tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לידה כאדם נחשבת להזדמנות יוצאת דופן משום שרק במצב זה התודעה שחווה סבל (שדוחף אותה לחפש את האמת) מסוגלת לגייס מעצם היותה בגוף אנושי, גם את האינטליגנציה להתעלות מעליו.
פרנצ'סקה פרימנטל מתארת את התפתחות תפיסת הברדו:במקור, בארדו התייחס רק לתקופה שבין פרק חיים אחד למשנהו, וזו עדיין משמעותו הרגילה...
אבל אפשר גם לפרש זאת ככל חווית מעבר, כל מצב שנמצא בין שני מצבים אחרים.
משמעותו המקורית, חוויית ההימצאות בין מוות ללידה מחדש, היא האב טיפוס של חוויית הברדו...
על ידי חידוד נוסף של המושג, ניתן ליישם אותו בכל רגע של הקיום.
הרגע הנוכחי, העכשיו, הוא בארדו מתמשך, הנמצא תמיד בין העבר לעתיד.
זהו הבארדו המוכר והארוך ביותר, "מצב הערות" שאדם חווה מדי יום.
מתייחס לכל פרק הזמן מלידה פיזית ועד רגע המוות – במילים אחרות, החיים הנוכחיים.
אף על פי ש"ברדו" מתייחס בדרך כלל למצבי ביניים או מעבר, התפיסה הבודהיסטית רואה את החיים עצמם כברדו – מצב זמני ומעברי בין מוות למוות.
בחיים עצמם האדם יכול להתכונן לפגוש את המוות בחוכמה, לשנות את עתידו הקארמי, ולהימנע מהטרגדיה של נפילה לאשליה שוב ושוב וחזרה על הסיבוב הכואב של לידה ומוות.
מצב החלום המתרחש במהלך השינה.
הוא נחשב לקרקע אימון רבת עוצמה להגשמה רוחנית מכיוון שחלומות, כמו שאר הברדו, הם אשליה אך נראים אמיתיים וחיים.
מצב החלום משמש כשדה תרגול להגשמת טבע התודעה, ומתרגלים בו פיתוח מודעות צלולה – להיות מודעים בתוך החלום.
מודעות זו מאפשרת להשפיע על תוכן החלום כדי לזהות את טבעו האשלייתי ולתרגל ויזואליזציה של האלוהות בחלום.
מתייחס למצב של מדיטציה עמוקה, כשהתודעה הרגילה מושעית באופן זמני ובמקומה מתאפשרת חוויה ישירה יותר של המציאות.
לרוב מסוגלים לחוות אותו רק מתרגלים בעלי הכשרה מתקדמת, אך לעיתים הוא מתרחש באופן ספונטני גם אצל מתחילים.
מצב זה נחשב למדמה מוות, מכיוון שהאגו הרגיל מתמוסס באפן זמני, ולכן נתפס כשלב שמאפשר להכנה לברדו רגע המוות (ר' להלן).
זהו אחד משלושת הבארדו העיקריים, והראשון מבין שלושת הבארדו שחווים לאחר המוות.
הוא נחשב להזדמנות האולטימטיבית להגעה לנירוואנה.
הוא מתחיל ברגע המוות, הפרדת התודעה מהגוף.
התודעה חווה את התמוססות של היסודות ואת האור הצלול של המציאות, שהוא מצב התודעה הטהור, הנמצא מעבר לצורה, מחשבה או דואליות.
אם אדם יכול להכיר באור הצלול כטבעו האמיתי של עצמו ולהתמזג איתו ללא התנגדות או היצמדות, הוא יכול להשתחרר ממעגל הסמסרה, הלידה מחדש.
עם זאת, ברוב המכריע של המקרים התודעה לא מזהה אור זה ברגע המוות, משום שהיא אינה מאומנת.
מי שאינם מזהים אור זה עקב בלבול והרגלים קארמתיים, עוברים לשלב הבא: צ'ון ניי בארדו (הבארדו של חוויית המציאות).
בארדו המציאות או האור הבהיר
זהו השלב השני משלושת הבארדו של המוות.
השלב מתחיל לאחר ה"נשימה הפנימית" האחרונה (סנסקריט: "פראנה", ואיו), כלומר לאחר המוות הפיזי, לאחר שהאור הבהיר דעך (אם הנפטר לא הצליח לזהות אותו ולהתמזג איתו בצ'יקאי ברדו).
הנפש ממשיכה אל שלב שבו היא נתקלת בהשתקפויות של התודעה עצמה בדמות חוויות עזות, חזיונות, קולות ואורות, חלקם יפים ונעימים, וחלקם מאיימים.
תחילה מופיעות דמויות בודהיסטיות שונות כמו חמשת הבודהות של החוכמה, בהמשך, מופיעות עוד אלוהויות שלוות, ולאחריהן – אלוהויות זועמות.
האלוהויות הזועמות עשויות להיראות מפחידות – עם ראשי חיות, כלי נשק או אש – אך הן אינן רעות.
הן מסמלות אנרגיות פסיכולוגיות עוצמתיות, כמו פחד, תוקפנות או טרנספורמציה, והן אינן ישויות חיצוניות, אלא השלכות של התודעה.
מופיעים גם צלילים עזים, הבזקי אור צבעוניים ורעידות.
אלה יכולים להיות יפים או מפחידים, בהתאם לנטיות הקארמתיות של הפרט ולצלילות התודעה שלו.
הצ'ון ניי בארדו מציע הזדמנות שנייה לשחרור: אם הנפטר מזהה את החזיונות המפחידים והזועמים כביטויים של תודעתו, הוא יכול להשתחרר ממעגל הסמסרה ולהשיג הארה.
אם הוא לא מצליח לזהות זאת, עקב פחד, בלבול או היאחזות במוכר, הוא ממשיך לסבב ההיוולדות מחדש.
בארדו ההתהוות או הלידה מחדש
התודעה אינה מחוברת עוד לגוף פיזי, אלא חווה חזיונות ורגשות המעוצבים על ידי הקארמה והנטיות המנטליות שלה.
התודעה מחפשת תנאי מתאים ללידה מחדש, המושפע מפעולותיה ותשוקותיה בעבר.
היא מונעת על ידי דחפים קרמתיים ולעיתים קרובות חווה בלבול, פחד או געגועים.
תודעה לא מאומנת יכולה להישאב בחוסר אונים אל לידה מחדש לא רצויה, המשקפת את הדפוסים שהיו מוכרים לה.
עם זאת, מתרגלים מתקדמים יכולים לזהות את טבעו האשלייתי של מצב זה, להכיר בטבעה האמיתי של המציאות ולהשתחרר ממנה, או לבחור בלידה מחדש באופן מודע.
בארדאס היה אציל ביזנטי וקיסר האימפריה הביזנטית בשנים 862–866. כאחיה של תאודורה השנייה, קיסרית האימפריה הביזנטית, הוא קודם לתפקידים בכירים בימי תיאופילוס, קיסר האימפריה הביזנטית (829–842).
לאחר מותו של תאופילוס הודר בידי תאודורה ותאוקטיסטוס, אך בשנת 855 הוביל להתנקשות בתאוקטיסטוס והפך לעוצר דה פקטו של אחיינו, מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית (842–867).
בארדאס קודם לדרגת קיסר, והיה השליט בפועל של האימפריה הביזנטית במשך עשר שנים – תקופה שהתאפיינה בהצלחות צבאיות, התחדשות דיפלומטית ומיסיונרית, וכן פריחה אינטלקטואלית שבישרה את הרנסאנס המקדוני.
בארדאס נרצח בשנת 866 ביוזמת יקירו החדש של מיכאל השלישי, בסיליוס, שזמן קצר אחר כך תפס את השלטון וייסד את השושלת המקדונית.
בארדאס נולד לדרונגריוס מרינוס ולתאוקטיסטה, והיה אחיה הבכור של הקיסרית תאודורה השנייה, קיסרית האימפריה הביזנטית, ושל פטרונאס.
תיאופנס קונטינוטוס מזכיר עוד שלוש אחיות: מריה, סופיה ואירנה.
המשפחה הייתה ממוצא ארמני והתיישבה בפפלגוניה.
מספר גנאלוגים (למשל קיריל טומנוף וניקוגאיוס אדונץ) הציעו קשר בין משפחת בארדאס לשבט האצולה הארמני ממיקוניאן, אך לפי נינה גרסויאן במילון ביזנטיום של אוקספורד: "ההשערה מושכת אך אינה ניתנת להוכחה בשל חוסר מקורות".
בשנת 837 העלה אותו תאופילוס לדרגת פטריקיוס ושלח אותו יחד עם הגנרל תאופובוס למלחמה נגד האבסגים, אך הביזנטים הובסו.
עם מותו של תאופילוס עלה לשלטון בנו מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית (842–867).
כיוון שהיה רק בן שנתיים, מונתה מועצת עוצרות בראשות תאודורה, בה היו בארדאס, פטרונאס וסרגיוס ניקיטיאטס, אך בפועל תפס הלוגופט תאוקטיסטוס את הבכורה.
בשנים הראשונות לעוצרות פעל בארדאס לשכנע את תאודורה לנטוש את המאבק באיקונוקלזם והשתתף בהדחת הפטריארך הפרו-איקונוקלסטי יוחנן הגראמטיקאי ובשיקום פולחן היקונוקלזם ב-843. עם הזמן הודר בארדאס בידי תאוקטיסטוס.
לפי הלוגופט סימאון, האשים תאוקטיסטוס את בארדאס בהיערכות גרועה שהביאה לתבוסה הביזנטית בקרב מאורופוטמוס מול בית עבאס ב-844 – אף שהלוגופט עצמו היה המפקד בפועל.
בגין ההאשמות הללו הוגלה בארדאס מקונסטנטינופול לתקופה לא ידועה.
לאחר גלות בארדאס ומות קרוב משפחתו סרגיוס, שלט תאוקטיסטוס לצד תאודורה במשך עשור.
בשנת 855, עת מלאו למיכאל השלישי חמש-עשרה, וכך הגיע לבגרות מבחינה משפטית.
תאודורה ותאוקטיסטוס ארגנו אירוע בחירת כלה למיכאל ובחרו באודוקיה דקאפוליטיסה, בניגוד לרצון הקיסר שהתאהב במאהבתו אודוקיה אינגרינה.
בארדאס ניצל את המצב כדי לסכסך בין מיכאל לעוצרות, והחזירו אותו לבירה.
ב-20 בנובמבר 855 נרצח תאוקטיסטוס.
ייתכן שזה נעשה לבקשת הקיסר, שכן נאמר שבארדאס תמך בהדחה "אלגנטית" יותר של יריבו.
מות תאוקטיסטוס שם קץ לעוצרות; בראשית 856 הכריז מיכאל השלישי על שלטון מלא, וב-857 נכפתה תאודורה לפרוש למנזר גסטריה.
למעשה, הפך בארדאס לעוצר דה פקטו.
לקראת 858 קודם לדרגות הגבוהות ביותר: מגיסטרוס, כרטולריוס של הקניקליון, קורופלטס (לאחר ניסיון התנקשות של תאודורה), וב-22 באפריל 862 – קיסר.
מקורות מוסלמיים בני התקופה, כמו מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, מציינים שהתנהלו שיחות עם בארדאס ולא עם הקיסר, ובר הבראוס כתב שבארדאס דיבר בשמו של מיכאל השלישי בנוכחות שגרירים ערביים.
גם פטרונאס, אחיו, קודם לסטרטגוס של תמה טרקזיה ויצא למלחמות מוצלחות כנגד הערבים.
למרות ביקורת מאוחרת על אופיו – יהיר, חמדן וחסר עכבות – נודע בארדאס בכישוריו כמנהל.
בין הישגיו: ייסד את בית הספר מגנאורה לפילוסופיה, דקדוק, אסטרונומיה ומתמטיקה, תמך בחוקרים כגון לאון המתמטיקאי ועודד פעילות מיסיונרית של קירילוס ומתודיוס במורביה הגדולה.
בתקופתו נרשמו ניצחונות צבאיים, כולל קרב לאלאקאון (863), ופעולה להפצת הנצרות בבולגריה.
הפטריה של קונסטנטינופול שיבחה אותו גם בשל פועלו בבניה, אך מרבית המיזמים מיוחסים בפועל לבסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, יורשו.
בשנת 858 הדיח בארדאס את הפטריארך איגנטיוס מקונסטנטינופול ומינה תחתיו את פוטיוס, משכיל אך הדיוט.
יש שטענו כי איגנטיוס שלל מבארדאס השתתפות באוכריסטיה עקב קשריו עם כלתו, אך רוב החוקרים מייחסים את הדחת איגנטיוס לסירובו לגזור את שערה של תאודורה, אמו של הקיסר.
מינוי פוטיוס יצר סכסוך קשה עם האפיפיור ניקולאוס הראשון בשל התחרות על השפעה וזכויות שיפוט במורביה ובבולגריה.
למרות כוחו העצום, שליטתו של בארדאס במיכאל השלישי לא הייתה מוחלטת: לאחר שגרם לפיטוריו של דמיאן, מונה על ידי מיכאל למשרת הפאראקוימומנוס דווקא בסיליוס הראשון, שהפך לאיש אמונו.
מעמדו של בארדאס נחלש ב-866, כשלמד מיכאל שאודוקיה אינגרינה הרה ללאון השישי, קיסר האימפריה הביזנטית, ובכך אבד סיכויו של בארדאס ליורש.
בעוד מיכאל השיא את המאהבת לבסיליוס ומינה אותו לשותף לשלטון, פיקד בארדאס על מסע הכנה לכיבוש אמירות כרתים של הסרצנים.
במהלך ההכנות במילטוס, ב-21 באפריל 866, נרצח בארדאס בידי בסיליוס הראשון.
ביטול המלחמה נגד אמירות כרתים והחזרה של מיכאל ובסיליוס הראשון לקונסטנטינופול הביאו להכתרתו של בסיליוס הראשון לקיסר שותף.
בספטמבר 867 נרצח גם מיכאל השלישי, והשושלת האמוריאנית חדלה להתקיים.
מאשתו הראשונה (זהותה אינה ידועה ונפטרה לפני 855) היו לו בן בשם אנטיגונוס, בת בשם אירנה, בן נוסף ושנייה שנישאה ללוגופט סימבטיוס הארמני (שהייתה כנראה אותה אירנה).
בסביבות 855 נשא אשה שנייה בשם תאודוסיה אך התגרש ממנה ב-862. אנטיגונוס מונה למנהל בתי הספר בגיל צעיר, וכיהן בכך גם לאחר רצח אביו.
ב-858 נשא בנו הנוסף את פילגשתו לשעבר של בארדאס ומונה לסטרטגוס אירופה.
בת נוספת נישאה ללוגופט סימבטיוס, שנטל חלק בקשר לרצח בארדאס, קיווה לרשתו, אך הודח, פתח במרד נגד בסיליוס הראשון, הובס, בוצעה בו הטלת מום ונשלח לגלות.
הבארוֹק הוא סגנון אמנותי ששלט באירופה מסוף המאה ה-16 ועד אמצע המאה ה-18. הבארוק היה המשך לסגנון המנייריזם שקדם לו והתאפיין בריאליזם רב, משופע ברגש, דינמיות ופאר.
בניגוד לסגנון הרנסאנס שמתאפיין בסימטריה, איזון ורוגע, פונה אל השכל ומנסה לשכנע, הבארוק מתאפיין במורכבות, מיזוג ניגודים, תנועה ודרמטיות, פונה אל הרגש והדמיון, ומנסה לשבות ולהקסים את עין המתבונן.
מקורו של המונח "בארוק" כנראה במילה הפורטוגזית Baroco, שמשמעותה "פנינה בעלת צורה חריגה", ואשר שימשה את מבקרי האמנות של תחילת המאה ה-18 לתאר דבר לא מושלם, כיוון שאמנות המאה ה-17 נחשבה לאמנות אנטי-קלאסית ביחס לרנסאנס.
אולם מאמצע המאה ה-19 הופסקה הביקורת על הסגנון המצועצע.
המונח "בארוק" השתרש כתיאור של תקופה היסטורית שלמה, הכוללת מלבד הסגנון האמנותי, גם סגנון מוזיקלי אופייני, וכן סגנון ספרות ומדע.
הופעת סגנון הבארוק קשורה לשינויים דתיים, חברתיים ופוליטיים של התקופה:
שינוי דתי – השינוי הדתי הוא תחילת הקונטרה-רפורמציה: בתחילת 1517 קמה בגרמניה תנועת רפורמציה שטענה נגד הכנסייה ורצתה לטהר אותה.
כתגובת נגד, לאור נטישת הכנסייה הקתולית על ידי מאמינים רבים, קמה תנועת הקונטר-רפורמציה.
לפי גישה זו, כדי להחזיר את המאמינים יש לפאר ולהאדיר את הכנסיות באירופה.
לכן נעשה בכנסיות שימוש בזהב, שיש ושאר חומרים יקרים, כדי לרגש את המאמינים, לתת תחושה של אור אלוהי.
באמצעות האמנות נמשכו המאמינים לחזור לכנסייה – האדם הפשוט נדהם מהגודל, הפאר והכוח הרב של הכנסייה.
שינוי חברתי – מאפיין אשר תרם רבות לביסוס הסגנון הוא התחזקותו הכלכלית של מעמד הביניים באירופה ויצירת שכבה חברתית אשר תומכת באמנים ומעודדת יצירה פרטית.
שינוי פוליטי – במאה ה-17 הצליחה הולנד, לאחר מלחמה קשה, להשתחרר מהשלטון הספרדי ולהקים רפובליקה.
כתוצאה מכך פחתו עבודות האמנות עבור בית המלוכה ומי שהפך לפטרון החדש של האמנות הוא מעמד הסוחרים.
מקובל לומר שאבי סגנון הבארוק היה מיכלאנג'לו די קרוואג'ו האיטלקי, ועם ממשיכי דרכו הידועים נמנים ג'ובאני לורנצו ברניני, באיטליה ורמברנדט, יאן ורמיר ופרנס הלס בארצות השפלה.
לתחום המוזיקלי בתקופת הבארוק משתייכים יאקופו פרי, יוהאן סבסטיאן באך, אנטוניו ויוואלדי, תומאזו אלבינוני, מארק-אנטואן שרפנטייה, גאורג פרידריך הנדל וגאורג פיליפ טלמן.
בארוק איטלקי – המרכז החשוב ביותר של הבארוק באיטליה היה ברומא – שם יושב האפיפיור.
האפיפיור רצה להפוך את רומא לעיר המפוארת והחשובה בעולם, כדי למשוך את ההמון חזרה אל הדת הקתולית.
לכן, הוא הזמין אמנים רבים מכל הסוגים: אדריכלים כדי לבנות כנסיות מפוארות, וכן ציירים ופסלים רבים כדי לקשט אותן.
בארוק צרפתי – לעומת הבארוק האיטלקי שבפטרונות האפיפיור, הבארוק הצרפתי היה בחסות המלך.
המרכז שלו שכן בשני ארמונות: אחד בפריז והשני בוורסאי.
בארוק זה מאופיין בהרבה מאוד אלמנטים קישוטיים, הרבה זהב ועומס אמנותי.
המונח "מוזיקת בארוק" לכאורה מתאר את המוזיקה שהולחנה בתקופת הבארוק, אך למעשה הוא מכסה גם תקופה מאוחרת יותר.
בהערכה גסה ניתן לומר כי התקופה המדוברת היא בין השנים 1600 ל-1750.
מוזיקת הבארוק מאופיינת בשימוש נרחב בפוליפוניה, הרמוניה וקונטרפונקט.
בְּאֵרוֹתַיִם הוא מושב עובדים בשרון הנמצא בעמק חפר קרוב לנחל אלכסנדר, ממוקם על כביש 57, סמוך למחלף ניצני עוז של כביש 6, ומשתייך לתנועת המושבים.
המושב נוסד ב-18 באוקטובר 1949 על ידי עולים מסלובקיה והונגריה שהתארגנו להתיישבות בברטיסלאבה עוד לפני עלייתם.
השם בארותיים ניתן לפי השם הערבי ביר בורין, של חורבה סמוכה ובה בארות עתיקות.
מתיישבי בארותיים באו היישר ממחנה"בית העולים בבית ליד".
לוי אשכול, אז מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, הציע להם להתיישב על חורבות הכפר הערבי הנטוש קאקון.
או ביר בורין- ליג הגבול הירדני.
15 גברים, ניצולי שואה מהונגריה וצ'כסלובקיה נענו לאתגר ויבחרו בביר בורין בגלל קרבתו לכביש לנתניה.
הם יצאו במשאית לערוץ נחל אלכסנדר, בין בורגתא ובארותיים, נתקלו בגשרון מפוצץ, אלתרו גשר זמני מאדני הרכבת שעברה שם ,עד שהגיעו ליעד.
משאית הציוד ובה אהלים, נשק ומזון, לא הגיעה, והם נאלצו להעביר את הלילה במבנה נטוש של באר מים .המשאית הגיעה למחרת עם האהלים והציוד.
רוב המתיישבים היו סוחרים, בעלי מלאכה, פקידים ובעלי מקצועות חפשיים, ניצולי מחנות השמדה.
מסירותם וחריצותם הביאו אותם ,תוך שנים מספר, לביסוס כלכלי מלא.
המתיישבים הגיעו ללא הכשרה מוקדמת, אולם היו מגובשים חברתית, היות שרובם עבר יחד את דרך הנדודים ממחנות ההשמדה דרך מחנות העקורים, עד הגיעם לארץ.הקבלן אברמסקי מהסוכנות היהודית הגיע מצויד בתוכניות, והעביר לבחורים קורס בניה מזורז בן יומיים.
כל יומיים בנו בית אחד, וכך, תוך חודשיים, בנו בתים בגודל 24 מטר מרובע.
ביולי 1956, לאחר שהמנהיג התוניסאי חביב בורגיבה שחרר את תוניסיה מהכיבוש הצרפתי, עלו עשר משפחות יהודיות מתוניס על סיפון אניה, כשעל הציוד שלהם רשום "בארותיים, ישראל".
במשך ימי ההפלגה הם שרו "בארותיים היא ביתנו".
בנמל חיפה הם הועלו על משאית להובלת כדי חלב.
"ישבתי על ריצפת המשאית, ראיתי שדות, ארץ ישראל שלי, כולם יהודים...
וליבי שר בתוכי "(דינה בשירי, ספר בארותיים).
לכל משפחה במושב הוקצו 25 דונם, 10 לגידול ירקות ו-15 למטעים.
אולם מחסור במים פגע בשנים הראשונות במושב.
בספטמבר 1954 הוקם, כניסיון, בית ספר בבורגתא, אליו היו מוסעים ילדי בארותיים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נקלע המושב לקשיים כלכליים ולקח חלק בהסדר חובות המושבים.
בשל חובות רבים פורקה השותפות של מסגרת האגודה.
בסמוך למושב, פעל בשנות ה-90 אתר הקרוואנים "חצר בארותיים", ששמש מקום זמני לעולי עדת אתיופיה.
הילדים שבו למדו בבית הספר הניסויי אביחיל.
אתר המגורים הזמני נסגר באופן סופי בשנת 2002.
תאונת דרכים קשה בשנת 2004 השאירה את חותמה על היישוב, והייתה הזרז להקמת בית ספר קדם, המשמש גם כמרכז קהילתי אזורי.
במושב הוקם גן זיכרון לזכר דקל, לוטם ואביב, שלושת הילדים שנהרגו בתאונת דרכים ביום האחרון ללימודים, בשנת 2004.
בשנת 1997 החלה ה"הרחבה" של המושב, על בסיס החלטה 737 של מינהל מקרקעי ישראל, שהגיעה לדיון בבית המשפט המחוזי בנושא "סמכות ההמלצה" של האגודות השיתופיות, כלומר הסמכות להמליץ למינהל מקרקעי ישראל על המשתכנים.
הדבר איפשר לאגודות לגבות מן המשתכנים סכומי כסף ניכרים כתשלום נוסף, וזאת עבור "ההמלצה".
למשתכנים היה עניין בתשלום עבור ההמלצה, לנוכח הפער שבין מחיר השוק של המיגרשים לבין המחיר המופחת שגבה עבורם המינהל.
הסמכתן של האגודות השיתופיות להמליץ על מועמדים עוררה מחלוקת משפטית.
מועמדים שבקשותיהם להשתכן נדחו על ידי האגודה השיתופית במושב בארותיים ערערו על סמכות זו.
הם טענו בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב, כי החלטה 737 מאצילה מסמכות הניהול של מינהל מקרקעי ישראל לאגודה השיתופית שלא כדין.
בבית המשפט המחוזי נתקבלה טענתם, כי סמכות ההמלצה אינה חוקית.
ואילו בית המשפט העליון דחה את הטענה, וקבע כי אין בהחלטה 737 האצלת סמכות, מאחר שמדובר בסמכות המלצה בלבד.
נקבע, עם זאת, כי על המינהל להפעיל באופן ראוי את סמכותו, ולפקח בקפידה על הקריטריונים שלפיהם מתבצעת ההמלצה.
התושבים מתפרנסים מענפי חקלאות: רפת, לול, גידולי שדה, פרחים, ירקות וחיטה חורפית.
במושב בארותיים פועלים 4 גני ילדים הממוקמים באשכול הגנים.
בית ספר יסודי "קדם" הממוקם בשדות המושב.
בְּאֵרוֹת יִצְחָק הוא קיבוץ דתי במישור החוף, ממזרח ליהוד, בתחום המועצה האזורית חבל מודיעין, המשתייך לתנועת הקיבוץ הדתי של הפועל המזרחי.
הקיבוץ הוקם תחילה בצפון-מערב הנגב, אולם בעקבות נזק רב שנגרם לו במלחמת העצמאות עבר למקומו במרכז הארץ.
הקיבוץ הוקם במקור על שטח שכיום שייך לקיבוצים עלומים ונחל עוז.
ראשוני קבוצת המייסדים היו עולים מתנועת "ברית חלוצים דתיים" (בח"ד) מצ'כוסלובקיה וגרמניה, שהתיישבו בפרדס חנה בשנת 1936 וקראו לקבוצתם "רמת השומרון".
הם התגוררו בארבעה בתי אבן, צריפים ואוהלים, עבדו עבודה עונתית בפרדסי המושבה ופתחו משק עזר קטן לאספקה עצמית, שבו גידלו ירקות, פרות, תרנגולות, ברווזים ובהמות עבודה.
בניגוד לקבוצות אחרות שהתגבשו מראש לפני ההתיישבות, לרמת השומרון הובאו אנשים ממסגרות שונות ומארצות שונות והתגבשו בנקודת ההתיישבות הזמנית.
מלחמת העולם השנייה גרמה להאטה בהתיישבות.
עם הדיפת צבאות רומל והסרת הסכנה הגרמנית מעל ארץ ישראל, התעוררה שוב תנועת ההתיישבות, והקרן הקיימת לישראל הצליחה לרכז כמה אלפי דונמים בבעלות יהודית מול עזה.
בכ"ב בשבט תש"ג (28 בינואר 1943) עלתה קבוצת חלוץ של 12 חברים והתחילה לבנות את הקיבוץ, כחמישה קילומטר מדרום-מזרח לעזה.
באותה תקופה ניתן שם חדש ליישוב, "בארות יצחק", על שם הרב יצחק ניסנבוים, ממנהיגי תנועת המזרחי בפולין שנספה באותה תקופה בגטו ורשה.
רק בקיץ תש"ה הסתיימה הקמת המחנה והחבורה התאחדה לאחר המתנה של עשר שנים.
בליל הגשרים יצאה מבארות יצחק יחידת פלמ"ח ופוצצה את הגשר מעל נחל הבשור ליד עזה.
בעליית 11 הנקודות להתיישבות בנגב יצאו מבארות יצחק שיירות שהקימו את כפר דרום, בארי ותקומה.
קרב בארות יצחק במלחמת העצמאות
עם תחילת מלחמת העצמאות התמסרו חברי הקיבוץ לעבודות ביצורים.
סודרו מקלטים תת-קרקעיים, תעלות קשר ועמדות מגן.
העבודה נעשתה גם בשבתות בגלל פיקוח נפש.
ב-15 במאי 1948, מיד לאחר סיום המנדט הבריטי והכרזת המדינה, פלש צבא מצרים לתחום מדינת ישראל והחל להפגיז את בארות יצחק ולהפציץ ממטוסים.
בלילה פונו במהירות האמהות והילדים למרכז הארץ, ובמקום נשארו 60 חברות וחברים.
המצרים המשיכו בהפגזות הקיבוץ עד להפוגה הראשונה.
לאחר מכן נכשלו בניסיונם לפרוץ צפונה בקרב על נגבה ב-12 ביולי 1948, וב-14 ביולי נכשלו במתקפתם על גל און.
לאחר כישלונות אלה החליטו לכבוש את בארות יצחק.
בח' בתמוז תש"ח (15 ביולי 1948) בשעה 05:30 החלה הפגזה קשה מלווה בהפצצת מטוסים.
בחיפוי ההפגזה החלו המצרים להתקרב לגדרות המשק בטנקים ונושאי ברן מלווים במאות חיילים.
ההסתערות נבלמה על גדרות הקיבוץ כתוצאה מאש מדויקת של המגינים וממוקשים.
לאחר שעתיים נפגע מגדל המים, והמים שנשפכו ממנו הציפו את התעלות, הקשר לעמדות השתבש והתחמושת נרטבה.
בשעה 10:40 אירע פיצוץ אדיר בעמדה הצפונית-מערבית.
מגיני העמדה נהרגו והמצרים ניצלו זאת, חדרו לקבוצת בתים ונאחזו בהם.
המגינים הצליחו לרתק אותם באש מכוונת.
ניתנה פקודה לסגת ולהתרכז בקו ההגנה הפנימי במשק.
המצרים ריכזו כוחות להתקפה אחרונה ולחיסול הנקודה.
עקב העברת מכשיר הקשר למקלט יותר בטוח ניתק הקשר והועלה חשש שהנקודה נפלה.
גדוד הפשיטה 9 של חטיבת הנגב ניסה להגיע לבארות יצחק.
המצרים מנעו את התקדמות השיירה על ידי הפצצה אווירית, אבל אנשי הגדוד הצליחו לקדם פלגה של שני תותחי שדה 65 מ"מ (נפוליאונצ'יק) לאזור קיבוץ סעד, ופגזיהם הראשונים החלו ליפול במרכז הכוח המצרי בדיוק כשעמד לפתוח בהתקפה.
החלה בהלה ונסיגת מנוסה של המצרים, בעוד מקלע הבזה שתוקן גורם להם אבדות כבדות.
אבדות המגינים היו 17 הרוגים, 15 פצועים ונזקים כבדים למשק שנהרס לחלוטין.
למצרים היו כ-200 נפגעים, בהם הרוגים רבים ושלל רב.
עם סיום מלחמת העצמאות, ולאחר ויכוחים רבים בקרב חברי הקיבוץ, הוחלט שלא לחזור לאותה נקודה שכיום שוכנים בה הקיבוצים עלומים ונחל עוז.
בקיבוץ היו באותה עת שש אלמנות, 12 יתומים ו-14 פצועים.
חברים העידו על עצמם כי היו פגועים נפשית וסבלו מהלם קרב.
ההחלטה הייתה לשקם את חברי הקבוצה תוך ויתור על שיקום היישוב.
חברי בארות יצחק התיישבו באופן זמני במושבה הטמפלרית הנטושה וילהלמה, ביחד עם פליטי עטרות ואנשי נחלים שעזבו את נקודת ההתיישבות שלהם במצודות אוסישקין.
בשנת 1952 עברו חברי הקיבוץ צפונה מווילהלמה והקימו את בארות יצחק החדשה.
במהלך השנים קלט הקיבוץ גרעיני השלמה מתנועת בני עקיבא.
בשנת 1966 הוקם על אדמות בארות יצחק קיבוץ עלומים.
קיבוץ עלומים שייך גם הוא לקיבוץ הדתי, ומשמש מעין המשך של קיבוץ בארות יצחק.
בשנת 1979, בעקבות תוכניות של רשות שדות התעופה להקים בנמל התעופה בן-גוריון מסלול המראה קרוב לקיבוץ, העלו כמה מחבריו את האפשרות שייאלצו להעתיק את נקודת ההתיישבות פעם נוספת, אך ההצעה ירדה מהפרק.
לקראת הרחבת נמל התעופה בן-גוריון הופקעו אדמות של הקיבוץ.
הקיבוץ המשיך לעבד שטחים אלו בשליחות רשות שדות התעופה עד שנת 2008.
מהקיבוץ הישן נשאר רק מגדל המים המחורר הנמצא בשדה פתוח בין קיבוץ עלומים וקיבוץ נחל עוז.
ב-2013 שודרג המקום והפך אתר מורשת לאומי בשם "בארות בנגב".
דרך בטון מובילה למגדלכשלצידיה ספסלי ישיבה עליהם מוטבעים צילומים והסברים על הקיבוץ ועמידתו במלחמת העצמאות.
חלק נוסף של אתר המורשת נמצא במרכז מבקרים שהוקם בתוך קיבוץ עלומים.
במרכז המבקרים מוצגת תצוגה היסטורית וכן מערכות מולטימדיה להקרנת מיצג בשם "ובחרת בחיים", המיצג מספר על ההתיישבות בנגב,
על בארות יצחק הישנה, על הקרב מול המצרים, על הקיבוץ הדתי במלחמת העצמאות ועל דילמות השיקום של הקבוצה המפונה מביתה.
קיבוץ בארות יצחק הוא קיבוץ שיתופי השומר על אורח חיים דתי.
ענפי המשק העיקריים הם גידולי שדה, רפת חלב, לולי פיטום תרנגולות, מפעל "אברות-חצם" לציפוי מתכות ומפעל "סנאק טיים" לייצור כריכים וארוחות ארוזות.
בקיבוץ גם יושבים משרדיה של חברת "זיו-אב הנדסה" אשר בבעלותו של ד"ר אמיר זיו-אב.
אתר ההתיישבות הראשון הפך לאתר מורשת לאומי, בארות בנגב, אליו עולים חברי הקיבוץ לאזכרה כל שנה בח' בתמוז.
את רוב שטחי הקיבוץ המקוריים, שהיו גדולים יחסית לתקופה, מעבד כיום קיבוץ נחל עוז, היושב כיום על שטח שבו היה הפרדס הראשון של בארות יצחק, שם ישבה מפקדת הגדוד המצרי שתקף את הקיבוץ.
רב הקיבוץ הוא הרב ירון בן דוד.
בקיבוץ גם פועלת מאז 2018 מכינת "רוח השדה" - מכינה קדם-צבאית דתית לבנים בראשות הרב אילעאי עופרן והרב איתמר חייקין.
אישי ציבור שנולדו בבארות יצחק
הסופרת יהודית וינשטוק (נולדה בבארות יצחק בשנת ה'ת"ש, 1940) – סופרת ישראלית.
נורית יעקבס צדרבוים (נולדה בשנת ה'תש"ט 1949 ברמת גן) – אמנית חזותית ישראלית, משוררת, סופרת, חוקרת, אוצרת ומרצה ישראלית שירתה בנח"ל, במחנה שמונים ובקיבוץ בארות יצחק, נישאה לבן ואיש משק ויליד הקיבוץ בארות יצחק שהיה בעלה בנישואיה הראשונים הי"ד שנהרג במלחמת יום הכיפורים כסרן בסיירת שריון.
גיא הלוי (נולד בבארות יצחק, 22 באוגוסט 1972, י"ח באלול ה'תשל"ב) – קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים.
שימש כסגן מפקד עוצבת הגליל, מפקד חטיבת עציוני ומפקד גדוד 12.
גלעד זר (נולד בבארות יצחק, כ' בחשוון ה'תשכ"א, 10 בנובמבר 1960 – ז' בסיוון ה'תשס"א, 29 במאי 2001) – היה קב"ט מועצה אזורית שומרון, תושב איתמר, שנרצח בעת מילוי תפקידו בפיגוע ירי שביצעו מחבלים מגדודי אל אקצה.
דוד עמית (נולד בבארות יצחק, ו' בטבת ה'תש"ח, 19 בדצמבר 1947 - י"א בניסן ה'תשע"ג, 22 במרץ 2013) – חוקר ארץ ישראל וארכאולוג ישראלי.
דרור פרידמן (נולד בבארות יצחק) – קצין מילואים בדרגת תת-אלוף בצה"ל.
כיהן כסגן-מפקד מפקדת העומק, כמפקד שייטת 13, כראש מספן המטה של חיל הים, כראש מספן הים, כמפקד בסיס אשדוד וכמפל"ג לוחמים שייטת 13.
מאיר שמיר (נולד בבארות יצחק ב-י"ח באלול ה'תשי"א, 19 בספטמבר 1951) – איש עסקים ישראלי, בעל השליטה בחברה הציבורית מבטח שמיר אחזקות בע"מ, שבה הוא מכהן גם כמנכ"ל .
בשנת 2012 העריך כתב העת "פורבס ישראל" את הונו ב-150 מיליון דולר.
שאול גוטמן (נולד בבארות יצחק, ב-יום ב' דראש השנה ב' בתשרי ה'תש"ו, 9 בספטמבר 1945) – פרופסור אמריטוס להנדסת מכונות ואיש ציבור ישראלי, כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם מולדת ובמהלכה פרש מהסיעה וייסד את מפלגת ימין ישראל.
עזריה פלינט (נולד בבארות יצחק בשנת התשכ"ז, 1967) – קדר בעל שם עולמי מגבעת עדה.
הרב שמואל אליקים קדר (נולד בבארות יצחק, כ"ה בתמוז ה'תשי"ג, יולי 1953 – י"ז בתשרי ה'תשס"ז, אוקטובר 2006) – בתפקידיו רב, ראש כולל ומחבר ספרי שו"ת היכל שלמה, בעל פרס ירושלים לתרבות תורנית על חיבורו "אהלי שלמה".
ברת'ולומיו ג'ו-ג'ו "בארט" סימפסון הוא דמות בדיונית ראשית בסדרת האנימציה האמריקנית "משפחת סימפסון".
הוא מדובב על ידי השחקנית ננסי קרטרייט.
בארט בן העשר הוא בנם הבכור של הומר ומארג' סימפסון ואחיהם של ליסה ומגי.
תכונות האופי הבולטות ביותר באישיותו של בארט הן נטייתו למרדנות וחוסר הכבוד שלו לסמכות.
יום הולדתו, על פי פרק 6 בעונה 26, הוא 23 בפברואר.
במהלך שתי העונות הראשונות של הסדרה, בארט היה הגיבור הראשי של הסדרה כאשר מרבית הפרקים התמקדו בו.
החל מהעונה השלישית עלילת הסדרה החלה להתמקד במשפחה כולה.
לאורך השנים דמותו של בארט הופיעה גם במדיות שונות הקשורות לזיכיון של "משפחת סימפסון", כולל במשחקי וידאו, בסרט "משפחת סימפסון - הסרט", בפרסומות, בספרי קומיקס, וכמו כן הופיע על גבי מוצרים נלווים רבים, החל מחולצות ועד כרזות.
שבועון החדשות האמריקני טיים מגזין הכליל את בארט ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של המאה העשרים.
כמו כן, המגזין האמריקני TV Guide דירג את בארט במקום ה-11 (יחד עם ליסה) ברשימת 50 הדמויות המצוירות החשובות ביותר בכל הזמנים.
ננסי קארטרייט זכתה במספר פרסים עבור דיבוב דמותו של בארט, כולל פרס אמי בשנת 1992 ופרס אנני בשנת 1995. בשנת 2000, בארט, יחד עם שאר בני משפחת סימפסון, קיבלו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בארט הוא ילד ערמומי, פיקח ומרדן אשר נוטה לעיתים קרובות להסתבך בצרות, לרוב, כאשר הוא מנסה לשבש את שגרת היום-יום בבית הספר היסודי של ספרינגפילד עם מתיחות מורכבות.
פעולותיו ואופן הדיבור שלו לעיתים קרובות מעידים על זריזות מחשבה, חוכמת רחוב, והבנה רבה.
אמרת הכנף שלו זה "איי קרמבה".
בעונה עשירית הוא קיבל רישיון נהיגה חוקי כפרס על הצלת העיירה משריפה (בלי כוונה).
בעונה 35 הוא התקבל להיות פרופסור להוראת "מבוא לרמאות" במחנה האוניברסיטה.
גם בסדרת הטלוויזיה וגם בקומיקס (יחד עם נלסון) שידר תחנות רדיו פיראטיות כמתיחה.
בארט אלרגי לסוכריות חמאה, סוכריות דמוי-חמאה ושרימפס.
את התוספתן הוציא בניתוח בעונה השביעית אחרי שכמעט התפוצץ כתוצאה מבליעת צעצוע מדגני בוקר.
סוג הדם שלו נדיר: OO מינוס (בדיוני).
בשל ההסתבכויות החוזרות ונשנות של בארט וחוסר היכולת והיחס הלא-אכפתי של הומר כלפיו, קיימת בין בארט להומר מערכת יחסים תוססת.
כאשר הומר מגלה כי בארט אמר או עשה משהו טיפשי או מרושע, הוא נוהג לרוב להתעצבן, לרדוף אחריו ולעיתים קרובות אף לחנוק אותו (מבלי לגרום לו נזק ממשי).
בעונה 26 פרק 19 נחשף כי הומור התחיל לחנוק את בארט לראשונה בגיל 4. מארג', יותר אכפתית לבארט, נוהגת לגלות הבנה רבה יותר ומטפחת אותו יותר מאשר הומר, אף על פי שהיא לעיתים קרובות נבוכה מתעלוליו הרבים של בארט.
קיימת יריבות בין בארט לאחותו הצעירה ליסה.
בעוד שבארט נוהג להתנכל ולהתקוטט לעיתים קרובות עם ליסה מתוך קנאה, בארט דואג לליסה ונוהג תמיד להתנצל כאשר הרחיק לכת.
בארט מעריך רבות את ליסה ונוהג להתייעץ עמה לעיתים קרובות כאשר הוא זקוק לעזרה או לעצה.
ידידו הטוב ביותר של בארט הוא מילהאוס ואן האוטן.
בארט נוהג לעיתים קרובות לנצל את הנאיביות של מילהאוס ולגרום לו להסתבך בצרות.
יריבו העיקרי בבית הספר הוא הביריון נלסון מונץ.
יריבים נוספים בבית ספרו כוללים את שלושת הפרחחים ג'ימבו ג'ונס, קירני ודולף.
בארט מנסה לעיתים קרובות להרשים אותם, אבל לעיתים קרובות הוא הופך קורבן להתעללות מצדם.
לבארט יש שיער צהוב ובעל תסרוקת קוצים.
לעיתים קרובות הוא גם נוהג לחבוש את כובע המצחיה האדום שלו ולהסתובב עם הסקייטבורד שלו או עם קלע.
בית העץ של בארט נחשב כמבצרו, ובדרך כלל יש עליו שלט שאוסר כניסת בנות.
פועלים מכפר האמיש הסמוך שידרגו אותו פעם אחת ומרג' בפעם השנייה.
כשמר ברנז פתח קזינו, בארט פתח קזינו לילדים בבית העץ.
בעונה 27 נאמר שהשכונה היא שמורה של בתי עץ היסטוריים.
כתובת בית העץ הלא-רשמית הוא "אברגרין טרס 742.5" (742 הוא כתובת בית הסימפסונים).
במספר פרקים שונים הוצגו אפשרויות לגבי הקריירה העתידית של בארט:
נשיא בית משפט עליון- אחרי שהומר העניש אותו ועמד על כך שהעונש יישאר למרות שהתנצל.
זמר כושל בלהקה- עם רלף וויגום, שגם שותפו לדירה.
אמן גרפיטי ומעצב אופניים- פרק עתידני בעונה 27 בערך בשנת 2028. את חנות עיצוב האופניים פתח עם גרמפה והמשיך אותה אחרי שגרמפה נפטר.
בעלים של 3 קבוצות NBA ומנכ"ל של חברת Pot (אחרי שסירב ללכת לקולג')
בסיום עונה 36 הוא מנהל בית אבות פרטי בבית המשפחה בשנת 2060, עם אחות מוסמכת אבל גם חשפנית.
בשני עתידים שונים הוא מתיידד מחדש עם ליסה שמכהנת כנשיאת ארצות הברית הראשונה.
דמותו של בארט נוצרה בשנת 1986 על ידי מאט גריינינג בלובי של משרדו של המפיק ג'יימס ברוקס.
גריינינג הוזמן לפגישה עם ברוקס על מנת שיציג בפניו רעיון לסדרת סרטוני אנימציה קצרים עבור תוכנית האירוח של טרייסי אולמן.
כאשר גריינינג ייעד בתחילה להציג בפני ברוקס את סדרת הקומיקס פרי עטו "Life in Hell".
אף על פי כן, כאשר גריינינג הבין כי המשמעות של הנפשת "Life in Hell" תהיה היא שהוא ייאלץ להעביר את זכויות הפרסום של הסדרה, הוא בחר להציג בפני ברוקס רעיון אחר לסדרת הסרטונים אשר תעסוק במשפחה אמריקאית.
רוב שמות הדמויות בסדרה התבססו על שמותיהם של בני משפחתו של גריינינג בעוד שאת השם אותו הוא החליט להעניק לבן המרדן של המשפחה היה בארט ("Bart") - אנגרמה באנגלית של המילה "brat", שמשמעותה פרחח.
הופעת הבכורה של דמותו של בארט ושל שאר דמויות המשפחה הייתה ב-19 באפריל 1987 בסדרת סרטונים קצרים שהופיעה בתוכנית האירוח של טרייסי אולמן.
בשנת 1989 מספר חברות הפקה יצרו על בסיס הסרטונים את סדרת האנימציה הטלוויזיונית השבועית "משפחת סימפסון" עבור רשת "פוקס".
את קולו של בארט מדבבת ננסי קארטרייט, האחראית גם לקולותיהם של נלסון מונץ, טוד פלנדרס וראלף ויגם.
קארטרייט ניגשה במקור להיבחן עבור דמותה של ליסה, אבל כאשר היא הגיעה לאודישן ונוכחה לדעת שליסה הוצגה באותה העת כבת האמצעית עם אישיות לא מפותחת מספיק, היא החליטה שהיא מעוניינת דווקא להיבחן עבור דמותו של בארט, אשר תואר כ"ערמומי, שואף לבינוניות, שונא את בית הספר, חצוף ופיקח".
מאט גריינינג נתן לה להיבחן, ולאחר ששמע את קולה הודיע כי היא התקבלה בו במקום.
קארטרייט הייתה המדבבת היחידה מבין ששת המדבבים הראשיים של הסדרה אשר עברה הכשרה מקצועית בתחום לפני שהתקבלה לעבוד בתוכנית.
במהלך העונה הראשונה של משפחת סימפסון, רשת פוקס לא אפשרה לקארטרייט להתראיין משום שהרשת לא רצתה לפרסם שאת קולו של בארט מדובבת אישה.
בארט הופיע בגרסה המורחבת של הווידאו קליפ של "שחור או לבן" של מייקל ג'קסון.
בארט הופיע פעמיים בסדרת האנימציה "סאות' פארק" בפרקים "Cartoon Wars Part II" ו-"Simpsons already did it".
בארט נגד מוטציות החלל הוא משחק וידאו מסוגת הרפתקאות שנוצר בשנת 1991. המשחק מבוסס על סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
בארט סימפסון הוא היחיד אשר מודע לתוכניתם הסודית של החייזרים והוא חייב למנוע מהם מלאסוף את הפריטים להם הם זקוקים על מנת לבנות את הנשק לו הם זקוקים על מנת להשתלט על העולם.
בכל שלב, בארט צריך לאסוף כמות מסוימת של פריטים (לדוגמה, אובייקטים סגולים, כובעים, בלונים, שלטים, ומוטות גרעיניים), לפני שהוא מתעמת עם המאסטר בסוף השלב.
דמויות המאסטרים ושלבי המשחק מוכרים לצופי סדרת האנימציה "משפחת סימפסון": בשלב הראשון בארט מבצע מתיחה טלפונית לבר של מו על מנת לגרום לו לצאת החוצה מהבר בריצה כדי שהשחקן יוכל לצבוע את חולצתו הסגולה בתרסיס.
לבארט יש רק שתי פסילות.
איסוף סמלי קראסטי הליצן מסוגלים להעניק פסילות חיים נוספות.
בארט יכול גם לאסוף לאורך המשחק מגוון רחב של כלי נשק כגון קלע, ואקדח חצים.
בארט יכול גם לאסוף לאורך המשחק מטבעות על מנת לרכוש נשק או לקבל תוספת חיים.
הנשק ההגנתי העיקר של בארט הם משקפי רנטגן אשר מסוגלים לחשוף אילו מתושבי ספרינגפילד הם למעשה חייזרים מחופשים.
למרות שבארט נלחם בחייזרים רבים לאורך המשחק, הוא לא נלחם נגד קאנג וקודוס, שני החייזרים המופיעים באופן קבוע בפרקי הספיישל של ליל כל הקדושים.
תחילה, צריך בארט לאסוף, להסתיר, או להשמיד את כל החפצים הסגולים אותם הוא מוצא: פחי אשפה, צנצנות פרחים, דלתות, ברזים לכיבוי שריפות, ושלטים שונים.
המאסטר אשר מופיע בסוף השלב הוא נלסון מאנץ אשר תוקף את בארט בבלוני מים.
בארט גם רוכב על הסקייטבורד בחצי משלב זה.
בתוך הקניון בארט אוסף סוגי כובעים שונים.
שלא בדומה לשלב הקודם, לשלב זה יש שלושה מאסטרים שונים.
כל אחד מהם הוא חייזר.
בארט חייב לאסוף בלונים בפארק השעשועים של קראסטי הליצן.
המאסטר הוא סיידשואו בוב, אשר על מנת להביסו, צריך בארט לקפוץ על הרגליים שלו.
המוזיאון מורכב ממוצגים שונים בדומה לשלב הקניון, במוזיאון ישנם שלושה מאסטרים.
בארט חייב לאסוף מספר מוטות גרעיניים אשר מפוזרים בכל רחבי המפעל, אותם הוא מעביר לכור האטומי.
בארט M82 הוא רובה צלפים כבד ורובה נגד ציוד אמריקני תוצרת חברת הנשק בארט המיועד לפגיעה במטרות משוריינות ובציוד צבאי, לסילוק פצצות וכן לפגיעה באויב המסתתר מאחורי מחסה או לובש אפוד מגן.
הדגם המשופר בארט M82A1 הוא הרובה הנפוץ בעולם מסוג זה.
הקליבר שלו הוא 0.5 אינץ' (קליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו) ותחמושת עוצמתית זו, בשילוב היותו רובה חצי-אוטומטי, מקנים לו כוח אש רב.
הבארט נמצא בשירות צבאות ויחידות משטרה רבים בעולם, בהם צה"ל (בו הוא נקרא "בארט 0.5" או פשוט "בארט"), חיל הנחתים האמריקני וצבא ארצות הברית (בהם הוא נקרא M-107).
עם זאת, צלפים רבים וכן יחידות צבאיות (בהן צה"ל) לא מחשיבים את ה-M82 ונגזרותיו לרובה צלפים אמיתי עקב מגרעותיו, בהן חוסר דיוק מספק ביחס לרובה צלפים וארגונומיה גרועה שמקשה על היורה.
הדגם המקורי של הבארט הוא M82, אחריו נכנס לשימוש דגם משופר M82A1 שהיה נפוץ בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 וזכה להצלחה רבה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 הצטייד צבא ארצות הברית ב-M82A3, דגם משופר של ה-M82A1, תחת השם M107 SASR.
כיום נמצאים בשירות ברחבי העולם הן רובי בארט M82A1 והן רובי בארט M82A3.
חברת הנשק בארט נוסדה בידי רוני בארט במטרה לבנות רובים חצי-אוטומטיים בקליבר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו), קליבר זהה לזה של מקלע כבד M2 בראונינג.
בארט התחיל לעבוד בתחילת 1980 ואב-טיפוס עובד הושלם כבר ב-1982, ומכאן המספר 82 בשם הדגם.
בארט המשיך לשפר את הרובה שלו וב-1986 השלים את הגרסה המשופרת: ה-M82A1.
מאמצי הפיתוח נשאו פרי רק בשנת 1989, כאשר הצבא השוודי הזמין 100 רובים.
לחברה נרשמה הצלחה נוספת כאשר הכוחות המזוינים של ארצות הברית הזמינו כמות נכבדה של רובים לקראת מלחמת המפרץ.
חיל הנחתים האמריקני רכש בהתחלה כ-125 רובים ובעקבותיו נתקבלו הזמנות גם מצבא ארצות הברית וחיל האוויר האמריקני.
ב-1987 נולד הבארט M82A2 bullpup, דגם בולפפ שבו המחסנית מותקנת מאחורי ההדק, על מנת לקצר את אורך הרובה.
דגם זה גם תוכנן עם רתע מופחת, על מנת שאפשר יהיה לירות בו בעמידה או ברכינה, תוך השענת הקת על הכתף, ללא צורך בחצובה.
המטרה בייצור רובה זה הייתה לנצלו כרובה כבד ונייד, שיכול לפגוע במסוקים המרחפים נמוך, במחיר זול.
דגם זה לא זכה להצלחה וייצורו הופסק.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נכנס לשירות רובה ה-M82A1M, שיפור של ה-M82A1. דגם זה נרכש על ידי חיל הנחתים האמריקני בכמויות גדולות, תחת הציון M82A3 SASR ו-M107 SASR.
השיפור המשמעותי ברובה זה הוא הוספת מסילת פיקטיני, המאפשרת התקנת אמצעי עזר שונים כמו כוונות טלסקופיות שונות, אמצעי ראיית לילה, צייני לייזר, ידיות, פנסים וכו'.
שיפורים נוספים בוצעו בארגונומיה ובהפיכתו של הרובה למודולרי יותר.
בעשור השני של המאה ה-21 פיתחה בארט את ה-M107A1, שיפור ושדרוג ל-M107, שהוא בעצמו שדרוג צבאי ל-M82A1. בשדרוג נעשו שינויים ארגונומיים רבים בהתבסס על שירות הרובה במלחמת אפגניסטן (2001-2014) ומלחמת עיראק והניסיון שנרכש, כאשר העיקרי שבהם הוא הפחתת משקל הרובה בכ-2.5 ק"ג וזאת על ידי שימוש בסגסוגות קלות יותר.
כמו כן פיתחה הבארט את ה-M107CQ, שהוא גרסה קלה וקומפקטית יותר של ה-M107 שנועד לשימוש במתחמים סגורים, כגון בתוך מבנים.
הקליבר של הבארט M82 ונגזרותיו הוא 0.5 אינץ' (קליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו של מקלע M2 בראונינג).
מדובר בתחמושת רבת עוצמה שלה טווח ירי של 1500–1830 מטר ויכולת לחדור קירות ושריון קל.
בזכות עוצמת התחמושת הבארט משמש גם כרובה נגד ציוד.
ירי תחמושת עוצמתית כל כך חייב תכנון מתאים של הרובה על מנת לספוג את הרתע החזק.
הדיוק של הבארט הוא בין 3 דקות קשת (MOA) ל-1.5 דקת קשת עם תחמושת 12.7x99 מ"מ נאט"ו רגילה (תחמושת זו נועדה במקור למקלעים כבדים).
דיוק זה נחשב ללא מספיק טוב עבור רובה צלפים.
לעומת זאת, עם תחמושת צליפה ברמת איכות Match Grade הדיוק משתפר לקצת פחות מדקת קשת אחת (דיוק < 1 MOA).
דיוק של 1 דקת קשת נחשב לסביר ומספק עבור רובי צלפים צבאיים, אך מספר מתחרים של הבארט, כגון המקמילן TAC-50, מתחייבים לדיוק של 0.5 דקת קשת.
בשל מגבלות הדיוק, ומחסור בתחמושת Match Grade בקוטר 0.5 אינץ', טווח הירי האפקטיבי של הבארט נגד מטרת דמות (כלומר: אדם) קטן מהטווח שבו תחמושת ה-0.5 עדיין קטלנית, ועומד על כ-1000 מטר.
נגד מטרות מקובצות ומטרות ציוד הטווח היעיל עומד על כ-1500 מטר, אך הקליעים קטלניים גם בטווח של 1830 מטר ומסוכנים גם בטווחים של למעלה מ-2 ק"מ.
הבארט M82 ונגזרותיו הם רובים חצי-אוטומטיים המופעלים באמצעות הרתע עם מכת קנה קצרה.
כאשר מתבצע ירי ברובה, הקנה נרתע אחורנית מרחק קצר (כ-25 מ"מ) ואז ננעל בידי הבריח המסתובב.
אחרי הרתיעה, זיז בבריח המחובר גם לבית הבליעה משחרר את הבריח.
כאשר הבריח משתחרר, זרוע ההאצה מכה בו ודוחפת אותו אחורנית, מעבירה חלק מאנרגיית הרתע של הקנה לבריח על מנת לאפשר מחזור ירי אמין ויעיל.
אז הקנה שוב נעצר ואילו הבריח ממשיך לנוע אחורה על מנת לפלוט את התרמיל הריק.
כאשר הבריח חוזר קדימה בחזרה הוא גורף כדור מהמחסנית ומזין אותו בבית הבליעה ושוב נועל את עצמו לקנה.
בנוסף, הפטיש נדרך בעת חזרת הבריח.
הרובה עצמו מוזן באמצעות מחסנית חיצונית נתיקה המכילה 10 כדורים.
בית הבליעה מורכב משני חלקים (עליון ותחתון) היצוקים מפלדה ומחוברים באמצעות פינים צולבים.
הקנה הכבד יצוק באופן מיוחד על מנת לשפר את פיזור החום ולהקטין את משקלו.
בנוסף, הקנה מצויד בבלם לוע גדול ואפקטיבי, בצורת שני חתכים מלבניים.
מטרתו לפזר את הגזים והרשף הגדולים אחרי הירי ולהסיטם הצדה כדי לא לפגוע בשדה הראייה של היורה.
רובי הבארט M82A1 מצוידים בתושבת לכוונות טלסקופיות וכן בכוונות ברזל מתקפלות לצורכי גיבוי.
בדרך כלל, הבארט מצויד בכוונות טלסקופיות מסדרת M של ליאופולד (Leupold M series 10X) המספקים הגדלה של עד פי 10. רובי ה-M82A1M\A3 מצוידים גם במסילת פיקטיני לאורך כל הקנה, המאפשרת התקנת אביזרים טקטיים שונים ומגוונים.
כל הרובים בסדרה מצוידים בידית נשיאה מתקפלת ובחצובה דו-רגלית קדמית (בדגמים המשופרים היא נתיקה).
ה-M82A3 גם מצויד בחצובה חד-רגלית נתיקה על הקת.
הקת עצמה כוללת כרית רכה לספיגת הרתע.
את הבארט ניתן להתקין על חצובות חי"ר M3 או M122 רגילות של צבא ארצות הברית וכן על רכבים עם תושבת רכה לבארט.
ניתן גם לחבר לבארט רצועה לנשיאה, אבל בגלל משקלו ואורכו הרב לא נוח לשאת אותו כך.
כאשר הוא אינו בשימוש, הבארט נישא במארז מיוחד (מעין קופסה עם ידית נשיאה המגינה עליו מפגעי הסביבה).
ה-M82A2 שונה מה-M82A1 בעיקר בקונפיגורציה שלו: ידית האחיזה ושמורת ההדק ממוקמות לאחר המחסנית ולא לפניה, כאשר מנגנון הירי נמצא כולו קרוב יותר לאזור הקת, ומאחורי ההדק.
ידית אחיזה נוספת הותקנה מתחת לרובה ותושבת הטלסקופ הוזזה קדימה.
דגם זה - בארט בתצורת בולפאפ - לא זכה להצלחה גדולה וייצורו הופסק.
הבארט יורה תחמושת חזקה במיוחד ולכן מייצר רתע חזק, רשף רב, ענן גזים ואבק גדול ורעש פיצוץ בעוצמת 180 דציבלים.
על כן, בעת ירי בבארט יש לנקוט בצעדי הבטיחות הבאים:
על היורה להחזיק את עינו במרחק מה מהעינית של הטלסקופ, כדי למנוע חבלה בעין בעת רתיעת הרובה.
על היורה לאחוז בקת בחוזקה כך שתתאים בדיוק לשקע הכתף.
אחרת, אם יש רווח בגלל הרתע החזק הקת תרתע אחורה ותיתן מכה חזקה לכתף.
על המאתר/צופה לעמוד במרחק מה מאחורי היורה ולא לצידו, כדי לא להיפגע מהרשף וגזי הפליטה.
על היורה ועל המאתר להרכיב מגיני אוזניים, ורצוי אפילו כפולים (מגן אוזן פנימי ו"אוזניות").
אחרת עלול להיגרם נזק לשמיעה.
כמו כן יש להקפיד על תחזוקה נכונה וניקוי תדיר של הרובה לפי הוראות היצרן כדי להבטיח תפקוד תקין של הנשק ולמנוע תקלות ומעצורים.
הבארט נמצא בשרות צבאות ויחידות משטרה רבות בעולם, בהן צה"ל והזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בסך הכל, יחידות צבאיות ומשטרתיות מלמעלה מ-30 מדינות קנו את הבארט, בהן: ארצות הברית, ישראל, בריטניה, אוסטרליה, בלגיה, דנמרק, פינלנד, צרפת, יוון, איטליה, מקסיקו, נורווגיה, פורטוגל, ערב הסעודית, ספרד, שוודיה וטורקיה.
בנוסף ליחידות צבא ומשטרה, הבארט משווק בשוק האזרחי כרובה 0.5 אינץ' מדויק לתחרויות ירי בטווחים של 900 מטר ומעלה.
כמו כן, ה-M82A1 בארט שימש ב-2002 כפלטפורמת בסיס לפרויקט OSW (נשק צלפים ייעודי).
ה-M82A1 צויד בקנה קצר יותר בקליבר 12.5 מ"מ והותאם לירות קליעים נפיצים במהירות נמוכה שפותחו עבור מטול הרימונים של פרויקט OCSW (רובה העתיד של צבא ארצות הברית).
בניסויים נמצא שפגיעת הפצצות יעילה, אך הרתע של הרובה גדול ממה שאדם יכול לעמוד בו.
נשק זה צוין כ-XM-109 וכנראה שלא יעבור את שלב הניסויים בגלגולו הנוכחי.
בכוחות המזוינים של ארצות הברית
הבארט M82A1 אומץ בצבא ארצות הברית ובחיל הנחתים האמריקני כ-XM-107, כאשר X מסמן שמדובר ברובה ניסיוני.
בהתחלה הוחלט לרכוש גרסה בריחית שלו, הבארט M95, אבל החלטה זו בוטלה.
אחרי שהצלחת הבארט M82A1 ביססה אותו כנשק המוצלח ביותר בתחומו (רובי צלפים כבדים) הוחלט על רכישות נוספות של M82A1M/A3 (שיפור של הדגם המוצלח) תחת הציון M-107. הסיבה לציון זה הייתה ביורוקרטית, על מנת לאפשר העברת תקציבים לרכישתו מתקציב ה-M95 שבוטל.
בצבא ארצות הברית, הבארט ידוע כ-SASR - Special Applications Scoped Rifle, רובה טלסקופי לשימושים מיוחדים.
שימושיו העיקרים הם רובה נגד ציוד ורובה לפירוק פצצות.
הטווח האפקטיבי הגדול של הבארט - מעל , ועם שיא של 2500 מטר - בשילוב עם אנרגיית ירי גבוהה ותחמושת חזקה כגון API ו-Raufoss M213 הפכו את הבארט לנשק יעיל לפגיעה במטרות כגון צלחות ואנטנות מכ"ם, כלי רכב ומשאיות, מטוסים חונים וכן הלאה.
עוצמת הירי התבררה כחזקה עד כדי יכולת לחדור קירות: קליעים שנורו מ-M82A1 בארט הצליחו לחדור בלוק בטון בעובי של מטר.
ביצועים אלו הובילו להכרה כי הבארט מסוגל לפגוע גם במטרות אדם הניצבות מאחורי מחסה בטווחים קצרים ובינוניים.
חרף יכולת זו, לא נעשה בבארט שימוש רב באופן דומה.
הבארט נכנס לשירות בצה"ל בשנות ה-90 של המאה ה-20 כאשר נרכש על ידי חיל ההנדסה הקרבית.
בחיל ההנדסה הקרבית הבארט M82A1 שימש במקור ועדיין משמש לפירוק פצצות ומטעני חבלה מרחוק.
לעיתים משתמשים בו כדי לפרק את המטען מבלי לפוצצו ולעיתים המטרה היא לפוצצו פיצוץ מבוקר כאשר הוא מצוי באזור מבודד ומאובטח.
במקרה זה, הצלף/חבלן יורה במטען כאשר הוא נמצא בטווח רחוק מספיק, מאחורי מחסה.
יחידת יהל"ם הייתה הראשונה לרכוש רובה זה בצה"ל.
הבארט נחל בתפקיד זה הצלחה רבה והתגלה גם כשימושי ליישומי צליפה ארוכת טווח ופגיעה בציוד צבאי של האויב.
בעקבות ההצלחה בחיל ההנדסה נרכש הרובה גם עבור יחידות אחרות וכן אומץ במערך הצליפה וכלל חיל הרגלים הישראלי.
הבארט M82A1 אומץ ב-1997 על ידי מערך הצליפה בחיל הרגלים, ובכל פלוגה מסייעת הוקמה מחלקה של צלפי בארט, שעסקה גם בצליפה נגד מטרות אדם בטווח ארוך.
הבארט שימש את צה"ל ללוחמה בטרור בתקופת האינתיפאדה השנייה לצד הרמינגטון M24 (רובה בריחי מדויק מאוד בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, שאומץ אף הוא ב-1997).
בעקבות הניסיון המצטבר עמו של צלפי החי"ר והיחידות המיוחדות הוכרו המגבלות של הבארט כרובה צלפים, בעיקר עקב דיוק גבולי (1 דקת קשת עם תחמושת Match Grade) וארגונומיה לא נוחה שמקשה על ביצוע ירי מדויק.
עם זאת, למרות מגרעותיו, הבארט נחל הצלחה מסוימת גם כרובה צלפים והצליח בהריגת מחבלים מאחורי מחסה ומטווח רחוק.
בתחילת המאה ה-21 הוחלט לרכוש גם את הדגם המשופר M82A1M.
בנוסף הבארט משמש בצה"ל כרובה נגד ציוד ומוגדר כ-Hard Target Interdiction ("חודר מטרות קשות" או HTI), כלומר הבארט M82A1 משמש בעיקר לפגיעה במטרות משוריינות או קשוחות כגון כלי רכב, נגמ"שים קלים, מבנים, (דרך) קירות ועוד.
הייעוד המקורי של הבארט בחיל הרגלים היה צליפה בטווח רחוק במיוחד, אך הבארט התגלה כלא מתאים לכך עקב משקלו הרב, הנדסת אנוש גרועה, דיוק לא מספק ומחסור בתחמושת מדויקת.
לכן, הוחלט להסב אותו לרובה HTI ואת תפקיד הצליפה לטווח ארוך להפקיד בידי הרמינגטון M24, רובה צלפים בריחי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו היעיל לטווח של עד 800 מטרים, ובידי הברק (HTR 2000) בקליבר 0.338 לפואה מגנום - רובה צלפים בעל דיוק של 0.5 דקת קשת וטווח ירי של .
ל"ברק" יש גם יכולת מוגבלת נגד מטרות חומר וכלי רכב.
ב-2008 בעקבות עבודת מטה של זרוע היבשה והאחראים על תחום הצליפה בצה"ל, החליט קצין חי"ר וצנחנים ראשי על הוצאת הבארט ממערך הצליפה של החי"ר והעברת הרובים לחיל ההנדסה הקרבית.
במשך תקופה ארוכה הבארט היה בשירות יחידות מיוחדות בצה"ל אך הוחלף לטובת המקמילן TAC-50 המדויק ממנו (דיוק של 0.5 דקת קשת לטווח של 1,800–2,000+ מטר).
בתקופה מסוימת הבארט M82A1 שירת גם בימ"מ והוחלף לטובת ה-PGM Hécate II.
רובה הבארט M82A1 החזיק בשיא הצליפה הארוכה יותר בשנים 2012–2017, כאשר שני צלפים מרגימנט הקומנדו השני של צבא אוסטרליה הרגו מפקד בטאליבאן כאשר פגעו בו מטווח 2,815 מטר.
בינואר 2016 חיסל צלף של יחידת SAS (יחידת הקומנדו הבריטית), 3 מחבלי דאעש מטווח 1,000 מטר דרך קיר באמצעות הבארט.
הצלף ירה כדורי 0.5 חודרי שריון ואלה חדרו דרך הקיר שמעברו הסתתרו המחבלים והרגו אותם תוך גרימת נזק רב לגופם.
בארט חור (נולד ב-9 באפריל 1973) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בתפקיד הקשר השמאלי.
חור היה חלק מהסגל של הנבחרת הבלגית.
חור שימש כקפטן של אנדרלכט בעונת 2006–2007. בעונה שלאחר מכן, סרט הקפטן ניתן למי שעד אז שימש כסגן-קפטן, הצעיר אוליבר דשאכט בזמנים שחור שיחק בנבחרת הוא היה פצוע.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת כשבלגיה הייתה אחת משתי המארחות של יורו 2000 יחד עם הולנד, אך למרות הניצחון במשחק הפתיחה של הטורניר נגד שוודיה, שבו כבש את השער הראשון, הבלגים הפסידו במשחק בית מול טורקיה.
בארוק אנגלי הוא מונח המשמש לתיאור ההתפתחויות באדריכלות האנגלית המקבילות להתפתחות אדריכלות הבארוק באירופה, בתקופה שבין השרפה הגדולה של לונדון (1666) להסכם אוטרכט (1713).
מאפייני האסתטיקה של הבארוק, שהשפעתם בצרפת באמצע המאה ה-17 הייתה חזקה וכמעט ולא השפיעו על אנגליה בתקופת אוליבר קרומוול ושנות הרסטורציה הראשונות.
בין מותו של איניגו ג'ונס ב-1652 לביקורו של כריסטופר רן בפריז ב-1665 לא היה אדריכל אנגלי פופולרי בקרב המעמד הגבוה, וכמעט לא הייתה התעניינות בשינויים שחלו באדריכלות באירופה.
כריסטופר רן היה זה שבישר על לידתו של הבארוק האנגלי, שנבדל מהסגנון הקונטיננטלי בבהירות העיצוב ובנטייה קלה לקלאסיציזם.
לאחר השרפה הגדולה של לונדון שיקם רן 53 כנסיות, שבהן עקרונות האסתטיקה של הבארוק בוטאו במבנה הדינמי ובנופים המשתנים.
עבודתו הידועה ביותר הייתה קתדרלת סנט פול (1675–1711), שהושוותה פעמים רבות לכנסיות הכיפה הגדולות ביותר של איטליה וצרפת.
גורמים בעלי השפעה פחותה היו הניסיונות ליישם את חזונו של ברניני על אדריכלות כנסיות בריטית.
למרות שרן היה פעיל גם באדריכלות חילונית, בית הכפר הבארוקי הראשון באנגליה נבנה לפי עיצוב של ויליאם טאלמאן בצ'אטסוורת' החל מ-1687. שיא אדריכלות הבארוק באנגליה הגיע בתקופתם של סר ג'ון ואנברו וניקולס הוקסמור.
שניהם היו בעלי משנה אדריכלית סדורה, אך הם העדיפו לעבוד זה אחר זה, כשהמקומות הידועים ביותר הם טירת הווארד (1699) וארמון בלנהיים (1705).
למרות ששני הארמונות הללו עשויים להיראות גדולים יתר על המידה במושגים איטלקיים, הקישוטים הכבדים והמראה המסיבי שלהם זכו לתשומת לב רבה מהציבור הבריטי, גם אם לזמן קצר.
טירת הווארד היא אוסף מצועצע של מבנים רבים הנשלטים על ידי מגדל גבוה עם כיפה, שהיה אופייני גם בדרזדן או במינכן.
בלנהיים בנוי בצורה יותר שקולה, והאבן המסיבית של שערי הכניסה הקשתיים והפורטיקו הגדול הם הקישוטים העיקריים.
עבודתו האחרונה של ואנברו הייתה אחוזת סיטון דלאוואל (1718), שהייתה אחוזה צנועה יותר בהשוואה למבנים הקודמים שבנה, אך ייחודית בנועזות המבנית של הסגנון האדריכלי שלה.
למרות מאמציו של ואנברו הבארוק מעולם לא היה חביב על האוכלוסייה האנגלית, וזמן רב לפני מותו ב-1724 הוא יצא מהאופנה באנגליה.
למברטוס "בארט" ואן מרוויק (בהולנדית: Bert van Marwijk; נולד ב-19 במאי 1952, בדוונטר, אוברייסל) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הולנדי.
כשחקן ואן מרוויק שיחק 393 משחקים במסגרת ליגת העל ההולנדית, ואף הופיע פעם אחת במדי נבחרת הולנד.
כמאמן הצליח ואן מרוויק להביא את פורטונה סיטארד עד לגמר הגביע ההולנדי בשנת 1999. בשנת 2002 הוליך את פיינורד לזכייה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במשחק הגמר, 3-2 על בורוסיה דורטמונד.
ביולי 2004 התמנה למאמנה של דורטמונד, והוחלף בפיינורד על ידי רוד חוליט.
בדצמבר 2006 לאחר דשדוש של שנתיים במרכז טבלת הבונדסליגה פוטר ואן מרוויק מאימון הקבוצה.
ביוני 2007 חזר ואן מרוויק לפיינורד במטרה להחזיר אותה לצמרת הליגה.
לצורך כך החזיר לקבוצה את ג'ובאני ואן ברונקהורסט ורכש את רוי מקאיי וטים דה קלר.
חזרתו לקבוצה הייתה מוצלחת, מכיוון שעוד באותה העונה זכה ואן מרוויק עם פיינורד בגביע ההולנדי, אך קצרה.
עוד לפני שתמה עונת 2007/2008 הוכרז כי ואן מרוויק יירש את מקומו של מרקו ואן באסטן כמאמן נבחרת הולנד בתום טורניר יורו 2008.
ואן מרוויק הדריך את נבחרת הולנד בטורניר גביע העולם 2010, בו הפסידה לנבחרת ספרד בגמר, 1-0 בהארכה משער של אנדרס אינייסטה.
הוביל את הנבחרת לטורניר מוקדמות יורו 2012 מוצלח, בו ניצחה הנבחרת ההולנדית את כל משחקיה והעפילה ליורו 2012 בפולין ואוקראינה.
ביורו עצמו הנבחרת נכשלה והפסידה את כל שלושת משחקיה, לגרמניה, דנמרק ופורטוגל, מה שהוביל את ואן מרוויק ב-28 ביוני 2012, להתפטר.
ב-24 בספטמבר 2013 מונה ואן מרוייק למאמן המבורג הגרמנית.
הוא אימן במועדון ב-17 משחקים בלבד, ובפברואר 2014 פוטר לאחר רצף של שבעה הפסדי ליגה.
באוגוסט 2015 מונה למאמן כמאמן נבחרת ערב הסעודית הצליח ואן מרוויק להוביל את הנבחרת למונדיאל.
הוא עזב את הנבחרת אחרי קמפיין מוקדמות המונדיאל .ב-25 בינואר 2018 מונה למאמן נבחרת אוסטרליה.
בארוק פופ (Baroque pop) או בארוק רוק (Baroque rock) הוא סגנון מוזיקלי שהתפתח בשנות ה-60. בסגנון זה נעשה שימוש באלמנטים של מוזיקה קלאסית במוזיקת רוק ובמוזיקת פופ.
ההבדל העיקרי בין בארוק פופ לרוק מתקדם, סגנון מוזיקלי המשלב מוזיקת רוק ומוזיקה קלאסית, הוא שבבארוק פופ בדרך כלל מבנה השירים פשוט בדומה לשירי פופ סטנדרטיים, בעוד שברוק המתקדם השירים ארוכים יחסית ובעלי מבנה מורכב.
הסגנון הגיע לשיא בסוף שנות ב-60 עם אלבומיהם של הביטלס והביץ' בויז.
עם עליית הפאנק רוק (Punk rock) והמוזיקה האלקטרונית ירדה הפופולריות של הסגנון, אולם חזרה בשנות ה-90 עם להקות כמו R.E.M ו-Mercury Rev.
אמני פופ מודרניים המשלבים בשיריהם עיבודים תזמורתיים בדרך כלל מתויגים גם כאינדי.
אמני בארוק פופ משנות ה-60
בארט אלן הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה כאימפולס בחוברת The Flash Vol.2 #92 מיוני 1994 ונוצרה על ידי הכותב מארק וייד והמאייר מייק וירינגו.
הדמות כיכבה בסדרה משלה בשנים 1995-2002 וכפלאש הרביעי בסדרת הכותרים The Flash: The Fastest Man Alive משנים 2006-2007. דמותו נעדרה מעל דפי הקומיקס למשך שנתיים, עד אשר הוחזרה לחיים באירועי המשבר האחרון של שנת 2009.
בארט אלן הוא קיד פלאש השני, והיה חבר בקבוצות הטיטאנים הצעירים, צדק צעיר ולגיון גיבורי-העל.
ביקום DC המשוכתב שלאחר אירועי "פלאשפוינט", דמותו של בארט אלן הוסרה מההמשכיות ובמקומה נוצרה דמותו של באר טור, צעיר מן המאה ה-30 אשר כלל לא חולק קשר עם משפחת אלן-ת'ון אשר נשלח למאה ה-21 כחלק מתוכנית להגנת עדים בעוון פשעיו ומאמץ את השם "בארט אלן".
דמותו של בארט אלן תופיע בהופעת הבכורה הטלוויזיונית שלה בפרק ה-150 המיוחד של העונה השביעית בסדרת הטלוויזיה "הפלאש" של יקום החץ, בגילומו של ג'ורדן פישר, שימשיך להופיע בה בדמות משנה.
לברתולומיאו הנרי "בארט" אלן השני שושלת יוחסין ענפה.
הוא נולד במאה ה-30 למלוני ת'ון ולדון אלן, אחד מתאומי הטורנדו ובנו של בארי אלן, הפלאש השני.
סבתו, אייריס וסט-אלן, היא דודתו של וולי וסט, הקיד פלאש הראשון והפלאש השלישי.
בנוסף, בארט הוא בן דודה של ג'ני אוגנטס, הידועה בכינויה XS, לגיונרית ובתה של דון אלן.
מצד אמו, בארט הוא צאצא לנבלי-העל איאוברד ת'ון ומלקולם ת'ון ואח חורג לאואן מרסר, קפטן בומרנג השני.
בנוסף לקרובי משפחה אלה, היה לו כפיל פלאש הפוך בשם אינרציה.
כפי שמתואר בסיפור כותרי לגיון גיבורי-העל, ילדיו של בארי אלן - תאומי הטורנדו דון ודון אלן - נעצרו בשנת 2995 בידי ממשלת הארץ, עליה השתלט בחשאי גזע חייזרי בשם "השליטים".
בעקבות משפט שנערך בחטף, הם מוצאים להורג, ולפי דיווח של מערכת העיתון "הדיילי פלאנט", מותירים אחריהם את כרמן ג'ונסון, אשתו של דון, את אמו אייריס וסט-אלן ואת בנו בן השנתיים בארי אלן השני.
קו זמן זה בוטל לחלוטין באירועי שעת אפס: משבר בזמן.
אולם, רצף אלטרנטיבי של אירועים התרחש בארץ-247 (מקום מושבם של לגיון גיבורי-העל שלאחר המשבר), אליו עברו תאומי הטורנדו ומשפחותיהם מהארץ החדשה.
בארט אלן סבל ממטבוליזם מואץ שגרם להתבגרותו בטרם עת, והוא נראה כבן 12 למרות שגילו הכרונולוגי הוא שנתיים.
כדי למנוע ממנו בעיות בריאותיות, הוא גדל בתוך מכונת מציאות מדומה שיצרה עולם מדומה ששמר על קצב יחסי של הזמן.
כשראתה ששיטה זו אינה עובדת, סבתו אייריס וסט-אלן שלחה אותו לזמן ההווה, היכן שוולי וסט היתל בו לצאת למירוץ מסביב לעולם.
פרץ האנרגיה שנגרם כתוצאה מכך הכניס את חילוף החומרים של בארט להלם, מה שריפא אותו ממחלתו.
היות שבארט העביר את כל ילדותו בעולם מדומה, הוא אינו מכיר את הסכנות של העולם האמיתי, והוא נוטה לפעול מתוך דחף.
עד מהרה, וסט לא היה מסוגל להשתלט על הנער הפזיז, והוא נלקח תחת חסותו של מקס מרקורי, שהעביר אותו למנצ'סטר, אלבמה.
במקור, בארט הוא זה שהמציא לעצמו את הכינוי "אימפולס", אם כי באטמן כינה אותו בשם זה כאזהרה, לא כמחמאה, בחוברת Impulse #50.
בארט הצטרף לקבוצת הטיטאנים הצעירים, והיה לחבר מייסד של קבוצת צדק צעיר, יחד עם רובין וסופרבוי.
במשך שהותו בקבוצה, הוא רכש את המיומנות ליצור לעצמו כפילים העשויים מאנרגיית כוח המהירות, מה שהקנה לו את האפשרות להיות במספר מקומות בו זמנית.
כוח זה התברר כיעיל למדי עד אשר אחד הכפילים נהרג בסיפור "עולמנו במלחמה", שבו מחצית מחברי הקבוצה הלכו לאיבוד באפוקוליפס, עולם ביתו של הנבל דארקסייד.
לאחר מכן, בארט נכנס לתרדמת, כשלאחריה עזב את קבוצת צדק צעיר כשמות אחד מכפיליו גרם לו להבין כי הוא בן תמותה ככלות הכל.
לאחר היעלמותו של מקס מרקורי, בארט נלקח תחת חסותו של ג'יי גאריק, הפלאש מתור הזהב.
לאחר התפרקותה של קבוצת צדק צעיר, בארט הצטרף חזרה יחד עם חבריו לקבוצה לטיטאנים הצעירים.
מעט לאחר שהצטרף לטיטאנים הצעירים, בארט נורה בברכו בידי הנבל דת'סטרוק, ונאלץ לעבור ניתוח להשתלת פיקת ברך תותבת.
בעת החלמתו, הוא העמיק את הידע שלו והחליט להמציא את זהותו מחדש כקיד פלאש.