tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוקטור לשם כבוד מאיגוד האוניברסיטאות הפרטיות של האיטי
אות המסדר הבינלאומי פסיון ובוליבר בדרגת מפקד
אות מסדר הכבוד וההצטיינות הלאומי של האיטי בדרגת מפקד
מדליית ורמיל מחברת "אמנויות, מדעים ואותיות" בפריז
סליסטין הוא דודו של בוניפאס אלכסנדר, נשיא האיטי בין השנים 2004–2006.
מרסוכוס (שם מדעי: Marasuchus; מילולית: "תנין מארה") הוא סוג של זוחל מהקבוצה דמויי דינוזאורים שהתקיים במשך תור הטריאס מלפני 235 עד 234 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בתצורות במחוז לה ריוחה, ארגנטינה.
הסוג תואר למדע ב-1994 בידי החוקר פול סרנו ואנדרי מרקוקי (andrea marcucci).
המרסוכוס היה קרובו של הלגוסוכוס והיה ארכוזאור מפותח וכנראה דו-רגלי בעל עצמות קרסול כדוריות וגפיים ארוכות ודקות יחסית.
בעבר סברו שהיה דינוזאור אמיתי אך כיום רואים בו סוג קדום יותר בעל מבנה לסתות פרימיטיבי והיה חסר את המרחשת ועצמות גפיים של דינוזאור אמיתי.
עם זאת מבנה גופו מרמז שהיה קרוב ביותר לדינוזאור אמיתי.
הוא היה בעל גפיים ארוכות ושריריות, שאולי התאימו לקפיצה ולטיפוס אך לא להליכה זקופה כמו של דינוזאורים.
הוא הגיע לאורך 1.3 מטר והיה כנראה אול חרקים זריז, מה שסייע לו להתגונן מטורפים.
מרסיה זעירה (שם מדעי: Maresia nana) הוא צמח חד שנתי, מין נדיר בישראל בסוג מרסיה.
המרסיה הזעירה היא צמח חד שנתי אפור בעל גבעולים ירקרקים-חומים דקים, המגיעים לגובה של 5–15 סנטימטר.
יש לה עלים פשוטים, מסורגים ומאורכים, ברוחב של כ-3 מילימטר ואורך של 1–3 סנטימטר.
העלים קשיחים ומכוסים בשיער כוכבי צפוף.
פרחי המרסיה הזעירה הם ורודים וקטנטנים בגודל של 3–5 מילימטר.
יש להם 4 עלי גביע באורך של כ-2 מלימטר, 4 עלי כותרת ו-6 אבקנים.
המרסיה הזעירה פורחת בחודשים דצמבר-מרץ.
מרסיה זעירה גדלה בחולות חוף הים בתפוצה ים-תיכונית (ספרד, האיים הבלארים, צרפת, קורסיקה, סיציליה, איטליה, קרואטיה, מונטנגרו, אלבניה, יון, כרתים, בולגריה, טורקיה, קפריסין, סוריה, לבנון, ישראל, חצי האי סיני, מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו) וסהרו-ערבית (קווקז, אפגניסטן, איראן, עיראק).
בישראל היא גדלה במישור החוף בכ-20 אתרים.
בעבר נחשבה אשדוד לגבול תפוצתה הדרומית בישראל, אך במאה ה-21 היא זוהתה גם דרומה מאשדוד עד גבול רצועת עזה.
במישור החוף הדרומי מצפון לאשדוד היא גדלה במספר מקבצים בחולון, ראשון לציון ופלמחים ובשנת 2017 פורסם שמקבץ שלה זוהה ברחובות.
בשנת 2015 זוהו מקבצים של המרסיה הזעירה מדרום לחוף אכזיב ובאזור שפך נחל בצת.
מרסל-ברונו גנסול היה אדמירל צרפתי.
גנסול נולד במונפלייה ב-12 באוקטובר 1880. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פיקד על Force de Raid, שבסיסו בברסט עד שביתת הנשק ב-22 ביוני 1940. לאחר מכן, הכוח הועבר למרס אל כביר בצפון אפריקה הצרפתית.
גנסול היה מעורב לאחר מכן במשא ומתן עם האדמירל הבריטי ג'יימס סומרוויל, שהגיע לשיאו בהפצצה ובהתקפה על מרס-אל-כביר ב-3 ביולי 1940. התקפת הצי המלכותי הותירה בסך הכל 1,295 מלחים צרפתים הרוגים.
חודש לאחר מרס אל-כביר, באוגוסט 1940, גנסול תגמל את שטרסבורג וצוותה בצלב המלחמה על שהצליחו להימלט מהבריטים.
גנסול מעולם לא הגיב על האירועים הללו.
מרסיאנו סנקה צ'אמי (בפורטוגזית: Marciano Sanca Tchami; נולד ב-28 ביוני 2004 בביסאו שבגינאה ביסאו) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מיטיולן מליגת העל הדנית ובנבחרת גינאה ביסאו.
מרסיאנו גדל באקדמיית MEPA ובמחלקות הנוער של ז'יל ויסנטה, ליישואש ואלמריה.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של אלמריה.
ב-6 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 3-0 לאתלטיק בילבאו במסגרת המחזור התשיעי בלה ליגה לעונת 2023/2024.
ב-17 בנובמבר 2023 ערך מרסיאנו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בורקינה פאסו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
מרסל אוליבייה אלבר (25 בנובמבר 1917 – 23 באוגוסט 2010) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו 23 הפלות אישיות של מטוסי אויב) צרפתי במלחמת העולם השנייה.
לחם בשורות יחידת נורמנדי-ניימן, שפעלה בחזית המזרחית.
לאחר סיום בית הספר עבד במפעל של חברת רנו, במקביל לעבודה למד לרישיון טיס אזרחי.
בשנת 1938 גויס לצבא ונשלח להכשרה לבית הספר לטיס, בו הוכשר כי טיס מטוס יירוט.
סיים את ההכשרה בנובמבר 1939. במהלך המערכה על צרפת לחם כטיס מטוס דבואטין D.520. במהלך הקרבות במאי 1940 השיג את ההפלה הראשונה שלו - מפציץ דורניה דו 17. לאחר מפלת צרפת עבר עם יחידתו לצפון אפריקה.
אלבר התנגד לשיתוף הפעולה בין משטר וישי לבין הנאצים, לכן ב־14 באוקטובר 1940 ביחד עם עוד 2 טייסים ערק מהצבא הצרפתי.
הוא הטיס את מטוסו לגיברלטר, שם נכנע לבריטים.
הוא התנדב לשר בחיל האוויר המלכותי הבריטי והוצב בטייסת 340, שהורכבה מטייסים צרפתים.
עבר הכשרה למטוסי ספיטפייר וביצע 47 משימות קרביות.
בסתיו 1942 נודע לו שמתארגנת קבוצה של טייסים צרפתים לצאת לברית המועצות כדי להשתתף בלחמה בחזית המזרחית.
אלבר התנדב למשימה ובסוף נובמבר 1942 הגיע לברית המועצות דרך אפריקה, המזרח התיכון ואיראן.
בברית המועצות עבר הכשרה למטוס יירוט יאק 1, יחד עם שאר טייסי טייסת נורמנדי.
ב־16 ביוני 1943 השיג את ניצחונו הראשון בחזית המזרחית - הפיל מטוס סיור גרמני פוקה-וולף Fw 189. מרסל אלבר הצטיין בקרב קורסק, במהלכו הפיל ארבעה מטוסי אויב.
בספטמבר 1943 הוחלט להפוך את היחידה הצרפתית מטייסת לרגימנט אווירי, אשר יכלול 4 טייסות.
מרסל אלבר מונה למפקד הטייסת הראשונה של הרגימנט.
בספטמבר-אוקטובר 1943 נטלה היחידה חלק בקרבות באזור סמולנסק, במהלכן הפיל מרסל אלבר 9 מטוסים גרמנים.
לאחר הקרבות הללו הוצאה היחידה מן החזית לריענון ומנוחה.
היא הוחזרה לחזית במאי 1944, לקראת מבצע בגרטיון.
מרסל אלבר הוביל את הטייסת שלו למשימות סיור ותקיפת כוחות קרקע במבצע זה.
באוקטובר 1944 השתתפה היחידה בחיפוי אווירי של מתקפת הצבא האדום בפרוסיה המזרחית.
במהלך השבועיים באוקטובר הפיל מרסל אלבר 8 מטוסי אויב נוספים וכך הגיע מספר ההפלות הכללי שלו ל־23. על כך הוענק לו ב-27 בנובמבר 1944 עיטור גיבור ברית המועצות.
בדצמבר 1944 אושרה למרסל אלבר חופשה בצרפת.
הוא שב למולדתו ולחזר יותר לברית המועצות.
הוא קיבל תפקיד במטה דיוויזיה אווירית של חיל האוויר הצרפתי.
את שארית המלחמה ביצע תפקידים ביחידות עורפיות.
בתום המלחמה המשיך בשירות הצבאי.
בשנת 1947 הועלה לדרגת קומנדנט (רב-סרן) ומונה לעוזר הנספח הצבאי בצ'כוסלובקיה לענייני חיל האוויר.
בפראג הכיר את אשתו לעתיד, אשר עבדה בשגרירות ארצות הברית בצ'כוסלובקיה.
לאחר החתונה החליט לפרוש מן השירות הצבאי.
בשנת 1948 עזב עם אשתו לארצות הברית.
התגורר בפלורידה, שם ניהל רשת מסעדות.
לאחר מות אשתו עבר להתגורר בטקסס.
מת ב-23 באוגוסט 2010 בעיר הרלינגן.
23 הפלות אישיות של מטוסי אויב רשמיות.
מועדון ספורט מרסין (בטורקית: Mersin Spor Kulübü) היא קבוצת כדורסל טורקית ממרסין המשחקת בליגת העל הטורקית בכדורסל וליגת האלופות בכדורסל.
MSK מרסין נוסדה ב-2019, שנה לאחר פירוקה של מרסין BB.
היא החלה את דרכה ב-EBBL, הליגה הרביעית בטורקיה, עלתה שתי ליגות בשנתיים הראשונות לקיומה ופתחה את עונת 2021/22 בליגה הטורקית השנייה בכדורסל.
בעונתה הראשונה בליגת המשנה סיימה הקבוצה במקום ה-14 ונמנעה בקושי מירידה, ובעונת 2022/23 העפילה לפלייאוף אך הפסידה בחצי הגמר ליאלובספור.
בעונת 2023/24, לאחר שסיימה את העונה הסדירה במקום הרביעי, עלתה מרסין לליגת העל הטורקית בכדורסל.
בעונת הבכורה שלה בליגה הראשונה סיימה מרסין במקום השישי, אך הודחה בחצי גמר הפלייאוף בידי אנאדולו אפס.
לקראת עונת הוכרז כי הקבוצה תשתתף בליגת האלופות בכדורסל.
מרסיו אנריקה דה קושטה סנטוס (בפורטוגזית: Márcio Henrique da Costa Santos; נולד ב-2 בנובמבר 2002), הידוע גם רק בשמו פרטי מרסיו, הוא כדורסלן ברזילאי המשחק בעמדת הסנטר במכבי תל אביב מליגת העל בכדורסל והיורוליג.
סנטוס נולד בטרס קוראסואס שבמדינת מינאס ז'ראיס, וערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הברזילאית בכדורסל במדי פרנקה בעונת 2018/19, בגיל 16 בלבד.
בעונת 2020/21 הוא חווה את עונת הפריצה שלו, כשהעמיד ממוצעים של 8.1 נקודות.
הוא זכה עם פרנקה בשלוש אליפויות רצופות בשנים 2022–2024, וב-2023 זכה עימה בליגת האלופות בכדורסל של אמריקה.
סנטוס התמודד בדראפט ה-NBA 2023, אך לא נבחר.
לאחר מכן הוא שיחק בליגת הקיץ של ה-NBA במדי אטלנטה הוקס, ולאחר סיום הטורניר חתם לעונה נוספת בפרנקה.
בספטמבר 2023 הוא זכה עם פרנקה ב, לאחר שבניצחון 70–69 על טלקום בון בגמר הוא הוביל את הקבוצה עם 15 נקודות ו-8 ריבאונדים.
ב-10 ביולי 2024 חתם מרסיו ברטיופארם אולם מליגת העל הגרמנית בכדורסל והיורוקאפ, ובעונת 2024/25 העפיל עימה לגמר הבונדסליגה, בו הפסידה 2–3 לבאיירן מינכן.
ב-21 ביולי 2025 חתם במכבי תל אביב מליגת העל בכדורסל.
סנטוס ייצג לראשונה את ברזיל במסגרת תחרויות פיב"א ב-2019, אז זכה עם הנבחרת עד גיל 17 באליפות אמריקה הדרומית והעמיד ממוצעים של 15.5 נקודות ו-9.8 ריבאונדים (שני בתחרות) למשחק.
בניצחון בגמר 98–97 על ארגנטינה הוא רשם דאבל דאבל של 23 נקודות ו-11 ריבאונדים.
סנטוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל בכדורסל ב-27 בנובמבר 2020, כששיחק חמש דקות ולא קלע בניצחון 77–71 על במסגרת אליפות האמריקות בכדורסל 2022. למחרת הוא קלע שתי נקודות בניצחון 73–50 על .
מַרְסִין פַּטְזַ'אלֶק (בפולנית: Marcin Patrzałek; נולד ב-6 באוקטובר 2000), הידוע בשמו הפרטי מרסין, הוא גיטריסט, מלחין ומפיק פולני, הידוע בנגינתו בסגנון פינגר סטייל.
הוא צבר פופולריות לראשונה בשנת 2015 לאחר ניצחונו בעונה התשיעית של תחרות הכישרונות הפולנית , שזיכה אותו ב-100,000 זלוטי, וב-100,000 זלוטי נוספים לקידום המוזיקה שלו בתחנת הרדיו הפולנית .
לאחר הצלחה מקומית, הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו, "HUSH", בנוסף למספר סינגלים הכוללים את עיבודו ליצירה "Asturias" של איסק אלבניס.
בשנים שלאחר מכן, הפופולריות של פטרזאלק התפשטה במהירות מעבר לגבולות פולין בעקבות מספר רב של פרסומים ויראליים ברשת.
הסרטונים שלו פורסמו ונידונו במגזינים בולטים כמו הרולינג סטון, בילבורד, , ו-.
בשנת 2018 הפך פטז'אלק למומחה רשמי של חברת איבנז לגיטרות אקוסטיות.
בסוף אותה שנה, הוא ניצח בעונה החמישית של מופע הכישרונות האיטלקי , וזכה ב-100,000 אירו.
בהמשך, הוא התחרה בתוכנית America's Got Talent, מה שתרם לפופולריות שלו בארצות הברית.
המשך פעילותו של מרסין באינסטגרם ובטיקטוק הובילה אותו לשבחים מצד גיטריסטים ידועים כמו טום מורלו, , , ו.
בתחילת 2020 הוכרז כי מרסין חתם על חוזה הקלטות בלעדי עם סוני מיוזיק.
2010–2015: תחילת הקריירה וניצחון בתחרות Must Be The Music
פטז'אלק החל לנגן בגיטרה בגיל 10, ולאחר שנתיים החל ללמוד טכניקות פלמנקו.
מאוחר יותר, בגיל 13, החל פטז'אלק לנגן בפינגרסטייל על גיטרה אקוסטית.
היא הפכה במהרה לכלי העיקרי שלו, ולאחר כשנה של תרגול, בשנת 2015, הוא ניצח בעונה התשיעית של תחרות הכישרונות הפולנית Must Be The Music.
בערך באותה תקופה הוא החל ליצור מוזיקה אלקטרונית במחשב שלו ולשלב אותה עם נגינה בגיטרה, מה שהוביל מאוחר יותר ליצירת אלבום הבכורה שלו, "HUSH".
2016–2018: אלבום בכורה וניצחון בתחרות Tu Si Que Vales
בשנת 2016, בגיל 16, הוציא פטז'אלק את אלבום הבכורה שלו, "HUSH".
האלבום מורכב מעשר רצועות: שישה שירים מקוריים, שני עיבודים ושני רמיקסים אלקטרוניים.
האלבום יצא ב-7 באוקטובר 2016, והופץ בפולין על ידי חברת התקליטים הפולנית My Music.
באותה שנה הגיע פטז'אלק לגמר בתחרות הבינלאומית Fingerstyle Guitar Masters, ובשנה שלאחר מכן זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לגיטרה קלאסית על שם חואקין רודריגו.
במרץ 2018 הוכרז שפטז'אלק נהיה למומחה רשמי של חברת הגיטרות היפנית איבנז.
בערך בתקופה זו הוא החל לצבור פרסום בזכות סרטוני סולו גיטרה שפרסם ביוטיוב.
העיבוד שלו משנת 2016 לשיר "Toxicity" של להקת סיסטם אוף אה דאון צבר עשרות מיליוני צפיות ביוטיוב ובפייסבוק.
בשנת 2018, ניצח פטז'אלק בפעם השנייה בתחרות כישרונות גדולה - העונה החמישית של תחרות הכישרונות האיטלקית Tu Si Que Vales.
באודישן, ניגן פטז'אלק את העיבוד שלו לסימפוניה החמישית של בטהובן וקיבל ארבעה קולות חיוביים מהשופטים ו-100% קולות חיוביים מהקהל.
בגמר הוא ביצע עיבודים מקוריים של "Asturias" של איסק אלבניס, בשילוב עם "Innuendo" של קווין.
פטז'אלק התחרה מול שלושה מתמודדים אחרים בגמר, וניצח עם 54% מקולות מקהל.
ב-12 בנובמבר 2018, הוציא פטז'אלק מיני-אלבום בשם "revAMP", המכיל אוסף של העיבודים הפופולריים ביותר שלו.
לאחר שזכה להכרה בינלאומית, ערך מרסין סיבוב הופעות במספר מדינות בשנים 2018 ו-2019.
בשנת 2019, הוא התחרה בעונה ה-14 של "America's Got Talent", והודח בחצי הגמר.
הופעותיו הרחיבו את קהל היעד שלו והובילו אותו לחתימת חוזה בלעדי עם סוני מיוזיק.
במרץ 2022, פטז'אלק התארח בסדרה של שבעה קונצרטים באלברט הול בלונדון, כחלק מהמופע Classical Spectacular.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הוציא את שיתוף הפעולה הרשמי הראשון שלו ביוטיוב - דואט עם הגיטריסט היפני איצ'יקה ניטו.
ב-13 בספטמבר 2024 הוציא מרסין אלבום בשם "Dragon in Harmony".
האלבום כולל שיתופי פעולה עם פורטוגל.
דה מאן, טים הנסון מלהקת פוליפיה, דלני ביילי ואיצ'יקה ניטו.
מרסל דוּשאן היה אמן צרפתי-אמריקני.
על פי רוב משויך דושאן לתנועת הדאדא, שעמה היה בקשרים שונים, ולתנועת הסוריאליזם.
השפעתו על האמנות במחצית השנייה של המאה ה-20 היא רבה.
מושג ה"רדי מייד", אותו פיתח דושאן, הוא אחד המקורות העיקריים להתפתחותה של אמנות הפופ ארט ושל האמנות המושגית.
דושאן היה בין הדמויות הבולטות בהתפתחותה של האמנות המודרנית האמריקאית, ועבודתו מהווה סמל לאמנות האוונגרד.
החל מאמצע חייו, החל דושאן לעסוק גם בשחמט וזכה בתואר "אמן שחמט".
את עניינו בשחמט שילב גם ביצירותיו המאוחרות.
אנרי רובר מרסל דושאן נולד בבלנוויל-קרבון (Blainville-Crevon), כפר קטן במחוז סן-מריטים (Seine-Maritime) שבצרפת.
הוא נולד כבן הרביעי מתוך שבעת ילדיהם של אז'ן ולוסי דושאן.
בבית הוריו הזעיר-בורגני ספג דושאן את האהבה לתרבות ולאמנות.
יצירותיו של אמיל ניקולה (Emile Nicolle), סבו של דושאן מצד אימו, איש עסקים שעסק במסחר ימי ואמן תחריטים מילאו את קירות הבית והעיסוק במוזיקה, במשחק השחמט ובקריאת ספרות היו מנהג קבוע בבית.
בנוסף למרסל, עוד שלושה מבין ילדי משפחת דושאן הפכו לאמנים: ז'אק ויון, צייר ואמן הדפסים; ריימונד דושאן-ויון, פסל בסגנון קוביסטי, שנפטר בסוף מלחמת העולם הראשונה והציירת סוזן דושאן-קרוטי (Suzanne Duchamp-Crotti).
את ניסוייו הראשונים באמנות החל בבית הוריו.
ציוריו ורישומיו הראשונים מציגים את השפעת האמנות האמפרסיוניסטית.
בשנת 1904, בגיל 17, הצטרף דושאן אל שני אחיו הגדולים בפריז, אשר פרשו מלימודי משפטים ורפואה לטובת עיסוק באומנות.
מרסל עבר להתגורר בביתו של ז'ק ויון ברובע מונמארטר ונרשם ללימודי אמנות באקדמיה ז'וליאן (Académia Julian), אולם לא התמיד בלימודיו ופרש בשנה שלאחר מכן.
בהשפעת אחיו אף החל לצייר ולמכור קריקטורות ואיורים, שרבים מהם היו מבוססים על ביטויים לשוניים שונים.
הוא עבד כשנה בבית דפוס צבאי ברואן (Rouen), במסגרת חוג גיוס חובה, שם למד עיצוב טיפוגרפיה וטכניקות דפוס ויצר רפרודוקציות של תצריבי סבו.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי, בשנת 1906, חזר דושאן לפריז.
הוא שב להתגורר עוד כשנתיים בבית אחיו לפני שעבר להתגורר בניי-סיר-סן שבפרברי פריז.
בנוסף, הוא נעזר באחיו, שהיה חבר ב"אקדמיה לציור ופיסול" של צרפת (Académie de peinture et de sculpture), כדי להציג לראשונה את יצירותיו בתערוכת סלון הסתיו של שנת 1908. בשנת 1909 הציג דושאן ציור בתערוכה של "סלון העצמאים" (Société des Artistes Indépendants).
אף על פי שהמשורר ומבקר האמנות גיום אפולינר כתב על הציור כעל "העירום המכוער מאוד של דושאן", הפכו השניים לידידים.
באותה עת ציוריו של דושאן נשאו אופי "פוביסטי" והיו בעלי קונוטציה מינית מעודנת.
מלבד השפעת הפוביסטים ניכרת גם השפעתו של הצייר הסימבוליסטי אודילון רדון.
בין היצירות הידועות מתקופה זו בולט הציור "פורטרט של ד"ר ר.
Dumouchel, 1910) במשיכות המכחול המודגשות ובאווירה המיסטית שלו וכן הציור "נער ונערה צעירים באביב" (1911) המושפע מן הפוביזם בנושא התיאור של דמויות בטבע.
לשם עשיית ציור זה דושאן עשה שימוש בדוגמנית בשם ג'ין סרה (Jeanne Serre), ממנה נולדה לדושאן בת, אותה לא פגש עד כשנתיים לפני מותו.
בשנת 1911 ארגנו דושאן ואחיו ריימונד מפגשי אמנים, שהתקיימו בביתו של אחיהם הבכור, ז'אק.
במפגשים אלו השתתפו, בין השאר, פרנסיס פיקבייה, רובר דלונה ופרנאן לז'ה.
הקבוצה זכתה לכינוי "חבורת פּוּטוֹ" (Puteaux), על שם הפרבר הפריסאי בו היה ממוקמים הבית והסטודיו של ז'אק, והייתה מבשרת הזרם האורפיסטי.
הקבוצה אימצה את סגנון הקוביזם האוונגרדי, אולם דושאן השתמש בשפה זו כדי לתאר חפצים בעלי תנועה.
ציורים כגון "דיוקן של שחקני שחמט", "סונטה" או "דולצ'נאה", כולם משנת 1911, מציגים פורטרטים קבוצתיים של דמויות העסוקות בפעולות בעלות מימד רגשי.
הדמויות מצוירות בצורות גאומטריות ובקשת גוונים מונוכרומטית.
בשנת 1912 יצר דושאן את הציור "עירום יורד במדרגות, מס' 2", אשר נבדל מיצירותיו הקודמות בשילוב בין תיאור תנועה ממשית לבין סגנון תיאור קוביסטי יותר, אשר טשטש לחלוטין את הגוף האנושי.
מלבד השפעת הקוביזם מציג הציור את השפעת הפוטוריזם ואת השפעתה של המצאת צילום הסינמטוגרפיה בידי אטיין-ז'ול מארה.
סידור הצורות בקומפוזיציה מדמה את התנועה של הדמות בעת שהיא יורדת במדרגות.
הציור נשלט על ידי גוונים חומים ונעשה שימוש בקווי מתאר (קונטור) שחורים המדגישים את הצורות הגיאמטריות.
במקומות מסוימים הוסיף דושאן קווים מעוגלים, בצבע שחור או לבן המדגישים את התנועה של הדמות.
דושאן הגיש את הציור לתערוכה של "סלון העצמאיים" (Société des Artistes Indépendants), תערוכה שנתית שראשיתה בשנת 1884 ואשר, בשונה מתערוכות אחרות, התקיימה ללא חבר-שיפוט וללא פרס.
הצייר הקוביסטי אלבר גלז (Albert Gleizes), אחד ממארגני הסלון ביקש מאחיו של דושאן לבקש ממנו להסיר את הציור מן התערוכה או להחליף את שמה של היצירה, כיוון והיא נראתה להם יותר מדי "פוטוריסטית".
בחודש יוני 1912 צפה דושאן, ביחד עם אפולינר ופיקבייה במחזה "חזיונות מאפריקה" (Impressions d'Afrique), עיבוד לתיאטרון של ספרו הפנטאסטי של ריימונד ראסל (Raymond Roussel) משנת 1910. המחזה השאיר על דושאן רושם אדיר.
"הסיבה שאני הערכתי אותו הייתה שהוא יצר משהו שלא ראיתי מעולם.
זה הדבר היחיד הגורם עבורי להערצה אישית עמוקה – משהו עצמאי לחלוטין – דבר שאין לו כל קשר לשמות גדולים או משפיעים.
אפולינר היה הראשון שהכיר לי את יצירתו של ראסל.
ראסל סבר שהוא פילולוג, פילוסוף ומטאפיזיקאי.
אולם הוא נשאר משורר גדול."
בסוף שנת 1912 מקבל דושאן משרת ספרן בספריית סן ז'ניב (Bibliothèque Sainte-Geneviève) בפריז, משרה אותה החזיק עד מאי 1914. בעבודתו נחשף דושאן לחיבורים בתחום הפיזיקה והמתמטיקה.
את הידע שרכש בתחומים אלה ניצל דושאן בפיתוח האיקונוגרפיה המורכבת של עבודותיו, ובייחוד ב"הזכוכית הגדולה", אותה החל לתכנן ככל הנראה בשנת 1912, בעת ששהה בחופשה של כמה חודשים בעיר מינכן שבגרמניה.
עד לחורף של שנת 1913 השלים דושאן את התכנון הרעיוני של היצירה ואף יצר רישום שלה בעיפרון על קיר הסטודיו שלו.
ב-17 בפברואר 1913 נפתחה בניו יורק ב"תערוכת הנשקייה" (Armory Show).
התערוכה, שהכילה כ-1,250 פריטי אמנות מודרניים של כ-300 אמנים אירופיים ואמריקאים שימשה כזרז וכציון דרך בכינונה של אמנות מודרניסטית בארצות הברית.
"עירום יורד במדרגות, מס' 2", אשר הוצג לצד שלושה ציורים נוספים של דושאן, היווה את המוקד השערורייתי של התערוכה.
מבקר אמנות בעיתון הניו יורק טיימס תיאר את היצירה כ"התפוצצות במפעל לרעפים".
מגזין אחר – "American Art News" הציע פרס של עשרה דולרים למי שיצליח לתת את התיאור הטוב ביותר של היצירה.
לעג נוסף הופנה ליצירה בקריקטורות ובפרודיות אחרות במהלך השנים.
ב-15 ביוני 1915 הפליג דושאן בדרכו לניו יורק.
מיד עם הגיעו לניו יורק הובא דושאן, על ידי וולטר פאך (Walter Pach), לדירתם של בני הזוג ארמסברג, שם שהה מספר חודשים.
לשם מחייתו התפרנס כמורה פרטי לצרפתית.
בניו יורק החל דושאן את העבודה על מה שתהפך לאחת מעבודותיו המרכזיות – "הזכוכית הגדולה".
על אף שדושאן החל את העבודה המעשית על היצירה בניו יורק, הרי שאת גיבוש הנושא ועיצוב הקונספט האמנותי שלה עשה עוד קודם.
במהלך העבודה על "הזכוכית הגדולה", יצר דושאן סדרה של רישומים ועבודות הכנה שנועדו לבחון רעיונות לחלקיה השונים של עבודה.
חלק מעבודות אלו הפכו ליצירות אמנות עצמאיות, כגון הציורים "כלה" (1912), "מטחנת שוקולד" (1913–1914) ו"טחנת מים" ("Glider Containing a Water Mill in Neighboring Metals"), אחרות נשארו כרישומים וסקיצות או כטקסטים כתובים בלבד.
תהליך עבודה זה איפשר לדושאן לפתח איקונוגרפיה סמלית ועשירה, השואבת את השראתה מתחומי דעת שונים.
במקביל לעבודה על "הזכוכית הגדולה", פיתח דושאן את רעיון ה"רדי מייד".
ה"רדי מיידים" הראשונים של דושאן, כגון "מתקן בקבוקים" או "גלגל אופניים", שנוצרו בצרפת יוצרו מחדש בניו יורק.
בנוסף, יצר דושאן סדרה של "רדי מייד" חדשים ובהם "בטרם הזרוע השבורה", "מזרקה" או "L.H.O.O.Q.".
בעבודות אלו ביקש דושאן לשנות את הגדרת האמנות, ולהציב את המחשבה האסתטית האמנותית הטהורה כתחליף לצורך ביצירת אובייקטים ממשיים.
החפצים אותם בחר דושאן נותקו מתוך חיי היום יום הפונקציונליים והוכנסו לתוך הקשר אמנותי – כיצירת אמנות.
הדבר הודגש על ידי חתימה של דושאן עליהם.
למרות ניסיונות לפרשנויות שונות, דושאן התעקש כי הסיבה לבחירת אובייקטים לא הייתה אסתטית, אלה פונקציונלית.
בשנת 1918 הושלמה רוב העבודה המרכזית על "הזכוכית הגדולה".
אולם, עקב כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה עזב דושאן את ניו יורק ועבר לבואנוס איירס.
בשנת 1920, עם שובו מביקור בצרפת, העביר דושאן את העבודה הלא גמורה אל סטודיו חדש בבית מס' 246 ברחוב 73 מערב במנהטן.
בראשית דרכו החליפו ציוריו של דושאן סגנונות אמנותיים כגון פוסט אימפרסיוניזם, קוביזם או סימבוליזם, סגנונות אמנותיים שנחשבו לאוונגרד בתחילת המאה ה-20.
ב-1912 צייר דושאן את "עירום יורד במדרגות", יצירתו החשובה הראשונה.
הציור, שבו התנועה מומחשת באמצעות סדרת תמונות זו על גבי זו, שילב השפעות של הקוביזם עם גישה המקבילה לפוטוריזם האיטלקי.
הניסיון להציג את הציור בפריז גרם לשערורייה, ודושאן העבירו לתצוגה בניו יורק, ואף תצוגה זו לוותה בשערורייה.
ציור זה היה סמן לסדרה של עבודות, שאותן יצר בתחילת העשור השני של המאה ה-20, שבמהלכן התעניין דושאן בתיאור תנועה ובתיאור של מכונות וחלקים מכניים.
לעבודות הללו הקנה אופי סימבולי-פסיכולוגי על ידי מתן שמות כגון: "המלך והמלכה מוקפים על ידי עירומים מסתובבים" (1912) או "הכלה" (1912), ציור של חלקים מכניים בסגנון קוביסטי.
סממנים של רבות מיצירות אלו הופיעו ביצירה גדולה של דושאן בשם "הזכוכית הגדולה" הנקראת גם "הכלה מופשטת על ידי רווקיה", שהעבודה עליה נמשכה בין השנים 1915 ל-1923.
ב-1917 שלח לתערוכה שנערכה בגלריה גרנד-סנטרל בניו יורק משתנה ציבורית שניתנה לה יותר מאוחר הכותרת "מזרקה".
יוזמי התערוכה הזדעזעו להיווכח שהמזרקה אינה אלא משתנה, והיא הוצגה בתערוכה כשהיא מאחורי וילון.
הייתה זו הראשונה בסדרת יצירותיו שהתבססו על חפצים בנליים ויום-יומיים שהאמן הפך ליצירות, בשאיפתו לערער את גבולות הגדרת האמנות.
לאובייקטים אלו קרא דושאן "רדי מייד" (Readymade) – "מוכן מראש".
במסגרת הצטרפותו לאסכולת הדאדא ב-1919 הוסיף לגלויה מסחרית של "מונה ליזה" שפם וזקנקן בטכניקה של שרבוט בעפרון.
הוא נתן ליצירה את השם L.H.O.O.Q., משחק מילים בצרפתית שמשמעותו "חם לה בתחת" (Elle a chaud au cul).
משחק מילים דומה ליווה את יצירתו "מזרקה", שעליה חתם בשם R.
Mutt, שהגייתו armut פירושה בגרמנית "עוני".
בחירת ציור ה"מונה ליזה" לא הייתה מקרית, בגלל היותה סמל האמנות הקלאסית והיצירה המפורסמת ביותר בעולם המערבי.
לאחר 1923 הקדיש חלק ניכר מזמנו למשחק השחמט.
מאמצע שנות השלושים חבר לסוריאליסטים והשתתף בתצוגות שלהם.
בשנות חייו האחרונות הודיע דושאן על פרישה מעולם האמנות, אולם בהסתר עבד על יצירה פיסולית גדולה בשם נתון (Given).
יצירה זו שנוצרה בין השנים 1946 ל-1966, נבנתה בדירתו הניו-יורקית של דושאן.
היצירה מורכבת מדלת עץ ישנה ובה נקב, שדרכו יכול הצופה להציץ אל מרחב נסתר ובו דמות נשית חסרת פנים ומגולחת ערווה, מחזיקה מנורת גז כשהיא שוכבת בין צמחייה ונוף.
לאחר מותו של דושאן הועברה היצירה בשלמותה למוזיאון פילדלפיה לאמנות.
דושאן כשחמטאי: בין אמנות לאמנות המשחק
החל משנת 1923 השקיע דושאן את מרבית זמנו בלימוד השחמט.
באופן הצהרתי "פרש" דושאן מן העיסוק באמנות.
את ענינו בשחמט הסביר דושאן במונחים אסתטיים – "אני עדיין קורבן של השחמט.
יש לו את כל היופי שיש לאמנות – ועוד הרבה מעבר לכך.
שחמט טהור בהרבה מהאמנות בעמדה החברתית".
"אם בובי פישר היה מבקש את עצתי", טען דושאן, "בוודאי לא הייתי מדכא אותו – כאילו שמישהו היה יכול לעשות זאת – אבל הייתי מבהיר לו שלעולם לא יוכל להרוויח סכומי כסף משמעותיים בשחמט, הוא יחיה חיי פרישות כנזיר ויסבול יותר דחיות מכל אמן אחר, במאבקו להיות מוכר ומקובל".
ההתלהבות האובססיבית של דושאן מהשחמט ניתנת לאיתור כבר בנושאים של יצירותיו האמנותיות המרכזיות.
הברורה מכולן היא הרדי מייד המכונה "מלכודת" (Trébuchet; 1917).
שם זה הוא אף שמה של עמדת השחמט ידועה, בה מחליף השחקן מקומות על גבי הלוח כדי להכשיל את היריב.
כמו מהלך השחמט, גם הרדי מייד, המורכב ממתלה למעילים או כובעים אשר מוסמר לרצפה, "מכשיל את הצופה".
דושאן עיצב את הכרזה לאליפות השחמט השלישית של צרפת שהתקיימה בשנת 1925, והגדיל עשות בסיימו את התחרות עם שלושה ניצחונות, שלושה הפסדים ושתי תוצאות תיקו, תוצאה שהייתה מספיק טובה כדי לזכותו בתואר "אמן שחמט".
ההתלהבות של דושאן לשחמט הפריעה לאשתו כל כך, עד שהדביקה את כלי השחמט ללוח, פעולה שכנראה תרמה לגירושיהם ארבעה חודשים מאוחר יותר.
דושאן שיחק באליפויות השחמט של צרפת בין השנים 1928–1933 ואף ייצג את צרפת באולימפיאדת השחמט באותן שנים, בהעדיפו פתיחות היפרמודרניות כגון ההגנה הנימצו-הודית (שפותחה על ידי השחמטאי אהרון נימצוביץ').
בתחילת שנות ה-30' הבין דושאן שהוא מיצה את יכולתו ואין לו סיכוי להעפיל לדרג העל של השחמט העולמי.
במהלך השנים הבאות התכיפות בה השתתף בתחרויות שחמט פחתה, אך הוא גילה את השחמט בהתכתבות והחל לכתוב טור שבועי בנושאי שחמט בעיתונים שונים.
בשנת 1932 חבר דושאן לתאורטיקאי שחמט בשם ויטלי הלברשטאדט והשנים פרסמו מאמר החוקר את עמדת לסקר-רייכהלם (Lasker-Reichhelm position), עמדה ייחודית ונדירה שעשויה להתרחש בשלב הסיום של המשחק, כאשר לשני השחקנים נותרו רק המלכים וכמה חיילים נוספים.
המחברים הגיעו למסקנה כי כל ששחור יכול לייחל לו הוא תיקו.
בהינתן משחק מדויק מצדו של הלבן, השחור יכול רק לדחות את הקץ, אך לבסוף יפסיד ללבן.
השניים הדגימו עובדה זו על ידי התוויות המסעים כשרטוט דמוי אניאגרם שמתקפלים כלפי עצמם.
ב-1943 יצר דושאן מהדורה של 150 ערכות-כיס לשחמט (Pocket Chess Set) ברמות גימור שונות, כשרק חלקן חתומות על ידו.
ייתכן כי הדבר מעיד על ניסיונו של דושאן לייצר ולשווק ערכות אלה בהקשר שאיננו אומנותי.
באותה עת לא היו בשוק דוגמאות לערכות ניידות למשחקים, ודושאן בחר להשתמש בפינים כדי לחבר את דמויות הכלים אל לוח השחמט.
בדצמבר באותה שנה, פרסם דושאן בעיית שחמט אניגמטית.
הבעיה נכללה בהודעה על פתיחת תערוכה קבוצתית בהשתתפות דושאן, איב טאנגי (Yves Tanguy) וג'וזף קורנל (Joseph Cornell) בגלריה ג'וליאן לוי בניו יורק ושדושאן ביקש לכנות אותה "Through the Big End of the Opera Glass" ("דרך הקצה הגדול של עדשת האופרה").
הבעיה הופיעה בתרשים על גבי ההזמנה ומעלייה נוסף נייר שקוף ועליו הודפסו דימויים מאת שלושת האמנים.
כאשר צורף הנייר השקוף לבעיה התגלה דימוי של קופידון הפוך, אותו יצר דושאן.
מתחת לתרשים הופיעה הכותרת "White to Play and Win" ("לבן מתחיל וזוכה").
רבי אמנים בשחמט ומומחים לסיומים שהתמודדו עם הבעיה שהציג דושאן קבעו כי אין לה פתרון.
השילוב בין המיניות, המתבטאת בדמותו של קופידון, ביחד עם חוסר הפתרון של הבעיה מציג משמעות דומה לזו המופיעה בעבודות נוספות של דושאן, כגון "הזכוכית הגדולה", בהן מודגשת חוסר היכולת להתגבר על המיניות ולממש אותה.
ב-18 באוקטובר 1963 יצר דושאן קישור נוסף בין משחק השחמט לבין "הזכוכית הגדולה", אשר שימשה כרקע למשחק שחמט אותו ניהל דושאן מול אווה בביץ (Eve Babitz), דוגמנית ומעצבת גרפית בת 22, שניהלה את המשחק בעירום מלא.
בשנת 1966 יצר דושאן את "מחווה לקאיסה" ("Homage to Caissa"), רדי מייד של לוח שחמט ריק וחתום על ידו, הנושא את שמה של קאיסה – אלת השחמט.
דושאן התכוון ליצור ולמכור מהדורה בת 30 עותקים מרדי מייד זה ולהקדיש את התמורה לאגודת השחמט האמריקאית.
לבסוף נמכרו רק כ-10 לוחות בלבד.
דושאן זכה באליפות השחמט של נורמנדי עילית בשנת 1924, השתתף מספר פעמים בגמר אליפות צרפת וייצג את צרפת בארבע אולימפיאדות שחמט:
באולימפיאדת השחמט 1928 שיחק דושאן בלוח השלישי וצבר 6.5 נקודות מ-16 משחקים.
ניצחונו הבודד היה על ולדימיר פטרוב
באולימפיאדת השחמט 1930 שיחק דושאן בלוח הרביעי וצבר 4 נקודות מ-15 משחקים.
ראויות לציון תוצאות התיקו במשחקו מול פרנק מרשל ומול ולדימיר פטרוב.
באולימפיאדת השחמט 1931 שיחק דושאן בלוח המילואים וצבר 2.5 נקודות מ-9 משחקים
באולימפיאדת השחמט 1933 שיחק דושאן בלוח הרביעי וצבר 2 נקודות מ-12 משחקים.
ניצחונו הבודד הושג מול מובשה פייגין.
עירום יורד במדרגות – ציור שמן על בד, 1912.
גלגל אופניים – גלגל אופניים מורכב על שרפרף, 1913
מתקן בקבוקים – רדי מייד של מתקן לייבוש בקבוקי זכוכית תחום ומתוארך, 1914
הזכוכית הגדולה – נקראת גם "הכלה מופשטת על ידי רווקיה", 1915
עם רעש נסתר – חוט הגולגל לכדור בין שתי לוחיות מתכת וברגים, 1916
אפולינר באמייל – רדי מייד של שלט פרסומת לצבעים תעשייתיים עשוי פח, אותו שינה דושאן, בין השנים 1916–1917.
– גלויה של הציור "מונה ליזה" ועליו שרבוט של שפם, זקן והאותיות L.H.O.O.Q, 1919
מזרקה – רדי מייד של משתנה, 1919
רוז סלאווי – צילום שצילם מאן ריי בשנת 1920, ובו מופיע דושאן כדמות נשית החבושה כובע נשי רחב שוליים, המעוטר בסרט קישוט, לובש מעיל פרווה.
על הצילום מופיעה חתימתה של רוז סלאווי (Rrose Sélavy, שם שנשמע כביטוי Eros, c'est la vie – ארוס, אלה החיים).
מדוע לא תתעטשי רוז סלאווי?
– קוביות שיש בצורת קוביית סוכר, מדחום ודג מיובש בתוך כלוב ציפורים, 1921
נתון (Given) – יצירה פיסולית גדולה בה מתבוננים דרך שני נקבים בדלת עץ.
מבחר מעבודותיו של דושאן מוצג בתצוגת קבע במוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון פילדלפיה לאמנות ובמוזיאונים אחרים.
החל משנת 2000 מוענק פרס דושן לאמן צעיר בתחום אמנות עכשווית.
זוכה בפרס מקבל מענק אישי של 35 אלף יורו ומענק נוסף של 30 אלף יורי לארגון תערוכה אישית במרכז ז'ורז' פומפידו.
בצוות השופטים נכללים נציגים ארגון האמנות הצרפתית, נציג משפחת דושן ונציגי מנהלי מוזיאונים לאמנות, מבקרי אמנות ואספני אמנות.
רוב זוכי הפרס הם צרפתים או פעילים בצרפת כמו קפוואני קיוואנגה שזכתה בפרס בשנת 2020.
מרסל דַליוֹ היה שחקן יהודי-צרפתי.
דליו נולד בשם ישראל משה בלאושילד (Blauschild) בפריז למהגרים יהודים מרומניה.
בשנות ה-20 החל להופיע על במת הקברט והתיאטרון בפריז.
בשנת 1933 התחיל לשחק בקולנוע.
בשנת 1937 הופיע בסרט "פפה לה מוקו" (Pépé le Moko) של ז'וליאן דוביבייה (Duvivier), שנחשב לאחד ממבשרי הסרט האפל.
בשנה זו הופיע גם ביצירת המופת של הבמאי ז'אן רנואר "האשליה הגדולה", ובשנת 1939 הופיע ביצירת מופת נוספת של רנואר: "חוקי המשחק".
בתקופה זו נישא לשחקנית מדליין להבו, שהייתה אז בת 17, לאחר שהתגרש מאשתו הראשונה, שחקנית צרפתייה ממוצא רומני שכונתה ג'ני הולט.
בשנת 1940, עם נפילת צרפת לידי גרמניה הנאצית, נאלץ דליו לברוח בשל מוצאו היהודי.
הגרמנים השתמשו בדמותו בפוסטרים אנטישמיים אשר הראו את דמות "היהודי הטיפוסי".
דליו ואשתו מדלן לבו קיבלו אשרה לפורטוגל מידי הקונסול הכללי בבורדו, ארישטידש דה סוזה מנדש באוגוסט 1940. הם נסעו לליסבון, שם המתינו כחודשיים עד שקיבלו ויזה לצ'ילה.
כאשר הגיע למקסיקו הסתבר כי הוויזה שבה החזיק מזויפת.
לבסוף קיבל דרכון קנדי זמני, שאיפשר לו להיכנס לארצות הברית.
שני הוריו, שלא הצליחו להימלט, נספו בשואה.
בהוליווד לא הצליח דליו לשחזר את החשיבות שלה זכה בקולנוע הצרפתי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופיע ב-19 תפקידים, רובם תפקידים זוטרים של אדם ממוצא צרפתי.
סרטו הראשון היה קומדיה בשם "לילה אחד בליסבון" (1941), שבה שיחק לצד פרד מקמורי.
בסרט שיחק דליו קונסיירז' במלון.
במהלך שהותו בהוליווד קיבל תפקידים דומים.
זכור במיוחד תפקידו בסרט "קזבלנקה" משנת 1942, שבו שיחק קרופייה.
בסצנה שבה הוא מופע סוגר הקפיטן ריינו (קלוד ריינס) את בית הקפה של ריק (המפרי בוגרט) בטענה כי מתקיימים בו אירועים לא חוקיים.
בעודו מדבר, מגיע אליו דליו, האוחז בחבילה גדולה של כסף, ומוסר אותה לידיו כשהוא אומר "זכיותיך, אדוני".
עבור התפקיד קיבל סכום של 667 דולר.
אשתו, להבו, שיחקה לצידו את איבון, ידידתו של ריק.
תפקידה של להבו דרש מספר צילומים נוספים לאחר סיום הסצנות בהן השתתף דליו.
דליו ניצל את ההזדמנות והגיש כנגדה תביעת גירושים בלוס אנג'לס בטענה כי היא נטשה אותו.
להבו המשיכה לאחר מכן בקריירת המשחק שלה באופן עצמאי.
במהלך המלחמה המשיך להופיע בסרטים.
בין היתר הופיע לצד בוגרט ב-1944 בגרסה הקולנועית לספר "להחזיק ולאבד".
לאחר המלחמה שב לצרפת, ועוד בשנת 1945 התחיל להופיע שם בסרטים.
המשיך לשחק בהוליווד לצד חידוש הקריירה שלו באירופה.
בין היתר הופיע בשנת 1951 בסרטו של דני קיי "בריביירה" וב-1953 בסרטה של מרילין מונרו "גברים מעדיפים בלונדיניות", ובשנת 1954 בסרט "סברינה" של בילי ויילדר.
בשנת 1955 הופיע בתפקיד "קפיטן ריינו" (תפקידו של קלוד ריינס) בגרסה הטלוויזיונית ל"קזבלנקה".
כן הופיע בהפקות רבות, הן מקומיות והן בהוליווד בשנות ה-50 ובשנות ה-60. ב-1963 הופיע בסרטו של ג'ון יוסטון"רשימתו של אדריאן מסנג'ר" וב-1966 בקומדיה "כיצד לגנוב מיליון".
בין היתר הופיע במספר סדרות טלוויזיה מצליחות, כ"אלפרד היצ'קוק מציג" ו"פיטר גאן".
סרטו ההוליוודי האחרון, לאחר קריירה ממושכת היה "מלכוד 22" בגרסתו של הבמאי מייק ניקולס.
משנת 1970 התרכז בקולנוע הצרפתי, והופיע בסרטים רבים.
הסרט הבולט בניהם סרטו של ז'ראר אורי, "הרפתקאותיו של רבי יעקב", שבו שיחק לצד לואי דה פינס, ויצא לאקרנים בשנת 1973. במהלך הקריירה שלו הופיע ביותר מ-150 סרטים.
מרסל גרנז'אני היה נבלאי ומלחין אמריקאי יליד צרפת.
גרנז'אני החל ללמוד נגינה בנבל בגיל 8, אצל הנריאט רנייה.
הוא התקבל לקונסרבטואר בפריז בגיל 11, שם זכה בפרס הראשון שלו, בגיל 13. בגיל 17 הופיע לראשונה עם תזמורת Concerts Lamoreux ונתן את רסיטל הסולו הראשון שלו, שזיכה אותו בהצלחה מיידית ובשבחים.
הוא הופיע עם מוריס ראוול בפריז בשנת 1913. הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה בשנת 1922 ובניו יורק בשנת 1924. הוא הופיע כסולן עם תזמורות חשובות, בין השאר בניצוחם של פירנה, אלפרד קורטו, ליאופולד דאמרוש, סרגיי קוסביצקי, גיאורג סל, פריץ ריינר וגולשמן.
משנת 1921 עד 1926 עמד גרנז'אני בראש מחלקת הנבל של בית הספר הקייצי פונטנבלו.
הוא היגר לארצות הברית ב-1926 ובשנת 1938 התמנה לראש מחלקת הנבל בבית הספר למוזיקה ג'וליארד, שם לימד עד מותו בשנת 1975. כמו כן לימד בבית הספר מנהטן למוזיקה בשנים 1956–1967.
בתחרות הנבל הבינלאומית הראשונה בישראל בשנת 1959 הציע פייר ז'אמה מצרפת לייסד אגודת נבל בינלאומית.
גרנז'אני הסכים לבדוק מה יוכל לעשות בעניין בארצות הברית וישב בראש ועדה של הנבלאים הראשונים במעלה.
הוועדה המכוננת נפגשה בפעם הראשונה ב-3 בדצמבר 1962 בדירתו של גרנז'אני.
במשך השנים היה חבר במועצת המנהלים, מנהל מחוזי, יושב ראש לשכה ונשיא הלשכה הניו יורקית.
הוא אף ניאות לנגן בוועידות של אגודת הנבל האמריקאית, בשנת 1964 בוועידה הראשונה וב-1967 ברסיטל סולו, שהיה הופעתו הפומבית האחרונה.
הוא תמך בכל מאודו ביעדים החינוכיים של האגודה.
הוא שש על הצמיחה באגודת הנבל האמריקאית ועל תחושת הקהילה, שהיא מעניקה לכל הנבלנים.
מרסל גרוסמן (Marcel Grossmann; 9 באפריל 1878, בודפשט – 7 בספטמבר 1936, ציריך), מתמטיקאי הונגרי-יהודי וחברו ללימודים של אלברט איינשטיין.
היה פרופסור למתמטיקה במכון הטכנולוגי של ציריך (כיום ETH ציריך), והתמחה בגאומטריה תיאורית.
מרסל גרוסמן נולד בבודפשט לז'ול גרוסמן ולקתרינה הנריאטה ליכטנהאן.
לאביו היה בית חרושת למכונות חקלאיות.
כשהיה בן חמש עשרה שבה משפחתו לשווייץ והתיישבה בבזל.
הוא למד במכון הטכנולוגי של ציריך לצד איינשטיין ואשתו לעתיד של איינשטיין מילבה מאריץ'.
ובשנת 1902 הוא השלים עבודת דוקטורט באוניברסיטה של ציריך (המכון הטכנולוגי עוד לא היה מוסמך אז להעניק תוארי דוקטור).
לגרוסמן חשיבות רבה בפיתוח תורת היחסות הכללית ובייחוד בניסוח המתמטי שלה.
היה זה הוא שהדגיש לאיינשטיין את החשיבות של גאומטריה דיפרנציאלית ובפרט גאומטריה רימנית (גאומטריה דיפרנציאלית של יריעה עם מטריקה רימנית או פסאודו-רימנית).
לפי ספרו של אברהם פאיס, גרוסמן הוא שלימד את איינשטיין חשבון טנזורים.
קהילת הפיזיקאים העוסקים בתורת היחסות חוגגת את תרומותיו של גרוסמן לפיזיקה על ידי ארגון "פגישות מרסל גרוסמן" מדי 3 שנים.
מרסל דוּפְּרֶה היה נגן עוגב, פסנתרן, מלחין ופדגוג צרפתי.
מרסל דופרה נולד ברואן (נורמנדי) למשפחה מוזיקלית ונחשב לילד פלא.
בשנת 1904 נכנס לקונסרבטואר של פריז, שם למד אצל שארל-מארי וידור ואחרים.
ב-1914 זכה דיפרה בפרס רומא על הקנטטה "פסיכה".
בשנת 1936 התמנה לפרופסור לנגינה ולאלתור בעוגב בקונסרבטואר של פריז.
דופרה התפרסם בנגינה ביותר מ-2,000 רסיטלים לעוגב ברחבי אירופה, ארצות הברית ואוסטרליה, ביניהם סדרת רסיטלים בת 10 קונצרטים של מכלול יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, בשנת 1930 (בקונסרבטואר) ובשנת 1931 (בארמון טרוקדרו), שתי הסדרות בנגינה בעל פה, ללא תווים.
בשנת 1934 החליף דופרה את שרל-מארי וידור כנגן עוגב בשם בלבד בכנסיית סן-סולפיס בפריז, משרה בה התמיד עד מותו בשנת 1971.
משנת 1947 עד 1954 היה מנהל הקונסרבטוריון האמריקאי, השוכן באגף לואי החמישה-עשר בטירת פונטנבלו ליד פריז.
בשנת 1954 החליף דופרה את קלוד דלווינקור כמנהל הקונסרבטואר, שם נשאר עד 1956. דופרה מת ב-1971 סמוך לפריז.
כמלחין, הוציא תחת ידו קשת רחבה של יצירות ובסך הכול 65 מספרי אופוס.
הוא לימד שני דורות של נגני עוגב ידועי-שם, ביניהם רולאנד פאלצ'ינלי, ז'אן לנגלה ואוליבייה מסייאן.
פרט למספר יצירות משובחות לנגני עוגב שאפתנים (כגון 79 כוראלים אופוס 28) רוב המוזיקה לעוגב של דופרה נעה בדרגת הקושי מבינונית לקיצונית ואחדות מהן מציבות לנגן דרישות טכניות כמעט בלתי אפשריות (למשל, "אווקאסיון", אופוס 37, "סוויטה", אופוס 39, "שני מתווים", אופוס 41, "חיזיון" אופוס 44).
מבין יצירותיו, המושמעות והמוקלטות ביותר הן אלה שנכתבו בראשית הקריירה שלו.
בתקופה זו כתב את "שלושה פרלודים ופוגות" אופוס 7 (1914), שהפרלוד הראשון והשלישי מתוכם (בייחוד זה בסול מינור, על מהירותו ועיטוריו הפנומנליים ואקורדי הדוושה שלו) הוכרזו בלתי ניתנים לנגינה על ידי לא פחות מווידור בכבודו ובעצמו.
ואכן, הם קשים כל כך לביצוע, שבמשך שנים אחדות היה דופרה נגן העוגב היחיד שהצליח להשתלט עליהם.
מבחינות רבות אפשר לראות בדופרה את ה"פגניני" של העוגב - כווירטואוז ברמה הגבוהה ביותר, תרם רבות לפיתוח הטכניקה (הן במוזיקה שלו לעוגב והן ביצירותיו הפדגוגיות) אף כי, כמו פגניני, יצירותיו בלתי מוכרות יחסית למוזיקאים שאינם מנגנים בכלי שלו נכתבה המוזיקה.
ביקורת הוגנת ואובייקטיבית של יצירתו המוזיקלית צריכה לקחת בחשבון את העובדה, שבמקרים מסוימים עלול הדגש על וירטואוזיות וטכניקה לפגום בתוכן ובחומר המוזיקלי.
עם זאת, המוצלחות ביצירותיו ממזגות את הווירטואוזיות עם שלמות מוזיקלית ברמה גבוהה, איכויות שאפשר למצוא ביצירות כמו ה"סימפוני-פאסיון", הפרלודים ופוגות, Evocation, Esquisses וה- Cortege et Litanie.
נוסף לכתיבתו הפוריה, ערך דופרה יצירות עוגב של באך, הנדל, מוצרט, ליסט, מנדלסון, שומאן, סזר פרנק וגלאזונוב.
כמו כן כתב מחקרים על אלתורי עוגב בשני כרכים (1925 ו-1937), ניתוח הרמוני (1936), קונטרפונקט (1938), פוגה (1938) וליווי מזמור גרגוריאני (1937), נוסף למסות על בניית עוגב, אקוסטיקה ופילוסופיה של המוזיקה.
אף כי הדגש שלו כמלחין היה על העוגב, רשימת יצירותיו המוזיקליות של דופרה כוללת גם יצירות לפסנתר, תזמורת ומקהלה, מוזיקה קאמרית ומספר עיבודים.
מרסל-ז'אק דיבואה ("האב דיבואה"; בצרפתית: Marcel-Jacques Dubois; 23 במרץ 1920 – 15 ביוני 2007) היה נזיר נוצרי-דומיניקני והוגה דעות ישראלי ממוצא צרפתי, חתן פרס ישראל.
זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 1989.
מרסל דיבואה נולד בשנת 1920 למשפחה קתולית באזור ליל שבצפון צרפת.
בגיל שמונה-עשרה הצטרף למסדר הדומיניקני.
בשנת 1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, היה אחד מארבעה-עשר אחים דומיניקנים שהצטרפו למשרד הרווחה הצרפתי, ופעל באזור ננסי.
לבקשת ארגונים צרפתיים, הוא הסתיר ילדים יהודים במוסדות הכנסייה.
עם סיום המלחמה המשיך בלימודי התאולוגיה, אך כדי להתחמק מעימות עם משפחתו על דרך חייו הודיע כי הוא מתעתד להצטרף לצי הצרפתי.
מאוחר יותר גמלה בלבו ההחלטה להקדיש את עצמו לנזירות.
בזמן לימודי הדוקטורט שהה כשנה באוניברסיטת הרווארד, וסיים את כתיבתו ברומא.
את עבודת הדוקטורט כתב על תפיסת הזמן של אריסטו.
בשנת 1962 נשלח לירושלים, לעמוד בראש המסדר הדומיניקני השוכן במנזר הלזריסטים שברחוב אגרון.
כיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטה העברית, ולימד בסמינר ללימודי נצרות ליהודים שפעל במנזר רטיסבון בירושלים.
עסק בחקר הפילוסופיה היוונית וביחסים בין העם היהודי לכנסייה הקתולית.
בשנת 1971 יצא בפומבי להגנת ישראל כנגד האשמות על פגיעה בנוצרים בירושלים.
בשנת 1976, בעת חטיפת מטוס אייר פראנס לאנטבה, הציע עצמו כבן ערובה במקום הנוסעים שנחטפו.
משנת 1973 היה לאזרח ישראלי.
דיבואה פרסם מספר ספרים בתחומי מחקריו השונים.
כמו כן, כנזיר במנזר דומיניקני, עסק בכתבי תומאס אקווינס.
בין יתר פעולותיו הציבוריות ידועים במיוחד רבי-השיח הפומביים שניהל עם פרופ' ישעיהו ליבוביץ על היחסים בין היהדות לנצרות.
דיונים אלו הוסרטו בבימוי יוסי אבישר ובהפקת האוניברסיטה הפתוחה בשנת 1992, בסדרה "שתי אוקטבות: 8 פרקים בין יהדות לנצרות".
מלבד הדיונים הפומביים שניהלו, היו ליבוביץ ודיבואה ידידים קרובים, ונפגשו זה עם זה תכופות.
דיבואה כיהן גם כיועץ לאפיפיור בנושא היחסים הדתיים בין היהודים לנוצרים.
דיבואה גם קיים קשרי שיח ודיאלוג בין דתי עם הרב יהודה ליאון אשכנזי.
זכה בפרס ישראל לשנת ה'תשנ"ו (1996) על תרומה מיוחדת לחברה בישראל.
בנוסף, קיבל את אות יקיר ירושלים, והיה לאביר אות לגיון הכבוד הצרפתי.
דיבואה נפטר ב-15 ביוני 2007 ונקבר במנזר בית ג'מאל.
תולדות הפילוסופיה העתיקה מתלס עד אריסטו בעריכת אביטל וולמן
יוהנס קרמואל לובקוביץ, על האתאיזם של הרבנים, הוצאת מאגנס
אריסטו, המטפיזיקה: ספר דלתא, הוצאת מאגנס (יחד עם אביטל וולמן)
אריה (מרסל) טוביה (טוביאס) (25 באפריל 1914 – 5 בנובמבר 1972) היה לוחם, צנחן, מפקד ואיש קומנדו אשר כונה "אבי הצנחנים".
טוביאס היה היחיד בצה"ל ששירת בארבעה צבאות וכן היחיד שהיה זכאי לענידת כנפי צניחה בעלי ארבעה רקעים שונים (אדום, לבן, כחול וירוק) וכנפי צניחה עם כוכב (למעלה מ-50 צניחות).
נהרג בעת מילוי תפקידו בגיל 58.
טוביאס נולד ב-25 באפריל 1914 בלבוב שבאימפריה האוסטרו־הונגרית, לעו"ד יוסף טוביאס ואשתו יוזפינה.
כאשר היה בן כמה חודשים, המשפחה עברה לבירת האימפריה וינה בקיץ 1914. התחנך באקדמיה צבאית על שם הקיסרית מריה תרזה ועם סיום לימודיו הוצב כקצין זוטר ביחידת חיל הנדסה של צבא אוסטריה.
זמן קצר לאחר הצבתו, בשנת 1934, עזב מרסל בפתאומיות את תפקידו, השתחרר מן הצבא ועזב את מולדתו.
הסיבות לכך אינן ידועות באופן ברור: יש הטוענים כי אופיו לא תאם את הנדרש ממנו בתפקיד אותו מילא.
אחרים ידעו לספר על פרשת אהבה סוערת בין הקצין הצעיר לאשת מפקדו; המפקד הזמין את מרסל לדו-קרב.
מרסל חשש כי בדו-קרב שכזה יאלץ לפגוע בקצין והעדיף לעזוב.
בהמשך התנדב ללגיון הזרים הצרפתי בעזרת מסמכים מזויפים, תחת השם יוסף קלטנברונר.
בהגיעו למקום מושבה של מפקדת הלגיון באלג'יריה, התקבל וחתם על התחייבות לשרת כלגיונר חמש שנים לפחות.
לאחר חצי שנה של טירונות קשה הוא הוצב באחד הבסיסים אך לא זכה לשרת את כל התקופה: משפחתו ערכה חיפושים נרחבים אחריו והצליחה לאתרו.
בעזרת כישוריו המשפטיים של האב, קשרים טובים עם קונסול אוסטריה ותשלום שוחד נאה, בוטל החוזה בעילה שמרסל היה קטין בעת התנדבותו, בן פחות מ-21 שנים.
מרסל שב לווינה אך עצם עריקותו וחוקי הגזע שחלו על אוסטריה לאחר ה"אנשלוס" עם גרמניה הנאצית לא אפשרו לו לשוב לצבא.
כחבר תנועת בית"ר בווינה עסק בהדרכת נוער יהודי בעיר.
לבסוף עלה, במסגרת עליית אף-על-פי, באניית מעפילים, כעולה בלתי לגאלי לארץ ישראל.
האניה עשתה דרכה מן הדנובה דרך הים השחור לחופי נתניה.
בארץ הצטרף לפלוגת בית"ר בראש פינה שם עסק בעבודת אדמה במשך היום ובלילה הדריך ואימן את בני הנוער של מחתרת האצ"ל.
בקיץ 1940 התגייס לצבא הבריטי במסגרת הבאפס והוצב בפלוגת חיל הרגלים היהודית הראשונה (פלוגה 2) אשר הייתה מיועדת לתפקידי שמירה בלבד.
בינואר 1941 הוסב המקום למחנה מעצר לשבויים איטלקים וגרמנים, וחיילי הפלוגה שימשו כסוהרים.
מרסל, אשר שלט בגרמנית, הועלה לדרגת סרג'נט (סמל) וקיבל לאחריותו את הטיפול בשבויים הגרמנים.
במרץ 1941 התייצב מרסל במשרדי הגיוס של חיל החפרים (Pioneer Corps) והתנדב לפלוגת החפרים 609 בתקווה לצאת למדבר המערבי (אזור טוברוק).
באחד הערבים ישב מרסל בפאב היחידתי כאשר רב הסמל היחידתי הבריטי הסביר לחבריו מה זה "בלאדי ג'ו" ("bloody jew", בתרגום חופשי: "יהודי ארור") והצביע לעברו של מרסל.
מרסל בתגובה קם ובמהלומה אחת הרג את הרב סמל במקום.
הוא נעצר, הועבר לקהיר ונשפט בעוון הריגת חייל בריטי.
הוא נידון לשבע שנות מאסר עם עבודת פרך אותן החל לרצות בכלא הצבאי בקהיר.
פרשה זו עוררה הדים רבים בעולם ואף הגיע לדיון בפרלמנט הבריטי.
הדי הפרשה הציגו את המצב של יחידת החפרים ובתחילת 1942, בעקבות דיון בפרלמנט הבריטי, הוחלט לפזר את יחידות החפרים ובמקומן להקים 3 גדודי חיל רגלים לוחמים.
מרסל הועבר לכלא עכו להמשך ריצוי עונשו.
פטמן עלה ארצה והתגייס לצנחנים, שם זיהה את מרסל כאותו קצין שהציל אותו.
בתחילת שנת 1943 השתחרר מרסל מהכלא והצטרף לפלוגת תובלה 178 שהייתה מסופחת לבריגדה היהודית ועבר עמה לבנגזי ואחר כך לטריפולי.
מרסל שירת בפלוגה זו במשך כשנתיים, ואף זכה בציון לשבח על פעילותו בחזית האיטלקית (מדליית השירות המצוין — DSM — המקבילה לעיטור המופת הישראלי).
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נטל חלק בהעלאת יהודי אירופה לארץ ישראל.
במסגרת תפקידו עבר מרסל בין מחנות הפליטים בבוואריה ובאוסטריה, מילא את משאיות הפלוגה ביהודים ניצולי שואה, והעבירם לבריגדה ומשם לארץ ישראל.
כמו כן נטל חלק בפעילות קבוצת חיילים מהבריגדה היהודית בראשות ישראל כרמי וחיים לסקוב, אשר בעזרת קשריו של כרמי עם המודיעין הבריטי איתרה קציני גסטפו ואס אס ונקמה בהם.
הקבוצה, אשר נודעה בשם הנוקמים, כללה יהודים יוצאי הבריגדה או שורות הפרטיזנים, ועם חבריה נמנו אבא קובנר, יצחק אבידב, רוברט גרוסמן, שלום גלעדי, מאיר זורע, שייקה וינברג, משה קורפוביץ ודב כהן.
עם קום המדינה, התגייס מרסל לצה"ל ופיקד על שיירות שפרצו את הדרכים ליישובים מנותקים בגליל ובירושלים.
בנוסף שימש כמדריך טירונים בחטיבת עודד ובהמשך כמפקד פלוגה בחטיבת אלכסנדרוני.
ביוני 1949 הצטרף לצבא הקבע והיה בין מקימי יחידות הצנחנים הראשונות בצה"ל, בהן נכללו בין היתר בית הספר לצניחה ובית הספר ללוחמה זעירה.
בשנת 1950 עבר קורס צניחה ואחרי כן היה אחראי לקליטת טירוני הצנחנים ביחידה.
בתקופת פעולות התגמול השתתף מרסל כלוחם וכמפקד בפעולות רבות.
במלחמת סיני שירת כסגנו של רפאל איתן, כסגן מפקד גדוד הצנחנים שצנח במעבר המיתלה, גדוד 890.
בהמשך מונה מרסל למפקד קורס הקומנדו הראשון בצה"ל ושימש כסגן מפקד בית הספר לצניחה וללוחמה זעירה.
בשנות השישים נשלח מרסל לנפאל כראש משלחת צה"ל.
הוא הקים שם בית ספר לצניחה ואת יחידת הצנחנים הנפאלית.
כעבור שש שנים נשלח לתפקיד דומה בזאיר.
בתקופה זו עסק במקביל בארגון מבצעי הצלה וסיוע לחבלי ארץ אשר נותקו בעקבות אסונות טבע.
ביום כ"ח בחשוון תשל"ג, 5 בנובמבר 1972, בעת ששהה בזאיר, ביצע את הצניחה ה-1,950 שלו, מצנחו לא נפתח והוא נהרג במקום.
השאיר אחריו אישה ושלושה ילדים, בן ושתי בנות.
הבן, יוסי טוביאס, המשיך אחר כך בשרות ביטחון במדי מג"ב והשתחרר בדרגת תת-ניצב.
על שמו נקראו מגרש אימוני הצניחה בבית הספר לצניחה הצה"לי ואולם התעמלות בבית ספר ברמת גן.
בנובמבר 2022 התפרסמה כתבה במוסף השבת של ידיעות אחרונות על כך שמשפחתו חשדה כל השנים שייתכן ומותו בתאונה נגרם בזדון.
המשפחה בקשה לקבל את תיק החקירה שהתקיימה בעקבות התאונה, אך לדבריהם נענו כל השנים בסירוב ובסחבת.
בסופו של דבר, על פי הכתבה, תיק החקירה נמסר למשפחה, אך עדיין הם סבורים שחלקים ממנו נעלמו.
מדליה שהוענקה על ידי מלך נפאל בעת שירותו שם
מדליה שהוענקה על ידי השאה הפרסי בעת שרותו שם
מרסל אשאר , מחזאי צרפתי.
מרסל אשאר הוטבל כמרסל אוגוסטן פראול בסן-פואה-לה-ליון (כיום פרבר של העיר ליון) במחוז רון שבצרפת.
הוא אימץ לעצמו את שם העט מרסל אשאר כאשר החל לפרסם את מחזותיו אחרי מלחמת העולם הראשונה.
הצלחתו הראשונה היה המחזה "התרצי לשחק אתי?" שהוצג בפריז ב-1923, קומדיה רגשנית על אודות הקרקס והליצנים.
מחזה זה שימש כדגם למחזותיו הבאים שרובם נחשבים לשחזור של מצבים שמקורם בקומדיה האיטלקית בהשתתפות דמויות כמו פיירו וקולומבין הגורמות לצופים לצחוק ולבכות בעת ובעונה אחת.
הפופולריות שלו והצלחותיו הגדולות הגיעו לשיאן בין שתי מלחמות העולם, כאשר המבקרים השוו את מחזותיו עם אלה של פייר דה מאריבו ושל אלפרד דה מיסה.
שני מחזותיו הפופולריים ביותר בתקופה זו היו "ז'אן החולמני" (1929) ו-"דומינו" (1932).
הביקורת שלאחר מלחמת העולם השנייה לא היטיבה עמו ותיארה אותו כ"מומחה לאהבה".
אך למרות ביקורת זו הוא המשיך לכתוב מחזות ובהם: "מחלת האהבה" (1955) ו-"האידיוטית" (1960) - מחזה שעליו התבסס המחזה הבא "ירייה באפלה" (1961).
מרסל אשאר נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1959.
ארבעה ממחזותיו של מרסל אשאר הוצגו בתיאטראות של ברודוויי בעיר ניו יורק.
הצגת המחזה "דומינו" הופסקה אחרי שבע הופעות בלבד (1932), אך המחזה "לפני הבלונדינית שלי" שנכתב מחדש בשם "אני מכיר את אהובתי" זכה ב-247 הופעות בתיאטרון שוברט בניו יורק (1949–1950).
הצגת המחזה "פאטאט" הופסקה גם היא לאחר שבע הופעות (1958) אך המחזה "ירייה באפלה" הוצג בניו יורק 389 פעמים (1961 -1962).
מרסל אשאר מת בפריז ב-1974.
מַרסֶל אֵמֶה היה סופר ומחזאי צרפתי.
מרסל אמה נולד ב-1902 בעיר ז'ואני במחוז יון שבצפון חבל בורגון בצרפת.
הוא התייתם מאמו כשהיה בן שנתיים בלבד, וגדל בבית סבתו וסבו בכפר קטן במחוז ז'ורה שבחבל פראנש-קונטה.
ב-1910, לאחר שסבתו נפטרה, הוא הועבר להשגחת אחת מדודותיו בעיר דול, בירת מחוז ז'ורה, ושם למד בקולז', אך בילה את חופשותיו בכפר, שם שימש לפעמים כרועה.
אווירה כפרית זו, שהעניקה לו השראה, באה לידי ביטוי מאוחר יותר בכתביו.
הוא התכונן להתקבל לאקול פוליטקניק בפריז, אך ב-1919 לקה במחלת השפעת הספרדית.
אחרי שירותו הצבאי הגיע לפריז ב-1923 ושימש שם כפקיד בנק, כסוכן ביטוח וכעיתונאי - מקצועות שבהם לא הייתה לו כל הצלחה.
הצלחתו הראשונה הייתה הנובלה "ברולבואה", שפורסמה ב-1926. הרומן "שולחן הגוויות" זיכה אותו בפרס רנודו ב-1929, אך היצירה שהביאה לפרסומו הייתה "הסוסה הירוקה" (1933).
מכאן ואילך ראה בספרות את מקצועו.
ב-1935 החל לכתוב תסריטים לקולנוע, להתעניין בתיאטרון, ולפרסם ספרי ילדים, בית היתר את "סיפורי החתול הג'ינג'י" שהפך לתסכית רדיו בתוכנית "לאם ולילד" של רשות השידור.
ב-1939 שם ללעג ולקלס את המשטר הנאצי בגרמניה, אך בתקופת הכיבוש הנאצי של צרפת פרסם רומנים ונובלות באמצעות הוצאות ספרים שהוציאו לאור גם את כתביהם של מחברים פאשיסטיים ששיתפו פעולה עם הנאצים.
היות שהוא עצמו לא הראה כל סימני תמיכה במשטר הנאצי, שמו לא נכלל ברשימת משתפי הפעולה עם הנאצים שהופיעה לאחר מלחמת העולם השנייה, אך בכל זאת הוא הואשם באנטישמיות.
מעל הכול היה מוחזק כאשם כאשר ניסה להעביר עצומה לבקשת חנינה למשתף הפעולה הסופר והעיתונאי רובר בראזיאק.
פרנסואה מוריאק וסופרים אחרים חתמו על עצומה זו, אך גנרל דה גול דחה את בקשת החנינה, ובראזיאק הוצא להורג בירייה (ב-6 בפברואר 1945).
הגם שנפגע מאוד מפרשה זו, המשיך אמה לכתוב מספר רב של רומנים, נובלות ומחזות שזכו להצלחה רבה בציבור, ובהם "הדרך הארוכה" (1946), "אוראנוס" (1948) ו"קלראמבאר" (1949).
ב-1952 הוצג בפריז מחזהו "ראשו של הזולת" שבו הביע את התנגדותו לעונש המוות ולגלג על מערכת המשפט ועל התביעה הכללית של המדינה.
ב-1945 קיבל את פרס גונקור, אך ב-1950 הוא סירב להיות חבר האקדמיה הצרפתית.
אמה מת בפריז ב-1967 ונקבר בבית הקברות סן-ונסן ברובע מונמארטר שבעיר.
לזכרו הוצב ברובע מונמארטר פסל בדמותו של דוטיי, הגיבור הראשי של ספרו "חוצה הקירות".
הסוסה הירוקה: רומן; מצרפתית: זאב זמירי, תל אביב: מ' מזרחי ('מועדון הספר הטוב'), 1960.
אוראנוס; תרגם מצרפתית: בני ציפר, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תשמ"ט 1989.
משחקי תופסת; מצרפתית: יעקוב חסון; ערכה: צביה גרנות, תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ו 1996.
"על פני פאריז" - סיפור קצר, נכלל בספרים סיפורים צרפתים בני זמננו, תרגם: מ.
חצור, הוצאת צהר, 1957, ובמקראה בספרות מודרנית, תרגם: אהרן אמיר, זמורה ביתן מודן, 1979.
מרסל אפרוימסקי (Marsel Efroimski; נולדה ב-13 בפברואר 1995) היא שחמטאית ישראלית בדרגת אמן בינלאומי, וחברה בנבחרת הנשים של ישראל בשחמט.
בינואר 2024 זכתה באליפות ישראל לנשים.
באליפות העולם ואליפות אירופה לבנות בגילאים שונים זכתה אפרוימסקי חמש פעמים במדליות, מתוכן שלוש מדליות זהב.
הייתה פעמיים אלופת העולם לבנות: עד גיל 12, ועד גיל 14.
בשנת 2008 השתתפה אפרוימסקי לראשונה באולימפיאדה בנבחרת ישראל לנשים בגיל 13, והפכה בכך לצעירה אי-פעם בנבחרת ישראלית לבוגרים, גברים או נשים.
הנבחרת סיימה במקום התשיעי מתוך 114 נבחרות שהשתתפו.בשנת 2013 אפרוימסקי שיחקה בלוח הראשון של נבחרת הנשים של ישראל באליפות אירופה לאומות, שנערכה בוורשה.
אפרוימסקי הייתה שותפה לניצחון היסטורי של נבחרת ישראל על נבחרת רוסיה, כשסיימה בתיקו את משחקה עם ולנטינה גונינה, אלופת אירופה ב-2012.
אפרוימסקי משחקת בלוח הראשון בנבחרת הנשים של מועדון ראשון לציון (משנת 2013).
מאמנה של אפרוימסקי הוא אלוף ישראל לשעבר, רב-אמן אלון גרינפלד.
אפרוימסקי השלימה ב-2016 את שלושת הציונים הדרושים לדרגת אמן בינלאומי לגברים.
ביולי 2021 הגיעה ל-2400 נקודות במד כושר ובכך השלימה את הנדרש לקבלת הדרגה.
היא השחקנית הראשונה ילידת הארץ שהגיעה לדרגה זו.
במרץ 2024 השיגה ציון ראשון לדרגת רב-אמן לגברים בליגה לאומית לגברים.
באפריל 2021 נכנסה לראשונה לרשימת 100 המדורגות ראשונות בעולם.
בשיאה במרץ 2024 הייתה מדורגת במקום ה-18 בין הנשים בעולם.
נכון לספטמבר 2025, מדורגת במקום ה-64 בישראל לפי מד כושר.
אפרוימסקי היא ילידת הארץ, בת להורים יוצאי ברית המועצות.
את שירותה הצבאי עשתה אפרוימסקי בחיל המודיעין.
למדה באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בסטטיסטיקה.
בשנת 2017 זכתה במלגת מפעל הפיס לספורטאים מצטיינים.
2005 – זכתה באליפות הארץ לבנות עד גיל 10 לאחר שצברה 9 נקודות מ-9 אפשריות.
2006 – בגיל 11, סיימה במקום הרביעי באליפות הארץ לנשים.
2007 – זכתה במקום 3–4 באליפות אירופה עד גיל 12, לאחר שצברה 7 נקודות מ-9 אפשריות (התחרות התקיימה בסיבניק, קרואטיה).
2007 – זכתה באליפות העולם לבנות עד גיל 12, לאחר שצברה 9.5 מ-11 אפשריות (התחרות התקיימה בקמר, טורקיה).
2008 – זכתה באליפות ישראל לבנות עד גיל 15 עם תוצאה של 7 מ-7.
2009 – זכתה באליפות אירופה לבנות עד גיל 14 לאחר שצברה 8 נקודות מ-9 אפשריות (התחרות התקיימה בפרמו, איטליה).
2009 – זכתה באליפות העולם לבנות עד גיל 14, לאחר שצברה 9 נקודות מ-11 אפשריות (התחרות התקיימה באנטליה).
2011 – חילקה מקום 1–5 ולאחר שובר שוויון זכתה במדליית ארד באליפות אירופה לבנות עד גיל 16, לאחר שצברה 7 נקודות מ-9 אפשריות (התחרות התקיימה באלבנה, בולגריה).
2013 – זכתה במדליית זהב בתחרות מס' 1 להשגת ציון לתואר אמן בינלאומי במסגרת המכביה התשע-עשרה, לאחר שצברה 6.5 נקודות מ-9 אפשריות (התחרות התקיימה בירושלים).
2013 – חלקה את המקום הראשון, ולאחר שובר שוויון זכתה במדליית כסף באליפות אירופה לבנות עד גיל 18 (האליפות התקיימה במונטנגרו).
2014 – סיימה במקום השני בתחרות סגורה לציון IM באולומוץ', צ'כיה.
2018 – סיימה במקום השני (לאחר התרת שוויון נקודות) באליפות ישראל לנשים שנערכה במעלות-תרשיחא, לאחר שצברה 7 נקודות מ-9 אפשריות.
2021 – צברה 4 נקודות מ-8 משחקים בלוח הראשון של קבוצת המשנה של ראשון לציון בלאומית.
בין יריביה היו 6 רבי-אמנים.
השחקנית השנייה ששיחקה בלוח הראשון בלאומית אחרי סופיה פולגאר.
2021 – צברה 6 נקודות מ-9 משחקים בתחרות סגורה לציון לרב-אמן שנערכה בכפר סבא, חצי נקודה פחות מהנדרש לציון.