשנת ה'תרמ"ח את ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס, אשר הייתה לאחד ממרכזי התורה הגדולים בתוניסיה באותה תקופה.
נפטר ביום שישי, כ"ט בסיוון ה'תרע"ג, 4 ביולי 1913. לפי מספר מקורות, לאחר פטירתו בוצע בו צילום פוסט מורטם.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי בתוניס.
על שמו נקראה ישיבת-ערב בשכונת גבעת אולגה בחדרה.
הישיבה נקראה חברת לימוד התלמוד על שם ישיבתו של הרב בתוניס, ועסקה בין היתר בהדפסת ספרי חכמי תוניס, ביניהם גם ספרו של הרב "שלמי תודה" ועוד.
בהנהלת הישיבה עמדו הרב אליהו חי סלקמון והרב אליהו כהן שלמדו יחד בישיבה בתוניס.
שלמי תודה - חיבור שהוציאו תלמידיו בשנת ה'תרע"ח (כ-5 שנים לאחר פטירתו), בעריכת הרב אליהו סלקמון, הכולל חידושים על הש"ס, השולחן ערוך והתורה.
שבת אחים - חיבור שכתב יחד עם הרב משה שתרוג ואחיו הרב ישועה שתרוג, העוסק בהלכות טרפות.
הרב דוד כטורזה – הרב הראשי לתוניסיה
הרב דוד בן בארון - הרב הראשי לתוניסיה
הרב אליהו גז (גג') – מזכיר הרבנות הראשית לתוניס ודיין בעיר
הרב ישועה אלמליח - דיין בתוניס, בעל "תנובות שדי"
הרב יוסף בראמי - עסקן, עיתונאי ופעיל ציוני בתוניס
הרב שמואל טייב - רב במהדיה ומחבר הספרים "איילת השחר", "כנפי שחר", "עפעפי שחר" ו"שמן טוב")
הרב שלמה חדאד - רבה של נאבל
הרב אליהו סלקמון - עורך ספרו "שלמי תודה"
הרב ישועה שתרוג - מחבר ספר "שבת אחים"
רבי שלמה בן משה גרסיאן (גרציאן) - חן (נפטר בשנת ה'ס"ז, 1307) היה רב ודיין יהודי בברצלונה שבספרד שחי בתקופת הראשונים.
רבי שלמה היה גם שופט שקיבל הכרה מטעם מלכות ספרד.
על פי מחקרו של יצחק בער, מינה אותו המלך פדרו השלישי בה'נ"א (1291) לשפוט עם הרשב"א במספר ערכאות.
נודע גם כמי שחתום יחד עם חברי בית דינו של הרשב"א, על החרם הנודע שעשו כנגד לימוד פילוסופיה לבחורים מתחת לגיל 25 למשך 50 שנה.
בעת הפולמוס הסוער שקדם לחרם, בין הרשב"א ואבא מרי הירחי לחכמי פרובנס אודות לימוד הפילוסופיה, היה רבי שלמה מי שניסה לפשר בין הצדדים, אך לא הצליח בכך.
רבי שלמה היה מאבות משפחת חן שכונו "הנשיאים" בספרד וצאצא לראשי הגולה בבבל.
מצאצאי רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני וקרוב משפחתם של זרחיה חן ורבי שאלתיאל חן.
מצבתו מצויה כיום במוזיאון בברצלונה, לאחר שבית הקברות העתיק חולל.
שלמה הגני (הניג; 16 באוקטובר 1926, עין חרוד – 27 בספטמבר 1996, גן שמואל) היה טייס בחיל האוויר הישראלי וחבר קיבוץ גן שמואל.
הוא אחד משני האנשים היחידים שעוטרו פעמיים בעיטור המופת.
שלמה הניג נולד בקיבוץ עין חרוד.
הוריו, אתיה ויהושע, היו חברים בגרעין שנועד להצטרף לקיבוץ מרחביה, ואולם, בגיל שלושה חודשים, החליטו הוריו להתיישב בקיבוץ גן שמואל.
לשלמה שתי אחיות קטנות ממנו, דינה ונעמי.
הוא התחנך בשומריה, בקיבוץ משמר העמק, והדריך בקיני השומר הצעיר בחדרה ובתל אביב.
במהלך לימודיו היה חבר בנבחרת הכדורעף של גן שמואל שזכתה בגביע המדינה והשתתפה גם בתחרויות בינלאומיות.
הניג לחם במלחמת השחרור במסגרת ההגנה, במסגרות מרחביות.
ב-1950 עבר קורס מ"כים, וכסמל מחלקה לחם ב-1951 בקרב תל מוטילה.
רק באותה שנה התגייס פורמלית לצה"ל והתנדב לקורס טיס.
הוא סיים את הקורס בהצטיינות ב-1953 והוצב בטייסת 101 ("הקרב הראשונה") כטייס ספיטפייר.
ב-1955 הצליח להנחית מטוס למרות תקלה טכנית חמורה שאירעה בו, ואף על פי שמפקד הבסיס, עזר ויצמן, הורה לו לנטוש את המטוס.
על מעשהו הוענק לו צל"ש, שהוסב לאחר מכן לעיטור המופת.
בשנת 1955 השתחרר הניג מצה"ל, אך המשיך לטוס יום בשבוע.
בקיבוץ השתלב בענף הבנייה והחל בלימודי הנדסאות בנייה בטכניון.
ב-1956 התבקש להשתתף בהבאת מטוסי דאסו אוראגן שנרכשו מצרפת, לישראל.
כתנאי להשתתפותו במבצע ההעברה התבקש הניג לעברת את שמו, ולכן שינה את שמו ל"הגני", כשיכול אותיות של שם משפחתו הקודם.
הגני לחם במלחמת ששת הימים כטייס אורגן, ולאחר המלחמה עבר להטיס מטוסי דאגלס A-4 סקייהוק, אותם הטיס במלחמת ההתשה.
במלחמת יום הכיפורים היה טייס סקייהוק בטייסת 109 ("העמק").
הוא היה באותה עת בן 47, טייס הקרב המבוגר ביותר בחיל האוויר.
על לחימתו עוטר הגני בעיטור המופת בפעם השנייה.
בשנת 1978 פרש מטיסה, אך המשיך לשרת במילואים.
הגני לחם גם במלחמת לבנון הראשונה, בגיל 56, כקצין סיוע אווירי באוגדה 162.
הגני היה חבר קיבוץ גן שמואל כל חייו, ובו עסק בעיקר בתחום הבניין.
נישא לעמירה לבית הרצברג, והשניים היו הורים לחמישה ילדים וסבים לתשעה נכדים.
נפטר ב-27 בספטמבר 1996 ממחלה קשה, ונקבר בבית העלמין של קיבוצו גן שמואל .
שלמה גרין (20 באוקטובר 1879 - 29 בספטמבר 1942) היה עמיל מכס יפואי, גואל אדמות בארץ ישראל, מייסדה של חולון.
גרין נולד ב-1879, ביפו, לטויבה (אחותו של יהודה ראב, ממייסדי פתח תקווה) וליעקב, שהיה סוחר בגדים.
הסבא עלה לארץ ישראל במסע שהחל ב־1840, דרך אודסה, שם התחתן עם סלובה ואחר כך איסטנבול, שם נולד בנם הבכור יחזקאל.
בשנת 1848 הפליגו בני משפחת גרין לביירות, ומשם הגיעו ברכיבה על סוסים לצפת ואחר כך לירושלים, בה עסק הסבא בחייטות ובמסחר.
בירושלים נולדו משה ואחריו יעקב, אביו של גרין.
יעקב ואחיו פיתחו עסק לבגדים מוכנים ומיובאים והתקנתם לפי רצון הלקוח ובהמשך עברו שניים מהאחים, הבכור יחזקאל והצעיר יעקב, ליפו, כאשר רק משה נשאר בירושלים.
ליעקב וטויבה גרין נולדו חמישה בנים: שלמה גרין הבכור ואחריו דב-ברנארד, יצחק-איזאק, יהושע ובן הזקונים אברהם חיים גרין.
עם השנים עברה המשפחה לחיפה, בה פתח האב בית-מסחר לתפירת בגדים ולמכירת בגדים מוכנים.
שלמה גרין למד תחילה ב"חדר" ואחר כך בבית-הספר של אליאנס (כי"ח) ביפו.
משהתבגר היה לעמיל מכס בנמל יפו.
נישא לצביה לבית דורף ונולדו לו שישה ילדים.
ב-1922 השקיע גרין, לראשונה מכספו בבניית אוניה, לה קרא "החלוץ".
כוונתו הייתה לבנות לה בהמשך ספינות אחיות, שביחד תהפוכנה לצי המסחרי העברי הראשון.
תוכנית חלוצית ראשונה זו נכשלה.
כעבור שנתיים, ב-1924 הוא פנה לכיוון חלוצי אחר.
הוא קנה 114 דונם אדמה מדרום ליפו, סמוך למקוה ישראל והפעם מתוך כוונה להקים יישוב.
על אדמותיו החדשות בנה גרין את ביתו ולצדו הקים גם צריף, אותו ייעד לשמש כבית הכנסת של היישוב העתידי.
האתר בו עמד הבית נמצא כיום ברחוב אלחריזי 34 חולון.
זה היה בית אבן בן קומה אחת עם חצר גדולה.
בפינה הצפון מערבית של החצר, אל מול בתי תל א-ריש הערבית, בנקודה הגבוהה ביותר בשכונה, כיום רחוב אלחריזי 36 נחפרה "עמדת גרין".
עמדה אסטרטגית זו הייתה עמדת ההגנה המרכזית של השכונה, הן במאורעות תרפ"ט והן כנגד כל התקפות הערבים בשנים שלאחר מכן.
במשך שבע שנים שמר גרין על המקום, כתושב יחידי, כאשר משפחתו נותרת מאחור, ביפו.
אמנם הוא הצליח למכור ליהודים אחרים לא מעט מגרשים, בשל התנאים הנוחים שהציע, אך היהודים פחדו לגור לבדם בסביבה שהייתה אז ערבית כולה.
בקיץ 1929, בעיצומם של מאורעות תרפ"ט הביא גרין למקום צעירים אחדים, אשר בנו עבור קוני המגרשים שלו צריפי מגורים על אדמותיהם החדשות ואף שמרו עליהם.
ב-1931 הוא בנה עוד כמה צריפי עץ עבורם.
הוא קיווה כי הקמת הצריפים תסייע, הן למשיכת קונים נוספים אל אדמתו והן לאכלוס בפועל של מי שכבר קנה.
הוא גם חפר ב-1933, בעזרת המודד אברהם בלנק מפתח תקווה, באר מים, הבאר הראשונה בחולון, הנמצאת כיום בפינת הרחובות מונטיפיורי והחשמונאים ואף רכש אוטובוס קטן, אותו כינה בשם ה"ציפור הכחולה", לצורך שמירת הקשר בין יישובו לבין תל אביב ויפו.
ככל הנראה הפעולות האחרונות אכן הועילו וב-1933 התחילו הקונים להתיישב בפועל ביישוב החדש של גרין.
המתיישבים כינו את מקום מגוריהם "שכונת גרין", על שמו וכך הפך והיה האזור לשכונה הראשונה של מה שתהיה בהמשך לעיר, חולון.
גרין נפטר ב-1942 בתל אביב ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
רק מספר חודשים אחרי מותו נסלל בשכונתו הכביש הראשון, רחוב החשמונאים.
שלוש שנים אחרי הפטירה, ב-1945, במפקד שערכה המועצה המקומית חולון דאז, לצורכי מיסוי נמצא כי בשכונה ישנם 79 בתי בלוקים, 19 צריפי עץ ומספר פחונים.
שלמה דידובסקי הידוע בשם העט דידו (נולד ב-1 בינואר 1955) הוא משורר ישראלי החותם על יצירותיו וספריו בשם "דידו", וכך הוא מוכר בקהילה הספרותית הישראלית.
דידו נולד וגדל בפתח תקווה.
אמו אסתר, נולדה בברלין ובגיל 14 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה.
בילדותו למד בפתח תקווה בבית ספר יסודי ע"ש י.מ.
בשנים 1973–1976 שירת בצבא: תחילה התגייס לנח"ל, ואחרי מלחמת יום הכיפורים עבר הסבה לחיל השריון.
עם סיום שירותו הצבאי, בשנים 1976–1979 נדד באירופה.
כששב לישראל עשה קורס גינון ועבד מספר שנים כגנן עצמאי.
החל מ-1990 עבר לעבוד כשכיר וניהל את המשק החקלאי בחוות הנוער הציוני.
בשנות הארבעים לחייו למד במכללת בית ברל וסיים שם תואר ראשון בחינוך ותעודת הוראה.
דידו החל לכתוב שירים כבר בהיותו בבית הספר התיכון.
פרסומו הראשון היה בבטאון תנועת הקיבוץ המאוחד "מבפנים" (1975) ומאז המשיך לכתוב ולפרסם שירים וסיפורים קצרים.
סיפורו "כדורים פורחים" זכה בתחרות הסיפור הקצר של עיתון "הארץ" (2002) וסיפורו "הבית הזה" זכה במקום השלישי בתחרות פרס עינת, הפרס לסיפורת ספקולטיבית קצרה ע"ש עינת פלג ז"ל לשנת 2010. ספר שיריו "האיש מבבל" זיכה אותו בפרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום-שם בתחום השירה על-שם נתן יונתן לשנת 2011.
המשוררת סבינה מסג, כתבה על ספרו השני "לזכר הזמן": "דידו כותב שירים קטנים ויפים, שירים פשוטים ותמציתיים בנוסח שירת הייקו היפנית, שירה ששמה לה למטרה לתאר תמונות מחיי היום-יום בצורה חדשה ורעננה.
זוהי שירה קונטמפלטיווית המנכיחה במלה או ברמז את המקום ואת העונה שבה נכתבים הדברים.
כליה העיקריים הם התמונה, הסמל והפרדוקס, שמשמש להקפצת השיר לממד רוחני העומד מעל לחשיבה הקווית/שכלתנית".
המשוררת חמוטל בר-יוסף כתבה על ספרו "מקומי": "דידו כותב שירה בשלה, חכמה, עמוקה.
הרגישויות שלו חורגות ממעגל האני ומצוקותיו, הן נוגעות בזולת, בהיסטוריה היהודית והכללית ובטבע.
שיריו של דידו [...] מלמדים אותנו בחן רב להתפייס עם המגבלות של אחרים ושל עצמנו.
הלשון השירית של דידו מוזיקלית, מרוכזת ומשעשעת בעדינות".
אבן גיר רכה: שירים, תל אביב, גוונים, 1999.
לזכר הזמן: שירים, ירושלים, הוצאת כרמל, 2003.
האיש מבבל: שירים, ירושלים, הוצאת כרמל, 2012.
תחרות הסיפור הקצר – הארץ 2002
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים 2015
שלמה גרוניך ומקהלת שבא היה פרויקט חברתי-מוזיקלי שבמסגרתו עבד המוזיקאי שלמה גרוניך בחדרה עם בני נוער שעלו מאתיופיה.
גרוניך הקים את הלהקה ב-1991 לצורך הופעה חד פעמית בטלוויזיה, וב-1993 הוציא איתה את האלבום "שלמה גרוניך ומקהלת שבא", שזכה להצלחה רבה.
השירים הידועים מן האלבום הם "המסע לארץ ישראל" ו"שיר ישראלי", אך היו בו גם שירי מחאה כמו "בקרוואן" המלינים על היחס שלו זוכים העולים מאתיופיה בקרב החברה הישראלית.
הרב שלמה דוד פוזנר (בז'שקובסקי) (ח' בכסלו ה'תרי"ב, 1851 - ט"ז באב ה'תרצ"ה, 13 באוגוסט 1935) היה רב פולני־אמריקאי, מרבני העיר ולוצלאווק ורב בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
נולד בולוצלאווק, פולין, ליצחק וגיטל.
למד בחדרים, וכן אצל רב העיר הרב יוסף חיים קרא מחבר "מנחת שבת" ו"קול אומר קרא", רבו המובהק, שהיה מפורסם בפולין גם בהשכלתו הכללית.
עד גיל 15 למד בישיבת לנטשיץ, אצל הרב אברהם שלזובר מחבר "באר יהודה" ואצל הרב יעקב קוצ'ינסקי.
למד שלוש שנים נוספות בישיבת קולו (קויל) אצל הרב שלמה הלוי (ר"ש פוזנר, תלמיד ר' עקיבא איגר) ואצל בנו הרב אברהם, לימים אב"ד זגורוב.
באותה תקופה השתלם בעברית וגרמנית.
לאחר מכן שב לעיר מולדתו ולוצלאווק ולימד תלמידים שונים.
לאחר נישואיו בתרל"ב התפרנס מחותנו, המשיך ללמוד וללמד, ודרש בקביעות בפני ציבור בולוצלאווק.
כאשר פרנסת חותנו הצטמצמה, מיאן להפצרת רבו רי"ח קרא לשמש ברבנות, ופתח חנות.
לאחר שישה חודשים ירד מנכסיו, והוא מונה בידי רבו ופרנסי הקהל לשו"ב.
הוא החזיק במשרה זו 28 שנה ונקרא על שמה "ר' שלמה דוד שוחט", אולם רוב יומו הוקדש ללמוד וללמד תורה.
בערך בשנת תרס"ד חלה בידו והחל לשמש כמשגיח ומו"צ בלבד.
ייסד אגודות למענה בוורשה, לוד'ז, לובלין, פלוצק ועוד ערים ועיירות.
שימש כציר לקונגרס החמישי הציוני בבזל תרס"ב (1901).
ביקר בארץ ישראל מפעם לפעם.
על יחסו לתנועה הציונית ניתן ללמוד מתוך מכתבו אל הרב חיים הירשנזון, ביחס להצהרת בלפור:
בקיץ תרס"ז (1907), לאחר ששישה מילדיו היגרו לארצות הברית, ובעקבות חשדנות הולכת וגוברת של השלטונות הרוסים נגד פעילות ציונית, עזב אף הוא את פולין והחל לשמש כרב, מורה ודיין בקהילת "תפארת ישראל", ג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
נחשב כאחד "מזקני וחשובי הרבנים באמריקה".
תמך בתנועת המזרחי באמריקה, והיה חבר ב"עזרת תורה".
בשנת ה'תרצ"ב הדפיס בניו יורק את ספרו "אשד הנהר".
בספרו הרבה לדרוש אודות נושאים אקטואליים הקשורים לתחיה הלאומית בארץ ישראל.
לדעתו חיי יהדות שלמים מורכבים משלשה חלקים: תורה, חכמות כלליות, ולאומיות:
בשנותיו בפולין פרסם מאמרים תורניים ב'המגיד', 'המליץ', 'המאספים', 'תורה מציון', 'אור תורה' ו'הפסגה', לעיתים תחת שם העט דב"ש.
בשנותיו באמריקה פרסם מאמרים ב'אוצר ישראל', 'שומר ישראל', 'יגדיל תורה', 'המצפה' ו"דער אידישער וועכטער".
כן נותרו ממנו כתבי יד רבים.
התכתב בהלכה עם הרב שלום אלחנן יפה, הרב אברהם אהרון יודלביץ, הרב יוסף שוורץ, ועוד.
החל מתרל"ב ובמשך יותר מ-50 שנה היה נשוי לגיטל, בת עירו (לבית מייזנר).
ממנה תשעת ילדיו: אהרון, אריה ליב, יצחק (נפטר בן 45 על פני אביו), מרדכי יוסף, חנוך, פרידא (נישאה לאלחנן יוסף בורנשטיין), שרה (נישאה לנוח אונגר), פיגה (נישאה לדוב בער נוטקיס), יוטא (נישאה לדוד סמט).
בשנת תרפ"ח נישא בשנית לגולדה, בת דודו (אחי אמו) יחזקאל הלוי.
הרב שלמה הופמן (ג' בתמוז תרפ"ב - י"ד באדר תשע"ג) היה מנהל שירות המבחן, יועץ ואיש חינוך חרדי־ישראלי.
נולד בתמוז תרפ"ב בסעליש, צ'כוסלובקיה.
לרב צבי יוסף, חסידו של הרב יצחק אייזיק וייס מספינקא.
אביו סבל מאסתמה ובחורף תרצ"ג הורעה בריאותו והוא החליט לעבור למקום עם אקלים נח יותר ולעלות לארץ ישראל עם בני משפחתו.
בשנת תרצ"ד הגיעה משפחת הופמן לחיפה ושלמה נשלח ללמוד בישיבת תפארת ישראל.
בהוראת האדמו"ר מספינקא עבר בשנת תרצ"ו ללמוד בישיבת תפארת צבי ששימשה אז כמכינה לישיבת חברון, ובקיץ תרצ"ח נכנס ללמוד בישיבת חברון שם למד שמונה שנים.
בישיבת חברון נעשה לתלמידם של המשגיח הרב מאיר חדש וראש הישיבה הרב יחזקאל סרנא.
הופמן, שהתייתם מאביו בשנת תש"ב אמר אחר התפילה קדיש יתום והרב שר התעניין בבחור היתום והחל לקרבו, הקשר ביניהם נמשך עד לפטירתו של הרב שר בשנת תשי"ב.
בישיבה התיידד הופמן עם גדליה אייזמן שהיה חברותא מבוגר שלו, ועם דב שוורצמן שהיה בן גילו.
הופמן שוכן על ידי הנהלת הישיבה בחדר שנשכר בביתו של רבי שלמה גולדמן (ר' שלומק'ע) האדמו"ר מזוועהיל שקירבו ואף נתן לו לקרוא פתקאות של חסידיו.
בשנת תש"ג נשלח על ידי הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק רבה של בריסק לקיבוץ יגור כדי להביא משם ילד יליד בריסק, בעקבות זאת החליט להצטרף למערכה שניטשה אז בין החרדים לבין הנהגת היישוב ולדאוג לשליחת הילדים למוסדות דתיים.
הופמן החל להדריך במוסד עליית הנוער שהיה אחראי על קליטת ילדי טהרן.
בשנת תש"ז צורף לצוות החינוכי במדרשיית נעם בפרדס חנה, שנה לאחר מכן התחתן עם שושנה לוי מבת ים.
לאחר חתונתו המשיך ללמד במדרשיה עוד תקופה קצרה עד קום המדינה, אז גויס לצה"ל, בעת שירותו הצבאי התייעץ עם רבי אברהם ישעיהו קרליץ בקשר לכמה נידונים הלכתיים שעלו לו במסגרת השרות בצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לעבוד בשירות המבחן כשבמקביל כיהן כמזכיר "חבר הפעילים" ובתקופה מסוימת אף עזב את עבודתו בשירות המבחן ועבד כמפקח מטעם הפעילים.
במסגרת עבודתו בשירות המבחן עסק בשיקום אסירים ולמד באופן מקצועי את מדעי התנהגות האדם ותורת הנפש, וכן דרכי אבחון בעיות נפשיות וטיפול והתמודדות עמן, בהדרכת רבי יחזקאל סרנא טרח למצוא מקורות בחז"ל ובכתבי רמח"ל והגאון מווילנה לדרכי הטיפול והחינוך.
במסגרת עבודתו בפעילים יצר קשר עם רבים מגדולי ישראל ובהם הרבנים אברהם ישעיהו קרליץ, יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק, יוסף שלמה כהנמן, אליהו אליעזר דסלר, אהרן קוטלר, יחזקאל אברמסקי ואלעזר מנחם מן שך.
בסוף תשמ"ב יצא לפנסיה והחל ללמוד בכולל האברכים של ישיבת בית התלמוד בראשות ידידו הרב דב שוורצמן.
במשך השנים החלו לפנות אליו מחנכים ומנהלי מוסדות להתייעץ עמו בענייני חינוך, והוא החל לקבל בני נוער לטיפול.
בשלושים שנותיו האחרונות יעץ ביחידות למחנכים ומנהלים רבים ומסר אלפי ועדים ושיחות.
בתחילת שנת תשע"ג הפסיק לקבל אנשים לייעוץ וסגר את בית הכנסת שבביתו.
נפטר בי"ד באדר תשע"ג לאחר תקופת מחלה קצרה ונקבר בהר המנוחות.
תלמידו מאיר שמחה שטיין ערך משיעוריו מספר ספרים.
אפשר לתקן: עובדות מקוריות מד' אמותיהם של גדולי ישראל, כפי שנרשמו מפיו
בנין נפש האדם ממשנתו של הרב שלמה הופמן זצ"ל, תשע"ט
המחונך המחנך, תובנות מרבו הרב אייזיק שר
מאיר שמחה שטיין (ע), ועדים מהרב שלמה הופמן על יסודות החינוך
הרב שלמה דייטש (תקע"ג, סרדהלי – ז' בשבט תר"מ, נייטרא) היה אב"ד נייטרא ואחר כך איפולשאג (כיום שאהי, בסלובקיה), מתלמידי החתם סופר, מחשובי רבני הונגריה במחצית הראשונה של המאה ה־19, ומייסד ישיבה בנייטרא.
נולד בשנת תקע"ג בעיר סרדהלי (דונאיסקה סטרדה) שבהונגריה, לאביו ר' אברהם ולאמו חנה.
למד תחילה אצל רב העיר, רבי אהרן סודיטץ-ביכלר, ולאחר מכן היה מתלמידיו של הגאון רבי יהודה אסאד.
בהמשך למד בישיבת החתם סופר בפרשבורג, והיה לאחד מתלמידיו החביבים.
בשנת תקצ"א (1831) נישא לשיינדל, בתו של ישעיה ווייס מנייטרא, והתיישב ליד חותנו שם, ועסק במסחר לפרנסתו.
לאחר שירד מנכסיו, נענה לבקשת בני העיר וקיבל עליו את הרבנות בנייטרא, שם גם ייסד ישיבה.
הוא נודע כרב חריף ובקי בתורה, וכמנהיג קהילה תקיף וענוותן כאחד.
בסביבות שנת תרי"א (1851) עבר לכהן כרב העיר איפולשאג (כיום שאהי), ושימש שם במשך עשרים שנה.
בשנת תרל"א (1871), לאחר שקהילת נייטרא נפלגה לשני מחנות, נקרא לשוב לשם ולכהן ברבנות אחת הקהילות, בעוד שהקהילה השנייה בחרה ברב יוסף העניג.
הרב דייטש ניהל מכתבי תורה עם גדולי דורו, ביניהם: רבי יהודה אסאד, רבי מרדכי זאב איטינגא, רבי יוסף שאול נתנזון, רבי אברהם שמואל בנימין סופר (הכתב סופר).
הוא נודע כלמדן חריף, בעל סגנון ברור ודקדוקי, והיה מורה דרך לרבים מרבני הונגריה הצעירים.
נפטר ביום ז' בשבט תר"מ (1880), בעיר נייטרא.
הלווייתו הייתה רבת משתתפים — לפי המתואר השתתפו בה כשלושת אלפים איש.
נספד בהתרגשות על ידי רבי חזקיה פייבל פלויט ועל ידי רבי שמעון סידאן מטירנוי.
מישיבתו יצאו תלמידים רבים, שחלקם כיהנו כרבנים חשובים בקהילות הונגריה:
רבי מנחם דייטש – אב"ד פאלאנקא
רבי ברוך אקפלד – אב"ד טשוז
רבי יעקב חיים פליישמן – אב"ד זשאמבעק
רבי יונה צבי בערנפעלד – אב"ד דברצין
רבי מרדכי פונפדר – אב"ד בעקעש
רבי משה פורהאנד – אב"ד מאקאווא
רבי שאול בראך – רבה של קאשוי
רבי שלמה הלברשטאם השני (א' בכסלו תרס"ח, 1907 - א' באב ה'תש"ס, 2 באוגוסט 2000) היה האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות באבוב.
שיקם את החסידות לאחר השואה, ובנה לה מוסדות במקומות רבים בעולם.
נולד לאדמו"ר בן ציון הלברשטאם רבה של העיירה באבוב בגליציה שבפולין.
בשנת תרפ"ה נישא לבלומה רחל טייטלבוים, בתו של דודו רבי חיים יעקב מלימנוב (חתן רבי שלמה הראשון, בנו של רבי משה יוסף מאויהל).
בשנת תרצ"א עבר אביו לטשיבין ומינה את רבי שלמה לרב הצעיר של העיירה באבוב.
עזר לאביו בניהול החסידות ובפרט רשת ישיבות באבוב אשר מנתה אז למעלה מ-30 סניפים.
בתקופת השואה התגלגל במקומות שונים וניצל.
עסק רבות בהצלת יהודים בעיקר על ידי זיוף תעודות.
כדי להינצל מצפרני הנאצים היה עליו לגלח את זקנו.
לאחר השואה עקר לארצות הברית, שם התגורר בשכונת קראון הייטס שבברוקלין והקים מחדש את מוסדות החסידות.
יחד איתו שרד את השואה בנו, הרב נפתלי צבי הלברשטאם, אשר לימים מילא את מקומו כאדמו"ר.
בתחילה היו לו חסידים מועטים מאוד.
בישראל, החלו חסידי באבוב שנשארו לאחר השואה להתקבץ והחלו להקים בתי מדרש של החסידות.
בית המדרש הראשון הוקם בבני ברק ואליו באו חסידים רבים שגרו בעיר זו.
כאשר הגיע ארצה נסעו איתו החסידים לקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון.
בשנת תש"ו נישא בשנית לפריידא רובין, בתו של רבי אריה לייבוש מצישינוב-טומשוב.
הקים את מוסדות באבוב המרכזיים בארצות הברית: מתיבתא כרם שלמה, ישיבת בני ציון, בית ספר לבנות בנות ציון, קעמפ שלוה, מוסדות צדקה וחסד, ועוד.
בישראל הקים את קריית חסידי באבוב בבת ים, ובה ישיבת באבוב המרכזית, תלמוד תורה ובית ספר לבנות.
נהג לנסוע תכופות לבקר את מרכזי חסידיו ששוקמו בישראל, באנטוורפן שבבלגיה, בלונדון, וברחבי ארצות הברית.
בעת המחלוקת בין החסידים לליטאים והקמת מפלגת דגל התורה בשנת 1989, כתב לאחד ממקורביו: "הידיעות מהמחלוקות בארץ הקודש גוזלים את מנוחתי כי בשגעון ינהגו וגורמים חילול השם בעולם, והעושה שלום במרומיו יסיר שנאת אחים מאתנו, וישפות שלום לנו, וישלח גואל צדק שהבטיחנו, ובעבודת בית המקדש נשמח כולנו".
רבי נפתלי צבי, ממלא מקומו באדמו"רות.
מרים נחמה, אשת הרב חיים יעקב יוסף טויבער, דיין קהל באבוב בבורו פארק
דבורה לאה, אשת הרב יונתן בנימין גולדברגר (בן הרב פנחס אשר אב"ד מעדיער), ראש כולל באבוב ורב בית הכנסת ביקובסק מחבר שו"ת אבני חפץ, נפטר ממגפת הקורונה תש"ף.
את מקומו כרב בית הכנסת ביקובסק מילא בנו הרב שמעון (חתן הרב עקיבא מנחם סופר, רב דחסידי ערלוי ב"ב).
שרה הענא, אשת הרב יעקב ישראל ישורון מייזליש, אבד"ק סארוואש ורב קריית באבוב בבת ים.
בנו של רבי שבתי מסארוואש (חתן רבי יעקב מסאסרגן).
רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם, האדמו"ר הנוכחי מבאבוב.
מלכה, אשת הרב בן ציון בלום דיין קהל באבוב בלונדון.
אסתר שיינדיל, אשת אחיינו הרב ברוך אברהם הורוביץ ראש ישיבת באבוב, בנו של רבי יחזקאל חתן רבי דוד השני מקשאנוב.
כרם שלמה, ליקוט דברי תורה שאמר בשיעוריו ובטישים שערך.
דברי שלמה, על התורה ומועדי השנה, יצא לאור על ידי בנו האדמו"ר הנוכחי רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם.
עד כה יצאו לאור חמשה כרכים, בהמשך מתעתדים להופיע חלקים נוספים על כל חמשת חומשי תורה ומועדי השנה.
חלק א' - בראשית א - על פרשיות בראשית - חיי שרה, יצא לאור בשנת ה'תשע"ז.
חלק ב' - בראשית ב - על פרשיות תולדות - ויחי, יצא לאור בשנת ה'תשע"ח.
חלק ג' - שמות א - על פרשיות שמות - בשלח, יצא לאור בשנת ה'תשע"ט.
חלק ד' - שמות ב - על פרשיות יתרו - פקודי, יצא לאור בשנת ה'תשפ"א.
חלק ה' - ויקרא - על פרשיות ויקרא - בחוקותי, יצא לאור בשנת ה'תשפ"ג.
חלק ו' - במדבר - על פרשיות במדבר - מסעי, יצא לאור בשנת ה'תשפ"ה.
חכמת שלמה על התורה והמועדים ודרשות בשלושה כרכים, מדברי תורתו שנכתבו על ידי משמשו הרב יהושע זאב זאפרן בין השנים תשט"ז עד תשכ"ח.
יצא לאור על ידי הרב יחזקאל שלאף מלונדון המזוהה עם חצר חסידות באבוב 45.
נועם שלמה, ליקוט אמרות מדרשותיו, שיחותיו ומכתביו, בשני חלקים: על חינוך וימי הבחרות ועל דרך החסידות, עזרה לזולת ומכתבים בעניינים אלו.
יצא לאור בשנת תשע"ה על ידי נכדו הרב שמעון גולדברגר.
ישנו פולמוס סביב כשרותו של ספר זה, מאחר שכל בניו של האדמו"ר רבי שלמה פרסמו מכתב חריף לאוסרו מאחר שהזכויות היוצר על כל כתביו שייכים בבעלעדיות להאדמו"ר הנוכחי מבאבוב.
כתב קינה לזכר השואה הנאמרת בתשעה באב ("זכרו נא וקוננו כל ישראל").
האדמו"ר רבי שלמה הלברשטאם (הראשון) (תר"ז, 1847 – א' בתמוז תרס"ה, 4 ביולי 1905) היה מקים חסידות באבוב והאדמו"ר הראשון שלה.
בנו של רבי מאיר נתן הלברשטאם בן רבי חיים הלברשטאם מצאנז ומחבר הספר דברי חיים.
בשנת תרט"ו (1855) התייתם מאביו, ועבר לגור אצל סבו (אבי אמו) רבי אליעזר מדז'יקוב (בנו של רבי נפתלי מרופשיץ).
בשנת תרכ"א (1861) נישא לרבקה הענא, בתו של רבי יהושע מקמינקה.
לאחר פטירתה נישא לרעכיל בריינדל בתו של רבי מנשה טייטלבוים (בן רבי נחום צבי מדרוהוביטש, גזע סיגט).
הופקד על ידי סבו רבי חיים הלברשטאם לערוך את תשובותיו ההלכתיות, יחד עם בן דודו רבי משה מברדיוב (בנו של רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ).
תשובות אלו נדפסו בתור ספר "דברי חיים".
סבו גם למדו קבלה וסדר קריאת הקוויטעל (הפתקאות).
בשנת תרכ"ה (1865) נתמנה כרב בעיירה ביקאובסק, וכיהן בה כעשר שנים.
לאחר מכן עבר לכהן כרב בעיירה אושפיצין (כינויה היהודי של העיירה אושוויינצ'ים) ובווישניצה.
בשנת תרנ"ב (1892) נתמנה כרב לקהילת באבוב שבגליציה שם התחיל לכהן באדמורו"ת והתפרסם בחכמתו צדקתו וקדושתו.
היה מגדולי המנהיגים של יהדות גליציה והשפעתו הייתה גדולה.
הוא נודע במומחיותו הרוחנית בקריאת הפתקאות (הקווטיעל) אותה למד מסבו רבי חיים מצאנז.
נפטר בעיירת הנופש באד נויהיים שבגרמניה בא' תמוז תרס"ה (1905).
ילדיו היו מאשתו הראשונה, רבי בן ציון הלברשטאם ובתו חיה שיינדל אשת רבי חיים יעקב טייטלבוים מלימנוב (בנו של רבי משה יוסף מאויהל).
רבי שלמה הקים את חסידות באבוב והיה האדמו"ר הראשון שלה.
בנוסף, הוא ייסד את ישיבת עץ חיים, שבהנהגת בנו רבי בן ציון הלברשטאם הפכה לרשת ישיבות בת כ-40 ישיבות ברחבי גליציה.
הוא תמך בתנועת מחזיקי הדת שהקים רבי יהושע מבעלז איתו היה בקשרים טובים ועבדו בשיתוף פעולה בהצגת היהדות מול השלטונות האוסטריים.
מעט מדברי תורתו של רבי שלמה אשר שרדו את השריפה הגדולה בווישניצא, הודפסו בקובץ 'עטרת שלמה', המודפס בספר קדושת ציון.
"שלמה המלך ושַׁלמַי הסנדלר" הוא מחזמר, שכתב המחזאי סמי גרונמן ותרגם מגרמנית המשורר נתן אלתרמן, והוא מוזכר פעמים רבות כאחד ממחזות הזמר המצליחים בכל הזמנים בישראל, הן מבחינה אמנותית והן מבחינה קופתית.
המחזה, שנכתב ב-1942 ותורגם באותה שנה בידי אלתרמן, הוצג לראשונה בשנת 1943, וב-1964 עובד על ידו, נוספו לו פזמונים בהלחנתו של סשה ארגוב והוא הפך למחזמר ב"תיאטרון הקאמרי".
המחזה תורגם מהנוסח העברי של אלתרמן ליידיש בידי שמואל צסלר, ולאנגלית בידי דן אלמגור.
המחזמר מגולל את סיפורו של שלמה, המלך התנ"כי שכונה החכם מכל אדם, בעל לאלף נשים ובהן נופרית בת פרעה.