tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"The Starlight Barking" (1967) - תעלומת הכלבים המעופפים, תרגום לעברית: חנוך ברטוב, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט 1969
"היום הראשון של האביב" (1956), מבוסס על "Call It a Day"
דוד (דודי) רומנו (נולד ב-21 במאי 1979) הוא שופט כדורסל עבר ישראלי, אשר שפט במשחקי ליגת העל בכדורסל, משחקי פיב"א השונים, ובמשחקי היורוליג.
כיום מורה בקריית חינוך גינסבורג ביבנה.
רומנו נולד וגדל בשכונת קריית שלום בתל אביב ובילדותו שיחק כדורסל בקבוצת הפועל קריית שלום.
בגיל 15 החל לשפוט כדורסל לאחר שעבר קורס שופטי כדורסל במכון וינגייט.
החל לשפוט בליגת העל החל משנת 2005, לאורך השנים שפט בעשרות משחקי ליגה וגביע.
ב-2007 היה בצוות השיפוט במהלך המשחק הידוע כמשחק החזיז במלחה.
ב-2013 גמר ליגת העל בין מכבי חיפה למכבי תל אביב
ב-2014 גמר הגביע בין הפועל אילת למכבי תל אביב
ב-2015 גמר ליגת העל בין הפועל אילת להפועל ירושלים
ב-2017 גמר הגביע בין הפועל ירושלים למכבי תל אביב
ב-2018 גמר ליגת העל בין הפועל חולון למכבי תל אביב
ב-2020 גמר הגביע בין הפועל ירושלים להפועל נהריה
במקביל לקריירת השיפוט בישראל החל רומנו לשפוט מחוץ לישראל.
באפריל 2007 שפט באולם של פו אורטז את משחק גמר אליפות העולם לבתי הספר ISF בין נבחרת צרפתית לנבחרת יוונית.
בהמשך שפט במשחקי נבחרות באליפויות אירופה לקדטיות, נערות ובוגרות, אליפות אירופה לנוער, עתודה (כולל זו שנערכה בישראל ב-2019) ואליפות העולם לנערות ואליפות העולם לנבחרות עד גיל 19 גברים.
ב-2010 החל לשפוט בליגה הבלקנית.
בשנת 2011 קיבל את התג הבינלאומי של פיב"א, בשנת 2013 החל לשפוט ביורוקאפ ובשנת 2014 החל לשפוט במשחקי היורוליג.
במאי 2015 שפט את גמר הפיינל פור יורוליג לנוער במדריד, בין ריאל מדריד לכוכב האדום בלגראד.
במקביל לקריית השיפוט לרומנו יש תואר ראשון במנהל עסקים ותואר נוסף בחינוך והוראה ממכללת גבעת ושינגטון.
בין השנים 2009–2012 שימש כמנכ"ל של איגוד טניס השולחן.
במהלך השנים שימש כמדריך לשופטים צעירים באיגוד השופטים.
בשנת 2018 הודיע על פרישה משיפוט ביורוליג לטובת עבודה במערכת החינוך ועיסוק בעשייה חינוכית.
בתחילה לימד ושימש כמחנך בתיכון באר טוביה והחל משנת 2020 עבר לחנך וללמד בתיכון גינסבורג ביבנה.
בנוסף מעביר רומנו הרצאות בנושא חוקת הכדורסל, הגינות, ערכים בספורט ואלימות בספורט, למחלקות נוער, ובתי ספר.
דודי שוורץ (נולד ב-23 באוגוסט 1958) הוא משפטן ישראלי העוסק בסדר הדין האזרחי ובביטוח, סגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה.
היה משנה לראש הקריה האקדמית אונו ודקאן הפקולטה למשפטים.
היה גם דקאן הפקולטה למשפטים, יועץ לנשיא ולרקטור באוניברסיטת בר-אילן.
שוורץ נולד ביפו לאברהם אמיל ולילי פויראייזן.
למד בבית הספר היסודי תחכמוני בבת ים ובתיכון צייטלין בתל אביב, שירת בצה"ל ביחידה 8200 והשתחרר ממילואים בדרגת רב-סרן.
בשנת 1984 קיבל תואר כפול במשפטים ובפילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1985 תואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
עם סיום לימודיו התמחה בפרקליטות מחוז תל אביב למיסוי ולכלכלה; במשרד עורכי דין ובבית משפט.
עבד כעורך דין שכיר ועצמאי, עם התמחות בתחום האזרחי והמסחרי ובליטיגציה.
בשנים 1989–1991 שימש אסיסטנט בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
ב-1992 עבר השתלמות באוניברסיטת אוקספורד ובמכון הבריטי הגבוה לביטוח בלונדון מטעם מלגת הקונסוליה הבריטית בתחומי סדר הדין האזרחי והביטוח.
ב-1993 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה "מעמד המוטב בדיני החוזים במשפט הישראלי : יסודות עיוניים ומעשיים", שנעשתה בהנחיית פרופ' גבריאלה שלו ופרופ' סיני דויטש.
לשוורץ תואר שני למנהלים במינהל עסקים MBA מהקריה האקדמית אונו, בהצטיינות יתרה.
בשנים 1997–2016 כיהן שוורץ בוועדות שונות, בהן הוועדה המיעצת לסדר הדין האזרחי מטעם שר המשפטים והוועדה לבדיקת מעמד הרשמים מטעם שר המשפטים.
זכה בתואר יקיר המשפט מטעם מחוז תל אביב והמרכז של לשכת עורכי הדין לשנת 2014 על תרומה למשפט ולחברה.
שוורץ נשוי לחנה צמיל, להם שלוש בנות, והם גרים ברמת גן.
בשנת 1993 מונה שוורץ למרצה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1993–1996 כיהן כמרצה אורח בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, בהוראת קורסים וסמינריונים בסדר-דין אזרחי ובביטוח.
ב-1997 מונה למנהל הרכז למשפט מסחרי שליד הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן.
וכיהן כמרצה בכיר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
שימש בהוראת קורסי חובה ובחירה וסמינריונים בחוזים, סדר דין אזרחי, וביטוח.
בשנת 1998 התמנה לדקאן הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן ולאחר שנה התמנה בנוסף ליועץ לפיתוח אקדמי כלכלי לנשיא ולרקטור אוניברסיטת בר-אילן.
היה שותף להקמת התוכניות הבינתחומיות באוניברסיטה ולקידום תוכנית הדוקטורנטים במלגות לארבע שנים.
בשנת 2001 עבר לשלוחה של אוניברסיטת מנצ'סטר בישראל שהפכה לקריה האקדמית אונו, כמשנה לנשיא וכדקאן הפקולטה למשפטים.
בשנת 2011 מונה לרקטור המכללה.
במהלך כהונתו כרקטור הוקם בית ספר לשיקום מטעם משרד הבריאות ונוסדה תוכנית "רואים רחוק" לשילוב צעירים על הספקטרום האוטיסטי בשירות בצה"ל ובשוק העבודה.
בשנים 2013–2017 כיהן כנשיא ול"מ - ועד ראשי המכללות הלא מתוקצבות בישראל
בשנת 2017 מונה לחבר המועצה להשכלה גבוהה בהמלצת שר החינוך נפתלי בנט.
היה חבר בוועדות המשנה של המועצה למדיניות ואסטרטגיה, הוועדה ללימודי מדעי החברה ומשפטים, הוועדה לשוויון מגדרי מטעם המל"ג וּועדת ההיגוי לקידום מדעי הרוח.
במאי 2023 ביקש שר החינוך יואב קיש למנות את שוורץ לסגן יו"ר המל"ג, המכהן כיו"ר המל"ג בפועל - במקומה של פרופסור עידית תשובה מהאוניברסיטה העברית.
הצעה זו זכתה להתנגדות מצד ראשי אוניברסיטאות המחקר ונתפסה כניסיון להפרטת ההשכלה הגבוהה בישראל.
המינוי נפל לאחר שתי הצבעות בהן לא זכה ברוב.
בשנת 2025 נבחר לסגן יו"ר המל"ג, ונכנס לתפקיד זה לאחר דחיית עתירה לבג"ץ נגד מינויו.
עם המתנגדים למינוי נמנה גם נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, פרופ' דוד הראל.
פרס ארהרד למחקר מצטיין בתחום הביטוח, אוניברסיטת תל אביב לשנת 1993.
פרס צלטנר לחוקר המצטיין הצעיר בישראל בתחום המשפט לשנת 1996.
סדר דין אזרחי: חידושים תהליכים ומגמות - הוצאת הקריה האקדמית אונו
פרופ' דודי שוורץ, ריבי שומרוני כהן, דיני ביטוח: חובות גילוי, פרשנות ומגמות התפתחות - הוצאת אוניברסיטת בר-אילן ()
יהדות פנים וחוץ: דיאלוג בין עולמות, 1999, עורכים אבי שגיא, דודי שוורץ, ידידיה צ' שטרן, הוצאת מאגנס
מפירות האילן - על המועדים (עורך שותף עם אחרים), אוניברסיטת בר-אילן, 2004
קריית המשפט כתב עת משפטי - עורך
דודי שורץ, דיני הירושה החלים על קופת תגמולים במשפט הישראלי, עבודת גמר (מ.א.) -- אוניברסיטת בר-אילן.
דודי שוורץ "מגמות התפתחות בסדר הדין האזרחי" ספר השנה של המשפט בישראל 416 (תשנ"ו)
דודי שוורץ "דיני בטוח - תהליכים ומגמות" ספר השנה של המשפט בישראל 31 (תשנ"ו)
דודי שוורץ "כספי ביטוח חיים, קופות גמל ודומיהם כמשאבים מלבר לעזבון" עיוני משפט י"ח(1) 235 (תשנ"ד)
ריבי שומרוני כהן, דודי שוורץ חוזה הביטוח - חובות גילוי ופרשנות - התפתחויות בראי הניתוח הפסיכולוגי של המשפט, קרית המשפט ה-349 (2005)
דודי שוורץ, ריבי שומרוני כהן "חוזה הביטוח - חובות גילוי ופרשנות - התפתחויות בראי הניתוח הכלכלי" קרית המשפט (2004)
ריבי שומרוני כהן, דודי שוורץ "פרשנות חוזה הביטוח - פרשנות נגד המנסח ומבחן הציפיות הסבירות של המבוטח" קרית המשפט ג 345 (2003)
דודי שוורץ "אהרן אנקר - דברים לכבודו" מחקרי משפט יז, 333 (2002)
דודי שוורץ סעדים זמניים - קווים מנחים בהפעלת שיקול הדעת השיפוטי מחקרי משפט י"ג 441 (1996)
דודי שוורץ " פטירת המוטב לפני המיטיב בקופת גמל ובביטוח חיים - הצעה להסדר הרמוני" מחקרי משפט י"א 193 (1994)
דודי שוורץ " שינוי המוטב בקופות גמל ובבטוח חיים - דיסהרמוניה בחקיקה ובפסיקה וישובה " עיוני משפט י"ז(2) 245 (1992)
דודי שוורץ "גם את הצדק צריך לנהל - העשור האחרון בתחום הפרוצדורה האזרחית" עורך הדין 7 74 (2010)
דודי היא זמרת ויוטיוברית בריטית.
מירנדה קלרק (דודי) נולדה באנפילד, חלק של לונדון.
לאחר סיום הלימודים היא עברה לבאת'.
בשנת 2007 היא פתחה את ערוץ יוטיוב הראשון שלה "Dodders5,".
הערוץ הראשי שלה "doddleoddle" פעיל מ-7 בפברואר 2011. בנוסף לכך היא בעלת ערוץ ב-Vevo.
בשנת 2016 דודי הוציאה את המיני-אלבום הראשון Intertwined.
האלבום הוצא באופן עצמאי, אך כבר בשבוע הראשון הוא הגיע למקום ה-35 במצעד בפזמונים הבריטי.
מיני אלבום השני You יצאה בשנת 2017 והגיע למקום ה-29. בבילבורד 200 הוא הגיע למקום ה-55.
בשנת 2020 יצאה האלבום הראשון של הזמרת - "Build a Problem".
הוא היה מתוכנן לצאת בתחילת מרץ אך בעקבות מגפת הקורונה הוא שוחרר ב-7 במאי 2021. שירי האלבום הגיעו למצעדי הפזמונים במספר מדינות.
במאי 2016 חשפה כי היא ביסקסואלית.
היא נכללה ברשימה האירופאית פורבס 30Under30 לשנת 2023.
עימאד אל-דִּין מוֹחמד עבדל מנעם פאיד (בערבית מצרית: عماد الدين محمد عبد المنعم الفايد, באנגלית: Emad El-Din Mohamed Abdel Mena'em Fayed; 17 באפריל 1955 – 31 באוגוסט 1997) היה מפיק קולנוע מצרי ובנו של המיליארדר, מוחמד אל-פאיד.
הוא היה בן זוגה של דיאנה, נסיכת ויילס (שבבריטניה), ושניהם מצאו את מותם בתאונת דרכים בפריז.
דוֹדִּי פאיד (دودى الفايد, בתקשורת באנגלית: Dodi [Al-]Fayed) נולד באלכסנדריה, מצרים, והיה בנו הבכור של המיליארדר המצרי, מוחמד אל-פאיד, בעליה לשעבר של חנות הכלבו הרודס שבלונדון.
הוא היה אחיו-למחצה של עומאר, קמילה, כרים ויסמין פאיד.
אביו, מוחמד אל-פאיד, היה גם הבעלים לשעבר של מועדון הכדורגל פולהאם מהליגה האנגלית, ושל מלון ריץ פריז שבצרפת.
אמו של דודי הייתה הסופרת הערבית הסעודית, סמירה ח'אשוקג'י, בתו של מוחמד ח'אשוקג'י ואחייניתו של סוחר הנשק המיליארדר הסעודי עדנאן ח'אשוקג'י.
פאיד למד בקולג' סנט מארק, טרם לימודיו בבית הספר הפרטי הנחשב לבית הספר היקר בעולם- לה רוזי בשווייץ.
הוא גם למד זמן קצר באקדמיה הצבאית סנדהרסט שבבריטניה.
לאחר שסיים את לימודיו, שימש כנספח בשגרירות איחוד האמירויות הערביות בלונדון.
פאיד היה בן דודו של העיתונאי הפוליטי הסעודי וכתב ה"וושינגטון פוסט", ג'מאל ח'אשוקג'י, שנרצח ב-2018 וגופתו בותרה בקונסוליה של ערב הסעודית באיסטנבול.
פאיד היה המפיק בפועל של הסרטים "מרכבות האש", "Breaking Glass", "תעלול קטלני", "תעלול קטלני 2", "הוק" ו"אות השני".
הוא גם שימש כיועץ יצירתי בכיר עבור סדרת הסרטים "תעלול קטלני".
פאיד גם עבד עבור אביו במחלקת השיווק והמכירות של הכלבו הרודס.
ב-1986 התחתן פאיד עם הדוגמנית סוזאן גרגארד, אך בני הזוג התגרשו לאחר שמונה חודשי נישואים בלבד.
ביולי 1997, פאיד ניהל מערכת יחסים רומנטית עם דיאנה, הנסיכה מוויילס (אשתו הראשונה של בן שושלת הכתר הבריטי, המלך צ'ארלס).
מוקדם יותר באותו קיץ, פאיד התארס לדוגמנית אמריקאית, קלי פישר, וקנה בית במאליבו, קליפורניה, לעצמו ולפישר בכסף שקיבל מאביו.
פישר טענה לאחר מכן שפאיד הרגיז אותה בגלל דיאנה והודיעה שהיא מגישה נגדו תביעה להפרת חוזה, בטענה שהוא "הוליך אותה שולל רגשית עד למזבח ונטש אותה כשהם כמעט שם.
הוא זרק את אהבתם בצורה מרושעת בלי שום התחשבות בה".
היא ביטלה את התביעה זמן קצר לאחר מותו של פאיד.
בשעות המוקדמות של 31 באוגוסט 1997, דיאנה ופאיד נהרגו בתאונת דרכים במנהרת פונט דה ל'אלמה, בפריז.
הם עצרו בפריז בדרך ללונדון, לאחר שבילו תשעה ימים יחד בחופשה בריביירה הצרפתית והאיטלקית על סיפון היאכטה של משפחתו, "הג'וניקל".
פאיד ודיאנה לא היו חגורים בחגורת בטיחות.
השורד היחיד מהתאונה היה שומר הראש טרבור ריס-ג'ונס, שסבל מפגיעת ראש קשה.
מותו של פאיד נקבע במקום לאחר שגופתו הוצאה מהרכב.
חקירות של המשטרה הצרפתית והבריטית הגיעו למסקנה שהנהג שלהם, אנרי פול, נהג תחת השפעת אלכוהול ותרופות מרשם; על פי החשד, גם פפראצי שרדפו אחר בני הזוג גרמו לתאונה.
אביו של פאיד, מוחמד אל-פאיד, טען כי בני הזוג "הוצאו להורג על ידי סוכני SIS".
דוברו לשעבר של פאיד, מייקל קול, טען כי בני הזוג התארסו לפני מותם.
פאיד נקבר במקור בבית הקברות ברוקווד ליד ווקינג, סארי, אך נקבר מחדש בשטח אחוזת NAPJ, פאיד באוקסטד, סארי, באוקטובר 1997.
אביו של פאיד הקים שתי אנדרטאות לבנו ודיאנה בהרודס.
הראשונה, שנחשפה ב-12 באפריל 1998, מורכבת מתמונות של השניים מאחורי תצוגה בצורת פירמידה שמכילה כוס יין שעדיין חתומה בשפתון מארוחת הערב האחרונה של דיאנה, כמו גם טבעת שפאיד רכש יום לפני מותם.
השנייה, שנחשפה ב-2005 וכותרתה "קורבנות תמימים", הוא פסל ברונזה בגובה 3 מטרים של השניים רוקדים על חוף הים, מתחת לכנפי אלבטרוס.
האנדרטאות תוכננו על ידי ביל מיטשל בן ה-80, חבר קרוב של אביו של דודי והאדריכל של הרודס במשך יותר מ-40 שנה.
בינואר 2018 הוכרז כי הפסל יוחזר למשפחת אל-פאיד.
דודי שובל (ידוע בכינוי ONE LOVE) (נולד ב-29 באוקטובר 1991) הוא אמן גרפיטי וציורי קיר ישראלי.
שובל למד בבית הספר מקיף ז' ברובע הקריה ("הסיטי") באשדוד.
בצעירותו נחשף לתחום הציור דרך סדרות מונפשות ואהב לצייר דמויות אנימה, וחבר ילדותו, יאן, לימד אותו את יסודות הציור – רקעים, שליטה בכלי ואנטומיה.
כשהיה בן 14, נחשף לתרבות ההיפ הופ, ובגיל 15 נחשף גם לאמנות הגרפיטי דרך רקדני ברייקדאנס שפגש בחוף הקשתות.
באותו היום שנחשף לגרפיטי, קנה פחיות צבע בחנות טמבור וכתב את שמו בענק על קיר בבית הספר.
בו בזמן, החל לצייר על קירות ברחובות רבים בתל אביב ובארץ.
תחביבו היה למורת רוחם של הוריו, וכשאימו גילתה על כך וראתה אותו מרסס צבע על קירות – סולק מביתו.
לדבריו, הפליליות שבציור הגרפיטי, היא זו שמשכה אותו לאמנות.
שובל התלמד תחילה מרייטר (WRITER), אמן גרפיטי אשדודי ותיק, ומן האינטרנט והספרות.
בהמשך למד במגמת אמנות בבית הספר, וכפרויקט גמר "הגיש" שני ציורי קיר שצייר במסדרונותיו – על אחד, אמנות, ועל השני – ונדליזם, ובעבודתו הסביר על ההבדל בין השניים.
את שירות החובה בצה"ל, מילא בגדוד צבר (432) בחטיבת גבעתי, במהלכו היה מפקד, ומאוחר יותר גם אמל"חיסט ביחידת רימון.
הוא ראה את תפקידו, בין השאר, כתופר ציוד לחימה, כאמנות של ממש.
לדבריו, בזכות שירותו הצבאי למד מוסר עבודה מהו.
עם שחרורו מהשירות הסדיר ב-2013, הוריו קיבלו על עצמם את אהבתו לאמנות הגרפיטי.
באותה השנה, הגיע לקשט בציורי גרפיטי את הפאב "DOPE" באזור התעשייה של אשדוד ובמהרה הפך למנהלו.
המקום, המלא בציורי גרפיטי, זכה להצלחה ואירח אמנים רבים, ביניהם פלד, אורטגה, רביד פלוטניק (אז נֶצ'י נֶצ') ופישי הגדול.
כשהיה שובל בן 21, נתפס מרסס כתובת גרפיטי על תחנת אוטובוס ברובע י"א על ידי פקח מעיריית אשדוד.
הפקח קרא למשטרה ולפקחי העירייה, ושובל מחק את הציור.
שובל, שהיה אמור להיקנס בעקבות המעשה, הסביר להם שלא פעל בכוונה להשחית וסיפר להם על הרקע האמנותי שלו — הקנס והתיק הפלילי בוטלו, ושובל מונה לצייר הגרפיטי הרשמי של העירייה.
במסגרת התפקיד, קיבל זכות חוקית לצייר על קירות המיועדים לגרפיטי בעיר, וקידם את ההשקעה העירונית בתחום.
שובל מרבה לשלב אלמנטים רבים מתרבות ההיפ הופ בציורי הגרפיטי שלו ומעביר סדנאות אמנותיות לבני נוער ב"בית אמנויות תרבות רחוב".
שובל קישט קירות רבים ברובע ו' בו מתקיימת תרבות היפ הופ ענפה – ביניהם קירות השימור של עץ השקמה בכניסה לרובע, בציור שנועד לבטא את התרבות האשדודית – עלייה ממדינות רבות, דתיים וחילונים וסמלים רבים ממנה, כגון כיכר המפרשים, חוף הים והנמל ואמנות ההיפ הופ הפורה בעיר.
שובל הוא יוזמו של פסטיבל ההיפ הופ "VAV" שהתקיים מדי שנה ברובע ו' ואליו מגיעים אמנים רבים מרחבי הארץ.
באפריל 2019 ערך את תערוכת אמנות הרחוב "חלק מהמשחק" לצד מבוא הדודאים במרכז הצעירים "כיוונים" באשדוד.
באוקטובר 2023 צייר קיר זיכרון בשדרות בני ברית פינת שדרות מנחם בגין ברובע ח' באשדוד להנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר.
שובל חותם את יצירותיו בכינוי "ONE LOVE" ולסירוגין בשמו בלועזית.
ב-2021 חזר להתגורר באשדוד לאחר שהתגורר כמה שנים בתל אביב.
דוֹדִי לוּקֶבַּאקיוֹ אנגאנדולי הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקיצוני בבנפיקה מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת בלגיה.
לוקבאקיו שיחק כנער באנדרלכט הבלגית, ובשנת 2015 שיחק את משחקו הראשון בקבוצה הבוגרת, כשהחליף את יורי טילמנס במשחק מול קלאב ברוז' במסגרת ליגת העל הבלגית.
בדצמבר 2015 חתם לוקבאקיו על חוזה לחמש עונות באנדרלכט, ועד לסיום עונת 2015/16 שיחק ב 17 משחקי ליגה והבקיע שער אחד.
בעונת 2016/17 הושאל לוקבאקיו לעונה אחת לטולוז מהליג 1, אך לא השתלב בקבוצה, ושיחק 5 פעמים בליגה, כולן כמחליף.
בסיום העונה חזר לאנדרלכט, ובעונת 2017/18 יצא לוקבאקיו להשאלה נוספת, והפעם לשרלרואה מליגת העל הבלגית.
לוקבאקיו שיחק ב 17 משחקי ליגה עד לחלון ההעברות של ינואר 2018, בהן הבקיע שלושה שערים.
שרלרואה סיימה במקום השלישי בליגה באותה עונה, אך לוקבאקיו עזב את הקבוצה בחלון ההעברות של החורף.
בינואר 2018 נמכר לוקבאקיו מאנדרלכט לווטפורד ששיחקה אז בפרמייר ליג.
לוקבאקיו שיחק את משחקו הראשון במועדון, בהפסד 2-0 לווסטהאם יונייטד בליגה.
זה היה משחקו היחיד במדי ווטפורד.
בקיץ 2018 הושאל לוקבאקיו לעונה אחת לפורטונה דיסלדורף ששיחקה אז בבונדסליגה.
לוקבאקיו הבקיע עשרה שערי ליגה במדי דיסלדורף בעונת 2018/19, והיה חלק מחוליה התקפית איכותית שכללה את בניטו ראמאן ורואן הנינגס, שסיימה במקום העשירי בבונדסליגה.
הופעת השיא שלו באותה עונה הייתה במשחק מול באיירן מינכן במסגרת הליגה, בו לוקבאקיו הבקיע שלושער וסייע לקבוצתו להשיג תיקו 3-3 מפתיע, שכלל גם שער שוויון בתוספת הזמן.
בסיום עונת ההשאלה חזר לוקבאקיו לווטפורד.
בקיץ 2019 נמכר לוקבאקיו מווטפורד להרטה ברלין מהבונדסליגה.
לוקבאקיו השתלב עד מהרה בקבוצה, וובעונה הראשונה 2019/20 הבקיע שבעה שערי ליגה וסייע להרטה לסיים במקום העשירי, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם ודאד איבישביץ' וקשישטוף פיונטק.
בעונת 2020/21 לוקבאקיו הבקיע חמישה שערי ליגה, והרטה סיימה במקום ה-14. את עונת 2021/22 פתח לוקבאקיו בהרטה ברלין, והבקיע שער אחד בשלוש הופעות בליגה, אך לקראת סגירת חלון ההעברות של קיץ 2021 הושאל לוקבאקיו לוולפסבורג.
לוקבאקיו לא השתלב היטב בוולפסבורג, והבקיע שער אחד בלבד ב-19 משחקי ליגה, כשקבוצתו מסיימת במקום ה-12 בבונדסליגה.
בסיום ההשאלה, חזר לוקבאקיו להרטה ברלין, ובעונת 2022/23 חזר להציג יכולת מצוינת, כשהוא מבקיע 11 שערי ליגה.
עם זאת, הרטה ברלין סיימה את העונה במקום האחרון ונשרה לבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2023, לאחר ירידת הליגה עם הרטה ברלין, חתם לוקבאקיו על חוזה לחמש שנים בסביליה מהלה ליגה.
את שערו הראשון הבקיע בניצחון 1-0 במשחק ליגה מול לאס פאלמאס בספטמבר 2023. לוקבאקיו השתלב היטב בסביליה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם יוסף א-נסירי ולוקאס אוקמפוס, והבקיע חמישה שערי ליגה, בעונת 2023/24 שאותה סיימה סביליה במקום ה-14 בליגה.
לוקבאקיו נולד בבלגיה להורים קונגולזים.
על כן יכול היה לבחור אם לייצג את בלגיה או את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2016 לוקבאקיו שיחק את משחקו הראשון במדי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, במשחק ידידות מול קניה, שניצחה 1-0. הופעה זו הייתה בדיעבד ההופעה היחידה שלו בנבחרת זו.
מכיוון שהופעה זו התקיימה במשחק ידידות, ולוקבאקיו לא ערך אף הופעה רשמית במדי נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, התאפשר לו לעבור לייצג את מולדתו בלגיה.
בין השנים 2017 עד 2019 שיק לוקבאקיו ב-17 משחקים במדי נבחרת בלגיה בכדורגל עד גיל 21, בהן הבקיע 4 שערים.
החל משנת 2020 זומן לוקבאקיו לסגל נבחרת בלגיה הבוגרת.
את צמד שערי הבכורה שלו בנבחרת זו הבקיע לוקבאקיו בניצחון 3-2 על אוסטריה במוקדמות יורו 2024. בקיץ 2024 זומן לוקבאקיו לסגל הבלגי ליורו 2024. לוקבאקיו ערך בטורניר זה שלוש הופעות - בשני משחקים נכנס כמחליף בדקות הסיום, ובמשחק אחד פתח בהרכב והוחלף, בניצחון 2-0 על רומניה בשלב הבתים.
לוקבאקיו ובלגיה הודחו בשמינית הגמר מול צרפת לאחר הפסד 1-0.
דודי (דוד) מעיין (נולד ב-24 באוגוסט 1953) הוא במאי תיאטרון ישראלי המתגורר באוסטריה, ממייסדי המרכז לתיאטרון עכו ומרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי.
מעיין נולד ב-1953 בעכו, למשפחה יוצאת מרוקו.
למד בימוי ומשחק באוניברסיטת תל אביב, ובמהלך הלימודים הכיר את מי שהפכה ב-1978 לאשתו, השחקנית סמדר יערון.
ב-1985 היה מעיין ממייסדי המרכז לתיאטרון עכו, ב-1995 ניהל אמנותית את פסטיבל עכו, ובשנת 2000 הקים עם נטע פלוצקי ופבלו זלצמן את מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי, שם גם היה מנהל אמנותי שותף.
לימד באוניברסיטת תל אביב וחיפה, אוניברסיטת וינה, ואוניברסיטת ברוקנר בלינץ, שם יצר את "האקדמיה של הבלתי אפשרי", לאחר שהעיר נבחרה כבירת התרבות של אירופה לשנת 2009.
ב-2018 התמנה למנהל האמנותי של קבוצת סמרטוט מייסודו של חוני המעגל, ובאותה שנה הוזמן להעביר סדנת אמן בתיאטרון הסטודיו חיפה.
ב-2019 הנחה את הסדנה "עכשיו תורי" במכללה האקדמית גליל מערבי, ואת סדנת ההתנסות המעשית ביצירה "גבהים ועומקים" במסגרת "תיאטרון הידית", וב-2024 העביר סדנת אמן במרכז הרב תחומי טחנת הקמח קמה בשער העמקים.
פונדק הרוחות - ניסיונו הראשון בבימוי של מעיין, למחזה של נתן אלתרמן.
המחזה הועלה במסגרת פסטיבל עכו הראשון, וזכה במקום הראשון.
עד מוות - מחזה על פי ספרו של עמוס עוז בכיכובו של יענקל'ה יעקובסון (תיאטרון נווה צדק, 1981)
זכרונות דור שני בחיק העיר העתיקה - מעיין ביים עיבד ועיצב את ההצגה שמשלבת קטעי פסנתר, שירה, וקטעים מוזיקליים העוסקים בזיכרונות דור שני.
ההצגה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל עכו 1982.
אופני הנידון / גן-העדן האבוד - מחזה מאת פרננדו ארבאל, בכיכובה של נויה לנצט (המרכז התיאטרוני בנווה צדק, 1983)
I LAB YOU - מופע מולטימדיה בהשתתפות גיל רון שמע (התיאטרון המלכותי של אמסטרדם, 1996)
משהו שנגמר בהרקדה - אירוע תיאטרוני שנמשך ארבע שעות וחצי, שבו הצופים נעים מחלל לחלל, שותים יין, צופים בתצוגת אופנה, יושבים בחושך, ועוד (מרכז שלומי לעבודה ויצירה, 2001)
זיכרונות ואדי סאליב - פרויקט שמעיין החל לעבוד עליו לקראת פסטיבל עכו בשנת 2002, אך בסופו של דבר עלה רק בשנת 2003, כשיתוף פעולה בין "מרכז שלומי ליצירה" לבין תיאטרון חיפה, ובסיוע מפעל הפיס.
מעיין עבד על הפרויקט עם חנה שם טוב, שהשתתפה באירועי ואדי סאליב בעצמה ב-1959.
סופמשחק - הניסיון הראשון של מעיין בבימוי בתיאטרון רפרטוארי, תרגום מחודש למחזה של בקט של שמעון לוי ומעיין עצמו, ובהשתתפות יוסף אבו ורדה, סלים דאו, רחל דובסון ואמנון מסקין (תיאטרון חיפה, 2004)
מפעל חיינו: זיכרון שכחה - עבודה קבוצתית לרגל חגיגות 25 שנה לפסטיבל עכו (פסטיבל עכו, 2004)
אובו קומפלקס - עיבוד מקורי של מעיין למחזה המלך אובו בכיכובו של אריאל-ניל לוי (שאושפילהאוס וינה, 2007)
פורים שפיל - הצגה ביידיש שנוצרה בשיתוף פעולה של מעיין עם המחזאי יהושע סובול וערן ברג, המנהל האמנותי של תחום אמנויות הבמה בלינץ.
ההצגה הועלתה בתוך מנהרות שחפרו אסירים יהודים ממחנה מאוטהאוזן בעיר לינץ במלחמת העולם השנייה (2009)
קרוב לבית - מופע חד פעמי בהשראת בית החולים הנסן ("בית המצורעים") (הזירה הבין-תחומית, 2010)
הסתכלות - 1976 - הצגה על פי סרטו של יהודה ג'אד נאמן שביים מעיין עם פיראס רובי.
זוכת המקום הראשון בפסטיבל עכו 2016.
נמל הבית - פרויקט משולב בזום ובלייב שנמשך כ-10 שעות (פסטיבל עכו, 2021)
The more it comes the more it goes - עבודה רב־ממדית המשלבת טקסטים, שיחה ומוזיקה בסביבה עירונית ותיאטרלית, ועוסקת בנושא הזיכרון והשואה בדורות השונים באוסטריה (Theater Nestroyhof Hamakom, 2022)
Zehn Zeugen sajnen mir gewesn - שיתוף פעולה עם השחקנית תרזה מרטיני והמלחינה תרזה אייגנר, בהצגה המשלבת עדות חיה של אינגה גינזברג, שורדת שואה, עם שירים שכתבה אלכסנדרה קוליוסוביץ' (אוניברסיטת יוהאן קפלר, 2022)
גבי ודבי - בשנת 1976 השתתף מעיין בפרק אחד של הסדרה ללימוד אנגלית של הטלוויזיה הלימודית.
פנטזיה כפולה - הצגה המשחזרת את הריאיון שערך עקיבא נוף עם ג'ון לנון ויוקו אונו, בהשתתפות עקיבא נוף עצמו, מאת ובבימוי יונתן לוי (פסטיבל עכו, 2025)
ארבייט מאכט פריי מטויטלנד אירופה
יצירת תיאטרון ניסיונית ורב־תחומית שיצר מעיין לראשונה במסגרת פסטיבל עכו בשנת 1991. ההצגה נחשבת לאחת מהיצירות החשובות ומעוררות המחלוקת בתולדות התיאטרון האלטרנטיבי בישראל, וזכתה להכרה בינלאומית נרחבת.
מעיין עבד על ההצגה במשך כשלוש שנים, וכללה איסוף עדויות, חומרים תיעודיים, ראיונות עם ניצולי שואה וחיפוש אחר שפה בימתית חדשה ואישית.
ההצגה הייתה מיועדת ל-30 צופים בלבד, שהובלו בין אולמות האבירים בעכו למוזיאון לוחמי הגטאות, פגשו ניצולי שואה, התעמתו עם יחסו של המגזר הערבי לשואה בעיצומה של האינתיפאדה, השתתפו בטקסי שואה בית ספריים ועוד.
היא ארכה חמש שעות והייתה בת שלושה חלקים - קבלה, מגורים והשמדה, לפי הסדר שהיה נהוג במחנה טרבלינקה.
ההצגה הועלתה כ-500 פעמים בארץ וכ-100 פעמים נוספות בחו"ל, וזכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר ופרס השחקנית (סמדר יערון) בפסטיבל עכו (1991), פרס ההצגה הזרה הטובה ביותר בפסטיבל ציריך (1992) ופרס ראשון בפסטיבל המבורג (1993).
היא נלמדת במסגרות אקדמיות בארץ ובעולם, ובעקבותיה נוצרו הסרטים התיעודיים "אל תגעו לי בשואה" בבימויו של אשר טללים, "בלאגן" בבימויו של אנדריאס וייל ו"גינונים אירופאיים" של חוני המעגל.
קונספט וסדנה-אירוע תיאטרלי ביוגרפי-פרפורמטיבי, שיצר והנהיג מעיין במסגרת המרכז לתיאטרון עכו, תיאטרון שלומי ושאושפילהאוס בווינה.
הקונספט הוא מרכיב משמעותי בשפת התיאטרון האישי של מעיין, וכלי פעולה מרכזי ביצירותיו.
מעיין פיתח את הקונספט לאורך שנים של עבודה עם סיפורי חיים אישיים, המבוסס על ההנחה שבכל סיפור חיים יש מרחב, משמעות ודרמה.
בשנים 1999–2002 השתמש מעיין בקונספט כדי להעביר סדנאות לימודיות בקיבוץ כברי, בהן המשתתפים מביאים סיפורים ביוגרפיים, מפתחים אותם בכלים דרמטיים ומציגים אותם בפני קבוצת עמיתים.
ב-2005 העלה לראשונה את הקונספט כמופע תחת השם Family Table ב-שאושפילהאוס בווינה.
שנה לאחר מכן עלתה גרסה גרמנית בתרגומו של ערן ברג בשם Der Familientisch – Neun Monate später שכללה הפנינג תיאטרלי בהשתתפות 11 שחקנים ברחבי העיר וינה עד להתכנסות סביב שולחן מרכזי באולם התיאטרון.
ב-2007 עלתה הפקה מחודשת של ההצגה תחת השם Der Familientisch – Wiedersehen macht Freude עם חידושים בסיפורים ובמסלולים.
ב-2010 עלתה ההצגה לראשונה בישראל במסגרת פסטיבל עכו, ובה שמונה קבוצות הובלו במסלולים בעכו העתיקה, עד להתכנסות סביב שולחן אוכל גדול.
ההצגה זכתה בפרס על עבודה קבוצתית.
מאז 2004 מעיין מתגורר בווינה עם אשתו השנייה אנג'ליקה, המשמשת כדרמטורגית שלו, ושני ילדיהם.
ב-2005 זכה בעיטור יקיר פסטיבל עכו.
דודי גזית (נולד ב-6 במאי 1982) הוא שחקן, זמר, רקדן ומדבב ישראלי.
גזית הוא בוגר בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" משנת 2009. השתתף בקורסי משחק מול מצלמה (רותי דייכס, 2015), דיבוב (שרון כהן, 2016) ומשחק (ציפי פינס, 2017).
הופיע בתיאטראות שונים, כולל תיאטרון הבימה ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
שיחק במחזות זמר והצגות כמו "מיקה שלי" ו"החולה המדומה" בתיאטרון הבימה.
השתתף בהצגות כמו "אלאדין ומנורת הקסמים".
שיחק דמויות שונות, בין היתר את "בולי הדוור" ב"חיפזון וזהירון".
בנוסף לקריירת המשחק, הוא גם פרילנסר בתחומים כמו חקר שוק, יחסי ציבור, שיווק ועוד.
גזית נשוי ומנהל אורח חיים טבעוני.
דודס הוא משחק המבוסס על משחק כדור הבסיס האמריקאי, ולפיכך מצריך שתי קבוצות.
כלי המשחק הם כפיס עץ קצר, המחודד משני קצותיו, וקרש ארוך יותר ושטוח.
אחד מחברי הקבוצה שב"בית" מניח את הכפיס הקצר על הקרקע, וחובט בו באמצעות המקל הארוך כדי שיתרומם.
משהתרומם הכפיס באוויר, מנסה החובט לחבוט בו שנית, הפעם למרחק.
בגרסה אחרת של המשחק, מגיש החובט את הכפיס כפי שמגישים באמצעות מטקה.
מטרת החובט להספיק לעבור ארבע תחנות מסומנות מראש הנמצאות במרחק של כ-20 מטר זו מזו ולחזור חזרה הביתה, לפני שחברי הקבוצה השנייה, קבוצה ה"שדה", יספיקו להביא את הכפיס חזרה לבסיס.
שחקן שלא יצא מבסיס הבית לאחר שלושה ניסיונות חבטה, מכיוון שניסיונות החבטה שלו היו חלשים, והכפיס הוחזר מהר מדי לבית, או שחשש שכך יקרה, נקרא "שרוף".
אם הוחזר הכפיס לבית בעת ששחקן היה בדרכו בין שתי תחנות, השחקן שהיה בדרך נשרף.
אם נתפס הכפיס באוויר, החובט שרוף.
שחקן שחבט ולא הספיק לרוץ את כל התחנות נשאר "תקוע" בתחנה האחרונה אליה הגיע.
שחקן כזה רשאי להמשיך לרוץ בפעם הבאה שיוצא לדרך שחקן מקבוצתו.
השחקן שחבט מספיק חזק כדי לאפשר לשחקנים תקועים להגיע חזרה הביתה נקרא "מציל".
הקבוצות מתחלפות בתפקידיהן לאחר שכל חברי הקבוצה שבבית סיימו את תורם.
קבוצה מפסידה אם כל שחקניה תקועים או שרופים.
מחנכים התנגדו למשחק בכפיס העץ בגלל הסכנות הפיזיות הטמונות בו, שעיקרן פגיעה בעיניים.
משחק בכדור טניס במקום במקל קצר.
המחבט עשוי להיות מקל של מטאטא.
במסגרת פעילויות שיעורי אימון גופני בבית הספר המשחק מכונה בית-שדה או (ארבע) תחנות.
הכינוי הקפות רווח באמצע המאה העשרים.
בחיפה של שנות השלושים עד שנות השישים של המאה העשרים המשחק כונה כדור הקפה, וקבוצת השדה הייתה צריכה להביא את הכדור לתחנה הבאה (או לאחת התחנות הבאות) של השחקן הרץ, ולא לבסיס.
כדור חלופי לכדור טניס היה כדור פינג פונג מגומי מלא שנטבל בנפט או בטרפנטין כדי שיתנפח.
כהכנה למשחק מציירים בגיר קו ולידו מעגל.
החובט עומד על הקו, קורא "מוכנים?" וחובט בכפיס באמצעות המקל הארוך.
יתר המשתתפים מנסים לתפוס את הכפיס, המכונה בולבול.
תפס שחקן את הכפיס בעודו באוויר - החובט נפסל, והתופס הופך לחובט במקומו.
נחת הכפיס על הקרקע - הראשון שהצליח להגיע אל הכפיס ולזרוק אותו חזרה לתוך המעגל המצויר, פוסל את החובט ותופס מקומו.
נחת הכפיס מחוץ למעגל, מותר לחובט להרחיק את הכפיס מן המעגל באמצעות המקל הארוך.
דודיק סמדר (1 בינואר 1931 - 6 בנובמבר 2012) היה שחקן טלוויזיה, פזמונאי, איש תיאטרון ומדבב ישראלי, שתפקידו הידוע ביותר היה כמורה הדרך סימנטוב בסדרת הטלוויזיה עברית בסימן טוב ששודרה בשנת 1975 בטלוויזיה החינוכית.
דודיק נולד בשנת 1931 כבנם השני של ליה לבית שימנובסקי ואברשה סברנסקי בחיפה.
הוא נקרא בקרב משפחתו בשם דודיק להבדילו מסבו דוד.
בהיותו תינוק עבר עם משפחתו לתל אביב, כיוון שאביו נמנה עם מקימי מפעל האשלג בקלי"ה, בצפון ים המלח, והיה חוזר הביתה רק בסופי השבוע.
כשהיה בן חמש שבה המשפחה לחיפה וסמדר למד בבית הספר הריאלי.
בתיכון הלך בעקבות אחיו לבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בנעוריו הצטיין בציור ובמשחק והופיע במסגרת החוג לדרמה במקווה ישראל.
במסגרת הנוער העובד הצטרף לגרעין ועבר את הכשרת גבע.
באביב 1948 הופסקו הלימודים וסמדר התגייס לפלמ"ח ולחם במלחמת העצמאות בגדוד הראשון של חטיבת יפתח.
לאחר שחרורו מהצבא הצטרף לקיבוץ אבוקה בעמק בית שאן.
הקיבוץ שלח אותו לחוג במאים ועם שובו הועסק ברעיית פרות.
במקביל ניסה להקים חוג לדרמה.
בעקבות התפרקות הקיבוץ בשנת 1952, עבר סמדר לתל אביב והתקבל לחוג הדרמטי של התיאטרון הקאמרי והחל לעבוד כשחקן.
הוא שיחק לראשונה בזעקי ארץ אהובה בהבימה ותפקידו הראשון היה באנשי ריב בקאמרי בבימויו של היי קיילוס.
לאחר ארבע שנים בקאמרי הפך ב-1958 לשחקן עצמאי.
הוא שיחק במגוון תפקידים בתיאטרונים האהל, אשנב, וזירה ובמחזות זמר בתיאטרון גיורא גודיק.
כמו כן, הופיע בהפקות ישראליות ובינלאומיות (יהודית, אקסודוס) בקולנוע בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70. השתתף בסרט "הצד השני" בבימויו של אורי זוהר (1968).
בטלוויזיה הופיע בסדרה החלוצית "חדווה ושלומיק" בשנת 1971. הוא כתב גם פזמונים עבור זמרי התקופה כנתן כהן (עוד מעט) ורבקה זהר (צימרמן, סיפורי סבתא).
פריצתו הגדולה לתודעה הייתה בתפקיד מורה הדרך סימנטוב בסדרת הטלוויזיה "עברית בסימן טוב" ששודרה בטלוויזיה החינוכית החל משנת 1975. לתפקיד נבחר מבין כ-40 מועמדים.
הסדרה, בת 20 פרקים, נועדה ללמד את השפה העברית, וסמדר שיחק בה תפקיד של מורה דרך משופם, העובר עלילות מעלילות שונות (הסמובר של אמו נגנב, הוא מבקר בכפר דרוזי וכיוצא בזה), ובמהלכן עולות סוגיות שונות הקשורות לשפה העברית.
לצדו של סמדר שיחקה רחל הפלר כמזכירתו אביבית.
כן הופיעו בסדרה שחקנים ידועים כמרדכי בן זאב (מר גולומבק).
דמותו האבהית של סמדר הגבוה והמשופם זכתה לפופולריות רבה בתקופת ערוץ הטלוויזיה היחיד.
הסדרה שודרה בשעת השיא, שמונה ושלושים בערב.
הסדרה לוותה בסדרת ספרים שנמכרו לקהל הרחב.
הסדרה נחשבת לבעלת ערך נוסטלגי, ובשנת 2008 דמותו של סימנטוב שבה בסדרת פרסומות לבנק.
בשנת 1977 השתתף סמדר בתשדירי הבחירות של הליכוד.
בראיון שהתפרסם בעיתון ידיעות אחרונות ב-13 במרץ 2008 התלונן סמדר כי הזיהוי המוחלט שלו עם מורה הדרך סימנטוב חסם בפניו את הדרך להצלחות נוספות, וכי לאחר ירידת הסדרה מן המסכים, בשנת 1978 התקשה למצוא עבודה כשחקן.
בשנות השמונים אף נאלץ להתפרנס כנהג מונית.
עם זאת המשיך להופיע על הבמות, במיוחד בתיאטרון לילדים והתיאטרון הקלאסי בהצגות כמו הבית של יעל, פיטר פן, הנסיכה והירח.
הוא השתתף בהקמת תיאטרון הזהב (תיאטרון למבוגרים) והופיע בצמד היוסקעלך של תיאטרון הסימטה ובאסונות וניסים בתיאטרון הנפש.
הוא עיבד והופיע במחזה בדיחותא דשידוכין, קומדיה בת המאה ה-17 בסגנון הקומדיה דל ארטה שהועלתה בתיאטרון תאיר.
בתיאטרון קרוב הופיע באנטומיה של הנפש.
סמדר עסק גם בדיבוב סדרות לילדים כגון הלב, הקוסם, הדרדסים, מייטי מקס, ופוקימון הדיבוב האחרון שלו היה בתפקיד מאסטר צ'ין בסדרה אגדת הדרקון.
בשנת 2005 זכה בפרס אמ"י לעידוד היצירה המקורית על שם אהוד מנור בקטגוריית האמן הוותיק.
עוד באותה שנה, גילם ארכיבישוף איטלקי בסרטו של יהודה גרובייס "אחים לנצח".
בשנת 2007 גילם דודיק מוכר בחנות תכשיטים בסדרה "האי" ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2009 הופיע בסדרה "תמרות עשן" ששודרה בHOT, גילם את ג'ינג'י.
בשנות ה-60 היה נשוי לנירה עדי, ממנה התגרש כעבור מספר שנים.
דודיק נפטר מסרטן ב-6 בנובמבר 2012, בגיל 81 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הוא הותיר אחריו רעייה ושני בנים.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב, נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתו בשדרות בן-גוריון 70 בתל אביב.
דוויד' אפ גריפיד' (בוולשית: Dafydd ap Gruffydd; 11 ביולי 1238 - 3 באוקטובר 1283) היה נסיך נסיכות ויילס העצמאית האחרון, הוא מלך בין ה-11 בדצמבר 1282 עד שהוצא להורג על ידי מלך אנגליה ב-3 באוקטובר 1283.
עם הוצאתו להורג בידי האנגלים בשרוסברי, הגיעה לסיום עצמאותה של נסיכות ויילס והיא הוכפפה לממלכת אנגליה באופן רשמי החל משנת 1284. אומנם בית אברפראו מגוויניד' המשיך לשלוט בוויילס תחת השלטון האנגלי, הנסיכות בוטלה למעשה ותואר נסיך ויילס הועבר ליורש העצר האנגלי וכך נותר המצב עד ימינו.
דוויד' נולד ככל הנראה ב-11 ביולי 1238 כיורש העצר של ממלכת גוויניד' ונסיכות ויילס, בנו של גריפיד' אפ ל'ואלין ונכדו של ל'ואלין הגדול.
בשנת 1241 הוא ואחיו רודי נשלחו לשבי הנרי השלישי, מלך אנגליה כחלק מהסכם בין הממלכות, בשנת 1255 הוא הצטרף לאחיו אווין בטענה לכתר של אחיהם ל'ואלין אפ גריפיד' (ל'ואלין האחרון) אך הם הובסו בקרב ברין דרווין.
ב-1263 דוויד' נלחם לצד הנרי מלך אנגליה שוב כנגד אחיו ל'ואלין אך לבסוף קיבל ל'ואלין את ברכת האנגלים למלוך על ויילס בשנת 1267, עד אשר ב-1274 מלך אנגליה היורש אדוארד הראשון החל בתהליך כיבוש הנסיכות.
בשנת 1277 גיבש אדוארד צבא של כ-15,000 חיילים שפלשו לנסיכות ויילס, מספר חודשים לאחר מכן ל'ואלין הגיע להסכם (הסכם אברקונווי) עם אדוארד מבלי שהתנהל קרב של ממש.
בתחילת 1282 דוויד' החל למרוד כנגד שלטון האנגלים בוויילס, יריית הפתיחה הייתה ההתקפה הוולשית על טירת הוורדן.
אחיו ל'ואלין טען שלא היה מעורב בתכנון המרד, מספר חודשים לאחר מכן בדצמבר 1282 הוא מצא את מותו בנסיבות מסתוריות.
דוויד' טען לכתר הנסיכות כשהוא נמצא במרד כנגד השלטון האנגלי, אשר ארך חודשים בודדים עד שהצבא האנגלי הצליח לייצב את הלחימה ולכבוש חזרה את ויילס.
ביולי 1283 אותרו דוויד' ואחיו במקום מסתור ונלקחו לצ'סטר ולאחר מכן לשרוסברי באנגליה.
כל משפחתו של דוויד' נלקחה אף היא בשבי האנגלי והמרד למעשה הגיע לסיומו.
ב-30 בספטמבר דוויד' נשפט בשרוסברי באשמת כפריה במלך אנגליה ועונשו היה הוצאה להורג אכזרית במיוחד בדרך של תלייה, גרירה וביתור, הוא היה למעשה האציל הראשון באנגליה שנענש בחומרה רבה כל כך.
ב-3 באוקטובר הוא נקשר לסוס והובל ברחובות שרוסברי, נתלה, לאחר מכן עבר החייאה ואבריו הוצאו מגופו בעודו בחיים.
לאחר מותו גופו בותר לארבעה חלקים ואבריו נשרפו.
ל'ואלין אפ דוויד' בנו של דוויד' ירש את כתר נסיכות גוויניד' לאחר מות אביו והמשיך לטעון לכתר הוולשי עד מותו ב-1287.
דווה בוב פוסטומה (בהולנדית: Douwe Bob Posthuma; נולד ב-12 בדצמבר 1992), הידוע בשם דווה בוב, הוא זמר-יוצר הולנדי.
פוסטומה נולד באמסטרדם, בירת הולנד בשנת 1992. בגיל 6 החל לנגן בפסנתר ולאחר מכן בגיל 14 בגיטרה.
כבר כיוצר-זמר כתב שירי קאנטרי ברוח שנות ה-60 וה-70.
בשנת 2012 זכה בעונה הראשונה של תחרות הכישרונות "De beste singer-songwriter van Nederland" (הזמר-יוצר הטוב ביותר בהולנד), בהנחיית יוצרה חיל ביילן (Giel Beelen) בה המתמודדים כותבים את שיריהם בעצמם, שאחריה התפרסם במדינתו לאחר ניצחונו בתחרות.
סגנונו המוזיקלי כולל מוזיקת פולק וקאנטרי.
בוב הוחתם בחברת ההקלטות יוניברסל מיוזיק גרופ ובשנת 2015 הוציא את אלבומו הראשון "Pass It On".
ב-22 בספטמבר הוכרז על ידי רשות השידור AVROTROS בבחירה פנימית לייצג את הולנד בתחרות האירוויזיון לשנת 2016, עם השיר "Slow Down".
ב-10 במאי הוא הופיע בחצי הגמר הראשון והעפיל לגמר.
בתום ההצבעה בגמר שהתקיים ב-14 במאי סיים במקום ה-11 עם 153 נקודות.
באותו חודש שוחרר האלבום השני "Fool bar" שכלל את שירו לאירוויזיון.
בשנת 2016, בוב הצהיר בראיון כי הוא ביסקסואל.
דְווָאנְמוּ צְה (בסינית מסורתית: 端木賜; בסינית מפושטת: 端木赐; בפין-יין: Duānmù Cì; 520 לפנה"ס – 456 לפנה"ס), ידוע גם בכינוי הכבוד דְזְה גונְג (בסינית מסורתית: 子貢; בסינית מפושטת: 子贡; בפין-יין: Zǐgòng), היה אחד החשובים והנאמנים מבין תלמידיו של קונפוציוס.
בין תלמידי קונפוציוס, הוא היה שני רק לדְזָאי יוּ' בכישורי הדיבור.
הוא היה דיפלומט מרכזי בתקופת האביבים והסתוים שכיהן כפקיד בכיר בכמה מדינות, וכן היה איש עסקים עשיר מאוד.
דְווָאנְמוּ צְה (דְזְה גונְג) היה יליד מדינת וֵיי.
הוא היה צעיר ב-31 שנים מקונפוציוס.
דְזְה גונְג היה חד ובעל יכולת מנטלית גבוהה.
במאמרות הוא מופיע כאחד הדוברים הרהוטים ביותר מבין תלמידי קונפוציוס.
קונפוציוס אמר עליו "מאז שקיבלתי את צְה, מלומדים הגיעו ממרחקים לשאול בעצתי." על פי ג'וּ שִׂי, היה דְזְה גונְג סוחר שהתעשר לאחר מכן בכוחות עצמו, ופיתח יישוב דעת מוסרי דרך עבודתו.
(מקצועו ההיסטורי כסוחר מפורט במאמרות, פרק 11 מקטע 18).
כאשר הגיע לראשונה אל קונפוציוס, הוא הפגין מיד יכולת להבין את הנקודות הבסיסיות שהעביר המורה, וטיפח את עצמו בעזרת הדברים שלמד מקונפוציוס.
מאוחר יותר הסתבר שהוא הפך לדובר מוכשר ומדינאי מנוסה (מאמרות פרק 11, מקטע 3), אולם קונפוציוס חש כי הוא חסר את הגמישות והאמפתיה לאחרים () אשר נחוצות כדי להגשים את סגולתו: פעם הוא טען כי הגיע לאידיאל המוסרי של קונפוציוס, אולם קונפוציוס ביטל זאת בחדות (מאמרות פרק 5 מקטע 12).
מאוחר יותר מבקר אותו קונפוציוס על היותו נוקשה מדי כלפי אחרים, ועל כך שאינו ממתן את דרישותיו בהבנה אמפתית למגבלות האחר (מאמרות פרק 14 מקטע 9).
הדוכס גִ'ינְג מצִ'י שאל פעם את דְזְה גונְג איך יש לדרג את קונפוציוס כחכם.
"איני יודע" השיב דְזְה גונְג, "כל חיי היו השמיים מעל לראשי, אך איני יודע מה גובהם, והאדמה הייתה תחת רגליי, אך איני יודע מה עוביה.
בשירותי את קונפוציוס אני כאדם צמא ההולך עם כד לנהר, ושם שותה לרוויה מבלי לדעת את עומקו של הנהר.
לאחר שלמד עם קונפוציוס, הפך דְזְה גונְג למפקד שִׂין-יָאנְג, וקיבל עצה מקונפוציוס: "בטיפול בפקודיך, אין שני ליחס שוויוני.
וכאשר העושר נקלע לדרכך, אין שני לצנעה.
אחוז היטב בשני אלו ואל תסטה מהם.
הסתרת הצטיינותו של אדם היא עמעום הראויים, והכרזה על רשעתם של אנשים היא חלקו של הנבזי.
אמירת דברי בלע על אלו אשר לא חיפשת את ההזדמנות ללמדם אינה דרך הידידות וההרמוניה."
לאחר מותו של קונפוציוס, רבים מתלמידיו בנו בקתות ליד קברו של המורה והתאבלו עליו במשך שלוש שנים.
בסיומן דְזְה גונְג נשאר שם למשך שלוש שנים נוספות.
על פי רשומות ההיסטוריון של סְה-מָה צְ'ייֵן, שירת דְזְה גונְג מאוחר יותר כראש ממשלה גם במדינת לוּ וגם במדינת וֵיי, אולם פרט זה אינו מופיע ברישומים היסטוריים אחרים.
דְזְה גונְג מת לבסוף במדינת צִ'י.
דְזְה גונְג מציל את מדינת לו (子贡救鲁)
טְייֵן צָ'אנְג (田常) ראש הממשלה של מדינת צִ'י (齐) עמד לתקוף את מדינת לוּ (鲁), מולדתו של קונפוציוס.
קונפוציוס בחר בחוכמה את דְזְה גונְג מבין תלמידיו למשימה של הצלת מדינת לוּ.
ראשית הלך דְזְה גונְג אל צִ'י כדי להיפגש עם טְייֵן צָ'אנְג ואמר "למדינת לוּ יש צבא חלש וביצורים פגומים, צִ'י לבטח תזכה בקרב נגד לוּ, ומנהיגי הצבא יזכו ליוקרה ויעיבו על עוצמתך.
אני מציע שבמקומה תתקיף את מדינת ווּ (吴), אשר לה צבא חזק וביצורים בלתי חדירים, וכך יינגפו מנהיגי הצבא וייאלצו להעביר לך מכוחם." טְייֵן צָ'אנְג חיבב את הרעיון, אך התקשה למצוא הסברים לשינוי מטרת התקפה.
דְזְה גונְג הבטיח לו כי ישכנע את ווּ לתקוף את צִ'י על מנת שהתוכנית תוכל להתממש.
פֿוּצָ'אי מלך ווּ היה טיפוס לוחמני ושאף לניצחון על צִ'י רבת העוצמה, אולם הוא חשש כי מדינת יְוֵּ'ה השכנה עלולה לתכנן נקמה נגדו על תבוסה צורבת מקרבות קודמים.
דְזְה גונְג פנה אל טבעו היהיר והדגיש את המורשת שיביא ניצחון על צִ'י.
הוא גם פייס אותו בכך שגרם למלך יְוֵּ'ה להפגין יותר צייתנות.
דְזְה גונְג אמר לגוֹאוּגְ'ייֵן (勾践) מלך יְוֵּ'ה: "זו הזדמנות של פעם בחיים לנקום את נקמתך.
גם לצִ'י וגם לווּ יש כוח צבאי חזק, והקרבות ביניהן בוודאי יחלישו מאוד את שתיהן.
עליך לפזר את חששותיו של פֿוּצָ'אי כך שיכריז מלחמה על צִ'י".
גוֹאוּגְ'ייֵן שעה לעצתו, והעניק לפֿוּצָ'אי שריונות איכותיים וחיילים מאומנים היטב, ואפילו הציע לעזור אישית בקרב.
וכך יצא פֿוּצָ'אי לתקוף את צִ'י.
לבסוף, הלך דְזְה גונְג למדינת גִ'ין (晋), להזהיר את מלך גִ'ין מהתקפה אפשרית של ווּ, במידה שפֿוּצָ'אי יביס את צִ'י ויחוש בלתי מנוצח.
וכך השתלשלו הדברים לאחר תמרוניו של דְזְה גונְג: צִ'י פסידה בקרב לווּ, וטְייֵן צָ'אנְג אכן זכה לעוצמה רבה יותר בצִ'י.
פֿוּצָ'אי אכן המשיך בהתקפה על גִ'ין ונחל תבוסה מידי צבא גִ'ין שהיה מוכן היטב לקראתו.
גוֹאוּגְ'ייֵן תקף את ווּ בזמן שפֿוּצָ'אי היה בדרכו חזרה מגִ'ין וכבש את ווּ.
וכך דְזְה גונְג לא רק הציל את מדינת לוּ, אלא גם שינה את גורלן של כל חמש המדינות המעורבות.
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של דְווָאנְמוּ צְה ממוקמת שלישית מבין תריסר הפילוסופים, במזרח.
במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לדְווָאנְמוּ צְה את תואר האצולה "מרקיז לִי" (黎侯).
במהלך שושלת סונְג ניתנו לו גם התארים "דוכס לִייָאנְג (黎陽公) ו"דוכס לִי" (黎公).
צאצאיו של דְווָאנְמוּ צְה החזיק בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).
דודנית רחל הוא סרט מסתורין רומנטי משנת 1952 בבימויו של הנרי קוסטר עם ריצ'רד ברטון ואוליביה דה הבילנד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "דודנית רחל" מאת דפנה דה מוריאה משנת 1951. זה היה סרטו הראשון של ריצ'רד ברטון בהוליווד.
ברטון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לכוכב החדש של השנה.
אוליביה דה הבילנד הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר על העיצוב האמנותי, הצילום והתלבושות.
ה-BBC הפיק סרט טלוויזיה על הספר ב-1990 וב-2017 הפיקה חברת Fox Searchlight Pictures סרט על דודנית רחל.
פיליפ אשלי (ריצ'רד ברטון) התייתם מהוריו בגיל שלוש וגדל בבית האחוזה של דודו אמברוז (ג'ון סאטון) על חוף הים בקורנוול.
אמברוז לא אהב את מזג האוויר בקורנוול, והיה נוסע מדי פעם לאיטליה.
באחת הנסיעות התמהמה אמברוז לחזור, ושלח לפיליפ מכתב ובו הודיע לו כי פגש בקרובת משפחה/דודנית בשם רייצ'ל (אוליביה דה הבילנד) והם נישאו ונשארו בפירנצה.
לאחר זמן מה, החל אמברוז לשלוח מכתבים ובהם התלונן על כאבי ראש, תחושות של פחד והרגשה שאשתו מתנכלת לו.
פיליפ חש לפירנצה ושם התברר לו שאמברוז מת.
הוא אינו מצליח לפגוש את רייצ'ל ובמקומה מראה לו ידידה גוידו ריינלדי (ג'ורג' דולנץ) תעודת פטירה המאשרת כי אמברוז מת מגידול במוח, וכן צוואה שבה אמברוז מוריש את אחוזתו לפיליפ כשיגיע לגיל 25. פיליפ לא מאמין לריינלדי, ובטוח שהוא קשר קשר עם רייצ'ל לרצוח את אמברוז ולהשתלט על אחוזתו.
פיליפ חוזר לאנגליה, ורייצ'ל מגיעה לשם לביקור.
פיליפ מלא חשדות וזעם על "רצח" דודו, אך משנה את דעתו כאשר הוא נפגש עם רייצ'ל היפהפייה והמבוגרת ממנו.
הוא מתאהב בה עד מעל לראשו, ואף מצווה על האפוטרופוס שלו (ניק קנדל, בגילומו של רונלד סקוויר) לתת לה הקצבה שנתית של 5,000 לירה שטרלינג, הגם שניק ובתו לואיז (אודרי דלטון) מזהירים אותו מפני רייצ'ל, לגבי נטייתה לבזבזנות והחובות הכבדים שצברה.
פיליפ המסוחרר מאהבה מחליט בהגיעו לגיל 25 להעניק את האחוזה לרייצ'ל, לתדהמת כולם.
הוא מבקש להינשא לרייצ'ל, אך היא דוחה אותו.
כאשר הוא חולה וקודח היא סועדת אותו בשעה שהוא הוזה שהם נשואים.
רייצ'ל עומדת לחזור לפירנצה אך נופלת מגשר רעוע ונהרגת.
פיליפ נשאר עם חשדות שילוו אותו כל חייו.
דְווָאן צִ'יזְ'ווֵי היה מצביא ופוליטיקאי סיני, מפקד של צבא בייאנג ומנהל בפועל של הרפובליקה של סין (בבייג'ינג) מ-1924 עד 1926. הוא היה גם ראש ממשלת הרפובליקה של סין ארבע פעמים בין 1913 ו-1918. הוא היה האיש החזק ביותר בסין מ-1916 עד 1920.
בשנת 1885 נכנס דוואן צ'יז'ווי לאקדמיה הצבאית של טיינג'ין, שהתמחתה בארטילריה וסיים את לימודיו במקום ראשון בכיתתו.
לאחר סיום הלימודים הוא נשלח ללושאן כדי לפקח על בניית ביצורים ארטילריים והגיע לידיעתו של לי הונג-ג'נג, ששלח אותו ללמוד מדעי הצבא בגרמניה במשך שנתיים.
לאחר חזרתו לסין הוא מונה לראשונה כקצין בצבא בייאנג ולאחר מכן הפך למורה וחונך באקדמיה הצבאית של ויחאי.
עד מהרה הוא קבל את חסותו של יואן שה-קאי אשר מינה אותו כמפקד ארטילריה בצבא החדש.
לראשונה דוואן פעל בשדה הקרב במרד הבוקסרים, שם הוא שירת את יואן בפרובינציית שאנדונג.
יואן נתן לו את הפיקוד על חטיבה בצבא בייאנג ב-1904. ב-1906 הוא מונה לראש המכללה של בודינג, מה שאפשר לו להתחיל לגייס את חבורת הקצינים הזוטרים שיהיו נאמנים לו.
יואן ארגן את נישואיה של אחייניתו, שאותה אימץ, לדוואן במאמץ לבסס את כוחו ולבסס את נאמנותו של דוואן.
לאחר פרוץ מרד ווצ'אנג ב־1911 נגד שושלת צ'ינג, פיקד דוואן על הארמייה השנייה של הצבא הלאומני נגד הצבא המהפכני בקרב יאנגשיה, והצליח להחזיר את האנקו ואת האניאנג.
אחרי שיואן שייקאי שינה את מהלך המהפכה של שינהאי בכך שהכריח את הקיסר להתפטר, דוואן תמך בו.
על נאמנותו זו יואן מינה אותו מושל צבאי של פרובינציות חונאן והובי.
הוא נקרא לשרת בממשלה של יואן כשר המלחמה בשנת 1912, ולאחר מכן כראש ממשלה בשנת 1913, תוך שמירה על תפקידו כשר המלחמה.
מאחר שתמך בפומבי בהתפטרותו של הקיסר עוד בשנת 1911, נתמך קידומו של דוואן על ידי הקואומינטאנג.
דוואן עלה לשלטון כבעל ברית של יואן שיקאי, אך במשך הזמן בין השניים נוצרו מחלוקות בנושאים שונים.
בין השאר בגלל העובדה שדוואן צבר כוח והשפעה על צבא בייאנג כשר המלחמה, ובכך ערער את שליטתו של יואן על הצבא.
כשדוואן הבין שכוחו הולך וגובר, הוא הפך ליותר עצמאי, ובהדרגה קרא תיגר על הנשיא בנוגע למינויים ולרפורמות בצבא.
מאחר ששניהם היו חמי מזג, המריבות ביניהם "התחממו" עוד יותר, ויואן החליט בסופו של דבר לפגוע בכוחו דוואן.
לאחר כישלונו של דוואן וצבא בייאנג לדכא את מרד באן לאנג, יואן יזם טיהורים בצבא מתומכי דוואן, גייס צבא חדש שיהיה נאמן ליואן עצמו ויהיה עם כישורי לחימה טובים יותר מאלה של דוואן.
כשדוואן חלה בסוף 1914, הוא לא היה מסוגל לעצור את תוכניות הנשיא, ולכן פוטר כשר המלחמה במאי 1915.
מאחר שציפה בסופו של דבר להחליף את יואן בנשיאות, התנגד דוואן לניסיונו של יואן להכריז על עצמו כקיסר בסוף 1915. לאחר שכמה מחוזות הכריזו על עצמאות מממשלתו של יואן, ניסה דוואן לשחק את המתווך בין המורדים ליואן, בדיוק כפי שיואן עשה במהלך מהפכת שינהאי.
ידידותם מעולם לא התאוששה, גם לאחר שיואן קיבל את תפקיד ראש הממשלה, בין היתר משום שיואן ויתר על סמכויותיו אלה.
דוואן שימש כראש ממשלה לסירוגין בין השנים 1913–1918, ועמד בראש כמה ממשלות, כחלק מסדרה של קואליציות שבריריות.
ניסיונו של יואן להקים את שושלת הקיסרות שלו הרס את אחדותה של סין, ומחוזות רבים הכריזו על עצמאות דה פקטו מבייג'ינג כבר בשנת 1915.
בשנת 1916, כאשר יואן שיקאי היה על ערש דווי, הוא התקשר עם כמה מהדמויות הפוליטיות והצבאיות החשובות ביותר בממשלתו, כולל דוואן, לשמוע את צוואתו הפוליטית האחרונה.
יואן היה מסוגל רק לומר את המילה: "החוקה", שאף אחד לא היה מסוגל לפרש.
החוקה של יואן משנת 1914 קבעה, כי במקרה של מותו הקרב של נשיא סין, יציין הנשיא את שמותיהם של שלושה אנשים שירשו אותו.
לאחר מותו תיפתח הקופסה ויבחר אחד מן השמות.
יואן נפטר ב-6 ביוני 1916. כשהקופסה נפתחה, דוואן צ'יז'ווי, לי יואנהואנג ושו שיצ'אנג היו השמות שהוא ציין.
בתחילה אף אחד לא רצה לקחת את הנשיאות.
דוואן התייעץ עם מנהיגים צבאיים בכירים אחרים בצפון סין, והעריך כי לי הוא החלש והפחות פופולרי מבין השלושה, ולאחר מכן לחץ עליו בהצלחה לקבל את הנשיאות, אולי מתוך המחשבה שנשיא חלש ולא פופולרי יהיה קל יותר לתמרן.
דוואן שירת תחת לי כראש ממשלה, אך שלט בו - ובשאר הממשלה - ופעל כדיקטטור מעשי של צפון סין, שנתמך בעיקר על ידי מצביאים עצמאיים למחצה.
דוואן ולי לא ניסו מעולם לאשר את מינויו של לי לנשיא בעזרת בחירות לפרלמנט או בבחירות כלליות, דבר שמצביע על הזלזול של דוואן ברפורמה חוקתית.
דוואן צ'יז'ווי, במינויו כראש ממשלה, סירב להכיר בחוקת 1912 הישנה.
הוא התנגד גם לנשיא לי יואנהונג וגם לסגן הנשיא פנג גוזאנג, המפקד הצבאי השני החשוב ביותר של צבא בייאנג אחרי דוואן עצמו.
ב־15 ביוני 1917 פרסם האדמירל של הצי הראשון של סין, לי טינג-שיין, יחד עם מפקדים ימיים בכירים נוספים, הצהרה התומכת בחוקת 1912 ואיים להתעלם מהוראות מבייג'ינג אם לא יחזירו את החוקה.
הם הכריזו על סולידריות עם הצבא הלאומי בדרום מערב סין שגם תמך בחוקה.
בסופו של דבר הצליח פנג לשכנע את דוואן להתרכך, והממשלה החליפית שקמה בדרום הסכימה להתבטל עם חידוש הפרלמנט.
אף על פי כן, הפרלמנט והמדינה נותרו חלוקים כתמיד בין צפון לדרום.
דוואן ומנהיגי בייאנג האחרים סירבו להיכנע לתכתיבים של חברי פרלמנט דרומיים, שהשתייכו בעיקר למפלגת הקוומינטנג של סון יאט-סן בגואנגדונג, הם נתמכו על ידי צבאות מהדרום מחוץ לבייאנג.
דוואן החליט לפעול נגד מפקדי הצבא הדרומי על ידי העברתם לתפקידים אחרים ובכך לשבור את כוחם הפוליטי.
כדי לעשות זאת הוא החליט להדיח את המפקד הצבאי הפרו-קומינטאנג של חונאן; אולם הקבינט שלו סירב לבצע זאת.
למרות זאת, יד ימינו של דוואן ומזכיר הממשלה, שו שו-שנג, הוציא פקודות מיוזמתו לפתוח בהתקפה על הונאן.
באירופה מלחמת העולם הראשונה הגיעה לנקודה הכרעה בשנים 1916–1917. דוואן ראה בכך הזדמנות לטפח את הקשרים של סין עם המעצמות האירופיות ועם ארצות הברית על ידי הכרזה שהם עומדים לצד בעלות הברית נגד כוחות הציר.
עם זאת, דוואן נתקל בהתנגדותם של הנשיא וגם סגן הנשיא, וכן רוב הפרלמנט.
הוא היה נחוש לקבל את אישור הפרלמנט באמצעות משא ומתן ונקט טקטיקה של הסתה עם אספסוף מאורגן.
בתגובה, הנשיא לי יואן-הונג, במאי 1917, פיטר את דוואן כראש הממשלה לאחר שהפרלמנט הצביע על הדחתו.
באותה העת הגנרל המלוכני, ג'אנג שון, צעד עם צבאו לבייג'ינג והודיע על חידוש שושלת צ'ינג ב־1 ביולי 1917. הגנרלים של צבא בייאנג ואחרים, בראשות סגן הנשיא פנג ג'ואזנג התנגדו למהלך, גייסו את כוחותיהם וסיימו את הניסיון המלכותי הקצר הזה.
דוואן הוחזר לשלטון בעוד שלנשיא לי יואן-הונג, נמאס מהפוליטיקה של בייאנג, והוא התפטר מהנשיאות.
כעבור כמה ימים, ב־14 באוגוסט 1917, נכנסה סין למלחמת העולם הראשונה, לצד בעלות הברית.
דוואן הכריז מלחמה על גרמניה ועל האימפריה האוסטרו-הונגרית והשתלט על המובלעת הגרמנית והאוסטרו-הונגרית בטיינג'ין.
בהיכנסו למלחמה קיווה דוואן לקבל הטבות לסין מבנות הברית, כגון ביטול של הסכמים רבים שסין נאלצה לחתום עליהם בעבר.
הוא גם קיווה כי סין תוכל להשיג יוקרה בינלאומית על ידי מעורבותה ב"מלחמה הגדולה ".
האסטרטגיה של דוואן הייתה עתה לנהל משא ומתן על הלוואות פיננסיות עם יפן, תמורת ויתורים, כדי לממן כוח צבאי להשתלטות על הדרום.
הכיסוי הפוליטי למהלך הזה היה כניסת סין למלחמת העולם הראשונה.
עקב מצב האשראי הדל של הממשלה והוצאות המלחמה באירופה, מה שהפך את המימון המערבי והמקומי לבלתי אפשרי, דוואן ניהל בחשאיות את השגת ההלוואה הראשונה מיפן ב-29 בספטמבר 1917. בתמורה הוא הציע ליפן את הזכות להציב חיילים במחוז שאנדונג, כמו גם את הזכות לבנות ולהפעיל שם שתי רכבות חדשות.
כאשר נחשף בעתיד המהלך הזה, הוא גבה מחיר פוליטי גבוה, אבל בינתיים קיבל דוואן את הכסף לחיזוק הצבא שלו.
המהלך הפך מאוחר יותר לחלק מבעיית שאנדונג.
לאחר שפנג גואז'אנג החזיר את דוואן לתפקיד ראש הממשלה, הוא החל בהכנות לגיוס כוחות לכיבוש הדרום.
הדרום הגיב על ידי הקמת ממשלה יריבה נוספת נגד הצפון וארגן תנועה להגנת החוקה.
דוואן שיגר שני כוחות נאמנים של פנג גואז'אנג לדרום כדי לכבוש את הונאן, הציר המרכזי של סין המרכזית.
אחד המפקדים האלה היה וו פאיפו שתמך בהעדפתו של פנג לפיוס בדרכי שלום, וסירב להילחם.
דוואן יצא נבוך מהפיאסקו הזה, ונאלץ להתפטר בפעם השנייה מראשות הממשלה בנובמבר 1917.
אף על פי כן, לדוואן עדיין הייתה השפעה אדירה בבייג'ינג בקרב המפקדים הצבאיים, שעדיין היו נאמנים לו.
פנג גואז'אנג נאלץ להחזיר אותו מחדש לממשלה כשר המלחמה, ושוב שלח דוואן כוחות לדרום.
הוא גם הורה לג'אנג דזוו-לין, שליט צבאי במנצ'וריה, לשלוח חיילים לבייג'ינג כדי להמשיך ללחוץ על פנג להחזירו לראשות הממשלה.
עם זאת, וו פיאפו שוב סירב למלא את פקודותיו לפלוש למחוזות הדרומיים.
לנוכח האיום של פנג גוז'אנג, קאו קון וו פאיפו התמזגו עם "חבורת ז'ילי".
דוואן ניסה לחזק את מעמדו על ידי יצירת מפלגה פוליטית בשם חבורת אנחווי.
הוא גם השתמש בכספי הלוואות שקיבל מיפן, כדי לבנות את כוחותיו הצבאיים, באמצעות קצינים יפנים שהכשירו את כוחותיו.
כהונתו של הנשיא פנג גואז'אנג הסתיימה ב־10 באוקטובר 1918; בניסיון לפייס את הדרום, הוא הסכים לא להעמיד את מועמדותו מחדש לבחירות, בתנאי שגם דוואן יפנה את משרד ראש הממשלה.
גם מעמדו של דוואן החל להחלש כאשר הופיעו שמועות על יחסיו הסודיים עם היפנים.
כאשר נחשף עניין הלוואות יחד עם ההסכם הסודי עם יפן להעביר את שאנדונג ליפנים, בזמן ועידת השלום של ורסאי, החלו מהומות גדולות בעיר הבירה.
את המהומות האלה יזמו סטודנטים אנטי אימפריאליסטים והם נודעו בשם התנועה של הארבעה במאי 1919. יריביו של דוואן, קאו קון וו וו פאיפו מחבורת של ז'ילי, דחקו אותו לפינה על ידי ארגון ברית של מנהיגים צבאיים, כולל ג'אנג זאולין, שהתנגד לדוואן.
הם גם דרשו את פיטוריו של שו שו-צ'נג, מפקדו הראשי של דוואן, ב-4 ביולי 1919. כגמול, דוואן אילץ את הנשיא החדש לפטר את קאו ואת וו גם אם לא הייתה שום דרך חוקית לסלק אותם בפועל.
הוא גם שינה את שם צבאו וגייס אותו למלחמה עם חבורת ז'ילי ותומכיה.
הסכסוך נודע כ"מלחמת ז'ילי-אנחוי" ונמשך בין 14 ביולי עד 18 ביולי 1920. אף שצבאו של דוואן הוכשר על ידי יפן, הוא נכנע בקלות לכוחות ז'ילי של וו פאיפו ולבעלי-בריתו.
לאחר שכוחו הצבאי התנפץ, דוואן נמלט למובלעת היפנית בטיאנג 'ין.
החבורה של אנחוי החלה לאבד את גיבושה, כיוון שכמה מחבריה הזדהו עם חבורת ז'ילי או עם חבורת פנגטיאן של ג'אנג זואולין.
רק ג'ה-ג'יאנג נותרה בידיה של חבורת אנחווי, אם כי בסופו של דבר גם היא נפלה ב-1924.
שאנדונג נותרה כמובלעת על ידי חבורת ז'ילי, אבל לאחר מכן, המשטר של חבורת אנחוי הטיל עליה תנאים קפדניים של נייטרליות.
אף על פי כן, כמה פוליטיקאים של חבורת אנחווי נותרו פעילים בממשלה, כשחבורת ז'ילי וסיעתו של פנגטיאן החלו להילחם זה בזה.
ג'ין יונפנג, שהיה בן חסותו של דוואן, מונה לראש הממשלה באוגוסט 1920. חברי אנחווי אחרים תיווכו בסתר בין ג'אנג זואולין לפנג יו-צ'יאנג, מנהיג חשוב בחבורת ז'ילי, כשהחליט האחרון להתקומם נגד בעלי בריתו לשעבר פרצה מלחמת ז'ילי-פנגטיאן השנייה.
תבוסתם של וו פאיפו ושל חבורת ז'ילי הכריחה אותם לסגת דרומה.
ז'אנג זואולין המנצח, במהלך בלתי צפוי מינה את דוואן צ'יז'ווי כמנהל הכללי החדש של הממשלה ב-24 בנובמבר 1924. דוואן נחשב לבחירה נייטרלית, מאחר שלא עמד לרשותו בשלב זה צבא משלו.
בנוסף, במקום "הנשיא" דוואן נקרא עכשיו "מנכ"ל", שם שמרמז כי התפקיד היה זמני ולכן חלש מבחינה פוליטית.
דוואן פנה לסון יאט-סן ולקואומינטאנג שבדרום כדי לפתוח מחדש את המשא-ומתן לקראת איחוד.
סון דרש לבטל את "האמנות הבלתי שוויוניות" עם המעצמות הזרות ולהרכיב אספה לאומית חדשה.
כדי ליצור לחץ ציבורי, דוואן הבטיח לכנס אספה לאומית חדשה בתוך שלושה חודשים.
מאידך הוא לא יכול היה לבטל באופן חד-צדדי את "החוזים הלא שוויוניים", שכן בזכותן המעצמות הזרות הכירו רשמית במשטרו של דוואן.
סון נפטר ב-12 במרץ 1925 והמשא ומתן התמוטט.
עם כוחה הצבאי הדל, ממשלתו של דוואן הייתה תלויה לחלוטין בפנג יאשיאנג וג'אנג זאולין.
דוואן ידע כי שני אלה לא מסתדרים, והוא ניסה בחשאי לנגח אחד בשני.