tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לפני כן רכשה פודור עצמה את מפעל "טונה יונה" בטירת כרמל, מפעל שהיה קודם בבעלות קונצרן כור תעשיות.
המפעל המשיך לייצר שימורי טונה תחת המותג "סטארקיסט" עד שנסגר ב-2018.
בתחילת שנת 2003, תרכובות המזון לתינוקות של רמדיה היו בעלות נתח השוק הגדול בישראל, על פני שתי המתחרות שלה "מטרנה" של חברת מוצרי מעברות ו"סימילאק" של תאגיד מעבדות אבוט.
באותה עת החלה הקבוצה לפעול תחת השם "היינץ ישראל" ובאוגוסט 2003 התמנה גידי לנדסברגר למנכ"ל הקבוצה.
במסגרת השינוי הארגוני אוחדו כל החברות הבנות של היינץ ישראל, הכוללת את החברות היינץ-רמדיה, פורבייבי, היינץ-פודליין ושקדיה.
פרשת רמדיה והפסקת הפעילות הישירה בישראל
בנובמבר 2003 נחשף כי חסר בוויטמין B1 באבקת "רמדיה סופר פורמולה צמחית", תרכובת מזון לתינוקות על בסיס חלבון סויה, שייצרה חברת הבת הגרמנית של היינץ "הומנה" עבור רמדיה, גרם למקרי מוות ותחלואה חמורה בתינוקות.
מיד עם היוודע הדבר הפסיקו הצרכנים בישראל לקנות את כל מוצרי "רמדיה", שהייתה חלק גדול מפעילות התאגיד בישראל.
שלושה ימים לאחר תחילת הפרשה הודיעה היינץ כי היא לא צפויה לממש האופציה לרכישת יתרת האחזקות בפעילות בישראל.
אופציה שניתנה לה למימוש עד ינואר 2004. בהיינץ העריכו כי סיכוייו של מותג רמדיה לשרוד את המשבר קלושים והחליטו להתרכז בפעילות האחרות, כולל "סטארקיסט", ו"שקדיה" בה הגדילה את חלקה עד 95% מהחברה במרץ 2004.
אולם עם התמשכות והחשיפה כי חברת הבת "היינץ" הייתה האחראית העיקרית לייצור המוצרים הפגומים, התקבלה החלטה אסטרטגית של החברה לחסל את עסקיה בישראל, על ידי מכירתם.
היינץ ניהלה מגעים למכירת פעילות היינץ-רמדיה לחברת שמן תעשיות, שכללה גם ייצור דייסות במותג רמדיה במפעל בראשון לציון שפעל מאז 1963 ויבוא ושיווק אביזרים לתינוקות; ונעשה מאמץ להביא לכך ששמן תעסיק את מרב עובדי החברה.
אולם ברגע האחרון הודיעה שמן כי אינה מוכנה לעסקה ואיננה מתכוונת לרכוש את החברה, לאחר שחתמה כבר על הסכם עקרונות.
באפריל 2005 הודיעה קדונלדס ישראל כי היא מפסיקה להשתמש ברטבים של היינץ; ועוברת למותג פרטי.
במאי 2005 רכש לבסוף איש העסקים יובל לוי רכש מהיינץ את פעילות רמדיה.
באוגוסט 2005 מכרה היינץ את פעילות ההפצה של מוצריה בישראל לחברת דיפלומט אחזקות בנובמבר 2005 היינץ מכרה את אחזקותיה בסטארקיסט ישראל.
בינואר 2006 רכשה חברת "דין שיווק וקליה", המתמחה ביבוא ושיווק פיצוחים ופירות יבשים, את מפעל שקדיה.
היינץ המציא את ה"קטשופ היינץ" בשנת 1869. והוא הפך לנמכר ביותר בעולם.
חברת היינץ היא צרכנית העגבניות הגדולה בעולם ומשתמשת בכ-2 מיליון טון עגבניות בשנה לצורך ייצור הקטשופ.
עם פתיחתן של מסעדות המזון המהיר בשנות ה-60, הפך קטשופ היינץ לחלק מתרבות הצריכה האמריקנית.
בישראל החל תאגיד היינץ לשווק ישירות ולפרסם את מותג הקטשופ שלה בשנת 1999 ותוך שלוש שנים כשלוש שנים הגיע נתח השוק של המוצר לכ-25%.
ב-2001 החלה לשווק קטשופ המיועד לילדים, תחת שם המותג "הקשקשנים", הסדרה כללה קטשופ בשני צבעים - ירוק ואדום.
באוגוסט 2015 נקבע שהמוצר יימכר בישראל בשם "מתבל עגבניות" ולא קטשופ, עקב תקן ישראלי הדורש לפחות 10% רכז עגבניות במוצר, בעקבות לחץ שהפעילה המתחרה חברת "אסם".
אולם חברת "דיפלומט", משווקת קטשופ היינץ, החלה במאבק נגדי ושבסופו הודיעו שר האוצר והכלכלה, משה כחלון, ושר הבריאות, יעקב ליצמן, כי חתמו על תיקון לצו הגנת הצרכן, שמשמעותו ביטול הצורך בכמות מינימלית של עגבניות במוצר על-מנת שיהיה ניתן לקרוא לו קטשופ.
בפברואר 2017 שונה התקן כך שהיינץ יכולה לחזור ולשווק את המוצר בשם "קטשופ".
היינץ ידועה גם בהיותה עם יחס יותר קטן של סוכר לקטשופ מאשר לאסם.
היימרקט הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
היימרקט הוא פרוור קטן השוכן ישירות דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל בפרוורים אולטימו מדרום מערב, צ'יפנדייל מדרום וסארי הילס ממזרח.
בצדו המערבי מגיע היימרקט עד לדרלינג הרבור, לשון ים של מפרץ ג'קסון המקיפה את סידני ממערב.
היימרקט כולל את מרבית השטח הקרוי צ'יינהטאון, ולפיכך רבים ממוסדותיו בעלי זיקה תרבותית לסין.
בשנת 1788 הוקם שוק ארעי בדרומה של המושבה החדשה שלימים תהיה סידני.
שוק זה כלל סוחרים ממינים שונים, והיה לא מפוקח עד לתחילת המאה ה-19. ההתמקדות של דוכני השוק בהיימרקט החלה בשנת 1834, אז החליט המושל בורק להפנות את סוחרי החציר והמספוא לאזור, על מנת שאזור המסחר שלהם יהיה בסמוך לשוק הבקר המקומי ברחוב קמפבל.
לאחר מספר שנים החלו סוחרי ירקות, פירות ותבלינים להתאגד אף הם באזור, ולנצל את תעבורת העוברים ושבים.
המושל בורק גם אישר לשוק להישאר פתוח עד השעה 22:00 בימי שבת - מנהג שנותר מהמאה ה-19 ועד המאה ה-21. בשנת 1869 נפתח במקום שוק ירקות ופירות רשמי, שתפס בכורה על פני שוק המספוא המקורי.
לאחר שהאזור הפך למוקד תשומת לב, הגיע אליו הקרקס של וילסון ופתח במקום דוכנים שהתמחו בתעלולים ומופעים, ואזור השוק התרחב עוד יותר.
בשנת 1842 עיריית סידני השתלטה על האזור והפכה את היימרקט משוק בספר העיר לפרוור.
אף על פי שהפרוור זכה לשם היימרקט (הן על שם הסחורה המקורית בשווקיו, והן ביחס להיימרקט באנגליה), שוק הירקות והפירות שהתפתח במקום קיבל את השם פאדי'ז מרקט, ככל הנראה על פי שמו של השוק האירי בליברפול, אנגליה.
היימרקט הוא ביתו של מרכז הבידור של סידני, מתחם הכולל בתי קולנוע, קניונים ומסעדות רבות, חלקן פתוחות עד שעות מאוחרות יותר מרוב סידני.
רשתות קמעונאיות רבות מחזיקות בסניף דגל באזור זה, בעיקר בתחומי האופנה.
בפרוור מצוי אחד השווקים הבולטים של סידני, פאדי'ז מרקט (Paddy's Market), בסמוך לרחוב ג'ורג' ורחוב מרקט.
פאדי'ז מרקט נחשב כנקודת משיכה לתיירים, בהיותו השוק המקורה הגדול בסידני ומציע שלל של מזכרות, אופנה זולה, ירקות ופירות טריים ותבלינים, בין השאר.
לפאדי'ז מרקט מגיעה הרכבת הקלה של מרכז העסקים הראשי של סידני, ויש לה תחנה הישר ממול השוק.
הרכבת הקלה ממשיכה וחותכת את היימרקט, עם תחנה נוספת בכיכר קפיטול ואזור סנטרל.
חלק נכבד מפאדי'ז מרקט עבר לפרוור סמוך, פלמינגטון, אך האתר ההיסטורי נותר פעיל.
בניין הקמפוס מס' 5 של אוניברסיטת הטכנולוגיה של סידני מצוי בהיימרקט.
היינג סומאנג נגור היה רופא, מחבר ושחקן קולנוע קמבודי-אמריקאי.
נגור זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ופרס גלובוס הזהב לשנת 1984 על תפקידו בסרט "דמעות של שתיקה".
נגור למד רפואה, את התמחותו ברפואת נשים עשה בבירת קמבודיה פנום פן.
בזמן שלטון ה"קמר רוז'" של העריץ פול פוט, סולק נגור מפנום פן ביחד עם עוד שני מיליון אזרחים והועבר למחנה ריכוז ביחד עם אשתו מאיי הויי שהייתה בחודשי הריון מתקדמים.
עקב תנאי המחיה הקשים נפטרה אשתו של נגור בעת לידת התינוק.
לאחר נפילת שלטון הקמר רוז' ב-1979 עבד נגור בתור רופא במחנה פליטים בתאילנד ומשם היגר לארצות הברית ב-1980, בה לא עסק ברפואה ואף לא נישא בשנית.
למרות שמעולם לא למד משחק לוהק נגור לתפקיד ראשי בדרמה הביוגרפית "דמעות של שתיקה" המבוססת על תקופת שלטון הקמר רוז' ומתארת את הטיהור האתני שבוצע בעם הקמבודי תחת שלטונו של הרודן פול פוט.
בסרט גילם נגור את דמותו של פראן עוזרו הקמבודי של עיתונאי אמריקאי, כתב הניו-יורק טיימס, סידני סאנברג.
במהלך הסרט מנסה פראן לשרוד במחנות הכפייה.
על תפקידו הראשון בתור שחקן מקצועי זכה נגור בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב ובשני פרסי באפט"א.
לאור הצלחתו הקולנועית המפתיעה המשיך נגור לעבוד בתור שחקן קולנוע והופיע בסרטו המלחמתי של אוליבר סטון "שמיים וארץ", בסרט הופיע נגור בתור אביה של נערה וייטנאמית הנישאת לחייל האמריקאי סטיב באטלר (טומי לי ג'ונס).
ב-1988 כתב נגור ביוגרפיה על חייו האישיים "Haing Ngor: A Cambodian Odyssey", בה הוא מספר על חוויותיו האישיות תחת שלטון האימים של ה"קמר רוז'"
בשנת 1996 בשנה האחרונה לחיו, הספיק נגור לשחק בדרמת הפשע "הכה אותי", בתפקיד בילי טאנגפט לצד ויליאם ה.
בשנת 1996 נורה נגור למוות מחוץ לביתו שבצ'יינה טאון, לוס אנג'לס, נגור נקבר בפארק הזיכרון רוז הילס שבקליפורניה.
לגבי זהות רוצחיו של נגור הועלות שלוש השערות אפשריות: הראשונה הייתה שנגור נרצח על ידי חברי כנופיית הרחוב "Oriental Lazy Boyz", לאחר מכן הועלתה האפשרות שנגור נורה למוות על ידי תומכים של תנועת קמר רוז', אך לאישום זה לא הועלה כל בסיס.
התאוריה השלישית להירצחו של נגור הייתה שהוא נרצח בעת שוד שהסתבך, תאוריה זו הועלתה בטענה שהגנבים לא רוקנו את כיסיו של נגור ושבזירת הפשע התגלו 2900 דולרים במזומן.
לבסוף שלושה אנשים נאשמו ברציחתו של היינג נגור: טאק סון טאן שנשלח ל-56 שנים בכלא, לנדרה לים שנשלח ל-26 שנים וג'ייסון צ'אן שנשלח למאסר עולם ללא אפשרות שחרור.
לזכרו של נגור הוקמה בשנת 1997 "קרן ד"ר היינג ס.
נגור" שמטרתה לגייס כמה שיותר תרומות כדי לסייע למצוקתם של תושבי קמבודיה.
"היינו העתיד" הוא ספר מאת יעל נאמן על ילדות והתבגרות בקיבוץ יחיעם.
יצא לאור ב-2011 בהוצאת אחוזת בית בעריכתה של דנה אולמרט.
זהו ספר זכרונות משולב בחומרים ארכיוניים וקטעי ספרות ושירה, והוא מסופר מנקודת מבט של בת הקיבוץ, ילידת 1960. הספר כתוב בגוף ראשון רבים ("אנחנו") כדי להמחיש את האופי המיוחד של ילדי החינוך המשותף וסיפור הלינה המשותפת בשנות השישים של המאה העשרים.
בספר שזורים מידע היסטורי ואירועים שהתרחשו במציאות בישראל: ליל הגשרים, שיירת יחיעם ומלחמת העצמאות.
מתואר גם מבצר יחיעם הסמוך לקיבוץ והתפתחות הנוף הסובב אותו במהלך השנים מאז הקמת הקיבוץ.
גם חברים ובנים מקיבוץ יחיעם מוזכרים כאן בשמותיהם, וכן מקומות ואנשים הנוגעים לזיכרונות הקולקטיביים של בני ובנות כל הקיבוצים של הקיבוץ הארצי.
"היינו העתיד" התמודד ב"רשימה הארוכה" של פרס ספיר לשנת 2011 הכוללת 12 ספרים, אך לא נבחר להתמודד בשלב הסופי.
הספר זכה להצלחה גדולה והופיע במשך שבועות רבים ברשימות רבי המכר.
זכה באות ספר הזהב של התאחדות הוצאות הספרים בישראל על מכירת יותר מ-20,000 עותקים.
הוא נרכש לתרגום לשפות פולנית, צרפתית והולנדית.
המהדורה הפולנית יצאה לאור בספטמבר 2012 בהוצאת "צ'ארנה" (Czarne).
הספר יצא לאור בצרפתית בהוצאת Actes Sud באפריל 2015.
הרב חיים [היינמן] פוגלשטיין היה מנהיג הזרם הרפורמי ביהדות גרמניה.
חיים פוגלשטיין נולד בעיר לאגה שבנסיכות ליפה.
לדברי בתו הוא חתם תמיד בשמו הלועזי, היינמן, אך התעקש לחגוג את יום הולדתו בתאריכו העברי, כ"ב בשבט.
אביו ישראל עבד כסבונאי, ואמו יוליה לבית אדלר הייתה עקרת בית.
עוד בגיל ארבע ידע עברית, ובגיל שש החל ללמוד בבית-הספר.
המנהל התרשם מהילד המוכשר ועזר לו להתקבל לגימנסיה.
ב-1859 נסע פוגלשטיין לעיר ברסלאו, שם למד באוניברסיטה המקומית ובמקביל השתלם בבית המדרש לרבנים בראשות הרב זכריה פרנקל.
הרב דוד פיליפסון, היסטוריון התנועה הרפורמית, ציין כי עוד בעת לימודיו התקרב לתורתו של מייסדה הרב אברהם גייגר, שכיהן אז בעיר; אך היחסים המתוחים בין פרנקל השמרן לגייגר מנעו ממנו לתת לכך פומבי.
ב-1868 נסמך לרבנות ובהשפעת מנהל המוסד קיבל את משרתו הראשונה עוד באותה שנה, בפלזן שבבוהמיה.
במרץ 1869 נישא לרוזה לבית קובראק.
ב-1871 הפגין את דעותיו הדתיות כשנסע להשתתף בוועידת אאוגסבורג, שם היה בוגר ברסלאו היחיד; שנתיים קודם לכן היה מנואל יואל הפוזיטיבי-היסטורי היחיד שנטל חלק בוועידת לייפציג.
פוגלשטיין נפגש עם גייגר ונעשה למקורבו.
במהלך הכינוס, שהנהיג מנגנון לעקיפת החליצה באמצעות חוזה קדם-נישואין, הצהיר כי פיליפסון ציין כי למשך שארית חייו הוסיף לאחוז בעמדות גייגריאניות של רפורמה מתוך רצף היסטורי עם העבר.
הוא חיבר מחקרים רבים בנושאים כמו הביטול למעשה של עונש המוות בתלמוד והמאבק בין לויים לכהנים בימי המקדש כפי שהוא משתקף בנוסח המקרא בפרשת קרח, שם מתוארים הראשונים כמתאווים למעמדם של האחרונים.
ב-1880 עבר לשטטין, שם כיהן כרב עד יומו האחרון.
ב-1887 יצא נגד פעילותם של מיסיונרים נוצרים משוודיה שהגיעו לגרמניה.
ב-1894 ערך סידור תפילה חדש עבור איחוד הקהילות בווסטפאליה, "סדר תפילה" (Israelitisches Gebetbuch): בין היתר, עקב דחיית הרפורמה את רעיון תחיית המתים, שינה את "וְאַתָּה עָתִיד לִטְּלָהּ מִמֶּנִּי, ולְהַחֲזִירָהּ בִּי לֶעָתִיד לָבוֹא...
ברוך אתה ד', אשר בידו נפשות החיים והמתים." כמו כן, כגייגר בשעתו, השמיט ניסוחים פרטיקולריים שהדגישו את בחירת עם ישראל: "בָּרוּךְ...
חוקרי ליטורגיה כיעקב יוסף פטוכובסקי וולטר הומולקה לא מצאו הבדל אידאולוגי משמעותי בין מהדורת 1894 ל"יום ביומו" הידוע של גייגר מ-1874; פוגלשטיין הותיר דווקא כמה התייחסויות למלאכים ("לְעֻמָּתָם מְשַׁבְּחִים וְאוֹמְרִים" וכו'), מחק כמו מורהו את " מִכָּל הָעַמִּים" והתמקד בעיקר בהסרת החזרות.
הסידור החדש עורר שערורייה ברחבי גרמניה ופוגלשטיין הותקף על ידי התאולוג וההיסטוריון אברהם ברלינר מבית המדרש לרבנים בברלין.
ב-1897 הצטרף הרב משטטין לאחרים, אורתודוקסים וליברליים גם יחד שזנחו את חילוקי הדעות ביניהם, במסגרת מה שנודע כרבני המחאה.
הם חיברו הצהרה נגד טענתו של תאודור הרצל כי היהדות מהווה לאום ולא דת והאשימו אותו בניסיון להפוך את הייעוד המשיחי שלה לחזון פוליטי-חילוני.
התנגדותם הנחרצת אילצה את הרצל להעביר את הקונגרס הציוני הראשון ממינכן, בה נועד להיערך, לבזל.
הוא נודע מאז כאויב גדול לציונות, והרבה לדרוש ולעשות כנגדה.
מראשית שנות ה-90 עסקו פוגלשטיין ושותפו הקרוב צזר זליגמן באיחוד שורות הרפורמים בגרמניה - אלה היו מזוהים בעיקר עם בית המדרש הגבוה למדעי היהדות והחוגים סביבו - למול התחזקות השמרנים הדתיים בקהילות.
גלי הגירה ממזרח אירופה וחדירת הציונים למוסדות אמנם לא התרגמו להתחזקות בשמירת המצוות, אך שני גורמים אלה נטו לכרות בריתות עם הרבנים המסורתיים יותר ולתמוך בהם בענייני דת.
ב-1898 הקימו פוגלשטיין וזליגמן את "איחוד הרבנים הליברלים", שנועד לייצג את "הליברלים באמת" ולהעניק משמעות לתואר שהיה עד אז מעורפל למדי.
בתחילה מנה 37 חברים, וערב מלחמת העולם הראשונה היו בו 72, מעט פחות ממחצית הרבנים בארץ; הם עמדו על שיעור דומה עד לימי המשטר הנאצי.
ב-1908 הם הקימו גם זרוע שנועדה לפנות לקהל הרחב, "האיחוד ליהדות ליברלית", שמנה כמה אלפי חברים.
בין תומכיהם היו הרבנים מקס דינמן וליאו בק, אף שהאחרון נחשב לאוהד יחסית כלפי הציונות.
פוגלשטיין נפטר בסנט מוריץ שבשווייץ, בעת שהנהגת האיחוד הייתה עסוקה בגיבוש מצע בהתאם לעקרונות הרפורמיים.
זליגמן השלים את העבודה ב-1912. לימים מנה הגוף 10,000 חברים רשומים והיה לאחד מהחברים המייסדים של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת ב-1926.
לפוגלשטיין היו ארבעה ילדים: הרמן (1870–1942), רב רפורמי בגרמניה ובארצות הברית; לודוויג , יו"ר איחוד הקהילות העבריות האמריקניות; תאודור , תעשיין ובנקאי; ויוליה בראון-פוגלשטיין , היסטוריונית ופעילת פמיניזם וסוציאל-דמוקרטיה.
היימפסל הראשון היה נסיך נומידי.
בנו של מיקיפסה, אחיו של אדהרבעל, ובן דודו של יוגורתה.
למסיניסה מלך נומידיה היו שלושה בנים, גולוסה, מסטנבל , ומיקיפסה.
לגולוסה נולד בן בשם מסיווה, למסטנבל היה בן בשם יוגורתה, ובן נוסף חולני מטבעו בשם גאודה, ולמיקיפסה היו שני בנים אדהרבעל, והיימפסל.
גולוסה ומסטנבל מתו ככל הנראה ממגפה, על כן הפך מיקיפסה למלך, ואימץ את אחיינו יוגורתה.
לפני מותו קרא מיקיפסה לבניו וליוגורתה, וביקש מהם לשלוט בממלכה יחד באופן הוגן.
השלושה הבטיחו, אולם מיד לאחר מותו של מיקיפסה פרצו הסכסוכים.
כאשר הגיעו אדהרבעל, יוגורתה, והיימפסל, לדון בענייני המדינה, מיהר היימפסל והתיישב ליד אדהרבעל, כך שיוגורתה לא יכל לשבת באמצע.
על פי מנהגי הנומידיים המבוגר ביותר זכאי לשבת באמצע והיימפסל היה הצעיר ביותר מבין השלושה.
אדהרבעל הפציר בהיימפסל לוותר משום שיוגורתה מבוגר יותר, בסופו של דבר הסכים היימפסל לוותר.
אולם כאשר המשיכו לדון בענייני המדינה הציע יוגורתה לבטל את כל החוקים שחוקק מיקיפסה בחמש השנים האחרונות לחייו כיוון שאז היה חולה ודעתו לא הייתה צלולה.
היימפסל השיב בלעג שלדעתו זהו רעיון טוב מאוד כיוון שאז אומץ יוגורתה והפך למלך.
יוגורתה נעלב והחל מחפש דרכים כיצד להיפטר מהיימפסל.
השלושה לא הצליחו להסתדר ועל כן החליטו לחלק את הממלכה ביניהם.
היימפסל הפזיז התארח בערך בשנת 117 לפנה"ס בעיר תירמידה בביתו של אחד מידידי יוגורתה.
אותו ידיד נתן ליוגורתה העתק של מפתחות הבית.
יוגורתה שלח לשם קבוצה של נאמניו שהחלו סורקים את הבית בחיפוש אחר היימפסל.
זה האחרון נמלט אל ביתה של משרתת שם התחבא עד שחיילי יוגורתה איתרו אותו, ערפו את ראשו, והביאו אותו ליוגורתה.
יוגורתה לא הסתדר גם עם אדהרבעל.
מה שגרר לבסוף את מלחמת יוגורתה.
היינו שקרנים , הוא רומן מסוגת המתח הפסיכולוגי שנכתב על ידי א' לוקהארט (E Lockhart).
הספר זכה לסיקור רב וקיבל שבחים רבים.
הסופר ג'ון גרין כתב עליו "מרגש, יפהפה וחכם.
היינו שקרנים הוא ספר בלתי נשכח".
עורכי אמזון בחרו בו לספר הנוער הטוב ביותר לשנת 2014.
הסיפור מסופר מנקודת מבטה של נערה בשם קיידנס סינקלייר אשר מגיעה כל קיץ לאי הפרטי בבעלותו של סבה מול חופי מסצ'וסטס.
הסיפור עוסק בעלילותיהם של ארבעה מדיירי האי.
קיידנס, בן דודתה ג'וני, בת דודתה, מירן, ואחיינו של בן הזוג החדש של דודתה (אמא של ג'וני), גאט.
הארבעה מכנים את עצמם "השקרנים" ומבלים באי כל שנה.
לקראת סוף השהות על האי, קיידנס מגלה שהתאונה שלה הייתה קשורה בשרפה בבית המרכזי באי.
לא הרבה אחר כך היא מגלה שהשקרנים, כולל עצמה, בהיותם שיכורים, גרמו לשרפה כמעשה התרסה כנגד הריב על הירושה בין האחיות (האימהות שלהם).
היא מגלה בנוסף כי הכלבים של סבתה המנוחה, נהרגו בשוגג בשרפה.
היא רצה לזרועותיו של גאט כאשר היא נזכרת במידע והשניים מתנשקים.
קיידנס הולכת למחרת לדבר עם ג'וני והיא נזכרת בכל פרטי הקיץ של גיל 15, כאשר הפרט האחרון הוא ששלושת השקרנים האחרים (ג'וני, מירן וגאט) נספו בשרפה.
הספר מתאפיין באגדות שמשולבות בו ומציגות את הסיפור בדרך של משל.
בנוסף, הספר מסתיים בסוף פתוח, המשאיר את הקורא לתהות אם שלושת השקרנים שהופיעו בקיץ של גיל 17 היו רוחות רפאים, או פרי דמיונה של קיידנס.
הספר מחולק ל - 5 חלקים העוסקים בתהליך ההבנה ההדרגתית של קיידנס את הקיץ של גיל 15:
חלק 1 - "ברוכים הבאים" - הרקע לתאונה ולחיים על האי.
חלק 2 - "ורמונט" - עוסק בתקופת הזמן בין התאונה לחזרתה של קיידנס לאי בקיץ של גיל 17.
חלק 3 - "הקיץ של גיל 17" - עוסק בקיץ של קיידנס על האי בו היא למעשה לבדה אך רואה את השקרנים מסביבה.
חלק 4 - "תראו, אש!" - החלק בו קיידנס נזכרת בכל פרטי הקיץ של גיל 15, מלבד מותם של השקרנים.
חלק 5 - "האמת" - החלק בו קיידנס נזכרת במותם של חבריה ומפרטת את התרחשות השרפה ואת התחושות שלה במהלכה, תוך ההבנה כי חבריה מתים.
קיידנס סינקלר איסטמן (קיידי) - בתה של פני, נכדתו של בעל האי, האריס, והחברה היחידה ב"שקרנים" שנשארה בחיים אחרי השרפה.
ג'ונתן סינקלר דניס (ג'וני) - בנה של קרי, (אחותה של פני ובת נוספת להאריס), חבר בשקרנים, נהרג בשרפה.
מירן סינקלר שפילד (מירן) - בתה של בס, (אחות לפני וקרי, בתו של האריס), חברה בשקרנים, בת דודתם של קיידנס וג'וני, מתה בשרפה.
גאטוויק מתיו פאטיל (גאט) - אחיינו של אד, (בן זוגה החדש של קרי) אשר בא איתו בקיץ לאי.
אד ממוצא הודי ואילו גאט בן לאב הודי.
גאט מנהל מערכת יחסים רומנטית עם קיידי אך מת בשרפה.
בס, קרי ופני סינקלר - בנותיהם של האריס וטיפר סינקלר.
לאחר מותה של טיפר, האריס מתחיל להסית את האחיות זו נגד זו כדי להחליט למי להוריש את האי, והאחיות מתחילות לריב על הירושה, מה שגורם לשקרנים להצית את הבית הגדול ביותר באי (קלרמונט).
לאחר השרפה, הבנות מפסיקות לריב על הירושה ומשלימות אחת עם השנייה עקב אבל משותף.
האריס סינקלר - אב המשפחה, לאחר מות אשתו הוא מתחיל להסית את בנותיו אחת כנגד השנייה ואלו רבות של כל הירושה עד אשר ילדיהם שורפים את הבית הגדול ביותר באי (ביתו של האריס), ושלושה מהם מתים.
הוא מבין את שעשה ונהיה מרוחק ומנוכר עם בעיות זיכרון.
היינווקה (בפולנית: ; בבלארוסית: Гайнаўка, היינאוקה; ברוסית: Хайнувка, היינווקה) היא עיר בפולין המשמשת כבירת מחוז היינווקה בפרובינציית פודלסיה.
היימן שטיינטל (לעיתים: הרמן; בשמו היהודי: חיים; 16 במאי 1823 – 14 במרץ 1899) היה פילולוג ופילוסוף יהודי-גרמני ואחד מאבות הפסיכולוגיה של העמים .
למד פילולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין והושפע בעיקר מווילהלם פון הומבולדט ועבודתו בתחום הבלשנות.
ייסד יחד עם גיסו מוריץ לצרוס את "כתב העת לפסיכולוגיה של הגזע ובלשנות" ומ-1883 היה ממנהלי הדויטשה-יזראליטישר גמיינדהבונד (DIGB), ארגון הגג הארצי הראשון של קהילות יהודיות בגרמניה.
שטיינטל נמנה עם סגל בית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין והרצה על פילוסופיה יהודית ומקרא.
הוא נפטר ב-14 במרץ 1899 ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה, ברלין.
חלק מזערי מכתביו תורגם לעברית.
שמע ישראל: חיים שטינטל, מבחר מאמריו על היהודים והיהדות.
מגרמנית: א"ז רבינוביץ, תל אביב: דפוס אחדות, תרצ"ג, 1933 (חוברת בת 40 עמודים בלבד)
היינוזאורוס (שם מדעי: Hainosaurus; קרוי על שם נהר היין בבלגיה, שם התגלה לראשונה) הוא סוג זוחל ימי קדום מתקופת הקרטיקון שהיה אחד הגדולים שבזוחלים הימיים בכל הזמנים.
כמו כן הוא היה אחד מהגדולים שבמוזאזאוריים לצד המוזאזאורוס והטילוזאורוס.
בסוג נמצא מין אחד - Hainosaurus bernardi, על שם בעל המכרה הבלגי בו נמצא - ליאופולד ברנרד.
סוג זה שויך בעבר לסוג טילוזאורוס, אך נבדל ממנו בכמה מאפיינים.
למרות זאת כמה חוקרים סוברים שהוא מין של טילוזאורוס.
ההיינוזאורוס היה זוחל עצום באורך של 15 מטר.
בעבר סברו שאורכו היה 17 מטר אך ירדו ל-15 מטר.
חוקרים מסוימים סוברים שהיה קטן עוד יותר, 12.2 מטר.
הוא היה בעל לסתות צרות מלאות שיניים חדות וזנב רחב בעל הרבה חוליות.
המאובנים שלו נמצאו בקנדה בשנת 1885 וגם בבלגיה.
ככל הנראה הוא היה אחד מטורפי-העל של סוף הקרטיקון והוא ניזון מטרף של כרישים, צבי ים, דגים גדולים, סילוניות, עופות ימיים ופטרוזאורים, פליוזאוריים ואף מוזאזאורים קטנים יותר.
לסתותיו נועדו לרסק טרף קטן יותר בעוצמה רבה.
"היינו גדולים" הוא סינגל שביעי מתוך האלבום רמזים של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ביוני 2008. השיר נכתב על ידי רחל שביט, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי עברי לידר, גלעד שמואלי, עילי בוטנר, עמיר רוסיאנו, יונתן פריג', אייל שחר ואסף דר.
היינץ אדולף לוונשטאם היה פליאו-אקולוג יליד גרמניה, יהודי-אמריקאי.
מפורסם בזכות תגליותיו בביו-מינרליזציה - תהליך שבו אורגניזמים חיים מייצרים בגופם מינרלים כמו המגנטיט (מינרל המכיל ברזל).
הוא ידוע גם במחקריו החלוציים על שוניות האלמוגים והשפעתן על תהליכים ביולוגיים הניכרים ברצף הגאולוגי.
היינץ אדולף לוונשטאם נולד בשנת 1912 בשלזיה עילית, שבעבר הייתה חלק מדרום-מזרח גרמניה, אך סופחה לפולין לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אמו הייתה פרידה שטרנברג (נולדה בשנת 1889).
להיינץ הייתה אחות צעירה, הילדגרד (הילדה), שהתחתנה עם קורט ויסנברג ולהם נולדה בת בשם דוריס.
עיר הולדתו של לוונשטאם, סימיינוביצ'ה, ממוקמת במחוז כרייה.
כבר בילדותו, בעת משחקיו על ערמות העפרות שבמכרות הסמוכים לביתו, הוקסם היינץ מגאולוגיה.
על רקע המשבר הכלכלי הגדול בגרמניה בשנות העשרים של המאה העשרים, עודדה משפחתו את תחומי העניין המדעיים שלו והוא נרשם לתיכון ניסיוני שהתמקד בלימודי מתמטיקה, פיזיקה וכימיה.
כאן הוא החל את אוסף המאובנים הראשון שלו ועיצב את רצונו להפוך לפליאונטולוג.
לוונשטאם החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת פרנקפורט בתחום הפלאונטולוגיה של החולייתנים, אך בהגיעו ללימודים התברר שהמסלול בו בחר עומד בפני קריסה עקב מותו של הפליאונטולוג המוביל באוניברסיטה.
הוא עבר לאוניברסיטת מינכן בסתיו 1933, ולמד אצל הפרופסורים פרדיננד ברוילי , אדגר דקה והביולוג קרל פון פריש.
תקופת לימודיו של לוונשטאם במינכן התרחשה במקביל לעליית היטלר והמפלגה הנאצית לשלטון, וההידרדרות החמורה במצבם של יהודי גרמניה.
על פי דברי הביוגרף שלו, ג'וזף ל.
קירשווינק, "בשנת 1935, הצהיר לוונשטאם על כוונתו לערוך את מחקר השדה לדוקטורט שלו בארץ ישראל, זאת למורת רוחו של ראש המחלקה שלו שהיה פרו-נאצי".
לאחר שבילה 18 חודשים בחקר הגאולוגיה של ההרים ממזרח לנצרת, הוא חזר למינכן בשנת 1936 וגילה כי חוק חדש, שהתקבל בגרמניה כשבוע לפני הגנת התזה שלו, אסר על הענקת תוארי דוקטורט ליהודים.
בלית ברירה עזבו היינץ לוונשטאם ואשתו אילזה לארצות הברית והגיעו לשיקגו ביוני 1937. הוריו ואחותו הצליחו להימלט לברזיל, אך מרבית קרובי משפחתו מצד אמו נספו מאוחר יותר בשואה.
לאור מצבו, פנה לוונשטאם אל הפקולטה לגאולוגיה באוניברסיטת שיקגו, והודות למכתב ההמלצה של מוריו ממינכן - ברולי ודקה, התקבל להשלים את עבודת הדוקטורט שלו.
בשנת 1939 סיים את לימודיו והוענק לו תואר דוקטור.
בזמן המלחמה הוא התנדב לצבא ארצות הברית אשר החליט לייעד את כישוריו המדעיים לטובת פיתוח עתודות פחם ונפט במסגרת המכון הגאולוגי באילינוי.
מאוחר יותר עבד לוונשטאם בחברת נפט קטנה עד שהתמנה לתפקיד האוצר במחלקה לפליאונטולוגיה של חסרי חוליות במוזיאון של מדינת אילינוי.
במסגרת עבודתו שם ביצע לוונשטאם מחקר שדה על הפליאו-אקולוגיה של שונית אלמוגים בקרבת שיקגו, באזור עשיר בשוניות אלמוגים מאובנות.
עבודה זו הביאה את לוונשטאם לגילוי "מערכת מסיבית של שוניות סילוריות (מהתקופה הסילורית) שנמתחו מקצה הרי אוזארק בארצות הברית עד גרינלנד".
לוונשטאם הבין שהמבנה הגאולוגי שגילה מהווה מלכודת אידיאלית להצטברות מרבצי נפט וגז, אך הוא לא ניצל את תגליתו זו לעשיית רווח כספי, ופרסם את ממצאיו בספרות המדעית הפתוחה לטובת הכלל.
במהלך תקופה זו החל להתפתח באוניברסיטת שיקגו תחום הגאוכימיה האיזוטופית.
קבוצת המחקר של הרולד יורי התקדמה בצעדים משמעותיים בפיתוח שיטה לניצול השינויים באיזוטופים יציבים למדידת טמפרטורות האוקיינוס בתקופות עתיקות.
בעת שלוונשטאם עבד כגאולוג במכון הגאולוגי של אילינוי הוא הוזמן להצטרף לקבוצת המחקר של הרולד יורי כדי לסייע בתכנון תוכנית המחקר ובאיסוף המאובנים הדרושים לשם כך.
הוא התקבל כעמית מחקר בתחום הגיאוכימיה באוניברסיטת שיקגו, ובשנת 1950 התקדם ומונה לאיש סגל בפקולטה.
מעמד זה איפשר ללוונשטאם "להמשיך במחקריו על שוניות סילוריות, וכן להרחיב את מאמצי החיפוש אחר מאובנים קדמונים אשר בהמשך סללו את הדרך למחקריו על ביו-מינרליזציה".
בראשית שנות החמישים של המאה העשרים החלה פעילות מחקר בתחום הגיאוכימיה האיזוטופית גם באוניברסיטת קליפורניה ובמכון הטכנולוגי קלטק.
המוסדות בקליפורניה גייסו לצורך כך מדענים צעירים מקבוצת המחקר של הרלוד יורי וגיאוכימאים נוספים משיקגו.
בשנת 1954, כשהוצעה ללוואנשטם מישרה בקלטק, היו כבר רבים מעמיתיו, כולל הריסון בראון, סם אפשטיין, קליר פטרסון ואפילו הרולד יורי בקליפורניה.
הוא בחר להגדיר את עיסוקו כ"פליאו-אקולוג" והמשיך בשיתוף הפעולה עם עמיתיו משיקגו שהתקבצו עכשו בקלטק, ואף הרחיב את עבודתו במחקר גיאוכימי מעמיק של היווצרות מאובנים.
לוונשטאם שקד על פיתוח שיטות גיאוכימיות לשם הבנת התהליכים הביולוגיים שבאמצעותם שולטים אורגניזמים על תהליך המינרליזציה, וכן על פיתוח מדידות מהן ניתן להפיק מידע סביבתי כגון מליחות וטמפרטורה במערכות אקולוגיות קדמוניות.
במחקרים אלה התמקד לוונשטאם בשוניות אלמוגים צעירות בברמודה.
בעבודתו באזור זה הוא גילה כי הארגוניט - CaCO3 - מינרל המופיע בתצורת מחטים, ומהווה את מרבית המסה המשקעית בלגונות שבברמודה - הוא תוצר של תהליך ביולוגי באצות מיקרוסקופיות.
תגלית זו עמדה במוקד ויכוח סוער עם הפטרולוגים שטענו כי הארגוניט הוא תוצר של תהליכים אי-אורגנים.
ממצאי מעבדה הוכיחו את נכונות תגליתו של לוונשטאם על מוצאו הביולוגי של הארגוניט.
תגליתו החשובה של לוונשטאם התרחשה ב-1961 בעת שניסה להבין את תהליך הארוזיה של סלעי המשקע בחוף באיי פאלאו באוקיינוס השקט.
הוא הבחין כי פני הסלע מכוסים בחריצים זעירים שנראו כאילו נחצבו בתהליך כרסום כלשהו.
עד לאותה עת תהליך השחיקה תואר כתוצאה של פעולת גלי הים וגבישי מלח שהכו בסלעים בקרבת החוף.
בעודו מתבונן בתצורת החריצים ראה לוונשטאם כיצד כיטון (רכיכה ימית) מותיר אחריו חריץ טרי על פני הסלע הקשה.
מתצפית זו הסיק לוונשטאם כי הכיטון ניזון מאצות זעירות הנמצאות בסדקים קטנים בסלע, אך הוא תהה כיצד מסוגלת רכיכה לכרסם סלע קשה.
בדיקות במעבדה הראו כי לכיטון שיניים המכוסות במינרל שחור קשה ביותר.
בחקירה נוספת זיהה לוונשטאם את המינרל כמגנטיט (Fe3O4 ).
מסקנת המחקר כי המינרל, המגנטי ביותר על פני כדור הארץ, אשר התגלה בכיטון, הוא תוצר של תהליך ביולוגי היוותה תרומה חשובה ביותר לתחום הביו-מינרליזציה.
"לפני תגלית זו, חשבנו כי המגנטיט נוצר רק בסלע יסוד או בסלע מותמר בטמפרטורות ובלחצים גבוהים".
לוונשטאם השאיר לאחרים לחקור את ההשלכות של ביומגנטיות והמשיך במאמץ המחקר לפענח את תהליך יצירת המינרלים על ידי אורגניזמים.
במהלך שני העשורים הבאים הוסיף לוונשטאם לגלות ולקטלג מינרלים שהם תוצרי תהליכים ביולוגים וכן לנסות לעקוב אחר מוצאם האבולוציוני.
בשנת 1980 התפרסם מאמרו החשוב "מינרלים הנוצרים על ידי אורגניזמים" המסכם את המחקר בתחום הביומינרלזיציה.
המשיך לחקור את תהליכי הביומינרליזציה בכיטון בשיתוף עם תלמידו האחרון סטיב ויינר - לימים פרופסור במחלקה לביולוגיה מבנית במכון ויצמן.
מחקרם חשף את השלבים בתהליך התהוות המינרלים אצל יצורים חולייתים.
בשלב הראשון בתהליך הביולוגי נוצרים מינרלים אמורפיים אשר הופכים למינרלים בעלי סידור גבישי מובהק רק בשלב השני של התהליך.
תיאור תהליך זה הפך לפרדיגמה במחקר הביולוגי של כל החולייתנים.
בשנת 1989 התפרסם ספרם של לוונשטאם וויינר "על ביומינרליזציה" שסקר בהרחבה את התחום והחידושים בו.
הספר קיבע גם את שמו של תחום מחקר זה -ביומינרלזיציה - שהחליף את השם "קלציפיקציה" שהיה נהוג עד שנות ה-80 של המאה העשרים.
פרופסור לוונשטאם ביקר פעמים רבות בישראל.
הוא התארח במכון ויצמן ברחובות וביצע עבודות מחקר משותפות עם פרופסור סטיב ויינר.
הוא נשאר בקלטק כפרופסור נערץ עד מותו בשנת 1993.
פרופסור לוונשטאם נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים בשנת 1980 ונסע לגרמניה בשנת 1981 כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד.
הוא קיבל את מדליית החברה הפליאונטולוגית בשנת 1986.
היינץ לוונשטאם התחתן עם אילזה וייל (1912–2011) במינכן ב־10 בינואר 1937. הם התגרשו בשנות השישים.
נולדו להם שלושה ילדים: רות, מייקל וסטיבן.
סטיבן (1945–2003) היה פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת אורגון .
בתה של רות, ליסה גולדשטיין, היא רבה ומשמשת כמנכ"לית המכון לרוחניות יהודית (Institute for Jewish Spirituality - IJS) בניו יורק .
ארכיונו של לוונשטאם נמצא במכון הטכנולוגי בקליפורניה .
האגודה האירופית לגיאוכימיה מעניקה פעם בחמש שנים מדליית הוקרה על חדשנות מדעית בתחום הביוכימיה לזכרו של פרופסור לוונשטאם.
מבין תלמידיו ניתן לציין את פרופסור סטיב ויינר מהפקולטה לכימיה, במחלקה לביולוגיה מבנית, במכון ויצמן.
היינסברג היא עיר בצפון נורדריין-וסטפאליה, שבגרמניה.
זהו מקום מושבו של מחוז היינסברג.
העיר ממוקמת בסמוך לגבול עם הולנד, על נהר וורם, בערך 20 ק"מ צפונית-מזרחית לסיטארד ו-32 ק"מ דרום-מערבית למנשנגלדבך.
וסנברג היא העיר מצפון להיינסברג, הוקלהובן ממזרח, ולדפוט וגנגלט ממערב, לבין גיילנקירכן דרומה.
שני נהרות זורמים דרך היינסברג, הוורם והרור.
הוורם מתאחד עם הרור סמוך לרורקמפן, כפר השייך לעיריית היינסברג.
בעיר היינסברג יש רק כמה מבנים עתיקים.
רוב העיר נהרסה בשנת 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
העיר קיבלה תשומת לב בסוף מרץ 2020 עת פרסמו מדענים מהעיר מחקר ראשון מסוגו המסביר כיצד מתפשטת מגפת הקורונה.
העיר ספגה מכה קשה במגפה עם מספר גבוה של נדבקים ומתים.
היינו הוא זמר שלאגר גרמני, אשר נודע לרוב גם כן בביצועיהם של שירים גרמנים מסורתיים רבים.
לאחר שמכר סך של למעלה מ-50 מיליון תקליטים, הוא אחד המוזיקאים הגרמנים המצליחים בכל הזמנים.
היינו ידוע בקול הבריטון ובשילוב הסימן המסחרי של שיער בלונדיני בהיר ומשקפי שמש כהים (אותם הוא מרכיב עקב אקסופתלמוס - מחלה הגורמת לעיוות של העין והאישון בפרט).
הוא גר בעיירה באד מונסטרייפל, שם היה בעל בית קפה עד יוני 2012. התעניינותו במוזיקה החלה כאשר אמו נתנה לו אקורדיון בשנת 1948, אם כי משפחתו בקושי הצליחה להרשות זאת לעצמם.
היינו נולד בדיסלדורף-אוברבילק, גרמניה, להיינריך ופרנציסקה קרם.
אביו היה רופא שיניים קתולי, אמו פרוטסטנטית.
סבו היה האורגניסט בקתדרלת קלן.
היו לו גם שני בני דודים שהיו כמרים קתולים.
אביו של היינו גויס לצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה ונהרג ב-2 באוגוסט 1941 במהלך הפלישה לברית המועצות.
עד 1945 התגורר היינו עם אמו ואחותו הגדולה הנלור בפומרניה.
בשנת 1945 החל ללמוד בבית ספר בגרוסנהיין (סקסוניה).
לאחר שנת 1952 נסע לדיסלדורף, שם עבד תחילה כעוזר בבית מאפה וקונדיטוריה.
ביוני 1959 התחתן עם הנרייט הפנר בת ה-18. נולד להם בן אחד, אווי, יליד 1962. השניים התגרשו לאחר מכן.
הוא התחתן עם אשתו השנייה, לילו קרם, בשנת 1965; נישואיהם הסתיימו בגירושין בשנת 1978. לילו נפטרה מסרטן ב-28 בינואר 2010.
בשנת 1968 הוא הפך לאב לבת לא חוקית, פטרה.
האם נפטרה בשנת 1988 והבת בנובמבר 2003, שתיהן התאבדו.
היינו הכיר את אשתו השלישית, הנלור אוורספרג, בשנת 1972 בתחרות מיס אוסטריה בקיצביל.
הם נישאו באפריל 1979, והיא הפכה למנהלת שלו.
מאז, בני הזוג גרים בבאד מונסטרייפל.
בשנת 2004 סבלה הנלור מהתקף לב, וזו אחת הסיבות לכך שהיינו צמצם את הקריירה שלו.
להיינו יש אקסופתלמוס מורגש בגלל מחלת גרייבס.
מסיבה זו הוא תמיד מרכיב משקפיים כהים מאוד בציבור, שהפכו לחלק מהופעתו הסימנית המסחרית.
בכתבה בעיתון גרמני משנת 2014 צוטט היינו באומרו כי הוא מרגיש "עירום" בלעדיהם וכי הוא כתב בצוואתו שעליו להיקבר עמם.
בשל שיערו ועורו הבהירים, היו שהאמינו בתחילה שהוא מרכיב את המשקפיים עקב לבקנות.
שם הבמה שלו נובע מהקושי של אחותו של הנלור לבטא את שמו הנתון "היינץ גאורג".
בשנת 1961 הופיע לראשונה בשלישיית OK Singers.
היינו זכה לתהילה באמצע שנות ה-60 ומאז הופיע מספר רב של פעמים בטבלאות המוזיקה הגרמנית.
הוא גם הופיע בקביעות בתוכניות טלוויזיה גרמניות כמו ZDF-Hitparade, Musikantenstadl ו- ZDF-Fernsehgarten.
רוב הקלטותיו היו גרסאות פופ לשירי עם מסורתיים; למשל "Blau blüht der Enzian" (בכחול פורח בגניטאן), אחד משירי החתימה שלו ועיבוד לשיר העממי "Das Schweizermädel"("העלמה השווייצרית").
בפברואר 2013, הוציא היינו אלבום חדש בשם "Mit freundlichen Grüßen" (בכבוד רב), שעמד בראש מצעד הלהיטים הגרמני.
זה היה האלבום הראשון בשבילו בגרמניה.
התקליט הוא אוסף גרסאות כיסוי לשירים גרמניים פופולריים של די ארצטה, Peter Fox, רמשטיין ואחרים.
האלבום זכה בזהב על שנמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים.
בדצמבר 2014 הוציא היינו אלבום חדש, "Black blooms the Gentian", כשהוא מתייחס לאחד מלהיטיו הגדולים "Blue Blooms the Gentian" ולסגנון מטאל של התקליט בו מכוסים כמה משיריו שלו ומוזיקה עממית גרמנית מסורתית.
בנובמבר 2016 הודיע היינו על צאת אלבום חג המולד החדש שלו, "With greetings Christmas", הכולל דואט עם הזמרת העממית שרה ג'יין סקוט.
לאחר 50 שנות קריירה הודיע היינו ב־30 בספטמבר 2018 על סיבוב ההופעות האחרון שלו בשנת 2019 ועל הוצאת אלבומו האחרון "...
האלבום מורכב מ-36 שירים שהם בעיקר שירי העם הגרמניים המסורתיים שלו שהפכו אותו למפורסם.
עם זאת, מאוחר יותר הוא הודיע על סיבוב הופעות לסתיו 2020 בו שר מוזיקה קלאסית.
היינלקה צילצר (בהונגרית: Zilzer Hajnalka; בודפשט, 24 ביוני 1893 – בודפשט, 27 במרץ 1947) הייתה פסלת, וקרמיקאית יהודייה-הונגרייה, בתו של הצייר אנטל צילצר, בת דודו של הצייר וגרפיקאי דיולה צילצר.
היינלקה צילצר נולדה במשפחה יהודית כבתם של הצייר אנטל צילצר (1860–1921) ושל אירמה קוֹך (1874–1947).
היא הצטיינה כבר מוקדם בילדותו בזריזות ידיה לאחר שיצרה דגמים מפלסטלינה עבור אביה.
לאחר ששאלו את דעתו של הפסל ההונגרי הגדול אלאיוש שטרובל, החליטו הוריה לכוון את בתם לקריירה אמנותית.
בין השנים 1911–1915 המשיכה היינלקה את לימודיה במחלקה לפיסול בבית הספר הלאומי לאמנויות יישומיות (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב), שם הייתה תלמידה של לאיוש מטראי, גזה אודווארי ומיקלוש ליגטי.
היא יצרה דמויות מקסימות מאגדות עם גוונים ייחודיים ובעיקר יצירות של דיוקנאות.
היא הייתה אמנית תערוכות קבועה, ועבודותיה הוצגו בתערוכות המקומיות והבינלאומיות של היכל האמנות ושל החברה הלאומית לאמנות שימושית.
בשנת 1924 ערכה תערוכת אוסף בסלון הלאומי.
קברה נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
פסל חזה של הרופא היהודי-הונגרי הנריק בנדיקט
פסל קרמיקה של רקדנית הינדית
היין פיטר זילסטרה (בהולנדית: Hein Pieter Zielstra; 8 בנובמבר 1908 – 29 באוקטובר 1985) היה לוטננט גנרל בחיל האוויר המלכותי ההולנדי.
30 בנובמבר 1961 מונה זילסטרה למפקד חיל האוויר ההולנדי וב-5 במאי 1965 הועבר לשמש כיושב ראש מטה ההגנה המאוחד (מקביל לרמטכ"ל) עד פרישתו מהצבא ב-30 בדצמבר 1968.
היינץ אאוארסוואלד היה עורך דין גרמני וחבר האס אס בגרמניה הנאצית.
אל האס אס הצטרף ב-1933. בשנת 1937 הצטרף למפלגה הנאצית.
את נעוריו בילה עם אמו וקרוביו בכפר.
הוא למד בבית ספר יסודי ובתיכון בברלין.
ב-1927 סיים את לימודיו ועבד שלוש שנים ב-Knorr-Bremse (חברת טכנולוגיית תחבורה) בברלין.
הוא למד משפטים והשלים דוקטורט בתחום.
"צפיפות ומחסור במזון הביאו לשיעור תמותה גבוה ביותר בגטו.
כמעט 30 אחוז מאוכלוסיית ורשה נדחסו ב-2.4 אחוז משטחה של העיר.
הגרמנים קבעו מנת מזון ליהודים של 181 קלוריות בלבד ביום.
עד אוגוסט 1941, יותר מ-5,000 איש בחודש נכנעו לרעב ולמחלות." קיימת לפחות הוראה אחת שנתן אאוארסוואלד להוצאתם להורג של יהודים שנמלטו מהגטו מ-17 באוקטובר 1941. הגירושים ההמוניים של יהודים מהגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה החלו ב-22 ביולי 1942, בזמן שאאוארסוואלד היה נציב הגטו.
לאחר המלחמה היה אאוארסוואלד פעיל כעורך דין בדיסלדורף.
התביעה הציבורית בדורטמונד החלה בחקירה ראשונית מאוחרת על השתתפותו בפשעי מלחמה נאציים, אך זו הופסקה עקב מותו של אאוארסוואלד ב-1970.
היינו בני המזל היא מיני-סדרת דרמה אמריקאית המבוססת על רומן באותו השם מאת ג'ורג'יה האנטר, שנכתב על בסיס קורות משפחתה במהלך השואה.
המיני-סדרה הופצה בשירות הזרמת המדיה של "הולו" החל מ-28 במרץ 2024 עד 2 במאי של אותה שנה.
עלילת המיני-סדרה מגוללת את קורותיהם ומאבקם של בני משפחת קורץ, אשר נאלצו להיפרד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, לשרוד את מוראות השואה ולהתאחד מחדש, במסע אשר נמשך תשע שנים ומתפרש על פני ארבע יבשות.
לוגאן לרמן – אדי קורץ
ג'ואי קינג – הלינה קורץ
הדס ירון – מילה (קורץ) קיילר
הנרי-לויד יוז – גנק קורץ
עמית רהב – יאקוב קורץ
סם וולף – אדם איכנוולד
מיכאל אלוני – סלים קיילר
אווה פיילר – בלה טטר
ליאור אשכנזי – סול קורץ
רובין וייגרט – נחומה קורץ
ארטמיסיה פליאנו - פליסיה הצעירה
צילומי המיני-סדרה החלו בדצמבר 2022, הסתיימו באביב 2023; והתקיימו בעיקר בבוקרשט, רומניה, ששימשה כסט צילומים עבור הסצנות המתרחשות בפולין, צרפת ומזרח אירופה.
עבור הסצנות המתרחשות בברזיל, במערב אפריקה ובאיטליה, התקיימו חלק מצילומי המיני-סדרה במאלגה ובקדיס שבספרד.
עבור צילומי הסצנות בפולין, בנה צוות ההפקה ענקי בבוקרשט ששימש כסט צילומים עבור שלוש ערים שונות בפולין.
המיני-סדרה עלתה לשירות הזרמת המדיה של "הולו" ב-28 במרץ 2024. בבכורתה עלו שלושת הפרקים הראשונים יחד, ולאחר מכן שאר הפרקים עלו באופן שבועי.
ב-2 במאי 2024 עלה הפרק השמיני והאחרון של המיני-סדרה.
בישראל עלתה הסדרה בשירות הסטרימינג דיסני+.
היינו שקרנים היא סדרת מותחן פסיכולוגי אמריקאית המבוססת על רומן באותו השם מאת אי.
לוקהרט משנת 2014, בשילוב פרטים מהספר המקדים "משפחה של שקרנים", המעמיק במערכות היחסים של המבוגרים במשפחה.
הסדרה עלתה לשידור בשירות פריים וידאו ב-18 ביוני 2025. בספטמבר 2025 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
הסדרה מציגה את סיפורם של בני משפחת סינקלייר, משפחה פריווילגית רבת סודות, החוזרים לרדוף אותם לאורך דורות.
עיקר העלילה עוסקת בארבעת בני הנוער המכונים "השקרנים", ובמיוחד בקיידנס סינקלייר בת ה-17, שמנסה לגלות מה קרה לה בקיץ הקודם, כאשר נמצאה על חוף האי המשפחתי כשהיא כמעט עירומה וללא זיכרון.
אמילי אלין לינד – קיידנס סינקלייר-איסטמן
שובהאם מהשוורי – גאט פאטיל
אסתר מקגרגור – מירן סינקלייר-שפילד
ג'וזף זאדה – ג'וני סינקלייר-דניס
קייטלין פיצג'רלד – פני סינקלייר, אמה של קיידנס.
מיימי גאמר – קארי סינקלייר, אמו של ג'וני.
קנדיס קינג – בס סינקלייר, אמה של מירן.
רהול קולי – אד פאטיל, בן זוגה של קארי ודודו של גאט.
דייוויד מורס – האריס סינקלייר, סבם של קיידנס, מירן וג'וני.
ונדי קרוסון – טיפר סינקלייר, סבתם של קיידנס, מירן וג'וני.
זכויות ההפקה של הרומן "היינו שקרנים" ורומן הפריקוול שקדם לו, "משפחה של שקרנים", נרכשו ביולי 2022 על ידי חברות ההפקה "My So-Called Company" ו-"Universal Television".
בדצמבר 2022 הוכרז כי אולפני אמזון שוקדות על פיתוח סדרת טלוויזיה המבוססת על הרומן, ובמרץ 2023 ניתן לה אור ירוק.
במרץ 2024 פורסם כי נזינגה סטיוארט תביים את הפרק הראשון בסדרה.
בספטמבר 2025 פורסם שהסדרה חודשה לעונה שנייה באמזון פריים וידאו.
קריאה פתוחה לאודישנים לתפקידי המפתח פורסמה בעמוד האינסטגרם של הסופרת אי.
לוקהרט ב-1 באפריל 2023. ב-30 במאי 2024 פורסם כי אמילי אלין לינד, שובהאם מהשוורי, אסתר מקגרגור וג'וזף זאדה לוהקו לתפקידיהם הראשיים של ארבעת "השקרנים".
ב-5 במרץ 2024 פורסם כי מיימי גאמר, קייטלין פיצג'רלד וקנדיס קינג לוהקו לצוות השחקנים.
קינג סיפרה כי המפיקה ג'ולי פלק כתבה את הדמות של בס במיוחד כשחשבה על קולה ואישיותה של קינג.
דייוויד מורס, ארשר עלי וונדי קרוסון צורפו בהמשך מאי 2024, אך ביוני 2024, עלי הוחלף ברהול קולי.
הצילומים החלו ביוני 2024 והתקיימו בנובה סקוטיה.
הצילומים הסתיימו בשלהי ספטמבר 2024.
הסדרה עלתה לשידור ב-18 ביוני 2025 בשירות הזרמת המדיה "פריים וידאו".
לקראת עלייתה, פורסמו תמונות ראשונות מתוך הסדרה ב-22 באפריל 2025.
הייני סרור היא במאית קולנוע יהודיה-לבנונית.
היא מחזיקה בדעות אנטי ציוניות ורואה עצמה קודם כערביה לבנונית לפני היותה יהודייה.
היא ידועה בעיקר בזכות היותה הקולנוענית הערבייה הראשונה שסרטה ("שעת השחרור הגיעה") נבחר לפסטיבל קאן.
סרור פעלה למען זכויות נשים באמצעות סרטיה, כתיבתה ובאמצעות מימון יוצרי קולנוע אחרים.
סרור, שנולדה בביירות בשנת 1945 למשפחה יהודית ציונית, למדה סוציולוגיה באוניברסיטה האמריקאית של ביירות ולאחר מכן השלימה תואר דוקטור באנתרופולוגיה חברתית בסורבון.
סרטה הראשון, "לחם ההרים" (1968, 3 דקות, 16 מ"מ), אבד במהלך מלחמת האזרחים בלבנון.
בשנת 1974, סרטה "שעת השחרור הגיעה", העוסק במרד דופאר בעומאן, נבחר להתחרות בפסטיבל קאן, מה שהפך את סרור לאישה הערבייה הראשונה שסרטה נבחר לפסטיבל הבינלאומי.
ההערכה היא שסרטה התיעודי "שעת השחרור הגיעה" היה למעשה הסרט הראשון של יוצרת קולנועית שהוקרן בפסטיבל.
סרור מצטטת את סרטו של פדריקו פליני "8½" כהשראה משמעותית לסרט.
עם זאת, למרות השבחים וההצלחה של הסרט בפסטיבל קאן, "שעת השחרור הגיעה" נאסר ברוב העולם הערבי בשל הפוליטיקה הסוציאליסטית והפמיניסטית שלו.
סרור שימשה גם לקול עבור מעמדן של נשים בחברה הערבית, ובשנת 1978, יחד עם הבמאית התוניסאית סלמה בקר והיסטוריונית הקולנוע הערבית מגדה וואסף, היא הכריזה על קרן סיוע חדשה "לביטוי עצמי של נשים בקולנוע".
סרטה העלילתי משנת 1984, "ליילה והזאבים", משקף גם הוא פוליטיקה פמיניסטית.
הסרט מתאר את סיפורה של ליילה, אישה לבנונית צעירה מלונדון, אשר נוסעת בזמן דרך לבנון ופלסטין של המאה ה-20. סרטה העלילתי הראשון של סרור, "ליילה והזאבים", משתמש באמנות הסרט התיעודי עם המורכבויות של המיתולוגיה הערבית.
למרות היותו בדיוני, היא משתמשת בסמליות המקבילה לנרטיב אותנטי שנבנה מניסיון.
קטעי ארכיון שזורים בקומפוזיציה כדי לחקות אסטרטגית את הנרטיבים ההיסטוריים המורכבים.
יתר על כן, סרור חולקת פרספקטיבה פמיניסטית המהדהדת את העבר הקולוניאלי.
בראיון משנת 2019 עם מרי ג'ירמנוס סאבא, אמרה סרור "כשראיתי את "8½", הבנתי שקולנוע הוא מדיום רב עוצמה שיכול לבטא את כל מה שרציתי לומר.
אבל המוטיבציה העיקרית שלי להתגבר על כל כך הרבה משוכות הייתה פמיניסטית." בנוסף, היא מזמינה קהלים מכל רקע ומגדר לטבול עמוק באירועים האמיצים של התקופה, ושואפת לעורר השראה ביוצרי קולנוע אחרים לשתף גם את סיפוריהם העשירים מבחינה היסטורית.
סרור מושפעת רבות מקולנוע אמנות אירופאי, סינמה וריטה וקולנוע אנתרופולוגי.
היא מצטטת את "8½" של פדריקו פליני כהשפעה משמעותית על סרטה הראשון, "שעת השחרור הגיעה".
בנוסף, סרור החלה ליצור סרטים במסגרת תוכנית תואר הדוקטור שלה באנתרופולוגיה חברתית תחת ההיסטוריון והסוציולוג המרקסיסטי הצרפתי, מקסים רודינסון, שהשפיע רבות על האסתטיקה והפוליטיקה שלה.
היא גם מצטטת את הקולנוע השלישי של אמריקה הלטינית כהשפעה חשובה, דהיינו, "שעת הכבשנים" של אוקטביו גטינו.
סרור מחשיבה את עצמה כפמיניסטית וסוציאליסטית.
היא גם מחשיבה את עצמה כ"פמיניסטית מובסת", ומכוונת את סרטיה כלפי "השמאל הערבי", אשר "המשיך לסגור את נושא" הפמיניזם עד ש"האויב העיקרי, האימפריאליזם, הובס".
בנוסף, סרור ביקשה לפנות ליוצרי קולנוע אנתרופולוגיים אירופאים, אשר "היו פטרנליסטים כלפי מה שנקרא חברות פרימיטיביות" ו"לעיתים קרובות התבוננו בהן כמו חרקים".
במקום זאת, סרור קיוותה לתאר את "מה שנקרא חברות פרימיטיביות" בניואנסים רבים יותר, ולהראות כיצד "מה שנקרא אנשים לא מפותחים היו בוגרים יותר מבחינת פמיניזם ודמוקרטיה מאשר אזרחי מדינות מתועשות".
סרור מחזיקה בדעות אנטי ציוניות ורואה עצמה קודם כערביה לבנונית לפני היותה יהודייה.
סרור הייתה היוצרת הערבייה הראשונה שסרטה, "שעת השחרור הגיעה", היה מועמד לפסטיבל קאן.
סרור בסיפוריה שאבה רבות מסיפורי אבותיה, כאשר היא מרבה לתת קרדיט לסבתה על הצלחתם וההכרה בסרטיה.
בשנת 2025, סרטיה הוצגו בשיפוץ באקדמיה למוזיקה של ברוקלין כחלק מסדרה שהדגישה את עבודתה המהפכנית הפמיניסטית.
הסדרה כללה את "ליילה והזאבים" ואת "שעת השחרור הגיעה".
לקום על – נשות וייטנאם (1997) במאית ומפיקה
שעת השחרור הגיעה (1974, 62 דקות, 16 מ"מ) במאית, עורכת ותסריטאית
דופאר/עומר – לוחמי הגרילה של המפרץ הערבי (1973)
הַיינְץ קוהוּט (3 במאי 1913 – 8 באוקטובר 1981) היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי פוסט-פרוידיאני יהודי אמריקאי ממוצא אוסטרי.
ממייסדי זרם פסיכולוגיית העצמי בפסיכולוגיה.
קוהוט נולד בווינה, אוסטריה, למשפחה יהודית מתבוללת: הוריו שניהם היו בנים למשפחות יהודיות, השתייכו לחוג הליברלי של וינה ונטמעו בתרבות השלטת.
אביו, פליקס, היה פסנתרן, קיווה לפתח קריירה של נגן קונצרטים אך לא הצליח להגשים את תקוותו לאחר המלחמה.
אימו, אלזה (בית למפל), הייתה בת 22 בהולדת בנה היחיד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שבה שירת אביו, נטש האב את הקריירה המוזיקלית, עקב מוראות המלחמה, ונכנס לעסקים.
האופן שבו חזר האב מהמלחמה, הפכו לקו שבר משמעותי בחייו של קוהוט.
בארבע שנות הלימוד הראשונות (בית הספר היסודי) למד אצל מורים פרטיים, בדגש על לימוד השפה הצרפתית.
ב־1932, כשהיה בן 19, החל את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת וינה.
בשנת 1936 בילה שנה בפרים והשתלם בבתי חולים אחדים בעיר, בין היתר ב"הוטל דייה" וב"סן לואי".
אביו מת מלוקמיה בשנה שלאחר מכן, כשהיינץ היה בן 24. ב-1938 קיבל תואר דוקטור ברפואה.
ב-1939, לאחר הכיבוש הנאצי של ווינה, ברח קוהוט לאנגליה, שם שהה קרוב לשנה במחנה פליטים בקנט.
ב-1940 קיבל אשרת הגירה לארצות הברית והתיישב בשיקגו, שם עבד תחילה בבית החולים סאות' שור.
בשנת 1941 החל התמחות בנוירולוגיה בבית החולים בילינג המסונף לאוניברסיטת שיקגו, שם גר ועבד עד שנת 1948. ב-1945 קיבל קוהוט אזרחות אמריקאית.
ב-1947 סיים את התמחותו בנוירולוגיה.
לאחר נישואיו קיבל עליו קוהוט את הנצרות, והצטרף לקהילה אוניטריאנית אוניברסליסטית והחל לפקוד את הכנסייה האוניטריאנית.
ב-1949 סיים קוהוט התמחותו בפסיכיאטריה.
הוא התאכזב מהעיסוק בנוירולוגיה, שמבחינתו לא היה מחובר מספיק לרגשות.
קוהוט התקבל להכשרה פסיכואנליטית במכון שיקגו כבר ב-1946 וב-1947 התמנה למרצה בכיר לפסיכיאטריה באוניברסיטת שיקגו, משרה בה החזיק כמעט עד יום מותו.
ב-1948 נישא לאליזבת מאייר, איתה חי עד סוף ימיו.
ב-1950 נולד בנו תומאס אוגוסט (על שם , שהיה האנליטיקאי של קוהוט בווינה), ובאותה שנה גם הוסמך קוהוט כפסיכואנליטיקאי.
ב-1953 הפך לאנליטיקאי מנחה, ולאחראי על תוכנית הלימודים במכון, שהייתה על טהרת הקלאסיקה הפרוידיאנית.
כן לימד גם כפרופסור אורח באוניברסיטת סינסינטי.
קוהוט הפך לחבר בכיר במכון הפסיכואנליטי בשיקגו.
בתחילת דרכו היה לתומך נלהב בפסיכואנליזה המסורתית.
הוא כיהן בשנים 1964–1965 כנשיא האיגוד הפסיכואנליטי האמריקאי, ובשנים 1965–1973 כסגן נשיא האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי.
כבר ב-1959 החל קוהוט לחשוב מעט אחרת מן הזרם המרכזי, אולם ניסה לנסח את רעיונותיו החדשים בשפה קלאסית, על מנת שלא לעורר אנטגוניזם.
הרעיונות שפיתח לאורך חייו, עוררו, בשלב מסוים, כעס בקרב חלק מהאנליטיקאים הקלאסים, שטענו שהם אינם עונים להגדרה של אנליזה.
פסיכולוגיית העצמי הוגדרה כזרם חדש רק באמצע שנות השבעים.
הוא טבע מושג כשל אמפתי בטיפול.
בשנת 1971 התגלה אצל קוהוט סרטן מסוג לימפומה, הוא אושפז לטיפול וחלה הידרדרות בבריאותו.
ב-1979 עבר קוהוט ניתוח מעקפים.
הוא לקה בזיהום ויראלי, ובדלקת ורידים מוגלתית עם חיידקי סטפילוקוקוס.
במשך שנתיים התמודד עם לימפומה ומחלת לב.
ב-1980 חלה החמרה במחלת הסרטן ובגיל 68, בשנת 1981, נפטר קוהוט עקב אי ספיקת לב בבית החולים בלינגס בשיקגו.
הלווייתו התקיימה ב-31 באוקטובר 1981 בכנסייה האוניטריאנית הראשית של שיקגו.
הוא השאיר אישה, אליזבת לבית מאייר ובן, תומאס אוגוסט קוהוט, תושב סינסינטי.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית מנקודת מבט פרוידיאנית והיחס שלו למושג האמפתיה
רעיונותיו של קוהוט התפתחו בעקבות עבודתו עם מטופלים שלא התאימו להגדרת הנוירוזה של פרויד: הם לא סבלו מתסמינים ממוקדים, אלא מלקות כוללת ביחסם לעצמם ולזולתם, מה שמכונה הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
היחס של פרויד למושג האמפתיה: במאמר משנת 1921 על פסיכולוגיה של קבוצה, כתב פרויד: כי אמפתיה היא "האמצעי שעל-ידיו מתאפשרת לנו נקיטת עמדה כלשהי כלפי חיי הנפש של הזולת".
"בדרך החיקוי, מוליך נתיב מן ההזדהות אל האמפתיה, כלומר להבנת המנגנון שעל ידיו אנחנו בכלל יכולים לנקוט עמדה כלשהי כלפי חיי הנפש של הזולת".
נראה כאילו פרויד לוקח כמובן מאליו כי אמפתיה הנה חלק מהותי בתפיסת חוויתו הפסיכולוגית של אדם אחר.
המילה הגרמנית שפרויד השתמש בה einfuhlen פירושה להרגיש, או למצוא את דרכך אל תוך מצבו הנפשי של הזולת.
פרויד מעולם לא שקל מהיכן מגיעה האמפתיה או כיצד היא מתפתחת, כיצד היא פועלת בחוויית המטפל או המטופל, האם ניתן להקנותה למתמחה במהלך הכשרתו לקראת היותו אנליטיקאי, והאם היא מרפאת.
הוא רק ציין, שהיא מצויה בתהליך הטיפולי ושהיא מהותית.
פרויד עסק יותר בפירושים ובתובנות, שבהם ראה את היסודות העיקריים בריפוי הפסיכואנליטי.
לפי פרויד, בראשית חייו, כל אנרגיית הליבידו של התינוק מכוונת כלפי עצמו, מצב אותו כינה נרקיסיזם ראשוני.
במצב זה, התינוק חש אומניפוטנטיות, תחושה אשר נקטעת עקב אירועים של תסכול מחוסר היכולת לממש את הפנטזיה.
בעקבות התיסכולים, התינוק מפנה את האנרגיה הליבידינלית שלו אל עבר אנשים בסביבתו, כך שהליבידו הנרקיסיסטי מותמר לליבידו כלפי אובייקט.
כך, מתפתח קשר תלותי בין התינוק להוריו (או הדמויות המטפלות).
אדם שלא הצליח לעבור את השלב הזה, ישקיע את כל אנרגיית הליבידו שלו בעצמו, במקום בזולת.
פרויד גם הגדיר נרקיסיזם משני כמצב שבו אדם נסוג מהקשר עם הוריו בחזרה למצב של השתקעות עצמית.
מכיוון שמטופל פסיכוטי משקיע את רוב אנרגיית הליבידו שלו בעצמו, פרויד חשב שהוא לא יפתח יחסי העברה כלפי המטפל, ולכן טיפול פסיכואנליטי לא יועיל לו.
מטופלים עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית דומים למטופלים פסיכוטיים בכך ששניהם לא מסוגלים להפנות את הליבידו שלהם אל עבר אובייקט.
עם זאת, מטופלים אלה מסוגלים לשתף פעולה בטיפול, גם אם באופן שטחי.
לכן חלק מהפסיכואנליטיקאים הקלאסיים טיפלו בהפרעה זו על ידי תסכול מתמיד של המטופל, בתקווה שכך הוא יתפכח מן הפנטזיה הנרקיסיסטית.
נטען כי בעזרת תסכול זה, יוכל המטופל להתקדם מעמדה ינקותית וראשונית אל עבר ראייה מציאותית יותר.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית מנקודת המבט של קוהוט
קוהוט החל את דרכו כפסיכואנליטיקן פרוידיאני קלאסי.
כמו כן, היו לו קשרים קרובים עם אנה פרויד והיינץ הרטמן, ממייסדי פסיכולוגיית האני.
קוהוט אף היה דובר בולט של הפסיכואנליזה הקלאסית עד לעשר השנים האחרונות של חייו, בהן סטה מהזרם המרכזי של הפסיכואנליזה.
בעודו מחשיב עצמו כחלק מממשיכי פרויד, גילה קוהוט אי-שביעות רצון גוברת מהמסגרת של הפסיכואנליזה הקלאסית.
בהדרגה, גיבש עמדות תאורטיות חדשות, שבאופן חלקי באו לידי ביטוי במאמר חשוב על אמפתיה ב-1959, ובמאמר פורץ דרך על נרקיסיזם ב-1966 ("צורות והתמרות של נרקיסיזם").
הביטוי השלם והאחוד ביותר לרעיונותיו המתגבשים הופיע ב-1971, בספרו "The analysis of the self".
בספר הוצגו באופן שיטתי ההבדלים בין הגישה הקלאסית לנרקיסיזם לבין רעיונותיו החדשים לתופעה אישיותית זו.
הוא מתאר אמפתיה כיכולת להבין את החוויה הסובייקטיבית של האחר.
למשל, אפשר להתבונן מבחוץ על אדם גבוה, אולם רק כשנבין את החוויה הסובייקטיבית של האדם בנוגע לגובהו נוכל להיות אמפתיים אליו.
נוכל למדוד את גלי הקול של מילים מסוימות שמישהו מבטא, אך רק באמצעות אינטרוספקציה ואמפתיה נוכל לדעת שהן נאמרו בכעס.
במוקד רעיונותיו, עמדה התפיסה כי המקור להתנהגות נרקיסיסטית הוא בתחושה של עצמי מפורק, לא רציף ונעדר חיוניות.
לפיכך, מושג העצמי עמד בלב השיטה החדשה שייסד, אותה כינה פסיכולוגיית העצמי.
בשנת 1979 פרסם קוהוט את המאמר "שתי אנליזות של מר Z".
בעזרת תיאור מקרה נקודתי, שאף קוהוט להמחיש את השוני שבטיפול באדם עם בעיה נרקיסיסטית בין שתי העמדות - הקלאסית ופסיכולוגיית העצמי.
שנים לאחר מכן טען סטרוזייר, שכתב ביוגרפיה על קוהוט, כי המאמר הוא במידה רבה אוטוביוגרפי ומציג את סיפורו של קוהוט עצמו בהקשר לאנליזה שעבר אצל רות אייסלר (שהייתה פרוידיאנית).
במאמר, הוצג מר Z, גבר בשנות העשרים המוקדמות לחייו אשר גר עם אימו.
מר Z פנה לטיפול אצל קוהוט כשהוא מתלונן על בעיות גופניות מעורפלות ועל קושי ביצירת קשר קבוע עם אישה.
במאמר תואר מר Z כרגיש במיוחד לתשומת הלב של האנליטיקאי, אך כאדיש לניסיונות ההתערבות הטיפולית שלו.
מכיוון שאביו של מר Z נעדר במהלך השנים המכריעות של חייו ואימו הייתה מעורבת באופן דומיננטי בחייו, קוהוט הסיק, כפסיכואנליטיקאי קלאסי, שמר Z לא התמודד עם המציאות של האב, גם כשזה חזר כשהיה בגיל חמש, וכתוצאה מכך נסוג לשלב הנרקיסיסטי בו חווה את עצמו כחלק בלתי נפרד מהאם.
קוהוט השתמש בטכניקה הקלאסית של התעמתות עם הגנותיו של מר Z, ולאחר ארבע שנים של אנליזה, עזב מר Z את בית אימו, החל לפגוש נשים וויתר על התעקשותו לקבל יחס מיוחד.
מנקודת מבט פרוידיאנית, היה נראה כי הטיפול של מר Z הסתיים בהצלחה, שכן פרויד הגדיר את הנורמליות כיכולת לאהוב ולעבוד.
אלא שכעבור חמש שנים, מר Z פנה לטיפול נוסף, בטענה כי קשרי האהבה שפיתח היו שטחיים והוא נעדר תחושת סיפוק מיני אמיתי.
כמו כן, הוא ראה את עבודתו כמעמסה ולא מצא בה אתגר או סיפוק.
הפסיכואנליזה הקלאסית יכלה להציע למר Z ראייה מציאותית יותר, אך היא לא יכלה להחליף את ההתרגשות שסיפקו לו פנטזיות הגדלות הנרקיסיסטיות.
במאמר, קרא קוהוט תיגר על תאוריית ההתפתחות של פרויד, שראתה סתירה בין אהבה עצמית לאהבת אחרים.
הוא סבר כי דרושה מידה מסוימת של נרקיסיזם כדי לאפשר לאישיות הבריאה להבשיל ולהתייחס לזולת.
לשיטתו, תאוריית הנרקיסיזם של פרויד התייחסה לפנטזיות הגדלות של מר Z, אך התעלמה מתחושות הדומיננטיות והשליטה של אימו בחייו.
הפנטזיה, אם כך, הייתה תוצאה של חוסר היכולת שלו לספק את צרכיו כאדם נפרד מאימו.
לפי התאוריה של קוהוט, התינוק בחודשים הראשונים לחייו מצפה מהזולת לספק את המרכיבים הנחוצים להתפתחות העצמי.
האחר הופך למה שקוהוט מכנה "זולת עצמי" (selfobject) אשר מספק לתינוק את שלושת המרכיבים הבסיסיים להם כל אדם זקוק:
ערך עצמי - תחושה שהוא מיוחד בזכות מה שהוא ולא בזכות מה שאחרים מצפים שיהיה (מושגת באמצעות שיקוף)
אידיאליזציה - דמות אידיאלית שתיתן לתינוק תחושה של היות חלק מדמות כל יכולה, מרגיעה ומעניקה תחושת ביטחון
מובנות - דמות שתהווה "נפש תאומה" ותוכל להבין את נפשו.
התאוריה מניחה, שבתנאי התפתחות אופטימליים, ילמד האדם להפנים אל תוך עצמו את הפונקציות המווסתות שזולתעצמי מעניק לו.
בסופו של דבר יהיה ביכולתו לספק לעצמו הערכה עצמית, מצפן והבנה פנימיים, אם כי תמיד תיוותר מידה של הזדקקות לזולת.
אופן ההזדקקות לזולת לא יהיה ארכאי, אלא בשל ובוגר.
לתהליך זה קרא קוהוט הפנמה ממירה, ולטענתו, הדרך להשיגה היא על ידי חשיפה הדרגתית למציאות ולא דרך עימות עם המציאות, כמו שגורסות התאוריות הפרוידיאניות הקלאסיות.
כך, הפנטזיות הילדותיות ישתנו בהדרגה לפנטזיות מציאותיות יותר.
לטענתו, עימות המטופל עם המציאות יגרום להדחקת הפנטזיות, ובעקבותיה לפגיעה בחיוניות של המטופל.
לדבריו, חלק מתהליך "החשיפה למציאות" מתרחש באמצעות האמפתיה של המטפל כלפי המטופל (מה שמעיד גם על קיומה של העברה).