tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב זכתה במדליית זהב עם נבחרת הנשים בכדורסל, במדליית כסף בתחרות סיף אישית ובמדליית ארד במשחה 50 מטר בסגנון פרפר.
בשלוש תחרויות שחייה נוספות ל-100 מטר (בסגנונות גב, חזה וחופשי) דורגה במקום החמישי.
ב זכתה במדליות כסף עם נבחרות הנשים בסיף ובכדורסל.
בסיכום המשחקים צוינה בין חמש שחקניות הכדורסל המצטיינות באולימפיאדה זו.
ב זכתה במדליית כסף עם נבחרת הנשים בכדורסל.
ב זכתה במדליית ארד עם נבחרת הנשים בסיף והתחרתה עם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים.
טסה גרושה ואם לשלוש בנות.
בשנים 2003-1973 עבדה במחלקת הכספים של חברת בזק.
רחל יהודית ספיר וילצ'יק (1901–1950) הייתה רופאת נשים, מנהלת מחלקת יולדות בבית החולים על שם שוויצר (1934–1948).
ספיר-וילצ'יק נולדה למתילדה (לבית פוריעס) ולד"ר יוסף ספיר.
בשנת 1926 סיימה את לימודי הרפואה בבזל ועלתה לארץ ישראל.
הוריה עלו לארץ-ישראל בשנת 1925.
ספיר-וילצ'יק עבדה כרופאה בבית החולים הדסה, ומשם עברה לבית החולים הדסה בצפת.
בין השנים 1930–1932 השתלמה ספיר-וילצ'יק בגיניקולוגיה.
בין השנים 1934–1948 ניהלה ספיר-וילצ'יק את מחלקת היולדות בבית החולים ע"ש שוויצר בטבריה.
לאחר נישואיה לאנדרה וילצ'יק, נולד בנה הבכור דני, בשנת 1933, ובשנת 1936 נולדה בתה אילנה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, התגייס בעלה לצבא הבריטי והילדים עברו לקבוצת כנרת.
המשפחה שבה והתאחדה לאחר המלחמה.
לאחר כיבוש טבריה במלחמת העצמאות עברה המשפחה לקריית מוצקין.
אביה הד"ר יוסף ספיר, (1869–1935) יליד קישינוב, היה יושב ראש של האגודות הציוניות באודסה, סיים למודי רפואה במונפלייה.
ספיר השתתף בקונגרס הציוני הרביעי, בקונגרס הציוני החמישי, בקונגרס הציוני השישי ועד הקונגרס הציוני ה-12.
בשנת 1925 עלה ספיר לארץ ישראל וניהל את מחלקת היולדות בבית חולים ביקור חולים.
אחיה ברוך ספיר (1909–1976) היה אדריכל וחוקר ארץ ישראל.
על שמו רחוב ביפו "רח' האדריכל ברוך ספיר".
בנה הפרופ' דני גור, היה כירורג לב, ובתה היא הפסלת אילנה גור.
רחל וישניצר-ברנשטיין (14 באפריל 1885 – 20 בנובמבר 1989) הייתה אדריכלית והיסטוריונית של אמנות יהודית.
במהלך חייה פרסמה ארבעה ספרים, כתבה עשרות מאמרים והייתה עורכת האמנות של כתבי העת "רימון" ו"מילגרוים".
רחל וישניצר נולדה לולדמיר וסופי ברנשטיין במינסק, רוסיה.
אביה היה סוכן ביטוח, והיה לה אח קטן אחד.
משפחתה הייתה שומרת מסורת וחגגה חגים יהודיים.
כמה שנים מאוחר יותר עברו לוורשה, שם סיימה תיכון ב-1902.
לאחר שסיימה תיכון, למדה אמנות באוניברסיטת היידלברג בשנים 1902–1903 ובאקדמיה המלכותית לאומנויות בבריסל בין השנים 1903–1905. משם עברה ללמוד בבית הספר המיוחד לאדריכלות בפריז וקיבלה תעודת אדריכל בשנת 1907, ובכך הייתה אחת הנשים הראשונות באירופה שקיבלו תעודה זו.
היא המשיכה ללמוד אמנות באוניברסיטת מינכן בשנים 1910-1911.
בשנת 1912 רחל נישאה למארק וישניצר, היסטוריון שהתמחה בהיסטוריה רוסית ויהודית בסנקט פטרבורג, רוסיה.
נולד להם ילד אחד, לאונרד, ב-1924.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, מארק שירת בצבא אוסטריה ורחל גרה בתחילה בווינה ולאחר מכן בברלין.
ב-1920 הם עברו ללונדון ורחל עבדה במוזיאון הבריטי על כתבי יד בעברית.
בנוסף, עבדה גם בספרייה הבודליאנית באוקספורד.
בשנת 1921 בני הזוג וישניצר עברו לברלין וייסדו יחד עם חברים את כתבי העת 'רימון' ו'מילגרוים'.
בזמן שהותה בברלין, וישניצר הייתה גם עורכת האמנות והאדריכלות של האנציקלופדיה יודאיקה, אנציקלופדיה העוסקת ביהדות ותכנים יהודים בין 1928 ל-1934. בנוסף, היא עבדה במוזיאון היהודי בברלין עד שנת 1938. בשנת 1935 פרסמה את ספרה הראשון, Symbole und Gestalten der Jüdischen Kunst (צורות וסמלים של אמנות יהודית).
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, משפחת וישניצר עברה לפריז לזמן קצר ולאחר מכן לניו יורק בשנת 1940. רחל המשיכה ללמוד באוניברסיטת ניו יורק, וסיימה את התואר השני שלה, שעסק באדריכלות של בתי כנסת, בשנת 1944.
בשנת 1956, שנה לאחר פטירתו של בן זוגה, וישניצר ייסדה את מחלקת האמנות במכללת שטרן לנשים (אנ'), והמשיכה ללמד עד פרישתה בשנת 1968. באותה שנה, קיבלה תואר דוקטור של כבוד מישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטה יהודית בניו יורק.
בשנת 1979 השנתון Journal of Jewish Art הקדיש לה גיליון לרגל יום הולדה ה-95.
Scholem (גרמנית) (צורות וסמלים של אמנות יהודית)
רחל יהודה (Rachel Yehuda, נולדה ב-1 באוגוסט 1959) היא פסיכולוגית יהודיה אמריקאית, חוקרת בתחום הפסיכיאטריה ומדעי המוח, מנהלת המחלקה לחקר מצבי הפרעת דחק פוסט-טראומטית בבית הספר לרפואה של "מאונט סיני" בניו יורק.
יהודה נולדה בישראל למשפחה דתית אורתודוקסית שהיגרה לארצות הברית בעת שהייתה תינוקת.
בסוף שנות ה-70 חזרה לישראל ללימודים לתקופה של שנה.
ליהודה משפחה בישראל, אליה היא נוהגת להגיע לביקורים בקביעות.
יהודה סיימה לימודי מוסמכת בפסיכוביולוגיה ודוקטורט בפסיכולוגיה ונוירוכימיה באוניברסיטת מסצ'וסטס, והשתלמה במסגרת פוסט-דוקטורט במחלקה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ייל.
יהודה היא חוקרת מובילה בתחום תופעות הפוסט-טראומה.
היא עוסקת בחקירת גורמי הסיכון והחוסן הנפשי המעורבים, בזיהוי התכונות הפסיכולוגיות והביולוגיות היכולות לנבא את סיכויי הצלחת הטיפול בפוסט-טראומה, המאפיינים הגנטיים והאפי-גנטיים של פוסט-טראומה והעברה בין-דורית של טראומה.
מחקריה בתחום הביאו למהפכה בהבנת התופעה ובאופני הטיפול בה, וכהכרה בכך היא הוזמנה ב-2004 לשמש כמרצה וחוקרת אורחת במכון לפסיכיאטריה ע"ש מקס פלנק במינכן, גרמניה.
תחילת דרכה של יהודה בתחום מחקר הטראומה עסקה ביוצאי מלחמת וייטנאם, בתקופה בה הם לא הוכרו כסובלים מהלם קרב.
בעקבות כך היא החלה להתעניין גם בקבוצות אחרות.
בקליבלנד, שם גרה בילדותה, היה ריכוז גדול יחסית של ניצולי השואה, וכך הגיעה לחקירת השאלה האם ניתן למצוא מכנה משותף בין נפגעי הטראומות השונות.
יהודה החלה לחקור עוד בשנות ה-90 את הגנטיקה של ניצולי שואה, ובמחקרה שהתפרסם בספטמבר 2016 - "מחקר גן טראומת השואה" - היא מראה כי שינויים גנטיים שנבעו מהטראומה שעברו ניצולי השואה יכולים לעבור לצאצאיהם באמצעות "הורשה אפיגנטית" - הורשה שלא באמצעות הגנים המוכלים ב-DNA.
רחל הלר (נולדה ב-7 בספטמבר 1929) היא אמנית ישראלית.
בעברה פיתחה שיטה להוראת ציור.
רחל הלר נולדה בשם מרצ'לה אסקולי (Marcella Ascoli) בליבורנו, איטליה,
משפחת אביה קרויה על שם העיר אסקולי באיטליה (אסקולי פיצ'נו), משפחה עתיקת יומין ונצר למשפחת ר' עובדיה מברטנורא.
גדלה בתל אביב ורמת גן ולמדה בתיכון אוהל שם ברמת גן.
במלחמת העצמאות לחמה בחטיבת הנגב של הפלמ"ח כמפקדת פלוגת בנות בגדוד שבע.
לאחר המלחמה הייתה ממייסדי קיבוץ תל רֵעִים בנגב (כיום רֵעִים) וחברת הקיבוץ כשנתיים (1950-1949).
לאחר עזיבתה את הקיבוץ למדה תקופה קצרה בבצלאל אצל מרדכי ארדון.
בוגרת החוגים להיסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית (1955-1952).
בתום לימודיה ניהלה שנה את בית צבי שהיה באותם הימים בית תרבות ע"ש צבי קליר.
בוגרת ציור במכון אבני לאמנות בתל אביב (1959-1956) אצל סטימצקי ושטרייכמן.
בשנים 1962–1964 למדה שנתיים במחלקה לאמנות וארכיטקטורה ב-Central School of Art and Design , לונדון.
שבה לירושלים ב-1963, בה בנוסף על הציור יצרה קירות אמנותיים לבתי ספר בכפר סבא, ירושלים, אופקים, בתים פרטיים ומשרדים בתל אביב; ועבודות אמייל וזכוכית מוזמנות.
הבולט שבציורי הקיר ניצב עד היום (2024) בבית מאירסדורף, האוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז 1961 הציגה הלר למעלה ממאה תערוכות יחיד ומאז 1959 הציגה כמאה תערוכות קבוצתיות, בעיקר בישראל, גרמניה, איטליה וארצות הברית.
הציגה בטכניקות אמנות שונות: ציור, רישום, קולאז',
השתתפה מספר פעמים בתערוכות קבוצתיות במסגרת הביאנלה של ונציה.
בשנות השבעים הייתה פעילה בבית האמנים בירושלים בוועדות שונות ובעזרה לאמנים שעלו מרוסיה בהתאקלמות בישראל והציגה במקום.
הייתה ממקימי סדנת ההדפס הירושלמית וישבה בחבר הנאמנים שלה.
ב-1998 נבחרה על ידי ד"ר פליסיטס היימן, האוצרת הראשית של המוזיאון היהודי בווינה , להציג תערוכת יחיד לרגל חמישים שנה למדינת ישראל.
בשנות השמונים למדה הלר בניו יורק אצל הפסיכיאטר ד"ר מונטגיו אולמן את שיטתו על פסיכולוגיית היצירתיות של החלומות
ולמדה פסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1983 פיתחה שיטה להוראת אמנות דרך היצירתיות של החלומות.
ב-1986 יצרה סרט תיעודי בשם "חלומות יצירתיים" על הסדנאות שהעבירה בשיטה זו.
הסרט שווק על ידי חברת ההפצה האמריקאית "איקרוס" באוניברסיטאות ובבתי הספר לאמנות בארצות הברית.
במשך שנים רבות העבירה סדנאות בשיטה זו, בישראל ומחוצה לה, בעיקר בארצות הברית, על בסיס הסדנאות הוצגו תערוכות של תלמידיה.
בשנים 1980–1983 פתחה בשותפות עם אחותה את גלריית אסקולי בתל אביב.
אסקולי שילבה בית קפה, חנות למימכר עתיקות והרבתה להציג צילום.
ב-1993 הקימה את גלריית מני H בנווה צדק, תל אביב
עם בעלה שניהל את הגלריה.
בתחילה הגלריה שכנה בבית עגנון ואחר-כך עברה למשכנה החדש
ושם פעלה במשך כחמש עשרה שנה.
הוצגו בה תערוכות יחיד ותערוכות נושא קבוצתיות כמו "מציאות ביתית מדומה",
"מחווה לריבוע", ו"עקידת יצחק - תערוכה המוקדשת ליצחק רבין ז"ל".
מ-2006 הקימה וניהלה עם בעלה מרכז לאמנות ישראל במינכן, גרמניה.
המרכז הציג רק אמנים ישראלים.
ב-2010 המרכז העתיק את פעילותו לישראל וקיים במשך מספר שנים שלושה אירועים גדולים בשנה.
הלר הייתה נשואה לעמנואל (מני) הלר מ-1956, פרופסור אמריטוס בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולהם שני ילדים, נעם דוד ז"ל ונטע.
1973 - מדליית זהב מהעיר מילאנו שבאיטליה, עבור תערוכת יחיד "נופים ישראלים" בגלריה קורטינה.
המדליה מוענקת פעם בשנה לאירוע האמנותי החשוב ביותר במילאנו.
1979 - artist in residence מטעם מחלקת האמנות של אוניברסיטת ממפיס, טנסי, ארצות הברית.
1982-1980 - התארחה בקריית האמנים (הסיטה) בפריז – שנה מטעם מדינת ישראל ושנה מטעם ממשלת צרפת.
2004 - מלגת שהות מטעם עיריית זלצבורג, אוסטריה לשהייה בת חודש בסטודיו של בית האמנים של העיר.
2012 – מלגת שהייה בוילה ולדברטה במינכן למשך שלושה חודשים ותערוכה בגלריה העירונית של מינכן בניהול אינגו גלס.
סדרת ציורים וליתוגרפיות שנעשתה בתקופה שלפני ואחרי מלחמת יום הכיפורים ובה באה לידי ביטוי הזעזוע שחשה האמנית ממוראות המלחמה.
הסדרה מציגה סצנות של גופות הצפים במורד הנהר, גופות מבותרים עפים באוויר וחלקי גוף פזורים בשדה הקרב.
ברקע הסצנות ניתן להבחין בפיצוצים ויריות רובים והם נצבעים בגווני שחור עמוקים ומלנכוליים.
הסדרה מציגה פרקטיקה של גירוש שדים שבה הכוח האזוטרי של כתב דימוי-מראה מזכיר מסר נבואי של ייאוש, חורבן ומלחמה, השואב ממקורות היהדות, התנ"ך והנביאים.
עבודות אלה נוצרו לאחר מלחמת יום הכיפורים (1973) והוצגו לראשונה ב-1979.
סדרה זו כוללת ציורי אקריליק על בד גדולים מאוד ורישומים קטנים יותר של נייר שחור לבן.
היא בוצעה במהלך שהותה של האמנית בניו יורק.
הכרך הומה האדם של ניו יורק הניע את הלר להציג את יחסי האדם עם רעיו, כמו גם את יחסיו עם הטבע.
העבודות הן פיגורטיביות ומתארות את יחסי הכוח בקבוצה בין היחיד לרבים.
מראה הפארק המייצג את הטבע, מעביר את התחושה שהאדם הוא חלק מכלל גדול יותר.
זוהי סדרת ציורים בצבעי שמן ואקריליק על בד ונייר.
הוורדים מצוירים הפוכים או קמלים, כמה מהם שחורים, חלקם לבנים ונדמה כאילו איבדו את צורתם המקורית.
הורד מופיע בציורים כסמל ליופי וטוהר שנאבק על קיומו, כמטפורה של הקשר בין החיים לטבע הדומם, שהוא המעבר בין מצבו החי הטבעי, למצב של קיום פנימי נצחי.
Within and Without (פנים ואחור (מתוך חזון יחזקאל); 1993-1989)
ציורים אלה הם ראשיתו של ביטוי אמנותי חדש בעבודותיה של רחל הלר; בסדרה האבסטרקטי מתערבב עם הפיגורטיבי.
ציורים פיגורטיביים של קדושים, נחשים ועין הרע; מהווים ציור אחד עם קווים גאומטריים, אנכיים, שחורים על בדים גדולים; המהווים מעין גבולות למודעות והם גם דמויי סורגים לציורים הפיגורטיבים מאחוריהם הנאבקים להשתחרר לחופש.
הקדוש היושב ומחזיק בפרח עדיין לא הגיע לחיי נצח, הוא נאבק לשחרור.
סדרה זו של ציורי אקריליק על נייר נעשתה בתקופה של ארבעים ושלושה ימים במהלך מלחמת המפרץ הראשונה כשהאמנית הייתה סגורה בחדר אטום, חובשת מסכת גז, בעוד טילים עיראקיים, שסברו כי נשאו נשק כימי, נפלו על ישראל.
מדי יום צפתה האמנית בחדשות CNN.
הצילומים של הקורמורנים הנחנקים וטובעים במימי המפרץ הפרסי מזוהמי הנפט השאירו את חותמם על נפשה.
סצנות אלה נהפכו בעבודתה למטפורה לכל החפים מפשע בכל המלחמות ולטרגדיות של חפי הפשע מידיהם של כוחות אנושיים זדוניים.
סדרה המורכבת מעבודה גדולה אחת על בד (6 מטר * 3 מטר) ומעשר עבודות קטנות יותר על נייר, כולן בשחור ולבן.
הן מתארות נפילת לבנים ואבנים, תוך כדי תנועות סוערות, מאבק ואימה.
העבודות הוצגו בתערוכת יחיד ב-11 בספטמבר בווינה.
הלר החלה ליצור סדרה זו של ציורי שחור ולבן על בד ונייר כשישה חודשים לפני פיגועי 11 בספטמבר.
סדרה זו של עבודות, של ציורי אקריליק ושמן, על בדים וניירות קטנים וגדולים, היא המשך, אם כי לא כרונולוגי, של הסדרה הקודמת, Within and Without (פנים ואחור).
רשת הסורגים עודנה שם, אולם ניתן להבחין בהם בבקיעים גדולים.
המתח בין העולמות השונים עדיין קיים, אבל הסורגים ביניהם מתחילים להיבקע.
המאבק לחופש ממשיך ומצליח, האחור תופס מקום של ה"פנים".
סדרה זו של ציורי שמן ואקריליק על בד ונייר, נעשתה בעקבות מלחמת המפרץ 1991, שהקונספט שלה הוא המומנטום בעקבות המלחמה.
הנסיבות וחוסר התכלית של מלחמה זו הותירו אצל האמנית תחושה שהמלאכים שתפקידם לשמור עלינו נטשו אותנו, נופלים נפילה חופשית ממקום מושבם.
בסדרת עבודות זו האמנית בחרה להשתמש בלוחות אל-חלד, שמשקפים סביבה דינמית, היוצרת מצבים שונים, הנתונים לבחירת המתבונן.
בסדרה באה לידי ביטוי התפישה האמנותית של הלר, העוסקת בבחינת מצבים מסובכים ושונים, על מנת להמריץ את היחיד והחברה להתבוננות עצמית ובחינה פנימית.
ציורים אלה הם מטפורה למבט האישי והקולקטיבי, כמראה לחיפוש המפגש עם האחר ה"דמיוני" שיוצר גישה שונה לעצמי האמיתי.
אף על פי שהנושא של הסיפור התנ"כי הזה העסיק את האמנית לכל אורך חייה, רחל הלר החלה לעסוק ביצירה החזותית שלו רק בשנות התשעים.
עבורה מושג ההקרבה באופן כללי אינו הירואי אלא משחק כוח בין אלוהים לאדם, בה האל מציב בפני האדם דרישה מוחלטת לצייתנות עיוורת.
האמנית מתארת התנגשות זו במבנה דמוי מזבח, תוך שימוש בצבעי כחול ואדום; הכחול מייצג את ההתגלות הרוחנית הדורשת הקרבה, האדום מייצג את דם החיים.
המזבח מייצג אתר מסורתי קדום בו אנשים רוצים לפייס את האל באמצעות קורבנות אדם.
במקרה של יצחק, ההקרבה אינה ממומשת בסופו של דבר, אולם הדרישה לה קיימת.
זוהי סדרה גדולה של ציורים על בד ונייר וגם הדפסים דיגיטליים.
חלק מהעבודות צבעוניות וחלקן בשחור לבן; הנושא הוא טבע, מרחבים גדולים, יערות מסתוריים, גבעות ואדמה חרושה.
חלוקת התמונה לקווים אופקיים ורוחבים שבתמונות הקודמות מפנה מקום לקווים יותר דינמיים, סוערים, אך מוקפאים.
המתבונן בתמונות חש כאילו הוא עובר במהירות של רכבת בטבע.
אך מה שהאמנית רוצה להביע היא ההכרה הפילוסופית של מעבר האדם מלידה למוות.
האדם ולא הטבע הוא בטרנזיט; המעבר הוא מאבק החיים, אך יחד עם כך התמונות השקטות והרגועות הם סימן לקבלת הגורל.
התמונות השלוות והאור פנימי המבצבץ מחשכת היער הן סימן לקבלת הגורל.
לאמנית ישנה זיקה לים, מכיוון שרוב חייה התגוררה בסמוך לחוף ים.
רק ב-2005 התחילה את סדרת תערוכות הים שנמשכות עד היום בתערוכה בשם waves.
אלמנט המים היה אלמנט יסוד שני אחרי עבודות הטבע שלה שעסקו בעיקר באדמה ובצומח.
האדמה היוותה עבורה את המצב המוצק והמים את המצב הנוזלי.
האדם נע מעל פני האדמה אבל המים בים הם הנעים כל הזמן ללא הפסקה כסימן לנצח (פרפטואום מובילה).
האמנית שהתה שעות רבות בהתבוננות בתנועה המתמדת של הגלים והים, בצורתו המיוחדת של כל גל והאנרגיה שלו מתחילתו ועד סופו.
רוח העבודות הושפעה מיצירתו של הסופר האיטלקי איטלו קאלווינו "מר פלומר".
ההתעניינות של האמנית באמנות פרקטלית החלה בשנות השבעים של המאה העשרים.
היא עסקה בה מדי פעם במשך השנים, אך משנות האלפיים פיתחה אותה וקיימה כמה תערוכות בנושא.
תערוכות אלו עסקו בחזרה הפרקטלית ובדמיון של חלקיהם של הגל, נופים וחופים, עצים וענפים.
הצורה החוזרת בטבע היא דוגמה לצורות הקטנות, שהן מיניאטורה של הצורה הגדולה.
תערוכה גדולה בנושא הציגה במינכן בשם "Fractus" ב-2012.
האמנית ממשיכה להציג עבודות בנושא זה.
1965 - ארבעה לוחות זכוכית (כל אחד מהם בן 2.7*1.4 מטרים) עבור הלובי של קווי מ.ס., נילי וצים.
1968 - קיר מקרמיקה (20*3 מטרים), בית ספר סולד בירושלים.
1969 - ציור קיר מזכוכית (5*4 מטרים), בית ספר תיכון בכפר סבא.
1970 - ציור קיר מזכוכית (5*3 מטרים), בית ספר יסודי בירושלים.
1980 - ציור קיר אמייל (6.50*3.20 מטר) בית מאירסדורף, מרכז הכנסים ובית ההארחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אוסף משפחת מאירסדורף מאנטוורפן, בלגיה
אוסף משפחת לב (Loeb), ברן, שווייץ
אוסף מונה קרדן מניו יורק
רחל הדס (1930–2019) הייתה זמרת סופרן ישראלית.
הדס נולדה בסלוניקי שביוון בשנת 1930. בגיל 8 חודשים עלתה לישראל עם משפחתה.
בנעוריה למדה מוזיקה במסגרות שונות ובהמשך גם במדרשה למוזיקה בתל אביב (לימים לימדה מוזיקה בבית הספר הריאלי בחיפה).
בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 הופיעה במועדונים שונים בחיפה ובשנת 1954 נסעה לראשונה לארצות הברית כדי ללמוד ריקוד מודרני (אצל מרתה גרהם) ולהופיע שם במועדונים מקומיים ("צברה" למשל) בשירים בעברית ובלאדינו כשהיא מקוטלגת כזמרת עם.
אגב, לאורך השנים חקרה מוזיקה עממית והתמקצעה בה.
היא שרה ב-16 שפות שונות.
בארצות הברית הופיעה בין השאר באולם ה"קרנגי הול" היוקרתי ובאולם ה-"Gate Of The Horn" בשיקגו.
תיאודור ביקל סייע לה באותה תקופה.
באמצע שנות ה-50, במהלך שהותה בניו יורק, הופיעה עם שייקה אופיר ואמיתי נאמן (אותו הכירה במדרשה הממלכתית למחנכים ולמוזיקה בתל אביב, בהמשך היה בעלה הראשון) במסגרת להקת "אורנים", שלימים, עם פרישתה של הדס בשנת 1957, הפכה ללהקת "אורנים צבר" עם הסולנית גאולה גיל, דובי זלצר ומיכה כגן.
בשנת 1959 הקימה יחד עם המוזיקאי גיל אלדמע והרקדנים אברהם אלבר וחווה כוכב את להקת "הדר" שהופיעה בהוליווד.
הלהקה פעלה עד אמצע שנות ה-60 ובוימה על ידי השחקן והבמאי ההוליוודי ריצ'רד אנגרולה, שנעשה גם בן זוגה של הדס.
לאורך סוף שנות ה-50 וה-60 היא הקליטה מספר תקליטים בעברית ובלדינו שהתפרסמו בארץ ובקרב הקהילות היהודיות באמריקה ובפריז, שם הופיעה ושהתה תקופה מסוימת.
באמצע שנות ה-80 הקימה הדס את מיזם "צליל עם" עם קרן התרבות אמריקה-ישראל על מנת להביא מוזיקה לעיירות פיתוח.
בשנות השמונים הקימה את מחלקת "הנוי והנצח" ב"גשר מפעלים חינוכיים", במסגרתה נפגשו אמנים ורבנים ישראלים.
כמו כן, הקימה תחנת רדיו של "קול ישראל" בקריית ארבע ו-13 מרכזים למוזיקה בדרום הר חברון.
בשנותיה האחרונות חזרה בתשובה והתגוררה בקריית ארבע.
רחל הירש (5 בספטמבר 1870 – 6 באוקטובר 1953) הייתה רופאה גרמנייה ופרופסורית בבית הספר לרפואה בשאריטה בברלין.
ב-1913, הפכה לאישה הראשונה בממלכת פרוסיה שמונתה לפרופסור ברפואה.
הירש נולדה בפרנקפורט, כאחת מאחד עשר הילדים של מנדל הירש, שהיה מנהל בית הספר לבנות בקהילה היהודית הדתית בפרנקפורט.
אביו של מנדל היה הרב רש"ר הירש.
מ-1885 עד 1889, רחל הירש למדה לתואר בחינוך בויסבאדן ועבדה עד 1898 כמורה.
הרייך הגרמני לא אישר לנשים ללמוד רפואה והיא נאלצה ללמוד בציריך בשווייץ.
ב-1899 המשיכה את לימודיה בלייפציג בגרמניה ובשטרסבורג בצרפת.
היא סיימה את לימודיה ב-1904.
הירש הייתה המדענית הראשונה שגילתה נוכחות חלקיקי עמילן בדם ובשתן כשב-1906 מצאה שתאים קטנים אלו, פחות מ-0.2 מילימטרים, יכלו לחדור את הכליות ונפלטים מהגוף בשתן.
היא הושפלה בפגישה עם ראשי שאריטה ומחקרה נדחה כי הרופאים חשבו שהם מכירים את התחום טוב ממנה והיא לא הצליחה לשכנעם.
למרות זאת, ב-1957, לאחר פטירתה, ג' פולקהיימר (G.
Volkheimer), עוזר בשאריטה, מצא את המחקר שלה ופרסם אותו בשם "אפקט הירש" (Hirsch Effekt).
היא נקראה לעבודה כמתמחה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ברלין בשאריטה.
שאריטה היה צבאי באופיו, והיא הייתה האישה השנייה בלבד שהתקבלה לעבודה בו.
הירש עבדה כעוזרת לפרופ' פרידריך קראוס.
היא עבדה עם המנתח ארנסט פון ברגמן והאנטומאי וילהלם פון ולדהייר-הרץ.
ב-1908 מונתה למנהלת המרפאה המשולבת בשאריטה, אך לא קיבלה שכר תמורת עבודתה.
לאחר שהוחלפה, עזבה את שאריטה והחלה ברפואה פנימית פרטית בברלין.
במרפאתה היו ציוד מתקדם לצילום רנטגן ומטופלים עשירים, שאפשרו לה לחיות חיי נוחות.
ב-1913 הייתה האישה הראשונה בגרמניה שקיבלה תואר פרופסור.
ב-1914 פרסמה מאמר שכותרתו "תאונות ורפואה פנימית".
בהיותה אישה יהודייה, נמנעה מרחל הירש האפשרות לעסוק בהוראה כמרצה.
היא חיברה מסה בשם "התרבות הפיזית של נשים".
בחיבור מנתה את השיפוט המוקדם נגד פעילות פיזית של נשים והעדיפה לבוש נוח.
היא ניסתה לגייס תשומת לב לבריאות הציבור בקרב נשים על ידי העלאת המודעות להיגיינה, לתזונה ולכושר גופני.
בחיבור שהתפרסם בכתב העת "Munich Medical Weekly" קראה לחבריה הגינקולוגים לא להסתכל על נשים רק מנקודת מבטם כגינקולוגים.
היא טענה שהנחיתות כביכול של נשים לעומת גברים בעקבות מוחן הקל יותר אינה נכונה.
על פי השקפת עולמה, חולשתן הפיזית והפסיכולוגית של הנשים לעומת הגברים נבעה מחינוך הורי שגוי.
כשהחלה רדיפת היהודים בידי הנאצים (בין השאר בעקבות חוקי נירנברג והחוק לשיקום שירות המדינה המקצועי), איבדה הירש את מעמדה עד שהרישיון שלה לעסוק ברפואה בוטל ב-1938. כשהבינה שהיא שעומדת להיעצר, ברחה בגיל 68 לאנגליה, שם לא יכלה לעסוק ברפואה ועבדה כספרנית ולבורנטית.
במהלך המלחמה התגוררה ביורקשייר, וחזרה ללונדון אחרי המלחמה.
המלחמה השפיעה עליה נפשית והיא סבלה מדיכאון, הזיות ותסביך רדיפה.
כתוצאה מכך נשלחה לבית חולים פסיכיאטרי, שבו נפטרה ב-6 באוקטובר 1953. היא נקברה בבית קברות יהודי בלונדון.
ביהדות גרמניה של זמנה, הפכה הירש לסמל נערץ של מעמד האישה והמאבק לשיפורו.
לעומת זאת, בקרב האורתודוקסיה הגרמנית, נחשבה הירש לסמל שלילי, בשל העובדה שעזבה את העולם האורתודוקסי.
במובן זה, נחשבה הירש לדוגמה לסכנה הקיימת לעולם המסורתי מעליית מעמד האישה ביהדות ובכלל.
לדעת מתיאס מורגנשטרן, המקרה של הירש עמד ברקע פירושו המהפכני של הרב רפאל ברויאר (בן דודה) לשיר השירים, שראה את המגילה כאזהרה לנשים לשמור על צניעותן.
עזבונה מוחזק בידי ג' פולקהיימר.
ספרי רפואה פנימית רבים שכתבה המתייחסים ל"אפקט הירש" ולמדינת ישראל העניקו לה מקום של כבוד בגלריה למדענים יהודים מפורסמים בירושלים.
ב-1995 הוצב פסל ברונזה בדמותה באולם ההרצאות הישן בשאריטה.
ב-2013, גרמניה הנפיקה בול דואר בדמותה לציון יובל המאה למינויה של רחל הירש לפרופסורית לרפואה הראשונה בממלכת פרוסיה.
קטע רחוב בברלין האופטבנהוף, תחנת הרכבת המרכזית של ברלין, נושא את שמה כהכרה בהשפעתה על החברה.
רחל הירש (נולדה בשם שרלוטה הירש, 26 ביולי 1937) ברלין גרמניה, היא צלמת ישראלית.
הירש נולדה בברלין לאם מלומדת (מוזיקה ופילוסופיה) ולאב גינקולוג.
אביה עבד בפיירבורג כגינקולוג, אולם בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, פוטר מעבודתו עקב יהדותו.
משפחתה נאלצה לעבור לברלין בה עבד האב בבית חולים יהודי.
לאחר ליל הבדולח, נמלטה משפחתה לבוליביה.
בלה פאס שמה הפרטי של הירש היה קרלוטה.
בשנת 1949, עלתה משפחתה לישראל והתגוררה בתל אביב.
הירש התבקשה על ידי אביה לבחור לעצמה שם עברי, והיא בחרה את השם רחל, אביה נהג לכנות אותה רחליטה.
הירש למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית ועבדה במקצועה, אולם לאחר מספר שנים החליטה להסב מקצוע.
בין השנים 1968–1971 למדה צילום בבית ספר בקלן, וכששבה לישראל עבדה כצלמת עצמאית עבור עיתון הארץ במשך 26 שנה, שם ליוותה באופן קבוע את העיתונאית תמר מרוז ועבור תיאטרון הבימה במשך שש שנים.
במהלך הקריירה שלה, השתתפה הירש בתערוכות רבות.
רחל ירון (נולדה ב-19 בדצמבר 1994) היא מוזיקאית, זמרת-יוצרת ישראלית.
מאז תחילת דרכה בשנת 2014 הוציאה אלבומים ומיני-אלבומים וזכתה להשמעות בתחנות רדיו מרכזיות.
יצירתה משלבת רוק ואינדי ועוסקת בנושאים אישיים.
ירון נולדה בקריית אונו, כבתם של אורי ורונית ירון.
אביה, שהיה תת-אלוף בצה"ל, נפטר מסרטן כשהייתה בת 5, דבר שהשפיע לעתיד רבות על יצירתה המוזיקלית.
ירון למדה באולפנית ישורון בפתח תקווה, ובשנת 2012 יצאה בשאלה.
שירתה בצה"ל כמדריכת נוער בחיל החינוך.
בשנת 2014 הוציאה מיני-אלבום (EP) בשם "ימים של חוסר", בהפקת רועי אביטל ותום אלבז, הכולל חמישה שירים שכתבה והלחינה.
בעקבות צאתו החלה להופיע ברחבי הארץ.
בשנת 2016 יצא אלבום הבכורה שלה הנושא את שמה, בהפקת המוזיקאי עמית ארז.
ירון כתבה והלחינה את כל השירים באלבום, למעט "אני מתגעגע שוב" שהלחינה למילותיו של יהודה עמיחי.
מהאלבום יצאו כסינגלים השירים "הזדמנות אחרונה", "עיניים" ו"בכל הלילה".
בהופעת ההשקה לאלבום בתיאטרון תמונע אירחה ירון את עמית ארז ואיה זהבי פייגלין.
באותה שנה הופיעה לראשונה בפסטיבל אינדינגב.
בשנת 2017 הוציאה מיני אלבום נוסף בשם "עשרים מילים" הכולל ארבעה שירים.
בעקבות צאתו הוזמנה להתארח בהופעה של יהוא ירון במועדון הבארבי.
בשנת 2018, במהלך העבודה על אלבומה השני, עלתה ירון בהופעה משותפת עם המוזיקאית אביגיל קובארי בבמה המרכזית של פסטיבל אינדינגב.
בשנת 2019 יצא האלבום השני שלה, "פעם ביום", שאותו הפיק המוזיקאי אור בהיר.
ירון כתבה והלחינה את כל שירי האלבום, פרט לשיר "ממנו וממך" שאת מילותיו כתבה מאיה אברמובסקי.
שיר הנושא של האלבום יצא כסינגל ונכנס לרשימות ההשמעה של כאן 88 וגלגלצ.
את השיר כתבה ירון על אביה, והקליפ הרשמי שלו מלווה בסרטוני ילדות מקוריים של המשפחה.
השיר "לרוץ מהר" יצא כסינגל השני מהאלבום במרץ 2019, והושמע גם הוא בכאן 88 ובגלגלצ.
כשנה לאחר מכן, במרץ 2020, ירון התארחה עם להקתה בג'אם 88 של תחנת הרדיו כאן 88 בהגשתו של השדרן יואב יפת, ירון ולהקתה ביצעו את שירי האלבום.
בשנת 2020, שולב השיר "פעם ביום" בפסקול העונה השנייה של הסדרה "תאג"ד", לצד השיר "תשליך" מאותו אלבום.
בשנת 2020, ירון הקליטה ביצוע לשיר "בואי אמא" במיוחד בשביל הפרויקט "זיכרון אחר" של רדיו הקצה כשכל הכנסות האלבום מוקדשות לנט"ל - עמותה לנפגעי טראומה על רקע לאומי.
את הביצוע ירון הקליטה בביתה כשהיא מנגנת על כל הכלים.
כך כתבה ירון על הבחירה בשיר: "השיר הזה נוגע בי בכל הנקודות הרגישות.
השיר הזה הוא על התמימות שיש אצל כולנו.
בסופו של דבר אנחנו רוצים לחזור לחיבוק של אמא, גם החיילים החזקים ביותר.
בתחילת שנת 2025, השיר נבחר ללוות את הפרומו לסרט הדוקומנטרי של כאן 11 על התצפיתניות מאירועי השבעה באוקטובר.
בנוסף, השיר שולב בפסקול של "אבודים" של צופית גרנט (עונה 18, פרק 6), ברשת 13, ושולב בסרט התיעודי "שר פיטנס-בין חיים ומוות" בתוכנית חשיפה של חיים אתגר בקשת 12.
בשנת 2021, הוציאה את הסינגל "מאחורינו" שהפיק המוזיקאי מיכאל הרשליקביץ.
השיר שנכנס לרשימות ההשמעה של כאן גימל וכאן 88. באותה שנה הופיעה עם להקתה במועדון האוזן בר שבתל אביב כדי לחגוג את יציאתו.
בשנת 2022 ירון השתתפה באלבום הקונספט של היוצר והמוזיקאי נדב דלומי בשם "כל הגיבורים עזבו".
האלבום מכיל 17 רצועות (שירים, מונולוגים, דיאלוגים) ומחולק לארבעה חלקים.
ירון, ביצעה 4 שירים לדמות בשם "סופיה" ומייצגת את הדור הוותיק ההולך ונעלם.
פרט לירון, משתתפים כמבצעים: רבקה מיכאלי, שי אביבי, אסי לוי, דני שפירא, קארין צרפתי, רונן הירשלר וליאת ציון.
ירון הופיעה עם הפרויקט במקומות שונים בארץ - באר שבע ומרכז ענב לתרבות בתל אביב.
רחל ירון מתגוררת בתל אביב-יפו.
רחל ירושלמי רוזן (נולדה ב-1962) היא פרופסור מן המניין במחלקה להנדסה כימית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
למדה לתואר ראשון ב במחלקה לכימיה ובשנת 1985 הוענק לה התואר הראשון.
היא השלימה לימודי תואר שני (1987) ודוקטורט (1994) במכון ויצמן למדע בתחום פיזיקת פולימרים.
את מחקר הבתר-דוקטורט ביצעה גם כן במכון ויצמן משנת 1994-1995 בתחום של שכבות דקות והרטבת פני שטח , ובשנת 1996 באוניברסיטת מינסוטה בתחום הדבקת פולימרים.
היא הצטרפה למחלקה להנדסה כימית בשנת 1997 כמרצה, בשנת 1998 קודמה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 2010 הוענקה לה דרגת פרופסור מן המניין.
בין השנים 2004–2005 הייתה פרופסור אורח ב בקנברה במחלקה למתמטיקה שימושית, ובין השנים 2012–2013 באוניברסיטה הטכנית של איינדהובן, הולנד.
היא יושבת ראש הקתדרה על שם סטנלי ד.
וניקי וקסברג לחומרים מתקדמים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ירושלמי רוזן עומדת בראש קבוצת מחקר שמבצעת מחקרים ניסויים של התנהגות הפאזות והתכונות של נוזלים ומוצקים עם דגש מיוחד על נאנו-מבנים ומולקולות בעלות כושר התארגנות עצמית.
הן מתעניינות בביטויים של התנהגות סינרגטית והיעדר חיבוריות, ועוסקות בשאלות יסוד תוך התחשבות באתגרי הדרישות הטכנולוגיות וסוקרות כיוונים טכנולוגיים הולמים.
מחקריה מקודמים תוך שיתוף פעולה בין-תחומי עם קבוצות ניסיוניות ותאורטיות נוספות.
עומדים לרשותה במחקריה טכניקות מגוונות, כולל מיקרוסקופיה אופטית (אינטרפרנציה/סנן אינטרפרנציה והתאבכות), מיקרוסקופיה אלקטרונית (TEM, cryo-TEM, SEM, IKC), אליפסומטריה
SAXS ואנליזה תרמית (DSC, TGA).
רחל הרפז (10 באוקטובר 1932 - 2 בינואר 2021) הייתה מורה לפסנתר, סופרת ומשוררת ישראלית.
הרפז נולדה בשכונת בית הכרם בירושלים.
אמה, שושנה לבית כץ, הייתה ילידת המושבה מנחמיה, ואביה, רפאל אבישר, היה יליד חברון, שמוצא משפחתו מעיראק.
הוריה היו ממייסדי שכונת בית הכרם.
למדה בתיכון שליד האוניברסיטה, ולאחר מכן למדה הוראה ב.
למדה גם פסנתר באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
לאחר סיום לימודיה לימדה במשך שנים רבות נגינה בפסנתר.
בהיותה כבת 70 החלה לכתוב ספרי פרוזה וספרי שירה.
בתקופה של כעשר שנים הספיקה לפרסם 6 ספרים מפרי עטה.
הייתה חברה באגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל.
הייתה נשואה לניסן הרפז, מחנך, פוליטיקאי, פעיל בהסתדרות העובדים ויקיר ירושלים.
בנה הוא רפאל הרפז, דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בפיליפינים וכשגריר ישראל באזרבייג'ן.
הרפז הקימה קרן לפרס ספרותי לשירה עברית להנצחת בעלה.
ענדי לך שרשרת ברזל, תל אביב: גוונים, 2007
האניות עגנו במלטה, תל אביב: גוונים, 2009
לגלות את הבדולח: שירים, תל אביב: עקד, 2012
גידי ודידי, ירושלים: צור אות, 2013
פינת החי של יעלי, ירושלים: צור אות, 2013
המסע לקומה השביעית, תל אביב: גוונים, 2015
ללכת: שירים / אביחי קמחי, ירושלים: צור אות, 2012
תולדות גדוד 51 מחטיבת גבעתי: במלחמת הקוממיות בתש"ח תל אביב, 2008. עבודה משותפת עם דוד בן דוד ודוד הרפז
רחל ויסברוד היא חוקרת תרגום, פרופסור אמריטה במחלקה לתרגום וחקר התרגום באוניברסיטת בר־אילן.
ב-1977 השלימה את לימודיה לתואר הראשון בחוג לספרות אנגלית (בהצטיינות) באוניברסיטת תל אביב.
היא המשיכה את לימודיה בחוג גם לתואר השני, וסיימה אותו בהצטיינות בשנת 1980. בשנת 1990 הגישה את עבודת הדוקטורט שלה בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב.
עבודתה, "מגמות בתרגום סיפורת מאנגלית לעברית, 1958–1980", נכתבה בהדרכתו של פרופ' גדעון טורי.
לפני שהשתלבה במחלקה לתרגום וחקר התרגום באוניברסיטת בר־אילן, שם החלה ללמד בשנת 2002, לימדה ויסברוד במוסדות אקדמיים שונים בישראל לרבות: האוניברסיטה הפתוחה (1979–1995), מכללת אורנים (1992–1994), האוניברסיטה העברית (1992–2005; המחלקה לתקשורת), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1993–1994; המחלקה לספרות) ומכללת בית־ברל (1995–2006; החוג לספרות ולימודי תעודה בתרגום).
בשנים 2012–2020 כיהנה כראשת המחלקה לתרגום וחקר התרגום באוניברסיטת בר־אילן.
לאורך הקריירה האקדמית שלה מילאה וממלאת ויסברוד תפקידים שונים, ביניהם ניתן למנות את כהונתה בוועדת הפרס ע"ש שאול טשרניחובסקי לתרגומי מופת (בשנת 2018 שימשה כיו"ר הוועדה) ובוועד המנהל של רשת הדוקטורט הבינלאומי בחקר התרגום (ID-TS) מטעם החברה האירופית לחקר התרגום (2022-2017).
נשואה לדורון ויסברוד – עורך־דין, כלכלן ושמאי מקרקעין.
בשנים הראשונות לאחר סיום הדוקטורט שלה, פרסמה ויסברוד שורת מאמרים שהתבססו עליו ועסקו בעיקרם בתיאוריה של התרגום ובתולדות התרגום הספרותי לעברית.
בתחילת שנות האלפיים החלה לעסוק בתרגום לקולנוע ולטלוויזיה על שלל צורותיו והקשריו וכן בקשר בין אדפטציה ובין תרגום.
בשנים 2009–2011 הייתה חברה בקבוצת מחקר בינלאומית בראשות פרופ' איב גמבייה מאוניברסיטת טורקו בפינלנד שחקרה תרגום לכתוביות כאמצעי לרכישת שפה.
ספרה של ויסברוד לא על המילה לבדה – סוגיות יסוד בתרגום ראה אור בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה ב-2007. החל משנת 2012 היא משתפת פעולה עם ד"ר איילת כהן (מהמכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין).
מחקריהן העוסקים בתרגום ובעיבוד של טקסטים מרובי־אופנוּיוֹת (מולטי־מודאליים) ראו אור בשורת מאמרים ובשני ספרים בהוצאת ראוטלג'.
ויסברוד עוסקת במחקר משותף עם פרופ' אמריטה זהר שביט (מבית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב) בנושא "פועלים אלמונים: ההיסטוריה החברתית של המתרגמים והמתרגמות לעברית בתקופת היישוב".
המחקר נעשה במימון הקרן הלאומית למדע (ISF).
במקביל למחקר עוסקת ויסברוד בהנחיית סטודנטים לתארים מתקדמים.
היא הנחתה עשרות עבודות מאסטר ולמעלה מעשר עבודות דוקטור.
2002 בימים האחרים: תמורות בשירה העברית בין תש"ח לתש"ך.
2007 לא על המילה לבדה: סוגיות יסוד בתרגום.
1992 "היחסים בין לשון הסיפורת המתורגמת הרשמית והלא-רשמית בשנות השישים והשבעים", בתוך: "העברית שפה חיה/קובץ מחקרים על הלשון בהקשריה החברתיים-תרבותיים", כרך א', ערכו עוזי אורנן, רינה בן-שחר וגדעון טורי.
חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, עמ' 245–260.
2003 "תרגום בעידן הפוסט-מודרני", בתוך: "העברית שפה חיה/קובץ מחקרים על הלשון בהקשריה החברתיים-תרבותיים", כרך ג', ערכו רינה בן-שחר וגדעון טורי.
תל אביב: המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר והקיבוץ המאוחד, עמ' 119–134. (עם מיכל חמו)
2016 "חולמים ומתרגמים – ראשית התרגום לקולנוע בארץ-ישראל", בתוך: "העברית שפה חיה/קובץ מחקרים על הלשון בהקשריה החברתיים-תרבותיים", כרך ז', ערכו רינה בן-שחר וניצה בן-ארי.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד והמכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, עמ' 159–176.
2022 "תרגום וקרוביו: תרגום כחלק ממערך היחסים עם טקסט מקור ביצירות על-פי שקספיר", "ביקורת ופרשנות" 47, עמ' 213–238.
רחל הולצר (ביידיש: רחל האָלצער, באנגלית: Rachel Holzer; 1899 – 14 בנובמבר 1998) הייתה שחקנית ובמאית תיאטרון יהודייה, פולניה-אוסטרלית מוערכת ובין-לאומית.
הוריה היו אנה הולצר (ילידת בלאט) ובעלה איגנסי (אייזק) הולצר.
אמה הייתה עקרת בית ואביה היה צייר בתים שהוביל את איגוד פועלי היידיש המקומי.
בית ילדותה היה מלא במוזיקה ובפוליטיקה.
בגיל 6 הופיעה ב"הכוח האמיתי" (Di Emese Kraft) מחזה מאת המחזאי הרוסי-אמריקאי יעקב גורדין.
אומרים שהחוויה הזו יצרה את שאיפותיה להיות שחקנית.
הייתה נשואה למחזאי חיים רוזנשטיין.
הולצר למדה בבית הספר הפולני לדרמה בקרקוב, וסיימה את לימודיה ב-1925. ב-1925 הצטרפה לתיאטרון הפולני בניהולו של אנתוני פיקרסקי.
בשנים 1926 עד 1928 היא הופיעה עם תיאטרון היידיש האמנותי של קראקאו (Krakow Yiddish Art Teater), התיאטרון הראשון של קהילת היידיש שסובסד על ידי המדינה, בפולין המשוחררת.
תיאטרונים רבים, בכל רחבי פולין, רצו לעבוד איתה.
היא הייתה שחקנית מרכזית בתיאטרוני יידיש רבים באירופה שלפני המלחמה, ועבדה עם שחקנים ובמאים אגדיים, כמו, דוד הרמן, אידה קמינסקה וזיגמונט טורקוב.
בשנת 1936 היא שיחקה באחד מהסרטים המדברים ביידיש, הראשונים שנעשו על אדמת פולין "אל צ'ט" (אני חטאתי).
בשנת 1939 הגיעו הולצר ובעלה למלבורן כחלק מסיבוב הופעות עולמי.
הם תכננו לבלות שישה חודשים במלבורן.
בזמן שהופיעה באוסטרליה, פלשו הגרמנים לפולין והולצר נשארה באוסטרליה, אליה היגרה גם אחותה דוסיה אחרי המלחמה.
להולצר הייתה קריירה מצליחה בתיאטרון באוסטרליה כשחקנית ובמאית.
ב-1939 היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בבימוי, עם פרוי אדבוקט, במחזה "מאדאם עורכת דין" בו גם שיחקה בתפקיד הראשי.
מדובר בקומדיה צרפתית שרוזנשטיין, בעלה, תרגם ליידיש,
בשנת 1940 היא הופיעה ברדיו מלבורן עם רסיטל של קטעים מתוך "ברח ממני לעולם" (Escape Me Never 1935) סרט בכיכובה של אליזבת ברגנר.
היא הופיעה גם בטלוויזיה האוסטרלית ובתיאטרון בשפה האנגלית.
בשנת 1940 הפיקה עם ינקב ויסליץ קומדיה בשם " תורת החלומות של פרויד" ומאז המשיכו לעבוד יחד.
בין היתר הם ניהלו את תיאטרון דויד הרמן.
היא ביימה שם יותר מעשרים וחמש הצגות והופיעה בהצגות רבות נוספות.
בשנת 1950 יצאה לסיבוב ההופעות העולמי בו החלה לראשונה ב-1939. היא ביצעה כמעט שישים קונצרטים ואינספור שידורי רדיו בפריז, בריסל, לונדון, ז'נבה, סטוקהולם, חיפה ותל אביב.
כל רסיטל שלה החל עם שיר הפרטיזנים מאת הירש גליק.
בשנת 1951 חזרה למלבורן והמשיכה לשחק ולביים.
בשנת 1966 התקיימה אחת ההופעות החשובות שלה, כשהיא דקלמה את "באבי יאר" בשירה (אנ') מאת יבגני יבטושנקו.
הוא היה שם כשהיא הציגה מול 6,000 איש, את שירו המספר כיצד נטבחו אלפי יהודים על ידי הנאצים.
היא השתמשה בכישוריה, כדי לדבר בקולה של אם שילדיה נהרגו.
היא ריגשה מאוד את הקהל האוסטרלי.
בשנת 1977 שיחקה הולצר בסרט האחרון שלה "קערת העץ" של אדמונד מוריס, ביידיש מאת ד"ר צימרמן.
הבמאי שיא טיגל עיבד את הסיפור, כדי שהולצר תוכל לשחק את התפקיד הראשי, עיבד הבמאי שיא טיגל את הסיפור ושינה את הדמות המרכזית מאב קשיש לאם מבוגרת כדי שהולצר תוכל לשחק את התפקיד הראשי.
בשנת 1977, בגיל 78 פרשה הולצר מהופעות.
היא נפטרה במלבורן ב-14 בנובמבר 1998 בגיל 99.
רחל הרשנזון (1833 – 22 באוקטובר 1917, ו' בחשוון ה'תרע"ח) הייתה חלוצה עברית, דמות מרכזית בראשית ימיה של המושבה רחובות.
גורם מוביל ומרכזי בקליטת יהודי תימן בעיר.
רחל חיה, בת בנימין גרשון הלוי לבית שחד (Schachad), נולדה בהומל בשנת 1833, שכיום בבלארוס, ואז הייתה בשטחה של האימפריה הרוסית.
היא נישאה לאברהם משה הלוי הרשנזון, ונולדו להם 7 ילדים: נחמן, אליעזר, וולף, בת שבע, מקס, בנימין וגיטל.
משפחת הרשנזון הייתה משפחה אמידה יחסית בעיר הומל.
אך כאשר במחצית השנייה של המאה ה-19 התרבו הפגיעות ביהודי רוסיה, ורוח הציונות התפשטה במזרח אירופה, החליטו בני המשפחה לעלות לארץ ישראל.
בתיווך פעילים מתנועת חובבי ציון הם יצרו קשר עם חברת "מנוחה ונחלה" מהעיר וורשה, ובתיווכם רכשו שטח אדמה בחירבת דוראן, אשר על אדמתה הוקמה לימים רחובות.
צבי קליינר שהיה נשוי לגיטל, אחת מבנות משפחת הרשנזון, נשלח לארץ ישראל לבחור שטח אדמה מתאים.
הוא רכש שטח אדמה נרחב במרכזה של המושבה רחובות, שהקמתה תוכננה באותם הימים (השטח נמצא באזור בו עובר היום רחוב הרצל, בין הרחובות יעקב ובנימין).
בשנת תר"ן 1890 עלתה משפחת הרשנזון הרחבה, קבוצה בת 28 נפשות, בכלל זה הילדים והנכדים, לארץ ישראל, והתיישבה ברחובות.
המשפחה הקימה ברחובות משק חקלאי גדול על האדמה שרכשה ועל שטח אדמה נוסף, שרכשו בסמוך (שנמצא באזור בו עובר היום רחוב הרשנזון, בפאתי שכונת שעריים).
בחלקות שלהם הם נטעו כרמים ומטעי שקדים.
החיים במושבה בשנותיה הראשונות, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, היו קשים מאד.
בני המשפחה לא היו מורגלים בעבודת חקלאות, ומאוחר יותר גם ניזוקו גידוליהם ממכת ארבה חמורה שפקדה את הארץ.
עקב הקשיים היגרו לארצות הברית שלושה מילדי המשפחה (מקס, וולף ובנימין, שצאצאיהם חיים שם עד היום).
ב-1895 נפטר אברהם משה הרשנזון ורחל נותרה להנהיג את משק המשפחה.
עקב כך הייתה רחל (לצד בתיה מקוב) לאחת הנשים המרכזיות הבודדות, בחיים הציבוריים של המושבה הצעירה.
רחל הקדישה רבות מזמנה לעזרה לזולת ולמעשי צדקה.
היא הקימה חברה שדאגה לסעוד את תושבי המושבה החולים ולדאוג לכל מחסורם, ונהגה לארח צעירים וצעירות שהגיעו לרחובות ולא היה להם מקום מגורים קבוע.
כשב-1907 וב-1909 הגיעו לרחובות שלוש קבוצות ראשונות של עולים מתימן, היו רחל ומשפחתה גורמים מרכזיים בקליטתם במושבה, בעיקר אל מול גילויי בוז מצד חלק מהאיכרים במושבה.
רחל הרשנזון נפטרה באוקטובר 1917 ונקברה בבית העלמין תרן ברחובות.
הרחוב בגבולה הצפוני של שכונת שעריים, אשר בעבר הוביל לכפר הערבי זרנוגה (וכיום מחבר בין רחוב הרצל לשכונת מרמורק), לאורכו פעל המשק של משפחת הרשינזון, נקרא על שמה של רחל הרשנזון.
במשך שנים רבות היא הייתה אחת הנשים הבודדות שעל שמם נקרא רחוב בעיר רחובות.
רחל טליתמן (נולדה ב-1951 בתל אביב), היא ניבלאית קלאסית בלגית - ישראלית.
רחל טליתמן החלה את לימודיה המוזיקליים בתל אביב באקדמיה למוזיקה של אוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן למדה אצל סוזנה מילדוניאן בקונסרבטוריון הממלכתי של בריסל, בלגיה, שם קיבלה תואר Diplome Superieur בנבל ובמוזיקה קאמרית בהצטיינות.
במקביל למדה אצל פייר ז'אמה בפריז את הרפרטואר הצרפתי לנבל, אותו העריכה במיוחד.
טליתמן הקימה את אנסמבל הרפג'יו (Harpeggio) איתו ניגנה והקליטה מספר יצירות בהרכבים שונים, לרבות יצירות חדשות לנבל שהולחנו במיוחד עבורה על ידי מלחינים שונים.
בשנת 2004 הקימה טליתמן את הלייבל העצמאי Harp&Co המוקדש לכלי שלה, בהמשך למסורת הנבל הבלגית.
הדיסקוגרפיה של Harp&Co מגוונת ומקורית, ומכסה רגיסטרים שונים - קונצ'רטו, מוזיקה קאמרית ורסיטלים, מבארוק ועד עכשווי.
טליתמן שימשה כפרופסור לנבל בקונסרבטוריון הממלכתי של אנטוורפן עד 1985.
באוגוסט 2025 הצטרפה לחבר השופטים של תחרות הנבל הישראלית.
ז'אן-מישל דמאז: קונצ'רטו כפול לבסון ולנבל.
אנתוני ג'ירארד: קונצ'רטו כפול לכינור, נבל ותזמורת כלי קשת: מסע אל רצון האשליות (2011).
אנה סגל: סט קטעים מתוך הדיסק מוזיקה קאמרית לנבל.
פול לואיס: קונצ'רטו רומנטיקו לנבל ותזמורת, "שירי ישראל" לנבל וחמישיית כלי קשת.
מישל ליסייט: כרונוגרפי X לנבל, חליל, כינור, ויולה וצ'לו.
קונצ'רטו גרוסו לקלרינט, בסון, נבל וחמישיית מיתרים.
דירק-מיכאל קירש: שני יצירות מאולתרות לנבל אופוס 37
יורם מיוחס: קונצ'רטנטה לחליל ונבל וחמישה כלי מיתר
לורן קולומב: דואט סונטה לקלרינט ונבל
ברנרד אנדרס: אדון האמין, קונצ'רטו לנבל ותזמורת
אנה סגל: קונצ'רטו יודאיקה לנבל ובסון
יהודית מרקוביץ': 'כאשר המילים נכשלות' עבור ויולה ונבל
איילה אשרוב: פנטזיה לוויולה ונבל
1975: זוכה תחרות הווירטואוזיות "טנוטו"
1976: זוכה תחרות הנבל הבינלאומית של פריז
1977: זוכה תחרות הנבל הבינלאומית ע"ש מארי-אנטואנט קזאלה בגרג'ילסה
2017: פרס מפעל החיים מהביקורת הבלגית למוזיקה Klassiek-Central.be
רחל מוֹרפּוּרגוֹ (באיטלקית: Rachel Morpurgo; 8 באפריל 1790 – 1871, ז' באלול תרל"א) הייתה משוררת איטלקייה, הראשונה שכתבה שירה עברית.
נולדה בטריאסטה שבאיטליה, בת לבנדטו (ברוך) וברכה לוצאטו, ממשפחת לוצאטו המפורסמת; מצד אביה היא נכדתו של המשורר יצחק לוצאטו, ומצד אמה היא דודניתו של שמואל דוד לוצאטו (שד"ל).
עד גיל 12 למדה את התורה מפי דודיה, ובת ארבע-עשרה למדה פירוש רש"י, תלמוד ו"חובות הלבבות" של רבינו בחיי.
למדה את אומנות הליתוגרפיה (דפוס אבן) ועזרה לקרוביה במלאכתם.
בגיל 29 נישאה ליעקב מורפורגו.
כתבה את שיריה הראשונים בעברית בגיל 18, אך פרסמה לראשונה את שיריה רק בגיל 57, בכתב העת "כוכבי יצחק".
שירתה זכתה למן ההתחלה להצלחה רבה בקרב הקוראים.
שירתה שואבת מטקסטים עבריים קאנונים, כך למשל בשיר "ואלה דברי רחל" בו היא מדמה את עצמה לכנסת ישראל.
האמונה בביאת המשיח היא היסוד העיקרי בשירתה וכתיבתה.
אמונה זו הובעה בתוקף גדול יותר בשירה האחרון, "עמק עכור", שכתבה בשנתה השבעים ושבע.
במלאת מאה שנה להולדתה הופיע מבחר שיריה בשם "עוגב רחל", משיריה שהובאו לדפוס בכתבי עת עבריים עוד בחייה על ידי סגן הרב הראשי לטריאסטה, יצחק חיים קסטיליוני.
שיריה של מורפורגו זכו להערכה מצד שד"ל, שהיה בן דודה.
רחל נפרסטק (Rachel Naparstek; נולדה ב-6 בפברואר 1951) היא אשת חינוך, סופרת ומשוררת ישראלית.
את שירותה הצבאי עשתה במסגרת הנח"ל בהיאחזות "מחולה" בבקעת הירדן.
בראשית דרכה המקצועית עבדה עם נוער עבריין במתנ"ס נוזהה ביפו-תל אביב.
בגיל 24 הקימה וניהלה בית ספר לילדים עם פיגור שכלי עמוק בשליחות משרד החינוך, ולאחר שלוש שנים פרשה מניהול בית הספר עקב רצונה להתמקד בגידול ילדיה.
מאוחר יותר הייתה מרכזת ארצית של בתי הספר תהיל"ה (תוכנית השכלה ייחודית ללומד המבוגר) של תנועת אמונה והמחלקה לחינוך מבוגרים במשרד החינוך.
משנת 1992 ועד 2020 לימדה באוניברסיטת בר-אילן במסגרת היחידה להבעה עברית ואולפן, כיום מכשירה מורים לעברית מישראל ומחוצה לה במסגרת האקדמיה המקוונת של הערוץ הבין-לאומי במכון מופ"ת, ומנהלת את הפורום הבין-לאומי למורים לעברית כשפה נוספת במכון מופ"ת של משרד החינוך.
רחל בעלת תואר ראשון בחינוך מיוחד ובקרימינולוגיה ותואר שני בלשון עברית.
ריכזה במשך שנה את תוכנית ההתמחות להוראת עברית כשפה שנייה באוניברסיטת בר-אילן.
נפרסטק למדה תקשורת, וכתבה בעיתון החרדי "יום ליום" כתבות, סיפורים ושירים; השיבה במשך כמעט 15 שנה על שאלות אישיות במדור הייעוץ "רציתי לשאול" של העיתון "יום ליום", ונחשפה לבעיות אישיות קשות מאוד.
בהשראת אלפי מכתבים שנשלחו אליה במהלך השנים נכתב ספר הסיפורים "מחיצות" (2006), ועל בסיס מכתבים אלה כתבה את עבודת התיזה שלה: "אפיונים מילוניים בלשונן של בנות חרדיות מעדות המזרח".
כתבה במקומון "במדרחוב" בפתח- תקוה, וערכה את העלון "טל חיים" - עמותה לעזרה בקהילה.
ניהלה במשך כארבע שנים את אתר "ביכורים", ערכה בו סדנאות כתיבה, ופרסמה בו שירים וסיפורים בעילום שם, שאוגדו בשנת ה'תשס"ו לספרים.
כתבה עד כה שלושה ספרי שירה וספר אחד של סיפורים קצרים.
אוסף משיריה תורגם לאנגלית על ידי המתרגמת, המשוררת והסופרת דנה ג.
עובדת עם מלחינים שונים וכותבת מילים ליצירות מוזיקליות.
כתבה שירים רבים לקומפוזיטור עמנואל וואל - זוכה פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים - וכתבה גם יצירות גדולות למקהלה.
היצירה "יציאת מצריים" זכתה להערכה רבה ובוצעה על ידי מקהלת אורטוריו ירושלים וצלילי הסדנה.
כתבה שירים ללחנים של המלחין דובי כהן.
אחת היצירות "שדה סליחות" נכתבה בשיתוף פעולה עם נתן כהן (הנשמות הטהורות).
בשיתוף פעולה עם המלחין זאב טל כתבה את המילים "אמא - בואי נרקוד את האושר".
שיריה וסיפוריה נלמדים בבתי ספר בישראל ומחוצה לה, והבולטים שבהם הם השיר "אושוויץ" והסיפור "אמא שלי הייתה בשואה" שפורסמו באנתולוגיה "תמונה קבוצתית - ספרות ישראלית במאה ה-21".
הזמרת טל אמיר הלחינה ושרה שירים רבים מספר שיריה הראשון לדוגמה: "שלום - אני עוזבת".
במסגרת עבודתה בהכשרת מורים לעברית, היא כתבה שירים לימודיים רבים, המסייעים ללמוד נושאים בעברית.
למשל השיר "יוצאים מן הכלל" בלחנו וביצועו של הזמר רני הלרמן.
כמו כן הלחינו ושרו משיריה הזמרות ריקי אוגול, רחלי וולשטיין, והזמר אדם וינטר.
השתתפה בפרויקטים ביוזמת הזמר אלי זמיר: "משוררים כותבים ביטלס" ו"משוררים כותבים שירים נוסטלגיים ואהובים".
במסגרת זו המשוררים כתבו מילים חדשות בעברית ליצירות מוכרות.
לדוגמה: "היא אמרה רק כן" שנכתב למנגינת Your Mother Should Know של הביטלס.
ו"מתי תאמיני בעצמך" שנכתב למנגינת Ben E King - Spanish Harlem.
במסגרת ניהול "הפורום הבין-לאומי למורים לעברית" ארגנה תחרויות כתיבה בין-לאומיות לתלמידי עברית בבתי ספר יסודיים, על יסודיים ואוניברסיטאות.
התחרויות נערכו בהשתתפות אגודת הסופרים.
הקריאה משיריה ב"קול ישראל" במסגרת התוכנית "שירה עברית- משוררי ישראל קוראים משיריהם" וכן הקריאה שירים על במות שונות כגון: "צוותא", "אגודת הסופרים" ו"בית היוצר".
שיריה של נפרסטק פורסמו בעיתונים שונים כגון: "הארץ", "ידיעות אחרונות", "ישראל היום" ומקומונים רבים.
היא פועלת בשני חשבונות באתר יוטיוב, שבהם היא מפרסמת את שיריה המולחנים ואת שיעוריה המקוונים באקדמיה: "Rachel Naparstek" ו-"רחל נפרסטק".
נפרסטק חברה באגודת הסופרים העברים, באיגוד הסופרים וחברה באקו"ם.
רחל נפרסטק נשואה, אם לארבעה ילדים וסבתא לעשרים נכדים.
כדי לטהרני מקליפותי - שירים.
תמונה קבוצתית - ספרות ישראלית במאה ה-21
עורי שפת עבר עורי שפת עבר
שירה על שירה שירה על שירה
כתבי עת מקוונים: "אחריך נרוצה", "מוטיב בקטנה", "צמדים", "מוטיב מתריס" בעריכת אלירן דיין
כתב עת מקוון: "שירת הכרך" בעריכת טוביאס סיגל, מיכאל שילה ושגיא שדור.
האשה ביהדות : סדרת דיונים 8 -9, ביכורי מחקר, אוניברסיטת בר-אילן, בעריכת טובה כהן.
רחל מילשטיין (נולדה ב-1946) היא פרופסור אמריטה בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחלוצות המחול המזרחי בישראל ועוסקת בהוראתו.
רחל מילשטיין נולדה ברעננה בשנת 1946 לשרה ואברהם.
הוריה היו חלוצים שעלו ארצה מרוסיה ונמנו על מייסדי קיבוץ אפיקים בעמק הירדן בשנות ה-20. אביה היה מתנדב בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ואמה הייתה גננת נודדת.
רחל מילשטיין קרויה על שמה של רחל המשוררת, אחות סבתה מצד אמה.
אמה שרה הבטיחה לקרוא לבתה רחל, ובעקבות הבטחה זאת חיברה המשוררת את השיר "תקראי נא בשמי".
הוריה עלו לארץ מרוסיה באונייה "צ'צ'רין" ב-1925. הם היו במשך זמן קצר חברי קיבוץ אפיקים ואחר כך נעו ונדו ברחבי ארץ ישראל בעקבות מקומות עבודתם.
אמה טיפלה בדודתה המשוררת בחמש שנותיה האחרונות, שנות כתיבת רוב השירים.
אחיה הבכור, רם מואב, היה פרופסור לגנטיקה באוניברסיטה העברית וראש מכון וולקני, אחיה השני, ד"ר אורי מילשטיין, הוא היסטוריון צבאי והוגה דעות.
אחיינה הוא הכלכלן פרופסור עומר מואב.
סיימה תואר ראשון בתרבות האסלאם ותולדות האמנות, תואר שני ודוקטורט בתרבות האסלאם.
עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא האיורים בביוגרפיה הטורקית של ג'לאל א-דין רומי, המייסד של המסדר הסופי המוכר כדרווישים המסתובבים (או המחוללים) בעיר קוניה שבטורקיה.
העבודה נעשתה בהדרכתה של פרופסור מרים רוזן-איילון והיא סיימה אותה ב-1979. כל תאריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
משמשת מרצה לאומנות האסלאם בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון משנת 1980. ב-2007 מונתה לפרופסור חבר, בשנת 2008 כיהנה כראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה, ב-2009 מונתה לסגנית דיקן הפקולטה למדעי הרוח (לענייני הוראה).
עשתה שבתונים בפריז, באיסטנבול ובאוניברסיטת הרווארד.
לימדה באוניברסיטה לשפות אוריינטליות בפריז ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנת 1995 אצרה תערוכה בשם "חותם שלמה" במוזיאון מגדל דוד ואף הוציאה ספר בשם זה.
מילשטיין הייתה בצעירותה מורה לריקודי עם ועמים, והיא מחלוצות המחול המזרחי בישראל.
במשך שנים הייתה רקדנית בעצמה, וכיום היא עוסקת בהוראתו.
מילשטיין הייתה נשואה לאנתרופולוג הצרפתי מריו שש שהיה פנסיונר של ה-.C.N.R.S.
רחל מילשטיין חוקרת בעיקר ציורים מיניאטוריים על נושאים דתיים בכתבי יד פרסיים וטורקיים מאירן ומהאימפריה העות'מאנית בין המאה ה-14 למאה ה-17.
ספורי נביאים והתנ"ך באמנות האסלאמית
הם מציגים קודם כל מדוע ובאיזה אופן התפתחה האמנות שמתייחסת לדמויות מן התנ"ך ומן הברית החדשה באסלאם וכיצד חוגים שונים, בין אם חוגים פוליטיים או חוגים דתיים, פירשו את האירועים התנ"כיים כך שישרתו את האידאולוגיה שלהם.
הספר 'סיפורי נביאים' מתייחס לקבוצה מאוד מסוימת של כתבי יד מצוירים, בעוד ש'התנ"ך באמנות האסלאמית' מיועד לציבור הרחב יותר.
מילשטין מציגה את סיפורי התנ"ך השונים מהאדם ועד ישו בתקופות השונות, לפי האידאולוגיות המשתנות.
אדם הראשון למשל הוא דוגמה לסוג שאלה שקיימת בכל תרבות והיא: איך נברא העולם?
מי היה האדם הראשון שנברא?
ובמקרה הזה כמו הרבה מקרים של סיפורים תנ"כיים, מיזג האסלאם בין המיתולוגיה התנ"כית למיתולוגיה הפרסית הזורואסטרית הקדומה, שהיא שונה מהסיפור התנ"כי.
כך יצא שאדם וחוה לאחר שנבראו הוכנסו לגן עדן ושם נתנו להם בגדי מלכות וכתרים והושיבו אותם על כס המלכות.
כלומר – אדם איננו רק האיש הראשון, אלא גם המלך הראשון, שאיבד את מלכותו בגן עדן ואת חיי הנצח בעקבות החטא.
גם פה ישנם מרכיבים מהסיפור התנ"כי של אכילת פרי אסור ומרכיבים פרסיים של מאבק נצחי, של כוחות הרוע נגד אלוהות האור.
כל ההיבטים הללו מופיעים בציורים שבהם רואים למשל את אדם וחווה לבושים כמלכים ויושבים על כס המלכות וכל המלאכים משתחווים להם, זולת השטן.
אחר שאדם וחווה חטאו, הסתלקו מהם כל סממני המלכות ורק אז הם היו ערומים ולבשו עלים.
בציורים רואים אותם מגורשים מגן-עדן על ידי אנשים אחרים.
מה שמרמז שהיו עוד אנשים בגן-עדן.
כלומר שהייתה איזו ממלכה שהאדם היה המלך שלה.
חותם שלמה – ח'אתם סולימאן
זהו ספר שראה אור ב-1995 כקטלוג של תערוכה שאצרה מילשטיין, בו היא ניסתה להראות את הקשרים התרבותיים והאמנותיים בין האסלאם, היהדות והנצרות דרך סמל שהיום אנחנו קוראים לו מגן דוד ובעבר קראו לו חותם שלמה והוא מייצג גם את מלכות השמיים, גם את מלכות הארץ, גם מאגיה וגם מדעים.
נושאים נוספים אותם חקרה מילשטיין הם תאורי ירושלים באמנות האסלאמית, בעיקר בהר הבית ובתיאורים של מקומות קדושים ועל דרך העלייה לרגל למכה.
כעת היא מתעסקת יותר בניתוח השפה האומנותית של הציור הפרסי.
בשניים ממאמריה פירשה את העיטורים המוקדמים ביותר של ספר התנ"ך אותם אנו מכירים, מהמאות ה-10–11, לאור האמנות של הסביבה המוסלמית והנוצרית באותה תקופה.
חותם שלמה - חאתם סולימאן / כתיבה ועריכה: רחל מילשטין; עריכה: אבי כצמן; תרגום לערבית: ח'אלד שאהין ; תרגום לאנגלית: טניה קורמן.
ירושלים: מגדל דוד, המוזיאון לתולדות ירושלים, תשנ"ו.
רחל עוזיאל פרחי (31 ביולי 1937 - 7 בינואר 2009) הייתה משוררת, מחזאית וסופרת ישראלית.
פרחי נולדה בתל אביב לברוך עוזיאל, חוקר הספרות והפולקלור, חבר הכנסת החמישית והכנסת השישית מטעם מפלגת גח"ל.
רחל עוזיאל פרחי התחילה לכתוב תסכיתים עבור תחנת הרדיו "קול ישראל" בשנות השישים של המאה ה-20. תסכיתים אלו, שהוגשו במסגרת התוכנית מסך עולה, הביאו אותה לעיסוקה המרכזי - כתיבת שירה.
בריאיון לעיתון הסבירה את בחירתה ברדיו כאמצעי תקשורת: .
אחד ממחזותיה - מקלט מתחת להר הבית - הוצג במסגרת פסטיבל עכו בשנת 1981.
בשנת 1974 פרסמה את ספר השירים הראשון כבשה ברחובות ירושלים בהוצאת עקד.
השיר ביקור מתוך ספר זה נכלל בתוכנית הלימודים לספרות בפרק "שירים בצל השואה".
לאחר הפסקה ארוכה יצא לאור בשנת 1986 ספרה אישה נתנה לאיש בועה בהוצאת אל"ף, ספר זה, המעיד על בשלות הכתיבה וביטחון בסגנונה הייחודי, קיבל ביקורות אוהדות על ידי המשורר שלמה שפירא - מבקר השירה של עיתון על המשמר.
ספר השירים השלישי כדורים פורחים בין מזרח למערב יצא לאור בשנת 1990 בהוצאת בית עלים, ובשנת 2001 יצא ספרה האחרון אהבת תל אביב בהוצאת "צור אות" ובתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
ספר זה, שיצא לאחר הפסקה ארוכה, מתעד את המעבר בחיי רחל עוזיאל פרחי מירושלים לתל אביב ומכתיבת ספרים למכירת שירים לקהל הרחב באופן בלתי אמצעי.
בכתבה "מוכרת הגפרורים הקטנה" שפורסמה באתר המקוון של העיתון "מעריב" מספרת פרחי כי בשש השנים הקודמות לפרסום סיפרה האחרון ירדה פעמיים בשבוע למדרחוב נחלת בנימין בתל אביב, כדי למכור שם את שיריה, אותם היא מקפלת אל תוך קופסאות גפרורים.
לקופסאות הקטנות והמאוירות, שבתוכן שירים וסיפורי ילדים, היא נתנה את השם תיבות שיר.
בכתבה הסבירה פרחי את פעולתה:
שירתה נסובה סביב שני צירים מרכזיים, המשקפים חלק מהותי מההויה הישראלית: ציר אחד הוא צל השואה- בשירים רבים מופיעים אזכורים לשואת יהודי אירופה ובשירים רבים מנציחה רחל פרחי את זכרה של קהילת יהודי סלוניקי, עליה נמנתה משפחתה.
אחד השירים הללו "אישה מסלוניקי עם מספר כחול על היד לשה בורקס" פורסם בכתב העת "אפיריון".
מוטיב אחר בשירתה היה נושא הנשיות והאימהות על רקע חיי היום יום במדינת ישראל, עיסוקה בחיי היום יום ובהווה היה מלווה בביקורת ומחאה על הכאב, השכול והמוות, המהווים בני לוויה תמידיים.
פרחי נפטרה בירושלים בינואר 2009 ממחלה ממושכת.
הותירה אחריה בן יחיד ושלושה נכדים.
דו-קרב או דו-שיח של שירים ניהלה רחל עוזיאל פרחי עם פדואה טוקאן משוררת פלסטינית ילידת שכם.
בעלה של רחל פרחי - אל"ם דוד פרחי - קצין בכיר בממשל הצבאי היה מוכר לטוקאן והיא כתבה שיר המופנה - כביכול לבנו בכורו איתן:
על שיר זה ענתה רחל פרחי בספרה כבשה ברחובות ירושלים בשיר תשובה לפדואה טוקאן:
אהבת תל אביב, דפוס צור-אות ירושלים 2001
בכדור פורח, דורגרף תל אביב
מקלט מתחת להר הבית, דפוס צור-אות ירושלים 2001
כבשה ברחובות ירושלים, טרקלין תל אביב 1974
כדורים פורחים בין מזרח למערב, הוצאת ירון גולן 1990
אשה נתנה לאיש בועה, אלף תל אביב 1986
רחל עשת (נולדה ב-20 באפריל 1954) היא ציירת ישראלית שפיתחה סגנון של רקמה באמצעות מכחול.
נולדה בחדרה, גדלה בדגניה ב' שם התחתנה.
החלה לעסוק בציור בגיל 50 והתפרסמה לאחר שיצירותיה הוצגו בביאנלה בפירנצה, בדצמבר 2007. נבחרה להופיע במגזין NY ARTS של סיכום שנת 2008 ובחודש מאי תשתתף בתערוכה בגלריה BROADWAY, סוהו ניו יורק.
יצירותיה הוצגו בארץ לראשונה בבית גבריאל בפברואר-מרץ 2009.
רחל מרגליות (20 באפריל 1914 – 2009) הייתה סופרת וחוקרת מקרא ישראלית.
נולדה בליטא לרב דוד נחמן קולידצקי.
בילדותה עברה משפחתה לעיר אליטא, שם שימש אביה כרב.
למדה בגימנסיה מקומית ורכשה השכלה כללית.
בראשית שנות ה-30 עלתה לבדה לארץ ישראל.
היא השיגה סרטיפיקטים עבור אמה האלמנה ושני אחיה יצחק וחיים קוליץ, שעלו ארצה בשנת 1934.
נישאה למרדכי מרגליות, והזוג התגורר תחילה בשכונת כרם אברהם ולאחר מכן בשכונת טלביה בירושלים.
לפרנסתה עבדה בהוראה, ובמקביל עסקה בחקר המקרא.
בשנות ה-50 נסעה בעידוד החזון איש, שהיה בן משפחתה, למסעות הרצאות בקהילות יהודיות בחוץ לארץ בנושא טהרת המשפחה.
אחד היה ישעיהו - על ספר ישעיהו, תל אביב: הוצאת סיני, תשי"ד.
איוב, כמו שהוא - (כרך א) ראיות לקדמותו של ספר איוב ולאחדות מחברו, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשמ"א.