tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החזקת מלאי מופרז מזיקה לפעילות החברה ומעוררת עלויות נסתרות משמעותיות.
ביקורת זאת יש לראות על רקע העובדה שלא נמתחה בזמן אמת, אלא בדיעבד.
במהלך התקופה בה סינגר סלואן על החזקת מה שנראה כעת כמלאי מופרז, תשתיות התחבורה והתעשייה לא תמכו במה שמוכר כיום כניהול בשיטת מלאי מיידי (just-in-time inventory).
במהלך תקופה זאת ידעה תעשיית הרכב צמיחה עצומה, כאשר הציבור משתוקק לרכוש את השירות משנה החיים המכוּנה מכונית.
העלות של מכירות אבודות בשל מחסור במלאי הייתה, קרוב לוודאי, גבוהה מהעלות של ניהול והחזקת מלאי עודף.
נראה כי שיטתו של סלואן אומצה על ידי ארגונים רבים, בשל היותה מתקדמת, לעומת שיטות ישנות יותר.
בזיכרונותיו התבטא סלואן (שהכיר בפתיחות בכך שלא היה מנהל חשבונות מיומן) ביחס לסוגיה, וטען שהמערכת שיישם בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, הייתה טובה בהרבה מזאת שהחליפה (שהייתה, במילים אלו ממש, קקופוניה בלתי מעוצבת, שלא איפשרה כמעט כל שליטה פיננסית).
הוא אמר ששנים לאחר מכן, רואה חשבון מקצועי (אלברט בראדלי, סמנכ"ל הכספים של ג'נרל מוטורס במשך שנים רבות ובשנים 1956–1958 גם יו"ר מועצת המנהלים) היה נדיב דיו לומר שהמערכת הייתה די טובה עבור הדיוט.
אלפרד מסנה אי אורז'לייס (בקטלאנית: Alfred Massana i Urgellés, לעיתים נקרא בשם הספרדי "אלפרדו" (Alfredo); 1892 – 24 במרץ 1924) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק כקשר בראשית המאה ה-20. מסנה שיחק בעיקר במועדונים שמהעיר ברצלונה, שהבולטים שבהם היו ברצלונה ואספניול.
מסנה נולד וגדל בעיר ברצלונה, בירת קטלוניה, ובצעירותו שיחק בקבוצת הילדים של ברצלונה, הקבוצה הבכירה בעיר ובאזור.
מסנה, ששיחק כקשר שמרבה לכבוש שערים בעזרת בעיטותיו החזקות ומשתמש ביכולת הכדרור שלו לעיתים קרובות, החל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצה המקומית איקס, עמה זכה באליפות קטלוניה פעמיים, ב-1907 וב-1908. בהמשך שיחק באספניה דה ברצלונה במשך שנה בודדת, לפני שעבר לאספניול, גם שם היה שנה בלבד.
ב-1911 עבר מסנה לקבוצה הבוגרת של ברצלונה, שם בילה במשך חמש שנים, לצד שחקנים כדוגמת מנואל אמצ'סורה, ג'ק גרינוול, רומה פורנס ופאולינו אלקנטרה.
במדי ברצלונה ערך 131 הופעות בהן כבש 30 שערים - 22 מתוכם בשנים 1912 ו-1913. עם ברצלונה זכה פעמיים בגביע הספרדי, ב-1912 וב-1913, כשהוא פותח בשני משחקי הגמר.
בנוסף היה שותף עם ברצלונה לשתי זכיות באליפות קטלוניה ולשתי זכיות בגביע הפירנאים, מהטורנירים הבינלאומיים הראשונים בהיסטוריית המשחק, בו השתתפו קבוצות מאזור הרי הפירנאים.
ב-1916, בתום תקופתו בברצלונה, יצא מהעיר ברצלונה ועבר לשחק בטראסה.
כעבור שנה חזר לעיר על מנת לשחק במדי אספניול, לה עזר לזכות באליפות קטלוניה ב-1918, ולאחר מכן פרש ממשחק.
בנוסף לדרכו במועדונים, ערך מספר הופעות במדי נבחרת קטלוניה, שקיימה מספר משחקי ידידות באותה תקופה.
אחיו, סנטיאגו, היה כדורגלן גם הוא, ונכדו, טטה מונטוליו, היה פסנתרן ג'אז שזכה להצלחה בינלאומית.
אלפרד סטארק או סטורק (נולד בסביבות 1923) היה חייל גרמני, ששירת בוורמאכט בתקופת מלחמת העולם השנייה והורשע בגין השתתפות בפשעי מלחמה ביוון הכבושה.
בשנת 2015 הוא הוצב במקום השלישי ברשימת הפושעים הנאצים המבוקשים ביותר של מרכז שמעון ויזנטל.
בשנת 2011, בית משפט איטלקי הרשיעו שלא בפניו וגזר עליו מאסר עולם בגין נטילת חלק בטבח של 117 חיילים איטלקים ב-1943 על האי היווני קפאלוניה.
הטבח התרחש לאחר שהממשלה החדשה של ממלכת איטליה, בראשות המרשל פייטרו באדוליו, הכריזה מלחמה על הרייך השלישי.
אלפרד סחרודר (בהולנדית: Alfred Schreuder; נולד ב-2 בנובמבר 1972) הוא כדורגלן עבר.
במהלך הקריירה שלו שיחק סחרודר בפ.צ.
טוונטה, ויטסה ארנהם, פיינורד, נאק ברדה ואלבייק.
טוונטה במרץ 2008, הוא הצטרף ל-SDV ברנוולד, קבוצת חובבנים בה שיחק כשלושה חודשים בטרם חזר לקדנציה שנייה בויטסה ארנהם בחוזה לשנה אחת.
הוא פרש ממשחק פעיל בינואר 2009.
סחרודר החל את הקריירה שלו כמאמן מיד לאחר שפרש כעוזר מאמן בקבוצה בה פרש, ויטסה ארנהם.
בקיץ 2009 חתם סחרודר על חוזה עם פ.צ.
טוונטה כעוזר מאמן של סטיב מקלארן.
לאחר שמקלארן התפטר מתפקידו ב-26 בפברואר 2013, מונה סחרודר למאמן הזמני של הקבוצה.
עם זאת, במרץ 2013, המועדון מינה את מישל ג'נסן באופן רשמי למאמן הראשי ואת סחרודר כעוזרו, מכיוון שסחרודר טרם קיבל רישיון רשמי כמאמן.
הסדר זה נמשך גם בעונת 2013/2014, כאשר תוך כדי, סחרודר לומד ומקדם את קבלת הרישיון-UEFA Pro, אותו השיג במאי 2014. בהמשך, מונה סחרודר לראשונה למאמן ראשי בפ.צ.
ב-30 באוגוסט 2015, פוטר לאחר שהשיג נקודה אחת בארבעת המשחקים הראשונים של עונת 2015/16.
ב-26 באוקטובר 2015 מונה סחרודר לעוזר מאמן של הוב סטיבנס בקבוצת הופנהיים מהבונדסליגה.
לאחר התפטרותו של סטיבנס ב-10 בפברואר 2016, הוא נשאר במועדון כעוזרו של המאמן החדש, יורגן קלינסמן.
ב-5 בינואר 2018, הגיעה אייאקס לסיכום עם הופנהיים והחתימה את סחרודר כעוזר מאמן של אריק טן האך.
במרץ 2019 פורסם כי סחרודר ימונה למאמנה הראשי של הופנהיים החל מ-1 ביולי 2019. הוא חתם על חוזה במועדון על 2022. עם זאת, סחרודר פוטר על ידי המועדון ב-9 ביוני 2020.
באוגוסט 2020 מונה לעוזרו של רונאלד קומאן בברצלונה.
ב-3 בינואר 2022 מונה למאמן קלאב ברוז'.
ב-12 במאי חתם לשנתיים כמאמנה של אייאקס.
ב-27 בינואר 2023 פוטר סחרודר מהקבוצה לאחר שהוביל אותה לרצף של 7 משחקים ללא ניצחון, הרצף הגדול ביותר של הקבוצה מאז 1965.
ב-24 במאי 2023 מונה למאמנה הראשי של אל-עין מאיחוד האמירויות הערביות.ב-8 בנובמבר 2023 פוטר מתפקידו.
אחיו של סחרודר, דיק, היה גם הוא כדורגלן ושימש לו כעוזרו, כשסחרודר אימן בהופנהיים.
אלפרד מטרו היה אנתרופולוג, אתנולוג ופעיל זכויות האדם שווייצרי וארגנטינאי.
מטרו נולד בלוזאן שבשווייץ, אבל בילה את רוב ילדותו בארגנטינה, שם אביו היה מנתח ידוע שפעל במנדוסה.
את השכלתו התיכונית והאוניברסיטאית הוא קיבל באירופה, בגימנסיה הקלאסית של לוזאן, ב בפריז, ב (תעודת בוגר, 1925).
אקול פראטיק דה אוטז אטיד (תעודת גמר ב-1927) והסורבון (דוקטורט, 1928).
הוא למד גם בשוודיה, באוניברסיטת גטבורג ועשה מחקר במוזיאון האנתרופולוגי המקומי המצויד היטב.
בין מוריו היו מרסל מוס, ו.
עוד כשהיה סטודנט הוא התכתב עם האב ג'ון קופר (John Cooper) שהפגיש אותו עם בית הספר האמריקאי לאנתרופולוגיה תרבותית.
אומרים כי האב קופר לא הבין בהתחלה כי שהמלומד שהתכתב איתו היה רק בן 19 ו-20. הם למעשה נפגשו הרבה יותר מאוחר, כשמטרו הגיע לארצות הברית; אך נראה כי לאב קופר הייתה השפעה ניכרת על הלך המחשבה של אלפרד מטרו.
מטרו שילב בעבודתו את מיטב המסורת האירופית והאמריקאית של האנתרופולוגיה ההיסטורית.
הקריירה המקצועית של מטרו הייתה קוסמופוליטית.
התעניינותו באנתרופולוגיה ובשפות מקוריות התחילה כבר בתחילת חייו כשאביו הרופא קיבל מינוי מעבר לים והעביר את משפחתו מלוזאן בשווייץ למנדוסה בארגנטינה.
במהלך שנות המחקר שלו בארגנטינה, התמקדה עבודתו במחקר ופרשנות של שפות מקומיות, מה שאפשר לו ליצור תיעוד נרחב של קבוצות אתניות ילידות ארגנטינה, כולל: קלצ'קי (Calchaquí), גוואראני (Guaraní), צ'יריגואנו (Chiriguano), טובה (Toba) וויצ'יס (Wichís) ואורוס-צ'יפאיה (Uros-Chipaya).
בזמן שעבד על מחקר זה, הוא הוזמן לשתף פעולה בכתיבת מדריך האינדיאנים של אמריקה הדרומית.
בסופו של דבר הוא ייסד והיה למנהל הראשון (1928–1934) של המכון לאתנולוגיה ב, בארגנטינה.
במהלך תקופה זו פרסם גם מאמר עבור מוזיאון בארגנטינה בשם "מיתוסים וסיפורים על האינדיאנים של צ'יריגואנו" (Mitos y cuentos de los Indios Chiriguano).
בשנת 1933 החליט מוזיאון האדם בפריז לשלוח משלחת לאי הפסחא.
הפרויקט נתמך על ידי ממשלות צרפת ובלגיה.
על הפרויקט היה אחראי הארכאולוג הצרפתי לואי שארל וטלן (Louis Charles Watelin); מדענים אחרים שהשתתפו במשלחת היו הארכאולוג הבלגי אנרי לוושרי (Henri Lavachery) ואלפרד מטרו.
המשתתפים הפליגו בספינה ריגו דה ז'נוילי (Rigault de Genouilly) תחילה לצ'ילה, שם חלה וטלן ומת מדלקת ריאות.
ב-27 ביולי 1934 הגיעה המשלחת לאי הפסחא ונשארה עד 2 בינואר 1935. לאחר מכן הפליגו המשתתפים באוניית האימונים הבלגית מרקטור (Mercator) אל פיטקרן, טהיטי, ארכיפלג טואמוטו, איי מרקיז והוואי.
מטרו סיכם את הממצאים האתנולוגיים הנרחבים בספרו "אתנולוגיה של אי הפסחא" (Ethnologie de l'île de Pâques) שיצא לאור בשנת 1935.
בשנים 1936–1938 היה עמית ב שבהונולולו בהוואי.
בשנת 1939 הוא חזר לארגנטינה ובוליביה למחקר שדה במימון של מלגת גוגנהיים.
בשנת 1940, עם שובו לארצות הברית מאמריקה הדרומית, שהה באוניברסיטת ייל עם חידוש מלגת גוגנהיים.
שנה אחר כך הוא עבד עם סקר תרבויות חוצה (Cross Cultural Survey, כיום Human Relations Area Files) על נתונים אמריקה הדרומית והיה קשור לאנשים כמו , לאונרד בלומפילד ואחרים מהמכון ליחסי אנוש.
בשנת 1941 הצטרף לצוות הלשכה לאתנולוגיה אמריקאית (Bureau of American Ethnology) של מוסד הסמית'סוניאן.
שם, בין השנים 1941 ל-1945, מילא תפקיד חשוב בהפקת ספר המדריך המונומנטלי של האינדיאנים מאמריקה הדרומית.
אולי אף סופר אחר לא תרם כמוהו ליצירה זו.
כפי שהעורך, ג'וליאן סטיוארד (Julian Steward), מודה, "היקף תרומתו (מטרו) אינו מעיד בשום פנים ואופן על ידי המספר הרב של מאמרים המופיעים תחת שמו.
עם ידע ללא תחרות באתנולוגיה של דרום אמריקה ונדיב תמיד בהשקעה בזמן, עצות ועזרה לעורך ולתורמים כאחד היוו גורם מרכזי להשלמת העבודה המוצלחת." (כרך א', עמ' 9).
בנוסף, מטרו לימד זמן קצר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1938), בבית הספר הלאומי לאנתרופולוגיה (Escuela Nacional de Antropología), במקסיקו (1943), ב (1943), וב"פקולטה למדעי החברה באמריקה הלטינית" (Faculdad Latino-Americana de Ciencias Sociales), סנטיאגו דה צ'ילה (1959–60).
בתחילת האביב של שנת 1945 נסע מטרו לאירופה כחבר ב"סקר ההפצצות של ארצות הברית" (United States Bombing Survey), והוא ראה את ההרס הפיזי והמוסרי של אירופה.
אף על פי שהיה אז כבר אזרח ארצות הברית, נראה כי ניסיון זה אישר מחדש, באופן מסוים, את קשריו המסורתיים עם אירופה.
המסע גם חיזק את אמונתו בנחיצות לאחדות אירופה ובצורך של בסיס איתן להבנה בינלאומית, בין-תרבותית ובין-גזעית.
השקפתו המוקדמת על אירופה ההרוסה עקב המלחמה הייתה מרכיב חשוב בהחלטתו בשנת 1946 לקבל תפקיד במזכירות האו"ם.
לפיכך, משנת 1946 ועד 1962, פעל למען האידיאלים שלו להבנה בינלאומית ובין תרבותית במסגרת הארגון הבינלאומי, עם חריגים מזדמנים בלבד לגיחות לחיים האקדמיים ולמחקר שדה אנתרופולוגי.
בשנים 1946 ו-1947 הוא היה חבר במחלקה לענייני חברה באו"ם, אך ב-1947 הוא הוצב באונסק"ו, ולבסוף, בשנת 1950, הפך לחבר קבוע במחלקה למדעי החברה (Department of Social Science) של אונסק"ו.
כעובד מדינה בינלאומי הוא שירת היטב את העולם ואת מקצועו.
הוא השתתף בפרויקט האמזונס ההילי (Hylean Amazon) בשנים 1947–1948, הוביל את הסקר האנתרופולוגי של עמק מרביאל (Marbial) בהאיטי מ-1948 עד 1950 עם אנשי משרד העבודה הבינלאומי, ולמד את הנדידות הפנימיות של אינדיאנים משבטי האיימרה והקצ'ואה בפרו ובוליביה (1954).
באונסקו הוא היה אחראי על השתתפותם של אנתרופולוגים בפרויקטים חשובים רבים ברחבי העולם, והוא הדגיש בעקביות את נקודת המבט האנתרופולוגית בכל התוכניות הרבות שאליהן נקשר.
האנתרופולוגיה איבדה לא רק מלומד, אלא גם מתרגם יעיל של תאוריה וידע אנתרופולוגיים לפעולה.
מטרו העריך אתנוגרפיה בשדה יותר מאשר תאוריה.
הוא נתן לעובדות לדבר בעד עצמן, ורבות מהעובדות שלו שינו את התיאוריה האנתרופולוגית.
עם זאת, אפשר היה לחוש שהוא היה חסר מנוחה ונלהב מכדי שיהיה מסוגל להפיק דוחות שטח מפורטים וארוכים כמו אלה של על בני ה בברזיל.
הוא היה עובד שטח רגיש ובעל ניסיון רב שנים, ומאמריו על גראן צ'אקו הארגנטינאי וספרו על הוודו בהאיטי מעידים שהוא אסף נתונים בזהירות ובאובייקטיביות בתחום.
הוא אהב לחשוב על עצמו כאתנולוג הפועל בשדה.
כל ערב איתו הוביל לסיפורי לילות סביב מדורה עם גאוצ'ו ארגנטינאים, שהותו האחרונה עם בני ה הלוחמניים של ברזיל, תקופת מגוריו באי הפסחא, טקס וודו בהאיטי, או טקס קנדומבלה בבאהיה שבו השתתף עם חברו .
מטרו פרסם מחקרים בולטים על אינדיאנים באמריקה הדרומית, כולל האינקה, וודו בהאיטי והתרבויות העתיקות של אי הפסחא.
הוא השתתף בעיצוב ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, ומאוחר יותר כמנהל המחלקה למדעי החברה באונסק"ו, הוא ניהל סדרת מחקרים שהביאה למספר פרסומים שמטרתם להוכיח את היעדר היסוד המדעי לתיאוריות של עליונות גזעית.
הצהרת אונסק"ו משנת 1951 על אופי הגזע והבדלי הגזע קידשה ממצאים אלה.
כאנתרופולוג מסור והומניטרי, הוא חשף את התרבויות האינדיאניות המרהיבות של אמריקה הדרומית, פתר את תעלומות אי הפסחא, לימד את העולם על וודו, והגדיר את עמדת האו"ם נגד גזענות.
אלפרד מטרו התאבד באמצעות מנת יתר של ברביטורטים.
ב-20 באפריל 1963 התגלתה גופתו של אלפרד מטרו ליד שאטו דה לה מדלן בוואלה דה שברוז, כ־30 ק"מ מחוץ לפריז.
בזמן מותו היה פרופסור לאנתרופולוגיה של אמריקה הדרומית באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז.
כל אחת מנשותיו שיתפה איתו פעולה במחקר המדעי, כל אחת באופן שונה.
אשתו הראשונה, אווה ספירו מטרו (Eva Spiro Métraux), תרגמה חומרים אנתרופולוגיים מאנגלית לצרפתית.
אשתו השנייה, רודה בובנדי מטרו (Rhoda Bubendey Métraux), ערכה איתו מחקרים במקסיקו, ארגנטינה והאיטי, והייתה בעצמה אנתרופולוגית ידועה.
הוא התחתן גם עם פרננדה שולמן (Fernande Schulmann) שליוותה אותו לצ'ילה, פרו וברזיל ותכננה לעבוד איתו בפרגוואי.
הוא הותיר אחריו את אחיו, גיי מטרו (Guy Métraux; 1919–2000) מפריז, אחותו, ורה קונה (Vera Conne 1920–2009) מלוזאן, ושני בנים: אריק מטרו (Eric Métraux; 1927–92) מנישואיו הראשונים, ודניאל אלפרד מטרו (Daniel Alfred Métraux נולד ב-1948), בנו של רודה מטרו.
אלפרד מוּר היה שופט אמריקאי מקרוליינה הצפונית, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
מור זכור בשל חוות הדעת היחידה שכתב במסגרת עבודתו בבית המשפט במהלך תקופת כהונתו, פסק הדין "בס נגד טינגי" , תיק שולי שעסק במשפט הימי.
אף על פי שמור היה שופט בבית המשפט העליון במשך כמעט ארבע שנים, הוא לא היה פעיל במיוחד בעבודת בית המשפט בשל בריאותו הרופפת.
הוא לא השתתף בדיוני בית המשפט בפסק דין מרבורי נגד מדיסון, שהיה נקודת ציון דרך חשובה בפסיקות בית המשפט בתקופת כהונתו.
מור היה אחד השופטים הפחות משפיעים בהיסטוריה של בית המשפט העליון, או כפי שהגדיר את הקריירה שלו אחד ההיסטוריונים, "שבקושי עשתה רשרוש בהיסטוריה השיפוטית האמריקאית".
אלפרד מור נולד במחוז ניו הנובר שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, כבן למשפחה בעלת השפעה בפוליטיקה המקומית.
אביו של מור, מוריס מור, עסק גם הוא בעריכת דין ושימש כשופט בממשל הקולוניאלי בקרוליינה הצפונית.
דודו, ג'יימס מור, היה קצין בכיר בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
אלפרד מור נשלח לבוסטון כדי להשליך את חינוכו, אך שב לקרוליינה הצפונית כדי ללמוד משפטים כמתלמד אצל אביו ובגיל עשרים השלים את הכשרתו והתקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1775 פרצה מלחמת העצמאות של ארצות הברית ומור שירת כקצין בדרגת קפטן ברגימנט הראשון של קרוליינה הצפונית, שבו היה דודו, ג'יימס מור קולונל.
ביוני 1776 הוא השתתף בהגנתה של צ'ארלסטון.
ב-1777 הוא פרש מהצבא, אך המשיך לשרת במיליציה והשתתף בקרב בית המשפט של גילפורד נגד צ'ארלס קורנווליס.
המלחמה גבתה מחיר גבוה ממשפחת מור.
הכוחות הבריטים השתלטו על אחוזת המשפחה ושרפו את ביתה.
אביו, אחיו ודודו של מור מצאו את מותם במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה נבחר מור לאספה הכללית של קרוליינה הצפונית, שבחרה בו לתפקיד התובע הכללי של המדינה, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1782–1791. כתובע הכללי הוא ייצג ב-1787 את המדינה בתיק "ביירד נגד סינגלטון", שפסק הדין שלו, נגד המדינה, היה לדוגמה מוקדמת ליישום הביקורת השיפוטית.
ב-4 בדצמבר 1799 מינה הנשיא ג'ון אדמס את מור כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'יימס איירדל שנפטר.
ב-21 באפריל 1800 אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
מור היה אדם נמוך קומה, גובהו היה 1.34 מ', הנמוך ביותר מכל שופטי בית המשפט העליון לדורותיהם.
קומתו הנמוכה הייתה קשורה גם לבריאותו הרופפת, שבשלה תרומתו לדיוני בית המשפט הייתה מצומצמת.
בתקופת כהונתו על כס השיפוט, שארכה פחות מארבע שנים, הוא כתב פסק דין אחד בלבד בתיק "בס נגד טינגי" , תיק מתחום המשפט הימי בו הוא הגיע למסקנה שצרפת הייתה אויב של ארצות הברית במלחמה הבלתי רשמית שהתנהלה בשנים 1798–1799.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון ב-1804, סייע מור להקים את אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18 נשא מור לאישה את סוזאן איגלס.
אלפרד מור נפטר במחוז בליידן שבקרוליינה הצפונית.
הוא נטמן בכנסיית סנט פיליפ שליד וילמינגטון.
בית הקיץ שלו, מורפילדס, שנבנה בערך בשנת 1785 במחוז אורנג', ליד הילסבורו, רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
פרידריך וילהלם ניקולאוס אלפרד פון בסר היה גנרל פרוסי שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון בסר נולד ב-9 במרץ 1854 בפוטסדאם, והיה בנם של הקולונל הפרוסי אדוארד תאודור רודולף פון בסר (1811–1885) ואשתו, לבית פון דרייזה.
סבו היה הגנרל הפרוסי אדולף פרידריך פון בסר (1777–1836).
במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת, בסר הצטרף לגדוד רובאי המשמר של הצבא הפרוסי ב-1 באוגוסט 1870 כצוער.
עם הגדוד השתתף ב ובהסתערות על לה בורז'ה.
על פעולותיו בקרבות עוטר בעיטור צלב הברזל דרגה שנייה, והוא הועלה לדרגת לויטננט ב-5 בינואר 1871. מ-1 באוקטובר 1876 עד 21 ביולי 1879, סיים בסר את לימודיו באקדמיה למלחמה, הועלה לדרגת אובר-לויטננט בשנה שלאחר מכן, וב-1881/1882 שירת מספר פעמים תחת פיקודו של גאורג, נסיך פרוסיה.
ב-28 באוקטובר 1902 הוא מונה לרגימנט משמר החיים ה-115 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-1), וב-27 בינואר 1903 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-22 במרץ 1907 הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-42 בפרנקפורט אם מיין, וב-14 באפריל 1907 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-22 במרץ 1910 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט ופרש מהצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חזר בסר לשירות צבאי, וב-11 בנובמבר 1914 הוא מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-47. בהתחלה הוא לחם עם הדיוויזיה בין המז והמוזל, אולם ב-20 בנובמבר 1914 עברה הדיוויזיה לקרקוב ומ-5 בדצמבר תקפה בקרבות באזור לימנובה-לפאנוב.
על הצלחת הדיוויזיה שלו במתקפת גורליצה-טרנוב, זכה בטר בעיטור מסדר הנשר האדום דרגה שנייה עם עלי אלון וחרבות.
לאחר מכן, הוא המשיך לפקד עליה בקרבות בחזית המזרחית, ובאפריל 1917 הוא מונה למפקד דיוויזיית הלנדווהר ה-3, עליה פיקד עד להפסקת האש ושביתת הנשק בחזית המזרחית ולאחר מכן השתתף עמה בכיבוש אוקראינה.
ב-23 בספטמבר 1918 מונה בסר למפקד הדיוויזיה ה-205, עמה השתתף בכיבוש ליבוניה ואסטוניה.
לאחר הסכם שביתת הנשק בין הקיסרות הגרמנית למדינות ההסכמה ופינוי השטחים, בסר שוחרר מהצבא ופרש ב-18 בדצמבר 1918, וב-16 במאי 1919 הוא מת בביתו בברלין.
אלפרד מנסה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קיי אף טירנה מליגת העל האלבנית.
מנסה, התחיל את הקריירה שלו באקדמיה לכדורגל סטורם שבגאנה.
ב-1 בינואר 2020 חתם מנסה בסקנדרבו קורצ'ה מליגת העל האלבנית.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 79 הופעות ליגה והבקיע 18 שערים.
ב-6 ביוני 2022 חתם מנסה בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית, אך כעבור זמן קצר חזר לאלבניה וחתם בפרטיזן טירנה.
אלפרד סוואן (בשוודית: Alfred (Alf) Gomer Swahn; 20 באוגוסט 1879 – 16 במרץ 1931) היה מתחרה בירי ספורטיבי שוודי שהתחרה באולימפיאדת הקיץ 1908, 1912, 1920 ו-1924. הוא זכה בתשע מדליות: שלוש זהב, שלוש כסף ושלוש ארד.
הוא בנו של אוסקר גומר סוואן, יורה אולימפי שהתחרה לצד בנו באולימפיאדות 1908, 1912 ו-1920 וזכה בשש מדליות.
באולימפיאדת לונדון (1908) היה סוואן חבר בנבחרת השוודית שזכתה במדליית הזהב בתחרות "running deer", ביריה בודדת.
הוא השתתף גם באירוע "individual trap" וסיים במקום ה-25.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) הוא זכה בשתי מדליות זהב ב"running deer", אירוע ירייה בודדת.
אחת באישי ואחת בתחרות קבוצתית.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) זכה בשתי מדליות כסף ובמדליות ארד אחת.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה במדליית כסף אחת ובשתי מדליות ארד.
אלפרד פולגר היה סופר, מבקר תיאטרון ומתרגם אוסטרי.
פולגר נולד ב-1874 בווינה, למשפחה של מוזיקאים יהודים.
הוריו שלחו אותו ללמוד מנהל עסקים, אך כשסיים ללמוד בגיל 22 התקבל לעבודה בעיתון הוינאי הידוע (בזמנו) Wiener Allgemeine Zeitung, ככתב פרלמנטרי, וגם בעיתונים אחרים.
הוא כתב מערכונים לתיאטרון קברט, והיצירה הידוע שלו נקראת "גתה" על שם המשורר והסופר הגרמני המפורסם ביותר.
זוהי פרודיה על גתה שניגש לבחינה על חיי גתה ונכשל בבחינה.
אלפרד פולגר גם תרגם וערך מחזות.
במלחמת העולם הראשונה עבד בארכיון משרד המלחמה הגרמני.
אחרי כן עבר לגור בברלין וכתב מאמרים לעיתונים וכתבי עת, אבל בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון פוטר מעבודותיו ובגלל חשש לחייו ברח עם אשתו לפראג.
כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה, האנשלוס, עבר לפריז.
ולאחר הפלישה הגרמנית לצרפת ברח לספרד, פורטוגל ומשם הצליח לעלות על אוניה שהפליגה לארצות הברית.
מעבריו ממדינה למדינה אופיינית ליהודי שהתעלם מיהדותו ונאלץ לברוח מידי הנאצים.
בארצות הברית התקבל לעבודה בהוליווד כתסריטאי, קיבל אזרחות אמריקאית, קיבל את פרס עיריית וינה לעיתונאות בשנת 1951.
אלפרד פולגר כתב לא מעט ספרים שלא תורגמו לעברית.
An den Rand geschrieben (1922), "כן ולא" (1926) והצגותיו, נכתבו בבהירות הסגנון והמסר, והוא נחשב אשף "הצורה הקטנה".
חיבר גם נובלות, קומדיות ומופעי קברט.
ספריו נאסרו לפרסום על ידי הנאצים.
כל הספרים שלו אוחדו לשישה כרכים, ובקטלוג הספרייה הלאומית הגרמנית.
סיפור חייו ויצירותיו מופיעים במספר מקומות וגם בוויקיפדיה, בשפה הגרמנית וגם עד לשנת 2018
אלפרד אוסבורן פופ ניקולסון היה עורך דין, עורך עיתון, בנקאי ופוליטיקאי מטנסי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי בשתי תקופות כהונה.
ניקולסון נולד ב-31 באוגוסט 1808 ליד פרנקלין, טנסי, במחוז ויליאמסון.
הוא למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, וסיים את לימודיו ב-1827. הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1831, ופתח משרד פרטי בקולומביה, טנסי.
הוא ערך את Western Mercury, עיתון שפורסם אז בקולומביה, מ-1832 עד 1835. הוא גם כיהן בבית הנבחרים של טנסי בין השנים 1833–1839. בשנת 1840 הוא מונה, באופן זמני, לרשת את מושב הסנאט האמריקני שהתפנה בעקבות מותו של הסנאטור פליקס גראנדי.
הוא כיהן בתפקיד זה מ-25 בדצמבר 1840 עד 7 בפברואר 1842. מ-1843 עד 1845 כיהן בסנאט של מדינת טנסי, ועבר לנאשוויל בתקופה זו.
הוא ערך את Nashville Union מ-1844 עד 1846. מ-1846 עד 1847 שימש כדירקטור, ולאחר מכן כנשיא, של בנק טנסי.
בשנת 1853 הנשיא פרנקלין פירס רצה למנותו לקבינט, אך הוא סירב לכהן בתפקיד בקבינט.
הוא ערך את Washington Union מ-1853 עד 1856, ולאחר מכן שימש כרשם ציבורי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1859, ניקולסון נבחר לסנאט האמריקני על ידי האספה הכללית של טנסי.
הוא כיהן מ-4 במרץ 1859 עד 3 במרץ 1861, כאשר פרש מכהונתו בסנאט בציפייה שטנסי תכריז על הפרישה מהאיחוד, שהתרחשה בחודש הבא.
מאוחר יותר ב-1861, הוא התפטר רשמית, כמו כל שאר הסנאטורים ממדינות הקונפדרציה.
עם זאת, סנאטור עמית מטנסי אנדרו ג'ונסון, איש האיחוד בדרום, היה הסנאטור האמריקני היחיד ממדינת קונפדרציה שמרדה, שלא התפטר מיד עם היוודע הפרישה של מדינתו.
לאחר מלחמת האזרחים, ניקולסון כיהן כשופט העליון של בית המשפט העליון של טנסי מ-1870 ועד מותו.
הוא מת ב-23 במרץ 1876 בקולומביה, טנסי, ונקבר בבית הקברות רוז היל בקולומביה.
אלפרד נוימן (Alfred Neumann; 15 באוקטובר 1895 – 3 באוקטובר 1952) היה סופר יהודי-גרמני שכתב רומנים, סיפורים, שירים, מחזות וסרטים, וכן עסק בתרגום ספרות לגרמנית.
נוימן נולד בלאוטנבורג, גרמניה (כיום בפולין) ב-15 באוקטובר 1895.
בשנת 1926 זכה בפרס קלייסט.
רומן שחיבר בשם "הפטריוט" הומחז וצולם ב-1928 בבימויו של ארנסט לוביטש, וב-1938 צולם בצרפת מחדש, בבימוי של .
בשנת 1933, בעת עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, עבד נוימן באיטליה כאשר.
המפלגה הנאצית תפסה את כל רכושו בשל זהותו היהודית, וכתביו נאסרו לקריאה על ידי הרייך השלישי.
הוא נשאר באיטליה עד 1938, אז עבר לצרפת.
הסרט הצרפתי שפורסם ב-1938 התבסס על רומן שלו.
ב-1941 עבר ללוס אנג'לס והתאזרח בארצות הברית, שם שהה עד 1949.
נוימן גם הפיק את העיבוד הבימתי המצליח הראשון למלחמה ושלום ב-1942. בין הרומנים שפרסם היו "המלך הבר" ו"השטן".
נוימן נישא לרקדנית שווייצרית בשם קתרינה שצברגר.
בני הזוג התגרשו, ולאחר מכן הוא התחתן עם בתו של גיאורג מולר, המו"ל שהוציא לאור את ספר השירים הראשון שלו.
נפטר בלוגאנו, שווייץ, בגיל 56 באוקטובר 1952.
ספריו שפורסמו (רשימה לא מלאה)
אלפרד מור סקיילס היה קצין שלחם בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית ב-1852 ובשנים 1856–1857, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1857–1859 ובשנים 1875–1884, וכמושל קרוליינה הצפונית ה-45 בשנים 1885–1889.
אלפרד מור סקיילס נולד בריידסוויל שבמחוז רוקינגהאם שבקרוליינה הצפונית, כבנם של רוברט הנרי סקיילס ושל ג'יין ואט (לבית בת'אל) סקיילס.
הוא גדל באחוזת מלברי איילנד .
לאחר שלמד בבית ספר פרסביטריאני, במכון קולדוול ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, עסק סקיילס לזמן מה בהוראה.
בהמשך הוא למד משפטים בהדרכתם של השופטים ויליאם ה.
בטל ותומאס סטל , ולאחר מכן פתח משרד עורכי דין במדיסון .
בעת לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית הוא היה חבר באגודות הדיאלקטיות והפילנתרופיות.
ב-1852 נבחר סקיילס כפרקליט המחוז.
ב-1852 ובשנים 1856–1857 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, ובמהלכם היה יושב ראש ועדת הכספים של הבית.
ב-1854 הוא ניסה להיבחר ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית כאשר התמודד כמועמד המפלגה הדמוקרטית במחוז בחירה שהיה מעוז ויגי.
ב-1856 עלה בידו להיבחר לבית הנבחרים, אך שנתיים לאחר מכן נוצח.
לאחר מכן ועד אביב 1861 הוא שימש כפקיד וכמנהל של בית המשפט לדיני היושר של מחוז רוקינגהאם.
בבחירות לנשיאות של 1860 הוא היה חבר בחבר האלקטורים והצביע בעד ג'ון ברקינרידג', ולאחר מכן היה מעורב בדיונים על פרישת קרוליינה הצפונית מהאיחוד.
כל שירותו של סקיילס במלחמת האזרחים האמריקאית היה במסגרת בפיקודו של הגנרל רוברט אדוארד לי.
זמן קצר לאחר שיצאה הקריאה לגיוס, הוא התנדב לשרת כטוראי בכוחות של קרוליינה הצפונית, אך זמן קצר לאחר מכן הוא מונה כקפטן בפלוגה H של רגימנט הרגלים ה-13 של קרוליינה הצפונית, וב-14 בנובמבר 1862 הוא נבחר להחליף את ויליאם דורסי פנדר כקולונל של הרגימנט.
הוא היה מעורב ב, ב, במערכת חצי האי, ובקרבות שבעת הימים.
לאחר קרב גבעת מלוורן ביולי 1862 קרס סקיילס מרוב תשישות, ואף היה על סף המוות.
הקצין הממונה עליו, בריגדיר גנרל סמואל גרלנד הבן ציין בדוח שלו שסקיילס "בלט בהתנהלותו הטובה.
הוא תפס את דגל הגדוד שלו ברגע קריטי בקולד הארבור והתקדם לחזית, קרא לרגימנט ה-13 לעמוד לצידם, ובכך החזיר את הביטחון ושמר על אנשיו בעמדותיהם".
עד נובמבר אותה שנה החלים סקיילס, כך שהוא החמיץ את קרב בול ראן השני ואת קרב אנטיאטם, אך שב בזמן כדי להשתתף בקרב פרדריקסברג וב.
במהלך חורף 1862–1863 נשא סקיילס בן ה-35 את קייט הנדרסון בת ה-18, שהייתה בת למשפחה מכובדת ממחוז גסטון שבקרוליינה הצפונית.
בקרב פרדריקסברג בדצמבר 1862 קיבל סקיילס באופן זמני את הפיקוד על בריגדה לאחר שהגנרל פנדר נפצע בקרב.
פנדר העביר אליו את הפיקוד במהלך תקיפה של צבא האיחוד, באומרו, "גרש את הנבלים האלו".
סקייסל הורה מיד למייג'ור סי.
קול מהרגימנט ה-22 של קרוליינה הצפונית להכות באויב, ועל פי דיווחו של א.
במאי 1863 השתתף סקיילס בקרב צ'נסלורסוויל, בו הוא נפצע בירכו, והמשיך בלחימה עד שאיבוד דם אילץ אותו לפרוש.
על הרגימנט שלו אמר פנדר, "אין לי מה לומר לכם אלא להציג אתכם כמי שמילאו את חובתכם, אומץ ליבכם ותעוזתכם".
בדוח הרשמי שלו התייחס פנדר לסקיילס כ"אדם גיבור כפי שניתן למצוא בשירות".
בעת שהחלים בביתו, קודם סקיילס לדרגת בריגדיר גנרל ב-13 ביוני 1863, ועם שובו לשירות הוא מונה לפקד על הבריגדה של פנדר, שקודם לפקד על הדיוויזיה הקלה של היל.
ביום הלחימה הראשון בקרב גטיסברג עם הדיוויזיה של פנדר, הייתה זו המתקפה של הבריגדה שלו שסייעה לפתוח את הנתיב עבור הבריגדה של אבנר מ.
פרין לטובת פריצת קווי צבא האיחוד ברכס סמינרי , ואילץ את האויב לסגת לגבעת בית הקברות .
במהלך מתקפה זו, ספגה הבריגדה של סקיילס אבדות קשות.
הוא לחם באופן אישי בגבורה, ונפצע קשה ברגלו מרסיס פגז ברכס סמינרי.
למעט שניים, נהרגו או נפצעו כל קציני השדה של הבריגדה שלו, והבריגדה, שכוחה צומצם עקב האבדות בצ'נסלורסוויל, איבדה כמעט 550 מתוך 1,350 איש שהשתתפו בקרב.
ביום הקרב השני עסקה הבריגדה רק בהתנגשויות משניות, אך ביום הקרב השלישי הם השתתפו במתקפה של פיקט .
מחצית מהדיוויזיה של פנדר, הבריגדות של ג'יימס ליין ושל סקיילס, התקדמו בתקיפה יחד עם הדיוויזיות של ג'ורג' פיקט ושל ג'.
מאחר שפנדר נפצע, הועברו שתי הבריגדות שתחת פיקודו למייג'ור גנרל אייזק טרימבל .
בשל פציעתו של סקיילס, הפיקוד על הבריגדה שלו הועבר במהלך המתקפה לקולונל ויליאם לי ג'.
מרכיבים של הבריגדה היו בין הכוחות של הקונפדרציה שהתקדמו לעמדות הקדמיות ביותר במתקפה הבלתי מוצלחת.
כשפנדר לצידו, הועבר סקיילס בחזרה לווירג'יניה באמבולנס, ולאחר שהושאר בווינצ'סטר , הוא החלים כדי שיוכל לשוב לשירות.
עם זאת, פנדר נפטר מפצעיו.
לאחר שובו לשירות, השתתף סקיילס במערכות של ארמיית צפון וירג'יניה ב-1864, כולל , , ו.
בשל פציעותיו הקודמות שלא החלימו, יצא סקיילס לחופשת החלמה בביתו לקראת תום המלחמה, ושם הוא שהה כאשר הארמייה נכנעה בקרב אפומטוקס.
לאחר המלחמה שב סקיילס לעסוק בעריכת דין.
ב-1874 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית, ונבחר שוב לעוד ארבעה קונגרסים רצופים.
ב-1884 הוא נבחר כמושל קרוליינה הצפונית לאחר שהביס את טייר יורק בהפרש של יותר מ-22,000 קולות.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הורחבה רשת מסילות הברזל.
הוא קרא להארכת שנת הלימודים בבתי הספר, ולהעסקתם של מורים טובים יותר, והציע שיתרת הכספים של המדינה אצל הממשלה הפדרלית תשמש להשלמת תקציב מערכת החינוך.
עם תום כהונתו ב-1888, עקב הגבלת כהונה, הוא פרש באופן זמני מהפוליטיקה, וסירב כמה פעמים להתמודד שוב על מושב בבית הנבחרים.
מיד לאחר תום כהונתו כמושל הוא נבחר כנשיא בנק פידמונט בגרינסבורו, ושימש בתפקיד עד מותו.
בריאותו של סקיילס לא השתפרה לאחר שסיים את כהונתו כמושל.
הוא אובחן כחולה במחלת כליות שהשפיעה על מוחו בחודשי חייו האחרונים, והוא היה בהכרה לסירוגין רק בזמנים קצרים.
אלפרד מור סקיילס נפטר בגרינסבורו ב-9 בפברואר 1892. הוא נטמן בבית הקברות גרין היל שבעיר.
המבנה ששימש את משרד עורכי הדין שלו במדיסון , הוכנס ב-1982 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הרוזן (גראף) אלפרד פון שליפן היה גנרל-פלדמרשל גרמני ואחד האסטרטגים המשפיעים ביותר בעת החדשה.
שירת כקצין בצבא גרמניה מאז 1854, והשתתף במלחמה כנגד אוסטריה (1866) ובמלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871).
שימש כראש המטה הכללי של צבא הקיסרות הגרמנית (1891–1906), ושמו זכור עד היום בשל תוכניתו להביס את צרפת ורוסיה.
פון שליפן הנהיג רפורמות ושיפורים רבים בצבא הגרמני בתקופת כהונתו.
הוא איחד את תפיסות הלחימה בקרב הקצונה הגרמנית ושיפר לאין ערוך את המערך הלוגיסטי ומערך התותחנים של צבא גרמניה.
פון שליפן נולד בברלין ב-28 בפברואר 1833 לקצין בצבא הפרוסי בדרגת רב-סרן.
בשנת 1853 התקבל לאוניברסיטת ברלין כסטודנט למשפטים, אך התגייס באותה שנה לצבא הפרוסי.
בשנת 1854 קיבל דרגת לויטננט (סג"ם).
בשנים 1858–1861 למד באקדמיה הצבאית בברלין, ובשנת 1862 קיבל דרגת אובר-לויטננט (סגן).
בשנים 1863–1865 שירת במדור הטופוגרפי של המטה הכללי הפרוסי.
בשנת 1866 נשלח לפריז ללמוד צרפתית.
עם פרוץ מלחמת שבעת השבועות צורף פון שליפן אל קורפוס הפרשים של הארמייה ה-1, והשתתף בה כקצין מטה בדרגת האופטמן (סרן).
לאחר המלחמה הוחזר אל המטה הכללי הפרוסי ונשלח שוב לפריז, הפעם כנספח צבאי.
בשנת 1868 שירת כקצין מטה בקורפוס ה-10. לאחר מכן שירת כמ"פ בחטיבת הדרגונים ה-2 עד שנת 1870, בה הוחזר אל המטה הכללי הפרוסי.
במלחמת צרפת–פרוסיה צורף אל המטה של הדוכס ממקלנבורג-שוורין, שכוחותיו לחמו בדרום צרפת, והועלה לדרגת מיור (רב-סרן).
לאחר המלחמה קיבל תפקיד כקצין מטה כללי בקורפוס ה-15. בשנת 1868 התחתן, אך אשתו מתה בשנת 1872 כשילדה את בתם השנייה.
בשנת 1876 הועלה פון שליפן לדרגת אוברסט-לויטננט (סא"ל), והוצב לפקד על רגימנט משמר האולנים ה-1 בפוטסדאם, תפקיד אותו מילא עד 1886 ובמהלכו הועלה לדרגת אוברסט (אל"ם).
לאחר סיום תפקידו הועלה לדרגת גנרל מיור (תא"ל) ושימש כראש אגף במטה הכללי הפרוסי.
בשנת 1888 קיבל דרגת גנרל לויטננט (אלוף).
ב-7 בפברואר 1891 פורסם מינויו לראש המטה הכללי של הצבא, ובשנת 1903 הועלה לדרגת גנרל אוברסט.
ב-1 בינואר 1906 פרש פון שליפן מהצבא.
במשך כל תקופת שירותו כראש המטה הכללי לא אירע אף סכסוך מזוין.
בצעד חריג, 5 שנים לאחר פרישתו, הוענקה לו דרגת גנרל-פלדמרשל על ידי הקיסר וילהלם השני, בניגוד לנוהג להעניק דרגה זו רק לגנרל שפיקד על כוח שניצח בקרב.
בעקבות כריתת הברית בין צרפת לרוסיה ב-1894 פיתח שליפן תוכנית לניצחון במלחמה.
לפי התוכנית, צבא גרמניה היה אמור לערוך מלחמת הגנה בחזית רוסיה וכן באלזס ובלורן, ולהפנות את כל כוחו לתקיפת צפון צרפת דרך בלגיה ולוקסמבורג הנייטרליות.
לאחר חיסול כוחה הצבאי של צרפת ניתן היה לפי התוכנית להפנות את משאביה של גרמניה למאמץ בחזית רוסיה.
תוכניתו של שליפן, שהתבססה רבות על קרב קאנאי שאותו הוא חקר, לא יצאה לפועל בימי חייו.
יורשו, מולטקה הצעיר, הכניס בה שינויים רבים עד כדי כך שהיא איבדה את העוקץ שבה ולא הגשימה את שאיפותיה של גרמניה לניצחון מהיר במלחמת העולם הראשונה.
אלפרד צ'ארלס קִינְסִי היה ביולוג אמריקאי שנחשב למייסד ענף הסקסולוגיה במדעי האדם ו"אבי המהפכה המינית".
הכשרתו המקורית הייתה בתחומי הזואולוגיה והאנטומולוגיה (חקר החרקים), והוא אף כיהן כפרופסור בתחומים האלה.
ב-1948 חיבר את הדוח המפורסם "התנהגות מינית בזכר האדם" שהתבסס על מחקר שכלל ראיונות ושאלונים שנערכו עם סטודנטים במכללות אמריקניות.
ספרו של קינסי הפך ללהיט בארצות הברית, ובעקבות הצלחתו פרסם קינסי ב-1953 את "התנהגות מינית בנקבת האדם".
הדוחות העלו על פני השטח נושאים שנחשבו לטאבו כמו הומוסקסואליות, ביסקסואליות, אוננות, תשוקה מינית בקרב נשים ועוד.
הדוחות חוללו סערה בארצות הברית, ועוררו ביקורת.
עם זאת, הם נחשבים כפריצת דרך בתחום חקר האדם והשפיעו על המשך המחקר בתחום.
קינסי גם פרסם את סולם קינסי לנטייה מינית המציג אותה כרצף במקום כחלוקה דיכטומית.
אלפרד קינסי נולד במדינת ניו ג'רזי שבמזרח ארצות הברית.
הוריו היו עניים, והוא סבל כילד מתנאי מחיה ירודים.
הוריו היו נוצרים אדוקים, שהשתייכו לכנסייה המתודיסטית.
קינסי העיד כי המסגרת הדתית בה גדל מנעה ממנו כל מידע בנושאי מין ומיניות.
במסגרת לימודיו בתיכון החל להתעניין בביולוגיה, ובפרט בבוטניקה ובזואולוגיה.
יש הטוענים כי המורה שלו לביולוגיה בתיכון, נטלי רות, היא זו שהשפיעה עליו להיות למדען.
כזואולוג חקר קינסי צרעות באוניברסיטה, באינדיאנה.
הוא קיבל תואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת הרווארד ב-1919 על עבודת דוקטורט שכתב על צרעת העפצים.
לאחר קבלת התואר, עבר למחלקה לזואולוגיה של אוניברסיטת אינדיאנה.
מאוחר יותר מונה לפרופסור באוניברסיטה זו.
התפנית בתחום המחקר של קינסי אירעה בשנת 1933, אז החל להתעניין בנושא מיניות האדם.
יש אומרים שהקשר שלו עם מיניות הושפע מכך שגילה את בורותם של הסטודנטים שלו בנושא.
קינסי אף נתבקש ללמד כיתת סטודנטיות על מיניות וגילה שאין ספרים העוסקים בנושא, כך החל לראיין סטודנטים בנושא מיניות.
באותה התקופה הייתה החברה בארצות הברית שמרנית במיוחד, והתאפיינה בעקרות בית למופת ובנערות בתולות.
קינסי גילה שהאמריקאים אינם פתוחים לנושא זה משום שנחשב לסטייה, אך מממצאיו של קינסי עולה כי מיניות היא נורמה אצל רוב האמריקאים ולא סטייה.
ב-1935 נשא הרצאה באוניברסיטה שבה תקף את הבורות השוררת בתחום זה, והביע את דעתו כי "נישואין מאוחרים" (כלומר, לשיטתו, קיום יחסי מין בגיל מאוחר) מזיקים מבחינה פיזיולוגית, כמו כן, ככל שרמת ההשכלה עולה כך גם הפתיחות כלפי המיניות.
הוא ואשתו הסכימו ביניהם שהם יכולים לקיים יחסי מין עם אנשים אחרים.
קינסי עצמו קיים יחסי מין עם גברים אחרים, ובניהם תלמידו קלייד מרטין.
אלפרד קינסי מת ב-25 באוגוסט 1956, בגיל 62, בעקבות בעיית לב ודלקת ריאות.
הוא נקבר בבית עלמין במקום מגוריו בלומינגטון, אינדיאנה.
מכון קינסי לחקר מין, מגדר ופריון
ב-1947 הקים פרופ' קינסי את המכון לחקר המין באוניברסיטת אינדיאנה, המכון נקרא כיום על שמו: "מכון קינסי לחקר מין, מגדר ופריון".
ב-1948 חיבר את הדוח המפורסם "התנהגות מינית בזכר האדם" (Sexual Behavior in the Human Male).
דוח זה התבסס על מחקר שכלל ראיונות ושאלונים שנערכו עם סטודנטים במכללות אמריקניות.
שני הדוחות הללו כוללים תיאורים של תופעות בהתנהגות המינית וניתוח סטטיסטי של תפוצתן.
בין השאר נטען בהם כי שיעור ההומוסקסואליות באוכלוסייה הכללית גבוה בהרבה מאשר שיערו החוקרים עד אז, וכי כמעט כל בני-האדם מאוננים.
עם זאת, הם נחשבים כפריצת דרך בתחום חקר האדם.
את המחקר שהוביל לכתיבת הדוחות על מיניות האדם שפורסמו ב-1948 וב-1953 ערכו קינסי ועוזריו באמצעות ראיונות אישיים אנונימיים (כלומר, בלי לתעד את זהות המרואיין) עם סטודנטים וסטודנטיות, וכן באמצעות ניתוח יומנים אישיים של פדופילים.
העובדה כי קינסי הסתמך גם על מידע שהושג מאנשים שנחשבים לסוטי מין הייתה הציר המרכזי לביקורת נגדו.
הביקורת הייתה גם מתודולוגית - טענה כי המדגם שלו היה מוטה, וגם מוסרית - מתן ביטוי לעברייני מין.
על אף הביקורות הללו, קינסי החל את תחום חקר המיניות וחשף לעולם עובדות מרחיקות לכת לגבי עולם שלם ומגוון של מיניות, כמו כן, מחקריו של קינסי נחשבים אמינים למדי, גם אם במשך הזמן נערכו מחקרים נוספים ששינו במידה מסוימת את הניתוחים הסטטיסטיים שלו.
בספרו "התנהגות מינית של זכר האדם" (1948) כתב קינסי:
"ההיסטוריה של הרפואה מוכיחה, שככל שהאדם שאף להכיר את עצמו, ולהתמודד עם הטבע שלו בכללותו, כך הוא השתחרר מפחד עד אובדן עשתונות, בושה עד כדי ייאוש, וצביעות מגונה.
כל עוד עוסקים במין במידה הנוכחית של בלבול הנובע מבורות מחד והפקרות מאידך, הכחשה והוללות, הדחקה וגירוי, ענישה וניצול, חשאיות וראוותנות, כך הוא יתקשר לדו-פרצופיות ופריצות, שאינם מובילים לא להגינות אינטלקטואלית ולא לכבוד האדם." (עיון במקור: Wikiquotes).
סקאלת קינסי לדירוג נטייה מינית
בניו יורק טיימס נכתב עליו לאחר מותו: "מותו בטרם עת של אלפרד קינסי לוקח מהעולם האמריקאי דמות חשובה ורבת ערך, באותה מידה שהייתה שנויה במחלוקת.
יהיו אשר יהיו התגובות לממצאיו, והשימוש חסר המצפון בחלקם, העובדה הנשארת שהיה מדען בכל רמ"ח איבריו.
לטווח הרחוק הערך שקיים, בחשיבה של זמננו, בדיון שעורר, נשען פחות על ממצאיו ויותר על המתודה בה השתמש כדי לאשר אותם.
כל סוג של גישה מדעית לבעיות, שנוגעות למיניות הוא קשה, כיוון שמדובר בתחום אפל, שעמוס בהגדרות כמו: צו מצפון, טאבו, הכשרות קבוצתיות ואינדיבידואליות ותבניות התנהגות ארוכות וממוסדות.
חלקן אולי טובות בפני עצמן, אך לא תורמות למדען בדרכו אל האמת.
דוקטור קינסי התגבר על מכשול זה על ידי שיטת הפרד ומשול.
עבודתו הייתה מצפונית ומקיפה, ובאופן טבעי נעצרה משמעותית עם מותו.
בוא נקווה בכנות שהרוח המדעית, שהשרה לא תיפגם בצורה דומה."
חייו היו הנושא של הסרט הביוגרפי "קינסי" (2004) בכיכובו של ליאם ניסן.
הספר "המעגל הפנימי" מאת ת.
בויל סוקר גם הוא באופן נרחב את עבודתו של קינסי.
מכון לחקר מין, מגדר ופריון שהוא הקים בשנת 1947 קיבל את שמו.
בין מטרות המכון גם חקר החומר הרב שקינסי השאיר לאחר מותו.
במהלך השנים במכון הועסקו חוקרים בולטים בתחום, בין היתר ג'ון גגנו שפיתוח תאוריית התסריט המיני.
אלפרד דני קורטו , פסנתרן ומנצח צרפתי.
נמנה עם המוזיקאים הפופולריים ביותר במאה ה־20, נודע לתהילה בתובנה הפיוטית שהפגין בנגינת יצירות לפסנתר בנות התקופה הרומנטית.
קורטו נולד בניון, באזור דובר הצרפתית של שווייץ.
הוא למד בקונסרבטואר של פריז אצל אמיל דקומב, (תלמיד של שופן, שגם מוריס ראוול למד אצלו), ואצל לואי דיאמר, וזכה בפרס ראשון בשנת 1896.
הופעת הבכורה שלו הייתה בשנת 1897 בתזמורת קולון, ובה הוא היה הסולן בקונצ'רטו השלישי של בטהובן.
בין 1898 ל־1901 היה מאמן מקהלה, ובהמשך עוזר מנצח, בפסטיבל ביירוית בגרמניה, ובשנת 1902 ניצח על הצגת הבכורה הפריזאית של דמדומי האלים מאת וגנר.
הוא ייסד חברת קונצרטים מתוך רצון להעלות את האופרה פרסיפל של וגנר, את המיסה סולמניס של בטהובן, הרקוויאם הגרמני של ברהמס ויצירות חדשות מאת מלחינים צרפתים.
מלבד הופעותיו בקונצרטים סימפוניים בתפקיד הסולן, ניגן קורטו גם מוזיקה קאמרית ובשנת 1905 הקים את שלישיית קורטו עם ז'אק טיבו ופבלו קזלס.
השלישייה ביססה את מעמדה והייתה לשלישיית הפסנתר המובילה בתקופתה.
משנת 1907 עד 1923 לימד קורטו בקונסרבטואר של פריז ועם תלמידיו שם נמנו קלרה הסקיל, דינו ליפאטי וולאדו פרלמוטר.
בשנת 1919 הקים את האקול נורמל דה מוזיק בפריז.
הקורסים בפרשנות מוזיקלית שניתנו שם היו לאגדה.
אסתר הורנשטיין סמטניק הייתה בין התלמידים שלו.
קורטו סייר וניגן בקונצרטים בכל רחבי העולם, ואף היה מנצח אורח בתזמורות רבות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה תמך במשטר וישי בצרפת ואף קיבל את עיטור "מסדר פרנציסקה" של וישי.
בין השאר הוא ניגן בקונצרטים שהנאצים פרשו עליהם את חסותם.
נחשב בשל כך לפרסונה נון גראטה לאחר סיום המלחמה.
יש ספק בנוגע למניעיו במעשיו אלה, אך מכל מקום נאסר עליו להופיע לפני קהל במשך שנה, ותדמיתו הציבורית בצרפת נפגעה במידה רבה.
בתור פסנתרן נודע קורטו במיוחד בפרשנויותיו ליצירותיהם של פרדריק שופן ורוברט שומאן.
הוא גם ערך פרטיטורות מיצירות שני המלחינים הללו – עריכות ראויות לציון בזכות הערותיו הקפדניות של קורטו בנוגע לבעיות טכניות ובענייני פרשנות.
רבים רואים בו את גדול הפרשנים ליצירותיהם.
היו לקורטו רגעים רבים של חוסר ריכוז ולא פעם הניח תווים שגויים בהקלטותיו, כמו פסנתרנים אחרים מפורסמים בני זמנו (למשל פישר, פדרבסקי וגריינג'ר).
זאת שלא כתלמידו, דינו ליפאטי, שהקפיד על שלמות בלא דופי.
קורטו היה אחד המוזיקאים הדגולים ביותר במאה ה־20 וייצג את סופה של תקופה.
הוא נחשב למופת האחרון של סגנון אישי, סובייקטיבי, המבכר אינטואיציה, פרשנות ורוח אותנטית על פני טכניקה מדויקת.
הקלטותיו של קורטו הן תעודות יקרות־ערך.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לא הצליח הצי הקיסרי הגרמני לערער את עליונותה הימית של בריטניה ולפרוץ את ההסגר הימי שהטילה.
המשבר שאליו נקלע הצי הגרמני הביא את טירפיץ לתמוך בפתיחת לוחמת צוללות בלתי מוגבלת נגד מדינות ההסכמה.
ב-1916 פוטר טירפיץ מתפקידו, ושוב לא תפס עמדת כוח.
טירפיץ נולד בקיסטרין (Küstrin, ; כיום קוסטשין על האודר, בפולין) שבברנדנבורג ב-19 במרץ 1849. טירפיץ לא היה בן למשפחת אצולה אלא בן למעמד המקצועות החופשיים המשכיל.
אביו, רודולף (1811–1905) היה פרקליט ליברלי, שמונה בהמשך לשופט.
אמו הייתה בתו של רופא.
טירפיץ גדל בפרנקפורט על נהר אודר.
בזכרונותיו כתב שהיה תלמיד בינוני.
הוא גדל במזרח פרוסיה באזור השייך היום לפולין, וספג את אהבת פרוסיה ואת הרגשת החובה העמוקה למלך ולמדינה שהייתה אופיינית כל כך לתקופתו ולחוגו.
עם זאת, טירפיץ דיבר אנגלית שוטפת וחש עצמו בבית באנגליה, ואף שלח את שתי בנותיו ללמוד בקולג' צ'לטנהם לבנות היוקרתי באנגליה.
ב-12 ביוני 1900 הועלה טירפיץ לדרגת אצולה פרוסית, לשמו נוספה הקידומת "פון", והוא נקרא כעת פון טירפיץ.
בנו, אובר-לויטננט צור זי וולפגנג פון טירפיץ, נפל בשבי הבריטי כאשר האונייה שבה שירת, הסיירת הקלה "מיינץ" הוטבעה במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914.
טירפיץ לא התכוון להצטרף לצי הפרוסי, אך כאשר סיפר לו אחד מחבריו על התגייסותו לצי החליט טירפיץ, בהסכמת הוריו, ללכת בעקבותיו.
הוא התגייס ב-24 באפריל 1865 בגיל 16, והחל את שירותו בבית הספר הימי הצבאי בקיל.
בתוך שנה הייתה פרוסיה במלחמה עם אוסטריה.
ב-26 ביוני 1866 הוסמך טירפיץ כזיקאדט (Seekadett, דרגה המקבילה לדרגת מידשיפמן, פרח קצונה), והוצב באוניית מפרשים שסיירה בתעלת למאנש.
באותה שנה הצטרפה פרוסיה לקונפדרציה הצפון גרמנית.
הצי הפרוסי הפך רשמית לצי של הקונפדרציה הצפון גרמנית, וטירפיץ צורף רשמית לצי זה ב-24 ביוני 1866.
ב-2 בספטמבר 1869 הוסמך טירפיץ כקצין בדרגת אונטר לויטננט צור זי והוצב על הפריגטה המשוריינת "קניג וילהלם".
במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת היה הצי פרוסי נחות וקטן בהרבה מהצי הצרפתי שעמד מולו, ונותר במשך רוב המלחמה בנמליו, דבר שהיה מביך ומבייש עבור הצי.
באותה תקופה היו פרוסיה ובריטניה ביחסי ידידות, ואוניות הצי הפרוסי שהו זמן רב בנמלים בריטיים.
טירפיץ דיווח שהמלחים הגרמניים מוצאים את פלימות' נוחה יותר מקיל, וכי קל יותר להשיג ציוד ואספקה בבריטניה מאשר בפרוסיה, ורמתם גבוהה יותר.
באותה תקופה סייע הצי הבריטי ברצון לצי הפרוסי הקטן, והקצינים הפרוסיים רחשו כבוד רב לעמיתיהם הבריטיים.
בעקבות איחוד גרמניה ב-1871 שונה שוב שמו של הצי, ועתה כונה הצי הקיסרי הגרמני.
ב-25 במאי 1872 הועלה טירפיץ לדרגת לויטננט צור זי, וב-18 בנובמבר 1875 לדרגת קפיטן-לויטננט (המקבילה לדרגת לוטננט, OF-2, בצי הבריטי, ולדרגת סרן בצה"ל).
ב-1877 נבחר טירפיץ לבקר במפעל של רוברט וייטהד, בעיר פיומה, ובו יוצרו הטורפדו הראשונים.
לאחר ביקור זה מונה טירפיץ לאחראי על מחלקת הטורפדו בצי הקיסרי הגרמני.
ב-1879 יוצר טורפדו גרמני ראשון, אך טירפיץ העריך שסיכוייו לפגוע במטרה אינם יותר מ-50%.
ב-17 בספטמבר 1881 עלה טירפיץ לדרגת קורבטנקפיטן (המקבילה לדרגת לפטננט קומנדר, OF-3, בצי הבריטי, ולדרגת רב-סרן בצה"ל).
הוא עבר מתכנון טורפדו לתכנון ספינות טורפדו.
מזכיר המדינה של משרד הצי הקיסרי הגרמני, לאו פון קפריבי שהיה קרוב רחוק של טירפיץ, ועתה יכול היה לעבוד איתו על פיתוח טקטיקת הלוחמה של ספינות אלו.
קפריבי ראה בספינות הטורפדו אמצעי לוחמה הגנתי כנגד האויב הסביר, צרפת.
טירפיץ, לעומתו, תכנן פעולות התקפיות למלחמה אפשרית כנגד צרפת, ותכנן מתקפה על נמל שרבור באמצעות ספינות הטורפדו.
ב-1887 זכו ספינות הטורפדו של הצי הגרמני בכבוד ללוות את וילהלם השני, קיסר גרמניה, כאשר הפליג לחגיגות יובל הזהב לסבתו, ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
זו הייתה הפעם הראשונה בה פגש טירפיץ את הקייזר.
מאוחר יותר תיאר טירפיץ את התקופה שבה שירת בספינות הטורפדו כ"אחת עשרה השנים הטובות ביותר שלי".
ב-1887 סיים קפריבי את תפקידו, והוחלף על ידי אלכסנדר פון מונטס.
חשיבותן של ספינות הטורפדו בעיניו הייתה נמוכה יותר, וטירפיץ ביקש העברה מתפקידו.
הוא מונה לפיקוד על האונייה מחופת השריון "פרויסן" ואחריה על הפריגטה המשוריינת "וירטמברג".
ב-24 בנובמבר 1888 קודם טירפיץ לדרגת קפיטן צור זי (דרגת המקבילה לדרגת קפטן, OF-5, בצי הבריטי, ולדרגת אלוף-משנה בצה"ל).
ב-1890 מונה לראש מטה השייטת הבלטית של הצי.
בשיחה שהתקיימה עם הקייזר, כאשר הגיע לפגישה עם קציני הצי הבכירים בקיל, הציע טירפיץ לקייזר לבנות אוניות מערכה, בניגוד לדעת עמיתיו שהמליצו על בניית סיירות.
הקייזר אהב את התשובה, ותשעה חודשים מאוחר יותר הועבר טירפיץ לברלין כדי שיתחיל בתכנון אסטרטגיה חדשה עבור הצי הקיסרי הגרמני, צי שיוכל לפעול בים הפתוח.
טירפיץ אסף סביבו צוות של קצינים שהכיר מעת שירותו בספינות הטורפדו, הוא גיבש צי של כלי שיט מסוגים שונים, ובאמצעותם דימה אוניות מערכה.
באימונים שעשה עם כלי השיט הללו נבחנו הטקטיקות שגיבש צוותו של טירפיץ.
ב-1 בדצמבר 1892 הציג טירפיץ את מסקנותיו בפני הקייזר, ומסקנות אלו הביאו אותו לעימות מול מזכיר המדינה של משרד הצי באותה עת, אדמירל פרידריך פון הולמן.
בתפקידו היה הולמן אחראי על רכישת אוניות, ומדיניותו הייתה רכישת כלי שיט על פי האפשרויות הכלכליות.
טירפיץ הגיע למסקנה שהמבנה הקרבי הטוב ביותר הוא של שייטת בת שמונה אוניות מערכה זהות, ולא שייטת של שמונה אוניות בעלות יכולות שונות.
לתפיסתו של טירפיץ, בכל פעם תתווסף לצי קבוצה של שמונה אוניות, בעלות יכולות זהות.
הולמן העדיף צי מעורב, שיכלול סיירות למשימות ארוכות טווח, אך טירפיץ סבר שסיירות לא תוכלנה לפעול ללא גיבוי של אוניות מערכה.
טירפיץ היה מתוסכל מכך שהמלצותיו אינן מתקבלות, ובסתיו 1895 ביקש לעבור לתפקיד אחר.
הקייזר לא רצה לוותר על טירפיץ, וביקש ממנו להכין רשימת המלצות לבניית אוניות.
הרשימה הוגשה ב-3 בינואר 1896, אך תזמון הגשתה היה גרוע: הימים היו ימי העימותים בין הבורים ובין המתיישבים הבריטים בדרום אפריקה.
הקייזר, כמו רוב הגרמנים, תמכו בבורים אך לא היו יכולים לסייע בשל המרחק הרב ובשל העובדה שהצי המלכותי הבריטי שלט בים ומנע כל אפשרות להעביר אליהם עזרה.
הקייזר החל מיד לדרוש סיירות, שתוכלנה לפעול במרחקים גדולים ולהשפיע על המלחמה.
הולמן הופקד על אישור הרייכסטאג לתקציב הנדרש עבור תוכנית בניית אוניות, אך הוא נכשל במשימתו.
הקנצלר, הוהנהלוהה, לא ראה הגיון בהגדלת הצי ולפיכך דיווח לקייזר שהרייכסטג מתנגד, וראש המטה של משרד הצי, אדמירל גוסטב פון זנדן-ביברן, המליץ שהדרך היחידה להגשים את התוכניות להגדלת הצי היא להחליף את הולמן.
וילהלם החליט, אימפולסיבית, למנות את טירפיץ.
עם זאת, בינתיים הצליח הולמן להשיג מימון לאוניית מערכה אחת ולשלוש סיירות גדולות.
הקייזר וראשי הצי היו סבורים שהחלפתו של הולמן לפני השלמת העברת חוק התקציב לתוכנית הבנייה הזו תהיה טעות.
לפיכך הוחלט לתת לטירפיץ את הפיקוד על שייטת המזרח הרחוק של הצי הקיסרי הגרמני, עם הבטחה שימונה למזכיר המדינה של משרד הצי ברגע המתאים.
בסיסה של שייטת המזרח הרחוק היה במתקנים הבריטיים בהונג קונג, וכלי השיט הגרמניים היו תמיד בעדיפות נמוכה לשימוש ברציפים ובמבדוקים.
טירפיץ הונחה למצוא מיקום מתאים לנמל חדש, ולהציע ארבע אפשרויות.
טירפיץ העדיף את צ'ינגדאו בצפון סין, אז בשליטת שושלת צ'ינג, אך בכירים אחרים בממד הימי הגרמני העדיפו מיקומים אחרים וטירפיץ נחלש מעט בלחצם.
בסופו של דבר כפו הגרמנים על שליטי סין ב-1898 להחכיר להם את האזור, שהעיר המרכזית בו נקראה בפיהם צינגטאו.
טירפיץ כבר לא היה במזרח באותה עת.
ב-12 במרץ 1896 קיצץ הרייכסטאג את התקציב שאושר להולמן מ-70 מיליון גולדמארק ל-58 מיליון.
הולמן התפטר, וטירפיץ נקרא לשוב למולדתו ולקבל את תפקיד מזכיר המדינה של משרד הצי הקיסרי (Reichsmarineamt).
טירפיץ שב לגרמניה בדרך הארוכה, דרך ארצות הברית בה סייר במהלך מסעו הביתה.
הוא הגיע לברלין ב-6 ביוני 1897, והביע תחושות פסימיות בדבר יכולתו להצליח מול הרייכסטאג.
מזכיר המדינה של משרד הצי הקיסרי
ב-15 ביוני הגיש טירפיץ לקייזר תזכיר על מבנה ומטרת צי המלחמה הגרמני.
התזכיר הגדיר את בריטניה כאויב המרכזי, ואת הים הצפוני בין הלגולנד לשפך התמזה.
כאמור לעיל, הקייזר וכמה מראשי הצי סברו שהצי הקיסרי צריך להיות מורכב מסיירות, בעלות טווח גדול, שתוכלנה להילחם בכל רחבי העולם.
טירפיץ דחה אפשרות זו כלא מעשית, בשל היעדרם של בסיסי אספקה גרמניים מעבר לים (צינגדאו הייתה הבסיס הימי היחיד שהיה לגרמנים מחוץ לגרמניה).
לדעתו, המרכיב העיקרי של הצי היה צריך להיות אוניות מערכה, שתוכלנה להיות משקל נגד לצי הבריטי.
היעד שגיבש טירפיץ היה, כאמור, בניית שתי שייטות של אוניות מערכה, עם שמונה אוניות זהות בכל אחת, וכן אוניית דגל אחת ושתי אוניות נוספות, כעתודה.
על פי תוכניתו של טירפיץ תושלם בניית האוניות ב-1905 ועלותה תעמוד על 408 מיליון מארק, 58 מיליון מארק לשנה - בגובה התקציב הקיים.
בהצעתו של טירפיץ היו כמה חידושים.
ראשית, הוגדר לצי יעד ברור, במקום המדיניות הקודמת שבה גדל הצי בהדרגה וללא שיטה.
התכנית נבנתה תוכנית לשבע שנים, כתוכנית קבועה שלאחר אישורה ברייכסטג לא תהיה נתונה לשינוי, לא על ידי הרייכסטאג ולא על ידי הצי.
החידוש החשוב ביותר היה בשינוי במדיניות החוץ של הקיסרות הגרמנית, שנועד להצדיק את בניית הצי.
בפעם הראשונה הוגדרה בריטניה כאויב העיקרי (אם כי שמה לא נזכר במפורש בתזכיר של טירפיץ), בניגוד לקשר הידידותי שהיה עד אז בין שתי המדינות.
הקייזר אישר את הצעתו של טירפיץ, וזה האחרון אסף צוות של קצינים והסתגר עימם כדי לתכנן את הצעת החוק שתוגש לרייכסטאג.
הוא מנע התערבות של הפיקוד הגבוה של הצי בתוכניות על ידי הקמת ועדה משותפת שנועדה לבחון שינויים בצי, אך מנע מהוועדה כל מידע.
בשיטה דומה פעל גם מול משרד האוצר הקיסרי.
לעומת זאת, טירפיץ טרח רבות לוודא שהקייזר והקנצלר משוכנעים בתוכניתו, וכך יכול היה לטעון מול גופים אחרים שההחלטות כבר התקבלו בדרג הגבוה ביותר, וכך למנוע ויכוחים ומחלוקות על תפיסתו.
לקראת השלמת החוק יצא טירפיץ למסע שכנועים והשגת תמיכה.
הוא ביקר אצל הנסיך אוטו פון ביסמרק, לשעבר קנצלר גרמניה (עד שפוטר על ידי הקייזר), ושכנע אותו להביע את תמיכתו בהצעותיו.
טירפיץ המשיך לבקר אצל ראשי המדינות הגרמניות: מלך סקסוניה, הנסיך העוצר של בוואריה, הדוכס הגדול של באדן ואולדנבורג, וראשי המועצות של ערי ההאנזה.
ב-19 באוקטובר נשלח החוק להדפסה, לקראת הגשתו לרייכסטאג.
בניגוד למזכירי מדינה קודמים, נהג טירפיץ במדיניות של הסברה ושיתוף עם צירי הרייכסטאג.
הוא הזמין צירים לשיחות הסברה על החוק ואנשיו ארגנו עבורם סיורים באוניות ובמספנות והפיצו חומר הסברה רב ביניהם.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לחברי ועדת התקציב, שהיו אמורים לבחון את החוק לעומקו: אנשיו של טירפיץ בחנו את קשריהם ואת האינטרסים שלהם כדי למצוא דרכים להשפיע עליהם.
הקייזר והקנצלר הדגישו שהצי נועד להגנת גרמניה בלבד, אך נועד להיות בגודל כזה שגם מעצמה ימית מן הדרג הראשון תהסס לתקוף את גרמניה לאור עוצמתו.
מרצים באוניברסיטאות הגרמניות הוזמנו להרצות על החשיבות בהגנת הסחר הגרמני.
גם ראשי התעשייה הגרמנית, ובראשם איל תעשיות המתכת פריץ קרופ ואיל ההון, איש הספנות אלברט באלין, הוזמנו לשאת דברים על חשיבות החוק לתעשייה ולמסחר.
במשרד הצי הוקם משרד עיתונאות, שהפיץ לכתבים תדרוכים מקיפים ומענה מנומס ואדיב לכל התנגדות שעלתה.
עיתונים קטנים, שלא היו יכולים לשלוח כתב משלהם קיבלו כתבות מוכנות.
הוקם ארגון בשם "ליגת הצי", שנועד להפיץ את הרעיון על כוח ימי עולמי וחשיבותו לקיסרות.
הליגה טענה שמושבות מעבר לים חיוניות עבור הקיסרות וגרמניה ראויה ל"מקום מתחת השמש".
בדיון ברייכסטאג הועלו התנגדויות שונות לחוק.
אחת ההתנגדויות המרכזיות הייתה שהחוק מבטל אחת מן הסמכויות החשובות שיש לפרלמנט, והיא הביקורת השנתית על הוצאות הממשלה.
צירים שמרניים טענו שהשקעת כספים בצי היא בזבוז, וכי יש להשקיע אותם סכומים בצבא, שיהיה הגורם המכריע במלחמה.
אויגן ריכטר, מן האגף הליברלי-רדיקלי, טען שאם הכוונה היא שגרמניה תהפוך לכוח ימי מוביל הרי שהתכנית המוצעת לא תספיק, ולא יהיה סוף לצורך בבניין אוניות.
אוגוסט בבל, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים, טען שמקורו של החוק בכמה פקידים אנגלופובים המבקשים להתגרות בבריטניה, אך לטעון שצי בגודל שהוצע בהצעת החוק יוכל להתמודד עם הצי המלכותי הבריטי הוא טירוף, וכל מי שמציע זאת מקומו בבית משוגעים.
הקייזר וכל המקורבים אליו היו מאושרים מההצלחה ותפקידו של טירפיץ שודרג לתפקיד שר בכיר, במעגל הבכיר של הממשלה.
השפעתו וחשיבותו היו מובטחים והוא נותר גורם מרכזי בממשלת הקיסרות בתשע עשרה השנים הבאות.
ב-1906 השיקו הבריטים את אוניית המערכה אה"מ "דרדנוט" ויצרו מהפכה בתכנון אוניות המערכה.
טירפיץ עצר את בניית האוניות למשך כשנה כדי ללמוד את השינוי ולהתאים את האוניות החדשות למהפכה אותה גילמה האונייה הבריטית.
אוניות המערכה מסדרת נסאו היו הדרדנוטים הראשונים של הצי הקיסרי הגרמני, ותכנונן העיד על סדר העדיפויות של טירפיץ.
האוניות הגרמניות היו חמושות בתותחים בעלי קוטר קטן יותר מזה של האוניות הבריטיות - 11 אינץ' (280 מ"מ), לעומת 12 אינץ' (305 מ"מ) באה"מ דרדנוט.
גם מהירותן של האוניות הגרמניות הייתה מעט נמוכה יותר, כ-20 קשר (37 קמ"ש) לעומת 21 קשר (39 קמ"ש).
עם זאת, המיגון באוניות הגרמניות היה כבד יותר, והשריון שנשאו היה עבה יותר באופן משמעותי - חגורת השריון הראשית בסדרת נסאו הייתה בעובי 30 ס"מ, לעומת חגורת שריון משתנה באה"מ דרדנוט, שעוביה נע בין 10 ל-28 ס"מ.
טירפיץ האמין שמטרתה העיקרית של אוניית המערכה היא לא לטבוע, והאוניות תוכננו בהתאם.
התפיסה הבריטית, בה דגל לורד הים הראשון הבריטי, אדמירל ג'קי פישר, העדיפה מהירות וכוח אש.
ההבדל בין תפיסות העולם השונות בא לידי ביטוי במיוחד בסיירות המערכה, גם הן פרי רוחו של פישר.
סיירות המערכה הבריטיות היו מהירות מאוד (25 - 31.5 קשר, תלוי בדגם; 46 - 58 קמ"ש) והיו חמושות בתותחים גדולים יחסית (עד 15 אינץ', 381 מ"מ), אך בעלות שריון דק (עד 23 ס"מ).
סיירות המערכה הגרמניות, לעומתן, היו קצת יותר איטיות (עד 28 קשר, 51 קמ"ש) ובעלות תותחים בעלי קוטר קטן יותר (עד 12 אינץ'), אך בעלות שריון כבד יותר, עד 30.5 ס"מ.
סיירות המערכה הבריטיות הוכיחו את יכולתן ואת ייחודן בקרב איי פוקלנד, בסוף 1914, כאשר מהירותן ועוצמת האש שלהן הוכחו כגורם מכריע מול סיירות משוריינות של הצי הקיסרי.