tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פונטי כיהן כמאמן נבחרת ישראל בג'ודו עד לשנת 1996, ולאחר סיום כהונתו ייסד, יחד עם שני הרשקו, את עמותת "מיטב" לקידום תרבות הג'ודו בישראל, שהפכה מאוחר יותר ל"מרכז מיטב לקידום תרבות הספורט בישראל".
בשנת 2003 קיבל פונטי את דרגת הכבוד DAN 6 בג'ודו מטעם איגוד הג'ודו העולמי.
ב-10 בינואר 2012, נבחר פונטי ליו"ר איגוד הג'ודו במסגרת הבחירות להנהלת האיגוד.
פונטי נשוי ולו שתי בנות.
בבעלותו עסק בתחום פעילויות העשרה ויצירת תוכניות והפעלות לילדים לשעות הפנאי.
השתתף במשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס 1984 בקטגוריית משקל עד 78 ק"ג והודח אחרי הפסד באיפון בקרב הראשון לאחר 35 שניות.
מדליית ארד לאורן סמדג'ה ועמית לנג באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 1991.
אימן את אריק זאבי באליפות אירופה בג'ודו בספרד בשנת 1993 בה זכה זאבי במדליית זהב.
אימן את אורן סמדג'ה באליפות אירופה בג'ודו בצרפת בשנת 1992 ובמשחקים האולימפיים בברצלונה באותה שנה.
בשתי התחרויות זכה סמדג'ה במדליית ארד.
בשנת 1995 אימן את אורן סמדג'ה כאשר זכה במדליית כסף באליפות העולם בג'ודו בטוקיו.
אליפות אירופה, צ'ליאבינסק 2012: מדליית כסף לירדן ג'רבי ומדליית ארד לאליס שלזינגר במשקל עד 63 ק"ג, מדליית ארד לסוסו פללשווילי במשקל עד 73 ק"ג, מדליית זהב לאריק זאבי במשקל עד 100 ק"ג.
אליפות העולם, ריו דה ז'ניירו 2013: מדליית זהב לירדן ג'רבי במשקל עד 63 ק"ג.
אליפות אירופה, בודפשט 2013: מדליית ארד לירדן ג'רבי במשקל עד 63 ק"ג, מדליית ארד לטומי ארשנסקי במשקל עד 60 ק"ג.
אליפות העולם, צ'ליאבינסק 2014: מדליית כסף לירדן ג'רבי במשקל עד 63 ק"ג.
אליפות אירופה, מונפלייה 2014: מדליית ארד לגילי כהן במשקל עד 52 ק"ג.
אליפות אירופה, באקו 2015: מדליית זהב לשגיא מוקי במשקל עד 73 ק"ג, מדליית ארד לירדן ג'רבי במשקל עד 63 ק"ג, מדליית כסף לאורי ששון במשקל מעל 100 ק"ג.
אליפות העולם, אסטנה 2015: מדליית ארד לגולן פולק במשקל עד 66 ק"ג.
אליפות אירופה, קאזאן 2016: מדליית כסף לאורי ששון במשקל מעל 100 ק"ג, מדליית ארד לתמנע נלסון-לוי במשקל עד 57 ק"ג.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, 2016: מדליית ארד לירדן ג'רבי במשקל עד 63 ק"ג, מדליית ארד לאורי ששון במשקל מעל 100 ק"ג.
אליפות אירופה, תל אביב 2018: מדליית זהב לשגיא מוקי עד 81 ק"ג
אליפות העולם, טוקיו 2019: מדליית זהב לשגיא מוקי עד 81 ק"ג
המשחקים האולימפיים, טוקיו 2020: מדליית ארד בתחרות הקבוצתית המעורבת.
המשחקים האולימפיים, פריז 2024: מדליית כסף לענבר לניר במשקל עד 78 ק"ג, מדליית ארד לפיטר פלצ'יק במשקל עד 100 ק"ג ומדליית כסף לרז הרשקו במשקל מעל 78 ק"ג
בסך הכל זכו ספורטאי הנבחרות במהלך כהונתו כיו"ר איגוד הג'ודו ב-234 מדליות, מהן 13 מדליות באליפויות אירופה, 4 באליפויות עולם ושש מדליות אולימפיות.
בשנת 1996 ייסד משה פונטי יחד עם שני הרשקו את עמותת "מיטב" לקידום תרבות הג'ודו בישראל אשר עסקה במשך 17 שנים בהקמה ותפעול של עשרות מועדוני ג'ודו לכל הגילאים ברחבי המדינה, ובהכשרת מאות צעירים כג'ודוקאים.
העמותה הפכה בשנת 2013 ל"מרכז מיטב לקידום תרבות הספורט בישראל", ועיקר פועלה כיום הוא קידום ופיתוח של תשתיות ספורט ומועדוני ספורט בישראל.
משה פונטי מכהן כחבר דירקטוריון באיגוד הג'ודו העולמי וחבר הנהלת הוועד האולימפי הישראלי.
ביוני 2022 נבחר להנהלת איגוד הג'ודו האירופי EJU.
והצטרף לדירקטוריון המצומצם של האיגוד האירופי
משה עזריאל (1881 – 14 באפריל 1916) היה מייסד דפוס עזריאל ומוציא לאור ירושלמי, עורך ומייסד העיתון "איל ליביראל", וממייסדי ומו"ל עיתון החרות.
נולד בירושלים בשנת 1881 (ה'תרמ"א) לרב אברהם עזריאל (נכד הרב אהרן עזריאל) ולבת שבע נכדת הרב יוסף יהושע קאריו.
בצעירותו התחנך בתלמוד תורה ולאחר מכן בבית הספר של חברת כל ישראל חברים בעיר.
בסיום לימודיו למד את מקצוע הסדר, ובשנת 1900 (ה'תר"ס) נישא לסולטנה מלכה בת הרב חיים דוד סורנאגה, שהיה אב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
לאחר שנישא הקים בירושלים בית דפוס שעם השנים הפך לאחד מבתי הדפוס הגדולים בעיר, ובהמשך התרחב גם לסניף בתל אביב שהקימו ילדיו.
בבית הדפוס, שלצידו הקים גם הוצאה לאור, הוציא לאור קונטרסים, ספרי מקרא בלאדינו, ירחונים ושבועונים, בהם כתב העת הספרותי "טריזורו די ירושלים" והלוח הספרותי "קאלינדאריו די ירושלים".
בחודש ינואר 1909 (טבת ה'תרס"ט) יזם והוציא לאור את עיתון הלאדינו "איל ליביראל", וצירף את חיים בן-עטר כשותף בעיתון, כששניהם שימשו בו בתחילה כעורכים.
בחודש מאי 1909 (אייר ה'תרס"ט) החל להוציא לאור גם את עיתון "החרות" כשותף עם משה חי בן נאים, ובחודש נובמבר אותה השנה, לאחר שסגר את "איל ליביראל" התמקד רק ב"החרות".
הלך לעולמו בירושלים ב-14 באפריל 1916 (י"א בניסן ה'תרע"ו) לאחר שנדבק במגפת טיפוס הבהרות.
לאחר שנפטר, המשיך בנו יוסף עזריאל את תפעול בית הדפוס.
גיסו היה הרב וידאל סורנאגה.
משה (מוסטה) פוליאקוב (1910 – 3 במרץ 1975) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, ממייסדי קבוצת הפועל תל אביב והקפטן הראשון של המועדון, ואחד המאמנים המעוטרים ביותר בכדורגל הישראלי.
פוליאקוב נולד בשנת 1910 באימפריה הרוסית למרדכי הכהן פוליאקוב, ועלה לארץ ישראל ב-1922 עם משפחתו.
בהיותו בגיל 14 בלבד, ב-1924 היה ממקימי קבוצת הכדורגל התל אביבית "קבוצת אלנבי", ביחד עם אחיו, שלמה פוליאקוב.
קבוצה זו איחדה כוחות עם קבוצת הפועל תל אביב ב-1927, ופוליאקוב היה הקפטן הראשון של הקבוצה המאוחדת.
הוא שיחק בקבוצה בתור בלם ביחד עם אחיו, ולזכותו 42 הופעות ו-5 שערים במשחקים המתועדים.
ב-1928 זכה עם הפועל תל אביב בגביע הראשון של ארץ ישראל, גביע העם.
ב-1934 פרש פוליאקוב ממשחק פעיל והחל לאמן את הפועל תל אביב.
תחת הדרכתו זכתה הקבוצה בחמש אליפויות וארבעה גביעי ארץ ישראל תוך שהיא משלימה 2 דאבלים.
פוליאקוב אימן את "נבחרת הפועל" במסעה לארצות הברית ב-1947, ואת "נבחרת צה"ל" בסיור בקפריסין ב-1952. בשנים לאחר מכן אימן את הפועל פתח תקווה, הפועל כפר סבא, הפועל ירושלים והפועל חולון.
במקביל לקריירת הכדורגל עבד פוליאקוב במחלקת המדידות של מע"צ החל מ-1929.
פוליאקוב נפטר ב-3 במרץ 1975 מהתקף לב בביתו שבתל אביב והותיר אחריו אישה.
אחיינו, בנו של שלמה פוליאקוב היה השחקן ישראל (פולי) פוליאקוב.
משה ענבר (נולד ב-1937) הוא פרופסור אמריטוס למקרא ולאשורולוגיה בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
משה ענבר גדל בתל אביב, למד בבית הספר היסודי תל נורדאו ובתיכון עירוני א'.
אביו היה האדריכל שלמה ברנשטין, ואמו ברטה לבית קובארסקי, הייתה בתו של ד"ר הֶרץ קוֹבַארְסקי (Kowarski), רופא ילדים ידוע ועסקן ציבורי בווילנה.
בוגר תואר ראשון במקרא, ספרות ולשון מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במקרא מאוניברסיטת תל אביב, בה החל את לימודיו בשנת 1957, לאחר שנת לימודים באוניברסיטה העברית, בין השאר למד אצל פרופסור נחמה ליבוביץ.
היה אחד משני המוסמכים הראשונים לתואר שני של הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1964–1966, למד לתואר שני ושלישי באשורולוגיה במכון הגבוה להיסטוריה וספרות המזרח, באוניברסיטת לייז', בלגיה, ובשנת 1971 קיבל דוקטורט מהמכון הגבוה להיסטוריה וספרות המזרח באוניברסיטת לייז', בלגיה בהנחיית פרופסור ופרופסור ג'.-ר.
עסק בביקורת המקרא פילולוגית-היסטורית ובאשורולוגיה.
לימד באוניברסיטת תל אביב עד ליציאתו לגמלאות בשנת 2005.
חקר את ארכיון העיר מארי מהמחצית הראשונה של המאה ה-18 לפנה"ס.
משה פולקנפליק (נולד ב-7 בינואר 1976) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
זוכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קרלובי וארי ומועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר.
משה פולקנפליק נולד בנהריה וגדל במשפחה חילונית.
לאחר שירותו בצה"ל למד משחק בבית הספר למשחק בית צבי.
פולקנפליק כיכב בתפקיד הראשי בדרמת הטלוויזיה בוצ'אצ'י, ששודרה בשנת 2001 בשידורי רשת בערוץ 2.
ב-2002 שיחק בסרט בית"ר פרובנס, הוא שיחק בסרט הללויה בשנת 2003 שיחק בסרט הטלוויזיה "הדמעות של אמסלם" ובסרט "סיפור קיץ" בשנת 2004.
ב-2008 שיחק בתפקיד ראשי בסרט קולנוע חרדי בולט בשם 'ממעמקי הג'ונגל' של יהודה גרובייס.
בהמשך הוא חזר בתשובה והיה לחסיד חב"ד.
הוא מיעט לבצע תפקידי משחק, והחל לעבוד במקצועות הרחוקים מעולם המשחק, כגון מחסנאות ואבטחה.
פולקנפליק שיחק בתפקיד קטן בסדרה שטיסל, בעקבות היכרותו עם יוצר הסדרה יהונתן אינדורסקי.
הוא שיחק ב-2018 בסרט דרייבר אותו ביים אינדורסקי וגילם את נחמן, נהג חרדי שמתפרנס מהסעת נוסעים לנדבנים.
על תפקיד זה זכה בפרס השחקן הטוב לשנת 2018 מטעם פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
בשנת 2018 שיחק גם בסרט "גאולה" בתפקיד הראשי של מנחם, זמר להקת רוק שחזר בתשובה.
על משחקו בסרט זה זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קרלובי וארי.
בשנת 2024 שיחק בסדרה "אינדל" של HOT.
באותה שנה הוא שיחק בסדרה "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" של קשת 12 בתפקיד אשר ברוכיאן.
נשוי ואב לשניים, והם מתגוררים ברחובות.
שנה סרטתפקידבימוי הערות2001בוצ'אצ'יבוצ'אצ'ינתי אדלרסרט טלוויזיה2002בית"ר פרובנסמוטיאורי ענברחצאית דמעותירוןתמר ירום2003הללויהמרקודני סירקיןסרט טלוויזיההדמעות של אמסלםדוד אמסלםאורן שטרןתיאום כוונותמאיראיל חלפון ואייל שיראי2004סיפור קיץעובדיהשמואל חיימוביץ'2007אין לה אלוהיםונטורהיעקב גולדווסר2008ממעמקי הג'ונגלרונייהודה גרובייסשחקן ראשי2015התעוררותגיא מאירסון2017דרייברנחמן רוזומנייהונתן אינדורסקישחקן ראשי2018גאולהמנחםיוסי מדמוני ובועז יהונתן יעקב2025שפה זרהנהג מוניתתום שובל, מיכל ברזיס
שנה סדרהתפקיד בימוי2019מתיר עגונותכהןתמר קיי ודוד אופק2021שטיסלקורנבליטאלון זינגמן2022שעת אפסאשראיתן צור2024אף אחד לא עוזב את פאלו אלטואשר ברוכיאןאורן שקדיאינדלהשר
הרב משה פארדו (ה'תק"ע, 1810, ירושלים – ט"ז באב ה'תרמ"ח, 1888, אלכסנדריה) היה רב ודיין שכיהן כאב בית הדין הספרדי בירושלים וכרבה הראשי של יהדות אלכסנדריה.
נולד בירושלים בשנת ה'תק"ע (1810).
אביו, הרב רפאל דוד פארדו, היה מצאצאי רבי דוד פארדו ומחותנו החיד"א.
אמו הייתה בת למשפחת אבולעפיה המפורסמת, שעליה נמנו מנהיגי היישוב היהודי בטבריה.
למד בישיבת "חסד לאברהם – בניין שלמה" בירושלים, אצל הרב דוד אברהם קאריו (אז נרקמו קשרי ידידות בינו לבין חברו לספסל הלימודים הרב יעקב שאול אלישר).
כיהן כדיין בבית הדין של העדה הספרדית בירושלים, תחת אב בית הדין הרב אהרן עזריאל ואחריו הרב אברהם אשכנזי.
בשנת ה'תרכ"ז לערך התמנה לאב בית הדין.
בשנת ה'תר"ל (1870) יצא כשד"ר לקהילות צפון-אפריקה, ובשובו בשנת ה'תרל"א התעכב באלכסנדריה, כשנה לאחר פטירתו של רבה של הקהילה, נתן עמרם.
ראשי הקהילה הפצירו בו שייקח על עצמו את התפקיד, ולבסוף נענה לבקשתם.
בספרו הביע את מורת רוחו על כך שבשל סיבות כלכליות עזב את כס הדיינות בירושלים.
בתפקיד זה כיהן 17 שנה, עד לפטירתו, בט"ז באב ה'תרמ"ח.
תיקן תקנות חשובות בקהילה, בין היתר התיר להכניס ארון-נפטר לבית הכנסת אליהו הנביא בעת הלוויה, בניגוד לעמדת קודמו וכן איסור נחרץ לפנות ל"אינדולקו" – נשים שעסקו ברפואה עממית.
התכתב בהלכה עם חכמי דורו, בהם רבי יצחק קובו, רבי יוסף חזן, קרוב משפחתו רבי שלום משה חי גאגין ועוד.
נקט בעמדה המקילה שיש לגייר נכריות שנשואות ליהודים כדי להציל מהתבוללות, כפי שתיעד רבי אליהו בכור חזן.
הוראה דבית דין – קונטרס "מזכרת גיטין": שמות מיוחדים שנתעוררו שאלות בבית הדין בירושלים כיצד יש לכתבם בגט, ותשובה ארוכה בעניין גירושין על ידי שליח.
צדק ומשפט – על שולחן ערוך חושן משפט.
הגהות על חלק ג' לספר "חסדי דוד" לזקנו ר' דוד פארדו.
תשובה מאהבה – השגות חריפות על פירושו של הרב אליהו בן אמוזג לתורה "אם למקרא".
פורסמו בהמשכים בגליונות "כבוד הלבנון", אב ה'תרל"ב – תשרי ה'תרל"ג.
דרשותיו וכן תשובות הלכתיות נוספות נותרו בכתב יד.
משה פורגס אדלר פון פורטהיים היה תעשיין יהודי בוהמי - אוסטרי וסגן ראש העיר של סמיחוב (היום שכונה בפראג), אביר מסדר פרנץ יוזף.
משה נולד למשפחה יהודית של סוחר עני גבריאל פורגס, בעיר סמיחוב.
למשה פורגס היה גם אח הצעיר לאופולד יהודה.
משה וליאופולד פורגס בצעירותם הצטרפו לכת של יעקב פרנק באופנבורג.
אך כעבור תקופה מסוימת התאכזבו וברחו מאחוזתו של פרנק וחזרו לפראג.
את הרפתקאותיהם של האחים בחצרו של יעקב פרנק תיאר בספרו "Frank und die Frankisten", הוצאה Breslau, 1868, ההיסטוריון היהודי צבי גרץ, כמו כן, הרפתקאותיהם של האחים תוארו בפרוטרוט ב"ירחון לתולדות ישראל ולחכמת ישראל - Monatsschrift" על ידי דר' S.
בפראג האחים הקימו בית מלאכה קטן לעיבוד פשתן וחנות על גדות ולטאבה בפאתי יוזפוב (באזור כיכר מארי קירי של היום), ב-1808 או 1812 הם התחילו בייצור כותנה עם הדפסה, החלטה עסקית שהתבררה בהמשך כמוצלחת.
החברה שלהם גדלה וב-1830 הם העבירו את החברה לסמיחוב, שם הם בנו בשביל זה 5 בניינים.
המכבש הדפסה שלהם הופעל על ידי מנוע קיטור בעל הספק 9 קילוווט עם שלושה דודי חימום.
כעבור עשר שנים לחברה כבר היו שלושה סניפים בעיירות בסביבה.
החברה של אחים פורגס העסיקה באותה תקופה יותר מאלפיים פועלים-אורגים.
המפעלים צוידו בטכנולוגיות ייצור חדישות.
מפעלי אחים פורגס היו בין הגדולים והמתקדמים באימפריה האוסטרית.
משה פורגס היה מנכ"ל החברה עד 1856. ב-1840 (או 1845) האחים ייסדו מפעל לייצור כלי חרסינה בעיירה חודוב וליאופולד היה שם למנכ"ל.
ב-1841, הקיסר אוסטריה פרדיננד הראשון העניק לאחים את התואר האצולה המועבר בירושה אדלר פון פורטהיים, כאות הכרה בכך שהם היו יצרני הכותנה הראשונים באימפריה שהשתמשו במכונות קיטור במפעליהם.
אחרי קבלת התואר פנה משה פורגס פון פורטהיים לרוזן חוטק (נציג הקייסר בבוהמיה) עם בקשה לביטול ההגבלות על היהודים.
אחרי שב-1867 בוטלו ההגבלות על היהודים, האחים נכנסו לפוליטיקה ומשה פורגס נבחר לסגן ראש העיר של סמיחוב.
משה פורגס היה נדבן ידוע, תמך בבית אבות ברובע יוזפוב, וגם דאג לילדים ברובע יוזפוב כאשר הוריהם ייצאו לעבודה.
הוא נפטר ב-1870 והובא למנוחות בבית העלמין אולשנסקי.
גוסטב פון פורטהיים, בנקאי, הוא בן של משה פורגס פון פורטהיים.
אדוארד פורגס פון פורטהיים, פוליטיקאי ותעשיין הצ'כי ואוסטרי, הוא אחיין של משה פורגס פון פורטהיים ובן של לאופולד יהודה פורגס פון פורטהיים.
מקס פון פורטהיים, המדען, הוא בן של וילגלם פון פורטהיים ונכד של לאופולד יהודה פורגס פון פורטהיים.
משה פבלוקיס (נולד ב־10 בנובמבר 1960) הוא פרופסור חבר במכללת שנקר.
מחקריו עוסקים בעיקר בנושאי זרימה ומעבר חום ומסה בפיתוח מודלים תאורטיים של מערכות עם טיפות, בועות וחלקיקים.
פבלוקיס נולד בבואנוס איירס, עלה לארץ עם הוריו בגיל 10 וגדל בבת ים.
את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון הנדסאים הרצליה ליד אוניברסיטת ת"א.
בשירותו הצבאי היה בחיל הנדסה קרבית ובלשכת גיוס תל השומר ושירת במילואים כקשר נ"מ.
סיים בהצטיינות לימודי הנדסה בפקולטה להנדסה כימית בטכניון, וכן סיים את לימודי התואר שני במחלקה זו.
עבודת התזה שלו עסקה במודל מתמטי של זרימה למינרית.
בשנת 1995 סיים דוקטורט בהנדסה כימית בטכניון, המכון הטכנולוגי לישראל.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בפיתוח מודל מתמטי להמסת בועת גז בנוזל צמיג בזרימת גזירה בין המנחים שלו בדוקטורט היה מי שלימים התמנה לראש הטכניון הפרופ' זאב תדמור, כמו כן המשיך בטכניון להשתלמות בפוסט-דוקטורט.
בשנים 1996–2006 שימש כפרופ' במחלקה להנדסה כימית באוניברסיטת הלאומית של סינגפור (NUS).
שם חקר מערכות זרימה עם זורמים לא נויטוניים.
בשנת 2007 שימש כמרצה בכיר בבית הספר להנדסה ב (JCU) באוסטרליה.
בשנת 2008 הצטרף לסגל המחלקה להנדסה כימית בשנקר ברמת גן שם הוא חוקר ומלמד מגוון קורסים בתחומי התמחותו.
במסגרת מחקריו העיקריים פבלוקיס עוסק בפתרון תאורטי של תופעות מעבר (זרימה, מעבר חום ומסה) עם טיפות, בועות וחלקיקים, תחום בעל יישומים תעשייתיים רבים וגם נושא שיש בו עניין מדעי בסיסי.
למחקריו העוסקים בהתגרענות בועה וגדילתה יש יישומים רבים בתעשיית עיבוד הפולימרים כגון בייצור חומרים מקציפים, בהוצאת הריכוז הנמוך של הרכיבים הנדיפים ממסת הפולימר כדי לשפר את תכונות המוצר, לעמוד בתקנים סביבתיים ובריאותיים ולאישוש כימי.
בנוסף הוא מסביר את פעולת הגומלין שנועדה לייצר חומרים בעלי תכונות ייחודיות כמו יחס חוזק/מסה גבוה ומבודדים טובים.
כמו כן פבלוקיס פותר סוגיות של עיוות וניתוק טיפות דקות במערכות לא-ניוטוניות עבור נוזלים בעלי צמיגות גבוהה, כמו חומרי מזון וחומרים ביולוגיים המיוצרים בדרך כלל בתנאים בהם הזרימה מכילה גזירה או רכיבים מרחיבים.
טיפה (או בועה) הקיימת בסוגים אלה של זרימה תתעוות ובתנאים מסוימים ניתן להשיג טיפות מוארכות מאוד.
לתופעה זו של עיוות וניתוק טיפות יש תפקיד מרכזי בתעשייה לדוגמה, בראולוגיה של תחליבים, בתכנון מכשירי ערבוב יעילים ועוד.
בחוד החנית של מחקריו האחרונים נמצא מעבר מסה במצב לא עמיד סביב בועות וטיפות מעוותות בדגש לתעשיית התהליכים הכימיים ופיתוח מודל מתמטי כאשר הטיפה עם צפיפות קבועה.
יתר על כן, ניתוח השפעות בשלבים השונים התהליך המאופיינים בדרך כלל בדרגות ריכוז גבוהות.
משה עסיס (נולד ב-9 באוקטובר 1943) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר במכבי תל אביב בשנות ה-60 של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
עסיס שיחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב והופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת הייתה לפני גיל 18, ב-15 במאי 1961
במשחק הדרבי נגד הפועל תל אביב במסגרת הליגה הראשונה.
ב-1968 עמנואל שפר ניפה את עסיס מסגל נבחרת ישראל לקראת אולימפיאדת מקסיקו סיטי, ובעקבות כך החליט עסיס לפרוש מכדורגל, אך לאחר בקשות של ג'רי בית הלוי המשיך לשחק עד סוף העונה.
ב-1969 עבר לגור בניו יורק שבארצות הברית, ובסוף 1971 חזר לישראל והצטרף שוב למכבי תל אביב, עד שפרש סופית מכדורגל ב-1973.
במדי הקבוצה זכה ב-3 אליפויות, 4 גביעי מדינה, פעמיים באלוף האלופים ופעמיים בליגת האלופות האסיאתית.
לעסיס 15 הופעות במדי נבחרת ישראל.
הופעתו הראשונה הייתה ב-8 במאי 1966 במשחק ידידות נגד נבחרת פינלנד.
את שערו היחידי במדי הנבחרת, כבש ב-26 באוקטובר 1966 במשחק ידידות נגד נבחרת דנמרק.
הוא השתתף בשני משחקים במסגרת גביע אסיה בכדורגל 1968.
לאחר שפרש מכדורגל, הקים את מסעדת דרבי בר בתל אביב-יפו.
משה עסיס (נולד בדצמבר 1942, כ"ח בכסלו ה'תש"ג) הוא פרופסור אמריטוס לתלמוד באוניברסיטת תל אביב.
עוסק בחקר התלמוד הירושלמי, התלמוד הבבלי, מסכתות קטנות, ספרות הגאונים, ארמית גלילית וארמית בבלית.
עסק גם בתולדות הלוח העברי.
משה עסיס נולד בשנת 1942 בחלב שבסוריה, בן לשלמה עסיס.
בהיותו בחלב למד בבית המדרש "בית נשיא" אצל חכמי העיר הרב סלים (שלמה) זעפראני והרב משה טוויל.
בשנת 1966 קיבל תואר ראשון במקרא ותלמוד, בשנת 1971 קיבל תואר שני בתלמוד ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לתלמוד, שלושתם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלו היא מהדורה מדעית של מסכת ערכין שבמשנה, ועבודת הדוקטור היא "סוגיות מקבילות בירושלמי (במסכתות: ביכורים, שבת, סוטה, מכות ונידה)", שתיהן בהנחייתו של פרופ' אפרים אלימלך אורבך.
בשנים 1970–1975 היה אסיסטנט ומדריך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובשנים 1971–1976 היה במקביל אסיסטנט ומדריך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1976–1979 היה מרצה אורח ומרצה בכיר בהיברו יוניון קולג' בארצות הברית.
בשנים 1979–2010 נמנה עם הסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב והגיע לדרגת פרופסור חבר, ובשנים 2002–2004 היה ראש החוג לתלמוד.
בשנים 1991–1992 היה פרופסור בבית המדרש ללימודי היהדות בירושלים.
בשנת תשמ"ג הוענק לו פרס במחקר התלמוד ע"ש אליעזר שמשון רוזנטל.
בשנת תש"ן נבחר לחבר־יועץ באקדמיה ללשון העברית.
בשנת 2010 יצא לאור בהוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה ספרו (בשלושה כרכים) "אוצר לשונות ירושלמיים: מונחים, ביטויים ולשונות בפיהם של האמוראים בתלמוד הירושלמי", שהוא קונקורדנציה של מונחי התלמוד הירושלמי, בצירוף עשרה פרקי מבוא.
פרסם כשלושים מאמרים מדעיים, ובהם:
"להגהות הגר"א על מסכת שקלים", תרביץ נג/א, תשמ"ד.
"לבעיית עריכתה של מסכת נזיקין ירושלי", תרביץ נ"ו/ב, תשע"ג.
"עוד לבעיית עריכתה של מסכת נזיקין ירושלי", תרביץ פ"א, תשע"ג.
"לפירושו של מונח מוקשה בירושלמי", סידרא תשס"ו.
"הגהות ר' יעקב אשכנזי על המשנה סדר נזיקין", סידרא תשס"ח.
"תלמוד ירושלמי", בספר: דוד רוזנטל, ורד נעם, מנחם קיסטר ומנחם כהנא (עורכים), ספרות חז"ל הארץ ישראלית - מבואות ומחקרים, כרך ראשון - מבואות לחיבורי ספרות חז"ל, יד יצחק בן-צבי, 2018.
בנוסף לכך, כתב את הערך "תלמוד ירושלמי" באנציקלופדיה העברית, כרך ל"ב, תשמ"א.
משה עקרון (אקרלינג) (30 באפריל 1922, ב' באייר ה'תרפ"ב – 26 באוגוסט 2016, ה' באלול ה'תשע"ו) היה סגן אלוף בצה"ל, ממייסדי פארק הירקון ומנכ"ל חברת פארק הירקון הראשון (1969–1986).
משה אקרלינג נולד בשנת 1922 ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, ביוני 1941 , לאחר תחילת מבצע ברברוסה, כבש הוורמאכט את הכפר בו נולד, ואקרלינג ברח כפליט לטשקנט, בירת אוזבקיסטן.
לאחר מספר חודשים עבר לסמרקנד, שם נרשם לאקדמיה הצבאית בסמרקנד וסיים את לימודיו בדרגת לויטננט (סגן), בכוחות היבשה של הצבא האדום.
אקרלינג הוצב כקצין ומפקד פלוגה בדיביזיית משמר הרגלים מספר 27 המשויכת לארמייה 62 המפורסמת של גנרל צ'ויקוב, ששמה שונה ל"ארמיית משמר ה-8", לאחר שהוענק לה מעמד של "משמר" (סיווג השמור ליחידות שהוכיחו את עצמן בקרב).
כלוחם בכוחות היבשה וכמפקד בצבא האדום, השתתף אקרלינג בקרבות על סטלינגרד, נפצע בלחימה על העיר פוזנן בפולין והתקדם בלחימה עד לברלין, שם השתתף בקרב לכיבוש ברלין מול חיילי האס אס הגרמניים וכיבוש שער ברנדנבורג והרייכסטאג.
בשל ידיעת השפה הגרמנית, מלבד היותו לוחם, היה אמון אקרלינג בין היתר על חקירת שבויים גרמניים במהלך הלחימה.
לאחר כיבוש ברלין וסיום מלחמת העולם השנייה, אקרלינג נשאר בברלין כשנתיים נוספות, אז שימש כקצין בצבא הכיבוש הסובייטי בגרמניה .
בשנת 1947 ערק מהצבא הרוסי לטובת עלייה לארץ ישראל.
אקרלינג עלה דרך מחנה מעבר באיטליה ומשם אל מחנות ההסגר הבריטיים בקפריסין לאחר שמשחתת אנגלית עצרה את ספינת המעפילים עליה הפליג לעבר נמל חיפה.
תוך סיכון חייו וחפירת מנהרות, מתחת לגדירות מחנה המעצר, הבריח אקרלינג עשרות מעפילים אל מחוץ למחנה בו שהו.
לאחר הגעתו לארץ ישראל, הצטרף אקרלינג לארגון ההגנה.
הוא גויס כלוחם בגדוד 32 בחטיבה 3 – חטיבת אלכסנדרוני ועקב ניסיונו הצבאי בצבא האדום שימש כסגן מפקד פלוגה.
רק כעבור כמה חודשים ולאחר שסופח יחד עם ארגון ההגנה לצה"ל, קיבל אקרלינג דרגת סרן, דרגה המקבילה לדרגתו בצבא האדום, ללא מעבר קורס קצינים, מתוקף עברו כקצין.
בהמשך, מילא אקרלינג שורת תפקידים כגון מפקד גדוד 32, מפקד נפה ומפקד יחידת המיעוטים.
את שירותו בצה"ל בשנים הראשונות, בהשוואה לשירותו בצבא האדום תיאר עקרון כך:
במהלך תקופתו כקצין בצה"ל, וכחלק מדרישותיו של דוד בן-גוריון, לפיו על קצינים בכירים לעברת את שמם כתנאי להעלאה בדרגה, שינה אקרלינג את שם משפחתו לעקרון, רק כך יכול היה להתקדם במעלה הדרגות.
עקרון השתחרר בדרגת סגן אלוף מצה"ל בשנת 1957, לאחר כ-10 שנות שירות והמשיך לשרת בכוחות המילואים ולקח חלק במבצע קדש, מלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
כחבר מפלגת מפא"י ונציג מחלקת הארגון במחוז תל אביב, מונה עקרון לכהן כחבר בוועדה להרחבת הפארק הלאומי וב-1969 ניהל את הפרויקט.
לאחר מכן נבחר לכהן כמנכ"ל הפארק הראשון.
במסגרת תפקידו, עקרון היה אמון בין היתר על הקמת מתקני השעשועים, על הקמת האגם המלאכותי בפארק בשנת 1977, על הקמת הספורטק ב-1978 ועל הקמת הגן הטרופי בפארק.
אחד החידושים בזמנו, היה האטרקציה המרכזית של הילדים בתקופתו, והיא רכבת השעשועים המפורסמת של הפארק, הפעילה עד ימים אלו.
את ההשראה להבאת הרכבת לפארק, שאב עקרון מפארקים ציבוריים שונים בברלין, לאחר שנשלח לגרמניה על ידי ראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ, שביקש ממנו לחפש אטרקציות חדשות לפארק.
לאחר פרישתו מתפקיד מנכ"ל הפארק בשנת 1986, הומלץ על ידי יושב ראש הנהלת מוזיאון ארץ ישראל, רחבעם זאבי, לקבלת פרס איכות סביבה בישראל.
על פועלו של עקרון כתב זאבי ביום 26 בדצמבר 1986: .
עם פרישתו מתפקידו כמנכ"ל פארק הירקון, שימש עקרון כיועץ לרשויות מקומיות בנושא עיצוב סביבתי ופיתוח נוף.
כמו כן, הקים בהתנדבות את גן הסלעים הצמוד לבית יד לבנים ברמת השרון.
עקרון נפטר בשנת 2016 בגיל 95. הותיר אחריו אישה, שלומית עקרון, מורה, מחנכת ומנהלת בית ספר, וארבעה ילדים.
מוסא (משה) פורוסטמיאן (בפרסית: موسی پورروستمیان; באנגלית: Mossa (Moshe) Pourrostamian; 1939–2023) היה פעיל יהודי-איראני וציוני, שפעל באיראן בשנות ה-70 של המאה ה-20, לפני המהפכה האסלאמית ופעל בישראל לאחר עלייתו לארץ ישראל.
פורוסטמיאן היה מבכירי המנהיגים של העדה האיראנית בישראל הוביל עמותות ומיזמים לעזור לעולים חדשים מאיראן, כולל תוכניות להסבה מקצועית ולקידום השתלבותם בחברה הישראלית.
משה פורוסטמיאן היה בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול ותואר שני בבנקאות מפקולטה לבנקאות באיראן.
פורוסטמיאן נולד בגטו היהודי באספהאן, למרות שגדל במשפחה ענייה וכיהודי במדינה מוסלמית, מוסא הצליח להשתלב מגיל צעיר מאוד בתפקידי הנהגה באיראן.
פורוסטמיאן התחיל את הקריירה שלו כסגן מנהל בית ספר בטהראן והמשיך כפקיד בנק מלי (בנק הלאומי באיראן).
הוא ביצע מגוון תפקידים בבנק, התפקיד האחרון שלו היה מנכ"ל בנק שהריאר באיראן.
פורוסטמיאן הצטרף בגיל 9 לתנועת החלוץ בעירו, ובשנות ה-70, לפני המהפכה האיראנית עזר ליהודי איראן לבנות קשרים עם ישראל והיה מהגורמים המרכזיים לבניית קשר בין הקהילות.
לעיתים קרובות אנשי ציבור ישראלים פנו אליו על מנת לקבל עזרה בבניית יחסים אלה, באחת מן הפעמים בבקשת השר חיים בר-לב ומדינת ישראל, ארגן פורוסטמיאן קבוצת תעשיניים איראנים יהודים ומוסלמים, לנסוע לישראל, לשיתוף פעולה מסחרי בין ישראל ואיראן.
בשנת 1978, ערב המהפכה האסלאמית, עזב פורוסטמיאן את איראן ועלה לישראל עם משפחתו.
אך לאחר המהפכה, הממשל החדש באמצעות גנראל מומטאז שר המשטרה, קרא לו לחזור ולנהל את בנק שהריאר והבטיח שלא יגרם לו שום נזק.
הוא חזר שוב לאיראן בשנת 1979 וקיבל לידיו את ניהול בנק שהריאר באיראן, כמנכ"ל הבנק משה פורוסטמיאן סיפק עזרה למאות משפחות יהודיות להוציא את כספם ורכושם מאיראן האסלאמית ולעלות לארץ ישראל.
השנים הראשונות של המהפכה היו לא יציבות כלל ליהודי איראן ואי לכך המשיך מוסא לעזור ליהודים באיראן להעביר את כספיהם ורכושם במאות מיליוני דולר לישראל ולברוח מאיראן.
לאחר זמן קצר, אנשי משמרות המהפכה האיסלאמית של חומיני גילו זאת ושפטו אותו כציוני ובוגד בממשל החדש.
נגד פורוסטמיאן יצא צו הוצאה להורג בתליה בבית המשפט של המהפכה והוא נכלא בכלא אווין.
באמצעות מתן שוחד, הצליח פורוסטמיאן לברוח מהכלא וחי במחתרת במשך מספר חודשים, עד שבחודש אוגוסט, בערב תשעה באב בשנת 1981 הוברח דרך טורקיה שוב לארץ והוא הוכר כאסיר ציון בישראל.
משפחתו שנשארה מאחור באיראן הצליחה לברוח לאחר מספר חודשים.
עם הגעתו לישראל היה פורוסטמיאן פעיל חברתי בארגון הגג של יוצאי איראן על מנת לבנות קהילה חזקה ולשלב את העולים החדשים מאיראן בישראל.
יחד עם משרד הקליטה וסוכנות היהודית עזר להעלות אלפי יהודים מאיראן אחרי המהפכה ועזר להם לבנות בית חדש בישראל.
בשנות ה-90 היה פורוסטמיאן ממקימי קרן מכבים בישראל, יחד ארגונים יהודיים בארצות הברית ובראשם הנדבן ציון מאהפר ואיש האקדמיה פרפסור דוד מנשרי.
הקרן מחלקת מלגות לסטודנטים ממוצא איראני, ויותר מאוחר גם לעולים מאתיופיה, כדי לקדם את הדור הצעיר ללימודים אקדמיים והשתלבות ילדי העולים בישראל.
בשנת 2005 יסד בעזרת הפילנתרופ דיוד מיראז' את ארגון מלכת אסתר שבהמשך נהפך לקרן מיראז'.
בעזרת ארגון "מלכת אסתר" בנה כיתות להסבה מיקצועית לעולים חדשים ועזר להם להשתלב בשוק העבודה בארץ.
בנוסף, באמצעות הקרן משה הפעיל מועדונים לקשישים, טיולים וערבי תרבות לשילוב והכרת הארץ לעולים חדשים.
בהמשך משה ארגן ערבי שירה ספרותית באוניברסיטאות כדי לשמר את התרבות והמורשת הפרסית בארץ ישראל.
במקביל לפועלו בקרן מלכת אסתר, משה היה פעיל מול הסוכנות היהודית והכנסת על מנת להגדיל את המענקים הכספיים ולעזור יותר בתהליך העלייה והקליטה לעולי איראן בישראל.
בתקופה שהיה קשה ליהודים לעלות לארץ הציע מוסא להעלות את המענק לעולים ולממן את הוצאות הטיסה וקליטת העולים בישראל, והצעתו התקבלה לתקופה זו.
במסגרת פועלו, משה עזר לעלות לארץ אלפי יהודים עם בעיות כלכליות ומשפחתיות, ויהודים רבים אשר התבוללו במהלך המהפכה להם עזר להם לבנות בית יהודי חדש בישראל.
פורוסטמיאן קיבל מגוון אותות הוקרה, ממשרד הקליטה, הסוכנות היהודית, וחיל האוויר, על פעולותיו למען אחווה אחדות וקליטת העדה הפרסית בישראל.
בחודש יוני 2021 הוציא את האוטוביוגרפיה "הבריחה מטהראן", בפרסית ובעברית.
מוסא פורוסטמיאן היה נשוי לשהין ואב לשלושה ילדים.
משה ענבר (ניסלבאום) (נולד ב-1932) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה.
ענבר נולד וגדל בבואנוס איירס, ארגנטינה, להניה (לבית חומסקי) ולקופל ניסלבאום, שמוצאם מהעיירה מלץ' בבלארוס.
אמו שהתה בצעירותה תקופה קצרה בארץ ישראל כחלוצה, והייתה בין מקימי מושב בית עובד.
מכיוון שאביו לא קיבל סרטיפיקט לעלייה לארץ-ישראל, היגרו שני ההורים לארגנטינה, עד שעלו שניהם לישראל כ-30 שנה מאוחר יותר.
ענבר הוא הבן האמצעי בין אחיו הגדול ממנו, יצחק ניסלבאום, ואחותו הקטנה, דינה אבני-באב"ד.
בשנת 1949, בהיותו בגיל 17 הגיע לישראל לשנת לימודים ב"מכון למדריכי חוץ לארץ" בירושלים, ועם סיום הכשרתו שנמשכה כשנה, חזר לארגנטינה.
בשנת 1953, לאחר שנתיים של פעילות תנועתית בארגנטינה, עלה לישראל, ולאחר שירות צבאי בנח"ל, הצטרף (יחד עם חברי הגרעין שלו מתנועת הנוער), לקיבוץ נאות מרדכי.
בהיותו בקיבוץ היה מדריך ומורה לנוער עולה, לאחר מכן עבד כמורה בבית הספר עמק החולה - התיכון האזורי בכפר בלום, וגם היה תקופה מסוימת מזכיר קיבוץ נאות מרדכי.
ב-1965 עברת (כפי שהיה נהוג אז אצל עולים רבים) את שם משפחתו לשם עברי - ענבר.
בשנת 1957 למד שנה אחת בסמינר הקיבוצים אורנים.
בתחילת שנות ה-60 החל ללמוד באוניברסיטה העברית: הוא למד לתואר ראשון בגאוגרפיה-גאולוגיה-קלימטולוגיה (גג"ק), ולתארים שני ושלישי בגאוגרפיה וגאומורפולוגיה.
עבודת המוסמך שלו עסקה בנחל משושים ברמת הגולן והוא סיים לכתוב אותה ב-1970, בהנחייתו של אשר שיק.
את הדוקטורט שהתמקד באגן ההיקוות של הירדן והכנרת, כתב שוב בהנחייתו של אשר שיק, והוא סיים את כתיבתה ב-1977.
עם סיום לימודיו לתואר שני, ובמקביל ללימודיו לתואר שלישי, התמנה בשנת 1969 כמדריך בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום הדוקטורט התמנה כמרצה בחוג, ובשנת 1997 התמנה כפרופסור מן המניין.
בשנות עבודתו באוניברסיטת חיפה מילא גם את התפקידים הבאים:
ראש המעבדה לגאומורפולוגיה בחוג לגאוגרפיה בשנים 1972–2006.
ראש המכון לחקר הגולן (כיום, מכון שמיר למחקר) בשנים 1984–1987.
בשנת 2000 פרש לגמלאות, אך המשיך לחקור וללמד.
במרוצת השנים ביצע ענבר מחקרים במקומות שונים בעולם.
הוא ביצע עבודות שדה במגוון רב של נופים ואזורים, מאנטארקטיקה ועד לצפון קנדה, ובכל היבשות: אנטארקטיקה, אוסטרליה, אפריקה, אסיה, אירופה, אמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית.
תחומי מחקרו העיקריים של ענבר הם: מורפולוגיה נהרית, במיוחד תנועת הסחופת והגאומטריה ההידראולית בנהרות, תחום שבו עסק באנטארקטיקה ואוסטרליה.
כמו כן היה שותף במחקר גאו-ארכאולוגי בדרום אפריקה וביצע עוד כ-10 מחקרים בתחום הפליאו-סביבה בגולן ומישור החוף בישראל.
במשך כ-10 שנים חקר תהליכי סחיפה בטרסות חקלאיות קדומות ופעילות בפרו ובגליל המערבי.
בעקבות המחקר בנופים הוולקניים בגולן לקח חלק במחקרים מורפולוגיים באזורים וולקניים שונים, במיוחד במורפומטריה של קונוסי געש צעירים בארצות כמו: מקסיקו, דרום ארגנטינה וקמצ'טקה.
מחקרו, הראשון מסוגו על תופעת ה - עיצוב על ידי הרוח - במסלע געשי זכה לתהודה בעולם המדע.
בשנים האחרונות מתמקדים מחקריו באסונות טבע בישראל ובמקומות אחרים בעולם.
בשנים 1977–1979 כיהן כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בלונדון בתפקיד הקשור ליהודי ברית המועצות.
בשנים 2000–2004 היה יו"ר ועדת COMLAND של העוסקת בתהליכי מדבור וניוון הנוף בעולם.
ב-1999 זכה בפרס ומלגה מקרן Fellowship Gledden של אוניברסיטת מערב אוסטרליה.
בן דודו הוא צזר חיים חומסקי, ממייסדי תחום הייעוץ ארגוני בישראל, ומומחה ישראלי לשיווק ולהתרמה.
ענבר ערך 13 ספרים, כתב כ-150 מאמרים מדעיים בכתבי עת ופרקים מספרים, כ-250 מאמרים כלליים, ביקורות ספרים ודוחות מדעיים.
משה ענבר, מסעות גאומורפולוגיים בשבע יבשות, חיפה, הוצאת המחבר, 2017.
משה ענבר וכרמית רפפורט (עורכים), אסונות טבע בישראל, חיפה, אוניברסיטת חיפה, החוג לגאוגרפיה, 2016.
משה ענבר (ניסלבאום) ושרה יוסף (מנדל), 2007-1957: 50 שנה לחברת נוער דגן בקיבוץ נאות מרדכי, נאות מרדכי, חברת דגן, 2008.
בר-גל ומשה ענבר, מאזור לסביבה - ארבעים שנות מחקר גאוגרפי באוניברסיטת חיפה, החוג לגאוגרפיה ולימודי הסביבה, אוניברסיטת חיפה, 2005.
נעם גרינבאום, יהודית לקח, משה ענבר, יעקב מעוז (עורכים), ספר אשר שיק: היבטים ביחסי גשם-נגר-סחף בישראל, חיפה, החוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה, אוניברסיטת חיפה, 2003.
אבי דגני ומשה ענבר (עורכים), ארץ הגולן והחרמון (2 כרכים), תל אביב, משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1993.
משה זאב פוגל הוא מנהל ויועץ תקשורת ישראלי, ששירת במספר תפקידים בצה"ל וכיהן כסמנכ"ל משרד המדע, התרבות והספורט, מנהל לשכת העיתונות הממשלתית ומנכ"ל הקרן לירושלים בארצות הברית.
משה פוגל נולד בשנת 1954 בתל אביב למנדל והלנה.
בגיל 5 עבר עם משפחתו לפיטסבורג, ארצות הברית שם גדל.
בעל תואר במדעי המדינה ובספרות אנגלית מטעם אוניברסיטת פיטסבורג.
פוגל חזר לישראל בשנת 1976, התגייס לצה"ל והחל את שירותו באגף התכנון של צה"ל.
בהמשך שירת בדובר צה"ל בדרגת אלוף-משנה בשלל תפקידים ביניהם: ראש ענף קשרי ציבור, ראש ענף הסברה, וראש מערך טיפול בתקשורת בינלאומית.
במסגרת תפקידו פוגל היה אחראי על תיאום ביקורים של אנשי ציבור ובעלי תפקידים בצה"ל, ואף ייצג את צה"ל בפורומים ציבוריים שונים.
בשנת 1989 סיים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
בזמן האינתיפאדה הראשונה, מלחמת המפרץ, מבצע שלמה ומבצע ענבי זעם שימש כנציג דובר צה"ל מול התקשורת הזרה..
ביוני 1996, הושאל מצה"ל למשרד ראש הממשלה ומונה על ידי ראש ממשלת ישראל למנהל לשכת העיתונות הממשלתית ויועץ ראש הממשלה לתקשורת הבינלאומית.
בתקופת כהונתו סייע בהכנת ביקורי ראש ממשלת ישראל בחוץ לארץ וליווה את ראש ממשלת ישראל לביקורים בארץ ובחו"ל.
בשנת 1997, שימש כדובר צוותי המשא ומתן בהסכם חברון.
באותה שנה פוגל היה אחראי על סידורי התקשורת בעת ביקור המלך חוסיין בישראל ובעת ביקור קלינטון בירושלים.
בנוסף, פוגל מונה לדובר ועדת צ'חנובר.
בשנת 2000 היה אחראי על הסיקור התקשורתי בעת ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל.
בעת פסגת שארם א-שייח בשנת 2000, הקים מרכז תקשורת בשיתוף פעולה עם משרד החוץ בו הוצגה את עמדת ישראל בהסכם לעיתונאים שהגיעו לסקר את האירוע.
בסיום תפקידו במשרד ראש הממשלה בספטמבר 2000, מונה פוגל לסמנכ"ל קשרים בינלאומיים ותקשורת במשרד המדע, התרבות והספורט.
במסגרת תפקידו, עסק בטיפול בתקשורת עבור משרד המדע, התרבות והספורט ואף עסק בקשרים הבינלאומיים עבור סוכנות החלל הישראלית מול נאס"א.
בנוסף, תיאם את ביקור המשלחת הישראלית לשיגור של מעבורת החלל קולומביה ושל האסטרונאוט הישראלי הראשון אילן רמון.
לאחר סיום תפקידו במשרד המדע, התרבות והספורט מונה לתפקיד מנכ"ל הקרן לירושלים בארצות הברית.
במסגרת תפקידו עסק בגיוס כספים לקרן ירושלים לפרויקטים בתחומים שונים כגון: תרבות, ספורט, חינוך ועוד שלל פרויקטים למען הקהילה.
בנוסף, פוגל הוביל את גיוס המשאבים להקמת פארק טדי.
בינואר 2018 עזב משה פוגל את הקרן לירושלים לאחר כ-15 שנה בתפקיד.
נשוי לרותי ולהם שני ילדים ושמונה נכדים, מתגורר בישראל.
משה ענבר (נפטר ב-2 בדצמבר 2024) היה רופא ופרופסור מומחה באונקולוגיה ישראלי, מהדמויות הבולטות בתחום האונקולוגיה המודרנית בישראל.
משה ענבר למד רפואה באוניברסיטה העברית במסגרת הדסה, ולאחר מכן התמחה באונקולוגיה בבית החולים איכילוב בתל אביב, שהיה ביתו המקצועי במשך 44 שנים.
בשנים 1997–2016 שימש כמנהל המכון האונקולוגי של בית החולים.
כמנהל המכון, הוביל פרופ' ענבר להפיכתו לאחד המוסדות הגדולים והמובילים בישראל בתחום האונקולוגיה, ולאחר פרישתו מהתפקיד התמנה ב-2017 לתפקיד יועץ-על אונקולוגי באסותא מרכזים רפואיים.
התמחה בטיפול באדנוקרצינומות ופיתח ויישם שיטות טיפול חדשניות בסרטן, כולל אימונותרפיה וטיפול ממוקד מטרה.
היה פרופסור אמריטוס בתוכנית ניו-יורק להוראה קלינית בבית הספר ללימודי המשך ברפואה באוניברסיטת תל אביב, חבר בחברה האמריקנית לאונקולוגיה קלינית (ASCO) ובחברה האירופאית לאונקולוגיה קלינית (ESMO).
רבי משה עשרים וארבע (המחצית השנייה של המאה ה-15) היה רב ירושלמי ממוצא אשכנזי, שד"ר בשלהי ההתקופה הממלוכית בארץ ישראל.
לא ידוע רבות על שליחותו כשד"ר, אולם בשנים ה'רל"ד–רל"ה (1473/4–1474/5) נכח בקנדיאה ונטל משם כתב המלצה להמשך שליחותו.
בהמשך הגיע לקושטא, שם נתקל ברבי משה קפשאלי שהערים קשיים על שליחותו, מהחשש שהוצאת כספים מהאימפריה העות'מאנית אל ירושלים בתקופה הממלוכית תיתפס כבגידה.
בהמשך הגיע לאיטליה ושם נקט כצד שכנגד הרב קפשאלי בפולמוסו עם המהרי"ק.
באיטליה אסף כספים לשיקומו של בית הכנסת ברובע היהודי שחרב בשנת 1474.
כתב הגהות על פירוש אבן עזרא למקרא, ולפי שז"ר ייתכן שהוא מחבר היצירה היידית המוקדמת (הודפסה באאוגסבורג, 1544) המבוססת על ספר שמואל, שזכתה לתפוצה רבה.
הועלו השערות שונות למקור שמו:
בכתב יד פולמוסי מתקופת המחלוקת, נאמר בידי אחד ממתנגדיו (אליהו קפסאלי, קרוב משפחתו של הרב משה קפסאלי) שכונה כך כי 'לא היה לו יד ושם זולת בעשרים וארבע', כלומר: היה בקי רק במקרא ולא ביתר הספרות הרבנית.
הערה זו נחשבת בידי החוקרים כהערה פולמוסית ולא מבוססת, שכן הוא עצמו חתם בכינויו זה.
הצעה הפוכה שהועלתה בידי שז"ר היא שהכינוי נועד להבליט את הידע הלא-שכיח באותה תקופה, שרכש במקרא, נוסף על ידיעות רגילות של רבנים בהלכה ובתלמוד.
יעקב פריימן שיער ייתכן שנקרא כך על פי מוצאו ב (מילולית: 24 חצרות), כינוי של קבוצת חוות בודדות ויישובים פרטיים באזור אובנדורף במחוז וירטמברג.
היינריך גרץ שיער שמקור הכינוי בחניכה הספרדית Veintequarto (מילולית: עשרים וארבע) שמשמעותה ראש־משטרה מחוזי.
אך שז"ר דחה השערה זו בשל מוצאו האשכנזי של ר' משה.
משה פולק (נולד ב-14 במאי 1948) הוא סטטיסטיקאי, פרופסור אמריטוס במחלקה לסטטיסטיקה ומדע הנתונים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לשעבר המדען הראשי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
בשנים 1963 ועד 1965 למד בישיבת כרם ביבנה.
שירת בצה"ל שירות מקוצר ועשה מילואים.
הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר הראשון במתמטיקה וסטטיסטיקה סיים ב-1968. תעודת הוראה במתמטיקה ב-1969. את התואר השני בסטטיסטיקה ב-1970 ואת תואר הדוקטור בסטטיסטיקה ב-1974. הדיסרטציה שלו בנושא Asymptotic Problem Related to Boundary Crossings of One-Dimensional Shifted Brownian Motion, נכתבה בהנחיית דייוויד זידמונד (David Siegmund).
בשנת 1974 הצטרף כחבר סגל למחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
ב-1980 קודם למרצה בכיר, ב-1986 לפרופסור חבר וב-1992 לפרופסור מן המניין.
הוא פרש כפרופסור אמריטוס בשנת 2016.
באוניברסיטה כיהן במספר תפקידים, בין היתר בקתדרה למצוינות אקדמית ע"ש מרסי בוגן והיה ראש המחלקה לסטטיסטיקה בשנים 1993 ועד 1995.
במהלך השנים היה מרצה ופרופסור אורח במספר אוניברסיטאות בעולם, ביניהם: אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, אוניברסיטת פנסילבניה.
במהלך השנים פולק היה חבר באגודות אקדמיות רבות, לאומיות ובינלאומיות.
חבר באיגוד הישראלי לאיכות ובאיגוד הישראלי לסטטיסטיקה ומדע הנתונים, שבו הוא מכהן כנשיא מאז 2024. חבר בכיר באגודה האמריקאית לאיכות (American Society for Quality), וחבר בכיר במכון הבינלאומי לסטטיסטיקה (International Statistical Institute).
פולק פרסם למעלה מ-50 מחקרים בכתבי עת מדעיים.
תחומי ההתמחות שלו ניתוח סדרות ובקרת איכות של תהליכים.
בשנת 2016, מונה למדען הראשי בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, תפקיד בו כיהן עד 2021.
לבני הזוג שלוש בנות ושלושה בנים.
דודתו היא אסתר סמואל-כהן פרופסור לשעבר במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
משה פולק, "חושבים אחרת, המבוא הידידותי לסטטיסטיקה" (בעריכת תמר שנלר ודוד עזריאל), 2012, הוצאת מאגנס
משה פנחס פֶלְדֶנְקְרַיְיז (Feldenkrais; 6 במאי 1904 – 1 ביולי 1984) היה ממציא שיטת ההתעמלות והריפוי העצמי פלדנקרייז.
לפני שנות ה-50 שימש כמדריך ג'ודו וג'ו ג'יטסו, כתב ספרי עיון בנושאים אלה, ואף פיתח את אמנות הלחימה הארצישראלית קרב מגע.
דוקטור למדעים, הנדסה, ופיזיקה יישומית בהכשרתו האקדמית.
פלדנקרייז נולד בסלאוויטא שב לשעבר (כיום עיירה במחוז חמלניצקי שבמערב אוקראינה), כבן בכור להוריו, שיינדל ואברהם לייב, צאצאים למשפחת הרב פנחס שפירא מקוריץ מייסדי דפוס סלאוויטא העברי הנודע.
אביו הוסמך לרבנות, אך עסק במסחר בעץ.
בביתו קיבל חינוך ציוני ולמד מעט עברית.
בילדותו עבר עם הוריו לעיירה הסמוכה קורץ, ושם עברה עליו ילדותו.
בשנת 1912 עקרו בני המשפחה לברנוביץ' (כיום בבלארוס), שבה למד במשך שנתיים בבית ספר תיכון מקומי.
בשנת 1918, בגיל 14, עזב את משפחתו והצטרף לקבוצת ברנוביץ, שהייתה גרעין התיישבות של נערים ונערות במסגרת העלייה השלישית.
עם הגעת הקבוצה לארץ ישראל התיישבו בגבול יפו-תל אביב ועסקו בבניין, לפיכך במשך שנים אחדות עבד כחלוץ בעבודות כפיים.
לקראת גיל 20 עם הצלחתו ללמוד עברית ישראלית בצורה מיטבית, פלדנקרייז החל בלימודים אקסטרניים בבית הספר העברי הראשון, הגימנסיה העברית "הרצליה".
בגיל 23 סיים גם את בחינות הבגרות בהצלחה יתרה.
בין השנים 1925–1930 עבד במחלקת חישובים גאודטיים של מחלקת המדידות הממשלתית המנדטורית.
בין היתר, עבד על קשירת רשת הבקרה הארץ-ישראלית לרשת הבקרה שבסוריה ובלבנון.
באותה העת, התחיל להראות עניין רב באמנויות לחימה שונות ובהגנה עצמית, וכן פרסם את ספרו הראשון "ג'ו ג'יטסו והגנה עצמית", שהופץ ללוחמי ולוחמות ארגון ההגנה העברי.
ספר נוסף אותו תרגם וכן הוסיף לו פרק אחרון, של הכותר "האוטוסוגסטיה לפי שיטת אמיל קוּאֶה".
פלדנקרייז היה כדורגלן מחונן, אולם נפצע קשה באחד המשחקים בשנת 1929, ורק בגלל התנגדותו הנחרצת לא נקטעה רגלו.
לאחר תקופת החלמה ממושכת שב לאיתנו.
לאחר שבמשך כשנתיים חסך כסף ללימודים גבוהים, יצא בשנת 1930 לפריז במטרה ללמוד רפואה.
כיוון שלימודי הרפואה היו יקרים מדי לחסכונותיו, החליט להתחיל בלימודים בבית הספר המיוחד לעבודות ציבוריות שבפריז.
כדי לממן את לימודיו, פנה למנהל בית הספרף וקיבל אישור להקים מועדון לג'ו ג'יטסו עבור הסטודנטים.
בשנת 1933 פגש את המחנך ג'יגורו קאנו, מייסד הג'ודו היפני המודרני, שקרא את ספרו על הג'ו ג'יטסו.
לאחר פגישתם החל פלדנקרייז ללמוד ג'ודו אצל הפרופסור והחל ללמד גם ג'ודו במועדון הספורט שהקים (שהיה אחד המועדונים הראשונים במערב מסוג זה).
באותה שנה סיים את לימודיו בתואר מהנדס במכניקה ובחשמל, והחל בלימודי הדוקטורט שלו במדעים, בהנדסה ובפיזיקה יישומית באוניברסיטת סורבון שבצרפת.
בין הפרופסורים והמרצים שלימדו אותו הייתה הפיזיקאית הנודעת מארי קירי.
במקביל עבד כעוזר מחקר של כימאי הגרעין וחתן פרס נובל, פרדריק ז'וליו-קירי במכון קירי.
בשנת 1935 הוציא מהדורה מחודשת בצרפתית לספרו על ג'ו ג'יטסו.
ב-1936 קיבל חגורה שחורה בג'ודו.
בשנת 1938 קיבל את ה"דאן 2" (חגורה שחורה ברמה שנייה) והיה היהודי הראשון שזכה בדרגה זו באמנות הלחימה היפנית.
בשנים 1939–1940 עסק במחקר בתחומי המגנטיות והאולטרסאונד.
בשנת 1940, לפני כיבוש פריז על ידי הגרמנים, ברח פלדנקרייז לבריטניה.
עד שנת 1946 הוא שימש כקצין מדע במיניסטריון הצי הבריטי ועבד בתחום הסונאר וזיהוי צוללות.
כמו כן, לימד את המשרתים איתו הגנה עצמית.
בסיפונים החלקים של הצוללות התעוררה פציעת הברך שלו והתגלה אצלו (קרע ב?)מיניסקוס.
הוא פנה לייעוץ אצל מומחה בתחום בגלאזגו והלה טען שהוא חייב לעבור ניתוח מיידי, כי אם לא כן יהפכו הכאבים בלתי-נסבלים בתוך כמה שבועות.
רמת הניתוחים באותה תקופה הייתה נמוכה עד כי ניתוח בברך היה משאיר אותו נכה.
מצבו עודד אותו להתחיל לסקור טכניקות לריפוי עצמי, והוא טען כי הצליח לרפא את עצמו בלא צורך בניתוח.
אחרי שעזב את המיניסטריון הימי הבריטי, פלדנקרייז התגורר ועבד במגזר הפרטי בלונדון.
הריפוי העצמי איפשר לו להמשיך ולהתאמן בג'ודו.
במסגרת מעמדו בוועדת הג'ודו העולמית, התחיל ללמוד את הג'ודו בצורה מדעית בשילוב עם הידע שצבר.
בשנת 1949 הוציא לאור את ספרו הראשון "Body and Mature Behavior" העוסק בשיטת הריפוי שפיתח.
באותה התקופה הוא למד את שיטת אלכסנדר, שיטת בייטס לשיפור הראייה וגם את השיטה הרוחנית, הדרך הרביעית.
בשנת 1951 עלה בחזרה לישראל לאחר שראש חיל המדע (חמ"ד) דאז, פרופסור אפרים קציר, הצליח לשכנעו להצטרף ליחידה.
פלדנקרייז עבד כשנתיים במפעל ביטחוני באזור חיפה, ראשית בפיתוח טילים, אם כי תוך זמן קצר עסק בעיקר בשיטת ההתעמלות שפיתח.
בשנת 1952 פרסם את ספרו האחרון בתחום הג'ודו.
ב-1954 השתקע בעיר תל אביב-יפו, שם גרו גם אמו ואחיו ושם התחיל ללמד את שיטתו בסטודיו לריקוד של דבורה ברטונוב.
בסביבות שנת 1955 החל ללמד בשיטת "מודעות באמצעות תנועה" בסטודיו משלו במרתף רחוב אלכסנדר ינאי שבתל אביב-יפו.
בדירת אמו הדריך תלמידים באמצעות מגע ידיו בשיטת "אינטגרציה תפקודית".
ב שנערכה בשנת 1961 הוצג ענף הג'ודו לראשונה, אך עדיין לא כענף תחרותי מן המניין.
הג'ודו הוכנס למשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו (1964) על רקע זה הוקמה ב-1965 "התאחדות הישראלית לג'ודו", כמחוות-כבוד לעבר, נבחר פלדנקרייז לעמוד בראשה.
היות שההתאחדות הוקמה גם לצורך ייצוג ישראל במכביה הוא עמד בראש המשלחת הישראלית ל שנערכה באותה השנה.
פלדנקרייז סבר שעם לידת האדם תנועתו הטבעית נכונה, אולם עם השנים מסגלים להם בני האדם לעיתים הרגלי תנועה שגויים ואף מזיקים.
מצב זה ניתן לתיקון באופן מתון והדרגתי על ידי פיתוח המודעות לגוף.
פיתוח המודעות נעשה בשלושה שלבים.
התרגול נעשה במאמץ מינימלי ותוך שמירה על נשימה נכונה.
כשהאדם כבר שולט במודע בתנועתו הוא משפר את מצבו הבריאותי ומגיע לאיזון בין הנפש לגוף.
ניתן ליישם את שיטתו ב-2 גישות שונות:
בעבודה אישית בין המורה לתלמיד, במגע ידיים בעיקר.
גישה זו נקראת "אינטגרציה תפקודית".
בלימוד קבוצתי שבו המורה מסביר ומדגים.
גישה זו נקראת "מודעות באמצעות תנועה".
בתקופה שעבד בחמ"ד הכיר והתיידד עם המדען אהרן קציר, שמאוד התלהב משיטתו והמליץ עליה לראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון.
במשך כשנה העניק פלדנקרייז שיעורים יומיים בשיטתו בביתו של בן-גוריון, שסבל אז מכאבי גב כרוניים.
בסתיו 1957 יצא בן-גוריון, מלווה בצלם העיתונות פאול גולדמן, ובשומרי ראש לחוף הים בהרצליה, והדגים לכולם שבזכות הדרכתו של פלדנקרייז הוא מסוגל לעמוד על הראש.
הצלחתו בטיפול בבן-גוריון פרסמה את שיטתו בישראל ומחוצה לה והביאה לו מטופלים רבים נוספים בישראל ומחוצה לה, עליהם נמנו גם עמוס חכם, לוי אשכול, משה דיין, יצחק בן-צבי, נחום גולדמן, יהודי מנוחין ומרגרט מיד.
מסוף שנות ה-50 החל להציג את שיטתו ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
עקב מספר התלמידים הגדל החליט פלדנקרייז, בשנים 1969–1971, להכשיר קבוצה של 13 תלמידים שבחר כדי שישמשו מאוחר יותר כמורים לשיטתו.
הקבוצה למדה בסטודיו ברחוב נחמני בתל אביב, שאותו הפך שנה קודם לכן למכון הקבע ללימודי שיטת האינטגרציה התפקודית.
בשנים 1975–1978 הכשיר בקולג' בסן פרנסיסקו את קבוצת המורים הראשונה מחוץ לישראל.
הקבוצה מנתה 65 סטודנטים והקורס נערך במסגרת המכון לפסיכולוגיה הומניסטית.
בשנת 1980 החל בהכשרת קבוצת מורים שנייה בת 235 סטודנטים בקולג' בעיר אמהרסט שבמסצ'וסטס, את הדרכת הקורס סיימו מדריכים מישראל, עקב כך שפלדנקרייז סבל מקריש דם במוח שבגללו עבר טיפול ארוך בשווייץ, ובסופו פרש מהוראת שיטתו בשנת 1981.
בשנת 1938 נישא ליונה רובינשטיין, סטודנטית ארצישראלית לרפואה.
אולם הזוג התגרש בחלוף כשלוש שנים, ללא כל ילדים.
משה פנחס פלדנקרייז נפטר בעיר תל אביב-יפו, ממחלה ב־1 ביולי 1984, כשאחיו ברוך וכן תלמידיו, היו לצדו.
פלדנקרייז הקפיד להקליט את שיעוריו וכ-600 ההקלטות שהכין משמשות עד היום להדרכה ולתיעוד.
הפדרציה הבינלאומית של פלדנקרייז הוקמה בארצות הברית בשנת 1990. בשנת 2004 נערכו במרכזים השונים בעולם אירועים לכבוד 100 שנים להולדתו של פלדנקרייז.
בשנת 2011 נמנו כ-6,000 מורים לשיטתו בכל רחבי תבל, ומרכזי פלדנקרייז קיימים במספר מדינות באירופה, ביפן, באוסטרליה, בארגנטינה ובמקסיקו.
עיריית תל אביב-יפו תלתה לזכרו של שלט הנצחה על הבית בו התגורר ועבד, ברחוב פרוג מס' 27.
Jiu-Jitsu והגנה עצמית, הוצאת "תועלת", תל אביב ה'תרצ"א
פרקים בשיטתי, תל אביב :אל"ף, 1964
שכלול היכולת - הלכה ומעשה, הוצאת אל"ף, 1967
ג'ודו - אמנות ההגנה ותקיפה, הוצאת אל"ף, 1967
הנסתר שבגלוי: מעיקרי "שיטת פלדנקרייז", הוצאת אל"ף, 1983
חלוצי המודעות העצמית באמצעות התנסות בתנועה.
שלוש מסות, נתניה: הוצאת ספרים עמנואל גיל: מכון וינגייט, 1990
הגוף והתנהגות בוגרת: מחקר על אודות חרדה, מין, כוח המשיכה ולמידה, מכון פלדנקרייז, 1994. (תרגם מאנגלית: יוחנן שחר)
משה פרופס נולד בפולין, ועלה עם הוריו ב-1925 לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בתל אביב.
אביו ואמו היו עובדי עיתון דבר, ואביו הפך מאוחר יותר גם לעורך בעיתון.
פרופס נמנה עם מייסדי קיבוץ הראל.
במלחמת הקוממיות שירת כקצין תרבות בחטיבת גבעתי שלחמה בחזית הדרום.
בתום המלחמה יצא ללימודים בפריז, בירת הציור העולמי אז.
משחזר לארץ הצטרף לקיבוץ עין החורש, והיה חבר בו משנת 1951 עד שנת 1958. משנת 1960 ועד מותו בשנת 1985 היה מורה מוכר מכובד ואהוב במכון אבני.
בשנת 1956 זכה לתערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
משה פרופס הציג אמנם כאמן אורח בתערוכה השנייה והתערוכה השלישית של קבוצת אופקים חדשים (אוקטובר 1949 במוזיאון תל אביב לאמנות ונובמבר אותה שנה בבית האמנים בירושלים), אך לא נמנה עם חבריה.
יתרה מכך, במרוצת שנות החמישים נמנה עם חברי קבוצת העשרה שקמה כתגובת-נגד לקו הסגנוני של אופקים חדשים, יחד עם ציירים כאליהו גת, אלחנן הלפרן, שמעון צבר, קליר יניב, צבי תדמור ואחרים.
בשנת 1951 זכה בפרס דיזנגוף לציור, ובשנת 1958 זכה בפרס ההסתדרות לציירים חברי ההסתדרות.
משה פרופס התפרסם באיורי ההגדה של פסח שלו: ההגדה הקיבוצית שיצאה לקיבוצי השומר הצעיר, וההגדה המסורתית שיצאה בהוצאת זימזון.
וכן ההגדה של פסח, מהדורת מעריב.
ההגדה הקיבוצית שאייר מוצגת בתערוכת ההגדות בהיכל שלמה.
על שמו של פרופס נקרא בניין במכון אבני.
הגדה של פסח, מצוירת בידי משה פרופס, כתובה בידי מרדכי אמיתי, תל אביב, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1973.
הגדה של פסח , צייר מ.
פרופס, הגדה מסורתית, תל אביב, בהוצאת ש.
יחי האומץ, לילדים, מאת מנחם תלמי, צייר - משה פרופס, תל אביב, הוצאת טברסקי, 1952.
הרב משה פיינשטיין (ז' באדר ה'תרנ"ה, 3 במרץ 1895 – י"ג באדר ב' ה'תשמ"ו, 23 במרץ 1986) היה מגדולי פוסקי ההלכה החרדים לאחר השואה, יושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית וראש מתיבתא תפארת ירושלים בניו יורק.
מחבר השו"ת "אגרות משה" וסדרת השיעורים "דברות משה" על הש"ס.
רבי משה פיינשטיין נולד בעיירה אוזדה שב (כיום בבלארוס), לרב דוד - רבה של קהילת החסידים בעיירה, מצאצאי הגר"א, ופייא גיטל, שהייתה בת הרב יצחק יחיאל דוידוביץ אב בית דין קרליץ, מצאצאי השל"ה.
נולד ביום הולדתו ופטירתו, של משה רבנו - ז' באדר, ונקרא על-שמו.
מסופר שבגיל 10 היה בקיא במסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא.
בגיל 12 עבר עם הוריו להתגורר בעיר סטארובין (אז רוסיה כיום בלארוס), ועוד בטרם מלאו לו 13 שנים נשלח ללמוד בישיבת "עץ החיים" אצל הרב איסר זלמן מלצר.
לאחר מכן נשלח עם כמה מחבריו לייסד את "ישיבת קוברין" בעיר שקלוב שבראשה עמד הרב פסח פרוסקין, שאותו ראה כרבו המובהק, ובשנת ה'תרע"א עבר עם תלמידי הישיבה לעיר אמציסלב (מסטיסלב).
נסמך לרבנות על ידי אביו והרב פרוסקין.
לאחר פטירת אביו, התמנה לרב של עיירת הולדתו אוזדה.
בשנת תרפ"א התמנה לרב ואב בית הדין של העיר לובן.
בשנת תרפ"ב נישא לשימא קוסטנוביץ, בתו של יעקב משה קסטונוביץ, ראש הקהילה המקומית (נפטרה בחשוון ה'תשנ"ד, 1993).
בחודש שבט תרצ"ז עזב את ברית המועצות והיגר לארצות הברית, שם היה ראש ישיבת "תפארת ירושלים" בניו יורק במשך כחמישים שנה, עד לפטירתו כיהן כנשיא אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה, וכנשיא ארגון עזרת תורה.
קיבל אליו פניות בענייני הלכה מרבנים בעולם.
רבים ראו בו גדול הדור.
עם זאת, חלק מפסקיו עוררו התנגדות חריפה בקרב החוגים הקנאיים שהובלו על ידי חסידות סאטמר, בייחוד היתריו בעניין הפריה מלאכותית ומחיצה שאיננה מסתירה את הנשים בבית-הכנסת.
הרב פיינשטיין נפטר בניו-יורק ביום ראשון בלילה, אור לי"ג באדר ב' ה'תשמ"ו, 23 במרץ 1986, לאחר מחלה קשה.
הלווייתו התקיימה בניו יורק ובירושלים.
הלווייתו בניו יורק התקיימה למחרת ביום שני, צום תענית אסתר, בהשתתפות עשרות אלפי אנשים.
הלווייתו בישראל התעכבה ביממה עקב בעיה טכנית במטוס שנשא את ארונו, והיא התקיימה בירושלים ביום רביעי, ט"ו באדר ב', יום שושן פורים, בהשתתפות כ-200–250 אלף אנשים.
הוא נקבר בהר המנוחות בחלקת הרבנים.
על שמו נקראו רחובות "אגרות משה" בשכונת רמת שלמה בירושלים ובביתר עילית.
היה נשוי לשימא קוסטנוביץ, ילדיהם:
הרב דוד - מילא את מקומו כראש מתיבתא תפארת ירושלים בלואר איסט סייד.
הרב ראובן - ראש מתיבתא תפארת ירושלים בסטטן איילנד.
בתו - אשת הרב אליהו משה שיסגל, היה ר"מ בישיבת תורה ודעת בברוקלין ונפטר בגיל צעיר.
שפרה - אשת הרב ד"ר משה דוד טנדלר - היה רב במונסי ניו יורק, התמחה בתחום רפואה והלכה.
הרב פיינשטיין היה מוכר כפוסק החרדי הבולט והמשפיע ביותר בארצות הברית.
אלפי תשובותיו בהלכה הופצו בעולם היהודי כולו ורוכזו בסדרת הספרים אגרות משה.
בין היתר הוא דן בתשובותיו בבעיות טכנולוגיות מודרניות, רפואה והלכה, ואף בעיקרי היהדות.
כמו כן היה פעיל בענייני ציבור וחינוך בקהילה היהודית.
התנגד בחריפות לתנועה הרפורמית ולקונסרבטיבית, אך מדבר זה יצאה קולא, שכן לא החשיב לעניין ממזרות נישואים שנערכו בטקס רפורמי או קונסרבטיבי ונישואים אזרחיים.
בפסיקה הסתמך על עומק סברתו בתלמוד ובראשונים יותר מאשר על פסיקות האחרונים, כפי שהוא מסביר בהקדמת הספר.
הוא הביע התנגדות חריפה לפסק דין האח והאחות ולהתנהלותו של הרב שלמה גורן בנושא זה.
התיר לשים את רוב סוגי ספרי הקודש במכלי מיחזור נייר, מלבד .
"והצערעמאניע (ceremony, טקס) של בת מצווה הוא ודאי רק דברי רשות והבל בעלמא ואין שום מקום להתיר לעשות זה בבית הכנסת … ואי איישר חילי (לו היה לי הכוח) הייתי מבטל במדינתנו גם סדר בר המצווה של הבנים".
"בין לתוספות, בין להרמב"ם ואף לרש"י… איסור רציחה מ"לא תרצח" גם על עובר… ואסור להורגו אף לפיקוח נפש… ורק להצלת אמו שלא תמות בלידתו הוא ההיתר…".
טען שאין בידינו להועיל להומוסקסואלים המבקשים לעצמם היתר.
את דברי חז"ל () על כינוי התורה "תועבה" ("תועה אתה בה"), פירש הרב: "במשכב זכר אין כלל תאווה מצד הטבע, וכל המתאווה לזה הוא רק תועה מהטבע...".
"מלכות של חסד שכל מטרתה הוא להטיב לכל תושבי המדינה" (בתשובה בה הוא מזהיר למנהלי מוסדות תורה לא לנסות לקבל תמיכה יותר ממה שקבעה הממשלה).
ואם היה כח בלא מחלוקת לעקור עניין הדגל כדי שלא יהיה זיכרון למעשה הרשעים היה ג"כ אולי נכון לעשות, אבל חס-ושלום לעשות מחלוקת בזה." אמנם, הוכח שבמשך הזמן, גישתו כלפי מדינת ישראל נעשתה יותר חיובית.
חיבורו המפורסם ביותר הוא שו"ת אגרות משה המכיל מכתבי תשובות הלכתיות שמהוות אבן דרך בפסיקה הלכתית, ובהתייחסות ההלכתית לבעיות החדשות.
כרך נוסף הקרוי "יד משה" מכיל מפתחות לכל סדרת השו"ת.
גולת הכותרת של יצירתו הלמדנית היא סדרת "דברות משה".
בשנת תשנ"ז נדפסו שוב כרכי הסדרה שיצאו לאור עד אותה שנה.
תחילה נדפסה הסדרה תחת עריכתו בניו יורק ולאחר פטירתו בעריכת ילדיו ונכדיו, והחל משנת תשע"ג בירושלים.
דברי מוסר וחידושים שלו על התורה והמועדים יצאו עוד בחייו בסדרה "קול רם", שלושה כרכים, ניו יורק תש"ל-תשל"ט על ידי מנהל ישיבת תפארת ירושלים הרב אברהם פישעליס.
ובמהדורה מחודשת עם הוספות יצאו ששה כרכים ליקווד תשע"ט-תשפ"ה.
לאחר פטירתו, בשנת תשמ"ח, יצא לאור בידי נכדיו הרב מרדכי טנדלר, בנו של הרב משה דוד טנדלר, והרב שבתי רפפורט, ספר בשם "דרש משה" בענייני דרוש ואגדה, בהוצאת הרב שבתי פרנקל.
וגם נדפסו על ידי נכדו הרב מרדכי טנדלר סדרת הספרים "מסורת משה", ובה ליקוט מגוון ורב ממדים של פסקי הלכה והנהגה ששמעו הוא ואחרים מפי סבו.
הרב שלום מאיר ולך הוציא הגדה של פסח בשם "ויגד משה", ובה ליקוט מדברי תורתו על הגדה של פסח.
בנוסף, יצא ספר בשם "שו"ת יד משה" על ידי ישראל תנחום דרדק, תשובות ופסקי הלכה של הרב פיינשטיין לאביו הרב יעקב דרדק.
כמו כן, נדפסו שנים כרכים בסדרת "דרכי משה" לקט מתורתו והנהגותיו לפי סדר פרשיות התורה, בעריכת הרב שכנא מנדל שיינר (ניו יורק תש"פ).
מֹשֶׁה זלמן פייגלין (נולד ב-31 ביולי 1962, כ"ט בתמוז ה'תשכ"ב) הוא פוליטיקאי ישראלי ימני קיצוני ליברטריאני, שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד וכסגן-יו"ר הכנסת התשע עשרה.
לאחר מכן עזב את הליכוד והקים את מפלגת זהות שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-21 אך לא צלחה את אחוז החסימה.
לאחר מכן שב לליכוד, אם כי בדצמבר 2023 הודיע כי הוא פורש ממנה בשנית וחוזר לזהות.
בעברו היה ראש חטיבת מנהיגות יהודית בליכוד, וכן ממקימי תנועת הימין הציונית זו ארצנו שהתנגדה להסכמי אוסלו עם ייסודה.
פייגלין נולד בחיפה, ליעקב צבי ולאסתר, שעלו מאוסטרליה.