tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהפיצוץ היה כה קטן עד שלא נגרם כל נזק למסילה, הצבא היפני האשים בדלנים סינים במעשה, והגיב בפלישה שהסתיימה בכיבוש מנצ'וריה, בה הקימה שישה חודשים לאחר מכן יפן ממשלת בובות בשם מנצ'וקוו.
התחבולה נחשפה לקהילה הבינלאומית זמן מה לאחר מכן, ותרמה לבידודה של יפן ברמה הבינלאומית, דבר שהוביל אותה לפרוש מחבר הלאומים.
התקרית ידועה בהיסטוריוגרפיה היפנית בשם "תקרית מנצ'וריה" (Manshujihen 満州事変), ובהיסטוריוגרפיה הסינית בשם "תקרית ה-18 בספטמבר" (Jiǔyībā Shìbiàn 九•一八事变/九•一八事變).
הנוכחות הכלכלית והעניין הפוליטי של יפן במנצ'וריה החלו לצמוח עוד בתום מלחמת רוסיה–יפן (1904-1905).
הסכם פורטסמות' שנחתם בסוף המלחמה העניק ליפן את הזיכיון להפעלת מסילת הרכבת של דרום מנצ'וריה, חלק ממסילת הרכבת של סין של המזרח הרחוק.
ממשלת יפן טענה שזיכיון זה מקנה לה זכות להציב שומרים באזור המסילה, ואכן נשלח חיל מצב להגן על המסילה ועל הרכבת.
אך חיל מצב זה הכיל חיילים מצבא קוואנטונג, שלעיתים ערכו תמרונים צבאיים מחוץ לאזורי מסילת הרכבת.
בתגובה לכך התכנסה בנאנג'ינג באפריל 1931 ועידה של הרפובליקה הסינית, בראשות צ'יאנג קאי שק, בה החליטו לבסס את ריבונותה של סין במנצ'וריה.
קולונל סיישירו איטגאקי ולוטננט-קולונל קנג'י אישיווארה מצבא קוואנטונג הגו תוכנית פלישה למנצ'וריה.
אישיווארה הציג את התוכנית במפקדה הכללית הקיסרית בטוקיו ואישורה עמד בפני התנאי לפיו צריכה להתרחש תקרית ביוזמת סינית לפני שהתוכנית תצא לפועל.
אך כששלח שר המלחמה היפני ג'ירו מינאמי את מייג'ור-ג'נרל יושיצוגו טָטֶקאווה למנצ'וריה על מנת שיחסל כל חוסר ציות ומיליטריזם בצבא קוואנטונג, ידעו איטגאקי ואישיווארה שאין ברשותם זמן להמתין לתגובה סינית למיני פרובוקציות, ושעליהם לביים אחת.
הם בחרו לחבל בקטע של מסילת רכבת הקרוב לאגם ליוטיאו (Liǔtiáo), משום שלא טמן בחובו חשיבות צבאית לאף אחד מהצדדים, אך היה מרוחק 800 מטרים בלבד מבסיס חיל המצב הסיני בביידאיינג (běidàyíng), בו היו מוצבים חיילים תחת פיקודו של "המרשל הצעיר" ג'אנג שואה-ליאנג.
לפי תוכנית היפנית יפוצצו חומרי הנפץ באזור, החיילים הסינים יגיעו למקום ואז יאשימו אותם היפנים בפיצוץ כתירוץ לפלוש.
בנוסף, על מנת לגרום לפיצוץ להראות יותר כהתקפה סינית על נקודה חיונית - ובכך להסוות את הפלישה היפנית באמתלה של פעולה לגיטימית להגנת מסילת רכבת החיונית לכלכלת האזור - הציבו היפנים באזור שלטים המודיעים על "גשר ליוטיאו" (liǔtiáoqiáo).
למרות שקטע המסילה עבר על פני שטח שטוח לחלוטין, יכלו היפנים להחמיר בתגובתם בשל העובדה שתיקון מסילה העוברת על גשר דורש עבודה רבה יותר מתיקון קטע שטוח.
איטגאקי, אישיווארה, קולונל קנג'י דויהארה ומייג'ור טקיושי טנאקה השלימו את התוכנית ב-31 במאי.
חלק חשוב מהתוכנית כלל בניית בריכת שחייה במועדון הקצינים במוקדן.
הבריכה הייתה למעשה בונקר לכלי ארטילריה שהובאו לאזור תחת מעטה חשאיות.
התוכנית יצאה לפועל כשלוטננט סואמורי קומוטה מרגימנט הרגלים ה-29, היחידה ששמרה על מסילת הברזל, הניח את חומרי הנפץ בסמוך למסילה, אך מספיק רחוק בשביל למנוע נזק רציני.
בסביבות השעה 22:20 ב-18 בספטמבר פוצץ המטען.
אך הפיצוץ היה קטן והסב נזק רק ל-1.5 מטרים מצד אחד של המסילה.
למעשה, רכבת מג'אנגצ'ון חלפה באזור הפגוע במסילה בשעה 22:30, והמשיכה בדרכה ללא הפרעה.
בפקודת אישיווארה קנג'י בבוקר ה-19 בספטמבר פתחו התותחים ממועדון הקצינים במוקדן באש על חיל המצב הסיני הסמוך, כביכול בתגובה על ההתקפה הסינית על מסילת הרכבת.
הכוח האווירי הקטן של ג'אנג שואה-ליאנג הושמד לחלוטין, וחייליו נמלטו מביידאיינג, לאחר שכחמש מאות חיילים יפנים תקפו את חיל המצב הסיני שמנה כ-7,000 חיילים.
החיילים הסינים, רובם מגויסים טריים, חסרו את הניסיון של החיילים היפנים.
עד הערב שככה הלחימה והיפנים כבשו את מוקדן במחיר חייהם של חמישה חיילים סינים ורק שני חיילים יפנים.
באותה עת, נדהם מפקד צבא קוואנטונג בעיר דאליין, גנרל שיגרו הונג'ו, לגלות שתוכנית הפלישה יצאה לפועל מבלי לזכות באישורו, אך לבסוף שכנע אותו אישיווארה לתת את אישורו לאחר מעשה.
הונג'ו העביר את מפקדת צבא קוואנטונג למוקדן, והורה לגנרל סנג'ורו היאשי, מפקד ארמיית צ'וסן בקוריאה, לשלוח תגבורת.
בשעה 04:00 ב-19 בספטמבר הכריזו על כוחות היפנים על מוקדן מאובטחת.
באותו בוקר כבר נחתו בשדה התעופה של העיר מטוסים מארמיית צ'וסן.
ג'אנג, תחת הוראות מפורשות ממשלתו של צ'יאנג קאי שק להימנע מעימותים, הורה לחייליו לא להשיב אש ולאחסן נשק למקרה של פלישה יפנית.
לפיכך, כבשו הכוחות היפנים גם את חילות המצב של צ'אנצ'ון ואנטונג ללא קושי.
אך בנובמבר החל הגנרל המוסלמי צ'אנשן מא, מושל חיילונגג'יאנג, להתנגד ליפנים באמצעות צבאו האזורי, ובעקבותיו פעלו גם הגנרלים צ'או טינג ודו לי עם צבאותיהם בג'ילין.
על אף התנגדות זו כבש הצבא הקיסרי היפני את כל הערים הגדולות במחוזות ליאונינג, ג'ילין וחיילונגג'יאנג.
דעת הקהל הסינית שיגרה חיצי ביקורת כלפי ג'אנג על חוסר התנגדותו לפלישה היפנית, אף על פי שממשלת הקוומינטנג הייתה אחראית למדיניות זו.
בעוד שהיפנים היוו איום ממשי, ריכזה הממשלה את מאמציה בעקירת הקומוניזם מסין, ורבים ביקרו את ג'אנג שצבאו, שמנה כרבע מיליון חיילים, היה יכול להביס בקלות את צבא קוואנטונג, בו שירתו 11,000 חיילים.
בנוסף, צבאו של ג'אנג היה מצויד בנשק המודרני ביותר בסין, ולרשותו עמדו טנקים, מטוסי קרב, מקלעים וכלי ארטילריה.
למעשה, יתרונו המספרי של ג'אנג התפוגג בשל מספר סיבות.
סיבה אחת הייתה שלצבא קוואנטונג היו כוחות מילואים חזקים שיכלו להגיע מקוריאה השכנה במהירות.
רוב צבאו של ג'אנג, לעומת זאת, שהה מדרום לחומה הגדולה, במחוז חביי, והכוחות ששהו מצפון לחומה היו מפוזרים במנצ'וריה.
על כן היה לג'אנג קשה יותר לאחד את צבאו.
בנוסף, רוב חייליו של ג'אנג היו מגויסים טריים, חסרי אימון וניסיון, ללא פיקוד ראוי, בעלי מורל נמוך ונאמנות מוטלת בספק, בניגוד ליריביהם היפנים.
הממשלה הסינית הייתה עסוקה באותה עת במספר בעיות פנים, בהן המפלגה הקומוניסטית של סין, הקמת ממשלה נפרדת בגואנגג'ואו ושיטפונות גדולים לאורך גדות נהר יאנגצה.
בנוסף, ג'אנג לא נכח במנצ'וריה בעת התקרית אלא בבית חולים בבייג'ינג, שם התרים למען נפגעי השיטפונות.
בשל נסיבות אלה פנתה ממשלת סין לקהילה הבינלאומית בחיפוש אחר פתרון שָלו.
משרד החוץ הסיני מחה בפני ממשלת יפן ודרש את הפסקת כל הפעולות הצבאיות במנצ'וריה, ופנה לחבר הלאומים ב-19 בספטמבר.
ב-24 באוקטובר קיבל חבר הלאומים החלטה שדרשה את נסיגת הכוחות היפנים ממנצ'וריה, עד ה-16 בנובמבר, אך יפן דחתה החלטה זו והתעקשה לקיים משא ומתן ישיר עם הממשלה הסינית.
המגעים נמשכו לסירוגין, וללא תוצאות ממשיות.
ב-20 בנובמבר התכנסה הממשלה הסינית אך פלג גואנגג'ואו דרש את התפטרותו של צ'יאנג קאי שק באשמת תקרית מנצ'וריה.
ב-15 בדצמבר התפטר צ'יאנג מתפקידו כיושב ראש הממשלה הלאומנית והחליף אותו סון פו, בנו של סון יאט-סן.
בראשית ינואר 1932 כבשו היפנים גם את העיר ג'ינז'או וכתוצאה מכך החליף ג'ינווי ואנג את סון פו.
ב-7 בינואר הכריז מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי סטימסון על דוקטרינת סטימסון, על פיה סירבה ארצות הברית להכיר בכל מצב מדיני שנכפה עליה, ולכן אין היא מכירה בפעולות יפן במנצ'וריה כחוקיות.
במרץ הקימו היפנים את מדינת מנצ'וקוו - ממשלת בובות בראשות פויי.
ב-2 באוקטובר חיברה משלחת מטעם חבר הלאומים דו"ח שדחה את הטענות היפניות שהפלישה למנצ'וריה הייתה פעולה מתוך הגנה עצמית, אך לא טען שהפיצוץ היה מתוכנן מראש.
הדו"ח גרס אף שמנצ'וקוו הייתה תוצר של התוקפנות היפנית בסין, אך הסכים שחששות היפנים מהמתרחש באזור לגיטימיות בשל קשריהם הכלכליים שם.
חבר הלאומים סירב להכיר במנצ'וקוו כמדינה עצמאית, והדבר הביא את יפן לפרוש מהחבר במרץ 1933.
הדעות חלוקות לגבי זהות האחראי לפיצוץ מסילת הרכבת במוקדן, אך הראיות מצביעות על קציני צבא קוואנטונג, שפעלו בהסכמת או שלא בהסכמת טוקיו.
מחקירות שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה נמצא שהפצצה הראשונה שהוטמנה לא התפוצצה, והיה צורך להטמין פצצה נוספת.
הפיצוץ שהתרחש לבסוף נתן לצבא קוואנטונג תירוץ לפלוש למנצ'וריה.
בספרו "Japan's Imperial Conspiracy," תיאר דויד ברגמיני את השתלשלות האירועים שהובילה לתקרית במוקדן וגם בטוקיו.
המסקנה אליה מגיע ברגמיני היא שההונאה הגדולה ביותר הייתה לגרום לציבור לחשוב שהתקרית הייתה פרי מוחם של קצינים זוטרים מיליטריסטיים, שפעלו ללא אישור הממשלה.
למעשה, כך הוא טוען, הקיסר הירוהיטו בעצמו אישר את התוכנית.
לעומתו טוען ההיסטוריון ג'יימס ולנד שהקצינים הבכירים נתנו הסכמה שבשתיקה לפעולה, ואחר כך שיבחו את התוצאה.
באוגוסט 2006 פרסם העיתון היפני יומיאורי שינבון את תוצאותיו של מחקר שנועד לענות על השאלה "מי אחראי למלחמת שווה." בעניין תקרית מוקדן, תלה המחקר את האשמה במיליטריסטים יפניים ובפוליטיקאים שכשלו בניסיונם לרסנם.
מחולקת גם נסובה סביב הדרך בה טיפל בנושא חבר הלאומים.
על פי ההסכמים שנחתמו בוועידה הימית בוושינגטון בשנת 1921 ניתנה ליפן דרגה מסוימת של הגמוניה במזרח הרחוק.
כל התערבות אמריקאית או אירופאית בנעשה באזור הייתה הפרה של הסכמים אלו.
בנוסף, באותה תקופה נטשה בריטניה את תקן הזהב ונקלעה למשבר, על כן לא היה בכוחה לפעול כנגד יפן.
התגובה היחידה של חבר הלאומים לתקרית הייתה גינוי מוסרי.
תקרית מוקדן מוזכרת בספר הלוטוס הכחול מסדרת ספרי הרפתקאותיו של טינטין, אם כי האירוע מתואר שם כאילו התרחש בסמוך לשנחאי.
בסרטו של אקירה קורוסאווה משנת 1946 ללא חרטה על נעורי נדונה תקרית מוקדן.
תקרית ניקולאייבסק (יפנית 尼港事件) הייתה סדרה של אירועים שהתרחשו בחודשים פברואר ומרץ 1920 במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, ששיאם בטבח של כמה מאות יפנים תושבי רוסיה ומרבית התושבים הרוסים של העיירה ניקולאייבסק על נהר האמור במזרח הרחוק הרוסי.
ניקולאייבסק על נהר האמור נכבשה על ידי הצבא היפני הקיסרי כחלק מהתערבות יפן בסיביר.
בתחילת פברואר 1920 התגוררו בעיר כ-450 אזרחים ממוצא יפני, וכן היה בעיירה חיל מצב בן 350 איש מהדיוויזיה ה-14 של הצבא הקיסרי היפני.
בנוסף לנוכחות היפנית בעיירה היה בעיירה גם חיל מצב בן 300 איש של הצבא הלבן הרוסי.
סך כל האוכלוסייה האזרחית באותו זמן הייתה כ-15,000. בינואר 1920 כותרה העיירה על ידי כוח של קרוב ל-4,000 פרטיזנים בפיקודו של האנרכיסט יאקוב טריאפיצין (Яков Тряпицын), שהיה קשור באופן רופף לצבא האדום הבולשביקי.
מפקד חיל המצב היפני הבין כי הכוחות שניצבים נגדו עולים עליו במספרם, וכי אין ספק כי לא יקבל תגבורת, ולכן ב-24 בפברואר 1920 הוא הרשה לכוחותיו של טריאפיצין להיכנס לעיירה תחת דגל לבן.
מיד עם היכנסו לעיירה החל טריאפיצין לעצור תומכים של הצבא הלבן ולהוציאם להורג.
ב-10 במרץ שלח טריאפיצין אולטימטום לחיילי חיל המצב היפני להתפרק מנשקם מרצונם.
כיוון שהיה בטוח כי לא יענו לדרישה זו תקפו כוחותיו של טריאפיצין את המחנה היפני במפתיע ב-12 במרץ 1920. ההתקפה נהדפה, אך כתוצאה ממנה נהרגו מרבית החיילים היפנים, והשאר נכנעו על פי פקודה מהפיקוד היפני העליון.
למרות זאת החליט טריאפיצין לנקום בנשארים והוציא להורג את כל החיילים שנכנעו, וערך טבח באוכלוסייה היפנית האזרחית, כשהוא מותיר בחיים רק 122 אזרחים יפנים, סך הכול כ-700 יפנים.
מכאן ואילך השליט טריאפיצין משטר טרור בעיירה, כשהוא מוציא להורג אזרחים בהם חשד כי הם מהווים סכנה לכוחותיו.
מכיוון שמלאי התחמושת בידם הלך ואזל החלו חייליו לדקור את הקורבנות בכידוני רוביהם ולהשליכם לחור מתחת לקרח של הנהר אמור.
מספר הקורבנות בשיטה זו ובשיטות אחרות של הוצאה להורג נאמד באלפים.
בשלהי מאי החל חיל משלוח יפני להתקרב לעיירה.
טריאפיצין הוציא להורג את כל התושבים שעדיין נותרו בחיים, יפנים ורוסים, ושרף את העיר עד היסוד.
הממשלה היפנית הגישה מחאה לממשלה הבולשביקית במוסקבה ודרשה פיצוי.
הממשלה הרוסית הגיבה בלכידתו ובהוצאתו להורג של טריאפיצין.
עם זאת, פעולה זו לא סיפקה את הממשל היפני, והוא השתמש בתקרית כתירוץ להשתלט על חלקו הצפוני של האי סחלין, ולדחות את ההכרה הדיפלומטית בברית המועצות עד 1925.
תקרית וֶלָה , המוכרת גם בשם ההבזק הדרום-אטלנטי (South Atlantic Flash), הייתה אירוע "הבזק כפול" של אור שזוהה על ידי הלוויין האמריקאי "ולה 5" ב-22 בספטמבר 1979.
מומחים שבחנו את המידע שיערו כי ייתכן שההבזק הכפול – מאפיין מוכר של פיצוץ גרעיני – היה תוצאה של ניסוי בנשק גרעיני: "המסקנות של הפאנל הנשיאותי היו מרגיעות, שכן הן הניחו כי ההסבר הסביר ביותר לזיהוי של ולה הוא פגיעת מטאורואיד בלוויין – בעיקר בגלל אי-ההתאמה בקריאות הבהאנגמטר.
אחרים שניתחו את המידע, ביניהם סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני, המעבדות הלאומיות וקבלנים של משרד ההגנה, הגיעו למסקנה שונה מאוד – לפיה המידע תמך באפשרות כי ב-22 בספטמבר 1979, לווין ולה 6911 זיהה פיצוץ גרעיני."
למרות זאת, מעולם לא יצא מכלל אפשרות שהאות של ההבזק הכפול היה אות אלקטרוני שגוי שנוצר על ידי חיישן מזדקן בלוויין הישן.
מעולם לא זוהתה או התאמתה תזת הפיצוץ, כדוגמת נוכחותם של תוצרי-לוואי גרעיניים באוויר וזאת על אף גיחות רבות באזור של מטוסי חיל האוויר האמריקאי שהותאמו במיוחד לזהות נשורת רדיואקטיבית באוויר.
בנוסף, צוין כי מטאורואידים מסוימים יוצרים פרצי פיצוץ שנמדדים בין כמה קילוטונים של TNT (האירוע המזרח-תיכוני) ועד מגהטונים של TNT (אירוע טונגוסקה) בעודם נכנסים לאטמוספירה.
במקרים כאלה הגילויים הפיזיקליים לרוב שונים מאוד מאלה שנצפו בתקרית, מכיוון שמטאורואידים בודדים אינם מפיקים את מאפיין ההבזק הכפול של פיצוץ גרעיני.
עם זאת, עלו השערות נוספות, לפיהן הלוויין הבודד זיהה שילוב נדיר וחריג של תופעות טבעיות - כלומר החיישנים תפקדו כראוי, אך האירוע היה לא-גרעיני.
"ההבזק הכפול" זוהה ב-22 בספטמבר 1979, ב-00:53 GMT, על ידי הלוויין האמריקאי ולה הוטל 6911, שנשא חיישנים שונים שעוצבו במיוחד על מנת לזהות פיצוצים גרעיניים.
בנוסף להיותו מסוגל לזהות קרני גמא, קרני-X ונייטרונים, הלוויין הכיל גם שני בהאנגמטרים מסיליקון מוצק שמסוגלים להבחין בהבזק האור הכפול המקושר עם פיצוצים גרעיניים - הבזק אור עוצמתי ומהיר ואחריו הבזק שני, ארוך יותר.
הלוויין דיווח על מאפייני ההבזק הכפול של פיצוץ גרעיני פנים-אטמוספירי בעוצמה של 2–3 קילוטונים באוקיינוס ההודי בין איי קרוזט (אי קטן ומיושב בדלילות בחזקה צרפתית) ואיי הנסיך אדוארד ששייכים לדרום אפריקה ב-.
למרות הזמן שחלף, עדיין קיים ספק רב לגבי אמיתות הדיווח של הלוויין.
הלוויין ולה הוטל 6911 היה פרט מזוג לוויינים ששוגרו ב-23 במאי 1969 - למעלה מעשר שנים לפני תקרית ההבזק הכפול, ולווין זה כבר עמד יותר משנתיים אחרי "אורך החיים המתוכנן" שלו ביום התקרית.
היה ידוע כי ללווין יש חיישן הבזק אלקטרו-מגנטי (EMP) תקול והוא פיתח פגם (ביולי 1972) בזיכרון ההקלטה שלו, אולם הפגם הזה פתר עצמו עד מרץ 1978.
בנוסף, הערכות טכניות מוקדמות בחנו את האפשרות לפיה ולה הקליט צירוף של תופעות טבעיות, דוגמת ברק בשילוב עם פגיעת מטאור.
כתבות חדשות מוקדמות נוספות מאותה תקופה דנו באפשרות של פגיעת גוף חיצוני גדול, כדוגמת אסטרואיד, בלוויין.
הפיצוץ באי בל הוא אחד מכ-600 פיצוצים מסתוריים שהתרחשו לאורך קו-החוף המזרחי של צפון אמריקה בין סוף 1977 לאמצע 1978.
עוד לפני תקרית ולה, סוכנויות המודיעין בארצות הברית העריכו כי ישראל מפתחת נשק גרעיני.
לדברי העיתונאי סימור הרש, האירוע היה ניסוי גרעיני משותף לישראל ולדרום אפריקה, השלישי במספר, וישראל שלחה לאירוע שתי ספינות של חיל הים וקבוצת אנשי צבא ומומחי גרעין.
גם חוקר הגרעין ריצ'רד רודס טען כך, והוסיף שלדעתו ממשלת ארצות הברית טשטשה עובדה זו בכוונה כדי לשמור על מערכת יחסים טובה עם ממשל דרום אפריקה.
חוקרים נוספים בתחום הגרעין סבורים אף הם כי האירוע היה ניסוי גרעיני משותף לישראל ולדרום אפריקה, בהם המדען דייוויד אולברייט, שפרסם בשנת 1992 מאמר בביטאון מדעני האטום המחזק טענה זו.
בשנת 2010 פרסם נשיא ארצות הברית דאז ג'ימי קרטר את ספרו "יומן הבית הלבן", ובתאריך 22 בספטמבר 1979 הוא כתב ביומן: "זוהה פיצוץ גרעיני באזור דרום אפריקה - אולי דרום אפריקה וישראל עשו זאת באמצעות ספינה, או שזה כלום".
ב-27 בפברואר 1980 כתב ביומן: "יש לנו אמונה גוברת בקרב המדענים שלנו שהישראלים אכן ביצעו ניסוי בפצצת גרעין באוקיינוס ההודי, סמוך לדרום אפריקה."
תומאס ריד, שהיה מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית באותה תקופה, פרסם בשנת 2009 ספר על פיתוחי נשק גרעיני במדינות שונות בעולם, ובו כתב שלדעתו תקרית ולה הייתה ניסוי ישראלי בפצצת נייטרון.
לדבריו, ישראל נקטה באמצעי זהירות שימנעו את גילוי האירוע: הניסוי נעשה בזמן שהתרחשה סופת טייפון, ושעת הניסוי נבחרה ב"חלון זמן" שבו על פי נתונים רשמיים לא היו אמורים להיות לוויינים פעילים מסוג "ולה" מעל לאוקיינוס ההודי.
הלוויין שזיהה את הפיצוץ היה מיושן ולכן הוגדר כ"לא פעיל" על ידי ממשלת ארצות הברית, אך בפועל עדיין היה מסוגל לקבל נתונים, וכך זוהה הניסוי.
בשנת 1959 ערכה ברית המועצות מספר ניסויים גרעיניים באוקיינוס השקט, אך בשנת 1963 חתמה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים באטמוספירה, בחלל החיצון, ותחת פני המים.
על אף זאת טענה בשנת 1979 סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני שייתכן שברית המועצות הפרה את האמנה וייחסה לה את הניסוי.
חוקרים בודדים סבורים כי מדובר בניסוי גרעיני של ברית המועצות, פקיסטן, ישראל, הודו או צרפת.
תקרית נממוגי (ביפנית: 生麦事件; ידועה גם בשם תקרית קנאגאווה) הייתה התקפת סמוראים על אזרחים זרים ביפן, שארעה ב-14 בספטמבר 1862. בעקבות התקרית הפציצו ספינות בריטיות את העיר קגושימה.
ביום המדובר יצאו ארבעה נתינים בריטים לטיול לאורך דרך הטוקאידו, דרך הכפר נממוגי (כיום חלק מהעיר יוקוהמה), בדרכם לבקר במקדש בקווסאקי.
הארבעה היו צ'ארלס לנוקס ריצ'רדסון (Charles Lennox Richardson), סוחר משאנגחאי, וודת'ורפ צ'ארלס קלארק (Woodthorpe Charles Clark), ויליאם מרשל (William Marshall), שני סוחרים נוספים מיוקוהמה, ומרגרט וטסון בורדייל (Margaret Watson Borradaile).
הקבוצה חצתה את נמל יוקוהמה בסירה בשעה 14:30, והגיעה לכפר קנאגאווה, שם עלו חבריה על סוסים.
בחולפם בכפר קווסאקי בדרכם צפונה פגשה הקבוצה בפמליה של היסמיצו שימאזו, אביו של הדאימיו של סצומה טדיושי שימאזו, בדרכה דרומה.
הקבוצה המשיכה לרכוב לאורך הדרך מבלי לרדת מסוסיהם עד שהגיעו לגוף הראשי של הפמליה, שחסמה את כל הדרך.
באותה עת ביפן החזיק כל סמוראי בזכות להרוג כל אדם שמפגין חוסר כבוד, אך האזרחים הבריטים נהנו מזכויות אקסטריטוריאליות ולכן החוק לא היה תקף עליהם.
ריצ'רדסון, שהוביל את הקבוצה הבריטית, רכב קרוב מדי לפמליה ואחד משומרי ראשו של שימאזו הכה אותו בחרבו.
שני הגברים האחרים נפצעו באורח קשה ובורדייל נותרה ללא פגיעה, והשלושה הצליחו לרכב משם במהירות, אך ריצ'רדסון נפל מסוסו וגסס, ושימאזו הורה לבצע בו מכת חסד.
כהגנה על מעשיהם הביאו תומכי שימאזו את המקרה של יוג'ין ואן ריד, שירד מסוסו והשתחווה בפני תהלוכת הדאימיו.
הם השתמשו במקרה זה על מנת להדגיש את התנהגותם חסרת הכבוד של הבריטים.
הקהילה המערבית ביפן לא ראתה את התנהגותו של ואן ריד בעין יפה, שכן הדעה הרווחת הייתה שמערביים צריכים להתנהג כשווים ליפנים, לפחות.
התקרית עוררה בהלה בקרב הקהילה הזרה ביפן.
סוחרים רבים הפעילו לחץ על נציגי ממשלותיהם כדי שינקטו בצעדים כנגד יפן.
בריטניה דרשה פיצויים מממשלת יפן ומהדאימיו, ובנוסף לאסור, לשפוט ולהוציא להורג את התוקפים.
הממשלה שילמה לבריטניה פיצויים בסך 100,000 לירה שטרלינג, אך הנהגת סצומה התחמקה מאכיפת הדרישות ועל כן שנה לאחר מכן תקפו הבריטים את סצומה, במה שנודע ביפנית בשם מלחמת אנגלו-סצומה.
שייטת של ספינות מלחמה בריטיות הפליגה לקגושימה, בירת האן סצומה, בדרישת פיצויים על התקרית.
כשהתחמקו אנשי סצומה פעם נוספת, החרימו הבריטים מספר כלי שיט של סצומה והחזיקו בהם כערובה.
להפתעת הבריטים החלו היפנים לירות עליהם מתותחי חוף, והבריטים השיבו באש משלהם.
ההתקפה גבתה את חייהם של חמישה יפנים (שפינו את תושביהם מהאזור לפני שתקפו מהחוף) ושל אחד-עשר בריטים.
הנזק לרכוש היה גבוה וכחמש מאות בתים נשרפו בקגושימה ושלוש מספינות סצומה שקעו.
ההתקפה עוררה את השתאות אנשי סצומה מעוצמתו של הצי המלכותי הבריטי, ובעקבות זאת ניסו לחתום על חוזה סחר עם הבריטים.
מאוחר יותר באתה שנה שילמה סצומה לבריטניה 25,000 לירה שטרלינג, לפי דרישת הפיצויים.
את הכסף לוותה סצומה מממשלת השוגון, אך מכיוון שחמש שנים מאוחר יותר נפלה השוגונות בעקבות רסטורציית מייג'י לא נדרשה להחזיר את ההלוואה.
התקרית היוותה את הבסיס לספרו של ג'יימס קלאוול גאי ג'ין.
תקרית סאקאי (ביפנית: 堺事件) הייתה אירוע בו נהרגו 11 מלחים צרפתים מהקורבטה "דופלייה" בנמל סאקאי, ליד אוסקה, ב-1868.
ב-8 במרץ 1868, סירה שנשלחה לסאקאי הותקפה בידי סמוראים ממחוז טוסה.
11 מלחים שהיו בסירה, ביניהם קצין בדרגה נמוכה, נהרגו.
באותם ימים, נמל סאקאי לא היה פתוח לזרים תחת המדיניות החדשה, ועדיין היה סגור לזרים, ובני ההאן של מחוז טוסה היו אחראים בין היתר לאכיפת מדיניות זו.
דופטיט טואר (Dupetit Thouars), קברניט הקורבטה הצרפתית, מחה בחריפות על המעשה, והיפנים הסכימו לשלם פיצויים בשווי 150,000 דולר לצרפתים.
29 סמוראים הודו במעורבותם במעשה, אך רק 20 מהם נשפטו, באופן אקראי, ונגזר עליהם למות בהוצאה להורג היפנית הנודעת, הספוקו.
ההוצאה העצמית להורג זעזעה את סגן האדמירל, ולאחר ש-11 סמוראים ביצעו את הספוקו (לא ברור האם ישנה משמעות למספר המוצאים להורג היפניים, הזהה למספר הצרפתים שנהרגו), התחנן סגן האדמירל שיחונו את האחרים, וכך ניצלו תשעה מן הסמוראים.
בשל אותה גחמה רגעית של סגן האדמירל, יכלו היפנים והצרפתים להתפייס, בשלב מאוחר יותר.
התקרית הונצחה בסיפור קצר מפורסם, של הסופר והמשורר היפני מורי אוגאי.
בעיר קובה ישנה היום מצבת הנצחה לאחד עשר יורדי הים הצרפתים שנהרגו בתקרית.
התקרית נחשבת לאחת מהתקריות העב"מים הנודעות ביותר בבריטניה ומכונה לעיתים "הרוזוול של בריטניה".
בשנת 2002 משרד הביטחון הבריטי פרסם דו"ח רשמי אודות האירוע, באורך 178 עמודים, אך אשר לא הכיל שום מסקנות קונקרטיות.
ההסבר המאוחר ביותר מובא בטענת העיתונאי הבריטי דייוויד קלארק מדצמבר 2018, שהתקרית הייתה מתיחה שארגנו חיילי קומנדו בריטיים, כדי לנקום במאבטחים האמריקאים של בסיס "וודברידג'" על מעצר וחקירה משפילה של חיילים בריטיים שבחנו את נוהלי האבטחה בבסיס .
בלילה של 26 דצמבר 1980 גורדון לביט, תושב הכפר סודבורן הממוקם כ-10 קילומטרים צפון מזרחית ליער רנדלשם, הבחין באובייקט משונה המרחף מעל לחצר האחורית שלו.
זמן קצר לאחר מכן השומרים באזור השער המזרחי של בסיס חיל האוויר "וודברידג'" דיווחו לראשונה על אורות מוזרים שריחפו לכאורה מעל לצמרות יער רנדלשם הנמצא במרחק של כ-500 מטרים מהבסיס.
משום שבתחילה עלה החשד שמדובר במטוס קטן שהתרסק ועלה בלהבות, שלושת חיילי הסיור נשלחו לכיוון האורות ביער על מנת לחקור במה מדובר.
שניים מהחיילים נכנסו לתוך היער לעבר מקור האור.
לטענתם של החיילים, הבחינו ביער בעצם מתכתי וזוהר בצורת משולש שריחף בגובה של פחות מחצי מטר מהקרקע.
לטענתם העצם היה בצבע שחור, רוחבו היה כשניים עד שלושה מטרים לערך בבסיסו וגובהו היה כשני מטרים, ובנוסף לכך היה חקוק עליו כיתוב מוזר הדומה לכתב חרטומים מצרי.
לטענתו של הסמל ג'יימס פניסטון הוא הצליח אף ללכת עד וסביב העצם, לצלם אותו, לעשות רישומים של מה שראה, ואפילו נגע בעצם.
לאחר עלות השחר החיילים חזרו לקרחת היער לאזור שבו ראו את העצם.
כאשר הגיעו למקום הבחינו בממצאים שהעידו על כך שלכאורה התקיימה נחיתה במקום – הענפים של העצים היו שבורים מצמרות העצים ועד לקרקעית וגזעי העצים היו משופשפים.
בנוסף לכך, הבחינו בשלושה שקעים בקרקע, שהצביעו על כלי כבד עם שלוש רגליים שעמד במקום.
החיילים יצרו יציקות גבס של השקעים בקרקע (אשר הוצגו בהמשך בתוכניות טלוויזיה שונות שעסקו במקרה).
כמו כן, החיילים ביצעו בדיקות קרינה שהעידו על נוכחות של קרינה גבוהה מהרגיל באזור שבו לכאורה נחת העצם.
הקלטת אודיו באורך 17 דקות ו-57 שניות שהותרה לפרסום על ידי משרד הביטחון הבריטי המתעדת את האירוע בזמן ההתרחשות.
הקלטת האודיו הופקה על ידי לוטננט קולונל צ'ארלס האלט במהלך התצפית של ליל 28 בדצמבר 1980 .
ב-28 בדצמבר 1980, בשעה 3 לפנות בוקר, ארבעה שומרים שסיירו באזור השער המזרחי של בסיס של חיל האוויר "וודברידג'" הבחינו שוב באורות מוזרים שנחתו ביער רנדלשם הסמוך לבסיס.
החיילים יצרו קשר עם מרכז הביטחון בבסיס.
בעקבות כך, מפקד הבסיס לוטננט קולונל צ'ארלס האלט, אשר היה נחוש בדעתו לברר את מקור התופעה, ארגן קבוצה של תריסר חיילים אשר יצאו לעבר מקור האור ביער רנדלשם.
כאשר הקבוצה הגיעה לקצה היער צוות החיילים הבחינו באור חזק במיוחד שבקע מהיער.
לפתע, החיילים הבחינו באובייקט שריחף מבעד לעצים ופנה מזרחה, התפצל לחמישה אובייקטים לבנים זוהרים שונים אשר המריאו אל על ונעלמו.
לאחר מכן החיילים הבחינו בשלושה אובייקטים בלתי מזוהים שתמרנו בשמיים במשך כשעה.
בסביבות השעה 4 בבוקר האלט הורה לחיילים לסיים את האירוע ולחזור לבסיס.
ב-13 ינואר 1981 הגיש לוטננט קולונל צ'ארלס האלט דו"ח בדבר התקרית למשרד הביטחון הבריטי.
האירוע נחשף לראשונה בתקשורת בצהובון הבריטי ניוז אוף דה וורלד ב-2 באוקטובר 1983, בכתבה שכותרתה היה "עב"ם נחת בסאפוק - וזה רשמי".
הכתבה התבססה על עדותו של הטייס האמריקני לשעבר לארי וורן, כאשר באותה הכתבה הוא זוהה בשם הבדוי "ארט וולאס".
בשנת 2002 משרד הביטחון הבריטי פרסם דו"ח רשמי אודות האירוע, באורך 178 עמודים, ובשנת 2008 הפכו כל מסמכי משרד הביטחון הבריטי שעסקו בתקרית זמינים להורדה באתר הארכיון הלאומי של הבריטי בחלק נפרד הממוקד באירועים הקשורים לתופעת העב"מים בלבד.
בשנת 2015 טען צ'ארלס האלט, בן 75 באותה שנה, שבנוסף לכך שהוא עצמו ראה את העב"ם, יש בידיו עדויות של מי שהיו בעת האירוע מפעילי מכ"ם בבסיס חיל האוויר המלכותי "בֶּנְטְווֹטֶרס" ובנמל התעופה הצבאי "ווֹטישם", שהם אכן זיהו עב"ם באזור יער רנדלשם.
אולם, עוד בשנת 2013 הסביר העיתונאי וחוקר הפולקלור הבריטי דייוויד קלארק, שהתמחה בפרשיות מסתורין שלא נפתרו , שאי אפשר להגיע לחקר האמת בגלל הנטייה לייפות את הסיפורים.
לאחר שחקר את מסמכי התקרית במשך מספר שנים, בדצמבר 2018 טען קלארק שמקור הסיפור הוא מתיחה שארגנו חיילי קומנדו בריטיים על חשבון אנשי חיל האוויר האמריקאי.
לדברי קלארק, הקומנדו הבריטי נהג לבחון בשגרה את נוהלי האבטחה בבסיס "וודברידג'", לאור ההנחה שהבסיס מהווה מטרה לסוכנים סובייטיים בגלל שלכאורה אוחסנו בו ראשי נפץ גרעיניים.
באחד מלילות אוגוסט 1980 צנחו באזור חיילי קומנדו, כשהם לא מודעים לכך שציוד המכ"ם האמריקאי שודרג.
הם נעצרו מיד בידי המאבטחים האמריקאים, נחקרו ושוחררו כעבור 18 שעות.
לטענתם, הם הושפלו בחקירה, והאמריקאים כינו אותם "חוצנים".
לדברי החיילים, הם נעלבו מכך שכונו "חוצנים" במדינתם.
הם לא התלוננו על ההשפלה, ובחודשים הבאים תכננו לנקום וארגנו את המתיחה כ"שעשוע לערב של חג המולד", אך המתיחה יצאה מכלל שליטה אחרי שהאלט החליט לצאת עם חייליו ליער בלילה השני להופעת האורות, ולקח איתו מכשיר הקלטה.
בתגובה להסבר של קלארק, פורסמו עדויות נוספות שתומכות כביכול בטענת העב"ם, בהן תמליל קטע מההקלטה שעשה האלט במהלך סיורו ביער ב-27 באוגוסט 1980, ובו הוא נשמע אומר: "אוקיי, אנחנו מביטים בזה.
אנחנו נמצאים כנראה במרחק 200 או 300 יארד.
זה נראה כמו עין שקורצת אליך ...
וההבזק כל כך בוהק דרך האמר"ל, שהעין כמעט נכווית".
לתמליל זה צורפו עדויות וטענות נוספות:
ניק פופ, שעבד במשרד ההגנה הבריטי משנת 1985 עד 2006, אמר שלא היה מדובר במראה מעורפל של אורות בשמיים, אלא העב"ם נחת בפועל.
סרג'נט אדריאן בוסטינצה, איש המשטרה הבריטית שהיה מעורב בחקירת התקרית בזמנה, סיפר ש"זה" הופיע ונעלם בין העצים לסירוגין, ובשלב מסוים "זה" ריחף.
בינואר 2015, אזרח בריטי שטייל עם כלבו, העלה ליוטיוב סרטון וידאו שבו נראים אורות מבזיקים בין העננים כשמתחתיהם חג מסוק.
לטענת טיילור, הוא צילם את הסרטון במקום שבו התרחשה התקרית בשנת 1980. נייג'ל ווטסון, שחיבר ספר בנושא חקירות אירועי עב"מים, הטיל ספק בעדות זו וטען שהאורות יכולים להיות משהו שגרתי לגמרי, אם לא מדובר בתעלול פרסומת.
על אף שיער רנדלשם היה אזור מיוער למדי בשנת 1980 בעת שאירעה לכאורה התקרית, אזור זה נהרס כמעט לחלוטין במהלך סופת הוריקן הרסנית שאירעה באזור בשנת 1987. בעקבות כך חלקים נרחבים מיער רנדלשם ניטעו מחדש.
עם זאת, עדיין ניתן לזהות את האזורים הקשורים לאירוע זה.
עם השנים הרשויות המקומיות סימנו את המסלול שכולל את המקומות החשובים ביותר שקשורים לתקרית, בהם קרחת היער בה האובייקט נחת כביכול.
בתחילת המסלול הוצב לוח מידע ממתכת המכיל מפה של היער, כאשר באופן ברור מסומנים המיקומים הקשורים לתקרית ותיאור בסיסי של האירועים שלכאורה קרו במקום בסוף דצמבר 1980.
בשנת 2014 יצא לאור סרט אימה בריטי בשם "The Rendlesham UFO Incident", ובארצות הברית הוא נקרא "Hangar 10".
הסרט, המצולם בסגנון פאונד פוטג', נעשה בהשראת פרשת התקרית משנת 1980, ועלילתו עוסקת בשלושה חברים שיצאו לחפש מטמון זהב ביער רנדלשם, צילמו עב"ם, ואחרי שפעולת ציוד הניווט שלהם השתבשה, הם מצאו עצמם נתונים לאיום של חוצן.
הסרט בוים על ידי דניאל סימפסון, בעצמו תושב סאפוק שהתמחה בפרשה.
תקרית הקילומטר ה-78 אירעה בסוף נובמבר ותחילת דצמבר 1950. הלגיון הערבי חסם קטע בן ארבעה קילומטרים בכביש הערבה המוביל לאילת, בטענה שהוא עובר בשטח ירדן.
בעקבות התקרית פיטר עבדאללה מלך ירדן את ממשלתו של סעיד אל מופתי.
הסכסוך הגיע לסיומו בפברואר 1951, לאחר משא ומתן בהשתתפות מטה משקיפי האו"ם.
בחורף 1949–1950 הוצף ונהרס קטע בכביש הערבה המוביל לאילת.
הכביש חודש בתוואי קרקע גבוה יותר, מזרחית לתוואי המקורי.
כפי שנקבע מאוחר יותר, קטע באורך קילומטר וחצי עבר בשטח ירדן.
כעבור כמה חודשים, ב-22 בנובמבר 1950, הגישה ירדן תלונה על מעבר הכביש בשטחה לוועדת שביתת הנשק המשותפת.
ברקע עמד גם סכסוך קודם, שעניינו שטח של כאלף דונם באזור נהריים, שישראל החלה לעבד בסוף אוגוסט 1950. ירדן טענה כי השטח שלה, וכי ישראל הציגה מפה מזויפת של הסכם שביתת הנשק.
טענותיה לא התקבלו במועצת הביטחון של האו"ם.
בעוד תלונת ירדן ממתינה לדיון בוועדת שביתת הנשק, ב-29 בנובמבר 1950, הקים הלגיון הערבי מחסום בקילומטר ה-78, והציב במקום שלט בעברית ובערבית.
כל מכונית שתשתמש בה תירה
נציגי ישראל בוועדת שביתת הנשק התלוננו עוד באותו יום על פעולת ירדן.
חיילי צה"ל הסירו את המחסום ב-2 בדצמבר, ושיירת כלי רכב עברה בכביש ללא הפרעה.
ב-3 בדצמבר הושב המחסום, ולאחר שהוסר פעם נוספת ירו הירדנים על רכב שעבר בכביש.
כוחות צה"ל השיבו באש, ופגעו במשוריין של הלגיון.
החל מן ה-4 בדצמבר התנהלה התנועה בכביש ללא חסימות נוספות.
ב-6 בדצמבר נרצח מן המארב, בקילומטר ה-62 בכביש לאילת, רב-סרן מחיל התותחנים.
ישראל פירשה זאת כנקמה על אירועי הקילומטר ה-78.
ב-3 בדצמבר פיטר המלך עבדאללה את ממשלתו של סעיד אל מופתי.
ב-14 בפברואר 1951 הגיעו ישראל וירדן לפשרה, וישראל הסכימה לסלול מעקף בשטחה.
עם יישוב הסכסוך נפגשו, ב-15 בפברואר 1951, סגן הרמטכ"ל האלוף מרדכי מקלף וסגן הרמטכ"ל הירדני, גנרל עבד אל קאדר אל ג'ונדי, והגיעו להסכם למניעת הסתננות.
תקרית מנטל מתייחסת לאחת מהתקריות הראשונות המתוקשרות ביותר של מפגש מהסוג הראשון לכאורה.
האירוע התרחש ב-7 בינואר 1948, כחצי שנה לאחר תקרית רוזוול, ובמהלכו הטייס האמריקני קפטן תומאס פ.
Mantell) התרסק בנסיבות שלא הובהרו מעולם בעת הטסת מטוס קרב מסוג P-51 מוסטנג מעל ליישוב פרנקלין שבקנטקי, לאחר שדיווח כי הוא נמצא במרדף אחר עצם בלתי מזוהה.
ביום רביעי ה-7 בינואר 1948 בסביבות השעה 13:00 משטרת התנועה של מדינת קנטקי קיבלה עשרות דיווחים מעדים שונים שציינו כי הבחינו בעצם בלתי מזוהה שטס בסמוך לעיר מאדיסונווויל (Madisonville) שבקנטקי אשר נע באיטיות דרומה.
בסביבות 13:20 האובייקט נצפה מבסיס חיל האוויר גודמן שבפורט נוקס.
במשך מעל לשעה עשרות אנשים ובהם מפקד הבסיס קולונל גאי פ.
Hix), התבוננו באובייקט אשר ריחף במשך כל אותה העת באותו המקום אשר נמצאת מדרום לבסיס.
לבסוף, בעקבות הוראה של מפקד הבסיס קולונל היקס, בשעה 14:40 שלושה מטוסי קרב מסוג P-51 מוסטנג יצאו בעקבות העב"ם על מנת לחקור את האובייקט החריג.
על הצוות האווירי פיקד הטייס בן ה-25 קפטן תומאס פרנסיס מנטל.
קפטן מנטל, אשר זכה בעבר בעיטור על חלקו בפלישה לנורמנדי, צבר באותה העת בסך הכל 2,167 שעות טיסה לבדו.
ב-14:45, קפטן מנטל מיידע את מגדל הפיקוח:
לאחר מכן האובייקט האיץ במפתיע ונעלם בעננים.
שני הטייסים הנוספים (סגן קלמנטס וסגן המונד) החליטו להפסיק את המרדף ולחזור לבסיס גודמן בעוד שקפטן מנטל החליט להמשיך לטוס מעלה בעקבות האובייקט.
ב-15:15 נפסק הקשר בין מנטל למגדל הפיקוח.
לטענת חיל האוויר האמריקני, לאחר שמנטל עבר את הגובה 7,600 מטרים הוא איבד את ההכרה כביכול בשל חוסר חמצן (היפוקסיה), וכתוצאה מכך מטוסו התרסק.
בין 16:00 ל-16:30, העב"ם נצפה על ידי עדים רבים בסמוך ליישובים מאדיסונווויל, אליזבת'טאון ולקסינגטון שבקנטקי.
בשעה 17:00, מטוסו של מנטל אותר בסמוך לחוותו של ויליאם פיליפס השוכנת בפאתי היישוב פרנקלין, על קו הגבול עם בין מדינת קנטקי למדינת טנסי – מיקום של 145 קילומטרים דרומית לבסיס חיל האוויר גודמן שבפורט נוקס.
שרידי המטוס היו מפוזרים על פני שטח נרחב.
הכבאים אשר היו הראשונים שהגיעו למקום ההתרסקות משכו את גופתו של מנטל מהריסות המטוס.
שעון היד של מנטל נעצר בשעה 15:18, זמן ההתרסקות.
כמו כן, המיכשור של המטוס ציין כי המטוס הגיע לגובה של 9,000 מטרים כאשר החל להתרסק.
התרסקות מטוס המוסטנג של קפטן מנדל יכולה להיות מוסברת על ידי מגוון רב של הסברים, קונבנציונליים ולא קונבנציונליים.
בחקירה הרשמית שבוצעה על ידי חיל האוויר האמריקני לאחר התקרית נקבע בתחילה כי מנטל חשב למעשה כי כוכב הלכת נוגה הוא עב"ם, וכי הוא ניסה לטוס לעבר הכוכב על מנת לקבל מבט טוב יותר, כאשר הוא התעלף לבסוף כתוצאה ממחסור בחמצן בגובה של 7,600 מטרים.
עם זאת, מסקנה זו שונתה בשלב מאוחר יותר וזאת משום שאסטרונומים קבעו כי לא היה ניתן להבחין בכוכב הלכת נוגה באותה השעה במקום שבו אירעה התקרית.
בשל כך, הסיבה הרשמית לפי חיל האוויר האמריקני להתרסקות מטוסו של מנטל נותרה לא ברורה.
ההשערה המקובלת והנפוצה כיום היא כי קפטן מנטל וצוותו היה במרדף אחר בלון מזג אוויר סודי (project skyhook) אשר קיומו לא היה ידוע לחוקרים במהלך החקירה.
ההסברים הלא קונבנציונליים לסיבת ההתרסקות האמיתית של מטוס המוסטנג של קפטן מנטל, אשר נפוצים בעיקר בקרב חובבי עב"מים, כוללים ספקולציות לגבי כך שכלי הטיס הלא מזוהה היה למעשה חללית חוץ-ארצית, אשר גרמה לכך שהמטוס התרסק בדרך כלשהי.
תקרית מריה לוז (ביפנית: マリア・ルス号事件) הייתה תקרית דיפלומטית בין ממשל מייג'י לבין הרפובליקה של פרו, בשל הספינה הפרואנית, מריה לוז, שנשאה עובדי חוזה סינים שנודעו בכינוי קולי.
ב-1872 היה נמל יוקוהאמה הנמל הפתוח ביפן לספינות זרות, והעיר הייתה מושבה מערבית משגשגת.
הסוחרים המערביים שהתגוררו ביוקוהאמה נהנו מזכויות יתר שהוקנו להם בחוזים לא שוויוניים שנחתמו בין יפן לבין מדינותיהם.
בין יתר זכויותיהם עוגנה זכותם שלא להישפט בידי בתי הדין היפניים, אלא בידי הקונסולים שלהם.
הספינה הפרואנית, מריה לוז, בפיקודו של הקברניט ריקארדו הֶרֶרָה, הפליגה מהמושבה הפורטוגזית מקאו שבסין לנמל קייאו שבפרו.
כשעגנה הספינה לצורך שיפוצים ביוקוהאמה התברר שהספינה נושאת "עובדי חוזה" סינים, נתינים של מחוזות נידחים מדרום קיסרות צ'ינג, שהוחתמו על חוזי עבודה ארוכי טווח במטעים בדרום אמריקה.
אחד העובדים קפץ לים, ושחה לעבר "דוכס הברזל", ספינה שהייתה שייכת לצי הבריטי.
הקברניט הבריטי העביר את העניין לטיפולו של הקונסול של הוד מלכותה ביוקוהאמה.
הדיפלומט ניהל שיחה עם הפועל הנמלט, ושמע על מסכת מחרידה של התעללויות פיזיות שעוברים עובדי החוזה הסינים בבטן הספינה.
הדיפלומט הבריטי העביר את הפועל לרשויות היפניות בנמל יוקוהאמה, שהחזירו את הפועל לידיו של הקברניט ריקארדו הררה, לאחר שנזפו בו.
כשנמשה על ידי הספינה "דוכס הברזל" עובד חוזה נוסף מן הים הוא דיווח על התעללויות בספינה 'מריה לוז', כולל מכות אכזריות שהוכה הפליט הראשון לאחר שהוחזר לספינה.
הבריטים פשטו על הספינה הפרואנית, וגילו שהפועלים מוחזקים שם בתנאים קשים, ולמעשה מדובר בספינת עבדים.
על הדיפלומט הבריטי נאסר להתערב, ולכן שלח מברק לשר החוץ היפני, סואֵגִ'ימָה טָנֶאוֹמִי, בבקשה לסייע לפועלים הסינים.
סואג'ימה, שהיה לאומן יפני, שאף לבטל את הפריבילגיות של הזרים המערביים ביפן, שהובטחו באותם חוזים לא שוויוניים.
הוא הורה לפנות באופן מיידי את כל עובדי החוזה הסינים מהספינה לנמל יוקוהאמה, שם הוחזקו במשמורת, בתנאים טובים, בידי הרשויות היפניות, לעצור את קברניט האונייה, ריקארדו הררה, ולהעמידו לדין בעוון סחר עבדים.
הררה, כאדם מערבי, טען שהחוק היפני אינו חל עליו.
למרות זאת הוא הובא לבית המשפט של מחוז קנגאווה.
הקברניט הררה ופרקליטיו, כולם בריטים, ניסו ראשית כל את כוחם בטענת סף – שלפיה החוק היפני אינו חל עליהם, שהרי כזרים מערביים הם נהנים מהזכות האקסטריטוריאלית של החוזים הלא שוויוניים.
מושל המחוז בפועל, אוֹאֶה טאקו, שישב בראש צוות השופטים, דחה את הטענה, בנימוק כי יפן לא חתמה על חוזי אקסטריטוריאליות עם כל ה'מערביים' או ה'לבנים', אלא עם מדינות ספציפיות – ופרו אינה נמנית איתן.
הליך השימוע הראשוני העלה את השאלה, האם עבדות מותרת ביפן.
החוק היפני של אותה תקופה, לא התייחס באופן ממשי לשאלה הזאת.
בסיום המשפט פסק השופט כי יש לשחרר את כל הפועלים ללא פיצוי, והרשיע את קפטן הררה בסחר עבדים.
הקיסר הסכים לחון את הקברניט, שנידון למאה הצלפות שוט, והתיר לו לעזוב את המדינה ללא עונש.
כמחויב בחוק, אואה הודיע לקברניט כי אם הוא סבור שחלה על הפועלים חובה להפליג עמו לפרו, הוא רשאי להגיש נגדם תביעה משפטית.
משרד החוץ היפני פרסם את פסק הדין בקרב השגרירויות הזרות, והתגובות היו נזעמות.
רוב מדינות המערב, למעט בריטניה, תמכו בעמדת פרו, וגינו את פסק הדין כהפרה בוטה של החוזים הלא שוויוניים שנחתמו עמן.
למרות הלחץ הבינלאומי, נותר שר החוץ סואג'ימה איתן בדעתו, ואישר את פסק הדין של אואה.
הפרואנים ערערו על הפסיקה בטענה שהפועלים חתמו על חוזים שמחייבים אותם לעבוד בפרו במשך שמונה שנים.
השופט בערעור היה שוב אוֹאֶה טָאקוּ.
הפעם, התרכז המשפט לא רק בזכויותיה של פרו לפי החוזים הלא שוויוניים, אלא בחוקיות החוזים שנחתמו עם הפועלים הסינים.
בפסק דין מנומק וסופי, דחה אואה את כל טענותיהם של הפרואנים.
הוא קבע כי החוזה שנחתם עם הפועלים הסינים אינו חוקי משום שהוא כובל אותם בקשרי עבדות, שמנוגד לצדק הטבעי ולחוק הבינלאומי.
וסיכם שהחוזה בין הפועלים לקברניט הררה אינו תקף, מנוגד לחוק הבינלאומי ולא ייאכף על ידי ממשלת יפן.
נציגיהן של רוב מדינות העולם תמכו בעמדתה של פרו, משום שראו בפסק הדין של אואה ערעור על החוזים הלא שוויוניים ועל הפריבילגיות מהן נהנו זרים מערביים ביפן.
היפנים פנו לבוררות, כמקובל באותה התקופה, כשהנוהג היה מינוי בורר - שליט ריבוני של מדינה שלישית - ליישוב סכסוכים.
הצאר של רוסיה, אלכסנדר השני, נבחר על ידי היפנים והפרואנים לתווך בסכסוך.
הצאר, אשר שחרר את הצמיתים ברוסיה כעשר שנים קודם לכן, תמך בעמדתה של יפן.
תקרית הטיסה בגשר מצודת לונדון התרחשה ב-5 באפריל 1968. טייס חיל האוויר המלכותי, שמחה על מדיניות ממשלת בריטניה כלפי החיל, החליט לערוך מפגן אווירי בשמי לונדון במטוסו הצבאי ללא קבלת רשות.
בשיא המפגן הוא טס דרך החלל שבין שני מגדלי גשר מצודת לונדון.
הטייס שוחרר לאחר מכן משירותו בחיל האוויר המלכותי.
בשנות השישים, במסגרת שינוי במדיניות הביטחון שלה, הסיטה ממשלת בריטניה משאבים כספיים מפיתוח וייצור מטוסים צבאיים חדשים אל פיתוח וייצור של טילים מונחים.
מדיניות זו גרמה לנסיגה כללית במצבה של תעשיית התעופה הבריטית ולירידה במורל טייסי חיל האוויר המלכותי.
בשנת 1968 נוספה למורת הרוח נגד הממשלה בשל הפחתת השקעתה בחיל האוויר התמרמרות על כך שהיא החליטה שלא לקיים מפגן אווירי ביום השנה החמישים ליסודו של החיל, שחל ב-1 באפריל באותה שנה.
אחד מאלו שהביעו מורת רוח כלפי יחסה של הממשלה לחיל האוויר המלכותי היה הטייס סגן אלן פולוק (Alan Pollock), בן 32 ואב לארבעה ילדים, ששירת בטייסת מס' 1 של החיל.
פולוק, ששירת כטייס מאז 1956 והיה בעל ניסיון בטיסה אווירובטית, החליט לערוך על דעת עצמו מפגן אווירי בשמי לונדון לרגל היובל להקמת החיל.
ב-5 באפריל 1968 המריא הגף של פולוק משדה תעופה בקרבת פורטסמות' אל בסיסו במחוז נורפוק שבמזרח אנגליה, בנתיב שתוכנן לעבור על פני מטרופולין לונדון.
הגף טס במטוסי קרב הפצצה סילוניים מדגם הוקר האנטר.
מיד לאחר ההמראה נפרד פולוק מהגף ועבר לטיסה בגובה נמוך.
בהגיעו למרכז לונדון הקיף תחילה שלוש פעמים את בית הפרלמנט, כהפגנה נגד הממשלה בראשות הרולד וילסון.
לאחר מכן חלף כמעט בגובה פני המים ליד אנדרטת חיל האוויר המלכותי שעל גדת נהר התמזה.
הוא המשיך בטיסה מזרחה לאורך ערוץ הנהר עד שהתקרב אל גשר מצודת לונדון.
אז הטיס את מטוסו דרך החלל שבין שני מגדלי הגשר.
רוחב החלל היה מעט יותר מ-60 מטרים, והוא היה תחום גם אנכית על ידי הגשר עצמו - שעליו נמצאו כלי רכב והולכי רגל - ועל ידי הגשר להולכי רגל שמעליו, שביניהם הפרידו 43 מטרים בלבד.
פולוק העיד אחר כך שעשה זאת ללא תכנון מראש ולאחר החלטה שקיבל בתוך מספר שניות בלבד.
זו לא הייתה הפעם הראשונה שמטוס טס תחת הגשר, אבל הייתה זו הפעם הראשונה בה עשה זאת מטוס סילון.
פולוק הבין שהמפגן שערך יביא את הקץ על שירותו כטייס, ועל כן בדרכו לבסיסו ערך גם יעפים בגובה נמוך מעל שלושה שדות תעופה אחרים של החיל, כשמטוסו הפוך.
זמן קצר לאחר שנחת בבסיסו הוא הוכנס למעצר.
ועדת חקירה של חיל האוויר המלכותי הוקמה לבחינת התקרית.
פיקוד החיל העדיף שלא להעמיד את פולוק למשפט צבאי על מעשיו, וזאת על מנת שלא לתת לו שם במה להעלאת טענותיו נגד ממשלת בריטניה ושלא לאפשר לו למשוך תשומת לב ציבורית.
במקום זאת נוצלה העובדה שפולוק אושפז פעמיים בבית חולים בשל דלקת ריאות כדי לקבוע שהוא איננו כשיר לשרת בחיל האוויר.
פולוק שוחרר משירותו בחיל האוויר בסוף חודש מאי 1968.
אחרי ששוחרר מהשירות פולוק עבד בתעשיית הרכב הבריטית.
תקרית מעבר דיאטלוב היא אירוע בו מתו תשעה גולשים בנסיבות לא ברורות בהרי אורל שבברית המועצות בליל 2 בפברואר 1959. התקרית אירעה בצד המזרחי של הר המוות.
מאז, המעבר בהר במקום שבו אירעה התקרית נקרא "מעבר דיאטלוב", על שם מנהיג הקבוצה, איגור דיאטלוב.
חוקרים החליטו שהגולשים קרעו את האוהלים שלהם מבפנים כדי להימלט ביעילות מפני סכנה שנשקפה להם.
הם ברחו מהמקום, חלקם יחפים, תחת שלג כבד.
למרות שעל הגופות לא נראה סימן למאבק, שניים מהקורבנות היו עם חבלות בגולגולותיהם ובצלעותיהם.
השלטונות הסובייטיים קבעו כי "כוח בלתי מוכר" גרם למותם, ובעקבות האירוע חסמו גישה למטיילים ולהרפתקנים לאזור לשלוש השנים שלאחר מכן.
מכיוון שלא נותרו ניצולים, סדר מהלך האירועים איננו ברור, אף על פי שקיימות מספר תאוריות, כגון מפולת שלג.
לצורך מסע סקי ברחבי הרי אורל הצפוניים במחוז סברדלובסק הקימו קבוצה.
הקבוצה המקורית, שהוביל איגור דיאטלוב, הורכבה משמונה גברים ומשתי נשים.
רובם היו סטודנטים או בוגרים של המכון הפוליטכני של אורל, שנקרא כיום האוניברסיטה הפדרלית של אורל.
מטרת המשלחת הייתה להגיע לאוטורטן, הר הממוקם 10 קילומטרים צפונית לאתר התקרית.
דרך זו סווגה בחודש פברואר תחת קטגוריה 3, הקטגוריה הקשה ביותר.
כל חברי המשלחת היו מנוסים במסעות סקי ארוכים ומשלחות הרים.
הקבוצה הגיעה בעזרת הרכבת לאיבדל, עיר מרכזית במחוז הצפוני של סברדלובסק ב-25 בינואר.
לאחר מכן הם עלו על משאית לויז'אי - היישוב המאוכלס האחרון בחלק צפוני זה.
הם התחילו את צעדתם לעבר אוטורטן מויז'אי ב-27 בינואר.
ביום שלאחר מכן, אחד החברים, יורי יודין, אולץ לחזור מהמסע עקב מחלה.
תשעת האנשים הנותרים המשיכו במסע.
יומנים ומצלמות שנמצאו במחנה האחרון שלהם אפשרו מעקב אחרי דרכם עד ליום טרם התקרית.
ב-31 בינואר הקבוצה הגיעה לקצה האזור ההררי והתחילה להיערך לטיפוס.
באזור מיוער הם אספו צידה לדרך וציוד שהיה אמור לשמש אותם בדרכם חזרה.
ביום שלאחר מכן (ה-1 בפברואר) המטיילים התחילו לנוע דרך המעבר.
נראה שהם תכננו לצלוח את המעבר ולהקים מחנה ללילה בצידו השני, אך בגלל מזג האוויר שהחל להחמיר וכלל סופות שלגים והרעה בתנאי הראות, הם איבדו את מקומם וחרגו מערבה, לכיוון החלק העליון של הר המוות.
כאשר הם הבינו את טעותם, הקבוצה החליטה לעצור ולהקים מחנה על מדרון ההר, במקום לנוע קילומטר וחצי לכיוון השטח המיוער במורד ההר, שהיה מציע להם מקלט מפני פגעי הטבע.
יודין, הניצול הבודד, הניח ש"דיאטלוב ככל הנראה לא רצה לאבד את הגובה שצבר, או שהוא החליט להתאמן במחנאות על מדרונות הרים".
לפני שעזבו, דיאטלוב הסכים לשלוח מברק למועדון הספורט שלהם מיד כשהקבוצה תחזור לויז'אי.
זה היה צפוי לקרות לא יאוחר מ-12 בפברואר, אך דיאטלוב אמר ליודין, לפני שעזב את הקבוצה, שהוא מצפה שזה ייקח זמן ארוך יותר.
כשה-12 באותו חודש עבר ולא התקבל המברק, לא הייתה תגובה מיידית, שכן עיכובים של ימים בודדים היו נפוצים במשלחות מסוג זה.
התגובה החלה כאשר קרובי המטיילים דרשו פעולת חילוץ ב-20 בפברואר, מה שגרם לראש המכון לשלוח את קבוצות ההצלה הראשונות, שהיו מורכבות בעיקרן מסטודנטים ומורים מתנדבים.
לאחר מכן, הצבא והכוחות החמושים עורבו, עם מסוקים, עליהם הוטל להצטרף לקבוצות החילוץ.
ב-26 בפברואר מצאו המחפשים את אוהל הקבוצה נטוש שניזוק קשות על הר המוות.
מיכאל שרבין, הסטודנט שמצא את האוהל, אמר ש"האוהל היה חצי קרוע ומכוסה בשלג.
הוא היה ריק, וכל פריטיהם האישיים של אנשי הקבוצה והנעליים שלהם הושארו מאחור".
חוקרים אומרים שהאוהל נקרע מבפנים.
שמונה או תשעה זוגות של עקבות שהושארו על ידי אנשים שלבשו רק גרביים, נעל אחת או אפילו יחפים, הובילו לקצה של יער, לכיוון השני של המעבר, קילומטר וחצי מצפון-מזרח.
למרות זאת, אחרי 500 מטרים, עקבות אלו כוסו בשלג.
בקצה היער, מתחת לעץ ארז גדול, המחפשים מצאו שאריות של אש ולידן את שתי הגופות הראשונות, יחפות ולבושות בתחתונים בלבד.
הענפים של העץ היו שבורים לגובה חמישה מטרים, מה שמרמז על ניסיון של אחד המטיילים לטפס ולחפש משהו, אולי את המחנה.
בין עץ האלון למחנה מצאו המחפשים שלוש גופות נוספות, ביניהן את זו של דיאטלוב.
גופות אלו נראו בתנוחות שמרמזות על כך שניסו לחזור לאוהל.
הן נמצאו במרחקים של 300 מטרים, 480 מטרים ו-630 מטרים מהעץ.
החיפושים אחר המטיילים האחרים נמשכו יותר מחודשיים.
בסופו של דבר, הם נמצאו ב-4 במאי תחת ארבעה מטרים של שלג, במרחק של 75 מטרים מעץ הארז, עמוק יותר לכיוון היער.
אנשים אלו היו לבושים יותר מהאחרים, ויש סימנים שאלו שמתו ראשונים ככל הנראה ויתרו על בגדיהם לטובת האחרים.
אחד המטיילים לבש את הכובע ואת מעיל הפרווה של חברו, ורגלו של אחר הייתה עטופה בפיסה ממכנסי הצמר של השני.
בינואר 2019 נודע כי משרד התובע הכללי של רוסיה במחוז סברדלובסק מחדש את חקירת האירוע.
במסיבת עיתונאים ביולי 2020, דובר משרד התובע הכללי במחוז הפדרלי של אורל, אנדריי קוריאקוב, אמר שהקבוצה של דיאטלוב מתה במפולת שלגים.
בשל ראות לקויה, הם לא הצליחו למצוא את האוהל לאחר שעזבו אותו.
הוא גם הבהיר שסיבת המוות הייתה שהתיירים היו במרחק של 50 מטרים ממיקומם המתוכנן והראות בתנאי מזג אוויר אלה הייתה 16 מטרים בלבד.
החוקרים ערכו ניסוי שאישר שאי אפשר למצוא אוהל בעיניים עצומות, גם אם אתה יודע לאיזה כיוון ללכת.
אז קבוצת התיירים החליטו לרדת הלאה ולהדליק מדורה.
כשניסו לחזור למחנה הם קפאו, מכיוון שהטמפרטורה הייתה בערך מינוס 40–45 מעלות.
אך לא היה להם סיכוי לברוח בנסיבות אלה", סיכם קוריאקוב באותה מסיבת עיתונאים.
את העובדה שהגופות נמצאו עירומות הסבירו החוקרים כי כנראה הגולשים הפשיטו את עצמם כחלק מתופעה המכונה "התפשטות פרדוקסלית", תופעה המתרחשת לעיתים כשאדם לוקה בהיפותרמיה, ובאופן פרדוקסלי הוא מתפשט ומסיר את בגדיו למרות הקור הסובב אותו.
רוח, גולגולות ושלג (Ветер, скалы и снег), 1970, סרט תיעודי סובייטי.
סוד מעבר דיאטלוב (The Dyatlov Pass Incident), 2013, סרט עלילתי אמריקאי.
מעבר דיאטלוב (Перевал Дятлова), 2020, סדרת טלוויזיה מז'אנר המסתורין מבית ערוץ TV3 רוסיה ששודרה ברשת THT בעונת השידורים 2020/2021.
תקרית נהר היאנגצה היא אירוע שהתרחש בשנת 1949, במהלך מלחמת האזרחים הסינית, בו פריגטה של הצי המלכותי הבריטי הייתה נצורה על ידי הכוחות הקומוניסטים בנהר היאנגצה בסין במשך 102 ימים עד אשר הצליחה להיחלץ (בין החודשים אפריל–יולי).
בתקרית נהרגו 46 מאנשי הצי הבריטי.
הפריגטה אמטיסט נבנתה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949 היא הייתה מוצבת בצי הבריטי במזרח הרחוק.
ב-20 באפריל שטה האונייה באפיק נהר היאנגצה לכיוון צפון-מערב בדרכה משאנגחאי לנאנג'ינג, כדי להחליף את המשחתת קונסורט ולהוות משמר צף לשגרירות הבריטית שם.
ב-08:30 בבוקר נורו לעברה אש נשק קל ופגזי ארטילריה מעמדות של צבא השחרור העממי (הקומוניסטי) בגדה הצפונית של הנהר, אך היא לא נפגעה.
ההשערה הייתה שהירי כוון לעמדות הלאומנים הסינים בגדה הדרומית של הנהר.
האונייה הניפה דגל בריטי גדול על דופנה והמשיכה בדרכה.
כעבור שעה, ליד גְ'יָאנְגְיִין (江陰), נורה לעברה מטח פגזים נוסף שפגע בה.
נגרם לה נזק, קברניט האונייה נהרג, צוות הגשר נפגע, השליטה על האוניה אבדה והיא עלתה על שרטון.
עקב נזקי ההפגזה לא ניתן היה להשיב אש לעבר התוקפים.
קצין שתפס את הפיקוד הצליח לדווח בשידור רדיו על מקומה ומצבה של האונייה.
בהמשך הבוקר פקד מפקד האוניה לפנות ממנה אנשי צוות לחוף בסירה, אך הסינים ירו לעבר הסירה והפינוי הופסק.
מאוחר יותר הצליחו 63 אנשי צוות ועמם חלק מהפצועים קשה להגיע לגדה הדרומית של הנהר שהוחזקה על ידי הלאומנים הסינים.
הם הועברו משם על ידי דיפלומטים בריטים לשנגחאי.
על האונייה הפגועה נותרו כ-60 אנשי צוות.
הירי לעברה פסק אך לא ניתן היה לנוע מבלי לעורר אותו מחדש.
בסך הכל פגעו באונייה כ-50 פגזים.
חלקם פערו בה פרצות מתחת לקו המים, אך הן נאטמו.
סגן מפקד הצי הבריטי במזרח הרחוק פקד על המשחתת קונסורט, הסיירת לונדון והפריגטה בלאק סוון לחוש לעזרת האמטיסט, האחת מננקינג והאחרות משנגחאי.
הקונסורט התקרבה לאמטיסט בשלוש אחר הצהריים בניסיון לחבר אליה כבל גרירה.
נורתה לעברה אש סינית שגרמה לה נזקים ואבדות בנפש.
למרות שהשיבה באש תותחים כבדה לעבר עמדות האויב שעל גדת הנהר היא נאלצה לנטוש את ניסיון החילוץ ולנוע במורד הנהר אל מחוץ לטווח האש הסינית.
אחרי חצות הלילה נחלצה האמטיסט מהשרטון לאחר שהוסר ממנה משקל, אך היא לא הייתה מסוגלת להימלט על נפשה שכן כל תזוזה שלה גררה אש לעברה.
האוניות לונדון ובלאק סוון ניסו להגיע אליה לעזרה אך ספגו גם הן פגיעות מאש סינית ונסוגו.
ב-22 באפריל הגיע אל האוניה סגן הנספח הימי הבריטי בסין, לוטננט קומנדר ג'ון קירנס (John Kerans), ונטל את הפיקוד עליה.
בשבועות הבאים נותרה האמטיסט תקועה במקומה וללא יכולת לקבל אספקה חיונית, בעוד משא ומתן עקר מתנהל עם הקומוניסטים הסינים בניסיון להביא לשחרורה.
הקומוניסטים הסינים לא הכירו באמנות שנעשו בעבר בין סין לבין בריטניה, ארצות הברית וצרפת וטענו לפיכך ששהות של כוחות מזוינים שלהן ברחבי סין הייתה בלתי חוקית, והם דרשו כי שלוש המדינות יסיגו את כוחותיהן ממנה לאלתר.
הקומוניסטים גם טענו שהאמטיסט פתחה באש ראשונה.
ב-30 ביולי 1949, לאחר חושך, הרימה האמטיסט עוגן והחלה לשוט לדרום-מזרח בניסיון להיחלץ, בין עמדות תותחים של הקומוניסטים הסינים על שתי גדות הנהר.
היא שטה מאחורי אוניית נוסעים סינית בתקווה לבלבל את אויביה.
הסינים פתחו באש ופגזיהם פגעו באוניית הנוסעים, הטביעו אותה וגרמו לאזרחים שעליה אבדות כבדות.
האמטיסט המשיכה בדרכה ועם בוקר הגיעה למפגש עם המשחתת קונקורד, כשצוותי שתיהן בכוננות קרב.
הסינים לא הבחינו בהן ובשעת הצהריים הגיעו שתיהן למקום מבטחים בשפך הנהר, 167 קילומטרים ממקום המוצא של האמטיסט.
משם הפליגה האונייה עם ליווי אל הונג קונג.
בסך הכל נהרגו בתקרית 46 מאנשי הצי המלכותי הבריטי מהאוניות המעורבות, מהם 21 מאנשי צוות האמטיסט.
בשנת 1957 הופק סרט הקולנוע תקרית היאנגצה אודות האירוע.
לצורך הצילומים הוצאה האוניה אמטיסט מאחסנה וגילמה בסרט את דמותה שלה.
השחקן ריצ'רד טוד גילם בסרט את דמותו של ג'ון קירנס.
חתול האונייה אמסטיסט, סיימון, עוטר לאחר התקרית במדליית דיקין (Dickin Medal).
אנדרטה לזכר התקרית וחלליה הוצבה במשתלת הזיכרון הלאומית בבריטניה.
תקרית טהראן בשנת 1976 הייתה אירוע בו נצפו עצמים בלתי מזוהים במערכות מכ"ם ועל ידי אזרחים, בטהראן בירת איראן, בשעות הבוקר המוקדמות, ב־19 בספטמבר 1976. שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר האיראני הוזנקו ודיווחו על תקלות במכשירי הניווט והתקשורת עם התקרבותם לעצמים.
אחד מן הטייסים סיפר שמערכות הנשק של המטוס חדלו מלתפקד בעודו ניסה להינעל על המטרות.
עב"מולוגים טוענים שלאחר שהתושבים חזו ב"אור בהיר בשמיים", הטייסים האיראנים נתקלו בעב"מ שלכאורה יכול לשתק את מערכת הניווט, התקשורת והנשק של המטוסים.
קלאס, עיתונאי אמריקאי, כתב שאזרחי טהראן צפו בגוף אסטרונומי, כפי הנראה כוכב הלכת צדק, טענה זו חוזקה על ידי מומחה לחקר החלל.
העיתונאי הוסיף שרמת אימונים נחותה ותחזוקה לקויה של המטוסים, היא זו שהובילה לתקלות במטוסיהם ולא השפעה על טבעית או חוצנית.
קלאס חקר והוסיף שרק מטוס אחד מצמד מטוסי הפנטום לקה בתקלת מכשירים, והדבר נבע מכך שלמטוס זה היו תקלות חשמליות לאורך ההיסטוריה המבצעית שלו, ושהתיקון האחרון נעשה בו רק חודש לפני התקרית.
קלאס הרחיב את חקירתו ודיבר עם האחראי במקדונל דאגלס (יצרנית המטוסים) על תחזוקת המטוס שהציע שהמכ"ם היה במצב ידני וכך נוצר בלבול שמא מערכות הנשק אינן עובדות.
לגבי תיאוריהם של הטייסים על "עצמים בהירים" שצללו לארץ במהירות והותירו "שובל בוהק", הסופר בריאן דוניניג הצביע על כך שב־19 בספטמבר 1976 טהראן הייתה באזור של מטר מטאורים, כך שדיווחים על עצמים נופלים או אורות בהירים לא אמורים להיות זרים לתופעה.
תקרית הנגיחות בים השחור התרחשה ב-12 בפברואר 1988 בין שתי אוניות של הצי הסובייטי לבין שתי אוניות של צי ארצות הברית.
האוניות הסובייטיות נגחו את האוניות האמריקאיות, אשר נכנסו לתחום המים הטריטוריאליים של ברית המועצות בים השחור.
האירוע התרחש על רקע מחלוקת בין שתי המדינות אודות זכות השיט במים אלו.
לארבע האוניות נגרמו נזקים קלים בלבד.
בשנת 1979 החלה ארצות הברית לממש תוכנית לא רשמית של מימוש זכות המעבר של כלי שיט וכלי טיס במים בינלאומיים ובמרחבים אוויריים בינלאומיים.
בשנות השמונים נשלחו אוניות מלחמה של ארצות הברית לעבור מהים התיכון אל הים השחור מספר פעמים בשנה.
הדבר נעשה על מנת לממש את חופש השיט במים אלו כפי שפירשה אותו ארצות הברית.
הדבר נדרש במיוחד לאור הוראות אמנת מונטריי בנוגע למשטר במצרי הבוספורוס והדרדנלים משנת 1936. אמנה זו קבעה בין השאר מגבלות של הדחק ומספר לכלי שיט שאינם של מדינות הים השחור המבקשים להיכנס לים השחור.
תפיסתה של ברית המועצות בנוגע לחופש השיט בים השחור הייתה שונה משל ארצות הברית.
היא טענה לתחום מים טריטוריאליים של 12 מיילים מהחוף, לעומת תחום של 3 מיילים שבו הכירה ארצות הברית.
ב-1983 קבעה מועצת השרים של ברית המועצות כללי פעולה בנוגע לזכות המעבר של כלי שיט זרים במים הטריטוריאליים של ברית המועצות.
לפיהם הוכרה זכות המעבר של כלי שיט זרים רק בנתיבי ספנות מוכרים במים הטריטוריאליים הסובייטיים בים הבלטי, בים אוחוצק ובים יפן.
הכללים שקבעה מועצת השרים לא הכירו בקיום נתיבי ספנות שכאלו במים הטריטוריאליים הסובייטים בים השחור וקבעה כי על כלי שיט זרים לקבל את הסכמת ברית המועצות על מנת להיכנס לתוכם.
ב-13 במרץ 1986 חדרו שתי אוניות אמריקאיות למים הטריטוריאליים של ברית המועצות בים השחור.
הן נדרשו על ידי אונייה סובייטית לצאת מהם, אך לא נענו לדרישה.
לאחר תקרית זו הציע מפקד הצי הסובייטי אדמירל ולדימיר צ'רנווין (Vladimir Chernavin) למועצת ההגנה של ברית המועצות (שבה כיהנו מנהיג ברית המועצות גורבצ'וב, שר ההגנה סוקולוב, שר החוץ שוורנדזה ואישים נוספים) לסלק כלי שיט זרים שיחדרו למימי ברית המועצות על ידי נגיחתם.
ב-12 בפברואר 1988 חדרו שוב שתי אוניות אמריקאיות למים הטריטוריאליים של ברית המועצות מדרום לחצי האי קרים.
היו אלו שתי האוניות שהשתתפו בתקרית 1986 - סיירת הטילים יורקטאון (Yorktown) והמשחתת קארון (Caron).
האוניות שטו במרחק של 7 עד 10 מיילים מהחוף הסובייטי.
מפקד צי הים השחור הסובייטי נצטווה על ידי אדמירל צ'רנאווין לבלום את האוניות האמריקאיות החודרות.
לעבר הסיירת יורקטאון יצאה הפריגטה הסובייטית בזווטני (Bezzavetny) ולעבר המשחתת קארון יצאה הפריגטה SKR-6. שתי היו קטנות בממדיהן מן האוניות האמריקאיות (9,600 טון לעומת 3,900 טון ו-7,800 טון לעומת 1,100 טון, בהתאמה).
גם מפציצים סובייטים מדגם טופולב Tu-16 יצאו לשמי האזור.
לפי הדיווח שהעבירו האוניות האמריקאיות לאחר התקרית למפקד כוחות צי ארצות הברית באירופה קראו להן האוניות הסובייטיות ברדיו לצאת את המים הטריטוריאליים הסובייטיים והזהירו כי אם לא ייענו הן ינגחו בהן.
לפי גרסת ארצות הברית השיבו אוניותיה כי עומדת להן זכות המעבר בתום לב במים אלו לפי המשפט הבינלאומי.
ברית המועצות טענה כי האוניות האמריקאיות לא השיבו לאזהרה.
לאחר מכן התקרבו האוניות הסובייטיות למטרותיהן.
בשעה 10:00 לערך נגחה הפריגטה SKR-6 את הקארון בירכתיה משמאל.
דקות מעטות לאחר מכן נגחה בזווטני את יורקטאון בצידה השמאלי.
לארבעת כלי השיט נגרמו נזקים קלים.