tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מבסס את הצעתו על דבריהם של בעל הרוקח (רבי אלעזר מוורמייזא) ושל בעל ילקוט שמעוני, שמצטטים משבעה פרקים אלו תוך כדי שהם מכנים אותם לעיתים "פר"א" (פרקי רבי אליעזר).
תפיסה זו של צונץ ושל רד"ל, שלפיה אבדו מהחיבור המקורי פרקים וחלקים במהלך הדורות, נפוצה ביותר במחקר.
טרייטל חולק על כך, ולדעתו החיבור כפי שהוא כיום יצא כך מתחת ידי המחבר, ומעולם לא היו בו פרקים נוספים.
לטענתו, בדיקה מקיפה של כל כתבי היד של פרקי דרבי אליעזר והתחקות אחר סגנונו המיוחד של החיבור מערערת את השערת צונץ ורד"ל, ובדיקה מדוקדקת של הציטוטים שרד"ל מסתמך עליהם מעלה כי רובם ככולם אינם ציטוטים מפרקי דרבי אליעזר.
טענת צונץ שהחיבור נקטע באמצע עניין מתבססת על מהדורת דפוס משובשת, שנדפסה על פי כתב יד שהיה חסר בסופו קטע גדול שמצוי בכל שאר כתבי היד השלמים, ושם באה הדרשה במלואה וכן דרשות נוספות.
אשר לטענת צונץ בדבר ה"קווים המבריחים" הקטועים, מצביע טרייטל על כך שחסרות שתי חתימות ברכות גם באמצע – ברכת הסליחה וברכת הגאולה – ושלפיכך סביר יותר להניח שלא עלה בידי המחבר עצמו להשלים את יצירתו.
לדעת טרייטל, אפשר למצוא רמז לטענה שהחיבור חסר מראשיתו בדרשה החותמת את החיבור:
להשערת טרייטל, סיום החיבור בדרשה זו אינו מקרי, אלא בכך מבקש המחבר לרמוז לקורא שלא עלה בידו לסיימו והחיבור תם ולא נשלם.
פרקי דרבי אליעזר שונה מן הספרות המדרשית הקלאסית: אין בו דרשות על כל פסוק ופסוק (כמו שיש למשל בבראשית רבה ובשיר השירים רבה) והוא גם אינו ערוך על פי פרשות ועניינים נבחרים (כמו ויקרא רבה או פסיקתא דרב כהנא למשל).
אף על פי שנתחבר בידי אדם אחד אין הוא עשוי מקשה אחת ויש בו סגנונות שונים, ולפיכך החוקרים אינם תמימי דעים בשאלה לאיזה סוגה יש לשייך את החיבור.
יוסף היינימן ואחרים נוטים לראות את פדר"א כקרוב לסוגה המכונה "מקרא משוכתב" (סוגה שלהּ שייכים כמה מהספרים החיצוניים, כגון ספר היובלים, וכן ספר הישר המאוחר), שכן היסוד הזה של שכתוב סיפורי מקרא בהרחבות דרשניות, בקיצורים ובשינויי סדר, בולט בחיבור ביותר.
רינה דרורי חולקת על היינימן, ולדעתה לפנינו מדרש חכמים רגיל.
היא מבליטה את דרכו של החיבור לייחס דרשות רבות לחכמים שונים ואת שימושו המרובה במונח המדרשי "שנאמר", המופיע בו פעמים רבות.
רחל אדלמן מההיברו קולג' שבבוסטון מציעה לראות את החיבור כ"מדרש סיפורי".
החיבור ופרקיו - מבט כללי
פרקי דרבי אליעזר אינו בעל מבנה אחיד ומסודר.
החיבור נפתח בשני פרקים המספרים את תולדותיו של רבי אליעזר בן הורקנוס.
בפרק ג' באות דרשות אודות ימי הבריאה, ומכאן ואילך הוא משכתב פרשות מספרי בראשית ושמות.
שני הפרקים האחרונים (נ"ג-נ"ד) הם חטיבה שעוסקת בענייני לשון הרע – "הלשנה", בטרמינולוגיה הייחודית של החיבור; חטיבה זו מסתיימת בדרשות על ההלשנה של בני ישראל בסיפור נחש הנחושת, והדרשה האחרונה כוללת את משל "הפועלים הזריזים והפועלים העצלים".
החיבור משכתב ומרחיב את ספרי בראשית ושמות בעיקר, פעם באריכות ופעם בקצרה, אבל אין הוא דורש את כל ספר בראשית, והוא גם אינו צמוד תמיד לסדר המקרא.
מדי פעם עורך המחבר את דרשותיו על פי חטיבות נושא, ועובר גם לדרוש פרשות שונות מן הנביאים ומן הכתובים.
לדוגמה, המחבר מקדיש את עשרים הפרקים הראשונים לדרשות על פרשת בראשית, ובאמצע פרק כ"ב הוא עובר לפרשת נח.
אבל בתוך כך הוא משלב פרק שלם לסיפור קורותיו של יונה במעי הדג (פרק י'); ושני פרקים שלמים (ט"ז-י"ז) הם חטיבה שעניינה גמילות חסדים לחתנים ולאבלים.
בהמשך, כשבא המחבר לספר את תולדות אברהם אין הוא הולך על פי סדר המקרא אלא מעדיף לסדר את קורות אברהם על פי מסורת "עשרת הניסיונות" שנתנסה בהם אברהם.
הפרקים האחרונים של ספר בראשית (יהודה ותמר, התוודעות יוסף לאחיו ועוד) אינם נזכרים בחיבור כלל, ומאידך גיסא המחבר משלב בחיבורו את מגילת אסתר בהרחבה רבה (פרק נ').
דרשות רבות בחיבור מיוחסות לרבי אליעזר ולחכמים שונים שחלקם מאוחר בהרבה לרבי אליעזר בן הורקנוס.
רד"ל, שביקש להגן על התפיסה המסורתית המייחסת את החיבור לרבי אליעזר, טען שרוב השמות שנראים כשמות אמוראים הם בעצם שמות תנאים בעלי שם דומה.
הוא ייחס את גיבוש החיבור לבית מדרשו של רבי אליעזר שפעל גם בדורות שאחריו, ואת שמות החכמים המאוחרים הסביר כתוספות מאוחרות שחדרו לחיבור.
דעה זו אינה מקובלת במחקר.
מאז צונץ מקובל לראות את הייחוסים הללו כפסאודואפיגרפיים.
כך למשל בפרק מ"ג מספר החיבור בהרחבה על מעשיהם של ריש לקיש ורעיו ועל חזרתו בתשובה, כשאת דברי השבח על ריש לקיש הוא שם בפיו של התנא בן עזאי שחי שלושה דורות לפניו.
דוגמה נוספת: רבי לויטס איש יבנה נזכר פעם אחת ויחידה במשנת אבות ושוב אין הוא נזכר בשום מקור תלמודי, אבל החיבור מצטט מפיו דרשות אחדות שבמקורות קדומים הן מיוחסות לחכמים אחרים.
מקורות החיבור וזיקתו לספרות לא-תלמודית
החיבור שואב את מסורותיו מן המקורות התלמודיים: משנה ומדרשי אגדה ארץ-ישראליים.
אף שהחיבור הוא ארץ-ישראלי, במספר מקומות נראה שאף התלמוד הבבלי שימש לו כמקור.
החיבור מרבה להשתמש גם בספרות לא-תלמודית, וזו אחת מהתופעות המייחדות אותו.
זיקתו לספרות החיצונית של ימי בית שני
החיבור כולל מסורות אגדה המשתלשלות מהספרות החיצונית של ימי בית שני.
כך למשל בפרק כ"ב מזהה פדר"א את "בני האלהים" שנזכרו ב עם המלאכים שנפלו מן השמים, כרווח בספרות החיצונית (ספר חנוך א'), ובניגוד לדעת חכמים, שהתנגדו נחרצות לפירוש זה.
לאגדה על אודות גירוש הגר וישמעאל (פרק ל') יש רקע מוסלמי ברור, כפי שעולה משמות הנשים עאישה (כשם אשתו של מוחמד) ופאטמה (כשם בתו של מוחמד), המיוחסות בידי המחבר לנשותיו של ישמעאל (אגדה זו קיימת גם בתרגום המיוחס ליונתן, וראו להלן).
לאגדה זו מקבילות מוסלמיות, והדעה הרווחת שמקורה מוסלמי.
לדעת אביבה שוסמן, מקור הסיפור יהודי.
בעשרות רבות של מקבילות קיים דמיון עז, לעיתים עד כדי זהות מילולית, בין פרקי דרבי אליעזר ובין התרגום הארמי לתורה המיוחס ליונתן (תרגום שחובר כנראה בערך באותם תקופה ואזור שבהם חובר פדר"א), ועמד על כך לראשונה צונץ.
רד"ל סבור שהתרגום תלוי בחיבורנו ושואב ממנו, וכך סבור גם אביגדור שנאן, אבל לא כל החוקרים מקבלים הכרעה זו.
לחיבור גם זיקה לפיוט הארץ-ישראלי הקדום, הבאה לידי ביטוי הן במסורות משותפות הן בקרבה הלשונית.
כך, למשל, המסורת הנזכרת בחיבור (פרק מ"ו) שיש לעמוד על הרגליים ביום כיפור משום שישראל דומים ביום זה למלאכים, קרובה למסורת הפייטנים יניי ורבי אלעזר בירבי קליר.
(על הקרבה הלשונית ראו להלן.)
לעיתים החיבור מציע מסורות שאין מקורן בהלכה ובמסורת הרבנית.
להלן דוגמה אחת: החיבור משתמש בדרשותיו כדי לנגח את השלטון החדש – האסלאם – והוא מוצא במקרא רמזים בגנותו של ישמעאל.
העובדה שישמעאל נולד לפני שאברהם נימול משמשת בידיו כלי לניגוח, וכך הוא דורש בפרק כ"ט את הכתוב :
בכך מסביר המחבר מדוע נבחר דווקא יצחק להיעקד על המזבח ולא ישמעאל: מכיוון שישמעאל הוא "בן הערלה" (כך מתבטא המחבר במפורש בפרק ל"א על ישמעאל), דהיינו שהוא נולד לאברהם כאשר היה עדיין ערל.
אבל ההלכה כאן היא חריגה ביותר ואינה ידועה משום מקום בספרות התלמודית.
על פי האמור כאן, איסור ערלת העץ מתבטא בכך שיש לכרות את 'עץ ערלתו' בשלוש השנים הראשונות; דבר זה אינו מתאים להלכה הרבנית – אבל מסורת זו עולה בקנה אחד עם המסורת המובאת אצל פילון האלכסנדרוני ואצל החכם הקראי יפת בן עלי.
בנוסף לדרשות האגדה הרגילות, שהן עיקר מניינו ובניינו של החיבור, מכיל פדר"א גם תכנים אחרים.
בין היתר מופיעים בו פרקים העוסקים בענייני אסטרונומיה ובקביעת לוח השנה.
פדר"א הוא החיבור העברי המוכר הראשון שמזכיר את מחזור העיבור של שבע פעמים בתשע עשרה שנים.
ההלכה והמנהג תופסים בחיבור מקום מרכזי ביותר.
מחבר פדר"א נוהג לארוג את סיפורי האגדה שלו מתוך מטרה ברורה לבסס את מנהגי זמנו ומקומו.
הוא רגיל לייחס מנהגים שונים לימי המקרא, ומתוך כך הוא מסיק: ולשונות כיוצא באלה.
וכך מתאר פדר"א בפרק ט"ז את מעשיו של יצחק ונישואיו עם רבקה:
בסיפור אגדה זה מבקש המחבר לחזק את מנהג מקומו שהיו מוציאים את הבתולים באצבע.
גם מנהג כיסא של אליהו בברית מילה נזכר לראשונה בפרקי דרבי אליעזר (סוף פרק כ"ט):
מנהגים נוספים שמקורם בפרקי דרבי אליעזר והובאו משם לספרות ההלכה: מנהג לעמוד על הרגליים במשך כל יום הכיפורים, הסתכלות בציפורניים בעת ההבדלה, אבלים הולכים לבית הכנסת בשבת, חתן לא יוצא לבדו לשוק, תקיעת שופר באלול.
להלן דוגמאות אחדות ממסורותיו של החיבור שמתוכן ניתן לעמוד על דרכו ועל סגנונו המיוחד.
המקרא אינו מספר את קורותיה של דינה בת יעקב לאחר שנאנסה.
החיבור משלים את החסר, ובתוך כך הוא גם מבהיר שיוסף לא נשא אישה מבנות מצרים אלא אישה ממשפחתו – אסנת בת דינה.
וכך הוא אומר בראש פרק ל"ח:
כך דרכו של החיבור במקומות נוספים לזהות קשר משפחתי בין דמויות שהוזכרו במקרא בהקשרים נפרדים.
אגדה אופיינית נוספת בחיבור מספרת על ביקוריו של אברהם אצל בנו ישמעאל לאחר שנאלץ לגרש אותו במצוות שרה:
גם במקומות נוספים מזהה החיבור שמות לדמויות אנונימיות במקרא.
לאמו של אברהם הוא קורא עתריי (בניגוד למה שמוזכר בתלמוד ששמה היה אמתלאי), לאשתו של לוט - עירית, לבתו של לוט - פליטת, ולחכמים שהורו לכותים את "משפט אלוהי הארץ" - רבי דוסתאי ורבי ינאי.
מספר אגדות שמקורן בפרקי דרבי אליעזר התפרסמו במיוחד, על ידי כך שרש"י הביא אותן בפירושו למקרא:
מות שרה נגרם על ידי סמאל שסיפר לה על עקידת יצחק, ופרחה נשמתה (פרק ל"ב).
ההסבר לכך שרבקה ביקשה מיעקב להביא שני גדיי עזים כדי להכין מטעמים ליצחק: "וכי שני גדיי עזים היה מאכלו של יצחק?
אלא להקריב אחד קרבן פסחים, ואחד עשה מטעמים" (פרק ל"ב).
היבוסים ששלטו בירושלים בתקופת דוד היו צאצאיהם של החתים, והברית שאברהם כרת אתם כשקנה את מערת המכפלה היא זו שמנעה את כיבוש העיר מאתם בתקופת השופטים.
(פרק ל"ו; הובא ברש"י על )
כשהספינה שהיה בה יונה נטרפה בים, ראו המלחים ששאר הספינות בים שטות במים רגועים, ורק הים שסביבם סוער (פרק ט).
הרמב"ם הקדיש פרק שלם במורה נבוכים (חלק ב', פרק כ"ו) לדון באגדה אחת מפרקי דרבי אליעזר שלדבריו היא המאמר התמוה ביותר שראה בכל הספרות היהודית: "שמים מאי זה מקום נבראו?
הארץ מאי זה מקום נבראת?
משלג שתחת כיסא כבודו" (פרק ג').
הרמב"ם התקשה מבחינה פילוסופית להבין מה היה הצורך של המחבר להניח שהעולם נברא מחומר קדום יותר.
גם הרמב"ן בפירושו על התורה נדרש להסביר את המדרש הזה.
סגנונו של החיבור הוא ייחודי.
המחבר רגיל להתנסח בסגנון המקרא ובסגנון הפיוט הקלאסי שקדם לו אך במעט.
כך למשל מונה החיבור את ארבעת הזוגות שקבורים במערת המכפלה: (סוף פרק כ);
עשרת הניסיונות שנתנסה בהם אברהם אבינו מכונים בחיבור בלשון יחיד "נס": ;
בית קברות מכונה "בית מלון" (וכך מתנסח גם הפייטן יוסי בן יוסי); לאחר שאדם הראשון גורש מגן עדן אומר החיבור: ;
לעיתים משתמש החיבור בסמיכות נרדפים כדרך שנמצא אצל הפייטנים.
כך למשל במקום "עץ" כלשון המקרא או "אילן" כלשון חכמים הוא מעדיף לומר: "עץ אילן": (פרק ה).
בפרק מ"א מתאר החיבור את מעמד הר סיני בסגנון נשגב זה:
להלן דוגמאות לשימושי לשון ייחודיים שאין כמותם ביתר הספרות המדרשית: המונח "ולא עוד אלא" משמש לעיתים קרובות בחיבור בהוראת "דבר אחר" ובהוראת "ויש אומרים", ולא בהוראה הרגילה שלו של תוספת וחידוש על מה שנזכר לפניו.
בספרות המדרשית משתמשים במילה "נימים" למיתרי הכינור, ואילו מחבר פדר"א מכנה אותם "נבלים"; כך בפרק י"ט הוא מציין שהכינור שניגן בו דוד היה בעל עשרה "נבלים", והכוונה היא למיתרים.
פרקי דרבי אליעזר הוא ממדרשי האגדה הנפוצים ביותר.
הוא מצוטט רבות בכתביהם של גאונים וראשונים מכל תפוצות ישראל, זכה לכתבי יד ודפוסים רבים ביותר וכמה מנהגים הנפוצים היום מקורם בחיבור זה .
כבר רבנו תם עמד על חשיבותו של החיבור בענייני מנהג, וראה אותו כאחד מן המקורות הקדומים בני הסמכא ש"הרבה מנהגים בידנו על פיהם".
פדר"א בולט בין מדרשי האגדה במספר הרב של כתבי היד שזכה בהם.
במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בירושלים מקוטלגים למעלה ממאה כתבי יד של החיבור.
מהם שלמים ומהם למחצה, לשליש ולרביע.
כמו כן שרדו מעט קטעי גניזה.
כתבי היד המרובים נבדקו לראשונה בידי הרב הרפורמי לואיס בארת (Lewis M.
Barth), והשינויים הרבים בין כתב יד אחד למשנהו גרמו לו לתהות שמא יש לפנינו חיבורים דומים אך לא זהים שנקבצו תחת שם זהה.
על פי מחקר פילולוגי של טרייטל, כתבי היד העיקריים של החיבור – שמספרם מסתכם בלמעלה משני תריסרים – מתפלגים עקרונית לשלושה ענפי נוסח, בנוסף לכתבי יד נוספים שזיקתם לענפי הנוסח השונים אינה מובהקת.
לחלק ניכר מכתבי היד אין ערך טקסטואלי משום שהועתקו מן הדפוסים השונים ומכתבי יד אחרים.
שני כתבי יד של החיבור סרוקים באתר האינטרנט של לואיס בארת.
מאז המצאת הדפוס נדפס החיבור יותר מחמישים פעמים.
הוא נדפס לראשונה בקושטא בשנת ה'רע"ד, ולאחריו בוונציה בשנת ה'ש"ד עם תיקונים של חלק מהשיבושים שנפלו בדפוס הראשון.
כל הדפוסים האחרים מקורם בדפוס ונציה.
הדפוסים הנפוצים בימינו סובלים מצנזורה קשה (גם במהדורה החדשה שיצאה לאור על ידי הוצאת זיכרון אהרן בשנת תשס"ה-תשס"ו נותרו שיבושים שמקורם בצנזורה).
מיכאל היגר פרסם מהדורה בכתב העת "חורב" והיא כוללת חילופי נוסח מכתבי יד אחדים, אך כולם קרובים יחסית לכתב היד שבגוף המהדורה.
בפרויקט השו"ת לצד פרקי דרבי אליעזר בנוסח הרווח, מופיע פדר"א של מהדורת היגר.
קיימת גם מהדורה אלקטרונית במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית, המבוססת על כתב יד תימני, כשהשיבושים הגלויים שנפלו בכתב היד מתוקנים בדרך כלל על פי כתבי יד תימניים אחרים.
ב-2012 התפרסם הספר פרקי דרבי אליעזר נוסח, עריכה ודוגמת סינופסיס של כתבי היד של אליעזר טרייטל, המתבסס על עבודת הדוקטור שלו ועוסק בנוסחו של המדרש, בעריכתו ובאופיו.
עד כה לא זכה החיבור למהדורה מדעית.
חיים מאיר הורוויץ התעתד להוציא מהדורה חדשה של החיבור אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת תשל"ב יצא לאור טופס פדר"א האישי שלו והוא דפוס ונציה עם חילופי נוסח מכתבי יד אחרים וכן מאות מראי מקומות לכתבי הראשונים הדנים בחיבור, שנרשמו בשולי הדפים.
החיבור תורגם ללטינית בידי וִילֶם הֶנְרִיקוּס ווֹרְסְטיּוס (Willem Henricus Vorstius) בשנת 1644. תרגום אנגלי של פדר"א על פי כתב יד נעשה בשנת 1916 בידי הרב יואל בן מאיר פרידלנדר (Gerald Friedlander), שגם צירף למהדורה מעט חילופי נוסח, וכן פירוש ומראי מקומות נרחבים למקורות ומקבילות מן הספרות החיצונית.
בשנת 1983 תרגמו מרק-אלן ואקנין () ואֵריק סְמילֶביץ' (Eric Smilévitch) את החיבור לצרפתית.
מיגל פרס פרננדס (Miguel Perez Fernandez) תרגם את החיבור לספרדית בשנת 1984. בשנת 2004 תורגם הספר לגרמנית על ידי דאגמר בֶּרְנֶר-קליין (Dagmar Börner-Klein), ויצא לאור בברלין.
הפירוש הראשון שנכתב לספר היה זה של רבי ידעיה הבדרשי המכונה רבי ידעיה הפניני, נדפס במהדורת זיכרון אהרן ירושלים תשס"ה.
פירוש של רבי יהודה בן ניסים אבן מלכה, פורסם על ידי יוסף ינון פנטון עם הגהות מאת רבי יצחק דמן עכו.
דון יצחק אברבנאל כתב במאה ה-14 פירוש ארוך על פרק כ"ט בפרקי דרבי אליעזר העוסק בברית בין הבתרים ובארבע המלכויות, וזהו החלק הראשון של הספר "ישועות משיחו".
"בית הגדול - ביאור מספיק" ー זהו הפירוש הסדיר הראשון לחיבור מאת רבי אברהם אהרן ברודא שנדפס בווילנה בשנת תקצ"ח.
"מדרש תנאים" ー פירוש חשוב ומקיף, נכתב בידי רבי זאב וולף איינהורן בשנת תקצ"ט (חלק א של הספר).
ביאור הרד"ל ー הפירוש המעמיק והמקיף ביותר לפדר"א הוא זה של רבי דוד לוריא (רד"ל) שיצא לאור בוורשה בשנת תרי"ב (1852).
פירוש זה כולל דיונים נרחבים במקורות וכן מקבילות מן הספרות התלמודית הענפה לדרשות החיבור, ולא פוסח גם על פרטים ופרטי פרטים הן מצד התוכן והן מצד הלשון.
בהקדמה הוא כותב שבהתאם לכך שהחיבור שימש רבות את המקובלים הראשונים, קיימות לדעתו מקבילות רבות בין פרקי דרבי אליעזר לספר הזוהר ולכתבי האר"י ותלמידיו, ובפירושו הוא עורך השוואות רבות כאלו.
המהדורה כוללת הגהות ותיקונים רבים לנוסח הדפוס שעמד לפניו, שנעשו על פי גרסות הילקוטים השונים, מובאות בספרות הראשונים ועל פי סברה, אך רק חלקן מקובלות על החוקרים.
ביאור לפרק ו-ח מאת הרב בנימין דיסקין.
נימוקים ולא עוד אלא ー ביאורים ונימוקים מאת הרב אליהו האיתמרי לכל המקומות שבהם נאמר "ולא עוד אלא" בפדר"א.
פר אחד ー מאת הרב רבי חיים פלאג'י איזמיר תר"מ.
הגהות היעב"ץ ー המהדורה בה מופיעים כל הפירושים הנזכרים היא מהדורת זיכרון אהרן ירושלים תשס"ה.
ביאור לפרקים האסטרונומיים מאת הרב מרדכי גנוט בעל לוח דבר בעתו וד"ר שי וואלטר בתוך 'פרקי דרבי אליעזר המבואר' ירושלים ה'תשפ"ה 2025.
ביאור טוב עין ー פירושים וביאורים על פרקי דרבי אליעזר מאת הרב נוח גד וויינטראב מראדומסק בני ברק 2016
כתבי יד ודפוסים של פרקי דרבי אליעזר
פרקי דרבי אליעזר (כולל "באור מספיק"), מהדורת ורשה תרל"ד, סרוקה באתר "דעת"
מיכאל היגר ערך את פרקי דרבי אליעזר וכתב עליו מבוא, הערות והשווה נוסחאותיו:
'פרקי דרבי אליעזר המבואר' ירושלים ה'תשפ"ה.
פרקט הוא שם של רצפה עשויה עץ.
תחליף זול יותר ובעל מראה דומה נקרא פרקט למינציה.
פרקט משמש בבתים פרטיים, מוסדות ציבוריים, שטחי מסחר, ארמונות ואולמות ספורט.
לפרקט מספר שימושים: ריצוף בסגנון פרקט היה מקובל בבתי מלוכה ובארמונות באירופה החל מן המאה ה-17, ואחת הדוגמאות המוקדמות לריצוף בפרקט הוא ארמון ורסאי.
הוא ידוע עד היום כמשווה מראה רך, טבעי ועמוק לחללים.
ריצוף פרקט עשוי לעיתים עץ מלא, לעיתים עץ רבוד ולעיתים חומר במראה דמוי עץ.
ריצוף זה נחשב קל להקמה, נוח לתחזוקה ובעל יתרונות רבים על פני ריצוף באבן – החומר רך יותר, קל לניקוי ביחס לשטיח, קל לתחזוקה בבתים עם ילדים קטנים או עם חיות מחמד, שומר היטב על טמפרטורה נוחה ומסייע בבידוד החדר, ועוד.
באולמות ספורט המשמשים למשחקי כדורסל מקצועני, רצפת הפרקט נבנית על גבי מתקן מיוחד שתפקידו לספוג ולשכך חלק מהמאמצים המופעלים נגד שלד השחקן.
בעשרים השנים האחרונות חלה עליה בפופולריות ריצוף הפרקט גם בבתים פרטיים, ובמבנים ציבוריים (כמו אולמות ספורט, ספריות, אולמות אירועים, ועוד).
בשל עמידותו, יופיו, והנוחות שבתחזוקה, הפופולריות של ריצוף פרקט נמצאת בעליה מתמדת.
ישנם כמה סוגים עיקריים של פרקטים:
פרקט עץ מלא – הפרקט המסורתי, עשוי קורות עץ אציל.
פרקט עץ שכבתי (רבוד) – פרקט העשוי שיכבה עד שתיים מעץ לבן, OSB או HDF ושיכבה עליונה של עץ אציל.
הפרקט השכבתי נועד להוזיל עלויות ועם זאת לשמר את הטקסטורה והתחושה הטבעית של העץ האציל.
פרקט סינתטי (למינציה) – עשוי מתשתית של HDF, עליו שכבה דקה וקשיחה של הדפס עץ אציל ושכבת מגן שקופה (ומכאן שמו).
ניתן לרכישה גם בתוספת שכבת בידוד אקוסטי מתחת למצע הבסיסי.
פרקט הלמינציה זול מפרקטי העץ למיניהם משום שאין משתמשים בעץ אציל שהוא המרכיב היקר בפרקט.
מראהו ותחושתו נופלים מפרקט העץ, אולם מחירו הזול ודרישות האחזקה הנמוכות שלו, כמו גם נוחות ההתקנה והטכנולוגיה ההולכת ומשתפרת של ייצורו מציבים אותו כאלטרנטיבה טובה לפרקטי העץ.
פרקט פולימרי עמיד במים – בשנים האחרונות עם התפתחות הטכנולוגיה נוצר סוג חדש של פרקטים סינתטיים שהם אינם פרקט למינציה אלא פרקט פולימרי עמיד במים ורטיבות ב-100%.
הפרקט הפולימרי מגיע בלוחות בעובי 3 מ"מ עד 8 מ"מ.
פרקים של ספר המדינה הוא אוסף של ארבע סאטירות מאת ש"י עגנון, הנכלל בספר "סמוך ונראה".
בסאטירות לועג עגנון לסדרי הממשל והדיון הציבורי.
"'ספר המדינה' מציג את החיים כפארסה או כאבסורד", ציינה חוקרת הספרות מנוחה גלבוע.
על בחירתו של עגנון בסאטירה כתב חנן חבר: "עגנון משתמש בעיקר בעיצוב קריקטורי, המציג גרסה מוגזמת וקיצונית של המציאות.
מצד אחד הסאטירה מרוחקת מן המציאות וביקורתית כלפיה, ומצד אחר היא מעוגנת במציאות."
תחילתם של "פרקים של ספר המדינה" ב"פתיחה לספר המדינה", שלאחריה ארבע סאטירות:
החוטפים: על בעיית ריבוי הנאומים ומיעוט המעשים.
שלום עולמים: על המחלוקת בעם.
קליפת תפוח זהב: על שמירת הניקיון במרחב הציבורי.
על המיסים: על הוועדה הממשלתית כפתרון לכל בעיה, ובמקרה זה - הטלת מס לשם התמודדות עם גירעון בתקציב המדינה.
אף שהפרקים מופיעים בקובץ "סמוך ונראה" כמקשה אחת, הם נכתבו כל אחד בנפרד ופורסמו בסדר שונה מזה שבו הם מופיעים בקובץ: "קליפת תפוח זהב" ראה אור ראשון, בשנת 1939 (לפי דן לאור, יצא בשנת 1942).
מועד התרחשותו של הסיפור, לאחר שניתנו לראשונה המלצות על חלוקתה של ארץ ישראל, בא לידי ביטוי במשפט המופיע בו: "הרי הארץ עתידה להחלק, ועדיין אין אדם יודע בחלקו של מי יפול מקום זה, שמא יפול בחלקם של צרינו".
"החוטפים" ו"שלום עולמים" ראו אור בשנת 1942, ואחרונים ראו אור "פתיחה לספר המדינה", ו"על המיסים" ב-1950. פרסומו של "על המיסים" לאחר קום מדינת ישראל הביא לכך "שבעקבותיו הואשם עגנון בטיפוח רוח ניהיליסטית ובפגיעה בלתי צודקת ב'מדינתנו הצעירה'".
בפתיחה לספר המדינה מתאר המחבר את הקשיים שבהם נתקל בהגשמת רצונו לכתוב את פרקים של ספר המדינה.
"מיום שעמדתי על דעתי ביקשתי לכתוב בספר את מעשי המדינה.
אבל כל אימת שקרבתי אל המלאכה נרתעתי לאחורי, שהרי המדינה אינה כשאר כל דבר שיש בו רוח חיים", כך הוא פותח את דבריו, וממשיך בתיאור הקשיים הכרוכים בתיאורו של גוף חמקמק כדוגמת המדינה.
אבל, הוא ממשיך, "וכשנתייאשתי מכתיבת הספר, לא נתייאש הספר מלהכתב.
פעמים הרבה בא צרור דפים ריקים שעלעלה בהם הרוח וכל דף ודף היה מצווח כאותן הנשמות שהולכות ערטלאות, והיה אומר וכי אין מלה יהודית להלבישני בה".
כדרך להתמודד עם הקושי, ניסה דרך עקיפה: "ואם אין בידי לכתוב את מעשה המדינה עצמה אכתוב מעשיהם של מנהיגי המדינה".
גם דרך זו רצופה קשיים, אך לבסוף נמלא ליבו אומץ, "והוא שעמד לי לבטל כל המכשולים ולהסיר ממני כל הפקפוקים ולהתקרב אל המלאכה ולהעלות בספר מקצת ממה שראו עיני".
המחבר מותח ביקורת על לשונם של המנהיגים ומבליע בה גם ביקורת על חידושיו של ועד הלשון העברית:
את הפתיחה מסיים המחבר במעין תפילה לשלום המדינה: "לסוף אתפלל בשלומה של המדינה, ובשלום שריה העומדים לימינה.
על כן קמצתי גם לי קומץ.
ובספרי תקעתיו כיתד התקועה, קנצי למלין ולה' הישועה".
סאטירה זו מוקדשת לבעיית ריבוי הנאומים ומיעוט המעשים.
"מנהגה של מדינה זו, אין עושים דבר אלא אם כן דנים עליו תחילה.
ואין דנים אלא נואמים ודורשים.
נאמו נאומים ודרשו הדרשה רואים בני המדינה את עצמם כאילו כבר עשו מעשה.
אם הלכה אותה צרה מוטב, ואם לאו מוסיפין לה נאום.
עד שבאה צרה קשה ממנה ומעמידין נואם אחר.
אם בטלה הצרה מוטב, ואם לאו וכו'."
וכך היה מר שרייהולץ אמור לנאום, ונתכנסו כל בני העיר לשמוע אותו.
בזמן שהכול ממתינים לבואו של הנואם, הגיעו שלושה בחורים לביתו של מר שרייהולץ, והודיעו לו שהגיעו על מנת להסיעו לבית הוועד באבטומוביל הממתין לו בחוץ.
הלך מר שרייהולץ עמם, אך במקום להסיעו לבית הוועד הסיעו אותו הבחורים למקום אחר.
כאשר התברר הדבר למר שרייהולץ, שאל מדוע עשו זאת, והשיבו "צרות הרבה באות על המדינה ואין ספק בעינינו שרובן באות על ידי שאנו מוציאים רוב ימינו בדרשות ואין אנו באים לידי מעשה.
ואם אין בידינו להסיע לבו של הציבור מן הדרשנים הרי אנו מבקשים להסיע את הדרשנים מן הציבור, כדי שיהא לבו של אדם פנוי להרהר בעצמו במה הוא מוציא ימיו ושנותיו".
לשאלתו של מר שרייהולץ עד מתי הם מתכוונים להחזיקו, ענו הבחורים "עד שיקוץ הקהל בישיבתו ויחזור לביתו".
כאשר שאל מר שרייהולץ את הבחורים "ומה דברים דרך משל אתם מבקשים בארץ?" ענו לו "איך נדע?
שבע שנים צריכות שיעברו עד שיתפנה המוח מהבלם של נואמי נאומים ויחזור לבריאותו".
שהה מר שרייהולץ עם הבחורים, עד שאמר "רוצה אני לעשות עמכם עסק", והסביר: "בשבוע הבא צריך וולצר חבירי לנאום.
אם אתם עושים לו כשם שעשיתם לי הריני מוחל לכם ואיני קובל עליכם".
והוסיף ונתן להם מעות, כדי שיוכלו לשכור אבטומוביל גם בשבוע הבא ובשבוע שלאחריו.
רצו הבחורים להחזיר את מר שרייהולץ לביתו, אך הוא אמר להם: "מוטב שתוציאו שכר אותו אבטומוביל על חבירי אחר שעתיד לנאום ואני אחזור לביתי ברגל".
ומכאן, "מה שעשה מר שרייהולץ לחבריו עשו הם לחבריהם וחבריהם לחבריהם, שרוב בני האדם אינם עושים חדשות, אלא נוהגים לחקות מעשי אחרים.
מתוך כך החל העולם מוקיר רגליו מבית הוועד, שפעמים הרבה באו ולא באו הנואמים.
ומתוך שלא הלכו לשמוע נאומים ישבו בבתיהם.
ומתוך שישבו בבתיהם יש שהיו מסתכלים בספר ומטפלים בבניהם.
ואם עדיין העולם לא נשתנה לטובה שינוי קל כבר ניכר והולך."
סאטירה זו מוקדשת לבעיית המחלוקת בעם.
תחילתה של הסאטירה בצרה: "השמים לא הורידו גשמים והארץ לא נתנה יבולה", והרעב שרר בארץ.
"לעולם אין צרה באה יחידה", ועל צרה זו נוספה השמועה שאויבים הקיפו את המדינה.
בנוסף על שתי צרות אלה, "בני המדינה מחולקים לשתי כיתות, לכסויי ראש ולגלויי ראש, וכל שכת אחת מבקשת שנייה מעכבת, ואף הכיתות עצמן מחולקות ביניהן ושונאות אלו את אלו, אולי יותר מששונא האויב את כסויי הראש ופרועי הראש כאחד".
"היה באותה מדינה אדם אחד, לא מכסויי הראש ולא מגלויי הראש, אלא אדם סתם, שאם צריך להתגרד מגלה את ראשו, אינו צריך להתגרד אינו מגלה את ראשו".
הלך אדם זה והתפלל על הגשמים.
נודע הדבר לראשי המדינה ונתבהלו, הן כסויי הראש והן גלויי הראש.
החלו הכול כועסים, "אותו אדם מי שלחו ובשם מי נתקבל לפני המקום", ובעקבות זאת "גילו דעתם שאותו מעשה עלול לערער את יסודות המדינה, ואין צורך לומר את המשמעת, שכל שאין לו תוקף מן הציבור ועושה עצמו שליח הרי הוא בכלל מפירי חוק פורצי גדר, ומחבל את סדרי המדינה".
כעס זה על אותו אדם הביא לליכוד השורות, שהכול כעסו עליו והיו תמימי דעים.
דנו ראשי המדינה בפריצת גדר זו והחליטו "לעשות מחסה ממטר מסוף המדינה ועד סופה, שאפילו בעל הגשמים מוריד גשמים להפריח את הארץ, על כרחו לא יגיעו הגשמים לארץ ולא תצמיח את האדמה ונמצאת המשמעת משמעת".
הקימו ועדים של כל בעלי המקצוע הנחוצים ו"עוד עשו סתם ועד, שנחלק לשנים, סתם א' וסתם ב'.
לאחר שנתמנו כל הוועדים מינו ועד כל הוועדים".
התלבטו ודנו איזה שם יינתן לשטיח שיכסה את המדינה, ולאחר דין ודברים החליטו שיהיה שמו "פרוטסתיה".
גייסו כספים מכל בני העם למימון יצירת פרוטסתיה, וכאשר נשלמה מלאכתו, "תלו את השטיח על גבי הכלונסאות ופירסו אותו מסוף המדינה ועד סופה".
אלא שנתקבלה תפילתו של אותו אדם, והחלו גשמים יורדים.
נקרע השטיח, הגשמים הרוו את האדמה והארץ נתנה יבולה.
"ועד שהרעבים שמחים השבעים עצובים, שכל מזונות שאצרו ירד מחירם והפסידו.
ואף גדולי המדינה אף הם שמחתם לא הייתה שלימה.
כסויי הראש שנתמעכו ירמולקאותיהם ומצנפותיהם, גלויי הראש, שהיו הגשמים מטפחים על קרחתם ועל גבחתם".
בסיפור יש אלגוריה מתאימה לסיפורי מגדל בבל ונח (בראשית ט-יא) כסיפור בבואה:
גם כאן מנסה הציבור לשנות סדרי עולם, אלא שהדגש כאן הוא על יכולת התקשורת ביניהם, העיתונים, הנואמים, המשוררים, שמטרתם היא בסופו של דבר שלילית מכל היבט: אין הם רוצים להציל את המדינה מהבצורת ומהרעב, ואין הם רוצים שכבודם ייפגע בגלל אותו מתפלל יחיד.
גם הם בונים מפעל שאין כמוהו בכל הארץ, אלא שאותו שטיח הוא בבואה ל'רקיע' של ספר בראשית, אשר על פי התפיסה הקדמונית השמים הם יריעה דקה ורקועה העוצרת ואוצרת את המים העליונים מלרדת ולהציף את הארץ.
והרי בוני מגדל בבל, מטרתם לא הייתה סתם להגיע לשמים, אלא להבקיע ולפרוץ את אותה יריעת שמים, והמדרש מרבה להרחיב על כך.
הד לרעיון זה נשמע גם בפיוט העתיק של 'סדר העבודה' – 'אתה כוננת' הנאמר בתפילת מוסף של יום הכיפורים:
טָעוּ בְעָשְׁרָם וּבָנוּ מִגְדָּל, וַיֹּאמְרוּ נַבְקִיעַ הָרָקִיעַ לְהִלָּחֶם בּוֹ - מטרתם של בוני המגדל הייתה להבקיע את יריעת הרקיע ולהילחם באלהים.
והנה "נח" בסיפור שלנו: צדיק יחיד בדורו המתפלל לירידת גשמים, אלא שאותו מבול שיורד על הארץ אינו משמיד ומכלה, אלא מחיה ומרווה, מציל את המדינה (או את האנושות) ממוות ומכיליון.
זהו 'נח' המתנגד לגזירת הקב"ה, אלא שבהיפוך תפקידים, אין זה מפני גזירת המבול, אלא מפני גזירת עצירת הגשמים.
לא רק על גאוותנות, צרות עין ומוחין, מלגלג עגנון, אלא הוא הופך גם את היוצרות במעין מדרש-משולב של שני הסיפורים שלכאורה אין קשר ביניהם, אך למעשה הם דומים: גבהות לב, יוהרה אנושית וחטאים חברתיים מביאים לחורבן ולמבול, לפילוג ולבלבול.
סאטירה זו מוקדשת לבעיית שמירת הניקיון במרחב הציבורי.
להבדיל משתי קודמותיה, שאותן מספר המחבר כצופה מן הצד, כאן המחבר, המכנה עצמו "בעל ספר המדינה", הוא גיבורו של הסיפור.
"קליפת תפוח זהב נזרקה לרשות הרבים", יש שהתלכלכו ממנה ויש שהחליקו עליה.
איש לא טרח לסלקה, אך הבריות "התחילו מתרעמים וכועסים על כל שלוי עולם ועל הקליפה".
יש שהתלוננו על זה שזרק את הקליפה ויש שהתלוננו על העירייה.
וכך הרבו בדיבורים אך לא עשו מעשה.
"הייתה הקליפה מונחת לה והייתה מתלכלכת והולכת עד שנתכרכמו פניה וניטל הדרה", וקם מי שהציע לפרסם את תצלומה בעיתונים.
"נתיירא בעל ספר המדינה שמא יבואו לידי מריבה.
ביקש לפנות את הקליפה שמטילה איבה וקנאה.
שחה ונטל את הקליפה והניחה במקום שהניחה.
[...] כיוון שהתחיל לפנות את הפסולת התחילו הכל מסייעין אותו בעצות.
[...] כדי לצאת כל הדעות התחיל בעל ספר המדינה עושה בשתי ידים בבת אחת.
אלא שבעלי עצות מרובים וידיו של אדם מועטות.
בתוך שזה משתדל לעשות כרצון איש ואיש נתלקטו ובאו שאר בעלי עצות והתחילו מתווכחים מה ראוי לפנות תחילה ומה ראוי לפנות בסוף.
ומתוך שהיו מתווכחים החלו מריבים".
ראה שוטר את ההתקהלות שנוצרה, וגער במתווכחים, שקמו והלכו איש לדרכו.
"משראה בעל ספר המדינה שכולם הלכו להם אמר לעצמו, עכשיו לא יבטיל אותך שום אדם ממלאכתך.
מיד כפל את זריזותו והיה מפנה והולך עד שהתחיל הרחוב מתנקה קצת מחלאתו".
ראה זאת השוטר והאשים את בעל ספר המדינה שהוא שגרם להתקהלות, ו"הוציא את פנקסו וכתב עליו שמו כדי לתבוע אותו לדין, על שמקהיל קהלות ברחוב ועושה שערוריות".
הסביר בעל ספר המדינה שכל מעשיו נועדו לנקות את הרחוב.
מייד האשימו השוטר גם בפינוי אשפה בלא הסמכה ובלא רישיון.
"ברם זכור השוטר לטוב שלא נטלני עמו, שאותה שעה שעת סעודת הצהרים הייתה זמן סעודה לכל והיה בהול לסעוד".
ומסיים בעל ספר המדינה את סיפורו: "אוי לו לזה שביקש לסלק מקצת מן האשפה שבמדינה ומה למדינה שעדיין לא נתנקתה מפסלתה".
סאטירה זו היא הארוכה מבין ארבע הסאטירות והיחידה שנכתבה לאחר קום מדינת ישראל.
היא עוסקת בהטלת מס לשם התמודדות עם גירעון בתקציב המדינה.
"שוב פעם אחת הוצרכה המדינה לממון, וממון אינו מצוי, ואפילו כדי לשלם לפקידי המדינה שנוטלים תמיד שכרם מראש".
התכנסו גדולי המדינה והחליטו להקים ועדה של מומחים שיבדקו את המצב.
הגיעה הוועדה למסקנה "שחייבת היא המדינה לפקידים שכר חודש".
מסרה הממשלה את מסקנותיה של ועדה זו לשתי ועדות נוספות, ועדה של עורכי דין וועדה של סוחרים וחרשתנים.
הגיעו גם ועדות אלה למסקנה דומה לזו של קודמתן.
לא ידעו גדולי המדינה מה לעשות, שהרי כסף אין, "ולא נשתייר כלי מכלי תשמישיו של אדם שאין גובים ממנו מס".
מינתה הממשלה ועדה נוספת, ו"מאחר שהשכל הפועל פועל אצל כל אדם בשווה, העלתה אותה הוועדה מה שהעלו הוועדות הראשונות".
כיוון שפקידי האוצר דיווחו לשר "שאין בקופת המדינה אפילו פרוטה מחוקה", הוקמה ועדה נוספת, שהתייצבה בפני גזבר הראש (העוסק גם בחקר בדיחותיה של המדינה), כדי לברר האם יש ממש בדברי פקידי האוצר, וזו גילתה שאכן, כסף אין.
"חזרו גדולי המדינה עם נבחרי העם וחזרו לבדוק כל דבר שיכול לשמש גביית מיסים חדשים.
בדקו ומצאו שלא הניחו דבר וחצי דבר שאין עליו מס".
לדיון הצטרפו נואמי הנאומים, ובהם "הצטיין ביותר מר שרייהולץ בנאומו המשוכלל, שיכולים לומר עליו על הנאום שהוא פנינה מדינית" ומר וולצר ש"השתדל לעלות עליו...
פעמים אחדות מסופר כי הוועדה הגישה לא רק את מסקנותיה, אלא גם "חשבון שכר עבודתה וחשבון כל הוצאות הוועדה".
במקרה שם לב אחד מבאי בית שפתותיים (הוא בית המחוקקים) שטרם הוטל מס על מקל הליכה, והציע להטיל מס על חפץ זה.
מייד הרכיבו ועדות אחדות לגיבוש פרטי המס, "ובתוקף הסמכות שניתנה למדינה חקקה המדינה חוק שכל מי שיש לו מקל חייב לשלם מס מקל".
כדי להימנע מהמס, "התחילו המקלות מתמעטים והולכים עד שנעלמו".
קבעה המדינה "שכל מי שהיה לו מקל, בין שהוא מהלך במקלו בין שאינו מהלך במקלו חייב לשלם מס מקל".
החלו טרוניות על גובה המס: "טוענים היו מקצת מבני המדינה, אני שמקלי דק אפשר שחייב הוא במס כמקל עבה.
ונמוכי קומה היו טוענים, אני שמקלי קטן אפשר שאשלם כאותם שמקלותיהם ארוכים".
הרכיבה המדינה עוד ועדות אחדות לטיפול בענייני המס, ובהן ועדה שייבאה עצים כדי להכין מקלות לכל דורש.
"כיון שבאו העצים לא מצאו תופס משור ואוחז גרזן, שמחמת שהמדינה רגילה להביא את רוב צרכיה מחוצה לארץ בטלה המלאכה מן המדינה ולא נמצא בכל המדינה חוטב עצים".
שמרו את העצים במגרשים שהופקעו לשם כך, אלא שהשומרים שרפו את העצים כדי להתחמם, והפכו את העצים לאפר.
"ובכן מאחר שלא נמצאו חוטבי עצים במדינה חזרו ושלחו שלוחים לחוצה לארץ, להביא מקלות מתוקנים, שכולם עשויים בצורה אחת ובעובי אחד ובאורך אחד, כדי שלא ליתן פתחון פה לנרגנים".
"לא היו ימים מרובים עד שכל בני המדינה מצאו להם מקלות ומצאה המדינה לגבות מהם מס מקלות ולשלם לפקידים, וכן לפקידים האחרונים שהעמידה המדינה לשם גביית מס המקלות".
פרק זה של "פרקים של ספר המדינה" עוסק במיסים מצד גבייתם, ואילו הפרק "קליפת תפוח זהב" מזכיר אותם מצד השירות לציבור שמצופה מגובי המיסים: "אבל העירייה שאינה מפנה את הקליפה היא ראויה לנזיפה.
מיסים היא גובה, ומה נותנת לנו, קליפי פירות היא נותנת.
וכי כל תפקידה של מדינה לגבות מיסים ולא לעשות כלום."
הסיפור הוא בעל שני מוקדים המשמשים בערבוביה: הראשון בוחן את קיומו של הסדר החברתי באמצעות מוסד המס, והוא חלק טבעי ובלתי נפרד מ"פרקים של ספר המדינה".
החלק השני, המשמש פלטפורמה או מעבדה לחלק הראשון, דן בסוגיות מרכזיות המצויות בתוך השיח הפנימי של הזירה המיסית, והכל בפרספקטיבה של "מדיניות מס ...
הסדר החברתי מיוצג כאן נאמנה באמצעות מוסד המס.
ייצוגיות זו נגזרת מהדיאלקטיקה המאפיינת את מוסד המס במסגרת הסדר החברתי: מוסד המס הוא במידה רבה הביטוי הבולט ביותר של כפיית הרצון הציבורי, המדינתי, על האינדיבידואל מצד אחד, ושל התובנה שמוסד המס הוא ה"" של הסדר החברתי, ובלעדי גביית המס לא תיתכן ציוויליזציה, מן הצד האחר.
לפיכך כל הסאטירה על השיח המיסי מופנית בעומקה לסדר החברתי המגולם בישות הקרויה "מדינה".
תוכני השיח המיסי שבסיפור מקבילים ועוקבים בדייקנות אחר השלבים הקלאסיים העוסקים בהיווצרותם ובקיומם של משטרי מיסוי בני זמננו.
קיים בסיפור כל הספקטרום של מרכיבי השיח המיסי העוסקים בשיח העיוני והפרקטי על משטרי המס: החל בתהליך הפוליטי, המנהלי והמקצועי של הליכי החקיקה, עבור בתוכני החקיקה ומדיניות המס המעצבת אותם, וכלה בתפקודו השוטף, על שלל תוצאותיו, כולל עלויות ציות ואכיפה.
מקומם של הפרקים בספר "סמוך ונראה"
אפרים אלימלך אורבך מבהיר כי הופעתם של "פרקים של ספר המדינה" בספר "סמוך ונראה" אינה מקרית, שכן יש זיקה הדוקה ביניהם ובין הסיפורים שקדמו להם, בתחילתו של "סמוך ונראה" וב"ספר המעשים" שבמרכזו.
מבחינות אלו גם הסיפורים הראשונים 'שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו' ו'אצל חמדת' - המתארים דורות קודמים - אינם אלא פרקים מספר המעשים".
רעיונות אחדים מופיעים ביותר מפרק אחד של "פרקים של ספר המדינה".
אפרים אלימלך אורבך מציין כי "המשותף לשלושת הפרקים [הראשונים] הוא, שיוזמתו של היחיד מצילה את המדינה מצרותיה וממצוקתה, בעוד המדינה עושה את רוב תושביה לחקיינים".
בפרק "החוטפים" מציל היחיד (למעשה שלושה יחידים שחברו יחדיו) את המדינה ממכת הנאומים שפשׂתה בה.
בפרק "שלום עולמים" מצילה תפילת היחיד את המדינה מהבצורת ומהרעב שפקדו אותה, ובפרק "קליפת תפוח זהב" נרתם היחיד לבדו לנקות את העיר מהפסולת שבה.
"ספר המדינה" הוא חיבור סאטירי על סדרי המדינה שזה עתה קמה.
מטבע הדברים גרמה המדינה להתנגשות בין ציפיות, ערכים ואינטרסים; חזון ותוחלת של דורות התגשמו במציאות ארצית ומגושמת.
עגנון מתמודד עם דמות המדינה בפועל, המיוצגת כלפי האזרח הקטן כגוף תמנוני בעל זרועות רבות, השולח ידו הצמיגה אל כיסו, חירותו, מוחו ולבו של "האדם הקטן" באמצעות הרשויות וסוכניהן המתפרנסים ממנו, היינו הביורוקרטיה, הפקידים, גובי המיסים ושאר נציגי החוק.
עגנון מפתח סאטירה חברתית בנוסחים שהיו מקובלים במרכז אירופה, בין שתי מלחמות העולם.
אסתר פוקס ציינה שהפרקים מסתיימים ב"סוף טוב" המשמש תחליף לפתרון הבעיה:
סיום הפרק הראשון מעורר את האשליה שחטיפת המנהיגים פתרה את בעיית המלל והלהג של המנהיגות המעדיפה דיבור על פני מעשה.
הפרק השני מציג את הגשמים (שפתרו אמנם את בעיית הבצורת) כפתרון של בעיית המחלוקת והכתתיות הפוליטית, בעוד שהפרק הרביעי, "על המיסים" מציג את "מס המקל" המגוחך כפתרון לבעיית הניהול הכושל של כלכלת המדינה.
"פרקים של ספר המדינה" מתחילים בפתיחה אישית, שבה מתאר המחבר את הקשיים שבהם נתקל בהגשמת רצונו לכתוב פרקים אלה.
בפרקים עצמם מופיע המחבר בצורות אחדות.
בפרק הראשון, "החוטפים", הוא אינו מופיע כלל.
למעורבות הגדולה ביותר מגיע המחבר בפרק השלישי, "קליפת תפוח זהב".
לאחר פתיחה המסופרת בגוף שלישי, הופך המחבר עצמו לדמות העיקרית בסיפור (אם כי הוא מתייחס אל עצמו בגוף שלישי, כ"בעל ספר המדינה"): "נתיירא בעל ספר המדינה שמא יבואו לידי מריבה.
ביקש לפנות את הקליפה שמטילה איבה וקנאה".
בסיום הפרק עובר המחבר לדבר על עצמו בגוף ראשון: "ברם זכור השוטר לטוב שלא נטלני עמו".
זיקה בין "החוטפים" ובין סיפורים אחרים של עגנון
חוקרת הספרות מנוחה גלבוע מוצאת זיקה בין הסיפור "החוטפים" ובין סיפורים אחרים של עגנון:
"פרקים של ספר המדינה" הם סאטירה חברתית-פוליטית, אך במקום אחר העיד עגנון על עצמו:
רואה אני כל צורה של שלטון כדבר שעשוי מלכתחילה להשתנות וצריך שישתנה והכרח שישתנה אלא אפילו משתנה אינו אלא חילוף צורה בצורה וצרה בצרה.
על כרחנו אין הפרש אם שמעון מנהיג את המדינה אם לוי מנהיג את המדינה.
כך לגבי כל מדינה וכך לגבי מדינתנו.
לפיכך לא פלא שעגנון לא ייחס חשיבות רבה ליצירתו זו, ואמר: "זה אינו אלא פיליטון קלוש, ואני מצטער שבכלל פרסמתיו בדפוס".
על היסוסיו ביחס לכתיבת "ספר המדינה" עמד עגנון גם ב"פתיחה לספר המדינה", שבה כתב: "מיום שעמדתי על דעתי ביקשתי לכתוב בספר את מעשי המדינה.
אבל כל אימת שקרבתי אל המלאכה נרתעתי לאחורי".
במאמרו העוסק ב"פרקים של ספר המדינה" מציין מיכאל קרן: "חולשתו העיקרית של 'ספר המדינה' היא, שפרקיו מתייחסים לתוצאות חיצוניות ואפיזודיות של המשיחיות המדינית, כגון השפה המליצית או הווכחנות הציבורית, ואינם חודרים לעומקה של המדינה הגשמית הלובשת רוחניות".
פרקין היא עוגה מסורתית מהמטבח הבריטי העשויה סירופ סוכר או דבשה וקמח שיבולת שועל.
עוגה זו אופיינית לאזור יורקשייר בצפונה של אנגליה בממלכה המאוחדת, ובייחוד עם אזור העיר לידס.
העוגה נאכלת באופן מסורתי בליל גאי פוקס.
העוגה מורכבת מקמח, קמח שיבולת שועל, סירופ סוכר שחור או דבשה, זנגביל ושומן (באופן מסורתי מדובר בשומן חזיר אולם כיום משתמשים גם במרגרינה או חמאה).
ישנן מספר גרסאות של העוגה, אולם בכולן יש קמח שיבולת שועל וסירופ סוכר או דבשה - שני מרכיבים שהיו נפוצים בצפון אנגליה בשלהי המאה ה-18 ולאורך המאה ה-19 ושימשו מזון בסיסי לפשוטי העם שהתגוררו בערי יורקשייר בתקופת המהפכה התעשייתית.
משמעות שמה של העוגה "פרקין" היא, בעגת יורקשייר, "פטר קטן".
פרקין וורבק היה טוען לכתר האנגלי בתקופת מלכותו של הנרי השביעי.
וורבק טען כי הוא ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, אחד משני הנסיכים שבמצודה, ובנו הצעיר של המלך אדוארד הרביעי.
בפועל נולד וורבק בטורניי בשנת 1474.
ככל הנראה פרקין דמה במראהו לאדוארד הרביעי, וייתכן שהיה בן מחוץ לנישואים של אדוארד הרביעי (או קשור בקשר משפחתי אחר לבית יורק).
וורבק השמיע טענותיו לראשונה בהיותו בחצר דוכסות בורגונדי בשנת 1490. בשנת 1491 הגיע לאירלנד בתקווה למצוא תומכים לטענותיו בדבר זכותו לכתר, אולם לא מצא תמיכה ועזב את אירלנד.
בשובו לצרפת נפגש עם המלך שארל השמיני, אשר הכיר בטענותיו לכתר האנגלי, אולם לאחר מכן חתם שארל על הסכם אטרפל וגרש את וורבק.
גם מרגרט מבורגונדיה , אחותו של אדוארד הרביעי, הכירה בטענותיו של וורבק לכתר.
לא ברור אם היא ידעה או לא ידעה שמדובר במתחזה, אולם היא סיפקה לו פרטים חשובים על בית יורק.
המלך הנרי השביעי התלונן בפני פיליפ הרביעי, דוכס בורגונדיה, נכדה החורג של מרגרט, על כך שהוא מסייע לוורבק.
לאחר שפיליפ לא גרש את וורבק מדוכסות בורגונדיה, הטיל הנרי חרם כלכלי עליהם ואסר על מסחר בין אנגליה לבין הדוכסות.
בשנת 1493 נכח וורבק בהלוויית פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בווינה, שם הכירו בו כ"מלך ריצ'רד הרביעי מאנגליה".
וורבק הוזמן ללוויה על ידי מקסימיליאן הראשון, בנו של פרדריך, והבטיח לו כי אם ימות בטרם יעלה לשלטון, הזכות לכס האנגלי תעבור למקסימיליאן.
ב-3 ביולי 1495, במימונה של מרגרט, נחת וורבק בדיל שבחוף קנט, בתקווה כי נחיתתו תביא לו תמיכה רבה.
צבאו של וורבק הוקף על ידי צבאותיו של הנרי, 150 מחייליו נהרגו עוד בטרם נחת וורבק על החוף, והוא נסוג לאירלנד.
באירלנד תמך הרוזן מדזמונד בוורבק, וצר על העיר ווטרפורד.
אולם מתקפתו לא צלחה, והוא נמלט לסקוטלנד בה פגש את ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד.
ג'יימס החליט לתמוך בוורבק, ואף השיא לו לאישה את אחייניתו, ליידי קתרין גורדון.
בספטמבר 1496 תקפה סקוטלנד את לונדון, אולם במהרה הסיגה את כוחותיה מאחר שתושבי נורת'מברלנד לא תמכו במתקפה.
ג'יימס חתם על הסכם אייטון - הסכם שלום עם אנגליה, וגירש את וורבק מממלכתו.
וורבק שב לווטרפורד וניסה לצור על העיר, אולם המצור נכשל, ולאחר 11 ימי מצור נמלט וורבק מאירלנד כאשר ארבע ספינות אנגליות רדפו אחריו, ונותרו לו רק 120 תומכים, שנמלטו עמו על שתי ספינות.
ב-12 בספטמבר 1497 נחת וורבק במפרץ וייטסנד שבקורנוול בסמוך ללנדס אנד, בתקווה שאנשי קורנוול, שהובסו במהלך מרד קורנוול שלושה חודשים קודם לכן, יתמכו בו.
הוא הוכרז כמלך "ריצ'רד הרביעי" בבודמין מור (Bodmin Moor) ויצא בראש צבא של 3,000 תומכים לאקסטר, בהמשך כבש את טאונטון.
המלך הנרי השביעי שלח את ראש צבאו, הלורד דאובני, לתקוף את הצבא.
וורבק נבהל מהצבא האנגלי המתקרב ונטש את צבאו.
הוא נתפס במנזר בוליו שבהמפשייר, ונכנע.
הנרי השביעי עצמו הגיע לטאונטון ב-4 באוקטובר 1497 וקיבל שם כניעת הצבא של וורבק.
וורבק נכלא במצודת לונדון לצד טוען אחר לכתר האנגלי, אדוארד פלנטג'נט, רוזן וורוויק (אשר טענותיו היו מבוססות).
ביוני 1499, ניסו שניהם להימלט מהמצודה, אולם נתפסו שוב שעות ספורות לאחר שנמלטו.
ב-23 בנובמבר 1499 נלקח וורבק לטייברן שם הוא הקריא "הודאה" על כך שטענותיו לכתר שקריות, וניתלה למוות.
ג'ון פורד כתב מחזה בשם פרקין וורבק על שמו של פרקין.
המחזה הוצג לראשונה בשנות ה-30 של המאה ה-17. מרי שלי, כתבה רומן שנקרא "מזלו של פרקין וורבק" אשר פורסם בלונדון בשנת 1830.
פֶרקֶלאב (רומנית: Pârcălab) הוא תפקיד של "דרגטור" המנהל הנסיכויות הרומניות בימי הביניים ועד התקופה המודרנית.
המשמעות הראשונה הייתה של פקיד בכיר האחראי על ניהול מחוז ("צינוּט ţinut במולדובה - חוטין, סוצ'אבה או ניאמץ) או "ז'ודץ" בוולאכיה.
הפרקלאב היה בעל סמכויות מנהליות, צבאיות ומשפטיות והיה בו זמנית נציג השלטון המרכזי, כלומר של שליט המדינה (הוויווד או הדומְן) באותו מחוז.
ככל הנראה חלוקת המדינה למחוזות ובראשם פרקלאבים התרחשה לראשונה בימי בסראב הראשון.
בנסיכות מולדובה הפרקלאב ניהל מחוזות ţinut שהיו בהם ערים מבוצרות.
לפעמים נקרא גם "סטארוסטה" או במקרה של ראש העיר -וורניק, אבל בדרך כלל סטארוסטה או וטאב (וטאף) ניהל מחוז ללא ערים מבוצרות.
עם הזמן בראש מחוז judeţ במונטניה (ולאכיה) מונה jude (ז'ודה) במקום פרקלאב.
במאה ה-15 מפורסם היה לוקה ארבורה, פרקלאב של מצודת ניאמץ, שמת מות גבורים בשנת 1476, כשהגן בהצלחה על המבצר מול צבאו של מהמט השני.
הכרוניקון מירון קוסטין היה בין 1660 -1664 פרקלאב של חוטין.
התפקיד היה עדיין קיים במאה ה-19. אלכסנדרו יואן קוזה היה בהתחלה פרקלאב של גאלאץ (1856-1857).
המובן האחר של המונח היה בוולאכיה - הפקיד האחראי של כפר, מעין ראש כפר שההיה חלק מאחוזתו של אציל (בויאר) או של מנזר.
מקור המילה pârcălab הוא הונגרי:"פורקולאב" (porkoláb), שהוא בתורו שיבוש של המילה הגרמנית בורג-גראף (Burggraf, "רוזן העיר").
המקבילה המודרנית אבל חלקית של התפקיד היא "פְרֶפָקְט" (prefect).
פרקולטור (מאנגלית: percolator - "חלחולן") הוא כלי להכנת קפה.
הקפה נחלט בצורת חלחול דרך מסנן הממצה את השמנים הארומטיים שבפולי הקפה ולבסוף מתקבל קפה ללא שאריות אבקת קפה.
קנקן הפרקולטור הומצא על ידי מדען אמריקני ומלח בשם בנג'מין ת'ומפסון (1753–1814).
בנג'מין המציא את קנקן הפרקולטור בעקבות עבודתו בצבא בוואריה שם שיפר את תזונת החיילים ואת המדים שלהם.
בעקבות סלידתו מאלכוהול וחוסר חיבתו לתה הוא קידם את הקפה בשל יתרונותיו.
בעקבות מאמציו זכה בשנת 1791 לתואר אצולה - רוזן האימפריה הרומית הקדושה ושמו נקרא פון רומפורד.
הפטנט הראשון לפרקולטור הונפק לג'יימס מייסון מפרנקלין, מסצ'וסטס בשנת 1865.
הקרדיט להמצאת קנקן הפרקולטור שפועל על תנור מוענק בדרך כלל לחוואי מאילינוי בשם הנסון גודריך.
הפטנט של גודריך יכול היה להפוך כל קנקן לקנקן פרקולטור.
ישנם שני סוגים של קנקן פרקולטור:
סוג ראשון בו המים מחלחלים דרך אבקת הקפה אל תא נפרד.
סוג שני בו מתרחשת סירקולציה של החליטה דרך אבקת הקפה עד שהעוצמה הדרושה של הקפה מושגת.
בסוג החליטה הזה טחינת הקפה גסה יותר מאספרסו או ממקינטה.
כיום בעיקר משתמשים בקנקן פרקולטור חשמלי בו יש תא ייעודי למים שם הם מורתחים ועולים כשהם רותחים בצינורית שמערה אותם על מסננת הקפה לתוך קנקן ייעודי.
מסננת הקפה בקנקן החשמלי בדרך כלל היא רב פעמית ועשויה מפלסטיק או מתכת.
פרקי רבי יוסי הוא ספר שיוחס לתנא רבי יוסי בן חלפתא, ומכיל דברי אגדה משמו של רבי יוסי.
הספר ידוע מכתביהם של רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא בספרו "יחוסי תנאים ואמוראים" ותלמידו רבי אלעזר מגרמייזא בספרו "הרוקח" אך אינו בידינו כיום ונחשב לחיבור אבוד כאחד מכתבי חז"ל האבודים.
החומר המצוטט מופיע כולו במסכת שבת של התלמוד הבבלי בקטגוריה של אמרות המתחילות ב"אמר רבי יוסי יהא חלקי".
אמרות מסוג זה שלא מובאות בגמרא מופיעות גם במדרש הגדול ובספר כד הקמח של רבנו בחיי בן אשר.
נדפס מכתב יד על ידי עידן דשא, בחיבור לא קיימים קטעים חדשים שלא היו מוכרים בספרות קודם לכן.
פרקי יומן הוא ספר ובו פרקים מיומנו של מאיר הר-ציון, בעריכת נעמי פרנקל, המתאר את מסעותיו כנער וחוויותיו כלוחם ומפקד בצנחנים.
מבוא, הקדמה ודו־שיח על הר־הרוחות
הספר נפתח במבוא מאת נעמי פרנקל, הכולל גם שיחה עם אמו של מאיר הר־ציון, ולאחריו הקדמה מאת מפקדו של הר־ציון בצנחנים, אריאל שרון, ובה תיאור הכרותו ודמותו עמו.
שרון כותב ש"מבין הצנחנים באותה תקופה הבולט ביותר היה מאיר הר־ציון" וש"תוך זמן קצר הופך מאיר ללוחם הנועז ביותר של יחידה 101 ושל הצנחנים, לסייר מעולה, אולי המעולה שצה"ל ידע מעודו".
לאחר המבוא וההקדמה, מופיע דיאלוג שערכה נעמי פרנקל עם הר-ציון ב"אחוזת שושנה", חווה אותה הקים בכוכב הרוחות, סמוך למבצר כוכב הירדן ומעל קיבוץ נווה אור שבעמק הירדן, ובו מתאר הר-ציון את הקמת החווה למרות הקשיים שעמדו בפניו בשל היותו נכה צה"ל.
הספר כולל רשמים מטיולים ומסעות שערך בשנים 1949–1952, בעודו נער ותלמיד בית הספר עין-חרוד, אותם כתב הר-ציון ביומנו לאחר ששב מהם.
באביב 1949 ירד הר־ציון עם אחותו שושנה לנהר הירדן באזור גשר שייח' חוסיין המפוצץ, שם ישבו לאכול ארוחת צהריים בקרבת מחנה צבאי של הלגיון הירדני ו"מחנות עצומים של אוהלים שחורים, כנראה של פליטים ערביים", עד שצעקות ויריות הבריחו אותם משם.
בפסח 1950 יצא הר-ציון למסע הגדנ"ע למצדה ובקיץ יצא עם חבר לטיול שבו הסתננו לאילת ללא רישיון שניתן אז לטיולים מאורגנים בלבד.
בסוכות יצא עם שני חברים למסע בגליל, מחוקוק ועד אזור נהריה.
בסוכות 1951, נתפס ונאסר עם שושנה בידי חיילים סורים, לאחר שחצה את הגבול לסוריה.
ב-1951 יצא לטיול נוסף של הגדנ"ע, לערבה, שבמהלכו עזב את המחנה ויצא לטיולים עצמאיים.
בפסח יצא לטיול עם חברו וסייר במכתש הגדול והמכתש הקטן, הגיע שוב למצדה, סייר בנחל ערוגות ובנחל דוד שבמדבר יהודה ורחץ לראשונה בים המלח, שבו שטו המטיילים בסירה לעין גדי, מאחר שעדיין לא הייתה קיימת דרך ביבשה.
בטיול זה אף עברו הר-ציון וחברו את הגבול עם ירדן במדבר יהודה במספר קילומטרים.
מכיוון שיצאו לטיול הזה במרמה, הוחלט בבית ספר שבמשך שנה שלמה הר־ציון וחברו לא יצא לטיולים.
בקיץ יצא עם שושנה לטיול בגליל בקרבת גבול לבנון.
לאחר שנתפסו בכביש צבאי ונאלצו לחזור לביתם, יצאו שוב באותו הלילה לאותו מסלול בדיוק, כאשר הם נזהרים ממכוניות משטרה.
לאחר שעברו בהריסות כפר ערבי עזוב, נתפסו בכפר תרביחא על ידי תושביו, עולים מתימן, ונשארו ללון בו.
בהמשך הטיול למחרת, בזמן שנחו ליד מעיינות, קיבלו את הזמנתם של קבוצת רועים ערבים להתכבד בשתיית חלב עזים וכבשים.
למחרת, לאחר שמצאו בור מים, נפלה מימייתם לתוכו והר-ציון שלשל לתוכו את אחותו בעזרת חגורות וחבלים והיא העלתה את המימיה.
הר־ציון מספר על הפעם הראשונה שיצא למרעה, כרועה בראש עדר כבשים, ועל התהליך שעבר עד שהללו נשמעו לו: "כמה הן קשובות עכשיו, וכל תנועה שלי, כל קריאה שקטה מלווה בתגובה.
אני עומד ביניהן ומשתפך בשירה שקטה.
אני אוהב אותן עכשיו, אהבה כנה, את הכל אני אוהב ברגע זה".
בחופשת פסח 1952 יצא הר־ציון עם שושנה וחבר נוסף לטיול לדרום, במהלכו הוזהרו יותר מפעם אחת על ידי אנשים שפגשו בדרכם, כי האזור בו רצו לטייל מסוכן מאוד וקרו בו מספר מקרי רצח של יהודים.
השלושה המשיכו ליעדם למרות האזהרות.
בהמשך השיחה עם נעמי פרנקל, מספר מאיר הר־ציון על שירותו ביחידה 101 ואף מתודה לגבי האווירה ששררה בה: "מחמת רגשי העליונות שהפרזנו בהם לא מעט, הרשינו לעצמנו לפעמים דברים שכיום השתיקה יפה להם".
הר־ציון מסביר את אופיין של פעולות התגמול שבוצעו על ידי היחידה: "פעולותינו לא היו מלוות שנאה לערבים או שנאה כלשהי.
בכל שנתבענו לעשות ראינו הכרח של הגנה על הקיום.
אם עשו מאיתנו אחר־כך מיני נוקמים וזועמים, אין זה נכון.
הר־ציון נשאל בשיחה על תגובתו להירצחה של שושנה אחותו בסוף 1954 והסביר את פעולת הנקמה שלו ב-5 במרץ 1955 על רקע פעולות התגמול:
בצנחנים שימש הר-ציון כמפקד פלוגה א' שהפכה לסיירת צנחנים.
בהמלצת הרמטכ"ל משה דיין, הוסמך הר־ציון לקצונה ללא קורס קצינים - מקרה נדיר והיחיד בתקופת דיין.
בחלקו השני של הספר מתארים פרקי יומנו של הר-ציון את חוויותיו בצה"ל כסייר ולוחם ביחידה 101 ולאחר מכן עם מיזוג היחידה לגדוד הצנחנים 890, בתקופת פעולות התגמול.
ב-30 ביולי 1952 התגייס מאיר הר־ציון לצה"ל.
לאחר חודשי טירונות קשים ניצל את ההזדמנויות לטיולים ברחבי הארץ, אולם אלה הפכו לפחות ופחות אטרקטיביים בעיניו: "אפילו נוף עין־גדי הפלאי נעשה תפל, כשאלפי אנשים ממלאים את שביליו וכשאנו פוגשים זוג יהודים מתמקח בענייני בורסה ומחירים תחת למפל...אבד, אבד הקסם של כל אלה".
אובדן הקסם הוליד את מסעותיו הבאים של הר־ציון, מעבר לגבול בשטח ממלכת ירדן.
בשנת 1952 ערך הר־ציון מסע לעיר הקדומה פטרה שבירדן.
הוא שמע עליה לראשונה כמה שנים לפני כן, בעת שעמד מול סלעי החול בנחל תמנע והמדריך אמר ש"זהו אפס קצהו של אותה עיר נפלאה בסלעי אדום".
לאחר מכן שמע עליה עוד ועוד עד ש"התקבלה אגדת פלאים הטמונה רחוק־רחוק...אגדה ולא יותר".
אולם בחלוף השנים, "בלתי־אפשרי הפך בכל זאת לאפשרי" ו"החלום הישן" התעורר.
הוא החליט להגשימו ולצורך זה מצא "שותפה לדבר עבירה" - רחל סבוראי.
השניים יצאו למסע מצוידים במצפן, בסטן, במזון לשני לילות ויום אחד ובארבע מימיות ומספר קופסאות מיץ.
הם יצאו בלילה ואת הבדיקות במפה עשו לאור גפרור מוסתר בכאפייה.
המפה שבידם הייתה בקנה מידה 1:250,000 בלבד, "שאיננה נותנת אפילו מושג ממבנה השטח".
כעבור מספר שעות של הליכה, נתברר להם שלא הצליחו למצוא את השביל הרחב המסומן במפות ועל כן נאלצו לבחור את אחד הנחלים היורדים ב"חומת ההרים" שסגרה עליהם ממזרח, ופנו לתוכו.
הטעויות בניווט גרמו לכך שהשניים הגיעו לפטרה רק בבוקר היום השני והמסע נמשך 4 ימים במקום יומיים.
הם נכנסו "לאור היום, לתוך תוכה של בירת הנבטים...לתוך תוכו של חלום מאות ואלפים שעדיין לא זכו להגשימו".
לאחר שהספיקו לסייר בעיר זמן מה, נקלעו לאזור מגורים ומצאו מסתור במערה צבעונית במעלה "ערוץ נסתר", בה ישנו עד "שעת ערביים", אז המשיכו בסיורם בעיר.
בלילה עזבו את פטרה והחלו לחזור ב"אפילה גמורה...
ללא סימן של שביל, של דרך, של מקום שבכלל אפשר לעבור בו", כאשר בדרך כמעט ונתקלו במבריחים ערבים חמושים ואחד מהם עצר לעשות את צרכיו מספר מטרים ממקום מחבואם.
ביום למחרת שוב עברו בקרבתם ערבים, אחד מהם חמוש ואף נשמע "קול יריות קרוב רועם בוואדי".
לאחר 4 לילות ו-3 ימים של שהיה בממלכת ירדן, בעודם תשושים מעייפות, מאובקים, מיובשים ורעבים לאחר שאזל מזונם, חזרו השניים לשטח מדינת ישראל.
אחת המשימות הראשונות, בספטמבר 1953, הייתה "להשליט סדר" באזור המפורז של עוג'ה (ניצנה), שבו היו "מאהלי הבדואים האויבים נטועים באין מפריע בלב לבו של השטח הישראלי".
ההוראה הייתה לתקוף ולגרש את הבדואים המצריים משבט "עזזמה", שחנו מדרום מזרח לעוג'ה.
הכוח נכנס לתוך מרכז השבט והבדואים ברחו.
הפקודה הייתה לא לירות, אבל להחרים נשק ולהרוס את המאהלים, מה שעורר אצל הר־ציון לבטים מוסריים:
לבטים דומים התעוררו אצלו בהמשך אותו החודש, בזמן פעולה ב"מחנה הפליטים העצום" אל-בורייג' ליד עזה ש"שימש בסיס הסתננות למשקי הנגב", לאחר שעבר בין חלקות הירק המעובדות, ראה את התושבים "מתרוצצים בבהלה בסמטאות הצרות" ושמע את "היללות הנוראות העולות מבין הבתים":
בחודש שאחריו בוצעה פעולת קיביה, בה עמד הר־ציון (שכונה על ידי חבריו ביחידה בקיצור "הר") בראש חוליה קטנה בת 5 אנשים, שתפקידה היה להטריד את כפר שוקבא השכן.
לאחר התקפה אחת, נסוגה החוליה והתקרבה שוב לכפר מכיוון אחר, בידיעה שמגניו יושבים בעמדות ומחכים להם: "אני נרעד.
אין בי הכוח להפעילה...הפחד מדביק אותי לקרקע.
האם כוח האדירים הזה המצמיד אותי למקומי, הזוחל ומשתק, הוא בסך־הכל פחד?...צריך לקום!".
לאחר התקיפה השנייה, נסוגה החוליה מהכפר בתחושת כישלון, אולם אריק שרון קיבל את פניהם בשביעות רצון וטען שביצעו את המשימה, מכיוון שהחזיקו את תושבי הכפר בעמדות ומנעו מהם להביא תגבורת לקיביה.
בפעולת חברון, ב-22 בדצמבר 1953, הוביל הר-ציון בליל שלג קר ורטוב חוליה בת 4 אנשים מרחק כולל של 42 קילומטרים הלוך ושוב בציר הררי לפרברי העיר חברון, בפשיטה רגלית שנחשבה לאחת הקשות והמסובכות בתולדות צה"ל.
הר־ציון מספר על תחושותיו במהלך ההליכה הממושכת אל היעד: "הרגשת זרות משתלטת עלי, כל־כך זר פה הכל.
כל־כך רחוקים אנחנו ממשהו בטוח, קרוב, ממישהו הדואג לנו.
אני מביט אל החוליה הקטנה.
נדמה לי שכל עץ ושיח מביט בנו, רואה אותנו, חורש עלינו מזימות...
אני רוצה להסתתר, להיעלם, להיות מוגן...
אני מוכרח להתגבר על המשבר".
בזמן ההליכה הקשה בשלג, עלו הספקות לגבי ביצוע המשימה: "כל חלקיק שבי זועק - להפסיק, לחזור...
העניין כולו נעשה פתאום תפל וחסר טעם.
איזה הגיון יש בשליחת ארבעה אנשים למקומות כאלה?
הכל נראה כל־כך מיותר ולא נחוץ, כל־כך טפשי".
התחושות השתנו עם סיום הפעולה: "שמחה מציפה אותנו...הרגשת ניצחון וכוח משתלטת עלינו.
איננו חוששים עכשיו משום דבר...אנחנו עוברים זקופי קומה בין הבתים...כל־כך קלה היא הדרך עכשיו".
בתיאור סיור ללבנון בפברואר 1954, מוחה הר־ציון על כך שיוזמי ומתכנני המבצעים אינם מתחשבים בקושי הרב של ביצועם: "אני מציץ בחבורה המתגודדת סביב המפה הצבעונית.
בדרכם לא יהפכו קווי הגובה להרים מאיימים ורגליהם לא תיכשלנה באבני הנגף ונעליהם לא תישחקנה בשבילים אין־סופיים.
הם רק מונים את המשבצות.
הוא מציין גם את הבעיה הקבועה של הכלבים, שמגלים את הכוח ומקלקלים את גורם ההפתעה: "נביחת היללה הבלתי פוסקת של אותם יצורים מדולדלים ושמוטי זנב המשוטטים בהמוניהם בכפרים ובאוהלי קידר.
כמה מצליחים, לעזאזל, יצורים ממורטטים אלו להצר את צעדינו!".
באותו חודש טבע כמעט בנהר הירדן בניסיונו לחצות לגדה המזרחית ובמאי אותה שנה ערך עם שלושה חיילים נוספים סיור בגוש עציון, במהלכו נאלצו לחלוף על פני משפחות פלאחים שיצאו לפנות בוקר בהמוניהם לעבודה בשדות ואף ברכו כמה מהם בשלום.
בתגובה לרצח יהודי ברעננה, יצאה ביוני 1954 חוליה בת 7 חיילים לפעולה במחנה הלגיון בכפר עזון.
אדם שנקלע בדרכם סיכן את הפעולה והר־ציון דקר אותו למוות בעזרת סכין הקומנדו שלו, כשזו הפעם הראשונה בה השתמש בנשק זה.
הלוחמים חזרו לגבול ישראל לאחר שהחליטו להשאיר מאחור את יצחק ג'יבלי הפצוע, שהפך לשבוי.
בחודש יולי נחטף שוטר סמוך לבניין משטרת ג'נין, לצורך מיקוח על החזרת ג'יבלי.
בפעולת כיסופים הוביל את פלוגתו בקרב על מוצב מצרי מבוצר.
בספטמבר נערכה פעולה נוספת למען החזרת ג'יבלי, בה נלקחו שבויים חיילי הלגיון.
במבצע כנרת (מבצע "עלי זית"), שנערך ב-11 בדצמבר 1955, פיקד הר-ציון על כוח בן כשבעים לוחמים מסיירת צנחנים.
על חלקו בקרב זכה הר־ציון בצל"ש, שהומר בשנת 1973 בעיטור העוז.
בפסח 1956 יצא הר־ציון לבדו לטיול ליריחו, חמוש בתת-מקלע ורימונים.
עם החושך חצה את הגבול דרך שדה מוקשים, עבר ליד שועפאט, חצה את כביש רמאללה-ירושלים ההומה, וסמוך לכפר ענאתא עשה דרכו אל ואדי קלט.
במשך היום ישן במערה בוואדי ובלילה השני המשיך במסעו, שבמהלכו עבר מול קבוצות בדואים ונאלץ להחליף איתם מילים.
את דרכו חזרה עשה דרך כביש ירושלים-יריחו והכפר אל עזרייה, מצפון לאבו דיס, שם מצא עצמו בתוך מאהל של הלגיון הירדני.
לאחר שנתגלה על ידי שני שומרים שכיוונו עליו את נשקם, ירה צרור לכיוונם ואלה פתחו באש.
הוא הצליח לברוח, אך נתקל בשני שומרים נוספים, מהמשמר הלאומי, החליף איתם כמה משפטים ואז הופיעו שני אנשים נוספים.
הוא החליט לירות, אבל הנשק פלט כדור בודד ונעצר.