tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר סגירת נמל התעופה טמפלהוף (שמילא תפקיד חשוב ברכבת האווירית לברלין) ב-2008 הביע המוזיאון את רצונו להשתכן בעתיד בשטח הנמל לשעבר.
התערוכות הקבועות במוזיאון עוסקות בנושאים אלו:
כיבוש ברלין על ידי הצבא הסובייטי באפריל 1945, עם תום הקרב על ברלין והקמת ארבעת אזורי הכיבוש בה והיחסים בין ארבע בעלות הברית
החיים בברלין המערבית לאחר המלחמה והסגר עליה
המאמץ של בעלות הברית לשמור על חירותה של ברלין המערבית, לרבות הרכבת האווירית אליה
מציאות המלחמה הקרה בגרמניה המערבית עד לאיחודה עם גרמניה המזרחית
החיים במחנות בעלות הברית בגרמניה המערבית.
המוזיאון מעלה מעת לעת תערוכות זמניות.
המוזיאון כולל גם אזור תצוגה תחת כיפת השמיים.
מוצגים בו מטוס תובלה ששימש את חיל האוויר המלכותי במהלך הפעלת הרכבת האווירית לברלין, קרון רכבת צבאי מאזור הכיבוש הצרפתי, מבנה ממעבר הגבול צ'ק פוינט צ'ארלי ומגדל שמירה מזרח-גרמני משוחזר.
המוזיאון מאוגד כארגון ללא כוונת רווח, שחברות בו ממשלות גרמניה, ארצות הברית, בריטניה וצרפת, מדינת ברלין, המוזיאון הגרמני להיסטוריה והמכון להיסטוריה בת זמננו במינכן.
מוזיאון בית סילבה קפוטיקיאן (בארמנית: Սիլվա Կապուտիկյանի տուն-թանգարան) נוסד בשנת 2008, בהתאם לצוואתה של סילבה קפוטיקיאן, המשוררת הארמנית הנודעת.
המוזיאון שוכן בבית בירוואן, שבארמניה, בו התגוררה המשוררת במהלך 30 שנות חייה האחרונות.
חניכת המוזיאון אירעה שנתיים לאחר מותה, בטקס שארגן בנה, עארה שיראז, ובו השתתף נשיא ארמניה, סרז' סרקזיאן.
המוזיאון מופעל כחלק ממוזיאון יגישה צ'רנטס לספרות ואמנות.
אזור ההנצחה לקפוטיקיאן ממוקם בדירה בת ארבעה חדרים בקומה הרביעית של הבניין.
המשוררת בעצמה סידרה את הפריטים, ביניהם ספריה, ומתנות ומזכרות מדמויות בינלאומיות ידועות, וכן את ההסברים עליהם, לפני מותה.
לאחר מותה, עם פתיחת המוזיאון, בנה עארה, שהוא פסל ידוע בארמניה, השלים את המלאכה, ויצר גלריה במה שהיה בלקון בעת שהתגוררה שם, ואף יצר פסל בדמות אמו המוצב בה.
בכללי, הדירה לא שונתה מסידורו כשמשוררת חייתה בו, ותצוגות הוספו בכל אחד מהחדרים.
בחדר הראשון של אולם התצוגה מוצגים חפצים מילדותה של קפוטיקיאן בואן, עיר מוצאה של משפחתה.
ביניהם, ביגוד ושמיכת מלאכת ידי סבתה, ומכונת התפירה העתיקה בה תפרה.
בחדר השני, מתנות שהוענקו לה על ידי מגוון אנשים שהכירה במהלך הקריירה שלה.
הפריט היקר ביותר הוא עט קבלה מעמיתה המשורר הארמני סיאמנטו בפריז, ב-1963. החדר השלישי מוקדש לפרסים ומחוות הוקרה, ובחלל האחרון מזכרות מאנשי תרבות שהכירה ומאירועים שונים במהלך חייה, ביניהם בלה אחמדולינה, אבטיק ישחקיאן, פרויר סבאק, עמו הקימה את תנועת הקרבאח, ועוד.
הגלריה כוללת פסל מעשה ידיו של בנה עארה, וכן עבודות אחרות המנציחות את תרומתה לתרבות הארמנית.
בנוסף לתיורים במוזיאון, הקרן שאחראית להקמתה מנהלת גם את ארכיון סילבה קפוטיקיאן, ומתעדת את פעילותה הספרותית והחברתית משנות הארבעים והלאה.
יותר מ-18,000 דפי כתבי יד הועתקו ונשמרו.
המוזיאון מארח מפגשים ספרותיים, אירועים וחגיגות, וכן סדנאות ופעילויות חינוכיות.
ב-2009 ו-2010 יצאו מטעם המוזיאון שני אלבומים של שירתה של קפוטיקיאן, "שירים במילותיה של סילבה קפוטיקיאן", ובשיתוף פעולה עם תחנות טלוויזיה וסטודיואים מקומיים, קם הפיקו מספר תוכניות טלוויזיה וסרטונים אודותיה.
מוזיאון אֶרֶבּוּנִי (בארמנית: Էրեբունի թանգարան, הגייה: ארבונו ט'אנגאראן) נוסד בשנת 1968. הפתיחה של המוזיאון תוזמנה לחפוף עם חגיגות 2750 שנה לירוואן.
המוזיאון עומד לרגלי גבעת ארין ברד, עליה עומד מבצר ארבוני האוררטו, מאז 782 לפני הספירה.
חפירות התבצעו בעיר-מצודה, חלקים ממנה שוקמו וחוזקו, והמבצר הפך למוזיאון.
כיתוב קיר בכתב יתדות מעיד כי העיר נבנתה על ידי ארגישטי מלך אוררטו ב-782 לפני הספירה.
רובו של המבצר נבנה מלבני גלם.
המצודה הייתה מוקפת חומות חזקות אשר במספר מקומות נבנו בשלוש שורות.
המקדש לאל חאלדי תפס מקום חשוב בתוך המבצר.
קירות המקדש היו מעוטרים עם מספר רב של ציורי קיר.
ארכאולוגים מצאו כלי אחסון יין ענקיים קבורים באדמה.
גלגלי קרמיקה, ופריטים אחרים המשמשים בחיי היום יום.
יש אוסף גדול של חפצים, צנצנות, צמידי ברונזה, זכוכית, חרוזי אגת ועוד דברים רבים אחרים המלמדים על החיים במצודה, ועל הטעמים וההרגלים של תושביה.
הבניין של המוזיאון מחזיק 12,235 מיצגים, מתקופות רבות, החל מתקופת האוררטו, וכן מהתקופה ההלניסטית, והתקופה הארמנית המוקדמת.
המוזיאון, שהפך למרכז חשוב בחקר היסטוריית האוררטו, נבנה על ידי האדריכלים בגהדסאר ארזומניאן ושמאבון אזאטיאן, והפסל א.
יש למוזיאון שני סניפים בשנגאביט וקארמיר בלור, עם 5,288 ו-1,620 פריטים בהתאמה במלאי.
גאג'יק גיורג'יאן הוא מנהל המוזיאון מאז 2009.
מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה על שם משה וטובה בר-דוד ממוקם בקיבוץ ברעם בגליל העליון.
אוסף המוזיאון כולל פרטי יודאיקה ועבודות אמנות של ציירים יהודים מהארץ ומהעולם וכן אוסף פרטי ארכאולוגיה.
בחצר המוזיאון גן הפסלים של האמן יגאל תומרקין, לצד פסלים של אמנים נוספים.
מנכ"ל המוזיאון והאוצר הראשי הוא אבי איפרגן.
בראיון שהעניק, אמר איפרגן: "המוזיאון עוסק בבחינת גבולות האמנות, וכמוזיאון שנמצא על הגבול הסוגיה הזו מתחדדת ביתר שאת".
האוסף כולל את העבודות שתרמו האספן משה בר-דוד ואשתו טובה, וכן יצירות שהתווספו במשך השנים.
האוסף כולל יצירות בטכניקות שונות כגון שמן, אקוורל, פסטל, חיתוכי עץ, תחריטים, ליתוגרפיות, הדפסים, פסלים ועבודות בטכניקות מעורבות.
האוסף משקף מגוון רחב של אומנים בעיקר יהודים, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ועד ימינו.
חלק מהיוצרים פעלו מחוץ לישראל וחלקם אמנים שפעלו ופועלים בארץ.
"מסורת והמשכיות" - בקומת הכניסה של המוזיאון תערוכת קבע ובה מוצג אוסף היודאיקה הכולל תשמישי קדושה יהודים מארצות ומעדות רבות על פני מאות שנים.
אלה כוללים חפצי בית לחגים ושבתות, תשמישי ארון קודש וספר התורה וחפצים אישיים הנוגעים לכל שטחי החיים: נישואים, לידה, מילה.
באוסף זה גם סדרת ציורים של האמן הקריקטוריסט הצרפתי אלפונס לוי המתארים סצנות מחיי היהודים באלזס וכן מצויים בו ציורים המתארים אירועים וספורים מהמקרא.
בתערוכה מוצג העתק מדויק של אבן המשקוף מבית הכנסת העתיק מהכפר ברעם.
על האבן מופיעה הכתובת העתיקה: "יהי שלום במקום הזה ובכל מקומות ישראל.
יוסה הלוי בן לוי עשה המשקוף הזה תבוא ברכה במעשיו שלום".
גן הפסלים של יגאל תומרקין כולל, בין היתר, קבוצת פסלים בצורת קונוסים ענקיים שנעשו בהשראת הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיארי, הפסל "מלאך ההיסטוריה" מחווה לפילוסוף וולטר בנימין.
אגף ארכאולוגיה מכיל עשרות מנורות שמן מתקופת האבות ועד ביזנץ, כלי זכוכית מצריים וצידוניים, אוסף צלמיות חרס ואוסף מכתבי חרס שומריים ואכדיים.
פריטים אלה מוצגים בקומה העליונה של המוזיאון.
אגף האוסף - תערוכות מתחלפות מאוסף האמנות של המוזיאון.
אגף המבואה - תערוכות של אמנים מהגליל.
אגף לאמנות עכשווית - תערוכות מתחלפות של אמנים עכשוויים.
עבודות אלה מוצגות בקומת הכניסה ובקומה העליונה.
אגף וידאו-ארט המוקדש לעבודות וידאו.
המרכז מציע פעילויות הדרכה, סדנאות ותוכניות שנועדו להנגשת האמנות, פיתוח היצירתיות ושימוש בשפה החזותית.
במרכז צוות הדרכה מיומן הפועל בשיתוף משרד החינוך ומשרד התרבות.
פעילות ההדרכה נעשית בקומה התחתונה של המוזיאון.
המוזיאון הוקם על בסיס אוסף האומנות שתרמו האספן משה בר-דוד ואשתו טובה לברעם, קיבוץ שבתם רבקה הייתה ממקימיו.
מטרתו של בן-דוד הייתה להנציח בכך את קהילת בז'ז'ני (Brzezany) שבגליציה, פולין (כיום אוקראינה).
בר-דוד (במקור ברדוביץ') עלה לישראל בשנת 1934 עם אשתו ובתם והמשפחה התיישבה בחיפה.
למחייתו עבר במחלקת המים של עיריית חיפה.
בשנות ה-30 קשר בר-דוד קשרים עם אספני אמנות בחיפה וכן עם סוחרי אמנות ואוצרי מוזיאונים.
הוא התרכז באיסוף אמנות יהודית וישראלית ובציירים גרמנים אקספרסיוניסטים.
אחרי מותה של טובה ב-1974 החליט בר-דוד לתרום את האוסף שלו לקיבוץ.
הארכיטקט מנחם כ"ץ, קרוב משפחתו של משה בר-דוד, יליד בז'ז'ני אף הוא וניצול השואה, תכנן בהתנדבות את התאמת המבנה שהקצה הקיבוץ, והמוזיאון נחנך בחג החנוכה 1982. בבר-דוד נפטר ב-1989 ונטמן ליד אשתו טובה בקיבוץ ברעם.
מוזיאון ארנסט (בהונגרית: Ernst Múzeum) היה מוזיאון אמנות הונגרי עכשווי בבודפשט.
בתחילה היה זה המוזיאון הפרטי של היהודי-הונגרי לאיוש ארנסט, אותו הקים במאי 1912. לימים היה זה אחד מהמוסדות המסונפים להיכל האמנות.
בשנת 2013 פסק המוזיאון מלהתקיים.
כיום "מרכז הצילום בן זמננו על שם רוברט קאפה" ממוקם במקום הזה.
לאיוש ארנסט, שנולד למשפחת סוחרים יהודית עשירה, לא המשיך את עיסוקו של אביו, סיטונאות מסורתית, אלא התמסר לאיסוף דברי אמנות ולמתן חסות לאמנים מודרניים.
כבר בגיל 15 החל לאסוף תמונות וחפצים שהיו קשורים להונגריה.
עד שנת 1912 הוא צבר שפע של חומרים היסטוריים ואמנותיים, שעל בסיסם פתח בשנת באותה השנה את המוזיאון הפרטי שלו, מוזיאון ארנסט.
בניין המוזיאון היה ממוקם ברחוב נאג'מזה 8 (Nagymező utca) בבודפשט.
המוזיאון עוצב על ידי דיולה פודור.
בבניין אנחנו יכולים לראות גם את היצירות של שני אמנים בולטים של האר נובו ההונגרי, המבואה, תוכננה על ידי אדן לכנר, והויטראז'ים הצבעוניים עוצבו יוז'ף ריפל-רונאי ומנו רוט.
לאיוש ארנסט והמוזיאון שלו מילאו תפקיד משמעותי באמנות התקופה, ובנוסף הציג המוזיאון את זיכרונות העבר ההונגרי.
אמנים הונגרים מודרניים הצליחו להציג את עצמם במוזיאון ארנסט כחלק מתערוכות קולקטיביות או תערוכות אוסף.
לאיוש ארנסט מעולם לא יכול היה לוותר על הערכת היצירות התרבותיות של זמנו, בנוסף לזכרונות העבר ההונגרי.
הוא הפך את אוסף האמנות ואת האוסף ההיסטורי ההונגרי שלו לאוצר ציבורי, וארגן כל העת תערוכות.
התערוכות של מוזיאון ארנסט קיבלו במהרה תפקיד חשוב במהלך המשבר הראשון של "היכל האמניות", בשל הצגתם של יצירות אמנות מודרניות.
תערוכות זיכרון של המוזיאון היו בולטות (למשל, יוז'ף ריפל-רונאי, תיוודאר קוסטקה צ'ונטווארי, דיולה דרקוביץ').
משנת 1917 ארגן לאיוש ארנסט מכירות פומביות באיכות גבוהה בהשתתפות סופר האמנות ההונגרי-יהודי בלה לאזאר.
עושרו הפך לקורבן תשוקתו לרכישת דברי אמנות: כל בתיו, הנדל"ן שלו, תכשיטיו, פיקדונותיו בבנקים ועוד.
עד 1937 בערך הוא השקיע שני מיליון פנגו הונגרי במוזיאון, התעקש על כל יצירה באוסף שלו, לא רצה למכור אפילו יצירה אחת והעדיף למסור אותה למדינה.
המסירה התמשכה, ארנסט צבר חוב עצום, ולבסוף התאבד בהשליכו עצמו לדנובה.
בעקבות התאבדותו של לאיוש ארנסט בשנת 1937, נמכר האוסף העשיר והמקוטלג באופן מקצועי במכרז ב -1939. רוב היצירות נקנו על ידי מוזיאונים הונגריים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1950, הפך המוזיאון לשעבר של ארנסט, מסונפת להיכל האמניות - לתערוכות אמנות התקופה.
מוזיאון ארנסט, בעל ההיסטוריה הארוכה של תערוכות, אורגן מחדש בשנת 2000, במילניום, למוסד עם גלריית דורוטיה, שגם לה היסטוריה ארוכה.
המוסד הוקם כחברה ללא מטרות רווח על ידי "המשרד למורשת התרבותית הלאומית".
מטרתו של מוזיאון ארנסט היא לשמר את זכרו של המייסד לאיוש ארנסט, לא רק על שמו אלא גם על מסורותיו.
הפונקציות שלאיוש ארנסט ייעד למוזיאון שלו דרושות עד היום.
המוזיאון הלאומי בַּארדוֹ בתוניס, בירת תוניסיה , הוא מוזיאון לארכאולוגיה, השני בגודלו בצפון אפריקה לאחר המוזיאון המצרי בקהיר.
נודע באוסף העשיר של פסיפסים רומיים.
המוזיאון נוסד אחרי הפיכת תוניסיה למדינת חסות צרפתית, ובעת פתיחתו ב־1888 היה המוזיאון הראשון בעולם הערבי ובאפריקה.
הוא מוקם בארמון שראשיתו במאה ה־15, בימי השושלת החפסית (الحفصيون; 1229–1574) ועיקרו נבנה באמצע המאה ה־19. הארמון שימש כמשכן שליטי תוניסיה בני השושלת החוסיינית (الحسينيون; 1701–1956) בתקופה העות'מאנית ובתקופת החסות הצרפתית אחריה, עד מהפכת בורגיבה ביוני 1957.
שמו הראשון היה "המוזיאון העַלַוִי" (المتحف العلوي), והוא שוּנָה רשמית לשמו הנוכחי אחרי הכרזת העצמאות ב־1956. במתחם ארמון בארדו שוכן הפרלמנט של תוניסיה .
המוזיאון עבר שיפוצים נרחבים בסיוע הבנק העולמי שהופסקו ב־2011 בגלל אירועי המהפכה בתוניסיה.
ב־18 במרץ 2015 אירע במוזיאון פיגוע חמור, שבו נהרגו 24 בני אדם, בני אומות שונות.
ארגון הטרור המדינה האסלאמית נטל אחריות על כך.
אוספי מוזיאון בארדו כוללים אלפי פריטים, שרובם עלו בחקירות הארכאולוגיות בתוניסיה מאז שלהי המאה ה־19 ויש בהם כדי לשקף את תולדותיה.
התצוגות ערוכות בסדר התרבויות, החל בממצאים מאתרים פרהיסטוריים וכלה במוצגים אתנוגרפיים מהדורות האחרונים.
הפריטים הייחודיים מהתקופה הפונית מקורם באתרים הלובי־פיניקים, בעיקר מקרתחדשת ומאוטיקה, בהם מצבות אבן נושאות כתובות, מסכות פולחניות, פסלי חרס, והם ממחישים את הקשרים עם ציוויליזציות אחרות באגן הים התיכון.
חפצים המיוחסים ליוון העתיקה נמצאו בחפירות הימיות של הספינה הטרופה במהדיה .
הממצאים – פסלי ברונזה ושיש, חלקים אדריכליים ורהיטים, מתוארכים לאמצע המאה ה־2 לפנה"ס עד לרבע הראשון של המאה ה־1 לפנה"ס.
תהילתו של מוזיאון בארדו היא על האוסף העשיר של פסיפסים שמקורם באפריקה הרומית.
לוחות הפסיפס ממלאים אולמות מרכזיים במוזיאון ומוצגים בהם דמויות ומחזות מיתולוגיים ואלגוריים בצד תמונות מחיי היום־יום – הצגות תיאטרון, משחקי קרקס, מרוצי מרכבות, משתאות, תיאורי ספינות, מראות בניינים ומחזות ציד ודיג.
מלבד הפסיפסים כולל המוזיאון אוסף פסלי שיש של אלים וקיסרים רומים, מצבות וסרקופגים.
במוזיאון הוקדש אולם לחפצי אמנות נוצרית מהתקופה הביזנטית שנמצאו בתוניסיה.
עם הפריטים הבולטים נמנים רצפת פסיפס מקרתחדשת שבה עוצבו ראשי שבעה מרטירים וכן אגן הטבילה מקֶבּיליָה , המכוסה סמלים נוצריים וכתובות הקדשה ומתוארך למחצית השנייה של המאה ה־6.
המחלקה האסלאמית מחולקת לשניים: אמנות אסלאמית ואמנות עממית מסורתית.
היא כוללת כתבי יד, מטבעות, תכשיטים, רהיטים וכלי נגינה, אריגים רקומים ממצרים הפאטמית ועצים מגולפים מהמסגד הגדול בקירואן, כלי קירמיקה מהמגרבּ ומאסיה הקטנה, אצטרולבים, שעוני שמש ומצפנים מהמאות ה־16 עד ה־20.
הפריט הבולט באוסף האסלאמי הוא קובץ דפים מתוך הקוראן הכחול מקירואן המתוארך לראשית המאה ה־10.
אחד החדרים במוזיאון בארדו הוקצה לפריטים יהודיים, בהם ספרי תורה.
בתוניסיה מוזיאונים ארכאולוגיים לא מעטים, בהם המוזיאונים באל־ג'ם, בקרתגו , מהדיה (אם כי רוב מטענהּ של הספינה הטרופה אצוּר במוזיאון בארדו), קרקואן, גאפסה, סוסה, לַמטָה , סלקטה וספַֿקס.
מוזיאון לאומי לאמנות אסלאמית מצוי ברקאדה הסמוכה לקירואן.
מוזיאון ב.מ.וו הוא מוזיאון רכב שממוקם במינכן שבגרמניה.
המוזיאון הוקם בשנת 1972 על ידי חברת ב.מ.וו ומוצגים בו רכבי החברה, מטוסי החברה לשעבר, מנועים ואופנועים.
המוזיאון ממקום בעיר מינכן בתוך המתחם של ב.מ.וו (המטה הראשי, המוזיאון והמפעל).
המוזיאון מציג את התפתחותה הטכנולוגית של ב.מ.וו לאורך השנים.
המבנה כולל כגון קערה מלמעלה אך המוזיאון עצמו ממוקם מתחת לאדמה.
בפנים הקערה יש כמה תצוגות של מכוניות בלבד אך עיקר מוזיאון הוא למטה.
בין 2004 ל-2008 המוזיאון שופץ בקשר לבניית ב.מ.וו וולט.
המוזיאון נפתח מחדש ב-21 ביוני 2008.
מוזיאון בית הפסיפס ביפו הוא מוזיאון לאמנות ישראלית השוכן ברחוב יהודה הימית 26 בעיר יפו.
המוזיאון הוקם על ידי אמן הפסיפס, יוסף לוגסי, אשר ביטא בעבודותיו זיקה חזקה לתולדות הציונות ולחידוש היישוב היהודי בארץ ישראל במאה העשרים ועד ראשית המאה העשרים ואחת, עת נפטר.
לוגסי (1949 במרוקו-2018) הנציח אירועים ומעל למאה אישים מההנהגה היהודית במאה השנים הראשונות לציונות ולתקומת מדינת ישראל.
כיום, המוזיאון מנוהל על ידי בני משפחתו, וזכה לכתבות סיקור מעיתונים כגון "הארץ", "מאקו", ""ynet", מסע אחר" וה"וושינגטון פוסט".
מוזיאון אפרו-ברזיל (Museu Afro Brasil) הוא מוזיאון להיסטוריה, אמנות ואתנוגרפיה המוקדש למחקר, שימור ותצוגה של חפצים ויצירות הקשורות לתחום התרבותי של אנשים שחורים בברזיל.
זהו מוסד ציבורי המוחזק על ידי המזכירות לתרבות של מדינת סאו פאולו ומנוהל על ידי אגודת Museu Afro Brasil .
המוזיאון ממוקם בפארק Ibirapuera, פארק עירוני מרכזי בסאו פאולו .
המוזיאון שנפתח בשנת 2004, מכיל כ-6000 פריטים ויצירות כולל ציורים, פסלים, תמונות, מסמכים וארכיונים שנוצרו בין המאה ה-15 לימינו.
פריטי המוזיאון כוללת יצירות רבות מתחום התרבות האפריקאית ואפרו-ברזילאי, החל נושאים ונושאים כמו דת, עבודה ואמנות ועד לתפוצות אפריקה ועבדות.
הוא מתאר את המסלול ההיסטורי וההשפעות האפריקניות בברזיל ואת בניית החברה הברזילאית.
המוזיאון מציע גם מגוון רחב של פעילויות תרבותיות וחינוכניות, תערוכות זמניות, ומכיל תיאטרון וספרייה מיוחדת.
ביתן Manoel da Nóbrega, שתוכנן על ידי אוסקר נימאייר ב-1959, שוכן במוזיאון.
מוזיאון בית ג'יין אוסטן הוא מוזיאון קטן הממוקם בכפר צ'וטון, ליד העיירה אלטון במחוז המפשייר, אנגליה.
זהו מוזיאון המוקדש לביתה של סופרת, השוכן בבית מן המאה ה-17 (המכונה באופן בלתי רשמי "קוטג' צ'וטון"), שבו חיה הסופרת ג'יין אוסטן בשמונה השנים האחרונות לחייה.
בתקופה זו כתבה, ערכה והכינה לפרסום את ששת רומניה המפורסמים וכן את קטע הרומן הבלתי גמור סנדיטון.
המבנה הוכרז כבניין לשימור מדרגה I מאז שנת 1963.
הבית שימש בעבר למגוריהם של חקלאים מקומיים ובין השנים 1781–1787 פעל בו בית מרזח בשם "האכסניה החדשה" (The New Inn).
במקום התרחשו שני מקרי רצח, ולאחר הרצח השני הושכר הבית על ידי אדוארד אוסטן נייט, אחיה של ג'יין אוסטן, לבייליף שלו, ברידג'ר סיוורד.
בהמשך, אפשר אדוארד אוסטן נייט לאמו ולאחיותיו להתגורר בבית, על מנת להעניק להן מגורים קבועים.
ג'יין אוסטן התגוררה שם יחד עם אמה, אחותה קסנדרה אוסטן וחברת המשפחה הוותיקה מרתה לויד מ-7 ביולי 1809 ועד מאי 1817. אז עברה לעיר וינצ'סטר בשל מצבה הבריאותי, כדי להיות קרובה לרופא שלה.
היא נפטרה בוינצ'סטר ב-18 ביולי 1817. אמה ואחותה המשיכו להתגורר בבית עד לפטירתן בשנים 1827 ו-1845 בהתאמה.
כשעברה אוסטן לצ'וטון, היו לה שלושה רומנים שהשלימה בכתב יד ראשוני: תבונה ורגישות, גאווה ודעה קדומה ומנזר נורת'אנגר.
היא ערכה אותם בבית זה והכינה אותם לפרסום.
בנוסף, כאן כתבה את פארק מנספילד, אמה ו-הטיית לב.
לאחר מותה של קסנדרה אוסטן, חולק הבית לדירות קטנות ששימשו פועלים, ולפני תחילת המאה ה-20 הפך חלק מהמבנה למועדון עובדים.
יתרת המבנה חולקה לקוטג'ים לעובדי האחוזה ונקראה "פטי ג'ונס" ו"קוטג' צ'וטון".
מוזיאון ביתה של ג'יין אוסטן נוסד בשנת 1947, ועד שנת 2014 נוהל על ידי קרן הזיכרון לג'יין אוסטן.
בשנת 1948 נמכר הבית על ידי אדוארד נייט לתומאס אדוארד קרפנטר תמורת 3,000 ליש"ט (שווי משוער של 137,791 ליש"ט בשנת 2025).
בשנת 1949 נמסר הבית בנאמנות לזכר בנו של קרפנטר, סגן פיליפ ג'ון קרפנטר מהגדוד הראשון של רגימנט סארי המזרחי, שנהרג בקרב בטראסימנה שבאיטליה ב-30 ביוני 1944, בגיל 22.
המוזיאון נפתח לציבור ביולי 1949, וכיום מבקרים בו כ-40,000 איש בשנה.
כיום הוא מנוהל על ידי עמותת Jane Austen's House Museum CIO, ארגון צדקה רשום שמטרתו "קידום החינוך, ובפרט לימוד הספרות האנגלית, ובמיוחד יצירותיה של ג'יין אוסטן" (מספר עמותה: 1156458).
באוסף המוזיאון ישנם שמונה-עשר ספרי מוזיקה שהיו בבעלות ג'יין אוסטן, הכוללים יצירות שהועתקו בכתב ידה.
בנוסף, בין הרהיטים המוצגים במוזיאון ניתן למצוא פסנתר Muzio Clementi משנת 1813, הדומה לפסנתר שבו ניגנה אוסטן, ושולחן כתיבה עם מדפי ספרים בסגנון הפלוויט (Hepplewhite), המכיל מספר מכתביה וכתביה.
במוזיאון יש גם אוסף של פריטים ורהיטים נוספים של משפחת אוסטן.
המוזיאון מחזיק בשלוש יצירות התכשיטים היחידות הידועות כשייכות לאוסטן: צמיד חרוזי טורקיז, צלב טופז, וטבעת מטורקיז וזהב.
הטבעת נותרה במשפחתה של אוסטן עד שנמכרה בשנת 2012 במכירה פומבית לזמרת האמריקאית קלי קלרקסון.
הממשלה הבריטית הטילה איסור ייצוא על הטבעת בשל חשיבותה ההיסטורית, ולבסוף רכש המוזיאון את הטבעת לפני המועד האחרון בעזרת תרומה אנונימית של 100,000 ליש"ט.
הטבעת הוצגה לציבור בפברואר 2014.
מוזיאון נערכים אירועים קבועים שנועדו להעמיק את ההערכה ליצירתה של ג'יין אוסטן ולעודד סופרים חדשים.
מתקיימים גם קונצרטים בפסנתר Clementi והופעות המבוססות על יצירותיה.
מוזיאון בית אלברט איינשטיין הוא מוזיאון עתידי שיקום כחלק מקריית המוזיאונים בירושלים בשטח קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית.
המוזיאון ינציח את מורשתו של אלברט איינשטיין, יאכלס את ארכיונו וינגיש אותו לציבור, בנוסף יציג אוספים פרטיים שלו, כגון אוסף התקליטים, חדר העבודה והספרייה המשוחזרים שלו ועוד.
איינשטיין, חתן פרס נובל ואבי תורת היחסות, היה ממקימיה של האוניברסיטה העברית ושימש כיו"ר-כבוד הראשון של חבר הנאמנים.
הוא גויס למשימה על ידי חיים ויצמן, מדען בעצמו ולימים הנשיא הראשון של ישראל.
איינשטיין, שתמך נמרצות בציונות, הוריש את רכושו וארכיונו הפרטי הכולל כ-80 אלף מסמכים, בהם מסמכי המקור של תורת היחסות, באופן בלעדי לאוניברסיטה העברית.
בארכיון אלברט איינשטיין השוכן בבניין לוי בגבעת רם, נמצאים כתבי ידו המדעיים והלא מדעיים, כמו גם הנוסחה המפורסמת , התכתבויות מדעיות ואישיות, ספרים מספרייתו הפרטית בפרינסטון ותצלומים.
בארכיון גם אוסף ספרים העוסקים במחקריו ובדמותו של איינשטיין.
עזבונו הרוחני מונה כיום 82 אלף פריטים והוא בעל חשיבות מדעית, ציבורית ולאומית רבה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלו לעלות רעיונות להקמת מבנה ייחודי שירכז את כל אוספי הארכיון וכן ישמש כמוזיאון ומרכז למורשתו של איינשטיין.
במאי 2012 אושרה תכונית לראשונה בממשלה והוקצב סכום ראשוני לקידום תכנונה.
באוקטובר 2022 אושרה התוכנית הסופית בממשלה אשר תתקצב את בניית המוזיאון בסכום של כ-23 מיליון ש"ח לצד תרומה בסך 41.5 מיליון שקל מאת אספן האמנות חוזה מוגרבי.
מוגרבי מחזיק באוסף הגדול ביותר של ציורי אנדי וורהול ביניהם הדיוקן של איינשטיין מתוך הסדרה עשרה פורטרטים של יהודים במאה העשרים.
ביוני 2023 נערך טקס הנחת אבן הפינה במעמד נשיא מדינת ישראל, פתיחתו משוערת בשנת 2026.
המבנה הייחודי בתכנונו של האדריכל דניאל ליבסקינד, ומהנדס הבניין ישראל דוד.
המבנה מיועד לקום במקום בו שוכן כיום הפלנטריום ע"ש משפחת ויליאמס.
מוזיאון ד'אורסה - ד'אורסיי (Musée d'Orsay) הוא מוזיאון הממוקם על הגדה השמאלית של נהר הסן בפריז בירת צרפת.
המבנה נועד במקור להיות תחנת רכבת (מבנה הגאר ד'אורסה) והוסב לשמש כמוזיאון.
במוזיאון מוצגות בעיקר יצירות אמנות צרפתית שנוצרו בין השנים 1848–1915.
אוסף המוזיאון מכיל, בין היתר, את היצירות האימפרסיוניסטיות הידועות ביותר, מעשי ידי הציירים קלוד מונה, פול סזאן, קאמי פיסארו, אדגר דגה, אוגוסט רנואר ואחרים; ויצירות פוסט-אימפרסיוניסטיות של וינסנט ואן גוך, פול גוגן, ז'ורז' סרה, טולוז לוטרק ואחרים.
כמו כן מציג המוזיאון פסלים ורהיטים.
בטרם נוסד המוזיאון, שימש המבנה כתחנת רכבת שנקראה גאר ד'אורסה, המיועדת לקו הרכבת פריז - אורליאן.
ב-1939 הופסקה תנועת הרכבות בתחנה, כי רציפיה היו קצרים מדי לרכבות בהן נעשה שימוש.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבית מיון דואר.
ב-1977 החליטה ממשלת צרפת להפוך את המבנה למוזיאון.
משרד ACT של האדריכלים רנו בארדוו, פייר קולבוק וז'אן־פול פיליפון, נבחר להתאים את המבנה ליעודו החדש - זאת, באמצעות בניית כ-20,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה.
המוזיאון נפתח ב-1 בדצמבר 1986 בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
באפריל 2024 הוצגה במוזיאון תערוכה מתחלפת של הציירת הישראלית צרפתייה נתנאל הרבלין.
הרבלין שתלה בתערוכה שלה ציורים של אמני תנועת הנאבי.
אמני הקבוצה שציוריהם מופיעים בתערוכה של הרבלין הם פייר בונאר, אדואר וויאר ופליקס ואלוטון..
גוסטב קורבה – הסטודיו של הצייר, גבר צעיר יושב, מקורו של העולם;
ז'אן-פרנסואה מילה – המלקטות, האביב, ל'אנז'לוס;
ז'אן-בטיסט קאמי קורו – בוקר, ריקוד הנימפות;
אלכסנדר קבנל – לידתה של ונוס;
ז'אן-לאון ז'רום – דיוקן הברונית נתנאל דה רוטשילד, קבלת פנים בוורסיי, הברונית דה קלר;
פייר פובי דה שאבאן – ילדות צעירות לחוף הים, אם צעירה - צדקה, מבט על טירת ורסיי והאורנז'רי;
אז'ן בודן – חוף טרובי;
קאמי פיסארו – כפור לבן;
אדואר מאנה – אולימפיה, המרפסת, ברת מוריזו עם זר סיגליות, ארוחת בוקר על הדשא;
אדגר דגה – התהלוכה (סוסי מרוץ ליד הטריבונה), משפחת בללי, דיוקן אדואר מאנה, דיוקנאות, בבורסה, האבסינת, אישה מתרחצת באמבט, רקדנית קטנה בת ארבע עשרה;
פול סזאן – תפוחים ותפוזים, שחקני הקלפים;
קלוד מונה – תחנת סן-לאזאר, רחוב מונטורגוי בפריז, חגיגות ה-30 ביוני 1878, השפעת הרוח - סדרת צפצפות, קתדרלת רואן - הרמוניה בכחול, שושנות מים כחולות;
פייר-אוגוסט רנואר – הנשף במולן דה לה גאלט, הנדנדה;
וינסנט ואן גוך – דיוקן עצמי, חדר שינה בארל, הסייסטה, הכנסייה באובר, האישה האיטלקית, ליל כוכבים מעל הרון, דיוקנו של ד"ר גאשה;
אנדרה דרן – גשר צ'ארינג קרוס;
ג'יימס אבוט מקניל ויסלר – סידור באפור ובשחור: אמו של האמן (המכונה "אמו של ויסלר);
פסלי אוגוסט רודן, פול גוגן, קאמי קלודל, וז'אן-בטיסט קארפו.
מוזיאון ברוקלין הוא מוזיאון הממוקם ברחוב איסטרן פארקוואי ברובע ברוקלין שבניו יורק, הוא המוזיאון לאמנות השני בגודלו בעיר, ואחד המוזיאונים הגדולים ביותר בארצות הברית.
מוזיאון ברוקלין נפתח בשנת 1825 במבנה שונה .הבניין הנוכחי נחנך ב-1895 .
המבנה המקורי, שנבנה מפלדה המחופה לבנים (דבר חדשני באותה עת), תוכנן על ידי חברת האדריכלים מק'קים, מיד ווייט ונבנה על ידי חברת קרלין קונסטרקשן.
בחזית המבנה הוצבו פסלים של הפסל דניאל צ'סטר פרנץ' (שעיצב את אנדרטת לינקולן) הקרויים "ברוקלין" ו"מנהטן".
בשנת 1997 שינה המוזיאון את שמו ל"מוזיאון ברוקלין לאמנות" (Brooklyn Museum of Art) אולם ב-12 במרץ 2004 חזר לשמו המקורי.
מוזיאון גורדי השחקים הוא מוזיאון הממוקם בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
מוזיאון גורדי השחקים, הממוקם באי מנהטן הוא המוזיאון היחיד בעולם המציג את התפתחותם ובנייתם של גורדי השחקים בעולם.
המוזיאון נוסד בשנת 1997. בעת היווסדו היה ממוקם מול מרכז הסחר העולמי.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הופקע שטחו על מנת לשמש מרכז מידע בשל מצב החירום.
במרץ 2004 נפתח המוזיאון מחדש בקרבת בטרי פארק בקצה הדרומי של האי מנהטן.
מוזיאון גוגנהיים בילבאו (בספרדית: El Museo Guggenheim Bilbao) הוא מוזיאון לאמנות מודרנית בבילבאו שבספרד.
המוזיאון נחנך ב-18 באוקטובר 1997 על ידי מלך ספרד חואן קרלוס הראשון, עם תערוכה של 250 יצירות אמנות עכשווית.
הוא מציג תערוכות קבועות ומתחלפות של יצירות אמנים ספרדים ובינלאומיים והוא אחד ממספר מוזיאונים השייכים לקרן סולומון ר.
גוגנהיים ואחד המוזיאונים הגדולים בספרד.
תכנון בניין המוזיאון נחשב כאחת העבודות החשובות ביותר שהושלמו מאז 1980 בסקר האדריכלות העולמי של 2010 בקרב מומחי אדריכלות.
המוזיאון, שהוקם בשנת 1997, ידוע במיוחד בעיצובו ובצורתו, פרי תכנונו של האדריכל פרנק גרי.
מאז הקמתו נחשב לאחד המבנים הייחודיים ביותר בעולם בתכנונם ובעיצובם אשר נבנו בסגנון הדה-קונסטרוקטיביזם.
הבניין, המחופה בעיקר בטיטניום, נבנה על גדות נהר הנרביון.
הוא תוכנן כך שיזכיר בצורתו ספינה, כסמל המשקף את מיקומו בעיר נמל.
מיד עם בנייתו הפך את העיר למוקד תיירות עולמי, אשר מושך כמיליון תיירים מדי שנה.
סביב המוזיאון עומדים פסלי-ענק מאת אמנים מודרניים, שהמפורסם מביניהם הוא ה"כלבלב" של ג'ף קונס.
על אף שהמבנה נחשב כהצלחה אדריכלית גדולה, מבקרי אמנות רבים טוענים כי בדומה למוזיאון גוגנהיים ניו יורק, הוא גונב את ההצגה מיצירות האמנות המוצגות בו.
לפני הקמת המוזיאון, העיר בילבאו הייתה שקועה במשבר, עקב שקיעת התעשייה בחלקה השני של המאה ה-20. המוזיאון שינה את מצבה הסוציו-אקונומי של העיר, הוריד את האבטלה לשיעור נמוך, והביא לפיתוח של ענף התיירות בעיר.
המוזיאון הוקם באתר שבקרבתו שכן בעבר נמל בילבאו, ובעקבות ההקמה הועבר הנמל לאתר קרוב יותר למפרץ ביסקאיה שבאוקיינוס האטלנטי.
האדריכל פרנק גרי מתכנן גם את השלוחה החדשה של מוזיאון גוגנהיים לאמנות מודרנית ועכשווית באבו דאבי שבאמירויות המפרץ הפרסי.
גוגנהיים החדש של אבו דאבי ישכון במרכז התרבותי של האי סעדיאת.
על פי התכנון, מדובר בגדולה מבין כל השלוחות הקיימות ברחבי העולם.
עבודות הבנייה אמורות להסתיים בשנת 2025, לאחר עיכובים רבים.
מתחילת עיצוב הפרויקט עברו כבר 16 שנה, העיכובים נבעו מסיבות כלכליות של מימון הפרויקט וכם מאתגרים הנדסיים עקב התכנון הייחודי והמורכב שדרש פתרונות הנדסיים חדשניים, מה שהאריך את לוחות הזמנים.
במוזיאון יוצגו אוספים קבועים של אמנות מודרנית לצד תערוכות מתחלפות מאוסף קרן סלומון ר.
מוזיאון ג'פרי הוא מוזיאון לאמנות דקורטיבית בשורדיץ' שבמזרח לונדון.
המוזיאון נפתח ב-1914 וקרוי על שם סר רוברט ג'פרי, בעבר הלורד ראש העיר של לונדון.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של הריהוט, הטקסטיל, הציור ועיצוב הפנים בממלכה המאוחדת.
המוזיאון מציג זאת באמצעות סדרה של חדרים המרוהטים בסגנון התקופה החל מ-1600 ועד ימינו, תוך שימת דגש על ריהוט שהיה בשימוש מעמד הביניים (לא מוצגים רק רהיטי המעמד העליון).
מבנה המוזיאון נבנה בשנת 1714 לבקשת ג'פרי, ושימש כבית מחסה לעניים של חברת סוחרי הברזל (גילדת סוחרי הברזל הלונדונית).
המבנה הוא מבנה לשימור בשל חשיבותו הארכיטקטונית.
במהלך השנים התפתח המוזיאון, ומשך אליו קהל רחב יותר על ידי הצגת אוסף של ציורים, רהיטים ואמנות מעוטרת בהקשר של חדרי מגורים.
מאז הפך ה Geffrye לאגודת צדקה עצמאית בשנת 1991, שופצו כל חדרי התקופה, נוסף אגף של המאה העשרים, צמחי עשב וגנים מתקופת הבניינים, ואחד מבתי האבות שוחזר כדי להראות את תנאי המחיה של התושבים הקודמים במאה ה -18 המאה ה -19.
היום מתמקד המוזיאון בבית, הן כמרחב פיזי והן כקונספט.
חדרי התקופה והגנים ממחישים את החיים בבית ובבית במשך מאות שנים, ומשקפים שינויים בחברה, דפוסי התנהגות, סגנון, אופנה וטעם.
נושאי בית וגן נחשפים באמצעות תערוכות, אירועים זמניים תוכניות למידה לכל הגילאים.
אגף נוסף של המוזיאון נבנה בשנת 1998.
אתר ההנצחה ומוזיאון חטיבת גולני הוא מוזיאון, אתר הנצחה ומורשת קרב לחטיבת גולני הממוקם במחלף גולני.
האתר הוקם בשנת 1982 על ידי המועצה אזורית הגליל התחתון, משרד הביטחון ועמותת ידידי גולני.
המוזיאון במקום תוכנן על ידי האדריכל והאמן יוסף אסא.
אנדרטת האבן לזכר נופלי תש"ח תוכננה על ידי האדריכל אשר חירם, שהיה אדריכל הבית של היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
ראשיתו של האתר בגלעד מאבני בזלת מקומיות שהוקם בשנת 1949 ליד הצומת לזכרם של 87 חללי חטיבה שנפלו באזור בקרב על סג'רה ובקרבות על הכפר לוביה במלחמת העצמאות.
מיקום הגלעד הוא שקבע את שם המקום כצומת גולני.
כעבור עשר שנים, ביום י"ב בניסן תשי"ט, 20 באפריל 1959, הוסר הלוט מעל אנדרטה, שהוקמה במקומו של הגלעד.
האנדרטה נישאת לגובה של 12 מטרים, ועוצבה בידי האדריכל אשר חירם.
היא בנויה מקירות זקופים הניצבים זה אל זה, האחד גבוה ממשנהו.
לכל אחד מהם צורת משולש ויחד הם יוצרים מעין תבנית, המרמזת על מגן דוד.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, שבה שכלה החטיבה 126 לוחמים, הוקמה "עמותת ידידי גולני", ששמה לה למטרה להקים אתר הנצחה ומוזיאון, שינציחו את זכר הנופלים ויספרו על נתיב הקרבות הארוך של החטיבה ודרכה באימונים ובביטחון השוטף.
האתר והמוזיאון הוקמו בסיוע המועצה האזורית הגליל התחתון בסיוע מחוז הצפון של משרד הפנים.
אבן פינה למוזיאון הונח באפריל 1980 והוא נחנך ביום ג' בחשוון ה'תשמ"ג, 20 באוקטובר 1982.
מתכנן האתר, האדריכל יוסף אסא, ביקש לבטא בו את אופייה של חטיבת חי"ר, שחייליה נלחמים ופורצים יחד כשהם חשופים לאויב.
לכן בחר להקימו במבנים נמוכים ואופקיים, שבהם עלייה איטית ומתונה והמשתלבים בנוף הסביבה.
כיום משתרע האתר על שטח בן כ-60 דונם ובו תצוגות, מבנים, דגמים, אנדרטאות, כלי נשק ומופע אור-קולי.
במוזיאון אולם "יזכור" המנציח את זכר חללי חטיבת גולני.
במקום נערכים טקסים שונים וביניהם טקסי הזיכרון של חטיבת גולני.
לכל חלל אוגדן זיכרון אישי וקובץ ממוחשב הניתן לבחירה מהמאגר ולצפייה על ידי המבקרים.
באתר דרכי גישה לנכים ובצמוד לו תחנת מידע למטיילים מסעדות וחורשת פיקניקים ביער לביא.
המוזיאון נוהל בעבר על ידי אל"ם (במיל') יום טוב חזן וסא"ל במיל מור שמעון.
מאז 2021 הוא מנוהל על ידי תא"ל במיל' אלון פרידמן.
בשנת 2010 הוקם במקום אנדרטת "כותל הלב השבור" שעוצבה גם היא בידי יוסף אסא ומנציחה את שמות כל חללי החטיבה.
אנדרטה שהוקמה במקום על ידי משרד הביטחון בשנת 1959 לזכר הנופלים בתש"ח.
אנדרטה לנופלי חטיבת גולני בכל התקופות, שנחנכה ב-2010.
מעלה גולני הוא שביל עלייה בגבעה סלעית המאפיין את אזורי הלחימה.
שדה הקרב עם חלקת ורדים כסמל לחטיבה שאיבדה לוחמים בקרב.
מעבר הקשתות, הכולל מבנה בעל 12 קשתות המסמל בלוחות הפלדה החומים והקסדות את הקשר בין האדמה לבין ההגנה.
אולם "אחרי" הכולל תמונות של מפקדי החטיבה ברוח קריאת הקרב של צה"ל.
אולם יזכור בו מונצחים חללי החטיבה באוגדן אישי כרוך ובקובצי מחשב הניתנים לבחירה ולהצגה.
מוצב החרמון ממלחמת יום כיפור מוצג על ידי מבנה בטון מורכב המזכיר מבנה של מוצב.
עץ הזית שהוא סמל חטיבת גולני.
קירות הזעקה מבטון מסמלות את הכאב של אם שכולה
רחבת מסדרים וסביבה כלי רכב ששימשו את חילי החטיבה וכן משורייני אויב.
מוזיאון ברונל הוא מוזיאון הנמצא ברות'רהית' שבדרום מזרח לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
המוזיאון נמצא בבית המנועים של מנהרת התמזה שתוכנן על ידי סר מארק איזמבארד ברונל ומנציח את פועלם של מארק איזמבארד ברונל ואיזמבארד קינגדום ברונל.
בית המנועים תוכנן על ידי סר מארק איזמבארד ברונל כחלק מהתשתית של תעלת התמזה.
במבנה הותקנו מנועי קיטור שהפעילו משאבות על מנת לשאוב את המים מהמנהרה.
המוזיאון נפתח במבנה בשנת 1961 בשם "בית המנועים ברונל" (Brunel Engine House) על מנת להציג מידע על ההיסטוריה של המנהרה, וכן את עבודותיהם האחרות של מארק איזמבארד ברונל ושל איזמבארד קינגדום ברונל.
בשנת 1975 שופץ המוזיאון בתרומת אגודת "תערוכת ברונל רות'רהיית'" (Brunel Exhibition Rotherhithe).
בשנת 2006 שונה שם המוזיאון, לשמו הנוכחי, והתערוכה הורחבה על מנת להציג עבודות נוספות של ברונל, וכן הותקן במוזיאון דגם של מגן המנהרה שתכננו מארק איזמבארד ברונל ואיזמבארד קינגדום ברונל.
בשנת 2007 שופץ המוזיאון והורחב.
מנוע הקיטור הוצא מהמוזיאון (וכיום הוא מוצג במספנה ההיסטורית צ'טהאם), על מנת להרחיב את שטחי התצוגה של המוזיאון.
עוד נבנו במוזיאון קפיטריה ושטחי שירותים.
כמו כן פנה המוזיאון לחברת תחבורה עבור לונדון המפעילה את הרכבת התחתית של לונדון, לאור סגירת קו מזרח לונדון והפיכתו מקו רכבת תחתית לקו רכבת עילית, במטרה להרחיב את שטחי המוזיאון לתוך תחנות הרכבת התחתית ומנהרות הרכבת.
מוזיאון גוש קטיף בירושלים הוא מוזיאון המוקדש להנצחת ההתיישבות היהודית בחבל עזה מאז תקופת החשמונאים ויישובי גוש קטיף.
המוזיאון שוכן בשכונת נחלאות בירושלים סמוך לשוק מחנה יהודה.
מוזיאון גוש קטיף נפתח באופן רשמי באוגוסט 2008, במלאת 3 שנים לפינוי היישובים בגוש קטיף ובצפון השומרון, במסגרת תוכנית ההתנתקות.
עוד טרם ביצוע ההתנתקות החליט הרב שלום דב וולפא להנציח את הגוש, וכחצי שנה לאחר ההתנתקות הוא שכר דירה עבור המוזיאון.
הקמת המוזיאון נעשתה על ידי עיתונאי יענק'לה קליין, שעמד בעבר בראש מחלקת החדשות של מקור ראשון.
המוזיאון פועל בבניין ברחוב שערי צדק 5 בשכונת נחלאות בירושלים, ומועסקים בו מדריכים, עובדי קבלה ואנשי תוכן מפוני גוש קטיף.
מטרת המוזיאון, לפי מפעיליו, היא "לייצר תודעת זיכרון, שימור והצדעה למפעל ההתיישבות היהודית בחבל עזה, ולעמוד על משמרת התודעה הלאומית בזיכרון עקירת היישובים בגוש קטיף וצפון השומרון, במסגרת מה שכונה "תוכנית ההתנתקות"."
מקימי המוזיאון מעידים כי כוונתם היא ליצור "גוף תרבותי-תיעודי פלורליסטי א-פוליטי, ברוח יהודית וישראלית שורשית, כך שהמוזיאון ייתן במה רחבה ליצירה ועשייה מכל גוני החברה הישראלית, ישמש מוקד לשיח תרבותי ואומנותי, ויפעל להפצת מוצרי גוש קטיף ללא מטרות רווח."
המוזיאון כולל כמה אגפים ופונקציות, חלקם קיימים וחלקם בתכנון, ובהם מרכז מורשת והנצחה, מכון מחקר, ספריית עיון, הפקה והוצאה לאור, מקום מפגש ושיח חברתי-לאומי, בית לנוער גוש קטיף, ארכיון וחנות מוצרים.
מרכז המורשת וההנצחה כולל כמה אגפים, ובהם:
מבוא באגף המבוא נפרש תיאור של ההיסטוריה היהודית בחבל עזה החל מכיבוש יהושע בן נון דרך גירוש יהודי עזה בתקופת השלטון הרומאי והקהילה היהודית בעזה בימי נפוליאון ועד לימינו.
ההתיישבות מ-1967 הנצחה (בעיקר בתצלומים) של יישובי גוש קטיף ויתר היישובים בחבל עזה.
בין המוצגים: המנורה שהייתה על גג בית הכנסת בנצרים.
האגף הכתום - תיעוד המחאה נגד תוכנית ההתנתקות, בגוש קטיף ובתוך הקו הירוק ותערוכות מתחלפות.
האגף השחור - תמונות מההתנתקות, שירים, ומסך פלזמה המציג קליפים מהרגעים האחרונים.
העתיד - תיאור מצב הקהילות כיום, תוך שימת דגש על קשייהם הרבים של המפונים.
בין המוצגים: ארגז ובו תכולת ביתה של משפחה בגוש קטיף, אחד מני רבים שעדיין שוכנים במחסני צה"ל.
אולם הסרטים - הקרנת סרטים על גוש קטיף, המאבק ובתי הכנסת על גבי מסך ענק.
מבחר סרטים נוסף עבור קבוצות.
הספרייה - ספרייה ובה ספרים על ההתיישבות היהודית בעזה, ועל ההתנתקות.
קומת התערוכות - תערוכות מתחלפות וספריית עיון
לפי אתר המוזיאון, בשנה הראשונה לפעילות המוזיאון ביקרו בו למעלה מ-40,000 איש מכל רחבי הארץ והעולם.
בין המבקרים היו כ-5,000 בקבוצות מאורגנות של תלמידים ומטיילים מהארץ.
במהלך שמונה שנות פעילות המוזיאון ביקרו בו למעלה מ-300 אלף איש, ביניהם אישי ציבור וחברי פרלמנט מהארץ ומהעולם.
ביוני 2016 החליטה ועדת השמות בעיריית ירושלים לקרוא לצומת הרחובות אגריפס - שערי צדק המובילים למוזיאון "כיכר גוש קטיף"..
ב-2 בפברואר 2017 חנכה עיריית ירושלים את "כיכר גוש קטיף" סמוך למוזיאון.
ב-2016, מוזיאון גוש קטיף פתח קומה נוספת במוזיאון בשל ביקוש גבוה.
בנוסף, המוזיאון מפעיל פעילת נוער וחברה.
מוזיאון בת ים לאמנות הוא מוזיאון לאמנות עכשווית ואחד משלושת המוזיאונים של "מובי: מוזיאוני בת ים" (MoBY: Museums of Bat Yam).
המוזיאון שוכן בשכונת רמת יוסף בעיר ונקרא על שם דוד בן ארי, ראש העיר הראשון של בת ים.
המוזיאון נפתח בשנת 1961 ובמשך ארבעה עשורים שימש מוזיאון לאמנות מודרנית.
בתחילת שנות האלפיים הפך למוזיאון לאמנות עכשווית.
המוזיאון מציג מדי שנה מספר תערוכות מתחלפות של אמנים ישראלים ובינלאומיים.
אוסף המוזיאון כולל עבודות אמנות עכשווית לצד יצירות מודרניות של לאה ניקל, דוד נתון, אהרון גלעדי ואחרים.
כמו כן, ישנן עבודות של אמנים מקומיים, שחיו ופעלו בעיר, כמו הפסל יעקב אפשטיין והצייר חיים קיוה, ששימש מנהל המוזיאון בשנות השישים של המאה העשרים.
החל משנת 2025 מנהלת ואוצרת המוזיאון היא עדי דהן.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל יצחק פרלשטיין, שתכנן גם את שכונת רמת יוסף, בה שוכן המוזיאון, בשאיפה לשלב את קריית התרבות בתוך שכונת מגורים.
המבנה מושפע מסגנון הבנייה הברוטליסטי המזוהה עם עבודותיו של האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר.
חלל הכניסה למוזיאון הוא המשך טבעי של הפארק המקיף את המבנה, באופן המזמין פנימה את העוברים ושבים.
המבנה ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר בעיר, צמוד למגדל המים, ולאורך השנים שימשו קומות המגדל כחללי סטודיו לאמנים ואף לאחסון אוסף המוזיאון.
המוזיאון הלאומי גוסטב מורו הוא מוזיאון לאמנות המוקדש ליצירותיו של הצייר הצרפתי גוסטב מורו.
המוזיאון ממוקם ברחוב רושפוקו (rue de la Rochefoucauld) ברובע ה-9 של פריז, בירת צרפת.
מבנה המוזיאון שימש כביתו של מורו, ובשנת 1895 החל לשמש כסטודיו (חדר העבודה) של מורו, בו צייר רבות מיצירותיו.
עוד בחייו הפך המבנה למוזיאון המציג את יצירותיו של מורו (כאשר דירתו של מורו הייתה בקומה הראשונה של המבנה).
תצוגת המוזיאון כוללת איורים, רישומים וציורים של מורו, וכן פסלים וציורים בצבעי מים.
עוד מוצגים במוזיאון חדרי המגורים וחדר העבודה של מורו.
מוזיאון גימה הוא מוזיאון הממוקם בכיכר ד'יֶנה (Place d'Iéna) שברובע ה-16 של העיר פריז, בירת צרפת.
המוזיאון מוקדש לאמנות אסיה וכולל את אוסף האמנות האסייתית הגדול ביותר בעולם (מחוץ לאסיה עצמה) – כ-45,000 מוצגים.
המוזיאון נוסד בשנת 1879 בעיר ליון שבצרפת על ידי התעשיין אמיל אטיין גימה , אשר מונה בשנת 1876 על ידי שר החינוך הצרפתי לאסוף ממצאים מהמזרח הרחוק.
המוזיאון הציג את המוצגים שנאספו במסעותיו של גימה וכללו כלי חרס סיניים ויפניים, וכן ממצאים ממצרים העתיקה, יוון העתיקה והאימפריה הרומית.
בשנת 1885 עבר המוזיאון לידי המדינה, הועבר לפריז ונחנך ב-1889.
בשנים 2006–2007 נשמרו במוזיאון מוצגים ממוזיאון קאבול.
מוזיאון בתי האוסף היה מוזיאון שעסק בהיסטוריה הצבאית של מדינת ישראל, וכלל אמצעי לחימה שונים ששימשו את המחתרות בתקופת המנדט ואת צה"ל.
המוזיאון השתרע על פני 22 דונמים ברחוב אילת מספר 50 פינת רחוב אליפלט בתל אביב, בצמוד אל "מתחם התחנה" במבנים ששימשו את תחנת הרכבת יפו עד 1948. המוזיאון נוהל בידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
המוזיאון נסגר ב-1 בינואר 2019 והתצוגה תועבר ליד לשריון בלטרון.
היסודות להקמת המוזיאון הונחו ב-1959, אז הורה דוד בן-גוריון להקים מוזיאון לתולדות צה"ל.
כלי נשק ואמצעי לחימה שונים שחלק רב מהם היו שלל שנאסף בחזיתות מלחמות ישראל, נאספו ונאגרו במחסני הרכבת, כדי שניתן יהיה להשתמש בהם לכשיוקם המוזיאון.
מחסנים אלה שימשו באותה העת כבסיס צבאי בו שכנו, בין היתר, הארכיון והמתפרה של צה"ל.
לקראת חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל הוחלט להציג את הפריטים שנאספו לציבור, ונפתחה תערוכה זמנית במבנים באפריל 1988. קהל רב נהר לצפות בתצוגה, ועקב כך הוחלט להפכה לתצוגת קבע.
המקום הוכשר למבקרים, וב-1991 נחנך המוזיאון.
בשנות ה-2000 הועלו תוכניות להעתיק את המוזיאון למקום אחר שבו יוקם מוזיאון צה"ל, כדי לאפשר סלילת המשך עבור רחוב אליפלט עד הים ולפנות את המתחם היקר לצורכי נדל"ן, אך הן לא יצאו לפועל.
בין השאר הועלתה הצעה להקים את המוזיאון המחודש במתחם רדינג ג' בצמוד אל מרכז יצחק רבין לחקר ישראל ברמת אביב.
בשנת 2017 נחתם הסכם בין משרדי האוצר והביטחון ורשות מקרקעי ישראל לפינוי המוזיאון ופיתוח המתחם שיפונה למגורים ותיירות.
תמורת מכירת הקרקע תעבור למשרד הביטחון, ועל פי התוכנית יקומו במקום כ-650 יחידות דיור ועשרות אלפי מטרים של שטחי מסחר, תעסוקה ומלונאות.
בשנת 2019 הוחלט כי המוזיאון יפונה אל משכן הקבע על יד לטרון.
תצוגת המוזיאון כללה כלי נשק שונים, ששימשו את ההגנה, אצ"ל, פלמ"ח וצה"ל במשך המאה ה-20. באוסף ובתצוגה נמצאים אקדחים (כולל אקדחים מיוחדים) ורובים, בהם העוזי, הגליל ותבור; תותחים כגון תותח נפוליאונצ'יק, רכב קרבי משוריין כגון (זחל"מים, טנקים ומשגרי רקטות).
הוצגו כלי נשק ניסיוניים שפותחו בידי התעשיות הביטחוניות, ולצדם אמצעי לחימה שנלקחו שלל במלחמות ישראל, כגון משגרי קטיושה וטילי סאגר.
התערוכות הוצגו הן בביתנים קטנים והן מחוץ לביתנים (בעיקר כלים כבדים).
לחילות השונים היו ביתנים, כשהאחרון ביניהם שהוקם היה ביתן חיל התקשוב, ואלה הציגו את היסטוריית החיל, תמונות היסטוריות ולעיתים אף כללו פינת הנצחה לאישיות ביטחונית בכירה (למשל, בביתן חיל ההנדסה הייתה פינת הנצחה לתא"ל דוד לסקוב).
ביתן מיוחד במוזיאון היה "ביתן הטרור" שכלל נשק שלל שנתפס מפעילי ארגוני טרור, ובו הוצגו גם רקטות קסאם וכלי נשק שנתפסו על הקארין A.
בנוסף, כלל המוזיאון פריטים שאינם צבאיים, כמו מתנות שניתנו לשרי ביטחון והרמטכ"לים וכן רכבי השרד של שרי הביטחון.
מוזיאון גרמניה המזרחית (גרמנית DDR Museum) הוא מוזיאון אינטראקטיבי במרכז ברלין, באזור בו שכנו בעבר מוסדות הממשלה של גרמניה המזרחית, על גשר קרל ליבקנכט שעל גדת הנהר שפרה, מול קתדרלת ברלין.
המוזיאון מציג את חיי היומיום בגרמניה המזרחית בצורה מוחשית הדורשת השתתפות פעילה של המבקרים.
התצוגה מחולקת ל-17 מתחמים: גבול, ברלין, תחבורה, שטאזי, קניות, מוצרים, בנייה, מגורים, נשים ומשפחה, תקשורת, חינוך, צעירים, אופנה, תרבות, בידור ותיירות.
היוזמה להקמת המוזיאון הייתה של האנתרופלוג פטר קנצלמן שהופתע לגלות, בעת ביקור בברלין, כי לא קיים מוזיאון לתולדות גרמניה המזרחית.
המוזיאון נפתח ב-15 ביולי 2006 תחת ניהולו המדעי של ההיסטוריון שטפן וולה, ובראשותו של רוברט רויקל, כמוזיאון במימון פרטי, דבר יוצא דופן בגרמניה, שבה המדינה היא זו שמממנת בדרך כלל את פעילות המוזיאונים.
המוזיאון נתקל בהתנגדות מצד מוזיאונים בבעלות המדינה, שהרגישו מאוימים מהאפשרות של מוזיאון רווחי כלכלית, ללא סובסידיות מהמדינה.
ב-14 ביולי 2007 ציין המוזיאון את יום השנה לפתיחתו, והכריז כי במהלך השנה ביקרו בו 180,000 איש.
במסגרת חגיגות השנה נחנך במוזיאון משחק אינטראקטיבי להנאתם של המבקרים.
בינואר 2008 היה מוזיאון גרמניה המזרחית מועמד לפרס המוזיאון האירופי של השנה, וב-26 באוגוסט באותה שנה ביקר בו המבקר ה-500,000.
בניגוד למוזיאונים אחרים, המבקרים בתצוגה מוזמנים להשתתף בחוויית האוסטלגיה ולגעת בחלק גדול מהמוצגים - אפשר לנהוג במכונית טראבנט, לשבת במטבח או בחדר מגורים, לחטט בארון בגדים או לפתוח מגרות.
בחלק אחר של התערוכה מתקן האזנה סמוי ("באג") מעניק למבקרים את התחושה להיות "תחת מעקב".
בארכיון המוזיאון שמורים כיום כ-146,000 מוצגים - פסלי לנין, מדים של תנועת הנוער הסוציאליסטית, קפה "מוקה פיקס", מלפפונים חמוצים מאזור השפרה, ומוצרים אחרים שרבים מהם מופיעים בסרט להתראות לנין!
שיצא שלוש שנים לפני פתיחת המוזיאון.
מוזיאון דוקטור סון יאט-סן הוא מוזיאון המוקדש לחייו של דוקטור סון יאט-סן.
המוזיאון ממוקם בבית קום טונג הממוקם בדרך קאסל בשכונת מיד-לוולס שבאזור סנטרל שבאי הונג קונג.
המוזיאון נפתח לציבור ב-12 בדצמבר 2006 לרגל 140 שנות הולדתו של סון יאט-סן.
סן יאט-סן התגורר בהונג קונג, ובין השנים 1887–1892 למד במכללה הבריטית לרפואה שהקים ד"ר ג'יימס קנטלי בהונג קונג.
שם קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1892. סון יאט-סן סיים במקום השני בין עשרים בוגרים.
בעת לימודיו עסק גם בפעילות פוליטית מהפכנית.
בשנת 1892 עבר סון יאט-סן למקאו, אולם המשיך לפעול בהונג קונג על מנת לעודד את ההפיכה כנגד השלטון הקיסרי בסין.
באזור בו התגורר ופעל הוקם המסלול ההיסטורי סון יאט-סן, ובית קום טונג הנמצא לצד מסלול זה נבחר על ידי ממשלת הונג קונג לשמש כמוזיאון לזכרו.
בית קום טונג הוא מבנה היסטורי אשר הוכרז בשנת 1990 כמבנה היסטורי לשימור וכאנדרטה מוכרזת.
המבנה נבנה בשנת 1914 (לאחר שסון יאט-סן עזב את הונג קונג), ונקרא על שם בונהו - הו קום-טונג.
משפחת הו הייתה המשפחה הסינית הראשונה שהורשתה להתגורר בשכונת המיד-לוולס בתקופה הקולוניאלית (במהלך המאה ה-19 הייתה הפרדה בין השכונות הסיניות לשכונות המערביות בהונג קונג).
בשנת 1960 רכשה כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים את המבנה לשימושה והקימה בו כנסייה ומרכז תרבותי.
בעקבות גידול רב במספר המאמינים המורמונים בהונג קונג, עברה הכנסייה למבנה חדש בן 14 קומות בדרך גלוסטר שבשכונת ואן צ'אי.
הכנסייה העדיפה להרוס את המבנה ולמכור את המגרש (דבר שהיה מעלה את עלותו) אולם ממשלת הונג קונג אסרה על הריסת המבנה ורכשה אותו בשלמותו בשנת 2004 במטרה להפוך אותו למוזיאון המוקדש לסון יאט-סן.
המוזיאון נפתח רשמית ב-12 בדצמבר 2006.
למבנה שלוש קומות וחזיתו בנויה בסגנון נאו קלאסי יווני, אולם פנים המבנה בנוי בסגנון אדוארדי.
בין מוצגי המוזיאון תעודות ותמונות הנוגעות לחייו של דוקטור סון יאט-סן ובהם תעודת נישואין שסון יאט-סן היה אחד מעדיה, מבחנים מתקופת לימודיו באוניברסיטה ותפריט ארוחת הערב שנערכה לטקס סיום לימודיו.
במוזיאון אולם הרצאות, אולם קריאה וכיתות לימוד.
מוזיאון דגון היה מוזיאון שהוקדש לתולדות הדגן ומוצריו.
המוזיאון שכן במבנה המשרדים בכיכר פלומר, בכניסה המזרחית אל ממגורות דגון בחיפה.
עיקר אוסף המוזיאון הוקדש לממצאים ארכאולוגים מארץ ישראל ושכנותיה.
במוזיאון אגף המוקדש לתהליך העבודה של הממגורות באמצעות דגמים של מנופים ומכשירים.
תחילתו של המוזיאון באוספו של ראובן הכט.
במשך השנים נוספו אליו מוצגים שהושאלו מרשות העתיקות.
המוזיאון נפתח בשנת 1955 וקיבל בשנת 1966 מעמד רשמי מטעם המועצה הבינלאומית למוזיאונים.
המוזיאון ניסגר ומוצגיו הועברו למוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה.
המוצגים הארכאולוגים עוסקים בתולדות גידול החיטה והשעורה ובהתפתחות הכלים והמתקנים החקלאיים החל בתקופה הנאוליתית.
גלוסקמאות ששימשו לקבורה בצורת סילו מהתקופה הכלקוליתית, לוחות של כתב יתדות המתארות מסחר תמורת דגנים מאור בשומר.
במוזיאון אוסף גדול של צלמיות שהם ביטוי לפריון ביניהן צלמיות עמוד שהיו נפוצות ביהודה במאה ה-8 לפנה"ס, צלמיות נקב ועוד.
אוסף בולי דואר ומטבעות הכוללים ציורי ועיטור דגנים, אוסף מנורות שמן המעוטרות בשיבולי שעורה וממצאים נוספים.
אגף נפרד מוקדש לדגמים אלקטרו מכניים של המתקנים והפורקים המשמשים את ממגורות דגון.
הדגמים מדגימים את אופן הפעולה של הפורקים השונים, שבעזרתם מוציאים את הדגנים מבטן האניה.
במקום מוקרנים סרטים המספרים על ההיסטוריה של הממגורות והמוזיאון ומדגימים את אופן הפעולה של המתקנים.
מוזיאון גרוון הוא מוזיאון שעווה ברובע התשיעי של פריז, בשדרות מונמרטר מספר 10. זהו אחד ממוזיאוני השעווה הפעילים הוותיקים באירופה.
מבנה המוזיאון הוא בסגנון הבארוק וכולל חדר מראות ותיאטרון למופעי קסמים.
המוזיאון הוקם ב-5 ביוני 1882 על ידי ארתור מאייר, עיתונאי היומון "הגאלי" ("Le Gaulois"), ונקרא על שם המנהל האמנותי הראשון שלו, הקריקטוריסט אלפרד גרוון.
מאייר רצה שקהל קוראיו יוכלו לראות במו עיניהם את הדמויות עליהן כתב בעיתונו.
בעוד שהצילום היה בחיתוליו, וטרם הפך לנורמה בעיתונות, בובות שעווה נתנו את המענה.
וכך, כפי שמאדאם טוסו יצרה כמעט מאה קודם לכן (ב-1770) ומיסדה כמוזיאון קבוע בלונדון יובל קודם לכן, ב-1835, כך רצה גם מאייר לממש למען תושבי פריז.
כיום המוזיאון מכיל כ-300 דמויות המסודרות על פי סצנות המעניקות מבט פנורמי על ההיסטוריה של צרפת והעולם: החל מקרל הגדול, דרך המהפכה הצרפתית ונפוליאון השלישי עד לשארל דה גול.
המוזיאון מתעדכן וב-2006 למשל התווספה לתצוגה בובתו של ניקולא סרקוזי, נשיא צרפת החל מ-2007. כמו כן מוצגים במוזיאון גם כוכבי קולנוע כצ'ארלי צ'פלין ומרילין מונרו ודמויות רבות מהמאה ה-20 כגון אלברט איינשטיין, מהטמה גאנדי והאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
סצנות נוספות הן הצעד הראשון של האדם על הירח ונפילת חומת ברלין.
סצנה ייחודית ראויה לציון היא הרצח של ז'אן-פול מארה באמבטיה על ידי שארלוט קורדה בשנת 1793 בשל השימוש בסכין ובאמבטיה המקוריים מזירת הרצח.
מאז הקמתו ב-1882, מוזיאון גרוון יצר והציג למעלה מ-2,000 דמויות שעווה.
הדמויות מוחלפות בהתאם לשיקולי אקטואליות, והבובות הוותיקות ביותר הן אלו של המהפכה הצרפתית המוצגות במוזיאון מאז 1889 ושל תקופת נפוליאון, מאז 1900.
מוזיאון גרוון גם ייזכר לנצח בהיסטוריה של הקולנוע על כך שהיה לבית הקולנוע הראשון בעולם שהציג לציבור "פנטומימה קורנת" ("Pantomimes Lumineuses"), סדרת סרטים מצוירים קצרים ב-28 באוקטובר 1892, באמצעות מכשיר התיאטרון החזותי (théâtre optique) של הממציא אמיל ריינו.
שלושת הסרטים היו "פיירו המסכן" ("Pauvre Pierrot", צויר ב-1891), "הליצן וכלביו" ("Clown et ses chiens", צויר ב-1890) ו"בירה טובה" ("Un bon bock", צויר ב-1888).
בתאריך זה גם מציינים החל מ-2002 את יום ההנפשה הבינלאומי.
החל מדצמבר 1894 עד למרץ 1900 הוקרן סרט נוסף, "Autour d'une cabine", גם הוא בבימויו של ריינו, שכלל 636 תמונות על פני סרט של 45 מטרים ונמשך כ-15 דקות.
בסך הכול למעלה מחצי מיליון בני אדם צפו בסרטים המצוירים שהוקרנו באולם, וציינו את היוולדו של הסרט המצויר.
מוזיאון דובאי הוא המוזיאון המרכזי בדובאי.
הוא נמצא בתוך מבצר אל פהידי, שנבנה בשנת 1787 ונחשב לבניין הישן ביותר במדינה שעדיין קיים.
המוזיאון נפתח בידי שליט דובאי בשנת 1971, במטרה להציג את אורח החיים המסורתי באמירות דובאי.
בכניסה ניתן לראות את המבצר שנבנה ואת התצוגות השונות הנלוות אליו.
מהמבצר יוצא שביל אל הגלריות, בהן ישנן מוצגים המייצגים את תרבות המדינה, רובן מהמאה ה-19. בין המוצגים עתיקות מקומיות וכן חפצים ממדינות אפריקה ואסיה שהיו בקשרי מסחר עם דובאי.
במוזיאון מוצגון דיורמות המתארות את החיים באמירות לפני הופעת הנפט, בנוסף לממצאים מתגליות אחרונות המתוארכים עד לשנת 3000 לפני הספירה.
המוזיאון משתרע על שטח של כ-4,000 מטר רבוע.
במהלך שנת 2013 ביקרו במוזיאון כמיליון מבקרים.
מבצר אל פאהידי נבנה בכמה שלבים.
המגדל העתיק ביותר נבנה בסביבות שנת 1787, ונחשב לבניין העתיק ביותר בדובאי שקיים עד היום.
המבצר שימש לשמירה על הגישה היבשתית לעיר והגנה מפני פשיטות.
המקום שימש כארמון השליט, מגורים של חיל מצב ובית סוהר.
בשנת 1969 שייח' חמדאן בן ראשיד אל מקטום פנה לשייח' בדר מוחמד אל סבאח, שליט כווית, וביקש לשלוח מומחים לדובאי כדי לסייע בהקמת המוזיאון.
המבצר בנוי בצורת ריבוע עם מגדלים המתנשאים בשלוש מפינותיו.
דרומית לקיר הדרומי של המבצר קיים שחזור של חומות העיר העתיקה.
ספינת דאו גבוהה ניצבת במרכז חצר גדולה הבנויה מעל לגלריות התת-קרקעיות.
שני תותחים ניצבים לצידי השער הראשי בצד המזרחי של החומה, המעוטר בדגל דובאי ודגל איחוד האמירויות הערביות.
לאורך שלושה מקירות המבצר בנויים אולמות פנימיים.
האולם הסמוך לשער הראשי ומכיל את משרד הכרטיסים, בעוד שהאחרים מכילים אוסף של כלי נשק ישנים מתקופות היסטוריות שונות יחד עם דגם של העיר בשנת 1820 לספירה.
כלי נגינה מסורתיים מוצגים לצד סרטון של מוזיקה פולקלורית.
האולמות מקיפים חצר מרכזית בה נמצאים תותח ברונזה עם כדורי תותח, באר מים וסוגים שונים של סירות.
בפינה ניצב אריש, בית קיץ מסורתי.
האריש עשוי כולו מכפות דקלים ארוגות.
הוא כולל אזורי ישיבה ושינה וכן מטבח, מלא בריהוט ביתי וחפצים ששימשו את המקומיים בזמנים עברו.
האריש מציג את מגדל רוח, ששימש לקירור הבית בימי טרום החשמל.
מוזיאון ג'יבלי (ביפנית: 三鷹の森ジブリ美術館) הוא מוזיאון המציג את עבודתו של אולפן ההנפשה היפני סטודיו ג'יבלי.
המוזיאון ממוקם בפארק אינוקאשירה אשר נמצא בחלק המערבי של העיר טוקיו שביפן.
המוזיאון משלב מאפיינים של מוזיאון ילדים, מוזיאון טכנולוגי, ומוזיאון לאמנויות, ומוקדש לאמנות ולטכניקת יצירת ההנפשה של סרטי סטודיו ג'יבלי.
תכנון המוזיאון החל בשנת 1998. בניית המוזיאון החלה במרץ 2000. המוזיאון נפתח לציבור לראשונה ב-1 באוקטובר 2001.
המקים של סטודיו ג'יבלי הייאו מיאזאקי עיצב בעצמו את המוזיאון תוך שימוש בסטוריבורדס אשר דומים לאלו בהם הם משתמש ליצירת סרטיו.
העיצוב הושפע מאוד מארכיטקטורה אירופאית כגון הכפר קלקטה אשר באיטליה.
אסור לצלם תמונות סטילס או סרטי וידאו בתוך המוזיאון, בין היתר על מנת שאנשים יוכלו לחוות לראשונה את המוזיאון במו עיניהם ואוזניים.
בפברואר 2020 המוזיאון נסגר לאלתר כתוצאה ממגפת הקורונה.
בהמשך המוזיאון נפתח מחדש, בתחילה רק לתושבי מיטקה, אך בספטמבר 2020 נפתח במחדש במלואו לציבור הרחב.
בחדר התצוגה שבקומה התחתונה ישנה תצוגה המספקת מידע על ההיסטוריה והמדע של תחום ההנפשה, כולל זואיטרופ תלת־ממדי אשר מציג דמויות מהסרט השכן הקסום של טוטורו (1988).
בקומה הראשונה ישנו גם דגם של אולפן הנפשה.
ישנה גם תערוכה המכונה "היכן שהסרט נולד", אשר מכילה חמישה חדרים, ונועדה להציג את תהליך היצירה של סרטי הנפשה.
ישנה גם תערוכה נוספת המדגימה את תהליך יצירת סרטי הנפשה, כולל שלב יצירת ההסקיצות, הסטוריבורד, יצירת תמונות המפתח, תהליך ה"Clean up", תהליך צביעת האיורים, ותהליך יצירת ציורי הרקע.
בנוסף לתערוכות הקבע לאורך השנים המוזיאון אירח גם תצוגות של יצירות שהופקו על ידי אולפני הנפשה אחרים:
תאריךתערוכה 2001–2002 "המסע המופלא" 2002–2004 "הטירה המרחפת" ו"מכונות מעופפות דמיוניות" 2003–2004 יצירות של האנימטור הרוסי יורי נורשטיין 2004–2005 פיקסאר 2005–2006 "היידי בת ההרים" 2006–2007 אולפני ארדמן - התערוכה התמקדה בעיקר בסרטי וולאס וגרומיט 2007–2008 זהבה ושלושת הדובים - התערוכה התבססה בעיקר על ספר תמונות מאת ליאו טולסטוי.
מוזיאון ג'יבלי מציג מספר גם סרטים קצרים אשר הופקו באופן בלעדי למוזיאון ג'יבלי:
הטיול הגדול של קורו (コロの大さんぽ)
היום בו קטפתי כוכב (星をかった日)
זנב של מתאבק סומו (ちゅうずもう)
מר בצק ונסיכת הביצה (パン種とタマゴ姫)
כל אורח במוזיאון רשאי לצפות בסרט קצר פעם אחת בלבד במהלך ביקור בודד במוזיאון.
מוזיאון גטו ורשה (בפולנית: Muzeum Getta Warszawskiego) הוא מוזיאון להיסטוריה בוורשה, פולין, הנמצא כעת בשלבי בנייה.
המוזיאון מתוכנן להיפתח בשנת 2023 ביום השנה ה-80 למרד גטו ורשה.
המוזיאון ימוקם בבניינים בהם היה ממוקם בעבר בית החולים לילדים ברסון ובאומן, אשר בצומת הרחובות שליסקה וסיינה.
ההיסטוריון הראשי של המוזיאון הוא דניאל בלטמן.
המטרות המוצהרות של מוזיאון גטו ורשה הן:
ביסוס הבסיס המחקרי לפיתוח והפצת ידע על תולדות גטו ורשה
יצירת חלל תצוגה ומוסד מחקר על תולדות גטו ורשה
אינטגרציה של הפעילויות הנחוצות במטרה להגן ולשמר את המורשת התרבותית של היהודים שהיו כלואים בגטו ורשה
יישום יוזמות בתחום שיקום האנדרטאות ההיסטוריים של גטו ורשה
קיום של פעילויות תרבות, מחקר, וחינוך הקשורות לתולדות גטו ורשה
ייזום יוזמות חברתיות והענקת תמיכה להן ולארגונים לא ממשלתיים התורמים להגנה ולהנצחה של תולדות גטו ורשה.
הנצחת זכרם של מייסדי בית החולים ההיסטורי לילדים ברסון ובאומן ושל קהילת יהודי ורשה במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
מוזיאון ברוניי (במלאית: Muzium Brunei) הוא המוזיאון הלאומי של סולטנות ברוניי.
הוא ממוקם באזור קוטה באטו בבירה בנדר סרי בגוואן.
במוזיאון יש תערוכות של אמנות אסלאמית, מוצגים היסטוריים מהמאה ה-16 ומוצגים ארכאולוגיים ואתנוגרפים.