tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למעשה, לכל החומרים הפיזיקליים יש תגובה שתלויה בזמן מכיוון שהם אינם יכולים להגיב באופן מיידי לשדות שמופעלים עליהם, אך עבור בעיות רבות (כאשר מדובר על רוחב סרט צר מספיק), ניתן להזניח את התלות הזו.
ההטלה של הפרש שדות ההעתקה על הנורמל בממשק בין שני חומרים מקיימת: , כאשר היא צפיפות המטען המשטחי החופשי על השפה, והווקטור הוא וקטור יחידה בכיוון הנורמל.
את התוצאה הזו ניתן לקבל מחוק גאוס בצורתו האינטגרלית.
השימוש המוקדם ביותר הידוע במונח הוא משנת 1864, במאמרו של ג'יימס קלרק מקסוול A Dynamical Theory of the Electromagnetic Field.
מקסוול הציג את המונח , הקיבול הספציפי של השראה חשמלית, בצורה שונה מהסימונים המודרניים והמוכרים.
אוליבר הביסייד ניסח מחדש את משוואות מקסוול לצורה המודרנית, כשקיבץ אותם ב-1884, במקביל לוילארד גיבס והיינריך הרץ, את המשוואות לקבוצה נפרדת.
קבוצה זו של ארבע משוואות נודעה כמשוואות הרץ-הביסייד ומשוואות מקסוול-הרץ, ולעיתים עדיין מתוארת כמשוואות מקסוול-הביסייד.
נראה שהביסייד הוא שהעניק לשדה ההעתקה החשמלית את הצורה המוכרת לו כיום.
דוגמה – קבל לוחות עם חומר דיאלקטרי
קבל לוחות אידיאלי מורכב משני לוחות מתכתיים מקבילים גדולים מספיק כך שאפשר להניח שהשדה בין הלוחות הוא אחיד וכיוונו הוא הווקטור בין שני הלוחות.
על אחד הלוחות יש מטען חיובי , ועל הלוח השני מטען שלילי .
השטח של כל אחד מהלוחות הוא והמרחק ביניהם הוא .
כדי לחשב את שדה ההעתקה החשמלי בין הלוחות, ניתן להשתמש בחוק גאוס:
אם משתמשים בקופסה המלבנית המופיעה בציור מתקבל כי .
כלומר שדה ההעתקה שווה לצפיפות המשטחית של המטען.
אם התווך מלא בחומר בעל מקדם דיאלקטרי , אז השדה החשמלי בין הלוחות מקיים והפוטנציאל בין הלוחות הוא .
הוספת החומר הדיאלקטרי בין הלוחות מגדילה את פי , כך שכדי להגיע לטעינה של מטען דומה, יש צורך בהפרש מתחים קטן יותר בפקטור הזה.
כלומר הביטול החלקי של השדות בתוך החומר הדיאלקטרי מאפשר לכמות גדולה יותר של מטען חופשי לשכון על שני הלוחות של הקבל באותו הפרש מתחים.
שדה ההעתקה החשמלי וחוק גאוס עבורו מאפשר לחשב את התכונה הזו של קבלים, תכונה שנעשה בה שימוש רב בקבלים במציאות.
שדה הגז דרום פארס הוא שדה גז טבעי וקונדנסט הממוקם במפרץ הפרסי.
זהו שדה הגז טבעי הגדול בעולם, והבעלות עליו מתחלקת בין איראן וקטר.
לפי סוכנות האנרגיה הבין-לאומית, השדה מכיל 51 טריליון מ"ק של גז טבעי במקום וכ- של קונדנסט גז טבעי.
ברשימת שדות גז טבעי הוא כמעט משתווה בסך המשאבים הניתנים להפקה לכל שאר השדות יחד.
לשדה זה השפעה גאו-אסטרטגית משמעותית.
השדה משתרע על שטח של 9,700 קמ"ר, כאשר 3,700 קמ"ר (דרום פארס) נמצאים במים הטריטוריאליים של איראן ו-6,000 קמ"ר (צפון דום) במים הטריטוריאליים של קטר.
במהלך מבצע עם כלביא, הותקפו מתקני עיבוד גז טבעי בשדה הגז על ידי חיל האוויר הישראלי, מה שיצר פיצוצי משנה ושרפות.
השדה נמצא בעומק של 3,000 מטרים מתחת לקרקעית הים, בעומק מים של 65 מטרים, ומורכב משתי תצורות נושאות גז: קנגאן (טריאס) ודלאן עליון (פרם).
כל תצורה מחולקת לשתי שכבות מאגר נפרדות, מופרדות על ידי מחסומים אטומים.
השדה כולל ארבע שכבות מאגר: K1, K2, K3 ו-K4.
היחידות K1 ו-K3 מורכבות בעיקר מדולומיטים ואנהידריטים, בעוד K2 ו-K4, המהוות מאגרי גז עיקריים, כוללות אבן גיר ודולומיט.
שכבת אנהידריט מסיבית (חבר הנאר) מפרידה בין K4 ליחידת K5 שמתחתיה, בעלת איכויות מאגר נמוכות.
עובי אזור התשלום הגולמי בשדה דרום פארס הוא 450 במטרים, משתרע בעומקים של 2,750 מטרים עד 3,200 מטרים.
שכבות המאגר נוטות בעדינות לצפון-מזרח.
עובי ממוצע של יחידות המאגר יורד מדרום פארס (450 מטרים) לשדה צפון דום (385 מטרים).
כמו במבני מאגר אחרים באזור, המאגר בקשת קטר חתוך על ידי מערכת שברים בכיוון צפון-צפון-מערב לדרום-דרום-מזרח.
תהליכי דיאגנזה משפיעים משמעותית על איכות המאגר.
השדה הוא חלק ממבנה קשת קטר, הנתחם על ידי חגורת הקימוט וההעתקה של זגרוס מצפון ומצפון-מזרח.
הצטברות הגז מוגבלת בעיקר ליחידות סטרטיגרפיות מהפרם–טריאס, הידועות כתצורות קנגאן-דלאן, המהוות מאגרי גז טבעי נרחבים בשדה ובאזור המפרץ הפרסי.
תצורות אלו, המוכרות גם כתצורת ח'וף, מורכבות מסדרות קרבונטיות-אוופוריטיות.
תצורות הפרם–טריאס המוקדם מחולקות לתצורות פאראגאן (פרם מוקדם), דלאן (פרם מאוחר) וקנגאן (טריאס מוקדם).
לפי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה (IEA) ב-2008, זהו שדה הגז הגדול בעולם.
הנפחים במקום מוערכים בכ-51 טריליון מ"ק של גז טבעי וכ-50 מיליארד חביות (7.9 מיליארד מ"ק) של קונדנסט גז טבעי.
בהמרה לשווה ערך חבית נפט, הנפחים במקום שווים לכ-360 מיליארד חביות (57 מיליארד מ"ק) של נפט (310 מיליארד של גז ו-50 מיליארד של קונדנסט), מה שהופך את השדה לצבירת הפחמימנים הקונבנציונלית הגדולה בעולם.
מאגר הגז הניתן להפקה שווה לכ-215 מיליארד חביות (34.2 מיליארד מ"ק) של נפט, והשדה מכיל כ- של קונדנסט ניתן להפקה, המהווה 230 מיליארד חביות (37 מיליארד מ"ק) של פחמימנים ניתנים להפקה.
מקדם ההחלמה של הגז בשדה הוא כ-70%, המתאים לכ-36 טריליון מ"ק של מאגרי גז ניתנים להפקה, המהווים כ-19% ממאגרי הגז הניתנים להפקה בעולם.
הערכות למקטע האיראני הן 14 טריליון מ"ק של גז טבעי במקום ו-10 טריליון מ"ק של גז ניתן להפקה, המהווה 36% ממאגרי גז טבעי באיראן ו-5.6% ממאגרי הגז המוכחים בעולם נכון ל-2007.
הערכות למקטע הקטרי הן 25 טריליון מ"ק של גז ניתן להפקה, המהווה כ-99% ממאגרי הגז המוכחים של קטר ו-14% ממאגרי הגז המוכחים בעולם.
טבלת מאגרי הגז של דרום פארס/צפון דום
מאחר שהשדה משותף והמאגר הומוגני מאוד, מאגרי ההפקה הסופיים של כל מדינה עשויים להשתנות מהערכה טכנית זו, המשקללת רק נתונים סטטיים ואינה כוללת את קצב נדידת הגז.
לכן, עדיף לומר שמאגרי ההפקה הסופיים של כל מדינה יהיו תלויים בהפקת הגז המצטברת שלה.
המקטע האיראני מכיל כ-18 מיליארד חביות (2.9 מיליארד מ"ק) של קונדנסט במקום, מתוכם 9 מיליארד חביות (1.4 מיליארד מ"ק) ניתנים להפקה, ואילו המקטע הקטרי מכיל כ-30 מיליארד חביות (4.8 מיליארד מ"ק) של קונדנסט במקום, ומתוכם לפחות 10 מיליארד חביות (1.6 מיליארד מ"ק) ניתנים להפקה.
השדה עשיר בנוזלים ומניב 40 חביות ליום (6.4 מ"ק ליום) של קונדנסט לכל 28 אלף מ"ק של גז.
רמת התפוקה של הבארות גבוהה מאוד, בממוצע 2.8 מיליון מ"ק ליום לבאר, בעוד התפוקה הממוצעת של בארות גז טבעי באיראן היא 1.5 מיליון מ"ק ליום לבאר.
ב-2005, קטר אנרג'י הביעה דאגה שהמאגרים של צפון דום מפותחים במהירות גבוהה מדי, מה שעלול להפחית את לחץ המאגר ולפגוע ביכולת ההפקה לטווח ארוך.
בתחילת 2005, ממשלת קטר הטילה מורטוריום על פרויקטים חדשים בשדה צפון דום עד להשלמת מחקר על מאגרי השדה.
מחקר זה לא צפוי להסתיים לפני 2009, ולכן פרויקטים חדשים לא צפויים להתחיל לפני 2010. עם זאת, המורטוריום לא השפיע על פרויקטים שאושרו או היו בעיצומם.
ב-2006 דווח כי קונוקופיליפס קדחה בארות יבשות בשדה צפון דום, מה שהוביל לסקפטיות לגבי היקף המאגרים המוכחים של קטר.
תמיכה נוספת לספקות נבעה מסבב חקירה ב-2008 בקטר, שמטרתו חיפוש גז בתצורת פרה-ח'וף, כאשר אחד הבלוקים ממוקם בדיוק מתחת לשדה צפון דום.
ב-29 באוקטובר 2007, מנכ"ל קטרגאס, פייסל אל-סוויידי, הצהיר כי המורטוריום על פרויקטים חדשים בשדה צפון דום, שהוטל ב-2005, עשוי להתארך עד 2011 או 2012. המורטוריום הוסר באפריל 2017 עם הכרזה על פרויקט גז חדש בחלק הדרומי של השדה.
שדה דרום פארס התגלה ב-1990 על ידי חברת הנפט הלאומית האיראנית (NIOC).
חברת פארס נפט וגז, חברה בת של NIOC, אחראית על כל הפרויקטים הקשורים לדרום פארס.
פיתוח השדה התעכב עקב בעיות טכניות (למשל, רמות גבוהות של מרקפטנים ותרכובות גופרית בעלות ריח חריף), בעיות חוזיות ופוליטיקה.
הפקת הגז החלה עם הפעלת שלב 2 בדצמבר 2002, עם תפוקה של 28 מיליון מ"ק של גז רטוב.
הגז נשלח לחוף דרך צינור, ומעובד באסלוייה.
תפוקת הקונדנסט מדרום פארס היא כיום 200,000 חביות ליום (32,000 מ"ק ליום), וצפויה לעלות עד מעל 500,000 חביות ליום (79,000 מ"ק ליום) עד 2010. נכון לדצמבר 2010, קיבולת ההפקה של שדה דרום פארס עמדה על 75 מיליון מ"ק של גז טבעי ליום.
תפוקת הגז עלתה בכ-30% בין מרץ 2009 למרץ 2010. מאגרי השדה הוערכו ב-14 טריליון מ"ק של גז טבעי וכ-18 מיליארד חביות (2.9 מיליארד מ"ק) של קונדנסט.
התפוקה צפויה לעלות ל-175 מיליון מ"ק ליום ב-2012.
NIOC תכננה לפתח את השדה ב-24 עד 30 שלבים, עם קיבולת הפקה של 751 מיליון מ"ק עד 750 מיליון מ"ק של גז טבעי ליום.
כל שלב סטנדרטי תוכנן להפיק 28 מיליון מ"ק של גז טבעי, 40,000 חביות (6,400 מ"ק) של קונדנסט, 1500 טון של גז נפט נוזלי (LPG) ו-200 טון של גופרית ליום, אם כי בחלק מהשלבים תוכניות ההפקה שונות.
עלות ממוצעת של כל שלב מוערכת בכ-1.5 מיליארד דולר, ורוב השלבים מובלים על ידי חברות נפט זרות בשיתוף עם חברות מקומיות.
פיתוח שלב על ידי חברת סטטויל הנורווגית הפך ידוע לשמצה לאחר דיווחים נרחבים על התנהלות לא תקינה ושוחד לחברת ייעוץ איראנית, הורטון אינווסטמנטס, בבעלות מהדי האשמי רפסנג'אני, בנו של נשיא איראן לשעבר האשמי רפסנג'אני.
סטטויל התחייבה להשקיע 300 מיליון דולר לבניית שלוש פלטפורמות הפקה וצינור.
ממשלת אחמדינז'אד, שהגיעה לשלטון ב-2005, העדיפה חברות מקומיות על פני חברות זרות במגזר האנרגיה.
נכון לדצמבר 2010, הושקעו כ-30 מיליארד דולר בתוכנית פיתוח שדות דרום פארס.
הוערך כי הסכום יגיע ל-40 מיליארד דולר עד 2015. משרד הנפט של איראן הצהיר ב-2011 כי יושקעו כ-90 מיליארד דולר בין 2011 ל-2015 (60 מיליארד למגזר העליון והשאר למגזר התחתון).
ב-2024, איראן תכננה תוכנית של 70 מיליארד דולר לשמירה על לחץ הגז והמשך ייצור דלק חיוני.
מחקרים כלכליים הראו כי הפעלת כל שלב של דרום פארס מוסיפה אחוז אחד לתוצר המקומי הגולמי של המדינה, בעוד שלב 12 צפוי להוסיף מעל שלושה אחוזים לתמ"ג.
נכון ל-2012, כ-400 חברות איראניות השתתפו בפיתוח שדה דרום פארס באמצעות אספקת ציוד לפרויקטים קשורים.
שלב 1: פותח על ידי פטרופארס להפקת 28 מיליון מ"ק ליום של גז טבעי, 40,000 חביות ליום (6,400 מ"ק ליום) של קונדנסט, 1500 טון של LPG ו-200 טון של גופרית ליום.
שלבים 2 ו-3: פותחו על ידי קונסורציום של טוטאל, פטרונאס וגזפרום להפקת ליום של גז טבעי, 80,000 חביות ליום (13,000 מ"ק ליום) של קונדנסט, 3000 טון של LPG ו-400 טון של גופרית ליום.
שלבים 4 ו-5: פותחו על ידי אני ופטרופארס להפקת 57 מיליון מ"ק ליום של גז טבעי עשיר, 2.1 מיליון מ"ק ליום של אתאן, 80,000 חביות ליום (13,000 מ"ק ליום) של קונדנסט, 3000 טון של LPG ו-400 טון של גופרית ליום.
שלבים 6, 7 ו-8: מפותחים על ידי פטרופארס וסטטויל להפקת גז רזה להזרקה לשדה הנפט אג'אג'ארי, וגז כבד וקונדנסט לייצוא.
כולל בניית שלוש פלטפורמות ימיות ומתקני חוף.
סטטויל מפתחת את הפלטפורמות הימיות ופטרופארס את מתקני החוף.
שלבים 9 ו-10: מפותחים על ידי קונסורציום של GS מקוריאה, OIEC וחברת ההנדסה והבנייה הימית האיראנית (IOEC) בספטמבר 2002. שלבים אלו מייצרים 57 מיליון מ"ק ליום של גז טבעי, 2.1 מיליון מ"ק של אתאן, 80,000 חביות (13,000 מ"ק ליום) של קונדנסט, 3000 טון של LPG ו-400 טון של גופרית ליום.
הופעלו על ידי הנשיא אחמדינז'אד במרץ 2009.
שלב 11: יפיק LNG (גז טבעי נוזלי) דרך פרויקט פארס LNG.
הפרויקט הוענק לחברת הנפט הלאומית הסינית ב-2010 לאחר שטוטאל הוצאה מהפרויקט על ידי איראן.
בדצמבר 2016, נחתם מזכר הבנות לפיתוח שלב זה עם קונסורציום של טוטאל מצרפת, CNPC מסין ופטרופארס מאיראן.
לאחר ספטמבר 2021, תוכניות הפיתוח המשיכו על ידי העברת העבודה לחברות איראניות, כולל חברת הנפט הלאומית, פטרופארס, פארס נפט וגז ומתקנים ימיים.
ביוני 2023, פלטפורמה במשקל 3,200 טון, הכבדה ביותר בשדה דרום פארס, הועברה והותקנה במבצע חסר תקדים על ידי מומחים איראניים, והפקת הגז משלב זה החלה.
שלב 12: מפותח על ידי פטרופארס כפרויקט LNG.
חברת הנפט הממלכתית של ונצואלה, פטרולאוס דה ונצואלה, תממן 10% מפרויקט זה בשווי 7.8 מיליארד דולר.
קבוצת סונאנגול מאנגולה קיבלה 20% ממניות שלב 12.
שלבים 13 ו-14: מיועדים לייצור פארס LNG.
הפיתוח הוענק לחברת ח'טאם-אול-אוסיאה האיראנית תמורת 5 מיליארד דולר.
הקונסורציום כולל חברות איראניות גדולות כגון ח'טאם אל-אנביא, OIEC, סאדרה, ISOICO, IDRO ו-NIDC.
החוזה לפיתוח שלב 13 נחתם עם קונסורציום של מאפנה, סאדרה ופטרו פידאר, ושלב 14 עם קונסורציום של IDRO, NIDC, מכונת סאזי עראק ו-IOEC.
שלבים 15 ו-16: הוענקו לח'טאם אל-אנביא.
ביולי 2010, הפרויקט הועבר למתחם התעשיות הימיות ובניית האוניות של איראן.
באותו זמן, הפרויקט בשווי 2 מיליארד דולר היה כבר ב-50% השלמה.
שלבים 17 ו-18: הוקצו לקונסורציום של OIEC, IOEC ו-IDRO.
הופעלו על ידי הנשיא חסן רוחאני באפריל 2017.
שלב זה מוגדר כחלק משלב 1, ולכן ניתן לראות בו הרחבה של שלב 1.
שלבים 20 ו-21: הוענקו ל-OIEC Group.
שלבים 22, 23 ו-24: הוענקו לח'טאם אל-אנביא, פטרו סינה אריאן וסאדרה, וממוקמים בגבול הצפון-מזרחי של השדה.
שלבים 27 ו-28: הוקצו לפטרופארס במסגרת תוכנית EPC.
תוכנית הפקת גז וקונדנסט של דרום פארס
מקורות הטבלה: NIOC, חברת פארס נפט וגז, Shana ומדיה.
בזמן שמספר שלבים של שדה דרום פארס עדיין ממתינים לפיתוח ושלבי הפיתוח הנוכחיים מתמודדים עם עיכובים, רשויות NIOC מנהלות משא ומתן לפיתוח שדות גז ימיים אחרים של איראן, כמו צפון פארס, כיש, גולשאן, שדה פרדוס ולוואן.
אנליסטים רבים באיראן סבורים כי על רשויות NIOC להתמקד בפיתוח מלא של שדה דרום פארס לפני התחלת פרויקטים חדשים לשדות גז ימיים אחרים.
העדיפות לפיתוח מלא של דרום פארס נובעת לא רק ממעמדו כשדה משותף עם קטר, אלא גם מיכולתו להוסיף תפוקת נוזלים משמעותית לקיבולת היצוא הנוזלי של איראן.
ב-27 בפברואר 2009, חבר פרלמנט איראני מתח ביקורת על חוסר תשומת הלב לחשיבות האצת פיתוח שדה דרום פארס ועל העיכובים בפיתוח.
עד סוף 2008, התפוקה המצטברת של קטר מהשדה הייתה גבוהה פי שניים מזו של איראן.
היחס נשמר בעיקר משום שתפוקת קטר השנתית גבוהה כמעט פי שניים מזו של איראן.
ב-2011, קטר תגיע לקיבולת הפקה שנתית של 230 מיליארד מ"ק של גז טבעי, בעוד קיבולת ההפקה של איראן תגיע ל-110 מיליארד מ"ק באותה שנה.
אם איראן תצליח ליישם את כל פרויקטי הפיתוח המתוכננים של דרום פארס בזמן, היא תגיע לקיבולת הפקה של 230 מיליארד מ"ק של גז טבעי לא לפני 2015.
ההשפעה החשובה ביותר של העיכובים והתפוקה הנמוכה בצד האיראני היא נדידת גז לחלק הקטרי ואובדן תפוקת קונדנסט עקב ירידה בלחץ השדה.
שדה צפון דום, הידוע גם כ"שדה הצפון", התגלה ב-1971 עם השלמת באר צפון ווסט דום-1 של שלל.
עם ירידת תפוקת הנפט והגז הנלווה ודלדול מאגרי ח'וף, פיתוח שדה צפון דום הפך הכרחי.
ב-1984 הוחלט לפתח את השדה בשלבים.
שלב 1 כלל התקנת מתקני הפקה, עיבוד ותחבורה עבור 23 מיליון מ"ק של גז טבעי ליום לשימוש שירותים מקומיים וייצור 5,000 טון ליום של פרופאן, בוטאן, בנזין ונפטה.
ב-1989 נוספו מפעל להמתקת גז ויחידת עיבוד גופרית.
שלב 1 הופעל בתחילת 1991. הגז משלב 1 שימש בעיקר לצרכים מקומיים ולהזרקה לשדה דוחאן.
שלב 2 תוכנן למכירת גז לשכנות דרך רשת גז של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
שלב 3 כלל יצוא לאירופה ואסיה.
אך עוד לפני מלחמת המפרץ, שלב זה נתקל בקשיים.
כדי להצדיק את ההשקעה, קטר אנרג'י נזקקה לשני חוזי אספקה גדולים לטווח ארוך, אך חוזים כאלה לא התממשו.
הדגש עבר לפרויקטים מקומיים, כולל הצעות למפעל אלומיניום, מפעל לייצור סגסוגות ברזל, מתקני ייצור מתנול, והרחבת פעילויות פטרוכימיות ודשנים.
קטר הרחיבה במהירות את תפוקתה וייצואיה משדה צפון דום.
1989: קטר מתחילה הפקה משלב 1 (אלפא) בקצב של 23 מיליון מ"ק של גז טבעי ליום.
1997: קטר מתחילה לייצא עם משלוח של 160 מיליון מ"ק (0.16 מיליון טון) של LNG לספרד.
2005: קטר מייצאת סך של 27.9 מיליארד מ"ק (27.9 מיליון טון) של LNG, מתוכם 8.9 מיליארד מ"ק ליפן, 8.3 מיליארד מ"ק לדרום קוריאה, 600 מיליון מ"ק להודו, 4.6 מיליארד מ"ק לספרד, ו-85 מיליון מ"ק לארצות הברית.
2006: קטר עוקפת את אינדונזיה כיצואנית ה-LNG הגדולה בעולם.
2007: במרץ, קטרגאס מחזקת את מעמדה המוביל עם השלמת קו ייצור LNG חמישי, המעניק לקטר קיבולת גז טבעי נוזלי שנתית של 42 מיליארד מ"ק, הגבוהה בעולם.
שלבי הפיתוח הבאים סיפקו חומר גלם למפעלי LNG בעיר התעשייה ראס לפאן.
בהתבסס על פרויקטים מתוכננים של קטר, ייצור LNG משדה צפון דום עשוי להגיע ל-650 מיליון מ"ק עד 760 מיליון מ"ק ליום עד 2012. כל עלייה נוספת תלויה בתוצאות המחקר המתמשך של קטר אנרג'י, שצפוי להתפרסם ב-2012.
תעשיית הגז הטבעי הנוזלי של קטר
חברת ה-LNG של קטר, קטר אנרג'י LNG, ממוקמת בנמל התעשייה ראס לפאן על חוף המפרץ הפרסי.
מאז 1997, קטר מייצאת LNG משדה צפון דום.
ב-2006, היא עקפה את אינדונזיה כיצואנית LNG הגדולה בעולם.
בהתבסס על משאבי הגז העצומים של השדה, קטר מפתחת את מתקני יצוא ה-LNG הגדולים בעולם כדי להגיע לקיבולת של 77 מיליון טון מטרי בשנה עד 2012.
מפעל Oryx GTL הופעל בתחילת 2007 כמפעל ה-GTL הראשון בקטר.
קיבולת השם של המפעל היא 34,000 חביות ליום (5,400 מ"ק ליום), אך הוא התמודד עם אתגרים טכניים ולא הגיע לקיבולת מלאה בשנה הראשונה.
שינויים שהומלצו על ידי סאסול סייעו להתגבר על המחסור, וקיבולת הייצור הושגה/נשמרה מ-2009 ואילך.
המפעל משתמש ב-9.3 מיליון מ"ק של גז טבעי מפרויקט אל ח'ליג'.
הפרויקט משתמש בתהליך Slurry Phase Distillate (SPD) של סאסול.
הפרויקט בבנייה ויהיה מפעל ה-GTL הגדול בעולם עם קיבולת של 140,000 חביות ליום (22,000 מ"ק ליום) של תזקיקים בינוניים וכמויות משמעותיות של LPG וקונדנסט.
הקו הראשון מבין שני קווי GTL של 70,000 חביות ליום (11,000 מ"ק ליום) תוכנן להתחיל בייצור ב-2011. כ-45 מיליון מ"ק של גז טבעי יסופקו מהשדה לפרויקט.
של מחזיקה ב-100% מההון בפרויקט המשולב של המגזר העליון והמפעל.
תוכנית הפקה של שדה צפון דום (מיליון רגל מעוקב ליום)
מקורות הטבלה: קטרגאס, קטר אנרג'י ואינטרנט.
שדה המספרים הרציונליים (או: השדה הרציונלי) הוא אוסף כל השברים (כגון ), יחד עם פעולות החיבור והכפל הרגילות.
באופן זה, אוסף השברים מהווה שדה סדור, שאבריו הם כל המספרים הרציונליים.
כיוון שכל מספר רציונלי הוא מנה של שני מספרים שלמים, מסמנים את השדה ב-, האות הראשונה במילה Quotient (מנה באנגלית).
הוא השדה הקטן ביותר ממאפיין אפס: כל שדה שבו המספרים הטבעיים שונים זה מזה מכיל עותק של , ולכן אפשר להתייחס לכל שדה ממאפיין אפס כאל הרחבה של השדה הרציונלי.
כאשר ממד ההרחבה סופי, איבריו של השדה הם כולם אלגבריים מעל השדה הרציונלי, והוא נקרא שדה מספרים.
באופן פורמלי, בונים את כשדה שברים של חוג המספרים השלמים .
כתת-שדה של השדה הממשי, השדה הרציונלי הוא קבוצה צפופה בת מנייה.
השדה הממשי, אם כך, הוא מרחב ספרבילי.
נגדיר יחס שקילות על כך: אם ורק אם .
נראה שזהו אכן יחס שקילות:
מכיוון ששוויון הוא סימטרי וכפל הוא חילופי, נקבל , כלומר
טרנזיטיביות: נניח ש וכן ש.
נכפול את המשוואות ונקבל .
נצמצם ב ונקבל , כלומר
קבוצת המנה של יחס שקילות זה תסומן – קבוצת המספרים הרציונליים.
את מחלקת השקילות נסמן .
את מחלקת השקילות נזהה עם המספר השלם .
כך קיבלנו שקבוצת המספרים השלמים חלקית לרציונליים.
נראה שההגדרות לא תלויות בנציגים, כלומר אם וכן , אז וכן .
חיבור: צריך להוכיח כי , כלומר כי .
נחבר את המשוואות ונקבל בדיוק את השוויון הדרוש
כפל: צריך להוכיח כי .
נכפול את המשוואות ונקבל את השוויון הדרוש.
נראה כי הפעולות מקיימות את אקסיומות השדה:
את הסדר על נגדיר כך: .
כלומר יש להציג את המספר כבעל מכנה חיובי, ואז ניתן להשוות.
נראה כי ההגדרה אינה תלויה בנציגים:
נניח כי , וכן כי .
אנטי-רפלקסיביות: לא מתקיים ולכן גם לא
נכפול את שני אי השוויונות ונקבל .
השוואה: נשתמש בכך שהסדר על השלמים הוא משווה, ונקבל שלכל מתקיים , כלומר
נראה כי ההגדרה הופכת את השדה לשדה סדור: נניח כי , וכן :
צריך להוכיח כי , כלומר .
נוסיף לשני האגפים ונקבל את אי השוויון הרצוי.
נניח בנוסף כי (כלומר לאחר שהנחנו ).
צריך להוכיח , כלומר כי .
נכפול ב ונקבל את אי השוויון הרצוי.
שדה הנפט חֶלֶץ (נקרא עם גילויו חוליקאת) היה שדה נפט מסחרי במדינת ישראל ויחד עם שדה הנפט מגד ושדה צוק תמרור, הם שלושת שדות הנפט המסחריים היחידים שפעלו בישראל.
השדה נמצא סמוך למושב חלץ, בנגב הצפוני מצפון לעיירה שדרות.
מן השדה, שהיקפו 229.6 אלף דונם, הופקו בכל שנות קיומו כ-17.2 מיליון חביות נפט בשווי של 450 מיליון דולר, אחוז זעיר מסך הצריכה השוטפת במדינה.
ההצלחה הראשונית של חלץ הביאה לתנופת חיפושי נפט בכל רחבי מדינת ישראל, אולם מאז גילויו לא נמצא נפט בכמויות משמעותיות בישראל.
שדה הנפט באדמות הכפר חוליקאת (כיום חלץ) התגלה בשכבות מתקופה היורה במסגרת סקר גאולוגי שערכה ממשלת המנדט בשנת 1933. חברת הנפט העיראקית (Iraq Petroleum Company), קיבלה את הזיכיון והחלה לקדוח במקום.
בשל קשיים טכניים, פרוץ המרד הערבי הגדול ופרוץ מלחמת העולם השנייה, נעצרו העבודות שוב ושוב ולא חודשו לאחר 1947. הכפר חוליקאת נכבש במלחמת העצמאות ובשנת 1950 הוקם במקום מושב חלץ.
עם זאת קבע דוד בן-גוריון את העיקרון שמימון לחיפושי נפט יגיע ממקורות בחו"ל ולא ממקורות מימון ממשלתיים.
חברת "לפידות" החלה לקדוח בשדות חוליקאת ב-1955 ובבוקר יום שישי, 23 בספטמבר, ימים ספורים לפני יום כיפור אותה שנה, פרץ נפט מן הקידוח, מעומק של 1,515 מטרים.
הגילוי עורר סערת רגשות במדינה הצעירה.
דבר הגילוי התפרסם בכותרות ראשיות בעיתונות, ונכתב שיר שהפך ללהיט ("נפט זורם בחוליקאת" מאת שלמה וייספיש וחיים שלמוני).
פועלי הנפט העבריים כיכבו בכרזות וביומני החדשות.
התחושה הייתה שישראל עומדת להפוך עד מהרה למעצמת נפט כשכנותיה.
ערכן של איגרות המלווה של ממשלת ישראל עלה ופנחס ספיר, שהיה אז שר המסחר והתעשייה, מונה על ידי בן-גוריון למצוא מימון לחיפושי וקידוחי נפט נוספים.
ב-25 בנובמבר 1955 הגיע לראשונה נפט משדה חלץ לבתי הזיקוק לנפט בחיפה.
בהמשך נמצא נפט בסמוך, בקיבוץ ברור חיל ("שדה ברור") בקידוח "ברור 2" ביוני 1957, והוחל מיד בהפקת הנפט.
כמו כן נמצא נפט מצפון בסמוך לכוכב מיכאל ("שדה כוכב") בשנת 1962. בתחילת שנות ה-60 בוצעו קידוחים נוספים בחלץ (חלץ 20 עד חלץ 30) שבחלקם נמצא נפט.
תפוקת השיא הייתה כ-5,000 חביות נפט ליום בתחילת 1966, אולם תפוקה זו הושגה לזמן קצר בלבד.
אחר כך פיתחו והרחיבו את השדה לאורך כשני עשורים, אך במשך השנים הלכה ופחתה כמות הנפט שניתן היה להפיק, וחלה ירידה הדרגתית בתפוקה עד אמצע שנות ה-80. אז החלה שוב תנופה בחיפושי הנפט בישראל.
בשנת 1992 חברת "לפידות" בשיתוף אבנר חיפושי נפט ביצעה קידוח חדש לעומק גדול יותר של 2,500 מטר, אך לא נמצא נפט נוסף בכמות משמעותית.
בסוף 1995 חברת לפידות הופרטה ונרכשה על ידי איש העסקים ברוס רפופורט.
בשנת 2000 עברה החברה לידי יעקב לוקסנבורג.
החברה המשיכה בפעילות הפקת נפט.
בסוף 2003, לאחר צניחה תלולה בכמויות הנפט הנשאבות, הודיעה חברת לפידות על חידוש הקידוחים באזור.
בספטמבר 2004 דווחה על נפט בשווי 25 מיליון דולר בקידוח כוכב 13A, ובמאי 2005 הודיעה מציאת נפט בכמות מסחרית בקידוח "חלץ 40".
ביולי 2010 תבע מינהל מקרקעי ישראל את לפידות בסך 31.5 מיליון שקל על שימוש בשטח ללא אישור מאז 2007. זאת משום שעסקה בשדה הנפט, לטענת המינהל, בהטמנת פסולת ולא בהפקת נפט, בניגוד לזיכיון הממשלתי אותו קיבלה ועל פיו מותר לה לבצע בשטח פעילות הפקת נפט בלבד.
בסוף שנת 2010, בכל קידוחי חלץ הפיקו כ-55 חביות ביום בלבד, אך תוכננו קידוחים נוספים להגדלת התפוקה.
באותה שנה נכנסו משקיעים חדשים לשותפות בשדה, מתוך תקווה שבאמצעות שיטות מודרניות יכלו להגביר את התפוקה בצורה משמעותית, כולל קידוחים בים.
הקידוח הגיע לעומקו הסופי, 2,836 מטר, בתצורת "שדרות", ולאחר ביצוע מבחן הפקה בו נשאבו רק מי שכבה מלוחים החליטו השותפים לנטוש את הקידוח.
בשנת 2011 קידוח נוסף שבוצע "חלץ 41" הופסק עקב קשיים כלכליים של שותפה בקידוח.
בשנת 2016 הופסקה הפקת הנפט בשדה.
חשש לזיהום סביבתי באתר קידוחי הנפט בשדה חלץ
בפברואר 2014 שלח המשרד להגנת הסביבה מכתב התראה לשותפות לפידות-חלץ, שבו נטען כי בדגימות מבריכת התשטיפים הדרומית בשדה נמצאה פסולת חומרים מסוכנים ושהשותפות ערכה פינוי לא מורשה של תכולת הבריכה.
עוד נטען כי לפידות סילקה את תכולת הבריכה על ידי החדרתה לקרקע, ללא אישור מצד הרשויות, ומבלי שנערכו פעולות מקדימות, דבר שהעלה חשש לדליפה אפשרית של חומרים מסוכנים למי התהום.
ביוני 2015 התפרסמה ידיעה המעלה חשש על כך שפעילות הפקת הנפט גורמת לזיהום סביבתי חמור.
המידע התגלה בעקבות סיור של ניצן מתן במסגרת עבודתו בעמותה לאיכות הסביבה "צלול".
בינואר 2016, שלח המשרד להגנת הסביבה מכתב התראה שני, על הפרה לכאורה תקנות המשרד בנוגע לטיפול בחומרים מסוכנים, וזאת תוך גרימת מפגעים סביבתיים.
במהלך השנים נקדחו בשדה חלץ וסביבתו כ-80 קידוחים, אך מאז הפסקת הפקת הנפט נותר בשטח ציוד רב, ערמות עפר רוויות בשאריות נפט ומכלי תפעול עשויים מפח חלוד ומתפורר הממשיכים לזהם את הסביבה.
נכון לאפריל 2023 עדיין נשארו בשטח משאבות (חרגולים), צינורות ומכלי אגירה ששימשו את שדה הנפט.
שדה הקרב המשולב הוא הכינוי לטקטיקה קרבית אשר משלבת כוחות מזרועות, חילות ויחידות שונות בכוחות המזוינים של המדינה להשגת תוצאה אופטימלית בשדה הקרב.
שיטה זו מאפשרת לנצל את היתרונות היחסיים של כל מרכיב, כאשר במבחן התוצאה השלם הוא גדול מסכום חלקיו.
דוקטרינה זו של אחדות המאמץ הלאומי פירושה שהעוסקים בקרב המשולב חייבים להכיר בחשיבותו של התהליך הבין-סוכני, בין-זרועי ובין -חילי כולל סדרי העדיפויות, היכולות והמשאבים של סוכנויות אחרות שאינן משולבות בתכנון הצבאי.
מחלקת ההגנה של ארצות הברית כוללת את המרכיבים הבאים בדוקטרינה שלה: פיקוד ושליטה, מודיעין, כוח אש, תנועה ותמרון, הגנה ולוגיסטיקה.
נאט"ו מוסיפה גם שיתוף פעולה צבאי-אזרחי.
שילוב כוחות זה מקובל עוד מהעת העתיקה והגיע לשיאו בצבא הרומי.
בעת החדשה בלט במיוחד בצבא הגרמני בשתי מלחמות העולם ובמיוחד בטקטיקת הבליצקריג שהגרמנים הפעילו בהצלחה עד אמצע מלחמת העולם השנייה.
בהמשך, הקרב המשולב הפך לסימן הכר של הצבאות המודרניים בעת המלחמה הקרה ואחריה.
טקטיקה זו נמצאת בשימוש נרחב גם בצה"ל כך למשל, בכל גדוד שריון יש פלוגת חי"ר (מסייעת).
מבצעים משולבים (Joint Operations) היא דוקטרינה צבאית המעדיפה את שילובן של הזרועות השונות בכוחות המזוינים של המדינה לפיקוד אחד מאוחד.
הקרב המשולב הוא בעצם סוג של לוחמה משותפת בקנה מידה לאומי גדול, שבו כוחות משלימים מצבא היבשה, חיל הים, חיל האוויר והכוחות המיוחדים נועדו לעבוד יחד בפעולות משותפות ולא לתכנן ולבצע מבצעים צבאיים נפרדים זה מזה.
מבצעים משותפים (Combined Operations) הוא מונח צבאי המתייחס למבצעים המנוהלים על ידי כוחות של שתי מדינות או יותר הפועלות יחד כבעלות ברית למען השגת יעד אסטרטגי משותף, תוך שיתוף פעולה אסטרטגי ומבצעי ולעיתים טקטי.
הוא כולל אינטראקציה בין יחידות וכוחות היבשה, הים והאוויר, או שיתוף הפעולה בין רשויות צבאיות ואזרחיות.
לדוגמה בפעולות כוחות משלוח למלחמה בטרור, לשמירת השלום, או לסיוע באסון טבע.
שדה הנפט מגד הוא שדה נפט סמוך לאלעד, המנוהל על ידי גבעות עולם חיפושי נפט.
יחד עם שדה הנפט חֶלֶץ הם שני שדות הנפט המסחריים היחידים בישראל.
בשנת 1994 החלה השותפות בקידוח מגד 2 שביער חורשים, בסמוך לכפר סבא, שם מצאה לראשונה סימני נפט שלא נבדקו במבחן הפקה בגלל בעיות טכניות בקידוח.
ארבע שנים לאחר מכן, בדצמבר 1998, בוצע באתר זה קידוח נוסף ומבחני הפקה אשר העלו כי למרות שהופקו 15 חביות נפט מאיכות טובה, כמות הנפט אינה מצדיקה את הפקתו.
בחודש מרץ 2000 ביצעה גבעות עולם את קידוח מגד 3, כחמישה קילומטרים ממערב לקידוח הראשון, בסמוך למושב אלישמע.
בסיומו הודיעה החברה כי לא איתרה סימני נפט (הידרוקרבונים) בכמות מסחרית ולכן החליטה לנטוש אותו.
ביולי 2000 פג תוקפו של "רישיון ראש העין", שהוחזק על ידי גבעות עולם במשך 7 שנים.
למרות שזוהי התקופה המרבית המותרת בחוק, קיבלה השותפות הארכה נוספת, עד גמר קידוח הנפט מגד 3, שקדחה בשטח הרישיון.
גם המועד הזה הסתיים בסתיו 2000 כשהקידוח נמצא יבש.
באוקטובר 2002 החלה גבעות עולם לקדוח את מגד 4, הממוקם כחמישה קילומטרים צפון-מערבית למגד 2 וחמישה קילומטרים מצפון למגד 3, אשר הסתיים בחודש מאי 2003. השותפות החלה בביצוע לוגים חשמליים ומבחני הפקה, אשר העידו על בעיית מוליכות של שכבת הסלע.
בשותפות החליטו "לעקוף" את התכונות הפיזיקליות הבעייתיות, ולנסות ולבצע את הקידוח אופקית.
הקידוח האופקי באתר זה החל בחודש יוני 2005, אך חודשיים לאחר מכן התמוטטה שכבת הסלע מעל הקידוח, והעבודה הופסקה.
בעקבות כישלון שלושת הקידוחים, הוחלט בשותפות לפנות לקידוח בשטחו הדרומי של המבנה, ולקדוח את מגד 5 במרחק 20 ק"מ דרומית לקודמיו.
ב-24 בדצמבר 2009 דיווחה השותפות כי גילתה מצבור נפט בקידוח "מגד 5", הממוקם בסמוך לכביש 465 ובקרבת מחסום רנתיס.
החברה ציינה כי מדובר ב"כמויות משמעותיות", אך אינה יכולה להעריך בדיוק באלו כמויות מדובר.
בעקבות ההודעה זינק מחיר יחידות השתתפות בכ-100% ביום אחד.
ב-2 בפברואר 2010 קבוצה המחזיקה כ-10% מיחידות ההשתתפות של החברה, הגישה מכתב לחברה, בו ביקשה למנות דירקטור מטעמה, להפחית את דמי הניהול שמשלמת השותפות מוגבלת ולמנות עו"ד חיצוני כמפקח על פעילות השותפות.
צעד שהתפרש כניסיון השתלטות מאחר שבעלי העניין בחברה מחזיקים בה כ-4.4% בלבד מיחידות ההשתתפות.
ב-2 ביוני 2010 היו לשותפות הכנסות ראשונות, כאשר מכרה 250 חביות נפט לבז"ן.
ב-21 ביולי 2010 דיווחה השותפות כי קידוח "מגד 5" הוא "מסחרי" ויכול להפיק 470 חביות נפט ליום, לאחר שהפיק 3,015 חביות במשך 189 שעות.
ב-26 בספטמבר 2010 ערכה השותפות אספת משקיעים במלון כפר המכביה, בה נכחו מאות משקיעים במטרה לקבל הבהרות לדיווחי השותפות (שהסחר בניירות הערך שלה הופסק באותו שבוע).
באספה טען טוביה לוסקין כי באתר מגד 5, יש "פי 5 יותר ממה שקיווינו", וכי הקידוח הוא המוצלח בתולדות ישראל.
ב-20 באוקטובר 2010 מסרה גבעות עולם בדיווח רשמי לבורסה לניירות ערך בתל אביב את לוח הזמנים לפעילותה בקידוח "מגד 5", בו היא הודיעה כי ההפקה המסחרית מהקידוח צפויה להתחיל בנובמבר 2011. הצפי הוא שהקידוח יפיק 2,000 חביות ליום.
ביוני 2011 הודיעה החברה כי היא החלה בשלב הפקת הנפט באתר וכי היא מעריכה את קצב ההפקה ב-800 חביות ליום.
ב-7 באוקטובר 2013 פרסמה חברת NSAI דו"ח משאבים ממנו עולה כי יתרות הנפט המוכחות בבאר "מגד 5" גדלו לכ-900 אלף חביות בפוטנציאל הנפט, בהסתברות הפקה של 90%.
החל ממרץ 2017 הופסקה ההפקה ממגד 5 עקב תקלות טכניות.
לאחר יותר משנה, ב-30 ביולי 2018 חודשה ההפקה.
נכון לסוף 2020 קצב ההפקה ירד ל-400 חביות.
קידוח מגד 6 החל ב-20 ביוני 2013. ב-2 בדצמבר 2013 דווחה החברה לבורסה כי ארעה תקלה בקידוח מגד 6 וכי צינורות הקידוח נתקעו בעומק של 3,860 מטר ונעשים מאמצים לשחררם.
בשל כך הקידוח נפסק באופן זמני.
ב-4 בפברואר 2014 הודיעה החברה כי
ב-6 בנובמבר 2016, דווחה החברה לבורסה כי במהלך המבחנים שביצעה במגד 6 הצליחה להפיק 6,239 חביות נפט באיכות דומה לנפט של מגד 5.
באוגוסט 2019 החל קידוח מגד 8 כ-2 קילומטר מערבית למגד 5, משך הקידוח הצפוי כ-180 ימי עבודה.
שדה התעופה ביר תמדה או בח"א 7 היה בסיס של חיל האוויר הישראלי בביר תמדה שבחצי האי סיני.
הבסיס הופעל לאחר כיבוש סיני בידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
הבסיס הוקם על ידי מצרים אחרי נסיגת ישראל מסיני בעקבות מבצע קדש, כבסיס חיל האוויר המצרי בביר תמדה 260.
צפונית מערבית לצומת ביר תמדה, באמצע שנות ה-60, הוּקם על ידי המצרים שדה התעופה ביר תמדה ובאזור היו פרוסים בסיסי שריון מצריים.
לאחר מלחמת ששת הימים הוצבו בשדה דמאיים של מטוסי מיראז' 3.
מפקד בח"א 7 במהלך מלחמת יום הכיפורים היה סא"ל חיים בן ישראל.
ערב המלחמה לא התייה הערכות של מטוסי חיל האוויר או מערך הנ"מ בבסיס.
ב־6 באוקטובר תקפו את הבסיס 16 מטוסי מיג-21 שפגעו קשה במסלול.
בתקיפה נהרגו 10 חיילים מפלוגת מפקדה בגדוד 195 שהשתייך לחטיבה 401. השדה הושמש ב־10 באוקטובר על ידי יחידת מסלול.
שדה הקרח ואפוטיק הוא שדה קרח הממוקם על קו פרשת המים של אמריקה בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציות קולומביה הבריטית ואלברטה שבקנדה.
שדה הקרח ממוקם בראש רכס ואפוטיק.
שטחו של שדה הקרח - כ-60 קמ"ר, ויחד עם שדה הקרח ואפוטה (ששטחו כ-80 קמ"ר) - שטחם המשותף הוא כ-130 קמ"ר.
שדה הקרח נמצא בשטח הפארק הלאומיים באנף ויוהו.
מספר רב של קרחונים קטנים מצויים בסמוך לשדה הקרח.
מימי שדה הקרח זורמים לאגמים, נחלים ונהרות רבים, ובהם אגם הקטור, נהר בואו, נהר קיקינג הורס ונהר יוהו.
מימי קרחון דיילי מזינים את מפלי טאקאקו.
שטחו של שדה הקרח 40 קמ"ר, והוא ממוקם כ-20 קילומטרים צפונית מערבית לאגם לואיז, ממערב לדרך המהירה אייספילדס (שדות הקרח).
מטפסי הרים מטפסים על שדה הקרח הן בחודשי הקיץ והן בחודשי החורף בשל הגישה הנוחה אליו.
הקרחונים המהווים חלק משדה הקרח:
בשטח שדה הקרח שתי בקתות המופעלות על ידי מועדון הקרח האלפיני של קנדה:
שדה הקרח ואפטה הוא שדה קרח הממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, בהרי הרוקי הקנדיים, בין הפרובינציות קולומביה הבריטית ואלברטה שבקנדה.
שדה הקרח ממוקם בחלקו בשטח הפארק הלאומי באנף ובחלקו בשטח הפארק הלאומי יוהו.
קרחונים רבים יוצאים משדה הקרח ובהם: ולטשר, בואו, וקרחון פיטו.
מימי הקרחון הנמסים מזינים את הנהרות קיקינג הורס ובואו, וכן נחלים קטנים רבים ואגמים רבים.
שדה הקרח ואפטה הוא שדה הקרח הנחקר ביותר בהרי הרוקי בקנדה.
מן המחקרים ניתן לראות את התכווצות שדה הקרח, והקרחונים סביבו, בייחוד קרחון פיטו (שהתקצר וכן אבן מעוביו).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שטחו של שדה הקרח היה כ-80 קמ"ר.
ניתן להגיע לשדה הקרח בטיפוס הן בחודשי הקיץ והן בחודשי החורף.
מטיילים נוהגים לחצות את שדה הקרח, ולשלב את מסלול החציה עם חציית שדה הקרח ואפוטיק הנמצא מדרום לו.
הקרחונים להלן מהווים חלק משדה הקרח:
קרחון קרואופוט (Crowfoot Glacier) היה בעבר חלק משדה הקרח ואפטה, אולם בשל נסיגת שדה הקרח הוא אינו חלק משדה הקרח כיום.
בשטח שדה הקרח ישנן חמש בקתות אשר משמשות את מטפסי ההרים על שדה הקרח, ואשר מופעלות על ידי המועדון האלפיני של קנדה:
שם שדה הקרח "ואפטה" הוא בשפת הקרי ומשמעו "מים זורמים", וזאת בהתייחס למפלי טאקאקו שמקור מימיהם בשדה הקרח.
שדה הקרח קולומביה הוא שדה הקרח הגדול ביותר בהרי הרוקי של צפון אמריקה.
שדה הקרח ממוקם בהרי הרוקי הקנדיים בגבול בין פרובינציית קולומביה הבריטית ופרובינציית אלברטה, בקנדה.
שדה הקרח ממוקם בחלקו בקצהו הצפון מערבי של הפארק הלאומי באנף, ובקצהו הדרומי של הפארק הלאומי ג'ספר.
שדה הקרח ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה.
נופלים על שדה הקרח 7 מטרים של שלג מדי שנה.
כמה מהגבוהים בהרי הרוקי הקנדיים ממוקמים בקצות שדה הקרח:
פסגת התאום הצפוני - 3,684 מטרים;
פסגת התאום הדרומי - 3,566 מטרים;
פסגת סטוטפילד - 3,450 מטרים.
שדה הקרח נוצר בתקופת הקרח האילינויסאנית (Illinoisan) (בין 238,000 ל-126,000 לפנה"ס).
שדה הקרח הגיע לשיא גודלו בתקופה הויסקונסיאנית (Wisconsinan) (בין 73,000 ל-62,000 לפנה"ס).
הגידול הבא של שדה הקרח התרחש בתקופה הויסקונסיאני המאוחרת, בין 18,000 ל-9,000 לפנה"ס.
הגדול האחרון בשטחו של שדה הקרח אירע במהלך עידן הקרח הקטן, בשנים 1200 עד 1900 לספירה.
בסביבות שנת 1800 הגיע קרחון אתבסקה לשיא גודלו, לאחר מכן קטן וגדל חליפות עד שנת 1840, מאז הוא החל בנסיגה הנמשכת עד ימינו.
שדה הקרח קולומביה היה אחד האתרים הגאולוגיים הגדולים האחרונים שהתגלו במערב קנדה, בשל אזורו המבודד ובשל תנאי מזג האוויר הקשים באזורו.
באפריל 1827, הבוטנאי הסקוטי דייוויד דאגלס חצה את מעבר אתבסקה - מסלול מסחר חשוב הנמצא מצפון לשדה הקרח, טיפס על הר סמוך וטען כי אותו הר מגיע לגובה של 6,000 מטרים.
בקיץ 1884, הגאולוג פרופסור ארתור פילמון קולמן, חקר את קו פרשת המים של אמריקה, בין באנף לג'ספר, וחיפש את ההר הגבוה שדאגלס תיאר.
קולמן לא הצליח למצוא את ההר, אך גילה את העמק שיהפוך לימים לכביש המהיר אייספילד.
ביולי 1898, מגלה הארצות הבריטי נורמן ג'יי קולי וכן יוס סטוטפילד והרמן וולי חיפשו את פסגת דאגלס יחד עם מורה הדרך מאזור באנף - ביל פיטו.
בבוקר של ה-18 באוגוסט, קולי ווולי טיפסו על צידו המזרח של הר אתבסקה, ומפסגתו גילו את שדה הקרח האדיר הנשקף עד האופק.
את שדה הקרח מזינים שמונה קרחונים עיקריים ובהם:
ניתן לראות את שדה הקרח מהכביש המהיר אייספילדס.
בחודשי הקיץ מטיילים עולים על הקרחון באמצעות אוטובסי קרח ייעודיים.
בחודשי החורף שדה הקרח קולומביה משמש כאתר סקי.
שדה התעופה T-4 הוא בסיס של חיל האוויר הסורי השוכן במחוז חומס, כ-60 ק"מ ממערב לתדמור.
זהו אחד הבסיסים הצבאיים הגדולים ביותר בסוריה.
הבסיס הצבאי הוא הבסיס הצבאי האווירי הגדול ביותר ששימש את חיל האוויר הסורי.
הוא קרוי על שם תחנת השאיבה הסמוכה T4 של צינור הנפט כירכוכ-בניאס.
בבסיס מוצבות טייסות של מטוסי מיג-25, סוחוי Su-22 וסוחוי Su-24.
בשעות אחר הצהריים של 5 ביוני 1967, ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, במהלך מבצע מוקד תקפו את הבסיס שבעה מטוסי מיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי.
לאחר יעף הפצצה ויעפי צליפה התפתח באזור קרב אוויר שבמהלכו הופלו שני מטוסי מיג-21 סוריים.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 השתמשה גם ברית המועצות בבסיס זה.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה שימש הבסיס את כוחות המשטר לשם תקיפת כוחות המורדים.
בדצמבר 2016 תקפו כוחות של המדינה האסלאמית את הבסיס, ולדבריהם השמידו בו ארבעה מטוסים.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הוצבו בבסיס גם כוחות איראניים.
ב-10 בפברואר 2018 התחיל בסיס זה את העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן: מבסיס זה יצא מל"ט איראני מדגם שאהד 141 שחדר לישראל והופל באזור בית שאן.
בתגובה תקפו מטוסי F-16I ישראלים את קרון ההפעלה של המל"ט בבסיס T-4 והשמידו אותו.
אחד מהמטוסים התוקפים נפגע והתרסק בשטח ישראל ובתגובה תקף צה"ל 12 מטרות סוריות ואיראניות ברחבי סוריה.
ב-9 באפריל 2018 הופצץ הבסיס פעם נוספת, כנראה בידי ישראל.
בתקיפה נהרגו כ-14 אנשי צבא, בהם לפחות 7 אנשי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן.
מטרת התקיפה הייתה, לפי אחד המקורות, מערך מל"טים איראני, ולפי מקור אחר – מערכת הגנה אווירית איראנית.
ב-8 ביולי 2018 דיווחה סוריה על תקיפה נוספת של שדה התעופה T-4, וייחסה אותה לישראל.
בלילה שבסוף 2 ביוני 2019 נערכה תקיפה אווירית ישראלית על השדה, ולפי הדיווחים הושמד בה מחסן טילים ונפגעו מבנים נוספים.
ב-2 בספטמבר 2020 נערכה תקיפה אווירית על השדה: 16 פעילי מיליציות פרו-איראניות נהרגו ומסלולי ההמראה והנחיתה ניזוקו.
ב-8 באוקטובר 2021 דיווחה סוריה על תקיפה אווירית: 6 חיילים פרו איראנים נפגעו ומסלולי ההמראה והנחיתה ניזוקו.
ב-13 באוקטובר 2021 דיווחה סוריה על תקיפה אווירית נוספת על שדה התעופה מכיוון אזור אל-טנף.
חיילים סורים נהרגו כתוצאה מהתקיפה ונגרם נזק רב בתוך שדה התעופה.
הבסיס נכבש על ידי אנשי הצבא הסורי החופשי בתחילת דצמבר 2024.
בדצמבר 2024 תקפה ישראל את הבסיס במסגרת מבצע חץ הבשן, והשמידה בו שתי טייסות של חיל האוויר הסורי, טייסת סוחוי Su-22 וטייסת סוחוי Su-24.
במרץ 2025 תקפו שוב מטוסי חיל האוויר הישראלי את הבסיס.
באפריל 2025 תקפה ישראל שוב בבסיס.
שדה התעופה באנף הוא שדה תעופה הממוקם בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
שדה התעופה ממוקם 3.1 קילומטרים צפונית מערבית לעיירה באנף, צפונית להר טאנל ומעברו השני של הכביש המהיר טרנס-קנדה.
השדה מופעל על ידי רשות הפארקים של קנדה.
שדה התעופה היה סגור בין השנים 1997–2007.
בשנת 2007 נפתח השדה מחדש, על אף התנגדות ארגוני איכות הסביבה, אשר טענו כי חיות הבר המקומיות שגשגו בשל אי הפעלת השדה.
כיום השדה משמש רק לטיסות חירום או כשדה תעופה חלופי במקרי חירום.
שדה הנפט טיולנובו הוא שדה נפט הממוקם על המדף היבשתי של הים השחור בבולגריה.
שדה הנפט התגלה בשנת 1951 ותהליך ההפקה ממנו החל להתבצע באותה שנה ונמשך עד היום.
משדה הנפט מופק נפט וגז טבעי.
עתודות הנפט המוכחות בשדה עומדות על כ-30 מיליון חביות (4,800,000 מ"ק), והתפוקה היומית ממנו עומדת על כ-500 חביות ליום (79 מ"ק ליום) בשנת 2015.
שדה הקרח הפטגוני הדרומי (בספרדית: Campo de Hielo Sur או גם Hielo Continental) הוא שדה קרח גדול בפטגוניה בדרום רכס הרי האנדים בגבול בין ארגנטינה וצ'ילה, והוא שדה הקרח השני בגודלו מחוץ לקטבים.
זהו השדה הגדול יותר משני החלקים ששרדו מיריעת הקרח הפטגונית, שכיסתה את כל דרום צ'ילה במהלך תקופת הקרח האחרונה, הקרויה באזור זה התקרחנות יאנקיווה (Glaciación de Llanquihue).
שדה הקרח הפטגוני הדרומי משתרע מקווי הרוחב 15′ 48° ל-30′ 51° דרום לאורך של כ-350 קילומטרים, ושטחו 12,363 קילומטרים רבועים.
מתוכם בערך 9,700 קילומטרים רבועים שייכים לצ'ילה וכ-2,500 קילומטרים רבועים בתחומי ארגנטינה.
הקרחונים שכיוונם מערבה זורמים לתוך הפיורדים המובילים אל האוקיינוס השקט בפטגוניה, ואלו שכיוונם מזרחה זורמים לאגמים הפטגונים ויידמה וארחנטינו, ובסופו של דבר דרך הנהרות "דה לא לאונה" (de la Leona) וסנטה קרוס לאוקיינוס האטלנטי.
חלק חשוב משדה הקרח מוגן תחת פארקים לאומיים שונים, כגון ברנרדו או'היגינס (Parque nacional Bernardo O'Higgins) וטורס דל פיינה בצ'ילה, וכמוזכר לעיל הפארק הלאומי לוס גלסיירס בארגנטינה.
ישנם שני הרי געש ידועים מתחת לשדה הקרח; הר הגעש לאוטרו (Lautaro) והר הגעש ויידמה (Viedma).
בשל אי נגישותם הם נמנים עם הרי הגעש הפחות נחקרים בצ'ילה ובארגנטינה.
בתקופה לפני הגעת האירופאים היווה שדה הקרח הפטגוני הדרומי חלק מהגבול בין בני הקבוצה האתנית של הקווסקר (Kawésqar) במערב שחיו על הדיג ובני האוניקנק (Aónikenk) הנוודים במישורי הפמפס שבמזרח.
לשדה הקרח הפטגוני הדרומי היה מקום בולט באמונה של שתי הקבוצות האתניות.
בני האוניקנק האמינו שאלאל גיבור התרבות שלהם, ומביא האנושות למזרח פטגוניה גודל על ידי ברבור שחור-צוואר בהר פיץ רוי הקדוש, אחת מנקודות הציון הבולטות בשדה הקרח.
הוא עורר את זעמם של האחים שי (השלג) וקושסקה (הקור), שגם זימן את הרוח הקפואה הרצחנית מאיפ.
אלאל הביס את כולם בכך שהמציא אש על המורדות על ידי התנגשות בין שתי אבנים, שבעזרתה נסוגו אויביו, שלג, קרח ורוח קפואה בחזרה למשכנם, ופינו מקום ליצירת החיים, אף שמאז הם נותרו אויבים של אנשים ובעלי חיים.
ב-4 בדצמבר 1557 היו אנשי הספינה סן לואיס (San Luis) הקבוצה האירופית הראשונה שראתה קרחון שזרם משדה קרח זה.
הספינה הייתה בפיקודו של חואן לדריירו (Juan Ladrillero), שנשלח להכיר את האזור על ידי המושל הספרדי של צ'ילה גרסיה אורטדו דה מנדוסה.
הגילוי התרחש כאשר הספינה נכנסה בקו רוחב זה דרך אחד הפיורדים הרבים במערב פטגוניה.
באותו מסע, העז לדריירו שוב להיכנס דרך פיורדים שונים אחרים, ונפגש שלוש פעמים נוספות עם הקרחונים של שדה הקרח, אותם כינה "סיירה נבדה" (Sierra Nevada, רכס השלג).
חציה ראשונה של שדה הקרח מצפון לדרום בוצעה ב-1998 על ידי הצ'יליאנים פבלו בסר, מאוריסיו רוחאס, חוסה מונט ורודריגו פיקה.
עם זאת, כמה אזורים של שדה הקרח לא נחקרו מעולם.
סקר אווירי ראשון בוצע ב-1928–29 על ידי הטייס הגרמני גונתר פלישו (Gunther Plüschow), שאחד הקרחונים קרוי על שמו.
מחקר מקיף באמצעות צילומי אוויר בוצע ב-1943 על ידי חיל האוויר של ארצות הברית לבקשת ממשלת צ'ילה.
חמישים קילומטרים של קו הגבול בין צ'ילה לארגנטינה בשטח שדה הקרח, בין פיץ רוי לסרו מוראיון (Cerro Murallón, 2,656 מטרים), טרם הוגדרו רשמית.
אזור שדה הקרח הפטגוני הדרומי בגבול הוא סוגיית קו הגבול האחרונה שנותרה בין צ'ילה לארגנטינה.
ב-1 באוגוסט 1991 הסכימו ממשלות צ'ילה וארגנטינה על קו הגבול, אך ההסכם מעולם לא אושר על ידי הפרלמנט הארגנטינאי.
מאוחר יותר, בשנת 1998, שתי הממשלות הסכימו כי הקו יעבור לאורך הפסגות הגבוהות וקו פרשת המים (כמפורט בחוזה 1941) צפונה מסרו מוראיון לנקודה בקו רוחב שממערב ל"קטע B" שצוין בהסכם של 1998, כמה קילומטרים דרומית-מערבית להר פיץ רוי.
עם זאת, הם גם הסכימו שתיחום סופי ומיקומו המדויק של קו הגבול שם יחכו עד להשלמת מפה מפורטת בקנה מידה 1:50,000 של האזור והמשך המשא והמתן.
בשנת 2006 ערך המוסד הארגנטינאי "Instituto Geográfico Militar" (היום " Instituto Geográfico Nacional") מפה ללא הערה על הגבול הבלתי מוגדר, אך סימן את התביעות הארגנטינאיות כגבול הרשמי כביכול.
לאחר מחאות דיפלומטיות של צ'ילה, משכה ממשלת ארגנטינה את המפה והפצירה בצ'ילה לזרז את התיחום של הגבול הבינלאומי שכבר נקבע על ידי שתי המדינות באמנת הגבול מ-1881. עם זאת, רבים בצ'ילה חושבים שהגבול נקבע על ידי "הלאודו משנת 1902", שהיה הסכם שנחתם "לתמיד" על ידי שתי המדינות תחת אפוטרופסות בריטית.
המפה שפרסם הכתר הבריטי, כחלק מתיעוד הלאודו משנת 1902, ממחישה קו תיחום ברור (מפיץ רוי עד סטוקס) ממזרח לשדה הקרח הפטגוני הדרומי, ומשאירה את מרבית השטח המדובר בצד הצ'יליאני.
זו הקרטוגרפיה בה השתמשו מפרסמי מפות בינלאומיות רבים במשך עשורים רבים, אך מאז 2007, כמה מפות בינלאומיות חדשות מציגות את התביעה הארגנטינאית כקו הגבול.
בינואר 2008 החלו טכנאים משתי המדינות לסמן את התיחום הסופי של הגבול, ועם זאת המחלוקת על קו הגבול נמשכת.
נכון ל-2020, נותר חלק אחד זה של קטע הגבול הסופי שטרם הוגדר ומהווה גורם מטריד מדי פעם ביחסי ארגנטינה–צ'ילה.
שדה תעופה ברבנק הוליווד (בשמו הרשמי מאז 2003 - שדה התעופה בוב הופ) הוא שדה תעופה ציבורי הממוקם כ-4.8 קילומטרים צפונית מערבית למרכז העיר ברבנק, במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית.
שדה התעופה משרת את מרכז לוס אנג'לס ואת צפון לוס אנג'לס, כולל גלנדייל, פסדינה ועמק סן פרננדו.
הוא קרוב יותר לפארק גריפית', להוליווד ולמרכז העיר לוס אנג'לס מאשר נמל התעופה הבינלאומי של לוס אנג'לס (LAX), והוא שדה התעופה היחיד באזור עם חיבור רכבת ישיר למרכז לוס אנג'לס .
במקור, שדה התעופה כולו היה בגבולות העיר ברבנק, אך הקצה הצפוני של מסלול 15/33 הורחב לעיר לוס אנג'לס.
שדה התעופה נמצא בבעלות רשות שדות התעופה ברבנק - גלנדייל – פאסדנה ומנוהל על ידי הרשויות של אותן ערים.
העלייה למטוסים נעשית באמצעות מדרגות ניידות ולא באמצעות גשרי עלייה למטוס .
בשדה התעופה מופעל נוהל קפדני להפחתת רעש המטוסים הנוחתים והממריאים.
טיסות מסחריות אסורות בשעות 22:00 עד 7:00, כל ההמראות נעשות לכיוון דרום על מסלול הטיסה 15, וכל הנחיתות נעשות על מסלול 8. אסור להשתמש במסלול 8 להמראות.
שדה התעופה ברבנק הוליווד משתרע על פני 555 אקר בגובה 237 מ' מעל פני הים.
יש לו שני מסלולי אספלט ברוחב 46 מטר.
בדרך כלל המטוסים ממריאים ממסלול 15 בגלל הרוח מדרום, ונוחתים על מסלול 8 מכיוון שזהו המסלול היחיד עם ILS ושטח נקי לגישה.
טיסות מצפון-מזרח נוחתות לפעמים חזותית על מסלול 15 כדי לחסוך את המרחק הנוסף למסלול 8. כאשר הרוח צפונית המטוסים מבצעים בדרך כלל גישה חזותית לשמאל למסלול 33, עם פנייה שמאלה קרוב לשדה התעופה.
בשדה התעופה ברבנק שני טרמינלים, "A" ו- "B", בבניין אחד.
בטרמינל A יש תשעה שערים הממוספרים מ־A1 עד A9 ובטרמינל B חמישה שערים הממוספרים מ־B1 עד B5.
שדה השלג פרסל הוא שדה שלג, במרכז האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
רוחבו של שדה השלג 28 קילומטרים.
שדה השלג ממוקם בין החלק המזרחי של הרי קולברט, לבין החלק המערב של רכס דאגלס.
הרמה מופתה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
הרמה נקראת על שמו של המלחין האנגלי הנרי פרסל; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
שדה השלג ניקולס הוא שדה שלג (מישור מכוסה שלג), בחלק הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של שדה השלג 41 קילומטרים; ורוחבו 15 קילומטרים.
הרי רואן ורמת אלגר גובלים בשדה השלג ממזרח.
הרי לאסוס גובלים בשדה השלג ממערב.
שדה השלג התגלה מהאוויר, ומופה באופן גס בשנת 1937 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם.
שמו של שדה השלג ניתן לו על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
שדה השלג נקרא על שמו של דוקטור רוברט ל.
Nichols), שעמד בראש מחלקת הגאולוגיה של אוניברסיטת טאפטס (במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית), ושימש כמדען בכיר במשלחת החקר האנטארקטין רון.
בולטימור הוא שמו של שדה תעופה צבאי בעיר וורונז' שברוסיה, הפעיל מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, תחילה כבסיס טיסה של חיל האוויר הסובייטי ומאז 1991 כבסיס אווירי של יחידות חיל האוויר הרוסי.
השדה ממוקם במרחק שבעה קילומטרים מדרום מערב לעיר וורונז'.
והוא מאכלס את גדוד האוויר 47 (יחידה 45117) ואת חטיבת האוויר 105 של הארמייה השישית של המחוז הצבאי המערבי (שחמושה במטוסי Su-24M, Su-24MR ו-Su-34).
בשנת 2013 הבסיס עבר שיפוץ והוארך מסלול ההמראה.
בתקופה זו הועברו כל המטוסים לשדה התעופה בבוטורלינובקה באופן זמני.
ב-9 בנובמבר 2020 היה הבסיס מוקד לתקרית יוצאת דופן במהלכה חייל בן 20 ירה למוות בארבעה חיילים, כולל מפקדו במהלך סכסוך שפרץ ביניהם.
המועצה להגנה על משאבים לאומיים הכניסה את שדה התעופה לרשימת הבסיסים הכוללים מפציצים גרעיניים, ברם אין מקורות רוסיים לכך.
שדה השלג מוט הוא שדה שלג בצפון - מזרח חצי האי טריניטי, שבצפון - מזרח חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
שדה השלג ממוקם בין מישור לאקלאבר, לבין חוף המצר האנטארקטי.
שיא גובהו של שדה השלג 570 מטרים מעל פני הים (בגבעת מגנט).
שדה השלג מוט התגלה כשצולם מהאוויר על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
השדה מופה על ידי סוקרים על הקרקע מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, שיצאו ממפרץ התקווה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1962.
שמו של שדה השלג ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
שדה השלג נקרא על שמו של פיטר גריי מוט (Peter G.
Mott), שעבד עבור חברת האנטיג אירוסרוויירס, ופיקד על משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, בין השנים 1955–1957.
שדה התעופה בגראם הוא בסיס צבאי אפגני ובעבר הבסיס הצבאי האמריקאי הגדול ביותר באפגניסטן.
הוא ממוקם בסמוך לעיר העתיקה בגראם, דרומית מזרחית לצ'אריקר בפארוון.
במקום ישנו מסלול יחיד המסוגל לטפל במטוסים צבאיים גדולים, כולל גלקסי לוקהיד מרטין C-5 ואנטונוב An-225. הוא אייש את אגף משלחת האוויר 455 של חיל האוויר האמריקאי, יחד עם יחידות אמריקאיות אחרות וכוחות הקואליציה.
מזהה ICAO הוא OAIX והוא נמצא במיוחד ב-34.944N, 69.259E בגובה מעל פני הים.
המסלול הישן של באגרם, שהוצא משירות, היה באורך כשהמסלול החדש הוא , שנבנה והושלם על ידי ארצות הברית בסוף 2006. ישנם מספר האנגרים גדולים, מגדל פיקוח, מבני תמיכה רבים ואזורי דיור שונים.
ישנם גם יותר מ-32 דונם (130,000 מטר2) של שטח רמפה וחמישה אזורים לחניית מטוסים.
מבני תמיכה רבים ומגורי בסיס שנבנו על ידי הצבא הסובייטי במהלך כיבושם נהרסו עם השנים בשל לחימה בין סיעות אפגניות לוחמות שונות לאחר שעזבו הסובייטים.
הבסיס הורחב ושופץ בשנים האחרונות עד להשתלטות הטליבאן עליו בקיץ 2021.
נמל התעופה הבינלאומי חמיד כרזאי (לשעבר נמל התעופה הבינלאומי של קאבול) ממוקם כ- מדרום לבגראם ומחובר באמצעות שני כבישים נפרדים.
כמו כן, מתקן המעצר פרוואן ממוקם בסמוך לבסיס.
הבסיס זכה לביקורת בעבר במהלך המבצע האמריקאי בשל התעללות באסירים שדווחה.
במאי 2010 חשף הוועד הבינלאומי של הצלב האדום כי מאז אוגוסט 2009 נודע לו על אסירים בכלא שני שבו עצורים מוחזקים בבידוד וללא גישה של הצלב האדום הבינלאומי המובטחת בדרך כלל לכל האסירים; קיומו של כלא שני הוכחש על ידי הרשויות האמריקאיות.
ביוני 2021 עזבו אחרוני החיילים האמריקאים את הבסיס, על רקע יישום תוכנית נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן.
ב-15 באוגוסט 2021 נפל הבסיס לידי הטליבאן לאחר כניעה של כוחות הממשלה האפגנית.
לטליבאן עדיין אין חיל אוויר שניתן לפרוס משדה התעופה באגרם, למרות שהוא תפס נשק מחיל האוויר האפגני.
שדה השלג מידיאן או שדה השלג מדיאן הוא שדה שלג גדול בהרי פנסקולה שבאנטארקטיקה.
שדה השלג ממוקם בין מתלול טורברט שברכס נפטון, לבין החלק הדרומי של רכס פורסטל.
שיא גובהו של שדה השלג - 1,450 מטרים מעל פני הים.
שדה השלג מופה ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS), בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, בין השנים 1956 – 1966.
שמו של שדה השלג ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN).
שמו של שדה השלג תיאורי.
שדה השלג ממוקם בין רכס נפטון לבין רכס פורסטל.
באנגלית המילה "מדיאן" משמעה "באמצע" או "בין לבין".
שדה שלג בלקן הוא רמה מכוסה קרח בגובה במזרח האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הרמה בין 150 מטרים ל-280 מטרים מעל פני הים.
רוחבו של שדה השלג 2 קילומטרים.
שדה השלג ממוקם דרומית לקרחון פרוניקה התחתון;
שדה השלג ממוקם צפונית - מערבית לקרחון האנטרס;
וכן שדה השלד ממוקם צפונית לקרחון קונטל.
אורכו של שדה השלג 3 קילומטרים, וכיוון זרימתו - דרום-מעבר - צפון-מזרח.
שדה השלג בלקן גובל במצוק ברדיק שממזרח לשדה השלג;
שדה השלג בלקן גובל בקרחון קונטל ובנונאטאק קסטילו, שמדרום מזרח לשדה השלג;
וכן שדה השלג בלקן גובל בסלע קראם שמדרום-מערב לשדה השלג בלקן.
השדה משתפל לכיוון צפון-מערב, כאשר קצהו גובל בגבעות שלאורך החוף הבולגרי.
שדה השלג מופה באופן מפורט בשנת 1991 על ידי ה-Servicio Geográfico del Ejército;
לאחר מכן מופה שדה השלג על ידי סוקרים בולגריים בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין שנים 1994–1995, וכן בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבין שנים 1995–1996 בשנת 2004 ובשנת 2009.
שדה השלג נקרא על שם חבל הבלקן.
שם שדה השלג התקבל רשמית ב-16 במרץ 1994.
שדה תעופה ארושה הוא שדה תעופה לטיסות פנים ברובע אולאסיטי בעיר ארושה, בירת מחוז ארושה בטנזניה.
בקצה המערבי של השדה נמצאת משואה לא-כיוונית (מזהה: AR).
השדה הוקם ב-1956 כשדה תעופה פרטי, וב-1961 לאחר הקמת טנגניקה עבר השדה לבעלות ממשלתית.
שדה התעופה ארושה משרת על ידי שש חברות תעופה:
חברהיעדיםAs Salaam AirזניזברCoastal Aviationדאר א-סלאם, קיגאלי, קילימנג'רו, מאפיה, מניארה, מיקומי, מוואנזה, פמבה, רואהה, סלוס, הפארק הלאומי סרנגטי, טנגה, טרנגיר, זנזיברPrecision Air דאר א-סלאם, זנזיברRegional Air קילימנג'רו, מניארה, זנזיבר Tropical Air דאר א-סלאם, זנזיברZanAirדאר א-סלאם, מומבסה, פמבה, זנזיבר
ב-18 בדצמבר 2013 נחתה טיסת בואינג 767 (ET-AQW) של אתיופיאן איירליינס מאדיס אבבה לנמל התעופה הבינלאומי קילימנג'רו באופן לא מתוכנן בשדה לאחר שלא הצליחה לנחות ביעד.
המסלול קצר יותר ממה שה-767 מיועד עבורו.
כמה ימים לאחר מכן הוא הוטס ריק לנמל התעופה הבינלאומי קילימנג'רו.
שדה התעופה הרצליה על-שם מודי אלון ("כנף 3" בעבר) הוא שדה תעופה אזרחי לתעופה קלה השוכן בצפון הרצליה, בין שכונת גן רש"ל בעיר לנתיבי איילון.
לאור הכוונה להעתיק את מקומו של השדה, הוא מסומן בתוכנית המתאר המחוזית כשדה זמני.
השימוש בשדה החל ב-2 ביוני 1948 במלחמת העצמאות.
שדה תעופה זה היה המשכן הקבוע הראשון של טייסת 101, טייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי ושדה זה הוקם במיוחד עבורה, וכונה "כנף 3".
ארבעת המטוסים הראשונים של הטייסת, מסוג אוויה S-199 (גרסה צ'כית למטוס הקרב הגרמני מסרשמיט), הורכבו בבסיס חיל האוויר הבריטי לשעבר "RAF Aqir", הוא שדה עקרון, דרומית לרחובות (היום בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי).
המקום היה קרוב מדי לחזית בימים הראשונים של מלחמת העצמאות והיווה מטרה להפצצות מן האוויר והפגזות מן הקרקע.
הוחלט להקים מנחת זמני בהרצליה לטייסת החדשה, שדה חדש ולא מוכר לאויב.
השטח שכן בלב פרדסים והמטוסים הוסתרו בין העצים.
עצם קיומה של הטייסת טרם נודע משום שנוסדה ימים ספורים לפני שהתמקמה בהרצליה.
במהלך כל המלחמה לא הותקף הבסיס.
ישראל עמיר, מפקד חיל האוויר הישראלי הראשון, סיפר לימים על הדרך שבה נערך החיל להקמת הבסיס בהרצליה:
ישראל עמיר ויהודה בורר, מפקד "ההגנה" בהרצליה, בקשו מעפרה קינן (קוצנוק), בעלת בית בקרבת הבסיס, שתמסור להם את הבית עבור מפקדת חיל האוויר.
בבית התמקמו "מפקדת חיל האוויר" וכן הטייסים עזר ויצמן, מודי אלון, חבריהם וכן "תחנת הרדיו".
את בית "מפקדת חיל האוויר" ניהלה עפרה קינן-קוצנוק ששימשה אם הבית.
יותר מאוחר הגיעה גם קבוצת טכנאים צ'כים עם מהנדס מטוסים והם השתכנו בבית קוצנוק-קינן ועסקו בהרכבת המטוסים, הטייסים הועברו למקום אחר.
שדה הרצליה של מלחמת העצמאות כלל מסלול של כ-800 מטר בכיוון כללי 06/24, מצפון למקום בו נמצא שדה הרצליה.
משדה זה הופעלו בתקופה יוני-נובמבר 1948 מטוסי הקרב של טייסת 101, וזאת על מנת להפעילם מחוץ לטווח הארטילריה המצרית (שכיסתה את חצור ועקרון) ובסמוך לגוש דן עליו הגנו מפני הפצצות חיל האוויר המצרי.
השדה הוקם בפרדסי הרצליה שכן היה זה מקום שומם יחסית, רחוק ממרכזי יישוב ובין עצים ושבילים שסיפקו הסוואה מיטבית למטוסים.
ב-3 ביוני 1948 המריא מודי אלון מפקד הטייסת משדה התעופה הרצליה ובמטוסו, אוויה S-199 (מסרשמיט), הפיל שתי דקוטות מצריות אשר הפציצו את תל אביב במשך שבועיים כמעט בכל יום.
ב-16 באוקטובר 1948 נהרג מודי אלון כשמטוסו התרסק בגישה לנחיתה בשדה התעופה הרצליה.
בנובמבר 1948, לאחר מבצע יואב, עבר קו החזית בדרום לאזור עזה וטייסת הקרב 101 הועברה משדה הכורכר בהרצליה אל מסלולי הבטון בשדה התעופה שהוקם לפני המלחמה עבור חיל האוויר הבריטי בחצור.
לאחר פינוי הטייסת נשאר ליד השדה בסיס קטן של חיל האוויר שבו בין השאר פעל עד שנות ה-90 בית הספר לנ"מ (ביסנ"מ) .
הבסיס פורק ב-1994 ועל אדמתו הוקם המרכז הבינתחומי הרצליה.
עם סיום מלחמת העצמאות בתחילת 1949 התארגנה בישראל גם תעופה אזרחית.