tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו התיידדה עם האוצר הצעיר יונה פישר ואת האמן יואב בראל.
לארץ הגיעה חגית עם חוברת תצלומים של עבודותיה.
אלה סייעו לה בארגון תערוכת היחיד הראשונה שלה בישראל בקיץ 1959. לקראת התערוכה בגלריה כ"ץ שברחוב דיזנגוף, תל אביב, דאגה להטיס את כל עבודותיה ארצה.
התערוכה הייתה להצלחה וכל העבודות נמכרו.
הביקורות על התערוכה היו חלוקות.
בביקורת ב"ידיעות אחרונות" נכתב כי בתמונותיה: "ניכרות השפעות נציגיה הבולטים של האסכולה החדשה, כמו ג'קסון פולוק, הנס הופמן, דה קונינג, ג'יימס ברוקס ואחרים.
עם זאת ניכר שהיא בעלת אישיות משלה ההולכת ומגבשת קליגרפיה ציורית עצמית...
מפליאה מידת הבגרות בתמונותיה של ציירת צעירה זו.
… לחגית לאלו יש כל הנתונים להמשיך ולהמשיך." עם זאת, כך מספרת בת דודתה של חגית, הסופרת אסתר שטרייט-וורצל על דברי מבקר מפתיע: "הנה הופיע הוד מעלתו חיים גמזו מנהל מוזיאון תל אביב, מי שנחשב באותם ימים לבעל הסמכות העליונה והאדם הקובע (בה' הידיעה) בענייני אמנות בארץ.
בתחילה גמזו שתק, הביט על הציורים של חגית במבט מתנשא וקר, ושתק.
ופתאום פלט מפיו רק מלה אחת: 'קשקושים!' ובזה חרץ את גורלם."
מאוחר יותר פנתה לאלו לקבוצת "אופקים חדשים" אך אלו סירבו לקבלה.
במהרה התקבעה תחושת אי הקבלה אצל חגית.
אחותה צביה מספרת שחגית נהגה לומר לה: "באמריקה הלוא קיבלו אותי בזרועות פתוחות, ובמולדת שלי לא קיבלו אותי".
בנוסף, בשלב זה הייתה חגית כבר פרודה מבעלה ג'קי.
לא ברור מתי בני הזוג נפרדו אך הזוגיות עלתה על שרטון כבר בקליפורניה.
כל זה העמיק את תחושת הדיכאון של חגית ובחודש מרץ 1961, בגיל 30, שמה קץ לחייה ונקברה בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
ציוריה של לאלו התאפיינו באקספרסיביות מופשטת.
על גבי נייר או קנבס מופעים כתמי שמן אפורמים, משיכות מכחול, עפרון או פסטל המדמים גופים הרחוקים מהדימוי הפיגורטיבי.
לאחר תערוכת היחיד הראשונה של חגית בגלריה כ"ץ התנוססה הכותרת: "ציירת המתחילה מהסוף" בכתבת הביקורת ב"ידיעות אחרונות".
הכותרת היא ציטוט מדבריה של לאלו.
מטרתה הייתה לשים את הדעת על כך שהאמנית מעולם לא עברה מציור פיגורטיבי למופשט כנהוג, אלא החלה לצייר היישר "מהסוף".
תערוכה מקיפה של עבודותיה של לאלו הוקמה ב-2015 במוזיאון תל אביב.
שם התערוכה הועתק מכותבת הכתבה בידיעות אחרונות, "חגית לאלו, ציירת המתחילה מהסוף".
לאלו החלה להתעסק באמנות בצורה רצינית רק עם מעברה לארצות הברית.
את השכלתה האמנותית רכשה שם.
על כן מידת ההשפעה של אמנות האבסטרקטית מופשטת אינה מפתיעה.
כך נכתב על תערוכתה בגלריה כ"ץ, עיתון הארץ, 1959: "אצל חגית לאלו אנו מוצאים את רקע החיפושים האמריקניים בשנים האחרונות.
כאן הכול נראה מבוסס, ועם זאת קיימת אצלה התפתחות שאפשר לחוש בה אפילו בעבודות אלה ]…[ תערוכתה של חגית לאלו משכנעת אותנו ביכולתה הטכנית הרבה, אך גם בבהירות המחשבה ובניקיון הביטוי שבציוריה."
יצירותיה של לאלו היו שונות בנוף האמנות הישראלי.
באותה עת מכתיבי הדעה בשדה האמנות היו אנשי "אופקים חדשים" אשר, כאמור, דחו קבלת לאלו לקבוצתם.
אלה נטו לצייר בסגנון המושפע מהמופשט הפריזאי.
כלומר, רוב אמניה לא הגיעו למופשט ה"טהור" ובמקום נטו להפשטה המתאפיינת בליריות.
לאלו, מנגד, הושפעה בצורה ישירה מאמני "אסכולת ניו יורק".
אלה ציירו מופשט טהור המצטייר כרדיקלי ועשיר.
על כן יצירותיה של לאלו היו מבשרות של תנועה או סגנון אשר טרם פרץ בישראל.
1956-1952 - תערוכות קבוצתיות בתקופת הלימודים, אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי
1958 - תצוגת רישומים במסגרת פסטיבל אמנות בברקלי
1959 - תערוכת אמנים צעירים בחסות אגודת הציירים והפסלים, תל אביב
1959 - "חגית לאלו" (תערוכת יחיד), גלריה לאמנות כ"ץ, תל אביב
1960 - תערוכת יחיד, גלריה רינה, ירושלים
1961 - "תערוכת האביב", גלריה רינה, ירושלים
1962 - "צורה היום: מיצירות אמנים צעירים בישראל", בית הנכות בצלאל, ירושלים
1973 - "האמן כאיש נשכח", בית האמנים, תל אביב
1983 - "אמנים באדום", אמנות לעם, בחסות משרד התרבות והקרן לתרבות אמריקה-ישראל
1985 - "הכח והעדנה" (תערוכת יחיד), מוזיאון חיפה לאמנות
1986 - תערוכת יחיד באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים
1986 - "מחווה לחברינו שאינם: תערוכת זיכרון להנצחת חברי אגודת הציירים והפסלים", בית האמנים, חיפה
2008 - חדר תצוגה אישי במסגרת תערוכת העשור: "60 שנות אמנות בישראל, העשור הראשון, 1958-1948: הגמוניה וריבוי", המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, עין חרוד.
אוצרים: גליה בר אור וגדעון אפרת (קטלוג)
2014 - "נשכחות", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
אוצרת: סיגל קהת קרינסקי (דפדפת)
2015 - "המוזיאון מציג את עצמו 2", עבודה בתצוגת הקבע של אוסף המחלקה לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות.
2015 - "חגית לאלו: ציירת המתחילה מהסוף" (תערוכת יחיד), מוזיאון תל אביב לאמנות.
2015 - תערוכה ב"אולם חגית" במסגרת תצוגת הקבע של אוסף המחלקה לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים
חגית בת-אליעזר (נולדה ב-10 באוקטובר 1960) היא משוררת, מתרגמת, מבקרת תרבות ועורכת שירה ישראלית.
בת-אליעזר, ילידת קייב, אוקראינה, היא בוגרת בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, בעלת תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב
מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במתמטיקה מהטכניון בחיפה.
למדה בסדנאות כתיבה בהנחייתם של דליה רביקוביץ, רבקה מרים ויעקב בסר.
שיריה פורסמו במוספים ספרותיים של העיתונים "הארץ", "מעריב", "מקור ראשון" ובכתבי עת ספרותיים, בהם "עכשיו", "עיתון 77", "מאזנים", "שבו", "פסיפס", "גג", "ביטאון שירה", "יקום תרבות", "אשכולות פואטיקה", "סלון הדחויים" ועוד.
היא פרסמה ארבעה ספרי שירה בהוצאת כרמל.
בת-אליעזר השתתפה בעריכת אנתולוגיות השירים "קורות" ו"שירה בוערת", היא ערכה את ספר שיריה של המשוררת סברינה דה ריטה, "החטא השמיני", את ספר שיריו של מאיר גן-אור "המינוטאור והסירנות בחיי" ואת ספר שיריה של רבקה גיל שפילברג "שברים ותקוות".
בת-אליעזר כותבת רשימות ביקורת על ספרי שירה, סרטים והצגות תיאטרון וסקירות על אירועי ספרות ומפרסמת אותן באתרי הרשת.
היא חברה בפורום מבקרי הקולנוע בישראל, באקדמיה לתיאטרון עצמאי ותיאטרון פרינג', באגודת הסופרים העבריים, באיגוד כללי של סופרים בישראל, באגודת העיתונאים בתל אביב ובעמותת "יקום תרבות", בה מונתה בחודש נובמבר 2018 לעורכת השירה של אתר העמותה.
היא משתתפת בעריכת אירועי שירה של פורטל התרבות והספרות "בכיוון הרוח".
בת-אליעזר היא היוזמת והמנחה של אירועי שירה בסלון הספרותי בדיזנגוף סנטר, ובפרט סדרת ערבי "על סף ספר", בהם מתארחים משוררים הנמצאים בתהליך הוצאת ספרם הבא.
"השקת ספינת צפייה" בהוצאת כרמל (2008)
"בעזרת חברים" בהוצאת כרמל (2016)
"כח משיכה" בהוצאת כרמל-עמדה (2020)
"הרחבת המבט" בהוצאת ביטאון שירה (2024)
חגית יונה בריל () הייתה טניסאית שולחן ומרימת משקולות פאראלימפית ישראלית.
בריל גדלה ברמת גן ובילדותה התאמנה בשחיה בכפר המכביה.
בתיכון למדה במגמת ספורט, הוכשרה כמדריכת ספורט במכון וינגייט והדריכה חוגי שחיה עד גיוסה לצה"ל.
במהלך שירותה הצבאי בחיל המודיעין נפצעה בריל בעת פעילות מבצעית שפרטיה אסורים בפרסום.
על אף הפציעה השלימה את שירותה הצבאי.
לאחר הפציעה נעזרה במקל הליכה ולאחר מכן בקביים עד ששתי רגליה שותקו לחלוטין – מצב שחייב מעבר לכיסא גלגלים.
לאחר כשנה חזרה בריל לבריכה והחלה להתאמן באופן יום יומי.
תחילת דרכה בספורט מקצועני לנכים הייתה בהרמת משקולות.
ענף שאליו הגיעה בעקבות מפגש עם אבי ברונר, מאמן נבחרת הרמת המשקולות, שפגש אותה בעת שהייתה בטיפול רפואי ושכנע אותה לבוא ולהתאמן בהדרכתו.
דרכה בענף זה הגיעה לשיאה ב שם קבעה בריל שיא לאומי בהרמת משקולות כשלחצה 62.5 ק"ג ודורגה במקום התשיעי.
אך כשנה לאחר האולימפיאדה, בעקבות הליך רפואי, שותקה ידה השמאלית והיא נאלצה לפרוש מהענף.
בשנת 2010 שימשה כעוזרת פרלמנטרית של חבר הכנסת ישראל חסון ובכך הייתה לעוזרת הפרלמנטרית הראשונה בתולדות הכנסת, הרתוקה לכיסא גלגלים ממונע.
בשנת 2015 החלה להתחרות בטניס שולחן ברמה הבינלאומית וזכתה במדליית כסף באליפות גרמניה הפתוחה בדרגת הנכות הגבוהה, במדליית ארד באליפות צ'כיה הפתוחה ובהישגים נוספים שדרגו אותה במקום גבוה מספיק לצורך הקריטריון הפאראלימפי להשתתפות במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) בטורניר היחידות ובטורניר הצוותים יחד עם קרולין טביב.
במשחקים הפאראלימפיים בריו הפסידה בשני המשחקים בשלב הבתים של טורניר היחידות ולא עלתה לרבע הגמר.
בספטמבר 2019 שבה חגית מאליפות אירופה עם מדליית ארד.
החל משנת 2014 התנדבה בריל בבסיס הפעלה של משמר הגבול.
התנדבות זו החלה לאחר שכמה פעמים שוטרי מג"ב עזרו לה בתיקונים דחופים בבית ובחצר שבהם לא יכלה לטפל בשל נכותה.
חגית עוֹז (כיום חגית פלוטניק; נולדה ב-13 באפריל 1979) היא מחלוצות ספורט הקייטסרפינג (גלישת עפיפונים) בישראל.
חגית הייתה אלופת ישראל ודורגה במקום שלישי בעולם לשנת 2003 בתחרות קייטסרפינג בסגנון Freestyle.
חגית נולדה בחולון, ליפה וציון, היא למדה בתיכון בקרית שרת במגמת ספורט והתעמלות קרקע מכשירים.
חגית החלה את דרכה כגולשת רוח בשנת 1994, ב-1997 התגייסה לצה"ל והייתה מד"סית בפו"מ לקצינים הבכירים בצה"ל.
לאחר שירותה הצבאי, חגית למדה במכון וינגייט - המכון הלאומי לחינוך גופני ולספורט.
בשנת 1999 חגית השתתפה במסע הראשון של מלכת המדבר שנערך בירדן.
חגית התאמנה לקראת אליפות העולם בקייטסרפינג עם אורן יהושוע שהיה אחד מחלוצי ספורט הקייטסרפינג.
אורן נהרג ב-2003 בהתרסקות מצנח רחיפה בצפון.
בשנת 2001 גייסה חגית כ-100 אלף ש"ח מחברת "עוף טנא" כדי להשתתף בסבב הקייטסרפינג העולמי (Kiteboard Pro World Tour (KPWT אשר התקיים בטורקיה, צרפת, ברזיל וניו-קלדוניה.
בשנת 2002 דורגה עוז במקום שלישי בעולם בקייטסרפינג.
בשנת 2005 השתתפה חגית בתוכנית הריאליטי אקסטרים הראשונה בישראל "יש לה את זה" בהנחייתו של דני קושמרו.
בשנת 2008 עברה חגית פריצת דיסק בגב התחתון אשר השביתה את פעילותה המקצועית והעסקית.
חגית שאפה שהפציעה לא תמנע ממנה להמשיך בפעילות ספורטיבית והציבה לעצמה יעד של 6 חודשים כדי לחזור לגלוש.
מאז היא גולשת, מדריכה ומקדמת את הספורט האתגרי בארץ ובעולם.
משנת 2009, חגית משמשת כמייסדת ומנכ"לית של B.Oz (מבוטא: בִי-עוֹז) - פורטל פעילויות אקסטרים וספורט אתגרי הראשון שקיבל את תו אמון הציבור, כמנכ"לית שאפה חגית לקדם את הספורט האתגרי בארץ, ואת הנשים בפרט ולתת במה רחבה לספורטאי האקסטרים.
חגית לרנאו (נולדה ב-1966) היא קרימינולוגית, פרופסור בבית הספר לקרימינולוגיה באוניברסיטת חיפה, המכהנת כראש בית הספר.
לשעבר המשנה לסניגור הציבורי הארצי וממלאת מקומו.
חיברה את הספר "עבריינות ואכיפת חוק".
חגית לרנאו נולדה ב-1966. השלימה תואר ראשון בפילוסופיה וחינוך בשנת 1992, ותואר ראשון נוסף במשפטים וקרימינולוגיה בשנת 1997, המשיכה לתואר שני ושלישי בקרימינולוגיה אותם סיימה בשנת 2003 באוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת עבודת הדוקטורט בחנה את ההשפעה שהייתה לרפורמה ב"חוק המעצרים" על מדיניות המעצרים בישראל.
היא הראתה שהחוק יושם באופן חלקי בלבד, ולמעשה לא הצליח להביא לצמצום השימוש במעצרים לצורך חקירה, וחיזוק הערכים של כבוד הנחקר וחירותו.
במבט תאורטי רחב יותר עסקה בניתוח הגורמים לכך שהמנגנונים שנקבעו בחוק המעצרים, ובחקיקה בכלל, לא מצליחים לגרום לשינוי החברתי אותו הם מבקשים לחולל, והציעה מודל המבוסס על ניתוח אינטרסים ערכיים וארגוניים של האורגנים המערכתיים שאת התנהגותם מבקשת החקיקה לצד יצירת תמריצים ומנגנונים מפקחים שיפעלו ליישום החוק.
בשנת 2005 הצטרפה כסגנית לסניגורית הציבורית הארצית, ועם מינויו של פרופסור יואב ספיר לתפקיד הסניגור הציבורי הארצי בשנת 2012, היא מונתה כמשנה לסניגור הציבורי הארצי.
פרופסור לרנאו ייצגה בעיקר בערעורים לבית המשפט העליון.
באוגוסט 2018, לאחר 11 שנים של מאבק משפטי, הובילה ביחד עם עו"ד דמיטרי ורניצקי, לזיכויו של אלישע חייבטוב מעבירת רצח.
במאי 2021 מונתה כממלאת מקום הסניגור הציבורי הארצי לאחר שיואב ספיר הודיע על כוונתו לסיים את כהונתו, ועד למינויה של ענת מיסד-כנען בספטמבר 2021 כסניגורית ציבורית ארצית.
במקביל לעבודתה בסניגוריה היא עסקה במחקר ובהוראה בתחומי הקרימינולוגיה התאורטית, תורת הענישה והמשפט הפלילי.
בשנת 2016 יצא לאור ספרה "עבריינות ואכיפת חוק: תאוריה, מדיניות וביקורת".
לרנאו היא חברה בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
חגית לרנאו חיה עם בת זוג, שותפה להורות לשני ילדים.
חגית לרנאו, עבריינות ואכיפת חוק: תאוריה, מדיניות וביקורת, 2016, .
חגית לרנאו, "הוועדה הציבורית לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים" שורשים במשפט 893 (דינה זילבר עורכת, 2020), הוצאת נבו.
חגית לרנאו ועינב מורגנשטרן, "מה לי ולמשפט הפלילי?
קהילת הלהט"ב, המשפט הפלילי ואכיפת החוק", בתוך עינב מורגנשטרן, יניב לושינסקי ואלון הראל (עורכים) זכויות הקהילה הגאה בישראל: משפט, נטייה מינית וזהות מגדרית, 891 (2016)
חגית לרנאו, נופר סלע, הדר פינקלשטיין ויאנה רבינוביץ' "קו פרשת המים: בין אשם לחפות", בתוך רונית פלד-לסקוב, אפרת שהם ומאיר כרמון (עורכים) הרשעות שווא: היבטים פילוסופיים, פסיכולוגיים וארגוניים, 277 (2012)
חגית לרנאו ואיילת עוז "למה אסור להתאהב בחוק הגנה על הציבור מפני עברייני מין – מבט ביקורתי" הפרקליט נא, 205 (תשע"א)
חגית לרנאו, מתכון לחקיקה לא יעילה: המקרה של חוק המעצרים, מחקרי משפט כד(1) 2008, 123
חגית קמין (נולדה ב-2 בפברואר 1968) היא יזמית, מנהלת, מנכ"לית SyqeAir ושותפה מייסדת ב-Obli, חברת פינטק לערבויות חוץ-בנקאיות.
קמין בעלת תואר ראשון במדעי החברה ותואר שני בפסיכולוגיה, התמחות בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן, השלימה קורס דירקטורים באוניברסיטת תל אביב.
קמין נשואה לערן, אם לשתי בנות ומתגוררת בקריית אונו.
משנת 1999 שימשה כמנהלת השיווק של חברת פז והובילה את הקמת רשת חנויות הנוחות "Yellow".
בין השנים 2004 ל-2006 כיהנה כסמנכ"לית רשת המזון המהיר בורגראנץ' והייתה אחראית לתכנון וניהול האסטרטגיה השיווקית, איתור ערוצי צמיחה חדשים, ופיתוח ארוחת ה"מיני ראנץ'" המבורגרים קטנים בטעמים.
ב-2006 חזרה קמין לחברת פז, ושימשה עד 2014 כסמנכ"ל האסטרטגיה והשיווק של החברה, והובילה את השינוי האסטרטגי של החברה, מחברה סיטונאית לחברה קמעונאית הממוקדת בלקוח הסופי.
בשנת 2014 מונתה קמין למנכ"לית תחנת הרדיו אקו 99 FM במקום מישל קרמרמן.
מאז כניסתה לתפקיד, עלתה התחנה מהמקום השלישי למקום הראשון בשיעור ההאזנה לתחנות אזוריות (על פי סקרי TGI) והשיקה את שירות הסטרימינג "eco99music".
בתחילת 2020 עברה לכהן כסמנכ"לית חטיבת לקוחות של איכילוב.
החל משנת 2020 היא שותפה בחברת Obli, חברת פינטק לערבויות חוץ בנקאיות.
החל משנת 2021 משמשת כמנכ"ל SyqeAir בחברת "סאיקי מדיקל".
בשנת 2004 זכתה במדליית הזהב בתחרות ה-AME בניו יורק.
נבחרה לאשת השיווק לשנת 2007 של פורטל השיווק Allmarketing.
בשנת 2008 זכתה בפרס "Effie platinum" עבור הפעילות המתמשכת ברשת "Yellow".
זכייה בפרס איש השיווק של חודש יוני בשנת 2016 של איגוד השיווק הישראלי.
חגית פאר (נולדה ב-1971) היא יושבת ראש נעמת.
חגית פאר נולדה, התחנכה ומתגוררת בבאר שבע .
היא בוגרת תואר ראשון במדעי הרוח והחברה עם התמחות בניהול באוניברסיטה הפתוחה, וכן בוגרת לימודי תעודה בטכניון בניהול מלונאי בכיר.
בתחילה עסקה במגזר העסקי, אך בהמשך עברה לעבוד במגזר הציבורי.
בשנים 2009 עד 2012 ריכזה פאר את הפעילות הארצית של סיעת עוגן בהסתדרות שהוקמה על ידי עופר עיני.
בשנת 2012 נבחרה לראשת מרחב נגב בנעמת וב-30 באפריל 2019 נבחרה לתפקיד יושבת ראש תנועת נעמת הארצית.
בבחירות לנעמת ולהסתדרות שנערכו במאי 2022, היא נבחרה להוביל את התנועה פעם נוספת, כאשר רשימת "עוגנים" לנעמת בראשותה זכתה בבחירות.
בנוסף, מכהנת כדירקטורית בחברת "יעדים" ובחברה הכלכלית באר-שבע.
בתקופתה הרחיבה נעמת את פעילותה במקומות העבודה המאורגנים, במתן הרצאות ובפעילות הסברה בנושא זכויות נשים ובנושא אלימות במשפחה.
פאר יזמה את תו נעמת להוגנות מגדרית- "מקדם שוויון", אשר מציע למעסיקים במשק ניתוח מעמיק של פרמטרים שונים אשר ביחד מספקים תמונת מצב של רמת השוויון המגדרי במקום העבודה ומעניק כלים לשינוי ולשיפור.
חגית פאר קראה לזמר אייל גולן לתרום רווחים מהופעתו באשקלון ביולי 2024, במהלכה כינה אדם בקהל "קוקסינל".
חגית כפיר (נולדה בדצמבר 1965, כסלו התשכ"ו) היא זמרת יוצרת, חזנית ונגנית קלרינט.
חגית כפיר נולדה בבאר שבע לד"ר לידיה קוזניצקי וד"ר ישראל קוזניצקי, זוג רופאים שעלו לישראל, והיו ממקימי בית חולים סורוקה בבאר שבע.
את לימודי המוזיקה החלה בגיל שלוש בנגינת כינור, בהמשך למדה נגינה על פסנתר וקלרינט בקונסרבטוריון העירוני בפתח תקווה.
השתתפה בנערותה במקהלת הנערות העירונית המקצועית "נווה שיר" בניצוחו של נתן מרגלית.
השתתפה בפסטיבל שירי הילדים מספר 7 בשיר "אבגדה" עם הזמרת ציפי שביט.
בנוסף ללימודי מוזיקה למדה 15 שנים בלט קלאסי בסטודיו של המורה מרים קופמן ועברה את מבחני האקדמיה המלכותית לבלט בלונדון.
למדה בבית ספר "עין גנים" ובאולפנית ישורון שבפתח תקווה.
לאחר השירות הלאומי למדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב במסלול התמחות בקלרינט.
בוגרת מדרשה למורים למוזיקה במכללת "תלפיות"; בוגרת תואר BA ו-MA במוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן; לימודי התמחות בניצוח מקהלות במכללת לוינסקי בת"א; בוגרת התוכנית האקדמית להכשרת מנהלים לבתי"ס, אוניברסיטת בר-אילן.
למדה חזנות אצל החזן יצחק אשל.
כזמרת יוצרת, מופיעה בהרכבים שונים ובשיתוף פעולה עם יוצרים ואמנים ובתוך כך:
סדרת מופעים אותם הפיקה והופיעה במשותף עם ד"ר פנינה נויבירט, מרצה למחשבת ישראל ולאגדות חז"ל.
במופע, עיון מעמיק במדרשי חז"ל משולב במופע שירה עוצמתי, בשילוב שיח הגותי עם הקהל.
שתופי פעולה עם ד"ר שלי גולדברג מומחית בתחום החסידות והקבלה.
מופיעה עם ד"ר עליזה לביא במופע שנקרא "כשהנפש מתגעגעת" העוסק בתפילה והעצמה נשית בעקבות ספריה של עליזה לביא "תפילת נשים", "מנהג נשים" ו-"שעות התייחדות".
כפיר מלחינה ומבצעת תפילות נשים מהעבר ומההווה.
מופיעה עם ביתה הילה (זמרת-יוצרת ונגנית גיטרה) במופע "לא ארחף בחלל" מופע ייחודי בעקבות הוצאת האלבום המשותף שבו מלחינה כפיר שירי משוררות ומתוך המקורות.
הופיעה בתוכנית "היי יוצרת את עצמך", עם הפסנתרנית שירלי שלו.
הופעות בפסטיבלים ובערבי תרבות כגון "לא בשמיים" - בכפר בלום, ותל חי.
בפסטיבל "הקהל" ובפסטיבל "הכליזמרים" בצפת.
"קרבה ובאה" - מופע בליווי הרכב נשי (בס, תופים, גיטרות, קלידים)
2003 - הפקת האלבום "שרה לאלוהי" בו היא שרה ממיטב היצירות החזניות בעיבוד מחודש.
אלבום פורץ דרך - הראשון שהופק בארץ בו זמרת שרה יצירות מהחזנות הקלאסית ובעיבודים של מוזיקת עולם.
עיבודים תזמורתיים והפקה מוזיקלית: דני מגד
2011 - הפקת אלבום שירי ילדים "יש לי שתי ידיים", מאת היוצרת עליזה ראם-פישמן.
עיבודים ניהול והפקה מוזיקלית: מושיק צברי, אולפני קורל
2013 - הפקת האלבום "לא ארחף בחלל" משירי משוררות ומהמקורות לחנים: חגית והילה כפיר.
ייחוד הפרויקט הוא בהרמוניה הקולית יוצאת הדופן הנובעת מהקשר המיוחד שבין אם לבת.
עיבודים והפקה מוזיקלית: עודד גדיר, לייבל גלגל
2022 - "בטרם לידה", מילים: פאני נוידא, חגית כפיר.
ניהול והפקה מוזיקלית ינקלה סגל, אולפן: אודי שמחון
2022 - "אמרתי לעצמי", מילים: רחל חלפי ברוך, לחן: חגית כפיר, ניהול והפקה מוזיקלית ינקלה סגל, אולפן: אודי שמחון
2024 - "מי שברך לחיילות ולחיילים" - הגרסה השוויונית
חגית משה (נולדה בי"ז בניסן ה'תשל"א, 14 באפריל 1971) היא סגנית ראש עיריית ירושלים ומחזיקת תיק החינוך בעירייה.
בשנת 2016 נכנסה למועצת העיר ירושלים מטעם "ירושלים מאוחדת" ובשנת 2018 נבחרה לראשות סניף מפלגת "הבית היהודי" בעיר.
בינואר 2021 נבחרה בבחירות מקדימות לראשות מפלגת "הבית היהודי" הארצית, אך בחרה לבסוף לוותר על תפקידה, ולא להתמודד לכנסת.
חגית נולדה בשכונה ד' בבאר שבע לאליהו וליהודית כהן, שעלו לישראל מתוניסיה.
היא הבכורה מתוך שישה ילדים.
למדה בתיכון "מקיף ב'" בבאר שבע ושירתה בצה"ל בחיל הקשר והתקשוב.
בעלת תואר ראשון במנהל עסקים ובמנהל ציבורי מטורו קולג' ותעודת הוראה מסמינר ליפשיץ למורים.
נמנתה על מייסדי תנועת הנוער "תורה בציון צד"ק" (ציונות דתית קהילתית) בבאר שבע, תנועת נוער שפעלה בשכונות מצוקה ובעיירות פיתוח.
בין השנים 1991–1993 ניהלה את מחוז דרום של התנועה, שכלל כארבעים סניפים.
בהמשך הייתה רכזת תרבות ונוער במתנ"ס מקומי.
בשנים 1993–1996 שימשה כרכזת אגף תרבות ב"מרכז תקוותנו" (לצד גדליה שרייבר) לילדים בסיכון.
במסגרת זו הקימה מועדון לאישה הדתית, ויזמה פסטיבל תנ"ך לילדים עם חתן חידון התנ"ך העולמי לנוער יהודי נריה פנחס.
משנת 1994 היא חברת המרכז של מפלגת המפד"ל (בהמשך הבית היהודי).
בשנת 1996 השתתפה במאבק בעד הקמת שכונת חומת שמואל – מאבק אותו ניהל סגן ראש העיר שמואל מאיר (מפד"ל), ובמאבק לסגירת מתחם האוריינט האוס במזרח ירושלים – מתחם שלטוני אותו הפעילה הרשות הפלסטינית בירושלים.
בהמשך שנת 1996 עבדה כיועצת לסגן ראש העיר מטעם המפד"ל, שהחזיק גם בתיק התחבורה – אליהו גבאי.
במסגרת תפקידה זה הייתה שותפה לקידום הרכבת הקלה ולהקמת כביש בגין בעיר.
בשנת 1998 עברה לייעץ לסגנית ראש העיר ומחזיקת תיק התיירות יהודית היבנר, נציגת אמונה - תנועת האשה הדתית לאומית.
בשנים הבאות ייעצה לשמואל שקדי, סגן ראש העיר ומחזיק תיק הכספים מטעם המפד"ל.
בשנים 2002–2009 הייתה אחראית המחלקה לחינוך ולהכוון תלמידים שבאגף החינוך העירוני.
בהמשך ניהלה את המחלקה לביקור סדיר ולטיפול בפרט, במסגרתה יזמה תוכניות עבור נוער בסיכון ואוכלוסיית הקהילה האתיופית בעיר.
לבסוף מונתה למנהלת מחלקת שיבוץ תלמידים ומניעת נשירה.
במסגרת תפקידה האחרון הובילה שינוי בשיטת הרישום לחטיבות הביניים בחינוך הממלכתי הדתי.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 נוצר סכסוך בין נפתלי בנט וראשי הבית היהודי לסניף ירושלים.
משה הצטרפה לסיעת "ירושלים מאוחדת" בראשות שמואל שקדי והוצבה במקום השלישי.
הרשימה זכתה בשני מושבים ועם פרישת שקדי ב־2016 נכנסה משה למועצה ומונתה לסגנית ראש העיר ולראשות הוועדה לקידום מעמד האשה.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 נבחרה לראשות הבית היהודי בירושלים.
הרשימה זכתה בשני מנדטים ומאז משה עומדת בראשות ועדת הכספים העירונית, והיא ראש אגפי החינוך והמשפחות הצעירות.
במסגרת תפקידה פעלה למען פיתוח העיר והבאת תקציבים ייחודיים לעיר ירושלים.
בנוסף החל משנה זו משתתפת במיזם "נפש בנפש" במהלכו הגיעו מאות עולים מארצות הברית לירושלים.
במסגרת זו סייעה לעליית יהודי צרפת לישראל ולהגעתם לירושלים.
לצד תפקידה כחברת מועצת העיר משה היא חברת דירקטוריון במוריה חברה לפיתוח ירושלים ובעמותת לביא – העמותה העירונית לפיתוח החינוך בירושלים, וכן ברשות לפיתוח ירושלים, בפיתוח מזרח ירושלים, במכללת אורות ישראל, במוזיאון הכנסת ובמינהל הקהילתי של שכונת רמות.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת (2019) הייתה משה חברה בוועדה שבחרה את יו"ר הרשימה הרב רפי פרץ.
בינואר 2021, במהלך הבחירות לכנסת העשרים וארבע, פרש הרב פרץ ומשה התמודדה לראשות מפלגת הבית היהודי.
במהלך ההתמודדות הכריזה שתפעל לאיחוד עם האיחוד הלאומי – תקומה (הציונות הדתית), בשונה מיריבה – מנכ"ל המפלגה ניר אורבך – שהיה צפוי לרוץ עם ימינה בראשות נפתלי בנט (בה הוא אכן שוריין לבסוף).
חגית משה זכתה לתמיכת חברי הכנסת לשעבר מוטי יוגב, הרב חיים דרוקמן וזבולון אורלב, יו"ר המפלגה לשעבר.
היא קיבלה 472 קולות מחברי מרכז המפלגה שהיו 56% מהקולות, וכך נעשתה האישה הראשונה בתפקיד.
לאחר בחירתה החלה בדיוני איחוד עם האיחוד הלאומי לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, בהובלת זבולון אורלב והרב אלי סדן.
הדיונים נקלעו לקשיים, ולבסוף חתמה האיחוד הלאומי על ריצה משותפת עם עוצמה יהודית ונעם, ואילו הבית היהודי החליטה שלא להתמודד בבחירות, לתמוך ברשימת ימינה ואף להשאיל לה את האות 'ב'.
בתמורה התחייבה ימינה, שכתנאי להצטרפותה לקואליציה תדרוש את מינוי נציג הבית היהודי לשרה שתהיה אחראית על נושאים החשובים לדתיים לאומיים.
מוטי יוגב, מתומכיה של משה בבחירות לראשות הבית היהודי, יצא בביקורת על ההחלטה והתנצל על תמיכתו בבחירתה.
הרב דרוקמן שתמך בתחילה במשה פרסם תמיכה ברשימת הציונות הדתית.
לבסוף, בהתאם לסיכום, נפתח משרד ההתיישבות, אך חגית משה בחרה שלא להעמיד נציג בראשו.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש בחרה שלא להתמודד לכנסת, ולכן בראש נציגי הבית היהודי לכנסת עמד יוסי ברודני, על אף שהיא נשארה יו"ר המפלגה.
ברודני רץ ברשימה משותפת יחד עם מפלגת ימינה, בראשות איילת שקד אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
באוגוסט 2023 חתמה חגית משה על הסכם מיזוג מפלגות הבית היהודי ו"האיחוד הלאומי–תקומה".
שמה הרשמי של המפלגה לאחר המיזוג יצר את "מפלגת הציונות הדתית".
משה נשואה לאיציק משה, אותו הכירה בתנועת "תורה בציון צד"ק", כאשר הוא היה מנהל מחוז ירושלים בתנועה, והיא הייתה מנהלת מחוז הדרום.
חגית רוזנבאום היא עיתונאית ישראלית.
כתבת וסגנית העורך בעיתון "בשבע" והעורכת הראשית של המגזין "אתנחתא".
בעבר כתבת באתר החדשות "ערוץ 7".
נולדה בשנת ה'תשמ"א בפתח תקווה לרב צבי רוטנברג - רב קהילת עלומים בעיר וליפה - מחנכת באולפנת צפירה.
למדה בבית הספר היסודי של רשת דרכי נועם ובאולפנה שלה, הדריכה כשנתיים בסניף המקומי של תנועת הנוער עזרא.
לאחר מכן שירתה שירות לאומי בתנועת אל עמי, במסגרתה העבירה שיעורי יהדות בבתי ספר ממלכתיים בערי הגליל - מעלות, נהריה, שלומי, מושב בצת, ועוד.
בהמשך למדה שש שנים באוניברסיטת בר-אילן במסגרתם סיימה תואר ראשון בתושב"ע בהצטיינות יתרה ולמדה לתואר שני אותו לא השלימה.
במהלך שנות הלימודים סייעה לעולות חדשות מאתיופיה באולפנת רעות בתגבור ולימוד לבגרויות.
בבר-אילן גם התחילה לימודי עיתונאות ותקשורת, אך תוך כדי הלימודים השתלבה בעבודה בעיתון "בשבע", ולכן לא המשיכה את הלימודים.
תקופה מסוימת עבדה גם עם עמותת עם ישראל אחד בהעברת שיעורי יהדות בבתי ספר מממלכתיים, אך פרשה מחמת "אי התאמה אידאולוגית".
לימדה במדרשות שונות - מדרשת בינת בשבות רחל, מדרשת שילת באלוני שילה, ומדרשה לנשים בקריית אונו.
שיעוריה עסקו בהוראת גמרא, סוגיות בנושא ארץ ישראל ו"בין ישראל לעמים".
בשנת ה'תשס"ג, עם הקמת העיתון בשבע, הצטרפה לצוות העיתון ומונתה לכתיבת מדור הילדים בעיתון, אותו כתבה מאז במשך כחמש עשרה שנים.
שנה לאחר מכן התקבלה ככתבת מן המניין בעיתון, ובמקביל עבדה ככותבת ידיעות חדשותיות באתר ערוץ 7. במהלך השנים השתלבה בסוגי הכתיבה השונים בבשבע - כתבות מגזין, אקטואליה וכתיבת ידיעות חדשותיות.
מרבה לכתוב בעניינים תורניים והתיישבותיים.
בשנותיה ככתבת התמחתה בהבאת סיפורים אנושיים מיוחדים, כמו: נועה אסתר שוורץ, לימור הר-מלך - אותה ראיינה בעודה בבית החולים סמוך לרצח בעלה שלום הר מלך, ועוד.
כמו כן כתבות מגזין בנושאים תורניים והתיישבותיים.
בהמשך מונתה לסגנית עורך בשבע, עמנואל שילה.
בשנים האחרונות משמשת גם עורכת מגזין אתנחתא של העיתון.
בשנת תשע"ט החלה בכתיבת טור אקטואליה קבוע בעיתון, העוסק בנושאי ארץ ישראל, זהות יהודית, לאומיות, וסיפורים חיוביים מהמגזר הדתי והתורני.
בולטת בכתיבתה בקידום החיבור עם הציבור החרדי, יחס אוהד לנוער הגבעות, והזהות היהודית.
לאחר הרג אהוביה סנדק סיקרה את קיומם של מפגשים שנערכו בעקבות האירוע בין אנשי הגבעות וחוגים שונים בחברה הישראלית, כגון הארגון בית הלל - הנהגה תורנית קשובה וחברי "פורום קפה שפירא".
חשפה בשנת תשפ"א את הכנסת הכתיב הרב מגדרי לשימוש במועצה אזורית גזר וסיקרה את הנושא.
עוסקת בהתנגדות לתופעות פמיניזם קיצוני ו"פמיניזם דתי".
במסגרת כך כתבה רבות על גיוס נשים לצבא והתנהלות הצבא כלפיהן, התנהלות שדולות הנשים מול הצבא ופעילותה של תנועת אלומה בנושא, וחשפה לראשונה את העובדה שאלומה מעודדת בנות דתיות להתגייס לצבא, על אף שהיא מצהירה שאינה עושה זאת.
כך גם ערכה ראיון נרחב עם הרב חיים מרקוביץ - מחברי ועדת הדת של יחידת מיטב, שבו עלתה התייחסות ביקורתית לשירות נשים בצה"ל.
עבודתה הגיעה לשיא בתקופת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, אז התבלטה כשסיקרה בהרחבה את פעולות המחאה השונות, וכן את נושא הסירוב לפקודת הפנוי.
בנוסף לכתבות, ערכה מדור נרחב בשם "על משמר ארצנו" בו רוכזו כלל הידיעות השבועיות אודות "המחאה הכתומה".
בהמשך גם סיקרה את ההתנתקות עצמו ממקום מושבה ביישוב כפר דרום, בו שהתה החל משבוע לפני הפינוי ועד תום פינוי התושבים ממנו.
בעקבות ראיון שערכה עם נעם לבנת, ראש מטה יהודי לא מגרש יהודי שפעל לעידוד סרבנות, זומנה לחקירה משטרתית.
החקירה עוררה הדים בקרב אנשי תקשורת בגין הפגיעה בחופש העיתונות שמתבצעת בכך, ובפרט בעקבות דרישת המשטרה לחשוף חומרים חסויים מתוך הראיון, בניגוד לכללי האתיקה ושלא כחוק, ואף הועלתה לדיון במליאת הכנסת
נשואה לאברך בישיבת עוד יוסף חי, הם מתגוררים ביצהר ולהם בן אחד.
אחיה יוני רוטנברג הוא עיתונאי.
חגית גינזבורג (נולדה ב-30 במאי 1982) היא עורכת עיתונות, עיתונאית וסטנדאפיסטית ישראלית, עורכת וכתבת בעיתון "הארץ".
גינזבורג מזוהה כסטנדאפיסטית העוסקת בחיי הרווקות המאוחרת, בהתמודדות עם דיכאון, חרדה ודימוי גוף.
הקימה את ליין הסטנדאפיסטיות "נשי ותהני" ואת מועדון הסטנדאפיסטיות של צוותא.
ערכה מגזינים ועיתונים שונים, בהם: "פנאי פלוס", "ידיעות אמריקה", "את" ו"מנטה".
גינזבורג נולדה וגדלה בבאר שבע לאב רואה חשבון ולאם מנהלת חשבונות שעלו לישראל מארגנטינה.
למדה קולנוע במקיף א' בבאר שבע.
בשנת 1996 התקבלה לצוות כתבי הנוער של העיתון "מעריב לנוער" ושימשה ככתבת נוער עד שהתגייסה לצה"ל.
שירתה כמפעילת תקשורת נתונים והצפנה (צפ"טית) בחיל האוויר.
לאחר שחרורה מהצבא החלה גינזבורג לשמש כעורכת במקומון "כל הנגב" (לימים "ידיעות הנגב") ולמדה במכינה למשחק אצל יורם לווינשטין.
בשנת 2004 שימשה כסגנית עורכת המגזין "סגנון", תחת ליסה פרץ.
במקביל, החלה לכתוב למוסף התרבות של מעריב ולמוסף סופהשבוע.
בשנת 2005 עברה להתגורר בניו יורק, שם שימשה כעורכת המוספים "ידיעות מיאמי" ו"ידיעות לוס אנג'לס" במסגרת "ידיעות אמריקה".
עם חזרתה לישראל בשנת 2006, הצטרפה לצוות הכותבים של תוכנית האירוח של "שלישיית מה קשור".
בשנת 2007 הצטרפה למערכת "פנאי פלוס" ושימשה ככתבת ועורכת.
במקביל, החלה לכתוב גם למגזינים נוספים מבית ידיעות אחרונות, כמו Go Style ובלייזר.
בשנת 2010 הצטרפה למערכת התוכנית ערב טוב עם גיא פינס ושימשה כעורכת דסק החוץ.
בשנת 2012 החלה לעבוד כעיתונאית ואשת תוכן עצמאית וכתבה בין היתר למוסף "סופהשבוע", בו כתבה גם טור אישי שבועי; וואלה!, מאקו, מגזין את ועוד.
משנת 2016 עד שנת 2020 שימשה כעורכת המשנה של מגזין מנטה וככותבת במגזין.
במקביל שבה לכתוב גם למגזינים בלייזר וגו סטייל.
במסגרת עבודתה, בשנת 2019 חשפה את תהליך שימור הפיריון שעברה.
בין השנים 2013–2018 לימדה כתיבה עיתונאית במסגרות שונות, בין היתר בבית הספר כותרת, גיבור תרבות ועבודי קריאייטיב.
החל משנת 2021 משמשת כעורכת וככתבת התיאטרון של מוסף גלריה בעיתון הארץ.
מרבה להתמקד בראיונות עם אמנים מתחום הסטנדאפ והקומדיה.
בשנת 2015 החלה להגיש את הפינה "האישה הטובה" בתוכנית הרדיו הבוקר עם טל ואביעד.
בשנת 2021 החלה להגיש בתוכנית גם את הפינה "אין מה לראות".
בשנת 2018 הנחתה את "פופאפ ג'מייקה" בערוץ החיים הטובים.
ב-2015 החלה גינזבורג להופיע כסטנדאפיסטית.
היא אחת מאמניות הבית של מועדון הקאמל קומדי קלאב.
ביולי 2015 הקימה את ליין הסטנדאפיסטיות "נשי ותהני" במועדון סטנדאפ פקטורי.
מטרתו הייתה לספק במה שוויונית לנשים, בתחום המזוהה כגברי.
ביולי 2021 הקימה גינזבורג את מועדון הסטנדאפיסטיות של צוותא, מועדון הסטנדאפ הראשון בישראל המיועד לנשים ומתקיים במתכונת דו־חודשית.
בשנת 2019 החלה ללמד סטנדאפ באמצעות שיטה שפיתחה לשימוש בהומור לעיבוד טראומות וקשיים.
החל משנת 2022 מופיעה גינזבורג עם המופע "זה מסובך".
החל משנת 2025 מגישה את הפודקאסט "לא מטופלים".
חגית צוברי (נולדה ב-16 בינואר 1960) היא טניסאית עבר ישראלית.
צוברי גדלה בכרם התימנים, תל אביב בת לאם חד הורית, ברכה, ואחותם הצעירה של איתן ונאווה.
בילדותה עברה ליד מגרשי הטניס בדרכה מבית הספר, עד שנתקלה באחד מתושבי הכרם שעבד בצוות שמתפעל את המגרש, ונתן לה את ההזדמנות הראשונה לשחק עם מחבט.
היא התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.
באליפות ישראל שנערכה במאי 1975 בהיותה בת 15, היא ניצחה במשחק הגמר את רונית הלר (1-6, 0-6) וזכתה בתואר אליפות ישראל לנשים לראשונה בקריירה שלה.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת אוקטובר 1979 היא זכתה בפעם השנייה בתולדותיה באליפות ישראל לנשים, לאחר ניצחון במשחק הגמר על האלופה היוצאת פאולינה פלד (4-6, 3-6).
באליפות ישראל שנערכה ב-1 באוקטובר 1980 היא הגנה על תוארה וזכתה בפעם השלישית בתולדותיה באליפות ישראל לנשים, לאחר ניצחון במשחק הגמר על רקפת בנימיני ב-3 מערכות (6-3, 1-6, 3-6).
בשנים 1976–1980 ייצגה את ישראל ב-10 מפגשים במסגרת גביע הפדרציה.
חגית קזיניץ (נולדה ב–9 באוקטובר 1957) היא אמנית רב תחומית הפועלת בתל אביב.
היא עוסקת בעיקר בציור על בד, ביצירת מיצבי בטון המכילים טקסטים וחפצים, ובעבודות על נייר בטכניקה מעורבת.
עבודותיה עוסקות באופן שבו הנסתר משפיע על היצירה ושואפות להעלותו אל פני התודעה
חגית קזיניץ נולדה בתל אביב וגדלה ברמת-גן לאב יצחק מתן (מתתוף), תעשיין, ואם,ציונה מתן (חכמוב), עקרת בית.
חגית קזיניץ למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, אמנות במכללה לאמנות בית ברל (המדרשה).
למדה צילום ב"קמרה אובסקורה" והשתתפה בכיתת השירה של הליקון.
חגית קזיניץ נשואה למריק קזיניץ, פסיכולוג קליני, והיא אם לשני בנים.
החל משנת 2002 עוסקת חגית קזיניץ באמנות רב תחומית.
בין השנים 1986–2011 שימשה חגית קזיניץ כמנכ"ל ומעצבת ראשית בחברת "אנימה אופנה בע"מ", ובין השנים 1981–1986 הייתה שותפה ומעצבת בחברת "ליידיס קלאב".
חגית קזיניץ יצאה בשאלה ועשתה זאת דרך חיפוש בפילוסופיה, בהיסטוריה, ברובדי התרבות של 'המזרח התיכון', ממצרים העתיקה, מסופוטמיה, יוון ועד ארץ -ישראל.
חיפוש בשכבות של תרבות, אמונות, השפעות של שפה בתוך שפה, מלחמות, יצרים, אהבה, הרס, קנאות דתית ומראה הנוף.
כיום, חגית קזיניץ יוצרת בסטודיו שלה שבדרום תל אביב (קריית המלאכה).
היא כותבת על עצמה שהיא מושפעת מהשינויים האורבניים המתחוללים נגד עיניה מדי יום, מהתהליכים שקורים לאנשים בתוך הסבך הזה שנקרא עיר.
היא משתמשת בכל כחומר חשיבה ליצירה – ציור על קנבס ועל נייר בטכניקה מעורבת, עבודות מיצב היצוקות בטון ומכילות טקסטים ועבודות ברזל.
לדבריה החלקים הבלתי נראים ביצירה הרב שכבתית, יוצרים אוירה אניגמתית, חידתית, בלתי פתורה.
חגית קזיניץ כותבת גם שירה ושיריה התפרסמו בכתבי עת שונים.
הכתיבה מהווה לעיתים קרובות, חלק נוכח בעבודותיה.
בעבר שימשה חגית קזיניץ כנציגת האומנים בוועד ההנהלה של קריית המלאכה, והייתה פעילה אקטיבית לשיפור המתחם מול גופים ממסדיים.
היא חברה פעילה בקבוצת האומנים החדשה ARTIST UNIT-E.
חגית קזיניץ הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות שונות, בארץ ובחו"ל.
חגית קזיניץ מעידה על עבודותיה שהן עוסקות במקום שאין לו שם.
מתארות נופים אורבאניים יומיומיים הזויים, אפוקליפטיים.
ונופים המצוירים במנעד בין הריאליסטי למופשט בגבול הדק בין היש והאין, בהשפעת הנסתר על הגלוי ביצירה ובמרחבים של ה"תת מודע".
הנרטיב המוביל את יצירתה אמור להעלות שאלות אודות מצב קיומי גבולי בין מציאות אפשרית להזויה.
העבודות בוחנות את התפר שבין השבור לנרקם מחדש, בין החולשה לחוזק.
חגית קזיניץ שואפת לעלות על פני השטח את כוחם של הדברים החבויים והבלתי נראים.
היא מרבה לעסוק במקומו של האדם מול הטבע או מול העיר המנוכרת ולבחון את האנושות מול שינויי כוחות ומצבים היסטוריים הנוגעים שוב ושוב בשאלת יכולתה של האנושות לשרוד.
הצייר ואוצר אמנות יובל קידר אומר על עבודותיה האמנותיות של חגית קזיניץ שהן "נושאות מטען הגותי, שרק חלקו גלוי לעין, ורובו מוצנע (ולעיתים מוצנע ממש באופן פיזי) בתוך החומר והצבע.
האומנית עוסקת בניסיון ללכוד את שאינו ניתן להגדרה, משהו שאפשר לכנותו בשם הצפנה, או בשפתה שלה, "הסוד".
אותו דבר חמקמק שנמצא בין התיאור הקונקרטי והנהיר, לבין אותה אווירת דמדומים של ספק ועמימות, ולשם כך היא נדרשת אל ההפשטה החזותית כמשקל נגד לקונקרטיזציה של הריאליזם.
הן בעבודותיה הפיסוליות, והן בציורים ובמונוטייפים המורכבים, שומרת האומנית על איפוק צבעוני, ומתמרנת במיומנות רבה בתת-גוונים.
ציוריה מבוצעים לעיתים קרובות בפורמט גדול והם בעלי נוכחות פיזית חזקה ומרשימה, בעוד שהפיסול שלה הוא למעשה מיצב, או עבודה סביבתית.
חגית קזיניץ היא אומנית פורה במיוחד, מחויבת ליצירתה, ויש לה גוף עבודות גדול ומרשים.
היא בעלת סטודיו מקצועי ביותר המעיד על אמביציה ורצינות, עשיר בפרטי אמנות".
פרופ' ג'אמפאולו טרוטה, מבקר אמנות בפירנצה, איטליה, כתב בשנת 2019: "העבודה של חגית קזיניץ, הציירת, או אולי יותר נכון לומר האומנית הרב תחומית, יוצרת רושם עז על הצופה, ומאפשרת לקהל את היכולת לשקף את הנושא הנתון באמצעות סמלים ואלגוריות.
היצירות שלה הן פואטיות מאוד וכוללות ציורים על בד, טכניקות מעורבות על נייר ומיצבי בטון.
בכך היא מחייה מחדש את טבעם החלומי של מסעות מיתולוגיים פנימיים, מלאים סמלים פסיכולוגיים; אנו מגלים מחדש, כבסיס שלהם, את "מיתוס" הים התיכון העתיק של האודיסיאה ושל אינאיס.
הצבעים השקופים, השמיימיים והבהירים, הדינמיים והתוססים, השזורים והכתמיים, בהם היא משתמשת, מציירים מסעות פנטסטיים השואפים לגלות את ה"אני" העמוק, שלה ושל "אחרים".
עבודות הציור של חגית קזיניץ בהפשטתם מתייחסות תמיד ל 'טבע' של הנפש, ונתפסות מבחינה רגשית וקיומית באמצעות ההשראה הפורה של רגע "מאיר עיניים".
האומנית הרב-גונית מבססת את המחקר הציורי שלה על הצבע כאלמנט עיקרי ייחודי שאין לטעות בו, בדרך כלל שני צבעים ראשוניים- לבן ושחור.
התבוננות בעבודותיה היא מעקב אחר נתיב ציורי למקורות האור עצמו, המגיעים אל לב הרגשות, בהשוואה נצחית בין הטבע לעיר.
הזמנה למסע בלתי פוסק בין נופים".
'שדות אוויר', תערוכת יחיד, גלריה אסול תל -אביב, 2017. העבודות בתערוכה זו היו במגוון צבעים במנעד צר - חום, אדום, אפור, שחור ולבן.
בתערוכה זו הוצגו מיצב פיסולי של אסופות סבך עשוי ממקבצים של רצועות נייר גרוס צבוע, עבודות נייר ועבודת וידאו-טקסט בשם "אדמה, רוח" ובנוסף הושק גם הספר "שדות אויר".
העבודות כולן, כשם התערוכה, מציגות מקומות לא קיימים, כמו בחלומות או חזיונות – נוף שהוצא מהקשרו.
ד"ר אביבית אגם דאלי כתבה על התערוכה: "השילוב שעושה חגית קזיניץ בצירוף המילים "שדות אוויר" מרמז הן אל תחומי עניין, הן אל מקומות, אם כי כאן מדובר בשטחים וירטואליים, שכן הם באוויר – דהיינו – בשום מקום גאוגרפי .
כלומר ההתקה, הוצאה מההקשר שהוא מושג חיוני ביצירתה של חגית קזיניץ .
כך למשל משתמשת האומנית בטקסטים כתובים ועליהם מוסיפה שכבות של משמעויות המסתירות ומגלות בו זמנית.
הכיסוי מסווה, מוחק את הזהות הראשונית ומייצר דבר חדש אך מותיר עקבות של דברים שנעלמו או הועלמו.
פירוק והצבה מחדש של סימנים ניתן למצוא ביצירתה של קזיניץ גם בעצם השימוש הנפוץ באותיות דפוס.
אלו מהוות תחליף ועיבוד נוסף של החוויה.
שימוש באותיות דפוס יכול לשקף ניכור, לעומת כתיבה בכתב יד שהיא אישית ואותנטית.
מיצג המילים המרחפות מעל סבך העשוי מנייר גרוס וצבוע שחור הוא דוגמה להפיכת הסימן המופשט – המילה הכתובה – לנעדר מקום ולחסר פלסטיות או עוגן של יציבות.
שלובן של האותיות המרחפות עם סבך מנייר, שהוא חומר פשוט וממוחזר המונח על הקרקע, ממחיש באופן פלסטי את השילוב בין קודש לחול, בין נמוך לגבוה".
בתערוכה "עקבות בחלל הזמן" בבית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, 2019, עולות שאלות באשר להתבוננות פנימה, העקבות שמותיר הזמן החולף, משמעויות סמיוטיות באשר ליחס בין המילה למשמעותה.
אוצר התערוכה ניר הרמט כתב שההתרחשויות המסומנות על גבי הציורים רחבי המידה אינן מותירות סימנים קונקרטיים או ניתנים לזיהוי.
אלו הן התרחשויות שקטות, נדמות לתנועת הליכה איטית.
עבודותיה של קזיניץ מתרכזות בתמצות של מה שנראה בחוץ עם מה שנראה בפנים.
הן מביאות אל אור היום את מה שרואים באפלה, או כמתבוננים פנימה.
האומנית מציירת מקומות ודמויות במרחב; הדמויות אשר אינן ניתנות לזיהוי נראות לעיתים כמופשטות, נוכחות ולא נוכחות.
קבוצת העבודות 'מה שנישאר'בגלריה ND רמת גן, 2020, מופיעות תחת הכותרת שנלקחה מאחת היצירות המוצגות כאן, כותרת המעוררת סקרנות.
חגית קזיניץ מסבירה את השם כמה שמשאיר סימן או זכר באשר להתרחשות שעוצמתה הולכת ומתפוגגת, "ומה שנישאר" הוא הדהוד של זיכרון.
חגית קזיניץ מציירת קטעי ציור בטכניקה מעורבת על נייר או על קרטון, צורות שונות של הנחת צבע, הדפסים חיתוכים, שילוב חלקים מצולמים וכתב.
העבודות עוסקות במעברים בזמן, עקבות נעלמים וחוזרים של זיכרון, מעברים בין מצבי תודעה מן המודע אל התת מודע והמחסומים שקיימים או נפרצים ביניהם.
בציורים קיימת אוירה אורבנית ערפילית ותחושה של מציאות הזויה מחוץ לכללי המוכר.
בעבודות על קנבס - THE VOID - 2018 – 2016 - מתוך הסדרה ''מה שאין"'', ציור של חסר'', קיימת יצירת תרשים של העדר צורה ורמות שונות של התעלמות מפרטים ולעיתים עד כדי הפשטה, סוג של יצירה מתוך החסר, מתוך האין.
ביצירות "נוף אורבני", 2008 - 2018 עבודות גדולות ממדים שצוירו באקריליק ושמן על בד, נמצא האדם האבוד בדרכו.
בציורים מורגשת אווירת מסתורין והן מטפלות במקומו של האינדיבידואל בתוך מערך חיי היומיום.
שלבי התהוות והשתנות של פני העיר תל אביב.
בטון – פיסול ומיצב, 2012-2020, הן עבודות יצוקות בטון בתערובת ייחודית ובשילוב טקסט וחפצים.
העבודות עוסקות בכוחה של המילה הכתובה.
המילה הנאמרת בקול וזו המושתקת.
הפעולה הדו-כיוונית והעצמה של אי-הידיעה.
חומרים שונים – פיסול ומיצב – 2012–2020 מייצבים פיסוליים, עבודות בחומרים שונים, נייר, חול, שבבים אורגניים, קלקר ועוד, בשילוב וידאו וסאונד.
דמויות מחוררות, יצורים מעולם המיתוס והחלום ועבודות שהן מעין מערכות יחסים של צורה וחומר עם נוכחות בתוך החלל בו הן מוצבות.
החללים בגוף היצירות מאפשרים משחקים של אור וצללים.
אפור בעיר הלבנה, 2007–2013, סדרת צילומים בשחור לבן.
חללים נטושים, ערפל, עשן, אנשים.
2019 "עקבות בחלל הזמן", בית האמנים תל אביב, אוצר: ניר הרמט
2019 "שפת עומק", מקום לאמנות, תל אביב, אוצר: ניר הרמט
2017 "סוד", גלריה קולורידה לאמנות, ליסבון, פורטוגל אוצר: רוברטו מוריירה
2017 "התֹהוּ והאַיִן", קיר אמן, מקום לאמנות, תל אביב, אוצרת: דליה דנון
2017 "שדות אוויר", גלריה 'AZUL', תל אביב: אוצרת: אביבית אגם דאלי
2015 "מתחת לפני השטח", הגלריה העירונית לאמנות, רמת השרון.
2010 "רגעים מיסטים", תיאטרון ירושלים, ירושלים, אוצרת: נגה ארד אילון
2010 "ריתמוס", המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב
מיתוס", סלונה, מתחם נגה, יפו, אוצרת: נעמה צוויק
2008 "נקודת מפגש", סינמטק תל אביב, אוצר: אודי רוזנווין
2022 "הדברים הלא גמורים", גלריה עירונית, רמת השרון, אוצרת:
2021 "בשבח הצללים", הסדנא לאמנות, יבנה, אוצרת: חניתה אליצור
2021 "העין והרוח", בית האמנים ראשון לציון, אוצרת: גילית לוין רונן
2020 "זורה", מקום לאמנות, תל אביב, אוצרת: דניאל צדקא
2019 "האנטומיה של גריי", יד לבנים, רמת גן, אוצרת: חניתה אליצור
2019 "הצפה" גלריה עירונית, רמת השרון, אוצרת: אורית לוטרינגר
2019 "דרכים לאמנות", גלריה מנטנה, פירנצה, איטליה, אוצרת: ג'ובאנה לאורה אדראני
2018 "מקדים להחשיך" גלריה שרה ארמן, תל אביב, אוצרת: אתי צ'כובר
2018 "מגש הכסף", גלריה עירונית, יד לבנים, רמת השרון
2017 "נגיעה אישית", גלריה שרה ארמן, תל אביב, אוצרת: טובה אלדד
2016 "אירן אירן", הגלריה במכללת קיי, ב"ש, אוצר: ניר הרמט
2015 "פסאדה", הגלריה המרכזית, תל אביב, אוצר: דורון פורמן
2015 "קיר אמן X9", מקום לאמנות בקרית המלאכה, תל אביב אוצרת: דליה דנון
2015 "שטח הפקר", הגלריה המרכזית, תל אביב, אוצר: דורון פורמן
2014 "מחיקת זהות", מתחם אינספריישן, בקעת כינרות
2014 "פורמט A", מקום לאומנות קריית המלאכה, תל אביב
2013 "שפת עין", דיאגילב, תל אביב, אוצר משה אש
2013 "שחור", תל אביב-איילת השחר, אוצר: מוטי גולן
2009 "אמנות הפיוס", גלריה עירונית גבעתיים,
2008 "אמנות הפיוס", בני ברית, מרכז תרבות יהודית, וושינגטון.
חגית זברודסקי הל-אור היא מדענית מחשב ישראלית, הידועה במחקריה בתחום עיבוד תמונה, ראייה ממוחשבת ויישומי סימטריה בהתאמת תבניות וכימיה חישובית.
פרופסור במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת חיפה.
הל-אור קיבלה את שלושת תאריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים: תואר ראשון בשנת 1985, תואר שני בשנת 1989, ותואר דוקטור בשנת 1994, עם דיסרטציה בהנחיית שמואל פלג.
לאחר מחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת סטנפורד, חזרה לאוניברסיטת בר-אילן ב-1997 כמרצה.
היא עברה לאוניברסיטת חיפה כמרצה בכירה בשנת 1998 ובהמשך הועלתה לדרגת פרופסור.
הל-אור עבדה בשיתוף פעולה עם צוות הקורפוס של שפת הסימנים הישראלית החל משנת 2020. בעזרת השילוב של טכנולוגיית לכידת תנועה (מושן קפצ'ר) וניתוח אשכולות השתמשו למדוד את תנועותיהם של הנבדקים כאשר הם מסמנים, על מנת לבדוק האם קיימים דיאלקטים בשפת הסימנים הישראלית אצל חלק מהמשתתפים.
בשיתוף עם , קרייג ס.
חד-אבקן אדום (שם מדעי: Valeriana rubra, שם קודם: Centranthus ruber) הוא צמח עשבוני רב-שנתי ים-תיכוני, ירוק-עד, מסועף מאוד, קירח, המגיע לגובה של 30 עד 60 ס"מ.
הצמח משויך לסוג ולריינה ולמשפחת היערתיים (בעבר שויך למשפחת הוולרייניים, למידע נוסף ראו בערך יערתיים).למרות היותו מוכר כצמח נוי בגינות באזורים אחרים בעולם, בישראל הוא נדיר ונחשב לגר ולפליט תרבות, ויש המעריכים אותו כצמח פולש שאותר בנחל שורק, בנחל עמוד ואולי גם בכרמל.
חד-אבקן אדום ניכר בעליו התמימים, באבקן אחד, בכותרת דמוית מסמר בעלת 5 אונות, בדורבן ארוך ובצבע האדום של הפרח (ישנם גם זנים עם פרחים לבנים).
בישראל קיים מין תרבותי נוסף, חד-אבקן גדול-צינור (Valeriana macrosiphon), הנבדל מחד-אבקן אדום הנבדל בעיקר בעליו המשוננים, זהו צמח נוי חד-שנתי שצבע פרחיו ורוד כהה ומוצאו מספרד מרוקו ואלג'יריה, ושמו "סיפון ענק" מתייחס ככל הנראה לדורבן הארוך של הפרח.
בישראל מצוי רק צמח בר יחיד בסוגו, חד-אבקן ארוך-פרחים (שם מדעי: Valeriana erotica, שם מדעי קודם: Centranthus longiflorus Steven), הגדל רק בחרמון, ברום של 1,600 עד 1.800 מ'.
החרמון מהווה עבורו גבול תפוצתו הדרומי באזור המזרחי של הים התיכון.
זהו צמח רב-שנתי נדיר מאוד ומוגן, גבוה יחסית הגדל בגושים נרחבים בין סלעים, עם גבעולם רבים, זקופים שאינם מסתעפים הרבה ופרחים אדומים ובהירים יותר, ארוכים יותר ופחות צפופים בתפרחת לעומת חד-אבקן אדום.
פריחתו מסוף מאי עד תחילת ספטמבר.
פנולוגיה - מחזור חיי הצמח
הפריחה מתחילה בסוף מרץ ונמשכת עד אמצע ספטמבר, עיקרה מאמצע אפריל עד אמצע יוני.
הצמח פורח כבר בשנה הראשונה לחייו.
הפרחים מואבקים באמצעות דבורים בינוניות ורפרפים, שלהם חדק ארוך המותאם לאסוף הצוף המצוי בקצה הדורבן.
ייתכן שגם חרקים אחרים משתתפים בתהליך ההאבקה.
האבקן מבשיל תחילה, ומזדקר מהפרח מיד עם פתיחתו.
לאחר שהאבקן התרוקן מאבקה, הוא נוטה הצידה, ורק אז מתארך עמוד השחלה, והצלקת יכולה לקבל אבקה מפרח אחר.
הפצת הזרעים מתבצעת בעיקר באמצעות הרוח, ומתרחשת מאמצע אוגוסט עד תחילת ספטמבר.
תחום התפוצה חד-אבקן אדום הוא באגן הים התיכון: באיים האזוריים, בדרום אירופה (פורטוגל, ספרד, צרפת, איטליה, יוון, יוגוסלביה ואלבניה וטורקיה האירופית) ובצפון-מערב אפריקה (מרוקו, אלג'יריה, תוניס) ובאיים הבלאריים וסיציליה).
זהו צמח רב-שנתי שגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזגים עם העדפה לאקלים ים-תיכוני לח ובמקומות גבוהים יותר.
הוא מותאם היטב לגדול בקרקעות סלעיות ומעובדות למחצה, בקרקעות עשירות בנוטריינטים (חומרי מזון נחוצים), רודרליים (צמח שתפוצתו קשורה להשפעת הפרעות האדם).
חד-אבקן אדום מצטיין ביכולת הסתגלות למגוון רחב של אזורי אקלים ותנאי גידול, כולל אזורים ים-תיכוניים, סובטרופיים וממוזגים, עם העדפה מסוימת לאזורים לחים או רטובים יחסית, וגם לרום גבוה.
ניתן לראות זאת לפי התאקלמותו בארצות, שמופיעות ברשימה למטה, אליהן נכנס.
אזורים בעלי אקלים ים-תיכוני: מקומות כמו קליפורניה, אריזונה, קורסיקה, כרתים, האיים הקנריים, ומדיירה, כולם נהנים מאקלים ים-תיכוני המאופיין בקיץ חם ויבש ובחורף מתון וגשום.
זהו אקלים שמתאים במיוחד לצמחים כמו חד-אבקן אדום, שנפוץ באגן הים התיכון.
אזורים הרריים או בעלי גובה משתנה: האזורים ההרריים של אוסטריה, ארגנטינה צפון-מערב, פקיסטן, והחוף המערבי של ארצות הברית (כמו אורגון ויוטה) הם מקומות בהם צמחים כמו חד-אבקן אדום יכולים לשגשג, במיוחד ברום גבוה ובתנאים לחים.
אזורים סובטרופיים או בעלי תנאים דומים לאקלים סובטרופי: איים כמו הוואי, איי חואן פרננדס, טריסטן דה קונה, ואיי נורפוק מציגים אקלים סובטרופי עם לחות מסוימת וטמפרטורות נוחות, שמספקים סביבת גידול מתאימה.
אקלים ממוזג: מדינות כמו בריטניה, אירלנד, גרמניה, בלגיה וצ'כוסלובקיה מציגות אקלים ממוזג, המאופיין בקיץ קריר יותר וגשמים סדירים לאורך כל השנה.
גם בתנאים אלה יכול חד-אבקן אדום להסתגל ולגדול בהצלחה.
אזורים מדבריים-יבשתיים: אזורים כמו קרים (קצת יבשתי), וושינגטון ויוטה מציגים אקלים יותר יבשתי או מדברי.
עם זאת, בגרסאות של תנאים לחים באזורים אלו, כמו בהרים או בעמקים, הצמח יכול לשגשג.
חד-אבקן אדום הוא צמח רב-שנתי, מעוצה בבסיסו ומסועף מאוד, כלומר בעל גבעולים רבים ומסועפים.
הוא מתפשט בצורה ווגטטיבית בנוסף להתרבות מזרעים, באמצעות קנה-שורש שהוא גבעול תת-קרקעי שמצמיח עלים גבעולים כלפי מעלה ושולח שורשים כלפי מטה ולצדדים.
הצמח מסוגל לפרוח כבר בשנתו הראשונה.
העלים נגדיים, מַצְלִיבִים (סְדוּרִים שְׁתִי וָעֵרֶב), חסרי לוואים, פשוטים, תמימים וקירחים, כאשר הצד העליון ירוק והצד התחתון בהיר יותר.
אורכם מגיע עד 10 ס"מ.
הטרף הוא דמוי אזמל מאורך, מחודד בראשו, והולך וצר כלפי מטה, ויושב בצורה ישירה על הגבעול.
בסיסי הפטוטרת של העלים הנגדיים יוצרים התעבות במפרק, מה שיוצר את הרושם שהגבעול יוצא מהם.
העורקים המשניים אינם בולטים ומקבילים זה לזה (סימני היכר למקרה שהפרחים לא מצויים).
התפרחת היא סוכך מדומה, כלומר בקצות הגבעול יש קבוצות של שפע פרחים קטנים וצפופים בצבע אדום עז ובולט.
לעיתים ניתן למצוא גם זן עם פרחים בצבע לבן.
הפרחים דו-מיניים, בעלי שחלה תחתית, בעלי עטיף כפול, אינם סימטריים ובעלי עלי כותרת מאוחים.
צורת הפרח דמוית מסמר, וצבעו סגול עמוק.
צינור הכותרת ארוך (כ-10 מ"מ), ומעל בסיסו, הנתון בגביע זעיר, יוצא דורבן דק וארוך (עד 10 מ"מ) כלפי מטה, הנראה כהמשך של צינור הכותרת, ובו נאגר הצוף.
האוגן קצר, פרוש, דו-שפתני, כאשר בשפה התחתונה אונה אחת, ובעליונה 4 אונות.
הגביע זעיר ושסוע לאונות המתפתחות לאחר הבשלת הפרי לציצית.
במין זה יש רק אבקן אחד, שבולט בכל פרח, וזירו מעורה בצינור הכותרת ומתחבר לגב המאבק.
השחלה תחתית ועטופה בצינור הגביע ובה ביצית אחת.
הפרי הוא אגוזית בלתי נפתחת בעל ציצית של שערות.
היא נראית כזירעון נושא ציצית.
חגית שמלי (נולדה ב-17 ביוני 1973) היא שחקנית וזמרת בעברה ומדבבת ישראלית.
שמלי למדה קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב והיא בוגרת החוג למדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה.
שמלי עבדה למעלה מ-13 שנים בישראל ובארצות הברית בעולמות הטלוויזיה והפרסום.
והייתה גם מפיקה עצמאית של תוכניות טלוויזיה, פרסומות וסרטי תדמית, ניהלה והפיקה סרטוני אנימציה לפרסומות בניו יורק ובשיקגו.
לאחר מכן חזרה לישראל וניהלה את יחסי הציבור והדוברות בהוצאת ידיעות ספרים, את מחלקת הפרסום בתיאטרון חיפה ועשתה שיווק ומרקום לעסקים קטנים ובינוניים כפרילנסית.
ב-1992 הופיע לראשונה בסרט "סיפורי תל אביב" בתור חברת להקה.
בשנים 1995־1996 שיחקה בסדרה "עניין של זמן" בתפקיד מיכל.
באותן שנים הייתה חברה בלהקה "בנות יעקב", אשר השתתפה בקדם-אירוויזיון 1995, ובפסטיגל 1996.
ב-1997 הופיעה בתוכנית הילדים "המחסן של כאילו" ששודרה בערוץ הילדים שיחק בתפקיד אחראית תפאורה.
באותה השנה שיחקה בתפקיד ראשי בתוכנית "איץ ומיץ" ששודרה בערוץ 2. בנוסף באותה השנה שיחקה בקלטת הילדים "יום הולדת לברל'ה" בתפקיד סבתא.
ב-1998 שיחקה במחזמר חנוכה "שלושת המוסקיטרים" שביים צדי צרפתי.
בשנים 2002־2010 דיבבה בסדרת הילדים "קאיו" ששודרה בערוץ הופ!
דיבבה את אמא של קאיו.
ב-2010 דיבבה דמויות שונות בסדרת הילדים "רחוב סומסום" ששודרה בערוץ הופ!.
שמלי עוסקת כיום בפיתוח משאבים וקשרי קהילה.
חגן אהמד (באזרית: Xaqan Əhməd, נולד ב-2011) הוא שחמטאי בדרגת אמן בין-לאומי וילד פלא אזרי.
הוא זכה לתשומת לב עולמית בזכות ניצחונו על רב האמן היקארו נקמורה, המדורג שני בעולם, באליפות העולם בשחמט בזק נבחרות של פיד"ה לשנת 2025.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-20 באזרבייג'ן לפי מד כושר.
חגן אהמד נולד בשנת 2011 באזרבייג'ן.
החל ללמוד בבית ספר לשחמט מקומי בגיל צעיר, הוא לומד בבית ספר באזרבייג'ן הידוע בתמיכה בספורטאים צעירים ובילדי פלא.
אהמד החל להתחרות בתחרויות נוער.
בשנת 2023, הוא זכה במקום השני באליפות העולם בשחמט עד גיל 12, שנערכה בשארם א-שייח' שבמצרים.
השתתף באליפות האמנים של קטר 2024 ואליפות אירופה בשחמט 2025.
באליפות העולם בבזק קבוצתי של פיד"ה 2025 בלונדון, בגיל 13 ייצג את מועדון הספורט טורקיש איירליינס.
בסיבוב החמישי, ניצח הצעיר את רב-אמן היקארו נקמורה (דירוג בזק 2837 של פיד"ה), כאשר הפרש הדירוג ביניהם הוא מעל 500 נקודות (דירוג הבזק של אהמד היה 2290).
בסיכום התחרות אהמד ניצח תשעה מתוך 13 משחקים, כולל שלושה ניצחונות נגד רבי אמן.
אהמד נתמך על ידי פדרציית השחמט של אזרבייג'ן ומועדון הספורט טורקיש איירליינס.
חגית דיסקין זייף (נולדה ב-10 במרץ 1956) היא חברת ומאמנת נבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים לשעבר, ראש ענף ההתעמלות אקרובטית בישראל לשעבר, וזוכת פרס מפעל חיים של ועדת הספורט של הכנסת.
דיסקין נולדה בשם חגית זייף להוריה אברהם, יליד צרפת וברכה לבית בלומוביץ, ילידת פולין.
גדלה בגבעתיים ולמדה במגמה הריאלית בתיכון קלעי.
התגייסה לצה"ל כעתודאית, השלימה ב-1977 תואר ראשון בחינוך גופני והוראה במכון וינגייט, ולאחר מכן שירתה כקצינת כושר קרבי.
מגיל צעיר החלה להתעניין בהתעמלות קרקע ומכשירים, והתאמנה במכון וינגייט אצל אגנס קלטי, וכן במסגרת מועדון הפועל פתח תקווה ומועדון הפועל רמת גן.
בשנים 1969–1976 הייתה חברה בנבחרת ישראל בהתעמלות, וייצגה את ישראל במכביה התשיעית ב-1973.
עם שחרורה מהצבא החלה ללמד חינוך גופני בתיכון רוטברג רמת השרון, והייתה אחראית על מגמת החינוך הגופני הראשונה בישראל, בה למדו בין היתר נדב הנפלד וגור שטיינברג.
בשנים 1978–1980 הייתה מאמנת נבחרת ישראל בהתעמלות מכשירים, ואימנה את הנבחרת לקראת משחקי המכביה ה-11 ב-1981.
ב-1984 הצטרפה לסגל מכון וינגייט כמאמנת וכמרכזת תחום ההתעמלות, ולימדה לצד נינה אורעד, חיה הלפרין וג'ודי ברקן.
דיסקין הייתה אחראית על הכשרת מאמני התעמלות מכשירים, התעמלות אירובית, טרמפולינה ואקרובטיקה וכן אימנה את נבחרת ההתעמלות של המכללה.
מאז שנות ה־90 דיסקין מובילה את תחום ההתעמלות האקרובטית בישראל, וב-2002 הקימה עם יהודה הובר את רשת מועדוני אקרוג'ים להכשרת ילדים ובני נוער בתחום.
לאורך השנים כתבה דיסקין תוכניות לימודים להכשרה בתחומי ההתעמלות, והייתה חברת הנהלת איגוד ההתעמלות, ועדת ההדרכה של מינהל הספורט, הוועד לתוכניות הלימודים לחינוך גופני והוועדה המקצועית לענף האקרובטיקה.
בשנים 1980–2004 שימשה דיסקין כשופטת בין לאומית בהתעמלות מכשירים, ובין היתר ייצגה את ישראל כשופטת ב"ספיישל אולימפיקס" בניו הייבן ב-1992. בשנת 2008 הייתה מנהלת משלחת התרגיל הקבוצתי בהתעמלות אמנותית של ישראל לאולימפיאדת בייג'ינג.
מאז 2005 היא מאמנת ספורטאים בינלאומיים של ישראל באקרובטיקה, ומשמשת כשופטת בתחרויות אקרובטיקה בינלאומיות.
אות הוקרה והערכה למצוינות בניהול ספורט ע"ש אריה זייף (2022) על פועלה לקידום הספורט.
פרס מפעל חיים מטעם ועדת הספורט של הכנסת (2024) על תרומתה רבת השנים לפיתוח תשתיות מקצועיות, חינוכיות ותחרותיות בענף ההתעמלות.
החינוך הגופני והספורט נ"ג (1), 33.
החינוך הגופני והספורט נ"ד (5), 34.
חגית דיסקין, המורים העבודה והמקום שלא הייתי מוותרת עליהם.
המכללה האקדמית בוינגייט: 70 שנות (2014), עורכים: חיים קאופמן, ורדיתה גור, רוני לידור.
הוועדה המקצועית של ההתעמלות האקרובטית בישראל.
חגית דיסקין ואיגוד ההתעמלות בישראל, תכנית ארוכת טווח לפיתוח ספורטאים (2022).
הייתה נשואה בעבר ליובל דיסקין, אותו הכירה בזמן לימודיהם בתיכון.
מנישואים אלה נולדו ארבעת ילדיהם המשותפים.
בנה הבכור הוא גל דיסקין (נולד ב-1981), ממייסדי חברת ההייטק אוטומייז, וביתה חן דיסקין קיטרון שותפה ומאמנת לצידה באקרוג'ים.
חד־פסיגיים (שם מדעי: Liliopsida) הם מחלקה במערכת בעלי הפרחים, המאופיינת על ידי פסיג (עלה זרע) יחיד בזרע הצמח.
השם המדעי נקבע על־פי הסוג האופייני שושן (Lilium), אם כי נהוג להשתמש גם בשם Monocotyledones.
מבנה החד־פסיגיים פשוט יחסית לדו־פסיגיים, למרות העובדה שהראשונים התפתחו מהאחרונים.
השרידים המאובנים הראשונים המיוחסים לחד־פסיגיים שייכים לתקופת הקרטיקון התחתון.
כיום החד־פסיגיים תופסים מעמד דומה בחשיבותו לזה של הדו־פסיגיים במערכת האקולוגית של כדור הארץ.
המחלקה מונה כ־130 משפחות, מהן 18 מיוצגות בישראל.
אחת החשובות ביותר היא משפחת הסחלביים המתמחה בהאבקה באמצעות חרקים, והפרחים של אחדים מבני המשפחה הם מן המורכבים שבעולם הצומח (ע"ע דבורנית).
משפחה חשובה נוספת היא דגניים המתמחה בהאבקה בעזרת הרוח.
בנוסף לתכונה האופיינית של פסיג יחיד, לכל הצמחים ממחלקת החד־פסיגיים מספר תכונות נוספות.