tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1973 קיבל את פרס סמואל בלקין מישיבה יוניברסיטי על מנהיגות בשירות קהילתי.
בשנת 1993 העניקה לו ההסתדרות הציונית העולמית את פרס ירושלים.
כמו כן, בשנת 1993, הוענק לו פרס המנהיגות הלאומית של הרבנים על ידי איגוד הקהילות היהודיות האורתודוקסיות של אמריקה (OU).
הרב ברנשטיין נפטר בניו יורק ביום ח' באדר ה'תשנ"ה (1995), והובא לקבורה בבית שמש.
לאחר פטירתו החליטו מנהיגי הסתדרות הרבנים והנהלת "ישיבת הדרום" לקרוא את בית הספר התיכון של המוסד לזכרו "חזון אליעזר".
ב-13 במרץ 1955 נישא לפנינה (פרל) מושל ובהמשך נולדו להם ארבעה ילדים.
הרב ברנשטיין ראה את הרבנים באמריקה בעלי תפקיד קריטי בשמירה על היהודים מפני התבוללות ובשמירה על היהדות מפני הרפורמים והקונסרבטיביים.
התמודד גם עם נושא נישואי התערובת בארצות הברית, שבימיו גאה לשיאים חדשים.
לטענתו, הדרך להתמודד היא חינוך מקטנות ואין מה לעשות לאחר שהנישואים נעשו.
ראה בשני הנושאים הללו מתפקידה העיקרי של הסתדרות הרבנים דאמריקה:
הרב תמך במדינת ישראל והיה ציוני נלהב, הוא סבר שהיא הדבר המאחד את היהודים בארצות הברית.
Challenge end Mission - חיבור על 25 השנים הראשונות של הסתדרות הרבנים דאמריקה (ניו יורק, 1982).
פנחס חורגין: חזון ומורשת – מבחר כתביו ודברים על חייו ומשנתו (בר-אילן.
1987. בספר יש גם מאמר מברנשטיין -"האדם וירושתו הספרותית"), ערך ביחד עם רפאל ינקלביץ.
אליעזר יטבת (14 בספטמבר 1931 – 4 בדצמבר 2012) היה דיפלומט ישראלי ושגרירה הראשון של ישראל באזרבייג'ן.
נולד בשם אליעזר קרוננברג ב-1931 בפולין.
הוריו היו חנה-טובה (לבית וימברג) ויואל-מאיר קרוננברג.
כשהיה בן שנתיים עלתה משפחתו לארץ.
הצטרף למשרד החוץ בשנת 1953 ואז גם עיברת את שמו ל"יטבת" כמקובל בשירות הציבורי בישראל של אותן שנים.
שירת בקונסוליה בניו-יורק (1962-1957), ובשגרירויות באיטליה (1972-1967) וביוון (1983-1979), וכן היה הקונסול הכללי בשגרירות ישראל בטהראן בשנות ה-70. ב-18 בפברואר 1979, לאחר פרוץ המהפכה האיראנית והידרדרות היחסים בין איראן לישראל, נמלט הקונסול יטבת, עם שגריר ישראל באיראן, יוסף הרמלין, וצוות השגרירות בחזרה לישראל.
בסוף שנות השמונים שירת במשך כארבע שנים בפרטוריה, דרום אפריקה.
בעקבות כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל ואזרבייג'ן ב-1992 מונה יטבת לשגריר ישראל באזרבייג'ן.
שגרירות ישראל בבאקו נפתחה באוגוסט 1993 ויטבת הגיש את כתב האמנתו כשגריר לנשיא אזרבייג'ן היידר אלייב במרץ 1994. הוא שימש בתפקיד עד לפרישתו לגמלאות ממשרד החוץ ב-1996.
היה נשוי לאסתר (לבית וייס), ילידת לבוב, פולין, שבתקופת מלחמת העולם השנייה נשלחה כילדה לסיביר וכך ניצלה.
בני הזוג הכירו, כאשר בתחילת שנות ה-50, עבדו שניהם במשרד החוץ.
נפטר ב-2012 בביתו במבשרת ציון ונקבר בבית העלמין בקריית ענבים.
רבי אליעזר טריוויש או: טרויש, או: טריביש (~ה'רנ"ד 1494 – כ"ט באלול ה'שכ"ו, 13 בספטמבר 1566) היה רב, ראש ישיבה ומדפיס בפרנקפורט מגדולי דורו.
משפחת טריוויש הייתה משפחה מפורסמת, שמוצאה ככל הנראה בעיר טרוייש.
בני המשפחה כיהנו כרבנים בצרפת, באיטליה ובגרמניה.
הראשון הידוע בשושלת זו היה רבי יוסף טריוויש, ששימש בשנת ה'ק"ג (1343) כרב במרסיי.
בנו, רבי מתתיה טריוויש, היה "ראש רבני צרפת", ונכדו היה רבי יוחנן טריוויש מפריז, המוכר מהפולמוס על הסמיכה עם מהר"ם ס"ל.
נינו של רבי יוחנן, אליעזר טריוויש, היה אביו של נפתלי הירץ.
לפי מסורת המשפחה, בני המשפחה הם צאצאי רש"י מבתו מרים וחתנו הריב"ן, וכן היו צאצאים של רבי יהודה החסיד.
נולד לאביו רבי נפתלי הירץ שהיה דיין וש"ץ בפרנקפורט, ונקרא על שם סבו, ר' אליעזר טריוויש.
נישא למרת יוטא, בת הגביר אלכסנדרי הלוי מפראג, ועבר להתגורר שם.
לאחר פטירת חמיו ירש את נכסיו, אך לא ידע כיצד לנהל אותם.
הוא יצר שותפות עם דודו (בעל אחות אביו) ר' משה עברליש, ועבר לקראקא בסביבות שנת ה'ר"פ (1520).
בכ"ז באייר שנת ה'רצ"ד (1534) שהה בוונציה, שם סיים את העתקת שו"ת מהר"י ווייל.
בקראקא היה לו ישיבה, והיה לו תלמידים רבים.
בשנת ה'רצ"ו (1536) הגיע לעיר פרנקפורט.
במשך שלושים שנה היה לדמות מרכזית בחיי הקהילה היהודית שם ועמד בראש ישיבת פרנקפורט.
שריד מתורתו נשמר בשיטה מקובצת.
בנוסף לפעילותו הרבנית, היה אספן נלהב של כתבי יד עבריים והיה בעל ספרייה עשירה שכללה כתבי יד רבים.
וביניהם כתב היד של אליעזר בן נתן, מראשוני בעלי התוספות בגרמניה (1090–1170 לספירה), המכונה ראב"ן, חיבורו הגדול הוא "אבן העזר", הקרוי גם "צפנת פענח" (קיצורו של החיבור קרוי "אבן הראשה").
בשנת ה'שי"ח (1558) הדפיס בעיר ציריך עם החומר טיפוגרפיה שהיה ברשותו של פאולוס פאגיוס את ספר תהלים, עם תרגומו של אליהו בחור ליידיש.
תרגום תהילים היה ניסיון מקדים לפרויקט שאפתני של הדפסת התלמוד כולו.
עם זאת, באיטליה, הדפסות תלמוד שנעשו לאורך השנים הועמדו בסכנה בשל החלטות האינקוויזיציה בשנת 1553 להכניסן לאינדקס הספרים האסורים ולשרוף אותן.
לאחר שזכה לסירוב מרשויות ציריך להמשיך את פעילותו, אליעזר, שהיה מסור בכל מאודו לחכמת הקבלה, שאף להוציא לאור את פירושו של אביו על הסידור, במטרה להנציח את שמו לדורות.
עם זאת, בשל האיסורים שהוטלו על הדפסת ספרים עבריים בפרנקפורט, לא הצליח להגשים את מטרתו בעיר מגוריו.
לפיכך השתקע מקץ שנת ה'שי"ט (1559), בעיר טיהינגן עיירה קטנה בדרום גרמניה, שם, יחד עם יוסף בן נפתלי, הקים בית דפוס ועשה שימוש בציוד הטיפוגרפיה שהיה ברשותו מציריך.
הרוזן וילהלם מסולץ , שנזקק להכנסות, תמך ביוזמתם.
לפי מסורות מקומיות ומקורות היסטוריים, בית הדפוס שכן ברחוב פריסטרגאסה 13. זהו המקום שבו, לפי מקורות היסטוריים ומסורת מקומית, פעל בית הדפוס העברי שהוקם על ידו.
בשנת ה'ש"כ (1560) הדפיס את הסידור שחיבר אביו, תחת השם "מלאה הארץ דעה".
ולפי השערת יעקב אלבוים חיבר הבן את הפירוש לברכת השחר, ופסוקי דזמרה.
נוסף לכך, הודפסו בבית הדפוס יצירות נוספות, ביניהן:
"יסוד שירים" או "תפוחי זהב" - ספר הזוהר על מגילת רות (הושלם בכ"ג בטבת).
"אדם שכלי" - ביאור על י"ג עקרים מאת רבי שמעון בן שמואל (הושלם בג' באדר).
"שיר היחוד" - עם פירוש יום טוב ליפמן מילהויזן (הושלם בכ"ד באדר שני).
"ספר מלכיאל" - מאת חזקיה בן אברהם מלכיאל.
"בגידת הזמן" - מאת מתתיהו בן משה.
עם זאת, תלונה מצד פקיד מקומי הובילה להחלטה מגבילה שאסרה הדפסת ספרים בעברית בשטח הקונפדרציה השווייצרית.
ביולי 1560 הגיע קץ לפעילות הדפוס בטיהינגן בעקבות החלטת טאגזצונג (אספת הקנטונים השווייצרית) לאסור על מכירת ספרים ללא אימפרינט מטיהינגן.
פרויקט התלמוד לא הושלם בשל מגבלות טכניות וכלכליות.
ביולי 14 בשנת 1561 נשלח אגרת להיינריך בולינגר ונכשל פרויקט תלמוד אחר בבזל, שנוהל על ידי בית הדפוס של יוהאן פרובן , בעקבות איסור שהטיל מועצת העיר.
מעורבותו של אליעזר מפרנקפורט בפרויקט זה עדיין אינה ברורה לחלוטין.
בשנת ה'שי"ח (1558) מינה הקיסר פרדיננד הראשון את רבי אליעזר עם זקן רבני איטליה מהר"ם פדובה, עם רבי יעקב מוורמייזא כחבר בוועדה שנועדה להסדיר את ענייני הקהילה היהודית בפראג ועל ידי זה ימנעו גזרת גירוש מקהילת פראג.
נזכר על ידי ר' משה איסרליש בשו"ת רמ"א, סימן צא: "הגם כי הגאון מהר"ל יצ"ו היושב בשבת תחכמוני בק"ק פרנקורט ראוי שכל התורה תהיה נפסקה על ידו".
היה מחותנו של רבי דוד בלומא, רבה של זולצבורג.
רבי אליעזר טריוויש נפטר בפרנקפורט בכ"ט באלול ה'שכ"ו ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט ברחוב באטון (Battonnstraße).
בני הישיבה בפרנקפורט: בית דין גדול בגרמניה
כדי למנוע ניסיונות להעביר את זכות השיפוט לידי רבנים חיצוניים וזרים מתחומי אשכנז, הפכה הרבנות בעיר פרנקפורט למשמעותית ביותר והייתה למעין מרכז פסיקה ובית הוועד.
בני הישיבה בעיר זו שימשו כמעין בית דין גדול, ולמעשה הפכו לאחת מהסמכויות החשובות ביותר בענייני הלכה ופסיקה בגרמניה בתקופתם.
רבנים חשובים באותה תקופה, כדוגמת רבי חיים בן בצלאל מפרידברג ורבי יעקב ריינר, אשר שימש רב הקיסר בשוואבן, נהגו לפנות לאב בית הדין של פרנקפורט ולבני הישיבה, להתייעץ עמם, ולבקש את הסכמתם בעניינים הלכתיים חשובים.
ורבי אליעזר טריוויש עמד בראשה, ומבני ישיבתו הידועים הם: רבי עקיבא פרנקפורט, רבי קלונימוס ב"ר קלונימוס הכהן (רבי קלמן כ"ץ), רבי אנשיל אשר ב"ר שמעון הכהן, רבי אלכסנדר ב"ר יצחק הכהן.
תלמידו רבי דוד גנז כותב בספרו צמח דוד שרבו האמין שהתנועה המשיחית של אשר למלין בשנות ה'ר"ס-ה'רס"ב לא הייתה לשווא, אלא הייתה אמיתית, ורק בגלל חטאי הציבור לא בא המשיח, וזו לשונו:
בשנת ה'רצ"ב 1532 יצאו דוד הראובני ושלמה מולכו לרגנסבורג, שם ביקשו להיפגש עם קרל החמישי, במטרה לשכנעו לשתף יהודים במלחמה נגד הטורקים.
שנה לפני כן כתב מכתב לאביו, ככל הנראה כדי לסייע להם.
רבי אליעזר העתיק את כתבי רבי שלמה מולכו, והביאם אביו רבי נפתלי הירץ טריוויש בסידורו:
חלק מהכתבים נדפסו בפירושו של אביו על פירוש רבנו בחיי על התורה הנקרא בשם 'ספר נפתלי'.
סדר גט מהר"א טרויש, בתוך: סדר חליצה (הארוך והקצר), לר' יעקב מרגלית מרגנסבורג, מכון ירושלים, ירושלים, תשנ"ח, עמ' קעב-רמ.
ביאור על שערי דורא, לפי עדותו של רבי דוד אופנהיים נמצא הכתב יד בידו, אבל לא נדפס.
רבי יצחק יעקב באכטינש, שו"ב ומנקר בקראקא.
אביו של רבי צבי באכטינש.
ההיסטוריון דוד גנז בעל צמח דוד.
רבי יוסף ב"ר יצחק אשכנזי, רבה של מיץ.
רבי יעקב איש רוסהיים, בן יוסף איש רוסהיים, בעל קיצור מרדכי, "פסקי מרדכי".
בנו, רבי שמואל, ש"ץ בפרנקפורט (נפטר שכ"ג).
בתו, מרת טרייטלין, נישא לזיסקינד.
בתו, נישא לרבי צבי העלמן בפראג.
אליעזר (אלי) יפה (שניצר) (נולד ב-20 בינואר 1936) הוא טייס, אלוף-משנה (מיל') בחיל האוויר הישראלי, מפקד, מנהל ופעיל ציבור.
שירת בתפקידי פיקוד ושליטה בכירים בחיל האוויר, היה ממפקדי שדה התעופה מחניים, ולאחר שחרורו מצה"ל השתלב בתעשייה האווירית ובקופת חולים כללית.
פעל רבות למען קהילת שכונת צהלה בתל אביב, בה התגורר שנים רבות.
יפה נולד ב-1936 בתל אביב, בן לחנה וישראל,.
המשפחה התגוררה תחילה ברחוב הירקון פינת פרישמן, ובהמשך עברה לשכונת צהלה.
אביו, ישראל, היה פעיל בארגון "ההגנה", מראשוני המתיישבים בצהלה, וממייסדי בית הכנסת "עתירת יצחק" בשכונה.
אחותו הבכורה, בת שבע, הייתה פעילה ב"הגנה" ונישאה למשה ברון, מראשי מערך התחמושת של הארגון.
יפה החל את חינוכו הלימודי בבית ספר ביל"ו, והמשיך את לימדיו בבית הספר המקצועי "מונטיפיורי" בתל אביב.
מגיל צעיר גילה עניין רב בתעופה, הצטרף ל"קלוב התעופה" ברחוב הירקון, והיה פעיל בגדנ"ע אוויר, מסגרת חינוכית-תעופתית, שהכשירה דורות של טייסים טרם קום המדינה.
עד גיוסו לצה"ל צבר למעלה מאלף שעות טיסה, הדריך בגדנ"ע אוויר ושימש כמפקד קורסים לנוער.
בשנת 1955 יפה היה מעורב בתאונת אוויר.
דאון שהמריא פגע בזנב מטוסו של יפה שהיה בשלב נחיתה.
הדאון התפרק באוויר והדואה נהרג.
יפה, במטוס הפייפר של קלוב התעופה, נחת נחיתת אונס בשדה חרוש והתהפך.
עם גיוסו לצה"ל, סיים יפה קורס קצינים בהצטיינות, את סיכת המ"מ העניק לו הרמטכ"ל חיים לסקוב.
לאחר מכן התקבל לקורס טיס של חיל האוויר, אותו סיים בהצלחה, ושירת כמפקד טייסת 128 של גדנ"ע אוויר.
בעת שירותו הצבאי השלים יפה את לימודיו האקדמאים באוניברסיטאות בר-אילן ותל אביב.
במהלך שירותו פיקד על יחידת שליטה מרכזית של חיל האוויר; במלחמת לבנון הראשונה (1982) מונה למפקד שדה התעופה מחניים, תפקיד בעל חשיבות לוגיסטית ומבצעית; קודם לדרגת אלוף-משנה (אל"ם) בשנת 1980, דרגתו הוענקה לו על ידי הרמטכ"ל רפאל (רפול) איתן.
במהלך שירותו הצבאי ב-4 באוגוסט 1963 המריא סרן יפה בדאון משדה עין שמר.
בשל שיטת אבטחה לקויה, השתחררה סיכת האבטחה של הפין המחבר את זרוע ההפעלה של הגה הגובה למערכת ההיגוי בזנב.
כתוצאה מכך איבד יפה את השליטה בהגה הגובה, והדאון צלל והתרסק.
סרן יפה נפצע באורח קשה.
לאחר שחרורו מצה"ל השתלב יפה בתעשייה האווירית, שם שימש כראש ענף פיתוח מנהלים, תחת אביגדור קפלן.
כאשר קפלן מונה למנכ"ל קופת חולים כללית ב-1993, הביא עמו את יפה, שמונה לראש אגף שכר והסכמי עבודה בקופה, תפקיד בו נדרש להתמודד עם ועדי עובדים ועם סוגיות מורכבות של ניהול כוח אדם.
יפה היה פעיל מרכזי בשכונת צהלה.
לזוג שתי בנות – יעל ותמר.
רעייתו גיטה נפטרה בשנת 2012.
יפה נמנה עם דור המפקדים שצמחו מתוך מסגרות הנוער התעופתי והיו שותפים לבניין חיל האוויר הישראלי בשנותיו הראשונות.
תרומתו ניכרת גם בפעילותו הציבורית, בעיקר בשכונת צהלה, שם הטביע חותם משמעותי על חיי הקהילה והתשתיות.
אליעזר לודוויג זמנהוף (בפולנית: , ביידיש: לייזער לוי זאַמענהאָף, באספרנטו: Ludoviko Lazaro Zamenhofo "לודוביקו לזארו זמנהופו"; 15 בדצמבר 1859 – 14 באפריל 1917)
היה רופא יהודי-פולני, יוצר שפת האספרנטו, שמטרתה – קירוב לבבות בין בני אדם דוברי שפות שונות, באמצעות שפה נייטרלית.
אספרנטו הפכה לשפה המתוכננת המדוברת ביותר בעולם.
זמנהוף היה רופא עיניים ובלשן חובב.
השפות שדיברו בביתו היו יידיש ורוסית, אך הוא דיבר באופן שוטף גם פולנית וגרמנית.
מאוחר יותר למד צרפתית, לטינית, יוונית, עברית, אנגלית ואת השפה המתוכננת וולאפיק.
הוא התעניין גם בשפות איטלקית, ספרדית וליטאית.
זמנהוף נולד בעיר ביאליסטוק שבגבולה המערבי של האימפריה הרוסית, בתחום המושב (כיום בפולין), כבכור בין 9 ילדים.
אביו (כמו סבו) היה מורה לשפות.
הוריו התכוונו לקרוא לו אליעזר מרקוביץ', אולם בגלל חוקי השלטון הרוסי, הם נתנו לו גם שם נוצרי, לודביק, שהופיע בתעודת הזהות שלו.
אביו של לודביק, מארק זמנהוף, נולד ב-27 בינואר 1837 בעיר סובאלק שבפולין.
הוא עבר לביאליסטוק בסביבות 1857, ומצא בה עבודה כמורה פרטי לשפות בביתה של משפחת זבלודובסקי, המשפחה המקומית העשירה, שם הכיר את אשתו, רוזאליה סופר.
כדי לפרנס את משפחתו, הוא הקים בית ספר משלו, "תורה בדרך ארץ".
לודביק זמנהוף נולד ב-1859 בדירה קטנה בקומה השנייה של בית מעץ ברחוב ז'לונה.
מאוחר יותר, ב-11 ביולי 1919, ביוזמת יעקב שפירו, שונה שמו של הרחוב לרחוב "לודביק זמנהוף".
לזמנהוף היו שתי שפות אם: רוסית, ככל הנראה השפה שבה דיבר בעיקר עם אביו, ויידיש, בה דיבר עם אמו.
למרות האיסור על דיבור בפולנית, שהטילה האימפריה הרוסית ששלטה באזור באותה תקופה, למד זמנהוף את השפה שבפועל הייתה מדוברת בביאליסטוק, בגיל צעיר.
אוכלוסיית העיר ביאליסטוק, שהייתה באותו זמן תחת שלטון האימפריה הרוסית, כללה לאומים שונים: פולנים, רוסים, בלארוסים, גרמנים, ליטאים, טטארים, אך הרוב (68%) היו יהודים דוברי יידיש.
זמנהוף התמלא תסכול בגלל הסכסוכים הרבים שהיו בין הקבוצות השונות.
הוא הבין את הקושי האובייקטיבי שיש לבני האדם בלימוד מגוון השפות של שכניהם, והעריך שהשנאה והדעות הקדומות נובעות במידה רבה מאי-הבנות שהן כורח המציאות בהיעדרה של "שפת גשר" משותפת.
ב-1873 עזבה המשפחה את העיר והתיישבה בוורשה.
בעת שהיה תלמיד גימנסיה בוורשה, ניסה זמנהוף ליצור שפה בין-לאומית; שפה זו הייתה בעלת דקדוק עשיר מאוד, אך גם מסובך.
כשלמד אנגלית (יחד עם לטינית, צרפתית, עברית ויוונית) הגיע למסקנה שהשפה הבין-לאומית צריכה להיות בעלת דקדוק פשוט יחסית, ובעלת מערך רחב של סיומות וקידומות, כדי שיהיה אפשר ליצור בעזרתן צורות שונות ושימושים שונים לאותה מילה.
בשנת 1878 כמעט שהשלים את הפרויקט הלשוני הראשוני – Lingwe uniwersala – אך הוא היה צעיר מדי מכדי להוציאו לאור.
לאחר סיום הלימודים החל ללמוד רפואה באוניברסיטת מוסקבה, ואחר-כך באוניברסיטת ורשה.
קיימת התכתבות שלו מאותה תקופה עם חברי ביל"ו, שבה נזף בהם על חוסר מעשיותם.
זמנהוף האמין שניתן יהיה להקים אוטונומיה יהודית בארצות הברית, אך בעקבות הביקורת שנמתחה עליו ועל יתר חסידי "הפתרון האמריקני", הפך חובב ציון פעיל, ואף ייסד את אגודת הסטודנטים "שארית-ישראל" בוורשה.
מאוחר יותר, לאחר פרסום אספרנטו, עתיד היה זמנהוף לעבור לרעיון לאומי אוניברסלי יותר, וליצור את אמונת ה"הִלליזם" (Hilelismo), שתתבסס על תורת המוסר האנושית הבסיסית של הלל הזקן: "מה ששנוא עליך לא תעשה לחברך".
בימי לימודיו באוניברסיטה היה זמנהוף חבר לפרק זמן קצר באגודה ציונית שהוקמה במטרה לגייס כספים ליישוב ארץ ישראל, ואף עמד בראשה.
בשנת 1885 סיים את לימודיו, והחל לעבוד כרופא עיניים.
במקביל, המשיך לעבוד על פרויקט השפה הבין-לאומית.
במשך שנתיים חיפש מימון לפרסום חוברת הסבר על השפה, עד שקיבל את העזרה הכספית מחותנו לעתיד.
בשנת 1887 יצא לאור לבסוף ספרו "Lingvo internacia.
הקדמה וספר לימוד מלא"), תחת שם העט דוקטורו אספרנטו ("הדוקטור המקווה"), ומכאן מקור שמה של השפה החדשה.
עבור זמנהוף, השפה החדשה שימשה לא רק ככלי תקשורת, אלא גם ככלי להפצת הרעיון של דו-קיום בשלום של אנשים מתרבויות שונות.
הוא ויתר מראש על זכויות יוצרים כלשהן על השפה, כי ראה בה נחלת דובריה בעולם כולו, כמו שפה לאומית כלשהי.
זמנהוף עבר לגרודנו ושם החל לפתח את ההלליזם (Hilelismo).
בשנת 1888 פרסם שני ספרים על אספרנטו: Dua libro de lingvo internacia, הספר השני על השפה הבין-לאומית, ואת Aldono al la Dua libro, השלמות לספר השני.
שנה אחר כך פרסם מילונים אספרנטו-רוסי ואספרנטו-גרמני.
הוא החל לערוך את הירחון La Esperantisto שפורסם בנירנברג.
בשנת 1898 חזר זמנהוף לוורשה ופתח מרפאה פרטית.
זמנהוף תרגם לאספרנטו יצירות מופת רבות מן הספרות העולמית (כולל התנ"ך כולו – משימה שעליה שקד כל חייו).
כן חיבר שירה מקורית, ובכך הראה שהשפה מסוגלת להביע את כל קשת הרגשות האנושיים, ולשמש גם כשפה ספרותית.
בעקבותיו קמו סופרים רבים, אשר העשירו את התרבות האספרנטית ביצירות בעלות ערך, שרבות מהן תורגמו לשפות לאומיות.
ב-1905 נאם בקונגרס העולמי הראשון לאספרנטו, שהתקיים בעיר הצרפתית בולון-סור-מר.
קונגרס זה הוכיח לראשונה שניתן לקיים תקשורת באספרנטו מדוברת (עד אז התקיימו קשרים בין-לאומיים באמצעות אספרנטו בעיקר בכתב, או במועדונים מקומיים).
בשנת 1908 קמה אגודת האספרנטו העולמית, UEA (ראשי תיבות: Universala Esperanto-Asocio), אך זמנהוף סירב לקחת חלק פעיל בהנהגת הארגון, באמרו כי הוא רק "אחד מהאספרנטיסטים".
ד"ר זמנהוף נפטר בוורשה ב-14 באפריל 1917, ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
מדי שנה עולים לקברו דוברי אספרנטו וחובביה.
לאחר פטירתו, הוזמן בנו, אדם, בקביעות כאורח כבוד לכינוסי האספרנטיסטים.
סופיה הייתה רופאת ילדים ואדם היה רופא עיניים.
שתי בנותיו נשבו בקסם האספרנטו והפכו בבגרותן לתומכות נלהבות של השפה ולמורות ללימוד אספרנטו באירופה ובארצות הברית.
אספרנטו עמדה אז על הפרק כשפה הבין-לאומית עבור דת זו, אך בהמשך נבחרה האנגלית לשפת הבהאים העולמית, וכך עד היום.
שלושת ילדיו של זמנהוף נספו כולם בשואה.
בנו נעצר בתחילת 1940, נשלח למחנה פלמירי ונרצח שם זמן קצר לאחר מכן.
בנותיו נשלחו לגטו ורשה ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה ב-1942. רעייתו של אדם, ונדה, שרדה את השואה והמשיכה את מסורת האספרנטו עד מותה ב-1954. לאחר כן, בנה לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף, שהצליח להסתתר בפולין בשואה בזהות בדויה, היגר ב-1959 לצרפת והיה אספרנטיסט פעיל.
אחיינו, (בנו של הנריק, אחיו של אליעזר לודוויג זמנהוף), יליד 1911, היגר לארצות הברית בשנת 1939, שם היה פרופסור לגנטיקה ולביוכימיה.
קברו של זמנהוף בבית הקברות היהודי בוורשה עוצב על ידי מייצ'יסלב לובלסקי.
הקבר מעוטר בכוכב ירוק, שהוא מסמלי שפת האספרנטו, ובמרכזו האות E.
רחובות על שמו ועל שם יצירתו אספרנטו קיימים בערים גדולות רבות בעולם, בהן גם בישראל.
בולים בנושאים אלה יצאו בעשרות מדינות (בישראל יצא הבול לזכרו בדצמבר 2006).
ד"ר זמנהוף נחשב למעין אל בדת היפנית אומוטו.
אספרנטו היא חלק מעקרונותיה של דת זו, ורבבות מאמיניה למדו את השפה.
כל שנה ב-15 בדצמבר נחגג לזכרו יום זמנהוף.
ב-2009, כאשר מלאו 150 שנה להולדתו של זמנהוף, הדבר הונצח בדף הבית של מנוע החיפוש גוגל, שהציג את דגל תנועת האספרנטו.
אליעזר (צ'יטה) כהן (נולד ב-18 ביוני 1934) הוא איש צבא ופוליטיקאי ישראלי ששימש מפקד טייסת 124 ומפקד בסיס רפידים בחיל האוויר הישראלי וחבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו בכנסת ה־15 וה־16.
לאחר גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אותו סיים במגמת טייסי קרב.
באחת גיחות ההפצצה נפגע מטוסו באש נ"מ.
לאחר הפגיעה נחת נחיתת אונס ונאסף על ידי כוח צה"ל.
מאוחר יותר שימש כמדריך בבית הספר לטיסה ומשם עבר הסבה לטייס מסוקים.
ב-1965 השתתף ב"מבצע כחל" בו הטיס בראש מבנה של שלושה מסוקים כוח של סיירת מטכ"ל, בפיקודו של אחיו נחמיה כהן, לפעילות בעומק שטח מצרים.
בעקבות הצלחת המבצע הוענקו לשני האחים ציונים לשבח שהומרו ב-1973 לעיטור המופת.
שירת כסגן מפקד בסיס תל נוף ומפקד טייסת המיון בבית הספר לטיסה.
לאחר מלחמת ששת הימים מונה לראש מדור מבצעים משולבים במטה חיל האוויר.
בתחילת מלחמת ההתשה פיקד על טייסת 124, טייסת מסוקי סיקורסקי S-58. לאחר מכן פיקד על בסיס רפידים וקודם לדרגת אלוף-משנה.
בהמשך שירת כמפקד זרוע האוויר במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ויום לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים נקרא על ידי מפקד חיל האוויר לשוב ולפקד על בסיס רפידים משום שמפקדו הקבוע, אמיתי חסון, שהה בחו"ל.
כהן פיקד על הבסיס בימים הראשונים של הלחימה, בהם הותקף השדה מספר פעמים על ידי מטוסים מצריים.
לאחר שובו של חסון מונה כהן למפקד מרכז החיפוש וההצלה במפקדת חיל האוויר.
לאחר צליחת התעלה נקרא להכשיר את שדה התעופה פאיד לשימוש צה"ל, משימה שבמהלכה נפצע בהתקלות עם חיילים מצריים בשדה.
פרש מצה"ל בשנת 1974 בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מונה למנהל נמל התעופה בן-גוריון, תפקיד אותו מילא עד 1976. בו בזמן החל לעבוד כטייס בחברת אל על, והטיס בואינג 767. כהן פרש מעבודה בחברה בשנת 1999.
במבצע של"ג גויס לשירות מילואים ומונה למפקד שדה התעופה במזרעת אל-בעל שבלבנון, שדה תעופה שהוכשר על ידי צה"ל במהלך המבצע.
כהן חיבר, יחד עם העיתונאי צבי לביא, את הספר "השמים אינם הגבול" על חיל האוויר הישראלי.
באוקטובר 2012 הורשע כהן בביצוע מעשה מגונה בדיילת בטיסת אל על, ונגזר עליו עונש של חודשיים עבודות שירות, שישה חודשי מאסר על תנאי למשך שנתיים ופיצוי בסך 3,000 ש"ח למתלוננת.
בערעור לבית המשפט המחוזי הוחלף סעיף ההרשעה ממעשה מגונה לתקיפה (לפי ), ללא שינוי בגזר הדין.
בשנת 1976 היה פעיל של המרכז החופשי ובין התומכים בפרישה מהליכוד, בין השאר בגלל חוסר אמונתו שמנחם בגין יוכל להוביל את הליכוד לניצחון בבחירות, ובגלל הערכתו שבגין כלל אינו רוצה להיות ראש ממשלה.
יחד עם המרכז החופשי הצטרף לתנועה הדמוקרטית לשינוי, היה חבר מועצת התנועה ואף נבחר לנשיאות המועצה.
בתחילת 1980 פרש מהתנועה, אותה כינה "פגר המוחזק באמצעים מלאכותיים".
הצטרף למפלגת צומת עם הקמתה, אולם לאחר שרפאל איתן החליט להתמודד יחד עם התחיה קרא להצביע לאומץ.
בשנת 1999 הוא נבחר לכנסת ה-15 מטעם ישראל ביתנו.
לכנסת ה-16 נכנס רק כחודש לאחר תחילת כהונתה, במקומו של אביגדור ליברמן, שהתפטר בעקבות מינויו לתפקיד שר התחבורה, כדי לאפשר לכהן להיכנס במקומו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 החליט כהן לפרוש מהפוליטיקה ומוקם במקום האחרון ברשימת ישראל ביתנו.
כהן תושב רמת השרון, נשוי ואב לשלושה.
הוא אחיו הבכור של נחמיה כהן, הנושא ביחד עם אהוד ברק את תואר החייל המעוטר ביותר בצה"ל.
אליעזר לחנה (נולד ב־29 באוגוסט 1958) הוא עיתונאי ספורט ושדרן רדיו ישראלי.
בעיתונות ערך לחנה את מדור הספורט של עיתון "חדשות" והיה סגן עורך מדור הספורט בעיתון "מעריב".
מעל גלי האתר היה שותף בצוות ההקמה של תחנת רדיו ללא הפסקה ושידר תוכנית ספורט יומית במשך 12 שנים.
על המרקע שידר את הליגה הלאומית בערוץ הספורט והשתייך למחלקת הספורט של ערוץ 1 (2003).
הקים את ערוץ בית"ר טי.וי - הערוץ של בית"ר ירושלים שנסגר על ידי ארקדי גאידמק בסוף 2006. ב-2007 הצטרף לתחנת רדיו ירושלים.
אליעזר לִיבְנֶה (לִיבֶּנשטיין; 2 בדצמבר 1902 – 1 במרץ 1975) היה איש ציבור, עיתונאי, פובליציסט, חבר הכנסת, מראשי האקטיביסטים במפא"י, פעיל למען פירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני ומראשי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
אליעזר לִיבֶּנשטיין (Liebenstein) נולד בדצמבר 1902 בעיר לודז' שבפולין, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית למשפחה ציונית.
מאורעות מלחמת העולם הראשונה הביאו את משפחתו לעקור לעיר רוסטוב שעל נהר הדון.
בשנת 1920, בתקופת העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל ועבד בסלילת כבישים.
כשהחליט לעלות ארצה, כבר היה ברוסטוב שלטון סובייטי שמנע את יציאתו אולם הוא הצליח לעבור בדרך הצבאית הגאורגית לעבר הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ויצא דרך נמל בתומי.
לאחר מכן החל בפעילות ציבורית במסגרת תנועת הפועלים "אחדות העבודה", ובשנת 1923 נבחר כמזכיר מועצת פועלי חיפה.
באותה שנה הצטרף לקיבוץ עין חרוד, שבו היה חבר במשך שנים רבות.
במסגרת זו היה פעיל בחברת "העברה", שסייעה ליהודי גרמניה הנרדפים להעביר את רכושם לארץ ישראל.
ליבנה חווה את עליית הנאציזם והסיק את מסקנותיו.
כל ימי חייו התנגד למשטרים טוטליטריים מכל סוג שהוא, כגון משטרו של סטלין, שעורר אהדה בקרב רבים בתנועת הפועלים בארץ ישראל.
במרץ 1939, מספר חודשים לפני מלחמת העולם השנייה, כתב ליבנה עם אלעזר (לסיה) גלילי מזכר שבו קבע כי לאור ההתפתחויות הבינלאומיות הצפויות תלוי עתידו של היישוב העברי בארץ ישראל בהפיכת ארגון "ההגנה" ל"אורגניזציה צבאית - חיל שדה עברי", שייתן תוקף ועוצמה למדיניות הפוליטית של הגופים האזרחיים ביישוב.
ליבנה וגלילי צפו כמה תרחישים לעימות צבאי עם הערבים לאור הגבלת המעורבות הבריטית עקב ההתרחשויות במישור הצבאי הבינלאומי.
כן צפו ליבנה וגלילי כי במצבים מסוימים עשוי כוח זה להכריע את הכף בקרבות הצפויים להיערך בין בריטניה ובין איטליה במזרח התיכון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך ליבנה לאיש הסברה מרכזי בשירות "ההגנה" ומפא"י, ולצד אלעזר גלילי וגרשון ריבלין היה פעיל בהקמת עיתון צבאי מקצועי – "מערכות".
העיתון, שהוקם ביוזמת דוד בן-גוריון, החל לצאת לאור בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא היווה בימה מקצועית לחומר איכותי מתורגם לצד מאמרים מקוריים בנושאים צבאיים.
בה בעת שימשה מערכת העיתון כמחלקת ההסברה הבלתי חוקית של ארגון "ההגנה".
עיתון זה הוציא 50 חוברות במהלך שנות פעילותו עד קום מדינת ישראל, והיה התשתית שעליה קמה ההוצאה לאור "מערכות" של משרד הביטחון, הפעילה עד היום.
בשנת 1940 הוציא ליבנה עיתון נוסף ושמו "אשנב", בשיתוף ברל כצנלסון.
אמנם לצד המודעה התפרסם מאמר שניסה לרכך את רישומה, ובו נאמר באשר לעולי הגרדום: , אבל היא כללה את המשפט: .
אמירה זו גזרה גזירה שווה בין עולי הגרדום ובין חללי "ההגנה", מעשה שנחשב לבלתי נסבל בקרב הנהגת "ההגנה", שעיינה את האצ"ל – מודעת האבל הופיעה לאחר פירוקה של תנועת המרי העברי ומספר חודשים לאחר פיצוץ מלון המלך דוד וגררה ביקורת חריפה, וזו גרמה לסגירתו של "אשנב".
הצלחה רבה יותר נחל הביטאון "בטרם", שנקרא תחילה "מלחמתנו" כשהוקם ב-1942. ליבנה היה עורך העיתון עד 1960, והעיתון שיקף את דעותיו בכל גלגוליו האידאולוגיים בשנים אלה.
ליבנה היה ידוע כנואם טוב, ונשא דברים ברדיו, שהיה אז אמצעי התקשורת בעל ההשפעה הרבה ביותר.
ליבנה היה פעיל גם בקול ירושלים שהופעל על ידי שלטונות המנדט, ובו נשא הרצאות בענייני היום, ובמערכת "קול ישראל", תחנת הרדיו הבלתי חוקית של ההגנה, שהחלה לפעול ב-1940. ליבנה וברל כצנלסון נמנו עם האחראים על תוכני השידור.
ימים אחדים לפני ההצבעה הגורלית במועצת העם על הקמת מדינת ישראל, ב-12 במאי 1948, נשלח ליבנה על ידי דוד בן-גוריון אל מנחם בגין, כדי למסור לו כי הצהרותיו בעד הכרזת מדינה עברית אמנם מחזקות אותו (את בן-גוריון), אך יהיה על בגין ועל אנשיו להיות כפופים לממשלה בראשות בן-גוריון.
בגין נענה לליבנה ונתן הצהרה כפי שהתבקש לעשות.
לאחר קום המדינה המשיך ליבנה בפעילותו הציבורית.
הוא נבחר מטעם מפא"י לכנסת הראשונה ולאחריה לכנסת השנייה.
בה בעת היה שותף לצד אחרים, ובראשם המתכנן אליעזר ברוצקוס, בהקמת "החוג לרפורמה התיישבותית", שקרא לפזר את האוכלוסייה בתכנון ההתיישבות ולתת עדיפות לפריפריה על פני המרכז.
בשתי הכנסות שבהן פעל בשנותיה הראשונות של המדינה היה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
כחבר הכנסת נמנה עם חוגי הימין והאקטיביסטים במפא"י, ונקט קו פרו-אמריקני חריף במאבק שהתנהל בין מפא"י ומפ"ם סביב אופייה של מערכת היחסים עם ארצות הברית ועם ברית המועצות על רקע המלחמה הקרה.
ליבנה נתן ביטוי לדעותיו אלה גם מעל דוכן הנואמים בכנסת.
על דבריו של חבר הכנסת יעקב חזן, שאמר כי ברית המועצות היא מולדתו השנייה, הגיב ליבנה באומרו כי אין להפקיד תפקידי פיקוד צבאיים בידי אנשים שלהם יותר ממולדת אחת.
כחבר הכנסת נקט ליבנה קו מדיני עצמאי שהעלה לעיתים את חמתם של בכירי מפלגתו, וב-1952 נזף בו שגריר ישראל באומות המאוחדות, אבא אבן, על כי נפגש עם שגריר פקיסטן בעת ביקור באומות המאוחדות.
בשנת 1953 החל ליבנה לבנות בית על מגרש של מעל חצי דונם בשכונת קריית היובל.
הבית שכלל שתי קומות ומרתף על שטח של 240 מ"ר נחשב במושגי הימים ההם לוילה מנקרת עיניים הנוגדת את הנורמה המקובלת של "הצנע לכת" ומזכירות המוסד לביקורת של מפא"י החליטה לאסור על ליבנה להיכנס לגור בבית.
ליבנה לא שעה להוראת המוסד לביקורת ויצא בביקורת ציבורית נגד ההחלטה שהתפרסמה בהבלטה באפריל 1954. במעריב נטען שההחלטה נגד הבית של ליבנה מקורה בסכסוך האידאולוגי בין ליבנה לצמרת מפא"י.
מזכירות מפא"י מנעה מליבנה להופיע בפני חברי המפלגה ולקראת הבחירות לכנסת השלישית לא נכלל ליבנה במקום ריאלי ברשימת מפא"י לכנסת.
זמן מה המשיך, זועף וממורמר, בפעילותו במזכירות מפא"י.
ב-13 בנובמבר 1957 הודיע למרכז מפא"י כי הוא פורש מן המפלגה "בשל אישור החששות לגבי אופי המשטר השליט ותוצאותיו".
המשטר החדש, הוועד לפירוז מנשק גרעיני והתנועה למען ארץ ישראל השלמה
ב-1958 חבר ליבנה לשמואל תמיר, שהקים את תנועת "המשטר החדש", ששמה לה למטרה להילחם בשיטת הממשל בה הייתה מפא"י המפלגה הדומיננטית (במסגרת זו פעל גם ישעיהו ליבוביץ), אבל בדצמבר 1960 סולק יחד עם ליבוביץ מן התנועה.
ב-17 בדצמבר 1960 נחשפה תוכנית הגרעין הישראלית, כשהעיתון הבריטי דיילי אקספרס פרסם ידיעה על כך שמדינת ישראל מפתחת פצצת אטום.
אף על פי שהעניין פורסם כבר בעיתונים אחרים, הפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה.
הפרסום וההכחשה הישראלית פורסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובת שרשרת.
עיתונים אחרים בעולם החלו גם לפרסם תחקירים בנושא.
ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שני בתי הקונגרס ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים.
גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה וההכחשה הראשונית שזהו "מפעל טקסטיל".
השבועון העולם הזה, הקדיש גיליון שלם לנושא, שפורסם ב-28 בדצמבר 1960, תחת הכותרת "פצצה אטומית לישראל".
ליבוביץ וליבנה פעלו לכדי למנוע את קידום התוכנית לבניית פצצה גרעינית ישראלית.
החוג כונה "הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון" והוא החל לפעול בפברואר 1962. הוועד טען כי ביטחונה של ישראל אינו נשען על השגת פצצת אטום, אלא על מניעת התגרענות האזור כולו.
ב-1963, עם עליית אשכול לראשות הממשלה ובלחץ של הנשיא האמריקני קנדי חל שינוי במדיניות, והפיתוח הגרעיני עבר לפעילות בפרופיל נמוך יותר.
הדבר הסתייע גם בשל מצב מפלגתי שאליו נקלעו תומכי האופציה הגרעינית, ובהם בן-גוריון ופרס.
הם נדחקו לאופוזיציה פנימית בתוך מפלגתם, ולאחר מכן למפלגת האופוזיציה רפ"י, והדבר הביא להורדת הפרופיל של הפעילות הגרעינית של ישראל.
ב-1967, לפני מלחמת ששת הימים, צורפו משה דיין ומנחם בגין לממשלה, לוי אשכול נחלש, ומצבה האסטרטגי של המדינה השתנה – כל אלה הובילו שוב לשינוי מדיניות הממשלה בנושא הגרעין.
בתקופה זו חדל הוועד מפעילותו.
חוקר הגרעין הישראלי אבנר כהן כותב כי תקופת פעילותו של הוועד הייתה הדבר הקרוב ביותר לדיון דמוקרטי פומבי במדיניות הגרעין של ישראל מאז ומעולם.
ליבנה נמנה עם החותמים על מכתב הייסוד של התנועה למען ארץ ישראל השלמה, והקדיש את שאר שנותיו למאבק למען דעותיו אלה.
בספרו האחרון "ישראל ומשבר הציוויליזציה המערבית" (1971) הביע דעות בזכות ארץ ישראל השלמה ובזכות התרבות היהודית המקורית, הרחוקה מערכי המערב המנוונים.
ספר נוסף ברוח זו – "בדרך לאלון מורה – הציונות בדרך אמונים" – יצא בהוצאת גוש אמונים לאחר מותו.
בין השאר כתב את "ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית" (1961) ו"אהרן אהרנסון – האיש וזמנו" (1969).
ליבנה נמנה עם כותבי הערכים של האנציקלופדיה העברית.
ברשימת הכותבים מופיע ליבנה כמומחה ל"ירושלים / ציונות; סוציאליזם; היסטוריה של רוסיה", אך הוא חיבר ערכים רבים גם בנושאים אחרים, ובהם: כבוד ואנרכיזם.
ליבנה הלך לעולמו בשנת 1975, ונקבר בהר הזיתים.
על שמו רחוב בשכונת נווה יעקב בירושלים.
שאלות הסוציאליזם בימינו (כרך ד' של "ספרית הבחרות הסוציאליסטית"), ירושלים: הוועד המרכזי של הבחרות הסוציאליסטית העברית בא"י; תל אביב: המחלקה הארץ ישראלית של הברית העולמית של הנוער העברי הסוציאליסטי, תרצ"ב 1932.
רוסלאַנד: 20 יאָר נאָך דער רעוואָלוציע: די מאָסקווער פראָצעסן: אַן אַנאַליז פון רעזשים; איבערזעצונג און פאָרוואָרט פון מ' קאסטרינסקי, בואנוס איירס: עבודה, 1938.
הטריטוריאליזם החדש, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער של הנהלת ההסתדרות הציונית ובהשתתפות קרן היסוד, בהוצאת ר' מס ('ערכים: ספרית המכון למדריכים'), תש"ד.
(הופיע בתרגום לשפות נוספות, בהן רומנית, צרפתית ואיטלקית)
עם הוויכוח הציוני, תל אביב: עם עובד ('ספרית דעות'), תש"ד.
הציונות ואנגליה, תל אביב: הוצאת הוועד הארצי למען החייל היהודי, תש"ו.
בשער התקופה: מסות ומאמרים, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תשי"ב.
מדינה וגולה: עיון בעתידה של התנועה הציונית, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, בהוצאת ר' מס ('ערכים: ספרית המכון למדריכים'), תשי"ג.
מבחנה של עצמאות, תל אביב: מסדה, תשט"ו.
אליעזר ליבנה, בנימין גפנר, מי הם השליטים בישראל, ירושלים: מרכז המשטר החדש ('ספרית המשטר החדש'), תש"ך.
ניל"י – תולדותיה של העזה מדינית העורך הראשי: אליעזר ליבנה; חברי המערכת: יוסף נדבה, יורם אפרתי, ירושלים: שוקן, תשכ"א 1961. (מהדורה ב מחודשת ומעודכנת: ירושלים – תל אביב: שוקן, תשמ"א 1980.)
יהדות אמריקה – אתגר ישראלי, רמת גן: מסדה, 1967.
אליעזר ליבנה, שמואל כץ, ארץ ישראל וגבולותיה: שאלות ותשובות, תל אביב: התנועה למען ארץ ישראל השלמה, (הקד' תשכ"ח).
אהרן אהרנסון – האיש וזמנו, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ט.
ישראל ומשבר הציוויליזציה המערבית, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשל"ב.
האם גולת אמריקה היא בבל?, ניו יורק ; תל אביב: הומניטיס פרס: עם עובד (פרסומי הרצאות מוסד ון ליר בירושלים), 1973. (ספרון) (ראה אור בתרגום לאנגלית)
בדרך לאלון מורה: הציונות בדרך אמונים, ירושלים: גוש אמונים, תשל"ו.
הרב אליעזר יצחק פריד (כונה בפי בני דורו: ר' לייב איצ'ה) (ה'תקס"ט (1809) - י"ט באלול ה'תרי"ג (1853)) היה רב העיירה וראש ישיבת וולוז'ין.
נולד לר' הלל פריד מגרודנא, ואסתר בתו של ר' חיים מוולוז'ין.
את תקופת ילדותו עשה לצד סבו ר' חיים בוולוז'ין.
נלקח על ידי דודו, ר' יצחק מוולוז'ין כחתן לבתו הבכורה רבקה.
לאחר שר' אברהם שמחה מאמצ'יסלב פרש ממשרתו בישיבה בשנת תקפ"ז, 1827, התמנה פריד למשרת משנה ראש הישיבה בוולוז'ין לצד חמיו ר' יצחק.
בכתב סמיכה שכתב לו אביו בשנת תקפ"ח (1828) נכתב כי הוא מוסר והוא אך בן תשע-עשרה שנה.
סמוך לפטירת חותנו בשנת תר"ט (1849), התמנה ר' אליעזר יצחק לרבה של וולוז'ין ומיד לאחר מכן התמנה על ידי פרנסי הישיבה .
בדומה לכל ראשי ישיבת וולוז'ין, טבע ר' אליעזר יצחק סיומת מיוחדת לצד חתימתו: 'מתאבק בעפר רגלי תלמידי חכמים פה וואלאזין'.
ר' אליעזר יצחק היה ידוע כאיש חולי, ולאחר עשר שנים בהם עמד בראשות הישיבה והרבנות, נפטר ביום י"ט באלול ה'תרי"ג, בהיותו בן ארבעים וארבע.
גיסו הנצי"ב רואה בו אחד משלושת עמודי התווך של ישיבת וולוז'ין:
בנו ר' חיים הלל פריד כותב אודות אביו את הדברים הבאים:
במאסף שו"ת חוט המשולש, נדפסו ממנו חמישים ושמונה תשובות בהלכה ושמונה חידושי סוגיות.
השאלות עוסקות בין היתר בהיתר עגונות.
דרשה אחת לחג השבועות, נדפסה ב'פתיחה' לחוט המשולש, ובהקדמה לספר מציין בנו .
ר' אליעזר יצחק הותיר אחריו בן יחיד, ושתי בנות:
בנו, ר' חיים הלל פריד
בתו, שולמית ברכה ריינה אשת ר' מאיר נח לוין רבה של וולוז'ין
בתו, נישאה לר' אברהם דב, איהומן.
ר' מנחם נחום קפלן מהורודנא
ר' אריה ליב ילין מבילסק
ר' אליהו חיים מייזל מלודז'
אליעזר ליבר שרשבסקי (1876 – 13 במאי 1956) היה מייסדו של בית החרושת הראשון לאריגה בתל אביב ושימש כיושב-ראש הנהלת 'הלוואה וחיסכון' תל אביב.
אליעזר ליבר שרשבסקי נולד בזלבה שפלך גרודנו, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), ליעקב ושרה רבקה לבית בורודיצקי.
שרשבסקי התחיל את דרכו בלימודים בישיבת מיר, איישישוק ו-וולוז'ין, ואחר כך החל לעסוק במסחר בקנה מידה גדול.
במקביל החל לנהות אחרי תנועת חיבת ציון והיה מראשי העסקנים הציונים.
הוא פרסם מאמרים ב"הצפירה" ו"המליץ" ושירים בלוח אחיאסף.
בשנת תרס"ו נשא לאישה את הדסה בת מאיר ברמן.
בשנת 1905 ביקר שרשבסקי בארץ ישראל, והשקיע בהקמת בית החרושת ליציקת ברזל ומכונות של המהנדס ליאון שטיין ביפו.
בשנת 1909 עלה שרשבסקי ארצה עם משפחתו והתיישב ביפו.
השקיע הון במספר מפעלי מסחר ובניין, ובין השאר בנה בית הנושא את השם "בית שרשבסקי" ברחוב רוטשילד 92 בתל אביב.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה שרשבסקי עם הגולים במצרים, והיה פעיל בוועד הגולים.
לאחר המלחמה חזר שרשבסקי לארץ, והקים את בית החרושת הראשון לאריגה בתל אביב, 'שרשבסקי וגוטמן'.
שרשבסקי כיהן כיושב-ראש הנהלת "הלוואה וחיסכון תל אביב" משנת 1924 ועד 1927. האגודה סייעה למפעלים חלוציים רבים באשראי, מימון והקצאת ייעוץ מומחים.
בנוסף כיהן שרשבסקי מרכז הקואופרציה האשראית בארץ והיה בין מייסדי המרכז לאשראי הדדי "המרכז".
שרשבסקי נבחר להיות שופט במסגרת בית משפט השלום העברי וכן נבחר לנשיאות ברית ראשונים, שהוא ארגון עסקנים ציונים ותיקים בארץ ישראל.
נולד בשם לזר ויינשטיין למשה וזלדה ברוסיה ב־1918 ועלה לארץ ישראל ב-1925, בגיל 7.
ב־1939 הקים יחד עם דוד קרסיק, יעקב רבי ואביעזר גולן, את "הוצאת המאה העשרים" שפרסמה חוברות בלש.
ההוצאה פעלה עד 1948. שירת בצבא הבריטי, השתחרר ב-1946 וכיוון שלא מצא עבודה, החל לתרגם ספרות פופולרית מאנגלית, בתחילה עבור "כרמי את נאור", הוצאה פרטית שלו שהקים עם שותף.
הוא כתב תחת שמות העט: א.ב.דן, שולמית עפרוני ועזר כרמיאלי.
לאחר מכן תרגם עבור הוצאות אחרות, בפרט הוצאת מ.
הוא תרגם מאות ספרים, רובם הגדול שייך לז'אנר הספרות הקלה, בהם ספרים של הרולד רובינס, פרד מסטרד סטיוארט, אליסטר מקלין, אגאתה כריסטי, אדגר וולאס, אדגר רייס בורוז וסופרים רבים אחרים.
תרגומיו לדיימון ראניון היו אהובים עליו במיוחד והתייחדו באופן שבו הצליח להעביר לעברית את עגת הרחוב המיוחדת ששימשה את גיבוריו של ראניון.
כרמי חיבר את "עיר הגברים", מחזמר מקורי על פי סיפורי ראניון.
רוב תרגומיו היו מהשפה האנגלית, אבל הוא תרגם גם מאיטלקית ומספרדית.
כרמי נפטר בגיל 73 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
ערפד הדמים, תל אביב: המאה העשרים (ספרית הבלש החדש), [תש"-?].
(בשם העט "עזר כרמיאלי") (ספרון)
האורות כבים בלילה: רומן רומנטי מקורי, תל אביב: ספרי שלגי, 1972.
תן חיוך!: האנציקלופדיה העברית להומור, ירושלים: א' רובינשטיין, 1973.
אליעזר כרמי, נעמי לוץ, הביטי לאחור נעמי: סיפורה של אשת מרגל, תל אביב: בוסתן, 1978.
ידידי הסוס: מסתורי האשוח הבודד.
תן חיוך אנציקלופדיה עברית להומור.
סופו של התליין מקורפו, תחת שם העט : עזר כרמיאלי .
דני בשבי, תחת שם העט : עזר כרמיאלי.
מטה הארי, תחת שם העט : עזר כרמיאלי.
תוכנית איקס, תחת שם העט : עזר כרמיאלי.
סין שותתת דם, תחת שם העט : עזר כרמיאלי.
"המרגלת מוונציה" מאת הלן מקאינס, 1967
"הקוסם מארץ עוץ", הוצאת דורה, 1974.
"אי המטמון" (תרגום מלא) מאת רוברט לואיס סטיבנסון, הוצאת שלגי.
"איש המרתון (ספר)" (ויליאם גולדמן)
"המהפכה המינית - קץ המוסריות", מאת: לסטר גרהאם.
"חיוג אל השאול", מאת :ג'ון לה קארה.
"סימני שמש", מאת: לינדה גודמן.
"13 מקטרות", מאת: איליה ארנבורג.
"קיץ מסוכן'', מאת: ארנסט המינגוויי.
"זהות כפולה", מאת: רוברט לדלום.
"רכבת המוות", מאת: אליסטר מקלין.
"אשת הזהב", מאת: פרד מסטרד סטיוארט.
"דמעות של תנין", מאת: פרד מסטרד סטיוארט.
"שושלת בית ספאדא", מאת: פרד מסטרד סטיוארט.
"דמעותיה של הלן", מאת: אדם קאנאדי.
"פרקליט על הכוונת", מאת: סטיוארט וודס.
"הקשר הקולומביאני", מאת: סטיוארט וודס.
"סקס משגע בזמנים מסוכנים", מאת: ברוקס פיטרס.
"אנשי הנהר-סיפורים", מאת : אדגר ולס.
"שמונה לאחת", מאת: דיימון ראניון.
"כל אנשי הברודוויי", מאת: דיימון ראניון.
"טיפוסים קשוחים", מאת: דיימון ראניון.
"התשובה נישאת ברוח", מאת: יוהנס מריו זימל, הוצאת שלגי 1979.
"הבגידה הכפולה", מאת: יוהנס מריו זימל, הוצאת שלגי 1982.
"ההימור המוזהב", מאת: ג'ונתן בלייק, הוצאת שלגי 1983.
"ז'יאן", מאת אריק ואן לוסטבאדר 1987.
"אפשר גם בלי קוויאר", מאת: יוהנס מריו זימל, הוצאת מזרחי 1987.
אליעזר ליפּמן זילברמן (ליפמאן זילבערמאן; Eliezer Lipmann Silbermann; 7 בספטמבר 1819, קניגסברג, פרוסיה – 15 במרץ 1882, ליק, שם, הקיסרות הגרמנית) היה סופר, עורך ומו"ל עברי יליד פרוסיה, מאבות העיתונות העברית, מייסד ועורך השבועון העברי הראשון: "המגיד", וההוצאה לאור "מקיצי נרדמים".
זילברמן נולד בשנת 1819 בקניגסברג שבפרוסיה, בן ליהודים רוסים אשר הגיעו לעיר במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
בשנת 1823, בהיותו ילד רך, מת אביו, וזילברמן התחנך אצל משפחת אמו בקרוטינגן (קרטינגה) שבפלך קובנה, האימפריה הרוסית (ליטא).
בבגרותו שב לפרוסיה והשתקע בעיר ליק (Lyck), כיום אֶלְק (Ełk) בצפון-מזרח פולין), שם מצא את מקומו כשוחט ורב ולקח חלק בפעילות הציבורית בעיר.
בשנת 1856 ייסד את השבועון "המגיד", והיה עורכו הראשון.
הגיליון הראשון ראה אור ב-4 ביוני, לפני חג השבועות.
(המילה "עיתון" טרם נוצרה (אליעזר בן-יהודה יצר אותה ב-1891), ולכן תואר "המגיד" כ"מכתב קורות הימים").
בשנת 1858 צירף זילברמן את דוד גורדון כעוזרו בעריכת העיתון.
וזה החליף את מקומו עם פרישתו של זילברמן בשנת 1880.
בשנת 1862 ייסד זילברמן את חברת "מקיצי נרדמים" בעיר ליק, במטרה להוציא ולפרסם ספרי יסוד בהגות יהודית (כגון "מורה הנבוכים" לרמב"ם, "ספר הכוזרי" ליהודה הלוי, סידור רש"י, סידור רס"ג, "פסיקתא דרב כהנא" ומדרשים רבים).
המימון הראשוני להקמת ההוצאה הגיע ממשה מונטיפיורי.
כן היו שותפים במערכת המשכילים מתתיהו שטראשון ואליעזר הלוי רפאפורט.
גם ב"מקיצי נרדמים" נעזר זילברמן בדוד גורדון.
מתוך כוונה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו, החל זילברמן בשנת 1875 לפרסם את קורותיו תחת הכותרת "אלה תולדות בעל המגיד", בהקדמה הבהיר כי הדברים נכתבו מזיכרונו, ואם המידע אינו תואם את ידיעת הקוראים, ביקש מהם לדון אותו ל"כף זכות".
בכעשרים רשומות שהעלה, החל בגיליון הראשון אותה שנה, חשף בהגיגים את זיכרונות ילדותו הקשים ואת הטרגדיות שחווה.
אולם לאחר שקיבל מכתב תקיף מאחד מקוראיו החליט לעצור את הכתיבה ומעולם לא סיים את ספרו.
כאות הוקרה לפועלו, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לייפציג.
זילברמן נפטר בשנת 1882, בתום מחלה ממושכת.
אליעזר ירושלמי (יֶרוּסַלִימְסקי) (יולי 1900 – 10 בדצמבר 1962) היה מורה, סופר ופעיל ציבור בליטא ובחיפה.
אליעזר ירוסלימסקי נולד בהורודישטט, שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (כיום בלארוס), בנם של יוסף ולאה, במשפחה ציונית.
אביו הוסמך לרבנות ושימש כשופט.
קיבל חינוך מסורתי, וסיים בית ספר על-יסודי ב-1915. בזמן מלחמת העולם הראשונה השתתף בקורסים להוראה שאורגנו על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים ונשלח למחנה ריכוז בבלווז'סקאיה.
לאחר המלחמה החל ללמד, ואחרי שירות קצר כמתנדב בצבא האדום השתקע ב-1926 בליטא.
ירושלמי סיים ב-1929 תואר מוסמך בפילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה בקובנה ודוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת קניגסברג (נושא הדיסרטציה שלו היה "היחסים בין זיגמונד הראשון ובין המסדר הטווטוני והדוכסות הפרוסית בשנים 1510–1525").
לאחר סיום לימודיו החל לעסוק בהוראת היסטוריה גאוגרפיה ומקצועות נוספים בבתי ספר תיכוניים בווירבלן ובשאוולי (בגימנסיה על שם ביאליק).
בד בבד עם עבודתו החינוכית החל להיות פעיל בצעירי ציון ובמפלגה הציונית-סוציאליסטית.
הוא נשא את שרה קליין, והיה אב למרדכי ויוסף.
הוא האמין בתחיית הלשון העברית ושמר עליה במשפחתו, גם בתקופת השלטון הסובייטי ובגטו.
ב-1941 נשלח לגטו שאוולי והתמנה כמנהל בית הספר שהתנהל בחשאי במרפסת ששימשה גם כמקום בית הכנסת.
בגטו עבד בבוקר כסנדלר, אחר כך עסק בחינוך ולעת לילה בכתיבת יומן ובאיסוף מסמכים היסטוריים.
ארכיון זה תפח לכדי אלפי מסמכים שהוחרמו, בעקבות הלשנה, לידי השלטונות הסובייטים לאחר מלחמת העולם השנייה וממנו ניצל רק "פנקס שאבלי", שפרסם לימים בשנת תשי"ח.
ב-1944 נמלט מן הגטו, הצטרף לפרטיזנים.
לאחר שחרור האזור על ידי הצבא האדום – התגייס לשורותיו, בו שירת זמן מה ולאחר-מכן הגיע לווילנה.
בווילנה הקים בית ספר יהודי שכלל גם פנימייה עבור ילדים יהודים שנותרו אחרי המלחמה בחוסר כול.
ב-1945 עבר ללודז', ועם תנועת הבריחה עבר לאיטליה.
ברומא ניהל את המחלקה לתרבות וחינוך של מרכז ארגון הפליטים, לימד ספרות עברית בבית המדרש לרבנים וכמנהל המחלקה לחינוך היה בין מקימי רשת בתי ספר עבריים, בתי הבראה לילדים וארגון קורסים להשתלמות מורים והדרכתם.
היה חבר מערכת הירחון הספרותי "אין גאנג", עורך הקובץ העברי "ניר", השתתף בעיתון "בדרך", וכתב ליומון היידי הניו-יורקי "פאָרווערטס" ולעיתונים יידיים נוספים.
ב-1948 השתתף כציר בכנס היסוד של הקונגרס היהודי העולמי לתרבות שנערך בניו יורק.
בפברואר 1949, לאחר קום המדינה, הגשים את שאיפתו הציונית, עלה לישראל והשתקע בחיפה.
בחיפה הקים את "בית חינוך תיכון לילדי עובדים", שנוהל בידי קואופרטיב מורים והשתייך לזרם העובדים, וסמינר למורים של זרם העובדים (לימים מכללת גורדון), וניהל אותם שנים אחדות.
לאחר מכן המשיך את עבודתו בהוראה בבית חינוך תיכון כמורה להיסטוריה, גאוגרפיה וסוציולוגיה.
כן המשיך בחיפה את פעילותו הציבורית והיה חבר הוועד המקומי של הסתדרות המורים ומרכז ועדת התרבות.
אחר-כך היה ממייסדי ארגון המורים של בתי הספר התיכוניים, חבר מרכז ההנהלה ועורך העיתון של ארגון "מעלות".
כניצול שואה עזר רבות לארכוב המידע ביד ושם על התקופה בליטא, ובעזרת ניסיונו בהוראה היה חבר ועדה שתפקידה היה להכין תוכנית של הוראת השואה בבתי הספר.
בשנת 1957 זכה בפרס הקונגרס היהודי על ספרו "מיערות הצפון עד חורשות הכרמל", עוד בטרם הופעתו.
בנו נהרג ב-1954 במסגרת שירותו בצה"ל.
אחיו אהרון ירושלמי ואחיינו ליאון יוריס היו גם הם סופרים.
א קיצור פון יידישער געשיכטע, 2 כרכים, רומא: מחלקת התרבות ביים מרכז ארגון הפליטים אין איטאליע, 1947. ('קיצור ההיסטוריה היהודית')
פּראָפעסאָר שוסטער: דראמע אין 4 אקטן מיט א פּראָלאָג, רומא: [חמו"ל], 1947. ('פרופסור שוסטר': דרמה ב-4 מערכות עם פרולוג)
ח"נ ביאליק: זיַין לעבן און שאפן, רומא: מרכז ארגון הפליטים אין איטאליע-קולטור אפטיילונג, תש"ז.
ח' נ' ביאליק: חייו ויצירתו, רומא: מחלקת התרבות על יד מרכז ארגון הפליטים באיטליה, תש"ז.
פנקס שאבלי: יומן מגיטו ליטאי (1941–1944), ירושלים: מוסד ביאליק ויד ושם, תשי"ח
ילדי השואה, חיפה: ממעמקים, תשכ"א
מיערות הצפון עד חורשות הכרמל, תל אביב: הוצאת י.
כרך א: ילדי השואה; עם דברי מבוא מאת א' טרטקובר, חיפה: יובל, תשכ"ג.
כרך ב: מחזיונות הגיטו: סיפורים ומחזות, אישים; עם דברי פתיחה, מאת ש' שלום, חיפה: ממעמקים, תשכ"ד.
באהלי ספרות; הכתבים הובאו לדפוס על ידי שרה ירושלמי, רעית המחבר, ונערכו על ידי ש' שלום, תל אביב: ממעמקים; מחברות לספרות, תשכ"ו.
15 מחזות; ליקטו וערכו ז'קו ירון ואליעזר ירושלמי, תל אביב: מחלקת החינוך של הקיבוץ הארצי – מדור חברות הילדים הצעירות, תשט"ז 1956. (לכיתות ד–ו)
[ועוד] (רעדאָקטאָרן), פנקס נובוגרודק, תל אביב: הוצא לאור על ידי רליף-קאמיטט ע"ש אלכסנדר הרכבי בארצות הברית וע"י ארגון יוצאי נאוואהרדק בישראל (דפוס אחדות), 1963. (ספר יזכור לקהילות נובוגרודק)
אליעזר יריב (נולד ב-10 בדצמבר 1949) הוא פסיכולוג חינוכי ישראלי, מרצה להוראה וחוקר בתחום הקשיים המקצועיים של מורים, ניהול כתה וטיפול בבעיות התנהגות ומשמעת; מרצה בבמכללת גבעת וושינגטון.
יריב נולד בשנת 1949 בקיבוץ דפנה.
את שנות התיכון עשה בבית הספר "הר וגיא" שבקיבוצו.
לאחר השירות הצבאי כסייר אוויר במודיעין פיקוד צפון, השלים לימודי פסיכולוגיה לתואר ראשון ושני באוניברסיטת חיפה.
ב-1987 שימוש שליח ההסוכנות היהודית בעיר רוצ'סטר, ניו יורק.
בשנת 1990 התמנה למנהל השירות הפסיכולוגי החינוכי בחצור הגלילית, ובתקופה זו החל לחקור את תחום המשמעת בכיתה ולפתח שיטות פדגוגיות לניהול כתה ולטיפול בבעיות התנהגות.
ספריו על נושא זה הם "שיחת משמעת" (1996).
"שקט בכיתה בבקשה!" (1999), "יש לי עיניים בגב" (2010, כל הספרים בהוצאת רכס) וכן "ניהול כיתה" (אותו ערך עם דבורה גורב, בהוצאת מכון מופת).
ב-2002 השלים דוקטורט בנושא "Managing Challenging Teachers" בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת לסטר באנגליה.
באותה שנה, החל ללמד במכללת גורדון.
ב-2014 קיבל דרגת פרופסור חבר בפסיכולוגיה חינוכית.
החל משנת 2021 עומד פרופ' יריב בראש התוכנית לחינוך משלב לתואר שני במכללת גבעת וושינגטון.
יריב היה חבר בצוות המחקר הבינלאומי בחסות של קרן פילנתרופית ספרדית שעסק בלמידה חברתית ורגשית.
כמו כן, שימש חוקר בכיר במכון המחקר "מעל הממוצע", העוסק בדירוג מוסדות אקדמיים ותוכניות לימודים בישראל.
יריב מתגורר בכרמיאל, נשוי ואב לשלושה.
אחד מבניו הוא גיא יריב, מומחה בהדרכת מיומנויות רטוריקה ודיבור מול קהל.
יריב מלמד, חוקר ומשמש כיועץ בתחום בעיות משמעות והתנהגות בכיתה והדרכים להתמודד עמן.
בספרו "שקט בכיתה, בבקשה!", הוא פיתח טיפולוגיה שעוסקת בגורמים להפרעות והקשיים בבית הספר; המניעים הפסיכולוגיים והאישיים של כל המעורבים בהתנהגות האלימה שמתרחשות בו, ובאמצעים להתמודדות עם הפרעות.
הספר "יש לי עיניים בגב" מוקדש לשאלה כיצד להתמודד עם בעיות והפרעות שמתרחשות בכיתה.
יריב מציג מודל תאורטי של "פירמידת התגובות החינוכיות", היררכיית תגובות שמבוססת על עקרון אקונומי לפיו המערכת מנסה להשיג שיפור במינימום מאמצים.
תחילה מורים מעדיפים להתעלם מהקשיים, אחר כך לנסות פתרון מיידי, בהמשך להגיב בגישת "חוק וסדר" ולבסוף לערוך טיפול יותר מעמיק וממושך, תוך שיתוף אנשי מקצוע נוספים.
במיטבה, התערבות עשויה להוליד "הצמחה", משמע להביא למימוש הפוטנציאל של התלמיד.
בשנים האחרונות הוא פיתח את מעטפ"ת (מערך טפול תומך) דגם טיפולי קצרמועד מבוסס מחקר שמיועד להרחיב את הסיוע הרגשי בבתי ספר.
הדגם מבוסס על המתכונת של Task shifting שפיתח ארגון הבריאות העולמי (WHO) ובו מורה או גננת מקנה מיומנויות רגשיות חברתיות לתלמיד שחווה מצוקה רגשית.
על פי פרוטוקול התוכנית, איתור הגורמים לקשיי התלמיד ואת הכלים להתערבות הזו המורה מפתחת עם פסיכולוגי חינוכי שמלווה אותה.
תחום המחקר השני של יריב נוגע לקשיים אישיים ומקצועיים של מורים, והאופן בו מנהלים יכולים לסייע לאותם עובדים.
אליעזר יריב, שיחת משמעת, רכס פרויקטים חינוכיים, 1996
אליעזר יריב, שקט בכיתה, בבקשה!
- מדריך לטיפול בבעיות משמעת ואלימות, רכס פרויקטים חינוכיים, 1999
אליעזר יריב וגיא יריב (עורכים), המדריך להשכלה גבוהה, רכס פרויקטים חינוכיים, 2005
אליעזר יריב, יש לי עיניים בגב, רכס פרויקטים חינוכיים, 2010
אליעזר יריב ודבורה גורב (עורכים), ניהול כיתה, מכון מופ"ת, 2018
רבי אליעזר ליפמן הכהן קאהן (תר"ג 1842 - תרצ"ז 1936) היה רבה של הקהילה היהודית האורתודוקסית הנפרדת בוויסבאדן ומייסדה.
קאהן נולד בג' בתשרי (צום גדליה) שנת תר"ג (ספטמבר 1842) לרבי יצחק הכהן בזולצבורג שבמחוז באדן, ממשפחת הרב יצחק הכהן רבה של זולצבורג.
הוא למד תחילה בישיבתו של רבי יוסף אלטמן בקרלסרוהה ובהמשך עבר לישיבת וירצבורג בראשותו של רבי יצחק דב במברגר.
הוא היה גם תלמידם של רבי מנחם מנדל קרגוי בעל "גידולי טהרה" ורבי בנימין וולף המבורגר, ושל רבי עזריאל הילדסהיימר בברלין.
קאהן נישא לבת דודו שרה (לבית דוקאס).
בגיל 27 הגיע לכהן כרב בוויסבאדן ולייסד קהילה אורתודוקסית במקום, שהייתה הקהילה הראשונה שנוסדה בדרך הרב שמשון רפאל הירש בגרמניה.
עם בואו הקים בית כנסת ובית ספר ושאר דברים הנצרכים לקהילה היהודית במקום.
בשנת תר"ס (בערך) כתב את הקונטרס "תולדות קהלת עדת ישורון בויסאבדן".
חידושי תורה שחידש יצאו לאור בשנת תשל"ז על ידי בצלאל יוסף קאהן.עוד מכתביו נמצאים במוזיאון של קרן "פולו לזרוס".
נפטר בוויסבאדן בי"ב בחשון תרצ"ז (28 באוקטובר 1936) ונקבר שם.
חתנו הוא הרב פינחס במברגר, רב בהמבורג.
אליעזר כגן (3 באפריל 1914 – 6 בנובמבר 2000) היה משורר, מתרגם, חוקר ספרות ומחנך ישראלי.
מנהל בתי ספר, פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
עסק בתורת המשקל (פרוזודיה) והחרוז ובספרות ההשכלה.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (1981) על תרגומו לאפוס הפרסי "שאהנאמה" ("ספר המלכים").
אליעזר בן נחמן כגן נולד ב-3 באפריל 1914 (ז' בניסן תרע"ד) בעיירה סוויסלוץ' שברוסיה הלבנה.
בשנת 1925 עבר עם משפחתו לברסט ליטובסק (בריסק) שבפולין, שם למד בבית הספר התיכון 'תרבות' והיה פעיל בתנועת גורדוניה.
בשנת תרצ"ג סיים את לימודיו התיכוניים וגויס לצבא הפולני, לקורס קצינים.
בסוף ה'תרצ"ה (1935), לאחר סיום שירותו הצבאי, עלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1940 קיבל תואר שני בספרות עברית, לשון עברית ופילוסופיה.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס למשטרת המנדט ושירת בירושלים ובים המלח עד שנת 1943. בתקופה זו התגורר בחדר שכור בביתו של הרב צבי יהודה הכהן קוק, עימו שמר על קשר אישי לאורך שנים.
בשנת 1943 החל לעסוק בהוראה בבית הספר "כפר ילדים" שבגבעת המורה (בית הספר המחוזי בעפולה), ובו היה מורה ומנהל במשך 11 שנים.
בשנת תשי"ד-1954 מונה למנהל בית הספר התיכון תיכון עירוני מקיף קריית חיים בקריית חיים, והתמיד בכך 28 שנים, עד 1982.
בשנת תשי"ז החל לימודים לתואר דוקטור בחוג לספרות באוניברסיטה העברית, וב-1960 קיבל תואר דוקטור על עבודה שנושאה "מראות שתייה בשירת ביאליק", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' שמעון הלקין.
באותה שנה החל ללמד ספרות עברית בבית הספר הגבוה למדעי היהדות והחברה בחיפה, ועם ייסודה של אוניברסיטת חיפה היה בה פרופסור לספרות עברית במשך עשרים שנה.
פעל להנהגת לימודי יידיש ולאדינו בבתי הספר התיכוניים, ובשנת 1976 אישר משרד החינוך את הוראת השפות האלה.
היה יושב ראש הוועד של אגודת הסופרים בחיפה, ומייסד-שותף (ביחד עם פרופ' חיים שוהם) של כתב העת הספרותי של אגודת הסופרים העברים "צפון: שנתון לספרות ואמנות", שאותו ערך (עם אחרים) בשנים 1989–1998 והיה הרוח החיה בו.
פרסם מחקרים ותרגומים גם ב"מאזנים", "תרביץ", "כרמלית" (שנתון סופרי חיפה) ו"עקד".
כגן פרסם 10 ספרי שירה.
לשם תרגום האפוס הפרסי "שאהנאמה" למד פרסית בהיותו בן 50. על תרגומו זה זכה בשנת 1981 בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת.
בשנת תשנ"ח זכה בפרס ש.
שלום לספרות מטעם עיריית חיפה על מפעל חייו בשירה.
אליעזר כגן נפטר בשנת 2000, בגיל 86. אלמנתו היא חוקרת הספרות פרופ' ציפורה כגן.
נכדו הוא השחקן יובל סגל.
קרבן אשם : שירים (קריית ספר, תש"ה)
עזות מצח : שירים (קריית ספר, תש"ו)
שושנים בשחור : שירים (קריית ספר, תשי"ג)
עולם קטן : פואמה לירית (קריית ספר, תשי"ד)
פחד אין-אלוה : מרובעים (קריית ספר, תשכ"ד)
אימה וזמר : שירים (פינת הספר, תשכ"ז)
פעמון סדוק : שירים (הוצאת כרמל, תשנ"ב 1992)
על גדות הלתה, איור: מנשה קדישמן, (תג הוצאה לאור, תשנ"ח 1998)
גבעת המורה : 81 מרובעים, איור: מנשה קדישמן, (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000)
חיים ומשחק : מחזה בארבע מערכות (קריית ספר, תש"ח)
מבוא לספרות ההשכלה: רשימות (אגודת הסטודנטים של בית הספר הגבוה, תשכ"ב)
המשקל והחרוז בשירה העברית החדשה (המכון האוניברסיטאי של חיפה, תשכ"ד 1964)
שאה-נאמה : ספר-המלכים / פירדוסי (ספרית פועלים, 1977) (התרגום זיכה אותו בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, 1981)
שאה-נאמה : ספר המלכים / פירדוסי (מוסד ביאליק, תשנ"ג-תשס"ג)
הרב אליעזר לוי (יוני 1883 – נובמבר 1964) היה מחבר ספרי יהדות, נודע בעיקר בפירושו למשנה.
אליעזר לוי נולד בברלין בז' בסיוון, תרמ"ג.
בצעירותו למד בגימנסיה נוצרית, ובהשפעת כתבי הרב שמשון רפאל הירש החל ללמוד יהדות באופן עצמאי.
בהמשך למד בבית המדרש לרבנים בברלין, בין מוריו היה הרב דוד צבי הופמן.
במלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המזרחית.
עם שובו מהמלחמה היה מהבעלים של בית יציקה בברלין.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל.
בתחילה היה שותף בבית יציקה, ובהמשך עסק בהוראה בבית הספר אהל יעקב בתל אביב.
את רוב זמנו הקדיש לכתיבת ספריו.
נפטר בתל אביב בכ"ט בחשוון תשכ"ה.
מפעלו הגדול של הרב לוי היה בפירושו למשנה.
פירושו יצא לאור בהוצאת סיני ונדפס בשנים 1952-1957 בשישה כרכים.
פירושו נדפס במצורף ללשון המשנה ולפירושו של רבי עובדיה מברטנורא.
פירושו נכתב בלשון קלה ומובנת שמאפשרת את לימוד המשנה גם לחסרי רקע בספרות התורנית.
לתוך פירושו הוא הכניס מלבד מקורות מהפרשנות הקלאסית, גם פירושים המבוססים על המתודה המחקרית בספרות חז"ל.
פירושו לא נדפס שנית, מלבד הוצאות של מסכתות בודדות.
ניתן לשער שפירושו של הרב פנחס קהתי שהחל לצאת בקונטרסים בשנת 1955, בתוך תקופת הדפסת פירושו של לוי, גרם למיעוט השימוש בפירושו של לוי.
יסודות התפלה - מחקר על תולדות התפלה, מקורותיה, מנהגיה וטעמיה, עד עריכתה בימי הגאונים, תל אביב, תש"ז
תורת התפלה - תוכנה ומהותה, דיניה ומצוותיה, מנהגיה ומקורותיה, תל אביב, תשכ"ז