tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פלואורופור הוא דיפול, המוקף מולקולות ממס.
כאשר פלואורופור נכנס למצב מעורר, מומנט הדיפול שלו משתנה, אך מולקולות הממס שמסביב אינן יכולות להסתגל כל כך מהר.
רק לאחר רלקסציה ויברציונית מומנטי הדיפול של המולקולות מסביב מתיישרים באותו כיוון.
פלואורסצנצית סטוקס היא פליטה של פוטון באורך גל ארוך יותר (תדר או אנרגיה נמוכים יותר) על ידי מולקולה שבלעה פוטון באורך גל קצר יותר (תדר או אנרגיה גבוהים יותר).
גם בליעת אנרגיה וגם קרינה (פליטה) של אנרגיה ייחודיים למבנה מולקולרי מסוים.
אם לחומר יש פער פסים ישיר בטווח האור הנראה, האור שזוהר עליו נבלע, מה שמעורר אלקטרונים למצב בעל אנרגיה גבוהה יותר.
האלקטרונים נשארים במצב מעורר במשך כ- שניות.
מספר זה משתנה על פי כמה סדרי גודל, תלוי בדגימה, ומכונה זמן חיים פלואורסצנטי של דגימה.
לאחר איבוד כמות קטנה של אנרגיה באמצעות רלקסציה ויברציונית, המולקולה חוזרת למצב היסוד, ואנרגיה נפלטת.
אם לפוטון הנפלט יש יותר אנרגיה מהפוטון שנבלע, ההבדל באנרגיה נקרא היסט אנטי-סטוקס.
אנרגיה נוספת זו באה מפיזור פונונים תרמיים בסריג גבישי, שגורמים לקירור הגביש בתהליך.
איטריום סולפיד-חמצני מזוהם עם גדוליניום סולפיד-חמצני הוא פיגמנט אנטי סטוקס תעשייתי נפוץ, בולע בתחום האינפרא אדום ופולט בתחום הנראה של הספקטרום.
המרת פוטון עילית (Photon upconversion) היא תהליך אנטי-סטוקס נוסף.
דוגמה לתהליך זה מודגם על ידי המרת ננו-חלקיקים עילית (Upconverting nanoparticles) הנפוצה יותר בספקטרוסקופיה של ראמאן, שם ניתן להשתמש בה כדי לקבוע את הטמפרטורה של חומר.
היסוד הנפשי (בלועזית: mens rea) הוא מושג מפתח במשפט הפלילי, המתאר את רמת מודעותו של אדם לביצוע העבירה שביצע.
היסוד הנפשי הוא מרכיב מפתח בהוכחת אשמה (או דרגתה) של חשוד במשפט פלילי וברוב העבירות לא ניתן להוכיח בלעדיו את אחריותו של הנאשם לתוצאות המעשה.
הצורך בקיומו של היסוד הנפשי בעבירה נועד להצדקת הענישה מתוך תפיסה חברתית ומשפטית הרואה באדם אחראי למעשיו רק כאשר הם נעשו מתוך מודעות, או לפחות כאשר הם נעשו באופן שאדם סביר היה צריך להיות מודע אליהם ולמשמעותם.
קיימים מצבים חריגים בהם החוק מאפשר להרשיע אדם בביצוע עבירה בלי צורך להוכיח יסוד נפשי.
עבירות אלו מכונות 'אחריות קפידה'.
בחוק העונשין יש התייחסות לשני יסודות נפשיים אפשריים בעת ביצוע עבירה: "מחשבה פלילית" או "רשלנות":
"מחשבה פלילית" - מודעות לטיב המעשה (משמעותו) ולתוצאות וההשלכות הצפויות ממעשה זה (להלן כלל הציפיות).
רכיב המודעות, מוכר בכינויו כ"מישור הכרתי".
הוכחתו, נדרשת הן להתקיימות עבירות התנהגותיות והן להתקיימות עבירות תוצאתיות.
יצוין, כי סעיף 20(ג)(1) לחוק העונשין הקל בהוכחת רכיב המודעות.
זאת, בעת שקבע כי יראו אדם שחשד בדבר טיב ההתנהגות או קיום הנסיבות - כמי שהיה מודע להם, אם נמנע מלבררם.
עניין זה, במהלך השנים, כונה כ"עצימת עיניים".
עצימת עניים - למשל כאשר יש חשד לעובדה המהווה עבירה, אך החשוד נמנע מלבדד ובוחר ב"עצימת עניים"
באשר לעבירות תוצאתיות, ובנוסף להוכחת המישור ההכרתי, נדרשת הוכחתו של "מישור חפצי".
זאת, ביחס לרכיב התוצאתי שבעבירה.
לעניין זה, הסעיף האמור מונה שני סוגים של מישור חפצי, כשהשני אף מפוצל לשתי דרגות משנה:
1) כוונה: במטרה לגרום לאותן תוצאות.
אדישות - בשוויון נפש לאפשרות גרימת התוצאות האמורות.
קלות דעת - בנטילת סיכון בלתי סביר לאפשרות גרימת התוצאות האמורות, מתוך תקווה להצליח למנען.
"רשלנות" - אי מודעות לטיב המעשה, לקיום הנסיבות או לאפשרות הגרימה לתוצאות המעשה, הנמנים עם פרטי העבירה.
אלא שאדם מן היישוב יכול היה, בנסיבות העניין, להיות מודע לאותו פרט.
רשלנות יכולה להוות יסוד נפשי רק בעבירות שהעונש עליהן הוא עד שלוש שנות מאסר.
זאת, בהתאם לסעיף 21(ב) לחוק העונשין, שקבע כי היסוד הנפשי האמור לא יקבע לעבירה מסוג "פשע".
ברירת המחדל היא שהיסוד הנפשי הנדרש בעבירה הוא מחשבה פלילית בדרגה הנמוכה ביותר, כלומר מודעות למעשה, לנסיבות ולתוצאה, ובנוסף - לכל הפחות קלות דעת ביחס לתוצאה.
שני קשיים משמעותיים עומדים בפני מערכת המשפט בניסיון להתחשב ביסוד הנפשי במשפט הפלילי:
הקושי התאורטי: כיצד ניתן לטעון שמחשבות שעוברות במוחו של אדם בעת ביצוע העבירה הן המחשבות שראוי שיעברו?
קושי זה נובע מהנחה מובנית בבסיס המערכת המשפטית, לפיה אנשים מתנהלים ברציונליות עקבית, דבר אשר במקרים רבים אינו עומד במבחן המציאות.
הקושי הפרקטי: כיצד ניתן להוכיח שמה שעבר במוחו של אדם בעת ביצוע העבירה הוא אכן מה שעבר בו?
זה קושי שמתבטא בטענתו של אדם לאי שפיות וכו'.
בעיה זו נובעת מכך שמערכת המשפט מתייחסת ליסוד הנפשי כראייה במשפט הפלילי, אך יכולת ההוכחה של הדבר מועטה ביותר, לכן כל ניסיון להביא יסוד פלילי כהוכחה במשפט נמצא תחת איום של הטלת ספק.
בהקשר להרשעה בעבירה, לפי תיקון מספר 39 לחוק העונשין אשר הוכנס בשנת 1995, סעיף 19 בחוק העונשין אומר כי היסוד הנפשי של מחשבה פלילית דרוש לשם הרשעה פלילית.
סעיף 20 לחוק העונשין מסביר מהי מחשבה פלילית.
חשיבותו של התיקון נובעת בעיקר מהעובדה שהחליף את החלק הכללי (סעיפים 1–34 לחוק בוטלו, ובמקומם נכנסו סעיפים חדשים).
אחת התכליות העיקריות של תיקון 39 הייתה לצמצם את נוכחות הגישה התועלתנית שרווחה ערב התיקון במשפט הישראלי, ולתת את הדגש על הגישה הדאונטולוגית.
הצורך בהוכחת יסוד נפשי להוכחת עבירה פלילית מקורו בהשפעה של תאוריות גמול.
עיקר הדגש של התפיסה הגמולית הוא על אחריות שנובעת מאשם, על הבחירה, מתוך רצון חופשי, להתנכר לערכים המוגנים בחוק.
על כן, על מנת להחזיר את האיזון שהופר בביצוע העבירה, יש להראות כי הנאשם אכן בחר לפגוע בערך מוגן.
מורכבויות נוספות נובעות מתוך הצורך בהוכחת היסוד הנפשי במשפט הפלילי, בתוכן, גרימת מוות או פגיעה בשגגה, מצב בו האדם בסיטואציה נפשית מורכבת או פגיעה נפשית קודמת מסוימת, כשירות נפשית לקבלת החלטות ועוד.
חלק מרכזי מהמורכבות בהכנסת האלמנט הנפשי לחובת ההוכחה ההיא מידת אחריותו של אזרח על מעשהו בסיטואציות מסוימות מורכבות, שיוצרות קונפליקטים מורכבים מאוד במשפט העכשווי, שמנסה למצוא את מקומה האמיתי של האשמה, משימה שלעיתים נראית כבלתי אפשרית.
הינשוף והחתלתולה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1970 בבימויו של הרברט רוס, עם ברברה סטרייסנד וג'ורג' סיגל בתפקידים הראשיים.
התסריט של באק הנרי מבוסס על מחזה בשם זה מאת ביל מנהוף .
המחזה הועלה ב-1996 בתיאטרון החאן.
העלילה היא על היחסים בן גבר לאישה השונים זה מזו.
הוא איש יציב, משכיל וחכם ("ינשוף") והיא לא יציבה ומתנהלת בין עבודה כדוגמנית, שחקנית פורנו וזונה ("חתלתולה").
פליקס שרמן (ג'ורג' סיגל) עובד בחנות ספרים בניו יורק ומנסה את כוחו בכתיבת ספר שנדחה על ידי הוצאה לאור.
הוא גר בדירה קטנה בבניין דירות.
מדירה מתחתיו בוקע רעש מחריש אזניים ממכשיר טלוויזיה.
הוא מתבונן במשקפת ורואה את שכנתו דוריס (ברברה סטרייסנד) מנהלת יחסים עם לקוח שמשלם לה.
הוא מדווח לאב הבית שמגרש את דוריס מהדירה באמצע הלילה.
היא מגיעה אליו ומאשימה אותו בגירוש שלה.
הוא מסכים שתישאר אצלו עד הבוקר.
כשהוא נכנס להתרחץ היא רואה אותו בעירום, מתחילה לצחוק ומקבלת התקף שיהוק.
כדי להפסיק את ההתקף היא מבקשת ממנו שיפחיד אותה.
הוא לובש בגד עם ציור של שלד מהלואין.
היא נבהלת, מתחילה לצעוק וההתקף עובר אך הצעקות מעירות את כל תושבי הבניין ואב הבית מגרש את שניהם.
פליקס מגיע לבית ידידו, בארני (רוברט קליין) העובד אתו באותה חנות.
פליקס רוצה לישון אך דוריס מעסיקה אותו כל הלילה.
הם מתחילים להכיר זה את זו ומקיימים יחסים אך בבוקר נפרדים שוב בריב.
דוריס חוזת להיות "נערת גו-גו", לשחק בסרטים פורנוגרפים ולקבל לקוחות.
פליקס צופה בסרט פורנו בו היא משחקת וזה כואב לו.
למרות הניתוק הם נמשכים זה לזה.
היא מעריכה אותו על השכלתו והוא מעריך אותה על דרכה העצמאית.
לבסוף היא שולחת את חברתה אלינור (רוז קלי) לחנות הספרים כדי שתמסור לפליקס היכן היא מחכה לו.
הם נפגשים ופליקס מתרשם מההתקדמות שלה בידע ובשפה.
היא מראה לו את הספר ממנו למדה.
פליקס לוקח אותה לדירה מהודרת ומגלה לה שזאת הדירה של הורי ארוסתו אותה הכיר עוד בלימודיו ואיתה הוא עומד להתחתן.
הוא עדיין נמשך לדוריס שנותנת לו להסניף.
הם מקיימים יחסים ונכנסים לאמבטיה שם מגלה אותם ארוסתו והוריה והם נזרקים שוב.
הם מטיילים בסנטרל פארק ודוריס מצטטת קטע של פרנץ קפקא הם ממשיכים בוויכוח ופליקס אומר לה ששמו האמיתי הוא פרד וכי כנראה אינו סופר טוב והוא זורק את מכונת הכתיבה.
ברברה סטרייסנד הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
היא הייתה מעמדת גם ל-Laurel Award לשחקנית הטובה ביותר בקומדיה.
באק הנרי היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה על התסריט המעובד הטוב ביותר.
במיתולוגיה היוונית, ינשוף מסוג כוס החורבות (שם מדעי: Athene noctua) מייצג או מלווה באופן מסורתי את אתנה, אלת החוכמה, או את מינרווה, מקבילתה במיתולוגיה הרומית.
לכן, הינשוף המכונה לעיתים "הינשוף של אתנה" או "הינשוף של מינרווה" - שימש כסמל של ידע, חוכמה, תפיסה חדה ולימוד ברחבי העולם המערבי.
בקרב החוקרים אין תמימות דעים בנוגע למקור החיבור בין אתנה לינשוף.
כמה חוקרי מיתוסים, כמו דייוויד קינסלי ומרטין פ.
נילסון, מציעים שהחיבור נובע מהגילגול של אתנה מאלת הארמון המינואית הקשורה לציפורים.
מריה גימבוטאס טענה שאתנה הייתה במקור אלת ציפור ונחש אירופאית עתיקה.
התאורטיקנית סינתיה ברגר כתבה כי מאפיינים מסוימים של ינשופים (כמו יכולתם לראות בחושך) שימשו כסמל לחוכמה ואילו אחרים, כמו ויליאם ג'פרי ארנוט, מציעים קשר פשוט בין המיתוסים של ייסוד אתונה והמספר הלא מבוטל של ינשופים קטנים באזור (עובדה שצוינה בימי קדם בידי אריסטופנס במחזותיו הציפורים וליזיסטרטה).
על כל פנים, נראה כי אתונה אימצה את הינשוף כהוכחת נאמנות לאלה הבתולה הפטרונית שלה, שעל פי מיתוס אטיולוגי פופולרי שהועתק על הגבעה המערבית של הפרתנון, הבטיח את החסד של אזרחיה באמצעות מתנה מפתה יותר מפוסידון.
ינשופים הועתקו בדרך כלל על ידי אתונאים באגרטלים, משקולות ואמפורות פרס עבור המשחקים הפאן-אתנאיים.
הינשוף של אתנה אף הפך לעורף הנפוץ של הטטרדרכמות האתונאיות לאחר 510 לפנה"ס ולפי פילוכורס, טטרדרכמא היה ידוע בתור glaux (γλαύξ, ינשוף קטן) ברחבי העולם העתיק "ינשוף" ב נומיסמטיקה.
הם לא שימשו אך ורק אותם לייצוג אתנה ואף שימשו למוטיבציה במהלך קרבות על ידי ערים יווניות אחרות, כמו בניצחון אגאתוקלס מסירקיוז על הקרתגים בשנת 310 לפנה"ס - בה ינשופים שעפים בדרגות התפרשו כברכת אתנה - או בקרב סלמיס, המתואר בביוגרפיה של פלוטרכוס אודות תמיסטוקלס.
הקשר בין הינשוף לאלה נמשך דרך מינרווה במיתולוגיה הרומית, אם כי זו לפעמים פשוט מאמצת אותה כציפור קדושה או מועדפת.
לדוגמה, במטמורפוזות של אובידיוס, הזרזיר מתלונן שמקומו כציפור הקדושה של האלה נכבשה על ידי הינשוף, שסיפור מסוים זה מתברר כגלגול של ניכטינמה, בת מקוללת של אפופוס, מלך לסבוס.
באשר לפולקלור הרומי הקדום, ינשופים נחשבו כמבשרי מוות אם הם צייצו כשהם עומדים על גג, והצבת אחת מנוצותיה ליד מישהו ישן יכולה להניע אותו לדבר ולחשוף את סודותיהם.
השימוש הקלאסי בינשוף בהקשר פילוסופי, מופיע במטאפיזיקה של אריסטו, כשאריסטו יוצר השוואה מטאפורית בין עיני הינשוף העיוורות ביום לבין הידע האנושי.
מטאפורה אפיסטמולוגית זו רווחה בתולדות הפילוסופיה, ונעשה בה שימוש מאוחר יותר אצל הוגים כמו תומאס אקווינס.
האידיאליסט-הגרמני גאורג וילהלם פרידריך הגל, השתמש בדימוי הינשוף של מינרבה בהקדמה המפורסמת לספרו רב ההשפעה קווי יסוד לפילוסופיה של המשפט:
משמעות המטאפורה היא שהפילוסופיה מבינה מצב היסטורי רק כשהוא כבר חלף.
כשם שהינשוף צד אחרי שהיום כבר עבר, הפילוסופיה מופיעה רק במציאות הבשלה, ורק אז יודעת לפרש אותה.
הפילוסופיה היא חוכמה שבדיעבד ולא חוזה עתידות (השימוש של הגל במטאפורה דומה לביטוי "חכם בלילה").
קלאוס וויווג מתאר את המטאפורה בביוגרפיה שכתב על הגל כ"אחת המטפורות היפות בתולדות הפילוסופיה".
מקורו של הדימוי "אפור על אפור" במחזה פאוסט של גתה.
מחקר שנערך לאחרונה, הראה כי גם מקור המטאפרוה של הינשוף מקורה בדיאלוג שנערך בין גתה לפילוסוף לא מוכר יחסית בשם יעקב הרמן אוברייט שנערך בסביבות שנת 1795 ביינה, שבה זמן קצר לאחר מכן הגל שימש כמרצה.
כתב העת של "אגודת הגל של אמריקה" נקרא The Owl of Minerva ("הינשוף של מינרווה").
היסודות של האכפתיות הוא סרט דרמה-קומי אמריקאי משנת 2016 שביים רוב ברנט, המבוסס על הרומן "The Revised Fundamentals of Caregiving" משנת 2012 מאת ג'ונתן אביסון.
בסרט מככבים פול ראד, קרייג רוברטס וסלינה גומז.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס ב-29 בינואר 2016, והוא הוקרן בנטפליקס ב-24 ביוני 2016.
בן הוא סופר ללא הכנסה מכתיבה המתגורר בסיאטל, ונמנע מניסיונותיה של אשתו הפרודה להגיש לו מסמכי גירושין.
הוא לוקח קורס של שישה שבועות כדי להפוך למטפל ונשכר על ידי אלסה, מנהלת בנק מאנגליה, לטפל בבנה בן ה-18 טרבור, שיש לו ניוון שרירים על שם דושן.
בן מסתגל לשגרה של טרבור ונקשר עם המתבגר הציני והמתוסכל מינית.
טרבור מגלה שאביו עזב כאשר אובחן בגיל 3, ושולח לטרבור מכתבים מהם הוא מתעלם.
אלסה וטרבור יודעים שבן מתמודד עם מותו של בנו הצעיר.
אלזה מזהירה את בן שלא להתקרב מדי לטרבור, מחשש שטרבור ייפגע כשבן ימשיך הלאה.
בן משכנע את אלסה לתת להם לצאת לטיול.
הוא וטרבור יוצאים למסע לראות את הבור העמוק ביותר בעולם.
בנוסף, טרבור מבקש לבקר את אביו, בעל סוכנות רכב בסולט לייק סיטי.
בתחנת דלק, טרבור מתאהב בטרמפיסטית בת גילו בשם דוט.
כשהוא ובן רואים אותה שוב מחוץ למסעדה, בן מזמין אותה להצטרף אליהם לדרך.
דוט מסבירה שהיא נוסעת לדנוור כדי להתחיל מחדש את חייה.
כשהוא עוצר במוטל, בן חושד שעוקב אחריהם מישהו שנשלח על ידי אשתו.
בנסיעה בכביש המהיר, הם מוצאים אישה בהריון, פיצ'ס, שמכוניתה התקלקלה והם מציעים לה טרמפ.
כשהם עוצרים ללילה, טרבור מציע לדוט לצאת עמו לדייט במסעדה ממול, והיא נעתרת.
למחרת, הארבעה מתעמתים עם אביו של טרבור בסוכנות שלו.
הוא מודה שאף על פי שאלסה ביקשה ממנו לכתוב לטרבור, הוא מעולם לא עשה זאת.
אלסה אמו, היא זו שכתבה את כל המכתבים בעצמה.
לא מעוניין להתחבר עם בנו, אביו של טרבור מציע לו כסף במקום, אבל טרבור וחבריו עוזבים.
טרבור ובן מתפרצים אחד על השני, מתכוננים לנסוע הביתה, אבל דוט מתעקשת שהם ישלימו את המסע שלהם.
כשהם מגיעים לבור העמוק ביותר בעולם, טרבור, דוט ופיצ'ס הולכים למטה, בעוד בן ממתין בראש ההר ואומר ששכח את הנייד שלו.
הוא מתעמת עם הנהג שעקב אחריהם ומגלה שהוא אביה של דוט, שרוצה לוודא שהיא תגיע בשלום לדנבר.
לפתע, בן מקבל שיחה מטורפת מדוט, והוא רץ לתחתית הבור, מחשש שמשהו קרה לטרבור.
הוא מגלה שפיצ'ס החלה ללדת.
הוא עוזר לה ללדת את תינוקה, תוך שהוא מתגבר על האשמה על מות בנו, כאשר מכוניתו, עם בלם החניה לא תקין לחלוטין, דרסה את בנו בטעות בזמן שבן פרק מצרכים.
פיצ'ס ובנה שזה עתה נולד נלקחים לבית החולים.
דוט משלימה עם אביה, שמסכים לקחת אותה את שארית הדרך לדנבר.
היא מנשקת את טרבור לפני שהיא עוזבת, מבטיחה לשמור על קשר.
עם קרש גב מושאל, בן עוזר לטרבור להגשים את משאלתו להטיל שתן בעמידה, מעל המעקה, לתוך הבור.
בן וטרבור חוזרים הביתה, ובן מסיים את גירושיו.
הוא מתחיל לכתוב את הרומן הבא שלו על טרבור, מה שמצביע על כך שהוא נשאר בקשר חברי עימו.
פול ראד – בן בנג'מין
ב-11 באוקטובר 2012, רוב ברנט וג'ון בקרמן ו-"Worldwide Pants" רכשו את הזכויות להפקת הסרט על הרומן "The Revised Fundamentals of Caregiving" מאת ג'ונתן אביסון.
ברנט עיבד וביים את הסרט, ודונה ג'יליוטי וג'יימס ספייס הפיקו.
ב-7 בינואר 2015, לוהק פול ראד לגלם את בן, וב-13 בינואר לוהקה סלינה גומז.
מאוחר לוהקו בובי קנאבלי ופרדריק ולר לתפקידי משנה בסרט, כשקרייג רוברטס לוהק גם הוא לתפקיד ראשי לצד ראד.
שלב הצילומים החל ב-22 בינואר 2015 באטלנטה, ג'ורג'יה.
בתחילת פברואר הצילומים התרחשו בקרטרסוויל, ג'ורג'יה.
הצילומים הסתיימו ב-26 בפברואר 2015, לאחר 26 ימי צילומים.
הסרט הוצג בבכורה עולמית ב-29 בינואר בפסטיבל סאנדנס 2016. בינואר 2016, לפני הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל, נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה העולמיות של הסרט, והוא הוקרן לראשונה בשירות ההזרמה ב-24 ביוני 2016.
הינשוף והחתלתולה הוא שיר איגיון מאת אדוארד ליר, שפורסם לראשונה ב-1870 במגזין האמריקאי Our Young Folks
ליר כתב את השיר לג'נט סימונדס בת השלוש, בתם של חברו ועמיתו של ליר ג'ון אדינגטון סימונדס ואשתו קתרין סימונדס.
"הינשוף והחתלתולה" מציג ארבע חיות אנתרופומורפיות - ינשוף, חתלתולה, חזיר ותרנגול הודו - ומספר את סיפור האהבה בין הינשוף והחתלתולה שמתחתנים בארץ "בה גדל עץ הבונג".
שלושת בתי השיר מספרים על אהבה בין הינשוף לחתלתולה.
הזוג יוצא הדופן אורז קצת דבש והרבה כסף ומשייט באגמים בסירה ירוקה.
לאחר שהינשוף שר ומנגן לחתלתולה בגיטרה, השניים מחליטים להתחתן, אך אין להם טבעת.
לכן, הם פונים אל הארץ שבה גדל "עץ הבונג", קונים מהחזיר את טבעת החח שלו ומחותנים, בבית השלישי, על ידי תרנגול הודו.
במשתה החתונה הם אוכלים בשר קצוץ (mince) וחבושים, עם כף מיוחדת (runcible spoon), ולבסוף רוקדים יחד לאור הירח על החוף.
חלקים של שיר המשך בלתי גמור, "ילדי הינשוף והחתלתולה," פורסמו לראשונה לאחר מותו של ליר, במהלך 1938. הצאצאים הם חלקית עוף וחלקית חתול, ואוהבים לאכול עכברים.
המשפחה חיה במקומות עם שמות מוזרים.
החתולה מתה לאחר נפילה מעץ גבוה, ומשאירה את הינשוף כהורה יחיד.
מותה גורם לינשוף עצב רב.
הכסף אזל, אבל הינשוף ממשיך לשיר בליווי הגיטרה המקורית.
השיר זכה לפופולריות רבה באנגליה ומחוצה לה, ונחשב לשירו המוכר ביותר של ליר.
מחברת ספרי התמונות הבריטית ביאטריקס פוטר הצהירה ש"סיפורו של רובינסון החזיר הקטן" הוא סיפור הרקע של הדמות פיגי מתוך "הינשוף והחתלתולה".
הוא עובד לסרט בעל אותו שם ב-1970.
ב-1996 אריק איידל פרסם את "ההרפתקאות המרתקות למדי של הינשוף והחתלתולה" (The Quite Remarkable Adventures of the Owl and the Pussycat), שעובד גם כספר שמע וכמחזמר.
בשנת 2013 חיברה סופרת הילדים ג'וליה דונלדסון סיפור המשך בשם "הרפתקאותיהם הנוספות של הינשוף והחתלתולה" ובו מסופרות עלילותיהם של הזוג לאחר החתונה.
השיר זכה גם לעיבודים מוזיקליים רבים, ביניהם:
1953 - עיבוד של מתיאש שייבר
1994 - לורי אנדרסון, באלבום "Bright Red"
2012 - טרי ג'ונס חיבר ליברטו עבור בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן כחלק מחגיגות אולימפיאדת לונדון
הינתקות השכר החציוני מהפריון, הידועה בעיקר בשמה ההינתקות הגדולה ("Great Decoupling"), היא הפער בין קצב הצמיחה של השכר החציוני לקצב הצמיחה של התוצר לנפש או הפריון, שתוצאתה היא הפרש הולך וגדל בין השניים.
אריק בריניולפסון ואנדרו מקאפי הדגישו בעיה זו לקראת סוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת.
בעיה זו מובילה בנוסף לקיפאון בשכר החציוני חרף המשך הצמיחה הכלכלית הכוללת.
מבחינה מתמטית, אם אי השוויון גדל, אז ההכנסה העליונה וההכנסה הכוללת יכולים לעלות גם אם ההכנסה החציונית נותרת יציבה.
במחקר הוצעו מגוון גורמים להסבר לתופעת ההינתקות, ובתוכם התקדמות הטכנולוגיה כמו אוטומציה, וכן גורמים אחרים כגון גלובליזציה, עבודה עצמאית ואי-שוויון בשכר.
חלק מהפרשנים טוענים שניתן להסביר חלק מההינתקות הגדולה או כולה כתוצר של הנחות שגויות העומדות בבסיס מדע הכלכלה.
בממוצע על פני 24 מדינות OECD, התקיימה הינתקות משמעותית בין הגידול השכר החציוני הריאלי לגידול פריון העבודה בשני העשורים האחרונים.
בין המדינות הייתה שונות במידת ההינתקות, וכן במידת שבה ההינתקות באה גם עם סטגנציה בשכר החציוני הריאלי.
במספר מדינות בהן הייתה צמיחה בפריון העבודה מעל הממוצע, כמו קוריאה, פולין או סלובקיה, השכר החציוני הריאלי צמח הרבה מעל לממוצע ה-OECD למרות הינתקות משמעותית.
עם זאת, כאשר צמיחת הפריון הייתה סביב או מתחת לממוצע ה-OECD, כמו בקנדה, יפן וארצות הברית, ההינתקות באה יחד עם סטגנציה כמעט מוחלטת בגידול השכר הריאלי.
בכשליש ממדינות ה-OECD שנבדקו, השכר החציוני הריאלי צמח בשיעורים דומים או אפילו גבוהים יותר מפריון העבודה.
במדינות מסוימות, כמו צ'כיה או שוודיה, הדבר נקשר לגידול בשכר הריאלי החציוני מעל הממוצע, אך בכמה אחרות עם גידול פריון נמוך מהממוצע, כולל איטליה וספרד, השכר החציוני הריאלי בכל זאת צמח בשיעורים נמוכים מאוד.
עוד נמצא כי מאפיינים כגון חלקה היחסי של העבודה בהון במשק וכן אי השוויון בשכר השפיעו באופנים שונים במדינות שונות, מה שלימד על כך שגורמים פרקטיקולריים במדינות שונות היו בעלי השפעה ניכרת.
בארצות הברית למשל, הירידה בחלקה של העבודה בהון המשקי (labour share) הסבירה כמחצית מההינתקות, בעוד שביפן זו הסבירה את רובה ככולה.
טכנולוגיות המביאות להפחתת עלות ההשקעה מפחיתות את חלקה היחסי של העבודה בהון המשקי.
בין השנים 1995–2013, הייתה ירידה ממוצעת של 9% בעלות זו, שהביאה להפחתת נתח העבודה בהון בכ-1.7 נקודות אחוז.
מצד אחד, טכנולוגיה חדשה מרחיבה את מגוון המשימות הקיימות שניתן לבצע על ידי מכונות, ובכך מרחיקה את העובדים ומקטינה את נתח העבודה.
מצד שני, טכנולוגיה חדשה יוצרת גם משימות חדשות שלא ניתן לבצע על ידי מכונות.
ככל שאופי הקידמה הטכנולוגית משתנה, האיזון בין עקירת עובדים ויצירת משימות מטכנולוגיות חדשות עשוי להשתנות.
בפרט, יש המשערים שטכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT) העבירו את האיזון לכיוון עקירת עבודה והקלה על הופעתן של חברות עם נתחי עבודה נמוכים מאוד.
נראה ששינוי טכנולוגי תורם גם לעלייה באי השוויון בשכר.
שינוי טכנולוגי יכול להעלות את אי השוויון בשכר אם הוא מתגמל עובדים בעלי כישורים גבוהים אך יחליף עובדים בעלי כישורים נמוכים.
בהתאם להשערה זו, היחס בין הוצאות מו"פ לתוצר קשור באופן חיובי לאי-שוויון בשכר ברמה המצרפית והדיגיטליזציה נמצאה כקשורה לפיזור שכר גבוה יותר בין פירמות.
ניתוח אחרון של ה־OECD מצביע עוד יותר על כך שהרחבת שרשרת הערך העולמית צמצמה את נתח העבודה בהון.
ואכן, עלייה בהשתתפות בשרשרת הערך העולמית של 10 נקודות אחוז מהערך המוסף מפחיתה את נתח העבודה ב-1 נקודת אחוז.
בהתחשב בכך שהעלייה הממוצעת בהשתתפות בשרשרת הערך העולמית שנצפתה ב־OECD במהלך השנים 1995–2013 הייתה בסביבות 6 נקודות אחוז, הדבר מצביע על כך שבממוצע בין מדינות הרחבת שרשראות הערך העולמיות הפחיתה את נתח העבודה ב-0.6 נקודות אחוז.
עוד נמצא שהשונות בשכר גדלה במגזרים שהפכו פתוחים יותר למסחר.
בסך הכל, העדויות האמפיריות המבוססות על מגוון מקורות נתונים ומתודולוגיות מצביעות באופן עקבי על כך ששינוי טכנולוגי והגברת האינטגרציה המסחרית תרמו לניתוק השכר החציוני מהפרודוקטיביות, הן על ידי הפחתת נתחי העבודה בהון והן על ידי העלאת אי השוויון בשכר.
אין זה אומר ששינוי טכנולוגי והגברת האינטגרציה במסחר פוגעים בעובדים, שכן עדויות רבות מצביעות על כך שהתפתחויות אלו מעלות את הפריון המצרפי, לרבות באמצעות הקצאה מחדש לשיפור היעילות, מפחיתות מחירים ומרחיבות את מגוון המוצרים הזמינים.
עם זאת, היא מעלה את השאלה כיצד מדיניות ציבורית יכולה לתרום לחלוקה רחבה יותר של רווחי הפריון משינויים טכנולוגיים ושילוב מסחר מוגבר.
תפקידם של מדיניות ומוסדות ציבוריים
מדיניות ציבורית ממלאת תפקיד מפתח בהבטחת רווחי הפריון כתוצאה משינויים טכנולוגיים והרחבת שרשרת הערך העולמית משותפים באופן נרחב עם העובדים.
בהתבסס על מספר מחקרים עדכניים של ה־OECD, עולה מספר ממצאים מרכזיים.
בפרט, שיפור ושימור כישורי העובדים חיוניים לא רק להעלאת צמיחת הפריון אלא גם לקידום שיתוף רחב יותר של רווחי הפריון, הן על ידי תמיכה בשכר בתחתית חלוקת השכר והן על ידי העלאת נתחי העבודה.
לעומת זאת, למספר מדיניות אחרת הנוטה להעלות את הצמיחה בפריון יכולות להיות השפעות סותרות על נתחי העבודה ואי השוויון בשכר, כאשר הגודל היחסי של השפעות אלו עשוי להיות תלוי בהגדרות המדיניות הראשוניות.
הינשופים (איטלקית: "I Gufi") היה הרכב מוזיקלי וקומי איטלקי, שהצליח בעיקר במחצית השנייה של שנות ה-60.
הלהקה הוקמה במילאנו בין 1963 ל-1964, והופיעה לראשונה על הבמה עם המופע "I Gufi cantano due secoli di Resistenza" (כלומר "הינשופים שרים שתי מאות של התנגדות").
עם רפרטואר המכיל קברט ושירים ומאופיין בנושאים סאטיריים והומור שחור.
הינשופים פרצו בשנת 1966 עם המופע "Il teatrino dei Gufi" (כלומר "התיאטרון הקטן של הינשופים"), שסייר ברחבי איטליה.
באותה שנה הם החלו להופיע במספר תוכניות טלוויזיה של RAI, שם החומר שלהם נתקל בכמה בעיות צנזורה.
בעקבות האלבום LA Balilla, ב-1971, התפרקה הלהקה בגלל סכסוכים אישיים בין החברים.
במשך כעשור עסקו ארבעתם בפרויקטי סולו.
ג'יאני מניי פתח בקריירה מצליחה כסטנדאפיסט ושחקן קולנוע.
נאני סוואמפה הקליטה כמה אלבומים שפירשו מחדש שירים של ז'ורז' בראסנס בניב המילאנזי.
לינו פטרונו הפך לגיטריסט ג'אז במשרה מלאה, הקליט והופיע עם מוזיקאים כמו דן בארט, ביל קולמן, באד פרימן ופרנק טייט; רוברטו בריביו המשיך לעבוד בתיאטרון.
ב-1981 התאחדו לזמן קצר ב-1981 עבור "I Gufi a colori" (הינשופים בצבע), סדרת תוכניות טלוויזיה באנטנה 3 לומברדיה.
רוברטו בריביו (מילאנו, 21 בפברואר 1938 - 22 בינואר 2021) - גיטרה, אקורדיון ושירה.
לינו פטרונו (קרוטונה, 27 באוקטובר 1935) - גיטרה, בנג'ו, בס ושירה.
נאני סוואמפה (מילאנו, 28 בפברואר 1938 - וארזה, 26 באוגוסט 2017) - גיטרה, פסנתר ושירה.
אלבומם הראשון של הגופי נושא את תו ההיכר של סוומפה: הוא נקרא Milano Canta (מילאנו שרה) הוא הגיע למקום הראשון לאחר יציאתם של שני אלבומים נוספים באותו שם.
סוומפה, שנולד וגדל בשכונה של מעמד הפועלים במילאנו, המאופיינות בחצרות, בבנייני מגורים וקשרים הדוקים בין השכנים, היה כה מרותק לתרבות הפופולרית עד שערך מחקר פילולוגי וארכיוני קפדני כדי לשמר ולהעביר את המורשת בת מאות השנים של השירה המילאנזית.
האלכימיה עובדת היטב: נאני סוומפה, המכונה מספר הסיפורים, היה המשורר של הניב המילאנזי הנעלם.
לינו פטרונו, הזמר-מוזיקאי, הוא מוזיקאי ג'אז ידוע, שעדיין פעיל על במות גדולות.
ג'אני מאני, היחיד שמת בטרם עת בשנת 1992, נודע בשם הקנטמימימי (זמר הפנטומימה): הוא היה פנטומימאי המסוגל לתנוחות גרוטסקיות ולשיר בטווח גבהים רחב.
רוברטו בריביו, חובב אופרטות, כתב את המילים המקוריות ביותר של הלהקה, וזיכה אותו בכינוי "קנטמקברו" (הזמר המקאברי).
לכך נוסף הסצנה התרבותית התוססת והמעוררת של מילאנו של התקופה: באותן שנים, צצו גם אמנים אחרים שהשרישו את קיומם בתרבות הפופולרית: דריו פו ואנצו יאנאצ'י, אליהם הצטרף עד מהרה ג'ורג'יו גאבר, אם למנות את המפורסמים ביותר.
המקום האהוב עליהם היה הדרבי, מקום מפגש לקומיקאים ואמנים מובילים של בירת לומברדיה.
עם חלוף הזמן ותהילתם גדלה, הרביעייה החלה לצאת לסיבובי הופעות תחילה בלומברדיה, אחר כך ברחבי איטליה, והביאה משב רוח של קומדיה סוריאליסטית ולא שגרתית לאיטליה, שלאחר שהשקיטה את רעבה, החלה להטיל ספק בעצמה, מקשיבה להשראה מחו"ל.
בצרפת היו ברסנס, ברל וויאן; מעבר לתעלה, לונדון הסוערת החלה; ומעבר לבריכה, בוב דילן ושאר הצאצאים של מחאות הסטודנטים.
היסטוריה היא חקר מאורעות העבר בתולדות האנושות.
מבחינה מתודולוגית, מחקר זה מתבצע לרוב על סמך תעודות כתובות, תוך כדי פרשנות וניתוח רצפים של מאורעות מתועדים בעלי הֶקְשֶר משותף על ציר הזמן, שיכולים לתרום לראי התקופה הנחקרת.
תחום מחקר ההיסטוריה מתייחס אל חקר תרבויות בעלות מערכות כתב.
תרבויות כאלה הופיעו לראשונה באזורים של המזרח התיכון בסוף האלף ה־4 לפנה"ס, ומאוחר יותר בשאר העולם.
התקופה שלפני המצאת הכתב נקראת פרהיסטוריה, ונחקרות במסגרת מדע הארכאולוגיה.
עם זאת, שינויים וחידושים במתודולוגיה ההיסטורית, בעיקר במרוצת המאה ה־20, הביאו לשימוש גובר בכלים שאינם טקסטואליים לחקר ההיסטוריה ולאימוץ מתודולוגיות של דיסציפלינות אחרות, כגון האתנוגרפיה, על מנת להתגבר על מגבלות אלו.
היסטוריה היא תחום רחב הכולל ענפים רבים.
חלקם מתמקדים בתקופות זמן ספציפיות, כגון העת העתיקה, בעוד שאחרים מתמקדים באזורים גאוגרפיים מסוימים, כגון היסטוריה של אפריקה.
ענפים נושאיים של ההיסטוריה כוללים היסטוריה פוליטית, היסטוריה צבאית, היסטוריה חברתית והיסטוריה כלכלית.
ענפים הקשורים לשיטות מחקר ולמקורות ספציפיים כוללים היסטוריה כמותית, היסטוריה השוואתית והיסטוריה שבעל-פה.
חלק מהחוקרים מסווגים את ההיסטוריה כתחום במדעי החברה, בעוד שאחרים רואים בה חלק ממדעי הרוח או דיסציפלינה היברידית (כלומר תחום לימוד המשלב יסודות של שני תחומים אחרים או יותר, ויוצר תחום ידע או פרקטיקה חדשים).
מחלוקות דומות מקיפות את מטרת ההיסטוריה - למשל, האם מטרתה העיקרית היא תאורטית (כלומר, תפקידה הוא חשיפת האמת), או מעשית (כלומר, תפקידה הוא הפקת לקחים מהעבר).
במובן כללי יותר, המונח היסטוריה אינו מתייחס לתחום אקדמי אלא לעבר עצמו, לזמנים בעבר, או לטקסטים בודדים אודותיו.
מחקר היסטורי מסתמך על מקורות ראשוניים ומשניים כדי לשחזר אירועים מהעבר ולאמת פרשנויות.
ביקורת מקורות משמשת להערכת מקורות אלה, וכן להערכת האותנטיות, התוכן והאמינות שלהם.
ההיסטוריונים שואפים לשלב נקודות מבט של מספר מקורות על מנת לפתח נרטיב קוהרנטי.
לאסכולות שונות, כגון פוזיטיביזם, אסכולת האנאל, מרקסיזם ופוסטמודרניזם, ישנן גישות מתודולוגיות שונות להיסטוריה.
בתחילת המאה ה־21 החלו מחקרים היסטוריים רבים להתבסס על אוריינות דיגיטלית וחיפושים במאגרי מידע אינטרנטיים לצורך עריכת מחקרים פוליטיים, תרבותיים וחברתיים אודות העבר.
ההיסטוריה קשורה לתחומים רבים, כולל היסטוריוגרפיה, פילוסופיה, חינוך ופוליטיקה.
כדיסציפלינה אקדמית, היסטוריה היא חקר העבר, כאשר הדגש העיקרי הוא על העבר האנושי.
היא מתארת וממשיגה את מאורעות העבר על ידי איסוף וניתוח ראיות לבניית נרטיבים.
אלה מכסים לא רק את האופן שבו אירועים התפתחו לאורך זמן, אלא גם מדוע הם התרחשו ובאילו הקשרים, תוך מתן הסבר על תנאי רקע רלוונטיים ומנגנונים סיבתיים.
ההיסטוריה בוחנת גם את משמעותם של אירועים היסטוריים ואת המניעים האנושיים הבסיסיים המניעים אותם.
במובן מעט שונה, היסטוריה מתייחסת לאירועי העבר עצמם.
לפי פרשנות זו, היסטוריה היא האירועים שקרו בעבר ולא התחום האקדמי החוקר אותם.
כאשר משתמשים בה כשם עצם ספיר, היסטוריה היא ייצוג העבר על ידי טקסט היסטורי.
טקסטים היסטוריים הם תוצרים תרבותיים הכוללים פרשנות ושחזור פעילים.
הנרטיבים המוצגים בהם יכולים להשתנות ככל שהיסטוריונים מגלים ראיות חדשות או מפרשים מחדש מקורות היסטוריים ידועים.
העבר עצמו, לעומת זאת, הוא סטטי ובלתי ניתן לשינוי.
ישנם היסטוריונים המתמקדים בהיבטים הפרשניים וההסברים כדי להבדיל בין היסטוריות לכרוניקות, וטוענים שכרוניקות מקטלגות אירועים רק בסדר כרונולוגי, בעוד שההיסטוריה מכוונת להבנה מקיפה של הסיבות, ההקשרים וההשלכות שלהם.
במקור, היסטוריה עסקה בעיקר במסמכים כתובים.
היא התמקדה בהיסטוריה המתועדת מאז המצאת הכתב , והותירה את הפרהיסטוריה (דהיינו התקופה שלפני המצאת הכתב) לתחומים אחרים, דוגמת ארכאולוגיה.
היקפה התרחב ב כאשר היסטוריונים החלו להתעניין בעבר האנושי לפני המצאת הכתב.
ישנו דיון מתמשך בין ההיסטוריונים האם ההיסטוריה היא חלק ממדעי החברה או ממדעי הרוח.
כמו במדעי חברה, ההיסטוריונים מנסחים השערות, מלקטים ראיות אובייקטיביות ומציגים טיעונים המבוססים על ראיות אלו.
במקביל, היסטוריה קשורה קשר הדוק למדעי הרוח בשל הסתמכותה על היבטים סובייקטיביים הקשורים לפרשנות, סיפור סיפורים, חוויה אנושית ומורשת תרבותית.
ישנם היסטוריונים התומכים בתוקף בסיווג זה או אחר, בעוד שאחרים מאפיינים את ההיסטוריה כדיסציפלינה היברידית (כלומר תחום לימוד המשלב יסודות של שני תחומים אחרים או יותר, ויוצר תחום ידע או פרקטיקה חדשות) שאינה שייכת לקטגוריה אחת אלא למעט האחרת.
ההיסטוריה מנוגדת לפסאודו-היסטוריה, תווית המשמשת לתיאור פרקטיקות החורגות מהסטנדרטים ההיסטוריוגרפיים בעזרת הסתמכות על ראיות היסטוריות שנויות במחלוקת, התעלמות סלקטיבית מראיות אותנטיות, או שימוש באמצעים אחרים כדי לעוות את התיעוד ההיסטורי.
לעיתים קרובות מחקות שיטות פסבדו-היסטוריות (המונעות על ידי אג'נדות אידאולוגיות ספציפיות) את המתודולוגיה ההיסטורית כדי לקדם נרטיבים מוטים ומטעים שחסרים ניתוח קפדני וקונצנזוס מדעי.
במרוצת השנים הועלו הצעות שונות לגבי מטרתה או ערכה של ההיסטוריה.
ישנם היסטוריונים הטוענים שתפקידה העיקרי הוא גילוי טהור של אמת על העבר.
השקפה זו מדגישה כי החתירה חסרת האינטרסים אחר האמת היא מטרה בפני עצמה, בעוד שמטרות חיצוניות, הקשורות לאידאולוגיה או לפוליטיקה, מאיימות לערער את דיוק המחקר ההיסטורי באמצעות עיוות העבר.
במסגרת תפקיד זה מאתגרת ההיסטוריה גם מיתוסים מסורתיים חסרי תמיכה עובדתית.
נקודת מבט שונה מציעה כי הערך העיקרי של ההיסטוריה טמון בלקחים שהיא מלמדת את ההווה.
נקודת מבט זו מבוססת על הרעיון שהבנת העבר יכולה להנחות קבלת החלטות, למשל, כדי להימנע מחזרה על טעויות קודמות.
נקודת מבט נוספת מתמקדת בהבנה כללית של המצב האנושי, תוך הפיכת אנשים למודעים למגוון ההתנהגות האנושית בהקשרים שונים - בדומה למה שאפשר ללמוד מביקור במדינות זרות.
ההיסטוריה יכולה גם לטפח לכידות קבוצתית על ידי מתן זהות קולקטיבית לאנשים שונים באמצעות עברם המשותף, ובכך לסייע בשימור ובטיפוח מורשת תרבותית וערכים לאורך דורות.
לדעת היסטוריונים מסוימים, בהם החוקר המרקסיסטי אדוארד הלט קר, ההיסטוריה היא מפתח להבנת ההווה ולעיצוב העתיד.
לעיתים נעשה שימוש בהיסטוריה למטרות פוליטיות או אידאולוגיות, למשל, כדי להצדיק את הסטטוס קוו על ידי הדגשת כיבודן של מסורות מסוימות או כדי לקדם שינוי על ידי הדגשת עוולות העבר.
בצורות קיצוניות, ראיות מתעלמות במכוון או מתפרשות באופן שגוי כדי לבנות נרטיבים מטעים, מה שעלול להוביל לפסאודו-היסטוריה או לשכתוב ההיסטוריה.
דוגמאות בולטות לכך הן הכחשת השואה והכחשת רצח העם הארמני.
מקור המילה היסטוריה הוא במילה היוונית הקדומה: Ίστορία, שמשמעה: "תיעוד" או "חקירה".
המילה היוונית היסטוריה נעשתה נפוצה כמתארת אירועים והתרחשויות חשובות לאחר שהרודוטוס קרא כך לספרו על מלחמת פרס–יוון ("היסטוריות").
מאוחר יותר אומץ המונח בלטינית הקלאסית בשם "historia".
ב והרומית השתנתה משמעות המונח, והושם דגש רב יותר על היבטים נרטיביים ועל אמנות ההצגה, במקום התמקדות בתיעוד ובחקירה.
המילה נכנסה לאנגלית התיכונה ב דרך המונח הצרפתי העתיק "histoire".
באותה התקופה הייתה משמעות המילה "סיפור, מעשה", וכללה הן סיפורים עובדתיים והן בדיוניים.
ב השתנתה משמעותה וכללה את ענף הידע החוקר את העבר בנוסף לנרטיבים אודותיו.
במאות ה-18 וה-19 נקשרה המילה יותר לדיווחים עובדתיים ולחקירה מבוססת ראיות, במקביל למקצועיות החקירה ההיסטורית, משמעות שעודנה מצויה בשימוש עכשווי.
המשמעות הכפולה, המתייחסת הן לסיפורים בלבד והן לתיאורים עובדתיים של העבר, קיימת במונחים עבור היסטוריה בשפות רבות אחרות באירופה.
הם כוללים את המונח הצרפתי "histoire", המונח האיטלקי "storia" והמונח הגרמני "Geschichte".
מונח עברי נרדף למילה היסטוריה הוא דברי הימים.
המונח נשאב משם הספר "דברי הימים".
זהו הספר האחרון בתנ"ך המציג בראשיתו סקירה גנאלוגית מהאדם הראשון עד למשפחות שנים עשר השבטים וצאצאיהם.
לאחר מכן הוא סוקר כרונולוגית את קורות עם ישראל מסוף תקופת מלכות שאול ועד לחורבן ממלכת יהודה והכרזת כורש.
תרגום הוולגטה הלטיני של הספר כלול בהיסטוריוגרפיה שב.
המתודולוגיה ההיסטורית היא אוסף של שיטות שבהן משתמשים היסטוריונים כדי לחקור ולפרש את העבר, וכוללת את תהליכי האיסוף, ההערכה והסינתזה של ראיות.
היא שואפת להבטיח קפדנות, דיוק ואמינות אקדמיים באופן שבו ראיות היסטוריות נבחרות, מנותחות ומפורשות.
מחקר היסטורי מתחיל לעיתים קרובות בשאלת מחקר המגדירה את היקפו.
חלק משאלות המחקר מתמקדות בתיאור פשוט של המקרה.
אחרות שואפות להסביר מדוע התרחש אירוע מסוים, להפריך תאוריה קיימת או לאשר השערה חדשה.
כדי לענות על שאלות מחקר מסתמכים ההיסטוריונים על סוגים שונים של ראיות כדי לשחזר את העבר ולתמוך במסקנותיהם.
ראיות היסטוריות מחולקות בדרך כלל למקורות ראשוניים ומשניים.
מקור ראשוני מקורו בתקופה הנחקרת.
ישנם מקורות רבים הנחשבים לראשוניים, כגון מסמכים רשמיים, מכתבים, יומנים, עדויות ראייה, תצלומים והקלטות אודיו או וידאו.
הם כוללים גם שרידים היסטוריים שנבדקו בארכאולוגיה, גאולוגיה ובמדעי הרפואה, כגון חפצים ומאובנים שנחשפו בחפירות ארכאולוגיות.
מקורות ראשוניים מציעים את הראיות הישירות ביותר לאירועים היסטוריים.
מקור משני הוא מקור המנתח או מפרש מידע המצוי במקורות אחרים.
השאלה האם מסמך הוא מקור ראשוני או משני תלויה לא רק במסמך עצמו, אלא גם במטרה שלשמה הוא משמש.
לדוגמה, אם היסטוריון כותב טקסט אודות העבדות המבוסס על ניתוח מסמכים היסטוריים, אזי הטקסט הוא מקור משני על העבדות ומקור ראשוני על דעתו של ההיסטוריון.
עקביות עם מקורות זמינים היא אחד מהסטנדרטים העיקריים של עבודות היסטוריות.
לדוגמה, גילוי מקורות חדשים עשוי להוביל היסטוריונים לשנות או לפסול נרטיבים שהיו מקובלים בעבר.
כדי לאתר ולגשת למקורות ראשוניים ומשניים, היסטוריונים מתייעצים עם ארכיונים, ספריות ומוזיאונים.
ארכיונים ממלאים תפקיד מרכזי בכך שהם משמרים מקורות מקוריים רבים והופכים אותם לזמינים לחוקרים באופן שיטתי ונגיש.
הודות להתקדמות הטכנולוגיה, היסטוריונים מסתמכים יותר ויותר על משאבים מקוונים, המציעים מאגרי מידע דיגיטליים רחבים עם מנועי חיפוש וגישה למסמכים מסוימים.
הערכת מקורות היא תהליך של ניתוח והערכת המידע שמספק מקור.
בדרך כלל, תהליך זה מתחיל בבקרה חיצונית, אשר מעריכה את האותנטיות של המקור.
היא עוסקת בשאלות מתי והיכן הוא נוצר ומבקשת לזהות את מחברו, להבין את הנסיבות להפקתו ולקבוע אם הוא עבר שינוי מסוים מאז יצירתו.
בנוסף, התהליך כרוך בהבחנה בין יצירות מקוריות, עותקים וזיופים מטעים.
בקרה פנימית מעריכה את תוכן המקור, בדרך כלל החל מהבהרת המשמעות בתוכו.
הדבר כרוך בהבהרת מונחים בודדים שעלולים להיות מובנים בצורה שגויה, אך עשוי גם לדרוש תרגום כללי אם המקור כתוב בשפה שאינה מוכרת לה.
לאחר הבנת תוכן המידע של המקור מתעניינת הבקרה הפנימית בעיקר בקביעת דיוקו.
הבקרים שואלים האם המידע אמין או מייצג באופן שגוי את הנושא, וממשיכים לשאול האם המקור מקיף או משמיט פרטים חשובים.
דרך אחת לבצע הערכות אלו היא להעריך האם המחבר היה מסוגל, באופן עקרוני, לספק הצגה נאמנה של האירוע הנחקר.
גישות אחרות כוללות הערכת השפעות כוונותיו ודעותיו הקדומות של המחבר, והצלבת מידע עם מקורות אמינים אחרים.
מודעות לליקויים במקור מסייעת להיסטוריונים להחליט האם ועל אילו מהיבטיו לסמוך, וכיצד להשתמש בו כדי לבנות נרטיב.
הבנת הסיפור ההיסטורי, תיעודו ופרשנויותיו
אירוע היסטורי נבחן במספר היבטים על ידי ההיסטוריונים.
הראשון הוא האירוע עצמו, שאמור לכלול את העובדות ההיסטוריות כפי שהתרחשו בפועל; אשר עצם היתכנותם כחוויה משותפת שנויה במחלוקת; ובמילים אחרות, העובדות ניתנות להחוות שונה ולכן, חלק מהחוקרים מניחים כי כל עובדה או אירוע התחולל "בעיני המתבוננים".
היבט נוסף הוא הסיפר (נרטיב), דהיינו האופן שבו חברה "מהנדסת" את הסיפור ההיסטורי שלה, מָבְנַה אותו.
לפי האקלים הפוליטי הרלוונטי לעת ספציפית, מודגשים סיפורים היסטוריים הדגשת יתר ואחרים מוצנעים, כאשר מהנדסי התרבות מבצעים סלקציה בעובדות ומשנים את הפרופורציות.
הנרטיב מבוסס פסיכולוגית על הזכרת אירועים מסוימים והשכחתם של אחרים.
הפילוסוף הצרפתי ארנסט רנן ציין בכתביו שאומה הופכת להיות כזו, כאשר ציבור אחד זוכר ושוכח ביחד, את אותם האירועים.
לדוגמה, בעת תהליך גיבושה של מצרים לאומה או קהילה מדומיינת אחת שהחל בסוף המאה ה־19, בוצע קשר אתנוגרפי לתקופת הפרעונים, תוך דילוג על התקופה הבריטית, העות'מאנית, הממלוכית והמוסלמית, אף על פי שלהרכב האתני של האוכלוסייה המצרית כבר כמעט ולא היה קשר לתקופה זו.
כך גם העצמתו של סיפור מצדה כחלק מהנרטיב של קוממיות מדינת ישראל, או הפיכתם של הסולטאנים העות'מאניים הראשונים ללוחמי קודש - ראזים, זאת כדי לקבל הכשר דתי לאימפריה המתהווה, אף על פי שהסוגיה הדתית הייתה מאוד משנית במלחמתם להשגת שטחים ושלל ביזה.
היסטוריה היא גרסתו של ההיסטוריון לאירועים, אך לעיתים אין בנמצא היסטוריון שיתעד באופן ישיר את האירוע והשלכותיו.
כך נותר המרד הגדול בגרסתו הכמעט בלעדית של יוסף בן מתתיהו, אירוע שהוא והשלכותיו הועצמו מאוד בהיסטוריה של העם היהודי, בעוד שמרד בר כוכבא, שהיה לא פחות "גדול", והשלכותיו קשות באותה מידה לפחות, נותר מוצנע יותר בהיסטוריה מאחר שלא תועד באופן ישיר.
הברירה, הניתוח והבקרה של מקורות מביאים לאימות של אוסף גדול של הצהרות המבודדות ברובן על העבר.
כשלב הבא, הנקרא לעיתים סינתזה היסטורית, בוחנים היסטוריונים כיצד חלקי הראיות הבודדים משתלבים יחדיו כדי ליצור חלק מסיפור גדול יותר.
בניית פרספקטיבה רחבה מאוד זו היא קריטית להבנה מקיפה של הנושא בכללותו.
זהו היבט יצירתי של כתיבה היסטורית אשר בונה מחדש, מפרש ומסביר מה קרה על ידי הצגת האופן שבו אירועים שונים קשורים זה לזה.
בדרך זו מתייחסים היסטוריונים לא רק לאילו אירועים התרחשו, אלא גם מדוע הם התרחשו ומה היו השלכותיהם.
בעוד שאין טכניקות מקובלות באופן אוניברסלי לסינתזה זו, היסטוריונים מסתמכים על כלים ועל גישות פרשניות שונות בתהליך זה.
כלי אחד המספק סקירה כללית נגישה של התפתחויות מורכבות הוא השימוש בתיקוף, המחלק מסגרת זמן לתקופות שונות, שכל אחת מאורגנת סביב נושאים מרכזיים או התפתחויות שעיצבו את התקופה הנידונה.
לדוגמה, מערכת שלוש התקופות משמשת באופן מסורתי לחלוקת ההיסטוריה האנושית הקדומה לתקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל, בהתבסס על החומרים ועל הטכנולוגיות השולטות בתקופות אלו.
כלי מתודולוגי נוסף הוא בחינת ה"שתיקות", הפערים או ההשמטות ברישום ההיסטורי של אירועים שהתרחשו אך לא השאירו עקבות ראיות משמעותיים.
"שתיקות" יכולות להתרחש כאשר בני הזמן מוצאים מידע ברור מדי מכדי לתעד אותו, אך עלולות להתרחש גם אם ישנן סיבות ספציפיות להסתיר או לגנוז מידע.
לעומת זאת, כאשר מערכי נתונים גדולים זמינים, ניתן להשתמש בגישות כמותיות.
לדוגמה, היסטוריונים כלכליים וחברתיים משתמשים בדרך כלל בהסקה סטטיסטית כדי לזהות דפוסים ומגמות הקשורים לקבוצות גדולות.
לאסכולות שונות יש לעיתים קרובות השלכות מתודולוגיות משלהן לגבי אופן כתיבת ההיסטוריה.
הפוזיטיביסטים מדגישים את האופי המדעי של החקר ההיסטורי, תוך התמקדות בראיות אמפיריות כדי לגלות אמיתות אובייקטיביות.
לעומת זאת, הפוסטמודרניסטים דוחים נרטיבים גדולים המציעים אמת אחת ואובייקטיבית.
במקום זאת, הם מדגישים את האופי הסובייקטיבי של הפרשנות ההיסטורית, המוביל לריבוי נקודות מבט שונות.
המרקסיסטים מפרשים התפתחויות היסטוריות כביטויים לכוחות כלכליים ולמאבקים מעמדיים.
אסכולת האנאל מדגישה מגמות חברתיות וכלכליות ארוכות טווח תוך הסתמכות על שיטות כמותיות ורב-תחומיות.
היסטוריונים פמיניסטיים חוקרים את תפקיד המגדר בהיסטוריה, עם עניין מיוחד בניתוח חוויותיהן של נשים כדי לאתגר נקודות מבט פטריארכליות.
חלקם מתמקדים בתקופות זמן ספציפיות, בעוד שאחרים מתמקדים באזורים גאוגרפיים מסוימים.
בדרך כלל ניתן לשלב התמחויות מסוגים שונים; לדוגמה, עבודה על היסטוריה כלכלית במצרים העתיקה בשילוב נקודות מבט זמניות, אזוריות ותמטיות.
עבור נושאים בעלי היקף רחב, כמות המקורות הראשוניים נרחבת מאוד לרוב מכדי שהיסטוריון בודד יוכל לעיין בה, מה שמאלץ את ההיסטוריונים לצמצם את היקף הנושא שלהם או להסתמך גם על מקורות משניים כדי להגיע לסקירה כללית ורחבה.
חלוקה כרונולוגית היא גישה נפוצה לארגון מרחב ההיסטוריה העצום למקטעים קלים יותר לניהול.
תקופות שונות מוגדרות לעיתים קרובות על סמך נושאים דומיננטיים המאפיינים מסגרת זמן ספציפית ואירועים משמעותיים שיזמו את ההתפתחויות הללו או הביאו אותן לסיומה.
בהתאם להקשר הנבחר ולרמת הפירוט, תקופה עשויה להיות קצרה (כעשור) או ארוכה (כמה מאות שנים).
גישה מסורתית מחלקת את ההיסטוריה האנושית לפרהיסטוריה, העת העתיקה, התקופה הפוסט-קלאסית, העת החדשה המוקדמת והעת החדשה.
בהתאם לאזור ולנושא, מסגרות הזמן המכוסות על ידי תקופות אלו יכולות להשתנות והיסטוריונים עשויים להשתמש בחלוקות תקופתיות שונות לחלוטין.
לדוגמה, חלוקות תקופתיות מסורתיות של ההיסטוריה הסינית עוקבות אחר שושלות הקיסרים העיקריות ששלטו בה, והחלוקה לתקופות הפרה-קולומביאניות, הקולוניאליות והפוסט-קולוניאליות ממלאת תפקיד מרכזי בהיסטוריה של אמריקה.
האירועים הנחרצים בקיום האנושי קובעים את גבולי התקופות בתודעה האנושית, ובכלל זה בהיסטוריוגרפיה העממית והממוסדת; בין שהם בשל תנודות איתני הטבע: רעידת אדמה או בצורת, בין שהם בתחום המדיני, כמו מלחמה, התחלפות השלטון והשליט, או בשל גילויים, המצאות ושינויים בתרבות, במדע ובטכנולוגיה.
אירועים אלה סוגרים או פותחים תקופה חדשה ואחרת.
אחד מאתגרי ההיסטוריון, בעשותו את מלאכת הכתיבה ההיסטורית, הוא להבחין בין הרצף והמסורת לבין התמורה והמהפכה ברצף הזמן, ולבדוק מהם היחסים ההדדיים ביניהם.
כמו כן, תהליכים היסטוריים רבים מתמשכים במקביל, או למרות, התמורה והמהפכה, או שמתקיימת, במעין תקופת ביניים, חפיפה בין סיומה של תקופה אחת, לבין תחילתה של חדשה.
חקר הפרהיסטוריה כולל את בחינת האבולוציה של מינים דמויי אדם לפני מיליוני שנים, מה שהוביל להופעתם של בני האדם המודרניים מבחינה אנטומית לפני כ-200,000 שנה.
לאחר מכן היגרו בני האדם מאפריקה כדי לאכלס את רוב כדור הארץ.
לקראת סוף הפרהיסטוריה החלו קבוצות רבות, עקב התקדמות הטכנולוגיה ביצירת כלים חדשים ומשופרים, לוותר על אורח חייהם הנוודי שהתבסס על ציד וליקוט, לטובת אורח חיים בלתי פעיל שנתמך בעזרת המהפכה הנאוליתית.
היעדר מסמכים כתובים מתקופה זו מציב בפני החוקרים אתגרים ייחודיים.
הדבר מוביל לגישה בין-תחומית, המסתמכת על ראיות שונות מתחומים כמו ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה, פלאונטולוגיה וגאולוגיה.
היסטוריונים החוקרים את העת העתיקה בוחנים את הופעתן של הציוויליזציות הגדולות הראשונות (ערש הציוויליזציה) באזורים כמו מסופוטמיה, מצרים, עמק האינדוס, סין ופרו, החלה בסביבות שנת 3500 לפנה"ס באזורים מסוימים.
המורכבויות החברתיות, הכלכליות והפוליטיות החדשות חייבו את פיתוחן של מערכות כתב.
הודות להתקדמות בחקלאות, עודפי מזון אפשרו לציוויליזציות אלו לתמוך באוכלוסיות גדולות יותר, מה שהוביל לעיור, להקמת רשתות סחר ולהופעתן של אימפריות אזוריות.
בשלהי העת העתיקה, המכונה לעיתים התקופה הקלאסית, התרחבו חברות בסין, הודו, פרס והים התיכון עוד יותר, והגיעו לגבהים תרבותיים, מדעיים ופוליטיים חדשים.
בינתיים גובשו לראשונה מערכות דתיות ורעיונות פילוסופיים בעלי השפעה, כגון הינדואיזם, בודהיזם, קונפוציאניזם, יהדות ופילוסופיה יוונית.
בחקר ימי הביניים (או ההיסטוריה הפוסט-קלאסית), שהחלו בסביבות שנת 500 לספירה, מציינים היסטוריונים את ההשפעה הגוברת של הדתות העיקריות.
דתות מיסיונריות, כמו בודהיזם, נצרות ואסלאם, התפשטו במהירות וביססו את עצמן כדתות מרכזיות בעולם, וסימנו שינוי תרבותי כשהחליפו בהדרגה מערכות אמונה אחרות.
בינתיים שגשגו רשתות סחר בין-אזוריות, מה שהוביל לחילופי טכנולוגיה ותרבות מוגברים.
היסטוריונים המתמקדים בחקר העת החדשה המוקדמת, שהחלה בערך בשנת 1500 לספירה, נוהגים להדגיש כיצד מדינות אירופה הגיעו לעוצמה עולמית.
הן חקרו והתיישבו בחלקים נרחבים בעולם.
כתוצאה מכך, יבשת אמריקה שולבה ברשת הגלובלית, מה שגרם ל: העברה נרחבת של צמחים, בעלי חיים, תרבויות, אוכלוסיות אנושיות, טכנולוגיות ומחלות בין אמריקה לאירופה אפריקה ואסיה.
המהפכה המדעית הובילה לתגליות גדולות והאיצה את ההתקדמות הטכנולוגית.
היא לוותה בהתפתחויות אינטלקטואליות אחרות, כגון ההומניזם והנאורות, שבישרו את תחילת תהליך החילון.
בחקר העת החדשה, שהחל בסוף המאה ה-18, עוסקים היסטוריונים בשאלה כיצד המהפכה התעשייתית שינתה כלכלות על ידי הכנסת שיטות ייצור יעילות יותר.
מעצמות המערב הקימו אימפריות קולוניאליות עצומות (תהליך הנקרא אימפריאליזם), וזכו בעליונות טכנולוגית צבאית מתועשת.
החילופים הבין-לאומיים המוגברים של סחורות, רעיונות ואנשים סימנו את תחילת הגלובליזציה.
מהפכות חברתיות שונות אתגרו משטרים אוטוקרטיים וקולוניאליים, וסללו את הדרך לדמוקרטיות.
התפתחויות רבות בתחומים כמו מדע, טכנולוגיה, כלכלה, רמת חיים ואוכלוסיית האדם הואצו בקצב חסר תקדים.
הדבר קרה למרות ההרס הרב שגרמו שתי מלחמות העולם, אשר איזנו מחדש את יחסי הכוחות הבין-לאומיים על ידי ערעור הדומיננטיות האירופית.
ניתן לסווג תחומי מחקר היסטוריים גם לפי המיקומים הגאוגרפיים שהם חוקרים.
גאוגרפיה ממלאת תפקיד מרכזי בהיסטוריה באמצעות השפעתה על תעשיית המזון, משאבי טבע, פעילויות כלכליות, גבולות מדיניים ואינטראקציות תרבותיות.
חלק מהמחקרים ההיסטוריים מגבילים את היקפם לאזורים קטנים, כגון כפר או יישוב.
אחרים מתמקדים בטריטוריות רחבות המקיפות יבשות שלמות, כמו אפריקה, אסיה, אירופה, אמריקה ואוקיאניה.
ההיסטוריה של אפריקה מתחילה בבחינת האבולוציה של האדם המודרני מבחינה אנטומית.
ההיסטוריונים המוקדמים מתארים כיצד התרחשה המצאת הכתב והיווצרות הציוויליזציה במצרים העתיקה ב.
במהלך אלפי השנים הבאות נוצרו ציוויליזציות ומונרכיות בולטות אחרות בנוביה, אקסום, קרתגו, גאנה, מאלי וסונגהאי.
האסלאם החל להתפשט ברחבי צפון אפריקה ב לספירה והפך לדת הדומיננטית באימפריות רבות.
בינתיים התעצם הסחר לאורך נתיב המעבר לסהרה.
החל מהמאה ה-15 שועבדו והובלו בכוח מיליוני אפריקאים לאמריק,ה כחלק מסחר העבדים האטלנטי.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התרחש המרוץ לאפריקה: טריטוריות אפריקאיות נכבשו, חולקו ועברו קולוניזציה על ידי מעצמות אירופאיות.
על רקע הלאומנות הגוברת, מדינות אפריקה זכו בהדרגה לעצמאות בעקבות מלחמת העולם השנייה, תקופה שראתה התקדמות כלכלית, גידול אוכלוסין מהיר ומאבקים למען יציבות פוליטית.
היסטוריונים החוקרים את ההיסטוריה של אסיה מציינים את הגעתם של בני אדם המודרניים לאזור לפני כ-100,000 שנה.
הם חוקרים גם את תפקידה של אסיה כאחת מעריסות הציוויליזציה, עם הופעתן של כמה מהציוויליזציות העתיקות הראשונות במסופוטמיה, עמק האינדוס וסין החל מהאלף ה-4 וה-3 לפנה"ס.
באלפי השנים שלאחר מכן הולידו הציוויליזציות באסיה את כל דתות העולם הגדולות וכמה מסורות פילוסופיות בעלות השפעה, כגון הינדואיזם, בודהיזם, קונפוציאניזם, דאואיזם, נצרות ואסלאם.
התפתחויות נוספות היו הקמת דרך המשי, אשר הקלה על סחר וחילופי תרבות ברחבי אירואסיה, והקמתן של אימפריות חזקות, כמו האימפריה המונגולית.
במהלך המאות הבאות גברה ההשפעה של אירופה על אסיה ובישרה את ראשית העידן המודרני.
היא הגיעה לשיאה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כאשר חלקים רבים מאסיה עברו לשליטה קולוניאלית ישירה של מדינות אירופה עד לתום מלחמת העולם השנייה.
התקופה שלאחר מכן התאפיינה במודרניזציה, צמיחה כלכלית ובגידול חד באוכלוסייה.
בחקר ההיסטוריה של אירופה מתארים היסטוריונים את הגעתם של בני האדם המודרניים הראשונים לאזור לפני כ-45,000 שנה.
הם חוקרים כיצד ב תרמו אנשי יוון העתיקה יסודות מרכזיים לתרבות, לפילוסופיה ולפוליטיקה המערביים, וכיצד השפיעה מורשתם התרבותית על האימפריה הרומית והביזנטית.
תקופת ימי הביניים החלה עם נפילת האימפריה הרומית המערבית ב לספירה ואופיינה בהתפשטות דת הנצרות .
מהמאה ה-15 ואילך חיברו חקר וקולוניזציה אירופאים את העולם, בעוד שהתפתחויות תרבותיות, אינטלקטואליות ומדעיות שינו את החברות המערביות.
מסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-20 התחזקה הדומיננטיות הגלובלית של אירופה עוד יותר בעזרת המהפכה התעשייתית והקמת קולוניות גדולות מעבר לים.
היא הגיעה לסיומה עקב ההשפעות ההרסניות של שתי מלחמות העולם.
בתקופת המלחמה הקרה, שהתרחשה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, חולקה היבשת לגוש מערבי ולגוש מזרחי.
הם חתרו לאינטגרציה פוליטית וכלכלית בעקבות המלחמה.
היסטוריונים החוקרים את ההיסטוריה של אמריקה מתעדים את הגעתם של בני האדם הראשונים ליבשת לפני כ-20,000 עד 15,000 שנה.
אמריקה הייתה ביתם של כמה מהציוויליזציות המוקדמות ביותר, כמו ציוויליזציית נורטה צ'יקו באמריקה הדרומית וציוויליזציות המאיה והאולמק באמריקה המרכזית.
במהלך אלפי השנים הבאות קמו לצידם אימפריות גדולות, כמו טאוטיווקאן, האצטקים והאינקה.
בעקבות הגעתם של האירופאים לאזור מסוף המאה ה-15 ואילך, צמצמה התפשטותן של מחלות חדשות את האוכלוסייה המקומית באופן דרסטי.
יחד עם הקולוניזציה, הדבר הוביל לקריסתן של אימפריות גדולות כאשר נופים דמוגרפיים ותרבותיים בהן עוצבו מחדש.
במאות ה-18 וה-19 הובילו תנועות הדוגלות בעצמאות להקמת מדינות חדשות ברחבי אמריקה.
במאה ה-20 התפתחה ארצות הברית הן כמעצמת על מרכזית והן כמדינת מפתח במהלך המלחמה הקרה.
בחקר ההיסטוריה של אוקיאניה מציינים היסטוריונים את הגעתם של בני האדם לאזור לפני כ-60,000 עד 50,000 שנה.
הם חוקרים את הקמתן של חברות ותרבויות אזוריות מגוונות, תחילה באוסטרליה ובפפואה גינאה החדשה ומאוחר יותר גם באיים אחרים ב.
הגעתם של האירופאים לאזור ב גרמה לשינויים משמעותיים, ובסוף המאה ה-19 עבר רוב האזור לשליטת המערב.
במהלך מלחמות העולם הייתה אוקיאניה מעורבת בסכסוכים שונים ובתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה עברה תהליך של דה-קולוניזציה.
לעיתים קרובות מגבילים היסטוריונים את מחקרם לנושא ספציפי.
יש המציעים חלוקה כללית לשלושה נושאים עיקריים: היסטוריה פוליטית, היסטוריה כלכלית והיסטוריה חברתית.
עם זאת, הגבולות בין ענפים אלה מעורפלים והקשר שלהם לענפים נושאיים אחרים, כגון היסטוריה אינטלקטואלית, אינו תמיד ברור.
ענף ההיסטוריה הפוליטית חוקר את ארגון הכוח בחברה, ובוחן כיצד מבני כוח נוצרים, מתפתחים ומתקיימים ביניהם אינטראקציה.
לאורך רוב ההיסטוריה המתועדת היו מדינות או מבנים דמויי-מדינה הנושא המרכזי בתחום מחקר זה.
התחום בוחן כיצד מדינה אורגנה באופן פנימי, כמו סיעות פנים-מפלגתיות, מפלגות, מנהיגים ומוסדות פוליטיים אחרים.
הוא בוחן גם אילו מדיניות יושמו וכיצד המדינה קיימה אינטראקציה עם מדינות אחרות.
היסטוריה פוליטית נחקרה עוד מימי קדם על ידי היסטוריונים כמו הרודוטוס ותוקידידס, מה שהופך אותה לאחד הענפים העתיקים ביותר של ההיסטוריה, בעוד שתת-תחומים עיקריים אחרים הפכו לענפים מבוססים רק ב.
תחומי ההיסטוריה הצבאית והדיפלומטית קשורים להיסטוריה הפוליטית.
היסטוריה דיפלומטית בוחנת את היחסים הבין-לאומיים בין מדינות.
היא מכסה נושאים של מדיניות חוץ כגון משא ומתן, שיקולים אסטרטגיים, אמנות וסכסוכים בין מדינות, כמו גם את תפקידם של ארגונים בין-לאומיים בתהליכים אלה.
ענף ההיסטוריה הצבאית חוקר את ההשפעה ואת ההתפתחות של סכסוכים מזוינים ב.
הדבר כולל חקר אירועים ספציפיים, כמו ניתוח קרב מסוים ודיון בסיבות השונות לפרוץ מלחמה.
ההיסטוריה הצבאית כוללת גם שיקולים כלליים יותר לגבי התפתחות הלוחמה, כולל התקדמות בטכנולוגיה, האסטרטגיות, הטקטיקות, הלוגיסטיקה והמוסדות הצבאיים.
ענף ההיסטוריה הכלכלית בוחן כיצד סחורות מיוצרות, מוחלפות ונצרכות.
היא מכסה היבטים כלכליים כגון שימוש בקרקעות, עבודה והון, היצע וביקוש של סחורות, עלויות ואמצעי ייצור וחלוקת הכנסה ועושר.
היסטוריונים כלכליים מתמקדים בדרך כלל במגמות כלליות בצורת כוחות לא אנושיים, כגון אינפלציה, ולא בפעולות ובהחלטות של יחידים.
אם קיימים מספיק נתונים, הם מסתמכים על שיטות כמותיות, כמו ניתוח סטטיסטי.
עבור תקופות שלפני העידן המודרני, הנתונים הזמינים מוגבלים לעיתים קרובות, מה שמאלץ היסטוריונים כלכליים להסתמך על מקורות נדירים ולהסיק מהם מידע.
ענף ההיסטוריה חברתית הוא תחום רחב החוקר תופעות חברתיות, אך הגדרתה המדויקת שנויה במחלוקת.
חלק מהחוקרים מפרשים אותה כחקר חיי היומיום מחוץ לתחומי הפוליטיקה והכלכלה, כולל מנהגים תרבותיים, מִבְנֶי משפחה, אינטראקציות קהילתיות וחינוך.
ישנה גישה קרובה המתמקדת בחוויה במקום בפעילויות, ובוחנת כיצד חברי קבוצות חברתיות מסוימות, כמו מעמדות חברתיים, גזעים, מגדרים או קבוצות גיל, חוו את עולמם.
הגדרות אחרות רואות בהיסטוריה חברתית כחקר בעיות חברתיות, כמו עוני, מחלות ופשע, או נוקטות בפרספקטיבה רחבה יותר על ידי בחינת האופן שבו חברות שלמות התפתחו.
תחומים קרובים לענף זה כוללים היסטוריה תרבותית, היסטוריה של מגדר והיסטוריה של הדתות.
היסטוריה אינטלקטואלית היא למעשה ההיסטוריה של הרעיונות ומטרתה לחקור כיצד התפתחו מושגים, פילוסופיות ואידאולוגיות.
היא מתעניינת במיוחד בתחומים אקדמיים אך לא רק, כולל חקר האמונות והדעות הקדומות של אנשים מן השורה.
בנוסף לחקר התנועות האינטלקטואליות עצמן, היא בוחנת גם את ההקשרים התרבותיים והחברתיים שעיצבו אותן ואת השפעתן על התפתחויות היסטוריות אחרות.
כתחומים קרובים, ההיסטוריה של הפילוסופיה חוקרת את התפתחות המחשבה הפילוסופית בעוד שההיסטוריה של המדע חוקרת את התפתחותן של תאוריות ופרקטיקות מדעיות, כגון תרומותיהם המדעיות של צ'ארלס דרווין ואלברט איינשטיין.
תולדות האמנות, דיסציפלינה נוספת הקשורה לענף, בוחנת יצירות אמנות היסטוריות ואת התפתחותן של פעילויות, סגנונות ותנועות אמנותיות.
היא כוללת דיון בהקשרים התרבותיים, החברתיים והפוליטיים של ייצור האמנות.
ענף ההיסטוריה הסביבתית חוקרת את הקשר בין בני אדם לסביבתם.
מטרתה להבין כיצד בני אדם ושאר הטבע השפיעו זה על זה במהלך ההיסטוריה.
ענפים קשורים נוספים כוללים היסטוריה משפטית, היסטוריה חוקתית, היסטוריה עירונית ואזורית, היסטוריה של הטכנולוגיה, היסטוריה רפואית והיסטוריה של החינוך.
במקומות שונים בעולם נהוג ללמד נושאים בהיסטוריה כללית והיסטוריה מקומית־לאומית באותה מסגרת חוגית יחידה להיסטוריה באוניברסיטה.