tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"סעודה אצל המלכה" (איור וכתיבה, הוצאת עם עובד, שנת 2010)
"איסטנבול מאלף ועד תו" (איור לספר של בני ציפר, הוצאת מודן (עכבר עולם), שנת 2000)
רות תקוע (31 באוגוסט 1923 - 19 באוגוסט 2013) הייתה פעילה חברתית ישראלית שכיהנה כיו"ר ויצו בישראל.
תקוע (לבית וידנפלד) נולדה ביאשי שברומניה, וגדלה בבית יהודי מסורתי.
היא למדה בבית הספר הצרפתי בבוקרשט.
עלתה לארץ ישראל בשנת 1940, בגיל 16, על רקע עליית המשטר הפשיסטי לשלטון ברומניה ופרוץ מלחמת העולם השנייה, והתגוררה בתל אביב.
עם קום המדינה התקבלה לעבודה במחלקת יחסי ציבור במשרד החוץ, שם הכירה את הדיפלומט יוסף תקוע, והם נישאו ב-1951. היא התלוותה לבעלה בשליחויות בארצות הברית, בברזיל ובברית המועצות (1958-1965), וכן במסגרת תפקידו כשגריר ישראל באומות המאוחדות (1968-1975).
משנת 1975 התגוררו רות תקוע ובעלה בעומר, לאחר שיוסף תקוע נבחר לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון ואחר כך לנגיד אוניברסיטה זו.
בתקופה זו החלה להתנדב באיגוד ויצו.
בשנים 1980-1984 שימשה יו"ר סניף ויצו בירושלים ובשנים 1984–1991 יו"ר ויצו בישראל.
במסגרת התפקיד נסעה למסעות גיוס כספים מטעם הארגון וביקרה במדינות אירופה, דרום אמריקה, דרום אפריקה וארצות הברית.
בשנת 1987 נוסד ביוזמתה מוקד חירום טלפוני ראשון מסוגו בישראל לנשים מוכות.
באותה שנה חנך ויצו מוסד ראשון מסוגו לטיפול בנערות במצוקה, אשר לימים נקרא על שמה.
לאחר סיום תפקידה כיהנה כגזברית ארגון ויצו העולמי.
היא חלתה במחלת הסרטן והחלימה ממנה, ולאחר מכן התנדבה כפעילה בעמותת "אחת מתשע".
תקוע הייתה חברה בחבר הנאמנים של המרכז האקדמי ויצו חיפה ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון.
נפטרה ב-19 באוגוסט 2013 בבית החולים איכילוב והובאה לקבורה בהר המנוחות, לצד בעלה.
הם היו הורים לשני בנים ובת.
רותי הלביץ כהן (נולדה ב-11 בפברואר 1969) היא אמנית וציירת ישראלית.
רותי הלביץ כהן בעלת תואר שני באמנות, למדה באוניברסיטת חיפה, באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים ובמדרשה לאמנות ברמת השרון.
יא מרצה, מורה לציור, אוצרת ומנחה מחקר מבוסס יצירה ABR.
עבודותיה של רותי הלביץ כהן עוסקות בנעורים, תמימות ואובדן התמימות, מיניות, אמהות, חרדות, באזור הספק שבין התת-מודע למודע.
תערוכותיה המוזיאוליות "Mind the Gap" במוזיאון הרצליה (2008), "בית העלמות" בביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון תל אביב (2009), ו"על בלימה" בשיתוף עם יהושע סובול במוזיאון נחום גוטמן (2011) מייצרות גוף עבודה המתפתח בעקביות מתערוכה לתערוכה ושומר על עיקרון של התמרות פנימיות.
מונח של רותי הלביץ כהן בהתייחסה לעבודותיה המבקש לתחום ולתאר את החוויה הסוביקטיבית האמנותית, החל מתהליך היצירה, חשיפתה בפומבי, חויית הצופה, והשפעות בהקשרים רחבים יותר.
זווית ראייה זו טוענת שתהליכי היצירה ותהליכי ההשפעה של המעשה האמנותי במעגל הפרטי והרחב מתפקדים כפוטנציאלים יותר מאשר תכנים מכתיבים.
ברוח הזו האמנות נתפסת כמסגרת מאפשרת אשר בתוכה ניתן לבסס חוויות, תפיסות ורעיונות.
בטכניקה זו הנייר השקוף להעתקה מצויר, נחתך ומודבק בשביל ליצור דימוי רנטגן החודר לעבודות והופך אותן על פניהן.
דימויים אלו הממומשים באמצעות חומרים מתכלים כגון נייר פרגמנט, נייר דבק, מרכך כביסה, דיו, קפה טחון, צבע וחומרים אחרים יוצרים טכניקה ייחודית של האמנית של "אמצעים מעורבים" שהלביץ כהן מגדירה כ"אלכימיה".
סביבת התערוכות היא אזור המדמה תת-מודעות, בבתי שחיטה מטאפוריים וחדרי ניתוח מוצגים דימויים שקוף של דמויות מבותרות ופשוטות עור שבאופן בלתי מסתיים הורגות ומחיות את עצמן.
1994-5 - קרן התרבות אמריקה-ישראל, קרן שרת
1996-7 - קרן תרבות אמריקה–ישראל, קרן שרת
2002 - פרס דיוקן ראשון, מפעל הפיס
2002 - פרס פרויקט אמן-מורה, משרד המדע התרבות והספורט
2004 - פרס פרויקט אמן-מורה משרד המדע התרבות והספורט
2008 - פרס עידוד היצירה, משרד התרבות המדע והספורט
1995 - הגלריה בבורוכוב, תל אביב
1994 - מוזיאון ינקו דאדא, עין–הוד
2002 - עלי להבליג לזה, גלריה גורן המכללה האקדמית עמק יזרעאל
2003 - בומרנג, גלריה טל אסתר, תל אביב
2004 - תערוכת יחיד גלריה הצוק נתניה.
2006 - עבודות חדשות, גלריה ג'ולי מ., תל אביב
2008 - MIND THE GAP, פנורמה, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2009 - בית העלמות, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב (קטלוג)
2009 - FREE BUT SECURELY HELD, הגלריה במכללת אורנים, טבעון
2010 - SITE SPESIFIC, סיזיפוס, פולילוג - ביאנאלה מדינות אגן הים התיכון, קלן, גרמניה
2010 - גלריה אומטריב, קיל, גרמניה
2011 - על בלימה, עם יהושע סובול, מוזיאון נחום גוטמן לאמנות, תל אביב, אוצרת מוניקה לביא
2012 - מוזיאון "Beelden aan Zee", האג, הולנד, אוצרת רונית אדן.
2013 - Without Frames"", מוזיאון לאמנות מודרנית, גוואנדג'ו, סין (אוצר: יניב שפירא)
2014 - "ארבע אימהות ושארית", גלריה גורדון, תל אביב;
2014 - "ארבע אימהות ושארית", גלריה הלגה הופמן, אלפן אן דה ריין, הולנד
2015 - "מסך הדמעות", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (אוצרת: איה לוריא)
2017 - "שקיעה", מוזיאון חיפה לאמנות (אוצרת: סבטלנה ריינגולד)
2017 - Inspire Project, A Deed Without a Name"", מוזיאון לאמנות עכשווית מקדוניה, סלוניקי (אוצרת: תולי מיסירלוגלו)
2017 - "דפנה", המכון הישראלי לתרבות, בודפשט
2018 - "Potsdam, Amsterdam, Tel aviv" (עם יהושע רוזנמן), קונסטהאוס פוטסדאם (אוצרים: הוברטוס פון דר גולץ ואנג'ליקה אוכנר)
2018 - "פואמה / פה אימה — שערה במקום הפשע" (עם יהושע סובול), גלריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה (אוצרת: כרמית בלומנזון)
2019 - "אהובתי", המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן (אוצרת: רותי אופק)
2020 - "השמים נפלו עלי", הגלריה לאמנות אום אל פחם, מוזיאון אום אל פחם, אוצרת : יעל גילעת
MMCA, מוזיאון לאמנות עכשווית בסלוניקי
אוסף האמנות של עיתון "הארץ"
חלומות מתוקים - מאמר מתוך קטלוג, רעיה זומר אוצרת, תערוכת יחיד, מוזיאון ינקו דאדא עין הוד, סתיו 1998.
למות לישון - מאמר מתוך קטלוג, יאיר גרבוז, תערוכת יחיד, גלריה טל אסתר, ת"א, 2001.
על הציור של רותי הלביץ – מאמר, יאיר גרבוז, סטודיו כתב עת לאומנות מס' 128, נוב' 2001.
פנימחוצפנים – אסוציאציות ודמיון מודרך, יהושע סובול, תערוכת יחיד, גלריה טל אסתר, ת"א,2004 .
דברים שקרו אי שם אי אז, יהושוע סובול, תערוכת יחיד, גלריה ג'ולי מ, ת"א ,2006
הרחבה וצמצום של "אזור הספק" בעבודותיה של רותי הלביץ כהן, כתב עת אקדמי מכללת אורנים.
הערוץ האקטיבי והפסיבי ביצירת האמנות – הדיאלוג בין הרווח לסימבול ביצירותיה של רותי הלביץ כהן, רותי הלביץ כהן, פרוטוקולים היסטוריה ותאוריה, כתב עת אקדמי בצלאל, גיליון מס 18-סוף הדרך: על המוות ביצירה ובתרבות.
בית העלמות (קט'), ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2009.
רותי הלביץ כהן, "הערוץ האקטיבי והפסיבי ביצירת האמנות — הדיאלוג בין הרווח לסימבול ביצירותיה של רותי הלביץ כהן", פרוטוקולים: היסטוריה ותאוריה, כתב עת אקדמי בצלאל 18, 2010.
יהושע סובול, רותי הלביץ כהן, שערה במקום הפשע, תל אביב: חלפי הוצאה לספרי אמנות, 2011.
ארבע אימהות ושארית (קט'), גלריה גורדון, 2014 (אנגלית).
מסך הדמעות (קט'), מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2015 (אנגלית).
יהושע סובול, רותי הלביץ כהן, פואמה / פה אימה — שערה במקום הפשע (קט'), גלריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2018.
רותי אָסַרְסָאי (נולדה ב-16 בספטמבר 1982) היא שחקנית ישראלית, זוכת "פרס התיאטרון הישראלי".
אסרסאי נולדה וגדלה בבאר שבע להורים יוצאי תיגראי שבאתיופיה.
הוריה הכירו בדרכם כשעלו לישראל בסוף שנת 1979, התחתנו בארץ והתמקמו בעיר באר שבע.
היא בת בכורה מבין חמישה אחים ואחיות.
למדה בתיכון מקיף ג' בעיר מגוריה.
בצה"ל שירתה כמש"קית בחיל ההנדסה.
לאחר שחרורה מהצבא החלה את לימודיה בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי", ושם הפכה לבת טיפוחיו של המנהל גרי בילו.
במהלך לימודיה זכתה במלגות "אלי לאון", "אריה גוטקינד", שמואל וניורה רודנסקי, המועדון המסחרי-תעשייתי, "דוד טולדנו", יהודית ומשה זעירי, משרד התרבות והספורט ובמלגת "צבי קליר" (מצטיינת שלוש שנות לימוד).
משנת 2006 עם תום לימודיה ב"בית צבי" החלה לשחק בתיאטרון באר שבע.
משנת 2009 היא משחקת ב"תיאטרון הקאמרי".
באותה השנה גילמה במחזה "וויצק", מאת גאורג ביכנר ובבימויו של איתי טיראן, את דמותה של מארי.
על תפקידה במחזה זה זכתה ב"פרס התיאטרון הישראלי" לשחקנית המבטיחה לשנת 2010.
בשנת 2010 שיחקה בסדרת הטלוויזיה, "חסמבה דור 3".
ובשנת 2012, הצטלמה לקליפ של השיר "עפיפונים", של דיקלה.
בשנת 2013 שיחקה בסרטי הקולנוע "סוכריות" בבימויו של יוסף פיצ'חדזה, "אילוף הגוררת" בבימויו של ריקי שלח ו"בננות" בבימויו של איתן פוקס.
באותה שנה נבחרה למקום התשיעי ברשימת "100 המשפיעים בתרבות הישראלית" של עיתון "הארץ".
בשנת 2014 שיחקה בסרט הקולנוע "עלים אדומים" ובסדרת הרשת "שיחות יוצאות" של יוגב יפת - פרודיה על אפליקציית טינדר.
בשנת 2015 גילמה את הגר בסדרת הדרמה "אטלנטיקה", ששודרה בערוץ HOT3.
משנת 2016 משחקת בסדרת הדרמה "מטומטמת", המשודרת בערוץ HOT3.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרט "15 שנה", סרט ביכוריו של הבמאי והתסריטאי יובל הדדי.
בשנת 2020 שיחקה בסדרת הנוער "ספיידרז".
בשנת 2021 גילמה בסדרה "מותק בול באמצע" את דמותה של טיגיסט.
באותה שנה גילמה גם את דמותה של מאיה בסדרה "השוטרים".
בשנת 2024 כיכבה בתפקיד הראשי לצד עוז זהבי במחזה "להעיר אריות" בתיאטרון הקאמרי שביימה שירילי דשא, כתב ועיבד יואב שוטן בהתבסס על ספרה של איילת גונדר-גושן.
בשנת 2025 שיחקה בהצגה הלויתן בתיאטרון הקאמרי.
באותה השנה חזרה לגלם את דמותה של טיגיסט בעונה השנייה של הסדרה "מותק בול באמצע".
ב-15 בינואר 2019 נישאה לצחי מימון.
הצגה תפקיד מחזאי במאי קומדיה של טעויות הקורטיזנה ויליאם שייקספיר נתן דטנר פיאף סימון פאם ג'יימס אלי ביז'אווי המשרד ניבה גיל צרנוביץ
הצגה תפקיד מחזאי במאי זאב בודד נירית גורן אגמון אבי מלכה
הצגה תפקיד מחזאי במאי סלומה הנער אוסקר ויילד יובל זמיר
"קברט"- בתפקיד פריצי, במוי: ארתור קוגן - תיאטרון רמת גן
"על ספה אדומה"- ערב שירי רחל המשוררת
"ערב שירים איטלקי אריוודרצ'י רומא"
שנה סרט תפקיד במאי 2013 סוכריות זונה יוסף פיצ'חדזה בננות רותי איתן פוקס 2014 אילוף הגוררת עצמה ריקי שלח2015עלים אדומיםבוסנהבזה גטהרבין, היום האחרוןעמוס גיתאי2017אגדת המלך שלמהבלקיס (קול)חנן קמינסקי201915 שנהעלמהיובל הדדי
שנהסדרהתפקידבמאי2010חסמבה דור 3שוטרתדני סירקין2015אטלנטיקההגרעודד דוידוף2016–2019מטומטמתתמישי קפון2017נופלות על הרגלייםגנט "שבא" כבדהאיילת מנחמי2020ספיידרזאסתררני סעראנדרדוגסשירליאריק גולדשטיין2021השוטריםמאיהרותם שמיר2021 - רץמותק בול באמצעטיגיסט כבארהשמואל הספרי
רות שפירא (נולדה ב-1940) היא מתמטיקאית ומדענית מחשב ישראלית וכלת פרס רפא"ל למפעל חיים.
שפירא תרמה רבות לתחום הגאומטריה החישובית והראייה הממוחשבת.
בשנת 1975 הוכיחה את משפט פרימן-שפירא לחסימת פוליגונים בשני ממדים.
סיימה תואר ראשון ושני בטכניון בשנים 1962 ו-1964, שניהם במתמטיקה, והמשיכה ללמד שם במשך 8 שנים.
בשנת 1976 קיבלה תואר דוקטור למדעי המחשב מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1975, במהלך המחקר שביצעה באוניברסיטת ניו יורק לעבודת הדוקטורט שלה, הצליחה להוכיח השערה בגאומטריה חישובית, כי על דופן המלבן בעל השטח הקטן ביותר החוסם מצולע כלשהו, מונחת לפחות צלע אחת של המצולע החסום.
משפט זה נודע לאחר מכן כמשפט פרימן-שפירא (על שמה ועל שם המנחה שלה, פרופ' הרברט פרימן), ושימש מאוחר יותר לפתרון בעיות אריזה של מצולעים בשני ממדים.
מתחילת שנות השמונים עבדה שפירא ברפא"ל, ומילאה תפקידים שונים בתחום עיבוד תמונה וראייה ממוחשבת.
בשנת 2003 זכתה בפרס רפא"ל למפעל חיים.
רות נשואה ליוסף שפירא, מהנדס רדיו, ולהם ארבעה ילדים.
"רותי" (מוכר גם במילותיו הראשונות: "לי כל גל נושא מזכרת") הוא שיר מאת המשורר והפזמונאי הישראלי חיים חפר אשר חובר לפני 1948, ולחנו מבוסס על הלחן העממי הרוסי של השיר האנונימי: "Вот мчится тройка почтовая" - "הנה שלישיית הדואר דוהרת" (בשינויים קלים).
השיר נעשה אהוב ביישוב ובחברה הישראלית, ונהוג לנגנו בכלי התקשורת בישראל בימי זיכרון, מועדים וימים טובים.
נושא השיר הוא געגועים ואהבה של מלח המפליג באנייתו אל ביתו ובמיוחד לנערה אהובה, ששמה רותי, המצפה לו במרחקים.
בגרסאות המושרות יש בשיר ארבעה בתים.
במקור יש בית חמישי בשיר, המתאר אפשרות של טביעת הספינה והמלח.
בית חמישי שלא נכנס לשיר:
"רותי" הוא אחד משירי הים אשר חיבר חפר לחברי הפלי"ם, הזרוע הימית של הפלמ"ח.
השיר נעשה אהוד אצל חברי הפלמ"ח, וזכה במשך השנים לביצועים רבים.
השיר בוצע ב-1964 על ידי יונה עטרי כחלק מערב שהוקדש לשירי ההעפלה ונקרא "ארצה עלינו...
!" ונוצר במתכונת המופע "היה היו זמנים".
המופע נוצר על ידי חיים חפר ועמיקם גורביץ' בבימוי של שמואל בונים ובניהול מוזיקלי של שמעון כהן.
ב-1966 בוצע השיר על יד נחמה הנדל בליווי מקהלת בית רוטשילד בחיפה בניצוחו של אפי נצר.
ביצוע זה הוקלט ויצא על תקליט שנקרא "משירי חיל הים וההעפלה" והוקדש לשירי העפלה, פלי"ם, עלייה ב' וחיל הים הישראלי.
ב-1966 בוצע השיר על ידי אריק איינשטיין לתקליט אח, פגישה שכזאת של שירי חיים חפר, בעיבוד מוזיקלי של אלכס וייס.
ב-1969 ביצעה להקת חיל הים את השיר (סולנית: יונה פיילר) במסגרת תוכניתה "וביום השלישי" בעיבוד מוזיקלי בעל נופך רוקי של יאיר רוזנבלום.
אריק איינשטיין ביצע שוב את השיר עם חבורת לול בתוכניתם "לול 4" שהוקרנה בטלוויזיה במרץ 1973, לעיבוד המוזיקלי של שם טוב לוי, וכלל אותו באלבומו "ארץ ישראל הישנה והטובה" שיצא לאור באותה שנה.
ביצוע זה של איינשטיין הוא המושמע ביותר מבין ביצועי השיר.
ביצועים נוספים לשיר הם של יהורם גאון, אברהם פררה, דודו זכאי, שימי תבורי, הדודאים, שלמה ארצי ואריק לביא.
כמו כן, מבוצע השיר בהפקה הבימתית של יונה ונער על ידי אפרת בן צור כשיר המייצג את תקופת הפלמ"ח.
רותה מיילוטיטה (בליטאית: Rūta Meilutytė; נולדה ב-19 במרץ 1997) היא שחיינית ליטאית, אלופה אולימפית (לונדון 2012), פעמיים אלופת עולם (ברצלונה 2013 ופוקואוקה 2023), סגנית אלופת עולם (קאזאן 2015), אלופת עולם בבריכת 25 מטר (איסטנבול 2012) ואלופת אירופה (לונדון 2016) במשחה ל-100 מטר חזה.
נוסף לכך, שיאנית עולם בעבר במשחה ל-100 מטר חזה (בריכת 25 מטר).
מיילוטיטה היא השחיינית הראשונה מליטא שזכתה במדליה אולימפית והספורטאית הצעירה ביותר מליטא שזכתה במדליית זהב אולימפית (גיל 15).
בהיותה בת ארבע, אימה נהרגה בתאונת דרכים והיא גדלה עם אביה שעבד קשה על מנת לפרנס אותה ואת שני אחיה, ובמקביל לטפח את הכישרון הספורטיבי שלה.
בגיל 13 עברה לבריטניה והחלה להתאמן בפלימות', אנגליה בהדרכתו של ג'ון ראד.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה מיילוטיטה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.47 דקות, לפני רבקה סוני מארצות הברית 1:05.55 דקות וסאטומי סוזוקי מיפן (1:06.46 דקות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אירופה חדש של 1:05:21 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 26 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.55 שניות ובמקום 29 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.33 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכתה מיילוטיטה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אליפות חדש של 29.44 שניות, לפני אליה אטקינסון מג'מייקה (29.67 שניות) ושרה קאצוליס מאוסטרליה (29.94 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חזה בשיא אליפות חדש נוסף של 1:03.52 דקות, לפני אליה אטקינסון (1:03.80 דקות) וריקה מילר פדרסן מדנמרק (1:04.05 דקות חזה).
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר מעורב אישי בתוצאה של 58.79 שניות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה שקבעה שיא אליפות חדש של (58.49 שניות) ולפני ז'ינג זאו מסין (58.80 שניות).
נוסף לכך, היא קבעה תוצאה של 53.54 שניות ועלתה מהמקום החמישי לשלב חצי הגמר, אך היא נמחקה ממנו.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 זכתה מיילוטיטה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.42 דקות, לפני יוליה יפימובה מרוסיה (1:05.02 דקות) וג'סיקה הארדי מארצות הברית (1:05.52 דקות).
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אירופה חדש ושיא אולימפי חדש של 1:04.52 דקות, תוך כדי קביעת שיא אולימפי במשחה ל-50 מטר חזה (29.97 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש של 1:04.35 דקות, שיפור לשיא העולם בן 4 השנים של הארדי (1:04.45 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.59 שניות, אחרי יפימובה שקבעה שיא רוסיה חדש של 29.52 שניות ולפני הארדי שהשוותה את שיאה האישי ושהיווה שיא עולם לפני תחילת התחרות (29.80 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש של 29.48 שניות, שיפור לשיא העולם של יפימובה שנקבע בשלב המוקדמות, בבוקרו של אותו היום (29.78 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 27 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.72 שניות.
בתחרות גביע העולם בשחייה (בריכת 25 מטר), שנערכה במוסקבה שברוסיה ב-12 באוקטובר אותה שנה, זכתה מיילוטיטה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:02.36 דקות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של רבקה סוני (1:02.70 דקות).
באולימפיאדת הנוער שנערכה בננג'ינג סין באוגוסט 2014 זכתה מיילוטיטה בשתי מדליות זהב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.17 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בברלין גרמניה באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.89 שניות, לפני יני יוהנסון משוודיה (30.52 שניות) ומוניק ניהאוז מהולנד (30.64 שניות).
בשלב חצי הגמר, היא קבעה שיא אליפות חדש של 29.88 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בתחילת אוגוסט 2015 זכתה מיילוטיטה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.36 דקות, אחרי יוליה יפימובה (1:05.66 דקות) ולפני אליה אטקינסון (1:06.42 דקות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:05.64 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.14 שניות, מאית השנייה לאט ממדליית ארד.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 29.74 שניות ועלתה ראשונה לשלב חצי הגמר שבו קבעה תוצאה של 29.98 שניות ועלתה ראשונה לגמר.
שתי תוצאות אלה היו טובות יותר מהתוצאה של המנצחת במשחה הגמר, יני יוהנסון משוודיה (30.05 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה מיילוטיטה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.32 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:06.35 דקות ועלתה רביעית ובשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:06.44 דקות ושוב עלתה רביעית.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בסוף יולי 2017 סיימה מיילוטיטה פעמיים במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.20 שניות ובמשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.65 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר 2018 זכתה מיילוטיטה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.38 שניות, אחרי אליה אטקינסון (29.05 שניות) ולפני מרטינה קררו מאיטליה (29.59 שניות).
לאחר פרישה משחייה תחרותית של מספר שנים בשל משבר נפשי, היא חזרה להשתתף בתחרויות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.70 שניות, לפני בנדטה פילטו מאיטליה (29.80 שניות) ולארה ואן ניקרק מדרום אפריקה (29.90 שניות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.02 דקות, אחרי בנדטה פילטו (1:05.93 דקות) ואנה אלנדט מגרמניה (1:05.98 דקות).
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר 2024 היא זכתה במדליות זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.40 שניות, לפני טאנג צ'יאנטינג מהרפובליקה העממית של סין שקבעה שיא אסיה חדש של 29.51 שניות ובנדטה פילטו (30.01 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 17 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.79 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה ב-28 ביולי היא סיימה במקום 12 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.89 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:06.34 דקות ועלתה מהמקום התשיעי.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בבודפשט בדצמבר היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 28.54 שניות, לפני טאנג צ'יאנטינג (28.86 שניות) ולילי קינג (28.91 שניות), בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 28.39 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.75 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:04.27 דקות ועלתה מהמקום הרביעי.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה במדליות זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.55 שניות, לפני טאנג צ'יאנטינג (30.03 שניות) ובנדטה פילטו (30.14 שניות), בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 29.54 שניות.
רותי שץ (נולדה ב-1973) היא במאית, מפיקה, תסריטאית ועורכת קולנוע, בעלת החברה האמריקאית Yulari Films והחברה הישראלית Fig Films.
שץ נולדה וגדלה בקבוצת כנרת בשם רות שץ.
אחיה הוא האמן הפלסטי זמיר שץ והיא נכדתו של אהרון (אצקה) שץ, אדריכל ופסל.
היא למדה במחזור ה' של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
בשנת 1999 היא חברה לבמאי עדי ברש והשניים ביימו ביחד את סרטם הראשון "יהלומים וחלודה" (Diamonds and Rust), המתעד את חייהם של 38 פועלים מרחבי העולם החיים בנמיביה בתנאי עבודה מחפירים בעוד מעבידם מתעשר מהיהלומים אותם הם שואבים.
הסרט הופק עבור הערוץ הראשון, ערוץ TVOntario הקנדי, הערוץ הצרפתי arte וערוץ סאנדנס (Sundance Channel) ובתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וקרן סורוס על שם ג'ורג' סורוס.
בכורת הסרט התקיימה במרכז ז'ורז' פומפידו שבפריז וזיכתה את שץ וברש בפרס איגוד היוצרים הצרפתי העולמי (SCAM) וכן בפרס golden gate בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן פרנסיסקו.
בשנת 2002 ביימה עבור הסדרה של ערוץ 2 (קשת) 'המתנדבים' את הפרק "מסכות" העוסק בדיאלוג בין נשים מוכות וגברים מכים, שתי הקבוצות נמצאות במקלטים.
"גן" (Garden), סרטה השני, יצא ב-2004; הסרט עוסק בשני נערים פלסטינים שברחו מהבית לאחר התעללות וניצול מיני והתפרנסו מזנות בגן החשמל בתל אביב.
הסרט נתמך על ידי קרן סאנדנס מיסודו של רוברט רדפורד, קרן מקור הישראלית, קרן AlterCiné הקנדית, ערוץ 8 ישראל ועשר תחנות אירופאיות שונות (בהן arte france, yle finland, tv2 denmark ועוד).
הסרט הוקרן בלמעלה ממאה פסטיבלים ברחבי העולם ביניהם סאנדנס, לוקרנו, הוט דוקס ואידפא וזכה בפרסים רבים ביניהם פרס הסרט והבימוי בפסטיבל הגאה במדריד, פרס ראשון בפסטיבל הגאה בטורינו ופרס המצוינות ביאמגטה יפן.
בשנת 2009 שץ וברש ביימו סרט עבור ערוץ 10 בשם "מתאגרף בתשובה", על דרכו של יורי פורמן מתאגרף יהודי בלרוסי שעבר לברוקלין והחל תהליך הפיכה לרב במקביל להפיכתו לאלוף העולם באיגרוף למשקל בינוני.
בשנת 2011 יצא הסרט "רחוקים" (The Collaborator and his Family) בבימויה והפקתה של שץ ובן זוגה עדי ברש.
"רחוקים" מספר את סיפורו של איברהים, משתף פעולה לשעבר שמנסה לזכות בהכרה ולקיים את משפחתו בכבוד בתחנה המרכזית הישנה בתל אביב.
הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-אמריקאית של יס דוקו, PBS, global voices האמריקאי ובשיתוף פעולה עם הבמאי והמפיק זוכה פרס אוסקר האמריקאי רוס קאופמן (Ross Kauffman).
הסרט זכה במספר פרסים בראשם הפרס הראשון בפסטיבל יאמאגטה בניצוחו של ראש חבר השופטים אטום אגויאן,
פרס התחקיר ופרס מטעם חבר השופטים בפסטיבל דוקאביב.
מאז 2006 מרצה על קולנוע דוקומנטרי ומעבירה סדנאות פיצ'ינג בבית ספר לקולנוע סם שפיגל, ומשמשת כיועצת לשיווק סרטי תעודה בעבור במאים ומפיקים בישראל ומחוצה לה מאז 2005.
שץ חברה באיגוד היוצרים הצרפתי scam מאז 2001 ובאגודת העיתונאים בתל אביב.
ב-2018 שודרה סדרה נוספת שלה ושל ברש בערוץ רשת 13 בשם "אמבולנס".
רות (רותי) שפירא-סְמילן (17 ביולי 1922 – 15 בנובמבר 1965) הייתה אשת רדיו ישראלית, עורכת, מגישה, קריינית ומנהלת, חברת סגל "קול ירושלים" ו"קול ישראל".
רות שפירא נולדה בצפת, אחת משתי בנותיהם של חיה ויהודה שפירא, אנשי העלייה השלישית.
אמה, רופאת שיניים, ואביה, מהנדס, הכירו בגדוד העבודה והתגוררו בטבריה.
רות למדה בילדותה בבית הספר "להאציל פון למל".
את לימודיה התיכוניים סיימה בגימנסיה העברית ברחביה.
במהלך לימודיה גויסה לתחנת "קול ירושלים" המנדטורית להגיש יחד עם כמה מחבריה לספסל הלימודים (לאה פורת-גור, שמואל קצנלסון תמיר, גרא בן ענת ואחרים) תסכיתים לנוער בשעת השידור בעברית.
בתום לימודיה התיכוניים למדה באוניברסיטה העברית מקרא ופילוסופיה.
במהלך לימודיה המשיכה לעבוד ברדיו.
ב-1944 נישאה לשמעיה סמילן (סמילנסקי).
לאחר קום המדינה הגישה תוכניות שונות, כולל את התוכנית "פינת הנוער", בתחילת שנות החמישים הגישה את התוכנית "שירים כבקשתך" ששודרה מידי שבת בצהריים.
ב-1956 יצאה בעקבות בעלה שמעיה סמילן, איש משרד החוץ, לשליחות בהאג ובמילאנו.
בהיותה באירופה שימשה ככתבת של "קול ישראל" ושל העיתונים: "דבר" ו"למרחב".
בין שאר תפקידיה, קיבלה על עצמה לארגן את חידוני התנ"ך הבינלאומיים, שהתקיימו מטעם "קול ישראל".
ב-1965 התמנתה למנהלת המחלקה לקשרי חוץ של "קול ישראל", אך במקביל המשיכה להגיש תוכניות ברדיו.
במהלך השנים הדריכה קריינים רבים בראשית דרכם ברדיו כמו: משה חובב, ראומה אלדר, אריה אורגד, ירון לונדון ורבים אחרים.
רות שפירא סמילן דיברה שפות רבות, אנגלית, איטלקית, גרמנית, צרפתית ורוסית.
היא ניחנה בכישרון מוזיקלי וכישרון משחק.
היא נפטרה ב-15 בנובמבר 1965 עקב מחלה קשה.
במותה הניחה בעל, בן ובת.
על שמה נקרא רחוב בבאר שבע.
רותי להבי (נולדה ב-1959) היא אשת חינוך, מרצה ומקימת בית הספר קשת בירושלים.
רותי להבי נולדה למשפחה דתית-לאומית, הצעירה מבין 4 אחים (שני אחים ואחות).
בת לפנינה ושלמה שמידט, שהגיעו מצ'כוסלובקיה אחרי מלחמת העולם השנייה והתיישבו בירושלים.
להבי התחנכה בבית הספר היסודי הממלכתי-דתי "יהודה הלוי", ובתיכון "פלך", שניהם בירושלים.
להבי בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית ובהיסטוריה, תואר שני בהיסטוריה כללית מהאוניברסיטה העברית ותואר שלישי בהיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן, בעלת תעודת הוראה ממכון כרם ובוגרת המחזור הראשון בבית הספר מנדל למנהיגות חינוכית.
להבי נשואה לפרופ' ירון להבי ולהם שני בנים ובת.
עם סיום לימודי תעודת ההוראה (1981–1983) התחילה להבי ללמד תנ"ך והיסטוריה בבית הספר "זיו" בירושלים, חינכה וריכזה את המחזור הראשון.
בשנת 1987 עברה ללמד ולחנך בבית הספר התיכון הניסויי בירושלים, וכן שימשה כסגנית למנהל בית הספר.
בשנת 1990 התמנתה למנהלת בית הספר, תפקיד בו נשאה עד שנת 1992, בה התקבלה למחזור הראשון של בית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל.
במהלך לימודיה פיתחה את רעיון בית הספר קשת לחינוך משותף לדתיים וחילוניים, ועם סיומם עמלה במשך שנה על הקמת בית הספר, עד לפתיחתו בספטמבר 1995.
להבי ניהלה את בית הספר במשך 12 שנה, עד שנת 2007. במקביל לניהול בית הספר, שימשה בשנים הראשונות גם כמנהלת העמותה לקידום החינוך ברוח עקרונות קשת, אשר פעלה לצד בית הספר.
בין השנים 1997–2002 הייתה חברה בעמותה הישראלית של הפדרציה היהודית של סן פרנסיסקו, במהלכן שימשה כיושבת ראש הוועדה לפלורליזם יהודי.
החל משנת 2008, להבי עובדת כמרצה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין; במסגרתה שימשה כראש התוכנית להכשרת מנהלים בין השנים 2008- 2013. החל משנת 2015 משמשת גם כמרצה במכון כרם להכשרת מורים.
החל מ-2013 עד 2021 הייתה להבי חברת סגל בבית הספר מנדל למנהיגות חינוכית וכן אחראית על תהליך המיון אליו.
החל מ-2017 שימשה כדיקנית שנה ב'.
הרעיון להקמת בית הספר קשת, לחינוך משותף בין דתיים וחילונים, נועד לענות על שתי מטרות מרכזיות.
האחת, לפתח שפה חינוכית פלורליסטית, שתאפשר קיום דו-שיח בין דתיים לחילוניים, תפיסה שלהבי מיישמת בביתה בהיותה דתייה הנשואה לחילוני.
השנייה, להקנות כלים למתחנך על מנת להגיע להבנה מעמיקה של זהותו כיהודי וכישראלי במדינת ישראל כיום, בין אם המחויבות שלו ליהדות היא הלכתית או תרבותית.
תהליך פיתוחו של בית הספר עד להקמתו ארך כשלוש שנים.
שנתיים מתוכן במהלך לימודיה של להבי בבית הספר למנהיגות חינוכית, בהנחייתם של מוריה בתוכנית, בראשם פרופ' שלמה פוקס ומיכאל גל וכן בתמיכתם של עמיתיה לתוכנית.
שלב הלמידה כלל בחינה לעומק של מושגים כמו: חינוך דתי, חינוך חילוני, חינוך משותף, פלורליזם, דיאלוג וזהות, כמו גם עריכת מיפויים חברתיים של המגזרים השונים וסקירת מסגרות החינוך הקיימות של הזרמים השונים ותולדותיהם.
לאור הלמידה, התגבשה ההצעה, הוגדרו הקשיים הצפויים ונבנו תוכניות פעולה.
העבודה בשנה שלפני הקמת בית הספר, נועדה לתרגם את הרעיון לתוכנית עבודה מעשית ולגיוס תלמידים ומורים, והתאפשרה הודות לעיריית ירושלים שתמכה ברעיון ופעלה להוציאו לפועל.
פעילותו של בית הספר קשת, משלב ההקמה ועד לשנת 2007, נתמכה על ידי קרן אבי חי אשר נרתמה לסייע לקשת כבית ספר מדגים למסגרות משותפות שקמו בעקבותיו.
במקביל להקמת בית הספר, הוקמה העמותה לקידום החינוך ברוח קשת, בראשותו של אמיר קדרי, במטרה ללוות את בית הספר ולקדם את רעיונותיו למעגלי עשייה נוספים.
על פועלה זכתה להבי בפרס ליבהבר לסובלנות יהודית ולפתיחות תרבותית לשנת תשס"ו.
רותה הוא מחוז בקנטון אפנצל אינר-רודן שבשווייץ.
המחוז מוזכר לראשונה במקור משנת 1420 – 1421 בשם Rütiner rod.
ב-1872 הוקם המחוז באופן רשמי ומאז הוא לא עבר שינויים משמעותיים.
שטחו של המחוז הוא 40.9 קמ"ר.
מתוכם 55.7% משמשים לחקלאות, 31.8% הם שטחים מיוערים, 3.4% הם שטחים מיושבים ו-9.1% הוא אדמה בלתי מעובדת.
המחוז משתרע בין אלטמן בדרום לבין שטחי הגבעות שסביב להירשברג בצפון.
שטחו כולל את הכפרים בריליסאו, אגרשטנדן, שטיינג וכן חלקים מוייסבד בין הנהרות ברייל, שונדבך וזיטר ואצת החלק המזרחי של אפנצל.
המרכז המנהלי של המחוז הוא הכפר שטיינג.
נכון ל-2014 מנתה אוכלוסיית המחוז 3,480 תושבים.
רותי תמיר (נולדה ב-12 באוגוסט 1967) היא שחקנית, פנטומימאית, במאית ויוצרת תיאטרון.
רותי תמיר נולדה בתל אביב לאביגדור תמיר (לשעבר טיטנשניידר, יליד 1934) וגבריאלה טימן (2015-1933), והיא הצעירה בין שתי בנות.
סבה מצד אימה היה מייסד ושחקן תיאטרון המטאטא יעקב טימן.
בכיתה א' החלה ללמוד מחול.
בגיל 10 החלה ללמוד בבית ספר למחול בת דור בתל אביב, ועד מהרה התקבלה למסגרת לימודי RAD (טכניקת בלט קלאסי) עם המורה דליה קושט, וקיבלה מלגת לימודים במשך שנתיים לשיעורים פרטיים אצל סיקי קול, שלימדה את הטכניקה של מרתה גרהם.
בשנת 1981, בהיותה בת 14, עברה עם משפחתה להתגורר במיאמי, פלורידה, בארצות הברית.
בשנת 1983 התקבלה לבית ספר לאומנות Performing And Visual Arts Center) PAVAC) - מרכז לאמנויות הבמה, שם למדה במגמה משולבת תיאטרון ומחול, לאחר שעות לימודי הליבה בבית הספר התיכון.
במהלך לימודיה גילתה את עולם הפנטומימה.
בתום לימודיה בתיכון ב-1985, המשיכה תמיר ללימודי משחק ב-Miami Dade College , שם הייתה תלמידתם של ברברה לאורי וג'ון פריור.
ב-1986 הפסיקה זמנית את לימודי המשחק, כדי להופיע במסגרת תיאטרון "Florida Shakespear Festival".
במקביל, הופיעה גם בתיאטרון "Coconut Grove Playhouse" בהצגה "בית ברנרדה אלבה" בתפקיד "אדלה".
ב-1987 חזרה ללימודים בקולג', והחל מאותה שנה נסעה מדי קיץ במשך שלוש שנים, ללמוד פנטומימה קלאסית על פי מרסל מרסו, בקורס קיץ בבית הספר הפרטי של גרג גולדסטון (Gregg Goldston) באוהיו.
בשנת 1989 סיימה במיאמי דייד קולג' תואר Associate in Arts) AA) בתיאטרון, ומיד המשיכה ללמוד ב-Florida International University .
בשנת 1990 שיחקה בתאטרוני פרינג': תיאטרון "ACME Acting Company" בהצגה "היער" של דייוויד מאמט, ובתיאטרון "Tackle Cheap Theater" ב"עכברושים" של ישראל הורוביץ .
בשנת 1991 סיימה תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטה הבינלאומית בפלורידה.
באותה שנה יצרה את הצגת הילדים הראשונה שלה, "The Living Story Book", הצגה לשני שחקנים, ששילבה פנטומימה וטקסט בנושא משלים.
באותה שנה גם הופיעה במיאמי עם להקת המחול RDT) Renascent Dance Theatre) במופע המחול "The Wall" - מופע רוק בלט, מחווה לתקליט "The Wall" של להקת פינק פלויד, בו יצרה שלושה קטעי תיאטרון פיזי אשר שילבו מחול, תיאטרון ופנטומימה, לתפקיד שגילמה - "Bleeding Hearts".
בשנת 1991 נסעה לפריז, צרפת, ולמדה במשך שנה וחצי אצל סטיבן וואסון וקורין סואום (Corinne Soum) מ"תיאטרון המלאך המשוגע" (Theatre de l'Ange Fou) את הטכניקה של המאסטר אטיין דקרו, "Corporeal Mime", אשר התמקד בתיאטרון פיזי.
בשנת 1993 חזרה לארצות הברית.
היא התגוררה בניו יורק, שם עבדה עם להקות התיאטרון הפיזי "Margolis Brown Adaptors Company" ו-"Pink Inc.
Movement Theater Company", שיצרו בהשראת האסכולה של דקרו.
בניו יורק גם יצרה שלושה מופעי תיאטרון פיזי קצרים, איתם הופיעה בתאטרוני פרינג'.
לאחר ששבה לישראל, העלתה תמיר בתיאטרון צוותא, במסגרת הופעות של ההרכב "רפלקס" של המלחינה קרן רוזנבאום, את "זה תלוי" (1996) - מופע תיאטרון פיזי של מונולוג ותנועה, ו"אין קול ואין עונה" (1997) – קטע הבעה ללא מילים.
באפריל 1997 העלתה במסגרת "גוונים במחול" במרכז סוזן דלל את "איגרוף", יצירה לשלושה שחקנים (תמיר, באט ווגט השווייצרי ופבריס אבנו הצרפתי).
המופע הוצג במשך שלוש שנים במרכז הפרינג' של בית ציוני אמריקה.
בשנת 1999 יצרה כוריאוגרפיה ותנועה להצגות הילדים "מתקן החלומות" ו"אצבעונית" (בהפקת תיקי מילשטיין), כמו גם עבור ההצגה "מלחמת אחים" של צעירי הבימה, בבימויו של אילן רונן.
באותה שנה העלתה את "בובי וגוני" (עם גבריאל הדר) במסגרת פסטיבל חיפה להצגות ילדים, הצגה ששילבה משחק ללא מילים ופנטומימה.
באותה שנה העלתה גם את המופע לילדים "פנטומימה פה".
ב-2002 העלתה את "אושר!", מופע תיאטרון פיזי לאשה ובובה, איתו הופיעה בתיאטרון תמונע וגם בתיאטרון "Holstenwall" בהמבורג, גרמניה (2003).
המופע מדבר על אישה המתחתנת עם בובה ומחליטה שעדיף כך מאשר להיות לבד.
ב-2004 העלתה את "מימה נטו", מופע פנטומימה מלא למבוגרים, ואת "הראשים", מחזה אבסורד קצר, אותו כתבה יחד עם עפרה הופמן, בבימויו של אייל נחמיאס, עבור פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
המחזה אף תורגם והוצג פעם אחת בצרפתית.
לאחר הצגה זאת, התמקדה תמיר בהוראה של פנטומימה ותיאטרון פיזי במסגרות שונות, ובהן בית ספר למשחק "הדרך" ו"אספקלריא".
ב-2007 יצרה יחד עם רן פלג, דוקטור להוראת המדעים באמצעות תיאטרון ומורה לפיזיקה, שהיה גם תלמידה לפנטומימה בבית הספר לתיאטרון פיזי "תיאטרון הגוף", את ההצגה המדעית "מה פתאום אטום", שהופיעה במשך כשנתיים במוזיאונים למדע ובסל תרבות ארצי.
לאחר מכן יצרה עם פלג גם את "רובוט ואני", שהוזמנה על ידי מוזיאון מדעטק בחיפה להופעות בתערוכת הרובוטים במוזיאון 2010.
בשנת 2010 העלתה תמיר גם את המופע הספרותי "ספר, אשה, בית", בעקבות דמויותיו של ש"י עגנון, שאומץ על ידי תיאטרון אורנה פורת.
למשך 8 שנים, ומאז ההצגה ממשיכה להופיע ברחבי הארץ, ובקפה תיאטרון הקאמרי.
ב-2011 העלתה את מופע הפנטומימה "מאחורי המילים".
ב-2012 העלתה את ההצגה לילדים "ארבעה משלים ומלכה", המשלבת טקסט ופנטומימה ומוצגת הן בעברית והן באנגלית (ארז שפריר ובובי לאקס בתפקיד קולו של הכרוז).
בשנת 2013 זכתה תמיר בפרס השחקנית הטובה ביותר מטעם אמ"י (איגוד אמני ישראל) עבור הצגה זאת.
ההצגה הופיעה בפסטיבל הבינלאומי להצגות לילדים במקדוניה, "ביטולינו" 2015, בו זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר (Grand Prix).
באותה שנה הופיעה ההצגה גם בפסטיבל "קורצ'אק" בוורשה.
ב-2016 הופיעה עם ההצגה בפסטיבל "גברוש" (Gavrosh) במוסקבה, ב-2017 תמיר נסעה למסע הופעות בסין (שנחאי, בייג'ינג וננטונג) וקוריאה הדרומית (סיאול ועוד), וב-2019 נסעה להופעות בקפריסין.
בשנת 2014 יצרה עבור קבוצת הנוער של מרכז נורית קציר לתיאטרון בירושלים את המופע הקצר "דביק" לפסטיבל עכו.
באותה שנה יצרה לקבוצה זו פסל קבוצתי שהועלה בפסטיבל רחובות הבינלאומי לפסלים חיים 2014. הפסל, שנקרא "קרקס", זכה בפרס המקום השלישי בפסטיבל.
תמיר כתבה יחד עם גדעונה רז את ההצגה "ג'וחא והמוזה שלו" (2014), שבוימה על ידי נורמן עיסא בתיאטרון אלמינא, בה גם שיחקה את תפקיד המוזה - תפקיד ללא מילים.
בשנת 2019 עיבדה למחזה (יחד עם גבריאל הדר), ביימה ושיחקה בהצגה "אורח בא לדב" (על פי הסיפורים באותו שם מאת בוני בקר).
ההצגה, בהפקת תיאטרון המדיטק, השתתפה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים באותה שנה.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר לגיל הרך לשנת 2020 מטעם "אסיטז ישראל" (אסיטז' הוא ארגון תיאטראות הילדים העולמי).
בשנת 2020 כתבה וביימה את ההצגה "ספר השיאים של פוז" (על פי סיפרו באותו שם של דויד גרוסמן), בהפקת תיאטרון המדיטק.
בשנת 2021 יצרה והופיעה בהצגה "איפה גוגו", הצגת יחיד, בה נעשה שימוש מועט במילים ואשר עוסקת בחיפוש ובתקווה.
בשנת 2024 כתבה וביימה את ההצגה "האריה שבפנים", בהפקת תיאטרון המדיטק, שהשתתפה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
ב-1997 שיחקה תמיר בסדרה ללימוד אנגלית "Take Five" של הטלוויזיה החינוכית, בתפקיד "גריי".
את התוכנית "1,2, הופ!", בה ערכה משחקי פנטומימה לילדים.
ב-2017 השתתפה בסרטו של שמוליק מעוז, "פוקסטרוט".
ב-2018 השתתפה בסדרה "בשבילה גיבורים עפים" סדרה בבימויו של עמרי גבעון, בתפקיד אמא של הדמות הראשית (נינט טייב).
ב-2019 הופיעה בתפקיד רופאה בסדרת הרשת "משיח", שנוצרה על ידי אודי כגן ודנה פוליג, וגם בתפקיד מנחה בסדנת כתיבה בסדרה "בת אל הבתולה", בבימויו של עופר ויצמן.
ב-2021 השתתפה בתפקיד הבלנית בסרט "יותר ממה שמגיע לי" של פיני טבגר, בתפקיד רחלי הגננת בסדרה צומת מילר (עונה 4), בתפקיד ציפי השכנה בסדרה שבאבניקים (עונה 2), ובתפקיד אורח כפנטומימאית בתוכנית פרפר נחמד בכאן חינוכית.
רותי סלע (נולדה ב-1974) היא אמנית וידאו ישראלית.
סיימה לימודי אמנות ב"בצלאל" בהצטיינות ולמדה בתוכנית לתואר שני בקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
במהלך שנת 2011, הוזמנה סלע להתארח בתוכנית שהות האמן של Rijksakademie באמסטרדם, הולנד.
בשנת 2012, פורסם ספר על עבודותיה של סלע במסגרת Steirischer Herbst, אוסטריה.
יחד עם מעין אמיר ערכה סלע את הספר "מבוא למחשבה אקסטריטוריאליות", שראה אור בהוצאת פונקטום ניו יורק, בשנת 2016.
סלע מלמדת בפקולטה לאמנויות – המדרשה, במכללה האקדמית בבית ברל, בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, בבית הספר בסיס לאמנות ותרבות ובתוכנית התואר השני באמנות של האקדמיה בצלאל.
עבודותיה של סלע משלבות שתי מסורות של קולנוע דוקומנטרי, באחת היא לוקחת עמדה של "זבוב על הקיר" בתוך הסיטואציה המצולמת ובשנייה היא דווקא לוקחת חלק משמעותי בבניית הסיטואציה.
סלע מרבה לערב את דמותה שלה בתוך הסיטואציות שהיא מצלמת.
רבות מעבודותיה של סלע עוסקות בתהליך הפקת עבודות אמנות, תוך תיעוד תהליך העבודה כעבודה עצמה.
עבודותיה נוצרות בתוך הגבול שבין קולנוע ווידאו ארט ומשלבות טכניקות משני המדיומים.
סלע משתמשת בחומרי וידאו שהיא מצלמת בעצמה, אשר פעמים רבות מתבססים על ראיונות שהיא עורכת עם דמויות שונות, או כשהיא מתעדת את עצמה בתוך סיאוטאציות שונות.
דרך מניפולציות שונות שמפעילה על מרואינייה סלע מתעדת ומתעסקת במערכים שונים של יחסי כוחות, פעמים רבות בהקשר של פוליטיקה ומיניות.
עבודותיה הוצגו, בין היתר, בביאנלה של סידני, בביאנלה של איסטנבול ובמוזיאון ישראל.
קבוצת קורדובה (פעלה בין השנים 2002 - 2006) - רומן באימבאיב, ליאור ווטרמן, יונתן לוי, שי-לי עוזיאל, רותי סלע וגלעד רטמן.
קורדובה היא קבוצת אמנים בין-תחומית, המשלבת בפעילותה עבודות מיצב, וידאו, ציור ושירה.
הקבוצה הפיקה והציגה בעבר שני סרטים, כשכל אחד מהחברים נוטל חלק בכתיבה, בבימוי, בהפקה, בצילום ובמשחק.
ב"קורדובה" חברים שישה אמנים – ללא משנה או אידאולוגיה סדורה - שמוצאים עניין ושפה משותפים, הנוהגים בעקביות לקחת חלק זה בעבודתו של זה - בסרטי וידאו, הצגות תיאטרון, מיצבים או ערבי שירה.
מעבר לאשמה - הטרילוגיה (2003–2005) - פרויקט מתמשך המשותף לרותי סלע ומעין אמיר הכולל שלוש עבודות וידאו קצרות, המיועדות להקרנה בודדת.
סלע ואמיר בוחנות מועדוני היכרויות, קובעות פגישות עיוורות עם בחורים מצ'אטים באינטרנט ומשלמות לזונה כדי שתצלם אותן יחד איתה בחדר מלון.
בעבודות אלו השתיים מערערות את יחסי הכוחות בין מצלם למצולם, נשי וגברי ומתעסקות בקשר בין מיניות ומיליטריזם בזהות הישראלית.
אקסטריטוריה (2009) - פרויקט מתמשך של רותי סלע ומעין אמיר.
הפרקטיקה של הפרויקט מתבססת על הפקת עבודות אמנות, מחקר, שיתופי פעולה ועוד.
עבודות שנוצרו במסגרת הפרויקט ושיתופי הפעולה כוללים גופים כגון קדיסט בפאריס, HKW בברלין, הביאנלה של איחוד איי קומורוס במורוני, מוזיאון הסטדליק באמסטרדם וה-"New Museum" בניו יורק.
על הפרויקט זכו השתיים בפרס כבוד לאמניות צעירות מטעם אונסק"ו.
איש המילים (2010) - עבודת וידאו באורך 35 דקות בה מתעדת רותי את מפגשה עם אביה, אותו לא פגשה שמונה שנים.
העבודה מתארת את דמות האב, מעין פילוסוף רחוב כריזמטי, תוך כדי חשיפת מערכת היחסים המורכבת בינו לבין בתו האמנית.
מצור על דימויים (2015) גוף עבודות שיצרו מעין אמיר ורותי סלע במסגרת פרויקט אקסטריטוריה, מתמקד בצומת שבין החזותי, הפוליטי והמשפטי.
העבודות חוקרות את הַקשרים בין תפישה חושית, סרבנות, צנזורה וטכנולוגיות מתקדמות ואת זיקותיהן לניסיונות לשלוט על דימויים.העבודות מעלות שאלות רבות כגון: כיצד הסתרת מידע משפיעה על החושים של אלו המחויבים לשמור על חשאיות לאורך זמן?
מה הם גבולות השקיפות ככל שדברים אמורים באקטיביזם ובתיעוד?
מה המשמעויות של מצב שבו דימויים העלולים להפליל את יוצריהם זוכים להגנה משפטית, ומחוזקים מחוץ לנראות ציבורית כאשר האפשרות להשתמש בהם כראייה, נשללת.
מרסיי ג'מילה (2019-2020) את עבודת הווידאו מרסיי ג'מילה יצרו רועי רוזן ורותי סלע יחד עם סטודנטים, כחלק מסדנה שהתקיימה בפקולטה לאמנויות- המדרשה, לאורך סמסטר, ובהזמנת חלל האמנות Triangle במרסיי.
רוזן וסלע מציגים פורטרט סאטירי של העיר מרסיי, תוך שימוש בקלישאות ובסטריאוטיפים (הפרחים, הנמל, השקיעות, וכמובן – מרק הבויאבז), לצד עניין באספקטים קונקרטיים של העיר, כמו העובדה שזו עיר שבאופן חריג בני מיעוטים ומהגרים מתגוררים במרכז ההיסטורי שלה, או הדמיון בין שתי הערים הים תיכוניות – מרסיי ויפו.
הם יוצרים הרחקה שמאפשרת להם להעלות שאלות על עניינים בוערים כאן – על חופש הביטוי באמנות ובאקדמיה ועל הגבול הדק בין שיתוף פעולה להתנגדות.
העבודה הופקה בשיתוף Triangle France
2021 "תא צפייה", חלל פרויקטים, גלריית פיין 3, תל אביב
2021 "But Ears Have No Lids", מוזיאון וגאס ,PCAN, אוניברסיטת הפיליפינים
2020 "מרסיי ג'מילה", גלריית המדרשה, תל אביב
2018 "מחוץ לחוק", לייב ארט, לונדון, אנגליה
2017 "דימויים כשלל מלחמה", גלריה מירוסלב קרלג'ביק, זאגרב, קרואטיה
"המשגות של סובייקטיביות", מרכז לאמנות לאון, גואנחואטו, מקסיקו
2015 "מצור על דימויים", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
2014 מוזיאון בת-ים, אוצר: יהושע סימון
2013 "For the Record"' טרנזיט, פראג, צ'כיה.
אוצרים: ויט הוונרק וזבינייק בלדארן
2011 "BG-HOV-PWC",קדיסט, פריס, אוצרת: סנדרה טרדג'מן
CAG, הגלריה לאמנות עכשווית, ונקובר, קנדה
"El Palabrero", הגלריה של המדרשה, ת"א, אוצרים: גיא בן נר ובועז ארד
2008 "Rare Medium", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב
2006 "קורדובה", המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצר: סרג'יו אדלשטיין
2001: פרס המחלקה לאמנות בבצלאל-לבוגר מצטיין
2002: מלגת קרן התרבות אמריקה ישראל
2002: הקרן לתמיכה בווידאו-ארט של המרכז לאמנות עכשווית
2003: פרס האמן הצעיר משרד החינוך
2004: הקרן לתמיכה בווידאו-ארט של המרכז לאמנות עכשווית
2006: הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
2008: קרן וולף על שם אנסלם קיפר
2011: פרס אונסק"ו הערכה לאמן צעיר
2011: פרס עידוד היצירה משרד החינוך
2011: מלגת קרן ביארטס אנגליה
2012: הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה
2013: קרן מפעל הפיס לתרבות
2013: הקרן לתמיכה בווידאו-ארט של המרכז לאמנות עכשווית
2014: פרס ראשון בתחרות לקולנוע נסיוני פסטיבל הקולנוע ירושלים
2015: תמיכה בעבודה חדשה גלריית המדע, דבלין
2015: תמיכה בעבודה חדשה מוזיאון אשדוד לאמנות
2015: קרן בוחרים אמנות מוזיאון תל אביב
2015: תמיכה בעבודה חדשה ניו-מוזיאון ניו יורק
2016: קרן תמיכה בעבודה חדשה, פליקן-בומב, ניו אורלינס
2017: קרן תמיכה באמנות, UCI Illuminations, קנדה
2018: קרן מפעל הפיס לתרבות
2018: פרס משרד התרבות לאמן וידאו בכיר
2019: קרן מפעל הפיס לתרבות
רות (רותי) רוּסוֹ־הרץ (נולדה ב־14 ביוני 1977) היא שפית, מרצה קולינרית, ומגישת טלוויזיה ישראלית.
רות רוסו נולדה בבוסטון שבארצות הברית, וגדלה ברמות השבים, ישראל, למשפחה ממוצא אשכנזי וספרדי.
אימה היא עיתונאית האוכל הישראלית ומחברת ספרי הבישול נירה רוסו.
אביה הוא לואיס רוסו, יליד ארצות הברית ממשפחה ממוצא טורקי, שהגיע לישראל ב-1968 כדי להשלים לימודי דוקטורט ופגש את אימה נירה, מה שגרם לו להחליט לעלות לישראל.
מכהן כסמנכ"ל פיתוח עסקי ב"נילית".
במלחמת העולם השנייה, אביו, סבה של רוסו, היה טייס בחיל האוויר האמריקאי.
לרוסו אחות גדולה, רופאת ילדים בבי"ח מאיר.
בגיל 18 התנדבה רוסו לשנת שירות.
לאחר מכן, התגייסה ואת שירותה עשתה בדובר צה"ל.
ב־2001 סיימה את לימודיה בבית הספר הבין־לאומי הגבוה לבישול בניו יורק, המכון הקולינרי הצרפתי (ICC).
ב־2003 החלה לעבוד ככתבת מגזין וחדשות בעיתון "מעריב".
מ־2007 כתבה בעיתון טור שבועי, שבו ניתחה מתכונים קלאסיים מכל העולם ובחנה את הסיבות להצלחתם ולכישלונם.
ב־2008 החלה לכתוב מדור נוסף במוסף "סופשבוע", שנקרא "הארוחות שלנו" ותיעד ארוחות שישי ברחבי הארץ מנקודת מבט סוציולוגית, אנתרופולוגית וקולינרית.
בהמשך כתבה טורי אוכל בכתב העת "את", ובעיתון האיטלקי "קוריירה דלה סרה" – שם התמקדה באוכל ישראלי–ים־תיכוני.
מספטמבר 2017 שותפה עם אימה נירה רוסו בכתיבת מדור האוכל השבועי של מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות".
ב־2016 הגישה את תוכנית האוכל לילדים "הפסקת אוכל" בטלוויזיה החינוכית, שבה אירחה שפים מוכרים וילדים לשיחה משותפת על אוכל ורכיביו.
רוסו שימשה שופטת בתוכניות הגמר וחצי הגמר של "משחקי השף" של הזכיינית רשת.
מ־24 בינואר 2022 היא שופטת בתוכנית המציאות "המסעדה הבאה" ברשת 13, לצד השפים אסף גרניט, מושיק רוט ויוסי שטרית.
יצרה יחד עם מירי מסיקה את סדרת הדוקו הקולינרי "ארץ האוכל", ששודרה ב־HOT ביולי 2022.
רוסו עבדה בניו יורק עם השף האמריקאי דייוויד ברק.
היא מרצה ברחבי העולם על המטבח הישראלי, והוזמנה להרצות מטעמם של גופים ממשלתיים (משרד החוץ ומשרד התיירות) ואחרים בארצות שונות.
כמו כן השתתפה בסרט האמריקאי החוקר את היווצרותו של המטבח הישראלי החדש, "In Search for Israeli Cuisine" בכיכובו של השף הישראלי־אמריקאי, מייקל סולומונוב .
ב־2014 שימשה יועצת קולינרית לרשת בתי הקפה Loveat ובנתה לה תפריט חדש.
ב־2016 פתחה את הסניף הראשון של חנות המיצים בכבישה קרה Jusso בשוק צפון ברמת החייל בתל אביב.
ב־2013 חברה לבמאית והעיתונאית ציפי ברנד פרנק ויחד הקימו השתיים רשימה פוליטית "שימו לב הורים", שהתמודדה לבחירות המקומיות בעיריית תל אביב.
הרשימה התמקדה בקידום החינוך וענייני ההורים בתל אביב, וזכתה במושב אחד במועצת העיר.
רוסו נשואה לרועי הרץ, מורה לתיאטרון ומחנך בתיכון.
רותי בית־אור היא מעצבת גרפית, עורכת לשון ותוכן ומוציאה לאור.
עיצבה, ערכה והפיקה ספרים, עטיפות ופרסומים רבים להוצאות לאור, מוסדות, אוניברסיטאות ולאישים בתנועה הקיבוצית.
רותי בית־אור נולדה בכפר סבא לפנינה וברוך ליכטהויז (לימים בית־אור), שעלו מפלך חרסון ומהמושבות היהודיות החקלאיות שברוסיה בשנות ה־20 של המאה ה־20, חברי "גדוד העבודה", ממייסדי הקיבוצים עין־חרוד ותל־יוסף, ומראשוני המתיישבים בעמק חפר, והיא אחות לשלושה אחים: אוֹרי, רן ובני (בנגה) בית־אור.
ארכיונם ההיסטורי של ההורים נתרם על ידי ילדיהם לשלושה ארכיונים, הארכיון הציוני המרכזי (בו חומר על גדוד העבודה כולל הפילוג); בית התפוצות (חומר על המושבות החקלאיות היהודיות ברוסיה); וארכיון אגד (ובו חומר על תולדות התחבורה הציבורית בארץ שברוך ליכטהויז [בית־אור] היה ממקימיה).
לאחר סיום לימודיה בתיכון כצנלסון בכפר סבא התגייסה לצבא במסגרת גרעין הנח"ל "שניר", ושירתה בערבה ובעמק הירדן.
הייתה חברת קיבוץ יפתח כ־10 שנים, ועבדה בחקלאות במקביל ללימודים באוניברסיטת תל אביב, עבודה באגף הנוער ב"איחוד הקבוצות והקיבוצים", והדרכת גרעין "פסגות" של תנועת הנוער העובד והלומד, שהשלים לימים את קיבוץ יפתח.
לאחר עזיבתה את הקיבוץ עברה לירושלים, שם למדה במחלקה לעיצוב סביבתי ותעשייתי ב"בצלאל" ועבדה באגף הנוער של משרד החינוך במכונים לחינוך ציוני יהודי (מלי"ץ) לצידם של צבי צמרת ומיכאל גל.
בנוסף עסקה בעבודות שונות לפרנסתה, בתוכן איור שאלונים לבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית שבהר הצופים.
עם עזיבתה את ירושלים הגיעה לתל אביב לצורך השתלבות בפרויקט עיצוב הַפְּנים של בית אסיה של האוֹמן גד אולמן, כצלמת דפוס וגרפיקאית.
בבסוף שנות ה-80 גויסה לצבא קבע כקצינת עריכה גרפית של הוצאת "מערכות", ובמקביל סיימה לימודי תעודה בעריכה והבאה לדפוס באוניברסיטת ת"א.
ב"מערכות" התמחתה בעריכה גרפית והבאה לדפוס, בעיצוב כתבי עת ("מערכות", "ציקלון"), עיצוב ספרים, עטיפות וסמלילים.
בין השאר עיצבה והפיקה את השילוט והפרסומים של מרכז רוזה לוקסמבורג בתל אביב (2009), מיתגה ועיצבה ניירת, קטלוגים, סמלים, פרסומים וסדרות ספרים למרכז האקדמי הישראלי בקהיר (1982), למרכז לתרבות יהדות ספרד בסמינר לווינסקי (1991), למרכז תמי שטיינמץ למחקרי שלום (1992), למרכז דיין, למרכז יפה למחקרים אסטרטגיים ולחברות פרטיות ("ספורטילנד" ו"מטאור").
בית־אור הועסקה בתקופת המיתון כמעצבת עצמאית במא"ה (המכון לאמצעי הוראה של משרד העבודה), ואיירה חוברות הוראה ולימוד לאוכלוסיות שונות.
בין השאר שולבו איורים שלה בעטיפות של ספרי האוניברסיטה המשודרת ושל הוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
בית־אור גם ערכה, עיצבה והוציאה לאור ספרים בהוצאה פרטית לגופים (קיבוץ יפתח).
בין הספרים שעיצבה בית־אור מתאפיינים שניים בתפיסה עיצובית דומה: הקובץ "קהליתנו" משנת 1922, שהיה "ספר חובה" בכל חדר בקיבוצי השומר הצעיר, זכה למהדורה מחודשת בידי מוקי צור, כשרותי עיצבה אותו על פי הקונספט של דף גמרא, שבו ההערות, ההארות, והאילוסטרציות הרלוונטיות לגוף הטקסט המרכזי, מקיפות אותו.
רוב החומר הצילומי נלקח מהארכיון של הוריה, ברוך ופנינה בית־אור, אנשי העלייה השלישית.
העיצוב והביצוע הגרפי של ספר מורכב זה בתקופת הטרום מחשב היוו אתגר מקצועי.
הספר יצא לאור ב־1988 בהוצאת יד בן־צבי וזכה לסיקור מקיף ואוהד.
הספר השני הוא "שירים במדים", מאת שמואליק טסלר, שיצא לאור בשנת 2007 (כבר בתקופה הממוחשבת), בהוצאת יד בן־צבי, והיה ספר מורכב במיוחד.
העיצוב והביצוע, משלב הסריקות, עיבודי התמונה והעריכה הגרפית, עד העימוד המוגמר, בוצע על ידי בית־אור.
גם ספר זה, שהיה בפורמט אלבומי מהודר ובצבע, זכה לסיקור אוהד ונרחב.
עטיפות רבות של ספרים וכתבי עת בעיצובה של בית־אור פורסמו במדורי האוֹמנות והספרות בעיתונות ("ידיעות אחרונות", "הארץ", "מעריב", "עיתון 77").
ב־26 בינואר 2006 ביצעה התזמורת הקאמרית הישראלית את האופרה "כנפיים" מאת אהרון חרל"פ, כשאת הליברית ליצירה, המבוססת על כתביו של חליל ג'ובראן, כתבה רותי בית־אור.
על כך זכו אהרון חרל"פ ורותי בית־אור בפרס ראשון בתחרות של מפעל הפיס, לכתיבת אופרה קאמרית, כשבהחלטה נאמר: "מצאנו כי 'כנפיים' מציגה שילוב מוצלח ואפקטיבי של שפה מוזיקלית עשירה ולירית עם ליברית מרשימה ודרמטית".
כבוגרת לימודי תעודה בעריכה והבאה לדפוס באוניברסיטת תל אביב (1980) עסקה גם בניסוח תקנונים משפטיים, עריכת תוכן ולשון וייעוץ לשוני ועריכתי לפקולטות שונות באוניברסיטת תל אביב.
בית־אור ערכה ונתנה ייעוץ מקצועי בהתנדבות למנהלי ארכיונים, לעורכי מדורים בכתבי עת, לגרפיקאים, ולקולגות בתחום ההוצאה לאור.
בשנים האחרונות היא עורכת ומעצבת בהתנדבות כרזות המלוות את התערוכות בגלריית "אמן מורה" של בית המורה בתל אביב.
סדרת "כתבי מופת צבאיים", הוצאת מערכות משהב"ט, 1980 [עיצוב הלוגו, העטיפה והסדרה].
"בתנועה מתמדת", אלבום 60 שנות הנוער העובד והלומד.
כתב וערך מרדכי נאור, בהפקת מפעלי תרבות וחינוך בע"מ, 1984 [עיצוב האלבום והעטיפה].
"מוטקה, בשליחות ליבו", עריכה חנן סבר, בהוצאת רותי בית־אור, 1987 [עריכת לשון, עיצוב הספר והעטיפה].
כתב העת "קשר", עורך מרדכי נאור, בהוצאת התוכנית ללימודי עיתונאות, אוניברסיטת ת"א, ממאי 1989, חוברות 1–11 [עיצוב הלוגו, העטיפות והפנים והפקה].
"קהליתנו", מבואות והערות מוקי צור, הוצאת יד בן־צבי, 1988 [חברת מערכת, עיצוב ועריכה גרפית].
"אטלס לשונות העיתונות היהודית בעולם", עורכים שלום רוזנפלד ומרדכי נאור, בהוצאת המכון לחקר העיתונות היהודית (בהקמה), אוניברסיטת ת"א, נובמבר 1990 [עיצוב והפקה].
"מדעי החיים המשוגעים", אורי בית־אור, איורים דני קרמן, בהוצאת רותי בית־אור, 1994 [עיצוב ועריכה גרפית].
כתב העת "Justice", ההתאחדות הבין לאומית של המשפטנים היהודים, עורכים דן פתיר ורחל רימון, 1994 [עיצוב עטיפה, לוגו חוברת והפקה].
"הודעה של אמר", אורה סימנובסקי, 1996 [איורים, עיצוב הספר והעטיפה והפקה].
"ספר הקבוצה", מבואות והארות: אביבה אופז, הוצאת יד בן־צבי, 1996 [עיצוב הספר והעטיפה ועריכה גרפית].
"באמונתו יחיה", לקט דברים על דוד בן-גוריון, יצחק נבון, עריכה כרמית גיא, הוצאת המכון למורשת בן-גוריון, 1998. [עיצוב החוברת והעטיפה]
"וידי אדם תחת כנפיהם", אריה הלל, הוצאת חיל האוויר, להק ציוד, והוצאת מערכות משרד הביטחון, 1999 [עיצוב הספר והעטיפה].
"סביב כיכר השעון", יעקב ינון, הוצאת יד בן־צבי, 2001 [עיצוב הספר והעטיפה ועריכה גרפית].
"בחזית המִחשוב", עמירה שחר, צה"ל – ממר"ם, הוצאת מערכות, משרד הביטחון, 2002 [עיצוב הספר והעטיפה, ועריכה גרפית].
"יוגה לי ולך לגיל הרך", רות אהרוני, הוצאת נאורה, 2003 [עיצוב הספר והעטיפה והוצאה לאור].
"בין דגניה לכנרת", אבינעם חדש וחנן סבר, הוצאה לאור רותי בית־אור, יוני, 2005 [עריכה, עיצוב הספר והעטיפה והפקה].
"בית בהרים", מסיפורי קיבוץ יפתח, חנן סבר, הוצאה לאור רותי בית־אור, יולי 2006 [עריכה, עיצוב הספר והעטיפה והפקה].
"איש אהבות", מוטי זעירא, הוצאת יד בן־צבי, 2006 [עיצוב הספר והעטיפה].
"שירים במדים", שמואליק טסלר, הוצאת יד בן־צבי, 2007 [עיצוב הספר והעטיפה, עריכה גרפית והבאה לדפוס].
"תקווה איננה שיטה", גורדון סליוואן ומייקל הרפר, הוצאת משהב"ט, 2008 [עריכת תרגום, עיצוב הספר והעטיפה].
"בצל הדגל האדום", יצחק ארד, הוצאה לאור משרד הביטחון, יד ושם ועמותת יד לשריון, 2008 [עריכה, עיצוב הספר והעטיפה].
"לחיות ביחד", הוצאה לאור משהב"ט והרבנות הראשית של צה"ל, 2008 [עיצוב, עריכת לשון והפקה].
"בעקבות רוזה לוקסמבורג", עורכת אנג'ליקה טים, בהוצאת מרכז רוזה לוקסמבורג, 2009 [עיצוב הספר והעטיפה והוצאה לאור].
"איש תל חי זלמן בלחובסקי", עורך מרדכי נאור, הוצאת יד בן־צבי, 2009 [עיצוב הספר והעטיפה והפקה].
"ספר למזכרת, מזכרת בתיה עקרון – 100 השנים הראשונות", מרדכי נאור, הוצאת יד בן־צבי, אוקטובר 2010 [עריכת לשון, עיצוב הספר והעטיפה].
"הרועה העברי", מיכל סדן, הוצאת יד בן־צבי, 2011 [עיצוב הספר והעטיפה].
"צייד הצבעים", סיפורו של נחום גוטמן, לאה נאור, הוצאת יד בן־צבי, 2012 [עיצוב הספר והעטיפה, ועריכה גרפית].
"כל ההתחלות", חנן סבר, הוצאה לאור רותי בית־אור, 2013 [עריכה, עיצוב הספר והעטיפה, והפקה].
"רמזים", חנן סבר, הוצאה לאור רותי בית־אור, 2015 [עריכה, עיצוב הספר והעטיפה, והפקה].
רותה קופפר (נולדה ב-6 במרץ 1964) היא עיתונאית, בעלת טור, עורכת ומבקרת טלוויזיה ישראלית.
את רוב ילדותה עברה יחד עם משפחתה בארצות הברית, שם למדה בבית הספר היסודי.
כילדה שהתה רבות באולפני אן-בי-סי בהם עבד אביה, ואהבה לצפות בטלוויזיה, דבר שלטענתה השפיע בהמשך חייה על כיוון הקריירה המקצועית שלה.
כאשר חזרה קופפר עם משפחתה לישראל למדה בבית הספר הגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
במהלך שירותה בצה"ל הייתה קופפר קצינת ת"ש וח"ן (חיל נשים).
קופפר כתבה במשך שנים רבות בעיתונות בישראל ועבדה בכלי תקשורת גדולים: עיתון "חדשות", ערוץ 2 בראשית דרכו, הייתה בעלת מדור טלוויזיה יומי במוסף גלריה בעיתון הארץ וכן עסקה בעבודות שונות נוספות בתחומי הכתיבה והעריכה, למשל בתרגום סרטים ועוד.
קופפר החלה את דרכה העיתונאית בשנת 1985 בעיתון חדשות.
כסטודנטית לתואר ראשון עבדה במשרה מלאה בדסק החוץ ולאחר מכן כעורכת בדסק החדשות, וערכה את מוסף הקומיקס.
בשנת 1987 החלה קופפר לעבוד באולפני הרצליה בתחום התרגום.
בשנת 1990 הצטרפה קופפר לצוות של ערוץ 2 הניסיוני והייתה מתרגמת ותחקירנית בשני מגזיני החדשות הטלוויזיוניים: "שבע וחצי בעולם" ו"שמונה בערב".
בשנת 1992 החלה לכתוב בעיתון "הארץ".
בשלהי העשור השני של המאה ה-21, קופפר עובדת כעיתונאית עצמאית.
היא כותבת בליברל, בכלכליסט, במגזיני TheMarker ועוד.
קופפר מגישה תוכניות אירוח ופינות קבועות בתחום הטלוויזיה והקולנוע, מגישה פינה קבועה בנושא טלוויזיה ברדיו תל אביב.
היא גם מגישה את ההסכת "המדריך" בתחנת הרדיו "כאן תרבות".
הגישה פינה קבועה על טלוויזיה בתוכנית "מועדון תרבות" בכאן 11. משנת 2021 מגישה יחד עם אליחי וידל את הפודקאסט "קאש אנד טראש" ובספטמבר 2023 החלה להגיש את הפודקאסט "סדרתיות" לצד גילי איזיקוביץ.
קופפר היא בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בספרות אנגלית, ולמדה לתואר שני בתורת הספרות.
במסגרת לימודים אלו זכתה קופפר למלגות לימודים באוניברסיטת סלמנקה, ובאוניברסיטת מדריד.
קופפר מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשלושה.
רות שפירא (נולדה ב-1 ביולי 1949, בהלסינקי, פינלנד) היא מתרגמת, סופרת ועיתונאית ישראלית ובעלת עיטור מסדר כוכב הצפון המלכותי השוודי .