tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זייר נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית בשנת 1976. באותה שנה הוא נבחר גם לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הוא קיבל מספר פרסים לרבות פרס הארווי (1993), פרס ארתור שולוב במדעי הלייזר (2000), פרס וולף (2005) ועוד.
רצ'רד לין היה פסיכולוג וסופר בריטי שנוי במחלוקת, ופרופסור לשעבר באוניברסיטת אלסטר, עד שתוארו נשלל ממנו בשנת 2018.
במחקריו הוא טען להשפעה ישירה של מין וגזע על אינטליגנציה, ובעקבות כך הואשם בגזענות, וספג ביקורת נוקבת מחוקרים רבים בתחומו, על מסקנותיו ועל שיטת עבודתו.
שימש בעבר כעורך הראשי של כתב העת Mankind Quarterly, שהואשם בידי רבים בכך שהוא מקדם עליונות לבנה, איגניקה ואת תורת הגזע.
ריצרד לין נולד למשפחה של בוטנאי בריטי סידני הרלנד שפעל בטרינידד ופרו.
הוא גדל בבריטניה במשפחה חד-הורית ופגש לראשונה את אביו בשנת 1949 כאשר הוא חזר לבריטניה.
אחרי סיום לימודי בית ספר לין למד באוניברסיטת קיימברדג'.
לין התחיל את הקריירה מדעים באוניברסיטת אקסטר והמשיך לאוניברסיטת אולסטר באירלנד.
בשנת 1982 הוא פרסם מאמר בו תיאר תופעה של אפקט פלין.
לדעתו מקור לתופעה זו היא בשיפור בהרגלי התזונה במהלך המאה ה-20.
בשנת 1996 לין פרסם ספר Dysgenics: Genetic Deterioration in Modern Populations בו טען שמשפחות בעלי השכלה גבוהה מולידים פחות ילדים ובמשפחות עם IQ נמוך הם בדרך כלל מרובות ילדים.
ויליאם המילטון מתח ביקורת קשה על הספר וממצאיו.
לין חקר האם קיים קשר בין גזע לרמת משכל.
ממצאים רוכזו בספר "IQ and the Wealth of Nations" שנכתב במשותף עם חוקר פיני ופורסם בשנת 2002. בספר המחברים טענו שהבדלים בתוצר מקומי גולמי בין המדינות השונות מוסברים בהבדלים ברמת IQ של האזרחים.
לדעתם המדד מגיע ל-105 אצל אנשים ממזרח אסיה, 99 אצל אנשים מאירופה ורק 54 אצל בושמנים.
בשנת 2010 הוא פרסם מאמר לפיו אנשי צפון איטליה הם בעלי מדד 103 ותושבי סיציליה 89 בלבד.
מסקנות של לין נתקלו בביקורת מחוקרים אחרים שעסקו בנושא לרבות מרכוס פלדמן.
היו גם טענות לבעיות מתודולוגיות במחקריו.
בעקבות כך בשנת 2018 אוניברסיטת אולסטר ביטלה מינוי של לין לפרופסור אמריטה.
המרכז המשפטי לדרום העני כלל את לין ברשימת בעלי דעות של לאומנות לבנה.
ריצ'רד ייטס היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הוויגית, ולאחר 1854, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-13 בשנים 1861–1865, שנות מלחמת האזרחים האמריקאית, ונחשב לאחד ממושלי מדינות ארצות הברית רבי ההשפעה במהלך המלחמה.
הוא נקט בצעדים נמרצים כדי להבטיח את שלומן של קהיר וסנט לואיס כנגד תקיפות צבא הקונפדרציה.
כמי שכונה "ידיד החיילים", הוא סייע לארגן את חיל המשלוח של חיילי צבא האיחוד, כולל מינויו של יוליסס ס.
גרנט כקולונל ברגימנט של אילינוי.
הוא גם תמך בהצהרת האמנציפציה.
ייטס גם ייצג את אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1851–1855 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1865–1871. כסנאטור, הוא דיבר בעד הדחתו של אנדרו ג'ונסון והצביע בעדה.
ריצ'רד ייטס נולד בבקתה בעיירה ורסאו שבקנטקי.
משפחתו הייתה ממוצא אנגלי, וב-1831 עברה לאילינוי.
הוא למד באוניברסיטת מיאמי שבאוקספורד, אוהיו, ובקולג' ג'ורג'טאון שבקנטקי, וב-1835 סיים את לימודיו בקולג' אילינוי שבג'קסונוויל.
לאחר מכן הוא למד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון, וב-1837 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בג'קסונוויל.
ב-1850 הוא נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא היה החבר הצעיר ביותר בקונגרס ה-32. ב-1852 הוא נבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים.
במהלך תקופת כהונתו השנייה של ייטס בבית הנבחרים, ביטול פשרת מיזורי הצית מחדש את המחלוקת על העבדות בארצות הברית.
הוא התנגד לביטול הפשרה, צעד שפתח את האפשרות להרחבת העבדות אל תחומי קנזס, וזיהה את עצמו עם המפלגה הרפובליקנית שנוסדה אז.
הדמוקרטים באילינוי שרטטו מחדש את גבולות מחוז הבחירה שלו כדי לתת יתרון למועמד שלהם, וייטס הפסיד בהפרש קטן בבחירות לכהונתו השלישית בבית הנבחרים.
לאחר מכן שימש ייטס לזמן מה כנשיא של חברת רכבת.
כמי שנותר פעיל בזירה הפוליטית, הוא היה פעיל במסע הבחירות של מועמד הרפובליקנים לנשיאות בבחירות של 1856, ג'ון פרימונט.
הייתה לו חולשה לוויסקי, אם כי בזמנים מסוימים הוא השתדל להתנזר משתייה.
בשנותיו האחרונות שתיינותו בלטה לעין, גם באירועים ציבוריים.
ב-1867 הוא גמר אומר שלא לשתות כלל, אך לא הצליח לקיים את החלטתו.
ב-1860 נבחר ייטס כמושל אילינוי.
הוא היה מיודד עם אברהם לינקולן, והשניים תמכו זה בזה במערכות הבחירות שלהם באילינוי שהתקיימו באותה שנה.
בנאום ההשבעה שלו הוא דחה מכל וכול את זכות הפרישה של מדינות הדרום מהאיחוד והכריז שזו "טענה כה יומרנית ואבסורדית שלעולם לא ניתן יהיה להסכים לה".
הוא גם צפה שהאיחוד "בסופו של דבר יהיה חזק יותר, עשיר יותר ומפואר יותר, בעל שם וחופשי, יותר מאשר הוא היה קודם לכן, מתוך התגובה הנחוצה אל מול המשבר שאותו אנו חווים".
ייטס המשיך להיות מתנגד בולט לעבדות, ועם פרוץ מלחמת האזרחים הוא היה פעיל מאוד בגיוס מתנדבים.
הוא כינס את בית המחוקקים של אילינוי למושב מיוחד ב-12 באפריל 1861, יום לאחר קרב פורט סאמטר, הכריז על קהיר כנכס צבאי, והציב בה חיל מצב סדיר.
הבנקים באילינוי העמידו לרשותו של ייטס סכומים שהסתכמו במיליון דולר לטובת ציוד הכוחות שגויסו במדינה כתגובה לקריאתו של הנשיא לינקולן.
בהצעתו של ייטס, אישר לינקולן לכוחות מאילינוי להגן על מאגר הנשק הפדרלי בסנט לואיס.
בלשכתו של ייטס, קיבל הגנרל יוליסס ס.
גרנט את ההכרה המובהקת הראשונה בהיותו לוחם במלחמת האזרחים, זאת לאחר שמונה על ידי ייטס כקצין הגיוס של אילינוי, ולאחר מכן כקולונל ברגימנט הרגלים ה-21 של אילינוי.
ייטס גם דאג למינויים צבאיים לג'ון לוגן, ג'ון מקלירננד וג'ון פאלמר, כולם דמוקרטים בולטים.
לינקולן התעלם מרמז של ייטס שהוא יקבל מינוי כבריגדיר גנרל על רקע השיקול שייטס היה חשוב מדי כמושל נאמן.
לאחר קרב שילה, העביר ייטס באופן אישי אספקה רפואית לטיפול בפצועים ממדינתו, כפי שעשו מושל ויסקונסין אדוארד סלומון ומושל אינדיאנה אוליבר מורטון.
מחוות הומניטריות כאלו ייצבו את הפופולרייות של ייטס, והוא זכה לכינוי "ידיד החיילים".
בספטמבר 1862 נכח ייטס בוועידת מושלי המלחמה הנאמנים שהתקיימה באלטונה, פנסילבניה, שבסופו של דבר העניקה לנשיא לינקולן את התמיכה בהצהרת האמנציפציה.
במהלך המלחמה הפיק ייטס תועלת מיחסיו עם הנשיא לינקולן כדי להעביר סיוע פיננסי פדרלי משמעותי לאילינוי בכלל, ולשיקגו בפרט.
שיקגו הפכה למיקומו של מחנה השבויים הגדול ביותר של האיחוד, קמפ דאגלס, שהוקם על אחוזתו של מתנגדו הפוליטי לשעבר של לינקולן, הסנאטור המנוח סטיבן דאגלס.
במהלך תקופה זו גייס ייטס את שירותיו של ראש עיריית שיקגו לשעבר, ג'יימס האצ'ינסון וודוורת', רפובליקני עם דעות נחרצות נגד העבדות שדמו לאלו של ייטס, כדי לפקח על ההוצאה והניהול של הכספים הפדרליים שהתקבלו.
בנאומו השנתי שנשא ב-1863, הוקיע ייטס את הדיבורים בקרב כמה ממצדדי הפרישה שהאיחוד צריך להיבנות מחדש עם הדרה של מדינות ניו אינגלנד.
לאחר הצהרת האמנציפציה, הוכיח את עצמו בית המחוקקים של אילינוי, שהיה בשליטת הדמוקרטים, כבלתי משתף פעולה.
ייטס, מתוך חשש שלשורות הדמוקרטים חדרו "אבירי מעגל הזהב" תומכי הפרישה, פיזר את בית המחוקקים של אילינוי ב-10 ביוני 1863, בהכריזו "שההיסטוריה של האספה לא מראה שום תקווה לתוצאות מועילות עבור אזרחי מדינה זו, או לצבאות בשטח מכאן והלאה".
לאחר תום כהונתו של ייטס כמושל, הוא נבחר מטעם הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, בו הוא כיהן ממרץ 1865 ועד מרץ 1871. בעת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש ועדת התביעות של הסנאט (בקונגרסים ה-39 וה-41) וכיושב ראש ועדת הטריטוריות (בקונגרס ה-40).
הוא זוהה כעמיתו ונושא כליו של צ'ארלס סאמנר, הסנאטור הרדיקלי ממסצ'וסטס.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון דיבר ייטס בעד הרשעתו של הנשיא, שאותו הוא תיאר כ"מזיק הגדול ביותר לשלום הציבור ...שבאמצעות רצח ירש את המפקד העליון ומחפש כיצד לבגוד בנו לנוכח פני האויב".
ייטס בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת בסנאט.
לאחר תום כהונתו, הוא מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כנציב הפיקוח על מענקי הקרקעות למסילות הברזל.
ריצ'רד ייטס נפטר באופן פתאומי בסנט לואיס ב-27 בנובמבר 1873. הוא נטמן בבית הקברות דיימונד גרוב שבג'קסונוויל, אילינוי.
ב-1923 הוצב פסל בדמותו, מעשי ידי הפסל אלבין פולסק, בשטחי הקפיטול המדיני של אילינוי.
בנו, ריצ'רד ייטס הבן, היה גם הוא פעיל בפוליטיקה של אילינוי וכיהן גם הוא כמושל המדינה ה-22 בשנים 1901–1905.
ריצ'רד פרדריק וינסנט, ברון וינסנט מקולזהיל (; 23 באוגוסט 1931 - 8 בספטמבר 2018), היה פילדמרשל בצבא בריטניה אשר שימש כראש מטה ההגנה בין 1991–1992, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1993–1996.
וינסנט נולד באוקסברידג', בנם של פרדריק וינסנט ופרנסיס אליזבת וינסנט (לבית קולזהיל).
הוא התחנך בבית הספר אלדנהאם בהרטפורדשייר.
והוא התגייס לצבא הבריטי כטוראי, ולאחר שלמד בבית הספר לקצינים של מונס, הוסמך כקצין בדרגת לוטננט משנה בחיל התותחנים המלכותי ב-7 ביולי 1951. בשנים הראשונות הוא שירת בארמיית הריין הבריטית.
ב-13 במרץ 1953 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וב-23 באוגוסט 1958 לדרגת קפטן.
ב-1960 הוא הועבר למכון למחקר המכ"ם במאלברן, וב-1962 חזר לגרמניה.
בין 1962–1963 עבר קורסים שונים במסגרת המכללות של הצבא הבריטי, ולאחר מכן הועלה לדרגת מייג'ור ב-23 באוגוסט 1965, והוצב במלזיה במהלך העימות האינדונזי-מלזי.
ב-1968 הוצב וינסנט במשרד ההגנה, וב-27 בפברואר 1970 הוא קודם לדרגת לוטננט קולונל ומונה למפקד רגימנט ההגנה האווירית ה-12. הרגימנט הוצב בגרמניה ולאחר מכן נשלח לאירלנד והשתתף במבצע באנר.
ב-1972 הועבר לשמש כמדריך במכללת קימברלי.
ב-30 ביוני 1974 הוא הועלה לדרגת קולונל, ושנה לאחר מכן הועלה לדרגת בריגדיר.
בהמשך אותה שנה הוא מונה למפקד הבריגדה ה-19. הוא הפך לסגן המזכיר הצבאי במשרד ההגנה בינואר 1979 ולאחר קידומו לדרגת מייג'ור גנרל ב-1 באפריל 1980, הוא הפך למפקד המכללה הצבאית המלכותית למדעים ביולי 1980. ב-1 בספטמבר 1983 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-1984 הוא הפך לאביר במסדר האמבט.
ב-3 בנובמבר 1986 הוא הועלה לדרגת גנרל, ובאוקטובר 1987 מונה לסגן ראש מטה ההגנה.
ב-1990 הוענק לו תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית.
ב-2 באפריל 1991 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל ומונה לראש מטה ההגנה.
ב-1 בינואר 1993 הוא פרש מהתפקיד ומונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-3 בספטמבר של אותה שנה הוענק לו התואר "הברון וינסנט מקולזהיל".
ריצ'רד ייטס הבן היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-22 בשנים 1901–1905, הראשון מבין מושלי אילינוי שנולד בשטחיה.
בשנים 1919–1913 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אילינוי.
ריצ'רד ייטס הבן נולד בג'קסונוויל, אילינוי, זמן קצר לפני השבעתו של אביו, ריצ'רד ייטס האב, כמושל אילינוי ה-13, שכיהן בתפקיד בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית והיה מושל פופולרי מאוד.
לפיכך, ארבע שנות ילדותו הראשונות של ייטס הבן עברו עליו במעון המושל בספרינגפילד, שלימים הוא התגורר בו כמושל.
ייטס הבן התחנך בבתי ספר ציבוריים, ובשנים 1870–1874 הוא למד בקולג' האישה של אילינוי, כיום קולג' מקמורי.
בשנים 1878–1879 הוא היה עורך העיתון Daily Courier ובשנים 1881–1883 עורך העיתון Daily Journal.
ב-1880 הוא סיים את לימודיו בקולג' אילינוי בג'קסונוויל וב-1884 הוא סיים את לימודיו במחלקת המשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
הוא עסק בעריכת דין בג'קסונוויל, ובשנים 1885–1890 שימש כפרקליט העירוני, וכיהן כשופט במחוז מורגן בשנים 1894–1897. לאחר מכן, ועד 1900 שימש ייטס כגובה מטעם שירות הכנסות הפנים.
ב-1900, בטרם מלאו לו 40, נבחר ייטס כמושל אילינוי.
את מסע הבחירות שלו הוא החל כסוס שחור תחת מסווה של נייטרליות, שהקנתה לו את תמיכתו של הסנאטור ולשעבר מושל אילינוי שלבי מור קלם.
חבר בית הנבחרים ויליאם לורימר, שתמך במועמד אחר מבין אלה הידועים יותר, שינה את עמדתו באופן פתאומי במהלך ועידת המפלגה הרפובליקנית והעביר את תמיכתו לייטס.
תוצאות סבב ההצבעה השלישי בוועידה מעולם לא פורסמו, וייטס זכה במועמדות המפלגה לאחר סבב ההצבעה הרביעי.
בבחירות הכלליות ניצח ייטס בהפרש של 61,233 את מועמד הדמוקרטים סמואל אלשולר.
החוק המרכזי שנחתם על ידי ייטס במהלך תקופת כהונתו כמושל היה חוק חדש להעסקת ילדים, הראשון מסוגו בכל אחת ממדינות ארצות הברית, שהגביל את שבוע העבודה של ילדים ללא יותר מ-48 שעות.
צעד משמעותי נוסף של ממשלו של ייטס היה חתימתו על חוק שהתיר את בעלותן של העירייות על מסילות הברזל העירוניות.
ייטס הגביל את התעשיות שפעלו בבתי הסוהר, אך הטיל וטו על הצעת חוק שקראה לבקרה מרכזית של כל סוכנויות המדינה.
וטו זה היה משמעותי בביקורת שנמתחה עליו בעיתונות של שיקגו.
מתוך ביקורת על המושל, טענו עיתוני שיקגו שייטס הכריח את עובדי המדינה לתרום כספים לקרן חשאית.
במסגרת האשמות שהוטחו בו מאוחר יותר נטען שהעבודה במסע הבחירות הייתה חובה לכל עובדי מדינת אילינוי.
ב-1904 היה ייטס הרפובליקני הראשון ממערב לאוהיו שהביע את תמיכתו בתאודור רוזוולט.
על אף היותו מושל מכהן, לא קיבל ייטס את מועמדות מפלגתו לכהונה שנייה באותה שנה.
הוא הוביל את ההתמודדות מבין שישה מועמדים במשך 58 סבבי הצבעה, עד אשר העביר את תמיכתו לפרקליט המדינה צ'ארלס דינין בכדי למנוע את מועמדותו של פרנק לואדן, יריבו הראשי של ייטס בוועידה.
בשנים שלפני בחירתו כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית היה ייטס פופולרי בקרב חוגי צ'אוטקואה להשכלת מבוגרים.
הוא מילא שורת תפקידים כמו האחראי על חברות הטלפון בתור חבר בנציבות התשתיות המדינתית.
בשנים 1919–1933 כיהן ייטס כחבר בית הנבחרים מטעם אילינוי.
ב-1928 לא עלה בידו לקבל את מועמדות מפלגתו לכהונה נוספות, אך מאוחר יותר הוא מונה כמועמד במקומו של הנרי רת'בון שנפטר לפני הבחירות.
בבחירות של 1932 הוא כבר לא נבחר לכהונה נוספת.
צעדו האחרון כחבר בית הנבחרים היה הצבעתו ב-1933 נגד ביטולו של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית (חוק היובש).
לאחר תום כהונתו בקונגרס התגורר ייטס בהרבור ספרינגס, מישיגן ובספרינגפילד, אילינוי, שם הוא כתב את זיכרונותיו.
ריצ'רד ייטס הבן נפטר בספרינגפילד ב-11 באפריל 1936. הוא נטמן בבית הקברות דיימונד גרוב שבג'קסונוויל.
ריצ'רד טרווית'יק היה מהנדס מכרות אנגלי, אשר בנה את קטר הקיטור הראשון הנוסע על מסילה.
כן היה חלוץ בתחומים נוספים הקשורים למנועי קיטור בלחץ גבוה ולתחבורה על מסילות ברזל.
ריצ'רד טרווית'יק נולד בטרגאג'וראן (Tregajorran), קורנוול, בלב אזור מכרות עשיר במחצבים במערב קורנוול.
הוא היה החמישי, והבן היחיד, מבין ששת ילדיהם של הוריו, אשר שניהם היו קשורים אישית ומשפחתית לתחום הכרייה: האב מנהל עבודה במכרה, והאם בתו של כורה.
ריצ'רד חבש את ספסלי בית הספר הכפרי בקמבורן (Camborne) הסמוכה, אך פרט למתמטיקה, בה הפגין לא אחת מחשבה מקורית, ריצ'רד לא הצטיין בלימודיו ובהתנהגותו.
דפוס זה נמשך אף בהמשך חייו, טרווית'יק לא הפגין גם להבא התעניינות בידע כללי לשמו, והשכלתו לקתה ביותר.
לעומת זאת, בהיותו גבוה (1.88 מ'), אתלטי וחזק, עסק רבות בספורט, ולימים אף הוכתר כאלוף השנתי בסגנון ההיאבקות המקומי של קורנוול (Cornish Wrestling).
כבר כילד טרווית'יק חזה בפעולתן של מכונות קיטור אשר שאבו מים ממעמקי מכרות נחושת ובדיל בסמוך לאזור מגוריו.
טרווית'יק החל לעבוד במכרה בגיל 19, ועד מהרה הגיע לדרגה של יועץ.
חיים אישיים והשפעתם על הקריירה
קורנוול, אזור הולדתו של טרווית'יק, עם היותה עשירה במחצבים, לא שפעה מקורות פחם או דלקים זמינים אחרים, ולכן נודעה חשיבות רבה לייעול אנרגטי של העבודה במכרות, ובייחוד, של מלאכת סילוק המים.
מנוע הקיטור של ניוקומן, למשל, היה בלתי יעיל אנרגטית, והפעלתו הייתה מעשית כמעט אך ורק במקומות בהם הפחם היה נמצא ממילא בשפע, ובדרך כלל, במכרות הפחם עצמם.
מציאות זו היוותה גורם מניע רב חשיבות לכיוונים אליהם פנה טרווית'יק כממציא.
בשנת 1797 ריצ'רד טרווית'יק נישא לג'יין הארווי (Harvey), ביתו של בעל בית יציקה.
אותו בית יציקה ייצר מכונות, הפועלות על פי עקרון מנוע הקיטור של ניוקומן, אשר שמשו בעיקר לשאיבת מים ממכרות.
לזוג נולדו ארבעה בנים ושתי בנות.
אחד מבניו, פרנסיס, הפך בבגרותו למהנדס מסילות ברזל, וכן כמה מנכדיו מאותו בן.
בשנים 1797–1798, טרווית'יק גר בשכנות לויליאם מורדוך, אשר ערך באותה תקופה ניסויים בשימוש במנועי קיטור לתנועה.
כך, בנוסף לכישרונו הטבעי והתעניינותו הרבה בפתרון בעיות הנדסיות, נישואיו ומקום מגוריו סייעו גם הם לפיתוח הקריירה שלו.
בשנת 1808 טרווית'יק העתיק את מקום מגוריו, למשך כשנתיים וחצי, ללונדון.
במאי 1810 טרווית'יק חלה בטיפוס וזמן מה היה קרוב למות ממחלה זו.
בספטמבר, לאחר שהתאושש, חזר לקורנוול.
כללית, כישוריו העסקיים וכישוריו ביחסי אנוש של טרווית'יק לא עמדו בשורה אחת עם כישוריו ההנדסיים.
בשנת 1797 טרווית'יק החל לעבוד כמהנדס-יועץ במכרות דינג דונג (Ding Dong) שבמערב קורנוול, משרה שהתפנתה עם מותו של אביו.
טרווית'יק, במהלך עבודתו, התקין מנועי קיטור בלחץ גבוה לצורך שאיבת מים במכרות.
כיוון שג'יימס ואט, יחד עם שותפו בולטון (Boulton), החזיקו בפטנט על מנועי קיטור עם מעבה חיצוני, וגבו תמלוגים על השימוש בהם, טרווית'יק ניסה לשנות את מנועי הקיטור שבנה כך שיעקפו, או יעקפו לכאורה, את הפטנט, תוך הימנעות מתשלום התמלוגים.
בכל זאת, ואט ובולטון הצליחו להוציא לצוות המכרה צו מניעה על הפעלת המנוע פרי פיתוחו של טרווית'יק.
באותה העת, ב-1797, החל טרווית'יק בניסויים על מנת לפתח משאבה יעילה יותר לצורך סילוק המים מהמכרות, אשר נעשו באותה תקופה עמוקים יותר ויותר.
ב-1802, טרווית'יק הוציא פטנט עבור מכונת הקיטור בלחץ גבוה שהמציא.
כדי להדגים את כוחם של המנועים שבנה, הציב בקולברוקדייל שבשרופשייר מנוע קיטור נייח אשר שאב מים ב-40 פעימות לדקה ובלחץ של 145psi, השווים בקירוב ל-10 אטמוספירות.
משאבה אחרת, אף היא נייחת ובלחץ גבוה, שטרווית'יק הציב בגריניץ', התפוצצה ב-1803, וארבעה אנשים נהרגו.
למרות שטרווית'יק טען כי הסיבה לאסון הייתה טעות בהפעלה ולא במכונה עצמה, הוא הוסיף להבא התקני בטיחות במכונות דומות: הן שסתום לשחרור לחץ עודף, הן התקן למניעת התחממות יתר.
כן הוסיף מתקנים אשר יאפשרו בקרה משופרת על פעולת דוד הקיטור.
שימושים אחרים למנועים בלחץ גבוה, עליהם שקד טרווית'יק, לצד צרכים שונים במכרות, היו מפוחים לכורי היתוך, פטישים לחישול מתכת, וכן עבור מחצבות או תעשיית התותחים.
ב-1812, טרווית'יק פיתח את 'דוד קורנוול', אשר כלל צילינדר אופקי יחיד, ובו הגזים החמים הנפלטים מן הבערה מנותבים כך שבדרכם החוצה יסייעו לחימום המים.
דוד זה הכפיל את יעילות דודי הקיטור של תקופתו, ואף אומץ במנועי המשאבות שנבנו על ידי ואט ובולטון, מתחריו לשעבר.
כללית, המנועים אשר טרווית'יק היה מעורב בבנייתם באותה העת, נחשבו ליעילים ביותר לתקופתם.
טרווית'יק ערך בנוסף ניסיונות לבנות טורבינת קיטור, אלא שאלה לא צלחו.
פיתוח חשוב, עליו עמל טרווית'יק, אם כי לא היה היחיד בתקופתו, היה מנוע קיטור בו הלחץ הגבוה הושג בצילינדר והניע בוכנה.
תנועתה הקווית של הבוכנה הומרה באמצעות ארכובה לתנועה סיבובית.
עודפי הקיטור נפלטו לאוויר החופשי דרך צינור או ארובה, מה שחסך את הצורך במעבה.
נוסף לכך שבהיעדר מעבה לא חלו על המנוע הגנות הפטנט שהוציאו ואט ובולטון, איפשר הדבר את הקטנת מנוע הקיטור.
ההקטנה מצידה, אפשרה בהמשך את ניוד המנוע (אשר הובל למקומו באמצעות עגלת משק רגילה).
מכל המתואר לעיל, קצרה הייתה הדרך לשימוש במנוע קיטור לצורכי תחבורה.
ב-1801, טרווית'יק בנה את הרכב הראשון מעשה ידיו המונע בקיטור.
אמנם רכבי קיטור מוקדמים יותר הוצגו החל מ-1770, אך אלה היו בלתי יעילים בכל הקשור לשימוש מעשי.
הדגמת הרכב, אשר טרווית'יק כינה 'השטן המתנשף' (Puffing Devil) נערכה בערב חג המולד.
הרכב, אותו נהג עמיתו ובן דודו אנדרו ויוויאן (Vivian), נשא ששה נוסעים, עבר במספר רחובות בקמבורן, ואחר כך המשיך לכפר ביקון (Beacon) הסמוך שבמרחק כמה דקות הליכה.
'השטן המתנשף' יצא לנסיעות מבחן נוספות, ושלושה ימים מאוחר יותר, יצא מכלל פעולה, בשל סדק בו נתקל בדרך נסיעתו.
מפעילי הרכב שנעצר עזבו אותו בעוד המנוע פועל, על מנת לאכול במקום סמוך.
עד שחזרו, התאדו כל המים, ובשל החום הרב, גם המנוע ניזוק.
טרווית'יק לא נפל ברוחו, כיוון שהבין כי המדובר בטעות אנוש ולא בכשל מיכני.
על כל פנים, נסיעות המבחן הראו כי גם 'השטן המתנשף' אינו יעיל כיוון שטווח נסיעתו קצר ביותר.
ב-1802, חברת קולברוקדייל בנתה עבור טרווית'יק קטר, אשר ידוע עליו מעט מאד, ואין אפילו ודאות כי פעל.
על כל פנים, מותו של פועל בתאונה הקשורה למנוע הקטר, הניע את החברה לחדול מלעסוק בקטר האמור.
ואכן, על פי שרטוט ששרד, מבנהו של הקטר, בו חלקים נעים מוקמו הישר מעל פתח הדוד, הקטר היה מסוכן ביותר להפעלה בכלל, ונתון לסכנת התלקחות בפרט.
על פי אותו שרטוט, הקטר תוכנן לנוע על מסילה שקועה בצורת האות L.
כיוון ש'הקטר המתנשף' כמו גם זה של קולברודייל לא הבשילו עד כדי שימוש מעשי, טרווית'יק בנה רכב קיטור נוסף.
זה משך תשומת לב ניכרת, בציבור ובעיתונות, כאשר, בשנת 1803, נסע בתוך לונדון מהולבורן (Holborn) לפדינגטון (Paddington), מרחק של כחמישה ק"מ, וחזרה.
עם זאת, כיוון שהתברר כי רכב הקיטור מאד בלתי נוח עבור הנוסעים, וכן כי הנסיעה בו יקרה יותר מאשר במרכבה נהוגת סוסים, מרכבת הקיטור הלונדונית נזנחה.
הקטרים אותם בנה טרווית'יק עד לאותה עת, במידה שעברו נסיעות מבחן, נוסו על הדרכים דאז, אשר הסתבר כי לא היו ערוכות לתחבורה ממוכנת שוטפת.
לעומת זאת, הנסיעות הבאות נערכו על מסילות.
בשנת 1802 טרווית'יק בנה מנוע קיטור לשם הפעלת פטיש מיכני, עבור מפעל המתכת פנידארן (Penydarren) במרת'ר טידוויל שבדרום ויילס, כ-37 ק"מ מצפון לקרדיף.
בשנה שאחריה, טרווית'יק מכר לסמואל הומפרי (Homfray), אחד מבעלי המפעל, את זכויות הפטנט לקטרים.
לאחר שהרכיב את אותו מנוע על רכב, יצא ב-21 בפברואר 1804 לנסיעה ראשונה.
זו נערכה, להבדיל, על מסילת ברזל, ממרת'ה טידוויל לאברסיינון (Abercynon), מרחק של כ-16 ק"מ דרומה.
באותה נסיעה, אשר ארכה ארבע שעות וחמש דקות, סחב הקטר כ-10 טון ברזל, חמישה קרונות ו-70 נוסעים, כל זאת במהירות של כ-3.9 קמ"ש.
להבדיל מקטר קולברוקדייל, קטר פנידארן היה בטיחותי הרבה יותר, כיוון שהחלקים הנעים הורחקו מהאש.
למרות הצלחת הניסוי, לאחר שלוש נסיעות, המנוע הורד מן הרכב וחזר לייעודו המקורי במפעלי המתכת.
זאת כיוון שהמסילה, העשויה ברזל יציקה, בה קטר פנידארן נסע, לא הייתה מיועדת לכלי רכב כה כבד.
על כל פנים, ועל אף שלא היה לה המשך, 21 בפברואר 1804 נחשב בהיסטוריה כמועד בו נערכה הנסיעה היעילה הראשונה של רכב קיטור על מסילה.
שמע הצלחת קטר פנידארן הגיע לניוקאסל, וכריסטופר בלאקט (Blackett), בעל מכרה פחם באזור, פנה לסוכנו של טרווית'יק, בבקשה לתוכניות שיאפשרו להתקין אף אצלו רכב קיטור.
בהמשך אותה שנה, בהתאם לאותן תוכניות, יצא לדרך אותו קטר, וכמו בפנידארן, התברר כי הרכב כבד מדי עבור מסילת העץ עליה נסע.
ביולי 1808 טרווית'יק הפעיל קטר פרי תכנונו, שנע על מסילה עגולה, במקום שנמצא כיום בתחומי יוניברסיטי קולג' לונדון.
הקטר, בעל צילינדר אנכי, שהניע ישירות שני גלגלים, שימש כשעשוע וכהפגנת יכולתו של הקטר לנוע מהר יותר בהשוואה לתעבורת בהמות, ולראשונה, הנוסעים שילמו כסף, שילינג אחד (הפאונד, שערכו אז היה גדול בערך פי 85 מאשר בימינו, התחלק ל-20 שילינג), כדי לנסוע עליו.
שמו של הקטר, תרגום חופשי מאנגלית משובשת: "מי יכול לתפוס'תי" (Catch Me Who Can), ניתן לו על ידי ביתו של המהנדס דייוויס ג'ידי (Giddy, לימים גילברט Gilbert).
קטר זה, כאחדים מקודמיו, סבל אף הוא מעמידות לא מספקת של המסילה עליה נסע, ובנוסף, סבל אף מתשומת לב ציבורית נמוכה.
טרווית'יק המאוכזב נטש את נושא הקטרים.
בכל זאת, בשנים הבאות הלך וגבר לאיטו השימוש בהם.
בשנת 1805 הוחל בפרויקט לחציבת מנהרה, באורך של 370 מ', מתחת לנהר התמזה ברות'רהיית' (Rotherhithe) שבדרום מזרח לונדון.
משנקלע הפרויקט לקשיים טכניים חמורים, כולל חדירת מים, פנו מנהליו לטרווית'יק בבקשה שיסייע.
באוגוסט 1807 טרווית'יק החל בעבודתו, אלא שב-23 בדצמבר חדרו מים אל המנהרה.
חודש לאחר מכן, ב-23 בינואר 1808, המנהרה הוצפה, וטרווית'יק עצמו כמעט טבע.
למרות ניסיונות לאטום את מקומות חדירת המים, ועל אף שטרווית'יק העלה רעיונות לפתרון הבעיה, העבודה ננטשה.
בשנים הראשונות של המאה ה-19, טרוויטיק בנה ארבה בעלת גלגלי משוטים, כמו גם מספר אוניות מחפר.
בשנת 1808 טרווית'יק נכנס לשותפות עם איש העסקים רוברט דיקינסון (Dickinson), וזה האחרון מימן כמה מן הפטנטים שלו.
בין אלה היה 'הפועל הימי' (Nautical Labourer): גוררת עם עגורן, ולה גלגלי משוטים המונעים בקיטור.
בסופו של דבר לא התגשם הרעיון, הן בגלל שלא עלה בקנה אחד עם תקנות העבודה ברציפים, הן בשל התנגדות של פועלים אשר חששו מאובדן פרנסתם, דבר שהגיע עד לאיום על חייו של טרווית'יק.
בשנת 1809 טרווית'יק עמל על פיתוחם של מספר רעיונות נוספים, כמו רציפי ברזל צפים, אוניות מברזל, תרני ברזל טלסקופיים, שיפורים שונים במבנה האוניות, מצופי ברזל, ושימוש בחום של מנועי קיטור לשם בישול.
פטנט אחר של טרווית'יק היה התקנת מכלי ברזל לשם אכסון באוניות, במקום חביות העץ שהיו נהוגות אז.
מכלי הברזל, כאשר מולאו אוויר בעת היותם מתחת למים, יכלו לשמש גם להצפת אוניות טבועות, כפי שטרווית'יק הדגים ב-1810, עת העלה אונייה טבועה סמוך לחוף מרגייט (Margate) שבקנט.
בשל מחלוקת על התשלום, טרווית'יק הניח לאונייה לשקוע חזרה.
בפברואר 1811, דיקינסון וטרווית'יק הוכרזו כפושטי רגל, וב-1814, טרווית'יק החזיר מכספו את רוב חובות השותפות.
שמע יכולתן של משאבות המבוססות על מנועי לחץ גבוה, לנקז מים ממכרות גם בגבהים ניכרים, פרי פיתוחיו של טרווית'יק, הגיע לפרו, וב-1814 תשע מכונות כאלה אכן נמכרו והושטו ללימה.
ב-20 באוקטובר 1816, לאחר שבשנים הקודמות פרואנים דרשו בעצתו המקצועית, טרווית'יק עצמו, מונע על ידי התקווה להתעשר מכריית שפע המחצבים באנדים, הפליג לפרו.
תחילה יעץ לבעלי מכרות ובהמשך קיבל מן הממשלה זיכיונות לכרייה.
בהיעדר אמצעים כספיים, כמו גם בשל מלחמות העצמאות של דרום אמריקה, עסקי המכרות בהם שלח ידו לא עלו יפה, והוא עזב לבסוף את פרו.
טרווית'יק עשה דרכו לקוסטה ריקה דרך אקוודור ובוגוטה והגיע אליה ב-1822. בהיותו באמריקה המרכזית, ערך מסע הרה סכנות, לרוחב מצר היבשה, בניסיון למציאת דרך מעשית להוביל עופרות מן המכרות שבאזור וציוד אליהן.
לבסוף, עשה דרכו לקרטחנה (קולומביה) וב-1827, חסר פרוטה, חזר לאנגליה.
עם חזרתו, טרווית'יק פנה לפרלמנט בבקשה לפנסיה ממשלתית, אותה קיווה לקבל עבור המצאותיו.
אולם, בפברואר 1828, למרות שג'ורג' סטיבנסון העיד כי נסיונותיו המוקדמים בקטרים תרמו משמעותית לפיתוח התחום, בקשתו נדחתה.
גם לאחר חזרתו, טרווית'יק המשיך בהמצאותיו ובניסיונותיו.
אלה כללו הנעת ספינת קיטור על ידי גלגל ספירלי בחרטום, עגלת תותחים סופגת רתע, מתקן חימום נייד ביתי ועוד.
לכל אלה טרווית'יק לא הצליח להשיג מימון.
ב-1832 טרווית'יק הוזמן לבצע כמה שיפורים במנוע קיטור של אוניה.
במהלך עבודתו על אותם שיפורים, התגורר בדרטפורד שבקנט.
לאחר כשנה בה שהה בדרטפורד (Dartford), קנט, חלה טרווית'יק בדלקת ריאות, ולאחר כשבוע, הלך לעולמו בעודו חסר כל, וכאשר עזבונו לא איפשר אפילו לוויה.
עם זאת, קבוצת הפועלים אשר עמם עבד, גייסה כסף שדי היה בו ללוויה מכובדת.
ריצ'רד לי מקנ'ייר הוא רוצח מורשע אמריקאי הידוע ביכולתו להימלט מכליאה ולחמוק מלכידה.
בשנת 1987, מקנ'ייר רצח אדם אחד וירה באדם שני ארבע פעמים במהלך שוד שהשתבש.
הוא מרצה שני מאסרי עולם בגין פשעים אלה, כולל על בריחתו מהכלא.
לאחר מעצרו של מקנייר, הוא ברח שלוש פעמים משלושה מוסדות שונים בשיטות יצירתיות שונות.
בניסיון הראשון שלו הוא השתמש בשפתון כדי להיחלץ מתוך זוג אזיקים אליהם היה כבול, בפעם השנייה הוא נמלט בזחילה דרך צינור אוורור, ובבריחה האחרונה שלו מכלא פדרלי, באפריל 2006, הוא נמלט תוך כדי שהוא שהסתיר את עצמו במשטח של שקיות דואר משומשות.
בזמן מנוסתו הוא נתקל בשוטר והצליח לשכנע אותו שהוא לא הנמלט מהכלא, אלא אדם שרץ להנאתו.
זה הביא לכך שתמונת המעצר שלו הוצגה תריסר פעמים בתוכנית הטלוויזיה "המבוקשים ביותר באמריקה" והפך אותו לאחד מחמשת עשר הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי מרשלים אמריקאים.
מק'נייר נסע לקנדה פעמיים כדי להתחמק מלכידתו.
הוא נסע ברחבי המדינה במשך יותר משנה לפני שנתפס בבדיקה אקראית של המשטרה.
חלק גדול ממה שהציבור האמריקאי והקנדי יודע על בריחתו ותקופתו של מק'נייר כנמלט הוא דרך חילופי מכתבים שניהל מק'נייר עם העיתונאי הקנדי ביירון כריסטופר.
ריצ'רד טימותי ג'ונס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
מאז 2018 הוא מגלם את סגן המשטרה וייד גריי בסדרת הדרמה המשטרתית "הטירון" של רשת ABC.
ג'ונס עובד באופן נרחב בקולנוע ובטלוויזיה מאז תחילת שנות ה-90.
ג'ונס נולד בקוֹבֶּה שביפן להורים אמריקאים, וגדל בקארסון, קליפורניה.
הוא בנם של לורן, אנליסטית מחשבים, וקלארנס ג'ונס, שחקן בייסבול מקצועי ששיחק באותה תקופה עבור ננקאי הוקס באוסקה.
יש לו אח גדול, קלארנס ג'ונס ג'וניור, שעובד כמאמן כדורסל תיכונים.
הם חזרו לצפון אמריקה לאחר פרישתו של קלארנס לאחר עונת 1978. הוריו התגרשו מאוחר יותר.
ג'ונס למד בתיכון בישופ מונטגומרי בטורנס, קליפורניה, ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת טוסקיגי.
מאז תחילת שנות ה-90, ג'ונס עבד הן בקולנוע והן בטלוויזיה.
תפקיד הטלוויזיה הראשון שלו היה בפרק משנת 1993 בסדרה "קליפורניה דרימס".
באותה שנה הופיע בתפקיד אייק טרנר ג'וניור בסרט "מה הקשר לאהבה".
בין השנים 1999 ל-2005 כיכב בתפקיד ברוס קלווין ואן אקסל בסדרת הדרמה המשפטית של CBS "המשפט של איימי".
בין השנים 2017 ל-2018 גילם ג'ונס את הבלש טומי קאונאבן בסדרת הדרמה של CBS "חוכמת ההמון".
מאז פברואר 2018 מגלם ג'ונס את התפקיד של סגן המשטרה וייד גריי בסדרת הדרמה המשטרתית של ABC "הטירון" לצד נייתן פיליון.
ריצ'רד מונטגומרי יאנג היה סנאטור אמריקאי מאילינוי.
יאנג נולד ב-20 בפברואר 1798 במחוז פאייט, קנטקי והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1816. בשנת 1817, הוא העביר את משרד עריכת הדין שלו לג'ונסבורו, אילינוי, ומונה לקפטן במיליציה של המדינה.
הוא שירת בבית הנבחרים של אילינוי מ-1820 עד 1822 וכשופט בבית המשפט המחוזי מ-1825 עד 1837. הוא התפטר מתפקיד השופט לאחר שנבחר לסנאט האמריקאי בשנת 1837 כחבר במפלגה הדמוקרטית.
כסנאטור פדרלי, כיהן כהונה אחת של שש שנים; במהלך ארבע השנים הראשונות מתוך שש שנות כהונתו הוא היה יושב ראש ועדת הסנאט לכבישים ותעלות.
עם תום כהונתו בסנאט, הוא מונה לשופט בבית המשפט העליון של אילינוי (1843–1847) ולאחר מכן הפך לנציב משרד הקרקעות במינויו של ג'יימס ק.
הוא שימש כפקיד בבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1850 ועסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה מ-1851 ועד מותו ב-28 בנובמבר 1861.
יאנג היה השופט היושב ראש במשפט של רוצחיו של ג'וזף סמית', מייסד התנועה של קדושי אחרית הימים ב-1844.
בבעלות יאנג היו כמה עבדים.
ריצ'רד לוואל רובינשטיין היה תאולוג, מחנך וסופר, שנודע במיוחד בתרומותיו פורצות הדרך לתאולוגיה שלאחר השואה.
רובינשטיין נולד בעיר ניו יורק.
הוא החל את לימודיו האקדמיים בהיברו יוניון קולג', מוסד העל של התנועה הרפורמית וסיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת סינסינטי.
לאחר מכן הוענק לו תואר שני בספרות עברית מהסמינר היהודי התאולוגי של אמריקה (The Jewish Theological Seminary of America) וכן הוסמך לרבנות על ידי בית הספר לרבנות של מוסד זה בשנת 1952. לאחר מכן למד בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת הרווארד עד לקבלת תואר דוקטור בשנת 1960.
באוניברסיטת פיטסבורג, הוא גם לימד קורס חטיבה עליונה על אקזיסטנציאליזם צרפתי.
מ-1970 עד 1995 לימד רובינשטיין לימודי דת באוניברסיטת פלורידה-סטייט, שם כיהן כפרופסור.
לאחר מכן מונה לפרופסור לדת ולנשיא באוניברסיטת ברידג'פורט, שם כיהן בין השנים 1995-1999. רובינשטיין חיבר מספר ספרים על השואה, תאולוגיה, יחסי יהודים-נוצרים, אתיקה ופוליטיקה.
על משמעות השואה ושאלת הזהות היהודית
רובינשטיין זכה לפרסום בשנות ה-60 כהוגה חשוב שדן במשמעות השואה והשפעתה על הזהות היהודית ומחשבת ישראל.
השאלה הבסיסית עמה מתמודד רובינשטיין היא מהי זהותו של האדם היהודי לאחר השואה.
ספרו הראשון, "אחרי אושוויץ", חקר גבולות תאולוגיים רדיקליים במחשבה היהודית.
רובינשטיין טען כי חווית השואה ריסקה את התפיסה היהודית המסורתית של אלוהים, אלוהי השגחה והברית עם אברהם ועם עם ישראל, שבה אלוהי ישראל הוא אלוהי ההיסטוריה המנהיג וקובע את כל ההתרחשויות ההיסטוריות.
רובינשטיין טען שלאחר זוועות השואה היהודים אינם יכולים עוד לאחוז ברעיון של אלוהים כל יכול הפועל בהיסטוריה או לאחוז ברעיון היסוד של בחירת עם ישראל כעם הנבחר.
אם אלוהים הוא טוב וכל יכול איך ייתכן שהתרחשה השואה.
יתר על כן הרעיון שהשואה היא חלק מהסדר ההיסטורי האלוהי מביאה בדרך מעוותת להצדקת השואה.
בשיחותיו של רובינשטיין עם הכורמ הפרוטסטנטי וראש הכנסייה האוונגליסטית של ברלין, ד"ר הינריך גרובר (Heinrich Gruber) בשנת 1961 הוא הבין שאפילו גרובר, מתנגד אמיץ ונחוש לנאציזם, רואה בשואה חלק מהתכנית האלוהית להיסטוריה.
משום מה, כמה שזה נשמע אבסורד, אלוהים רצה ברצח היהודים.
לאחר השואה, אנו יודעים, טען רובינשטיין, שרעיון הבחירה וההיסטוריה של הקודש, עמודי יסוד במסורת היהודית, הם רעיונות מסוכנים שעלולים להוביל שוב להצדקת ג'נוסייד.
בעקבות השואה האמין רובינשטיין שהיהודים צריכים לוותר על ההקשר המטאפיזי של קיומם.
אין יותר משמעות אולטימטיבית לחיים שמקורה באלוהות אלא בני האדם צריכים לתת את המשמעות לחייהם.
החיים היהודיים צריכים להחיות מעבר לכל אידאולוגיה בשמחה ובכאב של ההווה, בלא בקשה לפיצוי פאתטי בעתיד מדומיין של חיים שלא נחיים כעת.
השם אושוויץ נהיה למייצג של אירוע השואה בכללו.
הוא הציע שאולי הדרך קדימה היא לבחור צורה כלשהי של קיום ארצי ללא טרנסצנדנציה.
על רעיונותיו אלו זכה רובינשטיין לגינויים קשים מצד הממסדים הרבניים בארצות הברית.
ספרו יצא לאור ב-1966, במקביל לצמיחתה של תנועת "מות האלוהים" בארצות הברית, בדיונים תאולוגיים רדיקליים בקרב תאולוגים פרוטסטנטים כמו גבריאל והניאן, פול ואן בורן, וויליאם המילטון ותומאס ג'יי ג'יי אלטיזר, במיוחד בסמינר התאולוגי של התנועה הנוצרית-פרוטסטנטית בניו יורק (Union Theological Seminary) השכן ל JTSA, במיוחד בהגותו של פאול טיליך.
בקרב אותם פרוטסטנטים, עסקו הדיונים ברעיונות שך אי-אמונה חילונית מודרנית, התמוטטות האמונה בכל סדר טרנסצנדנטי ליקום, והשלכותיהם על הנצרות.
רובינשטיין היה לחלק מהנוף האינטלקטואלי הזה.
במהלך שנות ה-60, זכתה תנועת "מות אלוהים" למוניטין רב.
היא התפוגגה מחידושה עד תחילת שנות ה-70.
רובינשטיין היה תושב קונטיקט, והיה נשוי להיסטוריונית האמנות בטי רוג'רס רובינשטיין (נפטרה ב-2013).
כתביו של רובינשטיין, למרות חשיבותם ההגותית ופורצת הדרך, לא תורגמו לעברית.<div class="mw-content-ltr">
ריצ'רד מילהאוס ניקסון היה נשיאהּ ה-37 של ארצות הברית, בין השנים 1969–1974, מטעם המפלגה הרפובליקנית, והנשיא האמריקאי היחיד בהיסטוריה שהתפטר מתפקידו, בעקבות פרשת ווטרגייט.
קודם לכן כיהן בתפקיד סגן הנשיא, בין השנים 1953–1961, ולפני כן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת קליפורניה.
ביקורו של ניקסון ברפובליקה העממית של סין בשנת 1972 הוביל, בסופו של דבר, לכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, לאחר עשרות שנות נתק ואיבה.
ניקסון גם סיים את מלחמת וייטנאם בשנת 1973 וביטל את חוק גיוס החובה לצבא ארצות הברית.
בתקופת כהונתו השנייה הורה על משלוח רכבת אווירית של ציוד צבאי ותחמושת לשם סיוע לישראל במלחמת יום הכיפורים והוציא את מצרים מחוג ההשפעה הסובייטי.
ריצ'רד מילהאוס ניקסון נולד ב-9 בינואר 1913, להאנה ניקסון ופרנסיס אנתוני ניקסון .
הוא נולד ביורבה לינדה שבמחוז אורנג', קליפורניה, בבית מגורים שבנה אביו.
אמו הייתה קווייקרית, ואביו המיר את דתו ממתודיזם לאמונת הקווייקרים.
ניקסון היה צאצא של תומאס קורנל, מראשוני המתיישבים האנגליים באמריקה, אשר היה גם מאבות אבותיו של עזרא קורנל , ממייסדי אוניברסיטת קורנל, וכן של ג'ימי קרטר וביל גייטס.
ניקסון חונך על ברכי הדת האוונגליסטית הקווייקרית, ואמו קיוותה כי יהפוך למיסיונר.
חינוכו היה דתי והדגיש את ההתנזרות משתייה חריפה, ריקודים ולשון לא נקייה.
אביו היה חילוני יותר, והתרכז בעסקיו.
בבעלות משפחתו של ניקסון הייתה חווה חקלאית, ששימשה מקור הכנסה נוסף.
אולם, בעקבות קשיים כלכליים שחלו ב-1922, פשטה החווה את הרגל, והמשפחה עברה לעיר וויטייר שבקליפורניה.
באזור עם קווייקרים רבים, פתח אביו של ניקסון חנות מכולת ותחנת דלק.
אחיו הצעיר של ריצ'רד, ארתור, חלה ונפטר בשנת 1925, בגיל שבע בלבד.
ריצ'רד הצעיר למד בבית הספר היסודי "איסט וויטייר".
הוריו האמינו כי הלימודים בתיכון וויטייר גרמו לאחיו הבכור של ריצ'רד לחיות אורח חיים מופקר, לפני שחלה במחלת השחפת (ממנה נפטר ב-1933); על כן שלחו את ריצ'רד לבית הספר התיכון של העיר פולרטון.
מאוחר יותר, חי עם דודתו בפולרטון במהלך השבוע.
ניקסון השתתף בקבוצת הדיבייט של בית הספר.
הוריו של ניקסון התירו לו לעבור לבית הספר התיכון בוויטייר בכיתה י"א.
אחיו הרולד אובחן כחולה בשחפת שנה קודם לכן.
לניקסון הוצעה מלגת לימודים באוניברסיטת הרווארד, אולם מחלתו המתמשכת של הרולד, כמו גם הצורך של אמם לטפל בו, סיכלו הצעה זו.
במקום זאת, נשאר ניקסון בעיר הולדתו ולמד ב"מכללת וויטייר", אשר הייתה משויכת לתנועה הקווייקרית, ונעזר בעיזבון של סבו מצד אמו על מנת לממן את הוצאות מחייתו.
ב-1933 התארס עם לאולה פלורנס וולץ', בתו של מפקד משטרה בוויטייר, אך השניים נפרדו ב-1935.
לאחר סיום לימודיו בוויטייר בשנת 1934, זכה ניקסון במלגה לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דיוק, בדרהאם שבקרוליינה הצפונית.
ניקסון סיים שלישי מתוך 270 בכיתתו ביוני 1937 ונבחר לאגודת הכבוד של הסטודנטים למשפטים.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת דיוק, קיווה ניקסון תחילה להצטרף ל-FBI.
הוא הגיש בקשה להתקבל לארגון אך לא נענה.
שנים מאוחר יותר נודע לו כי למעשה התקבל, אך מינויו בוטל עקב קיצוצי תקציב.
ב-1937 שב ניקסון לקליפורניה, שם עבר בהצלחה את בחינות לשכת עורכי הדין של קליפורניה.
הוא החל לעבוד במשרד עורכי הדין "וינגרט וביולי" בוויטייר, אשר עסק במתן מענה משפטי, בתחום דיני תאגידים, עבור חברות נפט מקומיות, כמו גם בעניינים תאגידיים אחרים והסדרים משפטיים של צוואות.
שנים אחר כך יצהיר ניקסון בגאווה כי הוא היה הנשיא האמריקאי היחיד בהיסטוריה של ארצות הברית אשר עבד כעורך דין בפועל.
ב-1938 פתח ניקסון סניף של חברת "וינגרט וביולי" בעיר לה האברה שבקליפורניה , והיה שותף מלא לניהולה בשנה שלאחריה.
בינואר 1938 השתתף ניקסון בהפקת המחזה "המגדל האפל" .
במחזה זה השתתפה גם מורה בתיכון בשם תלמה "פט" ראיין.
ניקסון תיאר זאת בזיכרונותיו כמקרה של "אהבה ממבט ראשון".
שנתיים לאחר מכן ענתה פט להצעת הנישואין של ניקסון.
הם נישאו בטקס צנוע ב-21 ביוני 1940 והתיישבו בוויטייר.
נולדו להם שתי בנות – טרישה (נולדה ב-1946) וג'ולי (נולדה ב-1948), שנישאה לנכדו של נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, דווייט אייזנהאואר השני.
בינואר 1942, זמן קצר לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, עברו בני הזוג לוושינגטון די.
סי., שם עבד ניקסון במשרד מינהל המחירים.
ארבעה חודשים לאחר מכן, ביקש להצטרף לצי ארצות הברית.
כקווייקר, יכול היה ניקסון לטעון לפטור מגיוס.
ייתכן שהיה נדחה גם מאחר שעבד בשירות הממשלה.
למרות נסיבות אלו, שאף ניקסון להצטרף לשירות הצבאי.
בקשתו נענתה, והוא מונה לדרגת לוטננט מדרג זוטר ב-15 ביוני 1942.
באוקטובר 1942, סיים ניקסון את הכשרתו, ומונה כעוזר למפקד בסיס הטיסה הימי באוטומווה שבמדינת איווה, עד מאי 1943. ב-1 באוקטובר 1943, הועלה ניקסון לדרגת לוטננט.
ניקסון שאף לשרת בחיל הים.
בעקבות בקשה זו, הוצב מחדש וניתן לו הפיקוד על התעבורה האווירית הקרבית בדרום האוקיינוס השקט, שתמך לוגיסטית בפעולות במערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט.
בעבור שירות זה זכה במדליית עיטור שבח של חיל הים וחיל הנחתים.
ב-3 באוקטובר 1945, הועלה ניקסון לדרגת לוטננט קומנדר.
ב-10 במרץ 1946, שוחרר ניקסון משירות פעיל.
ב-1 ביוני 1953, הועלה לדרגת קומנדר, במסגרת יחידות המילואים של הצי.
ב-6 ביוני 1966, פרש משירות המילואים.
לקראת הבחירות של שנת 1946 הקימו הרפובליקנים במחוז הקונגרס ה-12 של קליפורניה ועדה לבחירת מועמד רפובליקני שיתמודד מול ג'רי וורהיס הדמוקרט, שכיהן עשר שנים כנציג המחוז בבית הנבחרים.
לאחר שהוועדה לא הצליחה לשכנע מועמדים מקומיים בולטים, הציע הרמן פרי , מנהל סניף בנק אוף אמריקה של וויטייר, את ניקסון, חבר משפחה עמו כיהן בחבר הנאמנים של מכללת וויטייר, טרם המלחמה.
פרי כתב לניקסון ששהה בבולטימור והוא נענה לבקשה.
ניקסון טס לקליפורניה ונבחר על ידי הוועדה.
כתוצאה מכך הוא עזב את שירותו בחיל, חזר לוויטייר וניהל במשך שנה מסע בחירות אינטנסיבי.
הוא טען כי תמיכתו של וורהיס בקבוצות הקשורות לקומוניסטים, מצביעה על נטייה רדיקלית.
מושל קליפורניה, הרפובליקני ארל וורן, לימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, תמך בוורהיס, וראה בשירותו בקונגרס כמועיל לקליפורניה.
למרות זאת, ניצח ניקסון בבחירות, וקיבל 65,586 קולות לעומת וורהיס, שזכה ב-49,994 קולות בלבד.
במהלך כהונתו בקונגרס, תמך ניקסון בחוק הפדרלי "טאפט-הארטלי", המפקח על פעילותם וכוחם של איגודים מקצועיים ומגביל שביתות הנחשבות כמסכנות את ביטחון הציבור, שנחקק ב-1947. כמו כן היה חבר בוועדת החינוך והעבודה.
הוא היווה אחד מחברי ועדת הרטר, שהגיעה לאירופה במטרה לקדם את יחסי החוץ, כמו גם את העלאת המודעות בצורך בסיוע אמריקאי למדינות אירופה לכשאלו תזדקקנה לכך.
תמיכתם של חברי ועדת הרטר, עליה נמנה גם ניקסון, הובילה לאישורה של תוכנית מרשל בקונגרס.
ניקסון הצטרף לוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
בנאום הבכורה שלו בקונגרס התייחס לעדותו של גרהרד אייזלר, קומוניסט אוסטרי שפעל בארצות הברית, וטען לזלזול מצדו בוועדה.
בתחילת פברואר 1947, קיבל מג'ון פרנסיס קרונין את המאמר שכתב "הבעיה של הקומוניזם האמריקני ב-1945" וחשף אותו לחומר של לשכת החקירות הפדרלית בנוגע לאלג'ר היס, איש מחלקת המדינה של ארצות הברית שנטען כי ריגל.
ניקסון זכה לתשומת לב לאומית לראשונה באוגוסט 1948, לאחר פרסומה של פרשת הריגול של אלג'ר היס.
בעוד רבים הטילו ספק בטענותיו של עורך הטיים מגזין, ויטאקר צ'יימברס, כי היס ריגל לטובת ברית המועצות, האמין ניקסון שההאשמות נכונות ולחץ על הוועדה להמשיך בחקירה.
במסגרת תביעת לשון הרע שהוגשה על ידי היס הציג צ'יימברס מסמכים המאששים את טענותיו.
אלה כללו העתק של מסמכים ממשלתיים שקיבל לכאורה מהיס בשנות השלושים.
לימים, כשפורסמו מסמכי וינונה, גברה הנטייה לראות בהיס מרגל.
ניקסון ניסה להעביר את "חוק מונדט-ניקסון" במאי 1948 כדי ליישם "גישה חדשה לבעיה המורכבת של חתרנות קומוניסטית פנימית".
בעיקרה, נועדה הצעת החוק לחייב רישום של כל חברי המפלגה הקומוניסטית אצל התובע הכללי של ארצות הברית.
ב-19 במאי 1948 עברה הצעת החוק בבית הנבחרים, ברוב קולות של 319 בעד, אל מול 58 נגד.
עם זאת, הצעת חוק זו לא עברה בסנאט.
הספרייה הנשיאותית על שם ריצ'רד ניקסון מציינת את יוזמת הצעת חוק זו כניצחון הראשון של ניקסון בקונגרס.
ב-1948 נבחר ניקסון לכהונה נוספת בבית הנבחרים.
בנובמבר 1949 החל ניקסון בהתמודדות לסנאט של ארצות הברית מטעם קליפורניה.
על המושב שעמד להתפנות על ידי שרידן דאוני, הסנאטור הדמוקרטי המכהן, התמודדה חברת בית הנבחרים הלן גאהגן דאגלס הדמוקרטית.
ניקסון ודאגלס עסקו במסע הכפשות הדדי שבו מלחמת קוריאה שזה עתה פרצה הייתה נושא מרכזי.
ניקסון ניסה למקד את תשומת הלב בדפוס ההצבעות הליברלי של דאגלס.
כחלק ממאמץ זה, הופץ "הגיליון הוורוד" על ידי מטה הבחירות של ניקסון, שטען כי מאחר שדפוס ההצבעה של דאגלס דומה לזה של חבר הקונגרס מניו יורק, ויטו מרקנטוניו (שלגביו נטען כי תמך בקומוניזם), השקפותיהם הפוליטיות צריכות להיות כמעט זהות.
ארל וורן, המושל הרפובליקני מהאגף הפרוגרסיבי סירב לתמוך בניקסון.
ניקסון זכה בבחירות בפער של עשרים אחוז.
במהלך מסע בחירות זה כונה ניקסון לראשונה "טריקי דיק" בידי מתנגדיו על טקטיקות הקמפיין שלו).
בסנאט נקט ניקסון בעמדה בולטת בהתנגדותו לקומוניזם העולמי.
הוא שמר על יחסי ידידות עם הסנאטור השנוי במחלוקת של ויסקונסין, ג'וזף מקארתי, אך הקפיד לשמור על מרחק מסוים בינו ובין האשמותיו של מקארתי.
ניקסון גם מתח ביקורת על הטיפול של הנשיא הארי טרומן במלחמת קוריאה.
הוא תמך במתן מעמד מדינה לאלסקה והוואי, הצביע בעד זכויות האזרח של המיעוטים, ותמך במתן סיוע להודו ויוגוסלביה שהיו מראשי גוש המדינות הבלתי מזדהות המתגבש.
הוא הצביע נגד פיקוח מחירים ומגבלות כספיות אחרות והטבות למהגרים בלתי חוקיים.
הגנרל דווייט אייזנהאואר היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-1952. לא הייתה לו העדפה ברורה לגבי מועמד לסגן הנשיא, ואנשי המפלגה המליצו לו על הסנאטור ניקסון והוא הסכים להצעה.
גילו הצעיר של ניקסון (שהיה אז בן 39), עמדתו הברורה נגד הקומוניזם ובסיסו הפוליטי בקליפורניה, אחת המדינות הגדולות בארצות הברית, נראו כולם כסיבות לבחירתו של ניקסון לסגן הנשיא.
בין המועמדים שנשקלו יחד עם ניקסון היו הסנאטור מאוהיו רוברט טאפט, מושל ניו ג'רזי אלפרד דריסקול והסנאטור מאילינוי אוורט דירקסן.
במסע הבחירות הדגיש אייזנהאואר את תוכניותיו למען ארצות הברית, והותיר את הקמפיין השלילי לעמיתו למרוץ.
באמצע ספטמבר ניצב הצמד הרפובליקני לנשיאות בפני משבר: עיתון ה"ניו יורק פוסט" חשף, כי ניקסון נהנה מקרן שהקימו תומכיו, וטען שהשתמש בכספים לצרכיו הפרטיים.
כלי התקשורת דיווחו כי בבעלותו של ניקסון הייתה קרן פוליטית, שהוחזקה בידי תומכיו, ושהחזירה לו הוצאות פוליטיות.
קרן כזו לא הייתה בלתי חוקית, אך היא חשפה את ניקסון לטענות בדבר ניגוד עניינים.
עם גבור הלחץ עלתה האפשרות כי אייזנהאואר ידרוש מניקסון להסיר את מועמדותו; בתגובה לכך, נאם ניקסון ב-23 בספטמבר 1952 נאום בן חצי שעה, אשר כונה בשם: "נאום צ'קרס".
הנאום שודר בתחנות הרדיו והטלוויזיה בכל רחבי ארצות הברית.
לנאום זה האזינו כ-60 מיליון אמריקאים, וזכה לאחוזי הרייטינג הגבוהים ביותר עד אותה העת, עבור שידור טלוויזיוני כלשהו.
במהלך נאומו, המשיך ניקסון לטעון שהקרן אינה סודית, וכי התורמים לא קיבלו טובות הנאה מיוחדות כלשהן.
כמו כן, הקפיד לתאר עצמו כאדם צנוע ופטריוט.
במהלך הנאום אף חלק את זכרונותיו הפרטיים עם קהל מאזיניו וצופיו, בספרו אודות "מתנה שקיבל ניקסון, שאותה לא יחזיר": "כלב קטן מסוג קוקר ספניאל...
שנשלח כל הדרך מטקסס, והילדה הקטנה שלנו – טרישה, בת השש, קראה לו צ'קרס".
הנאום עורר פרץ תמיכה בניקסון.
אייזנהאואר החליט לא לבקש מניקסון להסיר את מועמדותו, וניצח עמו בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר.
אייזנהאואר נתן לניקסון תפקידים ותחומי אחריות רבים כסגן נשיא ארצות הברית – יותר מכל סגן נשיא קודם.
ניקסון השתתף בישיבות הקבינט והמועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית וניהל אותן כאשר אייזנהאואר נעדר.
הביוגרף ארווין גלמן אמר על תקופת כהונתו כסגן הנשיא:
סיורו של ניקסון במזרח הרחוק ב-1953 הצליח להגביר את האהדה לארצות הברית שם וגרם לו להעריך את הפוטנציאל של האזור כמרכז תעשייתי.
הוא ביקר בסייגון ובהאנוי שהיו אז חלק מהודו-סין הצרפתית.
עם חזרתו למדינה, החל להשקיע יותר זמן במדיניות חוץ.
למרות מסע הבחירות האינטנסיבי של ניקסון, שהגביר את התקפותיו העזות על הדמוקרטים, איבדו הרפובליקנים את השליטה בשני בתי הקונגרס בבחירות 1954. ההפסד גרם לניקסון לשקול לעזוב את הפוליטיקה.
ב-24 בספטמבר 1955 סבל הנשיא אייזנהאואר מהתקף לב ומצבו נחשב תחילה למסכן חיים.
אייזנהאואר לא היה מסוגל למלא את תפקידיו במשך שישה שבועות.
התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית טרם הוצע, ולסגן הנשיא לא הייתה סמכות פורמלית לפעול.
על אף זאת, ניקסון מילא את מקומו של אייזנהאואר בתקופה זו, עמד בראש ישיבות הקבינט של ארצות הברית והבטיח כי עוזרים שונים ואנשי הקבינט לא ינצלו את היעדרות הנשיא ויטלו לעצמם סמכויות וכוח.
לדברי הביוגרף של ניקסון, סטיבן אמברוז, ניקסון "זכה לשבחים הגבוהים שקיבל על התנהלותו במהלך המשבר ...
הוא לא עשה שום ניסיון לתפוס את השלטון".
ניקסון חשק בתקופת כהונה שנייה, אך כמה מעוזריו של אייזנהאואר ייעצו לו להעביר אותו מתפקידו.
בפגישה שנערכה בדצמבר 1955 הציע אייזנהאואר שניקסון לא יתמודד לבחירה מחדש כדי לתת לו ניסיון בתור שר לפני שיתמודד לנשיאות ב-1960, ובמקום זאת יהפוך למזכיר ההגנה של ארצות הברית בקבינט השני של אייזנהאואר.
ניקסון לא רצה בכך כי האמין כי פעולה כזו תהרוס את הקריירה הפוליטית שלו.
כאשר אייזנהאואר הודיע על התמודדותו מחדש בפברואר 1956, הוא גונן על ניקסון ולא התייחס לשאלות הקשורות לסילוק ניקסון מתפקידו.
בסוף אפריל הודיע הנשיא אייזנהאואר כי ניקסון יהיה שוב עמיתו למרוץ.
אייזנהאואר וניקסון נבחרו מחדש ברוב נוח בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956.
בתחילת 1957, נסע ניקסון לעוד מסע ארוך, הפעם לאפריקה.
עם שובו, הוא עזר להוביל את חוק זכויות האזרח של 1957 בקונגרס ששאף להעמיק זכויות אזרח בסיסיות כמו זכות הצבעה לאוכלוסייה השחורה בארצות הברית.
הצעת החוק נהייתה עמומה יותר בסנאט ומנהיגי ארגוני זכויות האזרח התווכחו האם על אייזנהאואר לחתום על החוק או לדרוש הצעה מפורשת יותר.
ניקסון ייעץ לנשיא לחתום על הצעת החוק, וזה שמע בעצתו.
אייזנהאואר סבל משבץ מוחי קל בנובמבר 1957, וניקסון כינס מסיבת עיתונאים, והבטיח לאומה כי הממשל מתפקד היטב כצוות במהלך מחלתו הקצרה של אייזנהאואר.
ב-27 באפריל 1958 יצאו ריצ'רד ופט ניקסון לסיור של רצון טוב באמריקה הדרומית.
המסע היה שגרתי עד שניקסון ומלוויו הגיעו ללימה, בירת פרו, שם הוא נפגש עם סטודנטים מפגינים.
ניקסון ניגש לקמפוס, יצא ממכוניתו כדי להתעמת עם הסטודנטים, ונשאר שם עד שנאלץ לחזור למכונית לאחר מטח של חפצים שהושלכו לעברו.
בבית המלון בו השתכן, ניצב ניקסון בפני אספסוף נוסף, ואחד מהמפגינים אף ירק עליו.
בקראקס, בירת ונצואלה, נקלעו ניקסון ואשתו למהומה עם מפגינים אנטי-אמריקאים והלימוזינה שלהם הותקפה על ידי אספסוף זועם.
לדברי הביוגרף אמברוז, התנהגותו האמיצה של ניקסון "גרמה אפילו לאויביו המרים ביותר לרחוש לו כבוד".
ביולי 1959 שלח הנשיא אייזנהאואר את ניקסון לברית המועצות לפתיחת התערוכה הלאומית האמריקנית במוסקבה.
ב-24 ביולי, בעת סיור בתערוכות עם מזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, עצרו השניים בדגם של מטבח אמריקאי והחלו בחילופי דברים מאולתרים על יתרונות השיטה הקפיטליסטית וחסרונותיה מול השיטה הקומוניסטית, מה שנודע מאוחר יותר כ"ויכוח המטבח".
בחירות 1960 ו-1962 ושקיעתו הפוליטית
בשנת 1960, השיק ניקסון את הקמפיין הראשון שלו לנשיאות ארצות הברית.
הוא נתקל בהתנגדות מועטה בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ובחר בסנאטור לשעבר ממסצ'וסטס, הנרי קבוט לודג' הבן להיות עמיתו למרוץ.
יריבו הדמוקרטי היה ג'ון פיצג'רלד קנדי, והמירוץ נשאר צמוד רוב הזמן.
ניקסון הדגיש את ניסיונו, אולם קנדי קרא לרוח חדשה בבית הלבן וטען כי ממשל אייזנהאואר-ניקסון אפשר לברית המועצות להתעלות על ארצות הברית בתחום הטילים הבליסטיים (עניין שכונה "פער הטילים").
ניקסון סירב לערער על תוצאות הבחירות, וחש שהמחלוקת הממושכת תפחית את ערכה של ארצות הברית בעיני העולם, וחוסר הוודאות יפגע באינטרסים של ארצות הברית.
בתום כהונתו בינואר 1961, חזר ניקסון עם משפחתו לקליפורניה, שם עסק במשפטים וכתב ספר רב-מכר, בשם "שישה משברים", שסיקר את פרשת היס, התקף לבו של אייזנהאואר והאשמתו בקבלת מתנות בצורה בלתי חוקית, עליה הגיב בנאום צ'קרס.
מנהיגים רפובליקנים מקומיים וארציים עודדו את ניקסון לקרוא תיגר על מושל קליפורניה, פט בראון בבחירות למושל המדינה ב-1962. למרות חוסר רצון ראשוני, נכנס ניקסון למירוץ.
רבים מתושבי קליפורניה חשו שניקסון מתכוון להשתמש בתפקיד כמקפצה לקראת התמודדות נוספת על הנשיאות, ובנוסף הוא זכה להתנגדות מצד האגף הימני במפלגתו שלו.
ניקסון קיווה שהתמודדות מוצלחת תקבע את מעמדו כפוליטיקאי רפובליקני פעיל במדינה, ותבטיח שהוא יישאר שחקן מרכזי בפוליטיקה של ארצות הברית.
במקום זאת, הוא הפסיד לבראון בהפרש של חמישה אחוזים, ונראה היה כי סוף הקריירה הפוליטית שלו קרב ובא.
בבוקר שלמחרת, ערך ניקסון מסיבת עיתונאים כשהוא עייף ומתוסכל.
הוא האשים את התקשורת בהפסד וטען שתמכה באופן מובהק ביריבו, והבטיח: "יותר לא יהיה לכם את ניקסון כשק חבטות, מאחר שזו מסיבת העיתונאים האחרונה שלי" תוך שהוא מכריז על פרישה מהחיים הפוליטיים.
תדמית המפסיד שלא בכבוד דבקה בו לאחר "מסיבת העיתונאים האחרונה", ונוצלה בשנים הבאות על ידי יריבים רפובליקנים כנלסון רוקפלר, שביקשו למנוע ממנו מועמדות נוספת לנשיאות.
התבוסה בקליפורניה סוקרה בתוכנית הטלוויזיה "הווארד ק.
סמית': חדשות ותגובות" ששודרה ברשת ABC.
אלג'ר היס הופיע בתוכנית, ורבים בציבור התלוננו כי לא ראוי לאפשר זמן מסך להיס, פושע מורשע, לתקוף סגן נשיא לשעבר.
הסערה הובילה בסופו של דבר להורדת התוכנית של סמית' מהמסך, ואהדת הציבור כלפי ניקסון גדלה.
משפחת ניקסון נסעה לאירופה ב-1963, וניקסון נפגש עם מנהיגי המדינות בהן ביקר.
לאחר מכן עברו ניקסון ומשפחתו לניו יורק, שם הפך ניקסון לשותף בכיר במשרד עורכי הדין "ניקסון, מאדג', רוז, גתרי ואלכסנדר".
ניקסון הכריז עוד במהלך התמודדותו לתפקיד מושל קליפורניה כי לא יתמודד בבחירות לנשיאות ב-1964 – גם אם לא היה מבטיח זאת, הוא האמין שיהיה קשה להביס את הנשיא קנדי, או (אחרי ההתנקשות בחייו) את יורשו של קנדי, לינדון ג'ונסון.
בשנת 1964 הוא תמך בסנאטור מאריזונה בארי גולדווטר בבחירות למועמד הרפובליקני לנשיאות; כאשר הצליח גולדווטר לזכות במועמדות, נבחר ניקסון להציג את המועמד לוועדה הרפובליקנית.
על אף שחשב שגולדווטר לא ינצח, ניהל ניקסון את מסע הבחירות שלו בנאמנות.
הבחירות היו נוראיות עבור הרפובליקנים: ההפסד המוחץ של גולדווטר לג'ונסון הביא לאובדן כבד של המפלגה בקונגרס ובין מושלי המדינות.
ניקסון היה בין הרפובליקנים הבולטים שלא נתפסו כאשמים בהפסד, והוא ביקש לנצל זאת בבחירות לקונגרס ב-1966. הוא תמך במועמדים רפובליקנים רבים ועזר להם לחזור לקונגרס לאחר שהפסידו בבחירות הקודמות.
הרפובליקנים זכו לניצחונות רבים בבחירות הללו וניקסון זכה לקרדיט על כך.
בשלהי 1967, סיפר ניקסון למשפחתו שהוא מתכנן להתמודד לנשיאות בפעם השנייה.
אף על פי שפט ניקסון לא תמיד נהנתה מהחיים הציבוריים (למשל, היא הייתה נבוכה מהצורך לגלות כמה ענייה משפחתה בנאום צ'קרס), היא תמכה בשאיפותיו של בעלה.
ועדה לבחירת ניקסון הוקמה באותו החודש, ובסוף מאי נפתחו משרדים בוושינגטון.
באביב ובקיץ, נסע ניקסון למזרח אירופה ולאמריקה הלטינית כדי לחזק את מעמדו בנושאי חוץ.
החדשות לא פגעו בניקסון שהמשיך להכין את אסטרטגיית הבחירות שלו.
בינתיים דן ניקסון עם הצוות שלו בנושא מלחמת וייטנאם.
באוקטובר חזו המומחים הפוליטיים שניקסון ינצח בניו המפשייר, ויסקונסין ונברסקה בבחירות שיתחילו במרץ 1968. הם טענו שרייגן מוביל באורגון מפני שהיא קרובה למדינתו, קליפורניה.
רבים טענו שהיה נינוח יותר במסע הבחירות, ולא הפגין כעס או עייפות שאפיינו את התנהגותו במהלך הפסדיו בשנות השישים.
בניו יורק גייס ניקסון 300,000 דולרים לניסיונו של הסנאטור ג'ייקוב יעבץ להיבחר מחדש.
בתחילת 1968 היה ניקסון המועמד המוביל.
עם זאת, חשפו הסקרים שמול הנשיא לינדון ג'ונסון הוא מקבל 41% בלבד מהקולות לעומת 50% לג'ונסון.
בינואר נסע ניקסון לטקסס ולעג לנאום מצב האומה של הנשיא.
באותה תקופה נפוצו שמועות שניקסון יכריז על התמודדותו בפברואר.
ב-1 בפברואר הכריז ניקסון על כניסתו למירוץ ועל הצורך במנהיגות חדשה.
הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1968 התרחשה בין 5 ל-9 באוגוסט במיאמי ביץ'.
הוא השתמש במושג "הרוב הדומם" כלפי אמריקאים שמרנים-חברתיים, שלא אהבו את התרבות ההיפית ואת המפגינים נגד מלחמת וייטנאם.
יומיים לפני הבחירות, הופיע ניקסון ב"פגוש את העיתונות" והסביר שישתף פעולה עם ג'ונסון.
ניקסון הוא סגן הנשיא הראשון מאז מרטין ואן ביורן שנבחר לכהונה כנשיא, ועד לבחירת הנשיא ה-46, ג'ו ביידן, היה היחיד שעשה זאת כשאינו סגן נשיא מכהן.
ניקסון כיהן כנשיא מ-9 בינואר 1969, עד להתפטרותו ב-9 באוגוסט 1974. בניגוד לקודמו, ג'ונסון, שמימן תוכניות רווחה, דגל ניקסון במדיניות ה"פדרליזם החדש".
תוכניתו כללה ביזור העוצמה והחזרת הסמכויות למדינות ארצות הברית השונות.
ניקסון התמקד בעיקר במדיניות חוץ.
מדיניותו, שכונתה דוקטרינת ניקסון, דרשה סיוע בלתי ישיר לבעלות הברית האמריקניות במלחמה הקרה, כשהדוגמה המרכזית היא ה"וייטנאמיזציה" במלחמת וייטנאם.
ניקסון הוביל לדטאנט עם סין, וניצל את הפיצול הסיני-סובייטי כדי לחדש את היחסים עם סין ולשנות את המלחמה הקרה.
בנוסף חתם על הסכמי סאל"ט ועל הסכמים נגד טילים בליסטיים עם ברית המועצות לצורך בקרה על נשק.
הישגיו של ניקסון כנשיא נשכחו עקב השערוריות בממשלו, והוא נאלץ להתפטר לאחר פרשת ווטרגייט.
ניקסון הושבע לנשיא ארצות הברית ב-20 בינואר 1969, על ידי יריבו הפוליטי, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן.
פט ניקסון החזיקה את הביבליה המשפחתית שלהם פתוחה על ספר ישעיהו פרק ב', פסוק ד': .
בנאום השבעתו, שקיבל ביקורות חיוביות כמעט אחידות, אמר ניקסון: – ביטוי שייכתב מאוחר יותר על מצבתו.
הוא דיבר על כניסת הפוליטיקה המפלגתית לעידן חדש של אחדות: