tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באזור זה, שגודלו כ-2,500 קילומטרים רבועים, על גדות הנהר, נמצאים איים, שרטונות ובריכות מים, המוקפים ביערות מהגוני, תאנות בר, באובב והָבֶנֱה.
זהו אחד מן הפארקים הלאומיים הפחות מפותחים באפריקה הדרומית.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 בוטלה תוכנית לבניית סכר שנועד להנעת תחנת כוח הידרואלקטרית, דבר שהיה גורם להצפת האזור כולו.
באזורי הבריכות והספארי נמצא ריכוז גדול של חיות בר, כולל חיות הנמצאות בסכנת הכחדה.
ביניהן יש למנות ריכוז גדול של קרנפים צרי-שפה (במיוחד בצ'וורה, שם נמצא אחד הריכוזים הגדולים שלהם ביבשת), פילים, נמרים, ברדלסים וזאבים טלואים.
בשמורה נמצא הריכוז הגדול ביותר בזימבבואה של היפופוטמים ותנינים, ובעונה היבשה גם אוכלוסיות גדולות של תאו אפריקני ומספר מיני אנטילופה.
לאורך הנהר נמצא מגוון גדול של עופות השייכים ל-380 מינים לפחות.
בין הסיבות לציון המקום כאתר מורשת עולמית צוין היופי הבלתי רגיל של האתר, היותו אחד המקומות הייחודיים לצפייה בשפע של מיני חיות בר ובמספרים גדולים, והיותו בית גידול טבעי למינים רבים בסכנת הכחדה, של צמחים, ציפורים ובעלי חיים.
הפארק הלאומי דסאמברקו דל גראנמה (בספרדית: Parque Nacional Desembarco del Granma) משתרע על פני 261.80 קמ"ר בחופה הדרום מזרחי של קובה, בתחום מחוז גראנמה.
הוא הוכרז כפארק לאומי ב-1986. פירוש שמו של הפארק הוא "נחיתת הגראנמה".
הוא ניתן לו משום שבשנת 1956 עגנה במקום בו הוקם מאוחר יותר היאכטה "גראנמה", שעל סיפונה 82 מורדים וגולים קובנים, ובראשם פידל קסטרו, אחיו ראול, קמילו סיינפואגוס וצ'ה גווארה.
בשנת 1999 הכריז אונסק"ו על הפארק כאתר מורשת עולמית.
נופי הפארק מאופיינים בתופעות קרסטיות.
סלעי הגיר יוצרים מצוקים מעל החופים, ושוניות ומדרגות טבעיות מתחת לפני הים.
בתחומי הפארק חיים 196 מינים בעלי חיים ו-612 מינים של צמחים.
עם בעלי החיים האופייניים לחופי הפארק נמנים תחש הנהרות, צב הים החום וצב הים הירוק.
הצמחייה בפארק כוללת כמה מאחרוני יערות הגשם של קובה, לצד קקטוסים בני למעלה מ-400 שנה.
עשרה מהצמחים הגדלים בפארק מצויים רק בו, תשעה מהם בסכנת הכחדה.
על אף הקמתו של הפארק, בעלי החיים והצמחייה עדיין סובלים מציד, כריתת עצים, ורעייה שמביאה עימה מינים פולשים.
במקום המדויק בו נחתה הגראנמה, חוף לאס קולורדאס שבקצהו הצפון-מערבי של הפארק, הוקם מוזיאון (Museo Las Coloradas) הסוקר את מסעה.
במוזיאון גם העתק של היאכטה בקנה מידה של 1:1 (המקורית מוצגת בהוואנה).
אחד השבילים הפופולריים בפארק מוביל לאידולו דל אגואה (Ídolo del Agua), פסל עשוי נטיפים מעשה ידיהם של תושבים מקומיים בתקופה הטרום-קולומביאנית.
הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז הוא פארק לאומי בארצות הברית השוכן על רכס סמוקי, חלק מרכס הרי בלו רידג', שהם חלק מרכס האפלצ'ים.
הגבול בין טנסי וקרוליינה הצפונית עובר דרך מרכז הפארק מכיוון צפון-מזרח לדרום-מערב.
שביל האפלצ'ים, המחבר את מיין וג'ורג'יה, עובר גם כן דרך מרכז הפארק.
הקונגרס האמריקני אישר את הקמת הפארק ב-1934, והנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הכריז על הקמתו בפועל ב-1940. גרייט סמוקי מאונטיינז היה הפארק הלאומי הראשון שעלות רכישת אדמותיו ועלויות אחרות מומנו חלקית על ידי הממשל הפדרלי.
פארקים קודמים מומנו במלואם על ידי כספי המדינה שבה שוכן הפארק או מקרנות פרטיות.
שטחו של הפארק הוא 2,114 קמ"ר, ולפיכך הוא אחד מהאזורים המוגנים הגדולים ביותר בחלק המזרחי של ארצות הברית.
הכניסות הראשיות לפארק שוכנות לאורך הכביש המהיר 441 (Newfound Gap Road - דרך ניופאונד גאפ) בערים גטלינבורג (טנסי) וצ'רוקי (קרוליינה הצפונית).
הפארק הוא הפארק הלאומי הפופולרי ביותר בארצות הברית מבחינת מספר המבקרים.
גובה הפארק הוא בין 250 מטרים מעל גובה פני הים, בשפך של נחל אברמס (Abrams Creek), ל-2,000 מטרים מעל גובה פני הים בכיפת קלינגמן.
בתוך גבולות הפארק יש שישה-עשר הרים שגובהם מעל 5,000 רגל (1,524 מטרים).
הטווח הנרחב של הגבהים בפארק משקף את שינויי הגובה לאורך קווי הרוחב בכל מזרח ארצות הברית.
למעשה, ניתן להשוות את הטיפוס במעלה ההרים לטיול מטנסי לקנדה.
בעלי החיים והצמחים המאכלסים את החלק הצפון-מזרחי של ארצות הברית מצאו גומחות אקולוגיות מתאימות באזורים הגבוהים של הפארק, ואילו המינים הדרומיים מצאו גומחות מתאימות באזורים הנמוכים יותר החמימים יותר.
הכיוון של הרי האפלצ'ים מצפון-מזרח לדרום-מערב אפשר במהלך עידן הקרח האחרון למינים שונים לנדוד לכיוון דרום לאורך המורדות, ובכך להימנע מהמחסום הטבעי שהיוו ההרים.
ככל שהאקלים התחמם המינים הצפוניים החלו לסגת במעלה ההרים ולכיוון צפון, והמינים הדרומיים החלו במגמת התפשטות.
האקלים בפארק מאופיין בלחות גבוהה ומשקעים רבים.
כמות המשקעים הממוצעת לשנה היא בין 1,400 מ"מ בעמקים ל-2,200 מ"מ בפסגות.
אזור הפארק הוא האזור הגשום ביותר בארצות הברית מלבד החוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט וחלקים מאלסקה והוואיי.
הטמפרטורה באזור נמוכה בדרך כלל בהשוואה לאזורים נמוכים יותר, ורוב הפארק מאופיין באקלים יבשתי לח דומה יותר לאקלים של מקומות צפוניים הרבה יותר, וזאת בניגוד לאקלים סובטרופי גשום המאפיין את אזורי שפלה.
מרבית הסלעים בפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז הם משלהי הפרקמבריון, חלק מ"חבורת-העל אוקוי" (Ocoee Supergroup).
חבורת-על זו כוללת אבן חול מותמרת, פיליט, צפחה ולווחה.
סלעים מתחילת הפרקמבריון הם לא רק הסלעים העתיקים ביותר בפארק אלא גם סוג הסלע הדומיננטי באתרים כדוגמת עמק רייוון פורק (Raven Fork Valley) והחלק העליון של הנהר טאקאסגי (Tuckasegee River) בין צ'רוקי וברייסון סיטי (Bryson City).
הם כוללים בעיקר גנייס מותמר, גרניט וצפחה.
ניתן למצוא סלעי משקע מהקמבריון למרגלות ההרים לצפון-מערב בעמקים כדומת קיידס קוב (Cades Cove).
אחת מהאטרקציות הפופולריות ביותר בפארק היא עמק קיידס קוב, חלון גאולוגי שבו סלעים קדומים עשויים מאבן חול סובבים את קרקעית העמק של סלעים צעירים עשויים מאבן גיר.
הסלעים העתיקים ביותר בהרי סמוקי הם הגנייס והצפחות מהפרקמבריון, שנוצרו לפני יותר ממיליארד שנים מהצטברות משקעים ימיים וסלעי יסוד.
בשלהי הפרקמבריון, התרחב האוקיינוס הקדמוני והסלעים החדשים יותר של חבורת-העל אוקוי נוצרו כתוצאה מהצטברות של גוש היבשה שעבר סחיפה על מדף היבשה.
בעידן הפלאוזואיקון, שקעה שכבה עבה של משקעים ימיים באוקיינוס שהותירה מאחוריה סלע משקע.
במהלך תקופת האורדוביק, התנגשות לוחות טקטוניים של אמריקה הצפונית ואפריקה גרמה לאורוגנזה האלגנית (Alleghenian orogeny) שיצרה את רכס האפלצ'ים.
במהלך עידן המזוזואיקון סחיפה מהירה של סלעי משקע רכים חשפה מחדש את התצורות העתיקות יותר של חבורת-העל אוקוי.
כ-95% משטח הפארק מיוערים, ושרות הפארקים מעריך שכ-36% מהשטח מכוסה על ידי יער ראשוני שבו גדלים עצים עתיקים המתוארכים לתקופה שקדמה להתיישבות האירופית באזור.
יערות אלו הם אחד מגושי היערות הראשוניים של עצים נשירים וממוזגים הגדולים ביותר באמריקה הצפונית.
טווח הגבהים, שפע הגשמים, וקיומם של היערות הראשוניים מעניקים לפארק עושר ביוטי יוצא דופן.
בפארק תועדו כ-10,000 מינים של בעלי חיים וצמחים, וההערכה היא כי ישנם 90,000 מינים נוספים שטרם התגלו.
עובדי הפארק תיעדו למעלה מ-200 מינים של עופות, 66 מינים של יונקים, 50 מינים של דגים, 39 מינים של זוחלים, ו-43 מינים של דו-חיים, כולל פרטים רבים של פלתודוניים (סלמנדרות הידועות בכך שאין להן ריאות).
בפארק יש אוכלוסיית דובים שחורים אמריקניים גדולה, המונה כ-1,500 פרטים.
בשנת 2001 החל ניסוי שבמסגרתו הובאו לפארק כמה איילים קנדיים.
בפארק גדלים למעלה מ-100 מינים של עצים.
היערות באזורים הנמוכים ביותר נשלטים על ידי עצים עשירי עלווה נשירה.
באזורים גבוהים יותר העצים הדומיננטיים הם מחטניים, ובסך הכל בפארק יש מעל 1,400 מינים של בעלי פרחים ו-4,000 מינים של חסרי פרחים.
בין מיני היונקים בפארק דביבון מצוי, שונר מצוי, שני מינים של שועל, לוטרה צפון-אמריקנית, מרמיטה צפון-אמריקאית, בונה קנדי, שני מינים סנאיים, אופוסום וירג'יניה, זאב ערבות, אייל פרדי לבן-זנב, טמיאס, שני מינים של בואשיים, וכמה מינים של עטלפים.
הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז נחשב לפארק הלאומי המזוהם ביותר על פי דו"ח משנת 2004 של אגודת השימור של הפארקים הלאומיים.
מ-1999 ועד 2003 תועדו בפארק כ-150 ימים שבהם האוויר היה לא בריא, שווה ערך לחודש של אוויר בלתי בריא בשנה.
ב-2013 דיווחה אוניברסיטת המדינה של קולורדו שבשל קבלת חוק האוויר הנקי ב-1970 ויישום תוכנית הגשם החומצי היה "שיפור משמעותי" באיכות האוויר בגרייט סמוקי מאונטיינז מ-1990 ל-2010.
לפני הגעתם של המתיישבים האירופיים האזור היה חלק מהנחלה של שבט הצ'רוקי.
האדם הלבן החל להתיישב באזור בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. הנשיא אנדרו ג'קסון חתם ב-1830 על חוק העברת האינדיאנים, שהחל את התהליך שהסתיים בגירושם הכפוי של כל שבטי האינדיאנים ממזרח לנהר המיסיסיפי, והעברתם לאזור שכיום שוכנת בו אוקלהומה.
רוב אנשי הצ'רוקי עזבו, אך קבוצה קטנה בהנהגתו של המורד טסאלי התחבאה באזור שכיום שוכן בו הפארק.
חלק מהצאצאים של האנשים הללו מתגורר בשמורת קואלה מדרום לפארק.
לאחר הגעת המתיישבים הלבנים הראשונים הפכה כריתת עצים לענף תעשייתי מרכזי בהרים, ובשלהי המאה ה-19 נבנתה מסילת רכבת קטנה שעליה הובל העץ מהחלקים המרוחקים של האזור.
סגנון הכריתה המוחלטת של כל העצים ואז חזרה על התהליך בחלקות סמוכות הרסו את היופי הטבעי של האזור, ולכן נאלצו המבקרים ותושבי המקום לגייס כסף על מנת לשמר את הקרקע.
שירות הפארקים הלאומיים שאף להקים פארק בחלק המזרחי של ארצות הברית, אך לא היו לו מספיק משאבים כספיים.
אף על פי שהקונגרס אישר את הקמת הפארק כבר ב-1926, לא הייתה בנמצא חלקת אדמה בבעלות פדרלית שסביבה אפשר היה להקים את הפארק.
רוקפלר, הבן תרם 5 מיליון דולרים, הממשלה הפדרלית הוסיפה 2 מיליון דולרים, ואזרחים פרטיים מטנסי וקרוליינה הצפונית תרמו סכום כסף לרכישת הקרקעות, חלקה אחרי חלקה.
אט-אט גורשו מאזור הפארק המיועד חוואים שחיו בהרים, כורים וחוטבי עצים.
חוות ומנסרות עצים פורקו כדי לבסס את האזורים המוגנים של הפארק.
סופר המסעות הוראס קפהרט (Horace Kephart), שעל שמו נקרא הר קפהרט, והצלמים ג'ים תומפסון (Jim Thompson) וג'ורג' מסה (George Masa) סייעו בפיתוחו של הפארק.
Hooper), המושל לשעבר של טנסי היה הסוכן הראשי ברכישת קרקעות עבור הפארק, שהוקם רשמית ב-15 ביוני 1934. במהלך השפל הגדול פעלו בפארק כמה ארגונים פדרליים כדוגמת חיל השימור האזרחי ומנהל קידום העבודה, סללו שבילים, בנו מגדלי תצפית לאיתור אש והקימו מבני תשתית אחרים בפארק ובהרי סמוקי.
הפארק זכה למעמד של שמורה ביוספרית בינלאומית ב-1976, ב-1983 העניק אונסק"ו לפארק מעמד של אתר מורשת עולמית, וב-1988 הפך חלק מהשמורה הביוספרית של דרום האפלצ'ים (Southern Appalachian Biosphere Reserve).
ב-2 בספטמבר 2009 נערך טקס ההקדשה מחדש לכבוד שנת ה-75 להקמת הפארק.
בין הנוכחים כל ארבעת הסנאטורים, שלושה מחברי הקונגרס שמחוזותיהם כוללים את הפארק, המושלים של שתי המדינות ומזכיר הפנים של ארצות הברית קן סלזאר.
השחקנית והזמרת דולי פרטון ילידת טנסי שרה בטקס.
הפארק הוא אטרקציה תיירותית אזורית חשובה; בשנת 2017 ביקרו בפארק מעל ל-11 מיליון תיירים ו-11 מיליון מבקרים נוספים עברו דרך הפארק שלא למטרות נופש.
מספר המבקרים למטרות נופש הוא כמעט כפול ממספר המבקרים בפארק הלאומי גרנד קניון, הפארק הלאומי השני במספר המבקרים, שבו ביקרו קרוב ל-6 מיליון באותה שנה.
עיקר ההכנסה של הערים שמסביב לפארק (בעיקר גטלינבורג, פיג'ן פורג', סביירוויל וטאונסנד שבטנסי, וצ'רוקי, סילבה, מגי ואלי וברייסון סיטי בצפון קרוליינה) מגיעה מעסקי התיירות הקשורים אליו.
שני מרכזי המבקרים העיקריים בפארק הם מרכז המבקרים שוגרלנדס (Sugarlands Visitor Center) ליד גטלינבורג ומרכז המבקרים אוקונאלופטי (Oconaluftee Visitor Center), השוכן ליד צ'רוקי בכניסה המזרחית לפארק.
במרכזים אלו ניתן לצפות במוצגים הקשורים בחיי הטבע, גאולוגיה וההיסטוריה של הפארק.
בתחנות נמכרים גם ספרים, מפות ומזכרות.
הכביש המהיר 441 (הקרוי בפארק כביש ניופאונד גאפ) חוצה את הפארק, ומספק לכלי הרכב גישה לנקודות המוצא של השבילים ולנקודות התצפית, ובייחוד אלה שבניופאונד גאפ (Newfound Gap).
מעבר הרים זה, השוכן בגובה 1,539 מטרים, הוא המעבר הנמוך ביותר בהרים שבאזור והוא נמצא במרחק קצר ממרכז הפארק, על הציר המחבר את טנסי וקרוליינה הצפונית, באמצע הדרך בין גטלינבורג לצ'רוקי.
במקום זה, על הגבול בין שתי המדינות, באתר ההנצחה לאשתו של ג'ון ד.
רוקפלר (Laura Spellman Rockefeller Memorial), הכריז הנשיא פרנקלין רוזוולט על הקמת הפארק ב-1940.
בפארק יש מספר אתרים היסטוריים חשובים.
האתר המצוי במצב הטוב ביותר (והפופולרי ביותר) הוא קיידס קוב (עמק קיידס), עמק ובו מספר בניינים היסטוריים שמורים כולל בקתות עץ, אסמים וכנסיות.
קיידס קוב הוא היעד הפופולרי ביותר בפארק.
התיירים המבקרים במקום יכולים להיעזר בסיורים עצמיים או טיולי אופניים על מנת לראות כיצד חיו תושבי האפלצ'ים בעבר.
אזורים היסטוריים אחרים בפארק כוללים את רורינג פורק (Roaring Fork), עמק קאטאלוצ'י (Cataloochee), אלקמונט (Elkmont), מוזיאון החווה ההררית וטחנת הרוח מינגוס באוקונאלופטי.
בפארק יש 1,368 ק"מ של שבילים ודרכים לא סלולות המשמשים לטיולים רגליים, כולל 112 הקילומטרים משביל האפלצ'ים.
הר לה קונטה (Mount Le Conte) הוא אחד היעדים הפופולריים ביותר בפארק.
גובהו הוא 2,010 מטרים (הפסגה השלישית בגובהה בפארק), ואם הוא נמדד מבסיסו ועד הפסגה הגבוהה ביותר הוא ההר הגבוה ביותר ממזרח לנהר המיסיסיפי.
שביל מערות האלום (Alum Cave Trail, סוג של מלח), הוא השביל העמוס ביותר המוביל לפסגה מתוך חמישה.
מהשביל ניתן לצפות בסדרה של נופים ייחודיים ואטרקציות טבעיות כגון "צוקי מערת האלום" (Alum Cave Bluffs) וסלע הקשת (Arch Rock).
המטיילים יכולים לשהות במשך הלילה באכסניית לה-קונטה (LeConte Lodge), השוכנת קרוב לפסגה ומציעה בקתות או חדרים להשכרה בכל עונות השנה מלבד החורף.
ניתן להגיע אל האכסניה רק באמצעות הליכה, והיא האכסניה הפרטית היחידה בתוך הפארק.
שביל פופולרי נוסף הוא זה המוביל אל צ'ימני טופס (Chimney Tops, פסגות הארובה), הנקרא כך בזכות שתי הפסגות היוצרות שתי גבנוניות.
שביל קצר זה שהטיפוס בו דורש מאמץ גופני מתגמל חובבי טבע בתמונת נוף רחבה של פסגות ההרים מסביב.
ההר היה מרכז שריפות היער ב-2016 וספג לכן נזק נרחב, שעדיין ניכר בדמות צלקות מהשריפה.
השביל והפסגה נסגרו לתיירים מאז.
המסלולים המובילים למפלי לאורל וכיפת קלינגמן הם קלים וקצרים באופן יחסי.
שביל מפלי לאורל (Laurel Falls Trail) מוביל אל מפל מים בגובה 24 מטרים, ושביל כיפת קלינגמן (Clingman's Dome Trail) מוביל את המבקרים במעלה ההר אל סיפון תצפית בגובה 15 מטרים, שביום בהיר ניתן לצפות ממנו למרחק רב על הרי טנסי, ג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית.
בנוסף לטיולים הקצרים מציע הפארק אפשרויות לטרקים ומחנאות.
לינה מותרת אך ורק באתרי מחנאות ומחסות מוסדרים.
מרבית מחסות השבילים בפארק פזורים לאורך שביל האפלצ'ים או במרחק קצר מהשבילים המתפצלים ממנו.
בנוסף למחסות של שביל האפלצ'ים שנועדו למסעות הארוכים של מי שהולך בשביל לאורכו יש שלושה מחסות בפארק שאינם ממוקמים על שביל האפלצ'ים.
מחסה הר לה-קונטה (LeConte Shelter) שוכן מרחק קצר מזרחית לאכסניית לה-קונטה על שביל בולוורד (Boulevard Trail).
יכולים ללון בו 12 איש, והוא האתר היחיד בכל הפארק שיש בו איסור על הדלקת אש.
מחסה קפהרט (Kephart Shelter) שוכן בקצה של שביל קפהרט פרונג (Kephart Prong Trail) המתחיל במעלה הנחל מאזור הפיקניק של קולינס קריק.
מחסה זה, השוכן לאורך יובל של הנהר אוקונאלופטי יכול להכיל 14 אנשים.
מחסה לאורל גאפ (Laurel Gap Shelter) הוא אחד מהמחסות המרוחקים ביותר בפארק.
הוא שוכן ביער צפצפות בין פסגת בלזם טופ והר ביג קטאלוצ'י הוא יכול להכיל 14 איש ללילה.
מחסה זה פופולרי כמחנה בסיס למטפסי הרים המסיירים בלב אזור טבע בראשיתי בשם אזור הטבע הבראשיתי של הרי הסמוקי.
ברחבי הפארק פזורים אתרי מחנאות ייעודיים נוספים.
על מנת לשהות בפארק במשך הלילה יש צורך בהיתר מיוחד שאותו ניתן לקבל במרשתת או בתחנות של שומרי היערות, ותוקפו של ההיתר הוא לילה אחד לשהות במחסה ועד שלושה לילות לשהייה באתר מחנאות.
דיג (בעיקר דיג זבובים) הוא הפעילות הפופולרית ביותר בפארק אחרי טיולים רגליים ותצפיות בנוף.
הנחלים בתחומי הפארק נודעים בדגי הטרוטה הבריאים שבמימיהם ובקושי להגיע אליהם.
טרוטת ברוק היא דג מקומי, בעוד שטרוטה חומה וטרוטת עין-הקשת הובאו לאזור.
יש בפארק תקנות מחמירות באשר לדרך הטיפול הנאותה בדגים, בין השאר משום שבצורות גרמו למות הדגים המקומיים.
הרכיבה על הסוסים השייכים לפארק מוגבלת לשבילים מסוימים.
בנוסף, ניתן לשכור אופניים ואבובי מים בקיידס קוב.
הפארק הלאומי גליישר הוא פארק לאומי השוכן במדינת מונטנה שבארצות הברית, וגובל בפרובינציות הקנדיות אלברטה וקולומביה הבריטית.
בפארק שני רכסי הרים, הנחשבים לעיתים כהמשך החלק הדרומי של הרי הרוקי הקנדיים, מאות אגמים בגדלים שונים, למעלה מאלף מינים שונים של צמחים ומאות מיני בעלי חיים.
מערכת אקולוגית זו, המשתרעת על שטח של 4,101 קמ"ר, היא המרכז של מה שבעבר כונה "הנזר של המערכת האקולוגית היבשתית", שטח מוגן המשתרע על פני 44,000 קמ"ר.
בפארק 350 מקומות הנכללים ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים ובהם דרך "הולכים-אל-השמש" המפורסמת וחמישה מלונות ובתי נופש.
דרך ההולכים-אל-השמש חוצה את הפארק ועוברת דרך קו פרשת המים של אמריקה, ונכללת ברשימת ציוני הדרך ההנדסיים הלאומיים של ארצות הברית.
בגלל מיקומה הגאוגרפי תיירים יכולים להשקיף מהדרך על הנופים המרשימים של רכסי ההרים לואיס וליווינגסטון, וכן על יערות צפופים, על טונדרה אלפינית, על מפלי מים ועל שני אגמים גדולים.
הפארק הלאומי גליישר גובל בפארק הלאומי ווטרטון לייקס שבקנדה.
שני הפארקים יחד הוכתרו ב-1932 בשם "פארק השלום הבינלאומי ווטרטון-גליישר", והיו הפארקים הראשונים בעולם שזכו למעמד זה.
שני הפארקים הוכרזו על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-1976, וכאתר מורשת עולמית ב-1995.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שראשוני הילידים האינדיאנים התיישבו באזור גליישר לפני כ-10,000 שנים.
המתיישבים הראשונים אשר ניתן לקשרם לשבטים שמתגוררים באזור הפארק בשנות האלפיים היו בני סייליש, פלאטהד, שושון ושאיין.
שבט הבלקפיט הגיע לאזור בתחילת המאה ה-18, ובתוך זמן קצר שלט על המורדות המזרחיים של אזור הפארק ועל המישורים הגדולים שבמזרח.
אזור הפארק סיפק לבני שבט בלקפיט מקלט מפני רוחות החורף העזות שבמישורים, והעשיר את מגוון המאכלים שלהם (שהתבסס על ביזון אמריקאי) בסוגים נוספים של בשר לאכילה.
כיום גובלת שמורת האינדיאנים בלקפיט בפארק ממזרח, ואילו שמורת האינדיאנים פלטהד שוכנת ממערב ומדרום לפארק.
כאשר הוקמה שמורת בלקפיט ב-1885, לאחר החתימה על הסכם ליים בול, היא כללה את האזור המזרחי של הפארק המודרני והשתרעה עד לקו פרשת המים של אמריקה.
בעיני שבט הבלקפיט נחשבו ההרים שבאזור, ובייחוד הר צ'יף והאזור הדרום-מזרחי באגם טו מדיסין, כ"גב העולם" וכמקום בעל חשיבות גבוהה.
הצ'יף "עגל לבן" משבט בלקפיט אישר את מכירתו של אזור ההר (שטח של כ-3,200 קמ"ר) לממשל הפדרלי של ארצות הברית בתמורה ל-1.5 מיליון דולר.
בפעולה זו נקבע הגבול בין הפארק לשמורה.
משלחת לואיס וקלארק, שחקרה בדרכה בין היתר את נהר מריאס ב-1806, הגיעה עד למרחק של 80 ק"מ מהאזור שבו שוכן הפארק.
רצף של מסעות מחקר שנערכו לאחר 1850 סייע להכרת מאפייני האזור.
ג'ורג' בירד גרינל הגיע לאזור בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19, והתרשם מהנוף עד כדי כך שבמשך שני העשורים הבאים פעל להקמת פארק לאומי במקום.
גרינל תיאר בכתב ב-1901 את האזור, תוך שהוא מתייחס אליו כאל "כתר היבשת".
בזכות מאמציו אלה הוא נחשב ככוח המניע העיקרי מאחורי הקמת הפארק.
שנים אחדות לאחר ביקורו הראשון של גרינל, ב-1892, העפיל הנרי ל.
סטימסון על הר צ'יף מצידו המזרחי התלול.
קטע מסילת הרכבת הצפונית הגדולה שנבנה בקו פרשת המים שבמעבר מריאס הושלם ב-1891, ולעידוד השימוש במסילת הרכבת החל מסע פרסום לאיכויותיו של האזור.
החברה בונת המסילה הפעילה שדולה בקונגרס, וב-1900 הוכרז הפארק כשמורת יער.
ב-11 במאי 1910 שונה המעמד משמורת יער לפארק לאומי, בחוק שנחתם בקונגרס בידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
ויליאם לוגאן מונה למנהל הפארק הראשון באוגוסט 1910.
חברת מסילת הרכבת הצפונית, בניהולו של לואיס ו.
היל, בנתה ב-1910 מספר מלונות ובקתות קיט (chalet) ברחבי הפארק על מנת לקדם את התיירות.
בניינים אלו, שנבנו והופעלו על ידי חברת בת בשם "חברת פארק גליישר", עוצבו בהשראת אדריכלות שווייצרית כחלק מתוכניתו של היל להפוך את גליישר ל"שווייץ של אמריקה".
הנופשים שהגיעו לפארק עסקו ברכיבה על סוסים בנתיבים שבין בתי האירוח או במסלול הכרכרות לעבר אזור "מני גליישר" שבחלק הצפוני ביותר של הפארק.
חברת הרכבות בנתה גם את בית ההארחה "גליישר פארק לודג'" בסמוך לגבול המזרחי של הפארק, ואת בית המלון "מני גליישר" לחוף אגם סוויפטקרנט.
לואיס היל בחר באופן אישי את האתרים שבהם ימוקמו מתקני האירוח, תוך התחשבות בנוף ובתנאי השטח.
ג'ון לואיס, יזם נוסף, בנה את מלון "גליישר לואיס" באגם מקדונלד בין 1913 ל-1914. חברת הרכבות רכשה את המלון ב-1930, ולאחר מכן שונה שמו ל"לייק מקדונלד לודג'".
חלק מהבקתות היו במקומות כה נידחים, שהתאפשרה אליהם הגעה רגלית בלבד.
כיום, ישנן רק שלוש בקתות פעילות מתוך התשע המקוריות שנבנו.
מבני בקתות הקיט ובתי המלון שנותרו בתוך הפארק מוגדרים "אתר היסטורי לאומי".
בסך הכול, בפארק יש 350 מבנים שנכללים ברשומת האתרים ההיסטוריים הלאומיים, כולל תחנות סיירים, בקתות, תחנות כיבוי אש, ומתקני זיכיון.
לאחר הקמת הפארק ועם התרחבות השימוש ברכב מנועי, החל מיזם סלילת כביש באורך 85 ק"מ בדרך הולכים-אל-השמש, שהושלם ב-1932. הכביש, שנודע גם בשמו המקוצר "דרך השמש" (Sun Road), חוצה את הפארק והוא הדרך היחידה המגיעה לנבכי הפארק, שם היא חוצה את קו פרשת המים במעבר לוגאן.
גם דרך השמש נכללת ברשימת האתרים ההיסטוריים הלאומיים, וב-1985 היא הוכרזה כציון דרך הנדסי היסטורי לאומי.
דרך נוספת בפארק חוצה את קו פרשת המים במעבר מריאס ומחברת את העיירות גליישר מערב וגליישר מזרח.
דרך זו עוברת לאורך הגבול הדרומי בין הפארק לבין דרך היערות הלאומיים מספר 2 של ארצות הברית.
חיל השימור האזרחי סייע בשנות ה-30 לפתח את השבילים ואת מתקני המחנאות הרבים הנמצאים בפארק.
הגידול בשנות ה-30 בתנועת כלי רכב בפארק האיץ הקמתם של מתקני אירוח מותאמים לתיירות ממונעת.
בשנת 2003 נשרפו כ-10% משטח הפארק כתוצאה משריפות שהתחוללו בצד המערבי של קו פרשת המים.
גם היערות המקיפים את הפארק סבלו מנזקי השריפות.
הפארק הלאומי גליישר מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים; משרדי הנהלת הפארק שוכנים בעיירה וסט גליישר שבמונטנה.
מספר המבקרים בפארק הוא מעט פחות מ-3 מיליון תיירים בשנה.
התקציב השנתי של הפארק עמד על 11,885,000 דולר בשנת 2006. רוב התקציב מיועד להעסקתו של צוות עובדים מצומצם ולשיפוצים דחופים בתשתיות.
כ-60% מהעובדים מועסקים עונתית, בחודשי הקיץ בלבד.
חמישית מתקציבו השנתי של הפארק מגיעה מגביית דמי כניסה ודמי שימוש במתקני המחנאות, ויתרת התקציב מקורה במסים פדרליים, מענקים ותרומות.
לפי דו"ח שהוגש לבית הנבחרים ב-1999 נדרשות במקום עבודות תחזוקה דחויות, לא כולל תיקונים בכבישים ובמלונות, בהיקף של 77 מיליון דולר.
שיפוץ חמשת המלונות בפארק לעמידה בתקני בטיחות אש עדכניים עשוי להגיע לכדי 135 מיליון דולר נוספים.
המנדט של שירות הפארקים הלאומיים הוא "...לשמר ולהגן על המשאבים הטבעיים והתרבותיים".
מתוקף כך, חל בפארק איסור מוחלט על ציד, כרייה, כריתת עצים ונטילת כל משאב טבעי או תרבותי.
חל איסור אף על חיפושי נפט וגז במקום.
מחקר סביבתי הוגש לקונגרס ב-1974, ובו צוין כי 95% משטח הפארק ראויים למעמד של אזור ערבה (wilderness).
שלא ככמה פארקים אחרים, הפארק הלאומי גליישר טרם זכה למעמד זה, אך המדיניות של שירות הפארקים הלאומיים קובעת שאזורים שהוכרו במחקר ככאלה ינוהלו כאזור ערבה, גם אם הקונגרס טרם הגיע להחלטה סופית בעניינם.
בפארק מבוצעות עבודות שיקום בדרך הולכים-אל-השמש לקראת יום השנה ה-100 להקמת הפארק.
הצפי הוא שעד ליום השנה ה-100 יושלמו עבודות השיפוץ במרכזי המבקרים ובבתי המלון ההיסטוריים, וישופרו תשתית השפכים ואתרי המחנאות.
קיימות גם תוכניות לחקר אוכלוסיית הדגה באגם מקדונלד, לעדכון ארכיוני המסמכים ההיסטוריים ולשיפור השבילים.
בצפון - הפארק הלאומי ווטרטון לייקס שבאלברטה, היער הפרובינציאלי פלטהד והפארק הפרובינציאלי אקאמינה-קישינאה שבקולומביה הבריטית.
במערב - היובל הצפוני של הנהר פלטהד, והיער הלאומי פלטהד.
בדרום - היובל המרכזי של הנהר פלטהד והיער הלאומי לואיס וקלארק.
במזרח - שמורת האינדיאנים משבט בלקפיט.
מכלול אזורי הפרא על שם בוב מרשל המבודד שוכן בשני היערות הנמצאים דרומית לפארק.
בפארק יש תריסר אגמים גדולים ו-700 אגמים קטנים, אך רק ל-131 מתוכם הוענק שם.
אגמי מקדונלד, סנט מרי, באומן וקינטלה הם ארבעת האגמים הגדולים ביותר.
מספר אגמים קרחוניים קטנים (Tarns) שוכנים בקרקסים קרחוניים שנוצרו על ידי סחיפה מפעולת קרחונים.
חלק מאגמים אלו, כגון אגם אוואלנש ואגם קראקר, הם בצבע טורקיז עכור שנוצר מרחופת של גרגירי טין שמקורם בפעולת הקרחונים, שגם גורמת למספר יובלים להיצבע בלבן חלבי.
האגמים בפארק גליישר קרים בכל השנה, כאשר טמפרטורת פני המים באגמים לא עולה על 10°C.
אגמי מים קרים מהווים סביבה המונעת התפתחות פלנקטון, ועל כן מימיהם צלולים ביותר.
עם זאת, אחת מתכונות הפלנקטון היא סינון מזהמים והיעדרו עלול לגרום להישארותם הממושכת במים, ולכן האגמים מתפקדים כסמן ראשון להתרחשות תופעות של זיהום הסביבה מכיוון שהם רגישים מאוד לתנודות ברמת הזיהום של המים.
ברחבי הפארק פזורים כ-200 מפלי מים, אך במהלך החודשים היבשים של השנה מצטמצמים מרביתם לכדי זרזיף מים.
המפלים הגדולים ביותר הם אלו שבאזור טו מדיסן, מפלי מקדונלד בעמק מקדונלד ומפל סוויפטקרנט באזור מני גליישר, וניתן להגיע אליהם ולצפות בהם ממלון מני גליישר.
אחד ממפלי המים הגדולים בפארק הוא "מפל אשת הציפור" שגובהו הוא 150 מטרים, והוא נופל מקצה של עמק תלוי (עמק קטן שנוצר מקרחון משני ולכן תחתיתו גבוהה מהעמק הראשי) מתחת למדרון הצפוני של הר אוברלין.
מפל זה נצפה היטב מדרך הולכים-אל-השמש.
מקורם של הסלעים הנמצאים בפארק הוא בסלעי משקע, שהתהוו בימות הרדודות לפני 1.6 מיליארד עד 800 מיליון שנים.
במהלך היווצרות הרי הרוקי התרחשה התזוזה של העתק לואיס, שהחלה לפני כ-170 מיליון שנים, ושגרמה להזזתו ב-80 ק"מ מזרחה של אזור סלעי גדול שעוביו 4.8 ק"מ ואורכו 257 ק"מ.
תזוזה זו גרמה להצטברותם של סלעים עתיקים יותר מעל סלעים חדשים, ועקב כך כיום שכבת הסלע העילית הפרוטרוזואיקונית עתיקה ב-1.4 מיליארד שנים מאשר השכבה הקרטיקונית הנמצאת מתחתיה.
ניתן כיום להבחין באחת מהעדויות הדרמטיות להעתק זה בדמות הר צ'יף, הר מבודד הנמצא בקצה המזרחי של גבול הפארק המתנשא לגובה של 1,372 מטרים מעל המישורים הגדולים.
בפארק ישנם שבעה הרים שגובהם הוא מעל 3 ק"מ.
ההר הגבוה ביותר הוא הר קליבלנד שגובהו 3,190 מטרים.
ממקום הנקרא "פסגת פרשת המים המשולשת" זורמים מים לעבר האוקיינוס השקט, מפרץ הדסון, וקו פרשת המים של מפרץ מקסיקו, ומבחינה מעשית ניתן להחשיב אותו כפסגת יבשת אמריקה אף על פי שגובה ההר הוא רק 2,444 מטרים מעל גובה פני הים.
הסלעים בפארק הם הדוגמה הטובה ביותר בעולם לסלעי משקע מתור הפרוטרוזואיקון, ובהם נמצאו עדויות לצורות חיים הקדומות בכדור הארץ.
סלעי משקע שגילם דומה הנמצאים באזורים אחרים בעולם השתנו בעקבות תהליכי היווצרות ההרים ושינויים מטמורפיים אחרים, ועקב כך מאובנים נפוצים בהם פחות וקשה יותר לאתרם באזורים אלו.
בפארק התגלו שישה מינים מאובנים של סטרומטוליטים - מושבות של אורגניזמים קדומים, בעיקר אצות כחוליות, שגילם מוערך בכמיליארד שנים.
תצורת אפקוני (Appekunny) - שכבות סלע שהשתמרו היטב, שהתגלתה בפארק, "דחפה" אחורה את המועד המוסכם לתחילת החיים בכמיליארד שנים.
בתוך תצורת סלע זו קיימים מבנים הנחשבים כשרידים הקדומים ביותר של בעלי חיים בכדור הארץ.
ההרים הם המאפיין הבולט ביותר בפארק הלאומי גליישר.
צורתם הנוכחית עוצבה על ידי קרחונים ענקיים במהלך עידן הקרח האחרון; קרחונים אלו נעלמו ב-15,000 השנים האחרונות.
עדויות לפעילות קרחונית נרחבת נמצאות ברחבי הפארק בדמות עמקים קרחוניים, עמקי קרקס קרחוניים - עמקים בצורת אמפיתיאטרון הנוצרים במוצא הקרחון, גבים חדידים – רכסי הרים דקים שפסגתם דמוית סכין שנוצרו בין שני קרחונים ואגמים גדולים הנראים כמו אצבעות הנשלחות מבסיסן של הפסגות הגבוהות.
מאז תום עידני הקרח התחוללו מספר מגמות של התחממות והתקררות האקלים.
אירוע ההתקררות האחרון התרחש בעידן הקרח הקטן האחרון שנמשך בערך בין 1550 ל-1850. בתקופה זו התרחבו הקרחונים בשטח הפארק של ימינו והתקדמו, אם כי לא במידה בת השוואה למקביליהם בעידן הקרח.
בדרך מקרה היה שטח הפארק האזור הראשון שנחקר בצורה מדוקדקת לאחר תום עידן הקרח הקטן, ותוך כדי כך התחיל סקר שיטתי שבו תועדו הקרחונים על גבי מפות ותמונות.
אולם, רוב העבודה הזו, שהתרחשה בשלהי המאה ה-19, נערכה על מנת למשוך תיירים לאזור ולא מתוך כוונה מיוחדת לתעד קרחונים.
בדיקת המפות והתצלומים מהמאה הקודמת שהתבצעה באמצע המאה ה-20 סיפקה עדות ברורה לכך ש-150 קרחונים שהיו קיימים בפארק באמצע המאה ה-19 נסוגו, ובמקרים רבים הם נעלמו לחלוטין.
תצלומים חוזרים של הקרחונים, כגון אלו של קרחון גרינל, שנעשו בין 1938 ל-2005 והמוצגים בהמשך, סייעו באישוש חזותי של היקף נסיגת הקרחונים.
בשנות ה-80 החלה סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית לבצע מחקר שיטתי יותר של הקרחונים הנותרים, מחקר הנמשך עד היום.
ללא שינוי אקלימי נרחב שבמהלכו ישוב מזג האוויר הקר והלח יותר ואף יתמיד, יופר האיזון בין קצב היווצרות הקרחונים וקצב היעלמותם, והם ימשיכו להיעלם עד שבסופו של דבר יוותרו סלעים חשופים בלבד.
אולם, החל משנות ה-80, החלו הקרחונים שבפארק להצטמצם באופן רציף, ומגמה זו נמשכת לתוך שנות ה-2000. ב-1850 השתרעו הקרחונים שבאזור קרחוני בלקפוט וג'קסון על שטח של 21.6 קמ"ר, אך ב-1979 שטחם היה רק 7.4 קמ"ר, ובסך הכול נמסו 73% משטח הקרחונים.
בזמן הקמת הפארק היה קרחון ג'קסון חלק מקרחון בלקפוט, אך ב-1939 הם התפצלו לשני קרחונים נפרדים.
השפעתה של נסיגת הקרחונים על המערכות האקולוגיות של הפארק טרם התבררה במלואה, אך הצמחים ובעלי החיים התלויים במים קרים עלולים לסבול כתוצאה מאובדן בית הגידול.
הירידה בהתמוססות הקרחונים העונתית עלולה להשפיע גם על ספיקת המים הזורמים בנחלים בקיץ ובסתיו, ירידת מפלס מי התהום והגדלת הסיכון לשריפות יער.
אובדן הקרחונים גם יפחית מכוח המשיכה החזותי שהם מהווים לתיירות.
אזורים רבים בפארק נגישים רק בקיץ, ולעיתים גם בשלהי האביב ותחילת הסתיו, על פי מצב השלג וגובה האזור.
עונת התיירות שבקיץ גשומה מאוד, וכמות הגשם נעה בין 50 ל-75 מ"מ בחודש.
שלג עשוי לרדת בכל אחד מחודשי השנה, אפילו בקיץ, ובייחוד באזורים הגבוהים.
הזמן המועדף לביקור בפארק, מבחינת מזג האוויר, הוא בתחילת הקיץ.
באביב הטמפרטורות בבוקר ובערב נמוכות מאוד, ושבילים הנמצאים בגובה רב, כולל נתיב האגם הסמוי הפופולרי שבמעבר לוגן, עשויים להיות מכוסים בשלג.
בקיץ תדירותן של סופות הרעמים היא גבוהה, ויש צורך לנקוט באמצעי התגוננות נגד הברקים והברד.
רכסי ההרים שבפארק מונעים ברוב המקרים את התרחשותן של סופות הטורנדו.
בחורף עשויים להגיע אל הפארק גלי קור ארוכים, ובייחוד בצד המזרחי של קו פרשת המים.
כמות השלגים היורדת במהלך החורף היא משמעותית, וניכרת בעיקר במערב הפארק.
בעונת התיירות הטמפרטורות ביום הן בין 15 ל-25°C, ובלילה הן יורדות עד ל-7°C, כאשר באזורים הגבוהים הן עוד נמוכות יותר.
עם זאת, בעמקים הנמוכים עשויות הטמפרטורות להגיע לכדי 32°C ומעלה בשעות היום.
באזור נמדדו שינויי טמפרטורה מהירים.
השינוי המהיר ביותר נמדד בבראונינג הנמצאת בשמורת האינדיאנים בלקפיט מזרחית לפארק, כאשר נמדדה ירידת טמפרטורה של 56°C בתוך 24 שעות בלילה שבין 23 ל-24 בינואר 1916. התרמומטרים מדדו שינוי טמפרטורה מ-7°C עד למינוס 49°C, שיא עולמי בירידת טמפרטורה.
בפארק מתנהלת תוכנית מחקר מקיפה, שבה נחקרים שינויים אקלימיים בקנה מידה עולמי.
סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית ערכה מספר מחקר מדעיים על שינויים אקלימיים ספציפיים מאז 1992. בנוסף לחקר הקרחונים הנסוגים, מתמקדים המחקרים גם בחקר מודלים של יערות שבהם מנותחים שריפות יער ושינוי בתי גידול.
בנוסף מתעדים המדענים את השינויים בצמחייה האלפינית, חוקרים את הטמפרטורה ומשטר זרימת המים בתחנות מדידה נייחות, ומבצעים מחקרים אטמוספיריים שבהם נבדקים לאורך זמן עוצמת הקרינה האולטרה סגולה, עובי שכבת האוזון וכמות הגזים האטמוספיריים האחרים.
מחקרים אלו סייעו להבנה מעמיקה יותר של השינויים האקלימיים המתרחשים בפארק.
המידע נאסף, ובהשוואתו למידע שנאסף ממקורות אחרים ברחבי העולם ניתן לבצע התאמה של השינויים האקלימיים בקנה מידה עולמי.
איכות האוויר והמים שבפארק נחשבת לגבוהה מאוד.
בקרבת הפארק אין ריכוזי אוכלוסייה גדולים, וההשפעות התעשייתיות מצטמצמות למינימום בגלל נדירותם של מפעלים וגורמים מזהמים אחרים.
אולם האגמים העקרים והקרים הפזורים ברחבי הפארק מזדהמים בקלות בחומרים מזהמים הנישאים באוויר ומגיעים אליהם ברדת גשם או שלג, ועדויות למזהמים אלו נמצאו במימי הפארק.
רמת הזיהום הנוכחית נחשבת לזניחה, ודירוג איכות המים במאגרי המים שבפארק הוא A-1 (הדירוג הגבוה ביותר הניתן על ידי מדינת מונטנה).
הפארק הלאומי גליישר הוא חלק ממערכת אקולוגית גדולה יותר הידועה בשם "הכתר של המערכות האקולוגיות היבשתיות", ורוב המערכת היא אזור טבע בראשיתי.
כל הצמחים ובעלי החיים שהתקיימו בפארק כאשר הגיעו החוקרים הלבנים הראשונים, נמצאים בפארק גם כיום.
ברחבי הפארק זוהו ותועדו כ-1,132 מינים של צמחים.
היער המחטני הוא בית למגוון מינים של עצים כגון אשוחית אנגלמן, אשוח דאגלס, אורן גמיש (Pinus flexilis) וארזית מערבית (Larix occidentalis), שהיא מחטן נשיר המייצר אצטרובלים, אך מאבד את המחטים שלו בסתיו.
Cottonwood ו-Aspen (שני תת-סוגים בסוג צפצפה) הם העצים הנשירים הנפוצים יותר, וניתן למצוא אותם בגבהים נמוכים, ובדרך כלל ליד אגמים ונחלים.
גובה קו העצים של הצד המזרחי של הפארק נמוך בכ-244 מטרים מאשר הצד המערבי של קו פרשת המים, וזאת בעקבות החשיפה לרוחות הקרות ומזג האוויר של המישורים הגדולים.
בכיוון מערב מקו פרשת המים היער הופך ליותר לח ומוגן מהשפעות החורף, דבר המאופיין בצפיפות וגובה עצים גדולים יותר.
מעל העמקים המיוערים ומדרונות ההרים שולטים תנאים של טונדרה אלפינית, כאשר הצמחים גדלים באזור הנהנה משלושה חודשים בלבד שבהם אין שלג.
בפארק וביערות הלאומיים המקיפים אותו התגלו שלושים מינים של צמחים.
Xerophyllum tenax, צמח בעל פרחים גבוה, נמצא בדרך כלל ליד מקורות לחות, ועיקר שגשוגו הוא ביולי ואוגוסט.
פרחי בר כגון שושנת גליישר, Mimulus ועשב להבה נפוצים גם כן.
האזורים המיוערים של הפארק מתחלקים לשלושה אזורים אקלימיים עיקריים.
האזור המערבי והצפון-מערבי נשלטים על ידי אשוחית ואשוח, והאזור הדרום-מערבי נשלט על ידי ארז אדום מערבי (Thuja plicata) ומינים בסוג צוגה (Tsuga); באזורים שממזרח לקו פרשת המים של אמריקה יש שילוב בין אזורי אורן, אשוחית, אשוח ואזורי ערבה.
חורשות הארז והצוגה שלאורך עמק אגם מקדונלד הן הדוגמאות המזרחיות ביותר למערכת האקולוגית בעלת אקלים פסיפי הזו.
אוכלוסיות אורן לבן-קליפה ספגו פגיעה קשה כתוצאה מהשפעות הפטרייה הפולשת Cronartium ribicola.
כ-30% מעצי האורן לבן-הקליפה בגליישר ובאזורים שמסביבו מתו, ולמעלה מ-70% מהעצים הנותרים נדבקו בפטרייה.
עצי האורן הללו מספקים זרע עתיר שומן (צנובר) שהוא המאכל המועדף של סנאים אדומים (Sciurus vulgaris) והעורב קיק אגוזים אמריקאי.
ידוע כי דובי הגריזלי והדובים השחורים האמריקנים פושטים על מצבורי הצנוברים של הסנאים, וכי מדובר באחד המאכלים המועדפים על הדוב.
בין 1930 ל-1970 נעשו מאמצים לשלוט בהתפשטות הפטרייה Cronartium ribicola שלא הצליחו, וההרס המתמשך של האורנים עדיין נמשך, ומשפיע בצורה שלילית על המינים התלויים בעצים הללו.
כל מיני בעלי החיים והצמחים שתועדו בפארק, מלבד הביזון האמריקאי ואייל הצפון, עדיין מצויים בו והם מספקים לביולוגים אפשרות לחקור את המערכת האקולוגית של הפארק.
בפארק ישנם שני מינים של בעלי חיים המצויים בסכנת הכחדה: דוב גריזלי ושונר קנדי.
הגם שמספרם לא נמוך באופן חריג הם נחשבים כמצויים בסכנת הכחדה כיוון שבכל האזורים של ארצות הברית מחוץ לאלסקה הם מאוד נדירים.
הדובים תוקפים בני אדם בין פעם אחת לפעמיים בממוצע בכל שנה; מאז הקמת הפארק ב-1910 התרחשו עשרה מקרי מוות הקשורים לדובים.
מספר דובי הגריזלי והשונרים בפארק לא ידוע בוודאות, אך הביולוגים החוקרים את הפארק משערים כי אוכלוסיית הגריזלי מונה כ-350 פרטים, ובמחקר שנערך ב-2001 הצליחו לקבוע את מספר השונרים.
במחקר נוסף שנערך התברר כי בפארק עדיין קיימת אוכלוסייה של גרגרן, שהוא מין נדיר נוסף של יונק בארצות הברית היבשתית.
הדעה הרווחת היא כי בפארק מתקיימים 800 דובים שחורים.
הדוב השחור פחות תוקפני בהשוואה לגריזלי, ומחקר עדכני שכלל שימוש ב-DNA על מנת לזהות דוגמיות שיער הצביע על כך שאוכלוסיית הדובים השחורים גדולה פי שישה מאוכלוסיית הגריזלים.
יונקים גדולים אחרים הגדלים בפארק הם צפיר הקורדילרים (הסמל הרשמי של הפארק), כבש גדול-קרניים, אייל קורא, אייל קנדי, אייל פרדי שחור-זנב, אייל פרדי לבן-זנב, זאב ערבות והפומה.
בניגוד לפארק הלאומי ילוסטון, שבו נערכה תוכנית להחזרה של זאבים בשנות ה-90, הזאבים בפארק גליישר התקיימו ברציפות מאז שהגיעו לאזור לראשונה.
בסך הכול תועדו בפארק 62 מינים של יונקים כולל סמורים, לוטרה צפון-אמריקאית, סמרן מקריס, חורפן צפון אמריקאי, דלק קליפורני, שישה מיני עטלפים ומספר יונקים קטנים אחרים.
בפארק תועדו 260 מינים של עופות, כאשר יש בו אוכלוסיות קבע של עופות דורסים כגון עיטם לבן-ראש, עיט זהוב, בז נודד, שלך ומספר מינים של נץ.
ברווז ארלקינו הוא מין של עוף מים צבעוני השוכן באגמים ובמאגרי המים של הפארק.
מינים נפוצים יותר של עופות ימיים השוכנים בפארק הם האנפה כחולה גדולה, ברבור טונדרה, ברנטה קנדית וברווז אמריקאי.
אוח וירג'יניה, קיק אגוזים אמריקאי, עורבני כחול-ציצית, נקר כרבולתי וציצנית הארז (Bombycilla cedrorum), שוכנים ביערות הצפופים שלאורך ההרים, ובאזורים הגבוהים יותר בעלי החיים הנפוצים הם שכווי לבן, מיני גבתוניים ופרושיים.
אוכלוסייתה של ציפור השיר קיק אגוזים אמריקאי הצטמצמה בגלל הירידה במספר עצי האורן לבן-הקליפה.
בפארק אין אוכלוסיות של זוחלים בגלל האקלים הקר, אך נמצא כי בפארק מתקיימות אוכלוסיות של שני מינים של נחשי בירית וצבגון מצויר.
באופן דומה תועדו שישה מינים של דו-חיים, אם כי בפארק יש פרטים רבים מהמינים הללו.
לאחר שרפת יער שהתרחשה ב-2001 נסגרו חלק מהדרכים בפארק על מנת לאפשר לקרפדות המערביות להגר לאזורים אחרים.
הפארק הלאומי גליישר הוא בית גידול גם עבור טרוטת השור.
לפי החוק האמריקני חל איסור לגדל את הדג הזה, ובמקרה שדייג דג אותו בטעות חלה עליו חובה להשיבו למים.
במימי הפארק מתקיימים בסך הכול 23 מינים של דגים, והמינים הטבעיים (כלומר, מינים שלא הובאו לפארק באופן מלאכותי או מינים פולשים) של הדגים הם טרוטת קלארק (Oncorhynchus clarki), זאב נהרות צפוני, Coregonus (סוג של סלמון), אלתית אדומה ו-Thymallus thymallus (מין של סלמון).
החדרת מינים זרים לפארק השפיעה בצורה משמעותית על אוכלוסיית הדגים האנדמית, ובייחוד על טרוטת השור וטרוטת קלארק.
שרפות יער נתפסו במשך עשורים רבים כאיום על פארק ויערות.
עם התפתחות המחקר האקולוגי לאחר שנות ה-60, החלו המדענים להבין את שריפות היער בצורה טובה יותר ולהתייחס אליהן כאל חלק רגיל במערכת האקולוגית.
התוצאה של המדיניות הקודמת של דיכוי שריפות הייתה הצטברות של עצים וצמחים שמתו או נרקבו, שאילולא כן היו עולים באש.
הסברה היא כי מינים רבים של צמחים קטנים ועשבים נזקקים הן לשטח הגידול המתפנה בשרפה והן לתוצרי השרפה להזנת הקרקע.
על כן, תוכנית בקרת השריפות הנוכחית של הפארק גורסת כי שריפות הנגרמות כתוצאה מפעילות אנושית יכובו כבעבר, אך במקרה של שרפה טבעית תהיה האש נתונה לבקרה וכיבויה יהיה תלוי בגודל האיום על בטיחות האדם והתשתיות.
שריפות גדולות, שבהן נדרש סיוע של גורמים אחרים, מתואמות באמצעות מרכז האש הבין-סוכנותי הלאומי.
בעקבות גידול האוכלוסייה ביישובים שסביב הפארקים הוקמה מנהלת תיאום בקרת השריפות באזורי פרא, שבמסגרתה משתפת הנהלת הפארק פעולה עם בעלי קרקעות סמוכות על מנת לשפר את המודעות לשריפות ואת אמצעי ההתגוננות מפניהן.
כחלק מהתוכנית, מתוכננים בתים ומבנים בסביבת הפארק בצורה עמידה יותר בפני האש.
עצים מתים וכרותים מורחקים מנקודות יישוב כדי להפחית את סכנת ההתלקחות, ומערכות אזעקה משוכללות פותחו על מנת להתריע בפני בעלי הרכוש והמבקרים על סכנת שריפות.
בשנת 2003 נשרפו 550 קמ"ר של קרקע בפארק לאחר בצורת של חמש שנים ועונת קיץ שכמעט ולא הייתה בה לחות.
הייתה זו שריפת היער הגדולה ביותר בפארק מאז הקמתו ב-1910.
הפארק הלאומי גליישר מרוחק מהערים הגדולות, ונמל התעופה הקרוב ביותר נמצא בקאליספלי שבמונטנה, מדרום-מערב לפארק.
הרכבות המהירות של חברת אמטראק עוצרות בגליישר מזרח ובגליישר מערב.
ניתן לסייר בכל הדרכים הראשיות שבפארק באמצעות אוטובוסים מדגמי שנות ה-30 ששופצו ב-2001 והותאמו להפעלה באמצעות פרופאן, במטרה להפחית את זיהום האוויר.
בחלק מהאגמים הגדולים מופעלות סירות טיולים מעץ, חלקן מדגמי שנות ה-20.
סיורי טבע רגליים הם פעילות פופולרית בפארק.
כמחצית מהמבקרים עורכים מסעות רגליים, טרקים, בשבילי ההליכה (trails) של הפארק שאורכם הכולל הוא 1,127 ק"מ.
הדרך עתירת הנוף לאורך קו פרשת המים נמתחת לאורך 177 ק"מ וחוצה את מרבית אורכו של הפארק מצפון לדרום, ולצידה מספר מסלולים חלופיים הניתנים לשימוש כאשר המסלולים הנמצאים בגובה רב סגורים בגלל השלג.
בשל הימצאם של דובים ויונקים גדולים לאורך שבילי ההליכה חל איסור להביא כלבי מחמד למקום, אם כי מותרת החזקתם באתרי המחנאות ובדרכים הסלולות.
ישנם מסלולי הליכה רבים בפארק המיועדים לטיולי יום, וניתן להקים אוהלים (מחנאות) לאורך השבילים, בתיאום מראש.
חלקים נרחבים מן הפארק בלתי נגישים עד תחילת יוני עקב הצטברות השלג וסכנת מפולות השלגים, ורבים מן השבילים הגבוהים נותרים מושלגים אף עד יולי.
אתרי מחנאות נגישים לרכב פזורים ברחבי הפארק, ורובם נמצאים לצידי האגמים הגדולים.
אתרי המחנאות בסנט מרי ובאגפאר פתוחים לאורך כל השנה, אך התנאים בהם נחשבים לפרימיטיביים בעונות השפל התיירותי, שבהן מתקני השירותים סגורים ואין מים זורמים.
בין יוני לאמצע ספטמבר פתוחים בדרך כלל כל אתרי המחנאות הנגישים לרכב.
דיג גם הוא פעילות פופולרית בפארק, ומקובל לעסוק במקום בדיג חובבני בחכה של דגי טרוטה וסלמון.
הנהלת הפארק דורשת מהדייגים להכיר את הכללים, אך אינה מחייבת הצטיידות באישור מיוחד על מנת לדוג בשטח הפארק.
חל איסור על נסיעה באופנועי שלג בפארק, אך מותר להשתתף בסקי למרחקים בעמקים הנמוכים שבצידיו המזרחיים והמערביים של הפארק.
סצנת הפתיחה של סרט הקולנוע הניצוץ משנת 1980 צולמה בפארק.
הסצנה הידועה מלווה בצילום מן האוויר את מכונית המשפחה אשר במרכז הסרט, הנוסעת בדרך "הולכים-אל-השמש" בדרכה לבית המלון, בו מתרחשת עיקר העלילה.
הפארק הלאומי בנק ד'ארגן (צרפתית Parc National du Banc d'Arguin - "גדת הארגן") הוא פארק לאומי בשטח של 12,000 קמ"ר במערבה של מאוריטניה, המשתרע לאורך קטע של 180 ק"מ לאורכו של האוקיינוס האטלנטי, בין הערים נואקשוט מדרום ונואדיבו מצפון.
מחצית משטחו של הפארק שוכן בתחומי המים הרדודים של מפרץ ארגן ועד למרחק של 60 ק"מ מהחוף, ואילו המחצית השנייה משתרעת ביבשה ובתחומו של מדבר סהרה.
הפארק הוכרז ב-24 ביוני 1976 אך הוקם הלכה למעשה רק בשנת 1978. שטחו הוגדל בשנת 1986 והוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1989.
הפארק שוכן בקו המפגש שבין האוקיינוס האטלנטי ומדבר סהרה, ומהווה דוגמה לאזור מעבר בין חולות המדבר לקרקע הנישאת על ידי מימי האוקיינוס ושוקעת לאורך החוף.
בחלקים מקו החוף, ובמיוחד בחלקו הדרומי של הפארק ובסמוך לאי טידרה, שוכנים שטחים נרחבים הנתונים למשטר הצפה של גאות ושפל.
האי טידרה שאורכו 35 ק"מ ורוחבו 8 ק"מ, הוא הגדול מבין איי הפארק, ומעבר לו שוכנים במקום 15 איים בעלי שם, שהידוע שבהם הוא האי ארגן.
מי המפרץ רדודים ביותר ומגיעים לעומק של 5 מטר בלבד בעת השפל, גם במרחק של כ-60 ק"מ מהחוף.
ההפרש בין הגאות והשפל נע בין 60 ס"מ ל-2 מטר, ובעת השפל נחשף שטח של 450 קמ"ר.
פנים הארץ עשוי דיונות המגיעות עד לגובה של 15 מטר.
בפארק ביצת מנגרובים בשטח של 31 קמ"ר, ששרדה מהתקופה בה שכנו במקום שפכי נהרות אשר זרמו מהסהרה.
ביצה בשטח של 74 קמ"ר משתרעת גם באי טידרה בצידו המזרחי הפונה אל החוף.
במקום אין תחנה מטאוראורולוגית, וקשה לנסח נתונים אקלימיים על סמך ההפרשים בין התחנות המטאורוגולגיות שבנואקשוט ובנואדיבו, בשל המרחקים הגדולים בהם מדובר.
האקלים נתון להשפעה ימית ממתנת בסמוך לחופים, ובתוך הארץ הוא מדברי.
המשקעים מועטים ובלתי סדירים, ומגיעים לממוצע של 35 עד 40 מ"מ בשנה.
טמפרטורת המקסימום בספטמבר שהוא החודש החם ביותר בשנה מגיעה ל-34°C, וטמפרטורת המינימום בדצמבר עומדת על 8°C מ"צ בממוצע.
המקום ידוע ברוחות החזקות הנושבות בו.
בחלק מהאיים נתגלו שרידים של התיישבות מתקופת האבן החדשה ומתקופת האלמורבידים.
החל במאה ה-15 היה האזור למטרתן של מספר מעצמות אירופיות, והמאבקים על השליטה בו התמקדו במצודה שעל האי ארגן.
הפורטוגזים היו האירופים הראשונים שהגיעו למקום ב-1443, ופיתחו בו מחנה לסחר עבדים.
הם שלטו במקום משך כמאתיים שנים, וב-1633 כבשו אותו ההולנדים.
בשנת 1678 הגיעו הצרפתים לאי, אך נטשוהו ב-1682. הוא השתייך לברנדנבורג ולאחר מכן לפרוסיה בין 1685 ל-1721, ולאחר מכן שלטו בו הצרפתים, ההולנדים ושוב הצרפתים.
ב-1728 נכבש האי בידי הצ'יפים של מאוריטניה, אך חזר ושב לשלטון צרפתי בשנותיה המוקדמות של המאה ה-20, וב-1960 היה לחלק ממאוריטניה העצמאית.
כיום יושבים באזור כ-1,500 בני האימראגן (Imraguen), קבוצה אתנית שמקורה בעירוב של ברברים וכושים.
האימראגן הם סונים מאלכים בדתם ודוברים ניב של ערבית מגרבית, והם עוסקים בעיקר בדיג בשיטות מסורתיות.
עולם הצומח לאורך החופים, משטחי הגאות והשפל ובאיים כולל הלופיטים, צמחים הגדלים בסביבה בעלת מליחות גבוהה (halophyte), בעוד שבפנים הארץ אופייני הצומח למדבר הסהרה ולסאהל, עם השפעה ים-תיכונית מוגבלת.
סך הכל גדלים בתחומי הפארק למעלה ממאתיים סוגי צמחים.
על העצים נמנים השיטה, הזקום המצרי והצלף, והמנגרובים הגדלים בביצות בפארק, מגיעים בשטחו לתפוצתם הצפונית ביותר לאורך חופיה המערביים של אפריקה.
בפארק שטחים נרחבים בהיקף של 600 עד 800 קמ"ר, בהם גדלים צמחי מים רדודים, והמשמשים כאזור רבייה ומחייה לאוכלוסיית הדגים העשירה.
עיקר פרסומו של עולם החי הפארק הוא בעופות, המופיעים גם בלוגו שלו.
מתוך כ-7 מיליון עופות העושים שימוש בנתיב הנדידה שלאורך חופיה המערביים של אפריקה, כ-2.3 מיליון עוצרים בפארק בין החודשים אוקטובר ומרץ, דבר ההופך את המקום לגדול בעולם מבחינה זו.
אלה מצטרפים לעופות הקבע במקום, הכוללים את הפלמינגו המצוי, חופמי הצווארון, החופזי המנומר, הלימוזה חומת-הבטן, הביצנית לבנת-הכנף ועוד.
וסך הכל נסקרו בפארק לפחות 108 מיני עופות.
על היונקים נמנים צבי הנגב, התן הזהוב, שועל החולות, הפנק, חתול החולות והצבוע המפוספס.
היונקים הימיים כוללים מספר מיני דולפיניים בהם הסוסא, הדולפין מצוי, הסטנו תלום השן, הגרמפוס האפור והדולפינן הים תיכוני.
עוד פוקדים את חופי הפארק מספר מינים של לווייתני ענק ופוקניים וכן הקטלן, ובאזור חיים כלבי ים נזיריים מצויים וארבעה מיני צבים.
הפארק והשמורה הלאומיים גליישר ביי , השוכנים מערבית לג'ונו, הוקמו ב-1980 מתוקף חוק שהתקבל באלסקה.
קודם לכן, ב-25 בפברואר 1925, האזור שמסביב למפרץ גליישר הוכרז כמונומנט לאומי של ארצות הברית.
הפארק הוכרז על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית בין-לאומית ב-1986, וכאתר מורשת עולמית ב-1992, כחלק מהאתר הכולל גם את שמורת הפארק הלאומית קלואן ופארק טאטשנשיני-אלסק שבקנדה, והפארק והשמורה הלאומיים ראנגל-סנט אליאס השוכנים גם כן באלסקה.
הפארק משתרע על פני שטח של 13,287 קמ"ר.
רוב אדמות הפארק (10,784 קמ"ר) הוכרזו כאזור טבע בראשיתי.
אין דרכים המובילות אל גליישר ביי, והאפשרות הפשוטה ביותר להגיע אליו היא באמצעות טיסה.
בתקופות מסוימות בקיץ ניתן להשתמש במעבורת המגיעה אל היישוב הקטן גוסטאבוס או אל המזח בברטלט קוב.
הקרחונים היורדים מההרים מכוסי השלגים נכנסים לתוך המפרץ, ויוצרים נופי קרח מרשימים.
אחד מהקרחונים המפורסמים ביותר במאה השנים האחרונות הוא קרחון מיור, שבשיאו הגיע לרוחב של שלושה קילומטרים וגובה של 80 מטרים, אך גודלו הולך ומצטמצם.
הקרחונים הידועים מלבד קרחון מיור הם קרחון מרג'רי וקרחון למפלו, ובסך הכול יש תשעה קרחונים הקשורים למי הגאות והשפל, כאשר ארבעה מתוכם מאבדים חלקים שהופכים לקרחונים ימיים המגיעים אל המפרץ.
הפאונה של האזור כוללת מינים אחדים של עופות ושל יונקים.
הפלורה כוללת בעיקר יערות אשוחית וסוככיים, יערות נשירים, וכן צמחייה אופיינית לטונדרה אלפינית.
הטופוגרפיה המוקצנת של אזור גליישר ביי עוצבה על ידי כוחות חזקים, הנובעים בעיקר ממיקומו של האזור משני צדדיו של קו הגבול בין שני לוחות טקטוניים הלוח הצפון-אמריקאי והלוח הפסיפי.
במשך 100 מיליון שנים יבשת אמריקה הצפונית נדדה באלכסון לתוך הלוח הפסיפי, בקצב של מספר סנטימטרים בכל שנה.
ברוב המקרים במהלך ההתנגשות הלוח הפסיפי נחת אל מתחת ללוח הצפון-אמריקאי, אך מדי פעם נשברו ממנו פיסות יבשה שהצטברו בשולי הלוח הצפון-אמריקאי.
פיסות אלו נקראות פיסות קרום (Terranes), וארבע מהן הצטברו בעיקר בתבנית צפון-מערב דרום-מזרח ויצרו את אזור גליישר ביי.
כיוון שתנועת הלוחות נמשכת מתרחשות רעידות אדמה תכופות.
כאשר שני הלוחות נדחקו זה כנגד זה הלחץ העצום גרם לחלק מהסלעים להתרומם וליצור את רכסי ההרים, ואילו סלעים אחרים נדחקים כלפי מטה ומותכים, ולאחר מכם הם זרמו דרך הקרקע המחוררת ויצרו את גליישר ביי.
אחד מהרכסים שנוצרו בתהליך זה הוא רכס פיירווד'ר (Mount Fairweather), המהווה את חלקו המערבי של הפארק.
גובהן של חלק מפסגות הרכס הוא מעל 10,000 רגל, והנקודה הגבוהה ביותר היא פסגת הר פיירווד'ר שגובהה 4,700 מטרים.
לכן, רכס זה הוא רכס החוף הגבוה ביותר בכדור הארץ.
האוויר הלח המגיע ממפרץ אלסקה מתנגש בפסגות הללו, וכאשר הוא מתרומם מעל להרים הוא מתקרר.
כיוון שהאוויר הקר הוא פחות לח בהשוואה לאוויר החם הלחות יורדת בצורה של שלג וגשם.
השלגים הללו הצטברו על פסגות ההרים במשך כשבעה מיליון שנים ובסופו של דבר הפכו לקרח קרחוני.
כאשר האקלים התקרר הקרחונים היו מחליקים מההרים ו"פולשים" אל אזורי השפלה.
בשיאו של עידן הקרח האחרון, לפני כ-20,000 שנים, היה אזור גליישר ביי כולו מכוסה בקרח, למעט האזורים הגבוהים ביותר.
הקרחונים הנמצאים כיום בגליישר ביי הם השרידים של מגמת גידול קרחונים כללית המכונה "עידן הקרח הקטן", שהחלה לפני כ-4,000 שנים.
מגמה זו הייתה קטנה בהרבה בהשוואה לגידול הקרחונים בפליסטוקן, שכונה "".
עידן הקרח הקטן הגיע לשיאו בערך ב-1750, כאשר החל תהליך ההמסה.
התקדמות או נסיגת שולי הקרחון משקפת מספר גורמים: קצב ירידת השלג, טופוגרפיה, ומגמות אקלים.
נסיגת הקרחונים נמשכת בצד המזרחי ובצד הדרום-מערבי של המפרץ, אך בצד המערבי חלק מהקרחונים ממשיכים לגדול.
האקלים בגליישר ביי הוא אקלים ימי, המושפע במידה רבה מזרמי האוקיינוס.
בגובה פני הים עונת החורף היא מתונה וקרירה, ועונת הקיץ לחה.
הטמפרטורה בקיץ היא בין 10 ל-5°C, ואילו בחורף הטמפרטורה הממוצעת בשעות הלילה היא בין 2- ל-5°C.
כמות המשקעים הממוצעת לשנה היורדת בברטלט קוב היא כ-180 ס"מ.
החודשים היבשים ביותר בשנה הם אפריל עד יוני, ואילו ספטמבר עד אוקטובר הם בדרך כלל הגשומים ביותר.
לעומת זאת, תנאי מזג האוויר במעלה ההרים הם יותר קשים, ומאופיינים בטמפרטורה נמוכה יותר ומשקעים בצורת שלג.
לאורך כל השנה יש סכנת היפותרמיה (תת-חום של גוף האדם) באזורים הללו.
אוניית הוד מלכותה דיסקברי, בפיקודו של הקפטן ג'ורג' ונקובר, עגנה בפורט אלת'ורפ וממנה יצאה משלחת הסקר של לוטננט ג'וזף וידבי.
במפות המדויקות למדי שהוכנו על ידי המשלחת ניתן לראות את קו החוף הכמעט רציף הסמוך לאזור שבו נמצא גליישר ביי.
הקרחון הגדול שבאותה תקופה מילא את המפרץ היה גם בתהליך נסיגה מהירה, והיה המקור לקשיי הניידות של משלחת וידבי.
לאחר עשרות שנים הפעילות הקרחונית הגיעה לשיא, ולשון הקרחון בלטה אל מחוץ למפרץ הקרח לכיוון האי למסורייר.
וידבי לא היה האדם הראשון שהגיע לאזור גליישר ביי.
בתיעודים שהוא הותיר אחריו יש אזכור לאינדיאנים ששטו בסירות קאנו מהאזור שבו נמצאת כיום פורט קארולוס, ופגשו את הסירות שלו למטרות מסחר.
המשלחת גילתה עדויות לכך שהאזור היה מיושב עד לתקופה של 300 שנים לפני הגעתם, וכאשר הפעילות הקרחונית הגיעה לשיא התושבים נאלצו לנדוד למקום אחר.
בני אדם התגוררו באזור מפרץ גראונדהוג הסמוך לגליישר ביי במשך כ-9,000 שנים עד להגעת המשלחת, אך לא ברור כמה זמן גליישר ביי עצמו היה מיושב.
על סמך אתר ארכאולוגי שהתגלה באי ברנוף נטען כי התגוררה בו אוכלוסיית בני אדם עם תרבות חוף צפון-מערבי במשך 3,000 שנים לכל הפחות.
תושבי האזור המשיכו את פעילויותיהם גם כאשר גליישר ביי עצמו היה מכוסה בקרח.
האתר העתיק ביותר בפארק הלאומי נמצא במפרץ דאנדאס, וגילו מוערך בכ-800 שנים.
האינדיאנים היו באזור מפרץ ליטויה, השוכן בחוף החיצוני של הפארק, על מנת לקבל את ז'אן-פרנסואה לה פרוז בשנת 1786. רצף של רעידות אדמה, שהאחרונה שבהן התרחשה ב-1959, גרם להרס רב בקו החוף של מפרץ ליטויה, אך למרות זאת נותר יער קטן שבו משתמרות עדויות ארכאולוגיות לדרך חייהם של התושבים המקומיים.
ב-1879 ביקר ג'ון מיור לראשונה בגליישר ביי במסגרת מסעות המחקר שלו.
מיור היה הראשון בשורה של מדענים ואנשי רוח שביקרו בפארק והפכו אותו למקום מוכר ולאתר תיירות ידוע בעשרים השנים האחרונות של המאה ה-19. מיור התעניין במיוחד בתחום חקר הקרחונים, והאמין שעמק יוסמיטי נחצב על ידי קרח לפני זמן רב.
אחת מהסיבות שהניעו אותו להגיע לאלסקה הייתה לצפות בקרחונים בפעולה, כדי שיוכל לבסס את התאוריה שלו.
ב-1899 ביקר מיור בגליישר ביי בפעם האחרונה, וזאת כחלק מהמשלחת של איש הרכבות אדוארד הרימן.
בספטמבר 1899 התרחשה בגליישר ביי רעידת אדמה חזקה שגרמה לסדקים בקרחון מיור, והביאה לקיצה של תקופת התיירות והמחקר באזור.
גושי קרח גדולים שצפו במים מנעו במשך עשר שנים את התקרבות הספינות לקרחון, וחברות אניות הקיטור הסירו את גליישר ביי מתוכניות המסע שלהם.
במהלך העשורים הבאים גליישר ביי היה בבעלותם של מספר מדענים, יזמים הרפתקנים, ציידים של כלבי ים, דייגים וכדומה.
בנוסף ליחידים שפעלו באזור היה גם תאגיד אחד שעסק בהכנת שימורי סלמון, שהיה מבוסס על כוח עבודה מקומי וזר, ושגשג בין 1900 ל-1931. התאגיד נסגר בעקבות ירידת המחירים והצריכה שנגרמו כתוצאה מהשפל הגדול.
בתחילת שנות ה-40 פורקו רוב המבנים הקשורים לתאגיד, כיוון שהקרקע שעליה הם נבנו נכללה בשטחו של המונומנט הלאומי שהוקם.
ויליאם קופר, אחד מהמדענים שפעלו באזור, הצליח לשכנע את החברה האקולוגית של אמריקה לפעול למען שימורו של האזור.
המאמצים הצליחו ב-1925 כאשר הנשיא קלווין קולידג' חתם על החוק להקמת המונומנט הלאומי גליישר ביי, שגודלו היה כמחצית משטח הפארק והשמורה הנוכחיים.
נימוקי ההכרזה כללו את הערכים הטבעיים של האזור: הקרחונים, היערות המתפתחים, אפשרויות המחקר המדעי, חשיבות היסטורית ונגישות.
המשמעות העיקרית של הקמת המונומנט הייתה האיסור על צורה כלשהי של פעילות מסחרית, שהוביל לעימותים שונים.
לאחר ההכרזה הוטל איסור על כרייה, אך הוא בוטל ב-1936 על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מבצעי כרייה ספורים נערכו עד לכניסתו לתוקף של חוק הכרייה בפארקים ב-1976.
העימותים סביב הפעילויות השונות בגליישר ביי התעצמו לאחר הרחבת גבולותיו ב-1939. הגדלת השטח בוצעה בעיקר בשל הצורך שהתעורר להגן ולשמר בתי גידול נוספים, ובכך גליישר ביי הפך ליחידה המנהלית הגדולה ביותר במערכת הפארקים הלאומיים – מעמד שהוא איבד לטובת ראנגל-סנט אליאס.
אולם, שטחו של הפארק גדול יותר מכל אחד מהפארקים הנמצאים מחוץ לגבולות אלסקה.
הדיג היה מותר לאחר הרחבת שטחו של המונומנט, אך לא היה לכך בסיס חוקי.
בשנת 1974 נאסר באופן סופי ציד כלבי הים באזור.
בשטח שהתווסף נכללו גם מספר חוות שועלים שהוקמו בעשרים השנים הראשונות של המאה ה-20. הניסיונות לפתור את הבעיות השונות שהתעוררו הושהו כיוון שאלסקה הפכה למעורבת במלחמת העולם השנייה, לאחר שב-1941 נבנו באזור שדה תעופה ומתקנים צבאיים נוספים.
שדה התעופה הצבאי הפך לאזרחי לאחר המלחמה, והיה אחד מהגורמים העיקריים בתוכניות הפיתוח של שירות הפארקים.
לאור בקשות רבות מצד התושבים המקומיים, והתמיכה שהתקבלה מארגוני השימור הלאומיים, הוחלט שלא לכלול בשטחו של המונומנט למעלה מ-14,000 אקרים של אדמה הכוללים גם את נמל התעופה.
בשנת 1956 הכריז קונרד וירת' (מנהל שירות הפארקים) על משימה 66, שהייתה תוכנית לתכנון ופיתוח הפארקים הלאומיים שתסתיים בשנת היובל להקמת שירות הפארקים.
גליישר ביי זכה לתוספות תקציב במסגרת התוכנית, ובתקציב זה נבנו אכסניה שנפתחה כמתוכנן ב-1966, מזח, מגורי עובדים, בניין להנהלת הפארק ומתקנים נוספים בעיירה ברטלט קוב.
סוגיית הכרזתו של גליישר ביי כפארק לאומי נדונה במשך שנים רבות.