tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבירור סוגיה זו נערכו מחקרים מדידים מעטים מאוד, אם בכלל.
אחד הפרקים בספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" עוסק גם בסוגיה זו, באומרו:
הגמרא מציינת כי הטעם של הפרי ושל העץ דומים.:"עץ שטעם עצו ופריו שוה, הוי אומר - זה פלפלין.
ואין ארץ ישראל חסרה כלום, שנאמר לא תחסר כל בה".
בערכים כספיים גרגרי פלפל הם התבלין הנסחר ביותר בעולם, ובשנת 2002 לדוגמה הם היוו כ-20 אחוזים מכלל יבוא התבלינים בעולם.
מחיר הפלפל משתנה, ובמסחר בו נרשמות תנודות רבות משנה אחת לבאה אחריה.
בשנת 1998 היווה הפלפל 39 אחוזים מכלל ייבוא התבלינים.
במונחי משקל נסחרים פלפלי הצ'ילי מעט יותר מגרגרי הפלפל השחור.
בורסת הפלפל הבינלאומית ממוקמת בעיר קוצ'י שבהודו.
בשנים האחרונות הפכה וייטנאם ליצרנית וליצואנית הגדולה ביותר של הפלפל בעולם.
וייטנאם היא בעלת השליטה הבולטת ביותר בשוק היצוא, אך למרות זאת היא כמעט ואינה צורכת מייצור זה לצריכה מקומית: בשנת 2003 היא ייצאה 82,000 טון פלפל, בשעה שאינדונזיה יצאה 57,000 טון, ברזיל 37,940 טון, מלזיה 18,500 טון והודו 17,200 טון.
acuminatum) הוא זן של פלפל אדום חריף.
מקור השם של הפלפל לא ידוע; השימוש בשם זה לפלפל מתועד כבר בשנת 1652, בעוד העיר קאיין שינתה את שמה לכך רק בשנת 1777.
הפלפל משמש בעיקר בבישול של מנות חריפות, בצורת אבקה, בצורתו הטבעית, או בצורת שמן מזוקק.
פלפל קאיין מדורג בין 30,000 לבין 50,000 בסולם סקוביל.
פלפל צ'ומה היא תערובת תבלינים חריפה המשמשת כבסיס למאכלים, או בפני עצמה לתיבול מנות שונות במטבח הטריפוליטאי.
מקורה של התערובת בטריפולי, אולם היא נפוצה גם בשאר המטבחים הצפון אפריקאיים, ומשמשת כתיבול עבור מנות טריפוליטאיות שונות: מאכלי דגים שונים כגון החריימה, כבסיס לשקשוקה וכתיבול לבשר.
התערובת מורכבת מפפריקה טריפוליטאית מתוקה או חריפה, שום כתוש ומעט מים.
יש הנוהגים להוסיף לתערובת חומרים אחרים כגון קימל טחון, מיץ לימון, שמן ומלח.
תהליך הכנתה כולל כתישת התבלינים עם השום והוספת נוזלים: שמן, מים או מיץ לימון.
מקור שמה של התערובת הוא הלחם: פפריקה (פלפל) ושום (פלפל ושום -> פלפלצ'ומה).
פִּלְפֵּל מְמֻלָּא הוא מאכל הנפוץ במטבחי עמים שונים, שבסיסו פלפל הממולא במרכיבים שונים כגון בשר, אורז, ירקות או גבינה.
לרוב מבשלים או אופים את הפלפלים עם המילוי.
ארדיי אוּמפּלוּץ (ברומנית: Ardei umpluţi - הפירוש המילולי הוא "פלפלים ממולאים") – מאכל מהמטבח הרומני המבוסס על פלפלים הממולאים לרוב בבשר טחון, אורז, בצל וירקות ותבלינים נוספים.
טולטוט פפריקה בהונגרית: Töltött Paprika - הפירוש המילולי הוא "פלפלים ממולאים" - בדומה לגרסה הרומנית- הפלפלים ממולאים בבשר טחון עם אורז ומבושלים ברוטב עגבניות.
תבשיל מסורתי לחג הפורים בקרב יהדות הונגריה .
פלפל מַחְשִי – מאכל ערבי המהווה חלק מקבוצה גדולה יותר של ירקות שונים ממולאים בבשר (כבש או עגל) ואורז.
בין הירקות נמנים קישוא, ארטישוק וחציל, ולכולם מתווסף התואר "מחשי" (ממולא).
יֶמיסטָה - מאכל יווני הכולל בדרך כלל עגבניות ופלפלים ממולאים באורז ועשבי תיבול, הנאפים בתנור עם תפוחי אדמה.
פלסן סאסא בע"מ היא חברה ישראלית המתמחה בתכנון וייצור מיגון לכלי רכב מחומרים מרוכבים, מיגון הנקרא שריון מרוכב.
החברה היא חברה פרטית בבעלות מלאה של קיבוץ סאסא, מחזיקה במפעלים בישראל, צרפת ובארצות הברית, מרבית תוצרתה (מעל 95%) היא ייצוא המיועד לכוחות המזוינים של ארצות הברית, הכנסותיה של פלסן הסתכמו במעל 3 מיליארד ש"ח ב-2009 ובכ-870 מיליון דולר ב-2010.
החברה הוקמה כאגודה שיתופית של קיבוץ סאסא בשנת 1985 ועסקה בייצור מוצרי פלסטיק קשיחים כגון מכלי אשפה ושינוע.
לאחר דשדוש בתוצאות הפעילות עברה החברה לייצור מוצרים בתחום המיגון הבליסטי, בשנת 1989 החלה לייצר עבור צה"ל אפודים לסלקי פצצות.
בעקבות לקחי האינתיפאדה הראשונה בה בלט הצורך בכלי רכב ממוגנים החלה החברה לפתח פתרונות מיגון גם לתעשיית הרכב בשיתוף פעולה עם חברות "נגררי בית אלפא" (1993), תעשיות רכב נצרת (1995), "הארגז" ו"מרכבים".
בשנות ה-90 של המאה ה-20, החברה פיתחה מיגון לרכבי הסופה של צה"ל שהורכב בייצור המוני, בשנת 1998 החלה גם במיגון של רכבי האמר HMMWV, ואת שנת 2000 סיימה במחזור של 6 מיליון דולר.
ב-1997 המליצו אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה וחיל החימוש להעניק לחברה את פרס ביטחון ישראל על פיתוח מיגון לרכב בט"ש לשימוש צה"ל, בנימוקים ש"רמת העבודה מצביעה על חשיבה מקורית ויצירתית מאד השקעה יומיומית ומוטיבציה גבוהה".
ב-2004 מכרה כ-200 ג'יפי האמר ממוגנים ליוון ב-10 מיליון דולר.
הפריצה הגדולה של החברה החלה עם ההידרדרות במצב הביטחוני בישראל ובעולם בתחילת המאה ה-21, בזכות שיתופי פעולה עם ספקי מערכות נשק למשרד ההגנה האמריקאי, צמחו משמעותית הכנסות החברה, היא זכתה להזמנות בעשרות ומאות מיליוני דולרים, הגדילה משמעותית את מצבת העובדים, פתחה ורכשה מפעלים בצרפת ובארצות הברית.
ב-2005 הסתכם המחזור שלה בכ-145 מיליון דולר, ב-2007 כבר היה כ-300 מיליון דולר, והיווה כ-20% מכלל הייצוא של התעשייה הקיבוצית בישראל, וב-2009 מעל 3 מיליארד ש"ח.
נכון לתחילת 2008 העסיקה החברה כ-1,100 עובדים באופן ישיר: כ-730 בישראל במפעלי החברה בקיבוץ סאסא, כרמיאל ובקיבוץ מורן, כ-200 בארצות הברית וכ-160 בצרפת.
ב-2 ביולי 2009 פורסם כי החברה זכתה במכרז בהיקף של 250–300 מיליון דולר למיגון כלי רכב של הצבא האמריקאי באפגניסטן.
הזכייה הזו מתווספת לזכייה במכרז נוסף בתחילת 2008 למיגון כלי רכב של צבא היבשה האמריקאי בעיראק בהיקף של 200 מיליון דולר.
בעקבות הנסיגה האמריקאית מאפגניסטן ועיראק, חל צמצום ניכר בפעילות החברה והיא פיטרה מאות מעובדיה.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 החלו משטרת ישראל ומשמר הגבול להצטייד ב"קרקל" שמתוכנן וממוגן על ידי החברה.
באוקטובר 2015, נבחרו פלסן סאסא וקבוצת תאלס הצרפתית, לספק 1,100 כלי רכב ממוגנים לצבא אוסטרליה בעסקה ששווייה 1.3 מיליארד דולר.
החברה שותפה של חברת אושקוש בייצור רכב השטח הממוגן Oshkosh M-ATV, שנבחר כמחליפו של רכב ה-HMMWV.
מיגון בליסטי לכלי רכב, כלי טיס ושיט
החברה פיתחה מספר כלי רכב ממוגנים ייחודיים המבוססים על שלדות יצרניות רכב כגון פורד, האמר, משאיות וולוו, אינטרנשיונל, אושקוש, ומק ומדוגמות בשריון מרוכב תוצרת פלסן.
"סנד קט", נקרא בעברית: "קרקל", הוא רכב ממוגן על בסיס שלדת טנדר פורד, לטענת החברה מדובר ברכב השטח הממוגן הטוב מסוגו בעולם.
באחת התצורות שלו מורכבת על הרכב מערכת טילים יבשתיים–טקטיים מדגם ספייק של חברת רפאל.
"היירקס", רכב ממוגן על בסיס שלדת ג'יפ מרצדס G קלאס.
"גארדנר", רכב ממוגן על בסיס משאית MAN.
מיגון רכבי הסופה עבור צה"ל, יחד עם תעשיות רכב נצרת.
מיגון רכבי HMMWV לצה"ל ולצבאות נאט"ו.
ערכות מיגון העשויות מחומרים מרוכבים קלי משקל עבור כלי רכב צבאיים.
תוספות שריון עבור כלי רכב ורק"מ.
מיגונים שונים לתעשיית הרכב האזרחית.
מיגונים לכלי טיס בעלי כנפיים קבועות ולמסוקים, וכן לכלי שיט שונים.
וילדר – רכב שטח ממוגן קומפקטי.
פלסן מפתחת ומייצרת אפודי מגן מתקדמים, כולל אפודי מגן קרמיים, ואפודים בליסטיים המבוססים על חומרים מרוכבים, כמו כן פיתחה החברה מערכת ייחודית למיגון אישי.
חלקים מסיבי פחמן לתעשיית הרכב האזרחית
פלסן מפתחת טכנולוגיות ייצור לחלקים העשויים סיבי פחמן לתעשיית הרכב האזרחית, זאת על מנת שיסייעו בהורדת ממוצע צריכת הדלק של המכוניות.
לפחמן השני קשורה חומצת שומן בקשר אסטרי.
בדרך כלל, לפחמן השלישי קשור קבוצת ראש של פוספוליפיד כגון כולין או אתנולאמין.
ברוב הרקמות פלסמלוגן נמצא בכמות מינורית, כמו למשל בכבד בו הוא מהווה בין 0.7%-0.8% מהפוספוליפידים.
אולם פלסמלוגן מהווה חלק משמעותי יותר מהפוספוליפידים ברשתית, במח (כ-10%), ובכליה ובמיוחד ברקמת הלב בו הוא יכול להוות יותר מ-25% מהפוספוליפידים ולמעלה מחצי מהפוסופוטידילכולין.
גם ברקמות עצב, ואשך יש כמות משמעותית של פלסמלוגן.
הפלסמלוגן יכול להגן על דפנות התאים מפני ההשפעות המזיקות של חמצן במצב מעורר (סינגלט).
פלסמלוגן קיים גם בחסרי חוליות ויצורים חד תאיים.
בבקטריה, הוא נמצא כמעט רק באל-אווירניים אובליגטוריים, ולא נמצא כלל בבקטריה אווירניים, מיקרואירופילים ואל-אווירניים פקולטטיביים.
בתסמונת זלווגר, ישנה בעיה ביצירת פראוקסיזומים הגוררת יצירה מופחתת של פלסמלוגן.
התסמונת מאובחנת על ידי זיהוי רמות הפלסמלוגן לרוב בכדוריות דם אדומות.
פִּלְפֵּלָאִים (שם מדעי: Piperales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים במחלקת דו-פסיגיים קדומים.
היא נקראת לפי משפחת הפלפליים, שהיא המשפחה החשובה ביותר בסדרה, הן מבחינת מספר המינים וגם מבחינת החשיבות הכלכלית לאדם.
שמה העברי הקודם הוא ספלולאים, לפי משפחת הספלוליים, שנציגיה מופיעים כצמחי בר בארץ ישראל, אך השם המקובל בעולם הוא, כאמור, פלפלאים.
על-פי החלוקה המודרנית, הסדרה כוללת את המשפחות הבאות:
Hydnoraceae - משפחה קטנה ובה שני סוגים, הגדלים ביבשות דרום אמריקה ובאפריקה
Saururaceae - משפחה הידועה בשפה האנגלית בשם העממי 'זנב הלטאה'.
משפחה זו כוללת ארבעה סוגים, שגדלים כצמחי בר באסיה ובצפון אמריקה.
פִּלְפּוּל הוא מונח נפוץ במשנה ובתלמוד, המתאר חריפות יתרה והבנה עמוקה בדברי הלכה.
בניגוד לשיטת הפלפול לה קמו מתנגדים רבים במהלך ההיסטוריה היהודית, הפלפול מובא בתלמוד לרוב בהקשרים חיוביים.
המילה "פלפול" מציינת חריפות, ומקובל לחשוב כי מקורה האטימולוגי הוא מהמילה פלפל, כפי שנכתב במסכת סופרים: ; אך דעה זו כנראה שגויה, והמשמעות של הביטוי הוא "פל-פל", כלומר, צמד הברות המבטאות היפוך לכאן ולכאן; הלוך ושוב, קושיה ותירוץ, הבעת דעה וחזרה ממנה.
הפלפול לבש צורות שונות ומאפיינים שונים לאורך הדורות.
הפלפול התנאי-מדרשי אופיין בדרך חשיבה הפכפכה; כשמו כן הוא, "פל-פל", הטיית הדעה אנה ואנה.
צורת חשיבה שאינה מתמקדת במהותם של הדברים, אלא ביכולת הלוגית המופשטת לטעון אותם, וכתוצאה מכך לכל A תמיד ניתן לטעון לא-A.
ביטוי נפוץ בספרות התנאית המדגים צורת חשיבה זו הוא "או אינו אלא"...
או ביטוי דומה אחר: "או כלך בדרך זו"; שני ביטויים המדגימים את היכולת האינטלקטואלית לחשוב את היפוכה של ה"הוא-אמינא" (בארמית, בתרגום חופשי: 'ההנחה המוקדמת').
מאפיין עיקרי נוסף, הוא שהדיון בשורשו לרוב הכיל יסוד מעשי והושתת על שאלה הלכתית פרקטית - בניגוד לפלפולים המאוחרים - אך באמצעו ובמהלכו סטה המפלפל ממטרתו המקורית ודן בשאלות תאורטיות, אך לבסוף כמעט תמיד נקבעה הלכה למעשה.
חומרי הגלם של פלפול זה היו לרוב פסוקים, בעיקר מהמקרא אך גם בתנ"ך, וכן סתירות בין סוגיות הלכתיות שונות.
פלפול בעל מאפיינים מעט שונים, שנפוץ במשנה ובתלמוד, התבסס בעיקרו על מעין שעשוע בדברי הלכה; כלומר, שימוש בנימוקים אנטי-הלכתיים באופן שברור היה כי על-אף שהם עוסקים בנושא מעשי - אין כל ספק שאין ביכולתם לשנות הלכה פסוקה, כך לדוגמה: .
לכולם היה ברור כי הטמא - טמא והטהור - טהור, אך לשם הפלפול השתמש רבי מאיר בחריפותו כדי להבהיר את ההפך, המעשי - כביכול.
דוגמה נוספת המדגימה שעשוע אינטלקטואלי לשמו, היא טיהור השרץ: .
לפי התלמוד ב, אחת השאלות שאדם נשאל לאחר מותו היא .
כלומר הפלפול אינו רק שבח אלא אפילו חובה.
בתלמוד מופיעים סיפורי-הלל על אודות חכמים לאורך ההיסטוריה שהפליאו לפלפל.
כך לדוגמה נכתב על עתניאל בן קנז: .
תנא שבלט בחריפותו היה רבי מאיר, שעליו נאמר: .
מגמה זו של הצגת פנים הפוכות מן ההלכה הפסוקה, נמצאת בתלמוד באותו מקום גם לגבי סומכוס, תלמידו של רבי מאיר: .
כך גם, כאשר רבי חייא ורבי חנינא התווכחו זה עם זה, אמר רבי חנינא לרבי חייא: אם תשתכח תורה מישראל, יכול אני להחזירה על ידי פלפול.
כמה מן ההוגים החשובים ביהדות דיברו על המושג 'תורת ארץ ישראל', כמציין את שיטת הלימוד המקורית הממעטת בפלפול.
הראי"ה קוק פיתח את הנושא, וקרא לשוב לשיטת הלימוד הזו.
הוא הזהיר שאם לא תהיה השקעה בפיתוח הסגנון הארץ-ישראלי ותלמידי החכמים שבארץ ימשיכו ללמוד בסגנון הלימוד המסורתי, לא תהיה להם הצלחה בלימוד.
פלפל חריף (ידוע גם בשמות צ'ילי ופלפל צ'ילי) הוא שם כולל למספר זנים תרבותיים מחמישה מינים שונים של פלפלת, העיקרי ביניהם הוא Capsicum annuum, הידוע גם בשם פלפלת שנתית.
זנים אלו נבדלים מזנים אחרים של פלפלת (המכונים פלפלים מתוקים וגם משתייכים ל P.
annuum) בכך שהם מכילים קפסאיצין, תרכובת האחראית על תחושת החריפות.
מקור השם צ'ילי בשפת הנאוואטל, ממנה הגיעו גם שמותיהם של הקקאו, האבוקדו ומאכלים רבים אחרים.
הסוג פלפלת בוית באמריקה הצפונית לפני כ-6,000 שנה.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שגידול פלפלים חריפים היה מהגידולים הראשונים שנקטו בהאבקה עצמית.
כריסטופר קולומבוס היה האירופאי הראשון שתועד נתקל בהם בביקורו בקריביים, ונתן להם את הכינוי פלפל, ככל הנראה מפני שאפקט החריפות הזכיר לו את הפלפל השחור המוכר למטבח האירופי.
בשנת 1493, הביא עמו דייגו אלברס צ'אנקה , רופא במשלחת המסע השני של קולומבוס לאיי הודו המזרחית, את הפלפלת לספרד כתרופה.
עם השתלטות הספרדים על מקסיקו ועל נתיבי המסחר באוקיינוס השקט, התפשטה הפלפלת למזרח אסיה.
פלפלת הגיע להודו גם דרך נתיבי הסחר הפורטוגזים.
Capsicum annuum: המין הנפוץ ביותר בגידולו, אליו משתייכים הזנים פדרון, קאיין, חלפניו, צ'ילטפין (שנחשב הזן המבוית העתיק ביותר) ופלפל מתוק.
Capsicum frutescens: למין זה משתייך פלפל הטבסקו (ממנו עשוי רוטב טבסקו) והפירי-פירי האפריקאי.
Capsicum chinense: אליו משתייכים הזנים נאגה, הבנרו, קרולינה ריפר וסקוטש בונט.
למין זה משתייכים רוב הפלפלים המכונים "חריפי־על".
Capsicum pubescens: מין הנפוץ באמריקה הדרומית, אליו משתייכים פלפלי הרוקוטו.
Capsicum baccatum: מין הנפוץ באמריקה הדרומית, אליו משתייך פלפל האחי (ají) הפרואני.
תחושת החריפות של הפלפל נובעת מנוכחותה של תרכובת בשם קפסאיצין בממברנה שבין הגרעינים לפרי ובגרעינים עצמם.
בכל זן פלפלת כמות שונה של קפסאיצין וחומרי טעם נלווים אליו, הקרויים קפסאיצינואידים (capsaicinoids).
הקפסאיצין הוא גם החומר הפעיל בתרסיסי גז פלפל, והוא מוצק נטול ריח וצבע במצבו הטהור.
עם אכילת הפלפל הקפסיאיצין נקשר לקולטני כאב בלשון ובלוע המשויכים בדרך כלל לזיהוי חום.
אותה תחושת חום מדידה על בסיס סולם סקוביל ביחידות הקרויות SHU, המייצגות את מידת המים הנדרשת למהילת הקפסאיצין עד כדי העלמת תחושת החריפות.
פלפלים מתוקים נמדדים ב-0 יחידות SHU, ופלפלי הבנרו, למשל, ב-100,000 עד 350,000 יחידות, כיום הפלפל בעל הכי הרבה יחידות סקוביל הוא pepper x עם 2.700 מיליון יחידות סקוביל.
הפלפל החריף המהווה מרכיב חשוב במטבח המקסיקני ובמטבח דרום ארצות הברית, ומהווה חלק עיקרי במספר תבשילים ידועים, כגון התבשיל הלאומי של טקסס, צ'ילי קון קרנה.
אף על פי שהגיע לאפריקה ולאסיה רק לאחר גילוי אמריקה, הפלפל החריף משמש רבות במטבחים מזרח אסייתים רבים, למשל המטבח התאילנדי והסיני, ושם אף פותחו מספר זנים של צ'ילי (לדוגמה הזן הסיני ו התאילנדי).
הצ'ילי פופולרי גם במטבחי צפון אפריקה ובמזרח התיכון, לדוגמה בממרחים כמו זחוק ואריסה.
בצפון הודו נהוג לנגוס בפלפל צ'ילי טרי במהלך הארוחה, וחלק מהמאכלים מוגשים עם פלפלי צ'ילי ירוקים כתוספת, לצד פרוסות עגבניות וליים.
באיטליה נהוג לפזר פתיתי צ'ילי מיובש כתוספת לפיצה.
המטבח היפני, הקוריאני והפיליפיני עושים אף שימוש בעלי הצמח.
בשנים האחרונות נעשה שימוש בקפסיאצין במשככי כאבים מקומיים, בעיקר לנפגעי כוויות וכאבי פרקים כרוניים.
בעבר נהוג היה לחשוב שאכילת פלפלים חריפים גורמת לכיבים פפטים, אך תאוריה זו הופרכה כשהתגלתה הבקטריה הֶלִיקוֹבַּקְטֶר פִּילוֹרִי האחראית להיווצרות כיבים.
מאז נעשו מחקרים שהראו כי אכילת מזון חריף מקטינה את הסיכוי להתפתחות הבקטריה בקיבה ומאיצה את ההחלמה מכיבים.
פלפל אנגלי (שם מדעי: Pimenta dioica), המכונה גם "פלפל ג'מייקה", "פלפל ההדס", "פימנטה" (Pimenta) וגם "Allspice", הוא תבלין המיוצר מפירותיו של העץ Pimenta dioica, ממשפחת ההדסיים.
פירות הבוסר של העץ משמשים כתבלין לאחר שעברו ייבוש.
מקור הפלפל האנגלי הוא באנטילים הגדולים, בדרום מקסיקו ובמרכז אמריקה.
כיום מגדלים אותו באזורים רבים נוספים בעלי אקלים חם.
השם העברי של הפלפל האנגלי הגיע מרוסיה עם העליות הראשונות לארץ.
במספר שפות ארופיות הוא נקרא דווקא "פלפל ג'מייקה", בשל מקורותיו באזור ג'מייקה, ושגשוגו הרב באי זה בפרט.
לאחר שהאנגלים השתלטו על ג'מייקה ב-1655, הם הגבירו את כמויות הייצור של התבלין והחלו לייצא בכמויות גדולות, ומכאן כנראה נובע שמו ברוסיה, שיבאה תבלינים רבים משם.
באנגלית הוא מכונה "Allspice" (כל-תבלין) – כינוי נפוץ לתבלין זה במספר שפות אירופיות נוספות (בצרפתית למשל הוא מכונה "tout-épice").
נראה כי האנגלים טבעו כינוי זה כבר ב-1621, כשחשבו שטעמו משלב טעמים של מספר תבלינים – קינמון, אגוז מוסקט וציפורן.
פלפל סצ'ואן הוא תבלין המופק מקליפת הפרי הזעיר של מספר מינים של זנטוקסילום (Zanthoxylum) ממשפחת הפיגמיים.
המינים העיקריים המשמשים לתבלין הם piperitum, simulans ו-schinifolium.
למרות שמו, לפלפל סצ'ואן אין כל קשר לפלפל שחור או לפלפלת.
פלפל סצ'ואן נקרא כך בגלל דמיונו החיצוני לפלפל השחור ובגלל שהוא אופייני למחוז סצ'ואן שבסין.
בפלפל סצ'ואן נעשה שימוש נרחב במטבח הסצ'ואני בסין, כמו גם המטבח הטיבטי, בהוטן, נפאל ויפן בין היתר.
הוא ידוע בתחושת הפה המרדימה או המעקצצת שלו, האחראית על פרופיל הטעם המכונה בסינית מַאלָא (מסינית: 麻辣, פין-יין: málà, מילולית: חריף מרדים), המורכב מפלפלים חריפים וגרגרי פלפל סצ'ואן, היוצרים תחושה של עקצוץ ורדימות.
המנה המפורסמת ביותר בפרופיל טעם זה היא המנה הסיצו'אנית גונגבאו ג'ידינג, או עוף בנוסח קונג פאו כפי שהיא מוכרת במטבח הסיני אמריקאי.
פִלפֶל גוּרג'י היה זמר ומלחין יהודי עיראקי-ישראלי, הנחשב לאחד מגדולי המוזיקה העיראקית במחצית השנייה של המאה ה-20.
גורג'י נולד בתחילת שנות ה-30 בבגדאד לאבו אלפאצ'ה, בן למשפחת סוחרים שהייתה פעילה בשוק העתיק "סוק חנון".
בילדותו נודע כבעל קול מיוחד.
הוא למד בבית הספר המוסלמי "אל אהלי" ערבית קלאסית ומוזיקה מוסלמית.
גורג'י טופח על ידי הזמר חסן חבּכּה וב-1950 התקבל לתחנת הרדיו קול עיראק.
הוא הושמע ברדיו במשך תקופה קצרה, אולם לאחר שהתגלתה זהותו היהודית, אביו דאג להבריחו לאיראן.
לאחר כחצי שנה עלה לישראל.
בישראל עבד בעבודות מזדמנות, אך בלילות הופיע בפני קהל בחאפלות.
בארץ השתלב בקרב מוזיקאים רבים שעלו מעיראק.
מוזיקאים אלו המשיכו לפתח בישראל את המוזיקה העיראקית ויצרו תמלילים, לחנים ועיבודים חדשים.
פלפל גורג'י לקח בכך חלק מרכזי, הוא כתב והלחין שירי פסטה, עבודייה ומקאמאת בערבית ספרותית ומדוברת.
בין השירים המוכרים של גורג'י בקרב קהילת יהודי עיראק הוא "ניסאתני" (שכחת אותי), המספר את סיפורו של יוסף בבית האסורים.
גורג'י נפטר בשנת 1983 בחצר ביתו.
בשנת 2001 הוציאה חברת התקליטים "מגדה" אלבום ובו הקלטות שנעשו, בעיקר בשנות השישים, על ידי רשות השידור וכן הקלטות מאוסף פרטי של משפחתו.
כשעלה לארץ הגיע למושבה פתח תקווה וגר במעברה, שם הכיר שם את אספרונס ונישא לה.
להיטי זהב בעיראקית, שני דיסקים, 2006
פלסנסיה (בספרדית: Plasencia) היא עיר במחוז קסרס הנמצאת בקהילה האוטונומית אקסטרמדורה שבמערב ספרד.
לפלסנסיה מיקום אסטרטגי על כביש דה לה פלטה והיא ממוקמת על גדות נהר חרטה (Río Jerte).
פלסנסיה הייתה מיושבת על ידי רומאים וערבים עד המאה ה-12, אז נכבשה על ידי אלפונסו השמיני ואוכלסה מחדש.
בתחילת המאה ה-15, משפחת האצולה של האזור עברה אל העיר וקבעה את מראה ופני העיר כיום.
מבנה ימי הביניים שמאפיין אותה יכול להראות בבירור את שרידי הקירות של העיר, ביניהם מגדלים ושערים, כמו שער השמש או שער מריה הקדושה.
פלסנסיה מאופיינת בשימור תדמית וחיי ימי הביניים, כמו גם הרחובות בה שניכרים במראה האופייני לתקופה.
במרכז פלסנסיה שוכנת הכיכר המרכזית פלאסה מאיור (Plaza Mayor) המהווה את מקום המפגש המרכזי של העיר, במיוחד כאשר מציינים אירועים וחגיגות בסדר גודל משמעותי, כמו חגיגות יום שלישי הגדול, שהוא פסטיבל תיירות.
בסביבת אותו המקום שוכנת העירייה.
בעיר ארמונות, בתי אצולה ומבני דת בעלי חשיבות גדולה המרכיבים את הרובע העתיק הייחודי של העיר.
אחד משני האוספים ההיסטוריים הייצוגיים ביותר של העיר הוא בנייתן של שתי הקתדרלות, הקתדרלה הישנה והקתדרלה החדשה; הישנה מעוצבת בסגנון רומנסקי, למרות העובדה שהחלה להיבנות במאה ה-13, לעומת האלמנטים הגותיים והרנסאנסים הרבים המצויים בחדשה.
ההבדל נעוץ בעובדה שהסגנונות האמנותיים מאירופה הגיעו באיחור לאקסטרמדורה בשל היותה הגבול בין המלכים הנוצרים לבין מוסלמים.
כך יצא מצב שכאשר הסגנון הרומנסקי הגיע לצפון חצי האי האיברי במאה ה-10 והמאה ה-11, באזור אקסטרמדורה לא נבנו מבנים בסגנון זה עד המאה ה-13.
בפלסנסיה אתרי תיירות ואתרים כלליים רבים.
ארמון מיראבל, בו קיים אוסף ציד.
המנזר של סנטו דומינגו, ניתן ליהנות באזור ממאכלים האופייניים למחוז.
התעשיות העיקריות עוסקות בעיבוד כותנה, שימור ועיבוד טבק ושימורי בשר.
תעשיות נוספות בעיר כוללות שמן זית, שמן סויה, פלפל, תאנים ומזון לבהמות.
פלפלה (בספרדית: Palpalá) היא עיר בפרובינציית חוחוי בארגנטינה.
העיר נמצאת במרחק של 13 קילומטרים דרום-מזרחית לסן סלבדור דה חוחוי, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 1,686 קילומטרים צפון-מערבית לבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
השם פלפלה הוא ככל הנראה עיוות של השם פספלה (Paspala), שמו של העמק בו נמצאת העיר בשפת קקאן.
פלפלה נוסדה באופן רשמי ב-17 באפריל 1948. בקרבת פלפה הוקם מפעל פלדה בשם "אלטוס אורנוס ספלה" שסיפק תעסוקה למתיישבים.
בהמשך הגיעו לפלפלה מהגרים מסוריה, לבנון, ספרד, איטליה, צ'ילה ובוליביה אשר הגדילו את אוכלוסייתה.
ב-25 במאי 1972 פלפלה קיבלה מעמד רשמי של עיר.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 מפעל הפלדה ירד מחשיבותו ומאז כלכלת העיר מתבססת בעיקר על גידול טבק.
פלפל פדרון הוא זן מתורבת של פלפלת צ'ילי ממין Capsicum annuum שפותח וגדל באזור העיר פדרון בחבל הארץ גליסיה בצפון ספרד.
הפלפלים בגודל קטן-בינוני (כחמישה ס"מ באורכם), וצבעם נע בין ירוק, כתום ואדום, תלוי בזן הספציפי ובתנאי ההבשלה.
צורת הפרי מאורכת וחרוטית, עם כתף ישרה וקימוט קל בבשר הפרי.
יחודם של הפלפלים הוא מידת החריפות המשתנה שלהם - רובם בעלי חריפות מתונה למדי, ומיעוטם חריפים למדי (במידת חריפות המשתווה לזו של חלפניו).
במקום גידולו קיימות מספר תאוריות הקושרות בין תנאי השמש וההשקיה של הצמח כדרך לנבא את מידת חריפותו, אך דרך ניבוי זו לא הוכחה.
פִּלְפְּלוֹן (שם מדעי: Schinus) הוא סוג של עצים ושיחים המונה 40 מינים בעלי פירות כדוריים הדומים בריחם לפִּלפֵּל ממשפחת האלתיים.
צמחים מסוג זה מכונים לעיתים "עצי פלפל" (Peppertree).
התפוצה הטבעית של הסוג משתרעת מפרו ועד ברזיל ועד דרום אמריקה הדרומית.
הסוג הופץ והתפשט באזורים רבים בעולם.
בישראל מגדלים את פלפלון בכות (Schinus molle), שמגדלים אותו ברוב אזורי הארץ לנוי, לשדרות, בשל אשכולות פרחיו הלבנים ופירותיו האדומים.
חלק ממיני הפלפלון נחשבים מינים פולשים, לדוגמה פלפלון דמוי-אלה.
בנוסף, חלק ממיני הפלפלון משמשים להפקת תבלינים.
פלפלון הוא סוג של שיחים או עצים בעלי שרף, דו-ביתיים (הפרחים חד-מיניים והפירות נמצאים רק על הפרטים הנקביים) או פוליגמיים.
כלומר, בחלק מהמינים, כמו פלפון בכות, יכולים להופיע פרחים דו-מיניים לצד פרחים זכריים או נקביים על אותו פרט או על פרטים שונים.
הצמחים מותאמים של אור מלא, עמידים בתנאי קור, שרב, קרקע גירית ומליחות.
העלים מסורגים, חסרי לוואים, לרוב מורכבים-מנוצים למספר בלתי זוגי של עלעלים, ולעיתים רחוקות פשוטים (כמו בפלפלון נטוי).
ציר העלה עשוי להיות מכונף (כמו בפלפלון מכונף ובפלפלון דמוי-אלה), או שאינו מורחב לכנף (כמו בפלפלון בכות).
העלעלים תמימים או משוננים קלות, קירחים וללא ריח.
ריח השרף מורגש כאשר מריחים את בסיס העלה המחובר לענף, או כשמולילים את התפרחת.
הפרחים חד-מיניים, זעירים, לבנים' בעלי סימטריה רדיאלית, וערוכים במכבדים.
הגביע קצר ובעל 5 אונות, עלי הכותרת 5 (למיני אלה אין עלי כותרת), והאבקנים 10, מסודרים בשני דורים (למיני אוג 5 אבקנים).
השחלה עילית, יושבת, בעלת מגורה אחת.
ביצית אחת ועמוד שחלה tjs.
במצעית הפרחים מצויה טבעת צופן בולטת.
הפרי הוא בית גלעין כדורי בעל זרע אחד.
השם "פלפלון" ניתן לסוג Schinus במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946, בסעיף 819. השם "פלפלון בכות" הופיע בסעיף הבא של אותו מילון.
השם "פלפלון דמוי-אלה" ניתן במילון "צמחי ארץ ישראל" בשנת 2003.
בישראל 4 מינים עיקריים גדלים בישראל וייתכן 5 אם מוסיפים את פלפלון קוצני (Schinus spinosus).
כולם עם עלים מנוצים מלבד פלפלון נטוי שעליו אינם מנוצים אלא פשוטים.
לפלפלון בכות מספר עלעלים גדול ולשני האחרים מספר עלעלים קטן.
לפלפלון מכונף, שהעלים שלו יש ציר מכונף ומורכבמ-4 עד 6 זוגות ולפלפלון דמוי אלה בדרך כלל לא יותר מ-3 זוגות ועוד עלעל אחד בקצה.
פלפלון בכות (Schinus Molle) הוא עץ רחב-עלים ירוק-עד המגיעים בגובהם ל-6 מ' או למעלה מזה.
העלים מנוצים אי-זוגיים, באורך של 25 ס"מ.
עם ציר עלה שאינו מכונף ו-9 עד 20 זוגות עלעלים.
העלעלים דמויי סרגל או דמוי אזמל ושפתם משוננת לעיתים קרובות, אורכם 3 עד 6 ס"מ.
הפרחים זעירים וערוכים במכבדים מסועפים מאוד.
הפרי ורוד, קוטרו 6 עד 8 מ"מ.
פלפלון בכות מכונה גם פלפלון קליפורניה או פלפלון רך או פלפלון מצוי, גדל בצידי הדרכים אך עדיין לא יצר אוכלוסיות גדולות עדיין.
ראו הרחבה בערך פלפלון בכות.
פלפלון דמוי-אלה (Schinus terebinthifolia Raddi) הוא שיח או עץ רחב-עלים ירוק-עד המגיעים בגובהם עד ל-7 מ'.
העלים מנוצים אי-זוגיים, מורכבים מ-3 עד 4 זוגות עלעלים ועוד עלעל נוסף בקצה, ובדרך כלל מספרם 7. פטוטרת העלה קצרה ולעיתים ציר העלה מכונף.
העלעלים גלדניים אליפטיים ומוארכים, באורך 3 עד 7 ס"מ וברוחב אחד עד שני ס"מ.
צבעם ירוק כהה בצד העליון ובהיר יותר בצד התחתון.
הפרחים זעירים וערוכים במכבדים צפופים, והפירות בצבע ורוד או אדום בוהק.
הפריחה מחודש מרץ עד חודש מאי.
תפוצתו הטבעית היא מברזיל ועד צפון-מזרח ארגנטינה, שם הוא גדל בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים.
בישראל הוא הובא כעץ נוי, והתפשט כפליט תרבות ואף הפך למין פולש.
ראו הרחבה בערך פלפלון דמוי-אלה.
פלפלון מכונף (Schinus lentiscifolia Marchand) הוא שיח או עץ נוי שמוצאו צפון מזרח ארגנטינה, דרום ברזיל דרך פרגוואי ואורוגוואי והוא גדל בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים.
העלים מנוצים זוגיים, עם ציר עלה מכונף ו-4 עד 6 זוגות עלעלים.
הפרחים הלבנים ערוכים במכבדים דלילים.
ייתכן ומדובר בעץ אחר ששמו פלפלון המסטיק (Schinus weinmanniifolia) שמוצאו משתרע מברזיל ועד צפון-מזרח ארגנטינה והוא גדל בעיקר באזורים טרופיים יבשים עונתיים.
פלפלון נטוי (Schinus polygama (Cav.) Cabrera) הוא שיח או עץ נוי רחב-עלים ירוק-עד, שמוצאו מצ'ילה ועד ארגנטינה (מנדוסה), והתאקלם בקליפורניה, טג'יקיסטן ותוניסיה.
הוא גדל בעיקר באזורים סובטרופיים, המתאפיינים באקלים חם אך לא טרופי, עם קיץ חם ולח וחורף מתון.
העלים אינם מנוצים אלא פשוטים, מוארכים או דמויי ביצה הפוכה, באורך של 10 עד 25 מ"מ.
הפרחים צהובים וערוכים בתפרחות חיקיות, והפרי אדום-ארגמני.
מינים נבחרים שלא מצויים בישראל
Schinus engleri - מין הנפוץ בארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי.
מאוים עקב פגיעה בבתי הגידול שלו.
Schinus pearcei - מין הנפוץ בבוליביה, צ'ילה ופרו.
Schinus venturIi - מין המצוי בארגנטינה ובבוליביה מאוים עקב פגיעה בבתי הגידול שלו.
הפלעצל (צרפתית: Le Pletzl; מילולית: "מקום קטן") הוא האזור (הגטו) היהודי ששוכן במארה ברובע הרביעי של פריז, צרפת.
ימי הזוהר של השכונה היו בסוף המאה ה-19, בעקבות מאורעות סופות בנגב ב-1882, אז היגרו לאזור עשרות אלפי יהודים דוברי יידיש מרוסיה ומזרח אירופה והקימו בה עסקים אופייניים, ושפת המקום הפכה ליידיש, מה שגרם למקום להיראות כמו שטעטל קטן, וגם העניק לשכונה את שמה.
האזור נותר בעל צביון יהודי עד היום, עם קהילה יהודית מגוונת שכוללת הן מהגרים מצפון מאפריקה והן ממזרח אירופה.
השכונה מאופיינת בבתי כנסת, מעדניות יהודיות, מוכרי פלאפל וכיוצ"ב.
אם כי בשנים האחרונות יש טענות על היחלשות אופייה היהודי של השכונה.
השכונה ממוקמת בסמוך לתחנת המטרו סנט פול.
בפינת הרחובות רו דה רוזייה ו-Rue Ferdinand Duval נמצאת לוחית שהוצבה על ידי עיריית פריז עם הסבר לשם השכונה:
בית הכנסת אגודת הקהילות ידוע גם בשם רו פאווה, תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי הקטור גימאר.
"זיבעצן" (17 ביידיש), בית כנסת קטן ברחוב רו דה רוזייר מס' 17, ידוע כבית הכנסת שבו התפלל הרבי מחב"ד בתקופת שהותו בעיר.
בסמוך לשכונה נמצא המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות
מסעדת ג'ו גולדנברג, סבלה ב-1982 מפיגוע שבו נהרגו שישה אזרחים.
ל'אס דו פלאפל, פלאפליה ידועה ברחוב רוזייר.
פלפל לימון הוא תערובת תבלינים העשויה מגרידת לימון וגרגרי פלפל שחור מבוקעים.
גרידת הלימון נמעכת עם הפלפל כדי לאפשר לשמן האתרי המצוי בה לחדור לתוך הפלפל.
לאחר מכן, התערובת מיובשת בתנור אפייה, ולעיתים גם נטחנת.
השימוש הנפוץ בתערובת הוא לתיבול דגים ומאכלי ים אחרים.
מקובל להשתמש בה גם לתיבול בשר (במיוחד עופות) ופסטה.
ניתן להכין פלפל לימון באמצעים ביתיים, וכן לרכוש כמוצר תעשייתי.
פלפל לימון מסחרי עשוי לכלול גם כמויות קטנות יותר של מרכיבים אחרים כגון מלח, סוכר, בצל, שום, חומצת לימון, פלפל קאיין ותבלינים אחרים.
פלסקביצה (בסרבית: Пљескавица) הוא מאכל המכיל קציצת בשר מתובלת שעשויה לרוב מתערובת של בשר חזיר, בקר וכבש טחונים.
זהו אחד המאכלים הלאומיים של סרביה והוא פופולרי מאוד במדינות הבלקן השכנות ובמדינות יוגוסלביה לשעבר: בוסניה והרצגובינה, קרואטיה ומונטנגרו.
זוהי מנה עיקרית המוגשת עם בצל, קאימק (שמנת חלב), איוואר (קונדימנט פלפלים) ואורנבס (סלט גבינה חריף), או על צלחת עם תוספות, או עם לפינז'ה (לחם שטוח, כסוג של המבורגר).
פלסקביצה צברה פופולריות במקומות אחרים באירופה והיא מוגשת במסעדות מזון מהיר המגישות אוכל בלקני בגרמניה, שוודיה ואוסטריה.
באזורים שונים בחבל הבלקן הרכב הקציצה משתנה בהתאם למטבח המקומי, בבוסניה והרצגובינה למשל הקציצה עשויה לרוב מבשר בקר בלבד, זאת עקב האוכלוסייה המוסלמית במדינה שאינה אוכלת חזיר.
עם זאת, בקרואטיה הרכב הקציצה מכיל לרוב תערובת של חזיר, בקר וכבש.
קיימות מספר גרסאות מקומיות למאכל:
פלסקביצה לסקובאץ (Leskovačka pljeskavica) – קציצה חריפה מאוד עם בצל.
מאז 2008 השם "Leskovac pljeskavica" הוא מונח מוגן משפטית עבור פלסקביצה ממחוז יאבלניצה שבסרביה.
פלסקביצה שר (Šarska pljeskavica) – ממולאת בגבינת קשקבל.
פלסקביצה היידוק (Hajdučka pljeskavica) – עשויה מתערובת בשר בקר ובשר חזיר מעושן.
פלסקביצה וראניה (Vranjska pljeskavica) – עשויה מבשר חזיר בלבד.
פלסקביצה בסגנון מוסטאר (Pljeskavica à la Mostar) – הקציצה ממולאת בגבינת פטה ומוגשת עם בצל מטוגן.
הפלפל צהוב הונגרי (בהונגרית: Zöldpaprika מילולית "פלפל ירוק"; בלטינית: Capsicum annuum) הוא זן בינוני של פלפל עם טווח רחב בסולם סקוביל (סולם החריפות) של 1,000 עד 15,000 יחידות סקוביל.
סוגים מסוימים אינם חריפים כלל (אפס סקוביל).
הוא מכונה בהונגריה גם בשם "פלפל מאכל".
פלפל זה נקטף בדרך כלל לפני הבגרות כשהוא עדיין צהוב.
אורכו נע בין 15-10 ס"מ מהקצה המחודד עד לנקודה המעוגלת.
עם ההתבגרות, הפלפל הופך לכתום, ואחר כך לאדום.
על אף שהוא דומה במראהו למה שמכונה "פלפל בננה" כאשר הוא לא בשל, אך זהו זן שונה.
בשל קלות הגידול והפרודוקטיביות של הצמח, גננים ביתיים רבים מחמיצים אותם בשלמות או כפרוסים לטבעות.
פלפל סנטשי היא פפריקה עדינה, בעלת מעמד גאוגרפי מוגן.
נקרא על שם העיירה סנטש.
פלפל TV, הקיצור של "tölteni való", כלומר למילוי.
גרסה עדינה בעלת ערך גבוה הנאכל גולמית, משמש למאכלים שונים, או, כפי ששמו מרמז, יכול לשמש לפלפל ממולא, ממולא בתערובת של אורז ובשר ומוגש עם ברוטב עגבניות, הטעם דומה ללצ'ו.
פלפל לצ'ו, גרסה זולה יותר, בשל מדי ומתון, לעיתים קרובות עם גוון של צבע כתום.
כפי ששמו מרמז, משמש לעיתים קרובות למאכלים שונים המבוססים על לצ'ו.
פלפל בודיסלו היא פלפל צהוב הונגרי חריף.
נראה מאוד דומה לפלפל TV, חריפותו היא בסביבות 10,000 בסולם סקוביל.
נקרא על שם הכפר Bogyiszló, שבו הוא נקטף באופן מסורתי.
פלפל חלבי הוא מגוון של פלפלים המשמש כתבלין, במיוחד במטבח הטורקי, המטבח המזרח תיכוני והמטבח הים-תיכוני.
תרמיליו מבשילים לצבע בורגונדי, ולאחר מכן מיובשים למחצה, מוציאים את הזרעים ומרסקים או טוחנים אותו גס.
בטורקיה, פול ביבר הוא התבלין השלישי בשימוש, אחרי מלח ופלפל שחור.
בערבית, הפלפל קרוי על שם חלב.
לפלפל חלבי רמת חריפות מתונה של כ-10,000 בסולם סקוביל, עם מעט פירותיות ותת גוון עדין דמוי כמון.
טעמו דומה לאנצ'ו צ'ילי , אך שמנוני יותר ומעט מלוח.
המלח משמש לעיתים קרובות בתהליך הייבוש.
הוא מתון למדי, החריפות שלו נבנית לאט, עם טעם פירותי דמוי צימוקים.
זה גם תואר כבעל טעם של "מתיקות, עגלגלות ובישום של הסוג הטוב ביותר של עגבניות מיובשות, אבל עם "בעיטה" משמעותית מאחוריו".
כמה שפים ידועים מעדיפים פלפל חלבי בגלל "איכויותיו הפירותיות והבהירות".
השימוש הנפוץ ביותר הוא בצורת פתיתים מרוסקים, שהם בדרך כלל מעט עדינים ושמנוניים יותר מפלפל אדום כתוש רגיל, עם שמץ של מליחות וטעם מעט דמוי צימוקים.
בניגוד לפלפל אדום כתוש, הפתיתים אינם מכילים בשר פנימי או זרעים, מה שתורם לעדינות.
פלפל חלבי כתוש יכול לשמש כתחליף לפלפל אדום כתוש או לפפריקה.
התבלין הוא מרכיב נפוץ בחלק מהמנות המורכבות של מזה.
פלפל הבננה הידוע גם בשם פלפל השעווה הצהוב או צ'ילי בננה) הוא צמח ממשפחת פלפל חריף בעל טעם עדין וחריף.
הפירות בדרך כלל צהובים בהירים, אך יכולים להשתנות לירוק, לאדום או לכתום עם הבשלתם.
לעיתים קרובות הוא נכבש, ממולא או משמש כמרכיב גלם במזונות.
טעמו אינו חריף במיוחד (500-0 יחידות סקוביל) וכמו ברוב הפלפלים, החריפות שלו תלויה בהבשלה של הפלפל, כאשר הבשל ביותר הוא מתוק יותר מאשר הצעיר.
פרי בוגר יהיה בערך 8-5 ס"מ באורך ובעל צורה מעוקלת וצבע צהבהב הדומה לבננה, מה שהביא את השם הנפוץ של הפרי.
הזן בעל שמות כמו פריגיטלו (מכונה בארצות הברית pepperoncini) הוא נקרא גם בשם הפלפל היווני הזהוב, הפלפל האיטלקי המתוק, או הפלפל הטוסקני.
הזנים החריפים והגדולים יותר של פלפל בננה נקראים פלפל צהוב הונגרי אם כי גם בהם יש זנים מתוקים.
הצמח דורש שמש מלאה, כמו זני Capsicum annuum אחרים, ויש להתייחס אליו כמו לרוב הצמחים האחרים במשפחת הפלפלים.
ניתן לגדל צמחים מזרעים ומיחורים.
צמח בוגר יגיע לגובה של 1 עד 2 מטר וניתן לגדל אותו בסוגי אקלים רבים, אך מעדיף אקלים חם יותר.
הזנים כוללים בעלי שמות כמו
פלפל בננה גולמי מכיל 92% מים, 5% פחמימות ושומן וחלבון זניחים.
הם מקור עשיר של ויטמין C, המכילים 100% מהערך היומי (DV) בכמות ייחוס של 100 גרם.
ויטמין B6 קיים בתכולה משמעותית של 28% DV, ללא מיקרו-נוטריינטים אחרים בכמויות ניכרות.
פלפלי בננה כבושים נמכרים בדרך כלל פרוסים ומשמשים לקישוט פיצות, כריכים וסלטים יווניים.
פלפלי בננה כבושים וממולאים הם תכלילים נפוצים בחטיפי אנטיפסטו במילוי פרושוטו ו/או גבינה .
פלפלי בננה ממולאים מוגשים חמימים עם מגוון נקניקיות (סאלסיצ'ה) וגבינות איטלקיות.
פלפלי בננה קצוצים או חתוכים לקוביות משמשים ברליש וברטבי סלסה רבים כדי להוסיף מתיקות עם פלפלים אחרים המספקים חריפות.
פלפל בננה עשוי להיות משומר יחד עם פלפלים ירוקים חריפים אחרים כגון חלפניו.
פַלַסתין או פַלִיסתין, שנודעה גם כוַלַסתין או וַלִיסתין, פַתִנַ ואֻנקִ, ובארמית עמק, הייתה ממלכה חתית חדשה בעמק אמוק.
הממלכה הייתה לפרקים עצמאית ולפרקים כפופה לאשורים, וסופה שהפכה למחוז באימפריה האשורית.
שם זה מעלה קשר לפלשתים שישבו בדרום ארץ־ישראל ושהיו מוכרים גם למצרים כאחד מגויי הים ; קשר זה מתחזק לאור הימצאות כלים מיקניים באזור האמוק, במיוחד במאה ה־12 לפנה"ס, והרס כמה ערים שהוצע לייחס לגויי הים.
עם זאת, הזיהוי של הממלכה כשייכת לגויי הים לא ודאית, ואף אם הזיהוי מתקבל, לא ברור מה היה טיב הקשר לגויי הים הפלשתים מדרום הלבנט.
מבחינת ההגיה, ייתכן שהכתיב Palis(a)tin ו־Walis(a)tin מעידים על כך שההגיה של העיצור הראשון הייתה כ־f, או התחילה כ־p ובהמשך נחלשה ל־f.
ייתכן שמהשם "פלסתין" נגזר השם האשורי של הממלכה באמוק, פַתִנַ.
שם זה שימש את האשורים מהמאה ה־9 לפנה"ס, יחד עם השם Unqi, שם גאוגרפי שמוצאו במילה "עמק".
בכתובת זכור הארמית קרויה הממלכה "עמק".
ממקורות לוויים הירוגליפיים ומקורות אשוריים ידועים כמה מלכים של פלסתין/ולסתין/פַתִנַ; התארוך המדויק וסדר המלוכה לא ידועים, וייתכן אף ששני מלכים שנשאו שם זהה היו למעשה מלך אחד.
מלך אחד המתוארך למאה ה־11 לפנה"ס הוא תַיתַ הראשון, המוכר מתבליטי מקדש אל הסער בחלב.
למאה ה־10 לפנה"ס מתוארכים המלכים תַיתַ השני הידוע מאתר ־שיזר, המלך מַנַנַ ובנו המלך שופילוליומה הראשון הידועים משתי מצבות מ.
כן מתועד מאתר תל טאיינאט מלך בשם חַֿלפַרֻנתִיַ, אך בכתובות לא מצוין במפורש שהוא היה המלך של וַלסתין; הוא עשוי להיות מזוהה עם קַלפַרֻנדַ מהכתובות האשוריות של המאה ה־9 לפנה"ס, אך הכתובות מתל טאיינאט מתוארכות למאה ה־10 לפי סגנונן.
ייתכן שמדובר בשם שחוזר על עצמו בשושלת.
מהמחצית הראשונה של המאה ה־9 לפנה"ס ידוע, מהכתובות האשוריות, מלך בשם לֻבַרנַ (הראשון), וכן מלך בשם שופילוליומה (השני), שעשוי להיות זהה ללֻבַרנַ.
מלך בשם קַלפַרֻנדַ מתועד משנת 857 לפנה"ס.
מלך בשם לֻבַרנַ (השני) מתועד בכתובות מסביבות 830 לפנה"ס.
אחריו מלך אדם מחוץ לשושלת בשם סֻרִּ, ואותו ירש אדם בשם סַסִ.
לאחר מאה שנה של חוסר תיעוד על ממלכת פַתִנַ, מתועד משנת 739 לפנה"ס מלך בשם תֻתַמֻּ, שאחרי מרידתו הפכה הממלכה למחוז אשורי.
בהקשר מאוד מקוטע מוזכרת הבאת סוסים ממצרים בכתובות של תַיתַ הראשון – יחסים בין־לאומיים בין צפון הלבנט למצרים חריגים יחסית לאותה תקופה.
בין אם תַיתַ היה צאצא לגויי הים או לא, ניתן לזהות מתקופתו מאפיינים אפיגרפיים ואיקונוגרפיים נאו־חתיים ברורים.
נראה שבימיו גבולות הממלכה (ששמה נכתב פַלַסתין/פַליסתין) השתרעו עד חלב.
בימיו של תַיתַ השני כבר הורחב תחום הממלכה עד ־שיזר שליד חמת, ותל טאיינאט התבסס כבירת הממלכה (ששמה נכתב וַלַסתין/וַליסתין).
הוצע על־ידי כמה חוקרים שתַיתַ השני הוא תועי מלך חמת המוזכר במקרא כבן בריתו של דוד המלך.
זיהוי זה מנוגד לתאוריה הנפוצה, שלפיה סיפורי דוד המלך הם תוצר ספרותי של ממלכת יהודה במאה ה־8 לפנה"ס או מאוחר יותר, ואם אכן יתקבל הזיהוי, הוא יסתור תאוריה זאת.
אחת הבעיות שמעלה הזיהוי הוא התיאור המקראי של תועי כמלך חמת, אף שהמקרא מכיר היטב את התואר "פלשתי" (שהוא, ככל הנראה, מקביל לשם "פלסתין"); אך ייתכן שבחירה זאת נועדה למנוע בלבול בין הפלשתים הדרומיים, אויביו של דוד, לממלכת פלסתין בת־בריתו.
שופילוליומה הראשון ואביו מַנַנַ ידועים משתי מצבות של שופילוליומה מ, המציגות אותו לצד אל הסער.
בכתובות שעל המצבות הוא מספר שנלחם נגד עיר (שלא ציין את שמה), נגד אדנה ונגד חֿיַוַ.
בירת הממלכה מוכרת מהמקורות האשוריים ככִנַלִיַ או כִנַלֻוַ (היא תל טאיינאט).
לֻבַרנַ הראשון הוא המלך הראשון של פַתִנַ המוזכר בכתובות האשוריות.
הוא מופיע בתיאור של מסעו של אשורנצירפל השני מערבה בסביבות 870 לפנה"ס.
שלמנאסר השלישי כתב שבשנתו הראשונה תקף את אֻרִמֻ, אחת מעריו המבוצרות של לֻבַרנֻ, וייתכן שבשנה זאת הסתיים שלטונו.
לאחר לֻבַרנֻ מלך סַפַלֻלמֶ (שופילוליומה) על פַתִנַ.
הוא השתתף בקואליציית המלכים שנלחמו נגד שלמנאסר השלישי בקרב על גבול ממלכת שמאל והובסו.
סַפַלֻלמֶ ארגן מחדש את הצבאות, אך בקרב ליד עיר מלכותו של סַפַלֻלמֶ הובסו הצבאות.
נראה ששלמנאסר הוריד סַפַלֻלמֶ מכס השלטון, ואחריו מלך קַלפַרֻנדַ, שלא התמרד והגיש מנחות למלך אשור.
ייתכן ששמו הלווי היה חַֿלפַרֻנתִיַ, שם המוכר מכתובת של אחד ממלכי פלסתין (לפחות שלושה ממלכי נשאו שם זה, כך שייתכן שגם בפלסתין מדובר היה בשם שחוזר על עצמו בשושלת).
לאחר קַלפַרֻנדַ מלך לֻבַרנֻ השני.
גם הוא היה נאמן לאשור.
ייתכן שבשל נאמנות זאת התקוממו נגדו נתיניו בסביבות 830 לפנה"ס, והחליפו אותו באדם פשוט בשם סֻרִּ.
שלמנאסר שלח את בראש צבאו נגד סֻרִּ, אך סֻרִּ מת לפני כל התרחשות צבאית, ודַיַן־אשּור עזב לאחר שקיבל מנחה משמעותית.
הוא מינה על פַתִנַ אדם בשם סַסִ מארץ כֻרֻסַּ (שלא מוכרת מאף מקור אחר).
לאחר פער של כמאה שנה שבו לא מוזכרת פַתִנַ במקורות האשוריים, מספר תגלת־פלאסר השלישי בכתובותיו ב־739 לפנה"ס שמלך בשם תֻתַמֻּ שמרד בו, ולכן תגלת־פלאסר הוריד אותו מהכס והפך את ממלכתו למחוז אשורי בשם כֻלַּנִּ או כֻלַּנִּיַ.
פלצבו (ידוע גם בתור פלסבו; מקור המילה בלטינית ופירושה "אני ארַצה"; המונח העברי הוא תְּרוּפַת דֶּמֶה - לפי קביעת האקדמיה ללשון העברית משנת תשנ"ה, או אֵינְבּוֹ) הוא טיפול דמה שבו נותנים לחולה בדרך כלל חומר נטול השפעה.
אפשר לבצע שימוש בפלצבו במגוון צורות, כמו נטילת כדורים, זריקה, ואפילו ניתוחי דמה.
האפקט מתרחש גם בטיפולים אמיתיים - מצבו של החולה משתפר בחלקו ללא קשר להשפעתה הישירה של התרופה שקיבל.
תרופות פלצבו (או פרוצדורות דמה) משמשות במחקרים קליניים לבחינת יעילות הטיפול הרפואי (מתן הלא דמה).
מעצם הידיעה, ההכרה והציפייה שהתרופה תטפל בבעיה הבריאותית חל שיפור במצב הגופני.
כתוצאה, החולה עשוי להרגיש שיפור בתסמיניו.
הפלצבו מעורר השפעה של תגובה פיזיולוגית בהמשך לגירוי הכרתי, והשפעה זו נקראת תגובת פלצבו, בהמשך לשכנועו של החולה כי קיבל תרופה (אף על פי שלא ניתן לו כל טיפול).
תופעה זאת נקראת אפקט הפלצבו.
השפעת הפלצבו נגזרת במידה רבה מהשקפותיו של החולה על הטיפול במחלה.
בתוך כך, מערכת האמונות התרבותית בנוגע לטיפול עשויה להשפיע על יעילות אפקט הפלצבו, ולכן זו יכולה להשתנות מאזור לאזור.
למשל, נמצא כי השפעת הפלצבו בניסוי בחולים בגרמניה הייתה גבוהה מהשפעת פלצבו בחולים בברזיל.
מאפייני הפלצבו, כמו גודל, כמות, מחיר ומראה, משפיעים גם הם על תגובתו של החולה לטיפול.
לדוגמה, נמצא כי גלולות בצבעים חמים גורמות להמרצה וגלולות בעלות צבעים קרים גורמות לדיכוי.
אפקט נוֹצֶבּוֹ הוא היפוכו של הפלצבו.
זהו מצב בו החולה חושב שהטיפול אמור להזיק לו, ואכן מצבו מידרדר לאחר הטיפול (גם אם זה היה טיפול דמה).
"פלצבו" היא מילה לטינית שפירושה הוא הפועל לרַצות (placeo) בעתיד בגוף ראשון (אני אֲרַצֶּה).
מקור המונח "פלצבו" בפסוק מספר תהילים בתרגום הלטיני של התנ"ך (הוולגטה): .
התרגום הלטיני, "Placebo Domino in regione vivorum", הוא תרגום ישיר של תרגום השבעים, ופירושו "אֲרַצֶּה את אלוהים בארצות החיים".
הפסוק שימש כפתיח לתפילה שהייתה מקובלת אצל כמרים נוצריים במאה ה-12. מאוחר יותר, המילה פלצבו עברה לשמש כתיאור של מתן מחמאה לשם ריצוי.
כך רופאים החלו לקרוא לטיפול שניתן רק כדי לרצות את החולה בתור פלצבו.
עד מחצית המאה ה-20, השימוש בפלצבו היה נפוץ כשיטה שרופאים הרבו להשתמש בה במודע.
ב-1807, תומאס ג'פרסון תיאר את מה שכינה "התרמית האדוקה" כשסיפר על אחד מהרופאים המצליחים של זמנו שסיפר לו על השימוש הנפוץ בכדורי לחם, טיפות מים צבועות וכו' בפרקטיקה שלו.
אפילו 100 שנה לאחר מכן ניתן למצוא תיאורים של רופאים המשתמשים במודע בתרופות דמה כחלק מהפרקטיקה המקובלת.
ג'ון היגארת' היה אולי הראשון שתיאר ניסוי מבוקר של השוואת טיפול הנחשב אמיתי כנגד פלצבו ב-1801. הוא בחן טיפול במוטות מתכת שנקרא "perkin tactors" ואשר נחשב כיעיל, במחשבה שמשפיע באמצעות כוח אלקטרומגנטי.
היגארת' השתמש כפלסבו במוטות חיקוי מעץ, ומצא שארבעה מתוך חמישה נבדקים הגיבו בהקלה של הסימפטומים, שיעור דומה למספר החולים שהגיבו בהקלה לשימוש במוטות המקוריים.
הוא הסיק שהשפעת טיפול "dummy" המדומה זהה להשפעת הטיפול ה"פעיל".
אמיל קואה, רוקח צרפתי שעסק רבות במחלות נפש, השתמש ברעיון של השימוש בפלצבו והתמיד בכתיבת מאמרים חיוביים לגבי פעילות תרופות דמה על ידי אוטוסוגסטיה.
כך, בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, האתיקה הרפואית השכיחה איפשרה שימוש בתרופות דמה המשפיעות רק באמצעות אפקט הפלצבו.
פלצבו יכול לשפר את התוצאות המדווחות על ידי מטופלים כמו כאבים ובחילה, אך השפעה זו בלתי צפויה וקשה למדידה, אפילו בניסויים שנערכו בצורה מיטבית.
לדוגמה, אם משתמשים בו לטיפול בנדודי שינה, פלצבו יכול לגרום לחולים לדווח שהם ישנים טוב יותר, אך אינו משפר מדידות אובייקטיביות של הזמן עד התחלת השינה.
מטא-אנליזה של אפקט הפלצבו של שיתוף פעולה של קבוצת Cochrane משנת 2010 בדקה ניסויים ב-40 מצבים רפואיים שונים, והסיקה כי המקרה היחיד בו הוכח כי הפלצבו השפיע בצורה משמעותית היה על כאבים.
לעומת זאת, נראה כי פלצבו אינו משפיע על המחלות בפועל, או על תוצאות שאינן תלויות בתפיסתו של המטופל.
מעניין לציין כי יוצאת מן הכלל היא מחלת פרקינסון, בה מחקרים עדכניים קישרו התערבויות פלצבו לתפקודים מוטוריים משופרים.
המחשבה היא כי מנגנון הפעולה של אפקט הפלצבו מעורב ישירות במנגנון הפגיעה של המחלה, ומכאן ההשפעה.
לפלצבו יש גם השפעה פסיכולוגית: ציפייה, הפחתת חרדה, תקווה.
מסיבה זו רופאים רבים נותנים פלצבו לחולים חרדתיים מתוך שאיפה להרגיע אותם.
על כך אמר החוקר יורם יובל:
פלצבו הוא חומר בלתי מזיק שאין לו השפעה פיזיולוגית ספציפית.
עם זאת, לא ניתן לומר שלפלצבו אין כל השפעה.
זאת משום שכאשר האדם הנוטל אותו סבור שיש לו השפעה מסוימת הוא יכול לגרום לה להתרחש.
מחקרים מצביעים על כך שאפקט הפלצבו פועל באמצעות שילוב בין מנגנונים ביולוגיים מוחשיים לבין גורמים בין-אישיים הקשורים לקשר הטיפולי.
למשל, כאשר מטופל חווה תקשורת חיובית הכוללת הקשבה, אמפתיה, קשר עין וטון דיבור מרגיע, משתחררים במוחו חומרים כמו אוקסיטוצין דופמין ואנדורפינים, אשר מעודדים תחושת ביטחון ושיכוך כאב.
מבחינה פיזיולוגית, אפקט הפלצבו מתווך דרך הפחתת רמות קורטיזול (הורמון הסטרס) ודרך הפעלת מסלולים מוחיים הקשורים לציפייה ותגמול (כמו הקורטקס הקדם-מצחי והגרעין האקומבנס), מה שמעודד הפרשה של אופיאטים פנימיים ומשפיע על תפיסת כאב.
אסיה רולס (פסיכונוירואימונולוגית ישראלית, פרופסור חבר במחלקה לנוירוביולוגיה, ביוכימיה וביופיזיקה באוניברסיטת תל אביב) פיתחה גישה תאורטית שלפיה לראות את המפגש הטיפולי כמרחב רגשי שמכיל כוח ריפוי.
כאשר המטפל מקיים נוכחות רגשית אמפתית, הכוללת הקשבה לא שיפוטית, קצב איטי, והתכוונות רגשית, מתעוררים במטופל מנגנוני ויסות עצבי המעודדים תגובת פלצבו, גם בהיעדר טיפול תרופתי.
אופיאטים פנימיים הם פפטידים המופקים על ידי המוח, המתפקדים כמשככי כאבים טבעיים ומשרים תחושה נעימה.
אופיום ונגזרותיו פועלים על אותם הרצפטורים במוח המשמשים את האופיאטים הפנימיים.
במהלך ניסוי ניתן לחולים פלצבו, ולאחר שאלה דיווחו על ירידה בכאב הוזרק להם ללא ידיעתם הסם נלוקסון, החוסם את השפעת האופיאטים הפנימיים.
החולים דיווחו על חזרת הכאב.
ממצא זה מצביע על כך שהאופיאטים הפנימיים ממלאים תפקיד באפקט פלצבו.
במחקרים מאוחרים יותר הראה פרופ' בנדטי כי מתן פלצבו לאחר התניה יכול להשפיע גם על פרמטרים פיזיולוגיים אובייקטיביים (כמו נשימה), אף בלי שהמטופלים מודעים להשפעה זו.
בעבודות חדשות הודגם, כי אפקט האֵינבְּוֹ אינו פועל בהכרח במסלולים אופיואידיים, אלא שהוא תלוי בסוג ההתניה.
כאשר ההתניה הייתה עם חומרים אופיואידיים אזי גם אפקט הפלצבו פעל דרך מסלולים אופיואידיים ונחסם על ידי נלוקסון.
אך כאשר ההתניה נעשתה בחומרים לא אופיואידיים, הפלצבו פעל במסלולים אחרים, כגון המסלול האנדוקנבינואידי, ולכן האפקט נחסם על ידי Rimonabant (חסם לקולטנים קנבינואידים), אך לא על ידי נלוקסון.
ההשלכות הפילוסופיות וטיפוליות של תהליך זה הן משמעותיות ומכוננות במגוון תחומים של רפואה אלטרנטיבית, ששמה לעיתים דגש על יכולת התכנות העצמי של המוח.
התגובה לתרופה אמיתית כוללת שני רכיבים: אפקט פלצבו והשפעת הרכיב הפעיל.
מחקרים השואפים לגלות את ההשפעה של תרופה מסוימת חייבים להשתמש בקבוצת ביקורת שבה הנבדקים מקבלים פלצבו.
זאת משום שרק כך הם יוכלו לוודא שההשפעה הנראית של התרופה היא תוצאה של החומר הפעיל שלה ולא של אפקט פלצבו.
במחקר קליני אפקט פלצבו מתאר מצב בו מטרת התרופה מושגת גם כשניתן במקומה חומר בלתי פעיל.
ברוב המחקרים, לפחות שליש מהחולים שקיבלו תרופות דמה מדווחים על הקלה או העלמות של הסימפטומים מהם סבלו.
יש גם מחקרים שבהם מתן תרופות דמה הוביל לשיפור באחוזים ניכרים.
בחלק מהמחקרים לא מדובר רק בדיווח של החולים, אלא גם מדדים פיזיולוגיים העידו שחל שיפור במצבו של החולה.
הצורך בקבוצת ניסוי של פלצבו קיים גם עבור ניסויים בבעלי חיים.
אף על פי שסביר מאוד להניח שהחיות אינן מושפעות מ"אמונות" כלשהן בנוגע לתרופה, הן יכולות להיות מושפעות מהאופן שבו ניתנת התרופה וכן מהתניה פבלובית.
אופן החדרת התרופה הנפוץ ביותר עבור חיות מעבדה הוא הזרקה ורידית (IV).
תהליך זה יכול להיות בלתי נעים לחיה, בעיקר כאשר החוקר מגביל את תנועתה.
לכן גם כאשר נעשה שימוש בחומר בלתי פעיל, עצם תהליך קבלת התרופה באמצעות הזרקה יכול לעורר את מערכת העצבים האוטונומית של החיה, לגרום לשחרור של הורמוני לחץ ולהשפעות פיזיולוגיות אחרות.
כיום, על מנת להוכיח את יעילותה של תרופה, יש לערוך, תוך שימוש בשיטת סמיות כפולה, ניסוי שבו חלק מהמשתתפים מקבלים מנת דמה ("קבוצת ביקורת"), ושמצבם ישתפר פחות ממצבם של אלה שקיבלו תרופה אמיתית.
בניסוי כזה גם קבוצת החוקרים אינה יודעת אילו המשתתפים קיבלו את התרופה ומי את תרופת הדמה.
מצב זה מונע השפעות סובייקטיביות, מודעות או לא מודעות, של החוקרים על המשתתפים.
לדוגמה, מחלקים אנשים עם הפרעות שינה לשתי קבוצות.
קבוצה אחת מקבלת כדורי שינה, והשנייה מקבלת גלולת דמה (פעמים רבות זוהי גלולת סוכר).
בדרך כלל אנשים משתי הקבוצות מדווחים על שינה טובה יותר.
בשנות ה-50 הוכנס ניתוח חדש לטיפול במחלת לב כלילית ולסובלים מכאבים בחזה בעקבות מחלה זו.
בניתוח החדש נקשר עורק בבית החזה.
בערך 40% מהחולים שעברו את הניתוח דיווחו על היעלמות הכאב בחזה, וכן השתפרו המדדים הפיזיולוגיים שלהם.
קבוצת רופאים ספקנים חשבו שהניתוח לא עוזר וביצעו את הניסוי הבא:
הם חילקו חולים שהיו מיועדים לעבור את הניתוח לשתי קבוצות באופן אקראי.
חברי קבוצה אחת עברו את הניתוח.
חברי הקבוצה השנייה הוכנסו לחדר ניתוח והורדמו, ביצעו להם חתך בחזה ותפרו, מבלי לנתח את העורק.
שתי הקבוצות הציגו שיפור זהה במצבן לאחר הניתוח.
השימוש בניתוח הופסק, לאחר שבארצות הברית בוצעו בין 10,000 ל-15,000 ניתוחים מסוג זה.
ניסויים עם סמיות כפולה שכיחים פחות בהערכת אפקטיביות של פסיכותרפיה מאשר בהערכת אפקטיביות של טיפולים תרופתיים.
במחקר מטא-אנליזה משנת 2003 נמצא שכאשר יוצרים פלצבו אמין לטיפול פסיכולוגי, הפער באפקטיביות בינו לבין הטיפול קטן מאוד ואף זניח.
תוצאות דומות נמצאו במחקר מטא-אנליזה משנת 2015 שבחן טיפול פסיכולוגי לחולים בדיכאון.
כאשר השוו בין פסיכותרפיה לבין היעדר טיפול בכלל, נמצא אפקט טיפולי גדול.
אך כאשר השוו פסיכותרפיה לקבוצת ביקורת שקיבלה טיפול אחר (פלצבו פסיכולוגי, פלצבו תרופתי, טיפול כרגיל), גודל האפקט היה קטן עד שולי.
אפקט פלצבו על תסמונת מעי הרגיש
תגובת פלצבו היא תופעה רב-מערכתית המשלבת הפעלה עצבית, השפעה חיסונית והקשר בין-אישי.
במצבים כרוניים כמו כאב או הפרעות עיכול, איכות התקשורת הטיפולית יכולה להשפיע באופן ביולוגי מדיד על מהלך המחלה.
ציפייה חיובית לטיפול מפעיל אצל מטופל את ציר המוח-מעי.
הוא ציר של תקשורת דו-צדדית, ביוכימית בין מערכת העיכול ומערכת העצבים המרכזית.
ציר מוח-מעי כולל את מערכת העצבים המרכזית, המערכת הנוירו-אנדוקרינית, המערכת הנוירו-חיסונית ומערכת העצבים האוטונומית, כולל מערכת העצבים האנטרית (ENS) ועצב הואגוס.
מחקרים מראים כי הפעלת עצב הואגוס (או עצב התנועה, אשר שייך למערכת העצבים הפאראסימפתטית, משמש להעברת תחושה מאיברים פנימיים בגוף) דרך מערכת התגמול מפחיתה סטרס ומעודדת הפעלה של המערכת הפאראסימפתטית, מה שמשפיע על תנועתיות המעי והרכב המיקרוביום.
שינויים אלו תועדו כקשורים לירידה בתסמיני תסמונת המעי הרגיז, גם כאשר ניתן טיפול פלצבו מוצהר.
דרך ביניים גורסת שניתן להשתמש בפלצבו רק במקרים שאין אמצע רפואי אחר שיעילותו כבר הוכחה, השימוש בפלצבו בניסוי קליני מותר בנסיבות מסוימות:
כאשר יש סיבות מדעיות שמחייבות שימוש בפלצבו כדי למדוד יעילות אמצעי רפואי.
שימוש בפלצבו לא גורם נזק לחולה.
שימוש בזהירות יתר, במיוחד כאשר הוא ניתן ללא הסכמה מדעת של החולים, דבר שקורה לעיתים קרובות בקרב חולים פסיכיאטריים.
על פי עקרונות הצהרת הלסינקי יש לתת למטופל את הטיפול הטוב ביותר האפשרי.
מצד שני, על מנת לאמת את תוצאות הטיפול או על מנת לבצע ניסוי קליני, נדרש לעיתים לתת לקבוצת ביקורת טיפול פלצבו.
לשם פתרון דילמת האתיקה הרפואית, נקבעו על ידי ההסתדרות הרפואית העולמית, ובישראל על ידי ההסתדרות הרפואית, כללים מחייבים ומגבילים לשימוש בפלצבו לצורך ניסוי קליני.
שימוש שנוי במחלוקת ב'פלצבו פעיל' נעשה במחקרים דוגמת ניסוי החיסון לנגיף הפפילומה האנושי (גרדסיל).
באותו מחקר, קיבלו נבדקות קבוצת הביקורת 'זריקת פלצבו' שהכילה אדג'ובנט עם אלומיניום, באופן שחושף אותן לסיכונים שלא לצורך, ולכן מנוגד, לדעת המבקרים, לאתיקה הרפואית.
מחקרים הראו שאפקט הפלצבו הראה יעילות אף בטיפול בבעלי חיים ובתינוקות, על אף שאין להם מודעות לטיפול, ומשכך אינם נתונים לכאורה להשפעות של תרופות פלצבו.
ההסבר לתופעה הוא פעולתה של ההתניה הפבלובית המאותתת לגוף על התרופה, והגוף פועל בהתאם באופן ביולוגי מבלי מודעות מצידו של המטופל.
פירוש המילה נוצבו הוא: "אני אפגע", וזה מעיד על השפעה הפוכה של הטיפול כך שמצב החולה שלא מאמין ביעילות הטיפול עלול להיפגע.
ההשפעה השלילית לא נגרמת על ידי החומר שניתן לחולה, אלא בעקבות גורמים אחרים כמו אי-אמון של החולה ביכולתו להירפא או שהסימפטומים מידרדרים בצורה אקראית.
כשם שאפקט הפלצבו מתווך על ידי אופיאטים, כך גם אפקט הנוצבו מתווך עלי ידי חסימת קולטנים אופיאטים.
פאולו רוברטו פלקאו (בפורטוגזית: Paulo Roberto Falcão, נולד ב-16 באוקטובר 1953 במדינת סנטה קטרינה בברזיל) הוא כדורגלן ומאמן עבר ברזילאי, וכיום פרשן כדורגל.
פלקאו גם פעל כמאמן כדורגל אך ללא הישגים מיוחדים.
בין 1990 ו-1991 היה מאמן נבחרת ברזיל ולאחר מכן מאמן קלוב אמריקה בין 1991 ו-1993. פלקאו גם אימן את נבחרת יפן ב-1994.
ב-2011 היה מאמנה של אינטרנסיונל ובשנת 2012 היה מאמן באהיה.
פָלְק הלפרין (הילפרין) (בכתיב יידי: פאַלק היילפערין; 1876, ניאסוויז', רוסיה (רוסיה הלבנה) – 6 במרץ 1945, תל אביב, פלשׂתינה-א"י) היה מחנך, סופר יידיש, מחזאי, סופר עברי, מתרגם ליידיש ולעברית.
פלק נולד בעיירה ניאסוויז' שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), במשפחה דתית.
זכה לחינוך מסורתי בחדר ובישיבה.
המשיך בלימודי השכלה כללית, עברית ולשונות אירופה.
בשנת 1904 הוסמך כמורה, ונדד בין ערי רוסיה הגדולה, מינסק, וילנה, סנקט פטרבורג, ורשה, כמורה דרדקים.
בעת מלחמת העולם הראשונה ייסד עם אישים נוספים בית ספר מיוחד לילדים יהודים פליטים, בעיר טמבוב.
בשנת 1917 השתתף בוועידה הכל-רוסית הראשונה של מורים יהודים, שנערכה בסנקט פטרבורג, ותמך במתן הבכורה בחינוך היהודי ללשון היידיש.
בשנת 1918 נתמנה פלק למפקח על בתי הספר היהודיים באוקראינה שלאחר המהפכה, וכן שימש יועץ לממשלה החדשה באוקראינה בנושאי חינוך יהודי.
הוא ייסד בעיר יקטרינוסלב הוצאת ספרים ביידיש, במיוחד לספרות ילדים, בשם "נאטור און מענטש" (יידיש: "הטבע והאדם"), שספריה זכו להצלחה ולתפוצה נרחבת בין הקוראים.
פלק הלפרין פרסם מאמרים רבים, עברית ויידיש, בענייני החינוך היהודי ברוסיה, אוקראינה ושכנותיהן.
הוא חיבר, עיבד והציג מחזות, שהמפורסם ביניהם הוא "הורדוס ומרים", שהוצג בתיאטרון "האהל".
בשנת 1921 החל לתת דגש לפעילותו בעברית, לימד בסמינר למורים בווילנה, בשתי הלשונות.
בשנת 1926 ייסד וערך, עם שלמה בסטומסקי את הדו-שבועון לילדים ביידיש "גרינינקע ביימעלעך" ("העצים הירקרקים").
בשנת 1937 עלה הלפרין לארץ ישראל, השתקע בתל אביב, והתמסר לכתיבת מחזות, מאמרים, שירים וסיפורים בעיתונות העברית, עד מותו.
הלפרין היה יוצר פורה, ופרסם כמאה כרכים מיצירתו, בעברית וביידיש, ובהם סיפורים וסיפורי ילדים, מאמרים בענייני חינוך, מקראות בספרות לצעירים, תרגומים רבים ומחזות.
ספריו נדפסו כמעט בכל רחבי התפוצה היהודית בעולם: בניו יורק ובתל אביב, בווילנה וביקטרינוסלב, בוורשה ובמוסקבה.
פלק הלפרין תרגם ליידיש ולעברית רבים מסופרי העולם הידועים, בהם ניקולאי גוגול, יאקוב גרים, פרידריך שילר, פלכנוב, לב טולסטוי, קנוט המסון, מארק טוויין, ג'ונתן סוויפט, אוסקר ויילד, אוגוסט סטרינדברג, אלפונס דודה ואחרים.
נפטר ב-6 במרץ 1945 לאחר מחלה ממושכת.
אבא של ניר, סיפור לילדים, אודסה, 1917.
ספורי פראג, קובץ סיפורים ומסורות-עם מחיי הרב ר' יהודה ליב ליואי, המהר"ל, מסופרים וערוכים לילדים, ורשה: ברקאי, 1924. (הדפסה נוספת: תל אביב, ש' שרברק, 1955)
שמשון הגיבור בילדותו, יזרעאל, תל אביב, 1938.
חכמי חלם, בדיחות והלצות עממיות, מעובד לבני הנעורים על ידי פ' הלפרן, מצויר על ידי ש' פיגנבום, יזרעאל, 1961.
משיח בא, ציורים: משה מטוסובסקי, העורך הפדגוגי: י' רבקאי, תל אביב, מרגולין, 1944.
בשעת הפנאי, סיפורים, אגדות הלצות ובדיחות, ורשה, 1919.
שבילים בחול, הוצאת דבר, 1945.
הפלפליים (שם מדעי: Piperaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, אשר כוללת בערך 3,600 מינים מקובלים כיום ב-5 סוגים.
ניתן למצוא את הרוב המכריע של המינים בתוך שני הסוגים העיקריים: פפרומיה (מעל 1,400 מינים), ופלפל (2,171 מינים).
אחד המינים המוכרים בכל שולחן, הוא התבלין פלפל שחור.
אין כל קשר בין המשפחה לבין הסוג פלפלת ממשפחת הסולניים.