tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, שיער קית' כי עידן בקרת השיווק עומד להגיע.
אף על פי שמאמרו של קית' תיעד במפורש את התפתחותה של פילסברי, נראה שהוא הציע כי השלבים שנצפו בפילסברי מהווים דרך אבולוציונית רגילה (ייצור ← מכירות ← שיווק) עבור מרבית הארגונים הגדולים.
ממצאיו של קית' גררו תגובות שונות מטעם גופים וחברות שונות.
חברת סיעוד היא גוף המספק שירותי סיעוד הכוללים טיפול, ליווי וסיוע לאנשים המתקשים בביצוע פעולות יום־יומיות עקב גיל, מחלה או מוגבלות.
בישראל חברות סיעוד פועלות בכפוף לפיקוח ממשלתי ומעניקות שירותים המיועדים בעיקר לאזרחים ותיקים, אנשים בעלי צרכים מיוחדים או מטופלים הנזקקים לשיקום רפואי בביתם.
מערכת הסיעוד בישראל נשענת במידה רבה על חוק הביטוח הלאומי, המעניק לקשישים הזכאים גמלת סיעוד.
במסגרת זו, חברות הסיעוד מהוות חוליה מקשרת בין המדינה ובין המטופלים ובני משפחותיהם.
הן מספקות שירותי טיפול בבית המטופל, הכוללים עזרה בהלבשה, רחצה, בישול וניהול משק בית בסיסי, ולעיתים גם השגחה צמודה במקרים של חוסר תפקוד מלא.
חלק מהחברות מעניקות ליווי רפואי בסיסי, כגון מדידת סימנים חיוניים ונטילת תרופות, וכן שירותי שיקום ביתי לאחר אשפוז.
לצד השירותים האישיים, קיימות גם מסגרות חברתיות וקהילתיות כמו מועדוני יום ופעילויות פנאי לגיל השלישי.
במקרים שבהם נדרש מטפל זר, החברות מסייעות למשפחות בהליכי קבלת אשרות והבאת עובדים זרים בהתאם לחוק.
הפיקוח על פעילותן של חברות הסיעוד מתבצע באמצעות משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים והמוסד לביטוח לאומי.
הפיקוח מוסדר במסגרת חוק הביטוח הלאומי, חוק שירותי סיעוד וחקיקה נלווית דוגמת חוק עובדים זרים.
הפיקוח כולל בדיקה של עמידת החברות בתנאי העסקת עובדים, שמירה על זכויות המטופלים, ואיכות השירות הניתן בפועל.
חלק ניכר מהשירותים ניתנים על ידי עובדים זרים שהובאו לישראל באופן מוסדר.
עובדים אלה מהווים מענה למחסור בכוח אדם סיעודי מקומי, ומועסקים בעיקר בטיפול אישי צמוד בבית המטופל.
לפי מחקרים שונים, מדובר בעשרות אלפי עובדים, שרובם נשים, המהווים נדבך מרכזי במערכת הסיעוד בישראל.
לצד תרומתם הרבה, קיימים אתגרים משמעותיים הקשורים לתנאי העסקתם, תלותם המשפטית במעסיקים, והצורך בהגנה על זכויותיהם.
ענף הסיעוד מתמודד עם מספר אתגרים מרכזיים: מחסור בכוח אדם מקצועי, רמות שונות של איכות השירות בין חברות שונות, עומס בירוקרטי בתהליך קבלת גמלת סיעוד, וכן סוגיות של תנאי העסקת מטפלים.
בנוסף, תהליכי ההזדקנות של האוכלוסייה בישראל מגדילים בהתמדה את הביקוש לשירותי סיעוד, וצפויים להציב אתגר למדיניות החברתית והכלכלית בעתיד.
חברת פאלמרס לבניית ספינות וברזל (באנגלית: Palmers Shipbuilding and Iron Company Limited, שנודעה בדרך כלל בשם "פאלמרס", הייתה אחת מן החברות הבולטות בבריטניה בתחום בניית האוניות.
החברה פעלה בעיר ג'רו שבמחוז דרהאם בצפון-מזרח אנגליה, וניהלה פעילות נוספת גם בהיברן ובווילינגטון קיי על נהר הטיין.
החברה נוסדה בשנת 1852 בידי צ'ארלס מארק פאלמר בשם "האחים פאלמר ושות'" בג'רו.
בשנת 1900 כבר הייתה מוכרת בשם חברת פאלמרס לבניית ספינות וברזל.
החברה לא עסקה רק בבניית אוניות אלא גם בייצור ובשיווק מתכות ומוצרי פלדה מתוצרת עצמית.
בין מוצריה הבולטים נמנו דוודי מים מצינורות של ריד ומנועי קיטור ימיים.
עד לשנת 1902 התפרסה הפעילות בג'רו על פני שטח של כ-100 אקרים, שכללו כ-1.2 קילומטרים לאורך הגדה הדרומית של נהר הטיין, והועסקו בה כ-10,000 עובדים ונערים.
בשנת 1910 נמכרו זכויותיו של סר צ'ארלס פאלמר בליבה של החברה ללורד פרנס, אשר כיו"ר דירקטוריון הרחיב את פעילותה באמצעות קבלת חכירה על מספנת ייבוש חדשה בהיברן מידי חברת רוברט סטיבנסון.
בשנת 1919 הניחה החברה את יסודות האונייה SS Gairsoppa, אשר הוטבעה בשנת 1941 בידי צוללת גרמנית, באסון שבו נספו 84 בני אדם ואבדו 200 טונות של כסף טהור.
ראשיתו של השפל הגדול ב-1929 חיסל כמעט לחלוטין את ענף בניית האוניות, אשר התאושש רק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1931 דיווחה החברה על הפסד של 88,867 ליש"ט, סכום השקול ל־7,627,000 ליש"ט בערכי 2023. בעקבות כך זכתה למורטוריום מצד נושיה כדי להאריך את פריסת החובות.
בינואר 1933 התכנסו בלונדון רוב נושיה חסרי הביטחונות והסכימו להאריך את המורטוריום בחצי שנה נוספת.
אף על פי כן, החברה לא הצליחה לשרוד וקרסה בסוף שנת 1933. בתי היציקה והמתכות שלה, שהתפרסו על שטח של 37 אקרים, הועמדו למכירה פומבית.
המספנה בג'רו נמכרה ל-National Shipbuilders Securities, אשר סגרה אותה לשם מימוש נכסיה.
סגירה זו גרמה לאבטלה רחבת היקף והביאה ליציאתו של צעדת ג'רו ההיסטורית.
לאחר מכן, בסיועו של התעשיין סר ג'ון ג'רוויס, הוסב בית המנועים של המפעל לבית יציקה לפלדה שפעל עוד כשמונה-עשר חודשים.
על אף קריסת הפעילות בג'רו, נותרה לחברה מספנה פעילה בהיברן, אשר נרכשה בידי חברת Armstrong Whitworth והמשיכה לפעול בשם חברת פאלמרס היברן.
בשנת 1973 נמכרה מספנת פאלמרס בהיברן בידי Vickers-Armstrongs ל-Swan Hunter.
לאחר התמוטטות Swan Hunter בשנת 1994 נרכשה המספנה בידי Tyne Tees Dockyard, ולאחר מכן נמכרה ל-Cammell Laird ב־1995. עם כניסת Cammell Laird להליכי פירוק בשנת 2001, עברה המספנה לידי קבוצת A&P Group.
האתר מוסיף לשמש עד ימינו כמוקד לתיקון ושיפוץ אוניות.
חברת תקליטים היא מותג הנוצר על ידי חברות המתמחות בייצור, הפצה וקידום של הקלטות אודיו ווידאו, בפורמטים שונים כולל תקליטורים, תקליטים, DVD, קלטות והפצה באינטרנט.
השם הכללי חברת תקליטים נשמר מטעמים היסטוריים בלבד.
מרבית חברות התקליטים הגדולות נשלטות על ידי מספר חברות רב-לאומיות אשר ביחד מהוות את רובה המכריע של תעשיית המוזיקה העולמית, אף על פי שבתקופה האחרונה ישנה התעוררות בקרב חברות תקליטים עצמאיות.
חברות תקליטים משקיעות כסף וזמן רב בגילוי כישרונות חדשים או בפיתוח הכישרון של אמנים אשר כבר חתומים על חוזה.
הקשר בין המותג לאמנים מגדיר את התדמית הן של החברה והן של האמן.
למרות העובדה ששני הצדדים זקוקים זה לזה כדי להתקיים, היחסים בין חברות התקליטים לאמנים יכולים לפעמים להיות קשים ומורכבים.
אמנים רבים מצאו עצמם משנים או מצנזרים חומר מאלבומיהם לפי דרישות חברת התקליטים כדי שיוכלו להפיצם – שירים נערכו, שמות ועבודה גרפית שונתה, וכדומה.
חברות התקליטים נוקטות בצעדים אלה כיוון שהן מאמינות שכך המכירות יעלו.
לעיתים קרובות, החלטות החברות נכונות מבחינה כלכלית אך הן פוגעות במורל האמנים ורצונם להמשיך ליצור, כיוון שהם חשים שיצירתם נפגעת בצורה מוגזמת ולא צודקת.
בימים המוקדמים של תעשיית המוזיקה, חברות התקליטים היו דרושות באופן מוחלט להצלחתם של אמנים.
המטרה של כל אמן חדש או להקה חדשה היה לחתום על חוזה עם חברה כלשהי מהר ככל האפשר.
במהלך שנות ה-40, ה-50 וה-60, אמנים רבים היו כה נואשים לחתום על חוזה עם חברת תקליטים עד שהם מצאו עצמם חותמים על חוזה גרוע, שבמקרים רבים שלל מהם את הזכויות על המוזיקה שהם עצמם יוצרים.
במהלך שנות ה-70 וה-80, תעשיית המוזיקה החלה להתגבש, דבר שהוביל לכך שמרבית חברות התקליטים הגיעו לידיים של מספר מועט יחסית של חברות רב-לאומיות, אשר הפכו בסופו של דבר לחברים ב-RIAA.
במהלך שנות ה-90 וה-2000, חברות אלה מעשית הכתיבו (ועדיין מכתיבות) את הכיוון שאליו הולכת המוזיקה המיינסטרימית (המכונה לרוב "פופ").
כמו כן, אמנים רבים – גם הבכירים והמוצלחים שבהם – מרגישים מנוצלים על ידי כוחה האדיר של ה-RIAA וחברות התקליטים בפרט.
שתי חברות התקליטים הגדולות בישראל כיום הן הליקון ו-NMC (הד ארצי, לשעבר אחת החברות הגדולות בישראל, נרכשה ב-2009 על ידי NMC).
תחיה של חברות תקליטים עצמאיות
במהלך שנות ה-90, כתוצאה מקלות ההקמה היחסית של אולפן ביתי, צורבי תקליטורים ביתיים זולים והתפתחות האינטרנט, חברות הקלטות עצמאיות החלו לצוץ בכל רחבי העולם.
לרוב, חברות אלה שייכות לאמנים עצמם (או לאגודה של אמנים), והן מתמקדות יותר ביצירת מוזיקה איכותית ופחות בהיבטים הכלכליים.
כתוצאה מכך, אמנים עצמאיים בדרך כלל זוכים לפחות זמן אוויר ברדיו, והם גם מוכרים פחות אלבומים מאשר אמנים אשר חתומים בחברות הגדולות.
אולם, הם לרוב זוכים ליותר שליטה על המוזיקה, ועל המוצר הסופי שיוצא לשוק.
מספר חברות תקליטים עצמאיות הפכו מצליחות כל כך, שחברות תקליטים גדולות אף מנהלות איתן משא ומתן על הפצת המוזיקה שלהן, ובחלק מהמקרים גם על רכישת החברה באופן מוחלט.
צמיחה של חברות תקליטים חופשיות
המאה החדשה הביאה את התופעה של התוכן החופשי ואת רוח "הקוד הפתוח" אשר נחה על עולם המחשבים בשנים האחרונות, כתוצאה מההצלחה היחסית של פרויקטי גנו ולינוקס.
חג הוא יום שבו מצוין אירוע משמח בעל משמעות היסטורית, דתית, לאומית וכדומה, באמצעות טקסים, חגיגות, תפילות ומנהגים שונים, על פי מנהג או על פי החוק.
בדרך כלל פעולות שגרתיות כגון עסקים, עבודה ולימודים מושהים או מצטמצמים ביום זה.
לכל אחת מהדתות יש חגים משלה ובנוסף לכך יש בכל מדינה חגים לאומיים המשותפים לאזרחיה בני כל הדתות.
בשונה מן החגים שהם ימי שמחה, יש בדתות ובמדינות שונות גם ימי זיכרון ואבל.
כמו כן ישנם ימים מיוחדים המציינים דבר מה כגון יום האם ויום האישה.
קיום חגים הוא אוניברסלי: החגים קיימים בכל התרבויות, אך ביטויים משתנה מחברה לחברה ומדת לדת.
גם לאדם החילוני וגם לכל דת ישנו לוח שנה הכולל חגים בעלי מסורות ומנהגים.
החג הוא מסורת החוזרת על עצמה בהתאם ללוח השנה – אך לאורך השנים ייתכן שינוי במשמעות ובמנהגים הקשורים לכל חג (כדוגמה – הוספת נופך של מאכלי חלב לחגיגות חג שבועות).
הנוצרים שינו את יום המנוחה היהודי ליום ראשון בשבוע, נתנו משמעות שונה לחג הפסח וקבעו יום אחר לראש השנה.
המוסלמים אחריהם שינו את יום המנוחה ליום שישי.
דוגמה נוספת היא קביעת מועדו של ראש השנה.
המשתנה בין דת לדת לפי לוח השנה שהיא מחזיקה בו.
במזרח הקדום נהגו שתי שיטות הקשורות לכלכלה חקלאית: השקיה טבעית (שדה בעל), שנשענה על גשמים והשקיה מלאכותית, שהשתמשה בשיטות אגירה והצפה.
במקומות בהם השתמשו בהשקיית גשמים, כמו בכנען, קבעו את ראש השנה בתחילת ימי הגשמים (כמו בלוח גזר), והתפללו לכך לאלים המרכזיים (כמו האל בעל), ואילו במסופוטמיה, שם מסתמכים על מי הפרת והחידקל, ראש השנה נקבע בתחילת האביב.
במצרים, הנסמכת על הנילוס, ראש השנה נקבע לתחילת הקיץ, שאז הנילוס עולה ומציף את סביבתו.
לחלק מהחגים אופי שמח ולאחרים אופי של עצב, צום ומגבלות.
כדוגמה מעניינת לכך – מקור חג "הימים הנוראים" הקיים תרבויות עתיקות רבות בעולם – הוא באי ההתאמה בין מחזור השמש למחזורי הירח.
הפער דורש הוספת כשבוע לשנת הירח (מופע הירח או הירח המלא היה לוח השנה הקדום – על פיו נחגגו חגים) כדי להיות מתואם עם שנת השמש (על פי שנת השמש מבוססת החקלאות ועונות השנה).
בעבר הפאגאי היה לחג אופי שמח (בדומה ליום הולדת), ואילו ביהדות החג התפצל ל"ימים הנוראים" הדבוקים לסוף השנה, ולחג "ראש השנה" בתחילת השנה – אשר להם אופי מנוגד.
בדומה לכך, גם החגים המודרניים של "ימי הזיכרון" ו"יום העצמאות" הם צמודים ובעלי אופי מנוגד.
מקור המילה מופיע במקרא מספר פעמים, לדוגמה לגבי חג הפסח "וְהָיָה הַיּוֹם הַזֶּה לָכֶם לְזִכָּרוֹן וְחַגֹּתֶם אֹתוֹ חַג לַה'".
משמעות הפועל "לחוג" היא מלשון "סיבוב" כלומר לסובב או להסתובב (לדוגמה: המטוס חג בשמי הארץ, עוגה עוגה עוגה – במעגל נחוגה).
לשורש זה כמה משמעויות בעלות עניין המקשר בין משמעות של "סיבוב" למשמעות של "חגיגה" :
בחברה החקלאית הקדומה היו טקסים שציינו שלבים בעיבוד האדמה (כגון הגשם, הקציר וכדומה).
חזרה על טקס שוב ושוב (השנה היא מעגל החוזר על עצמו) הפכה לחג.
החזרה על אותה פעולה שוב ושוב (כמו סיבוב) בשילוב עם טקס (חגיגה) קיבלה משמעות של "חגיגה" במועד נתון.
במרבית התרבויות החגים החקלאיים נחגגו לפי לוח שנה מרכזי המבוסס ירח.
סיבוב הירח הוא חג (במשמעות סיבוב), בתרבויות רבות (כולל פאגאניות, טרום היהדות) חגגו חג בכל חודש במופע הירח המלא.
בחלק מהחודשים נתנו לחג נופך הרלוונטי לחקלאות (גשם, שתילה, קציר) – וחגים אלו נחגגו (שלא במקרה) באמצע החודש (בו הירח מלא).
זהו גם מקור תאריך החגיגה של כל החגים היהודים הקדומים – המופיעים גם הם באמצע החודש בלוח השנה העברי.
בדומה להזזת יום החופש בין היהדות-נצרות-אסלאם, הוזזו חלק מהחגים היהודים (כגון שבועות) מאמצע החודש – וזאת בכדי להיות מובדלים ממנהגים זרים וקדומים.
עד היום המנהג ללבוש חולצה לבנה בראש חודש – הוא ביטוי נוסף של חגיגת חג בכל חודש עוד מימי קדם (בעבר ניסו להילחם בתופעה, אך המנהג השתרש עמוק בחוגים דתיים רבים עד היום).
בעבר היו נהוגים טקסים בהם סבבו (חגו) את המזבח או הבמה מספר פעמים – תופעה המקושרת גם כן עם חג חגיגה וחגיגיות (אולם אין זה המקור להפיכת המשמעות של חג מ"סיבוב" ל"יום מיוחד", המהפיכה החקלאית חלה אלפי שנים לפני הופעת מזבחים).
באופן דומה, בערבית אדם העולה לרגל למכה (כדי להסתובב סביב אבן הכעבה) קוראים חג'.
השורש ח-ג-ג קרוב לשורש ע-ג-ג (עוגה, למשל), שגם משמעותו היא עיגול.
יום טוב הוא המונח ההלכתי למועדים המוזכרים בתורה.
יום כיפור כלול בהגדרה זו, אך שבת לא.
פורים וחנוכה אינם "ימים טובים", אלא "קביעה מדרבנן" כימי הלל והודאה.
צומות (גם אלו מתקופת בית ראשון, כמו עשרה בטבת ושבעה עשר בתמוז) אינם כלולים במונח זה.
בימים אלו חלות הגדרות הלכתיות מיוחדות ותפילות מיוחדות.
ביום טוב אסור כמו בשבת להדליק אש, אך מותר "להעביר אש" אם הייתה כבר דולקת.
לימים הטובים יש קידוש מיוחד השונה בנוסחו מהקידוש של שבת, הן בלילה והן ביום.
(ואם יום טוב חל בשבת, אז לפי הכלל "תדיר ושאינו תדיר – תדיר קודם" אומרים את הקידוש של שבת (התדיר) לקידוש של יום טוב (שאינו תדיר)).
לכל יום מהימים האלו – עם חמש או שש עליות.
מבחינה הלכתית ישנם דינים מיוחדים לימים טובים
ביידיש נהגו לברך ביום טוב איש את רעהו "א גוט יומטב" (מילולית: יום טוב טוב).
בעברית באנגלית ובשפות נוספות משתמשים במילים 'יום טוב' כאיחול נפוץ, בכל השנה.
בתקופות בהן בית המקדש היה קיים, היו העולים לרגל לבית המקדש מביאים קרבן חגיגה, שמו של הקורבן נגזר מן המילה חג משום שקורבן זה מובא דווקא בשלושת הרגלים המוזכרים בתורה פסח שבועות וסוכות שבהם מצווים על העלייה לרגל.
חבש (בגעז: ሐበሻ) הוא חבל ארץ גאוגרפי-היסטורי בצפון-מזרח קרן אפריקה.
גבולות החבל הם הים האדום בצפון, הנילוס הכחול בדרום, משולש עפר במזרח והגבול עם סודאן במערב.
מבחינה גאוגרפית, האזור מכיל את צפון הרמה האתיופית, את אגם טאנה ואת אגן ניקוזו העקרי של הנילוס הכחול.
מבחינה היסטורית, האזור הוא ערש מולדתם של העמים החבשים, שכיום מהווים את הרוב המוחץ של האוכלוסייה בחבל.
מאזור זה צמחו המדינות ההיסטוריות דעמת, אקסום, האימפריה האתיופית וכיום היורשות התרבותיות שלה הן אתיופיה ואריתריאה, שהחבל מחולק ביניהן.
דמוגרפית, האזור מיושב על ידי אמהרים בעיקר בדרום ובמרכז, תגרים בצפון-מרכז ותגרה בצפון.
מקור השם "חבש" הוא בערבית ("الحبشة" – "אל-חבשה"), ופירושו – "ערב-רב".
הכוונה היא לשלל השבטים השמיים אשר היגרו לאזור מחצי האי ערב, בעיקר מתימן, מהמאה ה-20 לפנה"ס ועד למאות הראשונות לספירה.
על פי ההיסטוריון אדוארד גלאסר, העדות הראשונה לשימוש בשם זה היא ההירוגליף "חבסטווי" משנת 1460 לפנה"ס הערבים לא היו קיימים בכלל בעת הזו, שם שבו השתמשה מלכת מצרים חתשפסות על מנת לתאר את תושבי ארץ פונת.
הכתובת הראשונה המוסכמת על פי רוב לשם "חבשים" היא כתובת המאה ה-2, שנמצאה בתימן; ובה נזכר השם "חבשאת" כשם של קבוצה אתנית מהאימפריה האקסומית; במאה ה-3 מופיע שם זה כשם כולל למספר שבטים.
הכינוי "אביסיניה" ("Abyssinia") הוא גלגולו של השם "חבשיסטן" ("Habeşistan" – "ארץ החבשים") מהשפה הטורקית, שממנה התגלגל לכינוי אביסיניה בלשונות אירופה.
ההקבלה של השם "חבש" לאתיופיה היא טעות.
השם "אתיופיה" ("Αἰθιοπία") ניתן על ידי היוונים כשם לחבל ארץ גדול בצפון אפריקה שהתייחס לאזור דרומית למצרים (סודאן ואתיופיה דהיום), הישות הדומיננטית באותם זמנים באזור הייתה ממלכת כוש, וכך, גם ההתייחסות היוונית בשם "אתיופיה" הייתה בעיקר לממלכה זו.
שם זה ייצר בלבול נוסף – היסטוריונים חוקרי ארצות ואחרים השתמשו בשם "הודו" על מנת לתאר מספר מדינות וארצות.
חִג'אז הוא אזור במערב ערב הסעודית.
העיר המרכזית בחג'אז היא ג'דה, אך הוא מוכר יותר בשל העיר הקדושה למוסלמים שבו - מכה.
כאזור, "החג'אז" הוא בעל משמעות היסטורית ופוליטית לעמים הערביים ולאסלאם.
פירוש השם חג'אז הוא "מחסום" או "גבול".
חבל ארץ הררי זה משמש כמפריד גאוגרפי בין המישורים המדבריים של חצי האי ערב לבין ים סוף.
החל במאה ה-7 היה האזור למרכז המדינה הערבית האסלאמית שהוקמה על ידי מוחמד וממשיכיו.
אחרי שהועברה בירת המדינה לדמשק הפכה חג'אז לחלק מהח'ליפות האומיית ומאוחר יותר עברה תחת שליטת הח'ליפות העבאסית שבירתה הייתה בגדאד.
בהמשך הייתה שנים רבות תחת שלטונן של מצרים ושל האימפריה העות'מאנית, אולם זכתה לתקופה קצרה של עצמאות פוליטית בראשית המאה ה-20. היה זה אחד מהאזורים שהוסתו למרוד בעות'מאנים על ידי לורנס איש ערב הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 הכריז חוסיין בן עלי, השריף של מכה, על עצמאות האזור, אולם בשנת 1924 נגזלו ממנו סמכויותיו על ידי אבן סעוד מנג'ד הסמוכה.
הסיפוח היה שלב מכריע ביצירת ערב הסעודית.
חָג' הוא עלייה לרגל למכה שמקיימים מוסלמים בין היום השמיני ליום השנים עשר בחודש ד'ו אל-חיג'ה, בשבוע שבו מתקיים חג הקורבן.
קיום החג' הוא החמישי מבין "חמשת עמודי האסלאם" באסלאם הסוני ואחד מאחד עשר ענפי הדת באסלאם השיעי.
כל מוסלמי בריא בגופו ובנפשו מחויב לקיים את החג' לפחות פעם אחת בחייו, אם יש לו המשאבים הכספיים הדרושים לכך.
החג' הוא העלייה לרגל השנתית הגדולה ביותר בעולם כיום.
בשנת 2007 העריכו את מספר עולי הרגל השנתי בכשני מיליון.
העולים לרגל מצטרפים לתהלוכות ענק של מאות ואלפי אנשים, אשר מתרכזים במכה לשבוע החג', ומבצעים יחדיו סדרת פולחנים.
עולי הרגל מקיפים את הכעבה שבע פעמים בהליכה נגד כיוון השעון; רצים בין הרי הא-סאפא והא-מארוואה; שותים מבאר זמזם; הולכים למישורי הר ערפאת לעמידה בערנות; ומיידים אבנים בטקס סקילת השטן .
העולים לרגל אז מגלחים את ראשם, מבצעים זבח חי ומתחילים לחוג את עיד אל-אדחה (חג הקורבן).
הכניסה לעיר אסורה על לא-מוסלמים, והעיר כולה נחשבת כאתר קדוש לאסלאם.
קיום חג' יותר מפעם אחת הוא מצוות רשות ("תטווע").
המילה הערבית חג' פירושה כשלעצמה עלייה לרגל, והיא נגזרה כנראה מאותו שורש שממנו נגזרה המילה העברית "חג".
יהודי פרס משתמשים במילה זו לפעמים כדי לתאר עלייה לרגל של יהודים לארץ ישראל.
בהקשר המוסלמי (בפרט אצל הסונים), המילה חג' מתארת את סדרת הטקסים שיש לקיים במכה ובסביבותיה בתקופה מסוימת של השנה.
סוגים אחרים של עלייה לרגל (עלייה לרגל למכה שלא בתקופה המסוימת בשנה, עלייה לרגל למקומות קדושים אחרים) מכונים בשמות אחרים.
ישנו צמח הגה מצויה הנקרא בין השאר בערבית אל-חאג', משום שהוא מצוי בצידי הדרכים של העולים לחגוג את החג.
החל מהתקופה העות'מאנית המילה חג' משמשת גם לתיאור צליינות נוצרית לארץ ישראל.
אנשים שנחשבו חאג' היו אלה שלאחר הטבילה בירדן קיבלו אישור מהפַּטְרִיאַרְכָט, קנו איקונה של ירושלים, נכחו בכנסיית התחייה בפסחא וחזו במו עיניהם באש הקדושה שיוצאת מהקבר ושממנה עולי הרגל מדליקים את נרות הפסחא שלהם.
המילה חאג'י, ביוונית Χατζη, היא קידומת של שמות משפחה יוונים.
בנצרות האורתודוקסית, הקידומת מתווספת כאשר מישהו עלה לרגל לירושלים.
לדוגמה, אם השם היה דאקיס, השם לאחר המסע יהפוך לחג'ידאקיס (Χατζιδάκις).
החג' מבוסס על עלייה לרגל שנחשבה קדומה גם בזמנו של מוחמד במאה ה-7. לפי החדית' ניתן לעקוב אחר חלקים מהחג' עד לתקופתו של אברהם, סביב 2000 לפני הספירה, אשר, לפי האמונה, צווה על ידי אלוהים (אללה) לעזוב את אשתו הגר ובנו ישמעאל במדבר.
בזמן שהגר רצה שבע פעמים הלוך ושוב בחיפוש אחר מים לבנה, ישמעאל בכה ורקע באדמה עם רגלו ומים מבור הזמזם החלו לזרום (בור מים זה זוכה לכבוד עד היום בערב הסעודית).
בכל שנה שבטים מכל חצי האי ערב היו מתרכזים במכה כחלק מהעלייה לרגל.
דתם הספציפית של השבטים הייתה לא רלוונטית לעצמם קיום העלייה לרגל.
שבטים נוצרים לקחו בה חלק בדיוק כמו שבטים פגניים.
היסטוריונים מוסלמים קוראים לתקופה הזאת של לפני מוחמד "הג'אהִליה".
בתקופה זאת הכעבה כללה בתוכה מאות פסלים אשר ייצגו את האלילים של כל שבטי חצי האי ערב וכן פסלים של ישו ומרים.
מוחמד היה ידוע כמי שנסע פעמים רבות לערים מרכזיות, אפילו לפני שזכה להתגלויות.
כמו כן באופן היסטורי מוסלמים רבים היו נפגשים בערים גדולות ועולים לרגל יחדיו במסות שמנו עשרות אלפי אנשים, למכה.
שתי הנקודות המפורסמות ביותר למפגשים להתחלת מסעות כאלה היו קהיר ודמשק.
ב-632, כאשר מוחמד הוביל אנשים מאל-מדינה למכה זה היה לחג' הראשון המבוצע על ידי מוסלמים בלבד, ולחג' היחיד שמוחמד אי פעם ביצע.
בנקודה זאת החג' הפך להיות חלק מחמשת עמודי האסלאם.
הכעבה טוהרה מפסלוני אלילים ומוחמד הכריז עליה כבית האל.
פירוש המילה חג' הוא "לעלות לדבר המועצם".
החובה הדתית היא לעלות לרגל לבית אללה הקדוש, ועשיית הפולחנים והמנהגים והטקסים הקבועים לעלייה לרגל, בין אם זה לעשות הקפות, או ההתהלכות הלוך ושוב בין גבעות א-ספא ואל-מרווא, ושאר המנהגים והיענות לצו אללה.
העלייה לרגל עשויה לבנות את כל חייו של המוסלמי האדוק.
המאמין מחויב לעלות לרגל לפחות פעם אחת בחייו, אך רק לאחר שכל ענייניו הגשמיים הושלמו כראוי.
לפיכך (לפחות אידיאלית), כל חייו של המוסלמי מכוונים לקראת מטרה זו; כל חייו הם עלייה לרגל.
העלייה לרגל היא לא סתם ביקור בכעבה, היא ביקור אצל אלוהים, זו היא מצווה אברהמית אשר הלכתית נקבעה בימיו של מוחמד.
עולה הרגל, ה"חג'", מכובד מאוד בקהילתו.
כבוד זה הוא מניע לחלק מהמאמינים לקיים את החג'.
יש מקומות בהם מכנים את מי שחזר מעליה לרגל "חג'" לשאר ימי חייו.
ישנם מורים אסלאמיים שחושבים כי זהו מניע פסול, כיוון שהחג' צריך להיות תוצאה של דבקות באל ולא אמצעי למעמד חברתי.
תפילת הטאלביה משקפת את ההרגשה הזו.
על המאמין להיות מודע לעצמו ולמניעיו לקיום החג', וכך להשתפר כל הזמן במעשיו.
לטקסי החג' יש השפעה פסיכולוגית עמוקה על מוסלמים המשתתפים בה.
העלייה לרגל היא בדרך כלל חוויה עמוקה, ועשויה לשנות את חייו של עולה הרגל באופן מהותי.
לפי המסורת, מי שעלה לרגל, ונמנע מביאה אל נשים, ולא השחית, חזר טהור כמו ביום היוולדו.
החכמה שמאחורי העלייה לרגל (חג'): העולה לרגל מביע את ההתמסרות לאללה, בזה שהוא מסיר את כל הקישוטים והבגדים וכל מה שמזכיר לו את העולם הזה.
העלייה לרגל מחנכת את הנפש על הסבלנות, ונשיאת מסעות כבדים, ולציית לצווים שאללה ציווה עלינו.
החג' מתניע את השוויון האנושי בין כל העולים לרגל.
החג' מזכיר למוסלמי בהיסטורית הנביאים אברהם וישמעאל, עליהם השלום, וגם מזכיר את הנביא מוחמד עליו השלום והסחאבה, שאללה יתרצה מהם.
החג' מזכיר את חובת התאחדות המוסלמים, והסכמתם על דעה אחת.
חובת החג' אינה חלה על האנשים או המצבים הבאים:
מי שחסרה בו בגרות ויכולת הבחנה.
מי שאינו יכול לעמוד במסע, כולל יכולת נפשית.
מי שנעדר אמצעי תחבורה או יכולת לנסוע.
מי שנעדר מזון ושתייה מספקים לכל הדרך, וגם למשפחתו שנותרה מאחור בהיעדרו.
מי שאינו יכול לשהות במקום החג' בערפה, מאחת הסיבות לעיל.
ישנם כמה תנאים נוספים לעלייה לרגל של נשים:
אישה יכולה לעלות לרגל עם ליווי בלבד.
המלווה יכול להיות בעלה, בן משפחה שאיתו אסור לה להתחתן ("מוחראם") או קבוצת נשים.
אסור שתעלה לרגל בלי רשותו של בעלה.
אסור שתהיה בתקופת ההמתנה שלאחר גירושין או התאלמנות.
יש להבחין בין שתי עליות לרגל הנהוגות באסלאם: החג', המכונה גם "החג' הגדול", והעומרה, המכונה גם "החג' הקטן".
העומרה ממוקדת לכעבה בלבד וכוללת: אחראם, "טוואף" (ההקפות מסביב לכעבה), "סעי" (ריצה בין המרווה לצפא), "חלק" (התספורת והתקצר) וסיום האחראם.
בתקופה הקדם-אסלאמית (ה"ג'היליה"), בוצעה העמרה ב-27 לחודש רג'ב.
כיום אפשר לבצע את ה"חג' הקטן" כל השנה, אך את ה"חג' הגדול" יש לבצע בחודש ד'ו אל-חיג'ה.
הדעה המקובלת היא שחג' עושים כמצוות חובה והעומרה היא רשות בלבד ("תטווע"), אך יש הטוענים כי שתיהן חובה ומכניסים את העמרה אל תוך החג'.
ישנן דעות שונות לגבי שילוב העומרה והחג' יחדיו.
יש המבצעים את העמרה בזמן שהם מבצעים את החג', ויש אשר אומרים כי אין לבלבל בין השתיים.
ישנן מסורות הגורסות כי זהו חטא גדול לבצע עמרה בתוך החג'.
מסורות אחרות גורסות כי זה בסדר לשלב וזה בסדר לא לשלב וכי מוחמד עשה זאת פעמים, גם עמרה בעת צום הרמצ'אן וגם בחודש רג'ב.
רוב עולי הרגל מבצעים את שני החג'ים בזמן החג' הגדול בשל העלות והקושי שבנסיעה למכה.
לעולי רגל רבים (במיוחד אלה שמתקשים לנסוע מסיבות כספיות או בריאותיות), העלייה לרגל היא אירוע של פעם בחיים.
בגלל הערבוב המקובל כיום בין החג' לעומרה, יש צורך להבחין בין הפעולות ההכרחיות כדי לצאת ידי חובת החג' לבין פעולות הרשות.
חובות החג' הן: כניסה לאיחראם מאחד המיקומים המיועדים לכך, עמידה ותפילה בהר ערפאת בזמן המיועד לכך, זריקת אבנים על השטן והקפת הכעבה לאחר הביקור בהר ערפאת.
בין פעולות הרשות בחג' אפשר למנות את התלביה, הקפת ההגעה, השינה במוזדליפה, שתי רכעות לאחר הקפת החובה, השינה במינא והקפת העזיבה.
רוב עולי הרגל נוסעים לאחר העמרה לעיר מדינה, לבקר במסגד הנביא, שם הוא קבור ליד אבו בכּר ועמר בִּן אל-ח'טאב, אף שאין זו חובה כחלק מהחג'.
השיעים ממליצים לבקר במקום בשם ע'דיר חם, שם לפי המסורת השיעית הכריז מוחמד על עלי כיורשו.
הכניסה לאזור מכה מחייבת את עולה הרגל להיטהר ולהתקדש, מצב הקרוי "אחראם".
האחראם של "החג' הגדול" תחום בזמן: מתחילת חודש שאאוול, עד עליית שחר יום חג הקורבן.
מחוץ לזמן זה ניתן לקיים את "החג' הקטן", העומרה, שבו מתקיימים מנהגים מצומצמים.
החובה להיכנס לאחראם חלה בנקודות גאוגרפיות מדויקות סביב מכה, המכונות מיקאת.
המיקאת שבו העולה לרגל נכנס למצב של איחראם תלוי בכיוון שממנו הוא מגיע.
מיקאת ד'ו אלחולייפה: למגיעים מכיוון אל-מדינה.
מיקאת אבר עלי: למגיעים מדמשק ומאזור א-שאם.
מיקאת יא למלם: למגיעים מאזור תימן וסביבתה.
מיקאת קרן: למגיעים מאזורי נג'ד.
הכניסה לאחראם מתבצעת בסדרה של פעולות המתבצעות עם ההגעה למיקאת.
ראשית משייפים ציפורניים, מקצרים את השיער, מתרחצים, מיטהרים (וודוא) ומתבשמים.
לאחר מכן לובשים את בגדי האיחראם, שני חלקים בצבע לבן המכונים "איזר" ו"רידאא".
על הגברים ללבוש בגד לבן אשר לא נגעו בו החוט והמחט, החלק העליון נקרא "אזאר" והתחתון נקרא "רדאא'".
על יד ימין להישאר חשופה וכן על הראש, על מנת שדבר לא יפריד בין המאמין לשמים.
האישה לא צריכה לשנות את הבגדים שלה, היא יכולה לעשות חג' באותו לבוש, בלי ניקאב.
פעולות הגוף חשובות כהכנה לאיסורי האחראם.
לאחר הכניסה לאחראם אסור לשייף ציפורניים, אסור להסיר או לקצר את שיערות הגוף או הראש, אסור להתבשם, אסור לגברים לכסות את הראש ואסור ללבוש בגדים מחויטים, כמו חולצה, מכנס, נעליים, וכו'.
בנוסף לאיסורים אלה אסור גם לצוד, אסור להתחתן ואסור לקיים יחסי מין.
לאחר הכנת הגוף לאחראם, מתפללים שתי רכעות.
אומרים את ה"נייה", שהיא הצהרת כוונתו של העולה לרגל, האם הוא מתכוון לבצע חג' או עמרה (חג' קטן).
לבסוף יוצאים לכיוון מכה ואומרים את תפילת התלבייה עד שרואים את מכה באופק.
פירוש התלבייה הוא: "לפקודתך, לפקודתך אין לך שותף".
בהגעתם למכה, רשאים עולי הרגל לבצע עומרה לפני החג'.
העומרה כוללת כמה פעולות פולחניות שמסמלות את חייו של הנביא מוחמד, ואת הסולידריות עם המוסלמים בעולם כולו.
"טוואף" הוא ביצוע שבע הקפות סביב הכעבה, ארבע פעמים במהירות ולאחר מכן שלוש פעמים לאט יותר, נגד כיוון השעון.
כל סיבוב מתחיל בנשיקת האבן השחורה (אל-חג'ר אל-אסוד).
בזמן ההקפה תהיה מצדי השמאלי, ומתחיל את ההקפה באבן השחורה.
הטוואף שמתקיים בהגעה למכה מכונה "הקפת ההגעה" והוא אינו חובה במסגרת החג', כמו כל מנהגי העומרה.
בשל ריבוי המשתתפים בעידן המודרני, טכניקות לשליטה בקהל החלו להיות קריטיות והטקסים קיבלו סגנון קצת שונה.
אין צורך יותר לנשק את האבן השחורה, אלא רק להצביע עליה בכל פעם שמקיפים את הכעבה.
"סעי" הוא ביצוע ריצה מהירה בין הגבעות ספא ומארווה, שבע פעמים לכל כיוון.
ריצה זו מסמלת את החיפוש של הגר אחר מים לבנה ישמעאל, לפני שבאר זמזם נתגלתה לה על ידי המלאך גבריאל.
פולחנים אלה משלימים את ה"עמרה", המכונה לפעמים "החג' הקטן".
כעת, עולה הרגל רשאי לפשוט את האחראם וללבוש את בגדיו הרגילים.
אם כי אין זה חלק מהפולחן, רוב עולי הרגל שותים מים מבאר זמזם כשהם מסיימים את העמרה.
יום 1: מסע להר ערפאת
לאחר ה"סעי" ממשיכים לכיוון הר ערפאת, הידוע גם כהר הרחמים, וחוזרים לומר את התלביה.
במהלך היום מתכוננים לצום ולעלייה להר ערפאת שיתקיימו למחרת באמצעות ריבוי שתייה.
יש העוצרים בעיר מנא (מינא) ומתפללים שם במסגד אלח'יף ועם הבוקר ממשיכים לכיוון הר ערפאת.
לפי אחת המסורות, השם ערפאת (או: ערפה) נגזר מן השורש ע.ר.פ, שפירושו בערבית: "ידע" או "הכיר".
גרסה אחת של המסורת אומרת כי זהו המקום שבו אדם וחוה ידעו זה את זה בשנית לאחר הגירוש מגן עדן.
לפי גרסה אחרת, במקום זה הביא המלאך ג'בריל (גבריאל) לידיעתו של אברהם את אופן קיום הטקסים.
העמידה בהר ערפאת צריכה להיות בחלק מחלקי היום, החל מצהרי היום התשיעי בד'ו אלחיג'ה, עד שחר היום העשירי.
חובה לעמוד במסגרת הגבולות של הר ערפה.
ליד הר ערפאת יש מישור גדול אשר יכול להכיל אלפים ושם מבצעים את הווּקוּף (وُقوف) במעמד האמאם.
הווקוף נחשב לטקס המרכזי של החג'.
חכמי דת מוסלמים אשר דנו בתוקפו של החג' במצבים שבהם טקס זה או אחר לא בוצע כראוי, הגיעו למסקנה כי קיום הווּקוּף כהלכה הכרחי בכל מקרה.
הווקוף כולל: תפילות - מנחה, תפילות רשות, תפילות למחילות חטאים ובסוף האזנה לדרשת האמאם.
המסורת מספרת בשבח יום זה, זהו יום נהדר בו משתבח אללה במאמיניו בפני מלאכיו, והמלאכים מברכים את המאמינים.
לאחר שקיעת השמש (על מנת להימנע מעבודת אלילים וסגידה לשמש) יש לקבל את ה"אג'זה" (إجازة), אישור מהאמם לנהירה המונית, "אפאדה" (إفاضة) המסמלת את תחילת החזרה לכיוון מכה, לאורך התחנות שבדרך.
העצירה הבאה היא מקום בשם מוזדליפה (בין 9–10 לחודש), משם מתפללים את תפילת הערב ואוספים 70 אבנים בהר קזח, שבו הייתה אש תמיד בתקופת הג'היליה, על מנת לרגום את תלי האבנים במנא ביום המחרת.
טרם זריחת השמש (שוב כדי להימנע מעבודת אלילים) מתחילים את המסע בוואדי לכיוון הר ת'ביר ומבצעים "ווקוף" (תפילות) נוסף.
בחצות היום מתחיל זמן "סקילת השטן", הנמשך עד לשקיעת השמש.
רוגמים שלושה תלים המיועדים לכך בשבע אבנים כל אחד.
סקילה זו מייצגת את סקילת השטן.
שמות התלים: "אלג'מרא אסוארה", "אלווסטה" ו"אלכוברא" (אלעקבה).
התל הראשון והגדול ביותר מציין את המקום בו השטן פיתה את אברהם שלא להקריב את ישמעאל, השני הוא במקום בו פיתה את אשתו של אברהם, הגר, למנוע ממנו את ההקרבה, והשלישי הוא היכן שפיתה את ישמעאל שלא יוקרב.
השטן הושב ריקם וננזף בכל שלוש הפעמים, וזריקת האבנים מסמלת את הנזיפה הזו.
כל אבן הנזרקת היא כתפילה העולה השמיימה.
בעבר יידו אבנים על עמודים גדולים, אך בגלל תקלות בטיחות המנהג השתנה לקירות ארוכים עם סלי תפיסה תחתיהם כדי לתפוס את האבנים.
השלב השני ליציאה ממצב האחראם הוא השחיטה - "אל-נחר", העלאת הקורבן, הכבש, לזכר אותו הכבש אשר לבסוף שלח אללה לאברהם שיעקד במקום ישמעאל.
ליד תל אלעקבה (התל הגבוה מבין השלושה) על פי המסורת יש מסגד בשם מסג'ד אלכבש (במקום שחיטה ניתן לתת כסף לעניים).
הקרבת החיה יכולה להיעשות באופן אישי או על ידי מינוי נציג וכן הלאה.
הטקס השלישי אשר מעביר את עולי הרגל ממצב של קדושה למצב של חול הוא ה"חלק" - התספורת והגילוח אצל הגברים, וגזרת קווצת שיער (סמלית) אצל הנשים, פעולת הנשים נקראת "תקצר" (תקציר).
התספורת יכולה לכלול שלוש שערות ומעלה, עד להסרת כל שיער הראש, אך אסור לפחות משלוש שערות.
האישה מקצרת את השער אך לא מסתפרת.
על פי המסורת ביצע מוחמד את ה"חלק": קודם צד ימין ואז צד שמאל.
התספורת חייבת להתבצע אחרי חצות היום.
עם ביצוע ה"חלק" מבוטלים כל האיסורים מלבד האיסור על יחסי מין.
לאחר הטקס השלישי ישנה עוד יציאה המונית, "אפאצ'ה" לכיוון מכה, שם מבצעים שוב הקפות סביב הכעבה, הנקראות "הקפת אל-איפדא".
בניגוד להקפות האחרות, הקפות אלה הן חלק יסודי בחג' וחובה לכל עולי הרגל.
הן נקראות גם "הקפת הביקור".
לאחר מכן נוהגים להיטהר במי הזמזם וכך נשלמת היציאה אל ה"תחלול" מן ה"אחראם".
ימים 4–5: ימי חג הקורבן
אחרי הקפת הביקור חוזרים למנא עד סוף ימי חג הקורבן.
במנא חוזרים מדי יום על רגימת התלים ויש פירושים האומרים כי יש לחזור על שמו של אללה.
לאחר הימים במנא, בסוף חג הקורבן, חוזרים למכה.
זהו היום האחרון של החג'.
כשמגיעים למכה, מבצעים שוב טוואף (שבע הקפות) סביב הכעבה.
טוואף זה מכונה "הקפת העזיבה".
לאחר מכן שוב שותים ממי הזמזם ושוב נוגעים באבן הקדושה (אך יש מסורות אשר מורידות זאת).
הקפת העזיבה היא הקפת רשות.
טקס זה חותם את החג'.
כיוון שנכון לשנות ה-20 של המאה ה-21 יש כ-2 מיליארד מוסלמים, ובעיקר עם השתכללות התעופה האזרחית באמצע המאה ה-20 שמאפשרת הגעה למכה בקלות ובעלות זולה יחסית לרוב האוכלוסייה המוסלמית, מכה מוצפת בקהל עצום בזמן העלייה לרגל.
אנשים רבים הולכים למכה בקבוצות עם חבריהם או משפחתם, או עם חברים מהמסגד המקומי, על מנת לחסוך בכסף.
יש חברות תעופה שמשווקות חבילה מיוחדת למוסלמים הנוסעים למכה.
בשל חוקי ערב הסעודית, ומחשש לביטחונן, אסורה על אישה ההגעה למכה ללא ליווי של קרוב משפחה: עליה להיות עם אביה, בעלה או אחיה.
מספר עולי הרגל המגיעים לחג' מגיע עד 4 מיליון איש בשנה.
זרם עצום זה מכביד מאוד על העיר, שאינה תמיד מצליחה למנוע צפיפות גדולה, או לספק מקום מגורים לכל האורחים.
מצב זה הביא למקרי מוות רבים ולפציעות, בעיקר כתוצאה מרמיסה בשל צפיפות.
בשנת 1990 נרמסו למוות 1,426 אנשים במהלך מהומה שפרצה במנהרה בעיר.
האסון החמור ביותר מסוג זה התרחש ב-24 בספטמבר 2015, ובו נספו לפחות 2,121 עולי רגל.
ארגונים רבים אחראים על ארגון וניהול החג'.
אלפים מערביי ישראל עולים למכה מדי שנה תוך שימוש בדרכונים ירדניים זמניים שניתנים לצורך החג'.
ממשלת ערב הסעודית מנפיקה ויזות מיוחדות לזרים המגיעים לרגל החג', ומיישמת מערכת של רישום, דרכונים וויזות על מנת לשלוט בזרם עולי הרגל.
מטרתה של המערכת לעודד ולעזור לאלה שמגיעים בפעם הראשונה למכה, ובמקביל להגביל יותר את אלה שכבר היו שם.
יש רבים שמתנגדים למערכת זו, משום שהם רוצים לעלות לרגל מספר פעמים, אך ועדת החג' טוענת כי אין להם אפשרות אחרת למנוע תאונות וטרגדיות כתוצאה מהצפיפות.
למרות הניסיונות לשיפור הבטיחות עדיין מתרחשות תקריות בטיחות במהלך החג' אשר גורמות למאות מקרי מוות.
חברת תעופה היא חברה שמתמחה בהטסת אנשים או שינוע סחורות ממקום מסוים לאחר, על ידי שימוש בכלי תעופה (בדרך כלל מטוס נוסעים).
חברות התעופה עובדות לעיתים בשיתוף פעולה כדי לתאם מחירים או על מנת לשתף משאבים (במינוח מקצועי: "שותפות קוד" Code Sharing).
פעילות בין-לאומית של חברות התעופה כפופות להוראות אמנת ורשה.
כבר ב-1909 נפתחה חברת התעופה המסחרית הראשונה, חברת DELAG הגרמנית.
DELAG הפעילה ספינות אוויר "צפלין" שש שנים בלבד אחרי הטיסה הראשונה של כלי טיס כבדים מהאוויר.
בינואר 1914 נפתחה החברה הראשונה שהפעילה קו טיסה מסחרי באמצעות מטוסי כנף קבועה, במדינת פלורידה, בארצות הברית.
מבין החברות הראשונות שנפתחו בהיסטוריה והן עדיין פעילות בימינו, אפשר לציין את חברת KLM מהולנד שנפתחה ב-1919, קוואנטס האוסטרלית שנפתחה ב-1921 וחברת קווי התעופה של צ'כיה שנפתחה ב-1923.
מלחמת העולם השנייה והצורך העצום בייצור מטוסים הביאו לפריחה אצל יצרניות המטוסים.
חברות כמו "דה-הבילנד", "בואינג", "דאגלס", "טופולב", "איירופלוט" ואחרות שגשגו וכך גם הצורך בטיסות מסחריות.
כבר ב-1950 החלו להופיע חברות תעופה שנתנו שירות באמצעות מטוסי סילון.
ביוני 1945 נחתמה "אמנת שיקגו" שהיוותה את התשתית להקמת הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית.
ב-1947 הפך הארגון לחלק מהאו"ם.
ב-1958 החל לפעול קו חוצה אטלנטי מניו יורק ללונדון ומניו יורק לפריז.
ב-1970 הופיע לראשונה התכן של מטוס נוסעים "רחב גוף".
החל מ-1978, ארצות הברית החלה במהלך של הקלות ניכרות בתחום הרגולציה מה שהביא להקמת חברות תעופה חדשות עם מודלים עסקיים חדשניים.
כבר ב-1931, חברת התעופה הבריטית, Imperial Airways הפעילה קו טיסות מלונדון להודו דרך טבריה באמצעות מטוסים עם יכולת נחיתה על המים.
מטבריה הטיסות המשיכו במטוסים "רגילים" שהמריאו מצמח.
ב-1934 רשם פנחס רוטנברג חברת תעופה שנקראה אז Palestine Airways ושמה העברי היה נתיבי אוויר לישראל בע"מ.
חברה זו הפעילה שני מטוסים לטיסות פנים.
ב-1936 הוקמה חברה שנקראה אווירון, חברה זו פעלה עד מלחמת העצמאות, ב-1948 שאז מטוסיה הועברו למדינה.
ב-1948 הוקמה חברת אל על שבמשך שנים ארוכות הייתה "חברת התעופה הלאומית" של ישראל ועד היום, היא החברה הגדולה ביותר בישראל, זו שמפעילה את צי המטוסים הגדול ביותר וזו שטסה למגוון הגדול יותר של יעדים ברחבי העולם.
נכון ל-2019, פועלות בישראל שמונה חברות תעופה וכ-130 חברות בין-לאומיות טסות אליה וממנה.
חברות רבות שוכרות או משכירות מטוסים לחברות אחרות על בסיס ארעי, בטווח שנע בין ימים לחודשים או שנים.
חברות רבות משתמשות בשיטות אלו מכיוון שכך הן חוסכות בהוצאות תחזוקה ובעלות על מטוסים שאין לחברה צורך בהם.
מצב זה נפוץ בעיקר בתפעול קווי תעופה שבהן הביקוש משתנה במהלך השנה, לדוגמה: אתרי תיירות רבים יהיו יעד מבוקש בתקופת הקיץ, אז מזג האוויר נוח ואנשים רבים נמצאים בחופשה ממקום העבודה, אך בתקופת החורף הביקוש בקווי תעופה ליעדים אלו יקטן מאוד.
במהלך 2017, הטיסו חברות התעופה הסדירות למעלה מ-4 מיליארד נוסעים, הפעילו כ-41 מיליון טיסות מתוכננות מראש בכ-41,000 קווי טיסה, בממוצע של 98 נוסעים בכל טיסה.
הענף הכניס מעל 700 מיליארד דולר, מעל 10 מיליון איש מועסקים בו ישירות ומעל 65 מיליון שמועסקים בתעשייה קשורה לתעופה.
הפעילות שנגרמה כתוצאה מפעילות הענף מוערכת ב-2.7 טריליון דולר, שהם כ-3.6% מהתל"ג העולמי.
כוח האדם המרכיב חברת תעופה כולל את ממלאי התפקיד שלהלן:
צוות אוויר (קברניט וקצין ראשון).
דיילות אוויר (ובמטוסים גדולים, "כלכל", "פרסר" שאחראי עליהם)
מאבטחים (בחלק מהחברות ובחלק מהקווים בלבד)
מהנדסים וטכנאים בתחום מבנה המטוס, המנועים ומערכות החשמל.
מהנדסים וטכנאים בתחום מערכות האוויוניקה.
אנשי מבצעים, האחראיים על תכנון הטיסות, העברת המידע הרלוונטי לצוותות האוויר, קבלה והעברת עדכונים במהלך הטיסה לגבי כל מה שעשוי להיות רלוונטי לגביה.
אנשי המבצעים נמצאים בדרך כלל, בחדר מבצעים ייעודי במתקני חברת התעופה והם נושאים באחריות לגבי מרכיבים מסוימים בטיסה.
אנשי המבצעים אחראים גם לסנכרן בין כלל הגורמים הקשורים להוצאת טיסות וקבלתן.
פקחי העמסה האחראים לחשב את הבטי מרכז הכובד והמשקל של המטוס.
נציגי החברה בשער העלייה למטוס.
נציגי שירות לנוסע (לדוגמה, במהלך שהותו בחדרי ההמתנה ל VIP).
נציגי החברה בעמדות מכירת הכרטיסים והצ'ק אין.
נציגי חברה המטפלים בהזמנת כרטיסי טיסה (שבדרך כלל יהיו מפוזרים בנקודות המכירה ולא במתקני החברה עצמם).
חבּשים (געז: ሐበሻ, אמהרית: ሐበሻ, አበሻ, ,תיגרינית: ሓበሻ) הם עמים דוברי שפות שמיות דרומיות החולקים תרבות משותפת, ואשר אבותיהם הקימו את ממלכות דעמת ויותר מאוחר את ממלכת אקסום (חבש).
כיום מונח זה כולל את כל דוברי השפות האתיו-שמיות באתיופיה ובאריתריאה.
העמים החבשים הגדולים כוללים את האמהרים, התגרים והתגרה.
האמהרים והתגרים מונים יחד כ-46.7% מאוכלוסיית אתיופיה, ובאריתריאה התגרים והתגרה מונים כ-69% מאוכלוסיית המדינה.
עמים נוספים הנחשבים חבשים הם הגורגים, החיים בדרום-מערב אתיופיה בצפונה של מדינת מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, וההררים, החיים בעיר הרר שבמדינת הררי.
כיום, רבים משתמשים בשוגג בכינוי "חבשי" ביחס לכל מי שמוצאו מאתיופיה או מאריתריאה.
המושג המודרני חבש לקוח משפת הגעז, מהמילה ሐበሣ (חבּשׂה), ונכתב לראשונה כחבּס בשפה השבאית.
השימוש המוקדם ביותר שנעשה במושג זה מתוארך למאה ה-2 או ה-3, בכתובות דרום-ערביות המספרות על הבסתו של גדרט, מלך אקסום והחבשט.
המונח חבשט התייחס באותן כתובות לקבוצה של עמים, ובכתובות סבאיות אחרות לקבוצה אתנית אחת, כפי שנכתב על ברית שנוסדה בין מלך חמיר שמיר יוחמיד (Shamir Yuhahmid) לבין מלך אקסום אזבה ברבע הראשון של המאה ה-3. החבשים חיו לצד הסבאים לחופו של ים סוף בצידו המזרחי במשך מאות שנים:
בעבר המונח חבש נחשב להיות שהגיע משם הפרובינציה העות'מאנית שנקרא כך והגיע מהשפה הערבית והייתה באזור צפון אתיופיה ואריתריאה וממנה הגיעה השם אביסניה.
המומחה לדרום ערב אדוארד גלסאר טוען שההירוגליפי חבסטווי ששימש את המלכה המצרית חתשפסות בשנת 1460 לפנה"ס התייחס לתושבי ארץ פונת הממוקמת לרוב בצפונה של אתיופיה, אריתריאה ומערב סודאן אך לא כול ההיסטוריונים מסכימים עם גלסאר.
היסטורית, תיגראי ומרכז אריתריאה היו מרכזה של הציוויליזציה החבשית בעלת המקור הסבאי.
הממלכה הראשונה אשר קמה באזור הייתה דעמת במאה ה-8 לפנה"ס ויותר מאוחר במאה ה-1 לפנה"ס ממלכת אקסום, אחת מהממלכות החזקות של העולם העתיק לצד האימפריה הביזנטית, האימפריה הסאסאנית וקיסרות סין.
היסטוריונים כגון היוב לודולף וקרלו כונטו רוסיני מאמינים כי הממלכות שקמו באתיופיה הוקמו על ידי עמים שמיים שהיגרו מתימן לאתיופיה בשנת 1000 לפנה"ס אך החוקרים המודרניים קובעים שאף על פי שהייתה הגירה, מקורן של הממלכות הוא אתיופי.
ממלכת אקסום שקמה בצפון אתיופיה שלטה על תימן עד עליית האסלאם במאה ה-7, ושפתה של הממלכה, געז, היא שפה שמית.
ככל הידוע, שפת הגעז לא התפתחה מהשפה השבאית אלא לשתיהן מוצא משותף.
הגעז התפתחה בצפון אתיופיה לפני ההגירה היסטוריונים כגון סטוארט מאנרו-האי מצביעים על קיומה של ממלכה באזור עוד לפני ההגירות המסיביות מתימן במאות ה-4 וה-5 לפנה"ס, בנוסף לתושבים סבאים בד'מאט.
נראה שבהמשך התרחשה הגירה מסיבית מממלכת סבא שבתימן לאזור ממלכת ד'אמט בעקבות מלחמות עם שכניה.
חלק מההיסטוריונים מניחים שההתרחבות של האימפריה האשורית, ויותר מאוחר האימפריה הבבלית, בצפון, גרמו להגירות אלו ולהתמוטטות ד'מאט במאה ה-5 לפנה"ס.
במשך מלכותו של המלך אזנה, חבש נזכרת כאחד מתשעת האזורים בהם הוא שלט, ובתרגום היווני הומר לשם אתיופיה (Αἰθιοπία) והוא השימוש הראשון שהתייחס לאקסום בשם זה.
במאה ה-6 סטפנוס מביזנטיון השתמש במונח אבסאנוי (Αβασηγοί) כדי לתאר:
האבסאנוים שעליהם כותב סטפנוס ממוקמים באזור הנקרא ג'בל חוביש (מהשורש חבש).
אזורים אחרים בתימן עם שמות בעלי השורש ח.ב.ש הם ג'בל חבשי, שתושביו עדיין נקראים אל-אחבוס (מ-חבש).
המיקום של האבסאנוים בתימן שעליהם מדבר סטפנוס הם שרידים של חבשים שהיו מיושבים שם בתקופת הכיבוש של אקסום על ידי המלך כלב בשנת 520, המלך אזנה הזכיר את סלאן (סבא) וחמיר כחלק ממלכותו אף על פי שלא היו תחת שלטון ממלכת אקסום בזמנו.
חוקרים הניחו שהחבשט הם שבט שהיגר מתימן של היום לאתיופיה.
למרות כל זאת ממלכת סבא השתמשה במונח חבשט לתאר את ממלכת אקסום ואוכלוסייתה ובעיקר במאה ה-3 שבהם הייתה מלחמה איתם ואפילו ברית.
העת העתיקה: חופה של ים סוף
ייסודה של ממלכת אקסום מתוארכת לשנת 300 לפנה"ס לערך.
מעט מאוד ידוע על ההיסטוריה האקסומית בין ייסוד אקסום למאה ה-1 לספירה, שיאה של אקסום.
ממלכת אקסום בתחילתה הייתה ממוקמת בתיגראי ואריתריאה ובירתה הייתה העיר אקסום עד המאה ה-7. בגלל מיקומה אקסום הייתה ממלכה עשירה במלח וזהב שהיה חשוב למסחר באותו הזמן, הנמל הגדול שלה שקישר אותה לעולם הרחב היה ממוקם באדוליס.
אקסום שלטה גם על מסחר השנהב שהגיע מסודאן לנמלים בעולם מכיוון ששלטה על כל אזור החוף באריתריאה וסומלילנד של ימינו.
אקסום טבעה מטבעות ייצרה סוגים שונים של בד, תכשיטים, מתכות וכלי נשק שונות מוצרים אלו משכו אליהם סוחרים רבים.
אזרחי אקסום נקראו חבשים שהם אבותיהם של האמהרים, התגרים והתגרה.
בתחילת ימי הביניים החלו להיווצר שתי קבוצות אתניות שונות האמהרים והתגרים ופיתחו לעצמם שפות שונות שהתפתחו משפת הגעז האמהרית והתגרית, הגעז החלה להיות שפה נשכחת שהשתמשו בה רק לצורכי דת.
הקיסר הראשון של השושלת החדשה היה יקונו אמלאק השושלת החדשה שעלתה לשלטון החלה את תור הזהב של אתיופיה והאימפריה האתיופית יידעה בתקופה זו שגשוג רב יחד עם עוצמה צבאית גדולה ששלטה בכל קרן אפריקה.
השלטון הקיסרי היה בידי האמהרים אך ענפים תגרים של השושלת שלטו במספר מחוזות באימפריה בייחוד בצפון.
היריבות בין שתי הקבוצות הגיעה לשיאה בתקופת השופטים האתיופית שבה מצבאים שונים נלחמו על אזורי השליטה והקיסר היה למעשה שליט בובה, התקופה הזו החלה כשאר הקיסר יואס הראשון נרצח על ידי סגנו הראס מיכאל סהול התגרי שהיה אמור לעזור לאחד את החבשים מול האיום החדש על השלטון האורומו.
רצח יואס הוביל את האימפריה לתקופה של מרחץ דמים ולאחר הדחתו של מיכאל סהול מתפקידו, האורומו מיג'ו הצליחו להשיג את השלטון באימפריה במסווה של סגני הקיסרים ועשו ככל העולה על רוחם עד אשר הודחו על ידי הקיסר תוודרוס השני שאיחד מחדש את האימפריה האתיופית.
התגרים חזרו שוב לשלטון הקיסרי תחת הקיסר יוהנס הרביעי וכשאר הקיסר מת בקרב מטמה השלטון חזר שוב לידי האמהרים.
היסטוריונים מחשבים את האמהרים בתור העלית השלטת באתיופיה במשך מאות שנים עד הקיסר האחרון היילה סלאסי.
האמהרים כהגדרת כקבוצה אתנית אינם נכונה ורבים מהם משתמשים בשם אתיופים או בשמות הממלכות לשעבר של האימפריה כמו גונדרים, גוג'אמים, וואלוים ושאוונים, האמהרים מחשבים את עצמם בתור "סופר קבוצה אתנית".
על פי היסטוריונים אחרים לעומת זאת מחשיבים שקבוצות אחרות היו פעילות כמו הקיסר היילה סלאסי שאמו הייתה חצי גורגית וחצי אורומו, קבוצות אחרות היו יהודי אתיופיה שמהם ייצאו מנהיגים כמו יהודית המלכה, באדה מריאם הראשון, הקיסרית ציפורה, הקיסרית מאנטאווב והקיסר תוודרוס השני.
כיבוש צפון אתיופיה על ידי עות'מאנים המוסלמים מידי החבשים הנוצרים גרם להתחזקות האסלאם באזורים החופים והרמות נשארו נוצריות, השליט המקומי של האזור החל להיחלש והאזור מכאן ואילך נודע בשם מארב מאלש כינוי המציין את האזור שבין נהר המארב לים סוף, האזור נודע גם בשם חמסיאן.
אזור זה היה מחוץ לתחום שליטתה של האימפריה האתיופית והאזור ניהל את עצמו בצורה דומה לזו של רפובליקה.
במאה ה-17 החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס הגיע לאזור ותיאר את אתיופיה וחמסיאן כ"מדינות שונות שבדרך כלל נלחמות".
להסכם היו שני עותקים אחד באיטלקית ואחד באמהרית, בגרסה האיטלקית של ההסכם במאמר 17 נאמר שאתיופיה הסכימה להיות תחת תחום השפעה איטלקי ובגרסה האמהרית נכתב שאתיופיה יכולה להשתמש באיטליה כגיבוי ביחסי חוץ.
הניסיון האיטלקי להשתלט על אתיופיה כשל כאשר מנליק השני שמע על ה"הבלבול" בהסכם שתי המדינות החלו במלחמה בה אתיופיה ניצחה את האיטלקים.
המלחמה הסתיימה ושני הצדדים חתמו על הסכם שלום בשם אמנת אדיס אבבה בשנת 1896, בהסכם זה הוגדרו הגבולות שבין הקולוניה האיטלקית אריתריאה לבין האימפריה האתיופית.
הקולוניה שנוצרה אריתריאה הייתה מיושבת בעיקר בתגרים ותגרה שהחלו לספוג את התרבות האיטלקית ובכך להבדיל את עצמם מתושביה החבשים של אתיופיה הדומים להם.
בנובמבר 1935 האיטלקים פלשו בשנית לאתיופיה על מנת למחוק את חרפת אדווה וב-5 במאי 1936 האיטלקים כבשו את כל אתיופיה ואיחדו אותה עם סומלילנד האיטלקית ואריתריאה לקונסוליה אחת "מזרח אפריקה האיטלקית".
האתיופים יחד עם בעלות הברית נלחמו כנגד האיטלקים במלחמת השחרור האתיופית שהייתה חלק ממלחמת העולם השנייה והצליחו לשחרר את אתיופיה מעול האיטלקים הכיבוש הפסיק באופן רשמי ב-5 במאי 1941 ואתיופיה וכן אריתריאה נהפכו לארצות חסות של האימפריה הבריטית.
ההגמוניה והשליטה הבריטית הופסקה באופן רשמי בהסכם הריבונות האתיופית אך אריתריאה נשארה תחת שלטון בריטי.
הבריטים החלו להציג רעיונות לגבי אריתריאה והיו שלוש אפשרויות: אחת: הקמת מדינה חדשה שתכלול את כל התגרים, נקראה על ידי לאומניים תגרים בשם "רפובליקת תיגראי הגדולה" שניים: סיפוח מערב אריתראיה לסודאן ומזרחה לאתיופיה ושלוש: לאחדה עם אתיופיה.
המורדים שהיו בשיאם הצליחו לכבוש את העיירה אדי אבון ב-22 במאי 1943 ויותר מאוחר את הכפרים סביב עיר הבירה המחוזית מקלה, הממשלה האתיופית בראשותו של ראס אבבה ארגאי פנתה לבריטים שייעצרו את המרד ואכן, הכוחות הקיסריים, שנתמכו על ידי חיל האוויר הבריטי החלו להתקיף אותם.
הנהגה צבאית, בשילובה עם מחלוקות בין המנהיגים המתקוממים, גרעה מהיעילות ומהמאמצים שלהם.
אחרי הסתיו של מקלה, ב-14 באוקטובר 1943 כל התנגדות המאורגנת התמוטטה.
אף על פי שרזולוציה צבאית של הוואניה החזירה את הסמכות הקיסרית לתיגראי, המידות הגסות שהיו השתמשו בעל ידי הצבאיות אתיופיות לעשות כל כך נוצרו מכעס של כלל הקיסרים.
הכעס של תושבי תיגראי היה כנגד שלטון האמהרים שמחזיקים בקיסרות ברמאות.
אחרי המהפכה האתיופית רגשות הבדלנות שוב צצו ברחבי תיגראי והפעם תחת יורשו של ארגון זה שקם בשם החזית העממית לשחרור תיגראי.
ישנם מוצרים המקובלים עד היום בקרב החבשים, דוגמת חבשה קמיס (ሐበሻ חבשה, ቀሚስ קמיס, "שמלה חבשית"), שמלה הנלבשת בקרב נשים חבשיות.
בשפה הערבית המילה משמשת בעיקר לכיסוי ראשה וגופה של אישה, אולם באסלאם, "חג'אב" משמש במשמעות כללית של צניעות.
נשים סוניות נדרשות ללבוש ביגוד רחב שאינו צמוד לגוף, בין אם על ידי לבישת בגדים מערביים צנועים (כגון חולצות ארוכות וחצאיות), או על ידי לבוש מסורתי, דוגמת הג'ילבאב, שהוא כעין חלוק רחב שמכסה את זרועות הידיים ואת הרגליים.
ישנם עולמא (חכמי דת איסלאמיים) המעודדים את כיסויי הראש והפנים מלבד העיניים, ויש מעדה זו הטוענים שזו אף חובה דתית, אולם רוב העולמא דורשים את כיסוי כל הגוף בלבד, ללא הפנים והידיים, ומהם אף מתנגדים לכיסוי הפנים.
אין הסכמה על הגיל בו מחויבת הילדה להתחיל ללבוש את החג'אב, אך במדינות מוסלמיות רבות, הבגרות המינית היא השלב המכריע.
בזנזיבר, למשל, הילדות מתכסות מגיל שלוש.
בנוכחות גבר שאינו מַחְרַם (כלומר אינו מהמשפחה הקרובה), על האישה להתלבש בצורה שלא תעורר משיכה מינית.
במקום מוצנע בנוכחות מחרם הכללים פחות מחמירים, אולם בנוכחות הבעל בלבד, רוב העולמא רואים בחיוב רב את החופשיות של הבעל ואשתו.
האסלאם הדגיש את רעיון ההלבשה וההתנהגות הצנועה עבור גברים וגם נשים.
ישנם שלושה איאת בקוראן שבהם אלוהים מדבר על סוגיית החיג'אב והצניעות.
סורת א-נור, איה 30: "قُلْ لِلْمُؤْمِنِينَ يَغُضُّوا مِنْ أَبْصَارِهِمْ وَيَحْفَظُوا فُرُوجَهُمْ ۚ ذَٰلِكَ أَزْكَىٰ لَهُمْ ۗ." ("אמור למאמינים כי יצניעו את מבטם וישמרו על תומת ערוותם כי בזאת תרבה טוהרתם") - זוהי פקודה לגברים מוסלמים שאסור להם להסתכל על נשים בתאווה וכהם צריכים להטיל את מבטיהם כלפי מטה.
בחלקו השני של הפסוק אלוהים מבקש מנשים להניח את רעלותיהן על חזותיהן.
בפסוק זה המילה חיג'אב לא מוזכרת.
במקומה, מופיעה המילה ח'מאר (خمار).
מילה זו נגזרת מהמילה ח'מר שפירושה בערבית אלכוהול.
על-פי דת האסלאם, האלכוהול הוא חומר שחוסם את המוח או מכסה אותו.
זו גם הסיבה שכיסוי הראש מכונה כך.
הכיסוי מכסה את הראש בדיוק כפי שאלכוהול מכסה את המוח.
הפסוק אומר: "ותכסינה ברעלותיהן את חזותיהן".
לפי פרשני האסלאם נשים בתקופה הקדם- אסלאמית, נהגו לכסות את שיערן בחתיכת בד ששמה "ח'מאר" (רעלה), ולחשוף את האוזניים והצוואר; בפסוק זה, אלוהים מבקש מהנשים לשמור על שעריהן מכוסה אבל גם לכסות את האוזניים, הצוואר והחזה.
סורת אל-אחזאב, איה 59: "يَا أَيُّهَا النَّبِيُّ قُلْ لِأَزْوَاجِكَ وَبَنَاتِكَ وَنِسَاءِ الْمُؤْمِنِينَ يُدْنِينَ عَلَيْهِنَّ مِنْ جَلَابِيبِهِنَّ" ("הוי הנביא, אמור לנשותיך ולבנותיך ולנשות המאמינים כי עליהן לעטוף עצמן בגלימותיהן") - לפי פרשני האסלאם, הפסוק הזה מתייחס להטרדה מינית של נשות העיר מדינה (المدينة).
הג'לבאב מבדיל בין הנשים המוסלמיות לבין אלה של הג'אהליה (תקופה קדם-אסלאמית, "תקופת הבערות", שהתאפיינה בפולחן אלילים, רצח נשים, עבדות והשפלת נשים).
הפסוק אומר שהמטרה היא להגן על הנשים המוסלמיות במדינה.
לטענת התומכים בלבישת החיג'אב, הרציונל מאחורי לבישת בגד זה הוא מזעור האפשרות למשיכה מינית והשפלה מוסרית בחברה עבור גברים ונשים.
על פי עמדתם, החיג'אב מפחית את הסבירות לתקיפות מיניות נגד נשים ומאפשר לנשים להיראות כישויות אינטלקטואליות ולא כישויות מיניות.
לטענתם, הוא מאפשר לנשים לבסס את כבודן על סמך אמות מידה משמעותיות דוגמת ידע, יושר וחינוך.
מחקר שהתפרסם בכתב העת PLoS one שחקר את השפעת החיג'אב על מידת האטרקטיביות של נשים על נשים מוסלמיות צעירות, מאיחוד האמירויות הערביות שלובשות באופן יומיומי בעצמן את החיג'אב.
המחקר מצא כי החיג'אב אכן הוא מפחית את האטרקטיביות של האישה, ודי בחיג'אב הלבוש באופן חלקי, בו רואים את השערות בקדמת הראש, על מנת לעורר את ההשפעה.
לעומת זאת, במקומות מסוימים החיג'אב, הוא כלי לשליטה על האישה שלילת עצמאותה, ולדיכויה בחברה הדתית הערבית אישה שתמנע מלבישת חג'אב יכולה להענש במכות ובהתעללות פיזית העשויה להגיע לכדי מוות.
למרות הפסוקים שבהם מוזכר החיג'אב בקוראן, יש כאלה שלא מאמינים בחיג'אב ובחשיבות שלו.
דוגמה לכך אפשר לראות במאמריו של צאלח דיאב, איש עסקים מצרי.
מאמריו פורסמו תחת הכותרות "שחרור המוחות" ו"האם השיער הוא ערווה?".
במסגרתם הוא טען שעטיית החיג'אב אינה חובה הלכתית.
הוא טען כי האינדוקטרינציה הדתית במצרים היא זו שכפתה את החיג'אב על הנשים במדינה, וכי אין לחיג'אב שום אזכור בקוראן.
לדבריו, "האזכור הראשון של הערווה היה לאחר שאדם וחווה אכלו מעץ הדעות והפרו בכך את צו האל.
הערווה הייתה מוסתרת בעלה של תות, וזה היה הכיסוי הנדרש אז".
דיאב גם התייחס לפסוק: "ותכסינה ברעלותיהן את חיקיהן".
לטענתו: הפירוש שנתנו חכמי ההלכה למילה "גיובהן" (בעברית חיקיהן) הוא ברור ואין חולקים עליו, החיק הוא הפתחים והכוונה בפסוק היא לפתח החזה ולא לכיסוי השיער.
מיליוני נשים מוסלמיות בוחרות ללבוש את החיג'אב כחלק מאמונתן, אך גם נשים רבות מחויבות ללבוש את החיג'אב במדינות בעלות השפעות תאוקרטיות מכוח חוק המדינה או השריעה השולטים במדינה.
נשים מוסלמיות מציגות מגוון דעות בנושא: אישה אמריקאית ממשפחה נוצרית שהתאסלמה, סיפרה שהיא "לובשת חיג'אב כדי לאמץ את היופי של דתי".
מחקר שנעשה על ידי סטפן ביגיר מאוניברסיטת ווסטר בבריטניה דן בנושא החיג'אב והתייחס לפרספקטיבת הנשים המוסלמיות עצמן, המחקר כולל נשים מכל רחבי העולם.
תשובת אחת המשתתפות כשנשאלה מה זה חיג'אב בשבילך: "חיג'אב הוא חלק מאישיותי, זה לא רק חתיכת בד על ראשי חיג'אב, הוא הכול בשבילי אני לא מדמיינת לעצמי שאני אסיר אותו.
מה שאני לובשת עכשיו זה המינימום".
לעומת זאת, חלא שיח'ה, שחקנית מצריה, החליטה לפני כמה שנים להסיר את החיג'אב.
היא התגוררה בשנים האחרונות בקנדה, והחליטה להסיר את החיג'אב וכן לחזור למשחק, לאחר 12 שנים שבהן לא עסקה בתחום, ואימצה אורח חיים דתי אדוק ועטתה חיג'אב ואף ניקאב.
היא סיפרה כי החלטה זו הייתה מאוד קשה ונעשתה לאחר חשיבה מעמיקה.
הדבר עורר שיח ציבורי נרחב במדינה בין מתנגדים לתומכים ומצא ביטוי גם במאמרים רבים שפורסמו בעיתונות המצרית.
ישנן מדינות בהן מקובל שהחג'אב נאכף על ידי משטרה דתית, כמו באיראן ובשלטון הטליבאן באפגניסטן.
באותן מדינות גם על נשים לא מוסלמיות חלה חובה להיות עם כיסוי ראש בציבור.
המצב היה דומה בערב הסעודית עד 2018, עד אשר מוחמד בן סאלמן ביטל את החובה על כך.
ובוסדאן נוהג זה בוטל עם העלייה לשלטון של עבד אל-פתאח אל-בורהאן הלא-אסלאמיסטי ב-2019.
בצרפת נחקק בשנת 2004 חוק האוסר הצגת סמלים דתיים בבתי הספר, ובכלל זה אוסר על לבישת חג'אב בבתי הספר.
בישראל נדונה סוגיה זו בפסקי דין אחדים.
בג"ץ מונה ג'בארין נגד שר החינוך עסק בתלמידה שביקשה להופיע בבית ספר נוצרי בכיסוי ראש, להשתתף בשיעור שחיה כשהיא לבושה בשמלה ועוד, בניגוד לעמדת בית הספר.
השופט אהרן ברק קיבל את עמדת בית הספר ונימק:
"אכן מן המפורסמות הוא כי לכל אדם בישראל - לרבות כל קטין - מוכר חופש המצפון והדת.
למותר לציין, כי חופש האמונה והדת אינו מוחלט.
יש לאזן בינו לבין חופשים וחירויות אחרים הנתונים לפרטים.
יש לאזן בינו לבין צורכי הכלל.
אכן, אילו ביקשה העותרת לכסות את ראשה במטפחת, כמצוות דתה, בבית ספר רשמי, מן הראוי היה להכיר בזכותה זו.
בית ספר רשמי הוא מסגרת ממלכתית..
כללים בדבר אחידות הלבוש אין בכוחם לגבור על חופש הדת של התלמיד.
אך בית הספר התיכון סן-ג'וזף אינו בית ספר רשמי.
הוא בית-ספר פרטי של עדה דתית מוכרת הנהנה מאוטונומיה חינוכית, כאמור בפקודת החינוך.
זה מוסד שהכניסה אליו היא על בסיס וולונטרי.
בית ספר זה אינו מפר את עקרון השוויון, אם הוא מסרב לקבל תלמידים בהדגישו את הצורך בלבוש אחיד ובהתנהגות אחידה?
שאלה זו אינה פשוטה כלל ועיקר.
לדעתי, יש לבחון את הטעמים העומדים ביסוד הדרישה ללבוש ולהתנהגות אחידה.
אכן, אילו טעמים אלה היו מבוססים על האחידות כערך עצמאי, הייתי מוכן לקבוע כי חופש הדת של העותרת גובר עליהם.
אך זה אינו המקרה שלפנינו.
נחה דעתנו כי מאחורי דרישת האחידות בלבוש ובהתנהגות עומדים שיקולים חינוכיים הקשורים לאופיו ומהותו של בית הספר, כבית ספר של עדה דתית.
באמצעות האחידות בלבוש ובהתנהגות נמצא המכנה המשותף, המאפשר לתלמידים כולם- נוצרים בני העדה היוונית-קתולית ונוצרים בני עדות אחרות, נוצרים ושאינם נוצרים- לקיים מערכת חיים משותפת בבית הספר, המבוססת על פלורליזם דתי ועדתית.
פגיעה בלבוש ובהתנהגות האחידה תביא לפגיעה באופיו של בית הספר ובאיכותו הייחודית, וסופה פגיעה במסגרתו הייחודית ובעמדה הדתית (המתונה) השולטת בבית הספר."
בפסק דין של בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב נפסק שסירוב לקבל מועמדת לעבודה משום שהיא עוטה חג'אב, כפי שמצווה האסלאם, היא אפליה פסולה על רקע דת, בניגוד לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.