tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפעוטות השוקלים מעל חמישה ק"ג ולאחר גיל חודשיים לא די במכשור מיוחד ויש צורך לתפור את גדם העורלה למניעת דימום יתר.
ההלכה היהודית שוללת את השימוש בתופסן גומקו ובמכשירים הדומים לו לשם קיום מצוות ברית מילה, כיוון שלפי ההלכה המצווה מתקיימת בכריתת העורלה, ואילו התופסנים גורמים למיתת עור העורלה עוד לפני כריתתו.
לדעות מסוימות בהלכה הטפת דם הברית היא חלק מהמצווה, בעוד שהתופסנים מונעים את יציאת הדם.
במרבית המקרים של מילה רפואית ולעיתים במילה מטעמי דת מבוצע אלחוש של הפין, אף שיש שהעלו נימוקים הלכתיים נגד ביצוע הרדמה לפני ברית המילה היהודית.
בעבר ההשערה הרווחת הייתה שתינוקות בני יומם אינם חשים כאב.
בשנת 1997 פורסם מחקר שהראה שתינוקות שנימולו במילה רפואית ללא הרדמה הראו תגובה עזה יותר לכאבים בעת חיסונים שגרתיים בחצי השנה הראשונה לחייהם, בהשוואה לתינוקות שלא נימולו, ובמידה פחותה, גם בהשוואה לתינוקות שנימולו באמצעות משחת אמלה.
בשנת 1998, המליץ משרד הבריאות הישראלי שלא לבצע הרדמה מקומית לצורך מילת תינוקות בקהילה, שכן "ברית מילה בידיו של מוהל מיומן לוקחת שבע עד עשר שניות, לעומת כריתה כירורגית שלוקחת עשר דקות", ולאור תקדימים של תגובה קשה לחומרי ההרדמה.
בשנת 1999 האקדמיה האמריקאית לרופאי ילדים פרסמה נייר עמדה שלפיו יש להשתמש באמצעי לשיכוך כאבים במהלך הניתוח.
נייר עמדה מפברואר 2016 מזכיר אפשרות לשכך את כאבי המילה באמצעות סוכרוז, שנמצא אפקטיבי בשיכוך כאבים למשך כארבע דקות לאחר נתינתו, אולם האמצעי הנפוץ ביותר הוא צמד זריקות חסימה עצבית לבסיס הפין.
בעוד שבפעוטות ומבוגרים די לרוב בהרדמה מקומית, יש אורולוגים הממליצים לנתח ילדים מעל משקל חמישה ק"ג או מעל גיל חודשיים בהרדמה מלאה ובבית חולים.
לפי חוזר משרד הבריאות שעובד בתיאום עם הרבנות הראשית באמצעות הוועדה הבין משרדית לפיקוח על מוהלים, מוהלים שאינם רופאים אינם מוסמכים לבצע ברית של מי שעבר את גיל חצי שנה, והממונה על הבריתות ברבנות הראשית מפנה את הנימול לבתי חולים שאושרו מטעם הוועדה.
העורלה המכסה את ראש הפין הערל מפרישה סמגמה המסככת את המגע בין השניים.
מעבר לכך שיש הרואים במראהּ ובריחה פגם אסתטי, הסמגמה היא מצע נוח להתפתחות זיהומים בקטריאליים וויראליים שונים, ואף להעברתם במגע מיני, ולפיכך המילה מפחיתה את רמת הסיכון למחלות מסוימות.
להלן פירוט היתרונות הרפואיים שנמצאו למילה:
מחקרים שנערכו בארצות מסוימות באפריקה שבהן שיעור תפוצת נגיף האיידס גבוה, מצאו ששיעור הגברים ההטרוסקסואלים הנימולים שנדבקו מהנגיף היה נמוך, לאורך זמן, בכשישים אחוזים משיעור הנדבקים בקרב מקביליהם הערלים.
משערים שהקרום הרירי שבעורלה רגיש להעברת נגיף ה-HIV.
מחקר שנעשה באוגנדה העלה כי מילה הפחיתה את הסיכוי של גבר הנושא את נגיף האיידס להדביק את בת זוגו ביחסי מין הטרוסקסואליים, בכשלושים אחוז.
היא גם מפחיתה את סיכון ההדבקה בטריכומונס ווגינוזיס חיידקי, אך לא בכל מחלות המין.
מחקר שנערך בדרום אפריקה העלה שמילה הפחיתה את הסיכון של גברים להידבק בנגיף הפפילומה האנושי (HPV) בכ-34%, ומחקר שנערך באוגנדה העלה שהיא מפחיתה את הסיכון שידביקו את בת זוגם בכ-28%.
יש הגורסים שמילת גבר מפחיתה את הסיכון לסרטן צוואר הרחם אצל נשים שאיתן הוא מקיים יחסי מין.
טענה זו נבחנה במחקר שנערך על 1,896 חולות במחלה מארצות שונות, והשווה את הנתונים שלהן ושל בני זוגן, עם הנתונים של קבוצות בקרה של נשים בריאות בעלות מאפיינים דומים.
נמצא שאצל נשים שבני זוגן הקבועים נימולו שיעור ההידבקות בסרטן צוואר הרחם נמוך בכ-28%, ירידה שלפי הנחות החוקרים אינה מובהקת סטטיסטית.
שיעור זה לא היה תלוי בגורמי סיכון אחרים למחלה התלויים באישה.
עם זאת הוא הושפע ממאפייני בן הזוג, והגיע עד לירידה של 82% בתפוצת המחלה בקבוצת הנשים שבן זוגן היחיד נמצא בקבוצת סיכון גבוהה לנגיף הפפילומה.
מחקר מטא-אנליזה הראה כי מילת פעוטות מפחיתה בכ-87% את הסיכון לדלקות בדרכי השתן, והסיק שעל כל 111 ילדים שנימולים נחסכת דלקת אחת בדרכי השתן.
מטא-אנליזה אחרת העריכה את הסיכון של ערלים ושל נימולים לחלות בדלקת לאורך כל חייהם, והסיקה שעל כל 4.29 ילדים שנימולים נחסכת דלקת אחת בדרכי השתן.
המילה מקטינה את הסיכון ללקות בדלקות בפין: בלאניטיס או בלנופוסטיטיס.
שכיחות סרטן הפין נמוכה מאוד בקרב גברים נימולים, במיוחד כאלו שנימולו סמוך לאחר לידתם, יחסית לשכיחותו בקרב ערלים.
במדינות מפותחות שכיחות סרטן הפין נמוכה גם אצל ערלים, כך שלפי מחקר המתייחס לארצות הברית, על כל 909 מילות במדינה נמנע מקרה אחד של סרטן הפין.
מילה מונעת פימוזיס פתולוגי ופאראפימוזיס , תופעות מכאיבות שעלולות להוביל לסיבוכים, המתרחשות לעיתים במבוגרים או ילדים שהעורלה שלהם צרה והדוקה מדי ואינה ניתנת להפשלה.
(יש להבדיל בין תופעות אלה ובין פימוזיס פיזיולוגי, מצב תקין ונפוץ שבו העורלה מחוברת לעטרה בקרום, בשנות החיים הראשונות).
רוב מקרי הפימוזיס הפתולוגי ניתנים לריפוי באמצעות טיפול תומך ותרופות או באמצעות ניתוח העורלה.
מקרים קיצוניים של פימוזיס פתולוגי שלא נפתרים בטיפול שמרני מחייבים התערבות של מילה כירורגית.
במחקר על 66,519 ילדים ונערים שנימולו באנגליה, מצא קת'קרט (2003) ששיעור סיבוכי הדימום הוא: 0.8%, שיעור מקרי הדלקת או סיבוך אחר בטווח הקצר הוא 0.3%, ושיעור המקרים בהם נצרך ניתוח חוזר לתיקון המילה בטווח הארוך הוא 0.5%.
קת'קרט גם מפנה למחקר שנערך על 136,086 ולדות שנימולו באופן שגרתי בבית חולים צבאי אמריקאי, לפיו שיעור סיבוכי הדימום הוא 0.06%, ושיעור מקרי הדלקת או סיבוך אחר הוא 0.08% (לא היו מקרים של מוות או אובדן הפין או ראשו).
קת'קרט מסביר את שיעור הסיבוכים הנמוך יותר במחקר האמריקאי, בכך ששם המילה בוצעה סמוך לאחר הלידה, ולא בעקבות בעיה פתולוגית שהתפתחה בגיל מאוחר יותר, וכן בכך שהמחקר האמריקאי לא מנה סיבוכים שלא התגלו עד שהתינוק שוחרר מבית החולים.
מחקר שבוצע בבית חולים שניידר בישראל ואשר סקר 90 ילדים שפונו לחדר המיון בעקבות מילה בשנים 2009–2014, מצא שמתוכם 12 אחוז נזקקו לתפרים או לניתוח אחר, כשליש לא נזקקו לטיפול, והרוב נזקקו לחבישה בלבד.
במשך אותה תקופה נולדו כ-28 אלף תינוקות זכרים בבית החולים.
בישראל, כל מקרה של פינוי תינוק לבית חולים בעקבות ברית מילה טעון דיווח למשרד הבריאות.
השיעור הוא פחות מתינוק אחד מאלף.
זהו גם שיעור ניתוחי המילה שבעקבותיהם מוגשות תלונות, מוצדקות ושאינן מוצדקות, לוועדה לפיקוח על המוהלים, נגד מוהלים, או למשרד הבריאות, נגד רופאים שמבצעים ניתוחי מילה.
במחקר על 19,478 זכרים שנולדו בישראל בשנת 2001 והונח שכמעט כולם נימולו, נמצא שאצל 66 (0.34%) אבחן אורולוג ילדים סיבוך שלאחר הברית.
מתוכם, שישית נימולו בידי רופא, והיתר בידי מוהל.
הסיבוכים כללו מקרה אחד חמור: קטיעה חלקית של העטרה בצידה, בידי מוהל.
בשני מקרים אחרים התפתח זיהום, 16 ולדות (0.08%) סבלו מדימום יתר (ללא צורך בעירוי), ומחציתם אף נזקקו לתפרים.
יתר הסיבוכים היו מאוחרים: 38 מקרים של עורלה עודפת המכסה את רוב העטרה (0.2%), 5 מקרים של תסביב הפין (0.03%), וארבעה של חוסר עור, פימוזיס וציסטות כלואות.
כל הסיבוכים המאוחרים תוקנו בהצלחה בניתוח בהרדמה כללית.
החוקרים מציינים שייתכנו סיבוכים מאוחרים שבטעות אינם מיוחסים למילה, ובפרט עקמת הפין והיצרות פתח השופכה.
החוקרים הסיקו שסיבוכי מילה הם נדירים, קלים, וניתנים לתיקון ברוב המכריע של המקרים, ושנראה שאין הבדל משמעותי בסוג הסיבוכים בין מילה רפואית לדתית.
מחקר מצא שהסיכוי של תינוקות בגיל תשעה עד 30 ימים לפתח דלקת בדרכי השתן גדול פי 4.34 אם נימולו בברית מילה מסורתית (שמתבצעת בידי מוהל בגיל שמונה ימים לפחות) מאשר אם עברו מילה רפואית.
החוקרים ייחסו את הפער לשיטת עצירת הדימום ומשך החבישה בברית מילה מסורתית.
מחקר אחר שהתבצע על תינוקות מלידה ועד גיל חודשיים מצא סיכון של פי 2.8 לדלקת בדרכי השתן כשהמילה בוצעה בידי מוהל, ברמת סמך של 0.06. המחקר ספג ביקורת על מובהקותו הסטטיסטית הנמוכה, ועל ההבדלים הדמוגרפיים בין קבוצת המדגם לקבוצת הביקורת.
במספר מקרים שתועדו בישראל, בקנדה ובארצות הברית, תינוקות נזקקו לאשפוז לאחר שנדבקו בנגיף הרפס ממוהלים שנוהגים למצוץ את הפצע בפה לאחר ברית המילה.
בשנת 2003 הוועדה הבין-משרדית לפיקוח על המוהלים בישראל הפיצה חוזר לפיו על מוהלים מוסמכים ליידע את הורי התינוק על האפשרות לבצע את המציצה דרך שפופרת.
בעקבות שני מקרי תמותה מהנגיף שקרו במדינת ניו יורק הוציאה ועדת הבריאות בניו יורק פרוטוקול למניעת זיהום הרפס בילוד ובהמשך הוסיפה דרישה להסכמת ההורים בכתב למציצה.
סיבוכים ארוכי טווח של מילה כוללים היווצרות גשר עור וכן היצרות פתח השופכה.
לרוב סיבוכים אלה קלים וניתנים לטיפול ללא צורך באשפוז.
מאמר שהתפרסם בארצות הברית בשנת 1996 סקר שבעה מקרים של כריתה חלקית של הפין שתועדו מאז ראשית המאה העשרים.
בשישה מתוכם הפין אוחה בהצלחה בניתוח.
כריתה חלקית של הפין תועדה לעיתים תכופות יותר בגאנה ובניגריה.
שיעור הסיבוכים במילת ולדות נמוך משמעותית משיעור הסיבוכים במילה שמתבצעת בהמשך החיים.
תינוקות גם נהנים מיכולת החלמה עדיפה מהניתוח, ונחסכת מהם החרדה מהציפייה לקראתו.
שאלת הקשר בין המילה לתפקוד המיני ולהנאה המינית נבחנה במחקרים רבים ואין לה תשובה מוסכמת.
מחקר סקר שנערך ב-2013 ופורסם בכתב העת לרפואה מינית בחן 2,675 מחקרים ומצא שהמחקרים באיכות הטובה ביותר לא הראו השפעות שליליות של מילה על רגישות, הנאה מינית או תפקוד מיני.
מחקרים המעידים על שיפור חיי המין – מחקר נרחב שנערך בארצות הברית ופורסם במגזין איגוד הרופאים האמריקאי העלה שפעילותם המינית של גברים נימולים מגוונת יותר מזו של גברים ערלים, ובייחוד בגילאים מבוגרים, שכיחות אי התפקוד המיני שלהם נמוכה במעט.
עם זאת, המחקר אינו מנטרל את השפעתם של ההבדלים הדמוגרפיים שבין שתי הקבוצות.
מחקרים המעידים על הרעה בחיי המין – על פי מחקר יחיד מסוגו שפורסם במגזין הבריטי לאורולוגיה, נשים דיווחו על הנאה פחותה מיחסי מין עם גברים נימולים, לעומת יחסים עם גברים "שלמים אנטומית", "טבעיים" או "נורמלים", כהגדרת החוקרים.
עם זאת, הנשים גויסו למחקר באמצעות מודעה במנשר היוצא נגד המילה.
מחקרים המעידים על היעדר שינוי בחיי המין – מאסטרס וג'ונסון לא מצאו הבדל ברגישות למגע בין פין ערל לנימול במחקר שנערך ב-1966.
ב-2010 פרסם קולג' הרופאים האוסטרלי RACP מסמך על מילת גברים, שנאמר בו כי לאחר סקירת העדויות הזמינות, הקולג' אינו ממליץ על מילה באופן גורף באוסטרליה.
עם זאת, מתיר הקולג' בידי הורים לשקול את היתרונות והחיסרונות ולקבל החלטה בדבר בנם.
בשנות ה-70 הצהירה האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (AAP) שאין צורך רפואי במילה שגרתית.
בשנת 1989 הצהיר הארגון שישנם יתרונות פוטנציאליים למילת ולדות.
בשנת 1999 הוא הצהיר שחרף היתרונות, אין ראיות מספיקות להמלצה על מילה שגרתית.
בשנת 2012 הוא הצהיר שהיתרונות הבריאותיים של מילת וולדות עולים על חסרונותיה, ומצדיקים מתן גישה להליך למשפחות שבוחרות בו.
נייר העמדה זכה לתמיכת הקולג' האמריקאי לרופאים מיילדים וגניקולוגים.
עמדת איגוד האורולוגים האמריקאי, שעודכנה לאחרונה במאי 2017, היא שאף שלא ניתן בהכרח להסיק ממחקרים בתרבויות אחרות לגבי גברים הנמצאים בסיכון לחלות ב-HIV בארצות הברית, הוא ממליץ שהמילה תוצג כאפשרות בשל יתרונותיה הרפואיים.
בשנת 2015 פרסם איגוד רופאי הילדים הקנדי נייר עמדה המבוסס על סקירה של הספרות בנושא מילת ילדים.
כותבי הנייר הסיקו שאף שישנם ילדים היכולים ליהנות מיתרונות המילה באזורים שבהם הסיכון גבוה, ויש נסיבות שבהן ההליך יכול להפחית תחלואה ולשמש לטיפול – האגודה הקנדית לרופאי ילדים אינה ממליצה על מילה שגרתית של כל יילוד.
במרבית מדינות העולם לא נהוג לבצע ניתוח מילה בבנים.
תפוצתה של מילת הזכרים בעולם מוערכת בכ-30% מהגברים בני 15 ומעלה.
ישנם הבדלים גדולים בין אזורים שונים ומרבית הנתונים המופיעים בערך זה פורסמו בסקירה ספרותית כוללת שנערכה בשנת 2016, אף שמידת הדיוק של הנתונים תלויה בשנת איסופם ובמתודולוגיית האיסוף.
סקירת הספרות משלבת בין ממצאי מחקרים סטטיסטיים מהמדינות שבהן נערכו מחקרים כאלה, ובין נתונים של האומות המאוחדות ושל ה-CIA לגבי ההרכב הדתי והדמוגרפיה במדינות אחרות.
מדינות שבהן נימולים מעל 75% מהגברים
מילת זכרים נפוצה במיוחד במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
ברוב המדינות הללו מבוצעת המילה מטעמי דת, אף שארגון הבריאות העולמי מקדם מילה מטעמים בריאותיים, במדינות שבהן נפוץ HIV.
בפיליפינים ובקוריאה הדרומית נהוג למול עקב נוהג תרבותי שאינו דתי.
במהלך מלחמת קוריאה, נימולו בהשפעת האמריקאים קרוב למאה אחוזים מהילדים בדרום קוריאה, ובשנת 2002 נימולו שם 86.3 אחוזים מהזכרים בגילאים 14–29. מחקר שנערך ב-2012 הראה צניחה באחוז הנימולים באותה קבוצת גיל ומצא שהוא עומד על 75.7 אחוזים.
המחקר הסיק שהצניחה המהירה באחוזי המילה נובעת מהעלייה בזמינות המידע על היתרונות והחסרונות של המילה.
בישראל מרבית הבנים נימולים סמוך ללידתם מטעמים דתיים וחברתיים, ואין פרסום ישראלי רשמי על אודות אחוזי המילה בארץ.
מדינות שבהן נימולים 25%–75% מהגברים
מדינות שבהן אחוז הנימולים בינוני כוללות את אוסטרליה, אלבניה, ארצות הברית, בוסניה והרצגובינה, דרום אפריקה, הונג קונג, טנזניה, לבנון, לסוטו, מקדוניה, מלזיה, מוזמביק, נמיביה, ניו זילנד, סודאן, פיג'י, צ'אד, קנדה, קזחסטן, קלדוניה החדשה,
בארצות הברית ואוסטרליה, מילה לרוב מבוצעת מסיבות רפואיות או חברתיות.
בארצות הברית, מאז שנת 1979 המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) אוספים נתונים על אחוז הנימולים לפני שחרורם ממחלקת יולדות – נתוני מילה אלה אינם כוללים יהודים ואחרים שנימולים במילה מסורתית או רפואית בהמשך החיים.
בין השנים 1979 ל-2010 שיעור המילה ירד ועלה חליפות, ועמד על 58.3% בסוף התקופה.
שיעור המילה הגבוה ביותר, כ-70%, היה בארצות המערב התיכון והשיעור הנמוך ביותר, כ-40%, היה במערב ארצות הברית.
בתחילת התקופה, מילה סמוך ללידה מומנה על ידי ביטוח הבריאות הציבורי (Medicaid) בכל ארצות הברית, אולם בין השנים 1982 ל-2011, 18 מתוך 50 המדינות ביטלו את הכיסוי למילה, שינוי שהוביל לירידה בתפוצת המילה בתחומן.
השינוי במדיניות הושפע בין היתר מהשינויים בעמדת האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (AAP) לאורך השנים .
למעלה מ-58% מזכרי אוסטרליה הנוצרים היו נימולים ב-2010. ב-2010 פרסם קולג' הרופאים האוסטרלי RACP מסמך על מילת גברים.
לפי המסמך, בשנות החמישים הייתה המילה בשיאה באוסטרליה, והגיעה לכדי 85%, אבל מאמרים שפורסמו בשנת 2001 ו-2008 מראים ששכיחות המילה באוסטרליה צנחה ל-10%–20% אצל זכרים חדשים שנולדים.
בשתי המדינות חסרים נתונים עדכניים לגבי תפוצת ניתוח המילה.
מדינות שבהן נימולים פחות מ-25% מהגברים
ניתוח מילה אינו נפוץ במרבית מדינות אירופה וכן באמריקה הדרומית והמרכזית ובחלק ממדינות אסיה.
המילה גורמת נזק בלתי הפיך לאיבר המין ולרמת תפקודו המיני.
גם הנאת האישה מיחסי מין עם נימול נפגמת, ולפי המחקר שצוטט לעיל נשים שהתנסו במין עם נימולים ועם ערלים מעדיפות כמעט תמיד מין עם ערלים.
המילה גורמת כאבים עזים לתינוק ולטראומה.
מחקר הראה שבמרבית חלקי המוח בהם דימות תהודה מגנטית מציג תגובה מוחית של מבוגרים לכאב, ניכרת תגובה דומה גם אצל תינוקות.
במקרים מסוימים הניתוח כרוך בסיבוכים, בפרט כשהמילה לא מבוצעת על ידי רופאים מוסמכים.
הסיבוכים יכולים להיגרם מחיתוך לא נכון, מזיהום או מדימום.
בארצות מפותחות, שבהן נשמרת היגיינה ברמה נאותה, היתרונות הרפואיים של המילה הם מזעריים, וביצועה לשם הגנה מסרטן הפין משול לכריתת השדיים בגלל סיכון כללי לחלות בסרטן השד.
המילה מפירה את זכות הילד לאוטונומיה על גופו.
בשנת 2010 פרסם ארגון הרופאים של הולנד נייר עמדה, שלפיו עמדת הארגון וגופים הקשורים אליו, היא שמילת קטינים שלא נועדה לפתרון בעיה רפואית נוגדת את זכותם לאוטונומיה ולשלמות, ובנוסף המילה עלולה לגרום סיבוכים, אך איסור חוקי עליה עלול להוביל לביצועה באופן מחתרתי.
בדצמבר 2016 פרסם ארגון הרופאים של דנמרק נייר עמדה מעודכן, שלפיו יש להימנע ממילה שלא לצורך רפואי עד הגיע הנער לגיל 18, שבו יוכל לעבור את הניתוח בהסכמה.
נשיאת הארגון הצהירה שהארגון בחר שלא לנקוט עמדה בעניין איסור המילה על פי חוק, מחשש שאישור כזה יוביל לביצוע מילות לא חוקיות.
באוקטובר 2013 הצהירה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה כי היא מודאגת במיוחד מ"הפרות מסוימות של שלמותם הפיזית של ילדים", שהתומכים בהן מציגים אותן כמועילות לילדים חרף "עדויות ברורות להפך מכך", ומנתה ביניהן "מילת זכרים צעירים מסיבות דתיות".
המועצה קראה למדינות החברות "להגדיר בבירור את התנאים הרפואיים, הסניטריים והאחרים שיש לוודא עבור מנהגים הרווחים בקהילות דתיות מסוימות, כגון מילתם הבלתי מוצדקת מבחינה רפואית של זכרים צעירים".
במכתב לנשיא מדינת ישראל, מזכ"ל המועצה הדגיש "שהמועצה הפרלמנטרית של אירופה היא גוף מייעץ אשר אינו מייצג את עמדתה הכללית של מועצת אירופה כולה." בספטמבר 2015 קיבלה האספה החלטה מתוקנת, שאינה מגדירה את המילה כהפרה של שלמות הילד או כבלתי מוצדקת מבחינה רפואית.
בישראל פועלת בתחום עמותת "בן שלם".
בן שלם חברה ב"קואליציה הבינלאומית למען שלמות איברי המין" (International Coalition for Genital Integrity), והיא אחד מששת הארגונים המייסדים שלה.
בנוסף לעמותה זו קיימים מספר אתרים ישראליים המתנגדים למילה, וכן אתר המספק מידע להורים בנושא וקהילה להורים שילדיהם לא נימולים (קה"ל - קבוצת הורים לילדים שלמים).
בימי קדם, המילה נאסרה בגזירות אנטיוכוס (167 לפנה"ס), ובגזירות אדריאנוס (איסור סירוס וברית מילה אחרי 117 לספירה).
ביוני 2012 פסק בית המשפט המחוזי בקלן, גרמניה שמילה לא רפואית לילדים היא "התערבות חמורה ובלתי הפיכה בשלמות הגוף האנושי".
בעקבות פסק הדין נחקק חוק המתיר מילה.
נכון להיום, לא קיים במדינות העולם איסור חוקי על מילת זכרים.
אולם במדינות רבות בעולם וגם בישראל פועלים ארגונים שמטרתם להוציא מילה של קטינים אל מחוץ לחוק.
בדנמרק התקיים דיון ציבורי ופרלמנטרי בנושא ובאיסלנד הוגשה הצעת חוק בעניינו.
בישראל הוגשו הצעות חוק להגבלת המילה לרופאים ולמוהלים שהוסמכו על ידי הוועדה לפיקוח על המוהלים.
בישראל הנושא הגיע לדיון משפטי בסכסוך משמורת שנכרך בתביעת גירושין שבו האב דרש למול את הבן המשותף שאך נולד, בעוד האם, בעלת המשמורת, התנגדה.
הסכסוך החל בבית הדין הרבני האזורי שפסק שהשארת הילד ערל תפגע בו בעתיד, ושהאם דורשת זאת כמנוף לדרישתה שבעלה יחזור לשלום בית.
האם ערערה לבית הדין הרבני הגדול, אך ערעורה נדחה ובית הדין אף פסק קנס על כל יום נוסף שהאם תעכב את ביצוע המילה.
האם עתרה לבג"ץ שפסק ברוב דעות שהחלטות בתי הדין הרבניים בטלות, מאחר שהם אינם מוסמכים לדון במילת הילד, מכיוון שהיא אינה כרוכה בתביעת הגירושין, ולפיכך הנושא בסמכות בית משפט לענייני משפחה בלבד.
ישנן מספר גרסאות להשחתת איבר המין הנשי או מילת נשים: הבסיסית ביותר והנפוצה ביותר במזרח התיכון היא הסרת חלק מעורלת הדגדגן.
גרסאות אחרות כוללות הסרה מלאה של הדגדגן, או הסרה של הדגדגן והשפתיים הפנימיות.
הגרסה הרדיקלית והנדירה ביותר של מילה כוללת גם הסרה של חלקים מהשפתיים החיצוניות או תפירה של פתח הנרתיק.
רוב מילות הנשים מתבצעות בילדות בגיל 4–8.
מעריכים כי במצרים, סומליה, סודאן, אוגדן ומאלי נימולות מעל 95% מהנשים.
ההערכה של ארגון אמנסטי היא שמספר הנשים הנימולות בעולם הוא מעל 130 מיליון.
מדי יום נימולות ברחבי העולם כ-8,000 נשים.
רוב מילות הנשים מבוצעות מסיבות חברתיות של שמרנות מינית או בשל נוהג תרבותי, למשל, האמונה כי הסרת הדגדגן של האישה תמנע ממנה לבגוד בבעלה מכיוון שאינה נהנית מהאקט המיני.
באירופה ובאמריקה השחתת איבר המין הנשי נתפסת כהתעללות בחסרי ישע וכהטלת מום, ולפיכך היא אינה חוקית.
ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם פועלים לצמצום התופעה בארצות אפריקה.
מִילֶבַה מַארִיץ' (בסרבית: Милева Марић; 19 בדצמבר 1875 – 4 באוגוסט 1948) הייתה אשתו הראשונה של אלברט איינשטיין (בין השנים 1903–1919) ואם שלושת ילדיו.
למדה עם איינשטיין ב-ETH (מכון הפוליטכניק) בשווייץ.
מאריץ' הייתה אחת הנשים הראשונות באירופה שקיבלה תואר אקדמי במתמטיקה ופיזיקה.
מילבה מאריץ' נולדה למשפחה מבוססת ממוצא סרבי, בעיירה קטנה באזור וויבודינה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בסרביה) כבת בכורה מבין 3 ילדים.
אביה, איש צבא בעברו, עבד לאחר לידתה בבתי משפט בערים שונות בסרביה ובהן בזאגרב (שבאותה העת הייתה ידועה גם בשמה האחר, אגרם).
בשנת 1891 השיג אביה אישור מיוחד לרשום את בתו כתלמידה פרטית בבית הספר המלכותי בזאגרב (שקיבל בנים בלבד).
מאריץ' עברה את מבחני הכניסה, ונכנסה לכיתה י' בשנת 1892. היא קיבלה אישור מיוחד ללמוד שעורים בפיזיקה ועברה את בחינות הסיום בספטמבר 1894. הציונים שהשיגה במתמטיקה ובפיזיקה היו הגבוהים ביותר שבית הספר העניק למי מתלמידיו.
במהלך לימודיה בתיכון למדה במגמה ריאלית, דבר שלא היה נפוץ בזמנו לבנות.
מאריץ' המשיכה בבית הספר הגבוה לבנות בברן שבשווייץ וזכתה שם לתעודת בגרות.
בקיץ 1896 למדה במשך סמסטר אחד רפואה באוניברסיטת ציריך.
לאחר מכן, בחורף 1896 עברה מאריץ' ללמוד מתמטיקה ופיזיקה בפוליטכניון של ציריך (שהפך מאוחר יותר למכון הטכנולוגי של ציריך).
מוסד זה היה מוסד הלימודים היחיד שהסכים לקבל נשים בתחומי לימוד אלו והיא הייתה האישה החמישית שהתקבלה לשורותיו והיחידה במחזור שלה.
במשך שנה למדה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה ושבה ללימודיה בציריך.
בשנת 1899 עברה את הבחינה הראשונה לתואר בהצלחה, אולם במבחן התואר הסופי בשנה לאחר מכן נכשלה.
מאריץ' הכירה את אלברט איינשטיין במהלך לימודי המעבדות בפיזיקה, אולם בני הזוג שמרו על יחסיהם בחשאי היות שמשפחתו של איינשטיין התנגדה להם.
בשנת 1901 חזרה מאריץ' על מבחן הדיפלומה ונכשלה בשנית.
לאחר מכן שבה לסרביה ושם נודע לה כי היא בהריון.
ב-4 בפברואר 1902 נולדה בסרביה בתם הבכורה ליזרל, אותה לא פגש איינשטיין מעולם.
שמה נזכר בפעם האחרונה במכתב מספטמבר 1903, שם נאמר כי היא סובלת ממחלת השנית.
לא ברור מה עלה בגורלה, ההשערות הן כי נפטרה מהמחלה או נמסרה לאימוץ.
קיומה של ליזרל לא היה ידוע לביוגרפים עד 1986, עת התגלתה חליפת המכתבים בין איינשטיין למשפחתה של מילבה בסרביה.
ב-6 בינואר 1903 התחתנו איינשטיין ומילבה.
מילבה הצטרפה לבעלה בפראג ובציריך, שם גם נולד בנם השני אדוארד (כונה בפיהם "טדל") ב-28 ביולי 1910.
ביוגרפים שונים מייחסים למאריץ' חלק פחות או יותר משמעותי בניסוח העבודות שפרסם איינשטיין בשנת הפלאות (1905), אולם לא נמצא לכך כל ביסוס עובדתי, ומאריץ' עצמה מעולם לא העלתה טענה כזו, אפילו לא ברמז.
משנת 1912 ניהל איינשטיין חילופי מכתבים חשאית עם אהובתו (ולימים אשתו השנייה) אלזה.
במהלך מספר חודשים התגוררו כל בני המשפחה בברלין ואז עזבה מאריץ' עם הילדים לציריך.
מברלין ניסה איינשטיין לשכנע את מאריץ' להתגרש ואפילו הבטיח לה בתמורה את סכום פרס נובל, אם יזכה בו.
לאחר חמש שנות מגורים בנפרד התגרשו בני הזוג ב-14 בפברואר 1919.
בהסכם הגירושים נכתב שאם יזכה איינשטיין בפרס נובל לפיזיקה יעבור סכום הפרס לקרן על שם מאריץ' להחזקת ילדיהם, והיא תוכל להשתמש בכספי הריבית מקרן זו.
ועדת פרס נובל נאותה ב-1922 להעניק לאיינשטיין את הפרס רטרואקטיבית לשנת 1921, אך בנימוקיה צוינה רק עבודתו על האפקט הפוטואלקטרי, ולא על פיתוח תורת היחסות הכללית, עבודתו העיקרית, שעדיין לא הייתה תמימות דעים בקרב הפיזיקאים לגבי נכונותה.
כשהועבר לו הפרס, בסך 32,000 דולר, הוא העביר את סכום הפרס למאריץ', שקנתה בכסף שלושה בתים בציריך - באחד התגוררה ושני האחרים שימשו כהשקעה.
בשנת 1930 חלה הבן הצעיר אדוארד בסכיזופרניה ואושפז במוסד פסיכיאטרי.
עקב הוצאות האשפוז של אדוארד, נאלצה מאריץ' למכור את שני הבתים.
הבית השלישי, בו התגוררה מאריץ', הועבר לרשות איינשטיין כדי למנוע את הצורך למכור גם אותו.
איינשטיין המשיך להעביר למאריץ' ולאדוארד קיצבה עד סוף ימיהם.
הנס אלברט, לימים פרופסור ב-UCLA, נפטר בארצות הברית בשנת 1973. אדוארד נפטר ב-25 באוקטובר 1965 בשווייץ.
בשנת 2005 הוצב לוח זיכרון על ביתה בציריך וב-2008 גם על הבית בו נפטרה, גם הוא בציריך.
מֵילָה (שם מדעי: Fraxinus, באנגלית: Ash tree) היא סוג של עצים ממשפחת הזיתיים (Oleaceae).
הכולל בין 58 ל-63 במספר, רובם נשירים, אם כי ישנם מספר מינים סובטרופיים ירוקי-עד.
תחום התפוצה הטבעי של הסוג באזורים הממוזגים של אירואסיה המשתרעים עד למרכז ודרום מלזיה, וכן בצפון ומרכז אמריקה ובקובה.
עלי המילה נגדיים, מנוצים עם עלעלים משוננים על פי רוב.
פירות המילה הם כנפית חד-זרעית.
רבים ממיני המילה הם עצים גדולים מאוד היכולים להגיע בתנאי גידול טובים, הכוללים משקעים תכופים וקרקע פורייה, ביערות ממוזגים למשל, לגובה של למעלה מ-30 מטרים.
עץ המילה הוא עץ קשה ודחוס, קשיח, חזק מאוד אך אלסטי.
הוא משמש באופן נרחב להכנת קשתות, ידיות כלים, מחבטי בייסבול ומחבטי הרלינג איכותיים ולמטרות אחרות הדורשות חוזק ועמידות רבים.
בימינו נחשב עץ אחר, ההיקורי, כטוב במיוחד להכנת ידיות הדורשות עמידות גבוהה כגון ידיות של גרזני חטיבה וגרזני ביקוע, אך עד גילוי אמריקה הצפונית (מקום צמיחתו של ההיקורי) היה עץ המילה העץ המועדף לשימושים כאלה באירופה.
עץ המילה משמש פעמים רבות ליצירת הגוף של גיטרות חשמליות, ולעיתים תדירות פחות לגוף גיטרות אקוסטיות.
הוא ידוע בגוון הצליל הבוהק והחד ובאיכותו המשתמרת לאורך זמן.
עץ המילה גם משמש בהיקף רחב לפורניר ברהיטי משרד.
עץ המילה, לרבות עץ הליבה, אינו עמיד במגע עם הקרקע ולכן אינו משמש למטרות חיצוניות.
חרשי עץ נהנים באופן כללי מעץ זה בשל תכונות הגימור המצוינות שלו.
ניתן לעבדו בקלות במכונות והוא קל לשימוש עם מסמרים, ברגים ודבק.
עץ המילה מצוין כשיש צורך בעץ קשה ועמיד, אך לא כבד מאוד.
צבע עץ הליבה של המילה אינו שונה מצבע עץ השרף שלה.
עץ המילה הוא גם עץ בערה מצוין והוא גם משמש במידה מסוימת לעישון מזון.
עץ מילה שזה עתה נכרת נחשב יחסית יבש.
כלומר אחוזי המים בו נמוכים יחסית.
לכן קיים הפתגם האנגלי: "Ash wood wet or ash wood dry, a King will warm his slippers by"; כלומר: עץ המילה יכול לשמש לבערה בעת צרה גם כשאין עץ יבש בסביבה.
חיפושית המילה היא מין פולש של חיפושית שמוצאה בסין וב-2002 נדדה לצפון אמריקה.
החיפושיות כרסמו את עצי המילה וכך קטלו עשרות מיליוני עצים במשך כ-15 שנים.
עקב כך, ניסו אנטמולוגים רבים ליצור דרך להדביר את החיפושית כדי להגן על העצים.
אחד מהפתרונות שנמצאו הוא הנחת מלכודת בדמות נקבת החיפושית, שמפתה את הזכרים לנחות עליה, ואז מחשמלת אותם למוות ב-4,000 וולט.
בארץ ישראל גדלה בר המילה הסורית, שיש הרואים בה מין נפרד ויש הרואים בה תת-מין של Fraxinus angustifolia.
זהו עץ נשיר גדול, הגדל באזורים הים תיכוניים ובייחוד באזורים לחים כמו בקרבת נחלים.
מין זה ומיני מילה אחרים נשתלים לנוי, כדוגמת המין הנפוץ ביישובים שונים בארץ, המילה ירוקת העד (Fraxinus uhdei), מין הגדל בר במרכז אמריקה, ממקסיקו עד להונדורס ונשתל ונחשב פולש בהוואי.
מילדין שוביץ' (Miladin Šobić, בקירילית: Миладин Шобић; נולד ב-7 בינואר 1956, ניקשיץ') הוא זמר ממונטנגרו וכותב שירים.
שוביץ' היה זמר פעיל בסוף שנות השבעים של המאה ה-20 ובתחילת שנות השמונים ביוגוסלביה, הוא היה פופולרי במיוחד במונטנגרו, סרביה, בוסניה והרצגובינה וקרואטיה.
שירתו בעיקרה מלנכולית והמוזיקה נשלטת על ידי גיטרה אקוסטית.
שוביץ' נולד בעיר ניקשיץ' השוכנת במרכז מונטנגרו.
תחילת יצירתו המוזיקלית החלה בבית הספר התיכון בכתיבת שירים ובהלחנת מוזיקה.
לאחר התיכון עבר לדוברובניק שם החל ללמוד תיירות בקולג'.
את שיריו המפורסמים ביותר יצר בהיותו סטודנט.
בשנת 1975 פרסם את שירו הראשון "To sam ja" (זה אני) שהפך להמנון הבלתי רשמי של הסטודנטים בדוברובניק.
בשנת 1976 השתתף בפסטיבל "Omladina76" (נוער 76) שהתקיים בעיר סובוטיקה (Subotica) שבצפון סרביה.
שוביץ' זכה במקום השני עם השיר "Daj nam neba" (תן לנו שמיים).
בשנת 1978 השתתף בפסטיבל האביב למוזיקה שהתקיים בבלגרד עם שירו "Bolesno ljeto" (קיץ חולה) וזכה בפרס על המילים הטובות ביותר.
בין השנים 1982-1981 שיתף פעולה עם נגן הפסנתר גאבור לנדל (Gabor Lenđel) בהוצאת שני תקליטים.
התקליטים יצאו בחברת התקליטים היוגוסלבית לשעבר "דיסקוטון" (Diskoton).
בשנת 1981 יצא תקליטו "Ožiljak"' (הצלקת), ובשנת 1982 יצא תקליטו "Umjesto gluposti" (במקום טפשות).
שוביץ' הקליט אלבום שלישי בשם "Barutana Ljubavi" (אבקת אהבה).
בעקבות מות אחותו גנז את התקליט והפסיק ליצור ולשיר.
שוביץ' חזר לעיר הולדתו ניקשיץ', ומעולם לא חזר לשיר, למרות שמועות רבות על חזרתו לשיר, והפופולריות הרבה שלו במונטנגרו.
מילדרד נטוויק הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית זוכת פרס אמי על תפקידה בסדרה "האחיות סנופ" ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1967 על הופעתה בסרט "יחפים בפארק".
נטוויק נולדה בבולטימור, מרילנד לג'וזף ולמילדרד מריון דוז נטוויק.
בוגרת "מכללת בנט" שבניו יורק עם תואר באומניות תיאטרון.
לפני שהחלה את דרכה המקצוענית כשחקנית תיאטרון בברודוויי הופיעה נטוויק במספר הפקות חובבים.
סבה היה מראשוני מהגרי נורווגיה לארצות הברית כאשר היגר לוויסקונסין ב-1847.
נטוויק הייתה אחייניתו של האנימטור גרים נטוויק שיצר את דמותה של בטי בופ.
נטוויק פילסה את דרכה כשחקנית קולנוע בשנות ה-40 של המאה ה-20 בזכות תפקידיה בסרטיו המצליחים ביותר של ג'ון פורד: דרמת המלחמה "המסע הארוך הביתה" והמערבונים "שלושה סנדקים" בתפקיד האמא ו"היא ענדה סרט צהוב".
כמו כן שיחקה בסרטים " The Kissing Bandit" לצידו של פרנק סינטרה, "הבית הקסום", ו"יולנדה והגנב".
בשנות ה-50 של המאה העשרים הייתה נטוויק מועמדת לפרס אמי על הופעתה בהפקת הטלוויזיה "Blithe Spirit" ולפרס הטוני על הופעתה במחזהו של ז'אן אנוי "ואלס הטוריאדורים".
בקולנוע השתתפה ביצירתו של ג'ון פורד "האדם השקט" בתפקיד האלמנה שרה טיליין, בקומדיה השחורה של אלפרד היצ'קוק "מי רצח את הארי?" בתפקיד מיס גרייבלי ובסרטים "ליצן החצר" ו"צעירה מרדנית" לצידה של ג'ינג'ר רוג'רס.
בשנת 1967 הייתה נטוויק מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על התפקיד שלה בקומדיה "יחפים בפארק" בתפקיד אתל בנקס אמה של הצעירה קורי ברטר (ג'יין פונדה).
ב-1972 הייתה מועמדת לפרס טוני על תפקידה במחזמר "70, בנות, 70".
בשנת 1974 זכתה נטוויק בפרס אמי על הופעתה במיני סדרת המתח הקומית "האחיות סנופ" והשתתפה בדרמה של פיטר בוגדנוביץ' "דייזי מילר".
את הופעתה האחרונה לפני הפרישה עשתה נטוויק בדרמה התקופתית "יחסים מסוכנים" בתפקיד מאדאם דה רוזמונד.
מתה ב-25 באוקטובר 1994 בגיל 89 ממחלת הסרטן בביתה שבניו יורק סיטי.
מילדרד פירס הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1945 בבימויו של מייקל קורטיז.
תסריט הסרט נכתב על ידי רנדל מקדונלד ומבוסס על נובלה בעלת אותו שם של ג'יימס אם.
קיין משנת 1941. בסרט משחקים ג'ואן קרופורד, אן בליית', ג'ק כרסון, זכריה סקוט ואיב ארדן.
זהו סרטה הראשון של קרופורד באולפני "האחים וורנר" לאחר עזיבתה את אולפני "מטרו גולדווין מאייר".
בסרט זה היא זכתה בפרס האוסקר הראשון שלה.
בתסריט במקור לא היה רצח, אך בעקבות ההצלחה של הסרט "ביטוח חיים כפול" (1944) החליטו להוסיף קטע זה.
השחקניות וירג'יניה ווידלר, אהן רוטרפורד ושירלי טמפל נבחנו לתפקיד ויידה פירס.
אך לבסוף ליהקו את אן בליית' שלושה שבועות לפני התחלת צילומי הסרט.
אן שרידן וברברה סטנוויק היו הבחירות העדיפות של הבמאי מייקל קורטיז לתפקיד מילדרד פירס.
אך לבסוף הוא בחר בג'ואן קרופורד.
קרופורד לא נכחה בטקס האוסקר שנערך באותה שנה עקב מחלה.
ברם לאחר שנודע לה על זכייתה בפרס היא מיהרה לקיים מסיבת עיתונאים.
ג'ואן קרופורד - מילדרד פירס
ג'ק כרסון - וולי פיי
זכריה סקוט - מונטי ברגון
איב ארדן - אידה קרווין
אן בליית' - ויידה פירס
ברוס בנט - אלברט פירס
פרס המבקרים של ניו יורק לשחקנית הטובה ביותר (ג'ואן קרופורד)
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ג'ואן קרופורד)
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (איב ארדן)
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (אן בלית')
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (ארנסט הלר)
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (רנדל מקדונלד)
הסרט היה מועמד לשלוש רשימות של מכון הסרטים האמריקאי: "הסרטים הטובים ביותר - הגרסה המעודכנת", "הנבלים הטובים ביותר" (אן בלית' בתור ויידה פירס) ו"הציטוטים הטובים ביותר" ("Personally, Veda's convinced me that alligators have the right idea.
They eat their young." שנאמר על ידי אידה קרווין).
ב-1996, נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע.
במרץ 2011 יצאה מיני סדרת טלוויזיה בעלת אותו שם של רשת "HBO".
בסדרה שיחקו קייט וינסלט, גאי פירס, אוון רייצ'ל ווד ומייר וינינגהם.
תסריט הסדרה שונה במקצת מזה של הסרט.
בנוסף, הסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך וחמישה פרסי אמי.
מילדרד לואיז "מילי" מקדניאל-סיינלטון הייתה אתלטית אמריקאית, אלופה אולימפית (מלבורן 1956) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
היא התאמנה במכון טוסקגי שבאלבמה שבו גם שיחקה בקבוצת הכדורסל.
בשנת 1953 זכתה לראשונה באליפות ארצות הברית בקפיצה לגובה.
בשנים 1955 ו-1956 היא זכתה באליפות ארצות הברית הן באולם והן באצטדיון.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי שבמקסיקו בשנת 1955 זכתה מקדניאל במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.68 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכתה מקדניאל במדליית זהב, בקפיצה לגובה בשיא עולם חדש של 1.76 מטר, שיפור לשיא בן 4 חודשים וחצי של יולנדה באלאש מרומניה (1.75 מטר) שסיימה במקום חמישי, לפני מריה פיסרבה מברית המועצות ותלמה הופקינס מבריטניה (1.67 מטר) שזכו בצוותא במדליית הכסף.
מילדורה היא עיר בצפון-מערב מדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
העיר שוכנת על גדות נהר מארי במרחק 550 ק"מ מצפון-מערב לבירת המדינה מלבורן ובמרחק 400 ק"מ מצפון-מזרח לעיר אדלייד.
אוכלוסיית העיר מנתה 31,361 תושבים במפקד 2011.
העיר משמשת כמרכזו של אזור חקלאי גדול שענף גידול הגפנים הוא העיקרי שבו והמספק כ-80% מתצרוכת הענבים של ויקטוריה.
יקבים רבים מפיקים יין מהענבים מתוצרת מילדורה.
לפני הגעת ההתיישבות האירופאית התגוררו באזור שבטים אבוריג'ינים שנמשכו אליו בזכות אדמתו הפורייה ושפע המזון שהניבה.
האירופאים הראשונים הגיעו לאזור ב-1857 והקימו חוות גידול כבשים.
בין השנים 1877–1884 היו בוויקטוריה שנות בצורת.
הדבר הניע את אלפרד דיקין (Alfred Deakin), אז שר בממשלת אוסטרליה ולימים ראש הממשלה, לנסוע לקליפורניה ולבחון את נושא ההשקיה.
שם הוא פגש את מהנדסי ההשקיה, האחים ג'ורג' וויליאם צ'אפי (Chaffey).
ב-1886 הגיע לאוסטרליה ג'ורג' צ'אפי ובחר באתר של חוות הכבשים הנטושה של מילדורה כדי להקים את העיירה הראשונה שאדמותיה יושקו באופן מלאכותי.
לצורך כך הוא חתם עם ממשלת ויקטוריה על חוזה בהיקף של 300,000 ליש"ט לעשרים שנה.
לאחר ויכוחים פוליטיים הוקם היישוב מילדורה ב-1887 ושנה לאחר מכן נפתח במקום סניף הדואר.
בשנות התשעים של המאה ה-19 שגשגו העיירות השכנות למילדורה.
באותה תקופה התפתחה באוסטרליה מכת הארנבים.
הדבר גרם מכה קשה למגדלי הצאן, בעיקר מדרום לנהר המארי.
במקביל היה באותה תקופה שפל כלכלי.
שני הגורמים הללו האטו את התפתחותה של מילדורה.
לאחר תקופה זו היישוב התאושש והתפתח.
עד מהרה הפכה מילדורה לעיירה המרכזית במחוז.
נבנו בה פרברים והוקמו יישובים בסמוך לה.
החל משנות העשרים של המאה ה-20 התפתחה באזור רשת קרוניות רכבת אזורית.
לאחר מלחמת העולם השנייה קלטה מילדורה גל גדול של מהגרים, בעיקר מיוון ומאיטליה שנמשכו לענפי החקלאות שהיו זקוקים לעובדים בלתי מקצועיים לקטיף הפירות.
מילדרד דורות'י דאנוק הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית מועמדת שני פרסי אוסקר ושלושה פרסי גלובוס הזהב על תפקידיה בסרטים "מותו של סוכן", "בייבי דול", "ויוה זפאטה!" ו"פייטון פלייס".
דאנוק נולדה בעיר בולטימור שבמרילנד.
למדה ב"מכללת גוצ'ר" ששבולטימור ועבדה בתחילת חייה הבוגרים כמחנכת בבית ספר.
דאנוק החלה לשחק בשנות ה-30 המוקדמות שלה, לאחר כמה תפקידי משחק משניים בברודוויי היא התגלתה בשנת 1945 בסרט הקולנוע "הדגן הוא ירוק" בכיכובה של בטי דייוויס.
בשנת 1947 הייתה דאנוק לאחת ממקימיו של בית הספר "אולפן השחקנים".
בשנת 1949 השתתפה דאנוק במחזהו של ארתור מילר "מותו של סוכן" בתפקיד לינדה אשתו של סוכן המכירות וילי לומן.
המחזה עובד בהצלחה רבה לקולנוע בשנת 1951 בהפקתו של סטנלי קריימר ובבימויו של הבמאי ההונגרי לאסלו בנדק.
דאנוק חזרה על הופעתה בתפקיד לינדה לומן והועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ההפקה המצליחה עובדה בשנת 1966 גם טלוויזיונית על ידי רשת CBS ודאנוק שחזרה על הופעתה בפעם השלישית הועמדה לפרס אמי על משחקה המשכנע.
בשנת 1952 החלה דאנוק לעבוד עם הבמאי הנערץ איליה קאזאן שבחר בה לתפקיד משני קטן אך משמעותי בדרמה הביוגרפית "ויוה זפאטה!", על הופעתה בתור סנורה אספז'ו הייתה דאנוק מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1955 שיחקה דאנוק בקומדיה השחורה של אלפרד היצ'קוק "מי רצח את הארי?" בתפקיד גברת וויגס.
דאנוק הופיעה תחת בימויו של קאזאן גם בשנת 1956 בקומדיה השחורה "בייבי דול" בתפקיד רוז קומפורט דודתה הסנילית של בייבי דול (קרול בייקר) עליו הועמדה בפעם השנייה לאוסקר לגלובוס הזהב.
בשנת 1957 הועמדה דאנוק בפעם השלישית והשנייה ברציפות לפרס גלובוס זהב לתפקיד המשנה הטוב ביותר על משחקה בתור מיס אלסי ת'ורנטון מנהלת התיכון בדרמה של הבמאי הקנדי המוערך מארק רובסון "פייטון פלייס".
בשנת 1959 השתתפה דאנוק בדרמה של פרד זינמן "סיפורה של נזירה" בתור האחות מרגריטה.
בשנות ה-60 שיחקה דאנוק בדרמות "שבע נשים" של ג'ון פורד בתור ג'יין ארגנט העוזרת של ראש המיסיון אגתה אנדרוס (מרגרט לייטון), "גלוריה" בתפקיד אמה של גלוריה וונדרוס (אליזבת טיילור) והופיעה בסרטו של ריצ'רד ברוקס המבוסס על מחזהו של טנסי ויליאמס "ציפור הנעורים המתוקה" בתפקיד הדודה נוני.
את הופעתה האחרונה עשתה דאנוק בשנת 1987 בקומדיית הפשע של ג'יימס טובק "אמן בחיזורים".
דאנוק הייתה נשואה לקית' אורמי, מנהל בבנק "Chemical Bank" שבמנהטן והייתה אם לילד אחד.
דאנוק נפטרה מנסיבות טבעיות ב-5 ביולי 1991 בעיירה אואק בלופס שבמסצ'וסטס בגיל 90. דאנוק היא חברה בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי ועל שמה כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הגברת עם שקיות הקניות (1976)
מילדרד דרסלהוז , הידועה כ"מלכת מדעי הפחמן", הייתה פיזיקאית יהודיה-אמריקאית, פרופסור אמריטה ב-MIT.
מילדרד ספיוואק (Spiewak) בת לזוג מהגרים יהודים מפולין, מאיר ואתל.
נולדה וגדלה בשכונת עוני בברוקלין.
ב-1958 נישאה לפיזיקאי ג'ן דרסלהוז, שהיה קולגה שלה במהלך לימודיה.
בגיל 13 התקבלה לבית ספר תיכון למחוננים המסונף למכללת האנטר באפר איסט סייד במנהטן.
סיימה תואר ראשון במכללת האנטר ב-1951. את לימודי התואר השני החלה במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' זאת במסגרת מלגת פולברייט.
את התואר סיימה ב-1953 במכללת רדקליף המסונפת לאוניברסיטת הרווארד.
סיימה דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בשנת 1958, תזת הדוקטורט שלה הייתה בתחום מוליכי העל.
ב-1960 החלה לעבוד כחוקרת במעבדת לינקולן, מעבדת מחקר ופיתוח של מחלקת ההגנה של ארצות הברית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ב-1968 התמנתה לפרופסור מן המניין בפקולטה להנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, האישה הראשונה שקיבלה מעמד זה.
ב-1983 מונתה שם לפרופסור לפיזיקה.
בשנים 2003 עד 2008 הייתה מנהלת חטיבת המדע במחלקת האנרגיה של ארצות הברית.
מראשית דרכה נתקלה דרסלהוז במחסומים שעמדו בפני נשים במדעים המדויקים ובהנדסה.
בנעוריה היה נהוג לומר שהמקצועות לנשים הם מורות, אחיות או מזכירות.
היא אכן עלולה הייתה לנהוג כך, אלמלא מורתה לפיזיקה רוזלין יאלו, (לימים כלת פרס נובל לרפואה) שעודדה אותה ללמוד מדעים.
בהמשך דרכה דרסלהוז עסקה רבות בקידום המאמצים להגברת שיתוף נשים בהנדסה ובמדעים.
נושא תיזת הדוקטורט שלה היה "השפעת שדה מגנטי על אימפדנס פני השטח של מוליך-על".
תחומי המחקר העיקריים שלה: גרפיט, פונונים, פולרן, ננו-צינוריות פחמן, פיזיקה של חומר מעובה.
במהלך שנות פעילותה הינחתה דרסלהוז כ-75 דוקטורנטים.
יו"ר ההנהלה של האגודה האמריקאית לפיזיקה 2008 - 2003.
המדליה הלאומית למדעים - 1990.
פרס מכון ויצמן למדעניות מצטיינות - 2000.
תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הקתולית של לוון.- 2000.
פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע - 2007.
פרס האגודה האמריקנית לכימיה לעידוד נשים לקריירה במדעי הכימיה - 2009.
פרס award היינץ בקטגוריה של טכנולוגיה וכלכלה - 2011.
פרס קוולי לננוטכנולוגיה - 2012.
מדליית הכבוד של ה-IEEE, דרסלהוז היא האישה הראשונה שזכתה במדליה - 2015.
מילארד מיטצ'ל היה שחקן קולנוע אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1952 על תפקידו בסרט "ההרשעה השישית שלי".
השתתף בקלאסיקות ההוליוודיות "רומן זר" ,"טייסי השחקים", "שיר אשיר בגשם", "האקדוחן" ו"חיים כפולים".
החל את דרכו כשחקן הוליוודי בשנות ה-30 של המאה ה-20 כשחקן משני.
מיטצ'ל התגלה לראשונה בסוף שנות ה-40 בדרמות "טייסי השחקים" של הנרי קינג בתור מפקד המפציץ מייג'ור גנרל פריצ'הארד, "חיים כפולים" של ג'ורג' קיוקור ובקומדיה של בילי ויילדר "רומן זר" בתפקיד קולונל רופיוס פלאמר.
בשנת 1950 השתתף מיטצ'ל במערבונים "האקדוחן" בתפקיד השריף מארק סטרט, "ווינצ'סטר 73" בתפקיד ובקומדיה "מר 880" בתפקיד מאק מאקאינטייר.
ב-1952 זכה מיטצ'ל בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור האסיר ג'יימס קוני בדרמה הקומית בהפקת סטנלי קריימר "ההרשעה השישית שלי".
באותה שנה הופיע בקומדיה המוזיקלית
הקלאסית "שיר אשיר בגשם" בתפקיד מנהל אולפן ההפקות ר.
סרטו האחרון היה המערבון של אנתוני מאן "דורבן ערום".
מיטצ'ל נפטר ב-13 באוקטובר 1953 ממחלת סרטן הריאה בסנטה מוניקה כשהוא בן 50. הוא נקבר ב"בית העלמין הצלב הקדוש" שעיר קולבר סיטי.
מילבת-שיבא מעניקים איכות לחיים היא מרפאה בבית החולים השיקומי במרכז הרפואי שיבא, הפועלת למען אנשים עם צרכים מיוחדים.
מטרתה לסייע בשיפור איכות החיים ושילובם בחברה של ילדים, מבוגרים וקשישים עם מגבלה ברמת תפקודם, באמצעות סביבה טכנולוגית מותאמת.
ייחודה של המרפאה היא בשילוב אנשי צוות ממקצועות הבריאות ומתנדבים ממקצועות טכניים שחוברים יחד כדי לפתח וליצור אביזרי עזר בהתאמה אישית לפונים.
הוגי ומייסדי עמותת מילבת הם המהנדס דניאל ברק ממכון ויצמן למדע ופרופסור רפי רוזין, שהקים וניהל את יחידת השיקום בבית החולים תל-השומר.
מילבת, זוכת "אות הנשיא למתנדב", פועלת בכל רחבי ישראל משנת 1981 ומעניקה שירותים ייחודיים ומותאמים אישית.
מודל הפעילות בעמותת מילבת ייחודי:
צוות מקצועי - הכולל מרפאים בעיסוק, קלינאי תקשורת ופיזיותרפיסטים - מעניק ייעוץ אובייקטיבי לבחירת אביזרי עזר כמענה לבעיה התפקודית של כל מטופל.
השירות כולל מתן מידע על האביזרים הקיימים (מוצרים מסחריים ופיתוחים מקוריים של מילבת).
בחירת האביזר המתאים, התנסות אישית ומידע היכן ניתן לרכשו.
במקרים בהם לא מצוי פתרון מסחרי מתאים, מומחים מתחומי מדע וטכנולוגיה שונים, המועסקים בהתנדבות מלאה, מפתחים בהתאמה אישית את האביזר הנחוץ.
מדי שנה יחידת מילבת-שיבא מייצרת מאות אביזרי עזר כמענה לצרכיהם של אנשים פרטיים, לקבוצות גדולות של אנשים ולצורכי מסגרות כגון: שיקום, חינוך מיוחד, מועדוני קשישים, תעסוקה מוגנת ועוד.
פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים
אות ההתנדבות מטעם המשרד לאזרחים ותיקים
מילדרד כהן הייתה ביוכימאית יהודייה-אמריקאית, שהגיעה לחזית ההבנה של תגובות אורגניות ותגובות כימיות ברמה האטומית, תוך שימוש בטכנולוגיות חדישות כמו ספקטרומטר מסה ותהודה מגנטית גרעינית.
המחקרים שלה כללו מחקרים מטבוליים, חקר מכניקות של תגובות אנזימיות, חקר הספין האלקטרוני וחקר תגובות האדונזין התלת – זרחתי (ATP).
ב-1982 היא קיבלה את המדליה הלאומית למדעים – הפרס הגבוה ביותר בעולם המדע האמריקאי.
מילדרד כהן, נולדה בניו יורק ב-12 ביולי 1913 לאיזידור וברתה כהן, מהגרים רוסים - יהודים.
אביה הוסמך כרב ברוסיה, והפך ל"אתאיסט לוחם" שהיה מעורב בתנועת היידישיזם בניו יורק ובנוסף, עבד בתעשיית הטקסטיל והדפוס.
לכהן אח אחד, אלברט, הגדול ממנה בשנתיים.
כהן קפצה מספר רב של כיתות וסיימה את לימודיה בגיל 14 בבית ספר ציבורי בניו –יורק.
היא התמחתה בכימיה במכללת האנטר תוך כדי שלקחה את כל הקורסים הזמינים בפיזיקה.
היא קיבלה תואר ראשון ב-1931 ושנה לאחר מכן, קיבלה תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת קולומביה.
כהן החלה לעבוד בוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה, קודמתה בתפקיד של סוכנות נאס"א.
ניתנה לה עמדה נמוכה מזו שהוסמכה אליה ולבסוף אף נאסר עליה להיכנס למעבדות עקב היותה אישה.
למרות זאת, היא המשיכה בתכנון ניסויי הזרקת דלק שבוצעו על ידי אחרים.
כהן לבסוף חזרה לאוניברסיטת קולומביה, שם עבדה תחת הרולד יורי.
היא השתמשה באיזוטופים על מנת לחקור את המכניקה של תגובות כימיות.
ב-1937 קיבלה את הדוקטורט שלה, בעקבות עבודתה על מעקב אחר תזוזת אטומי הפחמן בתא.
אף על פי כן, עדיין התקשתה למצוא עבודה.
לפי ד"ר כהן, תאגידים שחיפשו עובדים באוניברסיטת קולומביה פרסמו במודעותיהם: "מראיינים את כל המועמדים בעלי דוקטורט, זכרים ונוצרים".
למרות זאת, וינסנט דו ויניו שכר אותה ככימאית פיזיקלית, תחילה באוניברסיטת וושינגטון ולאחר מכן במרכז הרפואי של אוניברסיטת קורנל.
היא החלה לעבוד בשנית על איזוטופים, בהתמקדות על מדידת תכולת הדאוטריום ("מימן כבד") במים.
תשע שנים עברו עד שיכלה לבחור נושא מחקר לעצמה, ועשרים ואחת שנים עברו עד שקיבלה מעבדה.
כהן התייחסה לכך בהמשך, באומרה:
ב-1946 חזרה כהן לאוניברסיטת וושינגטון, שם עבדה עם קרל וגרטי קורי, צוות של זוג נשוי שאפשרו לכהן להתחיל מחקר עצמאי.
בין שאר מאמציה, היא ניתחה תגובות של אנזימים כזרזים ובנתה ספקטרומטר מסה, וב-1958 היא קיבלה את התואר פרופסורית משנה.
ב-1960 הפכה כהן לחברת פקולטה באוניברסיטת פנסילבניה, ותוך שנה הפכה לפרופסורית מן המניין.
ב-1964, לאחר שהפכה לאישה הראשונה שקיבלה את פרס הקריירה של אגודת הלב האמריקאית, החלה האגודה לספק לה תמיכה עד 1978, אז מינתה אותה האוניברסיטה ל"פרופסורית אמריטה" – תואר הניתן לפרופסורית בפרישה.
לאחר פרישתה, כהן תפקדה כחברה ותיקה במרכז פוקס צ'ייס לחקר הסרטן.
היא גם חזרה לעבודת המחקר באוניברסיטת פנסילבניה על בסיס חלקי והמשיכה עד 1998.
מילדרד כהן נפטרה ב-12 באוקטובר 2009, בגיל 96.
האישה הראשונה בוועד העורך של כתב העת היוקרתי "המגזין לכימיה ביולוגית".
מדליית גרוון-אולין של האגודה האמריקנית לכימיה.
מדליית קרסון של מכון פרנקלין.
פרס הביוכימיה של ארגון הנשים העולמי.
פרס הקריירה של אגודת הלב האמריקאית.
מדליית צ'נדלר של אוניברסיטת קולומביה.
הנשיאה האישה הראשונה של הארגון האמריקאי לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
חלק מהיכל התהילה הלאומי לנשים.
ב-1938, נישאה ד"ר כהן לפיזיקאי הנרי פרימקוב, אך לא שינתה את שם משפחתה.
לכהן ובן זוגה שלושה ילדים: שתי בנות, נינה ולורה שגדלו להיות פסיכותרפיסטיות, ובן בשם פול, שגדל להיות מדען.
מילבאואר אדריכלים הוא משרד אדריכלים ישראלי, המתמחה בתחום הבנייה למגורים, התחדשות עירונית ופרויקטים להשכרה.
נכון לשנת 2025, במשרד מועסקים 30 עובדים, בהם 23 אדריכלים והנדסאים, והוא מדורג במקום 35 בישראל מבין משרדי האדריכלות על פי מדד Dun's 100 לשנת 2025.
מילבאואר אדריכלים הוקם בשנת 1998 על ידי האדריכלית אורית מילבאואר-אייל, בוגרת הטכניון בהצטיינות.בשנת 2011 זכה המשרד במכרז עיריית תל אביב לתכנון פרויקט "גני שפירא" - הפרויקט הראשון בתל אביב לדיור בר השגה.
פרויקט זה זיכה את אורית מילבאואר-אייל בפרס רוקח לשנת 2015 ובפרס אות האדריכלות לשנת 2018.
תכנון אורבני – המשרד מתכנן תב"עות עבור יזמים מובילים ועבור עיריות כגון: עיריית תל אביב, עיריית ראשון לציון, עיריית הרצליה ועיריית כפר סבא.
פרויקטי תוכניות בניין עיר לדוגמה: תב"ע עבור תפרי נווה צדק צפון מזרח, מתחם אקדמי ומעונות סטודנטים בכפר סבא ומתחם הבית הירוק ביפו.
התחדשות עירונית – המשרד מתכנן עשרות בנייני מגורים, מגדלי מגורים ושכונות בשלמות, במסגרת של התחדשות עירונית הכוללות ערוב שימושים, לדוגמה: פרויקט מכבי יפו, הכולל 14 בנייני מגורים בשילוב מסחר ושטחים פתוחים.
מגורים להשכרה – המשרד הוא מחלוצי תחום התכנון הייעודי עבור מגורים להשכרה ומקדם פרויקטים רבים, הבולטים בניהם: פרויקט מתחם שדה דב, מגדל תע"ש בדרך השלום ופרויקט מתחם אלנבי בירושלים שתוכננו במסגרת תוכנית "דירה להשכיר".
שימור מבנים ומבני ציבור – במסגרת התמחות זו המשרד מנהל את פרויקט תחנת הכוח רדינג עבור חברת החשמל, בשותפות עם ישר אדריכלים: תכנון המתחם (350 דונם), כולל שימור מבנה תחנת הכוח ההיסטורית והפיכתו למרכז מבקרים ומוזיאון.
גני שפירא, תל אביב – הפרויקט הראשון לדיור בר השגה של עיריית תל אביב.
פרויקט זה זכה במספר פרסים.
מתחם מכבי יפו, תל אביב – 14 בנייני מגורים בשילוב חזית מסחרית.
מתחם אלנבי, ירושלים – 13 בנייני מגורים להשכרה, מסחר וגני ילדים.
מתחם תע"ש השלום, תל אביב – מתחם דיור להשכרה שמשלב מגדל של 23 קומות ובינוי מרקמי.
שדה דב, תל אביב – מתחם דיור להשכרה שמשלב מגדל של 40 קומות ובניינים מרקמיים.
בניין עיריית ראשון לציון החדש – זכייה במקום הראשון בתחרות לתכנון בניין העירייה החדש.
מעונות סטודנטים, המכללה למנהל, ראשון לציון – 512 יחידות מגורים עבור סטודנטים.
תחנת הכוח רדינג, תל אביב – שימור מבנה תחנת הכוח ההיסטורית והפיכתו למרכז מבקרים ומוזיאון (בשיתוף ישר אדריכלים).
בית ספר תל נורדאו, תל אביב – תכנון בניין חדש לבית הספר ההיסטורי.
בית ליטוינסקי, תל אביב – שימור בניין אקלקטי משנות ה-20, תוך שילובו במרחב מגדלים.
מתחם קהילת לודג', תל אביב – פרויקט פינוי בינוי הכולל 6 בנייני מגורים.
מתחם הבית הירוק, "דירה להשכיר", תל אביב – שילוב של דירות להשכרה, מסחר ומבני ציבור לשימור.
מילבה רולר הייתה ציירת אוסטרית בתנועת הזצסיון הווינאית.
מילבה סטויסלביץ' נולדה ב־18 בפברואר 1886 באינסברוק.
אביה, מילוש סטויסלביץ', היה סרבי מווליקה פופינה בקרואטיה, ואמה, אדלהייד הוהנואר, הייתה מורה אוסטרית לציור על חרסינה באקדמיה לנשים בווינה.
אחיה הצעיר, ראול סטויסאבלייביץ', נולד בשנת 1887 והוא הפך לטייס.
בשנת 1906 התחתנה עם האמן אלפרד רולר.
שניהם היו חברים מובילים בתנועת הזצסיון הווינאי.
היא, קולומן מוזר, גוסטב קלימט ויוזף הופמן עיצבו בגדים עבור עצמם ובני משפחותיהם.
לה ולאלפרד נולדו שני בנים: דיטריך (1909–2001) שהפך לרופא ואולריך (1911–1941) שהפך למעצב במה ושהיה כשומר באס אס בסטולפובו ליד קלוגה (בברית המועצות) ונהרג בסוף שנת 1941.
מילבה תוארה על ידי בריג'יט המן כ"סרבית תומכת בהתלהבות בהיטלר".
כשבנה אולריך נהרג בחזית מוסקבה, כתבה ויניפרד וגנר (כלתו של ריכרד וגנר, תומכת נלהבת בהיטלר והתכתבה איתו תדיר) למילבה, אישה שלא הכירה באופן אישי:
החדשות הגיעו אלי זה עתה, אם כי אני עדיין לא מצליחה להפנים את זה, שבנך היקר מת כגיבור מולדת אביו והפיהרר אהובו.
אני מרכינה את ראשי בכבוד ובשקט למה שאת, אמו, בטח עוברת ...
עבורנו זה כמו לאבד בן משפחה יקר, ואובדן של אמן מחונן במיוחד.
כעת חייו הצעירים התממשו: הוא האמין בפיהרר ובלאומיות כאידיאל חברתי והאמין בעתיד המולדת הגדולה.
הוא היה נאמן עד מוות, ומהווה דוגמה למופת לכולנו.
בהצהרה מאוחרת יותר, משפחת רולר סתרה את דעתה של ויניפרד.
מילבה רולר נפטרה בווינה ב־6 במאי 1949. היא נקברה בבית העלמין המרכזי בווינה.
עבודותיה נכללו בתערוכת City of Women: אמניות בווינה בין השנים 1900–1938 שנערכה ב -2019.
מילדרד אן באטלר הייתה אמנית אירית, שעבדה בצבעי מים ושמן בנושאי נוף, ז'אנר ובעלי חיים.
מילדרד אן נולדה בשנת 1858 בקילמוררי, ליד תומסטאון והייתה בתו הצעירה של קפטן הנרי באטלר, נכדו של אדמונד באטלר, ויסקונט מונטגרט ה-11. הידע על חייה ושיטות עבודתה של באטלר מבוסס כמעט לחלוטין על ציוריה עצמם ועל יומניה, שנשמרו במשך רוב השנים בין 1892 ל-1938.
אביה, הנרי באטלר, היה אמן חובב שהעדיף נושאים מהטבע שנתקל בהם במסעותיו, בפרט צמחים ובעלי חיים אקזוטיים.
באטלר בילתה את מרבית חייה בבית המשפחה בקילמוררי ובנסיעות תכופות לאנגליה וליבשת.
היא המשיכה לצייר עד שנות השלושים של המאה העשרים, אז הפסיקה לצייר בגלל דלקת פרקים ונפטרה בשנת 1941, בת 83.
אביה עודד אותה לצייר בצעירותה, אך הכשרתה האמנותית החלה בלונדון בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עם צבעי המים אצל פול ג'ייקוב נפטל, שאותו בחרה בזכות הבנתה בצבעי מים.
באטלר כמו חברתה רוז מרי ברטון, שלמדה גם היא אצל נפטל, לא פעלה לפי בחירת הנוף שלו, במקום זאת היא התמסרה לציור בקר, ציפורים וגני פרחים.
היא המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר אצל ויליאם פרנק קלדרון(אנ') שהתמחה בציור בעלי חיים ובהמשך פתח בית ספר לציור בעלי חיים.
בבית הספר של פרנק קלדרון היא למדה את נושא הפרות, ועבודה זו נבחרה לתצוגה באקדמיה המלכותית.
בסוף שנות העשרים לחייה, ביקרה באטלר ביקורים שנתיים ביבשת עד לפרוץ המלחמה.
היא נסעה לצרפת, בלגיה, שווייץ ואיטליה.
בפריז למדה רישום, רישום דמויות.
בעת ששהתה בפריז היא נקשרה לאסכולת ניולין והמשיכה לבלות את הקיץ של 1894 ו-1895 בניולין בקורנוול.
ניולין באותה תקופה היה המרכז לקבוצת אמנים שהתעניינה בנושאים רחבים, ורבים מהם למדו בעבר בצרפת.
היא צורפה לבית הספר בניולין, ולסטודיו של נורמן גרסטין לצד בני דורם כמו וולטר אוסבורן וסר ג'ון לאוורי.
באטלר הציגה ללא הרף לאורך הקריירה שלה והוכיחה את עצמה כאשת עסקים מצליחה המסוגלת לשווק את צבעי המים שלה בהצלחה עם פטרונים כמו לואי הרביעי, הדוכס הגדול של הסן.
היא הייתה חברה באגודת האמניות.
היא הייתה אחת מתשעת האקדמאים הראשונים שנבחרו על ידי האקדמיה לאומנויות באולסטר בשנת 1930. היא קיבלה חברות מלאה בחברה המלכותית לצבעי מים בשנת 1937, לאחר שהייתה חברת עמית מאז 1896.
באטלר ציירה בשמן ובצבעי מים נושאי נוף, ז'אנר ובעלי חיים.
מגוון עבודותיה נשלט על ידי נושא הטבע ונושאיה שיקפו סצנות ביתיות סביב ביתה בקילמוררי.
ביתה של באטלר היווה מקור השראה עצום לאורך חייה, גינתו וסביבתה, סיפקו נושאים לרבים מציוריה, שכללו לעיתים קרובות את הגנים שמסביב, המרעה וטבע.
היא השיגה הצלחה בחייה והציגה בגלריות מרכזיות באירלנד ובאנגליה.
מילדרד אליזבת גילארס , שכונתה "אקסיס סאלי" יחד עם ריטה צוקה , הייתה שדרנית אמריקאית, שהועסקה על ידי גרמניה הנאצית להפצת תעמולה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר לכידתה בברלין לאחר המלחמה, היא הפכה לאישה הראשונה שהורשעה בבגידה נגד ארצות הברית.
במרץ 1949 היא נידונה למאסר של עשר עד שלושים שנה.
היא נולדה כמילדרד אליזבת סיסק בפורטלנד, מיין, היא לקחה את שם המשפחה גילארס בשנת 1911 לאחר שאמה נישאה בשנית.
משפחתה התגוררה בבלווי שבאוהיו שם אביה היה רופא שיניים עד שמלאו לה 16. בגיל 16 עברה להתגורר עם משפחתה בקונאוט, אוהיו.
בשנת 1918 היא נרשמה ללימודי אומנויות דרמה באוניברסיטת אוהיו וסליאן, אך עזבה מבלי להשלים את לימודיה.
לאחר מכן עברה לגריניץ' וילג', ניו יורק, שם עבדה בעבודות שונות למימון שיעורי דרמה.
היא עבדה עם חברות מניות והופיעה בוודוויל אך היא לא הצליחה לבסס קריירה מוצלחת בענף.
היא עבדה גם כדוגמנית אמן אצל הפסל מריו קורבל, אך לא הצליחה למצוא עבודה קבועה, ולכן בשנת 1929 עברה לצרפת וחיה בפריס במשך חצי שנה.
בשנת 1933 היא עזבה את ארצות הברית שוב והתגוררה תחילה באלג'יר, שם מצאה עבודה כעוזרת לתלבושות.
בשנת 1934 היא עברה לדרזדן, גרמניה, ללמוד מוזיקה, ובהמשך הועסקה כמורה לאנגלית בבית הספר ברליץ בברלין.
בשנת 1940 קיבלה עבודה כקריינית בתחנת הרדיו הממלכתית הגרמנית Reichs-Rundfunk-Gesellschaft (RRG).
עד שנת 1941 ייעצה מחלקת המדינה של ארצות הברית לאזרחים אמריקאים לעזוב את גרמניה ואת השטחים הנשלטים על ידי גרמניה.
עם זאת, גילארס בחרה להישאר מכיוון שארוסה, פול קרלסון, אזרח גרמני, אמר כי לעולם לא יתחתן איתה אם תחזור לארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן נשלח קרלסון לסייע למאמץ המלחמתי הגרמני בחזית המזרחית, שם נהרג.
שידוריה של גילארס היו בתחילה לא פוליטיים.
זה השתנה בשנת 1942 כאשר מקס אוטו קוישביץ , מנהל התוכנית באזור ארצות הברית בתחנה, ליהק את אותה במופע חדש בשם Home Sweet Home.
עד מהרה היא רכשה כמה שמות בקרב קהל ה-GI שלה, כולל "כלבת ברלין", מתוקת ברלין, אולגה וסאלי, אך הכינוי הנפוץ ביותר היה "אקסיס סאלי" (כלומר "סאלי של הציר").
השם הזה כנראה הגיע כאשר התבקשה בשידור לתאר את עצמה, וגילארס אמרה שהיא "הטיפוס האירי...
בשנת 1943, אישה איטלקית-אמריקאית, ריטה זוקה, החלה לשדר גם לכוחות אמריקניים מרומא, תוך שימוש בשם "סאלי".
השתיים לעיתים קרובות בולבלו זו עם זו ורבים אף חשבו שהן אותה שדרנית למרות שגילארס שנאה את זוקה.
התוכניות העיקריות של גילארס מברלין היו:
"Home Sweet Home Hour", מ-24 בדצמבר 1942 ועד 1945. תוכנית תעמולה קבועה שמטרתה לגרום לכוחות אמריקאים באירופה לחוש געגועים.
נושא רציף של השידורים הללו היה בגידה של נשות חיילים ואהובות בזמן שהמאזינים הוצבו באירופה ובצפון אפריקה.
היא שאלה האם הנשים יישארו נאמנות, "במיוחד אם אתם הבנים נהייתם בעלי מום ולא חוזרים בחתיכה אחת".
התוכנית ניסתה לנצל את פחדיהם של חיילים אמריקאים לגבי המתרחש בעורף.
השידורים נועדו לגרום לחיילים להרגיש ספק בנוגע למשימתם, למנהיגיהם ולסיכויים שלהם לאחר המלחמה.
"Midge at the Mike", שודרה ממרץ ועד סוף הסתיו 1943, בו ניגנה שירים אמריקאיים שזורים בתעמולה תבוסתנית, רטוריקה אנטישמית והתקפות על פרנקלין ד.
הופנו לקהל הביתי בארצות הברית, בו גילארס השתמשה במידע על פצועים ושבויים אמריקאים כדי לגרום לפחד ודאגה במשפחותיהם.