tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכז העיר עובר בכיוון מזרח-מערב כביש ראשי 7, המלווה ברציפות בכביש המהיר M7 בקטע זה, בנוסף לאזורי המגורים, כמה קילומטרים מדרום להם.
הוא מחובר ללנדיאלטוטי (ודרכו ליישובים הדרומיים של מחוז שומוג').
האזור סביב אגם בלטון מאוכלס במשך כ-6,000 שנים.
בלטונבוגלאר מוזכר לראשונה במסמך בשנת 1211. המקום צמח לאחד מאתרי הנופש הגדולים ביותר באגם באלטון מאז סוף המאה ה-19, כך שב-1904 נוסד מועדון הספא הראשון בבלטונבוגלאר.
בשנת 1912 הוכרזה העיר כספא.
בערך בתקופה זו נבנה הנמל החדש, שהוא כיום אחד מנמלי השיט הגדולים באגם באלטון.
בין השנים 1940–1944 נבנו והופעלו במקום גימנסיה פולנית וליציאום, ששירתו את חינוך ילדי הפליטים הפולנים.
ראש בית הספר הייתה בלה וארגה, כומר קתולי ומאוחר יותר נשיא האספה הלאומית.
בית הספר מהווה זיכרון חשוב ומקום זיכרון לפולנים בהונגריה שמספרם גם כיום כ-5,000.
יהודי בלטונבוגלאר נשלחו למחנות ההשמדה ברכבות גירוש ביוני 1944.
ג'רג' שומיו (בהונגרית: Somlyó György, בלטונבוגלאר, 28 בנובמבר 1920 – בודפשט, 8 במאי 2006) היה זוכהפרס קושוט וזוכה פרס אטילה יוז'ף מספר פעמים, משורר, סופר, מתרגם ספרות, חבר האקדמיה מַלַרְמֵה בפריז, חבר מייסד של "אקדמיה סצ'ני לספרות ואמנות" (1992) ושל ה"האקדמיה לספרות דיגיטלית" (1998) יוזם "יום השירה ההונגרי".
הכנסייה הרומית-קתולית, 1931–1932. (אנדרטה) – תוכנן על ידי ד"ר איבן קוציס, פרופסור באוניברסיטה הטכנית), שנבנה על ידי בלה וארגה, אז כומר הקהילה, נציג מאוחר יותר, נשיא האספה הלאומית לשעבר, מייסד בית הספר הפולני)
בית התרבות, בניין שהכיל בית ספר פולני במהלך המלחמה
הכנסייה הלותרנית (בעיצוב טאמאס נגי)
פסל ארד של ראש הממשלה פאל טלקי (הוקם בשנת 2005)
"הקבר הלאומי" של בלה וארגה (שוחזר בשנת 2005)
נמל סירות (נמל שירות המעבורות הראשון על אגם באלטון)
בלטון (בהונגרית: Balaton) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבלטון מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב מסביבות המאה ה-15 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
שמו הוזכר לראשונה בתעודות משנת 1437.
יהודים חיו בבלטון במאה ה-18 ובמאה ה-19. בשנת 1901 הפכו יהודי הכפר להיות כפופים לקהילת אוזד.
בלט שטוטגרט היא להקת בלט מן השורה הראשונה בגרמניה.
ראשיתה בשנת 1609, כבלט החצר של הדוכס מווירטמברג.
את הלהקה המודרנית ייסד ג'ון קרנקו והיא נודעת בבלטים עלילתיים באורך מלא.
בשנת 1981 קיבלה הלהקה את פרס לורנס אוליבייה על הישג יוצא דופן במחול.
בלט שטוטגרט התפתח מבלט החצר של דוכס וירטמברג, שנוצר בשנת 1609. את הלהקה המודרנית ייסד ב-1961 הרקדן הבריטי יליד דרום אפריקה ג'ון קרנקו, שעיצב אותה ל"קבוצה בעלת סגנון מסעיר וכובש מבחינה חזותית".
הוא יצר בלטים עלילתיים באורך מלא, בהם "רומיאו ויוליה", "אונייגין" ו"אילוף הסוררת".
ג'ון נימאייר יצר בשביל הלהקה את "הגברת עם הקמליות", ו"חשמלית ושמה תשוקה".
סיור ההופעות הראשון של הלהקה בארצות הברית בשנת 1969 קצר הצלחה וזכה לפרסום בינלאומי.
רקדנים שיצאו מן הלהקה היו לכוריאוגרפים ידועי שם, בהם נימאייר, ויליאם פורסיית', יז'י קיליאן ורנאטו זאנלה.
ריד אנדרסון הוא המנהל האמנותי מאז 1996. הכוריאולוגיסטית ז'ורז'ט צינקירידס מתעדת את כל הבלטים החשובים של קרנקו וקנת מקמילן בכתב התנועה של בנש והיא מלמדת יצירות אלה לכמה דורות של להקות בלט בינלאומיות.
הלהקה קיבלה את פרס לורנס אוליבייה על הישג יוצא דופן במחול בשנת 1981.
ביולי 2019 התמנה מיכאיל ארגסט למנצח הראשי של בלט שטוטגרט.
הוא פוטר בסוף 2021. הנהלת הבלט סירבה לספק לתקשורת סיבות או פרטים לפיטורין.
המנהל הנוכחי של בית הספר לבלט ע"ש ג'ון קרנקו הוא טדאוש מאטאץ'.
בלט לבן היא סצנה, שבה הבלרינה ורקדניות הלהקה לובשות כולן שמלות לבנות או טוטו.
הבלט הלבן היה טיפוסי לסגנון הבלט הרומנטי של המאה ה-19, שכלל על פי רוב רוחות רפאים, נימפות יער ומים, נערות מכושפות, פיות ושאר יצורים בלא מן העולם הזה.
מבשר הסוגה היה "בלט הנזירות", אפיזודה במערכה השלישית של האופרה "רובר השד" מאת ג'אקומו מאיירבר.
רוחותיהן של נזירות, שהפרו בחייהן את הנדרים שקיבלו על עצמן, נקראות מקבריהן לפתות את הגיבור, רובר, במחול, הימורים, שתייה והתעלסות באהבים.
הבלט הוצג לראשונה בפריז בנובמבר 1831, בכוריאוגרפיה של פיליפו טליוני ובכיכובה של בתו, מארי טליוני בתפקיד הלנה, אם המנזר ההרוס על שם רוזליה הקדושה.
התלבושות בהפקות מודרניות הן על פי רוב שמלות לבנות עם אבנטים וצעיפים שחורים.
בשנה שלאחריה, 1832, הופיעה מארי טליוני בתפקיד הראשי של הסילפידה, סיפורה של נימפת יער (סילפידה), שמפתה איכר סקוטי, ג'יימס, לנטוש את אהובתו הכפרית ולבוא בעקבותיה אל היערות, בניסיון לצוד יופי שאין בו ממש.
היסטוריוני בלט רואים ביצירה זו את המופע הראשון המלא של "בלט לבן", ראשיתה של מסורת רומנטית בבלט.
שם הסוגה לקוח מן התלבושת הלבנה שעיצב אז'ן לאמי לטליוני, ואשר הייתה לסימן ההיכר לשמלות הרקדניות מן האסכולה האקדמית.
חצאית הבלרינה של הטוטו הרומנטי היא באורך אמצע השוק או הקרסול.
"טוטו פעמוני" באורך הברך הונצח פעמים רבות בציוריו של אדגר דגה של רקדניות הבלט הפריזאי בשנות ה-70' של המאה ה-19. על אף הצגתם של יסודות רומנטיים של רוחות רפאים מעולמות אחרים, הריקוד בבלט "הסילפידה" היה כל-כולו מן האסכולה הקלאסית.
רוחות רפאים, צללים, נשמות ושאר הוויות משלו בבמות הבלט במשך עשורים אחרי "הסילפידה".
דוגמאות מפורסמות ל"בלט לבן" מופיעות במערכה השנייה של ז'יזל (1842), במערכות השנייה והרביעית של אגם הברבורים (1895/1877), במערכה השלישית של הביידרה (1877) ובמערכה הראשונה של מפצח האגוזים (1892).
בהפקות מודרניות, רקדניות בסצנות על חוף האגם ב"אגם הכברבורים" ובסצנה של "ממלכת הצללים" של "הביידרה" לובשות לפעמים טוטו קלאסי קצר, במקום שמלות הבלט המסורתיות באורך השוק או קרסול, אבל הרושם החזותי המהמם של "בלט לבן" לא איבד מכוחו.
ב-1908 החזיר מיכאל פוקין לחיים את הסוגה בבלט שיצר למוזיקה מאת פרדריק שופן, שאותו כינה "שופניאנה".
כשגרסה מחודשת של הבלט הוצגה בפריז ב-1909 בבלט רוס של סרגיי דיאגילב, ניתן לה השם הרומנטי יותר הסילפידות.
היצירה שומרת על מקומה כנציגה פופולרית של רפרטואר הבלט מזה מאה שנים ויותר.
בלט המאה ה-20 הייתה להקת בלט ומחול מודרני בבריסל, בלגיה.
במשך שנים רבות הייתה זו להקת המחול הרשמית של התיאטרון המלכותי דה לה מונה.
הלהקה נודעה בהכללת יסודות מדרום ומזרח אסיה בהופעותיה.
מוריס בז'אר ייסד קודם כן להקה בפריז, שנקראה תחילה "בלט הכוכב" ("Les Ballets de l'Étoile") ובהמשך "בלט תאטר דה מוריס בז'אר".
כשעבר לבריסל ב-1960, לקח עמו את הלהקה ושינה את לבלט המאה ה-20".
בסופו של דבר התפרקה הלהקה כשבז'אר עבר לשווייץ להקים את בלט בז'אר בלוזאן בשנת 1987.
בלטו בלאו (נולדה ב-1 בינואר 2005) היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל (2022) וסגנית אלופת המכביה (2022) בהטלת כידון.
בלאו נולדה באתיופיה, ועלתה יחד עם משפחתה לישראל בגיל שבע.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 33.04 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיימה במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 34.40 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביולי סיימה במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 32.76 מטר, במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 20.19 מטר, ובמקום שביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 7.93 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 35.15 מטר, ובמקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 29.02 מטר.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 38.90 מטר, לפני כריסטין דוסו (36.61 מטר) ועדי אונייליסי (34.19 מטר).
בנוסף, סיימה במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 27.70 מטר.
במכביה העשרים-ואחת שנערכה ביולי זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 40.28 מטר, אחרי כריסטין דוסו (42.25 מטר) ולפני עדי אונייליסי (35.59 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 36.75 מטר, אחרי מרגריטה דורוז'ון (49.70 מטר) וכריסטין דוסו (37.27 מטר).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 42.02 מטר, אחרי מרגריטה דורוז'ון (52.43 מטר) ולפני עדי אונייליסי (39.38 מטר).
בלטאזר קורמאקור הוא שחקן, במאי תיאטרון וקולנוע, ומפיק קולנוע איסלנדי.
הוא ידוע בעיקר בזכות בימוי הסרטים 101 רייקיאוויק, הים, טיול קטן לגן עדן, מבריחים, אקדח כפול, אוורסט, מגע, וכן הסדרה הטלוויזיונית קטלה.
בלתסר קורמאקור בלתסרסון נולד ברייקיאוויק, איסלנד.
אביו הוא הצייר הקטלאני בלתסר סמפר.
בשנת 1999 הקים בלתסר את חברת ההפקות הקולנועיות Blueeyes יחד עם אשתו, ליליה פאלמדוטיר.
אגנס יוהנסן היא מפיקה נוספת בחברה, ולימים הצטרף גם דאדי איינרסון.
במסגרת פסטיבל הקולנוע בירושלים הוקרן ב-2006 סרטו "טיול קטן לגן עדן".
על סרטו עיר הצנצנות זכה בלתסר בפרס גלובוס הבדולח בפסטיבל קרלובי וארי בשנת 2007.
בדצמבר 2011 הוכרז על הפקת הסרט הדרמטי Rocketman, שבו היו אמורים לביים בלתסר קורמאקור ודאגור קארי.
סרטו של בלתסר משנת 2012, העומק, נבחר כמועמד האיסלנדי לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-85, והגיע לרשימה הסופית של ינואר.
בינואר 2013 הוכרז כי הסרט Rocketman יופק על ידי בלתסר יחד עם שותפתו אגנס יוהנסן, בשיתוף עם חברת ההפקות הדנית Nimbus Film.
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בשנת 2015.
בפברואר 2015 הוכרז כי הסרט הבא של בלתסר יהיה מותחן הפשע השבועה, המבוסס על תסריט מאת השחקן אולאפור אגילסון.
בשנת 2020 החל בלתסר בהפקת סדרת המדע הבדיוני של נטפליקס, קטלה.
בשנת 2024 ביים, כתב והפיק את סרט הדרמה הרומנטית "לגעת" המשתרעת על פני כמה עשורים ויבשות.
הסרט נבחר להיות הסרט הנועל של פסטיבל הסרטים במינכן.
אשתו של בלתסר היא ליליה פאלמדוטיר, ובנם הוא השחקן בלתסר ברקי סמפר.
בלטו 2: מסע הזאב הוא סרט הרפתקאות מונפש אמריקאי משנת 2002, שהופק ובוים על ידי פיל ויינשטיין.
זהו המשכון לסרט ההנפשה הצפוני "בלטו" של סרטי יוניברסל ואמבלין אנטרטיינמנט משנת 1995.
מספר חודשים לאחר מסעו ההרואי, בלטו הזדווג עם ג'נה, וכעת יש להם משפחה חדשה של שישה גורים באלסקה.
חמישה מהגורים שלהם דומים לאמם האסקית, בעוד גורה אחת, בשם אליו, יורשת את תווי פניו של אביה, כלב הזאב.
כאשר הגורים מגיעים לגיל שמונה שבועות, כולם מלבד אליו מאומצים לבתים חדשים.
מראה חייתי פראי שלה מרתיע מאמצים פוטנציאליים, ומשאיר אותה לחיות עם אביה.
שנה לאחר מכן, כשהיא גדלה, אליו כמעט נהרגת על ידי צייד שחושב שהיא זאבה פראית.
בלטו מספר לאליו את האמת על מורשתה כזאבים, מה שגורם לה לברוח בתקווה למצוא את מקומה בעולם.
לאחר מכן, בלטו יוצא אל מדבר אלסקה כדי למצוא אותה.
במקביל, בלטו נאבק בחלומות מוזרים על עורב ולהקת זאבים, והוא לא מצליח להבין את משמעותם.
בלטו מחליט למצוא את משמעות החלומות הללו תוך כדי חיפושו אחר אליו.
חבריו בוריס, מוק ולוק מנסים להצטרף אליו, אך לאחר שהם נעצרים על ידי כוח לא ידוע, הם מבינים שהמסע הזה מיועד רק לאב ולבת עצמם.
אליו מוצאת מקלט במערה ופוגשת את עכבר השדה מורו, שמסביר לה שאליו לא צריכה להתבייש בשושלת שלה, מה שאומר לה מה היא אבל לא מי היא.
מורו מגלה את עצמו כמדריך הרוחני של אליו ואומר לה לצאת למסע של גילוי עצמי.
בלטו ואליו מתאחדים כשהוא מציל אותה מדוב הגריזלי ומתפייסים, ומוצאים את דרכם לאוקיינוס, שם הם מותקפים על ידי קבוצת זאבים צפון-מערביים מורעבים בראשות ניג'ו, זאב יהיר ואכזרי.
העימות מנוטרל על ידי נאווה הקשיש, המנהיג האמיתי של הלהקה, שמקבל את פני בלטו ואליו.
נאווה מודיע ללהקה שלו שהזאבה הרוחנית אניו יצרה איתו קשר ב"חזיונות חלום".
אניו סיפר לו שעדר איילי הצפון עליו הם תלויים במהלך החורף עבר מעבר לאוקיינוס ולא ישוב, וכי בקרוב יונהגו על ידי מנהיג חדש, "זה שהוא זאב אך לא יודע".
נאווה מאמין שבלטו, שהוא בעצמו חצי זאב, הוא הנבחר עליו דיבר אניו.
עם זאת, ניג'ו מסרב לנטוש את מולדתו, משתלט על הלהקה וזומם לגנוב משבטים אחרים של בעלי חיים באזור כדי לשרוד את החורף.
לאליו יש "חזון חלומי" של עדר איילי צפון חוצה גשר עשוי מגושי קרח.
למחרת בבוקר, ניג'ו מתכונן להוביל מתקפה על שבט דובים, אך נעצר על ידי בלטו בדיוק כאשר קבוצה גדולה של גושי קרח באוקיינוס מתאחדת ויוצרת גשר יבשתי.
בלטו מוביל את הלהקה על פני הגשר עד שנאווה נשאר מאחור.
כאשר אליו מנסה לעזור לנאוה, ניג'ו תוקף, ובלטו חוזר לאחור כדי להציל אותם, ומשאיר את הלהקה ללא מנהיג.
נאווה לא יכול לעשות את המסע על פני הקרח בזקנתו, ובלטו אומר לניג'ו ללכת להוביל את השבט.
ניג'ו מסרב, מפחד מכדי לעזוב את ביתו, וחוזר במהרה לחוף.
בלטו מתכונן ללכת אל הלהקה, אך אליו מבינה שתפקידה האמיתי הוא לקחת את הנהגת הלהקה כפי שנאווה ניבא.
בלטו ואליו נפרדים זה מזה לפני שאלו מצטרף שוב ללהקה ולוקח את המנהיגות.
בחזרה לחוף, נאווה נפרד מבלטו לפני שיוצא לחפש את ניג'ו כדי שיוכלו לשרוד יחד.
העורב מופיע שוב לבלטו, והופך לאניו, וחושף את עצמה כאמו לפני שהוא מתחיל לעשות את דרכו הביתה.
קווין בייקון דיבב אותו בסרט המקורי.
את דיבובה של ברידג'ט פונדה בסרט המקורי.
את דיבבו של בוב הוסקינס בסרט המקורי.
קווין שון בתפקיד מוק, לוק, וולברין #1. מוק ולוק דובבו על ידי פיל קולינס בסרט המקורי.
רוב פולסן בתור טרייר, סומק, וולברין #2, קולו של מורו
ג'ו אלאסקי בתור האנטר, נאק
מרי קיי ברגמן בתפקיד פוקס, וולברין #3
זהו הסרט האחרון שברגמן דיבבה בו לפני שהתאבדה ב-11 בנובמבר 1999, והוציאה אותו לאור לאחר מותה.
הסרט היה מועמד לפרס אנני בשנת 2003 עבור "עיצוב סטוריבורד יוצא מן הכלל בהפקת טלוויזיה מונפשת".
הסופרת דב רוס זכתה בפרס הומניטאס בשנת 2002 על תסריטה בקטגוריית הנפשה לילדים.
בלי לוגו; המטרה: בריוני המותגים הוא שם ספרה המפורסם של החוקרת והעיתונאית הקנדית נעמי קליין, העוסק במה שהיא רואה כהשתלטותם על הכלכלה העולמית של תאגידי ענק בינלאומיים בעידן הגלובליזציה.
ספר זה תרם רבות להפיכתה של קליין ל"כוהנת הגדולה" בכל הקשור למאבק בגלובליזציה, והפך בעצמו למורה דרך בקרב המבקשים שינוי בתחום.
הספר פורסם לראשונה בקנדה בינואר 2000, זמן קצר לאחר מהומות האנטי-גלובליזציה בסיאטל ב-1999, לרגל כנס ארגון הסחר העולמי, שמשכו תשומת לב עולמית למחאה סביב נושאים אלו.
עם הזמן הפך הספר לרב-מכר בינלאומי.
הוא תורגם לעברית על ידי עידית פז ויצא לאור בשנת 2005 על ידי הוצאת בבל.
בעקבות ספרה הוציאה קליין בשנת 2003 סרט בן 40 דקות בשם "בלי לוגו - מותגים, גלובליזציה והתנגדות" המתאר את הרעיונות המרכזיים המוצגים בספר.
בספר ארבעה חלקים, שבהם מציגה קליין את התזה שלה:
בלי מרחב - דן בניתוק שיצרו חברות ענק בין המוצר שהן מוכרות ובין הדימוי שלו, ובהפרטת המרחב הציבורי לטובת תאגידי הענק.
בלי בחירה - מציין כי הבחירות החופשיות של הציבור אינן באמת חופשיות, מאחר שאנו בוחרים מתוך חלופות, שמספקים לציבור אותם התאגידים שיוצרים בו מלכתחילה את הצורך לצרוך.
בלי עבודה - עוסק בתופעה של העתקת מפעלים ממדינות המערב אל מדינות העולם השלישי, שבהן יכולים התאגידים לנצל כוח אדם זול, לקבל הקלות מס ולצמצם עלויות ייצור.
אחת הדוגמאות הבולטות שמנותחות בספר היא חברת נייקי, המשלמת לעובדיה שכר נמוך משכר המינימום ואינה מקפידה על רמת תנאי העבודה במפעלים המייצרים את מוצריה.
בלי לוגו - דן בתנועות, שמתנגדות לתעשיות הללו, ומשבשות את פעילותן.
בספרה, קליין מתמקדת בהיווצרותם ובהתנהלותם של מותגים שונים בעולם ומקשרת אותם לתנועות האנטי גלובליזציה השונות.
בשלושת החלקים הראשונים של הספר ("בלי מרחב", "בלי בחירה", "בלי עבודה") קליין דנה בתופעות הנגרמות, לטענתה, כתוצאה מהתנהלות התאגידים בעולם, כגון סדנאות יזע באסיה ובמרכז אמריקה והפגיעה בשוק התעסוקה במדינות המפותחות כתוצאה מכך, התפתחות שיבושי תרבות מגוונים, צנזורה תאגידית, חדירת הפרסום לחינוך ועוד.
כדי להדגים את התהליכים המתוארים, היא מתמקדת במספר תאגידים בולטים לרעה, לדבריה, ובראשם: נייקי, מקדונלד'ס, סטארבקס, וולמארט, חברת וולט דיסני ומיקרוסופט.
בחלק הרביעי והאחרון בספר ("בלי לוגו"), מתארת קליין את דרכי המחאה השונות, שבהם בחרו תושבים מקומיים לנקוט כנגד התהליכים שתוארו בפרקים הראשונים של הספר, דוגמת פריחתה של תנועת Reclaim the Streets.
על אף שנושא הגלובליזציה והשלכותיה הוא הנושא שעולה וחוזר כחוט השני בספרה, קליין כמעט ולא דנה בו ישירות, אלא לרוב בעקיפין.
בספרה העוקב בנושא זה, "גדרות וחלונות", היא דנה בהרחבה ישירות בנושא הגלובליזציה.
"בלי לוגו" גרר ביקורות נוקבות מצד העיתונות, התומכת בשוק החופשי, ובפרט מצד האקונומיסט, שפתח בעימות פומבי עם קליין, אותו הם כינו "בלי לוגו לעומת פרו לוגו" (בשפת המקור: "No Logo vs.
בספר "The Rebel Sell", שיצא בשנת 2004, נמתחת ביקורת קשה על הרעיונות המובאים ב"בלי לוגו", בטענה שהקישור בין שיפור תנאי התעסוקה של מעמד הפועלים לבין המאבק לאנטי גלובליזציה הוא שטחי ופסול, ועוד עלול לשחק לידי התאגידים המותקפים.
בלטסר גרסיאן (בספרדית: Baltasar Gracián y Morales; 8 בינואר 1601 – 6 בדצמבר 1658) היה פילוסוף וסופר ספרדי, מהיוצרים הגדולים בתור הזהב של הספרות הספרדית.
גרסיאן נולד בקלטיוד שבחבל אראגון בספרד בשנת 1601. בנעוריו התגורר אצל דודו שהיה כומר, ובשנים 1616–1619 למד בקולג' של מסדר הישועים בעיר סרגוסה, ונתקבל למסדר זה כפרח כמורה.
בשנים 1623–1628 הוא למד פילוסופיה ותאולוגיה.
בשנת 1635 הצהיר אמונים למסדר הישועים ונעשה כומר.
בשנת 1640 נסע למדריד, נעשה חבר בחוגים האינטלקטואליים, ובמשך שנתיים חי בחצרו של מלך ספרד פליפה הרביעי.
הוא לימד את הכתבים הקדושים בקולג' הישועי ובשנת 1643 נתמנה לנשיא הקולג'.
גרסיאן התפרסם כמטיף והשמיע דברי ביקורת גם על חצר המלכות.
עסק ביצירתו בפילוסופיה של המוסר.
בשנת 1647 פרסם את יצירתו המפורסמת "חוכמת החיים".
לדעת רבים, יצירה זו מוכיחה את חוכמתו הרבה ואת בקיאותו החריפה בפסיכולוגיה של האדם.
בלטסר גרסיאן כתב את ספריו בשם העט לורנסו גרסיאן כדי להימנע מן הצנזורה.
הוא חיבר את הספרים הדידקטיים "הגיבור", "הפוליטיקאי", ו"הדיסקרטי", ששימש כמבוא ליצירתו העיקרית: הרומן האלגורי והפסימי "המבקר", מיצירות המופת של הספרות הספרדית, יצירה שבעטייה הוא הוגלה לעיר טרסונה ונפטר שם בשנת 1658.
להגותו של גרסיאן הייתה השפעה גדולה על פרנסואה דה לה רושפוקו, וולטר, ניטשה, שופנהאואר, ובורחס.
ניטשה כתב על ספרו "הדיסקרטי: "אירופה מעולם לא הפיקה דבר משובח או מורכב יותר בענייני דקות מוסרית".
שופנהאואר תרגם את ספריו לגרמנית, והחשיב את ספרו "חכמת החיים": "מיוחד לחלוטין...
בן לוויה לחיים עבור אלה שרוצים לשגשג בעולם הגדול."
בלי סודות היא תוכנית טלוויזיה לימודית, אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית באמצע שנות השמונים, ובשידורים חוזרים באמצע שנות התשעים.
התוכנית יועדה לתלמידי הכיתות הנמוכות של בית הספר היסודי, וביקשה להקנות להם יכולת קריאה.
התוכנית שולבה כחלק אינטגרלי ממערך ההוראה ואף ליוו אותה 10 חוברות לימוד ו-5 חוברות העשרה בהוצאת מט"ח, שלושה ספרים שכתבה אילנה לופט, תקליט עם שירי התוכנית, משחק קופסה בהוצאת "משחקי יעד" ו-15 קלטות וידאו בהוצאות אימפריה של קולנוע, קלסיקלטת וגלובוס גרופ, ובהמשך גם במארז DVD.
שידור התוכנית החל ב-1984 לאחר שצילומיה נערכו מתחילת 1981 ולצורך ביצועם, נשכרה ניידת שידור בצבע.
משדרי הטלוויזיה המחישו לצופה את תהליך הקריאה באמצעות שירים ומערכונים אותם הובילו מנחי התוכנית חני נחמיאס, אושיק לוי, נתן נתנזון וחנן גולדבלט, ושחקנים נוספים שהתארחו בתוכנית, כמו שולה חן, עפרה חזה, גליה ישי ומתי סרי.
שירי התוכנית (כולל הפתיח שכתבה אילנה לופט) הולחנו על ידי שלמה יידוב.
בתוכנית נעשה שימוש באנימציית פלסטלינה (הנפשת סטופ-מושן) עם הדמויות "אלפי" ו"בטי" שעוצבו והונפשו בידי דני לבקוביץ.
בעידן החד ערוצי בישראל, התוכנית זכתה לאחוזי חשיפה גבוהים מאוד בקרב הילדים והיא מוגדרת כאחת מתוכניות הקלאסיקה של הטלוויזיה החינוכית.
הפופולריות הגדולה הובילה גם לתוכנית המשך, "בסוד העניינים", אשר הופקה בשנים 1991–1992. כחלק מתוכנית הלימודים צפו תלמידי כיתות א'-ב' בסדרה "בלי סודות", בכיתות ב'-ג', בסדרת ההמשך "בסוד העניינים".
גשש בלש (חנן גולדבלט) – בלש מבולבל המנסה לפתור בעיות ותעלומות שונות, וכמעט תמיד מסתבך בדרך.
באחד המקרים, למשל, הוא נתקל בשלט ובו כתוב "סכנה?" עקב אי-ידיעתו אם הסכנה קיימת או לא הוא נפל לבור שהיה שם.
לאחר שיצא מן הבור החליף את סימן השאלה בסימן קריאה.
כמו כן, בחלק מהמקרים הוא נתקל בטיפוסים יוצאי דופן כגון: ברנש שהפך את עצמו לשעון אנושי (נתן נתנזון) ואיש שיש לו מזוודה קסומה שהולכת בעצמה אשר בתכולתה יש רק וו על מנת לתלותה (אושיק לוי).
דמותו כיכבה לאחר מכן גם בפינה ב"אולפן הפתוח" במלחמת המפרץ הראשונה, במתיחה בתוכנית "מועדים בשמחה", בתוכנית הרצף "בחדר של חני" ביום השקת שם המועדון החדש של החינוכית לצד דפי מ"רחוב סומסום" ונולי מ"פרפר נחמד" ובהופעת אורח ב"פרפר נחמד" בפרק "תעלומות".
אחת הדמויות הבודדות שכיכבו גם בסדרת ההמשך "בסוד העניינים".
וכן, כיכב בתקליט ובמספר קלטות השמע שיצאו לתוכנית ואף היה ספר שלם שהוקדש רק לו באיוריו של דני קרמן.
עיתונאיש (נתן נתנזון) – מחלק העיתונים של "בלי סודות".
אחראי לקיומו של עיתון "בלי סודות" שבתחילה הופץ בעותק בודד ולא כלל תוכן רב.
נהג לתלות ארבע אותיות על לוח המודעות כאשר צליל אחד היה שונה מן האחרים.
אושיק נהג להעיר על העניין באומרו "משהו כאן לא שייך", בהמשך הפינה השתנתה קצת כשהוא ניצב במרכז המסך ואז חנן או חני היו מעירים לו באחת מפינות המסך שאחד הצלילים שונה.
בפינה אחרת בכיכובו היה נוהג לקרוא עם הצופים את המילים שנלמדו על המסך, כשבהמשך הם היו בנושאים שונים כגון: זכר ונקבה, יחיד ורבים ופעלים מנוגדים.
בחלק מהפרקים היה לו מחשב מדבר (בדיבובו של משה טימור).
כיכב בתקליט ובמספר קלטות השמע של התכנית.
המלצר המוזר (נתן נתנזון) – במסעדה של "בלי סודות" תמיד התקשו הלקוחות לקבל את מבוקשם, בעיקר בגלל התנהלותו המוזרה של המלצר, שהיה תמיד הדמות היחידה במסעדה, למרות שבמספר מערכונים היו עובדים נוספים עמו.
שמו של המלצר הוא שלום והדבר נחשף במהלך הלימוד על הצליל "שָׁ", במערכון שבו מופיע ברנש בשם שאול הרשע (חנן גולדבלט) שמחפש מישהו ששמו מתחיל בשָׁ' כשהוא נושא שרשרת מזהב שהצליל שָׁ תלוי עליה.
דמותו הופיעה בהמשך ב"סוד העניינים" בלבוש שונה, ובהמשך גם ללא השפם.
כמו כן הופיע גם במערכוני ה"אולפן הפתוח" במלחמת המפרץ הראשונה.
בפרק הראשון או הפיילוט של התכנית המסעדה שלו הייתה תפאורת קבע.
כמו כן, חני ושולה הוצגו כלקוחות קבועות שלו בפרקים הראשונים.
כיכב באחד מקלטות השמע שיצאו לתוכנית.
מנחי החידונים – חנן גולדבלט ב"תן שם" וב"חידון בלי סודות" וחני נחמיאס ב"יש לי שאלה".
מר תחכמוני, כשמו, נהג להתחכם ולנסות להסביר את המושג ומר תרדמוני היה ברנש שהיה רדום תמידית, וכשהיו מעירים אותו הוא היה נותן את הפירוש הנכון, על אף שהוא לא התכוון לכך.
מוכרת בחנות המילים (חני נחמיאס) – מערכוני חנות המילים היו בהקשרים לסוגי המילים.
כך למשל, במערכון שעסק ב"מילות תיאור" נתן היה צריך לומר מהן המילים שמתארות את חברתו גילה, שמסתבר לבסוף שהיא קופה.
מורה (אושיק לוי) – לימד את חני, חנן ונתן על צלילים שונים וביקש מהם להביא לכיתה דברים המכילים צלילים אלו.
דמותו הופיעה בהמשך בתוכנית "בסוד העניינים".
שדר ספורט (אושיק לוי) – שידר אירועי-ספורט בהם חני ניצחה תמיד.
הכתב והשדר נשאו שניהם את השם אושיק והם למעשה היו אותו אדם.
פרופסור יבין זאת אומרת (חנן גולדבלט) – פרופסור מפוזר שלימד פתגמים עבריים ("אין עשן בלי אש", "כלב נובח אינו נושך" ו"טובים השניים מן האחד").
פרקי הסדרה היו עשויים לרוב בתבנית אחידה, שכללה לימוד שתי אותיות חדשות בניקוד משותף.
פרק רגיל היה בנוי משני מערכונים, אחד לכל אות, שבהם מוצגים חפצים שהאות הנלמדת נמצאת בשמם, וחזרה על ההברה ודוגמאות לשימוש האות במילה.
בנוסף לדמויות הידועות ולמערכונים בכיכובן, היו גם קטעים חוזרים בכל פרק שנועדו לשינון האות, ומאז הפכו חלקם לנכס צאן ברזל בתרבות הפופולרית בישראל.
שלושה ריבועים עם הברה אחת ועוד ריבוע אחד עם הברה נוספת ניצבים משני צדיו של עיתונאיש, ועליו לזהות את יוצא הדופן, לעיתים בסיוע אחד מחבריו.
קטע חוזר דומה היה כאשר עיתונאיש הדביק על לוח המודעות ארבעה צלילים כאשר אחד מהם תמיד היה שגוי.
אושיק היה מודיע לו כי "משהו כאן לא שייך".
שתי צלליות (בדרך כלל של חני נחמיאס ובן זוג) החוזרות על אחת המילים שנלמדו במערכון הקודם תוך כדי פירוק המילה לשתי הברות, ואז חזרה על המילה פעמיים.
קטע זה בולט במיוחד, בעיקר כי הוא אחד הקטעים המזוהים ביותר עם התוכנית.
שבירת מילה להברותיה וחזרה עליה בטונים שונים, היא סממן מזהה של התוכנית, הקטע נוצר בהשראת קטע דומה מהתוכנית האמריקאית "The Electric Company" והיה הפעם הראשונה שלימדו מילים וקריאה כך בארץ, דבר שהתפתח והמשיך אחר כך לתוך מערכי הלימוד של בתי הספר ומשרד החינוך.
דמות הפלסטלינה של אלפי יוצרת את דמויות המילים שנלמדו במערכון המקדים.
קול ילדים נשמע קורא את המילה, אך במקרים מסוימים דמות הפלסטלינה נעה ומורידה את הניקוד מהמילה, דבר שמוביל את הקולות לקרוא "מה היא / הוא עושה?
איך אפשר לקרוא את זה?
אההה, X נשאר X!" (כאשר X הוא המילה הנלמדת).
גם חזרה זו נחשבת לסממן של התוכנית.
במספר פרקים הופיעה עמו ביתי.
בסוף הפרק, יוצאות הדמויות מהמערכון האחרון ששודר, ומטיילות באולפן, שלפעמים עדיין נמצאים בו אביזרי הבמה של המערכה הראשונה.
חני ונתן לימדו מילים חדשות על ידי איחודם של צלילים שונים מן המילים שהוצבו על לוח המודעות.
כמעט בכל המקרים היה מדובר ב-2 מילים אצל כל אחד מהם.
לאחר לימוד המילה החדשה הושר עליה שיר שעיקרו הוא האופן שבו יצרו אותה.
אחרי כן, הציגו מספר הברות על פני המסך שאותם הילדים קראו ואז הייתה נוצרת מילה חדשה אחרי שנענו בהסכמה לשאלתה של חני לילדים "אתם רוצים מילה חדשה?".
קטע אחר שהוצג בפינות הראשונות הציג שלוש הברות שמתחברות למילה ואחרי כן הוצג משפט שקשור למילה.
בתוכניות שעסקו בחולם חני ונתן קוראים בדיחה שמופיעה על גבי רצועת עלילון בעיתון, כאשר הם מגלמים את שתי הדמויות שמשוחחות זו עם זו.
בפרקי הביניים היה סיפור קצר.
הסיפור היה לרוב מורכב מבעיה ופתרון שהיה רק מסבך את הבעיה בדרך זו או אחרת.
לדוגמה: באחד הסיפורים היה על מלך שעמד כל הזמן (אושיק לוי), מכיוון שלא היה לו כיסא מפואר לשבת עליו.
ואחרי שבנו לו כיסא, הוא לא היה יכול לשבת עליו מכיוון שאף אחד לא יוכל לראות את הכיסא, וכך עדיין המשיך הוא לעמוד.
בפרקי הביניים של הקמץ-פתח נהגו להציג ילדים משחקים משחק שקשור למילים.
במספר פרקים חנן היה מתלונן תמיד לפני נתן שהיה מציע לו לחשוב על נושא בהתאם לתלונה שלו וחנן תמיד היה חושב על האסוציאציות שקשורות לאותו נושא, לדוגמה: שחנן לא הצליח לישון, נתן אמר לו לספור כבשים והוא חשב מיד על האסוציאציות שקשורות לכבשים כמו רועה, צמר וחלב.
יד כותבת במצבע אדום הברה או מילה שמקדימה את הקטע שבא אחריה, לדוגמה: בתוכנית האחרונה היא כותבת את המילה "סיום" ואחרי הקטע מגיע שיר הסיום של התוכנית.
בפרקים הראשונים של התוכנית נהגו חנן ואושיק לחבר שתי קוביות כחולות שבראשונה הייתה תמיד הצליל הנלמד ובשנייה הייתה הסוף של המילה והם היו קוראים אותה.
במספר תוכניות נהגו חני או נתן (לעיתים בתור עיתונאיש) לקרוא עם הצופים מילים שהופיעו בפינה השמאלית של המסך לפני שהן נעלמו.
בתוכניות מאוחרות יותר נתן ואושיק עשו זאת יחד כשהם קראו מילים בזכר ונקבה (כגון: משך ומשכה), כשבסיום היה תמיד משפט עם המילים שנלמדו בקטע.
בתוכניות הראשונות של בלי סודות אחת התעלומות של גשש בלש הייתה לפענח את ההודעה הלא ברורה ששולה תמיד קיבלה (שהייתה קשורה לצליל שנלמד) ולאחר מכן היה מסיק שאותו צליל הוא חלק ממילה ואחריו היה תמיד שיר עם כל משתתפי התוכנית למילים שקשורות לאותו צליל.
אחד השירים שחזרו בתוכנית הוא השיר "זה לא קשה".
כשאחד הקטעים שחזרו על עצמם בו, זה שחני תמיד חיפשה מילים שמתחרזות לשיר שלה וכל פעם שהיא אמרה שם של חיה מפחידה (כגון: נחש), הוא הקפיץ מפחד את הבנים.
בתוכניות שעסקו בשווא כיכבה הפנטומימאית והשחקנית דורין כספי בקטעי פנטומימה שבאו אחרי פינת הספורט של אושיק, שהציגו בהם את הפעלים בלשון נקבה.
בתוכניות שעסקו בשורוק הוצג סרט אילם קומי בכיכובם של כוכבי התוכנית.
אושיק בתור בעל דוכן כלשהו (כגון: דוכן מציאות), כשחני הייתה הלקוחה שלו.
בקטעים המקדימים לסיפור היה סרטון שבו שרו המשתתפים "מה קורה?" ואז ילד או ילדה מסוימים היו משיבים "אני קורא/ת".
בלטסר גארסון (בספרדית: Baltasar Garzón; נולד ב-26 באוקטובר 1955) הוא שופט ספרדי, שכיהן בבית הדין העליון לפלילים בספרד (Audiencia Nacional).
גארסון שימש כשופט חוקר בתיקים הפליליים החשובים ביותר בספרד, כולל טרור, פשע מאורגן והלבנת הון.
נולד בכפר טורס שאנדלוסיה, בספרד.
שימש כעוזר משפטי בבית משפט בעיר חאאן החל מ-1981. ב-1983 מונה לשופט בבית משפט מקומי בעיר אלמריה.
בשנת 1987 מונה לשופט בכיר בחבל אנדלוסיה, וב-29 בינואר 1988 נכנס לתפקיד כשופט בבית הדין העליון לפלילים.
בשנת 1998 התפרסם בעולם כאשר הוציא צו מעצר נגד אוגוסטו פינושה, שליט צ'ילה לשעבר, בשל אחריותו לעינויים ורצח של אזרחים בצ'ילה תחת שלטונו, מכוח סמכות שיפוט אוניברסלית.
פינושה נעצר בעודו מבקר בלונדון והושם במעצר בית במרפאה שבה עבר ניתוח גב.
האישומים נגדו כללו 94 סעיפים של עינויים נגד אזרחים ספרדים בזמן שלטון הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה.
לאחר דיונים של כשנה בהליך ההסגרה לספרד, במהלכם נטען כי אין להסגיר את פינושה לספרד עקב מצבו הבריאותי המעורער, החליטה ממשלת בריטניה שלא להסגירו מטעמים הומניטריים.
באותן השנים פעל גם למען הסגרתם לספרד של אנשי צבא ארגנטינאים, שעינו, העלימו ורצחו אנשים ממוצא ספרדי בתקופת ההמשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983).
באוגוסט 2002, הורה על עיקול כספי מימון בחירות, המיועדים למפלגה הבסקית הלאומנית בטאסונה, בחשד לקשרים עם המחתרת הבסקית אט"א.
זאת לשם תשלום קנס של 24 מיליון יורו, שהוטל על המפלגה בשל עידוד אלימות.
אחר כל גם האשים את בטסונה בשותפות בפשעים נגד האנושות שביצעה מחתרת אט"א.
בינואר 2004, ביקר בישראל והשתתף בכינוס בנושא "חיי אדם וכבודו" בירושלים.
בעקבות פיגועי 11 במרץ 2004 במדריד, העביר ביקורת על ארגוני המודיעין באירופה המפוצלים ולבירוקרטיה המסורבלת המונעת שיתוף פעולה, בעוד הטרוריסטים חוצים גבולות בחופשיות יחסית.
בשנת 2008 מונה לבדוק את נושא הנעדרים בספרד מתקופת הרודן פרנסיסקו פרנקו.
במסגרת החקירה נבדקו גופותיהם של אלפי קורבנות מלחמת האזרחים בספרד, שהושלכו לקברי אחים.
זיהוי הגופות נעשה באמצעות בדיקת סמני DNA.
גארסון מונה לקבוע אם קיימת הוכחה כלשהי, כפי שטוענים קרובי משפחות הקרבנות, שהרציחות בוצעו באופן שיטתי על פי הוראה מלמעלה.
פעולה המוגדרת כפשע נגד האנושות.
במאי 2010, החליט הגוף העליון לפיקוח על שופטים בספרד להשעות את גארסון מתפקידו בגין ניצול לרעה של סמכויותיו, משום שפתח בחקירה מחודשת של מעשי הזוועה שבוצעו בתקופת מלחמת האזרחים ואחריה.
זאת באשמת חריגה מתחום שיפוטו.
במרץ 2009 ביקש גארסון מהפרקליטות הספרדית לבדוק אם יש עילה לפתיחה בחקירה נגד שישה בכירים מממשל בוש, בחשד להפרת חוק בינלאומי, מאחר שהשישה סיפקו מסגרת משפטית להצדקת עינויי עצירים במתקן המעצר בגואנטנמו.
בפברואר 2012, הורשע בחריגה מסמכויותיו בחקירת שחיתות בספרד, והושעה משיפוט ל-11 שנים.
ההרשעה למעשה שמה קץ לקריירת השיפוט שלו בספרד.
בית המשפט קבע כי גארסון פעל באופן שרירותי כשהורה לצותת לשיחות, שנערכו בבתי סוהר בין עצירים לבין עורכי דינם.
עצירים שהואשמו במתן שוחד לפוליטיקאים מהמפלגה העממית השמרנית ימנית ששלטה אז בספרד.
כמה מתומכיו הפגינו בכיכר פוארטה דל סול במדריד, וטענו כי מדובר ברדיפה פוליטית ובקונספירציה להפיל אותו.
בפברואר 2014 העלתה המפלגה העממית הצעת חוק במסלול חקיקה מהיר, שהביא לסיומו של עקרון סמכות השיפוט האוניברסלית בחוק הספרדי, עקרון שאפשר לשופטים לדון בהפרות זכויות אדם שקרו במדינות אחרות.
העיקרון אומץ בחוק הספרדי בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
ביולי 2012, שכר את שירותיו של גארסון, מייסד ויקיליקס ג'וליאן אסאנג', כדי שייעץ לו בסוגיית בקשת המקלט שהגיש לאקוודור.
בלי חוקים הוא סרט דרמה משנת 2005 העוסק בנושא החוליגניות בכדורגל באנגליה.
הסרט בוים בידי לקסי אלכסנדר, ומככבים בו השחקנים אלייז'ה ווד וצ'ארלי האנם.
בארצות הברית, הסרט נקרא "Green Street Hooligans", בעוד שברחבי בריטניה הוא נקרא רק "Green Street", לאחר שתחילה נקרא "Hooligans".
במדינות אחרות, הסרט נקרא "Football Hooligans".
מאט באקנר (אלייז'ה ווד), סטודנט לעיתונות נזרק מאוניברסיטת הרווארד אחרי שרשויות האוניברסיטה מגלות קוקאין בחדרו.
על אף שהסמים שייכים לשותפו לחדר, ג'רמי ואן הולדן (טרנס ג'יי), באקנר מפחד לגלות זאת כיוון שמשפחת ואן הולדן נחשבת משפחה חזקה במיוחד ברחבי הקמפוס.
באקנר מקבל 10,000 דולר תמורת לקיחת האשמה, והוא משתמש בכסף על מנת לבקר בלונדון את אחותו שאנון (קלייר פורלני) בעלה סטיב ובנה.
בעלה לא מרוצה מהאורח החדש בביתם ומציע לאחיו פיט, מנהיגם של ה-Green Street Elite, ובקיצור ה-GSE, חבורה שאוהדת את קבוצת וסטהאם יונייטד, כסף על מנת שייקח את מאט למשחק ויתן לו ולאשתו זמן איכות לבד.
ביציאה סטיב מבקש ממאט שלא יתן את הכסף לפיט לא משנה מה, אך פיט מכה את מאט ומכריח אותו לתת לו את הכסף.
השניים מתחברים מהר, למרות הכל, ופיט לוקח את מאט לפאב בו חברי הפירמה נפגשים.
הוא מסביר לו שהם שונאים 3 דברים: שוטרים, עיתונאים ואמריקאים.
בפאב מאט מכיר לראשונה את חברי GSE שמזלזלים בו, ובייחוד מרגיש לא בנוח עם בובר - יד ימינו של פיט, שלא אוהב את הכניסה של מאט לארגון ומאיים עליו.
לאחר המשחק מול ברמינגהאם סיטי מאט חוזר הביתה לבדו כשלפתע חוליגנים מארגון ה"זולוס" של ברמינגהאם מפתיעים אותו ותוקפים אותו.
לפתע מגיעים חברי הגרין סטריט ומצילים את מאט.
הם מתקדמים ופוגשים עוד זולוס, מתעמתים איתם ושם לראשונה מאט חווה קרב אמיתי.
מאט נשאר לישון אצל פיט וכשהוא חוזר למחרת לבית של אחותו, מתפתח עימות בין סטיב לפיט כשסטיב כועס על פיט על כך שסיבך את מאט.
מאט מתערב לטובת פיט ושניהם נזרקים מהבית של שאנון.
מאט מקפיד לרשום את כל החוויות שלו ביומן על המחשב שלו.
וסטהאם יוצאת למשחק חוץ מול מנצ'סטר יונייטד, אך חברי הפירמה שתכננו לצאת עם מאט מגלים שהוא הצטרף לנסיעה בשנייה האחרונה.
הם מקבלים דיווח שאוהדי מנצ'סטר יונייטד מחכים להם וביתרון מספרי בתחנת הרכבת.
כדי להימנע מעימות ישיר בובר מפעיל את אזעקת האש והרכבת נעצרת מעט לפני התחנה.
חברי הגרין סטריט מפתיעים מאחורה את החוליגנים של מנצ'סטר יונייטד ומאט לאט לאט מתחיל להתחבר לחברי הארגון, בעוד השמועה על חבר אמריקאי בגרין סטריט מתפשטת ומגיעה עד למילוול, יריבתה המושבעת של וסטהאם.
מאט נפגש לראשונה עם אבא שלו מאז שחזר, ולמרות שהוא כועס עליו הוא מסכים להצעה שלו להיפגש עם בכירים בעיתון הטיימס.
באותה שעה נערכת הגרלת רבע גמר גביע ה-FA, וכל חברי הפירמה חוגגים את ההגרלה שמזמנת את מילוול, היריבה הכי גדולה של וסטהאם.
בראש הפירמה של מילוול, "הבושוואקרס", עומד טומי שמתואר כאחד האנשים המשוגעים בלונדון.
בובר שעדיין חושד במאט חוזר הביתה מהעבודה ושומע מחברו שהוא ראה את מאט נפגש עם עיתונאים.
הוא מגיע לביתו של פיט ומספר לו על כך.
שניהם מוצאים את היומן שלו ומבינים שהוא עיתונאי במסווה.
בו זמנית סטיב מגיע לפאב בו מאט נמצא ומזהיר אותו שעליו להתרחק מעסקי החוליגניות בגלל שלמד עיתונות ושאביו עיתונאי.
סטיב נפתח בפני מאט ומספר לו שבעבר הוא היה המנהיג של הגרין סטריט.
הוא היה מכונה "המייג'ור" ולא פחד מכלום.
במשחק שנערך 10 שנים לפני אירועי הסרט, מילוול הביסה את וסטהאם 0–3. אוהדי מילוול בראשם טומי התגרו באוהדי וסטהאם וקטטה המונית החלה.
בין המעורבים בקטטה היה בנו של טומי בן ה-12, שלא פחד להשתתף בקטטות והיה מקור גאווה לאביו.
אולם הילד לא הצליח להסתדר בקרב כה אינטנסיבי, נפל על הרצפה ונרמס למוות על ידי חברי הגרין סטריט.
החוויה הקשה הזו גרמה לסטיב להפסיק להגיע למשחקים ולפרוש מהפירמה.
פיט מבהיר לבובר שרק הוא יקבע את גורלו של מאט בפירמה, וזה מכעיס את בובר שמבקש מסטיב להתערב ולעצור את פיט.
סטיב מסרב ובובר הזועם הולך לפאב של הבושוואקרס, שם הוא מספר את כל האירועים לטומי.
טומי מבין שיש לו הזדמנות לנקום בסטיב על המוות של בנו ומארגן את חבריו לתקוף את הפאב של וסטהאם.
ברגע האחרון חבר בבושוואקרס שובר בקבוק על ראשו של בובר ומעלף אותו, וחברי הפירמה נכנסים לפאב חמושים בבקבוקי תבערה.
בפאב הבוער מתפתחת קטטה ענקית, וכשבובר מתעורר הוא מגלה את הפאב בוער.
בתוך הפאב טומי מוצא את סטיב שמתחנן לחייו ונאבק בו, אך טומי דוקר את סטיב בצוואר עם שבר זכוכית ואומר לו שאם ימות הערב הוא ירגיש מסופק.
חברי הגרין סטריט מצליחים להדוף את טומי והבושוואקרס ומסיעים את סטיב לבית החולים, שם פיט מבהיר לבובר שהוא כבר לא חלק מהפירמה, ומבקש מחבר בפירמה לארגן קרב אחרון וגדול מול מילוול במקום מוסתר.
הקרב נקבע ליום למחרת, ושאנון קונה כרטיסי טיסה לה ולמאט לארצות הברית.
מאט בורח מביתה ומסרב לחזור איתה, מתוך רצון להשתתף בקרב מול מילוול.
בובר המדוכא משתכר ומתעורר על ספסל כשהוא נזכר בקרב.
הוא מגיע בריצה לאזור הקרב כדי לקנות את מקומו שוב בגרין סטריט.
פיט נאבק בטומי מראשית הקרב, אך טומי מוציא מהמעיל שלו מוט ומכה את פיט שלא מצליח להתמודד מולו.
משום מקום בובר מגיח ומפיל את טומי לרצפה.
בובר מכה את טומי קשות אבל לפתע מגיעה שאנון ברכב.
מאט צועק עליה שתעצור, אבל פיט מסביר לו שאם תעצור אוהדי מילוול יתקפו אותה.
שאנון בכל זאת עוצרת ומותקפת על ידי יד ימינו של טומי, שמכה גם את מאט.
פיט אומר לבובר שאם הוא רוצה להחזיר את האמון בו, שיוודא שמאט ושאנון נוסעים בשלום לשדה התעופה.
בובר מציל אותם ודוחף אותם לאוטו.
פיט שלא מצליח לעמוד על הרגליים מתגרה בטומי, ושואל אותו אם הוא רוצה "לגמור אותו".
טומי עונה שהוא כבר גמור והמשטרה הולכת להיות זאת שתעשה את זה.
פיט לא מתרצה וממשיך להתגרות בטומי.
הוא משטח בו שהמוות של בנו היה באשמתו שלו ולא באשמת הגרין סטריט, ושהוא לא היה צריך לקחת את הבן שלו לקרב.
טומי מאבד את קור הרוח, מזנק על פיט ומכה אותו למוות.
כששאר חברי הגרין סטריט שמים לב לכך, זה מאוחר מדי.
הם מרחיקים את טומי הנסער מגופתו של פיט ומבינים שהמנהיג שלהם מת.
בארצות הברית מאט מוצא את ואן הולדן במסעדה יוקרתית, ומדבר איתו על התקרית ביניהם שהובילה לסילוקו מהרווארד.
ואן הולדן מתוודה שהפיל את מאט בכוונה ומגלה שמאט הקליט אותו.
מאט אומר לו שזה יהיה כרטיס הכניסה שלו בחזרה להרווארד.
מאט המאושר חוזר לביתו בערב, ושר ברחוב בקולי קולות את השיר המוכר של אוהדי וסטהאם, "I'm forever blowing bubbles".
מאט מספר שפיט לימד אותו לעמוד על שלו ולהילחם והסרט מסתיים כשמאט עדיין שר את השיר, שבמקור מדבר על אדם שלא מצליח להגשים את חלומותיו.
"Green Street" הוא שמו של רחוב ברובע ניוהאם שבלונדון, בה ממוקם אצטדיון העבר בוליין גראונד (הידוע יותר בכינויו "אפטון פארק").
האצטדיון היה ביתה של וסטהאם יונייטד, קבוצה שידועה בחוליגנים שבין שורות אוהדיה.
הסרט עורר מספר רב של תגובות שליליות בקרב השכונה עם הרבה אזכורים שליליים בעיתון המקומי, ה-ניוהאם רקורדר (Newham Recorder).
תושבי השכונה טענו שאופיה האלים של השכונה הוא נחלת העבר.
הסרט זכה לתגובות שליליות גם בעקבות האגרסיביות שמופיעה בו והיריבות האלימה במיוחד בין שתי הפירמות.
פסטיבל הסרטים פמה לוס אנג'לס – הסרט הטוב ביותר (2005)
פסטיבל הסרטים של מאליבו – הסרט הטוב ביותר (2005)
פסטיבל הסרטים South by Southwest – פרס הצופים
בֶּלַטְרִיקס (בכתיב לועזי: Bellatrix) או γ (גמא) באוריון (γ Orionis) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים אוריון והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים.
מיקומו של הכוכב הוא בכתף השמאלית של "אוריון" ממערב לביטלג'וז פרוש שמו של הכוכב בלטינית (Bellatrix) הוא "הלוחמת" (ועל כן הוא ידוע גם בשם כוכב האמזונות), זאת בניגוד להיותו חלק מקבוצת אוריון - הצייד.
בלטריקס הוא ענק כחול, מטיפוס ספקטרלי B2 III, והוא מאיר בעוצמה של פי 1,000 מעוצמת ההארה של השמש בתחום האור הנראה ופי 6,400 אם כוללים את הקרינה העל-סגולה הנפלטת ממנו כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה במיוחד - כ-21,000 קלווין.
מסתו כ-9 מסות שמש והוא ככל הנראה יצא מן הסדרה הראשית לאחר שכילה את המימן שבליבתו וכעת הוא מתיך בליבתו הליום לפחמן ולחמצן בתהליך שמביא להתנפחותו והתקררותו, כך שהוא צפוי להפוך לענק אדום או כתום בתוך מספר מיליוני שנים.
בעבר שימש בלטריקס כאמת מידה למדידת השינוי בבהירות נראיתם של כוכבים משתנים, מכיוון שבהירותו נחשבה לקבועה, אולם כיום נראה שבהירותו משתנה גם כן במידה קטנה.
בלי חרות ומק"י היא סיסמה שטבע ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון.
הסיסמה נאמרה בעת המגעים על הקמת הקואליציה והממשלה הראשונה.
מטרת האמרה הייתה לסמן את גבולות הלגיטימיות הפוליטית במדינה הצעירה.
מחד בן-גוריון פסל את מק"י שהיא מפלגה קומוניסטית ופרו-סובייטית שהיוותה סמן שמאלי קיצוני בכנסת, ומאידך פסל את תנועת החרות שהשתייכה לציונות הרוויזיוניסטית והיוותה סמן ימני קיצוני בכנסת.
הקונצנזוס שבן-גוריון יצר נסדק לאחר פרישתו.
ערב מלחמת ששת הימים צירף ראש הממשלה לוי אשכול את גח"ל (סיעה משותפת לתנועת החרות ולמפלגה הליברלית) לממשלתו וכעבור עשר שנים זכה הליכוד (רשימה שהיוותה איחוד של מפלגות הימין, כולל חרות) בבחירות לכנסת והרכיב ממשלה בראשות מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות.
מק"י מעולם לא הייתה חלק מן הקואליציה, אולם חד"ש (רשימה שמק"י היא מרכיב מרכזי בה) תמכה מהאופוזיציה בממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין, שהייתה ממשלת מיעוט, ובכך מנעה את הפלתה.
היא המשיכה לתמוך גם בממשלת ישראל העשרים ושש בראשות שמעון פרס, שהוקמה לאחר רצח יצחק רבין.
בלי גרביים היא מיני סדרה, קומדיה חינוכית ששודרה בערוץ לוגי והופקה על ידי תפוז תקשורת בשנת 2005, בבימוים של יובל כהן ועידו גלס.
העונה השנייה עלתה לאוויר בשנת 2008 וכללה 6 פרקים.
שיר הנושא של הסדרה הוא "כל הזמן שבעולם", שנכתב על ידי מאיר גולדברג והוקלט על ידי דודי לוי ואהוד בנאי.
מאיה אבן (מור יוגב) - ילדה צעירה הלומדת בתיכון בירושלים.
עמי אבן (עמי סמולרצ'יק) - אחיה הגדול של מאיה.
מדען וממציאן שהמציא הרבה המצאות גאוניות (כמו מכונה שמכינה שיעורי בית לבד).
ההמצאה העיקרית שלו שמופיעה לאורך כל העונות היא מכונת זמן.
ירדנה (לירית בלבן) - המורה של מאיה.
צעקנית ושתלטנית שמתקשה להחליט אם לומר "וּ" או "וֶ" ומסתפקת בלומר "שֵ".
בתחילת העונה השנייה היא מתחתנת עם אנטולי ונכנסת להריון.
אנטולי (ולדימיר פרידמן) - השכן של משפחת אבן שעובד כמאבטח במוזיאון המדע בירושלים.
בתחילת העונה השנייה הוא מתחתן עם ירדנה, הופך להיות גנטיקאי ועובר יחד עם ירדנה ומשפחת אבן לתל אביב.
איתן (שגיא שחר) - חבר של מאיה.
עוזר לעמי ואנטולי לחשוב על המצאותיהם.
בניגוד לשאר הדמויות, הוא נשאר בירושלים אבל מגיע לביקור אורח בעונה השנייה.
אלברט איינשטיין (ישראל גוריון) - הופיע רק בעונה הראשונה בחלומות של מאיה.
צ'ארלס דרווין (אלי גורנשטיין) - הופיע בעונה השנייה בתור טעות במכונת הזמן שגרמה להוריו של עמי לעבור לאיי הגלאפגוס של 1831 ולו להגיע אל ההווה.
אושר (אילנית בן יעקב) - תל אביבית שעמי מתאהב בה במהלך העונה השנייה.
פגש אותה כשחשב שכלבתו מדברת אליו וגילה שזאת היא.
רחל - הכלבה של עמי שבמשך העונה השנייה, יחד עם איתן ואנטולי, מנסה לגרום לה לדבר.
בלי פאניקה הוא כתב עת אינטרנטי ישראלי לספרות ספקולטיבית, הכולל סיפורים מקוריים ומתורגמים, מאמרים, ביקורות, ראיונות ומאגרי מידע בתחומים הנוגעים לז'אנר.
כתב העת נוסד ב-28 באוקטובר 2000 כדף הקהילה של פורום מדע בדיוני ופנטזיה באורט, ועם השנים הפך לכתב למגזין עצמאי.
כיום מעודכן האתר בממוצע פעם-פעמיים בשבוע.
כתב העת קיבל את שמו מציטוט מתוך מדריך הטרמפיסט לגלקסיה מאת דאגלס אדמס: הכתובת אשר מופיעה על כריכתו של המדריך.
כתב העת נוסד על ידי רמי שלהבת, אשר גם עורך אותו.
במשך השנים הופיעו בו סיפורים של כמה מסופרי המדע הבדיוני והפנטסיה המובילים, בהם אורסון סקוט קארד, קורי דוקטורוב, לארי ניבן, טרי פראצ'ט, טד צ'יאנג, מייקל מרשל, ורד טוכטרמן, גיא חסון, יעל פורמן ואחרים.
סיפורים רבים שפורסמו ב"בלי פאניקה" היו מועמדים לפרס גפן, חמישה מתוכם גם זכו בפרס:
אני וסבתא הולכות לקניות מאת חמוטל לוין – פרס גפן לסיפור המדע הבדיוני או הפנטסיה הקצר הישראלי הטוב ביותר לשנת תשס"ב.
במקום בו מאבדים ספרים מאת לילי דאי – פרס גפן לסיפור המדע הבדיוני או הפנטסיה הקצר הישראלי הטוב ביותר לשנת תשס"ח.
כוכב ציפור האש מאת יעל מיכאלי – פרס גפן לסיפור המדע הבדיוני או הפנטסיה הקצר הישראלי הטוב ביותר לשנת תשס"ט.
הגורגונה של הייזנברג מאת קרן לנדסמן – פרס גפן לסיפור המדע הבדיוני או הפנטסיה הקצר הישראלי הטוב ביותר לשנת תשע"א.
ואז היה חורף בעולם מאת הדס משגב – פרס גפן לסיפור המדע הבדיוני או הפנטסיה הקצר הישראלי הטוב ביותר לשנת תשע"ב.
המגזין ערך גם פרויקטים לעידוד כתיבה ישראלית, בהם: גלגל המזלות – 13 סיפורים קצרים על גלגל המזלות האסטרולוגי, כולל סימן חדש, ובין הזמנים – בחזרה לאספמיה: קול קורא לסיפורים – סיפורים שהתבססו על שירת ימי הביניים.
בין מאגרי המידע שבאתר: "רשימת ארז" – רשימת כל הספרים שיצאו בעברית בז'אנר, רשימת סיפורי מדע בדיוני, רשימת חנויות לספרי יד שנייה, המלצות לסדר קריאת ספרים בסדרות, רשימת סרטים וכן המלצות וביקורות על ספרים, סרטים ואנימה.
בֶּלי גורוד הוא רובע במרכז מוסקבה, בירת רוסיה.
מקור שמו של האזור בצבעה של החומה אשר נבנתה בין השנים 1585–1593 ביוזמת הצארים פיודור הראשון ובוריס גודונוב על מנת להגן על הרובע.
בחומה, אשר תוכננה על ידי האדריכל פיודור קון, ניצבו 28 מגדלים והיו בה 11 שערים.
אורכה של החומה היה 10 קילומטרים וגובהה כ-4.5 מטרים.
בראש החומה היו עמדות מגן בדומה לעמדות שבראש חומת הקרמלין.
שמותיהם של השערים נשתמרו בשמות כיכרות מוסקבה אשר נבנו באתרים בהם ניצבו השערים לאחר הריסתם.
החומה נהרסה בתקופתם של הצארים יקתרינה הגדולה ונכדה אלכסנדר הראשון, ובמקום הוקמה טבעת השדרות של מוסקבה.
בלי בושה היא סדרה דוקו-דרמה בת 20 פרקים העוקבת אחר חיי שישה צעירים בני 17 ומשפחותיהם.
דרך נקודת מבטה של לני, מספרת מסתורית בת 17, שמנהלת את חייה בעולם וירטואלי, אנו מקבלים הצצה נדירה לחייהם של שישה בני 17 מנסים לחפש את זהותם בתקופה הכי מרגשת בחיים.
התמונה שמתגלה היא מורכבת, פרובוקטיבית, משעשעת ומפתיעה.
גיבורי הסדרה אכן חיים בעולם מהיר שטחי וריקני אבל מתחת לפני השטח ההתמודדויות שלהם מחייבות אותם לבגרות ומחייבות את הוריהם להתמודד עם עולמם הפרוע והמהיר של ילדיהם.
מעיין – תלמידה מצטיינת ויפה המתאהבת במוזיקאי מבוגר, בן 41
קטיה ומיכאל – אחים, בני 18 ו-17 בהתאמה.
אביהם נמצא אשם בהונאת פונזי ונשפט ל-8 שנות מאסר.
קורלי – בת להורים מהגרי עבודה מגאנה ומאוריציוס.
נולדה בארץ וזכתה לאזרחות ישראלית, אך אביה גורש לפני 17 שנים.
גרה באזור התחנה המרכזית של תל אביב, ומדריכה בשבט הצופים בשכונה, שבט ילדי עובדים זרים.
סשה – נכנסה להריון לא מתוכנן בגיל 17.
גיא – בן למשפחה בורגנית ירושלמית, שיצא מהארון בגיל 16. בעוד שהוריו קיבלו את נטייתו המינית, קשה להם להשלים עם משיכתו לעולם הדראג קווינז.
בלטת עצם בעקב המוכרת בשמה העממי דורבן היא ממצא רנטגני.
בלטת העצם היא צמיחה של עצם על עצם העקב המופיעה בדרך כלל בחלק התחתון של עצם העקב, באזור האחז של המחתלת הכפית או בחלק האחורי של עצם העקב באזור האחז של גיד אכילס.
זיז עצם קטן (המזכיר צורת קוץ ומכאן נולד שם הדורבן) מופיע באזור בו מתחברת הרצועה ונוצר ממשכית הרצועה בנקודת האחיזה של הרצועה בעצם (אחז).
בלטת עצם בעקב מקושרת פעמים רבות למחלת החיתולית הכפית והיא מופיעה במחצית מהחולים במחלת החיתולית הכפית, אך היא מופיעה גם ב-15–25 אחוזים מכלל האוכלוסייה, בלי קשר לנוכחות של מחלת החיתולית הכפית.
נוכחותה של הבליטה (זיז העצם) כממצא רנטגני איננה מחייבת את הופעתם של כאבים.
כלומר, ייתכן מצב בו קיים זיז בכף הרגל ואינו מלווה בתחושת כאב.
פעמים רבות מופיעים כאבים הקשורים להופעתה של דלקת ברצועה (Plantar Fasciitis), מצב אשר גורר בלבול רב ונטייה לייחס את הכאבים לנוכחותו של הזיז.
הגורמים למצב של דורבן ברגל/Plantar Fasciitis
מתיחת יתר ברקמת הגידים של Planta Fascia גורמת לקרעים קטנים שמובילים לדלקת.
התופעה נפוצה יותר אצל אנשים שיש להם:
קריסה פנימית של כף רגל (Excessive pronation)
ספורטאים שרצים זמן ממושך על משטח קשיח
הגבלה/קיצור בגיד אכילס או בשריר התאומים
נעל שלא מתאימה למבנה כף רגל
הדרכים הנפוצות לטיפול בדורבן בעקב הן אחת או יותר מהאמצעים הבאים:
מדרסים בהתאמה אישית שיקלו על כאבי הדלקת.
טיפול בגלי הלם - נחשב כתחליף לניתוח ויעיל במיוחד לבעיות כרוניות.
הטיפול מעודד את ההחלמה העצמית של הגוף באמצעות יצירת קרעים מיקרוסקופיים שגורמים להזרמת דם מוגברת למקום הכואב ולבניית רקמות חדשות.
נעליים בהתאמה אישית ו/או בבניה אישית.
פיזיותרפיה – תרגילים, מתיחות, חיזוק שרירים וטייפינג.
בדיקת פילוג לחצים בכפות הרגליים
בנוסף, מחקר שפרסמו חוקרים באוניברסיטת תל אביב מגלה כי הליכה ברגליים יחפות במשך 10 דקות ביום מפחיתה את כאבי הדורבן בכף הרגל.
בלי בג"ץ ובלי בצלם הוא ביטוי שטבע ראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, לאחר חתימת הסכם אוסלו א'.
בנאום טלוויזיוני בערוץ הראשון ב-1 במרץ 1994 אמר רבין: "המשטרה הפלסטינית תילחם בחמאס בלי בצלם, בלי בג"ץ ובלי אמהות נגד שתיקה".
הביטוי נאמר כנימוק לתמיכה בהסכם השלום עם הפלסטינים, ושיקף דעה שיאסר ערפאת יוכל לדכא את מתנגדיו בלי לשמור על זכויות אדם, ובכך יוכל להילחם בטרור טוב יותר מישראל, מאחר שאינו צריך לציית לפסיקות בג"ץ ולעתירות ארגוני זכויות אדם כמו בצלם.
זהבה גלאון, מראשי מרצ ובצלם, כינתה אמירה זאת "אמירה אומללה".
ח"כים מהימין נהגו לצטט את הביטוי.
אהוד ברק טען בראיון שהאמירה מראה על העוינות מצד כל אנשי השלטון, כולל הוא עצמו, נגד ארגונים אלו, עם ההכרה בצורך לכבד אותם ותוך ניסיון לעקוף אותם.
ארגוני זכויות אדם המבקרים את מדיניות ישראל, וכן ארגוני שמאל טענו שביטוי זה מוכיח את מדיניות ההפרדה (הקשורה לטענתם למדיניות אפרטהייד פושעת) ואת חוסר הכנות הישראלית לשלום שוויוני עם הערבים.
היו שראו בביטוי המשך למדיניותו הניצית של רבין, כשר ביטחון בעת האינתיפאדה כשקרא להשתמש באלות ו"לשבור להם ת'ידיים ות'רגליים".
יענקל'ה רוטבליט שילב ביטוי זה בשירו "שיר ארצישראל".
עם השנים נעשה שימוש בביטוי באופן מושאל משמאל ומימין.
בימין השתמשו בביטוי כדי לתקוף פינוי מאחז שבוצע במהירות לפני שהגיעה ההוראה של בג"ץ להימנע מכך.
וכן על מנת להצביע על התנהגותם האלימה של קבוצות לוחמה מוסלמיות קיצוניות כמו החמאס ואחרים נגד מוסלמים אחרים.
שימוש שונה בביטוי נעשה בפנייה לציבור לפעולה ישירה, ללא הסתייעות בגופים רשמיים.
בלי לומר שלום הוא ספר המתח הראשון שכתב הסופר לינווד ברקלי.
בישראל הספר יצא לאור במהדורה העברית על ידי הוצאת מודן בשנת 2008.
במרכז הספר סיפורה של סינתיה ביג בת ה-14, אחרי לילה פרוע בו שתתה לשוכרה היא מתעוררת עם כאב ראש נוראי.
בליל אמש היא רבה עם אביה, והיא חוששת כי הריב יחזור על עצמו גם היום.
אולם אין בבית כל זכר לשאר המשפחה, הוריה ואחיה אינם וכך גם מכוניותיהם.
היא מתלבטת אם הם החליטו להיעלם כדי להענישה על התנהגותה, והיא מתחילה לחפש אותם.
לאחר מספר ימים, אנשי המשטרה מרימים ידיים ומודים שאין להם מושג מה קרה לבני משפחתה, סינתיה עוברת להתגורר עם דודתה בלי לדעת מדוע משפחתה נעלמה ונטשה אותה מבלי לומר שלום, והיא נאלצת להמשיך בחייה.
לאחר עשרים וחמש שנים סינתיה נשואה לבעלה המורה טרנס ארצ'ר ויש להם ילדה בת שמונה, יחד הם מתגוררים במילפורד, קונטיקט, קרוב לבית ילדותה.
אומנם עבר זמן רב, אך סינתיה עדיין רדופה על ידי היעלמותם של בני משפחתה והיא מחליטה
לקחת חלק בתוכנית תחקירים בטלוויזיה, על אף התנגדותו של בעלה, זאת בתקווה שיתגלה מידע חדש על היעלמותם המסתורית של בני המשפחה.
סינתיה מקבלת שיחת טלפון הגורמת לה להאמין כי קיימת אפשרות שמשפחתה בחיים, אולם טרנס מודאג מהתנהגותה של סינתיה ומאירועים מוזרים המתרחשים בביתם, הגורמים לו להאמין כי מישהו מנסה לשחק ברגשותיה של אשתו, וכן נראה כי בני המשפחה שנעלמו שמרו על סודות שסינתיה לא ידעה עליהם.
בליבן חומה הוא סרט תיעודי של הבמאי יוסי אשדות המביא את סיפורן של אימהות אסירות בכלא נווה תרצה.
כלא נווה תרצה הוא כלא הנשים היחיד במדינת ישראל.
בכלא זה כלואות נשים אשר כשלו בעולם האזרחי והן נשפטו לתקופת זמן שונות בתוך כותלי בית הסוהר, כמו כן, נמצאות בין כותלי בית הסוהר, נשים עצורות לפני משפט.
האסירות סגורות במתחם אחד המחולק לארבעה אגפים נפרדים.
שני האגפים המרכזיים בכלא הם: אגף הנקיות - אלה שאינן משתמשות בסמים, אגף זה מאכלס ברובו עברייניות צווארון לבן, אסירות שנשפטו לפרקי זמן קצרים ואסירות 'שקטות'.
האגף השני מאוכלס באסירות 'משתמשות', נרקומניות, אלה הצורכות תחליפי סם באישור ובסמכות.
האגף השלישי מיועד לאסירות דתיות ומסורתיות והאגף הרביעי, אגף מעורב, מאכלס אסירות בעלות עבר עברייני עשיר ומעשי אלימות רבים אשר אינן מכורות לסמים.
עד שנת 2005, לא היו תקנות וחוקים מיוחדים לגבי תנאי כליאתן של אסירות אמהות לילדים, אסירות לפעוטות ואסירות שנכלאו בזמן הריון ועתידות ללדת בזמן שהותן בבית הסוהר.
כל מקרה נשקל לגופו על פי נתוני האסירה ותנאי הכליאה בבית הסוהר באותה עת, מחקר מקיף בנושא נערך במרכז המחקר והמידע של הכנסת בנושא: 'הסדרים ייחודיים לאסירות הרות או אמהות לילדים קטנים' הוגש לוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת.
בעיית אמהות אסירות באותה העת צפה ועלתה לעיון ציבורי והסרט 'בליבן חומה' נעשה כמסמך תיעודי הנוגע וחושף נשים אלו, שבגין תנאי כליאתן, נמנע מהן לראות את ילדיהן ואף לגדלם.
במשך 5 חודשים בילה הבמאי יוסי אשדות באגפים השונים בכלא 'נווה תרצה' קרוב מאוד לאימהות, תיעד את תסכולן, כאבן וגעגועיהן לילדיהן שנותרו מחוץ לכותלי בית הסוהר.
הסרט נפתח במונולוג ישיר של אם צעירה בת 19, אשר על פי עדותה ילדה את תינוקה בתנאי כליאה קשים ובלתי סבירים, ומיד לאחר הלידה נלקחת ממנה התינוקת שזה אך נולדה, ונמסרת לאימוץ.
משם מתפתח הסרט ומספר את סיפור חייהן של עוד שלוש אסירות, לימור בודרום אם לשלושה ילדים, אסירה לפני משפט אשר במהלך הסרט נגזר דינה.
פאני אטדגי, מכורה לסמים, אם לילד בן 8. וולינה סאבט, אם לילדה בת 11 שנלקח ממנה דרך אימוץ כפוי בגיל 6 ומאז לא ראתה ולא שמעה ממנה.
את הסרט מלווה לאורכו מפקדת הכלא, תת-גונדר לאה קליינר.
במהלך הסרט הצופים מתוודעים לתנאי חייהן של כל אחת מהאסירות באגפים השונים של הכלא ונחשפים לסיפוריהן האישיים, בסוף הסרט חושף הבמאי יוסי אשדות בפני הצופים את הפרטים היבשים מכתב האישום הקשה אשר בגינן הן יושבות בבית הסוהר.
חשיפת פרטים אלה בסוף הסרט, לאחר שהצופים מתחברים ומזדהים עם ארבע האסירות, מעוררת קונפליקט בין האמפתיה שנרכשה כלפיהן במהלך הסרט, לבין האמת הקשה העומדת מאחורי כליאתן מאחורי סורג ובריח.
המוזיקה בסרט מורכבת מיצירות קלאסיות של מוצארט, צ'ייקובסקי וברהמס, אשר ברוב המקרים עומדות בניגוד חריף למתרחש על המסך ועל ידי כך מעצימות את האירועים הנחשפים בפני הצופים.
הסרט הוקרן פעמים רבות בסינמטק תל אביב וירושלים, זכה לאלפי צפיות ישירות באתר יס-דוקו, ומוקרן עד היום בכנסים ובהרצאות הנוגעים לאימהות אסירות.
הסרט 'בליבן חומה' תרם לשיפור כללי האכיפה כנגד אמהות אסירות.
בלי בושה הוא אלבומה החמישי של הזמרת אילנה אביטל, שיצא בשנת 1987.
בשנת 1987 הוציאה אילנה אביטל אלבום שנקרא כמו אחד משירי התקליט "בלי בושה".
באלבום ניכרת השפעה של הסגנון איטלו דיסקו/יורופופ שהיה מאוד פופולרי באירופה באותה תקופה.
בין להיטי האלבום: "אתה המלך", "קלף חזק", "בלי בושה" שהגיע למקום ה-30 בשנת תשמ"ז (1987) ו-"די לי די" שהגיע למקום ה-13 באותה שנה.
כמו כן, עם השיר "די לי די" השתתפה אביטל בתחרות קדם-האירוויזיון של שנת 1987 והגיעה איתו למקום השני (אחרי "שיר הבטלנים" של נתן דטנר ואבי קושניר).
השיר "קלף חזק" ביצעה במקור אסתר שמיר בשנת 1984, באלבומה השני שגם הוא נקרא "קלף חזק", ללחן של יזהר אשדות, אבל החידוש של אביטל המופיע באלבום זה זכה ליותר הצלחה מהגרסה המקורית.
כל הלחנים: אילנה אביטל (מלבד: "תן" - שוקי לוי ו"קלף חזק" - יזהר אשדות).
בהוצאה המקורית של התקליט בקרדיטים מילים/לחן, שם משפחתה של אילנה מצוין כ-"אביטל-צח", מכיוון שהייתה נשואה לשלמה צח.
אולפני הקלטה: "סינטרון", "די.בי." ו-"סיגמא" - ישראל.
אולפן "רד באס" - לונדון.
בֶּלִי היא להקת רוק אלטרנטיבי שהוקמה בבוסטון, מסצ'וסטס ב-1991 על ידי טניה דונלי (שהייתה קודם לכן בלהקות תרווינג מיוזס והברידרז).
ההרכב המקורי כלל את דונלי כסולנית ובגיטרה, פרד אבונג בבס, האחים טום וכריס גורמן בגיטרה ובתופים בהתאמה.
הם כולם הכירו מלימודי התיכון ברוד איילנד.
זמן קצר לאחר שיצא האלבום הראשון של הלהקה ב-1993, אבונג עזב והוחלף על ידי גייל גרינווד.
דונלי פירקה את הלהקה ב-1996. ב-8 בפברואר 2016, יצאה הודעה על איחוד עם גרינווד באתר האינטרנט הרשמי של הלהקה.
דונלי בחרה בשם "בלי" (בטן) כי היא חשבה המילה "גם יפה וגם מכוערת".
ב-1992 הוציאה הלהקה מיני-אלבום, Slow Dust, שעשה דרכו למספר 1 במצעד האינדי בבריטניה.
זמן קצר לאחר מכן, הסינגל "Feed the Tree" עלה ל-40 הגדולים במצעד הסינגלים הבריטי, והאלבום הראשון באורך מלא, Star, שיצא ב-1993, הגיע למספר שתיים במצעד האלבומים הבריטי.