tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר מוקדש לחברה הטוב ביותר, קופר נורייגה, שמת לאחרונה כתוצאה ממנת יתר של סמים בשוגג.
ב-9 בספטמבר, הוציאה את "Madhouse", הסינגל השני באלבום.
השיר מטפל בבעיות בריאות הנפש יחד עם שיימינג ובריונות.
באוקטובר, הוציאה את "Tired of California", הסינגל השלישי באלבום, וגם את האלבום כולו, Young Forever.
בדצמבר 2022, היא הכריזה על סיבוב ההופעות Young Forever Tour שלה בהשתתפות איזבל לרוסה, שהכיל כ-20 הופעות.
בפברואר 2023, היא הוציאה את הסינגל "BANG BANG!" אחריו "American Jesus", אשר נחשף בעבר בסיבוב ההופעות של "Young Forever Tour" כשיר אקוסטי שלא פורסם.
ב-14 ביולי 2023, הוציאה את המיני-אלבום Hell is a Teenage Girl.
ב-8 בספטמבר 2023, היא הוציאה את הסינגל "Sick of Myself" בהשתתפות Whethan.
ב-6 באוקטובר 2023, היא הוציאה סינגל נוסף המוקדש לקופר נורייגה, בשם "Club Heaven".
ב-8 בדצמבר 2023, היא הוציאה את הסינגל "Girl in New York", אותו ביצעה בעבר כסינגל שלא פורסם.
באוקטובר 2024, חשפה בארט שאלבום האולפן הבא שלה ייקרא Aftercare, וכילול את הסינגל המוביל "Passenger Princess".
האלבום השני שלה, Aftercare, יצא בסוף שנת 2024 ומציג סגנון אלקטרופופ עם טקסטים אישיים.
הסינגלים הבולטים מהאלבום כוללים את "Passengr Princess" ואת "Mustang Baby", בשיתוף פעולה עם האמן הבריטי ארטמאס.
בשנת 2024 נבחרה לרשימת 21 מתחת ל-21 של בילבורד.
ב-19 במאי 2025 הוכרז כי בארט תגיע לאוסטרליה בדצמבר 2025 לסיבוב ההופעות הגדול ביותר שלה במדינה עד כה ותופיע בשלוש הופעות מרכזיות.
בארט סיפרה כי ההשפעות הן על הסאונד והן על האסתטיקה שלה כמוזיקאית קיבלה מהאומנים ארקטיק מאנקיז, לנה דל ריי, מלאני מרטינז והנייברהוד.
בארט הייתה פתוחה לגבי בעיות בריאות הנפש שלה, כולל דכדוך, הפרעת אישיות גבולית, מחשבות אובדניות והפרעות אכילה, כולל אנורקסיה ובולימיה.
היא התחילה בטיפול בגיל 6 וניסתה לראשונה להתאבד בגיל 14 על ידי מנת יתר של משכך כאבים, ולאחר מכן אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי.
בגיל 17, לאחר התנגדות ראשונית של הוריה, היא ברחה מהבית כדי לגור בלוס אנג'לס, שם ציפתה להזדמנויות קריירה נוספות.
בגיל 18 היא אובחנה עם הפרעת אישיות גבולית.
היא ניסתה להתאבד שוב ב-2022 בעקבות מותו של חברה הטוב קופר נורייגה, כוכב טיקטוק, ממנת יתר של סמים בשוגג ב-9 ביוני, כשהמנהל שלה אושפז אותה אז בבית חולים פסיכיאטרי.
מאז בארט כתבה והוציאה את הסינגלים שלה "Die First" ו-"Club Heaven" מ-2022 ו-2023 על נורייגה, את הראשון כתבה בתחילה על אמה אך הקדישה אותו לנורייגה לאחר מותו.
בראיון עם זאק סאנג, בארט הכריזה שאמונתה הנוצרית עזרה לה דרך בעיות בריאות הנפש שלה ומותה של נורייגה.
היא החלה לצאת עם כוכב טיקטוק, ג'וש ריצ'רדס, בנובמבר 2019; הם נפרדו במרץ 2021. לאחר מכן היא יצאה עם Jxdn ומאוחר יותר אישרה שמועות על אירוסין לפני שנפרדה במאי 2022.
"נסה אותי" הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הישראלית בתי.
הוא יצא לאור בשנת 2004 בהוצאת חברת התקליטים הליקון.
מתוך האלבום יצאו חמשת הסינגלים: "נסה אותי" (שיר הנושא מתוכו), "מניפולציה", "מלכת הפופ", "מר לי" ו"סיבות אישיות".
זהו האלבום האחרון של הזמרת שיצא תחת השם "בתי".
אלבום האולפן השני של בתי יצא אף הוא בהליקון בשנת 2004; היא הייתה אמונה על ההפקה המוזיקלית ועל תוכני האלבום.
רוב האלבום הוקלט באולפנה הביתי והסינגל הראשון שיצא מתוכו היה "נסה אותי" – זהו גם שיר הנושא מתוכו.
באותה העת בה יצא האלבום "נסה אותי", כתבה בתי את סינגל הבכורה של הזמרת שירי מימון, "עד שתבין אותי".
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורישראל2004תקליטור • הורדה דיגיטליתהליקון
נֶסְטוֹרְיאניזם הוא כינויה בספרות הכנסייה הנוצרית של השקפה, המבדלת בין טבעו האלוהי לטבעו האנושי של ישו עד כדי פיצולו לשתי ישויות נבדלות.
המונח נגזר משמו של נסטוריוס, בישוף קונסטנטינופול בין 428 ל-431, שהואשם באחיזה בדעות כאלו, והודח ונודה בוועידת אפסוס.
ב-429 פרץ בעיר קונסטנטינופול סכסוך על רקע הטפותיו של הכומר אנאסטזיוס לכך שאין להשתמש בתואר "תֵּאוֹטוֹקוֹס", "יולדת האלוהים" ביוונית, עבור מרים, אם ישו.
לדעתו ולדעת נסטוריוס, שתמך בו, יצירת הרושם שהצד האלוהי שבישו היה כבול לצדו האנושי-הגשמי עד כדי כך שחלק עמו את חווית הלידה והינקות, היה הרה טעות ועשוי להוביל לגלישה לכפירה מסוכנת.
הוויכוח אודות התאוטוקוס היה אך פרט קטן בפולמוס רחב בהרבה, אודות היחס הנאות בין שני טבעיו של ישו, שסער במאות הרביעית והחמישית בין שתי אסכולות המלומדים הגדולות בעולם הנוצרי, האנטיוכית (שנסטוריוס היה מאנשיה) והאלכסנדרונית.
בעוד שהראשונה חששה לביטול הפער בין האל הבורא לעולם הנברא וחתרה להפריד ככל האפשר בין הטבעים (במקביל להיצמדות לעקרונות השילוש הקדוש והתגלמות האל בבשר), האחרונה יראה מפני טשטוש הקשר בין האל לאדם, והפגיעה המשתמעת ביכולתה של האנושות החוטאת, באמצעות ישו, לשוב ולתקן את צלם אלוהים שנבראה בדמותו.
קירילוס האלכסנדרוני, בישוף העיר המצרית, התערב בוויכוח בקונסטנטינופול וזכה בתמיכת האפיפיור.
הצהרותיו של נסטוריוס, לא רק שלילת התואר הפופולרי "מולידת האלוהים" אלא בעיקר סירובו להצהיר שישו זהה עם הלוגוס האלוהי בשילוש, גייסו נגדו את רוב מי שנקראו להביע דעה.
אף בעלי-בריתו, הבישופים האחרים שאחזו בעמדות אנטיוכיות, התנערו ממנו והכריזו עליו נידוי לאחר אפסוס, במסגרת מאמצי הפשרה שנערכו בלחץ הקיסר הביזנטי.
כל אלו נקשרו מאז עם השם "נסטוריאניזם", שהפך לכינוי גנאי בפי ההוגים האלכסנדרונים לכל השקפה אנטיוכית שלא הסכימו עמה.
ב-553, בוועידת קונסטנטינופול השנייה, הוטל חרם בדיעבד על כתבי כמה מנהיגים אנטיוכיים חשובים, והאסכולה ירדה במידה רבה מבמת ההיסטוריה.
עניין בהם התעורר מחדש רק במאה ה-19. אף שנעלמה בעולם היווני-רומי, היא שרדה הרחק במזרח.
במחצית הראשונה של המאה החמישית, הנוצרים בשטחי האימפריה הסאסאנית התארגנו כגוף מוכר על ידי השלטונות ונפרד מהכנסייה באימפריה הביזנטית, בשם כנסיית המזרח.
גם משיקולים פוליטיים, הם אימצו את הכריסטולוגיה האנטיוכית, ואף הכירו בנסטוריוס כקדוש, אם כי כמעט ולא הושפעו מרעיונותיו שלו עצמו.
הקישור בין הבישוף המודח לכל תפישה אנטיוכית שהיא, הביא לכך שכנסיית המזרח והכנסיות שהתפלגו ממנה עם הזמן – הכנסייה האשורית, הכנסייה הכשדית הקתולית ועוד – כונו "נסטוריאנים" בפי האורתודוקסים והקתולים.
ב-1895 התגלה כתב-יד של "ספר הרקלידס" שכתב נסטוריוס ערב מותו.
ההשקפה שאחז בה, ה"נסטוריאניזם" לאמיתו של דבר, נחשף לראשונה לעיני אירופאים, והתברר כמתון בהרבה מההאשמות שנקשרו בשמו.
נסטוריוס הוסיף לחייב את הקשר בין הטבע האלוהי לאנושי בישו, אך סבר שראיית הקשר ביניהם כאיחוד היפּוֹסטאטי (ברמת המהות העמוקה) לא מוצדק פילוסופית ותאולוגית ופוגע בעצם קיומם של שני הרבדים, עד כדי יצירת "טבע שלישי" מעורבב.
הוא ביקש להגדיר את הקשר במונחים של איחוד פּרוֹסוֹפּוֹני, כלומר ברמת האופן שבו דבר מה נתפש ופועל בעולם, שהתקיים בכל זאת גם ברובד המטאפיזי ולא רק במציאות הגלויה לעין.
עם התגברות הדיאלוג הבין-דתי, ולנוכח ממצאי המחקר, הן האקדמיה והן הכנסייה מעדיפות להימנע מן התואר "נסטוריאני" ככינוי לזרמים נוצריים אחרים.
נסטסיה אגליה קינסקי היא שחקנית קולנוע ודוגמנית עבר גרמנייה.
קינסקי נולדה בברלין המערבית שבמערב-גרמניה.
היא בתו של השחקן קלאוס קינסקי ושל אשתו השנייה, השחקנית רות בריג'יט טוקי.
לקינסקי שני אחים למחצה; השחקנית פולה קינסקי (אנ') מנישואיו הראשונים של אביה והשחקן ניקולאי קינסקי מנישואיו השלישיים של אביה.
הוריה התגרשו בשנת 1971. לאחר גיל עשר מיעטה קינסקי לראות את אביה.
בראיון משנת 1999 היא הכחישה שאביה התעלל בה מינית בילדותה, אך אמרה שהוא התעלל בה "בדרכים אחרות".
בשנת 2013, כאשר התראיינה על ההאשמות על התעללות מינית שהעלתה אחותה למחצה פולה קינסקי, היא אישרה כי הוא ניסה זאת גם איתה, אך לא הצליח.
לדבריה, "הוא לא היה אבא.
תשעים ותשעה אחוז מהמקרים פחדתי ממנו.
הוא היה כל כך בלתי צפוי שהמשפחה חיה באימה מתמדת".
כשנשאלה מה הייתה אומרת לו עכשיו, אם הייתה לה הזדמנות, היא השיבה: "הייתי עושה הכול כדי לשים אותו מאחורי סורג ובריח לכל החיים.
אני שמחה שהוא כבר לא בחיים."
השחקנית ליסה קרוזר עזרה לה לקבל את תפקידה של מיניון בסרט "תנועה מוטעית" של הבמאי וים ונדרס משנת 1975, שבו, בגיל 13, היא הצטלמה בעירום חלקי.
תפקידה החשוב הראשון היה בשנת 1979, כששיחקה בסרטו של רומן פולנסקי, "טס".
על תפקידה בסרט זה זכתה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "תגלית השנה".
ב-1982 לוהקה לסרטו של פרנסיס קופולה "אחד מהלב".
ב-1984 גילמה את תפקיד האם הנוטשת ב"פריז טקסס" של וים ונדרס.
קינסקי מדברת באופן שוטף גרמנית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית, מה שאפשר לה לשחק בסרטים במספר מדינות.
ב-29 ביוני 1984 נולד בנה הראשון, אלג'ושה קינסקי, מרומן קצר שניהלה עם השחקן האמריקאי וינסנט ספאנו (אנ'), לצידו כיכבה בסרט "אוהבי מריה" באותה שנה.
מספר חודשים לאחר מכן, ב-10 בספטמבר 1984 נישאה לקולנוען המצרי איברהים מוסא, ונולדה להם בת, השחקנית והדוגמנית סוניה קינסקי (אנ') אשר נולדה ב-2 במרץ 1986. הנישואים התפרקו ביולי 1992.
בשנים 1992–1995 חיה עם המוזיקאי האמריקאי קווינסי ג'ונס, ונולדה להם בת, קניה ג'וליה נימבי שרה ג'ונס (נולדה ב-9 בפברואר 1993), דוגמנית הידועה בשמה מקצועי קניה קינסקי-ג'ונס (אנ').
ב-1997 יצאה לתקופה קצרה עם מפיק הקולנוע ג'ונתן די.
קריין (אנ'), בעודו נשוי אך פרוד מאשתו, השחקנית סאלי קלרמן.
החל משנת 2012 היא יוצאת עם השחקן האמריקאי ריק יון.
+שנהסרטתפקידהערות1975תנועה מוטעיתמיניון1976To the Devil a Daughterקתרין1977Notsignale: Im Nest1978Leidenschaftliche Blümchenדבורה קולינסCosì come seiפרנצ'סקה1979טסטסזוכת פרס גלובוס הזהב לכוכבת השנה (1980)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1980)
נסי לרה (באלבנית: Nasi Lera; נולד ב-22 בספטמבר 1944 בקורצ'ה, אלבניה) הוא סופר אלבני.
לרה למד לשון וספרות אלבנית ועובד בעיר טירנה כמתרגם וכעורך בהוצאת ספרים
אחד מסיפוריו שתורגם לעברית ראה אור בעיתון "מעריב" וסיפור אחר פרי עטו התפרסם בעיתון "הארץ".
נסטלה (בגרמנית ובצרפתית: Nestlé) היא תאגיד רב-לאומי שווייצרי בתחום המזון והמשקאות, אשר נוסד בשנת 1866. על פי המגזין "פורבס", נסטלה היא החברה המסחרית ה-33 בגודלה בעולם, נכון לשנת 2016, עם נכסים בשווי כולל של 235.7 מיליארד דולר אמריקני.
נסטלה מחזיקה כיום ב-100% ממניות החברה הישראלית אסם, לאחר מיזוג שהושלם בשנת 2016.
חברת הענק נסטלה נוסדה על-ידי אנרי נסטלה (שמו במקור: היינריך נסטלה) בשווייץ, באמצע שנות השישים של המאה התשע-עשרה.
אנרי נסטלה, רוקח במקצועו, ביקש לתת מענה לתמותת תינוקות כתוצאה מתת-תזונה, אחד מגורמי תמותת התינוקות העיקריים באותם ימים, זאת על ידי פיתוח תחליף חלב אם להזנת תינוקות שאמם אינה מסוגלת להניקם.
לצורך כך, הוא ביצע ניסויים בתערובות שונות של חלב פרה, קמח חיטה וסוכר.
לקוחו הראשון של הרוקח נסטלה היה תינוק שלא היה מסוגל לעכל את חלב אמו, כמו גם תחליפי חלב אחרים שהיו נהוגים באותם הימים.
רופאיו של התינוק נואשו מלהצילו והידיעה בדבר הצלחת תחליף החלב של נסטלה עשתה לה כנפיים בשווייץ ובאירופה ובתוך שנים ספורות שווק תחליף החלב של נסטלה ברוב מדינות אירופה.
אנרי נסטלה הפגין את כישרונו גם בשיווק המוצר שפיתח, בכך שאימץ כשם מסחרי למוצריו את שם משפחתו Nestle, שפירושו בגרמנית בניב שווייצרי: קן לציפור קטנה, וכך גם הפך קן הציפור לסמלה המסחרי של החברה.
בשנת 1875 מכר אנרי נסטלה את החברה לז'יל מונרה (Jules Monnerat).
באמצע שנות השבעים של המאה התשע עשרה החלה יריבות קשה בין חברת נסטלה לבין חברת Anglo-Swiss Condensed Milk Company שהחלה אף היא לשווק מזון לתינוקות (פורמולה).
יריבות עזה זו נמשכה עד לשנת 1905, אז התמזגו שתי החברות.
בשנת 1875 פיתח דניאל פיטר (Daniel Peter) מבעלים של חברת קאילר את משקה הקקאו המוכר כיום, על ידי שילוב של אבקת קקאו וחלב והקים חברה אשר שלטה בשוק השוקולד העולמי.
אף חברה זו מוזגה לתוך חברת נסטלה בשלב מאוחר יותר.
בשנת 1882 השווייצרי יוליוס מאגי (Julius Maggi) יצר לראשונה אבקות מרק אפונה ושעועית קלות ומהירות להכנה, בעזרת חלבון קטניות (לגומין).
חברתו Maggi & Company ייצרה לא רק אבקות מרק, אלא אף קוביות מרק עוף, רטבים ומוצרי טעם.
כאמור, בשנת 1905 התמזגה חברת נסטלה עם חברת החלב המרוכז האנגלו-שווייצרית והחברה החדשה נקראה Nestle and Anglo-Swiss Milk Company.
כבר בשנים המוקדמות של המאה העשרים היו לחברה מפעלים בארצות הברית, בריטניה, גרמניה וספרד.
עוד בשנת 1904 הוסיפה חברת נסטלה את השוקולד למגוון המוצרים שייצרה, לאחר שהגיעה להסכם עם Swiss General Chocolate Company.
החברה הצליחה להגדיל באופן מהיר את יצוא החלב המרוכז, זאת לאחר שהקימה חברות בנות בארצות שונות, במקום סוכני מכירות של החברה.
בשנת 1907 החלה החברה בייצור מוצריה באוסטרליה, השוק השני בגודלו למוצרי החברה באותם הימים.
החברה הקימה מחסנים בסינגפור, הונג קונג ובומביי (כיום מומבאי) זאת כדי לספק את הדרישה למוצריה בשוק האסיאתי הגדל.
למרות התפשטותה של החברה אל מעבר לים, רוב אמצעי הייצור נותרו באירופה, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפגע הייצור בחברה באופן חמור.
הדרישה הגוברת בשווקים מקומיים לחלב טרי פגעה ביכולת נסטלה לרכוש חלב לצורך ייצור מוצריה.
עם זאת, מלחמת העולם הראשונה יצרה גידול אדיר בביקוש למוצרי החלב של החברה והיא זכתה בחוזים ממשלתיים לאספקתם.
בתום מלחמת העולם הראשונה היו לחברה 40 מפעלים ותפוקת הייצור בחברה הוכפלה בתוך תקופת המלחמה.
עם שוך קרבות מלחמת העולם הראשונה, פחתו במידה ניכרת הזמנות ממשלתיות של מוצרי החברה.
צרכנים פרטיים, אשר התרגלו למוצרי חלב מרוכז ואבקות חלב, חזרו לצרוך חלב טרי.
את שנת 1921 סיימה נסטלה בהפסד, לראשונה בתולדותיה.
עליית מחירי מוצרי הגלם, המיתון הכלכלי בעולם מספר שנים לאחר המלחמה ונפילת שערי המטבע, כל אלה העמיקו את המשבר.
כדי לחלץ את החברה מקשייה, גויס הבנקאי השווייצרי Louis Dapples.
המנהל החדש נקט מיד באמצעי ייעול והפחית את חובות החברה.
בשנות העשרים החלה החברה להתרחב למוצרים נוספים, מעבר למוצרי החלב המסורתיים של החברה, וייצור השוקולד הפך למוצר השני בהיקפו בחברה.
החברה אף החלה לפתח מוצרים נוספים, ביניהם אבקת משקה בשם Milo, משקה לבן לתינוקות, ובשנת 1938 החלה לשווק קפה, תחת המותג Nescafé.
כניסתה של החברה לשוק הקפה הייתה לאחר פנייה ממכון הקפה הברזילאי (Instituto Brasileiro do Cafe) שחיפש שווקים נוספים לעודפי הקפה הגדולים של ברזיל.
אבקת הקפה שפיתחה נסטלה, לאחר שמונה שנות מחקר, הביאה מהפכה לשוק הקפה העולמי ולהרגלי צריכת הקפה בעולם.
על גל ההצלחה של אבקת הקפה, פיתחה נסטלה, בתחילת שנות הארבעים, גם את אבקת התה Nestea שאף היא זכתה להצלחה עולמית.
בשנת 1938 החל ייצור חטיף "קראנץ'".
פרוץ מלחמת העולם השנייה השפיע באופן מיידי על פעילות חברת נסטלה.
מלחמת העולם השנייה אף גרמה לשינוי מהותי באופן תפעול החברה, ולנוכח קשיים בשיווק מוצריה הוקמו מפעלי ייצור חדשים ברחבי העולם, במיוחד באמריקה הדרומית.
באופן אירוני, דווקא מלחמת העולם השנייה עזרה לחברה להחדיר לשוק את אחד ממוצריה החדשים יותר, הקפה הנמס Nescafe.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמה ציידה זו את חייליה בקפה הנמס של נסטלה, ובשנת 1943 כבר יוצרו מיליון קופסאות קפה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גדלו מאוד מכירותיה של נסטלה.
מכירות החברה בשנת 1938 הסתכמו ב-100 מיליון דולר ובשנת 1945 ב-225 מיליון דולר.
בתום מלחמת העולם השנייה הפכה החברה לאחת הבולטות בשוק הקפה העולמי, אולם לא נטשה גם את מוצריה המסורתיים.
עם תום מלחמת העולם השנייה החלה החברה לנסות ולגוון את מוצריה בשוק המזון.
עשרות מוצרים חדשים נוספו והגידול במכירות החברה הואץ.
בשנת 1947 התמזגה נסטלה עם חברת Alimentana S.A.
בשנת 1950 רכשה נסטלה חברה בריטית לייצור שימורים וריבות (Crosse & Blackwell).
בשנת 1963 רכשה חברה אחרת ליצור מזון קפוא (Findus), בשנת 1971 חברה ליצור מיצי פירות (Libby's), ובשנת 1973 חברה נוספת לייצור מזון קפוא (Stouffer's).
בתקופה זו נמשך גידול עצום במכירות הקפה הנמס: בין השנים 1950–1959 שולשו מכירות הקפה של החברה, ובין השנים 1960–1974 עלו מכירות הקפה פי ארבעה.
היקף המכירות הכולל של החברה הוכפל בתקופת 15 השנים שלאחר מלחמת העולם.
פיתוח תהליך ייבוש אבקת הקפה בהקפאה הובילה לפיתוח המותג Taster's Choice, בשנת 1966.
בשנת 1974 החליטה הנהלת החברה, לראשונה בתולדותיה, להרחיב את עסקיה מעבר לשוק המזון.
בשנת 1974 הפכה נסטלה למחזיקת מניות מרכזית בתאגיד מוצרי הקוסמטיקה הצרפתית L'Oreal.
באמצע שנות השבעים חוותה החברה משבר כלכלי נוסף, עקב משבר הנפט העולמי והאטת הייצור במדינות התעשייתיות.
בנוסף לכך, שערי המטבע העולמיים הבולטים, הדולר האמריקני, הפרנק הצרפתי והלירה הבריטית, פוחתו בערכם מול הפרנק השווייצרי.
לבסוף, בין השנים 1975–1977 עלה מחיר פולי הקפה פי ארבעה ומחיר הקקאו הגולמי שולש אף הוא.
כמו בשנת 1921, גם עתה נדרשה החברה להגיב במהירות לתנאי השוק המשתנים.
גידול מכירותיה של החברה בארצות מתפתחות איזן במעט את הפסדיה בשווקים המסורתיים, אבל במחיר סיכון מסחרי בארצות בעלות משטרים וכלכלה בלתי יציבים.
כדי להגדיל את יציבותה הכלכלית, החליטה החברה לבצע השקעה נוספת מחוץ לשוק המזון ורכשה את החברה האמריקאית Alcon Laboratories, Inc שעסקה בייצור תרופות.
ב-1977 החל החרם על נסטלה (חרם צרכנים) בארצות הברית.
בשנות השמונים והתשעים שמה חברת נסטלה שני דגשים: הראשון, שיפור מצבה הכלכלי על ידי שינויי מבנה פנימיים וגיוון מוצריה, השני, המשך רכישות אסטרטגיות של חברות מובילות אחרות.
לאור מדיניות זו מכרה חברת נסטלה בתקופה זו מספר חברות בלתי רווחיות שבהן החזיקה.
במקביל, הצליחה החברה לשים קץ למחלוקת עולמית באשר למדיניות בשיווק מוצרי תינוקות בעולם השלישי.
מחלוקת אשר הובילה לחרם אשר הוטל על מוצרי נסטלה על ידי ארגונים דתיים ואזרחיים שונים.
מחלוקת זו נמשכת עד היום, אלא שהחרם הוסר ברובו ממוצרי החברה.
בשנת 1984 רכשה נסטלה את ענק המזון האמריקאי Carnation במחיר של שלושה מיליארד דולר.
בשנת 1992 רכשה נסטלה את החברה הצרפתית לייצור מים בבקבוקים "פרייה" מאיש העסקים היהודי גוסטב לוון.
החל ממחצית שנות התשעים נהנתה חברת נסטלה מפתיחת שערי המסחר למדינות מרכז ומזרח אירופה וכן לסין, לאור השינויים הפוליטיים במדינות אלה.
החברה אף המשיכה ברכישת חברות בתחום המזון.
כך בשנת 1997 רכשה נסטלה את חברת המים המינרליים האיטלקית, San Pellegrino.
בשנת 2002 נרכשה חברת Ralston Purina לייצור מזון לחיות מחמד, וחברת המים המינרליים Vittel, ששמה שונה ל-Nestle Waters.
ייצור ושיווק מים מינרליים בבקבוקים מהווה היום נתח משמעותי ממכירות החברה.
היום לחברת נסטלה מעל 470 מפעלי ייצור ברחבי העולם, וסך מכירותיה השנתי בשנת 2005 היה מעל 91 מיליארד פרנקים שווייצרים.
ביולי 2016 נבחר אולף מארק שניידר לתפקיד מנכ"ל החברה, ונכנס לתפקידו בינואר 2017. בתקופתו נמכרה יחידת הממתקים של החברה בארצות הברית לפררו ב-2018 תמורת 2.8 מיליארד דולר.
בפברואר 2021 מכרה החברה את מותגי המים שלה בצפון אמריקה תמורת 4.3 מיליארד דולר.
באוגוסט 2024 הודיע מארק שניידר על פרישה, ואותו יחליף לורן פרייקס.
בתחילת המאה ה-21 עוסקת נסטלה בייצור ושיווק מגוון גדול של מוצרים בשווקים העולמיים, ביניהם: קפה, מים מינרליים, משקאות קלים, גלידות, מזון לתינוקות ובעלות משותפת עם אסם על חברת מטרנה, תוספי מזון, מזון לספורטאים, מזונות קפואים, ממתקים, מזון לחיות מחמד, ועוד.
המזונות משווקים תחת מגוון רחב של שמות מותגים, ביניהם מוכרים בישראל: קראנץ' פיסטוק, "גרבר" (מזון לתינוקות), PowerBar (חטיף אנרגיה לספורטאים), קיטקט (ממתק שוקולד), Alpo, Dog Chow, Friskies, Purina (מזונות לחיות מחמד), Acqua Panna, Vittel,San Pellegrino (מים מינרליים), נסקפה (קפה נמס), Nespresso, סוכריות סמארטיס ועוד.
חברת נסטלה מחזיקה ב-26.4% ממניות חברת הקוסמטיקה הצרפתית L'Oréal.
בנוסף, לנסטלה שותפות עסקית עם חברת General Mills לייצור דגני בוקר.
ב-4 ביולי 1977 הכריזו ארגוני צרכנים בארצות הברית חרם על מוצרי חברת נסטלה.
החרם התפשט במהירה למדינות אחרות בעולם ובמיוחד באירופה.
הסיבה לחרם הייתה קידום מכירות של החברה למוצרי מזון לתינוקות ("פורמולה") כתחליף להנקה, במיוחד במדינות העולם השלישי.
לדעת יוזמי החרם, מוצרים אלה תרמו לעלייה מיותרת בתמותת תינוקות ולסבל של תינוקות, במיוחד בשכבות האוכלוסייה העניות.
יוזמי חרם הצרכנים הצביעו על שלוש בעיות עיקריות בעידוד מיותר של אוכלוסיות, בפרט במדינות עניות בעולם השלישי, להשתמש במזון לתינוקות ("פורמולה") כתחליף להנקה בחלב-אם.
תחליף חלב-האם מיוצר כאבקה ("פורמולה") ומחייב את ערבובו עם מים בטרם ניתן לתתו לתינוק.
רבים ממקורות השתייה במדינות העולם השלישי העניות, הם ממים מזוהמים.
כאשר משקים את התינוק באבקה שעורבבה באותם מים מזוהמים - גורמים לזיהומים אצל התינוק.
בניגוד לחלב-אם שאינו-עולה-דבר לאמהות, מזון לתינוקות נמכר בכסף ומכביד על תקציבן של משפחות עניות ממילא.
כיוון שכך, קיימת תופעה של דילול אבקת המזון במים, מעבר להמלצות הוראות היצרן, על-מנת לחסוך בעלויות וכך אין התינוק מקבל את התזונה המתאימה לו כלל.
הנקת התינוק מספקת לתינוק לא רק חלב משביע, אלא גם נוגדנים ייחודיים שמחזקים את המערכת החיסונית ומועברים אך ורק בתוך חלב-האם האמיתי, ובו בלבד.
כך יכול התינוק להתחסן באופן טבעי נגד מחלות שונות.
ידוע כי חלב-אם הוא המזון המזין ביותר לתינוק, ומספק לו תזונה מלאה עד לגיל 6 חודשים, לערך.
תינוקות המוזנים במזון תינוקות תעשייתי ("פורמולה"), אינם נהנים מן היתרונות הטבעיים הללו.
בנוסף ליתרונות בולטים אלה של הנקה בחלב-אם, על פני תרכובת מזון לתינוקות ("פורמולה"), טענו מארגני חרם הצרכנים הזה, כי קיימות גם ראיות התומכות במסקנה שתינוקות יונקים סובלים פחות מתסמונת מוות בעריסה וממחלות אחרות כגון סוכרת, בשלבי חייהם המאוחרים יותר.
הנקה אף מעכבת את חזרתה של האם לפוריות, עובדה חשובה ביותר בארצות העולם השלישי העניות והסובלות מגידול מהיר באוכלוסייה.
נסטלה הואשמה על ידי יוזמי החרם בהתנהגות לא מוסרית בקידום מוצרי המזון שלה לתינוקות.
אחת משיטות קידום המכירות שבהן נקטה הייתה חלוקת דוגמאות מזון תינוקות בבתי חולים, לאימהות שזה עתה ילדו.
משהפסיקו להניק עוד בבית החולים, אימהות אלה לא יכלו לשוב ולהניק לאחר שעזבו את בית החולים עם תינוקן ולמעשה פיתחו תלות במוצרי החברה, תלות שפגעה בבריאותו של התינוק ובכלכלת המשפחה.
תחילתו של החרם בספרון שפורסם על-ידי ארגון פרטי בריטי בשם War On Want בשנת 1974 שכותרתו הייתה "רוצח התינוקות" ("The Baby Killer").
נסטלה תבעה את המוציא לאור של הספרון בתרגומו לגרמנית.
לאחר שנתיים של משפט, פסק בית המשפט לטובת נסטלה והטיל קנס של 300 פרנקים שווייצריים על המוציא לאור, בפסקו כי לא ניתן להטיל אחריות פלילית על חברת נסטלה למותם של תינוקות.
ההליך המשפטי שבו נקטה נסטלה משך תשומת לב עולמית לנושא זה.
בחודש מאי 1978, קיים הסנאט האמריקאי שימוע בנושא קידום מכירות תחליפי חלב-אם בארצות מתפתחות וקרא לקוד אתי שיווקי.
הקוד אוסר על שיטות שיווק של מזון תינוקות כתחליף להנקה ומגביל את החברות המייצרות למתן מידע מדעי ומבוסס לאנשי בריאות.
הקוד אף קבע את תוכן התוויות על גבי מוצרי מזון התינוקות.
בשנת 1984 נפגשו ראשי החרם עם נציגי חברת נסטלה.
בפגישה זו התחייבה החברה לציית לכללים שנוסחו בקוד.
אולם, בשנת 1988 חודשה היוזמה להטלת החרם על מוצרי החברה היות שלטענת המארגנים, אין החברה מיישמת במלואן את הוראות הקוד.
במאי 1999 קבעה "רשות התקנים בפרסום" הבריטית כי טענותיה של נסטלה בפרסומיה נגד החרם, לפיהם היא משווקת את תחליפי חלב האם באופן אתי ואחראי, אין להם תימוכין.
בנובמבר 2000, הפרלמנט האירופי קיים שימוע פומבי באשר להתנהגותה של נסטלה בשיווק מזון תינוקות.
חברת נסטלה סירבה לשלוח נציג לשימוע.
נסטלה התנגדה להופעתם של נציג יוניצ"ף (UNICEF) ונציג "הרשת הבינלאומית לפעולה באשר למזון תינוקות" (International Baby Food Action Network) כעדים מומחים בשימוע.
מוצריה ושיטות השיווק של נסטלה נמצאים עד היום במוקד התעניינותם של ארגוני צרכנים רבים במדינות רבות בעולם.
בשנת 2024 פרסם גוף התחקירים השווייצרי Public Eye כי נסטלה מוסיפה סוכר למזון לתינוקות ולפעוטות במדינות עניות.
וזאת בניגוד להנחיות ארגון המזון העולמי, האוסר על הוספת סוכר באירופה למוצרי מזון המיועדים לילדים עד גיל 3. בין הסיבות לאיסור נמנים הסיכונים להתפתחות עששת ועודף משקל.
בתחקיר נמצא לדוגמה, כי במוצר הנמכר בניגריה הייתה תוספת של 6.8 גרם סוכר בכל מנה.
מהתוויות בעולם השלישי קשה ללמוד על תוספת הסוכר, כי הן מתייחסות גם לסוכר מהפירות שבמוצר.
נמצא כי כ-40% מהכנסות נסטלה ממכירת מוצר המיועד לתינוקות מגיל 6 חודשים הן מברזיל ומהודו.
תגובת נסטלה: קיימות גרסאות שונות למתכונים המושפעות מרגולציה מקומית ומזמינות של מרכיבים מקומיים והחברה מוציאה בהדרגה את הסוכרוז וסירופ הגלוקוז ממוצרים המיועדים לפעוטות.
נסטור קרלוס קירשנר אוסטואיץ' (בספרדית: Néstor Carlos Kirchner Ostoić; 25 בפברואר 1950 – 27 באוקטובר 2010) היה פוליטיקאי ארגנטינאי, מושל פרובינציית סנטה קרוס מ-1991 עד 2003 ונשיא ארגנטינה בין השנים 2003 ל-2007 מטעם המפלגה החוסטיסיאליסטית.
קירשנר נולד בריו גז'גוס שבפטגוניה לאב ממוצא שווייצרי ולאם צ'יליאנית ממוצא קרואטי.
בגיל צעיר הצטרף לתנועה הפרוניסטית.
בשנות ה-70 למד משפטים באוניברסיטה הלאומית בלה פלאטה, ובשנת 1976 הוסמך כעורך דין.
במהלך שהותו בלה פלאטה פגש את קריסטינה פרננדס, אף היא עורכת דין ופעילה פרוניסטית, נשא אותה לאישה, ושב עימה לריו גז'גוס, בה עסקו שניהם בעריכת דין.
כעבור שנים אחדות החל לעבוד בממשל פרובינציית סנטה קרוס, וב-1987 נבחר לראשות עיריית ריו גז'גוס, תפקידו הפוליטי הראשון.
ב-1991 נבחר לתפקיד מושל הפרובינציה, שבו כיהן עד 2003, אז נבחר לנשיא ארגנטינה.
ב-2007 פרש מהנשיאות, ורעייתו נבחרה למלא את מקומו.
ב-27 באוקטובר 2010 נפטר קירשנר מדום לב.
לאחר נפילת החונטה הצבאית והשבת הדמוקרטיה ב-1983 החל לעבוד בממשלת פרובינציית סנטה קרוס.
למשך זמן קצר עמד בראש גוף עירוני שעסק בהשלמת הכנסה, אך הודח על ידי מושל המחוז, לאחר שחלק על מדיניותו הכלכלית.
הדחתו מהתפקיד שמה אותו באור הזרקורים, והפכה אותו לדמות פופולרית באזור, עד כדי כך שב-1986 היה למועמד המפלגה החוסטיסיאליסטית (PJ) הפרוניסטית לראשות עיריית ריו גז'גוס.
הוא נבחר לתפקיד ב-1987, ברוב דחוק של 100 קולות.
לאחר 4 שנים כראש עיריית ריו גז'גוס, התמודד בשנת 1991 על משרת מושל פרובינציית סנטה קרוס, וזכה בניצחון סוחף, ברוב של 61% מהקולות.
בעת כניסתו של קירשנר לתפקידו, הייתה סנטה קרוס פרובינציה נחשלת, שתרמה רק 1% מהתוצר הלאומי הגולמי של ארגנטינה, וסבל משיעור אבטלה גבוה ומגירעון של 1.2 מיליארד דולר.
משימתו העיקרית הייתה, אם כן, שיפור המצב הכלכלי הקשה בפרובינציה.
באמצעות עידוד השקעות, חיסול הוצאות שלא הניבו רווחים והקטנת השימוש בפטור ממס לתעשיית הנפט, הצליח קירשנר להביא את הפרובינציה ליציבות כלכלית.
השיפור ניכר עד כדי כך ששיעור העוני במחוז היה לנמוך ביותר בכל ארגנטינה, למעט פרובינציית בואנוס איירס.
אף שהיה מושל של אחת הפרובינציות מעוטות האוכלוסייה בארגנטינה (כ-200,000 תושבים), הצלחתו כמושל נתנה לו את הלגיטימציה למתוח ביקורת הן על מדיניותו הנאוליברלית של נשיא ארגנטינה באותה תקופה, קרלוס מנם, והן על המדיניות הסינדיקליסטית של מפלגתו.
קירשנר יזם תיקונים בחוקת הפרובינציה, שאפשרו לו להתמודד לכהונות נוספות על התפקיד.
הוא גם נטל חלק בניסוח הרפורמות בחוקה הארגנטינאית ב-1994, שאפשרו את בחירתו של נשיא המדינה לכהונות נוספות.
בבחירות שנערכו ב-1995, לאחר התיקון בחוקת הפרובינציה, ניצח קירשנר בקלות, וקיבל 66.5% מהקולות.
כעת, היה חזק דיו כדי לבדל עצמו ממנם השנוי במחלוקת.
לקראת הבחירות הכלליות שנערכו בארגנטינה ב-1998, הודיע על תמיכתו ביריבו של מנם, מושל מחוז בואנוס אירס, אדוארדו דואלדה.
דואלדה והמפלגה החוסטיסיאלית הפסידו בבחירות שנערכו ב-1999, ולנשיא נבחר מנהיג האופוזיציה, פרננדו דה לה רואה.
על אף כישלון מפלגתו במישור הארצי, הצליח קירשנר להיבחר לתקופת כהונה שלישית, אך הפעם ניצח רק בקושי, עם 45.7% מהקולות.
המשבר הכלכלי שפקד את ארגנטינה בסוף שנות ה-90 החריף בתקופת כהונתו של דה לה רואה.
המיתון העמיק, שיעור האבטלה הגיע לרמה של 20%, המשקיעים הזרים הוציאו את כספם מהמדינה, וכדי למנוע את התמוטטות הבנקים, הוקפאו חשבונות הבנקים.
לאחר שהמדינה עמדה על סף פשיטת רגל, התפטר דה לה רואה מתפקידו בדצמבר 2001. בתוך כשבועיים מילאו את מקומו 3 נשיאים שהתפטרו בזה אחר זה, עד שב-2 בינואר מונה דואלדה לתפקיד.
הוא ביטל את הצמדת הפסו הארגנטינאי לדולר האמריקאי, והמטבע איבד כשני שלישים מערכו.
צעד זה פגע בעיקר בחסכונותיו של מעמד הביניים הארגנטינאי, אך הביא להקטנת היבוא ולהגדלת היצוא.
ביטול ההצמדה לא היה צעד פופולרי, בלשון המעטה, ודואלדה החליט שלא להתמודד בבחירות של 2003. במקומו הוצב קירשנר כמועמד המפלגה החוסטיסיאלית.
רבים בארגנטינה סברו שמועמדותו של קירשנר נועדה לאפשר לדואלדה להמשיך לשלוט בארגנטינה מאחורי הקלעים , ובסיבוב הבחירות הראשון קיבל 22% בלבד מהקולות.
למזלו, המועמד שעלה מולו לסיבוב השני היה הנשיא לשעבר קרלוס מנם, שקיבל 24% מהקולות.
יותר משהציבור הארגנטינאי כעס על צעדיו של דואלדה, הוא סלד ממנם, שנתפס בעיניו כאשם במצב הכלכלי הקשה.
הסקרים שנערכו לקראת הסיבוב השני ניבאו לקירשנר ניצחון בהפרש של בין 30% ל-40%.
מנם העדיף שלא להתבזות, ופרש מהמירוץ, מה שהוביל להשבעתו של קירשנר לנשיא ארגנטינה ב-25 במאי 2003.
בעת שנכנס קירשנר לתפקידו כנשיא, סבלה ארגנטינה מחובות של 178 מיליארד דולר.
מעמד הביניים טרם התאושש מהשחיקה בשער המטבע, וארגנטינה, שראתה בעצמה מדינה מערבית ברמה אירופית, נאלצה לפתע להתמודד עם בעיות של רעב ועוני קשה.
הוא הותיר בתפקידו את שר האוצר של דואלדה, רוברטו לוואניה, שמיהר ליישר קו עם הנשיא החדש, והצהיר כי הבעיות החברתיות במדינה הן בראש מעייניו.
השניים הצליחו להגיע להסדר קרן המטבע הבינלאומית לפריסת חובותיה של ארגנטינה על פני שלוש שנים, ועוד בטרם מלאה התקופה הודיע, ב-15 בדצמבר 2005, על חיסול יתרת חובותיה של ארגנטינה בתשלום אחד.
מדיניות החוץ שהנהיג קירשנר דגלה בחיזוק הקשר עם מדינות אמריקה הלטינית, ובמיוחד עם מדינות מרקוסור, על חשבון הקשרים עם ארצות הברית.
בין היתר, התנגד, לצד עמיתו הברזילאי לואיז אינסיו דה סילבה, לעמדה האמריקאית לגבי הקמת אזור הסחר החופשי של האמריקות (FTAA).
עמדותיו בתחום הכלכלה הפכו אותו לבן בריתם של מנהיגים שמאלנים אחרים באמריקה הלטינית, כדוגמת דה סילבה, הוגו צ'אווס וטאבארה ואסקס.
בשנת 2006 אף השתתף, לצד נשיא בוליביה, אוו מוראלס, במצעד צבאי שערך צ'אווס בקראקס, ובנאום שנשא בקונגרס של ונצואלה ציין כי לדעתו מדינה זו היא דוגמה למאבק של אמת למען הדמוקרטיה וכבוד האדם.
קירשנר ביצע שינויים פרסונליים מרחיקי לכת בצמרת הממשל.
בכירים בצבא, חלקם כאלה שהיו מעורבים במלחמה המלוכלכת, הודחו, ושופטים שמרנים ודתיים בבית המשפט העליון הוחלפו בשופטים המזוהים עם השמאל.
קירשנר, שנבחר בקולותיהם של פחות מרבע מהבוחרים, ראה בבחירות הזדמנות לחזק את מעמדו.
עקב מחלוקות פנימיות, התפלגה המפלגה החוסטיסיאלית, והתמודדה בכמה ראשים.
קירשנר הטיל את כובד משקלו למען מועמדי אחד הפלגים, פְרֶנְטֶה פָּרָה לָה ויקטוריה (FPV, החזית לניצחון), שניצח ברוב של 40% מקולות הבוחרים.
ב-2 ביולי 2007 הודיע קירשנר כי לא יתמודד על כהונה נוספת כנשיא ארגנטינה, אף שהסקרים ניבאו לו ניצחון ברוב של כ-60% מהקולות.
בשנת 2010 נבחר קירשנר למזכ"ל הראשון של איחוד האומות הדרום אמריקאיות (UNASUR), ארגון בו חברות כל מדינות דרום אמריקה, ושנועד להביא להגברת שיתוף הפעולה הכלכלי ביניהן.
במהלך שנת 2010 נחלשה בריאותו באופן משמעותי, בפברואר הוא נותח בעורק התרדמני וב-11 בספטמבר הוא נצרך לאנגיופלסטיה, הוחדר בו תומכן, אך הוא שוחרר למחרת.
הוא נפטר בבוקר 27 באוקטובר 2010 מדום לב בביתו שבעיר אל קלפטה שבפרובינציית סנטה קרוס.
מלבד ארגנטינה שבע מדינות נוספות בדרום אמריקה הכריזו על אבל לאומי בעקבות פטירת נסטור קירשנר: ברזיל, ונצואלה, פרגואי, אורוגוואי, צ'ילה, קולומביה ופרו.
נסיב אבקריוס ביי (1 במאי 1878 - 7 בספטמבר 1946) היה עורך דין ערבי נוצרי שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ונחשב לאחד מגדולי עורכי הדין הפליליים בארץ ישראל באותה תקופה.
נסיב אבקריוס נולד בשנת 1878 בקהיר בירת מצרים למשפחה יוונית-אורתודוקסית אמידה.
בתחילת המאה העשרים קיבל תואר במשפטים בפריז.
תפקידו הציבורי הראשון היה שופט מחוזי בח'רטום בירת סודאן, ולאחר מכן שימש כפקיד בכיר במשרד המשפטים המצרי.
בשנת 1919 קיבל מידי פואד הראשון מלך מצרים את תואר הכבוד "ביי".
עם תחילת המנדט הבריטי, בקיץ 1920, הגיע אבקריוס לירושלים לשמש מנהל בתי המשפט וכמורה בבית הספר המנדטורי למשפטים.
אחר כך פתח את משרדו הפרטי הפך המשרד לאחד ממשרדי עורכי הדין המצליחים בארץ ישראל באותה עת.
במשך שנות השלושים היה נסיב אבקריוס עורך הדין הפלילי הבולט ביותר בארץ ישראל.
הוא הכיר את השופטים, היה מקושר למינויים והיה בעל יכולת הופעה מרשימה.
אבקריוס נחשב לעורך הדין הנועז והיקרן מבין כל עורכי הדין המקומיים.
הוא העז לכתוב בכתבי הטענות דברי ביקורת על השופטים שבפניהם הופיע, אך תמיד בגבולות המותר.
אבקריוס ביי היה שותפו של עורך הדין דוד גויטיין, לימים שופט בית המשפט העליון של מדינת ישראל.
בשנות הארבעים הפך משרדם להיות המשרד המוביל, בזכות כל הערעורים בהם זכו בדין.
אחד המשפטים הנודעים שבהם הופיע אבקריוס היה משפטו של ראובן שיינצוייט שהואשם ברצח המהנדס יעקב צוואנגר, פרשה הידועה כ"הרצח בחולות תל נוף".
אבקריוס התאהב ביהודיה בשם לאה טננבוים, הצעירה ממנו בכשלושים שנה, והשניים נישאו באלכסנדריה שבמצרים בשנת 1930 ונולדו להם שתי בנות.
לכבוד אשתו בנה עורך הדין האמיד בשנת 1934 בית מפואר בשכונת רחביה בירושלים, שנודע בשם "וילה לאה".
על פי ההספד שלו בעיתון "הארץ" התגייר למענה.
במרוצת הזמן ירד אבקריוס מנכסיו.
לאחר התרוששותו עזבה לאה את אבקריוס ו"וילה לאה" הושכרה בשנת 1936 להיילה סלאסי קיסר אתיופיה, שגלה מארצו לאחר כיבושה בידי האיטלקים.
בני הזוג התגרשו בשנת 1945.
נסיב אבקריוס ביי פרש מעריכת דין במהלך מלחמת העולם השנייה ונפטר בשנת 1946 בירושלים בחוסר כל, בבית מלון בעיר העתיקה.
הוא נקבר בבית הקברות הקתולי בהר-ציון.
עם מותו כתב עליו דוד גויטיין דברי הספד:
לאחר קום מדינת ישראל הפכה "וילה לאה" לרכושו של האפוטרופוס הכללי, ושוכנו בה, בזה אחר זה, אישים בכירים כמשה דיין, אליעזר קפלן ויוסף בורג.
נסטי הוא משקה תה קר, המיוצר על ידי תאגיד נסטלה השווייצרית וזכייניות שלה.
נסטי הוצג לראשונה ב-1977. הוא שווק על ידי חברת קוקה-קולה באמריקה הצפונית ובמקומות נוספים החל מ-1991, אך בשנת 2012 הגיע לקצו שיתוף הפעולה של החברות קוקה קולה ונסטלה בארצות הברית.
חברת נסטלה נותרה עם הזכויות על שם המוצר ועיצוב הבקבוק, והשיווק וההפצה של נסטי בארצות הברית עברו לחברה הבת של נסטלה, NWNA, בעוד חברת קוקה קולה קיבלה את הזכויות על נוסחת הטעם, והשיקה את אותו המשקה בשם "FUZE tea"..
בישראל שווקו עד שנת 2011 ארבעה טעמים ולחלקם גם גרסאות דיאט.
"החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" שיווקה את המשקה בישראל כחלק משיתוף פעולה בין נסטלה לחברת קוקה-קולה העולמית, האחראית להפצת המשקה מחוץ לארצות הברית.
בשנת 2011, הוחלט בחברת נסטלה להרחיב את מגוון הטעמים בכמה גרסאות שונות.
הטעם הנמכר ביותר הוא נסטי אפרסק, שגם מופיע ברובן המוחלט של הפרסומות לנסטי.
באותה עת הוצעו תשעה טעמים:
נסטי אקזוטי עם תה ירוק - מיוצר מאז שנת 2011.
נסטי דיאט תפוח עם תה ירוק - מיוצר מאז שנת 2011.
נסטי תפוח - מיוצר מאז שנת 2013.
נסטי פסיפלורה מנגו - הופסק הייצור.
נסטי דיאט לימון - הופסק הייצור.
נסטי מנטה - הופסק לייצור בשנת 2010.
ישראל, מקסיקו, קנדה וארצות הברית, היו המדינות היחידות בהן משווק משקה נסטי דיאט, אך נסטי עצמו משווק בכ-47 מדינות.
באוגוסט 2012, כחלק מהיפרדותן של חברת קוקה קולה ונסטלה, נפסק, באופן זמני, שיווקו של נסטי בישראל, והוחל בשיווקו של FUZE tea, בטעם זהה, על ידי "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים".
ב-15 באוקטובר 2012 אסם בעזרת חברת סן פלגרינו התחילו בשיווק המשקה החדש אשר משווק בשלושה טעמים: אפרסק, לימון ומנגו אננס.
המשקה מיוצר ממים מינרליים באיטליה.
בעקבות ההיפרדות של נסטי מקוקה קולה חלה ירידה תלולה בחלקו של נסטי בשוק התה הקר, מכ-70% לפני ההיפרדות לכ-20%
נסיגת צה"ל מסיני ומעזה הייתה אירוע בו פינה צה"ל את השטחים שכבש במלחמת סיני.
ב-5 בנובמבר 1956 הסתיימה מלחמת סיני, לאחר שצה"ל כבש את רצועת עזה וחלק ניכר מחצי האי סיני.
שלושה ימים לאחר מכן הודיע ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, בעקבות לחץ מדיני שהופעל על ישראל מצד ארצות הברית, על נסיגת צה"ל מכל השטחים שכבש.
תהליך הנסיגה החל ב-15 בנובמבר 1956 והסתיים ב-8 במרץ 1957. לשטחים שפונו נכנס כוח החירום של האו"ם, ובגבול ישראל–מצרים השתרר שקט למשך עשר שנים.
ב-5 בנובמבר 1956 הסתיימה מלחמת סיני.
כוחות חטיבת הצנחנים הגיעו באותו יום לראס נצרני בדרום חצי האי סיני וכוחות חטיבה 9 שיצאו מאילת הגיעו באותו יום, לאחר מסע קרקעי ממושך, לשארם א-שייח' וכבשו אותה.
במדינת ישראל השתררה תחושת ניצחון.
כל זאת במספר מועט של הרוגים ותוך לקיחה בשבי של כ-6,000 שבויים.
במקביל לפעולת צה"ל פתחו בריטניה וצרפת במבצע מוסקטר לכיבוש אזור תעלת סואץ.
המבצע הסתיים ללא תוצאה סופית מכריעה ולא השיג את מטרתו המשנית, מיגור שלטונו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר.
כישלונן של שתי המעצמות העצים את תחושת הניצחון בישראל.
גם מידת התמיכה והאהדה לדוד בן-גוריון ולמנהיגותו הגיעו לשיאם.
הוא נתפס בציבור כמי שהוציא את המדינה משנות המתח והכוננות שקדמו למבצע אל הניצחון המרשים, וזאת תוך חבירה לבעלות ברית שאחת מהן, צרפת, סיפקה ערב המבצע נשק רב לישראל והקנתה לה מטרייה אווירית.
מבצע סיני התקבל בקונצנזוס מימין ומשמאל, מתנועת החרות ועד מפ"ם, למעט מן השוליים השמאליים שהמבטאת שלהם הייתה מק"י.
מחוץ לכנסת רק אורי אבנרי הביע בשבועונו "העולם הזה" ביקורת על חבירתה של ישראל לבריטניה וצרפת הקולוניאליסטיות, לדבריו, אך גם הוא תרם חלקו לאווירה הכללית בשתי סדרות של כתבות, האחת "האפוס של טיראן" על מסעה של חטיבה 9 לשארם א-שייח' והשנייה "נופלים ההולכים ראשונה" על חללי צה"ל שנפלו בקרב.
חדוות הניצחון שחשו אזרחי ישראל התבטאה ביחס לו זכה שירם של יחיאל מוהר ומשה וילנסקי "מול הר סיני", שחובר אז, שנתפס כ"המנון המלחמה", בדומה ליחס לו זכה השיר "ירושלים של זהב" בתקופת מלחמת ששת הימים ולאחריה.
הבית הבא מבטא את רוח השיר והתקופה:
הרמטכ"ל משה דיין הספקן חש בלבו רגש של חשש מפני הבאות.
דוד בן-גוריון, שידע לבטא אופוריה, אך היה גם שקול וזהיר, נסחף באווירת הניצחון וכתב איגרת לחיילי חטיבה 9 ומפקדיה, לרגל מסדר הניצחון של החטיבה שנערך בשארם א-שייח' ב-6 בנובמבר 1956. את האיגרת מסר לידי הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין, שהגיע למסדר עם כל אלופי צה"ל.
הטקס היה קצר, ושני קומנדקרים שהועמדו גב אל גב שימשו כבמה.
למחרת, 7 בנובמבר, נשא בן-גוריון נאום בפני מליאת הכנסת, בנוכחות נשיא המדינה והרמטכ"ל, ובהיעדרותם המופגנת של החברים הערבים של מק"י.
היה זה נאום ניצחון, שבו אמר בין היתר: "מעמד הר־סיני נתחדש בימינו אלה...
זה היה המבצע הצבאי הגדול והמפואר בתולדות עמנו, ואחד הגדולים בתולדות העמים".
הוא פנה אל חיילי צה"ל ואמר: "קרבתם אותנו לתולדות עמנו הקדומים, מקום מתן תורה, בו נבחר עמנו להיות עם סגולה".
הוא תיאר את השתלשלות האירועים שהובילו למלחמה וביקר את ארצות הברית וברית המועצות על כך ש"העדיפו כל הזמן פיוסו של נאצר על שמירת החוק הבינלאומי ועל שמירת כבוד האו"ם, כל זמן שזה ניתן להיעשות על חשבון ישראל".
בין היתר, טען לזכותה של ישראל על האי "יטבת" (טיראן), בהסתמכו על אזכור ההתיישבות היהודית באי בכתבי פרוקופיוס מהמאה ה-6. בהתייחסו ללחצי ארצות הברית וברית המועצות לנסיגה, הכריז: "לא נתבטל מפני תקיפי עולם".
הוא אף רמז על חלומו לספח את חצי האי סיני, כשאמר כי צה"ל "לא פגע בשטחה של מצרים" אלא "אך ורק בשטח חצי האי סיני" ומדברים אלה משתמע כי סיני אינו חלק ממצרים ולכן צה"ל לא השתלט על אדמה זרה.
בסיום נאומו קבע בן-גוריון מספר עמדות עקרוניות שיש "להביא אותן לדעת הקהל העולמית בכל התוקף המוסרי וההחלטיות הנחרצת", וביניהן:
"הסכם שביתת הנשק עם מצרים – מת ונקבר, ולא יקום לתחיה."
"יחד עם ההסכם נפחה נשמתם של קווי שביתת הנשק בינינו ובין מצרים."
"ישראל לא תסכים בשום תנאי שכוח זר, ויהיה שמו אשר יהיה, ישוכן בתחומיה, או באחד השטחים מהמוחזקים על ידה."
בדיון שנערך בכנסת לאחר הנאום, הביע פרץ ברנשטיין, ראש הציונים הכלליים, "הוקרה מיוחדת" לממשלה.
ישראל גלילי, ראש "אחדות העבודה" ומאיר יערי, ראש מפ"ם, כמו גם מנהיגי הדתיים, הפרוגרסיבים ונציג הדרוזים, תמכו בקו הממשלה ודחו את האשמות ברית המועצות.
מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות, קרא אל עבר שולחן הממשלה "יישר כוחכם!".
כל חברי הכנסת, מלבד נציגי מק"י (88 נגד 3), הצביעו בעד החלטה המאמצת את עיקרי הנאום.
בעת שבישראל שררה אווירת הניצחון, חלו התפתחויות בין-לאומיות שחרצו את גורל המערכה.
ב-6 בנובמבר 1956 נערכו בחירות לנשיאות ארצות הברית והנשיא דווייט אייזנהאואר נבחר לתקופת כהונה שנייה, ברוב שהיה מבין הגדולים בתולדות ארצות הברית.
אייזנהאואר לא היה עוין למדינת ישראל, אך גם לא היה מידידיה המובהקים.
הוא העדיף את האינטרס האמריקאי של חיזוק מעמדה של ארצות הברית במדינות ערב ואזור המזרח התיכון.
הנשיא, ויותר ממנו מזכיר המדינה שלו ג'ון פוסטר דאלס, צידדו בהקמת בריתות אזוריות כדוגמת ברית בגדאד שהוקמה בשנת 1955 והייתה ברית צבאית ומדינית בין בריטניה, עיראק, טורקיה, פקיסטן ואיראן.
היבחרו ברוב גדול והעובדה כי נבחר לתקופת כהונה אחרונה ולא יתמודד יותר על הנשיאות, הקנתה לו חופש פעולה מרבי.
הנשיא לא היה שבע רצון מההתקפה המשולבת על מצרים, זו הישראלית במבצע סיני וזו הבריטית-צרפתית במבצע מוסקטר.
הוא ראה את העובדה כי ההתקפות נערכו בתקופת מערכת הבחירות שלו, כניצול לרעה של ההזדמנות לפעול כשנשיא ארצות הברית אינו פנוי למהלכים מדיניים.
בברית המועצות שלט אז הצמד ניקיטה חרושצ'וב, מזכיר המפלגה הקומוניסטית, ולצידו ראש הממשלה ניקולאי בולגנין, שניהלו מדיניות בין-לאומית קשוחה ודיכאו בכוח את המרד ההונגרי שהתחולל באותה עת.
הם נקטו מדיניות פרו-ערבית וחימשו את מצרים בנשק רב.
ההנהגה הסובייטית ראתה פגיעה חמורה באינטרסים שלה במזרח התיכון מההתקפות על מצרים וכן מן העובדה כי במבצע סיני הושמדה ונלקחה שלל כמות כבירה של נשק סובייטי, דבר שהיה בו גם משום פגיעה ביוקרתה.
ב-4 בנובמבר 1956 השתלטו טנקים סובייטים על בודפשט ו"הצבא האדום" דיכא סופית את המרידה בהונגריה, ולמחרת, ב-5 בנובמבר, שיגר בולגנין אגרות חריפות לראשי ממשלות צרפת, בריטניה וישראל.
האגרות לאנתוני אידן, ראש ממשלת בריטניה, ולגי מולה, ראש ממשלת צרפת, הגדירו את פעולתן במלחמה כתוקפנות.
שתי המדינות ראו באגרת הזו איום גלוי של שימוש בטילים גרעיניים נגדן.
באו"ם פשטה תחושת סכנה של מלחמת עולם שלישית, ועל בריטניה וצרפת הופעל לחץ כבד להפסיק את המלחמה, בעיקר מצד נשיא ארצות הברית.
בניגוד לאיגרות שנשלחו לראשי ממשלות בריטניה וצרפת, האיגרת לראש ממשלת ישראל הייתה בעלת נימה גסה ותוקפנית.
היא נפתחה בגינוי "התוקפנות המזוינת" של ישראל ובציטוט החלטת עצרת האו"ם בדבר הפסקת אש ונסיגה מיידית.
בולגנין כתב כי על אף החלטה זו, "ממשיכה ממשלת ישראל לפעול כמכשיר בידי כוחות אימפריאליסטיים חיצוניים בהרפתקה חסרת הגיון, כשהיא מתגרה בכל עמי המזרח...
הוא האשים את ישראל כי בהצהרות "אהבת השלום" שלה, היא שאפה "רק להרדים ערנות העמים האחרים, בהכינה התקפה בוגדנית על שכנותיה לפי רצון זר, ופעלה לפי הוראות מן החוץ".
האיגרת הבוטה פתחה, בניגוד לנוהל המקובל בהתכתבות שבין ראשי מדינות, במילים "אדון ראש ממשלה" ללא כל הקדמה של מילות נימוס והסתיימה בחתימתו של בולגנין ללא מילות סיום.
ב-7 בנובמבר כתב בן-גוריון ביומנו על האיגרת של בולגנין: "אילולא היה שמו חתום [עליה], הייתי יכול לחשוב שזו נכתבה על־ידי היטלר, ואין הבדל רב בין התליינים האלה".
ב-6 וב-7 בנובמבר הפעילה ברית המועצות מבצע של לוחמה פסיכולוגית ומערכת הטעיה מתוחכמת שנועדה לזרוע פחד.
היא הפיצה שמועה כי היא מגייסת "מתנדבים" סובייטים שישרתו בצבא המצרי כטייסים, תותחנים ושריונאים וכי "מתנדבים" כאלה כבר פועלים בסוריה.
היא הפיצה ידיעות כוזבות על שייטת סובייטית שביקשה לעבור בדרדנלים ולהיכנס לים התיכון, על צוללות סובייטיות ואנשי צפרדע שהגיעו לנמל אלכסנדריה, על טייסות סובייטיות שחלפו מעל טורקיה בדרך לסוריה ועל כוונה להרוס כליל את ישראל בהפצצה אווירית בתוך 24 שעות.
סכנת ההתערבות הסובייטית עוררה אימה בהנהגה הישראלית.
נאומו של בן-גוריון בכנסת ב-7 בנובמבר עורר תגובות נרגזות מהעולם ובאותו ערב הצביעה עצרת האו"ם ברוב של 65 קולות נגד קולה של ישראל ועשרה נמנעים, כי על ישראל לסגת מסיני ללא תנאים.
שעת ההצבעה בעצרת האו"ם הייתה 02:45 לפי שעון ישראל, ולכן הדברים הובאו לידיעת בן-גוריון רק למחרת, בבוקר 8 בנובמבר.
בשנת 1966 התוודה בן-גוריון בפני חוקר שבא לראיינו, כי טעה בהשמעת אותו נאום בכנסת, והסביר: "הניצחון היה מהיר מדי.
יממה לאחר נאומו של דוד בן-גוריון בכנסת, ב-8 בנובמבר נהפכה הקערה על פיה.
מאז שעות הערב המוקדמות חזר קול ישראל, מדי כמה זמן, על הודעה כי בקרוב צפויה הודעה של ראש הממשלה לאומה.
שעות הערב חלפו בזו אחר זו, כשהמתח בציבור גובר.
שעות ההמתנה הרבות לא היו לצורך השגת אפקט דרמטי לנאום, אלא נגרמו בגלל איחור בקבלת אישור אמריקאי לפרסם בפומבי את איגרתו של הנשיא, שנגרם עקב קלקול במערכת הקשר שבין מחלקת המדינה לבין שגרירות ארצות הברית בישראל.
רק בשעה 00:30 בלילה עלה בן-גוריון לשידור ונשא נאום לאומה:
בן-גוריון הגיע לעיקר נאומו והודיע כי שתי החלטות האו"ם הועברו לישראל במלואן בבוקר יום נאומו וכי קיבל שתי איגרות, האחת מראש ממשלת ברית המועצות ניקולאי בולגנין והשנייה מנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
ראש הממשלה הוסיף כי כינס את כל נציגי הסיעות בכנסת (למעט סיעת מק"י) ומסר להם על המתרחש, וכי הממשלה התכנסה באותו יום פעמיים וקיבלה החלטה.
בן-גוריון ציטט את שתי האיגרות.
איגרתו של ראש ממשלת ברית המועצות הייתה החמורה בין השתיים.
בהמשך הופיע איום על עצם קיומה של מדינת ישראל:
האיגרת הסתיימה בדרישה כי "כל עוד לא מאוחר מדי" תפסיק ישראל את כל הפעולות הצבאיות נגד מצרים ותוציא את צבאה מן הטריטוריה המצרית.
וכאן ציינה האיגרת את הצעד המעשי הראשון שנקטה ברית המועצות בכך שהחליטה להחזיר מייד את השגריר הסובייטי בישראל, אלכסנדר אברמוב, לברית המועצות.
בן-גוריון קרא את תשובתו לבולגנין:
בן-גוריון סיים לקרוא את איגרתו של ראש ממשלת ברית המועצות מבלי להגיב כלל על דרישת הנסיגה ועבר לקרוא את איגרתו של נשיא ארצות הברית.
בניגוד לאיגרת של בולגנין, האיגרת של אייזנהאואר הייתה אדיבה וידידותית.
הנשיא פתח במילים "ראש הממשלה היקר" וסיים במילים: "באיחולים טובים ביותר ובידידות".
בתום קריאת שתי האיגרות הגיע בן-גוריון לעיקר.
הוא קרא את תשובתו לנשיא ארצות הברית, שבה הודיע לו במפורש על נסיגת כוחות ישראל ממצרים:
לסיום פנה בן-גוריון אל הלוחמים במערכה:
האיום המפורש באיגרת של בולגנין על עצם קיומה של המדינה, המחיש לציבור את גודל הסכנה שנמנעה על ידי החלטת הנסיגה.
הציבור גם הבין מאיגרתו של נשיא ארצות הברית, כי הפעם לא תעמוד ארצות הברית לימין ישראל.
בימים שלאחר נאומו של ראש הממשלה השתרר הלך רוח של דכדוך בציבור הישראלי.
הרגשת הניצחון חלפה כבמחי יד.
השינוי המהיר והחד בין רוממות דבריו של בן-גוריון בהודעתו יום קודם לכן בכנסת, לבין הודעתו על הנסיגה בנאומו הלילי לאומה, בהפרש של יממה בלבד, גרם לתחושה קשה.
הציבור הישראלי קיבל בתדהמה את התפנית החדה שבהחלטת הנסיגה מסיני, אך גם בהבנה את המניעים שגרמו להחלטה והתחושה בציבור הייתה כי בהחלטה זו נמנע סיכון גדול למדינה.
משלוש מטרות המבצע שהציג בן-גוריון בנאומו, ושלדבריו שלושתן עתידות להתקיים, מומשו לבסוף רק שתיים: השמדת הכוח המצרי שאיים על ישראל וחופש השיט במפרץ אילת.
אולם בעתיד לבוא יתברר כי לא הושג "שחרור שטח המולדת שנתפס על ידי המצרים", כשכוונתו של בן-גוריון הייתה לרצועת עזה, ואילו חופש השיט בתעלת סואץ הושג רק בחלקו, באמצעות העברת סחורות לישראל בספינות זרות, תוך הפרעות ושיבושים מצד המצרים.
צה"ל לא החל בנסיגה מייד לאחר הודעת ראש הממשלה, אלא המתין עד התארגנותו של כוח החירום של האו"ם.
ב-15 בנובמבר התחיל תהליך הנסיגה.
ביום זה הגיעו למצרים כוחות החלוץ של כוח החירום של האו"ם.
באותו יום הגיעה לממשלת ישראל איגרת נוספת של ניקולאי בולגנין.
בנוסף לדרישה החוזרת לנסיגה באה הפעם דרישה חדשה – כי ישראל תשלם פיצויים למצרים.
האיגרת באה בתשובה לאיגרתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון מ-8 בנובמבר ובולגנין התנצח בה עם טענותיו של בן-גוריון, וטען כי לא מדינות ערב הן התוקפניות, אלא ישראל היא התוקפנית.
האיגרת נשלחה לאחר שבן-גוריון כבר הודיע על נסיגת כוחות ישראל ממצרים ועל כן נימתה פחות חריפה מזו של איגרתו הקודמת של בולגנין.
הוא ציין כי ברית המועצות קיבלה לתשומת לבה את הסכמת ישראל להוציא כוחותיה ממצרים, אך עם זאת הדגיש את הצורך "לאחוז באמצעים שימנעו פרובוקציות חדשות מצד ישראל".
כעבור יומיים השיב בן-גוריון לאיגרת וכתב כי מצרים היא זו שממנה מגיעים פיצויים למדינת ישראל על הפלישה בשנת 1948, על החרם הכלכלי, על ההסגר הימי, על מאות הנרצחים הישראלים מפעולות הפדאיון ועל הנזקים שנגרמו על ידם.
ממשלת ישראל האמינה עדיין כי אפשר להתמקח לא רק על קצב הנסיגה אלא גם על היקפה, וכי ניתן יהיה לשמור על הישגים טריטוריאליים מסוימים, בעיקר על רצועת עזה, שלה קרא בן-גוריון בנאומו הלילי "שטח המולדת שנתפס על ידי הפולש" ועל הדרישה שייאסר על צבא מצרים לחזור לשטחים שיפונו.
נציגי ישראל ערכו בארצות הברית מבצעי הסברה רחבים והצליחו לגייס לטובת דרישות ישראל קולות רבים בקונגרס האמריקאי ובתקשורת, אבל ממשלו של הנשיא אייזנהאואר, שהבחירות היו כבר מאחוריו, לא הושפע מכך והתעקש על נסיגה ישראלית מלאה.
הממשל סירב לתמוך בדרישת ישראל לקשור את הנסיגה עם הסכם ישראלי-מצרי על הפסקת הלוחמה ונציגיו באו"ם תמכו במזכיר האו"ם דאג המרשלד שתבע נסיגה ישראלית מלאה, כולל מעזה, לפני כל משא ומתן על הסדר.
כבר ב-11 בנובמבר וב-12 בנובמבר התחוללו התפרעויות ברפיח, לאחר שנערכו חילופי כוחות בין יחידות צה"ל שהחזיקו בעיר והתושבים סברו כי צה"ל עומד להתפנות מן העיר.
מיריות חיילי צה"ל לעבר המתפרעים נהרגו ונפצעו כ-30 מן התושבים.
במקביל המשיכה ישראל במאמצים מדיניים להגיע לידי הסכמה בדבר השארתה של רצועת עזה בשלטון ישראל.
ב-22 בנובמבר הודיעה שרת החוץ גולדה מאיר למזכיר האו"ם דאג המרשלד כי כוחות ישראל נסוגו כבר "לכל אורך חזית סיני במקומות שונים ובמרחקים שונים".
במשך חודש דצמבר 1956 נמשכה נסיגה איטית של כוחות צה"ל מסיני, תוך לחץ כבד של האו"ם להחיש את הנסיגה.
מזכיר האו"ם דאג המרשלד הודיע באיגרת לשרת החוץ גולדה מאיר כי "בשום פנים ואופן לא ארשה עיכוב הפינוי בהתאם לדרישתה הבלתי מסויגת וללא תנאים של העצרת".
ב-2 בדצמבר הודיעה ישראל לאו"ם כי הושלם הפינוי של 50 הקילומטרים הראשונים מזרחית לתעלת סואץ כולל מעבר המיתלה.
ב-5 בדצמבר חצה גדוד יוגוסלבי מכוח האו"ם את תעלת סואץ והחל לנוע לעומק סיני.
ב-8 בדצמבר הודיעה ברית המועצות כי לאור הפינוי של הכוחות הבריטיים, הצרפתיים והישראלים, לא יישלחו מתנדבים סובייטיים למצרים.
בזאת הוסר איום ההתערבות הצבאית הישירה של ברית המועצות באזור, במסווה של משלוח מתנדבים, שהיה בין הסיבות שהביאו להחלטת הנסיגה הישראלית.
ב-17 בדצמבר החל צה"ל לפנות כוחותיו ל-25 קילומטרים נוספים.
תוך כדי הנסיגה האיטית עשתה ישראל מאמצים להגיע להסכמה עם האו"ם וארצות הברית להשיג הבטחה כי צבא מצרים לא יחזור לשטחי סיני שיפונו, אך ללא הצלחה.
ב-3 בדצמבר הודיעה שרת החוץ גולדה מאיר בשידור טלוויזיה בארצות הברית כי ישראל מנהלת משא ומתן עם האו"ם בדבר נסיגה סופית מרצועת עזה, אך דורשת התחייבות כי כוחות צבא מצרים לא יחזרו בדיוק לאותם מקומות בהם היו לפני המבצע.
במקביל המשיכה ישראל להיאחז ברצועה, כוננה מועצת עיר בח'אן יונס, פתחה סניף דואר בעזה וחידשה את הלימודים בבתי הספר בעיר.
ב-19 בדצמבר הצהיר דוד בן-גוריון לעיתון הניו יורק טיימס: "בשום פנים ואופן אין להחזיר את המצרים לעזה.
כן המליץ בן-גוריון בריאיון זה על פירוז סיני ובינאום מצרי טיראן.
בן-גוריון חזר על דברים אלה באותו יום כשהודיע בכנסת על התנגדותה של ישראל לחזרת המצרים לרצועה, והצהיר כי: "ישראל לא תסכים בשום פנים ואופן לשוב הפולש המצרי לרצועה זו".
ב-29 בדצמבר נפגשה שרת החוץ גולדה מאיר עם מזכיר המדינה האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס בוושינגטון הבירה והוא הביע בפניה את מורת רוחו על מה שכינה "הניסיון להציג תנאים להחלטת הפינוי של האו"ם" והדגיש בפניה בתוקף כי על ישראל לבצע נסיגה מלאה לקווי שביתת הנשק.
ב-8 בינואר 1957 השלימה ישראל את פינוי כוחותיה מכל השטחים שכבשה ממערב לאל עריש, אך ניסתה לעכב את המשך הנסיגה בדרישה לערבויות בין-לאומיות נגד תוקפנות מצרית חדשה בטרם תמשיך לסגת, אך ארצות הברית תבעה כי קודם תושלם הנסיגה עד לקווי שביתת הנשק ורק אז יהיה דיון בערבויות.
בישראל התעורר ויכוח ציבורי ומפלגתי בשאלת המשך הנסיגה.
מפלגות האופוזיציה, ובראשן תנועת החרות בהנהגתו של מנחם בגין, התנגדו להמשך הנסיגה.
גם מפלגת אחדות העבודה, שהייתה חברה בממשלה, התנגדה להמשך הנסיגה מצפון סיני והצביעה נגדה בממשלה, אך בהצבעה בכנסת, ב-15 בינואר, שמרה על משמעת קואליציונית והצביעה נגד הצעת תנועת החרות להביע אי אמון בממשלה.
ההצעה נפלה ברוב של 63 קולות של כל סיעות הקואליציה וכן מק"י והסיעות החרדיות ובהימנעות סיעת הציונים הכלליים, כנגד 11 קולות סיעת חרות.
ב-15 בינואר יצאו כוחות צה"ל מאל עריש.
הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין היה יחד עם הכוחות המפנים, ולשאלת עיתונאי על הרגשתו, השיב:
"המפקדים חייבים לאכול מנות צה"ל, גם טעימות גם מרירות."
צה"ל יצא מאל עריש ובמקומו נכנסו לעיר יחידות יוגוסלביות מכוח החירום של האו"ם.
בו ביום נכנסה יחידה הודית למנזר סנטה קתרינה.
כניסתה סמלה יותר מכל את נטישת סיני על ידי ישראל, זאת מאחר שמייד לאחר המלחמה הודגש בעיתונות כי ההר ג'בל מוסא, שהמנזר שוכן על צלעו, הוא הר סיני התנ"כי והודגש שמו בעברית – "הר משה" ורחבעם זאבי, כשאליו נילווה אורי דן, הניף עליו את דגל ישראל ורשם שם על קלף:
"ראשוני צבא ההגנה לישראל – נפעמים ומתרוננים, נושמים אוויר פסגות."
ב-22 בינואר נסוגו כוחות צה"ל עד הגבול המנדטורי עם מצרים והמשיכו להחזיק ברצועת עזה והחוף המזרחי של סיני לאורך מפרץ אילת, כולל בשארם א-שייח'.
בראשית חודש פברואר 1957 הגיע הלחץ על ישראל, להשלים את הנסיגה, לשיאו.
ב-2 בפברואר הוגשו לעצרת האו"ם שתי הצעות החלטה, האחת להשלים מיד את הנסיגה, בעדה הצביעו 71 מדינות והשנייה כי בעקבות הנסיגה יבואו מאמצי שלום, בעדה הצביעו 56 מדינות.
בעקבות ההחלטה תבע מזכיר האו"ם דאג המרשלד כי ממשלת ישראל תודיע על השלמת הנסיגה עד 7 בפברואר בחצות.
ב-3 בפברואר קיבל בן-גוריון איגרת חריפה מאייזנהאואר: "תקותי הנמרצת היא שהנסיגה תושלם ללא דחיה נוספת.
המשכת ההתעלמות ממשפט האומות, כפי שבוטא בהחלטות האו"ם, עלולה להביא כמעט בבטחה להליכים נוספים של האו"ם, שיפגעו באופן רציני ביחסים שבין ישראל ובין חברות האו"ם, לרבות ארצות הברית".
בתשובתו לאיגרת זו, הביע בן-גוריון נכונות לפנות את שארם א-שייח' בתנאי שיובטח השיט החופשי, ולפנות את צה"ל מרצועת עזה, בתנאי שיושארו בה מנהל אזרחי ומשטרה ישראלית, בתיאום עם האו"ם.
בנוסף לכך, הביע את כעסו: "האם אין אנו זכאים לפי מגילת האו"ם לביטחון ולחופש מהתקפות ככל אומה אחרת?...
האין זכות לתושבי ישראל להיות מובטחים מרצח על ידי כנופיות טרוריסטים, המאורגנות על ידי מצרים, שהיא חברה באו"ם?
האין זכות לאניות ישראל לשוט בנתיבות מים בין־לאומיים כזכות שישנה לאניות שאר האומות?
באיגרתך אתה רומז על האפשרות של 'אמצעים' שיינקטו על ידי האו"ם נגד ישראל...
'אמצעים' אלה לא ננקטו אף פעם נגד מצרים, אשר במשך שנים הפרה החלטות מועצת הביטחון וסעיפי מגילת האו"ם...
היש להעלות על הדעת כי ארצות הברית...תתמוך באפליה זו...?...
עמנו לא ישלים עם כך לעולם, יהיה הקרבן שנצטרך להקריב אשר יהיה".
מפלגות הקואליציה, מפא"י, מפ"ם, אחדות העבודה והמפלגה הפרוגרסיבית, ערכו ב-9 בפברואר הפגנות המונים בשלוש הערים הגדולות, תחת הסיסמה "נגד שיבת המרצחים המצריים לעזה, נגד הכניעה לנפט הערבי, בעד שיט חופשי במפרץ אילת ובתעלת סואץ, בעד שלום במזרח התיכון".
בתל אביב הוערך מספר המפגינים ב-150,000 איש.
מגעים שניהל באותה עת שגריר ישראל באו"ם, אבא אבן, עם מזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס לשם קבלת תמיכה אמריקאית לחופש שיט במצרי טיראן עלו בתוהו.
ב-17 בינואר הכריז הנשיא דווייט אייזנהאואר כי ארצות הברית אינה מוכנה להעניק ויתורים נוספים לישראל.
בפברואר נשא נאום חמור בשידור רדיו לאזרחי ארצות הברית: "אם נסכים שהתקפה מזוינת יכולה להשיג את מטרת התוקף, פירוש הדבר שהפכנו לאחור את שעון הסדר הבין־לאומי...
אני מאמין שלמען השלום אין לאו"ם ברירה אלא להפעיל לחץ על ישראל להישמע להחלטות הנסיגה...