tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באגם שוכן אי קטן הקרוי אי הציפור (Bird Island), כ-3.5 קילומטרים צפונית למזח הסירות של חוף לינקולן, בסמוך לקצה הדרומי של האגם.
על האי צומחים כמה עצים שניתן לראות מחוף לינקולן.
בשנים שפני האגם מתרוממים האי מוצף לגמרי, והעצים הם הסימן היחיד להימצאותו שם.
האי הוא יעד פופולרי לדייגים המחפשים את מיני הדגים Sander vitreus, בס לבן (Morone chrysops) ומין השפמנון Ictalurus punctatus.
מערת נאטי פאטי נמצאת מערבית מהאגם.
אגן הניקוז של אגם יוטה משתרע על פני שטח של 9,962 קילומטרים, שרובו הררי.
הנקודה הגבוהה ביותר באגן הניקוז היא הר בולד (Bald Mountain) המתנשא לגובה 3,586 מטרים ברכס הרי יואינטה.
3,166 קילומטרים מתוך שטח אגן הניקוז (32%) מנוהלים על ידי שירות היערות של ארצות הברית, 1,009 קילומטרים רבועים (11%) מנוהלים על ידי רשויות ממשל אחרות, ורוב היתרה, 5,114 קילומטרים רבועים (51%), נמצאים בידיים פרטיות.
שני יובלים עיקריים אחראים לכמעט 60% מהמים הנכנסים לאגם יוטה.
פרובו (Provo) מספק 36% מהמים, וספניש פורק (Spanish Fork) מספק 24% מהמים.
יובלים אחרים כוללים את הנחלים אמריקן פורק (American Fork), קרנט קריק (Current Creek), דריי קריק (Dry Creek), הובל קריק (Hobble Creek) ומיל רייס קריק (Mill Race Creek).
בנוסף, יש מעיינות חמים רבים וערוצים קטנים יותר הזורמים אל האגם.
את אגם יוטה מנקז הנהר ג'ורדן, המתחיל בקצה הצפוני של האגם.
הנהר מנקז 51% מסך כול המים היוצאים מהאגם.
הוא זורם דרך המחוזות יוטה, סולט לייק ודייוויס ונשפך לחלקה הדרום-מזרחי של ימת המלח הגדולה.
בשל האקלים הצחיח למחצה השורר באזור האגם, שטח הפנים הגדול שלו ורדידותו, ההתאדות אחראית ל-42% מהמים היוצאים מהאגם.
בשלהי המאה ה-19, לאחר כמה שנים של בצורת פרצו ויכוחים בין חברות ההשקיה על חלקם במי אגם יוטה מהנהר ג'ורדן.
היה זה מתקן השאיבה הגדול ביותר בארצות הברית בשעתו.
המתקן כלל שבע משאבות בספיקה כללית של 20 מטרים מעוקבים בשנייה.
לאחר הצו הפך אגם יוטה בפועל למאגר מים להשקיה וזרימת המים בנהר ג'ורדן הייתה תחת פיקוח הדוק.
כתוצאה מהשיטפונות בשנים 1983–1984, הוגשה תביעה לפיצוי בשל נזקי השיטפונות המבוססת על הפרת החוזה של רמת הפשרה הקודמת.
ב-1985 הגיעו הצדדים להסכמה על רמת פשרה חדשה שקבעה את הרמה המקסימלית של פני האגם על 1,368 מטרים מעל פני הים.
כאשר גובה המים באגם יוטה עובר רמה זו משאירים את השערים והמשאבות שבפתח הנהר ג'ורדן פתוחים, אלא אם פתיחת השערים תגרום לכך שספיקת מי הנהר ג'ורדן תעלה על המקסימום שנקבע בפשרה.
משמעות רמת הפשרה החדשה הייתה שגובה פני אגם יוטה הוא מתחת לגובה קרקעית הנהר ג'ורדן.
מחקר מ-1948 הראה שאגם יוטה מזוהם בצורה רצינית.
כתוצאה מכך החליטו ערי מחוז יוטה לתכנן כיצד והיכן לבנות מכונים לטיהור שפכים במקום להזרים את השפכים ישירות לאגם.
עד 1954 בנו ערים רבות מכוני טיהור שפכים, אבל המכון של פרובו היה עדיין בבנייה.
ב-1967 עדיין הוזרמו לאגם שפכים בלתי מטוהרים.
מחלקת איכות המים של יוטה (Utah Division of Water Quality) ומחלקת מי השתייה של יוטה (Utah Division of Drinking Water) הם הגופים האחראים במדינת יוטה על ניהול ופיקוח איכות המים.
אגמים, נהרות ונחלים שחורגים מרמות התקן מוכנסים לרשימה על פי סעיף (d)303 לחוק המים הנקיים (Clean Water Act).
חוק זה שנחקק ב-1972 בקונגרס של ארצות הברית, ועבר כמה שינויים משמעותיים מאז, מחייב מדינות לזהות מדי שנתיים גופי מים לקויים.
המדינות מחויבות לפתח מדד המכונה עומס יומי כולל מקסימלי (total maximum daily load), בראשי תיבות TDML, לכמות המזהמים שגוף המים יכול להטמיע מבלי לגרום לגוף המים לחרוג מתקני איכות המים.
אגם יוטה הוכנס בשנים 2000 ו-2004 לרשימת (d)303 בשל זרחות ומוצקים מומסים (total dissolved solids בראשי תיבות TDS) בכמות העולה על הערכים המומלצים.
רמות גבוהות של זרחן עלולות לגרום למטרד של פריחת אצות, רמה נמוכה של חמצן מומס, ורמות גבוהות של pH.
TDS מודד את ריכוז מלחי המינרלים במים, שעלולים לגרום לבעיות בחקלאות ומי השתייה.
מחלקת איכות המים של יוטה הכינה תוכנית חומש לטיפול באגם בשנים 2019-2015.
כריסי וילסון (Krissy Wilson) ממחלקת משאבי חיות הבר של יוטה (Utah's Division of Wildlife Resources), הצהירה ב-2010 שאיכות המים משתפרת, כשזרימות מים גדולות יותר, בין שאר הדברים, תורמות לשיפור.
עם זאת, נוכחות ופעילות הקרפיונים, גורמים לערבול מוצקים במים, ומקשים בכך להעריך את השיפור מבלי לערוך מדידות מדעיות.
המתיישבים הראשונים באזור היה ציידים-לקטים מתרבות המדבר הארכאית.
אתר ארכאולוגי מתקופה זו שנחקר קרוי כפר סואונקהני (Soo'nkahni Village) בסמוך לנהר ג'ורדן בדרייפר (Draper).
האתר מתוארך לפני 3,000 שנים ומעל 30,000 חפצים נמצאו באתר.
המתיישבים הבאים שתועדו באזור היו בני תרבות פרימונט שחיו באזור אגם יוטה מבערך שנת 400 לספירה עד סביב שנת 1350 לספירה.
הם התגוררו בכפרים קטנים של ציידים וחקלאים.
הם גידלו תירס, דלעת ושעועית.
שינוי התנאים האקלימיים גרם צרות לחקלאות.
כמו כן, אבותיהם הקדומים של שבטי היוט, הפאיוט, והשושוני הצפון-מערביים עקרו לאזור.
עקב כך עזבו בני תרבות פרימונט את האזור.
הקבוצה השלישית שהתיישבה באזור היו היוט של מרכז יוטה ומזרח קולורדו.
חבורת הטימפאנוגוט (קרויים גם טימפאנוגוס) מבני היוט יישבו את עמק יוטה.
הם היו הקבוצה הדומיננטית ביותר של היוט בשל הקלות היחסית בה אספו אספקת מזון בשפע.
העמק היה נקודת מפגש קדושה עבור שבטי הטימפאנוגוס, חבורות יוט אחרות ושבטי שושוני.
בתקופת ההשרצה של הדגים באביב היו שבטים אלו נפגשים באגם יוטה לפסטיבל הדגים השנתיים.
בפסטיבל נהגו לרקוד, לשיר, לסחור לערוך מרוצי סוסים, להמר ולהתפטם בשפע הדגים שהאגם סיפק.
הייתה זו גם ההזדמנות למצוא בן זוג מחמולה אחרת.
ב-1826 ביקר ג'דדיה סמית מחנה לאורך הנהר ספניש פורק שבו היו 35 בקתות ובהן כ-175 תושבים.
בשלהי קיץ 1776 יצאה משלחת בראשות המיסיונר הפרנציסקני הספרדי סילבסטרה ולס דה אסקלנטה.
והאב הפרנציסקני הספרדי פרנסיסקו אטנסיו דומינגס מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע למונטריי בקליפורניה.
שני אינדיאנים מבני הטימפאנוגוט מעמק יוטה שימשו כמורי דרך.
ב-23 בספטמבר 1776 ירדה החבורה בקניון ספניש פורק ונכנסה לעמק יוטה.
ביומנו של אסקלנטה הוא מתאר את אגם יוטה: "האגם, שרוחבו לפחות שש ליגות ואורכו חמש עשרה ליגות, משתרע הרחק עד אחד מעמקים אלו.
כיוונו צפון-מערב, ועל פי מה שסיפרו לנו, הוא מקושר לאגמים אחרים גדולים עוד יותר.
אגם זה של טימפאנוגוטסיס (Timpanogotzis) שופע כמה מינים של דגים טובים, אווזים, בונים ובעלי חיים אמפיביים אחרים שלא הייתה לנו ההזדמנות לראותם.
סביב האגם יש את האינדיאנים החיים משפע הדגים שבאגם, ומסיבה זו קוראים להם היוטס סבואגאנס (Yutas Sabuaganas), "אוכלי דגים".
מלבד זאת הם אוספים זרעים, והם משלימים את התזונה בארנבות, ועופות מים המצויים בשפע כאן".
אסקלנטה קרא לאגם "אגם טימפאנוגוס", על שם השבט ששכן באזור.
ההתיישבות של המורמונים ביוטה החלה ביולי 1847, כאשר חלוצים נכנסו לעמק סולט לייק.
תחת ניהלו של פארלי פראט (.Parley Parker Pratt Sr; 1857-1807) נחקר עמק יוטה.
חבורת המחקר הביאה סירה קטנה שבאמצעותה חקרו את אגם יוטה ולכדו דגים ברשתות.
הקרב הראשון בין המתיישבים לאינדיאנים התחולל במרץ 1849. חבורה של ארבעים גברים נשלחה לעמק יוטה לעצור את גנבת הבקר מעמק סולט לייק.
החבורה נפגשה בכפרו של "הצ'יף הקטן" (Little Chief), שסיפר להם היכן שוכנים האנשים האחראים לגנבה.
עימות התחולל במקום וארבעה מבני הטימפאנוגוט נהרגו.
המתיישבים כינו את מקום העימות "בטל קריק" (Battle Creek – "נחל הקרב"), שמאוחר יותר שינה את שמו לפלזנט גרוב (Pleasant Grove – "חורשה נעימה").
באפריל 1849, הגיעה קבוצה של כשלושים משפחות לעמק יוטה והתיישבה על נהר פרובו, קרוב מאוד לכפר של הטימפאנוגוט על הנהר פרובו.
המתיישבים בנו גדרה, מבצר המוקף בחומת גזעי עצים מחודדים שכונתה פורט יוטה וציידו אותו בתותח של שנים עשר ליטראות על מנת להפחיד את הטימפאנוגוט.
באוגוסט נרצח מנהיג טימפאנוגוט שהלבנים כינו בשם "הבישוף הזקן" על ידי שלושה מתיישבים לאחר שהלה תפס אותם צדים בניגוד להסכם בין המורמונים לאינדיאנים.
בתגובה כמה מבני הטימפאנוגוט ירו בבקר או גנבו תירס.
החורף היה קשה במיוחד והטימפאנוגוט גנבו בקר עבור מזון.
בינואר 1850 דיווחו המתיישבים בפורט יוטה למרכז בסולט לייק סיטי שהמצב הופך למסוכן.
הם דרשו שחבורה צבאית תתקיף את הטימפאנוגוט.
המיליציה של המורמונים "לגיון נאוו" נשלחה מסולט לייק סיטי וב-8 וב-11 בפברואר הם נלחמו בטימפאנוגוט.
ב-14 בפברואר נכנעו 11 לוחמים מהטימפאנוגוט, אבל מאוחר יותר הוצאו להורג בעוד בני משפחתם צופים.
רופא ממשלתי נשלח לאתר ההוצאה להורג וכרת את ראשיהם של הטימפאנוגוט לבדיקה מאוחר יותר.
בקרבות נהרג איש מיליציה אחד ו-102 מבני הטימפאנוגוט.
בשנים אחר-כך התגוררו פחות ופחות בני טימפאנוגוט בעמק יוטה, ובהגיע 1872 כל בני הטימפאנוגוט עברו לשמורה האינדיאנית של יואינטה ויוראי.
עם זאת, מדי פעם חזרו טימפאנוגוט לדוג באגם יוטה עד שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20.
קפטן הווארד סטנסברי (Howard Stansbury; 1863-1806) מקורפוס המהנדסים הטופוגרפיים של צבא ארצות הברית נצטווה למפות, לסרוק ולחקור את עמקי יוטה וימת המלח.
ב-1850 חקר סטנסברי את אגם יוטה ואת יוטה.
ותיעד את חיות הבר במקום.
במקור היו באגם ובסביבתו ארבעה מינים של דו-חיים, שנים עשר מינים של זוחלים, שלושה עשר מינים של דגים, 152 מינים של עופות ו-42 מינים של יונקים.
הזרמת שפכים בלתי מטוהרים, הרס בית הגידול הטבעי, ציד והחדרת מיני דגים גרים גבו מחיר מהמינים המקומיים באגם וסביבו.
כמה ממיני היונקים השוכנים סביב האגם הם אפלול אמריקני, עטלף כסוף שיער (Lasionycteris noctivagans), אייל פרדי שחור-זנב, עכבר כיס בוטה (Thomomys bottae), חולדה סוחרת מדברית (Neotoma lepida) ובואש מפוספס.
היו שבעה עשר מינים של רכיכות באגם יוטה.
רק שלושה דווחו במערכת האקולוגית של האגם ב-1969, ומין אחד נכחד.
הפרט החי האחרון של Stagnicola utahensis, שבלול של מים מתוקים, נראה לאחרונה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. ארבע דגימות נשלחו למוסד סמית'סוניאן ב-1911 והמקום היחיד שבו אותר השבלול הוא אגם יוטה.
במהלך המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 התייחסו לקטילת עופות אוכלי דגים כאמצעי לשימור הדגים.
רשויות ממשל מקומיות נהגו לחלק פרסים למי שהביא גוויות של עופות כאלו.
דו"ח של צייד מציין: " היה פרס שחולק בגין עגורים ואנפות ב-1895. שני אנשים היו מסוגלים להרוויח עד 66 דולר ליום.
כשהם משכשכים לתוך מושבות ההטלה בלא מכנסיהם הם יכולים לפצח את ראש האנפה במכה.
כאשר שולם הפרס על שקנאי...
ירינו בארבע מאות או חמש מאות שקנאים.
היינו אוכלים את הלבבות וקיבות השרירים, לוקחים את הנוצות והשמן ונפטרים מהשאר.כ-226 מינים של עופות משתמשים כיום באגם כביתם הקבוע או כתחנת ביניים בעת נדידתם.
שמורת ביצות אגם יוטה (Utah Lake Wetland Preserve) הוקמה בקצה הדרומי של אגם יוטה.
היא כוללת שתי יחידות, האחת במפרץ גושן, משתרעת על שטח של 88 קילומטרים רבועים, והשנייה בביצת בנג'מין (Benjamin Slough).
בין העופות שניתן לראות באגם יוטה כלולים: עגור קנדי, קורמורן מצויץ (Phalacrocorax auritus), אוח וירג'יניה, קתרטס תרנגולי, עיט זהוב, ברווז קינמון וברכייה.
פארלי פראט ביקר בפורט יוטה ביוני 1849 וראה אלפי דגים שנלכדו על ידי המתיישבים והטימפאנוגוט.
הוא העריך שניתן לדוג בבטחה 5,000 חביות של דגים.
בחורף של 1885–1886 מתו מרבית חיות המשק של המתיישבים המורמונים ביוטה.
מנהיגי הכנסייה המורמונית שלחו חברי כנסייה מעמק סולט לייק לאגם יוטה להביא דגים, והם הביאו 44 טון של דגים בחזרה.
ענף הדיג המסחרי החל באותה שנה.
בכינוס הכללי של הכנסייה המורמונית ב-1870 מונתה ועדה לפתח גידול דגים בשל הירידה ביבול הדגים מאגם יוטה.
החל משנת 1904 נאסר בחוק דיג מסחרי של דגים, מלבד דגים גרים, באגם יוטה.
לפחות 25 מינים של דגים הוכנסו למי אגם יוטה.
קרפיון, בס גדול-לוע, בס לבן (Morone chrysops), Ameiurus melas ממשפחת האיכטלוריים, שמפנון תעלות (Ictalurus punctatus), Sander vitreus ממשפחת הפרקיים, דג זהב, אוקונוס צהוב (Perca flavescens), כחול-זים (Lepomis macrochirus) ו-Pomoxis שחור מצויים בשפע.
כל שאר המינים המקוריים לא קיימים באגם.
היסטורית הייתה טרוטת קלארק יוטה (Oncorhynchus clarki utah) הדג הטורף הראשי במערכת האקולוגית, אבל כעת תפוצתה מוגבלת ליובלים המובילים לאגם.
סקירה ב-2008 ציינה שאוכלוסיות בנות קיימא מפוזרות בכל רחבי תחום המחייה ההיסטורי של הדג ואין הצדקה לסווגו כמין מאוים או מין בסיכון.
הפעם האחרונה שנראה ה-Utah Lake sculpin באגם הייתה ב-1928, וככל הנראה נכחד בשנות ה-30 של המאה ה-20 לאחר שבצורת חמורה גרמה לירידה ברמת פני האגם, ואפשרה לרוב מימיו לקפוא בחורף וכל הדגים הצטופפו בחלקים שלא קפאו.
צפיפות זו וזיהום שמקורו במי נגר עילי מקובלים כגורמים הסבירים להיכחדות הדג.
ה-June sucker הוגדר ב-1986 רשמית על ידי הממשל הפדרלי כמין בסיכון.
8 הקילומטרים האחרונים של הנהר פרובו הם המקום היחיד הידוע המשמש כאתר הטלה למין.
ביולוגים גידלו את המין במאגר רד ביוט (Red Butte Reservoir) ושחררו אותם באגם יוטה במטרה לעזור לאושש את האוכלוסייה.
במהלך קיץ 2005 שוחררו למעלה מ-8,000 June sucker באגם יוטה.
הקרפיון המצוי הוכנס לאגם ב-1883 כמקור למזון לאחר שהמינים המקומיים הידלדלו בשל דיג יתר.
כיום הוא הדג הנפוץ ביותר באגם יוטה.
הקרפיון מהווה כ-90% מהביומסה באגם, כשאוכלוסיית הדגים הבוגרים מונה סביב 7.5 מיליון פרטים.
משקלו של קרפיון ממוצע באגם הוא כ-2.4 קילוגרם ולכן המשקל הכללי של הדגים באגם מוערך ב-18 טון.
כבר ב-1901 ציינו נציגים של רשויות הדגה וחיות הבר שהקרפיון גורם להתמוטטות אוכלוסיית הטרוטה באגם.
בשל מנהגו לחטט במשקעים שבקרקעית האגם בחיפוש אחר מזון, הקרפיון מערבל את המשקעים במים ומגביר את העכירות של המים.
בנוסף, הם משמידים את הצמחייה התת-מימית שאוחזת את המשקעים במקומם ומשמשת הגנה לאוכלוסיות הדגים המקומיים.
בלא צמחייה יכולות רוחות לנתק משקעים מהקרקעית הרדודה של האגם ולערבל אותם, ולהחמיר בכך את העכירות ולמנוע מאור שמש להגיע לצמחייה שנותרה.
בלא מחסה לדגיגים נופלים דגים מקומיים דוגמת ה-June sucker קורבן לטורפים מקומיים דוגמת בס לבן.
נעשים מאמצים לצמצם את אוכלוסיית הקרפיון באגם יוטה בעזרת דייגים מקצועיים מקומיים במטרה לסלק קרפיונים במשקל כולל של 2.25 טון מדי שנה, כחלק ממאמצי תוכנית יישום התאוששות ה-June sucker להשיב את בית הגידול, כפי שאגם יוטה היה פעם, שבו יוכל ה-June sucker לשרוד.
המטרה היא לגרום להתמוטטות אוכלוסיית הקרפיון שתאפשר למערכת האקולוגית להיבנות מחדש ול-June sucker להפוך מחדש למין הדומיננטי באגם.
אגם יוטה הוא יעד פופולרי בשל קרבתו למטרופולין של פרובו-אורם.
בין שנות ה-80 של המאה ה-19 לשנות ה-30 של המאה ה-20 שירתו את הנופשים שנים עשר אתרי נופש שהציעו השכרת סירות, מתקני פיקניק, אולמות ריקודים, בריכות שחייה ומרחצאות.
האתר הפופולרי ביותר ששרד את הזמן הארוך ביותר היה סרטוגה ספרינגס (Saratoga Springs) בחוף הצפוני.
סרטוגה ספרינגס היה ידוע בשל המעיינות החמים הטבעיים, אבל היו בו גם מגלשות מים ומתקנים של פארק שעשועים.
האתר פעל משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד השיטפונות של 1984. הפעילויות הפופולריות ביותר בקיץ הן: דיג, סקי מים, שיט, מחנאות ופיקניק.
במהלך החורף הפעילויות הפופולריות ביותר הן: דיג קרח, הוקי קרח והחלקה על הקרח בייחוד בפארק המדינתי אגם יוטה (Utah Lake State Park), ובחוף לינקולן (Lincoln Beach).
המרינה הראשית באגם יוטה היא בפארק המדינתי אגם יוטה בחוף המזרחי של האגם.
מרינות נוספות קיימות בסרטוגה ספרינגס, אמריקן פורק (American Fork), לינדון (Lindon) וחוף לינקולן.
הבעלות על האדמות לאורך חופיו של אגם יוטה שנויה במחלוקת בין מדינת יוטה לחקלאים במשך שנים רבות.
בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע ב-1987 שלמדינת יוטה יש בעלות על הקרקע שמתחת לאגם יוטה.
אגם לאלולאלו הוא אגם לוע שנמצא במערב האי ואליס, אחד האיים באוקיינוס השקט שמרכיבים את ואליס ופוטונה.
עם שטח של 12 הקטאר, אגם הלוע הזה הוא גוף המים הגדול ביותר בוואליס ופוטונה.
הנוכחות של המין השני באגם בלי קשר למקור מים מלוחים הוא, ככל הידוע, ייחודי.
המליחות הגבוהה של המים העמוקים באגם מצביע, עם זאת, על קשר עם מים מליחים.
מטוסי קרב אמריקאים שהוצבו באיי במלחמת העולם השנייה זרקו לתוך האגם ציוד מיותר לפני שהם עזבו את האי בסוף המלחמה
אגם לואיז הוא אגם בשטח הפארק הלאומי באנף, בפרובינציית אלברטה בהרי הרוקי הקנדיים.
סמוך לאגם, שוכנת העיירה לייק לואיז.
מי האגם הם מי קרחונים, שכן הוא נמצא בסמוך לקרחונים רבים, וביניהם קרחון ויקטוריה שנמצא על הר ויקטוריה המתנשא עד לגובה של כ-3,400 מטרים מערבית לאגם.
צבע מימיו הוא תכלת בהיר, שכן כשהקרחונים נמסים, המים שוחקים איתם מינרלים מן הסלעים, והם אלו שיוצרים צבע זה.
האגם נחשב לאחד מן היפים בהרי הרוקי ובעולם, והוא מושך תיירים רבים מכל רחבי תבל.
האגם, ששמו הראשון היה "אגם הדגים הקטנים" (lake of the little fishes), קרוי על שם הנסיכה לואיז קרוליין (1848-1939), בתה הרביעית של המלכה ויקטוריה.
היא הייתה אשתו של מושל קנדה דאז, ג'ון קמפבל.
מן האגם יוצאים מסלולי הליכה רבים, בהם המסלול לבית התה אגם אגנס, מסלול שאורכו כ-3.4 קילומטרים לכיוון אחד, והוא כולל עלייה מתונה לאורך כל הדרך.
עוד מסלול, המגיע לבית תה אחר, שנמצא למרגלות קרחון ויקטוריה.
המסלול מקיף את חלקו הצפוני של האגם, אורכו כ־7 קילומטרים לכיוון, ורובו מישורי.
אגם מאמי הוא אגם קטן, בין קרחון סוס לקרחון לקרואה בעמק טיילור, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של האגם 262 מטרים מעל פני הים.
שמו של האגם ניתן לו על ידי הגאולוג האמריקאי ט.
פווה אשר ביקר באזור בדצמבר 1957.
השם ניתן לו בשל כלבי הים החנוטים שהתגלו סביב האגם.
אגם טין (בנורווגית: Tinnsjå) הוא אחד האגמים הגדולים בנורווגיה, ואחד העמוקים באירופה.
הוא ממוקם בין הנפות טין ונוטודדן במחוז וסטפול וטלמרק.
מצפון, נהר מאר זורם מהאגמים גויסטאבן, קלהובדפיורדן וקלהובדפיורדן אל האגם.
האגם הוא חלק מSkiensvassdrag, ומתנקז דרך נהר טיננלב בדרום, עד הדלסטבנט
במהלך החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה, כוחות ההתנגדות הנורווגיים הצליחו לגרום למעבורת שנשאה את המים הכבדים לשקוע באגם טין.
שברי המעבורת התגלו בשנת 1993. בשנת 2004 הוא נחקר וצולם לפרק של NOVA ; דגימות מים הוחזרו ואושרו העשרה איזוטופית בדאוטריום.
בשנת 2004 צוות הסרט שצילם סרטים לסרט תיעודי חדש על חבלה במים כבדים התוודע לדג יוצא דופן, ששחה ליד קרקעית האגם בעומק 430 מ'.
שתי דגימות של הדגים שלא היו ידועים בעבר נלכדו באפריל 2005. הניתוח גילה כי הדגים קשורים קשר הדוק עם שריטה ארקטית.
אורכו של הדג השקוף והבהיר הוא עד 15 אורך ס"מ ואין לו שלפוחית אוויר.
אגם מאנאפורי ממוקם באי הדרומי של ניו זילנד.
האגם הוא חלק מהפארק הלאומי פיורדלנד.
עומקו של האגם הוא 444 מטרים, הוא האגם השני בעומקו בניו זילנד.
בסמוך לגדה המזרחית של האגם ממוקמת העיר הקטנה מאנאפורי.
שמו המקורי של האגם הוא רוטו-אוא (Roto-ua) שפירושו "האגם הגשום" במאורית.
לאחר מכן שונה השם למוטוראו (Moturau) שפירושו "מאה איים".
מאנאפורי הוא "האי בעל הלב הפועם" במאורית, בשל האמונה המקומית כי האגם נוצר משתי דמעות של שתי בנותיו של הצ'יף.
באגם קיימת תחנת כוח הידרואלקטרית הגדולה בניו זילנד.
התחנה ממוקמת בקצה המערבי של האגם, בפארק הלאומי פיורדלנד.
העבודות להקמת התחנה החלו בשנת 1964 בהשתתפות 1,800 פועלים וארכו שמונה שנים.
התחנה מייצרת בכל שנה חשמל המספק את התצרוכת של כ-619,000 משפחות במדינה.
אגם יְוֵּ'ה-יָאצְ'וֵ'אן הוא אגם מים מתוקים בצורת סהר הממוקם במדבר גובי, מחוז גאנסו, סין.
האגם ממוקם בנווה מדבר ונחשב לאתר תיירות פופולרי.
האגם הוזכר לראשונה בימי שושלת צ'ינג.
בשנת 1932, המסיונרים פרנצ'סקה פרנץ' (Francesca French) ומילדרד כבל (Mildred Cable) ביקרו באגם במהלך מסעותיהם באזור.
בשנת 1960, בוצעו מדידות של גובה המים באגם ונמצא כי עומקו הממוצע של האגם הוא 4 מטרים.
בשנת 2006, ביצעה ממשלת סין עבודות לשיקום האגם לאחר שמפלס המים שלו ירד באופן משמעותי.
אגם לימנופולאר הוא אגם מים מתוקים בחצי האי ביירז, באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
בחצי האי ביירז, שאינו מכוסה קרח, אגמי מים מתוקים רבים.
אורכו של האגם 175 מטרים (בכיוון דרום-מזרח - צפון-מערב);
רוחבו של האגם 140 מטרים (בכיוון דרום-מערב -צפון-מזרח).
גובהו של האגם 80 מטרים מעל פני הים.
שיא עומקו של האגם - 5 מטרים.
האגם מתנקז אל (נשפך אל) זרם מים מתוקים (נחל) שזורם 2.7 קילומטרים לכיוון מערב ונשפך אל מפרץ אוסוגובו, מצפון לנקודת סמלי.
מרכזו של אגם לימנופולאר ממוקם 900 מטרים מזרחית-מערבית מפקק אוסניאה;
מרכזו של אגם לימנופולאר ממוקם 2.23 קילומטרים צפונית-מזרחית מגבעת ואספ;
מרכזו של אגם לימנופולאר ממוקם 2.58 קילומטרים דרומית-מזרחית מנקודת לאגר.
אזור האגם מופה לראשונה, באופן גס, בשנת 1968 על ידי סוקרים בריטיים.
הגבעה מופתה באופן מדויק על ידי סוקרים ספרדים בשנת 1992; הנקודה מופתה על ידי סוקרים בולגרים בשנת 2005, בשנת 2009 ובשנת 2019.
שמו של האגם נובע מהמחקר הלימנולוגי המקיף שבוצע על ידי התוכנית האנטארקטית הספרדית (the Spanish Antarctic programme).
אגם יוּאנה הוא מאגר מים בקלאמת פולס בדרום-מרכז מדינת אורגון בארצות הברית.
הוא המקור לנהר קלאמת, הניזון מהנהר לינק הנשפך מאגם קלאמת העליון.
מפלסו הקבוע לאורך כל השנה נשלט על ידי שחרור מים מבוקר מסכר קנו (Keno Dam), 29 קילומטרים מדרום לשפך הנהר לינק למאגר.
הסכר והמאגר הם חלק מ.
אגם יואנה הוא באורך אידיאלי עבור תחרויות חתירה, ומועדון החתירה יואנה (Ewauna Rowing Club) משתמש באגם לאימון ולתחרויות מאז 1970.
על גדות אגם יואנה היו כמה מנסרות במאה ה-20, והוא שימש היה כמאגר לבולי עץ עבורן.
בולי העץ הצפים האחרונים הוכנסו לאגם בשנות ה-90 של המאה ה-20 כשהמנסרה האחרונה על שפת האגם, חברת Modoc Lumber, סגרה את שעריה.
אתר מנסרה לשעבר זו עובר פיתוח כשכונת מגורים ופארק טבעי בשם "חופי המנסרות" (Timbermill Shores).
כמה בולי עץ סולקו מקרקעית האגם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אך רבים נותרו עדיין על הקרקעית, שרידים של כמעט מאה שנה של שימוש באגם כמאגר של בולי עץ.
כמה בולי עץ עולים אל פני השטח באביב מדי שנה ומהווים סיכון לתנועת הסירות.
אגם טולי הוא אגם עונתי רדוד המשתרע של שטח של 53 קילומטרים רבועים, באורך 8 קילומטרים וברוחב 4.8 קילומטרים, בצפון-מערב מחוז מודק ובצפון-מזרח מחוז סיסקיו בקליפורניה, לאורך הגבול עם אורגון בארצות הברית.
אגם טולי ניזון מהנהר לוסט.
גובה האגם הוא 1,230 מטרים מעל גובה פני הים.
זהו אחד מעשרים בעולם שקיימים ברציפות במשך יותר ממיליון שנה.
עם זאת, הוא מצוי כיום תחת איום משמעותי עקב שנים רבות של תנאי בצורת.
אגם טולי שוכן 2.4 קילומטרים דרומית-מערבית לעיירה בצפון קליפורניה.
האגם הוא חלק מ ומיזם קלאמת.
אספקת מים ממיזם קלאמת הייתה הכרחית כדי לספק מספיק מים לחיות הבר.
אספקת מים ממיזם קלאמת ב-24 ביולי 2020 הצילה 50,000 ברווזונים ממוות.
ממוקם כ-5 קילומטרים מדרום לאגם; זהו האתר שבו נרצח הגנרל על ידי (שכונה על ידי המתיישבים האמריקאים קפטן ג'ק), מנהיג חבורת לוחמים משבט מודק בזמן שהתנהלו שיחות שלום בין הצדדים.
, מחנה המעצר ליפנים אמריקאים שוכן מזרחית לאגם, במחוז מודק.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אילץ הממשל הפדרלי של ארצות הברית אזרחים יפנים ויפנים אמריקאים, כולל אזרחים שנולדו בארצות הברית, לעקור למחנות רבים שנבנו בחלק הפנימי של קליפורניה ובמדינות נוספות תחת צו נשיאותי 9066. הם נאלצו למכור את עסקיהם ובתיהם, וספגו הפסדים כלכליים ופסיכולוגיים עצומים בהתייחסות אליהם כאל אויבים פוטנציאליים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, העניקה הממשלה הפדרלית 86 אתרי חוות על קרקע שיובשה על ידי הניקוז של אגם טולי לחיילים משוחררים לבנים באמצעות הגרלה.
נעשה שימוש בהגרלה מכיוון שמספר הפונים היה גדול ממספר החלקות הזמינות.
אגם טיסה (בהונגרית: Tisza-tó, נקרא מאגר קישקורי עד 1988) הוא האגם השני בגודלו בהונגריה והאגם המלאכותי הגדול ביותר בנהר טיסה, בחלק הצפוני של המישור הגדול.
הסיבות החשובות ביותר להקמתה היו הבטחת זרימת מים קבועה הנחוצה להפעלת תחנת הכוח ההידרואלקטרית קישקורי, וכן להבטיח את מפלס המים הגבוה הנדרש להפעלת תחנת הכוח התרמית החדשה טיסה המותקנת באותה תקופה בטיסאויווארוש על ידי סכר.
האגם ממוקם בחלק הצפוני של המישור הגדול, בקצה הדרום-מזרחי של מחוז הווש, על גבול המחוזות בורשוד-אבאוי-זמפלן, הווש ויאס-נאג'קון-סולנוק.
שטחו הוא 127 קמ"ר, עליו פסיפס של משטחי מים פתוחים, איים, וערוצים רדודים.
אורכו (נמדד לאורך תוואי הזרימה של נהר טיסה, כלומר בערך בכיוון צפון-דרום) הוא 27 קילומטרים, ועומקו הממוצע 1.3 מטר; עם זאת, הנקודה הכי עמוקה באגם היא 17 מטר.
באגם יש 43 קמ"ר של איים.
בשנים 1967–1973 נבנתה תחנת הכוח קישקורי עם סכר כדי לשלוט בשיטפונות של נהר טיסה ולספק אספקת מים יעילה יותר למישור הגדול.
הוא הושלם בשנת 1978. המים של האגם המלאכותי כיסו נחלים, שדות מרעה, יערות ושדות חקלאיים.
מגוון בעלי חיים וצומחים מצאו בו בית.
בחוף הצפוני של האגם פועלת שמורת ציפורים.
מאז 1999, הפארק הלאומי הורטובאג' הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אגם כרמל הוא אגם מלאכותי קטן הממוקם בעיירה קנט , במחוז פטנאם, ניו יורק.
הוא קיבל את שמו מהעיירה הסמוכה כרמל , ובתורו מעניק אותו לעיירה לייק כרמל הסובבת אותו.
האגם נוצר על ידי יזמים בתחילת המאה ה-20 על ידי סכירת הענף התיכון של נהר קרוטון.
זהו אחד מגופי המים הבודדים במחוז, שאינם חלק ממערכת הובלת המים לעיר ניו יורק, אך שפכו זורם ישירות למאגר הענף התיכון של המערכת הזו, במורד הזרם בעיר כרמל.
בשל הפיתוח הגובר סביב האגם, העיר סייעה לקהילה לשפר את טיפול בשפכים שלה.
האגם מוארך בצורתו, ארוך יותר לאורך ציר צפון-דרום מאשר רוחבו, דבר המשקף את מקורותיו המלאכותיים ואת מיקומו באחד העמקים שבאזור הגבעי בדרך כלל.
ישנם שני פתחי כניסה צרים יותר התואמים את זרמי הכניסה בפינות הצפוניות והצפון-מזרחיות.
פתח כניסה קטן יותר בפינה הדרום-מערבית מתכופף מעט צפונה, שם הוא הופך לביצות.
אגם כרמל והקהילה הקשורה אליו תופסים את הפינה הדרום-מזרחית של קנט; רוב קו החוף מפותח ושכונות המגורים המקיפות אותו משתרעות מספר רחובות פנימה, לעיתים קרובות עולות בעדינות במעלה הגבעות שמסביב, למעט הפסגה התלולה ביותר בגובה 336 מטרים ממערב לאגם.
ישנם שני נחלים שזורמים פנימה, אף אחד מהם אינו ידוע בשם.
זה הזורם מצפון-צפון-מערב נובע בביצות במרחק של 800 מטר צפונה; הצפוני נובע בסופו של דבר בביצת בר, מספר קילומטרים צפונה בעיירה ביקמן במחוז דאטצ'ס , ואז זורם דרך מספר אגמים ובריכות נוספות כדי להגיע לאגם כרמל.
הענף התיכון של נהר קרוטון עוזב את האגם לאורך חופו המזרחי, כדי להיאגר שוב 6.4 ק"מ במורד הזרם.
שדרת סְמָדְבֶּק (NY 52 עוקבת מקרוב אחר החוף המערבי ליד החלקים הצפוניים והמרכזיים של האגם; כבישים מקומיים כמו Lakeshore Drive משלימים את המעגל.
כביש ניו יורק 311 חוצה את מפרץ האגם הצפוני על גשר קצר ממש לפני שהוא מגיע לקצהו הדרומי בכביש 52. מספר כבישים מקומיים אחרים, כולל דרך טרי היל (כביש 46 של מחוז פטנאם), חוצים את המפרץ המזרחי, וכביש 52 חוצה את הדרום-מערבי.
הכביש הבין-מדינתי 84 נמצא במרחק של מייל אחד לצפון-מזרח דרך כביש 311, אם כי לא ניתן לראות את האגם והכביש זה מזה, עקב הגבעות המקיפות אותו.
כביש 52 מוביל לכרמל, במרחק של מייל אחד דרומה.
אגם מאהופאק הוא אגם המשתרע על פני כ-2,360 דונם המוקף על ידי הכפר מאהופאק .
הוא מכיל בקרבו שלושה איים, שכולם בבעלות פרטית.
שייט, דיג וספורט ימי אחר מותרים באגם.
שתי מרינות מספקות שירותי גלישה ותמיכה.
הוא מצוי בגובה של כ-199 מ' מעל פני הים; אורך חופיו מעט יותר מ-6 קילומטרים; עומקו המקסימלי 18.8 מ' והממוצע 8.48 מ'.
באגם סוגים שונים של דגים כמו בס גדול-לוע, בס קטן-לוע, כחול-זים ודג ראש חום.
שיא העולם של דג ראש חום (Ameiurus nebulosus/Brown bullhead), ששקל 3.3 ק"ג, נתפס באגם מאהופאק ב-1 באוגוסט 2009.
אגם מאהופאק נמצא בתוך אגן הניקוז של נהר קרוטון וממילא קשור למערכת הובלת המים לעיר ניו יורק.
מלבד אגם מאהופאק, אגמים נוספים באזור של מאהופאק כוללים את אגם קירק, אגם קאסה, אגם סקור, אגם טיקטל ספאוט ולונג פונד.
למעט אגם קירק, אגמים אלה אינם משתתפים באספקת המים לעיר ניו יורק.
אגם מונונה הוא אגם מים מתוקים השוכן במדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
הוא מוקף בשלושה מצדדיו בעיר מדיסון, בירת המדינה ויסקונסין, ובצידו הדרומי בעיר מונונה.
אגם זה הוא השני בגודלו לאורך שרשרת של ארבעה אגמים בנהר יהרה (הכוללת גם את האגמים מנטודה, קגונסה וואובסה) הנמצא באזור.
הוא מהווה בית למיני דגים רבים, ולכן הוא אגם פופולרי לדיג.
השם "מונונה" מקורו בשפת השבט האינדיאני צ'יפווה שכנראה משמעותו "יופי", אף על פי ששמו האוריגינלי ניתן לאגם על ידי שבט הוינבגו, והוא (בתעתיק אנגלי): "Tchee-ho-bo-kee-xa-te-la" (ובתרגום: "אגם טיפי").
אירוע טרגי שאירע באגם זה, הוא התרסקות מטוס ב-10 בדצמבר 1967 עקב סופה, בה נהרגו הזמר האמריקאי אוטיס רדינג ועוד שישה אחרים בדרכם לקונצרט במדיסון.
אגם ניוס הוא אגם לוע הממוקם בצפון-מערב קמרון.
כיס מאגמה הנמצא מתחת לאגם משחרר פחמן דו-חמצני (CO2) לתוך האגם.
ב-21 באוגוסט 1986 התרחשה באגם התפרצות אגמית, המכונה גם בכינוי "היפוך אגמי": ענן של פחמן דו-חמצני בנפח של מעל לקילומטר מעוקב השתחרר מהאגם.
ענן הפחמן אפף את הכפרים והישובים באזור האגם וגרם למותם מחנק של כ-1,700 בני אדם.
הסיבה להתפרצות האגמית אינה ברורה, אולם מרבית החוקרים סבורים כי היא התרחשה בעקבות מפולת בוץ באגם, שהביאה לשחרור מצבור הפחמן הדו-חמצני בתחתית האגם אל האוויר.
האסון הפנה את תשומת לב הקהילה המדעית לאגמים בהם כלוא מצבור של פחמן דו-חמצני.
עד כה ידועים שני אגמים נוספים המסכנים את החיים שסביבתם: אגם מונון (Monoun) הנמצא כ-100 ק"מ דרום מזרחית לאגם ניוס וגרם גם הוא למותם של 37 איש מחנק ב-15 באוגוסט 1984, ואגם קיוו (Kivu) שבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לרואנדה, המכיל בנוסף לפחמן גם גז מתאן.
כדי למנוע התפרצויות אגמיות נוספות, הותקן באגם בשנת 2001 צינור המעלה מים רווים בפחמן מתחתית האגם.
ירידת הלחץ מהמים מביאה לשחרור הפחמן המומס במים בצורה מבוקרת, ובכך מונע הצטברות כמויות גדולות של פחמן בתחתית האגם.
בשנת 2011 הותקנו שני צינורות נוספים.
אגם מרקאיבו הוא גוף מים גדול בצפון-מערב ונצואלה.
על אף שמו, מאחר שהוא מחובר למפרץ ונצואלה בצפונו באמצעות מצר צר, לעיתים אין מחשיבים אותו כאגם, אלא כמפרץ או כלגונה.
שטחו כ-13,512 קמ"ר, ואם מחשיבים אותו כאגם הוא הגדול ביותר בדרום אמריקה.
בתחילת המאה העשרים התגלו באגם כמויות גדולות של נפט, ונבנו על ידי ממשלות ונצואלה בתי זיקוק באגם.
עתודות הנפט באגם נחשבות כעוגן הכלכלי של ונצואלה אך העתיד טמון במרבצי הנפט האקסטרה-כבד הרבים שנתגלו ברצועת אורינוקו.
בצפונו של האגם בנוי גשר גנרל רפאל אורדנטה , המחבר במדינת סוליה את העיר מרקאיבו עם שאר חלקי ונצואלה.
אורכו של הגשר כ-8.7 ק"מ ובנייתו הסתיימה בשנת 1962.
האזור מאופיין ברמת ברקים גבוהה - הברקים של קאטאטומבו.
אגם נאצר הוא מאגר מים בדרום מצרים ובצפון סודאן, שנוצר כתוצאה מבניית סכר אסואן, בין השנים 1958 ו-1970, וניזון ממימי נהר הנילוס.
האגם קרוי על שמו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, שבזמן שלטונו הוקם הסכר.
האזור הקרוי "אגם נאצר" מתייחס לחלק המצרי של מקווה המים, המהווה כ-83% משטחו.
שאר המאגר, המצוי בשטחה של סודאן, מכונה בפי הסודאנים "אגם נוביה".
שטח האגם הוא 5,250 קמ"ר, אורכו כ-550 ק"מ, ורוחבו המרבי כ-35 ק"מ בסמוך לחוג הסרטן.
מספר אתרים ארכאולוגיים שהיו מצויים בשטח ההצפה פורקו והועברו לאזורים גבוהים יותר לבל ייפגעו.
כדי למנוע את עליית מפלס האגם, נבנתה בין השנים 1978–1998 תעלת סאדאת, שדרכה נשאבים מי האגם לכיוון צפון-מערב ויוצרים את אגמי תושכא.
כתוצאה מהעומס המלאכותי והפתאומי על קרום כדור הארץ שנוצר במקום עם היווצרות האגם, החלו להתרחש במקום רעידות אדמה מושרות, אך קטנות, שלא התרחשו קודם לכן.
תופעה דומה נצפתה לראשונה לאחר היווצרות אגם מיד שבמדינות נבדה ואריזונה שבארצות הברית.
אגם מזינו נמצא ברמת אדינגטון, צפונית לקאלאדר במזרח אונטריו בקנדה.
האגם הוא מקורו של נהר המיסיסיפי הקנדי.
אורכו 15 ק"מ ורוחבו הממוצע מעט יותר מקילומטר אחד.
עומקו הממוצע הוא 41 מטר, ובשיא עומקו הוא מגיע ל-145 מטר.
עקב כך נחשב האגם לאחד האגמים העמוקים ביותר באונטריו, מלבד הימות הגדולות.
אגם מזינו מחולק לחלק צפוני ולחלק דרומי על ידי מצר, כשהחלק הצפוני הוא הגדול והעמוק יותר.
הפארק המחוזי בון אקו (Bon Echo) כולל את החלק המרכזי של האגם, ובו נמצא גם המצר שבין חלקי האגם, וכן "סלע מזינו", שגובהו כ-100 מטר.
על הסלע נמצאים 260 ציורי סלע קדומים.
בשפך האגם לנהר המיסיסיפי ממוקם סכר, שמטרתו לווסת את זרימת המים היוצאת מן האגם.
בחורף קופאים פני האגם וניתן להחליק עליו במזחלת.
שמו של האגם נגזר משיבוש של שם אינדיאני קדום.
בניב האלגונקי הוא נקרא Mazinaabikinigan-zaaga'igan, שמשמעותו הוא "אגם הדמות הצבועה".
מקור השם הוא עקב ציורי הסלע שהותירו אחריהם השבטים הילידים הקדומים.
ציורים אלו, החרוטים על "סלע מזינו" הנצפה מהאגם, כוללים מעל ל-260 דמויות, מהם חרוטים (פטרוגליפים), ומהם רשומים בצבע (פיקטוגרפים).
אוסף זה הוא הגדול ביותר בקנדה, והוא מכיל - בין השאר - סמלים ודמויות מהמיתולוגיה האינדיאנית המקומית הקדומה.
אגם מלאווי הידוע גם בשם אגם ניאסה (Lake Nyasa) הוא האגם הדרומי ביותר לאורכו של הבקע הסורי-אפריקני.
האגם הוא השלישי בגודלו באפריקה והתשיעי בגודלו בעולם והוא שוכן על גבולן של המדינות מלאווי, מוזמביק וטנזניה.
במימיו החמימים של האגם דגים מסוגים רבים יותר מאשר בכל אגם אחר בכדור הארץ.
מגלה הארצות דייוויד ליווינגסטון היה איש המערב הראשון שתיאר את אגם מלאווי ועל כן כינויו בפי דוברי אנגלית רבים הוא "אגם ליווינגסטון".
אורכו של אגם מלאווי מתואר במקורות שונים בין 560 ל-579 ק"מ ורוחבו כ-75 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר.
על חופו המערבי שוכנת מלאווי, על חופו המזרחי שוכנת מוזמביק ואילו בצפונו מדינת טנזניה.
הנהר העיקרי המזין את האגם הוא נהר רוהוהו.
מוצא האגם הוא בנהר שייר, שהוא אחד ממקורות נהר זמבזי.
גילוי האגם על ידי אירופאים והתיישבות במקום
דייוויד ליווינגסטון היה האירופאי הראשון שהגיע לגדת אגם מלאווי בשנת 1859 וקרא לו "אגם ניאסה".
מאוחר יותר תבעה האימפריה הבריטית חזקה על רוב השטח סביב האגם והקימה במקום את המושבה ניאסלנד.
פורטוגל השתלטה על חופיו המזרחיים של האגם, אף שהאיים ליקומה וצ'יזומולו (השוכנים סמוך לחוף המזרחי) יושבו על ידי מיסיונרים סקוטים מניאסלנד.
איים אלה נותרו עד היום בשליטת מלאווי, אף שהם שוכנים בתחום המים הטריטוריאליים של מוזמביק.
בשנת 1914 נערך באגם קרב ימי קצר לאחר שספינה בריטית שדבר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע אליה, הטביעה ספינה גרמנית בצפונו של האגם, סמוך לטנזניה של היום, אשר הייתה אז מושבה גרמנית בשם טנגניקה.
גבולות מדיניים וסכסוכים סביב האגם
חלקו הגדול של האגם נמצא בתחומה של מדינת מלאווי, בעוד שכרבע משטחו נמצא בתחום מוזמביק וכולל את המים הסובבים את האיים ליקומה וצ'יזומולו הנמצאים בשליטת מלאווי.
שני איים אלה הם האיים המיושבים היחידים באגם.
על שני האיים מספר גדול של עצי באובב והם מיושבים באלפי תושבים.
שמו של האגם נמצא במחלוקת בין המדינות השוכנות לחופיו.
בעוד שמלאווי טוענת כי שמו הנכון הוא "אגם מלאווי", במפות בינלאומיות שונות ואף מדינות אחרות (הבולטת בהן טנזניה) טוענות כי שמו הנכון הוא "אגם ניאסה".
מקור המחלוקת הוא במחלוקות גאוגרפיות ופוליטיות באזור זה שתחילתן עוד בטרם הכרזת עצמאותה של מלאווי בשנת 1964, אז נודעה בשם ניאסלנד.
מיקומו של הגבול בין המדינות מלאווי לטנזניה במימי האגם הוא נושא למחלוקת בינלאומית.
טנזניה טוענת כי הגבול בין המדינות צריך לעבור על קווי הגבול שבין המושבה הגרמנית למושבה הבריטית קודם לשנת 1914, בעוד שמלאווי טוענת כי מלוא שטח האגם, עד לחופי טנזניה, להוציא את שטח המים הטריטוריאליים של מוזמביק, שייכים לה.
מקורו של הסכסוך בעת שהבריטים תפסו את שטחה של טנגניקה מידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה וקבעו כי מלוא שטח האגם היא תחת שיפוטה של ניאסלנד ואילו טנגניקה לא תשלוט בכל חלק של המים.
סכסוך זה הוביל בעבר לעימותים של ממש, אולם מזה שנים מלאווי אינה אוכפת את טענתה לשליטה במי החופים של טנזניה.
לאחרונה התלקח הסכסוך בשנות ה-90 כאשר דייגים טנזניים הואשמו בדיג במים הטריטוריאליים של מלאווי.
אגם מלאווי היה מקור מזון עיקרי לתושבים שעל חופיו, בזכות המדגה העשיר שבו.
עיקרו של המדגה בדגי הצ'מבו, אחד מארבעה מינים ממשפחת האמנוניים (Cichlidae) וכן בדג הגדול ביותר באגם - שפמנון הקמפנגו.
דגים מהווים ענף יצוא ראשי במלאווי, אולם אוכלוסיות הדגים באגם נמצאות בסכנת הכחדה בגלל דיג-יתר וזיהום.
באגם אף אוכלוסיית חלזונות גדולה, חלקם נגועים במחלת הבילהרציה.
במשך שנים ארוכות הכחישה ממשלת מלאווי כי חלזונות האגם נגועים בבילהרציה מחשש שמא הדבר יפגע בתנועת התיירות, אולם מאז הוחלף שלטונו של הדיקטטור הייסטינגס באנדה (1961-1994), קיימת הכרה בקיום בילהרציה לאורך חופי האגם.
עקב דיג-יתר של אמנוניים הניזונים מן החלזונות, התרבתה אוכלוסיית החלזונות לרמה המהווה סכנה למתרחצים בחופיו הדרום מזרחיים של האגם.
הפארק הלאומי של אגם מלאווי
הפארק הלאומי של אגם מלאווי נמצא בשטחה של מדינת מלאווי בקצהו הדרומי של האגם ושטחו 94 קמ"ר מהם 7 ק"מ באגם עצמו.
הפארק הוכרז ב-24 בנובמבר 1980, והוא ידוע בדגה העשירה ההופכת אותו לדוגמה לאבולוציה המותאמת לסביבתה.
מנימוק זה הפך הפארק לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1984.
הפארק הלאומי של אגם מלאווי כולל את חצי האי כף מקליר (Cape Maclear) שאורכה כ-30 ק"מ ואת שטחי היבשה הסמוכים לה, 12 איים ואת שטח הימה שבקרבתם של אזורים אלה עד לטווח של 100 מטר מהחוף.
בפארק בתי גידול הכוללים חופים מסולעים וחוליים, ביצות ולגונות וכן גבעות מיוערות.
בתי גידול אלה משתרעים בין חופי האגם בגובה של כ-500 מטר ועד לגובה של 1,140 מטר בנקודה הגבוהה ביותר בכף מקליר.
האקלים בפארק הוא סובטרופי שבו 7–8 חודשים יבשים והיתר גשומים.
כמות המשקעים הממוצעת מגיעה ל-500 מ"מ בשנה, אך היא נתונה לתנודות קיצוניות, והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 27°C.
מימי האגם צלולים באופן יוצא דופן, והאגם הוא העשיר בעולם במספר מיני דגים שחיים בו.
אלה מוערכים בכ-500 עד 1,000 מינים שונים של דגים ולכמחצית מהם נוכחות במימי הפארק הלאומי.
ההערכה היא שכ-90% ממיני הדגים הם אנדמיים לפארק, ומאפיין זה נכון בעיקר למשפחת האמנוניים (Cichlidae) שמונה כ-350 מינים שונים באגם, 30% מכלל המינים המוכרים במשפחה זו, ורק 5 מהם מצויים גם במקומות אחרים.
מבין אלה ידוע במיוחד הוא דג המבונה.
הפאונה באגם כוללת 28 מיני יונקים, ובהם ההיפופוטם, צביונים, הבבון, הקוף הירוק, חזיר היבלות המצוי, פילים ועוד.
בעבר חיו בפארק מיני יונקים נוספים כמו הקודו המסורטט, הנמר והאימפלה.
הפארק עשיר גם בציפורים והאיים שבתחומו הם אזורי קינון חשובים.
נוכחות אנושית התקיימה בפארק בתקופת הברזל במאה ה-4 וכף מקליר היה אתר חשוב בסחר בשנהב ובעבדים.
אגם נאוול ואפי (ספרדית: Lago Nahuel Huapi) הוא אגם בצפון-מערב פטגוניה הארגנטינאית, בגבול הפרובינציות ריו נגרו ונאוקן.
האגם ממוקם בהרי האנדים, בגובה של 765 מטר מעל פני הים.
הוא נוצר כתוצאה מהמסת קרחונים קדומים וממורנה שסכרה אותו.
שטחו של האגם 529 קמ"ר ועומקו המרבי הוא, ככל הידוע, 438 מטר.
הוא כולל מפרצים וחצאי איים רבים, היוצרים מעין שלוחות נפרדות שלו: בְּלֶסְט, וֶמוּל, דה לה טְריסְטֶסָה, קָמְפָּנארְיוֹ, מָצֶ'טֶה, דֶל רינקוֹן ואוּלטימָה אֶסְפֶּרָנְסָה.
בשל צורתו המפורצת חופו ארוך במיוחד - 357 ק"מ.
נחלים מחברים את האגם לאגמים אחרים, ובהם גוטיירס וקורנטוסו.
יש בו גם מספר איים, הגדול שבהם ויקטוריה, ששטחו 31 קמ"ר.
יופיו של האגם מושך אליו תיירים רבים.
הוא שוכן בתחומיו של הפארק הלאומי נאוול ואפי, ולחופיו שוכנות עיירות הקיט בארילוצ'ה וויז'ה לה אנגוסטורה.
בחצי האי קֶטְריוֶוה שבסמוך לוויז'ה לה אנגוסטורה פארק לאומי נוסף, הפארק הלאומי לוס ארז'אנס.
באגם מתקיימות פעילויות של ספורט ימי ושיט מעבורות, אך השחייה בו פחות פופולרית, שכן טמפרטורת המים הממוצעת היא 7°C.
במימי האגם חיים מספר מיני טרוטה, ובהם טרוטת עין-הקשת וטרוטה חומה, מה שהופך את האגם למקום חביב גם על דייגים.
בנוסף, חיים באגם עופות האופייניים דווקא לימים, כגון קורמורנים ושחפים.
בתחילת המאה ה-20, ובעקבות אגדה ישנה, נוצרה השמועה שיצור ענק חי במעמקי האגם.
נציגים של גן החיות של בואנוס איירס ביקרו באגם בשנת 1922 בניסיון למצוא הסבר לדיווחים של החיה הפרה-היסטורית, אך הם לא מצאו כל ראיה שתתמוך בתאוריה על יצור כזה.
אגם נקורו הוא "אגם בסיסי" רדוד בקניה, השוכן בשבר הסורי-אפריקאי, כ-120 ק"מ צפונית-מערבית לבירה ניירובי, וכשני ק"מ דרומית-מזרחית לעיר נקורו שבה מתגוררים כ-300,000 תושבים.
האגם וסביבתו מוכרזים כפארק לאומי מאז שנת 1961, ובשנת 2011 הם הוכרזו - יחד עם שני אגמים נוספים בקניה, אגם אלמנטייטה ואגם בוגוריה - כאתר מורשת עולמית המשתרע על-פני שטח של 188 קמ"ר.
אורכו של האגם מצפון-לדרום הוא כ-9.5 ק"מ ורוחבו המרבי מגיע ל-6.5 ק"מ.
שטחו של האגם משתנה בקיצוניות בהתאם לעונות השנה, והוא משתרע בממוצע על-פני 40 קמ"ר.
האגם מנקז שטח של כ-1,800 קמ"ר, והוא שוכן בגובה של 1,757 מטרים מעל פני הים.
סביב האגם, סמוך לשפכי הנהרות הזורמים אליו ולמעיינות הסמוכים לו, משתרעות קרקעות בוציות בסיסיות וביצתיות המכוסות בצמחייה עשבונית.
בכל צדדיו של האגם למעט בדרומו מתרוממים מדרונות תלולים למדי, שגובהם נע בין 100 ל-200 מטרים, ומעבר לאלה משתרעת רמה המנוצלת לחקלאות ולמגורים.
האגם מוקף בצמחייה עשבונית וביערות הנשלטים על ידי עצי שיטה, ובסביבתו נצפו כ-550 מיני צמחים שונים.
באגם נצפו כ-480 מיני עופות, והבולט שבהם הוא הפלמינגו הזוטר, שאוכלוסייתו עשויה להגיע לכ-1.5 מיליון פריטים, הניזונים מהאצות המשגשגות באגם.
באגם נקורו לא חיים דגים, למעט דגי אמנון שהובאו אליו בשנת 1962, וכיום הם משמשים כמזונם של רוב עופות המים החיים בו, בעיקר השקנאי.
השקנאים מקננים על איונים סלעיים באגם אלמנטייטה השוכן במרחק של 12 ק"מ בלבד דרומית-מזרחית לאגם נקורו, והם באים אליו מדי יום כדי להיזון.
עוד משמש האגם כתחנה בדרכם של עופות פלארקטים החולפים דרכו בנדודיהם או חורפים בו.
עם היונקים החיים סביב האגם נמנים כ-125 פרטים של קרנפים צרי-שפה, כ-200 פרטים של ג'ירף רוטשילד וכן אוכלוסיות גדולות של קובוס המים, צבאים ותאו אפריקני.
אגם מונפורט הוא פארק הממוקם בעמק ממזרח לעיר מעלות, בסמוך למושב חוסן.
הפארק משתרע על שטח של 350 דונם, ובמרכזו אגם מלאכותי ששטחו 51 דונם.
הפרויקט הוקם ביוזמת עיריית מעלות והמועצה האזורית מעלה יוסף, והוא מהווה אתר תיירותי המושך מבקרים מכל רחבי הארץ.
האגם מוקף בשטחי דשא רבים ואיים שביניהם מתפתלות תעלות מים ופינות מוצלות.
מלבד האגם, בפארק מתחם "ג'אמפלייק" ואולם נינג'ה גדול, מסלול קרטינג, בריכת שחייה קייצית, פארק אקסטרים, מסעדות ואתר קמפינג לקבוצות ומשפחות.
במתחם האגם נערך מדי שנה (מאז 1991) בחול המועד פסח פסטיבל הפיסול הבינלאומי "אבן בגליל", ובחול המועד סוכות פסטיבל טעם בגליל.
ב-2016 פורסמה תוכנית להרחבת הפארק והאגם, במסגרת התוכנית יוקמו בצמוד לאגם כ-700 חדרי מלון, חווה חקלאית, מרכז מסחרי של כ-7,000 מ"ר, 1700 יחידות דיור בשכונה בשם "נוף האגם" ואף רחוב מפלים אקולוגי שישמש לבילוי ולאירועי אמנות בפארק.
עלות הפרויקט תהיה כ-130 מיליון שקל.
באפריל של אותה שנה החלו העבודות להקמתם של בית מלון שיכיל כ-300 חדרים, מרכז קונגרסים וכן כפר אמנים שיכלול 20 גלריות.
אגם מַרְיוּט הוא אגם מים מליחים בצפון מצרים שמופרד מהים התיכון על ידי לשון היבשה עליה בנויה אלכסנדריה.
בתחילת המאה ה-20 היה שטחו כ-200 קמ"ר, ועד תחילת המאה ה-21 הצטמצם שטחו לכ-50 קמ"ר.
חלקים רבים מהאגם יובשו לשם הרחבת הבניה באלכסנדריה.
חלקים אחרים משמשים לאידוי מלח.
בזמנים קדומים היה שמו של האגם מראוטיס (Mareotis), ופילון האלכסנדרוני כותב בספרו "על חיי העיון" על כת התרפויטים היהודית שאחד ממרכזיה החשובים היה על גבעה סמוך לאגם, לו הוא קרא "אגם מאריה".
בעת העתיקה ניזון האגם מהנילוס דרך התעלות, אך מאז ירד מפלס המים ללא הרף והותיר את חלקו המזרחי של האגם מיובש, וכיום הוא אדמה מעובדת.
בימי קדם, היה האזור סביב האגם מכוסה בכרמים ואוכלס בכמות האנשים הגדולה הדרושה לטפל בהם.
האדמה חולקה בין נכסי גידול גפנים גדולים, וייצור היין התרכז בסמוך לחופי האגם, שם הועמסו הכדים המלאים ביין על סירות ונשלחו ליעדים בתוך מצרים ומחוצה לה.
בתקופה היוונית-רומית, הפעילות סביב אגם מריוט הייתה רבה יותר.
הוא השתרע לאורך כמעט 100 ק"מ ממזרח למערב והיה מוקד למטיילים ולסוחרים.
תעלות אפשרו למטיילים להגיע לנילוס מהאגם, והם חיברו אותו גם לתעלת אלכסנדריה ולים.
אגם מלח הוא אגם מים סגור המכיל ריכוז גבוה של מלחים, לרוב נתרן כלורי (מלח בישול), ומינרלים מומסים אחרים, ברמה גבוהה באופן משמעותי יחסית לאגמים אחרים.
ההגדרה המקובלת לאגם מלח היא אגם המכיל לפחות שלושה גרם מלח לכל ליטר מים (כלומר 0.3% ומעלה).
חלק מהאגמים מכילים ריכוז מלח שהוא גבוה אף יותר ממי הים, ואלו מוגדרים גם כ"אגם היפר-מלוח" (Hypersaline lake).
סיווג אפשרי לאגמים על פי אחוז המלח בהם:
אגמי מלח נוצרים כאשר מים המכילים מלחים ומינרלים, זורמים אל אזור סגור ללא מוצא של האגם, ונשארים בו בלי אפשרות לזרום הלאה.
המים מתאדים בהדרגה, ובאגם נותרים המלחים המומסים, דבר שמעלה את רמת המליחות של האגם.
דוגמאות לאגמי מלח ניתן למצוא בים המלח בישראל, ובאגם המלח בסנטה פולה, בספרד.
אגמי מלח משמשים לעיתים קרובות לתעשיית ייצור והפקה של מלחים ומינרלים.
בשל האוסמולריות הגבוהה השוררת באגמים אלו, מעטים מיני היצורים המסוגלים לגדול בהם, עד שבאגמים מלוחים במיוחד ניתן למצוא אך ורק מיני חיידקים הלופיליים ("אוהבי מלח").
אם כמות המים הזורמת לאגם נמוכה מכמות המים המתאדה ממנו מדי שנה, עשוי האגם להתייבש בהדרגה ואף להפוך למדבר מלח.
אגם מיוואטן (באיסלנדית: Mývatn) הוא אגם רדוד ועשיר בחומר אורגני הממוקם באזור של פעילות געשית בצפון איסלנד, לא רחוק מהר הגעש קרפלה.
האגם וסביבתו הביצתית עשירים במיוחד בעופות מים, בעיקר ברווזים.
האגם נוצר על ידי התפרצות געשית שבמהלכה נפלטה כמות גדולה של לבה בזלתית לפני כ-2,300 שנים, והנוף שמסביבו נשלט על ידי תוואי שטח געשיים, כולל עמודי לבה ופתחי אוורור חסרי שורשים (pseudocraters), התפרצויות בוץ חם וקיטור.
שפכי נהר הלקסה ידועים במדגה העשיר שלהם הכולל טרוטה וסלמון.
שמו של האגם באיסלנדית מורכב מ-mý ("יתוש") ו-vatn ("אגם"); קרי - האגם של יבחושים.
והוא נובע מהמספרים העצומים של זבובים (ברחשים) שאפשר למצוא בו בקיץ.
אקלים האזור הוא מתון יחסית לאיסלנד והטמפרטורה הממוצעת נעה בין 0.2- (בינואר) ל-10.2 (ביולי) מעלות צלזיוס.
השם מיוואטן משמש לעיתים לא רק לאגם, אלא לכל האזור.
הנהר לקסה, האגם מיוואטן ומקווי המים המקיפים אותם מוגנים כשמורת טבע (אזור שימור טבע מיוואטן-לקסה) החל משנת 1974.
מאז שנת 2000, מתקיים בקיץ מרתון סביב האגם.
אגם מיוואטן נוצר לפני כ-2,300 שנים על ידי התפרצות סדקית גדולה שבה הלבה הפכה בזלתית.
הלבה זרמה במורד עמק Laxárdalur למישור של שפלת Aðaldalur הנכנס לאוקיינוס הארקטי במרחק של כ-50 קילומטרים ממיוואטן.
שפת המכתש שנוצרה על גבי הסדק המתפרץ נקראת Þrengslaborgir (או Lúdentarborgir) ולעיתים קרובות משמשת כדוגמה קלאסית לסוג זה של פעילות געשית.
באותה תקופה היה קיים אגם גדול באזור, ממבשרי מיוואטן של היום וכאשר הלבה הלוהטת נתקלה באגם, חלק ממשקעי האגם נלכדו מתחתיה.
פיצוצי הקיטור שלאחר מכן קרעו את הלבה לחתיכות קטנות שהושלכו באוויר, יחד עם חלק מהאגם.
קבוצות של מכתשים נבנו כתוצאה מפיצוצים חוזרים ונשנים במספר המקומות והן שולטות כיום בנוף הן של חופו של האגם מיוואטן והן בחלק מהאיים באגם.
סוג זה של היווצרות לבה ידוע כמכתשים מדומים (pseudocraters).
קבוצת מכתשים כאלה בסקוטוסטאדיר על החוף הדרומי של האגם מוגנת כמומנט טבעי ומשמשת כאתר תיירות.
קבוצות מכתשים מדומים אחרות בתחום זה נמצאות בשדות הלבה של עמק Laxárdalur ובשפלת Aðaldalur.
במקומות מסוימים נוצרו אגמי לבה זמנים וכך נמנעה יצירתם של מכתשים מדומים וכאשר הלבה התנקזה בסופו מן האגמים, נשאר מאחוריה יער של עמודי סלע.
התצורה הגדולה ביותר נקראת דימובורגיר (Dimmuborgir).
ואילו בהופידי (Höfði) עמודי התווך נמצאים בתוך מי האגם.
הלבה שנוצרה על ידי התפרצות Þrengslaborgir מכונה לבת לקסה הצעירה.
מחוז מיוואטן שוכן בגבול המערבי של המתחם הגעשי החוצה את צפון מזרח איסלנד מצפון לדרום והוא שלוחה של הרכס המרכז-אטלנטי וכל התצורות הגאולוגיות הן מאוחרות, מתקופת הקרח ולאחריה.
הסלע במערב הביצות של האגם מורכב מזרמי לבה מתקופות בין קרחוניות.
רוב ההרים בקרבת האגם נוצרו על ידי התפרצויות תחת מעטה הקרח בתקופת הקרח.
התפרצויות שנמסו את דרכם הקרח נוצרו הרי שולחן (הרי Bláfjall, Sellandafjall, Búrfell, Gæsafjöll), ואלו שלא יצרו רכסים היאלוקלאסטיטים (הרי Vindbelgjarfjall, נמפיול, Dalfjall, אבנפל).
בסיומו של עידן הקרח, לפני כ-10,000 שנה, היה אגן מיוואטן מכוסה על ידי קרחון שדחף מורנה ענקית שעדיין ניתן לראות בקצה הצפוני של האגם.
במהלך הפשרת הקרחון נוצר אגם קרח שנסכר עד לנסיגת הקרחון מהנתיב הנוכחי נהר לקסה.
את הפעילות הגעשית במחוז מיוואטן לאחר תקופת הקרח ניתן לחלק לשלושה מחזורים.
מחזור Lúdent החל זמן קצר לאחר סיומה של תקופת הקרח.
מכתש הפיצוץ של Lúdent (טבעת טפרה) מתוארך למחזור זה ובעקבותיו היו מספר התפרצויות סדק קטנות.
לפני כ-3800 שנים חרוט מגן Ketildyngja נוצר כ-25 ק"מ מדרום מזרח למיוואטן, וממנו זרם זרם לבה עצום - לבת לקסה ישנה שהשדה שלה משתרע על פני חלקו הדרומי של המחוז, נשפך לעמק Laxárdalur וזרם כמעט עד לים.
הלבה הזאת סכרה את אגם מיוואטן הראשון, שהיה באותו סדר גודל כמו האגם בהווה.
המחזור השני הגעשי, מחזור הברפיאל (Hverfjall), החל לפני כ-2500 שנה עם התפרצות ענקית אבל קצרה, שיצרה מכתש פיצוץ (טבעת טמפרה) הברפיאל.
התפרצות מאוחרת יותר ב-Jardbadshólar, יצרה שדה לבה בין רייקיאליד (Reykjahlíð) ו-Vogar.
כעבור כ-200 שנים פרצה זרימת לבה עצומה, לבת לקסה הצעירה, וסכרה את אגם מיוואטן הנוכחי וגם את האגמים Sandvatn, Grænavatn ו-Arnarvatn.
המחזור הגעשי השלישי התחיל עם התפרצויות Mývatnseldar ב-1724–1729 אשר החלו עם פיצוץ שיצר את המכתש ויטי (Viti).
מאוחר יותר לבה זרמה מליירניוקור (Leirhnjúkur) עד הקצה הצפוני של האגם מיוואטן תוך שהיא הורסת שתי חוות.
התפרצויות Mývatnseldar הן די דומות באופיין לפעילות הגעשית האחרונה ליד קרפלה ב-1975–1984 כשהמקור של שניהם הוא הר געש מרכזי בין קרפלה ו-Gæsafjöll.
בתוך הר הגעש שוכן תא מאגמה שממנו מאגמה מותכת פורצת מעת לעת ברצף של סדקים המבתרים את הר הגעש מצפון לדרום.
הפעילות במחזור האחרון מתאפיינת בתקופות של עליית קרקעות אטית, מעורבות בתקופות קצרות של שקיעה מהירה, התפרצויות מאגמה תת-קרקעיות, סידוק, רעידות אדמה והתפרצויות געשיות.
פעילות זו מהווה דוגמה מצוינת לתהליך של טקטוניקת הלוחות באיסלנד.
הר געש מרכזי ורצף סדקים הקשור אליו המכונים מערכת געשית.
המערכת הגעשית של הקרפלה היא אחת מכמה מערכות כאלה אשר ביחד יוצרים את אזור הפעיל של איסלנד.
כמה הרי ריוליט גובלים בקרפלה (הרי הליוארפיאל, ג'ורנדר, Hrafntinnuhryggur).
בגלל המוצא הוולקני, יש מחצבות סיליקה באגם.
האגם ניזון מהחומר מזין מעיינים עשיר ויש לו שפע גבוה של ימשושים (Chironomidae) ודפנאים (Cladocera) המהווים אספקת מזון אטרקטיבית לברווזים.
שלושה עשר מיני ברווזים מקננים באזור ובסה"כ יש באגם ובסביבתו למעלה מ-115 מיני עופות.
הרכב מיני הברווזים הוא ייחודי בתערובת של אלמנטים האירו-אסייתים וצפון אמריקאיים ושל מינים סאב ארקטיים וארקטיים.
רוב הברווזים הם עופות נודדים, שמגיעים בסוף אפריל - תחילת מאי מצפון מערב אירופה.
הנפוץ ביותר הוא צולל מצויץ, שהיגר לאיסלנד בסוף המאה ה-19 וצולל ימי שהוא מין הברווז השכיח ביותר.
מינים נפוצים אחרים כוללים את עבראש איסלנדי (Bucephala islandica), מרגון בינוני, ברכיות, ברווזים אפורים, קטיפנית שחורה (Melanitta nigra), ברווז קרח ושרשיר.
ביציאת נהר לקסה יש מושבה צפופה של ברווזי איסלנדיים ויש מושבה גדולה של אדריות בשפך הנהר נמצא כ-50 קילומטרי מאגם מיוואטן.
עבראש איסלנדי הוא מיוחד בהיותו רק הברווז הצפון האמריקאי היחידי באזור (ואיסלנד בכללותו).
האוכלוסייה של כ-2,000 ציפורים מסתמכת כולו על בית הגידול המסופק על ידי מערכת מי מיוואטן-לקסה ושדות הלבה המקיפים אותה.
רוב העבראש חורפים באזור, בשל האזורים החופשיים מקרח בשל המעיינות (הן החמים והן הקרים) ובשל זרם הנהר החזק.
מין זה הוא מקונן בחורים ובעוד שבצפון אמריקה החורים נעשים בעץ הרי במיוואטן הקן נמצא בחללים בלבה.
קני הברווזים האחרים נמצאים באיים הרבים באגם ובביצות בסביבה.
ישנה מסורת ארוכה של שימוש בביצי ברווז בחוות המקומיות, שלפי הכללים המסורתיים מחייבת השארת לפחות 4 ביצים בקן.
עופות מים נפוצים אחרים כוללים טבלן לבן-לחיים, שחיינית צרת-מקור, צוללן צפוני גדול (Gavia immer), צוללן אדום-גרון, ברבור שר.
מצב עופות המים נמצא במעקב מדי שנה מאז 1975 על ידי התחנה לחקר מיוואטן.
אגם מיוואטן הוא אחד המקומות הבודדים בעולם שגדל בו מרימו בול (Aegagropila linnaei), מין של אצות ירוקיות (Chlorophyta).
אגם מיד הוא (בתכולתו המרבית) מאגר המים הגדול ביותר בארצות הברית.
האגם שוכן במדינות נבדה ואריזונה על נהר הקולורדו כ-39 קילומטרים דרומית מזרחית לסטריפ של לאס וגאס.
האגם נוצר על ידי סכר הובר.
כשהאגם מלא אורכו 180 קילומטרים, אורך חופיו 890 קילומטרים, גובהו 375 מטרים מעל פני הים, עומקו המקסימלי 149 מטרים, שטח פניו 640 קמ"ר וקיבולת המים כ-32 קילומטרים מעוקבים.
עם זאת, לא הגיע האגם לממדים אלו מאז 1983 בשל רצף של שנות בצורת.
העדויות הארכאולוגיות מצביעות על מתיישבים קדומים, המכונים בימינו פלאו-אינדיאנים, שחיו באזור אגם מיד לפני כ-10,000 שנים עד כ-8,000 שנים.
האקלים בתקופה זו היה לח וקריר יותר ואפשר לחיות גדולות יחסית (Pleistocene megafauna) לחיות באזור.
הארכאולוג מארק הרינגטון (Mark R.Harrington) מצא במערה ליד אגם מיד את שרידי עצמותיהם של עצלן קרקע, סוס, גמל וכבש גדול-קרניים כשעליהן חתכים המעידים כי בשרם הוכן ונאכל בידי אדם.
קבוצות פרהיסטוריות שונות התגוררו באזור, חלקם ציידים לקטים שהתגוררו במערות, וחלקם התגוררו בבקתות או במבנים דמויי פואבלו ועסקו בחקלאות והשתמשו במי הנהר לשתייה ולהשקיה של גידולים כדוגמת תירס, קטניות וסקווש.
קבוצות אלו השאירו עדויות לקיומים בדמות כלי חרס מעוטרים בפשטות בשחור ואדום, אבני ריחיים של יד ששימשו לטחינת מזון, וראשי חצים וחניתות.
האירופאים הראשונים חצו את האזור בתחילת המאה ה-19 בדרכם לחוף המערבי.
הצייד, סוחר הפרוות וחוקר הארצות ג'דדיה סמית (Jedediah Strong Smith; 1831-1799), שט בנהרות וירג'ין וקולורדו בשנים 1826–1827.
ב-1857 הפליג לויטנט ג'וזף איווס (Joseph Christmas Ives; 1829–1868) במעלה הקולורדו בספינת קיטור קטנה, "חוקר הארצות" ("The Explorer"), מהשפך במפרץ קליפורניה ועד שהספינה עלתה על סלע בקניון השחור.
הוא המשיך בסירת מפרש קטנה עד לגרנד קניון, והכריז שכאשר המים גבוהים מספיק ניתן להשיט ספינות קיטור במעלה הקולורדו.
ב-1869 הגיעה מהכיוון ההפוך משלחתו של ג'ון וסלי פאוול שהפליגה במורד הקולורדו עד הנהר וירג'ין.
לקראת סוף המאה ה-19 גדלה מאוד אוכלוסיית המתיישבים הלבנים שכללה כורים, מחפשי זהב וכסף, וקהילות של מורמונים והביקוש למים שיאפשרו השקיה בקנה מידה נרחב הביא ב-1902 לחקיקת חוק הטיוב (Reclamation Act), ולהחלטה על הקמת סכר.
ב-1931 החלה הקמת סכר בולדר, ששמו שונה אחר-כך לסכר הובר.
ב-1 בפברואר 1935 נסגרו מנהרות ההסטה של מי נהר הקולורדו שאפשרו במקור לייבש את האזור שבו נבנה הסכר, והחלו להצטבר מים מאחורי סכר הובר.
האגם שנוצר נקרא על שם אלווד מיד (Elwood Mead; 1858–1936) שהיה המנכ"ל של לשכת הטיוב של ארצות הברית בשנים 1924–1936 במהלך תכנון ובניית מיזם קניון בולדר שיצר את הסכר ואת האגם.
השטחים שהוצפו כללו כמה יישובים קטנים ובהם קאלוויל (Callville), וסנט תומאס בנבדה, עיירה מורמונית שהוקמה ב-1865, שהתושב האחרון עזב אותה ב-1938. את שרידי הבתים של סנט תומאס ניתן לפעמים לראות כשפני המים באגם מיד יורדים מתחת לרמה הרגילה.
ב-1938 הגיע נפח המים באגם ל-29 מיליארד מ"ק והמים הגיעו למרחק של 177 קילומטרים.
ב-30 ביולי 1941 הגיעו פני האגם לגובה 372 מטרים מעל פני הים, עומקו 177 מטרים ואורכו 193 קילומטרים.
ב-1936 נקבע אגם מיד כאזור הנופש סכר בולדר שנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
השם שונה לאזור הנופש הלאומי אגם מיד ב-1964, ותחום הפארק הורחב וכלל גם את אגם מוהאבי ורמת שיוויטס (Shivwits Plateau).
שני האגמים והאזור מסביבם מציעים סוגים שונים של פעילויות נופש כל השנה.
שלוש פעמים במהלך השנים התרסקו מטוסים באגם מיד.
המקרה הידוע ביותר אירע ביולי 1948 כאשר טייסי מפציץ מדגם בואינג B-29 סופרפורטרס טעו בהערכת הגובה, התרסקו לתוך האגם וניצלו באמצעות רפסודה מתנפחת.