tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז היה נוהג לכנותו "סבא", ואף באוזני נכדי הבעש"ט, כגון רבי ברוך ממז'יבוז' ורבי משה חיים אפרים מסדילקוב.
כמו כן היה נוהג לומר באוזניהם, כי אמנם הבעש"ט הוא הסבא שלהם הגופני, אולם הבעש"ט הוא סבו שלו הרוחני ממש.
אלו היו הפעמים היחידות שרבי שניאור זלמן ביקר אצל הבעש"ט, כי הבעש"ט הסביר לאביו כי הוא צריך לקבל את עיקר תורתו מתלמידו, המגיד ממזריטש.
מאידך, לדעת האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון, לא ראה רבי שניאור זלמן את הבעל שם טוב בעודו בחיים.
גם הביוגרף חיים מאיר היילמן כותב שרבי שניאור זלמן "לא הכיר מימיו את הבעל שם טוב".
בשנת ה'תק"י (1750), כשמלאו לו שלוש שנים או חמש שנים קיבלוהו כחבר בחברה קדישא של ליוזנה, לבקשת הבעש"ט והצדיק הרב לייב שרה'ס.
על פי המסורת המקובלת בחסידות, בגיל תשע שנים למד הנדסה ואסטרונומיה ובגיל עשר שנים כבר הכין לוח שנה עברי לחמש עשרה שנה.
כשהיה בן שתים עשרה שנים אירע שלימד ברבים הלכות קידוש החודש של הרמב"ם, והרבנים, שהיו באותו מעמד, התפלאו מבקיאותו בנושא הנדון "ולא מצאו את ידיהם ורגליהם".
בגיל שלוש עשרה החל לשמש בפועל בחברה קדישא ותיארו אותו כ"החכם המופלא רב תנא ופליג".
יש אומרים כי תיאור זה נכתב על ידי רבי לייב שרה'ס.
בהיותו בן 15 או 16 שנה, נשא את סטערנא בת יהודה ליב סג"ל וביילא מוויטבסק.
הריי"צ מלובביץ' ציין את התאריך י"ב באב ה'תק"כ (1760) כיום הנישואין.
בעקבות נישואיו, התגורר בוויטבסק כ־17 שנה.
כשהיה בן עשרים (ה'תקכ"ד–ה'תקכ"ז, 1764–1767) החליט לקחת לו לרב את אחד מגדולי וצדיקי הדור והסתפק אם לנסוע לוילנה או למזריטש.
לבסוף, נסע ללמוד בבית-מדרשו של המגיד ממזריטש כדי לקבל ממנו דרך בעבודת התפילה.
המגיד סיפר לו אודות מעלת נשמתו בהיותה נשמה חדשה (נשמה שלא ירדה לעולם קודם לכן, דבר המצביע על כך שמטרת ירידתה לעולם אינה לצורך תיקון חוזר על ידי גלגול נשמות, אלא בעלת מטרה כללית) וכי תפקידו בעולם הוא לגלות ולבאר את תורת הבעש"ט באופן של הבנה והשגה בדרך חב"ד.
המגיד סידר לו כחברותא ללימוד את בנו רבי אברהם המלאך והיו לומדים 6 שעות בכל יום, שלוש שעות למדו תורת הנגלה ושלוש שעות למדו את תורת החסידות.
גם המגיד עצמו היה לומד יחד עמהם לפעמים.
עבודת המידות למד מתלמידי המגיד ובעיקר מבעל ההפלאה ומרבי מנחם מנדל מוויטבסק.
כשנפטר רבו המגיד, רצו כל תלמידי המגיד, "החבריא קדישא", לזכות ולהתעסק בטהרתו.
לצורך כך הטילו גורל כדי להכריע מי יזכה לאחוז בגופו בשעת הטבילה.
מסופר שהרב שניאור זלמן זכה ועלה בידו הפתקה "ראשו כתם פז" ומשכך זכה לטבול את ראשו.
לאחר פטירת רבו הרב המגיד בי"ט בכסלו תקל"ג, המשיך ללמוד תורה מבנו רבי אברהם המלאך, ולאחר שזה הסתלק היה למקורבו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק, שעל פי צוואת הרב המגיד, התמנה להיות ראש עדת החסידים.
הוא התלווה אל הרב מנחם מנדל מוויטבסק לביקור גורלי בווילנה, על מנת לנסות לשכנע את הגאון מווילנה בצדקתה וכשרותה של תנועת החסידות.
הגר"א סירב לראותם ועזב את וילנה לפני הגיעם לעיר.
אגרותיו של רבי שניאור זלמן לחסידיו בליטא, סייעו לחסידים לעמוד על דעתם ולהיאבק על דרכם אל מול המתנגדים לחסידות והחרם שכתבו כנגד החסידים.
הן מהוות מקור מרכזי גם כיום לידיעת והבנת השתלשלות המאורעות באותם ימים.
בשנת תקל"ד (1774) נולד בנו הגדול, שנקרא דובער על שם המגיד ממזריטש, ואשר שימש כממלא מקומו של אביו לאחר פטירתו, הוא מוכר בשם אדמו"ר האמצעי.
רבי שניאור זלמן עמד לנסוע לארץ ישראל עם רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקאליסק, שעלו לארץ בשנת תקל"ז (1777).
השיירה יצאה לדרך בלוויית חסידים רבים.
כאשר הגיעו לגבול, לעיר מוהילב, נפרדו החסידים מרבותיהם, ושם הפצירו בו החסידים והאדמו"רים שיישאר ברוסיה, והוא נעתר לבקשתם.
לאחר עליית תלמידי המגיד ממזריטש לארץ ישראל, היה רבי שניאור זלמן לאחד משלושת הממונים על קופת מעות ארץ הקודש שהוקמה על ידי רבי מנחם מנדל.
בשנת תקמ"ו (1786) מונה רבי שניאור זלמן על ידי רבי מנחם מנדל לממונה היחיד על הנהלת קופת מעות ארץ הקודש ולמנהיג התנועה החסידית ברוסיה הלבנה.
בשנים אלו הצטרפה אליו קבוצת תלמידי-חכמים שחלקם גדלו במעוזי ההתנגדות לחסידות (וילנא ושקלוב) ותורתו המשלבת את החוויה המיסטית בתוך החשיבה הלמדנית-שכלית קסמה להם.
ב־4 באוקטובר 1798, כ"ד בתשרי ה'תקנ"ט, נעצר רש"ז ונלקח לחקירה לפטרבורג, בה ישב במבצר פטרופבלובסקיה.
בי"ט בכסלו, 16 בנובמבר (לפי הלוח היוליאני שנהג ברוסיה; לפי הלוח הגרגוריאני: 27 בנובמבר), פאבל הראשון, קיסר רוסיה חתם על צו השחרור, והתאריך נקבע בחסידות חב"ד כ"חג הגאולה".
ב־1800, ה'תקס"א, נעצר שוב לאחר שר' אביגדור בן חיים, רבה המודח של פינסק, טען בפני השלטונות כי תורת החסידות כוללת בתוכה יסודות חתרניים נגד שלטון הקיסר.
ב־28 בנובמבר, כ"ג בכסלו, פקד הקיסר לשחרר את רש"ז, בתנאי שיתחייב להישאר בבירה, ואכן בו ביום חתם רש"ז על ההתחייבות..
לפי המסורת החב"דית, השחרור לפועל בוצע רק מספר ימים לאחר מכן – בחג חנוכה.
לאחר רצח הקיסר פאבל ב־11 (23) במרץ ועלייתו לשלטון של אלכסנדר הראשון, ובהשתדלותו של הנסיך ליובאמירסקי , שהיה מקורב לשלטון, אפשרו לרש"ז לעבור לעיירה לאדי, הנמצאת גם היא, כמו עיר הולדתו ליאזני, במחוז ויטבסק של בלארוס, על גבול בלארוס-רוסיה.
בלאדי ישב רבי שניאור זלמן במשך 11 שנים.
לאחר שני המעצרים אותם עבר, פיתח ושכלל ר' שניאור זלמן את תורתו והפיץ את עיקריה ברחבי ליטא ובלארוס.
בעקבות שיטת הלימוד החב"דית ואופן הפצתה הציבורית, נקלע ר' שניאור זלמן לוויכוח עם אדמו"רים נוספים בני דורו, שחלקו על דרכו בלימוד תורת החסידות והפצתה.
בעקבות מלחמות נפוליאון ופלישתו לרוסיה בשנת 1812, נמלט רבי שניאור זלמן עם בני ביתו מהעיירה לאדי שבבלארוס שבה חיו, בליווי חיילים של הצבא הרוסי הנסוג.
לפי המסופר, אמר ר' שניאור זלמן כי הוא יודע שניצחון הצרפתים יביא ליהודים רווחה חומרית, אולם בכל זאת הוא מתפלל למפלת נפוליאון, שכן שלטון צרפתי עלול להביא את היהודים לסכנה רוחנית של זלזול במצוות ובאמונה.
מאידך בנו, האדמו"ר האמצעי, כותב במכתב שאביו סבר כי שלטונו של נפוליאון .
לפי דבריו, לא צפה גם לרווחה כלכלית ליהודים תחת השלטון הצרפתי.
כוונתו של רבי שניאור זלמן הייתה להגיע לעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה כדי להתיישב שם, אך במקום זאת הם הגיעו לכפר פני שליד העיר קורסק.
במוצאי שבת כ"ד בטבת ה'תקע"ג (26 בדצמבר 1812), נפטר שם רבי שניאור זלמן.
כיוון שלא היה בכפר בית קברות, הובילו אותו למחרת בעגלה לעיר הדיאץ' שבפלך פולטבה המרוחקת כ-200 ק"מ, שם היה בית עלמין יהודי.
מאוחר יותר נבנה על מקום הקבר אוהל.
בהמשך לתורת החסידות אשר ראתה צורך מהותי בהבנת נפש האדם על גווניה השונים, מיקד אדמו"ר הזקן גם הוא את עיקרי תורתו באדם.
אולם עיקר חידושו מול תורת החסידות הכללית היה בפריסת יריעה רחבה, אשר כוללת התמודדות עם שאלות פילוסופיות ותאולוגיות, תוך הסברה שכלית ושילוב של מושגי היסוד של תורת הקבלה.
בכך למעשה גישר אדמו"ר הזקן בין החוויה המיסטית לחשיבה הפילוסופית הדתית.
במאמריו וספריו ביקש להסביר את המושגים הקבליים במושגי השכל האנושי, ולכל אלה למצוא ביטוי ושיקוף תואם במצבי הנפש השונים.
בהתאם לאופי המושגי והשכלי של תורת הרב, הפכה עבודת ההתבוננות והעיון השכלי לאמצעי המרכזי המתבקש על פי עקרונות תורת הרב.
בעל התניא גם תיקן תקנות הלכתיות לציבור הרחב.
אחת מתקנותיו המפורסמות היא תקנת המקוואות, שנועדה לאפשר טבילת טהרה לנשים במקווה חם וגם מהודר.
הוא התנגד להפניית שאלות בנושאים ארציים וגשמיים אל חכמי ישראל, אולם קיבל שאלות של חסידים בעניינים גשמיים והשיב עליהן.
את ההסבר לכך יש לראות באיגרת שכתב בסוף ימיו בשבח ייעוץ בנושאים גשמיים לשואלים, כשהוא רואה בכך גמילות חסדים.
חיבורו החשוב ביותר הוא ספר התניא, או 'ליקוטי אמרים', שהוא אולי גם החיבור החסידי העיוני השיטתי ביותר.
עיקרו של הספר מוקדש לעיון מעמיק בפנימיות חלקי הנפש, תוך זיקה מובהקת למינוחיה של הקבלה (אם כי איננו ספר קבלי).
בזכות חיבורו זה נקרא ר' שניאור זלמן גם 'בעל התניא'.
כינוי אחר מפורסם שלו הוא 'אדמו"ר הזקן'.
בספר התניא מגדיר ר' שניאור זלמן את מטרת הבריאה (על פי המדרש) "לעשות לו יתברך דירה בתחתונים", להפוך את העולם לקדוש ולאלוקי, כתוצאה מכך נגזרת עבודת בני ישראל למטה, בקיום מצוות מעשיות דווקא, על מנת להכשיר את העולם וחפציו, ולא להסתפק בעבודת המוח והלב.
מטרת העבודה היא הגאולה, על ידי מלך המשיח.
חיבור אחר של ר' שניאור זלמן נקרא 'שולחן ערוך הרב'.
ספר זה הוא כתב בהוראת רבו המגיד ממזריטש, ואף הוא חריג למדי בנופה של החסידות בראשיתה, בהיותו חיבור הלכתי מובהק הנכתב על ידי רבי חסידי.
עד היום הספר נחשב מקור הפסיקה העיקרי בחסידות חב"ד ובחוגים נוספים, ומוכר גם בקהל הרחב כאחד מגדולי ספרי הפסיקה של תקופת האחרונים.
ספר התניא - ספר היסוד של חסידות חב"ד.
שולחן ערוך הרב - ספר הלכה מסכם, (במתכונת השולחן ערוך של רבי יוסף קארו).
תורה אור ולקוטי תורה - מאמרי חסידות מסודרים על סדר פרשיות התורה והמועדים.
סידור הרב - נוסח ומנהגי התפילה שתיקן (לפי נוסח האר"י).
מאמרי אדמו"ר הזקן - על התורה נביאים וכתובים, זוהר, סידור, מאמרי רז"ל, מועדים ועוד - 26 כרכים.
בונה ירושלים - קובץ מאמרים שנאספו והודפסו בארץ ישראל בשנת תרפ"ו.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כתב יד מזה.
אגרות קודש - ליקוט אגרותיו, הוצאה חדשה עם מבוא, נספחים ומפתחות עורך ראשי הרב שלום בער לוין, קה"ת, ברוקלין ה'תשע"ב.
שו"ת אדמו"ר הזקן - ליקוט תשובותיו בהלכה, הוצאה חדשה ומוערת בתוספת "שער השמועה" פסקים שהובאו בשמו, בעריכת הרב שלום בער לוין, קה"ת, ברוקלין תשס"ז.
בעל התניא החל לכתוב גם "ספר של צדיקים", אך הספר עלה באש.
ישנה מסורת כי בשריפה הגדולה נשרפו מעל ל-100 כרכים של מאמרי חסידות, בנוסף לחלקים עיקריים מן הספר "שולחן ערוך הרב".
כמו כן, מסופר שבעת פטירתו של הסבא משפולי נשרף אצלו ספרן של צדיקים.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה עשרות כרכים מכתב יד מדרושיו, מאוסף כתבי היד של הספרייה.
הניגון בתורתו של רבי שניאור זלמן הוא חלק מעבודת ה' המסייע לפתיחת הלב בתפילה ובקיום המצוות.
היה שגור בפיו: "הלשון הוא קולמוס הלב והניגון הוא קולמוס הנפש".
בניגוני חב"ד תופסים ניגוניו חשיבות רבה.
לפי המסורת החב"דית עשרה מהניגונים שהלחין נחשבים "ניגונים מכוונים", מתוכם ידועים זהותם של תשעה.
ארבע בבות [מהעשרה] – הניגון המקודש ביותר בין ניגוני חב"ד.
ניגון ה"ארבע בבות" (ארבעה שערים) הוא יצירה מוזיקלית בת ארבעה בתים, שתוכנה מקביל לארבעת העולמות העליונים הרוחניים המתוארים בכתבי הקבלה - 'אצילות', 'בריאה', 'יצירה' ו'עשייה'.
בחסידות חב"ד נוהגים לנגנו רק בתאריכים מיוחדים, כמו חג הגאולה י"ט-כ' כסלו ועוד, וכן באירועים מיוחדים כגון בעת עריכת חופה.
ניגון דבקות לתפילות ראש השנה [מהעשרה] – ניגון המוקדש לתפילות ראש השנה ()
צְאֶינָה וּרְאֶינָה – ניגון דביקות קצר [מהעשרה] ()
לקראת שבת (או "לכה דודי") [מהעשרה] ()
ניגון דבקות חב"ד לתפילות שבת [מהעשרה] ()
ניגון שלוש תנועות - ניגון בן שלוש תנועות, המיוחס לבעש"ט, המגיד ממזריטש ורבי שניאור זלמן - כל תנועה מתוך השלוש תנועות של הניגון חובר על ידי אחד מהם [נחשב מעשרת הניגונים של רבי שניאור זלמן].
כאיל תערוג (השני) [לא ידוע אם נחשב מהעשרה]
ניגון הנקרא "ניגון ישן" [מיוחס לרבי שניאור זלמן, לא ידוע אם נחשב מהעשרה] (), רבי יוסף יצחק שניאורסון שר לחן זה עם המילים של פיוט שלום עליכם
ניגונים שהלחין לפי חלק מהדעות:
בני היכלא () - ניגון על הפיוט בני היכלא, מקובל שמחבר הניגון הוא רבי שניאור זלמן (יש סוברים שמחבר הניגון הוא הלל מפאריץ'), (יש סבורים שמחבר הניגון הוא ר' מיכל מזלוטשוב)
צמאה לך נפשי - לפי דעות מסוימות חיבר זאת רבי שניאור זלמן
והריקותי לכם ברכה (הראשון) - הרבי מלובביץ' אמר שישנה סברה שזה ניגון של רבי שניאור זלמן
ניגון תשב אנוש () - יש סוברים שזה של רבי שניאור זלמן
מארש נפליון () - לפי מסורת חב"ד אימץ את המארש של נפוליאון בונפרטה.
כתשעה מהניגונים הללו מופיעים באלבום צמאה 2 "אמנים שרים את ניגוני בעל התניא" המוקדש לניגוניו.
בין רבותיו של בעל התניא היו המגיד ממעזריטש, רבי מנחם מענדל מוויטבסק, אביו רבי ברוך ורבי יששכר דוב מליובאוויטש.
הוא החשיב גם את הבעש"ט, שאת תורתו קיבל דרך המגיד ממעזריטש, כרבו.
הרב יצחק אייזיק מהומיל, מחבר שו"ת "חנה אריאל".
הרב יצחק אייזיק בהר"ד מוויטעבסק, מחבר שו"ת "פני יצחק".
הרב נחמיה מדוברובנה, מחבר שו"ת "דברי נחמיה".
לאחר פטירת רבי שניאור זלמן נחלקו תלמידיו לשתי קבוצות: אחת העמידה בראשה את בנו, רבי דובער שניאורי, המכונה "האדמו"ר האמצעי", והשנייה את תלמידו, רבי אהרון מסטרשלה.
לתצוגת העץ במכשירים ניידים לחצו כאן
לפי מסורת חב"ד, רבי שניאור זלמן היה דור שביעי או שמיני למהר"ל מפראג המיוחס לדוד המלך.
ישנם חוקרים המפקפקים בייחוסו למהר"ל, אך מציעים אפשרויות שונות לקיים את מסורת החסידים בדבר ייחוסו לדוד המלך.
לרבי שניאור זלמן היו שלשה אחים ושתי אחיות: הרב יהודה לייב מינוביץ' (מחבר שו"ת 'שארית יהודה').
הרב מרדכי פוזנר, היה רב בעיר אורשא ברוסיה הלבנה.
הרב משה, היה רב בערים באעייו מחוז מוגילוב, ליעפלי מחוז ויטבסק, ובסוף ימיו ברודניא הסמוכה לליובאוויטש.
אחות אחת נישאה לרבי ישראל קאזיק ואחות שנייה נישאה לרבי יעקב פרדקין משקלוב.
רבי שניאור זלמן נישא לסטערנא בת רבי יהודה לייב סגל, ונולדו להם שלשה בנים ושלוש בנות:
רבי דובער שניאורי, ממשיכו וממלא מקומו בהנהגת החסידות, המכונה "האדמו"ר האמצעי".
הרב חיים אברהם שנקרא על שם רבו של אביו, רבי אברהם "המלאך", בנו של הרב המגיד ממעזריטש.
הוא סירב להנהיג את החסידות לאחר מות אחיו, הרב דובער.
ר' משה שניאורי, על שם סב-אביו, נכד המהר"ל מפראג.
פרידא, שנישאה לר' אליהו בן ר' מרדכי.
דבורה לאה, שנישאה לר' שלום שכנא אלטשולר, בן ר' נח אלטשולר.
הם הורי ממשיכו של רבי דובער בהנהגה, מנחם מנדל שניאורסון, המכונה "הצמח צדק".
רחל, שנישאה לר' אברהם בן ר' צבי שיינעס.
רבים מצאצאיו של ר' שניאור זלמן מלאדי קרויים "שניאורסון", והידוע שבהם הוא רבי מנחם מנדל שניאורסון, שעמד בראש חסידות חב"ד בחצי השני של המאה העשרים.
איגוד צאצאי רבנו הזקן (או "איגוד הצאצאים") נוסד בתשל"ב (במסגרת 71 מוסדות שהוקמו לכבוד כניסתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון לשנתו ה-71) במטרה להחדיר את מורשתו של בעל התניא בקרב צאצאיו.
יוזם ומייסד האיגוד הוא הרב שמואל אלעזר היילפרין - רב שכונת בית ישראל בירושלים, דור שביעי לבעל התניא, שכיהן כיו"ר עד לפטירתו.
כיום מפעילים את האיגוד בניו הרב יצחק מאיר הלפרין והרב משה צבי הלפרין.
מאגר ממוחשב של רבבות שמות צאצאי בעל התניא (ביניהם מפורסמים כרבנים ואנשי רוח, פרופסורים ופוליטיקאים ועוד).
שמות נוספים מעודכנים דרך קבע לאורך השנים.
'ספר הצאצאים' - רישום עשרה דורות של צאצאים.
הספר יצא לאור בשנת ה'תש"ם, בעריכת הרב שמואל אלעזר היילפרין.
כנסי צאצאים - עריכת כנסים וימי עיון שנתיים ואזוריים.
'מחצבת' - ביטאון תקופתי של 'איגוד הצאצאים' (הופיעו חמש חוברות עד כה).
מלבדו רואים אור במסגרת האיגוד פרסומים תורניים וביוגרפיים שונים ממורשת בעל התניא ומנשרים לחגי ומועדי ישראל (לוחות-שנה ומידע יהודי).
חלוקת מצות (שמורה, עבודת יד) למשפחות הצאצאים בישראל, מידי ערב חג הפסח.
קו-חם לכל ענייני יהדות בקרב משפחות הצאצאים וסיוע בהשגת תשמישי קדושה.
כיהן כשופט בית המשפט העליון מיום הקמתו, ולימים ממלא מקום קבוע של נשיא בית המשפט העליון.
חשין נולד ב-1903 בירושלים, צאצא לרבי שניאור זלמן מלאדי, שעל שמו נקרא.
חשין היה בנם של משה דב חשין ואשתו גיטל לבית פונדמינסקי, בתם של משה צבי פונדמינסקי ושל רחל, שהייתה נכדתו של רבי שניאור זלמן מלאדי.
בוגר בית המדרש העברי למורים.
את הכשרתו במשפטים עשה באוניברסיטת ניו יורק ולפרנסתו עבד בהוראת השפה העברית.
בשנת 1932 שב חשין לארץ ישראל, ובסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית.
משנת 1934 עסק בעריכת דין באופן פרטי.
כעבור שלוש שנים מונה לשופט שלום בתל אביב, תפקיד בו כיהן בשנים 1937–1944. לאחר מכן מונה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב (1944 - 1948).
בתקופה זו כתב את ספרו "שחוק ודמע בבית הדין" (הוצאת טברסקי, תש"ו), המתאר את הווי בתי המשפט באותה עת.
חשין היה אחד מששת השופטים הראשונים שמונו לבתי המשפט המחוזיים עם הקמת המדינה והיה מחמשת השופטים הראשונים אשר הושבעו לבית המשפט העליון ב-14 בספטמבר 1948. מינויו אמנם התקיים בהמלצת התנועה הרוויזיוניסטית, אולם במכתב שכתב לראש הממשלה דוד בן-גוריון טען שאין הוא נמנה עם חסידיה.
ב-1949 זכה בתואר סגן נשיא הכבוד של אוניברסיטת ניו יורק.
עם מינויו של השופט יצחק אולשן לנשיא בית המשפט העליון, ב-1 באוגוסט 1954, נתמנה חשין לממלא מקומו, וכיהן בתפקיד זה עד יום פטירתו, ב-29 בדצמבר 1959. ב-1958 היה נאמן חידון התנ"ך הבינלאומי שהיה פוסק אחראי בכל ענייני החידון, וכראש חבר השופטים התבלט כאחד מגיבורי האירוע.
היה יו"ר החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה.
היה אחד מהשופטים שפיתח ברבים את המשפט העברי כחלק מהמשפט הישראלי.
חשין נפטר בעודו שופט בעליון בדצמבר 1959 בעקבות התקף לב, בגיל 56, ונטמן בהר המנוחות.
ב-1964 הוצב בספריית הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית פסלו, מעשה ידי אלמנתו.
החל משנת 2009 מוענק פרס חשין למצוינות אקדמית במשפט, לזכרו.
בירושלים נקרא רחוב על שמו.
שחוק ודמע בבית הדין; ציורים: שלמה כהן, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ו.
דמויות מבית המשפט; ציורים: יוסף שטרן, תל אביב: מסדה, תשי"ג.
עשית עושר ולא במשפט; רשימות לפי הרצאותיו של ...
ש"ז חשין, ירושלים: מפעל השכפול – הסת' הסטודנטים, תשי"ד.
(מהדורות נוספות: בעריכת מימון בן-עמי, ירושלים: מפעל השכפול – הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, תשט"ז; בעריכת גבריאל קלינג, ירושלים: מפעל השכפול הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, תשי"ז.)
ילדי אימוצים, תל אביב: מסדה, תשט"ו.
("שיחות על אימוץ ילדים בצירוף הצעת החוק על אימוץ ילדים ופסקי הדין בענף משפטי וחברתי זה".)
כתב את הערכים המשפטיים באנציקלופדיה הכללית מסדה
שניאור זלמן אברמוב () היה חבר הכנסת ופעיל ציבור ישראלי.
אברמוב נולד בעיר מינסק שבאימפריה הרוסית (לימים בירת בלארוס).
הוא עלה לארץ ישראל בגיל 12, ולמד בגימנסיה הרצליה.
למד היסטוריה ומשפטים באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית, ורכש תואר דוקטור.
היה חבר וסגן נשיא באגודת הסטודנטים הציוניים "אבוקה".
הוא שב ארצה בשנת 1935 והתמחה בעריכת דין במשרדו של דב יוסף בירושלים.
אחר כך פתח משרד פרטי בתל אביב.
היה פעיל בתנועות ציוניות וליברליות עוד לפני קום המדינה.
ב-1950 מונה ליו"ר אגודת ידידות ישראל-אמריקה, תפקיד שבו כיהן כ-14 שנים רצופות.
כמו כן, היה חבר בוועד הפועל הציוני בשנים 1956–1959, יו"ר הוועד המנהל של המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות וסגן הנשיא העולמי של הקונגרס הציוני העולמי.
ב-1971 שימש עורך המשנה של האנציקלופדיה לציונות ולישראל (כתובה באנגלית).
כיהן שנים ארוכות כיו"ר יד חיים ויצמן, ופעל למען פרסום כתביו של הנשיא הראשון וכתיבת הביוגרפיה שלו.
בשנים 1959–1977 כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הרביעית ועד הכנסת השמינית מטעם הציונים הכלליים, המפלגה הליברלית, גח"ל והליכוד.
היה חבר בוועדות הכנסת השונות וסגן יושב ראש הכנסת.
בכנסת השביעית יזם שניאור זלמן אברמוב חוק להחלפת הלירה בשם ישראלי השקל.
אברמוב התנגד לאי-גיוס בני הישיבות, וסבר שניתן להקים מסלול עבורם הדומה לעתודה האקדמית המשלב לימודים ושירות צבאי
אברמוב, שנהג לחתום על כתביו בשם ש.ז.
אברמוב (ולעיתים אף הוכר בטעות בשם שלמה זלמן אברמוב), פרסם מאמרים רבים בעיתונות היומית ובכתבי עת שונים.
הוא נחשב לתאורטיקן המובהק של המפלגה הליברלית הישראלית, אם כי נטה על פי רוב לבטא עמדות מתונות יותר מאלה של מרבית חבריו למסגרות הפוליטיות שבהן היה פעיל, וזאת גם בתחומי החוץ והביטחון וגם בתחומים של חופש הדת והמצפון, שהעסיקו אותו רבות.
בכתביו ובפעילותו תרם רבות לתשתית של מוסדות היהדות המתקדמת בישראל.
היה יריב מר של ההסתדרות, אך העריך את תרומתה לעיצוב המשק והחברה.
בשנת 1938 נישא בלונדון להילדה (הדסה) לבית סנוומן, מורה ליוונית עתיקה שנפטרה בשנת 1975 בתל אביב.
הם היו הורים לשתי בנות ובן.
בשנת 1976 נישא לאילה זקס-אברמוב, הידועה בתמיכתה ובנדבנותה בתחום האמנות.
בשנת 1982 עברו לחיות בירושלים, ובשנות חייו האחרונות הקדיש אברמוב את מרב מרצו לכתיבה ולפעילות ציבורית בהיברו יוניון קולג' (הקמפוס הירושלמי).
שניאור זלמן אברמוב החל לפרסם בעיתונות הארצישראלית עוד כשהיה סטודנט (בקליבלנד), והפך לכתב "הארץ" בארצות הברית.
למעשה פרסם באופן שגרתי ורציף ב"הארץ" מאז שנת 1929 ועד שנת 1995. כמו כן תרם רבות ל"הבוקר", היומון של מפלגת הציונים הכלליים, ופרסם בכתבי עת מגוונים, החל ב"הפועל הצעיר" וכלה בזמנים.
על מפלגה שנעלמה ועל ליברליזם (דביר, 1995).
שניאור זלמן פלר (14 ביולי 1913 - 1 באפריל 2016) היה פרופסור למשפטים ודקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים שהתמחה במשפט פלילי.
חיבר את הספר "יסודות בדיני עונשין".
חתן פרס ישראל לחקר המשפט לשנת 1994.
פלר נולד בשנת 1913 בעיר בוטושאני שברומניה, בן לאסתר-הדסה ויששכר-דב פלר.
נמנה עם צאצאיו של רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד תנועת חב"ד ומחבר ספר התניא, ונקרא על שמו.
על אביו סיפר: "אבי יששכר-דב היה לי אדם קרוב מאוד.
הוא היחיד שהבין אותי בכל מה שעשיתי ובכל מה שלא עשיתי".
ב-1936 סיים את לימודיו האקדמיים, בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת יאשי.
ברומניה האנטישמית לא ניתן ליהודי לעסוק בעריכת דין, ולכן עסק פלר במתן שיעורים פרטיים.
ב-1940, עם פלישת הסובייטים לבסרביה, נמלט עם רעייתו לבסרביה הסובייטית.
כשפלשו הגרמנים לברית המועצות נמלט מזרחה, והגיע לכפר מולוטובאד בקירגיזסטן.
למד רוסית ועבד כמורה למתמטיקה ופיזיקה בבית ספר תיכון.
ב-1944 חזר לקישינב ומונה לתובע בפרקליטות המדינה.
בסוף 1945 חזר עם רעייתו לבוטושאני, ועבר התמחות לקבלת רישיון עורך דין, והיה יו"ר הקהילה היהודית וסגן ראש העיר.
בשנת 1948 נתמנה לשופט בבוקרשט ברומניה.
בשנים 1961-1951 היה ראש מחלקת החקיקה במשרד המשפטים ברומניה.
בשנת 1961 הגיש בקשה לעלות לישראל ובעקבות זאת פוטר מכל תפקידיו.
הוא עלה לישראל בשנת 1963 ולאחר תקופת הסתגלות קצרה נפגש עם משפטנים בכירים בישראל והצטרף בשנת 1965 לסגל האוניברסיטה העברית.
בשנת 1966 מונה לפרופסור חבר.
בשנים 1974-1971 היה דקאן הפקולטה למשפטים, ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1983 פרש לגמלאות, אך הוסיף ללמד בהתנדבות במשך כשלוש שנים.
לימד במשך חמש שנים דיני עונשין בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן לימד דיני עונשין במכללת רמת גן למשפטים.
על פעילותו בהוראה אמר: "אני אהבתי מאוד לעמוד בפני הסטודנטים ולהסביר להם את מה שרציתי בעצמי להבין.
למעשה להרצאות בפני הסטודנטים אני מתגעגע יותר מכול.
בשנת 1991 נקרא פלר על ידי תלמידו לשעבר, שר המשפטים דן מרידור, להשתתף בהכנת תיקון מס' 39 לחוק העונשין - התיקון המהותי ביותר לחוק, שבו הוחלף החלק הכללי של החוק (סעיפים 34-1) בחלק כללי חדש.
בראיון תיאר תיקון זה: "תיקון 39 הוא תיקון חשוב מאוד מפני שהוא מסדיר את לב לבם של דיני העונשין – העברה על יסודותיה והאחריות לה.
התיקון קבע בצורה ברורה מהם רכיבי העברה, קבע את הסייגים, הגדיר את צורות השותפות למיניהן וכדומה."
נחשב לאחד המומחים הגדולים בישראל לדיני עונשין.
ב-1984 זכה בפרס זוסמן למשפט, בשנת 1993 זכה בפרס צלטנר, בשנת 1994 זכה בפרס ישראל לחקר המשפט, ובשנת 2002 זכה לאות של לשכת עורכי הדין.
בעמדותיו הפוליטיות השתייך לשמאל, ובין השאר הצטרף ב-2004 לעתירה לבג"ץ נגד מינוי דן חלוץ לסגן הרמטכ"ל לאור חלקו של חלוץ בהתנקשות בסלאח שחאדה.
עשרת עקרונות היסוד של דיני העונשין
לפי פלר, מלבד העובדה שכל חוק שנחקק בישראל מאז שנת 1992 חייב לעמוד בתנאי פסקת ההגבלה, כל חוקי העונשין מכל השנים חייבים לעמוד במבחן של עשרת עקרונות החוקיות, שמהווים הקווים המנחים הן של הכנסת בבואה לחוקק חוק והן של בית המשפט בבואו לפרש את החוק.
אין עונשין על דברים שבלב
אין עונשין על עבירה בלבד
לכל עבירה עונש בצידה ההולם את חומרתה
כל עבירה צריכה להלום את תודעת הציבור
אין עבירה בלי מידה מינימלית של נזק לציבור
אין עבירה בלא עושה בעל כשרות פלילית עובר לעשייתה
אין עבירה ללא התנהגות מרצון
דרישת האחריות הפלילית עניינו של הריבון בלבד
עם זאת, יכולות להתעורר בעיות מסוימות ביישום עקרונות אלו.
דוגמה לכך הוא העיקרון: "איש בשל עבירתו ייענש" האומר כי האדם שביצע העבירה, הוא זה שיישא בעונשה ולא אחיו, אביו או אמו למשל בהיותם קרובים אליו.
זאת מול הסמכות העליונה תקנות שעת חירום המאפשרות עונש קולקטיבי, בהריסת בתים למשל, המעניש קבוצה גדולה של אוכלוסייה על פשעיהם של יחידים, כך שבכל זאת ניתן על ידי חוק לעקוף חלק מהסעיפים, אם כי הדבר נעשה לעיתים מאוד רחוקות.
דוגמה נוספת היא האפשרות של אדם פרטי להגיש קובלנה פלילית, בניגוד לעקרון "דרישת האחריות הפלילית עניינו של הריבון בלבד".
פלר היה אב לשני ילדים וסב לחמישה נכדים.
שניאור זק"ש (או: זקש, זקס; Senior Sachs&רלמ;; 17 ביוני 1816 – 18 בנובמבר 1892), חוקר עברי, איש תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה ואחר כך במערבה.
שימש כחוליה מקשרת בין הסופרים העבריים אנשי תנועת ההשכלה ובין חוקרי חכמת ישראל.
זק"ש נולד בעיירה קיידאן, ליד קובנה שבליטא, ועל שמה נקרא לפעמים "קיידאנסקי".
אביו, הרב צמח זק"ש היה רב העיירה וצאצא של השל"ה.
בילדותו עברה המשפחה לעיירה זאגר ושם קיבל חינוך יהודי מקובל, תורה ובעיקר תלמוד.
בצעירותו נחשף לספרות ההשכלה העברית, בין השאר לחיבוריהם של גינצבורג, ארטר ולטריס; זה האחרון השפיע עליו במיוחד בשירו "יונה הומיה", ועל שמו כינה את ספריו "היונה", "כנפי יונה", "קיקיון יונה" ו"בן יונה".
בשאיפתו להיכנס לעולם ההשכלה החליט לנסוע לברודי, ותחילה הצליח לקבל את הסכמת משפחתו שייסע לווילנה, והוא נסע לשם ב-1836. אחר כך המשיך בנדודים, בעיירה וסילישוק (1836–1837), בדובנו (1838) ובברודי (1839–1840), שם פגש את ארטר ואת יה"ש והתיידד עמם.
בנדודיו הרחיב את השכלתו ולמד שפות ומדעים, והתפרנס בדוחק מהוראה.
ב-1840 התפרסם מאמרו הראשון, מאמר שחיבר בעברית על מצב החינוך וההשכלה אצל יהודי האימפריה הרוסית; המאמר תורגם לגרמנית והודפס בכתב העת של יצחק מרדכי יוסט Israelitische Annalen.
אחר כך ניסה לשוב למשפחתו בליטא, אך נתפס במעבר הגבול ונכלא למספר חודשים.
אחרי שהות קצרה בעיירות קרמניץ (שם פגש את ריב"ל) ודובנה בא שוב לווילנה והתיידד עם המשכילים במקום ובראשם אד"ם הכהן ובנו מיכ"ל.
הוא שב לז'אגר לחצי שנה, שימש שם כמורה בבית ספר משכילי וכתב כמה שירים.
ב-1842 הוזמן לראסיין לשמש כמורה פרטי, ושם התיידד מאוד עם אברהם מאפו, והשניים נשארו בקשר חזק בשנים הבאות.
אחר כך חזר לז'אגר, ואחר שהות קצרה בקניגסברג הגיע ב-1844 לברלין.
זק"ש בא לברלין כשהוא בן 28 ושהה בה 12 שנים.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת ברלין; בין השאר למד פילוסופיה אצל שלינג ואף קיבל ממנו מכתב המלצה.
הוא גם התקרב לאנשי חכמת ישראל בברלין, בהם צונץ ויחיאל זק"ש, והם השפיעו עליו לעסוק בחכמת ישראל ובספרות ימי הביניים.
בברלין היה מצבו הכלכלי קשה מאוד, והוא התפרנס מעבודות דחוקות ומהוראה.
כמה ממכתביו לידידיו כתב על דפי השער של ספריו ששלח להם, מאחר שלא היה לו כסף לקנות נייר מכתבים.
תקופת ברלין הייתה התקופה הפורייה ביותר של זק"ש, ושם הוציא לאור את רוב חיבוריו, וגם ערך שני גיליונות של כתב העת "כרם חמד".
ב-1856 שכר אותו הברון יוסף גינצבורג כמורה לבנו והוא עבר לפריז.
מאז ועד פטירתו ישב בביתו של הברון והתפרנס בכבוד.
הוא היה ממונה על ספרייתו של הברון, החל לחבר עוד כמה מחקרים, ההדיר חיבורים קדומים ופרסם מאמרים בכתבי העת העבריים.
ב-1887 הועברה ספריית הברון לסנקט פטרבורג, וזק"ש נשאר בפריז וקיבל פנסיה עד פטירתו ב-1892.
אוסף מכתבים על שמו נמצא בספרייה הלאומית.
מחקריו של זק"ש עסקו בעיקר בפילוסופיה של ימי הביניים.
במיוחד התמקד ביצירתו של שלמה אבן גבירול, אחרי שגילה שלמה מונק את זהותו עם Avicebron, מחבר החיבור הלטיני Fons Vitae.
זק"ש הראה את ההשפעות של פילון האלכסנדרוני על רשב"ג ושל רשב"ג על ר' אברהם אבן עזרא, ואת סימני השקפתו של רשב"ג אצל שפינוזה ושופנהאואר.
זק"ש גם היה מן הראשונים בתקופה המודרנית שחקרו מחקר רציני בתורת הקבלה, שעד תקופתו התייחסו אליה רוב המשכילים בזלזול.
הוא הראה קשרים בין הקבלה והחסידות (בעיקר תורת חב"ד) לפילוסופיה של ימי הביניים מצד אחד ולהשקפותיהם של שלינג, הגל ורנ"ק מצד שני.
בשנות הארבעים (של המאה ה-19) הציע לאנשי חכמת ישראל לפרסם אנציקלופדיה של מדעי היהדות, אך הצעתו לא יצאה לפועל.
תפיסת עולמו של זק"ש הייתה רומנטית, ומתוכה הגיע לחקר ההיסטוריה והספרות העברית.
הוא פרסם את מחקריו בעברית ולא בגרמנית, והתנגד ליהדות הרפורמית.
בתפיסה זו מצא שפה משותפת עם שד"ל, הגם שהיו חלוקים בעניין ראב"ע ושפינוזה ששד"ל הסתייג מהם.
קשריו החמים של זק"ש עם המשכילים, הסופרים והמשוררים העבריים בליטא, ובמיוחד עם מאפו ועם מיכ"ל (עם האחרון נפגש הן בווילנה והן בברלין) הפכו אותו לחוליה מקשרת של השפעה הדדית בין עולם ההשכלה העברית במזרח אירופה ובין החוקרים בברלין ובפאריז, שכתבו בעיקר גרמנית.
מלבד השפעתו של זק"ש על מאפו ומיכ"ל השפיע כנראה גם על קלמן שולמן, אליעזר צווייפל, ואפילו על יל"ג בצעירותו.
כתיבתו של זק"ש לא הייתה בנויה ומסודרת.
הוא התקשה להתחיל בכתיבת חיבורים, ומשהתחיל - התקשה לסיים.
יש לו נטייה להאריך בדברים מיותרים ולסטות מהעניין.
משום כך אין מהווים ספריו נקודת ציון במחקר.
גם כתבי העת שהחל להוציא יצאו פעם או פעמיים ופסקו.
התחייה, כתב עת לפילוסופיה דתית של ימי הביניים.
יצאו שני גיליונות, ברלין תר"י [1850 ותרי"ז 1857. בסוף הכרך הראשון נדפס מכתב ההסכמה של שלינג
הפליט, רשימת כתבי יד של צונץ, ברלין תר"י 1850
היונה, כתב עת, יצא גיליון אחד, ברלין תרי"א 1851, עם תוספת בשם כנפי יונה
קיקיון יונה, הודעה על חידוש "היונה" ובה כמה מאמרים, פריז 1860; פרוספקט נוסף על חידוש "היונה" בשם בן יונה, פריז 1861. בסופו של דבר לא התחדשה הוצאת "היונה".
ספר תגין, מדרש המיוחס לרבי עקיבא על תגי האותיות, עם מבוא על חיבור זה ועל "שימושא רבא" ו"ספר אותיות דר' עקיבא", פריז 1866
שירי השירים אשר לשלמה בן גבירול, שירי רשב"ג עם הערות, פריז 1868
ר' שלמה בן גבירול וקצת בני דורו, פריז 1868
חידות ר' שלמה בן גבירול ופתרוניהן, נדפס אחר פטירתו ב"אוצר הספרות" ד', 1892
כמה מכתביו נדפסו שוב, חלקם במהדורות צילום, במאה העשרים.
הרב שניאור זלמן פרדקין מלובלין (אדר ה'תק"צ, 1830 – ה' בניסן ה'תרס"ב, 11 באפריל 1902) מכונה גם הגאון מלובלין והתורת חסד על שם ספרו.
היה רב ופוסק חב"די מחסידיו של הצמח צדק.
נולד לשלמה ואידל בעיירה לאדי, עיירתו של מייסד תנועת חב"ד – רבי שניאור זלמן מלאדי, ונקרא על שמו.
היה תלמיד מובהק של בעל הצמח צדק מלובביץ'.
בשנת תרט"ו (1855) נבחר לכהן כרב העיר פולוצק בבלארוס, בשנת תרכ"ח (1868) נבחר לכהן כרבה של העיר לובלין, ומאז נודע בכינוי "הגאון מלובלין".
היה ידוע כאחד מגדולי דורו הודות לגאונותו ובקיאותו הגדולה.
עם פטירת רבו, בעל הצמח צדק, פעל רבות למען המשכה של תנועת חב"ד על ידי בנו הרב שמואל שניאורסון, בעיירה לובביץ'.
עלה לירושלים בקיץ תרנ"ב (1892) וייסד בה את בית הדין של כוללות החסידים, בנפרד מבית הדין של עדת הפרושים בראשות הרב שמואל סלנט.
בתחילה לא קיבל עליו את עול הרבנות, אך לבסוף שימש גם כרב הקהילה החסידית בירושלים לזמן קצר.
כרב, נהג לקבל פתקאות ובקשות ברכה ונודע כבעל רוח הקודש.
נפטר בה' בניסן ה'תרס"ב (1902) ונקבר בחלקת חב"ד שבבית הקברות בהר הזיתים.
הרב מלובלין כתב את ספר השו"ת תורת חסד, שחלקו הראשון על חלק אורח חיים יצא לאור בוורשה תרמ"ג, ירושלים תרס"ט.
חלקו השני של הספר על חלק אבן העזר, הודפס לאחר פטירתו על ידי הדיין טוביה אריה גולדברגר.
כתב גם על חלק יורה דעה וחשן משפט, אבל בנו הרב דוב בער פרדקין נפטר בפתאומיות וכתבי הרב פרדקין התפזרו ונאבדו.
רחוב "תורת חסד" בקריית בעלז בירושלים קרוי לזכרו.
ידוע על שמונה ילדים שהיו לו – ארבעה בנים וארבע בנות.
בנו וממשיך דרכו, היה הרב דוב בער שכונה "לאדיער".
נכדו – בן בתו רבקה, הוא מפקד הפלמ"ח הראשון יצחק שדה.
נינו הוא הפילוסוף ישעיה ברלין.
מעשה שאירע לאחת מבנותיו עורר פולמוס הלכתי.
בחארקוב אסרו אנשי ה"טש"ק" מספר רב שלא אנשים וירו בהם.
למחרת פורסמו בעיתונים רשימת המומתים, כאשר אחד מהם היה חתנו של ה'תורת חסד'.
יצחק גינזבורג מפטרבורג, היה אלמן באותה עת, והציעו לו לשאת לאשה את גיסתו.
שני הצדדים הסכימו להצעה, אולם הרוגוצ'ובר אסר עליה להינשא בטענה שגוי נאמן להעיד על מות הבעל כאשר הוא מסיח לפי תומו ולא כאשר "מתפארין שהרגו בדין".
כמה רבנים חלקו עליו וכתבו תשובות כדי להתיר את האשה מעגינותה, אולם גינזבורג לא רצה לעבור על דעת הרוגוצ'ובר.
אביו, יצחק הכהן, חסיד חב"ד מאזור ווהלין, התיישב עם אשתו חיה רחל בפוקשאן כדי לשמש שוחט בקהילה המקומית, ושם נולד שכטר.
מספרים כי בגיל 5 ידע את התורה.
למד בבית ספר יהודי בפוקשאן, בגיל 10 עבר ללמוד בישיבה בפיאטרה ניאמץ שברומניה, ומגיל 13 למד בישיבה בלמברג כתלמידו של הרב יוסף שאול נתנזון.
חזר לזמן מה לרומניה ונשא אשה, אך נישואים ראשונים אלה לא עלו יפה והוא התגרש.
בשנת 1865, בגיל 18, נסע ללמוד בבית המדרש של אהרן ילינק בווינה.
שם היה תלמידם של הרבנים ילינק, יצחק הירש וייס ומאיר איש שלום.
בגיל 19 הוסמך כרב על ידי הרב וייס.
למד פילוסופיה ודקדוק באוניברסיטת וינה, ואחר-כך המשיך לימודים כלליים באוניברסיטת ברלין ובמקביל לימודי יהדות בבית הספר הגבוה למדעי היהדות שבעיר, שם התעמק בלימוד הביקורת ההיסטורית של הספרות הרבנית.
עם מוריו שם נמנו הרב ישראל לוי ופנחס פרנקל.
בברלין הכיר את קלוד מונטיפיורי, קרוב משפחתו של סר משה מונטפיורי, אשר הזמינוֹ לאנגליה.
שניאור זלמן, שנודע בהמשך באנגליה ובארצות הברית בשם שלמה (סולומון), התחתן שנית ב-1887, בגיל 40, עם מטילדה רוט, ילידת ברסלאו, שאותה הכיר בעת פעילותו המחקרית במוזיאון הבריטי בלונדון.
בתום שהייה במצרים לצורך מחקריו, ביקר שלמה שכטר במשך חודש בארץ ישראל אצל אחיו התאום ישראל שכטר (1847–1912), ממייסדי זכרון יעקב, ותרם למושבה כמה מכתבי יד עבריים שגילה בגניזה בקהיר.
אחד מבניו של אחיו היה ראש מועצת זכרון יעקב הראשון, אבא שכטר.
אחד מניני אחיו מזכרון יעקב היה הקריקטוריסט והמחבר הישראלי דודו גבע.
בשנת 1881 נענה שכטר להזמנתו של קלוד מונטיפיורי ללונדון, והיה לחונכו בלימודיו לרבנות.
הוא עצמו המשיך לימודיו באוניברסיטת אוקספורד.
כמו כן, בגיל 35 חקר כתבים יהודים שנמצאו באוסף המוזיאון הבריטי.
כעבור 5 שנים, בשנת 1887, פרסם את מהדורת המופת שלו לספר הרבני החשוב "אבות דרבי נתן", שלא יצא עד אז במהדורה מדעית.
הוא שחזר את הטקסט בעזרת עיון בכתבי יד רבים ולאחר השוואות קפדניות לתרגומים יווניים ולטקסטים אחרים אשר ציטטו אותו.
בהגיעו לאנגליה עוד לא שלט בשפה האנגלית, אך הוא למד אותה במהירות ותוך זמן קצר התקדם במסלול האקדמי שם.
בשנת 1890 נבחר שכטר כחבר סגל באוניברסיטת קיימברידג' כמרצה (לקטור) לספרות תלמודית, במקום הרב שלמה שילר-סינשי (Schiller-Szinessy), שנפטר באותה השנה.
משנת 1892 כיהן כדוֹצֵנְט (מרצה) לספרות רבנית.
באותה תקופה נסע שכטר לאיטליה על-מנת לבדוק בספריות הגדולות שם את אוספי כתבי היד בעברית.
פרי אותם המחקרים היה "אגדת שיר השירים", וכן עבודות נוספות אשר הופיעו בכתב העת Jewish Quarterly Review.
באנגליה היה שכטר מעורה בחוג של מלומדים יהודים דוגמת משה גסטר, ישראל אברהמס, לוסיין וולף, ישראל זנגויל, אשר מאיירס ואחרים, והיה בעל השפעה רבה על חיי הקהילה היהודית המקומית.
תהילתו האקדמית הגדולה נודעה לחקירתו (בשנת 1896) את מסמכי גניזת קהיר: אוסף יחיד במינו של למעלה מ-100,000 דפים של כתבי יד עבריים שנגנזו בבית הכנסת "אבן עזרא" בשכונת פוסטאט שבקהיר העתיקה.
החקירה והגילויים המרעישים חוללו מהפכה של ממש בהיקף ידיעותינו ומקורותינו על יהדות ימי הביניים ואף על היהדות בתקופות עתיקות יותר.
שכטר, נלהב ממה שראה, הזדרז, וביוני 1896 השיג תמיכה למסע למצרים אל המקום שבו התגלתה הגניזה.
שכטר זכה לעזרה מיוחדת מצד חוקר מדעי היהדות צ'ארלס טיילור (1840–1908), תלמידו של קודמו של שכטר, הרב שילר סינשי.
שכטר קיבל בין היתר מכתב המלצות מהרב הראשי של אנגליה אל הרב הראשי של קהיר.
(מטבע הדברים, נאלץ שכטר לעשות שימוש בבקשיש המסורתי כדי לפתוח דלתות נחוצות).
העבודה בגניזה עצמה התנהלה בתנאים קשים: שכטר נאלץ לזחול לתוכה דרך חור בקיר עזרת הנשים שבבית הכנסת, וחלל הגניזה נעדר היה דלתות וחלונות והיה מלא אבק מחניק.
במשך 6 שנים עסק שכטר בכתיבת ממצאיו ופרסומם.
הוא פרסם בין היתר גם את ספר ברית דמשק המפורסם, שהתגלה אחר כך גם בין מגילות מדבר יהודה.
בשנת 1899 התמנה שכטר לפרופסור לתחומי העברית באוניברסיטה-קולג' שבלונדון.
תרומה חשובה אחרת שלו הייתה ה"סעדיאנה" (Saadyana, 1903), שקידמה את הידע על רב סעדיה גאון ועל תקופתו.
תרומתו לקהילה היהודית הקונסרבטיבית בארצות הברית
עוד בשנת 1886 הקימה קבוצת רבנים אמריקאים בעלי שאיפות למודרניזציה מוסד כדוגמת בית המדרש לרבנים של הרב פרופ' זכריה פרנקל בברסלאו.
המוסד הוקם בתוך בית הכנסת הספרדי-פורטוגלי הוותיק "שארית ישראל" (Congregation Shearith Israel) שבניו יורק.
בשנת 1902 שכנעה קבוצת רבנים את שכטר לקבל עליו את תפקיד נגיד מוסד זה, שהפך לבית המדרש לרבנים באמריקה (Jewish Theological Seminary, JTS), בניו יורק.
המוסד קלט מורים חדשים מגרמניה וממזרח אירופה.
הסמיטולוג והאיש רב-הפעלים סיירוס אדלר (Cyrus Adler) שיחק תפקיד חשוב בגיוס תמיכה זו במהלך הבאתו של שכטר לשם.
במסגרת בית המדרש לרבנים בהנהגתו של שכטר הוקם בשנת 1909 ה"מכון למורים" (Teachers Institute), אשר היווה בית גידול לא רק למורים שפעלו בבתי הכנסת ובתי הספר היהודים-קונסרבטיביים, אלא גם למחנכים המשתיכים ליהדות האורתודוקסית המודרנית.
כל הקורסים במכון ניתנו בעברית.
בשנת 1913 הקים שכטר את איחוד בתי הכנסת "United Synagogue of America", אשר שינה בשנת 1991 את שמו לאיחוד בתי הכנסת הקונסרבטיביים של אמריקה (United Synagogue of Conservative Judaism), הכולל כיום כ-800 קהילות ברחבי ארצות הברית.
שכטר נפטר באופן פתאומי בניו יורק מהתקף לב ב-19 בנובמבר 1915, בגיל 68.
את מקומו כמנהל ה-JTS נטל כורש אדלר.
בנאומו הראשון כנגיד בית המדרש לרבנים באמריקה בשנת 1902 הדגיש שכטר את מרכזיות ההלכה בחיי היהודים:
שכטר שימש כיו"ר הוועד שערך את הגרסה האמריקנית של "התנ"ך העברי" (Hebrew Bible) של החברה היהודית להוצאה לאור (Jewish Publication Society).
10 שנים לאחר מותו נוסדה בניו יורק ישיבה יוניברסיטי – מוסד אקדמי ותאולוגי יהודי אורתודוקסי מודרני שקיבל השראה בין השאר גם מאמונתו של שכטר במסרים האוניברסליים של היהדות.
שכטר לא ניסח בצורה שיטתית את עקרונות היהדות הקונסרבטיבית, אך התווה אותם דרך אישיותו ודרך פעילותו.
הוא ראה ביהדות אורגניזם חי המשתנה מתקופה אחת לאחרת, למרות התבססותו על תורות נצחיות.
על כל שינוי אשר עוברת היהדות להיות מושרש חזק במסורת, מבלי לסכן את מבנה המכלול.
בנוסף לתורה, נתן שכטר משקל רב למסורת ולהיסטוריה של בני ישראל בכל תקופותיה – "המצפון הקיבוצי של ישראל הקתולית", כלשונו; הווה אומר "כלל ישראל", או ישראל האוניברסלית – כמקור להתגלות האלוהית.
זאת על אף שראה בתורה כתר ופסגה של היהדות.
לפי השקפתו, עם ישראל, יחיד במינו וקדוש, הוא המקיים את המסורת, ולא להפך.
שכטר ראה בלאומיות היהודית חלק מהותי מהיהדות, ולכן היה בין התומכים הראשונים בציונות.
הוא הזדהה במיוחד עם הציונות הרוחנית של אחד העם, אשר קיבלה את הרעיון שלעם ישראל יהיה עתיד גם בארץ הקודש וגם בגולה, אך היה מושכנע בהכרח שבשיבה לציון שבה תקום, לטובת כלל האנושות, מלכותו של אלוהים.
שכטר שמר על קשרים טובים עם ראשי התנועה הרפורמית למרות ביקורתו הנוקבת על דרכם, ואירח בבית ספרו את נשיא ההיברו יוניון קולג', קאופמן קוהלר (Kaufmann Kohler).
השניים אף העניקו זה לזה תוארי דוקטור לשם כבוד.
יחסיו עם היהדות האורתודוקסית התערערו במיוחד לאחר שבשנת 1904 גינתה אגודת הרבנים האורתודוקסיים (Union of Orthodox Rabbis) בחריפות כ"כפירה" את שיטות המחקר הביקורתי המודרני בתחום לימודי התנ"ך והתלמוד אשר אומצו על ידי שכטר ב-JTS.
שכטר לא הופיע באירועים של האורתודוקסים, ועמדתו כלפי השימוש בשפת היידיש הייתה מסויגת; הוא הגדיר אותה כ"הכרח מצער".
רשת בתי הספר היהודיים של התנועה הקונסרבטיבית ביהדות צפון אמריקה (Solomon Schechter Jewish Day Schools) קרויה על שמו של שכטר.
עשרות סניפי בית הספר פרוסים לאורכה ולרוחבה של ארצות הברית, ואף קיים סניף בקנדה.
קיים גם מחנה קיץ על שמו באולימפיה, וושינגטון (camp solomon schechter).
בירושלים קיים מוסד אקדמי על שמו: מכון שכטר למדעי היהדות.
מכון זה מפעיל בשכונת נווה צדק את נווה שכטר המהווה מרכז לתרבות יהדות ברוח היהדות המסורתית (הקונסרבטיבית).
אגדת שיר השירים, ההדיר והוסיף הערות סולומון שכטר מכתב יד מפארמה, קיימברידג', 1896.
שניאור ליפְסוֹן (18 בפברואר 1914 – 22 בינואר 2001) היה פרופסור לכימיה-פיזיקלית במכון ויצמן למדע, דקאן הפקולטה לכימיה והמנהל המדעי של המכון.
היה ממקימי האוניברסיטה הפתוחה בישראל והדקאן הראשון שלה, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת תשכ"ט (1969).
בשנת 2013 זכו תלמידיו אריה ורשל ומיכאל לויט בפרס נובל לכימיה על עבודה שמבוססת ביסודה על שיטות Consistent Force Field - תיאוריה מקורית שפיתח פרופ' ליפסון.
ליפסון נולד ב-1914 בתל אביב להורים יוצאי רוסיה.
באותה תקופה החל להיות פעיל בתנועת השומר הצעיר.
לאחר לימודיו הצטרף לקן התנועה בייסוד קיבוץ תל עמל בעמק יזרעאל.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח, וכעבור שנה שוחרר ללימודים אקדמיים.
לאחר שסיים תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה חזר ללמד במוסד החינוכי של קיבוץ משמר העמק, בו הורה עד מלחמת העצמאות.
עם פרוץ המלחמה גויס ליפסון לחיל המדע ושירת תחת אהרן קציר, שהיה באותה עת מנהל מחלקת הפולימרים במכון ויצמן למדע.
לאחר שחרורם מהצבא נענה ליפסון להצעתו של קציר ובא לעבוד עמו במכון, על אף אי-היכרותו עם התחום העיקרי שבו עסקה המחלקה – כימיה.
מחקריו עסקו בתחום התפר של תגובתם הפיזיקלית של חומרים כימיים.
במקביל המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית, ובשנת 1954 סיים את לימודי הדוקטורט (כותרת הדיסרטציה שהגיש: "האנרגיה החפשית של תמיסות פוליאלקטרוליטיות").
בראשית עבודתו העצמאית כחוקר יצא ליפסון לאוניברסיטת קורנל ועבד עם פרופ' פיטר דביי, מומחה בעל שם עולמי לכימיה פיזיקלית.
בתקופה זו פיתח את הנוסחה לחישוב תכונות תמיסה של שרשרות פולימריות, ובסופה חזר למכון ויצמן.
עבודתו זו, כמו גם עבודתו כחוקר אורח באוניברסיטת הרווארד, הובילו אותו לפיתוח תאוריות נוספות, בהן תאוריה למעברי הליקס ופיתוח שיטות SGF (Sequence Generating Function) ו-CFF (Consistent Force Field), המתארות את התנהגותן התרמודינמית של שרשרות פולימריות והשימוש האופטימלי בפרמטרים המצויים בהן (באמצעותן, למשל, נחשף המבנה הטבעי של החלבון).
בשנים 1963–1967 כיהן ליפסון כמנהל המדעי של מכון ויצמן.
בשנים 1973–1978, כיהן כדקאן הפקולטה לכימיה במכון.
בשנת 1970 מונה על ידי שר החינוך, יגאל אלון, לעמוד בראש ועדה לבדיקת נחיצותה של אוניברסיטה פתוחה בישראל.
הוועדה המליצה על הקמת האוניברסיטה במתכונת הנהוגה באנגליה.
לאחר הקמתה של האוניברסיטה הפתוחה מונה ליפסון לרקטור האוניברסיטה, והיה בין מתווי דרכה.
פרס ישראל למדעי החיים (תשכ"ט (1968)
פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1959), על מחקרו "בעיות מכניקה סטטיסטית של פולימרים".
חבר כבוד של האוניברסיטה הפתוחה,
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה העברית,
יקיר העיר רחובות לשנת 2000.
בתו של ליפסון, אילנה, נשואה לרב אורי ריוח, בנו של הרב יצחק ריוח.
הרב יוסף חיים שניאור קוטלר (תרע"ח, 1918 - ג' בתמוז תשמ"ב, יוני 1982) היה ראש ישיבת לייקווד בניו ג'רזי וחבר מועצת גדולי התורה בארצות הברית.
נולד בסלוצק לחנה פרל בתו של הרב איסר זלמן מלצר, רב העיר וראש הישיבה המקומית, ולרב אהרן קוטלר, שהיה ר"מ בישיבה.
בהיותו בן 23 התארס בקובנה לרישל בתו של הרב אריה מלכיאל פרידמן.
שתי אחיותיה נישאו לרב חיים סרנא ולרב יעקב יהושע וולפא.
עקב המלחמה שפרצה באותה תקופה נמלט מליטא לארץ ישראל, ללמוד בישיבת חברון.
הוא נשאר שבע שנים בארץ ישראל, למד עם סבו, הרב איסר זלמן מלצר, שהיה ראש ישיבת עץ חיים בירושלים, והרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק.
לאחר שקיבלו הפליטים בשנגחאי אשרות לארצות הברית, הגיעה לשם גם רישל ושם נערכה חתונת בני הזוג.
הרב קוטלר כיהן כראש ישיבת לייקווד לאחר מות אביו בשנת תשכ"ג ועד שנפטר בג' בתמוז תשמ"ב.
בתקופתו גדל מספר התלמידים בישיבה מ-120 ל-1,000. הוא שלח מתלמידיו שיפתחו כוללים ויעמדו בראשם בכל רחבי ארצות הברית: בניו יורק, שיקגו, מיאמי, בוסטון, לוס אנג'לס פילדלפיה ועוד; וכן בקנדה ובאוסטרליה.
שאיפתו הייתה שבאותה שעה ילמדו בישיבה את רוב מקצועות הש"ס, ולשם כך ייסד תוכנית לימוד מיוחדת בישיבת לייקווד שבה כל קבוצה לומדת נושא אחר, ואף ארגן הדפסת ביטאון בשם "נהוראי" לפרסום הגיגים ומאמרים תורניים למען יוכלו להעלות את כל הנושאים על הכתב.
היה חבר במועצת גדולי התורה בארצות הברית, פעיל בהגירת יהודי איראן לארצות הברית.
לאחר פטירתו נתמנה בנו, הרב אריה מלכיאל קוטלר, לכהן כראש הישיבה, יחד עם חתנו הרב דוד שוסטאל, ואחייניו, הרב ירוחם אולשין והרב ישראל ניומאן.
לאחר פטירתו הוציא מכון משנת רבי אהרן שעל ידי ישיבת לייקווד שתי סדרות המבוססות על שיעוריו ושיחותיו.
נועם שי"ח, מאמרים ושיחות מוסר, שני כרכים (זמן חורף וחודש אלול), תשמ"ח ותשנ"ג.
יצא במהדורה מחודשת בחודש אלול תשע"ב, ויצא עוד פעם בתשפ"א.
שיח ערב, חידושים על מסכתות: פסחים, סנהדרין, סדר קדשים, שבת עירובין סוכה מגילה חגיגה, קידושין תשס"ו-תשע"ה.
J-11 הוא מטוס קרב סיני מתוצרת חברת שניאנג (Shenyang) המצוי בשירות חיל האוויר הסיני.
המטוס מבוסס על הסוחוי-27 ונבנה בסין תחת רישיון רוסי.
בשנת 1995 הושגה הסכמה בין ממשלות סין ורוסיה לגבי ייצור מטוס הסוחוי-27 במפעלי שניאנג.
תחילה יוצרו המטוסים לפי הדגם הרוסי של הסוחוי-27SK אך במהלך השנים החלו הסינים לשלב בתוך המטוס מערכות נשק סיניות.
בשנת 2004 הופסקו ייצור המטוסים על פי הדגם הרוסי אחרי שכבר לא עמדו בדרישות חיל האוויר הסיני וכיום מיוצרים רק המטוסים בהם משולבים המערכות הסיניות.
בין השאר סין בוחנת את האפשרות להחליף את מנועי סטורן ליולקה AL-31 הרוסיים במנועי WS-10A מתוצרת סין.
J-11- דגם המבוסס על הסוחוי-27SK אשר 70% ממרכיביו הם מתוצרת סינית וכולל שיפורים של המכ"ם ויכולות התקיפה של המטוס.
המטוס נושא בתוכו את המכ"ם N001V אשר החליף את המכ"ם המקורי N001. המכ"ם מאפשר מעקב אחר 10 מטרות במקביל.
בנוסף, המטוס מכיל 2 שפופרות קרן קתודית עם תצוגה מולטיפונקציונלית הממוקמות בתצוגה העלית מימין.
למטוס גם יכולת נשיאת טילים מונחים לתקיפה קרקעית וימית.
J-11A - דגם משופר של J-11. השיפור בולט בעיקר בתחום מערכת הטיסה האלקטרונית.
המטוס כולל את מכ"ם N001VE שהחליף את המכ"ם NV001V.
המכ"ם החדש מאפשר ירי לעבר שתי מטרות במקביל.
בנוסף, הטייסים מצוידים בקסדות משופרות המאפשרות ירי לפי מבט.
J-11B - דגם אשר מורכב כמעט כולו ממרכיבים סיניים.
לפי הערכות סיניות המטוס מתקדם יותר מה J-10 והסוחוי-27.
J-11C - דגם הנמצא בפיתוח ואמור להיות בשימוש חיל הים הסיני ותפעול מנושאות מטוסים.
הנעה: 2 מנועי טורבו-מניפה מסוג סטורן ליולקה AL-31 בעלי מבער אחורי, המייצרים דחף של 123.0 קילו-ניוטון (27,550 ליברות-כוח) כל אחד לאחר בעירה
שֶׁנְיָאנְג (; בסינית מסורתית: 瀋陽; בפין-יין: Shěnyáng; מילולית: "הגדה הצפונית של (נהר) שן"; במנצ'ורית: - מוּקְדֶן) היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז ליאונינג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-9.07 מיליון תושבים, מתוכם כ-7.9 מיליון בעשרת הרבעים.
שניאנג מהווה מרכז חשוב של תעשייה כבדה וכן את צומת התחבורה והסחר העיקרי בצפון-מזרח המדינה.
העיר הוקמה על ידי מדינת יֶן בתקופת המדינות הלוחמות, בשנת 300 לפנה"ס לערך.
בשנת 1625 העתיק המנהיג המנצ'ורי נוּרְהָאצִ'י את בירתו לשניאנג, ובשנת 1634 הוחלף שמה למוּקְדֶן במנצ'ורית, או שֶׁנְגגִ'ינְג (סינית: 盛京; פין-יין: Shèngjīng) בסינית, שמשמעו "הבירה המשגשגת".
היא נשארה עיר הבירה של שושלת צ'ינג המנצ'ורית עד להכנעת שושלת מינג וכיבוש בייג'ינג ב-1644. עם זאת נותרה לה חשיבות מיוחדת בחצר הקיסרות, הארמונות שבה החזיקו ברבים מאוצרות הממלכה, וקברי הקיסרים הראשונים שבה המשיכו להוות מוקד עלייה לרגל עוד זמן רב.
כיום מהווים קברים אלו חלק מאתר מורשת עולמית.
ארמון מוקדן מהווה אף הוא, ביחד עם העיר האסורה בבייג'ינג, אתר מורשת עולמית נוסף.
לאחר הנחת פסי רכבת שחיברו את המזרח הרחוק הרוסי עם צפון-מזרח סין, הפכה העיר למוקד השפעה רוסי.
בשנת 1905 התחולל בעיר קרב מוקדן, הקרב החשוב האחרון במלחמת רוסיה יפן.
במקום הוקמה אנדרטה לזכר החיילים הרוסיים שעומדת נטושה ואינה מתוחזקת.
לאחר הניצחון היפני, הפכה העיר למוקד הפעילות הכלכלית של יפן בדרום מנצ'וריה.
לאחר כיבוש מנצ'וריה והקמת מנצ'וקוו הפכו היפנים את העיר למרכז תעשייה כבדה.
בשנת 2014 החל בנייה של מרכז הסחר העולמי הפיננסי באוננג שן-יאנג, אך היא הוקפאה לאחר השלמת השלב הראשון.
תת-המחוז העירוני שניאנג משתרע על פני 12,870 קמ"ר במרכז מחוז ליאונינג וגובל במחוז האוטונומי מונגוליה הפנימית מצפון ובשבע נציבויות עירוניות - ופֿוּשׁוּן ממזרח, בֶּנְשִׂי מדרום-מזרח, מדרום, אָנְשָׁאן מדרום-מערב, ממערב ו מצפון-מערב.
העיר שוכנת מצפון לנהר חוּן, יובל חשוב של , כ-630 ק"מ צפון-מזרחית לבייג'ינג בירת סין.
הקיץ חם ולח, עם טמפרטורת מקסימום של C° 36.1, בהשפעת מונסונים, והחורף קר ויבש, עם טמפרטורת מינימום של C° 28.5−, בהשפעת אנטי ציקלון סיבירי.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 705.5 מ"מ.
תת-המחוז העירוני שניאנג מחולק לעשרה רבעים, שתי נפות ונפה עירונית אחת:
שניאור זלמן רודרמן (נולד בכ"ה באב ה'תשכ"ח, 19 באוגוסט 1968) הוא עיתונאי, סופר ועורך חסיד חב"ד.
לשעבר עורך המגזין של השבועון "בקהילה" והמוסף השבועי של היומון "המבשר".
נולד בפתח תקווה לרב יצחק ומלכה רודרמן, נכד לרב חנניה יוסף הלפרין - מחשובי רבני חב"ד בירושלים ונצר לאדמו"ר הזקן בעל התניא מייסד חסידות חב"ד.
למד בישיבות תומכי תמימים בלוד, בנחלת הר חב"ד ובכפר חב"ד.
בשנת תשמ"ח למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770. את דרכו העיתונאית החל בעלון שיחת השבוע, כמה שנים לאחר ייסודו.
במשך כ-17 שנה כתב את המדורים "מעשה שהיה" ו"חיים יהודיים", במסגרת זו כתב סיפורים וראיין אישים מכל גוני הקשת הדתית והחרדית.
בחודש אלול תשס"ז עזב רודרמן את העלון.
בהמשך כתב בשבועון כפר חב"ד סיפורים חסידיים, בעיקר על אדמו"רי חב"ד.
במקביל הצטרף לשבועון החרדי בקהילה, שבו כתב מדור סיפורים שבועי בשם "בין הדגים לזמירות".
בעבר אף פרסם שם כתבות ולאחר מכן שימש עורך המגזין של "בקהילה".
ב-2000 החל רודרמן לעבוד כסופר בעיתון הילדים "תורתך שעשועי", בהוצאת המרכז החינוכי-חסידי של צעירי חב"ד.
עד לסגירת העיתון כתב בו "סיפור לשבת" ומדור של סיפורים בהמשכים לגיל הנעורים.
ב-2007 מונה לעורך המגזין של שבועון כפר חב"ד, תפקיד שאותו מילא במשך כשנה.
במחצית 2008 התפטר רודרמן מהעיתון, לאחר שזה נקלע למצוקה כלכלית.
בעת ייסוד היומון החרדי "המבשר" בתחילת 2009, נקרא רודרמן לשמש כעורך המוסף השבועי.
בחודש יולי 2009 חדל רודרמן לשמש בתפקיד זה.
בשנת 2010 החל לכתוב בשבועון החרדי מורשה.
רודרמן פרסם מספר רב של ספרים לבני נוער ולמבוגרים.
נשוי לגיטה (לבית ניימרק), מתגורר בכפר חב"ד ואב לשמונה.
גיסו הוא דובר חב"ד מנחם ברוד.
שניאור שפושניק (1896 – 12 בדצמבר 1919) היה מהרוגי מאורעות תל חי.
שניאור שפושניק נולד בחודרוקוב אוקראינה.
בשנת 1901 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, והם התיישבו בפתח תקווה.
באחד ממכתביו לאחיו, יהושע, כתב: "נקרב אנו את הקץ, במעשינו הפעוטים, ברוחנו הכביר, כי בני בר כוכבא ורבי עקיבא אנו".
הוא התנדב לבוא לתל חי באלול תרע"ט ספטמבר 1919.
בעקבות התמורות בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה וספיחיה, התערער המצב במושבות הגליל העליון.
הבדואים התמרדו כנגד הכוחות הצרפתים, ואף תקפו וגירשו את תושבי הכפרים הנוצרים באזור.
כך למשל, הותקף באכזריות הכפר אבל אל-קמח (אבל בית מעכה הכנענית כשמה במקרא), בכ' בכסלו תר"ף 12 בדצמבר 1919, ותושביו נרצחו ונבזזו.
בערבו של אותו יום, לאחר שיצאו מאבל, בשעה 19:30, תקפו הבדואים את חצר תל חי באש עשרות רובים עזה.
"המתנפלים הקיפו את החצר מכל ארבע פִנותיה וירו בלי חשׂוֹך [כך] כדורים".
חברי הקבוצה כיבו את האורות בבניינים והשיבו אש, אשר גרמה לנסיגת התוקפים.
חבר הקבוצה , שנמצא עם תחילת היריות מחוץ לחצר, נהרג.
הוא היה החלל הראשון שנהרג על הגנת תל חי.
נקבר בבית הקברות האזרחי בתל חי.
העיר קריית שמונה נקראת על שמו, יחד עם שבעת חבריו שנהרגו על הגנת תל חי.
הרב שניאור זלמן מנחם אברהם גופין (מוכר כר' זלמן; נולד בכ"ב באלול ה'תש"ה, 31 באוגוסט 1945) הוא משפיע ראשי בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, ובקהילת מעייני ישראל ומחבר ספרים על תורת החסידות.
נולד בעיר סמרקנד שבאוזבקיסטן, לשם נמלטה משפחתו בזמן מלחמת העולם השנייה, לשרה רלקה וישעיה גופין, מנהל בית הספר למלאכה בכפר חב"ד.
בשנת תש"ז יצאה המשפחה מרוסיה דרך פולין למחנה פליטים בצרפת ומשם עלתה בשנת תש"ט לישראל והתיישבה בכפר חב"ד שנוסד באותו הזמן.
לאחר שלמד בישיבת תומכי תמימים בלוד ובכפר חב"ד אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן, נסע בחודש אלול תשכ"ה ללמוד בניו יורק במרכז חב"ד העולמי אצל הרבי מליובאוויטש רבי מנחם מנדל שניאורסון.
בתקופה זו היה חבר בצוות שעסק בכתיבת ספרי הרבי.
בשנת תשכ"ח נסע ללמוד שם שנה נוספת.
באדר תשכ"ט התחתן עם רבקה לבית ברגמן מירושלים, לאחר שירות צבאי מקוצר וארבע שנות לימוד בכולל החל בשנת תשל"ה לשמש משפיע בישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד, לצד המשפיע הראשי, הרב מנחם מנדל פוטרפס.
לאחר פטירת הרב פוטרפס בשנת תשנ"ה מונה למשפיע הראשי בישיבה.
משנת תש"ע הוא גם משפיע ברשת "מעייני ישראל".
בשנת תשס"ה מונה הרב גופין לחבר הנהלת ארגון תורת חב"ד לבני הישיבות.
הוא המשפיע של ארגון הנוער "צבאות השם - הפנסאים" (מתשע"א) ושל מחנה הקיץ "גן ישראל ארץ הקודש".
שיעוריו והתוועדויותיו מושכים אליהם קהל מגוון.
הוא מוסר שיעורי חסידות גם לנשים.
מפרסם מאמרים בתורת החסידות בכתבי העת, היכל הבעש"ט, הערות התמימים, מעיינותיך, בשבועון כפר חב"ד ועוד.
הרב גופין משתייך לזרם המתון בחב"ד.
הוא סבור שהרבי מליובאוויטש נפטר ושאין לפרסם את משיחיותו, אך כתב גם שהכחשת האמונה שהרבי הוא "נשיא הדור" וש"הוא יגאלנו", גם כיום, לאחר פטירתו, אין לה מקום בחסידות חב"ד.
לרב גופין אחד עשר ילדים:
בנו, הרב שמוליק, שליח חב"ד במרכז מיאמי, פלורידה
בנו, הרב לוי יצחק, שליח חב"ד ברמת אפעל ובבית הרפואה תל השומר
בנו, הרב אהרן, מנהל תיכון 'בית חיה' חב"ד בקריית שמואל ושליח חב"ד ב'סביוני ים'- קריית ים
בנו, הרב ישעיהו, רשת אהלי יוסף יצחק כפר חב"ד
בנו, הרב שמעון, רב בית הכנסת גבעת ליובאוויטש בכפר חב"ד ומשפיע בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית לוד ועורך ספרי אביו
בנו, הרב יעקב נחום, קריית מלאכי
חתנו, הרב ישראל שפלטר, שליח חב"ד בווסטון, פלורידה
חתנו, הרב כתריאל שם טוב, יו"ר מכון מעיינות בירושלים
חתנו הרב חיים זקס, משפיע בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד
חתנו, הרב שלום אדרי, משפיע ומשגיח בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בלוד
בנו, הרב שלום דובער, שליח חב"ד בשכונת "אבאלון" (Obolonsky) בעיר קייב (לשעבר בלוגאנסק), אוקראינה
גיסו, הרב יוסף שמואל יהושע גרליצקי הוא רב בלב תל אביב ושליח חב"ד הראשי בעיר
שיעוריו יצאו לאור בסדרת ספרים:
המשך שבועות תרס"ה - ביאורים למאמרי רבי שלום דובער שניאורסון, שני חלקים, הוצאת קה"ת 2005-2006
ביאור על שער היחוד והאמונה, הכולל ביאורים על אחדות ה' ושער היחוד והאמונה מתוך ספר התניא של רבי שניאור זלמן מליאדי, הוצאת קה"ת 2008 .
הוצאה שנייה ה'תשפ"א - שני חלקים
ללמוד איך להתפלל ביאורי תפילה על פי תורת החסידות, ליום חול - חלק א, מתחילת התפילה עד ל'הודו', הוצאת קה"ת 2009. חלק ב', מ'הודו' ועד 'יהי כבוד', שם 2010. חלק ג' מ'יהי כבוד' ועד 'שמונה עשרה'.
חלק ד', מ'שמונה עשרה' עד סיום התפילה, שם 2011. ליום השבת - חלק א', מתחילת תפילת ערב שבת "הודו לה'" עד 'לכה דודי', שם תשע"ו.
חלק נוסף על תיקוני שבת מ'סעודות שבת' ועד 'מוצאי שבת', שם תשע"ז.
המועדים על פי תורת החסידות - על חודשי שבט-ניסן, תשע"ג
א חסידישע בר מצווה - הכנות חסידיות לקראת בר-מצווה, תשע"ד
לדעת את המידות, עבודת תיקון המדות על פי תורת החסידות, תשע"ד
וידעת היום, ביאור המושגים היסודיים של החסידות, תשע"ו
שיעורים בחסידות - ביאורים למאמרי המשך תרס"ו של רבי שלום דובער שניאורסון, שלשה חלקים, הוצאת קה"ת 2014-2022
ללמוד את המועדים, חגי ומועדי ישראל לאור תורת החסידות, חלק ראשון - אלול-תשרי, תשע"ח, חלק שני - מרחשוון-שבט, תש"ף, חלק שלישי אדר-אב, תש"ף
מאמרי הרבי - משיח וגאולה, ביאורים על מאמרי הרבי בנושא משיח וגאולה ה'תשפ"א
הרב שניאור זלמן גרליק (כ"ה בסיון ה'תר"ם, 4 ביוני 1880 – ח' בסיוון תשל"ד, 28 במאי 1974) היה הרב הראשון של כפר חב"ד והתלמיד הראשון בישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.