tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שימוש בהתיישנות מונע מצב שבו תהליך בעל עדיפות נמוכה מאוד נעקף שוב ושוב על ידי תהליכים בעלי עדיפות גבוהה ממנו.
עם הזמן, תלך ותעלה עדיפותו של התהליך הממתין והוא יהיה התהליך בעל העדיפות הגבוהה ביותר.
בפרוטוקולי תקשורת מסוימים הנמצאים בשימוש בתקשורת מחשבים יש אלגוריתמי תזמון המוודאים שמשאבי הרשת זמינים לכולם ואין מחשב שמעוניין לשדר אך לא יוכל לבצע זאת.
מרבית הפרוטוקולים האלו הם הפרוטוקולים היושבים בשכבה הפיזית של מודל TCP/IP שכן הם אלו ששולטים על הגישה לרשת.
פרוטוקולים לדוגמה המבצעים זאת הם Ethernet ו-Wi-Fi.
בתקשורת נתונים, התקפת מניעת שירות או התקפת מניעת שירות מבוזרת (distributed denial-of-service attack - DDoS) היא משפחת תקיפות שנועדה לפגוע בפעילות של מערכת ממוחשבת באמצעות יצירת עומס חריג על משאביה.
הרעלת אספירין יכולה להיות חריפה או כרונית.
הרעלה חריפה נובעת ממנה גדולה של אספירין הנלקחת באופן חד פעמי.
הרעלה כרונית נגרמת ממינון יתר של אספירין לטווח ארוך.
להרעלה חריפה תמותה של 2% ולהרעלה כרונית תמותה של 25%.
תסמיני ההרעלה נעים בין בחילה קלה, הקאות, כאב בטן, לתרגיה, טיניטוס (צילצולים באזניים) וסחרחורת עד להתקפים ובצקת מוחית, בהתאם למינון שנלקח.
בשעות הראשונות להרעלה מדידת גזים בפלזמה תראה בססת נשימתית עקב גירוי יתר של מרכז הנשימה במוח, בשלבים יותר מתקדמים נראה חמצת מטבולית עם פער אניוני מוגבר.
הטיפול כולל שימוש בפחם פעיל, דקסטרוז תוך ורידי, עירוי נוזלים ודיאליזה.
הרעלת ויטמינים היא מצב של עודף ויטמינים בגוף הגורם להופעת תסמינים וסימנים של הרעלה.
הרעלת ויטמינים נפוצה בעיקר בוויטמינים מסיסי שומן, משום שהגוף מתקשה להיפטר מעודפיהם.
עודף ויטמינים נובע לרוב מצריכת יתר של תוספי תזונה ולא ממקורות תזונתיים.
לעיתים תתרחש הרעלת ויטמינים עקב צריכת יתר של מוצרים המכילים תוספים מלאכותיים של ויטמינים.
ויטמינים מתחלקים לשתי קבוצות על פי המסיסות שלהם בפאזה שומנית או מימית של הגוף:
קבוצה זו כוללת ארבעה ויטמינים A, D, E, ו-K.
ויטמינים אלו נאגרים בגוף ברקמת השומן בהיותם הידרופוביים.
הגוף מתקשה להיפטר מהם על ידי הפרשת הזעה או השתן לפיכך אגירת יתר בגוף נפוצה בעיקר בקבוצה זו
קבוצה זו כוללת את הוויטמינים מקבוצה B וויטמין C.
היות שויטמינים אלו נמסים במים, הגוף נפטר מהם בקלות על ידי הפרשת זעה ושתן.
מצב של אגירת יתר של וויטמינים אלה נדיר הרבה יותר בהשוואה לוויטמינים השייכים לקבוצה הראשונה.
ויטמין תיאור תסמינים מנת צריכה מומלצת ביום ויטמין A הרעלה נגרמת עקב צריכת ויטמין A מהחי.
צריכת יתר של בטא-קרוטן, המקור הצמחי של ויטמין A הנמצא בצמחים, לא תגרום לתופעות מסוכנות.עודף של ויטמין A ממקור חי מתבטא בתופעות העיקריות הבאים:
מחלות כבד המלווה בצהבת העור
צפיפות מופחתת של מינרלים בעצמות שעושי להוביל לאוסטאופורוזיס
לקויות של מערכת העצבים המרכזית
חוסר קואורדינציה של השרירים.גילאי 1–3: 1,000 יח'.
ויטמין D עודף סידן בדם המעודד ייצור אבני כליות וכשל כלייתי, שקיעת סידן ברקמות השונות: כלי דם, כליות, לב, ריאות.
תופעות נוספות: התייבשות, הקאות, ירידה במשקל ועצירות.ככלל האדם מייצר באופן טבעי את הוויטמין, בתנאי שהוא נחשף בצורה מספקת לשמש.
צריכה של למעלה מ-60,000 יחידות של הוויטמין ביום במשך מספר שבועות עלולה לגרום להרעלה גילאי 0-12 חודשים: 400 יח'
גילאי 70 שנים ומעלה: 800 יח' ויטמין E נחשב לפחות רעיל מבין הוויטמינים הנאגרים בגוף מקור צריכת יתר על ידי שימוש ממושך בתוספי מזון עלולה להוביל לדימומים.גילאי 1–3: 6 מ"ג.
אישה מניקה: 19 מ"ג ליום.ויטמין Kרעילות של ויטמין K נדירה ביותר התסמינים המלווים עודף של ויטמין K:
המוליזה של תאי דם אדומים
פגיעה מוחית מולדת עקב המוליזה של תאי הדם האדומים הקרויה 90 מק"ג לנשים,
ויטמין תסמינים צריכה מומלצת ליום קבוצת ויטמין B ויטמין B3 הרחבת כלי דם
ויטמין B6 פגיעה במערכת העצבים.צריכה יומית:
נשים: 1.6 מ"ג חומצה פולית – ויטמין B9 אלרגיות
נשים מניקות: 500 מק"ג ויטמין C הרעלה הנגרמת מצריכת יתר של ויטמין C נדירה במיוחד.
תופעות הלוואי של עודף ויטמין C בצריכה אורלית שנויות במחלוקת.
שתן צהוב וחומצי במיוחדצריכה יומית:
נשים בהריון מגיל 18 ומעלה: 85 מ"ג.
אנשים מעשנים צריכים להוסיף 35 מ"ג מעל הכמות הרשומה.
הרעלת עופרת היא מצב רפואי בבני אדם ובחולייתנים אחרים המאופיין ברמות גבוהות של המתכת עופרת בגוף.
לעופרת אין תפקיד פיזיולוגי, אך היא משפיעה על תהליכים פיזיולוגיים מגוונים ורעילה לאיברים שונים ביניהם הלב, העצמות, המעיים, הכליות, מערכת הרבייה ומערכת העצבים המרכזית וההיקפית.
התסמינים והסימנים של ההרעלה כוללים, בין היתר, שינויים התנהגותיים, כאבי בטן, כאב ראש, בלבול, אנמיה, עצבנות ובמקרים חמורים יותר עלולים להוביל לתרדמת ולמוות.
באופן כללי: כאב ראש, רגזנות, קושי ללמוד ולהתרכז, התנהגות תוקפנית, התפרצויות זעם, אי יציבות, תשישות, קשיי הרדמות, כאבי בטן, עצירות, הקאות, בחילה, אובדן משקל, פגיעה בשמיעה, אנמיה, חוורון, גדילה איטית בגיל הילדות, נזק לכליות, אובדן תיאבון וחולשת שרירים, אנצפלופתיה ותרדמת.
ייתכנו שילובים של תסמינים וסימנים אלו בדרכים שונות ובאופן מגוון ושונה מאדם לאדם.
כמו כן מסתמן שוני בין מבוגר לילד: חומרת הפגיעה ניכרת יותר בילדים מאשר במבוגרים, בפרט בגיל רך ובפרט במערכת העצבים המרכזית.
זאת, משום אי-בשלותו של מחסום הדם-מוח בשלבי ההתפתחות המוקדמים.
הילדים רגישים במיוחד לחשיפה לעופרת בשל תהליכי גדילה שמתרחשים בגופם.
העופרת במצב זה נספגת מהר יותר, עקב הדמיון הכימי בין היסודות עופרת וסידן.
התסמינים העיקריים אצל מבוגרים הם כאבי ראש, כאבי בטן, אובדן זיכרון, כשל כלייתי, בעיות במערכת הרבייה ובתפקוד המיני, חולשה, כאב, ותחושת עקצוץ בגפיים ופגיעה במערכת העצבים.
סימנים מוקדמים אצל מבוגרים אינם ספציפיים וכוללים דיכאון, אובדן תיאבון, כאבי בטן, בחילה, שלשולים, עצירות וכאבי שרירים.
כמו כן, ייתכנו עייפות, ירידה בליבידו, תחושת טעם מוזר בפה ושינויים התנהגותיים.
טעמם של מלחי העופרת הוא מתוק.
על כן ילדים בגיל האוראלי, עד גיל שנתיים בקירוב, נוטים להביא לפיהם וללקק חפצים וצבעים המכילים עופרת.
עקב הסיכון המוגבר יש להימנע משימוש בצעצועים המכילים עופרת ומשימוש בצבעים המכילים עופרת.
בילדים תיתכן פגיעה במנת המשכל (IQ), פיגור שכלי, הפרעת קשב וריכוז, היפראקטיביות, תוקפנות, קושי בהבנת הקריאה ובשמיעה וכן ייתכנו בעיות בלימודים, חסכים התנהגותיים וחברתיים.
בעובר הנמצא ברחם אמו, כשבגופו עומס ניכר של עופרת, עלולה להתפתח הרעלת עופרת.
מצב זה מגדיל את הסיכון ללידה מוקדמת ולידה במשקל נמוך.
בדיקה שנערכה ב-2024 במעבדה מיוחדת בבית החולים Mayo Clinic בחנה שלוש קווצות שיער, שבדיקה גנטית אישרה כי הגיעו מראשו של המלחין לודוויג ואן בטהובן.
הבדיקה מצאה בשיערו של בטהובן ריכוז גבוה מאוד של עופרת.
הדבר מראה שבטהובן נחשף לריכוזים גבוהים מאוד של עופרת, אולי כתוצאה משתייה מרובה של יין זול, שהכיל "סוכר עופרת".
צוות חוקרים מסר כי כמות העופרת עופרת בגופו של בטהובן הייתה מספיקה כדי להסביר, את חירשותו בסוף ימיו, ומחלות אחרות מהן סבל.
מוחם של מבוגרים שנחשפו לעופרת הראה הפחתה בנפח בצילומי MRI.
מערכת העצבים ההיקפית מושפעת באופן בולט יותר אצל מבוגרים ומערכת העצבים המרכזית מושפעת באופן בולט בילדים.
העופרת גורמת לניוון האקסון של תאי העצב, ולאבדן עטיפת המיילין.
המוח הוא האיבר הרגיש ביותר לחשיפה לעופרת.
במוחם המתפתח של ילדים העופרת פוגעת במבנה הסינפסות בקורטקס המוחי ובהתפתחות נוירוכימית.
מצב זה גורם לאובדן עטיפת המיילין של הנוירונים, הפחתה של מס' הנוירונים, פגיעה בתקשורת בין הנוירונים והפחתת גדילת הנוירונים.
עופרת יוצרת נזק לתאים בהיפוקמפוס, חלק של המוח המעורב בזיכרון.
היפוקמפוס של חולדות שנחשפו לעופרת הראה נזק מבני כמו גרעינים במבנה לא סדיר ושינוי מבנה ברקמת המיילין.
קיימות עדויות לנזק לכליות גם כתוצאה מחשיפה נמוכה.
עדויות מצביעות על כך שחשיפה לעופרת מקושרת עם לחץ דם גבוה.
ומחקרים מצביעים גם על קשר בין הרעלת עופרת לבין מחלות לב קורונריות, שינויי קצב לב ומוות משבץ, אך העדויות לכך מוגבלות.
אנשים שנחשפו לעופרת בריכוז גבוה יהיו בסיכון גבוה לאי תפקוד אוטונומי של הלב (cardiac autonomic dysfunction) בימים בהם ריכוז האוזון וחלקיקים הקטנים באוויר עולה.
עופרת משפיעה על מערכת הרבייה הזכרית והנקבית.
כאשר ריכוז העופרת בדם עולה על 40 מיקרוגרם לדציליטר ספירת הזרע יורדת, חל שינוי בנפח ויכולת התנועה של הזרע פוחתת.
באשה הרה, שיעורים גבוהים של עופרת עלולים לגרום להפלה, לידה מוקדמת, משקל נמוך של העובר ובעיות התפתחותיות לאורך הילדות.
העופרת יכולה לחדור לתוך השליה וגם לחלב האם.
בהתאם לכך רמות העופרת אצל אמהות ועוברים נוטות להיות זהות
עובר עלול ללקות בהרעלת עופרת אם עופרת תועבר מעצמות האם בתהליכי מטבוליזם.
צריכת סידן מוגברת עלולה להקל על תופעה זו.
העופרת כמחוללת סרטן ומחלות אחרות
חשיפה לעופרת הוכחה כגורמת בעיקר לסרטן ריאות, סרטני המעי הגס והכליות, וסרטן שלפוחית השתן.
הגורם העיקרי לרעילות העופרת היא היכולת שלה להתקשר למגוון גדול של אנזימים.
לעופרת יש יכולת להתחלף עם מתכות האחרות החיוניות לתפקידים ביולוגיים מגוונים.
אך מכיוון שהתכונות הכימיות של העופרת שונות משל המתכות אותן היא מחליפה, היא לא ממלאת תפקיד ביולוגי.
חלק מהמתכות אותן יכולה העופרת להחליף הן סידן, ברזל ואבץ.
אחת ההשפעות העיקריות של עופרת נובעת משיבוש פעילות אנזים delta-aminolevulinic acid dehydratase -ALAD.
אנזים החשוב לתהליך סינתזה של תרכובות אורגניות המצויות בהמוגלובין.
תרכובות אלו מכונות heme והם בעלות חשיבות ביולוגית רבה.
עופרת מונעת גם את יצורו של אנזימים אחרים המעורבים בתהליך יצור heme.
כמות העופרת בדם וברקמות, יחד עם זמן החשיפה קובעים את מידת הרעילות.
הרעלת עופרת עשויה להיות חמורה עקב חשיפה קצרה ומשמעותית לרמות גבוהות או כרונית בשל חשיפה בריכוזים נמוכים לפרק זמן ארוך.
הרעלה מסוג זה היא הנפוצה יותר.
כמו כן, תיתכן חשיפה של עופרת בתרכובות אורגניות ובתרכובות אנאורגנית.
תרכובות אורגניות הן כאלו המכילות פחמן.
חשיפה מסוג זה הצטמצמה באופן יחסי בשל מדיניות של ממשלות אשר מגבילה את השימוש בחומרים אורגניים המכילים עופרת, בין היתר הוגבל שימוש בדלקים המכילים רכיב עופרת.
כמו כן, סוג חשיפה זה נחשב למסוכן יותר בשל אופיים ויכולתם של החומרים האורגניים להשתלב בפעילויות ביולוגיות, ולהשפיע באופן מהיר יותר.
עופרת היא מזהם סביבתי נפוץ וחומר נפוץ בתעשייה.
ניתן להחשף אליה בעבודה, כמו במפעלים לייצור סוללות עופרת, מגני קרינה, ציוד רפואי, מנועי סילון, מעגלים אלקטרוניים, זכוכית, גומי, הדפסות, שריפת פסולת מוצקה ופיתוח סרטי צילום רפואיים.
כמו כן, תהליכים אלו בתעשייה עלולים להשפיע על הסביבה ובין היתר לגרום לזיהום עופרת של הקרקע, ושל מקורות המים.
פיגמנטים של צבעים מסוימים מכילים עופרת, כך שמכל צבע או דלק המכיל עופרת אשר נשפכים בטעות עלולים לגרום לזיהום סביבתי בעופרת.
שימוש בנשק חם מגדיל את רמת החשיפה לעופרת בשל הקליעים אשר ברובם מיוצרים מעופרת.
ציד ואכילת בשר בעל חיים שנורה בקליע עופרת נחשבת גם כן לגורם חשיפה.
חשיפה מתרחשת על ידי שאיפה, עיכול או מגע עורי או מגע ישיר עם הפה, אף או עיניים או חתכים בעור.
עופרת ממקור אורגנית נכנסת גם דרך מערכת העיכול.
שיעור העופרת המגיע אל זרם הדם בכל דרכי החשיפה הללו משתנה.
חלקי הגוף העיקריים המאכסנים עופרת הם הדם, רקמות רכות ועצמות.
מחצית אורך החיים של העופרת ברקמות אלו נמדד בשבועות בדם, חודשים ברקמות רכות ושנים בעצמות.
עופרת בעצמות, שיניים, שיער וציפורניים מקובעת היטב ונחשבת ללא מסוכנת.
האיברים עם ריכוז העופרת הגבוה ביותר בגוף הם המוח, הטחול, הכליות הכבד והריאות.
העופרת מפונה מזרם הדם באיטיות רבה, בעיקר דרך שתן, ובאופן משני דרך צואה, שיער, ציפורניים וזיעה.
ניתן לאתר עופרת בדם על ידי איתור שינויים בתאי הדם תחת מיקרוסקופ או בצילום רנטגן לעצמות ילדים.
אולם השיטה היעילה ביותר היא בדיקת רמת עופרת בדם.
בדיקה זו מוצאת את רמת העופרת במחזור הדם ולא רמת העופרת המאוחסנת על ידי הגוף.
היחידה למדידת רמת העופרת בדם: מיקרוגרם לדציליטר (100 מ"ל).
הטיפול בהרעלת עופרת יהיה על ידי הרחקת מקור החשיפה, וטיפול כלציה- chelation
באמצעות ליגנד כדוגמת EDTA היוצר קומפלקס מסיס עם יוני העופרת שמאפשר את הפרשתה ממחזור הדם.
העיקרון בטיפול בתכשירי כלציה הוא בהגברת פינוי עופרת בשתן, וסילוקה מרקמות ואיברים בגוף בהם היא שקעה.
באופן כללי, השפעת העופרת על הכליות וכלי הדם הן הפיכות.
ההשפעות על מערכת העצבים המרכזית הן בלתי הפיכות.
בילדים נצפות על פי רוב לקויות קוגניטיביות, רגשיות והתנהגותיות גם בבגרות.
הימנעות מחשיפה לעופרת נעשית על ידי מאמצים אישיים להימנע ממוצרים המכילים עופרת, וגם לעיתים על ידי מדיניות ממשלתית שמגדירה ואוסרת רמות עופרת במוצרים, בקרקע, במים, במקום העבודה וכו'.
מדיניות ממשלתית כזו למשל, ננקטה על ידי ממשלת ארצות הברית מחייבת עובדים שנחשפים לעופרת בערכים מסוימים לעבור מעקב.
כמו כן, אוסרת על שימוש בדלק המכיל עופרת.
העופרת הוגדרה בישראל כרעל לפי חוק החומרים המסוכנים, תשנ"ג- 1993. אחסונה ואחזקתה יהיו בהתאם לסעיף 6 בחוק העוסק באחסון רעלים:
רעלים יאוחסנו תחת מנעול ובריח ויישמרו בנפרד מחמרים לא רעילים.
על מכלים וצרורות המכילים רעלים יותוו ברורות שמו של החומר והמילה "רעל" בעברית, בערבית ובאנגלית.לא יאוחסנו, לא יוצגו למכירה ולא יימכרו צורכי מזון ומשקה בבית עסק רשוי לסחר ברעלים.."
הרעלת עופרת הוכרה כבר בשנת 1954 כמחלת מקצוע בתקנות הביטוח הלאומי (ביטוח מפני פגיעה בעבודה), התשי"ד – 1954. הרעלת עופרת הוכרה גם כמחלת מקצוע, החל משנת 1956, בתקנות הביטוח הלאומי (קביעת דרגת נכות לנפגעי עבודה), התשט"ז – 1956.
על פי החוק, על כל העובדים בעופרת או החשופים לעופרת חובה לקיים בדיקות רפואיות תקופתיות.
הרעלת DNS (נקראת גם: הרעלת מטמון DNS) היא מתקפת מחשב המזריקה נתונים שגויים של שמות שרתים וכתובות IP המקושרות אליהם, אל מערכת DNS, או אל זיכרון המטמון שלה.
הדבר גורם להפניית בקשת דף אינטרנט מסוים אל אחר, כתוצאה מהחזרת כתובת IP שאינה משויכת לשרת המקורי.
Domain Name System (בראשי תיבות: DNS) הוא פרוטוקול המאפשר גישה לבסיס נתונים מבוזר, על מנת שיחידות קצה ברשת האינטרנט יוכלו לתרגם שמות תחום (Domain name) הנוחים יותר לשימוש אנושי טבעי (ה-URL) לכתובות הנומריות האמיתיות (כתובות IP) אליהן הן יפנו בזמן ההתקשרות.
בני אדם זוכרים בקלות שמות, אך לא כתובות מספריות דוגמת כתובות.
ה-DNS מגשר על הפער הזה על ידי ביצוע המרה בין הכתובת המילולית, אותה זוכר המשתמש, לבין כתובת ה-IP העדכנית בה למעשה משתמש המחשב על-מנת לתקשר עם היעד.
כמו כן תרגום שכזה הופך את המקרה של החלפת כתובת IP (למשל על ידי החלפת שרת האירוח) בלי להחליף את שם האתר לשקוף למשתמש.
החולשה העיקרית של המערכת היא בכך שמחד היא מהווה תשתית קריטית בתקשורת מחשבים הן ברמת פנים הארגון והן ברמת האינטרנט כולו; ומאידך הפרוטוקול כמעט ואינו תומך באבטחה.
דוגמה לשימוש לרעה יכולה להיות דיוג: השתלת כתובת של אתר זדוני תחת השם bank.com בשרת ה-DNS הלא מוגן דיו וכך מופנה המשתמש שעושה שימוש ב-DNS ה"מורעל" לאתר אחר, אשר נראה בדיוק כמו האתר המקורי ומוסר את סיסמתו שם.
בדרך כלל, מחשב מחובר לרשת המשתמשת בשרת DNS המסופק על ידי ארגונו של המשתמש במחשב או ספק שירותי אינטרנט (ISP).
שרתי DNS פרוסים בדרך כלל ברשת של ארגון לשיפור מהירות ביצועיה בין היתר על ידי "זיכרון" במטמון של תוצאות שאילתות שהתקבלו בעבר.
התקפות הרעלה בשרת DNS אחד, יכולות להשפיע על משתמשי השירות ישירות על ידי השרת שנפרץ או בעקיפין על ידי שרתי הורדת יישומים במידה וקיימים.
כדי לבצע התקפת הרעלת מטמון, התוקף מנצל פגם בתוכנת ה-DNS.
אם השרת אינו מאמת כיאות תגובות DNS על מנת להבטיח שהם ממקור מוסמך (לדוגמה על ידי שימוש ב-DNSSEC) השרת יהיה בסופו של מטמון את הערכים השגויים באופן מקומי ומגיש אותם למשתמשים אחרים שהופכים אותו לבקשה.
טכניקה זו יכולה לשמש למשתמשים ישירים של אתר לאתר אחר על פי בחירתו של התוקף.
לדוגמה, פורץ המזייף את ערכי DNS או כתובת IP, של אתר המטרה בשרת DNS נתון, מחליף אותם בכתובת ה-IP של שרת שבשליטתו.
לאחר מכן הוא יוצר קבצים בשרת שהוא שולט בשמות התואמים אלה בשרת היעד.
קבצים אלה עלולים להכיל תוכן זדוני כגון תולעת מחשב או וירוס מחשב.
משתמש מחשב שיש לו הפניה לשרת ה-DNS המורעל ילך שולל ויקבל תוכן המגיע משרת שאינם אותנטי ועלול שלא ביודעין להוריד תוכן זדוני.
הרעלת בארות היא פעולת חבלה של הרעלת מי שתייה, שמטרתה לפגוע במשתמשים במים אלה, באופן שיגרום להם מחלה, או מוות, וימנע מהם גישה למי שתייה.
הרעלת בארות ומקורות מים בהיסטוריה
הרעלת בארות תועדה כצעד קדום של לוחמה ביולוגית כבר מהעת העתיקה.
היא שימשה כצעד התקפי וגם כצעד הגנתי, בטקטיקה של אדמה חרוכה, שימנע מים מהאויב המתקדם.
השלכת גוויות לבאר הייתה הדרך הנפוצה להרעלת בארות.
גוויות של אנשים שמתו ממחלה מידבקת, כגון דבר, היו מועדפות למטרה זו.
בשנת 1462, למשל, השתמש ולאד המשפד בשיטה זו כדי לעצור את התקדמות אויביו העות'מאנים.
גם הצבא הפיני השתמש בטקטיקה זו בעת מלחמת החורף, נגד הצבא האדום שפלש לפינלנד.
לאחר השואה התגבשו מספר קבוצות נוקמים בנאצים.
הקבוצה הקיצוניות ביותר נקראה 'הנקם' או 'דין' שמנתה כ-60 יהודים בהובלת אבא קובנר.
תוכנית זו סוכלה בגלל מעצרו של קובנר שהובילה להפעלה של תוכנית אחרת, שנכשלה אף היא, להרעיל כמה אלפי חיילי אס אס שהיו שבויי מלחמה באמצעות החדרת ארסן ללחם.
על פי ההיסטוריון אורי מילשטיין, במלחמת העצמאות הורה דוד בן-גוריון למשה דיין להוציא לפועל את להרעלת בארות בכפרים ערביים, כאמצעי לריקון יישובים ומניעת חזרת פליטים.
מחקר משנת 2022 מאשש שבמסגרת מבצע "שלח לחמך", הורעלו לאחר כיבוש בידו ובית סוריכ מקורות מים בכפרים אלה.
תאוריות קונספירציה על הרעלת בארות
הרעלת בארות הייתה אחת משלוש האשמות חמורות (יחד עם עלילת דם ופגיעה בלחם הקודש) שהעלילו אנטישמים על היהודים בימי הביניים.
האשמה בהרעלת בארות הופנתה גם נגד קוריאנים שהתגוררו ביפן, לאחר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, בשנת 1923. בשני המקרים ההאשמות לא הוכחו, אך הובילו לפרעות בקבוצה שהואשמה.
הידע הרפואי בימי הביניים לא נתן מענה לשאלת התפרצותן של מגפות, ולכן יוחסה תופעה זו להרעלה.
החיידקים נצפו לראשונה על ידי האדם ב-1676 על ידי אנטוני ואן לוונהוק, ותאוריית החיידקים כגורמי מחלות גובשה רק באמצע המאה ה-19. בתנאים אלה הציבור הרחב וגם מלומדים ורופאים היו בדרך כלל חסרי אונים נגד רוב המחלות והמגפות.
והדבר הוביל למגוון רחב של אמונות שווא, דעות קדומות, שימוש בקמעות או חומרים שונים כ"תרופות" ומעשי אכזריים שונים שכוונו בדרך כלל אל שולי החברה כמו "מכשפות" (נשים אלמנות, זקנות בודדות), בעלי חיים (חתולים שחורים, עיזים שחורות) ואל קבוצות מיעוט.
אירופה נפגעה מגלים אחדים של "המוות השחור", ובפרט נפגעו ערים צפופות.
היהודים, שחיו בגטאות סגורים, נחשדו בהרעלה, ובעקבות זאת מאות יהודים הוצאו להורג בשרפה.
הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית (בצפון קוריאה כונה 고난의 행군 שפירושו "המסע המפרך"), יחד עם משבר כלכלי נלווה, התרחש בין השנים 1994 – 1998.
הרעב נבע ממגוון של גורמים.
ניהול כושל של הכלכלה ואובדן התמיכה של ברית המועצות אחרי התפרקות הגוש המזרחי גרמו לצמצום ייבוא המזון באופן מהיר ביותר.
סדרה של שיטפונות ובצורות במה שנודע כשיטפון הגדול של צפון קוריאה, החמירו את המשבר באופן דרמטי.
ממשלת קוריאה הצפונית והמערכת הכלכלית הריכוזית שלה התבררו כחסרות גמישות כדי שיצליחו לצמצם את ממדי המשבר באופן יעיל.
ההערכות בנוגע לשיעור מקרי המוות נעות בטווח רחב.
מתוך אוכלוסייה של כ-22 מיליון תושבים, מתו בין 900,000 ל-3,500,000 צפון קוריאנים מרעב וממחלות הקשורות לו, כששנת השיא בשיעור מקרי המוות הייתה 1997. במחקרים מאוחרים יותר נטען שמספר מקרי המוות בין השנים 1993 – 2000 הקשורים למשבר עמד על 330,000.
המונח "המצעד הכרוך במאמצים" הפך להיות מטפורה לרעב ההמוני בעקבות מסע תעמולה ממשלתי שנערך ב-1993. "רודונג סינמון", העיתון הרשמי של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה, מפלגת השלטון, דחק באזרחי קוריאה הצפונית להיזכר באגדה מפוקפקת מתקופתו של קים איל-סונג כמפקד קבוצה קטנה של לוחמי גרילה שנאבקו ביפנים.
הסיפור, שכונה "המצעד הכרוך במאמצים" תואר כ"לחימה כנגד אויב שמנה אלפים בקור של 20 מעלות מתחת לאפס, פעולת התנגדות תוך כדי שלג כבד ורעב, הדגל האדום התנופף מול המעמד".
כחלק ממערכה זו נאסר השימוש במילים כמו רעב המוני או רעב בשל העובדה שהן רמזו על כישלונה של הממשלה.
אזרחים שטענו שמקרי המוות בתקופה זו נבעו מרעב המוני היו עלולים למצוא את עצמם בהסתבכות עם הרשויות.
הרעב ההמוני היה אירוע מרכזי בהיסטוריה של קוריאה הצפונית, שאילץ את המשטר ואת האוכלוסייה לעבור שינויים יסודיים ובלתי צפויים.
כ-80% משטחה של קוריאה הצפונית הם הרריים ורק 20% הנותרים ראויים לעיבוד חקלאי.
חלק ניכר משטח הקרקעות של המדינה קפוא במשך שישה חודשים בשנה ובכך מתאפשר גידולו של יבול אחד בלבד לשנה.
קוריאה הצפונית מעולם לא הייתה מסוגלת לספק לעצמה את צורכי המזון של אוכלוסייתה ומומחים רבים מטילים ספק ביכולתה לעמוד במשימה כזאת.
בסוף שנות השמונים, כאשר ברית המועצות, בהנהגתו של מיכאיל גורבצ'וב, עברה את הפרסטרויקה, שהיה תהליך של שינויים פוליטיים וכלכליים, היא החלה לדרוש מקוריאה הצפונית תשלום עבור הסיוע שהיא הגישה לה בהווה ובעבר, סכומים שקוריאה הצפונית לא הייתה מסוגלת לשלם.
ב-26 בדצמבר 1991 קרסה ברית המועצות ובכך הגיע הקץ לסיוע וליחסי הסחר בין שתי המדינות, כולל אספקת נפט בזול.
ללא הסיוע הסובייטי, הגיעה לקיצה אספקת התשומות החקלאיות לקוריאה הצפונית והממשלה גילתה חוסר גמישות בהתמודדות עם המשבר.
כלכלת המדינה החלה להדרדר, כשהיקפי היבוא והיצוא קרסו במקביל.
מכרות הפחם היו זקוקים לחשמל כדי להפעיל את המשאבות והמחסור בפחם החמיר את המחסור בחשמל.
החקלאות הסתמכה על מערכות השקיה מופעלות בחשמל ועל דשנים וחומרי הדברה מלאכותיים.
רוב הצפון קוריאנים חוו מצבים של תת-תזונה זמן רב לפני שנות התשעים.
אוכלוסיית המדינה הואכלה באמצעות מערכת כלכלית מרכזית מתוכננת שגרמה לייצור יתר של מזון וזמן רב לפני כן הגיעה לגבולות כושר הייצור שלה ולא הייתה מסוגלת להתמודד ביעילות עם תקופות משבר.
חברות סחר ממשלתיות צצו כאמצעי חלופי לניהול קשרים חוץ כלכליים.
בשני העשורים שקדמו לרעב, היו חברות אלו לאמצעי למימון פעילות המשטר, כשאחוז ניכר מכלל ההכנסות עברו "ישירות לחשבונותיו הפרטיים של קים ג'ונג-איל...
שבהם נעשה שימוש להבטיח ולשמור על נאמנות ההנהגה הבכירה".
עד מהרה יזמה קוריאה הצפונית צעדי צנע שבמרכזם עמדה מערכה שנקראה "אכול שתי ארוחות ליום".
צעדים אלו הוכחו כבלתי יעילים לבלימת הקריסה הכלכלית.
לדבריה של פרופסור הייזל סמית' מאוניברסיטת קרנפילד בבריטניה "...
שיטות העבר שהשיגו מטרות לטווח הקצר או הבינוני, יכלו להשיג יתרונות כלכליים מועטים אם ברית המועצות והגוש המזרחי היו ממשיכים לספק נפט, טכנולוגיות וידע"
ללא קבלת סיוע מארצות אלו, לא יכלה קוריאה הצפונית להגיב באופן יעיל לרעב ההמוני.
בזמן מסוים, השלימה סין את הפער שנוצר עקב קריסתה של ברית המועצות וסיפקה לקוריאה הצפונית מזון בכמויות משמעותיות.
ב-1993 סיפקה סין לקוריאה הצפונית 77% מיבוא הנפט שלה ו-68% מייבוא המזון.
כך החליפה קוריאה הצפונית את תלותה בברית המועצות בתלות בסין, על כל ההשלכות החמורות הצפויות כתוצאה ממהלך זה.
ב-1993 התמודדה סין בעצמה עם מחסור בדגנים ובצורך במטבע קשה וכתוצאה מכך היא נאלצה לקצץ באופן משמעותי את הסיוע לקוריאה הצפונית.
קריסת הכלכלה וצעדי המדיניות הכושלים הובילו לרעב ההמוני, אך השיטפונות שאירעו באמצע שנות התשעים היו הגורם הישיר לרעב.
השיטפונות שהתרחשו ביולי ובאוגוסט 1995 תוארו על ידי משקיפים זרים כבעלי "ממדים תנ"כיים".
ההערכה הייתה שהשיטפונות השפיעו על 30% משטח המדינה.
שיטפונות הרסניים אלו החריבו את השטחים החקלאיים, את יבולי הקציר, את מאגרי הגרעינים ואת התשתיות הסוציאליות והכלכליות.
משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים דיווח ש"בין ה-30 ביולי ל-18 באוגוסט 1995 גרמו גשמי זלעפות להצפות ברפובליקה העממית של קוריאה.
באזור מסוים, בנפת פיונגסן שבמחוז צפון הואנג-הה, תועדו 877 מ"מ של גשם תוך שבע שעות בלבד, עוצמת משקעים שמעולם לא תועדה באזור זה...
כמות המים ששטפו את ערוץ נהר יאלו הזורם לאורך גבול קוריאה הצפונית-סין הוערכה במיליארד מטרים מעוקבים במשך 72 שעות.
הצפות בהיקף כזה לא תועדו באזור לפחות 70 שנה".
התוצאות העיקריות של השיטפונות לא היו רק הרס היבולים, אלא גם האובדן של מאגרי החירום של הדגנים בשל העובדה שהם אוחסנו במאגרים תת-קרקעיים.
על פי האו"ם, השיטפונות של 1994 ו-1995 החריבו כ-1.5 מיליוני טונות של מאגרי גרעינים והמרכזים לבקרת מחלות ומניעתן של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית ציינו ש-1.2 מיליוני טונות (או 12%) מייצור הגרעינים של שנת 1995 אבד בשיטפונות.
ב-1996 אירעו שיטפונות נוספים וב-1997 התרחשו בצורות.
עקב השיטפונות נגרמו נזקים לתשתיות החשמל של קוריאה הצפונית, כמו תחנות כוח הידרואלקטריות, מכרות פחם ומתקני אספקה וחלוקה, שגרמו לאובדן 85% של כושר ייצור החשמל של המדינה.
פקידי האו"ם דיווחו שמחסור בחשמל בין השנים 1995 – 1997 לא נבע ממחסור בנפט בשל העובדה שרק שתיים מתוך 24 תחנות הכוח במדינה היו תלויות במוצרי נפט לצורך ייצור החשמל...
ואלה קיבלו אספקה מ"הארגון לפיתוח האנרגיה של חצי האי הקוריאני" (Korean Peninsula Energy Development Organization)...
בעקבות אובדן היבולים ורזרבות המזון מצאה עצמה רוב אוכלוסיית קוריאה הצפונית במצב של מחסור נואש במזון, כולל אזורים שהיו מרכזים של ייצור מזון.
ב-1996 דווח שאנשים ב"אזורים שכביכול היו העשירים יותר במדינה, היו כה רעבים עד שהם אכלו את קלחי התירס לפני שהם הבשילו באופן מלא".
מצב זה גרם לירידה של 50% בתפוקת היבולים.
בכל מקום היו אנשים שהושפעו מהמשבר, ללא קשר למגדר או להשתייכות חברתית.
מדיניות הסונגבון היא מדיניות הנותנת קדימות להפניית משאבים לטובת הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית.
למרות מדיניות זו לא קיבל הצבא מנות מזון מוגדלות בהשוואה למגזר האזרחי.
הצבא היה אמור למצוא דרכים לייצר לעצמו את המזון או לרכוש אותו ממקורות חוץ.
מנות המזון שהוקצו לחיילים היו בסיסיות ו"חיילים פשוטים של הצבא שמנה מיליון איש נותרו לעיתים במצב של רעב, כפי שנאמר על ידי בני משפחותיהם שלא קיבלו יחס מועדף בשל העובדה שבנם או בתם שרתו בכוחות המזוינים".
נשים הושפעו לרעה באופן משמעותי לרעה עקב מעמדן המגזרי הנמוך בחברה הצפון-קוריאנית, שראתה בנשים כאחראיות להשגת מזון, מים ודלק עבור בני משפחותיהן, שלעיתים כללו את המשפחה המורחבת.
בה בעת, אצל נשות קוריאה הצפונית נרשם שיעור ההשתתפות בשוק העבודה הגבוה ביותר בעולם שעמד על 89%.
לפיכך, היה על הנשים להישאר במקומות עבודתן כדי לדאוג לאספקת הצרכים של משפחותיהן.
נשים הרות ומניקות התמודדו עם קשיים רציניים כדי לשמור על בריאותן.
שיעור התמותה בקרב נשים הרות או לאחר לידה עלה ל-41 מקרים ל-1,000 נשים, כאשר סיבוכים פשוטים כמו אנמיה, דימומים ולידת פגים הפכו להיות שכיחים עקב מחסור בויטמינים.
ההערכה היא ששיעור הלידות ירד ב-12% לנתון של 0.28 לידות לאישה באותה תקופה.
ילדים, במיוחד אלו מתחת לגיל שנתיים, היו אלו שהושפעו באופן הבולט ביותר מהרעב ומהעוני באותה תקופה.
ארגון הבריאות העולמי דיווח ששיעור מקרי המוות בקרב ילדים היה אז 93 מקרי מוות לכל 1,000 ילדים בעוד ששיעור מקרי המוות בקרב תינוקות עמד על 23 לכל 1,000 תינוקות.
אפשר להבין שאימהות שסבלו מתת-תזונה התקשו לעמוד במשימת ההנקה של ילדיהן ותחליף ראוי להנקה לא היה בנמצא.
תרכובות מזון לתינוקות לא יוצרו בייצור מקומי והם יובאו בכמויות מצומצמות.
הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית גרם לתופעת הילדים חסרי הבית שקרויה בקוריאנית "קוטג'בי" (꽃제비).
המחסור במזון החמיר עקב הליקויים במערכת הציבורית לחלוקת המזון שנוצרה על פי החלטות ממשלת קוריאה הצפונית מנובמבר 1957. מערכת זו יועדה לחלק מזון לאנשים על פי מעמדם הפוליטי ומידת נאמנותם למדינה.
במסגרת מערכת זו חולק המזון על פי המפתח הבא (ארגון המזון העולמי מחשיב את הכמות של 600 גרם דגנים ליום כ"מנת הישרדות"):
עובדי תעשייה מיוחסים: 900 גרם ליום
עובדים רגילים: 700 גרם ליום
בכל אופן, התקופות בהן שרר מחסור במזון הכבידו עוד יותר על המערכת וכמויות המזון שחולקו היו מצומצמות עוד יותר.
המצב הזה השפיע על 62% מהאוכלוסייה שהייתה תלויה לחלוטין בחלוקת מזון ציבורית.
ב-1997 חולק מזון במסגרת מערכת זו רק ל-6% מתושבי קוריאה הצפונית.
כמות המזון השנתית שהחקלאים יכלו לשמור לעצמם ירדה מ-167 ק"ג ל-108 ק"ג.
בניסיון ממושך להקל על המצוקה הציעה ממשלת קוריאה הצפונית לאזרחיה את קיומו של משטר "מזונות חלופיים" כדי שיוכלו לשרוד.
לדוגמה, קוביות קטנות של קליפות עצים, עלים ודשא.
אספקת ציוד רפואי בלתי מספקת, זיהומים במערכת המים ובסביבה, הפסקות חשמל תכופות והכשרה לקויה של צוות הרפואה, גרמו למשבר במערכת הבריאות של קוריאה הצפונית.
על פי משלחת של יוניצ"ף משנת 1997 בתי החולים היו נקיים אך במחלקות היה מחסור אף בציוד ובהספקה הבסיסיים ביותר, כמו מדי לחץ דם, מדי חום, מאזניים, צלחות כליות, מריות, ערכות עירוי ועוד.
המשלחת ראתה חולים רבים שקיבלו עירוי מערכות שיוצרו מבקבוקי בירה ושלא עברו חיטוי.
היה מחסור בתמיסות למניעת התייבשות ובתרופות בסיסיות כמו תרופות לשיכוך כאב ואנטיביוטיקה.
המספר המדויק של מקרי המוות בשלב הקריטי של המשבר, בשנים 1994 – 1998 אינו ידוע בוודאות, בשל העובדה שהממשלה מסרבת לחשוף כל מידע לעולם החיצון.
הערכות עצמאיות נעות בין 800,000 ל-1,500,000 מתים מרעב וממחלות שנגרמו ממנו.
ב-1998 דיווחה משלחת של הקונגרס של ארצות הברית שביקרה בקוריאה הצפונית: "לפיכך, אנו מעריכים ששיעור מקרי המוות עמד על 300,000 עד 800,000 מקרים לשנה, כשהשיא היה ב-1997. נתונים אלו מובילים לסיכום של 900,000 עד 2,400,000 מתים בין השנים 1995 – 1998".
סקר שנערך על ידי המשרד לביטחון פנים של קוריאה הצפונית נוקב במספר של 2,500,000 עד 3,000,000 מתים מ-1995 ועד מרץ 1998, אף על פי שייתכן שהמספרים נופחו כדי להבטיח המשך סיוע באספקת מזון.
קוריאה הצפונית עדיין משלמת על תוצאות הרעב ההמוני.
בעיקר בקריסת המערכת הציבורית לחלוקת המזון והמערכת הממשלתית לקיצוב המזון ומוסדות כלכליים נוספים.
בתקופה שלפני הרעב ההמוני, שירות הדואר של קוריאה הצפונית פעל בדרך כלל כסדרו, כאשר העברת מכתב בתוך המדינה מיעד אחד לשני לקחה בדרך כלל פחות משבוע.
הממשלה עצמה נהגה לספק לשירות הדואר אמצעי תחבורה (אופניים) לשם אספקת הדואר בזמן לתחנות החלוקה השונות.
עם זאת, בימי הרעב ההמוני משלוחי הדואר הפכו בהדרגה לפחות ופחות סדירים עקב מחסור במזון, חשמל ודלק.
כתוצאה מכך, שליחת מכתב מבירת המדינה, פיונגיאנג, למרחק מאות קילומטרים ספורים, יכלה לקחת כחודש ואף למעלה מכך.
במקרים מסוימים במהלך תקופת הרעב, ולפי מקורות שונים, עובדי הרכבת, אשר סבלו ממחסור במזון ובאמצעי חימום בקור המקפיא של החורף, נהגו לשרוף את דברי הדואר על מנת להתחמם.
שנות הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית עמדו גם בסימן של תחייה דרמטית של פעילות כלכלית בלתי חוקית ופרטית.
מעשי הברחת מזון מעבר לגבול פרחו וכמעט 250,000 צפון קוריאנים ערקו לסין.
חתן פרס נובל לכלכלה, אמרטיה סן, שחקר את תחום הרעב ההמוני, ציין שממשל גרוע היה אחד הגורמים שתרמו להתרחשות הרעב ההמוני בקוריאה הצפונית, אך נראה שהרעב ההמוני עצמו גרם גם לשחיתות ממשלתית נרחבת שכמעט וגרמה לקריסת השליטה וההכוונה של פיונגיאנג.
כאשר דלק נעשה מצרך יקר המציאות, התפתחה תופעה של "מכוניות שירות" (בקוריאנית: 써비차), שבמסגרתה יזמים הציעו שירותי תחבורה לעסקים, מוסדות ויחידים ללא גישה לאמצעי תחבורה, בעוד שבאופן רשמי הרכב היה בבעלות מוסד לגיטימי.
תושבי קוריאה הצפונית החלו פחות ופחות לסמוך על ממשלתם ועל המשפחה השליטה, משפחת קים.
כתוצאה מהייאוש שנגרם מהרעב החל להתפתח בקוריאה הצפונית שוק שחור.
חוקר קוריאה, אנדרי לנקוב תיאר את התהליך הזה כ"מוות הטבעי של הסטליניזם הצפון קוריאני".
המשכורת הממוצעת הרשמית ב-2011 הייתה שוות ערך ל-2 דולר, בעוד שההכנסה החודשית האמיתית עמדה על 15 דולרים, וזאת בשל העובדה שרוב תושבי קוריאה הצפונית הרוויחו מעסקים קטנים בלתי חוקיים כמו סחר, חקלאות קיומית ומלאכות יד.
הכלכלה הבלתי חוקית הייתה בשליטתן העיקרית של הנשים בשל העובדה שהגברים התייצבו במקומות העבודה הרשמיים שלהם אף על פי שרוב בתי החרושת לא תפקדו.
סיוע ראשוני החל להגיע לקוריאה הצפונית בראשית 1990 בדמות תמיכה בקנה מידה מצומצם מגופים דתיים בקוריאה הדרומית וסיוע של יוניצ"ף.
באוגוסט 1995 הגישה קוריאה הצפונית בקשה רשמית לסיוע הומניטרי והקהילה הבינלאומית הגיבה באופן הבא (סיוע שנתי באלפי טונות מזון):
החל משנת 1996 החלה ארצות הברית לשלוח סיוע מזון לקוריאה הצפונית באמצעות תוכנית המזון העולמית (World Food Programme) של האו"ם כדי להיאבק ברעב ההמוני.
שיאם של המשלוחים היה ב-1999, כאשר כמעט 600,000 טונות של משלוחי מזון הפכו את ארצות הברית למדינה שתרמה את כמויות המזון הגדולות ביותר באותה עת.
קוריאה הדרומית (לפני כהונת ממשלתו של לי מיונג-באק) וסין נותרו התורמות הגדולות ביותר של משלוחי מזון לקוריאה הצפונית.
ארצות הברית התנגדה לתרומת משלוחי מזון עקב סירובה של קוריאה הצפונית לאפשר לנציגי המדינות התורמות לפקח על חלוקת המזון.
צורה כזאת של פיקוח הייתה יכולה להבטיח ששום סיוע לא יילקח ויימכר על ידי אליטות המקושרות לשלטון או ייועד להאכלת הצבא האדיר של המדינה.
ב-2005 סיפקו קוריאה הדרומית וסין יחדיו כמעט מיליון טונות של מזון.
הסיוע ההומניטרי לקוריאה הצפונית מידי שכנותיה קוצץ לעיתים כדי לעורר אותה לחדש את השיחות שהיא החרימה.
לדוגמה, קוריאה הדרומית החליטה ב-2006 לדחות את ההחלטה על שליחת 500,000 טונות אורז לצפון, לאחר שזו ביצעה את הניסוי הגריעיני הראשון בתולדותיה, אך הרעיון בנוגע לאספקת המזון כתמריץ ברור לא יצא לפועל.
קוריאה הצפונית עדיין לא שבה למצב בו היא מסוגלת לספק לעצמה את המזון והיא תלויה בסיוע חיצוני מקוריאה הדרומית, סין, ארצות הברית, יפן, האיחוד האירופי ומדינות אחרות.
ב-2002 ביקשה קוריאה הצפונית להפסיק את משלוחי המזון.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 דיווחה תוכנית המזון העולמית שעלול להיווצר מצב שהרעב ההמוני יתרחש שוב בקוריאה הצפונית והממשלה דיווחה שהיא גייסה מיליונים מתושבי הערים לסיוע לחקלאים בגידול האורז.
ב-2012 דווח מטעם תוכנית המזון העולמית שסיוע מזון יישלח שוב לקוריאה הצפונית מוקדם ככל האפשר.
ייצור המזון גדל מ-2.7 מיליוני טונות ב-1997 ל-4.2 מיליוני טונות ב-2004. ב-2008 המשיך המחסור במזון להוות בעיה בקוריאה הצפונית, אף על פי שממדי משבר זה היו מצומצמים יותר בהשוואה למשבר של שנות התשעים.
שיטפונות שאירעו ב-2007 וצמצום סיוע המזון החריפו את הבעיה.
ב-2011, במהלך ביקור שערך בקוריאה הצפונית, דיווח נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר, ששליש מילדי קוריאה הצפונית סבלו מתת-תזונה וצמיחתם הואטה בשל המחסור במזון.
הוא גם ציין שממשלת קוריאה הצפונית הפחיתה את צריכת המזון היומית מ-1,400 ל-700 קלוריות (לשם השוואה, צריכת המזון היומית הנורמלית באירופה עומדת על 2,000 עד 2,500 קלוריות).
אזרחי קוריאה הצפונית שערקו דיווחו בספטמבר 2010 שהרעב חזר לארצם.
ב-2012 דווח שגובהם הממוצע של ילדי הגנים בקוריאה הצפונית נמוך ב-3 עד 8 ס"מ בהשוואה לשכניהם בקוריאה הדרומית.
כ-45% מהילדים הצפון קוריאנים מתחת לגיל חמש סובלים מתת תזונה ואוכלוסיית ילדי הקוטג'בי גדלה בהתמדה.
רוב תושבי קוריאה הצפונית זוכים לאכול בשר רק בחגים, כלומר בימי ההולדת של קים איל-סונג ושל קים ג'ונג-איל.
על פי דיווח של העיתון היפני "טוקיו שימבון" מאפריל 2012, מאז מותו של קים ג'ונג-איל בדצמבר 2011, מתו כ-20,000 איש ברעב במחוז דרום הואנג-הה.
בדיווח נוסף של סוכנות ידיעות יפנית מינואר 2013 נמסר שמחוזות צפון ודרום הואנג-הה מתו יותר מ-10,000 איש מרעב.
סוכנויות ידיעות בינלאומיות נוספות החלו להפיץ ידיעות בנוגע לתופעת הקניבליזם.
אף על פי כן, במרץ 2013 דיווחה תוכנית המזון העולמית על מצב של תת-תזונה ומחסור במזון, אך לא על רעב המוני.
ב-2016 דיווחה הוועדה לזכויות הילד של האו"ם שקיימת ירידה רצופה בשיעור תמותת התינוקות מאז 2008. ניתוח מדעי שנערך ב-2016 מצא שמאז שנות התשעים השתפר המצב ושרמות התזונה והבריאות בקוריאה הצפונית זהות לאלו שבמדינות מתפתחות אחרות.
הרעלת חמצן או תסמונת הרעלת חמצן היא פגיעה במערכות שונות בגוף האדם, בדרך-כלל במערכת העצבים המרכזית, בריאות או בעיניים, עקב טיפול בחמצן (O2) הניתן בתוך תא לחץ.
הכשל נובע מההשפעות המזיקות של נשימת חמצן בריכוז גבוה בלחץ חלקי מוגבר.
זוהי תופעת לוואי מוכרת ומסוכנת של טיפול כזה, אך היא אינה שכיחה.
התסמונת עלולה לגרום למותם של תאים רבים במערכות חיוניות של הגוף, ולפיכך להשבית אותן ולגרום מומים ואף מוות.
הרעלת חמצן מתרחשת רק כשלחץ החמצן מגיע לרמה של 0.3 בר או יותר.
נשימת יתר (היפרוונטילציה) של אוויר אטמוספירי בלחץ אטמוספירי רגיל אינה גורמת להרעלת חמצן, כיוון שלחץ החמצן באוויר בגובה פני-הים מגיע לרמה של 0.21 בר בלבד (לחץ האוויר כולו הוא בר אחד בערך, ושיעור החמצן בו הוא כ-21%).
הרעלת חמצן פוגעת בעיקר בצוללנים, בפגים המטופלים באינקובטורים ובחולים הזקוקים לטיפול בחמצן בריכוז גבוה ובלחץ גבוה.
מסיבות היסטוריות, מקובל לכנות את התסמינים במערכת העצבים המרכזית בשם "אפקט פאול ברט", ואת התסמינים בריאות בשם "אפקט לוריין סמית'", כיוון ששני החוקרים האלה היו הראשונים שהבחינו בתסמונת ותיארו אותה בסוף המאה ה-19.
מניעת הרעלת חמצן נעשית באמצעות הפחתת החשיפה לרמות חמצן גבוהות.
מחקרים מראים כי בטווח הארוך, יש אפשרות להתאושש ולהבריא מרוב הסוגים של הרעלת חמצן, כלומר לפחות חלק מהנזק הוא הפיך במקרים שאינם חמורים במיוחד.
התוצאה של נשימת חמצן בלחצים חלקיים גבוהים היא היפראוקסיה, עודף של חמצן ברקמות הגוף.
הגוף מושפע בדרכים שונות בהתאם לסוג החשיפה.
הרעילות במערכת העצבים המרכזית נגרמת על ידי חשיפה קצרה לחמצן בלחץ חלקי גבוה יותר מאשר הלחץ האטמוספירי.
רעילות בריאות ובעיניים נגרמת עקב זמן חשיפה ארוך לכמויות חמצן גדולות בלחץ רגיל.
הסימפטומים עשויים לכלול בלבול, בעיות נשימה ושינויים בראייה, כגון קוצר ראייה.
חשיפה ממושכת לחמצן בלחץ חלקי רגיל או חשיפות קצרות ללחצים חלקיים גבוהים, יכולים לגרום נזק חמצוני לקרום התא, התמוטטות של נאדיות הריאה, היפרדות הרשתית, והתקפי פרכוסים.
התסמונת עלולה לפגוע בכל תא בגוף, אך הרקמות הרגישות ביותר לפגיעה מסוג זה הן במערכת העצבים המרכזית, בריאות ובעיניים.
פגיעה בריאות או בעיניים נפוצה יותר כאשר חמצן בריכוז גבוה ובלחץ גבוה ניתן במסגרת של טיפול בפגים, אך היא קורית גם במהלך טיפול דומה במבוגרים.
בנוסף לפגיעות באיברים אלה, התסמונת עלולה לפגוע גם בתאי הדם האדומים (תמס), בכבד, בלב, בכליות, בבלוטות האנדוקריניות (בלוטת יותרת הכליה, האשכים, ובלוטת התריס), או להתבטא בנזק כללי לתאים.
פגיעות לא-צפויות ברקמות עלולות לקרות בתנאים יוצאי-דופן - יש חשד כי במהלך טיסות לחלל, ריכוז חמצן גבוה עשוי לתרום לנזק בעצם.
כמו כן, חולים עם מחלות ריאה כגון מחלת ריאות חסימתית כרונית או עם בעיות במרכז הנשימה עלולים לסבול מאצירת פחמן דו-חמצני (היפרקפניה) שנגרמת בעקיפין מהיפראוקסיה.
הרעלת חמצן במערכת העצבים המרכזית באה לידי ביטוי בסימפטומים כגון הפרעות בראייה ושינויים חזותיים (במיוחד ראיית מנהרה), צלצולים באוזניים (טינטון), בחילות, עוויתות (במיוחד של הפנים), שינויים התנהגותיים (עצבנות, חרדה, בלבול), וסחרחורת.
הדבר עשוי להיות מלווה בפרכוס טוני-קלוני המורכב משני שלבים: התכווצות שרירים אינטנסיבית המתרחשת במשך כמה שניות (השלב הטוני), ולאחריו סדרה מהירה של התכווצויות והרפיות חלופיות של השרירים, הגורמים לטלטולים וזעזועים עזים (שלב הקלונוס).ההתקף מסתיים בפרק זמן של חוסר הכרה (שלב הפוסט-התקף).
התפרצות ההתקף תלויה בלחץ החלקי של החמצן בתערובת הגזים הניתנת לנשימה ובמשך החשיפה.
עם זאת, זמן החשיפה לפני ההתפרצות הוא בלתי צפוי: ממצאים שעלו בבדיקות הראו מנעד רחב הן בקרב אנשים שונים והן אצל אותו אדם עצמו מיום ליום.
בנוסף, גורמים חיצוניים רבים, כגון צלילה, חשיפה לקור ופעילות גופנית, יקטינו את הזמן עד להתפרצות של התסמינים במערכת העצבים המרכזית.
ירידה ברף הסיבולת קשורה קשר הדוק לאצירה של פחמן דו-חמצני בגוף.גורמים אחרים, כגון חושך וקפאין, הגדילו את הסיבולת בניסויים שבוצעו על בע"ח, אך תופעות אלו עדיין לא הוכחו בבני אדם.
הסימן המוקדם להרעלת חמצן הוא גירוי עדין בתוך קנה הנשימה (בעומק הלוע) המחמיר בנשימה עמוקה.
אחריו מתפתח שיעול קל, ואחריו תחושת צריבה ושיעול שהולך ומחמיר עד לתחושת כאב בעת שאיפת אוויר ושיעול בלתי-נשלט.
אם החשיפה לחמצן באותם תנאים נמשכת, האדם יחווה לחץ בחזה וקוצר נשימה.
בהמשך, האדם עלול למות מחוסר חמצן, כיוון שהנזק ההולך וגובר לריאות אינו מאפשר מעבר חמצן דרכן אל מחזור הדם.
התסמינים נובעים מדלקת שמתחילה בדרכי הנשימה המובילים לריאות, ומתפשטת לאחר מכן לריאות.
התסמינים מופיעים בחלק העליון של החזה, באזורי עצם החזה והכארינה (הסתעפות הסימפונות: Carina of trachea).
ממצאים פיזיים הקשורים להרעלה בריאות כללו שמיעת רעש מבעבע באמצעות סטטוסקופ (חרחורים), חום גבוה וזרימת דם מוגברת לרירית האף (היפראמיה של רירית האף).
צילומי רנטגן של הריאות הראו על שינוי קטן בטווח הקצר, אך חשיפה ממושכת מובילה להשפעות מזיקות משמעותיות בריאות.
מדדי תפקוד הריאות מופחתים משמעותית, כפי שניתן לזהות על ידי צמצום כמות האוויר אותם הריאות יכולות להכיל (הקיבולת החיונית) ושינויים בתפקוד הנשימה ובגמישות הריאות.
בדיקות בבע"ח הראו על וריאציה בסיבולת בדומה לזו שנמצאה ברעילות במערכת העצבים המרכזית, כמו גם הבדלים משמעותיים בין זנים שונים.
כאשר החשיפה לחמצן מעל לחץ של 0.5bar נעשית לסירוגין, ניתנת אפשרות לריאות להשתקם ולדחות את התפרצות ההרעלה.
חלים שינויים ברשתית העין ובחלקים אחרים של העין הגורמים נזק משמעותי לראייה.
בפגים, סימנים של נזק לעין (רטינופתיה של פגות, או ROP) נראים דרך אופתלמוסקופ כמו תיחום בין אזורים בהם ישנה התפתחות של כלי דם לכאלו שלא קיימת אצלם התפתחות כזו (וסקולריים ללא-וסקולריים) ברשתית העין.
רמת החומרה של תחימה זו משמשת לזיהוי ארבעה שלבים: (I) התיחום הוא קו בודד; (II) התיחום הופך לרכס; (III) צמיחה של כלי דם חדשים מתרחשת סביב הרכס; (IV) הרשתית מתחילה להתנתק מן הקיר הפנימי של העין (שכבה דמית).
הרעלת חמצן בגובה 27 מטר לחץ חלקי של 3.7 אטמוספירות בתנאי יובש ב-36 נבדקים לפי מדרג הביצועים:
הרעלת חמצן נגרמת על ידי חשיפה לחמצן בלחצים חלקיים גדולים יותר מאשר אלה אשר הגוף בדרך כלל חשוף אליו.
מצב זה מתרחש בשלוש סביבות עיקריות: במהלך צלילה, בטיפול בחמצן בלחץ גבוה, ובמתן תוספת חמצן, במיוחד בפגים.
בכל מקרה, גורמי הסיכון שונים במידה ניכרת.
חשיפות, בפרקי זמן של כמה דקות עד כמה שעות, בלחצים חלקיים של חמצן מעל 1.6bar—כמעט פי-שמונה מהלחץ החלקי האטמוספירי הנורמלי— בדרך-כלל מקושרות להרעלת חמצן של מערכת העצבים המרכזית ונוטות להתרחש בקרב חולים שעוברים טיפול בחמצן בלחץ גבוה ובצוללנים.
מאחר שהלחץ האטמוספירי בגובה פני הים הוא כ־1bar, הרעלה במערכת העצבים המרכזית יכולה להתרחש רק בתנאי לחץ גבוה, במקום בו קיים לחץ סביבתי גבוה מהרגיל.צוללנים אשר נושמים אוויר בעומקים שמעבר ל-60 מטר, עלולים להתמודד עם סיכון רב יותר ל"התקף" של הרעלת חמצן.
כמו כן, צוללנים אשר נושמים תערובת גז מועשר בחמצן, כגון נייטרוקס, יכולים באופן דומה לסבול התקף בעומקים רדודים, אם הם יורדים מתחת לעומק הפעולה המרבי אותו מאפשרת התערובת.
הריאות ושאר דרכי הנשימה נחשפים לריכוז הגבוה ביותר של חמצן בגוף האדם ולכן הם האיברים הראשונים להצביע על הרעלה.
רעילות ריאתית מתרחשת רק עם חשיפה ללחץ חלקי של חמצן הגדול מ-0.5bar, המקביל לשבר חמצן של 50% בלחץ אטמוספירי נורמלי.
בלחץ חלקי של חמצן של בין 2bar ל-3bar - אשר מהווים 100% חמצן בלחץ של פי 2 ל-3 מהלחץ האטמוספירי הנורמלי - תסמינים אלה עלולים להתחיל כבר כ־3 שעות לאחר החשיפה לחמצן.
ניסויים על חולדות אשר הונשמו בחמצן בלחץ של בין 1 ל-3bar מציעים כי ביטויים של הרעלת חמצן יכולים להשתנות עבור תנאים נורמובריים (תחת לחץ נורמלי המקביל ללחץ ברומטרי בגובה פני הים) ותנאים היפרבריים (בלחצים הגבוהים מהלחץ הנורמלי של 1 אטמוספירה (~bar)).
ירידה בתפקוד הריאות, כפי שהיא נמדדת על ידי בדיקת תפקוד ריאתית, יכולה להתרחש בתוך 24 שעות לחשיפה ממושכת ל-100% חמצן, עם ראיות לנזק אלוואולרי (DAD) ולתחילתה של תסמונת מצוקה נשימתית חריפה המתרחשים בדרך כלל לאחר 48 שעות ב-100% חמצן.
כמו כן, נשימה של 100% חמצן עלולה להוביל בסופו של דבר לקריסתה של נאדית הריאה (תמט הריאות), בעוד שבאותו לחץ חלקי של חמצן - נוכחות משמעותית של לחצים חלקיים של גזים אינרטיים, בדרך כלל חנקן, יכולים למנוע אפקט זה.
ידוע כי פגים נוטים להיות בסיכון גבוה יותר ללקות בדיספלזיה ברונכופולמונרית כאשר הם נחשפים ממושכות למקור חמצן בעל ריכוזיות גבוהה.
בנוסף, קבוצות שונות אשר נמצאות גם כן בסיכון גבוה ללקות בהרעלת חמצן הם חולים המטופלים בהנשמה מלאכותית מכנית החשופים לרמות חמצן הגבוהות מ-50%, וכן מטופלים אשר נחשפים לחומרים כימיים המגבירים אצלם את הסיכון ללקות בהרעלת חמצן, כמו מטופלים אשר מקבלים את התרופה הכימותרפית בלאומיצין.
על כן, קווים מנחים רפואיים כיום מגדירים כי מטופל אשר עובר הנשמה מלאכותית מכנית בטיפול נמרץ לא יקבל מינון אשר ריכוז החמצן בו גבוה מ-60%.
באופן דומה, צוללנים אשר עוברים טיפול למחלת דיקומפרסיה, נמצאים בסיכון גבוה יותר להרעלת חמצן מכיוון שהטיפול כולל חשיפה ממושכת לנשימת חמצן בתנאים היפרבריים (לחץ גבוה מהלחץ האטמוספירי הרגיל), בנוסף לכל חשיפה לחמצן במהלך הצלילה עצמה.
חשיפה ממושכת לשאיפה של חמצן בריכוז גבוה גורם נזק לרשתית.
נזק לעין המתפתחת של תינוקות החשופים לריכוז חמצן גבוה בלחץ רגיל יש מנגנון שונה ותוצאה אחרת מן הנזק הנגרם לעין אצל צוללנים מבוגרים תחת תנאי לחץ.
היפראוקסיה עשויה להיות גורם תורם להפרעה הנקרא רטינופתיה של פגות (ROP) אצל תינוקות.
בפגים, הרשתית לעיתים קרובות לא מפותחת כדי צורכה מבחינת כלי הדם הרבים.
רטינופתיה של פגות מתרחשת כאשר הפיתוח של כלי הדם ברשתית נעצר ולאחר מכן ממשיך באופן חריג.
התופעה המזוהה עם צמיחה של כלים חדשים אלו היא רקמה סיבית (רקמת צלקת), העשויה לגרום להיפרדות רשתית בעקבות נסיגה שלה.
חשיפה לתוספת חמצן, גם אם מהווה גורם סיכון, היא לא גורם הסיכון העיקרי להתפתחות מחלה זו.
הגבלת תוספת חמצן לא בהכרח תפחית את שיעור המחלה, ואף עלולה להעלות את הסיכון של סיבוכים מערכתיים הקשורים להיפוקסיה.
קוצר ראייה היפראוקסי אירע במקרה של נשימת חמצן במעגל סגור הסופח את הפחמן הדו-חמצני, אצל צוללנים עם חשיפות ממושכות.
כמו כן, תופעה זו מתרחשת לעיתים קרובות במטופלים שעברו טיפולים חוזרים ונשנים בחמצן בלחץ גבוה.
הדבר נגרם בשל עלייה בכוח השבירה של העדשה, מאחר שקריאות קרטומטריות (באמצעות מכשיר הנקרא קרטומטר או אופטלמומטר, הבודק את המרחב הקדמי של הקרנית ובוחן שינויים ונזקים) של צירי האורך ומשטח הקרנית לא חושפות בסיס לשינוי כלשהו בקרנית המביא לקוצר ראייה.
תופעה זו בדרך כלל הפיכה עם הזמן.
הבסיס הביוכימי לרעילות החמצן היא ההפחתה החלקית של חמצן באחד או שני אלקטרונים כדי ליצור צורוני חמצן ריאקטיביים, אשר הם למעשה תוצרי לוואי של חילוף חומרים נורמלי של חמצן, ולהם תפקידים חשובים בתקשורת התאית.
סוג אחד המיוצר על ידי הגוף, אניון הסופראוקסיד (O2−), ככל הנראה מעורב בסיפוח ברזל.
כמו כן, חמצן הכרחי עבור חילוף חומרים תקין של התא, והדם מספק אותו לכל חלקי הגוף.
מנגד, ריכוזי חמצן גבוהים מהרגיל עלולים להביא ליצירת רמות גבוהות של סוגי חמצן ראקטיביים.
בעקבות נשימת חמצן בלחצים חלקיים גבוהים מהרגיל, מתפשט במהירות מצב היפרוקסי בגוף, כאשר הרקמות העשירות בכלי דם הן הפגיעות ביותר.
בנוסף, בתקופות של לחץ סביבתי, רמות סוגי החמצן הריאקטיבי יכולות לגדול באופן דרמטי, דבר אשר יכול לגרום נזק למבנה התא, ולייצר לחץ חמצוני.
בעוד כל מנגנוני התגובה של מיני חמצן אלה בתוך הגוף עדיין לא מובנים במלואם, אחד התוצרים הריאקטביים ביותר של לחץ חמצוני הוא רדיקל הידרוקסיל (·OH), אשר יכול ליזום תגובת שרשרת מזיקה של פראוקסידציית ליפידים בליפידים הלא רוויים בתוך קרום התא.
כמו כן, ריכוזים גבוהים של חמצן אף מגדילים את היווצרותם של רדיקלים חופשיים שונים, כגון תחמוצת החנקן, פרוקסיניטריט וטריאוקסידן, אשר פוגעים בדנ"א ובעוד מולקולות ביולוגיות.
אבחון של הרעלת חמצן במערכת העצבים המרכזית בצוללנים לפני ההתקף הוא קשה, מכיוון שסימפטומים של הפרעות ראייה, בעיות אוזניים, סחרחורת, בלבול ובחילה, יכולים להיגרם בשל גורמים רבים הנפוצים בסביבה התת-ימית, כגון שכרון מעמקים, דחיסות ועומס קור.
עם זאת, תסמינים אלה עשויים להיות שימושיים לאבחון בשלבים הראשונים של הרעלת חמצן בחולים שעברו טיפול בחמצן בלחץ גבוה.
בכל מקרה, אלא אם כן יש היסטוריה קודמת של אפילפסיה או בדיקות המצביעות על היפוגליקמיה, התקף המתרחש בתנאי נשימת חמצן בלחץ חלקי הגדול מ-1.4bar מעיד על אבחנה של הרעלת חמצן.
אבחון של דיספלסיה ברונכופולמונרית בפגים עם קשיי נשימה קשה בשבועות הראשונים.
עם זאת, אם נשימת התינוק לא משתפרת במהלך זמן זה, בדיקות דם וצילומי רנטגן יכולים להועיל כדי לאשש את האבחנה.
בנוסף, אקו-קרדיוגרם יכול לעזור לשלול גורמים אפשריים אחרים כגון מומי לב מולדים או יתר לחץ דם ריאתי.
האבחנה של רטינופתיה של פגות אצל תינוקות בדרך כלל נקבעת לפי התנאים הקליניים הספציפיים.
פגות, משקל לידה נמוך והיסטוריה של חשיפה לחמצן הם האינדיקטורים העיקריים, בעוד שגורמים תורשתיים הוכחו כחסרי השפעה בעניין.
מניעת הרעלת חמצן תלויה לגמרי בתנאים הסביבתיים.
הן מתחת למים והן בחלל, אמצעי זהירות ראויים יכולים לחסל את רוב תופעות הלוואי הקטלניות.
בדרך כלל, אצל פגים נדרשת תוספת חמצן לשם טיפול בסיבוכים של לידה מוקדמת.
במקרה זה, מניעת דיספלסיה ברונכופולמונרית ורטינופתיה של פגות חייבת להתבצע מבלי להתפשר על אספקה נאותה של חמצן כדי לשמור על התינוק בחיים.
הרעלת חמצן מהווה סיכון קטסטרופלי בצלילה, מאחר שהתקף עלול לגרום למוות כמעט בטוח בעקבות טביעה.
מה עוד, שהתקף יכול להתרחש באופן פתאומי, בלי שום סימפטומים מקדימים.
ההשפעות באות לידי ביטוי בעוויתות פתאומיות ובחוסר הכרה, שבמהלכו קורבנות יכולים לאבד את ווסת הצלילה ולטבוע.
אחד היתרונות של מסכת חמצן אשר מכסה את כל הפנים היא מניעה של אובדן הרגולטור במקרה של התקף.
כפועל יוצא מהסיכון המוגבר של מערכת העצבים המרכזית ללקות בהרעלת חמצן במהלך צלילות עמוקות, ארוכות או כל צלילה אשר מערבת שימוש בגזים עשירים בחמצן, צוללנים לומדים לחשב את עומק הצלילה המקסימלי של גזי נשימה עשירים בחמצן, ובלוני גז המכילים תערובות כגון אלו חייבים להיות מסומנים בבירור עם העומק המתאים.
בחלק מהאימונים שצוללנים עוברים במהלך קורסים עבור סוגים אלה של צלילות, צוללנים לומדים לתכנן ולעקוב אחר מה שנקרא שעון החמצן של הצלילה.
זהו שעון מעורר רעיוני, אשר נע במהירות גדולה יותר ככל שלחץ החמצן עולה, והוא מכוון כך שיתחיל לפעול כאשר מגיעים לגבול החשיפה המומלץ במדריך הצלילה של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי.
ללחצי החמצן החלקיים הבאים, הגבולות הם כדלהלן:
למרות זאת, קשה לחזות באופן מדויק מתי או אם בכלל יתרחשו תסמינים של הרעלת חמצן.
מחשבי צלילה רבים המבוססים על נייטרוקס מסוגלים לחשב עומס חמצן ויכולים לעקוב אחריו על פני מספר רב של צלילות.
המטרה היא למנוע הפעלת האזעקה על ידי הפחתת הלחץ החלקי של החמצן בגז הנשימה, או על ידי צמצום הזמן המושקע בנשימת גז בעל חמצן עם לחץ חלקי גבוה.
כפי שלחץ חלקי של חמצן עולה עם החלק של החמצן בגז הנשימה ועם עומק הצלילה, הצוללן מקבל יותר זמן בשעון החמצן על ידי צלילה בעומקים רדודים יותר, על ידי נשימה של גז פחות עשיר בחמצן, או על ידי קיצור משך הזמן של החשיפה לגזים עתירי חמצן.
צלילה מתחת ל-56 מטר על אוויר עלולה לחשוף צוללן לסיכון גדול יותר ללקות בהרעלת חמצן, מכיוון שהלחץ החלקי של החמצן עולה ל-1.4 בר.
לכן, תערובת הגז הננשמת חייבת להכיל פחות מ-21% חמצן.
הגדלת חלקו של החנקן הוא לא בר קיימא, מכיוון שהוא ייצר תערובת נרקוטית חזקה.
עם זאת, הליום אינו נרקוטי, וניתן להשתמש בו לייצור תערובות בהן הוא יחליף לגמרי את החנקן (תערובות מסוג זה נקראות הליוקס) או שיחליף רק חלק מהחנקן, וליצור טרימיקס.
רעילות חמצן בריאות בזמן צלילה היא אירוע שניתן למנוע אותו לחלוטין.
משך הזמן המוגבל והאופן המקוטע שמאפיין את רוב הצלילות הופך תופעה זו לנדירה יחסית (וגם אז, הפיכה) עבור צוללנים.
בנוסף, הנחיות מוגדרות מאפשרות לצוללנים לחשב מתי הם נמצאים בסיכון לרעילות ריאתית.
נוכחות של חום או היסטוריה של התקפים מהוות למעשה התווית נגד לטיפול בחמצן בלחץ גבוה.
במהלך לוח הזמנים של טיפול במחלת דקומפרסיה, ישנם פרקי זמן בהם מתבצעת נשימת אוויר רגילה ולא ב-100% חמצן (הפסקות חמצן) כדי להקטין את הסיכוי של התקף או נזק לריאות.
דוגמה מעשית לדבר ניתן לראות בצי ארצות הברית אשר משתמש לטובת הטיפול בטבלאות המתבססות על תקופות הנעות לסירוגין בין 100% חמצן ואוויר.
לדוגמה, טבלה 6 דורשת 75 דקות (שלוש תקופות של 20 דקות חמצן/5 דקות אוויר) בסביבה בה הלחץ הוא של 2.8 אטמוספירות (1 אטמוספירה מקבילה כמעט ל-1 בר), לחץ שווה ערך לשהייה בעומק של 18 מטר.
בשלב הבא של התהליך נעשית הפחתת לחץ אטית ל-1.9 אטמוספירות לפרק זמן של 30 דקות על חמצן.
לאחר מכן, המטופל נשאר באותו לחץ עוד 150 דקות, אשר מורכבות משני מחזורים של 15 דקות אוויר/60 דקות חמצן, עד שהלחץ מופחת לרמת הלחץ האטמוספירי לזמן של 30 דקות על חמצן.
ויטמין E וסלניום הוצעו, ומאוחר יותר נדחו, כשיטה פוטנציאלית של הגנה מפני רעילות חמצן בריאות.
עם זאת, יש כמה ראיות מניסויים בחולדות, כי ויטמין E וסלניום מסייעים במניעת פראוקסידציית ליפידים אין ויוו ונזק של רדיקלים חופשיים, ולכן מונעים שינויים ברשתית בעקבות חשיפות חוזרות ונשנות לחמצן בלחץ גבוה.
דיספלזיה ברונכופולמונרית הפיכה בשלביה המוקדמים על ידי שימוש בתקופות הפסקה בחמצן בלחצים נמוכים יותר, אך הדבר עלול בסופו של דבר להיגרר לכדי פציעה בלתי הפיכה בריאה, אם מתאפשרת התקדמות של נזק חמור.
למעשה, אחד או שני ימים של חשיפה ללא הפסקות חמצן נדרשים כדי לגרום כזה נזק.
רטינופתיה של פגות ניתנת במידה רבה למניעה על ידי סקירה.
ההנחיות הנוכחיות מחייבות כי כל התינוקות הנולדים בגיל של פחות מ-32 שבועות או בעלי משקל לידה נמוך מ-1.5 ק"ג, צריכים לעבור סקירה עבור רטינופתיה של פגות לפחות כל שבועיים.
מחקר שנעשה בשנת 1954 הראה על קשר סיבתי בין תוספת חמצן לרטינופתיה של פגות, אך מנגד, קיצוץ של תוספת חמצן גרמה לעלייה בתמותת התינוקות.
כיום כדי לאזן את הסיכונים של היפוקסיה ורטינופתיה של פגות, פרוטוקולים מודרניים דורשים ניטור של רמות החמצן בדם בפגים שמקבלים תוספת חמצן.
בסביבה של לחץ נמוך הרעלת חמצן ניתנת למניעה מאחר שהרעילות נגרמת על ידי לחץ חלקי גבוה של חמצן, ולא רק על ידי חלק חמצן גבוה.
זה מודגם על ידי השימוש המודרני בחמצן טהור בתוך חליפות חלל, אשר חייב לפעול בלחץ נמוך (גם מבחינה היסטורית, אחוז חמצן מאוד גבוה ולחץ אטמוספירי נמוך מהרגיל היו בשימוש בחלליות בעבר, כמו למשל ג'מיני והחללית אפולו).
כמו כן, ביישומים כגון בפעילות חוץ רכבית, חמצן בריכוז גבוה אינו רעיל, אפילו כאשר נושמים חלקי תערובות המתקרבים ל-100%, מאחר שעל החמצן בלחץ החלקי אסור כרונית לעלות על 0.3 בר.
במהלך טיפול בחמצן בלחץ גבוה, החולה בדרך כלל ינשום 100% חמצן דרך מסיכה בזמן שנמצא בתוך תא לחץ עם לחץ אוויר של 2.8 בר (280 kPa).
התקפים במהלך הטיפול, מטופלים על ידי הסרת המסכה מן המטופל, ובכך ניתן להוריד את הלחץ החלקי של החמצן הנשאף מתחת ל-0.6 בר (60 kPa).
התקף מתחת למים מחייב להעלות את הצוללן אל מעל לפני המים כמה שיותר מהר.
אמנם במשך שנים רבות ההמלצה הייתה לא להעלות את הצוללן במהלך ההתקף עצמו, בשל הסכנה לתסחיף גז עורקי (AGE), אך כיום יש כמה ראיות כי שפתות הקול (glottis) לא חוסמות באופן מלא את דרכי הנשימה.
דבר זה הוביל להמלצה הנוכחית של ועדת הצלילה התת-ימית והחברה הרפואית ההיפרברית, כי יש להעלות צוללן במהלך שלב ההתקף הקלוני (עוויתי) אם הרגולטור לא נמצא בפה – מאחר שהסכנה לטביעה תהיה רבה יותר מאשר זו של היווצרות תסחיף – אך במצב שונה, העלייה צריכה להיות מושהית עד סוף השלב הקלוני.
מצילים מוודאים כי הבטיחות שלהם לא נפגעת במהלך השלב העוויתי, ולאחר מכן הם מוודאים כי קיימת אספקת אוויר יציבה ורציפה ומבצעים את העלאת הצוללן, כאשר למעשה, הרמת גוף חסר הכרה נלמדת ברוב קבוצות ההכשרות לצוללנים.
בזמן ההגעה לפני השטח, יש ליצור קשר עם שירותי החירום, שכן, קיימת אפשרות של סיבוכים נוספים הדורשים טיפול רפואי.
מעבר לכך, בצי ארצות הברית ישנם נהלים ברורים להשלמת שלבי הדקומפרסיה במצב שבו תא לחץ אינו זמין באופן מיידי.
הופעתם של סימפטומים לדיספלזיה ברונכופולמונרית או תסמונת מצוקה נשימתית חריפה מטופלת על ידי הורדת החלק היחסי של החמצן הניתן, יחד עם הפחתה בפרקי הזמן לחשיפה ועלייה בזמני ההפסקה שכוללים אספקת אוויר נורמלי.
במקום שתוספת חמצן נדרשת לשם טיפול של מחלה אחרת (במיוחד אצל תינוקות), מכונת הנשמה עשויה להיות נחוצה כדי להבטיח כי רקמת הריאה תישאר מנופחת, כאשר הפחתת לחץ וחשיפה יבוצעו בצורה הדרגתית.