tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוכלי-צמחים או הרביבורים (מלטינית: "herba" – צמח, "vorus" – בליעה) הם בעלי חיים הניזונים מאורגניזמים אוטוטרופיים.
המונח מתייחס הן לאוכלי עלים והן לאוכלי החלקים האחרים של הצמח: פרחים, זרעים, פירות, פקעות, צוף, אבקת פרחים, ועצים.
הם כוללים מגוון של מינים: רוב הפרסתנים, הרבה פרימטים, מכרסמים וארנבאים, עטלפי פרי, עופות כמו היען, התוכיים, היוניים, התרנגולאים והברווזיים, כמה זוחלים כמו צבים, חרדון צב ואיגואנה, רוב שבלולי היבשה ומאות אלפי מיני חרקים כמו חגבים, פרפרים, חיפושיות, כנימות, צרצרים, נמלים, טרמיטים ועוד.
ההרביבורים עברו התאמה לאכילת צמחים ולא בשר.
הם מהווים חוליה חשובה במארג המזון, מכיוון שהם הופכים את החומר האורגני, שהצמחים ייצרו מאנרגיית השמש, למזון היכול להיצרך על ידי אוכלי כל וטורפים.
צמחים שונים פיתחו הגנה מפני טריפה, כמו: קוצים, ריח דוחה או רעלים.
כתגובה, פיתחו חלק מההרביבורים מנגנונים המסייעים להתגבר על הגנות אלה.
מצב זה, בו הנטרף מתגונן והטורף לומד איך לעקוף את מנגנוני ההגנה של הנטרף, מכונה לעיתים מרוץ חימוש ביולוגי.
גם מספר אנשים ניזונים מדיאטה צמחונית ונמנעים מתזונה מהחי (לרוב המונח כולל הימנעות מבשר יונקים ועופות אך לא ממאכלי ים או מביצים), אך בניגוד לבעלי החיים בני אדם הם אוכלי-כל מבחינת ההתמחות האקולוגית.
התזונה הצמחונית או הטבעונית נובעת מהתנהגות או מהרגל ספציפי של הפרט ולא של כלל האוכלוסייה.
ישנם מספר סוגים של הרביבורים המתחלקים על פי סוג מזונם, צורת השגתו והיחס בינם לבין הצמח – לא כולם "טורפים" את הצמחים.
חלקם נותנים עבורם שירותים בתמורה למזון.
שם תיאור שם מדעי מין לדוגמה תמונה אוכלי אצות מינים הניזונים מאצות שונות, גדולות או פיטופלנקטון.
Algivores החילזון הימי Calliostoma annulatum אוכלי פירות מינים הניזונים מחלקי פירות של צמחים ומעבירים את הזרעים הרחק מצמח האם.
Frugivore קררו אוכלי עלים מינים הגוזלים מצמחים את עליהם או גבעוליהם ומעכלים אותם.
Folivore קוף חוטם אוכלי פרחים מינים הניזונים מחלקי פרחים שונים.
florivore הדרור Passer cinnamomeus לוחכי עשב מינים הלועסים את החלק העליון של העשבים ברחבי העולם.
Graminivore גנו כחול יונקי צוף מינים המוצצים צוף מפרחים ומאביקים את הצמח.
Nectarivore קוליברי אנה אוכלי זרעים מינים הניזונים מזרעי צמחים, בין השאר המוגנים על ידי אצטרובלים.
Granivores פרוש מצוי אוכלי אבקה מינים הניזונים מאבקנים של פרחים וגורמים להאבקת פרחים.
Palynivore דבורת הדבש מוצצי לשד מינים המוצצים את לשד העצים והגבעולים ויכולים אף להרוג את הצמח.
Mucivores כנימות עלה אוכלי עצה מינים האוכלים את העצה הקשה של העצים.
אוכלי הלוטוס או הלוטופאגים (יוונית עתיקה: Λωτοφάγοι) הם דמויות מהמיתולוגיה היוונית.
אוכלי הלוטוס היו, לפי המסופר, קבוצה של אנשים שחיו באי ליד חופי צפון אפריקה, ונהגו לאכול מפרחי צמח הלוטוס ומפירותיו.
מזון זה נחשב לסם נרקוטי וממכר, שהשרה על צרכניו תחושה של שינה נעימה.
באודיסיאה מסופר כי אודיסאוס שלח שלושה מאנשיו לסייר באי, לאחר שרוח צפונית סחפה אותם אל חופיו.
השלושה פגשו באוכלי הלוטוס וטעמו מפריו ופרחיו.
התברר שהצמח הממכר השפיע עליהם עד כדי אובדן הרצון לחזור למולדתם ולמשפחותיהם.
אודיסאוס החליט לקחתם בכוח, ותוך שהם ממררים בבכי גרר אותם אל הספינה וקשר אותם אל ספסלי החותרים.
אלפרד טניסון כתב שיר בשם "אוכלי הלוטוס".
פרק בשם זה מופיע גם בספרו של ג'יימס ג'ויס "יוליסס" הכתוב במתכונת האודיסיאה.
קיימות להקות מוזיקליות בשם זה, וכן שודרה באנגליה בשנות השבעים סדרת טלוויזיה בשם זה.
אוכלי הלוטוס הוא גם שמו של אלבום מחווה ללהקת דד קן דאנס.
בשירו האפי של הומרוס "האודיסיאה", בפרק התשיעי, אודיסאוס מספר כיצד רוחות צפוניות שליליות העיפו אותו ואת אנשיו מהמסלול כשהם מקיפים את כף מליאס, הקצה הדרומי ביותר של הפלופונסוס, שטים מערבה לאיתקה:
המינוח היווני לוטוס עשוי היה להיות בין היתר בשימוש עבור המינים הבאים:
צמח מהסוג נימפאה, למשל נימפאה כחולה (Nymphaea caerulea), או נימפאת הלוטוס (Nymphaea lotus).
נמצא כי הנימפאה הכחולה כונתה על ידי המצרים הקדמונים "לוטוס כחול", וכי הם נהגו לשתות את תמצית הפרחים, שהיא בעלת השפעה נרקוטית בשל החומרים הפסיכואקטיביים שבה, ומביאה את המשתמשים בה לתחושת אופוריה ולהזיות.
למרות שדווקא נימפאת הלוטוס זכתה לשם "לוטוס", הרי שמתמונות של ציורי קיר מצריים הוברר כי הצמח אותו צרכו היה נימפאה כחולה.
צמחי מספוא ממשפחת הקטניות, כגון מינים של תלתן - (Trifolium fragiferum), גרגרנית יוונית (Trigonella foenum-graecum), ומינים מהסוג דבשה (Melilotus).
המין שיזף השיח (Ziziphus lotus), ממשפחת האשחריים.
המין מיש דרומי ממשפחת הקנאביים.
אוכלוסייה מוחלשת הוא מושג בשיח החברתי-כלכלי המתאר אוכלוסייה שמצבה החברתי והכלכלי נחות לעומת זה של רוב האוכלוסייה.
בפי המשתמשים במושג זה, השימוש במילה "מוחלשת", ולא "חלשה", נועד לרמז שמצבה של אוכלוסייה זו אינו נובע מפגם בהתנהגות חבריה, אלא מפגם ביחס החברה אליהם, כגון אפליה מתמשכת או קיומה של תקרת זכוכית.
"נחיתותה" של האוכלוסייה המוחלשת, באה לידי ביטוי בעיקר בהיעדר, או בחוסר-היכולת לממש זכויות פוליטיות וחברתיות.
בין האוכלוסיות שביחס אליהן משתמשים במושג זה:
פליטים, שאיבדו את ביתם ורכושם משום שנאלצו להימלט על נפשם מאימי המלחמה.
השימוש במושג "אוכלוסייה מוחלשת" מדגיש שמצבם הקשה אינו נובע מפגם בהתנהגותם, אלא במציאות שבה בני-אדם אחרים הפכו אותם לפליטים.
עבדים שנלקחו לעבדות ממולדתם (כולל סוגים שונים של עבדות בעידן המודרני, קורבנות סחר בנשים וסחר בילדים).
גם לאחר שחרורם, נקודת הפתיחה שלהם נחותה משל אנשים שגדלו חופשיים באותה מדינה.
בחברה הדוגלת באופן מסורתי ברעיון שמקומה של האישה בבית, אישה החפצה בהשכלה או בקריירה תמצא עצמה מוחלשת לעומת גבר הבוחר בכיוונים אלה.
עוני הוא אחד הקריטריונים החשובים להגדרת אוכלוסייה מוחלשת: מי שנולד במשפחה ענייה או בקהילה ענייה, יוצא לעולם עם נתוני פתיחה קשים, הגורמים לכך שאין הוא נהנה משוויון הזדמנויות עם מי שנולד במשפחה מבוססת.
אנשים בעלי צרכים מיוחדים או מוגבלויות, אשר אינם יכולים לממש את זכויותיהם.
אנשים הסובלים מנכות, למשל, מוצאים עצמם ללא נגישות לשירותים חברתיים או להשתתפות מלאה בחברה, וגם בחברות דמוקרטיות נאלצים לצאת למאבקים.
מדינות רבות רואות עצמן מחויבות לשיפור מצבן של אוכלוסיות מוחלשות, מנימוקים של זכויות האדם וגם מנימוקים של טובת המדינה.
לשיפור מצבן של אוכלוסיות מוחלשות משמשות דרכים אחדות:
מתן תמיכה כספית באמצעות שירותי הרווחה.
פעולות של העדפה מתקנת, שבאות לטפל בשורש הבעיה.
המושג "העדפה מתקנת" נובע מתפיסת עולם דומה לזו שממנה נובע המושג "אוכלוסייה מוחלשת", בהתייחסו לעוול שאותו באה ההעדפה לתקן.
חוקים המבטיחים שוויון הזדמנויות לאוכלוסיות מוחלשות.
בישראל עוסקים בכך שני חוקים:
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
בין השנים 1948–1967 התפתחה אוכלוסיית מערב ירושלים, בירת מדינת ישראל, במגמות התפתחות שונה מיתר ערי מדינת ישראל.
קודם למלחמת העצמאות התגוררו בעיר ירושלים בין 160,000 ל-165,000 תושבים, מהם כ-100,000 יהודים וכ-65,000 נוצרים ומוסלמים.
האוכלוסייה היהודית התרכזה בעיקר בשכונות המערביות והדרומיות של ירושלים, למעט כ-2,000 יהודים שהתגוררו ברובע היהודי בעיר העתיקה של ירושלים.
האוכלוסייה הלא יהודית התרכזה בשני גושי שכונות – במזרח העיר ומרכזה (העיר העתיקה והשכונות שייח ג'ראח ואבו תור) ובמערב העיר באזור שכונת קטמון, טלביה, המושבה הגרמנית והמושבה היוונית.
במזרח העיר ובעיר העתיקה התגוררו כ-41,000 תושבים לא יהודים, מהם כ-28,000 מוסלמים והיתר נוצרים.
באזור שכונת קטמון התגוררו קודם למלחמת העצמאות כ-24,000 תושבים לא יהודים, מהם כ-15,000 נוצרים.
במהלך קרבות מלחמת העצמאות התרחשה נדידת אוכלוסין בין חלקיה של העיר, אשר הביאה למצב בו התרכזה האוכלוסייה היהודית במערבה ובדרומה של העיר, והאוכלוסייה הנוצרית והמוסלמית במזרחה של העיר.
הפסקת האש שהוכרזה ב-30 בנובמבר 1948 הביאה לסיום מלחמת העצמאות בזירת ירושלים ולייצוב מצבה של העיר, דבר שאפשר את חזרת החיים בעיר לשגרה מסוימת.
חלק מהפליטים יכלו לשוב לבתיהם שהיו סמוכים לאזורי הקרבות.
במקביל נדרשה הנהגת העיר למצוא פתרונות דיור לעולים חדשים רבים אשר בעקבות החלטות ממשלת ישראל הופנו להתגורר בעיר על מנת לחזקה.
מספר העולים החדשים הרב שהגיע הצריך את שיכונם בשכונות ערביות שניטשו, הסמוכות ביותר לקו הגבול במזרחה של העיר היהודית, ובהן מוסררה, ממילא ואבו תור.
בתים אלה נהרסו במהלך הקרבות ונדרש שיפוצם על מנת לאפשר את המגורים בהם.
במקביל יושבו עולים חדשים בכפרים ערביים נטושים ששטחיהם סופחו לירושלים המערבית, כמו ליפתא, דיר יאסין, עין כרם ומלחה.
אכלוסה של שכונת עין כרם החל בדצמבר 1948, ועד מרץ 1949 שוכנו בשכונה כ-1,200 עולים חדשים.
באותה תקופה שוכנו במושבה הגרמנית כ-2,900 עולים חדשים.
במהלך מלחמת העצמאות כולה, נדרשה הנהלת העיר היהודית למצוא פתרונות דיור לכ-20,000 פליטים יהודים ועולים חדשים.
בעקבות החלטת ממשלת ישראל על העברת משרדי הממשלה לעיר, נדרשו פתרונות דיור עבור מאות משפחות פקידי ממשלה שנדרשו לעבור מתל אביב לירושלים.
לצורך העניין הוקצו מאות מבנים נטושים בקטמון אשר שימשו עד אותה עת כבסיסי צבא, ולכן נדרש שיפוץ נרחב להתאמתם למגורי הפקידים.
דירות אלה לא הספיקו ודירות נוספות אשר יועדו במקורן לעולים חדשים בשכונת אבו תור, הוקצו אף הן לפקידים.
בשל קרבת שכונת אבו תור לגבול, התמקמו הפקידים הבכירים יותר בשכונת קטמון, והזוטרים נאלצו להסתפק בשכונות באבו תור.
לחץ ציבורי על הממשלה הביא לשיכונם של חיילים משוחררים רבים בדירות שיועדו לפקידים, ובראשית 1950 אזל מלאי הדירות הנטושות בעיר, ופקידי הממשלה התגוררו במלונות בעיר.
העולים החדשים הופנו למעברות שהוקמו לצד שכונת תלפיות (באזור מחנה אלנבי הנטוש), וכן על שרידי הכפר דיר יאסין.
גידול האוכלוסייה בראשית שנות ה-50
בתום מלחמת העצמאות התגוררו בעיר כ-83,000 יהודים.
זמן קצר לאחר מכן, במרץ 1950 הגיע מספר התושבים היהודים בעיר ל-100,000. בשל המחסור הרב בדיור, החליטו אגף התכנון הממשלתי ומשרד האוצר לבנות שיכונים על פני שטח של 1,800 דונמים באזור ח'רבת בית מזמיל.
שטח זה היה מחוץ לתחום המוניציפלי של העיר ירושלים, ונחשב כחלק מאדמות הכפר עין כרם.
השכונה (כיום שכונת קריית יובל), שנועדה לקלוט כ-15,000 תושבים בכ-3,000 יחידות דיור, נועדה להפוך לחלק מהעיר ירושלים בעקבות הרחבת הגבולות העירוניים המתוכננת.
רצף שכונות נוסף תוכנן להיבנות על אדמות כפרים ערביים בדרומה של העיר (שטחי חקלאות של הכפר הנטוש מלחה ושל הכפר החצוי בית צפאפא).
שכונות אלו ("הקטמונים"), בדרומה של העיר, נועדו להגן על שכונות מרכז העיר מדרום.
בנוסף הוקצו קרקעות בתחומי העיר, כגון אזור "חוות הווזיר" (כיום שכונת גבעת מרדכי בדרומה של גבעת רם) וקרקעות ריקות ברחביה, אשר יועדו לבניית בתים לתושבים אמידים.
בדצמבר 1950 הגיעה אוכלוסיית העיר היהודית לכ-121,000 תושבים (גידול של 65% ממספר התושבים קודם למלחמת העצמאות).
שינויי האוכלוסין בתקופה זו השפיעו על אופייה הסוציו-אקונומי של העיר.
שכונות יוקרה ערביות הפכו לשכונות עבור פליטים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, פליטים, עולים חדשים, וחיילים משוחררים.
שכונת קטמון (הישנה), בה התיישבו בעיקר פקידי ממשלה, הפכה לשכונת יוקרה בדומה לרחביה הסמוכה.
בדומה התיישבה אוכלוסיית פקידים ממעמד הביניים באזורים הסמוכים לגבעת רם, ולבנייני הממשלה במרכזה של העיר.
עולים חדשים שהגיעו אל העיר (בעיקר עולים מטורקיה, יוגוסלביה, פרס, כורדיסטן, צפון אפריקה ורומניה) יושבו במעברות.
במעברת תלפיות שוכנו כ-9,000 עולים, במעברה במקור חיים שוכנו כ-750 עולים, ובמעברה בגבעת שאול שוכנו כ-900 תושבים.
האוכלוסייה באמצע שנות ה-50 ושנות ה-60
אוכלוסיית העיר גדלה במהירות, בשל העברה יזומה של הן עולים והן פקידי ממשלה לעיר, ובסוף שנת 1954 כבר הגיע מספר תושביה של העיר המערבית ל-144,000 תושבים.
גידול זה היה קטן לעומת גידול האוכלוסייה באזורים רבים אחרים בארץ, ונבע בעיקר מפעולות יזומות לגידול האוכלוסייה.
הפסקת הפעולות היזומות הביאה החל מאמצע שנות ה-50 להאטה יחסית בגידול באוכלוסיית העיר המערבית, וזו הגיעה בשנת 1959 ל-160,000 תושבים.
במהלך שנות ה-60 חל גידול משמעותי באוכלוסיית העיר המערבית, וזו גדלה מכ-160,000 תושבים בשנת 1959 לכ-200,000 תושבים בשנת 1967.
למעט הגידול הגדול יחסית של האוכלוסייה בירושלים זמן קצר לאחר ההכרזה על היותה הבירה, והעברת משרדי השלטון אליה, קטן אחוז גידול האוכלוסייה במהלך השנים אלה לעומת שאר חלקי המדינה:
בעוד שהממוצע הכולל של גידול האוכלוסייה במדינת ישראל בשנים אלה עמד על 5.2% לשנה, הממוצע הכולל של גידול האוכלוסייה בירושלים עמד על 4.5% לשנה.
רק בשנת 1949–1951 גדל אוכלוסיית ירושלים בשיעור העולה על הממוצע הארצי וזאת בשל יישוב יזום של עולים חדשים בעיר והעברת משרדי הממשלה ופקידי הממשלה מתל אביב לירושלים.
בין השנים 1956–1967 עמד שיעור הגידול של אוכלוסיית העיר על כ-2.5% לשנה (מחצית מהממוצע הארצי) – גידול שנבע בעיקרו מריבוי טבעי (בעיקר באוכלוסייה החרדית), ולא מהגירה אל העיר.
גידולה של אוכלוסיית העיר חיפה בתקופה זו היה גבוה במקצת לגידול האוכלוסייה בירושלים (2.6% בשנה), לעומת זאת גידול האוכלוסייה בעיר תל אביב בתקופה זו היה נמוך יותר (1.3% בשנה בלבד) – דבר הנובע בעיקר מפרוור אזור תל אביב.
מאפייני אוכלוסיית ירושלים המערבית בשנים 1948–1967
במפקד התושבים שנערך ב-8 בנובמבר 1948, לאחר תום מלחמת העצמאות, התברר כי 62.9% מתושבי ירושלים נולדו מחוץ לארץ ישראל, כאשר 33.8% מהם הגיעו אל העיר מאסיה או אפריקה.
אחוז ילידי אסיה או אפריקה בעיר ירושלים עמד על פי שנים מהמוצע הארצי באותה עת.
בין השנים 1948–1958 גדל מספרם של יוצאי אפריקה ואסיה בעיר ושיעורים עלה מ-34% ל-45%.
בשנת 1958 הגיע מספרם של ילידי אפריקה ואסיה בעיר לכ-80,000 תושבים מתוך אוכלוסייה של 154,100 תושבים (51.1% מהתושבים).
קודם לקום מדינת ישראל, האוכלוסייה היהודית של הארץ הייתה צעירה ברובה, בשל מאפייני העלייה החלוצית.
לאחר קום המדינה, ועם תחילת העליות ההמוניות, הפך מבנה האוכלוסייה לאחיד יותר, עם עלייתה של אוכלוסייה בוגרת לארץ.
בשונה מייתר חלקי המדינה, אוכלוסיית ירושלים הייתה בוגרת יותר מאשר יתר חלקי מדינת ישראל, ורק בשנת 1961 התנרמל מבנה האוכלוסייה למול יתר חלקי המדינה בהיבט של חלוקת הגילאים:
בשל מיקום משרדי הממשלה בעיר- וכן מיקום האוניברסיטה העברית ובתי החולים, אחוז העוסקים בשירות הממשלה והשירותים הציבוריים היה גבוה באופן ניכר מהאחוז המקביל ביתר חלקי המדינה,.
בשנת 1958 הועסקו בירושלים 42.1% מהתושבים בשירות הציבור, לעומת 21.2% מייתר חלקי הארץ.
בשנת 1961 עלה מספר המועסקים בשירותים הציבוריים ל-52.6% לעומת 30% בייתר חלקי הארץ:
אוכלי דגים או פיסקיבורים הם טורפים או אוכלי כל אשר תזונתם ברובה או בחלקה מתבססת על אכילת דגים.
תזונה זו הייתה מזונם של ראשוני קבוצת בעלי ארבע רגליים אשר בהמשך החלו לאכול חרקים ואחר כך הזוחלים אכלו כבר צמחים.
ישנן חיות האוכלות דגים באופן בלעדי כמו עטלף הבולדוג או הגאביאל.
לעומתן חיות אחרות ניזונות מדגים רק כחלק מתזונתן כמו האליגטור או אריה ים ומוסיפים לכך חיות מים אחרות או חיות יבשה.
חלק כמו דב הגריזלי אוכלות דגים רק בחלק מסוים של השנה, אז מגיעים דגי הסלמון.
חלק מהטורפים מתמקדים בדג מהיבשה וצריכים לראותו דרך "קו השבר" שדרכו הדג נראה שנמצא יותר קדמית ממקומו ועלול שלא להיות במיקום שהטורף חשב שהוא ולחלק מהטורפים כמו השלך והשלדג יש יכולת לחשב את נתיב הדג כשהם מתבוננים במים.
כמו כן דגים מסוגלים לנוע ולהיעלם מהר מאוד ועל הטורף לתפוס אותם מהר או לשאוב אותם בטרם יימלטו.
גם החושים של הדגים מקשים על טריפתם: בצד גופם מצוי איבר חוש שקרוי "קו הצד" והם יכולים לחוש כל יצור שעובר על ידם.
דגים יכולים לקלוט צבעים וריחות שאנחנו לא מסוגלים לחוש.
מבין חסרי החוליות יש כמה תמנונים, שושנות ים ומדוזות שונות.
ישנו גם סוג עכבישים הצד דגים - עכביש דייג.
ליונקים רבים שתזונתם מבוססת על דגים יש גוף המאופיין במבנה המותאם לחיים במים.
יונקים רבים אחרים שאוכלים דגים, אך תזונתם מבוססת על מרכיבים נוספים מהיבשה, הם בעלי כפות זריזות המאפשרות להם לשלות דגים מהמים.
ישנם עופות מים בעלי רגליים ארוכות ומקור ארוך ורחב המאפשר להם לשלות דגים או יצורי ים אחרים בעודם עומדים על שפת המים (למשל מינים של חסידות).
ישנם עופות שמבנה גופם מותאם לצלילה ותפיסת דגים במקורם במים (קורמורניים, פינגווינים וכדומה).
ויש גם עופות שעפים באוויר וצוללים למטה בחדות לתפיסת הדגים, חלקם לוכדים אותם במקור (שלדגיים, שחפיים וכו'), וחלקם בציפורניים (קטופה, שלך).
אוכלי חרקים הם בעלי חיים או צמחים אוכלי בשר הניזונים מאכילת חרקים ויצורים קטנים דומים, באופן בלעדי או בתוך מגוון מזונות.
חלק מאוכלי החרקים מתמחים בעיקר בנמלים.
ראשוני אוכלי החרקים היו בעלי ארבע רגליים קדומים שהיו אוכלי דגים ואז החלו לאכול חרקים שהיו נפוצים סביבם ושיניהם החדות יכלו לאכול גם את שלדם החיצוני של החרקים.
החרקים נפוצים מאוד ובעלי גוף רך מאוד אף על פי שיש להם שלד חיצוני והם בדרך כלל לא משביעים.
ציד חרקים יכול להתבצע ביום ובלילה, בשמיים ועל הקרקע ואפילו במים.
הגדול באוכלי החרקים הוא דב שפתני.
מגוון אוכלי החרקים כולל יונקים רבים - הרבה מיני פרימטים בעיקר הקטנים, דב נמלים, ארמדיליים, חדפי פיל, כמה מכרסמים, עטלפים, קיפודניים, צבועון הרעמה והפנגולין, כמעט כל העופות ביניהם בולטים הנקר, החטפית והסיס.
חלקם חוטפים את החרקים בצלילה וחטיפה , זוחלים רבים כמו הזיקית, כל הדוחיים, כמה דגים כמו הצלף, חסרי החוליות בהמוניהם אוכלים חרקים ביניהם העכביש, העקרב, גמל שלמה, צרעה, נמלה ושפירית.
צמחים אוכלי חרקים הם צמחים שחלק מהתזונה שלהם כוללת חרקים ואף יצורים חד-תאיים.
התבססות על מזון זה משתנה בין מיני צמחים שונים באופן משמעותי, במינים מסוימים תזונה זו עשויה לכלול חלק קטן הקלורית שלהם ואילו לאחרים מדובר במקור חיוני של חומרים מזינים.
עם זאת, ככלל, מזון חי, ככל שיהיה בעל ערך כמקור של מינרלים קריטיים מסוימים שהצמח צורך, אינו מקור האנרגיה העיקרי, שבדרך כלל נובע בעיקר מפוטוסינתזה.
אוכלי נחשים הם בעלי חיים הניזונים מנחשים ומינים דומים, ובעלי התאמות מיוחדות לתפיסתם ולהריגתם.
חלק מאוכלי הנחשים מתבססים על נחשים כמזונם העיקרי, בעוד האחרים ניזונים גם ממיני בעלי חיים אחרים.
נחשים הם יצורים חלקלקים עם קשקשים נוקשים, חלקם ארסיים ולהם שיני ארס המסכנות את הטורף, ויש נחשים היכולים לירוק ארס למרחק.
למיני נחשים אחרים יש יכולת נשיכה קשה, לאחרים שרירי חניקה גדולים, ויש כאלה שהם מוסווים ביותר.
בהתאם לכך טורפי נחשים רבים חסינים מפני ארס של נחשים שונים (בעיקר של צפעיים ושל פתניים), או שיש להם שיער או נוצות עבות המגינים מפני חדירת הארס לגופם.
הקוקייה הרצנית ומספר עופות דורסים הניזונים מנחשים "מהפנטים" אותם בריקוד תוך פריסת כנפיהם, ואז מנסים לדקור את ראש הנחש במהירות.
הנמיות מסתייעות בזריזותן לתפיסת ראש הנחש במהירות, והן גם חסינות לארס של מיני נחשים רבים.
בסמלה של מקסיקו (שנגזר מסמלי האצטקים) ישנו עוף דורס הקוטל נחש.
חיות שונות ניזונות מנחשים: מהיונקים ישנם נמיות (הנמיות יכולות להתמודד עם כל נחש, ארסי ככל שיהיה), בואשים, גירית הדבש, הקיפוד, כמו כן האופוסומים, הלוטרות, הנמרים וכמה סוגי חתולים קטנים.
יגוארים מסוגלים לטרוף נחשי אנקונדה צעירים, אך הגדולים שבהם קטלניים עבורם.
גם עופות רבים ניזונים מנחשים - החיוויאי (וקרוביו מקבוצת עיטי נחשים), הלבלר, וכן מיני העוף הבאים: עיט כתר, עקב אדום-זנב, עיט נחשים מדגסקרי, עיט נחשים אפריקני, הקרקרה והבז הצוחק; כמו כן מספר ינשופיים גדולים, העיטים הגדולים כמו עיט גואני מצויץ ועיט ההרפיה, כמה אנפות, שלדג הקוקבורה ועוף הקריאמה.
בנוסף טורפים נחשים צעירים גם עורבים, עורבנים וחנקנים.
חלק מציידי הנחשים הם זוחלים כמו תנינים, צבים נשכניים, לטאות כוח, הלודרמה ולטאות קולר.
טורפי נחשים רבים הם נחשים בעצמם, כשהידוע ביותר הוא רב פתן מלכותי שמעדיף נחשים על כל טרף אחר.
נחשים טורפים נוספים הם זַעֲמָן אַלְמֻגִּי (Lampropeltis) כמו זעמן מלכותי מצוי המתחזה לנחש ארסי, המוקסין (Agkistrodon ) וכמה סוגי קרייט (Bungarus).
ישנם גם אנשים הניזונים מנחשים (בעיקר במזרח אסיה).
אוכלי אצות הם בעלי חיים הניזונים בעיקר מאצות שונות.
המונח מקובל בעיקר לגבי דגי אקווריום שונים, הניזונים מאצות על קרקעית המים, מה שמסייע למשל בניקיון האקווריום.
האצות הם קבוצה של יצורים שחלקם צמחים וחלקם לא, כולל כמה אצות המבצעים פוטוסינתזה.
דגים שונים מבוקשים כדגים אוכלי אצות באקווריום: בני המשפחות: שרייניים, Gyrinocheilidae, הסוג Crossocheilus ממשפחת הקרפיוניים, וכן מיני חסילונים (כמו Caridina multidentata).
כל אלה מגודלים כדגי נוי פופולריים, ועוזרים לנקות את האקווריומים מאצות.
מינים נוספים הניזונים מאצות הם חשופיות שונות, חלזונות כמו בני משפחת Ampullariidae, וחלזונות ימיים .
הם שוכנים הן במים מתוקים והן במלוחים.
בים הפתוח ישנם אוכלי אצות שונים.
דגים ממשפחות הבתרניים, פרפרוניים, נפוחיתיים וסיכניים.
גם מיני הסרדינים, הקרילאים ודגי העפיאן ניזונים מיצורים קטנים וביניהם אצות ופיטופלנקטון.
אצות אחרות נאכלות על ידי כוכבי ים, אלמוגים, חלזונות, רב-לוחיתאים, סרטנים ממשפחת Majidae וקיפודי ים.
גם צדפת הענק (Tridacna gigas) ניזונה מאצות קטנות שהיא שואבת לתוכה.
מבין העופות ניזונים מאצות בעיקר עופות הפלמינגו וכן מספר מיני ברווזים ועופות מסדרת החופמאים.
ישנם גם מספר קטן של זוחלים אוכלי אצות, ביניהם האיגואנה הימית וכמה מיני צבים כמו צבי ים.
אוכלי זרעים (granivores) הם בעלי חיים אוכלי צמחים הניזונים בעיקר מזרעי צמחים שונים.
אוכלי הזרעים מחולקים ל־2 סוגים: מפזרי הזרעים ומאחסני הזרעים.
הראשונים אוכלים בצורה מפוזרת ואינם שומרים את הזרעים במקומות מחבוא, לעיתים הם גם אוכלים את הזרע במקום הימצאו.
לעומתם המאחסנים מטמינים את זרעיהם במחסן ויכולים להיזון ממנו בעתות רעב.
אצל מינים שונים ישנם סוגי מזווים שונים בהם הם מחביאים את הזרעים.
רבים מאוכלי הזרעים הורגים את הזרע באכילתם אותו (בניגוד לחיות שנושאים את הזרעים בקיבתם ומפרישים אותו שיצמח בצואתם הרחק מצמח האם).
אוכלי הזרעים כוללים מינים רבים בעולם החי:
חסרי חוליות רבים כמו נמלים, זחלים וחדקוניתיים ומרבי רגליים.
עופות רבים כמו אורגיים, פרושיים ובעיקר צלוב מקור מצוי, תוכיים, יוניים, עגוריים, תרנגולים ואווזאים.
מבין היונקים ישנם את הסנאיים, האגוטיים, הנברניים, החולדה והעכבר, את קופי הסאקי, האואקרי, הקפוצ'ין, המקוק, הקולובוס והשימפנזה.
מספר פרסתנים כמו השפניים, האיילוניים, מיני איילים והחזיריים.
רוב האנשים מתבססים על מאכלים הכוללים זרעים במצבים אלה או אחרים (למשל החיטה, האורז והתירס).
אוכלי זרעים רבים מאופיינים בתכונות פיזיולוגיות המאפשרות להם לפצח את הקליפה הקשה.
סדרת היונקים שהכי התמחתה באכילת זרעים הם המכרסמים, הידועים בזוג שיניים חותכות גדולות המאפשרות להם לקלף את הקליפה (וגם לאכול סוגים שונים של מזונות קשים).
פעולה זו שוחקת את השיניים שלהם, ולכן השיניים הקדמיות שלהם צומחות כל הזמן.
להרבה מינים של עופות אוכלי זרעים יש מקור עבה וחזק המותאם לפיצוח הגרעינים.
לאלו האוכלים זרעים של מיני דגניים אצטרובלים וקוצים יש גם מקור מחודד בקצהו המשמש להם לשליפת הזרעים מהצמח.
להרבה מינים של פרוקי-רגליים יש גפי פה שהתמחו בצורות שונות לאכילת זרעים.
לנמלים למשל יש צבתות שאיתן הן יכולות לחפור במעטפת.
למינים רבים של פשפשים צמחוניים וחדקניים יש חדק המאפשר להם לנבור בזרע.
מינים אחרים, בדרך כלל כאלה שמאופיינים באינטליגנציה גבוהה, משתמשים בכלים כדי לפצח את הזרע.
כך למשל השימפנזים משתמשים באבנים בשביל לפצח את הזרעים.
עורבים משליכים לפעמים בלוטים או זרעים אחרים אל אבנים או המדרכה כדי שיתפצחו.
התמודדות צמחים כנגד אוכלי הזרעים
לאורך השנים מגוון צמחים פיתחו פתרונות המגוננים על זרעיהם להיאכל: שריונות, קוצים וענפים גבוהים.
צמחים אחרים פיתחו ארס ורעלים או תרכובות כימיות שונות (כמו טאנין ואלקלואיד).
צמחים אחרים פיתחו שיטה אחרת - פיזור מאות זרעים, כך שה"טורפים" שלהם לא יצליחו לאכול את כולם.
למעשה מינים הקוברים את הזרעים של הצמחים הללו עוזרים להם לשרוד טוב יותר מאחר שהם כבר קבורים באדמה טובה ורוב אוכלי הזרעים, כולל בעליהם, לא ימצאו אותם.
בשיטה זו עובד הבלוט של עצי האלון המשתמשים במיני סנאים, עורבנים ואפילו נקרים להחביא אותם.
אוכלי נמלים (Myrmecophagy; ביוונית עתיקה: "murmēx" - נמלים, "phagein" - לאכול) הם קבוצת בעלי חיים אוכלי חרקים הניזונים מאכילת חרקים חברתיים כמו נמלים וטרמיטים ומותאמים לאכילתם המיוחדת.
למרות שהמונח קרוי אוכלי נמלים הוא מתכוון גם להרגלים של תזונת טרמיטים, בשל הרגליהם הדומים.
נמלים וטרמיטים מתקבצים יחדיו בתלים וקנים מתחת או מעל לאדמה ולעיתים גם על עצים או סלעים, בחבורות גדולות המכילות חברים הבנויים בצורות שונות, ביניהם: מלכה, פועלים וחיילים וכן זכרים בעונת הרבייה.
ציידי נמלים צריכים לחדור את החיילים הקשוחים המתנפלים על הטורף ולעיתים מרססים אותו בחומצה או חומרים רעילים.
עם זאת הם בולטים בשטח וקטנים ביותר.
אכילת נמלים נפוצה אצל מינים מסוימים של זוחלים ודו-חיים כמו איגואנה מקרינה, נחשים עיוורים, כמה מיקרוהיליים צרי פה, דנדרובטיים ומולך קוצני.
כמה ציפורי שיר כמו ציפורי נמלים, פלומגביים, פיטות נמלים ונקרים מהסוג Colaptes חוטפים נמלים הצועדות ביער או מתלוות לנמלים ציידות שונות.
המין מירמקוסיקלה פורמיקיבורה מתלווה לאוכלי נמלים גדולים כמו פנגולין או שנבוב וחוטף טרמיטים אחרי שסעדו.
מבין היונקים, ישנם כמה יונקים שהתפתחו לאכילת נמלים: דובי נמלים, פנגולינאים, ארמדילאים, שנבוב, צבועון הרעמה, דוב שפתני, יונקי כיס כמו הנומבט, קיפודן נמלים אוסטרלי ועוד קיפודניים.
כל אלה משתמשים בלשון דביקה ומוארכת כדי לאסוף אליהם את טרמיטים והנמלים.
גם השימפנזה משתמש בזרדים כדי להוציא חיילי נמלים להיאחז בזרד ואז דג אותם במהירות.
טורפים נוספים של נמלים הם חסרי חוליות שונים.
חלק מהם מתחקים לנמלים כחקיינות אגרסיבית במטרה להידמות להם ואז לטרוף אותם.
פעולה זו נקראת חקיינות נמלים ובה משתמשים כמה מינים של עכבישים ממשפחת הנמלניים, כמה קופצניים וגם כמה צרעות.
כמה עכבישים בני משפחת הכדורניים גם מכינים רשתות מיוחדות לתפיסת נמלים.
חסרי חוליות נוספים המתמחים בטריפת נמלים הם טורפניתיים, גמלי שלמה, גחליליות, חיפושיות ממשפחת הרצניתיים, חיפושית ראש-פנס, ארינמליים, זבובי Vermileonidae, זחלי רחפניים, זחלי פרפרים ממשפחת הכחליליים וצרעות טפיליות שונות.
נמלים וטרמיטים יכולים להיטרף גם בידי נמלים אחרות כמו נמלי גדוד או מגפונרה.
אוכלי נמלים נוספים כוללים צמחים טורפים כמו דיונאת הזבובים וכדניות ואף כמה פטריות טורפות כמו Cordyceps.
גם מספר אנשים ניזונים מנמלים וטרמיטים במיוחד מנמלי דבש .
אוכלי ביצים הם בעלי חיים הניזונים דרך קבע או לעיתים מביצים של בעלי חיים אחרים לרבות חרקים, מיני רכיכות, דגים, דו-חיים, זוחלים ועופות.
למרות שישנן ביצים לא פוריות, מרבית הביצים הנאכלות הן פוריות וטריפתן גורמת למות העובר.
לכן אוכלי ביצים נחשבים לטורפים או לאוכלי כל.
ביצים פוריות יכולות למשוך גם מינים של אוכלי פירות כמו הטוקניים והקלאוניים.
מינים אלה יאכלו גם גוזלים או אפרוחים צעירים שבקעו מהביצים.
עבור בעלי חיים רבים, ביצים הן מקור לחלבונים והן פשוטות לעיכול, ולא דורשים עימות עם הקרבן.
עם זאת, במקרים רבים הביצה מוגנות על ידי הורה כועס ותוקפני, או שהן נמצאות במיקום קשה להגעה או מוסווה.
בנוסף, ביצים הן טרף עונתי אשר מצוי רק בעונת הרבייה של הטרף.
מרבית אוכלי הביצים הם אופורטוניסטים המתבססים על מזונות נוספים.
למרות זאת ישנם מספר מינים המתמחים באכילת ביצים.
נחש הביצים ומספר מיני זעמניים המתבססים על ביצי עופות זמינות הם דוגמה לאוכלי ביצים מתמחים.
לנחש הביצים יש לסת רחבה שיכולה להיפער הרבה מעבר לגודל הראש כדי לבלוע אפילו ביצי יען ובעזרת עוקצי החוליות שלו הוא שובר את הקליפה ופולט אותה בעוד החלמון זורם לקיבתו.
ריבוי גבוה מדי של טורפי ושודדי ביצים יכול לפגוע בכשירות מינים שונים להגיע לבגרות.
כך ממחקר שנעשה על ברווזי אדרית שחורת כיפה התברר שרק במחצית מהמקרים ההורים ישקיעו על רבייה שנייה באותו זמן.
התברר מהמחקר שעופות המקננים על הקרקע נפגעים בהרבה מאלה המקננים על הענפים, שם מסובך להרבה מיני טורפים להגיע לקן.
כך למין של חופזי בנורווגיה נטרפים מעל 78% מהקנים בידי טורפים שונים.
באזורים מסוימים בעולם אוכלי ביצים מרובים כמו חולדות הכחידו לחלוטין את המינים המקומיים.
מיני המייצרים מאות ביצים מבלי לשמור עליהם מגדילים את הסיכוי שטורפים ימצאו אותם.
כך נוהגים מינים רבים של חרקים, תולעים, רכיכות, כוכבי ים וגם דגים הפולטים למים את ביציהם.
ביצי הדגים נטרפות בידי טורפים רבים כמו שיבוטיים, מדוזות, חופמאים, שחפים, אמודאיים, יסעוריים ואף כרישי לווייתן ומנטות.
גם דובי גריזלי מחפשים ביצי דגים קבורות במים.
ביצים של חרקים נאכלות בידי מיני עופות שונים, צרעות ונמלים, חיפושיות, עכבישים וזוחלים כמו חומטיים ונחשיליים.
מספר מיני צרעות טפיליות ורחפניים מטילים ביצים על גוף חרק אחר ואוכלים אותו מבפנים.
מינים אחרים שומרים על ביציהם בקרבתם ומגוננים עליהם ומאתגרים יותר את טורפיהם.
ביצי זוחלים וכן ביצי דגרתליים קבורות בקני דגירה, מוסוות בקנים קרקעיים מוסווים או מוטלות על ענפים בקנים שמורים כמו אצל מרבית העופות.
למרות זו מינים שונים כמו מיני העורביים והעקעקים, עופות דורסים רבים כמו הדיה, איה זרונית או הקרקרה וכן מיני יונקים מטפסים כמו דלק האורנים, הדביבון והחוטמן, מיני קופים, סנאיים ואף אופוסומים נוהגים לבזוז קנים דרך קבע.
על הקרקע חתולים, שועלים, בואשים, גיריות, קיפודיים, ארמדילים, חולדות, לטאות כוח ונחשים שונים שחלקם ארסיים מחפשים קנים לא מושגחים.
שחפים וחמסניים מתמחים בבזיזת קיני עופות ים.
אצל הנחשים התברר שתזונה המתבססת על ביצים יכולה להפחית את ארסיות הנחש, המיועדת בעיקר להריגת הטרף.
כך פתן הים מהמין Aipysurus eydouxii והסוג נחש ים צבי מתבסס על תזונה של ביצי דגים, מה שמוריד את ארסיותם למרות שקרוביהם ארסיים ביותר.
כמו כן הם הלסתות שלהם התקשו ושיניהם הידלדלו והתקשחו.
בסטטיסטיקה, אוכלוסייה היא אוסף כל הפריטים הרלוונטיים ביחס למידע מסוים.
מרבית המחקרים לא בודקים את האוכלוסייה כולה, אלא מדגם מתוכה, אך מסיקים מסקנות, שאמורות לחול על כלל האוכלוסייה.
אוכלוסיית סקר בקרת איכות גפרורים במפעל, היא סדרת ייצור בודדת של גפרורים.
אולם, כשלקוח מתאכזב מקופסת גפרורים מסוימת, הוא עשוי להסיק מסקנות על כלל אוכלוסיית הגפרורים של פירמה שלמה.
אוכלוסיית סקר פליטת עשן ממכוניות, שמבצע המשרד לאיכות הסביבה בישראל, היא כל המכוניות בישראל.
אוכלוסיית סקר דעת קהל על עישון במקומות ציבוריים, במדינה מסוימת היא כל תושבי המדינה.
לעומת זאת, אוכלוסיית סקר ניבוי תוצאות הבחירות באותה מדינה, היא רק האזרחים בעלי זכות ההצבעה, שסביר שיממשו זכותם זו.
דעתו של מי שאין לא זכות הצבעה, או של מי שלא יטרח לבוא לקלפי, אינה רלוונטית.
את האזרחים בעלי זכות הבחירה, שסביר שיממשו אותה, מכנים "תת אוכלוסייה" של אזרחי המדינה.
אוכלוסיית ניסוי, שנערך על יכולות ראיית הצבעים, של דבורים, ממספר כוורות מצומצם, עשויה להיות כלל הדבורים בעולם או אפילו, כלל החרקים, שיש להם ראיית צבעים.
אוכלוסיית ניסוי קליני על תופעות לוואי של תרופה או על יעילות של תרופה היא כל האנשים שיכולים להיוולד.
לא רק האנשים שחיים בעולם ברגע זה, אלא גם כל אלו שעשויים להיוולד.
כזה סוג של אוכלוסייה ניתן לכנות "אוכלוסיית על" של כל האנשים בעולם.
מפקד אוכלוסין הוא דוגמה נדירה, בה גודל המדגם גדול מאוד, ושווה לגודל אוכלוסיית מדינה שלמה – שהיא גם אוכלוסיית המחקר.
הגדרת האוכלוסייה חשובה, גם בשביל הכללה נכונה של התוצאות וגם בשביל בחירת מדגם נכון.
בחירת מדגם מקרי נעשית היטב אם ישנה רשימה של כלל האוכלוסייה, שממנה מגרילים את הנדגמים.
למשל, סקר בחירות מוצלח יכול להיעזר בפנקס הבוחרים.
סקר דעת קהל הרופאים יכול להיעזר ברשימת כל בעלי רישיון העיסוק ברפואה במדינה.
Cyanococcus) היא שיח נשיר וגבוה, הנושא פירות בתצורת ענבה כדורית בצבע סגול כהה.
השיח יכול להתנשא לגובה של עד שלושה מטרים.
נפוץ ביערות אירופה, אמריקה הצפונית ובמזרח אסיה.
בישראל מגדלים אוכמניות בחממות ברמת הגולן.
שמה העברי ניתן לה בשל צבע פריה, ובהשראת הארמית: "אוּכְמָא" בהוראת כהה, שחור.
באנגלית קרויה האוכמנית; Blueberry על שם צבעה הכחול-סגול שבו היא מתאפיינת בשל תכולת הפיגמנט אנתוציאנין בריכוזים גבוהים.
מדינות רבות מגדלות אוכמניות, בהן ארצות הברית, קנדה וצ'ילה.
עונת הקטיף שלהן היא בין חודש מאי לאוקטובר באמריקה, ובין דצמבר למרץ בניו זילנד.
את הפירות ניתן לאחסן לתקופה של שבועות ספורים במקום קריר ויבש, וניתן להקפיאם לפרק זמן ממושך יותר.
ייבוא האוכמניות וגידולן נמצא במגמת עלייה.
ב-2019 יובאו לישראל כ-90 טונות אוכמניות.
ב-2020 גדל הייבוא כמעט פי שישה לכ-510 טונות ואילו הגידול המקומי של הפרי בשנת 2019 הסתכם ב-300 טונות וב-2020 גדל לכ-400 טונות.
ארצות הייבוא הן ארגנטינה וצ'ילה, והייבוא נדרש טרם הגעתו ארצה לאידוי במתיל ברומיד, חומר הדברה רעיל שמדינות רבות הוציאו משימוש ונחשב לאחד הגזים שפוגעים בשכבת האוזון.
במרץ 2022 פרסם משרד החקלאות קול קורא ליבואנים לקבלת היתרי יבוא ממדינות נוספות שהיו אסורות עד כה ביבוא כגון ארצות הברית, דרום אפריקה, ספרד, פולין ופרו.
אף על פי שאוכמניות נפוצות לאורך כל השנה, אחת מהריבות הפופולריות ביותר היא ריבת אוכמניות, לרוב בשילוב עם פירות יער אחרים כגון אוסנה.
זאת הודות לצבע העמוק המופק מהן, המקנה לריבה מראה מושך יותר ללא צורך בצבעי מאכל.
אוכמניות הן גם תוסף מקובל ונפוץ במוצרי מאפה רבים, כגון מאפין ופנקייק, על מנת להוסיף צבע ולהוסיף בטעמן המתוק חמצמץ את המתיקות של הסוכר.
בשל טעמן, הן נחשבות כציפוי מתאים על עוגות גבינה קרות, לעיתים בשילוב עם פירות יער נוספים בעלי טעם חמצמץ עוד יותר כגון חמוציות.
אֻכָּם מדברי (שם מדעי: Suaeda asphaltica) הוא מין בסוג אוכם, בן שיח רב שנתי.
גבעוליו ישרים, העלים בשרניים ודמויי גליל, מסודרים לסירוגין על הגבעול.
הפרחים לבנים, קטנים, צומחים מחיקי העלים.
הצמח אנדמי לארץ ישראל, צומח באדמות חוואר, פוספט וקירטון ולכן נמצא בארץ במדרונות מדבר יהודה, צפון הנגב ובקעת הירדן.
הצמח עמיד מאוד למליחות, על ידי מהילת המלח בנוזל שבעלים, ונשירתם לאחר זמן.
פורח בחודשים ינואר-מאי, הפרחים ירוקים, יוצאים מחיקי העלים.
בדומה לאוכמניה, מקור השם העברי מושאל מן הארמית: "אוּכָּמָא" בהוראת כהה, שחור.
השם התקבל בשל הגוון השחור או הכהה של עליו היבשים.
שמו המדעי, Suaeda, גזור גם הוא מצבעו השחור של הצמח: בערבית עתיקה הצמח קרוי "סוידא", כלומר: "שחור" (בדומה ל־أَسْوَد – שחור).
ברפואה הבדואית משתמשים בו לדלקות עור קשות, ובשימוש פנימי הוא מומלץ נגד הפרעות בדרכי העיכול, צהבת והרעלות קיבה.
אוכף הוא התקן המיועד לישיבה על גבן של בהמות רכיבה, לרוב על גב סוסים.
השימוש באוכף נועד לשרת מספר מטרות, בהן:
נוחות הישיבה על הסוס והשמירה על שיווי המשקל בזמן הרכיבה.
איזון של משקל הרוכב על גבי הסוס, על־מנת להפחית מהמאמץ של הסוס.
שמירה על יציבות הרוכב, בעזרת הארכופים, הנמצאים בשני צדי האוכף ולתוכם יכול הרוכב להכניס את רגליו, בעזרת המשענת, שבצדו האחורי של האוכף ומעניקה תמיכה לגב הרוכב, ובעזרת הקרן, הנמצאת בקדמת האוכף (באוכפי רכיבה מערבית בלבד) ומאפשרת לרוכב להיאחז בה.
הקרן נקראה בעבר גבר האוכף.
אוכף לרכיבה מערבית ("ווסטרן")- אוכף מאסיבי בדרך-כלל, בעל קרן, עשוי מעור בסגנון המערב הפרוע, נועד לרעיית בקר ומקצועות הרכיבה המערבית.
אוכף אנגלי- אוכף הנועד לקפיצות מעל מכשולים ("jumping show") ולרכיבה אומנותית ("דרסאז'").
אוכף זה קל יותר ביחס לאוכף המשמש לרכיבה המערבית, והוא חסר קרן.
אוכף מרוצים- אוכף קל ביותר, חסר קרן, נועד לרכיבת מרוצים על־מנת להפחית ככל הניתן את המשקל על גב הסוס.
אוכף לרכיבת פעלולים ("טריק ריידינג")- אוכף בעל קרן ובעל רצועות המאפשרות לרוכב להאחז בידיו וברגליו בעת ביצוע פעלולים שונים.
אוכלי תפוחי האדמה (בהולנדית: De Aardappeleters, בעברית ידוע גם כאוכלי הבולבוסים) הוא ציור של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך.
ואן גוך צייר את הציור באפריל 1885 בנינן (Nuenen) שבהולנד.
הציור שמור כיום במוזיאון ואן גוך באמסטרדם.
כשצייר ואן גוך את הציור, הוא ניסה ליצור יצירה מרשימה.
במרץ ובתחילת אפריל 1885 הוא יצר גרסאות ראשוניות לציור והתכתב עם אחיו, שלא התרשם מעבודותיו באותו זמן או מסקיצות הציור שווינסנט שלח לו.
הוא עבד על הציור מ-13 באפריל עד תחילת מאי, אז היה רוב הציור מוכן, למעט שינויים קטנים שעשה בו באותה שנה.
ואן גוך אמר שהוא רצה לתאר איכרים כפי שהיו באמת:
לדבריו, הוא בחר בכוונה בדמויות גסות ושאינן יפות מראה, תוך מחשבה כי בחירתן תהיה טבעית לעבודתו זו בגלל חזותן הלא-מפונקת.
המנורה היא מקור האור היחיד בתמונה, ומייצרת קומפוזיציה פירמידלית.
ביצירה זו, כברוב יצירותיו של ואן גוך מאותה תקופה, משתקפת השפעתו החזקה של ז'אן-פרנסואה מילה, אך גם התחושה הדתית העמוקה שפיעמה בוואן גוך.
הקומפוזיציה הקלאוסטרופובית של היצירה משקפת גם את תחושת היעדר התקווה שקיננה במושאי הציור ובתוכו של ואן גוך.
אוכלים הוא מחזהו האחרון של יעקב שבתאי (1977).
המחזה מופיע בקובץ המחזות "כתר בראש ואחרים".
המחזה מבוסס על פרשת כרם נבות היזרעאלי המסופרת בספר מלכים א' כ"א (וגם בספר מלכים ב' ט').
אחאב מלך ישראל ביקש מנבות היזרעאלי, שיתן לו את כרמו, מכיוון שהוא קרוב לביתו והוא רוצה להפכו לגן ירק ובתמורה יתן לו כסף או כרם טוב ממנו.
נבות סירב לתת את נחלת אבותיו למלך.
אחאב שב לביתו "סר וזועף" ומספר את המאורע לאשתו איזבל, והיא אומרת לו שהיא תפתור את הבעיה.
איזבל מסדרת לאחאב משפט ושמה בו עדי שקר, שטוענים שנבות קילל את אלוהים ואת המלך, נבות מואשם ומוצא להורג בסקילה.
אחאב הולך לקחת את הכרם, אולם שם מחכה לו אליהו הנביא, השואל אותו "הרצחת וגם ירשת" ואומר לו: "במקום אשר לקקו הכלבים את דם נבות, ילוקו הכלבים את דמך גם אתה." והוא מנבא אסונות שיבואו על ממלכתו, מה שאכן קרה בימי אחזיה, בנו של אחאב.
המחזה של שבתאי נכתב בשנת 1977, מיד לאחר המהפך הפוליטי ששם קץ להגמוניה הפוליטית בת 28 השנה של מפלגת העבודה, ששררה מאז ראשית ימיה של המדינה, והביא לעלייתה של מפלגת הליכוד לשלטון.
המחזה הועלה לראשונה כעבור שנתיים על במת תיאטרון החאן.
"אוכלים" עוסק במה שהמספר המקראי אינו מרחיב עליו את הדיבור: כיצד חמס אחאב את כרמו של נבות - מי רקח את המזימה, מדוע היא נעשתה וכיצד היא בוצעה.
שבתאי מתמקד בנבות ובצמד יועצי המלך שמכשירים את השרץ בשליטתה המניפולטיבית של איזבל.
ניתן לראות את גישתה של איזבל בדברים שהיא אומרת למלך במחזה: "ממלכה חייבת מפעם לפעם להיות מרושעת ולדרוך למישהו על האצבעות בלי רחמים, כדי שיידעו שהיא קיימת".
היא גם מסבירה את הסיבה הפוליטית לביצוע המעשה: "זה לא הכרם – זה הכתר!
אם לא תיקח, ייקחו ממך!".
כלומר לקיחת הכרם היא צעד פוליטי שמטרתו הפגנת כוח וויתור עליו הוא מפגן של חולשה שמערער את מעמדו של המלך בעיני העם.
עלילת מחזהו של שבתאי מתרחשת אצל שולחן האוכל בארמון המלך.
הגיבורים סובאים כיד המלך, פעולה פרוזאית ויומיומית, שנהפכת למרכז, על-מנת להדגיש את מנעמי השלטון והקלות שבה נחתכים לכאן או לכאן ענייני הממלכה החשובים מכל.
המחזה הועלה בשנת 1979 בתיאטרון החאן בבימויו של אילן רונן, מנהלו האמנותי של התיאטרון.
מעצבת התפאורה והתלבושות הייתה מרים גורצקי, מעצב התאורה היה קן טבצ'ניק.
בתפקידים הראשיים כיכבו ששון גבאי כנבות ועליזה רוזן כאיזבל.
בהצגה שיחקו גם אהרון אלמוג, אבינעם מור-חיים, אבי פניני, שלום קינן, יוסי קינן, אורי אברהמי, סוהיל חדאד, חיים פרמונט, רקדנית בטן: אמירה.
שבתאי נסער מכך כשצפה בהצגה ונוכח לדעת שסצנות שלמות הוסרו ממנה.
ההצגה הועלתה בפעם השנייה בתיאטרון גשר ב-6 בינואר 1999, בבימויו של יבגני אריה.
מחבר המוזיקה היה אבי בנימין, מעצב התפאורה אלכסנדר ליסיאנסקי, מעצבת התלבושות ולנטינה קומולובה, מעצב התאורה אבי-יונה בואנו (במבי) ומעצבת התנועה מרינה בלטוב.
מלצר 1 – קלים קמנקו
מלצר 2 – גלעד קלטר
זמרות – ליליאן רות, לימור יצחייק, מיכל ויינברג, מילי נחייסי.
ההפקה השלישית של המחזה הועלתה לראשונה בתיאטרון החאן ב-26 במרץ 2011, בבימויו של מיכאל גורביץ', עם תפאורה הכוללת תמונה גדולה של מתחם הולילנד בירושלים.
עיצוב התפאורה והתלבושות נעשה בידי פרידה קלפהולץ-אברהמי, ועיצוב התאורה נעשה בידי רוני כהן.
ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית הקומדיה בשנת 2012.
מיכאל גורביץ' נקט במספר שינויים ותוספות שלא היו קיימות במחזה.
במחזה לא מופיע מעשה הרצח עצמו ואילו בהצגה גורביץ' הוסיף סצנה בה רואים כיצד אחאב ויועציו הורגים את נבות במו ידיהם.
גורביץ' גם הגדיל את תפקידו של המשרת במחזה, שהיה במקור קטן יחסית ולא הוציא מילה מפיו.
בהצגה של גורביץ' מצטט המשרת פסוקים מהטקסט המקראי המגוללים את סיפורו של כרם נבות.
אריאל וולף – מלצר, איש ביטחון (וולף היה מועמד על תפקידו בהצגה לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2012 בקטגוריית השחקן המבטיח)
נילי רוגל – איזבל – אשתו של אחאב
יהויכין פרידלנדר – אחאב, מלך ישראל
אריה צ'רנר – אליקים, יועץ משפטי
לירון ברנס – שמעי, יועץ המלך
יוסי עיני – נבות היזרעאלי
תיאטרון הקומץ בבאר שבע (2022)
הפקה חדשה של המחזה, בבימוי רועי בש שגם משחק את תפקיד אחאב.
את המוזיקה כתב אלכסנדר פיש.
איזבל – נטע לי קוזנצוב
אסנת פישמן – איזבל, אשתו של אחאב
אודי רוטשילד – אחאב, מלך ישראל
בן יוסיפוביץ' – אליקים, יועץ משפטי
אורי הוכמן – שמעי, יועץ המלך
מתן שביט – נבות היזרעאלי
אוכל פירות או פרוגיבור (Frugivore) הוא בעל חיים הניזון בעיקר מהציפה, החלק המתוק והעסיסי העוטף את זרעי העץ או השיח.
אוכלי פירות ניזונים בנוסף גם מעלים וחרקים.
למרות שפרוגיבורים וצמחים בעלי פירות עם ציפה נפוצים ברחבי העולם כולו, הריכוז הגבוה ביותר שלהם מצוי בחלקים הטרופים של העולם.
אכילת הפירות על ידי בעלי החיים מסייעת לתפוצת זרעי הצמח למרחק.
היתרונות של הפצת הזרעים על ידי פרוגיבורים ככל הנראה גרמה להיווצרותם של הפירות בעלי הציפה, פירות שמגרים את הפרוגיבורים ומעודדים אותם להפיץ את זרעי הצמח.
פירות שמותאמים להפצה על ידי פרוגיבורים הם בעלי ציפה עבה יחסית, עשירה בפחמימות, מים, מינרלים וויטמינים, לפרי צבעים חזקים לרוב והוא בעל ריח.
קיבתם של פרוגיבורים מותאמת לעיכול פירות ביעילות גבוה ובזמן קצר, כך שהזרעים של הצמח לא יתעכלו בקיבה.
מרבית הפרימטים הם אוכלי כל אך במידת האפשר תזונתם מכילה אחוז מסוים של פירות למשל, קופי האדם כמו מיני השימפנזה.
עיקר תזונתם מהווים חלקי צמחייה כמו פירות, זרעים, אגוזים, עלים ומעט מתזונתם מגיע ממזון מן החי שמקורו בחיות קטנות כגון פרוקי רגליים, לטאות, ציפורים ואף קופים אחרים.
שאר קופי האדם כגון גורילה ואורנג אוטנג, הם בעלי תזונה שמורכבת בעיקר מן הצומח, אך גם הם מגוונים מעט בחי.
יונקים אוכלי פירות נוספים הם איילים וחזיריים שונים, הפילים, עטלפי פירות, הארמדיל, כמה מכרסמים כמו נמנמניים, וטורפים שונים כמו גחניים (ובעיקר גחן דקלים אסייתי), ראקוניים כמו הקינקז'ו, ודובים.
אוכלי פירות נוספים הם התוכים, הקלאו, הטוקאן, הטווס, כמה יונים והקזואר אצל העופות, איגואנות וצבי יבשה אצל הזוחלים, מספר דגים בנהר האמזונאס שעוקבים אחרי קופים ואוכלים כל פרי שנופל למים.
ישנם עשרות חרקים שנוברים בכל פרי שהם יכולים בין השאר נמלים, כנימות, פשפשים וחיפושיות שונות, מינים רבים של פרפרים אף מטילים את ביציהם על פרחים, כדי שכשהזחל יבקע הוא יהיה בתוך פרי ויבלה את חייו הצעירים בנבירה בפרי.
מבין הסרטנים יש את סרטן הקוקוס (אך הוא אוכל פירות לעיתים נדירות).
אוכלי רכיכות (שם מדעי: Molluscivore) הוא מונח המתאר בעלי חיים הניזונים בעיקר מרכיכות שונות, כמו חלזונות, חשופיות, צדפות וסילוניות כמו תמנונים ודיונונים.
חלק מהרכיכות חיות על היבשה (בעיקר ענף שבלולי יבשה) ואחרות (רובן של הרכיכות) חיות בימים או באגמים וגם בחופי הים וכך גם טורפיהן.
הרכיכות נחשבות למזינות וערבות לחיך, ועשירות בחלבונים.
על כן הן מהוות חלק מהתזונה של בעלי חיים רבים, בהם האדם.
בשל מאפייניהן של הרכיכות פיתחו טורפיהן אסטרטגיות וטכניקות לציד יעיל שלהן.
רוב מיני הרכיכות הם בעלי חיים איטיים וחלקם אף נייחים, ולכן תפיסתם היא לרוב עניין קל.
כדי להגן על עצמן נקטו הרכיכות במספר אסטרטגיות: התבצרות בקונכייה גירנית קשיחה, התחפרות בתוך הקרקע החול או הבוץ, הסוואה, והגנה כימית באמצעות רעלנים או חומרים צורבים.
לרכיכות יש מבנה גוף רך אך לרובן (חלזונות, צדפות ורב-לוחיתאים) יש שריון חיצוני קשה – הקונכייה.
לעיתים קרובות הקונכייה עבה וקשה לפיצוח, ובחלק מהמינים גם בולטים ממנה קוצים ודוקרנים גירניים.
על כן היצורים הניזונים מהן הם בעלי לסתות חזקות או אמצעים נוספים לחלץ טרף כזה מהקונכיות, לעיתים באמצעות שימוש בכלים פשוטים כגון אבנים וסלעים.
הם מתאימים באותה מידה לאכול יצורים נוספים בעלי גוף קשה, כמו אלמוגים או סרטנים.
לרכיכות אחרות יש גוף רעיל ואלו נטרפות בעיקר על ידי בעלי חיים שפיתחו עמידות לרעלנים שלהן.
בין הטורף לנטרף מתנהל "מרוץ חימוש" כימי אבולוציוני מתמיד.
חלקם מהרכיכות (בעיקר הסילוניות, כגון הדיונון, אך גם ארנבת הים מענף אחורני-זימים) יורקות חומר סמיך למים המבלבל את טורפיהן ומסתיר את הרכיכה, שמנצלת את ההסחה כדי להימלט בשחייה מהירה.
הסילוניות נטרפות על ידי דגי מים פתוחים (כגון דגי-חרב) ויונקים ימיים.
הראשתן גדול-הראש הוא טורף של דיונון ענק ודיונון עצום, שהם הרכיכות הגדולות ביותר.
מבין חסרי החוליות הניזונים מרכיכות ישנם גחליליות היכולות להחליק לתוך גוף החילזון ולהרוג אותו.
כך נוהגים גם מיני נמלים טורפות.
גם סרטנים אוכלים רכיכות ואצל חלקם הפגיעה בקונכייה נעשית בעזרת מכות השוברות אותה.
כך עושים טרפידים או סרטני Menippe mercenaria.
כוכבי ים ונחשוני ים הם מהטורפים המסוכנים ביותר לצדפות שונות, המסוגלים להריח אותן.
כוכב הים תופס צדפה או רכיכה אחרת, כורך עליה את כל זרועותיו ומנסה בכוח להתיש את השריר שלה.
בעת הניצחון הוא שולף את הקיבה שלו ומעכל את הצדפה חיה.
חלזונות ימיים וכן תמנונים והנאוטילוסים תופסים רכיכות אחרות, שולפים איבר דמוי מקדחה או מקור ומתחילים לקדוח בקונכייה עד שנעשה בה חור.
לתוך החור מינים רבים יכולים להחדיר ארס המשתק את בעליו.
הגדול מבין אוכלי הרכיכות הוא גם החיה הטורפת הגדולה בעולם – ראשתן גדול-ראש – שניזון מדיונונים גדולים כמו דיונון ענק ודיונון עצום.
הוא מחפש אותם במעמקי הים וטורף אותם בעזרת לסתותיו הענקיות וכן בעזרת איבר התהודה שלו שמפעיל גלי קול חזקים היכולים להרוג את הדיונון.
עם זאת הדיונון יכול לגרום לראשתן גדול-הראש לצלקות על פני גופו.
מיני יונקים ימיים מסוימים ניזונים בעיקר מצדפות ורכיכות.
הניבתן משתמש בניביו העצומים כדי לשלוף אותם ממחבואם ולעקור את הקונכיות הקשות.
לוטרת הים מוצאת צדפות, מניחה אותן על בטנה ושוברת את הצדפה על ידי הכאות נמרצות בין 2 אבנים.
קופי הקפוצ'ין מטפלים בצדפות בדרכים דומות ולטורפים כמו הקוצן, החדף, פיל ים או אריה ים לסתות חזקות מספיק לפצח את השריון של מינים שונים.
דובי הגריזלי מטפלים בצדפות באיטיות בעזרת כפות רגליהם העצומות שחודרות לשרירי הצדפה ומתישים אותה.
גם עופות מים הם ציידים מומחים של צדפות.
השלצדף זכה לשמו עקב יכולותיו לנפץ את שרירי הקונכייה של הצדפה.
דיית החלזונות, פשוק-המקור והארמוס הם בעלי מקור מכופף המצליח להיכנס לגוף החלזונות ולשלוף אותו בלי לפגוע בשריון.
עופות רבים ממשפחת החרטומניים ניזונים בעיקר מצדפות וכך גם כמה שחפים, ברווזים, כפניים, יסעוריים ורליתיים.
המין קיכלי רונן אוחז בחלזונות במקורו ומכה בעזרתם בסלע עד ששובר את קונכייתם.
מבין הזוחלים ניזונים מצדפות כמה תנינים, צבי ים, נחש בירית, בני משפחת הפריאטיניים וכמה לטאות כוח שוכנות ביצות.
מבין הדגים ישנם דגים כמו המורנה, דגי הזאב הנצרן והנפוחית שהם בעלי לסתות חזקות מספיק לפיצוח קונכיות.
כמו כן מתבססים עליהן מיני הקברנוניים, האמנוניים, העקרבנוניים, החמנוניים, המוליתיים.
דג חרב ודג השמש ניזונים מתמנונים ודיונונים שונים.
האדם הוא אוכל-כול (אומניבור) וגם רכיכות נכללות בתזונה שלו.
האדם צד ואוכל רכיכות מאז ימי קדם, הן רכיכות יבשתיות (כלומר: שבלולי יבשה דוגמת השבלול הרומי ושבלול הגינה שאף גודלוּ למאכל) והן רכיכות ימיות (כגון קלמארי או צדפות מאכל).
במטבחים מסוימים, כגון המטבח הצרפתי, רכיכות נחשבות למעדן (למשל אסקרגו).
אוכלי עלים הם בעלי חיים אוכלי צמחים הניזונים מעלי עצים ושיחים.
עלי העצים מכילים תאית והם קשים לעיכול, דלים בחומרים מזינים ובחלקם רעילים.
יצורים הניזונים מעלים הם בעלי מעיים מוארכים, עיכול איטי ולרבים מהם יש במעיים בקטריות מועילות העוזרות להם לפרק את התאית הקשה.
מינים פחות מותאמים לאכילת עלים מעדיפים לאכול מעט מכל עץ ומכל עץ בוחרים את העלים הכי קטנים, בשלים ורכים, בהם יש יותר אנרגיה והם גם פחות רעילים.
מיני חיות אלה דומים ללוחכי העשבים ותת-קבוצה של אוכלי העלים הם לוחכי עלים (Browsing) שהם חיות אוכלות עשב בעיקרם אך ניזונים גם מעלים ולשם כך מגיעים לעצים מהקרקע.
ישנם מעט מיני חולייתנים הניזונים מעלים, בעיקר עקב הקושי לאחסן ולעכל את העלים מבלי לאבד יותר מדי אנרגיה.
הם התפתחו לאחר המינים שניזונו מטרף או מנבלות.
אכילת עלים לא מתאימה לאורח החיים של עופות מעופפים.
אחד הבודדים שתזונתו כן מבוססת על עלים זה ההואצין הניזון מעלים ענקיים ביערות האמזונאס ומשתמש בבקטריות שבבטנו כדי להפיק מהעלים אנרגיה.
בסוף הארוחה הוא פולט לשלשת מצחינה שמזכירה ריח של פרות ומשם כינויו "ציפור הבקר".
גם התוכיליל הניו זילנדי ניזון מעלים ענקיים.
שכווי האשוח והשכווי הענק הם היחידים שיכולים לעכל עלים מחטניים.
מספר יונקים החיים על עצים ניזונים מהם באופן כמעט בלעדי: מספר עטלפים, עצלנים, הקואלה, קופים (ובייחוד השאגן) ולמורים שונים ואלו בעלי גופים גדולים, טפרים חזקות ואורח חיים איטי העוזר להם לעכל לאט את ארוחותיהם.
גם יצורים החיים יותר למטה כמו הטפיר, הפיל, הג'ירפה והאוקפי ניזונים בעיקר מעלים.
מבין הזוחלים בולטים האיגואנות וכמה צבים הניזונים מעלים שנפלו.
ישנם גם מינים רבים של חסרי חוליות שניזונים מעלים, כגון מינים שונים של חלזונות, חיפושיות, זחלי פרפרים, נמלים וטרמיטים.
רבים מהם מוגנים מרעלי העלים.
אוכלי פלנקטון (Planktivore) הם בעלי חיים הניזונים בעיקר מיצורים ימיים קטנים ומפלנקטון שצף במים.
את יצורי הפלנקטון הם מסננים מהמים בדרכים שונות ולעיתים הם עוזרים לנקות את המים.
עקב כך מכונים חלקם מינים מהנדסי סביבה.
בני קבוצה זו שונים אחד מהשני וכוללים את היצורים הגדולים ביותר בים וגם את הקטנים ביותר, מחסרי חוליות פרימיטיביים ועד יונקים ועופות ים.
הפלנקטון כולל מגוון רחב של יצורים ימיים זעירים: פיטופלנקטון - פלנקטון צמחי, בעיקר אצות זעירות; זואופלנקטון - בעלי חיים מיקרוסקופיים, קריל, סרטנים זעירים (כגון שטרגליים), פגיות, ביצים ועוד.
הפלנקטון לרוב חסר יכולת תנועה ונסחף עם הזרם.
אף על פי שמדובר ביצורים זעירים מאוד, הם קיימים בכמויות עצומות ומרוכזים בנחילי ענק שבהם מיליוני ומיליארדי פרטים במשקל שיכול להגיע למספר רב של טונות.
הפלנקטון נמצא בבסיס מארג המזון הימי.
דגים רבים הם מסנני פלנקטון.
הגדולים מבין הדגים - כריש לווייתני, כריש ענק וכריש גדול פה ניזונים מסינון יצורים קטנים עם זימיהם העצומים שנועדו ללקט בעיקר שטרגליים שונים וכן ביצי דגים, חסרי חוליות וגם דגים קטנים.
דגי סחוס מסננים את מזונם באמצעות הזימים, שמשמשים פתח ליציאת המים.
גם דגי המנטה ניזונים בעיקר מפלנקטון וביצי דגים ודג השמש וצב ים גילדי ניזונים בעיקר ממדוזות שגם הם נחשבות לפלנקטון ואינם שוחים בכוחות עצמם.
להקות דגים כמו ההרינג, הלברק או האנשובי ניזונות באופן קבע מחסילונים קטנים.
חסילונים כמו קריל אנטארקטי עצמם בעלי רשתות זעירות איתם הם לוכדים חלקיקים יותר קטנים מהם ובעיקר פיטופלנקטון.
ישנם גם סרטנים ממשפחת Porcellanidae המנופפים בזרועותיהם וכך לוכדים חלקיקים קטנים.
לווייתני מזיפות מסננים את הפלנקטון מהמים באמצעות שיניהם מכוסות השערות המכונים "מזיפות", שהן למעשה מסננת ענקית הנמצאת לרוחב הפה במקום שיניים.
הלווייתן שוחה אל תוך נחיל הפלנקטון עם פה פעור לרווחה, בולע כל מה שנקרה בדרכו, סוגר את הפה חלקית כך שרק המזיפות חשופות למים, ואז דוחף בלשונו את כל מה שבלע, המים נדחפים החוצה דרך המזיפות ואילו הפלנקטון והחומר המזין נתקעים בין השערות ולא יכולים לצאת.
לווייתני המזיפות הגדולים ניזונים בשיטה זו גם מנחילי קריל המורכבים מסרטנאים זעירים.
גם לובודון הסרטנים ניזון מיצורים קטנים דומים בעזרת שיניו המיוחדות.
מבין העופות בולטים עופות הפלמינגו בעלי המקור המוזר העוזר לבלוע סרטנים קטנים ואצות בעודם במים בלי לבלוע חתיכות בוץ.
בנוסף ישנם כמה ברווזים ויסעורים המסננים את מזונם הקטן.
יצורים חסרי חוליות רבים ניזונים באמצעות סינון והיצמדות לקרקעית עם יכולת שאיבה של יצורים קטנים או של חלקיקי מזון צפים וחלק אחר יכול גם לנו באיטיות חיפוש אחר פלנקטון.
בין היצורים הללו נמצאים מיתרני זנב, ספוגיים, מלפפוני ים, הידרתים, מדוזות, כמה אלמוגים, שושנות ים, צדפות ורכיכות נוספות.
אוכלי תולעים הם בעלי חיים אוכלי בשר הניזונים מתולעים ומינים דומים (תולעים שטוחות, תולעים נימיות ותולעים טבעתיות שונות).
רוב המינים אינם מתבססים עליהם אך מתמחים בציד שלהם, ביבשה ובמים.
מין אחד דווקא מתבסס על תולעים כמאכלו העיקרי - החולדה Paucidentomys vermidax מאינדונזיה בעלת 2 שיניים קצרות איתם היא תופסת שלשולים וטורפת אותם.
מבין המינים הניזונים על תולעים ישנם אוכלי חרקים שונים כמו החדף, הקיפוד והחפרפרת, יונקי הביב, כמה עטלפים, מספר מכרסמים ופרימטים וגם גיריות, דו-חיים כמו הצפרדע והסלמנדרה, מספר לטאות, הספנודון, נחשים ונחשילים, חופמאים, ברווזיים, אגמיות ורליות, חופמאים שוכני חוף, מגלנים, קיכליים, תוכי הנסטור והקיווי.
כמו כן ישנם חסרי חוליות המתמקדים בתולעים: כמה חיפושיות, חשופיות טורפות ועלוקה ממין Americobdella valdiviana.
תולעים ימיות הם מזונם של כרישים קטנים וטריגונים, צבי ים, נפוחיתיים, פרפרוניים, קרנוניים, סרטנים, כוכבי ים, חלזונות טורפים כמו החרוט וחשופיות.
אוכלי עופות (Avivore) הם בעלי חיים אוכלי בשר הניזונים בעיקר מטריפת עופות.
עופות אינם טרף קל: הם יכולים לעוף ולהימלט במהירות, חלקם עפים בלהקות גדולות ואחדים מהם תוקפניים מאוד.
עם זאת, רובם בעלי גוף רך, כחלק מהצורך שלהם לעוף, והם חסרי שיניים.
על הציידים שלהם להיות מותאמים לתפיסה מהירה של טרף היכול להימלט למעלה.
מספר בעלי חיים מותאמים לתפיסה של עופות, למשל מיני הבזיים – בעצמם עופות.
הבז הנודד יכול לעוף ולצלול במהירות הגבוהה ביותר בעולם כדי לעוט על טרפם ולחטוף אותו, לעיתים ללא שיש לו מושג על הצייד.
טרפו העיקרי הוא יונים, דרוריים, עפרוניים ועופות חוף שונות.
בזים אחרים מעדיפים לארוב לטרף ולעוף אליו במעוף חרישי או לעוף אליו עד שהוא מותש, בהרבה מקרים עקב נדידה קשה ומתישה.
טורף נוסף הוא הנץ מצוי ושאר הנצים העטים בחורשים הסבוכים אחרי עופות שדעתם מוסחת ועטים עליה במהירות.
את טרפם הם הורגים על ידי טפריהם ומקורם.
אצל הנצים הנקבות גדולות מהזכרים, מה שמאפשר להם לתפוס מספר מיני עופות.
עיט האסטי הנכחד צד בעיקר את עופות המואה העצומים הלא מעופפים.
הם היווי טרף קל והוא יכל לעוט עליהם מלמעלה ולפצוע אותם קשות בצפורניו העצומים.
המרבו האפריקני ניזון לעיתים מעופות פלמינגו אותם הוא הורג בחבטות ממקורו העצום.
כמה מינים של עופות ים כמו חמסניים, פרגטיים ושחפיים יחטפו עופות ים אחרים, בעיקר אפרוחים צעירים.
עופות משמשים כמזון עיקרי לכמה יונקים כמו לכלב ים נמרי הניזון בעיקר מפינגווינים כמו פינגווין קיסרי.
הוא אורב להם מתחת למים וכשפינגווין קופץ למים הוא שוחה אליו במהירות.
גם טורפי ים אחרים מגוונים לעיתים את מזונם בעופות ים ובייחוד מפינגווינים.
בקוטב הצפוני שועל שלג ניזון בעיקר מעופות ים החיות בלהקות, למשל מאלקיים שונים.
הוא חוטף עופות מנמיכי עוף המקננים על הקרקע או עט על אפרוחים המנסים לעוף לעבר הים.
ציידים מתמחים נוספים הם הקרקל והסרוואל היכולים לקפוץ לגובה מרשים בשביל לצוד עופות העפות לאיטם או נחות על העצים.
כמה טורפים יכולים לטבוח בעופות מתוך טריפה מופרזת, למשל שועלים, דלק והרמין המוצאים מושבות של עופות כמו תרנגולים או שחפים.
כך קרה לעופות נדירים בניו זילנד אליהם הגיעו חמוסים וטבחו בהם בגלל פגיעותם.
השועל ידוע גם בהתנהלות של התחזות למת כאמצעי למשיכת עורבים אליו.
בבוני זית מסוימים צדים עופות פלמינגו המתקהלים סביב אגמים.
יונקים אחרים צדים עופות מדי פעם או חוטפים להם ביצים, כך נוהגים מספר חתוליים וכלביים, לוטרות שונות, דביבונים ובואשיים הפושטים על קנים, קופים, קיפודיים, עטלפי חרקים גדולים, אופוסומיים, חולדות שונות ולווייתן האורקה הטורף הצד מיני עופות ים.
מבין הזוחלים ישנם נחשים כמו נחש העפאים ונחשי הממבה האורבים ליד קיני עופות ולעיתים טורפים את הבעלים.
נחשים כמו רב חנק מצוי ורב חנק אזמרגדי וכן מיני פיתונים קטנים מחכים ליד העצים לעופות חולפים וחוטפים אותם במהירות.
מין של שפיפון המכונה שפיפון עכבישי מפתה עופות להתקרב לפיו ואז חוטף אותם.
לטאת ההלודרמה הארסית המחפשת קיני עופות למאכל.