tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מונה למפקח הכללי של כוחות ההגנה האוסטרליים (The Inspector General of the Australian Defence Force), תפקיד שנועד לבדיקה, ביקורת ומניעת כשלים של מערכת המשפט הצבאית.
בשנת 1929 מונה לראש המטה הכללי (Chief of the General Staff) של הצבא האוסטרלי.
הוא פרש מהצבא באפריל 1930. בעת מלחמת העולם השנייה נקרא שוב לדגל ומונה למפקח הכללי של קורפוס מתנדבי ההגנה (Volunteer Defence Corps) שפעלו באוסטרליה בזמן המלחמה, כדוגמת משמר המולדת הבריטי, אשר שירתו בו מתנדבים, שלא היו כשירים לשירות צבאי רגיל, מפאת גילם.
הנרי שובל נפטר ב-4 במרץ 1945, חודשיים לפני סיום המלחמה.
הנרי כריסטן תומסן (בדנית: Henry Christian Thomsen; 1906 – 1944) היה חסיד אומות העולם שסייע בהצלת יהודי דנמרק במלחמת העולם השנייה.
תומסן, יליד תיסטד (Thisted) שבצפון דנמרק, ואשתו, אלן מרגרט היו בעלי פונדק בכפר סנקרסטן (Snekkersten) בצפון מזרח דנמרק וחברים פעילים במחתרת הדנית.
באוקטובר 1943, עם החלטת הגרמנים לגרש למחנות ריכוז את יהודי דנמרק, סייעו תומסן ואשתו למאות יהודים לעבור בסירות דיג מדנמרק לשוודיה.
הפונדק של בני הזוג תומסן היה נקודת מעבר בדרך לחוף.
חלק מהיהודים הבורחים הסתתרו בפונדק לפני הפגישה עם הדייגים ובעלי הסירות שהעבירו אותם על פני מצרי הים, אל שוודיה.
בשלב מסוים העביר תומסן בעצמו חלק מהיהודים לשוודיה, בסירה שקנה לצורך כך.
בסוף 1943 הוסגר תומסן למשטרה המקומית, אך זו הגנה עליו ואפשרה לו להמשיך במעשי ההצלה.
באוגוסט 1944 עצרו את תומסן שוטרי גסטפו, בספטמבר הוא נשלח למחנה הריכוז נוינגמה ובדצמבר 1944 נספה במחנה זה.
יד ושם העניק תואר חסיד אומות העולם לתומסן ולאשתו, אלן מרגרט.
בשנת הענקת האות, 1968, ביקרה אלן מרגרט בישראל ונטעה עץ בשדרת חסידי אומות העולם.
סיפורו של תומסן הונצח בספרה של הסופרת הדנית סנדי טוקסוויג (Sandi Toksvig), ציפור השיר של היטלר (Hitlers Kanarienvogel).
הנרי יו שלטון הוא גנרל אמריקאי יוצא הכוחות המיוחדים אשר שימש כיושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
שלטון נולד וגדל בעיירה טורבורו שבמדינת קרוליינה הצפונית.
הוא בוגר אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
עם סיום לימודיו התגייס לצבא ארצות ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר והסמכה כצנחן.
שלטון השלים את קורס הסיירים ואת מסלול ההכשרה של הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ולחם במלחמת וייטנאם.
הוא השלים שני סבבי שירות בווייטנאם כקצין בקבוצת הכוחות המיוחדים ה-5 ובחטיבת הצנחנים ה-173. במהלך לחימתו נפצע ברגלו ממלכודת שהוטמה על ידי הוייטקונג ועוטר בכוכב הארד עם סימון אומץ לב על פעילותו בהדיפת כוחות האויב.
בהמשך פיקד על הגדוד השלישי ברגימנט החי"ר ה-60 וכקצין המבצעים של הדיוויזיה ה-9. בתפקידו הבא פיקד על החטיבה ה-1 בדיוויזיה המוטסת ה-82 שבסיסה בפורט בראג.
לאחר מכן שירת כראש המטה של הדיוויזיה ההררית ה-10. לאחר תפקיד מטה באגף המבצעים של המטות המשולבים שימש שלטון כעוזר מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 ולחם במלחמת המפרץ.
לאחר מכן פיקד על הדיוויזיה המוטסת ה-82. בשנת 1993 שימש כמפקד הקורפוס המוטס ה-18 ולאחר מכן פיקד על כוח המשלוח להאיטי.
בשנת 1996 שימש כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של המטות המשולבים.
בשנת 1997 מונה לתפקיד יושב ראש המטות המשולבים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
שלטון פיקד על המטות המשולבים במהלך מלחמת קוסובו ופיגועי 11 בספטמבר.
הנרי ריינדרס (בהולנדית: Henri Reynders, 24 באוקטובר 1903 – 26 באוקטובר 1981) היה נזיר בנדיקטיני בלגי וחסיד אומות העולם.
ריינדרס היה החמישי מבין שמונה ילדיהם של בני זוג שהשתייכו למעמד הבינוני גבוה והיו קתולים אדוקים.
הוא למד יוונית קלאסית ולטינית בבית ספר קתולי והתקבל בתור נזיר למנזר קייזרסברג בלוון שבבלגיה.
לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה קיבל ריינדרס את השם "האב ברונו" (Dom Bruno).
בשנת 1922 החל ריינדרס ללמוד תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה הקתולית של לוון ובאתנאום של סנט אנסלם ברומא.
בשנת 1925 הצטרף ריינדרס למנזר מונט-סזאר (Mont-César) ושם חקר את אירנאיוס, מאבות הכנסייה.
הוא הוסמך לכמורה ב-1928 בלוון, ובשנת 1931 קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה.
ריינדרס שב למנזר מונט-סזאר והיה שם מורה לא קונבנציונלי, למורת רוחו של אב המנזר השמרן.
הוא השתמש בהוראתו בתכנים של מרטין לותר.
בתגובה קוצצו שעות ההוראה שלו והוטל עליו להיות חונך לבן משפחת אצולה צרפתי שהתגורר בבלגיה.
בהתייחסו לאפיזודה הזו העיר לימים ריינדרס בבדיחות הדעת: "אני, אנרכיסט, מלמד נסיך!"
עם הזמן שב ריינדרס למשרת ההוראה שלו ופרסם מספר פרסומים בכתבי עת תאולוגיים שהוקדשו לתאולוגיה של העת העתיקה וימי הביניים.
באישור אב המנזר שלו ביקר ריינדרס ברחבי בלגיה ומחוצה לה והרצה במוסדות קתוליים.
בין היתר ביקר בגרמניה הנאצית ונחשף למחזות אנטישמיים שאותם הגדיר "מבחילים".
בשנת 1942 הוצב ריינדרס בבית עיוורים שליד טירת הודבומו (Hodbomont), כ-30 ק"מ מדרום למסטריכט שבבלגיה.
התגלה לו שמנהל הבית ורבים מתושביו היו יהודים במסתור.
הוא יצר קשר עם מנהליהם של ארגוני עזרה נוצריים שבית העיוורים השתייך להם, וסייע בארגון העברתם של הילדים מבין החוסים אל מקומות מסתור אחרים.
בינואר 1943 שב ריינדרס לפעול להסתרת יהודים, בשיתוף עם אלברט ון דן ברג (Van den Berg) ותוך קבלת עזרה פיננסית ממנו ומהבנקאי והכלכלן הבלגי ז'יל דובואה-פלרה (Jules Dubois-Pelerin).
ריינדרס נסע על אופניו באזור הכפרי וסייע ביצירת קשרים בין יהודים לבין מסתירים פוטנציאליים.
להסתרת יהודים הסתייע ריינדרס בבתיהם של בני משפחתו, בהם אמו ואחיו, וכן במוסדות קתוליים.
ככל הידוע הציל ריינדרס מאות ילדים יהודיים.
במחברתו תיעד ריינדרס את מעשי ההצלה, את הכספים שחילק, את אישורי הזהות הקתוליים המזויפים ואת שמותיהם של כל המקומות בהם הסתיר יהודים.
בין היתר מופיעות במחברת מספר עדויות כתובות מפיהם של הניצולים.
הוא הכניס את חלקם למוסדות קתוליים אך קבע את סידורי ההסתרה כך שהיהודים לא ייאלצו ללמוד ריטואלים קתוליים.
עם שחרור האזור בספטמבר 1944 הצטרף ריינדרס לכוחות בלגיה החופשית ששירתו עם כוחות בעלות הברית, ככומר צבאי.
לאחר המלחמה פעל ריינדרס לאיחוד בין הילדים המוסתרים לבין אלה מבין הוריהם ששרדו את השואה.
הוא שמר על קשר עם חלק מהניצולים.
לגבי אלה מביניהם שביקשו לעבור הטבלה לנצרות, הוא דן בכל מקרה לגופו תוך בדיקת הנסיבות שהביאו לבקשה ובירור אם הבקשה אותנטית ונובעת מתחושה פנימית, או שהיא נובעת מתחושות אהדה למצילים הקתוליים.
כמו כן פרסם ריינדרס את המחברת, שבה היו כ-300 אזכורים של מעשי הצלה.
הוא המשיך לעבוד בכמורה בבלגיה, צרפת ורומא.
בשנת 1954 פרסם ריינדרס מחקר מקיף ולקסיקון בנושא אירנאיוס.
בשנת 1968 עבר למנזר בעיר אוטינייה (Ottignies) בבלגיה ושם שרת ככומר.
בשנת 1975 חלה במחלת פרקינסון וכעבור שש שנים מת.
ב-1964 העניק יד ושם לריינדרס את אות חסידי אומות העולם.
סר פרדריק הנרי רויס מהנדס, מעצב רכב ותעשיין אנגלי אשר ייסד עם צ'ארלס רולס וקלוד ג'ונסון את יצרנית הרכב רולס-רויס.
רויס מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית.
הנרי רויס - ראשית דרכו
רויס נולד לג'יימס ומרי רויס, ב- Alwalton במחוז Huntingdonshire בבריטניה.
רויס היה הצעיר מבין חמשת ילדי הזוג.
משפחתו של רויס ניהלה טחנת קמח, אך העסק נכשל והמשפחה עברה להתגורר בלונדון.
עקב מותו של האב בשנת 1872 נאלץ רויס הילד לעסוק במכירת עיתונים, ובמסירת מברקים, לצד לימודיו העיוניים.
בשנת 1882 עבר לליברפול שם עסק בעסקי תאורת רחוב לתיאטרון.
בשנת 1884 נכנס עם ארנסט קלרמונט (Ernest Claremont) לשותפות לעסק של אביזרי חשמל ביתיים.
בשנת 1901 התחיל רויס הצעיר להתמקד בעולם הרכב.
רויס בנה מנוע 2 צילינדרים, אשר הורכבה על דגם ה-רולס-רויס 10 כ"ס.
שורשי חברת "רולס-רויס לימיטד" מבוססים על חברה שהקים ב-1904 הנרי רויס במנצ'סטר.
במאי 1904 הוא נפגש עם סוחר הרכב צ'ארלס רולס שהסכים לשווק את המכוניות החדשות באופן בלעדי.
דגם ה-רולס-רויס 10 כ"ס תוכנן על ידי הנרי רויס בשנת 1903, ויוצר בבית המלאכה של רויס ושל שותפו צ'ארלס רולס ברחוב קוק במנצ'סטר, לאחר שחתמו על הסכם איחוד ב-23 בדצמבר 1904. הדגם שווק על ידי סוכנות C.S.Rolls & Co
חברת רולס-רויס המשותפת שהייתה קרויה "רולס רויס לימיטד" נוסדה ב-15 במרץ 1906. בשנת 1908 עברה חברת "Rolls-Royce Limited" ל- דרבי.
רויס עיצב את דגם ה-רולס-רויס V-8 (1905), את דגם ה-רולס-רויס 30 כ"ס ואת ה-רולס-רויס פנטום 3.
ב- 1910 עם מותו של רולס בתאונת מטוס השותפות הסתיימה.
ב-1917 עבר למערב ויטרינג (West Wittering) ב-West Sussex, בבריטניה.
ב-1928 פיתח את: "מנוע R" אשר הורכב על מטוס מדגם "Supermarine S.6B" וזכה לשיא אווירי של 357.7 מייל לשעה.
באוקטובר 1932 השיק את מנוע ה- "PV12", מנוע אשר הורכב על מטוסים בריטיים.
מנועיו של רויס תרמו רבות להתפתחותו של חיל האוויר המלכותי, בעיקר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1932 חברת "רולס-רויס לימיטד" השתלטה על חברת בנטלי.
רויס נפטר ב- 1933. לא הותיר צאצאים.
רולס-רויס היא יצרנית בריטית לכלי רכב ומנועים לתעופה.
שני התחומים הופרדו לחברות נפרדות בשנות ה-80 של המאה ה-20. תחום הרכב נמצא בבעלות יצרנית הרכב הגרמנית BMW משנת 2003.
הנרייט דוידסון אברם הייתה מתכנתת ומנתחת מערכות אמריקאית שפיתחה את תקני MARC, התקן הבינלאומי למידע ביבליוגרפי ונכסי ספריות.
הפיתוח של אברם את תקן מארק ב-1960 המאוחרות ותחילת שנות ה-1970 בספריית הקונגרס היה מהפכני בפרקטיקה של מדעי המידע, ואיפשר לספריות רבות לשתף מידע ביבליוגרפי באופן אלקטרוני באמצעות קטלוגים אחידים.
הנרייט רג'ינה דוידסון נולדה במנהטן.
אביה היה סוחר בחלקי שעונים ואמה הייתה כתבת ב"פילדלפיה לדג'ר".
אף על פי שמעולם לא התכוונה להיות ספרנית, הנרייט בילתה שבתות רבות בקריאת ספרים בחנויות השכונתיות בילדותה, שבאותו זמן החזיקו ספריות קטנות בתוך החנויות.
הנרייט דוידסון חלמה למצוא תרופה לסרטן, אשר היה שכיח בחיי המשפחה שלה.
לכן היא למדה קדם-רפואה במכללת האנטר.
ב-1941, הנרייט דוידסון נישאה להרברט מויס אברם, שהיה מגויס לחיל הים האמריקני.
עד סוף מלחמת העולם השנייה, הרברט אברם היה סגן מפקד מעוטר.
לבני הזוג אברם היו שלושה ילדים: מרסי, לויד וג'יי, וגרו בניו יורק עד 1951. הרברט אברם קיבל משרה בסוכנות לביטחון לאומי בוושינגטון ומאוחר יותר גם עבד עבור ה-CIA.
בסופו של דבר הפך לחלוץ בתעשיית דיווח משפט דיגיטלי, אשר פיתחה תמלול עבור הטלוויזיה.
הזוג עברו קודם לארלינגטון, וירג'יניה, ואחר כך לסילבר ספרינג, מרילנד.
כאשר התיישבו בווירג'יניה, אברם ויתרה על היותה עקרת בית.
היא החלה ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, והצטרפה ל-NSA ב-1952. כאשר עבדה עם ה-IBM 701, הפכה במהרה לאחת מראשוני מתכנתי המחשבים.
בתחילת שנות השישים עברה למגזר הפרטי.
עבודתה הראשונה היה עם הלשכה למחקר אמריקאי ומאוחר יותר עם חברת תוכנה, תאגיד דטרול (Datarol).
שתי המשרות כללו ניתוח מערכות ותכנות, אולם חברת דטרול היא זו שהעניקה לאברם את ההתנסות הראשונה בעבודה עם ספריות.
כאשר ביקשו ממנה לעצב ספריית מדעי מחשב, היא קראה במהירות מספר ספרים על מדע מהספרייה כדי ללמוד את הז'רגון המתאים.
היא גם שכרה ספרן לסייע לה בתהליך העיצוב.
דרך פרויקט זה אברם יצרה עבור ספריית הקונגרס כרטיס מחלקת שירות.
היא גם ייעצה לפרדריק קילגור, מייסד ספריה ממוחשבת מקוונת, בניסיון הראשון של OCLC למחשב מידע ביבליוגרפי.
במרץ 1965, אברם החלה לעבוד בספריית הקונגרס כמנתחת מערכות במחלקה של מומחי מערכות מידע.
אברם, שנחשבת ל"ספרנית מוערכת" על ידי איגוד הספריות האמריקנית (ALA), חשה מחויבות רבה לספריית הקונגרס, עליה אמרה, "כאשר אני מדברת ומתייחסת לזה כ'הספרייה הגדולה,' אני אומרת זאת בכנות ובהערכה רבה על כל מה שלמדתי כאן." אברם גם הייתה מנהיגה מוצלחת.
"היא הייתה מסוגלת לטפח רוח של שיתופיות בקרב מומחי המחשבים וספרנים בצוות שלה.
בצורה האופיינית לה, היא צעדה לתוך העולם של ספריות ולמדה על הבעיות של ספריות, ואימצה אותם כאילו הבעיות היו שלה."
המשימה הראשונה שלה בספריית הקונגרס (LC) היה לנתח מקטלג נתונים עבור עיבוד מחשב.
בקנה אחד עם אותה הכשרה ב-NSA, היכן שלמדה על "הצורך העיקרי בלהבין את הנושא לעומק לפני שמנסים לפצח את פתרון המחשב," אברם, יחד עם שני ספרנים, התחילו את התהליך הזה על ידי בחינת המידע הכלול בקטלוג שיא.
היה צריך אלגוריתם מתמטי נפרד עבור כל פיסת מידע, והיו מיליונים של פריטים בקטלוג, במאות שפות שונות.
היא גם למדה את חוקי ALA וכללי תיוק LC כדי ללמוד את כל מה שהיא יכולה על שליטה ביבליוגרפית.
כאשר אברם הייתה בודקת ביסודיות כל היבט של רישום ביבליוגרפי, "היא מתרגמת את מה שהיא למדה לתוך קבוצה של שדות...הנושאת שם (קטגוריה), הוראות טיפול (אינדיקטורים), וחלקים (של תת-תחומים)."
תפקידה של אברם ב-LC השתנה למשרת רכז מערכות מידע ב-1967. בתפקיד הזה, היא המשכה לכוון על המארק פיילוט הפרויקט, אשר הסתיים בחודש יוני 1968. היא כיוונה את הפצה שירותי מארק, שהחלה בחודש מרץ 1969. היא החלה את ה־RECON פרויקט פיילוט, אשר מעולם לא הושלם.
פרויקט REACON היה תוכנית להמיר חומרים רטרוספקטיביים לפורמט מארק.
משום שזה היה פרויקט שלא אומץ על ידי ה-LC, המרה רטרוספקטיבית התרחשה ברחבי ארצות הברית, ולא כמאמץ מתואם בפריסה ארצית.
אברם אמרה, "כישלון זה השפיעה בחומרה על כל הספריות." היא גם הביאה חוסר תמיכה ב-REACON "החוויה הכי מאכזבת" של הקריירה שלה.
אברם הפכה לחלק מהפיתוח של התקן הבינלאומי לתיאורים ביבליוגרפיים לפרסומי עבודת מחקר (ISBD(M)), כאשר היא השתתפה בישיבה בינלאומית למומחי קיטלוג בחסות הפדרציה הבינלאומית של ארגוני ספריות ומוסדות (IFLA) בשנת 1969. שנה מאוחר יותר, אברם הפכה לצ'יף של משרד הפיתוח למארק ב-LC.
היא המשיכה להוביל את פרויקטי המארק ו־REACON, אבל גם הייתה אחראית על כל אוטומציה המעורבת עם פעילויות העיבוד המעורבת עם ה-LC.
החובות שלה התרחבו עוד יותר כאשר היא הפכה למנהלת המשרד לפיתוח רשת ב-1976. היא הייתה אז אחראית על תיאום ספריית רשת עם משאבים ותקנים ביבליוגרפים, וסטנדרטים ברמה הלאומית והבינלאומית.
בנוסף, היא הפכה ליו"ר הוועדה לייעוץ רשת LC, משרה שהיא החזיקה במשך למעלה מעשור.
בשלב זה היא הייתה גם הכיסא של הקבוצה העובדת על תוכן לרכיבים IFLA, אשר השתמשו ב-ISBD לפתח את הגרסה הבינלאומית של פורמט מארק הידוע בשם UNIMARC.
עד 1980 אברם הייתה אחראית על צוות של שבע מאות עובדים במחלקת העיבוד של ה-LC.
התפקיד שלה בתור המנהלת הראשונה לעיבוד מערכות, רשתות ואוטומציה תכנון, היא הייתה אחראית על רשת, אוטומציה של פעילויות ועל מוצרים ושירותים ביבליוגרפים.
כאשר אברם הפכה עוזרת הספרן עבור שירותי עיבוד שלוש שנים לאחר מכן, הצוות שלה הוכפל.
היא הייתה עכשיו אחראית על קיטלוג, רכישות, מבצעים בחו"ל ופיתוח של רשתות ותכנון אוטומציה.
המצב הזה נמשך כבר שש שנים.
כאשר דיברה על ההחלטה שלה להישאר עם ה-LC, למרות הזדמנויות משתלמות יותר, אברם אמרה: "אני נשארתי, כי אני אוהבת את המקום, את האנשים, ואת האתגר." כאשר היא פרשה מן ה-LC ב-1992, אברם הייתה ספרנית עמיתה עבור שירותי גבייה.
הצוות שלה, הבנוי מאלף שבע מאות עובדים, היה אחראי על רכישות, קיטלוג, שימור, פיתוח איסוף, מבצעים בחו"ל, רשת ואוטומציה תכנון, עיבוד ומתן שירות עבור חומרים בפורמט מיוחד.
תקני MARC לקטלוג הניתן לקריאה על ידי מכונה, היא שיטה שבאמצעותה כרטיסי קטלוגים נייר-דיו הומרו לקטלוג מחשבים.
מערכות הספריות האוטומטיות אלו שיפרו מאוד את הכדאיות של השאלה בין-ספרייתית וסלילת הדרך על יכולות הרשת.
אברם הייתה דמות מפתח במהפכת הספרנים וכניסתם לתחום מדעי המידע.
אברם היא המחברת של הספר, "מארק, ההיסטוריה וההשלכות שלה", שפורסמו על ידי ספריית הקונגרס ב-1975.
על מנת להבטיח כי מארק יאומץ כלל ארצית, היא עבדה עם אגודת הספריות האמריקנית ועם מכון התקנים האמריקאי כדי להפוך אותו לתקן הלאומי.
כאשר לא הייתה מרוצה עם להרוויח את תקן לאומי ב-1971, אברם המשיכה שתדלנות עד שמארק הפך לסטנדרט הארגון התקינה הבינלאומי ב-1973. בעיקר בשל מאמציה של אברם, מארק משמש כבסיס לאוטומצית ספריות ולתקשורת ביבליוגרפית ברחבי העולם.
אברם הייתה גם אחת המתכננים המקוריים של "הפרויקט למערכות מקושרות".
בתפקיד זה, היא פעלה "ללא לאות להפיץ את הבשורה של שימוש בסטנדרטים בינלאומיים כדי לקשר מסדי נתונים על מערכות מחשב שונות." אף על פי שהיא מעולם לא נועדה להיות ספרנית, אברם הפכה "דומת חזקה באוטומצית ספריות ובשליטה ביבליוגרפית".
לאחר הפרישה מהעבודה, אברם ובעלה עברו לקליפורניה, מרילנד.
הזוג נשארו פעילים דרך סנט מרי קולג', שם הנרייט לעיתים קרובות ארגנה לפקידי הספרייה של הקונגרס להיות מרצים אורחים.
לאחר מות בעלה הרברט ב-15 בינואר 2006, הנרייט עברה להתגורר בפלורידה.
היא נפטרה מסרטן בבית החולים "מיאמי בבטיסט" ב-22 באפריל, שלושה חודשים לאחר מותו של בעלה.
היא הייתה בת 86 במותה.
אברם אמרה פעם, "אני רוצה להיות זכורה כמנהלת טובה, כאחת שעשתה משהו משמעותי בעולם, כשירות לאחר." [7]
המנהיגות האנרגטית ודיפלומטית יחד עם התרומה המרשימה לאוטומציה ולשליטה ביבליוגרפית הן הוכחה לכך היא השיגה את מטרה זו.
אף על פי שהיא גאה בהישגים שלה, המרץ הידוע של אברם לעולם לא הפסיק.
"אסור לנו לשבת ולהיות מרוצים, אם כי היא אמרה, "יש עוד הרבה מה לעשות."
1971 מרגרט מאן ציון לשבח בקיטלוג ומיון מאיגוד הספריות האמריקאי
1977 דוקטורט לשם כבוד במדע מאוניברסיטת אילינוי
1979 אקדמית/ספרנית מחקר השנה מן האגודה של המכללה, ספריות מחקר
1980 פרס בהישג טכנולוגיות ספריות ומידע מאיגוד טכנולוגית ספריות ומידע
1981 מדליית מלוויל דיואי מאיגוד הספריות האמריקני
1986 פרס הערכה מן הספרייה המרכזית הלאומית של טייפה, טייוואן
1987 עמיתת כבוד של הפדרציה הבינלאומית של התאחדויות הספרייה ומוסדות
1989 פרס שירות בכיר מאיגוד ליגת המנהלים הבכירים לפיתוח מקצועי.
1989 עמיתה בארגון מידע התקנים הלאומית
ב-1990 פרס ג'ון איימס האמפרי/פורסט פרס (Forest Press)
1990 פרס מקצועי מטעם האגודה לספריות מיוחדות
1991 דוקטורט של מכתבים הומנים מכובדת מן המכון הטכנולוגי של רוצ'סטר.
1992 פרס על שירות ייחודי מספריית הקונגרס
1992 ציון לשבח על השירות מטעם מכון התקנים הלאומי האמריקאי
1993 דוקטורט הכבוד של המדע מן אוניברסיטת אילינוי באורבינה-שמפיין
1997 חבר כבוד החיים באיגוד הספריות האמריקני
הנרייט, נסיכת בלגיה (30 בנובמבר 1870 - 28 במרץ 1948), הייתה אחותו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
הנרייט נולדה ב-30 בנובמבר 1870 לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (אחיו של לאופולד השני, מלך הבלגים) ולמריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן.
הנרייט הייתה ספורטאית נהדרת, ונחשבה לעיתים קרובות לציידת הטובה ביותר בקרב נשות האצולה.
פעם אחת היא הרגה צבי לאחר שכבר הרגה עוד אחד, מה שהפך אותה לפופולרית מאוד בחוגי הספורט הבלגי.
היא אפילו הרוויחה את הכינוי "הדוכסית הספורטיבית".
בשנת 1908 היא ליוותה את בעלה להרי הרוקי בארצות הברית לציד של דובי גריזלי.
הנרייט מילאה פעמים רבות את חובותיו המלכותיים של אחיה, המלך אלברט.
בשנת 1914, למשל, היא ביקרה בבית חולים בנויילי שטיפל בחיילים אמריקאים.
בשני מכתבים, הביעו הנרייט וגיסתה המלכה אליזבת את הערכתם וביקשו תמיכה נוספת מן הוועדה האמריקאית לסיוע בבלגיה, אשר תרמה לעם הבלגי מאז הפלישה הגרמנית לבלגיה.
ב-12 בפברואר 1896 התחתנה הנרייט בבריסל עם אמנואל, דוכס ונדום, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
פרופ' הנרי רומנוב היה כירורג ישראלי, מראשוני העוסקים בכירורגיית כלי דם בישראל, מייסד ומנהל המחלקה לכירורגיית כלי דם בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים.
רומנוב נולד בחלב, סוריה, לד"ר אריה ליאון רומנוב, רופא, ולסוזן לבית ברקוף, מורה.
אביו היה מנהל המרפאה הכירורגית (Chef de Clinique) בבית החולים של בית הספר לרפואה בביירות.
רומנוב למד בבית הספר אליאנס בעיר הולדתו ולאחר מכן בLycee Francais המקומי.
בגיל 16 החל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה הצרפתי בביירות, ובשנת 1945 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
לאחר שהתמחה בכירורגיה באוניברסיטת טולוז בצרפת, עלה רומנוב לישראל בשנת 1950. בתחילה עבד כרופא בבית החולים שוויצר בטבריה, ולאחר מכן הצטרף לבית החולים הדסה עין כרם בירושלים, שם עסק בכירורגיית חזה וכלי דם.
בשנת 1951 גויס לצה"ל ושירת כרופא.
בשנת 1956 גויס למבצע סיני ושירת כראש צוות מנתחים.
בתפקיד זה מילא גם במלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים בבית חולים הדסה עין כרם.
במהלך שנות ה־50 וה־60 התמקצע רומנוב בכירורגיית חזה וכלי דם, ונטל חלק חשוב בהקמת השירותים הכירורגיים החדשים של הדסה.
בשנת 1970 מונה למנהל יחידת כירורגיית חזה וכלי דם, וב-1974 הקים את המחלקה הראשונה בישראל לכירורגיית כלי דם – מהראשונות מסוגה גם בעולם.
בשנת 1977 ייסד את המעבדה הלא-פולשנית הראשונה בארץ לבדיקות כלי דם, שעסקה באבחון ומעקב של מחלות כלי דם באמצעות שיטות חדשניות.
בשנת 1978 מונה לפרופסור מן המניין בהפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה עין כרם, ובמהלך השנים הדריך מאות סטודנטים ומתמחים.
הוא פרש מתפקידו בשנת 1987, אך המשיך לעבוד ולהתנדב במחלקה עד 1990.
בשנת 1963 התמנה לפוסק בוועדות של הביטוח הלאומי, במקרים של תאונות עבודה
במהלך הקריירה פרסם יותר מ־100 מאמרים מדעיים בכנסים ובכתבי עת רפואיים בארץ ובעולם.
רומנוב היה חבר בההסתדרות הרפואית בישראל ובאיגוד הכירורגים בישראל, וכן בחברות מדעיות בינלאומיות, בהן ה־American College of Surgeons, ה־International Union of Angiology ו־Society of Thoracic Surgeons.
הוא היה בין מייסדי האיגוד הישראלי לכירורגיה של כלי דם, The Israeli Society for Vascular Surgery שנוסד בשנת 1990 לאחר שהתחום הוכר כהתמחות-על בישראל.
בשנת 1952 נישא לשולמית לבית הדיה, ולהם שלושה ילדים, בהם אריה רומנוב, שופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
לאחר פרישתו עסק בתחביבו – כתיבת סקירה היסטורית על תולדות עם ישראל – שהועלתה לאינטרנט על ידי בני משפחתו.
רומנוב נפטר בירושלים בשנת 2019.
הנרי ריד ראת'בון היה קצין ודיפלומט צבאי אמריקאי שנכח ברצח לינקולן.
ראת'בון ישב עם ארוסתו, קלרה האריס, ליד הנשיא ואשתו, מרי טוד לינקולן, כשג'ון וילקס בות' נכנס לחדר הנשיא בתיאטרון פורד וירה אנושות בראשו של לינקולן.
כאשר ראת'בון ניסה למנוע מבות' לברוח מהמקום, בות' דקר אותו ופצע אותו קשה.
הנרי ראת'בון נולד באולבני, ניו יורק כאחד מארבעת ילדיו של ג'רד ל.
ראת'בון, איש עסקים סוחר ואמיד, שלימים הפך לראש עיריית אלבני, ופולין ראת'בון (לבית פני).
אמו האלמנה, פאולין ראת'בון, נישאה לאיירה האריס בשנת 1848. איירה האריס מונה לסנטור מניו יורק לאחר שוויליאם סיוארד הפך למזכיר המדינה של הנשיא לינקולן.
האריס היה אלמן עם ארבעה ילדים שאשתו לואיזה נפטרה גם בשנת 1845. כתוצאה מנישואים אלה, איירה האריס הפך לאב החורג של ראת'בון ובתו, קלרה האריס, הפכה לאחות החורגת של ראת'בון.
למרות שסדרת האירועים יוצאת הדופן הזו הפכה אותם לאח ואחות חורגים, הם לא היו קשורים בדם.
ראת'בון והאריס יצרו ידידות קרובה ובהמשך התאהבו.
השניים התארסו זמן קצר לפני מלחמת האזרחים האמריקנית.
ראת'בון למד משפטים ביוניון קולג' ועבד למשך זמן קצר בשותפות למשפטים באולבני לפני שנכנס לצבא האיחוד בתחילת מלחמת האזרחים.
במהלך המלחמה שימש ראתבון כקפטן בגדוד החי"ר ה-12 והיה בקרב אנטיאטם וקרב פרדריקסברג.
בסוף המלחמה הוא הגיע לדרגת מייג'ור.
ב-14 באפריל 1865, ראת'בון וארוסתו קלרה האריס קיבלו הזמנה לראות הצגה בתיאטרון פורד מהנשיא אברהם לינקולן ואשתו מרי טוד לינקולן.
בני הזוג, שהתיידדו עם הנשיא ואשתו מזה זמן מה, הוזמנו לאחר שיוליסס גרנט ואשתו ג'וליה, תומאס אקרט, וכמה אחרים סירבו להזמנה של גברת לינקולן.
במהלך ההצגה, בשעה 22:14 לערך, נכנס שחקן הבמה ג'ון וילקס בות' לחדר הנשיאותי וירה אנושות בראשו של לינקולן באקדח.
כשראת'בון ניסה לתפוס את בות', בות' חתך את זרועו השמאלית של ראת'בון עם פגיון מהמרפק עד לכתפו.
מאוחר יותר נזכר ראת'בון שהוא נחרד מהכעס שעל פניו של בות'.
ראת'בון שוב אחז בבות' כשבות' התכונן לקפוץ מאדן החדר.
הוא אחז במעילו של בות', וגרם לבות' ליפול במבוכה אל הבמה, כאשר אולי שבר את רגלו בגלל הנפילה, אם כי כמה תאורטיקני קונספירציה אמרו שהפציעה לא התרחשה עד זמן מאוחר יותר.
בות' בכל זאת נמלט, ונשאר חופשי במשך 12 יום.
למרות פציעתו הקשה ליווה ראת'בון את מרי לינקולן לבית פיטרסן שמעבר לרחוב, לשם נלקח הנשיא.
זמן קצר לאחר מכן הוא התעלף עקב איבוד דם.
האריס הגיעה זמן קצר לאחר מכן והחזיקה את ראשו בחיקה בזמן שהוא שכב מחוסר הכרה.
כאשר מנתח שביקר את לינקולן בדק אותו לבסוף, הוא הבין כי פצעו חמור ממה שחשבו בתחילה.
בות' חתך אותו כמעט עד העצם וניתק עורק.
ראת'בון נלקח הביתה בעוד האריס נשארה עם מרי טוד לינקולן כשהנשיא שכב גוסס בשמונה השעות הבאות.
משמרת מוות זו נמשכה במשך הלילה עד הבוקר, עד אשר לינקולן נפטר בשעה 7:22 בבוקר ב-15 באפריל 1865.
אף על פי שהפצעים הפיזיים של ראת'בון נרפאו, מצבו הנפשי הידרדר בשנים שלאחר מותו של לינקולן, כאשר הוא התייסר על חוסר יכולתו לסכל את ניסיון ההתנקשות.
הוא התחתן עם האריס ב-11 ביולי 1867, ולזוג נולדו שלושה ילדים: הנרי ריגס (נולד ב-12 בפברואר 1870, שלימים הפך לחבר קונגרס), ג'רלד לורנס (נולד ב-26 באוגוסט 1871) וקלרה פאולין (נולדה ב-15 בספטמבר 1872).
ראת'בון התפטר מהצבא בשנת 1870, לאחר שעלה לדרגת קולונל.
לאחר התפטרותו, הוא התקשה למצוא עבודה ולשמור עליה בגלל חוסר היציבות הנפשית שלו.
הוא השתכנע שהאריס איננה נאמנה.
הוא גם התמרמר על תשומת הלב שהאריס הקדישה לילדיהם ועל פי הדיווחים איים על אשתו במספר הזדמנויות לאחר שהוא חשד שהיא הולכת להתגרש ממנו ולקחת את הילדים.
עם זאת, הנשיא צ'סטר ארתור מינה את ראת'בון לקונסול בפרובינציית הנובר בשנת 1882. המשפחה עברה להתגורר בגרמניה, שם בריאותו הנפשית של ראת'בון המשיכה להידרדר.
ב-23 בדצמבר 1883 תקף ראת'בון את ילדיו בהתקף טירוף.
ראת'בון ירה ודקר את אשתו למוות בעת שניסתה להגן על הילדים.
ראת'בון דקר את עצמו חמש פעמים בחזהו בניסיון התאבדות.
הוא הואשם ברצח אך הוכרז כמטורף על ידי רופאים לאחר שניסה לטעון שהרצח בוצע על ידי פורץ.
הוא הורשע ונשלח למוסד למטורפים פליליים בהילדסהיים, גרמניה.
ילדי הזוג נשלחו להתגורר אצל דודם ויליאם האריס בארצות הברית.
ראת'בון בילה את שארית חייו במוסד.
הוא נפטר ב-14 באוגוסט 1911 ונקבר ליד אשתו בבית העלמין העירוני בהנובר/אנגסודה.
עם חלוף הזמן, הנהלת בית הקברות, שבדקה את התיעוד הנוגע לחלקות ללא פעילות או עניין משפחתי לאחרונה, החליטה בשנת 1952 כי ניתן להוציא את שתי קבוצות השרידים ולהיפטר מהן.
בקולנוע ובטלוויזיה ראת'בון הוצג על ידי:
ארל שנק בסרט חייו הדרמטיים של אברהם לינקולן (1924)
לויד ויטלוק בסרט האסיר של שארק איילנד (1936)
סטיב דארל בנסיך השחקנים (1955)
ג'ון קולר בקונספירציה של לינקולן (1977)
שון בולדווין בסרט "היום בו נורה לינקולן" (1998)
אנדי מרטין בסרט "הקונספירטור" (2010)
ג'וזף קרלסון בסרט הריגת לינקולן (2013)
הביוגרפיה של הנרי ראת'בון, ניסיונו בחיסול לינקולן ורצח קלרה האריס מכוסים בספר הלא-בדיוני "Worst Seat in the House: Henry Rathbone's Front Row View of the Lincoln Assassination" מאת קאלב סטפנס.
ראת'בון והאריס הם גם הנושאים של הספר Henry and Clara משנת 1994, רומן בדיוני היסטורי מאת תומאס מאלון.
הנרי רושברי היה צייר ותחריטאי אנגלי.
נולד כבן לפקיד בהרבורן, שהייתה בפאתי בירמינגהם.
הוא למד בעזרת מלגה של רוברט קטרסון סמית' בבית הספר לאמנות בברמינגהאם מגיל שלוש עשרה.
הוא עבד כעוזרו של הנרי פיין בעיקר כאמן ויטראז'ים, עד שנת 1912, אז עבר ללונדון, שם חלק חדר עם סטודנט מבירמינגהם, ג'רלד ברוקהרסט.
רושברי היה אמן מלחמה רשמי במהלך מלחמת העולם הראשונה, והשתלם בתחריט והדפס אצל פרנסיס דוד לאחר שלמד זמן קצר אצל הנרי טונקס בבית הספר לאמנות סלייד בשנת 1921.
הוא נבחר לחבר במועדון האמנות האנגלי החדש בשנת 1917, באגודה המלכותית של ציירים בשנת 1921, באגודה המלכותית לציירים בצבעי מים בשנת 1922 ולהאקדמיה המלכותית בשנת 1936.
בשנת 1940 הוא מונה שוב לאמן מלחמה רשמי עד 1945.
בשנת 1943 הבעלים של מספנת פורט גלאזגו, ג'יימס ליתגו, התלונן בפני הוועדה המייעצת של אמני המלחמה, WAAC, על עבודתו של סטנלי ספנסר שתיעד את המספנה בזמן המלחמה.
הוועדה המייעצת הזמינה את הנרי רושברי לנסוע לפורט גלאזגו ולייצר כמה תצוגות קונבנציונליות יותר של בניית ספינות עבור ליתגו בעל המספנה.
בשנת 1949 הוא נבחר לראש האקדמיה המלכותית וראש בתי הספר האקדמיים המלכותיים, תפקיד אותו מילא עד 1964. הוא מונה למפקד אביר במסדר הוויקטוריאני המלכותי ב-1964.
ישנה אנדרטה להנרי רושברי בכנסיית סנט ג'יימס, פיקדילי, לונדון.
הנרי ריטר היה צייר ומאייר גרמני יליד קנדה.
אביו היה קצין בהנובר, עבד עם הצבא הבריטי, ואמו הייתה אנגליה.
בגיל צעיר הוא התגורר אצל דודו בהמבורג, שם שימש חניך בעסקי מסחר.
לאחר 1832 הוא קיבל את שיעורי האמנות הראשונים שלו מהיינריך ייקוב אלדנאת' ופרידריך קרל גרוגר.
בין השנים 1836 עד 1847 הוא היה סטודנט באוניברסיטת דיסלדורף בשיעורים של קרל פרדיננד זון, וילהלם פרידריך שדו.
בשבע השנים האחרונות שלו שם, הוא היה חבר בכיתת המאסטר והיה לו סטודיו משלו באקדמיה.
אולם, המשפיעים ביותר עליו היו השיעורים הפרטיים שלמד ב־1837 וב־1838 מרודולף יורדן, שלקח אותו לנסיעות בים הצפוני, הפך לחברו ולימד אותו גישה אתנוגרפית לציור.
בשנת 1842 נישא לבתו של בעל קרקע מבון.
עקב מחלה שאובחנה כ"קדחת עצבים" הוא עבר למוסד ליד זיגבורג.
הוא חזר לדיסלדורף בשנת 1852 ונפטר שם בשנה שלאחר מכן.
יצירותיו שנותרו השתמרו על ידי פרדיננד פגרלין, שהתחתן עם גיסתו והשתלט על הסטודיו שלו.
הוא אולי היה ידוע יותר כמאייר מאשר צייר.
משנת 1847 הוא היה תורם קבוע למגזין "דיסלדורפור מונאטפטה" הסאטירי.
בשנת 1849 פרסם סאטירה על המהפכה האחרונה ונושא האיחוד הגרמני.
מבוסס על ספר הילדים Struwwelpeter.
בין השנים 1851–1853 הוא סיפק רישומים לאלבומים שפרסם ולפגנג מולר פון קוניגסוינטר.
בין איורי הספרים הבולטים שלו הם אלה של וושינגטון אירווינג.
הנרי ג'קסון תומאס, הַבֵּן הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, מוזיקאי וסופר אמריקאי.
תומאס התפרסם כשחקן ילד בשנת 1982, לאחר שנבחר על ידי הבמאי סטיבן ספילברג לגלם את דמותו של אליוט בסרט "אי.טי.
- חבר מכוכב אחר", דמות שתומאס ממשיך להיות מזוהה איתה בחלוף השנים.
בעשור השני של המאה ה-21, תומאס מוכר מתפקידיו בסרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה שמבוססים בחלקם הגדול על ספריו של סטיבן קינג; וסדרות נטפליקס, רובן על-פי ספרי וסיפורי אימה קלאסיים, שמביים מייק פלנגאן, ובעיקר: "מי מתגורר בבית היל" (2018) ו"מי מתגורר באחוזת בליי" (2020).
הנרי תומאס נולד בסן אנטוניו, טקסס, בן יחיד להנרי ג'קסון תומאס האב (1938–2017), מכונאי הידראוליקה, ולקארולין לי תומאס (1943–2007).
הוא למד בבית הספר התיכון הציבורי "איסט סנטראל" ובמכללה הציבורית "בלין" בברנהם, טקסס .
כבר מילדות חלם תומאס להיות כוכב קולנוע, חלום שהתגשם עם היותו של "אי.טי" לשובר קופות.
אולם בגיל 10 הוא התקשה להתמודד עם ההצלחה שהייתה עבורו כחרב פיפיות.
לדברי תומאס, הוא נבהל מהתקהלויות של אנשים מבוגרים סביבו, חש כפריק בקרקס, נמנע מלצאת מהבית, והיה ילד מופנם.
אחרי שחזר לסן אנטוניו להמשיך את לימודיו, תומאס הפך ל"ילד כאפות", קורבן לקנאתם של הילדים האחרים בבית הספר.
בגיל 17 עבר תומאס לניו יורק במטרה להשיג עבודות מזדמנות כשחקן.
תפקידו הראשון של תומאס בקולנוע היה בסרט "איש מחוספס" (1981), עם סיסי ספייסק, אריק רוברטס וסם שפרד.
על הופעתו בסרט זה היה תומאס מועמד בשנת 1982 לפרס האמן הצעיר בקטגוריית השחקן הצעיר הטוב ביותר בסרט קולנוע, מטעם הקרן הלאומית האמריקאית לאמנים צעירים .
כאשר במאי "איש מחוספס", ג'ק פיסק , שמע שמנהלי הליהוק של "אי.טי.", מייק פנטון ומארסי לירוף, מתקשים למצוא ילד לתפקיד אליוט, אחרי שילד שנבחר בתחילה כשל במבחנים, הוא המליץ להם על תומאס בן ה-9, שהוטס מסן אנטוניו ללוס אנג'לס.
במבחן הבד הוא התבקש לאלתר דמות ילד שנציג נאס"א רוצה לקחת ממנו חוצן שהוא מסתיר בארון.
במהלך הדיאלוג עם פנטון שגילם את איש נאס"א, פרץ תומאס בבכי שריגש את הנוכחים.
סטיבן ספילברג התרשם מהילד שנהג כשחקן בוגר ושיטתי, השולט במעשיו ותחושותיו, ומיד בתום המבחן אמר לתומאס ללא שהיות: "אוקיי, ילד, קיבלת את התפקיד".
על מנת להביא את עצמו לדמעות, תומאס חשב על כלב הצ'יוואווה שלו, שנהרג לעיניו באכזריות על ידי הכלב של השכנים.
על תפקידו בסרט זה זכה תומאס בפרס האמן הצעיר ובפרסים נוספים.
על אף הצלחתו בתפקיד אליוט, הקריירה של תומאס כנער מתבגר בשנות ה-80 של המאה ה-20, קרטעה.
הוא קיבל תפקידים בפרויקטים זניחים יחסית ושיחק בארבעה סרטי קולנוע בלבד.
הקושי להשיג תפקידים משמעותיים נבע מתופעת הטייפקאסטינג שממנה סבל, מכיוון שמפיקים התקשו לראות בו דמות שונה מאשר "אליוט" מ"אי.טי.".
קפיצת הדרך הגיעה בשנת 1990, כאשר תומאס בן ה-19 קיבל תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "פסיכו 4: ההתחלה" (פריקוול ל"פסיכו" של אלפרד היצ'קוק משנת 1960) בו גילם את דמותו הצעירה של נורמן בייטס .
תפקידו המשמעותי הראשון של תומאס בחייו הבוגרים היה ב"רוחות של תשוקה" (1994), לצידם של בראד פיט, אנתוני הופקינס ואיידן קווין.
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר נוספים.
תפקידיו הבולטים של תומאס בשנות ה-90 היו בסרט "להתגרות במוות" (1997), ובמיני-סדרה "מובי דיק" (1998).
בשנת 2000 שיחק תומאס בסרט "כל הסוסים היפים" שביים בילי בוב ת'ורנטון, ובו גילם את לייסי רולינס, חברו הטוב של הפרוטגוניסט ג'ון גריידי קול (מאט דיימון).
בשנת 2002 הוא השתתף ב"כנופיות ניו יורק", סרט פשע היסטורי שביים מרטין סקורסזה והיה מועמד לפרס אוסקר בעשר קטגוריות.
לאחר מכן הופיע תומאס במספר סרטים דלי תקציב, בהם המותחן הקומי השחור "11:14" (2003) עם אנסמבל של שחקנים, בהם פטריק סווייזי, ברברה הרשי, הילרי סוונק, בן פוסטר, ועוד.
את העשור הראשון של המאה ה-21 בקולנוע, סיים תומאס עם תפקיד משנה בדרמת המלחמה הרומנטית "ג'ון היקר", לצידם של צ'נינג טייטום ואמנדה סייפריד.
כבר ב-2006 שיחק תומאס בעיבודים לטלוויזיה ליצירות אימה של סטיבן קינג, אך השלב המשמעותי הבא בקריירה שלו התחיל בשנת 2016 בשיתוף הפעולה הראשון בינו לבין הבמאי מייק פלנגאן, עת גילם את הכומר טום הוגאן בסרט "סיאנס: מקור הרשע" (פריקוול ל"סיאנס" משנת 2014).
השניים עבדו יחד בסרט "המשחקים של ג'רלד" (2017), ושיתוף הפעולה שלהם עלה מדרגה ב-2018, כאשר תומאס גילם את יו קריין הצעיר בסדרת נטפליקס, "מי מתגורר בבית היל", ולאחר מכן שיחק בשנת 2019 ב"דוקטור סליפ" (המשכון ל"הניצוץ" מ-1980), תפקיד קטן אך משמעותי של רוחו של ג'ק טורנס כמוזג בבר.
ב-2020 השתתף תומאס בצוות השחקנים הקבוע של הסדרה "מי מתגורר באחוזת בליי", בדמותו המופרעת של הנרי וינגרייב.
כמו כן, תומאס משתתף בסרט "לוכד החלומות" שביים ג'ייקוב ג'ונסטון על-פי ספר של סטיבן קינג, וצפוי לצאת בהזרמת מדיה ב-21 במרץ 2021. בנוסף על כל אלה, תומאס שיחק בסרט "נערה בבונקר" (2018) המבוסס על הספור האמיתי של חטיפת אליזבת שוף, ובו הוא גילם את החוטף, וינסון פיליו.
בנובמבר 2019 שיחזר תומאס את דמותו של אליוט בסרטון פרסומת בן ארבע דקות, שהפיקה חברת "קומקאסט" עבור חברת התקשורת "אקספיניטי" .
בסרטון זה, שהוא מעין המשכון ל"אי.טי.", מתאחד אליוט, כעת אדם בוגר בעל משפחה, עם אי.טי.
המגיע לביקור בכדור הארץ, 37 שנים אחרי פגישתם הראשונה.
בסרטון משוחזרות סצנות מהסרט משנת 1982, כולל התמונה האייקונית שבה מרחפים אליוט ואי.טי.
על אופניים, על רקע הירח.
בשנת 2021 הוא שב לשתף פעולה עם מייק פלנגאן, כאשר השתתף בצוות שחקני סדרת האימה "טקס חצות" (נטפליקס), יצירתו של פלנגאן
הנרי תומאס מייחס את חיבתו לסוגת האימה, לסרטיו של אלפרד היצ'קוק אותם ראה כילד בחברת אימו, שהעריצה את היצ'קוק.
הנרי תומאס מנגן בגיטרה, שר, כותב ומלחין פזמונים.
במחצית השנייה של שנות ה-90 הוא היה חבר בלהקת פולק רוק בסן אנטוניו, בשם "דה בלו הילר'ז" (The Blue Heelers.
"בלו הילר" הוא כינוי לכלב הבקר האוסטרלי).
הלהקה הוציאה אלבום אינדי אחד והתפרקה בשנת 1998, אחרי שתומאס עבר ללוס אנג'לס, שם הקים וממשיך להוביל את להקת "פארספיקר" (Farspeaker), השואבת השראה מיוצרים כטום וייטס, וילי נלסון, דייוויד בואי וג'ון לי הוקר.
הלהקה הוציאה אלבום בכורה בשנת 2018.
תומאס הביא לביטוי את כישוריו המוזיקליים בסרטים שבהם השתתף: השיר "Truckstop Coffee" של "דה בלו הילר'ז", נכלל בפסקול הסרט "ניאגרה, ניאגרה" (1997).
בשנת 2003 הוא כתב ארבעה פזמונים, יחד עם הזמר-יוצר האנגלי ניקי סאדן , לפסקול הסרט "האני בייבי" שביים הבמאי הפיני מיקה קאוריסמאקי , ובו גילם תומאס דמות בדיונית של הזמר-יוצר טום בראקט, וביצע את הפזמונים בעצמו.
לאחר מכן עבדו תומאס וסאדן על אלבום משותף, אך שיתוף הפעולה נקטע עם מותו של סאדן ב-2006. בשנת 2011 הוא גילם את הזמר האנק ויליאמס בסרט הביוגרפי "הנסיעה האחרונה".
ב-1 באפריל 2019 יצא לאור ספר ביכורים מאת הנרי תומאס.
זהו ספר בשם "The Window and the Mirror" (בעברית: "החלון והַמַּרְאָה"), הראשון בסדרת ספרי פנטזיה על אודות מלחמת גובלינים המתרחשת בממלכת "אוֹסְטֵרְיָה" הבדיונית.
תומאס מתאר את סדרת סיפורי מלחמות הגובלינים כ"משחקי הכס פוגש את שר הטבעות".
לדבריו, העלילה בעלת נימה רוחנית-סביבתית, ובה מנסים הפרוטגוניסטים להציל את העולם.
לשאלה מה דחף אותו לעסוק בכתיבה, סיפר תומאס שכשחקן יש לו פרקי זמן פנויים, והוא רצה לעשות פעילות יצירתית בעיתות הפנאי שלו.
הנרי תומאס נשוי בשלישית ומתגורר משנת 2014 בווילסונוויל , אורגון.
ב-20 במאי 2002 הוא התחתן עם השחקנית קלי היל, והם התגרשו כעבור שנתיים, ב-2 במאי 2002. ב-10 במאי 2004 נשא תומאס לאישה את השחקנית הגרמנייה מארי צילקה , ומנישואים אלה נולדה הבת הייזל.
הם התגרשו בשנת 2007, אחרי שצילקה ניהלה קשר רומנטי ממושך עם השחקן הגרמני כריסטוף מאריה הרבסט .
משנת 2009 נשוי תומאס לאנאלי פרי, והם הורים לבת, אוולין, ולהנרי תומאס הַבֵּן.
תומאס הוא חובב ספרות פנטזיה, ובעיקר את יצירותיהם של ג'.ר.ר.
טולקין ורוברט ג'ורדן, ומילדות הוא משחק ב"מבוכים ודרקונים".
ב-21 באוקטובר 2019 נעצר תומאס בידי משטרת העיר טואלטין באורגון, בחשד של נהיגה בשכרות.
זאת, אחרי שעוברי אורח ראו את מכוניתו עומדת ללא תנועה בנתיב הנסיעה.
השוטרים מצאו את תומאס יושב מעורפל הכרה, וברשותו בקבוק ריק של תמיסת מריחואנה.
הוא סירב לבדיקת פיכחות, בדרך לתחנת המשטרה איים על שוטרת שיביא לפיטוריה, ונחשד שמהל במים את דגימת השתן.
אחרי שתומאס סירב לענות על כתב האישום, הוא חויב בתוכנית גמילה במשך שנה אחת, וכן חויב להתקין במכונית מכשיר לבדיקת נשימה, המשבית את המתנע בעת הצורך.
ב-8 בינואר 2021 נפוצו שמועות כוזבות בדבר מותו של תומאס, עם הופעת דף פייסבוק בשם "נוח בשלום הנרי תומאס" (R.I.P.
Henry Thomas), שפרסם הודעת אבל.
השמועות הופרכו מאחר שאף לא אחת מרשתות התקשורת האמריקאיות פרסמה ידיעה דומה, וככל הנראה, השמועה הייתה חלק מסדרת הודעות כוזבות שהתפרסמו בחודשים שקדמו לה על מותם כביכול של ידוענים.
שנהסדרהתפקידהערות1990פסיכו 4: ההתחלהנורמן בייטס בצעירותוסרט טלוויזיה1992A Taste for Killing קארי סלואןסרט טלוויזיה1995כתב אישום: משפט מקמרטין ריי באקיסרט טלוויזיה1996Riders of the Purple Sage בן ונטרססרט טלוויזיה1998מובי דיקישמעאלמיני-סדרה1999Happy Face Murders דילן מק'קארתיסרט טלוויזיה2005אשפי האימה ג'יימיסדרה.
פרק: "שוקולד" 2006הייאוש של סטיבן קינג פיטר ג'קסוןסרט טלוויזיה2006סיוטים וחלומות: מסיפוריו של סטיבן קינג רוברט פורנויפרק: ""2007-08ללא עקבותפרנקלין רומרשני פרקים2009CSIג'רמי קנטפרק: "פטיש לו היה לי"2011המנטליסטתומאס ליסבוןפרק: ""2013-14הבוגדת (אנ')טי.ג'יי.
קארסטןתפקיד ראשי; 13 פרקים2015בני החירות ג'ון אדמסמיני-סדרה2016חוק וסדר: מדור מיוחדשון רוברטספרק: "Making a Rapist"2017דברים טובים יותררובין4 פרקים2018מי מתגורר בבית היליו קריין בצעירותומשתתף בצוות השחקנים הקבוענערה בבונקר וינסון פיליו סרט טלוויזיה2020FBI: המבוקשים ביותרד"ר ג'אסטין ברוקפרק: "Dopesick"2020סטארגירלצ'ארלס מק'ניידר / דוקטור מידנייט,
קולו של צ'אקדמות חוזרתמי מתגורר באחוזת בליילורד הנרי וינגרייבמשתתף בצוות השחקנים הקבוע2021Just Beyond כריס המשוגעפרק: "Parents Are From Mars, Kids Are From Venus"2021-הווהטקס חצותאד פליןסדרת נטפליקס2023נפילת בית אשרפרדריק אשרמיני-סדרה
+שנהארגון מעניקקטגוריהיצירהתוצאהמקור1982פרס האמן הצעירהשחקן הטוב ביותראיש מחוספס1983פרס האמן הצעירהשחקן הטוב ביותראי.טי.
הנצחה בהיכל התהילה של הקולנוע בטקסס (2013).
מקום 24 ברשימת "100 הילדים הכוכבים הגדולים ביותר" לשנת 2005 של ערוץ VH1
מקום רביעי ברשימת "50 הכוכבים-ילדים החמודים ביותר" לשנת 2005 של ערוץ (אחרי מרי קייט ואשלי אולסן, מקולי קאלקין וג'ונתן ליפניקי)
בעלה של דניאלה פון בילוב, בתם הראשונה של הנס פון בילוב וקוזימה וגנר.
תודה האמין שאמנות גרמנית צריכה להמחיש מיומנויות טכניות חדישות, ריאליזם והאדרת הגזע הארי.
הוא טען כי אמנות טובה היא אמנות שקלה להבנה, ולא רק לאקדמאים ולבורגנים.
בכתביו, כתב תודה רבות על האופן שבו האמנות הצרפתית המודרנית ניסתה להשמיד את האמנות הגרמנית.
השקפותיו הפילוסופיות היו להשראה בעת גיבוש המדיניות של הרייך השלישי.
הנרי רודריק ניומן היה צייר נוף ודומם אמריקאי, שהושפע מהסגנון הפרה-רפאליטי.
נוימן נולד בעיר איסטון במדינת ניו יורק.
בשנת 1853 עברה משפחתו לעיר ניו יורק.
בסביבות 1860 החל ללמוד להיות רופא, כמו אביו, אך בזמנו הפנוי לימד את עצמו לצייר.
כשאביו נפטר, בשנת 1861, הוא ויתר על לימודי הרפואה ובגיל שמונה עשרה הצהיר על כוונתו להיות צייר.
אמו, מטבע הדברים לא הייתה מרוצה, נתנה לו שנה אחת להוכיח שהוא יכול לפרנס את עצמו בדרך זו.
בתגובה, הוא בילה שישה חודשים בציור נופים בסטוקברידג', מסצ'וסטס, ולאחר מכן שלח שלושה ציורים לאקדמיה הלאומית לעיצוב.
משנת 1864 היה חבר באגודה האמריקאית, בהשראת הפרה-רפאליטים, לקידום מטרת האמת באמנות.
ב-1868 הוא נמשך לפלורידה מסיבות בריאותיות והפך לאחד הציירים האמריקאים הראשונים שעבדו שם, ליד סנט אוגוסטינוס.
באביב 1870 הוא נסע לצרפת, שם למד זמן קצר אצל ז'אן-לאון ז'רום, אך לא היה מרוצה משיטותיו.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה, עבר לאיטליה, שם התגורר עד סוף ימיו.
באטליה הוא התמקד בציור אדריכלות ופרחים.
בשנת 1877, המבקר האנגלי ג'ון ראסקין ראה את עבודתו והזמין אצלו כמה ציורים.
ניומן היה נשוי בשנת 1883 לאנגליה מרי ווטסון וויליס.
החל משנת 1887 הוא החל לבלות חורפים במצרים, ונשאר שם מספר חודשים מדי שנה.
הוא חזר למצרים כמעט בכל חורף למשך שארית חייו.
רוב היצירות שיצר באותם ביקורים הן צבעי מים של מבנים עתיקים, במיוחד של מקדשים, ולא רק סצנות מזרחיות רגילות.
בשנים 1896–1897 הוא ביקר ביפן, שם ערך תצוגות של תמונות אדריכלות ונוף.
– 4 באפריל 1781) היה פוליטיקאי בריטי שכיהן בפרלמנט הבריטי מ־1765 עד 1780. הוא היה חבר קרוב של הסופר והמילונאי סמואל ג'ונסון.
כמו אביו, היה ת'רייל הבעלים של מבשלת הבירה הלונדונית הגדולה H.
ת'רייל נולד בפאב ברובע סאת'ק, לונדון.
הוריו היו בעל המבשלה העשיר ראלף ת'רייל (1698–1758) ומרי ת'רייל.
בשנת 1763 נשא לאישה את הסטר לינץ סולסברי; לזוג נולדו 12 ילדים, והסטר האריכה ימים אחריו.
הוא היה חבר פרלמנט מטעם סאת'ק משנת 1765 עד 1780, וכיהן תקופה מסוימת כחבר מועצת העיר וכשריף הסיטי של לונדון.
ת'רייל התחנך באיטון קולג' וביוניברסיטי קולג', אוקספורד, עד שנת 1744. הוא יצא לטיול ברחבי אירופה עם הלורד ויליאם הנרי ליטלטון ווסטקוט (הברון ליטלטון הראשון, 1724–1808).
המילונאי, המבקר, והמסאי סמואל ג'ונסון פגש לראשונה את משפחת ת'רייל ב־9 או ב־10 בינואר 1765, ומיד הפך כמעט לחלק ממשפחתם.
ת'רייל קיים סביבו חוג ספרותי רחב.
כשפרנסס (פאני) ברני התקבלה לחוג, כתב סמואל קריספ "איפה תמצאי עוד חוג כזה?
הו, פאני, החשיבי תקופה זו למאושרת בחייך." במשך 15 השנים הבאות, עד מותו של ת'רייל ב־1781, התגורר ג'ונסון בעיקר עם בני הזוג ת'רייל בביתם הכפרי "סטרטהם פארק" או בבית המבשלה.
ב־23 בדצמבר 1765 נבחר הנרי ת'רייל לפרלמנט.
הוא המשיך לייצג את סאת'ק עד לתבוסתו בבחירות ב־1780.
ת'רייל ירש מאביו את המבשלה Anchor Brewery בסאת'ק.
בשנת 1772 ניסיון לבישול בירה ללא לתת או כשות הכניסה את המבשלה לחובות בסך 130,000 ליש"ט (כ־13 מיליון ליש"ט בערכי המאה ה־21).
הנרי ת'רייל כמעט נאלץ לפשוט רגל.
רעייתו, הסטר ת'רייל, גייסה כסף מאמהּ ומחברים, והוא הצליח להחזיר את חובותיו תוך תשע שנים.
ב־1774 יצאו בני הזוג ת'רייל עם סמואל ג'ונסון לסיור בוויילס, שבמהלכו ביקרו את בן דודה של הסטר, סר רוברט קוטון ב־Lleweni Hall בדנבישייר.
בספטמבר 1775 נסעו בני הזוג ת'רייל, עם בתם הבכורה קוויני, עם ג'ונסון, ועם ג'וזפה בארטי, לפריז.
ב־19 באוקטובר 1775 התקבלו בחצר המלך לואי ה־16 והמלכה מארי אנטואנט בטירת פונטנבלו, ונהנו מארוחת ערב ומביקור בתיאטרון עם הזוג המלכותי.
להנרי ולהסטר ת'רייל היו שנים־עשר ילדים; מתוכם שרדו עד בגרות רק ארבע בנות:
נישואיהם של הנרי והסטר תוארו עוד בחייהם כחסרי אהבה.
בתגובה לכך, כתבה הסטר בתאריך יום נישואיהם בשנת 1787, שש שנים לאחר מות הנרי, כתבה הסטר:
ייתכן שמקור ההשערה לפיה הסטר לא אהבה את בעלה בעובדה שהיא באה ממעמד חברתי גבוה משמעותית מזה של ת'רייל, ולעיתים קרובות האפילה עליו באירועים חברתיים בשל אילן היוחסין של משפחתה.
יש דיווחים לפיהם לעיתים זה הרתיח את ת'רייל, ואולי הוביל למערכת יחסים מביכה בין השניים במהלך אירועים ציבוריים.
פאני ברני כתבה שנפשה של הסטר הייתה 'מבולבל באכזריות' מאבל על מות הנרי.
ביוני 1777 כתבה אשתו ב"ת'רייליאנה":
ב־1 באפריל 1777 פורסם בעיתונים דיווח כוזב על מות הנרי ת'רייל, אשר גרם לג'יימס בוסוול ל"מצב מאוד לא נעים של אי־ודאות".
ב־8 או ב־11 ביוני 1779 לקה ת'רייל לראשונה בשבץ, בבית אחותו – גברת סוזנה נסביט.
השבץ השני התרחש ב־19 או ב־21 בפברואר 1780; ב־10 בספטמבר לקה בשבץ בשלישית, בזמן שחיזר אחר בוחרים במהלך מערכת הבחירות הכלליות של 1780.
הנרי ת'רייל מת בלונדון ב־4 באפריל 1781, עם אשתו ועם סמואל ג'ונסון לצידו.
הוא נקבר בקריפטה של כנסיית סנט לאונרדס, סטרטהאם.
את כיתוב המצבה שלו חיבר סמואל ג'ונסון.
עוד כתב ג'ונסון על ת'רייל:
המוציאים לפועל את צוואתו של הנרי ת'רייל היו סמואל ג'ונסון, הנרי סמית', ג'וזף קראצ'לי, ג'ון קייטור והסטר ת'רייל.
המבשלה Anchor Brewhouse נמכרה במהירות לדייוויד בארקלי, שהכניס את המנהל הוותיק מטעם ת'רייל, ג'ון פרקינס (1730–1812), כשותף בבעלות.
הם הפכו לחברת בארקלי, פרקינס ושות'.
מלוא סכום זה הופקד בנאמנות עבור חמש בנותיו של ת'רייל, שדווח כי קיבלו 20,000 ליש"ט כל אחת (כ־2,000,000 ליש"ט בערכי המאה ה־21).
מנכסים אחרים קיבלה הסטר ת'רייל, אלמנתו, את הריבית שהניב סכום של 50,000 ליש"ט למשך כל חייה, ואת הרכוש בסטרטהאם פארק (כולל כל ציורי סר ג'ושוע ריינולדס) למשך חייה.
הנרי פרדריק שריקר היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-36 וה-38 בשנים 1941–1945 ולאחר מכן בשנים 1949–1953. הוא היחידי מבין מושלי אינדיאנה שנבחר לשתי תקופות כהונה בלתי רצופות, ומושל המדינה היחידי בין השנים 1852–1977 שנבחר ליותר מתקופת כהונה אחת.
תקופות כהונתו של שריקר כמושל עמדו בסימן של התנגדות חזקה של האספה הכללית של אינדיאנה, שניסתה לקחת סמכויות מהמושל שהוענקו לו במהלך השפל הגדול.
שריקר נאבק בניסיונות אלו בבתי המשפט של המדינה, ואף על פי שבאופן סמלי צומצמו סמכויותיו, פסק בית המשפט העליון של אינדיאנה בפסק הדין "טאקר נגד אינדיאנה" שהמושל הוא ראש הרשות המבצעת של המדינה, ושבית המחוקקים לא יכול להעביר חקיקה שתתערב בהפרדת הרשויות.
הנרי שריקר נולד בעיירה נורת' ג'דסון שבאינדיאנה כבנם של פרדריק ומגדלנה גריי שטריקר, זוג מהגרים בווארים.
הוא התחנך בבית ספר לותרני פרטי בעיירת הולדתו והשלים שמונה שנות לימוד בבית ספר ציבורי.
לאחר מכן הוא החל לעבוד בחנות המכולת של משפחתו כמנהל חשבונות.
הוריו שלחו אותו לקולג' מקומי כדי ללמוד הנהלת חשבונות כצעד הסופי בתהליך חינוכו.
לאחר שעבד בחנות במשך תשע שנים, החליט שריקר להיות עורך דין ופעל לקראת מטרה זו כאשר קיבל משרה במשרד הפקיד של מחוז סטארק, בעיר נוקס.
לאחר שנה של לימוד משפטים בזמנו הפנוי, הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בנוקס בשיתוף עם מדריכו, אדריאן קורטרייט.
ב-1907 הוא היה לקופאי בבנק בעיירה המלט, וב-1908 היה לבעלים, המוציא לאור והעורך של העיתון Starke County Democrat.
שריקר היה מעורב באופן פעיל בקהילה, ארגן ב-1912 את פלוגת הצופים הבנים הראשונה במחוז סטארק, ושימש כמפקד מחלקת מכבי האש של נוקס.
באותה תקופה הוא הכיר את מוד בראון, ילידת נוקס שעבדה כמורה בדקוטה הצפונית.
שריקר ביקר אותה ושכנע אותה לשוב לעיירה, וכך הם נישאו ב-1914. ב-1919 הוא שב לעיסוקו הקודם והיה לקופאי של הבנק הלאומי הראשון של נוקס.
כניסתו הראשונה של שריקר לפוליטיקה הייתה כאשר ב-1924 הוא התמודד בבחירות לסנאט של אינדיאנה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
לאחר הפסדו בבחירות, הוא המשיך לעבוד במשרתו כקופאי בבנק עד 1932, כאשר הוא התמודד שוב והפעם ניצח.
במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא ניסח חקיקה להקמת בית משפט מחוזי חדש עבור מחוז שטארק.
הצעת חוק חשובה נוספת שהוגשה על ידו הייתה זו שיצרה מערכת של קביעות בעבודה למורים עובדי המדינה, שהבטיחה שהמורים יוכלו לשמור על מקום עבודתם לאחר השלמת מספר מסוים של שנים בשירות המדינה.
הצעת חוק שלישית שהגיש יצרה מערכת גמלאות לכבאים באינדיאנה.
כל שלושת הצעות החוק הללו עברו והתקבלו כחוקים.
ב-1936 הוצע לשריקר להתמודד לכהונה נוספת בסנאט, אך הוא דחה את הצעת המועמדות לאחר שהמושל פול מקנאט דאג שוועידת המפלגה המדינתית תבחר בו כמועמד המפלגה למשרת סגן מושל אינדיאנה, כשותפו למרוץ של מ.
מקנאט נחשב באופן משמעותי שמרן הרבה יותר מאשר טאונסנד, והנהגת המפלגה האמינה ששריקר יוכל להוות יתרון במשיכת קולות מהרפובליקנים.
טאונסנד ושריקר ניצחו בבחירות הכללית והושבעו לתפקידיהם בינואר 1937.
כנשיא הסנאט המדינתי שנשלט על ידי הדמוקרטים, סייע שריקר להעביר חוקי רווחה שנתמכו על ידי טאונסנד.
כסגן המושל, הוא גם היה ראש מחלקת החקלאות המדינתית, ובילה זמן משמעותי בנסיעות ברחבי המדינה כדי לקיים פגישות עם מנהיגי הקהילות החקלאיות.
המפלגה הדמוקרטית במדינה הייתה בעיצומו של ויכוח במהלך תקופת כהונתו.
הסיעה בראשותם של מקנאט ושל פרדריק ואן נויס התנגדה לתוכניתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להגדיל את מספר השופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
רוזוולט התערב בענייני המפלגה באינדיאנה, ובתמיכתו של טאונסנד, הוא ניסה להדיח את הסנאטורים מאינדיאנה שבלמו את תוכניתו.
שריקר לא זיהה את עצמו עם אחד הצדדים בוויכוח, שבו בסופו של דבר ניצח מקנאט.
נסיעותיו ברחבי המדינה הפכו למעשה למערכת בחירות שנמשכה ארבע שנים למשרת המושל, וכך הוא גרף תמיכה ברחבי המדינה.
בוועידת הדמוקרטים המדינתית של 1940 זכה שריקר במועמדות המפלגה למשרת המושל כבר בסבב ההצבעה השני, וקיבל את הרוב של קולות הנציגים מהחלקים הכפריים של אינדיאנה.
באותה שנה פנתה דעת הקהל נגד הדמוקרטים באופן משמעותי, בעיקר בשל ההוצאות על תחומי הרווחה.
כדי לנצח בבחירות, התמקד שריקר בפופולריות האישית שלו יותר מאשר הקשר שלו עם המפלגה.
בבחירות הכללית הוא ניצח בהפרש של קצת יותר מ-4,000 קולות והיה הדמוקרט היחידי שנבחר בבחירות מדינתיות כלשהן באותה שנה.
הרפובליקנים זכו בניצחון סוחף השיגו רוב גדול בשני בתי האספה הכללית של אינדיאנה לראשונה מזה 15 שנים.
חלק ממצע הרפובליקנים היה להפריד את המדינה ממערכת הרווחה הפדרלית, לבטל את הגידול המשמעותי בסמכויות שהוענקו למושל בחוק הארגון מחדש של הרשות המבצעת, ולקצץ בהוצאות ובמיסים.
כאשר הושבע שריקר כמושל אינדיאנה בינואר 1941, היה ברור שהמאבק מול האספה הכללת בלתי נמנע.
משעה שהתכנסה, ביטלה האספה הכללית מיד את חוק הארגון מחדש של הרשות המבצעת, שללה מהמושל את סמכויותיו הישירות לניהול מספר סוכנויות ממשלתיות ואת סמכותו למנות פקידי ממשל, שהועברו לידיה של האספה.
שריקר תמך בגלוי בביטול החוק, בציינו שאין ברצונו להחזיק ב"סמכויות רודניות".
עם זאת, כאשר הוגשה לו הצעת החוק לחתימה כחוק, הוא הטיל עליה וטו בטענה שבאופן שבו היה הייתה מנוסחת היא תוריד את מעמדו לכזה של "נער שליחויות".
כדי לעקוף את הווטו נדרש רוב פשוט, שהושג מידית באספה.
עד מהרה המשיכו הרפובליקנים בניסיונם להגביל את סמכויות המושל והעבירו את חוק הממשל המדינתי של 1941. החוק ארגן מחדש את המדינה לחמש מחלקות ממשל, כשרק הקטנה מביניהן, שכללה את עוזריו של המושל, נותרה תחת ניהולו הישיר של המושל.
שאר ארבע הסוכנויות הוכפפו תחת שליטת מועצת נציבים בת שלושה חברים.
המועצה כללה את המושל ושני נציבים שמונו על ידי האספה הכללית.
סידור זה למעשה נתן לאספה הכללית את היכולת לנהל את המחלקות.
שריקר הטיל וטו על החוק כאשר הוא הונח על שולחנו, אך ווטו זה שוב נעקף.
כאשר הסתיים מושב האספה הכללית באפריל, הגיש שריקר עתירה לבתי המשפט של המדינה, בטענה שהחוק הפר את עקרון הפרדת הרשויות.
בית המשפט של מחוז מריון השהה את החוק עד לעיון בו על ידי בית המשפט העליון של אינדיאנה.
מזכיר המדינה של אינדיאנה, הרפובליקני ג'יימס מ.
טאקר, הגיש עתירת נגד בטענה שלבתי המשפט של המדינה אין את הסמכות להשהות חוק שנחקק על ידי בית המחוקקים, והאשים את בית המשפט בהפרת עקרון הפרדת הרשויות.
פסק הדין "טאקר נגד אינדיאנה" הגיע לדיון בפני בית המשפט העליון של אינדיאנה, שפסק שהמושל הוא ראש הרשות המבצעת של המדינה, ושבית המחוקקים לא יכול היה להעביר חקיקה שתפר עיקרון זה.
הוא פסק ברוב של ארבעה מול אחד, שחוק הממשל המדינתי נוגד את החוקה.
שריקר סירב לכנס את האספה הכללית למושב מיוחד.
האספה הכללית לא יכלה להתכנס עד 1943, כאשר אז היא העבירה מידית חוק לרפורמה במערכת הפטרונות הפוליטית והעבירה את רוב סוכנויות המדינה לשיטת הערכת העובדים שכבר הייתה נהוגה בסוכנויות אחרות.
הם גם השתלטו על הקרן של שני האחוזים, שעל פיה נדרשו כל עובדי המדינה לתרום שני אחוזים משכרם לממן את הקרן שתמכה במפלגה הדמוקרטית.
באמצעות הקמת ועד שיפקח על הקרן, הם הבטיחו שהכספים בה יחולקו באופן שווה בין שתי המפלגות.
שריקר הטיל וטו גם על חוק זה, אך בית המחוקקים עקף אותו שוב.
ב-1944 הוזכר שמו של שריקר כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית.
הדמוקרטים באינדיאנה התנגדו למועמדתו של סגן הנשיא המכהן הנרי וולאס, והציעו שבשל מוצאו מאיווה, גם היא אחת ממדינות המערב התיכון, שלרוב תמך ברפובליקנים, בחירתו של שריקר תוכל להוות משקל נגד משמעותי למועמד הרפובליקנים למשרת סגן הנשיא, מושל אוהיו ג'ון בריקר.
על אף האזכורים על כך בעיתונות, לא עשה שריקר מאמצים להתמודד על משרת סגן הנשיא.
בוועידה הארצית של הדמוקרטים, ניסתה המשלחת מאינדיאנה, בהנהגתו של שריקר, לגייס ללא הצלחה את התמיכה במקנאט או בשרמן מינטון כחלופה לוולאס, או למועמד המועדף על פניו, הארי טרומן.
כאשר לא בשלה התמיכה במקנאט או במינטון, תמכה המשלחה מאינדיאנה בטרומן.
בשל הגבלת הכהונה שמנעה ממנו להתמודד על תקופת כהונה שנייה רצופה כמושל, הוצגה מועמדותו של שריקר לסנאט של ארצות הברית.
מערכת בחירות זו הייתה רצופת מאבקים, אך שריקר נוצח על ידי הומר א.
קייפהארט בהפרש של 48.9 מול 50.2 אחוזים מקולות הבוחרים.
שריקר שב לחייו הפרטיים והצטרף לבנק אמריקן פלטשר הלאומי באינדיאנפוליס.
במהלך הדרבי של קנטקי של 1949 הורה שריקר על דיכוי של פעילות הימורים בלתי חוקיים במחוז אורנג', ליד מלון פרנץ' ליק ספרינג.
הדמוקרטים החזיקו ברוב קטן באספה הכללית במהלך השנתיים הראשונות של תקופת כהונתו השנייה של שריקר, אך בבחירות אמצע הכהונה הבאות, השיבו הרפובליקנים לעצמם את השליטה.
הם העבירו חקיקה שקבעה את פרסום שמם של מקבלי סיוע ממערכת הרווחה ואת הסכומים שקיבלו.
הייתה זו הפרה של חוקי הרווחה הפדרליים, וכתוצאה מהחקיקה הייתה אינדיאנה עלולה לאבד את המימון הפדרלי למערכת הרווחה המדינתית.
שריקר הטיל וטו על החוק, אך בית המחוקקים עקף אותו.
הממשלה הפדרלית הפסיקה מיד את המימון, וכך נוצר גרעון של 18 מיליון דולר בתקציב המדינה של אינדיאנה.
שריקר כינס את האספה הכללית למושב מיוחד כדי לפתור את המצב הפיננסי, אך לא הוסכם על שום פתרון.
תחת זאת, העבירו המחוקקים חוק שעיכב את חשיפת תיקי הרווחה בשנתיים.
בינתיים, הצליח הסנאטור ויליאם א.
ג'נר לדאוג להעברת חקיקה ברמה הפדרלית למנוע מאינדיאנה מלאבד את מימון מערכות הרווחה ברגע שהחוק יכנס לתוקף.
שריקר סיים את כהונתו כשאינדיאנה יכלה להציג עודף תקציבי של 115 מיליון דולר בזכות מדיניות הוצאה חסכנית ובשל תמיכתו בתוכניות ההוצאות של המדינה.
מערכת הכבישים המהירים של המדינה, בתי הספר הציבוריים ובתי הסוהר סבלו במשך השנים הללו מהזנחה.
לאחר תום כהונתו, היה שריקר שותף לייסוד חברת הביטוח נגד שריפות ונזקים ובאש של אינדיאנפוליס.
הוא זכה לשם כפוליטיקאי פופולרי באינדיאנה שנודע בשל קסמו האישי כאיש מעיירה קטנה ובשל הכובע הלבן שחבש, שנודע כסימן ההיכר שלו.
הוא נהנה מביקוש לנאומיו, ומועמדים דמוקרטים למשרות ציבוריות ביקשו את עצתו ותמיכתו.
הוא זכה להכרה ברמה הלאומית כאשר הוא נבחר לשאת את נאום הצגת מועמדתו של עדלי סטיבנסון בוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1952. באותה שנה התמודד שריקר שוב על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח שוב על ידי מועמד הרפובליקנים, ג'נר, הפעם בהפרש של 5.6 אחוזים.