tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קטלר נישא לשרה אליזבת טיילור, עמה חבק שבעה ילדים.
לאחר מכן התמקצע כאיש עסקים, וכיהן כנשיא עסקי הסחורות היבשות של משפחתו וישב במספר מועצות מנהלים של בנקים אחדים, חברות ביטוח ותאגידים אחרים.
קטלר היה פעיל בפוליטיקה של ארצות הברית כאיש המפלגה הרפובליקנית ושימש כפקיד מחוז סולט לייק מ-1884 עד 1890.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 היה קטלר מזוהה עם הסיעה במפלגה הרפובליקנית שנקראה "החבורה הפדרלית" (Federal Bunch), נושאי משרות פדרליות שהתנגדו למושל יוטה המכהן היבר מאנינג ולס.
בשנת 1904 ולס לא הצליח לגרף תמיכה מספקת במועמדותו המתוכננת אל הסנאט של ארצות הברית, לכן בחר להתמודד לתקופת כהונה שנייה כמושל.
החבורה הפדרלית תמכה בקטלר; הוא זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית ונבחר למושל המדינה בנובמבר 1904. קטלר מילא את תפקיד המושל בשנים 1905–1909. כהונתו עוצבה בחסות חוקים שייסדו בתי משפט לנוער בערים הגדולות של יוטה ומיסוד מרשמי לידה ומוות מרכזיים המנוהלים בידי מועצת הבריאות של המדינה.
קטלר הכריז על מועמדותו לקדנציה שנייה בבחירות 1908, אך פרש לפני הוועידה הרפובליקנית כאשר איבד את תמיכתה של החבורה הפדרלית בהנהגת הסנאטור ריד סמוט.
בתום כהונתו כמושל שב קטלר לעסקיו במגזר הפרטי.
ב-1911 נבחר לנשיא "הבנק הלאומי דזרט".
בגיל 82 ובמצב בריאותי לקוי, השתמש קטלר באקדח כדי להתאבד ב-30 ביולי 1928. הוא נטמן בבית העלמין של סולט לייק סיטי.
ג'ון יוברט הול היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית.
ב-1947 הוא כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של אורגון, ובתוקף כך הוא היה השני בסדר הירושה למשרת מושל אורגון, וכאשר נספה המושל המכהן, ארל סנל, יחד עם מזכיר המדינה, רוברט ס.
קורנט, בהתרסקות מטוס, הושבע הול כמושל ה-24 של אורגון וכיהן בתפקיד במשך קצת יותר משנה.
ג'ון יוברט הול נולד בפורטלנד כבנו של ג'ון היקילין הול, שהיה התובע הפדרלי של מחוז אורגון.
הוא למד בבתי הספר התיכון על שם תומאס ג'פרסון ואברהם לינקולן בפורטלנד, ובאקדמיה הצבאית קאלבר שבאינדיאנה.
ב-1923 הוא סיים תואר במנהל עסקים באוניברסיטת המדינה של אורגון.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בכוחות הרפואה של צי ארצות הברית, ולאחר שובו מהשירות הוא החזיק במגוון משרות עד אשר החל ללמוד בבית הספר למשפטים הצפון-מערבי בפורטלנד (כיום חלק מקולג' לואיס וקלארק), וב-1926 התקבל ללשכת עורכי הדין.
באותה שנה הוא נשא לאישה את אליזבת וולש, ולשניים נולדו שני ילדים עד למותה של אליזבת ב-1937. ב-1941 הוא נישא בשנית לאליס ג'ונסון, ולהם נולד ילד אחד.
הול התמחה בתחום התאגידים והעסקים, וייצג חברות רבות, כולל חברות למשקאות חריפים, תחום שהיה לו השלכה על המשך הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1926 הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של אביו, ועם פרישתו של הול האב, הוא הצטרף למשרד עורכי הדין באוורמן ב-1932, ובהמשך עבר ללינקולן סיטי שבאורגון ופתח משרד עורכי דין משל עצמו.
ב-28 באוקטובר אותה שנה נהרג המושל ארל סנל בהתרסקות מטוס יחד עם הבא בתור בסדר הירושה, נשיא הסנאט של אורגון, מרשל י.
כשני בסדר הירושה, הושבע הול כמושל אורגון ה-24, וכיהן עד לבחירות מיוחדות שהתקיימו בנובמבר 1948. ב-1972 תוקנה חוקת אורגון כך שמזכיר המדינה הוצב כראשון בסדר הירושה.
על כל פנים, בהתרסקות המטוס נהרג גם מזכיר המדינה רוברט ס.
פארל הבן, וגם כך היה הול הבא בסדר הירושה.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה של הול כמושל, הוא שאף לבצע תיאום של משכורות עובדי המדינה לאינפלציה, תמך באופן משמעותי במערכת החינוך, ונתן עדיפות לתוכנית להקצאת העודפים התקציביים של המדינה למיזמי בניה לטובת מוסדות חינוך גבוה ומוסדות מדינה אחרים.
כבר מתחילתה, עמדה תקופת כהונתו של הול כמושל בסימן של מחלוקת שנגעה לניסיונותיו לצעדי ליברליזציה של הפיקוח המדינתי על תעשיית המשקאות החריפים.
הוא שאף לארגן מחדש את נציבות הפיקוח על משקאות חריפים של המדינה, שהוא חש שהחלטותיה היו שרירותיות ובלתי צודקות כאשר הוא ייצג את לקוחותיו בפניה, ושהיא לא פעלה לאור צעדי החקיקה שננקטו במהלך תקופת כהונתו בבית הנבחרים המדינתי.
הסוגיה עלתה לדיון ציבורי כאשר הוא הדיח מתפקידו את אחד מחברי הנציבות שבאופן פומבי חלק על דעתו של הול בנוגע להסרת המגבלות על רכישת משקאות חריפים.
בשיאה של מחלוקת זו, הכריז חבר הסנאט המדינתי, דאגלס מקיי, שהיה ידידו של המושל המנוח סנל, ונשיא איגוד סוחרי המכוניות, על כך שהוא יתמודד מול הול בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, ועד מהרה הוא פתח במסע בחירות מאורגן וממומן היטב.
מערכת הבחירות הייתה הסוערת, ובה הוטחו כנגד הול האשמות על ניגוד עניינים ושחיתות בשל קשריו בתעשיית המשקאות החריפים.
בבחירות המקדימות קיבל הול 103,224 קולות מול 107,993 שקיבל מקיי, ולא עלה בידו להיבחר כמועמד הרפובליקנים לכהונה נוספת כמושל.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבר הול למחוז לינקולן שבאורגון, שם עסק בעריכת דין.
ב-1965 הוא נבחר לתקופת כהונה אחת כשופט מחוזי, ופרש פרישה חלקית לאחר שלקה בסרטן הגרון.
ג'ון יוברט הול נפטר בעיר ניופורט שבאורגון ב-14 בנובמבר 1970.
ג'ון לאת'אם היה רופא, חוקר טבע וסופר אנגלי.
יצירותיו העיקריות היו "תקציר כללי של ציפורים" (A General Synopsis of Birds; 1781–1801) ו-"היסטוריה כללית של ציפורים" (General History of Birds; 1821–1828).
הוא בחן דגימות של ציפורים אוסטרליות שהגיעו לאנגליה בעשרים השנים האחרונות של המאה ה-18 והיה אחראי לספק שמות מדעיים לרבות מהן.
הוא תיאר ונתן שמות לכמה מהציפורים המפורסמות ביותר באוסטרליה, ביניהן: האמו, קקדו צהוב-ציצית, עיט מחודד-זנב, נבלי הדור, עקעק אוסטרלי וקוקול פסיון.
לאת'אם היה הראשון שתיאר את ארת הענק היקינתונית.
הוא כונה "הסבא" של האורניתולוגיה האוסטרלית.
ג'ון לאת'אם נולד ב-27 ביוני 1740 באלת'אם בצפון מערב קנט.
הוא היה בנם הבכור של ג'ון לאת'אם (נפטר ב-1788), מנתח, ושל אמו, שהייתה נצר למשפחת סות'ביס, ביורקשייר.
הוא למד בבית הספר טיילור למסחר ולאחר מכן למד אנטומיה אצל ויליאם האנטר והשלים את השכלתו הרפואית בבתי חולים בלונדון.
בשנת 1763, בגיל 23, החל לעבוד כרופא בכפר דרנת', ליד דרטפורד בקנט.
באותה שנה התחתן עם אן פורטר.
לאת'אם פרש מעיסוקו הרפואי בגיל 56 בשנת 1796 ועבר לגור ליד בנו בעיירה רומסי בהמפשייר.
אשתו נפטרה ב-1798 ולאת'אם נישא בשנית באותה השנה לאן דלמוט.
בנו שהשקיע בפונדקי דרכים נקלע לחובות כבדים והוכרז כפושט רגל ב-1817. לאת'אם איבד הרבה מעושרו בתמיכה בבנו.
בשנת 1819 לאת'אם מכר את ביתו ברומסי ועבר עם אשתו לגור עם משפחת בתו בוינצ'סטר.
אשתו השנייה מתה ב-1821 ובשנה לאחר מכן בנו התאבד.
לאת'אם מת בגיל 96 בוינצ'סטר ב-4 בפברואר 1837 ונקבר במנזר רומסי.
הספר "תקציר כללי של ציפורים" היה יצירתו האורניתולוגית הראשונה של לאת'אם והכילה 106 איורים אותם אייר.
הוא תיאר מינים חדשים רבים שגילה במוזיאונים ובאוספים שונים.
בעבודה זו, בדומה לז'ורז'-לואי לקלר דה בופון, הוא לא ייחס חשיבות לשמות המינים אותם תיאר.
מאוחר יותר, לאת'אם הבין שרק השימוש במערכת השמות המדעיים של קארולוס ליניאוס יעניק לו את הכבוד להמציא את השמות המדעיים של המינים.
מסיבה זו בשנת 1790, פרסם את הספר "אינדקס אורניתולוגיה" (Index Ornithologicus) שבו ציין את השמות המדעיים לכל המינים שהוא תיאר קודם לכן.
עם זאת, זה היה מאוחר מדי, שכן יוהאן פרידריך גמלין כבר פרסם גרסה משלו עם שמות לפי מינוח שיטת ליניאוס, בה נתן שם מדעי למינים שלאת'אם תיאר; בהתחשב בחוקי המינוח של השיטה, השמות שגמלין הציע בעלי עדיפות.
עם זאת, ישנם כשמונים מיני ציפורים שעבורם הפרסום של לאת'אם משנת 1790 מצוטט כסמכות.
אלה כוללים את האמו, הברבור השחור, ארת הענק היקינתונית, קקדו צהוב-הציצית והפילימון הצעקני.
תוספת ל-"אינדקס אורניתולוגיה" המכילה שמות מדעיים נוספים התפרסמה בשם "Supplementum indicis ornithologici sive systematis ornithologiae" עם שנת 1801 בעמוד השער.
אף על פי שקיימות ראיות נסיבתיות לכך שהמוסף לא היה זמין עד 1802, למטרות המינוח הזואולוגי העדויות על מועד הפרסום המאוחר יותר לא נחשבו מספקות כדי להצדיק את שינוי השנה.
מכיוון שלאת'אם עובד מציורים, נראה כי התקשה להבחין בין המינים השונים וחלקם תיאר יותר מפעם אחת בשמות שונים.
בספרו "Supplementum Indicis Ornithologici" הוא תיאר את דבשן מנוריה הצווארון ארבע פעמים: אוכל הדבורים הפטפטן (Merops garrulus), פזאי שחור הראש (Gracula melanocephala), אוכל הדבורים שחור הכובע (Merops cucullatus) ואוכל הדבורים לבן החזה (Merops albifrons).
זה גרם לבלבול מסוים בספרות האורניתולוגית בנוגע לשם המדעי הנכון.
המוסף הלטיני של לאת'אם משנת 1801 הוא הסמכות עבור כשבעים מינים של ציפורים, שכמעט כולם אנדמים לאוסטרליה.
בין המינים נכללים: השחף הפסיפי, הינשוף הנובח, דבשן מנוריה הצווארון, העקעק האוסטרלי והמונרך העפרוני העורבני.
החל מ-1821, כאשר לאת'אם היה בשנות השמונים לחייו, הוא פרסם גרסה מורחבת באחד עשר כרכים של יצירתו הקודמת עם הכותרת "היסטוריה כללית של ציפורים".
חוקר הצפרות אלפרד ניוטון כתב מאוחר יותר באנציקלופדיה בריטניקה כי: "הפגם שלו כמקבץ נתונים, שהתבטא קודם לכן, גדל דווקא עם הגיל, וההשלכות לא היו משמחות".
לאת'אם ניהל התכתבויות שוטפת עם חוקרי טבע, בוטניקאים ואספנים אחרים בני דורו, ביניהם: תומאס פננט, ג'וזף בנקס ואשטון לוור.
הוא נבחר לחברה המלכותית ב-1775, וגם לקח חלק בהקמת האגודה הלינאית של לונדון.
בשנת 1812, הוא נבחר כחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
ג'ון כריסטיאן שצקי היה צייר ימי סקוטי.
שצקי היה צאצא למשפחה הונגרית-טרנסילבנית ותיקה, שמטעמים פוליטיים היגרה ללייפציג בתחילת המאה ה-16. אביו היה יוהאן גאורג כריסטוף שצקי, מלחין וצ'לן, שהתיישב באדינבורו ב-1773, והתחתן עם מריה אנה תרזה ריינגל, אף היא ממוצא הונגרי, בשנת 1774. ג'ון כריסטיאן היה בנם הרביעי של בני הזוג.
הוא התחנך בבית הספר התיכון המלכותי, אדינבורו, שם יצר ידידות לכל החיים עם בן זמנו, וולטר סקוט.
שצקי למד אמנות אצל אלכסנדר נסמית.
לאחר שטייל ביבשת, התיישב באוקספורד, שם לימד במשך שש שנים כאמן רישום.
ב-1808 קיבל תפקיד בקולג' הצבאי המלכותי ב-Great Marlow; ושלוש שנים מאוחר יותר הוא מונה לפרופסור לציור בקולג' הצי המלכותי, פורטסמות', שם היו לו הזדמנויות רבות ללימוד המקצועות הימיים האהובים עליו.
לאחר סגירת הקולג' הימי, הוא החזיק בתפקיד פרופסור דומה מ-1836 עד 1855 בסמינר הצבאי של חברת הודו המזרחית באדיסקומב, סארי.
מ-1805 עד 1872 תרם מעת לעת לתערוכות הקיץ של האקדמיה המלכותית, והוא היה מיוצג בתחרות קישוט אולם וסטמינסטר של 1847 על ידי ציור שמן גדול של קרב לה הוג, 1692. הוא היה צייר ימי של ג'ורג' הרביעי, ויליאם הרביעי והמלכה ויקטוריה.
בין יצירותיו שפורסמו היו האיורים לספר "סקיצות והערות לשייט בים הסקוטי" של לורד ג'ון מנרס (1850); וכרך שכותרתו "זכרונות מהים" (1867), המכיל תצלומים של עשרים מציוריו ורישומים של כלי הלחימה הגדולים מעץ של הצי המלכותי.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר, אובדן אוניית הקרב הגדולה "המלך ג'ורג'", שצוירה ב-1840, שנמצאת כעת בטייט בריטניה.
מועדון השירות המאוחד החזיק בעבר ציור ימי חשוב נוסף, המראה את אה"מ Endymion, בפיקודו של סר צ'ארלס פאג'ט, מציל איש מלחמה צרפתי מספינה טרופה.
שצקי נפטר בלונדון ב-28 בינואר 1874.
ג'ון יוג'ין אוסבורן היה רופא, חוואי, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינתו בשנים 1897–1899, וכמושל ויומינג השלישי בשנים 1893–1895.
ג'ון יוג'ין אוסבורן נולד בווסטפורט שבמדינת ניו יורק כבנם של ג'ון סי.
ב-1874 הוא עבר לברלינגטון שבוורמונט, שם הוא עבד בבית מרקחת, למד רפואה באוניברסיטת ורמונט וסיים את לימודיו ב-1880. מאוחר יותר באותה שנה הוא עבר לרולינס שבטריטוריית ויומינג, שם הוא פתח בית מרקחת.
ב-1881 הוא נשכר כרופא בחברת הרכבות יוניון פסיפיק.
ב-1883 נבחר אוסברון לבית הנבחרים של טריטוריית ויומינג, אך התפטר ממנו ב-1885 כאשר הוא עזב את הטריטוריה לזמן מה.
ב-1888 הוא מונה כיושב ראש ועדת בניין בית הסוהר, ונבחר כראש עיריית רולינס.
במהלך שנות ה-80 הוא היה רופא ורוקח ברולינס, וניהל חווה, ובנקודת זמן מסוימת הוא היה מגדל הכבשים הגדול ביותר בוויומינג.
לאחר מעשה הלינץ' שבוצע בג'ורג' פרוט , ניהל אוסבורן את הנתיחה שלאחר המוות.
ב-1892 היה אוסבורן נציג חלופי לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
ביולי אותה שנה הוא זכה במועמדות המפלגה למשרת מושל ויומינג לאחר שנבחר בסבב ההצבעה ה-37 בוועידת המפלגה המדינתית, לאחר שהסיר את שמו מרשימת המועמדים ולאחר מכן שוכנע לשוב למרוץ.
בבחירות הכלליות הוא הביס את אדוארד איבינסון ברוב של 9,290 מול 7,509 קולות.
ב-2 בינואר 1893 הושבע אוסבורן כמושל, אף על פי שהוא ניסה להיכנס לתפקידו מוקדם יותר ב-2 בדצמבר 1892, תאריך שנפסק כמוקדם מדי על ידי בית המשפט העליון של ויומינג.
הוא לא יכול היה להיות נוכח בטקס ההשבעה לנשיאות של גרובר קליבלנד, שכן הוא חשש שמזכיר המדינה איימוס ברבר ימנה רפובליקני באותו זמן שיכהן כמושל בפועל בהיעדרו.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, נאבק אוסבורן עם בית המחוקקים המדינתי שכיהנו בו 22 רפובליקנים, 21 דמוקרטים ו-5 פופוליסטים.
הוא סיים את כהונתו ב-7 בינואר 1895 לאחר שסירב להיבחר לתקופת כהונה שנייה.
ממרץ 1897 ועד מרץ 1899 כיהן אוסבורן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ויומינג, אך שוב, בתום תקופת כהונתו הוא סירב להיבחר לתקופת כהונה שנייה.
אוסבורן נמנה עם תומכי ההנפקה החופשית של מטבעות הכסף במערכות הבחירות לנשיאות של 1896, 1900 ושל 1908, בהן הוא תמך בויליאם ג'נינגס ברייאן.
ב-1896 הוא שימש כיושב משלחת ויומינג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1898 הוא היה סגן יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, ב-1900 היה חבר הוועדה הלאומית, וב-1908 היה סגן יושב ראש הוועדה הפיננסית.
ב-בחירות לנשיאות של 1904 הציע ברייאן שמישהו כמו אוסבורן ממערב ארצות הברית יתמודד על מועמדות המפלגה לנשיאות, אך אוסבורן דחה את ההצעה.
ב-28 באפריל 1903 נפטר המושל דפורסט ריצ'רדס זמן קצר לאחר שנבחר לתקופת כהונתו השנייה.
בבחירות המיוחדות שנערכו לאייש את מקומו של ריצ'רדס, נבחר אוסבורן כמועמד הדמוקרטים ברוב גדול, אך הובס בבחירות הכלליות על ידי בראיינט באטלר ברוקס.
ב-2 בנובמבר 1907 נשא אוסבורן לאישה את סלינה סמית' מפרינסטון שבקנטקי, לאחר שהם הכירו באי מדיירה כאשר סלינה, שאז נקראה ג'ין קרטיס סמית', הייתה בטיול סביב לעולם יחד עם אחותה וגיסה.
עם שובם לארצות הברית חודשיים לאחר מכן הם התארסו.
ירח הדבש שלהם נקטע כאשר מאמציו להבטיח הצלחה למערב בוועידה הארצית של הדמוקרטים של 1908 הוכתרו בהצלחה, והם היו מחויבים לשוב לדנוור, שם היא התקיימה.
סלינה אוסבורן נודעה כ"מארחת הרשמית" של הוועידה.
ב-1910 שימש אובסבורן כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית בוויומינג.
הוא מונה כעוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית על ידי הנשיא וודרו וילסון, תפקיד בו הוא שימש מ-21 באפריל 1913 עד 14 בדצמבר 1916. הוא גם שימש כיושב ראש מועצת המנהלים של הבנק הלאומי של רולינס, והיה מעורב בגיוס מניות.
ב-1913 הוא הציע ששרידיו של כריסטופר קולומבוס יושמו על אוניית קרב שתפליג דרך תעלת פנמה כחלק מטקס הפתיחה שלה.
בבחירות לנשיאות של 1936 הוא נבחר כאחד משלושת האלקטורים הדמוקרטים מטעם ויומינג והצביע בעד פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ובעד ג'ון גארנר לסגנות.
אוסבורן היה חבר נוסח יורק של הבונים החופשיים.
רעייתו נפטרה במרץ 1942 בלואיוויל, קנטקי.
ג'ון יוג'ין אוסבורן נפטר ברולינס ב-24 באפריל 1943, בגיל 84, לאחר שלקה בהתקף לב מוקדם יותר באותו שבוע.
הוא נטמן בחלקת הקבורה של משפחת סמית' בבית הקברות סיידר היל שבפרינסטון, קנטקי.
ג'ון לואיס תומאס הבן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
תומאס נולד ב-20 במאי 1835 בבולטימור שבמרילנד.
הוא למד משפטים ובשנת 1856 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בכך זמן קצר לאחר מכן בקמברלנד, מרילנד.
בשנים 1856 ו-1857 כיהן כיועץ המשפטי של קמברלנד.
ב-1857 עבר לבולטימור, שם המשיך לעבוד בעריכת דין, ומ-1860 עד 1862 כיהן כיועץ המשפטי העירוני של בולטימור.
משנת 1863 כיהן כציר לוועידה החוקתית של המדינה ובין השנים 1863 – 1865 כיהן כתובע המחוזי.
לאחר כהונתו בקונגרס, שירת כגובה המכס של נמל בולטימור מ-1869 עד 1873 ושוב מ-1877 עד 1882. הוא מת ב-15 באוקטובר 1893 בבולטימור ונקבר בבית הקברות גרינמאונט.
ג'ון כריסטיאן קאנקל היה חבר ויגי ורפובליקני בבית הנבחרים האמריקאי מפנסילבניה.
הוא היה סבו של ג'ון קריין קאנקל.
קאנקל נולד ב-18 בספטמבר 1816 בהאריסברג, פנסילבניה.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של גטיסבורג, פנסילבניה, וסיים את לימודיו בג'פרסון קולג' בקנונסבורג, פנסילבניה (לימים וושינגטון וג'פרסון קולג' בוושינגטון, פנסילבניה).
בשנת 1839, הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של קרלייל.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במחוז דאופין ב-1842 והחל לעסוק בכך בהאריסברג.
הוא צבר מוניטין של נואם מעולה, ובמהלך מסעות הבחירות לנשיאות של 1844 הוא דיבר רבות בעד הנרי קליי.
הוא כיהן בבית הנבחרים של מדינת פנסילבניה ב-1844, 1845, ושוב ב-1850, והיה חבר בסנאט של מדינת פנסילבניה מ-1851 עד 1853. הוא שימש כיושב ראש הסנאט בשנים 1852 ו-1853.
קאנקל נבחר כאופוזיציסט לקונגרס ה-34 ונבחר מחדש כרפובליקני לקונגרס ה-35. הוא היה יושב ראש ועדת בית הנבחרים למיליציה במהלך הקונגרס השלושים וארבעה.
הוא לא הועמד למינוי מחדש ב-1858. הוא מת ב-14 באוקטובר 1870 בהאריסברג, פנסילבניה, ונקבר בבית הקברות האריסברג.
בן דודו היה השחקן, הזמר ומנהל התיאטרון ג'ורג' קאנקל.
בין השנים 2005 ל-2009 כיהן יוסטד כיושב ראש בית הנבחרים של אוהיו.
בשנת 2010 נבחר למזכיר המדינה של אוהיו, ובבחירות 2014 נבחר מחדש לתפקיד.
בבחירות 2018 התמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל אוהיו, אך מאוחר יותר הודיע כי יתמודד לתפקיד סגן המושל כעמיתו למרוץ של התובע הכללי מייק דה ויין.
ב-17 בינואר 2025 הודיע המושל מייק דה ויין על מינויו של יוסטד כממלא מקומו של ג'יי.
ואנס בסנאט של ארצות הברית, והוא הושבע לתפקיד ב-21 בינואר 2025.
ג'ון יוסטד נולד בעיר רויאל אוק בשנת 1967 ומיד הוצע לאימוץ.
הוא ציין כי אביו הביולוגי מעולם לא רצה בו ואמו הביולוגית לא יכלה לטפל בו.
הוא אומץ על ידי ג'ים וג'ודי יוסטד וגדל בכפר מונטפילייר (Montpelier) שבצפון-מערב אוהיו, כבן הבכור מבין שלושה ילדיהם.
יוסטד מציין את חווייתו כמאומץ כבסיס להתנגדותו הנחרצת להפלות.
בשנת 1985 השלים את לימודיו התיכוניים בתיכון מונטפילייר, ובהמשך השלים לימודי תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטת דייטון, שם שיחק בנבחרת הפוטבול דייטון פליירס.
בשנה האחרונה ללימודיו זכתה הקבוצה באליפות הלאומית של ליגה ג' ב-NCAA לשנת 1989 בפניקס סיטי שבאלבמה.
בזמן שהשלים את לימודיו לתואר שני באוניברסיטת דייטון, הוצעה ליוסטד עבודה בצוות האימון של נבחרת הפוטבול של אוניברסיטת טולידו, אך הוא בחר לעבוד במטה בחירות מקומי.
לאחר מכן הוא השתקע באזור דייטון ועבד עבור נציב מחוז מונטגומרי דון לוקאס, ובסופו של דבר מונה לסגן נשיא לפיתוח עסקי וכלכלי בלשכת המסחר של אזור דייטון, תפקיד בו כיהן עד שהתמודד לראשונה לתפקיד ציבורי בבית הנבחרים של אוהיו בשנת 2000.
בנובמבר 2000 נבחר לבית הנבחרים של אוהיו מטעם מחוז הבחירה ה־41 עם 50.4% מקולות הבוחרים, אחרי שגבר על יריבו הדמוקרטי דיק צ'רץ' ג'וניור ועל שלושה מתמודדים אחרים.
הוא נבחר מחדש ב-2002, ב-2004 וב-2006. בינואר 2005 נבחר בידי עמיתיו הרפובליקנים ליושב ראש בית הנבחרים, תפקיד אותו מילא עד לסיום כהונתו ב-2009. בבחירות 2008 התמודד אל הסנאט של אוהיו מטעם מחוז הבחירה השישי, וניצח את יריבו הדמוקרטי ג'ון דול עם 61.5% מהקולות.
בשנת 2010 התמודד יוסטד לתפקיד מזכיר המדינה של אוהיו.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית ניצח את סנדי או'בריאן עם 67.3% מהקולות.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר הוא גרף 53.7% מהקולות, בשעה שיריבתו הדמוקרטית מרילין או'שונסי גרפה 41.5% ומועמד המפלגה הליבטריאנית צ'ארלס ארל גרף 4.9%.
הוא החל את כהונתו בינואר 2011.
כממונה הראשי על הבחירות במדינת אוהיו, היה יוסטד במרכזן של מחלוקות ציבוריות אחדות בסוגיות זכויות הצבעה, בעיקר סביב ימים ושעות ההצבעה המוקדמת וכללי מילוי פתקי הצבעה ארעיים.
ארגוני זכויות הצבעה האשימו את יוסטד בטקטיקות של דיכוי בוחרים, אך הוא טען שמטרתו היא להקל על ההצבעה ולמנוע הונאת בחירות.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, קבע יוסטד ימים ושעות אחידים להצבעה ברחבי המדינה, והחליף את השיטה הקודמת שאפשרה לכל מועצת בחירות מחוזית לקבוע את זמני ההצבעה בעצמה.
יו"ר המפלגה הדמוקרטית באוהיו, כריס רדפרן, טען שיוסטד ניסה לצמצם את מספר ימי ושעות ההצבעה.
יוסטד מנגד טען שהמטרה היא להבטיח שוויון בטיפול בכל הבוחרים.
הדמוקרטים באוהיו טענו שההנחיה של יוסטד תפגע בבוחרים עירוניים בשל תורים ארוכים ונגישות מוגבלת, בעוד שהרפובליקנים טענו שההנחיה מספקת שעות הצבעה מוקדמות בשפע.
התקשורת באוהיו התייחסה לנושא, כשהעיתון "Akron Beacon Journal" כתב שיוסטד יצר שוויון בשעות ההצבעה המוקדמות, ו"הקולומבוס דיספאץ'" ציין שיוסטד הגיע לפשרה הוגנת על ידי מיסוד תקנים בנושאי שעות ההצבעה המוקדמת ברחבי המדינה.
מדד ביצועי הבחירות של "קרן הצדקה פיו" (The Pew Charitable Trusts) הראה תנודות בזמני ההמתנה הממוצעים באוהיו בהשוואה למדינות אחרות בתקופת כהונתו של יוסטד (2011–2019), עם שיפור ודעיכה לאורך השנים.
במהלך בחירות 2016, בעקבות הבדלים בהנחיות לגבי זכות הצבעתם של בני 17 בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית, שלח סניף האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות באוהיו מכתב ליוסטד בבקשה להבהיר את זכאותם של בני 17 להצביע אם יגיעו לגיל 18 עד הבחירות הכלליות בנובמבר.
לאחר תביעה שהוגשה על ידי עורכי דין של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ברני סנדרס, פסק שופט באוהיו שבני 17 אכן רשאים להצביע בבחירות המקדימות אם יהיו בני 18 עד הבחירות הכלליות.
במהלך כהונתו כמזכיר המדינה נתבע יוסטד בתובענה ייצוגית שהוגשה על ידי "מכון א.
פיליפ רנדולף" ואחרים, שהאשימה אותו ביישום שיטות להסרת מצביעים מפנקס הבוחרים באוהיו.
המקרה הגיע לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר פסק לטובת יוסטד בתוצאה של 5-4.
כל העסקים באוהיו מחויבים להחזיק רישום עסקי במשרד מזכיר המדינה, והמחלקה לשירותי עסקים הייתה במוקד של שינויים רבים לאחר שיוסטד נכנס לתפקידו ב-2011. בשנת 2013 השיק יוסטד את תוכנית "מרכז העסקים של אוהיו", שאפשרה לבתי עסק להגיש את הטפסים הנדרשים למדינה באופן מקוון.
השינוי זכה לתמיכה מצד אגודת היצרנים של אוהיו, לשכת המסחר של אוהיו ולשכת המסחר של קולומבוס, שטענו כי באמצעות ניצול הטכנולוגיה לשיפור השירותים הזמינים במשרד מזכיר המדינה, אוהיו יכולה כעת לתמוך בעסקים וליצור מקומות עבודה על ידי צמצום בירוקרטיה.
יוסטד גם הפחית את האגרה להקמת עסק חדש באוהיו ב-21% והשיק שותפות עם יוזמת "Get Your Business Online" של גוגל, שהפנתה עסקים חדשים למשאבי יזמות חינמיים מאת החברה.
המשרד של יוסטד העריך שהמהלך יחסוך לעסקים באוהיו 2 מיליון דולר מדי שנה, בהתבסס על שיעורי הצמיחה באותה תקופה.
יוסטד הסתמך רבות על טכנולוגיה במאמציו לייעל את פעילות משרדו, מה שאפשר לו להפחית את הוצאות המשרד ב-14.5 מיליון דולר אמריקאי במהלך כהונתו הראשונה.
הקיצוצים, שנבעו בעיקר מצמצום כוח אדם, ספגו ביקורת מצד איגודי עובדים.
בשנת 2015 הודיע יוסטד שיסגור את מוקד השיחות הפנימי של משרדו ויתקשר עם מוסד ללא כוונת רווח מצפון-מזרח אוהיו בשם "מרכז הראייה של קליבלנד", המעסיק אנשים עיוורים או בעלי לקות ראייה משמעותי.
לפי "מרכז הראייה של קליבלנד", מוקד השיחות שלהם היה מסוגל לענות לשיחות של מזכיר המדינה תוך 54 שניות, בעוד שמוקד השיחות הפנימי שהוחלף שמר על ממוצע של 10 דקות.
בבחירות 2018 התקיימו בחירות לתפקיד מושל אוהיו, בהן התמודדו רפובליקנים רבים בבחירות המקדימות בעקבות הגבלת הכהונה של המושל היוצא ג'ון קייסיק.
יוסטד התמודד בבחירות אלה כנציג דרום-מערב אוהיו.
בשיא הבחירות המקדימות הכריז יוסטד על פרישתו מהבחירות ועל התמודדותו לתפקיד סגן מושל אוהיו כעמיתו למרוץ של התובע הכללי של אוהיו מייק דה ויין.
בבחירות הכלליות הוא גרף 50.4% מקולות הבוחרים ונבחר לסגן המושל.
בינואר 2021 לאחר שהסנאטור רוב פורטמן הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים, עלה שמו של יוסטד כמי שעשוי להחליפו כמועמד הרפובליקני, אך כעבור ימים מספר הכריז יוסטד כי אין בכוונתו להתמודד לסנאט.
ב-3 במאי 2022 נבחר בפריימריז הרפובליקני למועמד לתפקיד סגן המושל עם 48.1% מהקולות, ובבחירות הכלליות בנובמבר אותה שנה נבחר לכהונה שנייה.
ב-17 בינואר 2025 הודיע המושל מייק דה ויין כי בכוונתו למנות את יוסטד למלא את מקומו של ג'יי.
ואנס בסנאט של ארצות הברית.
הוא הושבע ב-21 בינואר 2025, יחד עם התובעת הכללית לשעבר של פלורידה, אשלי מודי, על ידי סגן הנשיא ג'יי.
הוא לווה על ידי עמיתו הסנאטור מאוהיו ברני מורנו ומושל אוהיו מייק דה ויין.
ג'ון לוֹק היה פילוסוף אנגלי.
הוא נחשב לאחד הפילוסופים החשובים של עידן הנאורות, ולכתביו בנושאי תורת ההכרה ופילוסופיה פוליטית הייתה השפעה רבה על התפתחות תחומים אלה.
לוק חווה את מלחמת האזרחים האנגלית כילד, ואחריה זכה להשכלה טובה בבית הספר וסטמינסטר ובקולג' כרייסט צ'רץ' שבאוניברסיטת אוקספורד.
במשך תקופה המשיך ללמוד וללמד באוקספורד והרחיב שם את השכלתו, שכללה בין השאר לימודי שפות, תאולוגיה, פילוסופיה של המוסר, פילוסופיה של הטבע, ורפואה.
בתקופה זו גם כתב את חיבוריו הראשונים, שמבחינה פוליטית היו שמרניים יותר מכתיבתו המאוחרת.
בשנת 1666 פגש את הלורד אנתוני אשלי קופר (לימים רוזן שפטסברי הראשון), ושנה מאוחר יותר הצטרף לחצר ביתו.
הרוזן שפטסברי היה מהמתנגדים הבולטים למלך צ'ארלס השני וליורש העצר הקתולי ג'יימס, הדוכס מיורק.
ייתכן שתחת השפעתו הפכה הגותו של לוק לרדיקלית יותר.
לוק תמך במאמציו של שפטסברי למנוע את המלוכה מג'יימס.
הוא היה מעורב בניהול ענייניו של שפטסברי בקולוניות בצפון אמריקה, ואף תרם לכתיבת חוקה לפרובינציית קרוליינה.
לאחר כישלון "מזימת בית ריי" להתנקשות בצ'ארלס ובג'יימס, התערער ביטחונם של המתנגדים לשלטון, ולוק גלה מרצון לרוטרדם.
הוא חזר לאנגליה לאחר המהפכה המהוללת, ואחריה פרסם את חיבוריו החשובים ביותר.
כפילוסוף של תורת ההכרה הייתה לספרו "מסה על שכל האדם" משנת 1689 השפעה מכרעת על התפתחות האמפיריציזם.
במסה ביקש לוק להסביר מהם המקורות לכלל הידע וההבנה האנושיים, לדון במגבלות הידע האנושי ולהבחין בין סוגים של ידע, ובין ידע, אמונה ודעה.
נקודת המוצא של המסה היא דחיית התפיסה לפיה קיימות אידיאות מולדות.
תחת זאת, שכל האדם בלידתו הוא כלוח חלק, שעליו נחרטים רשמי הניסיון המהווים את המקור לכל ידע או תובנה.
עם זאת, בני אדם לא חווים את הדברים המצויים מחוץ לשכלם באופן ישיר, אלא בתיווך האידיאות בשכלם, שנוצרות בעקבות הניסיון.
כחלק מטיעונו במסה, עסק לוק בנושאים אחרים, כגון פילוסופיה של השפה ומשמעותה של הזהות העצמית.
גם לכתיבה של לוק על נושאים אלה הייתה השפעה רבה על התפתחות הפילוסופיה המודרנית.
המסה, שהייתה החיבור המרכזי היחיד שלוק פרסם בשמו, הפכה אותו לפילוסוף בעל שם עוד בימי חייו.
כהוגה פוליטי, לכתביו של לוק, שהמרכזיים שבהם, שתי מסכתות על ממשל מדיני (1689) והאיגרות על הסובלנות (1689–1692), הייתה השפעה רבה על התפתחות המחשבה המדינית באירופה ובארצות הברית.
לוק נחשב לאחד מאבות הליברליזם, ולדמות מרכזית בתנועת ההשכלה.
תורתו הדגישה את מרכזיות זכויות וחירויות הפרט, את חשיבות ההסכמה כבסיס ללגיטימציה של המדינה, את הבסיס המוסרי להגנה על הפרט וקניינו מפני המדינה, את הבסיס להצדקה של מרד נגד השלטון המדיני, ואת חשיבותה של הסובלנות בענייני דת ומצפון.
בנוסף, עסק לוק גם בפילוסופיה של החינוך, בנושאים כלכליים, בנושאים תאולוגיים ובפילוסופיה של הדת.
לוק נולד ב-29 באוגוסט 1632 בעיירה רינגטון (Wrington) שבמחוז סאמרסט באנגליה.
הוריו היו נוצרים פוריטניים בעלי אמצעים צנועים.
לאביו, ג'ון לוק האב, היו מספר נכסים בפנספורד – הכפר בו לוק גדל – והוא עסק גם בעריכת דין.
בהיותו בן עשר, בשנת 1642, פרצה מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה.
האקלים הפוליטי באנגליה נותר רווי במתחים בין מוסד המלוכה לבין הפרלמנט לאורך כל חייו.
אביו של לוק לחם באחד הצבאות תומכי הפרלמנט בפיקודו של הקולונל אלכסנדר פופהאם.
ב-1643 הובס ופוזר צבאו של פופהאם, וב-1645, לאחר התבוסה של צ'ארלס הראשון לאוליבר קרומוול בקרב נייזבי, הפך פופהאם לחבר בבית הנבחרים האנגלי.
לקשר בין לוק האב לבין פופהאם הייתה השפעה מכרעת על חייו של לוק הצעיר, שכן בזכות המלצתו של האחרון התקבל לוק ללימודים בבית הספר וסטמינסטר, שנחשב לטוב שבבתי הספר באנגליה.
בווסטמינסטר למד לוק, כמקובל באותם הימים, יוונית עתיקה, לטינית, ועברית.
ב-1652, שלוש שנים לאחר שצ'ארלס הראשון הוצא להורג ואנגליה הפכה לרפובליקה, קיבל לוק מלגה לאוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים תואר ראשון ב-1655. שנתיים לאחר שסיים תואר שני ב-1658, חזרה אנגליה להיות מונרכיה תחת מלכותו של צ'ארלס השני.
לוק המשיך לגור ולעבוד באוקספורד עד 1667. בין השאר, הוא לימד יוונית, רטוריקה, ופילוסופיה של המוסר.
עם סיום לימודיו לתואר השני הוא החל לגלות עניין ברפואה.
כחלק מתחום לימוד זה, למד לוק פילוסופיה של הטבע, קרא את כתביו המכניסטים של רוברט בויל, וחקר את כתביו של רנה דקארט.
בין השנים 1660–1662 התנסה לוק לראשונה בכתיבה פוליטית, כאשר כתב את "שני חיבורים על הממשל" (Two Tracts of Government).
בחיבורים אלה, שפורסמו יותר מ-300 שנה מאוחר יותר, בשנת 1967, הביע לוק עמדות שונות מאוד, ולעיתים אף הפוכות, מאלה שהביע מאוחר יותר.
לאחר מלחמת האזרחים, נראה כי החשש העיקרי של לוק היה מפני האפשרות של אנארכיה המונעת מפנאטיות דתית.
בהתאם, טען לוק בזכותו של משטר מלוכני חזק, וקבע כי אין לגלות סובלנות כלפי זרמים דתיים שאינם עומדים בקנה אחד עם הדת השלטת.
בעוד שלוק עתיד היה לסתור את העמדות האלה בשתי המסכתות על ממשל מדיני ובאיגרות על הסובלנות, הן הפכו למציאות הקיימת באנגליה עם "חוק האחידות" של 1662, אשר אסר על פולחן דתי שאינו אנגליקני.
בשנים 1663–1664 כתב לוק את החיבור "מסות על משפט הטבע" (Essays on Law of Nature) שפורסם לראשונה בשנת 1954 ואשר היווה ניסיון ראשון לכתיבה על אפיסטמולוגיה ומוסר.
בין השאר, ניסה לוק להראות בחיבור שניתן להסיק ידע לגבי משפט הטבע מניסיון יומיומי, טענה שאימץ ושכלל לאחר מכן במסה על שכל האדם.
בנובמבר 1665 ויתר לוק על משרת ההוראה שלו באוקספורד והיה למזכיר השגרירות לנסיך הבוחר מברנדנבורג בקלווה (Kleve).
הוא חזר משליחות זו ב-1666. ייתכן שניסיונו בקלווה, בחברת אנשים עם אמונות דתיות שונות, סייעו לשינוי שחל בעמדתו לגבי סובלנות דתית.
ב-1667 התמנה לוק כעוזר ללורד אשלי, שעתיד היה להפוך לרוזן שפטסברי הראשון.
באותה שנה הוא כתב את המסה אודות הסובלנות (Essay Concerning Toleration), שהצביעה על שינוי דרמטי בעמדותיו לגבי סובלנות דתית.
ב-1668 חלה אשלי במחלת כבד קשה.
לוק, שקיבל רישיון לעיסוק ברפואה ב-1666, המליץ על ניתוח לניקוז המורסות שנוצרו בגופו.
לוק פיקח על (אך לא ביצע את) הניתוח, שבמהלכו הוכנס צינור לגופו של החולה על מנת לנקז את המורסות, ולאחר מכן הצינור הושאר בגוף והותקן ברז מנחושת למקרה שיהיה צורך בניקוז נוסף.
הניתוח הצליח וככל הנראה הציל את חייו של אשלי.
לאחר הניתוח ראה עצמו אשלי כמי שחייב את חייו ללוק, עובדה ששינתה את מסלול חייו של לוק.
מעט אחרי הניתוח, בשנת 1668 נבחר לוק, שעתה שהה עם פטרונו בלונדון, לעמית בחברה המלכותית.
אחד מתפקידיו העיקריים של לוק כעוזר של לורד אשלי היה הפיקוח על ניהול עסקיו של האחרון בקולוניות באמריקה.
ב-1668 הוא מונה למזכיר של שמונת הבעלים-הלורדים (Lord Proprietors) של פרובינציית קרוליינה, ובמסגרת תפקיד זה הוא סייע בניסוח החוקה היסודית הראשונה של קרוליינה (Fundamental Constitutions of Carolina).
על אף שלוק לא כתב את החוקה כולה, קיימות טיוטות המצביעות על תיקונים ושינויים בכתב ידו.
מבין התרומות של לוק לחוקה המעניינות ביותר הן אלה הקשורות לעבדות של אפרו-אמריקאים בקרוליינה.
בין השאר, אימץ לוק עמדה בפולמוס על הטבלה של עבדים לנצרות והכריע לטובת התומכים בה.
עם זאת, הוא קבע כי לא צריכה להיות לענייני דת השפעה על עניינים אזרחיים, ולכן ההטבלה אינה משנה את מעמדו של העבד.
"אף עבד," קובע סעיף 107 לחוקה, "לא יהיה פטור מהשליטה האזרחית שיש לבעליו עליו".
כמו כן, סעיף 110 לחוקה קובע כי "לכל אדם חופשי בקרוליינה יהיו כוח וסמכות אבסולוטיים על עבדיו השחורים, תהיה דעתו או דתו אשר תהיה".
בנוסף לחוקה, היה לוק אחראי על נושאים רבים הקשורים בניהול הקולוניות, והוא היה מודע למצב העבדים שם.
לוק עצמו השקיע כסף בקולוניות.
ב-1671 הוא השקיע, יחד עם לורד אשלי, בחברה האפריקנית המלכותית, שעסקה בהובלה וסחר בעבדים בין אפריקה ואמריקה.
ב-1672 הפך לוק למזכיר של "המועצה למסחר ולמטעים זרים" (Council of Trade and Foreign Plantations) – גוף מחקר שהמלך צ'ארלס השני הקים ואשר אשלי (כעת הרוזן שפטסברי הראשון) היה נשיאו.
כמזכיר של המועצה, הפך לוק לאחד המומחים בעלי הידע הרב ביותר לגבי הקולוניות באמריקה ולגבי הסחר ותנאי המחיה של העבדים האפריקאים.
הפרק בחייו של לוק הנוגע לסחר עבדים ותנאי העבדות בצפון אמריקה עורר עניין רב נוכח העמדות הברורות שהביע נגד עבדות ב"שתי מסכתות על ממשל מדיני".
בשנת 1671 החל לוק לעבוד על ה"מסה על שכל האדם".
אולם, לפני שהספיק להשלימה, השפיעו מספר אירועים פוליטיים על מהלך חייו.
ב-1673 המיר אחיו של צ'ארלס השני, יורש העצר ג'יימס הדוכס מיורק, את דתו לקתוליות.
במקביל, החל הרוזן שפטסברי להוביל את האופוזיציה לבית המלוכה ולדרוש כינוסים תכופים של הפרלמנט.
על רקע המתיחות הזו החליט לוק לעבור להתגורר בצרפת, בהתחלה במונפלייה (עד פברואר 1677), ולאחר מכן בפריז, שם המשיך לעבוד על המסה.
כאשר חזר לוק לאנגליה ב-1679, הייתה הממלכה בפתחו של משבר, שכונה "משבר ההחרגה" או "פולמוס השלילה" (Exclusion Crisis), במהלכו ניסו הוויגים למנוע את העברת הכתר ליורש העצר הקתולי.
בין השנים 1678 ל-1681 הופצו שמועות (שקריות) בדבר המזימה האפיפיורית, ועשרות קתולים הוצאו להורג.
ב-1681 סייע לוק לשפטסברי בעת כינוסו של פרלמנט אוקספורד.
פרלמנט זה היה האחרון שכינס צ'ארלס השני, ולאחריו החלה התנגדות חריפה של הטורים ושל המלוכנים.
שפטסברי הואשם בבגידה ושוחרר כעבור מספר חודשים בפקודה של חבר מושבעים גדול, שמרבית חבריו היו וויגים.
ב-1682, כאשר חלה המלך, החל שפטסברי לתכנן מרד כנגד יורש העצר.
לא ידוע אם היה לוק שותף לתכנונים אלה, שלא יצאו לפועל.
שפטסברי ברח להולנד באותה שנה, וזאת מתוך חשש שהטורים ישתלטו על חבר המושבעים הגדול בלונדון ויאשימו אותו שוב בבגידה.
שפטסברי מת בהולנד ולוק נכח בהלווייתו בדורסט, אנגליה.
אכן, החיבור פורסם לאחר המהפכה של 1688, קרוב לוודאי שבעת פרסומו ראה לוק את החיבור כהבעת תמיכה במהפכה, והוא אף ערך בו מספר עדכונים על מנת לחדד את תמיכתו.
אולם, מרבית החוקרים כיום מסכימים שהחיבור לא נכתב במקור כהצדקה למהפכה, שכן לוק החל לכתוב את שתי המסכתות הרבה לפניה.
ב-1960 טען ההיסטוריון פיטר לאסלט (Peter Laslett) כי העדויות ההיסטוריות מורות על כך שלוק החל לכתוב המסכת השנייה בזמן משבר ההחרגה, החל מ-1679, והוסיף לה את המסכת הראשונה בתחילת 1680. אחרים חולקים על הטענה שהמסכת הראשונה נכתבה אחרי המסכת השנייה, ומתארכים את זמן כתיבתה של המסכת השנייה לתחילת שנות השמונים.
בשנת 1683 התגלתה מזימת בית ריי (Rye House Plot), שמטרתה הייתה להתנקש בחייו של צ'ארלס השני ושל יורש העצר.
ייתכן שלוק היה שותף פעיל במזימת ההתנקשות, אולם יש גם חוקרים שחולקים על כך.
מילטון מאוד לא סביר שלוק היה שותף למזימה, אך הוא ללא ספק הכיר אנשים שהיו מעורבים בה.
התגלות המזימה הביאה להוצאתם להורג של מספר אנשים, ביניהם הפילוסוף אלג'רנון סידני והלורד ויליאם ראסל.
לוק, שחשש לחייו, יצא לגלות בהולנד, ממנה חזר בשנת 1689.
ב-1688 התרחשה המהפכה המהוללת, המלך ג'יימס השני ברח לצרפת, והמלך ויליאם השלישי מאוראנז' ואשתו המלכה מרי השנייה עלו לשלטון באנגליה.
בעקבות אירועים אלו, חזר לוק לאנגליה בפברואר 1689. עם הגיעו הוצעה לו משרת השגריר לנסיך הבוחר מברנדנבורג והוא סירב.
באותה שנה נפגש לוק עם אייזק ניוטון, איתו הוא נשאר בקשרי ידידות.
עוד באותה שנה פרסם לוק את שלושת החיבורים המרכזיים שלו – מסה על שכל האדם (הוא ערך שלוש מהדורות מתוקנות, שהאחרונה מביניהן יצאה לאור ב-1700), שתי מסכתות על ממשל מדיני, והאיגרת הראשונה על הסובלנות.
מבין שלושת החיבורים רק המסה על שכל האדם לא התפרסמה בעילום שם, והיא זו שהקנתה לו עוד בימי חייו מוניטין של פילוסוף דגול.
לפי פיטר לאסלט הפכה המסה את לוק "למוסד לאומי ולמשפיע בינלאומי".
מנגד, קרנן של שתי המסכתות, ובעיקר של המסכת השנייה, עלתה רק לאחר מותו.
התגובה הרצינית הראשונה לחיבור זה התפרסמה בשנת 1703. האיגרת הראשונה על הסובלנות עוררה הדים רבים וביקורות.
לוק פרסם גם חיבורים שונים אודות השימוש בכסף.
בשנותיו האחרונות לוק התגורר באחוזתו של סר פרנסיס מאשאם, משם כתב מאות מכתבים לאנשי רוח ומדינאים, שם הביע דעותיו, וכך השפיע על הפוליטיקה בבריטניה.
לוק נפטר ב-28 באוקטובר 1704 מסיבוכי נשימה הקשורים באסתמה.
הוא נקבר בכפר היי לייבר באסקס, שם התגורר בשנים האחרונות לחייו.
חיבורו החשוב של לוק "מסה על שכל האדם" (An Essay Concerning Human Understanding) התפרסם לראשונה בשנת 1689. הוא ערך שלוש מהדורות מתוקנות, שהאחרונה מהן התפרסמה ב-1700. במסה פורש לוק את גישתו לגבי מקורות הידע האנושי, הדרכים בהן ניתן להשיג ידע, ומגבלות הידע האנושי.
לפי לוק, מטרת המסה היא לשאול לגבי "המקור, הוודאות, וההיקף של הידע האנושי; יחד עם הבסיס והמידות של אמונה, דעה והסכמה".
בספר הראשון דוחה לוק את הגישה הרווחת בתקופתו, לפיה קיימים מושגים - עקרונות או אידיאות - אוניברסליים וברורים לכל הטבועים בשכל האדם מלידה.
לגישתו, שכל האדם בלידתו הוא כמו טאבולה ראסה (לוח חלק).
הבסיס לידע האנושי הוא, אם כן, הניסיון בלבד והכישורים התבוניים הנדרשים על מנת להשתמש בו ולפרש אותו.
הודות לגישה זו, המדגישה את הניסיון, הפך לוק לאחד ההוגים המשפיעים ביותר בהיסטוריה של האמפיריציזם המודרני.
לפי לוק, אין לשכל האדם גישה ישירה למושאים חיצוניים.
תחת זאת, כל הידע של האדם מתווך על ידי האידיאות שנוצרות בשכל בעקבות הניסיון, דרך חישה ועיון פנימי (רפלקציה).
האידיאות, שהן המושא המיידי של השכל, מובחנות מה"איכויות" שנמצאות במושאים עצמם.
הספר השני של המסה מוקדש להבהרה של מושג האידיאה, היחס בין אידיאה לבין איכויות וסיווג של אידיאות.
החלוקה המרכזית של אידיאות לסוגים שונים היא בין אידיאות פשוטות ומורכבות.
אידיאות פשוטות מוטבעות בשכל באופן פסיבי, ולא ניתן לפרקן לאידיאות אחרות או להגדירן באמצעות אידיאות אחרות.
הן מהוות את היסוד לכל הידע האנושי ואת הבסיס ליצירה של אידיאות מורכבות.
את האידיאות המורכבות – שניתן לפרקן לאוסף של אידיאות פשוטות הקשורות זו בזו – מחלק לוק לאידיאות של עצמים, אופנים, ויחסים.
הספר השלישי של המסה עוסק בפילוסופיה של השפה.
לוק הוסיף למסה את הדיון על השפה לאחר שנוכח כי ללא דיון לגבי הקשר בין אידיאות לבין מילים המשמשות להוראה עליהן, קשה או בלתי אפשרי לדון על היקף הידע האנושי, מגבלותיו, והקשיים שמתעוררים בניסיון להרחיבו.
לפי לוק, מילים נבחרות באופן רצוני ושרירותי (אך חברתי) כדי להורות על אידיאות שבשכלנו.
הן משמשות לתקשורת וחיוניות לצורך תיעוד והרחבה של ידע.
לוק מדגיש את המגבלות של השימוש במילים ואת הספק ששימוש זה מעורר באופן בלתי נמנע.
בעיה מרכזית היא שאיננו יכולים להיות בטוחים שהמילים בהן אנו משתמשים כדי להורות על אידיאות מסוימות בשכלנו מעוררות את אותן האידיאות בשכל של האחר.
דפוסים של שימוש חוזר במילים מקלים על הספק, אך לא פותרים אותו.
מעבר לכך, בני אדם יכולים להשתמש במכוון או שלא במכוון בשפה באופן רשלני או שגוי.
חלק מהדיון של לוק על השפה מוקדש גם לשימוש בהגדרות ומגבלותיו.
כך למשל, לוק קובע שלא ניתן להגדיר אידיאות פשוטות, אלא באמצעות מילים נרדפות.
בספר הרביעי והאחרון, דן לוק בדרכים להשיג ידע, בסוגים שונים של ידע.
כמו כן, מתעמק בשימוש בכוח השיפוט כדי להבחין בין דרגות של ודאות, ובין אמונה, דעה, וידע.
הידע האנושי, לפי לוק, הוא ידע לגבי האידיאות בלבד, והוא נתון בצורה של היגדים לגבי ההסכמה או הסתירה בין אידיאות.
את כלל הידע הזה ניתן לחלק על פי דרכי השגתו לידע אינטואיטיבי, ידע דמונסטרטיבי שמבוסס על הוכחות וידע חושי.
הידע האינטואיטיבי הוא ידע שכאילו כופה את עצמו על שכלנו, ובמובן זה הוא מיידי ואינו זקוק לתיווך.
ידע דמונסטרטיבי עושה שימוש בידע אינטואיטיבי כדי להסיק מסקנות לגבי דברים שאינם ברורים מאליהם.
לדוגמה, הידע שאלוהים קיים הוא ודאי ומקורו בהוכחה.
מידת הוודאות של שני סוגי ידע אלה היא הגבוהה ביותר.
עם זאת, בדרך להשגת ידע דמונסטרטיבי עשויים בני אדם לטעות, כך שהוא בטוח פחות מידע אינטואיטיבי, וההוכחות שמובילות אליו עשויות להיות בהירות יותר או פחות לבני אדם שונים.
ידע המושג על ידי החושים נוגע לדברים שקיימים מחוץ לשכלנו, ומידת הוודאות לגביו היא הנמוכה ביותר.
חלוקה נוספת שמציע לוק היא בין סוגים שונים של ידע הממוינים על פי משמעות ההסכמה או הקשר בין האידאות.
הידע הבסיסי ביותר הוא לגבי זהות בין אידיאות, כגון הזהות של כל אידיאה עם עצמה והשונות שלה מאידיאות אחרות.
זהו ידע אינטואיטיבי שלא זקוק להוכחות.
דוגמה לבעיה בתחום הידע על הקיום הממשי היא שאלת היחסים בין גוף לנפש.
לוק טוען שעל פילוסופים להיות צנועים בנוגע לשאלות כאלה, שלגביהן אין לנו ידע ודאי.
נושא נוסף שבו עוסק לוק במסגרת המסה הוא שיפוט לגבי אמונות ודעות.
היות שתחום הידע הוודאי הוא מוגבל, בני אדם חייבים להסתמך על ידע שאינו ודאי, אך אין זה אומר שכל אמונה או דעה שווה בסבירותה.
באמצעות כוח השיפוט, יכולים בני אדם לבחון את ההסתברות (אין לבלבל עם הסתברות סטטיסטית) שידע שאינו ודאי הוא נכון.
כך למשל, אנו יכולים להשתמש בניסיוננו מהעבר, או להסתמך על עדות של אנשים אחרים שאמינים בעיננו.
בשני המקרים התוצאה לא תהיה ידע ודאי, אך אנחנו יכולים לבחון את מידת אמינותו.
בעוד שבימי חייו נודע לוק בעיקר בשל תורת ההכרה שפיתח, חיבוריו הפוליטיים, ובראשם שתי המסכתות על ממשל מדיני והאיגרות על הסובלנות, הפכו עם השנים לטקסטים קלאסיים בהתפתחות התאוריה הפוליטית המודרנית.
הפילוסוף הקנדי ג'יימס טולי טען שההגות הפוליטית של לוק עסקה באופן כללי בארבע בעיות שהעסיקו את מיטב הפילוסופיים הפוליטיים במאה השבע עשרה באירופה: הטבע התאורטי של הממשלה ושל העוצמה הפוליטית, היחס בין דת לפוליטיקה, האומנות הפרקטית של הממשל, וסוגי הידע שמעורבים בדת ובתאוריה ופרקטיקה פוליטית.
לוק עסק בבעיות כלליות אלה, אך במסגרתן הוא הקדיש גם דיונים נרחבים לבעיות ספציפיות יותר, כגון זכויות הפרט במדינה, מושג הקניין, ענישה, החשיבות הפוליטית של סובלנות, אמון, הסכמה, חובות כלפי המדינה והממשל, ההבחנה בין התחום הפרטי לתחום הציבורי, הפרדת רשויות, והזכות למרד.
הגישה של לוק לגבי חלק מנושאים אלה השתנתה במהלך חייו.
כך למשל, "שני חיבורים על הממשל", אשר לוק כתב בתחילת דרכו כהוגה פוליטי, הביעו תמיכה בממשל אבסולוטי, בעוד ש"שתי מסכתות על ממשל מדיני", שנכתבו בשנות השמונים של המאה השבע עשרה, מביעות תמיכה בזכות למרד ובמגבלות משמעותיות על כוחו של הממשל.
גם בנושא הסובלנות כערך פוליטי, הכתבים המוקדמים של לוק לא מביעים את העמדה הנחרצת בזכותה של הסובלנות הדתית אשר עולה מהאיגרות על הסובלנות, טקסטים שכתב בעשורים האחרונים לחייו.
כל הכתבים הפוליטיים של לוק שפורסמו בימי חייו נכתבו בעילום שם.
עד מותו לוק שמר בקנאות על סודיות זהותו כמחברם, והוא השמיד טיוטות ותכתובות שהעידו עליה.
אף על פי כן, קוראים רבים ידעו שלוק הוא המחבר של האיגרות על הסובלנות ושל שתי המסכתות על ממשל מדיני.
בשנות ה-90 של המאה ה-17, העובדה שלוק היה מחברם של טקסטים אלה הפכה לסוד גלוי ומדובר.
בצוואתו הכריז על עצמו לוק כמחברם.
לוק התנסה לראשונה בכתיבה בנושאים פוליטיים כשהיה באוקספורד בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-17. קטעים נבחרים מתוך חיבוריו בתקופה זו הודפסו לראשונה במאה ה-19, והם פורסמו במלואם לראשונה ב-1967 בעריכת פיליפ אברמס.
אברמס הוא זה שנתן לחיבורים, שלא הייתה להם כותרת במקור, את הכותרת "שני חיבורים על הממשל" (Two Tracts of Government).
הוא בחר במכוון כותרת דומה ל"שתי מסכתות על ממשל מדיני" המאוחר יותר, כדי להדגיש את הדמיון בין החיבורים מבחינת סגנונם ומבחינת העיסוק בנושאים הקשורים בחוק וחובה מוסרית.
עם זאת, התוכן של החיבורים והעמדות המובאות בהם שונים מאוד מאלה של הכתבים המאוחרים.
בחיבורים, לוק מצדיק ממשל אבסולוטי.
הוא מאשר את סמכות המדינה בענייני דת ותוקף גישות המקדמות סובלנות דתית.
ריצ'רד אשקרפט כתב על החיבורים שהם "פשוטים ואבסולוטיים" וש"אף אחד שהגן על הסמכות הפוליטית במאה ה-17 לא כתב טיעונים אבסולוטיים יותר על זכות השימוש הפוליטי בכוח מאלה שמובעים בכתביו המוקדמים של לוק".
הנושא התאולוגי-פוליטי המרכזי שמעסיק את לוק בשני החיבורים על הממשל הוא "דברים אדישים" (things indifferent) או "אדיאפורה" (adiaphora): פרקטיקות ומנהגים, כגון זמן ומקום התפילה והדברים הנהוגים במהלכה, שאינם מפורטים בכתבי הקודש ועל כן מוחלטים על ידי סמכות ארצית או חילונית.
השאלה שנושא זה עורר לאחר מלחמת האזרחים באנגליה היא מידת הסמכות של השלטון המדיני להתערב בעניינים אלה.
באנגליה של המאה ה-17 זו הייתה שאלה פוליטית ממדרגה ראשונה והוויכוח סביבה היה סוער.
זמן קצר לפני שלוק כתב את חיבוריו, התאולוג אדוארד בגשאו (Edward Bagshaw) פרסם את "השאלה הגדולה בנוגע לדברים אדישים" (The Great Question Concerning Things Indifferent), חיבור המתנגד לסמכות של השלטון המדיני בנוגע לדברים אדישים בתחום הדת.
בגשאו טען שהתחום היחיד בו נוצרים יכולים וצריכים לממש את חירותם הוא בנוגע לדברים אדישים הקשורים לדת.
בתחום זה הסמכות היחידה היא המצפון של המאמין.
ב"שני חיבורים על הממשל" לוק מגיב לבגשאו ומנסה להפריך את טיעוניו.
לוק דוחה בחיבורים את ההבחנה בין דברים אדישים הנוגעים לדת לבין דברים אדישים הנוגעים לתחום האזרחי.
לטענתו, אם קיימת חירות מוחלטת בנוגע לדברים אדישים בתחום הדתי, חייבת להיות גם חירות מוחלטת בדברים אדישים הנוגעים לתחום האזרחי.
אולם, מתן חירות כזו יביא לאי-סדר וכאוס מדיני.
הטיעון של לוק הוא גם תאולוגי וגם תוצאתני.
מבחינה תאולוגית הוא מראה שאין בכתובים איסור על סמכות מדינית בנוגע לדברים אדישים ואף טוען שישו ושליחיו לא היססו להשתמש בסמכותם בנוגע לדברים אדישים כשהתעורר צורך בכך.
החירות של הנוצרי, לטענת לוק, לא מתבטאת בחופש מעשי או בהיעדר סמכות מדינית, אלא בחופש המצפון והאמונה.
המאמין נדרש לציית לסמכות גם כאשר הוא לא מאמין בצדקתה וגם בנוגע לדברים אדישים, אך הסמכות המדינית לא יכולה להכריח את הנתין לשנות את אמונתו, כפי שהוא מבין אותה בינו לבין עצמו.
הטיעון התוצאתני הוא שלא ניתן למנוע מהשלטון סמכות בנוגע לדברים אדישים, כיוון שאיסור מעין זה יביא לאנרכיה.
יוצא מכך שלא קיימת כל מגבלה על השלטון המדיני, שרשאי להפעיל את סמכותו בכל תחום.
החירות היחידה שמובטחת במדינה היא חופש המצפון, כל עוד חופש זה אינו מתורגם למעשים או דיבורים.
כפועל יוצא של טיעון זה, לוק דוחה מכל וכל בחיבורים את רעיון הסובלנות הדתית.
דווקא כיוון שתחום רחב מאוד של הדת נוגע לנושאים אדישים, לנתינים אין כל בסיס מצפוני להתנגד לכפייה של סדר אחיד.
באיגרות על הסובלנות, שלוק כתב בהמשך חייו, הוא סתר את הטיעון הזה וטען בזכותה של הסובלנות.
הנושא הפוליטי הבא עליו כתב לוק הוא משפט הטבע.
ה"מסות על משפט הטבע" (Essays on the Law of Nature) נכתבו בשנים 1663–1664. כמו החיבורים על הממשל, הן חוברו באוקספורד ולא פורסמו באופן רשמי, אבל הן הופצו באופן מוגבל בסביבה האקדמית של לוק.
במסות ניתן למצוא חלק מהרעיונות שהנחו את לוק מאוחר יותר בכתיבה של המסה על שכל האדם ובכתביו הפוליטיים המאוחרים יותר.
נקודת המוצא של לוק היא שאלוהים קיים, שכל אדם רציונלי יאמין בקיומו, ושהיסוד לכל כללי המוסר הוא ההכרה בכך שאלוהים הטוב ובעל החוכמה והכוח האינסופיים יצר את העולם.
ללא ההכרה באלוהים, אין חשיבה רציונלית, אין חוקי מוסר ואין יסוד לקיום חברה.
הגישה של לוק הושפעה מזו של פרנסיסקו סוארס.
אלוהים הוא כל יכול, אך יצירתו אינה שרירותית, אלא עוקבת אחרי חוק מוסרי קבוע ובלתי משתנה, שהוא משפט הטבע.
שאלה מרכזית עבור לוק היא כיצד ניתן לדעת את משפט הטבע.
הוא מונה ארבעה דברים שעשויים להוות את הבסיס לידע כזה: 1. ידע פנימי שחקוק בליבנו או מוחנו מלידה (inscription); 2. מסורת - ידע העובר מדור לדור; 3. התגלות על-טבעית או אלוהית; 4. ניסיון חושי.
לאחר הצגת אפשרויות אלה, לוק מתעלם מהאפשרות השלישית, דוחה את השתיים הראשונות, ודן בחיוב רק על האפשרות האחרונה: ניסיון החושים כבסיס לידע לגבי משפט הטבע.
טיעון זה מראה שהיסודות לאמפיריציזם של לוק הונחו עוד בימיו באוקספורד.
הטענה אינה ממעיטה מחשיבותה של התבונה, אלא מדגישה שטיעוני התבונה מתחילים מהאמיתות שנתפסות באמצעות החושים.
לא ניתן להסתפק בחשיבה אינטרוספקטיבית בלבד, כפי שמציעה המסורת הפלטוניסטית.
התבונה אינה מכוננת את החוק הטבעי, אלא מגלה ומפרשת אותו.
במסות על משפט הטבע דוחה לוק את הגישה הרלטיביסטית לפיה חוקי המוסר מבוססים על מוסכמה חברתית.
ההסכמה המשתנה בחברה מסוימת לגבי מה שאסור ומותר לא מלמדת דבר על משפט הטבע האובייקטיבי, שכן משפט הטבע הוא יחיד, נצחי, אוניברסלי, בלתי משתנה וניתן ללמידה באמצעות החושים והתבונה.
הרושם הראשון שבני האדם מקבלים באמצעות החושים הוא של הדברים שקיימים בעולם, כולל עצמם.
מתוך רושם זה התבונה ממשיכה ומגלה את קיומו של הבורא בעל החוכמה והכוח האינסופיים, שבלעדיו הם והדברים שמסביבם לא היו יכולים להתקיים.
התבונה מגלה ש"הבורא לא יצר את העולם לחינם וללא תכלית", ובהתאם שגם לאדם יש תכלית.
ההבנה של האופנים בהם עלינו להתנהג על פי תכליתנו – ההבחנה בין מידות טובות (virtue) למידות לרעות (vice) – היא הבנה של משפט הטבע.
לפי לוק "הדוקטרינה ההרסנית" לפיה אינטרס עצמי מהווה את הבסיס למשפט הטבע נסתרת על ידי גישה רציונלית יותר, שקשובה לתחושת האנושיות המשותפת לכולם ומגלה דאגה לאחווה בין בני אדם.
משמעות הגישה הרציונלית הזו אינה שקיימת סתירה מוחלטת בין תועלת אישית לבין חוק הטבע.
לדוגמה, חוק הטבע מספק את ההגנה החזקה ביותר לקניין הפרטי, והגנה זו היא האינטרס העצמי של כל אדם.
אולם, ככל שתועלת אישית וכיבוד של משפט הטבע הולכים יד ביד, התועלת היא התוצאה של כיבוד משפט הטבע ולא הבסיס לו.
תחת הגישות שמתבססות על אינטרס עצמי או על מוסכמות חברתיות, מבכר לוק את הגישה לפיה מקורו של כל חוק הוא בכפיפות לסמכות שלה יש זכות וכוח על הכפופים.
כאשר אנו מתבוננים בסולם ההיררכי של כפיפות לחוק, ברור שהמקור לכל סמכות הוא בסמכות של הבורא וזכותו ביחס לכל בריאתו.
בכל אחד מהמקרים האלה המחוקק הארצי כפוף בעצמו למשפט הטבע, וסמכותו שאולה מאלוהים.
אנו מחויבים לציית למחוקקים הארציים "כיוון שכך אלוהים רצה וציווה, כך שעל ידי הציות להם אנו מצייתים גם לאלוהים".
טיעון זה, לפיו חובת הציות למשפט הטבע ולחוק בכלל נעוצה בזכות וברצון של המחוקק, מראה על הנטייה של לוק לוולונטריזם.
עם זאת, הטענה שאלוהים אינו רק כל יכול, אלא גם טוב ובעל חוכמה אינסופית, ולכן ברא בעולם סדר הניתן להבנה באמצעות התבונה, הביאה חלק מפרשניו לטענה שהוא משלב גם בגישתו גם רעיונות אינטלקטואליסטיים.
גם בנוגע לציות למחוקקים ארציים, בעוד שלפי לוק החובה לציית להם נובעת מהזכות של המחוקק, הוא קובע גם שהחובה פועלת על המצפון ועל השכל עצמו, כך שחוקים טובים לא מניעים את הכפופים על ידי יצירת פחד מענישה, אלא על ידי תפיסה רציונלית.
לוק לא מספק במסות על משפט הטבע ניסוח ממצה של כל החוקים הכלולים בו, אך הוא מספק דוגמאות ומחלק אותן לסוגים שונים:
איסורים שמחייבים תמיד ובכל זמן, כגון האיסורים על רצח, גנבה והונאה;
נטיות לב ורגשות שלהם אנו מחויבים בכל זמן, כגון כבוד לאל ויראת השם, כיבוד אב ואם, ואהבת השכן;
מצוות שמחייבות בזמנים מסוימים ובאופן מסוים, אך לא ניתן לצפות מאדם שימלאם בכל עת, כגון פולחן דתי ופולחן הקשור בעבודת אלוהים בציבור, תמיכה בשכן במצוקה או באדם הנמצא בצרה ומתן אוכל לרעבים;
פעולות שאין אנו מצווים לעשות, אך בנסיבות מסוימות אנו עושים אותן ואז אנו נדרשים לעשותן באופן מסוים.
הדוגמה של לוק היא שאיננו מחויבים להגיד דברים על שכנינו, אך כאשר בנסיבות מסוימות אנו מדברים על אדם אחר, משפט הטבע מחייב שנהייה כנים וידידותיים ושנמנע מלפגוע במוניטין של אדם אחר.
חלוקה נוספת שמציע לוק היא לחובות וציוויים של משפט הטבע שמחייבים כל אדם ואלה שמותנות במצבים שונים וביחסים הקיימים בין בני אדם.
לדוגמה, האיסורים על גנבה, הוללות, לשון הרע וניאוף מחייבים את כולם באופן שווה; אבל חובת הציות של הנתין אינה קיימת עבור המלך, שאינו מחויב להיות נתין, ולאב יש חובה להאכיל את ילדיו, אך אף אדם לא מחויב להיות אב.
הגישה של לוק מדגישה שמשפט הטבע קבוע וכוחו מחייב תמיד, אבל נסיבות החיים משתנות.
השינוי בעמדות הפוליטיות של לוק ניכר לראשונה ב"מסה אודות הסובלנות" (An Essay Concerning Toleration), שנכתבה ב-1667, זמן קצר לאחר שהוא עזב את אוקספורד והצטרף לבית של לורד אשלי.
לוק עצמו לא הסביר את הנסיבות שהובילו אותו לגישה ליברלית יותר באשר לתפקיד המדינה ולתמיכה בסובלנות דתית.
פרשניו הציעו מספר הסברים, ביניהם השהות של לוק בקלווה הפלורליסטית יחסית וההשפעה של חוג מכרים שעסקו במדע אמפירי.
ייתכן שללורד אשלי עצמו הייתה השפעה מכרעת על הגישה של לוק לנושא, שכן הוא תמך בסובלנות דתית וברעיונות רדיקליים לגבי המדינה לפני שלוק הצטרף לביתו, ולוק אימץ את הכיוון הרעיוני הזה בכתב זמן קצר מאוד לאחר שעבר לגור בביתו.
ברקע לכתיבה של לוק על הסובלנות היה דיון סוער בממלכה באשר לגבולות ההתערבות של המדינה בחיים הדתיים של הנתינים.
ב-1662 אושר "חוק האחידות" (Act of Uniformity) שקבע אחידות בפולחן על פי סידור התפילה הכללי של תומאס קרנמר והתנה קבלת משרות ציבוריות, ממשלתיות ומשרות בכנסייה בנשיאת שבועת נאמנות למלך והיצמדות לכללי הפולחן הרשמיים.
ב-1664 הפרלמנט העביר חוק נוסף (Conventicle Act), שאסר על התאספויות של יותר מחמישה אנשים שאינם דבקים בדת הרשמית.
בניגוד לציפיות של לוק, כפי שהובעו בחיבוריו הקודמים, השימוש בסמכות שלטונית לאכיפת הדת הציבורית לא הביא לחיזוק הסדר במדינה, אלא החריף את המחלוקות.
אלפי אנשי דת וממשל סירבו לשאת את השבועה וגורשו מהכנסייה האנגליקנית, והתנועה של פלגים לא קונפורמיסטיים הפכה לבולטת ופוליטית יותר.
ייתכן שהמפנה של לוק לתמיכה בסובלנות נבע מההכרה שהטיעון התוצאתני, לפיו סמכות שלטונית בענייני דת היא רצויה כיוון שהיא מחזקת את השלום והסדר הציבורי, כשל באופן מעשי.
נושא הסובלנות בענייני דת המשיך להעסיק את החברה בבריטניה ואת לוק עצמו, שהמשיך לכתוב על הנושא לאורך כל חייו.
ב-1685, בעת שהוא שהה בהולנד, ביטל לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, את האדיקט של נאנט, שהגן על חופש הדת וחופש הפולחן של פרוטסטנטים בצרפת.
לוק חיבר באותה שנה את האיגרת הראשונה על הסובלנות, אותה הוא מיען לקורא אנונימי, שהיה למעשה חברו התאולוג ההולנדי פיליפ ואן לימברוך, שגם הכין אותה לפרסום.
האיגרת פורסמה בלטינית ובעילום שם, ותורגמה לאנגלית על ידי ויליאם פופל (William Popple).
לוק כתב בצוואתו שהתרגום לא נעשה בסמכותו, אבל נראה שהוא היה מרוצה מהתרגום והוא אף ציטט ממנו בכתביו הבאים.
האיגרת על הסובלנות הפכה לטקסט פופולרי עוד בימי חייו של לוק וזכתה לתגובות וביקורות רבות.
עד סוף המאה ה-18 היא יצאה ב-26 מהדורות ותורגמה למספר שפות.
ב-1688 עבר בפרלמנט הבריטי חוק הסובלנות (Act of Toleration).
אחד ממבקריו הראשונים של לוק היה גם מבקר של חוק הסובלנות, התאולוג האנגליקני ג'ונאס פרוסט (Jonas Proast).
בתגובה לביקורות של פרוסט, פרסם לוק ב-1690 את האיגרת השנייה על הסובלנות וב-1692 את האיגרת השלישית על הסובלנות.
ב-1704 הוא התחיל לכתוב איגרת רביעית, אותה הוא לא הספיק השלים.
לוק פותח את האיגרת על הסובלנות בטענה שהסובלנות היא ערך מרכזי של הכנסייה הנוצרית האמיתית.
הוא מצטט מהבשורה על-פי לוקאס: "מַלְכֵי הַגּוֹיִם רֹדִים בָּהֶם...
לפי לוק, הנצרות מצווה לקרב לדת על ידי חיזוק האמונה, צדקה ואהבה ולא באמצעות הכוח.
הוא טוען שהעינויים שמופנים כלפי מאמינים לא קונפורמיסטיים לא יכולים להתפרש כביטוי של אהבה וטוען שעינויים אלה חוטאים לנצרות יותר מאשר התנגדות מצפונית כלשהי להחלטות הכנסייה.
הטיעון לפיו חובת הצדקה היא מרכזית לנצרות ושממנה נובעת גם חובה לסובלנות חוזר גם באיגרות השנייה והשלישית ובכתבים אחרים של לוק.
עם זאת, כשלוק כתב (בעילום שם) את האיגרות השנייה והשלישית ככתב הגנה על האיגרת הראשונה, הוא בחר לא להציג את עצמו כאותו המחבר של האיגרת הראשונה, אלא כקורא אנונימי, חבר בכנסייה האנגלית.
כתוצאה מכך, האיגרות המאוחרות יותר לא עשו שימוש בטיעונים תאולוגיים שנחשבו לרדיקליים ביחס לדת הממוסדת.
לוק לא סבר שכל אמונה טובה כרעותה, וחשב שחשוב לקרב אנשים טועים ולהמיר את דתם של בני דתות אחרות לנצרות.
אולם, הוא סבר שהנצרות עצמה מלמדת שאין לעשות זאת בכוח, אלא בסובלנות.
השימוש בכוח הוא חסר תועלת כיוון שהכנסייה האמיתית לא מעודדת קונפורמיזם חיצוני למנהגי הדת, אלא אמונה אמיתית וכנה.
כוח חיצוני יכול לשמש לצורך כפיית מנהגים, אך לא ניתן לכפות אמונה.