tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רצונו היה שתנועה זו תבטא , ושאל תנועה זו יוכלו להתכנס גם אנשי תנועת אגודת ישראל וגם אנשי המזרחי, ובמקביל לשמור על השתייכותם הקודמת.
בעזרת תלמידיו הקרובים - הרב יעקב משה חרל"פ, הרב דוד כהן ובנו הרב צבי יהודה קוק, הוקמו סניפים בארץ ישראל, שווייץ, הולנד, אנגליה וארצות הברית.
התנועה לא הצליחה להתרומם ונעלמה מהר מאוד מהנוף הפוליטי הציוני.
התנועה התבססה בעיקר על אישיותו הכריזמטית של הרב קוק, כך שלמען הצלחתה היה על הרב קוק להישאר במערב אירופה.
רצונו של הרב קוק לחזור ולפעול בארץ ישראל, חוסר יכולת או רצון להתמודד עם מיסודה של תנועה פוליטית, התנגדות המפלגות הדתיות האחרות, וגם עצירת פעילותה למען לא תפגע בתנועת המזרחי היו בעוכרי התנועה החדשה.
בשנת 1919 נענה להזמנתם של ראשי המוסדות והישיבות ורוב רבני ירושלים להתמנות לרבה של העיר.
לאחר שביוזמת הרב צבי פסח פרנק נשלח אליו כתב הכתרה בחתימתם.
בכך אייש משרה שהייתה מיותמת מספר שנים, מאז פטירת הרב חיים ברלין.
בהמשך כונן את מוסד הרבנות הראשית, שבה ראה שלב ראשון לייסוד הסנהדרין, ונהיה הרב הראשי האשכנזי הראשון של ארץ ישראל (1921).
את הרבנות הראשית ראה כהנהגה רוחנית כלל עולמית ולא כמנגנון ביורוקרטי.
בבחירות לאספת הנבחרים הראשונה שהתקיימה ב־1920, התנגד מלכתחילה למתן זכות בחירה לנשים - לבחור ולהיבחר.
בעמדה זו אחזו רוב הרבנים, בניגוד לדעת רבים מחברי המזרחי.
עם זאת, הוא אמר גם שהדבר אינו אסור, ובכל אופן "אין הדבר כדאי לעשות ממנו עיקר גדול".
סמוך להתמנותו לרבה של ירושלים נהרגה בתו הצעירה אסתר־יעל בעת שנפלה ממדרגות הבית הזמני ברחוב הנביאים שבו התגוררו.
פעילותה המעשית של הישיבה החלה בקיץ תרפ"ג בעת שהחלו ללמוד בה תלמידים בודדים.
קבוצה גדולה יותר הגיעה ללמוד בתרפ"ד (1924).
השם שהעניק הרב קוק לישיבתו הוא "הישיבה המרכזית העולמית" אך היא התפרסמה בשם "מרכז הרב".
הישיבה התאפיינה בשפה העברית שהייתה מדוברת בה, ובלימודי הגות ומחשבה.
שאיפתה נוסחה: את ניסוח תוכנית הלימודים של הישיבה הטיל על תלמידו הרב דוד כהן.
בתוכנית הלימודים, היו בנוסף ללימודי הישיבה המקובלים, לימודי תנ"ך, פילוסופיה, היסטוריה ולימודי מדעים (בוטניקה וביולוגיה), אולם לימודי החול לא יושמו בפועל.
הרב יעקב משה חרל"פ שימש כראש הישיבה בפועל, עד לפטירתו בשנת תשי"ב.
בחיי הרב קוק הגיע מספר התלמידים בישיבה לכשמונים.
הישיבה נוהלה על ידי הרב קוק באופן אבהי.
לעיתים דאג הרב קוק לתלמידיו מבחינה חומרית בסיועה של אשתו, שלקחה על עצמה את הטיפול בחורים שבגרבי תלמידיו.
הרב קוק עודד את בוגרי הישיבה לשמש כרבנים, כמורים וכאנשי ציבור, ואכן רבים מהם שימשו כרבנים בארץ ישראל ומחוצה לה.
הרב קוק ראה בישיבות את הבסיס הרוחני של עם ישראל, ופעל ליסוד מוסדות חינוך תורניים ולמען החזקתן של ישיבות.
בחורף 1924 יצא לארצות הברית בראש משלחת רבנים שבה השתתפו רבה של קובנה, הרב אברהם דוב כהנא שפירא, והרב משה מרדכי אפשטיין, ראש ישיבת סלובודקה, במטרה להשיג מימון למוסדות תורניים.
הרב קוק התקבל בכבוד רב, ובין היתר קיבל אזרחות כבוד של העיר ניו יורק.
הוא נפגש גם עם נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' בבית הלבן.
ייסד את מפעל "הלכה ברורה", העוסק בהעמדת הפסיקה ההלכתית מול מסקנות סוגיות התלמוד עליהן היא מבוססת, עבודה שהקדיש לה חלק ניכר מזמנו ושראה בה בניין התורה לדורות.
בתרצ"ג ייסד בירושלים את מכון הארי פישל, למחקר מדעי של היהדות, ובמיוחד תורה שבעל פה, והעמיד בראשו את תלמידו הרב שאול ליברמן, שנחשב לאחד מגדולי חוקרי התלמוד וספרות התורה שבעל פה.
בפרעות תרפ"ט (1929) ובשאלת מעמדו של הכותל המערבי
כאיש ציבור הגיב הרב קוק למעשיהם והחלטותיהם של הבריטים, ונודע בעמידתו האיתנה מול ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ב-15 באוגוסט 1929, תשעה באב, נערכה תהלוכה גדולה של נוער בית"ר ליד הכותל המערבי, שנועדה למחות נגד שגרת ההתנכלויות של מוסלמים למתפללים היהודים ולהפגין ריבונות יהודית במקום.
במוצאי הצום, התראיין הרב קוק לעיתון דואר היום.
בראיון הביע את תודתו לנוער המפגין וקרא לפנות את שכונת המוגרבים שלמרגלות הכותל: .
גם בהזדמנויות נוספות הדגיש הרב שהדרישה היהודית היא להרחיב את רחבת התפילה שליד הכותל, וציפה שהמהלך יבוצע על ידי ממשלת המנדט תוך פיצוי התושבים.
בזמן מאורעות ה'תרפ"ט שהו רוב מנהיגי היישוב בקונגרס הציוני ה־16 שנערך בציריך.
הרב קוק טלפן בשבת לממלא מקום הנציב העליון, הארי לוק, וכאשר הלה הציב עמדה מהססת בקשר לדיכוי הפורעים, ציווה עליו לירות ברוצחים בשם המצפון האנושי.
במהלך הפוגרום שלח הרב טלגרף לראשי קהילות יהודיות ברחבי העולם והזהיר כי .
זמן קצר לאחר המאורעות בירושלים, מחה הרב באוזני המושל הצבאי לואי ג'ין בולס אשר נתן הסכמה למופתי לבצע עבודות בכותל המערבי ללא צורך ברשות מן היהודים.
הוא הזהירו: מאז ניהל חלופת מכתבים ושיחות עם גורמים ביישוב ובשלטון בדבר מעמדו של המקום וקדושתו.
כאשר באה אליו משלחת של ראשי המוסדות הציוניים כדי לשכנעו לוותר על הבעלות על הכותל ולהסתפק בזכות להתפלל במקום, אמר: בוועדת החקירה הבריטית אמר:
באותה תקופה הוצע לו להיות אדמו"ר של בית אברהם אך הוא סירב.
לאחר רצח חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, שהיה מבאי ביתו, ולאחר שניתן פסק דין מוות נגד אברהם סטבסקי, יצא הרב קוק להגנת הנאשמים, ובראשם אב"א אחימאיר, ראש תנועת ברית הבריונים.
הרב קוק טען שאין ראיות ממשיות לכך שהם ביצעו את הרצח, ואסור להוציא להורג את סטבסקי על סמך חשדות בלתי מבוססים.
ועד פעולה להצלת הנאשם הוקם בביתו.
הרב קוק ניצח על קמפיין ציבורי שנועד להציל את סטבסקי מהגרדום, ובו פרסם כרוזים, דרבן אישים שונים, ואף גייס את מנהיגי הגולה לתת יד להצלתו של סטבסקי.
התנגדותו הנחרצת לאווירת הלינץ' הציבורי פגעה בפופולריות שלו בקרב אנשי היישוב, וגרמה לחצי ביקורת רבים להישלח נגדו, ואף לתייגו כשייך למחנה הימני.
היו אף שכתבו כתובות נאצה על חומת ביתו בסגנון "אוי לדור שכהניו מחפים על רוצחיו".
חיים נחמן ביאליק תיארו באותה תקופה כנידון למוות בצל הגרדום.
מקורביו העריכו כי גלי ההתנגדות והביקורת, והשסע שנפער אל ציבור שכה אהב, קיצרו את ימיו.
מספר חודשים לאחר שניתן פסק הדין המזכה את סטבסקי, בעת שהרב קוק חזר לירושלים מטקס שבו קיבל אזרחות כבוד של העיר תל אביב חש הרב קוק כאבים בבטנו, ומחלת הסרטן החלה לתת בו את אותותיה.
לרב קוק היו חמישה ילדים.
מאשתו הראשונה אלטע בת שבע (בתו של האדר"ת):
פרידא חנה אשת ישראל שמעון רבינוביץ - מייסד העיר בת ים.
מאשתו השנייה רייזא רבקה (בתו של הרב צבי יהודה רבינוביץ תאומים):
רוחמה טויבא שנפטרה בהיותה תינוקת.
אסתר יעל - נפלה ממדרגות בית הרב קוק בהיותה בת שתים עשרה ונהרגה.
הרב צבי יהודה הכהן קוק, יורשו הרוחני וממשיך דרכו הבולט.
בתיה מרים - אשת הרב שלום נתן רענן.
לרב קוק שלושה נכדים, כולם מבתו בתיה רענן: ציפורה אשת הרב מרדכי פרום, הרב אליהו שלמה רענן, ואברהם יצחק (טבע בים בהיותו כבן עשרים).
בסוף ימיו נאבק הרב קוק במחלת הסרטן.
עצרות תפילה נערכו בקיץ תרצ"ה בירושלים והוכרז יום תפילה כלל־עולמי בכ"ד בתמוז.
לשמו של הרב נוסף השם "יחזקיהו".
הרב קוק נפטר כשבועיים לפני יום הולדתו ה־70, ביום ג' באלול ה'תרצ"ה (1 בספטמבר 1935).
באותם ימים התקיים בשווייץ הקונגרס הציוני הי"ט, אליו הגיע מברק עם פטירת הרב: יושב הראש בן-ציון מוסינזון הודיע מיד: .
דיוני הקונגרס נעצרו לשלוש שעות לאות אבל, ובערב נפתחה ישיבה מיוחדת לדברי הספד.
ראשון המספידים היה נשיא הקונגרס חיים ויצמן, לאחריו הספידו הרב מאיר בר-אילן ומנחם אוסישקין, שגם הודיע שבקרוב תוקם נקודת יישוב בארץ ישראל על שמו.
בארץ ישראל הכריזו המוסדות הלאומיים וראשי מוסדות הקהילה העדתיות על אבל לאומי, ובכל הארץ הוכרזה הפסקת מלאכה באופן מלא מיום שני בחצות היום, זמן התחלת ההלוויה, ועד שעה חמש בערב.
דגל ציון (ישראל) שעל בניין הסוכנות היהודית הורד לחצי התורן.
בין חמישים למאה אלף איש מהיישוב העברי הקטן דאז שהם כרבע מכל תושבי הארץ היהודים השתתפו במסע הלוויה, שהייתה הגדולה ביותר שידע היישוב באותה תקופה ולמשך זמן רב.
טרם מסע ההלוויה הספידו בנו הרצי"ה ותלמידו הרב יעקב משה חרל"פ.
בין המשתתפים בהלוויה היו גם נציגים של הנציב העליון, מוסדות הממשלה, עיריית ירושלים, קונסולים, ראשי עדות זרות, ונציגי מוסדות הציבור.
בשל הדוחק הרב נעשה שימוש הן בסדרנים והן בשוטרים בריטים וארצישראלים.
בשולי הדרכים נעשה אף שימוש משטרתי בסוסים.
שוטרים בריטים יצרו שרשרת סביב התקדמות הארון.
מסע ההלוויה יצא מבית הרב ומישיבת מרכז הרב, עבר ברחוב יפו, משם לרחוב הנסיכה מרי ורחוב ממילא עד שער יפו, ומשם אפשרו רק לחלק מהקהל להמשיך אל עבר הר ציון מטעמי זהירות עקב הדוחק הרב.
הראי"ה נקבר בחלקת הנביאים שבבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
מטעם עיירית ירושלים התקיימו בצהרים הספדים לכלל הציבור על ידי רבי איסר זלמן מלצר, ורבי יוסף לוי.
כן נערכו בימים שלאחר מכן הספדים רבים בכל רחבי העולם היהודי.
בעיתונות העברית, מותו הוצג כאסון לאומי וכהסתלקות של ענק הדור.
מסע לווייתו תואר כמסעיר ולווה באנדרלמוסיה ובחוסר אונים מצד משטרת המנדט הבריטית שלא הצליחו להשתלט על ההמונים שביכו את מותו.
אף שמבחינה הלכתית נחשב לשמרן, מבחינה מחשבתית הוא נחשב להוגה דעות מקורי והוא ינק את השקפותיו מספרות ישראל לדורותיה ומעולם המחשבה הכללי, ומיזג את התנ"ך, התלמוד, מחשבת ישראל והקבלה (במיוחד של האר"י, הרמח"ל ובעל הלשם), עם התפיסות החדשניות של העולם הפילוסופי והמדעי של תקופתו, לכלל תורה רוחנית אחת.
במידה מסוימת הלך לאור שיטתו ותורתו של המהר"ל מפראג, ממנו ידע לצטט פרקים שלמים בעל פה.
בעיני רבים נחשבת אישיותו לסמלו של המעבר מהגולה לארץ ישראל.
הגותו של הראי"ה קוק, נחשבת בעיני מספר חוקרים, דיאלקטית, ולעיתים מתפרשת באופנים מנוגדים.
כתיבתו עוסקת בין היתר באלוהות, בריאה, טבע האדם, מהלך ההיסטוריה, התחדשות הנבואה, ציונות, משיחיות ופוליטיקה.
לימים סיפר עליו הרב שלמה זלמן אוירבך שהרב ידע לצטט בעל פה את כל ספר הזוהר, ונאמר עליו שלמד כל יום שישים דפי גמרא ופעם לחודש את כל התנ"ך.
רבים ממי שפגשו בו מתארים אישיות קורנת ואצילית.
תלמידו הרב יעקב משה חרל"פ תיאר את פגישתו הראשונה:
תלמיד אחר, הרב דוד כהן, "הנזיר", שלימים ערך את ספרי "אורות הקודש", מתאר גם הוא את מפגשו הראשון עם הרב:
לקראת יום הולדתו השבעים תכננו ידידיו ומעריציו לחגוג את יובל השבעים, אך הוא פנה אליהם מעל דפי העיתונות ואמר שתהיה לו קורת רוח אם לא יעשו עניין מיום זה.
ביום מותו ביקש מתלמידיו שלא יכתבו עליו שום תארים נוספים מלבד התואר "הרב", וכך היה.
בהתייחס לאמירתו המפורסמת של החת"ם סופר ביחס למודרנה "חדש אסור מן התורה", טבע הרב קוק את הביטוי "הישן יתחדש, והחדש יתקדש".
כך למשל לא ראה כל בעיה בקבלת תורת האבולוציה, ואף הכריז שהיא עולה בקנה אחד עם מושגים קדומים המופיעים בתורת הקבלה.
רוב כתביו לא נכתבו באופן מאורגן ושיטתי, אלא בכתיבה ספונטנית ושוטפת.
בנו הרב צבי יהודה ותלמידו הרב דוד כהן סידרו פסקאות מכתביו בספרים לפי נושאים.
הרב קוק היה למעשה האידאולוג הדתי והתאולוג של הציונות.
הוא ראה בה שלב התחלתי של הגאולה.
הוא ראה במשיכתם של הציונים לארץ ישראל ולערכים לאומיים ביטוי של 'סגולת ישראל' שאיננה תלויה בהכרה ובבחירה שלהם: "החלק של הסגולה הוא הרבה, באין ערוך כלל, יותר גדול וקדוש מהחלק התלוי בבחירה".
לאחר מותו של הרצל נשא הרב קוק נאום הספד בשם "המספד בירושלים", בהספד זה, שבו שמו של הרצל אינו נזכר, הוא עוסק במשיח בן יוסף.
כשסמוך למותו שאלוהו מדוע הוא מתעקש להיות ציוני, השיב שגם הקב"ה ציוני, כפי שכתוב ().
את כינון מדינת ישראל ראה, שנים רבות טרם שהוקמה, כיצירת יסוד כסא השם בעולם.
אף שחרד מנטייתם של צעירי הציונות לחילוניות ולעזיבת הדת, ביטא אהבה רבה כלפיהם.
בספריו ציין שיש יתרונות במעמד הנפשי של בני הציבור החילוני העוסקים בבניין הארץ ובתחיית הלאום היהודי, על פני הציבור הדתי.
בתקופות שונות של חייו, יזם מספר מסעות של רבנים למושבות ולקיבוצים בעמק יזרעאל, בגליל ובשפלת החוף, וצירף אליהם רבנים מהיישוב הישן שהתנגדו לציונות, כדי לגשר על הפערים ולהדק את הקשר עם החלוצים, הן במטרה להקשיב להלך רוחם ולשמוע על מצבם, והן במטרה לחזקם מורלית ורוחנית ולחזקם בדת היהדות.
בעקבות השתדלות תלמידו, הרב משה צבי נריה, ניאות הרב קוק לתמוך ולעודד את תנועת הנוער הדתי לאומי בני עקיבא, ונחשב כמורה דרכה הרוחני.
הוא כתב איגרות לכינוסיה השונים של התנועה ואף אירח מפגשי מדריכים בביתו.
עניין מרכזי בהגותו הוא היחס החיובי כלפי הטבע והעולם.
הוא סבר כי יש לאהוב את היופי של הטבע ולהכיר בחידושי המדע ובתהפוכות ההיסטוריה, כחלק ממכלול הבריאה.
מאחורי כל הפרטים במציאות עומד כוח מאחד, שהוא האלוהות.
גם "אהבת ישראל" נובעת מתוך אמונה שעם ישראל חשוב לאנושות ולעולם כולו.
הוא קרא ל"אהבת כל המעשים":
הוא ראה את מצוות התשובה כשיבת העולם כולו אל מקורו האלהי שממנו נפרד, ובכלל כך כחזרה לחיים טבעיים והרמוניים עם העולם כולו, ובכך כלל הן את הבריאות הגופנית והתעמלות הגוף, והן את הבניין הלאומי, ובמסגרתו את החזרה לארץ ישראל, בניין מוסדות ממלכתיים ופיתוח התעשייה והחקלאות.
הוא ראה בחיוב גם את פיתוח המדע מתוך התאמה עם התורה, קרא ליחס מכבד לאוכלוסייה הערבית, וגם את הכפירה ראה כתחילתה של מהפכה דתית נדרשת.
בנושא היחס ההדדי בין התורה לבין "הרגשות הגשמיים" כתב הרב קוק: .
כפי שמציין הרב שלמה יוסף זוין בספרו אישים ושיטות:
הרב קוק הצטיין גם בתחום ההלכתי וגם בתחום האגדה [כלומר התחום ההגותי], הוא
דברים אלה לצד חשיבות השילוב בין מחשבה והגות לבין הלכה מופיעים בכתבי הרב קוק; כגון בספרו משפט כהן (סימן ס"ג), ובאורות הקודש (חלק א' עמוד כ"ד).
כמו כן שילב לעיתים את המושג "נבואה" במחשבה.
הרב קוק חי בעת המהפכה הקומוניסטית.
הוא חלק על קביעתו של קרל מרקס שהמציאות הממשית היא חומרית, אולם הזדהה עם הביקורת המרקסיסטית על ניצול הפועלים.
מסיבה זו הוא סבר שעבדות, שבה הפועל הוא קניינו של הבעלים, עדיפה על פני העסקת פועלים ללא זכויות סוציאליות או אחריות על נזקיהם: הוא חלק על טענתו של מרקס שהפתרון לבעיה הוא ביטול הקניין הפרטי בעזרת מהפכה.
לדבריו, מהפכות ייצרו מעמד שליט חדש שידכא גם הוא אחרים.
בעיניו, הפתרון לבעיות החברתיות הוא הגבלת הקניין הפרטי, חיזוק הרוחניות בחברה ויצירת שיתוף פעולה בין המעמדות.
הרב קוק מעלה על נס את המאבק על דרך החיוב.
במקום לשלול ולחפש ליקויים ופגמים יש לנקוט עשייה חיובית ומועילה.
במקום לחבוט בסוטים מדרך הישר, יש למצוא מסילות ללבם בדברי כיבושין.
כך ייתרצו, וכבודם לא יינזק, כי כבודם חביב עליהם כפי שחביב על האחרים כבודם שלהם.
האדם והציבור נתבעים לעשייה, ולא לשלילה של האדם או של הציבור האחר.
אמנם לשיטת הרב קוק ישנה אמת אבסולוטית, אבל בכל דעה כמעט יש גם משהו אמיתי.
על מנת להגיע לאמת המוחלטת יש לאחד את כל השיטות ולתת לכל אחת מהן את מקומה.
גם בכפירה ישנו חיוב, משום שהיא שוללת את התפיסה האלילית המוטעית את האל; וגם באלילות יש גרעין של אמת שהוא הרצון לקרבה לאל, אלא שהיא מעוותת ומגשימה את האל.
בספר אורות הוא מונה שלושה כוחות מרכזיים בימינו: ההומניזם (אנושיות בלשונו), הלאומיות והדת (או הקודש).
שלושתם נאבקים זה בזה, וגם בכך יש משהו מן החיוב, משום שבאופן זה הם מונעים התפשטות יתר של אחת השיטות ללא בקרה, מצב שעלול להביא לקיצוניות ולהרס.
על כל אחת מהשיטות ללמוד להבין שגם לשתי האחרות ישנה חשיבות.
לשיטה האידיאלית שמאחדת את כל השלוש הוא קורא "הקודש העליון".
בכל מתח הגותי יש למצוא את החיוב שבצדדים המתעמתים ולגרום להם להבין שהם זקוקים זה לזה ונבנים זה מזה.
הדברים באים לידי ביטוי בציטוט מפורסם מדבריו:
על אף תפיסה זו, לא נמנע הרב קוק לבקר בתוקף אישים וגופים ציבוריים בעניינים כמו חילולי שבת ובעיות כשרות.
הרב קוק קרא שלא להפריז ב"דבקות" בצדיק שהוא מושג בסיסי בתורת החסידות, והציע להחליפה בדבקות בעם ישראל ובנשמתו, שלו, לדבריו, אין מגרעות כלל:
חלק ניכר בכתביו תופס הפן ההלכתי.
עוד בחייו הוציא הרב קוק כמה מספריו ההלכתיים: הספר חבש פאר על ענייני תפילין, עץ הדר בעניין פסול אתרוגים מורכבים והספר שבת הארץ על ענייני שביעית והיתר מכירה.
לאחר מותו הוציא בנו הרצי"ה קוק את ספרי השו"ת שלו אורח משפט, משפט כהן, דעת כהן ועזרת כהן שבו מקובצות מרבית תשובותיו ההלכתיות.
בדרכו הלימודית וההלכתית נטה הרב קוק ללימוד "אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא", כך בערוב ימיו השקיע הרב קוק שעות רבות במפעל שיזם לסיכום של פסק ההלכה היוצא מסוגיות הגמרא, כפי שהוא מופיע ברמב"ם ובשולחן ערוך.
זאת במטרה לגשר על הפער שנוצר בין הדיון בסוגיות הגמרא לדיון בהלכה על ידי זה שחלק מהלימוד של הגמרא יהיה פסיקת ההלכה היוצאת מהלימוד.
אזכור ההלכות על הדף כונה "הלכה ברורה" וביאור הסוגיות בשיטות הראשונים והאחרונים הופיע בשם "בירור הלכה".
בהמשך הוקם מכון שיטפל בהמשך המפעל הזה והוצאתו מן הכוח אל הפועל, שנמצא במתחם ישיבת מרכז הרב.
הרב קוק פיתח בהרחבה את הנושא של ייחודיותה של תורת ארץ ישראל, וקרא לשוב אל שיטת הלימוד הארץ־ישראלית המקורית.
חידושו העיקרי בנושא הוא שהייחודיות של תורת ארץ ישראל היא בכך שבא"י מקצועות התורה אינם מפולגים זה מזה ולא צרים זה לזה, אלא השכל הכללי משקיף על הכל בסקירה כללית, והעניינים יונקים זה מזה ומסייעים זה לזה.
לפיכך, ההלכה מושפעת מרוח הקודש, מהאגדה ומהקבלה.
בלימוד התורה בארץ ישראל ניתן להגיע לבירור האמת בלא צורך בפלפול מרובה.
הרב קוק גם קבע שיישוב ארץ ישראל בפועל, הוא יעד שיש לשאוף אליו.
קניית אדמות, עליה מהגלות, חקלאות, וקיום המצוות התלויות בארץ: לקט שכחה ופאה, תרומות ומעשרות, דיני כלאיים ושמירת השמיטה.
במקרים שבהם הייתה התנגשות בין יישוב הארץ ובין קיום המצווה, חיפש דרכים הלכתיות על פיהן ניתן להקל, כך תמך בחידוש "היתר המכירה" של חובבי ציון, משתי שמיטות קודמות לו.
יחס קבלה והלכה ואופי פסיקתו
הרב קוק, לבד שהיה איש הגות, שמש גם כפוסק וכתב מאות תשובות הלכתיות.
מרבית תשובותיו ההלכתיות פורסמו בספרי השו"ת אורח משפט, משפט כהן, דעת כהן ועזרת כהן.
חלק מהחוקרים סוברים שעל אף שהגותו חדשנית ביותר, הרב קוק לא שילב אותה בפסיקותיו.
לעומתם, אבינועם רוזנק סבור ששורש החומרות הרבות המצויות בפסיקותיו הוא ברעיונות החדשניים שבהגותו.
פרופ' נריה גוטל אמר שהרב קוק מנמק את פסיקותיו גם בדברי קבלה ואגדה, דבר שאינו מקובל ברוב ספרי השו"ת האשכנזיים הקלאסיים, אך מצוי בפסיקות חכמי אשכנז הקדמונים וחכמי עדות המזרח.
כך למשל הזכיר את פסיקת הרב קוק שיש להשתמש בגופות גויים לצורך לימוד רפואה, שאותה נימק גם בכך שהגוף היהודי הוא קדוש.
הרב קוק למד ספרי קבלה וחסידות וכתב בשבחם, אבל בישיבתו לא לימד כתבים אלה.
הרב שלמה יוסף זוין הסביר את גישתו ההלכתית של הרב קוק בספריו ובכתביו.
הוא מציין שהרב קוק נמנע מלבסס הסברים על שיטת ה"לשיטתו", כשהוא רואה בה פן של פלפול שאינו הכרחי; אולם לא נמנע, לאחר שהסביר שיטה, לציין שהסבר זה תואם את שיטתו של אומרה במקום אחר.
עם זאת ניכר בהרבה מקורות בכתביו, כי הרב קוק התייחס בחיוב ובסנגוריה לצורת לימוד זו.
הוא מנתח את הסיבה להתנגדות שצורת לימוד זו עוררה בעבר, ואת הנימוקים ללגיטימיות שיש לה כיום.
הרב קוק טוען שללימוד זה יש צד אסתטי, והוא עשוי לעורר לאהבת תורה.
אמנם הוא מגביל ותוחם אותו בתנאים אחדים, כמו לא לערבב הלכה ואגדה, ולאפשרו לאנשים שכבר יש להם ידיעות מעמיקות בלימוד.
באופן כללי גישתו של הרב קוק למנהגים מהווה שיטה קלאסית בקרב האורתודוקסיה המודרנית.
גישתו כללה התייחסות בכובד ראש למנהגים, כשלעיתים הוא רואה חשיבות עצומה בקיים המנהגים ממש כדין תורה.
גישתו המעניינת היא ביחס לדין המנהג ועניין "לא תתגודדו".
הוגה הדעות הלל צייטלין מציב את הרב קוק ברצף אחד עם גדולי הקבלה: האר"י, הבעל שם טוב, ובעל התניא.
לדבריו הרב קוק הסתמך רבות על קבלתו של הבעש"ט, יותר ממה שמיוחס לו.
היו חוקרים (כגון בנימין איש שלום) שטענו שאף שלקבלה מקום מרכזי בתפיסת עולמו של הרב קוק, הוא אינו צמוד לעולם המושגים שלה, אלא משתמש בה לצורכי הגותו־הוא באמצעות נתינת משמעות מחודשת לסמליה.
כנגדם יצאו חוקרי קבלה, ובראשם יוסף אביב"י, שטענו כי עולמו הרוחני של הרב קוק נטוע עמוק בחיק הקבלה, וכי ניתן להראות במקומות רבים שבהם נראה שהוא כותב הגות בלבד, שאין זה אלא תרגום לשפה מודרנית של תכנים קבליים, על פי פרשנותו הייחודית של הרב קוק.
הרב קוק בחר שלא לציין את מקורותיו בפירוש, אולם ציין שהרבה להסתמך על כתבי האר"י.
מעבר לכך, מקורותיו מגוונים, ובהם הזוהר, עץ חיים, ספרי החסידות, רבי יהודה הלוי, רמב"ם, ספרי מהר"ל מפראג, ספרי רמח"ל, הגאון מווילנה, רבי יצחק אייזיק חבר, וכן פילוסופיה יוונית ומודרנית.
בהגותו ניכרת גם השפעתם של פילוסופים מודרניים של העת החדשה.
באחד ממכתביו של בנו הרב צבי יהודה, כותב הבן שמאמרו של אביו, "דעת אלוקים", מבוסס לדעתו על גישתו של הפילוסוף הרמן כהן.
למעשה, רבים ממושגיו של שפינוזה מצויים הן במאמר זה והן במקומות רבים נוספים בהגות הרב קוק.
השפעה מיוחדת ישנה להגותו של הגל (אולי בתיווכה של משנת ר' נחמן קרוכמל) על מחשבת הרב קוק.
הדבר ניכר במאמרו "למהלך האידיאות בישראל" (בספרו "אורות"), שבו הוא משתמש במושגי האידאות במובנן ההגלייני, לשם הסברת ההיסטוריה היהודית.
עוד ניכרת, במיוחד, הגותו של שלינג, בייחוד בכל הקשור לשילוב אחדות וריבוי.
מלבד זאת ישנה זיקה הגותית, הן בדרך של השפעה והן ביקורתית, לכתביהם של קאנט, שופנהאואר, ניטשה, אנרי ברגסון, כמו גם ביחס לבודהיזם, וכן לתגליות מדעיות בעלות משמעות פילוסופית (דוגמת האבולוציה וגיל העולם).
הרב קוק הסתייג מתורת ההשכלה, אך לא התנגד לשימוש בכלים מדעיים־ביקורתיים בלימוד התורה, כאשר הדבר נעשה בידי בני תורה המתאימים לכך, ולא כעיקר הלימוד.
התשובה במשנת הרב קוק תופסת מקום מרכזי.
אחד הכתבים הבודדים שיצאו לאור בחייו הוא הספר "אורות התשובה".
בספר זה הוא מברר את מהותה של התשובה, והתהליכים הגורמים ומניעים אליה, ומחדש את רעיון התשובה לאו דווקא כשיבה מחטא מסוים וכחזרה בתשובה פשוטה, אלא כאידאה כללית של חירות ממגבלות וחולשות ותהליך התקדמות כללית של המציאות כולה, זאת בהתבסס על ספרות הסוד של היהדות.
התשובה במשנתו אף חורגת מתחומי המוסר והאתיקה הפרטיים, וכוללת תהליכים מדיניים, חברתיים, מדעיים ובריאותיים, ובעיקר שיבת עם ישראל לארצו וגאולתו הלאומית.
הגאולה המצופה אינה נוגעת רק בעם ישראל ושיבתו לארצו, אלא כוללת גם הטבת מעמדה של כלל האנושות ועלייתה למדרגה מוסרית גבוהה יותר.
את רעיון התשובה הפרטי קשר באותנטיות אישית שבה האדם נאמן לעצמיותו "ושב אל שורש נשמתו".
רעיון התשובה קשור במשנתו בשיבה של האדם, העמים והאנושות בכללותה אל האלוהות, שהיא מקור חכמה, אמת, יופי, יושר וטוב הקיים בעולם.
לפי תפיסתו, תורת האבולוציה הדרוויניסטית איננה סותרת את התורה, אלא אדרבה מתאימה לרוח התורה, ומורה על כך שהעולם מתקדם ומתפתח.
לדעתו תהליכי ההתפתחות מתרחשים לא רק בתחום החומרי אלא גם בתחום המוסרי והרוחני, בהתקדמות ההיסטורית של העולם לקראת הגאולה.
הרב קוק הבין על פי הקבלה, שעם בוא הגאולה המלאה, תהיה התקדמות של כל החיים.
ב'חזון הצמחונות והשלום' הוא מתאר את התקדמות הטבע כולו, כאשר כל רמת חיים עולה ומתקדמת.
האדם יהיה ליותר מאשר הוא כיום, וכך הצמחים והבהמות, ומתוך כך, תיאסר אכילת הבשר.
הוא ראה גם התפתחות של המדעים להבנה מלאה של היקום, המתיישרת עם המוסר, מתוך ידיעה והשתתפות, ולא מתוך התנשאות וכוחנות.
הוא כלל בכך את מדעי הנפש, הטבע והחיים, וכן את היצירה האנושית והאמנות.
כהוגים לא מעטים ביהדות הוא ראה הבדל בין נשמת עם ישראל לנשמות האומות, באשר בכנסת ישראל הוא ראה גילוי אלהי:
האלהות כמקור כל היש, ואושר האדם כקרבתו לאלהים
סבל האנושות בגלל נטישת העצמיות ואיבוד הייחודיות
אישיותו של הרב קוק וידיעותיו בתורה זכו להערכה רבה אצל הרבנים מרוב הזרמים השונים, חובבי ציון וחרדים.
חליפת האיגרות והמכתבים בינו לבין רבנים גדולי ישראל, וכן התבטאויות של רבנים שונים, מבטאות כבוד רב כלפי הרב קוק, הגם שפעמים רבות לא הסכימו עם דרכו ושיטתו.
החפץ חיים שמע בזמן הכנסייה הגדולה הראשונה שהתקיימה בווינה בשנת תרפ"ג דברי פגיעה ברב קוק, ואז הגיב החפץ חיים: (תרגום מיידיש: לשמע דברים כאלו יש לקרוע קריעה!).
כמו כן סירב ללחוץ את ידיהם של בני המשלחת הירושלמית ואמר להם: והוסיף:
הרב מלצר אמר לרב גרודז'ינסקי בביקור אצלו בהתייחסו לרב קוק: ובהספד על הרב קוק אמר: וקרא בבכי: .
הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, על אף התנגדותו החריפה לציונות, חלק כבוד לרב קוק והעריכו כאחד מגדולי הדור.
כשביקר הרב קוק בצפת בכסלו תרפ"ד שלח לו הרב אלפנדרי מכתב ברכה ואירחו בביתו "בכבוד גדול ובחביבות מרובה".
במכתב מו' בשבט תרפ"ד לרב יעקב משה חרל"פ, מגדולי תלמידי הרב קוק, הביע הרב אלפנדרי את מחאתו החריפה נגד מי שפגע בכבודו של הרב קוק: הרב אלפנדרי ביקש את הערותיו של הרב קוק על חיבור שחיבר וקיבל את השגותיו.
הרב שלמה אלישיב אמר לרב אריה לוין על הרב קוק שהוא .
הרב יצחק הוטנר, שהיה תלמידו, אמר עליו: והוסיף: .
עוד סיפר הרב הוטנר שרבו, "הסבא מסלבודקה", אמר לו על הרב קוק:
גם חלק מהרבנים מתנגדי הציונות הכתירוהו בתוארי כבוד במכתביהם אליו.
האדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש כתב לרב קוק: הרב זליג ראובן בנגיס כתב לרב קוק, אותו הכיר מישיבת וולוז'ין: הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק כתב: ובמכתב אחר מכנה את הרב קוק "פאר הדור".
הרב ירוחם ליבוביץ כתב: הרב ברוך בר ליבוביץ כתב: הרב אהרן קוטלר כתב: הרב מאיר שפירא מלובלין כתב: , וביקש מהרב קוק להאציל מברכתו על הישיבה שפותח.
הרב מרדכי מביילגוריא שלח כספים אל הראי"ה כדי שיחלקם וכתב: .
החזון איש פנה אליו בשאלה הלכתית בנוסח , תואר שבו השתמש החזון איש, מלבד ביחס לרב קוק, רק לגדולים ביותר בעיניו: הרב איסר זלמן מלצר, הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב אלחנן וסרמן.
בהנחת אבן הפינה לישיבת בית יוסף בבני ברק עמד החזון איש במשך כל נאום הברכה של הרב קוק, כבוד שלא נתן לגדולי תורה אחרים שדיברו שם.
לשואלים מדוע לא ישב, הוא ענה: !
גם הרב יוסף חיים זוננפלד, שחלק על דרכו, העריך את הרב קוק, ונהג לדבר איתו ארוכות בדברי תורה כשנפגשו.
בספר "יחידי סגולה" מאת הרב איסר פרנקל מובא שהרב זוננפלד אמר למי ששאלוהו מדוע הוא משוחח בדברי תורה עם הרב קוק: .
הרב אברהם חיים בביוף, שהיה ממשמשיו של הרב זוננפלד, סיפר כי שררו יחסים טובים בין הרב זוננפלד לבין הרב קוק, שאותו הוא מכנה .
הרב שלמה זלמן אוירבך שהכיר את הרב קוק בצעירותו אמר עליו לרב משה צבי נריה שהיה מתלמידי הרב קוק: "הרב היה גאון מופלא וקדוש עליון".
בהזדמנות אחרת אמר לרב נריה: ועוד אמר על הרב קוק: הרב קוק היה הרב שערך את חופתו של הרב אוירבך בחתונתו.
כמו כן סיפר בנו, כשהיה אומר אביו "הרב" ללא הוספת שם, כוונתו הייתה לרב קוק.
גם הרב יעקב רקובסקי העיד על כך, וסיפר שכך אמר לו רבי שלמה זלמן: הוא אמר:
הרב יוסף משאש מחשובי רבני מרוקו, מכנה אותו "תפארת ישראל", מצדד בהקמת ישיבת מרכז הרב, וכותב כי הוא גער במתנגדיו באופן חריף.
הרב עובדיה יוסף, בצטטו את הרב יהודה צדקה, אמר: .
גם רבני יהדות תימן ראו בו את גדול הרבנים בארץ ישראל.
הם ביקשו את הסכמתו על הספר "אמונת ה'", תוך שהם מתארים אותו בתוארי כבוד מרשימים יותר משאר הרבנים שם: "רבנו הכהן הגדול, נר ישראל וקדושו, גדול הדור ונזרו מרן אברהם יצחק הכהן קוק זצוק"ל וכו'".
הרב הראשי ליהדות תימן, הרב שלום יצחק הלוי כינה אותו "רבינו מריה דארעא דישראל".
גם הרב מרדכי שרעבי סבר שדרכו של הרב קוק עדיפה על פני דרכו של הרב זוננפלד.
רבים מראשי היישוב ואנשי רוח והגות כברל כצנלסון, ברנר, ובמיוחד א"ד גורדון, אז"ר, ביאליק ועגנון כיבדוהו ושמרו על קשר אתו.
הצייר נחום גוטמן מספר כי ברנר פסע אחר הרב קוק ביפו כשהוא מהלך בדיוק בתוך עקבותיו של הרב קוק באומרו לגוטמן אני פוסע בעקבותיו אולי משהו ממנו יידבק גם בי.
סיפור זה מופיע גם אצל עגנון.
רבנים במחנה החרדי, ובהם החזון איש והרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק, התנגדו לשיטתו הציונית של הרב קוק, אך העריכו את אישיותו וגדלותו בתורה.
במחנה "העדה החרדית" היו שהתנגדו לו בחריפות בשל דעותיו והתחברותו, לדעתם, לרשעים.
חוגים אלו החרימו אותו ואת כתביו והוציאו נגדו קונטרסים ופשקווילים ובהם גידופים ושמות גנאי.
הרב גלזר, רבה לשעבר של רמלה, סיפר כי היו בשכונת מאה שערים שצעקו לו "אפיקורס" מאחורי תריסים מוגפים, כאשר הלך ברחוב.
קבוצה של קיצונים מהיישוב הישן עשו בל"ג בעומר באחת השנים, בובה בדמותו והעלוה באש.
יעקב ישראל דה האן שהיה מהעסקנים הבולטים בעדה החרדית ארגן תביעה משפטית כנגד הרב קוק בראשית ימי המנדט הבריטי.
הרב אלחנן וסרמן, שנמנה עם הפלג הקנאי באגודת ישראל, כתב:
אמנם, לאחרונה נטען שאם אכן כוונת הרב וסרמן לרב קוק (ולא לעומד הנוסף בראש הרבנות הראשית, הרב יעקב מאיר), הרי שהוא הוטעה עובדתית; שכן אף שהרב קוק תמך פומבית בקק"ל פעמים רבות, מכל מקום סירב לחתום על קול קורא לתמוך בקרן היסוד, וכעדות בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בבית הרב קוק בירושלים יש העתק של כרוז שפורסם נגד האדמו"ר מגור הרב אברהם מרדכי אלתר מכיוון שזה ביקר אצל הרב קוק ובו נכתב: "במקום שיש חילול ה' אין חולקין כבוד לרב - !המסביר פנים לרשע הרי זה ממרגיזי אל!
- אברהם (הרב אלתר) - אברהם (הרב קוק) לגזרה שוה!
אלא מפני שהוא מינו - ת!
יום ד' לסדר הבדלו מתוך העדה הזאת שנת תרפ"ז.
התחלה: הכסף יענה את הכל".
רבנים בהונגריה רבתי מלפני השואה יצאו נגדו בקיצוניות.
הרב שאול בראך כתב עליו: (צבי חמד עא).
לאחר המלחמה המשיך בכך האדמו"ר יואל טייטלבוים ממסאטמר, שקרא לו
בספר מרא דארעא ישראל הביא מכתבים של הרב יעקב חיים סופר, בעל כף החיים, ושל הרב יוסף ידיד הלוי שהצטרפו לחרם האוסר קריאה בספר "אורות" ואף טענו שיש לשרוף אותו.
אמנם על אמינותו של הספר "מרא דארעא ישראל" יצאו עוררין, אך כאן מדובר במסמכים שנראים כאמינים.
עם זאת, עצם הסמכות להטיל איסורים כאלה אינו ברור.
אחת השיטות שמתנגדיו נוקטים במלחמתם נגדו היא התנכלות לספריו ולכל ספר תורני אחר ששמו ותורתו מוזכרים בהם.
בגין כך מצנזרים חלק מהמחברים והמו"לים את אזכוריו, ולעיתים גם צאצאי תלמידיו מסתירים את הקשר של אבותיהם לרב קוק.
מנהיגי תנועת המזרחי העריכו אותו הערכה רבה, אולם במספר מקרים התנגדו לפעולותיו או להשקפת עולמו האקטיביסטית מדי לטעמם.
הרב קוק לא הצטרף רשמית למזרחי וטען שהמזרחי צריך להילחם על כך שהציונות תאמץ קו דתי־מסורתי יותר.
בכמה מקרים הציב הרב קוק מועמדים למשרות נגד מועמדים של המזרחי.
לאחר פטירתו של הרב קוק ניסה חוגו להעמיד במקומו את הרב יעקב משה חרל"פ כרב ראשי אשכנזי (בתמיכת חלק מן החרדים), בעוד אנשי המזרחי (בתמיכת גורמים חרדיים אחרים) ניסו לקדם, ואף הצליחו, את מועמדותו של הרב ד"ר יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
ראו גם יחסם של תומכים ומתנגדים לספרו של הרב קוק אורות.
הרב קוק כתב ספרים רבים, חלקם פרסם בעצמו; אולם רובם התפרסמו לאחר מותו.
את כתביו ההגותיים כתב בפנקסים כדוגמת שמונה קבצים לפי שטף המחשבה הספונטני שלו, ומהם נלקטו ונערכו הספרים שיצאו על שמו, בעיקר על ידי בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק ועל ידי תלמידו הרב דוד כהן.
כתביו הנפוצים והנלמדים ביותר, הם: שבת הארץ, מאמרי הראי"ה, אגרות הראי"ה, עולת ראיה, עין איה, אורות, אורות הקודש, אורות התורה ואורות התשובה.
ארגונים ויישובים אחדים נקראו על שמו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק:
קבוצת אברהם - קבוצת הכשרה של הפועל המזרחי שהוקמה ב־1935 (נקראה כך עוד בחייו של הרב קוק).
המושב כפר הרא"ה שבעמק חפר.
ביתו בירושלים הפך למוזיאון ולארכיון לזכרו, בשם "בית הרב קוק".
הרחוב שבו נמצא הבית נקרא גם הוא על שמו.
הרב יהודה לייב מימון הקים מכון ליהדות והוצאת ספרים בירושלים בשם מוסד הרב קוק.
בתנועות הנוער הדתיות: בני עקיבא קראו על שמו את "שבט הרא"ה", המנון תנועת אריאל הוא שירו לעד חיה בלבבנו, ובתנועת עזרא נקראה קבוצה על שם ספרו "אורות".
בערים רבות ישנם רחובות על שמו, בשם הרא"ה או הרב קוק.
בעיר רמת גן רחוב הרא"ה הוא אחד הרחובות הראשיים.
בירושלים בשכונת שמואל הנביא בסמיכות לצומת מרן, "רחוב עץ הדר" על שם הספר שחיבר הרב קוק.
דימוי דיוקנו מצוטט ביצירות אמנות חזותית, בין השאר, במיצג "תוצרת הארץ" של האמן הישראלי דוד טרטקובר, המוצג בכיכר בשכונת נווה צדק.
בכנסת הועלתה הצעת חוק להנצחתו מספר פעמים, בשנת ה'תשס"ו (2006) על ידי ח"כ ניסן סלומינסקי, בשנת ה'תש"ע (2010) על ידי ח"כ אורי אריאל, בשנת ה'תשע"ח (2018) ובשנת ה'תשע"ט (2019), שניהם ביוזמת ח"כ מוטי יוגב ובשנת 2022 על ידי ח"כ ניר אורבך.
נבחר לדמות המופת של החינוך הממלכתי־דתי לשנת ה'תשפ"א–ה'תשפ"ב, יחד עם הרב יעקב מאיר.
רחובות על שם אברהם יצחק הכהן קוק
הרב צבי יהודה הכהן קוק – בנו של הרב קוק.
ראש ישיבת מרכז הרב וממנהיגי הציבור הציוני־דתי
הרב יעקב משה חרל"פ – רב שכונות שערי חסד ורחביה, וראש ישיבות מרכז הרב ובית זבול
הרב ישראל פורת – מחבר "מבוא התלמוד"
הרב אברהם שדמי – ראש ישיבת בית זבול
הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא – ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל
הרב דוד כהן ("הרב הנזיר") ー עורך "אורות הקודש"
הרב משה צבי נריה – מייסד ישיבות בני עקיבא.
כתב ספרי ביוגרפיה רבים על הרב קוק
הרב אריה לוין – "הצדיק הירושלמי".
הרב חיים יעקב לוין – בנו של רבי אריה לוין.
רב המועצה המקומית פרדס חנה־כרכור
הרב ד"ר משה זיידל – חוקר ומרצה לתנ"ך
הרב מנחם אושפיזאי – רב העיר רמת גן
הרב יהושע קניאל – רבה הראשי האשכנזי של חיפה ומוותיקי תלמידי הרב עוד מיפו
הרב יצחק הוטנר – ראש "ישיבת רבי חיים ברלין" בניו יורקהרב יהודה גרשוני – "העילוי מגרודנא", ראש ישיבת "יבנה" בברוקלין ומקימה של "ישיבת ארץ ישראל"
הרב שאול ישראלי – דיין בבית הדין הגדול וראש ישיבת מרכז הרב
הרב שלום נתן רענן – חתנו של הרב קוק
הרב ד"ר בנימין מנשה לוין – חוקר התלמוד ומחבר סדרת אוצר הגאונים
הרב יצחק אריאלי – משגיח בישיבת מרכז הרב
הרב צמח גרין – רב קהילה בוושינגטון.
הרב שמעון גליצנשטיין, שמש את הרב בתקופת מלחמת העולם הראשונה בקהילת מחזיקי הדת בלונדון.
הרב אברהם ישעיהו קַרֶלִיץ (י"א בחשוון ה'תרל"ט, 7 בנובמבר 1878 – ט"ו בחשוון ה'תשי"ד, 24 באוקטובר 1953), המכונה "החזון איש" על-שם סדרת ספריו (שבשמם מרומז שמו, אי"ש בראשי תיבות אברהם ישעיהו), היה מגדולי הדור החרדים הליטאים ומפוסקי ההלכה הבולטים במחצית הראשונה של המאה ה-20. ממעצבי דרכה של היהדות החרדית בישראל.
החזון איש לא שימש במשרה רבנית רשמית, אם כי יצירתו התורנית נלמדת ומצוטטת רבות, הן בפרשנות התלמוד והן בפסיקת הלכה ובפסיקת דין.
נולד בעיירה קוסובה שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, כיהן כרב העיירה.
אמו, ראשה לאה, הייתה בתו של רב העיירה הקודם, הרב שאול קצנלנבוגן, שעזב את משרתו לטובת רבנות קוֹבּרין.
למעט תקופה קצרה שבה למד ב"קיבוץ" של ר' חיים עוזר גרודזינסקי ב, אברהם ישעיהו קרליץ לא למד בחדר או בישיבה, וכנראה אף מעולם לא נסמך כרב באופן רשמי.
את בסיס השכלתו התורנית קיבל מאביו וממלמד פרטי בשם ר' משה טוביה.
במשך רוב חייו למד בעצמו.
אמו סיפרה לימים לרבנית מלכה פינקל, אשתו של הרב אליעזר יהודה פינקל, כי כבר בילדותו למד בהתמדה עצומה.
לדבריה, אמר לה פעמים מספר כי אינו אוהב ללמוד, אך הוא לומד מתוך הכרה ש"זה דבר טוב", בציפייה שגם המתיקות תגיע.
אחיו, הרב מאיר קרליץ, סיפר בהספדו כי בבר המצווה שלו קיבל על עצמו להקדיש את כל כוחותיו לתורה.
לפי סיפור נפוץ, בילדותו לא ניכרו כישרונותיו, אך יש המכחישים פרט זה.
עם זאת, בנימין בראון, חוקר חייו ומשנתו של החזון איש, טוען כי ניכרת השפעה של ספרות ההשכלה בכתביו וכך גם בשירים ספורים ששרדו מפרי עטו.
השפעה זו באה לידי ביטוי הן בכתיבתו המליצית ובסגנונה והן בהקפדה על כתיבה עברית נטולת מילים לועזיות, בשונה מרבנים אחרים בני דורו.
לעומתו, שלמה זלמן הבלין טען כי התימוכין להשערה זו לוקים באנכרוניזם, משום שהספרות הרבנית נכתבה בכל הדורות בעברית, אך דווקא ספרות היידיש הייתה בתקופה זו בתקופת פריחתה.
החזון איש נודע כבר מגיל צעיר כשתקן: הוא כותב על עצמו במכתב .
לאחד ממקורביו, יצחק גרשטנקורן, מייסד העיר בני ברק, הסביר כי בשנות העשרה שלו החליט שלא יוציא מפיו דבר שאינו מגובש כל צורכו, אך מכיוון שדברים מגובשים הוא נוהג לכתוב, נדיר שיהיה דבר מה שעליו לומר בפיו.
בשנת תרנ"א (1891) נפטר סבו, הרב שמשון קרליץ.
בנו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, נעדר באותו יום מהעיירה, והנכדים מאיר ואברהם ישעיהו, בני 16 ו-12 בהתאמה, הכינו בעצמם דברי הספד, שקרא האח הבכור מאיר בשעת ההלוויה.
בנעוריו נסע החזון איש ללמוד בבריסק, אולם לא מצא בה את מקומו ושב לביתו בקוסובה.
סיבת הנסיעה הייתה כדי ללמוד מפי רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מבריסק, שלימד בעיר רבנותו בריסק לאחר שעזב את ישיבת וולוז'ין עד פטירתו בשנת תרנ"ב (1892).
מספר השערות הועלו בעניין חזרתו המהירה לביתו: החל בגעגועים להוריו, דרך בעיות הלכתיות (איסור חדש, שנהגו בו קולא בבריסק, על פי הוראת הרב יואל סירקיש, שכיהן שם בעבר כמרא דאתרא) וכלה בחברה רעה מבחינה רוחנית שבה נתקל בבריסק.
בשנת תרס"א (1901) פורסמו בכתב העת "הפלס" מספר תגובות בשמו של החזון איש, תחת הכינוי "אי"ש מקָאסאווא [=קוסובה]".
באחת מהן הגן על החישוב המקובל בלוח העברי מפני ערעור אפשרי שהעלה רב אחר.
אלו, ככל הידוע, היו דבריו הראשונים שבאו בדפוס.
בחורף תרס"ה (1905) שהה החזון איש זמן ממושך בעיר וילנה ולמד בקיבוץ של רבי חיים עוזר גרודזנסקי שם.
ייתכן שהתעכב גם כתוצאה משיבושי הדרכים בעקבות מהפכת 1905, שנמשכה על פני השנה כולה.
בחורף תרס"ו (סוף 1905), בגיל 27, התארס עם בתיה (באשה), בתו של מרדכי ביי, סוחר מן העיירה קווידַרנה (ביידיש: כווידאן) שבמערב ליטא, שהייתה מבוגרת ממנו בהפרש משמעותי.
משפחת קרליץ הסכימה לשידוך משום שהיא נחשבה לאישה חרוצה ויראת שמים, מה גם שבנם אברהם ישעיהו היה ידוע כחולה לב ומחמיר בהלכה וחיפש אישה שתקבל על עצמה את עול הפרנסה ותאפשר לו ללמוד תורה.
לאחר שנחתמו ה"תְּנָאים" התברר כי המחותן לא יוכל לעמוד בהתחייבויותיו הכלכליות וכי הכלה המיועדת מבוגרת מכפי שחשבו; עקב כך ביקשו בני משפחתו של החזון איש לסגת מן השידוך, אולם הוא סירב בנימוק שאין לבייש בת ישראל בשום מצב ולאחר שסוכם מה שסוכם אין לסגת.
החתונה נערכה שלושה חודשים לאחר האירוסין, בי"א בשבט תרס"ו (6 בפברואר 1906), בכווידאן, והזוג קבע את ביתו בעיירה זו.
בתיה פתחה שם חנות לאריגים ופרנסה את המשפחה, והחזון איש הקדיש את זמנו ללימוד תורה.
הרב אברהם הורביץ מספר כי בתיה העידה שבעלה היה עוזר לה לפעמים בניהול החשבונות בבית, אך עם זאת, כאשר נזקק החזון איש לדבר מה, היה עליו לבקש ממנה כסף.
תקופת כווידאן מוזכרת על ידי הביוגרפים של החזון איש כ"תור הזהב" שלו, שבו הגה בתורה באין מפריע.
הוא למד בחברותא עם רבה של העיירה, רבי משה רוזין, מחבר "נזר הקודש", ומסר שיעורים בגמרא בבית הכנסת המקומי.
הוא שהה בבית המדרש משעות הבוקר המוקדמות ועד הלילה.
הרב רוזין העריך מאוד את החזון איש וסיפר עליו לרב חיים עוזר גרודזנסקי בווילנה.
לדעת בראון, בשלב זה נוצר הקשר בין שני האישים, העתיד להיות משמעותי.
מבין חבריו ללימודים בכווידאן ידועים הרב משה אילביצקי, הרב דוד נחמן קולודיצקי, וגיסו לעתיד הרב שמואל אליהו קהאן, שעמו למד החזון איש זמן מה את מסכת נידה, ובעקבות היכרות זו שידך בינו לבין אחותו בדאנה.
בכווידאן הקים החזון איש ישיבה עם הרב המקומי.
בשנת תרע"א (1911) יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספריו "חזון איש", על ענייני "אורח חיים", "קדשים" והלכות נידה.
הספר יצא לאור בעילום שם ובשערו הופיע רק שם המו"ל – אחיו הרב משה קרליץ – וללא הסכמות.
ספריו לא היו פופולריים במיוחד, ככל הנראה בשל סגנון הכתיבה הקשה והתמציתי והשיטה הפרשנית שהייתה שונה מהשיטה האנליטית המקובלת בעולם התורני הליטאי.
לדברי בראון, הקושי בהבנת דבריו נובע מכך שהמחבר מניח שהקורא כבר למד את הסוגיה על מפרשיה ומודע לקשיים העולים ממנה, קשיים שמבקש החזון איש לפתור בדבריו.
אחיינו של החזו"א, הרב אליעזר אלפא, שאל אותו לימים, בהשוואה לספרו של הרב חנוך אייגש, "מרחשת", שיצא לאור באותה תקופה: "הרי ספרך קשה וספרו קל, ואם כבר להתאמץ, נתאמץ בשביל ללמוד את ספריו של הרשב"א!".
מסופר כי החזון איש השיב: "לאחר שעמלים על הרשב"א כבר אין צורך לעמול על החזון איש".
עקב עלילת הדם נגד מנדל בייליס ומשפט בייליס (1911–1913) שבא בעקבותיה, שבו הציגה ההגנה בפני בית המשפט הרוסי חווֹת דעת המפריכות את עלילת הדם באופן פרטי וכללי, כתב הרב קרליץ, אז בן 34, את מסתו שנדפסה בקובץ איגרותיו תחת הכותרת "לשר נכרי".
במסה זו, שרק חלקיה הראשונים נשתמרו, עשרים ושישה פרקים קצרים, הוא סוקר את משנת היהדות בכל הנוגע לקדושת חיי אדם ומבקש להוכיח כי רצח פולחני עומד בסתירה לעקרונות היסוד של היהדות.
בראון משער שהחלקים החסרים של המסה כלל לא נכתבו, משום שבשלב מסוים הובהר לו כי דבריו לא יזכו לתשומת ליבו של בית המשפט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבש צבא הקיסרות הגרמנית שטחים נרחבים מאזור ליטא ההיסטורית, ותושבים רבים מאזורי הקרבות עקרו מבתיהם והיו לפליטים.
גם החזון איש ואשתו, כמו רבים מיהודי כווידאן, נמלטו לתחום השליטה הרוסי והתיישבו בעיירה סטויבץ (Stołpce).
בתיה קרליץ פתחה גם בסטויבץ בית מסחר לאריגים, והחזון איש המשיך בלימודו.
אף שהחזון איש התנגד כל ימיו לקבל משרת רבנות, כאשר נאלץ רבה של העיירה, הרב יואל סורוצקין, לעזוב אותה בהוראת הרוסים, החליף אותו באופן בלתי רשמי החזון איש לבקשתו, עד שחזר.
לפי גרסה אחרת, התושבים הפצירו ברב קרליץ ליטול את המשרה לאחר שעזב הרב סורוצקין, אך הוא סירב.
לפי אחד המקורות, החזון איש סירב לשאת בעול הציבור, למעט במקרה אחד שבו הצטרף למאמצים לשיקום המקווה המקומי שנשרף בדלקה שהתחוללה בעיר.
דליקה זו מתוארת בפתיח נדיר לאחד מחידושיו של החזון איש על מסכת כלים: .
הרב שמריהו גריינמן סיפר שכאשר פרצה בעיר מגפה ואנשי החברה קדישא חששו לקבור את חלליה מחשש להידבקות, נחלץ החזון איש לקבור מתים בעצמו משום כבוד המת.
כצעד מתריס, הוא נטל את אחד המתים על כתפיו ונשאו אל בית הקברות, מעשה שגרם לאנשי החברה קדישא לשוב לתפקידם.
לימים הסביר שהשיקול שעמד לפניו היה שאם לא ייקברו המתים, יעמדו כלל תושבי העיר בסכנה קיומית.
בסטויבץ אירח החזון איש בביתו קבוצת בחורים יהודים פליטים, בהם מרדכי שולמן, שהקים לימים את ישיבת סלבודקה והיה ממקורביו.
בין הגולים לסטויבץ היו גם תלמידי ישיבת מיר ועימם "המשגיח", רבי ירוחם הלוי ליבוביץ, ונוצרה היכרות בין האישים.
ידועים מקרים של תלמידים מאזור סטויבץ שבאו אליה כדי לשוחח בדברי תורה עם החזון איש.
החזון איש ואשתו שהו בסטויבץ בארבע שנות המלחמה הראשונות, אך בשלב מסוים עקרו לעיר מינסק.
לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 הוכרזה עצמאותה של הרפובליקה העממית של בלארוס .
ימיה של מדינה זו, שלא זכתה להכרה בינלאומית רחבה, היו קצרים, וב-1919 השתלטו עליה הקומוניסטים והפכו אותה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של בלארוס.
תחילה עבר החזון איש לבדו למינסק והתגורר בה בדירה שהעמיד לרשותו הרב זלמן סורוצקין, ואילו בתיה המשיכה לנהל את בית המסחר בסטויבץ ונסעה לשבתות למינסק.
בן דודתו שאול ליברמן תיאר את ימיו אלו במינסק:
בכ"א באייר תרע"ז (1917) נפטר בקוסובה אביו, הרב שמריהו יוסף קרליץ, ותחתיו התמנה כרבה של העיירה חתנו, הרב אבא סוויאטיצקי.
הידיעה על פטירת אביו הגיעה לחזון איש רק ארבעה חודשים מאוחר יותר, בכ"ט באלול תרע"ז, באמצעות הצלב האדום.
מאז נהג החזון איש ללמוד ביום השנה לפטירתו את כל מסכת חולין, שעליה חיבר אביו את ספרו "בית תלמוד".
הסתגרותו של החזון איש לשם לימוד תורה רציף בעת שהותו במינסק הייתה כה מוחלטת, עד שלא הלך לתפילות בבית הכנסת אלא רק בשבת ובימים שני וחמישי, שבהם מתקיימת קריאת התורה, בימים אלו נכתבו חידושיו שהתפרסמו לאחר שנים, על מסכת עירובין וסוגיות נוספות ב"אורח חיים" וב"יורה דעה".
במינסק פגש החזון איש בגדולי תורה ששהו בה אף הם בשל המלחמה, בהם הרב חיים סולובייצ'יק, הרב נתן צבי פינקל והרב ירוחם ליבוביץ.
לאחר המלחמה חזרה משפחת קרליץ לסטויבץ שבשטח הסובייטי, ואחר כך חצו את הגבול לליטא במטרה לחזור לכווידאן.
עם הגיעם גילו שהעיירה עדיין לא השתקמה מהריסותיה ופנו לעזרת אֶחיו של החזון איש (שני אחיו ואחותו), שהתגוררו בווילנה כדי שיסדירו את בואם לשם.
לצורך כך נשכרה עבור בני הזוג דירה בת שני חדרים בפרוור הווילנאי זָרֶצֶ'ה, שמתוכם אחד הוקדש לחנות האריגים של בתיה.
בשנת 1920 השתקעה משפחת קרליץ בעיר וילנה (שהייתה אז לבירת מדינת ליטא המרכזית קצרת הימים; ב-1922 סופחה על ידי פולין), ושם התקרב לרבה של העיר הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
לפי הערכות, התחככותו בגדולי וילנה, אף על פי שעדיין לא עמד במרכז העשייה הציבורית, תרמה ליכולת ההנהגה הציבורית שלו כ"גדול הדור" בארץ ישראל שלאחר המלחמה.
בבקרים היה החזון איש צועד ברגל לפרוור אחר בשם פאפלאווס (Paplauja), שם העמיד לרשותו גיסו, הרב שמואל גריינימן, חדר בדירתו ובו ריהוט בסיסי: מיטה, כיסא ושולחן, ספרי יסוד וכדומה.
בחדר זה למד ביחידות כמנהגו עד הערב, לעיתים עד אפיסת כוחות, במשך שלוש שנים.
על ריכוזו בלימוד באותו זמן סופר כי התעמק במשנה מסוימת במסכת מקוואות במשך שלושה חודשים, כ-15 שעות ביממה.
ב-13 השנים שבהן שהה בווילנה, יצאו 3 כרכים נוספים של "חזון איש".
גיסו הרב גריינימן ואחיו הרב משה טיפלו בהדפסתם.
בראון כותב כי אף על פי שהסתגר לצורך הלימוד, היה החזון איש "נעים הליכות, חביב ביותר, אוהב הבריות, חייכן, אופטימי, ואף בעל חוש הומור דק", שאהב להשיא עצות ולסייע לבריות.
את התרחקותו מחברת אדם הוא תולה בביישנות טבעית.
בשנת תרפ"ג (1923) ראה אור חלקו השני של ספרו על "אורח חיים", הכולל בתוכו את עבודתו המקיפה על הלכות מוקצה, "קונטרס המוקצה".
בקיץ של אותה שנה התמוטט החזון איש ונאלץ ליטול פסק זמן מהלימוד האינטנסיבי.
לחברו הרב משה אילביצקי כתב: "סבלתי מחולשת עצבים והפסקתי ללמוד".
על תקופה זו סיפר בשמו הרב יואל קלופט: "הבטלה הייתה קשה עלי, הרגשתי שאני מסתובב ברחובות וילנא כמשוגע משום שלא יכולתי ללמוד".
לאחר התמוטטות זו חדל ממנהגו ללמוד כל שעות היום בגפו והחל מצרף אליו תלמידים צעירים כחברותא.
בסוף קיץ תרפ"ג נפש בעיירת הקיט וולקניק הסמוכה לווילנה, שבה שהה גם רבי חיים עוזר גרודזנסקי.
הוא החל ללמוד שם עם בחור בשם שלמה כהן, נכדו של הרב שלמה הכהן, מרבני וילנה, שהיה לתלמידו הקרוב ולימים עמד בראש מערכת הביוגרפיה הרשמית-למחצה שלו.
הלימוד המשותף נמשך עד עליית החזון איש לארץ ישראל בתרצ"ג (1933), כמעט 10 שנים לאחר היכרותם.
בשלב מאוחר יותר בעת מגוריו בווילנה, חי בביתו חיים גראדה, לימים סופר יידי חשוב.
גם הוא למד עם החזון איש בחברותא כשבע שנים.
יש המשערים כי החזון איש העדיף ללמוד עם נערים צעירים משום שראה בהם מעין פיצוי על הילדים שלא זכה לגדל בעצמו, או משום שהעדיף לעצב את סגנונם בלימוד ולא ללמוד עם מי שכבר "התקלקלו" בדרכי החשיבה המקובלות בישיבות.
בווילנה ניסה החזון איש בפעם האחרונה לדבר על לבה של בתיה רעייתו, שתסכים לקבל ממנו גט, כדי שינסה לשאת אישה צעירה שתוכל להרות לו.
בתיה סיפרה לימים על אירוע זה לחברתה, אמו של חיים קוליץ.
לדבריה, היה זה בדרכם מביתם מעבר לגשר שעל נהר הווילניה (Vilnia), שאותו חצו בדרכם; היא ענתה: "בסדר, אולם בדרכי הביתה חזרה מבית הדין, אקפוץ מן הגשר ישר המיימה".
החזון איש חדל לגמרי מניסיונותיו והשלים עם המצב, אולם לפי עדותו של קוליץ, מאז נהג בה בהרחקות הקבועות בהלכה לזמן נידות, כגון שלא למסור חפצים לידה ישירות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 יצא לאור בווילנה הירחון "כנסת ישראל" בעריכת אחיו של החזון איש, הרב משה, והחזון איש פרסם בו מחידושיו תחת שמות עט.
באחת הפעמים עשה שימוש בשמו של תלמידו "שלמה כהן" כדי לכתוב ביקורת על חידושים פרי עטו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק מבוסטון (שהיה אז סטודנט באוניברסיטת הומבולדט בברלין).
לדעת גיסו של החזון איש, הרב יעקב ישראל קַניֶבסקי ("הסטֶייפּלֶר"), סבר החזון איש שהחידושים כלל אינם פרי עטו של סולובייצ'יק הצעיר אלא של אביו, הרב משה סולובייצ'יק, ששימש באותה עת כראש ישיבה בישיבה יוניברסיטי, אך בחר לתקוף אותם על רקע אידאולוגי, עקב התקרבותם לחוגי הציונות הדתית ותנועת המזרחי.
לדברי בנו של הרב סולובייצ'יק, פרופ' חיים סולובייצ'יק, החידושים אכן היו של אביו ולא של סבו, והחזון איש ביקש להפריך את החידושים אף בטענות קלושות "כדי להראות שאין תורה בו ובשכמותו".
בשלב זה היה החזון איש מעורב במספר סוגיות ציבוריות לוהטות, בהן:
פולמוס הרבנות בווילנה, מאבק שהתפתח על הנהגתה הרוחנית של העיר.
אנשי המזרחי בווילנה רצו למנות לרבה הראשי של העיר את הרב יצחק רובינשטיין, שהיה עד אותה עת "הרב מטעם" במקום.
אנשי אגודת ישראל התנגדו בטענה שהרב חיים עוזר גרודז'נסקי הוא המנהיג הרוחני הטבעי של הקהילה.
החזון איש ניהל, מאחורי הקלעים, את המאבק לסיכול מינויו של הרב רובינשטיין.
המאבק נכשל, ואחיו של החזון איש, הרב מאיר קרליץ, שהיה שותף גלוי למאבק, אולץ להתפטר מחברותו ב"ועד הרבנים" של וילנה.
מחלוקת בין מרכז ישיבות נובהרדוק לוועד הישיבות בדבר התקציב המגיע מן הוועד לישיבות אלו.
הנהלת המרכז טענה כי על ועד הישיבות לחשב כל אחד מסניפי הרשת כמוסד בפני עצמו בעת חלוקת התקציב הכללית.
אנשי הוועד, מצידם, החליטו בשל קשיי תקציב להתייחס לרשת הישיבות כגוף אחד.
הרב גרודז'ינסקי, שכיהן כנשיא ועד הישיבות, פסל את עצמו מלדון בעניין וכפה על החזון איש, במעמד כמה רבנים בולטים מליטא ומחוצה לה, להכריע בעניין.
לאחר דין ודברים נאלץ החזון איש לפסוק.
הוא שמע את טענות הצדדים ופסק כי רשת ישיבות נובהרדוק תהיה זכאית ל-10% מתקציבו הכולל של הוועד.
הוא לא היה מורגל במעמד מסוג זה ומיהר להסתלק מאולם הדיונים.
מסופר כי הרב גרודז'ינסקי סיכם את הדיון במילים: .
בשנת תרצ"א (1931), הציע הרב משה בלוי לחזון איש, בהמלצת הרב גרודז'ינסקי, להתמנות כסגנו ולהיות יורשו העתידי של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיג העדה החרדית בירושלים, שכבר התקשה במילוי תפקידו.
החזון איש דחה זאת באומרו שאין לו התנגדות לתואר, אך אין הוא מוכן לדון בדיני ממונות – חלק מרכזי בתפקיד המוצע – ובכך נטרל את ההצעה.
בשנת תרצ"ב (1932), לאחר פטירת הרב זוננפלד, כתב הרב גרודז'ינסקי ליעקב רוזנהיים כי החזון איש איננו מ"יראי הוראה" בכל הנוגע לשאלות איסור והיתר, אולם בענייני ממונות הוא חושש לפסוק "מגודל צדקתו".
בסוף שנותיו בווילנה למד בשעות הבוקר בחברותא עם מיודעו מסטויבץ, הרב מרדכי שולמן, שהיה אז חתנו הצעיר של הרב יצחק אייזיק שר ולימים ראש ישיבת סלובודקה בבני ברק.
באביב תרצ"ג (1933), בעקבות גנבת סחורה מחנות האריגים של אשתו, החליט החזון איש לעלות לארץ ישראל.
הוא הודיע על כוונתו לרב גרודז'ינסקי, שמיהר לנסות לסדר עבורו ועבור אשתו סרטיפיקט (אשרת עלייה).
הוא פנה לשם כך למשה בלוי, מראשי אגודת ישראל בארץ ישראל, בבקשה שיטפל בעניין.
בלוי ניסה לרמוז שהסכמה של החזון איש לשמש ברבנות העדה החרדית בירושלים עשויה להקל על קבלת אשרת העלייה.
החזון איש סירב גם הפעם, והטיפול באשרות נמסר לידיו של מזכיר אגודת ישראל בירושלים, משה פרוש.
הלה פנה, עוד בטרם קבלת התשובה מהחזון איש, לשלטונות המנדט, תוך שהוא מציין כי קיימת אפשרות שהחזון איש עתיד להתמנות כראש בית הדין של העדה בירושלים וכי הוא מתחייב בשם אגודת ישראל לכך שפרנסתו לא תיפול על כתפי הציבור.
האשרה סודרה במהירות ונשלחה אל הרב גרודז'ינסקי; בהתאם לבקשה מיוחדת של הרב גרודז'ינסקי בשם החזון איש, סידרו לו העסקנים הירושלמים פטור מיוחד מההסגר שהיה נהוג באותם ימים בנמלים לצורך מניעת העברת מחלות.
החזון איש ואשתו עזבו את וילנה ביום ראשון, ח' בתמוז תרצ"ג, 2 ביולי 1933. במוצאי שבת ליווה אותם אל תחנת הרכבת קהל מצומצם, שכלל גם את רבי חיים עוזר גרודזנסקי ורבי חנוך אייגש.
משפחת קרליץ נסעו ברכבת לוורשה, וממנה לעיר הנמל הרומנית קונסטנצה שלחוף הים השחור.
מנמל קונסטנצה הפליגו אל ארץ ישראל על סיפון האונייה "מרתה וושינגטון" .
בט"ז בתמוז תרצ"ג, (10 ביולי 1933) עלו החזון איש ורעייתו לארץ ישראל.
בנמל יפו קיבלו את פניהם אנשי אגודת ישראל, לבקשת הרב גרודז'ינסקי.
בימים הראשונים לשהותם בארץ ישראל התארחו בביתו של הרב דוד פוטאש בתל אביב.
לאחר זמן מה שכרו חדר ברחוב גאולה בעיר.
הרב מתתיהו שטיגל, שהקים את ישיבת בית יוסף נוברדוק במושבה החדשה בני ברק, הגיע לבקרו בדירתו והציע לו לבוא לגור שם.
החזון איש השיב שיבוא לאחר ימי בין המצרים.
כאשר הגיעו בני הזוג בסופו של דבר הם עלו אל גבעת הר שלום.
האוויר במקום מצא חן בעיני החזון איש, והוא החליט לקבוע את מושבו באזור זה.
הרב שמואל הלוי וואֹזנר סיפר שאמר לו בעניין זה: בתחילה שכר דירה בת שני חדרים מהרב נחמן שמואל יעקב מיודסר, רבה של בני ברק ולימים יושב ראש ועד המושבה.
לאחר תקופה קצרה עקר לדירה אחרת בגבעת רוקח, שבה היו דמי השכירות זולים יותר.
בסמוך לביתו שכנה ישיבת בית יוסף, ומדי פעם היה החזון איש מוסר שיעורים לתלמידיה.
כעבור מספר שנים עבר להתגורר בבית שנבנה עבורו במזרח בני ברק.
בבית זה התגוררו גם אחותו מרים ובעלה, הרב יעקב ישראל קניבסקי.
בני ברק הפכה מאוחר יותר, במידה רבה בזכות החזון איש, לאחד ממעוזי היהדות החרדית בישראל.
בבני ברק נקשרו אליו בתחילה אנשי חוג מצומצם של חברי פועלי אגודת ישראל, שמילאו אחר הוראותיו ההלכתיות בנושאים חקלאיים, בעיקר לאחר שהרב חיים עוזר גרודזנסקי הפנה אותם אליו.
מאוחר יותר הוא נודע ברבים והפך לסמכות בקרב חוגים רחבים יותר בארץ.
ניסיון של בתיה קרליץ לשוב ולפתוח חנות טקסטיל כשל והיא נאלצה לסגור אותה.
עשיר ששלח תמיכה כספית חודשית, לבקשת הרב יחזקאל אברמסקי, נתקל בסירוב מצד החזון איש שגמר בדעתו להתפרנס ממכירת ספריו, אף שפרנסה זו לא הייתה ברווח ואף לא הייתה סדירה; החזון איש עדיין לא התפרסם בקנה מידה ארצי, וקונים הגיעו טיפין-טיפין.
בשנת תרצ"ד (1934) העלה הרב גרודז'ינסקי את החזון איש כאחד המועמדים לדעתו למועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארץ ישראל.
לאחר התייעצות עם החזון איש כתב הרב גרודז'ינסקי: .
בקיץ של אותה שנה התגורר החזו"א תקופה ממושכת בצפת לצורכי בריאות.
בתקופה זו למד בעיקר בבית המדרש של רבי יוסף קארו בעיר העתיקה.
בשנת תרצ"ו (1936) פעל להקמת רשת החינוך "מרכז חינוך התורה בארץ ישראל", וייסד כולל אברכים בשכונת זיכרון מאיר שבבני ברק.
כולל זה, אחד הראשונים ביישוב החדש היווה דוגמה למוסדות רבים אחרים.
לאחר פטירתו נקרא המוסד על שמו, "כולל חזון איש".
בדצמבר 1936 (חורף תרצ"ז) נפל החזון איש למשכב, כפי הנראה בשל דלקת התוספתן, ונזקק לכריתת המעי העיוור (אפנדקטומיה), בהמשך אותה שנה, לקראת השנה הבאה, שנת השמיטה ה'תרצ"ח (1937-38), הדפיס גיסו הרב שמואל גריינימן, לראשונה בירושלים, את ספרו "חזון איש" על מסכת שביעית והלכות שמיטה.
גם בשנים הבאות נדפסו כמה כרכים בסדרה, בפרט מסדר טהרות, שהלומדים מיעטו לעסוק בו בעבר משום שאין עליו לא תלמוד בבלי ולא תלמוד ירושלמי.
בתחילת חורף תש"א, ביום י"ט בחשוון, נפטרה בירושלים ראשה לאה, אמו של החזון איש, שהתגוררה בשנותיה האחרונות אצל בנה הרב מאיר קרליץ, ונקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
החזון איש עלה בפעם השנייה בחייו לירושלים; הפעם הראשונה הייתה שנה קודם לכן, לרגל חתונת שלמה שמשון קרליץ, בנו של הרב מאיר, אחיו הבכור.
לאחר הסתלקותם של גדולי רבני מזרח אירופה, שחלקם נספו בשואה ראו בו רבים את יורשם.
בתקופה זו החל להתקבע מעמדו כגדול הדור.
בשנים שלפני קום המדינה היה החזון איש מעורב במספר נושאים ציבוריים, רובם על רקע דתי.
הוא סייע בהקמת ישיבות חדשות בעקבות חורבן יהדות אירופה וישיבותיה, פעל לעידוד רעיוני וכלכלי של חקלאים שומרי שמיטה ופנה במכתבים לסיוע כלכלי למוסדות החינוך החרדיים שהיו במשבר כספי (1947).
כשעלה החזון איש לארץ ישראל, כמעט כל החקלאים (פרט לבודדים באזור פתח תקווה) סמכו בשנת השמיטה על היתר המכירה.
הוא פעל לשנות מצב זה.
בשנת ה'תרצ"ח כאשר הגזבר של היישוב החרדי מחנה ישראל (עמק יזרעאל) בא להתייעץ עמו בעניין, קבע החזון איש כי עליהם להימנע מלסמוך על ההיתר.
על פי פסיקתו נהגו גם קיבוץ חפץ חיים ויישובים נוספים של פועלי אגודת ישראל.
כדי לאפשר לחקלאים לשמור שמיטה ללא היתר מכירה, הקל החזון איש לבצע מלאכות שמטרתן לקיים את הפירות ("לאוקמי פירא"), וכן התיר לשווק את הפירות באמצעות אוצר בית דין.
בעת מלחמת העולם השנייה, כאשר ברחו תלמידי ישיבת מיר ואחרים למזרח אסיה, נוצר "פולמוס השבת ביפן", שבמסגרתו נחלקו רבים מפוסקי ההלכה באשר לשאלת קביעת היום שבו חלים השבת והמועדים באזור זה של כדור הארץ.
לקראת יום הכיפורים תש"ב (ראשית אוקטובר 1941) התעוררה השאלה בקרב קהילת הגולים ביפן ביתר שאת: עד אז יכלו הרוצים להחמיר על עצמם לחמוק מהכרעה ולשמור יומיים רצופים כשבת, אולם צום בן שני ימים לא היה פתרון ישים עבור רוב הגולים, ובפרט בתנאי המחיה של זמן המלחמה.
הגולים פנו במברקים לרבנים בארץ ומחוצה לה, בשאלה כיצד לנהוג.
החזון איש, שנדרש לנושא זה כבר בעבר, נשאל אף הוא בנושא ותשובתו לשואליו התפרסמה בפסק הלכה נודע, שעמד בניגוד לעמדת רבני ירושלים ורבנים מחוגי הרבנות הראשית.
לפי פסק זה, קו התאריך היהודי עובר מערבית ליפן, ועל כן השבת שם היא ביום ראשון, בניגוד למנהג המקובל בקרב היהודים המקומיים.
את שיטתו בעניין קו התאריך הכתיב החזון איש לתלמידו הרב קלמן כהנא בליל ערב יום הכיפורים, ובבוקר ערב יום הכיפורים נשלח הרב קלמן כהנא על ידו לירושלים לרבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק על מנת לבקשו לשלוח מברק החתום על ידי שניהם ליפן שיאכלו ביום רביעי של חשבונם ויצומו ביום חמישי.