tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטבח הפורטוגזי השפיע רבות על המטבחים של ברזיל, אנגולה, מוזמביק ומקאו, שהיו בעבר חלק מהאימפריה הפורטוגזית.
המטבח הברזילאי, למשל, אימץ מנות פורטוגזיות אך שינה אותן בהתאם למרכיבים המקומיים, כמו הכנת מרמלדת גויאבות במקום מרמלדת חבושים.
המטבח הקזחי הוא האוכל המסורתי של העם הקזחי.
הוא מתמקד בבשר כבש ובשר סוס, כמו גם במוצרי חלב שונים.
במשך מאות שנים, הקזחים היו רועים נוודים, שגידלו כבשים, גמלים דו-דבשתיים וסוסים, תוך הסתמכות על בעלי חיים אלה לתחבורה, לבוש ומזון.
המרכיבים העיקריים וטכניקות הבישול הושפעו מאורח החיים של התושבים והם מכוונים לשימור המזון לטווח ארוך.
הם משתמשים בהמלחה וייבוש בשר כדי שיחזיק מעמד, וישנה עדיפות למוצרי חלב חמוץ, שנשמרים טוב יותר במהלך הנדודים.
קזחסטן היא המדינה התשיעית בגודלה בעולם, שטחה כשטח מערב אירופה, ואין לה מוצא אל הים.
רוב שטחה באסיה וחלק קטן מהשטח נמצא במזרח אירופה.
בכ־80% מהשטח יש שפלות, מישורים ורמות פוריות.
בחורף קר מאוד ובקיץ חם מאוד, וכל אלו הפכו את השטח מתאים לאורח חיים של נוודים.
האוכלוסייה בקזחסטן מורכבת בעיקרה משבטים טורקיים שנדדו ועדיין נודדים, בהתאם לעונות השנה, כדי למצוא מרעה לבעלי החיים שהם מגדלים: פרות, סוסים, כבשים וגמלים דו-דבשתיים.
בטורקית משמעות המלה קאז (qaz) היא לנדוד, ופירוש המלה סְטָן הוא ארץ.
בהיותם נוודים, הקזחים לא גדלו דגנים ומזונם העיקרי היה בשר ומוצרי חלב שהוחמצו.
במאה השנים האחרונות התיישבו בקזחסטן בני לאומים אחרים, והקזחים מהווים כיום רק כ-46% מהאוכלוסייה.
הרוסים מהווים כ־35% והיתר הם אוקראינים, גרמנים, אוזבקים, טטרים ואחרים.
לכל אלו יש גם מידה מסוימת של השפעה על האוכל הקזחי.
רוב מנות הבשר במטבח הקזחי מבוססות על ארבעה סוגי בשר: סוסים, גמלים, פרות וכבשים tört tülik mal ().
בשר כבש ובשר בקר נפוצים יותר ונאכלים בשגרה, ואילו בשר סוס ובשר גמל נאכלים בחגים ואירועים משמעותיים.
להלן כמה ממנות הבשר המסורתיות במטבח הקזחי:
בשבארמק או: בֵּישבָּארְם וכן: אֵטקמיר (besbarmaq, Etqamyr) – המאכל הקזחי הלאומי והפופולרי ביותר.
מורכב מבשר סוס, או כבש – מבושלים, שאליהם מתווספים דפי פסטה מבושלת, ורוטב עשוי בצל, מרק בשר, מלח ופלפל.
הפירוש המילולי של בשברמק הוא "חמש אצבעות", כי מקובל לאכול את המנה, כבימי קדם, בעזרת הידיים.
פלאו (palaw палау) – הגרסה המרכז-אסייתית לפילאף.
המנה מורכבת מאורז מבושל בציר או מרק, עם תבלינים, שאליו מוסיפים בשר כבש, וכן ירקות מבושלים, כמו: בצל וגזר.
הפלאו מבושל, בדרך כלל, בקאזאן (סיר ברזל).
קוֹוִודאק, קֻוָורְמָה, קוּרדאק (quwyrdaq, kuurdak қуырдақ) – אחד המאכלים הלאומיים של קזחסטן.
למעשה, זהו שם כולל למגוון מאכלי בשר (ובכלל זה איברים פנימיים) מטוגן, או מוקפץ, המצוי גם במטבח הטורקי (ואולי הגיע משם).
השם מתייחס גם לגרסאות משומרות של המנה, דהיינו שהוכנו בטיגון ללא שמן, באמצעות השומן של נתח הבשר.
מאכלים דומים מוכּרים בכל מרכז אסיה, בטורקיה וכן גם במדינות הבלקן.
שוז'יק (shuzhyq шұжық) – מאכל אוזבקי מסורתי של כיסוני בשר עדינות במרק, ממולאים בבשר בקר או טלה טחון ומתובל.
הכיסונים מבושלים במרק ירקות מתובל.
אוּלפֶּרסֶק (Ülpershek үлпершек) – מאכל העשוי מהלב, אבי העורקים והשומן של סוס.
מקובל לחלוק אותו עם קרוב משפחה שעוזב, בין קרובי משפחה, כסימן ל"אתה בליבי תמיד".
קאזי (kazy, Qazy қазы) – נקניקייה גדולה מבשר סוס.
בדרך כלל מבשר ושומן שנלקחו מהצלעות.
הבשר מתובל עם שום, פלפל ומלח וממלאים אותת במעיים מנוקים.
לאחר הבישול מעשנים את הנקניקייה למשך מספר שעות, או משאירים לייבוש למשך כמה ימים באזור החשוף לרוח ולשמש ישירה.
הנקניקייה נאכלת קר כמתאבן או חם עם אורז.
מיפלאו (Miypalaw мипалауnh) – מאכל העשוי ממוח כבשים, בשר הראש ולשון המבושלים עד לריכוך.
בנפרד, מבשלים שומן זנב כבש וכבד.
לאחר הבישול, חותכים הכל לחתיכות קטנות, מערבבים, מתבלים ויוצקים למרק חריף.
ז'איה (zhaya (жая – מאכל קזחי מבשר סוס שהומלח, יובּש ועוּשן.
נתח הבשר הוא ירך או אחת מרגליו האחוריות של סוס.
לרוב, זו מנה קרה המוגשת עם בצל, כמתאבן לארוחה.
לגמן (лағман, lağman) - מתכון בהשראה אויגורית של אטריות (עבודת ביד) המוגשות יחד עם בשר כבש, עֵז, או בקר, בתוספת ירקות שונים.
יהודי בוכרה טוענים שזו מנה שלהם.
לגמן שורפה (Aq Sorpa ақ сорпа) – מרק קזחי מבשר כבש.
הבשר מבושל עם העצמות, ולאחר הבישול, מוציאים את הבשר והעצמות ומבשלים במרק הזה אטריות לגמן.
מחזירים את הבשר למרק ולקראת ההגשה מוסיפים עשבי תיבול.
נאן-סלמה – מאכל קזחי פופולרי המזכיר במקצת את לגמן.
המנה מורכבת מבשר, רוטב וריבועים קטנים של בצק מבושל.
סוט (süt сүт) – חלב מבושל.
קאימאק (қаймақ) – שמנת חמוצה העשויה מחלב מבושל, ולעיתים מוגשת לצד תה.
קורט (Kurt) הוא כדור גבינה מיובש ומוקשה.
זהו אחד ממוצרי החלב המותסס שהרועים מכינים מאות שנים, כדי שיוכלו למכור אותו לאחר זמן רב וטלטולים בדרכים.
סארי מאי (сары май) – חמאה העשויה מחלב ישן עם מלח.
אירימשיק (ірімшік) – גבינת קוטג' שעשויה מחלב שמן, מבושל, בתוספת שמנת חמוצה.
הכנסת הקמח למטבח הקזחי הביאה להכנת מאפים כמו:
בורטסוג (bawyrsaq бауырсақ) – סופגניות שעשויות מקמח, שמרים, ביצים, מרגרינה, חלב, מים, סוכר, מלח ושמן צמחי.
הסופגניות מעוצבות כמשולשים או כדורים, ולרוב, מוגשות עם תה.
הן נאכלות כקינוח עם סוכר, דבש או חמאה.
סופגניות בורסאק אינן מאכל יומיומי, אלא שמורות לאירועים מיוחדים, כמו חתונות ואזכרות.
נאן (нан) או טנדיר-נאן (Tandyr nan) – סוג של לחם מסורתי, בצורת דיסק הפופולרי לא רק בקזחסטן, אלא גם באזורים אחרים של מרכז אסיה.
קצוות כיכר הלחם מוגבהות ובמרכז של כל כיכר האופה חורץ צורות גאומטריות, לעיטור.
למרות שמו, לחם זה אינו נאפה בתנור טנדור מחימר, אלא בין שתי לוחות מתכת, בתנור, או על מדורת גללים.
שלפק או: צ'ילפק (shelpek шелпек) – לחם שטוח, מתקתק.
מוגש עם ריבה, גבינה, דבש, או שמנת חמוצה.
מָנטי (mänti ,мәнті) – מאכל קזחי פופולרי מאוד.
תערובת מתובלת של בשר טלה, או בקר, קצוץ ומתובל בפלפל שחור, עטופה בבצק.
את המנטי מבשלים בסיר קיטור רב-מפלסי ומגישים עם חמאה, שמנת חמוצה או רוטב עם בצל מטוגן.
שוזבי (Süzbe сүзбе) וקוּאטִיק (Qatyq қатық) – חלב חמוץ, מסונן וסמיך, דומה ליוגורט.
איירן (Ayran айран) – משקה מחלב פרה ומלח, מותסס וחמוץ.
בעידן הסובייטי החל ייצור המוני של המשקה הזה וכך הוא מצא את דרכו גם למדינות אחרות.
שוּבָּט (shubat, шұбат), קומיז, קומיס, קאומיס (Qymyz, қымыз) – משקאות המבוססים על חלב נאקות מותסס, או חלב סוסה מותסס.
משקאות אלו נתפסים כטובים לבריאות.
חלב סוסה עשיר בסוכר ולקטוז, וכאשר הוא נצרך טרי הוא עלול לגרום שלשול, אך כאשר הוא מותסס, נוצר גז אלכוהולי.
לקומיס יש משמעות היסטורית ותרבותית, כי הרועים הנוודים, בתחילת ובסיום כל עונת חליבה, היו מזמינים חברים ובני משפחה לשתות קומיס, תוך החלפת ברכות ואיחולים.
בקומיס המסורתי היה אחוז אלכוהול גבוה, אך בגרסאות המודרניות יש רק כ-2% אלכוהול.
שלאפ – משקה מותסס המיוצר מיוגורט (קוּאטִיק qatiq) או ככדורי גבינה (קוּרט), בתוספת מים ומלח ואפשר גם עם עשבי תיבול.
בדומה לשובאט, זהו משקה קיץ פופולרי ומרענן.
כיום מייצרים שלאפ "מתועש" עם מים מוגזים.
תה שחור – הגיע לאזור עם דרך המשי ונצרך באופן מסורתי, עם ממתקים, לאחר המנה העיקרית.
כיום הוא מחליף את המשקאות המסורתיים וכל ארוחה מלווה בתה קזחי, תה שחור חזק עם חלב או שמנת.
בלקאימאק (Balqaymaq) – שמנת חמוצה בדבש.
מבשלים קאימאק עם קמח ודבש.
אירימשיק (Irimshik) – מאכל מתוק על בסיס גבינת קוטג' מחלב כבשים או עיזים ודבש.
בגלל צבעו האדמדם-זהוב, הוא נקרא גם קיז'ל אירימשיק (kyzyl irimshik).
שק שק או צ'ק צ'ק (shek-shek, Çäkçäk, Chakchak) – מאכל מתוק המבוסס על קמח, ביצים, חמאה, חלב ודבש.
מכינים בצק רך ויוצרים "גפרורים", או כדורים בגודל של אגוז, מטגנים בשמן ואז יוצקים מעל תערובת חמה עם בסיס דבש וחמאה.
זֶהנְט (Zehent, жент) – מגוון של דברי מתיקה קזחיים המבוססים על גריסי דוחן מטוגנים, שאליהם מוסיפים גבינת קוטג' מיובשת כתושה, גהי, סוכר, דבש, צימוקים, אגוזים ומרכיבים נוספים לקישוט.
מוגש בדרך כלל עם תה.
מקובל להגיש בחגיגות שלאחר לידה.
המטבח המרכזי העולמי (באנגלית World Central Kitchen - WCK) הוא ארגון ללא מטרות רווח, הפועל לספק ארוחות בעקבות אסונות טבע ומשברים הומניטריים.
הארגון נוסד בשנת 2010 על ידי השף והמסעדן הספרדי-אמריקאי חוסה אנדרס .
אנדרס החל בפעילותו רעידת האדמה בהאיטי ב-2010, ובהמשך הארגון סייע, בין היתר בהוריקן הארווי, רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה בשנת 2023, מלחמת אוקראינה–רוסיה, משבר ההומניטרי בעזה ובאירועים נוספים.
שיטת הפעולה של הארגון היא להיות ראשונים בשטח ולספק ארוחות מיד עם התרחשות אסון ובהמשך לשתף פעולה עם שפים מקומיים כדי לפתור את בעיית הרעב.
מאז הקמתו, הארגון ארגן ארוחות ברפובליקה הדומיניקנית, ניקרגואה, זמביה, פרו, קובה, אוגנדה, איי בהאמה, קמבודיה, אוקראינה, רצועת עזה וארצות הברית.
רעידת האדמה של האיטי ב-2010
בעקבות רעידת האדמה בהאיטי ב-2010, ביקר אנדרס באי והבחין בצורך לחלק מזון מבושל במוקדים שאליהם מפונים התושבים ממוקדים מרכזיים.
המטבח המרכזי העולמי החל להכין מזון מקומי בהאיטי בשיתף פעולה עם שפים מקומיים שהקימו מטבחים במוקדים נוספים.
המטבח המרכזי העולמי לקח חלק בהקמת בית ספר לבישול באי ב-2015.
אירועי 2017–2019 בצפון ומרכז אמריקה
באוגוסט 2017, המטבח המרכזי העולמי תיאם מאמצים עם הצלב האדום האמריקאי ופעל ביוסטון, טקסס, אחרי הוריקן הארווי.
בספטמבר 2017, המטבח המרכזי העולמי הוביל חלק ממאמצי הסיוע באסון בפוארטו ריקו בעקבות הוריקן מריה, שפים ומתנדבים בארגון פעלו להקמת רשת תקשורת, אספקת מזון ומשאבים נוספים והחלו להגיש ארוחות.
המאמצים של הקבוצה לספק סיוע נתקלו במכשולים מצד FEMA ובירוקרטיה מקומית, אך כפי שאמר אנדרס, "פשוט התחלנו לבשל".
המטבח המרכזי העולמי הגיש למעלה משני מיליון ארוחות בחודש הראשון לאחר הוריקן.
הארגון פיתח מרכזי חוסן באי והתקין מערך הידרופאנל בחממה בסן חואן לספק מים שתייה בטוחים.
בדצמבר באותה השנה, הוקמו מטבחים במחוז ונטורה בדרום קליפורניה, במהלך שריפת ענק וסיפקו מזון ללוחמי האשף לכוחות הצלה ולמשפחות שנפגעו מהשריפות.
ביוני 2018, נפתח מטבח של הארגון עבור הקהילות בהוואי שנפגעו מהתפרצות געשית.
מספר חודשים לאחר מכן, בספטמבר 2018, המטבח המרכזי העולמי פעל בדרום קרוליינה לאחר הוריקן פלורנס.
בנובמבר 2018, המטבח המרכזי העולמי ואנדרס שיתפו פעולה עם השפים נוספים וחברת בירה מקומית, ובישל ארוחת חג הודיה ל-15,000 ניצולי שריפת קמפ שהייתה השריפה הקטלנית וההרסנית ביותר בהיסטוריה של קליפורניה.
בינואר 2019, המטבח המרכזי העולמי ואנדרס פתחו מסעדה בשדרות פנסילבניה בוושינגטון די.סי., כדי להאכיל עובדים פדרליים שנשלחו לחופשה כפויה במהלך השבתת הממשל.
בספטמבר 2019, המטבח המרכזי העולמי ואנדרס פתחו מטבחים באיי הבהאמה להאכלת האוכלוסייה לאחר הוריקן דוריאן.
באוקטובר הם סייעו במחוז סונומה בקליפורניה, בשיתוף עם שפים מקומיים במהלך שריפת קינקייד.
בתחילת מרץ 2020, עקב מגפת הקורונה, ספינת התענוגות גרנד פרינסס הייתה בהסגר ליד סן פרנסיסקו.
המטבח המרכזי העולמי, בשיתוף עם חברת Bon Appetit Management Company האכיל אלפי נוסעים שנתקעו למשך כשבוע.
מעל 50,000 ארוחות הוגשו בספינה.
באותו החודש, אנדרס הפך שמונה ממסעדותיו בניו יורק ובוושינגטון די.סי.
למטבחים קהילתיים וסיפק ארוחות בחינם או בתשלום סמלי.
בסוף מרץ 2020 באזור מפרץ סן פרנסיסקו, המטבח המרכזי העולמי שיתף פעולה עם Frontline Foods שהוביל לתרומה של ארוחות ממסעדות מקומיות לצוותי בתי החולים המקומיים, שרבים מהם נפגעו מהסגרים בזמן מגפת הקורונה.
בהמשך, הפעילות נעשתה רק על ידי צוותי המטבח.
באפריל 2020, אנדרס יצר שיתוף פעולה בין קבוצת וושינגטון נשיונאלס והמטבח המרכזי העולמי כדי להשתמש באצטדיון הקבוצה בוושינגטון די.סי.
כמטבח ומתקן לחלוקת ארוחות בחינם.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 הארגון החל לפעול באוקראינה יום אחרי הפלישה.
כ-4,000 טבחים ומתנדבים פועלים מאז תחילת המלחמה במדינה.
עד 2 במרץ 2022, המטבח המרכזי העולמי הקים 8 מטבחים על גבול פולין–אוקראינה ומטבחים הוקמו גם בפולין, הונגריה, רומניה וסלובקיה לפליטים שחצו את הגבול.
הארגון חילק 175 מיליון ארוחות ב-8,100 ערים וכפרים ופועל בשיתוף פעולה עם חקלאים ויצרנים מקומיים.
ב-2 ביוני 2023, מתנדב של המטבח המרכזי העולמי בחרקוב נהרג כתוצאה מפגיעת טיל רוסי בדירתו.
עם תחילת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023 הארגון הגיש סיוע בשני הצדדים.
בישראל הארגון פעל בתחילת המלחמה לאספקת ארוחות לקהילות שפונו.
בתגובה למשבר הומניטרי בעזה שהתהווה במהלך המלחמה, המטבח המרכזי העולמי תרם למשלוחי מזון לרצועת עזה.
נכון למרץ 2024, הארגון סיפק יותר מ-32 מיליון ארוחות, חלק מהמזון הועבר במבצעי הצנחה אווירית על ידי מדינות שונות.
בפברואר 2024, ארגון הסיוע הספרדי "Proactiva Open Arms" הודיע כי ספינה שלהם תשיט לרצועת עזה מזון ומים שסופקו על ידי מטבח המרכז העולמי.
דווח כי הספינה עגנה בקפריסין מאז ה-16 בפברואר.
נשיא קפריסין ניקוס כריסטודולידיס הציע מסדרון הומניטרי ימי בוועידה בפריז בתחילת נובמבר, וקיים שיחות בחודש שלאחר מכן עם נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ומלך ירדן עבדאללה השני.
לטענת הרשויות בקפריסין, היו גם "דיונים טכניים" עם גורמים ישראליים.
בראיון לרדיו 103fm אמר שר החוץ הישראלי אלי כהן בדצמבר כי "זה יכול להתחיל מיד".
לאחר כחודש נפתח המסדרון הימי וב-11 במרץ, הספינה יצאה לכיוון עזה, כשהיא הכילה "כמעט 200 טון מזון".
המשלוח הגיע ב-15 במרץ לחוף מדרום לעיר עזה.
לטענת הארגון, זו הייתה הסירה הראשונה שהגיעה לעזה מזה כמעט שני עשורים.
הרג שבעת העובדים בדיר אל-בלח (2024)
בלילה שבין ה-1 ל-2 באפריל 2024 הפציץ חיל האוויר הישראלי שיירת רכבים של הארגון סמוך לדיר אל-בלח.
השיירה כללה שני כלי רכב משוריינים ורכב נוסף.
בארגון מסרו כי הם הותקפו אחרי שפרקו את הסיוע מספינות במחסן באזור, אף שהם סומנו כרכבי סיוע עם סמלים בולטים, ואף שפעילותם נעשתה בתיאום מול צה"ל.
בתיעודים שהופצו מהזירה נראה אחד הרכבים הרוס לחלוטין, בעוד שברכב האחר ניתן לראות חור בגג – ממש לצד סמל הארגון, שהוטבע שם כדי שניתן יהיה לזהותו כרכב סיוע גם מהאוויר.
בתחקיר ראשוני אמרו הכוחות כי חשבו שמדובר ברכב כיסוי שבו מסתתרים בכירי חמאס.
עוד התברר בתחקיר כי הירי בוצע ללא בקשת אישור ובניגוד לנוהל פתיחה באש.
בהתקפה נהרגו שבעה עובדי המטבח המרכזי העולמי, מהם ארבעה בעלי אזרחות זרה ונהג פלסטיני.
לאחר התקרית הודיע הארגון כי הוא מפסיק את הפעילות בעזה באופן מיידי.
צה"ל לקח אחריות על האירוע והרמטכ"ל, ראש הממשלה והנשיא התנצלו.
בסוף חודש אפריל, הודיע הארגון על חידוש פעילותו.
על עבודתו עם מטבח המרכז העולמי בפוארטו ריקו, חוסה אנדרס זכה בפרס קרן ג'יימס בירד לשנת 2018 לפעיל ההומניטרי של השנה.
מתוך הכרה בעבודתו עם המטבח המרכזי העולמי, אנדרס נבחר לאחד מ-100 האנשים המשפיעים בעולם על ידי Time בשנת 2018.
אנדרס זכה בפרס נסיכת אסטוריאס לשנת 2021, בקטגוריה "קונקורד", על עבודתו בארגון.
על עבודתו עם המטבח המרכזי העולמי, אנדרס קיבל פרס אומץ ואדיבות לשנת 2021 מג'ף בזוס ומענק כספי על סך 100 מיליון דולר.
המטבח הירושלמי הוא מונח המתאר מאכלים הנפוצים בירושלים או שמקורם בירושלים.
המטבח היהודי כולל מאכלים ירושלמיים שהובאו או הומצאו על ידי היישוב הישן בירושלים או על ידי יהודי ירושלים לאורך השנים.
קוגל ירושלמי הוא סוג של פשטידה מאטריות, קוגל יהודי וישראלי שמקורו ביישוב הישן בירושלים.
הקוגל הירושלמי נעשה לראשונה במאה ה-18. המאכל מוגש בשבתות ובחגי ישראל ומועדיו.
קוגל ירושלמי מתובל בפלפל וסוכר, לרוב, הקוגל הירושלמי מתובל בחריפות, כאשר אצל יהודי פולין מקובלת גרסה מתוקה יותר.
מעורב ירושלמי הוא מאכל העשוי מנתחי בשר מטוגנים במחבת או על האסכלה.
נהוג להכינו בעיקר מאיברים פנימיים של עופות כגון כבד, טחול ולבבות וכן מחזה עוף והודו, המטוגן עם בצל ותבלינים כמו כמון, כורכום ועוד.
מסופר כי המאכל הורכב בסוף שנות ה-60 באחת הסטייקיות שברחוב אגריפס בירושלים, סמוך לשוק מחנה יהודה (יש כמה סטייקיות הטוענות לזכות הראשונים עליו).
סביח הוא מאכל עממי יהודי-עיראקי שקנה אחיזה רחבה בישראל.
מרכיבי הסביח מהווים את ארוחת הבוקר המסורתית של יהודי עיראק בשבת.
הסביח בישראל נבדל מארוחה זו בכך שכל המרכיבים מוכנסים לפיתה בניגוד לארוחה המסורתית, שבה היו המרכיבים מוגשים על מגש גדול.
הסביח נמכר בבתי עסק רבים ברחבי ישראל.
צנובר הוא זרע של עץ אורן המשמש למאכל בני אדם.
בהיותו עדיין באצטרובל, הצנובר מכוסה בקליפה קשה.
החלק האכיל אינו פרי שלם מבחינה בוטנית, אלא רק זרע (שאר הפרי אינו אכיל עבור בני אדם).
צנוברים בקליפתם (או צנוברים מקולפים בתנאי לחות) מתעפשים תוך שבועות ספורים.
המטבח הערבי כולל מאכלים ירושלמיים שהובאו או הומצאו על ידי מוסלמים, עות'מאנים או פלסטינים בירושלים או על ידי ערביי ירושלים לאורך השנים.
מוסחן או מסאחן , ידוע בצפון הארץ בשם מוחמר (محمر - אדום), הוא מאכל נפוץ במטבח של ערביי ארץ ישראל, הכולל עוף צלוי ובצל המתובלים בסומאק ומוגשים על גבי לאפה.
מעל, נהוג לפזר שקדים או צנוברים מטוגנים.
מקורו של המוסחן בערים ג'נין וטולכרם שבשומרון, והוא נחשב בעיניי רבים למאכל הלאומי של הפלסטינים.
הוא נפוץ ברחבי יהודה ושומרון, באזור המשולש, בגליל ובירדן.
לאפה היא סוג לחם שטוח ודק כעין רדיד בצק עגול.
מקורה המדויק איננו ידוע בשל שכיחותה הרבה בקרב עמים רבים במזרח התיכון ומערב אסיה.
מרכיביה הם קמח ומים בלבד (עם קורטוב מלח).
היא נאפית בטאבון בחום גבוה ובאש גלויה.
ללאפה הרגילה הנפוצה קיימות שתי גרסאות הנפוצות בארץ, פיתה עיראקית ופיתה דרוזית, הראשונה עבה יותר וכוללת גם שימוש בשמרים, והשנייה דקה יותר ואינה מכילה שמרים.
חומוס (מערבית: حُمُّص, , תעתיק מדויק: חֻמֻּץ) הוא מאכל העשוי מגרגרי חִמְצָה טחונים המוגש כממרח.
הוא נפוץ בעיקר בלבנט והוא אחד המאכלים המזוהים עם האזור.
המטבח הנפאלי מאפיין את התרבות הקולינרית של נפאל ומשלב טעמים, רכיבים וטכניקות בישול מגוונות.
המטבח מושפע מהמטבחים השכנים של הודו, טיבט וסין, אך הוא גם ייחודי בזכות המסורות המקומיות והשפעות אתניות שונות ברחבי המדינה.
למרות שנפאל סמוכה להודו ולסין ההשפעה מהמדינות השכנות היא מינורית בלבד.
ברחבי נפאל מרכיבים רבים מאד מהמטבח ההודי.
המנה הפופולרית ביותר היא הטאלי – צלחת עשויה מתכת עם כמה שקעים לאורז, לדאל (רוטב שעועית), רטבי יוגורט, סמוסה-בצק במילוי תפוח אדמה.
המנה מוגשת לרוב עם צ'פאטי- פיתה הודית דקה מקמח לבן.
תבשיל נפאלי נפוץ נקרא דהאל בהאט טאראקארי - תערובת של מרק, עדשים, אורז וירקות.
מבחינת משקאות מקובל מאד משקה הלאסי - משקה יוגורט הודי מרענן.
בנפאל נפוצות יותר לתיירים מסעדות טיבטיות בהם ניתן למצוא סוגי מנות שונות:
Sha Balep- לחם ממולא עם בשר מתובל, לעיתים גם מטוגן בשמן עמוק
Momos - סוג של כופתה מאודה
Thenthuk –מרק עם אטריות וירקות מאכל נפוץ בקרב נזירים
Shab Tra – בשר מוקפץ עם גזר, צ'ילי וג'ינג'ר
Tsam-thuk מרק ירקות המוגש עם גבינת יטי (נקבת היאק)
דרה סי – תבשיל אורז בחמאה, מעורבב עם צימוקים, דרומא (שורש דמוי), תמרים ואגוזים
המטבח הנפאלי מבוסס בעיקר על מנות פשוטות, מזינות וטעימות, המוגשות בטאלי ומותאמות לאורח החיים ההררי ולזמינות הרכיבים ומאפייניו כוללים:
שימוש באורז ועדשים – מנת הדגל היא דאל באט (אורז ועדשים), שמוגשת לעיתים קרובות לצד ירקות מבושלים, חמוצים (אצ'אר) ותבשילי בשר.
תבלינים – המטבח הנפאלי עושה שימוש בתבלינים כמו כורכום, כמון, זנגביל, שום וכוסברה, שמעניקים למנות טעמים ייחודיים.
לחם – סוגים שונים של לחם שטוח כמו רוטי וצ'פאטי נפוצים מאוד בארוחות יומיומיות.
מומו – כיסונים ממולאים בבשר או ירקות, שמקורם בטיבט והפכו לפופולריים מאוד בנפאל.
תוקפה: מרק אטריות עם ירקות ולעיתים עם בשר.
סאל רוטי – לחם טבעת מבוסס אורז, המוגש בעיקר במהלך פסטיבלים וחגים.
צ'אי – תה עם חלב ותבלינים.
ראקסי – משקה אלכוהולי מסורתי, המיוצר מתירס או אורז.
לאסי – משקה יוגורט מתקתק, נפוץ בעיקר באזורים חמים.
בנפאל יש מגוון אתני רחב, ולכן ישנן מנות ייחודיות לכל קבוצה אתנית:
מטבח הניוואר (Newar) כולל מנות עשירות ומתובלות כמו ירקות מותססים ובשר.
הקבוצות הטיבטיות בצפון משתמשות יותר בחמאת יאק ובאטריות.
האוכל בנפאל משקף לא רק טעמים אלא גם מסורות, דת ואורח חיים.
ארוחות משפחתיות ופסטיבלים כוללים תמיד אוכל שמסמל את האחדות התרבותית של המדינה.
בגלל הגירה נרחבת של נפאלים למדינות שונות, המטבח הנפאלי זכה להכרה בינלאומית, במיוחד מנות כמו המומו ודאל-בהט.
דאל באט – אורז מאודה ותבשיל עדשים מבושלות, או תבשיל קטניות אחר ששמו דאל.
צ'וקאוני – מאכל המורכב מתפוח אדמה, יוגורט, בצל, כוסברה, פלפל שחור ומלח המעורבבים יחד ומבושלים.
סמוסה – עשוי בצורת משולש או ארבעון, והוא עשוי בצק הממולא תפוחי אדמה, בצל ואפונה המטוגן בשמן עמוק.
ראיטה – סלט יוגורט ירקות.
סאל רוטי – לחם עגול בצורת טבעת המטוגן בשמן עמוק.
רוטי – לחם שטוח ועגול העשוי מקמח חיטה מלאה.
צ'פאטי – מאפה שטוח ודק, הדומה בצורתו לפיתה דקה, לאפה או טורטייה, אשר נאפה מבצק ללא שמרים.
מומו – כיסון עשוי מבצק חיטה ממולא בבשר או ירקות.
סאג – מורכב מתרד, זרעי חרדל, ברוקולי, עלי קולרד ותרד מלאבר הנטחנים או נקצצים דק ולהם מוסיפים גבינה או בשר כבש.
יומארי – בצק אורז שאותו מעצבים כדמעה וממלאים בתערובת מתוקה המכונה "צ'אקו" (Chaku), העשויה ממולסה, קוקוס מגורד והל ומבשלים באידוי.
חלווה – ממתק מוצק המבוסס על שומן מן הצומח ועל סוכר.
קיר – פודינג אורז על בסיס חלב.
בונדי – חטיף העשוי מקמח חומוס מטוגן.
חאנדבי – חטיף העשוי מקמח חומוס מותסס ומטוגן.
צ'אט – משפחה של חטיפים מלוחים שמקורם בהודו, המוגשים בדרך כלל כמתאבנים ונמכרים במסלולי הדרכים בדוכנים או עגלות מזון.
זלאביה – מאכל מתוק העשוי מבלילת קמח חיטה, מטוגן בשמן עמוק ולרוב נספג בסירופ סוכר.
המטבח הפיליפיני הוא מטבח מסורתי ועשיר המשלב השפעות אסייתיות, ספרדיות, סיניות ואמריקאיות, שהתפתח לאורך מאות שנים של היסטוריה קולוניאלית ומסחר בינלאומי באיי הפיליפינים.
הוא מתאפיין בשילוב ייחודי של טעמים חמוצים, מלוחים, מתוקים ולעיתים גם חריפים.
המטבח הפיליפיני מבוסס על מרכיבים טריים מקומיים כגון דגים, אורז, קוקוס, חומץ, שום, ובצל.
המנות המזוהות ביותר עם המטבח הן אדובו, תבשיל בשר בחומץ וסויה, מרק סיניגנג, מרק חמוץ על בסיס תמרהינדי ולצ'ון, בשר חזיר צלוי.
בפיליפינים מקובל לשלב חמיצות באמצעות שימוש בחומץ, קלמנסי (פרי הדר מקומי), תמרהינדי או מנגו.
עלי בננה הם השיטה המסורתית להגשת אוכל במטבח הפיליפיני, עם אורז ומנות אחרות מונחות על עלי בננה גדולים (סאלו-סאלו, שמזכיר מזנון).
שיטה מסורתית נוספת להגשת מזון היא על ידי הנחתו על תוחם עלים של בננה המונח מעל סלסלת עץ עשויה מבמבוק.
כל חלקי החזיר נחשבים ראוים לאכילה ומאכל מקובל הוא נקניק דם או נזיד דם (תלוי באזור) המבוסס על חומץ ופלפל צ'ילי ירוק.
בפיליפינים, במיוחד במאיאנטוק, במחוז טרלק, אכילת עטלפי פירות היא חלק מהמטבח המקומי ותושבים מקומיים נוהגים לצוד עשרות עטלפים בטיול ציד אחד; העטלפים מופשטים מעורם, ראשם וגפיהם נכרתים, ולאחר מכן הם נחתכים ומבושלים בתבשיל.
השליטה הספרדית בפיליפינים בין השנים 1521–1898 הביאה עמה מאכלים ספרדים רבים כגון קלדרטה, תבשיל בשר ברוטב עגבניות, מנודו ופאן דה סאל (לחמניות מלוחות).
לצד העושר הקולינרי, קיימת בפיליפינים גם מציאות של עוני חוסר ביטחון.
אחת התופעות הנפוצות ביותר בקרב תושבי הפיליפינים החיים מתחת לקו העוני, היא הצלת מזון וצריכת שאריות מזון שנאספו מפחי אשפה ועברו חימום מחדש.
מאכל רחוב המורכב משאריות של עוף מטוגן, בשר, אורז ורטבים שנאספו מפחי אשפה, בעיקר ממסעדות מזון מהיר.
המטבח הפיליפיני כולל מגוון קינוחים העשויים משעועית, אורז דביק, סוכר קנים, קוקוס ופירות טרופיים.
הקינוח המוכר ביותר הוא הלו-הלו (Halo-Halo), המורכב מקרח גרוס, חלב מרוכז, ג'לטין, שעועית מתוקה, בננה, יאם סגול, פירות מסוכרים וגלידה.
משמעות השם היא "לערבב-לערבב", שכן הקינוח נאכל לאחר ערבוב כל הרכיבים יחד.
בעקבות הגירה פיליפינית נרחבת, נחשף המטבח גם למדינות אחרות, במיוחד בארצות הברית, קנדה, המזרח התיכון ואוסטרליה.
בחלק מהמדינות החלו להיפתח מסעדות המתמחות במאכלים פיליפיניים מסורתיים.
המטה הכללי של צבא הגנה לישראל (או בקיצור: המטכ"ל) הוא מטה המפקדה הכללית של צה"ל.
המפקדה הכללית היא המפקדה העליונה בצה"ל, בראשה עומד הרמטכ"ל, המפקד העליון בצה"ל.
היא מורכבת מהרמטכ"ל ומהמטה הכללי.
המטה הכללי מהווה את מטה המפקדה הכללית, והוא מורכב מסגן הרמטכ"ל, ממטה מתאם וממטה מיוחד (מקצועי).
תפקידו לבצע את הפעולות שייסיעו לרמטכ"ל לפקד על כוחות צה"ל ולשלוט עליהם ביעילות, כדי למלא את משימותיו.
המטה הכללי לא כולל בין החברים בו את מפקדי הפיקודים המרחביים הקדמיים – פיקוד הצפון, פיקוד המרכז ופיקוד הדרום.
המטה הכללי (מטה המפקדה הכללית)
סגן הרמטכ"ל, המשמש גם כראש מטה הצבא
המטה המתאם, המורכב מאגפי המטה הכללי: אגף המבצעים, אגף המודיעין, אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, אגף התכנון, אגף כוח האדם.
ראש היחידה למחקר ופיתוח (מו"פ) במנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) שבמשרד הביטחון
ראש מתאם פעולות הממשלה בשטחים (המתפ"ש)
יועצת הרמטכ"ל לענייני מגדר (יוהל"ם)
ראש מערך מדעי ההתנהגות (ממד"ה)
לפי הוראות הפיקוד העליון, פורום המטה הכללי (פורום המטכ"ל) הוא פורום אלופי צה"ל וקצינים נוספים במטה הכללי המתכנס באופן עיתי לדיון בסוגיות על פי החלטת הרמטכ"ל.
בראש הפורום עומד הרמטכ"ל, וחברים בו אזרחים וקצינים, בהם כל הקצינים בדרגת אלוף (למעט נספח צה"ל בארצות הברית), וקצינים אחרים, שמקצתם חברים גם במטה הכללי.
בפורום המטכ"ל מתארחים מפעם לפעם ראש הממשלה, שר הביטחון ובכירים אחרים במערכת הביטחון ובממשלה.
חברי פורום המטה הכללי של צה"ל
שיוך יחידה תפקידדרגה שם תמונה תחילת כהונה בתפקידתחילת כהונה במטכ"ליחידה בה החל את דרכותפקידים קודמים במטה הכללי1 צבא ההגנה לישראלראש המטה הכלליאייל זמיר5 במרץ 2025נובמבר 2012חטיבה 500 המזכיר הצבאי של ראש הממשלה
מנכ"ל משרד הביטחון2סגן ראש המטה הכלליתמיר ידעי6 במרץ 20255 בפברואר 2017חטיבת גולני מפקד פיקוד העורף
תת־אלוף (במילואים)עופר שריגמאי 201929אזרחים משרד הביטחוןמנכ"ל משרד הביטחוןאזרח
אלוף (במילואים)אמיר ברעם24 במרץ 20257 בדצמבר 2017חטיבת הצנחנים מפקד הגיס הצפוני
סגן הרמטכ"ל30ראש המנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגיתאזרח
תת־אלוף (במילואים)דני גולד30 ביוני 201631מבקר מערכת הביטחוןאזרח
תת־אלוף (במילואים)יאיר וולנסקי10 ביוני 2022חטיבה 7
ראשי המטה הכללי של צה"ל לדורותיהם
מאז ועד היום עמדו בראשות צבא ההגנה לישראל 24 רמטכ"לים בדרגת רב-אלוף.
ראש המטה הכללי המכהן וה-24 במספר הוא רב-אלוף אייל זמיר, שנכנס לתפקיד ב-5 במרץ 2025.
מקום משכנו של המטה הכללי
כמה ימים לאחר קום המדינה עבר המטכ"ל מן הבית האדום שבתל אביב, לפסגת גן אברהם שברמת גן.
לצורך כך פונו מספר בתים מדייריהם, ובית ההבראה "החלמה" שהיה במקום הפך למרכז המטה.
ממנו ניהל דוד בן-גוריון את מלחמת העצמאות.
מתחילת שנות ה-50 שוכן המטכ"ל בקריה שבתל אביב, בבסיס שבנובמבר 1996, שנה לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, נקרא "מחנה רבין".
בשנת 1955 עבר המטכ"ל לבניין 22 שבמרכז בסיס זה, ובשנת 2005 עבר למגדל המטכ"ל שבצדו המזרחי של הבסיס.
המטבח השווייצרי, הוא מטבח שמשתנה בין ארבעת האזורים הלשוניים/תרבותיים של שווייץ:
שווייצרים דוברי גרמנית מושפעים מהמטבח שמעברו הצפוני של הריין.
תושבי טיצ'ינו דוברי האיטלקית, מאמצים השפעות ים תיכוניות.
בקנטונים דוברי הצרפתית מבשלים בהשפעת המטבח הצרפתי העילי.
ואנשי ההרים תושבי גראובינדן דוברי הרומאנש נשענים על שיטות גידול ובישול מסורתיות, שכמו שפתם העתיקה השתמרו במהלך אלפי שנים.
למרות זאת ניתן להגדיר בקלות את מאפייניו של המטבח והבישול השווייצרי.
קינוח בירנברוט נפוץ באזורים שונים של המדינה אך במתכונים שונים.
השווייצרים גאים במסורת ובאיכות הגבינות שלהם.
גבינות שווייצריות נושאות את שם האזור בו הן מיוצרות.
השם מיוחס עד היום לגבינת אמנטל המיוצר בעמק (בגרמנית Thal) אמן (Emmen) על ידי שווייצרים הרואים בעצמם צאצאים ישירים של ההלווטים.
הגבינה הפכה לשם נרדף של הגבינות השווייצריות: מיוצרת מחלב פרות הרועות באלפים, כאשר דרושים 1,000 ליטר ליצור חריץ גבינה של 80 קילו.
התוצר הסופי מתקבל לאחר 5 ימים של בישול, 12 שבועות של המלחה ולפחות 4 חודשים של הבשלה.
ככל שתהליך ההבשלה ארוך יותר לגבינה טעם עז יותר - לגבינות אמנטל המשובחות ביותר ארומה חריפה, המורגש בחלק העליון של החיך מספר שניות לאחר הטעימה.
מאכלים המבוססים על גבינה שווייצרית
פונדו גבינה, המאכל השווייצרי המפורסם ביותר.
בקדירה מסורתית בשם קָקֵלון (caquelon) מבושל מרק סמיך של יין לבן, קירש, שום, פלפל שחור בשפע ותערובות גבינות, לכל קנטון, כפר ומשפחה הרכב מדויק האהוב עליהם, אך הבסיס הוא של גבינות גרוייר ואמנטל.
הקקלון ובו הפונדו המבעבע מונח על מבער במרכז השולחן והסועדים טובלים חתיכות לחם יבש בקדירה, מערבבים ואוכלים.
לאכילת הפונדו מספר כללים: הפלת הלחם נחשבת "חטא חמור", ומסופר שהעונש המקובל לגבר הוא לשיר שיר או לקנות בקבוק יין ולאישה לנשק את כל הגברים בשולחן.
חוק אחר באכילת הפונדו המגביר את השמחה ושומר על הסועדים מפני כאבי בטן, אוסר על שתיית משקאות קרים למעט יין, קירש או שנפס במהלך הארוחה.
רקלט (Raclette) - בשם רקלט נקראים הן המאכל והן הגבינה שבה משתמשים באכילתו.
הגבינה מוצמדת לברזל מלובן, מותכת עד שקצתה מתקשה ומוגשת מיד עם תפוחי אדמה ובצלצלים מוחמצים.
ניתן לאכול רקלט בבית אך פופולרי יותר לראות אותו בירידים, שם הוא מוכן מחצאים ענקיים של חריצי גבינה המוצמדים לברזל מלובן ואחר כך מגורדים בעזרת סכין גדול לצלחתו של הלקוח.
בשווייץ ובמטבחה נפוצים תפוחי אדמה, זוהי התוספת העיקרית בארוחות שווייצריות.
מאכל תפוחי אדמה ידוע הוא הרוֹשטי (במקור: רֶשְׁטִי או רוסטי; בגרמנית Rösti), מעין לביבה גדולה עשויה תפוחי אדמה.
תפוחי האדמה המבושלים מגוררים גס, לרוב בתוספת בצל, מטוגנים בחמאה או בשומן בעלי חיים לכדי לביבה אחת ענקית.
רועי הפרות ההרריים בגראובינדן נוהגים לטבול את הרושטי בקפה הראשון של הבוקר.
לשווייץ אין חוף ים, כך שכל הדגה שלה היא דגה של מים מתוקים.
אף כי השווייצרים יודעים לטפל היטב בדגה שלהם, אין להם מאכלי דגים ראויים לציון מיוחד.
כמו כן הם מרבים לגדל ולאכול בשר חזיר אך רואים בו בשר פשוט וזול.
עוף והודו אינם חלק מהתפריט השווייצרי המסורתי.
הבקר השווייצרי לעומת זאת נחשב למעולה, הוא ניזון מעשב טרי, מים ואוויר אלפיניים, בנוסף למוצרי החלב השווייצרים יודעים לעשות בהן עוד כמה פלאים, במיוחד אוהבים השווייצרים בשר עגל:
גשנצלטס (בגרמנית Geschnetzeltes), נתחים קטנים של פילה עגל מטוגן בחמאה עם בצל ופטריות ברוטב יין לבן ושמנת מוגש בתוספת רושטי.
ברטוורסט (בגרמנית Bratwurst), נקניקיות שווייצריות עממיות הייחודיות במרקמן החלק ובצבען הלבן, ישנן נקניקיות רגילות שהן מתערובת עגל וחזיר וישנן נקניקיות שהן רק של עגל.
ברטוורסט הוא מאכל הרחוב הפופולרי ביותר בחלקים הגרמניים של שווייץ ונהוג לאכול אותו ביד עם קצת חרדל חריף ולחמנייה.
בינדנר פלייש (בגרמנית bündner Fleisch), בשר בקר כבוש ומיובש באוויר.
שיטת שימור בקר זו המוכרת באיטליה כברזאולה (באיטלקית bresaola) היא מהעדינות ביותר, הבשר המשובח ביותר נכבש כבישה יבשה ואחר כך מיובש בתלייה באוויר האלפיני הקר למשך כמה חודשים.
התוצר נשמר לאורך שנים, ומוגש כפרוסות דקיקות ושקופות, לצד יין.
ברסי - נופץ באזור גבול עם צרפת.
המטבח התימני הוא סגנון הבישול שמקורו בתימן.
המטבח הוא אחד ממטבחי חצי האי ערב.
המטבח התימני מתאפיין בהעדפה לבשר עוף וכבש יותר מאשר לבשר בקר.
באזורי החוף של תימן מוגשים גם מאכלי דגים.
המנות הנפוצות ביותר נעשות מאורז וכבש או טלה.
ישנן כמה דרכים להכנת כבש.
באופן כללי, הטלה מפורק לנתחים גדולים עם עצם.
אפשר לבשל את הטלה בנוזלים שלו (מרק, בערבית: "مرق") לקבלת מרק בשר.
אפשר לצלות אותו בתנור לקבלת "חניד" או בבור באדמה לקבלת "מנדי".
כיכרות לחם אינן בנמצא, ובמקומן נעשה שימוש במאפים אחרים.
כמעט שלא נעשה שימוש בחלב ותוצריו (גבינה, חמאה וכו').
עם זאת, חובצה נחשבת למשקה מועדף בכפרים וחמאה מזוקקת (סאמנה) משמשת כשמן לאפייה.
מאכלים אופייניים למטבח התימני הם מרקי בשר, אורז או ביצים מקושקשות מוגש בתוספת פיתה שנאפתה בטאבון, חילבה וסחוק.
אף על פי שקפה גדל בתימן באופן מסחרי, המשקה הלאומי הוא תה.
לעיתים מתובל התה עם ציפורן, הל או נענע.
בנוסף, קיים משקה עשוי קליפות פולי קפה בשם קִשְׁר.
בין האזורים השונים במדינה עצמה קיימים הבדלים מסוימים.
בצנעא ניתן להבחין בהשפעה עות'מאנית ובאזורים הדרומיים בסביבות עדן ומוקלה בהשפעה הודית.
קיימות שתי גרסאות שונות, אחת למרק והשנייה לקפה.
חילבה - זרעי גרגרנית יוונית.
כוסברה - טרייה, מיובשת או זרעים.
סאמנה -חמאה מזוקקת עם זרעי חילבה קלויים.
סחוג/בִּיסבַּאס - רוטב חריף לעיתים אדום ולעיתים ירוק (אחמר/אכ'דר) העשוי בעיקר מפלפלת חריפה, שום, תבלינים ועשבי תיבול.
לעיתים מגיע כאבקה יבשה ללא מרכיבים טריים.
חילבה - מטבל העשוי מזרעי גרגרנית יוונית, המוקצפים לתערובת נפוחה ומוספים להם תבלינים וסחוג.
במרק התימני בשר בקר או עוף וירקות שונים (בצל, כרפס ופטרוזיליה) והוא מתובל עם חוויאג' למרק.
הבישול נעשה במשך זמן ארוך.
מרקים נפוצים הם מרק עוף (מרק א-דגּאגּ), מרק דגים (מרק אידם), מרק בקר (מרק בקרי) ומרק רגל (מרק כּורעי).
מנדי - מאכל עשיר באורז ובשר (טלה, עז או עוף) ומתערובת של תבלינים עזים ובהם חוויאג'.
לרוב, נתח הבשר יילקח מטלה צעיר כדי להעשיר את טעם המנה.
המנדי מבושל בטנדור, סוג של פתח רדוד באדמה המכוסה בחימר ואליו מכניסים את הסיר עם המאכל.
סלטה - תבשיל בשר, נחשב למאכל הלאומי של תימן.
לסיס -שם גנרי למספר תבשילי קטניות כמו נזיד שעועית אדומה, נזיד חומוס, נזיד תורמוס.
מחשוש או שאווייה - צלי בשר עם רוטב מצומצם (בדרך כלל עשוי מריאות/לשון/כבד וחלקי פנים שונים) המוגש בדרך כלל במהלך הג'עלה לספיגת האלכוהול (עַרַאקִי, יין).
פתוּת -פיסות מאפה כלשהו מבושלות עם מרק וחילבה (פתות עלא מרק), עם ביצה וסמנה מלוחה (פתות עלא סַמְן ובַּייד') או מתוקה עם סאמנה ודבש (פתות עלא עַסַל וסַמְן).
זום - תבשיל על בסיס גבינות, קמח, סאמנה ותבלינים.
הוא נאכל בין היתר בצאת יום הכיפורים ומוסיפים לו חתיכות לחם גסות.
סלוף - פיתה תימנית בעלת מרקם רך וספוגי.
זהה ללאפה המצויה ועבה ממנה במעט.
את הסלוף מכינים על גבי טאבון.
לחוח - פת אורירית מבלילת בצק רכה.
עשוי ממרכיבים דומים לסלוף, אך הכנתו נעשית על גבי מחבת המחוממת על אש גבוהה.
בשל דלילות הבצק נוצרות על המחבת בועות אוויר שיוצרות מעין חורים.
ג'חנון - מאפה גלילי מבצק עלים הנאפה כל הלילה ולפיכך מתאים להכנה מערב שבת.
כובאנה - מאכל המיוחד ליהודים.
היהודים אף היו נותנים רמז מהתורה שהוא לא שייך לגויים מהפסוק "כי בכל אלה נטמאו הגויים", (ויקרא י"ח,כ"ד) ראשי תיבות כבאנה.
זהו מאפה שמרים דמוי חלה עשיר בשמן ושומן, הנאפה כל הלילה ולפיכך מתאים להכנה מערב שבת.
כֻּבַּאנה מַרַאקִיה - כובאנה בשרית, בדרך כלל מאוד ספוגית עקב השמרים, ולעיתים שובצו בה חתיכות בשר ושומן בקר או עוף.
כֻּבַּאנה סַאמְנִייה - כובאנה חלבית, בדרך כלל עשויה עם סמנה ולעיתים עם מעט סוכר/דבש ומרקמה רך ופחות ספוגי מאחותה הבשרית
מלאווח - דף עגול מבצק עלים.
בעבר היה נאפה בטאבון, כיום נפוץ מטוגן במחבת.
זלאביה/עישאר - מאפה העשוי מבצק כשל הסלוף ומטוגן בשמן עמוק, לעיתים בתוספת דבש או סוכר.
סבַּאיה - מאפה שכבות דקות של בצק עלים
האזון - לחם יום יומי עם זרעי שומר וקצח
כַּאעק - כעכים אפויים מתובלים בקצח (ק'חטה) או בזרעי שומר [חבּ שׁמאל]
זלאביה - לביבה תפוחה שאוכלים עם אבקת סוכר או עם חריף.
גלובה - מעין זלאביה האפויה במעט שמן על המחבת
ג'עלה - תקרובת פירות ופיצוחים, שנהוג להגיש בשבתות וחגים ובשמחות.
טָּארוּש - תערובת דגנים ופיצוחים קלויים (גרעיני תירס, סומסום, עדשים, גרעיני חמנייה ודלעת וכו'), שיש שמכנים כיום בטעות בשם "תערובת ג'עלה".
תַּווּהַאם - גלעיני משמש ואפרסק, המקולפים, מושרים מספר ימים במים כדי לטפל ברעילותם (ציאניד) ומרירותם, ולבסוף נקלים עם מלח וחוואיג' מרק.
עצ'יט (מאוית לפעמים 'עסיד') - כופתאות סולת למרק, שלעיתים מגישים עם זום.
יהודי תימן פיתחו מאכלים ייחודיים להם, המתאימים לדרישות ההלכה בתחום הקפדה על שמירת השבת, הכשרות והחגים.
ישנם מאכלים הנאכלים בעיקר בשבת.
הג'חנון נאפה במשך כתריסר שעות.
נהוג לאוכלו בשבת בבוקר, עם עגבנייה, ביצה קשה וסחוג.
לסיס הוא תבשיל שעועית אדומה וביצה, המבושל בדרך כלל מיום שישי ונאכל בשבת בבוקר.
סבאיה (מכונה גם קורססך) הוא מאפה שכבות בצק מתוק, הנאפה בתנור ונאכל בשבתות ובחגים.
הכובאנה נאפה במשך הלילה ונאכל אף הוא בשבת בבוקר.
שאוויה נאכל בדרך כלל בשבת, בחגים ובערב פסח ונהוג לשתות עימו משקאות חריפים (לדוגמה ערק).
לפי נוהג אחר מוגשים הפיצוחים והפירות לאחר ארוחת השבת.
בישראל נמכרים מוצרי מזון שמקורם במטבח התימני גם כמזון מהיר.
בעדן היה נפוץ הפלאפל, שמקורו במצרים.
בישראל פתחו העולים מתימן דוכנים למכירתו, אף שאין מדובר במאכל מן המטבח התימני.
כמו כן המלוואח והג'חנון, הנחשבים למזון מהיר בארץ, מקורם מהמטבח בדרום תימן (עדן, לחאג' ושרעב).
בשנות ה-80 פתח המסעדן נרי אבנרי את רשת המסעדות "נרגילה", אשר הגישה אוכל מהיר וזול יחסית, המבוסס על המטבח התימני.
ממשיכת דרכה, רשת המסעדות נאפיס, הייתה בשנת 2010 בין המסעדות הרווחיות בישראל.
בישראל נמכרים מוצרי מזון קפואים בהשראת המטבח התימני, זאת בשל התאמתם הגבוהה לייצור כמזון מהיר ומסחרי.
עם זאת, מדובר במאכלים על בסיס מרגרינה במקום חמאת הסאמנה, ולכן הם אינם נחשבים למזון בריא ואיכותי.
המטבח התאילנדי הוא המטבח הלאומי של תאילנד.
הוא ידוע במנות הארומטיות שבו, המשלבות במגוון רחב של ירקות ופירות טרופיים, בחריפות של רבות מהמנות בשל השימוש הרב בפלפלת צ'ילי ובמרכזיותם של הקוקוס ושל פירות ים רבים.
נהוג לחלק את המטבח התאילנדי לארבעה סגנונות: הצפוני, הצפון-מזרחי, המרכזי והדרומי.
סוגי הקארי המוגשים בדרום תאילנד נוטים לכלול חלב קוקוס וכורכום טרי, בעוד שבמטבח הצפון-מזרחי נוטים להוסיף מיץ של ליים ומלח.
המטבח התאילנדי הושפע ממספר מטבחים אזוריים, מהמטבח הסיני קיבל את המוקפצים, ומהמטבח ההודי אימץ את תבשילי הקארי, ועם זאת הוא נחשב מטבח ייחודי עם פרופילי טעם ייחודיים.
כמו המטבח הווייטנאמי, המטבח התאילנדי ידוע בשימושו בעשבי תיבול ותבלינים טריים, וברוטב דגים אסייתי.
האורז הוא מרכיב חשוב במטבח התאילנדי, כמו במטבחי אסיה האחרים.
נהוג בו במיוחד אורז היסמין שצומח בשפע במישורים במרכז המדינה.
מקור השם בעובדה שכמו פרח היסמין, גם אורז היסמין נחשב ליקר ערך וריחני (אך ריחו אינו מזכיר את ריח פריחת היסמין).
בדרך כלל, האורז המבושל מלווה במיני קארי ריחניים, בתבשילים מוקפצים, שבהם משולבות כמויות גדולות יחסית של פלפל צ'ילי, מיץ ליים, ועשב לימון.
קיימת גם אפשרות לשילוב בין הקארי לאורז, בתבשילים הנקראים ק'או ראד גאנג (ข้าวราดแกง) ארוחה מהירה יחסית.
רוב מנות האורז עושות שימוש באורז יסמין, אך קיים בתאילנד גם מין מקומי של אורז דביק המוגש לצד האוכל ונאכל עם הידיים, מגולגל לכדור ונטבל ברוטב של מנות שונות.
בצפון תאילנד ובלאוס אורז דביק הוא מנה יומיומית.
האטריות הגיעו לתאילנד מסין, ורוב האטריות הנאכלות בתאילנד הן וריאציה על סוגי אטריות שמקורן בסין, למשל אטריות אורז, אטריות ראמן, ואטריות ביצים.
ישנו סוג אחד של אטריה שמקורו בתאילנד הנקרא בתאית קאנום ג'ין או קאנום צ'ין (בתאית: ขนมจีน), שהן אטריות אורז העשויות מבצק שהותסס שלושה ימים, ולכן מאופיינות בטעם מעט חמוץ.
מאכלי אטריות כגון פאד תאי (ผัดไทย) המוגשים בצלחת שטוחה נאכלים בתאילנד עם כף ומזלג, בדומה למאכלים תאילנדים אחרים, אך אטריות המוגשות במרק או מנות שמקורם בהמטבח הסיני מוגשות עם מקלות אכילה.
מאכלים רבים מן המטבח הסיני אומצו על ידי התאילנדים, למשל מרק חמוץ-חריף של אטריות.
נאם פּריק (น้ำพริก) הוא משחת פלפלים חריפים תאילנדית.
לכל אזור יש את הגרסה שלו לנאם פריק, אך בכל האזורים מכינים את המשחה באמצעות כתישת פלפלים חריפים, חסילונים ושום בעלי ומכתש.
את הנאם פריק מגישים עם ירקות (מלפפונים, כרוב ושעועית - מאודים או טריים).
את הירקות מטבילים במשחה ואוכלים עם אורז.
המטבח התאילנדי מפורסם ברוטב דגים שלו, המאופיין במליחות מודגשת וריח חזק.
רוטב זה מהווה את התחליף העיקרי למלח בישול בבישול התאילנדי, בדומה לרוטב סויה במטבחים אסייתים אחרים.
בנוסף, נעשה שימוש נרחב במשחת חסילונים - תערובת של חסילונים טחונים ומלח.
בנוסף, קיימים תבלינים כמו עלי קפיר ליים (ใบมะกรูด) (חושחש), אשר מופיעים כמעט בכל מרק תאילנדי (למשל במרק החריף-חמוץ טום יאם).
בדרך כלל מערבבים אותם עם שום, גלנגל, עשב לימון, כורכום וקראצ'אי - להכנת רוטבי קארי.
בריחן התאילנדי נעשה שימוש להכנת קארי ירוק.
מרכיבים נוספים כוללים את החציל התאילנדי, תמרינדי, סוכרים מדקלים ומקוקוס, מיץ ליים וחלב קוקוס.
מרכיב חשוב אחר הוא הפאהק צ'הה (כוסברה ושורש כוסברה), משחות ואבקות קארי, רוטב סויה כהה, חסילון מיובש, פונג פה-לו (אבקת חמשת התבלינים), שעועית ארוכה, רוטב צדפות, קמח טפיוקה ואבקת צ'ילי טחונה.
סיראצ'ה היא רוטב תאילנדי חריף המפורסם בתאילנד ומחוצה לה.
הסיראצ'ה מוגשת לצד מגוון מאכלים, במיוחד כאלו הכוללים מאכלי ים ומוקפצים.
בארוחה תאילנדית נאכלת בדרך כלל מנה אחת או אורז (ק'או) (תאית :ข้าว), המוגשת עם תוספות רבות במקביל.
את המנות מגישים בדרך כלל עם מבחר רטבים ותבלינים: פלפלי צ'ילי מיובשים, צ'ילי פרוס ומוחמץ בחומץ אורז, ונאם פריק.
אוכל תאילנדי נצרך בדרך כלל עם מזלג וכף.
מקלות אכילה משמשים לאכילת מנות שמקורן בסין, רובן מרקי אטריות.
המזלג מוחזק ביד שמאל ומשמש לגריפת אוכל לכף.
כאשר מוגש אורז דביק נהוג לאוכלו בידיים, כאשר מכדררים את האורז בכף היד וטובלים אותו ברטבים ותבשילים שונים.
מוסלמים בתאילנד אוכלים בדרך-כלל רק עם יד ימין.
פאד תאי - אטריות אורז עם רוטב דגים, סוכר דקלים, תמרהינדי, מיץ ליים, בוטנים, וביצה, עם עוף, פירות ים או טופו.
ראד נא - אטריות אורז רחבות עם בשר בקר, חזיר, עוף, חסילון או פירות ים (במקור מסין)
פאד סי יו - אטריות אורז מוקפצות עם רוטב סויה, רוטב דגים, ועוף או חזיר
פאד קי מאו (אטריות השיכורים) - אטריות מוקפצות עם ריחן תאילנדי וצ'ילי
מרק טום קא גאי - מרק עוף עם חלב קוקוס
סטאי - בשר צלוי (בדרך כלל עוף או חזיר), מוגש עם סלט מלפפונים ורוטב בוטנים (במקורו אינדונזי, אבל נחשב למזון מהיר טיפוסי לתאילנד)
קארי מסמאן - קארי בסגנון הודי, עם תבלינים צלויים ומיובשים
סום טאם - סלט פפאיה
אוכל תאילנדי פופולרי במדינות רבות מחוץ לתאילנד, ובהן בישראל.
המטבח התאילנדי החל לצבור פופולריות בישראל החל משנות ה-90, בשל חשיפתם של תרמילאים למטבח התאילנדי מחד; והגירת עבודה מתאילנד מאידך.
בישראל (ובקהילות יהודיות גדולות ברחבי העולם) פותחו גרסאות כשרות למטבח התאילנדי, אשר במקורו מרבה לעשות שימוש בפירות ים ובבשר חזיר.
בישראל גם מהגרי עבודה רבים מתאילנד, בעיקר בתחום החקלאות, הנוהגים לבשל בהתאם למסורת הקולינרית ממנה הם מגיעים.
ברבים מריכוזי העובדים התאילנדים בישראל, נוהגים העובדים לטפח גינות ירק עם צמחים וירקות המאפיינים את הבישול התאילנדי, לתצרוכת עצמית.
המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הוא מטה הפיקוד הצבאי הבכיר של רוסיה, האחראי על המדיניות והתכנון האסטרטגי הצבאי של רוסיה.
בהתאם לחוק, ראש המטה הכללי מכהן גם כסגן ראשון של שר ההגנה של רוסיה.
בניין המטה הכללי הרוסי נמצא ברחוב זנאמנקה 14 במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי שבמוסקבה.
המטה הכללי הרוסי הוקם ב-25 בינואר 1763 על פי צו קיסרי של יקתרינה השנייה, שמינתה את זכר צ'רנישב לנהל את הצבא באמצעות הקולגיה הצבאית (שם משרד ההגנה הרוסי לפני הרפורמות של שנת 1801).
לאחר מינוי פאבל לקיסר, הוא פירק את המטה הכללי והקים גוף עזר שתיפקד כמטה כללי.
תחילה עמד בראשו איוואן גרמן ולאחר מכן בתקופת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה מונה אלכסיי ארקצ'ייב לשר המלחמה.
ב-1815 המטה הכללי הוקם מחדש וב-1832 הוחלט כי משרד המלחמה ינהל ישירות את הצבא וכך שר המלחמה היה למעשה הרמטכ"ל בשנים 1832 - 1863 עת הוקם מחדש בשם המינהל הראשי של המטה הכללי.
בשנת 1866 המטה הכללי אורגן מחדש כאשר מחלקת הפיקוח של משרד המלחמה אוגדה לתוכו.
עד 1905 היה המינהל הראשי של המטה הכללי (Главное управление Генерального штаба, ГУГШ) לגוף עצמאי מרכזי לניהול הצבא והופרד לראשונה מתוך משרד ההגנה.
ב-1908 מוזגה חזרה לתוך משרד המלחמה וערב מלחמת העולם הראשונה 1914 הורכב מחמישה מחלקות ושני ועדות.
בתקופת המלחמה הוקמה הסטאבקה שהתקיימה עד לפרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה.
המטה הכללי הקיסרי פורק ב-8 במרץ 1918.
לאחר הקמת הצבא האדום הוקם המטה הכללי הכל-רוסי (Всероссийский главный штаб).
ב-6 בספטמבר 1918 המטה הפך למטה המועצה המהפכנית שהפך למטה השדה של הצבא האדום.
ב-10 בפברואר 1921 מטה השדה והמטה הכללי הכל-רוסי אוגדו לצורך הקמת מטה הצבא האדום והיה גוף הניהול המרכזי של הצבא הסובייטי.
בשנת 1924 מטה הצבא האדום אורגן מחדש והפך לגוף ניהול צבאי מרכזי.
ב-12 ביולי 1926 הקומיסריון העממי לענייני צבא, המשרד הממשלתי האחראי על הצבא, אישר את מבנה המטה שכלל ארבע הנהלות ומחלקה אחת.
ב-22 בספטמבר 1935 מטה הצבא האדום שינה שמו למטה הכללי של הצבא האדום.
בשנים שלאחר מכן המטה הכללי החל בחימוש הצבא והתחזקותו.
ביוני 1941 הוקמו חטיבות שדה וחטיבות חזית.
לאחר המתקפה הנאצית על ברית המועצות ב-22 ביוני 1941 המטה הכללי הפך למטה לניהול המלחמה ונקרא סטאבקה.
בשנת 1946 המטה הכללי הפך למטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות עם הפיכת קומיסריון ההגנה העממי למשרד ההגנה.
עד 1991 מבנה המטה הכללי כלל מינהל מבצעים ראשי, מינהל המודיעין הראשי, מינהל ראשי לגיוס וארגון ועוד.
בדצמבר 1991 המטה הכללי של הכוחות המזוינים הסובייטיים חדל מלהתקיים.
במאי 1992 הוקם משרד ההגנה הרוסי ואיתו — המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
מבנה המטה הכללי הוא כדלהלן:
מינהל מפקד חיל לוחמה אלקטרונית
המרכז הלאומי לניהול הגנת הפדרציה הרוסית (לשעבר נקודת הפיקוד המרכזית);
מטרותיו העיקריות של המטה הכללי הם:
תכנון אסטרטגי של השימוש בכוחות המזוינים ויחידות הצבא;
עריכת תרגילים לבחינת ההיערכות והמוכנות המבצעית של הצבא ופיקוח;
תיאום תוכניות בנייה עבור הצבא;
עריכת פעולות לתמיכה בצבא וסיוע לצוותים תומכי הלחימה;
תכנון מבנה וארגון הצבא בעת מלחמה;
ניהול ההסברה ומערך הגיוס לצבא;
תיאום הביון למטרות הגנה וביטחון;
תיאום פעולות הצבא התחום הלוחמה האלקטרונית;
פיקוח על הלך הרוח הצבאי ביחידות הצבאיות;
ביצוע מחקרים מדעיים עבור הצבא.
ראש המטה הכללי הוא המפקד הישיר על הצבא המכהן כסגן ראשון לשר ההגנה ויועץ הנשיא לענייני הצבא והכוחות המזוינים.
ראשי המטה הכללי של צבא הפדרציה הרוסית
גנרל הצבא ויקטור דובינין (1992)
ואלרי גראסימוב (2012 - מכהן)
המטבח של מרתה (גרמנית: Bella Martha) הוא סרט דרמה של הבמאית סנדרה נטלבק בהפקה גרמנית משנת 2001, אודות השפית מרתה קליין במסעדת גורמה "לידו" הגרמנית בהמבורג שבגרמניה.
בשנת 2007 יצאה גרסת רימייק לסרט בהפקה אמריקאית בשם "אהבה בתפריט", בכיכובם של קתרין זיטה-ג'ונס וארון אקהרט.
הסרט מובנה על נקודות מרכזיות בעלילה, כשהדגש הוא על השפית מרתה אשר מכורה לעבודה במסעדה.
נקודות העניין בנושאי הדייקנות שבבישול המיוחד מודגשות עם ההקבלה לחייה הפרטיים של השפית, כמו כן יחסי הגומלין בינה לבין עובדי המסעדה.
מטרותיהם האישיות של הדמויות בסרט מועברות בקלילות, דבר שיוצר עימותים בין כולם.
במסעדת גורמה לידו בהמבורג מצליחה השפית מרתה קליין לתפעל את המטבח ברמות גבוהות ביותר, עם השמת דגש על דייקנות ושירות מעולה.
עם הזמן מקבל מרתה בשורה כי אחותה נהרגה בתאונת דרכים, וכי עליה לטפל בבת אחותה לינה אשר נמצאת במצב דיכאון ומסרבת לאכול.
לאחר שמרתה לא מצליחה לתפקד בצורה נורמלית עם גידול בת אחותה, מביאה בעלת המסעדה פרידה את השף האיטלקי מריו לעזרה במטבח.
מרתה לא מרוצה מהעזרה שקיבלה במטבח, וממשיכה להפגין עוינות בעבודה, למרות העזרה הנפשית שהיא מקבלת מהמטפל הפסיכולוגי שאליו היא פנתה.
עם הזמן לאחר שלינה לא מופיעה בבית הספר, מרבה היא לבקר במסעדה, שם היא מתחברת עם השף מריו אשר משכנעה לאכול דברי מאכל טעימים במטבח.
לאור עזרה זו מתיידדת מרתה עם מריו ורומן פורח בין השניים עם הזמן.
לאחר כמה שבועות מאתרת מרתה בעזרת מריו את ג'וזפה לורנצו אביה של לינה באיטליה, אשר לא ידע כלל כי לינה היא בתו, מאחר שאמה של לינה הסתירה את הדבר במשך השנים.
כשאביה של לינה מגיע לגרמניה לאסוף את בתו ולהעבירה לאיטליה, מרגישה מרתה כי חייה השתנו עקב כל האירועים, ולאחר שהתפטרה מעבודתה במסעדה מחליטה לעבור עם בן זוגה השף מריו להתגורר באיטליה ליד לינה ומשפחתה החדשה.
מרטינה גדק בתפקיד מרתה קליין
סרז'יו קסטליטו בתפקיד השף האיטלקי מריו
מקסימה פוארסטה בתפקיד האחיינית לינה
סיבילה קנוניקה בתפקיד בעלת המסעדה פרידה
אוגוסט זירנר בתפקיד המטפל הפסיכולוגי
דייגו ריבון בתפקיד ג'וזפה לורנצו אביה של לינה
2002 פרס לבמאית סנדרה נטלבק, בפסטיבל סרטי האישה הבינלאומית הגראנד פרי
2002 פרס השחקן הטוב ביותר לשחקן סרז'יו קסטליטו, בפרסי הסרטים האירופאים
2002 פרס המועמדת השחקנית הטובה ביותר לשחקנית מרטינה גדק, בפרסי הסרטים האירופאים
2002 פרס הישג ומצוינות לשחקנית הטובה ביותר לשחקנית מרטינה גדק, בפרסי הסרטים הגרמניים
2002 פרס לתסריט הטוב ביותר לבמאית סנדרה נטלבק, בפסטיבל הסרטים ננטוקט
המטה הארצי של משטרת ישראל (בראשי תיבות: מטא"ר) הוא הפיקוד העליון של משטרת ישראל, שבראשו עומד מפכ"ל המשטרה בדרגת רב-ניצב.
המטה הארצי שוכן בבניין המטה הארצי בקריית מנחם בגין שבירושלים, וכן קיים מטה ארצי משני נוסף ברמלה.
במרץ 1948 הוקמה משטרת ישראל בתור חטיבה צבאית של "ההגנה" ומשרדיו של המטה הארצי של המשטרה שוכנו ליד משרדים אחרים של המדינה ההולכת ומוקמת בשלושה בניינים במחנה יהושע בפינה המזרחית של הקריה.
על ידו הוקמו מתקנים לוגיסטיים עם אורוות סוסים עבור השוטרים.
מיד לאחר הקמתו של משרד המשטרה הופרדו יחידות המשטרה מן הצבא ומשטרת ישראל הייתה למשטרה האזרחית של מדינת ישראל.
בתחילת שנת 1949 הועברו כל יחידות משטרת ישראל אל בניין המטה הארצי של משטרת ישראל בתל אביב.
ב-31 באוגוסט 1951 נפתחה שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל ביפו, אולם עיקר המטה הארצי, לרבות המפכ"ל, המשיך לשבת בבניין בתל אביב.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט, במסגרת המדיניות של העברת מוסדות הממשלה למזרח ירושלים, (כדי להחיל עליה את ריבונותה של מדינת ישראל וכדי להתערות בשכונות הערביות של ירושלים) על העברתו של המטה הארצי למזרח ירושלים.
לאחר שנבדקו חלופות שונות, הוחלט להפקיע מבנה בית חולים בשלבי בנייה בן ארבע קומות ואת השטח סביבו בסמוך לשכונת שייח' ג'ראח על התפר שבין חלקו המערבי של הר הצופים לבין גבעת התחמושת (וזאת גם בשל העובדה כי על גבעת התחמושת שכן בעבר בית הספר הירדני לשוטרים).
המבנה הורחב והושלם בהתאם לייעודו החדש וביולי 1969 עברו חלק מאגפי המטה הארצי מיפו למשכנו החדש.
בסמוך למבנה זה הוחל כבר אז בבניית מבנה חדש בן שבע קומות לשאר מחלקות המטה הארצי.
בשנת 1973 נחנך בניין המטה הארצי החדש בתכנונו של האדריכל דן איתן בפינת הרחובות קלרמון גאנו ודרך שכם בסמוך אל כביש מספר 1 (שדרות בר-לב) במקום בו עבר הגבול בין ירושלים המזרחית לבין ירושלים המערבית.
בסביבתו, בשכונת גבעת המבתר, הוקם "בית השוטר" המשמש מעון לשוטרים והוקמה שלוחה של משמר הגבול בצמידות למזרח ירושלים.
במהלך כהונתו של ראש הממשלה מנחם בגין הוחלט לחזק את הריבונות הישראלית במקום ולהקים בצמוד אליו משרדי ממשלה, בין היתר הוקם בצמוד אליו בניין המשרד לביטחון פנים (לשעבר משרד המשטרה) המופקד גם על משטרת ישראל.
לאחר מותו של בגין הוחלט לקרוא למקום על שמו.
בצמוד לבניין ישנו מנחת מסוקים המשמש את המשטרה.
בסמוך לבניין המטה הארצי מתוכננים לעבור יחידות המשטרה המצויות כיום במגרש הרוסים, בין היתר אמור להבנות בסמוך הבניין החדש של משטרת ירושלים שיתפנה ממגרש הרוסים.
באוגוסט 1999 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה תוכנית להקים, כחלק ממתחם המטה הארצי, בית מעצר חדש למחוז ירושלים, שיחליף את בית המעצר הוותיק במגרש הרוסים מלון דן ירושלים (אז "מלון הייאט רג'נסי ירושלים") הממוקם בסמוך, עתר בשנת 2002 לבית המשפט לעניינים מינהליים בירושלים, ואחר כך גם לבג"ץ נגד התוכנית.
בג"ץ דחה את העתירה אך בית המעצר החדש מעולם לא הוקם.
בית המעצר במגרש הרוסים ממשיך לתפקד למרות שהוגדר מספר פעמיים, בדו"חות ביקורת של הסניגוריה הציבורית כבעל תנאים לא אנושיים.
לאחר הקמת קריית הממשלה המחוזית ע"ש רבין בחיפה בשנת 2004 הוקמה במקום שלוחה נוספת של המטה הארצי במגדל המפרש.
בקריית הלאום במערב ירושלים מתוכנן לקום בניין חדש עבור המטה הארצי, לצדו של בניין חדש עבור המשרד לביטחון פנים יחד עם כל משרדי הממשלה שירוכזו במקום אחד.
השטח המיועד להקמתו של בניין המטה הארצי נמצא בסמוך לסינמה סיטי ירושלים וגן סאקר.
אגף לסיכול פשיעה במגזר הערבי (סיף)
יחידות נוספות במטה הארצי, בכפיפות למפכ"ל, הן:
יחידות נוספות במטה הארצי, בכפיפות לסגן המפכ"ל, הן:
בית הדין למשמעת: דן בעבירות משמעת של שוטרים
בית הדין לערעורים: דן בערעורים על פסיקתו של בית הדין למשמעת
המטה האישי של הרייכספיהרר אס אס היה אחד מהמשרדים הראשיים של האס אס שהוקם בשנת 1933 על ידי היינריך הימלר במטרה להוות מטה אישי לתיאום הפעולות השונות בגופים הכפופים לרייכספיהרר אס אס.
משנת 1933 ועד לשנת 1942 עמד בראש המשרד אוברפיהרר קרל וולף, שבהמשך קודם לדרגת ס"ס אוברגרופנפיהרר.
תפקידו של וולף היה לפקח על הלו"ז של הימלר ולהעביר את דרישותיו של הרייכספיהרר לכל המשרדים, הסוכנויות והיחידות הכפופות לאס אס.
לאחר ההתנקשות בריינהרד היידריך בשנת 1942 סר חינו של וולף מעיני הימלר, והוא החליפו בס"ס אוברגרופנפיהרר מקסימיליאן פון הרף, שכיהן בתפקיד זה עד לסיום המלחמה.
הימלר הקים מספר צוותי פרויקטים מיוחדים תחת המטה האישי שלו.
ביניהם המטה בטירת וולסבורג וכן החברה המדעית אננארבה, שמחקריה התמקדו בהיסטוריה התרבותית והאנתרופולוגית של הגזע הארי.
על מנת לבסס את המחקרים הם ערכו ניסיונות מדעיים ומסעות תיור ברחבי תבל במטרה לאסוף ממצאים שיוכיחו את התאוריה הנורדית.
החלק המדויק אותו מילא המטה האישי של הרייכספיהרר ס"ס בשואה היה נושא למחלוקת גדולה.
קרל וולף הצהיר במשפטי נירנברג כי המטה האישי לא היה יותר ממשרד המתעסק בעבודות ביורוקרטיות, ולא היה מעורב כלל בזוועות אותן ביצע האס אס.
מנגד, כיוון שרוב הפקודות של הימלר הועברו ליחידות השונות של האס אס על ידי המטה האישי שלו, ספק גדול אם וולף ואנשי משרדו לא היו ערים למעשי האס אס.
למשל, ב-28 ביולי 1942 שלח סגן שר התחבורה של הרייך, ד"ר אלברט גנצנמילר (Albert Ganzenmüller), דו"ח לוולף ובו כתב:
ב-13 באוגוסט 1942 השיב וולף לגנצנמילר:
אמנם וולף הצהיר במשפטו ב-1962 כי הוא לא ידע באותו הזמן שטרבלינקה משמשת כמחנה השמדה, אלא סבר שהמקום הוא "שמורה יהודית" (Judenreservat; בדומה לתוכנית לובלין) כפי שאמר לו הימלר, לטענתו.
אך טענה זו אינה סבירה, ויתרה מזאת, וולף קיבל עותקים מכל המכתבים של קציני האס אס, ומבין חבריו בתקופה זאת ניתן למצוא את אודילו גלובוצניק, המארגן של מבצע ריינהרד; מסיבות אלו, טענותיו של וולף כי הוא והמטה האישי לא ידעו על הנעשה על ידי האס אס ועל השואה אינן סבירות.
וולף שוחרר על ידי הבריטים מהכלא ב-1947. לאחר מכן הועמד לדין בפני בית משפט בגרמניה המערבית, ובנובמבר 1948 נגזרו עליו חמש שנות מאסר, אך ביוני 1949 הוא שוחרר שוב.
ב-1962, בעקבות חשיפת ראיות חדשות כנגדו במהלך משפט אייכמן, הוא נעצר שוב על ידי המשטרה הגרמנית והואשם בהשתתפות בגירושם של לפחות 300,000 מיהודי גטו ורשה לטרבלינקה, בגירוש יהודי איטליה לאושוויץ ובהרג פרטיזנים איטלקיים.
הוא נידון ל-15 שנות מאסר, אך שוחרר ב-1969 עקב בריאות לקויה.
המטבח של ערביי ארץ ישראל הוא למעשה דִּיפוּזְיָה של התרבויות שהתיישבו באזור ההיסטורי של ארץ ישראל, במיוחד במהלך ואחרי התקופה האסלאמית שהחלה עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, האומיי תחילה ולאחר מכן העבאסי, שהושפע מהפרסים, ולבסוף ההשפעות החזקות של המטבח הטורקי, כתוצאה מהכיבוש של הטורקים העות'מאניים.
המטבח של ערביי ארץ ישראל דומה למטבחים הלבנטיניים האחרים, כולל זה הלבנוני, הסורי, הירדני והישראלי.
סגנונות בישול משתנים מאזור לאזור, וכל סוג של סגנון בישול והחומרים שמשתמשים בהם, בדרך כלל, מבוססים על האקלים ומיקומו של האזור המסוים ועל מסורות.
אורז ווריאציות של קובה נפוצות בגליל; ביהודה ושומרון עושים בעיקר ארוחות כבדות יותר, תוך שימוש בלאפה, אורז ובשר.
תושבי מישור החוף עושים שימוש תכוף בדגים, פירות ים ועדשים, ותושבי רצועת עזה הם צרכנים כבדים של פלפל חריף.
ארוחות בדרך כלל נאכלות בבית, אבל אכילה בחוץ הפכה לתופעה מקובלת במיוחד במהלך מסיבות שבהן מוגשות מנות קלות כמו סלטים, מטבלי לחם ושיפודים.
האזור הוא גם ביתם של קינוחים רבים, החל מאלה שנעשים ביום יום, על בסיס קבוע, וכלה באלה השמורים בדרך כלל לחגים.