tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך ימים ספורים התקבצו בבית הספר וסביבו למעלה מ-10,000 שובתים, בצפיפות רבה.
נוכח זה התרכז בעיר כוח צבא, והצי נערך מול חופיה, להתערבות צבאית נגד השובתים אם המצב יידרדר.
ב-20 בדצמבר הכריז מושל המחוז, קרלוס איסטמן קירוגה, על מצב חירום ועוצר בעיר, ולמחרת הורה לשובתים המכונסים בבית הספר סנטה מריה לעזוב את המקום ולעבור להיפודרום.
הללו חששו מפני הפגזה מהים בעת שיהיו בדרך, ולכן סירבו להתפנות מהמקום.
בשלב זה קיבל המפקד הבכיר של כוחות הצבא בעיר, הגנרל רוברטו סילבה רנארד, הוראה לפנות את המפגינים מהכיכר ומבית הספר, והקיף את האזור בחיילים.
משהתמידו השובתים בסירובם להתפנות ללא משא ומתן על תביעותיהם, פתחו החיילים באש רובים ומקלעים לעבר הקהל, וירו ללא הבחנה בגברים, נשים וילדים.
העיתון "אל מרקוריו דה אנטופגסטה" (El Mercurio de Antofagasta) דיווח ב-23 בדצמבר על 210 הרוגים ופי שניים פצועים, ולמחרת מסר כי מרבית הפצועים מתו.
מקורות אחרים טוענים כי מספר ההרוגים היה רב בהרבה, והגיע לכ-3,600, מתוכם כ-40% צ'יליאנים והשאר פרואנים ובוליביאנים.
השובתים הנותרים בחיים נכלאו בהיפודרום, ולאחר ימים אחדים הובלו ברכבות למכרות, שם הוסיפו להיות מועסקים בתנאים נחותים.
ארגוני הפועלים, שפעלו בצ'ילה מתחילת המאה העשרים, נרתעו מההתקפה הרצחנית ונמנעו משביתות.
נדרשו עוד שנים אחדות עד שמעמד הפועלים יתארגן באיגודים מקצועיים ארציים המסוגלים להיאבק על זכויותיהם, ב-1912. אף על פי כן, הטבח בסנטה מריה דה איקיקה נחשב לאירוע שהעלה לתודעה הציבורית בצ'ילה את מצוקת הפועלים ואת הצורך בחקיקה שתשפר את מצבם.
על מנת לטשטש את היקף הטבח, הרשויות בצ'ילה לא הנפיקו תעודת פטירה לקורבנות, וגופותיהם נקברו כולן בקבר אחים בבית הקברות של איקיקה.
ב-1940 הועברו שרידי הגופות לקבורה משותפת מחדש, בחצר המכון לרפואה משפטית בעיר.
רק ב-2007 הורתה ממשלת צ'ילה להוציא את השרידים ולהביאם לקבורה הולמת במונומנט מיוחד שייבנה לזכר הטבח.
מספר ספרים נכתבו בספרדית אודות הטבח בסנטה מריה ונסיבות התרחשותו.
עד כה לא תורגם אף אחד מהם לעברית.
המלחין הצ'יליאני לואיס אדוויס, יליד העיר איקיקה, כתב ב-1969 את "הקנטטה סנטה מריה דה איקיקה", יצירה מוזיקלית קולית המשלבת מסורות קלאסיות עם אלמנטים עממיים, ומספרת את סיפור השביתה והטבח.
היצירה בוצעה על ידי להקת Quilapayún והופצה בתקליטים בשנת 1970. בשנות הדיקטטורה של אוגוסטו פינושה נאסרה השמעת היצירה ומי שהחזיק בה הסתכן במעצר על רקע תמיכה בקומוניזם, משום שהיא קראה להתאחדות הפועלים למאבק על זכויותיהם.
בינואר 2007 הכריזו מספר ארגונים על שורת אירועים לציון שנת המאה לטבח סנטה מריה דה איקיקה, ששיאם בשבוע שבין 14 ל-21 בדצמבר.
האירועים כללו כנסים לדיון במצב מעמד הפועלים בצ'ילה ובאמריקה הדרומית בכלל, וכן מופעים ועצרות לזכר קורבנות הטבח.
נשיאת צ'ילה מיצ'ל בצ'לט הכריזה על יום אבל לאומי ב-21 בדצמבר 2007, אשר צוין ברחבי המדינה בהורדת הדגל לחצי התורן ובטקסי זיכרון ממלכתיים.
טבח מרזבוטו (איטלקית Strage di Marzabotto) היה אירוע רצח המוני שבוצע ב-1944 על ידי חיילים גרמנים מיחידות הואפן אס אס, בכפר איטלקי קטן בשם מרזבוטו וכפרים נוספים סמוכים לו השוכנים במורדות מונטה סולה בהרי האפנינים - ליגוריים בנפת בולוניה, 30 ק"מ דרומית מבולוניה.
היה זה אחד ממעשה הטבח הגדולים שבוצעו על ידי האס.אס.
בזירה האיטלקית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הטבח בוצע בין 29 בספטמבר ל-5 באוקטובר 1944, כתוצאה מההערכה הגרמנית כי אנשי הכפר תמכו בפרטיזנים ובתנועת ההתנגדות האיטלקית (Resistenza italiana).
:"16. SS-Panzergrenadier-Division „Reichsführer SS"" בפיקודו של ולטר רדר (Walter Reder), רצחו באופן שיטתי מאות אזרחים תושבי הכפר מרזבוטו וכפרים שכנים: גריזאנה מורנדי (Grizzana Morandi) ומונזונו (Monzuno).
במשך השנים הועלו השערות לגבי מספר הקרבנות: מקורות אחדים דיווחו על 1,830 נרצחים, אחרים טענו על 955 קרבנות.
הדיווח של המוסד העוסק בזיכרון הקרבנות: "Fondazione Scuola di Pace di Montesole" מוסר על 770 קרבנות, מספר התואם את הדיווח הגרמני, אשר מפקדו דיווח על "הוצאה להורג של 728 שודדים (בנדיטים)".
בין הקרבנות: 45 - תינוקות מתחת לגיל שנתיים, 110 - ילדים בני פחות מ-10, 95 - נערים בני פחות מ-16 ו-142 קשישים בני יותר מ-60, בין הנרצחים היו 316 נשים וכן 5 כמרים.
הבריטים שפטו את גנרל האס-אס מקס סיימון על חלקו בטבח.
הוא נידון למוות, מאוחר יותר שונה העונש למאסר עולם.
האמריקנים עצרו את מפקד היחידה שבצע את הטבח, וולטר רדר, אזרח אוסטרי, בזלצבורג, והעבירו אותו לבריטים.
רדר הוסגר לאיטליה במאי 1948 כדי לעמוד לדין על פשעי מלחמה.
ב-1951 הוא נשפט בבית משפט צבאי איטלקי בבולוניה.
הוא נידון למאסר עולם בכלא הצבאי בגאטה.
הוא שוחרר ב-1985 וחזר לאוסטריה.
הוא מת שש שנים מאוחר יותר ב-1991.
בשנת 1998, במלאת 54 שנים לטבח, התנצל נשיא גרמניה יוהנס ראו בפני איטליה והביע את "צער ובושה עמוקים" בפני משפחות הקורבנות של מרזאבוטו.
בשנת 2007 נידונו, בהיעדרם, 10 מתוך 17 קציני האס.אס על רצח האזרחים.
בית משפט צבאי איטלקי בלה ספציה מצא אותם אשמים בדין ודן אותם למאסר עולם.
כן הם נדרשו לשלם פיצוי כספי לניצולים ולקרובי הקרבנות בסך 100 מיליון אירו.
טבח משפחת המלוכה של נפאל היה אירוע טבח שהתרחש ב-1 ביוני 2001, בו רצח בן המלוכה הנפאלי, הנסיך דיפנדרה, תשעה מבני משפחת המלוכה הנפאלית ופצע חמישה בני משפחה אחרים.
בין הנרצחים היו גם בירנדרה, מלך נפאל ואשתו איישוואריה, מלכת נפאל, הוריו של דיפנדרה, ואחיו ואחותו הנסיכים.
הטבח התבצע בשטח ארמון המלוכה נראינהיטי בקטמנדו, ששימש באותה עת כבית המגורים של המלוכה הנפאלית.
לאחר הטבח, בעודו שרוי בתרדמת לאחר שניסה להתאבד, הפך דיפנדרה למלך דה יורה של נפאל.
הוא מת שלושה ימים לאחר הטבח ודודו, גיינדרה, מונה למלך אחריו.
ההשפעות ארוכות הטווח של הטבח היו משמעותיות.
הטבח ערער בצורה קשה את ההערכה לה זכתה משפחת המלוכה מהחברה הנפאלית.
שלטונו האוטוקרטי של גיינדרה היה שנוי במחלוקת ולא מקובל בקרב רבים בחברה הנפאלית.
בתקופה שלאחר הטבח גברה הביקורת נגד בני משפחת המלוכה והחל מעקב מדוקדק אחרי מעשיהם.
עובדות אלה הובילו בסופו של דבר לביטול המלוכה ולהפיכתה של נפאל לרפובליקה פדרלית דמוקרטית.
שושלת שאה הוקמה בשנת 1769 עם מיגור מלכי שושלת מאלה ואיחודו של עמק קטמנדו על ידי שליט בן הגורקה, פריטהבי נראייאן שאה, למדינה אחת והקמת ממלכת נפאל.
בראשית מאה ה-19, החלה משפחת ראנה לצבור השפעה רבה בעיקר בשורות הצבא.
לאחר טבח קוט ב-1846, בו הרגו בני ראנה כחמישים מבני משפחת המלוכה ובכללם ראש הממשלה, לקחה משפחת ראנה את השלטון בפועל, כאשר ראש משפחת ראנה, ג'אנג בהדור ראנה, מינה עצמו לראש הממשלה והעביר סמכויות רבות מהמלך לידיו.
המינוי לתפקיד ראש הממשלה רב ההשפעה עבר בירושה מאז ועד שנת 1951 בין בני משפחת ראנה, בעוד שהמלכים ממשפחת שאה בעלי סמכות טקסית בלבד.
מכיוון שבהדור ראנה חיתן את שתי בנותיו עם בן המלך שמינה, הרי המלך ביקראם שאה שמלך מ-1875, היה נצר למשפחות ראנה ושאה גם יחד.
בעזרת לחץ של ממשלת הודו, נאלצה משפחת ראנה להשיב למלך את כוחו ובית המלוכה של שושלת שאה שב למעמדו כשליט אבסולוטי של נפאל בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1972 הוכתר בירנדרה מבית שאה, למלך נפאל.
במהלך שלטונו הפך בירנדרה את נפאל ממונרכיה אבסולוטית למונרכיה חוקתית לאחר שבנובמבר 1990, בלחץ דעת הקהל במדינה, חתם על חוק שאפשר הקמת מערכת רב-מפלגתית והגביל את סמכויות השלטון של המלך.
בירנדרה זכה להערצה רבה ממרבית תושבי הממלכה ורבים אף ראו בו התגלמות האל וישנו.
ב-1970 הוא נישא לאיישוואריה ראג'יהלאקשמי דאווי ראנה.
הנסיך ביר ביקראם שאה דיפנדרה (נולד ב-27 ביוני 1971)
הנסיכה שרוטי ביר ביקראם שאה (נולדה ב-15 באוקטובר 1976)
הנסיך ביר ביקראם שאה ניראנג'ן (נולד ב-6 בנובמבר 1977)
עם הולדתו, הפך הנסיך דיפנדרה, בנו הבכור של בירנדרה, ליורש העצר של הכתר הנפאלי.
דיפנדרה קיבל את השכלתו באיטון קולג' בבריטניה, באוניברסיטת טריבהובן בנפאל ובאקדמיה צבאית בעיר קריפאטי.
ב-1995, בהיותו באנגליה, פגש דיפנדרה והתאהב בדביאני ראנה בת ה-19, בתו של פוליטיקאי נפאלי ונצר לשושלת ראנה.
לפי הדיווחים שעלו בתקשורת העולמית לאחר הטבח, אימו של דיפנדרה, איישוואריה, בת גאה למשפחת ראנה, התנגדה לרצונו של דיפנדרה להינשא לראנה מכיוון שלא אהבה את אופייה וראתה בה נצר נחות לשושלת ראנה עקב העובדה שסבתא רבתא שלה הייתה הפילגש של מלך נפאל ולא אשתו החוקית.
לפי מספר דיווחים, איישוואריה התעמתה עם דיפנדרה ואיימה להפוך את ניראנג'ן, בנה הצעיר, ליורש העצר במקומו, אם הוא יחליט להינשא לדביאני, אף על פי שלפי החוקה הנפאלית, מינוי הבן הצעיר ליורש העצר לא היה חוקי.
ביוני 2001, עמד דיפנדרה לחגוג את יום הולדתו ה-30 בעודו עדיין רווק.
בניגוד אליו, אחיו הצעיר ניראנג'ן התכונן להודיע על נישואיו לבחירת ליבו.
תאריך ה-1 ביוני 2001 היה, לפי לוח השנה הנפאלי, יום שישי השלישי שחל באותו החודש.
בהתאם למסורת של משפחת המלוכה הנפאלית, התכנסה המשפחה המלכותית ביום זה למפגש משותף בארמון המלוכה נראינהיטי, בית המגורים של המלוכה הנפאלית.
למפגש הוזמנו 24 איש מבני המשפחה המלכותית.
במהלך אותו מפגש נערך הטבח במשפחת המלוכה.
ועדה שמינה המלך גיינדרה, אחיו של המלך בירנדרה, חקרה את הטבח שאירע במהלך המפגש במשך שבוע ימים.
הוועדה, שהורכבה משופט בית המשפט העליון של נפאל ודובר בית הנבחרים של נפאל, ראיינה למעלה מ-100 איש ובדו"ח הסופי שלה תיארה את השתלשלות האירועים באותו ערב.
לפי מסקנות הוועדה, החל מהשעה 19:30 שהה דיפנדרה שהיה מארח המפגש, בחדר הביליארד בארמון ושיחק ביליארד לבדו.
לפי דיווחי האורחים, במהלך שהותו בחדר, שתה דיפנדרה ויסקי ועישן סיגר ובו תערובת של חשיש כפי שנהג תמיד.
כאשר אחיו של דיפנדרה, הנסיך ניראנג'ן ובני משפחה נוספים, הבחינו שדיפנדרה החל להתנדנד והתקשה לעמוד על רגליו, הם הובילו אותו לחדר השינה שלו.
בדיקת פירוט שיחות הטלפון של דיפנדרה גילתה כי בזמן שהותו בחדר השינה, ביצע דיפנדרה מספר שיחות טלפון לדביאני ראנה.
ראנה העידה בפני הוועדה, אישרה את דבר קיום השיחות והוסיפה כי קולו של דיפנדרה נשמע חלש מעט בזמן השיחה ולכן היא התקשרה לעוזרו של דיפנדרה וביקשה ממנו לעלות לחדרו של דיפנדרה ולוודא שהכל בסדר איתו.
העוזר אישר את הדברים וטען כי הוא ועוזר נוסף עלו לחדר השינה של דיפנדרה ומצאו אותו שוכב על ריצפת החדר בעודו מנסה להוריד מעליו את חולצתו.
העוזר טען כי הם עזרו לדיפנדרה להתפשט ולאחר שסיימו נכנס דיפנדרה לשירותים שם הם שמעו קולות של הקאה.
לאחר שיצא מהשירותים פנה דיפנדרה לעוזריו וביקש מהם לעזוב את החדר.
בשעה 20:30 בערך התכנסו האורחים בארמון בחדר הביליארד.
בשעה 20:39, התקשר דיפנדרה בפעם האחרונה לדביאני ולדבריה אמר לה: .
לאחר שיחה זו, לבש דפינדרה מדי צבא ועזב את חדר השינה כשהוא חמוש בתת מקלע מסוג MP5, רובה סער מסוג M16 ואקדח של חברת גלוק.
דיפנדרה הגיע לחדר הביליארד וירה ירייה אחת מהתת מקלע לכיוון התקרה.
לאחר מכן ירה ופצע דיפנדרה את אביו, המלך בירנדרה, שעמד באותה העת לצד שולחן הביליארד ונשא נאום לאורחים.
דיפנדרה עזב את החדר אולם חזר זמן קצר לאחר מכן והחל לירות פעם נוספת, הפעם מרובה הסער.
דיפנדרה ירה פעם נוספת בבירנדרה ואז כיוון את נשקו לכיוון אחותו, הנסיכה שרוטי, וירה בה ובאורחים נוספים ששהו בחדר.
לאחר שסיים לירות, יצא דיפנדרה מחדר הביליארד.
מחוץ לחדר הוא הבחין באחיו, הנסיך ניראנג'ן מלווה באימו, המלכה איישוואריה וירה בשניהם.
זמן קצר לאחר מכן, הפנה דיפנדרה את אקדח הגלוק לכיוון גופו וירה בעצמו בניסיון להתאבד.
הוועדה קבעה כי, משרתים ומאבטחים ששהו בארמון הפעילו את האזעקה לאחר ששמעו את היריות ולאחר שהגיעו לחדר הביליארד החלו לבצע פעולות פינוי והצלה.
כל הנפגעים פונו לבית החולים עד השעה 21:30. מותם של המלכה איישוואריה, הנסיכה שרוטי והנסיך ניראנג'ן נקבע עם הגעתם לבית החולים.
המלך בירנדרה מת בבית החולים לאחר שהרופאים לא הצליחו להצילו.
הנסיך דיפנדרה פונה לבית החולים בעודו שרוי בתרדמת, ממנה לא התעורר ומת ב-4 ביוני, שלושה ימים לאחר מכן.
מלבדם, חמישה אנשים נוספים, כולם חברי משפחת המלוכה הנפאלית, נהרגו בטבח וחמישה בני משפחה אחרים נפצעו.
בדו"ח הוועדה צוין כי בזירת הטבח נמצאו 47 תרמילים של רובה הסער M-16, שני תרמילים של אקדח הגלוק ו-29 תרמילים של תת-המקלע MP5. לפי דו"ח הוועדה, הטבח כולו נמשך כ-15 דקות.
גופותיהם של בירנדרה ובני המשפחה המלכותית האחרים נשרפו בטקס מיוחד.
בהתאם לחוקה ולמסורת הנפאלית, מונה יורש העצר דיפנדרה למלך נפאל בעודו חסר הכרה ומחובר למכונת הנשמה.
גיינדרה, אחיו של המלך בירנדרה המנוח והשני בסדר הירושה לכתר הנפאלי, מונה לעוצר.
ב-4 ביוני, שלושה ימים לאחר הטבח, מת דיפנדרה בבית החולים וגיינדרה מונה למלך במקומו.
כל עת שדיפנדרה היה בחיים, טען גיינדרה כי מותם של בני המשפחה המלכותית נגרם כתוצאה מ"פליטת כדורים מנשק אוטומטי".
אולם לאחר מותו של דיפנדרה, טען גיינדרה כי אמר זאת רק עקב "סיבוכים חוקתיים" שכן לפי החוקה והמסורת הנפאלית, דיפנדרה לא יכל היה להיות מואשם בבית משפט בביצוע הטבח אם היה נשאר בחיים.
ועדת החקירה המיוחדת שמונתה על ידי גיינדרה קבעה כי דיפנדרה ביצע את הטבח.
הסברה הרווחת היא שכעסו של דיפנדרה על המכשולים שהוצבו בפניו בעת בקשתו לשאת לאישה את דביאני ראנה הוא שהוביל אותו לבצע את הטבח.
רבים מתושבי נפאל מטילים ספק באמינות התיאור כפי שהוצג על ידי גיינדרה, ושאכן דיפנדרה ביצע את הטבח.
ישנם הטוענים כי למעשה גיינדרה הוא זה שביצע את הטבח, בשיתוף פעולה עם שירות הביון ההודי.
האינטרס של גיינדרה בטבח ברור: המלוכה הייתה יכולה לעבור לידיו, רק במקרה ששני אחייניו ימותו.
בנוסף לזה, גיינדרה ובנו, הנסיך פאראס, היו מאוד לא פופולריים בקרב הציבור.
פוספה כמאל דאהל ראש המפלגה המאואיסטית בנפאל טען ברבים כי את הטבח ארגנה לשכת הביון של הודו או ה-CIA.
מכיוון שדיפנדרה היה ימני תוהים רבים מדוע התאבד בירייה בידו השמאלית ומדוע נורה פעם אחת בעוד שבמקום נמצאו שני תרמילים.
גופתו לא נותחה כך שתשובה ודאית לא קיימת.
דבר נוסף הרומז למעורבותו של גיינדרה, היא העובדה שבעוד שהמלך ומשפחתו נהרגו כולם, בקרב משפחתו של גיינדרה לא היו הרוגים (אף כי אשתו נפצעה אנושות).
לטענות קונספירטיביות אלו אין כל ביסוס בעדויות הניצולים, שהעידו כולם כי אכן דיפנדרה ביצע את הטבח.
מצדדי הקונספירציה מעלים את האפשרות כי כפיל של דיפנדרה היה היורה.
טבח נֶמֶרְסְדוֹרְף אירע בזמן מלחמת העולם השנייה, ב-21 באוקטובר 1944, כאשר הגיע הצבא האדום לכפר הגרמני נמרסדורף (Nemmersdorf, כיום נקרא מאיאקובסקויה , במחוז קלינינגרד) במזרח פרוסיה.
החיילים הסובייטיים טבחו באזרחים הגרמניים, וכן באזרחים צרפתיים ובלגיים ששהו במקום.
העובדות על האירוע שנויות במחלוקת: מרבית החוקרים סבורים שהטבח אכן אירע, אף כי משרד התעמולה הנאצי ניפח את ממדי האירוע למטרות תעמולה.
הגדוד השני, מחטיבת הטנקים ה-25, השייכת לקורפוס הטנקים השני של הארמייה הסובייטית האחת-עשרה, חצה את גשר אַנְגְרַפַּה והקים ראש גשר על הגדה המערבית של הנהר.
כוחות גרמניים ניסו לכבוש מחדש את הגשר, אך התקפותיהם נהדפו על ידי הטנקים הסובייטיים וכוחות חיל הרגלים המסייעים.
בזמן הפצצה אווירית תפסו כמה חיילים סובייטיים מחסה בבונקר מאולתר שבו כבר שהו 14 גברים ונשים מקומיים.
על פי עדותה של גֶרְדָה מֶצ'וּלָט, שנפצעה קשה, כאשר הגיע קצין סובייטי ופקד על האזרחים לצאת החוצה, ירו החיילים הרוסים באזרחים הגרמנים מטווח קרוב.
במהלך הלילה, חטיבת הטנקים ה-25 הסובייטית צוותה לסגת בחזרה מעבר לנהר ולתפוס עמדות מגננה לאורך נהר הרוֹמִינְטֶה (כיום נקרא קראסנאיאה (אדום ברוסית)).
הוורמאכט השתלט על נמרסדורף וגילה את התרחשות הטבח.
הגרמנים ארגנו ועדת חקירה בינלאומית לחקר המקרה, בראשות האסטוני היַלְמַר מַאֵה ונציגים אחרים ממדינות נייטרליות, כגון ספרד, שוודיה ושווייץ.
הוועדה שמעה דיווחים מוועדה רפואית.
זו דיווחה שכל הנשים בין המתים נאנסו (גילאיהן בין 8 ל-84).
משרד התעמולה הנאצי (בנפרד מן הוועדה), השתמש בביטאון המפלגה, "פלקישר באובכטר", וביומן הקולנוע השבועי, ה"ווֹכֶנשָׁאוּ" (Wochenschau), להאשים את הצבא האדום ברציחת עשרות אזרחים בנמרסדורף ובהוצאה להורג ללא משפט של כחמישים שבויי מלחמה צרפתיים ובלגיים, אשר נצטוו לטפל בסוסים, אך נחסמו על ידי הגשר.
נטען שהאזרחים נרצחו במהלומות אתי חפירה או קתות רובים.
עד לשנת 1991 והתפרקות ברית המועצות, סברו רוב החוקרים במערב כי אכן טבח נמרסדורף התרחש במלוא עוצמתו.
בתקופת המלחמה הקרה לא היה הדבר מקובל פוליטית להגן על ברית המועצות, והיה ידוע כי אירעו מקרים אחרים, דוגמת טבח יער קאטין, בהם אמנם התגלתה ברית המועצות במלא אכזריותה.
הטענה כאילו נעשה שימוש ציני בתעמולה על ידי משרד התעמולה הנאצי, עשויה הייתה להישמע כמגננה ללא ראיות מצד הסובייטים, אל מול התמונות ושמות הנרצחים שעמדו בפני החוקרים המערביים.
מגמה זו החלה להשתנות בשנת 1991, עם התפרקות ברית המועצות, כאשר הארכיונים הסובייטיים הפכו לזמינים עבור החוקרים, ובהם גם ארכיוני הצבא הסובייטי.
ההיסטוריון ברנרד פיש, שהיה בצעירותו חייל בוורמאכט, ונכח בעצמו בנמרסדורף לאחר הטבח, החליט לחקור את העניין להפריד בין העובדות לבין פרסומי משרד התעמולה הנאצי.
בספר עיון מחקרי שהוציא בשנת 1997 הוא שילב את החומר שנותר ברשומות ובהצהרות הרוסיות עם עדויות רבות משני הצדדים.
פיש מצא תיעוד ל-23 מקרי רצח של אזרחים בכל נמרסדורף, ולעוד 38 מקרי רצח בכפרים סמוכים, וכן מצא תיעוד לעשרה מקרי מוות נוספים לא מוסברים בנמרסדורף.
אולם לפי גילויי מחקרו, שאר תושבי הכפר לא נרצחו, ושמות הנרצחים השונים הנוספים לא היו בזמן האירוע בנמרסדורף, וכפי הנראה גופותיהם הובאו מכפרים אחרים או מהחזית, לאחר הטבח המיוחס, כך שכפי הנראה חלק גדול מהנרצחים לא היו קרבנות טבח שביצע הצבא הסובייטי בנמרסדורף.
לפי הידוע כיום, אמנם בוצע בנמרסדורף רצח חפים מפשע, על ידי חיילי הצבא הסובייטי, וכפי הנראה אירעו גם מעשי אונס, אך סביר שהדבר לא אירע בסדר הגודל שתואר על ידי גרמניה הנאצית ונופח לממדים גדולים בהרבה, לצורכי תעמולה.
טבח ליל כל הקדושים הוא הכינוי לארגון מחדש שעשה נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד, ובמסגרתו הדיח אנשים מתפקידים רבים בעקבות פרשת ווטרגייט.
השינויים נערכו ב-4 בנובמבר 1975, והם היו:
הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי, הוחלף בברנט סקוקרופט.
ויליאם קולבי, ראש ה-CIA, הוחלף על ידי ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
(לימים נשיא המדינה) קולבי קיבל הצעה להתמנות לנציג הקבוע של ארצות הברית בנאט"ו, אך הוא סירב.
ג'יימס ר' שלזינגר, מזכיר ההגנה של ארצות הברית, הוחלף בראש סגל הבית הלבן דונלד רמספלד.
סגנו ובן חסותו של רמספלד, דיק צ'ייני (מי שיכהן מאוחר יותר כסגן נשיא ארצות הברית) מונה לראש סגל הבית הלבן.
בהמשך הוחלף גם מזכיר המסחר של ארצות הברית.
עקב לחץ של המפלגה הרפובליקנית, הכריז גם סגנו של פורד, נלסון רוקפלר, שלא יתמודד לקדנציה שנייה תחת פורד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1976.
טבח נוקריה היה מעשה טבח שביצע לכאורה המצביא הקרתגי חניבעל ברקה בתושבי העיר נוקריה (Nuceria) בשנת 216 לפנה"ס.
חוקרים מודרניים מטילים ספק באמיתות הסיפור.
העיר נוקריה (Nuceria) הייתה עיר חשובה בקמפניה, היא הובאה בברית עם הרפובליקה הרומית בשנת 307 לפנה"ס, ונותרה נאמנה לברית במשך כל שנות קיומה.
בשנת 216 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפונית השנייה, הביס המצביא הקרתגי חניבעל ברקה שמונה לגיונות רומאיים בקרב קאנאי.
חניבעל לא ניצל את ניצחונו כדי לכבוש את רומא עצמה, והעדיף לנסות להעביר לצידו את ערי קמפניה ולעורר מרד כללי נגד רומא.
העיר העשירה קפואה פתחה בפניו את שעריה, וחניבעל הפך אותה לבסיס הראשי שלו.
הדיקטטור הרומאי מרקוס יוניוס פארה, יצא באזור נובמבר של אותה שנה לאזור העיר קאסילינום, עם 25,000 חיילים.
חניבעל, שחשש שנוכחות של צבא רומאי בקמפניה תעורר מרד אנטי-קרתגי בקפואה, פתח בהתקפה על מחנהו של פארה והכריח אותו לסגת.
לאחר מכן הטיל מצור על קאסילינום והרעיב אותה קשות.
לאחר התגוננות שנמשכה בערך חודשיים, נכנעה קאסילינום והתירה לחניבעל להותיר חיל מצב קרתגי בשטחה.
במקביל להטלת המצור על קאסילינום תקף חניבעל שתי ערים נוספות נוקריה ואקרי (Acerrae).
על הקרב עצמו ידוע מעט מאוד.
חניבעל הטיל מצור, והרעיב את העיר.
הוא הגיע להסדר עם התושבים על פיו הם יורשו לעזוב עם בגד אחד לכל אחד, ולאחר שהתושבים התפנו הוא התיר לחייליו לבזוז ולשרוף את העיר, מעשה מקובל מאוד בעת העתיקה.
ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס מתאר כך את שאירע לאחר כניעת העיר:
גרסה דומה מופיעה אצל ההיסטוריון הביזנטי יואנס זונאראס שהסתמך בחיבורו על דיו קסיוס.
ההיסטוריון היווני אפיאנוס מתאר כך את האירוע:
גרסה זהה כמעט לזו של אפיאנוס מוסר הסופר ולריוס מקסימוס.
על פי המתואר חניבעל נהג בדרך דומה גם בתושבי אקרי.
להיסטוריונים רומאים או יוונים מהעת העתיקה היה אינטרס ברור להכפיש בכל הזדמנות את שמו של חניבעל.
אולם לא ברור כמה אמת יש בתיאורים אלה אם בכלל.
במבחן המציאות נראה שרק לעיתים נדירות עבר חניבעל על כללי המלחמה שהיו מקובלים בעת העתיקה – הוא מעולם לא הפר בריתות, נהג כבוד בגופות אויביו, וגילה כבוד כלפי מקדשים והיכלים.
בדיקה היסטורית וארכאולוגית הוכיחה שהסיפור הוא המצאה.
בדיקה שנערכה מעלה שלא היה ניתן לחנוק אנשים באמצעות בתי מרחץ רומיים.
בנוסף, שני המקורות הטובים ביותר הקיימים לאותה תקופה, פוליביוס וטיטוס ליוויוס, אינם מזכירים כלל את המאורע.
טבח מאונטיין מדוז היה סדרה של התקפות על שיירת העגלות של קבוצת המהגרים חבורת בייקר-פנצ'ר (Baker–Fancher party) במאונטיין מדוז בדרום יוטה.
ההתקפות החלו ב-7 בספטמבר 1857 והגיעו לשיאן ב-11 בספטמבר 1857, כאשר מרבית המהגרים נרצחו על ידי חברים במיליציה הטריטוריאלית של יוטה של המורמונים בעזרת אינדיאנים בני פאיוט.
המיליציה המכונה רשמית לגיון נאוו (Nauvoo Legion) הייתה מורכבת ממתיישבים מורמונים מדרום יוטה.
במטרה לא להשאיר עדים ובכך למנוע פעולות תגמול רצחו התוקפים את כל המבוגרים והילדים הגדולים – כ-120 גברים, נשים וילדים.
התוקפים השאירו בחיים רק 17 ילדים שהיו בני פחות משבע שנים.
שיירת העגלות, בעיקר של משפחות מארקנסו, הייתה בדרכה לקליפורניה בנתיב שעבר דרך טריטוריית יוטה, בתקופה של עימות שכונה אחר-כך מלחמת יוטה.
לאחר שהגיעה לסולט לייק סיטי המשיכה חבורת בייקר-פנצ'ר את דרכה דרומה, ובסופו של דבר עצרה למנוחה במאונטיין מדוז, מילולית "שדות האחו ההרריים", אזור גבוה שהיו בו מים ומרעה לסוסים.
בזמן שהמהגרים חנו במקום, איחדו כוחות כמה מנהיגים של המיליציה, כולל אייזק הייט (Isaac C.
Haight) וג'ון דויל לי, במטרה לארגן התקפה על השיירה.
במטרה ליצור מצג שווא של תוקפנות אינדיאנים הייתה התוכנית של המיליציה לחמש כמה אינדיאנים מהפאיוט דרומיים ולשכנע אותם להצטרף אל החבורה העיקרית של אנשי המיליציה שלהם, מחופשים כאינדיאנים, בהתקפה.
במהלך ניסיון ההתקפה הראשון על שיירת העגלות המהגרים נלחמו בחזרה, והתפתח מצור בן חמישה ימים.
בסופו של דבר החלו מנהיגי המיליציה לחשוש שמא ראו חלק מהמהגרים אנשים לבנים בין התוקפים ה"כביכול אינדיאנים" וגילו את זהות תוקפיהם.
עקב כך הורה מפקד המיליציה ויליאם דיים (William H.
Dame) לכוחותיו להרוג את המהגרים.
בשלב זה החלו המזון והמים לאזול בקרב המהגרים והם הרשו לכמה חברים מהמיליציה שנשאו דגל לבן להיכנס למחנה שלהם.
חברי המיליציה הבטיחו למהגרים שהם מוגנים וליוו אותם מהביצורים הזמניים שהכינו.
לאחר שצעדו מרחק מסוים מהמחנה תקפו אנשי המיליציה בעזרת כוחות שהתחבאו בסמוך את המהגרים והרגו את כל מי שחשבו שהוא בוגר מספיק על מנת להיות עד פוטנציאלי שידווח על ההתקפה.
לאחר הטבח קברו מבצעי הפשע בחיפזון את הקורבנות, כשהם מותירים את הגופות פגיעות לחיות הבר ולפגעי האקלים.
משפחות מקומיות אימצו את הילדים שניצלו מהטבח, ורכושם של הקורבנות הוצע למכירה פומבית.
חקירת האירוע, שהופסקה עקב מלחמת האזרחים האמריקנית, הובילה לתשעה כתבי אישום במהלך 1874. מתוך תשעת הנאשמים רק ג'ון דויל לי נשפט.
לאחר שני משפטים בטריטוריית יוטה, הורשע דויל על ידי חבר מושבעים, ונגזר עליו עונש מוות.
הוא הוצא להורג בירייה ב-23 במרץ 1877.
היסטוריונים מייחסים את הטבח לצירוף גורמים, כולל היסטריה בשל החשש לפלישה לטריטוריה של המורמונים, והטפות של מנהיגי המורמונים כנגד זרים, שהיו חלק מהתופעות החריגות של תקופת הרפורמציה המורמונית.
החוקרים חלוקים בשאלה האם ההנהגה הבכירה של המורמונים, כולל בריגהם יאנג, הסיתה לטבח או שהאחריות לו היא של המנהיגים המקומיים בדרום יוטה.
בתחילת 1857 החלו כמה קבוצות של מהגרים מצפון-מערב ארקנסו את מסעם לקליפורניה, כאשר הם התקבצו יחד מאוחר יותר ליצור את הקבוצה הידועה כחבורת בייקר-פנצ'ר.
מרבית הקבוצות הגיעו ממחוזות מריון, קראופורד, קרול, וג'ונסון בארקנסו והתקבצו לשיירת עגלות בבלרס סטנד (Beller's Stand), דרומית להריסון (Harri son) בארקנסו במטרה להגר לדרום קליפורניה.
בתחילה התייחסו לקבוצה זו הן כשיירת בייקר (Baker train) והן כשיירת פרקינס (Perkins train), אבל לאחר שהצטרפו אליה שיירות נוספות והיא עשתה דרכה מערבה, החלה להיקרא שיירת (או חבורת) בייקר-פנצ'ר.
היא נקראה על שם "קולונל" אלכסנדר פנצ'ר (Alexander Fancher), שכבר עשה את המסע לקליפורניה פעמיים קודם לכן, והפך למנהיג החבורה.
בסטנדרטים של אותה תקופה הייתה חבורת בייקר-פנצ'ר אמידה, מאורגנת בקפידה, ומצוידת היטב למסע.
בדרך הצטרפו אליהם משפחות ובודדים ממדינות אחרות, כולל מיזורי.
חבורה זו הייתה עשירה יחסית ותכננה להצטייד מחדש באספקה בסולט לייק סיטי, כפי שעשו מרבית שיירות העגלות באותה תקופה.
החבורה הגיעה לסולט לייק סיטי כשהיו בה כ-120 חברים.
בתקופה בה הגיעה החבורה אורגנה טריטוריית יוטה כדמוקרטיה תאוקרטית בהנהגתו של בריגהם יאנג, שהקים מושבות לאורך שביל קליפורניה והשביל הספרדי הישן.
זמן קצר לפני הגעת החבורה הוציא נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן צו ובו הורה על משלוח כוחות צבא ליוטה.
שמועות התרוצצו בטריטוריה על המניעים לתנועות כוחות צבא פדרליים.
יאנג פרסום פקודות שונות, כשהוא מאיץ באוכלוסייה להתכונן לבואם של הכוחות.
בסופו של דבר הכריז יאנג על ממשל צבאי והורה לאגור מזון.
חבורת בייקר-פנצ'ר נתקלה בסירוב של סוחרי סולט לייק סיטי לרכוש מהם אספקה, בגלל ההוראה של יאנג לאגור מזון, והחליטה לעזוב את היישוב ולהמשיך דרך השביל הספרדי הישן שעבר בדרום יוטה.
סמית (George Albert Smith, אחד משנים עשר השליחים (Quorum of the Twelve Apostles) שבראש הכנסייה המורמונית) מפארוון (Parowan) ברחבי דרום יוטה כשהוא מורה למתיישבים המורמונים שם לאגור מזון לקראת העימות הצפוי.
ב-25 באוגוסט, בדרכו חזרה לסולט לייק סיטי, חנה סמית בסמוך לחבורת בייקר-פנצ'ר בקורן קריק (Corn Creek, סמוך ליישוב קנוש (Kanosh) של ימינו), 110 קילומטרים צפונית לפראוון.
החבורה עברה כ-270 קילומטרים בדרכם דרומה מסולט לייק סיטי, וג'ייקוב המבלין (Jacob Hamblin), שהיה בחבורתו של סמית, הציע להם שהשיירה תמשיך בשביל ותיתן לבקר שאיתם מנוחה במאונטיין מדוז, עמק שהיה בו מרעה טוב והיה סמוך לחווה.
אף שעדים רבים העידו שהחבורה הייתה שוחרת שלום ושחבריה התנהגו היטב לאורך הדרך, התפשטו שמועות על התנהגות תוקפנית ומאיימת ומעשי פשע אחרים.
הסרן ג'יימס הנרי קרלטון (James Henry Carleton; 1873-1814) שעמד בראש החקירה הפדרלית הראשונה של הטבח, שתוצאותיה פורסמו ב-1859. הוא תיעד טענה של המבלין שהשיירה לכאורה הרעילה מעיין בסמוך לקורן קריק, ועקב כך מתו 18 פרות ושניים או שלושה אנשים שאכלו מהבשר המורעל.
קרלטון ראיין אבא לילד שלכאורה מת מהמעיין המורעל, והאמין בכנות של האב המתאבל.
אבל הוא כלל גם תצהיר מחוקר שלא האמין שחברת פנצ'ר הייתה מסוגלת להרעיל את המעיין, בהתחשב בגודלה.
קרלטון הזמין את הקוראים לשקול הסבר פוטנציאלי לשמועות על מעשי הפשע, כשהוא מציין את האווירה הכללית של החשדנות בקרב המורמונים כלפי זרים באותה תקופה, שנראה כי חלק מהמקומיים קינאו בעושר של חבורת פנצ'ר.
חבורת בייקר-פנצ'ר עזבה את קורן קריק והמשיכה כ-200 קילומטרים כשהיא עוברת את פארוון, וסידר סיטי, קהילות מורמוניות של דרום יוטה שהונהגו בהקבלה על ידי ויליאם דיים (William H.
Dame) ואייזק האייט (Isaac C.
האייט ודיים היו בנוסף המנהיגים הצבאיים הבכירים האזוריים של לגיון נאוו (המיליציה המורמונית).
כשחבורת בייקר-פנצ'ר התקרבה לאזורם נערכו מפגשים של המנהיגים המקומיים בסידר סיטי ובפארוון שבהם התלבטו איך לממש את ההכרזה של בריגהם יאנג על הממשל הצבאי.
ב-4 בספטמבר נפגש האייט עם ג'ון דויל לי שפעל בקרב האינדיאנים והעלה את הרעיון שלי יתקוף את השיירה עם אינדיאנים בני בריתו.
ביום ראשון, 6 בספטמבר, ניהל האייט את מושב המועצה השבועי לאחר התפילות בכנסייה, והעלה את השאלה מה לעשות במהגרים.
הועלו במסגרת הישיבה טענות שהמהגרים התפארו שהם עומדים "להרוג כל מורמוני ארור" ושבכוונת חלק מהמהגרים להמתין לצבא האמריקני העתיד לפלוש ליוטה ולהצטרף אליו.
הוא הציע שאינדיאנים יבצעו טבח בחבורה.
ההצעה נידונה, אבל לא כל חברי המועצה הסכימו שזו דרך הפעולה הנכונה.
המועצה החליטה שלא לנקוט שום פעולה עד שהאייט ישלח שליח מהיר, ג'יימס האסלם, למחרת לסולט לייק סיטי (מסע בן שישה ימים הלוך ושוב על גב סוס) על מנת לקבל עצה מבריגהם יאנג, כיוון שביוטה טרם פעלו שירותי טלגרף.
לאחר שהמועצה התפזרה החליט האייט לשלוח שליח דרומה לג'ון דויל לי.
מה אמר האייט ללי נותר בגדר תעלומה, אבל בהתחשב בתזמון ייתכן שזה היה קשור להחלטה של המועצה לחכות לעצה מבריגהם יאנג.
אבל בכל מקרה לי עזב את ביתו באותו יום בלוויית חבורה של 15 אינדיאנים משבט פאיוט בדרכו למאונטיין מדוז.
חבורת בייקר-פנצ'ר הגיעה בתחילת ספטמבר למאונטיין מדוז במצב רוח שפוף, לאחר שניסיונותיהם לרכוש אספקה נדחו על ידי המורמונים.
מאונטיין מדוז הייתה נקודת עצירה ידועה בשביל הספרדי הישן והחבורה מצאה בו שפע מים ומרעה לבקר ולסוסים.
הם תכננו לנוח במקום כמה ימים ולהתאושש לפני שימשיכו בקטע הבא במסעם בן ה-64 קילומטרים שהיה עתיד לקחתם מחוץ לגבולות יוטה, אבל ב-7 בספטמבר הותקפה החבורה על ידי חברי המיליציה המחופשים לאינדיאנים ואינדיאנים משבט פאיוט.
חבורת בייקר-פנצ'ר הגנה על עצמה בכך שיצרה מעגל מהעגלות והנמיכה אותם כשהגלגלים של כל עגלה קשורים לעגלה הבאה, יחד עם חפירת שוחות רדודות והשלכת החול מתחת לעגלות ובתוכם, תוך יצירת מחסום חזק יותר.
שבעה מהגרים נהרגו בתחילת ההתקפה ונקברו בתוך מחנה העגלות המכותרות.
ההתקפה נמשכה חמישה ימים שבמהלכם לא הייתה למשפחות הנצורות גישה למים או לבשר ציד והתחמושת שלהם הלכה ואזלה.
בינתיים החלו המנהיגים של המיליציה לחשוש שחלק מהמהגרים ראו אנשים לבנים בין התוקפים, וקרוב לוודאי שגילו את הזהות האמיתית של תוקפיהם.
עקב כך נפלה ההחלטה להרוג את כל המהגרים, למעט ילדים קטנים.
ארבעה מתוך תשעת חברי המיליציה המורמונית של הרגימנט העשירי"בריגדת הברזל", שהואשמו ב-1874 ברצח ובקשירת קשר לרצח(לא מוצגים: ויליאם ה.
סטיוארט • אלוט וילדן • סמיואל ג'וקס • ג'ורג אדאיר הבן)''' אייזק האייט (Isaac C.
Haight) – מפקד גדוד – מת ב-1886 באריזונהמייג'ור ג'ון היגבי (John H.
Higbee) שלגביו נטען כי צעק את הפקודה להתחיל ברצח.
הוא טען כי השתתף בחוסר רצון בטבח ורק השתתף בקבורת הנרצחים שחשב כי היו קורבנות של "התקפת אינדיאנים"מייג'ור ג'ון דויל לי, שוטר, שופט ונציג הממשל כלפי האינדיאנים.
לאחר שקשר קודם עם מפקדו הישיר, אייזק האייט, לי הוביל את ההתקפה הראשונית, ובטענה שקרית הציע למהגרים מעבר בטוח קודם לצעידתם בת הקילומטר אל השדה שבו נטבחו לבסוף.
הוא היה המשתתף היחיד שהורשע.פיליפ קלינגנסמית (Philip Klingensmith), בישוף בכנסייה המורמונית וטוראי במיליציה.
הוא השתתף ברציחות, ולאחר-מכן הפך עד מדינה כנגד חבריו, לאחר שעזב את הכנסייה.
ביום שישי, 11 בספטמבר 1857, ניגשו שני אנשי מיליציה לעגלות של חבורת בייקר-פנצ'ר כשהם מנופפים בדגל לבן ואליהם הצטרף ג'ון דויל לי שהיה איש קשר עם האינדיאנים וקצין במיליציה.
לי סיפר למהגרים המותשים מהקרב שהוא ניהל משא ומתן עם התוקפים בני הפאיוט והם הסכימו להפסקת אש, ולכך שהמהגרים יצאו בשלום תוך הגנה של המורמונים על מנת לשוב לסידר סיטי מרחק של 58 קילומטרים משם בתמורת להעברת כל הבקר, הסוסים והאספקה שאיתם לידי האינדיאנים.
חברי המיליציה נשבעו לשמור בסוד את האירוע.
התוכנית הייתה להאשים את האינדיאנים בטבח.
חברי המיליציה הותירו בחיים ילדים קטנים מתוך מחשבה שהם צעירים מדי על מנת שיוכלו להעיד מה אירע.
ילדים אלו אומצו על ידי משפחות מורמוניות.
שבעה עשר ילדים חולצו אחר-כך על ידי הצבא האמריקני והוחזרו לקרובים בארקנסו.
חלק מרכושם של הנרצחים נלקח על ידי האינדיאנים שהיו מעורבים באירוע, אבל מרבית חפצי הערך והבקר נלקחו על ידי המורמונים בדרום יוטה, כולל ג'ון דויל לי.
חלק מהבקר נלקח לסולט לייק סיטי ונמכר או נסחר.
יתרת הרכוש האישי של בני חבורת בייקר-פנצ'ר נלקח לבית המעשר בסידר סיטי למכירה פומבית למורמונים בני המקום.
חקירה ראשונה נערכה על ידי בריגהם יאנג שראיין את ג'ון דויל לי ב-29 בספטמבר 1857. ב-1858 שלח יאנג דו"ח למפקח על ענייני האינדיאנים בממשל הפדרלי (Commissioner of Indian Affairs) ובו הצהיר כי הטבח היה מעשה ידיהם של אינדיאנים.
מלחמת יוטה דחתה כל חקירה על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית עד 1859, כאשר ג'ייקוב פורניי (Jacob Forney) ומייג'ור ג'יימס הנרי קרלטון מצבא ארצות הברית ערכו חקירות.
קרלטון מצא במאונטיין מדוז שיער נשים שהסתבך בשיחים ועצמות ילדים עדיין בזרועות אימהותיהם.
קרלטון אמר אחר כך שהיה זה "מראה שלא יישכח לעולם".
לאחר שאספו גולגולות ועצמות של הנרצחים קברו אותם החיילים בפיקודו של קרלטון והקימו על הקבר גל אבנים וצלב.
קרלטון ראיין כמה מתיישבים מורמונים מקומיים ומנהיגים של שבטי הפאיוט, והגיע למסקנה שהייתה מעורבות של מורמונים בטבח.
הוא סיכם את ממצאיו בדו"ח במאי 1859, ושלח אותו לעוזר לראש כוח אדם בצבא ארצות הברית.
ג'ייקוב פורניי, מפקח ראשי לעניינים אינדיאנים ביוטה, ערך אף הוא חקירה שכללה ביקור באזור בקיץ 1859 וחילץ רבים מילדיהם של קורבנות הטבח שאומצו על ידי משפחות מורמוניות, ואסף אותם במטרה להסיע אותם לקרוביהם בארקנסו.
פורניי הגיע למסקנה כי הפאיוט לא פעלו לבדם והטבח לא היה יכול להתרחש בלי השתתפות של המתיישבים הלבנים.
בדו"ח ששלח קרלטון לקונגרס של ארצות הברית הוא כינה את הטבח ההמוני "פשע מרושע", והאשים מנהיגים מקומיים ובכירים מהכנסייה בביצוע הטבח.
שופט פדרלי שנשלח לטריטוריה לאחר מלחמת יוטה במרץ 1859, השופט ג'ון קרדלבאו (John Cradlebaugh; 1872-1819), כינס את חבר המושבעים הגדול בפרובו ביוטה בנוגע לטבח, אבל חבר המושבעים דחה כל הכנת כתבי אישום.
עם זאת, קרדלבאו ערך סיור באזור מאונטיין מדוז בליווי צבאי.
קרדלבאו ניסה לעצור את ג'ון דויל לי, אייזק האייט וג'ון היגבי, אבל הם נמלטו לפני שניתן היה לאתרם.
קרדלבאו האשים בפומבי את בריגהם יאנג כמי שהסית לטבח ולכן "שותף לפני ביצוע הפשע".
השופט המורמוני המחוזי אליאס סמית אסר את יאנג בתוקף צו טריטוריאלי, ככל הנראה כדרך למנוע את מאסרו ומשפטו במערכת המשפט הפדרלית שהמורמונים חשדו שהיא נגדם.
כיוון שבסופו של דבר לא הוכנו כתבי אישום פדרליים יאנג שוחרר.
חקירות נוספות, שנקטעו עקב מלחמת האזרחים האמריקנית, התחדשו שוב ב-1871 כאשר התובעים קיבלו תצהיר מפיליפ קלינגנסמית.
קלינגנסמית היה בישוף בכנסייה המורמונית ונפח מסידר סיטי, אבל בהגיע שנות ה-70 של המאה ה-19 הוא עזב את הכנסייה ועקר לנבדה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 הוגשו כתבי אישום כנגד לי, דיים, פיליפ קלינגנסמית ושניים נוספים (אלוט וילדן (Ellott Willden) וג'ורג' אדאיר (George Adair) הבן), והם נאסרו.
צווים הוצאו במטרה להביא למעצרם של ארבעה אחרים (האייט, היגבי, ויליאם ק.
Stewart) וסמיואל ג'וקס (Samuel Jukes)) שירדו למחתרת.
קלינגנסמית קיבל חנינה מראש בתמורה להסכמתו להעיד.
בריגהם יאנג נידה מהכנסייה כמה מהמשתתפים בטבח, כולל האייט ולי ב-1870. הממשל הציע פרס של 500 דולרים בגין לכידתם של האייט, היגבי וסטיוארט, בעוד שהתובעים החליטו בסופו של דבר שלא להגיש כתבי אישום כנגד דיים וילדן ואדאיר.
משפט זה הוביל לחבר מושבעים תלוי ב-5 באוגוסט 1875. המשפט השני של לי החל ב-13 בספטמבר 1876, בפני חבר מושבעים שכולו מורמוני.
לפני שהוצא להורג ב-23 במרץ 1877 (20 שנים אחרי הטבח) טען לי כי הוא משמש שעיר לעזאזל לשותפים האחרים לטבח.
בריגהם יאנג הצהיר כי גורלו של לי היה מוצדק, אבל הוא לא כיפר על פשעו.
הדו"ח הראשון על האירוע נעשה ב-1859 בידי קרלטון, שצבא ארצות הברית הטיל עליו לחקור את האירוע ולקבור את הגופות החשופות עדיין במאונטיין מדוז.
אף על פי שהטבח תואר במידה מסוימת בתקשורת במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19. התקופה הראשונה של פרסום בקנה מידה לאומי נרחב על הטבח החלה סביב 1872, אחרי שהחוקרים השיגו את הווידוי של קלינגסמית.
Waite) לאור את הספר "היסטוריה אותנטית של בריגהם יאנג" (An Authentic History Of Brigham Young) ובו תיאור המאורעות.
ב-1872 כתב מארק טוויין על הטבח דרך העדשות של דעת הקהל האמריקנית בת זמנו בנספח לספר המסעות Roughing It האוטוביוגרפי למחצה.
ב-1873 היה הטבח נושא בולט בספר ההיסטוריה של המורמונים "הקדושים מהרי הרוקי" (The Rocky Mountain Saint), שכתב תומאס סטנהאוס (T.
Stenhouse), מורמוני שעזב את הכנסייה.
העיתונים הגדולים כיסו את משפטי לי מקרוב מ-1874 עד 1876, והוצאתו להורג ב-1877 כוסתה בצורה נרחבת.
הטבח טופל בצורה נרחבת בכמה מחקרים היסטוריים, החל בווידוי של לי ב-1877, שביטא את דעתו שג'ורג' סמית נשלח לדרום דקוטה על ידי בריגהם יאנג במטרה ליזום את הטבח.
ב-1910 היה הטבח נושא לספרון מאת ג'וזיה גיבס (Josiah F.
Gibbs), שגם הוא ייחס ליאנג ולסמית אחריות לטבח.
ב-1915 תואר הטבח בספרו של ג'ק לונדון "The Star Rover" מנקודת מבטו של נער צעיר, ג'סי, הבן של קפטן פנצ'ר.
עבודת המחקר המקיפה והמפורטת הראשונה שהשתמשה בשיטות היסטוריות מודרניות הייתה "טבח מאונטיין מדוז" (The Mountain Meadows Massacre) ב-1950 על ידי חואניטה ברוקס (Juanita Brooks), חוקרת מורמונית שחיה בסמוך לאזור בדרום יוטה.
ברוקס לא מצאה עדות למעורבות ישירה של בריגהם יאנג, אבל האשימה אותו בהפרעה לחקירה ובהסתה שעוררה את ההתקפה.
בתחילה הכחישה הכנסייה המורמונית מעורבות כלשהי של מורמונים, ואז שתקה בנושא.
ב-1872 היא נידתה כמה מהמשתתפים בשל חלקם בטבח.
מאז, הכנסייה המורמונית גינתה את הטבח והודתה במעורבות של מנהיגים מורמונים מקומיים בו.
בספטמבר 2007 פרסמה הכנסייה מאמר בביטאונה המציין 150 שנים מאז שהטרגדיה התרחשה.
האנדרטה הראשונה שהנציחה את הקורבנות נבנתה שנתיים לאחר הטבח בידי מייג'ור קרלטון והחיילים בפיקודו.
האנדרטה הייתה גל אבנים פשוט שהורם מעל קברם של 34 קורבנות ובראשו הוצב צלב מעץ ארז.
האנדרטה נתגלתה הרוסה וצבא ארצות הברית הקים אותה מחדש ב-1864. לפי כמה דיווחים האנדרטה נהרסה ב-1861, כאשר משלחת בראשות בריגהם יאנג הגיעה למאונטיין מדוז.
וילפורד וודרף (Wilford Woodruff), שאחר-כך התמנה לנשיא הכנסייה, טען שלאחר שקרא את הכתובת החרותה על הצלב: "הנקמה היא שלי, כה אמר האל.
אני אשיב כגמולם", הגיב יאנג, "צריך להיות הנקמה היא שלי והשבתי מעט".
ב-1932 בנו תושבים מהאזור חומת הנצחה סביב שרידי האנדרטה.
החל ב-1988 תכננה אגודת מאונטיין מדוז (Mountain Meadows Association), שחבריה צאצאים של קורבנות חבורת בייקר-פנצ'ר ומורמונים, אנדרטה חדשה באתר.
האנדרטה הושלמה ב-1999 והיא מתוחזקת על ידי מחלקת הפארקים של יוטה.
ב-1955 על מנת להנציח את קורבנות הטבח הוקמה אנדרטה בכיכר העיר של הריסון בארקנסו.
מצד אחד של האנדרטה יש מפה וסיכום של הטבח, ובצד השני רשימה של שמות הקורבנות.
ב-2005 נבנה בקארולטון (Carrollton) העתק של גל האבנים מ-1859, והוא מתוחזק על ידי "קרן המונומנט של מאונטיין מדוז" (Mountain Meadows Monument Foundation).
ב-2007 נערך במאונטיין מדוז טקס לציון 150 שנים לטבח.
כ-400 משתתפים, כולל רבים מהצאצאים של קורבנות הטבח ונציג בכיר של הכנסייה המורמונית השתתפו בטקס.
ב-2011 הוכרז המקום אתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) לאחר מאמצי שתדלנות משותפים של צאצאי הקורבנות והכנסייה המורמונית.
ב-2014, לאחר שחקר את המסמכים של צבא ארצות הברית ובדק את האתר, הגיע הארכאולוג אוורט בסט (Everett Bassett) למסקנה ששני קברי ההמונים של קורבנות הטבח שחשבו כי הם באתר של האנדרטה שהקימה הכנסייה המורמונית, הם בפועל במקום אחר שהוא קרקע פרטית.
אגודת מאונטיין מדוז מנסה להגיע להסכמה עם בעל הקרקע לשימור האתרים כמונומנט לאומי.
ב-2025 סדרת הטלוויזיה "אדמה סוררת" של נטפליקס עסקה בטבח.
טבח סינג'אר או הטבח בעם היזידי בוצע במהלך חודש אוגוסט 2014 על-ידי כוחותיו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש), בעיירה סינג'אר ובכפרים ועיירות יזידיים נוספים הסמוכים לרכס הרי סינג'אר, הנמצא בחלקו המערבי והמישורי של מחוז נינווה, כ-120 ק"מ ממערב לעיר מוסול ובקרבת הגבול הסורי-עיראקי.
במהלך הטבח הוצאו להורג כ-5000 יזידים על-ידי כוחות ארגון המדינה האסלאמית, בין 5000–7000 נחטפו ובהם נשים רבות שנמכרו לעבדות או שנאלצו להתאסלם וכ-50,000 יזידים שחיו בסכנת השמדה חולצו על-ידי הכוחות הלוחמים.
כ-280,000 מן היזידים תושבי אזור סינג'אר נפלו קורבן לטבח.
חלקם ברחו לחבל הכורדי, חלקם ברחו להר סינג'אר ונלכדו עליו משום שאנשי המדינה האסלאמית הקיפו אותו, ואחרים נפלו בידי המדינה האסלאמית.
הניצולים חולצו ב-7 באוגוסט 2014, בעזרת לוחמי ארגון ה-YPG.
ארצות הברית ובריטניה העניקו סיוע אווירי לכוחות היחידות להגנת העם (YPG) שפרצו נתיב מילוט בשטחים שנכבשו על-ידי המדינה האסלאמית ומיליטו באמצעותו את היזידים הנצורים על ההר לשטח סוריה.
כחלק מהמאבק על הכרה ברצח העם, במאי 2021 צוות חוקרים של האו"ם קבע שארגון המדינה האסלאמית ביצע רצח עם כנגד העם היזידי בעיראק.
צוות החוקרים קבע שעדויות היזידים "ברורות ומשכנעות" וכי לאנשי המדינה האסלאמית קיימת אחריות בלעדית לפשע רצח העם כנגד העם היזידי.
היזידים נרדפו במשך שנים ארוכות, עוד קודם לרדיפת הארגון המדינה האסלאמית.
לאורך ההיסטוריה, שכניהם המוסלמים של היזידים ראו בהם "עובדי שטן", והאחרונים נאלצו לחיות במנוסה מתמדת.
הם חוו רדיפות בידי גורמים אסלאמיים עוד מימי האימפריה העות'מאנית, ובתוך כך בוצעו בהם מעשי טבח במהלך התקופה החמידית 1891 –1894 (במקביל לרצח העם הארמני).
הרדיפות וההתקפות הרבות שחוו היזידים, נבעו בשל תפיסת מוסלמים רבים את דתם הייחודית כעבודת שטן ובייחוד לאור הבידוד וההסתגרות שאפיינו את קהילתם.
המערך האמוני של היזידים, הבידוד הקהילתי שייחד אותם מהמוסלמים שסביבם וכמו גם העובדה שדתם איננה מונותיאיסטית, סימנה אותם ככופרים בעיני השייח'ים של המדינה האסלאמית, המאמינים בשריעה.
אמירות אלה עולות בדבריהם של חיילי המדינה האסלאמית כשהם קראו לעריפת ראשי הגברים היזידים, שעבוד נשותיהן לשפחות, וקריאה לאסלם את ילדיהם או להפוך אותם לעבדים.
לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק בשנת 2003 ועם תחילת פעילותו של ארגון אל-קאעדה במדינה, הפכה רדיפת היזידים בעיראק לקשה ואלימה מאוד.
ארגון אל-קאעדה הגדיר את היזידים ככופרים ולפיכך אישר את הריגתם ללא הבחנה.
ארגון אל-קאעדה פעל בעיראק ואפריל 2007 חטפו כמה פעילי אל-קאעדה אוטובוס ובו פועלי טקסטיל שחזרו מיום עבודה במוסול.
אנשי אל-קאעידה הורו לכל היזידים, 23 מכלל יושבי האוטובוס, לרדת.
שאר יושבי האוטובוס, מוסלמים ונוצרים המשיכו בנסיעתם.
מעשה זה נעשה כתגובה על סקילתה למוות של נערה יזידית בת-17 שהודיעה על כוונתה להתאסלם בשל רצונה להתחתן עם מוסלמי – דבר המהווה את הפשע החמור ביותר בדת היזידית.
האירועים הללו החמירו בקיץ 2007, ובמהלכו ביצע ארגון אל-קאעדה פיגוע ראווה עצום שהביא להריסת שני כפרים יזידים, "גיר עוזייר" ו"סיבא שיח' ח'דרי" באזור סינג'אר ולהריגתם של 796 יזידים ופציעתם של 1,562 נוספים בפיצוץ מתוזמן של 4 משאיות תופת.
כשנתיים לאחר מכן, פוצצו עצמם שני מחבלים מתאבדים בבית קפה שבעיירה סינג'אר והביאו למותם של 21 יזידים.
עלייתו של ארגון "המדינה האסלאמית" בעיראק הוא פועל יוצא של שלוש התפתחויות מרכזיות; ראשית היא הופעתו של ארגון "אל-קאעדה" בזירה הבינלאומית בשל חתירתו לקדם תפיסה אסלאמיסטית-ג'האדיסטית בעולם.
הארגון נתפס כאיום על יציבות המערכת הבינלאומית והביטחון הבינלאומי, בעיקר לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001. גישתו הקיצונית משכה אליו צעירים מוסלמים רבים ותרמה להקמת ארגונים נוספים מסוגו.
ארגון המדינה האסלאמית, או בשמו הקודם "המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה, הוא התוצאה של התפתחות זו.
התפתחות שנייה היא ההתערבות הצבאית האמריקאית בעיראק בשנת 2003. כיבושה של עיראק הביא למהפך במאפייניה הפוליטיים והחברתיים וביכולות האסטרטגיות של המדינה.
לפיכך, השלטון המרכזי נחלש מאוד.
כמו כן, פירקו האמריקאים את צבא עיראק, שהיה הצבא הגדול ביותר במזרח התיכון בשנות ה-90 של המאה ה-20. במקומו הוקמו כוחות הביטחון העיראקיים, כוח שמנה בשנת 2014 כ-650,000 איש.
על אף גודלו, לכוחות לא היה שום יכולות להגן על עיראק אל מול אויב חיצוני.
לעיראק לא היה חיל אוויר ממשי, טילים או נשק לא קונבנציונלי, אלא כוח שריון קטן בלבד שאף הוא נכשל, בין היתר בשל מאבקים בין העדות השונות שהרכיבו אותו.
יתרה מכך, יציאתה של ארצות הברית מעיראק בסוף שנת 2011 הותירה את השטח למאבקים פנימיים שהובילו להשתלטות דאעש על עיראק.
ההתפתחות השלישית היא מלחמת האזרחים בסוריה.
החלל השלטוני שנוצר בסוריה אפשר לארגון המדינה האסלאמית להקים בסוריה בסיס מבצעי שסייע להגיע להישגים בעיראק.
ארגון המדינה האסלאמית התפצל מ"אל-קאעדה" עקב סכסוך בין מנהיגיו, אבו בכר אל-בגדאדי ובין מנהיג "אל קאעדה", איימן א-זוואהירי, על הנהגת הג'יהאד העולמי.
ארגון המדינה האסלאמית ראה עצמו כיורש האמיתי של אל קאעדה, שכן לפי תפיסתו, אל קאעדה סטתה מדרכה של המייסד אוסאמה בן לאדן, ולכן סמכותו של אל זוואהרי איננה לגיטימית.
באפריל 2013, התפרצה העוינות אל פני השטח, כשאל בגדאדי הודיע שהוא מרחיב את המדינה האסלאמית, ומשנה את השם לארגון המדינה האסלאמית של עיראק וסוריה.
באביב 2013, החל המדינה האסלאמית להעביר את כוחותיו מסוריה למערב עיראק, ובתחילת 2014, החלו להשתלט על ערים בעיראק.
ביוני 2014, הצליח ארגון המדינה האסלאמית להשתלט על מוסול, העיר השנייה בגודלה בעיראק.
בעקבות הישגי הכיבוש הרבים של הארגון, הכריז אל בגדאדי על הקמת הח'ליפות האסלאמית ומינה עצמו לח'ליפה שינהיג אותה.
הוא קיצר את שם הארגון ל"מדינה האסלאמית" כדי להדגיש שאינו מקבל את פיצול העולם למדינות לאומיות שגבולות חוצצים ביניהן.
בדומה לאל קאעדה, גם ארגון המדינה האסלאמית רדף את היזידים בשל רצונם "לטהר" את עיראק והמדינות השכנות מהשפעות לא-אסלאמיות וכופרות השוכנות בעיראק.
בבוקר 3 באוגוסט 2014, פשטו כוחות המדינה האסלאמית על העיירה סינג'אר והכפרים היזידים הסמוכים, כוחות המגן הכורדים של צפון עיראק, הפשמרגה, שהגנו על האזור בעשור שקדם לטבח נטשו את עמדותיהן בסינג'אר ובכך סללו את הדרך להשתלטות המהירה והחלקה של כוחות המדינה האסלאמית בכיבוש האזור כולו.
במשך שנים המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן KDP אחת משתי מפלגות השלטון האזור כורדיסטן העבירה כספים ליזידים בסינג'אר שהיו מוכנים להצטרף למפלגה ובתמורה הציעו להם הגנה משום שהיזידים היו למיעוט נרדף.
היזידים הצביעו למפלגת KDP בבחירות וסללו את הדרך לכוח הפוליטי הכורדי במחוז נינווה.
בכיבושם, אילצו אנשי המדינה האסלאמית את הנוצרים ובני המיעוטים להתאסלם, בעוד שליזידים כלל לא ניתנה האפשרות להתאסלם.
כ-280,000 יזידים תושבי העיירה סינג'אר והכפרים שסביב לרכס סינג'אר נכחו בטבח.
חלקם ברחו לחבל הכורדי, חלקם ברחו להר סינג'אר ונלכדו עליו ואחרים נפלו בידי המדינה האסלאמית.
אלה שלא הצליחו להימלט מידי המדינה האסלאמית מצאו עצמם מבודדים ברכס הרי סינג'אר, מוקפים באנשי המדינה האסלאמית, שהיו מוצבים בתחתית ההר.
האחרונים נשבעו להשמיד את היזידים בשל היותם עובדי השטן כחלק מתהליך שלקח מספר חודשים הופרדו נשים, נערות וילדות מהגברים שנטבחו.
הנשים רוכזו על משאיות כדי להימכר כשפחות מין בשווקים של מוסול ללוחמי המדינה האסלאמית.
היזידים הנצורים על הר סינג'אר, נמצאו במצור ברכס הצחיח, תוך שנחשפו לשמש חזקה וטמפרטורות הנעות בין 40–45 מעלות צלזיוס.
היזידים מצאו עצמם ללא מים, מזון או תרופות.
מצבם של היזידים על ההר היה חמור מאוד, שכן רכס סינג'אר היה נצור כולו על-ידי לוחמי המדינה האסלאמית שלא אפשרו כניסת סיוע הומניטרי בסיסי דרך היבשה.
ב-7 באוגוסט 2014, החל מבצע לחילוץ היזידים בעזרת לוחמי ארגון ה-YPG.
ארצות הברית ובריטניה העניקו סיוע אווירי לכוחות ה-YPG, שהחלו בחילוצם של מרבית היזידים מההר, תוך שהשתמשו בנתיבי מילוט שהיו מוכרים ללוחמי המדינה האסלאמית אך לוחמי ה-YPG אבטחו את המסדרון שפתחו כנתיב חילוץ ולכן לוחמי ארגון המדינה האסלאמית לא הצליחו לפגוע במחלצים, שעברו בליבו של השטח הנשלט על-ידי המדינה האסלאמית.
פתיחת נתיב החילוץ חיבר בין ההר לבין הגבול הסורי שבו הם שלטו, וכך אבטחו אותו וחילצו את היזידים.
חילוץ הנצורים נעשה בעזרת משאיות וטרקטורים.
היזידים שחולצו הועברו למחנות פליטים ממערב לדהוכּ, בחבל הכורדי האוטונומי שבצפון עיראק.
אליהם הצטרפו יזידים נוספים מאזור שייח'אן – מובלעת יזידית גדולה באזור "מישור נינווה", המאוכלס רובו בבני מיעוטים, הממוקמת כ-30 קילומטר מצפון-מזרח למוסול.
אזור זה חווה פלישה חלקית של המדינה האסלאמית באוגוסט 2014, לאחר הפלישה להרי סינג'אר.
פלישתם של אנשי המדינה האסלאמית הייתה לעיירות נוצריות ויזידיות של מישור נינווה.
מבצע החילוץ ארך כשלושה שבועות, עד שרובם המוחלט של היזידים הועבר לאזור בטוח.
לאחר החילוץ דווח כי כ-300 יזידים מצאו את מותם כתוצאה מהתנאים בהם חיו במהלך המצור על הר סינג'אר.
בשנת 2016, הכריזה ועדה של האו"ם על פעולותיו של ארגון המדינה האסלאמית כלפי היזידים בסוריה כרצח עם.
במאי 2021, קבע צוות האו"ם כי ארגון "המדינה האסלאמית" ביצע רצח עם כנגד העם היזידי בעיראק.
צוות החוקרים, בראשו של עורך הדין הבריטי כרים ח'אן, קבע שעדויות היזידים "ברורות ומשכנעות" וכי לפעילי המדינה האסלאמית מוטלת האחריות הבלעדית לביצוע פשע רצח העם כנגד העם היזידי.
לדבריו, המדינה האסלאמית "ניסתה להשמיד את היזידים פיזית ואיימה על תושבי כפרים יזידים רבים באולטימטום "להתאסלם או למות".
עדויות שנאספו על-ידי צוות החקירה תמכו בטענות שלפיהן ארגון המדינה האסלאמית אחראי למעשי השמדה, רצח, אונס, עינויים, שעבוד, רדיפות ופשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות שבוצעו כנגד היזידים.
כחלק מהמאבק על ההכרה ברצח העם, נאדיה מוראד, יזידית שנחטפה והוחזקה בתנאי שעבוד החלה לשמש כשגרירת היזידים בעולם ולהפיץ את סיפור רצח העם היזידי ברחבי העולם.
מוראד התגוררה בכפר היזידי קוצ'ו שבאזור סינג'אר, עד אשר כוחות המדינה האסלאמית פשטו על האזור באוגוסט 2014. במתקפות על סינג'אר אביה ואחיותיה של מורד נרצחו, והיא נחטפה והוחזקה בתנאי שעבוד.
בנובמבר 2014 הצליחה מוראד להימלט מהבית בו היא הוחזקה, דרך דלת שנשארה לא נעולה וחברה לאנשים שהבריחו אותה אל מחוץ למוסול.
היא הצליחה להגיע למחנה פליטים יזידים בדוהוק שבכורדיסטן העיראקית, ומשם לגרמניה.
ב-16 בדצמבר 2014 הביאה את דברן של הנשים היזידיות ואת עדותה המצמררת על זוועות ארגון המדינה האסלאמית לתודעת העולם, כאשר נשאה דברים מול מועצת הביטחון של האו"ם.
מאז הפכה מוראד לסמל למאבקן של הנשים היזידיות המוחזקות עדיין בשבי של לוחמי המדינה האסלאמית ומספרן מוערך בין 3,500 ל-5,000 במרחב שבשליטת המדינה האסלאמית בשטחים שהיו בעבר עיראק וסוריה.
נדיה מוראד פועלת יחד עם אמל קלוני, עורכת דין המתמחה במשפט בינלאומי ובזכויות אדם, שהחליטה לייצג את הנשים היזידיות הכלואות בידי לוחמי המדינה האסלאמית אל מול מערכת המשפט הבינלאומית ובתוך כך החלה לפעול לצורך העמדתם לדין של פושעי המדינה האסלאמית.
טבח סלוצק או פרשת סלוצק היה טבח בעיר סלוצק שבבלארוס, שאירע במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה באוקטובר 1941, ובו נרצחו כ-3,800 יהודים על ידי הנאצים.
הרוצחים הורכבו מכוחות מיוחדים של הגסטפו ומבעלי בריתם בבלארוס ובליטא.
ב-27 באוקטובר 1941 נכנסו לסלוצק ארבע פלוגות של משטרה צבאית שהוצבו בקובנה במטרה לחסל את האוכלוסייה היהודית בעיר תוך יומיים.
כוח זה פעל ללא רשות של המינהל האזרחי הגרמני.
היהודים הוקפו, הוצאו מבתיהם ונטבחו בהמוניהם, בטירוף כזה, שלא רק יהודים, אלא גם אנשים אחרים באזור נרצחו.
המינהל האזרחי הגרמני בבלארוס זעם, לאחר שעשה מאמצים רבים להשיג את טובת האוכלוסייה המקומית בהתאם להוראות הפיהרר.
מנהל המינהל האזרחי בבלארוס כתב במחאה לרייכספיהרר אס אס, היינריך הימלר:
העיירה הייתה תמונה של אימה במהלך הפעולה.
באכזריות בלתי ניתנת לתיאור מצד השוטרים הגרמנים ובעיקר הפרטיזנים הליטאים, העם היהודי, אך גם ביניהם בלארוסים, הוצא מדירותיהם ונאסף יחד.
בכל מקום בעיר נשמעו יריות וברחובות שונים הצטברו גופות של יהודים שנורו.
טבח מיאמי שואובאנד אירע ב-31 ביולי 1975, בעיצומם של ימי הצרות בצפון אירלנד.
הטבח בוצע על ידי התארגנות חשאית של לויאליסטים (צפון אירים הנאמנים לכתר הבריטי), ובו נמנו בין חמשת ההרוגים שלושה מחברי הלהקה האירית מיאמי שואובאנד , אשר הייתה אחת מלהקות הקברט הפופולריות באירלנד.
שני חברים נוספים בלהקה נפצעו.
שני ההרוגים הנוספים, היו חברי ארגון כוח המתנדבים של אלסטר (UVF), אשר הטמינו פצצה שהתפוצצה קודם זמנה במכונית שהסיעה את רוב חברי הלהקה.
נסיבות האירוע, ואף מטרת ההתנקשות, לא הובהרו מעולם עד סופן.
הסכסוך בצפון אירלנד, המכונה הצרות, החל בסוף שנות ה-60. באופן גס, הפרוטסטנטים נטו להיות לויאליסטים, דהיינו, תמכו בשלטון הבריטי, ואילו הקתולים צידדו בחבירת צפון אירלנד לדרומה, תחת שלטון אירי.
שנת 1975 התאפיינה בהסלמה בהתקפות הבין עדתיות, אשר התבצעו על ידי ארגוני טרור משני הצדדים.
בצד הפרוטסטנטי, אל מול ה-IRA הקתולי, התבלט ארגון כוח המתנדבים של אלסטר (UVF) שפעילותו, אשר נאסרה קודם, הותרה ב-1974, ככל הנראה בתקווה שיתרכז בפעילות במישור הפוליטי.
בריטניה, מצידה, שלחה כוחות צבא לצפון אירלנד.
כמו כן, ב-1970, הקימה בריטניה את "חטיבת ההגנה של אלסטר" (Ulster Defense Regiment - UDR), כוח מתנדבים בגיוס חלקי, במסגרת הצבא הבריטי, ובו כמה גדודים, אשר חייליהם, רובם הגדול פרוטסטנטים, גויסו בצפון אירלנד.
הלהקה נוסדה בדבלין בשנת 1962, וצברה פופולריות, לעיתים עד כדי תופעות המזכירות במשהו את הביטלמניה.
הלהקה הייתה אהודה משני צדי הגבול שבין אירלנד לצפון אירלנד, ועל ידי בני שתי הדתות, מה גם ששלושה מבין ששת חבריה בעת התקרית היו צפון אירים, ושניים מאותם שלושה היו פרוטסטנטים.
סגנונה, בדומה ללהקות שואובאנד אירי דומות, אשר היו פופולריות באירלנד דאז, כלל גרסאות כיסוי לשירי פופ ידועים בצוותא עם מוזיקת רוק, ג'אז, קאנטרי, מוזיקה לריקודים ולעיתים גם מוזיקה אירית.
מאז הקמתה, הלהקה עברה שינויים רבים בהרכבה ובמועד האירוע המתואר חבריה היו: פראן או'טול (O'Toole), טוני גרפטי (Geraghty), בריאן מקוי (McCoy), דז מקאלי (McAlea), סטיבן טראוורס (Travers) וריי מילר (Miller).
מאוחר בלילה, לאחר הופעה בעיר הצפון אירית באנברידג' (Banbridge), עשו חמישה מבין ששת חברי הלהקה את דרכם חזרה לדבלין (מילר הצפון אירי לא הצטרף לאותה נסיעה).
ב-31 ביולי 1975, בשעה 2:30 לפנות בוקר, מכוניתם נעצרה במחסום דרכים שה-UVF הציב על כביש A1 בבסקהיל (Buskhill), כ-11 ק"מ מצפון לניורי (Newry), במחוז דאון (Down), צפון אירלנד.
אותו מחסום נראה כמחסום ביקורת של הצבא הבריטי, תופעה נפוצה בתקופת 'הצרות', ואויש על ידי לובשי מדים בריטיים, כ-10 במספר.
הנוסעים קיבלו הוראה לצאת מן הרכב ולעמוד בשורה לצד הדרך, כאשר ידיהם על ראשיהם.
באותו שלב, אשר התנהל בנימוס ואפילו באווירה מבודחת, הם הזדהו כחברי הלהקה, ואחד מן המאיישים את המחסום רשם את פרטיהם.
בעוד תהליך הזיהוי נערך, הגיע למקום אדם לבוש כומתה, בעל מבטא של בריטי משכיל, אשר נראה כמפקד.
מאז בואו של זה, היחס אל הנוסעים הפך נוקשה.
מחוץ לשדה ראייתם של הנוסעים, שניים מן החמושים שאיישו את המחסום הטמינו פצצת זמן בת 10 פאונד (כ-4.5 ק"ג) מתחת למושב הנהג.
בשל הטלטול שעברה הפצצה בזמן ההטמנה כמו גם בשל מרושלת של קוצב הזמן, הפצצה התפוצצה טרם זמנה.
כתוצאה מההתפוצצות העזה, אשר גרמה לחלקים מהמכונית לעוף לכל עבר, שני החמושים, אשר זוהו אחר כך כהאריס בויל (Boyle) ו-ווזלי סומרוויל (Somerville), חברים ב-UVF, בו הם נחשבו לקצינים בדרגות מייג'ור ולוטננט בהתאמה, נקרעו לגזרים, כמעט עד לבלי הכר, ונהרגו במקום.
נוסף לחברותם ב-UVF, בויל וסומרוויל היו חיילים ב-UDR.
מיד אחרי ההתפוצצות, חמושים אחרים החלו לירות על חברי הלהקה, ושלושה מהם: או'טול, מקוי וגרפטי, נהרגו.
טראוורס נפצע מכדור דום דום ונראה כמת, דבר שככל הנראה חסך ממנו יריות נוספות.
מקאלי ספג מכה מדלת המכונית אשר נעקרה בעת ההתפוצצות, ולאחר מכן הצליח להיבלע בתוך הצמחייה שבסמוך מבלי שהיורים יבחינו בו, טרם שעזבו את המקום.
לאחר שהחמושים עזבו, מקאלי הצליח לתפוס טרמפ לניורי, ולדווח למשטרה.
ה-UVF פרסם הודעה אשר זיהתה את שני מניחי הפצצה ההרוגים כחברים בשורותיו, וטען כי הירי שלאחר ההתפוצצות בא כתגובה לירי על אנשיו במחסום.
פעילות הארגון חזרה ונאסרה על ידי הממשלה באוקטובר 1975.
הלהקה חזרה להופיע כשנה לאחר האירוע, מטבע הדברים בהרכב שונה, והמשיכה בכך, בהרכבים שונים, עד 1982. להקות שונות נשאו את השם 'מיאמי' גם אחר כך.
בשנות ה-2000 חזרו חלק מן הנותרים מבין החברים המקוריים להופיע באירועי מחווה או זיכרון.