tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב שמיר שיינטופ – ראש כולל הלכה בישיבת מרכז הרב
הרב ערן ניסן – ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב אודי נכטשטרן – ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב יהודה וינגוט – ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב עידו חכים – ר"מ בישיבת נהריה
הרב בניהו שנדורפי – ר"מ בישיבה הגבוהה בנחליאל
הרב גלעד אנגלהרד – ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב עומר דוידוביץ' – ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב אחיקם קשת – מחבר הספר 'קובץ יסודות וחקירות'
הרב רפאל אורבך – מראשי כולל דיינות בישיבת הכותל
הרב שלמה קניסברג – ראש כולל דיינות בישיבת מצפה יריחו
הרב גונן לוי - ר"מ בישיבת ההסדר אורות יעקב ברחובות
הרב בנימין פלהיימר – ר"מ בישיבה הקדם צבאית בברוכין
הרב מאור צוברי – ר"מ בישיבת תפארת שלמה
יעקב (יענק'לה) אייזנמן (נולד ב-1945 בירושלים) הוא צלם, מפיק, במאי ועורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
בשנת 1966 החל לעבוד כמתלמד בחברת סרטים ירושלמית בשם "סרטי הבירה".
בשנת 1969 הצטרף למחלקת הצלמים של הטלוויזיה הישראלית והיה בין ראשוני הצלמים בטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון).
הוא צילם כתבות וסרטים דוקומנטריים רבים.
ביים וצילם כמה סרטים דוקומנטריים כמו "פוסטמורטם - על ניקוי ראש".
בשנת 1972 מונה למנהל מחלקת עריכת סרטים ואף הקים את הקורס הראשון לעורכי סרטים של הטלוויזיה הישראלית, שממנו יצאו מרבית עורכי הסרטים העובדים בה עד שנות 2000.
בשנת 1976 הצטרף ליגאל לוסין להפקת הסדרה התיעודית המונומנטלית של הערוץ הראשון "עמוד האש" והיה למפיק הראשי של הסדרה.
עד לפרישתו מרשות השידור בשנת 2002 ערך והפיק תוכניות רבות.
ביניהן "הטברנה", "מודל 96", "קליק פלוס", "30 שנה למלחמת ששת הימים" ו"40 שנה למבצע קדש".
שימש צלם ראשי של כמה סרטי קולנוע עלילתיים באורך מלא כגון "הסיקריקין", "ג'וקר", "קשר הדבש", "אדמה חמה", "זוג נשוי", "גולם במעגל" וכן של דרמת הטלוויזיה "קובי ומלי".
בשנת 1989 היה בין צוות מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים ושימש בו כמורה לצילום קולנוע וטלוויזיה.
משנת 2003 משמש מורה לצילום קולנוע וטלוויזיה וראש מסלול תקשורת דיגיטלית במכללה האקדמית "ספיר".
בתו היא הזמרת תמר אייזנמן.
יעקב אלבז (נולד ב-1935) היה בין מנהיגי תנועת "הפנתרים השחורים" ויו"ר הארגון שלה.
בנעוריו פעל בשרות האצ"ל בעיר, נתפס על ידי המשטרה הבריטית ונשלח למאסר בשל פעילותו במחתרת.
בשהותו בכלא הבריטי, קשר את קשריו הראשונים עם מי שלימים היוו את הגרעין המוביל בהנהגת הליכוד (חיים קורפו, מנחם בגין, יצחק שמיר ואחרים) והפך לחברם הקרוב.
אלבז נמנה עם ראשי הפנתרים השחורים, ובשלב מסוים אף נבחר ליו"ר הארגון.
כאחד מחמשת מנהיגי התנועה הוא אף השתתף בישיבה עם ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר.
בפברואר 1971 נטען כי גויס אלבז כסוכן ומודיע משטרתי בשורות ה"פנתרים השחורים".
הוא קיבל תשלום על שירותיו, כפי שנחשף ב-2008 בפתיחת ארכיון המדינה..
לדברי רפ"ק אברהם תורג'מן, קרוב משפחתו של אלבז, היה חשש שתנועת "הפנתרים השחורים" תפעל באלימות כמו התנועה האמריקאית בעלת השם הזהה, ולכן רצה לגרום לפירוקה.
גיוסו נבע מצורך משטרתי לפירור ופגיעה באחדות הנהגת הפנתרים.
שנים לאחר מכן ריכז בהצלחה את התנועה הפוליטית לבחירת שמואל פלאטו-שרון לכנסת.
יעקב אינגרמן היה מרגל יהודי סובייטי בצבא גרמניה הנאצית, איש מודיעין ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
אינגרמן נולד בשפטיבקה שבאוקראינה, למד מתמטיקה באוניברסיטת קייב בשנים 1937–1940 ולאחר מכן, עבד כמורה.
במלחמת העולם השנייה גויס לצבא האדום, השתתף בבלימת המתקפה הגרמנית, נפצע, ובבית חולים ברוסטוב גויס למודיעין.
לאחר קורס של חצי שנה הוא הופעל במסגרת המודיעין הקרבי לגיוס פעילים בארצות הכבושות על ידי גרמניה הנאצית לפעילות פרטיזנית מחתרתית.
הוא הוצנח בשנת 1942 באזור טגנרוג, בזהות בדויה של טרקטוריסט שאמו גרמנייה ואביו קוזאק שנשפט בטיהורים הגדולים.
בשל ידיעותיו בשפה הגרמנית התקבל כמתורגמן ביחידה גרמנית ולאחר מכן עבר ליחידה טכנית של הוורמאכט שחיברה קווי חשמל וקווי אספקת מים ושירת בה במשך שנתיים וחצי.
במקביל פעל לגיוס פרטיזנים והבריח לרשותם נשק.
באוגוסט 1943, כשהוא בדרגת רב"ט, הועבר עם היחידה לאיטליה, שם השתתף בפעולות חבלה של פרטיזנים איטלקים ויוגוסלבים בסמוך לעיר טרנטו, שם הצליח להבריח קבוצת שבויים סובייטים.
במאי 1945 הכוחות האמריקאיים הגיעו לאזור.
באיטליה נישא לאלברטה, בתה של הדוכסית האיטלקייה שעזרה לפרטיזנים אולגה מָארִיני, היה פעיל בתנועת הבריחה בראשותו של מאיר דודזון, ובשנת 1946 עלו בני הזוג לארץ ישראל, באונייה "יאשיה ווג'ווד" במסגרת ההעפלה, והתיישבו בקיבוץ אילון, שם נולדה בתם, מרים.
כעבור זמן קצר שבה רעייתו עם בתם לאירופה.
אינגרמן התגייס לחיל המודיעין ושירת ביחידת ההאזנה 515 (לימים, יחידה 8200), בה הכיר את רעייתו השנייה, שולה הלפרין.
במסגרת יחידת ההאזנה הוקם על ידי אינגרמן "המדור הרוסי", ובמסגרת יחידת חצב הוקם בפיקודו מדור מזרח אירופה למודיעין ממקורות גלויים ברוסית.
יחד עם אשתו, זכה בשנת 1961 בפרס ביטחון ישראל.
לאחר פרישתו מצה"ל הצטרף לארגון נתיב וערך את דברי הסאמיזדאט שנכתבו על ידי יהודי ברית המועצות והופצו ביניהם.
נפטר ב-15 בנובמבר 2007 בגיל 88, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
בתו היא ענת מטר, ונכדו הוא חגי מטר.
יעקב אלפרון (18 בפברואר 1955 – 17 בנובמבר 2008) היה עבריין ישראלי, שניהל יחד עם אחיו ניסים את עסקיה של משפחת אלפרון, אשר נחשבה למשפחת הפשע המרכזית והמוכרת בישראל משנות השבעים של המאה ה-20 ועד לעשור השני של המאה ה-21. נרצח באמצעות פיצוץ מטען חבלה שהוצמד למכוניתו.
אלפרון נולד בגבעת שמואל, כבנם השישי של חיים וקמילה אלפרון, הורים קשי יום שעלו ממצרים.
הוא הורשע בפלילים עוד בהיותו נער.
בשנותיו האחרונות התגורר ברעננה, עם אשתו אהובה.
אלפרון הורשע בהזדמנויות שונות בעבירות של אלימות, סחיטה ואיומים, וריצה עונשי מאסר בגינן.
שניים מאחיו, נסים וזלמן, הורשעו אף הם בעבר, וריצו עונשי מאסר.
בעשור האחרון לחייו נקשר שמו בסכסוכים עם עבריינים, בהם יצחק אברג'יל ועמיר מולנר.
במהלך הפגישה עם מולנר במלון בהרצליה בינואר 2006, דקר אלפרון את מולנר בצווארו, ונמלט במשך חודשיים עד שהסגיר עצמו למשטרה.
פגישה מקרית נוספת ביניהם במסעדת "מפגש הסטייק" בסוף שנת 2006, הסתיימה בשליפת סכינים ואקדחים, ללא נפגעים.
בתחילת 2007, בפגישה שנערכה עם אנשי יצחק אברג'יל בנושא עסק מיחזור הבקבוקים, הכה אלפרון את אנשי אברג'יל, וייתכן שאף הכה אישית את יצחק אברג'יל.
בשנות העשרים לחייו, סוף שנות השבעים, התעמתה המשטרה עם אלפרון במקרים שונים, כמו חיפוש סמים, והוא הואשם מספר פעמים בעבירות קלות.
בשנים אלו הפעיל שירותי הימורים, סחר בסמים והפעלת זונות באזור כביש גהה.
על עברות אלו נידון אלפרון למאסר.
בשנת 1978, בעת שאלפרון ישב בכלא כפר יונה, נרצח באגף טעוני ההגנה בכלא שאטה יפת נגר, בעל מועדון לילה שהיה מסוכסך עם אחיו של יעקב, מוסא אלפרון.
לאחר שהעיד נגד משפחת אלפרון בענייני סחיטה וגביית דמי חסות.
יעקב שלח מסר למנהיגים בכלא שטה (סמי אלקיים ותומי קיש) שהפעילו כפופים - ביימו קטטה בחדר האוכל.
הסוהרים נכנסו ואז כלאו אותם.
חוליה אחרת נכנסה לאגף טעוני ההגנה וחיסלה בתאו את יפת נגר, בעודו יושב (כל המעורבים נעצרו וחלקם הורשעו).
פעולה זו העלתה את קרנו בעיני עולם הפשע.
לאחר שחרורו מהכלא בגיל 24, עבר להתגורר עם סמדר קילצ'ינסקי, שהייתה אז בת 15 וחי עמה במשך כשנתיים.
באותה תקופה, מקורות הכנסותיו העיקריים של אלפרון היו גביית דמי חסות מסוחרי סמים והפעלת שידורי טלוויזיה פיראטית בכבלים.
בשנת 1989 החלה המשטרה לקיים מעקב צמוד אחר תנועותיו של אלפרון.
הממצאים הובילו להגשת כתב אישום בשנת 1993, בו אלפרון הועמד לדין יחד עם פושעים נוספים (בהם העיתונאי לענייני פלילים יוסי היימן), ונידון למאסר של ארבע שנים וחצי בגין סחיטה.
במסגרת המשפט, חשפה המשטרה את שיטות העבודה של אלפרון, הן בהשתלטות על עסקים כמו מסעדות ואולמות אירועים, והן דרך הפעלת חברת גבייה.
הוא ריצה את עונשו במשך כשנה וחצי.
בשנת 1997, הקים את חברת "האחים אלפרון - חברה לניהול וקידום עסקים בע"מ".
בשנת 1998 נחשד עמיר מולנר בקשר לרצח או לארגון רציחות, לפי דרישות אלפרון ומשפחת הררי.
מולנר ברח למקסיקו, בעוד שנסים ימין, עד מדינה שהיה אמור להעיד נגד מולנר, נרצח.
במאי 2000 ניצל אלפרון מהתנקשות בחייו, אלמוני פתח לעברו באש בעת שהגיע לאירוע בהרצליה, ופצע אותו באורח קל.
במאי 2003, בעקבות תלונה של משווק פרחים מצמתים באזור פתח תקווה, נעצר אלפרון בחשד לעבירת סחיטה.
לאחר חקיקת חוק הפיקדון, השתלט עולם הפשע, ובתוכו יעקב אלפרון, על עסקי איסוף הפחיות ובקבוקי השתייה על מנת לגבות את דמי הפיקדון שלהם (המאבק על אזורי האיסוף הוביל לסכסוכים בין משפחות הפשע).
אלפרון ואנשיו החלו, על פי החשד, לאיים על בעלי מסעדות כדי שימסרו להם את הבקבוקים הריקים.
על פי החשד, הם השתמשו בעסק זה על מנת להלבין כספים שהגיעו מן העסקים האחרים שלהם, שהיו לא חוקיים.
ב-17 בנובמבר 2008 הגיע אלפרון לבית המשפט כדי לצפות בדיון בעניין בנו דרור, שנגדו הוגש כתב אישום בגין סחיטה באיומים ותקיפת שוטר.
לאחר תום הדיון, כאשר היה בדרכו מבית המשפט לביתו, בסמוך לצומת של דרך נמיר עם רחוב יהודה המכבי, נהרג כתוצאה מפיצוץ מטען חבלה שהוצמד למכוניתו והופעל מרחוק.
יעקב אלפרון מת במקום בגיל 53.
ניסיונות להתנקש בו היו ידועים למשטרה מאז שנת 2001 לפחות; העבריין זאב רוזנשטיין הודה בחקירתו כי הזמין התנקשות באלפרון באותה שנה, אך חזר בו לפני הביצוע.
בנובמבר 2003 נעצרה חוליית רוצחים מבלארוס, שחבריה נחשדו בכוונה לרצוח את אלפרון.
המשטרה הזהירה את אלפרון בכמה הזדמנויות בדבר כוונות לרצוח אותו, על-פי מידע מודיעיני שאספה.
למרות האזהרות שקיבל מהמשטרה על כוונות יריביו לחסלו, למרות האיומים הרבים על חייו והניסיונות ההתנקשות החוזרים בחייו, יעקב אלפרון כמו שאר אחיו, נהג להסתובב ללא מאבטחים.
לשאלת עיתונאים לאחר פרשת חשיפת חוליית המחסלים מבלארוס שנשכרה כדי לחסלו, בשנת 2004, אמר אלפרון: "אנחנו מתפללים יותר וערניים יותר.
אני לא פוחד ולא צריך לפחד כי גם בן אדם שחוצה את הרחוב יכול להיהרג".
לשאלה אם הוא מכיר את המחסלים, השיב: "אני לא מכיר אותם.
אין להם שום סיבה לנסות לפגוע בי כי לא לקחתי אף נשמה.
יש תורת ישראל ומי שמשחק באש צריך לדעת להישרף ממנה".
יעקב אלפרון הובא לקבורה בבית הקברות כפר נחמן ברעננה.
אשתו אהובה אלפרון חשפה בריאיון לערוץ 10 כי שלושה ימים לפני הירצחו ב-14 בנובמבר 2008 הוא רכש פוליסת ביטוח חיים, הודות לעובדה שבתעודת הזהות שלו שמו היה רשום יעקב אלפרין ולא "אלפרון", כפי שנהוג לכנותו.
יעקב אלחנן ליטוינסקי (אודסה, 1852 - תל אביב, 12 באוקטובר 1915) היה סוחר ופעיל ציוני, אח במסדר "הבונים החופשיים", וממייסדי תל אביב.
ליטוינסקי נולד בעיר אודסה שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1852 לאביו משה הלוי.
למד הן חינוך יהודי מסורתי והן חינוך כללי.
כשבגר התחתן והיה מראשוני המצטרפים לאגודת חובבי ציון בעירו.
בשנת 1880 התאלמן, חיסל את עסקיו ועלה לארץ ישראל.
עם עלייתו השתקע ביפו ונשא לאישה את בלינדה (שרה בילה) פינקלשטיין (בתו של יו"ר הקהילה היהודית בבורדו, אריה לייב פינקלשטיין).
ניסה להקים טחנת קמח בעזה, אך נכשל, חזר ליפו, והקים בית חרושת לסבון.
ב-1886 רכש קרקע בראשון לציון אך לא הצליח כחקלאי וחזר ליפו.
הוא השתלב בעסקי העץ של הביל"ויי יעקב הרצנשטיין וייצר חביות עבור תעשיית היין שהחלה לשגשג במושבות הברון.
כן רכש אדמות בשרון עליהם הוקמו לימים הקיבוצים געש ושפיים.
בשנת 1909 הצטרף לאגודת אחוזת בית לקראת ייסוד תל אביב, והיה למייסד המבוגר ביותר של העיר החדשה.
בהגרלת המגרשים זכה במגרש ברחוב אחד העם 22 עליו בנה בית-מידות, מן הגדולים והמפוארים בתל אביב הקטנה.
בביתו פעלה לשכת הבונים החופשיים "ברקאי" והבית שבנה עתיר סמלים של הבונים החופשיים.
ליטוינסקי נפטר בד' בחשוון תרע"ו, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
בניו, מוריס (משה), אמיל (עמנואל) וריימונד עזבו את ארץ ישראל למצרים בעת גירוש יפו (1914), שם התוודעו לברון פליקס דה מנשה, בתיווכו עסקו במסחר ענף ואף היו ספקים לצבא הבריטי.
עם חזרתם של מוריס ואמיל לארץ בתום מלחמת העולם הראשונה (ריימונד נסע לצרפת), רכשו אדמות בשרון ובתל אביב ובהן 1,700 דונם מאדמות הכפר סקיה עליהם הוקם מתחם תל ליטוינסקי (תל השומר), שם התכוונו להקים עיר על שם אביהם.
ריימונד, הצעיר שבבנים, חי כרווק בפריז ונפטר בשנת 1956. מוריס נפטר ב-1952 ואמיל נפטר בשנת 1962.
יעקב אייש (נולד ב-3 בדצמבר 1962) הוא אלוף במילואים בצה"ל, אשר שירת בתפקידו האחרון כנספח צה"ל בארצות הברית.
אייש נולד, גדל והתחנך בקריית טבעון.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1981 ועשה את מרבית שירותו הצבאי בחיל השריון.
בשריון עבר אייש הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים.
שירת כסגן מפקד גדוד 53 בחטיבה 188 ובשנת 1990 קודם לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 82 בחטיבה 7. בהמשך שירת כסגן מפקד חטיבה 460 וכקצין אג"ם של עוצבת געש.
בשנת 1996 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת שריון במילואים ובמקביל למפקד המרכז לאימוני שריון והנדסה במל"י.
באפריל 1999 מונה למפקד חטיבה 7 וכיהן בתפקיד עד יולי 2001, בתקופתו כמפקד התמודדה החטיבה עם נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון ופרוץ האינתיפאדה השנייה.
בתפקידו הבא כיהן כראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים בשנים 2004–2002 בשיאה של האינתיפדה השנייה.
בשנת 2004 הועלה אייש לדרגת תת-אלוף וכיהן עד לשנת 2005 כמפקד עוצבת המפץ, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הצפון, בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות תפסה האוגדה בפיקודו אחריות על גזרת רמת הגולן והר דב.
בספטמבר 2005 מונה לראש מטה זרוע היבשה וכיהן בתפקיד עד ספטמבר 2008. בהמשך, מונה לראש תוכנית "עת האסיף", תוכנית ההתייעלות הרב-שנתית של צה"ל ומשרד הביטחון, שגובשה בסיוע חברת הייעוץ הבינלאומית מקינזי.
מאוחר יותר עמד בראש החטיבה באגף התכנון האחראית לתוכנית ההתייעלות הרב שנתית של צה"ל.
באוקטובר 2010, הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף המבצעים, תפקיד אותו סיים באוקטובר 2012. הוא מונה לנספח צה"ל בארצות הברית במקומו של האלוף גדי שמני.
בחודש ספטמבר 2016 החליף האלוף מיקי אדלשטיין את אייש בתפקיד נספח צה"ל בוושינגטון.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל מונה לסגן ראש מנהלת תקומה.
אייש הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
הוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של הצבא הבריטי ובוגר קורס ניהול באוניברסיטת הרווארד.
אייש מתגורר בקיסריה, נשוי ואב לארבעה ילדים.
יעקב אלמולי (ברומנית: Iacov (Jacques) Almuly, 1874 - 11 במאי 1966) היה הרב האחרון של הקהילה היהודית הספרדית ברומניה.
יעקב אלמולי נולד בבוקרשט במשפחה יהודית ספרדית שומרת מסורת שחלק מבניה כבר שימשו כרבנים ומנהיגים של הקהילה היהודית הספרדית ברומניה.
אביו היה מנחם דוד אלמולי ובין אבותיו היה גם החזן גבריאל פאפו.
דודו, משה יצחק אלמולי, היה רב הקהילה הספרדית של בוקרשט באמצע המאה ה-19.
יעקב אלמולי היה יהודי דתי ובקי בתורה והוסמך כרב על ידי רבנים ספרדים אחרים מבני הקהילה ברומניה.
למרות הסמכתו לרבנות הוא העדיף לפעול בתחום הכלכלי והבנקאי, אך היה פעיל גם במסגרת הקהילתית ואף שימש כסגן נשיא הקהילה.
הוא עסק בנושא החינוך ובעיקר לימודי השפה העברית והמסורת הדתית הספרדית במסגרת בית הספר הקהילתי המודרני.
בשנת 1948, לאחר מות הרב מרדכי אשכנזי, התבקש אלמולי לקבל לידיו את תפקיד הרב של הקהילה היהודית הספרדית בבוקרשט והוא הסכים.
בשנת 1949, כשפורקה הקהילה היהודית הספרדית והפכה לסקציה הספרדית בפדרציית הקהילות היהודיות של רומניה, מילא אלמולי את תפקידו במסגרת חדשה זו.
היות שבית הכנסת הספרדי הגדול, "קהל גראנדה" נהרס על ידי הלגיונרים במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, כיהן אלמולי בבית הכנסת הספרדי "קהל קדוש שלום".
אלמולי פרסם בשנת 1964, ב"רביסטה קולטולוי מוזאיק" (Revista Cultului Mozaic) היסטוריה קצרה של הקהילה הספרדית ברומניה.
הוא נפטר בגיל 92 ובניו פרץ ומנחם מקס אלמולי המשיכו בניהול התפילה בבית הכנסת הספרדי עד לפירוקו בשנת 1988.
יעקב אליאב (קויפמן) (17 בנובמבר 1890, ה' בכסלו תרנ"א – 30 ביולי 1970, כ"ו בתמוז תש"ל) היה מחנך, סופר ומתרגם ישראלי.
אליאב נולד בשם יעקב קויפמן ב-1890 בפולין.
במחצית השנייה של שנות ה-30, היה קויפמן-אליאב מראשוני "קריית עבודה" מדרום לתל אביב, מעונות עובדים שנבנו כדיור בר השגה לעובדים בעיר תל אביב וקיימו קואופרטיב שהפעיל בין היתר בית ספר וצרכנייה משותפים (בשלב מאוחר יותר הייתה קריית עבודה אחת מהשכונות שאוחדו ליצירת העיר חולון).
פרסם סיפורים מחיי הארץ במוספים הספרותיים של עיתוני הארץ, בהם "הפועל הצעיר", ובכתבי עת ספרותיים, בהם "הדים", "גזית" ו"מאזנים".
בשנת 1960 ראה ספרו "בין אור וצל", ובשנת 1968 הרומן "נפתולי אשה".
בנוסף תרגם מיידיש מספריהם של יואל מסטבוים ובן-ציון אפשטיין, מבחר סיפורים מאת ש' מילר, קובץ הסיפורים "אדם באהל" מאת מנדל מאן והרומן "משפחת מושקאט" ליצחק בשביס-זינגר, וערך תרגומים.
מכתבים משלו נמצאים בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
יעקב אליאב-קויפמן, בין אור וצל: סיפור, תל אביב: יבנה, תשכ"א 1960.
נפתולי אשה, תל אביב: המנורה, תשכ"ח 1968. (רומן)
יואל מסטבוים, חליל הצוענים; תרגם יעקב קויפמן, תל אביב: א' מוזס מטעם הוועד להוצאת כתבי יואל מסטבוים, תרצ"ה.
יואל מסטבוים, ששים יום בפולין של היטלר: רשימות של עד ראייה; תרגם: יעקב קויפמן, תל אביב: דבר, ת"ש.
יואל מסטבוים, כח האדמה: השלשה; עברית: יעקב אליאב, תל אביב: יבנה, 1950.
יואל מסטבוים, ורשה 1939: ספר זכרון; תרגם: יעקב קויפמן, תל אביב: הוועד להוצאת כתבי יואל מסטבוים, [תשי"-?].
יצחק בשויס, משפחת מושקאט: רומאן; תרגם מאידיש: יעקב אליאב (קויפמן), 3 כרכים, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
מנדל מאן, אדם באהל: ספורים; תרגם מאידיש: יעקב אליאב, תל אביב: עם עובד ('ספריה מנקדת לעולה ולעם'), תשי"ג.
בן-ציון אפשטיין, שבלים ברוח: רומן; תרגם מאידיש: יעקב אליאב, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ו.
ש' מילר (מיללער), מבחר סיפורים; מיידיש: יעקב אליאב, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ, 1966.
ב' אפשטיין, בשער הירוק; מיידיש: יעקב אליאב, תל אביב: המנורה, תשכ"ח 1967.
בוריס פוליבוי, זהב; תרגמה מרוסית: חנה עירונית; בעריכת י.
ויקטור פישל, שיר הרחמים; תרגם מכתב-היד הצ'כי: גדעון פולאק; ערך: יעקב אליאב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג 1953.
ארנסט קלאס, פשתוני; תרגם מפלאמית: מ[משה] מוסלר; וערך יעקב אליאב, תל אביב: עם עובד, תשי"ג.
וילה קאתר, אנטוניה שלי: רומאן; תרגם ע[מיהוד] ארבל וערך י.
יעקב איילי (נולד ב-7 בדצמבר 1957) הוא שחקן, מחזאי, תסריטאי, משורר וסופר ישראלי.
יעקב איילי נולד במושב משמר השבעה.
בוגר סטודיו למשחק ניסן נתיב בתקופתו של ניסן נתיב.
כשחקן תיאטרון השתתף בהצגות בהבימה, הקאמרי, תיאטרון החאן, בית לסין ובתיאטראות מסחריים.
המחזות הקצרים שכתב: "פגישה בקפה" ו"בעלי החוב" עלו על בימת תיאטרון "צוותא";
מופע מפרי עטו בשם "גלויות מעולם ישר יותר" עלה בפסטיבל "תאטרונטו" 2001, בבימויו של אילן תורן;
שני מחזות קצרים שכתב וביים, "סטירה" ו"פצע בים של כרישים", עלו בפסטיבל עכו 2005 והוא זכה במלגת התפנות למחזאי מבטיח, מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
המחזה "צרים" פרי עטו עלה באנסמבל הרצליה, בבימויו של עודד קוטלר.
שיחק בסרטים מאחורי הסורגים, הקיץ של אביה, הדרך לעין חרוד, החולמים, צמות ואחרים.
שיחק בסדרות הטלוויזיה על הברזלים, קפה פריז, לוויתן בחוף שרתון, לשון המראות וסדרות נוספות.
כתב, בשיתוף עם גל זייד, את התסריט לסרט תנועה מגונה, הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
כתב וביים את הסרט "חלונות", בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי.
פרסם שירים בכתבי העת: איגרא, סימן קריאה, במאזנים ובמוספי ספרות בעיתונות היומית.
ספר שיריו "שירי החול" יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
קונטרס "הנה" בעריכת נתן זך הוקדש לשיריו.
זכה בפרס אוניברסיטת חיפה לשירה ע"ש רון אדלר.
עלבון ולוחמה בשטח בנוי, רומן, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2014. הרומן מתרחש שמונה ימים לאחר יום השואה.
מיכאל מעורב בתקריות רחוב, ויוצא למסע להבאת צדק.
מיקי, אני ועליי, הוצאת כתר.
ספר סיפורים לילדים, שצוין לשבח על ידי ועדת פרס זאב לספרות ילדים ונוער.
יעקב אלבז (נולד ב-1945) הוא צלם עיתונות וצלם אמנותי, סוחר ויזם ישראלי בתחום האמנות.
נולד בשנת 1945 במקנס, מרוקו.
בגיל 8 עלה עם משפחתו לישראל; תחילה שהתה המשפחה חודשיים במחנה מעבר לעולים במרסיי, ומשם הועברה למעברת שפרעם, בה חיו בני המשפחה בצריף בתנאים קשים במשך כשנה.
בשנה זו נשלח אלבז ללמוד בכפר הנוער רמת הדסה שבקריית טבעון.
בהמשך למד בקיבוץ שדה נחמיה בגליל העליון, חונך לערכי ציונות ולמד חקלאות ועבודות משק.
בגיל 17 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח.
בהמשך לקח חלק במחזור הראשון שהקים את היאחזות "כורזים", שלימים הפכה למושב אלמגור.
בתום השירות חזר לשדה נחמיה ועבד כחקלאי וכנהג ב"קואופרטיב גליל עליון".
בכסף שחסך קנה את המצלמה הראשונה שלו, ובחורף 1963 הופיע לראשונה צילום שצילם על עמוד השער במוסף סוף השבוע של העיתון "ידיעות אחרונות".
כך החלה הקריירה המקצועית שלו בתחום הצילום.
הוא עבד כצלם בסוכנות "ישראל-סאן", ולאחר שצבר ניסיון בצילום עיתונות קיבל מלשכת העיתונות הממשלתית תעודה שאפשרה לו להיות נוכח באירועים ממלכתיים בכנסת ולתעד אישים חשובים, כגון מארק שאגאל, טדי קולק, משה דיין, זלמן שזר, גולדה מאיר, הרמטכ"ל דוד אלעזר, ועוד.
בשנת 1972 טס לבדו לטורונטו, קנדה, ועבד כצלם בעיתון "Canadian Jewish news".
ב-1973 זכה בפרס ראשון בתחרות צילום קנדית בנושא ישראל.
בתקופה זו החל גם לעסוק במסחר אמנות ובהפקת הדפסות לאמנים, ופתח בטורונטו את הגלריה הראשונה שלו.
לאחר מכן פתח גלריה נוספת ברובע הסוהו במנהטן, ניו יורק, והפיק הדפסות לאמנים כגון יעקב אגם, אריה אזן, ניסן אנגל ואנדי וורהול.
לאחר 35 שנה בטורונטו ומנהטן חזר ב-2010 לקיבוץ שדה נחמיה בישראל, כדי להקים מיזם אמנות מסחרי בשיתוף עם אמנים מקומיים, שמטרתו קידום והפצת אמנות ישראלית בצפון אמריקה.
כיום שוכרת החברה שהקים למטרה זו חמישה מבנים ישנים בקיבוץ, שהוסבו לגלריה, סטודיו להדפסות צילום וציור, חלל למסגור עבודות ואחסון, וסטודיו-משרד.
יעקב (ג'ק, יענקל'ה) אלעזרי (3 בינואר 1929 – 17 ביוני 1989) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ראש המשלחת הצבאית הישראלית להקמת צבא סינגפור.
אלעזרי נולד בתל אביב, למד בבית הספר תחכמוני ובבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור במגמת מכונאות רכב.
ב-1948 התגייס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בגדוד השני של חטיבת הנגב.
הוא שירת כלוחם וכקצין השתתף בקרב יד מרדכי ובליווי ואבטחת שיירות לנגב הנצור.
בצה"ל שירת כקצין בגדוד 54 של חטיבת גבעתי, והשתתף כמפקד מחלקה בפשיטה הכושלת על הכפר פאלמה בסמוך לקלקיליה.
שימש מפקד פלוגה, קצין אג"ם וסגן מפקד גדוד 51, אז תחת חטיבת גבעתי ולאחר מכן בחטיבת גולני.
שימש בתפקידי הדרכה שונים, בהם מדריך בבה"ד 3 ומדריך ראשי בבית הספר לפיקוד ומטה.
ב-1963 הצטרף למחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי.
שימש ראש ענף מבצעים במטכ"ל.
ב-1965 עמד בראש משלחת חשאית של מומחים צבאיים ישראלים לסינגפור, הוא שימש כיועצו של שר ההגנה בהקמת מערכת הביטחון והצבא המקומי.
ב-1969 חזר לישראל ומונה למפקד חטיבה 612, חטיבה מרחבית שהייתה אחראית לאזור עמק הירדן ועמק בית שאן.
לאחר מכן שימש ראש מחלקת תכנון וארגון (תוא"ר) במטכ"ל, באוגוסט 1973 מונה לראש מינהל הסגל.
כמו כן שירת כראש מטה פיקוד המרכז.
לאחר שחרורו שימש כיועץ לממשלת סינגפור במשך 4 שנים ולאחר מכן הקים חברה לייבוא ושיווק אביזרים לרכב.
היה נשוי לנורית ואב לשני ילדים.
בנו נהרג במלחמת לבנון הראשונה.
יעקב אייכנבוים ברוסית: Яков Моисеевич Эйхенбаум; (ביידיש: אייכענבוים; Eichenbaum; 12 באוקטובר 1796, יום הכיפורים תקנ"ז, קרסנופוליה, גליציה – 27 בדצמבר 1861, כ' בטבת תרכ"ב, קייב, האימפריה הרוסית) היה מחנך, משורר ומתמטיקאי יהודי-רוסי, איש תנועת ההשכלה, מחלוצי החינוך המודרני בקרב יהודי רוסיה.
הדפיס ספרים בתחומים שונים, והשקיע את מרצו בחינוך הנוער להשכלה.
עמלו הפדגוגי והספרותי משך את תשומת הלב של הממשלה הרוסית, ובשנת 1844 הוא מונה למפקח בית הספר הרוסי-יהודי בקישינב, שש שנים לאחר מכן מונה כמפקח ראשי של בית המדרש לרבנים בז'יטומיר שנפתח אז על ידי הממשלה הרוסית.
קול זמרה: ובו קבוצת שירים שונים.
אדעסא: ל' ניטצשע וא' צעדערבוים, 1863
יעקב יהושע אַיזנברג (31 במרץ 1893 – 9 ביוני 1966) היה צייר ואמן קרמיקה ישראלי.
יעקב איזנברג, בן שמואל ניסן, נולד בשנת 1893, או לפי גרסה אחרת ב-1897, בעיירה פינסק שברוסיה (כיום בבלארוס).
בשנים 1913–1919 למד אמנות בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בירושלים.
עם סיום לימודיו נשלח לווינה בירת אוסטריה, שם למד בבית הספר למלאכת אמנות והשתלם בייצור ועיצוב קרמיקה אצל פרופ' ברויג.
לאחר שובו הועמד בראשות המחלקה החדשה לקרמיקה שהוקמה בבצלאל.
במחלקה זו עוצבו שלטי הרחובות של ירושלים בתקופה זו, שהיו עשויים אריחי קרמיקה מזוגגים.
וכן עוצבו תמונות אריחים כגון "תפילת הדרך", או האריחים בבית ביאליק ובבית ספר אחד העם.
בין השנים 1927–1928 שימש כמורה בבית הספר.
ב-4 באוקטובר 1927 נערכה בבצלאל תערוכת יחיד של יצירות קרמיקה, תחריטים ורישומים שיצר.
בתקופה מסוימת, כנראה בסוף שנות ה-20, ניהל את בית המלאכה באופן עצמאי בשיתוף בנימין לבינסון, גיסו.
יעקב איזנברג נפטר ב-9 ביוני 1966 והובא לקבורה בהר המנוחות.
הרב יעקב איסקאלסקי (לעיתים אחרי פטירתו מופיע כ"איסקולסקי"; י"ז בתשרי ה'תרל"ו, 16 באוקטובר 1875 - ל' בשבט ה'תרצ"א, 17 בפברואר 1931) היה רב ליטאי-אמריקאי.
שימש כרב של רובליה וקוז'אן הורודוק באימפריה הרוסית; ולאחר שהיגר לארצות הברית, היה רב בסקרנטון פנסילבניה ובקהילות אנשי סלוצק ואנשי ביאליסטוק בניו יורק.
איסקאלסקי היה העורך של הירחון "המצפה".
כמו כן חיבר ספר על תרי"ג מצוות.
היה מראשי ועד הרבנים מה"קהילה" דניו יורק ואגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, וממייסדי ומנהיגי מוסד עזרת תורה.
מייסד ויו"ר לדגל הרבנים האורתודוקסים של אמריקה.
נולד ביום א' של חול המועד סוכות בעיירה מיר, לחינקא בת רבי משה איטעלד מקוברין (נפטרה בכ"א באייר תרס"א) ולרב דובער בן מיכל שמעון איסקאלדסקי (נפטר בב' בניסן תר"פ).
דובער היה בן אחות להג"ר מאיר מארים שאפיט, רבה של קוברין ומחבר ספר ניר על תלמוד ירושלמי.
מצד אביו היה צאצא להג"ר שלמה זלמן מירקש, רבה של מיר ומחבר ספר שלחן שלמה על אורח חיים.
דובער היה קשור לחסידות לעכוויטש ולאחר כן לחסידות סלונים.
הרב יעקב איסקאלסקי למד בישיבת מיר עד גיל 13 ואחר כך בסלונים.
הוא התקרב לרבה של סלונים, הרב יוסף שלופר.
לאחר נישואיו נסע ללמוד בכולל אברכים "כולל הפרושים" בקובנה ונסמך לרבנות בידי רבה של העיר, הרב צבי הירש רבינוביץ, ובידי הרב משה דנישבסקי מסלובודקה, הרב שלמה הכהן והרב חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה.
הרב איסקאלסקי התמנה לכהונת רבנות ראשונה כרבה של רובליה שבפלך מינסק, שבה כיהן בין השנים תרס"ג–תרס"ד.
אחר כך התמנה כרבה של קוז'אן הורודוק שבה כיהן עד שנת תרס"ז.
במרחשון ה'תרס"ז, נובמבר 1906, היגר לארצות הברית והתמנה כרבה של סקרנטון שבפנסילבניה.
ב-1909 עקר לניו יורק וכיהן כרב בית הכנסת של "אנשי סלוצק".
משנת 1918 ועד סוף ימיו כיהן כרב קהילת "אנשי ביאליסטוק" בניו יורק.
לאחר פטירתו בל' בשבט ה'תרצ"א, 17 בפברואר 1931, התמנה תחתיו בנו הרב מיכל שמעון איסקולסקי לרבה של קהילת אנשי ביאליסטוק שכיהן שם עד פטירתו ב-1959. חתנו הרב ישראל טבק כיהן אף הוא כרב בבלטימור כ-45 שנים והיה נשיא להסתדרות הרבנים דאמריקה בין 1948 ל-1950.
לאחר שהגיע לניו יורק, הרב איסקאלסקי נבחר לגבאי הראשי של מוסדי תמיכה אמריקאיים לישיבת אור תורה בטבריה (של הג"ר משה קליערס) ולישיבת עץ חיים בסלוצק (של הג"ר איסר זלמן מצלר).
בשנת 1911 שהוא שנת ייסודה, התחבר לוועד הרבנים מה"קהילה" דניו יורק ובשנת 1915 כבר היה למזכיר שלהם.
הוא גם היה חבר לאגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה מ-1915 עד 1928 וישב בוועד הפועל שלהם.
בשנת 1926 ייסד את דגל הרבנים האורתודוקסים דאמריקה ושימש כנשיא שלהם מאז עד זמן פטירתו.
בשנת 1915 היה ממייסדי מוסד עזרת תורה ונתמנה למזכיר ביום הקמתה, וכיהן בתפקיד באופן פעיל עד 1925 ובאופן רשמי עד 1928. במובנים רבים החלפתו בתפקיד זה היה הרב יוסף אליהו הנקין שנתמנה למנהל המוסד ב-1925.
הוא נמנה עם ראשוני רבני "המזרחי" בארצות הברית והיה ידיד קרוב של הרב מאיר ברלין בתקופתו באמריקה.
הוא גם סייע לידידו הרב הלל הכהן קליין בניסיונו להקים סניף של "אגודת ישראל" באמריקה לאחר 1920.
הוא ערך את הירחון הרבני המצפה (יחד עם הג"ר אברהם אהרן יודלביץ, בן דודו של אביו) שראה אור בניו יורק בשנים 1910–1911.
בשנת 1915 הוא חיבר חלק העברי של פמפלט בשם ספר הברית על תקנות בנושא ברית מילה.
זה יצא לאור על ידי "ועד המילה" של ה"קהילה" דניו יורק.
רב איסקאלסקי היה מוהל מפורסם וממנהיגי ועד הרבנים של ה"קהילה".
בשנת 1919 הוא ערך את ספר הזיכרון ובשנת 1922 הוא ערך את זיכרון בספר בתור תפקידו כמזכיר מוסד עזרת תורה שהם הוציאם לאור.
בשניהם הוא כתב ההקדמה והאחרית דבר.
הוא התחיל להדפיס את ספרו תרי"ג מצוות אך הספיק להדפיס רק את החלק הראשון (ניו יורק 1926).
תוכן הספר נכתב מסביב לספר המצוות לרמב"ם.
הספר מחולק לשלושה חלקים: "מטעמים" בקשר לטעמי המצוות, "דברי יעקב" בקשר לעיונים בהלכה, ו"כבוד הגרון" בקשר לדרוש.
בספרו מוזכרות תוך כדי הרצאת חידושיו, בדיחות יהודיות ואנקדוטות רבות מחיי היהדות בארצות הברית בתקופתו.
הוא מרבה להתאונן על הבורות הפושה בציבור היהודי בענייני יהדות, ועל הרבנים הרפורמים והקונסרבטיבים.
הוא כתב הרבה מאמרים בירחון היידי דגל ישראל שהופיע בניו יורק מאת דגל הרבנים בשנים 1927–1930. בתור תפקידו כנשיא דגל הרבנים הוא סייע לעורך הירחון, הרב שמריהו ליב הורביץ.
בנוסף למאמרים שהופיעו בשמו, הוא גם כתב מאמרים בשמות עט "רבי זעירא" ו"בן דוב".
יעקב איש כפר נבוריא היה חכם ארצישראלי שחי בתקופה של שלהי הדור השלישי ותחילת הדור הרביעי לאמוראים.
היה תלמידו של רבי חגי ומסר דברי הלכה בין השאר בערים צור וקיסריה.
חלק מדרשותיו ההלכתיות עוררו עליו את התנגדותו החריפה של רבו.
יש המתארכים אותו לתקופת המחצית השנייה של המאה ה-3. עם זאת, הקשר שלו לרבי חגי, שככל הנראה היה רבו, וכן העובדה שהוזכר יחד עם רבי יצחק בן אלעזר, מובילים למסקנה שחי בשלהי המאה השלישית ובתחילת המאה ה-4.
הכפר "נבוריא" מזוהה לרוב עם נבוריה שבגליל העליון.
בתלמוד הבבלי מובאת דרשה בשם "רבי יהודה איש כפר גבוריא" ומבואר שם גם הסיבה לכינויו כך "איש כפר גבור חיל" הדרשה שדורש שם זהה לדרשה שדורש יעקב איש כפר נבוריא בתלמוד ירושלמי, וסביר להניח שמדובר באותו אדם ונפל שיבוש.
גם בחלק מהגרסאות בקהלת רבה הוא מכונה "איש כפר גבוריא".
במקום אחר בתלמוד הבבלי הוא מכונה "רבי יהודה איש כפר נביריא ואמרי לה איש כפר נפור חיל"
נראה שדרש בעיקר בערים בעלות אוכלוסייה מעורבת כמו צור וקיסריה.
ישנן מספר דרשות ידועות בשמו:
כששמע ר' חגי רבו על דרשתו זו, אמר לו: "חבוט חבטך, רצוף רצפך, דהיא טבא לאולפנא." היינו הורה שחייב מלקות.
הוראה זו עומדת בניגוד להלכה לפיה חייבים בשחיטה רק חיות, בהמות ועופות.
גם על כך מחה ר' חגי והורה להלקותו.
עניין זה של ברית מילה בשבת נידון בידי ר' יעקב ור' חגי גם בהקשר אחר בירושלמי.
גם הוראה זו עומד בניגוד להלכה, ברית מילה דוחה שבת רק בשל מצוות מילה ביום השמיני, לכן גם ברית מילה של ילד יהודי אינה דוחה שבת כאשר היא מתקיימת שלא ביום השמיני.
משפט זה שבעטיו זכה איש כפר נבוריא לכך שקילסוהו חכמים, מתפרש ככל הנראה כמחאה על כך שממנים דיינים בכסף.
כלומר: כל שבח שתשבח בו את הבורא, מאחר שאין בו קצה קצהו של שבחו המלא, הרי הוא פוגם בשבחו ולכן עדיפה השתיקה.
במקום אחד במדרש קהלת רבה דורש רבי איסי דקיסרין את הפסוק "טוֹב לִפְנֵי הָאֱלֹהִים יִמָּלֵט מִמֶּנָּה וְחוֹטֵא יִלָּכֶד בָּהּ" על רשימה של אנשים שונים שנכשלו במינות לעומת אלה שניצלו ממנה:
זוהי ההתייחסות היחידה אליו כאל "מין" ובמקורות מאוחרים יותר הוא אף מתואר כצדיק.
המונח "מינות" רומז לכאורה לכך שהשתייך, או נחשד כמי שהשתייך, לכת היהודים-נוצרים.
מגדילה את החשד העובדה שברשימה נזכרים גם יעקב איש כפר סכניא, שהיה נוצרי ידוע, ואנשי כפר נחום.
הערים שפעל בהן, צור וקיסריה, אכן נודעו כערים בעייתיות בעלות אוכלוסייה מעורבת יהודית-פגאנית-נוצרית, שהשפעת הנוצרים בהן הייתה רבה, ונזכרות בספרות חז"ל בעיות הלכתיות רבות שעלו בהן.
לדעת עודד עיר שי, בשתי הדרשות ההלכתיות שלו, שבגינן הותקף בידי רבי חגי, אכן ניכרים סימנים של זיקה לנצרות: קיום ברית מילה בשבת הותקף רבות בידי הנוצרים, ודרישה לקיום שחיטה בדגים, שלא הייתה מקובלת בחז"ל, אך ידועה מן ההלכה הכיתתית דוגמת ברית דמשק, שבעצמה בעלת זיקה לכיתות הנוצריות.
אולם, ראובן קיפרווסר במהדורה המדעית של קהלת רבה, הראה כי הדברים מבוססים על טעות בנוסח המדרש, והדרשה המקורית התייחסה ליעקב איש כפר סכניא, הידוע כיהודי-נוצרי מזמנו של רבי אליעזר, ולא ליעקב איש כפר נבוריא שחי בתקופה מאוחרת יותר.
מקום קבורתו עולה לראשונה בתיאור מאוחר מזמנו של יעקב איש כפר נבוריא, בספר "תוצאות ארץ ישראל" (שנת 1270 לערך) הטוען כי נקבר ביישוב נבוריה.
קברו מתואר גם במגילת פירנצה מהמאה ה-14 (או ה-13), לצד קברו של רבי אלעזר המודעי.
יעקב איש כפר סכניא היה תלמיד של ישו, אשר חי במאה הראשונה.
בתלמוד בבלי מסופר כי רבי אליעזר בן הורקנוס נחשד במינות.
וכששאלו אותו תלמידיו מדוע, סיפר להם:
נוסח זה עבר צנזורה, אך במקור הנוסח היה כפי שמופיע בדפוס ונציה .
גם בהמשך המסכת מוזכר יעקב איש כפר סכניא, כשבא לרפאות את 'בן דמא', אחיינו של רבי ישמעאל שהכישו נחש, אך רבי ישמעאל מנעו מכך.
בתלמוד ירושלמי מסופר שנחש נשך את רבי אלעזר בן דמה וכי אדם בשם "יעקב איש כפר סמאי" רצה לרפאותו.
דודו של רבי אלעזר, רבי ישמעאל, אסר עליו להתרפאות על ידו.
רבי אלעזר רצה להביא ראיה שמותר, אולם לא הספיק עד שמת.
ועליו אמר רבי ישמעאל: "אשריך בן דמה שיצאת בשלום מן העולם ולא פרצתה גדירן של חכמים.
דכתיב "ופורץ גדר ישכנו נחש".
סיפור זה מופיע בתלמוד בבלי על יעקב איש כפר סכניא.
מקובל לזהות את יעקב איש כפר סכניא, ויעקב איש כפר סמא כאותו אדם.
יש אף הטוענים שהשם "סמא" הוא למעשה שם נוסף של הכפר "סכניא" שבגליל התחתון.
אחרים מזהים אותם כשני מקומות נפרדים, אולם סוברים יעקב הנזכר הוא אותו יעקב והוא פעל בשני הכפרים.
כך או כך, ידוע שבאזור פעלה כת נוצרית גדולה.
האזכור שלו עם ישו מתפרש ככל הנראה כהשתייכותו לכת היהודים-נוצרים.
יש המעריכים גם שהוא המשולח "יעקב" הנזכר בברית החדשה.
וייתכן שאותו יעקב אף היה קרוב משפחה של ישו.
עם זאת, יעקב איש כפר סכניא לגלג על פסוקים מהתנ"ך, מה שלא היה מקובל כלל וכלל בקרב הנוצרים.
לפיכך יש המשערים שלא היה נוצרי אלא מכת אחרת.
יש המציעים פרשנות עמוקה יותר לסיפור.
הסיפור התרחש בשלהי המאה הראשונה, שכן בסיפור נזכר שתלמידיו של רבי אליעזר הגיעו לנחמו, בעוד בהמשך חייו היה רבי אליעזר מנודה ותלמידיו לא הוסיפו לבקרו עד סוף ימיו.
בערך באותה תקופה, הטיל הקיסר הרומאי אספסיאנוס מס על תכולת בתי הכיסא הציבוריים.
ויש המשערים שדבריו היו למעשה תוכחת על החוק החדש שנאמרה בלשון מוסווה.
לדעת שלומי רייסקין זו המשמעות האמיתית של הדברים: בתורה כתוב שלבית המקדש אסור להביא אתנן, אם כן כיצד ניתן להביא אתנן כדי לפרוע את מס בית-הכיסא של אספסיאנוס, הקיסר המכנה את עצמו "הכהן הגדול" של רומא?
וזה גם ביאור המשך דבריו הכסף שבה ממקום מזוהם, היינו מבתי הכיסא, יחזרו למקום המזוהם.
התוכחת נאמרה בלשון מוסווה, כיוון ששוטרים רומאיים הסתובבו ברחובות ציפורי.
יעקב איזנשר (נכתב לעיתים "אייזנשר"; 5 בינואר 1896 – 14 במאי 1980) היה צייר ישראלי.
יעקב איזנשר נולד בשנת 1896 בצ'רנוביץ, בוקובינה, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, לישראל ולאוגוסטינה לבית קרבר.
בנעוריו למד ב"בית הספר למקצועות האמנות" בווינה.
בשנת 1914 גויס לצבא ונשלח לחזית הרוסית בגליציה.
בשנת 1915 נשלח ללחום במורדות האלפים, שם נפל בשבי הצבא האיטלקי.
עד לסוף מלחמת העולם הראשונה שהה איזנשר במחנה שבויים במון-סני, שם הרבה לצייר.
בתום המלחמה שב לצ'רנוביץ והתפרנס מצילום.
באותה תקופה זו יצר ציור בשמן לצד חיתוכי עץ.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 היגר לפריז, צרפת.
בשנת 1952 החל ללמד אמנות ב"בצלאל".
יצירתו המוקדמת נושאת אופי רישומי.
הוא הרבה ליצור בטכניקה של חיתוך עץ דיוקנאות ותיאורי דמויות וטיפוסים בסגנון אקספרסיבי בהשפעת האקספרסיוניזם הגרמני.
בשנות החמישים ואילך יצר ציורי שמן רבים ובהם תיאורי נוף ובתים בסגנון המושפע מן הקוביזם.
בין יצירותיו הידועות קבוצת הציורים "שער" (1969) והציור "ליל כ"ט בנובמבר" מאוסף הכנסת.
אוסף מעזבונו הכולל מכתבים ותצלומים נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב סמולנסקין 12.
1947 - פרס דיזנגוף לציור ופיסול, עיריית תל אביב-יפו
1953 - השתתף סאו פאולו הביאנלה
1957 - השתתף ונציה הביאנלה
1958 - פרס קרן חיפה לאמן בוגר, עיריית חיפה.
בית הספר למקצועות האמנות, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
1952-67 בצלאל, האקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1927 - המוזיאון העירוני, צ'רנוביץ
1929 - Hasefer, גלריה בוקרשט
1950 - בית האמנים, ירושלים
1954 - מוזיאון תל אביב לאמנות
1955 - מקרא סטודיו גלריה, תל אביב
1957 - המוזיאון הלאומי, בצלאל, ירושלים, ישראל
1964 - מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף
1974 - גלריה רוזנפלד, תל אביב
1979 - גלריה רוזנפלד, תל אביב.
רבי יעקב אליעזר בראונשווייג (נפטר ט"ו בניסן ה'תפ"ט, 14 באפריל 1729) היה רב אשכנזי בראשית המאה ה-18. רבן של שטייניץ, אייבנשיץ וקוניץ.
נולד לליבי'לה וליהושע זליג, שמש ונאמן הקהילה בקוניץ.
נישא למיר'ש בת רבי יואל מקראקא, אב בית הדין של קרומנוי.
כיהן כאב בית הדין של שטייניץ, אייבנשיץ וקוניץ, ובסוף ימיו עקר לווינה וכיהן בה כחבר בית הדין של רב המדינה רבי שמשון ורטהיימר.
ספרו "שיח עבדי אבות" נותר בכתב יד, ושאלות ותשובות בודדות שלו בהלכה נדפסו.
בתו שפרינצה נישאה לרבי מרדכי קמפנר שכיהן אחריו כאב בית הדין.
אביה לימד אותה תורה והיא התפרסמה כאשה מלומדת, נמסר שהייתה בקיאה בתנ"ך וידעה על פה את ששה סדרי משנה.
נכדה, רבי משה קוניץ העיד שידעה גם לצטט קטעי תלמוד רבים
בתו שרה נישאה לרבי אליקום גטשליק ואניפרידן, דרשן ורב
בתו חנה נישאה ליוסף טייטש קוניצר בן הפרנס ר' מאיר יעקב טייטש
בתו הנדל נישאה לרבי חננאל ב"ר יהודה ליב, אב בית הדין של הוציפלאץ
הרב יעקב אלישר (1730–1790) היה מנהיג ורב הקהילה היהודית בחברון.
נולד בחברון בשנת ת"צ (1730) לרב חיים יוסף אלישר.
בצעירותו למד תורה בישיבותיה של חברון ונעשה לאחד ממנהיגי הקהילה.
לפי עדות נכדו רבי יעקב שאול אלישר (היש"א ברכה), היה שם משפחתו המקורי של ר' יעקב אלישר "ווילנא" - על שם עיר מוצאה של המשפחה.
בצעירותו, החלו קרוביו לכנותו בשם "אליישר" (הישר) בשל צדקותו.
מאז, דבק השם בבני המשפחה שלא הוסיפו עוד להשתמש בשם ווילנא.
טענה זו נאחזת במגילת היוחסין שכתב רבי חיים הלוי פולאקו מחברון לרב יעקב שאול אלישר אודות מוצא משפחתו, לפי המגילה משפחת אלישר במקורה היא משפחה אשכנזית שמקורה בעיר ווילנא.
אמנם, לדעת מאיר בניהו וחוקרים אחרים יחוס זה שגוי ולטענתם משפחת אלישר היא משפחה ספרדית שורשית שהיגרה לארץ ישראל עם גירוש ספרד.
הסיבה לבלבול נבעה ככל הנראה בשל מוצאה של אמו של רבי יעקב אלישר שהיה מן העיר ווילנא.
במהלך חייו יצא לשלוש שליחויות מטעם הקהילה היהודית בחברון, אחת מהן בשנת 1773 (ערב ראש חודש חשוון) למצרים, דרך עזה ומדבר סיני עם החיד"א.
בגבול מצרים נתגלעו חילוקי דעות ביניהם על בחירת הדרך, והחיד"א אמר לו: "נהי (=אף על פי) דבתורה אתה גדול ממני, אך בענייני העולם אינך מכיר כלום".
במהלך שליחותו לבצרה שבעיראק בשנת 1775 נפטרה אשתו, ששהתה בחברון, והוא נישא בשנית לבת נשיא הקהילה המקומית, ויחד נולדו להם שני בנים.
במהלך שהותו בעיר צרו עליה הפרסים במשך שנה שלמה.
לאחר כיבושה החליט מלך פרס להשמיד את היהודים, והרב אלישר הכריז על קיום תפילות וצומות לביטול הגזירה.
לאחר שהאויבים נהדפו, כתב את "מגילת פרס" (או "מגילת אלישר") בה הוא מגולל את סיפור המצוקה וההצלה.
היש"א ברכה העתיק את המגילה לקלף, והדפיסה בראש ספרו "איש אמונים".
בבצרה נולד בנו מאשתו השנייה הרב אליעזר ירוחם, אביו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
לאחר שהות ארוכה בבצרה (1774–1781), הוא עזב את העיר ועבר לדמשק, שם הצטרף לבנו הבכור מאשתו הראשונה מחברון, הרב חיים.
משם עברו השניים לצפת בשנת 1781, כיוון ששמע בדמשק שבעלי החובות של בנו חיים מחברון מתכוונים להציק לו וגם כדי לא לצער את קרובי אשתו הראשונה שבחברון.
בצפת הוא נמנה עם רבני ומנהיגי הציבור.
משם הוא כתב מכתב בשנת 1782 לחברו החיד"א שהיה בליוורנו.
הוא מתאר במכתבו את מצבה הטוב של צפת כולל מצב הישיבות והרבנים ואת עליית החסידים אליה, ומציע לו לבוא לעיר ולשמש בה כרב.
כן הוא מבקש ממנו שישלח לו את חיבוריו.
בשנת 1783 חתם בצפת על איגרת השליחות של הרב שלמה חסאן, חתן מהרי"ט אלגאזי.
נהג לחתום בשם - יעקב וילנא.
החיד"א מכנהו באחד מספריו: "החכם השלם, הדיין המצוין רחם רחמתיים, מעיין ובור סוד שאינו מאבד טיפה, הטוב והישר, יעקב שלם ושלמה משנתו, מסויידת ומכויירת- חקוקה בששר- כמהר"ר יעקב אלישר נר"ו".
נפטר בחברון סמוך לשנת תק"נ (1790).
יעקב אילני (פיגנבאום) (21 ביוני 1907 – 2 באפריל 2010) היה מחלוצי חקר התזונה בישראל, מומחה לביוכימיה ולביוטכנולוגיה של המזונות, חוקר, יועץ ומורה, שמילא תפקידים רבים ושונים במוסדות מחקר והוראה ובארגוני מזון ישראליים ובין-לאומיים.
נולד בעיר יאשי שברומניה, למשפחה מסורתית.
קיבל חינוך מסורתי וכללי ובהמשך למד באוניברסיטת יאשי.
היה פעיל בהנהלת המכבי הצעיר ובאגודת הסטודנטים "חשמונאי".
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל והמשיך בלימודיו במחלקה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
התפרנס משטיפת כלים במעבדות האוניברסיטה.
היה באחד המחזורים הראשונים של מקבלי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
והראשון בארץ שקיבל דוקטורט בביוכימיה.
היה יועץ מדעי וטכני לתעשיות המזון בממשלת המנדט בארץ ישראל.
לאחר קום מדינת ישראל ניהל את מחלקת התעשייה באגף הפיקוח על המזון שבמשרד המסחר והתעשייה.
בשנות החמישים התמנה למומחה ויועץ של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם.
פרסם עבודות מחקר רבות בתחום החלבונים, האנזימים, התזונה והרפואה בעיתונות המקצועית בארצות הברית, צרפת וישראל.
כן הוענק לו תואר איש השנה מטעם מועדון רוטרי על מפעל חייו לחקר המזון.
נפטר ב-2 באפריל 2010. היה נשוי לאורה לבית ברזילי (אייזנשטט) ואב לבת (ניצה אילני-לוי).
דע את מזונותיך, הוצאת מ.
מזונות האדם - ייצורם וערכם התזונתי, הוצאת סיגלית, 1980.
מזון תזונה ודיאטה, הוצאת כתר, 1987.
מזון תזונה ודיאטה, הוצאת דביר, 1990.
ערכם התזונתי של המזונות, הוצאת ש.
מילון לקסיקלי: מזון תזונה ובריאות.
עברי-אנגלי אנגלי-עברי, הוצאת דביר, 1992.
בריאות 2000 עם ד"ר ג'ו כהן ואברהם זמיר.
הוצאת בן-ארצי את זמיר, 1992.
הצמחונות הטבעונות והתזונה הנכונה, הוצאת דביר, 1993.
המזון והבריאות, הוצאת דביר, 1993.
מזונות האדם, הוצאת המרכז לתזונה נכונה, 1996.
מדריך למזונות והרזיה, הוצאת ש.
שמירת הנעורים עם ההתקדמות בגיל, הוצאת ירון גולן, 1998.
יעקב אלבוים (נולד ב-1939 תרצ"ט) הוא חוקר ספרות עברית ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרופסור יעקב אלבוים חוקר וכותב על מדרשי חז"ל, הספרות התורנית בימי הביניים בפולין ואשכנז, חסידות, וספרות יידיש.
שימש שנים רבות מעורכי כתב העת 'תרביץ' - רבעון למדעי היהדות בשפה העברית.
יעקב אלבוים נולד בחיפה ולמד בתיכון הדתי "יבנה" בעיר.
למד בחוגים לספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "זרמים ומגמות בספרות המחשבה והמוסר בפולין ובאשכנז במאה הט"ז", בהנחייתו של פרופ' ישעיהו תשבי.
אלבוים סיים את הדוקטורט בשנת 1976, ועל בסיסו כתב את ספרו "פתיחות והסתגרות", שזכה בפרס ע"ש לייב יפה.
אלבוים שימש פרופסור מן המניין בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית ובתפקידים שונים באוניברסיטה.
כן שימש במשך שנים רבות עורך בכתב העת תרביץ.
לימד באוניברסיטת אוקספורד, במכללה דתית למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ, במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, במכון שכטר למדעי היהדות ובמוסדות נוספים.
בשנים האחרונות מתמקד במדרש, בספרות יידיש ובספרות המוסר (בעברית וביידיש) של ראשית העת החדשה.
מתגורר בירושלים, אב לשלושה ילדים וסב לחמישה עשר נכדים.
פתיחות והסתגרות: היצירה הרוחנית-הספרותית בפולין ובארצות אשכנז בשלהי המאה השש-עשרה, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1990. הספר זכה בפרס ע"ש לייב יפה מטעם קרן היסוד של המגבית המאוחדת לישראל לשנת תש"ן.
תשובת הלב וקבלת ייסורים: עיונים בשיטות התשובה של חכמי אשכנז ופולין 1648-1348, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1990.
להבין דברי חכמים: מבחר דברי מבוא לאגדה ולמדרש משל חכמי ימי הביניים, מוסד ביאליק, ירושלים, 2001.
יעקב לבוביץ' אלפרט היה פיזיקאי אמריקאי יהודי יליד ברית המועצות אשר תחום המחקר העיקרי שלו היה פיזיקה של פלזמה בחלל.
נולד באיבניץ (Ivnitsy), כפר ליד ז'יטומיר, אוקראינה למשפחה יהודית ענייה.
בשנת 1928 הוא קיבל ציון מעולה בבחינת הכניסה של המכון הפוליטכני האוקראיני, אבל בגלל אביו שמקצועו כרוכל נודד לא נתפס כעבודה מכובדת, הוא קיבל סירוב בפנייתו ללמוד במכון; במקום זאת, הוא מצא עבודה כנגר.
בשנת 1929 הוא עזב את ז'יטומיר למוסקבה, שם עבד תחילה כפועל בניין, ואחר כך כשרטט לתערוכות אדריכליות.
בהמשך, הוא הצליח להשיג עבודה כטכנאי במכון הרדיו של משרד התקשורת ב-1931, ומאז נשאר בתחום זה.
במהלך הקריירה המדעית שלו בברית המועצות עבד אלפרט בין השנים 1931–1934 במכון הרדיו לתקשורת; ולאחר מכן, מ 1935 עד 1951 במכון לבדב לפיזיקה של האקדמיה למדעים; ולבסוף במכון לגנטיקה של רדיו, ויונוספירה (איזמירן) מהאקדמיה למדעים, משנת 1952 ועד עזיבתו את ברית המועצות ב-1987.
בשנת 1973 החליטו הוא ואשתו סבטלנה פיבקובה להגר.
הצעד הראשון היה קבלת מכתב מקרוב משפחה בישראל, המזמין אותם להתיישב שם; באותה תקופה, אפילו לא-יהודים שעזבו את ברית-המועצות יכלו להגיע לישראל.
הוא ביקש מכתב כזה באקדמיה הישראלית למדעים, ובבוא העת קיבל אותו.
דבר רצונו לעזוב הגיע לידיעת השלטונות הסובייטיים, ובהתאם לרוח התקופה הוא נפגע מכך במקום עבודתו.
מעמדו כמדען בכיר נפגע וכך גם משכורתו.
באותו זמן, גם אשתו פוטרה מעבודתה במכון אחר ולא הצליחה למצוא עבודה.
ב -1975 הם הורשו להגיש בקשה לאשרות יציאה, אך הבקשה נדחתה, וכך גם 26 בקשות נוספות שהגישו במהלך 12 השנים שלאחר מכן.
במהלך תקופה זו, הוא לקח חלק פעיל בסמינר מדעי כדי לשמור על כישוריהם שלו ושל חבריו "מסורבי העלייה.
הסמינר אורגן על ידי ויקטור בריילובסקי, והשתתפו בו גם אלכסנדר לרנר, יורי אורלוב ונתן שרנסקי.
אם כי הוא עצמו לא היה מועמד להגירה, גם אנדריי סחרוב השתתף לעיתים קרובות בסמינר ותמך במסורבים עד גלותו לגורקי (ניז'ני נובגורוד) בשנת 1980.
בעקבות מעצרו של בריילובסקי ב-1981, נערכו סמינרים אלו בדירתו של אלפרט.
ב-1987 קיבלו בני משפחת אלפרט את הוויזות ויצאו לארצות הברית, לשם הגיעו ב-1988 והתיישבו בסמוך לבוסטון.
במשך שארית חייו המקצועיים הוא היה מדען בכיר במכון הארוורד סמיתסוניאן לאסטרופיזיקה.
הוא מעולם לא פרש רשמית, אבל הפרסום האחרון שלו בחסות המרכז לאסטרופיזיקה נעשה בשנת 2001.
תחום העניין המרכזי של אלפרט היה:
ריבוי של גלי רדיו, במיוחד טבעיים (כלומר, "אטמוספירה") מתחת ובתוך היוניוספירה.
מבנה פיזי של יונוספירה ומגנטוספירה, תהליכי גל פלזמה באזורים אלה.
אינטראקציה של גופים נעים עם פלזמה.
בין השנים 1936-2001 פרסם 8 ספרים ברוסית ו-11 באנגלית (9 מונוגרפיות מקוריות, 3 מהדורות שנייה), האחרון הוא האוטוביוגרפיה שלו.
כמו כן פרסם כ-200 מאמרים מדעיים ברוסית ובאנגלית וכתריסר מאמרים מדעיים פופולריים ברוסית.
יעקב אליאשברג הוא מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, יליד ברית המועצות.
יעקב אליאשברג נולד בשנת 1946 בלנינגרד שבברית המועצות.
אחיו הוא הפיזיקאי התאורטי גרסים אליאשברג.
בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת לנינגרד בהנחייתו של ולדימיר רוחלין, ובשנים 1972–1979 לימד באוניברסיטת סיקטיווקאר של רפובליקת קומי.
עקב היותו "סירובניק" נאלץ לעזוב את האוניברסיטה, ובשנים 1980–1987 עבד כראש קבוצת פיתוח תוכנה.
בשנת 1988 עבר לארצות הברית, ומאז 1989 הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1972 קיבל את פרס החברה למתמטיקה לנינגרד.
בשנים 1986, 1998 ו-2006 נאם בקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים.
בשנת 1995 זכה במלגת גוגנהיים.
בשנת 2001 הוענק לו פרס אוסוולד ובלן בגאומטריה מטעם האגודה האמריקאית למתמטיקה על עבודתו בטופולוגיה סימפלקטית.
בשנת 2002 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנת 2009 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מ-ENS ליון ובשנת 2017 דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אופסלה.
בשנת 2012 נבחר לעמית האגודה האמריקאית למתמטיקה.
בשנת 2016 זכה בפרס קראפורד במתמטיקה מהאקדמיה המלכותית השוודית למדעים על פיתוח טופולוגיה של מגע וטופולוגיה סימפלקטית וגילויים פורצי דרך של תופעות קשיחות וגמישות.
בשנת 2020 זכה, יחד עם סיימון דונלדסון, בפרס וולף במתמטיקה, "על תרומתם לגאומטריה דיפרנציאלית וטופולוגיה."
יעקב אליעזר מיכלין (14 בנובמבר 1895' כ"ו בחשוון תרנ"ו – 4 ביולי 1951) היה עיתונאי, שופט, ממייסדי הליגה להגנה על זכויות האדם וחבר הנהלת מגן דוד אדום.
מיכלין נולד בירושלים לחיים מיכל מיכלין (עסקן, מורה, עיתונאי, סופר וחוקר), ולבדאנה (בת מיכל הכהן, אחד משבעת מייסדי שכונת נחלת שבעה).
למד ב"חדר", סיים לימודיו בבית-הספר למל (תר"ע), גמר את הקולג' האנגלי בירושלים (תרע"ד).
באותו הזמן למד תנ"ך, משניות וגמרא אצל מלמדים פרטיים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה היה קצין בנצרת שלוש שנים ואחרי המלחמה למד ב ובאותו זמן השתתף שם ביסוד "המכבי", הסתדרות המתלמדים העבריים, ואגודת הסטודנטים הציונים "קדימה".
היה חבר הוועדים של שלוש האגודות הנ"ל.
בתר"פ הוסמך לרוקח כימאי וחזר ארצה והתקבל כרוקח בית-החולים הממשלתי.
באותה שנה, נבחר לחבר ועד הסתדרות-הרוקחים ונהיה הרוח החיה של הסתדרות זו ועזר לרוקחים עולים בסידורם בארץ.
בתקופה זו חקר את בעיית הרוקחות בא"י.
בתרפ"ה נשא לאישה את אסתר בת זליג רבינוביץ מוותיקי היישוב במסחר ובתעשייה.
היה חבר ועד בית-העם בירושלים ויו"ר מועדון השחמט "עמנואל לאסקר" (תרפ"ב-פ"ד) שהיה ממייסדיו וחבר מערכת העיתון "השחמט".
השתתף עם הד"ר חיים הררי ואחרים ביסוד הסניף הארצישראלי של הליגה להגנת זכויות האדם (מטעם חבר-הלאומים).
בתרפ"ד, 1923, יצא ללמוד מדעי-הטבע באוניברסיטת לוזאן (שווייץ), ובו בזמן היה שם יו"ר אגודת הסטודנטים הציונים "תקוות-ישראל" (האגודה-האחות של "השחר" בז'נבה מיסודו של חיים ויצמן), וסופרו של העיתון הירושלמי "דואר היום".
חתם בשמו או בכינויו "בן-חיים".
בתרפ"ו הוכתר בתואר "דוקטור למדעי הטבע", ואחרי השתלמות נוספת באוניברסיטה סורבון בפריס והדפסת ספר מדעי בצרפתית על נושא בוטני-אנטומי חזר ארצה ופתח בית-מרקחת בת"א.
במשך הזמן קבל נציגות מסחרית ומדעית של בתי-חרושת לרפואות בארצות חוץ והיה ממייסדי "אגודת מפיצי-רפואות בארץ" (יו:"ר משנת תרצ"ד).
מאז שובו ארצה חזר והתמסר לפעילות ציבורית.
עמד בראש מוסדות חשובים של תרבות, חברה ועזרה סוציאלית-רפואית.
חבר הנהלת אגודת עזרה לחולים כרוניים ומבריאים בתל אביב משנת תרפ"ז ויושב ראשה משנת תרצ"ח.
השתתף ביסוד בית-ההבראה "החלמה" ברמת גן,ויושב ראשו משנת תרצ"ח.
מתרצ"ב חבר הנהלת מגן דוד אדום בתל אביב ויו"ר ועדת התרבות והספרייה ומתרצ"ו חבר הוועד הפועל המצומצם של אגודות מגן דוד אדום בארץ ישראל ועומד בראש המחלקות להסברה ולאספקה וחבר מערכת עלון מ.
הראשון שקשר קשרים בין ארצות-הברית ומד"א והקשרים התפתחו אחר כך עד כדי יצירת סניף פעיל בניו יורק.
יו"ר ועד היובל להוצאת כתבי המשורר יעקב כהן.
מיוזמיו ומחבריו של הוועד להוצאת כתבי הסופר זוסמן סגלוביץ' בתרגום עברי.
ביתו שימש בית ועד לעסקנים ולאנשי-רוח ומקום יזמה לפעולות ציבוריות ותרבותיות.
בזמן המלחמה ירד פעמים למצריים לראשי הצלב האדום הבין-לאומי בקשר עם משלוח ציוד ועזרה רפואית ליהודים במחנות הריכוז.
בזמן המלחמה שמש חבר הוועדה המייעצת למפקח הרפואי וחבר של עוד ועדות ממשלתיות.
פרסם מאמרים רבים בעיתונים, בקבצים ובקונטרסים על נושאים שונים ושני ספרים באנגלית ובצרפתית וחמש חוברות:
"ארבע שנות פעולה למגן-דוד-אדום" (1936)
"גלגוליו של עקרון האמונה" (1938)
כמו כן, הכין בכתב יד חבור מדעי גדול על "המן במדבר סיני" פרי חקירותיו המדעיות בלה-סורבון בפריס.
פעילות בבניה החופשית ובני ברית
משנת תרפ"ה, 1924, היה אח בלשכת הבונים החופשים "ברקאי" בתל אביב ובשנים תרצ"ז-צ"ח היה נשיאה.
יוזם ומיסד הספרייה המרכזית ויו"ר ועדתה ; חבר מערכת "הבונה החופשי" וחבר הוועד הפועל של הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
סגן נשיא לשכת בני ברית "שער-ציון".
חבר מועדון "רוטרי" יפו-תל אביב והשתתף בשלש ועידות של צירי המזרח הקרוב של מועדוני הרוטרי.
חבר בוועד הציבורי של "ברית עברית עולמית", בוועד "בית הלבנון", ממייסדי "התאחדות בני-הישוב" בארץ-ישראל ויו"ר הסניף התל אביבי משנת תש"ב.
יעקב אלחאייק (אלחאייך; ה' באלול ה'תר"ו – כ"ה בשבט ה'תרע"ד) היה רב, דיין וסופר בישיבת 'עץ חיים' של קהילת הגראנה - קהילה של מגורשי ספרד שהיגרה מליבורנו לתוניסיה במאות ה-17–19. מחבר ועורך של שני פנקסי הקהילה של קהילת הגראנה במהלך תקופת כהונתו כדיין בקהילה זו.
יעקב נולד לרב יוסף אלחאייק (ב' תמוז ה'תקפ"ו – י"א בסיוון ה'תרנ"ב) ולאמו אסתר (טיטא) לבית מימון בתוניסיה.
בשנת ה'תרנ"ב התמנה כחכם בשכר בישיבה של קהילת הגראנה בתוניס, ובהמשך מונה לדיין בבית הדין שלה בראשות הרב ישראל זיתון ולצד הרבנים משה חיים זיתון ודוד נתן ג'אוי.
בי"ד בתמוז ה'תר"ל (1870) נשא לאישה את שמחה, ביתו של הרב אליהו חי גג', רב תוניסאי ששירת כ-20 שנה בקהילות אלג'יריה, מחבר ספרים ופיוטים ותלמידו של הרב שלמה זרקא.
למול הניתוק שהיה נהוג בין קהילת הגראנה לקהילת התוניסאים המקומיים ע"פ רוב, ר' יעקב עצמו, אף על פי שהיה בן לגראנה, היה קרוב בהליכותיו ובכתיבתו למנהגי הקהילה התוניסאית, לצד מאפיינים "גורניים" מובהקים כגון כתיבה תמה וקפדנית.
עדות נוספת להיותו גורם מקשר בין הקהילות היא שבעץ המשפחה שצייר, המציג את תולדות משפחתו מתחילת המאה ה-19, הופיעו נשים רבות להן שמות משפחה "תוניסאים" שנישאו לבני המשפחה, דבר שחלק מבני קהילת הגראנה לא נהגו לעשות.
ואין דבריו צריכים חיזוק ומי כמוהו מורה".
בשנת ה'תרע"ד, שנת פטירתו, מונה לרב קהילת הגראנה.
פנקס הקהילה היהודית הפורטוגזית בתוניס
בשנת תשנ"ז פרסם יצחק אברהמי בהוצאת "אורות יהדות המגרב" את פנקס הקהילה של קהילת הגראנה בין השנים 1710–1944.
כתב היד ממנו פורסם הפנקס היה של הרב יעקב אלחאייק, שליקט וסידר מחדש שני פנקסים הכוללים תעודות הלכתיות וציבוריות מתולדות קהילה זו.
ר' יעקב מעיד בעמוד השער של הפנקס המועתק על המוטיבציה להעתקתו: "התחלנו לרשום את הפנקס הזה, ביום ראשון ראש חודש אלול המרוצה שנת חמשת אלפים שש מאות חמישים ושבע המקביל ל-29 באוגוסט 1987 האירופי.
לפנים היה לנו פנקס מזמן קדום ובו מכונסים כלל הזכויות והעניינים...
והנה היום זה קרוב לשנה אבד הפנקס הנז'...
ולכן היה לנו להציב פנקס זה...
שיהיה מונח בארון הק"ק הי"ו...
מוציא הפנקס לאור, יצחק אברהמי, מעיד על משמעות פעולתו של אלחאייק בעניין זה: "ברגישותו לתולדות הקהילה, הציל במעשהו זה את המסמכים המשקפים את חיי הקהילה.
סגולותיו כעורך וכסופר אומן הקנו להיסטוריה היהודית אוצר חשוב לחקר תולדות יהודי תוניס לעדותיה, במאות הי"ח-י"ט".
בכלל פנקס זה, סידר וערך הרב אלחאייק ב-א' באלול ה'תרנ"ב תעודה בשם "מנוחת צדיקים", בה פירט את כל רבני קהילת הגראנה התוניסאית לתולדותיה: החל מהרב יצחק למברוזו שפעל בתחילת המאה ה-18, ועד הרב יעקב סלוירה, עמיתו בישיבת 'עץ חיים' שנפטר בתחילת המאה ה-20 (ה'תרס"ד, 1904).
אחרי המופיעים ברשימה כיהנו לקהילת הגראנה עוד שני דיינים בלבד - הרב אלחאייק עצמו והרב דוד בן בוארון, שבתום תקופת כהונתו התמזגה הקהילה עם קהילת תוניס המקומית.
הרב יעקב אלבעלי (נפטר בז' באדר ה'תקל"ה או בט' באדר ה'תקל"ד) היה רב, דיין ופרשן באזמיר.
למד אצל רבי מצליח מאיר.
בעקבות פטירת הרב אברהם אבן עזרא (מחבר ספר בתי כנסיות), עמו עמד בקשרי ידידות, החל לכהן כרב העיר בשנת תקכ"א יחד עם הרב חיים אבולעפיה (השלישי).
נתן הסכמה לספר חשק שלמה לרב שלמה בן רבי מרדכי בשנת תקכ"ח, וכן לספר שער המלך לרב יצחק נוניש בילמונטי.
בנוסף הסכים לספר שבט מוסר בשנת תקכ"ב ולספר חסד לאברהם לרבי אברהם טובייאנה.
חתנו היה רבי שמחה אליעזר, מחכמי איזמיר ומתלמידיו של הרב יצחק נוניש.
הרב יעקב היה מרבותיו של הרב יוסף רפאל חזן בעל ספר "חקרי לב", שמזכירו בספרו בתואר 'מורי'.
בספר יצחק ירנן לרבי אליקים גאטינייו משבח אותו בהקדמה: .
נכדו של הרב יעקב היה רבי יאושוע אברהם יהודה, מחבר ספר עבודת משא.
הספידוהו הרב יוסף נחמולי הרב נסים חיים שלום יעקב מרגואנטו בספרו דרכי שלום ,הרב שלמה בן עזרא וכן תלמידו של הרב יעקב, הרב היר"ח בספרו מערכי לב.
נחלקו החוקרים לגבי מועד פטירתו, יש שכתבו שנפטר בט' באדר ה'תקל"ד, ויש שכתבו שנפטר בז' באדר ה'תקל"ה.
קהילת יעקב (שאלוניקי 1779) על הלכות שבת והלכות מאכלות אסורות במשנה תורה לרמב"ם, ומכיל גם שו"ת ודרושים.
חלק יעקב (שאלוניקי 1827) על הטור, הרמב"ם, הרא"ם וכן ליקוטים על הש"ס.