tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צוותי הקרב החטיבתי ששהו במקום אשר כללו כוחות שריון, חי"ר, הנדסה ובסיוע חיל האוויר השיבו באש חיה וירי פגזים אל עבר מקורות הירי.
באירוע נהרגו 21 מחבלים ללא נפגעים בקרב כוחות צה"ל.
ב-14 בנובמבר כוחות סיירת הצנחנים וגדוד 202 פעלו בשכונת תל אל-הווא וכיתרו את בית החולים אל-קודס.
כוחות הצנחנים הרגו מחבלים שפעלו מתוך בית החולים וירו טילי נ"ט לעבר הכוחות.
על פי דובר צה"ל, כוחות צה"ל הרגו 21 מחבלים שפעלו מתוך בית החולים.
ב-18 בנובמבר פעלה חטיבת הצנחנים לטיהור השכונות שיח' עג'לין וא-רימאל, ממחבלים ופגעו בתשתיות טרור.
במהלך חילופי אש בשכונת שיח' עג'לין נהרגו קצין מפקד פלוגה, ולוחם מגדוד 101 של חטיבת הצנחנים, כמו כן לוחם של הגדוד נפצע באירוע באורח קשה.
ב-19 בנובמבר, המשיכו לוחמי הצנחנים בשיתוף כוחות הנדסה ושריון של גדוד 7421 מחטיבה 4 להילחם בשכונת שיח' עג'לין.
לוחמי הצנחנים פעלו לאיתור והשמדת תשתיות ונכסים של חמאס.
בנוסף, לוחמי הצנחנים פשטו על מחנה צבאי בשימוש המחלקה הטכנית של המודיעין הצבאי של חמאס.
ב-22 בנובמבר לוחמי צוות הקרב של חטיבת הצנחנים החלו בהתקפה על אזורי עיסא ושכונת תל אל-הווא.
לוחמי הצנחנים פשטו על מוצב חטיבת העיר עזה ועל המטה המודיעיני הצבאי של חמאס.
כמו כן, הלוחמים פשטו על מנהרות, סדנא לייצור כטמ"מים ואיתרו אמל"ח נוסף.
הקרב ברימאל ובית חולים שיפא
ב-9 בנובמבר פשטו כוחות אוגדה 162 על רובע הבכירים ברימאל, הסמוך לבית החולים שיפא, והחלו לפעול במרחב.
הכוחות חיסלו מעל 50 מחבלים, אספו מסמכים מודיעיניים והשמידו תשתיות טרור.
ב-10 בנובמבר, כוחות שריון כיתרו במהלך הבוקר את בתי החולים שיפא ורנטיסי במרכז העיר עזה, ובתי חולים נוספים בצפון הרצועה, וקראו לשוהים במקום להתפנות.
דובר צה"ל חשף ממצאים לפיהם בנה חמאס את אחת מהמפקדות שלו מתחת לבית החולים.
חמאס האשים את ישראל שתקפה את בית החולים שיפא וגרמה לפיצוץ, אך דובר צה"ל הכחיש ואמר שמדובר בשיגור פלסטיני כושל.
ב-13 בנובמבר לוחמי חטיבת גולני השתלטו על פרלמנט חמאס בעזה והצטלמו עם דגל ישראל ודגל גולני באולם המליאה.
זאת נתפסה כתמונת ניצחון שתפגע במורל ורוח הלחימה של חמאס והעזתים.
כוחות צוות קרב של חטיבה 401 וכוח שייטת 13 פשטו על בית החולים רנתיסי, במרכז העיר עזה.
במהלך הפשיטה נחשפה תשתית טרור של חמאס בבית החולים.
ב-14 בנובמבר לאורך הלילה המשיכו כוחות צה"ל בלחימה במרכז עזה ובכיתור בית החולים שיפא.
בנוסף, לוחמי גדוד 13 של חטיבת גולני פשטו בשכונת רימאל על בניין בית המושל המשמש כמתקן טרור של חמאס המכיל משרדי צבא, משטרה, מודיעין ומפקדות של ארגון הטרור.
הפלסטינים דיווחו במהלך הערב כי צה"ל כיתר את בית החולים שיפא מכל הכיוונים.
עד אז היו כוחות צה"ל במרחק של מאות מטרים משיפא.
העובדה שהם כבשו את מחנה הפליטים שאטי סייעה להגיע אל הצד המערבי של בית החולים, שהיה פתוח לכניסה ויציאה.
ב-15 בנובמבר לפנות בוקר, צה"ל החל להיכנס לתוך המתחם הרפואי של בית החולים שיפא ופעל בצורה ממוקדת כדי לסרוק את המקום ולאתר חטופים.
בטרם כניסת הכוחות, פתח צה"ל ציר מעבר לפינוי בית החולים מחולים ומחוסים.
צה"ל מסר ציוד רפואי, אינקובטורים ומזון תינוקות מטעם מדינת ישראל לבית החולים שיפא.
צוותים רפואיים, יחד עם חיילים דוברי ערבית, היו נוכחים בשטח כדי לוודא שהציוד הרפואי יגיע לאלה הזקוקים לו.
אותרה מפקדה מבצעית של החמאס.
בערב, צה"ל יצא מבית החולים שיפא.
ב-16 בנובמבר בבוקר לוחמי גדחה"ן 603 איתרו בסמוך לבית החולים שיפא את גופת אחת החטופות, יהודית וייס, שנחטפה מבארי במתקפת הפתע.
בערב אותרה גופתה של החטופה נועה מרציאנו במבנה בסמוך לבית החולים שיפא, גם היא על ידי לוחמי גדוד 603. במהלך הלילה כוח משולב של שייטת 13, צק"ח 188 וכוחות הנדסה, השתלטו על מעגן עזה ששימש את חמאס לצורכי טרור ימי.
במהלך ההשתלטות הרגו הכוחות 10 מחבלים, השמידו 4 מבנים ו-10 פירי מנהרות.
בערב יצא שר הביטחון יואב גלנט בהצהרה לציבור בה הודיע: צה"ל השלים את ההשתלטות על מערב העיר עזה, הצבא מתקדם שלב בתמרון הקרקעי.
ב-23 בנובמבר נעצר מנהל בית החולים שיפא, והועבר לתחקור בשירות הביטחון הכללי לאחר שנחשפו עדויות רבות לכך שבית החולים תחת ניהולו הישיר שימש כמפקדה הראשית של חמאס ושימש לפעילות טרור, ובהם רצח נועה מרציאנו בתוך בית החולים.
ב-8 בדצמבר גדוד ההנדסה במילואים 749 מצוות קרב החטיבתי של ביסלמ"ח השמידו מבנים ובהם תשתיות טרור ששימשו לפעילות צבאית של החמאס באוניברסיטת אל-אזהר בעזה שבשכונת א-רימאל בעזה.
במתחם האוניברסיטה אותרו תשתיות אויב, ביניהן, תוואי תת-קרקע.
ב-21 בדצמבר צה"ל הודיע שהוא השמיד את רשת המנהרות של חמאס בשכונה.
המנהרות אותרו באזור המכונה "רובע הבכירים", שבו שכנו לשכות, משרדים ודירות של צמרת חמאס.
מדובר באזור שממנו פעלה ההנהגה השלטונית והצבאית של הארגון ברצועה.
ב-18 בנובמבר כוחות אוגדה 36 פעלו בשכונת זייתון שבעיר עזה להכרעת גדוד 'זייתון' של החמאס.
ב-20 בנובמבר כוחות משולבים של אוגדה 36 נלחמו בשכונת זייתון, חיסלו מחבלים רבים, החרימו חומר מודיעיני ואמל"ח ממפקדות חמאס, והשמידו פירי מנהרות ותשתיות טרור נוספות, חלקן היו בתוך מסגדים ובתי ספר.
כוחות אוגדה 36 בהובלת לוחמי חטיבת גולני, חטיבה 188 ולוחמי ההנדסה, נתקלו בעשרות רבות של מחבלים מהלחימה בשכונה, וניהלו קרבות פנים-אל-פנים מולם וחיסלו רבים מהם.
ב-22 בנובמבר במהלך הלילה כוחות צה"ל המשיכו את קרבות ההשתלטות על שכונת זייתון.
במהלך הקרבות נהרג קצין מפקד צוות בסיירת גולני.
לוחמי גדוד 202 איתרו מספר כרטיסי זיכרון שהכילו חומרים שצילמו מחבלי החמאס במתקפת הפתע.
הקרב התחולל בשכונת שג'אעייה שבמזרח העיר עזה.
הקרב החל ב-5 בדצמבר 2023, ארבעה ימים לאחר תום ההפוגה במלחמת חרבות ברזל.
ב-21 בדצמבר, צה"ל הודיע כי הושגה אחיזה מבצעית בשכונה.
ב-20 בדצמבר, אוגדה 162 יצאה להתקפה רחבה על שכונות א-דרג' וא-תופאח בעיר עזה, צפונית מזרחית למרכז העיר.
כוחות אוגדה 162 נלחמו מסמטה לסמטה, מפיר לפיר, מזירת מטענים אחת לשנייה וגם התמודדו עם ירי RPG.
בסוף דצמבר פורסם כי הלחימה מתבצעת בלב השכונה.
כמו כן, דווח כי חטיבת הנח"ל התמקמה בשכונה.
לדברי מח"ט הנח"ל יאיר צוקרמן, כוחות החטיבה נלחמו בעיקר בקרבות פנים אל פנים ומול הפעלת מטענים לעבר הכוחות.
ב-2 בינואר השלימה חטיבה 460 את משימתה בגזרת דרג'-תופאח.
באותו יום נהרג לוחם בגדוד ההנדסה 601 של חטיבה 401.
במהלך הקרב, פשט צה"ל על מעוז המודיעין והשליטה ארגון הטרור בדרג'-תופאח, והשמיד אותו.
ב-3 בדצמבר בערב בוצע ניסיון חיסול כושל של היית'ם חוואג'רי, מפקד גדוד שאטי של חמאס, שתחת פיקודו יצאו כוחות מחבלים לפשיטה במתקפת הפתע שפתחה את המלחמה.
חואג'רי פיקד על אבטחת הפעילות של חמאס בבית החולים שיפא, וכן פיקד על הלחימה נגד כוחות צה"ל במחנה הפליטים שאטי.
בתחילה דווח כי חוסל אך בהמשך בעקבות הופעתו בטקס למסירת חטופים, צה"ל הודיע כי שגה בהערכותיו המודיעיניות לגבי חיסולו של חואג'רי.
ב-20 בפברואר 2024 כחלק מהמבצע האוגדתי של אוגדה 162, צוות הקרב של הנח"ל יחד עם צוות הקרב של חטיבה 401 חזר לשכונת זייתון בה כוחות צה"ל פעלו בתחילת התמרון, לצורך "טיפול" ביעדי הטרור.
לוחמי הנח"ל פשטו והשמידו מחרטות ואתרים לייצור אמל"ח, וגם שתי מנהרות תת-קרקעיות שאותרו בשלב הקודם של התמרון אך לא הושמדו סופית.
בין היתר תוואי תת-קרקע שמקשרים בין העיר עזה למחנות המרכז.
הלוחמים חוו התנגדות, וניהלו קרבות קשים מול חוליות רבות של מחבלים שיצאו להילחם.
ב-24 בפברואר 2024 כוחות אוגדה 162 המשיכו להילחם בשכונת זייתון שמדרום לעיר עזה, לוחמי צוות הקרב של חטיבה 401 זיהו באמצעות רחפן חוליית מחבלים שהתכוננה לשיגור נ"ט לעבר כוחות צה"ל, זמן קצר לאחר מכן הוכוונו כלי טיס לעבר החוליה – והיא חוסלה.
במהלך הקרבות נהרג מ"פ בגדוד שקד של חטיבת גבעתי, כתוצאה מהפעלת מטען רב עוצמה.
ב-27 בפברואר במהלך הפעילות בשכונת זייתון, לוחמי פלחו"ד צבר מחטיבת גבעתי נכנסו לבית ממולכד, וכתוצאה מהפיצוץ נהרגו רס"ן יפתח שחר, מפקד פלוגה בגדוד צבר וסרן איתי סייף, מפקד מחלקה בגדוד בנוסף ועשרה נפצעו, ביניהם 7 באורח קשה.
ב-9 במאי 2024 פתחה אוגדה 99, בהובלת חטיבות כרמלי ו־679 וכוח מחטיבת הנח"ל, במבצע בשכונת זייתון.
ב-17 במאי דיווח דובר צה"ל על השלמת הפשיטה בה נהרגו כ-90 מחבלים והושמדו כ-300 תשתיות טרור, בהם מפקדת חמאס שמוקמה בבית ספר וממנה בוצע ירי על הכוחות.
ב-9 ביולי פשטה חטיבת הקומנדו על מטה אונר"א בשכונת רימאל.
במהלך הפעילות במקום עצרו לוחמי יחידת מגלן מחבלים שניסו להימלט מהמתחם וניהלו קרבות פנים אל פנים עם חוליות מחבלים שהתבצרו במתחם.
הלוחמים איתרו חלקים להרכבת כטב"ם, חמ"לי תצפיות ואמצעי לחימה רבים, וביניהם רחפנים, רקטות, מקלעים, מרגמות, מטענים ורימונים.
במהלך הפעילות, נהרג מפגיעת צלף לוחם מגלן רס"ל טל להט, כאשר זה ירה בו מתוך מתחם אונר"א.
קרב עין דארה התרחש בכפר עין דארה, בהר הלבנון, בשנת 1711, בין שבטי קייס וימן, שני פלגים יריבים שהיוו סיעות פוליטיות-שבטיות מתחרות.
הקייסים הונהגו על ידי האמיר חידר משבט שיהאב וכללו את חמולות הדרוזים: ג'ומבלאט, עימאד, נקאד, טלחוק ועבד אל-מלכ, וכן את חמולת המרונים ח'אזן.
הפלג הימני הונהג על ידי מחמוד אבו חרמוש וכלל את החמולות הדרוזיות: עלם א-דין, ארסלאן וסוואף.
הימנים זכו גם לתמיכת השלטונות העות'מאניים של צידון ודמשק.
הקרב הסתיים בתבוסה מוחצת של הימנים ובחיזוק השליטה הפוליטית והפיסקלית של הקייסים בהר הלבנון.
תוצאות הקרב הובילו להגירה המונית של תומכי הימנים, אצילים ואיכרים דרוזים, מהר הלבנון אל אזור חורן המזרחי, באזור הררי המכונה כיום הר הבשן.
תהליך זה חיזק את מעמד האוכלוסייה המרונית-נוצרית כקבוצה הדומיננטית בהר הלבנון.
במאה ה-17, היו הדרוזים הקבוצה הדמוגרפית המרכזית בהר הלבנון.
הם התחלקו לסיעות פוליטיות על בסיס החלוקות השבטיות הערביות העתיקות של קייס וימן.
משפחת מען, ששליטיה (אמיר) החזיקו באופן קבוע בחכירות המס (פארם) של מחוזות הר הלבנון (שוף, מתן, כסרואן, גרב וג'ורד), ייצגה את הפלג הקייסי, יחד עם בעלי בריתם: החמולות הדרוזיות ג'ומבלאט, עימאד, נקאד, טלחוק ואבו אל-למא, חמולת המרונים ח'אזן מכסרואן, והחמולה הסונית של שושלת שיהאב מוואדי אל-תים.
את הפלג הימני הובילה החמולה הדרוזית עלם א-דין, שחבריה זכו לעיתים בחכירות המס של הר הלבנון בתקופות של סכסוכים בין משפחת מען לשלטונות העות'מאניים.
חמולות דרוזיות נוספות בפלג הימני כללו את ארסלאן וסוואף.
בשנת 1697, מת האמיר אחמד מען ללא יורש זכר, ועל כן החליטו שייח'ים דרוזים מהפלג הקייסי, בהם השייח' עלי ג'ומבלאט והשייח' עלי אבי נקאד, למנות משפחה חזקה ומאחדת שתעמוד בראש הפלג ותמנע עליית הימנים לשלטון.
השייח'ים הקייסים בחרו בבשיר שיהאב הראשון כיורשו של האמיר אחמד, בשל עוצמתה הצבאית של חמולת שיהאב, מרחקם ממחלוקות פנים-קייסיות, וקרבתם המשפחתית לאמיר אחמד (בשיר היה אחיינו מצד האם).
השלטונות העות'מאניים אישרו את המעבר ממשפחת מען לשיהאב, אך החליטו להעניק את חכירות המס של האמיר אחמד לאמיר חידר שיהאב, נכדו של אחמד.
בשל גילו הצעיר של חידר, שימש האמיר בשיר כעוצר.
האמיר בשיר חיזק את שליטת הקייסים בהר הלבנון ומינה את השייח' הקייסי עומר אל-זידאני מחמולת הזידאני הסונית כחוכר המס של צפת ואזוריה, תוך שהוא מבטיח את נאמנותן של החמולות השיעיות סעב ומונקיר מג'בל עאמל (חמולת ואעל מג'בל עמל תמכה בימנים).
לאחר מותו של האמיר בשיר, ביטלו העות'מאנים את סמכות משפחת שיהאב בג'בל עמל (המונקירים והסעבים ערקו אז לקואליציה הימנית) ובגליל.
יתרה מכך, בשנת 1709, הדיח מושל צידון, שכלל את הר הלבנון, ביירות, הגליל וג'בל עמל, את האמיר חידר מחכירת המס של השוף והעביר אותה לידי מחמוד אבו חרמוש, שהפך מבעל ברית למתנגדו של חידר.
אבו חרמוש חבר לפלג הימני בראשות עלם א-דין, וזמן קצר לאחר מכן השתלטו הימנים על הר הלבנון.
עם זאת, התמיכה העממית בימנים בשוף לא הייתה עמוקה.
אבו חרמוש, בתמיכת מושל צידון, רדף אחר האמיר חידר, שנמלט לע'זיר, שם מצא מחסה אצל חמולת הובייש המרונית.
ע'זיר נבזזה, וחידר נמלט צפונה-מזרחה לאל-הרמל בעמק הבקאע.
חמולות הקייסים בהר הלבנון שלחו קריאות לאמיר חידר לשוב ולהשיב את שליטתם על האזור.
מעודד מתמיכת הקייסים, עבר חידר ב-1711 למטן, שם מצא מקלט אצל חמולת אבו אל-למא, ששלטה בתת-המחוז.
חידר ואבו אל-למא גייסו את כוחותיהם בכפר ראס אל-מטן, שם הצטרפו אליהם ראשי החמולות הקייסיות השונות של הר הלבנון וכוחותיהם, כולל השייח' עלי ג'ומבלאט, קבלן אל-קאדי אל-תנוח'י, סייד אחמד עימאד, השייח' עלי אבי נקאד, ג'נבולאט עבד אל-מלכ ומוחמד טלחוק.
מששמע על גיוס הקייסים, קרא אבו חרמוש לאצילי הימנים מחמולות עלם א-דין וארסלאן להתגייס בכפר עין דארה שבג'ורד, והצטרפה אליהם גם חמולת חרפוש השיעית מעמק הבקאע.
מושל צידון שלח כוחות דרך בירות לסייע לקואליציה הימנית, בעוד מושל דמשק עשה כן דרך עמק הבקאע.
באמצעות תמרונים אלה, התכוונו השלטונות העות'מאניים והפלג הימני לבצע מתקפת מלקחיים על מחנה הקייסים בראס אל-מטן.
אולם, ב-20 במרץ, פתח האמיר חידר במתקפה כוללת על מחנה הימנים בעין דארה, כדי למנוע את הגעת התגבורות העות'מאניות ולהימנע ממתקפה מכיוונים שונים.
בקרב שהתחולל, נחלו הקייסים ניצחון מכריע על מחנה הימנים, שספג אבדות כבדות.
שבעה שייח'ים מחמולת עלם א-דין נהרגו, ואבו חרמוש נתפס.
לאחר מכן שלח חידר הודעות נלבבות למושלי צידון ודמשק, שהשלימו עם ניצחון הקייסים ונסוגו עם כוחותיהם.
ב-1711, דיווחים קונסולריים צרפתיים מצביעים על כך שחוסיין חרפוש העניק מחסה לחידר שיהאבי וסיפק 2,500 חיילים שסייעו לו להביס את יריביו הדרוזים בעין דארה ולהתבסס כאמיר היחיד של השוף.
מידע זה אינו מוזכר בכרוניקות של התקופה, כולל זו של ה.א.
לפי הערכתו של סטפן וינטר, "נראה כי החרפושים לא הצטרפו לחמאדה, שכבר היו במלחמה עם ואלי טריפולי כמעט שנה.
במקום זאת, הם העניקו מחסה לאמיר חידר אל-שיהאבי כאשר התברר כי המדינה מתכוונת להחליפו בבית דרוזי יריב, וסיפקו 2,500 חיילים כדי לאפשר לו למחוץ את אויביו ולהקים את השיהאבים כשליטים הבלעדיים של צידון."
ניצחון הקייסים בעין דארה הוביל לשינויים פוליטיים, חברתיים ודמוגרפיים משמעותיים בהר הלבנון.
הפלג הימני הודר ככוח פוליטי בהר הלבנון, והאמיר חידר החל לארגן מחדש את ההנהגה המקומית, תוך חלוקת מוקטעות (מחוזות גביית מס) לבעלי בריתו הקייסים בתת-מחוזות השונים של הר הלבנון.
הוא אישר את בעלי בריתו כמנהיגי מחוזות מוצאם וקידם אותם בדרגות החברתיות.
כך, הפכו שייח'י אבו אל-למא ממטן לאמירים, והצטרפו לדרגת השיהאבים והארסלאנים.
שליטת הג'ומבלאטים, שבסיסה בשוף, הורחבה לג'זין ולדרום הר הלבנון.
הנקאדים, שכבר היו בדרגת שייח'ים, ביססו את שליטתם על מוקטעות מנאסיף, שהאר ושליש מאיקלימ אל-חרוב.
מנהיגי עימאד ועבד אל-מלכ אושרו כחוכרי מוקטעות ארקוב וג'ורד, בהתאמה.
מנהיגי חמולות טלחוק ועבד אל-מלכ קודמו לדרגת שייח'ים, וחמולת טלחוק קיבלה את החלק העליון של מוקטעת גרב של הארסלאנים, בעוד הארסלאנים נותרו בגרב התחתון.
הארסלאנים ספגו צמצום במוקטעתם בשל נאמנותם לימנים, אך חידר התיר להם להישאר בהר הלבנון.
חידר לא חכר את אחזקותיו בדיר אל-קמר, עין דארה, בטלון, ניחא ועמטור, והעדיף לשמור על כפרים מרכזיים אלה תחת שליטתו הפיסקלית הישירה.
במחוז כסרואן הצפוני של הר הלבנון, אישר חידר את השייח'ים המרונים ח'אזן והובייש כחוכרי מוקטעות.
תבוסת חמולת עלם א-דין בעין דארה ביססה את שלטון שושלת שיהאב בהר הלבנון, עד כי, לפי מישקה, הפך למנהג מקובל בארץ הדרוזים שאיש לא ירים נשק נגד אמיר שיהאבי אלא אם כן הוא מלווה באמיר שיהאבי אחר.
עם זאת, כוחם של השיהאבים היה תלוי בבריתות ובקשרי החסות עם חמולות דרוזיות שונות.
ניצחון הקייסים חיזק גם את מעמד בעלי בריתם של השיהאבים, השיעים חמאדה מאזור טריפולי.
שייח'י חמאדה היו בעלי קרקעות באזורים בעלי רוב מרוני, כגון ביבלוס, בתרון ובשרי.
בדומה לאמירי שיהאב, הותירו מושלי טריפולי את המוקדמים (דרגה חברתית גבוהה משייח' אך נמוכה מאמיר) של חמאדה לנפשם, כל עוד שולמו מיסי האזור השנתיים.
אף שהפלג הימני הוכרע, התפתחה בהדרגה יריבות חדשה בין החמולות הדרוזיות שנותרו, בין הסיעות הג'ומבלאטית והיזבכית; הראשונה הונהגה על ידי השייח' עלי ג'ומבלאט, והשנייה על ידי השייח' עבד אל-סלאם יזבכ עימאד.
כל אחת תמכה באמירי שיהאב שונים שהתחרו על השליטה באמירות בשנים שלאחר מותו של חידר ב-1732. היריבות התעצמה לאחר התפטרותו של בנו הבכור ויורשו של חידר, האמיר מלחם שיהאב.
למעט הארסלאנים, כפה חידר על הדרוזים הימנים לעזוב את הר הלבנון, מה שהוביל להגירה המונית לאזור חורן מדרום לדמשק, שם החלה התיישבות קודמת של דרוזים מהר הלבנון ב-1685. במקום הדרוזים היגרו איכרים מרונים מאזור טריפולי, מצפון להר הלבנון.
בעוד שגידול האוכלוסייה הנוצרית באזור היה מגמה ארוכת טווח, הגירת הדרוזים הימנים תרמה משמעותית לשינוי דמוגרפי בהר הלבנון, כאשר מרונים ונוצרים אחרים, בעיקר מהאורתודוקסים יוונים והמלכיתים, הפכו לחלק ניכר מהאוכלוסייה על חשבון הדרוזים.
עם זאת, חוכרי המוקטעות הדרוזים נותרו הכוח הפוליטי המרכזי, והמרונים, המלקיתים והאורתודוקסים היווניים הפכו יותר ויותר לחוכרי משנה של בעלי הקרקעות הדרוזים בהר הלבנון.
קרב עזה (2025) הוא קרב במסגרת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, בעיר עזה, בין כוחות אוגדה 252 ולאחר מכן אוגדה 98 של צה"ל לבין ארגוני הטרור הפלסטיניים ברצועת עזה ובראשם חמאס.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, שבו נהרגו ונרצחו 1,163 בני אדם בידי ארגוני הטרור הפלסטיניים בראשות חמאס, הכריזה ישראל מלחמה על ארגוני הטרור ברצועת עזה וצה"ל פתח במלחמת חרבות ברזל.
החלק העיקרי במלחמה הוא התמרון הקרקעי ברצועת עזה, שבו לחמו כוחות יבשה, אוויר וים של צה"ל ברצועת עזה על מנת לטהרה ממחבלי חמאס ולהחזיר את החטופים.
התמרון החל מצפון לדרום, ובנובמבר 2023 החלו כוחות צה"ל בלחימה בעיר עזה ובפרבריה, בהם שג'אעייה.
בקרב שג'אעייה (2023) פירק צה"ל את גדוד שג'אעייה של החמאס וחיסל למעלה מ-900 מחבלים.
אחרי נסיגת כוחות צה"ל החל חמאס להתבסס מחדש בשכונה ולשקם את תשתיות הטרור בה.
בעקבות מידע מודיעיני הוחלט בצה"ל על כניסה מחודשת לשג'אעייה על מנת למנוע מחמאס לבסס את עצמו בשכונה ולשקם את עצמו.
ב-27 ביוני 2024 החל קרב שג'אעייה הרביעי.
בקרב שג'אעייה (2024) אוגדה 98 במתקפה מחודשת נגד תשתיות טרור במרחב שג'אעייה, במטרה לסכל את מאמצי השיקום של חמאס באזור לאחר הקרב הקודם.
צוותי הקרב החטיבתיים פעלו בשטח מעל ומתחת לפני הקרקע, חיסלו מחבלים רבים בהיתקלויות, ואיתרו מחסן אמצעי לחימה.
מאז תחילת אפריל 2025, החלו כוחות חטיבת ירושלים (16) בפיקוד אוגדה 252 לפעול במרחב שג'אעיה, להשמדת תשתיות טרור של חמאס מעל ומתחת לקרקע ועל מנת להרחיב את מרחב האבטחה המבצעי.
הכוחות השמידו תשתיות טרור רבות וחיסלו עשרות מחבלים.
הכוחות חיסלו חוליית מחבלים שתכננה לבצע פיגוע צליפה נגד הכוחות.
בנוסף, כוחות החטיבה בשיתוף יחידת ההנדסה המיוחדת יהל"ם, איתרו והשמידו מספר תוואים תת-קרקעיים ומחסן אמצעי לחימה.
ב-25 באפריל במהלך פעולות להרחבת אזור החיץ, כוחות חטיבת המילואים 16 יצאו לפעולה התקפית בפאתי שכונת שג'אעייה.
ב-16:25 חוליית מחבלים הגיעה אל המארב של לוחמי ימ"ס דרום וניהלה איתם קרב חילופי אש בתוך מבנה בשג'אעייה.
בקרב נהרג סמ"ש נטע יצחק-כהנא לוחם ימ"ס.
מיד לאחר ההיתקלות והפגיעה בלוחם ימ"ס – החל קרב חילוץ שנמשך שעתיים, שבמהלכן חוליית מחבלים ירתה כחמישה טילי נ"ט לעבר כוחות החילוץ.
תחילה שוגר טיל נ"ט על האמר צבאי שהגיע לפינוי, ובמהלך הפינוי לוחם נפצע באורח בינוני.
בהמשך שוגרו שני טילי נ"ט לעבר טנק מגדוד 46 של החטיבה, ולא היו נפגעים.
בשעה 17:39, כשעה לאחר ההיתקלות הראשונה שבה נהרג לוחם הימ"ס – שוגר שוב טיל נ"ט לעבר טנק מגדוד 46, והפעם הטיל פגע.
כתוצאה מהפגיעה נהרג סגן עידו וולך, קצין שריון, מפקד מחלקה בגדוד 46. לוחם נוסף מהטנק נפצע באורח קל.
ב-4 ביוני הותר לפרסום כי רס"ר (במיל') אלון פרקס, לוחם מילואים מחטיבת 646, נפל במהלך פעילות.
הכוח יצא לפעילות מחוץ למוצב, מחבל הגיח לעברו ופתח באש מנשק קל – וברח חזרה לשטח הבנוי.
במהלך פינוי הפצועים נורה נ"ט נוסף על טנק, שפגע והרג את סמל יניב מיכלוביץ.
עד סיום מבצע מרכבות גדעון כל מזרח שג'אעייה נכבשו על ידי צה"ל בנוסף לאזורים במערב השכונה.
לאחר המבצע בין מבצע כארי יתנשא למבצע מרכבות גדעון ב' שאר האזור נכבש.
ב-12 באפריל, חטיבה 401 החלה לפעול במרחב דרג' תופאח.
במסגרת הקרב החטיבה השמידה תשתיות ושטחה חלקים מהמרחב.
ב-6 ביולי החלה חטיבת הנח"ל לפעול בדרג' תופאח.
לאחר מכן ב-4 באוגוסט דווח על פעילות מחודשת של חטיבה 401. הכוחות המשיכו להרוס תשתיות והרסו תוואים תת-קרקעיים מתחת לשכונה, בנוסף להפצצת חוליות בגדוד תופאח.
כחלק מהריסת התשתיות גם הופצצו מנהרות מתחת לבית הקברות הנוצרי במרחב.
ב-3 באפריל, צה"ל הרג בסיכול ממוקד את סעיד אחמד אל-עבד אל-ח'ודַרי, חלפן הכספים המרכזי של הזרוע הצבאית של חמאס וראש חברת החלפנות "אל-ופאק".
ב-9 באפריל, צה"ל הרג בסיכול ממוקד את היית'ם רזק עבד אל-כרים שייח' ח'ליל, מפקד גדוד שג'אעיה בחמאס.
ב-10 באפריל נהרג בסיכול ממוקד מחמוד אבו חסירה, יד ימינו של מפקד חטיבת עזה עז א-דין אל-חדאד.
ב-13 באפריל נהרג בסיכול ממוקד מוחמד אל-עג'לה, מפקד גדוד שג'אעיה בארגון חמאס, ארבעה ימים לאחר הריגת קודמו, היית'ם שייח' ח'ליל.
היה אחראי לאספקת נשק למחבלים.
ב-7 במאי נהרג מוחמד רסמי מרזוק ברכה שהיה פעיל במודיעין הצבאי של חמאס שפשט לשטח הארץ בטבח 7 באוקטובר והשתתף בחטיפתה של יפה אדר מקיבוץ ניר עוז.
ב-7 ביוני נהרגו בהפצצה בעיר עזה אסעד אבו שריעה שהיה מזכ"ל תנועת אל-מוג'אהדין הפלסטינית ומנהיג הזרוע הצבאית של התנועה ברצועת עזה ואחמד אבו שריעה שהיה מפקד חטיבת העיר עזה בתנועת אל-מוג'אהדין הפלסטינית.
ב-7 ביוני נהרג בסיכול ממוקד פדל אבו אל-עטא, מפקד גזרת שג'אעיה של הג'יהאד האיסלאמי.
ב-27 ביוני, צה"ל הרג בסיכול ממוקד את חכּם מחמד עיסא אל-עיסא ששימש כבכיר בזרוע הצבאית של חמאס ונחשב לאחד ממייסדי הארגון.
תפקידו הנוכחי היה ראש מטה הסיוע הקרבי של חמאס.
ב-7 ביולי נהרג בסיכול ממוקד פדל אבו אל-עטא, מפקד גזרת שג'אעיה בג'יהאד האיסלמי.
ב-11 ביולי נהרג מפקד גדוד דרג' תופאח של חמאס, מוחמד ראפת אל-ע'סין (אל-ע'צין), שפשט לשטח הארץ בטבח שבעה באוקטובר.
ב-14 ביולי נהרג סגן מפקד גדוד בית חאנון של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, מוראד נאצר מוסא אבו ג'ראד.
ב-15 ביולי נהרגו מוחמד פרג' אל-ע'ול שפעל כיושב ראש הוועדה המשפטית של חמאס ברצועת עזה והאשם סרסור שפעל כראש ועדת החירום של חמאס במזרח עזה.
ב-24 ביולי נהרג בסיכול ממוקד סלאח א-דין זע'רה, סגן מפקד גדוד אל-פורקאן בחמאס ומפקד המבצעים שלו.
השלב השני של הקרב – מבצע מרכבות גדעון ב'
לאחר סיום מבצע מרכבות גדעון ב-6 באוגוסט, הקבינט הישראלי החליט לפתוח במבצע מרכבות גדעון ב' לכיבוש העיר עזה ופאתיה, במטרה להכריע את חטיבת עזה וחטיבת צפון הרצועה, ובשלב מאוחר יותר לפעול במחנות המרכז.
תחילת המבצע – קרב זייתון וסברה
ב-6 באוגוסט, דובר צה"ל בערבית פרסם הודעת פינוי לתושבים בשכונה.
לאחר הודעת הפינוי התחילו מתקפות על השכונה.
ב-18 באוגוסט, תוך חיפוי אווירי ובמקביל לירי ארטילרי טנקים התקדמו אל תוך שכונת א-סברה שבדרום העיר עזה.
בנוסף בשכונת זייתון המשיכו להרוס חלקים מהשכונה על מנת להכין את האזור לקראת תמרון מלא אל תוך שכונת א-סברה ושכונות נוספות.
צוות לוחמי שריון של גדוד 52 של החטיבה נמצא בכלי שלו כשהמחבלים השליכו מטען אל תוך הטנק.
כתוצאה מהתקרית נהרגו: סג"ם מתן אברמוביץ, סמל אורי למד, סמל עמית אריה רגב, וסמל גדי כוטל.
הרחבת המבצע – קרב תל אל הווא ושייח רדואן
ב-16 בספטמבר החל צה"ל במתקפה קרקעית ואווירית נרחבת בנוסף דווח על טנקים בלב העיר.
כוחות אוגדה 162 מובילים את המתקפה.
ב-16 בספטמבר הצטרפה אוגדה 98 לתמרון.
ב-21 בספטמבר הצטרפה אוגדה 36 לתמרון.
נכון ל-27 בספטמבר הערכה כי יצאו מהעיר מעל 800,000 תושבים.
ב-22 בספטמבר צוות הקרב הגדודי של 77, פעל בשעות הבוקר בחלק הדרומי של העיר עזה תחת חטיבת גולני, כחלק מכניסת כוחות מאוגדה 36 לעיר.
כתוצאה ממנו נהרג רס"ן שחר נתנאל בוזגלו, מפקד פלוגה בגדוד 77. רס"ן בוזגלו הוא החלל הראשון במסגרת מבצע "מרכבות גדעון ב'" לכיבוש העיר עזה.
ב-24 בספטמבר, בסמוך לשעה 17:00 בערב, מחבל חמאס ביצע ירי צליפה אל עבר לוחם הגדוד סמ"ר צ'אלצ'או שמעון דמלאש שעמד בעמדת שמירה של מגנן גדוד 932 של חטיבת הנח"ל בפאתי שכונת שיחח רדואן.
ב-10 באוקטובר, בשעה 16:00, שעות ספורות לפני כניסתה של הפסקת האש לתוקף, נהרג לוחם טכנולוגיה והנדסה בגדוד הנדסה 614 רס"ל (מיל') מיכאל נחמני כתוצאה מירי צלף של חמאס בפאתי מחנה הפליטים שאטי.
ב-7 באוגוסט נהרג עבדאללה סעיד עבד אל-בג'ין, סגן מפקד פלוגת נוח'בה בגדוד מרכז ג'באליה של חמאס.
ב-10 באוגוסט נהרג אנס א-שריף, ראש חוליה בפלוגת תמ"ס בגדוד מזרח ג'באליה של חמאס, פעל במסווה של עיתונאי רשת אל-ג'זירה ונחשב לכתב המרכזי של הערוץ ברצועה.
ב-16 באוגוסט נהרג מורסי ג'מאל סלמאן, מנהל קרן ההקדשים (וקף) של חמאס בצפון עזה וחבר במועצת השורא של חמאס.
ב-30 באוגוסט נהרג בסיכול ממוקד אבו עוביידה, דובר גדודי עז א-דין אל-קסאם.
ב-10 באוגוסט שוגרו שתי רקטות לעבר כפר עזה, נחל עוז וסעד.
קרב פורט ארתור היה הקרב הפותח של מלחמת רוסיה–יפן.
בעקבותיו בא מצור יפני ממושך על פורט ארתור, הנמל החשוב שהיה בידי הרוסים, ומאוחר יותר בחודש אוגוסט 1904 - קרב הים הצהוב.
הצי הקיסרי היפני היה תחת פיקודו של אדמירל היהאצ'ירו טוגו וסגנו, אדמירל שיגטו דווה, מפקד הפלגה הראשונה.
זה הציע כי הספינות היפניות ינסו להתקיף את הצי הרוסי שעגן בפורט ארתור תחת חסות תותחי החוף.
הוא תכנן כי ספינותיו ימשכו את הצי הרוסי לעבר המשחתות הכבדות של טוגו, שהסכים בלב כבד לרעיון לאחר ששמע את דוחות המודיעין של דווה - דוחות שהתבררו כלא מדויקים.
הדוחות דיווחו כי רוב הצי הרוסי נמצא בתיקונים (לאחר מתקפה יפנית מוצלחת).
למעשה הצי היה מוכן היטב וכשיר לקרב.
היפנים התרכזו בהפגזת סוללות החוף, וירו פגזי 6 ו-8 אינץ' קטנים יחסית בספינות הרוסיות.
לאחר כ-30 דקות של לחימה, טוגו הפנה את הצי הראשון, תוך סיכון רב, לאחור, והחל לסגת תחת אש רוסית כבדה.
ה"נוביק" הרוסית שיגרה מטח טורפדו לעבר הסיירות היפניות, ואלו השיבו אש ופגעו בה מתחת לקו המים.
בשל המוכנות הרוסית הגבוהה וההתנגדות בה נתקלו, החליט טוגו שלא להשליך אל המערכה את הפלגה השלישית (שהייתה בעתודה) ונסוג.
לאחר הקרב הימי המינורי, היפנים החלו בסדרת קרבות יבשה גדולים במטרה לכבוש את פורט ארתור מידי הרוסים.
קרבות אלו היו קרבות חפירות שנוהלו באמצעות ארטילריה ומכונות ירייה, והקדימו את הקרבות הדומים, טרום עידן הטנק, בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, 10 שנים מאוחר יותר.
מנהיגי המערב לא הפיקו את הלקחים ממלחמה זו וזלזלו בלוחמים ממזרח.
אי ההכרה בכוחם של מכונת היריה וההוביצר תרמה רבות למספר האבדות העצום במלחמת העולם הראשונה.
קרב פילוס התחולל ב-425 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, בין האתונאים לבין הספרטנים.
הקרב התרחש בקרבת העיר פילוס (Pylos), כיום פאליו-נאווארינו החולשת על הכניסה הצפונית למפרץ פילוס בדרום-מערב הפלופונסוס.
מדובר, למעשה, בשלושה קרבות שהתרחשו בזה אחר זה:
התקפה ימית ויבשתית שערכו הספרטנים לסילוק כוח אתונאי, אשר השתלט על הכניסה הצפונית למפרץ פילוס והתבצר במקום;
קרב ימי במפרץ פילוס בין ציי שני הצדדים שסייעו ללוחמים ביבשה;
נחיתה מן הים והתקפה אתונאית על חיל הספרטנים ובעלי בריתם, שנלכד מבודד באי סְפַקְטֶרִיָה (כיום סְפַאגְיָה), הסוגר על מפרץ פילוס.
תבוסת הספרטנים הייתה אחד הגורמים לסיום חלקה הראשון של המלחמה הפלופונסית, הנקרא "מלחמת עשר השנים" (421-431 לפנה"ס).
פרשת פילוס נולדה באקראי, במהלך התערבותה של אתונה במאבקים הפנימיים בסיציליה ובקֶרְקִירָה (קורפו של ימינו).
בשלהי קיץ 427 לפנה"ס נעתרו האתונאים לבקשת העזרה של הפוליס היוונית לֶאוֹנְטִינוֹי (כיום קרלנטיני, ליד לנטיני בחוף המזרחי של סיציליה) ובעלות בריתה במלחמתן נגד סירקוסאי, ושלחו אל סיציליה שייטת של עשרים אוניות מלחמה.
הסיבה הרשמית להיענותם לבקשת הלאונטינים הייתה מוצאם המשותף, אך למעשה ביקשו האתונאים למנוע את יבוא התבואה מסיציליה לפלופונסוס ואף ראו בהזמנה שעת כושר להרחיב את השפעתם אל מעבר לים האגאי.
השייטת האתונאית קבעה את בסיסה ברֶגְיוֹן שבדרום איטליה, שהייתה בעלת ברית ללאונטיני, ומשם סייעו האתונאים לבעלי בריתם בסיציליה ובדרום איטליה במלחמתם נגד סירקוסאי.
בחורף 426/5 לפנה"ס, בעקבות השתלטות הסיראקוסאים והלוקרים על מֶסַנַה (מסינה של ימינו), שהייתה בעלת בריתה של אתונה, הוחלט לתגבר את השייטת האתונאית ברגיון בארבעים אוניות נוספות.
פִּיתוֹדוֹרוֹס יצא ראשון אל יעדו, עם אוניות מועטות, כדי למלא את מקומו של הסטרטגוס כַארוֹיָאדֵס, שנהרג במלחמה עם הסיראקוסאים.
יתר אוניות השייטת, בפיקוד הסטרטגוי סוֹפוֹקְלֵס ואֶוּרִימֶדוֹן, יצאו לדרכן בקיץ 425 לפנה"ס.
השניים הצטוו לסייע בדרכם גם לקרקירה, בעלת בריתה של אתונה.
פוליס זו הייתה נתונה במלחמה עם קורינתוס ומזה שנתיים התחוללה בה מלחמת אזרחים בין הסיעה הדמוקרטית השולטת והאוהדת לאתונה לבין הסיעה האוליגרכית הנתמכת על ידי קורינתוס ועל ידי ספרטה.
קרקירה החזיקה בצי מלחמתי חזק, אותו יכלו האתונאים לרתום לצורך מלחמתם בספרטנים.
זאת ועוד, לא נעלמו מעיני האתונאים גם היתרונות הפוליטיים והכלכליים שבהרחבת השפעתם אל הים האיוני.
אל הכוח האתונאי שהפליג אל קרקירה בקיץ 425 נלווה המצביא דמוסתנס בן אלקיסתנס, שניצח שנה קודם לכן את חילות אַמְפְּרָאקְיָה והפלופונסים שפלשו לאקארנאניה.
תוקידידס מספר, כי הוא לא נשא אותו זמן בתפקיד פיקודי, כלומר לא היה סטרטגוס, אך "ניתנה לו הרשות, לפי בקשתו, להשתמש באוניות אלו כראות עיניו בענייני הפלופונסוס".
כאשר שט הצי האתונאי לאורך חופי מֶסֶנְיָה, בדרכו לקרקירה, הגיעו לסופוקלס ולאורימדון ידיעות, כי צי פלופונסי בפיקוד ספרטני, המונה שישים אוניות, נמצא כבר בנמל העיר.
דמוסתנס הפציר בהם לנחות תחילה בפילוס, כדי להשתלט עליה ולהופכה למאחז אתונאי בעורפה של ספרטה, שהרי לשם כך הצטרף לצי המשלוח, אך השניים סרבו, כי ביקשו להזדרז ולהגיע אל יעדם.
רצה הגורל וסערת פתע אילצה את האוניות לתפוס מחסה במפרץ פילוס.
מדוע התעקש דמוסתנס להקים מעוז אתונאי קדמי דווקא בפילוס?
ואמנם, מפרץ פילוס הוא הנמל הטבעי הגדול היחיד במערב הפלופונסוס, ופילוס עצמה הייתה כף שומם, המרוחק מספרטה ומוגן היטב מטעם הטבע.
זאת ועוד, ניתן היה לגייס את תמיכתם של המסנים בני המקום, שגורשו על ידי הספרטנים מארצם והתיישבו בנָאוּפָּקְטוֹס, כדי שישמשו חיל מצב.
האיום על עורפה של ספרטה ועל בעלות בריתה בפלופונסוס יאלצן להקצות כוחות צבא להגנת ארצם מפני התקפות האתונאים והמסנים.
בשל דממת רוח נאלצו האוניות האתונאיות להאריך את שהותן במפרץ.
לא הועילו ניסיונות השכנוע של דמוסתנס להקים ביצורי הגנה ולהיאחז במקום.
וכך ארע, שזמן מה ישבו החיילים באפס מעשה, מחכים לרוח טובה שתאפשר להם להמשיך בהפלגתם.
תוקידידס מספר, כי לאחר זמן, מפחד התקפה ספרטנית אפשרית, "התעוררו מאליהם החיילים הבטלים והחלו לבצר את המקום" בידיהם, כי לא הביאו עימם כלים למלאכה זו, כשהם משתמשים באבנים ובעצים שאספו במקום.
לאחר שישה ימים נשלמה עבודת הביצורים, סופוקלס ואורימדון השאירו בידי דמוסתנס חמש מאוניות המלחמה לצורכי הגנה, והם עצמם חשו עם יתר האוניות אל קרקירה.
תגובת ספרטה איחרה להגיע, משום שצבא הספרטנים והמלך אגיס נמצאו באטיקה, עסוקים עם בעלי בריתם הפלופונסים בהשחתת שדות האתונאים.
כשהגיעו הידיעות על נפילת פילוס לאוזני המלך ואנשיו, נחפזו לחזור להצלתה.
כה גדולה הייתה הסכנה בעיניהם, עד כי אספו במהירות חילות מכל רחבי הפלופונסוס והזעיקו את שישים אוניותיהם מקרקירה.
תוך כדי כך שלח דמוסתנס בחשאי שתיים מאוניותיו לקרוא לשייטת האתונאית לשוב.
אוניות האתונאים נמצאו אותה שעה בזַקִינְתוֹס, בדרכן לקרקירה, ולא מן הנמנע כי הידיעות על צאת הצי הספרטני מקרקירה הגיעו לאוזני סופוקלס ואורימדון, ועל כן לא המשיכו בדרכם, אלא המתינו במקום כדי לתקוף את אויביהם בעודם בדרך.
תוקידידס מספר, כי הספרטנים גררו את אוניותיהם דרך מצר היבשה של לֶאוּקָס, כדי שלא יתגלו לאוניות האתונאים, וכך הצליחו לחמוק מהתמודדות בקרב ימי.
כשהגיע לפילוס צבא הספרטנים ובעלי בריתם, הוחל מיד בהכנות לתקיפת הביצורים מן היבשה והים כאחד.
עיקר חששם היה מן הצי האתונאי, שללא ספק ייחלץ לעזרת דמוסתנס ואנשיו.
כדי למנוע ממנו להיכנס ולעגון בתוך המפרץ, כי בחופי פילוס הנושקים לים הפתוח לא היו מקומות מתאימים לעגינה, תכננו לחסום את שני מבואותיו באוניות שחרטומיהן פונים החוצה.
זאת ועוד, על מנת לסכל נחיתה אפשרית של האוניות האתונאיות באי ספקטריה, הציבו בו 420 הופליטים ואת ההלוטים ששימשו כמשרתיהם, והעמידו בפיקודם את אֶפִּיטַאדֶס בן מוֹלוֹבְּרוֹס.
שאר החיילים הוצבו בחוף היבשה, ככל הנראה בחלקו הצפון מזרחי של המפרץ.
דמוסתנס חימש את חייליו במגינים מאולתרים, העלה את שלוש הטריארות שנותרו לו על החוף, מתחת לביצורים, והקיפן במתרס מגן.
הוא צירף לכוחותיו את אנשיהן של אוניית־שלושים וספינת משוט מֶסֶנִיוֹת שנזדמנו למקום, ובהם ארבעים הופליטים.
מאחר שצפה כי ההתקפה תבוא מן היבשה ומן הים כאחד, הציב את רוב חייליו "בעמדות המבוצרות והתלולות ביותר של המקום...
כדי להדוף את חיל-היבשה של האויב".
הוא עצמו, ואיתו שישים הופליטים ומעט קשתים, התייצב על שפת הים, כדי לסכל ניסיונות נחיתה של האוניות הספרטניות במקומות הספורים המתאימים לכך בחוף הסלעי.
ההתקפה המשולבת של הספרטנים לא איחרה לבוא.
ארבעים ושלוש אוניותיהם, בפיקוד הנאוארכוס תְּראסִימֶלִידאס, נחלקו לקבוצות קטנות, שניסו בזו אחר זו לנחות בחוף ולהסתער על הביצורים הפונים אל פתחו הצפוני של המפרץ.
עמידתם האיתנה של דמוסתנס ואנשיו, צרות המקום והחוף הסלעי עמדו להם לרועץ, וההתקפה הייתה מהוססת, כי קברניטי האוניות חששו שמא תתנפצנה אוניותיהם על הסלעים.
תוך כדי כך ניסה חיל היבשה של הספרטנים לכבוש את הביצורים מצד מזרח, אך גם כאן גברו עליהם טבע המקום וידם של החיילים האתונאים.
למחרת חידשו את התקפתם, אך ללא הועיל.
על כן חדלו, ושלחו אחדות מאוניותיהם להביא עצים להקמת מכונות מצור, באמצעותן קיוו לכבוש את החומה הגבוהה שמול החוף.
עוד הספרטנים שובתים מהתקפותיהם, הגיע מזקינתוס הצי האתונאי, המונה חמישים אוניות.
כשראו אורימדון וסופוקלס כי "החוף והאי מלאים הופליטים ושאוניות הלאקדימונים שרויות בנמל ואינן שטות לקראתם, נבוכו ולא ידעו היכן יעגנו." אמנם שני המבואות של המפרץ לא היו חסומים באוניות, כפי שתכננו הספרטנים לעשות, אך שני המצביאים האתונאים העדיפו להתמודד בקרב בים הפתוח ולא בתוככי המפרץ.
על כן פרשו למשך הלילה לאי הקטן והשומם פְּרוֹטֵי, מרחק 13 קילומטר צפונית-מערבית לפילוס, והתכוונו למחרת היום להתייצב שוב לקרב; אם הצי הספרטני יצא לקראתם - יילחמו בים הפתוח, ואם לאו - יפרצו לתוך המפרץ דרך שני המבואות ויילחמו בתוכו.
אשר אירע למחרת היום מותיר שאלות רבות ללא מענה.
כשעלה השחר ואוניות האתונאים התייצבו שוב לקרב, נוכחו הם לראות כי הספרטנים לא יוצאים לקראתם.
לא זו בלבד ששני מבואות המפרץ נותרו פתוחים, אלא גם אוניות הספרטנים אינן ערוכות ללחימה, מקצתן עדיין מתמלאות אנשים והאחרות ניצבות במרחק מה מן החוף, במים עמוקים, כשחרטומיהן לעבר האויב.
כשראו זאת האתונאים, פרצו דרך שני המבואות לתוך המפרץ, דלקו אחר אוניות הספרטנים שכבר התרחקו מן החוף והניסו אותן חזרה.
הם הצליחו ללכוד חמש מהן, אחת על אנשיה, ולחבל ברבות אחרות.
לא שפר גם גורלן של האוניות האחרות, אלו שלא היו מוכנות ועדיין העלו את אנשיהן.
האתונאים חיבלו בחלק מהן, ואת האחרות, שאנשיהן נמלטו לחוף, החלו גוררים כשהן ריקות.
החיילים הספרטנים, שצפו באסון המתרגש עליהם במימי המפרץ, חרדו לגורל חבריהם באי ספקטריה שיישארו מבודדים אם יילכדו האוניות.
על כן "חשו לעזרה, נכנסו לתוך הים כשנשקם עליהם, החזיקו באוניות והשתדלו למשכן אחורנית." היה זה אחד הקרבות הימיים המוזרים בהיסטוריה.
הספרטנים, כדברי תוקידידס, "נלחמו מלחמת-ים מן היבשה, ואילו האתונאים...
לאחר שגרמו זה לזה טרדה מרובה וחבלות, נתפרדו לסוף." הספרטנים הצליחו אמנם להציל את כל אוניותיהם הריקות, חוץ מאלה שנלכדו בתחילת הקרב, אך ידם של האתונאים הייתה על העליונה.
מצב הספרטנים ובעלי בריתם היה בכי רע.
420 הופליטים, שחלק גדול מתוכם אזרחי ספרטה, היו לכודים על האי ספקטריה.
הצי הפלופונסי המוכה והחבול, שהקרב הימי נכפה עליו, לא יכול היה להושיע את הנצורים, שכן אוניות האתונאים סיירו בלא הפסק סביב האי, נכונים לסכל כל ניסיון לחלצם.
ההנהגה בספרטה הבינה, כי במצב שנתהווה נגזר גורלם של החיילים בספקטריה למות ברעב או ליפול בשבי, ועל כן הציעו למצביאי האתונאים להפסיק את הלחימה ולשאת ולתת על ברית שלום.
תנאי ההפוגה, עליהם הסכימו הצדדים, כללו: (א) הסגרת הצי הפלופונסי שבפילוס (60 אוניות) וכל אוניותיו האחרות שבלקוניה לידי האתונאים; (ב) העברת אספקה לחיילים הנצורים תחת פיקוח אתונאי; (ג) התחייבות אתונאית שלא לתקוף את החיילים שבאי כל עוד נמשך המשא ומתן לשלום.
כן הוסכם, כי בשוב השליחים הספרטנים מאתונה יוחזרו לידי ספרטה כל אוניות המלחמה.
השליחים הספרטנים הוסעו לאתונה בטריארה אתונאית, ושטחו בפני אספת העם את הצעתם לברית שלום בתמורה להחזרת החיילים.
בהשפעת קְלֵיאוֹן, מנהיג הפלג הרדיקלי, שדגל בהכרעת ספרטה בכל מחיר, הציבו האתונאים לספרטנים תנאים שלא יכלו לקבלם.
השליחים שבו לפילוס כלעומת שבאו, והלחימה התחדשה.
בניגוד לתנאי ההפוגה, סירבו האתונאים להחזיר לספרטנים את אוניות המלחמה.
בלית ברירה זנחו האחרונים את הזירה הימית והפנו את כל מאמציהם לתקיפת המבצר מן היבשה.
האתונאים, לעומת זאת, תגברו את כוחם בעשרים אוניות נוספות, שמניינן הגיע כעת לשבעים, וסגרו על חופי האי מכל עבר.
ביום שייטו סביבו בלא הפסק שתי אוניות בכיוונים הפוכים, ובלילה עגנו כל האוניות לאורך חופיו הפונים אל המפרץ.
חרף ההסגר הימי הצליחו הספרטנים להעביר בחשאי מזון ומשקה לנצורים, בין בסירות ובין באמצעות צוללים.
הם קבעו פרסים גדולים למי שיצליח במשימתו, ואף הבטיחו לשחרר משעבודו כל הלוט שיעלה בידו לחמוק תחת אפם של המשמרות האתונאיים.
מצבם של האתונאים המגנים על המבצר לא שפר אף הוא.
חצי האי קוריפאסיון היה צחיח, והעברת צידה ומים לחיילים המגנים על המצודה התאפשרה מצד הים בלבד, אך הייתה כרוכה בקשיים רבים עקב צרות המקום והחוף הסלעי, שלא התאימו לעגינת אוניות.
עמידתם של הספרטנים באי, תנאי המקום והחורף המתקרב החלו לעורר ספקות בלב האתונאים, אם אומנם טוב עשו כשדחו את הצעות השלום של יריביהם.
הלה, שלא יכול היה לסגת מדבריו, קיבל בלא רצון את הפיקוד, בהבטיחו כי בתוך שבועיים יכניע את החיילים הספרטנים באי ויהיה מה.
על פי עצת דמוסתנס, אותו בחר קליאון כעמיתו לפיקוד, לא כלל חיל המשלוח הנוסף הוֹפְּלִיטִים, אלא חיילים קלי-חימוש (פֶּלְטָאסְטִים) מבנות בריתה של אתונה ועוד ארבע-מאות קשתים.
היה זה אות וסימן לאופי הקרב העתיד להתרגש, שכן דמוסתנס ביקש לנצל את תנאי השטח באי ספקטריה ולשלול את יתרונם של ההופליטים הספרטנים במלחמת פנים אל פנים על ידי הפעלת מספר רב של קשתים הנלחמים ממרחק וחיילים קלי-חימוש ומהירי תנועה.
חיל הספרטנים ובעלי בריתם בספקטריה מנה, כאמור, 420 הופליטים והיה ערוך בשלושה מקומות.
בעמדה הקדומנית, בקצהו הדרומי של האי, הוצבו שלושים הופליטים.
במרכז האי, בשטח שהיה המישורי ביותר וסמוך למקור המים הדל שלהם, נמצא עיקר הכוח בפיקודו של אפיטאדס.
יחידה קטנה שמרה על קצהו הצפוני של האי, ממול פילוס, שבצדו המערבי הפונה לים היה תלול ובצדו המזרחי קשה להתקפה.
קרוב למקום זה נמצא גם מבצר ישן עשוי מאבני המקום, אליו תכננו הספרטנים להיסוג אם לא יעמוד להם כוחם להדוף את אויביהם.
כאשר הגיע חיל המשלוח האתונאי לפילוס, הציעו קליאון ודמוסתנס לספרטנים שבספקטריה להסגיר את עצמם, אך הצעתם נדחתה.
עוד באותו לילה, קצת לפני עלות השחר, הועלו על מקצת האוניות האתונאיות שמונה-מאות הופליטים והונחתו בקצהו הדרומי של האי.
ההפתעה הייתה שלמה, וחיילי המשמר הראשון נקטלו מיד.
עם אור ראשון נחת גם שאר הצבא.
תוקידידס מספר, כי "משבעים וכמה אוניות נחתו כל צוותיהן, חוץ מהתאלאמיטים (חותרי המפלס העליון בטריארה), כשכל אחד חמוש לפי דרכו הוא, שמונה מאות קשתים ולא פחות משמונה מאות פלטאסטים, ועליהם נוספו המסנים שבאו לעזרתם, וכל אותם שחנו בפילוס, חוץ משומרי המבצר."
ההופליטים הספרטנים במרכז האי הוקפו מכל עבר, ומיד נערכו להדוף את הפולשים בקרב סדור ובמלחמת פנים-אל-פנים כהרגלם.
למולם ניצבו ההופליטים האתונאיים, כשבשני אגפיהם ובעורפם החיילים קלי החימוש והקשתים.
אלא שגבורתם ויתרונם של הספרטנים בקרב פנים-אל-פנים לא הועילו אל מול המון החיילים קלי-החימוש, הקשתים והחותרים, "שהסתערו עליהם כאחד בקולי-קולות והטילו בהם אבנים וחצים וכידונים, כל אחד מכל הבא בידו.
ההתקפה המלווה צווחות הכתה בתימהון את הלאקדימונים, שלא היו רגילים לצורת מלחמה מעין זו."
לאחר שנפצעו רבים מתוכם, צופפו ההופליטים הספרטנים את שורותיהם ונסוגו אל המבצר בצפונו של האי.
המבצר, שניצב על גבעה רמה ותלולה, גונן היטב על הספרטנים, ונדמה היה כי לא יעלה בידי האתונאים להכריעם.
קוֹמוֹן, מצביא המסנים, יצא באין רואה עם כוח קטן של קשתים וחיילים קלי-חימוש, וכשהוא הולך בדרכים נפתלות ונסתרות תקף במפתיע את חיל הספרטנים בעורפו.
הספרטנים ובעלי בריתם שבמבצר נתונים היו כעת להתקפה קטלנית מפנים ומאחור, ולאחר שראו כי אפסה כל תקווה, קיבלו את הצעתם של דמוסתנס וקליאון להיכנע ולהסגיר עצמם.
מבין 420 ההופליטים הספרטנים ובעלי בריתם מתו בקרב 128, והיתר - 292 במספר ובהם כמאה ועשרים ספרטיאטים - נשבו ונלקחו לאתונה.
אבידות האתונאים היו מעטות, כי לא נלחמו בקרב סדור.
לתוצאת הקרב הייתה השפעה מוראלית חשובה, כי האתונאים לא שיערו בנפשם שהספרטנים ייכנעו אי-פעם וימסרו את נשקם, אלא יילחמו עד האחרון שבהם.
פשיטות הספרטנים על אטיקה, כדי להשחית את יבולי התבואה, פסקו לחלוטין פן יוצאו השבויים להורג.
האתונאים השתמשו בפילוס כבסיס ממנו יצאו המסנים להטריד את ספרטה ובעלות בריתה, ואילצו אותן להקצות כוחות כדי לגונן על עצמן מבית.
האתונאים, שהשיגו כעת יתרון משמעותי על יריביהם, יכלו לנצל את ניצחונם להשגת שלום עם ספרטה בתנאים טובים משקודם.
אלא שכניעתם הבלתי-צפויה של הספרטנים חיזקה את כוחו של הפלג הקיצוני בראשותו של קליאון, הדוגל בהכרעתה של ספרטה בכל מחיר, והמלחמה נמשכה.
תוקידידס, "תולדות מלחמת פילופוניס", תרגם מיוונית והוסיף הערות א"א הלוי, הקדים מבוא א' פוקס, ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ט.
קרב פולנטייה הוא קרב שנערך ביום ראשון של חג הפסחא, ב-6 באפריל 402, ובו הביס המגיסטר מיליטום פלביוס סטיליקו את כוחותיו הוויזיגותים של אלאריק, שפלשו לאיטליה ואיימו על הקיסר הרומי הונוריוס ששכן ברוונה.
ניצחונו של סטיליקו בקרב היווה עדות נוספת לכישרונו הרב בלחימה, כפי שהוכיח כאשר הדף את אלאריק בפעמים קודמות ושנה מאוחר יותר בוורונה, אך העובדה שאלאריק הצליח לחמוק ממנו זו הפעם השלישית חיזקה שמועות שטענו כי סטיליקו מניח לאלאריק להימלט בכוונת מכוון.
שמועות שערורייתיות אף יותר, שהיסטוריונים מודרניים פוסלים לחלוטין, היו שהשניים אף היו מאהבים.
קרב פוסאדה הוא שם שניתן בתקופה המודרנית לקרב שנערך בסתיו 1330 בין כוחות נסיכות ולאכיה בהנהגת בסראב הראשון ובין הצבא ההונגרי בהנהגת מלך הונגריה, קארוי רוברט לבית אנז'ו.
אירוע צבאי זה הפך לסמל העצמאות של ולאכיה ותושביה הרומנים ביחס לכתר ההונגרי.
הקרב מצוין על ידי כמה כרוניקות מימי הביניים: "הכרוניקה המצוירת" מווינה
(Chronicon pictum) מסביבות שנת 1360, הכרוניקה של יאנוש טורוצי - "דברי ימי ההונגרים"
(Chronica Hungarorum), מסביבות שנת 1455 וספריו של ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש מהשנים 1480–1486 (Annales seu cronici incliti regni Poloniae), כמו כן על ידי כמה כֲתבים הונגרים, פולנים וגרמנים מהמאה ה-15 וה-16, החוזרים בעיקר על הדיווח שבכרוניקה הווינאית.
האירוע המלחמתי מוזכר גם בתעודות הונגריות בנות הזמן, מהמאה ה-14, מהן יכלו ההיסטוריונים להפיק פרטים נוספים אודותיו.
בכל המקורות הנ"ל אין זכר לשם "פוסאדה", מילה שציינה מקום תלול, קשה לגישת בני אדם, המוגן על ידי גורמים טבעיים או מלאכותיים.
הפיכתה לטופונים התרחשה בתחילת המאה ה-15, בתעודות הונגריות הנוגעות לקרב אחר, משנת 1395, שבין השליט הרומני ולאד חומס הכתר ובין זיגמונד לבית לוקסמבורג, מלך הונגריה.
שתי תעודות מהשנים 1408 ומ-1438, מדברות על "ההרים הקרויים פוסאדה", בעוד דיווח של המלך זיגמונד עצמו משנת 1397 מוסר את העובדה כי הקרב פרץ "בזמן שעלינו על פסגות ההרים, הקרויים בדרך הרגיל פוסאדה, דרך מעברים ושבילים צרים בין שיחים גדולים".
השם "קרב פוסאדה" נכנס למסורת ההיסטוריוגרפית הרומנית בתחילת המאה ה-20 עקב השערתו של ההיסטוריון ניקולאיה יורגה כי שני הקרבות ב-1395 וב-1330 אירעו באותה זירה, דהיינו, בגיא צר שלדעתו נקרא "פוסאדה", בדרך אל העיר קמפולונג.
בשנת 1324 הייתה נסיכות ולאכיה נתונה תחת חסות הונגריה, בראשה עמד המלך מבית אנז'ו, קרל רוברט.
כעבור שנה, ב-1325, פלש שליט ולאכיה, בסראב הראשון, לאזור המערבי הסמוך, ה"באנאט של סברין", צעד שגרם להידרדרות ביחסיו עם המלך.
יתרה מזו, החל משנת 1327, סירב בסראב לשלם לכתר ההונגרי את המס השנתי הקבוע.
המלך קרל רוברט, ככל הנראה בהשפעת יועצו, דנש (דיוניסיוס) סֵץ' (לעתיד באן של סברין), החליט על מהלך צבאי על מנת להעניש את הווסאל הסורר ולהחזיר את שטח הבאנאט של סברין לשליטת הממלכה ההונגרית.
בספטמבר 1330 יצא קארוי רוברט את בירתו הזמנית בעיר טימישוארה, כבש בסערה את מחוזות סברין, פלש לאולטניה החרוכה מבעוד מועד בידי בסארב, והתקדם אל בירת השליט הרומני, קורטיה דה ארג'ש.
בשל אסטרטגיית הגנה זו של בסראב, נותר הצבא ההונגרי במהרה ללא אספקת מזון והורעב.
בדרכו קיבל המלך משלחת רומנית שביקשה שלום.
בסאראב הציע בתמורה ויתור מצידו על העיר טורנו סברין, הבטיח לחזור לשלם מס, למסור את אחד מבניו כבן ערובה בחצר המלך ולשלם בנוסף סכום של 7,000 מרקים כפיצוי.
באיגרת בסראב הוסיף את המלים הבאות:
"רק שיואיל לחזור בשלום ויימנע מסכנות, כי אם יבוא הנה, לא יוכל להימלט מהן".
קארוי רוברט סירב לקבל את ההצעה.
הוא הגיב ביהירות ואמר שבסראב הוא רועה צאן בשרותו וידאג למשוך אותו החוצה בזקן ממאורתו.
בהמשך הצליחו הלוחמים ההונגרים להגיע לקורטיה דה ארג'ש הריקה מאדם ולהציתה.
כאמור, הרומנים נסוגו בפני ההונגרים כשהם משמידים כל העולה בדרכם.
לאחר שהלוחמים ההונגרים הרעבים התייאשו מהאפשרות לפגוש את הצבא הרומני או לחלופין, למצוא מזון, ניתנה פקודת הנסיגה, אך בדרך חזרה, בעודם בשיא מצוקת הרעב, המתינו להם הרומנים.
הצבא ההונגרי נלכד על ידי חייליו של בסראב בגיא צר ובמערכה שנמשכה ארבעה ימים, בין ה-9 ל-12 בנובמבר, הובסו ההונגרים והמלך שלהם נמלט משם כאשר הוא מחופש לאחד מנאמניו, דז'ה הדרווארי (Dezső Héderváry), בנו של דנש, שלפי הכרוניקה, הקריב עצמו למענו.
בין הנופלים היו אצילים הונגרים רבים, ביניהם גם טמאש, הוויווד של טרנסילבניה, אנדראש לבית אלבה, נושא חותם המלך, והכומר המוודה של המלך.
לפי כמה מקורות הונגרים והכרוניקה של יאן דלוגוש הגיעו הצדדים להסכמה על הפסקת הלחימה כשאחד התנאים היה שהרומנים ידריכו את הצבא הפולש בדרך הכי קצרה חזרה להונגריה.
אולם מורי הדרך הרומנים הם שהובילו את החיל ההונגרי לגיא שבו טמן להם בסראב מלכודת.
קסנופול פקפק באמיתות דיווחים אלה והחשיב אותם כניסיון להצדיק את התבוסה המבישה של הצבא המלכותי.
תעודה הונגרית משנת 1351 מוסרת שלעזרת הרומנים באו כמה קבוצות של בני ברית טטרים.
לפי כרוניקה אנטיקווה, שהיא הכרוניקה העתיקה של הסכסונים הטרנסילבנים, גם תושבי העיר סיביו שמרדו אז במלך הונגריה, שיתפו פעולה עם בסראב.
כרוניקה של טורוצי מספרת שלידיי הרומנים נפל שלל רב כמו: בגדים יקרים, מטבעות זהב וכסף, כלי שולחן בעלי ערך ועוד.
הניצחון נתן לבסראב אפשרות לחזק אל אחיזתו בוולאכיה, להבטיח את עצמאות המדינה הצעירה ואף להרחיב את גבולותיה.
אחרי הקרב שלט בסאראב, שאימץ את התואר מארה וויווד ("רב-וויווד"), ללא עוררין, עד מותו בשנת 1352. בשנים האחרונות של חייו שלט יחד איתו גם בנו, ניקולאיה אלכסנדרו.
היחסים עם הונגריה השתפרו בשנת 1342 בעקבות מותו של קארוי רוברט ועליית בנו לאיוש הראשון על כס הונגריה.
בשנת 1354 ניקולאיה אלכסנדרו, יורשו של בסראב הכיר את הסוזרניות ההונגרית.
עד עכשיו לא נקבע בוודאות איפה התרחש הקרב.
המקומות המועמדים בעיני ההיסטוריונים הם: עמק הנהר אולט, חבל לובישטיה, טיטשט, במחוז ולצ'ה, אזור מהאדיה, בבאנאט של סברין, הפרוזדור רוקר (מחוז ארג'ש) -בראן ועמר הפרחובה.
משקל רב ניתן בבחירת המיקום לדרך נסיגת הצבא ההונגרי.
הדרך הבטוחה יותר יכלה להיות זו של טורנו סברין, בעוד הדרך הקצרה ביותר הייתה צריכה להיות זו המובילה לסיביו או לבראשוב.
אין כל עדות לכך שאכן הרומנים הובילו את אויביהם אל הדרך הקצרה בחזרה להונגריה.
המקורות ההיסטוריים מספקים מעט מידע גאוגרפי על הסוגיה.
הכרוניקה המצוירת בווינה מזכירה רק "דרך כלשהי" (quondam via ), בין מקומות צרים passus strictissimos, סלעיים ולא מיוערים, ושתי המניאטורות המציגות את קרב לא מאפשרות זיהוי כלשהו.
בניגוד למאמר בכרוניקה המצוירת, תעודות מהחצר ההונגרית וגם הכרוניקה הטבטונית של פטר מדויסבורג, מדברות על אזור עתיר יערות.
א.אזור מהאדיה השערה זו הועלתה לראשונה על ידי פ.
דרגלינה, ללא נימוקים כלשהם, בשנת 1899
הוא סבר שהקרב אירע בקניון הקראינה, במעברים הצרים שבין אורשובה ובין מהאדיה.
רזקייביץ' מציין ש"דרך המלח" שדרכו נכנס הצבא ההונגרי היה מסלול התחבורה הרגיל שבין הונגריה ובין ולאכיה, והוא סבור שבחזרתו להונגריה קארוי רוברט בחר מן הסתם בדרך שהכיר היטב ולא בדרך לא ידועה.
רזקייביץ' מציג כמה עדויות מתוך התעודות שהוצאו מהקצנלריה של המלך:
תעודה מ 17 באפריל 1331 מציינת שהקרב אירע מעבר ל"הר הוולאכים" (כלומר - הר הרומנים), (trans alpem Olachorum, כאשר המלך עצמו מזכיר ב 2 בנובמבר וב-22 בנובמבר 1332 כי הקרב התרחש "ביציאתנו משם", כלומר בגבול בין הונגריה וולאכיה.
ב-26 בנובמבר 1332 קארוי רוברט העניק תעודת מענק לרוזן פאל ולאחיו, הרוזן לורינץ, - ששניהם השתתפו בקרב, וציין בה כי הלחימה התרחשה כשהגענו לאזורי ספר של ממלכתנו, אשר בסראב הכופר, בנו של תוכומריוס, החזיק אותם שלא כדין בוולאכיה, תוך התעלמות מוחלטת מאיתנו ומכתרנו.
אזור הספר היחיד של הממלכה ההונגרית שנמצא באותו רגע תחת שליטת בסראב היה הבאנאט של סברין, בניגוד לשבועתו כחוסה של הכתר.
מתוך סברה זו, ההיסטוריון זיהה את הר הרומנים שבו דובר עם ההר ולאשקו מיק
(1739 מ'), וכזירת הקרב בחר באזור בין אורשובה ובין צפונה של מהאדיה.
חבל לובישטיה- עמק הנהר אולט
הראשון שבחר באזור הזה היה אורליאן סצ'רדוציאנו בשנת 1934 ויון קוניה שנה אחריו.
שניהם הסתמכו על שלוש נקודות - הנחה:
לפיכך ברח בדרך הקצרה ביותר אל עבר הגבול
הדרך הזאת אינה יכול להיות אחרת מזו של טרנסילבניה, דרך חבל לובישטיה ואחר כך עמק האולט.
אם הנקודה הראשונה אינה נכונה, נופלות גם שאר ההנחות.
סיבה אחרת לנסיגה בדרך קצרה הייתה אולי הרעבת הצבא ההונגרי, המוזכרת בכרוניקה המצוירת.
רזקייביץ' מטיל ספק בכך מפני שלדעתו הצבא ההונגרי נהג להצטייד באספקה במסעותיו ומחשיב את הטענה כתירוץ המיועד להסתיר את הסיבות האמיתיות לתבוסה ההונגרית.
רזקייביץ' מזכיר גם את היחסים המתוחים שבין שלטון המלך ובין תושבי סיביו (הרמנשטאט).
בשנת 1324 ארעה אף סכסוך מזוין בין הצדדים.
עד ליום מותו של קארוי רוברט היחסים נשארו קרים ומתוחים.
יתרה מזו כרוניקה של המתנחלים הסכסונים הטרטנסילבנים "כרוניקה אנטיקווה" מציינת כי בעת הקרב משנת 1330 תושבי סיביו התמרדו נגד קרל רוברט, וכרתו ברית עם בסראב.
תנאים סוציו-פוליטיים אלה פסלו כמעט לגמרי את האפשרות של נסיגה דרך סיביו.
בדיפלומה מ-11 בנובמבר 1336 שניתנה על ידי המלך לסגן הקנצלר טאטאמר ולאחיו של זה, באקו, כאות הערכה על זכויותיהם במסע משנת 1330, מציינת את סיכון באותה עת של הדרך בעמק האולט.
במשך השנים המרחק בין ארג'ש ובין טימישוארה (משם יצא הצבא ולשם שב המלך) נשאר אותו אחד, ללא קשר למסלול שנבחר - דרך טורנו סברין או דרך סיביו.
מסורות אחדות רומניות והונגריות (ראה ההיסטוריון אנגל פאל) שהיו מקובלות בעבר ממשיכות למקם את האירוע במעבר ההרים טורנו רושו (המגדל האדום), 30 ק"מ דרומה מסיביו.
הכפר פרישאן Perişani במחוז ולצ'ה חוגג כל שנה את יום הניצחון של בסראב ב-12 בנובמבר, מתוך ביטחון שהמעבר בין ההרים קוזיה וקרוצ'ה דה פיאטרה ("צלב האבן") הוא זירת ה"קרב פוסאדה" כשהוא נמצא במסלול שהוביל מוולאכיה לטרנסילבניה (פרישאן-קמפן-טלמאצ'ו-סיביו).
בחבל לובישטיה חוגגים ב 9 בנובמבר, יום תחילת הקרב "פוסאדה", במקום הנקרא פריפוארה, Pripoare בגיא ביאשולוי Valea Băiaşului.
מי שתמך במיקום זה היה ניקולאיה יורגה.
הוא סבר שהקרב התנהל בקניון פוסאדה בדרך אל קמפולונג - מוסצ'ל.
ההשערה שהקרב התקיים בעמק הנהר פרחובה נתמכת על ידי החוקר פלוריאן ניקו סנדולסקו על סמך שלשה נימוקים מרכזיים:
1.- אם אכן השתתפו בקרב גם בני ברית טטרים, הזירה הייתה צריכה לאפשר גישת נסיגה נוחה שלהם אחרי שוך העימותים.
2.-דיווח הנוסע הפולני מאציי סטריקובסקי (1547 - 1582) שבא מקושטא בדרך למולדתו.
המסלול שבחר היה סיליסטרה - קלראש - עמק הפרחובה - חבל ברסה - מעבר ההרים אויטוז - מולודבה.
תוך כדי נסיעתו סיפר שראה אנדרטה שהוקמה ככל הנראה על ידי בסראב לזכר ניצחונו על ההונגרים.
"כאשר קרולוס, מלך הונגריה, יצא ללא סיבה למלחמה נגד בסראב, שליט ולאכיה, הובס בעורמה, על ידי ולאכים ועל ידי מולדבים, כך שבקושי נמלט המלך להונגריה יחד עם קבוצה קטנה של מלווים.
באותו מקום שבו התרחש הקרב, הוולאכים בנו מנזר והקימו שלשה עמודי אבן שראיתי במו עיני בשנת 1575 כשבדרכי מטורקיה עברתי אחרי העיר גרגיצה, יומיים מרחק מסיביו, שהיא עיר בטרנסילבניה, מעבר להרים.
סנדולסקו סבור שמדובר במנזר הקרוי בעם "שלושה לוחות אבן" Trei Lespezi, הנמצא בפוסאדה פרחובה וששופץ על ידי משפחת קנטקוזינו בשנת 1661. המיקום מתאים גם למרחק יומיים רכיבה מסיביו.
3. וסוף סוף ולא דבר של מה בכך - בדיפלומה מ-13 בדצמבר 1335 אל ניקולאה רדוסלב, המלך קארוי רוברט מציין כי "בעזרת אלהים, על שכך להט האויבים ויכולנו לפרוץ בצד הימני של חומת האויבים ועל ידי הימלטות דרך הפריצה בקרב שבא עלינו בהפתעה, ...
מצאנו הזדמנות לישועה ויצאנו הביתה".
כיוון תנועה זה של המלך אחרי ההימלטות פורש על ידי החוקר כמתאים לעמק הפרחובה כדרך מוצא מוולאכיה.
סנדולסקו מציע עוד הנחה המתייחסת לצורות הסגנון שבדיווח הכרוניקה המצוירת.
כך למשל מתוארת לכידת החיילים "כמו הדגים בסל הדייג" (vârşă), בתוך פרוזדור "דמוי ספינה צרה", שבה התנגשו זה בזה "כפי שמתנענעים הקנים ברוח"
תיאור זה הולם, לדברי סנדולסקו, עמק עם חוט מים, דהינו הנהר פרחובה, שעל גדותיו גדלים קנים.
קרב פנים אל פנים (בראשי תיבות: קפ"פ או קפא"פ) היא שיטת לחימה בין בני אדם, הנמצאים בקרבה פיזית.
בעוד שהמונח התייחס במקור בעיקר לקרבות של לוחמים בשדה קרב, הוא יכול להתייחס גם לכל קרב גופני אישי של שני אנשים או יותר, כולל שוטרים, אזרחים ופושעים.
כל אמנויות הלחימה הן שיטות לחימה פנים אל פנים.
מהן בידיים חשופות (כגון קראטה) ומהן המשלבות גם כלי נשק ייעודיים ללחימה, כגון סכין, גרזן קרב או חרב או אף כלי נשק מאולתרים, כמו אבנים או מקלות עץ.
צורת לחימה זאת מחויבת המציאות בסביבה בעלת יכולות טכנולוגיות נמוכות, אך אינה נדרשת יתר על המידה בעולם המודרני, שפנה לפיתוח כלי נשק מדויקים בעלי טווח הפעלה גדול, שמאפשרים לחימה שאינה מצריכה קרבה.
עם זאת, לוחם עשוי למצוא עצמו נדרש להילחם בדרך זו במקרה שהופתע מקרוב או אם נגמרה התחמושת שברשותו.
עקב מגמה זו, פחת השימוש הצבאי בצורת לחימה זו והוא מוגבל בעיקר ליחידות מיוחדות או יחידות השתלטות משטרתיות (כגון יחידת מצדה).
השימוש העיקרי בהן הוא לשם תקיפה או הגנה עצמית, אכיפת חוק או כספורט.
קרב פידנה התרחש בשנת 168 לפנה"ס, והוא הקרב שסיים את המלחמה המוקדונית השלישית בין הרפובליקה הרומית לפרסאוס, מלך מוקדון.
לאחר שתי תבוסות שנחל פיליפוס החמישי מול רומא הוא הקפיד מאוד לשמור על נאמנותו להסכמים עימה ואף לסייע לה במלחמות באזור.
עם זאת בין רומא (החשדנית מאוד) לפיליפוס נוצרה מתיחות, אולי כתוצאה מההתאוששות הכלכלית שלו.
פיליפוס שלח את בנו דמטריוס להרגיע את הרוחות ברומא.
פרסאוס, בנו הבכור של פיליפוס החל לדאוג וגרם להוצאתו להורג של דמטריוס, לאחר מות אביו עלה פרסאוס לשלטון.
מספר גורמים הרעו את היחסים בין רומא לפרסאוס שניסה לשאת חן בעיני מנהיגיה:
האשמה שלו במותו של דמטריוס הפרו-רומאי.
כוחו הפוליטי בתוך מדינתו התחזק.
השפעתו ביוון גדלה בשל התחבבותו על העמים סביבו.
אאומנס מלך פרגמון שנפגע ממפולת סלעים בשנת 172 לפנה"ס האשים אותו בניסיון לרצחו.
רומא החליטה לצאת לקרב, אם כי לא היה מניע ברור וריאלי למלחמה.
פרסאוס גילה נכונות להיענות לדרישות הרומיות אך הרומאים לא הראו רצון לתקן את המצב והתעקשו לצאת למלחמה.
גם ההאשמות על הפרת החוזה (שאפיינו הרבה מגורמי המלחמה הרומאים) לא היו מוצדקות ואף מופרכות.
סביר להניח שהמניעים למלחמה היו קנאה בשגשוג של פרסאוס וממלכתו, חשש מהאהדה שצבר ביוון ומחוצה לה וכן אינטרסים אישיים של מנהיגים ומצביאים תאבי שלל מלחמה ותהילת ניצחון.
בשלוש השנים הראשונות (משנת 171 לפנה"ס) ניהלו המצביאים הרומיים את המלחמה באופן גרוע ונחלו כישלונות רבים.
בשנה הרביעית הפיקוד הועבר ללוקיוס אימיליוס פאולוס מקודוניקוס שחדר למאקדוניה למרות הביצורים של פרסאוס.
צבאו של פרסאוס נסוג לפידנה וב-22 ביוני שנת 168 לפנה"ס נערך הקרב המכריע.