tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסיונות של מפציצים צרפתים לפגוע בטור השריון הגרמני לא היו אפקטיביים, משום שניתן היה להקצות למשימה רק כשני תריסרי מפציצים, עקב האבדות הכבדות שהם ספגו בימים הקודמים.
כמחצית המפציצים הצרפתיים שהופלו במהלך התקיפה נפגעו מאש יחידות ההגנה האנטי אווירית הגרמנית.
בסך הכל הופלו ביום אחד כתשעים מפציצים של בעלות הברית בגזרת סדאן.
הפקודות שניתנו לגודריאן ממפקד "פאנצרגרופא קלייסט" אוואלד פון קלייסט היו להחזיק בראש גשר שכבש ולהתארגן להגן עליו מפני מתקפת נגד צרפתית.
בצהרי 14 במאי, כאשר החצייה כבר הייתה עובדה מוגמרת, אישר פקודה זו מפקד קבוצת ארמיות A, גרד פון רונדשטט.
משמעות הפקודה הייתה, שנאסר על גודריאן לנצל את ההצלחה לצורך תנועה לעומק עורף האויב, אך האחרון התעלם מהפקודות והמשיך לתקוף מערבה.
לפי תוכניתו המקורית של פון מאנשטיין, לאחר צליחת המז, נועדו חלק מהכוחות הגרמנים לנוע דרום-מזרחה, כדי ליצור איום על עורפו של קו מאז'ינו, ולגרום לפיקוד הצרפתי להאמין שזוהי הכוונה הגרמנית.
התוכנית הגרמנית הצליחה להטעות לחלוטין את הפיקוד הצרפתי, ששלח שמונה מדיוויזיות העתודה היקרות שלו לתגבר את הארמייה הצרפתית השנייה, כדי למנוע את אפשרות כיתור קו מאזינו.
גודריאן שלח את דיוויזיית הפאנצר ה-10 בסיוע בריגדת "גרוסדויטשלנד" לבצע את תנועת ההסחה.
כוחות אלו נתקלו בדיוויזיית השריון הצרפתית ה-3, שנשלחה על ידי שארל הונציגר, מפקד הארמייה השנייה, כדי לחסל את ראש הגשר הגרמני.
בכפר סטון, בו נפגשו הכוחות היריבים, התקיים קרב שריון גדול (15 - 17 במאי).
הונציגר חשב שהצליח לאבטח על אגפו, ולמנוע מהגרמנים לאגף את קו מאזינו, אך כאמור, לפיקוד הגרמני לא הייתה כוונה כזו.
גודריאן הפנה את כוחותיו העיקריים מערבה, לפריצה לכיוון חוף התעלה.
בשלב זה כבר הייתה הארמייה הצרפתית התשיעית מחוסלת למעשה.
מפקדה, אנדרה קוראפ, התמוטט, והוחלף ב-15 במאי על ידי אנרי ז'ירו, מפקד הארמייה השביעית, לאחר שהארמייה שלו השלימה את תנועת הסרק שלה לברדה ובחזרה.
המערכה על צרפת מתוארת לעיתים רבות כאחת הפעמים הראשונות בהן נעשה שימוש בטקטיקת "מלחמת בזק" - בליצקריג (Blitzkrieg).
ניתן לומר שטקטיקה זו חתרה להבסת כוחות האויב באמצעות הבקעת קווי ההגנה שלו בגזרה צרה, חדירה מהירה ועמוקה לאזורי העורף שלו וכיתור כוחותיו העיקריים בתנועת מלקחיים המבוצעת על ידי כוחות ממוכנים, הנתמכים בסיוע אווירי מאסיבי.
אולם למעשה, הדרגים הבכירים בפיקוד הגרמני לא ראו בעוצבות השריון את הכוח העיקרי שיכריע את המערכה על צרפת.
הם עדיין לא הפנימו את לקחי המערכה בפולין ב-1939, ולא האמינו ביכולתן של דיוויזיות הפאנצר לפעול באופן עצמאי בעורף האויב.
לכן, לפי תוכנית המערכה הגרמנית, לאחר כיבוש ראשי הגשר מעבר לנהר מז, נדרשו 7 דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות A לאבטח את ראשי הגשר ולהמתין 4 ימים נוספים, כדי לאפשר לדיוויזיות הרגלים של קבוצת הארמיות להדביק אותן, ולאבטח את אגפיהן לקראת המשך המבקע המתוכנן לחוף האוקיינוס האטלנטי.
הפיקוד הגרמני חשש שאם עוצבות השריון ינצלו את ההצלחה לצורך התקדמות מהירה לעורפו של הצבא הצרפתי, ללא סיוע החי"ר הגרמני, הן עלולות למצוא עצמן מכותרות ומנותקות מעורפן כתוצאה מהתקפת נגד צרפתית.
אילו מפקדי השריון הגרמני היו פועלים בהתאם לתוכנית המערכה המקורית, והפקודות שהם קיבלו מהדרגים העליונים של הפיקוד (מפקדי הארמיות שלהם, ופון רונדשטט, מפקד קבוצת הארמיות A) הדבר היה מעניק לפיקוד הצרפתי מרווח נשימה חיוני לצורך ארגון מחדש של החזית הצרפתית, והזרמת עתודות חזקות לאזור סדאן.
למזלם של הגרמנים, ב-16 במאי הפכו גודריאן ורומל את תוכנית המערכה הגרמנית לבלתי רלוונטית באמצעות יוזמות מקומיות שלהם.
הם הפרו את הפקודות שניתנו להם והתקדמו במהירות מערבה לאחר שהבקיעו את החזית הצרפתית.
רומל חצה את הנהר סמבר בלה-קאטו, כמאה קילומטרים מנקודת החציה שלו בדינאן.
ואילו גודריאן הגיע למארל שעל הנהר איין, כשמונים קילומטרים מסדאן.
הדיוויזיה של רומל התקדמה במהירות רבה כל כך, עד שיצאה מטווח קשר הרדיו, והפיקוד הבכיר התקשה ליצור קשר עם רומל.
גודריאן עורר את זעמו של מפקדו הישיר, אוואלד פון קלייסט, עד שהאחרון הגיע אל מפקדתו בבוקר 17 במאי והודיע לו כי הוא מפוטר.
מפקד קבוצת הארמיות, גרד פון רונדשטט, סירב לאשר את הפיטורין.
לבסוף נמסר העניין להכרעת מפקד הארמייה ה-12, וילהלם ליסט, שהציע פשרה שהתקבלה על דעת שני הצדדים.
גודריאן לא יורשה להמשיך להתקדם, אך אושר לו לבצע "סיור אלים" בכוח מוגבל.
גודריאן פירש הנחיה זו באופן חופשי, ונע מערבה לבצע את "הסיור האלים" עם שתיים מתוך שלוש הדיוויזיות שלו.
לאחר הפריצה הראשונית מערבה, נמצאו דיוויזיות הפאנצר הגרמניות במצב פגיע.
קווי האספקה שלהן היו מתוחים על פני מאות קילומטרים, עוצמתן פחתה בשל האבדות שספגו בקרבות והבלאי של כלי הרכב, ודיוויזיות הרגלים של קבוצת ארמיות A פיגרו מרחק רב מאחוריהן.
ייתכן כי בשלב זה, התקפת נגד נחושה של כוחות ממוכנים חזקים של בעלות הברית הייתה יכולה לנתק את קווי האספקה שלהן, לכתרן ולהשמידן.
גם אם התקפה כזאת לא הייתה מצליחה להשמיד את כוחות החלוץ הגרמניים, כמעט ודאי שהיא הייתה גורמת לפיקוד הגרמני (שכאמור, חשש מאוד מפני אפשרות כזו) להורות לדיוויזיות הפאנצר לעצור, ולהמתין להגעת כוחות הרגלים, ובכך מאפשרת לבעלות הברית פסק זמן כדי להתארגן מחדש.
אך הפיקוד העליון הצרפתי היה נתון בהלם מההבקעה המהירה של חזיתו באזור סדאן ומהתמוטטות הארמייה התשיעית, ורבים בתוכו לקו בהלך רוח תבוסתני.
כבר בבוקר 15 במאי, יומיים בלבד לאחר צליחת המז על ידי הגרמנים, טלפן ראש הממשלה הצרפתי פול ריינו לראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, והודיע לו כי הצבא הצרפתי הובס במערכה.
צ'רצ'יל ניסה לעודד את ריינו, והזכיר לו את הפעמים בהן נבלם הצבא הגרמני לאחר שפרץ את החזית הצרפתית במלחמת העולם הראשונה, אך ללא הועיל.
ב-16 במאי טס צ'רצ'יל לפריז לפגישה עם ההנהגה הצרפתית.
הוא הבין את חומרת המצב כאשר ראה כי פקידי ממשלה צרפתיים מבעירים חומר ארכיוני ומכינים עצמם לפינוי הבירה.
בפגישה עגומה עם הפיקוד הצרפתי שאל צ'רצ'יל את הרמטכ"ל, גמלאן - "Où est la masse de manoeuvre?" (היכן העתודה האסטרטגית?), ונענה - "Aucune" - "איננה".
לאחר מכן תיאר זאת צ'רצ'יל בזיכרונותיו כאחד מרגעי ההלם הגדולים בחייו.
כאשר שאל צ'רצ'יל את גמלאן היכן הוא מציע להנחית את התקפת הנגד כנגד טורי השריון הגרמני, הוא נענה במילים - "נחיתות מספרית, נחיתות בציוד, נחיתות בשיטה".
כזכור, ערב פרוץ המלחמה עמדה לרשות גנרל ז'ורז', מפקד הכוחות הצרפתיים בצפון צרפת, עתודה אסטרטגית חזקה, אך כמעט כולה בוזבזה בימים הראשונים ללחימה במשימות חסרות תועלת.
הצלחת הפיקוד הגרמני להטעות לחלוטין את הצרפתים בנוגע לכוונותיו, גרמה לכך שדיוויזיות העתודה הצרפתיות נשלחו ברובן המכריע לתגבר את הארמייה הראשונה (במערב בלגיה) ולאחר מכן את הארמייה השנייה (ממזרח לסדאן), בעוד שהארמייה התשיעית, שנשאה בעיקר נטל המהלומה הגרמנית לא קיבלה אפילו דיוויזיית עתודה אחת לסיוע.
השינויים התכופים במשימות שהוטלו על דיוויזיות העתודה, ובמיוחד על שלוש הדיוויזיות המשוריינות, כתוצאה מהבלבול של הפיקוד הצרפתי, הפחיתו עוד יותר את יעילותן.
חלק מהיחידות הצרפתיות במערב בלגיה (מצפון לנקודת הפריצה הגרמנית) לא השתתפו בקרבות רציניים, אך התנועה המהירה אל קו נהר הדייל, ביחד עם המסע הארוך של הארמייה השביעית לברדה וחזרה, החלישו אותן במידה ניכרת.
כך, למשל, הדיוויזיה הממוכנת הראשונה, שעמדותיה המקוריות היו ליד דנקרק, ביצעה מסע מואץ בן 220 קילומטרים צפון מזרח, עד לעיר ההולנדית הרטוחנסבוש, ב-32 שעות.
כאשר גילתה כי ההולנדים כבר נסוגו מהאזור נסוגה הדיוויזיה דרומה לצפון מערב בלגיה, וכאשר תקפו אותה שם הכוחות הגרמנים, רק שלושה מתוך 80 טנקי הסומואה שלה, היו שמישים ללחימה.
אין להוציא מכלל אפשרות, שאילו הייתה מתקבלת החלטה על נסיגה מהירה של הכוחות הממוכנים הצרפתיים וחיל המשלוח הבריטי (שכל יחידותיו היו ממונעות) ממערב בלגיה דרומה, ניתן היה להציל אותם מכיתור, ולהשתמש בהם בהמשך המערכה.
אולם החלטה זו הייתה בלתי אפשרית מבחינה פוליטית, שכן פירושה היה נטישת בלגיה, והפקרת מיטב דיוויזיות החי"ר הצרפתיות לגורלן.
פריצת החזית הצרפתית בסדאן פתחה אפשרויות רבות בפני הגרמנים, ובשלב זה לא ניתן היה לחזות מראש את כוונותיהם.
הפיקוד הצרפתי לא ידע אם הגרמנים מתכוונים לפנות צפונה ולתקוף את כוחות בעלות הברית במערב בלגיה מאגפם, להמשיך בתנועה מערבה לחוף האוקיינוס האטלנטי, לפנות דרומה לכיוון פריז, בירת צרפת, או לנוע מזרחה כדי לתקוף את קו מאז'ינו מעורפו.
הוא השתמש בכל העתודות שעמדו לרשותו, וכן בכל הכוחות שיכול היה להוציא מביצורי קו מאז'ינו, כדי להגן על דרכי הגישה לפריז, על קו נהר סום.
התקפות הנגד של דה גול
הקולונל שארל דה גול היה אחד מאבות החשיבה הצבאית המודרנית בין שתי מלחמות העולם.
במשך תקופה זו גזר על עצמו עיכוב בקידום הקריירה הצבאית משום שהתעקש להטיף למען יצירת עוצבות שריון עצמאיות, מהסוג אותו הפעילו עתה הגרמנים.
ב-15 במאי נקרא דה גול לקבל פיקוד על כוח חדש מאולתר, הדיוויזיה המשוריינת הרביעית, שהוקמה בחופזה מיחידות שקובצו ממקומות שונים.
הוטלה עליו המשימה לעמוד בראש הדיוויזיה, ולפעול באזור העיר ליון, כדי לאפשר התארגנות של כוחות העתודה האמורים לנסות ולבלום את הגרמנים אם יפנו דרומה לפריז.
עוד בטרם סיים כוחו להתארגן, תקף דה גול את הגרמנים ב-17 במאי בראש שלושה גדודי טנקים, באזור העיר מונקורנה, צומת דרכים חשוב בכיוון סן קנטן, ליון וריימס.
לפי עדותו של דה גול, במהלך פעולה זו הצליחו כוחותיו להרוג כמה מאות חיילים גרמנים, ולקחת 130 מהם בשבי, במחיר של פחות ממאתיים איש.
לאחר הצלחת התקפת הנגד הראשונה קיבל כוחו של דה גול תגבורות של טנקים וארטילריה.
בשלב זה עמדו לרשותו 150 טנקים, שלושים מדגם שאר B1 החדיש, ארבעים מדגם סומואה, והיתר מדגם רנו R-35 המיושן.
דה גול יצא ב-19 במאי להתקפה נוספת בראש כוחותיו אל מעבר לנהר הסאר כדי לנתק את נתיב ההתקדמות של גודריאן לכיוון לה פאר, אך לאחר התקדמות מסוימת תחת תקיפות של מפציצי שטוקה קיבל דה גול פקודה להפסיק את המתקפה.
על אף שהתעמולה הגוליסטית לאחר תום מלחמת העולם השנייה עשתה שימוש בהצלחות אלו כדי להאדיר את התפקיד שמילא דה גול במערכה על צרפת והציגה אותן כניצחונות היחידים שנחל הצבא הצרפתי במהלכה, חוקרים מודרניים מעריכים כי מדובר היה בפשיטות שריון חסרות השפעה ממשית על מהלך המערכה.
בעוד שבעלות הברית אינן פועלות לסכנן, או להימלט מהכיתור שהן עומדות ליצור, ניצלו דיוויזיות הפאנצר את 17 ו-18 במאי למנוחה והתארגנות.
ב-18 במאי הצליח רומל לכבוש את העיר קמברה, שמגיניה נסו לאחר שנתקלו בכוח של רגלים המתוגבר בשני טנקים.
נראה כי הצרפתים לא היו מסוגלים להתמודד עם המתקפה, וכי גורלם נחרץ.
ב-19 במאי נועץ ראש המטה הקיסרי הבריטי, הגנרל אדמונד איירונסייד עם לורד גורט, מפקד חיל המשלוח הבריטי, במטהו בלנס, ליד קאלה.
גורט דיווח כי מפקד קבוצת הארמיות הצפונית, גסטון ביוט לא פקד עליו דבר מזה שמונה ימים.
איירונסייד התעמת עם ביוט, ומצא כי הלה אינו מסוגל להחליט דבר.
איירונסייד תכנן להורות לגורט לתקוף לכיוון דרום מערב, לעבר העיר אמיין.
גורט הסביר כי שבע מתוך תשע הדיוויזיות שלו עסוקות במגננה בקווים הקדמיים על הנהר סכלדה, והתקפה מסוג זה תצטרך להתבצע רק בכוח של שתי דיוויזיות.
איירונסייד שב לבריטניה בלב כבד, והורה על נקיטת אמצעים מיידיים למניעת פלישה גרמנית מן הים.
באותו היום חש הפיקוד העליון הגרמני ביטחון עצמי רב.
הם ראו כי לא נשקפת סכנה רבה מדרום, ואכן, האלדר השתעשע עם הרעיון של הפניית כובד המתקפה דרומה לכיבוש מיידי של פריז והוצאת צרפת מן הלחימה במכה אחת.
כוחות בעלות הברית בצפון נסוגו אל קו הסכלדה, ואגפם הימני לא היה קיים למעשה.
מצב זה דרש ניצול מיידי, והיערכות לכיתור מלוא הכוח הצרפתי והבריטי בבלגיה.
במהלך היום שלאחר מכן המשיכו הארמיות הגרמניות בתנועה מערבה, הכו בדיוויזיות הבריטיות ה-18 וה-23, כבשו את אמיין והבטיחו ראש גשר מעבר לנהר הסום על יד העיר אבוויל, בבודדם את הבריטים, הצרפתים, ההולנדים והבלגים בצפון.
באותו הערב יכלו היחידות הקדמיות של דיביזיית הפאנצר השנייה לראות את המקום בו נשפך הסום אל תעלת למאנש.
קורפוס האוויר השמיני, בפיקודו של וולפרם פון ריכטהופן הטיל את מלוא כובד משקלו לגיבוי "הריצה אל התעלה".
מערכת קשר מתוחכמת ויעילה בין הטנקים הפורצים על הקרקע ובין השטוקות באוויר הביאה לקבלת מענה לרוב הדרישות לסיוע, ולמעשה הביאה לפריצת הדרך מערבה לכוחות המתקדמים.
השטוקות שברו ניסיונות להתקפת נגד, הרסו יעדים מבוצרים, וניתקו את קווי האספקה של הצרפתים אל עבר החזית.
ראש הממשלה הצרפתי לא ראה בעין יפה את האסטרטגיה הפסיבית של גמלאן וניסה לפטר אותו פעמיים באפריל ושוב ממש בערב המתקפה על צרפת אך בכל פעם נהדף כשמקורביו הפוליטיים של הגנרל התייצבו לצידו.
ב-19 במאי הצליח רנו להדיח את גמלאן מן הפיקוד על הצבא הצרפתי, והחליף אותו בגנרל מקסים וייגאן, שניסה מיד ליצור תוכנית לעצירת הגרמנים.
הרעיון היה התקפה משולבת מהדרום ומהצפון.
על המפה הדבר נראה פשוט.
הפאנצרים הדוהרים של אוואלד פון קלייסט יצרו מסדרון שרוחבו 40 קילומטרים בלבד.
לכאורה נראה שיש לוויגאן את הכוחות המתאימים להתקפה משולבת שתאגף את המסדרון ותכתר אותו.
בצפון עמדו לרשות וייגאן שלוש דיוויזיות משוריינות צרפתיות וכוח המשלוח הבריטי, ובדרום עמדה לרשותו הדיוויזיה המשוריינת של דה גול.
יחידות אלו היו בעלות כוח של כ-1,200 טנקים, והפאנצרים היו שוב במצב רגיש, כאשר עם ההתקדמות המהירה רבו התקלות המכניות.
אך נתונים אלו היו רק על פני השטח.
הכמות האמיתית של השריון שעמדה לרשות המתקפה הייתה אך קומץ טנקים, הן בדרום והן בצפון.
המעשה הראשון שאותו עשה וייגאן כמפקד עליון היה ביטולה של "הנחיה מס' 12" שהוציא גמלאן, שהייתה למעשה פקודת מבצע למתקפת נגד שמטרתה לנתק את עורפם של טורי השריון הגרמנים השועטים מערבה אל הים.
במשך יומיים למד את המצב, בעוד שצבאותיו נסוגים בקצב של עשרות קילומטרים ליום, ומתקפת הנגד אותה תכנן גמלאן, אם הייתה ריאלית מלכתחילה, מאבדת את הסיכוי המועט שהיה לה.
ב-21 במאי טס וייגאן לאיפר כדי לנסות ולשכנע את הבלגים ואת מפקדי חיל המשלוח הבריטי לבצע את תוכניתו.
לורד גורט, שעמד תחת לחץ כבד, בראש חיל המשלוח הבריטי, לא יכול להמתין עוד עד שוייגאן יסיים לתאם את תוכניותיו.
עוד באותו היום, הורה לגנרל הרולד פרנקלין להתקיף באראס את הריכוז הגרמני הגדול שם, ולנסות ולקטום את ראש הטור הגרמני המתקדם.
הקרב באראס התחיל כהצלחה מסוימת, והוכיח את עליונות טנקי ה"מתילדה" על דגמים מסוימים של הפאנצר.
למחרת תקפו הגרמנים את כוחותיו של גורט, ואלו שבו לעמדותיהם המקוריות.
המחיר של גורט בטנקים היה כבד, 55 מתוך 83. כעשרים טנקים גרמנים נפגעו.
על אף שגורט טען כי "הגן על אראס", וכי "גרם לאויב עיכוב רב חשיבות", הרי שהמתקפה לא השיגה כל יעד.
לא את יעדיה הטקטיים, שכן הכוחות לא הגיעו אף ליעדים שסומנו להם ביום הראשון, ולא את היעד האסטרטגי, שכן העיכוב בתנועת הגרמנים לא היה המטרה, אלא פריצת המסדרון והחבירה לכוחות הצרפתים בדרום.
לאחר המתקפה הפכו יחסיו של גורט עם הפיקוד הצרפתי, שהיו בעייתיים מלכתחילה, לנתק מוחלט.
ב-22 במאי החלה התקפה צרפתית מכיוון קמברה, בכוח של דיוויזיית רגלים, מחוזק במעט טנקים וסיוע ארטילרי, אך אלו נתקלו ביחידות הרגלים הגרמניות, שהספיקו כבר לצמצם את הפער בינן ובין הטנקים, ואלו עצרו אותם כעבור 12 שעות.
במהלך הימים הבאים באו התקפות נוספות, אך אלו נעצרו כולן.
ב-24 במאי התקיפה דיוויזיית הרגלים ה-7 את אמיין וכשלה.
ב-27 במאי התקיפה הדיוויזיה המשוריינת הראשונה הבריטית, שהגיעה טרייה לשדה הקרב, מנורמנדי, את אבוויל אך הובסה.
התקפה נוספת, ומוצלחת יותר, ביצע דה גול על אבוויל ב-28 במאי, שהצליחה לצמצם את ראש הגשר הגרמני הנוכח בעיר, לכבוש בחזרה שטח של 14 קילומטר, ולקחת שבויים ושלל.
אך בשלב זה גם הצלחה מוחלטת במתקפה זו לא הייתה יכולה להביא לישועת הצבא הלכוד בצפון.
השינוי הפרסונלי בצבא הצרפתי הביא לכך שלא ניתן היה לתאם מתקפה גדולה ומסודרת על פי חזונו של וייגאן.
פרט להחלפתו של גמלאן בוייגאן, איבד הצבא שניים מראשיו.
אנרי ז'ירו נפל בשבי ב-18 במאי ותאונת דרכים קיפדה את חייו של גסטון ביוט ב-19 במאי.
אירועים אלו, והיחסים המדרדרים עם גורט, הביאו לכך שהתיאום הפך לבלתי אפשרי.
ההיסטוריון תיאודור דרייפר כותב כי במקום המתקפה המשולבת שאמורה הייתה לפרוץ על פי תוכנית וייגאן ב-23 במאי פתח וייגאן במתקפת טלגרמות שנועדה להתלונן על התנהגותו של גורט.
וייגאן עצמו החל בפעילות פוליטית שנועדה להביא ל"כניעה" ול"שלום נפרד".
ב-28 במאי הודיע לאופולד מלך בלגיה על כניעתו לגרמנים, וזאת מבלי לתאם זאת עם הבריטים או הצרפתים.
הדבר רק הביא להחלשת הכוח הלוחם המכותר, ולחשש כי בקרוב ילכו הצרפתים אחר דוגמת לאופולד.
גורט, הלכוד בין הארמיות הגרמניות ובין הים, יכול היה עתה רק להחליט על תוכנית עצמאית.
בשעות המוקדמות של 23 במאי הורה גורט על נסיגת הבריטים מאראס.
אמונו בכך שתוכנית וייגאן אכן תתבצע אבד, והצעת וייגאן להחזיק כיס בחופי פלנדריה נראתה לו מרשם לאסון.
הנמלים שנדרשו כדי להחזיק כיס מסוג זה כבר היו מאוימים על ידי הוורמאכט.
ב-25 במאי נכנע חיל המצב הבריטי בבולון, אך כ-4,300 חיילים הספיקו להתפנות בדרך הים.
ב-24 במאי התקיפה דיוויזיית הפאנצר ה-10 את קאלה.
המצור על קאלה אל מול כוחות בריטים שהונחתו בה בחופזה 24 שעות לפני ההתקפה נמשך כארבעה ימים עד לכניעת העיר.
עם אובדן קאלה ובולון אבד למעשה הסיכוי להחזיק בכיס על חופי פלנדריה, וההזדמנות להתפנות בדרך הים אל בריטניה נראתה כעניין העומד לחמוק במהירות.
עוד במהלך 25 במאי התכוונה דיוויזיית הפאנצר הראשונה להתקיף את דנקרק, אך היטלר הורה לה לעצור.
כפי הנראה מאחורי פקודת העצירה עמד רונדשטט, שחשש לגורל השריון שלו לאחר ימי לחימה רצופים, ורצה לשמור אותו במצב תקין לפעולה כנגד הצרפתים דרומית לסום.
רונדשטט סמך על הלחץ של קבוצת הארמיות B מצפון והלופטוואפה שיצליחו להשמיד את הבריטים הנצורים בכיס.
היטלר הסכים עמו, אל מול התנגדות אנשי ה-OKH, האלדר ובראוכיטש, אם כי לימים יטען רונדשטט כי היטלר הוא האחראי היחיד לפקודת העצירה.
פקודה זו הייתה לאחת הפקודות השנויות במחלוקת במלחמה כולה.
עצירת השריון הגרמני העניקה לגורט את מרווח הנשימה שהיה צריך.
בבוקר 26 במאי ניתן האות לפתיחת מבצע דינמו, פינוי כוחות בעלות הברית מהכיס הצפוני בבלגיה.
במהלך הפינוי בדנקרק ביצע הלופטוואפה 1,882 גיחות הפצצה ו-1,997 גיחות קרב.
אבדות הבריטים באוויר במבצע זה היו 6% מכלל אבדותיהם במערכה, לרבות 60 מטוסי קרב יקרי המציאות.
אך הלופטוואפה כשל בניסיונו למנוע את הפינוי.
עם זאת לצי הבריטי נגרמו אבדות קשות.
הפינוי נערך בכל כלי שיט, אזרחי או צבאי, שיכול היה להגיע לזירה.
מאות כלי שיט קטנים טובעו.
עם השלמת הפינוי מדנקרק, ב-4 ביוני, תם השלב הראשון במערכה על צרפת.
בלגיה, הולנד ולוקסמבורג, כמו גם צפון צרפת, היו בידי הגרמנים, כאשר מיטב הצבא הצרפתי הושמד על אדמת בלגיה, ועיקר הכוח הבריטי שב לבריטניה.
"מאורע אדום" - כיבוש צרפת
עם תחילת יוני 1940, עמד הפיקוד הראשי הצרפתי בפני מצב נואש.
החילות הטובים והמודרניים ביותר אבדו בכיתור בצפון.
עמם אבד מיטב הציוד הממוכן.
החזית השתרעה על פני מאות קילומטרים, מסדאן ועד התעלה, וכוח האדם היה מוגבל.
בעל הברית העיקרי, בריטניה, פינה את עיקר כוחו בדרך הים (על אף שהדיוויזיה ה-51 (היילנד) נותרה על אדמת צרפת), ובעלי הברית המשניים, בלגיה והולנד, נכנעו.
לרשות וייגאן עמד כוח בן 64 דיוויזיות צרפתיות, ודיוויזיה אחת בריטית.
לא הייתה לו כל עתודה ליצירת הגנה לעומק.
אם ייפרץ קו ההגנה, לא תהיה כל אפשרות לסתום את הפרצה.
הפתרון של וייגאן היה יצירת "קו וייגאן" דרומית לנהר הסום.
וייגאן חזה בדמיונו שרשרת של "קיפודים", ערוכים כמשבצות השחורות בלוח שחמט, שיוכלו לעמוד בנפרד אל מול הסתערות של טנקים ומטוסים, לספוג את המתקפה, ולצאת למתקפה שכנגד.
לחייליו קרא "להילחם עד המוות".
בפקודת יום שפרסם לחייליו ב-26 במאי קרא "הקרב שבו תלוי גורל מדינתנו ייערך ללא כל מחשבה על נסיגה מהעמדות בהן אנו מחזיקים עתה".
אך היו אלו דיבורים מהשפה ולחוץ.
וייגאן עצמו לא האמין כי בכוח צבאו לעצור את המתקפה הגרמנית, וכאשר שלח פקודות אלו לחייליו, פעל במקביל מאחורי הקלעים לכניעה חד צדדית של הצרפתים.
לדה גול אמר כי גורל ההגנה תלוי בשאלה אם ישובו החיילים הצרפתים שפונו דרך דנקרק, ואם הבריטים יחדשו את מעורבותם על הקרקע ובאוויר במשלוח כוחות חדשים.
אם תנאים אלו לא יתקיימו, סבר וייגאן, אין סיכוי כי ניתן יהיה לעצור את הגרמנים.
לדעות תבוסתניות אלו נמצאו תומכים נוספים שראו הכרח בכניעה מיידית.
אל מול ה"תקיפים" בממשלה, ראש הממשלה פול ריינו, ואישים כז'ורז' מנדל, עמדה קבוצה שהביעה עמדות תבוסתניות.
אישים פוליטיים כפייר לאוואל, הנשיא אלבר לברן ווייגאן עצמו, תלו את יהבם במרשל אנרי פיליפ פטן, כמי שיוכל להשתלט על המצב, ולהביא לכניעה.
לא הייתה זו אווירה שאיפשרה ביצועה של תוכנית מגננה נואשת.
אל מול הצבא הצרפתי המתמוטט, העמידה גרמניה כוח גדול מזה שעמד לרשותה בתחילת המערכה.
אל מול קו וייגאן נאספו 143 דיוויזיות.
היטלר חש בטוח מספיק בבריתו עם סטלין כדי להעביר שבע דיוויזיות מגבולה המזרחי של האימפריה הנאצית.
גם פלישה זו כללה חציית נהר כאלמנט המכריע.
אלא שבמהלך הדהירה למערב, ביסס הוורמאכט ראשי גשר בצידו הדרומי של הסום באבוויל, אמיין ופרון.
התוכנית הכללית הייתה כי קבוצת הארמיות B של בוק תפעל במערב, ותפרוץ את הדרך בכיוון רואן ואילו קבוצת הארמיות A תפעל במזרח, ותפרוץ את הדרך בכיוון ריימס, ומשם דרומה אל נהר המארן ונהר האוב.
פריז מסביבה התבצרה הארמייה השביעית הצרפתית, הייתה בתווך בין שתי קבוצות הארמיות.
הלחימה החלה ב-5 ביוני, מיד עם סיום פינוי דנקרק.
באופן כללי הייתה ההתקדמות בכל נקודות הפריצה זהה כמעט.
הצרפתים החזיקו מעמד ביום הראשון, נסוגו מעט ביום השני, ונשברו ביום השלישי.
ב-8 ביוני לא נותר דבר מקו וייגאן.
הצבא הנסוג נאסף בכיוון פריז, שהייתה עתה תחת איום ישיר.
ב-10 ביוני עזבה ממשלת צרפת את פריז, וקבעה את מושבה בבורדו, כשהיא מכריזה כי פריז היא עיר פרזות.
צ'רצ'יל שב לצרפת ב-11 ביוני ונפגש עם מועצת המלחמה הצרפתית בבריאר.
הצרפתים דרשו מצ'רצ'יל כי יספק לצורכי המלחמה את כל טייסות הקרב העומדות לרשות בריטניה, אך הוא סירב, שכן 25 הטייסות שנותרו היו דרושות לצורכי הקרב על בריטניה שקווי המתאר שלו החלו להתגבש עוד בשלב זה.
דה-גול, שמונה לסגן שר ההגנה, הבין כבר בשלב זה כי עתידה של המלחמה הוא התנגדות במושבות צרפת באסיה ובאפריקה.
על רקע זה הבטיח האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, מפקד הצי הצרפתי, כי הצי לא ייפול לידי הגרמנים.
ב-14 ביוני נפלה פריז לידי הוורמאכט.
הכוחות הגרמנים המשיכו בהסתערותם, כמעט ללא התנגדות, ועד 25 ביוני כבשו את כל רצועת החוף הצרפתית, וחלקים ניכרים ממרכז צרפת.
שאריות כוח המשלוח הבריטי שעוד נותרו על אדמת צרפת ניסו להתפנות במבצע נוסח דנקרק.
הדיוויזיה ה-51 בפיקוד הגנרל ויקטור פורצ'ן, הגיעה לנמל בסן ואלרי אן קו, אך גילתה כי זה נמצא בשליטה גרמנית, ונכנעה.
עם זאת, 215,000 חיילים נוספים פונו בין 14 ביוני ו-25 ביוני במבצע אריאל, מנמלי שרבור וסן-מלו וכן מסנט-נזר (saint-Nazaire), ברסט ונאנט.
בעת הפינוי מסנט-נזר נהרגו כ-4,000 חיילים בריטים באסון הלנקסטריה.
ב-10 ביוני הכריז גם מוסוליני מלחמה על צרפת ובריטניה.
הדוצ'ה חיכה עד הרגע האחרון, בו נמלטה כבר הממשלה הצרפתית לבורדו, ופריז הייתה לעיר פרזות, כדי לנסות ולקבל נתח מעוגת הכיבוש, ולקבל מעמד בשולחן המשא ומתן שלאחר המלחמה.
מטרה נוספת הייתה האפשרות להרחיב את גבולן של מושבות איטליה בצפון אפריקה, על חשבון המושבות הצרפתיות והבריטיות.
איטליה לא הייתה מוכנה למלחמה, והצבא האיטלקי כמעט ולא התקדם במהלך הימים הספורים של הלחימה.
מוסוליני היה מודע למגבלות צבאו, אך חשב כי יצליח להכות בצרפתים לאחר שאלו הוכו על ידי גרמניה.
איטליה הצליחה לגייס למערכה 32 דיוויזיות על הגבול הצרפתי, אך הדיוויזיות האיטלקיות היו נחותות לעומת אלו הצרפתיות.
הארטילריה שלהם הייתה מיושנת, וחסר להן ציוד רב.
אל מול הכוח האיטלקי עמדו שש דיוויזיות, ואלו חששו, במקביל, גם מהתקפת הגרמנים ששעטו דרומה ומזרחה דרך עמק הרון.
לאחר הכרזת המלחמה לא ביצעו הצרפתים כל פעולה כנגד האיטלקים.
פול ריינו דחק בצי הצרפתי לבצע מתקפה כנגד נמל ג'נובה, כבר ב-11 ביוני אך האדמירל דרלאן טרפד את הפעולה, מן הסתם בשל מחשבה על עתידו לאחר כניעתה של צרפת.
בהמשך הופגזה ג'נובה על ידי כוח ימי צרפתי קטן, ב-14 ביוני, אך דרלאן מנע כל פעולה נוספת כנגד האיטלקים.
ניסיונו של ה-RAF לתקוף משדה התעופה במרסיי מטרות במילאנו וטורינו נמנע בכוח על ידי דרלאן, שהציב משאיות על מסלולי ההמראה.
ב-21 ביוני חצו חיילי הצבא האיטלקי את הגבול הצרפתי בשלושה מקומות, דרך הרי האלפים ובאזור חוף הים התיכון לעבר ניס.
בתחילה הצליחו להתקדם באופן מוגבל, שכן קווי ההגנה הצרפתים היו מוחלשים, וזאת כי הפיקוד הצרפתי שלח רבים מהחיילים לחזית הסום וכמה מיחידות לוחמת ההרים הצרפתית נשלחו זה מכבר לנורווגיה.
עם זאת כאשר הגיעו האיטלקים לאזור קו הביצורים הצרפתי באלפים בקצהו הדרומי של קו מאז'ינו, הם נעצרו.
המתקפה באזור מעבר סן ברנארד הקטן נעצרה בשל סופת שלגים.
הכוחות המתקיפים באזור הריביירה הצרפתית נעצרו אחרי כשבעה קילומטרים באזור העיירה מנטון.
באזור קוט ד'אזור נעצרה ההתקפה האיטלקית על ידי מש"ק ועמו שבעה חיילים.
האיטלקים ספגו 1,247 הרוגים, 2,631 פצועים, ועוד 2,151 חיילים שאושפזו עקב כוויות קור.
לאחר ההתמוטטות הצבאית גברה ידם של התבוסתנים בממשלה הצרפתית.
ראש הממשלה פול ריינו נאלץ להתפטר ב-16 ביוני, והוחלף על ידי המרשל אנרי פיליפ פטן, שנשא נאום רדיו לאומה הצרפתית בו הצהיר על כוונתו לבקש שביתת נשק מגרמניה.
המשלחת הצרפתית, בראשותו של שארל הונציגר לא הצליחה לנהל כל משא ומתן.
הוצגו בפניהם תנאי הכניעה, והם נדרשו לחתום עליהם.
לאחר שקיבלו לכך את אישורו של פטן, נחתמה הכניעה.
ב-25 ביוני נכנסה שביתת הנשק לתוקף, ותמו מעשי האיבה.
צרפת חולקה לאזור כיבוש גרמני בצפון ובמערב, ומדינה עצמאית לכאורה בדרום, שכונתה צרפת של וישי בשל כך שממשלתה ישבה בעיר הנופש וישי.
המדינה הצרפתית החדשה, בראשות אנרי פיליפ פטן, קיימה משטר של שיתוף פעולה עם הנאצים, וקיימה מדיניות פאסיבית וכנועה, לרבות שיתוף פעולה בהשמדת יהודיה.
ממשלה זו שלטה גם במושבות צרפת שמעבר לים, שהיו משאב רב ערך במלחמה, שעתידה הייתה לתפוס היקף גלובלי.
שארל דה גול, סגן שר ההגנה הצרפתי, שעד הרגע האחרון עשה מאמצים להביא להמשך ההתנגדות במושבות צרפת ולמנוע את הכניעה, שהה בלונדון בעת הכניעה.
ב-18 ביוני נשא נאום נרגש ברשת ה-BBC בו סירב להכיר בממשלת וישי כממשלה לגיטימית, והודיע על הקמת צבא צרפת החופשית שימשיך את המאבק.
הוא סחף אחריו את החיילים הצרפתים שפונו לבריטניה, וחלק ממושבות צרפת באפריקה המשוונית וגויאנה הצרפתית.
מבחינה פוליטית עמד היטלר בשיא כוחו.
הוא היה לאדונה של אירופה היבשתית, מהים הבלטי ועד למפרץ ביסקאיה.
הפופולריות שלו מבית הייתה בשיאה.
בקרב העם הגרמני היה קונצנזוס חסר תקדים סביב הנהגתו, והביקורת כלפיו נעלמה.
בדומה לכך היו אירופים רבים מחוץ לגרמניה שהיו מוכנים לראות שליטה גרמנית ביבשת, או הגמוניה גרמנית, מידה של נכונות לקבלת מרות, ולאחדות אירופית.
גורמים שונים בפרלמנט הבריטי ובממשלת בריטניה ראו בהשגת הסדר סביר עם היטלר משום אפשרות ריאלית, שבה תשמור בריטניה על האימפריה שלה, וקיימו דיונים וגישושים סביב עניין זה.
התחושה הגרמנית הפנימית כי עתה תבוא תקופה של 'שלום מזהיר' הייתה יכולה להיפגש עם הלך רוח דומה בין אם במדינות הכבושות או הגרורות, בין אם בבריטניה עצמה.
אך היטלר לא יכול היה לפעול לפי קו מחשבה זה.
האויב האמיתי אותו ראה בחזונו היה ברית המועצות.
כישלונו של הוורמאכט למנוע את פינוי חיל המשלוח הבריטי חייב מערכה נוספת כנגד בריטניה, בטרם יפנה כלפי ברית המועצות.
המלחמה, לא רק שלא הגיעה לסיומה, אלא הלכה והסתבכה, התארכה והוסיפה חזיתות.
היטלר לא השכיל למנף את הניצחון הפוליטי להסדר מדיני מאריך ימים.
ויתרה מכך, הניצחון הקל והמהיר בצרפת העניק להיטלר ולגנרלים שלו תחושה של עליונות וחוסר יכולת להיכשל.
ההנחה הייתה שהשמדת הארמיות הצרפתיות במבצע כיתור מהיר יכולה לחזור על עצמה גם במרחבי ברית המועצות.
הנחה זו לא לקחה בחשבון את ההבדל העצום בעומק ובמספר הלוחמים בין צרפת ובין ברית המועצות.
מספר האבדות הכולל של הוורמאכט הגיע ל-156,000 חיילים.
כמיליון ושמונה מאות אלף חיילים נפלו בשבי.
חלקם שוחררו בהסכמים שונים עם ממשלת וישי, ורובם עברו את המלחמה כעובדי כפייה.
בריטניה - איבדה 68,111 חיילים שנהרגו, נפצעו או נשבו.
בלגיה - איבדה 23,350 חיילים שנהרגו או נפצעו.
הולנד - איבדה 9,779 חיילים שנהרגו או נפצעו.
פולין - איבדה 6,092 חיילים שנהרגו, נפצעו או נשבו.
צ'כוסלובקיה איבדה 1,615 חיילים, מתוכם כ-400 הרוגים.
לוקסמבורג - 7 פצועים, 75 שבויים.
המערכת האנדוקרינית (בעברית: מערכת ההפרשה הפנימית) היא אוסף של בלוטות אנדוקריניות שמייצרות ומפרישות הורמונים אל מחזור הדם.
תפקידה של המערכת לשלוט בתהליכי זירוז, ויסות, גדילה וחילוף חומרים שמתקיימים באיברי הגוף השונים.
בשנים האחרונות גוברת הדאגה בקרב הקהילה המדעית והציבורית מהשפעתם של משבשים אנדוקריניים – חומרים כימיים העלולים להפריע לפעולתה התקינה של המערכת האנדוקרינית.
חומרים אלה, הנמצאים במגוון מוצרי צריכה כגון פלסטיק, קוסמטיקה וחומרי הדברה, עלולים להגיע לתוך הגוף במגוון דרכים כמו שתייה, מזון, אריזות מזון, ודרכים נוספות.
הם עלולים לחקות או לחסום פעילות של הורמונים טבעיים גם במינונים נמוכים מאד.
מחקרים הראו כי חשיפה למשבשים אנדוקריניים, במיוחד במהלך ההריון ובשנות החיים הראשונות, עלולה לפגוע בהתפתחות מערכות הרבייה, בגדילה התקינה ובמערכת העצבים, ואף להעלות את הסיכון ללקויות למידה, הפרעות קשב, סוגים מסוימים של סרטן ומחלות נוספות.
אינטראקציות עם מערכות ביולוגיות נוספות
מחקרים מצביעים על כך שלמיקרוביוטת המעיים יש תפקיד פעיל בוויסות פעילותה של המערכת האנדוקרינית, מעבר לתפקידה הידוע במערכת העיכול.
לפי סקירה של מרכז דנגור לרפואה מותאמת אישית, חיידקי המעי מעורבים ביצירה, בפירוק ובהשפעה עקיפה על הורמונים שונים, ובכך משפיעים על תהליכים פיזיולוגיים כגון מטבוליזם ותגובות חיסוניות.
לפי המחקר, קיימת תקשורת דו-כיוונית בין המיקרוביוטה לבין מערכות ויסות הורמונליות, כך ששינויים בהרכב אוכלוסיית החיידקים (דיסביוזיס) עלולים להשפיע על הפרשת הורמונים ולתרום להתפתחות מצבים אנדוקריניים ומטבוליים שונים.
סקירות מדעיות עצמאיות מחזקות תפיסה זו ומתארות את המיקרוביוטה כמעין "איבר אנדוקריני פונקציונלי", המסוגל לייצר מטבוליטים המשפיעים על הפרשת הורמונים כגון GLP-1 ו-PYY ועל פעילות הציר נוירו־אנדוקריני־חיסוני.
בהקשר זה, האינטראקציה בין המיקרוביוטה למערכת האנדוקרינית נחשבת כיום לאחד התחומים המתפתחים במחקר הביולוגי והרפואי, עם השלכות אפשריות על הבנת מחלות אנדוקריניות ועל פיתוח גישות טיפוליות חדשות.
המערכת האנדוקרינית אחראית לפעולות כימיות שונות בגוף, השומרות על הבריאות ועל הכושר הגופני.
הן פועלות באמצעות הפרשת הורמונים, החודרים לזרם הדם ומפעילים פיקוח על פעולות חיוניות רבות.
להבדיל מהבלוטות האקסוקריניות, בלוטות המערכת האנדוקרינית אינן מחדירות את ההורמון באמצעות צינור, אלא מפרישות אותם ישירות לזרם הדם.
המערכת האנדוקרינית היא איטית ביחס לשאר מערכות הגוף (דוגמת מערכת העצבים), ופעולותיה יכולות להימשך דקות עד ימים (בניגוד למערכת העצבים למשל שפועלת בחלקיקי שנייה).
יחד עם זאת, פעולותיה יעילות לטווח ארוך יותר.
פעולתם הארוכה של הורמונים בהשוואה למוליכים עצביים, למשל, מאפשרת ויסות של תהליכים מתמשכים בגוף האדם והשפעה מתוכננת על אזורים גדולים.
בלוטות מערכת האנדוקרינית מפוזרות במקומות שונים בגוף.
ההורמונים המופרשים לזרם הדם נעים בגוף לעבר האיברים עליהם הם אמורים להשפיע, ולכן חלק מהבלוטות כלל אינן קרובות לאזור ההשפעה שלהן.
כל תא בגוף זקוק להורמונים מסוימים.
הזיהוי של התאים על ידי ההורמונים מתבצע באמצעות קולטנים מיוחדים.
הורמונים אחדים חודרים לתוך התא כדי לגרות בו שינויים מטבוליים.
רוב הבלוטות האנדוקריניות מייצרות רק הורמון אחד, אך אחדות מהן מייצרות מספר הורמונים.
דוגמה לכך הן בלוטות יותרת הכליה שכל אחת מהן נמצאת מעל כליה אחת, והן מכילות אזורים שונים שכל אחד מהם מייצר הורמונים אחרים.
מרכזי בלוטות אלו, הנקראים "הליבה", מייצרים אפינפרין (אדרנלין) ונוראפינפרין, השכבה שמעל הליבה מייצרת הורמוני מין, השכבה שמעליה מייצרת את הסטרואיד קורטיזול, והשכבה החיצונית שלהן מייצרת אלדוסטרון.
ההורמונים המופרשים לתוך מערכת העיכול, כדוגמת ההורמון גסטרין, אינם חלק מן המערכת האנדוקרינית מכיוון שאיברי העיכול פתוחים אל מחוץ לגוף.
ההורמונים פועלים בכמויות זעירות ביותר.
מאחר שהשפעתם היא חזקה ועוצמתית, כל תוספת קטנה לכמות עלולה להזיק ולעיתים באופן הרסני, ומאידך, כל חסר קטן בכמות אינו מאפשר להורמון להשפיע כנדרש.
כמו כן הפרשת כמות הורמון שלא בזמן או במקום הנכון עלולה להיות הרסנית.
לשם כך יש כמה מנגנוני בטיחות המפקחים על הפרשות ההורמונים וכמויותיהם.
קיימות שתי מערכות היזון-חוזר הפועלות במערכת האנדוקרינית.
מערכות אלה דואגות שתופרש לדם כמות מדויקת של ההורמון.
מערכת אחת היא "היזון-חוזר שלילי" ומרב הפיקוח של הגוף נעשה באמצעות מערכת זו.
כשכמות ההורמון גדולה מדי, מודיע העודף של הכמות בדם לבלוטה האחראית להפרשתו שתאט את קצב תפוקתה, או להפסיקה לגמרי.
לדוגמה: הורמון מצד התריס מווסת את כמות הסידן הנכנסת לעצמות, וכשהכמות בעצמות גבוהה מדי בלוטת מצד התריס מפסיקה לייצר את ההפרשה לזמן-מה.
בלוטות אנדוקריניות אחדות, מסתמכות על המערכת המנוגדת מערכת "היזון-חוזר חיובי".
כשכמות ההורמון הנדרשת מעטה מדי, מקבלת הבלוטה האחראית הודעה על כך ומגבירה את הפרשת ההורמון.
לדוגמה: בתהליך הלידה, מוגברת התפוקה של ההורמון אוקסיטוצין המופרש מבלוטת יותרת המוח, כדי להגביר את ההתכווצויות של הרחם, עליהן אחראי הורמון זה.
כמנגנון בטיחות נוסף לוויסות ופיקוח כמויות ההורמונים קיימים אנזימים בדם ובכבד המזהים כמויות עודפות של הורמונים, ומפרקים את העודפים במהירות.
מערכת העצבים מווסתת פעולתן של בלוטות אחדות מהמערכת האנדוקרינית, על ידי שיגור אותות עצביים המורים לבלוטה כיצד לתפקד.
לדוגמה: במצב של סכנה מערכת העצבים מורה לבלוטת יותרת הכליה לייצר את ההורמונים אפינפרין (אדרנלין) ונוראפינפרין המגבירים את אספקת הדם ומזרזים את פעימות הלב.
מרכיבים עיקריים של המערכת האנדוקרינית
ויסות ההרכב הכימי והנפח של הסביבה הפנימית.
ויסות פעילות שרירים חלקים, שריר הלב והפרשה מבלוטות.
מסייעים בשמירה על הומאוסטאזיס (סביבה פנימית קבועה).
מעורבות בתהליך הבסיסי של הרבייה.
המערכה על סיני ועל ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הייתה חלק מהזירה המזרח תיכונית של מלחמת העולם הראשונה, והתרחשה בעקבות הצטרפותה של האימפריה העות'מאנית למלחמה לצידן של מעצמות המרכז באוקטובר 1914. בראשית 1915 יזמו העות'מאנים ושותפיהם הגרמנים את מסע המלחמה הראשון, בניסיון כושל להשתלט על מרחב תעלת סואץ.
בתקופה שבין ינואר 1915 לאפריל 1916 חלה הפוגה במערכה, שבה הקימו הבריטים מאחזים בצידה המזרחי של תעלת סואץ, והעמיקו את חדירתם לתוך חצי האי סיני בניסיון למנוע התקפות נוספות על התעלה.
באפריל 1916 נערך מסע מלחמה כושל שני של העות'מאנים לעבר תעלת סואץ, שהגיע לקיצו בקרב רומני.
לאחר מכן החלה התקדמות בריטית לכיוון ארץ ישראל.
במרץ 1917 הגיע הצבא הבריטי לפאתי ארץ ישראל, אך נבלם בקרב עזה הראשון והשני באפריל 1917. באוקטובר 1917 הובקעו קווי ההגנה העות'מאניים בקרב באר שבע, ובעקבותיו גם נכבשה עזה.
הבריטים התקדמו צפונה ומזרחה בסדרת קרבות תנועה שכונו מרדף פלשת.
מסוף דצמבר התייצבו הכוחות הלוחמים משני עבריו של קו חזית לרוחבה של ארץ ישראל, 'קו שתי העוג'ות', ועד ספטמבר 1918 חלה הפוגה במערכה.
בספטמבר 1918 הובקעו קווי ההגנה העות'מאניים במערכת מגידו, ובקרב הפריצה נכבשו צפון ארץ ישראל, לבנון וסוריה.
המלחמה הביאה לקץ השלטון העות'מאני במזרח הים התיכון שנמשך כ-400 שנה, ולתחילת תקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
במהלך המלחמה, ב-1917, נתנה ממשלת בריטניה ליישוב היהודי ולתנועה הציונית את הצהרת בלפור, שבה הבטיחה בריטניה מתן בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
מאידך, בשנות המלחמה 1915–1916, התקיימה חליפת מכתבים רשמית למחצה שכונתה מכתבי חוסיין-מקמהון, בין המושל הבריטי במצרים הנרי מקמהון לבין השריף חוסיין בן עלי מהמשפחה ההאשמית, שבה נשאו ונתנו על התנאים למינויו של השריף למלכה של ממלכה ערבית חדשה שתכלול את חג'אז ואת סוריה הגדולה.
בסוף המלחמה חולק המזרח התיכון לאזורי השפעה בריטיים וצרפתיים על פי הסכם סייקס–פיקו, שנחתם במהלך המלחמה, ועל פי החלטות ועידת סן רמו שהתקבלו לאחר תום המלחמה.
ב-28 ביוני 1914 נרצח פרנץ פרדיננד, הארכידוכס ויורש העצר האוסטרי בעת ביקור בסרייבו, בירת בוסניה והרצגובינה, על ידי מתנקשים סרביים.
אירוע זה נחשב לעילה הישירה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, שכן הוא הוביל לסדרה של מהלכים שהביאו לפריצת מלחמה כוללת בין מעצמות המרכז, שכללו את גרמניה, אוסטרו-הונגריה, האימפריה העות'מאנית ובולגריה, לבין מעצמות ההסכמה, שכללו את האימפריה הרוסית, צרפת והאימפריה הבריטית, שאליהם הצטרפו בשלבים מאוחרים יותר איטליה, יפן וארצות הברית.
מלחמת העולם הראשונה נמשכה ארבע שנים, בין השנים 1914–1918, והתקיימה בחמש חזיתות עיקריות: החזית המערבית (שכללה את צרפת ואת ארצות השפלה), החזית המזרחית (שכללה את מזרח אירופה ואת גבול האימפריה הרוסית), החזית האיטלקית (שהתחוללה בין איטליה לאוסטרו-הונגריה וגרמניה), חזית הבלקן והחזית המזרח תיכונית.
להשתתפותה של האימפריה העות'מאנית במלחמה הייתה חשיבות עבור מעצמות המרכז בכך שהביאה להשבתת הנמלים הרוסיים בים השחור (עקב שליטת העות'מאנים במצרי הדרדנלים), והביאה להקלת הלחץ הצבאי על גרמניה ואוסטריה בחזית המערבית בשל החזיתות הנוספות שנפתחו מול רוסיה ובריטניה.
עבור בריטניה וצרפת אפשרה הזירה הים תיכונית להרחיב את התפשטותן הקולוניאלית, על ידי כיבוש שטחיה הנרחבים של האימפריה העות'מאנית המתפוררת.
הזירה הים תיכונית כללה מספר מערכות מרכזיות:
סגירת מצרי הדרדנלים על ידי העות'מאנים הביאה לניתוק הנמלים הרוסיים בים השחור, ולפלישה בריטית לחצי האי גליפולי במטרה לפתוח את המצרים
מערכה בקווקז בין העות'מאנים לרוסים
מערכה בין האימפריה העות'מאנית לבריטניה במסופוטמיה
ניסיונות כיבוש עות'מאניים של תעלת סואץ על מנת לנתק את בריטניה ממושבת הכתר בהודו
כיבוש ארץ ישראל וסוריה על ידי בריטניה
הלחימה בחזית הים תיכונית החלה ב-2 באוקטובר 1914 והסתיימה ב-30 באוקטובר 1918. תוצאות המלחמה נקבעו בוועידת סן רמו באפריל 1920, ובהסכם סוור ב-10 באוגוסט 1920.
המערכה במזרח התיכון נחשבה על ידי רבים בתור 'הצגה משנית' לזירה המרכזית של המלחמה – הזירה האירופית.
אולם להתפתחות המערכה במזרח התיכון הייתה השפעה על הזירה המרכזית: עצם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה לצד מעצמות המרכז היה הישג גרמני, משום שהוא הביא לפתיחת חזיתות נוספות נגד מדינות ההסכמה, בעיקר נגד בריטניה ורוסיה, והפעיל לחץ על נתיבי האספקה שלהן – על תעלת סואץ, על שדות הנפט במסופוטמיה ועל הדרדנלים.
מנגד, בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה, כאשר המלחמה באירופה נקלעה למבוי סתום, השתמשו מדינות ההסכמה במערכה במזרח התיכון כדרך להחליש את גרמניה על ידי מיטוט בנות בריתה, וכן כדרך להעלאת המורל.
מנגד הייתה למערכה השפעה מכרעת על ההיסטוריה של המזרח התיכון, והביאה לקץ שלטונה של האימפריה העות'מאנית בן 400 השנה באזור.
כתוצאה מהמלחמה חולקו שטחי הכיבוש של מדינות ההסכמה במזרח התיכון בין בריטניה וצרפת, ובהמשך נוצרו בו מדינות חדשות.
הלאומנות הערבית המודרנית, שהתחזקה בעקבות מרד הטורקים הצעירים ב-1908, התעצמה במלחמת העולם הראשונה (בשל המרד הערבי, ומכתבי חוסיין-מקמהון).
הצהרת בלפור והמנדט הבריטי בארץ ישראל החישו את פעילות התנועה הציונית, שלאחר המלחמה יכלה להכריז לראשונה על שאיפתה להקים בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
תוצאה נוספת של ההסכמים בעקבות המלחמה הייתה עלייתן של הציונות והלאומיות הערבית על מסלול התנגשות.
הקושי המרכזי במערכה בזירת סיני היה העברת צבא גדול דרך מדבר שמקורות המים והמזון בו דלים.
בהתאם לכך מסעות המלחמה הן של העות'מאנים והן של הכוחות הבריטיים נאלצו להיצמד לנתיבי תנועה בקרבת בארות.
מסע המלחמה העות'מאני הראשון לתעלת סואץ נסמך ברובו על בארות שניזונו ממי גשמים, ולכן היה הכרח לקיים אותו בחורף.
לעומת זאת הצבא הבריטי, אשר איכות מי הבארות בסיני לא עמדה בתנאי הסניטציה שהציב לעצמו, נסמך על צינור מים שהונח בסיני בצמוד לכוחות המתקדמים, וכן על העברת מים בעזרת מסילת רכבת שנסללה לצורך המתקפה.
שני הצדדים לא בחלו בחבלה בבארות: בחלקה הראשון של המערכה חסמו הבריטים ואף שאבו לחלוטין בארות מים כך שלא ישמשו את הצבא העות'מאני התוקף, ובחלקה השני של המערכה, כאשר הצבא העות'מאני החל לסגת, חיבל בבארות ואף הרעיל את מימיהן.
במהלך כל מלחמת העולם הראשונה נהנו מדינות ההסכמה משליטה בים התיכון.
שליטה זו אפשרה לכוחות הבריטיים להפגיז מן הים את ערי הנמל לאורך חופי ארץ ישראל וסוריה.
השליטה הימית הבריטית הכריחה את העות'מאנים לבחור בנתיב מסע רחוק מהחוף בהתקפה הראשונה על תעלת סואץ.
בנוסף, פעילותן של ספינות בריטיות באלכסנדרטה, ששימש את העות'מאנים כתחנת מעבר בדרך מטורקיה לארץ ישראל, הכריחה את העות'מאנים להשתמש בנתיב ארוך וקשה יותר למעבר כציר העברת כוחות ואספקה בין טורקיה לחזית ארץ ישראל וסיני.
במקביל פעלו משחתות צרפתיות ובריטיות גם לחופי הים האדום ומנעו התבססות עות'מאנית לחופיו.
השליטה הימית הבריטית עוררה חשש בקרב הפיקוד העות'מאני בפני פלישה מן הים, חשש שאומנם לא התממש אך דרש הצבה של כוחות צבא לאורך חופי הים התיכון.
בפיקוד הבריטי אומנם נשקלו במהלך המלחמה מספר תוכניות שכללו הנחתת כוחות מן הים, ואולם תוכניות אלו, לאור כישלון הנחיתה הימית בגליפולי, לא יצאו אל הפועל.
החשש ממתקפות מהים שימש את העות'מאנים כעילה בבואם לגרש תושבים בערים לאורך החוף, כפי שנעשה בגירוש תל אביב ב-1917. בנוסף השתמשו הבריטים בספינות על מנת לתקשר עם סוכניהם לאורך רצועת החוף של הים התיכון, ובין היתר תקשרו עם רשת הריגול היהודית ניל"י באמצעות ספינות שעגנו ליד חוף עתלית.
מנגד הפעילו הגרמנים צוללות רבות במימי הים התיכון.
צוללות אלו הגיעו בחלקן בשיט מהים הצפוני, דרך מצר גיברלטר, ועד הים התיכון, ובחלקן נשלחו ברכבות לאנטוליה והורכבו שם.
אף על פי שצוללות אלו לא יכלו להתמודד פנים אל פנים עם משחתות של מדינות ההסכמה, ובכך לערער על השליטה שלהם בימים, לצוללות הגרמניות היו הצלחות רבות בטיבוע אוניות אספקה בריטיות, דבר שהביא לאובדן גדול של כוח אדם וציוד ולעיכובים בהתקדמות הפלישה הבריטית לסיני.
שיטת הלחימה בצוללות הייתה חיפוש אחר בסיסי הצוללות באיים ולאורך החופים של אסיה הקטנה והים האגאי.
החל מתחילת מלחמת העולם הראשונה, נהנו הכוחות הבריטיים במצרים מסיוע מטוסים, שאפשרו תצפיות מוקדמות על תנועת הכוחות הטורקים.
המודיעין שנאסף על ידי המטוסים שיחק תפקיד חשוב בעצירת המתקפה הראשונה על סואץ, וכן במרדפים אחרי כוחות עות'מאניים שעסקו בפשיטות על הכוחות הבריטיים בסיני.
באפריל 1916 הגיעה לבאר-שבע יחידת המטוסים מספר 300 של חיל האוויר הגרמני, כתוצאה מזה במהלך השנתיים הבאות נהנו הכוחות הטורקיים-גרמניים מעליונות באוויר – ניצחונות ברוב קרבות האוויר מול מטוסים בריטיים.
הפעילות האווירית הגרמנית סיפקה מודיעין על בניית הביצורים וההתקדמות הבריטית בסיני.
בנוסף לאיסוף מודיעין, המטוסים הגרמנים גם הפציצו עמדות ומחסני תחמושת.
סמוך לקרב מגידו עם הגעת מטוסים וציוד אווירי מתקדם, נטה מאזן הכוחות האוויריים לטובת הכוחות האוויריים הבריטים.
המטוסים הבריטיים שימשו תפקיד חשוב בניצחון המוחץ של הבריטים בקרב מגידו, שבו הם הפציצו את קווי התקשורת הטורקיים – ובכך מנעו מהידיעה על פריצת קו שתי העוג'ות לעבור לכוחות העות'מאניים שבעורף.
מודיעין מילא תפקיד מרכזי במערכה על סיני וארץ ישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה, והצדדים השונים השקיעו מאמצים רבים בהשגת מודיעין באמצעות סיורים, תצפיות אוויר, הפעלת מרגלים, וכן הושקעו מאמצים רבים בדיסאינפורמציה.
גרמניה השקיע מאמצים רבים בבניית רשת ריגול ותעמולה, בראשותו של הבארון מקס פון אופנהיים, שמטרתה לגרום להתקוממויות מוסלמיות ברחבי האימפריה הבריטית, ולגייסם לטובת המאמץ העות'מאני במלחמה.
בין היתר הייתה צפייה שהתקוממות מוסלמית במצרים, בחסות האוכלוסייה המקומית וכן בהשתתפות החיילים ההודים המוסלמים שלקחו חלק בהגנת תעלת סואץ תגרום להתמוטטות השליטה הבריטית במצרים בעת ההתקפה העות'מאנית על תעלת סואץ.
תקוות אלו לא התממשו, ואף שהיו מרידות מוסלמיות מקומיות של שבט הסנוסי ממערב למצרים ובסודאן מדרום, ככלל המאמץ העות'מאני-גרמני ליצור גל של ג'יהאד עולמי שימוטט את האימפריה הבריטית עלו בתוהו.
מודיעין שיחק תפקיד משמעותי בהתקפה הראשונה על תעלת סואץ לאחר שסיורים מוטסים זיהו בשלב מוקדם את הכוח הטורקי המתקרב ואפשרו את סיכול ההתקפה.
בספרו 'British Military Intelligence in the Palestine Campaign, 1914-1918' מציין יגאל שפי שעיקר המודיעין הבריטי התבסס על סיורים רכובים ומוטסים, על תחקור שבויים מלחמה ועל הפעלת סוכנים.
בין סוכני הריגול שפעלו בזירה בלט בפעילותו תומאס אדוארד לורנס (הידוע בכינויו לורנס איש ערב) אשר שימש איש הקשר של הדסק הערבי בקהיר עם כוחותיו של השריף חוסיין בן עלי, ולקח חלק פעיל במרד הערבי.
כן בלטה פעילותה של רשת הריגול היהודית ניל"י אשר הוקמה על ידי אבשלום פיינברג ואהרון אהרונסון, והונהגה בשלבים מאוחרים של המלחמה על ידי שרה אהרנסון ויוסף לישנסקי.
בשיא פעילותה מנתה רשת הריגול כ-30 פעילים ברחבי ארץ ישראל, אך הקושי המרכזי בפעילותה היה העברת המידע שהתקבל אל הצבא הבריטי.
קשר זה נוצר החל מפברואר 1916 ועד לספטמבר 1917 באמצעות ספינות אשר עגנו מול חופי עתלית.
בספטמבר 1917 התגלתה הרשת על ידי העות'מאנים וראשיה שרה אהרנסון, יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד נתפסו.
בעקבות כך הוחל בגל מעצרים רחב נגד גורמים רבים ביישוב היהודי.
מימד נוסף לפעילות המודיעין במהלך המלחמה היה דיסאינפורמציה – שתילת מידע כוזב.
שתי הצלחות בריטיות בולטות בנושא זה היו בהערכות לקרב באר-שבע, ובהערכות לקרב מגידו.
בסוף שנת 1917, לאחר שני ניסיונות כושלים לכיבוש העיר עזה, החליט הגנרל אלנבי, שזה עתה התמנה לעמוד בראש הכוחות הבריטיים בגזרה, ששבירת קו ההגנה העות'מאני תתבצע בהתקפה על באר-שבע.
הצלחת ההתקפה הסתמכה על יצירת הרושם שההתקפה הבריטית תערך שוב על העיר עזה.
מסע הדיסאינפורמציה כלל תזוזת כוחות בקרבת העיר עזה, וכן על תכסיסים של הקולונל ריצ'רד מיינרצהגן אשר דאג שתוכניות מפורטות של מתקפה בריטית נוספת על עזה ייפלו לידיים עות'מאניות.
שנה מאוחר יותר, בספטמבר 1918, הצליחו הבריטים במתקפת פתע לפרוץ את קו שתי העוג'ות וללכוד או להשמיד את רוב הכוחות העותמאניים בגיזרת סוריה וארץ ישראל.
בהערכות לקרב מגידו הסתייע הגנרל אלנבי שוב במסע דיסאינפורמציה נרחב, על מנת לפרוץ את קו ההגנה העות'מאני שנודע בכינוי קו שתי העוג'ות.
מסע הדיסאינפורמציה נועד ליצור את הרושם שהמתקפה הבריטית תתחולל בעבר הירדן המזרחי, וששם מרוכזים מרב הכוחות הבריטיים, בעוד שלמעשה הכוחות הבריטיים הועברו בחשאי למישור החוף ושם נפרצו קווי העמדות העות'מאניים ב-17 בספטמבר 1918.
פרוץ המלחמה והמתקפה הראשונה על תעלת סואץ
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בסוף יולי 1914, הכריזה האימפריה העות'מאנית על נייטרליות מזוינת (כלומר נייטרליות מלווה בגיוס כוחות מילואים).
ב-2 באוגוסט 1914 נכרתה ברית סודית בין האימפריה העות'מאנית לגרמניה על ידי אנוור פאשה (אחד מחברי השלישייה, הטריומווירט ששלט באימפריה החל מ-1911).
ב-29 באוקטובר הפכה הברית לגלויה עם הפצצת נמלים רוסיים בים השחור על ידי משחתות גרמניות בחסות עות'מאנית.
אנוור פאשה לקח תחת פיקודו את הארמייה השלישית ויצא לתקוף את רוסיה בקווקז, וחבר שני בשלישייה, ג'מאל פאשה, עד אז שר הימייה, לקח תחת פיקודו את הארמייה הרביעית במטרה להוביל מסע לכיבוש תעלת סואץ ומצרים.
הקריאה לג'יהאד: בנובמבר 1914 הטורקים הכריזו על המלחמה ברוסים ובאנגלים כעל ג'יהאד – מלחמת קודש, בתקווה שמוסלמים מרחבי המזרח התיכון ייקראו לדגל ויצטרפו לשורות הצבא העות'מאני.
קריאה זאת הדאיגה את ראשי השלטון בבריטניה, אשר חששו באופן קבוע ממרידות רחבות היקף בהודו ובמצרים, וכן ממרידות בקרב החיילים ההודיים המוסלמים.
חשש זה הביא לכך שבשלבים המוקדמים של המלחמה לא הוקמו יחידות צבא מצריות במסגרת הכוחות הבריטיים.
תעלת סואץ מאז פתיחתה בשנת 1869 הייתה לציר תנועה מרכזי עבור מדינות אירופה ובמיוחד עבור צרפת והאימפריה הבריטית.
על מנת להבטיח את פעולתה התקינה של התעלה החל מ-1879 התבססו כוחות בריטיים וצרפתים במצרים, ובשנת 1882 במסגרת מלחמת אנגליה מצרים, מחצו הכוחות הבריטיים יחידות צבא מצריות שהתמרדו נגד הממשלה והנוכחות הזרה במצרים, והמליכו את תאופיק פאשא כמלך מצרים.
משנה זאת ואילך הפכה מצרים באופן לא רשמי לחלק מהפרוטקטורט הבריטי, אף על פי שבאופן רשמי מצרים הייתה עדיין חלק מהאימפריה העות'מאנית, ואף שילמה מס לאיסטנבול.
עם הצטרפות העות'מאנים למלחמת העולם, הכריזה בריטניה על מצרים כסולטנות עצמאית תחת פרוטקטורט בריטי.
לאחר שמושל מצרים, החדיו עבאס חלמי השני ערך ביקור באיסטנבול, ובכך הביע נאמנות לאימפריה העות'מאנית, הוא הודח וחוסיין כאמל הומלך במקומו.
במהלך מסע המלחמה לתעלת סואץ, בעקבות היותה ציר תחבורה מרכזי עבור הכוחות הבריטים ובעלי בריתם, היה תפקיד חשוב בהובלת אספקה מהמושבות הבריטיות בהודו ואוסטרליה לעבר החזיתות המרכזיות של המלחמה באירופה.
לכן לכיבוש תעלת סואץ או לפחות לשיבוש התנועה בתעלה יכולה הייתה להיות השפעה מכרעת על התפתחות המלחמה כולה.
בנוסף ג'מאל פאשה מציין בספר זיכרונותיו שסיבה נוספת לתקיפת התעלה הייתה שהמתקפה אילצה את הבריטים לנתב כוחות רבים למצרים, להגנת התעלה, ובכך החלישה את המתקפה הבריטית על גליפולי.
בינואר 1915 היו מוצבים במצרים 70 אלף חיילים בריטיים בפיקודו של סר ג'ון מקסואל, רובם מיחידות הודיות, אך גם מהדיוויזיה ה-42 האנגלית וכוחות אוסטרליים וניו זילנדיים שהיו ידועים בתור האנזא"ק – Australian and New Zealand Army Corps, מתוכם כ-30 אלף היו מוצבים לאורך תעלת סואץ.
ההגנה על התעלה התבססה על מוצבים לאורך הגדה המערבית של התעלה.
מוצבים אלו נהנו מ"תעלת המים המתוקים" שסיפקה מים מנהר הנילוס עבור היישובים ממערב לתעלה: פורט סעיד, אסמאעיליה וסואץ וכן מקווי תחבורה טובים, ועל פטרולים של ספינות מלחמה.
כמו כן הוצפו שטחים ממזרח לחלקה הצפוני של התעלה על מנת למנוע אפשרות תקיפה מהם.
תוכנית המלחמה גובשה על ידי קצין המטה עלי פואד ביי, וקולונל הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין.
פון קרסנשטיין היה אחד מ-70 החברים של המשלחת הצבאית תחת פיקודו של אוטו לימן פון סנדרס, שהייתה אמורה לסייע בהדרכה ובפיקוד על כוחות העות'מאניים.
הוא מונה לעמוד בראש המטה של הארמייה ה-VIII של הצבא העות'מאני, הוענקה לו דרגת סגן-אלוף של הצבא העות'מאני ותואר הכבוד הטורקי "בק".
התוכנית כללה חצייה של מדבר סיני, צליחה של התעלה על ידי כלי צליחה, הפתעת הכוחות הבריטיים וכיבוש אסמאעיליה, הנמצאת על הגדה המערבית של התעלה.
המכשול העיקרי בתוכנית, כמו גם במסעות המלחמה העתידיים דרך מדבר סיני, הייתה אספקת המים והמזון הדרושים לצבא.
התוכנית התבססה על כך שהכוח התוקף יישא איתו את המים והמזון הדרושים לו.
מנות הקרב שנקבעו היו 600 גרם ביסקוויטים, 150 גרם תמרים, 9 גרם תה ו-4 ליטר מים לחייל ליום.
כמו כן התבססה התוכנית על מים מהבארות ובורות המים הקיימים במדבר סיני, ולכן הצריכה התקפה בעונת הגשמים, כלומר בחודשים דצמבר-ינואר.
אילוץ זה הכריח את הצבא העות'מאני להיערך למתקפה בחופזה, והמסע הראשון לכיבוש התעלה אכן התרחש בינואר 1915, כחודשיים לאחר כניסתם של העות'מאנים למלחמה.
אספקת המזון התבססה על כך שכל חייל יישא איתו מנות קרב המספיקות ל-14 יום.
על פי התוכנית חציית מדבר סיני תארך 10 ימים, לאחר מכן תיכבש אסמאעיליה והחיילים יידרשו להחזיק בה 4 ימים נוספים עד שאספקה נוספת תגיע.
התוכנית התבססה גם על התקווה שהפלישה הטורקית למצרים תביא למרד של ערביי מצרים נגד הבריטים שתביא לסילוקם.
תוכנית זאת התבססה על הקריאה של הסולטאן הטורקי ל'ג'יהאד', וכן על פעילות אינטנסיבית של מרגלים גרמנים ועות'מאנים במצרים.
הכוח העות'מאני התוקף מנה 25 אלף חיילים, טורקים, כורדים ערבים ובדווים.
על פי התוכנית המקורית כוח זה הצריך 15 אלף גמלים עבור נשיאת הציוד והאספקה הדרושים אך מספר הגמלים שאותו הצליח הצבא לגייס היה קטן מזה.
באופן מסורתי היו שלושה נתיבי מסע מארץ ישראל למצרים: דרך צפונית העוברת במקביל לחופי הים התיכון, דרך דרומית הקרויה דרב אל חג' (אשר ששימשה עולי רגל מצריים בדרכם למכה דרך עקבה), ודרך אמצעית המתחילה בבאר-שבע ומשם ממשיכה לעוג'ה אל חפיר, לביר חסאנה ולאיסמעיליה.
מכיוון שהימים נשלטו על ידי משחתות אנגליות וצרפתיות, ומשום שהפיקוד הגרמני-עות'מאני חשש מהחפת כוחות מהים שינתקו את קווי האספקה של הכוח התוקף, נבחר הנתיב המרכזי, הפנים יבשתי, על אף שמספר הבארות לאורכו היה הנמוך ביותר.
בנוסף נשלחו יחידות קטנות להתקפות הסחה דרך הנתיב הצפוני והדרומי.
חציית מדבר סיני החלה ב-14 בינואר 1915. ג'מאל פאשה רכב בראש הכוח שמנה כ-20,000 חיילים, ועשר סוללות תותחים.
בשבוע הראשון צעד הכוח לאור יום כאשר הוא נושא איתו מכלי מים ענקיים.
תנועת הכוח זוהתה כבר בשלב מוקדם על ידי מטוסי סיור בריטיים.
לאחר השבוע הראשון החל הטור לצעוד בלילות, על מנת שמקום המתקפה לא יתגלה.
ב-31 בינואר הגיע חלקו הגדול של הצבא לנקודת הערכות באזור שבין האגם המר הגדול ואגם תמסח, סמוך לעיר אסמאעיליה שעל גדות התעלה.
בשלב זה נשלח כוח קטן צפונה על מנת לתקוף את קנטרה וכוח קטן דרומה שעליו הוטל לתקוף את העיר סואץ בעוד המתקפה המרכזית יועדה להתרחש באיסמעיליה.
סופת חול עיכבה את תחילת המתקפה, וכתוצאה מכך ההתקפה החלה לאחר הזריחה כך שהכוח התוקף זוהה על ידי הבריטים בשלב מוקדם.
הטורקים החלו לחצות את התעלה בסירות מתנפחות רפסודות וגשר דוברות, ואולם הם נתקלו בהתנגדות עזה מהכוחות ההודיים שהיו מוצבים בצידה השני של התעלה.
במקביל מספר ספינות קרב הצטרפו למערכה, וחלקם נפגעו מאש הארטילריה העות'מאנית.
עד צהרי 3 בפברואר כל כלי הצליחה של העות'מאנים הושמדו מלבד שלוש סירות.
רק כ-700 חיילים עות'מאנים הצליחו לחצות את התעלה, ואלו בסופו של דבר נהרגו או נתפסו בשבי.
גם המתקפות על סואץ וקנטרה נכשלו.
בזיכרונותיו כותב ג'מאל פאשה, שב-3 בצהריים הוא וקציני המטה שלו הבינו שהמתקפה נכשלה.
בשלב זה, על פי זיכרונותיו, טען הגנרל הגרמני קרס פון קרסנשטיין ש"לדעתו זו חובתו של הכוח התוקף למות עד האיש האחרון על גדות התעלה" אך ג'מאל פאשה לא שעה אל עצה זו והכריז על נסיגה.
על פי יומניו של פון קרסנשטיין 192 חיילים עות'מאנים אבדו בקרב, 366 נפצעו וכ-700 הוכרזו נעדרים, רובם מתוך הכוח שהצליח לחצות את התעלה ונלקחו בשבי בידי הבריטים.
ציפיות הטורקים שמסעם יביא למרד כללי במצרים, וכן להתמרדות בקרב החיילים המוסלמים בקרב הכוחות ההודיים שהגנו על התעלה התבררו כבלתי מבוססות.
גם מתקפות ההטעיה מדרום ומצפון נחלו כישלון, ובעיקר לא גרמו להסטה של כוחות בריטיים מקרבת איסמעיליה.
מנגד הנסיגה הטורקית מהתעלה, וחזרה לארץ ישראל התבצעה באופן מסודר ללא אובדן של כוחות נוספים לעות'מאנים, ואילו הכוחות הבריטיים לא היו ערוכים למרדף אחר הכוחות הנסוגים.
הכוחות הבריטיים, כהפקת לקחים מהמתקפה הראשונה, שינו את תפיסת ההגנה על התעלה – והקימו מוצבים לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ.
שינוי התפיסה מיוחס לשר ההגנה הבריטי, הלורד קיצ'נר שאמר: "מי כאן מגן על מי?
אתם על התעלה או התעלה עליכם?".
במרץ 1915 מונה סר ארצ'יבלד מארי לעמוד בראשות הכוחות הבריטיים בחזית המצרית והורה על הזזת המוצבים מקו התעלה מזרחה לעומק בסיני.
הקמת מוצבים אלו אפשרה שליטה יעילה יותר על צירי התנועה בסיני, שליטה המאפשרת לעצור את התקדמות הצבא התוקף לפני התעלה, ויתרה את הצורך לפרוש כוחות לכל אורך התעלה.
המוצב המזרחי ביותר שהוקם היה ברומני.
הקמת מוצבים אלו הציבה בפני הבריטיים אתגר לוגיסטי גדול, שכן בעוד הצד המערבי של התעלה מושקה מתעלת מים מתוקים, ומקושר בקווי תחבורה נוחים, הצד המזרחי של התעלה היה חסר את התשתית הזו.
על מנת לענות על הצרכים הלוגיסטיים, הורחב מאוד הבסיס בקנטרה, והיה למרכז לוגיסטי עצום ממדים.
הוקמו רציפים ודוברות שאפשרו העברה של כוחות וציוד את התעלה, והוחל בהקמה של מסילת רכבת וצינור מים לאורך החוף הצפוני של חצי האי סיני.
המתקפה על סואץ אומנם נכשלה, אך לימדה את הן את העות'מאנים והן את הבריטים שמתקפה כזאת אפשרית, וכן שניתן לשתק את התנועה בתעלה, גם ללא צליחתה, על ידי כיבוש שוליה המזרחיים ומשם שליטה באש על השיט בתוואי בתעלה.
עם חזרתו לארץ ישראל הכתיר ג'מאל פאשה את ההתקפה כ'ניצחון מזהיר', והחל בהכנות למתקפה נוספת.
הוקמה יחידת כוחות המדבר, אשר מפקדתה שוכנה בבאר שבע, והייתה תחת פיקודו של הגנרל קרס פון קרסנשטיין.
במהלך 1915 יחידה זאת ערכה פעולות פשיטה קטנות היקף אך טורדניות על הכוחות הבריטיים בסיני שכללה התקפות על מוצבים בריטיים וניסיונות להנחת מוקשים לאורך התעלה.
וייל מציין שקרסנשטיין מילא תפקיד זה ב"רוב תחבולה ומרץ".
חלק חשוב בהיערכות העות'מאנית להמשך המערכה היה לשיפור מערך התחבורה, שהתבטא בשיפור מערך הרכבות בארץ ישראל.