tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמלה של העיר – עיט דו־ראשי הניצב על הרי גיר לבנים לחוף הים, ואוחז ברגלו השמאלית בכד כתום ממנו נובע נהר, מסמל את מיקומה של העיר.
בתחתית הסמל מופיע לעיתים הכיתוב הלטיני Indeficienter שמשמעו "בלתי אכזב".
האקלים בעיר ים תיכוני מתון.
כ־1,529 מ"מ של משקעים יורדים בעיר בממוצע של 86 ימים גשומים בשנה, והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 14.3 °C.
עוד מתגאה העיר בממוצע של 2,120 שעות שמש בשנה.
הממצאים המוקדמים ביותר בעיר עצמה הם מתקופת הברונזה ושייכים ליישוב הקלטי טרסטיקה (Tarsatica) שיושב על ידי שבטי הקרנים.
שמם של הקרנים השתמר בשמו של מפרץ קוורנר.
טרסטיקה הקלטית, שנודעה מאוחר יותר בשם "טרסטה ליבורנה" (Tarsata Liburna) על שם הליבורנים, מוקמה על גבעה בגובה של 138 מטר מעל פני הים בצפון מזרחה של העיר, ושמה נשתמר בשם המודרני של מצודת טרסט.
טרסט שוכנת על גדתו השמאלית של נהר רייצ'ינה וידועה גם בכינוי "המצודה" (Gradina).
טרסטיקה הייתה אחת מחמש גבעות שהקלטים חיברו יחדיו בחומות.
ארבע האחרות הן סולין, מרטינשצ'יצה, ווליוורך וגרדישצ'ה (Solin, Martinšćica, Velivrh ו־Gradišće בהתאמה).
הקלטים נטמעו מאוחר יותר בליבורנים, עם של ימאים ושודדי ים, אשר ישבו בחלקו הצפוני של החוף המזרחי של הים האדריאטי, החל במאה ה־11 לפנה"ס ועד למאה ה־1 לפנה"ס.
הליבורנים כינו את רייקה בשם ליבורנה ובסמוך לנמל בעיר נתגלו ממצאים מתקופתם.
כמו כן התגלו על גבעה מצפון למרכז העיר שרידי חומה מתקופה זו שרוחבה מגיע ל־2 מטר וגובהה עומד על 3 מטר.
ממצאים אלה נמצאים בשטחה של העיר עצמה, שכונתה מאוחר יותר בשם "טרסטיקה הרומית" (Tarsatica Romana).
לראשונה נזכרה העיר במקורות רומיים בשנת 60 לפנה"ס.
בתקופת אוגוסטוס בנו הרומאים מוניקיפיום לחופו של נהר רייצ'ינה, וכינוהו "פלומן" מהמילה הלטינית לנחל (Flumen).
חפירות במרכז העיר חשפו שרידי נקרופוליס, חומות ושער מהתקופה הרומית.
במאה ה־4 הוקדשה העיר לוויטוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר גם כיום, ושמה שונה ל"פלומן סנקטי ויטי" (Flumen Sancti Viti) על שמו.
עם פלישת הסלאבים לבלקן במאה ה־7, התיישבו במקום הקרואטים.
מאתיים שנה מאוחר יותר שלח קרל הגדול את צבאו לכבוש את העיר, אך הקרואטים הדפו אותו בשנת 799 ומפקד הצבא הקרולינגי מצא את מותו בקרב.
דבר זה הכעיס את קרל הגדול, והוא שלח כוחות גדולים יותר אל העיר והכריעה.
העיר נשלטה על ידי הפרנקים משך זמן קצר, ובמאה ה־9 חזרה לשליטת הקרואטים.
במאה ה־13 הייתה העיר לחלק מהממלכה המשותפת לקרואטיה והונגריה, ושגשגה תחת שלטונם של הנסיכים הפרנקופנים מקרק.
נסיכים אלה פרסמו ב־1287 את ספר החוקים של וינודול (Vinodol), הנחשב לאחד העתיקים באירופה.
בתקופה זו הוקמו על הגדה הימנית של נהר רייצ'ינה שני יישובים מוקפי חומה – ריקה (Rika) וסווטי ווידה (Sv.
Vida) – ואוכלוסייתם מנתה 3,000 תושבים לערך.
בשדה גרובניק שבקרבת העיר, נערך ב־1242 קרב שדה גרובניק בו ניצחו הקרואטים צבא מונגולי בפיקוד קאדאן.
עד כיבוש העיר בידי נפוליאון
ב־1466, בתקופת פרידריך השלישי, החל שלטונו של בית הבסבורג בעיר, ושמה הוחלף ל"סנקט וייט אם פלאום" (St.
Veit am Flaum, "פלאום" בגרמנית מ־Flumen הלטינית).
אותה עת התגוררו בעיר כ־3,000 איש, ותחת שלטונו של בית הבסבורג היא התפתחה והייתה ליריבתה של הרפובליקה של ונציה, עד כי ב־1509 הותקפה על ידי כוחות ונציאניים אשר שילחו בה אש והרסו חלקים ממנה.
עם סיפוח הונגריה לאוסטריה, הפכה רייקה לחלק מהונגריה, אם כי נשלטה ישירות על ידי האוסטרים.
ב־1595 הגיעו העות'מאנים לקרבת העיר, אך לא כבשו אותה.
שגשוגה של העיר נמשך במאה ה־16 עם התפתחות המסחר, התעשייה, החינוך והאומנות בעיר.
בית הספר הישועי הוקם בתקופה זו ומאז הוא פועל ללא הפסקה.
ב־1717 הנהיג הקיסר קרל השישי מדיניות כלכלית של מרקנטיליזם, אשר אפשרה שיט חופשי בים האדריאטי.
עקב כך קיבלו ב־1719 רייקה, וטריאסטה מעמד של נמל חופשי, ובין שתי הערים – רייקה ה"הונגרית" וטריאסטה ה"אוסטרית" – התפתחה יריבות.
התפתחותה של העיר המשיכה והואצה הודות לסלילת דרך יבשתית לווינה ב־1725 וב־1729 הוקמה בעיר המספנה המודרנית הראשונה, ענף שהיה לעמוד התווך בכלכלת העיר מאז.
ב־1750 פקדה את רייקה רעידת אדמה שכמעט החריבה את העיר לחלוטין, אך העיר השתקמה ואף התפתחה והוקם בה בית זיקוק לסוכר שפעל עד 1828. מבנה בית הזיקוק שוכן עדיין מול תחנת הרכבת ממערב למרכז העיר.
בהוראתה של מריה תרזה ב־1779, הייתה רייקה לקורפוס ספרטום, "גוף נפרד" שנשלט ישירות על ידי השלטון המרכזי.
בשנת 1805 כבש נפוליאון את העיר וסיפח אותה לאיטליה ארבע שנים מאוחר יותר.
לאחר תבוסתו, חזרה העיר לשלטונו של בית הבסבורג בשנת 1815, ונותרה בחזקתו עד 1918. ב־1848 צורפה רייקה לקרואטיה ויוסיף ילצ'יץ' (Josip Jelačić), הבאן של קרואטיה, הורה על הפיכתה של העיר לעיר מן המניין, והיא איבדה את מעמדה המיוחד.
ב־1855 שופץ הנמל ונהר הרייצ'ינה הוטה לאפיקו הנוכחי.
לאחר הסכם הפשרה בין אוסטריה להונגריה ב־1867 (Ausgleich), הושבה רייקה להונגריה ושוב הוענק לה מעמד של "עיר חופשית".
רייקה הייתה למרכזה של היחידה האדמיניסטרטיבית ההונגרית "העיר רייקה וסביבותיה" (הונגרית "Fiume város és területe"; קרואטית "Grad Rijeka i okolica") שבראשו ניצב באן קרואטי, ונחשבה לנמלה העיקרי של הונגריה.
כחלק משינויים אלה הופרד רובע סושאק שבמזרח העיר מהעיר עצמה, ובעוד שרייקה השתייכה להונגריה ניתנה סושאק לקרואטים.
ב־1873 חוברה רייקה אל רשת מסילות הרכבת של אוסטריה והונגריה, ושנה לאחר מכן נפתח קו הרכבת לטריאסטה.
בעיר התפתח ענף הבנקאות והוקמו חברות שעסקו בשיט.
נמלה של העיר דורג במקום השמיני באירופה מבחינת גודלו, וב־1882 הוקם בעיר אחד ממפעלי זיקוק הנפט הראשונים ביבשת.
בנוסף פעלה בעיר תעשיית נייר וטבק, מספנות ומפעל נשק שעסק בייצור פצצות הטורפדו הראשונות בעולם.
בעיר הוקם התיאטרון הלאומי של רייקה (כיום התיאטרון הלאומי הקרואטי על שם איוון זייץ) ובו אולם ל־1,600 צופים.
ב־3 בנובמבר 1905 פורסמה בעיר "החלטת רייקה" (Riječka rezolucija).
החלטה זו הייתה מצע בחירות משותף של כל מפלגות האופוזיציה הקרואטיות והסרביות.
אלה דגלו בצירוף דלמטיה, שהייתה יחידה אדמיניסטרטיבית נפרדת באימפריה האוסטרו־הונגרית והייתה שייכת לכתר האוסטרי, אל קרואטיה, ובהרחבת סמכויות השלטון האוטונומי הקרואטי.
מפלגות אלה הצליחו בבחירות שהתקיימו בשנת 1906 והדבר גרר להתגברות התסיסה הלאומית הקרואטית בעיר.
ערב מלחמת העולם הראשונה מנתה אוכלוסיית העיר 30,000 תושבים, והייתה בעלת אופי קוסמופוליטי.
בעיר התגוררו קרואטים, איטלקים, הונגרים ובני לאומים נוספים.
במקביל התפתחה זהות ייחודית של "בני פיומה", ושפת הרחוב המדוברת ביותר (לצידן של איטלקית, גרמנית והונגרית ששימשו לעניינים רשמיים), הייתה פיומית (Fiuman), ניב של ונטית.
עם זאת באזורים שסביב לעיר הייתה האוכלוסייה ממוצא קרואטי בעיקרה והשפה המדוברת הייתה קרואטית.
עם תבוסתה של אוסטרו־הונגריה במלחמה, התעוררה שאלת מעמדה הבינלאומי של רייקה אשר הייתה עיר חופשית משך כ־140 שנה, כמעט ללא הפסקה.
עקב כך הקים ד'אנונציו, שנה מאוחר יותר, ב־8 בספטמבר 1920, את ממלכת קרנארו האיטלקית (Reggenza Italiana del Carnaro), שנקראה על שמו האיטלקי של מפרץ קוורנר.
המדינה החדשה אימצה חוקה שהיוותה השראה לחוקה של איטליה הפאשיסטית בתקופתו של מוסוליני, וד'אנונציו הכריז על עצמו כדיקטטור שנשא בתואר דוצ'ה.
המדינה החדשה ששלטה בפועל בשטח של כ־675 קמ"ר, לא זכתה להכרה בינלאומית מאף מדינה.
במקביל, ב־12 בנובמבר 1920, נחתם הסכם רפאלו בין איטליה לממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, ולפיו יועדה רייקה להיות למדינה חופשית כפי שהציע וילסון.
ההסכם קבע כי המדינה החדשה תהיה מדינה עצמאית דה־פקטו משך שנה ודה־יורה משך ארבע שנים.
מדינת פיומה החופשית ושלטון איטליה
בסוף שנת 1920 קמה מדינת פיומה החופשית מכוחו של הסכם רפאלו, וזכתה להכרה בינלאומית מיידית על ידי ארצות הברית, צרפת ובריטניה.
בחודש אפריל 1921 נערכו הבחירות הראשונות לפרלמנט, וריקארדו זנלה ממפלגת האוטונומיה נבחר לנשיא המדינה.
אולם שלטונו נמשך חודשים מעטים בלבד וביום ה־3 במרץ 1922 הוא הודח מתפקידו בהפיכה פשיסטית ויצא לגלות.
בינואר 1924 נחתם הסכם רומא בין איטליה לבין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הסכימו על סיפוחה של רייקה לאיטליה.
סיפוח העיר יצא לפועל ביום 16 במרץ 1924, והעיר הפכה לפרובינציה האיטלקית של פיומה (Provincia italiana di Fiume).
לפי ההסכם נותר רובע סושאק שממזרח לנהר רייצ'ינה בשליטת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אם כי רשויות הנמל של העיר נותרו מאוחדות בשתי המדינות.
עם זאת, העיר נותקה מהעורף הגאוגרפי שלה, וממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים עשתה שימוש בעיקר בנמל סושאק.
דבר זה גרר להאטת התנועה בנמל רייקה ולקיפאון כלכלי בעיר.
העיר נשלטה משך 19 שנה על ידי איטליה הפשיסטית, אשר כפתה איטליזציה על האוכלוסייה הקרואטית ובתקופה זו התיישבו איטלקים רבים בעיר, שמספרם גדל לכמחצית מהאוכלוסייה.
עם נפילת משטרו של מוסוליני ב־1943 עברה העיר לידי גרמניה הנאצית, אשר השמידה כמחצית מהנמל לקראת סוף המלחמה, והעיר אף ניזוקה באורח קשה מהפצצות בעלות הברית.
ב־1944 פורסם ביוגוסלביה "מזכר ליבורניה", ובו הומלץ על הקמת קונפדרציה בת שלושת הקנטונים רייקה, סושאק וביסטריצה, אליהם יצורפו האיים קרק, צרס ולושין.
זנלה, הנשיא הגולה של מדינת פיומה החופשית, התנגד למזכר ועמד על חידוש עצמאותה של מדינה זו.
מששוחררה העיר על ידי הצבא היוגוסלבי ב־3 במאי 1945, היא הפכה, יחד עם איסטריה, לחלק מיוגוסלביה והדבר אושר בחוזה פריז מ־1947.
כינונה של ריבונות יוגוסלבית ברייקה שינתה לחלוטין את המאזן הדמוגרפי בעיר.
תושביה האיטלקים של רייקה נדרשו לאמץ זהות יוגוסלבית או לעזוב את העיר ואת המדינה.
חמור מכך, גל של הוצאות להורג של חשודים בפשיזם, עובדי ציבור איטלקים, חיילים ואזרחים, הביא לנטישה המונית של 58,000 מ־66,000 תושביה האיטלקים של העיר.
את מקומם של העוזבים תפסו תושבים קרואטים חדשים והעיר החלה להתאושש.
הנמל והתעשייה שופצו, והעיר חזרה לשמש מרכז שלטוני ומסחרי.
בשנות השישים של המאה ה־20 החל שיפוצו של מרכז העיר, וטירת טרסט עברה גם היא שיפוץ מסיבי.
ב־1973 הוקמה בעיר אוניברסיטת רייקה (Sveučilište u Rijeci), ובה פקולטות לרפואה, משפטים, פילוסופיה, הנדסה, כלכלה, תיירות וימאות.
לאוניברסיטה קמפוסים ברייקה, אופטיה, פולה וגוספיץ'.
בשנת הלימודים 2006/7 למדו באוניברסיטת רייקה 16,423 תלמידים.
העיר לא סבלה מהקרבות שליוו את פירוקה של יוגוסלביה ב־1991, אולם גם מלחמה זו לוותה בחילופי אוכלוסייה – סרבים שהתגוררו בה עזבוה, ופליטים קרואטים מאזורי הקרבות עברו להתגורר בה.
בעוד שב־1991 התגוררו בעיר 18,891 סרבים, עשר שנים לאחר מכן עמד מספרם על 8,946 בלבד.
עקב כך הפכה אוכלוסיית העיר להומוגנית יחסית, ויותר מ־80% מהתושבים הם קרואטים.
הקבוצה הלאומית השנייה בגודלה היא הסרבים שמונים 7% מתושבי העיר, אך בעיר יש ייצוג לכל עמי האזור.
בנוסף לכך עקרו חלק מהמוסדות בעיר לזאגרב שהפכה לבירת המדינה.
אף על פי שבעיר עצמה אין חוף רחצה ותשתית לתיירות נופש, התפתחותה המואצת של התיירות בקרואטיה הביאה לשגשוגה של רייקה בגלל מיקומה על צומת דרכים ורכבות בריביירה הקרואטית ובסמוך לשדה התעופה הבינלאומי באי קרק.
בשל כך פועלות בעיר מספר קונסוליות של מדינות סקנדינביה, איטליה, אוסטריה וסרביה.
מדי שנה, מאז 1982, נערך בעיר קרנבל הנחשב לגדול בקרואטיה.
בשנת 1998 הושב לעיר סמל העיט הדו־ראשי שסימל את מדינת פיומה החופשית, לאחר עשרות שנים בהן נאסר השימוש בו הן על ידי האיטלקים והן על ידי השלטון היוגוסלבי.
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית העיר כ־128,000 תושבים, כ־82% מהם קרואטים, והייתה העיר השלישית בגודלה בקרואטיה.
במפקד שנערך בשנת 2001 נמנו בעיר 144,043 איש שהתפלגו מבחינה מגדרית באופן לא שוויוני.
הגברים מנו 68,511 בעוד שמספר הנשים עמד על 75,532. נתון נוסף הראה כי אוכלוסיית העיר הייתה מבוגרת למדי והגיל הממוצע עמד על 41.2 שנים.
לפי המפקדים שנערכו בין 1971 ועד 2011, התפלגה אוכלוסיית העיר לפי שיוך לאומי, כדלקמן:
רוב הקרואטים והאיטלקים, ובסך הכל 88% מתושבי העיר, הם נוצרים קתולים.
הסרבים שמונים כ־7% הם נוצרים אורתודוקסים, ובעיר יש מיעוט מוסלמי וכ־70 יהודים.
רייקה היא מקום מושבו של הארכיבישוף האחראי על הארכידיוקסיה הקתולית של רייקה שחולשת על שלוש דיוקסיות, וזו הסיבה שיש בעיר קתדרלה.
הארכיבישוף הנוכחי הוא איוואן דווצ'יץ' (Ivan Devčić).
נמל רייקה (Luka Rijeka) הוא החשוב בנמלי קרואטיה, והוא משרת גם את הונגריה ואוסטריה שנהנות ממעמדו כנמל חופשי.
הנמל מנוהל על ידי רשות שהוקמה לשם כך, שטחו הכולל של הנמל הוא כ־2 קמ"ר והוא מחולק לחמישה מעגנים נפרדים, ואזור מחסנים גדול בשקרליבו (Škrljevo).
אורך הרציפים מגיע לכ־8 קמ"ר וכולל 41 עמדות עגינה.
בנמל מסופים לסוגי סחורה שונים, ובין היתר - סחורה מוצקת, סחורה נוזלית, מכולות, מטעני גל־נוע (Ro-Ro: Roll on Roll off), דגנים, פוספטים, בשר קפוא ודגים, פירות, עץ וסחורה מסוכנת.
בשנות התשעים של המאה ה־20 סבל הנמל מהמלחמה ביוגוסלביה, וסחורות שכעניין שבשגרה עשו את דרכן אליו, הגיעו לנמלי טריאסטה באיטליה וקופר בסלובניה, שהכפיל את היקף הסחורה שעוברת דרכו בתוך עשור.
עם זאת, החל ב־1996 מצבו של נמל רייקה להשתפר ובשנת 2006 הוא טיפל ב־5,877,906 טון סחורה נוזלית וב־5 מיליון טון של סחורה אחרת.
לאוסטריה ולהונגריה זכויות בנמל החופשי של רייקה מאז שנת 2000 ו־2001 בהתאמה.
בנמל רייקה נמצא גם מסוף הנוסעים אדאמיץ' (Adamićev gat).
המסוף שוכן בחזית ארמון הים האדריאטי בסמוך למרכז העיר ולתחנת האוטובוסים המרכזית, ומשרת את קווי המעבורת והנוסעים של חברת ידרוליניה (Jadrolinja) המגיעים עד דוברובניק בדרום המדינה, וכן מעניק שירות גם לחברות אחרות.
בחודשי הקיץ פועל קו מעבורת בינלאומי מרייקה לרוונה שבאיטליה.
רייקה יושבת בצומת מסילות רכבת חשוב בצפון קרואטיה, סמוך לגבול סלובניה, דרכה מתאפשר קשר יבשתי אל איטליה, אוסטריה ויתר מדינות אירופה המערבית.
תשתית הרכבות באזור רייקה מיושנת וכמעט שאינה משרתת רכבות נוסעים אזוריות, אם כי קיימים קווי רכבת בינלאומיים למספר ערים במרכז אירופה.
ממשלת קרואטיה מתכננת לבנות קו רכבת חדש מרייקה להונגריה דרך זאגרב, אך זה לא יחנך לפני שנת 2012. קו הרכבת החדש אמור לשרת רכבות משא ונוסעים שיוכלו לנוע במהירות של עד 250 קמ"ש, ולגמוע את המרחק מרייקה אל זאגרב בתוך כשעה.
רייקה מחוברת לרשת הכבישים המהירים הקרואטית באמצעות הכביש המהיר A6 המוביל מזרחה לכיוון בוסילייבו, ומשם לזאגרב.
הכביש משמש גם ככביש טבעת מצפון לעיר ומאפשר גישה אליה באמצעות שלושה מחלפים - רייקה מזרח, מרכז ומערב (Centar, Istok ו־Zapad).
לכיוון מערב יוצא מהעיר הכביש המהיר A8 המחבר אותה לאיסטריה דרך מנהרת אוצ'קה (מנהרת אגרה).
בנוסף מקשר הכביש המהיר A7 את רייקה אל הגבול הסלובני, השוכן 20 ק"מ בלבד מצפון לה.
תחנת האוטובוסים המרכזית נמצאת בכיכר ז'ביצה (Žabica) סמוך לארמון הים האדריאטי במרכז העיר.
קווי אוטובוס סדירים פועלים בין רייקה לרוב עריה הגדולות של קרואטיה, אם כי הנסיעה עשויה להיות איטית.
בנוסף פועלים שירותי אוטובוס בינלאומיים למספר ערים באיטליה, סלובניה אוסטריה וגרמניה.
בעיר עצמה ובסביבותיה פועלת רשת מסועפת של קווי אוטובוסים המופעלת על ידי חברת KD Autotrolej.
שדה התעופה הבינלאומי "רייקה" (Zračna luka Rijeka) שוכן במרחק של 26 ק"מ מהעיר על האי קרק, המחובר אל היבשה באמצעות גשר אגרה מאז 1980. אורך מסלול הנחיתה היחיד בשדה הוא 2,500 מטר, והוא משרת טיסות פנים כמו גם טיסות למספר יעדים באירופה ולתל אביב.
בשנת 2005 עברו בשדה התעופה של רייקה 130,000 נוסעים.
המוזיאון לאומנות מודרנית ועכשווית (Muzej Moderne i Suvremene Umjetnosti) נפתח ב־1949 ומתמקד באומנות קרואטית.
בארמון המושל על גבעה מצפון לעיר העתיקה (Guvernerova Palača) שוכן המוזיאון הימי וההיסטורי של קרואטיה שלאורך הים (Pomorski i Povijesni Muzej Hrvatskog Primorja).
המבנה שימש כמשכנו של המושל ההונגרי בעיר מ־1869 ועד 1918, ומכאן שמו, והוא נבנה משיש לבן בסגנון הרנסאנס.
במוזיאון מוצגים ציורים ודגמים העוסקים בשיט ובספנות וממצאים היסטוריים וארכאולוגיים מסביבת העיר.
מול ארמון המושל שוכן מוזיאון העיר רייקה (Muzej Grada Riheka) שהוקם ב־1961 והמתמקד בדברי ימיה של העיר, ובמיוחד בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מוזיאון נוסף בעיר הוא המוזיאון להיסטוריית הטבע (Prirodoslovni Muzej) שמציג מאז 1946 מוצגים הקשורים לעולם הטבע בסביבת העיר.
בספריית האוניברסיטה (Sveučilišna Knjižnica) מספר אוספים שמונים למעלה מ־300,000 ספרים וכ־67,000 כתבי עת ועיתונים, אך גולת הכותרת של האוסף היא תערוכה קבועה של כתבי יד וספרים מודפסים באלפבית גלגוליטי המכונה Glagoljica.
התערוכה מוצגת בספרייה מאז 1968 וכוללת מוצגים שהמוקדמים שבהם הם מהמאה ה־15.
קרנבל רייקה (Riječki Karneval) נחשב לקרנבל הגדול בקרואטיה, והוא נערך לראשונה בשנת 1982 כאשר שלוש קבוצות של חובשי מסכות צעדו ברחובות העיר.
בשנת 1994 כבר צעדו 4,000 איש בתהלוכת הקרנבל ומספר הצופים הגיע ל־100,000 איש.
שנה לאחר מכן, ב־1995 הפכה העיר לחברה בהסתדרות ערי הקרנבל של אירופה (FECC).
בקרנבל נקשרו גם דמויותיהן של המורצ'יצ'י (Morčići).
בתחילה יועדו התכשיטים לנשים בלבד אך בהמשך אימצו אותם גם מלחים ודייגים כקמע, וענדו אותם על אוזן אחת בלבד.
ב־1991 אימצה העיר באופן רשמי את דמות המורצ'יצ'י כסמלה, והדמות, שהיא לעיתים חסרת מין מוגדר כיום, מככבת בעונת הקרנבל.
היומון המקומי החשוב ביותר באזור הוא נובי ליסט (Novi list, "הרשומה החדשה") המופיע מאז 1890. העיתון היה ידוע בעמדותיו העצמאיות והביקורתיות כלפי ממשלתו של פרניו טוג'מן בשנות ה־90 של המאה ה־20. יומון נוסף שרואה אור בעיר הוא לה ווצ'ה דל פופולו בשפה האיטלקית (La voce del popolo, "קול העם").
RiTV היא רשת טלוויזיה מקומית ובעיר וסביבותיה פועלות מספר תחנות רדיו כמו רדיו רייקה, רדיו־SVID, רדיו טרסט ורדיו סושאק.
מאז 1925 פועל בעיר מועדון הכדורגל הקרואטי (Hrvatski nogometni klub או HNK Rijeka).
המועדון אשר הוקם בתקופת השלטון האיטלקי בשם "אוניונה ספורטיבה פיומיאנה" (Unione Sportiva Fiumana, "איגוד הספורט של פיומה"), זכה מספר פעמים בגביע יוגוסלביה ובגביע קרואטיה, וכן השתתף מספר פעמים באליפות אופ"א.
עוד פועלות בעיר קבוצת הכדורגל "אוריינט רייקה" מרובע סושאק, ומועדון הכדורסל קוורנר רייקה המתמודד בליגה הבכירה.
מאז 1969 פועל מסלול המרוצים בגרובניק בצמוד מצפון לעיר.
אורכו של המסלול הוא 4,168 מטר והוא פעיל משך 300 ימים בשנה.
במרכזה של העיר העתיקה שוכן מדרחוב קורזו (Korzo, שיבוש של המילה האיטלקית Corso - "דרך") המוביל לאורך כחצי קילומטר מכיכר ידרנסקי (Jadranski trg - "כיכר הים האדריאטי") במערב עד לכיכר ילצ'יץ' (Jelačićev trg) על הגדה המערבית של תעלת מרטבי.
הרחוב נבנה על תוואי חומת העיר העתיקה שחרבה ברעידת האדמה ב־1750.
במרכזו של המדרחוב, בצידו הצפוני, ניצב מגדל העיר (Gradski toranj) המכונה לעיתים "מגדל השעון" (באיטלקית Torre d'orologio ובקרואטית Pod Uriloj - "תחת השעון").
המגדל הוקם בסגנון הבארוק במקום בו ניצב בעבר שער הים של העיר העתיקה.
מתחת לשעון הקבוע במגדל מאז המאה ה־17, מופיע סמל העיר ומתחתיו נראה תבליט של העיט הדו ראשי, סמל בית הבסבורג.
בין שני התבליטים תבליט נוסף של הקיסרים קרל השישי ולאופולד הראשון.
על גגו של המגדל הותקנה בשנת 1890 כיפה והוא שופץ לאחרונה ב־1983.
בכיכר הים האדריאטי בקצה המערבי של המדרחוב ניצב ארמון הים האדריאטי (Palača Jadran) שנבנה בסוף המאה ה־19. המבנה שימש כמשכן לחברות ספנות מאז הקמתו וכיום הוא משמש כמשרדיה של חברת הספנות הקרואטית ידרוליניה.
עוד ניצב בכיכר מבנה מודרני שנבנה בשנות השלושים של המאה ה־20. המבנה בן 12 קומות מכונה גורד השחקים של רייקה (Riječki neboder) ועל שום צורתו הוא זכה בפי תושבי העיר לכינוי "ארונית המגירות".
מצפון לקורזו שוכנת כיכר החלטת רייקה (Trg Riječke rezolucije) שבה ארבעה מבנים עיקריים.
הארמון העירוני (Palača Municipija) היה במקור מנזר אוגוסטיני ונבנה בין 1315 ל־1408. המבנה המקיף את הכיכר משלושה כיוונים, שימש כבית העירייה של רייקה החל ב־1833. הוא חודש וקיבל את מראהו הנוכחי ב־1873.
במרכז הכיכר ניצב עמוד הדגל (Stendardac) אשר הוקם ב־1509 על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאות תודה על נאמנותה של רייקה לאימפריה הרומית הקדושה במאבקה כנגד הרפובליקה של ונציה.
העמוד עשוי אבן ובימי חג מונף עליו דגל העיר.
על העמוד תבליט אבן של ויטוס הקדוש הנראה אוחז בענף דקל בימינו ובדגם של העיר בשמאלו.
חזיתו המזרחית של הארמון העירוני מחוברת אל כנסיית הירונימוס הקדוש (Crkva Sveta Jeronima), וזו סוגרת על הכיכר ממזרח.
הכנסייה נבנתה יחד עם הארמון העירוני והושלמה בשנת 1363, אך נפגעה משתי רעידות אדמה ב־1750 וב־1768. היא שופצה מספר פעמים בסגנון הבארוק והורחבה בדרך של בניית חזיתה על חלק משטח הכיכר.
בספינה 23 קשתות ותחתן נקברו נכבדי העיר עד שהקיסר פרנץ יוזף הראשון אסר על קבורה בכנסיות.
המצבות הוסרו והועברו למקום אחר ב־1880 והמבנה זכה לריצוף חדש.
צידה הדרומי של הכיכר נתחם על ידי חזיתו של בניין רדיו רייקה (Radio-Rijeka).
המבנה הוקם ב־1848 ושימש כאולם קריאה וכמרכז תרבות, וכאן התקבלה בשנת 1906 "החלטת רייקה" אשר על שמה נקראת הכיכר.
במרכז החזית מרפסת תלויה הנשענת על ארבעה עמודים ומתחתיה מוביל מעבר דרומה אל מדרחוב קורזו.
כנסיית ויטוס הקדוש (Crkva Svata Vida) הבנויה בצורת רוטונדה נבנתה במקום בו ניצבה בעבר כנסייה קודמת שהוקדשה לוויטוס הקדוש, הקדוש המגן של העיר.
בניית הכנסייה ששמשה בתחילה את חברי מסדר הישועים, החלה ב־1638. היא נמשכה בהפסקות משך כמאה שנים, והכיפה הונחה בשנת 1727. בכנסייה ניצב קרוסיפיקס גותי מהמאה ה־13, ולפי המסורת, בשנת 1296 יודתה בו אבן והוא החל שותת דם.
כיום נחשבת הכנסייה כקתדרלת העיר.
הכנסייה הקפוצ'ינית של גבירתנו מלורד (Kapucinska Crkva Gospe Lurdske) ממערב לעיר העתיקה מתאפיינת בחזית נאו־גותית ונציאנית.
ראש המסדר הקפוצ'יני בעיר, ברנרדין שקריוואניץ' (Bernardin Škrivanić), החליט על הקמתה לאחר ביקורו בלורד בצרפת, מתוך תקווה שזו תהפוך למוקד עלייה לרגל בפני עצמה.
בנייתה של הכנסייה החלה ב־1904 ועיקרו של המבנה הושלם ב־1908, אך עבודות הבנייה התעכבו בשל קשיי מימון מצד המסדר.
החזית נשלמה ב־1929 ובחלקה העליון קבוע פסל הבתולה, אך מגדל הפעמונים שהופיע בתוכנית המקורית לא הוקם מעולם, והכנסייה לא צברה מוניטין ולא יכולה הייתה להתחרות במעמדה של כנסיית גבירתנו מטרסט.
כנסיית העלייה השמיימה של הבתולה הברוכה (Crkva Uznesenja Blažene Djevice) שנודעה משך מאות שנים בשם "הכנסייה הגדולה" (Vela Crikva) או "הקתדרלה" הוקמה בימי הביניים בסגנון גותי במקום בו ניצבו קודם לכן מרחצאות רומיים.
היא שופצה ב־1442 ונבנתה לחלוטין מחדש ב־1695 בסגנון הבארוק.
לכנסייה שלוש ספינות ושמונה קפלות וסמוך למזבח המרכזי ניצב העתקה של תמונת העלייה השמיימה מאת טיציאן.
מגדל פעמונים נבנה מלבנים בסמוך לכנסייה ומופיע בו כיתוב השנה 1377. בקומתו העליונה של המגדל נקבעו חלונות ביפוריים ומתחתם חלונות מונופרים.
בשל נטייה של כ־40 ס"מ הוא זכה לכינוי המגדל הנטוי (Kosi Toranj).
השער הישן (Stara Vrata) או הקשת הרומית (Rimski Luk) הוא המבנה העתיק בעיר.
תחילה סברו כי הוא נבנה כשער ניצחון לכבודו של הקיסר הרומי קלאודיוס, אולם ב־1955, כאשר נחשפו שרידי חומות המצודה הרומית, הוכח כי הוא שימש כשער כניסה אליה.
גן קאזלישני (Kazališni Park - "גן התיאטרון") ניצב בכיכר קטנה בין שלושה מבנים חשובים בעיר.
התיאטרון הלאומי הקרואטי על שם איוואן זייץ (Hrvatsko Narodno Kazalište Ivan Zajca או HNK Ivan Zajca) הוקם בין הגדה המערבית של תעלת מרטבי ובין הכיכר החל בשנת 1883 ונחנך ב־3 באוקטובר 1885. סמל העיר מופיע מעל לגמלון שבמרכזו תבליט של אפולו והנימפות.
פנים המבנה מעוטר בסטוקו מוזהב, וב־1981 הוא עבר שיפוץ מקיף כדי להתאימו לצרכיו של תיאטרון מודרני.
במרכזה של כיכר קאזלישני ניצב פסלו של המלחין הקרואטי בן העיר איוואן זייץ שעל שמו נקרא התיאטרון.
בצידה האחר של הכיכר שוכן מאז 1885 פלאצו מודלו (Palazzo Modello או Palača Modello).
המבנה בסגנון וינאי משמש כמשכנו של חוג התרבות האיטלקי (Circolo italiano di cultura).
מול פלאצו מודלו ומדרום לכיכר, שוכן השוק הגדול (Velika Tržnica) המורכב משני ביתנים מקורים זהים.
שוק הדגים היה הראשון שנפתח במקום בשנת 1865 אך הוא נהרס ב־1912, ופינה את מקומו למבנים הנוכחיים הבנויים ממסגרת פלדה ומזכוכית.
מדרגות פטר קרוז'יץ' וכנסיית גבירתנו
538 מדרגות פטר קרוז'יץ' (Stube Petra Kružića) הנקראות על שם האיש שהחל את בנייתן בשנת 1531, מובילות דרך שער בכיכר טיטו ממזרח לנחל רייצ'ינה אל גבעת טרסט המתנשאת לגובה של 138 מטר.
הטירה הניצבת במקום כיום נבנתה במאה ה־13 על ידי הנסיכים הפרנקופנים.
המדרגות היו נתיב עלייה לרגל אל הגבעה ואל כנסיית גבירתנו מטרסט הניצבת במקום, והמקום החל לשמש כמוקד עלייה לרגל כבר בתחילת המאה ה־14. לעיתים דידו המאמינים במעלה המדרגות על ברכיהם.
כנסיית גבירתנו מטרסט (Crkva Gospe Trsatske) והמנזר הפרנציסקני (Franjevački Samostan) ניצבים במרכזה של הגבעה בכיכר הפרנקופנים (Frnkopanski trg).
הכנסייה היא העתיקה בקרואטיה המוקדשת לבתולה, ולפי האמונה הבית בנצרת בו ניתנה הבשורה למרים חנה באתר זה משך שלוש וחצי שנים, החל ב־10 במאי 1291 ועד ה־10 בדצמבר 1294, עת נישא על ידי מלאכים ממקום מוצאו בנצרת (כיום בבזיליקת הבשורה) אל יעדו באיטליה בבזיליקת הבית הקדוש בלורטו.
תושבי טרסט לא התנחמו מהאובדן, והאפיפיור אורבנוס החמישי שלח להם בשל כך איקונין עושה נפלאות של הבתולה ב־1397 שמקורו בלורטו, וזה ניצב בכנסייה עד היום.
עם זאת העובדות ההיסטוריות מייחסות את האגדה לניסיונם של צלבנים ששבו מארץ הקודש להעניק לרליקים שהביאו עימם מימד של קדושה עילאית, בעוד שהרקע לאגדה השנייה היה ככל הנראה פוליטי גרידא, ונועד לבסס קשרים בין ערי איטליה לרייקה.
בכנסייה שוכנים קברים של אצילים פרנקופנים וכן קברו של פטר קרוז'יץ' שהקים את המדרגות המובילות אל הגבעה.
המנזר הפרנציסקני הצמוד לכנסייה משמש את נזירי טרסט משך 500 שנים והוא עשיר ביצירות אומנות שהבולטות שבהן שמורות בקפלת המנחה.
הן הכנסייה והן המנזר שופצו מספר פעמים וב־1641 קיבלו את אופיים הבארוקי הנוכחי.
בכנסייה נחגגים כל החגים הקשורים לבתולה וביניהם ה־10 במאי, חג גבירתינו מטרסט ויום הספנים, ה־15 באוגוסט, יום העלייה השמיימה של הבתולה, וה־8 באוגוסט, יום הולדת הבתולה.
בחזית הכנסייה ניצב מאז 10 במאי 2005 פסל של האפיפיור יוחנן פאולוס השני כשהוא כורע ברך.
מצודת טרסט (Trsatski kaštel), הקרויה גם המצודה הפרנקופנית, שוכנת מערבית לכנסייה ולמנזר.
האתר נושב מאז התקופה הנאוליתית וכל שליטי רייקה החזיקו בו כמעוז כוחם ושמרו על ביצוריו.
המצודה השוכנת בשיאה של גבעת טרסט, חולשת על העיר שלרגליה ועל חלקו הצפוני של מפרץ קוורנר.
במרכזה של המצודה חצר פנימית המכונה "קונאק" (Konak) ובה באר מים.
כיום המצודה היא מוזיאון ומוקד לפעילות אומנותית ותרבותית בחודשי הקיץ, ובכלל זה הצגות תיאטרון, תערוכות, קונצרטים ועוד.
למצודה צמודה כנסיית גאורגיוס הקדוש (Crkva Sveta Jurja).
הכנסייה קטנה בהרבה מכנסיית גבירתנו מטרסט והיא נבנתה באמצע המאה ה־13, ונזכרה לראשונה בכתובים בשנת 1288.
על הגבעה שני מבנים מודרניים.
אולם הספורט לנוער (Dvorana mladosti) הניצב כ־200 מטר מזרחית למרכזה של הגבעה, הוא אולם הספורט הגדול בעיר.
נוסף לייעודו הספורטיבי משמש המקום כמרכז תערוכות, חלק מגני התערוכה של העיר, ובמשך השנה מתקיימות בו שבע תערוכות בינלאומיות.
חדר הקריאה בקרואטית בטרסט (Hrvatska čitaonica na Trsatu) נבנה בשנת 1897 ושימש כספרייה וכחדר קריאה, אך כיום הוא בעיקר מקום מפגש ומרכז תרבות.
כל האתרים על גבעת טרסט מוקפים על ידי גן רחב ידיים שהוקם ב־1926 שבו אנדרטה לזכר קורבנות המאבק נגד הפשיזם.
בית הקברות היהודי הוקם בשנת 1840 או סמוך לפני כן מחוץ לחומות העיר, והיה פעיל עד שנת 1874. ב-1875 הוקצתה חלקת קבורה לקהילה היהודית בבית הקברות העירוני של רייקה.
יהודים מכל רחבי האימפריה האוסטרו־הונגרית נמשכו אל רייקה בשל אופייה המסחרי כעיר נמל, והחל באמצע המאה ה-19 היגרו אליה יהודים גם מאיטליה.
בשנת 1900 מנו יהודי העיר 2,000 איש והיוו כ-4% מכלל האוכלוסייה.
בין שתי מלחמות העולם התגוררו ברייקה כ-2,500 יהודים, רובם חילונים או מסורתיים, אך בעיר התקיימה גם קהילה אורתודוקסית קטנה של יהודים שהגיעו אליה בעיקר מפולין, מרוסיה, מגליציה ומהונגריה.
בית הכנסת הגדול ברייקה של הקהילה הנאולוגית נבנה בשנים 1902–1903. הוא תוכנן על ידי האדריכל ההונגרי ליפוט באומהורן (Lipót Baumhorn), אך חרב בשנת 1944. בית כנסת אורתודוקסי צנוע נבנה בשנת 1928 וזה עומד על תילו כיום ומשמש את הקהילה היהודית בעיר המונה כ־70 איש.
זהו אחד משלושה בתי כנסת יחידים בקרואטיה שלא חרבו, נפגעו או שינו את ייעודם במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא מתהדר בארון קודש עשוי שיש קרארה שהובא מאיטליה.
לפי הגרסה שהייתה מקובלת עד שנת 2013, אחר כניסתם לתוקף של חוקי הגזע באיטליה ב-1938, החל ג'ובאני פלטוצ'י (Giovanni Palatucci), קצין משטרה איטלקי שהוצב בעיר מאז שנת 1937, לזייף מסמכים ואשרות עבור יהודי העיר ופליטים יהודים שמצאו בה מקלט מפני רדיפות האוסטאשה בקרואטיה.
הוא הצליח להשמיד את הרשומות אודות 500 יהודים בעיר ואף סיפק להם מקורות מימון ושלח אותם למחנה פליטים בדרום איטליה שנוהל על ידי דודו, בישוף העיר קמפניה (Campagna) ליד נאפולי.
פלטוצ'י נעצר ב-13 בספטמבר 1944 ונידון למוות, אך תחת זאת הוא גורש לדכאו ושם מת ב-10 בפברואר 1945. ב־1990 הוכר פלטוצ'י על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם, וב-1995 העניק לו נשיא איטליה את מדליית הזהב לגבורה אזרחית (Medaglia d'oro al merito civile).
בנוסף דנה הכנסייה הקתולית באפשרות להכריז על פלטוצ'י כעל קדוש.
ב-20 ביוני 2013 הועלו טענות כי לא זו בלבד שפלטוצ'י לא סייע ליהודים, אלא שהיה נאצי נלהב שלקח חלק בגירוש יהודים לאושוויץ.
טענות אלו לא התבררו ופלטוצ'י עודנו מוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
נמל העיר רייקה שימש שער יציאה למעפילים ובהמשך לעולים לישראל.
ב-1938 יצאה מנמל רייקה הספינה דְרָאגַה במסגרת עליית אף על פי ועליה 240 עולים ואנשי צוות.
לאחר הקמת המדינה, בחודשים נובמבר-דצמבר 1948, עלו ארצה מנמל רייקה כ-6,000 מיהודי בולגריה ויהודי יוגוסלביה בשתי הפלגות של הספינה קֶפָאלוֹס.
ב־1981 הקימה הקהילה היהודית אנדרטה ל-278 קורבנות השואה בני העיר שנרצחו בידי הנאצים או האוסטאשה.
האנדרטה ניצבת בבית הקברות וחקוקים עליה שמות הנספים.
רייקו איילסוורת' היא שחקנית טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית הידועה בעיקר בזכות תפקידה כמישל דסלר בסדרת הטלוויזיה "24".
היא התגוררה בספרינגפילד בין השנים 1987–1988, שם החלה להתעניין במשחק.
תחילה, שימשה כשחקנית מחליפה, ולאחר זמן מה לוהקה למחזמר "סיפור הפרברים", בזמן שמשפחתה עברתה לסיאטל, וושינגטון.
מאוחר יותר, הצטרפה למשפחתה בסיאטל והחלה ללמוד מדעי המוח באוניברסיטת וושינגטון.
במקביל, היא הצטרפה להפקות תיאטרון בתיאטרון סיאטל לילדים, ושיחקה את ונדי במחזמר "פיטר פן".
סוכן שחקנים ראה את איילסוורת' במחזמר פיטר פן והחליט ללהקה לאופרת הסבון "חיים לחיות", שם שיחקה את דמותה של רבקה לואיס.
בד בבד היא שיחקה בתפקידים מינוריים בסרטים מובילים, "אהבה מקרית" (עם האריסון פורד) ויש לך הודעה (עם מג ראיין וטום הנקס).
ב-2001, אחרי ששיחקה בתפקידי אורח בסדרות חוק וסדר, אד, עכשיו ומיד והבית הלבן, לוהקה לסדרה "כל הנשמות" לתפקיד מרכזי, אך הסדרה הופסקה אחרי עונה אחת.
ב-2002 היא החליפה שחקן שנהרג בפרק הפיילוט בסדרה שלא הצליחה, שגריר אמריקאי.
ב-2001 איילסוורת' נבחנה לתפקיד נינה מאיירס בסדרת המתח הפופולרית 24 של רשת FOX, אך הפסידה את תפקידה לשרה קלארק.
ב-2002 ניסתה שוב להתקבל לעונה השנייה של הסדרה בתפקיד קייט וורנר, אך שוב הפסידה את תפקידה לשרה וינטר.
יוצרי הסדרה ליהקו אותה בתור מישל דסלר, סוכנת היחידה ללוחמה בטרור ("CTU").
דבר שהקנה לה את פריצת הדרך הגדולה בקריירה שלה.
במהלך העונה השנייה הדמות של איילסוורת' מפתחת קשרים רומנטיים עם טוני אלמידה (קרלוס ברנארד), ודמותה הפכה להיות מאוד פופולרית על המוני המעריצים.
בעונה השלישית דמותה הפכה לדמות ראשית.
לקראת סוף העונה הוחלט שהדמות של איילסוורת' לא תופיע בעונות הבאות, אך עקב תלונות המעריצים דמותה חזרה לעונה הרביעית למשך 12 פרקים בתור מנהלת היחידה ללוחמה בטרור ("CTU").
אך למרות זאת, בפרק הראשון בעונה החמישית של 24, דמותה של איילסוורת' נהרגת.
מיד לאחר מכן איילסוורת' שיחקה בתפקיד אורח ב-CSI.
איילסוורת' שיחקה בסרטים מיסטר ברוקס, טיוטה לרצח ועוד.
ב-2006 היא שיחקה בתפקיד מרכזי בסרט הנוסע השמיני נגד הטורף 2: רקוויאם.
של רשת ABC, "אבירי השפע" למשך שני פרקים.
היא שיחקה במספר פרקים בעונה ה-14 של הסדרה ER, אך הופעתה התקצרה עקב שביתת התסריטאים.
ב-2008 איילסוורת' שיחקה בכמה סרטים עצמאיים, וב-2009, הצטרפה לעונה החמישית של הסדרה "אבודים" בתור איימי, ושיחקה בסדרה "סטארגייט יוניברס".
בשנת 2010, התארחה בסדרות "האישה הטובה" ו"Damages".
בשנת 2012, השתתפה איילסוורת' בפרק 13 בעונתה השנייה של הסדרה מבוקש.
של גילמה דמות סוכנת ממשלתית המנסה למנוע מעבר של מחשב נייד יקר ערך לידי גורמים פלילים.
בנוסף, היא התארחה בסדרה "אלמנטרי".
בשנת 2013, הופיעה בסדרה "גדולה מהחיים" וב-2014, הופיעה ב"מהפכה".
בשנת 2016 החלה לגלם את אליה ג'ונס בסדרת הפעולה "צוות עקרב" של רשת CBS.
היא שבה עם תפקידה זה גם לעונה הרביעית.
בשנת 2021 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "היט מאנקי" אשר שודר בערוץ הולו.
איילסוורת' מתגוררת כיום בניו יורק.
בין השנים 2003–2005, יצאה עם השחקן קיפר סאת'רלנד.
רייצ'ל מתחתנת הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה, בבימויו של ג'ונתן דמי.
הסרט יצא ב-3 באוקטובר 2008. הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ואת פסטיבל הסרטים של ונציה.
הסרט, שצולם בסוף 2007 במשך שלושים ושלושה ימים, זכה לביקורות חיוביות והוא אף זכה בפרסים רבים.
אן האת'וויי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
קים המאושפזת במוסד גמילה, מקבלת חופשה לרגל חתונת אחותה רייצ'ל.
כשהיא מגיעה הביתה, היא מקבלת יחס צונן מכולם.
היא מגלה שרייצ'ל העניקה את הכבוד להיות השושבינה לחברתה הטובה ולא לה.
קים דורשת להיות השושבינה ואחותה מסכימה.
בארוחת טרום החתונה קים מדברת לפני כולם על תהליך הגמילה שלה ומנצלת את ההזדמנות כדי לקיים את אחד השלבים בתוכנית שנים עשר הצעדים: היא מבקשת סליחה מאחותה על כל מה שהיא עברה בגללה.
בבית, רייצ'ל כועסת על קים שהיא מתעסקת כל הזמן בעצמה וגונבת את ההצגה.
כאשר קים הולכת למפגש של מכורים אנונימיים, היא חושפת שכשהייתה בת 16, נהגה תחת השפעת סמים ואחיה הקטן איתן נהרג בתאונת דרכים באשמתה.
בהמשך קים מתעמתת עם אמא שלה ומאשימה אותה בחוסר אחריות, על שהפקירה את איתן בידי נרקומנית.
לבסוף, קים חוזרת למוסד הגמילה כשהיא מסוכסכת עם אימה.
אנה דיאוור סמית' - קרול
מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (אן האת'וויי)
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (אן האת'וויי)
מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (אן האת'וויי)
מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לבמאי הטוב ביותר (ג'ונתן דמי)
מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר (ג'ני לומט)
מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר (אן האת'וויי)
מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (רוזמרי דוויט)
מועמדות לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית המשנה הטובה ביותר (דברה וינגר)
רייצ'ל קמפסון הייתה שחקנית אנגלייה.
היא הייתה נשואה לשחקן מייקל רדגרייב והייתה אם למשפחה של שחקנים.
קמפסון נולדה בעיר דארטמות' שבאנגליה בתם של ביאטריס המילטון ואריק ויליאם אדוארד קמפסון שהיה מנהל בית ספר.
היא למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) ואחר כך הצטרפה לרויאל שייקספיר קומפני.
ב-1935 התחתנה עם מייקל רדגרייב ושיחקה לצידו פעמים רבות על בימת התיאטרון.
היא השתתפה במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה, הבולטים שבהם היו "The Captive Heart" משנת 1946, "טום ג'ונס" (1963), "זיכרונות מאפריקה" (1985), "הדוד וניה" (1991) וסדרת הטלוויזיה עטורת השבחים "היהלום שבכתר" (1984).
ב-1986 כתבה אוטוביוגרפיה בשם "החיים בקרב משפחת רדגרייב" שיצא לאור על ידי דאטון.
קמפסון נשאה למייקל רדגרייב ב-1935 והייתה לכלתם של השחקנים רוי רדגרייב ומרגרט סקאדמור.
היא הייתה אמם של ונסה, לין וקורין רדגרייב.
נכדיה הם השחקנים ג'ואלי ונטשה ריצ'רדסון (שנהרגה בתאונת סקי ב-2009), ג'מה רדגרייב וקרלו נרו.
ב-1959 קיבל בעלה תואר אבירות, והיא נקראה באופן רשמי ליידי רדגרייב, אך לא השתמשה בתואר זה בקריירה שלה.
היא נפטרה משבץ מוחי ב-2003 ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-93. היא שהתה באותה עת אצל נכדתה, נטשה ריצ'רדסון, במילברוק שבניו יורק.
נערה ושמה ג'ורג'י (1966) Georgy Girl
זכרונות מאפריקה (1985) Out Of Africa
היא שחקנית אמריקאית יהודייה, הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ב-1987 על תפקידה בסרט "גאבי: סיפור אמיתי" והתפרסמה בסיטקום "נני".
שאגאל נולדה בשם רייצ'ל לווין בניו יורק סיטי.
התגלתה בהופעת הבכורה שלה ב-1987 בדרמה "גאבי: סיפור אמיתי", בסרט לוהקה לתפקיד הראשי של גאבי ברימר והועמדה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
שאגאל לא הרבתה להופיע בסרטים גדולים והתפרסמה מאז פריצתה רק ב-1990 בדרמה "כשגבר אוהב אשה" בתפקיד רייצ'ל אשתו של ניל (ג'ייסון אלכסנדר).
באמצע שנות ה-90 שיחקה במשך שש עונות בקומדיית המצבים המצליחה "נני" בתפקיד ואל טורילאו, חברתה הטובה של הדמות הראשית פראן שפילד (פראן דרשר שגם יצרה את הסדרה).
ושיחק בקומדיה השחורה "ארוחת הערב האחרונה" בכיכובה של קמרון דיאז.
שאגאל היא אמא לזוג תאומים, מבעלה גרג לנרט.
רייצ'ל אן סאמרס היא בדיונית של גיבורת-על מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
דמותה הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #141 מינואר 1981 ונוצרה על ידי הכותבים כריס קלרמונט וג'ון ביירן והמאייר ג'ון רומיטה הבן.
בהופעתה הראשונה של הדמות, שמה הפרטי לא נחשף, אולם בהמשך התגלה שהיא בתם של סקוט סאמרס וג'ין גריי-סאמרס מהעתיד החלופי הדיסטופי ימי עבר עתידי.
היא ירשה את כוחות הטלפתיה והטלקינזיס של אמה, וחלקה בקשר מנטלי עם כוח הפניקס.
לאחר מות אמה באירועי "סאגת הפניקס האפלה", רייצ'ל נטלה את שם הקוד פניקס כמחווה.
בהמשך שנות פרסומה של הדמות, היא הייתה ידועה גם בכינויים מארוול גירל, רייצ'ל גריי, פרסטיג' ואמא אסקאני.
רייצ'ל רוברטס הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון ולשית זוכת שלושה פרסי באפט"א ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1963 על הופעתה בסרט "מחירו של גבר".
רוברטס נולדה בעיירה ללנלי שבמערב ויילס.
למדה באוניברסיטת ויילס ובאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
החלה את דרכה כשחקנית בשנות ה-50 של המאה ה-20 בסרטים קטנים בקולנוע הבריטי.
התפרסמה בפעם הראשונה בשנת 1960 בהפקתם של טוני ריצ'רדסון וקארל רייז "מוצאי שבת ובוקר יום א'" בתפקיד ברנדה לצידו של אלברט פיני.
רוברטס זכתה על הופעתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
בשנת 1963 הועמדה רוברטס לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בדרמה "מחירו של גבר" בתור גברת מרגרט האמונד, תפקיד שזיכה אותה בפרס באפט"א שני.
באמצע שנות ה-70 שיחקה רוברטס בסרטו של פיטר ויר "פיקניק בצל ההר" בתפקיד גברת אפליארד
בקומדיה המוזיקלית "בר מזל" לצידם של מלקולם מקדואל ורלף ריצ'רדסון ובמותחן הפשע של סידני לומט "רצח באוריינט אקספרס" בתפקיד החשודה הגרמנייה הילגרד שמידט.
ב-1978 הופיעה במותחן הקומי "תרגיל לבלשית מתחילה" בתור גרדה קאסוול, העוזרת של הארכיבישוף.
ב-1979 זכתה רוברטס בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה בדרמה הצבאית "ינקים", הופעה זו בנוסף לסרט האימה "כשזר קורא" בו השתתפה היו האחרונות בהן התפרסמה רוברטס.
רוברטס התגרשה פעמיים במהלך חייה מהשחקן האנגלי אלן דובי ומכוכב הקולנוע רקס הריסון.
לאחר גירושיה מהריסון שקעה רוברטס בדיכאון עמוק והתמכרה לאלכוהול.
רוברטס התאבדה ב-26 בנובמבר 1980 בגיל 53 בביתה שבלוס אנג'לס לאחר שנטלה כמות רבה של משככי כאבים ביחד עם אלכוהול.
גופתה נשרפה בטקס שהתבצע ב"בית הקברות צ'אפל אוף דה פיינס".
רייצ'ל אן מיינר היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
היא מוכרת מתפקידה בתור מישל באוור באופרת הסבון "אור מנחה" (אנ') (1991–1995), מתפקידה בתור דני בסדרה "קליפורניקיישן" (2007–2008), ובשל הופעתה בתור מג מאסטרס בסדרה "על טבעי" (2009–2020).
רייצ'ל מיינר נולדה ב-29 ביולי 1980 במנהטן, ניו יורק.
היא בתם של הסופרת ובמאית התיאטרון דיאן מיינר ושל הבמאי זוכה פרס אמי והמורה למשחק פיטר מיינר, ונכדתם של הבמאי והמפיק וורת'ינגטון מיינר (אנ') ושל השחקנית פרנסס פולר (אנ').
מיינר למדה בבית ספר התיכון למקצועות הבמה (Professional Children's School) אשר במנהטן, וסיימה את לימודיה בשנת 1998. יש לה אח גדול בשם פיטר מיינר הבן.
בראיון משנת 1993, מיניר ציינה את ג'ודי פוסטר כשחקנית שהכי העריכה, והביעה את התקווה שאולי תהיה לה הזדמנות להתמודד עם מגוון דומה של תפקידים.
בין תפקידיה בתיאטרון ניתן למנות תפקידה כג'ניפר בהצגה "Naked Faith: The Way at Naked Angels in New York" (1994), כמרגו ב"יומנה של אנה פרנק" (ברודוויי, 1997), כריבקל ב"God of Vengeance" (סיאטל, 2000) וכסנדי ב"Blue Surge" (שיקגו (2001), ניו יורק (2002).
בגיל שבע עשרה, ב-21 ביוני 1998 נישאה לכוכב הסרט "שכחו אותי בבית", מקולי קאלקין.
השניים נפרדו ב-2000 והתגרשו לאחר שנתיים ב-2002.
מיינר אובחנה עם טרשת נפוצה ב-2010, מה שגרם לה לעזוב את "על טבעי", ובסופו של דבר לפרוש כמעט לגמרי ממשחק.
מאז היא הפכה לתומכת בגיוון של דמויות בעלות מוגבלות.
+שנהסדרהתפקידהערות1991–1995אור מנחה (אנ')מישל באוור71 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בשעות היום לשחקנית צעירה יוצאת מן הכלל בסדרת דרמה (אנ') (1995)1990Shining Time Station: 'Tis A Giftויקיסרט טלוויזיה של PBS1995American Experienceדמויות שונותפרק: "The Orphan Trains"1996תיקים באפלהסוכנת שנפצעהפרק: "Pusher"1999סקס והעיר הגדולהלורלפרק: "Twenty-Something Girls vs.
רייצ'ל אשלי פלאטן היא זמרת-יוצרת יהודייה-אמריקאית של מוזיקת פופ.
היא ידועה בעיקר בזכות השיר , שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ונכנס לעשרת הגדולים במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי, במצעד האוסטרלי ובמצעד הניו זילנדי.
היא מוכרת גם בזכות שירה , שהגיע למקום ה-24 במצעד 40 השירים למבוגרים.
אלבום הבכורה של פלאטן, Trust in Me, יצא בשנת 2003. מאז הוציאה אלבום נוסף, Be Here, בשנת 2011.
אלבומה המצליח ביותר יצא ב-1 בינואר 2016 ונקרא "Wildfire" ובו שלושת הסינגלים המצליחים ביותר שלה:
בשנת 2017 יצא אלבומה "Waves" ובו שני הסינגלים המצליחים שלה: "Broken Glass", "Perfect For You".
פלאטן נולדה ב-1981 להורים יהודיים וגדלה בכפר בשם ניוטון סנטר, סמוך לעיר הפרוורית ניוטון במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית.
היא החלה ללמוד לנגן על פסנתר בגיל ארבע ועל גיטרה בתקופת התיכון.
הפעם הראשונה בה הופיעה על במה הייתה בשנת 2002 בטרינידד, שם הופיעה כזמרת ליווי ללהקה של חבריה, מול קהל של 80,000 אנשים.
בעקבות ההופעה, השתכנעה פלאטן כי עליה לעסוק במוזיקה בהמשך חייה.
במהלך לימודיה בטריניטי קולג', החלה לעסוק גם בכתיבת שירים.
את הקולג' סיימה בשנת 2003 עם תואר ביחסים בינלאומיים.
היא עברה לגריניץ' וילג' שבניו יורק, שם חברה ללהקת קאברים בשם Dayz of Wild.
היא החלה להופיע גם סולו.
בשנת 2003 הוציאה פלאטן את אלבום הבכורה שלה, Trust in Me, בהוצאה עצמית.
בשנת 2005 החלה להתמחות בחברת תקליטים בטרינידד.
אלבומה השני, Be Here, יצא דרך חברת התקליטים העצמאית Rock Ridge Music ב-2011. שיר נוסף שלה, "Seven Weeks", נכנס לפסקול הסרט הבחור הטוב (2009).
"Work of Art", שיר הנושא של Jane by Design, סדרת הדרמה-קומדיה של ABC, בוצע על ידי פלאטן ללא קבלת זכויות על השיר.
בסדרות נוספות, כגון שקרניות קטנות, נעשה שימוש בשירים אחרים של פלאטן.
השיר היה השיר המצליח ביותר מהאלבום השני והוא הגיע למקום ה-24 ב של בילבורד.
פלאטן חתמה עם חברת התקליטים קולומביה רקורדס, ובאביב 2015 הוציאה את השיר , שנכתב במשותף על ידי פלאטן ודייב באסט, מאלבומה השלישי.
השיר הוא שיר פופ המנוני בקצב בינוני, שיר של קבלה עצמית הדומה מבחינה מוזיקלית לסגנון השירים של אמניות פופ כגון קייטי פרי, קלי קלרקסון וטיילור סוויפט.
השיר הושמע בסדרות שונות ובטריילר לסדרה "סופרגירל" של רשת CBS.
השיר היה לשיר המצליח ביותר של פלאטן, והוא הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ולעשרת הגדולים במצעדים של ניו זילנד, אוסטרליה, מצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי ובמצעד הקנדי.
השיר הגיע למקום הראשון ב"מצעד 40 השירים למבוגרים" של בילבורד.
השיר הגיע למעמד פלטינה משולשת בארצות הברית ובקנדה, לפלטינה כפולה באוסטרליה ולזהב בבריטניה, בשוודיה ובניו זילנד.
ב-12 במאי הוציאה מיני-אלבום בשם Fight Song EP, שהגיע למקום ה-20 במצעד הבילבורד 200.
ביולי 2015 יצאה לסיבוב הופעות משותף עם כריסטינה פרי וקולבי קאליי.
אלבומה השלישי של פלאטן, Wildfire, יצא ב-1 בינואר 2016 והגיע למעמד זהב בארצות הברית.
מהאלבום יצא הסינגל השני "Stand By You" שהגיע לארבעים הגדולים במצעד האמריקאי ונשאר בו 20 שבועות.
ב-27 באוקטובר 2017 יצא לאור אלבומה, Waves.
פאלטן הוציאה שני סיגלים מצליחים "Broken Glass", "Perfect For You".
ב-26 בספטמבר 2025 יצא אלבום ה-EP "Fight Song (Rachel's version)", אשר בדומה ליוזמה של חברתה, טיילור סוויפט, מכיל הקלטות חדשות לשיריה המוכרים, לאור אובדן הזכויות על המאסטרים המקוריים.
פלאטן נישאה לקווין לאזאן בשנת 2012.
בשנת 2018 נולדה בתה הראשונה.
רייצ'ל ניקולס היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
התפרסמה בשל תפקידיה בסרטים "אימה באמטוויל", "ג'י.
ג'ו כוח המחץ", "קונאן" ובסדרות הטלוויזיה "זהות בדויה" בתור רייצ'ל גיבסון, "מחשבות פליליות" בתור אשלי סיבר, ובתפקיד הראשי בסדרה "רצף הזמן" בתור קיירה קמרון.
רייצ'ל ניקולס, בתם של אליסון וג'ים נולדה בעיר אוגוסטה שבמדינת מיין.
היא למדה בבית הספר התיכון קוני, שם התחרתה בקפיצה לגובה.
ניקולס אמרה בראיון מסוים שבצעירותה היא לקחה שיעורי ריקוד ברמה מובנית במשך מספר שנים כדי שתהיה מסוגלת לשלוט בעצמה.
עם סיום לימודיה בשנת 1998, היא נרשמה לאוניברסיטת קולומביה שבעיר ניו יורק שם כיוונה לקריירה בוול סטריט.
יום אחד, סוכנת דוגמנות הבחינה בה וניקולס הוזמנה לעבוד בפריז.
בסופו של דבר היא שילמה את שכר הלימוד שלה מההכנסות בעבודת הדוגמנות.
היא עבדה בקמפיין פרסום עבור חברות הביגוד והקוסמטיקה; אברקרומבי אנד פיץ', לוריאל וGuess.
היא גם הנחתה מספר תוכניות ספיישלים בערוץ המוזיקה MTV.
ניקולס למדה כלכלה ופסיכולוגיה, בנוסף גם דרמה.
היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת קולומביה בשנת 2003 תואר כפול במתמטיקה וכלכלה.
בשנת 2000 ניקולס קיבלה תפקיד בדרמה הרומנטית "סתיו בניו יורק", שנתיים לאחר מכן היא שיחקה בפרק בעונה הרביעית של הסדרה "סקס והעיר הגדולה", היא אמרה שאותו יום שהייתה על הסט בסדרה גרם לה לרצות ולקחת יותר ברצינות את עולם המשחק.
מאוחר יותר באותה השנה היא לוהקה לתפקיד מרכזי בסרט "טיפשים בהפסקה שנייה: כשהארי פגש את לויד" אשר היה פריקוול לסרט טיפשים בלי הפסקה משנת 1994. בשנת 2005 היא קיבלה תפקיד ראשי בתוכנית הטלוויזיה, דרמת הפשע "The Inside" אשר בוטלה לאחר עונה אחת.
ניקולס זכתה להכרה כאשר שיחקה בתפקיד רייצ'ל גיבסון בעונה האחרונה של סדרת האקשן "זהות בדויה" (2006-2005) ובסרט האימה "אימה באמטוויל" משנת 2005.
בשנת 2007 היא כיכבה לראשונה בתפקיד ראשי בסרט המותחן "P2", שבו היא משחקת כאשת עסקים אשר נלכדת בתוך חניון ציבורי עם מאבטח מטורף.
בשנת 2008 היא שיחקה בתפקיד קטן בסרט The Sisterhood of the Traveling Pants 2, ניקולס לוהקה לסרט סטארטרק משנת 2009 כבר מנובמבר 2007 אך בשל סודיות הפרויקט ניקולס אפילו לא ידעה מה תפקידה במשך כחודש.
ניקולס לוהקה גם לסרט "ג'י.
ג'ו כוח המחץ" משנת 2009 ואף עברה אימוני כושר וקרב לקראת משחקה במספר סצנות בסרט.
בשנת 2010 שיחקה במותחן העצמאי "מסקדה" לצד נורמן רידוס.
בשנת 2011 שיחקה ניקולס לצד ג'ייסון מומואה בסרט מסוגת חרבות וכשפים" בשם "קונאן".
היא גם הופיעה בסרט "אלכס קרוס" משנת 2012 אשר אכזב בקופות.
כיום ניקולס משחקת בתפקיד ראשי בתוכנית הטלוויזיה הקנדית "רצף הזמן", התוכנית מתמקדת בקונפליקט בין קצינת משטרה (ניקולס) לקבוצת מורדים משנת 2077 אשר נסעו בזמן יחד עם השוטרת אל ונקובר, קנדה של שנת 2012. התוכנית עלתה לאוויר ב-27 במאי 2012 בערוץ הקנדי Showcase.
העונה הראשונה מכילה 10 פרקים, פרק הבכורה הצליח למשוך 900 אלף צופים והפך לפרק היחיד הכי נצפה ברשת שידור זו.
הסדרה המשיכה לעונה שנייה באפריל 2012 ונגמרה באוגוסט של אותה שנה, העונה שלישית עלתה לשידור ב-17 במרץ 2014. התפקיד בסדרה זו הניב לה פרס ראשון בקריירה שלה כשחקנית כשזכתה בפרס קונסטלציה לשחקנית הטובה ביותר לסדרת מדע בדיוני.
היא כיכבה לצד ניקולס קייג' בסרט "Rage" משנת 2014 שם היא גילמה את אשתו של עבריין לשעבר אשר מחפש אחר צדק לאחר שהבת שלהם נחטפת.
בשנת 2016, היא שיחקה בסרט האימה "סכנה מבפנים".
ניקולס נישאה למפיק הסרטים סקוט סטאבר ב-26 ביולי 2008, באספן.
בפברואר 2009 הזוג נפרד עקב מחלוקות ביניהם.
ב-30 בדצמבר 2013 ניקולס הודיעה על אירוסיה למייקל קרשו, יזם נדל"ן.
+שנהסרטתפקידהערות2000סתיו בניו יורקדוגמנית בבר2003Relationship 101ג'ניפר מאסטרסטיפשים בהפסקה שנייה: כשהארי פגש את לוידג'סיקה מת'ינוס2004להתווכח עם רוברט ליטרילבי מופט2005אימה באמטווילליסההזבניתחברה של טריי2006היערסמנת'ה וייס2007שובו של אלוףפוליP2אנג'לה ברידג'סמלחמתו של צ'ארלי וילסוןסוזנה2008אחוות הג'ינס 2ג'וליה באקווית'2009סטארטרקגליהג'י.
ג'ו כוח המחץשאנה "סקרלט" או'הארהFor Sale by Ownerאנה פרייאר2010מסקדהלזלי ספנסר2011קונאןתמרהציפורי האווירפיונה2012אלכס קרוסמוניקה אש2013קרב עד המוותג'אמי2014McCanickאיימיטוקרבונסה מקגוויר2016מגפהלורן צ'ייס / רבקה ת'ומאססכנה מבפניםשרה קלארק2020Breachצ'אמברס2024The InheritanceמדלייןTBADemigodרוביןNight at the Carriage Houseאליזבת'Climbing Lifeבת'
מועדון הכדורגל הקרואטי רייקה (בקרואטית: Hrvatski Nogometni Klub Rijeka) היא קבוצת כדורגל קרואטית מעיר רייקה, המתמודדת בליגת העל הקרואטית.
הקבוצה היא אחת מהוותיקות בליגה הקרואטית, ביחד עם מועדון היידוק ספליט ודינמו זאגרב.
הקבוצה נוסדה בשנת 1926 כחלק מ"האיחוד הספורטיבי פיומנה" (Unione Sportiva Fiumana) והשתתפה בליגה האיטלקית ואף הגיעה לליגה הבכירה למשך עונה אחת (1928).
בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה, נקראה בשם "מועדון הכדורגל קוורנר" והחלה להשתתף בליגה היוגוסלבית (29 עונות), במסגרתה זכתה פעמיים ברציפות בגביע היוגוסלבי לאחר ניצחונות מול קבוצות טרפצ'ה מיטרוביצה ופרטיזן בלגרד בהתאמה.
לאחר התפרקות יוגוסלביה והקמת הליגה הקרואטית מחדש בשנת 1991, החלה להשתתף בליגה הבכירה והגיעה לגמר הגביע הקרואטי בעונת 1993/94, בו הפסידה לקבוצת קרואטיה זאגרב 3-0 בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2004/05 זכתה לראשונה בגביע לאחר ניצחון מול קבוצת היידוק ספליט 0-3 בסיכום שני מפגשים.
בעונת 2016/17 זכתה לראשונה באליפות.
במקביל קיימת בעיר מאז 1919 קבוצת אוריינט רייקה המשתייכת לשכונת סושאק (בצד המזרחי של העיר) ומארחת ב"אצטדיון קרימיה".
שתי הקבוצות נפגשו בעבר למשחקי דרבי בליגה הראשונה.
ב-2025 זכתה באליפות השנייה בתלודות המועדון.
הקבוצה השתתפה לראשונה בעונת 1962/63 בגביע האינטרטוטו.
בהמשך השתתפה בגביע מיטרופה, בגביע הבלקן, בגביע אירופה למחזיקות גביע (רבע גמר), בגביע אופ"א, במוקדמות ליגת האלופות ובשלב הבתים של הליגה האירופית.
בעונת 1977/78 זכתה בגביע הבלקן לאחר ניצחון 2–4 בסיכום שני מפגשים מול קבוצת ג'יול פטרושאני מהליגה הרומנית.
מאז הקמתה, מארחת הקבוצה באצטדיון קנטרידה שנבנה בשנת 1913 ומכיל 12,600 מקומות.
החל משנת 2010 עומד לרשות הקבוצה אצטדיון רוייביצה החדש המכיל 34,000 מקומות ישיבה.
בעונת 2013/14 הגיעה הקבוצה לשלב הבתים של הליגה האירופית ושיחקה מול ליון, ריאל בטיס וויטוריה.
את הבית סיימה במקום ה-4
בעונת 2014/15 הגיעה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות שלב הבתים של הליגה האירופית ושיחקה מול ליאז', סביליה ופיינורד.
את הבית סיימה במקום ה-3. במהלך עונת 2015/16 איוואן ורגיץ' שמר על שער נקי במשך 783 דקות רצופות.
בעונת 2017/18 השתתפה הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, דבר שלא קרה מאז עונת 99/00. בסיבוב הראשון עברה את דה ניו סיינטס הוולשית.
רייצ'ל מרי ברקלי פורטמן היא מלחינה בריטית, ידועה בהלחנת פסקולים לסרטים.
פורטמן נולדה ב שבמחוז מערב סאסקס באנגליה.
היא למדה בבית הספר היוקרתי צ'ארטרהאוס (Charterhouse School) והחלה להלחין בגיל 14. עם סיום התיכון החלה ללמוד מוזיקה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1988 הוענק לה פרס המלחין הצעיר של השנה (Young Composer Of The Year-Award) ממכון הסרטים הבריטי.
בשנת 1996, היא הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר, עבור הסרט "אמה".
בנוסף הייתה מועמדת לפרס עבור הסרטים "שוקולד" ו"תקנות בית השיכר".
בשנת 2000 הוענק לה תואר הכבוד של קצין במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 2003 הלחינה אופרה בבימוי פרנצ'סקה זמבלו לפי הספר "הנסיך הקטן".
ב-2004 הלחינה את פסקול הסרט המועמד ממנצ'וריה.
בין הסרטים להם הלחינה את הפסקול ניתן למצוא את "חמדת", "מקום בו מלאכים פוחדים לדרוך", "ידוע לשמצה", "תקנות בית השיכר", "קדילאק של סופשבוע", "סיפורי עמים", "היפה והחיה 2: חורף קסום", "הבית באגם", "יותר מאהבה", "לעולם אל תתן לי ללכת", "לא תשכח", "הדוכסית" ו"הסנדקית הקסומה".
בשנת 1995 נישאה לבמאי והמפיק האיטלקי אוברטו פאזוליני (Uberto Pasolini) ולזוג שלושה ילדים.
רייצ'ל אן מדאו היא מנחת טלוויזיה, פרשנית פוליטית וסופרת אמריקאית, המנחה תוכנית יומית ברשת MSNBC.
היא גם בעלת תוכנית רדיו בתחנת "Air America Radio".
מדאו היא הלסבית הגלויה הראשונה להנחות תוכנית מרכזית בשעת פריים-טיים בטלוויזיה בארצות הברית.
מדאו נולדה בקסטרו ואלי שבקליפורניה, הנמצאת באזור מפרץ סן פרנסיסקו, סמוך לעיר אוקלנד, למשפחה קתולית.
היא בעלת צד יהודי - סבה מצד אביה היה מהגר יהודי ממזרח אירופה, בעוד שסבתה הייתה ממוצא הולנדי.
אימה היא ממוצא אנגלי ואירי.
היא למדה לתואר ראשון במדיניות ציבורית באוניברסיטת סטנפורד וסיימה אותו ב-1994. לאחר מכן זכתה למלגת רודז היוקרתית והחלה ללמוד ב"לינקולן קולג'" שבאוניברסיטת אוקספורד כעבור שנה.
דבר זה הפך אותה ללסבית הגלויה הראשונה שזכתה במלגה בין-לאומית כזאת.
שם סיימה עם דוקטורט בפילוסופיה פוליטית בשנת 2001. לאחר מכן המשיכה לקריירת רדיו במסצ'וסטס.
ביוני 2005, הפכה לחברת פאנל בתוכנית "Tucker" שהוגשה על ידי טאקר קרלסון בערוץ MSNBC, ושימשה כפרשנית בערוץ CNN וככתבת למגזין להט"בי.
לאחר מכן שימשה כמנחה מחליפה למספר תוכניות ברשת.
באוגוסט 2008 הודיע הערוץ MSNBC כי מדאו תקבל תוכנית משלה, "The Rachel Maddow Show", אשר תחליף את התוכנית "Verdict with Dan Abrams", בשעה 21:00 בערב.
במחצית חודש מאי 2017, בעיצומן של המחלוקות הסובבות את תקופת נשיאותו של הנשיא טראמפ, MSNBC הפכה לערוץ החדשות הנצפה ביותר בארצות הברית, יותר מאשר CNN ו-Fox News.
לשבוע המתחיל ב-15 במאי 2017 תוכניתה של רייצ'ל מדאו הייתה, לראשונה בתולדותיה, תוכנית הטלוויזיה הנצפית ביותר בשידורי הכבלים בארצות הברית, שאיננה תוכנית ספורט.
היא מתגוררת במנהטן וכן מחזיקה בית במערב מסצ'וסטס יחד עם בת זוגה, אותה הכירה בשנת 1999.
רייצ'ל סימפסון היא קופצת למים מגובה רב אמריקאית.
היא אלופת העולם (קאזאן 2015) ממקפצה של-20 מטר.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכתה סימפסון במדליית זהב, בתחרות קפיצה למים ממקפצה של 20 מטר, בתוצאה של 258.70 נקודות, לפני אלופת העולם היוצאת בת ארצה ססילי קרלטון (237.35 נקודות) ויאנה נסטיארבה מבלארוס (233.10 נקודות).
שם הסדרה באנגלית, Rake, פירושו "מתהולל רודף נשים".
בישראל שודרו ארבע עונות של הסדרה ביס, החל מ-2013. כל חמש העונות שודרו בשנת 2021 ברשת נטפליקס.
רשת פוקס הפיקה לסדרה גרסה אמריקאית בכיכובו של גרג קיניר, שעלתה לשידור ב-2014. בסדרה שונה שם הגיבור הראשי ל"קיגן דיין".
הגרסה האמריקאית שודרה בישראל בשם "הפרקליט", כדי להבדילה מהגרסה האוסטרלית.
קליבר גרין (ריצ'רד רוקסבורג) - גיבור הסדרה, עורך דין פלילי, מבריק אך בעל נטייה להרס עצמי.
דמותו מבוססת באופן רופף על דמותו של צ'ארלס ווטרסטריט, עורך דין אוסטרלי ידוע.
ברני מאהר (ראסל דיקסטרה) - חברו הטוב ביותר של קליבר, עורך דין בעצמו שמשתף פעולה עם קליבר פעמים רבות לאורך הסדרה.
סקרלט "רד" אינגלס (דניאל קורמק) - אשתו של ברני, עורכת דין תובעת במקצועה.
דייוויד פוטר (מאט דיי) - עורך דין לענייני מיסים, שמשמש כתובע במשפט שמתנהל נגד קליבר.
קליבר נוהג לכנותו "הארי-סליחה-דייוויד" פוטר.
מליסה "מיסי" פרטרידג' (אדריאן פיקרינג) - סטודנטית למשפטים ולשעבר זונה שקליבר נהג להגיע אליה, והיא נקרעת בינו לבין דייוויד פוטר.
ונדי גרין (קרוליין ברזייר) - גרושתו של קליבר, פסיכולוגית במקצועה.
פיניגן "פאז" גרין (קיגן ג'וייס) - בנם של קליבר וונדי גרין.