tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המתכננים בוושינגטון, שכללו את ברנהאם, סנט-גאודנס, צ'ארלס פולן מק'קים משרד האדריכלים "מאקים, מיד ו-ווייט" (McKim, Mead & White) ופרדריק לאו אולמסטד הבן , ביקרו ברבות מהערים הגדולות של אירופה.
הם קיוו להפוך את וושינגטון למונומנטלית וירוקה כמו בירות אירופה של אותה התקופה.
הם האמינו שייפוי מאורגן על ידי המדינה יכול להעניק לגיטימציה לממשלה בתקופה של מהומות חברתיות בארצות הברית.
מהות התוכנית הקיפה את הקפיטול של ארצות הברית במבני ממשלה מונומנטליים שיחליפו "קהילות ושכונת מצוקה ידועות לשמצה".
בלב העיצוב עמדה יצירת המול הלאומי ובסופו של דבר כללה את תחנת האיחוד וושינגטון של ברנהם.
יישום התוכנית נקטע במלחמת העולם הראשונה אך התחדש לאחר המלחמה, והגיע לשיאו בבניית אנדרטת לינקולן ב-1922.
בוילמינגטון, דלאוור, זה היה השראה ליצירת כיכר רודני והבניינים האזרחיים שמסביב.
בניו הייבן, קונטיקט, פיתח ג'ון ראסל פופ תוכנית עבור אוניברסיטת ייל שביטלה דיור לא תקני והעבירה את העניים במרכז העיר לפריפריה.
קנזס סיטי, מיזורי ודאלאס ביצעו סלילת כבישים ובניית פארקים בהשפעת התנועה, וקורל גייבלס הן דוגמאות לערים העולות בקנה אחד עם פילוסופיית סיטי בוטיפול.
שתי ערים באירופה ובצפון-אמריקה סיפקו מודלים לתנועת סיטי ביוטיפול האוסטרלית.
שילוב של מרכיבים בערך בשנת 1900 השפיעו גם על התנועה:
חשבו שאוסטרליה, בהיותה מדינה שהתיישבו לאחרונה על ידי האירופים, בזבזה הזדמנות לעצב ערים באופן מקיף ואסתטי.
ערי אוסטרליה נתפסו כחסרות יופי וגאווה אזרחית.
היעדר מאפיינים אדריכליים, ופרסום נרחב ברחוב, היוו גם חששות.
זה יוחס ל"חומרנות, אדישות, קוצר רואי, התערבות פוליטית ואדישות".
תוכניות ערים אוטופיות היוו השפעה נוספת על תנועת סיטי ביוטיפול האוסטרלית.
בריסביין טובה יותר, למשל, תוארה על ידי לואיס אסון ואוירה על ידי לויד ריס בהשפעה פריזאית.
עם זאת, סיטי ביוטיפול לא התעסקה רק באסתטיקה.
המונח 'יופי' נגזר מהפילוסופיה היפה של העיר האמריקנית, שמשמעותה שייפויה של עיר חייבת להיות גם פונקציונלית.
היופי, כולל הערך הכלכלי המוכח של שיפורים, השפיעו על תכנון הערים האוסטרלי.
לא היו ארגונים רשמיים של סיטי ביוטיפול שהובילו את התנועה הזו באוסטרליה; במקום זאת, היא הושפעה מתקשורת בין אנשי מקצוע ובירוקרטים, בפרט אדריכלים-מתכננים ורפורמים בשלטון המקומי.
בתחילת עידן הפדרציה כמה אוסטרלים בעלי השפעה היו נחושים שהערים שלהם מתקדמות ותחרותיות.
אדלייד שימשה כדוגמה אוסטרלית ל"יתרונות של עיצוב אזרחי מקיף" עם טבעת הפארקים שלה.
ייפוי העיר הובארט, למשל, נחשב לדרך להגביר את הפופולריות של העיר כיעד תיירותי.
וולטר ברלי גריפין שילב עקרונות של סיטי ביוטיפול עבור עיצובו בקנברה.
גריפין הושפע מוושינגטון "עם צירים מפוארים ונוף ונקודת מוקד מרכזית חזקה" עם מרכזים מיוחדים, ובהיותו אדריכל נוף, השתמש בנוף כדי להשלים את הפריסה הזו.
ג'ון סולמן, לעומת זאת, היה "התומך המוביל" של תנועת סיטי ביוטיפול באוסטרליה, וב-1921 כתב את הספר An Introduction to Australian City Planning.
גם הפילוסופיה של סיטי ביוטיפול וגם פילוסופיה של עיר גנים היו מיוצגות על ידי העיצובים ה"גאומטריים או "המתאר הנשלט" של סולמן של מערכות הכבישים במחזוריות בקנברה.
גם רוחב המדרכות צומצם והוגדלו שטחי צמחייה, כגון שולי דרכים נטועים.
תוכנית הרשת של מלבורן נחשבה משעממת ומונוטונית על ידי אנשים מסוימים, ולכן תכנן האדריכל וויליאם קמפבל תוכנית חדשה לעיר.
העיקרון המרכזי מאחוריה היו רחובות אלכסוניים, המספקים אתרים לאדריכלות חדשה, מקיפה ולבניינים מיוחדים.
העיצובים של פריז וושינגטון היו השראה מרכזית לתוכנית זו.
מלחמת העולם הראשונה האריכה את השפעת תנועת סיטי ביוטיפול באוסטרליה, שכן הוקמו יותר אנדרטאות מאשר בכל מדינה אחרת.
אף על פי ש"העיר היפה", או תכנון אמנותי, הפך לחלק מתכנון ערים מקיף, השפל הגדול של שנות ה-30 סיים במידה רבה את האופנה הזו.
תנועת חמשת הכוכבים (באיטלקית: Movimento 5 Stelle) היא מפלגה פוליטית באיטליה שהוקמה ב-4 באוקטובר 2009 על ידי בפה גרילו, קומיקאי ובלוגר ידוע, ואסטרטג התקשורת ג'אנרוברטו קזאלג'ו.
התנועה נחשבת פופוליסטית, אנטי-ממסדית, סביבתנית, אנטי-גלובליזציה ואירוסקפטית.
גרילו עצמו התייחס בעבר באופן פרובוקטיבי לתנועה וכינה אותה "פופוליסטית".
חבריה מדגישים כי תנועת חמשת הכוכבים אינה מפלגה אלא "תנועה", ועל כן היא אינה יכולה להימצא בחלוקה הפוליטית המסורתית לשמאל-ימין.
"חמשת הכוכבים" מתייחסים לחמש סוגיות מפתח עבור המפלגה: מי שתייה, תחבורה בת קיימא, פיתוח בר-קיימא, זכות הגישה לאינטרנט , ואיכות הסביבה.
הנושאים העיקריים בתוכנית חזון התנועה:
אנרגיה - מעבר לאנרגיה חופשית/ירוקה, שימוש באנרגיה מתחדשת.
חופש המידע - גישה חופשית באינטרנט וביטול קשרים ממשלתיים/תאגידים לערוצי תקשורת.
כלכלה - הפרטת המערכת הבנקאית וביטול מונופולים דה פקטו.
תחבורה - חיזוק והוזלת רשת התחבורה הציבורית.
בריאות - איסור על תמריצים כלכליים לרופאים על מכירת תרופות.
חינוך - ביטול הדרגתי של ספרי לימוד מודפסים ונגישות לפורמט דיגיטלי שלהם.
המפלגה גם תומכת בדמוקרטיה אלקטרונית, דמוקרטיה ישירה, העיקרון של "פוליטיקה באפס-עלות", ואי-אלימות.
בתחום מדיניות החוץ, בתנועת חמשת הכוכבים גינו התערבויות צבאיות של המערב במזרח התיכון הגדול (אפגניסטן, עיראק, לוב), כמו גם כל רעיון של התערבות אמריקאית בסוריה.
לאחר מותו של קזאלג'ו באפריל 2016, הונהגה המפלגה על ידי גרילו ודירקטוריון של חמישה חברי פרלמנט.
באוקטובר של אותה שנה התגלו מספר שערוריות וסקנדלים, וגרילו הכריז על ביטול הדירקטוריון והכתיר את עצמו ל"מנהיג הפוליטי" של התנועה.
בבחירות הכלליות באיטליה בשנת 2013 זכתה התנועה במקום הראשון במספר הקולות לבית הנבחרים, אבל השיגה רק 109 צירים מתוך 630 בשל שיטת הבחירות אשר מעדיפה מפלגות הפועלות בתוך הקואליציה.
בפרלמנט האירופי התנועה היא חלק מקבוצות אירופה של חופש ודמוקרטיה ישירה (EFDD), יחד עם מפלגת העצמאות הבריטית.
ב-2016 נבחרה וירג'יניה ראג'י מתנועת חמשת הכוכבים לאישה הראשונה בראשות עיריית רומא.
בבחירות 2018 סיימה שוב במקום הראשון לאחר שגרפה למעלה מ-30% מהקולות.
לאחר הבחירות הקימה קואליציה יחד עם מפלגת הליגה הצפונית ודי מאיו מונה לשר לפיתוח כלכלי וכן לתפקיד המשנה לראש הממשלה, במשותף עם מתאו סלביני.
באוגוסט 2019, המפלגה הדמוקרטית הסוציאל-דמוקרטית ותנועת חמשת הכוכבים הסכימו על קואליציה חדשה.
בתחילת 2021, מנהיגה בפועל היה ויטו קרימי.
בשנים 2021 ו-2022, התמודדה עם כמה מחלוקות כמו זהות ראש המפלגה והשותפות הקאליציונית עם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 2022, הסיעה חוותה פיצול גדול בעקבות מחלוקת בנושא היחס למלחמת רוסיה-אוקראינה.
תנועת סוואדשי הייתה חלק מתנועת העצמאות ההודית והלאומיות ההודית המתפתחת, היא כללה אסטרטגיה כלכלית שמטרתה להסיר את שלטון האימפריה הבריטית ושיפור התנאים הכלכליים בתוך הודו על ידי ביצוע העקרונות של סוואדשי, אשר זכתה להצלחה מסוימת.
אסטרטגיות של תנועת סוואדשי כללה החרמת מוצרים בריטים ועידוד השווקים והתעשייה המקומיים.
עם הפעילים הראשיים בתנועה נמנו באל גנגדהאר טילאק וגנדי.
תנועת פארק משטוטס (בארמנית: Մաշտոցի պուրակի շարժում), הידועה גם בהאשטאגז #SaveMashtotsPark ו-OccupyMashtots החלה כמחאה ב-11 בפברואר 2012 בפארק משטוטס, שבירוואן.
את ההפגנה ערכה יוזמת "העיר הזאת שייכת לנו", יוזמה אזרחית אשר צמחה והפכה לתנועת מחאה בקנה מידה רחב.
הסוגיות העיקריות בהן עסקה התנועה היו בנייה לא חוקית, או בנייה אשר אינה עומדת בסטנדרטים, והרס של עצים ואזורים ירוקים בירוואן.
כשהתנועה התרחבה, היא הפכה לתנועה העוסקת בזכות האזרחים להגדרה עצמית, מלחמה נגד שחיתות ונגד האוליגרכיה, והתעדוף של אינטרסים ציבוריים על אינטרסים פרטיים.
השורשים של תנועת פארק משטוטס הם בתנועות הסביבתניות של שנות ה-2000 המאוחרות בארמניה, כאשר יוזמות אזרחיות קמו כדי להגן על מספר בהיבטים של הטבע הארמני אשר היו פתאום בסכנת הכחדה – ביניהם, יער טגהוט, מפל טרצ'קן, קג'אראן, ועוד; יוזמות עירוניות בירוואן נלחמו על שימור גנים, אנדרטאות, מבנים היסטוריים ואזוריים ירוקים.
אחת ממייסדות ומנהיגות הקבוצה "העיר הזאת שייכת לנו", סופיה מנוקיאן, סיפרה לתקשורת שהאזור של פארק משטוטס היה מוזנח כבר הרבה זמן.
שרק חלק ממנו הצליח לפעול כפארק, והשאר היה מלא זבל, ולא טופל על ידי העירייה.
היא ראתה את ההזנחה של העירייה כתירוץ להחרבת הפארק, וטענה שהאחריות של העירייה הייתה דווקא לשקם את הירוק, ולא להחריבו למען רווחים אישיים של בעלי חברות נדל"ן.
ב-18 בינואר 2011, הרשויות של עיריית ירוואן החלו לפרק קיוסקים במרכז העיר, ברחוב אבוביאן.
דווח אז בתקשורת, שמכיוון שבעלי הקיוסקים פעלו על פי חוזי שכירות ולא היו הפרות, העירייה הגיעה להסכם עמם לתנאים של פירוק – ספציפית, שהם יפוצו על הקיוסקים הקיימים, ויקבלו חדשים במיקום חדש.
המטרה הייתה לפתח את השדרה ולהפכה לאזור מסחרי בנוי.
בעוד האדריכל הראשי של עיריית ירוואן, נארק סרקזיאן, הכחיש את השמועות שהקיוסקים יעברו לרחוב אראם, העירייה אישרה את הידיעה ב-30 בינואר 2011. הפעילים פתחו במחאה נגד ההרס של האזור הירוק (שמאוחר יותר נקרא בשם "פארק Missak Manouchian") יום קודם לכן.
ההפגנה נערכה בהצטלבות של שדרת משטוטס ורחוב אראם במרכז ירוואן, מחוץ למחלקת היולדות של בית החולים מרגאריאן הסמוך.
צילומים מהאירוע מראים כי הקיוסקים כבר פורקו באותה העת, אז נציג העירייה הכחיש את קיום התוכנינת.
תנועת פארק משטוטס ביקשה למנוע את בנייתו של מרכז מסחרי במקום הפארק הירוק.
השם, "פארק משטוטס" לא היה השם הרשמי של האזור, אך מאז אירועים אלה הוא עדיין ידוע בשם זה בפי תושבי העיר.
החל מ-11 בפברואר 2012, כאשר הפעילים עתרו לעירייה לקבל הסבר משפטי לבנייה המרחשת ונדחו, החלו עשרות מחאות, הפגנות ועצרות במטרה לעצור את בנייה, להציל את הפארק.
קבוצה של רופאים ממוסדות רפואיים סמוכים, ביניהם האוניברסיטה הרפואית הלאומית, הזהירו נגד השלכותיה של הבנייה על הבריאות של העיר.
הפעילים הגישו עצומה לראש עיר טארון מרגריאן, עליה חתמו כ-10,000 אזרחים.
בבוקר של ה-16 בפברואר, היום השישי של המחאה בפארק (בה ישבו המוחים על המדשאה ונשארו שם 24 שעות ביום), המפגינים כיסו בפלסטיק את אחד השלדים של הקיוסקים, כדי להגן על עצמם מפני השלג הכבד.
ניגשו אליהם שלושה גברים בלבוש אזרחי, ככל הנראה – קשורים לפרויקט הבנייה, ודרשו מהם להסיר את הכיסוי.
המוחים התנגדו, ואמרו שאין הם מפרים כל חוק.
אך הגברים קראו למשטרה, ואלו גם דברו את הסרת היריעה, ואמרו שאם ברצונם הישאר, שיעמדו בשלג.
המפגינים החלו להתקשר לחברי פרלמנט שונים, ולמשרד נציב תלונות הציבור, והודיעו להם שהם מנהלים הפגנה בלתי אלימה, ושמנסים למנוע מהם את זכויותיהם האזרחיות.
בתיווך נציב תלונות הציבור, המפגינים הותרו לשמר את הכיסוי שלהם.
כעבר זמן קצר, נכנסה לפארק משטוטס משאית ערבוב-בטון כדי לספק בטון לאתר הבנייה.
כ-40 פעילים חסמו את הדרך כדי למנוע מהמשאית להגיע ליעדה, והמשאית הייתה צריכה לפנות חזרה, כי העיכוב גרם לבטון להתקלקל.
המשטרה איימה לפזר את ההפגנה על הפרת הסדר הציבורי, ואילו נציב תלונות הציבור של ארמניה שוב התערב וקבע כי מחאה שקטה לא מפרה את הסדר הציבורי.
למחרת המשטרה ניסתה לפזר את ההפגנה בכוח, על ידי פינוי המפגינים מהקיוסק שבמחלוקת.
המשטרה אז הקיפה את אתר הבנייה, וחסמה את הגישה של המפגינים ושל העיתונות אליו.
משאית הבטון חזרה מאוחר יותר – והפעם עמדו בפניה כ-100 מפגינים.
חק מהם נשכבו בפני המשאית כדי לחסום את מעברה.
סגן מפקד משטרת ירוואן, רוברט מלקוניאן, אז הודיע לפעילים שבשעה 16:00 יגיע נציג מן העירייה לנהן עמם משא ומתן.
בשעה שנקבע לא הגיע אף נציג מן העירייה.
במקום זאת, הגיע המנהל האמנותי של קולנוע ירוואן, עארה ירנג'קיאן, שהיה חבר במועצת הזקנים של ירוואן.
הוא לא היה נציג רשמי של העירייה, אך הפעילים פתחו עמו בדיאלוג.
ירנג'קיאן טען שלא מדובר ב"הרס" מכיוון שכל המבנים בפארק הם מבנים זמניים ממילא, ובתשובה, המפגינים הראו לו את יסודות הבטון והלבנים עליהם עמדו, וענו שמבנים זמניים אינם קבועים בקרקע ואינם בנויים מחומרים אלה.
הם גם הצביעו על הקונסטרוקציה של המבנים, שנועדה להתאים לאופי של הפארק, כמו בוטיק אשר נבנה סביב עץ עם חור בגג, עבור החלק העליון של העץ.
חבר הפרלמנט מטעם מפלגת המורשת, אנהיט בחשיאן, גם הגיע לפארק, והצהיר כי הבנייה היא נדל"ן ולא ניתנת להעברה, וכהוכחה, ציין שהעבודה מבוצעת על ידי רשות הגנים, אשר אמונה על טיפול בעצים וצמחייה, ולא על בנייה.
ממשרד ראש העיר יצאה ההצהרה שהמתנגדים רשאיים לפנות לבית משפט עם טענותיהם, ועל כך ענה בחשיאן, "עד שנפנה, יסיימו את הבנייה."
המחאה לא נפסקה עם התערבות ראשונה זו של המשטרה.
התקשורת עסקה רבות במתרחש, והאירוע התלקח בקרב הציבור, ועוד קבוצות הצטרפו למפגינים.
כעת, המחאה כבר לא הייתה רק בעד העצים ואזורים ירוקים, אלא באופן מוצהר נגד השימוש במשאבים ציבוריים למען רווחים של היחידים בעלי הכוח, ונגד שחיתות בממשלה.
ההשתלטות האזרחית על המקום נמשכה שלושה חודשים.
באפריל, משתתפים וארגונים בעיר ערכו אירוע ציבורי בכותרת "אזרח בעל הכרה-עצמית קובר אוליגרך".
באירוע, נערכה לוויה עבור בובה המייצגת אוליגרך.
אך עד מאי, המחאה החלה להיחלש.
לא היה ברור מה עוד יכולים האזרחים לעשות: הפעולות של העירייה לא נעשו בכל מסגרת חוקית או משפטית שהיה מאפשר פתרון באמצעות בתי המשפט, והממשלה פשוט התעלמה מהנושא.
בתחילת מאי הגיע לפארק נשיא ארמניה, סרז' סרקזיאן, בליווי ראש העיר ירוואן, טארון מרגריאן, לא אמר באופן פומבי: "טארון, עשית הכל נכון.
עיריית ירוואן עובדת באופן אפקטיבי.
אבל תראה, המקום הזה מכוער".
האמירה "תראה, זה מכוער" הפכה לססמה המייצגת את הפוליטיקה הארמנית, במקום חוק או משפט, בעיני הפעילים האזרחיים.
ביום שלאחר ביקור הנשיא, עובדי חברת הבנייה הפרטית "קנטרון-קנצ'פטום" פירקו את החנויות בפארק.
העירייה הוציאה הודעה בשם ראש העיר, שהוא "ימשיך לפעול לשיפור הפארק".
ארגונים חוץ-ממשלתיים שהתנגדו לפעולות העירייה, פרסמו הצהרות לפיהן ראש העיר היה אחראי על המצב מתחילתו, בשל הזנחת הפארק, אישור בנייה קלוקלת ובלתי חוקית של בתי עסק בו, ואז החלטה בלתי מבוקרת לפרקם ולשנות את אופי האתר במרכז העיר.
הם הצהירו שגורל האתר צריך להיות בידי האזרחים, ולא בעלי עסקים עם אינטרסים בנדל"ן העירוני.
נכון ל-2018, האזור שבצד המזרחי של שדרת משטוטס הוכרזה כפארק מיסאק מנושיאן, בעוד בצד המערבי, המרחב נותר חצי-בנוי.
עדיין מתקיימות שם אספות אזרחיות ומחאות.
המשמעות ארוכת הטווח של המחאה לא הייתה בקיום או פירוק הקיוסקים בפארק, אלא בהולדת תנועה אזרחית שרואה בעצמה בעלת הזכויות הלאומיות בארמניה, הצהירה ארמין אישקיאן, פרופסור בלונדון סקול אוף אקונומיקס.
לדבריה, התנועות האזרחיות הארמניות אינן חלק מתנועות בינלאומיות, ושארמניה מבודדת פוליטית.
אך עם זאת, אין ההשפעות העולמיות פוסחות עליה, ומדיניות הנאו-ליברלית של הממשלה מולידה תנועות מקבילות ומושפעות מ-Occupy Wallstreet ודומותיה.
היבט נוסף של מחאה זו הוא שזו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של רפובליקת ארמניה בה הייתה נוכחות משמעותית של נשים, הן בכינון התנועה, והן בהפגנות עצמן.
על אף אלימות מינית מופגנת מצד המשטרה בהתייחסות למפגינות (בתמונה אחת מפורסמת, שוטר נישק את צווארה של מפגינה אותה עצר), נשים המשיכו להוביל מחאות מאז אותה מחאה היסטורית.
ב-2013, נשים התגייסו למחאה הגדולה נגד עלייה בתעריפי התחבורה הציבורית, והציעו הסעות לאזרחים, וב-2015, היו במרכז המחאות נגד העלייה במחירי החשמל.
הן גם יצאו לרחובות באירועים נגד הממשלה שהוצתו כאשר קבוצת חמושים השתלטה על תחנת משטרה בירוואן.
ג'אנה אלכסניאן, יו"ר הארגון "עיתונאים לזכויות אדם", כתבה שעם השתתפות מוגברת זו, גם גברה האלימות נגדן.
תנועת צאו מהודו הוקמה בכינוס ועדת הקונגרס של כלל הודו (All India Congress Committee) במומבי על ידי מהאטמה גנדי ב-8 באוגוסט 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, בדרישה לסיים את השלטון הבריטי בהודו.
אחרי כישלונה של משימת קריפס להבטיח את תמיכת הודו במאמץ המלחמתי הבריטי, גנדי קרא לסיום השלטון הבריטי בהודו ונסיגת הכוחות הבריטים מחצי היבשת.
הכינוס התקיים בפארק במרכזי בבומבי ובעקבות הנאום החלו הפגנות במקום.
הדרישה לסיום השלטון הבריטי כל המנהיגות של ועדת הקונגרס נעצרה ונאסרה ללא משפט עד סוף מלחמת העולם השנייה עוקלו כל כספי קונגרס והעיתונות שתמכה בגנדי צונזרה.
תנועת צאו מהודו לא קיבלה תמיכה מקבוצות שונות בניהם בניהם אנשי עסקים הודים שהרוויחו מתעשיית המלחמה, קבוצות מוסלמיות והנידיות שנתמכו על ידי הבריטים ואחרות.
גם בקרב מדינות העולם לא הייתה תמיכה בדרישות התנועה מלבד ארצות הברית.
הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט לחץ על ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל להיכנע לחלק מהדרישות ההודיות.
מלחמת העולם השנייה ומעורבות הודו במלחמה
בקרב קבוצות שונות בהודו הדעות היו חלקות בנוגע למעורבות הודו במלחמת העולם השנייה.
לאומנים הודים זעמו שהמושל הבריטי לא הביא לידיעתם מראש שהודו מצטרפת למלחמה.
הקונגרס של כלל הודו היה חלוק בדעתו.
בספטמבר 1939, מפלגת הקונגרס קיבלה החלטה שהתנועה תומכת במאבק פשיזם אך מגנה את שימור הסטטוס קוו.
בהודעה שהוציא, הקונגרס הדגיש שהמלחמה שומרת על האינטרסים והפריבילגיות של המעצמות האימפריאליסטיות, ועל כן להודו לא יכול להיות שום קשר לזה.
גנדי לא תמך ביוזמה זו, מכיוון שלא הצליח ליישב את התמיכה במלחמה עם מחויבותו להתנגדות לא אלימה.
במרץ 1942 יצאה משלחת בראשות סטפורד קריפס, מנהיג בית הנבחרים, על מנת לדון עם הקונגרס הלאומי ההודי על הרחבת ההשתתפות הודו במלחמה, ובתמורה לאחר המלחמה האצלת חלק מזכויות הממלכה לבית נבחרים נבחר.
המהלך קיבל את הכינוי משימת קריפס.
השיחות נכשלו, מכיוון שהבריטים סירבו לתת הבטחות בנוגע ללוחות זמנים ואילו הסמכויות יועברו לבית הנבחרים המקומי.
ובכלל ההצעה של שלטון חלקי שלא הייתה מקובלת על התנועה ההודית.
מנהיגות הקונגרס חשה אכזבה גדולה מכישלון שיחות משימת קריפס ומההכרה שבריטניה אינה מתכוונת לעזוב את הודו.
ועדת הקונגרס של כל הודו נפגשה ב-14 ביולי 1942 בהשתתפות כ-250 צירים.
במפגש נוסחה הדרישה לעצמאות מוחלטת מהממשלה הבריטית.
הטיוטה הציעה אי ציות אזרחי מסיבי אם הבריטים לא ייענו לדרישות.
ההחלטה עוררה התנגדות אצל קבוצות ומנהיגים בקונגרס ובניהם צ'קרברתי רג'אגופלאצ'אריי.
לחברי הקונגרס היה ברור שהנהגת הקונגרס תיעצר כולה, ושלא נעשתה הכנה של הפעילים בשטח כיצד עליהם ולפעול, דבר שהקשה על תנועת צאו מהודו להתרחב לאחר המעצרים.
ב-8 באוגוסט, גנדי פנה בדברים נוקבים אל הקהל במקום:
חברי הקונגרס הבכירים נעצרו והעיתונות חששה לפרסם את ההצהרה.
היה ניסיון להמשיך את הכינוס ב-9 באוגוסט, ארונה אסף עלי המשיכה לנהל את הדיון בדרישה לשחרור הודו והניפה את דגל הקונגרס.
על אף הניסיונות למנוע את הפצת החלטת הקונגרס והנאום של גנדי, הקריאה עשה או תמות התפשטה ברחבי הודו על ידי אנשי הקונגרס שלא נעצרו שהעבירו את המסרים למנהיגות המקומית.
בערים שונות ברחבי הודו, החלו הפגנות ושביתות.
מעבר לפעילות הלא אלימה, בחלק מהקומות הותקפו אנשי ממשל והועלו באש תחנות משטרה.
המשטרה הבריטית ערכה מעצרים נרחבים, אסרה ללא משפט פעילים ואף השתמשה בעינויים.
תנועת לרוש היא תנועה פוליטית שפועלת במספר מדינות ומטרתה לקדם את רעיונות של לינדון לרוש, מייסד התנועה.
התנועה התארגנה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 סביב הפעילות הפוליטית של הסטודנטים.
למרות שהתבססה על פעילות-שמאל, בהדרגה היא התפתחה לתנועת ימין פוליטי וסממנים של פולחן אישיות.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 תומכי המפלגה ניסו להתקדם בבחירות מקדימות של המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית ולינרון לרוש בעצמו השתתף בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
בשנת 1988 התנועה וארגונים המסונפים לה הואשמו בהונאה.
בשנת 1989 לינדון לרוש נשפט ל-15 שנות מאסר.
הוא שוחרר בשנת 1994. לינדון לרוש נפטר בשנת 2019.
בשנת 1979 הליגה נגד השמצה האשימה מספר ארגוני התנועה ופעיליה באנטישמיות.
בית משפט של ניו יורק לא קיבל את טענות הליגה.
התנועה מוציאה לאור עיתון יומי ורכשה תחנת רדיו.
לתנועה היו סממני פולחן אישיות של מייסד התנועה.
לאחר פטירתו החלו סדקים בין הארגונים השונים שששייכים לתנועה.
בפברואר 2021 חלגה זף-לרוש (אלמנתו ובין ראשי התנואה באירופה) ציינה שהפעילות של LaRouche Political Action Committee (בין הארגונים הגדולים של התנועה בארצות הברית) אינם תואמים את הרעיונות של מייסד התנועה.
להלן מספר נושאים שתנועה מעוניינת לקדם:
הפעלה מחדש של חוק גלאס-סטיגל
הקמת נתיב תחבורה אירופה-אסיה על בסיס טכנולוגיית רכבת ריחוף מגנטי
לינדון לרשו השתתף במערכות בחירות בארצות הברית בשנים 1976–2004. בפעם הראשונה מטעם "מפלגת העבודה של ארצות הברית" וביתר מערכות בחירות הוא ניסה לקבל מועמדות של המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית.
בשנת 1988 התנועה הצליחה לקדם מספר פעילים שלה כמועמדים למשרות מקומיות מטעם המפלגה הדמוקרטית אך הם לא זכו בבחירות.
בשנת 2010 ו-2012 פעיל התנועה קשה רוג'רס זכה במועמדות לקונגרס מטעם טקסס.
נציגי התנועה האשימו את הנרי קיסינג'ר בכך שהוא בוגד בארצות הברית ומרגל לטובת ברית המועצות
"מפלגת העבודה בצפון אמריקאית" המסונפת לתנועה השתתפה במספר מערכות בחירות.
רוב הפעילות מרוכזת בגרמניה על ידי אשתו של מנהיג התנועה חלגה זף-לרוש שעומדת בראש של BüSo.
המפלגה משתתפת באופן קבוע בבחירות אך ללא הצלחה יתרה.
תנועת טוב היא תנועה פוליטית שפעלה בישראל בראשית שנות האלפיים, ונחשבת לראשונה שחרתה על דגלה את ייצוג החרדים העובדים והביאה לידי ביטוי את כוחם ואת עלייתו של מעמד הביניים החרדי.
נציגי התנועה התמודדו בבחירות לרשויות המקומיות בכמה ערים בארץ, ובבחירות המקומיות שהתקיימו בשנים 2008 ו-2013 אף נבחרו למועצות הערים ביתר עילית ובית שמש.
התנועה הוקמה בשנת 2007 על ידי יחזקאל רוזנבלום, ישראל פכטר וחנוך ורדיגר, בנו של אברהם ורדיגר, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת פועלי אגודת ישראל לקראת הבחירות בביתר עילית.
הקמת המפלגה הייתה חידוש בכך שערערה על שלטון היחיד של המפלגות החרדיות הממוסדות יהדות התורה וש"ס והתיימרה, בפעם הראשונה מאז נעלמה מפלגת פועלי אגודת ישראל מהמפה הפוליטית, לייצג את החרדים העובדים או המודרניים, ללא הבדלי העדות המקובלים במגזר החרדי.
הקמתה תוארה כ"אופוזיציה עממית חצופה של חרדים מודרניים, שמתנערים משלטון העסקנים והחצרות".
התנועה התמודדה לראשונה בבחירות המקומיות בשנת 2007 בביתר עילית והצליחה להכניס נציג אחד מטעמה.
שנה לאחר מכן התמודדה התנועה בבחירות בבית שמש והצליחה להכניס נציג למועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות של 2013 הריצה התנועה רשימות בחמש ערים חרדיות או מעורבות: בית שמש, ביתר עילית, אלעד, עמנואל וירושלים.
בבחירות אלה התנועה כשלה בבחירות רוב הערים בהן התמודדה, למעט בביתר עילית, בה לא התקיימו בחירות ונציג התנועה ישראל פכטר זכה במושב כחלק מרשימה חרדית מאוחדת.
בבחירות לרשויות המקומיות של 2018 נמנעה המפלגה מלהגיש רשימות עצמאיות (ישראל פכטר, נציג המפלגה בביתר עילית, התמודד ברשימת "אנשים" שזכתה במושב אחד במועצה אך הוא עצמו לא נבחר), ולמעשה חדלה מלתפקד.
בבסיס הקמת המפלגה עמדו עקרונות אזרחיים־מקומיים: ערעור ההתנהלות הקהילתית של הממסד החרדי והרשויות המקומיות שלו ושיפור השירות הניתן לתושבים.
כך תיאר זאת אחד ממייסדי המפלגה, עו"ד יחזקאל רוזנבלום:
נציגי הציבור של החברה החרדית, ממונים לתפקידיהם בידי תת־קבוצות מתוך החברה.
ובפועל הם מחויבים לאותן תת־קבוצות שתומכות בהם.
זה גורם לחלוקת משאבים סקטוריאלית ]...[ אנחנו לא שליחים של ציבור מסוים.
אנו רואים את כלל הציבור באופן שווה ודואגים לאיש הקטן.
הציבור כולו יוצא נשכר מכך ]...[ דיברנו על יושרה, על הגינות, ועל צדק וטוהר המידות.
מעצם קיומנו כתנועה אנו משפרים את טוהר המידות, כי יודעים שאנו לא מחויבים לממסדים הפוליטיים הקיימו.
אנו דוגלים בשירות לכל אדם, בלי קשר לשיוכו הקהילתי.
המפלגה טענה לכפיפות לדעת תורה, אך טענה כי היא מבקשת להעצים את כוח הרבנות המקומית ולהותיר לגדולי הדור את ההתעסקות בסוגיות רוחביות, אמירה שיש הרואים בה מס שפתיים.
תנועת מחזיקי הדת הייתה תנועה יהודית-אורתודוקסית שפעלה בגליציה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. התנועה הוקמה בשנת ה'תרל"ח כתגובה לתנועת שומר ישראל שהייתה בעלת אוריינטציה משכילית.
תנועת מחזיקי הדת פעלה להשגת עצמאות לקהילות האורתודוקסיות בגליציה, ולהשתלטות מחדש של שומרי התורה והמצוות על החיים הציבוריים של יהדות גליציה, בין השאר באמצעות תעמולה ציבורית והקמת ביטאון מפלגתי - הראשון מסוגו בהיסטוריה של היהדות החרדית.
הפעילות העיקרית של התנועה הייתה בערך בעשור הראשון לקיומה, בו היא זכתה לתמיכה רחבה בקרב יהודי גליציה האורתודוקסיים, ונתמכה על ידי מספר רב של רבנים ומנהיגים רוחניים בולטים בקרב יהדות גליציה.
התנועה התארגנה כמפלגה פוליטית לראשונה בתולדות היהדות האורתודוקסית, ובשונה מהתנועות הפוליטיות היהודיות האחרות הזדהתה עם מפלגות הימין הפולניות.
בחלוף השנים הראשונות לקיומה, פעילותה הלכה ופחתה במקביל לשינויי צביון והתחלפות תקופות בחיי יהדות גליציה, וכן בעקבות חילוקי דעות פנימיים, והיא הפכה מתנועה פוליטית לתנועה חסידית - בדגש על חסידי בעלז, עד שבמלחמת העולם הראשונה היא חדלה מלהתקיים למעשה.
בין שתי מלחמות העולם נעשו מספר ניסיונות לחיות את התנועה ולהקימה מחדש.
בעקבות פעילותה סבלה התנועה מהתנגדויות מצד תנועת ההשכלה שהייתה מאורגנת בארגון "שומר ישראל" והמתבוללים בגליציה; תקנותיה נפסלו על ידי הממשלה האוסטרו-הונגרית, לאחר פעילות מצד המתנגדים, ונשיאה רבי שמעון סופר אף זומן לדין על הטלת חרם בעקבות כרוז שפורסם מטעמה.
מספר קהילות יהודיות ברחבי העולם נקראו "מחזיקי הדת" בעקבות התנועה, ובשנות ה-70 אף הוקמו מוסדות חסידות בעלז תחת השם "קהל מחזיקי הדת" כהמשך של התנועה.
בשנת ה'תרכ"ז נוסדה בלבוב תנועה יהודית בשם "שומר ישראל", שהייתה התנועה הפוליטית היהודית הראשונה בשטחי האימפריה האוסטרית.
התנועה שמה לה מטרה להילחם בהתבוללות התרבותית של היהודים בחברה הפולנית, אך גם דגלה בשילוב היהודים בחברה.
מנהיגיה היו קרובים לחוגי תנועת ההשכלה, ואחת ממטרותיה הייתה הקמת בגליציה.
נגד המגמה הזו הקימו עסקנים אורתודוקסיים תנועה נגדית בשם "מחזיקי הדת", בגיבוי של רבים מהמנהיגים הדתיים של יהדות גליציה.
מטרת התנועה הייתה לארגן את החיים הקהילתיים של היהדות האורתודוקסית תוך דגש על פעילות פוליטית ותרבותית, בתעמולה נגדית לארגון שומר ישראל.
באדר ה'תרל"ח פורסם כרוז מטעם רבנים ואדמו"רים רבים בגליציה:
עם ייסודה של התנועה היא זכתה להצלחה רבה כאשר 237 קהילות בגליציה הודיעו על הצטרפותן לתנועה, ומספר החברים הרשומים בה הגיע לכ-40,000.
בי"ח באדר תרל"ט – ה-13 במרץ 1879 נערכה אספת היסוד של הארגון ב"בית הכנסת חדשים" בלבוב, בה השתתפו כ-100 רבנים מרחבי גליציה, ובראשם רבי יהושע רוקח מבעלז שהיה הרוח החיה בייסוד התנועה; רבי שמעון סופר, רבי צבי הירש אורנשטיין, רבי יצחק שמלקיס (ה"בית יצחק"), ורבי יצחק אהרן איטינגא.
במהלך האספה נבחר רבי שמעון סופר לנשיא התנועה.
בין חברי ההנהלה נמנו רבי צבי הירש אורנשטיין, רבי אריה לייב ברוידא, אורי זאב וואלף סאלאט (מדפיס בולט בלבוב), ועוד כתריסר אישים נכבדים, ובהם רבנים בולטים ועשירים.
בשנת 1879 החל להופיע העיתון "מחזיקי הדת" כביטאון התנועה, העיתון סיקר את חיי היהדות האורתודוקסית בלבוב (למברג) וגליציה בכלל.
עד לשנת 1886 הופיע העיתון כדו-ירחון בשם "מחזיקי הדת", ובשנים 1886–1895 (ה'תרמ"ו-ה'תרנ"ה) הופיע בדרך כלל אחת לשבוע תחת שני שמות שונים: "מחזיקי הדת" ו"קול מחזיקי הדת" - ככל הנראה משום שהמייסדים לא הצליחו לקבל רישיון מהממשלה האוסטרו-הונגרית להוצאה תדירה של שבועון.
באותה תקופה נפוצו עיתונים משכיליים רבים, והעיתון יצא כמעין תגובה וניסיון להילחם ב"מחדשים".
כך למשל מסופר שרבי יהודה אריה ליב אלתר מגור (ה"שפת אמת") הורה להזמין שני עותקים מהעיתון בעקבות בקשתו של רבי יהושע רוקח, אך ציווה לשרוף אותם מיד עם הגעתם לביתו.
מעת לעת פורסמו גם שירים, כגון שיר ליום חתונה בבית המלוכה בבלגיה, שיר מבדח על המן הרשע וכן פואמה אודות רדיפות היהודים כמו כן פורסמו בו בשנים תרנ"ו-תרנ"ז סיפורים היסטוריים שתורגמו מהשבועון החרדי בפרנקפורט "דער איזראעליט".
בשנת ה'תרס"ד (1906) התפלג העיתון לשני עיתונים "מחזיקי הדת" ו"קול מחזיקי הדת" על רקע יריבות בין שני פלגים בתנועה, בעוד "מחזיקי הדת" נותר נאמן לקו הרשמי של הארגון, הרבה מתחרהו "קול מחזיקי הדת" למתוח ביקורת על התנהלות התנועה וראשיה.
שני העיתונים נקטו קו של התנגדות עזה לציונות.
שני העיתונים פסקו להופיע במלחמת העולם הראשונה, והוצאתם לאור לא התחדשה גם לאחריה (בתקופה זו כבר החלה אגודת ישראל להוציא לאור עיתון אורתודוקסי מפלגתי).
הבחירות הראשונות לרייכסראט מאז הקמת הארגון, נערכו בשנת ה'תרל"ט וראשי הארגון עשו מאמצים רבים לזכות בניצחון משמעותי.
רבי יהושע רוקח מבעלזא - מהדומיננטיים שבמנהיגי הארגון, אף שהה בלבוב מספר שבועות באותה התקופה כדי לעודד את הפעילים המועמדים מטעם התנועה היו: במחוז ברודי-זלוטשוב, רבי צבי הירש אורנשטיין; במחוז קולומיי-בוטשאטש-סניאטין, רבי שמעון סופר; במחוז דרוהוביטש-סטרי-סאמבור, רבי יצחק אהרן איטינגא; ובמחוז פרמישלא-גריידונג, רבי יצחק שמלקיש.
לבסוף נבחר רק רבי שמעון סופר כנציג הארגון, והוא שימש כחבר הפרלמנט במשך כארבע שנים עד לפטירתו.
בשונה מכל הנציגים היהודים בפרלמנט עד לאותה עת שהזדהו עם מפלגות השמאל, הזדהה ר"ש סופר עם המפלגה הלאומנית "האיחוד הפולני הלאומי".
המטרה המרכזית שעמדה מאחורי התקנות והפעילות שנעשתה - הייתה ייסוד קהילות דתיות עצמאיות כדוגמת הקהילות האורתודוקסיות שהוקמו בהונגריה תקופה קצרה לפני כן.
באותה אספה ניטשו חילוקי דעות קשים בין כמה מראשי הנאספים.
רבים מהם פרשו מהאסיפה, ובראשם רבי צבי הירש אורנשטיין.
חילוקי הדעות התקיימו גם על עצם ההיפרדות.
על כך כתב עשרות שנים מאוחר יותר אחד המשתתפים באספה - רבי אריה לייב ברוידא, חתנו של רבי צבי הירש אורנשטיין, ורבה של לבוב לעתיד -
בין הפורשים היה גם רבי משולם ישכר הורוביץ רבה של סטניסלבוב, שתבע שהתקנות ייכתבו בלשון הקודש ולא ביידיש, אולם דרישתו לא התקבלה.
לבסוף עלה בידיו של רבי רבי אריה לייב ברוידא לפשר בין הצדדים, אך לאחר תקופה פרש רבי צבי הירש מהתנועה עקב חילוקי דעות אידאולוגיים עם מנהיגי התנועה שהובילו קו לוחמני.
אחרי פטירת נשיא התנועה רבי שמעון סופר, הועמד תחתיו בראשות הארגון בן אחיו רבי יצחק לייב סופר, ביוזמתו של רבי יהושע רוקח מבעלז.
רי"ל סופר היה אמור גם למלא את מקומו כחבר הרייכסראט - הפרלמנט האוסטרו-הונגרי, אך מגבלה חוקית מנעה ממנו מלשמש בתפקיד.
אחרי פטירתו של רבי שמעון סופר, בשנת תרמ"ג, איבדה התנועה את תנופת ההקמה שלה.
במשך העשורים שלאחר מכן לא נערכו מטעמה כנסים, ומעמדה הידרדר והלך עד שפעילותה פסקה לחלוטין במלחמת העולם הראשונה.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הצטרפו חלק מהחרדים בגליציה שנותרו קשורים לתנועה, לתנועת אגודת ישראל שהוקמה באותה תקופה, ואילו חלק גדול ובראשם חסידי בעלז וחסידי צאנז התנגדו לאגודת ישראל, חלקם באופן אקטיבי (כמו רובם של אדמו"רי בית צאנז) וחלקם בהתנגדות פסיבית (כמו רבי ישכר דב רוקח מבעלז).
בחורף ה'תרפ"ח נעשה ניסיון אחרון לחדש את פעילותה על ידי כינוס ועידה מרכזית לרבני גליציה מטעם הארגון, בעיר לבוב.
בראש הוועידה עמד אברהם חיים דוד סופר שירש את מקומו של אביו - רבי יצחק ליב סופר - כנשיא התנועה.
במהלך הוועידה הוצע לחלק את התנועה לשני ארגונים, האחד למזרח גליציה, והשני למערבה.
התכנית לא יצאה אל הפועל לאור התנגדותו של רבי אהרן רוקח מבעלז ושל רבי דוד מנחם מוניש באב"ד שהיה עמו באותה עמדה.
תנועת מחזיקי הדת הייתה התנועה החלוצה בקרב התנועות האורתודוקסיות שפעלו כמפלגה פוליטית וכתנועה כלל ארצית רחבה.
לאחר ירידת קרנה נעשו מספר ניסיונות להקמת תנועות דומות, בין היתר בתחילת המאה ה-20 ברוסיה על ידי האדמו"ר רבי שמואל וינברג מסלונים ורבי שלום דובער שניאורסון תחת השם "מחזיקי הדת".
במקביל, הוקמה תנועת "כנסת ישראל" על ידי רבני ליטא.
התנועה שימשה במידה מסוימת כהשראה להקמתה של תנועת אגודת ישראל מאוחר יותר, ותומכיה עשו שימוש בתמיכת רבני ואדמו"רי גליציה בתנועה, כהיתר להצטרפות לאגודת ישראל שהייתה שנויה במחלוקת ביהדות גליציה.
בהשפעת התנועה נקראו קהילות יהודיות אורתודוקסיות רבות באירופה ובעולם בשם "מחזיקי הדת", ביניהם הקהילות הוותיקות: מחזיקי הדת בלונדון, קהילת מחזיקי הדת בווינה, קהילת מחזיקי הדת באנטוורפן , וקהילות נוספות במנצ'סטר, בריסל, ציריך, וז'נבה.
בשנת תשל"ח ניתק האדמו"ר מבעלז - הרב ישכר דב רוקח, את הזיקה של החסידות לעדה החרדית, והקים בית דין ומערכת כשרות שנקראו בד"ץ מחזיקי הדת.
הוא הקים גם מוסדות לחסידיו, תחת השם "קהל מחזיקי הדת", כהמשך לתנועת מחזיקי הדת ההיסטורית שהוקמה והונהגה בעיקר על ידי זקניו האדמו"רים מבעלז.
תנועת מש"ה (מילים שעושות הבדל) היא עמותה רשומה שהוקמה ב-2017 במטרה למנוע אובדנות ולהציל חיים.
מודל ההתערבות של מש"ה מכונה "הגגה" (ROOFING) ותכליתו למנוע התאבדויות ולפתח חוסן אישי וקהילתי לניהול המשבר האובדני.
מודל זה פועל באמצעות יצירת מעגלי תמיכה קהילתיים ונשען על 4 עקרונות יסוד:
תיווך - תיווך רמת הסיכון האובדני לקהילה.
הדרכה - מתן ידע וכלים לניהול המשבר האובדני.
ליווי - מעטפת ליווי אינטנסיבית לתקופה של 6 שבועות.
תמיכה - חיבור לגורמי טיפול.
תכליתו של מודל ההגגה היא לחצוץ בין האדם בסיכון אובדני למותו באמצעות קהילתו ומתנדבי התנועה.
בבסיס הנחת העבודה של מש"ה עומדת אמונה כי רוב מקרי האובדנות ניתנות למניעה, ולכל אחד ישנה היכולת למניעת התאבדות, והקהילה היא חוליה מרכזית וגורם מפתח לתמוך באנשים במצבי סיכון.
שירות מש"ה הוא שירות קהילתי המבוסס על כח התנדבותי ומנוהל ומפוקח על ידי אנשי מקצוע בראשותו של היועץ הקליני הראשי, פרופסור גולן שחר.
התנועה נוסדה בשנת 2017 על ידי גל נסים-עמנואל, כשנתיים לאחר שאחיה מושיק (משה אורי) נסים נפטר מאובדנות.
האובדן האישי והאבל העמוק הובילו את גל לתהליך של חקר ולמידה מעמיקים של נושא האובדנות ולפיתוח מודל ההגגה (ROOFING).
המודל מתבסס על ההבנה כי מרבית מקרי האובדנות ברי מניעה; כשמייצרים עבור האדם הנמצא במשבר אובדני ומשפחתו סביבה קהילתית תומכת המקבלת הדרכה מעשית לניהול המשבר האובדני.
היעדר מענה מספק למצב הסיכון האובדני האישי במשפחתה של גל והמחיר הכבד ששלימה המשפחה כולה הובילו את גל לייסוד תנועת מש"ה.
גישתה של גל התבססה על משנתו של החוקר ישראל אור-בך.
מש"ה שמה לעצמה יעד לבנות תשתית מקצועית שתסייע לאדם האובדני ומשפחתו להפחית את הסיכון להתאבדות.
בעוד המניעים לכך משתנים מאדם לאדם וממקרה למקרה, מחקרים בנושא הראו כי שילוב של כלים מתאימים כגון טיפול, תבניות קהילתיות, התערבויות אד הוק, שיח ישיר, העלאת מודעות ועוד יכולים לסייע ואף למנוע ניסיונות כאלו מלכתחילה – ומידע זה שולב בפעילויות העמותה בכדי לתת מענה מקצועי ואנושי.
נכון ליוני 2023, צוות העמותה מורכב מ-10 עובדים מקצועיים וכ-60 מתנדבים אשר טיפלו בכמות של למעלה מ–500 פניות מצטברות, בהן התערבות התנועה הפחיתה את רמת הסיכון האובדני באופן משמעותי.
לעמותה ישנו ועד מנהל הכולל את היו"ר סילביה טסלר לזוביק, אליעזר היימן (איחוד הצלה), אמיר קדרי (עו"ד) ואחרים.
בנוסף, העמותה מלווה על ידי היועץ המדעי הקליני פרופ' גולן שחר, פרופ' תומר ג'וינר, פרופ' חיים עומר, ד"ר לאה שלף וד"ר שרון זיו-ביימן, והיא מתנהלת בשיתוף פעולה עם ארגונים כגון איחוד הצלה, מד"א, אנוש, אימושן, ער"ן, מרכז אלה, סה"ר, בשביל החיים, מוסדות אקדמיים שונים ועוד.
העמותה נתמכת על ידי שותפים פילנתרופיים כגון קרן לזלו נ.
טאובר, קרן שוסטרמן בייסודה של הפילנתרופית לין שוסטרמן, קרן ארקין בייסודו של מורי ארקין וקרן ריין ביחד עם גופים עסקיים כמו בנק לאומי לישראל, חברת צ'ק פוינט ותורמים פרטיים.
מודל ההגגה (Roofing) שיטה שפותחה על ידי הצוות המקצועי במש"ה מהווה חיץ בין האדם האובדני לבין הסיכון לממש את הפגיעה עצמית באמצעות מעטפת אנושית קהילתית (המורכבת מסביבתו הטבעית או צוות מש"ה) כל מעגל תמיכה מנוהל על ידי אנשי צוות ומתנדבים, אשר עברו תוכנית הכשרה והתנסות בכדי לתת מענה מותאם.
מודעות וחינוך: קיום הכשרות והרצאות לאנשי טיפול, שיקום, חינוך וכלל הקהילה במטרה להעלאת המודעות לתחום האובדנות ולהנגשת הידע והכלים להפחתת הסיכון.
כנס שנתי - "קהילה מצילה חיים": בכל שנה בעשירי לספטמבר, יום השנה העולמי למניעת התאבדויות, מארגנת תנועת מש"ה כנס שנתי בשם קמ"ח (קהילה מצילה חיים), ובו מתקיימות הרצאות על ידי מיטב בעלי המקצוע המתמחים בתחום האובדנות, הרצאות העוסקות בתשובות וכלים פרקטיים לטיפול והתייחסות לתופעה האובדנית.
בכנס השנתי בשנת 2023 תשתתף כאורחת כבוד אשת נשיא המדינה מיכל הרצוג.
בשנת 2022 זכתה העמותה במיזם ראוי לציון בתחרות מיס יוניברס של בנק הפועלים, שדולת הנשים בישראל.
בשנת 2023, זכתה העמותה להוקרה במסגרת תוכנית ההאצה של הכוורת מטעם ג'וינט ישראל והמוסד לביטוח לאומי.
קירוב היא פעילות בקרב היהדות האורתודוקסית שמטרתה לקרב יהודים חילונים לחיים לפי התורה והמצוות.
התהליך שבו יהודי הופך לשומר מצוות מכונה תשובה, והאדם שחזר בתשובה נקרא בעל תשובה.
הקירוב החסידי מתמקד בעיקר בקבוצות חב"ד וברסלב, אך גם קבוצות אחרות משתתפות במאמצים אלו.
הרב מנחם מנדל שניאורסון, מנהיג חסידות חב"ד-ליובאוויטש, עודד את חסידיו לקרב יהודים אחרים.
הוא שלח שליחים, המכונים "שלוחים", ובנות זוגם להתיישב במקומות שונים בעולם כדי ללמד יהדות ולהשפיע על אלו שלא קיבלו חינוך יהודי.
כלי העבודה המרכזי לכך היה בתי חב"ד.
מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, חב"ד פעילה בקרב יהודים באמצעות בתי כנסת ומוסדות קהילה, וגם באמצעות פעילויות ישירות כמו טנק המבצעים של חב"ד.
ישיבת בעלי תשובה הראשונה לגברים בעולם הייתה ישיבת הדר התורה של חב"ד שנפתחה בניו יורק בשנת 1962 על ידי הרב ישראל יעקבסון, והיא פועלת עד היום.
במהלך העשור הבא,ב-1972 חב"ד הקימה ישיבת קירוב לנשים בשם בקראון הייטס.
חסידות ברסלב מקושרת גם היא לקירוב יהודי, ויש לה נוכחות חזקה באינטרנט.
קבוצות חסידיות אחרות שהשתתפו בקירוב כוללות את חסידות בוסטון.
תנועת "נשים, חיים, חופש" (בפרסית: زن، زندگی، آزادی; בכורדית: Jin, Jiyan, Azadî) היא תנועת מחאה חברתית ופוליטית שהתעוררה באיראן בספטמבר 2022. המחאה פרצה בעקבות מותה של מהסא אמיני, צעירה איראנית שנעצרה על ידי "סיירת ההדרכה" בטענה כי לא עטתה את החיג'אב כנדרש.
התנועה קוראת לביטול חוקי החיג'אב באיראן, ולסיום האפליה והדיכוי המוסדי נגד נשים במדינה.
מעבר לסוגיית הלבוש, התנועה הפכה לסמל רחב יותר להתנגדות למשטר הרפובליקה האסלאמית.
הסיסמה "אישה, חיים, חופש" (בכורדית: "ז'ין, ז'יאן, אזאדי") שאובה במקורה מתנועות נשים כורדיות, הנאבקות מזה עשורים למען זכויות נשים ואוטונומיה.
הסיסמה מבטאת את התפיסה כי זכויות נשים הן תנאי הכרחי לחיים ולחירות, וכי זכותן של נשים לבחור באופן חופשי את מלבושן ואת אורח חייהן.
בעקבות המחאות, הפך הסלוגן לביטוי בינלאומי המזוהה עם המאבק האיראני, והוא הדהד ברחבי איראן בשפות שונות, בהן פרסית, כורדית, אזרית ובלוצ'ית.
בספטמבר 2022 נעצרה מהסא אמיני, צעירה בת 22 מהמיעוט הכורדי, על ידי "סיירת ההדרכה" בטהראן, בטענה שלבשה את כיסוי הראש באופן "רפוי".
מותה במעצר הצית גל זעם ציבורי נרחב.
נשים וגברים יצאו לרחובות ברחבי המדינה כדי למחות לא רק על מותה של אמיני, אלא גם על מגוון עוולות חברתיות ופוליטיות, בהן: דיכוי נשים, אפליית מיעוטים, שחיתות שלטונית, אלימות משטרתית ומצב כלכלי רעוע.
ההתארגנות בשטח התבצעה תחילה באמצעות קבוצות מקומיות ועצמאיות, כדוגמת "" (בפרסית: اتحاد جوانان محلات ایران) שקראו לפעולה ישירה.
המשטר האיראני הגיב למחאות בדיכוי אלים, שכלל ירי במוחים ומעצרים המוניים.
ארגוני זכויות אדם דיווחו על מאות הרוגים ועל אלפי עצורים במהלך חודשי המחאה.
המחאה זכתה לתמיכה בינלאומית רחבה ויצרה תודעה עולמית למתרחש באיראן:
פרסים: בשנת 2023 הוענק לתנועה פרס סחרוב לחופש המחשבה וכן אות הוקרה מטעם ארגון Freedom House.
מוזיקה ותרבות: הזמר שרווין האג'יפור כתב את השיר "בראיי" (Baraye), שהפך להמנון המחאה.
השיר זכה בפרס גראמי מיוחד לשיר הטוב ביותר לשינוי חברתי בשנת 2023. את הפרס הגישה הגברת הראשונה של ארצות הברית, ג'יל ביידן.
פעילות דיגיטלית: במסגרת מיזם "The Voices Project", בהובלת קאתי אמירי-יונסי וטיילור הנסן, גויסו כ-16,000 איש לשירת פזמון השיר "בראיי" כאות סולידריות.
הנצחה בינלאומית: במלאות שנה למותה של אמיני, קראה העיר לוס אנג'לס לצומת השדרות ווסטוד ורוצ'סטר, באזור בו מתגוררת אוכלוסיה גדולה ממוצא איראני, על שם התנועה.
עצרות תמיכה המוניות התקיימו בערים מרכזיות בעולם, כאשר בולטת במיוחד הפגנה בברלין בהשתתפות של למעלה מ-100,000 איש.
התנועה ממשיכה להתקיים בתצורות שונות למרות הדיכוי הכבד.
במישור הפוליטי, ניסיונות לאחד את האופוזיציה האיראנית בגולה תחת קואליציה בהנהגת דמויות כגון רזא פהלווי (בנו של השאה האחרון), נתקלו בקשיים.
אף על פי שמסרי התנועה הופצו דרך ערוצי תקשורת זרים, ההתארגנות הפוליטית המאוחדת התפרקה לבסוף.
"מוות לדיקטטור" (הכוונה לעלי ח'אמנאי)
"הצטרפו למהפכה – עם או בלי חיג'אב"
מעשה תנורו של עכנאי מסופר בתלמוד בבלי (בבא מציעא נט, ב), ועוסק במחלוקת הלכתית בין תנאים בדיני טומאה וטהרה, שהתפתחה לדיון עקרוני בנוגע להסתמכות על מופתים או מסרים אלוהיים (כדוגמת בת קול), במסגרת פסיקת הלכה.
במעשה זה נקבעה הכרעתם של חז"ל שהכרעת הרוב בקרב תלמידי חכמים הדנים במחלוקת הלכתית היא הקובעת, ולהוכחות שמימיות אין מקום בדיון ההלכתי.
הכרעתם זו תומצתה במדרש על הפסוק מספר דברים "לא בשמים היא".
חשיבותה של הסוגיה אינה נובעת מהפרט ההלכתי הזניח בו דנו, אלא בשל הדרך שבה הוכרעה המחלוקת בין רבי אליעזר בן הורקנוס לבין קבוצת חכמים (ובראשם רבי יהושע - בר הפלוגתא של רבי אליעזר).
הסוגיה בגמרא מובאת אגב דיון באונאת דברים, ובאה להמחיש עד כמה חמור נזקה, לאור נזקים שנגרמו עקב עלבונו של רבי אליעזר.
סיפור המעשה נחשב לאחד החשובים והידועים בסיפורי המסורת היהודית, ולפי הערכות, מעשה זה הוא הטקסט התלמודי המצוטט ביותר בספרות המודרנית.
הרקע למעשה על פי הפרשנות המסורתית
עניינה של הסוגיה הוא טהרת תנורו של עכנאי.
הדיון ההלכתי סביב תנור זה עוסק בשאלה האם תנור חרס שנחתך לחוליות והודבק מחדש באמצעות חול או טיט שניתן בין החוליות נחשב כתנור שלם המקבל טומאה, כדעת חכמים, או שנחשב ככלי שבור או כלי אדמה שאינו מקבל טומאה, ולפיכך נשאר בטהרתו, כדעת ר' אליעזר.
בתום המרד הגדול ברומאים וחורבן בית המקדש, הוביל רבן יוחנן בן זכאי (ריב"ז) כמה מהלכים ציבוריים במטרה לשקם את היהדות מן המשבר העמוק שאליו נקלעה, ולייצב את ההלכה הפרושית כגורם מעצב, לאור חסרונו של בית המקדש כמרכז רוחני ולאומי.
חורבן המקדש הביא לירידת כוחן של הכתות השונות שפעלו עד אז, ובראשן הצדוקים, שנחשבו למתחרים המרכזיים של הפרושים, ולא יכלו לשרוד בלי מקדש, כיוון שהשתייכו לאריסטוקרטיה הכהנית שהתרכזה סביבו.
כך היה עלול לקרות גם לפרושים, על אף הפופולריות הרבה שלהם בקרב שכבות העם הרחבות, חורבן המרכז הרוחני עלול היה להוביל להתפוררות העם, באין דבר מאחד.
עקב כך פעל ריב"ז להקים מחדש את הסנהדרין בעיר יבנה.
סנהדרין זו תיקנה תקנות רבות המתחייבות מחוסר בית המקדש, ואשר פעלה להעלאת קרנה של ההלכה כמאחדת את העם.
כעבור תקופה קצרה כנשיא הסנהדרין, פרש ריב"ז מתפקידו והעביר אותו לרבן גמליאל, משום שכצאצא של הלל הזקן ובית דוד, הייתה לו השפעה רבה יותר על העם, ובכך הוכרעה המחלוקת ההיסטורית בין בית הלל ובית שמאי.
שכן בעקבות כישלון המרד הגדול שהתנהל על ידי הקנאים המשתייכים בעיקר לבית שמאי, גברה ידם של בית הלל המתונים יותר, שהם אלה שהעבירו את הסנהדרין ליבנה, והרכיבו רוב מוצק מחכמי הסנהדרין.
הסיפור המפורסם מכולם בסוגיית סמכותו של הרוב הוא סיפור "תנורו של עכנאי".
במקרה זה, רבי אליעזר בן הורקנוס, מבכירי תלמידיו של ריב"ז, שסירב לקבל את הכרעת הרוב, נודה.
תיאור האירועים מובא במסכת בבא מציעא נט, ב.
לפי המסופר, רבי אליעזר הציג נימוקים רבים כדי לשכנע את שאר הרבנים, אך הם לא קיבלו את דעתו.
בשלב מסוים החל רבי אליעזר לבצע ניסים כדי להוכיח את צדקתו: הוא גרם לחרוב לזוז ממקומו, למים לזרום לאחור ולקירות בית המדרש לנוע, אך הרבנים סירבו לקבל ניסים אלה כראיות.
לבסוף אמר רבי אליעזר "מן השמיים יוכיחו", ומיד יצאה בת-קול והכריזה שפסיקתו ההלכתית נכונה תמיד, ואז קם רבי יהושע על רגליו וסיים את הדיון במילים "לא בשמיים היא" (מתוך : "כִּי הַמִּצְוָה הַזֹּאת אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם, לֹא נִפְלֵאת הִיא מִמְּךָ וְלֹא רְחֹקָה הִיא.
רבי ירמיה פירש כי הביטוי "לא בשמיים היא" נאמר כאן במובן שאין להקשיב לבת-הקול אלא לדעת הרוב בין החכמים, מפני שהתורה כבר ניתנה בסיני ובה נכתב "אחרי רבים להטות" (מתוך : "לֹא תִהְיֶה אַחֲרֵי רַבִּים לְרָעֹת, וְלֹא תַעֲנֶה עַל רִב לִנְטֹת אַחֲרֵי רַבִּים לְהַטֹּת").
בהמשך מספרת הגמרא שאליהו הנביא נשאל מה אמר אלוהים באותו זמן, וענה כי הוא "חייך ואמר: ניצחוני בני, ניצחוני בני".
מיד לאחר הכרעת המחלוקת מסופר שאת כל הטהרות שטיהר רבי אליעזר ובסופו של דבר נפסקה הלכה נגדו - שרפו חכמים בפניו: .
מאחר שסירב לקבל את הכרעת הרוב, רבי אליעזר נודה (התלמוד השתמש בלשון סגי נהור: "וברכוהו"), והנידוי לא הוסר ממנו עד מותו.
את דבר הנידוי מסר לו רבי עקיבא:
הגמרא מספרת שלצערו של רבי אליעזר הייתה השפעה על העולם כולו:
מסופר שכאשר רבן גמליאל נסע בספינה קצף עליו גל גדול, שהוא ייחס למידת הדין שהייתה כנגדו בעקבות טיפולו המחמיר ברבי אליעזר:
אימא שלום, אחותו של רבן גמליאל ואשתו של רבי אליעזר, נהגה להשגיח על רבי אליעזר שלא ייפול אפיים בתפילתו, משום שחששה שבעקבות תחינתו על צערו ייענש אחיה.
יום אחד הופנתה תשומת לבה לעני ולא השגיחה על רבי אליעזר שנפל אפיים ארצה.
ראתה זאת אימא שלום ואמרה לו "קום, כבר הרגת את אחי", ואכן נשמע קול שופר מביתו של רבן גמליאל, שבישר על מותו.
לשאלתו של רבי אליעזר, מנין לה שתפילתו הרגה את אחיה, ענתה "כך מקובלני מבית אבי אבא (הלל הזקן): כל השערים ננעלים חוץ משערי אונאה".
בשעת פטירתו של רבי אליעזר היו אצלו רבי עקיבא וחבריו, ועם פטירתו התירו את נידויו: "עמד רבי יהושע על רגליו ואמר "הותר הנדר (=הנידוי)!
פרשני התלמוד המסורתיים ראו במקרה תנורו של עכנאי דוגמה למימוש הכלל החז"לי: .
על פי פרשנותם את הכתוב "אחרי רבים להטות" () ההלכה נפסקת על ידי רוב בין החכמים, ומרגע שנפסקה היא מקבלת מעמד של תורה, כאילו ירדה למשה מהר סיני, ולא ניתן להפקיע אותה על ידי התגלויות מקומיות ומאוחרות.
תפיסת רבי אליעזר מייצגת בסיפור מעין התגלות מאוחרת, ואינה יכולה להפקיע הלכה שיש לה מעמד של תורה מסיני.
בהתאם לרוח העת החדשה, חוקרים מודרניים נתנו לפרשת "תנורו של עכנאי" אלמנטים חדשניים, וראו בתפיסת חכמים תפיסה רפורמטורית החולקת על התפיסות המסורתיות, אותן ייצג רבי אליעזר.
על פרשת "תנורו של עכנאי" כותב מנחם אלון:
יצחק דב גילת ראה ברבי אליעזר מייצג של מסורת שמרנית, מקובלת מדורי דורות, מול חכמים המעוניינים לתת מקום לחידוש ולשכלול ההלכה.
עם זאת, יש שמציינים את סוף המעשה, שבו רבי אליעזר מנודה בשל דעותיו וננקטות פעולות שמיועדות להבהיר את סמכות החכמים החולקים עליו, כמי שמלמד דווקא על חוסר סובלנות ביחס לדעות שונות.
מרבי אליעזר מצופה לקבל את מרות חכמים לאחר שכשל בניסיונות להוכיח את עמדתו, והוא אינו רשאי להוסיף לדבוק בה.
תחילתו של המעשה מבטאת עצמאות מחשבתית שאינה תלויה בגורמים שמימיים, אבל לא כזו שאינה תלויה במוסדות הלכתיים.
תנור מיקְרוֹגַל (ובשפה המדוברת: מיקרוגל, תנור מיקרו או מיקרו) הוא מכשיר חשמל למטבח המייצר קרינה אלקטרומגנטית בתדר מיקרוגל לצורך חימום או בישול מזון.
ברוב תנורי המיקרוגל אורך הגל של הקרינה הוא 12.24 ס"מ.
את הרעיון להשתמש בגלי מיקרו לבישול מזון הגה פרסי ספנסר במהלך עבודתו בחברת ריית'יאון בבניית מכשירי מכ"ם.
באחד הימים, במהלך העבודה על שפופרת מגנטרון במכשיר מכ"ם פעיל, חש לפתע כי חטיף שוקולד שהיה מונח בכיסו ניתך.
פרסי, שהיו באמתחתו כ־120 פטנטים, היה מנוסה בתחום ההמצאות והבין מיד מה אירע.
פריט המזון הראשון שהוכן בכוונה תחילה באמצעות תנור מיקרוגל היה פופקורן, והשני היה ביצה, שהתפוצצה בפניו של אחד הנסיינים.
בשנת 1945 רשמה חברת ריית'יאון פטנט על תהליך הבישול בגלי מיקרו, ובשנת 1947 נבנה תנור המיקרוגל המסחרי הראשון.
גובהו היה כ־1.8 מטרים, ומשקלו 340 קילוגרם.
הוא קורר באמצעות מים והספקו היה 3,000 ואט, פי שלושה בערך מההספק המקובל של תנורי מיקרו.
ההשקעה בתנורי מיקרוגל התגלתה כמוצלחת כל כך, עד שחברת ריית'יאון קנתה לבסוף את חברת אמנה על מנת לייצר סדרת מוצרי מטבח מקיפה.
מספר חברות נוספות הצטרפו לשוק תנורי המיקרוגל, ובמשך תקופה מסוימת השחקניות הבולטות בשוק היו חברות מהסקטור הביטחוני, שהיו בעלות הניסיון הרב ביותר עם מגנטרונים.
בשנות ה-60 נעשו ניסיונות לשלב מכשירי מיקרוגל עם מקררים לייצור מכונות אוטומטיות לאספקת מזון, כמו מכונת נקניקיות אוטומטית.
בשנת 1969 תואר מצב שוק תנורי המיקרוגל במעריב:
בתחילת שנות השבעים הטכנולוגיה הבשילה, ומחירי התנורים ירדו מאוד.
תנורי המיקרו, שנמצאו קודם לכן רק במטבחים תעשייתיים גדולים, הפכו לנפוצים ברוב המטבחים הביתיים בעולם המערבי.
הירידה במחירם של מיקרו-מעבדים סייעה להתקין בתנורי המיקרו לוחות בקרה אלקטרוניים.
לפי דיווח הניו יורק טיימס בשנת 2020 חברת מידאה היא היצרנית הגדולה ביותר של תנורי מיקרוגל ומוכרת אותם עבור מספר מותגים גדולים, כולל טושיבה, ווירפול ועוד רבים.
תנורי המיקרוגל נכנסו לישראל בסוף שנות ה-70 ובעיתונות עלה לדיון מידת הבטיחות שלהם.
בתחילת 1983 עדיין נחשב המיקרוגל למוצר מותרות לבתים "שכבר יש בהם וידאו".
בסקירה מספטמבר 1986 תואר תנור המיקרוגל כלהיט שמחירו נע בין 720 ל-2,200 ש"ח.
תנור מיקרוגל עשוי מהרכיבים הבאים:
שנאי מתח גבוה וזרם ישר למגנטרון (בחלק מתנורי המיקרוגל, יש ממיר מתח וזרם אלקטרוני [או מה שנקרא לעיתים קרובות "Inverter"])
מגנטרון (שפופרת ריק המחוללת קרינה אלקטרומגנטית בתדר מיקרוגל)
מעגל בקרה למגנטרון (לרוב בצירוף מיקרובקר)
גלבו המוליך את הגלים מהמגנטרון לתא הבישול
תנור המיקרוגל מעביר דרך המזון קרינת גלי מיקרו בתדר של 2,450 מגה-הרץ (אורך גל של 12.24 סנטימטר).
מים, שומן ומולקולות סוכר במזון בולעות אנרגיה מאלומת גלי המיקרו בתהליך של חימום דיאלקטרי.
לרוב המולקולות דיפול חשמלי, כלומר יש להן קוטב אחד בעל מטען חשמלי חיובי וקוטב אחד בעל מטען שלילי.
כתוצאה מכך, מתרחשת רוטציה של מולקולות תחת השפעת רכיב השדה החשמלי בקרינה האלקטרומגנטית, תנועה המתבטאת כחום.
חימום בעזרת גלי מיקרו הוא יעיל בעיקר על מים נוזלים, ובעל יעילות פחותה בהרבה על שומנים, סוכרים וקרח.
הסבר נפוץ אך שגוי של חימום באמצעות גלי מיקרו הוא כתוצאה של תהודה של מולקולות המים.
תהליך זה מתרחש רק בתדרים גבוהים בהרבה, בתחום עשרות הג'יגה-הרץ ולא בתדרי המיקרו.
תא החימום עצמו הוא כלוב פאראדיי המונע את בריחת הקרינה אל מחוץ לתנור.
דלת התא עשויה לרוב זכוכית בה משולבת שבכה מוליכה המבטיחה את המיסוך.
מכיוון שגודל החורים בשבכה קטן ביחס לאורך הגל של 12 סנטימטר, לא עוברת קרינת המיקרו דרך דלת התנור, בעוד שאור נראה יכול לעבור דרכה מאחר שאורך הגל שלו קצר בהרבה.
תנור מיקרוגל לא מעביר את כל האנרגיה החשמלית לקרינת מיקרו.
תנור ממוצע צורך כ־1,100 ואט, אבל מספק רק כ־700 ואט של הספק בצורת גלי מיקרו.
שאר ההספק אובד בצורת חום בשפופרת המגנטרון, ומשם לחלל המטבח.
רוב ההספק בצורת גלי מיקרו ישמש לחימום המזון שבתנור.
אם אין בתנור מספיק מזון לקליטת האנרגיה, רכיב המגנטרון יקלוט את הקרינה החוזרת, והדבר עלול להביא להתחממות יתר של התנור.
מהירות - זמן הבישול במיקרוגל הוא הקצר ביותר מבין שיטות הבישול, למהירות זו יתרונות נלווים רבים כגון: חיסכון באנרגיה ושמירה על הטעם.
קלות התפעול - הבישול המהיר מונע גלישה והתייבשות של שאריות והכלים המיועדים לשימוש במיקרוגל קלים לניקוי.
הגל האלקטרומגנטי שבמיקרוגל יכול לגרום להפרשי פוטנציאלים גבוהים בין אזורים שונים במתכת.
עקב כך מתכות עלולות להתחמם במידה מסוכנת, לפלוט גיצים ואף להתחיל לבעור.
כשמפעילים מיקרוגל ריק האנרגיה של הגל האלקטרומגנטי לא מתורגמת לחימום מזון, ולכן פוגעת במכשיר עצמו.
במכשירים חדשים ישנו חיישן המכבה אותם במצב שכזה.
המזון מחומם במשך פרק זמן קצר, ולכן החימום לא תמיד אחיד בכל חלקי המזון.
לכך שני גורמים: פיזור לא אחיד של גלי המיקרו בתוך התנור, וקליטה שונה של האנרגיה בחלקי המזון השונים.
בגורם הראשון מטפלים באמצעות רכיב מסתובב דמוי מאוורר המפנה את הקרינה לחלקי התנור השונים ובאמצעות מגש מסתובב עליו מונח המזון.
בגורם השני יש לטפל באמצעות הנחה נכונה של המזון, בחישתו וכיסויו כך שיתקבל חימום אחיד יותר.
כלים סגורים וביצים עלולים להתנפץ בתוך תנור מיקרוגל בשל לחץ קיטור הנבנה בתוכם.
פריטי מזון המחוממים משך זמן ארוך מדי עלולים אף להתלקח.
שימוש לקוי במזון עלול להיות מסוכן.
המתנגדים לטכנולוגיית תנור המיקרוגל טוענים שהוא מעודד שימוש לקוי במזון, כיוון שהוא מעודד שימוש במזון שבושל, הוכנס לזמן רב מידי להקפאה או קירור לא מספיק וחומם שוב בתנור המיקרוגל.
במקרים נדירים, מים המחוממים בתנור מיקרוגל ונתונים בתוך מכל בעל פני שטח חלקים וללא חספוס, עלולים לעבור חימום יתר ולהגיע לטמפרטורה הגבוהה בכמה מעלות מנקודת הרתיחה הרגילה, מבלי שירתחו.
זאת בשל היעדר נקודות תחילת רתיחה בפני השטח של המכל או תנודות והפרעות אחרות שיכולות ליצור רתיחה.
תהליך הרתיחה יתרחש בצורה פתאומית בכל נפח הנוזל כאשר מפעיל התנור יוציא את המכל מהתנור, ועלול לגרום לכוויות חמורות.
תנור אפייה הוא תא מבודד תרמית המשמש לאפיה, חימום או ייבוש של תכולתו, בדרך כלל מזון.
לתנור אפיה שני אלמנטים עיקריים: תא האפיה ומקור החום.
ברוב סוגי תנורי האפיה מקור החום חיצוני לתא האפיה, אך קיימים תנורים בהם מקור החום נמצא בתוך תא האפיה.
מקורות החום המסורתיים לתנורי אפיה היו בעירת עצים או פחם עץ.
עם התפתחות הטכנולוגיה נוספו מקורות חום חדשים: חשמל, גז בישול ואנרגיה סולארית.
הסעת החום יכולה להתבצע במספר דרכים, בתלות במבנה התנור ובמקור החום.
כאשר מקור החום חיצוני, בתנורים שקדמו להתפתחות הטכנולוגיה הייתה רק אפשרות אחת להעביר את החום אל תוך התא, וזאת על ידי מיקום הבעירה מתחת לתא האפייה.
מקור החום חימם את תחתית התא והאוויר הסמוך אליה, וגרם לעלית האוויר החם כלפי מעלה וכך לפיזור החום בתא כולו.
כאשר מקור החום פנימי, כלומר הבעירה מתרחשת בתוך תא האפיה, ניתן גם למקם את חומרי הבעירה מעל המזון, והחימום נעשה בדרך של הקרנה.
בתנורים מודרניים קיימות שיטות רבות להעברת החום לתוך תא האפיה.
הנפוצה שבהן היא על ידי גוף חימום, אחד או יותר, המותקנים ישירות בתוך התא או מחוצה לו ובצמוד אליו.
שיטה נפוצה נוספת היא על ידי גוף חימום צמוד למאוורר שמזרים את האוויר המחומם לתוך התא.
שיטה זו יעילה במיוחד לפיזור אחיד של החום בחלל תא האפיה, וקרויה "טורבו".
תכונתו העיקרית של תא האפיה היא יכולתו לבודד חום, ובכך ליצור אגירת חום בתוך התא, שמתבטאת בעליית הטמפרטורה.
בידוד החום מקטין גם את הסיכון שבמגע עם תא האפייה מבחוץ בזמן פעולתו.
בנוסף, ישנה משמעות גם לקיבול החום של החומרים מהם בנוי תא האפיה: תא העשוי מחומר עם קיבול חום סגולי גבוה מייצב את הטמפרטורה בתוכו, ומקטין מאוד את ההשפעה על הטמפרטורה של פתיחה, סגירת התא והכנסת המזון לתוכו.
בעבר, תאי האפיה נבנו מחרס, אבנים, לבנים, בוץ וטיט.
כיום רוב תאי האפיה עשויים שתי שכבות מתכת עם רווח הכולל חומר מבודד.
כיום, ברוב תאי האפייה מותקנת דלת דרכה מוכנס המזון, אשר בתנורים המשמשים לאפייה ביתית מכילה לרוב גם חלון שקוף המאפשר, בשילוב עם מנורה המותקנת בתא, לראות את הנעשה בתוך התא.
הדלת מאפשרת לאטום את תא האפיה.
עם זאת, קיימים תנורים אשר פתח הכנסת המזון קבוע ואינו נסגר (למשל טאבון).
בעת העתיקה השתמשו גם בתנורים בהם פתח תא האפיה פנה כלפי מעלה.
תנור אפיה תעשייתי הוא תנור מודרני המיועד לאפיית כמות גדולה של מאפים בו-זמנית.
גופי החימום בתנור ממוקמים בחלק העליון ובחלק התחתון של התנור.
כל אחד מהגופים נשלט על ידי מפסק בורר.
התנור מורכב ממספר תאים, כאשר כל תא מהווה תנור בפני עצמו ואינו תלוי ביחידות שמעליו ומתחתיו.
בחללה של כל יחידה בתנור האפייה קיים משטח אחד בלבד למיקום המאפים.
בתנור נמצא תרמוסטט המבקר את חום החלל על פי הטווח שאליו הוא כוון.
התנור מגיע עם דלת ובה מקובע חלון זכוכית שלרוב נפתחת כלפי מעלה.
רמת האטימות שלו גבוהה מאוד.
בחלק מתנורים אלה ישנו מחולל קיטור הנשלט על ידי מפסק.
בחלק מהתנורים קיימת אפשרות חימום טורבו.
תנור האפייה הביתי הפשוט הוא תנור מודרני הפועל על אותו העיקרון של התנור התעשייתי - בקרת טמפרטורה על גופי חימום, אך קטן ממנו בהרבה ופונקציות השליטה מצומצמות.
רוב התנורים הביתיים מכילים מפסק בורר אשר מאפשר בחירת צורת החימום: כל אחד מגופי החימום בנפרד או שילוב של כמה גופים, אך אינו מאפשר בקרת טמפרטורה נפרדת לכל גוף חימום.
תנורי אפייה ביתיים מגיעים בשני דגמים עיקריים:
תנור מובנה (built in) – תנור גומחה המותקן בתוך קיר או ארון מטבח.
תנור משולב העומד על הרצפה ומכיל גם כיריים.
חלק מתנורי האפייה הביתיים מכילים שני תאי אפייה נפרדים, הממוקמים זה מעל זה.
תנור מקלה או טוסטר אובן הוא תנור אפייה חשמלי קטן שמחמם באמצעות שני גופי חימום הנמצאים בחלקו העליון והתחתון של תא האפייה.
משמש לחימום ואפייה של כמויות מזון קטנות.