tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפצוע הסורי (סרט תיעודי, שודר בכאן 11, בשנת 2018 הוקרן בפסטיבלי הסרטים הישראלי בשיקגו, פילדלפיה, בוסטון, לוס אנג'לס, ניו יורק, וגריניץ', באותה השנה הוקרן בערוץ הטלוויזיה הממלכתית באוסטריה ORF, בשנת 2020 נרכש לשידור על ידי הרשת הצרפתית גרמנית-ארטה, במאית, 2017)
בשנת 1997, זכה סרטה של שוורץ "המספרה של מימי" בציון לשבח בפסטיבל חיפה.
בשנת 2003 זכה סרטה "זינב" בפרס העריכה בפסטיבל דוקאביב.
בשנת 2005 זכה סרטה "קיבוץ" בפרס ציון לשבח, ופרס חביב הקהל בפסטיבל דוקאביב,
נשואה לשחקן הכדורסל במכבי תל אביב ונבחרת ישראל בכדורסל לשעבר מיכה שוורץ ולהם שלושה ילדים.
רחמים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת קומדיה שחורה משנת 2007 בכתיבה ובימוי של יניב אמודאי, עם יגאל עדיקא ושלום אסייג בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על עובד ניקיון, רווק בודד, המעביר את זמנו בחלומות בהקיץ על הלוויה המפוארת שתיערך לו, ומסתבך עם רוצח שכיר שלומיאל נשוי, ולא באושר, לאישה הממררת את חייו, שמחליט להפוך את חלומו של ה"לוזר" למציאות.
רחמים רחמים (יגאל עדיקא) הוא רווק בן 36 שגר עדיין עם הוריו מסעודה (ג'וליה מסלאווי) ויוסף (יוסף קמר).
הוא בחור בודד שעובד בניקיון בקניון.
אין לו חברים או חברות אבל כולם בשכונה אוהבים אותו כי הוא עוזר לכולם ובעיקר לאלמנה גב' וודלמן (מרתה רתיק) שמתאבלת כל הזמן על בעלה יעקב (צביקה הדר) שנהרג בתאונת עבודה בחברת החשמל.
רחמים אוהב לצפות אתה בטלנובלה "איזבלה", מתאהב ב"איזבלה" (מורן אטיאס) ומפנטז עליה.
הוא רוצה שתהיה לו הלוויה מפוארת כשימות.
בדמיונו הוא צועד בבית הקברות עם איזבלה כשכל אנשי השכונה מלווים אותם ומריעים להם.
משה (שלום אסייג) עובד לפרנסתו כרוצח שכיר בשרותו של אריה (דרור קרן).
הוא נשוי לשלומית (פלורנס בלוך) שממררת את חייו.
יום אחד הוא מגיע לחסל את עו"ד וינגרטן כשרחמים מנקה באותו החדר.
לאחר חיסול העו"ד הוא רוצה לחסל את רחמים אך יש מעצור באקדחו.
רחמים מבקש שיהרוג אותו והוא מוכן לשלם לו 40,000 ש"ח כדי שיערכו לו הלוויה מכובדת.
הם הולכים לבנק ומשה "משכנע" את המנהל כץ (סימון רוזנפלד) ומזכירתו שושי (אופירה רחמים) לתת לרחמים את כספו.
בינתיים מראה משה לרחמים את שגרת עבודתו.
הוא מחסל את ראש הוועד משיח (גברי בנאי) במכוניתו ועוד אחד שהוא זורק את הגופה לבאר עמוקה.
הוא מחבב את רחמים הבתול ולוקח אותו לבית בושת אך רחמים נמלט משם.
משה מציע לרחמים שיחסל אותה בדירתה של האלמנה וזה ייראה כמו שרחמים הציל את האלמנה משודד ויגדיל את מספר הנוכחים בהלוויה אך כשהם מגיעים לבית האלמנה מסתבר להם שהיא כבר מתה לפני מספר ימים ומעלה צחנה.
אריה מודיע למשה כי עליו לחסל את רחמים שהיה עד ראייה לחיסול העו"ד ועליו לעשות זאת ב"שושו".
משה לוקח את רחמים לבית הבאר ורחמים מודה לו שהוא החבר היחיד שיש לו וכי הוא מוכן להיהרג בתנאי שיאמר עליו קדיש.
נשמעת ירייה ומשה מתחיל לומר קדיש.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותיגאל עדיקארחמיםשלום אסייגמשהג'וליה מסלאווימסעודה רחמיםיוסף קמריוסף רחמיםדרור קרןאריהמאפיונרמורן אטיאסאיזבלהשחקנית טלנובלותפלורנס בלוךשלומיתאשתו של משהסימון רוזנפלדמר כץמנהל סניף בנקאופירה רחמיםשושימזכירת סניף בנקמרתה רתיקשרה וודלמןצביקה הדריעקב וודלמןגברי לוישלמה משיחראש ועד השכונהרענן חפץעו"ד ויינגרטן / אלי מגזנים (קול)
רחמים הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית עפרה חזה.
יחיאל מוהר כתב את מילותיו, ומשה וילנסקי הלחין אותו.
השיר נכלל באלבום הסולו התשיעי של חזה, "אדמה", שהתפרסם ב־1985.
השיר, שיחיאל מוהר כתב את מילותיו, הולחן על ידי וילנסקי בלחן אחר בשנות ה־50 המוקדמות עבור תיאטרון "המטאטא".
לימים גילה וילנסקי את המילים בביתו וחשב בטעות שהשיר הוא פרי עטו של נתן אלתרמן.
מכיוון ששכח שהלחין אותו בעבר, הלחין אותו וילנסקי מחדש, והקרדיט עבור כתיבת המילים ניתן לנתן אלתרמן.
השיר נמסר לעפרה חזה, ורק לאחר שהוקלטו והודפסו האלבום "אדמה" והסינגל התברר שיחיאל מוהר הוא שכתב את המילים.
בעקבות הטעות נדחתה הוצאת האלבום בכמה ימים, ומדבקות עם שמו של מוהר הודבקו על התקליטים.
"רחמים" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־16 ביולי 1985. השיר זכה להצלחה והגיע בשיאו למקום הראשון ב־3 בספטמבר 1985 למשך שבוע אחד.
בסך הכל צעד השיר במשך 11 שבועות עד 22 באוקטובר 1985, אז יצא מהמצעד.
על אף הישגיו במצעד השבועי של רשת ג', לא נכנס השיר למצעד השנתי של התחנה.
אומנם במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל השיר דורג במקום ה־22.
רחם אחורי או מנח אחורי של הרחם הוא מצב פיזיולוגי בו רחם האישה פונה לכיוונו האחורי של הגוף, מצביע אל פי הטבעת בניגוד לרחם הטיפוסי הפונה אל כיוון שלפוחית השתן, כאשר החלק הקדמי קעור מעט.
על פי נתונים, לאחת מכל שלוש עד חמש נשים רחם אחורי, או נוטה באופן מסוים אחורה, אל כיוון עמוד השדרה.
לרוב, רחם אחורי אינו מהווה גורם בעייתי או מקשה על פוריות או הריון.
לרוב, נשים לא יהיו מודעות כלל לכך שיש להן רחם אחורי.
בטבלה להלן מפורטים כמה מונחים המשמשים לתיאור מיקום הרחם:
יש להבחין בין רחם אחורי ובין המצבים הבאים:
אזור מובחן מצב נפוץ יותר פחות נפוץ כלל הרחם "פונה קדימה" רחם אחורי: מכוון לאחור קרקעית הרחם "אנטיפלקס": קרקעית או פונדוס הרחם (החלק העמוק ביותר של הרחם) פונה קדימה ביחס לצוואר הרחם.
ההיבט הקדמי של הרחם קמור.
רחם שקוע אחורה: כאשר הקצוות העליונים והתחתונים של הרחם מעוקלים אחורה.
רחם כפוף חמור: כפיפה ניכרת קדימה של הרחם
רחם אנכי: קרקעית (הרחם) פונה היישר למעלה
במרבית המקרים, מנח אחורי של הרחם מהווה וריאציה תקינה וזהו המנח בו ממוקם הרחם בגיל ינקות וילדות.
ככל שהאישה מתבגרת, אמנם, נוטה הרחם לרוב קדימה.
עם זאת, במקרים מסוימים נותר הרחם במנח האחורי.
ישנם מספר מצבים רפואיים ומחלות גינקולוגיות שעשויים לגרום לרחם אחורי.
אנדומטריוזיס עשויה לגרום לנטייה לאחור עקב "הידבקות" הרחם לחלקים אחרים באזור האגן או להיצמד לאברים אחרים.
לגרום לרטרוורסיה על ידי 'הדבקה' של הרחם למבני אגן אחרים או להיצמד לאיברים אחרים.
גם שרירנים (מיומה) ברחם עשויים לגרום לנטיית הרחם אחורה.
היריון עשוי לעיתים למתוח יתר על המידה את הרצועות המחזיקות את הרחם במקומו ולאפשר לו להתהפך לאחור, אולם לרוב הוא נוטה לחזור לצורתו המקורית.
גיל המעבר משפיע באותה מידה על רצועות אלו - כאשר מחזורי הווסת מפסיקים, רמות הורמון האסטרוגן צונחות ועלולות להשפיע על מנח הרצועות הסובבות את הרחם.
הידבקויות באגן עקב רקמת צלקת כתוצאה מניתוחים באזור עלולות גם הן לגרום להתהפכות הרחם אחורה.
לרוב, מזוהה רחם אחורי במהלך בדיקת אגן שגרתית או על ידי דימות אולטרה-סאונד פנימית.
כאמור, ברוב המקרים הדבר אינו גורם לבעיות רפואיות כלשהן, אם כי נמצא קשר בין מצב זה ובין דיספרוניה (כאבים במהלך קיום יחסי מין) ודיסמנוריאה (כאב בזמן הווסת).
לעיתים רחוקות, מהווה הרחם האחורי השלכה של מחלות שונות כמו אנדומטריוזיס, זיהום או ניתוח קודם.
לכן, תנאים אלו ולא מנח הרחם עצמו, עשויים להשפיע על הפוריות.
עם זאת, במקרים מסוימים מנח הרחם עשוי להוות אינדיקטור למצבים אלו.
רחם הנוטה בקצותיו אחורה ינוע לרוב לאזור אמצע האגן במהלך השבוע ה-10 עד ה-12 להיריון.
במקרים נדירים (1 מכל 3,000 עד 8,000 הריונות), רחם אחורי עשוי לגרום לכאב וקושי במהלך הטלת שתן ולאצירת שתן חמורה.
הטיפול במצב זה (הנקרא "רחם כלוא") דורש מניפולציה ידנית של הרחם ולעיתים גם ניקוז תקופתי או מתמשך של שלפוחית השתן בקטטר עד לתיקון המצב או פתרונו באופן ספונטני על ידי התרחבות טבעית של הרחם, מה שמשנה את המנח המוטה ומשיב את הרחם למנח תקין.
בנוסף לאפיקי טיפול אלו, טיפול באצירת שתן עקב רחם אחורי עשוי לדרוש שימוש בטבעות נרתיקיות או אפילו התערבות ניתוחית.
ככל שהרחם אינו משנה את מקומו, הדבר עשוי להצביע על מצב כרוני.
רוב הנשים לא יהיו מודעות כלל לכך שיש להן רחם אחורי, אולם במקרים מסוימים הדבר עלול להשפיע על יחסי המין.
ככל שזווית הרחם משפיעה גם על נטיית השחלות והחצוצרות עשויות להיחוות כאב במהלך יחסי מין, כאשר עטרת הפין עלולה לפגוע או להכות בחלקים אלה במהלך קיום יחסי מין.
במהלך תנוחה בה האישה למעלה הכאב עשוי להיות עז יותר.
יחסי מין נמרצים עלולים לפעמים לגרום לרצועות ברחם או סביבו להיקרע או להיפצע.
במקרה של כאב במהלך יחסי מין, יבחן הרופא אפשרות למצב זה לצד מצבים רבים אחרים.
רק לעיתים נדירות יהיה כלל צורך באפיקי טיפול, אך ככל שישנם סיבוכים וקשיים, ישנן כמה אפשרויות טיפוליות.
הרופא יכול למקם מחדש את הרחם באופן ידני בבדיקת אגן אם תנועת הרחם אינה מעוכבת על ידי אנדומטריוזיס או שרירנים, וישנם תרגילים שניתן לבצע לאחר מכן שבמקרים רבים מסייעים.
הרופאים חלוקים בשאלה האם תרגילים לחיזוק האגן כדאיים כפתרון ארוך טווח, שכן במקרים רבים הרחם נוטה שוב לאחור.
אם הרחם האחורי נגרם ממצבים בסיסיים כמו אנדומטריוזיס, ניתן להציע טיפול הורמונלי.
ניתן לעשות שימוש זמני או קבוע בטבעת נרתיקית - התקן קטן מפלסטיק או סיליקון - כדי להניע את הרחם קדימה.
מחקרים מזהים מתאם בין אמצעים אלו ובין סיכון מוגבר לזיהום ודלקת והם עלולים גם לגרום לאי נוחות במהלך קיום יחסי מין.
לכן, כדאי להפעיל שיקול דעת בבחירת אפיק טיפולי זה.
כמו כן, קיים ניתוח לפרוסקופי המאפשר לרופא למקם מחדש את הרחם כך שימוקם מעל שלפוחית השתן - ההליך פשוט יחסית ולרוב מושלם בהצלחה.
במקרים חריגים, ניתן לשקול כריתת רחם.
רחלי דויד (נולדה ב-1979) היא ציירת ישראלית חרדית, העוסקת באיור ספרים, עיתונים, משחקי קופסה ואיורי קומיקס.
רחלי דויד החלה לצייר בגיל 4, בהשראת אמה וסבתא אשר היה להן רקע אמנותי.
בגיל שש עברה עם משפחתה לטורונטו שבקנדה בעקבות אביה - החזן הצבאי הראשי לשעבר חיים ויינר.
בגיל 16 חזרה לארץ, ואז החלה לצייר באופן מקצועי.
בילדותה בקנדה הושפעה מסרטי דיסני.
דויד איירה למעלה מ-300 ספרים, ביניהם את כל ספריו של מאיר למברסקי הכותב תחת שם העט מאיר ספרא.
איירה גם מספר פאזלים של חברת ישראטויס.
בראיון לישראל היום אמרה שהמציאות המשפחתית גורמת לה לצייר רק ציורים קלילים.
דויד נשואה, אם לשבעה ומתגוררת באלעד.
הרב רחמים בן עמארה (סביב ה'תרע"ד, 1914 - א' בתשרי ה'תשס"ב, 18 בספטמבר 2001) היה רבה של מאזאגאן, דיין בקזבלנקה, ורבה של שכונת קריית מנחם ועיר גנים בירושלים.
נולד במקנס שבמרוקו לאביו רבי ברוך ולאימו הרבנית רבקה לבית בירדוגו.
בקטנותו למד אצל ר' שלמה טולידאנו תורה שבכתב, ואחר כך למד בישיבת רבי ידידיה ורבי חביב טולידאנו ורבי משה דרעי.
לאחר מכן למד במשך ארבע שנים בישיבה לתלמידי חכמים מתקדמים בראשות רבי יצחק סבאג.
ובישיבת הערב בראשות רבי שלום משאש.
בשנת תשט"ז התמנה לרבה של מאזאגאן בעקבות פרישת קודמו רבי שלמה הכהן אזאגורי שעלה ארצה.
לאחר עשרה חודשים, התמנה לדיין בקזבלנקה בבית דינו של רבי שלום משאש, לצד חביריו רבי משה מלכה, רבי יצחק חזן ורבי חיים שושנה.
עסק בין היתר בהכנת ספרים לדפוס, והשתדל בהדפסת הספר 'מטה אהרן' של רבי אהרן חסין, וספר 'קרן לדוד' של רבי דוד הכהן סקלי.
בשנת ה'תשל"ה עלה לארץ ישראל.
בהמשך התמנה לרב השכונות קריית מנחם ועיר גנים בירושלים, עד שנת תשמ"ט בהגיעו לגיל פרישה.
נפטר בירושלים בא' תשרי ה'תשס"ב.
לאחר פטירתו הוציאו בני משפחתו ספר 'אהבת רחמים' לזכרו.
במרוקו, לקח חלק פעיל במפעל הציוני, וכך העיד על עצמו: .
בשנת תשי"א, הודות לפעילותו הציוניות, שלחו לו אנשי קק"ל אתרוג מארץ ישראל, רבי רחמים העניק את האתרוג לרבי יוסף משאש.
לעת מצוא - ב' חלקים, דרשות.
תשועת צדיקים - שבחי צדיקים ודרשות על תלמידי חכמים.
מדריך לאורחות חיים במשפחה - דרשות לשמחות במעגל החיים.
רחלי גנות (נולדה ב-31 במרץ 1977) היא מהנדסת פיתוח שבבים, יזמית היי-טק, דירקטורית במספר ארגונים ופעילה חברתית ישראלית, המגיעה מהמגזר החרדי.
גנות היא מייסדת ומנכ"לית קבוצת Ready (RACHIP), הנחשבת לאחת מחברות ההייטק הראשונות שהוקמו לתעסוקת נשים חרדיות.
היא חברה בנבחרת הדירקטורים והדירקטוריות של ישראל, חברת הנהלה ב-IATI, ארגון הגג של תעשיות ההייטק והביוטק בישראל, יו"ר פורום מדע וטכנולוגיה בעמותת "פנים חדשות" הפועלת לשילוב נערות בתחומי המדע והטכנולוגיה בישראל ומשיאת משואה בטקס יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל.
רחלי גנות נולדה בבני ברק כבת בכורה למשפחה בה שבעה בנים ובנות.
נינה לרב יוסף חיים זוננפלד, רבה הראשון של העדה החרדית בירושלים ונצר למשפחת פרוידיגר.
בשנת 1993, כשהייתה בת 16, רשמו אותה הוריה לקורס תכנות ראשון שהצית את סקרנותה הראשונית לעולם הטכנולוגיה.
בשנת 2000 סיימה תואר ראשון (BSc) במדעי המחשב ומתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן והשתלבה בחברת Mindspeed כמהנדסת וריפיקציה ובהמשך בחברת Verisity (כיום Cadence).
בתפקידים אלו שימשה עד שנת 2005. בשנת 2006, מונתה לראש צוות פיתוח בחברת Infineon המתמחה בפיתוח שבבים.
ב-2007, ייסדה גנות את חברת RACHIP אשר לימים עברה מיתוג מחדש כקבוצת Ready.
החברה מתמחה בפיתוח צ'יפים, תוכנה וחומרה לארגונים בארץ ובעולם.
החברה הייתה מהראשונות בישראל ששילבו נשים חרדיות בתעשיית ההייטק.
כיום מועסקים בחברה כ-170 עובדים ומתוכם כ-70% נשים חרדיות.
החל מ־2018 ביצעה החברה מספר רכישות של בתי תוכנה שהתמזגו תחת חברת האם RACHIP וכפעילויות נוספות תחת הקבוצה.
ב-2013, הצטרפה גנות לאיציק קרומבי בהקמת פורום ההייטק החרדי ובייסוד חממה טכנולוגית בבני ברק לקידום יזמות בתחום ההייטק במגזר החרדי.
החל משנת 2012, רחלי גנות היא יו"ר משותף של פורום מדע וטכנולוגיה בעמותת "פנים חדשות" הפועלת לעידוד נשים להשתלב במגמות ריאליות בתיכונים.
בין השנים 2013–2015, השלימה תואר MBA בתוכנית International Executive בקלוג רקנאטי.
כיום, גנות שותפה במספר סטרטאפים וחברה בנבחרת הדירקטורים והדירקטוריות של ישראל ובדירקטוריון IATI – ארגון הגג של תעשיית ההייטק והביוטק בישראל ובחבר הנאמנים של מכללת הדסה.
בשנת 2018, נבחרה להשאת משואה בטקס יום העצמאות ה־70 למדינת ישראל
בשנת 2015 נבחרה לרשימת הצעירים המבטיחים של G
בשנת 2018 נבחרה לרשימת הנשים המשפיעות של פורבס PowerWomen.
בשנת 2024, הוענק לה פרס "מובילת התעשייה העולמית" של תעשיית השבבים, בכנס ChipEx
גנות מתגוררת בגבעת שמואל, נשואה ליובל ולהם 4 ילדים.
רחלי רוגל (נולדה ב-1957) היא אמנית חוקרת ישראלית שיוצרת באמצעות כפתורים (רדי מייד).
יצירותיה נחקרו באקדמיה ונלמדות בה והרצו אודותיהן במוזיאון ישראל.
הן הוצגו במוזיאונים, גלריות ובאוספים ציבוריים ופרטיים בישראל ובעולם.
רחלי רוגל נולדה ברחובות בשנת 1957. ילדותה עברה בחולון ובגבעתיים.
בשנת 1978 סיימה את שרותה כקצינה בלהק כוח האדם בחיל האויר.
את לימודיה במכללת דוד ילין בירושלים, מגמת חינוך לטכנולוגיה סיימה בשנת 1986 עם מלגת הצטיינות על כתיבת תוכניות לימודים.
בשנים 1988 - 1994 כתבה במשרד החינוך והתרבות ובמרכז לטכנולוגיה חינוכית תוכניות לימודים לכיתות א'-ו': מה עושים מדפיסים, מה הבעיה, סיפורי בדים, משהו זז כאן ו-מעבר לקיר שתורגם לערבית.
רוגל חזרה לרחובות בשנת 1999. בעקבות מחקריה ההיסטוריים על העיר היא מדריכה תלמידים ומבוגרים באתריה ההיסטוריים.
בין השנים 2002 - 2008 כתבה את מערכי התערוכות והדריכה בגלריה העירונית לאמנות רחובות.
משנת 2008 היא מדריכה ביד לבנים את תלמידי העיר בנושא מורשת והנצחה.
מתנדבת ביד בן צבי ב"ישראל נגלית לעין" משנת 2011.
רוגל נשואה לאמיר רוגל (וייס), ממייסדי ארגון מעפילי קפריסין, והם הורים לבן ולבת.
ברשותה כמאתיים אלף כפתורים, וכאלף חתימות מרחבי העולם ששולבו ביצירותיה.
בעלת אוסף שקופיות זכוכית של ארץ הקודש מהמאה העשרים הצבועות ידנית.
חלקים מהאוסף נכללו בקטלוג, בספרי לימוד ובמחקר.
גינת הלבירינתים שהקימה בחצר ביתה נסקרה בהרחבה במגזין "גן ונוף" והוצגה בכנס ביד בן צבי.
משנת 1993 היא יוצרת, מציגה ומרצה על יצירותיה בישראל ובעולם.
בשנת 2007 יזמה לראשונה בישראל איסוף מיליון וחצי כפתורים לפרויקט הנצחת ילדים בשואה - בבית דרור ברחובות.
בשנת 2007 מוזיאון ישראל פתח את הסדרה "שישי במוזיאון" - בהרצאה על יצירות הזיכרון שלה "יומנים מכופתרים וחוטי החיים".
בשנת 2009 נסקרה יצירתה בקונגרס העולמי החמישה-עשר למדעי היהדות בירושלים והיא הרצתה בכנס הבינלאומי החמישי לנשים ושואה בבית ברל על יצירה נשית.
יצירתה "קריעה - ברגן בלזן 1944" הניעה את הקמת האנדרטה לזכר חסידי אומות העולם האוסטרים, בגרפנוורת' באוסטריה ובהם מריה גראוזנבורגר המונצחת ביצירה.
בשנת 2011 הוזמנה לפתוח במוזיאון ישראל את סדרת ההרצאות "שלישי משולש" בהרצאה על יצירות הכפתורים שלה.
בשנת 2012 נכללו יצירות השואה בדיסרטציה לתואר דוקטור "החוטים האלו לוכדים את הצללים" של מור פרסיאדו באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לאמנות יהודית.
פרט מהיצירה "הצעקה - לבוב 1941" הופיע על כריכת המגזין Ars Judaica שבו פורסמה הדיסרטציה.
"חיבוק אחרון" הוצג בתערוכה "אימהות בצל השואה בראי האמנות" באוניברסיטה.
בשנת 2015 פורסמה על יצירותיה עבודת מאסטר באנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
"כפתורעים: אריגתו של כפתור הבגדים לחברה הישראלית" מאיה לבקוביץ.
משנת 2020 נכללות יצירות השואה של רוגל בתוכנית הלימודים של אוניברסיטת בר-אילן במחלקה לאמנות יהודית, בקורס "פמיניזם ואמנות שואה עכשווית - הנצחה ושיקום".
בשנת 2007 הצטרפה ל - "עמותה למורשת מלחמת העולם הראשונה בישראל" ובהמשך כיהנה כחברת הנהלה בהתנדבות.
מחקרה "המושבה רחובות ומפקדתו של גנרל סר הנרי שובל" פורסם בשנת 2011. המחקר אודות מפקדת קורפוס-המדבר הרכוב ברחובות עובד לתצוגת קבע (תשעה לוחות) במבואת בניין המפקדה שבבית סלוצקין, הוא תיכון דה שליט.במחקר נכללים אתרי רחובות הבאים: בית העם, בית סלוצקין, היקב, בית הקברות תר"ן ועוד.
רוגל זיהתה מי היו שני החללים האוסטרליים שנהרגו ברחובות.
בטקס יום הזיכרון לחללי מלחמת העולם הראשונה היא מניחה זר על קברם בבית הקברות של חבר העמים הבריטי ברמלה.
בעקבות קשר עם משפחת ג'ורג נובל, יצרה את "הראית איזה לובן" ("Lest We Forget") הכולל 3,700 פרחי בד כמספר חללי המלחמה הקבורים ברמלה, את דברי ההספד שנכתבו באוסטרליה ואת שירו של אלתרמן "הסיכום".
היצירה הוצגה בבית המודל בירושלים ובבית השגריר הבריטי ברמת גן לציון מאה שנים לשחרור הארץ על ידי הבריטים.
בשנת 2013 פורסם מחקרה על "האולם לזכר השתחררות ארץ ישראל" בבית הנכות "בצלאל".
בשנת 2024 השלימה מחקר מארכיון רחובות על האנדרטה לנופלים במלחמת השחרור ברחובות.
רוגל מייצגת את העולם באמצעות הכפתור (פרפרזה ל"לראות תבל ומלואה בגרגר של חול" של ויליאם בלייק).
חפץ מוכר ופחות ערך זה המשמש לרכיסת הבגד נתפש כפריט נאה, נושא מטען רגשי אישי והיסטורי, ולכן מזמין את הצופה לחוויה חזותית מהנה.
רוגל מפקיעה את הכפתור מההקשר של העמלנות הנשית אל ההבעה האמנותית.
הכפתור מהווה תכסיס למשיכת הצופה ליצירותיה הססגוניות.
רק במבט מקרוב יגלה הצופה אירועים טרגיים.
רוגל תופרת ידנית אלפי כפתורים המבטאים את ה-"יש", לולאות המייצגות את הנעדר והצלקת, בובות דאגה זעירות, חרוזים.
בולט ביצירותיה הניגוד בין חומרים אלו לבין הנושאים הקשים של אובדן, הרג, שכול ו/או שואה.
יצירות עוסקות בנושאים היסטוריים, חברתיים, פמיניסטיים ואקולוגיים.
יש בהן רבדים רבים שנלקחו ממקורות יהודיים, מהמיתולוגיה, מהספרות, מאירועים היסטוריים ואקטואליים.
רוגל משלבת ביצירתה לבירינתים כמוטיב נשי.
היא מרבה להפעיל את הצופים ביצירותיה האינטראקטיביות.
בשנת 1993 יצרה את יצירת הכפתורים הראשונה "חושב יותר מדי" (Think Too Much).
אלפי הכפתורים שנתפרו ליצירת מילות השירים, אפשרו ללקויי ראייה ליהנות.
היצירה הוצגה בתיאטרון ירושלים ובקרלסרואה בגרמניה.
כתבה אודותיה שודרה בטלוויזיה בערוץ 1. הסדרה פורסמה בישראל, באירופה ובארצות הברית.
"עלייה לרגל" באמצעות הכפתור - פרויקט חתימות בינלאומי
בשנת 1995, לציון שלושת אלפים שנה לירושלים כעיר דוד, יזמה רוגל פרויקט "עלייה לרגל" מדומה לירושלים.
כאלף משתתפים מאירופה, אמריקה, אסיה, אפריקה, אוקיאניה, ואף חוקרת מאנטארקטיקה נענו להזמנתה באינטרנט שהיה בחיתוליו, ושלחו את חתימתם על רבוע בד כשבמרכזו תפרו כפתור אישי.
"הדרך לירושלים"' טריפטיך שמציג כאלף שנות עלייה לרגל מאירופה, החל מהצלבנים ועד לעולים הווירטואליים.
"פתיל הזהב לירושלים" ("I Give You the End of the Golden String") נוצרה בהשראת "שירי ירושלים" של ויליאם בלייק.
ביצירה שולבו כפתורי תלמידי כיתה ז' מאוקלהומה שאימצו את הפרויקט בלימודי חברה וכפתורים מכל היבשות בשפות שונות בהן סנסקריט.
"חשבוניה - גשר לירושלים" בשנת 1996 הציגה רוגל בתערוכה משותפת בגרמניה.
בכניסה להרצאתה פרסה בד וביקשה מאלו שרוצים לעלות לרגל לירושלים לבחור כפתור ממבחר הכפתורים שהביאה, לחברו לבד, לחתום את שמם, לרשום את מקום מגוריהם ולספר ביומן התערוכה על בחירתם.
רוגל תחמה את היצירה במסגרת שחורה עם מאות לולאות צבעוניות המייצגות קרע וצלקת, לזכר קורבנות השואה שלא זכו לעלות לירושלים.
מאיה לבקוביץ כותבת אודות האינטראקציה שיוצרת רוגל בין המשתתפים והכפתורים:
החוקר דני בר מעוז כתב אודות הלבירינתים "יד ביד" ו"יריחו" שהיו הראשונים שהוקמו בישראל.
בשנת 2004 הוזמנה להציג תכנון ייחודי זה "יד ביד" בפאנל בינלאומי בכנס הלבירינתים העולמי במינסוטה TLS2004.
בשנת 2005 בתערוכה "אחת ויחידה" יצרה מיצב לבירינת להליכה במרחב הסגור של הגלריה העירונית ברחובות.
בשנת 2007 בתערוכת החוצות "לגעת בתפוז" הציגה את לבירינת האור "שביל תפוח הזהב".
המיצב נרכש על ידי עיריית רחובות והוצג בה.
הסכום שהתקבל במכירה הפומבית נתרם לרכישת מחשבים לילדים.
בשנת 2008 יצרה "לבירינת - מיצב הליכה" במרחב הסגור של הגלריה העירונית בבית קנר בראשון לציון.
בשנת 2010 בתערוכה "בפרדס ליד השוקת" לציון 120 שנים לרחובות יצרה את "מנוחה ונחלה"- וידאו ארט המתאר את העלמות הפרדסים במושבה שהוקמה על ידי אגודה בשם זה ועד למנוחה ונחלה האישית של רוגל בעיר רחובות.
פקקי מיץ תפוזים של יפאורה הם זכר לפרדסים שהופקעו לטובת בתים.
הווידאו ארט נמכר לבנק לאומי ותמורתו הועברה לתלמידים.
בשנת 2011 הוקם לבירינת "האוצר" על ידי רחלי רוגל ויובל שרון במסגרת הפנינג התרבות "פתוחה לרגל שיפוצים, השמשת התחנה הישנה בדרום תל אביב" שאורגן על ידי אמני "שביל החלב" בשיתוף עם בית הספר "מנשר לאמנות".
בשנת 2024 יצרה ברחבת בית דונדיקוב את הלבירינת "הביתה" המבוסס על סיפורו של מנליק המתגבר על הלבירינת ומצליח לשחרר את אהובתו - כתקווה להחזרת החטופים מעזה.
בשנת 2025 יצרה בכפר גבירול שברחובות את הלבירינת "נתיב ערוגות הבשם" כהומאז' לקובץ שירים בשם זה של שלמה אבן גבירול, שעל שמו קרויה השכונה.
זהו שילוב ראשון בישראל של גינה קהילתית ולבירינת.
הוא מממש חזון משותף עם מתנדבי השכונה.
"התקווה מתה אחרונה" משנת 2005 הייתה הראשונה בסדרת יצירות הנצחת השואה, שהוצגו בתערוכה "כפתור וקרע".
שירה פרידמן אוצרת גלריית נווה שכטר כותבת אודות השואה וההגשמה ביצירה זו:
"קריעה - ברגן בלזן 1945" רוגל מרבה לכלול ביצירותיה פריט אישי של אדם שקשור לאירוע הטרגי אותו היא מנציחה.
היצירה כוללת את סיפורו של שלום דני (וייס), בנו של קלמן חיים שניצל על ידי מריה גראוזנבורגר, חסידת אומות עולם אוסטרית, וכאיש המוסד השתתף בלכידת אייכמן ב-1960 והבאתו למשפט בירושלים.שירה פרידמן כותבת אודות הקשר בין הדורות וסגירת המעגלים:
"הצעקה - לבוב 1941" בדיסרטציה לתואר דוקטור כותב מור פרסיאדו אודות הנצחת האישה האנונימית מהתמונה המוכרת מהפוגרום בלבוב:
"תנו לי את ילדיכם - גטו לודז' 1942" רוגל שילבה על שק תפוחי אדמה חלק מנאום מרדכי רומקובסקי סביב מפת הגטו הריק.
ארבעת הפרחים אינם אלא ארבעה קברי המונים ביער ז'וחוב שבמחנה ההשמדה חלמנו אליו הובלו הילדים באקצית ה"שפרה".
בזמן שהעולם צפה בסרט "הקוסם מארץ עוץ" בו דרך האבנים הצהובות הובילה את דורותי לארץ האיזמרגד, הטלאי הצהוב הוביל את יהודי וילנה והאזור לסוף המר בדרך חד כיוונית, כמו במסלול לבירינתי בדרך למלתעות המינוטאור.
ליהודים לא ניתן חוט הצלה, כפי שנתנה אריאדנה לתזיאוס.
סדר התמונות מימין לשמאל בהתאם להתפתחות הסיפור
"פונאר - סרט נע", עניינה של היצירה הוא הטעייה.
מה שנראה במבט ראשון כצבעוני ומרנין לב מתגלה כתיעוד פריים אחר פריים, כמו בסרט קולנוע, של התחנות בסרט הנע, בפס הייצור ההמוני של המוות בפונאר.
כך נחשף הצופה ל - "מנין" אנשים המופשטים מבגדיהם וכבודם בדרך למרכז הבור.
בתחתית היצירה, ערמות הבגדים שהוסרו ושמשו את המקומיים להפקת רווחים.
ברקע נקבי יריות שנוצרו במלחם.
שבעה בורות הריגה מייצגים שבעת מדורי גיהנום.
בובות הדאגה כאן עוברות תהליכים: תחילה הן לבושות, אחר כך עירומות, ירויות, ולבסוף נראות רק העצמות..
סדרת היצירות "שם שנתן לו הים, ונתן לו מותו" (זלדה)" משנת 2019 מנציחה את התינוקות שנולדו על ספינות המעפילים, נפטרו בסמוך ללידתם והורדו לקבורה בים בקופסת פח עטופה בדגל.
ביצירות בד חיתול ורקמות שרקמה חנה (הלנה) וייס על בד פנימי של אוהל במחנה המעצר בקפריסין.
כפתורי מעפילות מספינות אלו נתפרו בקו המים ומייצגים פרחים לזכרם.
"לבושו-חיתוליו" - התינוק אברהם נולד ב-1 בספטמבר 1947 למעפילת ה-"אקסודוס" טובה פלוצקר בזמן שגורשה חזרה לגרמניה באונייה "אושן ויגור".
לאחר עשר שעות נפטר ונקבר בטקס קבורה ימי במפרץ ביסקאיה מול ספרד.
האונייות עצרו, הדגלים הורדו לחצי התורן ומלחי משמר הכבוד הבריטי הצדיעו בזמן שגופת התינוק הורדה לים הסוער בקופסת פח עטופה בדגל ישראל.
שם היצירה לקוח מהשיר "העם ושליחו" שכתב נתן אלתרמן לזכרו.
לזכר התינוק מ"כנסת ישראל" שנפטר בלידתו בחדר הקפטן ונקבר בים בלילה.
"אם אמות בספינה, התועה הנודדת" - לזכר תינוק מספינת המעפילים "לקוממיות".שם היצירה נלקח מהבית המוסתר בשירו של אהרן אשמן "הביתה הביתה".
קולן של נשים - אל תחשי
רוגל מנציחה נשות מופת מעוררות השראה והעצמת נשים.
ביצירות "אל תחשי" (הביטוי באנגלית: אל תכפתרי את שפתייך DON'T BUTTON UP YOUR LIPS).
היצירה "נועה בת 17" היא אודות נערה שנאנסה ונרצחה.
מאיה לבקוביץ כותבת אודות הפשע ופענוחו שביצירה:
הדיפטיך האינטראקטיבי "דרך גבר בעלמה - מה עשה הרוכסן לכפתור" עוסק בשינוי שהביא הרוכסן ליחסים האינטימיים שבינו לבינה...המעבר מהשימוש בכפתור אל השימוש ברוכסן הוא לא רק שיפור טכנולוגי.
החלק "דרך ארץ" עשוי מחולצות כפתורים היוצרים לבירינת שמסמל את הדרך הארוכה והמפותלת אל לב הנערה.
החלק "דרך עגב" בהשראת הביטוי שטבע המשורר אברהם שלונסקי עוסק ברוכסן לא כאמצעי רכיסה אלא כאמצעי הפשטה מהיר.
במרכזו שני רוכסנים אדומים היוצרים דימוי שאינו מותיר ספק באשר למהותו.
מאיה לבקוביץ מדגישה את תפקיד הכפתור ביצירה אינטראקטיבית זו כניגוד ל"נועה בת 17" שהוצגה איתה:
"אל תשכחי שאת אחת ויחידה" - סיפור "הנסיכה והאפון" נוצר מאלף כפתורים שונים וקשור למנהג "שרוך הקסם" מהתקופה הוויקטוריאנית.
נערות אספו 999 כפתורים בתקווה שבכפתור האלף יופיע הנסיך.
דיאנה מצאה נסיך צאצא של המלכה ויקטוריה.
עבורו היא לא הייתה שווה כפתור (Not worth a button - ביטוי המקביל ל"לא שווה פרוטה").
דיאנה תיארה את עצמה כ"בעלת שכל בגודל של אפון" ולא ראתה את יחודה.
"איש אינו יכול לגרום לך להרגיש נחות ללא הסכמתך" כדברי אלינור רוזוולט.
היצירה הוצגה בסלון הסתיו של מוזיאון הגראן פאלה בפריס, בסמוך למקום שבו נהרגה דיאנה.
בשנת 2000 הוזמנה רוגל לתערוכה "יש לי חלום" כדי לייצג את חלומה של דר' אליס שלוי מייסדת שדולת הנשים בישראל.
החלום עתיק יומין "עולם שכולו שלום שוויון ושלווה" מהווה עבור אליס שילוב של שלושת מעגלי חייה: נשיות, ישראליות והיהדות.
רוגל כללה בטריפטיך את ספירות השכינה והקבלה, את המנדלה "סרי ינטרה " שמסמלת את האיזון בין העקרונות הנשיים והגבריים בתרבויות המזרח ודוגמאות לבירינת מסוג "צ'קרה ויואה " אותו נשים הודיות תולות מזה אלפי שנים לקראת לידה.
המעקב אחרי המסלול בזמן הלידה מסייע לרגיעה מהכאב.
הפיתולים בלבירינת מקבילים לפיתולי החיים בדרך אל המטרה.
יצירתה "עדה" מנציחה את אשת המופת עדה סרני ואת מפעלה בהעפלה מאיטליה.
היצירה כוללת את שמות ספינות המעפילים שעדה הוציאה, ואשר מעפיליהן גורשו למחנות ההסגר בקפריסין.
מאיה לבקוביץ מסבירה שימוש שעושה רוגל בפריטים מהאירועים שאודותם מספרות היצירות:
בשנת 2003 רוגל הצטרפה לפרויקט בינלאומי של כתיבת יומנים אמנותיים בגודל קווארטו אמריקאי.
בסדרה "מה אם יכולה לעשות כשבנה הבכור מתגייס" התייחסה רוגל לעובדה שאף על פי שהיא תופרת ביצירותיה אלפי כפתורים, היא אינה תופרת כפתור שנפל מבגד, אלא אם כן מדובר בכפתור מדים.
רוגל החליפה את כפתורי המדים בכפתורים משמעותיים והצליחה לספר סיפור למרות אתגר הגודל המוגבל שלא הייתה מורגלת בו.
בשנת 2004 המשיכה באותו פורמט את סדרת "מדי ב' (Fatigued)".
בשנת 2006 זכה הסט בפרס השופטים בתערוכה בברמינגהם.
רוגל מביאה ב"הנצחה רכה" ביצירות ובמיצבים סיפוריהם של אירועי קרבות ושל חללים שלא זכו לקבר (מקל"ן - חלל שמקום קבורתו לא נודע), של נעדרים שאותרו לאחר זמן ושל שבויים שהוחזרו - חיים ומתים.
ביצירות אלו היא חוקרת את האירועים וככל שניתן יוצרת קשר עם בני המשפחות ומשלבת כפתורים או פריטים של חללים או של כאלו שנכחו באירוע.
ההנצחה נמשכת ומתרחבת על פני תקופה בעיבוד נוסף וביצירות נוספות בעקבות אינטראקציה של הצופים עם היצירות והגעת מידע היסטורי נוסף.
הטרגדיות וסיפורי הזוועה מתוארים ביצירות באמצעות חפצים יום-יומיים פשוטים, לכאורה שוליים: כפתורים, בגדים, בובות זעירות ולולאות צבעוניות.
השימוש בכפתורים כאמצעי לספר אירועים מהשואה וממלחמות ישראל איננו מקרי: בתקופת השואה כפתורים שימשו כאמצעי הסוואה לכיסים פנימיים שנתפרו על מנת להחביא חפצי ערך זעירים, כפתורים שימשו כמטבע עובר לסוחר ואף כצעצועים.
בצבא, סמלי היחידות הוטבעו על כפתורי סיכה אשר נתפרו למדים.
כפתורים אף שימשו כאמצעי זיהוי לגופות חיילים.
מאיה לבקוביץ כותבת אודות יצירת תכריכים כביטוי לתהליך האבל נשי:
בין הנושאים אודותם הכינה יצירות:
פרשת רצח הקצין משה לזרוביץ בשנת 1939 בתקופת המרד הערבי, שפוענחה על ידי החוקר שלמה בן אלקנה תודות לכפתור והתאפשרה הבאת עצמות הנרצחים לקבורה.
אסון הטבעת הספינה ארינפורה בידי מטוסים גרמניים בה נספו 140 בני היישוב בשנת 1943.
פרשת נעדרי קרב תל א-ריש במבצע חמץ היא עדיין פצע פתוח ממלחמת העצמאות 1948.
המסתערבים ממלחמת העצמאות ו מלחמת העצמאות שעצמותיהם אותרו לאחר שנים רבות.
חיילים שקפצו על רימון כדי להציל את חבריהם - נתן אלבז 1954, עובד לדיז'נסקי 1956 ורועי קליין 2006.
182 החיילים שנפלו בירושלים במלחמת ששת הימים 1967.
מרדף המערה במלחמת ההתשה 1969.
פיצוץ נגמ"ש פלחה"ן בחאן ארנבה במלחמת יום כיפור 1973.
אסון הנגמ"שים בציר פילדלפי בשנת 2004.
נעדרי קרב סולטן יעקב במלחמת לבנון הראשונה - יהודה כץ, צבי פלדמן וזכריה באומל 1982.
החיילים שנהרגו וגופותיהם נחטפו בהר דב: עדי אביטן, בני אברהם ועומר סואעד ועצמותיהם הוחזרו בשנים 2004 - 2000.
אודי גולדווסר, שנחטף עם אלדד רגב בגבול הצפון בשנת 2006 ועצמותיהם הוחזרו בשנת 2008.
גלעד שליט שנחטף לעזה בשנת 2006 והוחזר בשנת 2011.
הנצחת קרב תל א-ריש מתפתחת לאורך השנים לפי התפתחות וממצאי איתור של יחידת אית"ן.
בשנת 2006 ביצירה "תל גיבורים של ילדותי" היה ידוע על שבעה חללי גדוד 52 של חטיבת גבעתי שחמישה מהם נקברו כאלמונים ושניים נותרו נעדרים.
בשנת 2007 זוהו בעזרת די.
אי חמישה מהם והוחלף לוח המצבה ("כרית") שעל קברם.
ביצירה מפת העיר רחובות עם הרחובות הנקראים על שמם, מפת הקרב והפילבוקס.
המיצב "בחזרה לתל גיבורים" משנת 2008 התפתח למיצב "שבעה על שבעה" משנת 2018 בעקבות הזיהוי.
במיצב זה שבע כריות של מצבות, תכריכים לחללים ואבנים מאתר הקרב בתל א ריש.
רועי כספי מתאר בכתבה יצירות אודות חיילים שקפצו על רימון ("ארבע שניות מהנצח"), נעדרים ("תכריכים לנעדרים") ואלו שנהרגו בהתפוצצות נגמ"שים את מקומה של העמלנות הנשית בשכול ובאבל
תערוכות קבוצתיות נבחרות בחוץ לארץ
• 1996-1998 "האם זאת לא שמיכה?" "TNARQ" - אתגרה את הגדרת המושג קווילט בהשראת "זו אינה מקטרת" של רנה מגריט.
32 אמנים - נדדה ברחבי העולם בצרפת, יפן וארצות הברית.
• 1998 "הנשיקה" "The Kiss" חמישים ממיטב אמני הסיב האמריקאיים.
התערוכה נדדה בין מוזיאונים באמצעות שרות תערוכות של אוניברסיטת מזרח וושינגטון ETS
"רחמים" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, עובד בידי בנאי ותמיר מוסקט והופק בידי מוסקט.
יצא לאור ב-10 ביוני 2019 וביולי 2021 נכלל באלבום האולפן השביעי של אביתר בנאי, "החיים מתחילים לנגן".
שיתוף הפעולה הראשון של המוזיקאי הישראלי תמיר מוסקט עם הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי היה כשעבדו על באלבום האולפן השישי של אביתר, "לשונות של אש".
השיר "רחמים" נכתב והולחן על ידי בנאי בתחילת שנת 2019. הוא עובד בידי בנאי ותמיר מוסקט והופק בידי מוסקט.
השיר בוצע על ידי אביתר בנאי בליווי נגינת פסנתר על ידו, תיכנותים, תופים, קלידים וסאמפלים על ידי תמיר מוסקט וצלילי גיטרות על ידי איתמר ציגלר.
הוא הוקלט באולפן ההקלטות Vibromonk East TLV.
עם יציאת השיר לאור ב-10 ביוני 2019, סיפר בנאי על תהליך יצירתו ואף על הבחירה לתת קרדיט שווה לתמיר מוסקט:
עטיפת הסינגל צולמה בידי מאיר כהן.
ביולי 2021 השיר נכלל השיר כרצועה השישית באלבום האולפן השביעי של אביתר בנאי, "החיים מתחילים לנגן".
השיר עוסק בשורשיו המשפחתיים של אביתר בנאי ועל יחסו אל שורשיו.
הוא מתחיל בתיאור מסעו של אבי המשפחה, רחמים בנאי, שעלה לירושלים משיראז שבאיראן יחד עם אשתו רחל, בנו יעקב, אליהו בנו של יעקב וחנה שכנתם, בת אלמנה.
הוא ממשיך בתיאור חתונת אליהו וחנה בדרך לירושלים, את בנו מאיר אליהו בנאי שהתחתן עם בכורה מלכה שבתאי, ואת חנות הירקות שהייתה לו בשוק מחנה יהודה.
מהם ממשיך אביתר אל יצחק בנאי, בנם של מאיר ובכורה, ומי שהיה אביו שלו.
אותו הוא תיאר: וכמי שהיה שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
בפזמון מתאר אביתר את תחנות חייו שלו ואת פגישתו עם אשתו רות: , וכן הזכיר את חתונתם בירושלים.
בסיומו של השיר אומר אביתר: .
מאוחר יותר בנאי הסביר לגבי שורה זו כי הוא בילדותו לא גדל על סיפור תולדות משפחתו אלא על גיבורי התרבות הפופולרית, ג'וני דפ, משפחת סימפסון וכיוצא בזה.
ביום יציאת השיר כתב בנאי:
בנוגע למשפט האחרון בשיר הסביר בריאיון:
הווידאו קליפ של השיר בוים בידי אסף קורמן, נערך בידי דניאל קיסרי וצולם בידי מיקי ויינרמן באולפן "הפנתר הירוק".
הוא מציג את פניו של בנאי בקירוב למצלמה במשך רוב אורך הקליפ.
במהלכו, פניו עוברות תהליך איפור אשר משווה לו מראה מבוגר יותר.
כמו כן מוצגת דמותו כילד אותה מגלם יובל נוי, דמותו כנער צעיר המגולמת על ידי עופר גרינברג בהשראת עטיפת אלבומו הראשון, "אביתר בנאי", והדמיה ממוחשבת המציגה את פניו של בנאי כדמות בסגנון משפחת סימפסון,
במספר קטעים מופיע בנאי כשהוא מחופש לג'ק ספארו, או כשפניו בתוך אקווריום כרפרנס לזמר האנגלי תום יורק בקליפ לשיר "No Surprises".
בסצנה נוספת הוא מציג רפרנס לקליפ "Humble" של הראפר האמריקאי קנדריק לאמאר.
במהלך הקליפ מופיעות מספר תמונות של אישים ממשפחת בנאי המוזכרים בשיר, ובחלקו מופיעים איברי פנים שלהם שנלקחו מתוך תמונותיהם ומודבקים על פניו של אביתר עצמו.
בנוסף, בכמה קטעים קצרים בקליפ מופיעה גם רות אשתו.
בן שלו מ"הארץ" התייחס לעובדה שבשיר זה, באופן חריג, אביתר חלק קרדיט עם תמיר מוסקט, ואמר כי "זה לא נשמע כמו שיר שנכתב והולחן ורק אז עבר לשלב ההפקה, אלא כמו שיר שנכתב (טקסט) ואז הולחן־הופק, עם דגש על הופק.
הלחן עצמו מינימלי, קרוב לדיבור אפילו יותר משהיו שירי אלבומו האחרון של בנאי, שכבר נטו למקום הזה".
הוא ציין כי המשפט מספר סיפור ישראלי עצום בכמה מילים.
אמיר שוורץ מאתר "ynet" כתב כי השיר הוא סיכום החיים של יוצר שהוא קודם כל אדם מאמין שיודע שהוא עוד לא יודע הכל.
רחמה הוא כפר בדואי בלב הערבה, במרחק 280 קילומטרים של נסיעה מרבת עמון.
אוכלוסייתו עומדת על 1,354 תושבים, לפי מפקד האוכלוסין הירדני שבוצע ב-2015.
הכפר נמצא 172 מטר מעל גובה פני הים, למרגלות הרי אדום, במרחק של כ-7 קילומטרים מגרופית ומיוטבתה, שבצד הישראלי של הערבה.
צפונית לכפר זורם ואדי רחמה.
על ואדי זה נמצא סכר ואדי רחמה, המספק לכפר מים להשקיה והגנה מפני הצפות.
הנחל נשפך בסמוך לכפר לתוך ואדי ערבתי אחר.
הכפר נמצא במקום מבודד, ונמצא במרחק של כ-50 קילומטרים של נסיעה מהעיר הקרובה ביותר, עקבה.
כלכלת המקום מתבססת גם על רעיית צאן, עבודה באתרים תיירותיים בעקבה ובאילת, ופיתוח תיירות מקומית, הכוללת טיולים על גבי גמלים.
עקבה, עיר האם של הכפר, מרוחקת ממנו כ-50 קילומטרים של נסיעה לכיוון דרום.
רחלי טדסה מלכאי (לעיתים נכתב טדסה-מלקאי; נולדה ב-27 לדצמבר 1983 באתיופיה) היא מייסדת ומנכ"לית עמותת "נשים אתיופיות מעצימות", הפועלת לקידום נשים יוצאות אתיופיה בישראל.
העמותה מפעילה כיום למעלה מ־30 קהילות וואטסאפ עירוניות ברחבי הארץ, דרכן מתקיים קשר ישיר עם קהילות מקומיות בהיקף ארצי של עשרות אלפי נשים.
פעולתה זכתה להוקרה במגוון דרכים, האחרונה שבהם הדלקת משואה ביום העצמאות ה-77.
בשנת 2017 ייסדה טדסה מלכאי את קהילת הפייסבוק "נשים אתיופיות מעצימות זו את זו", שמטרתה ליצור מרחב בטוח, תומך ומחזק לנשים מהקהילה האתיופית.
הקבוצה התרחבה במהירות וב-2025 מונה כ־18,000 חברות.
בשנת 2020 הקימה טדסה מלכאי את עמותת "נשים אתיופיות מעצימות", הפועלת במודל קהילתי־מנהיגותי, וכוללת כ־30 קהילות וואטסאפ עירוניות המאפשרות קשר ישיר, רציף ובלתי אמצעי עם הנשים בשטח.
העמותה מתמקדת בקידום ניידות חברתית וכלכלית לנשים יוצאות אתיופיה, תוך עיסוק בתחומי ההשכלה הגבוהה, תעסוקה, העצמה אישית, כלים כלכליים, חוסן קהילתי ובניית זהות.
העמותה מפעילה כיום למעלה מ־30 קהילות וואטסאפ עירוניות ברחבי הארץ, דרכן מתקיים קשר ישיר עם קהילות מקומיות.
היא פועלת לחיזוק החוסן הכלכלי והחברתי של נשים יוצאות אתיופיה באמצעות תוכניות תעסוקה, סדנאות יזמות, מלגות להשכלה גבוהה, הכשרות מקצועיות, ומרחבים קהילתיים לנשים.
כמעט בכל הסדנאות שמובילה העמותה, ההנחיה מתבצעת על ידי נשים יוצאות אתיופיה – מתוך תפיסה ערכית שייצוג הוא מפתח לשינוי.
בשנת 2022 יזמה טדסה מלכאי את אירוע "אות ההוקרה לנשים אתיופיות פורצות דרך" בהאנגר 11 בתל אביב, בו חולקו פסלוני הוקרה לנשים מצטיינות מתחומים שונים: חינוך, תקשורת, חדשנות, עסקים, אקטיביזם ועוד.
הרעיון נולד מתוך אג'נדה לנפץ את הייצוג הדל של נשים אתיופיות בשיח הציבורי, ולהראות שההצטיינות וההובלה מצויות בכל שכבות הקהילה.
מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל (אוקטובר 2023), יזמה טדסה מלכאי מודל של טיפול מותאם תרבות לנשים שכולות – אימהות, אלמנות ואחיות – שאיבדו את יקיריהן במלחמה.
במסגרת זו, הקימה קהילה תומכת לאמהות שכולות ומקיימת סמינרים ייעודיים המועברים על ידי מנחות יוצאות אתיופיה.
במקביל, העמותה בראשות טדסה מלכאי הובילה אירועים קהילתיים, ערבי העצמה, מפגשי עידוד לאימהות שכולות, סיוע למשפחות שפונו מבתיהן, ותמיכה שוטפת לתושבות הדרום ולחיילים.
בשנים 2007 עד 2011 עבדה תדסה מלכאי בחברת יס.
בשנים 2011 עד 2017 עבדה כסייעת בבית ספר לחינוך מיוחד.
בשנים 2018 עד 2019 עבדה תדסה מלכאי בעמותת טק קריירה לשילוב יוצאי אתיופיה בהיי-טק.
העבודה כללה ליווי אישי של הסטודנטים בקורס בתחום הלימודי, האישי והחברתי, גיוס מתנדבים לתרגול, תגבור והרצאות העשרה לסטודנטים בשעות הערב, הפקת אירוע שנתי לבוגרים, הכוון לימודי והנגשת המידע אודות תוכניות אקדמיה והכשרה מקצועית לבוגרים.
בשנת 2017, החלה טדסה מלכאי בלימודי עבודה סוציאלית ב.
לאחר קבלת תואר בוגרת בעבודה סוציאלית, השלימה לימודי תואר שני בניהול מלכ"רים ב.
טדסה מלכאי נולדה באתיופיה ועלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1991 במסגרת מבצע שלמה.
היא גדלה והתחנכה בקריית מלאכי, כבת הבכורה במשפחה מרובת ילדים – אחות לשבעה אחים.
בשנים 2002 עד 2004 שירתה שירות חובה ביחידת הסיור של משטרת ישראל וקיבלה אות שוטרת מצטיינת לשנת 2003.
בשנת 2007 התחתנה טדסה מלכאי עם שלומי מלקאי, ולזוג יש שלושה ילדים.
אות הוקרה בתחום קידום שוויון הזדמנויות ומעמד הנשים בישראל (2025) - הוקרה על תרומה ייחודית וניכרת בקידום נשים בפריפריה ואוכלוסיות במיעוט.
הדלקת משואה ביום העצמאות ה־77 של מדינת ישראל (2025) – כהוקרה על תרומתה לקידום נשים מהקהילה האתיופית בישראל.
פרס זוסמן-ג'וינט (2023) – על תרומתה המשמעותית לקידום חוסן קהילתי והעצמת נשים.
פרס 'אבירת השנה' של מרכז פרס לשלום (2022) – על פעילות חברתית יוצאת דופן בישראל.
'גיבורת השנה' מטעם מפעל הפיס וקשת (2021) – על עשייה מעוררת השראה למען החברה הישראלית.
רשימת 50 הנשים המשפיעות בישראל של מגזין פורבס (2019) – בזכות הובלה, עשייה והשפעה חברתית רחבה.
אות 'נשות המופת' של מגזין גלובס (2018) – על פועלה למען עתיד טוב יותר במדינת ישראל.
משפיעת השנה של פייסבוק (2017) – הוקרה מטעם פייסבוק ו"ידיעות אחרונות" על ניהול קהילה לטובת חברה טובה ומכילה יותר.
רחלי דמבינסקי היא קצינה בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המשרתת כמפקדת חטיבת ספירה באגף התקשוב וההגנה בסייבר.
קודם לכן שירתה כמפקדת יחידת ממר"ם וכמפקדת מחלקת מעוף.
רחלי דמבינסקי התגייסה לאגף התקשוב וההגנה בסייבר בשנת 2000. החלה את שירותה ביחידת שהם (כיום יחידת מצפ"ן), שם עסקה בפיתוח מערכות ההתרעה לאזרח והשילוביות הרב זרועית.
יצאה ללימודי הנדסה, ועם סיומם עברה לשרת בממר"ם, שם הובילה את זמינות המערכות והתהליכים המבצעיים בתחום הדאטה סנטרים וטכנולוגיית המידע, והייתה ממקימות תחום ההגנה בסייבר.
עברה לתפקידי מחקר ופיתוח במצו"ב.
באוגוסט 2021 מונתה למפקדת מחלקת מעוף ביחידת לוטם, ושירתה בתפקיד זה עד מרץ 2023.
במרץ 2023 מונתה למפקדת ממר"ם, ושירתה בתפקיד זה עד ספטמבר 2025, ובכלל זה בטבח שבעה באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל.
בהמשך שנת 2025 הועלתה לדרגת תת-אלוף, ובדצמבר 2025 נכנסה לתפקיד מפקדת חטיבת הספקטרום והרשת (ספֵירה) - חטיבה חדשה שהוקמה באגף התקשוב עם פיצול יחידת לוטם לשתי חטיבות.
רחמים מלול (נולד ב-29 באפריל 1946) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש עיריית רחובות מטעם הליכוד בין השנים 2009–2024. כיהן כחבר הכנסת וסגן יושב ראש הכנסת לשעבר מטעם מפלגת ש"ס.
מלול נולד במרוקו ועלה לישראל ב-1960, לאחר מספר שנים בצרפת.
הוא למד בישיבה תיכונית, שירת בצה"ל, למד בסמינר למורים, לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, ו-.B.A אקוויוולנטי.
משנת 1965 עד 1996 עבד כמורה ואחר כך כמנהל ומפקח חינוכי במוסדות חינוך של מרכז החינוך העצמאי.
הוא דובר גם אנגלית וצרפתית.
שנים ארוכות כיהן מלול כחבר מועצת העיר רחובות מטעם ש"ס, החל בשנות השמונים.
בחודש אוגוסט 1996 נתמנה לראש מועצה ממונה של היישוב הבדואי, כסייפה.
בבחירות לכנסת החמש עשרה ב-1999 נבחר מלול כחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס.
בכנסת ה-15 כיהן מלול כסגן יושב ראש הכנסת והיה חבר בוועדת הכספים, בוועדת החוקה, חוק ומשפט, בוועדת החינוך והתרבות, בוועדה המשותפת לתקציב הכנסת, בוועדת החקירה הפרלמנטרית לעניין הסחר בנשים, בוועדת האתיקה, ובוועדה מיוחדת להצעת חוק תוכנית החירום הכלכלית.
ב ב-2003 לא הוצב מלול ברשימת ש"ס לכנסת, עקב היותו מזוהה עם אריה דרעי.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 התמודד למועצת העיר רחובות במפלגה עצמאית בשם "עוצמה", וזכה במנדט אחד.
במסגרת זו נבחר לחבר מועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 נבחר לכהן כחבר מועצת עיריית רחובות מטעם הליכוד, והיה לסגן ראש העירייה וממלא מקומו.
כאשר במרץ 2009 ראש העיר שוקי פורר נאלץ להשעות את עצמו ואחר כך להתפטר עקב הרשעתו בפלילים שיש עמם קלון, הפך מלול לראש העיר בפועל, ובבחירות המיוחדות שהתקיימו בנובמבר נבחר לראש עיריית רחובות כשזכה ב-40.8% מהקולות, לעומת המתחרה עוזי סלנט, שקיבל 38.6%.
בבחירות בשנת 2013 נבחר לתקופת כהונה נוספת עם 83% מהקולות.
מולו התמודד חנניה וינברגר שקיבל 17%.
סיעתו של מלול קיבלה 5 מנדטים, והייתה לסיעה הגדולה ביותר במועצת העיר.
בבחירות ב-2018 התמודד כמועמד יחיד ברחובות, ונבחר לתקופת כהונה נוספת עם תמיכה של 63% מהקולות.
36% מהמצביעים הצביעו בפתק ירוק (ריק).
סיעתו של מלול קיבלה 4 מנדטים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 הגיע למקום השלישי ולא נבחר לראשות העיר.
סיים את תפקידו כראש עיר ב-31 במרץ 2024. התפטר מתפקידו כחבר מועצה ב-17 ביוני 2024, ובמקומו נכנס כחבר מועצה גיא צור.
ביולי 2024 החל לכהן כיושב ראש הוועדה המרחבית לתכנון ובנייה שרונים, החולשת על מרחב התכנון של אבן יהודה, אליכין, פרדסיה, קדימה צורן ותל מונד.
רחמים טלבי (נולד ב-17 באוקטובר 1943 בווידין שבבולגריה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק במכבי תל אביב, והשתתף במונדיאל 1970 עם נבחרת ישראל.
נולד בשם רחמים טלבייב בבולגריה, עלה לישראל בשנת 1949. הוא התגורר בילדותו בנוזהה ג' שביפו.
עשה את שירותו הצבאי בצנחנים.
לאחר שירותו, שיחק בהפועל יפו, תוך כדי עבודתו בתור מסגר.
לאחר שחרורו עבר מהפועל יפו למכבי תל אביב, שבה שיחק בתפקיד הקיצוני הימני.
בשנת 1963 ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה, שבה שיחק כ-13 שנים.
זכה עם מכבי תל אביב בשלוש אליפויות ובארבעה גביעים.
לאחר שעזב את מכבי תל אביב בשלהי עונת 1975/1976 שימש טלבי כמאמן בהפועל מרמורק (בה הופיע במספר קטן של משחקים) ובקריית אתא, ולאחר מכן פרש כליל מכדורגל.
עם נבחרת ישראל השתתף באולימפיאדת מקסיקו 1968 ובמונדיאל 1970. לזכותו 45 הופעות בנבחרת ועשרה שערים.
פרש בשנת 1976 לאחר שהופיע ב-340 משחקי ליגה והבקיע 67 שערים.
כיום הוא חבר קיבוץ כפר המכבי ומנהל במקום מסגרייה.
אב בית דין ורבה הראשי של ג'רבה בתוניסיה, ומחשובי רבניה במאה ה-20. תלמידו המובהק וממשיך דרכו של הרב כלפון משה הכהן.
לאחר שעלה לארץ ישראל כיהן כרב המושב בֶרֶכְיָה שבדרום.
נולד בג'רבה לרב חנינא ולג'זילה, מצד אביו דור שביעי לרב מרדכי הכהן, שהיה דיין בג'רבה, ודור חמישי לרב שאול הכהן מצד אמו.
בצעירותו התחנך מפי אביו, ובהמשך אצל הרב דוד (דידו) הכהן.
בחודש פברואר 1916 (אדר ה'תרע"ו) החל ללמוד אצל הרב כלפון משה הכהן.
בשנת 1919 (ה'תרע"ט) נסע לטיפול בתוניס לאחר שחלה בעיניו, שם למד ערבית וצרפתית, והוסמך לשחיטה ובדיקה.
על תעודת ההסמכה חתומים הרב אברהם בלעיש, הרב דוד כטורזה, הרב ישועה אלמליח, הרב ישראל זיתון והרב משה שתרוג.
בשנת 1920 (ה'תר"פ) החל לשמש כסופר בית הדין בג'רבה, ובאותה השנה נשא לאשה את סעדו.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) החל לשמש כמורה לתלמידים, ובשנת 1925 (ה'תרפ"ה) החל לשמש כראש ישיבה ששכנה בבית כנסת מקומי בג'רבה.
בחודש פברואר 1932 (תשרי ה'תרצ"ב) החל לשמש כדיין בבית הדין המקומי בג'רבה.
בשנה זו נפטרו אביו, שתי אחיותיו הצעירות ובנו היחיד.
בשנת 1936 (ה'תרצ"ו) נולד לו בן נוסף, שנפטר מספר חודשים לאחר מכן.
בשנת 1938 (ה'תרצ"ח) נולדה לו בת נוספת, שנפטרה גם היא לאחר מספר חודשים.
מדי יום שישי היה לומד את תורת הקבלה יחד עם רבנים נוספים בבית כנסת מקומי, ביניהם הרב מצליח מאזוז והרב רפאל כדיר צבאן, והיה מתכתב רבות בנושאי קבלה עם הרב עובדיה הדאיה מארץ ישראל.
במשך חייו סבל ממחלות שונות ובעיקר משיגרון וממחלת עיניים, ונאלץ לעבור טיפולים שונים, רובם ללא הצלחה.
בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) נסע בפעם השנייה לטיפול במחלותיו בתוניס, ופעם נוספת בשנת 1934 (ה'תרצ"ד).
בסוף שנת 1951 (ה'תשי"א) עלתה משפחתו לישראל, כשבכוונתו לעלות גם הוא מספר חודשים אחריהם.
בחורף של שנת 1952 (ה'תשי"ב) חלה שוב ורותק למיטה, ובקיץ של אותה השנה נסע שוב לתוניס לצורך טיפולים, ושהה שם במשך כשנה.
מתוניס נסע לכפר "חמאם אליף" שבו היו מעיינות מרפא, ואשתו חזרה מישראל כדי לשהות לצידו.
בכ"ז באב ה'תשי"ד (אוגוסט 1954) טס לצרפת, ומשם הפליג לנמל חיפה בישראל, והשתכן במושב בֶרֶכְיָה הסמוך לאשקלון, שם מונה לרב המושב.
לאחר פטירת רבו, כלפון משה הכהן, נחשב לרבם של יוצאי ג'רבה בישראל ובתפוצות.
הרב הכהן השתוקק לעלות לארץ ישראל ואף עלה אליה למרות מחלתו, וכיבד והעריך מאוד את רבני ארץ ישראל.
הוא נהג לומר ביום העצמאות הלל ללא ברכה, ובדילוג.
נפטר לאחר מחלה בי' בשבט ה'תשי"ט (19 בינואר 1959), ונקבר בחלקת הרבנים הספרדים בהר המנוחות בירושלים.
רבים עולים לקברו לצורך תפילה והעלאת בקשות.
על שמו הוקמו שתי רשתות של מוסדות חינוך:
ישיבת "כסא רחמים", שהוקמה בתוניס על ידי תלמידו הרב מצליח מאזוז, והועברה יותר מאוחר לישראל (בני-ברק), על ידי בנו של מאזוז, הרב מאיר מאזוז.
מוסדות "חכמת רחמים" במושב ברכיה, הכוללים ישיבה לצעירים, ישיבה גבוהה ועוד.
הוקמו על ידי נכדו הרב חיים כהן, שעמד בראשם עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ט.
ישיבת תורה ורחמים בפריז, הוקמה על ידי תלמידו הרב בוגיד חנינא סעדון שכיהן כרב הקהילה הג'רבאית בפריז.
בית כנסת "נווה רחמים" ליוצאי תוניסיה וג'רבה, שראשיתו בנוה דקלים שבגוש קטיף, ומשכנו לאחר תוכנית ההתנתקות ביישוב, ניצן.
מכון גבוה להוראה והלכה שע"י ביכ"נ 'נוה רחמים' בניצן.
הרב מוסא (משה) חדאד זצ"ל (ראש השו"בים בג'רבה, רב בולט בעיונו ובקיאותו)
הרב מיכאל הכהן (מח"ס "להניח ברכה" עה"ת, ועוד)
שו"ת שמחת כהן (על ארבעת חלקי השולחן ערוך).
או"ח יו"ד ח"א ח"ב אהע"ז חו"מ הלכות גיטין, שמונה חלקים
זכרי כהונה - פסקים, כללים ואספת דינים
מגיד דבריו ליעקב - על הגדה של פסח, נדפס על ידי תלמידו הרב צבאן בשנת ה'תש"ו, ומחדש על ידי מכון "אורח צדיקים" בברכיה, ה'תשע"ח
מנחת כהן - חלקים א' וב' על התורה, חלק ג' על מערכות באגדה, חלק ד' כולל דרשות לשבתות ומועדים, מעלות התורה והצדקה, והספדים לרבנים
מנחת ערב (מוסרים ומעשיות על התורה).
פרחי כהונה ח"א ח"ב ח"ג (חידושים על התלמוד בבלי).
תקפו של נס (פירוש על מגילת אסתר)
גרש כרמל - ענייני גיטין
שירי מנחה - על התורה ומגילת רות
כתר כהונה - דרושים לזמנים שונים, חידושים על תהילים, משלי, מגילת אסתר ומסכת אבות, ולבושים לסיומי מסכתות וחידושי מערכות באגדה
תהילת ה - על התהילים (מכון "ארח צדיקים" ברכיה)
מאמר רחמים - שני חלקים, ח"א ביאור למסכת אבות ודרשות במעלת התורה, וח"ב על משלי, מגילת רות ואזהרות לשבועות, מכון "ארח צדיקים"
הרב רחמים מלמד הכהן (כ"ה באלול ה'תרכ"ה 16 בספטמבר 1865 - ירושלים, ד' בשבט ה'תרצ"ב 12 בינואר 1932) היה רבה של עדת יהודי פרס בירושלים.
נולד בשבת, כ"ה באלול ה'תרכ"ה (16 בספטמבר 1865), בשיראז שבאיראן.
הוא היה בנם הבכור של טוטי ורבי חיים בן רבי שמואל כ"ץ (כהן צדק/צמח), שמו השני היה רחמן.
לאחר פטירתה נשא אביו אישה שנייה בשם שרה.
להם נולדו עוד שני בנים ובת - יוסף, עזרא, ומרים.
אמו החורגת התנהגה אליו כבן לכל דבר ועניין ואף הייתה מסנגרת עליו בעת הצורך בפני אביו, ומעודדת את האב ללמוד עם בנו בנחת.
עד גיל תשע למד תורה עם אביו.
ביום רביעי, כ"ה אלול ה'תר"ם (1 בספטמבר 1880) בו חל יום הולדתו החמישה-עשר, חלה במחלה שסיכנה את חייו.
אנשי קהילתו הרבו להתפלל בעבורו, וכעבור כשבועיים וחצי הוטב מצבו הרפואי.
לאחר שהתייצב מצבו הרפואי היו מבני הקהילה שטענו בפני אביו שהגיע הזמן לחתן את בנו, ומשהסכים, התחילו לשלוח אליו הצעות לשידוך.
לבסוף בחר רבי חיים כאשה לבנו נערה בשם אסתר בת ר' אגאי ובגום קצב, אך ביקש להמתין עם החתונה עד שיגיע בנו לגיל שמונה-עשרה שנים.
במוצאי שבת, כ"ה אלול תרמ"ב (9 בספטמבר 1882), יום הולדתו השבע-עשרה, נערכה החתונה.
בהיותו כבן עשרים, יזם פרויקט שיקום והרחבה של בית הכנסת העתיק בו התפלל.
כעבור חצי שנה, תכנן אותו שותף-סרבן פעמיים לרצוח בפועל את רבי רחמים.
בפעם הראשונה סוכלה מזימתו על ידי אמו שהבחינה בסכין שהחביא, ולאחר תחקור ואיומים לקחה ממנו את הסכין.
כעבור תקופת מה, זומן אדם זה לבית הדין, ושם לבסוף הסכים לוותר על חלקו בקרקע, מה שאפשר לרבי רחמים את השלמת תוכנית הרחבת בית הכנסת.
בתו הראשונה של הרב מלמד-כהן נולדה לאחר כשנתיים, אך בהיותה כבת שנה חלתה באבעבועות ונפטרה.
כעבור זמן מה נולדה להם בת שנייה אך גם היא נפטרה, בהיותה בת שלוש.
בפעם השלישית נולדה שוב בת (שקיבלה את השם כ'אנום גאן, בעברית – חנה), אך הפעם, מחשש לחייה, החליטו הרב רחמים ורעייתו להשיא אותה מהר ככל האפשר, בתקוה שכאשר יוציאו אותה מרשותם – לא תחול עליה קללת המוות שרבצה על יוצאי חלציהם.
כך ביקשו לארס אותה בגיל שש, מתוך כוונה להביאה בברית הנישואין תוך שנים בודדות.
השידוך הראשון לא עלה יפה, דבר שעיכב את האירוסין בעוד שנה תמימה עד הגיעה לגיל שבע.
בת זו היא הראשונה ששרדה והאריכה ימים.
לאחר מכן נולד להם בן, אך בהגיעו לגיל שלוש נפטר גם ילד זה.
הרב רחמים התאבל עליו ימים רבים, ואף נעשה חולה בשל כך.
כעבור זמן מה הרתה שוב רעייתו בפעם החמישית, אך עוד בטרם הגיע זמן הלידה הפילה את העובר.
בשנת ה'תרס"ד הרתה רעייתו בפעם השישית.
הרב רחמים חלם כי עליו להגיע לקברו של עזרא הסופר שעל חופו של נהר החידקל, בעיראק (כ-50 ק"מ מצפון לבצרה), ולערוך שם תפילה עבור הצלת העובר וקיומו.
כאשר אשתו הייתה בחודש התשיעי להריונה שמע כי כמה עשירים מעירו מתכוננים לנסיעה לעיראק והחליט להתלוות אליהם למרות התנגדות רעייתו ואביה.
בדרך, בהגיעו למקום בשם כאזראן, קיבל ידיעה בטלגרף כי רעייתו ילדה בן.
לתינוק שנולד הוחלט לקרוא עזרא ציון כיוון שנולד בעת התפילות בציונו של עזרא הסופר.
בשנת תרס"ו, כאשר מלאו לו ארבעים ואחת שנה, החליט לעלות ולהתיישב בירושלים, אך הקהילה והשלטונות בשיראז מנעו ממנו לצאת מהמדינה, ועל כן נאלץ לברוח כשהוא משאיר מאחור את אשתו ושניים מילדיו, את ספרייתו הגדולה שכללה ספרים נדירים וכן את כתבי היד של דרשותיו.
בליל עשרה בטבת תרס"ו הגיע לירושלים יחד עם בתו חנה ובעלה שאול, וכעבור שנה עלו בעקבותיו אשתו וילדיהם עזרא וחיה.
במהלך ההפלגה של משפחתו ארצה, אבדו כתבי היד של הספרים שכתב במהלך עשרות שנים, כשהושלכו לים בעקבות סערה, והרב נאלץ לכתוב אותם שוב.
המשפחה המאוחדת קבעה את ביתה בשכונת זיכרון טוביה בשכונת נחלאות שבירושלים.
מאוחר יותר רכש הרב רחמים יחד עם אחיו עזרא ויוסף חצר בשכונת נחלת ציון (כיום, בין רחוב שילה לרחוב הרב עובדיה סומך, בשכונת נחלאות), והקים בה את בית הכנסת "שערי רחמים" על שמו, ומאוחר יותר גם ישיבה הנושאת שם זה.
כמו כן היה שותף להקמת תלמוד תורה "אור החיים", ותרם את הכסף לבנייתו בצמוד לבית הכנסת אוהבי ציון הסמוך לבית הכנסת שלו.
בירושלים, נקשר ברב אברהם יצחק הכהן קוק, שכיהן אז כרבה הראשי של ארץ ישראל.
יחד עמו למד בחברותא את תורת הסוד ועל הגאולה.
בהסכמה שכתב הרב קוק על הספר "צדקה ורחמים" של הרב רחמים, תיאר אותו "מעלת כבוד ידידי הרב המופלא".
כשנפטר הרב רחמים, עצר מסע הלוויה, שעשה את דרכו להר הזיתים, במשכנו של הרב קוק - וזה יצא למרפסת ביתו והספיד את חברו הרב רחמים.
לאחר פטירתו, נקבר בהר הזיתים, אך קברו נהרס ואבד במהלך 19 שנות השלטון הירדני במקום.
לאחר כל הקשיים ומבין כל ילדיו שנולדו לו ולרעייתו, שרדו ארבעה ילדים.
בניו: פרופ' הרב עזרא ציון מלמד, הרב יעקב מלמד-כהן - שניהם יקירי ירושלים.
בנותיו: חנה (כאנום) שר שלום כהן וחיה (וידא) שר שלום כהן.
חנה נישאה לר' שאול שר-שלום, ואחד מילדיהם הוא החוקר רחמים שר שלום, שנודע בעיקר במחקריו על הלוח העברי.
כיסא רחמים - דרשות על פרשיות השבוע.
המהדורה הראשונה יצאה לאור בשנת ה'תרע"ב (1912) בכתב רש"י.
אחרי פטירתו הוציא לאור בנו, הרב פרופ' עזרא ציון מלמד, מהדורה חדשה באותיות דפוס, ובעקבות הביקוש לספר יצאו עוד חמש מהדורות.
צדקה ורחמים – מדרשים על חמש מגילות.
יצא לאור בשנת ה'תרפ"ו (1926) עם הסכמות של רבני דורו כדלקמן (הסדר הוא לפי ההדפסה בספר) הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יעקב מאיר, הרב דוד פאפו, הרב יוסף חיים זוננפלד ועוד.
מלבד מדרשים על חמש מגילות, ישנם בספר דברי תוכחה, מוסר והדרכה לתיקון המידות ולהתנהגות דתית ומוסרית, ערוכים ל-30 ימי החודש לקריאה בכל יום.
ישועה ורחמים - על פרקי אבות
חיי רחמים - פירוש על הזוהר הקדוש ולימוד של ליל ברית המילה
זיכרון רחמים - דרושים לתורה בלשון יהודי פרס (יהודית-פרסית)
עתרת רחמים- דרשות על ספר תהילים.
הספר צורף על ידי בנו הרב עזרא ציון מלמד לספר כיסא רחמים במהדורתו השנייה, תרצ"ו.
הספר גם יצא לאור מחדש בשנת תשע"ב על ידי נינו שחר-שמואל ששון, בתוך ספר תהילים, בצירוף פירוש "נאוה תהילה" של בנו הרב יעקב מלמד-כהן, ובצירוף ספרו "זיכרון טוב" מנוקד, ובצירוף צוואתו במלואה, ובצירוף סיפור חייו על ידי בנו הרב פרופ' עזרא ציון מלמד.
סידור מנחה וערבית, לימות החול ושבת.
כיסא לרחמים - ברית מילה.
ליקוטים מתוך ספריו, בנושא ברית מילה.
בתוספת סדר ברית המילה ע"פ סידור "אביר יעקב" של בנו הרב יעקב חיים מלמד הכהן.
כיסא לרחמים - ברכת האילנות.
ליקוטים מתוך ספריו, בנושא ברכת האילנות, וימי חודש ניסן.
בתוספת סדר ברכת האילנות ע"פ ספר "לשון חכמים" (א, מב) של רבו - רבי יוסף חיים מבגדאד.
ליקוטים מתוך ספריו בנושא בר-מצווה והנחת תפילין.
בצירוף קונטרס "זרעי קודש" ליקוטים מהאדמו"ר מרופשיץ, וסדר ברכת המזון - על פי סידור התפילות שהוציא לאור.
רחמים מלמד כהן (1937 – 3 בנובמבר 2020) היה איש חינוך ישראלי.
התפרסם במיוחד בעקבות מפעליו הספרותיים והאמנותיים לאחר שלקה במחלת ניוון השרירים ALS.
רחמים מלמד כהן נולד בשכונת מחנה יהודה בירושלים בשנת 1937 ונקרא על שם סבו (אבי אביו), הרב רחמים מלמד כהן שהיה הרב הראשי של שיראז שבאיראן, עלה לארץ ועמד בראש עדת יהודי פרס בשכונת נחלת ציון.
אביו, הרב יעקב מלמד-כהן, היה ממנהיגי העדה הפרסית בירושלים, רב ומנהל תלמוד תורה בשכונת מחנה יהודה אשר שילב בין רוח המסורת למודרניזציה.בן דודו הוא חוקר הלוח העברי רחמים שר שלום.
האב היה בין מקימי האגודה להצלת ילדים מחוסרי חינוך (ילדים עם צרכים מיוחדים) שנוסדה בירושלים בשנת 1941 שהנרייטה סאלד נמנתה עם חבריה.
נבחר ליקיר ירושלים כאות הוקרה על פעילותו הציבורית והחינוכית בעיר.
אימו רחל, ילידת העיר חלב, עבדה בהתנדבות בקרב הקהילה.
על שמם של ההורים יעקב ורחל מלמד כהן נקראה כיכר בשכונת רחביה.
רחמים למד בירושלים בגן הילדים של חסיה פינסוד סוקניק ובית הספר היסודי דוגמה לבנים מזרחי.
בתקופה זו פעל כחבר תנועת הנוער "בני עקיבא", השתתף במקהלת רחמים עמר.