tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך כלל שטח הפארק ההיסטורי כ-2,890 דונמים הוכרזו כשטח אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
איוטהאיה נבנתה על אי מוקף בשלושה נהרות — צ'או פראיה (Chao Phraya), פא סאק (Pa Sak) ולופבורי (Lopburi).
נגישות נוחה מאפשרת סיורים רגליים ובאופניים בין המקדשים והאתרים הפזורים בעיר העתיקה.
העיר איוטהאיה נוסדה בשנת 1351 על ידי המלך ראמת'יבודי הראשון, אם כי קיימות עדויות לכך שהאזור היה מיושב זמן רב קודם לכן, בתקופת התרבות המון־דווראווטי.
מקורות נוספים מציינים כי סביב שנת 850 לספירה כבשו הקמרים את האזור והקימו בו מצודה בשם איודיה (Ayodhya), על שם אחת הערים הקדושות ביותר בהודו הנושאת אותו שם.
ראשית ההיסטוריה של איוטהאיה קשורה בהתיישבות הקמרית זו.
בנוסף, הנסיך דמרונג העיד גם הוא על קיומה של עיר בשם איודיה, שנוסדה בידי שליטי הקמרים מלופבורי על אי, בנקודה שבה נפגשים שלושה נהרות.
צ'או פראיה (Chao Phraya), פא סאק (Pa Sak) ולופבורי (Lopburi) — מה שאיפשר לה שליטה על דרכי המים, סחר, וכן הגנה טבעית מסוימת.
מפת חפירות ארכאולוגיות מציגה שרידים של בריי (מאגר מים עתיק) סמוך לקצה הדרום־מערבי של מקדש ואט יאי צ'אי מונגקון, אשר ייתכן שנבנה על גבי מתחם מקדש קמרי חשוב קדום יותר.
הבסיס העיקרי לטענות האמורות היא כתובת שרי צ'נאסה (Śri Canāśa), כתובת K.949, המתוארכת לתקופת שלטונו של בהגאדאטה, שליט צ'יאן ג'י פו (Qiān Zhī Fú), אשר שלט בעיר סי ת'פ (Si Thep) בשנות ה־850. כתובת זו מצוטטת לעיתים קרובות כראיה לקיומה הקדום של איוטהאיה.
עם זאת, יש שהעלו טענה (לא צוין מי) כי ייתכן שהכתובת הועברה לאיוטהאיה בתקופה מאוחרת בהרבה מזו המתוארת בתאריך המקורי שלה.
טענה זו נתמכת בעובדה כי באיוטהאיה לא נמצאו ממצאים ארכאולוגיים שניתן לייחס בביטחון לתקופה האמורה.
האזכור הקדום ביותר הידוע של איוטהאיה מופיע ב"כרוניקה הצפונית המלכותית" (Royal Northern Chronicle), המייחסת את ייסוד העיר לאציל מן האזור הצפוני בשנת 944 לספירה.
העיר נכבשה בידי הבורמזים בשנת 1569. אף שלא נבזזה, היא איבדה "פריטים רבים בעלי ערך אמנותי ותרבותי".
היא נותרה בירת הממלכה עד לשנת 1767 בה הצבא הבורמזי כבש אותה בשנית, החריב אותה באופן נרחב, וגרם לנטישתה.
בשנת 1969 החל אגף האמנויות היפות של תאילנד בשיקום שרידי העיר.
הפרויקט הורחב לאחר שהאתר הוכרז כפארק היסטורי בשנת 1976. חלק מהפארק הוכרז בשנת 1991 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
בעשורים האחרונים השקיעה ממשלת תאילנד ומוסדות אונסק"ו משאבים רבים בשימור ושחזור האתרים המרכזיים בפארק.
מאמצי השימור כוללים שחזור מבנים, חפירות ארכאולוגיות, ומיזמים להנגשת המידע ההיסטורי לתיירים ולחוקרים.
ב-1969 החל אגף האמנויות היפות של תאילנד (Fine Arts Department) בשיקום אתרים ההיסטוריים בעיר.
ב-1976 העיר הוכרזה כפארק היסטורי על ידי ממשלת תאילנד ובשנת 1991 הוכרז חלק מהפארק ההיסטורי כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו (UNESCO World Heritage Site), תחת הקריטריון התרבותי III.
האתר מתמודד עם נזקים עקב הקרבה לנהרות, מסחף, הצפות, ומקרבה לערים המודרניות ופעילות תיירותית.
חלק מהאזורים שנמצאים מחוץ לגבולות האתר הרשום באונסק"ו אך עדיין שייכים לפארק ההיסטורי איוטהאיה מוגנים באמצעות משאבים מטעם ממשלת תאילנד.
הפארק משמש מוקד למחקר היסטורי ולתיירות תרבותית, ובו מתקיימים אירועים דתיים וחגיגות מסורתיות.
הפארק מהווה עדות לעושר התרבותי והאמנותי של ממלכת איוטהאיה — שילוב של השפעות סוקוטאי (Sukhothai), ואדריכלות קמרית.
אתרי הפארק מדגימים את עוצמת האדריכלות ההינדית והבודהיסטית שפרחה ברחבי ממלכת סיאם.
המבנים, המנזרים והפראנגים (מגדלי פולחן) שנותרו מאפשרים לראות את אוריינטציית התכנון העירוני, תשתיות מים ומערכת תעלות שהיו חדשניות בזמנן.
השימור והמחקר הארכאולוגי של הפארק חושפים את הפיתוח העירוני והשלטוני בימי הביניים של תאילנד.
הפארק הלאומי ההיסטורי "מקום הולדתו של אברהם לינקולן" הוא פארק היסטורי אמריקאי המשמר שני אתרי חוות נפרדים במחוז לה רו, קנטקי, שם נולד אברהם לינקולן וחי בילדותו.
הוא נולד באתר סינקינג ספרינג (Sinking Spring) מדרום להודג'נוויל (Hodgenville) וכשהיה בן שנתיים המשפחה עברה לחוות נוב קריק מצפון מזרח להודג'נוויל, שם התגורר עד גיל שבע.
מרכז המבקרים של הפארק ממוקם באתר סינקינג ספרינג.
בסוף 1808, תומאס וננסי לינקולן התיישבו בחוות סינקינג ספרינג.
ב-12 בפברואר 1809 נולד שם אברהם לינקולן בבקתת עץ בת חדר אחד.
כיום כתובתו האתר היא דרך חוות לינקולן 2995, הודג'נוויל, קנטקי.
בקתה סמלית הדומה לזו שבה נולד לינקולן, שמורה באתר בתוך מבנה הנצחה נאו-קלאסי משנת 1911. באתר נמצאים מרכז מבקרים ואנדרטת לינקולן הראשונה.
בניין זיכרון בסגנון אדריכלות האמנויות היפות ואדריכלות נאו-קלאסית תוכנן על ידי ג'ון ראסל פופ עבור אתר ההולדת.
ב-12 בפברואר 1909, לציון מאה שנה להולדתו של לינקולן, הונחה אבן הפינה על ידי הנשיא תאודור רוזוולט והבניין נחנך ב-9 בנובמבר 1911 על ידי הנשיא טאפט.
כמעט מאה שנים לאחר שתומס לינקולן עבר מחוות סינקינג ספרינג, הוצבה בקתת עץ דומה בתוך בניין הזיכרון.
בניין הזיכרון כולל 16 חלונות, 16 שושנות על התקרה ו-16 עמודי גדר, המייצגים את לינקולן כנשיא ה-16. 56 המדרגות המובילות לכניסה לבניין מייצגות את גילו בעת מותו.
בקתת העץ המקורית שבה נולד לינקולן פורקה לפני 1865. המסורת המקומית טענה שחלק מבולי העץ מהבקתה שימשו לבניית בית סמוך.
אלפרד ו' דנט, איש עסקים מניו יורק, רכש את חוות לינקולן ב-1894 והשתמש בבולי העץ מבית זה כדי לבנות בקתה דומה במראה לבקתה המקורית שבה נולד לינקולן.
הבקתה פורקה והוקמה מחדש לתצוגה בערים רבות.
בולי העץ של בקתה זו, עם בולי עץ שבטעות נחשבו שייכים למקום הולדתו של ג'פרסון דייוויס ואולי בקתה שלישית, נרכשו על ידי איגוד חוות לינקולן (LFA), שהאמין שרכש רק בולי עץ מבית לינקולן.
כאשר פועלים ניסו לשחזר את הבקתה, הם גילו את הבעיה.
איגוד חוות לינקולן קנה בקתה בת חדר אחד דומה לזו ששחזר דנט.
כאשר הבקתה האחרונה ששופצה הוצבה בבניין הזיכרון, גודלה הקשה על תנועת המבקרים.
בקתת הלידה הסמלית מייצגת את זו שבה נולד אברהם לינקולן ב-12 בפברואר 1809. המקורית כנראה אבדה עם הזמן, ובולי העץ בבקתה זו מתוארכים בעיקר לשנות ה-1840 ומתארים בקתת מגורים טיפוסית מאמצע המאה ה-19.
לינקולן נולד בסינקינג ספרינג ובגיל שנתיים עבר עם משפחתו לחווה ששכנה כמה קילומטרים מצפון-מזרח לשם, לאורך ערוץ נוב (נוב קריק, Knob Creek), ליד כביש 31E של ימינו, שם התגורר עד גיל שבע.
השטח הכולל של חוות נוב קריק הוא כ-230 אקר, מתוכם משפחת לינקולן התגוררה על כ-30 אקר.
אביו של לינקולן, תומאס לינקולן, חכר את האדמה ליד שביל קמברלנד הישן (כיום כביש 31E של ארצות הברית ) בתקווה להחזיר לעצמו את חוות סינקינג ספרינג, שם נולד לינקולן.
בבית המשפחה בנוב קריק נולד ומת אחיו של לינקולן, תומאס.
לינקולן עצמו כמעט מת גם הוא בחווה, כמעט טבע בנחל הסמוך עד ששכנו וחברו אוסטין גולהר (Gollaher) הושיט ענף כדי להציל אותו מהמים הסוערים.
בדצמבר 1816, כשהיה לינקולן כמעט בן שמונה, הוא עבר עם משפחתו לחווה באינדיאנה, אשר נשמרת כיום כאנדרטה הלאומית לילדות לינקולן (Lincoln Boyhood National Memorial).
הבקתה שבה התגוררו בני משפחת לינקולן הועברה מאוחר יותר על ידי גולהר.
גולהר הרס את הבית הישן והשתמש בבולי העץ כדי לבנות אורוות סוסים במרחק של כקילומטר וחצי במורד הכביש.
שנים לאחר מכן, האורווה נהרסה בשיטפון.
שני המבנים ההיסטוריים במקום הם פאב לינקולן ובקתת גולהר.
הפאב נבנה בשנת 1933 בעלות של 4,200 דולר; המבנה בן הקומה וחצי נבנה מעץ ובטון בתוכנית א-סימטרית.
בקתת גולהר נבנתה ככל הנראה בסביבות שנת 1800, והועברה למיקומה הנוכחי כדי לשקף את המראה של בקתת לינקולן.
ההערכה היא שזו הבקתה בה התגוררה משפחתו של אוסטין גולהר במהלך שהותו של לינקולן בחוות נוב קריק.
הפאב נבנה כדי לנצל את תנועת התיירים המשגשגת שהגיעה למחוז לה רו כדי לראות אתרים הקשורים ללינקולן, בדומה לפונדק ננסי לינקולן.
במקור, זה היה אולם ריקודים בו הוגשו משקאות חריפים, אך כאשר מחוז לה רו הפך "יבש" בשנת 1942, הוא הוסב למוזיאון וחנות מתנות, וכך נותר עד שנסגר בשנת 1998. במהלך שנות השמונים, כאשר היה בבעלות פרטית, 20,000 איש ביקרו במתחם מדי שנה.
החווה הוכרזה כאתר לאומי במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1988, בשל תפקידה בתיירות במחוז לה רו, קנטקי, ובשל הקשר שלה לאברהם לינקולן.
פרטים נוספים על ההיסטוריה והפרטים הספציפיים של האתר מכוסים בדוח שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית משנת 2006.
אתר נחל נוב נוסף לפארק הלאומי בנובמבר 2001 לאחר שבית המשפט של מחוז לארו (County Fiscal Court) רכש אותו מבעלים פרטיים באמצעות קרן שימור אדמות המורשת של משרד שמורות הטבע של קנטקי.
בניין הזיכרון נבנה על ידי אגודת חוות לינקולן באתר סינקינג ספרינג בין השנים 1909 ו-1911. בשנת 1916 האגודה תרמה את האנדרטה והרכוש לממשלה הפדרלית, אשר הקימה את הפארק הלאומי אברהם לינקולן ב-17 ביולי 1916. משרד המלחמה ניהל את האתר וב-10 באוגוסט 1933 הוא הועבר לשירות הפארקים הלאומיים.
אתר סינקינג ספרינג, בו נמצאת אנדרטת 1911, כולל מרכז מבקרים, מוזיאון, תיאטרון וחנות ספרים.
באתר נחל נוב יש צוות הדרכה בימים מסוימים בחודשי הקיץ.
בשני האתרים יש אזורי טיולים ופיקניק.
הפארקים הלאומיים: אינדקס 2001–2003. וושינגטון: משרד הפנים של ארצות הברית.
היכן נולדו הנשיאים: ההיסטוריה והשימור של מקומות הלידה הנשיאותיים (2012)
הפארק הלאומי אקדיה הוא פארק לאומי השוכן דרומית-מערבית לבר הרבור (Bar Harbor) במדינת מיין שבארצות הברית.
הפארק משמר את רוב שטחו של "אי הר המדבר" ואיים קטנים יותר נלווים לאורך חוף האטלנטי של מדינת מיין.
האזור כולל הרים, את קו החוף עם האוקיינוס, יערות ואגמים.
הפארק הוקם תחילה כמונומנט לאומי ב-1916 בשם "המונומנט הלאומי סייר דה מון" (Sieur de Monts National Monument).
המונומנט שודרג לפארק לאומי ב-1919 בשם "הפארק הלאומי לה פאייט" (Lafayette National Park), ואז שונה שמו שוב לפארק הלאומי אקדיה ב-1929. השם החדש מנציח את אקדיה, המושבה הצרפתית לשעבר שהשתרעה בעיקר על שטחים גדולים בקנדה, אבל כללה חלקים מניו אינגלנד (כיום בארצות הברית), כולל מיין.
הפארק הלאומי אקדיה הוא בין עשרת הפארקים הלאומיים הפופולריים ביותר בארצות הברית.
ב-2017 ביקרו בפארק מעל ל-3.5 מיליון תיירים.
אקדיה הוא הפארק הלאומי העתיק ביותר בארצות הברית מזרחית לנהר המיסיסיפי, אם כי שני פארקים לאומיים באונטריו שבמזרח קנדה קדמו לו: אלף האיים (Thousand Islands National Park; 1904) ופוינט פלי (Point Pelee National Park; 1918).
זהו הפארק הלאומי היחיד בניו אינגלנד.
הפארק משתרע על שטח של 198.5 קילומטרים רבועים בתחומי מחוז הנקוק במדינת מיין, וכולל 123 קילומטרים רבועים על אי הר המדבר, 11 קילומטרים רבועים על האי איל או אוט (Isle au Haut), ו-9.8 קילומטרים רבועים על חצי האי שודיק (Schoodic Peninsula) על היבשת.
הגבול הקבוע של הפארק, כפי שנקבע על ידי החלטת הקונגרס ב-1986, כולל חלקות השייכות לאנשים פרטיים שהפארק מנסה לרכוש.
הפארק כולל הרים, קו החוף של האוקיינוס האטלנטי, יערות ואגמים.
הר קדילאק (Cadillac Mountain), הקרוי על שם חוקר הארצות הצרפתי אנטואן דה לה מוט קאדילק (Antoine de la Mothe Cadillac), שוכן בצד המזרחי של האי.
פסגתו הירוקה המכוסה בחזזיות הצומחות על גבי הגרניט הוורוד של ההר היא אחד המקומות הראשונים בארצות הברית שבו אפשר לראות את הזריחה, בשל מיקומו בקצה המזרחי של המדינה ובשל גובהו.
דרכים לכרכרות באורך של כמה קילומטרים נסללו במימונו של ג'ון ד.
מההרים של הפארק הלאומי אקדיה יכולים צועדים או רוכבי אופניים לצפות על האוקיינוס, אגמי האי ויערות האורן.
מפרץ "סומס סאונד" (Somes Sound), הקרוי באופן רשמי פיארד (fjard) בפי פקידי הממשל, מתואר לעיתים קרובות כפיורד היחיד בחוף המזרחי של ארצות הברית.
אי הר המדבר מחובר ליבשת בסוללה קצרה.
היישובים הקרובים ביותר הם אלסוורת (Ellsworth) ובנגור (Bangor).
הפארק משתרע רק על חלק מהאי.
שאר האי מיושב ובשל הסביבה המעולה מחירי הקרקעות גבוהים.
בצפון-מזרח אי הר המדבר שוכן נמל הדיג הישן של בר הרבור, בירת האי והכניסה אל הפארק.
האקלים בפארק הלאומי אקדיה מתאפיין בהפרשי טמפרטורות גדולים בין העונות, כשהקיצים חמימים עד חמים (ולחים לעיתים קרובות) והחורפים קרים (ולעיתים קרים מאוד).
האקלים על פי שיטת קפן הוא יבשתי לח (סמל Dfb).
אי הר המדבר שוכן סמוך לחוף ומוקף על ידי יבשת אמריקה הצפונית מצפון-מזרח ודרום-מערב.
מיקום זה, בצירוף לרוחות הנפוצות שאינן מהאוקיינוס האטלנטי, הוא המקור לאקלים היבשתי שבו החורפים קרים מאוד יחסית לקו הרוחב של מיקום האי.
באביב האקלים מעורפל כשהטמפרטורות נעות בין 1°C- ל-21°C, בקיץ הטמפרטורות נעות בין 7°C ל-32°C, בסתיו הטמפרטורות נעות בין 1°C- ל-21°C, ובחורף הטמפרטורות נעות בין 2°C ל-10°C-.
המכלול הפלוטוני של הר קדילאק הוא חלק מהפרובינציה המגמטית של חוף מיין (Coastal Maine Magmatic Province) המורכבת ממעל למאה פלוטונים מאפיים ופלסיים הקשורים לאורוגנזה האקדית (Acadian Orogeny).
עיקר סלע היסוד של אי הר המדבר הוא גרניט הר קדילאק.
הצבע הוורדרד של הגרניט מקור בפרתיט.
הגרניט מתור סילור מתוארך מלפני 424 מיליון שנים עד לפני 419 מיליון שנים.
הכיוון של דייקי הדיאבז הוא מדרום לצפון דרך המכלול.
כמעט 300 מיליון שנים של סחיפה עברו אחר-כך בטרם נוצרו תוואי הנוף הקרחוניים במהלך הפליסטוקן.
אלו כוללים לטש קרחוני וסימני חריצה קרחונית תוואי נוף קרחוניים אחרים כוללים גבנוני כבשים ועמקים קרחוניים של האגמים: סרג'נט מאונטיין (Sargent Mountain Pond), ג'ורדן (Jordan Pond), סיל קוב (Seal Cove Pond), לונג (Long Pond), אקו (Echo Lake) ואיגל (Eagle Lake).
מפרץ סומס הוא פיארד ומורנות קצה סוכרות את הקצה הדרומי של האגמים לונג, אקו וג'ורדן.
ולבסוף, סלע באבל (Bubble Rock, מילולית "סלע הבועה") הוא דוגמה לסלע תועה.
בין תוואי הנוף ומערכות האקולוגיה הבולטים של הפארק הלאומי אקדיה:
חופים – המשתרעים לאורך של קרוב ל-70 קילומטרים.
רוב החופים סלעיים או אף מתנשאים כצוקים, וחופים חוליים נדירים, אבל קיימים כדוגמת "סנד ביץ'" (Sand Beach).
בזמן הגאות הים מכסה חלק מהחופים, ובזמן השפל, כשהים נסוג נותרים בריכות של מי ים הרוחשות בעלי חיים כדוגמת כוכבי ים, צדפות ומלפפוני ים.
אגמים – בפארק עצמו או צמוד אליו יש 14 אגמים המוגדרים כגדולים (Great Ponds) ו-10 אגמים המוגדרים כקטנים.
חלק מהאגמים הם מקור למי שתייה.
ביצות – מעל ל-20% משטח הפארק מוגדר כביצות.
לביצות יש חשיבות בכך שהן מהוות בתי גידול למגוון רב של מינים של בעלי חיים, בייחוד עופות, כאלו השוכנים דרך קבע ומקננים בהן או עופות נודדים החולפים בפארק בנתיב הנדידה לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי.
יותר ממחצית מהצמחים המוגדרים במדינת מיין כנדירים גדלים בביצות, ולפחות צמח נדיר אחד נמצא בכל אחד מסוגי הביצות בפארק.
הרים – בפארק יש 20 הרים המתרוממים מהים ומרכיבים את מרבית האי שעל חלקו שוכן הפארק הלאומי אקדיה.
לחוקר הארצות הצרפתי סמואל דה שמפלן, שהגיע למקום ב-1604, דמו ההרים הקירחים למדבר ולכן הוא כינה את האי "Isle des Monts Desert" (אי הר המדבר).
תנאי החיים בפסגות ההרים קשים, אבל ההרים אינם קירחים לגמרי.
צמחים תת-אלפיניים גדלים בחרכים שבין סלעי הגרניט בצד המוסתר מהרוח, ועצים נמוכים ומעוותים מצליחים לשרוד את החורפים הקשים.
ההר הבולט ביותר הוא הר קדילאק, שבגובה 466 מטרים הוא ההר הגבוה ביותר ברצועה ברוחב 40 קילומטרים מקו החוף בכל החוף האטלנטי של ארצות הברית.
פסגת ההר היא המקום שבו ניתן לצפות בזריחת השמש לפני כל מקום אחר בארצות הברית.
יערות – רוב הפארק מכוסה ביערות השוכנים בתפר שבין שתי מערכות אקולוגיות: יערות הטייגה הצפוניים ויערות העצים הנשירים המזרחיים.
רוב היערות הם עצי אשוח-אשוחית, המייצגים את הטייגה, אך יש בפארק גם חורשות של אלונים, עצי אדר וצפצפה האופייניים ליערות של ניו אינגלנד.
למרות שטחו הקטן (הפארק הלאומי אקדיה מכסה פחות מאחוז אחד משטח מדינת מיין) הצמחייה בפארק הלאומי כוללת מעל ל-50 אחוז מהצמחים הווסקולריים הגדלים במיין.
עם זאת, כרבע ממיני הצמחים הגדלים בפארק אינם מקומיים.
טחבים – מרבדים של טחבי עלים וטחבי כבד גדלים על מצע לח באזורי הביצות.
המינים הנפוצים משתייכים לסוג כבולית (Sphagnum).
שרכים – שרכים משגשגים במקומות קרירים לחים ומוצלים, תנאים נפוצים בפארק.
בין מיני השרכים הנפוצים: Polypodium virginianum (באנגלית Rock Polypody), אוסמונדת קלייטון (Osmunda claytoniana), הקרוי באנגלית "שרך מקוטע" (Interrupted Fern), בשל העלעלים הצומחים בשליש העליון של הענף, ומינים מהסוג Osmundastrum (באנגלית Cinnamon Fern).
מקור השם באנגלית ("שרך הקינמון") מתייחס לצבע המנבגים שגונם צהוב-חום.
צמחי מים – מצויים באגמים, ובפלגים של הפארק.
כ-80 מינים של צמחי מים מתוקים גדלים בפארק, וכתריסר מינים נוספים הגדלים בקו החוף ונחשבים לצמחי מים למחצה.
שבעה מתוכם מצויים או מוצעים להיות ברשימת הצמחים בסיכון או בסכנת הכחדה של מדינת מיין.
כ-30 מינים אחרים נחשבים "נדירים".
עשבים – מהווים רבע מכל מיני הצמחים בפארק.
עצים – המינים הנפוצים ביערות הם המינים האופייניים לטייגה: אשוח, כדוגמת אשוח ריחני (Abies balsamea) ואשוחית, כדוגמת אשוחית שחורה (Picea mariana), אשוחית לבנה (Picea glauca) ואשוחית אדומה (Picea rubens).
בפארק יש גם חבורות יער ייחודיות מבודדות, כדוגמת חורשת של אורן אשון (Pinus rigida) ומין האלון Quercus ilicifolia (באנגלית Scrub oak) שהפארק הוא הגבול הצפון-מזרחי של תחום תפוצתם ואורן בנקס (Pinus banksiana) שהפארק הוא הגבול הדרומי של תחום תפוצתו.
עצים נוספים הם אורן לבן (Pinus strobus) ותויה מערבית (Thuja occidentalis).
דוגמאות של צמחים, אצות ופטריות שנאספו תוך כדי פעילויות מחקר בפארק הלאומי אקדיה גדלים לצורכי מחקר עתידי בעשבייה המנוהלת במשותף על ידי הפארק והמכללה "קולג' האטלנטיק" (College of the Atlantic) השוכנת בבר הרבור.
גן מיוחד הקרוי "הגנים הפראיים של אקדיה" הוקם ב-1961 באזור סר דה מונט של הפארק וגדל מאז לכדי 400 מינים של צמחים מקומיים המצויים בכל רחבי הפארק.
מיני החולייתנים החיים בפארק כוללים:
דגים – בין 33 המינים של דגים החיים באגמים ובפלגים של הפארק: טרוטת האגמים, טרוטה חומה, בס גדול-לוע, אוקונוס צהוב (Perca flavescens), אלתית אטלנטית, טרוטת ברוק (Salvelinus fontinalis) וזאב נהרות שרשורי (Esox niger).
זוחלים – שבעת המינים של זוחלים בפארק כוללים חמישה מינים של נחשים: נחש בירית מצוי, זעמן אלמוגי, Diadophis punctatus (באנגלית Ring-necked Snake), Opheodrys vernalis (באנגלית Smooth Green Snake) ו-Storeria occipitomaculata (באנגלית Red-bellied Snake); ושני מיני צבים: צב נשכן מצוי וצבגון מצויר.
עופות – בין מעל ל-200 מיני העופות שנצפו בפארק:
אחרים: התחמסים: תחמס אמריקאי ו-Antrostomus vociferus (באנגלית Eastern whip-poor-will); הפסיוניים: שכווי הצווארון ושכווי האשוח; הקוקייתיים: קוקייה צהובת-מקור (Coccyzus americanus) ו-Coccyzus erythropthalmus (באנגלית Black-billed Cuckoo); והיוניים: יונת הסלע, ותורית אמריקנית (Zenaida macroura).
יונקים – בין 37 המינים של יונקים החיים בפארק כלולים:
אוכלי חרקים: החדפים: חדף מים צפון אמריקני, חדף קצר-זנב צפוני (Blarina brevicauda), Sorex cinereus (באנגלית Masked Shrew), Sorex fumeus (באנגלית Smoky Shrew), Sorex hoyi (באנגלית American pygmy shrew); והחפרפרתיים: חפרפרת ככובת אף.
פרסתנים: אייל פרדי לבן-זנב ואייל קורא.
טורפים:דוב שחור אמריקני, דביבון מצוי, חורפן אמריקאי, הרמין, סמור ארך-זנב, דלק דייג, זאב ערבות, שועל מצוי ולוטרה צפון-אמריקנית.
הבונה הקנדי נכחד בעבר מהאי בשל ציד, אבל ב-1920 שחרר ג'ורג' דור ( George B.
Dorr) שני זוגות של בונים, והם התרבו ואכלסו מחדש את הגומחה האקולוגית שלהם.
השריפה הגדולה שפרצה באי ב-1947 ביראה את המחצית המזרחית של האי מהמחטניים, ואפשרה צמיחה של צפצפות, שדרים, אדרים ועצים נשירים נוספים.
תופעה שגרמה לבונים המסתמכים על עצים אלו לשגשג.
ילידי אמריקה אכלסו את אזור מיין של ימינו במשך 12,000 שנים.
בהם בני ארבעה שבטים שונים: מאליסיט (Maliseet), מיקמק (Micmac), פסאמאקודי (Passamaquoddy) ופנובסקוט (Penobscot) הקרויים במקובץ ואבאנקי (Wabanaki), שפירושו "אנשי אדמת השחר".
אי הר המדבר היה במרכז המולדת המסורתית של הוואבאנקי במשך אלפי שנים.
זמן רב לפני הגעת האירופאים לאזור הפליגו הוואבאנקי בים בסירות קאנו מעצי צפצפה.
הוואבאנקי הקימו באי מחנות זמניים, צדו, דגו, ליקטו פירות יער וצדפות וסחרו עם בני וואבאנקי אחרים.
במאה ה-19 מכרו בני הוואבאנקי את הסלים העשויים מקליפת צפצפה לתיירים עשירים.
תיירים שהגיעו בקיץ, ותושבים שנהגו להתגורר בקיץ באי נהנו ממופעי הריקודים המורכבים של הוואבאנקי במקומות כמו סיר דה מונטס ובר הרבור.
מורי דרך של הוואבאנקי הובילו תיירים לשיט בקאנו באיים הסמוכים אל מפרץ פרנצ'מן ואיי קרנברי.
כיום יש לכל אחד מהשבטים שמורה במדינת מיין, ועם זאת, לוואבאנקי יש יחס מיוחד לאי.
רבים מבני הוואבאנקי מגיעים לאי מאותה סיבה שמבקרים אחרים מגיעים, לטייל בשבילי ההרים וליהנות מהנוף.
אבל חלקם מגיע כדי ללקט את עשב הביזון (Hierochloe odorata) יקר הערך, למכור סלים קלועים בעבודת יד ולכבד את המקום המקודש כפי שעשו אבותיהם במשך אלפי שנים.
ב-5 בספטמבר 1604, בעוד הוא משייט במורד החוף של אזור מיין של ימינו, הבחין מגלה הארצות הצרפתי סמואל דה שמפלן, אי גדול קרוב לחוף, וכך כתב:
מושבת המיסיונרים הצרפתית הראשונה באמריקה הוקמה על אי הר המדבר ב-1613. המושבה נהרסה זמן קצר אחר-כך על יד ספינת קרב שנשלחה ממושבת וירג'יניה כפעולת מלחמה גלויה ראשונה במאבק הממושך שהוביל למלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
לואי הארבעה עשר, מלך צרפת העניק את האי לאנטואן דה לה מוט קאדילק ב-1688, אבל ב-1713 נאלץ להעביר את הבעלות עליו לאנגליה.
מושל מסצ'וסטס פרנסיס ברנרד (Francis Bernard) השתלט על האי ב-1760. ב-1780 העניקה מסצ'וסטס את המחצית המזרחית של האי לנכדתו של קדילאק, מאדאם דה גרגואר (Mme.
de Gregoire), בעוד שג'ון, בנו של ברנרד, המשיך לשלוט על המחצית המערבית.
התיעוד הראשוני של תיירים המגיעים לנפוש בקיץ באי הוא מ-1855, ושירות של ספינות קיטור מבוסטון נחנך ב-1868. ב-1888 נבנתה Green Mountain Cog Railway, מסילת ברזל נופית המסתייעת בגלגלי שיניים שמסלולה הוביל מהחוף של אגם איגל ועד לפסגת הר קדילאק.
ב-1901 אישר בית המחוקקים של מדינת מיין למחוז הנקוק לרכוש שטחים באי לתועלת הציבור.
השטח הראשון נתרם על ידי הגברת אלייזה הומנס (Eliza Homans) מבוסטון ב-1908 ו-20 קילומטרים רבועים נרכשו ב-1914.
הקמת הפארק - שנים ראשונות
ההוגה הראשון של רעיון הפארק באי היה אדריכל הנוף צ'ארלס אליוט (Charles Eliot; 1897-1859).
דור (George Bucknam Dorr; 1944-1853), המכונה "אבי הפארק הלאומי אקדיה", תמך ברעיון יחד עם אביו של אליוט באמצעות תרומות של שטחי קרקע ודרך שתדלנות ברמת המדינה וברמה הפדרלית.
האתר קיבל לראשונה מעמד פדרלי כאשר וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית, הכריז ב-8 ביולי 1916 על הקמת מונומנט לאומי במקום בשם "המונומנט הלאומי סייר דה מון" (Sieur de Monts National Monument).
ב-26 בפברואר 1919 הוא קיבל מעמד של פארק לאומי בשם "הפארק הלאומי לה פאייט" (Lafayette National Park), לכבודו של המרקיז דה לה פאייט, אציל צרפתי ליברלי, איש צבא ופוליטיקאי, שנודע בתפקיד שמילא במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
שטח בחצי האי שודיק (Schoodic Peninsula) נוסף לפארק ב-1929 וכביש פסגת הר קדילאק (Cadillac Mountain Summit Road), שסלילתו החלה ב-1925, הושלם ב-1925.
רוקפלר, הבן בניית רשת של דרכים לכרכרות בפארק.
הוא העסיק את אדריכלית הנוף ביאטריקס פאראנד (Beatrix Farrand; 1959-1872), שבית הוריה (Reef Point Estate) שכן בבר הרבור הסמוכה, לתכנן את תוכניות הגינון בשולי דרכי הכרכרות בפארק (סביב 1930).
רשת הדרכים הקיפה כ-80 קילומטרים של דרכי חצץ, 17 גשרי גרניט ושתי אכסניות, שכמעט כולם עדיין מתוחזקים ובשימוש כיום.
בשני קצות דרכי הכרכרות הוצבו גושי גרניט מסותתים שתפקידם היה לשמש כסוג של מעקה הגנה.
גושים אלו ידועים כ"שיני רוקפלר".
ארתור סטופקה (Arthur Stupka), שהיה הביולוג הראשון של הפארק הלאומי אקדיה, היה גם חוקר הטבע הראשון שפעל מטעם שירות הפארקים הלאומיים במזרח ארצות הברית.
הוא הצטרף לצוות הפארק ב-1932, ובתפקידו כחוקר טבע של הפארק הוא כתב, ערך ופרסם סדרה בת ארבעה ספרים שכותרתה "רשמים על הטבע של אקדיה (1935-1932)" (Nature Notes from Acadia).
החל ב-17 באוקטובר 1947 עלו באש 40 קילומטרים רבועים של הפארק בשריפה שפרצה לאורך הדרך המכונה Crooked Road.
שרפת היער הייתה אחת מסדרה של שריפות שכילו את רוב היערות של מדינת מיין בגלל שנה יבשה במיוחד.
השריפה השתוללה עד 14 בנובמבר ונלחמו בה משמר החופים, הצבא, הצי, תושבים מקומיים ועובדי שירות הפארקים הלאומיים מרחבי ארצות הברית.
שיקום הפארק נעשה בתמיכה גדולה של משפחת רוקפלר, בייחוד ג'ון ד.
הצמיחה מחדש של היערות נעשתה באופן טבעי, ללא התערבות אנושית.
בסופו של דבר נטען שהשריפה העשירה את יופיו של הפארק והוסיפה גיוון לנוף ולעצים שבו.
ב-1986 הקימו קבוצה של תושבים מאזור אקדיה ומתנדבים בפארק ארגון חברים ללא כוונת רווח בשם "ידידי אקדיה" (Friends of Acadia) שמטרתו לארגן את הפעילויות של המתנדבים ואת התרומות הפרטיות לתועלת הפארק הלאומי אקדיה.
ההישג הגדול הראשון של הקבוצה היה מענק בסך 3.4 מיליון דולר שנועדו לתחזק באופן מתמשך את מערך דרכי הכרכרות, ששימש מנוף לתעל מימון פדרלי לשקם לחלוטין את מערך הדרכים.
ב-2002 רכש שירות הפארקים הלאומיים את הבסיס הימי לשעבר בחלק של הפארק הלאומי אקדיה על חצי האי שודיק, שיפץ אותו, והקים את מרכז המחקר והחינוך שודיק (Schoodic Education and Research Center), אחד מכ-20 מרכזי מחקר ולימוד של שירות הפארקים הלאומיים בארצות הברית, והגדול ביותר מביניהם.
הוא מוקדש לתמיכה במחקר המדעי בפארק, הענקת מידע מקצועי למורים, וחינוך תלמידים במטרה שיהוו את הדור הבא של מי שישמר את האוצרות הטבעיים והתרבותיים של ארצות הברית.
בפארק מבקרים בממוצע מעל ל-3.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום שביעי בפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
אל אי הר המדבר אפשר להגיע ברכב מבוסטון באמצעות כביש בין-מדינתי 95 ולפנות מזרחה באוגוסטה או בבנגור.
מבנגור אפשר גם להגיע אל חצי האי שודיק.
שדה התעופה הקרוב ביותר הוא שדה התעופה של מחוז הנקוק (Hancock County Airport), כ-16 קילומטרים מהפארק.
לשדה תעופה זה יש טיסות ישירות מנמל התעופה הבינלאומי לוגן בבוסטון.
בפארק עצמו כביש טבעתי נופי (Park Loop Road) באורך 43 קילומטרים, ומערכת כבישים פנימית.
בקיץ יש עומס גדול בכבישים, ובמקרים רבים אין מקומות במגרשי החנייה ליד האתרים המרכזיים.
הפארק ממליץ להשתמש בשירות האוטובוסים בחינם הקרוי Island Explorer.
מרבית הכבישים סגורים בחורף מ-1 בדצמבר ועד אמצע אפריל.
בפארק פועלים שישה מרכזי מבקרים.
אין אכסניות או בתי מלון בפארק, אבל ניתן למצוא מקומות לינה ביישובים הסמוכים.
באי הר המדבר יש שני אתרי מחנאות, ובחצי האי שודיק יש אתר אחד.
בתחומי הפארק יש מסעדה אחת, ושישה אתרי פיקניק.
סיורים מאורגנים – שירות הפארקים מציע סיורים מאורגנים בתשלום שבחלקם כוללים שיט, רכיבה על אופניים והליכה.
כמו כן יש סיורים רגליים בחינם, כשחלקם מוכוונים לנושא מסוים: גאולוגיה, צפרות, צפייה בשמי הליל או צילום.
כמו כן יש סיורים המיועדים לילדים.
צפרות – מעל ל-200 מיני עופות עוברים או מקננים בפארק.
הפארק מציע מקומות תצפית שבהם אפשר לצפות בקינון של דורסים או בציפורי שיר.
רכיבה על אופניים – דרכי הכרכרות שנסללו במימון של ג'ון רוקפלר אידיאליות לאופניים.
אפשר גם לרכב על הכבישים, אבל העומס בקיץ יכול להיות בעייתי.
אסור להשתמש באופניים חשמליים בתחומי הפארק.
שיט – האגמים הרבים בתחומי הפארק מאפשרים שיט, אם כי ברוב מהאגמים אין מזחים, וברובם אסורות סירות מנוע.
להרפתקנים מוצעים קיאקים להשכרה לשיט במפרצים.
טיפוס מצוקים – כמה מצוקי גרניט, כדוגמת Otter Cliff (בגובה 18 מטרים), מציעים אפשרויות טיפוס לחובבי ספורט זה.
דיג – הדיג אפשרי, כפוף לרישיונות המתאימים, באגמי המים המתוקים או באוקיינוס.
אתר הפארק מפרט את סוגי הדגים שאפשר למצוא באתרים השונים.
סיורים רגליים – בתחומי הפארק יש רשת ענפה של שבילים, והפארק מחלק אותם לפי הנוף: שבילים לאורך החוף, שבילים ביערות ושבילי הרים.
באתר הפארק יש פירוט רב על כל שביל.
רכיבה על סוסים – סוסים ניתן להביא או לשכור ולרכב בדרכי הכרכרות שנסללו במימון של ג'ון רוקפלר שהן אידיאליות לסוסים או לכרכרות.
פעילויות בחורף – בין הפעילויות המוצעות בחורף: סקי למרחקים, סיורים בנעלי שלג ובאופנועי שלג, ודיג בקרח.
הפארק הלאומי אגמונט הוא פארק לאומי בניו זילנד, בחבל טראנאקי.
הפארק אגמונט נמצא בחלקו המערבי של האי הצפוני, סביב הר הגעש טראנאקי, מדרום לניו פלימות'.
שטחו של פארק אגמונט הוא 335 ק"מ רבוע.
הפארק החל את דרכו כשמורת יער, שהוקמה בשנת 1881 על שטח ברדיוס של 9.6 ק"מ מפסגת הטראנאקי כדי לשמר את יער הגשם סביב ההר.
במשך עשרים השנים שלאחר מכן פותחו באזור תשתיות למטיילים ולמבקרים, ולשמורה נוספו שטחים נוספים עד שבשנת 1900 הוכרז פארק אגמונט כפארק הלאומי השני בניו זילנד, והצטרף לפארק הלאומי טונגרירו.
הר טראנאקי שבמרכז הפארק הוא הר געש רדום, שעל פי הערכות גאולוגיות היה פעיל במהלך 120,000 עד 135,000 השנים האחרונות והתפרץ לאחרונה בשנת 1755. בתחומי הפארק שני הרי געש כבויים נוספים, קטנים יותר מטראנאקי: פואקאי, הנמצא צפונית מערבית לטראנאקי והיה פעיל בתקופות קדומות יותר מטראנאקי, וקאיטקה הנמצא צפון מערבית לפואקאי.
ממוצע המשקעים בפארק גבוה משמעותית מהממוצע באזור בגלל הקרבה לים והגובה, והוא עולה ככל שעולים בגובה.
אוויר לח המגיע מים טסמן עולה כאשר הוא מגיע לרכס הנוצר על ידי הטראנאקי, הקאיטקה והפואקאי וכתוצאה מירידת הטמפרטורה עם העלייה בגובה מוריד משקעים.
בפסגת הר טראנאקי ממוצע המשקעים מגיע ל-7,000 מ"מ בשנה (לעומת 1,500 מ"מ בשנה בניו פלימות').
כמות המשקעים הרבה, בצירוף הקרבה לחוף והטמפרטורות הנוחות השוררות באזור לאורך רוב ימות השנה הביאו ליצירתו של יער גשם צפוף.
השטחים שסביב הפארק משמשים כשטחי מרעה לחקלאים המתגוררים בסביבה וכך קו היער נותר חד וברור ומשקף כמעט במדויק את גבול הפארק הלאומי.
הפארק הלאומי אבל טסמן הוא פארק לאומי המשתרע על פני 225 קמ"ר בקצהו הצפוני של האי הדרומי של ניו זילנד, והוא הקטן שבפארקים הלאומיים במדינה.
הפארק הוקם ב-1942, במלאת 300 שנה להגעתו של האירופי הראשון לניו זילנד, מגלה הארצות אבל טסמן.
נופו של הפארק משלב בין גבעות מיוערות ביער גשם ממוזג, לבין חוף הים, והוא מהווה את משכנן של עופות רבים, לרבות ציפורי שיר ועופות מים.
באי הזעיר טונגה, הסמוך לחופי הפארק, חיה מושבה של כלבי ים.
מיני יונקים אחרים כמו חתולים, פוסומים, חזירים ואיילים התפראו באי.
בפארק מספר מסלולי טיול, והפופולרי שבהם הוא המסלול שלאורך קו החוף.
מספר חברות משכירות קיאקים, שמהווים אופציה נוספת לטיול בפארק.
בנוסף, פועלות בפארק מספר חברות המפעילות מוניות שירות ימיות, המעלות ומורידות נוסעים בכמה מהחופים.
הפארק הלאומי אולימפיק הוא פארק לאומי של ארצות הברית השוכן בחצי האי אולימפיק שבמדינת וושינגטון שבארצות הברית, בסמוך לעיר סיאטל.
הפארק משתרע על שטח של 3,733.8 קילומטרים רבועים וכולל ארבעה אזורים עיקריים: קו החוף של האוקיינוס השקט, רכס הרי אולימפיק, יער הגשם הממוזג והיערות של החלק המזרחי הגשום פחות.
בתוך הפארק יש שלוש מערכות אקולוגיות מובחנות שהן יער תת-אלפיני וכר פרחי בר, יער ממוזג וקו החוף הפראי של האוקיינוס השקט.
שלוש המערכות האקולוגיות השונות הללו הן במצב שימור מעולה והנוף בהם יוצא דופן.
ב-1988 הגדיר הקונגרס 95% משטח הפארק כאזור טבע בראשיתי, רמת השימור הגבוהה ביותר, בשם "אזור הטבע הבראשיתי על שם דניאל אוונס" (Daniel J.
הפארק משתרע על שטח של 3,733.8 קילומטרים רבועים בצפון-מערב מדינת וושינגטון באזור הררי לאורך האוקיינוס השקט.
הוא משתרע בתחומי המחוזות קלאלאם, ג'פרסון ומייסון.
חצי האי אולימפיק שבתחומיו שוכן הפארק גובל במערבו באוקיינוס, בצפונו על ידי מצר חואן דה פוקה ובמזרחו על ידי מפרץ פיוג'יט.
הוא מחובר בדרומו ליבשת אמריקה הצפונית.
המטרופולין הגדול של סיאטל שוכן כ-100 קילומטרים מזרחית לפארק.
האזור הגדול שוכן בלב חצי האי והוא אזור הררי.
האזור השני, בקצה המערבי של חצי האי הוא רצועת חוף צרה המשתרעת לאורך של כמעט 100 קילומטרים לאורך האוקיינוס השקט.
אזור שני זה כולל גם כמה איים וכמה סטאקים השוכנים בקרבה לחוף.
הטופוגרפיה של החלק העיקרי של הפארק מאופיינת בעיקר על יד ההרים של רכס אולימפיק (Olympic Moutains).
הפסגה הגבוהה ביותר היא הר אולימפוס (Olympus Mount) בגובה 2,432 מטרים.
פסגות חשובות אחרות בפארק כוללות את הר דספשן (Mount Deception) בגובה 2,374 מטרים, הר אנדרסון (Mount Anderson) בגובה 2,231 מטרים והר קארי (Mount Carrie) בגובה 2,132 מטרים.
החלק הצמוד לחוף משתפל עד לגובה פני הים.
האזור החופי של הפארק הוא חוף חולי מפורץ מאוד, ולידו רצועת יער.
אורכו של החוף הוא כ-100 קילומטרים, ורוחבו מספר קילומטרים בלבד, כאשר בשפך של שני נהרות ישנן קהילות של ילידים.
בשפך הנהר הו (Hoh River) חיים בני הו, ובעיירה לה פוש (La Push), השוכנת ליד שפך הנהר קוויליוט (Quileute River) חיים בני הקוויליוט.
בחוף יש רצועות שטח רציפות של אזור טבע בראשיתי שאורכן נע בין 15 ל-30 קילומטרים.
מרבית החופים חוליים, וחלקם מכוסים בסלעים כבדים ובגושי סלע גדולים מאוד.
המסע הרגלי באזור זה קשה בגלל צמחייה עבותה, סלעים חלקלקים, גאות ושפל ותנאי מזג האוויר הגשום, ומטיילים מעטים בלבד הולכים למרחק של מעבר ליום הליכה אחד.
רצועת החוף נגישה יותר בהשוואה לפנים הפארק.
האזור הפופולרי ביותר ברצועת החוף הוא לולאת אוזט (Ozette Loop) שאורכה כ-15 קילומטרים.
שירות הפארקים מפעיל תוכנית לרישום מוקדם של המבקרים על מנת להגביל את מספר המבקרים באזור.
בין לולאת אוזט לביצת הארזים הסמוכה לחוף יש שביל קורות עץ באורך כ-5 קילומטרים.
בחוף יש שביל באורך 5 קילומטרים שממנו מובילים שבילים אל המצוקים לשימוש במצב של גאות גבוהה.
בקטע שלישי, שאורכו 5 קילומטרים גם כן, ניתן ללכת בשביל קורות עץ נוסף נוסף.
בסמוך לחוף יש חורשות עצים צפופות, פיסות מגזעי עצים שנפלו בחורשות מפוזרים על החוף.
נהר הו בחלק הדרומי של הפארק סוחף איתו כמויות גדולות של חלקי עצים, והזרם סוחף אותם צפונה ועורם אותם לאורך החוף.
פינוי עצים נטרדים, גזעים, ענפים מתים, צמרות וקבוצות שורשים, מנחלים וחופים היה מאפיין בולט של מאמצי הביות שננקטו לאורך אמריקה הצפונית.
גם כיום יש לעצים שנסחפו לחופים נוכחות בולטת, ויזואלית וביולוגית, והם מאפשרים לחוות על קצה המזלג את תנאי החוף המקוריים כפי שניתן לראות במידת מה בתמונות ישנות.
העצים הנסחפים עשויים לעבור מרחקים גדולים מאוד.
הנהר קולומביה תרם בעבר כמויות גדולות של סחף עצים לחופי אזור הפסיפיק נורת' וסט.
החוף שהוא האזור הקטן של הפארק מופרד מהאזור הגדול יותר הפנימי.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט תמך בחיבור האזורים באמצעות הוספה של רצועת אדמה רציפה לשטח הפארק, אך זה לא התממש.
במרכז הפארק הלאומי אולימפיק מתנשא רכס הרי אולימפיק שמדרונותיו ופסגותיו מכוסים בקרחונים גדולים ועתיקים.
ההרים עצמם הם תוצר של התרוממות של מנסרת התקבצות כתוצאה מההפחתה של לוח חואן דה פוקה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
ההרכב הגאולוגי של ההרים הוא תערובת יוצאת דופן של סלעי בזלת וסלעי משקע מהאוקיינוס.
הנקודה הגבוהה ביותר בחצי המערבי של הרכס היא פסגת הר אולימפוס, המתרוממת לגובה 2,428 מטרים.
הר אולימפוס קולט כמות גדולה של שלג, וכמות זו היא הגדולה ביותר בכל 48 המדינות הרצופות של ארצות הברית, למעט הפסגות בצפון רכס קסקייד.
השלג על ההר הוא מקור לכמה קרחונים, שהגדול בהם הוא קרחון הו (Hoh Glacier), באורך 5 קילומטרים.
ככל שמתקדמים בכיוון מזרח ההרים הולכים והופכים צחיחים יותר בגלל אפקט צל הגשם של ההרים המערביים.
באזור זה יש כמה פסגות גבוהות וטרשיות.
הפסגה הגבוהה ביותר באזור זה היא של הר דספשן (Mount Deception, מילולית "הר תעתוע) שגובהה הוא 2,374 מטרים.
הצד המערבי של הפארק מכוסה ביערות גשם ממוזגים, הכולל את יער הגשם הו (Hoh Rainforest) ויער הגשם קווינולט (Quinault Rainforest), שבהם יורדים בממוצע כ-3,800 מילימטרים של גשם בשנה, האזור הגשום ביותר בחלק היבשתי של ארצות הברית (באי קאואיי שבהוואי יורד יותר גשם).
בניגוד ליערות גשם טרופיים, כגון יער האמזונאס באמריקה הדרומית, ואזורי יערות גשם ממוזגים אחרים, העצים השולטים ביערות הגשם הממוזגים של אזור הפסיפיק נורת' וסט הם מחטניים, כדוגמת אשוח דאגלס חופי, אשוחית סיטקה (Picea sitchensis), צוגה מערבית (Tsuga heterophylla) וארז אדום מערבי (Thuja plicata).
אזובים מצפים את הקליפה של עצים אלו, ואף משתלשלים מענפי העצים כקנוקנות ירוקות לחות.
גם בעמקים בצד המזרחי של הפארק יש יערות ראשוניים ראויים לציון, אבל האקלים יבש יותר בצורה משמעותית.
באזור זה לא גדלה אשוחית סיטקה, בממוצע העצים נמוכים יותר, והצמחייה מתחת לעצים פחות צפופה בדרך כלל ושונה באופייה.
צמוד לצד הצפון-מזרחי של הפארק יש אזור קטן השרוי בצל גשם שבו כמות הגשם השנתית הממוצעת היא כ-400 מילימטרים בלבד.
כשגובה פני השטח של הפארק מעל פני הים נע בין אפס בחוף למעל ל-2,000 מטרים ברכס ההרים האקלים בפארק משתנה מאוד כתלות במיקום.
עם זאת, האקלים באזור מוגדר אקלים ימי, סיווג Cbf על פי שיטת קפן.
למיקומו של הפארק הלאומי אולימפיק יש השפעה רבה על אקלימו.
ממזרח לפארק פועל רכס קסקייד כחומה הבולמת את זרמי האוויר הקרים מהקוטב.
הודות לכך הטמפרטורות נוחות, בייחוד שהאוקיינוס השקט קרוב לפארק.
בנוסף להשפעה הממזגת של האוקיינוס נישאים גושי אוויר רווי לחות ממנו מזרחה והם מורידים כמות עצומה של משקעים אטמוספיריים כאשר האוויר מתקרר במפגש עם ההרים בפארק.
משום כך הפארק הוא אחד האזורים הגשומים ביותר בארצות הברית.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת ביער הגשם הו (Hoh Rainforest) היא סביב 3,500 מילימטרים, בעוד שכמות המשקעים על פסגת הר אולימפוס היא יותר מ-15,240 מילימטרים.
מרבית המשקעים יורדים על הפסגות הגבוהות כשלג.
לעומת זאת, הצד המזרחי של הפארק בצד המזרחי של רכס ההרים גשום פחות משמעותית משום שמרבית הגשם כבר ירדה בצד המערבי.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת בחלק זה נעה בין 400 ל-600 מילימטרים.
הקיץ הוא התקופה היבשה ביותר בשנה ויכולים לעבור שבועות מבלי שירד גשם.
עצים באזור זה הזקוקים ללחות רבה נעזרים בלחות המגיעה מהערפילים הקבועים.
הפארק מגן חלקית על יותר מתריסר אגני ניקוז של נהרות הנשפכים לאוקיינוס השקט ובסך הכל כ-5,600 קילומטרים של נתיבי מים.
אגני הניקוז העיקריים הם של הנהרות אלווה (Elwha) ודנג'נס (Dungeness) הזורמים צפונה, דוזיווליפס (Dosewallips) זורם מזרחה, קוויטס (Queets) וקווינולט (Quinault) זורמים דרומה, ואוזט (Ozette), סולדק (Sol Duc) והו (Hoh) זורמים מערבה.
ב-2012, אחרי יותר מ-100 שנים של הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, נהרסו שני סכרים על האלווה במטרה להשיבו לערוץ הטבעי שלו ולעודד את שובו של דג האלתית.
יש בפארק מעל ל-300 אגמי הרים.
האגם הגדול ביותר בפארק, השוכן באזור החוף של הפארק הוא אגם אוזט (Lake Ozette).
שטחו 29.5 קילומטרים רבועים, והוא האגם השלישי בגודלו במדינת וושינגטון.
תשעה קרחונים זורמים מהר אולימפוס, ובסך הכל יש בפארק יותר מ-60 קרחונים.
מקורם של אלו הוא למשל מהר קארי ומהר אנדרסון.
בתוך הפארק יש גם קרקסים קרחוניים המעידים על הנוכחות בעבר של קרחונים אחרים.
אזור הפסיפיק נורת' וסט שבו שוכן הפארק הוא אחד מהאזורים הפעילים ביותר בעולם, ועקב כך נוצרים הרי געש, רעידות אדמה והרים.
ב-1949 היה הפארק במוקד רעידת אדמה בדרגה 7.1 בסולם ריכטר.
רעידות האדמה נדירות יותר בהשוואה לאזורים פעילים אחרים, אבל עוצמתם גדולה יותר משום שהאנרגיה המצטברת משתחררת בבת אחת.
גאולוגים גילו משקעים ימיים בתוך היבשת דבר המעיד שבאזור התחולל צונאמי גדול שמשערים כי נוצר עקב רעידת אדמה לפני כ-300 שנים.
כל התופעות הללו מקורם בהתנגשות בין לוחות טקטוניים מתחת לפני השטח.
אזור הפארק הלאומי מושפע במיוחד מהמפגש בין לוח חואן דה פוקה הימי והכבד יותר לבין הלוח הצפון-אמריקאי היבשתי והקל יותר.
לוח חואן דה פוקה נוחת תחת הלוח הצפון-אמריקאי באזור הפחתה הנקרא "קסקדיה" על שם הרי רכס קסקייד שנוצרו מהפחתה זו שגורמת גם לפעילות הגעשית ברכס.
ההפחתה היא גם הגורם להיווצרות רכסי הרים כדוגמת רכס הרי אולימפיק.
מעיינות חמים מעידים שהפעילות הגעשית עדיין קיימת עמוק מתחת לפארק אם כי בפארק עצמו אין הרי געש.
שלושת סוגי הסלעים העיקריים בפארק הם בזלת, אבן חול ופצלים.
בזלת היא סלע יסוד שנוצרת מפעילות געשית כאשר לבה מתקררת.
חלק מהבזלת נוצר במקור על קרקעית הים ואז יש לבזלת תצורה אופיינית המכונה "לבת כרים" הנוצרת כאשר הקרום החיצוני של הלבה מתקרר במהירות במגע עם מים.
לעומת זאת בזלת שנוצרה באוויר וגם היא קיימת בפארק מתקררת לאט יותר ויוצרת תצורה אופיינית של עמודים משושים.
תצורת קרסנט (Crescent Formation) היא חגורת בזלת בצורת סהר שהיא עבה בצד הדרומי והמזרחי של הפארק והולכת ונעשית דקה יותר כלפי החלק הצפוני.
אבן חול היא סלע משקע הנוצר כאשר גרגירי החול הגדולים יחסית שהם תוצאה של סחיפה שוקעים על קרקעית הים בקרבת החוף (כי הם כבדים יחסית) ועוברים תהליך של התקשות המכונה מילוט (מלשון מלט).
פצלים נוצרים מבוץ שגרגיריו קלים העובר מילוט על קרקעית הים במרחק גדול יותר מהחוף.
תת-הקרקע בנויה מאבן גיר, סלעים שנוצרו משקיעה של גרגירי בוץ והשלדים הזעירים של בעלי חיים על קרקעית הים.
סלעים אלו עשירים במאובנים של סוג האורגניזמים המכונה חוריריות.
הגוון האדמדם של סלעים אלו מגיע מנוכחות של תחמוצת ברזל.
הסלעים העתיקים ביותר בפארק הם בני 144 מיליון שנים, אבל רוב הסלעים בפארק הם בני 15 עד 55 מיליון שנים.
סלעי המשקע או הסלעים הגעשיים הבונים את ההרים הושקעו בקרקעית אוקיינוס במשך מיליוני שנים לפני שהחלו להתרומם בעקבות המפגש בין שני לוחות טקטוניים.
רכס ההרים בצפון רכס קסקייד החל את האורוגנזה שלו לפני קצת פחות מ-50 מיליון שנים, בעוד שהסלעים של רכס הרי האולימפיק החלו לבצבץ רק לפני 24 מיליון שנים.
הסלעים של ההרים עברו עיוות בשל הדחיקה של הלוחות ואז נחשפו ועברו סחיפה בשל משקעים אטמוספיריים וקרחונים במשך מיליוני שנים וכך נוצרו עמקים.
האזור היה מכוסה בשכבת קרח בעידן הקרח שהתחיל לפני 12,500 שנים.
לאחר שהאזור השתחרר מהקרח הקרחונים השאירו עמקים נרחבים, כדוגמת מפרץ פיוג'יט, שאז שקע לחלוטין תחת מימי האוקיינוס השקט.
עמקים אחרים דרומה משם שנוצרו במקומות גבוהים יותר נשמרו, כדוגמת עמק ויליאמט.
זו גם הייתה הנקודה בזמן שבה הגיע האדם לאזור.
אף על פי שהגובה של הפסגות אינו כה רם ואף על פי שהאקלים קל יותר בגלל הקרבה לאוקיינוס, הפסגות הגבוהות ביותר מכוסות באופן קבוע בקרחונים בשל כמויות השלג הגדולות היורדות על ההרים כל שנה.
הקרחונים יכולים להגיע עד קרוב לקו גובה של 1,250 מטרים.
הפארק ידוע בשל הטורבידיטים הייחודיים שבו.
הטורבידיטים נחשפו בצורה בולטת עם עורקי קלציט לבנים.
טורבידיטים הם סלעים או משקעים שנסחפו לאוקיינוס כחלקיקים בתרחיף בזרם המים, תוך גרימת אפקט של שיכוב של סלעי משקע על קרקעית האוקיינוס.
לאורך זמן המשקעים והסלעים נדחסים והתהליך נמשך במחזוריות קבועה.
הפארק גם ידוע במקבץ הברקציות המכונה מלאנז' שהמקומיים מכנים "סלעים מסריחים" בשל ריח הנפט החזק הנודף מהם.
מלאנז' הם סלעים בודדים גדולים עד כדי כך שהם מסומנים במפות.
גושי המלאנז' בפארק הלאומי אולימפיק יכולים להיות בגודל של בית.
בפארק הלאומי אולימפיק נכללים כמה בתי גידול, מהאוקיינוס וחוף הים ועד פסגות ההרים הגבוהות.
מגוון בתי גידול שונים אלו הוא המקור למגוון הרחב של צמחייה ובעלי חיים.
הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית מגדירה ארבעה אזורים אקולוגיים הנכללים בפארק הלאומי אולימפיק: "שפלות החוף" (Coastal Lowlands), "רמות החוף" (Coastal Uplands), "אולימפיקס נמוך" (Low Olympics) ו"אולימפיקס גבוה" (High Olympics).
על פי ההגדרות של הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) הפארק משתרע על האזורים האקולוגיים "היערות של הרי הקסקייד בצד הפונה לרוח" (Cascade Mountains leeward forests) ו"היערות של מרכז החוף הפסיפי" (Central Pacific Coastal Forests).
הראשון מאופיין באקלים ממוזג לח המאפשר ליערות החוף לשגשג, בעוד שהשני מאופיין על ידי אזור הררי המכוסה במחטניים ירוקי-עד.
יחד עם המקלט הימי הלאומי חוף אולימפיק (Olympic Coast National Marine Sanctuary) המשתרע בים מול חצי האי אולימפיק על שטח של 8,500 קילומטרים רבועים, נוצר שטח נרחב של מערכת אקולוגית ימית ויבשתית שבו יכולים מינים רבים של צמחים ובעלי חיים ליהנות מהגנה מוגברת.
אזור החוף הדרום-מערבי של חצי האי אולימפיק הוא גם הנקודה הצפונית ביותר של אזור חוף האוקיינוס השקט באמריקה הצפונית שלא כוסה בקרחונים בעידן הקרח.
בהתחשב בכך שהמרחק בין החוף לפסגות ההרים בעידן הקרח האחרון היה כפול ממה שהוא היום הרי שאזור זה שימש מקלט לצמחים שיכלו אחר-כך להתפשט צפונה ברגע שהקרחונים התמוססו.
כיוון שהפארק נמצא על חצי אי מבודד ונחצה על ידי רכס הרים, התפתחו בו מינים ייחודיים רבים של צמחים ובעלי חיים שלא ניתן למצוא אותם במקומות אחרים בעולם.
באזור גדלים שמונה מינים אנדמיים של צמחים וחיים בו שישה עשר מינים אנדמיים של בעלי חיים.
הפארק הוא משכן ליותר מ-1,450 מינים של צמחים וסקולריים, כמו גם כמה מאות של מינים אחרים, כולל טחבי עלים (צמחים שאינם וסקולריים), פטריות וחזזיות.
בין בתי הגידול המרכזיים: יער חוף, יער השפלה, יער גשם ממוזג, יער הררי, אזור תת-אלפיני ואזור אלפיני.
האקלים של יער החוף מאופיין בטמפרטורות נוחות וגשם רב.
צמחים בסמוך לאוקיינוס צריכים להיות עמידים למלח המגיע עם הרוחות מהים.
יער השפלה גדל על קרקעות מאיכות טובה יותר מאשר יערות החוף ולכן העצים בו גדלים טוב יותר.
בנוסף לצמחים הגדלים ביער החוף גדלים ביערות אלו העצים: אשוח דאגלס ואשוח ענק; השיחים: סמבוק אדום (Sambucus racemosa) ו-Berberis nervosa (באנגלית Cascade barberry); ופרחי הבר: Trillium ovatum (באנגלית Pacific trillium) ו-Linnaea borealis (באנגלית Twinflower).
יער הגשם הממוזג הנדיר, כדוגמת יער הגשם הו (קרוי על שם שבט הו), מאופיין במספר רב של שרכים ואזובים אפיפיטיים הנתלים על ענפי העץ.
כמויות הגשם חשובות במיוחד באזורים אלו והעצים מגיעים לממדים גדולים.
העצים השולטים הם אשוחית סיטקה וצוגה מערבית, אבל יש גם עצים נשירים כדוגמת אדר גדול-עלים (Acer macrophyllum), Acer circinatum (באנגלית Vine maple), אלנוס מאדים וצפצפה בלסמית (Populus balsamifera).
יער הררי משתרע בגבהים שבין 500 ל-1,200 מטרים.
האקלים קריר יותר והקרקע עשירה פחות, ולכן הצמיחה של העצים איטית יותר אף על פי שהם עדיין מצליחים להגיע לגובה מכובד.
העצים מיוצגים על ידי ברוש נוקטה (Cupressus nootkatensis), אשוח דאגלס, אשוח חינני, צוגה מערבית, וארז אדום מערבי.
האזור מושפע מאוד מהקור ומהשלגים בעוד שבקיץ האקלים יבש יותר.
ככל שעולים בגובה יש מרווחים גדולים יותר בין העצים והם נעשים קטנים יותר.
לבסוף האזור האלפיני של אזורים סלעיים מרובים, מתחיל החל מקו העצים ועד לפסגות ההרים.
השלג והקור בגבהים אלו מונעים צמיחה של עצים.
רק מעט צמחים קטנים יכולים להתפתח במרוצת תקופת הקיץ הקצרה באזורים אלו שבהם הקרקע דלה.
הודות למספר הרב של הנהרות והאגמים הפארק עשיר במיני דגים, 37 בסך הכל.
חמשת המינים של האלתית הפסיפית: אלתית דבשתית, אלתית גמלונית, אלתית אדומה, אלתית צ'אם ואלתית כסופה קיימים בנהרות הפארק.
כמו גם טרוטת עין-הקשת וטרוטת השור.
כל המינים דלעיל הם דגים נודדים, הם חיים באוקיינוס, אבל חוזרים לנהרות בפארק שבהם נולדו על מנת להתרבות.
דגים אלו הם מרכיב חשוב בתזונה של בעלי חיים כדוגמת דובים, לוטרות או דורסים.
מין הדג האנדמי היחיד בפארק הוא Novumbra hubbsi (באנגלית Olympic mudminnow).
מזג האוויר הגשום בפארק מאפשר את קיומם של מינים רבים של דו-חיים.
שלושה עשר מינים של דו-חיים שוכנים באזורים הנמוכים ובאזורים ההרריים.
למרות המגמה העולמית של הידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים עקב הרגישות הגבוהה של הדו-חיים לזיהום, בפארק אוכלוסייה הדו-חיים יציבה.
המין האנדמי היחיד הוא סלמנדרה אולימפית מצויה (Rhyacotriton olympicus) השייכת למשפחת סלמנדרות אולימפיות.
מצד שני תנאי מזג האוויר הקר והגשום אינם נוחים לזוחלים, והנציגים היחידים לקבוצה זו בפארק הם הלטאה קמטן האליגטור (Elgaria coerulea) והנחשים: Charina bottae (באנגלית Rubber boa) נחש בירית מצוי ו-Thamnophis ordinoides (באנגלית Northwestern garter snake).
קרוב ל-300 מינים של עופות המותאמים לאזורי החוף, ליערות ולאזורים הרריים זוהו בפארק.
מיני העופות בסיכון כוללים את תת-המין Strix occidentalis caurina של לילית מנוקדת ומורלט משויש.
בתחומי הפארק זוהו מעל ל-60 מינים של יונקים יבשתיים.
אוכלי עשב גדולים מיוצגים על ידי אייל קנדי מתת-המין Cervus elaphus roosevelti, אייל פרדי שחור-זנב וצפיר הקורדילרים.
הטורפים העיקריים הם פומה צפון-אמריקאית, שונר, שועל מצוי וזאב ערבות.
יונקים קטנים מיוצגים על ידי סנאי דואה צפוני, סמרן מקריס, דביבון מצוי, לוטרה צפון-אמריקנית, ארנבת השלג ובונה הררי.
אחד עשר מינים של עטלפים חיים בפארק, ובהם: נשפון חום, נשפון כפור מאפיר ונשפון יומה (Myotis yumanensis).
בין היונקים האנדמיים לפארק: תת-מין של חפרפרת טאונסנד (Scapanus townsendii olympicus), תת-המין Tamias amoenus caurinus של מין הטמיאס Tamias amoenus (באנגלית Yellow-pine chipmunk) ומרמיטה אולימפית.
אזור החוף של הפארק שברובו חולי ובחלקו סלעי מקושר לשמורה ימית חשובה.
במים העשירים בחומרי מזון חיים 29 מינים של יונקים ימיים שלעיתים ניתן לראותם מחופי הפארק, כולל לוטרת הים, פוקת המפרץ, לווייתן אפור, קטלן, דולפין פסיפי לבן-צד ופוקנה מצויה.
לפני כ-12,000 שנה, הסתיימה באזור תקופת הקרחונים האחרונה.
הקרחונים נסוגו אל פסגות ההרים ופינו את השטחים הנמוכים יותר מקרח.
בתחילה, היער לא היה עדיין צפוף מאוד וביזונים, צבאים, זאבים ומסטודונים חיו באזור זה.
אז גם מופיעים הסימנים הראשונים לנוכחות אנושית באזור.
ארכאולוגים גילו פיסה מחוד חנית נעוצה בשלד של מסטודון, עדות לכך שבני האדם הראשונים היו ציידים.
ממצאים אחרים, כולל כלי אבן, מעידים על כך שהם עסקו גם בליקוט פירות בכל רחבי חצי האי ולתוך ההרים.
הציידים השתמשו בחניתות לציד במשך זמן רב.
רק לפני כ-2,000 שנה הם החלו להשתמש בקשת וחץ.
לפני כאלף שנים הם שיפרו משמעותית את איכות ראשי החניתות והחצים ושינו בכך בצורה רדיקלית את הדרך שבה ניזונו.
כלי הנשק החדשים היו טובים יותר ואפשרו מציאת מקורות חדשים של מזון.
מקור המזון העיקרי היה דיג.
השימוש בעץ גם הוא היה חשוב בחייהם של השבטים.
הילידים בנו בתים ארוכים מהגזעים של ארז אדום מערבי.
שרידים של בתי עץ אלו באורך של יותר מ-20 מטרים הם בני 800 שנים.
מעצים אלו הם גם בנו סירות קאנו על מנת לדוג בים ובנו גם מבנים לאחסון.
שבטי הילידים היו מפוזרים בכל רחבי האזור.
סגנון חיים זה היה קיים עדיין כשהאירופאים הראשונים הגיעו לאזור לפני קצת למעלה מ-200 שנים.
בתקופה זו שכנו באזור הפארק של ימינו שמונה שבטים של ילידים: שבט הו (Hoh), שבט קלאלם של ג'יימסטאון (Jamestown S'Klallam), שבט קלאלם של החלק התחתון של הנהר אלווה (Lower Elwha Klallam Tribe), שבט קלאלם של פורט גמבל (Port Gamble S'Klallam), שבט מאקה (Makah), קוויליוט (Quileute), קווינולט (Quinault) וסקוקומיש (Skokomish).
האירופאים שהגיעו לאזור היו נשאים של מחלות מידבקות כדוגמת אבעבועות שחורות שפגעו קשה באוכלוסיות הילידים שלא היו מחוסנים כנגד מחלות אלו.
האירופאים גם עסקו בציד ודיג והתחרו עם הילידים על אותם מקורות מזון.
הם גם החלו לכרות עצים.
לכל השינויים האלו הייתה השפעה גדולה על אורח החיים של הילידים.
כאשר האירופאים החלו להתיישב באזור נחתמו בריתות שונות עם השבטים המקומיים השונים מהמחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-19. התושבים החדשים השתלטו על מרבית השטח והותירו ארבע שמורות לשבטים (מאקה, קוויליוט, הו וקווינולט) שבהן הם יכלו לשמור על מנהגיהם.
לשבט מאקה עדיין שמורה הזכות לעסוק בציד לווייתנים, ושאר השבטים נוהגים לערוך טקסים כאשר מתחילה עונת הנדידה של דגי האלתית במעלה הנהרות.
שירות הפארקים הלאומיים פועל יחד עם שבטים אלו על מנת לשמר לא רק המשאבים הטבעיים המופלאים של האזור, אלא גם את הקשרים התרבותיים שלהם עם משאבי הפארק ואדמותיו.
חוקרי ארצות ראשונים העדיפו בדרך כלל להישאר בספינותיהם ולא חדרו עמוק מדי לתוך היבשת.
חואן דה פוקה, נווט יווני שפעל בשליחות הספרדים היה האירופאי הראשון שעבר דרך האזור.
הוא חקר את החוף וגילה ב-1592 את מצר חואן דה פוקה, שם שנתן למצר על שמו סוחר הפרוות ורב החובל צ'ארלס ויליאם ברקלי (Charles William Barkley), כמעט מאתיים שנים אחר-כך.
חוקר הארצות הספרדי חואן פרס הרננדס (Juan Pérez Hernández) סייר לאורך החוף ב-1774. רב החובל ג'יימס קוק סייר לאורך החוף ב-1778 בתקווה לגלות את המעבר הצפון-מערבי.
רב החובל צ'ארלס ברקלי חזר על מסעו של קוק ב-1787. ב-1788 חקר רב החובל ג'ון מירס (John Meares) את האזור ונתן את השם להר אולימפוס.
ב-1792 חקר רב החובל ג'ורג' ונקובר את מפרץ פיוג'יט וראה את הר הגעש לו קרא הר ריינייר.
לבד מכמה ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון, לא נחקר פנים חצי האי במשך תקופה ארוכה, אבל האזור עורר את עניינם של האמריקאים והבריטים.
סביב 1845 השתמשו מתיישבים אמריקאים רבים בשביל אורגון על מנת להתיישב באזור וושינגטון (שאז הייתה מכונה ארץ אורגון (Oregon Country)).
ב-1846 חתמו האנגלים והאמריקנים על חוזה אורגון שקבע את הגבול הנוכחי בין קנדה לארצות הברית באזור.
גבול זה משתרע מעט צפונה מהפארק במצר חואן דה פוקה.
בשנים שבאו אחר-כך נהרו מתיישבים רבים וערים דוגמת סיאטל ואולימפיה נוסדו בסמיכות לפארק של ימינו.
כשהאירופאים הראשונים הגיעו לאזור, הם התיישבו תחילה לאורך החופים.
חלקם רצו להקים חוות בפנים היבשת, אבל בירוא העצים חייב מאמץ גדול בשל העצים הגדולים שצמחו שם.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 התרחשה באזור בהלה לזהב שמשכה מחפשי זהב, אבל הם שבו בידיים ריקות.
משלחות החקר המשמעותיות הרציניות לתוך היבשת החלו רק משלהי המאה ה-19. משלחות אלו נמשכו כמה חודשים, כשכיום אותה הדרך אורכת כמה שעות הודות לכבישים החוצים את חצי האי.
הנופים שנתגלו במהלך משלחות מחקר אלו כבר גרמו למשתתפים בהן לחשוב על הקמת פארק לאומי מאחר שהפארק הלאומי ילוסטון זה עתה הוקם.
ההצעה להפוך את האזור לפארק לאומי הועלתה לאחר הסיורים במקום של לוטננט ג'וזף אוניל (Joseph O'Neil) והשופט ג'יימס ויקרשם בשלהי המאה ה-19. שני האנשים הללו נפגשו בפארק תוך כדי מחקר שביצעו בנפרד, ובעקבות זאת החליטו לשתף פעולה ולהפעיל לובי פוליטי על מנת להעניק לאתר מעמד של אזור מוגן.
במקביל התגבש באותה התקופה הרעיון להגן על היערות המקומיים במטרה למנוע מכל העושר הטבעי להיהרס במהירות בשל ניהול כושל של כריתת העצים.
נשיא ארצות הברית, גרובר קליבלנד חתם ב-1897 על החוק שהקים את שמורת יער אולימפיק (Olympic Forest Reserve).
לרוע המזל, החוק לא הגן על בעלי החיים שחיו ביערות ואוכלוסיות האיילים הקנדיים הצטמצמו באופן דרסטי.
ב-2 במרץ 1909 הפך הנשיא תאודור רוזוולט חלק משמורת היער למונומנט לאומי בשם "המונומנט הלאומי הר אולימפוס" (Mount Olympus National Monument).
מחאות של פעילים בתעשיית העץ הובילו לצמצום המונומנט הלאומי בחצי ב-1915 בהחלטה של הנשיא וודרו וילסון.
התושבים שהתגוררו בשטחים שהוגדרו כמוגנים הגרו לאזורים אחרים ונותרו שרידים מעטים לנוכחותם.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ביקר באזור ובעקבות הביקור הוא תמך בבקשה להקמת פארק לאומי במקום המונומנט הלאומי, מעמד המגביר את ההגנה על האזור, ובייחוד על עדרי האיילים הקנדיים.
ב-29 ביוני 1938 חתם רוזוולט על החוק שהקים את הפארק הלאומי אולימפיק.
ב-1953 נוסף קטע החוף לפארק הלאומי.
גם לאחר ההכרזה המשיך בירוא היערות הבלתי חוקי בפארק, והמאבקים הפוליטיים על משאבי הטבע היקרים של הפארק נמשכים מאז.
בירוא היערות עדיין מתרחש בחצי האי אולימפיק, אך לא בתוך הפארק עצמו.
ב-1976 הפך הפארק הלאומי אולימפיק לשמורה ביוספרית, וב-1981 הפארק קיבל מעמד של אתר מורשת עולמית.
ב-1988 הגדיר הקונגרס 95% משטח הפארק כאתר טבע בראשיתי, רמת השימור הגבוהה ביותר, בשם "אזור הטבע הבראשיתי על שם דניאל אוונס" (Daniel J.
בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-3.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 8 בפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
זהו הפארק הפופולרי ביותר במדינת וושינגטון, הודות לקרבה למטרופולינים גדולים כדוגמת סיאטל.
לשם השוואה, בפארק הלאומי הר ריינייר מבקרים כמחצית ממספר המבקרים בפארק זה, ובפארק הלאומי צפון רכס קסקייד מבקרים פחות מ-30,000 מבקרים.
הפעילויות המוצעות במסגרת הפארק כוללות: שיט, דיג, סיור חופים, מחנאות, הליכה בשבילים, לינה בשטח, צפייה בחיות הבר, צפייה בכוכבים, טיפוס הרים, סקי למרחקים וצילום.
הגישה אל הפארק היא דרך כביש 101 המקיף את חצי האי אולימפיק.
אל כביש 101 אפשר להגיע מכביש בין-מדינתי 5 לפני אולימפיה.