tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפעילות הציונית החלה להתעורר ומעתה גם החיילים הארצישראלים לקחו בה חלק.
מעבר לעזרה החומרית לנזקקים, העבירו החיילים שיעורים בהיסטוריה של עם ישראל, לימדו את הילדים שירי מולדת וסיפרו על המתרחש בארץ ישראל ועל הגשמת ההתיישבות בה.
באפריל 1941 נסוגו הכוחות הבריטים מקירנייקה בעקבות ההתקדמות של הגרמנים בפקודו של רומל.
עם הנסיגה הצליחו החיילים הארצישראלים להעביר לארץ ישראל כ־250 מיהודי קירנייקה.
בתחילת 1942 נכבשה קירנייקה בשנית בידי הצבא הבריטי.
גם הפעם קיבלו אותם היהודים בהתרגשות ובשמחה, אולם באופן מאופק יותר, מחשש שתהיה נסיגה נוספת והאיטלקים יגיבו על "בגידה" מעין זו.
הפעם לא עלה בידיהם של החיילים הארצישראלים לעזור בתחום החינוכי, אולם הם עזרו באספקת מזון וסיוע.
הבריטים נסוגו שנית בסוף ינואר 1942, אולם הפעם, בשל בעיות לוגיסטיות, הצליחו החיילים הארצישראלים להעביר מזרחה מעט מאוד יהודים, כאשר חלקם נאלצו לנוס ברגל.
הציונות בלוב בתקופת השלטון הבריטי
עם פריצת המערכה המפורסמת באל-עלמיין, כבשו הבריטים את לוב מידי האיטלקים.
את קירנייקה, המזרחית, כבשו כבר בנובמבר 1942 וכיבוש לוב כולה הושלם בינואר 1943. השלטון הבריטי בלוב פתח בפני היהודים עידן חדש.
לא עוד גזרות גזעניות, השפלה ורדיפה.
הקהילה היהודית החלה משתקמת, הפליטים והניצולים חוזרים לבתיהם ומנסים להיכנס לשגרת חיים.
עם השתקמות זו השתקמו מוסדות הציבור והתנועה הציונית.
בתקופה זו תרמו החיילים הארץ ישראלים את עיקר תרומתם לקהילה היהודית בלוב, הן מהבחינה החינוכית-ציונית והן מבחינת הסיוע והשיקום של הקהילות החרבות.
פעילות מערכת החינוך העברית-ציונית בתקופת הבריטים
במרץ 1943 נפתח בית הספר העברי בבנגזי בו למדו 70 תלמידים.
מרבית המורים היו חיילים ארצישראלים שהתנדבו לדבר.
התנדבות של חיילים לשמש כמורים נעשתה יעילה יותר בבואו של הגדוד השני, שם שרתו מורים מקצועיים מארץ ישראל, ויכלו ללמד על פי תוכנית הלימודים המסודרת שבארץ.
הבריטים לא ראו בעין יפה את החינוך הציוני והחל להקשות על המפעל.
הם ציוו לסגור את בתי הספר העבריים ולשלוח את הילדים היהודים לבתי הספר הערביים.
כמו כן אסרו הבריטים על המורים מארץ ישראל ללמד בקהילה והצמידו אותם ליחידותיהם.
החיילים חיזקו את הקהילה לא להיכנע לדרישות הבריטים ולא לרשום את ילדיהם לבתי ספר ערביים - דבר שהיה מביא את הסוף לחינוך הציוני.
במהלך חופשת הקיץ העבירו המורים מארץ ישראל סמינר להכשרת מורים מהקהילה המקומית.
את הסמינר העבירו במועדון החייל העברי.
גם לאחר ההכשרה המשיכו החיילים הארצישראלים לעזור בחינוך, הודות למפקדיהם העבריים שחיפו על העדרם.
בית הספר בבנגזי הוכר כבית ספר פרטי וככזה לא קיבל סיוע ממשלתי ומומן מכספי הקהילה.
מעבר לסיוע בחינוך בבנגזי, עזרו החיילים הארצישראלים בעוד מגוון של תחומים כגון גיוס כספים מארגונים מחוץ ללוב כדוגמת הג'וינט, הברחת ספרי לימוד ומתן שיעורים והרצאות בעברית.
החיילים הקימו גרעין של ארגון "החלוץ" בו הכשירו כ-50 צעירים לקראת העלייה לארץ, רובם באופן לא חוקי.
עד 1944 עזבו רוב היחידות הבריטיות ובעזרת ההכשרה שקיבלו המורים המקומיים מהחיילים, החלו המורים המקומיים לנהל את מערכת החינוך לבד, עם מעט מאוד עזרה מהחיילים העבריים שנשארו.
עם עזיבתם של החיילים, הקלו מעט הבריטים את עמדתם כלפי החינוך היהודי.
הם התירו ליהודים לקיים מערכת חינוכית והכירו בה.
אמנם צוות המורים היה חייב לכלול גם מורים ערבים - אלו היו אמורים, על פי רצונם של הבריטים, לרסן את הרוח הציונית בבית הספר.
מערכת החינוך הזו התקיימה עד לעלייה הגדולה בשנת 1949, אז נסגרו כל בתי הספר בלוב, למעט בית הספר בבנגזי שהועבר לבית הכנסת ושימש את המעט הנותרים.
הארגונים הציוניים תחת השלטון הבריטי
הבריטים ראו בעין רעה את כל הקשור בפעילות הציונית ואסרו את הקמתה מחדש של "ההסתדרות הציונית הטריפוליטנית" אולם לאחר המלחמה והרדיפות והמפגש עם החיילים הארצישראלים, תחושות הלאומיות והכיסופים לארץ ישראל רק גברו והיהודים המשיכו את הפעילות הציונית והעצימו אותה, תחת מסווה של פעילות חינוכית.
במרץ 1943 חידש ארגון "מכבי" את פעילותו הספורטיבית והתרבותית.
הארגון חנך אצטדיון ספורט חדיש והקים את תנועת הנוער "מכבי הצעיר".
לאחר בקשות חוזרות ונשנות, התירו הבריטים לארגון "בן יהודה" לחדש את פעילותו.
בנוסף לארגונים הוותיקים, קמו מספר אגודות ציוניות חדשות, רובן מיועדות לנוער, בהם "הצופים העבריים" שחינכו להצטרפות להגנה ולהעפלה בלתי לגאלית, תנועת "האיחוד", "בני עקיבא" ו"גדוד מגיני השפה".
החברה בלוב הייתה דתית-מסורתית, ורוב האידיאלים, הציוניים והדתיים, היו משותפים לכל חברי הקהילה, מכאן התבקש לקיים איחוד של תנועות הנוער הציוניות, איחוד שאכן התבצע סביב תנועת בני עקיבא בשנת 1949. התנועה נקראה "איחוד תנועות הנוער החלוציות - בני עקיבא".
תנועת "החלוץ" שהתארגנה ב"בן יהודה" הבריחה לטריפולי שליחים מארץ ישראל.
אותם שליחים דאגו להפיץ את הרעיון הציוני ולארגן הכשרה מעשית-חלוצית לצעירים המתכוונים לעלות ארצה.
הצעירים שמתחת לגיל 18 היו חברים בתנועת "הנוער", בה שמו השליחים דגש על החינוך, האידאולוגיה ופעילות תרבותית-ציונית, כדי שבבוא היום יקבלו את ההכשרה המעשית ויעלו ארצה.
השליחים הסתירו את זהותם ורק מעטים ידעו את מטרת בואם.
תחת אותו מעטה של חשאיות החלו השליחים בהקמת ארגון "הגנה", בו אימנו את הצעירים בקרב פנים אל פנים.
בפעילות זו נעזרו השליחים בחיילים הארצישראלים.
עם התפתחות תנועת "החלוץ" ועם עלייה במספרם של הצעירים המבקשים לקבל הכשרה חקלאית, הוציא ארגון "בן יהודה" ירחון בשם "חיינו".
הירחון דן בהכשרה החקלאית בלוב ובחיים החלוציים שבארץ ישראל.
תנועת "החלוץ" ידעה גם קשיים.
החלו להתפתח סכסוכים קשים בינם לבין החיילים הארצישראלים.
עיקר הוויכוח היה על סמכויות בנושאי העפלה ועל התמיכה בחינוך.
השליחים ראו עצמם כשליחי ההנהלה הציונית בלוב וממילא הסמכות העליונה בכל האמור ואילו החיילים, מצדם, טענו שהם ותיקים יותר בקהילה ומודעים יותר לבעיותיה ולכן טובת הקהילה שהם יהוו הסמכות העליונה.
ויכוח גדול שהתעורר ביניהם היה על אופן חלוקת עשרים הסרטיפיקטים - אשרות העלייה לארץ מהמנדט - בקהילה.
לתנועת "החלוץ" היה אינטרס לחלק את האשרות לחבריה הרוצים לעלות ארצה כחלוצים ואילו החיילים היו מעוניינים לחלקת את האשרות באופן אחר.
הוויכוח הסתיים בפשרה שהוצעה על ידי ההסתדרות הציונית.
עוד קושי שנוצר לתנועת "החלוץ" היה הריסת חוות ההכשרות של התנועה ובזיזתה בידי פורעים ערבים ב-1945.
לאור הקשיים חלה נסיגה בפעילות "החלוץ" וכדי למנוע את סגירתה, הוקמה בנובמבר 1946 הכשרה עירונית, בה למדו החברים לחיות זה עם זה בצוותא, בדומה לחיים בקיבוצים.
חברי ההכשרה לקחו חלק בפעילות ההגנה ובארגון ההעפלה הלא חוקית.
ההכשרה התקיימה עד הפוגרום ביוני 1948 ורוב חבריה עלו ארצה, בהעפלה לא חוקית, ונקלטו בקיבוצי הארץ.
הפעילות הציונית ותגובתה נוכח הפרעות שבין 1945-1949
כבר בסוף 1944 החלה הידרדרות הדרגתית ביחסים שבין היהודים לערבים בלוב.
המשבר הכלכלי שהצית בקלות את הערבים לתלות ביהודים אשם, גל הלאומנות הערבית שתקף את העולם באותה תקופה, התרחבות הפעילות הציונית ועידוד שבשתיקה מצד השלטון הבריטי לפגיעה ביהודים, כל אלו היוו גורמים לאותה הידרדרות.
ב-4 בנובמבר 1945 הגיעה המתיחות לשיא והמוני ערבים יצאו לטבוח ביהודי טריפולי.
תוצאות הטבח היו קשות: 133 הרוגים וכ-400 פצועים בקרב יהודי הקהילה שהותקפו באכזריות איומה, נזק ברכוש ואלפי פליטים שנטשו את בתיהם.
תוצאותיו המזעזעות של הפוגרום יצרו נקודת מפנה חדה בהלך הרוח בחברה היהודית.
ראשית, ברור היה לכל שהיחסים עם הערבים אינם ניתנים לגישור.
השנאה והניכור רק גברו עם הזמן.
נוסף לכך, אבדו היהודים את אמונם בשלטון הבריטי כמשליט הסדר ומגן החלש.
כולם הבינו שאם יישארו היהודים נתינים בארץ זרה ותחת שלטון זר - פוגרומים והתקפות יהיו מנת חלקם לעד.
בעקבות כך התעצמו הפעילויות הציוניות וההכנה לעלייה לארץ.
יהודי לוב הבינו כי עליהם לדאוג לעצמם ובעקבות כך החלה מתארגנת תנועת ה"הגנה" על ידי בוגרי תנועות הנוער.
על אף שהיו אלה חדורי נחישות והתלהבות - ידע ואמצעי לחימה לא היו ברשותם והארגון לא היה מחזיק מעמד אלמלא פעילות השליחים מארץ ישראל.
היה זה ישראל גוריליק, שכינויו המחתרתי היה "הדוד", שנשלח על ידי ה"הגנה", במאי 1946, לעזור בהקמת הארגון המחתרתי של יהודי לוב.
ואכן זמן קצר לאחר בואו כבר הגיע הארגון להשגים מרשימים מבחינת רמת האימונים והנשק, הישגים אליהם הגיע הארגון בעזרת החיילים הארצישראלים, שהבריחו נשק ואימנו לוחמים.
הבריטים ידעו על קיומו של הארגון אבל בזכות החשאיות והמידור שנקט הארגון, לא הצליחו לעלות על עקבות חבריו.
בתחילת 1947 עלו הבריטים על עקבותיו של גוריליק ואלצו את הנהגת הקהילה לסלקו.
אף על פי שעזיבתו של גוריליק פגעה, מוראלית וטכנית, בתפקוד הארגון, המשיך הארגון לפעול ולהתאמן.
לצד ארגון ה"הגנה" קמו עוד שני ארגונים נוספים, עם מספר חברים קטן.
ארגון אחד בראשותו של ניסים נחום ששימש ככוח כוננות וארגון שכונה "חוליית החיסול והנקם" שנקט פעילות התקפית סלקטיבית, כנגד מי שהיה חשוד בהשתתפות בפרעות.
למרות ההשקעה הרבה שהשקיעו הארגונים באימונים ובהשגת נשק, היה ברור לכולם שזה אינו אלא פתרון זמני.
הפתרון המלא והמוחלט היה עלייה לארץ ישראל, בכך לא היה ספק, אך אותם בריטים שאסרו את העלייה לארץ ישראל, אסרו גם את עצם היציאה מלוב.
העלייה הייתה אפשרית רק באופן לא חוקי.
ראשיתה של ההעפלה, בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה, בתקופה של טרום הפרעות, באה ביוזמה אישית ובעזרתם של החיילים הארצישראליים.
העפלה באופן שכזה התאימה רק לצעירים הנועזים, הייתה רצופה סכנות ולא התאימה למספר גדול של עולים.
מכיוון שמספר המעוניינים להעפיל ארצה רק עלה והתעצם עם הזמן, היה חשוב למצוא פתרון מסודר יותר, אם לא חוקי, לפחות פתרון של קיימא.
גוריליק בשליחותו תרם לפיתוח העלייה.
גם לאחר עזיבתו המשיכה הפעילות וחיפוש הדרכים להעפלה.
ראשי ההנהגה שלחו שליחים לאיטליה, כדי לתאם מעבר של יהודים דרכה לארץ ישראל.
שליחי הקהילה באיטליה ניסו לרכוש ספינות מעפילים אמנם, בשל בעיות תקציב, זה לא עלה בידם.
השליחים שכרו ספינות ושלחו אותם לחופי טריפולי.
הפעילות הייתה חייבת להיות חשאית ושקטה בגלל משמר החופים הבריטי שעמד על המשמר בערנות.
אנשי הסיפון חיכו למעפילים באישון ליל במקומות מסתור של חוף הים והובילו אותם אל הספינות בסירות רעועות ולפעמים אף בשחייה.
לאחר האיסוף, הספינות עשו את דרכן לחופי איטליה.
כאן לא הסתיימה דרך התלאות של המעפילים.
באיטליה הצטרפו המעפילים מלוב לשאר מעפילי אירופה וקיוו לעלות על ספינה שתוביל אותם, מתחת לאפם של הבריטים, אל חופי ישראל.
עליה באופן שכזה אמנם הייתה עלית מדרגה, מאז ההעפלה ביוזמה האישית, אך עדיין לא היו מעורבים בה גופים ציוניים מחוץ ללוב, אלא, הארגון היה פרי מאמציהם של בוגרי תנועות הנוער מהקהילה.
ארגון שכזה לא היה יכול לעמוד בעומס המעפילים הצובאים על חופי לוב.
מוסדות העלייה באיטליה החלו להבין שמדובר בארגון רציני של אנשים חדורי נחישות לעלות ארצה ויהי מה.
נוסף לכך, בשל העברית השגורה בפיהם, הציונות והידע הצבאי שרכשו חלקם בארגון ה"הגנה", היוו העולים מלוב תגבורת חשובה לעם בארץ ישראל.
מרגע שמוסדות העלייה החלו לעזור, החלה ההעפלה לתפקד ביעילות ובארגון טוב יותר.
היו שנצלו את הכיסופים העזים של היהודים בלוב לעלות ארצה והקימו עסקים פרטיים להוצאת המעפילים לאיטליה.
עסקים אלו גבו סכומי כסף גדולים מהמבקשים לעזוב את לוב.
בתמורה לסכומים אלה דחסו את המעפילים בספינות רעועות ובתנאים בטיחותיים ואנושיים גרועים.
מארגני המסע לא דאגו לתאם את שיגור הספינות עם המוסד לעליה באיטליה, והנוסעים באונייה נפלטו אובדי עצות על חופי סיציליה.
דרך נוספת לצאת מאדמת לוב הייתה בסירות קטנות לחופי תוניסיה או בגנבת הגבול.
היה צורך במורה דרך, התחזות לערבי, הליכה ממושכת במדבר והתחמקות ממשמר הגבולות.
היהודים בתוניסיה קיבלו את המעפילים יפה ועשו כל שביכולתם כדי לעזור ולהקל מעליהם את המסע הקשה.
לפעמים נאלצו המעפילים להמתין בתוניסיה זמן רב עד שהגיעה ספינה שתביאם לחופי צרפת.
בזמן המתנה זה הם קבלו סיוע מיהודי תוניסיה והשתלבו בחיי הקהילה במקום.
ככל שהתרבו העולים בדרך זו גדלה המצוקה הכלכלית והקושי באחזקתם של המעפילים בקהילות שבתוניסיה ונוצר מצב שלעיתים היה צריך מעפיל לשוב בחזרה ללוב.
עם קום מדינת ישראל, במאי 1948, ניסו הבריטים לצמצם עוד יותר את גל העלייה וההעפלה אולם הקמת המדינה רק ליבתה את הרצון והכיסופים לעלות לארץ והיהודים המשיכו לעשות מאמצים להעפיל ארצה.
סך כל המעפילים מלוב בגלי העלייה הגדולים היו כ-3,500 מעפילים (כ-10% מכלל הקהילה היהודית בלוב), בתקופה של כשנתיים ומחצה.
הישג מרשים זה הוא פרי עבודה של שנות חינוך רבות, נחישות ואמונה שהיו ביהודי הקהילה.
ומוסיפים הם תוקף לתקנה: "ותקנות אלו כיתד נטועים לא ימוטו לעולם".
ביוני 1948 פרצו פרעות נוספות.
המוני ערבים משולהבים נהרו לטבוח ביהודים.
בשונה מהפרעות שקדמו, ארגוני ההגנה היהודים היו מוכנים ליום פקודה והשיבו מלחמה.
המגנים הצליחו להדוף את הפורעים באמצעות נשק חם אולם הערבים בתסכולם פנו אל אזורי היהודים שהיו נטולי הגנה, יהודים אלו פעלו להתגונן באמצעות נשק מהוטר דוגמה נשק קר בקבוקי תבערה וחביות בוערות אבל הערבים לבסוף הצליחו בחלק מיעדן ופגעו שם בנפש וברכוש.
שלא כמו בפעמים הקודמות הפגינו הבריטים נחישות לפיזור הפוגרום תוך שימוש בכוח רב ובנשק חם.
למרות הצלחת המגנים, פרעות אלה דרבנו, את מי שעוד נשאר, למהר ולעזוב לארץ ישראל.
גל עלייה אחרון שהלך ורוקן את לוב מיהודיה, עד לקבלת עצמאותה ב-1952.
ציון מרילי (נולד ב-11 בפברואר 1957 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצות הפועל ירושלים ומכבי חיפה.
מרילי החל את דרכו בכדורגל במחלקת הנוער של מועדון הפועל ירושלים.
ב-1974, בהיותו בן 17 בלבד, הוא קודם לקבוצה הבוגרת של ירושלים, ושיחק בה יחד עם אחיו, יצחק.
אולם, בשל העובדה שאחיו שיחק גם הוא כמגן שמאלי, מרילי לא קיבל דקות משחק רבות.
לאחר פציעה קשה שעבר אחיו של מרילי שהכריחה אותו לפרוש מכדורגל, הוא קיבל דקות משחק רבות יותר מהמאמן אמציה לבקוביץ'.
מרילי שיחק בהפועל ירושלים במשך כעשר שנים, והיה משחקני ההגנה הבולטים של הקבוצה.
הוא כיהן כקפטן של הפועל ירושלים מאז שנת 1978. בעקבות יכולתו הטובה היה מרילי מועמד למעבר למספר מהקבוצות הבכירות בכדורגל הישראלי.
באמצע עונת 1983/1984 עבר מרילי למכבי חיפה.
הגעתו של מרילי לחיפה הכניסה תנופה בקבוצה, והוא לקח חלק חשוב בזכייתה באליפות ישראל הראשונה בתולדותיה.
הוא אף בישל בבעיטת קרן את שער הניצחון של משה סלקטר במשחק האחרון מול מכבי רמת עמידר, שהעניק לקבוצה את האליפות.
בעונת 1984/1985 הוא זכה באליפות שנייה ברציפות.
תחת המאמן שלמה שרף, היה מרילי אחד ממנהיגי הקבוצה במכבי חיפה, והיה בועט העונשין הקבוע שלה.
למרות זאת, החמצת בעיטת עונשין של מרילי מול הפועל פתח תקווה התבררה לבסוף כקריטית באובדן האליפות של חיפה ב-1986. באותה שנה עמד מרילי בפני עזיבה לקבוצת הפועל תל אביב, אך לבסוף נשאר במכבי חיפה.
בעונת 1988/1989 זכה מרילי עם קבוצתו באליפות השלישית בקריירה, תוך שכבש לזכותה חמישה שערים במהלך העונה.
ב-1990, לאחר שבע שנות משחק במכבי חיפה, החליט שלמה שרף לשחרר את מרילי מהקבוצה בשל גילו המבוגר, ובכך שם סוף לקריירה שלו.
בנבחרת הלאומית של ישראל שיחק מרילי בין השנים 1985 ו-1987. הוא השתתף עם הנבחרת בטורניר מוקדמות מונדיאל 1986, ובסך הכול ערך 6 הופעות במדי הנבחרת וכבש שער אחד.
ציונה פטריוט היא דמות דראג קווין המגולמת על ידי הבדרן הישראלי יובל אדלמן (נולד ב-28 באפריל 1973).
לאחר שירותו הצבאי עבד אדלמן בצוות בידור באילת.
לאחר מכן המשיך ללימודי תואר ראשון בתקשורת וניהול במסלול האקדמי המכללה למינהל.
כמו כן אדלמן למד משחק בצוותא אצל הבמאי שמחה ספקטור והוא בוגר בית הספר לקופירייטינג ACC תרצה גרנות.
הוא לימד שנתיים דרמה במחנות קיץ בארצות הברית.
מאז שנת 1998, אדלמן מגלם דמות דראג קווין בשם ציונה פטריוט.
בשנת 2014 השתתף בעונה השנייה של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי".
בשנת 2016 השתתף בתוכנית המציאות "בייק אוף ישראל" והודח בחצי הגמר.
דמותה של ציונה פטריוט עלתה לראשונה לבמה ב-1998. השם נוצר בעקבות האיום המחודש במלחמה, אז דובר רבות על טילי פטריוט.
אותה שנה היא החלה להופיע ביחד עם רמה רימינג בצמד הדראג "הדראגולות" אשר התפרק שש שנים מאוחר יותר.
ציונה פטריוט הופיעה במופעי בידור, אותם אדלמן מכנה "סטנדראג" (סטנד-אפ ודראג), שבהם היא מדברת בחופשיות ובקיצוניות על סקס, פוליטיקה ועוד.
היא דמות ישראלית וציונית שלרוב מחקה זמרות ישראליות ומופיעה בשירי להקות צבאיות.
פטריוט הגישה תוכנית יחיד בשם "מלכת האמבטיה" (תוכנית אירוח והומור בערוץ המוזיקה 24) ועבדה ככתבת שטח של אתר האינטרנט נענע.
בשנת 2007 הצטרפה פטריוט ללהקת פאות קדושות, הרכב המונה חמש מלכות דראג, דיוה די (דני יאיר), טלולה בונט (טל קלאי), קיארה דופלה (ליאור כהן) וגלינה פור דה-ברה (גיל נוה).
פטריוט הופיעה עם אסתי זקהיים ב"אחת עם אופי", מופע קברט בתיאטרון תמונע ביום האשה מרץ 2009. בשנת 2009 הופיעה ביחד עם להקת פאות קדושות במיני-סדרת טלוויזיה ישראלית "תמיד אותו חלום" בערוץ הוט 3, ובמקביל גם בשירות VOD של חברת הכבלים HOT.
מסקר שערך אתר GayTLVGuide ובחן את חיי הלילה של קהילת הלהט"ב בישראל בראי סיכום העשור האחרון, עלה כי פטריוט היא הדראג קווין המוכרת ביותר בקרב המשתתפים.
בנובמבר 2011 השתתפה פטריוט בקמפיין "אחרי כל לילה מגיע יום", שנולד בעקבות ארבעה מקרי התאבדויות בקהילה הגאה, מספר חודשים לפני כן.
לצד פטריוט השתתפו בקמפיין גם עברי לידר, שורטי, ג'ייסון דנינו הולט, אביעד קיסוס, עומרי חיון, גל אוחובסקי, אוריאל יקותיאל, קיי לונג, אבנר דפני, שי דויטש, יניב ויצמן ואחרים.
ציון פלמסטיד הוא שיטת מתן כינויים לכוכבי השמיים שהומצאה על ידי האסטרונום הצרפתי ז'רום לאלנד בסוף המאה ה-17. השיטה הופיעה לראשונה בתרגום לצרפתית של אטלס הכוכבים מאת האסטרונום המלכותי הבריטי ג'ון פלמסטיד, ושפורסם על ידי אייזק ניוטון ואדמונד היילי ובניגוד לרצונו של פלמסטיד, בשם "Historia Coelestis Britannica".
השיטה מבוססת על מספור הכוכבים של כל קבוצת כוכבים ממערב למזרח, על פי העלייה הישרה שלהם ואחרי המספר בא השם בלטינית של קבוצת הכוכבים לה שייך הכוכב, בנטיית השייכות.
בעברית נהוג לתרגם את שם הקבוצה ולהשתמש בתיאור מקום (לדוגמה, Cygni 61 - 61 בברבור).
הקטלוג המקורי של פלמסטיד הכיל 2554 כוכבים וזכה לפופולריות במאה ה-18 אך בימינו משתמשים בו כמעט רק עבור כוכבים שאין להם ציון באייר ולעיתים גם עבור כוכבים בעלי ציון באייר הכולל סימוני משנה (למשל בסרטן נקרא לעיתים 55 בסרטן).
מכיוון שפלמסטיד צפה בכוכבים מאנגליה הקטלוג לא כלל את הכוכבים של קבוצות הדרום.
בשנת 1874 פרסם האסטרונום בנג'מין גולד קטלוג כוכבים של שמי הדרום בשם "אורנומטריה ארגנטינה", ובו צוינו כוכבי הדרום על פי השיטה של ג'ון פלמסטיד.
ציון זה של כוכבי הדרום לא זכה לפופולריות ונעלם, למעט הכוכב 82 בארידנוס והצביר 47 בטוקאן, ששמרו על הציון שניתן להם על ידי גולד.
בשל נקיפת ציר כדור הארץ סדר הכוכבים ממזרח למערב משתנה באיטיות כך שבמספר מקרים ציוני פלמסטיד לא תואמים את סדר הכוכבים.
בשל שינויים בהגדרת הגבולות של קבוצות הכוכבים עברו מספר כוכבים בעלי ציון פלמסטיד לקבוצה אחרת ולמרות המעבר נשארו שמות הכוכבים ללא שינוי וכך למשל הכוכב 10 בדובה הגדולה נמצא למעשה בשטחה של קבוצת לינקס בעוד שהכוכב 41 בלינקס נמצא בקבוצת הדובה הגדולה.
כמו כן פלמסטיד עצמו הכניס טעויות לקטלוג.
בשל זיהוי שגוי של כוכב הלכת אורנוס ככוכב רגיל הוא נתן לו את הציון 34 בשור.
הכוכב שזכה לציון 3 בקסיופאה לא זוהה מעולם ומשערים שפלמסטיד צפה בהופעתה של סופרנובה ששרידיה מהווים את קסיופאה A.
ציוּן עוזיה מלך יהודה הוא הכינוי שניתן לכתובת בשפה הארמית משלהי ימי הבית השני (המאה ה-1), המציינת את המקום אליו הוזזו עצמות עוזיהו מלך יהודה מקבורתו הראשונית, לקבורה משנית.
הכתובת חקוקה בתוך מסגרת מעוצבת על גבי טבלת אבן רבועה שמידותיה 35 על 35 ס"מ.
הכתובת לא נחשפה בחפירה ארכאולוגית, אלא נמצאה על ידי אלעזר ליפא סוקניק ועוזרו באותם ימים נחמן אביגד בביקורם בשנת 1931 באוסף המנזר הרוסי שבהר הזיתים, לשם הובאה על ידי הארכימנדריט הרוסי אנטונין קפוסטין במחצית השנייה של המאה ה-19. לימים נרכשה האבן על ידי מוזיאון ישראל, ושם היא מוצגת כיום.
לוח האבן ככל הנראה היה נתון במקורו במגרעת מעל לפתח הכניסה לחדר הקבורה.
הכתובת חקוקה בכתב עברי של ימי הבית השני (שהחוקרים מכנים "כתב יהודי"), המשמש גם את השפה הארמית, שהייתה נהוגה בקרב היהודים באותה תקופה.
האותיות כתובות בצורה נאה באופן לפידארי (כלומר כנהוג בחקיקה באבן).
יש מעין תגים משולשים בראשי אותיות, סממן המצוי גם בכתובות על גלוסקמאות, והוא ככל הנראה נלקח מכתב הסופרים שהיה נהוג במסמכים שנכתבו בדיו על גבי קלף (כמו במגילות הגנוזות).
למרות ההידור, המרמז על ממלכתיות מסוימת, כותב הכתובת ערבב בין אותיות רגילות לאותיות סופיות.
הכתובת נכתבה אפוא לפני שהתייצב השימוש באותיות הסופיות מנצפ"ך, דבר המאפיין את שלהי ימי הבית השני.
יש לציין כי תופעה זו קיימת גם בנוסח המסורה של המקרא, כמו ב:; וב: .
הכתובת מספרת כי בזמנה (שלהי ימי הבית השני) הועברו עצמותיו של עוזיהו מלך יהודה, מקבר אחד (ככל הנראה הקבר שבו נקבר לאחר מותו) אל קבר אחר במקום אחר.
מקום הקבר המקורי, כמו מקום הקבר ה"חדש", אינו ידוע.
הועלתה הצעה לזהות את הקבר החדש עם קבר זכריה.
בתוספתא נאמר שניתן לפנות קברים הסמוכים מדי לעיר, כשהעיר התרחבה לכיוון הקברים, פרט לשני יוצאים מן הכלל: "קבר בית דוד וקבר חולדה הנביאה היו בירושלים, ולא נגע בהן אדם מעולם".
משערים שקבר עוזיה פונה, למרות היותו מבית דוד, מפני שמלכתחילה נקבר במקום מיוחד: "וישכב עוזיהו עם אבותיו ויקברו אותו עם אבותיו בשדה הקבורה אשר למלכים, כי אמרו: מצורע הוא" (, ראו דעת מקרא מלכים-ב טו, ז).
התנועה הציונית ברוסיה, הייתה חלק נכבד מן התנועה הציונית בכללה; שכן, במחצית המאה ה-19, כאשר החלה ראשית הציונות התגוררה רוב יהדות העולם במזרח אירופה, וחלק ניכר ממנה באימפריה הרוסית.
ציוני רוסיה היו גורם מרכזי ובעל משקל בהסתדרות הציונית העולמית, ומספר נציגיה בקונגרסים ציוניים היה רב מאשר נציגי התנועות הציוניות ממדינות אחרות.
אצל רבים מציוני רוסיה, כמו בשאר מדינות מזרח אירופה הייתה הציונות מעשית כיוון פעולה מועדף; אולם מנגד נשמעו בה גם קולות הציונות הרוחנית בעקבות אחד העם.
בשנת 1881, לאחר רצח הצאר והסופות בנגב, התעוררה תנועה ציונית לאומית ברוסיה, ובכללה הארגונים: "חובבי ציון" וביל"ו, שחבריהם באו לארץ ופתחו את גל העלייה הראשונה.
האמונה בגאולה לאומית הייתה מושרשת בעם ישראל תמיד מאז אובדן העצמאות המדינית.
ישנן דעות שונות בדבר שורשיה של הלאומיות היהודית המודרנית, אך ישנה הסכמה לגבי השפעתה של הלאומיות האירופאית במאה ה-19. בשני קוטבי קשת הדעות, יש הטוענים כי לאומיות היא נטע זר ביהדות, ואילו אחרים טוענים כי הציונות נוצרה ברציפות ההיסטורית.
בין 1772 ל-1795 חולקה פולין בשלושה שלבים בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית ופרוסיה.
בפולין הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה.
הכניסה לתחומי רוסיה של היהודים הייתה מוגבלת מאוד עד חלוקת פולין ונאסרה ישיבתם שם, פרט לבעלי אישורים מיוחדים.
חלוקת פולין גרמה להעברת רוב יהודי פולין לגבולות רוסיה.
אולם הותר להם לשבת רק באזור הפולני לשעבר, שנקרא על כן "תחום המושב".
"תחום המושב" עבר שינויים רבים מעת לעת, ובוטל למעשה בעקבות מהפכת אוקטובר.
עד השואה חיה בו הקיבוץ היהודי הגדול בעולם.
הלאומיות היהודית מאז המאה ה-19, הציעה שני פתרונות עיקריים:
קבוצה שרצתה להפוך יהודים לקיבוץ לאומי בעל סממנים תרבותיים וזכויות כשל אוטונומיה.
קבוצה אשר בקשה להגר ממזרח אירופה, אשר התפצלה לשניים:
קבוצה אשר ביקשה להגיע לארץ ישראל.
קבוצה אשר ביקשה להגר מעבר לים.
בימי הצהרת בלפור וזכויות מיעוטים היו ללאומיות יהודית שתי מטרות:
יצירת אומה עברית חדשה, החיית ארץ האבות, חידוש תרבות קדומה.
הגשמת אוטונומיה תרבותית במדינות החדשות שקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר השואה חל שינוי גדול בלאומיות היהודית, הציונות הפכה לצורת הלאומיות היהודית הכמעט יחידה; רבים טענו כי כבר אין מקום לטיפוח חיים לאומיים בגולה, המטרה היחידה הייתה הקמת מדינה יהודית.
שלבים בהתפתחות התודעה הלאומית היהודית
בהיסטוריוגרפיה הישראלית נקבעה התפתחותה של התנועה הלאומית היהודית במזרח אירופה, על פי שלושה שלבים:
היציאה ממסגרות החברה המסורתית – ניסיון השתלבות בחברה הסובבת, ציפייה לשוויון זכויות, ומאבק לאמנציפציה.
חזרה אל העם – תודעה לאומית, הקמת תנועות לאומיות.
פרעות כנגד היהודים, כגון סופות בנגב, השפיעו אוד על התפתחות של התנועה הלאומית היהודית במזרח אירופה.
אולם רבים, הגיעו להכרה לאומית עוד בטרם 1881, למשל, פרץ סמולנסקין פיתח את תורתו בשנות השבעים של המאה ה-19; וכך גם אליעזר בן-יהודה דיבר על תחיית השפה העברית שתשמש כשפת מדינה בתוך מדינה שיהיה בה רוב יהודי מתוך כלל אוכלוסייה.
עד הקונגרס הציוני הראשון, 1897
ניצנים ראשונים של רעיון השיבה לארץ ישראל הופיעו כבר במאה ה-19, בעיקר במערב אירופה, לאו דווקא אצל היהודים, גם אצל הנוצרים.
במזרח אירופה, קרא הבעש"ט לתלמידיו לעלות לארץ ישראל.
ב-1777 עלו לארץ כ-300 חסידים, ובראשם עמדו מנחם מנדל מוויטבסק, רבי אברהם מקאליסק ורבי ישראל מפולוצק.
בשנת 1808 התחילה עלייה מאורגנת של תלמידי הגר"א המתנגדים, (ידוע כי הגר"א עצמו ניסה לעלות לארץ ישראל).
קבוצות תלמידי הגר"א, התיישבו בגליל ועם הזמן חלק מהם עברו לירושלים.
העלייה מרוסיה נמשכה במאה ה-19, כשהמשתתפים בה היו בעיקר מבוגרים וקשישים; אבל עם הזמן התחילו לעלות גם צעירים, חלקם שלא רצו לשרת בצבאו של ניקולאי הראשון.
באותן שנים, רוב אנשי היישוב היהודי, כ-14,000 יהודים, התגוררו בירושלים.
רובם היו מקהילות הספרדים ומעדות מזרח, ומיעוטם היו יהודי אשכנז.
במחצית המאה ה-19, בקירוב, 5,340 מיהודי ירושלים היו יוצאי הקיסרות הרוסית.
רעיונותיו של הרצל הגיעו לרוסיה ב-1895 ועוררו עניין רב אצל חברי אגודות "חובבי-ציון" ואנשי הוועד האודסאי.
בזמן עבודה על תוכנתו הסתמך הרצל על תרומתם הכספית של היהודים העשירים ממרכז ומערב אירופה, אך כאשר נענה בשלילה פנה אל יהודי מזרח אירופה.
הקונגרס הציוני הראשון השפיע רבות על הקמת התנועה הציונית ברוסיה, בקונגרס זה השתתפו 70 חברים מרוסיה (יותר משליש מכלל המשתתפים).
התנועה הציונית הממוסדת הוקמה בשנת1897. בתחילת דרכה עמדו קשיים בפניה, בהתחלה היא פעלה בחשאי, בשל החשש מהשלטונות.
במקומות שבהם הייתה השפעה של אדמו"רים חסידיים לא ניתן לארגן אסיפות ציוניות.
הוגים עיקריים של התעוררות לאומית ברוסיה
דוד גורדון היה מראשוני המעוררים לחיבת ציון.
נולד בעיירה פודמרץ, קרוב לווילנה בי"ד בניסן תקצ"א (1831).
הוא קיבל חינוך מסורתי, למד בישיבות ווילנה.
הוא הושפע מן ספרות ההשכלה והחל בלימודי חול.
במטרה להרחיב את ההשכלה שלו עבר לאנגליה.
בשנת תרי"ח (1858) הוזמן על ידי העורך הראשי (אליעזר ליפמן זילברמן) של "המגיד" להשתתף בעריכת העיתון.
גורדון נענה להזמנה והיה עורך בפועל של המגיד.
לאחר מותו של זילברמן העיתון עבר לרשותו של גורדון.
עיתון "המגיד" היה יוצא לאור בעיר ליק בפרוסיה המזרחית, סמוך לגבול הרוסי.
העיתון היה מכוון בעיקר ליהודי רוסיה והוא לא היה נתון לצנזורה של השלטון הצארי.
גורדון העמיד את העיתון לרשותה של התנועה לתחייה לאומית.
דוד גורדון היה הראשון בעיתונות העברית להטיף לחיבת-ציון ויישוב ארץ ישראל.
השקפתו הלאומית התגבשה בעקבות המרד הפולני של 1863. הוא ביטא את זה במאמרו "בשובה ונחת תושעון", המאמר עשה רושם רב על חוגי היהדות, גם במזרח וגם במערב.
כשנשאל לצד מי יש לנטות במאבקם של פולנים ברוסים הוא השתמש בסיסמה עתיקה כדי לענות: "והביאנו לציון עירך ברנה ולירושלים בית-מקדשך בשמחת עולם...".
במאמרו "דבר בעתו" ("המגיד", 1869) הוא העמיד את יעודו הלאומי של עם ישראל:"ארץ ישראל ותחית ישראל על אדמתו".
באותה תקופה הוא פרסם כמה מאמרים העוסקים ביישוב ארץ ישראל כיסוד לתחיה לאומית-מדינית.
כמו כן גורדון עסק בכתיבה בעיתונות אנגלית, בזכות זה התפרסם שמו גם בחוגים יהודיים במערב.
הוא ניצל את פרסומו זה, למשל הוא קרא לכי"ח לכלול את ארץ ישראל ברשימת פעילותו.
לא במעט השפעתו של גורדון עזרה להקמת מקוה ישראל.
בשנת תרמ"ה (1884) הוא השתתף בוועידת קטוביץ, החל משנה זו הוא הוציא תוספת דו-שבועית בשם "אהבת ציון" שעסקה בענייני חיבת-ציון.
עד שנותיו האחרונות הוא היה מקשר בין האגודות שבמערב אירופה לבין אגודות שבמזרח אירופה.
הוא נפטר ביום ט"ז באייר תרמ"ו (1886) בעיר ליק ושם נקבר.
פרץ סמולנסקין היה בין הראשונים שדיבר על התחייה הלאומית.
הוא נולד בפלך מוהילב ואחר כך עבר לווינה.
משנת 1868 הוציא לאור ירחון "השחר" שהיה מכוון בעיקר ליהודי רוסיה.
אביו של סמולנסקין היה יהודי דתי, אך עם זאת הוא דאג להעניק לבנו גם השכלה כללית.
כשהוא היה בן עשר מת אביו.
לאחר המאורע הוא חי בדוחק, אבל המשיך את לימודיו והרחיב את הידע שלו בשפות.
בשנת 1867 הוא עזב את רוסיה ועבר למערב אירופה.
התקופה הזאת במערב אירופה הייתה תקופת פריחה של התבוללות בקרב יהודים.
לסמולנסקין הייתה ביקורת חריפה כנגד התבוללות, הוא החליט להילחם בתופעה זו, הוא ראה בדרך זו סכנה ונזק לקיומו של עם ישראל.
דרך "השחר" הוא נאבק עם אורתודוקסיה ומשכילים מתבוללים.
בחיבור "עם עולם" (1872) הוא סותר את מתבוללים הטוענים כי יהודים אינם אומה, אלא עדה דתית.
רעיונותיו של סמולנסקין הכו שורש בקרב האינטליגנציה היהודית הצעירה ברוסיה.
ב-1881 הוא ביקר ברוסיה, בפטרבורג נערכה לו קבלת פנים נלהבת על ידי סטודנטים יהודים.
בשנת 1883 חלה בשחפת ונפטר בשל המחלה בט"ז בשבט תרמ"ה (1885) בטירול.
שמו שהוא קיבל בלידה היה אליעזר-יצחק פרלמן.
הוא נולד בעיירה לושקי, פלך וילנה, בכ"א בטבת תרי"ח (1858).
עד גיל 13 הוא למד במסגרות מסורתיות, בחדר ובישיבת פולוצק (היום בבלורוסיה).
בהשפעת ראש ישיבה, שהיה משכיל "נסתר" התחיל לקרוא את ספרות ההשכלה, והחל ללמוד באופן שיטתי את הלשון העברית.
לאחר מכן, החל ללמוד בבית ספר תיכון רוסי בדווינסק.
הוא הושפע מן התרבות רוסית, בכיתות גבוהות נתפס לסוציאליזם קוסמופוליטי והתרחק לחלוטין מן העם היהודי, מתרבותו ומצרכיו ומענייניו.
אולם, בהשפעת סמולנסקין חזר בן-יהודה להתעניין בעמו,
ותוך כדי קריאה של כמה מחוברות "השחר" הוא חזר להתעניין בספרות עברית.
בעקבות האירועים שקרו בשנות השבעים של המאה ה-19, כמו מלחמת רוסיה-טורקיה, היאבקותם של העמים הסלאבים על עצמאותם התחוללה תמורה יסודית בהשקפותיו ובדעותיו של בו-יהודה.
באותה עת הגיע לידי בן-יהודה ספר בעל מגמה ציונית מאת סופרת אנגלייה ג'ורג' אליוט "דניאל דרונדה".
הספר עשה עליו רושם רב והוא החליט להקדיש את חייו לתחייתו הלאומית של עם ישראל.
בשנת 1878 הוא נסע לפריס כדי ללמוד רפואה, הוא תכנן לעבוד בתור רופא בארץ ישראל, אבל בשל מחלה היה עליו להפסיק את הלימודים.
בן-יהודה הושפע מן רעיונותיו של סמולנסקין, אבל הרחיק לכת ברעיונותיו שלו.
למשל סמולנסקין לא ראה בלשון העברית כלשון מדוברת, אלא תהיה לשון ספרותית שבה ידונו נושאים בענייני העם היהודי.
בשנת 1879 מפרסם בן-יהודה מאמר בשם "שאלה נכבדה" בעיתון השחר בו הוא חולק על דעתו של סמולנסקין, במאמר הוא טען שתנאי הכרחי להתחדשותה וקיומה של האומה העברית הוא שיבת ציון והחייאת הלשון העברית כלשון מדוברת.
בן-יהודה עלה לארץ באוקטובר 1881 והתיישב בירושלים, הוא קבע את הלשון העברית כלשון מדוברת בביתו.
הוא עסק בחיבור המילון של הלשון העברית.
הוא נפטר בכ"ו בכסלו תרפ"ג, 16 בדצמבר 1922 בירושלים.
תנועת חיבת ציון הוקמה באופן פורמלי בוועידת קטוביץ ב-1884, אבל הייתה פעילה כבר ב-1882. ראשיתה של חיבת-ציון הגיעה לאחר "הסופות בנגב".
לאחר הפרעות רבים רצו להגר מרוסיה, ונשאלה השאלה: לאן?
אחת התשובות שניתנה הייתה עלייה לארץ ישראל.
תנועת "חובבי ציון" קמה אחרי הפוגרומים בימי צאר אלכסנדר השלישי.
לאחר הפרעות התגברה ההגירה היהודית מרוסיה.
העשירים מבין היהודים התנגדו למהלך זה, הם טענו שיצאת היהודים היא בריחה, שהיא תגביר את האנטישמיות ברוסיה, וגם תתן הצדקה לטענותיהם של האנטישמים כי יהודים הם גורם זר ברוסיה ואין להם כל קשר ויחס למולדת.
עמדת העשירים עוררה התמרמרות אצל חוגים של יהודים לאומיים.
וגם זרם הפליטים שביקשו לעזוב את רוסיה לא פסק ולא נעצר.
הארגונים שסייעו ליהודים לעזוב את רוסיה ולהגר (כגון:אליאנס) תמכו בהגירה לארצות הברית, ולא לארץ ישראל.
אולם רבים מהמגרים והפליטים היהודים העדיפו את ארץ ישראל על פני אמריקה.
במקומות שונים ברוסיה התחילו להתארגן אגודות וקבוצות למען יישוב ארץ ישראל, וכך נולדה תנועת "חובבי ציון".
בהתחלה היו האגודות האלו יוזמה מקומית בערים ועיירות רבות, ללא מרכז והנהגה אחד, והיו להם שמות שונים.
רוב הפעילות שלהם הייתה עיונית, הם למדו היסטוריה יהודית וידיעת ארץ ישראל.
כמו כן, הם ניהלו תעמולה והסברה למען הרעיון של ריבונות יהודית בארץ ישראל.
כך הונחו בתודעה היהודית הציבורית, של היסודות של הציונות המדינית.
בפטרבורג נוסדה אגודה בשם "אחוות ציון" שמנתה כ-80 חברים.
בין מייסדי האגודה בפטרבורג היו: מרדכי בן-הלל הכהן, זאב טיומקין, זאב ברמן ושמעון פרוג.
במוסקבה התארגנה אגודה שראתה ביצירת מרכז מדיני לעם היהודי בארץ ישראל כפתרון לשאלת היהודים.
בסוף 1884 נוסדה אגודה בשם "בני ציון", בין מייסדיה היו: יעקב מזא"ה (לימים רב מטעם במוסקבה), מנחם אוסישקין, ויחיאל צ'לנוב.
בווילנה הוקמה אגודה בשם "אוהבי ציון".
פעיליה היו בעיקר צעירים, וכאן בלט האופי הדתי-המסורתי.
שני אנשים בולטים נתנו יד לאגודה הזאת, ובעצם היו מכוונים את פעילותה, אבל לא השתייכו אליה באופן רשמי עקב כהונם במשרות ממשלתיות בענייני יהודים.
אלו היו שמואל יוסף פין ואריה לייב ליוואנדה.
באגודת "חובבי ציון" בביאליסטוק רוב החברים היו פועלים בתעשיית אריגים, אבל היו גם יהודים מחוגים משכילים.
בין מייסדיה היו יוסף חזנוביץ' ומנחם מנדל דוליצקי.
באגודה זו היו מאות חברים, והייתה לה גם השפעה על חיי הקהילה בעיר.
האגודה נעשתה לאחד המרכזים החשובים בתנועת חיבת ציון, במיוחד לאחר בואו של הרב שמואל מוהילבר לביאליסטוק, שהוזמן לשמש בה כרב.
במינסק פעלה האגודה בשם "קיבוץ נדחי ישראל".
בין מייסדיה היו יהושע סירקין, שאול גינצבורג ושמואל לייב ציטרון.
בוורשה, תחילה היו שתי אגודות של חובבי ציון.
אגודה אחת בשם "חובבי ציון", בה היו פעילים מבוגרים, וביניהם היה פעיל במיוחד שפ"ר.
האגודה השנייה נקראה שארית ישראל ובה היו פעילים צעירים משכילים, ביניהם אליעזר זמנהוף.
שתי האגודות התאחדו לאגודה אחת בשם "חובבי ציון".
האגודה הוורשאית הפכה למרכז חשוב של תנועת חובבי ציון ברוסיה.
יהודה לייב פינסקר נולד וגדל באודיסה.
את ראשית ההשכלה קיבל בבית הספר יהודי ציבורי, אביו שימש באותו בית ספר מורה לעברית.
אחרי שסיים את בית הספר הזה המשיך את לימודיו בגימנסיה רוסית ועם סיום לימודיו התחיל ללמוד משפטים.
מאחר שיהודי לא היה יכול לעבוד בעריכת דין בימי הצאר ניקולאי הראשון עבד פינסקר כמורה בבית ספר ציבורי בקישינוב.
בשנת 1843 התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת מוסקבה.
הוא יצא לגרמניה ואוסטריה לצורך השתלמות.
במדינות אלו בא במגע עם האינטליגנציה היהודית והמתבוללת והושפע מהם.
בשובו לרוסיה נהיה למטיף להשכלה והתבוללות.
לאחר חזרתו עבד בתור רופא עד יום מותו, בזמן מלחמת קרים היה רופא ראשי במספר בתי חולים צבאיים.
כמו כן היה פעיל בעיתונות יהודית-רוסית, והיה חבר בוועד של "חברת מפיצי השכלה" באודיסה.
פינסקר האמין כי ההשכלה וההתקרבות לתרבות הרוסית הן הדרך הטובה לשיפור מצבם של היהודים ברוסיה.
המפנה לגישתו בא לאחר פרעות בדרום-רוסיה ב-1881. הוא היה כבן ששים כשפנה אל הלאומיות היהודית באופן מוחלט; הוא נטש לגמרי את הגישה לפיה כי פתרון בעיית האנטישמיות ברוסיה, יהיה על ידי התבוללות בחברה הרוסית.
המפנה בגישתו נאמר בנאומו בישיבת הוועד של "חברת מפיצי השכלה":
לאחר שחקר את בעיית היהודים, נסע לגרמניה ופרסם בגרמנית בעילום שם את הספר המפורסם שלו "אוטואמנציפציה.
קול קורא אל בני עמו מאת יהודי רוסי" (בתרגומו של אחד העם) (Autoemancipation.
בספר זה הוא הודיע על מסקנתו כי ההשכלה ופילנתרופיה אינן יכולות לרפא את העם, הפתרון הוא ריכוז לאומי-טריטוריאלי.
על פי תפיסתו של פינסקר לא אמנציפציה, אלא אוטו-אמנציפציה, כלומר מתן שוויון זכויות עצמי של האומה בכוחות עצמה, היא הדרך לפתרון בעיית יהודים.
בז' באייר תר"ן 1890, נבחר פינסקר ליושב ועד פה אחד של "חברת התמיכה לעובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ ישראל", הוא שימש בתפקיד עד תשרי תרנ"ב.
הוא מת בכ' בכסלו תרנ"ב (1891) ונטמן באודיסה.
יותר מאוחר (1934) עצמותיו הועלו לארץ ונטמנו בהר הצופים.
נולד בעיירה גלובוקי בפלך וילנה בתאריך כ"ז בניסן תקפ"ד (1824).
הוא למד בישיבת וולוז'ין, הוא נודע בכינוי "העילוי מגלובוקי".
הוא שימש בתור רב בכמה קהילות גדולות, משנת תרמ"ג בביאליסטוק.
ראשית פעילותו הציונית הייתה בשנת תרל"ה כשנוסדה הקרן "מזכרת משה" (על שם משה מונטפיורי).
לאחר פרעות של 1881 ברוסיה יוצא הרב מוהליבר לברודי ולבוב, שם היו המוני פליטים שביקשו להגר מעבר לים, הוא רצה להשפיע עליהם כדי שיגיעו לארץ ישראל.
בסוף קיץ תרמ"ב הוא הגיע לפריס ובעזרת הרב צדוק הכהן הוזמן על ידי בארון רוטשילד.
מוהליבר הצליח להשפיע על בארון לסייע ליישוב ארץ ישראל, בעקבות פגישה זו נוסדה מושבה עקרון ובה התיישבו 11 משפחות של איכרים יהודים מרוסיה.
כמו כן הוא פעל לחידוש היישוב בפתח תקווה.
הוא ביקר בכמה ערי רוסיה כדי להיפגש עם יהודים עשירים על מנת להשפיע עליהם לקנות קרקעות בארץ ישראל.
הוא היה נשיא הכבוד של ועידת קטוביץ.
בשנת שמיטה, תרמ"ט התיר עבודה חקלאית במושבות בארץ ישראל.
אגודת חובבי-ציון בביאליסטוק נעשתה למרכז חשוב של תנועת חובבי ציון במיוחד כשהרב מוהליבר נתמנה בה לרב.
ביוזמתושל מוהליבר התכנסה אספה חשאית בדרוזגניק, באספה זו הוחלט על הקמת "מרכז רוחני" (תנועת המזרחי) לחובבי ציון ברוסיה.
הוא הוזמן לקונגרס הציוני הראשון על ידי הרצל עצמו, אך נבצר ממנו להגיע לקונגרס בגלל מחלה.
הוא נבחר לאחד מארבעת "המורשים" (חבר הוועד הפועל הציוני) בשביל רוסיה.
הוא נפטר בי"ט בסיוון תרנ"ח (1898) בביאליסטוק.
משה לייב ליליינבלום נולד בעיירה ליטאית במשפחה דלת אמצעים.
הוא נתחנך בחינוך מסורתי, תוך כדי לימודים בישיבות נתפס לרעיונות ההשכלה, התעמק בפילוסופיה של היהדות הימי-ביניימית ועוד.
בכך הוא קומם נגדו את קנאי הקהילה, במיוחד כשהופיע מאמרו "אורחות התלמוד" (1867) בעיתון "המליץ".
בעצת ידידיו הוא עבר לאודסה, שהייתה למרכז תנועת ההשכלה היהודית.
בהגיעו לאודסה הוא נעשה פעיל בפובליציסטיקה וכתב בעברית, יידיש ורוסית.
במרץ 1871 התחוללו פרעות באודסה.
פרעות אלו היו מקומיות ובודדות ורוב המשכילים לא נתנו את דעתם לפוגרום זה, עד מהרה הם עברו לסדר היום הרגיל שלהם, אך לא ליליינבלום.
הוא כתב שורת מאמרים על המאורע שלא עברו את הצנזורה ולא התפרסמו.
באביב 1881 פרצה סדרה של פרעות בדרום רוסיה שנודעו בשם כולל סופות בנגב.
האירועים האלו הכו את ליליינבלום בתדהמה, הוא הבין כי היהודים הם זרים בכל מקום, ואין כל תקווה שיהיו אי-פעם שווי-זכויות.
ליליינבלום הבין כי אין טעם לנסות להתקרב אל העם הרוסי, הדבר היחיד שיכול לשפר את מצבם של היהודים היא שיבת ציון וריכוז היהודים בארץ ישראל.
למאמריו של ליליינבלום בעברית ורוסית הייתה השפעה רבה על בני הדור, בזכותם רבים פנו אל הרעיון יישוב ארץ ישראל.
באופן יסודי והרחבה דן ליליינבלום בשאלת היהודים וארץ ישראל בשני מאמרים שהתפרסמו ב"רזסוויט": בשנת 1881 התפרסם מאמר בשם - "שאלת היהודים וארץ ישראל" (Общееврейский вопрос и Палестина).
ובשנת 1883 התפרסם מאמר בשם - "העניין העממי שלנו" (Наше народное дело).
יותר מאוחר מחבר ליליינבלום את שני המאמרים עם תוספות בחוברת בשם: "על תחיית ישראל בארץ אבותיו" (О возрождении еврейского народа на Святой земле древних отцов).
בחוברת זו מבסס ליליינבלום בעצם את הרעיון היהודי הלאומי ומביא נימוקים ליישוב ארץ ישראל על ידי יהודים.
ביוזמתו של הסטודנט בשם ישראל בלקינד מחארקוב התכנסה, בחודש ינואר 1882, קבוצה של כשלושים סטודנטים.
חברי הקבוצה החליטו להקים אגודה למען הפצת רעיון התחייה הלאומית היהודית ואפשרויות העלייה ועבודת האדמה בארץ ישראל.
מראשית דרכה הכריזה האגודה על עקרון ההגשמה העצמית; כלומר, חבר הקבוצה קבלו על עצמם לממש את רעיון העלייה והעבודה בארץ, ולא רק לעסוק בתעמולה.
האגודה ערכה משאל בקרב חבריה, בשאלה מי יסכים לעלות מיידית לארץ ישראל, 14 חברי האגודה הסכימו, ואילו כל מי שלא הסכים עזב את האגודה.
קבוצת הצעירים הזאת קראה לעצמה בשם ביל"ו, שמה מורכב מראשי התיבות של הפסוק .
בתחילה קראה לעצמה הקבוצה בשם "דאבי"ו" - ראשי תיבות מספר שמות, י"ד טו: .
לעומת ארגון ההגירה לארצות הברית - "עם עולם" - ביל"ו לא נתמכה כספית על ידי עשירים וארגונים יהודים.
ולמרות הקשיים והמכשולים היו לפעולתם תוצאות חשובות, הייתה להן השפעה רבה על התפתחות התנועה הציונית ברוסיה ויישוב ארץ ישראל.
חברי האגודה שאפו להקים מושבה שיתופית בארץ ישראל; החוקר יצחק מאור סובר כי תפיסתם הייתה ציונית-מדינית, וזאת כחמש-עשרה שנה לפני כינוס הקונגרס הציוני הראשון בבזל.
זאב דובנוב פרש את חזונו המדיני, אשר ייצג את דעותיהם של רבים מחבריו באיגרת שנשלחה אל אחיו, שמעון דובנוב:
הלשכה המרכזית של התנועה נמצאה בתחילה בחארקוב, משם נשלחו 20 שליחים לערים שונות ברחבי רוסיה כדי להפיץ את הרעיון בקרב הנוער היהודי.
כך, הוקמו ברחבי רוסיה לשכות חדשות של ביל"ו, מספר חברים הגיע ל-525. בקיץ 1882 הלשכה המרכזית עברה מחארקוב לאודיסה.
משם נשלחו שני נציגים לקושטא כדי לפעול בחצר השולטן כדי להשיג אישור לקניית קרקע בארץ ישראל, לשם ייסוד מושבה ל-300 חברים מתנועת ביל"ו.
הנציגים בקושטא תלו תקוות באנגלי בשם לורנס אוליפנט, נוצרי שהאמין בשיבת עם ישראל לארץ ישראל, וביקש לסייע להם בכך בפועל.
אוליפנט הבטיח לעזור לנציגי ביל"ו להשיג אישור, אך הניסיונות נכשלו.
בינתיים הגיעה לקושטא קבוצה של ביל"ויים, הם החליטו לא לחכות לאישור ועלו ארצה.
בסוף יוני 1882 לחוף יפו הגיעה קבוצה של 14 חברי ביל"ו.
שבועיים לאחר הגעתם ארצה הם התחילו לעבוד במשק בית הספר "מקוה ישראל".
לאחר זמן קצר הגיעה לארץ עוד קבוצה של 6 חברי ביל"ו.
הם הצטרפו אל חבריהם בעבודתם במקוה ישראל.
מצבם היה קשה מאוד, עבודתם הייתה קשה ומפרכת ושכר נמוך, כמו כן יחסו של המנהל של בית-הספר היה רע כלפי החלוצים.
בסוף אוגוסט 1882 הגיע לארץ קרל נטר, נציג כי"ח והבטיח לשפר את מצבם של הביל"ויים.
חודש לאחר בואו לארץ נטר נפטר ממחלה; מותו העציב מאוד את הביל"ויים.
באותם ימים, היו בארץ 25 חברי ביל"ו, 6 מהם חזרו לרוסיה, 3 נענו להזמנתו של יחיאל מיכל פינס לנסוע לירושלים וללמוד מלאכות.
15 איש נשארו במקוה ישראל.
לאלו שנשארו במקוה ישראל מנהל בית הספר הציע לעבור לראשון לציון ולעבוד שם.
י"מ פינס התגלה כתומכם וחברם של הביל"ויים; וכאמור שלושה ביל"ויים נסעו לירושלים ללמוד מלאכות בעזרתו, אליהם הצטרפו מספר חברי ביל"ו, בהם זאב דובנוב ויעקב טשרתוק (אביו של משה שרת).
היא נקראה בשם: "שיבת החרש והמסגר" (שה"ו).
פינס הצליח לרכוש קרקעות כ-35 קילומטר דרומית-מזרחית ליפו.
בנובמבר 1884, תשעה מחברי ביל"ו הקימו בהן את המושבה גדרה.
בסך הכל עלו לארץ כ-60 חברי ביל"ו.
חלק מהם חזרו לרוסיה או היגרו למדינות אחרות.
בארץ נשארו כ-15. מלבד בגדרה, הם התיישבו בראשון-לציון, וכן באחוזת בית-תל אביב שהוקמה ב-1909. התנועה חדלה להתקיים ברוסיה, ולא עלה בידי הביל"ויים לממש את מלוא חזונם.
עם זאת, הייתה להם השפעה על ההתיישבות החדשה בארץ, והם הפכו לסמל ומופת לחלוצים שבאו אחריהם.
בתוך האגודות, לקראת הוועידה היו התייעצויות פנימיות.
התייעצויות כאלו היו גם באגודת "זרובבל" באודיסה, בעקבות נאומו של פינסקר, שאותו תכנן לקרוא בוועידת קטוביץ התעוררו ויכוחים.
פינסקר חשב שלא צריך להבליט את השאיפות הלאומיות של תנועת חובבי ציון, כדי לא להרתיע את יהודי המערב, שהתנגדו לרעיון הלאומיות היהודית.
לעומת פינסקר דרשו חברים צעירים של האגודה, ובראשם אשר גינצברג לא להצניע את השאיפות הלאומיות ואפילו להכריז עליהן בפה מלא.
ועידת קטוביץ הייתה ועידה שהתכנסה ב-6 בנובמבר 1884 בעיר קטוביץ (כיום בפולין), בחבל שלזיה שהיה שייך אז לגרמניה, ביוזמתם של יהודה לייב פינסקר והרב שמואל מוהליבר.
מטרת הכינוס של הוועידה הייתה צורך ללכד ולאחד את כל האגודות לתנועה מאורגנת ולהעמיד בראשה הנהגה מרכזית.
הוועידה נפתחה בבית המסדר "בני ברית" בקאטוביץ בתאריך י"ח בחשוון תרמ"ה (6 בנובמבר 1884).
השתתפו בו 36 צירים, רובם היו מרוסיה, שישה מגרמניה, ובודדים מרומניה, אנגליה וצרפת.
ליושב ראש הוועידה נבחר הדר' יהודה לייב פינסקר, וליושב ראש כבוד נבחר הרב שמואל מוהילבר.
בנאום הפתיחה הכריז פינסקר, כי הוועידה מתכנסת במלאת מאה שנה למשה מונטפיורי, כדי להקים מוסד שיביא תועלת לעם היהודי ויהיה הולם את אישיותו של מונטפיורי.
פינסקר עמד על הצורך של היהודים, מבלי להזכיר את השאיפות הלאומיות ומדיניות, לחזור אל עבודת האדמה ולהתפרנס ממנה כמו אבותינו.
פינסקר הדגיש, כי המצוקה בה נתון העם היהודי בארצות הגולה מחייבת סלילת דרכים חדשות, ולטענתו הדרך החדשה היא עבודת אדמה.
אחרי זה הוא נגע בשינויים בהשקפותיהם הסוציאליות-כלכליות שחלו בעמים, ואמר:
החידוש בנאומו בוועידה, לעומת הנאמר באוטואמנציפציה היה בכך שבוועידה הוא דיבר במפורש על התיישבות ב"ארץ קדושנו", ולא סתם בארץ כלשהי.
לאחר נאום הפתיחה הוחלט על הקמת מוסד על שם מונטפיורי, ולפי הצעתו של פינסקר נקבע שם המוסד: "אגודת מונטפיורי להפצת עבודת האדמה בקרב היהודים, או לתמיכה במתיישבים היהודים בארץ ישראל".
נבחר ועד מרכזי ובו 18 צירים, מתוכם 13 מרוסיה.
הוחלט, כי באופן זמני יישב ועד המרכזי באודיסה, בראשו יעמוד פינסקר.
ועד משנה יישב בוורשה ויקבל החלטות של פינסקר.
מזכיר ההנהלה של אודיסה היה משה לייב ליליינבלום ובורשה היה שפ"ר.
ועידת קטוביץ הייתה מפנה יסודי בתולדות התנועה לשיבת ציון.
לדברי החוקר יצחק מאור הייתה ועידת קטוביץ "הקונגרס" הראשון של הציונות לפני הופעת הרצל.
הוועידה שנייה של חובבי ציון התקיימה בדרוסקניק בין התאריכים ו' בתמוז תרמ"ז (16 ביוני 1887) עד ט' בתמוז.
משתתפים הפעם היו רק מרוסיה, לשם הגיעו 30 נציגים מעשרים ערים.
לוועידה זו הגיעו צעירים רבים, בין אותם צעירים בלטו במיוחד זאב ברמן, מנחם אוסישקין ומאיר דיזנגוף.
כמה ימים לפני ההתכנסות של הוועידה הגיעה הידיעה מפטרבורג, כי השלטונות לא הרשו להקים ארגון יהודי שיעסוק ביישוב ארץ ישראל.
פינסקר קיבל קשה את הסירוב, העיקו עליו גם חיכוכים פנימיים, ניגודים של חברי האגודות, הצטמקות הפעילות של האגודות וירידת ההכנסות.
כמו כן המצב הבריאותי שלו היה רופף מאוד, והוא החליט להתפטר מראשות ההנהגה.
בוועידה הרב מוהילבר ביקש להעמיד בראש "יהודים כשרים", זה עורר סערת רוחות, לבסוף הרוחות נרגעו וכל הנוכחים עברו לעבודה שוטפת.
לפי החלטת הוועידה נשארה ההנהגה באודיסה, בראש ההנהגה המשיך לעמוד פינסקר, ליליינבלום נבחר שוב לתפקיד מזכיר.
שלושה מהיועצים היו רבנים": שמואל מוהילבר, מרדכי אליאשברג ונפתלי צבי יהודה ברלין.
שלושת היועצים הנותרים היו: שמואל יוסף פין, ישראל יסינובסקי ומאיר פריידנברג.
מלבד היועצים נבחרו שלוש עשרה "גבאים נכבדים", רובם רבנים וסוחרים עשירים.
סוכם כי צריכים להתכנס פעם לשנה להתייעצות כללית.
לחדש ניסיון להשיג רישיון מהממשלה הרוסית לייסוד חברה ליישוב ארץ ישראל.
לתמוך בגדרה ולבססה, בפתח תקווה ויסוד המעלה.
ועידת וילנה התכנסה כחמש שנים לאחר ועידת קטוביץ.
בכל הזמן הזה עמד פינסקר בראש התנועה.
לקראת הוועידה היו קשיים רבים בתנועה: ההכנסות קטנו, סכסוכים פנימיים ועוד.
זמן מה לפני כינוס הוועידה הודיע פינסקר כי הוא עוזב את הנהלת התנועה עקב מחלתו, הוא הציע במקומו את אברהם גרינברג בתור בן-אדם שיעמוד בראש התנועה.
הרב שמואל מוהילבר התנגד להצעה זו, לדעתו בראש תנועת חובבי ציון צריכים לעמוד אך ורק רבנים ולא משכילים.
רש"י פין ושמואל מוהילבר הציעו לכנס ועידה, למקום הכינוס נבחרה וילנה, בגלל לוח זמנים מצומצם צירים מדרום רוסיה ומוסקבה לא הצליחו להגיע לוועידה ובסופו של דבר רוב הצירים היו חרדים מליטא.
על פי החלטת הוועידה לראשות התנועה נבחרו שלושה: הרב שמואל מוהילבר, רש"י פין ואברהם גרינברג.
בכך הובטח לשמואל מוהילבר הרוב בראשות, שכן לא יעז פין להצביע נגדו.
בשנת 1890 קיבלה תנועת חיבת ציון מעמד חוקי, תחת השם הרשמי 'חברת תמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי-מלאכה בסוריא ופלסטינ' (כך תורגם שם החברה מרוסית על ידי לילינבלום; אך כבר בדו"ח התלת-שנתי הראשון שלה נקראה 'החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה ובארץ הקדושה').
הוועד תמך בכינון כוח המגן העברי בארץ.
כך למשל, הוא מימן את ביטוח עבודתם (בחברת ביטוח איטלקית) של אנשי "השומר"; הוועד התחייב לכסות נזקי גנבה בכל מושבה שבה נשכרו לשמירה אנשי "השומר", ובשנת תרע"א (1911) הפקיד 7000 פרנק לחשבון בבנק אפ"ק שנועד ל"קרן גנבות" שממנה יילקחו הפיצויים.
השפעתו ניכרה בחינוך העברי בארץ.
מקונגרס הציוני הראשון עד כינון ברית המועצות
הופעתו של הרצל וחיבורו מדינת היהודים עוררו התרגשות רבה בקרב יהודי רוסיה.
הידיעה, כי עיתונאי ווינאי מפורסם יצא בהצעה להקים מדינה יהודית בארץ ישראל נפוצה מהר מאוד.
הרצל לא דיבר במפורש על ארץ ישראל, אבל זמן קצר לאחר הופעת הספר הוא הכריע דווקא בעד ארץ ישראל, הרי הוא נוכח לדעת כי חוגי הציונים התלהבו מן הרעיון, ורובם מעוניינים רק בארץ ישראל.
גם הביקורת לא נחסכה על הרצל, ההתקפה החריפה ביותר עליו הייתה מאת שבועון ווסחוד, אחד הכותבים של העיתון כינה את הרעיון של הקמת מדינה יהודית בשם "הרעיון השגעוני", את היהודים שהולכים אחרי הרצל השווה לנשי קבלה שהולכים הליכה עיוורת אחרי משיחי שקר.
כמו כן הייתה ביקורת גם מאת עיתונים עבריים, כגון: הצפירה והמליץ.
הרעיון של הרצל משך בעיקר יהודים שהיו ציונים גם לפני הופעתו, אבל גם יהודים צעירים אקדמאים, הוא התחיל לקבל מכתבי הסכמה והוקרה ממקומות שונים.
מנחם אוסישקין הגיע למסקנה כי יש לכוון את התנועה הציונית אל הדרך המדינית עוד קודם שלאותה דעה הגיע הרצל, אוסישקין היה בטוח כי יש לחפש דרכים בדבר השגת בסיס חוקי למפעל ההתיישבותי אצל גורמים מדיניים בעולם.
הוא ראה צורך בניהול תעמולה למען הציונות במערב-אירופה ואמריקה, לדעתו הציונות הייתה צריכה להפוך לתנועה עממית רחבה שתאחד יהודים ממזרח ומערב אירופה.
כשנתבקש אוסישקין להפיץ בין יהודי רוסיה את מדינת היהודים הוא לא התלהב ממנו, הרי היו כבר ידועים ליהודי רוסיה חיבוריהם של פינסקר ושל ליליינבלום, ובעצם הרצל לא חידש דבר.
במאי 1896 בא אוסשקין לווינה ונפגש לראשונה עם הרצל.
בפגישה הרצל הביע את ביטחונו כי ממשלת טורקיה וממשלות אירופה יביעו את הסכמתן לתוכנית הציונית.
הרצל שאל את אוסישקין, האם יימצאו יהודים מוכשרים להתיישבות שגם יסכימו לעלות, אוסישקין ענה לו כי יש מאות אלפים המשתוקקים לעלות.
בין הרצל ואוסישקין נקשרו קשרי ידידות.
ידיעות על תוכניותיו ופעולותיו של הרצל ועליו עצמו היו מועטות ליהודי רוסיה.
ידיעות מלאות יותר הביא צבי בלקובסקי שביקר באודיסה בקיץ 1896. באותו זמן בדיוק נתכנסה בדיוק האספה הכללית של החברה האודסאית, היו שם גם נציגים של אגודות חובבי ציון מערים אחרות מרחבי רוסיה, כמו כן נכח שם גם צבי בלקובסקי.
בלקובסקי מסר את התוכן של "מדינת היהודים" לנאספים שכמעט ולא היה ידוע על החיבור הזה להם, כמו כן הוא פרט בפניהם את תוכניתו של הרצל.
הם התעניינו והתלהבו בחיבור זה.
הם ביקשו מבלקובסקי למסור להרצל את הסכמתם.
מדינת היהודים הופיע ברוסיה בשנת 1896 בתרגום לעברית ורוסית.
יחסו של הרצל אל יהודי רוסיה
יהודי גרמניה ומערב אירופה המתבוללים ראו את עצמם, מבחינה לאומית כחלק מאותם עמים שביניהם הם חיו.
הם הביטו על יהודי רוסיה מלמעלה למטה.
אין להתפלא כי משהו מן הדימוי הזה חדר גם לתודעתו של הרצל.
עם הופעת רעיונותיו הוא קיבל מכתבי תמיכה מאת יהודים רבים מכל רחבי מזרח אירופה, אבל בשלב זה הוא עדיין ראה באחיו מן המזרח בתור "ברברים שקשה להבינם".
בשעה שהופיע הרצל על הבמה הציבורית, פעלה ברוסיה התנועה הציונית כבר כ-15 שנה.
העברת הנהגה לידיים חדשות, נראה כאמצעי יעיל למתן תנופה לתנועה.
הרעיון לכנס קונגרס מסוג זה היה עוד לפני הופעתו של הרצל.
על כך דנו חבריה הצעירים של אגודות חובבי ציון במקומות שונים.
לימים בברלין קמה אגודה מדעית יהודית-רוסית, חבריה היו יהודים צעירים מרחבי רוסיה שנבצר מהם לקבל השכלה גבוהה ברוסיה בגלל נומרוס קלאוזוס והם באו לברלין ללמוד באוניברסיטה.
חברי האגודה היו מתאספים ודנים בשאלות לאומיות וחברתיות, כמו כן הם עסקו בביסוס אידאולוגיה ציונית מנקודות השקפה שונות, בדיונים האלו עלה תכופות הרעיון בדבר כינוס ציוני עולמי.
כאמור הרעיון בדבר כינוס ציונים מכל העולם עלה עוד לפני הופעתו של הרצל, אבל הוא היה זה שהצליח להגשים את הרעיון הזה.
מאחר שהוא לא הצליח לגייס את התמיכה מצד יהודים עשירים, כמו ברון הירש והברון רוטשילד, הוא החליט לפנות אל העם, וקודם כל לגייס את הציונים, שכבר הביעו את הסכמתם ונכונותם לתמוך בו.
סביב הרצל התרכזה חבורה של פעילים מסורים ונאמנים, וביניהם מאכס נורדאו, דוד וולפסון, מאכס בודנהיימר ואחרים.
לבסוף סוכם לכנס את הכנס הראשון בתחילת אוגוסט 1897 בעיר מינכן.
בשביל התעלומה והסברה הוציא הרצל בכספו את השבועון Die Welt (די ואֶלט), הגיליון הראשון יצא לאור בווינה ב-4 ביוני 1897. לבסוף בגלל התנגדותם של פרנסי הקהילה במינכן, הרצל החליט להעביר את הכינוס לעיר בזל בשווייץ.
בוועידה השתתפו כמאתיים צירים, כשבעים מתוכם היו מקרב יהדות רוסיה.
במרכז הדיונים של הקונגרס עמדו שני נאומים, האחד של הרצל שנשא אותו בפתיחת הקונגרס, והרצאתו של מאכס נורדאו: "מצבם הכללי של היהודים".
לאחר הקונגרס נחלקו דעותיהם של ציוני רוסיה, רבים תמכו בהמשך הסתננות לארץ ישראל והתיישבות בה, אבל היו גם כאלו שתמכו בציונות מדינית, כלומר הם היו בעד להמתין עד לקבלת רשות מידי שלטונות.
מבין ציוני רוסיה נבחרו ארבעה מורשים, עליהם הוטל לארגן את ההסתדרות הציונית בארצם.
אלו היו: שמואל מוהילבר, ישראל יסינובסקי, יעקב ברנשטיין-כהן, מאכס מאנדלשטאם.
הרב מוהילבר עמד בראש המרכז הרוחני, ישראל יסינובסקי היה אחראי על מרכז ספרות, יעקב ברנשטיין-כהן עמד בראש המרכז לקורספונדנציה ומאכס מאנדלשטאם היה אחראי על הכספים.
ועידות ארציות של ציוני רוסיה
לקראת הקונגרס הציוני השני החליטו ציוני רוסיה לכנס ועידה ארצית ראשונה.
המטרה של הוועידה הייתה לקבוע עמדה לגבי שאלות שיעמדו לדיון בקונגרס.
סמוך לקונגרס השני פעלו ברוסיה 373 אגודות ציוניות, 350 מתוכן התארגנו לאחר הקונגרס הראשון.
מספר האגודות הציוניות ברוסיה היוו כמעט 41% מכלל האגודות הציוניות בעולם שהתקיימו ערב הקונגרס השני.
הוועידה הייתה בלתי לגלית, לא הצליחו להשיג רישיון מאת השלטונות לכינוס הוועידה.
היא התנהלה בבית פרטי בין ה-19 באוגוסט 1898 ל-22 באוגוסט.
שישה ימים לאחר סיום הוועידה נפתח הקונגרס השני בבזל.
בוועידה השתתפו כ-160 צירים מ-93 יישובים.
בוועידה זו הוחלט על ניהול ההתיישבות בארץ ישראל על פי הרישיון הניתן מטעם ממשלת טורקיה ולפעול לפי תוכניתו והדרכתו של גוף שימונה למטרה זו.
כמו כן הוחלט על הדרישה לנסח באופן ברור את תפקידיו ואופי פעולתו של הבנק הקולוניאלי.
מנחם אוסישקין העלה הצעות בדבר מבנה ארגוני-צנטרליסטי של התנועה.
צירים דתיים התנגדו לשילוב של עבודת התרבות בפעולה הציונית, נציגי הפרקציה הדמוקרטית הגנו על השילוב זה, ואילו נציגי המרכז התפצלו ותמכו בחלקם בדתיים ובחלקם בפרקציה דמוקרטית.
ועידת הלסינגפורס היא ועידה ציונית שנערכה בעיר הלסינקי בשנת 1906. במסגרת הוועידה, נתקבלו החלטות מפורשות על פעולת ההסתדרות הציונית לארצותיה השונות, לשיפור מעמדן של הקהילות היהודיות בפזורה, והבטחת הזכויות של היהודים בארצות השונות.
הוועידה סימנה שלב שני, ומעשי יותר, לתהליך שהחל עוד בקונגרס הציוני הראשון בבזל (1897), אשר נוסף על "תוכנית בזל" (המציבה כמטרה עיקרית את הקמתו של בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל) דובר בו גם על מאבק לשיפור מצבם של היהודים והבטחת זכויותיהם האזרחיות השונות בארצות מגוריהם.
הצורך במאבק זה עלה בעקבות הפוגרומים הרבים שחלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 במדינות אירופה, ומזרח אירופה בעיקר.
באותה תקופה יצאו לאור שלושה עיתונים ציונים ברוסיה, היו אלו: כרוניקה ייברייסקוי ז'יזני בעריכתו של אברהם אידלסון שיצא לאור בפטרבורג בשפה הרוסית, דאס יודישע פאלק בעריכתו של יוסף לוריא שיצא לאור בווילנה ביידיש, גלוס ז'ידובסקי בעריכתו של נח דוידסון שיצא לאור בוורשה בפולנית.
במלחמת העולם הראשונה השתתפו כמיליון וחצי חיילים יהודים בשני הצדדים, במלחמה זו הגיע לידי הביטוי מצבה הרעוע והעגום של יהדות רוסיה.
בשורותיו של צבא האימפריה הרוסית היה מספר ניכר של חיילים יהודים וביניהם מתנדבים רבים.
התנדבות זו של היהודים לא הביאה לשיפור היחס של הממשל הרוסי כלפי היהודים.
הפיקוד העליון של הצבא הרוסי בראשיתו של ניקולאי ניקולייביץ', דודו של הצאר ניקולאי השני האשים באופן פומבי את היהודים בבגידה וריגול לטובת האויב.
מפקדי הצבא הרוסי באזורי החזית היו מטילים גירושים על קהילות יהודיות שלמות, לפי פקודתו של ניקולאי ניקולייביץ' עצמו באפריל 1915 גורשו מפלך קורלאנד 40,000 יהודים ובמאי 1915 גורשו 120,000 יהודים מפלך קובנה.
עם פרוץ המלחמה נקלעה התנועה הציונית למשבר, המלחמה הקשתה על התנועה לפעול כתנועה פוליטית עולמית כשחלקיה השונים נמצאים בין המדינות הנלחמות אחת בשנייה.