tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1911-1912 - פרס ראשון בקומפוזיציה - האקדמיה לאמנות "בצלאל"
1923 - פרס שני גילוף שנהב, יריד מדינת קולורדו
1942 - ציון לשבח תערוכה הבינלאומית לצבעי מים, המכון לאמנות של שיקגו
1942 - פרס ע"ש מרטין קאהן תערוכה השנתית ה-53 לציור ופיסול אמריקאי המכון לאמנות של שיקגו.
1936 Between Two World (ביידיש: צוויי וועלטן)
1943 - שני אמנים מציגים: תערוכת דוד בקר וקופלנד בורג, המכון לאמנות של שיקגו
1963 - מוזיאון ע"ש ספרטוס ביחד עם שאגל, ראובן, גרופר וגלר.
1978 - מוזיאון ע"ש ספרטוס תערוכה לציון חמישים שנה ליסוד קבוצת האמנים היהודים בשיקגו
1978 - מכללת אוקטון באילינוי מוזיאון קוהנלין לאמנות תערוכת קבע "מתנה לבירו בידג'ן"
2009 - "ובכל זאת אותיות פורחות" וילנה כמשל לזהות יהודית, מוזיאון לאמנות על ידי בית כנסת "היכל שלמה".
תערוכות קבוצתיות במכון לאמנות שיקגו
דוד בנון, (David Banon; נולד ב-21 במרץ 1945 בפורט-ליוטי, כיום קניטרה שבמרוקו) הוא פרופסור לפילוסופיה ומחשבה יהודית באוניברסיטת ז'נבה.
מומחה בפילוסופיה קונטיננטלית, הרמנויטיקה ופרשנות יהודית.
בנון, בנם של יצחק ומסודי, אח בכור לשבעת אחיו ואחיותיו גדל בסביבה רב לשונית האופיינית למשפחות יהודיות במרוקו והושפע מהתרבויות המגוונות שבתוכן חי (ערבית, צרפתית, עברית וספרדית).
למד בבית הספר העברי בקזבלנקה, ובבגרותו עבר להתגורר בליון כדי ללמוד פילוסופיה.
בשנת 1974, זמן קצר לאחר נישואיו, עזב את צרפת לשווייץ ושימש כמרצה לספרות באוניברסיטת ז'נבה, שבה גם הציג בשנת 1986 את עבודת הדוקטור שלו בפני עמנואל לוינס, אנרי מסוניץ', רוברט מרטין-אכארד וג'ורג' שטיינר, שהנחה אותו בכתיבת העבודה.
ספרו "הקריאה האינסופית", שהיה עיבוד של עבודת הדוקטורט, זכה להערכה רבה בקרב הפילוסופים הצרפתיים, עמנואל לוינס כתב את ההקדמה לספר, וז'ק דרידה הודה בהשפעה של ספרו על מחשבתו.
בנון המשיך לשמור על הקשרים המחקריים והמקצועיים עם האקדמיה הצרפתית, גם במשך שנות לימודיו באוניברסיטת לוזאן, ולימים הפך לעמית מחקר ולמנהל המחלקה למדעי היהדות ולמחשבת ישראל באוניברסיטת שטרסבורג, לחבר במכון האוניברסיטאי הצרפתי (IUF) ולפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנון מומחה למדרש, ומוכר כאחד מן החוקרים הבולטים בעולם לפילוסופיה של עמנואל לוינס.
פרסם ספרים ומאמרים רבים על ההגות היהודית בצרפת – "אסכולת פריז", כולל מחקרים אודות אנדרה נהר, הרב יהודא לאון אשכנזי – מניטו, יעקב גורדין, ואמדו לוי ולנסי.
בין פרסומיו ניתן למצוא גם עיון במשנתו של ישעיהו ליבוביץ, שמספריו אף תרגם לצרפתית, בהגותו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
דוד בנון פעיל בדיאלוג בין יהודים לנוצרים בצרפת.
בשנת 2013 עלה לארץ ישראל.
הוא ממשיך לחקור ולפרסם וכן משמש כמרצה אמריטוס באוניברסיטת שטרסבורג וכפרופסור אורח באוניברסיטת בר-אילן בחוג למחשבת ישראל.
למרות החשש מהמסורת, דעת; כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה (84), תשע"ח
בין עמנואל לוינס לישעיהו ליבוביץ, דעת; כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה (50–52), תשס"ג
הוגה דעות יהודי או הוגה?, דעת; כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה (76), תשע"ד
יוסף שרביט, עבריות ומעבר לה.
דיוקן אינטלקטואלי של הרב יהודא ליאון אשכנזי (מניטו), אדרא תשע"ט 2018, דעת; כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה (87), תשע"ט
דוד (דָדִי) ברנע (נולד ב-29 במרץ 1965) הוא ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים החל מיוני 2021. איש "המוסד" מאז 1996. חתן פרס ביטחון ישראל.
ברנע נולד באשקלון, גדל והתחנך בראשון לציון.
אביו יוסף ברונר (ברנע), ברח עם הוריו הרב יהודה (שהיה לימים יקיר העיר בני ברק) ובינה (קרובת משפחה של האדמו"ר מבעלזא ואחות של הרב מדז'יקוב) בשנת 1933 מגרמניה הנאצית עם עליית היטלר לשלטון ועלה לארץ ישראל בגיל שלוש.
אביו בוגר ישיבת הפועל המזרחי בבני ברק ובגיל 16 התגייס לפלמ"ח ונלחם עם הגדוד השלישי של הארגון בקרבות נבי יושע וכיבוש צמח וצפת, לאחר מכן שירת כקצין בדרגת סגן אלוף בחיל האוויר וכמנהל בחברת תדיראן.
אמו, נעמי, נולדה על אוניית גירוש המעפילים "פאטריה" והייתה אשת חינוך, מורה ומנהלת בית ספר.
ברנע למד בבית הספר היסודי עין הקורא בראשון לציון ולאחר מכן בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב.
ב-1983 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בסיירת מטכ"ל.
לאחר שירותו הצבאי יצא ללימודים בארצות הברית, סיים תואר ראשון במכון הטכנולוגי של ניו יורק ותואר שני במנהל עסקים במגמת מימון באוניברסיטת פייס.
לאחר לימודיו, כיהן כמנהל עסקי בבנק השקעות בישראל וכאנליסט ומנהל עסקי בכיר בחברת "כלל מנפיקים".
ב-1996 הצטרף ל"מוסד" בעקבות רצח רבין, עבר קורס קציני איסוף ושירת באגף "צומת".
שירת תחת פיקודו של יוסי כהן וזכה עימו ב-2003 בפרס ביטחון ישראל על מבצע ייחודי, בעת כהונתו של מאיר דגן בראשות המוסד.
פיקד על יחידות מבצעיות בישראל ומחוצה לה, כולל ראש שלוחת "צומת" באירופה.
ב-2007 חזר לישראל ומילא תפקידי מטה בארגון.
הוא שימש סגן ראש אגף "צומת" בתקופת כהונתו של יוסי כהן כראש האגף ולאחר מכן שימש במשך שנתיים וחצי סגן ראש אגף "קשת".
ב-2013 מונה לראש אגף "צומת", שם הוענקו לאגף בראשותו ארבעה פרסי ביטחון ישראל, פרסי ראש הממשלה וציונים לשבח.
ב-2019 מונה לסגן ראש "המוסד" וראש מנהלת המבצעים של הארגון.
בדצמבר 2020 הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על מינויו של ברנע לראש המוסד, בהמלצתו של ראש המוסד לשעבר יוסי כהן.
תחילה נתקל המינוי בקשיים משפטיים בשל המשבר הפוליטי וההגבלות החלות על ממשלת מעבר, אולם לבסוף אישר היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט את מינויו.
ברנע נכנס לתפקידו ב-1 ביוני 2021, עם תום כהונתו של יוסי כהן.
בהיותו ראש המוסד, קידם ברנע מדיניות אקטיבית של הגברת החדירה לעומק איראן והפעילות בתוכה.
במסגרת גישתו המבצעית המשיך המוסד את הפגיעה בתשתיות איראניות ואת ההתנקשויות בבכירי משמרות המהפכה, תוכנית הגרעין ומערכי פיתוח הנשק.
בנוסף, המוסד העמיק את הקשרים עם קהילת המודיעין הטורקית במסגרת מאבק משותף נגד ניסיון של איראן ושלוחותיה לבצע חטיפות והתנקשויות בתיירים ישראלים בטורקיה.
המוסד בראשותו גם המשיך במאמצים, רוב רובם מאחורי הקלעים של החשיפה הפומבית, לטרפד את השיחות בווינה שנועדו לקדם הסכם גרעין חדש בין איראן למעצמות.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד הוביל מספר שינויים במוסד שהביאו לעזיבתם של מספר בכירים, ביניהם ראש אגף קיסריה במוסד וסגנו, ראש אגף הטכנולוגיה, ראש אגף המלחמה בטרור וראש אגף צומת.
השינויים כאמור נגעו בעיקר להעברת נפח רב יותר מפעילות המוסד לסוכנים זרים וכן שינוי ארגוני שהתבטא בפיצול אגף מסוים בארגון לשלושה.
על פי פרסום בניו יורק טיימס, בספטמבר 2023, שלושה שבועות לפני טבח שבעה באוקטובר, נפגש ברנע עם גורמים קטרים בדוחא וכשנשאל בנוגע לרצונה של ישראל בהמשך העברת הכספים הקטרים לעזה, תמך בכך.
בראשית המלחמה הכין משרד החוץ תוכנית להשחרת קטר, אך התוכנית נגנזה לאחר שברנע הזהיר מפני פגיעה בקטר, על רקע המגעים לעסקת חטופים.
באוקטובר 2023 החל ברנע את תפקידו כמנהל את המשא ומתן לשחרור החטופים עם חמאס בתיווך ראש ממשלת קטר מוחמד אאל ת'אני, שר המודיעין המצרי עבאס כאמל, וראש ה-CIA ויליאם ברנס.
בתוך כך היה בין האחראים לעסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס (נובמבר 2023).
במלחמת חרבות ברזל הוביל המוסד בראשותו של ברנע את התפוצצות זימוניות חזבאללה.
לפי דיווחים זרים, המוסד בפיקודו היה אחראי גם להתנקשות באסמאעיל הנייה באיראן, כשהיה תחת הגנת משמרות המהפכה המוסד תחת ברנע פיתח והוציא לפועל גם את אירוע הפתיחה למבצע חיצי הצפון ובעקבותיו גם את התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
כדי לבצע את מבצע סדר חדש במסגרתו חוסל מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, פעלו סוכני מוסד בלב ביירות והטמינו מכשירים בבונקר החשאי בו הסתתרו בכירי הארגון.
על פעולות אלה זכה המוסד בפרס ביטחון ישראל לשנת 2025.
בסוף שנת 2024, ברנע המליץ לתקוף את איראן בתגובה למעורבות החות'ים במלחמת חרבות ברזל.
בחודשים הראשונים של 2025 היה איש מפתח בתיאום המדיניות והפעולה נגד איראן מול הממשל האמריקאי, תוך הבאת התוכניות המבצעיות להבשלה, עד הוצאתן לפועל במבצע עם כלביא.
במהלך המבצע, יחד עם הרמטכ"ל אייל זמיר, הנחה ברנע ופיקד על הריגת מדעני גרעין ובכירי המשטר האיראני, תקיפת מתקני הגרעין והפחתת האיום הבליסטי.
אחיו הוא הרב זוהר ברנע, חסיד ברסלב שהיה עם בנו באסון מירון והם ניצלו.
דוד בר-גל (19 ביוני 1937 – 18 בדצמבר 2021) היה פרופסור בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי העניין והחקר שלו היו בעיקר פסיכולוגיה חברתית, התנהגות ארגונית, יחסים בין קבוצות, יישוב סכסוכים והיסטוריה של הידע בתחום
לצד מחקריו העיוניים, טיפח בר-גל את המגע בין הפרקטיקה של עובדי הרווחה ובין התאוריה האקדמית, בעיקר על פי בית מדרשו של הפסיכולוג קורט לוין, אותו חקר במשך עשרות שנים.
זאת לאחר שהתנסה בעצמו, בראשית הקריירה שלו, בעבודה מחוץ לאקדמיה כקצין מבחן לנוער.
דוד בר-גל נגע במחקריו בתחומי דעת רבים והפגיש בעבודתו בין הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה ונושאים ממינהל ציבורי עבודתו כללה ביקורות ספרים שפורמו מפעם לפעם בעיתונות המדעית והיומית, וכן בעבודתו כעורך של כתב העת המקצועי "חברה ורווחה" בשנים 1993–1995 ו-2008–2014.
דוד בר-גל נולד בקריית חיים ב-1937, בן לזאב זילברגליט ויונה (לבית ברזניק), אח בכור של יורם בר-גל.
הוריהם עלו לארץ ישראל מפולין בשנת 1933, והקימו את ביתם על חולות קריית חיים.
הקריה של אותן שנים הייתה שכונת פועלים ודוד התחנך על ערכיה של התפיסה הסוציאליסטית שדגלו בה מייסדי היישוב.
עם חבריו נכנס ל"תנועה המאוחדת", תחילה כחניך ומגיל הבגרות שימש כמדריך.
בסיום בית הספר התיכון בקרית חיים, בשנת 1955, ולקראת היציאה לשירות הצבאי שינה את שם משפחתו לבר-גל.
את השירות הצבאי עשה בנח"ל, בגרעין שהלך לקיבוץ חמדיה, ומשם יצא להדרכה בתנועת הנוער בתל אביב.
במסגרת גרעין הנח"ל הכיר את אשתו לעתיד רות גלוגוב וונולדו להם ארבעה ילדים.
דוד בר-גל נפטר בביתו ב-18 בדצמבר 2021 והובא לקבורה בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
את לימודי התואר הראשון (1958–1961) עשה בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודי התואר הראשון עבד כקצין מבחן לנוער.
הוא פנה לקריירה אקדמית תוך מעבר לתחום הפסיכולוגיה, ועשה תואר ראשון נוסף בפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1964–1967).
אחר כך המשיך בלימודים גבוהים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, שהסתיימו כאשר קיבל את הדוקטורט בפסיכולוגיה בשנת 1976.
עם סיום לימודיו בישראל, יצא לפוסט דוקטורט למשך שנתיים לאוניברסיטת מישיגן, ארצות הברית, שאליה חזר לשבתון נוסף שנים לאחר מכן.
כמו כן תוך כדי התפתחותו האקדמית, היה חוקר ומרצה אורח באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה באמצע שנות השמונים ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק באמצע שנות התשעים ובראשית המאה ה-21.
עם חזרתו מהפוסט דוקטורט קיבל משרה כמרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית, ולימד שם במשך כשלושה עשורים עד שפרש לגמלאות.
במסגרת בית הספר לעבודה סוציאלית מילא תפקידים שונים, בהם ראש תוכנית שוורץ למנהלי מתנ"סים, וכן ייסד תוכנית לניהול קונפליקטים לתואר שני.
כמו כן שירת בוועדות שונות כולל ועדה של צה"ל לרפורמות בבתי הכלא הצבאיים, וכן סייע וייעץ להקמת לימודי עבודה סוציאלית במכללות השונות.
ראשיתו של המחקר המדעי של דוד בר-גל הוא בעבודת הדוקטורט, בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, בו חקר את ההתפתחות מערכת הערכים המקצועית של שתי קבוצות סטודנטיות – אחת בעבודה סוציאלית והשנייה במחלקה לפסיכולוגיה.
בעבודה זו נחשף לא רק לחשיבות גיבוש האישיות המקצועית של עובדים בתחומי הרווחה, אלא גם לרעיונות מתחומי הפסיכולוגיה החברתית וחקר קבוצות, שהם מתחומי המחקר המרכזיים שבהם פעל במהלך עשרות השנים הבאות.
נראה כי הרקע האישי של בר-גל, שגדל בשכונת פועלים (קריית חיים) וספג את תפיסת העולם הסוציאליסטית, השפיע על נושאי מחקריו הראשונים - רווחת עובדים, והעבודה הסוציאלית במקומות העבודה.
מעבודת הדוקטורט שלו הציע מודל של חמישה שלבים לתיאור התפתחות מערכת הערכים של עובדים סוציאליים ועובדי רווחה אחרים בשלבי ההכשרה שלהם.
התפתחות זאת מתרחשת לדעתו, מחשיפתם לתאוריות המתאימות, דרך ההתנסות המעשית ועד גיבוש הידע האישי והמקצועי תוך שילובם בארגון בו מתפתחת הקריירה שלהם .
התפשטות התפיסה של שיפור איכות החיים בסביבת העבודה קשורה במדעי החברה לרעיון המרכזי שהתפתח בארצות הברית של "העשרת העבודה", או "עיצוב מחדש" של התוכן והתפקיד והגברת המוטיבציה של העובד.
עם זאת, מציין בר-גל, בבחינת היישום של רעיונות תאורטיים אלה בפועל, נראה כי במקומות עבודה רבים השיקולים הטכנולוגים והכלכליים לא מאפשרים להגדיל משמעותית את האוטונומיה והמגוון המקצועי של העובד, ולמעשה הוא מתקבע במצב הקיים.
למרות ההצהרות הארגוניות והרעיונות התאורטיים לשינוי, אין יכולת לעצב מחדש את תפקידו של העובד.
בהמשך מחקריו עסק בפיתוח תחום הרווחה התעסוקתית בארגונים שונים.
הוא ראיין בשנות השמונים את רוב עובדי הרווחה התעסוקתית בארץ, התעניין בתחומי התעסוקה שלהם ובשיטות שבהן הם משתמשים למילוי תפקידם.
במחקר נמצאה שונות בין עובדי הרווחה, בדגש שהם שמים על תחומים או שיטות מסוימים.
המחקר ניסה להבין את היחסים בין השונות הזו לבין הכוח הארגוני של העובדים הסוציאליים ושביעות הרצון שלהם מעבודתם.
לממצאי המחקר היו השלכות על הכשרת עובדי רווחה תעסוקתית ועל הפעלת שירותם במסגרות תעסוקתיות.
היבט נוסף של רווחה תעסוקתית שנחקרה על ידי בר-גל הייתה שביעות רצון, ושחיקת עובדים בתחומי תעסוקה שונים, בעיקר של עובדים סוציאליים.
מהי מידת הנכונות שלהם להמשיך בתפקידם למרות הלחצים והשחיקה בשעת ביצוע תפקידם.
השונות שנמצאה בין העובדים מוסברת על ידי מספר גורמים שמתכנסים לשני מוקדים: תחום העבודה ותחום התמיכה החברתית.
המשתנה הבולט ביותר היה האתגר שבתפקיד.
ככל שהאתגר היה גדול יותר ותמיכת המדריכים והעמיתים הייתה גדולה יותר כך עולה שביעות הרצון ויורדת השחיקה בעבודה.
אינטראקציות בין קבוצות אתניות הביאו להתערבות ברמת המיקרו כדי לשפר את היחסים בין יהודים וערבים.
תוכניות אלה עשויות לשנות לטובה את עמדותיהם והתנהגותם של ערבים ויהודים בודדים, זה כלפי זה.
בניית אמון הדדי, כבוד והבנה הם היעדים העיקריים של תוכניות ההתערבות.
המפגש בין קבוצות לאומיות שונות והניסיון להביא להכרה ולשינוי, היה נושא של אחד המחקרים הגדולים של בר-גל, שנעשה בשיתוף עם חביבה בר וג'אבר עסאקלה, חוקרים במכון גוטמן למחקר שימושי.
הפרסום מתעד במתודת "מחקר פעולה" מפגשים בין בני נוער יהודים וערבים אזרחי ישראל בשנים 1985-9. תחילה נועד המחקר להעריך את השלכותיהם של מפגשים מתמשכים שנערכו "בבית הספר לשלום" בנווה שלום, אך הוא הורחב לתיעוד וביצוע התערבות חינוכית יזומה בקרב יהודים וערבים אזרחי ישראל.
הידע המוצג בספר מעוגן בתאוריות מתחום מדעי החברה וההתנהגות ובידע החוויתי-נרטיבי שנאסף במהלך העשייה החינוכית מחקרית.
הגישה התאורטית מעוגנת בתפיסה הבין תחומית של מדעי החברה הגורסת כי ההתנהגות האנושית ניתנת להסבר מתוך ראיית היחיד על רקע הכוחות השונים שהוא פועל בתוכם.
המחקר נשען על תפיסתו התאורטית והמתודולוגית של הפסיכולוג החברתי קורט לוין.
בין התפקידים השונים שמילא בר-גל באוניברסיטה העברית, היה ניהול תוכנית שוורץ למנהלי מתנ"סים, תפקיד שגם לקח על עצמו עמיתו פרופ' הלל שמיד.
הם ראו בתוכנית הזאת לא רק את הצד ההכשרתי והאקדמי, אלא ניסו להבין את תפקידם של המנהלים, וביצעו שורת מחקרים במהלך שנות השמונים וראשית שנות התשעים.
בתחילה הם סקרו את נושא המנהיגות במגזרים שונים – עסקי, ציבורי, חינוכי, ורווחתי - בפרספקטיבה בין לאומית תוך התמקדות בתפקוד מנהלים והתנהגותם.
היה זה מחקר משווה שכיסה נושאים כמו תכנון עבודת הניהול, אופן עבודתו של המנהל, התקשורת בינו ובין העובדים וקשריו עם גורמים תוך או חוץ ארגוניים.
בהמשך הם סקרו נושאים הקשורים לתאוריית מנהיגות.
היינו מערך הגורמים והתהליכים הקובעים את השפעת המנהיגות על הארגונים שלהם.
המחקרים עסקו במנהיג כיוצר חזון, כארכיטקט אסטרטגי או יוצר את התרבות הארגונית.
הם בחנו צורות שונות של מנהיגות והשלכותיה על תפקוד הארגון.
המחקר אושש את ההשערה של חשיבות המנהיגות בהתפתחות ארגונים, שימורם והסתגלותם לתנאים משתנים.
מבין המנהלים והארגונים השונים, כאמור, הם נמשכו לחקר מנהלי מתנ"סים, כחלק מתוכנית שוורץ בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית.
במחקרים אלה הם ניסו לייחד את עבודת מנהל המתנ"ס לעומת מנהלים בתחומים מקבילים בתחומי רווחה או עסקים.
הם מצאו כי עיקר עבודתו של מנהל המתנ"ס הוא בפתרון בעיות אד-הוק, וברוטינה של שמירת הקיים בארגון.
את ניסיונם ומחקרם הם סיכמו בספר, שהופיע בניו-יורק ב-1992, שהוא קובץ מחקרים בנושא חדשנות ושינויים בארגוני רווחה.
הם מעלים את הגורמים ואת האסטרטגיות לשינוי מבנה ארגונים, לשיפור הניהול ומתן שירותים טובים יותר.
הם מדגישים את הקשרים הדדיים בין הקהילה ובין הארגון, ששניהם משתנים תוך ניסיון להתאמת הצרכים ומילוי הצרכים ההדדים.
ההדגמות בספר הן מארגוני רווחה בישראל.
אבי הפסיכולוגיה החברתית קורט לוין הוא מנושאי המחקר המרכזיים של בר-גל.
קורט לוין היה המדען שרעיונותיו ושיטותיו סללו את הדרך התאורטית למחקריו של בר-גל בפסיכולוגיה החברתית מאז ראשית דרכו באקדמיה.
מלבד עריכה מדעית של כתביו בעברית חשף בר-גל את הקשרים והמגעים שהיו בין ראשי האוניברסיטה העברית וקורט לוין, בעיקר של יהודה מאגנס, ממייסדי האוניברסיטה העברית.
המגעים ביניהם היו עוד לפני שלוין עזב את ברלין ועבר לארצות הברית, בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 .
באותה תקופה קורט לוין כבר היה פסיכולוג מוכר, והאוניברסיטה העברית הציעה לו בשנת 1934 מינוי אקדמי כמקים המכון לפסיכולוגיה.
לוין ביקר בארץ ישראל ביולי 1934, והציג את תוכנית המכון לפסיכולוגיה שלדעתו צריך לקום בירושלים.
בר-גל מראה כי לוין השקיע רבות בתכנון בניית המכון בירושלים, בעיקר מנקודת מבטו כפסיכולוג חברתי, שהתבונן במציאות האנושית והחברתית ששררה בארץ ישראל באותן שנים.
בשנים 1934-5 האוניברסיטה נתקלה בקשיים לגייס כספים להקמת המכון ולתפעולו.
באותה תקופה, למרות המינוי שקיבל בירושלים, לוין כבר היה ממוקם אקדמית באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
בהתכתבות בין לוין והאוניברסיטה מסתבר כי לצד נימוקים אקדמיים ארגוניים, גם השכר שהציעה לו האוניברסיטה העברית היה כרבע השכר שקיבל כבר בארצות הברית.
כך, ממכלול סיבות דחה לוין את בואו לירושלים ובשנת 1937 האוניברסיטה העברית הפסיקה את המגעים איתו, ולמעשה פיטרה אותו מהמינוי שקיבל.
העיסוק של בר-גל בקורט לוין לא הצטמצם רק במישור ההיסטורי של קשריו עם האוניברסיטה העברית והקמת המכון לפסיכולוגיה.
הוא יישם את רעיונותיו של לוין במחקרים נוספים.
כך לדוגמה שילב את רעיונותיו של לוין בנושא של תמורות בתפיסות חברתיות בקבוצות שונות.
על פי לוין אין די בהרצאות על תמורות, להביא לשינויים בין קבוצתיים.
לשם כך, יש צורך בשינוי התפיסה העצמית של היחיד ושינוי התפיסה של הסיטואציה החברתית.
רק אז האדם יכול לשנות עמדותיו שלא על פי סטראוטיפים המקובלים או תפיסות מוטעות .
בהפצת תורתו של לוין הרחיב בר-גל לא רק על התרומות התאורטיות אלא גם הבליט את הגישות המתודולוגיות המיוחדות, כגון שיטות "מחקר פעולה".
והוא מציג את העקרונות שקבע לוין למחקר הפעולה, בהם לימוד שיטתי ולעיתים ביצוע ניסוי של בעיה חברתית; תהליך מעגלי של איסוף נתונים; מתן משוב של תוצאות ההתערבות למעורבים במחקר; הכללה של שאלות הערכים; שיקולי מאבק כוחות; מתן דגש על גיוס והכשרה של סוכני שינוי, פיתוחם ותמיכה בהם.
בר-גל מעלה את הטענה כי המושג "מחקר פעולה" נגזר מתוך מקורות ברקע האישי והאינטלקטואלי של קורט לוין – ניסיון חייו כבן מיעוט יהודי, תאוריית השדה שלו ומחויבותו העמוקה לעקרונות האידאולוגיה הדמוקרטית ולצורך בשינוי חברתי.
דמותו של זיגמונד פרויד עניינה את בר-גל, והוא כתב עליה מספר פעמים בעיתון "הארץ" מהיבטים שונים.
אחד מהם היא חליפת המכתבים בין אלברט איינשטיין לפרויד בעקבות שאלתו של הראשון "האם יש דרך לשחרר את בני האדם מפורענות המלחמה?".
בתשובתו של פרויד הוא מנתח את האגרסיביות האנושית ואת הסיבות למלחמה.
פרויד מביע את דעתו "כמי שאינו נדרש להציע הצעות מעשיות אלא על דרך העיון הפסיכולוגי שמתוכו ניתן להידרש לבעיות מניעת המלחמה".
במסה זו משלב פרויד ניתוח היסטורי על כובשים ומלחמות במהלך ההיסטוריה, בהצביעו על תוצאותיהן ההרסניות.
הוא סוקר בקצרה את מניעיו של האדם היחיד המשתף פעולה עם האינטרסים של מנהיגים וכובשים בשמשו אמצעי ומכשיר במלחמה זו.
מניעיו של היחיד, לדעתו של פרויד מקורם ביולוגי, והתוקפנות היא אמצעי לכיבוש ולהישרדות בעולם.
בהשפעות ציוויליזציה וחינוך הולמות אפשר לעדן את יצר התוקפנות וההרס למטרות יצירת נכסי תרבות ואמנות, סדרי חיים, דרכי ממשל וסדר מדינתי.
מאמרו של בר-גל בעיתון "הארץ" הפך ברבות הימים לאסופה מחקרית שהוא היה בין עורכיה ודנה במשמעויות חליפת המכתבים בין שני אישים האלה.
1984, עבודה סוציאלית בעולם העבודה, הוצאת אקדמון, ירושלים
1988, מוטיבים בתאוריה ובמחקר מנהיגות – יישומים לניהול שירותי אנוש, חברה ורווחה, כרך ט' 185-197
(עורך) 1989 קורט לוין, יישוב קונפליקטים ומאמרים בתורת השדה, הוצאת כתר, ירושלים
(עורך) 1994, מפגש בין מחקר לפרקטיקה: התערבות מקצועית בקרב עולי חבר העמים, ביה"ס לעבודה סוציאלית, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1995, לחיות עם הקונפליקט, מכון ירושלים לחקר ישראל, פרסום מספר 64, ירושלים.
2002, ניתוח שדה כוחות – כלי להחדרת שינויים בארגוני שירות, חברה ורווחה, כרך כ"ב, 7-33
2012, "מלחמה למה?" פסיכואקטואליה, רבעון הסתדרות הפסיכולוגים בישראל, גיליון אפריל עמ' 38-42
איינשטיין ופרויד והמלחמה הבאה: בעקבות חליפת המכתבים "למה מלחמה".
הרב דוד ברנדר (נולד בכ"ז בכסלו ה'תשי"ד (דצמבר 1953)) הוא האדמו"ר מסטריקוב.
נולד לרב שלום ברנדר, ראש ישיבת בעלז.
נישא למרים רבקה, בתו הצעירה של הרב אברהם אביגדור נחום לנדא, האדמו"ר מסטריקוב.
מונה על ידי חמיו לכהן בראשות ישיבת סטריקוב, יחד עם גיסו הרב ישעיהו פרנקל תאומים.
כשנה לאחר פטירת חמיו, הוכתר על ידי רוב חסידי סטריקוב לממלא מקומו באדמו"רות.
אחיינו, הרב יעקב דן שטרן בן גיסו הרב משה שמואל שטרן, הוכתר לאדמו"ר על ידי מיעוט מהחסידים ופתח את חצרו בירושלים, ומכונה "האדמו"ר מסטריקוב ירושלים".
לחצר בראשותו כ-260 משפחות, נכון ל-2018. בתי כנסת של חסידי סטריקוב קיימים גם בירושלים, ביתר עילית ובית שמש.
סמינר בראשותו קיים בירושלים, בהנהלת אשתו.
בכסלו תשפ"ב (נובמבר 2021) נפגש עם שר התקשורת יועז הנדל יחד עם עוד רבנים ואדמו"רים, בניסיון לשכנעו שלא להפעיל את רפורמת הסלולר שיזם, שהייתה פוגעת בקומה הכשרה.
היה מראשי הפעילים במאבק נגד חנויות בבני ברק המוכרות סמארטפונים ומכשירי טלפון שאינם מאושרים על ידי ועדת הרבנים.
מכהן כנשיא כולל חבת ירושלים, לצד הרב נפתלי נוסבוים ורבי בעריש שפירא האדמו"ר מנארול.
הרב דוד בֶּר (בכתיב יידי: בער או בעער; ה'תר"ל, 1870–1942) היה רב פולני שכיהן כרבה של אוזורקוב, סגן נשיא אגודת הרבנים בפולין וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
אביו יששכר דב היה עשיר ולמדן, בנו של רבי יוסף ששימש כדיין ומורה צדק בטרנוב.
למד תורה מפי סבו ובבית המדרש בטרנוב, וגילה כישרון רב.
כשהגיע זמנו להתגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, החליט להימלט מתחומי האימפריה כדי להתחמק מחובת הגיוס.
בחסות חשכת הלילה הוא חצה את הגבול לפולין שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא הגיע לעיר דוברה, שם כיהן דודו הרב צבי מאיר בר כרב המקום, ועזר לדודו בעריכת ספרו "אמרי הצבי" והבאתו לדפוס.
לאחר נישואיו לימד תורה בנשלסק, ובסביבות 1895 או 1898 התקבל כרב בקהילת גראבוב.
באותה תקופה החל לנסוע אל האדמו"ר מגור.
קרוב לעשרים שנה כיהן כרב בגראבוב, וב-1913 נבחר לכהן כרבה של אוזורקוב הסמוכה ללודז', שם גם ניהל ישיבה לבחורים צעירים מהעיר ומסביבתה.
שמו החל להתפרסם מחוץ לגבולות קהילתו, ולא פעם שימש כבורר בסכסוכים בין יהודים מאוזורקוב ומחוצה לה.
לאחר הקמת אגודת ישראל הצטרף לפעילויותיה, ובשנות ה-30 היה חבר מועצת גדולי התורה.
כמו כן, נבחר לסגן נשיא אגודת הרבנים בפולין.
במסגרת זו, חתם על מכתב של האגודה הקורא לנדות את הרב מאיר הלר מירושלים על שפגע בכבודו של הרבי מגור אברהם מרדכי אלתר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי גרמניה הנאצית, נמלטו רבים מתושבי אוזורקוב.
הרב בר עבר לגטו ורשה, שם חי שנים מספר אצל מחותנו הרב מנחם זמבה.
היה נשוי לבתו של הגביר זאב וולף רינגווירץ מנשלסק.
לאחר פטירתה נשא את בתו של רבי יעקב משה תאומים אב"ד נובידבור (נינו של רבי יצחק מאיר אלתר).
לפי עדות המצויה ביד ושם, רעייתו הייתה ראצה לבית טימוב, ולהם נולדו שישה ילדים.
אברהם טננבוים טוען כי שם משפחתה היה טיבען.
בנו הרב ישכר דב משה היה רבה של זדונסקה וולה.
בנו שמואל אריה היה נשוי לבתו של הרב מנחם זמבה.
מתלמידיו בגראבוב היה הרב אליהו לסקובסקי, רב בטולישקוב, גלובנו וורטה.
מתלמידיו באוזרקוב היה ראובן אהרונוביץ, יליד העיר, לימים ראש העירייה השלישי של בני ברק.
שרידים מכתביו שרדו את השואה וראו אור בקבצים שונים.
בשנת ה'תשנ"ח יצא לאור בבני ברק הספר זכר דוד ובו נדפסו חידושיו על סוגיות הש"ס ותשובות בהלכה (מכתב יד ומספרי חכמי דורו).
דוד צבי ברמן (תמוז ה'תרס"ז, 7 ביולי 1907 – י"ד בטבת ה'תשל"ח, 24 בדצמבר 1977) היה עורך דין, פעיל ציבור, עסקן ופוליטיקאי ישראלי, ראש המועצה המקומית וראש עיריית חדרה מ-1945 ועד 1954, יו"ר ומרכז השלטון המקומי בישראל, יו"ר ועד יישובי השומרון ומזכיר מועצת פועלי חדרה.
נולד באוזירו שבגליציה המזרחית (אז, באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה) לישעיהו וצ'ארנה שרה לבית רוזן.
למד ב"חדר" ובשנות מלחמת העולם הראשונה נדד עם משפחתו כפליט.
המשיך את לימודיו התורניים בבית המדרש בעירו, וכן למד בגימנסיה הממשלתית בבורשצ'יב וקיבל תעודת בגרות.
בשנים 1927–1932 למד משפטים באוניברסיטת לבוב.
את התמחותו בעריכת דין עשה בבית משפט בצ'ורטקוב ואצל עורך דין, אך ב-1934 עזב את הקריירה המשפטית לטובת פעילות ציבורית וציונית.
כבר בצעירותו נמנה עם מייסדי אגודת "צעירי ציון" בעירו, במסגרתה למד עברית.
בעת לימודיו באוניברסיטה, הצטרף לתנועת "גורדוניה", ונבחר להנהגה הראשית של התנועה בגליציה המזרחית, ולאחר כשנתיים נבחר להנהגה העולמית של התנועה.
פעל ונאם בחוגי סטודנטים לחיזוק התודעה הלאומית והציונית והשפה העברית.
ב-1934 עבר לעבוד במרכז "החלוץ" בוורשה, וארגן עליות של מעפילים מפולין ומהמדינות הבלטיות.
בפרט, סייע למעפילי האונייה ולוס שסורבו על ידי הבריטים להיכנס לארץ להשיג דרכון פולני שאיפשר להם לעלות לארץ בהמשך.
ב-1935 עבר לקרקוב והתמנה למזכיר הראשי של "התאחדות" ו"גורדוניה" בגליציה המערבית..
באותה העת ערך, יחד עם ישעיהו שפירו, את העיתון "נאשא וואלקה".
שנה לאחר מכן שב לוורשה, שם שימש כמזכיר הראשי של "התאחדות", חבר המזכירות הארצית של מרכז "תרבות", חבר הנהלת הליגה למען ארץ ישראל העובדת ושופט במשרד הארצישראלי.
ב-1937 נבחר כחבר מועצת הסוכנות היהודית, כאחד מנציגי יהדות פולין.
פרסם מאמרים בעיתונים "דאס נייע ווארט" ו"פאלק און לאנד"
ב-1938 עלה לארץ ישראל והצטרף לקבוצת "חולדה" של תנועת גורדוניה.
לאחר מכן עבר לחדרה, ובסוף 1939 התמנה למזכיר מועצת הפועלים המקומית.
נבחר על ידי ברל כצנלסון לנאום על בעיות הפועל העברי במושבה ב"ירח העיון" של פעילי ציבור הפועלים, שנערך ברחובות.
ביולי 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי, והיה מזכיר המרכז להתגייסות היישוב מטעם הוועד הלאומי.
פעילותו במדים התרכזה בעיקר בתחום התרבות, בפרט לחיילים המעפילים.
ביוני 1945, עוד בטרם השתחרר מן הצבא, זכתה רשימת מפא"י בראשותו לרוב במועצה המקומית בחדרה, והוא נבחר לנשיא (יו"ר) המועצה.
הקים את "ועד יישובי השומרון", שייצג את יישובי האזור בפני השלטונות הבריטיים, ועמד בראשו.
בבחירות המוניציפליות הראשונות בישראל שנערכו בשנת 1950, עמד בראש רשימת מפא"י למועצה המקומית בחדרה שזכתה במרב הקולות, והוא נבחר בשלישית לראשות המועצה.
ב-1952 הפכה חדרה לעיר, והוא היה לראש העירייה הראשון.
בתפקיד זה כיהן עד יולי 1954.
בתקופתו הורחב שטח השיפוט של העיר, כך שיכלול גם את שטחיה החקלאיים של המושבה ולא רק את השטח האורבני שלה, כך ששטח השיפוט גדל מ-2,400 דונם למעל ל-50,000 דונם.
פיתח את אזור התעשייה שהוקם בפאתי העיר, והביא אליו מפעלי תעשייה (בהם נייר חדרה ואליאנס חברה לצמיגים).
כמו כן, בתקופתו נבנו שכונות רבות ברחבי העיר, ומספר תושבי העיר הגיע ב-1953 ל-30,000 נפש.
היה חבר "מרכז השלטון המקומי בישראל", ועמד בראשו בין 1949 ל-1950. ב-1951 נשלח מטעם המרכז יחד עם נציגים נוספים, לקונגרס המוניציפלי הבינלאומי בברייטון, שם הקריא את מחאת הרשויות המקומיות בישראל כנגד בחירתו של ראש עיריית ברלין המערבית ארנסט רויטר לוועד הפועל של הקונגרס, תוך הזכרת פשעי הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
בנוסף, היה חבר המועצה הארצית של הג"א, חבר מרכז ומועצת מפא"י, אח בלשכת "השרון" של בני ברית ונשא בתפקידים נוספים
בנובמבר 1953 הועמד לדין באשמת אי סדרים בגזברות ובהנהלת החשבונות של העירייה.
לאחר 27 ימי דיונים, זיכה אותו בית המשפט המחוזי בחיפה מכל אשמה.
משפטו המתוקשר עורר תשומת לב רבה במדינה הצעירה.
לאחר סיום תפקידו כראש עיר עבר את בחינות ההסמכה לעריכת דין והקים את משרד עורכי הדין "דגני, שפירא ושות'" בחדרה, שבו עבד כעורך דין עד לפטירתו.
בשנות ה-60 שב לפעילות פוליטית כמועמד השני ברשימת המערך למועצת פועלי חדרה.
נפטר ב-24 בדצמבר 1977 ונקבר בבית הקברות הישן בחדרה.
על שמו רחוב בשכונת "נחליאל" בעיר.
עוד בפולין נשא לאשה את גניה בת משה דגנשיין.
לזוג נולדו שתי בנות, בהן חברת הכנסת נאוה ארד, ובן.
דוד ברגר הוא אקדמאי אמריקאי, דיקן בית הספר ללימודי יהדות ברנרד רוול בישיבה יוניברסיטי, וכן יו"ר המחלקה ללימודי יהדות בישיבה קולג'.
הוא מחברם של ספרים ומאמרים שונים בנושא אפולוגטיקה ופולמוס יהודיים מימי הביניים, וכן ערך את המהדורה הביקורתית המודרנית של ספר ניצחון ישן.
מחוץ לחוגים האקדמיים הוא ידוע בעיקר בזכות ספרו "הרבי מלך המשיח: שערוריית האדישות, והאיום על אמונת ישראל" המבקר את המשיחיות בחב"ד.
ברגר גדל בברוקלין, שם למד בישיבה דפלטבוש בבית הספר היסודי ובתיכון.
הוא קיבל תואר ראשון בישיבה קולג' בשנת 1964. הוא השיג את הציונים הגבוהים ביותר בכיתה.
לאחר מכן המשיך לאוניברסיטת קולומביה, שם השלים תואר שני באמנויות ב-1965 ותואר דוקטור לפילוסופיה ב-1970. הוא קיבל הסמכה לרבנות מישיבת רבינו יצחק אלחנן וחבר בהסתדרות הרבנים דאמריקה, הארגון הרשמי המייצג רבנים אורתודוקסים מודרניים.
לפני שברגר מתח ביקורת בולטת על משיחיות חב"ד, הוא היה מפורסם ביותר כמומחה לדיאלוג בין-דתי ולוויכוחים בין יהודים לנוצרים בימי הביניים.
הוא כתב פירושים להצהרות הכנסייה הקתולית על יחסים עם דתות אחרות נוסטרה אטאטה (פורסם ב-1965), ודומינוס יאסוס ("לורד ישו", שפורסם ב-2000) ועל "ממעמקים" (confrontation) של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
OU ביקש ממנו לכתוב תגובה לדברו אמת (2000).
הוא גם כתב חיבור על דעותיו של יעקב כץ על הוויכוח היהודי-נוצרי בימי הביניים.
ברגר הוציא ספר בשנת 2001 בשם "הרבי מלך המשיח: שערוריית האדישות, והאיום על אמונת ישראל" המבקר את משיחיות חב"ד ומגדיר אותה כ"דווקא מה שיהודים לאורך הדורות ראו כמשיחיות שקר קלאסית בסגנון נוצרי".
הספר הפך אותו לקול מוביל בביקורת על חב"ד.
ברגר טוען שהמשיחיות החב"דית חורגת מגבולות ההלכה המסורתיים של היהדות האורתודוקסית עד כדי כך שאסור ליהודים אורתודוקסים להשתתף במנייני תפילה עם חסידי חב"ד.
דוד ברואר וייל הוא פסל יהודי-בריטי.
פסליו המפורסמים: "מבקר" בדרבישייר (2010) ובישראל: "ירושלים מרכזו של עולם" בפארק טדי (2013) ו"נשמה" ב (2015)
ברואר-וייל נולד וגדל בלונדון להורים יהודים.
סבא וסבתא שלו מצד אביו נמלטו מווינה הכבושה בעקבות האנשלוס (סיפוח אוסטריה על ידי הנאצים) כאשר אביו, ג'ורג' (יליד 1938), לימים פסל, צייר ומעצב תכשיטים, היה עדיין תינוק.
אמו, ילידת קופנהגן, התיישבה באנגליה בתחילת שנות ה-60; אביה נרצח על ידי הנאצים ליד אגם הולטה בדנמרק בשנת 1944, והמיקום היווה השראה לכמה מציורי הנופים שלו.
הוא ציין שמילדותו "הוא היה שקוע בדיונים על הטראומות של הדור הקודם ואלה השפיעו באופן ברור על חזונו האמנותי בשנים מאוחרות יותר".
בשנים 1984–1985 התמחה באמנות יפה, כולל פיסול, בהדרכתה של שלי פאוסט (עוזרת לשעבר של הנרי מור), בבית הספר לאמנות סנטרל סנט מרטין .
לאחר מכן למד ספרות אנגלית בקלייר קולג', קיימברידג' בשנים 1989–1998 עבד בסות'ביס.
בשנת 1990 התמנה למומחה לאמנות אימפרסיוניסטית ולאמנות מודרנית.
בשנים 1991–1994 כיהן כראש מחלקת ציור ויודאיקה בסות'ביס תל אביב.
בשנת 1995 מונה לסגן מנהל המחלקה לאמנות אימפרסיוניסטית ומודרנית בסות'ביס לונדון.
כיום יועץ מומחה לאמנות מודרנית ועכשווית בז'נבה.
עבודות מפורסמות שלו כוללות את "אחים" ו"חייזר".
הוא יצר פסלי ברונזה מונומנטליים למרחבים ציבוריים, כשהוא עובד בתחילה עם פסלי חרס, אשר משמרים את טביעות האגודל שלו.
פסליו הוצבו במרחבים ציבוריים מרכזיים בלונדון, כולל "המפסטד הית'", "כיכר הנובר" , "גני גרוסוונור" , "מארבל ארץ' (שער השיש)", "מייפייר" וברחבי העולם.
"מבקר", "מבקר 2" ו"חייזר" הוצגו על ידי סותביס בשנים 2010, 2011 ו-2013 בתערוכות "מעבר לגבולות" בבית צ'אטסוורת', ופסליו ועבודותיו הדו-ממדיות הוצגו בקרן הלאומית לנאמנות.
בשנים 2016–2017 הציג ב לצד אדמונד דה ואל והנס קופר .
בשנת 2017 קיימה כריסטי'ס תערוכת יחיד של פסלים מונומנטליים שלו שהוצגה במקומות שונים ברחבי לונדון; כיכר קוונדיש , סנט פנקראס , כיכר פורטמן וכיכר האקונומיסט.
בשנת 2018, הוצגה התערוכה "טיסה" במארבל ארץ' (ומאוחר יותר בכנסיית סנט פנקראס החדשה, מול תחנת יוסטון).
בשנת 2019 הוצגה התערוכה "מבקר 2" כחלק מהתערוכה "הילד שבתוכי", בביתן עבדולמצ'יד אפנדי, איסטנבול, במקביל לביאנלה באיסטנבול.
בשנת 2021 הוצגה התערוכה "חייזר 2" ברחוב ניו בונד, לונדון.
בשנת 2022 הוצגה התערוכה "מבקר 5" ו"מבקר 1" בכיכר ברקלי, לונדון.
משנת 2001 הוא פיתח את סדרת הפרויקטים השאפתנית שלו: תערוכות יחיד הכוללות קנבסים מצוירים עצומים החוקרים היבטים של המצב האנושי, המוצגים לעיתים קרובות במקומות יוצאי דופן, הרחק ממרחב הגלריה הקונבנציונלי (ולעיתים קרובות מגביל) הכוללות:
2001 - הפרויקט, שהוצג בסככת מנועים לשעבר, ב-Roundhouse , קמדן
2003 - פרויקט 2, Bargehouse, מגדל אוקסו, סאת'ק
2007 - פרויקט 3, שהוצג בחניון רב קומות נטוש בקובנט גארדן
2013 - פרויקט 4, שהוצג ב-The Vaults, Leake Street, תחנת ווטרלו הציב זה לצד זה חזיונות של טרגדיה ושמחה, תוך הדגשת תפקידו הבסיסי של האמן כפרשן ויוצר.
בשנת 2013 הוצב הפסל "ירושלים מרכזו של העולם" העשוי מנירוסטה, דמוי תכשיט בכניסה לפארק טדי בירושלים.
המיקום מאפשר את השתקפות העיר העתיקה מצד אחד ואת העיר החדשה מצד שני.
הפסל הכדורי, עולה מתוך מפת בינטינג (מפת התלתן העתיקה), לפי תיאורו של התאולוג היינריך בונטינג משנת 1581 של העולם שבו ירושלים במרכזו, משקף את "הארץ הגדולה המתעוררת לחיים על סמך תרבות עתיקה".
סרט על האמן, "מלך נרק" - The King of Nerac, בבימויה של אנני זולצברגר, הוקרן בבכורה בשנת 2015 במכון לאמנויות עכשוויות בלונדון ובניו יורק במרכז לינקולן.
מבקר 5 - פסל ברונזה עם פטינה שחורה/חומה, מידות: 1.4 מטר, 2.8 מטר, 3.7 מטר (עם בסיס), פארק ליין, לונדון (מול מלון דורצ'סטר).
אחות - פסל נירוסטה מלוטשת באורך 250 ס"מ, בכיכר הנובר, לונדון (הוצב עד אוקטובר 2023)
דוד גוּרְפִינְקֶל (נולד ב-2 בדצמבר 1938) הוא צלם קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
מבכירי צלמי הקולנוע הישראלי שצילם למעלה מ-80 סרטים עלילתיים בישראל ובעולם.
חתן פרס ישראל לקולנוע לשנת 2015 וזוכה ארבעה פרסי אופיר לצילום.
יליד תל אביב להורים יוצאי פולין.
אביו היה נגר ושותף בקולנוע גן רינה, ואימו הייתה ממשפחת צייטג.
למד בבית הספר "תחכמוני" ולאחר מכן בבית ספר ביל"ו.
ב-1956, מספר חודשים לפני גיוסו לצה"ל, החל לעבוד באולפני "סרטי גבע" כשוליה לעוזר צלם.
לאחר שירותו ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל, שב ל"אולפני גבע" כצלם "יומני גבע" וסרטים הסברתיים-תעמולתיים.
הפילמוגרפיה של דוד גורפינקל נעה בין יומני קולנוע וסרטי תעמולה ציוניים לז'אנרים קולנועיים שונים, דרך הגדרת האור וחלל הקולנוע המקומי, המעבר משחור-לבן לצבע, להפקות בינלאומיות, ועד קולנוע עלילתי דל תקציב ולעומתו פרסומות לערוץ 2.
בגיל 26 צילם את סרטו העלילתי הראשון, "חור בלבנה" - סרט שמרד באסתטיקה של הקולנוע התעמולתי.
סרט זה פתח שותפות ארוכת שנים בין הבמאי אורי זוהר לגורפינקל.
השותפות בין השניים יצרה שפה קולנועית ויזואלית חדשה, שהתבטאה במיוחד בהתמודדותו ובפרשנותו של גורפינקל עם מושגי "האור הישראלי", שהתפתחה במהלך השנים.
ב-2001 צילם את סרט הטלוויזיה "שרמן בחורף" המבוסס על ספר של אמנון דנקנר.
לגורפינקל שלושה בנים: חיליק, עיתונאי אוכל; יואב גורפינקל, במאי טלוויזיה וצלם; ויונתן, במאי טלוויזיה וקולנוע.
פרס "עמית כבוד" של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה (1995).
פרס מפעל חיים של פסטיבל הקולנוע ירושלים.
שישה פרסי אופיר על הצילום: שיא של כל הזמנים בקולנוע הישראלי.
דוד גויטיין (12 בספטמבר 1900 – 28 ביולי 1961) היה שופט בית המשפט העליון בישראל ושגריר ישראל הראשון בדרום אפריקה.
גויטיין נולד בלונדון ללאה ברנט, ילידת אנגליה, ולקלמן גויטיין, יליד הונגריה.
אמו גידלה את שני אחיו, אחותו ואותו ברוח המסורת היהודית, ודאגה שילמדו עברית מגיל צעיר.
גויטיין סיים את חוק לימודיו במשפטים וכן למד אנתרופולוגיה וכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
באוניברסיטה זו פגש את משה שרתוק וצבי שוורץ והם התיידדו.
גויטיין השתייך ל"תנועת הבונים" הציונית ולאחר שנפגש באורה מויאל, אחותו של אל"ם אהרון מויאל, עלה בעקבותיה בשנת 1929 לארץ ישראל.
שנה לאחר שעלו בני הזוג לישראל, נישאו בעיר תל אביב ולימים התיישבו בבית גויטיין אשר בירושלים.
בטרם הוסמך לעסוק בעריכת דין תחת המנדט הבריטי, גויטיין התקבל לשמש כעורכו של העיתון Palestine Bulletin, ובין השנים 1929–1931 כתב עבורו מאמרים ופיליטונים.
גויטיין כתב אף בעיתונות היהודית והכלל עולמית.
מאמריו עסקו בהווי הארצישראלי ובבעיות שעמדו בפני היישוב.
גויטיין כתב, בין היתר, אודות בעיית החוקה, בעיית פשע וענישה, שאלת היחסים בין חילונים ודתיים, קיבוץ גלויות והצורך לשמר את המורשת התרבותית שמביאה כל קהילה בעלותה ארצה.
הוא דן בבעיית מעמד האישה ובשאלה האם הכול שפיט.
בהיותו חניך האסכולה הבריטית לא האמין שהיישוב הארץ הישראלי הקטן רשאי לכתוב חוקה שתחייב את ההמונים שעוד יבואו.
גויטיין התנגד לתפיסה שהכול שפיט.
הוא התייחס לפשיעה כאל מחלה ושיער ש"יבוא יום ויסתכלו עלינו השופטים כעל ברברים על שהושבנו פושעים אלימים בבתי סוהר בלי לדאוג לריפויים, כמו שאנו מסתכלים היום על השופטים שדנו חולי נפש לעונשים ולמאסר על לא עוול בכפם".
כתיבתו הצטיינה בקלילות ובהומור, ולימים נמצאו אלה גם בפסיקותיו כשופט.
הוסמך כעו"ד בלונדון לפני עלייתו לארץ ישראל, ובהמשך הוסמך לעריכת דין בארץ ישראל המנדטורית והצטרף למשרדו של עורך הדין הערבי-נוצרי נסיב אבקריוס ביי, והיה לשותפו.
אחד המשפטים הנודעים שבהם השתתפו כסניגורים היה משפטו של ראובן שיינצוייט שהואשם ברצח המהנדס יעקב צוואנגר, פרשה הידועה כ"הרצח בחולות תל נוף".
בעת המאבק בבריטים ייצג את לוחמי המחתרות מכל הארגונים בפני בתי המשפט הבריטיים, הרגילים והצבאיים.
בתחילת מלחמת העצמאות מונה לשופט צבאי מטעם "ההגנה" בירושלים הנצורה ומאוחר יותר השתתף בצוות שהכין את הקודקס המשפטי לספר החוקים של מדינת ישראל.
מפעל זה נחשב בעיניו כאחת התרומות החשובות שלו למשפט הישראלי ועליו הייתה גאוותו.
לאחר קום המדינה היה אחד משבעה מועמדים לכהונת שופט בבית המשפט העליון, בהיותו אחד מבכירי עורכי הדין בארץ, אולם לבסוף התמנו רק חמישה והוא לא היה אחד מהם.
בין השנים 1949–1953 שימש כשליח מדינת ישראל הראשון בדרום אפריקה, תחילה כציר ולאחר מכן כשגריר, וכציר בשגרירות ישראל בוושינגטון הבירה.
עם שובו לישראל, ב-11 בדצמבר 1953 מונה לכהונת שופט בית המשפט העליון.
ישב בערכאת הערעור בפרשת קסטנר וכתב את דעת המיעוט.
בהכנות מערכת המשפט הישראלית לשפיטת אדולף אייכמן נקט בדעה שהמידע בנושא מועט מכדי להעמידו לדין.
גויטיין היה השופט הישראלי הראשון ששימש כשופט בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, וישב כנציג ישראל במשפט נגד בולגריה בנושא הפלת מטוס אל על.
במשפט זה כתב את דעת המיעוט, בפסק דין שנלמד עד היום.
בהשקפותיו היה גויטיין ליברל וסוציאליסט.
בימיו האחרונים עסק במפעל גדול של תרגום פסקי הדין של בית המשפט העליון לאנגלית, מלאכה שלא זכה לסיים.
ביתו ברחוב אוסישקין 22 בשכונת רחביה בירושלים תוכנן על ידי האדריכל ריכארד קאופמן והושלם בשנת 1929. אלמנתו אורה, יקירת העיר ירושלים, נפטרה ב-23 ביולי 2006. הפרופסור קלמן גויטיין הוא בנם של בני הזוג.
השופט דוד גויטיין הונצח ברחוב על שמו בשכונת פסגת זאב בירושלים.
דוד גינצבורג היה כימאי ישראלי, חלוץ בשטח המחקר של כימיה אורגנית סינתטית, פרופסור לכימיה בטכניון, שבו גם מילא תפקידי מִנהל בכירים.
חתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשל"ב (1972).
גינצבורג נולד בשנת 1920 בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
אביו היה המשורר והסופר שמעון גינצבורג ודודיו (אחֵי אביו) היו המתרגם פסח גינזבורג והפרופסור למתמטיקה יקותיאל גינצבורג.
בילדותו עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב (1933–1937).
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים החל בלימודי תואר ראשון באוניברסיטה העברית, אך במהלכם שב לניו יורק.
הוא סיים תואר בוגר במדעים בסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1941, ובשנה שלאחר מכן קיבל תואר מוסמך באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1947 סיים לימודי דוקטורט בכימיה באוניברסיטת ניו יורק.
שנה לאחר מכן שב לישראל והצטרף כחוקר למכון ויצמן.
בשנת 1954 הוזמן להתמנות לפרופסור בטכניון.
בתחום המחקר היה גינצבורג בעל מוניטין בינלאומי ותרם תרומה מרכזית לפיתוח הכימיה האורגנית הסינתטית.
מחקרו על הסינתזה המוחלטת של מורפין זכה לפרסום עולמי והביא להרחבת הפעילות בחקר המבנה של חומרי טבע.
עבודותיו תרמו לביו-סינתזה של אלקלואידים ובידוד חומרים פיזיולוגים.
תרומות חשובות נוספות מעבודתו כוללות את המחקרים הראשונים בפרופלנים, וכן יישום שיטות פיזיקליות (דוגמת ספקטרוסקופיה מסות) לחקר מבנה חומרי טבע מסובכים.
במהלך שנות עבודתו היה גינצבורג פרופסור אורח במכונים מדעיים בעלי שם, בהם אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת פריז ומכון מקס פלאנק בהיידלברג.
גינצבורג הוא חתן פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1954), פרס רוטשילד (1965) ופרס ישראל למדעים מדויקים (1972).
כמו כן היה נשיא אגודת הכימיה בישראל וחבר הנהלת המועצה הלאומית למחקר ולפיתוח, ועמד בראשה בשנים 1961–1962. גינצבורג נבחר לחבר האקדמיה הישראלית למדעים (1976) וכן לאגודות הכימיה של יפן, של אנגליה, של שווייץ ושל ארצות הברית.
אב לשתי בנות: יונינה אלסטר ופרופ' שמעונה גינצבורג, פרופסור חבר בגמלאות במחלקה למדעי הטבע והחיים ב.
דוד מאיר גוטמן (תקפ"ז, 1827 הונגריה - א' בטבת תרנ"ד, 10 בדצמבר 1893, יפו) היה בין בוני השכונות הראשונות מחוץ לחומות וממייסדי "החברה ליישוב ארץ ישראל".
נמנה עם מייסדי המושבה הראשונה בארץ ישראל, פתח תקווה אשר לימים הייתה לעיר.
בשנת 1885 נבחר על ידי חובבי ציון כנציגם בארץ ישראל.
דוד גוטמן נולד במערב הונגריה.
בילדותו למד ב"חדר" ובישיבה והתמחה במסחר אצל אביו, טוביה.
בשנת 1848 פרץ מרד בהונגריה הצטרף למורדים.
משה סמילנסקי מספר על תקופה זו שכאשר עברה פלוגתו מעבר קשה, החיילים היו עמוסים במשא וצמאים מאוד.
פתאום התגלה לפניהם נמל מים.
דוד גוטמן נרתע לאחור ונזכר כי יום הכיפורים היה אותו יום.
נשא לאשה את לאה לבית וייסנשטרן.
לבני הזוג נולד בן אחד, טוביה, שמת בילדותו (ב-1858).
השתקע בעיר המחוז זאלאגרסג בדרום-מערב הונגריה.
שם עסק במסחר, הצליח בעסקיו, תמך בתלמידי ישיבה ואף שלח תרומות ליישוב בארץ ישראל.
בשנת תרכ"ח נשלח מטעם סיעת החרדים לקונגרס הייסוד של הארגון הארצי של הקהילות היהודיות בהונגריה.
בשנת תרל"ו חיסל את עסקיו בהונגריה ועלה לארץ ישראל עם רעייתו.
הוא קנה אדמה בסביבות ירושלים.
נכדו של עקיבא יוסף שלזינגר, מרדכי אליעזר שלזינגר, מספר על שיתוף פעולה הדוק בין דוד גוטמן לבין סבו במאמצים לרכישת אדמות ליד חברון.
גוטמן נבחר לוועד שכונת "אבן ישראל" ותרם כספים למוסדות צבור, ובמקביל חיפש שותפים לייסוד מושבה חקלאית.
לאחר מכן הוא פנה לרכישת אדמות פתח תקווה.
גוטמן מימן את רכישת החלקה הראשונה של הכפר מלבס בשנת 1878. היות שהיה נתין של האימפריה האוסטרו-הונגרית חוזה הרכישה נחתם אצל הקונסול האוסטרי ביפו והרכישה הייתה בחסותו, למורת רוחו של הפחה מירושלים.
גוטמן הביא למושבה את האגרונום דוד רגנר מהונגריה.
דוד רגנר ניהל בהונגריה אחוזה גדולה והוא אשר יזם את הבאת המחרשה האירופאית ואת השוורים מסוריה למושבה.
גוטמן מימן את ייבוא הציוד החקלאי והביא לכך שיבולי החיטה של המושבה יהיו מוצלחים לקנאת בני הכפרים הערבים השכנים.
את ביתו שלו הקים במגרש שהיום מצוי ברח' פינסקר 1 בפתח תקווה, והמבנה נקרא בית גוטמן בכר.
בתום השנה הראשונה הסתבר כי היבול עלה יפה.
המתיישבים החליטו לקיים את כל המצוות התלויות בארץ: לקט, שכחה ופאה.
תרומות ומעשרות הפרישו כדין והעמיסו אותם על 30 גמלים והעלו אותם לירושלים.
טוביה סלומון מספר כי "היום ההוא עשה רושם כביר על כל תושבי ירושלים".
וקהל של המונים באו לראות כיצד יהודים מביאים את יבול אדמתם ומעשרותיהם לירושלים לראשונה מאז חורבן הבית השני.
באחד הבתים בשכונת מאה שערים התקיימה סעודת מצווה.
וכל הספקות בקשר עם טבל ודמאי התבטלו שכן נתקיימו הפעם כל המצוות התלויות בארץ.
בפסח תרל"ט - 8 באפריל 1879 חגגו מייסדי פתח תקווה את החג, כאשר כל הבית התרוקן מכל התבואה שנאספה בחורף.
הם החליטו לעשות את הסדר בביתו של דוד גוטמן.
וכך מתאר אברהם יערי בספרו זכרונות ארץ ישראל מפי טוביה סלומון:
גוטמן שימש כראש ועד המושבה בשנים 1878–1883 יחד עם יואל משה סלומון, ולבד בשנים 1883–1886.
השקיע כספים לרכישת קרקעות, ולתשלום חובות של מתיישבים אחרים, כך שנאלץ לבסוף למכור את נכסיו בירושלים.
בשנותיו האחרונות התגורר בכפר יהודיה ובירושלים.
דוד גוטמן נפטר ביפו אחרי מחלה קצרה בגיל 67. נקבר בהר הזיתים שבירושלים.
דוד גוטמן מוזכר בשיר "הבלדה על יואל משה סלומון", המספר את ייסוד פתח תקווה, שכתב יורם טהר-לב, וביצע במקור אריק איינשטיין.
המוטיב הבולט בשיר הוא מוטיב הציפורים והוא מתייחס גם לדברי ד"ר מזארקי, שקבע שהיעדר ציפורים במלבס מלמד על טיבה הרעה של החלקה, ומולו את תשובת גוטמן שקבע בליל הסדר הראשון בפתח תקווה שהמתיישבים הם "הציפורים הראשונות המבשרות את השחר".
עיריית פתח תקווה קראה רחוב בעיר על שמו.
דוד גולומב (4 בפברואר 1933 – 27 ביוני 2019) היה חבר הכנסת מטעם המערך והתנועה הדמוקרטית לשינוי.
גולומב נולד בתל אביב לאליהו גולומב ולעדה לבית שרת (אחותו של ראש הממשלה השני, משה שרת).
למד כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד ככלכלן בבנק ישראל.
בשנים 1961–1965 היה מנהל המכון למחקר כלכלי של הוועד הפועל של ההסתדרות, והיה אחראי על קביעת תוספת היוקר מצד ההסתדרות.
בשנת 1966 הקים את המרכז לתכנון של חברת העובדים.
במקביל לניהול מרכז התכנון הקים בסוף 1967 את מופ"ת, שבמהלך 1968 הייתה לחברה בשותפות עם הממשלה, להשקעה בתעשיות עתירות ידע.
בשנת 1969 הציע להקים גוף מרכזי למחקר ותכנון וכשהגוף הוקם הועמד בראשו.
אולם בפברואר 1970 התפטר גולומב מהתפקיד והתמנה למנהל החטיבה לתעשיות עתירות מדע וחבר ההנהלה של "כור תעשיות".
במאי 1970 התמנה לראש אגף התכנון של כור וצורף להנהלה המצומצמת של החברה.
בשנת 1972 היה ראש האגף לתכנון ופיתוח בהנהלת כור והמליץ להאט את קצב הגידול של הקונצרן, בגלל עלויות האשראי ולהתמקד בביסוס המפעלים הקיימים.
בעת הארגון מחדש של כור בשנת 1976 יועד לו התפקיד של ראש אגף הכספים והתכנון.
בשנים 1977–1981 בעת היותו חבר כנסת, היה בחופשה מכור.
לאחר מכן שב לכור כראש אגף תכנון ופיתוח ובאוקטובר 1982 צורף מחדש להנהלת כור.
בשנת 1986 התמנה ליו"ר חברת אליאנס ולשליח של כור בארצות הברית.
כשבני גאון הקים את "כור נכסים" מונה גולומב למנכ"לה, תפקיד בו כיהן עד נובמבר 1997, עת מונה למבקר הפנים של כור, עד פרישתו מהקונצרן ב-1998.
בשנת 1967 כיהן בוועדה לבחינת הסיבות לגרעון בקואפרטיב דן ובשנת 1976 עמד בראש ועדה לבחינת הגירעונות באגד.
בשנת 2002, עת הפכה לחברה, מונה גולומב לדירקטור בדן חברה לתחבורה ציבורית.
בשנת 1965 השתלב גולומב בפעילות במפא"י במסגרת קבוצת צעירים של המפלגה ואף השתתף בכתיבת המצע של המפלגה בהסתדרות.
גולומב תמך בדמוקרטיזציה של האיגודים המקצועיים ברמה הארצית, תוך שמירה על קביעה מרוכזת של השכר כדי למנוע תחרות בין האיגודים השונים.
לקראת הבחירות לכנסת השישית נבחר גולומב כמועמד הרביעי של מחוז תל אביב של מפא"י, לאחר דבורה נצר, מנחם כהן וארי אנקוריון והוא הוצב במקום ה-49 ברשימה לכנסת, מקום אחד לפני ארי אנקוריון.
גולומב החל לכהן כחבר הכנסת השישית ב-9 בדצמבר 1968 לאחר שפרש ממנה דב סדן והיה חבר בה עד סיום כהונתה בנובמבר 1969. הוא לא שולב ברשימה לכנסת השביעית, ככל הנראה בשל ביקורת שמתח על לוי אשכול, דרישה לבחירות חשאיות למזכירות המפלגה ותמיכה באיחוד עם רפ"י.
בינואר 1977 חבר למאיר עמית שהודיע על הצטרפותו לד"ש.
הוא נבחר לכנסת התשיעית, מטעם מפלגת ד"ש ובמרץ 1978 נבחר למזכירות ד"ש במקום מאיר זורע.
באוגוסט 1978 פרש עם קבוצתו של מאיר עמית מד"ש וחבר עם קבוצת עמית למפלגת שינוי, להקמת סיעת התנועה לשינוי ויוזמה.
ב-1980 חזר עם עמית למפלגת העבודה.
גולומב היה נשוי למרים, ממנה התאלמן ב-2002. לזוג יש שלושה ילדים.
דוד גורדון (בכתיב יידי: גאָרדאָן; 28 במרץ 1831 – 21 במאי 1886) היה מתרגם, עיתונאי ועורך עברי איש ליטא, מראשוני תנועת "חיבת ציון".
דוד גורדון נולד ב-1831 בעיירה פודמרץ (ליד וילנה).
ב-1841 עברה המשפחה לווילנה (בירת גוברניית וילנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית.
כיום בירת ליטא) שם קיבל דוד חינוך מסורתי בישיבה, ובהמשך נחשף לערכי ההשכלה.
ב-1850 נישא ועבר ללמד בעיירה סרהיי שבפלך סובאלק.
ב-1855 נסע דוד לברמינגהאם ולסארי שבאנגליה שם עבד בהוראת העברית והגרמנית.
לאחר סיום עבודתו באנגליה השתקע דוד בפרוסיה ושימש בין היתר עיתונאי בשבועון העברי "המגיד".
בשנת 1858 נתמנה כעוזר לעורך העיתון, ובשנת 1880, עם פרישתו של אליעזר ליפמן זילברמן, התמנה לתפקיד העורך.
גורדון היה הראשון בעיתונות העברית אשר קרא לחיבת ציון ולשיבת ציון, והגיב בהתלהבות להופעת ספריהם של הרב צבי הירש קלישר, הרב יהודה אלקלעי ומשה הס.
בשנת 1863 פרסם מאמר גדול בשם "בשובה ובנחת תושעון".
במאמר זה, קרא גורדון לתחייתנו הלאומית בארץ ישראל.
ב-1869 פרסם את המאמר "דבר בעיתו" שעסק גם הוא בתחיה הציונית.
בשנים 1879 עד 1881 הוציא שבועון בשם "מגיד משנה" שהוקדש למדע.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 החל לפעול במסגרת "חיבת ציון", והשתתף בוועידת קטוביץ (1884).
מתרגומיו: "ויכוח על האהבה" ("שיחות על האהבה") לדון יהודה אברבנאל, "ספר מסעי ישראל" ("מסעי בני ישראל") מאת הנוסע היהודי-מולדבי ישראל יוסף בנימין.
בתו של דוד, ד"ר גרטרוד (גיטל) גורדון, נולדה בעיר ליק.
עזרה לאביה תקופת מה בעריכת ה"מגיד" ולאחר מותו אף ניהלה אותו בשנים 1885 עד 1890. ב-1891 נסעה ללימודי רפואה בפריז אותם סיימה בהצטינות ב-1897
דוד גארדאן, ספר מלחמת החושך והאור: דבר הריב בין זעבאסטיאן ברונער, צורר היהודים ובין העברי איגנאץ קוראנדא, ליק: דפוס פעטצאלל, תרכ"א.
דוד גארדאן, דרכי הרפואה, ליק: דפוס רודאלף זיעבערט, תר"ל.
דוד גורדון: מבחר מאמריו / סדר בצירוף מבוא על ידי ג' קרסל, תל אביב: המחלקה לענייני הנער של הנהלת ההסתדרות הציונית ובהשתתפות קרן היסוד והקרן הקימת לישראל על ידי "מצפה", תש"ב.
דוד גוטליב (14 בנובמבר 1944 - 6 בדצמבר 2008) היה מתמטיקאי ישראלי-אמריקני.
בשנת 1965 החל גוטליב ללמוד לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1970 קיבל תואר שני בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת תל אביב במתמטיקה שימושית וב-1972 היה הסטודנט הראשון שקיבל תואר דוקטור במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת תל אביב.
גוטליב היה מרצה וחוקר במחלקה למתמטיקה שימושית של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנים 1975-1972), ועבד כמדען מחקר בנאס"א (1976-1975).
כיהן כ-Associate Member בנאס"א בשנים 1998-1974.
בין השנים 1978 ל-1985 שימש כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב, כולל כהונה כראש המחלקה.
משנת 1985 כיהן כפרופסור במחלקה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת בראון, שבפרובידנס, רוד איילנד.
הוא היה יושב ראש המחלקה בין השנים 1999-1996.
גוטליב עסק בפיתוח של שיטות מסדר גבוה ושיטות ספקטרליות לפתרון נומרי של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, עם עניין מיוחד בנושאים הקשורים לבעיות תלויות-זמן ויציבות.
לגוטליב הוענקו שני תוארי דוקטור לשם כבוד, מטעם אוניברסיטת אופסלה ואוניברסיטת פריז 6. הוא זכה להיות חבר הן באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית (מ-2007) והן באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2008 נשא את הרצאת SIAM Von Neumann לשנה זו.
לאורך השנים כתב מאמרים רבים, וכן היה שותף לכתיבתם של שני ספרים:
דוד גולדמן (13 באוקטובר 1912 – 28 באוגוסט 1993) היה ראש המועצה המקומית השני של כפר תבור.
נבחר לראשות המועצה בהסכמה ללא בחירות רשמיות, בשנת 1954 וכיהן בתפקידו כ-13 שנים ברציפות עד לסוף שנת 1967. בתקופתו עשתה כפר תבור צעד גדול בקליטת עולים חדשים ממגוון הגלויות ושיפור סביבת החיים שלהם.
כראש מועצה הוא כיהן בהתנדבות ולא קיבל שכר.
דוד, בנם הרביעי של ראובן ושושנה-אלטה (לבית רוזנצוויג) גולדמן, ממייסדי כפר תבור, נכד למייסדי ראש פינה גרשון (בן שבח) ושרה גולדמן, נולד ב-13 באוקטובר 1912 בכפר תבור.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, פעל במסגרת המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית כמדריך חקלאי בכיר ביישובי עולים באזור הצפון ומונה לתפקיד סגן מנהל אזור הגליל התחתון והגליל העליון.
בתקופתו הוקם בכפר תבור "בית המייסדים" שנחנך בשנת 1961 בטקס מרשים, בו נכח יו"ר הכנסת קדיש לוז.
כמו כן דאג גולדמן לסלילת הרחוב הראשי באספלט (הרחוב היה מרוצף באבני בזלת לא מעובדות), לחיבור כפר תבור למקור מים יציב מחברת מקורות, להקמת קופות חולים במושבה ולתאורת רחוב חדשה.
המושבה בתקופתו נשארה בצביונה המקורי.
עם פרישתו מרשות המועצה, הקים את מוזיאון המושבה במבנה בית הספר הראשון וניהל אותו מספר שנים בהתנדבות, כיום קיימת בו הספרייה המקומית.
גולדמן גם הכין את תשתית ארכיון המושבה ושימור המסמכים ההיסטוריים בהתנדבות ועמד בראשו, בזכות פועלו זה, בגנזך המדינה קיים חומר ארכיוני רב חשיבות על ההתיישבות בגליל, קשרי הגומלין עם ארגון השומר שהוקם בכפר תבור באפריל 1909 ועוד.
דוד שימש מקור ידע עבור חוקרים שעסקו במחקרים בתחום ההיסטורי וגאוגרפי והוזכר בספרים ומאמרים שחוברו על ידי אותם חוקרים וסופרים כגון: פרופ' יוסי בן-ארצי, פרופ' יוסי כץ, זאב ענר, בן ציון מיכאלי, יצחק זיו-אב, אהרן עבר הדני, שמואל אביצור ועוד.
דוד גולדמן היה מידידיו ובאי ביתו של יגאל אלון, יליד כפר תבור, ונעזר בו רבות לקידום כפר תבור.
דוד גולדמן היה פעיל בהתנדבות בהתאחדות האיכרים בגליל התחתון, כתב עיתון הארץ, דואר היום
בנושאי התיישבות וחברה בגליל התחתון והעליון, מספר ספרים חוברו או נערכו על ידו בנושאים הקשורים לכפר תבור והגליל.
עסק בהתנדבות במתן הרצאות ליחידים וקבוצות אורחי מוזיאון המושבה והן בפני חיילים בבסיסי צה"ל.
במקביל לכך היה ברשותו משק חקלאי שעבר תהפוכות עם השנים, משק חלב, מטעים וגידולי פלחה שונים.
הפזמונאי חיים חפר הקדיש ב-"ערב במסחה" שני בתים לדוד גולדמן (גולדמן את בתו סגר...).
גולדמן נפטר ב-28 באוגוסט 1993, והובא למנוחות בבית העלמין של כפר תבור .
ארכיון המושבה החדש שנבנה במהלך 2008-2009 נקרא על שמו.
גולדמן היה בן דוד של אביו של חבר הכנסת לשעבר מיכה גולדמן מכפר תבור.
כפר תבור (מסחה), ערך - מאיר הראובני; כנס - דוד גולדמן, בהוצאת כפר תבור המועצה המקומית, 1976 (176 עמ').
שרשים בין סלעי בזלת, דוד גולדמן, בהוצאת מוזיאון המושבה מסחה כפר תבור, 1988 (84 עמ').
דוד גוטר היה ראש הקומיסאריאט בגטו קרקוב בזמן מלחמת העולם השנייה.
ידוע כמשתף פעולה עם הנאצים.
לאחר שליחת ראש היודנראט השני של הגטו, ארתור רוזנצוויג, ומשפחתו אל מותם במחנות ההשמדה, מינו הנאצים (בהנהגת וילהלם קונדה) את גוטר לקומיסר הגטו ואת שמחה שפירא לראש המשטרה היהודית.
תקופה זו של שלטונם המשותף בגטו זכורה בידי שורדיו כתקופה האכזרית והקשה ביותר שהייתה בכל שנות השואה.
שניהם שיתפו פעולה מלאה עם הנאצים ושירתו נאמנה את וילהלם קונדה, מפני שהאמינו שגרמניה הנאצית תנצח במלחמה.
מתחילת מרץ 1943 החלו כבר הנאצים להודיע לגוטר על רצונם לחסל סופית את הגטו.
על אף שהתנגד וניסה לדחות את רוע הגזירה, נקבע תאריך החיסול ליום שבת, 3 במרץ 1943. גוטר ושפירא סייעו באופן מלא לנאצים בזמן החיסול, במסגרתו נשלחו 6,000 מתושבי הגטו אל מחנה העבודה פלאשוב, 1,000 נשלחו למותם באושוויץ ו-2,000 נורו במקום.
לאחר חיסול גטו קרקוב הרסו הנאצים את החומה שהקיפה אותו, והשאירו לאנשי היודנראט והמשטרה היהודית שנותרו בחיים בניין קטן בו התגוררו מספר חודשים.
בקיץ, תפס אמון גת, מפקד מחנה פלאשוב, את גוטר ועוזרו והוציא אותם להורג, וב-14 בדצמבר 1943 חוסלו כל אנשי המשטרה היהודית.
בכך כלה גטו קרקוב וכל היהודים בתוכו.