tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפיליפינים הם המיעוט השלישי בגודלו בקנדה, אחרי אזרחים הודים וסינים.
קנדה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
הפיליפינים מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה וקונסוליות כלליות בקלגרי, טורונטו וונקובר.
יחסי הפיליפינים–סין הם היחסים הדיפלומטיים בין סין לבין הפיליפינים.
מאז יוזמותיו של נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס בשנות השמונים, שתמך בקומוניזם בסין ובמקביל התנגד לכוח הקומוניסטי בפיליפינים, היחסים בין המדינות השתפרו משמעותית.
כתוצאה מכך, סין סיימה את תמיכתה בקומוניסטים בפיליפינים.
עם זאת, היחסים התערערו בגלל חיכוך על השייכות הטריטוריאלית של ים סין הדרומי.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים ערכו הצדדים ביקורים רבים רמי דרג.
במהלך ביקורו הממלכתי של נשיא סין, ג'יאנג דזה-מין בפיליפינים בשנת 1996, הסכימו מנהיגי שתי המדינות לקיים יחסי בין-מדינות על בסיס שכנות טובה ואמון הדדי, וגם הגיעו להסכמה חשובה על האזורים השנויים במחלוקת בים סין הדרומי.
בשנת 2012 התרחש סכסוך גבולות בין המדינות ליד האטול הקטן של סקרבורו שואל.
שמונה ספינות דיג סיניות התגלו על ידי צי הפיליפינים במים שנויים במחלוקת.
לאחר החיפוש נמצאו אלמוגים שדגו שלא כדין, צדפות ענקיות וכרישים חיים.
ניסיונות לעצור את הדייגים סוכלו על ידי שתי ספינות סיור סיניות.
בעקבות כך נערכו מחאות ליד הקונסוליות של שתי המדינות, איסורי דיג, התקפות סייבר.
סין הציבה מחסום בכניסה למפרץ האטול והחלה לסייר בים שמסביב, וכן גירשה ספינות פיליפיניות מהמים השנויים במחלוקת.
בינואר 2013 הגישה הפיליפינים תביעה נגד סין לבית הדין הבינלאומי לצדק של האו"ם, אשר בשנת 2016 מצא כי לסין אין זכות לאיים השנויים במחלוקת בים סין הדרומי.
ביוני 2013 ניסה הצד הפיליפיני לפתוח בסכסוך בפני בית הדין הבינלאומי לחוק הים, אך סין סירבה רשמית לקחת בו חלק.
למרות כל המאמצים של הפיליפינים, הנוכחות הצבאית הסינית בים סין הדרומי נמשכת.
באמצע מרץ 2017 נצפו ספינות סיניות במרחק של 250 ק"מ מזרחית לפיליפינים.
נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, שעלה לשלטון ב-30 ביוני 2016, הודיע על תפנית המדינה מברית עם ארצות הברית לעבר ברית עם סין ורוסיה.
ב-8 במרץ 2017, שר החוץ של הרפובליקה העממית של סין, ואנג יי, במהלך פגישה עם העיתונות, הצהיר כי נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, יצר קשרים טובים עם סין והם עסקו במשותף בסכסוך הטריטוריאלי בים סין הדרומי.
סין והפיליפינים דנים באופן פעיל בהזדמנויות לשיתוף פעולה בתחום התשתיות, כולל הקמת מסילות ברזל, גשרים וסכרים.
1978 הסכם שיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי
1979 הסכם שיתוף פעולה תרבותי, הסכם תעופה אזרחית ותחבורה
מזכר הבנות 2001 (MOU) בנושא שיתוף פעולה בספורט
2001 שיתוף פעולה בתעשיית המידע
2001 שיתוף פעולה במאבק בפשעים בין לאומיים
אמנת 2001 בנושא שיתוף פעולה נגד תנועה בלתי חוקית ושימוש בסמים נרקוטיים
2002 MOU בנושא שיתוף פעולה בתיירות
2005 MOU בנושא שיתוף פעולה ימי
אמנת 2005 על שיתוף פעולה בענייני נוער
2007 MOU בנושא שיתוף פעולה בשיתוף פעולה סניטרי ופיטוזניטרי, שיתוף פעולה בחינוך
אמנת 2007 בנושא הגנת מורשת תרבות
אמנת 2008 על שיתוף פעולה תברואתי
היקף הסחר הדו-צדדי בשנת 2007 הסתכם במעט יותר מ-30 מיליארד דולר.
מינואר עד אוקטובר 2008 היקף הסחר הדו צדדי הסתכם ב-25.3 מיליארד דולר, גידול של 1.4% לעומת התקופה המקבילה בשנה שקדמה לה.
בשנת 2015 היקף הסחר בין סין לבין הפיליפינים הסתכם ב-17.646 מיליארד דולר.
בשנת 2016 680,000 אזרחים סינים ביקרו בפיליפינים למטרות תיירות, ואילו 1.2 מיליון תיירים פיליפינים ביקרו בסין.
החל משנת 2005, הפיליפינים ממוצא סיני היוו כ-1.5 מיליון איש, או 1.6% מאוכלוסיית הפיליפינים, הקבוצה האתנית התשיעית בגודלה.
סין מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
הפיליפינים מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג.
יחסי הפיליפינים–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין הפיליפינים ופורטוגל.
לשתי המדינות יחסים דיפלומטיים ישירים מאז 1960.
פרדיננד מגלן הפורטוגלי נחשב לאירופי הראשון בפיליפינים מאז הגעתו בשנת 1521 לאחר כיבוש סולטנות מלאקה ב-1511, הפורטוגלים הרחיבו את נתיבי הסחר שלהם ברחבי האוקיינוס ההודי לעבר האוקיינוס השקט.
מלאקה הפכה למוקד רשת הסחר ההולכת וגדלה.
טומה פירס דיווח בשנת 1515 על מגעים עם אנשים מהאי לוזון במלאקה.
ככל הנראה המגעים עם קהילה זו היו מהסיבות של המלחים הפורטוגזים להפליג ללוזון בפעם הראשונה.
עם זאת, הביקור המתועד הראשון של פורטוגלי באזור הפיליפינים היה הגעתו של מגלן ב-16 במרץ 1521 לאי הומונהון.
מגלן, שהיה בשירות ספרדי, ביקר אז בסבו ובאיים אחרים באזור הפיליפינים, עד שמת ב-27 באפריל 1521 בקרב על מקטן.
בשנים שלאחר מכן פנו מדי פעם ספינות פורטוגזיות לאיים שונים בדרום הפיליפינים.
עם זאת, הם לא הקימו קשרים קבועים או אפילו בסיסים משלהם, מכיוון שלא מצאו שם סחורות או מקומות מסחר מעניינים.
הספרדים, לעומת זאת, התיישבו מייד בפיליפינים במטרה לקבל מכאן גישה לנתיבי הסחר בפורטוגל.
משלחתו של הנווט הספרדי רואי לופז דה וילאלובוס בשנת 1543 העניקה לפיליפינים את שמה הנוכחי לכבוד המלך הספרדי פליפה השני.
אולם הקשיים הימיים לחזור מהפיליפינים לבסיסים הספרדיים באמריקה מנעו מתוכניותיה של ספרד לגזול מהפורטוגלים את שליטתם בסחר עם המזרח הרחוק.
הקשר הרשמי המתועד הראשון בין פורטוגל לפיליפינים הוא נחיתתו של הנווט הפורטוגלי פרו פידאלגו על האי לוזון בשנת 1545 במסעו מבורנאו לחוף סין.
לאחר הידיעה באירופה על ההתיישבות המוצלחת של הפורטוגלים במקאו בשנת 1557, ספרד הגבירה את מאמציה במזרח אסיה, וכתוצאה מהמאמצים הוקמה קולוניה ספרדית על ידי מיגל לופז דה לגזפי בשנת 1564 וגילוי נתיב ימי אמין מהפיליפינים חזרה לאמריקה על ידי אנדרס דה אורדנטה.
סוחרים פורטוגזיים ממקאו נסעו אז בתדירות גבוהה יותר לפיליפינים, שם הפורטוגלים החליפו בעיקר מוצרים סיניים בכסף מאמריקה.
סחר זה התוגבר במיוחד בתקופת השלטון הספרדי על פורטוגל בין השנים 1580–1640.
קשר סחר זה נמשך עד המאה ה-19. סוחרים פורטוגלים המשיכו לסחור בקביעות בסחורות סיניות כמו משי ופורצלן בעד מזון וכסף מאמריקה.
ישנן עדויות גם למשלוחים של תותחים פורטוגזיים שנעשו ממקאו לפיליפינים.
למרות קשר הסחר המתמשך, לא ידוע על עקבות פורטוגזיים משמעותיים בפיליפינים.
בנוסף לחרסינה ותותחים ממקאו ומאמבני נמבאן המסופקים על ידי הפורטוגזים, הספרים הפורטוגזיים והדפסים, במיוחד בספרייה של אוניברסיטת תומאס אקווינס במנילה, הם חלק ממורשת זו.
הנוכחות הפורטוגזית בהיסטוריה של הפיליפינים, במיוחד במאות ה-16 וה-17, טרם נחקרה בצורה מספקת.
הפיליפינים קיבלו עצמאות מספרד בשנת 1898, אך מאוחר יותר הפכו למושבה של ארצות הברית, ממנה הם קיבלו עצמאות בשנת 1946.
בפברואר 1960, הפיליפינים ופורטוגל כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
לאחר מהפכת הציפורנים בשנת 1974, פורטוגל, שחזרה לדמוקרטיה, העניקה למושבותיה עצמאות וכוננה מחדש את היחסים הבינלאומיים.
הפיליפינים תחת הדיקטטור הפרו-מערבי פרדיננד מרקוס לא הייתה בין המדינות איתן התפתחו יחסים אינטנסיביים יותר.
היחסים השתפרו לאחר נפילתו של מרקוס בשנת 1986, אך בגלל היעדר נקודות התייחסות, שתי המדינות לא התקרבו זו לזו.
בין השנים 1981–1996 הייתה פורטוגל מיוצגת בפיליפינים באמצעות שגרירותה בסיאול, קוריאה הדרומית.
כחלק מהצעדים שלה לאחר משבר האירו בשנת 2010, סגרה פורטוגל את נציגותה במנילה בשנת 2012, ומאז היא מיוצגת שם באמצעות שגרירותה בג'קרטה, אינדונזיה.
הקמה מחודשת של נציגות פורטוגזית במנילה, שתוכננה מאז 2014, טרם יושמה (נכון לאפריל 2017).
זה הציב את הפיליפינים במקום ה-94 כלקוחה וה-74 כספקית לסחר החוץ הפורטוגלי.
בסחר החוץ בפיליפינים דורגה פורטוגל במקום ה-54 כלקוחה ובמקום ה-65 בקרב הספקים.
הפיליפינים מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
פורטוגל מיוצגת בפיליפינים באמצעות שגרירותה בג'קרטה, אינדונזיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליות כבוד במנילה ובסבו.
יחסי הפיליפינים–קובה הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת הפיליפינים לבין הרפובליקה של קובה.
בין שתי המדינות קיימים יחסים דיפלומטיים, לפיליפינים שגרירות במקסיקו סיטי שאמונה גם על היחסים עם קובה אחרי שסגרה ב-2012 את השגרירות בהוואנה, ואילו לקובה הייתה בעבר שגרירות במנילה, אך גם היא נסגרה ב-2013.
לשתי המדינות היסטוריה משותפת לאור העובדה ששתיהן היו מושבות ספרדיות, ששוחררו על ידי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ובחוזה פריז הפיליפינים הפכה למושבה אמריקאית ואילו קובה הפכה למדינה עצמאית.
בקובה ובפיליפינים קיימות צורות התיישבות שונות למשך דורות.
בתחילת המאה ה-16 הגיעו ראשוני הפיליפינים לקובה דרך הגליאון של מנילה, שהיה נתיב מסחר בין הפיליפינים לבין מקסיקו.
הפיליפינים שהובאו על ידי הספרדים לקובה היו לרוב נערי כנסייה, מדריכי קטכיזם ועובדים בכנסייה.
פינאר דל ריו שבקובה מפורסמת בזכות הסיגרים שהובאו אליה מהפיליפינים מאחר שהיא הייתה קרובה ונגישה יותר לאירופה.
קובה והפיליפינים נשלטו על ידי הספרדים למשך מספר מאות שנים, עד ההפסד של ספרד במלחמה לארצות הברית.
שתיהן, יחד עם פוארטו ריקו, עברו לשלטון אמריקאי תמורת תשלום של 20 מיליון דולר.
מספר שנים אחר כך קובה קיבלה עצמאות מארצות הברית, בעוד הפיליפינים נשארה בריבונות אמריקאית עד 4 ביולי 1946. באותו חודש שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נקלעו למשבר ב-1961, על רקע הפלישה למפרץ החזירים.
רשמית, היחסים בין שתי המדינות הושבו על כנם ב-26 באוגוסט 1975 בטקס החתימה על הצהרה משותפת בידי פידל קסטרו ואימלדה מרקוס.
ב-31 באוקטובר 2012 ממשלת הפיליפינים סגרה את השגרירות שלה בהוואנה במקביל לסגירת שגרירויות בסטוקהולם, בוקרשט והלסינקי וכן סגירת הקונסוליה בסאיפאן.
סגירת הנציגויות הייתה חלק מקיצוצים וסידור מחדש של מחלקת המדינה הפיליפינית.
הפיליפינים הצהירו כי לא תהיה לדבר השפעה על היחסים בין המדינות, ודובר נשיא הפיליפינים אמר כי "לא תהיה השפעה, סגירת השירותים הקונסולריים היא עניין פנימי, כך שאין השפעה עליהן (המדינות שהושפעו מהסגירה), ככל שיש לנו נציגות שם...
היחסים הדיפלומטיים לא מתמעטים על ידי קיצוץ השירותים הקונסולריים במדינות.
ביוני 2013 הכריז שגריר קובה בפיליפינים שמדינתו תסגור את השגרירות במקאטי לאור קשיים כלכליים שנבעו בחלקם מהאמברגו האמריקאי.
כל ענייניה של קובה במדינה הועברו לאחר מכן לשגרירות בקואלה לומפור.
בין הפיליפינים וקובה עוברים קווי דמיון שקשורים לשלטון הספרדי שהתקיים למשך למעלה מ-300 שנה.
שתיהן קתוליות, ובשתיהן נערכים פסטיבלים עירוניים, מנהג ספרדי במקור.
גם שמות ספרדיים נפוצים בשתי המדינות.
פיליפינים-קובנים היא קבוצה דמוגרפית בעלת שורשים פיליפינים שהתיישבה בקובה מאז המאה ה-16. עליהם אפשר למנות את מרסלו אסקרגה פאלמרו שהיה ראש ממשלת ספרד הראשון בעל דם הודי.
מחוז פינאר דל ריו בקובה כונה בעבר גם "נואיבה הפיליפינית", מאחר שבמאה ה-18 הייתה הגירה ניכרת של פיליפינים ואסיאתים לאזור בו התפתחה תעשיית טבק משגשגת.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–ספרד הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדומיניקנית לספרד.
שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה הספרדית ובארגון המדינות האיבריות-אמריקניות.
האירופאים הראשונים שהגיעו לרפובליקה הדומיניקנית של ימינו, הגיעו בדצמבר 1492, כאשר מגלה הארצות כריסטופר קולומבוס הגיע לאי היספניולה.
הספרדים בנו מבצר בשם לה נבידד.
המתיישבים הספרדים בהיספניולה החלו עד מהרה להילחם עם הילידים.
הם אנסו את נשות בני הטאינו ואילצו אותן לעבוד כמשרתותיהן.
לאחר מספר חודשים של התעללות זו, הטאינו תקפו את היישוב והרגו את המתיישבים הספרדים; המצודה נשרפה עד היסוד.
בשנת 1493 בנה קולומבוס את היישוב הקבוע האירופי הראשון ביבשת אמריקה וכינה אותו "לה איסבלה", על שם איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
זמן קצר לאחר הגעתו של קולומבוס להיספניולה, רוב תושבי הטאינו המקומיים באי נכחדו על ידי מחלות שהובאו מאירופה או מטבח ישיר על ידי הספרדים.
בשנת 1493, האי היספניולה נשלט תחת הקפיטניה חנרל של סנטו דומינגו ובשנת 1521 הוא הועבר להיות תחת מלכות המשנה של ספרד החדשה שבסיסה במקסיקו סיטי.
בשנת 1605 זעמה ספרד על כך שהמתיישבים הספרדים בחופיה הצפוניים והמערביים של האי התמידו בביצוע סחר רחב היקף ובלתי חוקי עם אויביה הוותיקים של ספרד, אנגליה והולנד, ולכן החליטו ליישב בכוח את תושביהם קרוב יותר לסנטו דומינגו.
המקומיים התנגדו ואירוע זה נתפס כביטוי ראשון לזהות חברתית דומיניקנית שנוצרה באופוזיציה לספרד.
בשנת 1697 הכירה ספרד בשליטת צרפת על השליש המערבי של האי.
בעידוד הכתר הספרדי, שדדו הפריבטירים הדומיניקנים אוניות בריטיות, הולנדיות, צרפתיות ודניות באיים הקריביים לאורך המאה ה-18. בשנת 1795 ויתרה ספרד על החלק המזרחי של היספניולה לצרפת כתוצאה מהתבוסה שלה במלחמת הפירנאים.
בשנת 1801, החלק המערבי של היספניולה התקומם כנגד צרפת וקיבל את עצמאותו בשנת 1804 ושינה את שמו להאיטי.
כתוצאה מכך, מתיישבים צרפתים רבים הגיעו לחלק המזרחי של היספניולה (סנטו דומינגו) והקימו חיל מצב נגד האיטי.
בשנת 1809, האוכלוסייה הקריאולית הלבנה מרדה הן בצרפת והן בהאיטי והזמינה את ספרד לחזור כמעצמה הקולוניאלית, ופתחה תקופה של שתים-עשרה שנים של שלטון ספרדי, המכונה בהיסטוריה הדומיניקנית "אספניה בובה".
זמן קצר לאחר שהייתה חלק מספרד, המושבה של סנטו דומינגו הרגישה שספרד מתעלמת ממנה בזמן שהיא התמקדה יותר במושבה קובה, וכתוצאה מכך רבים במושבה רצו עצמאות לסנטו דומינגו.
ב-9 בנובמבר 1821 הודחה הממשלה הקולוניאלית הספרדית של סנטו דומינגו על ידי קבוצת מורדים שהונהגה על ידי חוסה נונייס דה קאסרס.
המורדים הצליחו להשיג עצמאות למושבה מספרד בדצמבר 1821 וסנטו דומינגו נודעה כרפובליקה של האיטי הספרדית.
הממשלה החדשה הציגה עד מהרה בקשה לאיחוד האיטי הספרדית עם רפובליקת קולומביה הגדולה (שכללה את שטחי קולומביה, ונצואלה, אקוודור ופנמה המודרניות), אולם בפברואר 1822 פלשה האיטי והשתלטה על המדינה.
בפברואר 1844, לאחר מלחמת העצמאות הדומיניקנית, השיגה סנטו דומינגו את עצמאותה מהאיטי.
המדינה החדשה צברה עד מהרה חובות גדולים ולאחר שבע עשרה שנות עצמאות ביקש הנשיא פדרו סנטנה מספרד להפוך שוב את סנטו דומינגו למושבה ספרדית.
ספרד הסכימה וסנטו דומינגו חזרה כמושבה בשנת 1863. פעולה זו נתמכה על ידי המתיישבים בדרום ואילו האליטות הצפוניות התנגדו לה.
ברגע שספרד חזרה למושבה, פרצה מלחמת גרילה הידועה כמלחמת הרסטורציה, שם נלחמו המורדים נגד הכוחות הספרדיים להחזרת עצמאותם מספרד.
המורדים שרפו ובזזו רכוש ואנסו ורצחו ספרדים; הספרדים ירו או תלו את מי שחשדו שהם או עזרו למורדים.
ברוב האזורים הלחימה כללה חסימת דרכים וגישה לנהרות, הימנעות משטחים פתוחים וקרבות יד ביד; בעיירות גדולות יותר המציאו המורדים תעלות כדי להתמודד עם גדודים של עד 5,000 חיילים, ובראשם גנרלים ספרדיים ודומיניקנים כאחד.
המורדים הפעילו טקטיקות אדמה חרוכה ושרפו את סנטיאגו דה לוס קביירוס ואת פוארטו פלטה עד היסוד.
הנזק לסנטיאגו ולפוארטו פלטה נאמד בכ־5,000,000 דולר.
בשנת 1865 החליט הקורטס (הפרלמנט הספרדי) כי אינו רוצה עוד לממן מלחמה על שמירת סנטו דומינגו ובמרץ 1865 חתמה מלכת ספרד איזבלה השנייה על ביטול הסיפוח שהעניק אוטומטית לשטח עצמאות.
עד מהרה שינתה המדינה את שמה לרפובליקה הדומיניקנית.
הספרדים איבדו 10,888 חיילים בקרב ועוד 30,000 מקדחת צהובה.
הדומיניקנים איבדו מספר זהה לזה של הספרדים במלחמה ומחלות.
בכך הסתיים האיום האחרון על הריבונות הדומיניקנית שנשקפה על ידי ספרד; אך האי סבל שני כיבושים של ארצות הברית במאה ה-20.
סיפוח הרפובליקה הדומיניקנית הביא לקובה גל הגירה של לבנים ומולטים דומיניקנים ששירתו בצבא הספרדי בסנטו דומינגו לפני שפונו לקובה ושוחררו מהצבא.
היו להם מעט כישורים פרט למלחמה.
חלק מהם הצטרפו למורדים במלחמת עשר השנים (1868–1878) למען עצמאות קובה וסיפקו את מומחיותם במלחמה.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939), הרפובליקה הדומיניקנית בפיקודו של הנשיא רפאל טרוחיו תמכה בפלג הלאומני של הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
אף על פי שתמך בפרנקו, הרפובליקה הדומיניקנית אפשרה כניסתם של כמה אלפי פליטים ספרדיים רפובליקנים שנמלטו מספרד כדי לחפש מקלט במדינה.
לנדיבותו של הנשיא טרוחיו לאלפי הספרדים שנמלטו מפרנקו ולאירופה שסועת המלחמה לא היה שום קשר לסולידריות פוליטית: הוא נטה לשפר את מעמדו הבינלאומי וחשב שהספרדים יכולים לעזור לו "להלבין" את אוכלוסיית האי.
טרוחיו לא היסס, עם זאת, להשתיק כל סימן לביקורת פוליטית בקרב המהגרים החדשים.
בין היתר חיסל משטרו את חוסה אלמוינה ואת חסוס דה גלינדס, אינטלקטואל בסקי שאותו חטף טרוחיו בעיר ניו יורק, הביא לאי והרג אותו.
חוסה אלמוינה היה גליסיאני שהיה מזכירו של טרוחיו.
הוא נורה ונהרג במקסיקו סיטי.
בשנת 1954 ערך הנשיא טרוחיו ביקור רשמי בספרד וביקר אצל הגנרל פרנקו.
לאחר מותו של פרנסיסקו פרנקו בשנת 1975, ספרד חזרה לדמוקרטיה והחזירה את המלוכה.
ביוני 1976 ביקר חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, ברפובליקה הדומיניקנית בסיורו הבינלאומי הראשון כמלך.
המלך ביקר במדינה בשלוש הזדמנויות נוספות.
נערכו כמה ביקורים רמי דרג של מנהיגי שתי המדינות ושתי המדינות פועלות בשיתוף פעולה הדוק בארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם חברות התעופה הבאות: אייר אירופה, חברת Evelop Airlines, איבריה וואמוס אייר.
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין הרפובליקה הדומיניקנית לספרד ב-664 מיליון אירו.
הייצוא העיקרי של הרפובליקה הדומיניקנית לספרד כולל: רום, קקאו, ציוד רפואי, סיגרים, פירות, טבק וציוד אלקטרוני.
הייצוא העיקרי של ספרד לרפובליקה הדומיניקנית כולל: מכונות, יין, חומרי בנייה, ציוד אלקטרוני, שמן זית ותרופות.
ספרד היא המשקיעה הזרה השלישית בגודלה ברפובליקה הדומיניקנית (אחרי ארצות הברית וקנדה).
בשנת 2015 הסתכמו ההשקעות הספרדיות ברפובליקה הדומיניקנית ב-926 מיליון אירו.
חברות רב לאומיות ספרדיות כמו Mapfre, Telefónica ו-Inditex פועלות ברפובליקה הדומיניקנית.
הרפובליקה הדומיניקנית מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, קונסוליות כלליות בברצלונה ובסנטה קרוס דה טנריפה וקונסוליות בסביליה ובוולנסיה.
ספרד מחזיקה ברפובליקה הדומיניקנית שגרירות בסנטו דומינגו.
יחסי הפיליפינים–סרביה הם יחסי החוץ בין הפיליפינים וסרביה.
הפיליפינים ויוגוסלביה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-28 בפברואר 1972. בין השנים 2016–2018 יוצגה הפיליפינים בסרביה באמצעות הקונסוליה בבודפשט, הונגריה, אולם ב-26 ביוני 2018 היא פתחה קונסוליה בבלגרד.
נכון לשנת 2018 ישנם 76 פיליפינים המתגוררים ועובדים בסרביה, רובם נשואים לסרבים והקימו שם את משפחותיהם.
סרביה אינה מיוצגת בפיליפינים לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
הפיליפינים מחזיקה בסרביה קונסוליה בבלגרד.
יחסי הפיליפינים–פינלנד הם היחסים הבילטרליים בין הפיליפינים לפינלנד.
פינלנד הכירה בפיליפינים ב-22 באוגוסט 1946 ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-14 ביולי 1955. הפיליפינים החזיקה שגרירות בהלסינקי, שנסגרה בשנת 2012 עקב ארגון מחדש של תקציב ה-DFA.
פינלנד מחזיקה שגרירות במנילה, המוסמכת גם עבור חלק במדינות האיים ב כגון פלאו, מיקרונזיה ואיי מרשל.
ביוני 2015 חגגו שתי המדינות 60 שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים ביניהן.
פינלנד מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
הפיליפינים מיוצגת בפינלנד באמצעות שגרירותה בסטוקהולם, שוודיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בהלסינקי.
יחסי הפיליפינים–נורווגיה הם יחסי החוץ בין הפיליפינים לנורווגיה.
היחסים הרשמיים בין נורווגיה לפיליפינים כוננו ב-2 במרץ 1948. בתחילה יוצגה נורווגיה באמצעות שגרירותה בננקינג, סין.
בנוסף היא החזיקה קונסוליה, ששודרגה לימים כקונסוליה כללית, במנילה בין השנים 1952–1956. שגרירות נורווגית הוקמה בשנת 1967.
עד לשנת 1986, שגרירות הפיליפינים בלונדון הייתה מוסמכת גם עבור נורווגיה.
ביוני 1986 הועברה האחריות על הקשרים הדו-צדדיים לשגרירות הפיליפינים בסטוקהולם, שוודיה.
בהמשך הקימה הפיליפינים שגרירות באוסלו, ב-30 באפריל 2007.
נורווגיה מעורבת בתהליך השלום בפיליפינים הנוגע למרידות מורו ומרידות קומוניסטיות.
נורווגיה היא מדינה חברה בצוות המעקב הבינלאומי לתהליך השלום של GPH - MILF.
נורווגיה היא גם המנחה של המדינה השלישית בתהליך השלום של GPH - CPP - NPA - NDF.
במהלך פגישה דו-צדדית בין ראש ממשלת נורווגיה ינס סטולטנברג לנשיא בניגנו אקינו השלישי בוויינטיאן, לאוס, אמר סטולטנברג כי פתיחת הנתיב הארקטי עשויה להוביל לאפשרות שנורווגיה תפתח דרכי סחר עם הפיליפינים לייבוא מוצרים כמו מנגו ובננות מהמדינה האסיאתית.
סך המסחר בין נורווגיה לפיליפינים הסתכם בשנת 2011 ב-73 מיליון דולר בשנת 2011.
נכון לשנת 2012, ישנם כ-17,500 יורדי ים פיליפינים המועסקים בכמה ספינות בבעלות נורווגית.
במהלך פגישה דו-צדדית בין ראש ממשלת נורווגיה סטולטנברג לנשיא אקינו בוויינטיאן, לאוס, הצהיר סטולטנברג כי ניתן להקל על כניסתם של עובדים רפואיים פיליפינים ואנשי מקצוע מיומנים אחרים בנורווגיה.
כ-3,000 נורווגים מתגוררים בפיליפינים, העוסקים בעסקים, מעורבים בעבודות צדקה או מתגוררים במדינה עם משפחותיהם.
יחסי הפיליפינים–פולין הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של הפיליפינים לרפובליקה של פולין.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות כוננו ב-22 בספטמבר 1973, אך הקשר בין שני העמים החל עוד במאה ה-17.
היחסים בין הפיליפינים לפולין החלו בעידן התגליות והתיישבות הפיליפינים על ידי ספרד.
אמנם היה אינטראקציה בין שתי המדינות, אולם כל היסטוריה של הקהילה הפולנית בפיליפינים לפני סוף המאה ה-19 אינה ידועה כמעט, ועוד יותר מכך ההיסטוריה של הפיליפינים בפולין.
חשבונות על נוכחות פולנית בפיליפינים נרשמו כבר בשנת 1618, אך החשבון המתועד הראשון של פולני שנכנס לפיליפינים היה זה של וויצ'ך מנצ'נסקי, מיסיונר ישועי מקרקוב שהשתתף בפעילות מיסיונרית ביפן, סין, וייטנאם, ושהו במנילה כמה חודשים בשנת 1642.
המהפכה הפיליפינית עוררה את האינטרס של הפולנים, במיוחד אותם אנשי האינטליגנציה הפולנית שהיו מוכנים להוקיע את הקולוניאליזם האירופי.
בשנת 1898 פרסם איגנסי רדלינסקי מאמר ב"גזטה ורשבסקה" שכותרתו "הערות קולוניאליות - איי הפיליפינים" (" Notatki kolonialne - Wyspy Filipińskie"), שם הוא מגנה את השיטות בהן התיישבו הספרדים בפיליפינים.
בתקופה הקולוניאלית האמריקאית חלה צמיחה מהירה בקהילה הפולנית המקומית, אם כי רוב האנשים בפיליפינים באותה תקופה שהיו ממוצא פולני היו אמריקנים פולנים.
יחסי סחר הולכים וגוברים בין פולין לדרום מזרח אסיה הובילו בסופו של דבר להקמת קונסוליית כבוד במנילה ב-2 במאי 1938, כאשר איש העסקים השווייצרי פרדריק צוליג שימש כקונסול הכבוד הראשון.
לפני הקמת הקונסוליה הפולנית היו הפולנים בפיליפינים בחסותה הדיפלומטית של הקונסוליה הצרפתית.
עם עצמאותה של הפיליפינים מארצות הברית בשנת 1946 והקמתה של הרפובליקה העממית הפולנית בשנת 1952, נותקו היחסים בין שתי המדינות בגלל הבדלים פוליטיים.
עם זאת, בעקבות ההפסקה הסובייטי-אמריקאי, נורמלו היחסים בין שתי המדינות עם כינונן הפורמלי של היחסים הדיפלומטיים ב-22 בספטמבר 1973, שהגיע לשיאו בביקורו של הנשיא לשעבר דיוסדאדו מקפאגאל בפולין בשנת 1974, הביקור הראשון במדינה על ידי כל חבר בממשלת הפיליפינים.
מאוחר יותר הקימו הפיליפינים שגרירות בוורשה בשנת 1990 אך היא נסגרה בשנת 1993. פולין הקימה שגרירות במנילה בשנת 1993 אך היא נסגרה בשנה שלאחר מכן.
שגרירות הפיליפינים בוורשה נפתחה מחדש בשנת 2009 ובתחילת 2016 הודיעה פולין כי תפתח מחדש את שגרירות מנילה.
לאחר מכן נפתחה שגרירות פולין מחדש ב-4 בינואר 2018.
מספר בכירים בממשלת הפיליפינים ביקרו בפולין, לאחרונה בשנת 2008 בביקורו של שר החוץ אלברטו רומלו.
הפקידה הבכירה ביותר בפיליפינים שביקרה בפולין היא גלוריה מקפגל ארויו, שביקרה במדינה בשנת 2000 בעת שכיהנה כסגנית הנשיא.
בכירים בממשלת פולין ביקרו בעבר גם בפיליפינים.
ביולי 2005 ביקר ראש הממשלה מארק בלקה בפיליפינים, הפעם הראשונה שראש ממשלה פולני ביקר במדינה.
הנשיאים לשעבר לך ואלנסה ואלכסנדר קוושנייבסקי ביקרו גם הם בפיליפינים בביקור אישי, ונאמו על חוויותיה הפוליטיות של פולין.
ב-23 בינואר 2018, נפגש ואלנסה עם הנשיא רודריגו דוטרטה ומספר פקידי ממשלה בארמון מאלאקניינג, הפגישה הראשונה בין ראשי המדינה בשתי המדינות.
בשנת 2010, הכוחות המזוינים של הפיליפינים הודיעו על רכישה של שמונה מסוקי PZL W-3 Sokół בשווה 2.8 מיליארד ₱ (200 מיליון זלוטי, 50 מיליון אירו), תחילת מאמץ בשווי 150 מיליארד ₱ לחדש את הציוד של הצבא הפיליפיני.
רכישה זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1989 שממשלת הפיליפינים רכשה מסוקים צבאיים חדשים לגמרי.
הרכישה לא הייתה ללא מחלוקת: יורשו של ארויו, בניגנו אקינו השלישי, ביקר אותם כ"חסרי תועלת", והכריז מאוחר יותר כי הפיליפינים לא ירכשו עוד מסוקי סוקול, ובשנת 2013, שר ההגנה וולטיר גזמין הכריז שזאת תהיה הפעם האחרונה שהפיליפינים ירכשו ציוד צבאי פולני.
חמש שנים מאוחר יותר בפיקודו של הנשיא דוטרטה, יורשו של אקינו, שר ההגנה, דלפין לורנזנה, שהחליף את גזמין, אישר כי ממשלת הפיליפינים תרכוש צי מסוקי Sikorsky S-70 אמריקאי בלאק הוק, שהושלמה בשנה שלאחר מכן כעסקה בין ממשלות הפיליפינים לפולין בעלות כוללת של 12.1 מיליארד ₱ (241 מיליון דולר).
המסוקים הראשונים יוצרו על ידי PZL Mielec, ובכך עקפו את הבטחתו של דוטרטה שלא לרכוש ציוד צבאי מתוצרת ארצות הברית.
המסוקים הראשונים הגיעו ב-9 בנובמבר 2020, והיחידות הנותרות יגיעו עד הרבעון הראשון של שנת 2021.
בנוסף לרכישת ציוד, ממשלת פולין מנהלת גם הסכם לשיתוף פעולה הגנתי בין משרדי ההגנה של שתי הממשלות.
היחסים הכלכליים בין פולין לפיליפינים מוגבלים בעיקר למסחר, ואף על פי שערך הסחר בין שתי המדינות אינו גדול, הוא הולך וגדל.
הסחר בין שתי המדינות הגיע ל-397.7 מיליון דולר בשנת 2016, כאשר מאזן הסחר היה לטובת הפיליפינים.
מוצרים פולניים המיוצאים לפיליפינים כוללים מוצרי חלב, ציוד מכני ונייר, ואילו 70% מהיצוא הפיליפיני לפולין מורכב מאלקטרוניקה.
ישנן השקעות פולניות מינימליות במדינה, בעיקר בגלל אקלים ההשקעה הרווח שמרתיע כניסה זרה לכלכלה הפיליפינית.
אולם למרות זאת, ממשלת פולין הביעה אמון בפוטנציאל הכלכלי של הפיליפינים.
הדבר התבטא במיוחד כאשר פולין הרחיבה בשנת 2006 מסגרת אשראי לממשלת הפיליפינים לרכישת ציוד הגנה חדש, כאשר שר ההגנה, רדוסלאב סיקורסקי, ציטט את יכולתם של הפיליפינים להחזיר את ההלוואה.
בשנת 2012 רכשה קבוצת Can-Pack מקרקוב 35% מחברת הבת לאריזת האלומיניום של סן מיגל וחברה פולנית השתתפה גם בתהליך ההתמחרות על לוחיות רישוי פיליפיניות חדשות.
מפעילה את טרמינל המכולות הבלטיות בגדיניה, לאחר שקיבלה חוזה ניהול לעשרים שנה בשנת 2003.
הפיליפינים מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה וקונסוליות כבוד בפוזנן וורוצלב.
פולין מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה וקונסוליות כבוד בסן פרננדו, סבו סיטי וגנרל סנטוס.
יחסי הפיליפינים–סינגפור הם יחסים דו-צדדיים בין הפיליפינים לסינגפור.
היחסים הדיפלומטיים המלאים החלו ב-16 במאי 1969, אז שודרגה הקונסוליה הכללית הפיליפינית בסינגפור לרמת השגרירות.
שתי המדינות חברות ב-APEC וחברות מייסדות ב-ASEAN.
המועצה העסקית הפיליפינית-סינגפורית נוכחת גם כארגון המוקדש לשיתוף פעולה של הקהילות העסקיות של שתי המדינות.
המועצה הושקה ב-13 באוקטובר 1994 בסינגפור.
פידל ראמוס, נשיא הפיליפינים, וגו צ'וק טונג, ראש ממשלת סינגפור, השתתפו בהשקה.
מלבד מערכות יחסים כלכליות, שתי המדינות מסכימות גם על שיפור קשרי התיירות והביטחון.
באוגוסט 1986 העדיפה נשיאת הפיליפינים קורסון אקינו לנסוע לג'קרטה ולסינגפור, תוך שבירת המסורת לפיה הביקור הראשון של הנשיא בחו"ל היה תמיד בוושינגטון.
ראש ממשלת סינגפור לי קואן יו, יחד עם נשיא אינדונזיה סוהארטו, הציעו לאקינו להימנע מהפיוס עם המורדים הקומוניסטים במדינתו ולהאריך את זכויות בסיסי ארצות הברית בפיליפינים.
במהלך ביקור ממלכתי של נשיאת הפיליפינים גלוריה מקפגל ארויו בסינגפור ב-2007, היא דנה בליברליזציה של הטיסות האוויריות בין שתי המדינות לשיפור התיירות.
היא דנה גם עם ראש ממשלת סינגפור לי שיינלונג בנוגע למעמד של הסכם כוחות (SOFA) למאבק בטרור ופשעים רב לאומיים.
ב-1995 הוצאה להורג של פלור קונטמפלסיון , עובדת משק בית פיליפינית שעבדה בסינגפור והורשעה שם ברצח כפול בצורה שנויה במחלוקת, ובעקבות כך נדחה ביקור ממלכתי מתוכנן של ראש ממשלת סינגפור "עד לזמן מועיל יותר".
המקרה גרם לקרע העמוק ביותר בין שתי המדינות במשך יותר מ-25 שנה.
גם היחסים הכלכליים בין שתי המדינות היו מתוחים.
ההשקעות הסינגפוריות בפיליפינים ירדו מ-65 מיליון דולר מ-1994 ל-3.7 מיליון דולר עד 1995. למרות מחלוקת זו, היחסים הדיפלומטיים המלאים בין שתי המדינות חודשו בינואר בשנה שלאחר מכן.
בדצמבר 1998 חתמו שתי המדינות על פעולה פיליפיני-סינגפורי לשיפור הסחר הדו-צדדי בפסגת ASEAN בהאנוי.
בשנת 2013, סינגפור הייתה שותפת הסחר הרביעית בגודלה של הפיליפינים, עם סחר דו-צדדי בסך 8.22 מיליארד דולר.
היא גם המקור השישי בגודלו לתיירים, עם יותר מ-175,000 נכנסים.
סינגפור מארחת גם קהילה פיליפינית המונה כ-180,000 איש.
בינואר 2017 הודיע מזכיר ההגנה הלאומית של הפיליפינים דלפין לורנזנה כי הוא מבקש לחדש את התרגילים הצבאיים הפיליפינים-סינגפוריים, שהחלו בשנת 1994. הם הופסקו בשנת 1996 בגלל היעדר הסכם צבאי שיאפשר לכוחות הסינגפוריים לבצע תרגילים מכיוון שהחוקה הפיליפינית אינה מאפשרת לפרוס כוחות זרים בפיליפינים.
בשנת 2007 חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות במטרה לקדם שיתוף פעולה במדיניות התקשורת והחלפת מידע.
בשנת 2008, עצרה ממשלת הפיליפינים את ייצואם של 50,000 טון חזיר לסינגפור עקב מקרי האבולה רסטון בכמה חוות בלוזון.
זה היה אמור להיות הייצוא הראשון של בשר חזיר בפיליפינים.
סינגפור מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
יחסי הפיליפינים–רומניה הם יחסי החוץ בין הפיליפינים לרומניה.
הפיליפינים החזיקה שגרירות בבוקרשט, שנסגרה בשנת 2012, אולם רומניה מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
היחסים בין המדינות החלו כאשר ניקולאה צ'אושסקו ביקר במנילה כמנהיג הסוציאליסטי הראשון שנכנס לפיליפינים ב-12 באפריל 1975, ולאחר מכן הוקמה ועדה מדעית וטכנולוגית פיליפינית-רומנית בראשות ד"ר מלסיו ס.
מגנו ושגרירת הפיליפינים ברומניה לטיסיה ראמוס-שהאני.
באותה תקופה פתחו הפיליפינים בקשרים עם המדינות הסוציאליסטיות כחלק מדו-קיום הדדי ששרר בתקופת שלטון חוק הלחימה של פרדיננד מרקוס, וביטל את האווירה האנטי-קומוניסטית ששררה לפני הממשל.
במהלך ביקורו של צ'אושסקו קיבלו הוא ואשתו תארים מאוניברסיטת הפיליפינים ומאוניברסיטת הנשים הפיליפינית.
לו הוענק תואר כבוד כ"דוקטור למשפטים "על ידי מועצת יורשי העצר, ואילו אשתו, אלנה, קיבלה תואר "דוקטור למדעים".
בשנת 1994, המועצה העסקית של הפיליפינים–רומניה בע"מ (PRBC) אורגנה כשלוחה של משלחת הסחר הפיליפינית הראשונה ברומניה על ידי מזכיר המדינה תומאס אלקנטרה ממשרד המסחר והתעשייה (DTI).
בשנת 2002 רומניה והפיליפינים תמכו זו בזו בהצעתם למושבים לא קבועים במועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 2003, הפיליפינים ורומניה הסכימו לבחון תחומים לשיתוף פעולה בהשלמת סחר.
בינואר 1994 ביקר נשיא בית הנבחרים של רומניה אדריאן נסטאסה בפיליפינים.
ביוני 1996 ביקרה נשיאת הסנאט הפיליפיני לטיסיה ראמוס-שהאני ברומניה.
בספטמבר 1997 ביקר שר החוץ של הפיליפינים דומינגו סיאזון ברומניה, במהלך הוועידה לדמוקרטיות החדשות והמשוחזרות.
בפברואר 2002 יצא נשיא רומניה יון איליאסקו לביקור ממלכתי בפיליפינים.
ביולי 2002 נערכו חגיגות שנועדו לחגוג שלושה עשורים של יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות בבירות שתי המדינות.
הסכם לקידום והגנה על השקעה
תזכיר שיתוף פעולה בתיירות (1997)
הסכם שיתוף פעולה טכני ומדעי
יחסי הפיליפינים–קניה הם היחסים הבילטרליים בין קניה לבין הפיליפינים.
קניה והפיליפינים כוננו יחסים דיפלומטיים לראשונה בשנת 1967. בשנת 1975, הפיליפינים פתחה שגרירות בניירובי.
בשנת 2010 חתמו שתי המדינות על הסכם לחיזוק שיתוף הפעולה הפוליטי, הכלכלי, המדעי, הטכני, החברתי והתרבותי בין שתי המדינות.
על פי הערכות, כ-300 קנייתים חיים בפיליפינים.
בשנת 2013 ייצאה קניה סחורות בשווי 463.38 מיליון שילינג קנייתי (5.07 מיליון דולר) לפיליפינים.
הפיליפינים ייצאו סחורות בשווי 660.56 מיליון שילינג קנייתי (7.23 מיליון דולר) באותה שנה.
הייצוא העיקרי של קניה לפיליפינים היה: סיבי טקסטיל צמחיים, סיבי יוטה וטקסטיל אחרים, מלחים מתכתיים ופרוקסיסלטים, ירקות (טריים, מקוררים, קפואים), ציוד ביתי ממתכת בסיסית, סבון, תכשירי ניקוי וליטוש; זרעי שמן ופירות שמן; חוטים מיוחדים, בדי טקסטיל מיוחדים.
הייצוא העיקרי של הפיליפינים לקניה היה: מכונות חשמל, דגים, קוסמטיקה, מכונות וציוד לתעשייה, מכונות דפוס וכריכת ספרים; דגנים, מכונות עיבוד נתונים אוטומטיות וציוד תקשורת.
הפיליפינים מחזיקה בקניה שגרירות בניירובי.
קניה מיוצגת בפיליפינים באמצעות הנציבות העליונה שלה בקואלה לומפור, מלזיה.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הדומיניקנית ויוון.
היחסים הבילטרליים בין המדינות טובים מאוד, אם כי מוגבלים.
קיים שיתוף פעולה טוב בין שתי המדינות במסגרת ארגונים בינלאומיים ובתמיכה הדדית במועמדויות.
יוון סיפקה לרפובליקה הדומיניקנית סיוע לפיתוח בעבר.
הרפובליקה הדומיניקנית מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, קריית הוותיקן.
יוון מיוצגת ברפובליקה הדומיניקנית באמצעות שגרירותה בקראקס, ונצואלה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסנטו דומינגו.
יחסי הפיליפינים–פלאו הם היחסים הבילטרליים בין פלאו לרפובליקת הפיליפינים.
שתי המדינות היו תחת כיבוש האימפריה הספרדית ונשלטו כמושבה תחת איי הודו המזרחית הספרדיים.
פלאו הייתה חלק מהאימפריה הספרדית מ-1574 עד 1899. הניסיון ליצור מדינה עצמאית ויציבה באיים הפיליפינים נכשל, וספרד מכרה את איי פלאו לאימפריה הגרמנית יחד עם איי קרוליין.
האימפריה היפנית כבשה את פלאו מהגרמנים וסיפחה אותה במלחמת העולם הראשונה, עד למלחמת העולם השנייה כאשר ארצות הברית כבשה את פלאו.
פלאו צורפה לטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט בשנת 1947.
בשנת 1979, מספר טריטוריות החליטו להקים את מיקרונזיה, בזמן שפלאו רצתה להיות עצמאית ומופרדת ממיקרונזיה.
הפיליפינים, יחד עם יפן, וטאיוואן היו התומכים העיקריים.
היחסים דיפלומטיים הרשמיים בין פלאו לפיליפינים כוננו ב-15 ביולי 1997. הפורמליזציה של הקשרים בוצעה בבירת הפיליפינים מנילה.
לפאלאו יש שגרירות במנילה החל משנת 2012 בעוד שלפיליפינים הייתה שגרירות בקורור שנפתחה ב-1998 ונסגרה עקב בעיות תקציב.
הגבול בין פלאו והפיליפינים הוגדר בשיחות תיחום, אך לא הושגה הסכמה סופית בנושא.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–מקסיקו הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין המדינות המקסיקניות המאוחדות.
שתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הספרדית.
באוגוסט 1886, כששתיהן היו עצמאיות, מקסיקו מינתה קונסול בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
במרץ 1890 נחתם הסכם "ידידות, ניווט ומסחר" בין המדינות.
ב-29 במרץ 1929 שתי המדינות כוננו באופן רשמי יחסים דיפלומטיים וביולי אותה שנה נפתחו נציגויות דיפלומטיות.
בראשיתם, היו היחסים בין המדינות לא יציבים, עקב הפיכות צבאיות שהתרחשו תדירות ברפובליקה הדומיניקנית.
בין 1930 ל-1938 ושוב בין 1942 למותו ב-1961, נשלטה המדינה על ידי הדיקטטור רפאל טרוחיו.
במהלך שנות שלטונו, היו היחסים קרים.
מקסיקו אף העניקה מקלט לפוליטיקאים ולדמויות מפתח שברחו מהרפובליקה הדומיניקנית.
אחרי ההתנקשות בטרוחיו ב-1961, חל שיפור ביחסים.
ב-1963 נשיא הרפובליקה הדומיניקנית חואן בוסק היה הראשון בתפקידו שביקר במקסיקו.
באפריל 1965, מחשש שהרפובליקה הדומיניקנית תהפוך ל"קובה שנייה", שלחה ארצות הברית כוח נחתים שכבש את המדינה.
מקסיקו גינתה את הפעולה האמריקאית ולא השתתפה בכוח מטעם ארגון המדינות האמריקאיות שפיקח על הנעשה במדינה.
זמן קצר אחרי בחירתו של חואקין בלגר לנשיא הרפובליקה הדומיניקנית ביולי 1966 עזבו האמריקאים את המדינה והיחסים שבו לקדמותם.
ב-1982, חוסה לופס פורטייו היה נשיא מקסיקו הראשון שביקר ברפובליקה הדומיניקנית.
ב-2018 הסתכם המסחר בין המדינות ב-694 מיליון דולר.
עיקר הייצוא של הרפובליקה הדומיניקנית למקסיקו כולל מכשירי חיתוך ומכונות, וממקסיקו מיוצאים בעיקר נפט ופלדה.
הרפובליקה הדומיניקנית היא שותפת הסחר ה-37 בגודלה של מקסיקו, ומקסיקו היא שותפת הסחר הרביעית בגודלה מצד הרפובליקה הדומיניקנית.
חברות מקסיקניות השקיעו 6.7 מיליארד דולר ברפובליקה הדומיניקנית, וחברות דומיניקניות בעלות השקעות של 3.6 מיליון דולר.
יחסי הפיליפינים–ניגריה הם היחסים הבילטרליים בין הפיליפינים לניגריה.
היחסים בין שתי המדינות כוננו באוגוסט 1962. ניגריה מחזיקה בשגרירות במנילה, בעוד הפיליפינים מחזיקה שגרירות באבוג'ה.
לפני חנוכת שגרירות ניגריה במקאטי ב-1981 שימשה אגודת הסטודנטים הניגרית בפיליפינים כקונסוליה דה פקטו של ניגריה.
הפיליפינים הפכה ליעד לסטודנטים ניגרים כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ב-9 במרץ 1986 השתלטו כ-100 סטודנטים ניגרים על שגרירות ניגריה במקאטי כדי למחות נגד האדישות לכאורה של הנציגות הדיפלומטית למצבם של 400 הניגרים שלמדו אז במדינה.
הפיליפינים הטילו בעבר איסור פריסה לניגריה עקב אירועי חטיפת יורדי ים פיליפינים בדלתה של ניז'ר בין 2006 ל-2009, אך מאז הוסר האיסור לאחר שהפיליפינים הכירו בכך שהמקרים טופלו כראוי.
ב-2012 קראה ממשלת ניגריה לנקוט צעדים אקטיביים יותר מצד שתי המדינות על מנת לחזק ולהעמיק עוד יותר את קשריהן הקיימים בתחומים ההכרחיים.
שרת החוץ הניגרית אמרה שעל אף העובדה שבין שתי המדינות מתקיימים קשרים ארוכי שנים, היחסים הכלכליים והמסחריים היו מעטים למדי.
ב-2015 החלה ממשלת ניגריה בפרויקט תמיכה באספקת המיםכדי לספק מי שתייה נקיים, סינון מים וקצירת מי גשמים לאזורים שנפגעו מטייפון האיאן.
כמה חברות פיליפיניות עברו לניגריה בין השנים 2012 ל-2016, וחלקן נכנסו לשוק הניגרי בעזרת שגרירויות ניגריה בטקלובן, אשר קידמה ואפשרה הזדמנויות השקעה.
הגירה מצד תושבי שתי המדינות
ניגרים החלו לנסוע לפיליפינים לצורך לימודים בשנות ה-60 של המאה ה-20.
ניגריה ממשיכה להוות מרכז לפיליפינים מעבר לים, בעיקר עובדים המעורבים בתעשיית הנפט, הגז והבנייה של המדינה.
נכון ל-2011 חיו בניגריה 7,240 פיליפינים, רובם אנשי מקצוע ובני זוג של אזרחים ניגרים.
נכון ל-2014 לומדים כ-8,000 ניגרים בפיליפינים.
לפיליפינים יש שגרירות באבוג'ה, בירת ניגריה.
לניגריה יש שגרירות במנילה, בירת הפיליפינים.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–שוודיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין שוודיה.
לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו יש שגרירות בסטוקהולם, ולשוודיה יש שגרירות בקינשאסה, המייצגת את שוודיה גם ברפובליקה המרכז-אפריקאית, גבון, קמרון וברפובליקה של קונגו.
מטרותיה הרשמיות של שגרירות שוודיה הן ריכוז הסיוע הבינלאומי למדינה, קידום הסחר וההשקעות, תמיכה באזרחים שוודים במדינה, וכן חיזוק תדמיתה של שוודיה ברפובליקה.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו – ישראל הם יחסי החוץ בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין ישראל.
לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בהרצליה פיתוח ולישראל יש קונסול כבוד בקינשאסה.
ישראל מיוצגת על ידי השגרירות הישראלית בקמרון.
ישראל קיימה יחסים דיפלומטיים עם קונגו-לאופולדוויל החל מעצמאותה ביוני 1960. אהוד אבריאל שימש כשגריר ישראל הראשון למדינה.
באפריל 1963 פנתה ממשלת קונגו לישראל בבקשה שתסייע לה לארגן מחדש את צבאה, ובמסגרת ההסכם השתתפו כמאתיים חיילים בקורס צניחה בקיץ אותה שנה, בהם גם רמטכ"ל הצבא, הגנרל מובוטו.
בדצמבר 1963 ערך נשיא קונגו, ז'וזף קסא-וובו, ביקור ממלכתי בישראל.
בקיץ 1966 ביקר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול ביקור ממלכתי בקונגו.
ב-1963 מונה שגריר קונגו בישראל, והשגרירות, שהוקמה ב-1965, ישבה בירושלים.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ניתקה זאיר את יחסיה עם ישראל בעקבות הבטחת מדינות ערב לסיוע כספי בתמורה לניתוק הקשרים עם ישראל והחלטת האיחוד האפריקאי.
בתקופת ניתוק היחסים יוצגה ישראל בזאיר על ידי דנמרק.
היחסים בין המדינות חודשו במאי 1982. בין היתר, ב-1983 נחתם הסכם צבאי בין המדינות, במסגרתו חימשה ואימנה ישראל את יחידות העילית של הצבא הקונגולזי.
באותה תקופה אמר מובוטו כי: "זאיר מטילה על ישראל את המשימה לארגן מחדש את כל צבאה", והיה ידוע בכך שנהג לענוד את כנפי הצניחה הישראליות.
בתקופה זו נערכו מספר ביקורים של הצמרת הישראלית במדינה, בהם של שר הביטחון אריאל שרון.
בנוסף, הקהילה היהודית בקונגו סיפקה גורם נוסף לצמיחת היחסים בין המדינות.
רוב יהודי המדינה עזבו עם סיום השלטון הבלגי, וכיום הקהילה במדינה מונה כ-100 חברים.
ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו קיימת ישיבה חרדית, ויחסיה הטובים עם היהדות מתבטאים גם בביקורים בארגונים יהודיים בעולם.
כיום, עיקר היחסים בין המדינות נסבים סביב סיוע הומניטרי של ישראל לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, וכן סביב ייצוא וייבוא בין המדינות.
ב-2003 סגרה ישראל את שגרירותה בקינשאסה עקב מלחמת קונגו השנייה.
באוקטובר 2021 הודיע נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו פליקס צ'יסקדי, במהלך ביקורו בישראל כי מדינתו מתכוונת לפתוח נציגות דיפלומטית בירושלים ולמנות שגריר בישראל.
כמו כן, הביע תמיכתו בצירופה של ישראל כמשקיפה בארגון האיחוד האפריקאי.
בספטמבר 2023 הודיעו ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ונשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו פליקס צ'יסקדי כי ישראל תפתח שגרירות בקינשאסה, וכי קונגו תעביר את שגרירותה בישראל לירושלים.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–הרפובליקה של קונגו (או יחסי קינשאסה–ברזוויל) הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (שבירתה קינשאסה) לבין הרפובליקה של קונגו (שבירתה ברזוויל).
היחסים בין שתי המדינות היו לבביים בזמן שלטונו של מובוטו ססה סקו.
בעשור השני למאה ה-21 החלה מתיחות בין השתיים.
בשל הסתננות מורדים דרך הגבול המשותף, מאשימה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו את שכנתה בכך שלא דאגה לסידורי אבטחה טובים בגבול בין השתיים.
לעומת זאת, טוענת הרפובליקה של קונגו ששכנתה מתערבת בענייניה הפנימיים אך לא עושה דבר בנוגע לטיפול בבעיותיה הפנימיות שלה עצמה.
עוד דבר שהרגיז מאוד את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הוא שהרפובליקה של קונגו לא מסגירה אליה מורדים שארגנו וביצעו פיגועי טרור ובמקום זאת נותנת להם מקלט מדיני.
יחסי הרפובליקה הדומיניקנית–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדומיניקנית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין הרפובליקה הדומיניקנית הם יחסים דיפלומטיים מלאים.
הרפובליקה הדומיניקנית קיבלה את עצמאותה ב-1844. שווייץ הכירה בעצמאות המדינה החדשה ופתחה בה קונסוליה ב-1936. במהלך מלחמת העולם השנייה, ייצגה שווייץ את האינטרסים הדומיניקניים במספר מדינות.
הקונסוליה השווייצרית שודרגה לדרג הקונסוליה הכללית ב-1959 והפכה לשגרירות ב-2007. החל ממאי 2011 המרכז האזורי הקונסולרי בסנטו דומינגו אחראי גם לשירותים הקונסולריים להאיטי, אנטיגואה וברבודה, דומיניקה וסנט קיטס ונוויס.
הרפובליקה הדומיניקנית ושווייץ חתמו על מגוון הסכמים דיפלומטיים בהם הסכם הגנה וקידום השקעות הדדיות, הסכם תחבורה אווירית והסכם הסגרה הדדי.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 2,012 שווייצרים חיו ברפובליקה הדומיניקנית, מספר שהופך את הקהילה השווייצרית ברפובליקה הדומיניקנית לקהילה הגדולה ביותר באזור הקריביים.
הסחר הכולל בשנת 2018 בין שתי המדינות הוערך בשווי של 251 מיליון פרנקים שווייצרים.
מהם 39 מיליון ייצוא שווייצרי לרפובליקה הדומיניקנית ו-212 מיליון ייבוא שווייצרי מהרפובליקה הדומיניקנית.
הרפובליקה הדומיניקנית מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
הרפובליקה הדומיניקנית מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר ציריך.
שווייץ מיוצגת ברפובליקה הדומיניקנית בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בסנטו דומינגו, בירת המדינה.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–הרפובליקה המרכז-אפריקאית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
שתי המדינות הן מדינות שכנות, וחולקות גבול אשר אורכו מגיע ל-1,747 קילומטרים.
מכיוון שבשני הצדדים המצב הפוליטי מתוח וישנה אש צבאית לעיתים קרובות, נוהגים אזרחים לעבור את הגבול בין שני הצדדים.
נכון לשנת 2014 מתגוררים ברפובליקה המרכז-אפריקאית 200,000 פליטים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
נכון לשנת 2016 מתגוררים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו 100,000 פליטים מהרפובליקה המרכז-אפריקאית.
עקב המצב הרגיש ברפובליקה המרכז-אפריקאית, הוצבו ב-2003 כ-1,000 שומרי שלום מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ברפובליקה המרכז-אפריקאית.
שומרי השלום תוגברו מאז תחילת מלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז-אפריקאית של האוכלוסייה הנוצרית במדינה נגד האוכלוסייה המוסלמית.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת ברפובליקה המרכז-אפריקאית בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בבנגי, בירת המדינה.
הרפובליקה המרכז-אפריקאית מיוצגת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקינשאסה, בירת המדינה.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
שתי מלחמות העולם גררו יחסים כלכליים ופיננסיים בין שתי המדינות.
שווייץ פתחה קונסוליה בלאופולדוויל (קינשאסה) בשנת 1928. הקונסוליה שודרגה למעמד קונסוליה כללית ב-1958 והפכה לשגרירות בשנת 1962. שווייץ הכירה בעצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ב-1960.
סיוע שווייצרי לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו החל בשנת 1972 עם שני הסכמים בנושאים: מסחר והגנה על השקעות.
מיזמים של שיתוף פעולה בזאיר לא היו אפשריים בעקבות המצב הפוליטי הרגיש מאוד במדינה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקינשאסה, בירת המדינה.
בנוסף, שווייץ מחזיקה משרד ייצוגי בעיר בוקבו.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–רוסיה הם יחסי החוץ דו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לרוסיה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליית כבוד ביקטרינבורג.
רוסיה מחזיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בקינשאסה.
היחסים בין המדינות כוננו ב-7 ביולי 1960 ושוחזרו מאז 30 בנובמבר 1967.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ורוסיה מקיימים יחסים חיוביים.
סרגיי לברוב נפגש עם שר החוץ של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו באפריל 2009 וקבע כי רוסיה תגדיל את שיתוף הפעולה עם קונגו.
בשנת 2010 הוענקו לשלושים קצינים של הכוחות המזוינים של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (FARDC) מלגות ללימודים באקדמיות צבאיות רוסיות.
זה חלק ממאמץ גדול יותר לשפר את ה-FARDC על ידי רוסיה.
בדצמבר 2014 נפתח בקינשאסה בית ספר לשפה הרוסית עבור האקדמיה הדיפלומטית בקונגו.
במהלך 2013 ו-2014, קבוצות קטנות של המשטרה הלאומית בקונגו נכחו במסלולי הכשרה של חודשיים ברוסיה.
ב-27 ביולי 2023, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ורוסיה חתמו על פרוטוקול הפטור הדדי של ויזה לבעלי דרכונים דיפלומטיים ושירותים בשולי פסגת רוסיה-אפריקה בסנט פטרסבורג..
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין יפן.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ויפן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ליפן
ז'וזף קבילה, נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (2005)
פליקס צ'יסקדי, נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (2019)
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי, באמצעות קונסוליה רשמית אחת בעיקר קובה.
יפן מיוצגת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקינשאסה, בירת המדינה.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–צ'ילה הם יחסי החוץ בין צ'ילה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו בכנס שנערך בלוסקה ביוני 1967, כאשר צ'ילה וזאיר הקימו את המועצה הבין-הממשלתית של מדינות המייצאות נחושת, יחד עם פרו וזמביה, במטרה להסדיר את ייצור המינרל.
בשנת 1991, ובשל מגבלות תקציביות, החליטה צ'ילה לסגור את הנציגות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כך שהחל משנת 1997 נוכחותה של צ'ילה בוצעה על ידי משלחתה בארגון האו"ם, בניו יורק.
בשנת 2003, צ'ילה שלחה יחידת פינוי אוויר לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, כדי לתמוך במאמצי השלום והייצוב של האו"ם במדינה האפריקאית.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה.
צ'ילה מיוצגת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו באמצעות שגרירותה באו"ם.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–נורווגיה הם היחסים הדו צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לנורווגיה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מיוצגת בנורווגיה באמצעות שגרירותה בלונדון, בריטניה.
ישנם 1,930 בני דונג קונגו שחיים בנורווגיה.
משרד החוץ הנורווגי הוציא אזהרת מסע לחלקים הצפוניים והמזרחיים של קונגו.
קונגו הפכה עצמאית מבלגיה ב-30 ביוני 1960. נורווגיה החלה בסיוע הומניטרי לקונגו מאז 1963 לפחות.
בשנת 1963 נורווגיה הייתה אחת משש המדינות היחידות אליהן.
באותה שנה פנתה קונגו וביקשה לעזרה צבאית וביקשה עזרה להקמת חיל הים.
נורווגיה דחתה את הבקשה וציינה מחסור במומחיות ההדרכה שקונגו חיפשה.
בשנת 2003 נורווגיה העניקה לקונגו 40 מיליון כתר נורווגי.
וידאר הלגסן, שר החוץ הנורווגי אמר: "למרות כמה סימנים מלאי תקווה בתהליך השלום והקמת ממשלת מעבר בקינשאסה, המצב ההומניטרי בחלק המזרחי של המדינה הוא רעוע." בשנת 2004 נמחל כל החוב הקודם.
בשנת 2007 ביקרו בקונגו המזכ"לים של חמשת הארגונים ההומניטריים הנורווגיים הגדולים ביותר כדי להגיע למשבר.
בשנת 2008 סופקו 15 מיליון כתר נורווגי נוספים.
בשנת 2009 ביקרה שרת ההגנה אן-גרטה שטרום-אריכסן בקונגו כדי להתבונן בסכסוך.
היא הסכימה לשלוח כוחות שיספקו כוח אדם לכוחות שמירת השלום של האו"ם במהלך הסכסוך בקיו.
חוב הרפובליקה לנורווגיה, 143 מיליון כתרים נורווגיים, נמחק כתוצאה מהחלטה של הקבינט הנורווגי ב-21 באוקטובר 2011.
בשנת 2009 נעצרו אזרחי נורווגיה ג'ושוע פרנץ' וצ'וסטולב מולנד והואשמו בהריגת הנהג השכור שלהם, ניסיון לרצח עד, ריגול, שוד מזוין והחזקת נשק בלתי חוקי.
הם נמצאו אשמים ונידונו למוות, וכן נקנסו יחד עם נורווגיה בסך 60 מיליון דולר.
יונס גר סטיורה, שר החוץ של נורווגיה אמר: "אני מוחה בתוקף על עונש המוות של שני הנורווגים ...
נורווגיה היא מתנגדת עקרונית לעונש מוות, ואצור קשר עם שר החוץ של דנ"א כדי להעביר זאת." על פי Bloomberg.com "נורווגיה גם מתנגדת להרשעת הריגול ושילוב המדינה לקנס, אמר סטויר.
'נורווגיה אינה חלק מהמקרה הזה.'"
מכתב מיום מרץ 2012 "נמסר בקינשאסה מראש הממשלה סטולטנברג לנשיא קבילה", אולם לא נענה נכון לאוגוסט 2013.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–קניה הם יחסי החוץ דו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לקניה.
לשתי המדינות יחסים חמים מאוד, במיוחד בתחומי הסחר והביטחון.
בשתי המדינות ישנה אוכלוסייה גדולה של דוברי סוואהילי - דבר אשר מחזק את שיתופי הפעולה התרבותיים בין המדינות.
היות שלרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כמעט ואין גישה ישירה לים, היא נעזרת בנמליה של קניה.
קניה מפעילה שגרירות בקינשאסה ולרפובליקה הדמוקרטית של קונגו יש שגרירות בניירובי.
מנהיג קונגו לשעבר ז'וזף קבילה ביקר בקניה בהזדמנויות רבות.
הנשיא הקנייתי אוהורו קניאטה היה ראש המדינה הזר היחיד שהשתתף בהשבעה של הנשיא הקונגולזי פליקס צ'יסקדי בשנת 2019. צ'יסקדי ביקר בעצמו בניירובי בחודשים שלאחר ההשבעה.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וספרד.
היחסים בין ספרד והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היו טובים באופן מסורתי ובשנים האחרונות, כמה תחומים חדשים הולכים ומעמיקים, בהתאם להתקדמות הייצוב והפיוס של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והגידול בנוכחות החברות הספרדיות ביבשת אפריקה.
ב-9 בנובמבר 2011 נחתמו שני הסכמי משא ומתן דו-צדדי לגבי חובות עם ICO ו-CESCE, כתוצאה מההסכם שהושג בפברואר 2010 במועדון פריז.
מניית החוב המחודשת מסתכמת ב-14.72 מיליון דולר, מתוכם 7.57 מיליון דולר תואמים לזיכויי FAD של ה-ICO ו-7.15 דולר ל-CESCE.
בסוף 2014 החלו הליכי הפיכת חוב זה לפרויקטים של שיתוף פעולה.
הנוכחות של חברות ספרדיות בקונגו גברה כתוצאה מהרחבת הייצוא הספרדי ומחיפוש אחר הזדמנויות חדשות.
למעט אלקנור, שאר החברות הספרדיות בקונגו הן עדיין קטנות או בינוניות, אך הן מצליחות מאוד בכך שהן משתתפות בתחרויות בינלאומיות ובמקרים לאומיים בלבד (הקצאת שדה תעופה קיסאנגני או הכנת מטבע לבנק הלאומי של קונגו).
סכום החוזים שזכו בתחרויות בקונגו היה קרוב למאתיים מיליון אירו בשנת 2014, והדגיש את החוזים שהשיגו ELECNOR ו-AEE, שניהם בתחום שיפוץ תשתיות חשמל.
לגבי יבוא ויצוא, הנתונים הנוכחיים מצביעים על עלייה ברורה בייצוא שגדל מ-20 מיליון בשנת 2011 ו-2012 ל-32 מיליון בשנת 2013 ו-29 מיליון בשלושת הרבעונים הראשונים של 2014.
המוצרים המיובאים העיקריים הם דלקים, שמני מינרלים ונחושת; שאר הייבוא הספרדי של קונגו נשמר במוצרים כמו עץ, קקאו, זרעי שמן וכו'
הייצוא הספרדי עבר שינויים מסוימים לא רק בכמות אלא גם בתוכו.
עיקר היצוא כולל ברזל ופלדה ומוצרי מזון, דלקים, מכשירי חשמל וציוד חשמלי, בשמים, בשר או דגים משומרים, מוצרי קרמיקה וכו'
שיתוף הפעולה הספרדי, המתקיים מאז תחילת שנות האלפיים ועם המשרד לשיתוף פעולה טכני שנפתח בשנת 2010, התחיל בתהליך יציאה בשנת 2012 עקב הגדרה מחודשת של הנוכחות החיצונית של שיתוף הפעולה הספרדי, אולם בוטל באפריל 2013, כתוצאה מתוכנית מתאר חדשה לשיתוף פעולה, בה קונגו איבדה את מעמדה כמדינה מועדפת.
עד שנת 2012, היקף ה-ODA בקונגו מיקם את ספרד בין עשרת התורמים הראשונים.
עם זאת, ספרד ממשיכה לשמור על נוכחות חשובה בתחום ההומניטרי, תחום אליו מקצה AECID כ-5 מיליון אירו באמצעות התרומה לקרן ההומניטרית המשותפת, לפעולות תיאום הומניטריות שבוצעו על ידי OCHA ופרויקטים שונים לסיוע לקורבנות של סכסוכים מזוינים ומגפות באמצעות יוניצ"ף, רופאים ללא גבולות וקריטאס.
שיתוף פעולה מבוזר עקב אחר התפתחות הדומה בחלקה לזו של AECID, והפחית את היקף המשאבים הכספיים.
אנדלוסיה (חינוך) וחבל הבסקים ונווארה (בריאות וחינוך) שומרים על נוכחות מסוימת.
הדבר לא קורה בתחום שיתוף הפעולה התרבותי, כאשר לאורך כל שנת 2014 ואף על פי שיש לו תקציב קטן, בוצעו בסך הכל ארבעים פעילויות תרבות, כולל אלה שהוקדשו לפרס נסיך אסטוריאס עבור לה קונקורדיה, קאדי אדזובה, הצלמת איזבל מוניוז, הוועידה למוזיקה ספרדית או תיאטרון ועוד ועוד.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
ספרד מחזיקה ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שגרירות בקינשאסה.
יחסי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו - המדינות המקסיקניות המאוחדות (בספרדית: Relaciones República Democrática del Congo-México, בצרפתית: Relations de la République démocratique du Congo - Mexique) הם היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו בשנת 1960, כאשר מקסיקו הכירה בריבונותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מהאימפריה הבלגית.
בין המאה ה-16 למאה ה-19, במסגרת סחר העבדים האטלנטי, האימפריה הספרדית העבירה שיירות של עבדים מקונגו למלכות המשנה של ספרד החדשה.
רוב העבדים הללו התקבלו בוראקרוס, לחופי האוקיינוס האטלנטי.
סיום סחר העבדים בידי ספרד היה גורם לפריצתה של מלחמת העצמאות של מקסיקו אשר הופנתה נגד השלטון הספרדי.
ביוני 1960 מקסיקו הכירה בעצמאותה של קונגו מהאימפריה הבלגית.
במותו של ראש ממשלת קונגו, פטריס לומומבה, הביע שר החוץ המקסיקני, מנואל טלו באורוד (חבר המפלגה המוסדית המהפכנית), את צערו בשם הממשלה המקסיקנית.
ב-31 ביולי 1975 סובסדו יחסים רשמיים בין קונגו (נודעה באותה העת בתור זאיר; תחת שלטונו של מובוטו ססה סקו) למקסיקו (תחת שלטונו של לואיס אצ'ווריה אלברס).
בתור חברה זמנית במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, מקסיקו הצביע מספר פעמים בהחלטות האו"ם שנגעו לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2007 ביקר שגריר מקסיקו באדיס אבבה, אתיופיה, בקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ופגש בנציגי הממשלה הקונגולזית.
בשנת 2019, מאות פליטים קונגולזים נעו לעבר מקסיקו כדי להגר אל ארצות הברית דרך גבול ארצות הברית–מקסיקו.
רוב הפליטים ברחו מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עקב התפרצות האבולה במדינה.
לאחר שהוסדרו חקיקות בארצות הברית שאסרו על חלק נרחב מההגירה, פליטים קונגולזים רבים השתכנו במקסיקו ללא כוונה לשוב לארצם.
ממשלת מקסיקו הציעה לחנך צעירים קונגולזים מטעם כספיה וישנה קהילה של מקסיקנים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רוב תושביה הם פרופסורים וחוקרים.
נכון לשנת 2018, סך המסחר בין מקסיקו והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מנה 2.3 מיליון דולר אמריקאי.
לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו אין משלחת דיפלומטית רשמית במקסיקו או קונסוליה המקושרת למקסיקו.