tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאמן הקבוצה מייק ד'אנטוני, הנחיל גישת משחק זריזה וכשרונית; הוא ביקש שחקנים אתלטיים שיכולים לצאת מהר להתקפות מתפרצות ולקלוע גם מטווחים רחוקים מהסל.
הזדהותו של נאש עם שיטת המשחק האתלטית חיברה אותו באופן מצוין לשאר חבריו לקבוצה והוא הוביל את פיניקס למאזן הטוב בליגה (20–62) ולקליעה ממוצעת של למעלה מ-110 נקודות למשחק, הנתון הגבוה ביותר בליגה מזה עשור.
כתוצאה מכך, נאש מסר 11.5 אסיסטים בממוצע (מלך האסיסטים) וקלע בלמעלה מ-50 אחוזי קליעה מהשדה ולמעלה מ-43 אחוזי הצלחה מטווח השלוש בעונה הסדירה.
הוא זכה בתואר ה-MVP של העונה הסדירה לאחר שהקדים במספר ההצבעות את שאקיל אוניל.
בכך הפך לקנדי הראשון שזוכה בתואר ולרכז הרביעי בהיסטוריה שמוכתר כ-MVP, לאחר שמג'יק ג'ונסון, בוב קוזי ואוסקר רוברטסון עשו זאת לפניו.
בסיבוב הפלייאוף הראשון, פיניקס הדיחה את ממפיס גריזליס לאחר ארבעה משחקים ובסיבוב השני הוגרלה לשחק נגד קבוצתו הקודמת של נאש, דאלאס מאבריקס.
נאש הוביל את פיניקס לניצחון 2–4 בסדרה, ולראשונה מאז 1993 להעפלה לגמר המערב, שם הפסידו הסאנס לאלופה הנכנסת סן אנטוניו ספרס בחמישה משחקים.
בעונה הבאה, ספג סטודמאייר פציעת ברך חמורה וג'ונסון וקוונטין ריצ'רדסון הועברו בעסקה.
פיניקס לא ציפתה לשחזר את הישגיה ויכולתה מהעונה הקודמת, אך כאשר נאש מציג את אותה רמת משחק גבוהה, הגיעה הקבוצה למאזן מכובד של 28–54 וזכתה באליפות המחוזית.
כמו כן, נבחר בפעם השנייה ברציפות ל-MVP של העונה הסדירה.
בסיבוב הראשון בפלייאוף, נאש ופיניקס חזרו מפיגור 1–3 נגד לוס אנג'לס לייקרס וניצחו בסדרה 3–4. בחצי גמר המערב הוגרלו להתמודד נגד לוס אנג'לס קליפרס, ושוב ניצחו בסדרה רק לאחר שבעה משחקים.
למרות העונה המצוינת שעברה עליו, שוב נכשל נאש בהובלת פיניקס לגמר ה-NBA, לאחר שבפעם השנייה ברציפות הודחה הקבוצה בגמר המערב על ידי דאלאס מאבריקס.
גם עונת הייתה מצוינת עבור נאש שקבע ממוצעים של 18.6 נקודות ושיא קריירה של 11.6 אסיסטים למשחק והפך לראשון מאז מג'יק ג'ונסון בעונת 1990/1991 שקובע למעלה מ-18 נקודות ו-11 אסיסטים בממוצע למשחק בעונה הסדירה.
הוא קיבל את מספר הקולות הגדול ביותר לחמישיית העונה, אליה נבחר יחד עם חברו לקבוצה סטודמאייר; השניים הפכו לחברים לקבוצה הראשונים שנבחרים יחד לחמישיית העונה מאז קובי בראיינט ושאקיל אוניל בעונת .
למרות זאת, לא נבחר ל-MVP של העונה הסדירה לאחר שסיים במקום השני בבחירות לתואר עם 44 הצבעות, אחרי חברו לשעבר בדאלאס דירק נוביצקי שקיבל 83 הצבעות.
בפלייאוף, הדיחה פיניקס את לוס אנג'לס לייקרס לאחר חמישה משחקים, אך לא הצליחה לעבור את סן אנטוניו ספרס בחצי גמר המערב והפסידה בסדרה 2–4.
נאש שותף ב-81 משחקים במהלך העונה הסדירה של עונת .
ב-31 בינואר 2008 זומן נאש למשחק האולסטאר בפעם השישית בקריירה שלו.
באמצע העונה הועבר שון מריון בעסקה למיאמי היט ולפיניקס הגיע שאקיל אוניל שזכה בארבע אליפויות NBA לפני כן.
בעונה זו היה המחוז המערבי תחרותי במיוחד ועל אף יכולת טובה שהציגו נאש וחבריו לקבוצה, פיניקס עלתה לפלייאוף מהמקום השישי בלבד לאחד שסיימה את העונה הסדירה במאזן 27–55. בסיום העונה נבחר נאש לחמישיית העונה השנייה לעונה זו.
למרות צירופו של אוניל, שהגיע במטרה לסייע לנאש וסטודמאייר להוביל את פיניקס לגמר ה-NBA, הודחה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון בפלייאוף על ידי סן אנטוניו, שהדיחה אותה שוב, בפעם השלישית בארבע השנים האחרונות.
במהלך המשחק החמישי בסדרה כאשר סן אנטוניו ביתרון 1–3, איבד נאש שני כדורים מכריעים בשתי הדקות האחרונות של המשחק, שעד לאיבודים היה צמוד ביותר ולמעשה חרץ את גורל הסדרה.
לקראת עונת הוחלף המאמן ד'אנטוני בטרי פורטר, שבשונה מקודמו העדיף את שיטת הכדורסל ה"מסורתית".
נאש וחבריו לפיניקס התקשו לשחק היטב תחת שיטת המשחק החדשה ואפילו העסקה שביצעה הקבוצה במהלך חודש דצמבר, במסגרתה הועברו רג'ה בל ובוריס דיאו לשארלוט בובקאטס תמורת ג'ייסון ריצ'רדסון לא סייעה ליכולת הקבוצתית החלשה.
לבסוף הוחלף פורטר באלווין גנטרי במהלך חודש פברואר, אך גם זה לא סייע לפיניקס.
לראשונה מאז חזרתו של נאש, הקבוצה לא הצליחה להעפיל לפלייאוף.
את עונת , פתחו נאש ופיניקס בצורה מעולה ותשעה משחקים מפתיחת העונה עמדו על מאזן 1–8, כאשר נאש מציג שני משחקים של 20 אסיסטים.
ב-21 בינואר 2010, נבחר נאש לפתוח שוב בחמישיית נבחרת המערב במשחק האולסטאר, אך נבחרתו הפסידה במשחק לנבחרת המזרח.
בגמר המערב, פגשה פיניקס את האלופה, לוס אנג'לס לייקרס.
לאחר שני הפסדי חוץ, שבה פיניקס לביתה והשוותה את תוצאת הסדרה ל-2-2, אך למרות זאת הפסידה בשני המשחקים הבאים ובסדרה כולה.
עונת הייתה נקודת מפנה עבור פיניקס.
בתחילת העונה עזבו את הקבוצה שניים משחקניה המובילים, אמארה סטודמאייר וליאנדרו ברבוסה.
כמו כן, וינס קרטר, שהגיע לקבוצה במטרה להיות השחקן המוביל לצידו של נאש, הציג יכולת בינונית ופיניקס לא הצליחה להעפיל לפלייאוף לאחר שסיימה את העונה עם מאזן שלילי של 40–42. עבור נאש זו הייתה עונה אישית טובה.
הוא השיג ממוצע של 14.7 נקודות ו-11.4 אסיסטים למשחק וזכה בפעם החמישית בקריירה בתואר מלך האסיסטים של ה-NBA.
גם העונה הבאה הייתה לא מוצלחת עבור פיניקס ששוב לא הצליחה להעפיל לפלייאוף עם מאזן עונתי של 33-33 (העונה קוצרה ל-66 משחקים בעקבות שביתת השחקנים).
בפברואר 2012 נאש נבחר לשחק במשחק האולסטאר בפעם השמינית בקריירה.
זו הייתה עונתו השמינית מאז חזרתו והאחרונה בפיניקס.
בעקבות כישלונו להגיע להישגים עם פיניקס החליט נאש לעבור לקבוצה אחרת וב-11 ביולי 2012 הצטרף ל"קבוצת החלומות" של לוס אנג'לס לייקרס שכללה את קובי בראיינט, פאו גאסול, דווייט הווארד ואנטואן ג'יימיסון.
למרות הציפיות הגבוהות מהקבוצה, הלייקרס לא הצליחו להציג יכולת מרשימה ובמשך רוב העונה נמצאו במאזן שלילי, כולל שישה הפסדים רצופים בתחילת ינואר 2013. נאש, שנפצע במשחקו השני בלבד, החמיץ כחודשיים וגם כשחזר לשחק לא הצליח להשפיע במידה רבה על תוצאותיה של קבוצתו.
ב-20 בפברואר 2013 נאש עקף את מג'יק ג'ונסון ועלה למקום הרביעי ברשימת מוסרי האסיסטים המובילים בתולדות ה-NBA עם למעלה מ-10,000 אסיסטים לאורך הקריירה.
בשנת 1993, כששיחק בליגת המכללות, זומן נאש לראשונה לסגל נבחרת קנדה האולימפית והתחרה עימה במשחקים הקנדים ובאוניברסיאדה.
הוא זכה עם הנבחרת במדליית הארד במשחקים הקנדים ובמדליית הכסף באוניברסיאדה, לאחר הפסד בגמר לנבחרת ארצות הברית, בה שיחקו שחקני NBA בכירים כגון מייקל פינלי ודיימון סטודמאייר.
בשנה שלאחר מכן הוביל את הנבחרת למקום השני באליפות אמריקה, כאשר רק הפסד גמר לארצות הברית מנע מקנדה לזכות במדליית הזהב.
נאש נבחר לתפקיד הקפטן של נבחרת קנדה הבוגרת לקראת אולימפיאדת סידני 2000. הוא הוביל את קנדה למקום הראשון בבית המוקדם עם מאזן ניצחונות של 1–4 שכלל בין היתר ניצחון 75–83 על יוגוסלביה, משחק אותו סיים עם 26 נקודות, 8 כדורים חוזרים ו-8 אסיסטים.
עם זאת, קנדה הודחה בשלב רבע הגמר לאחר הפסד לצרפת ונאש עזב את המגרש בדמעות.
לאחר מכן ביטא את אכזבתו מהתוצאה ואמר: "זה כאב מאוד.
אני מרגיש כאילו איכזבתי את כולם.
היינו יכולים להגיע לגמר, אנחנו טובים מספיק." אף על פי כן, הוא המשיך לקוות למדליה עתידית כשאמר: "אני מקווה שילדים [בקנדה] יקבלו השראה לשחק - זה מה שאני באמת רוצה." ניצחון במשחק האחרון של הטורניר, משחק על מיקום נגד רוסיה, הציב את קנדה במקום השביעי.
בעקבות משחקו באולימפיאדה, זכה נאש לפרסום רב ולמעמד כוכב בקנדה והוא אף דורג חמישי בהצבעות לפרס ליאונל קונצ'ר לשנת 2000, המחולק לספורטאי הקנדי של השנה.
ב-2001 נאש הוביל את הנבחרת למדליה נוספת, כאשר זכה עימה בארד באליפות אמריקה שהתקיימה אותה השנה בארגנטינה.
הוא הוביל את הנבחרת גם במוקדמות אולימפיאדת אתונה 2004, בטורניר ההעפלה מיבשת אמריקה שהתקיים בסן חואן שבפוארטו ריקו.
הוא נבחר ל-MVP של הטורניר, אך קנדה שסיימה רביעית בטורניר, החמיצה העפלה לאולימפיאדה.
זו הייתה הפעם האחרונה בה שיחק נאש עבור קנדה.
בדצמבר 2007 הוא הודיע על פרישתו מהנבחרת כשאמר: "אני לא עומד לשחק עבור נבחרת קנדה יותר."
נאש ידוע בהתמחותו בעשיית המשחק ובהחזקת הכדור וידוע ביכולת הקליעה יוצאת הדופן שלו.
במשך שלוש שנים, הוביל את הליגה באסיסטים, כאשר הוא מוסר 11.5 בממוצע בעונת , 10.5 בממוצע בעונת ו-11.6 בממוצע בעונת .
כמו כן, זכה פעמיים בתחרות היכולות כחלק מסוף שבוע האולסטאר.
נכון לסיום עונת , הוא עומד על 90 אחוזי הצלחה בזריקות עונשין בקריירה (ראשון בהיסטוריית הליגה), על 43.2 אחוזי הצלחה לשלוש נקודות בקריירה (חמישי בהיסטוריית הליגה) ומדורג בין 15 הראשונים גם בסך אסיסטים, אסיסטים למשחק וקליעות לשלוש נקודות.
בנוסף הוא מדורג רביעי (החל מעונת 1986/1987) במשחקי דאבל-דאבל של נקודות ואסיסטים בעונה הסדירה.
בעונת הוא הפך לרביעי בהיסטוריה שקולע למעלה מ-50 אחוזים מהשדה, למעלה מ-40 אחוזים לשלוש ולמעלה מ-90 אחוזים מהעונשין בעונה אחת, יחד עם לארי בירד, רג'י מילר ומארק פרייס ובכך הצטרף למועדון ה-50-40-90. הוא חזר על נתון זה גם בעונות ו- והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה שקולע באחוזים אלו בשלוש עונות שונות.
כזוכה בשני תוארי MVP של העונה הסדירה, נאש הוא הרכז השני בהיסטוריה (יחד עם מג'יק ג'ונסון) שזכה בתואר פעמיים, הגארד השלישי שזכה בשני תארים רצופים (יחד עם ג'ונסון ומייקל ג'ורדן) והשחקן התשיעי בסך הכל שזכה בתואר ה-MVP ברציפות.
ב-11 במאי 2006 דירג אותו ה-ESPN כרכז התשיעי בטיבו בכל הזמנים, ובסקר שערך אתר nba.com בקרב המאמני ה-NBA, קיבל נאש 85 אחוזים מההצבעות לרכז הטוב בליגה כיום.
בסקר דומה שנערך בשנת 2009, דורג כמוסר הטוב ביותר, לבעל השליטה בכדור הטובה ביותר ולבעל חוכמת המשחק הטובה בליגה.
לאחר שהפסיד את תואר ה-MVP של העונה לשנת 2007 לדירק נוביצקי, אמר עליו סנטר בוסטון סלטיקס בעבר וחבר היכל התהילה, ביל ראסל: "אני חושב כי ברמה העולמית, הוא אחד מהאתלטים הטובים בעולם בכל הענפים...אני מעריץ גדול.
שני תוארי ה-MVP בהם זכה בהחלט ראויים לו.
חלק מהסיבה שהוא כל כך טוב וכל כך פעיל בזה הוא ששחקנים אוהבים לשחק איתו.
הוא יוצר אטמוספירה בה הם מנצחים משחקים."
כחלק מיכולותיו הרבות, נאש ידוע במיוחד במהלך הפיק-אנד-רול, אותו הוא ביצע באופן מעולה יחד עם נוביצקי בתקופתו בדאלאס ויחד עם אמארה סטודמאייר ושון מריון בתקופתו בפיניקס.
עם חזרתו של נאש לפיניקס ב-2004, השתפרה הקבוצה ממאזן 29–53 בעונת למאזן 20–62 בעונת , כאשר נאש מוביל אותה לגמר המערב לראשונה מזה 11 שנים וזוכה בתואר ה-MVP הראשון שלו.
הוא הוביל את פיניקס לגמר המערב גם בעונה שלאחר מכן.
למרות פציעתם של כל שלושת הסנטרים של הקבוצה (סטודמאייר, קורט תומאס ובריאן גראנט), השתפרה פיניקס אף יותר ונאש היה אחראי לשבעה משחקני הקבוצה שקבעו שיא קריירה בנקודות.
כמו כן, בזכות פעילותו באזור הצבע, הובילה פיניקס את הליגה באחוזי קליעה מהשדה בין עונת לעונת .
ב-3 בספטמבר 2020 מונה נאש למאמנה של ברוקלין נטס בחוזה לארבע שנים, זוהי קבוצתו הראשונה כמאמן.
לאחר שבעה משחקים בפתיחת העונה השלישית של נאש בברוקלין נטס, שוחרר מתפקידו כמאמן, וזאת לאחר שהקבוצה החלה את העונה ברצף של הפסדים.
אחיו של נאש, מרטין, משחק בקבוצת הכדורגל ונקובר וייטקאפס ולזכותו 38 הופעות בנבחרת קנדה בכדורגל.
אחותו, ג'ואן, שימשה כקפטנית קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ויקטוריה למשך שלוש עונות ונבחרה פעם אחת לאולסטאר התיכונים של מערב קנדה.
ביוני 2005 נאש נשא לאישה את חברתו במשך שנים רבות, אלחנדרה אמארילה, אותה פגש לראשונה בשנת 2001 במנהטן.
עוד לפני כן נולדו לשניים תאומות בשם לולה ובלה שנולדו ב-14 באוקטובר 2004.
נאש סובל ממצב רפואי הנקרא ספונדילוליזיס הגורם למתיחות שרירים וכאבי גב.
בשל מצבו, כאשר הוא לא משחק או יושב על הספסל, הוא שוכב על גבו כדי לשמור על שריריו מהתקשחות.
נאש בעל דעות פוליטיות ליברליות, הוא מגדיר עצמו כאזרח העולם ותמך בברק אובמה לנשיאות ארצות הברית (אף על פי שכאזרח קנדי לא היה בעל זכות הצבעה).
ב-2003 הביע את התנגדותו לפלישה לעיראק, למשחק האולסטאר באותה שנה, הופיע עם חולצה ועלייה הכיתוב "No war -- Shoot for peace" (בתרגום חופשי: לא למלחמה, קלעו (באנגלית גם תירו) למען השלום).
נאש ידוע בבררנותו לגבי פרסום מוצרים ובהעדפתו לעבוד עם חברות בעלות אחריות חברתית.
לאחר הזכייה בתואר ה-MVP הראשון שלו, פנו אליו חברות רבות בבקשה שיפרסם את מוצריהן, בין הבקשות ניתן היה למנות פרסום מחשבי MDG, שעוני ריימונד וייל, מים מינרליים ובקבוק מים קנדי.
בנוסף הוא עובד עבור חברת נייקי כבר שנים רבות.
כמו כמה מכוכבי ה-NBA, יאו מינג, כרמלו אנתוני וראז'ון רונדו, גם נאש מיוצג על ידי סוכן השחקנים ביל דאפי.
בשנת 2001, הקים נאש את קרן סטיב נאש.
באמצעות מענקים לשירות הציבור וגופים ללא מטרות רווח, שואפת הקרן לטפח את בריאות הילדים על ידי מימון פרויקטים המספקים שירותים לילדים המושפעים מעוני, מחלות, התעללות, או הזנחה, וכן ליצור הזדמנות עבורם לחינוך, משחק, והעשרה.
עיקר התמקדותה של הקרן היא ביישובים שונים בפיניקס, אריזונה ובקולומביה הבריטית שבקנדה.
הקרן זכתה בפרס סטיב פטרסון למצוינות פילנתרופיה בספורט לשנת 2008. נאש הקים גם את קרן הזיכרון לג'ים ג'נינגס, שהוקמה לכבודו של חבר סגל מתנדב באוניברסיטת סנטה קלרה, אשר שימש את קבוצת הכדורסל במשך למעלה מ-20 שנה.
נאש הוא גם נותן החסות של ליגת הכדורסל לנוער של סטיב נאש בקולומביה הבריטית, שבמהלך השנים צמחה ללמעלה מ-10,000 משתתפים.
הוא גם חבר בגולו-וולק, ארגון צדקה קנדי המעלה את המודעות ותורם כספים לילדים שנפגעו מהמלחמה בצפון אוגנדה.
בספטמבר 2007, נאש ושחקן הסיני של יוסטון רוקטס, יאו מינג, אספו קבוצת שחקנים בכירים מ-NBA שישתתפו במשחק ראווה נגד הנבחרת הלאומית של סין.
במהלך אירוע הצדקה נאספו על פי הדיווחים למעלה ב-2.5 מיליון דולר שנתרמו לילדים נזקקים בסין.
במאי 2006 נבחר נאש על ידי הטיים מגזין לאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
במאמר שכתב כוכב פיניקס סאנס לשעבר, צ'ארלס בארקלי, הולל נאש בחוסר האנוכיות שלו על המגרש הכדורסל, ועל כך ששילם עבור הקמת מחלקת קרדיולוגיית ילדים חדשה בבית חולים בפרגוואי.
בילדותו שיחק נאש כדורגל ובראיון שנערך עמו בשנת 2005 אף אמר כי היה יכול לשחק באופן מקצועי אם היה מתמקד במשחק ועד היום הוא ממשיך להתעניין בו.
כאשר דירק נוביצקי הגיע ל-NBA מגרמניה, הוא ונאש נעשו חברים קרובים, בין השאר משום שנהנו לראות כדורגל יחד.
לנאש מספר חברים המפורסמים בכדורגל המקצועני, כגון אלסנדרו דל פיירו, תיירי הנרי, אוון הרגריבס, מאסימו אמברוזיני וסטיב מקמנמן.
במהלך פגרות הקיץ של ה-NBA הוא מתאמן בקבוצת ניו יורק רד בולס מה-MLS, ופעם אחת אף ניסה לארגן משחק ראווה בסנטרל פארק בין הרד בולס לאחת הקבוצות המקומיות שלו.
נאש, שאביו נולד במחוז טוטנהאם שבלונדון, הוא אוהד אדוק של קבוצת טוטנהאם הוטספר ואף הביע את רצונו להיות הבעלים של הקבוצה ביום מין הימים: "הייתי רוצה להיות הבעלים.
זה משהו שאני יכול לעשות לשארית חיי אחרי שחלון הפופולריות הקטן שלי ימות" אמר בריאיון לעיתון הניו יורק טיימס והוסיף "אני תומך נלהב במשך כל חיי.
ההורים שלי מצפון לונדון אז זה לא כאילו אני איזה יינק שרוצה להרוויח מהכדורגל.
אני רק רוצה לראות את ההוטספר מנצחים ואם אני יכול לעזור זה נהדר." עם זאת, הודיע כי כל השתתפות מצידו בטוטנהאם תבוא אחרי סיום קריירת הכדורסל שלו ופגישתו עם יושב ראש הקבוצה דניאל לוי ומנהל הקבוצה בעבר דמאיין קומולי הייתה מקרית.
נאש הצהיר בעבר כי ברצונו שעד שנת 2011 תשחק קבוצה מהעיר ונקובר בליגת ה-MLS.
הצהרה שאותה קיים מאוחר יותר.
ביולי 2008, הצטרף לקבוצת הבעלים של מועדון הכדורגל ונקובר וייטקאפס מליגת ה-USL הראשונה ובמרץ 2009 נרשמה ונקובר באופן רשמי כאחת מקבוצות ה-MLS לעונת .
נאש, יחד עם נשיא אתר Yahoo!
לשעבר ויליד ויקטוריה שבקולומביה הבריטית, ג'ף מאלט, משקיעים רבות בפיתוח ליגת כדורגל נשים מקצוענית, אשר הוקמה בשנת 2007. נאש ציין את בנותיו התאומות ואת רצונו להוות עבורם מודל לחיקוי כסיבה לכך שיתמוך בליגה.
כמו כן, נאש ארגן את "עימות בצ'יינהטאון" ב-2008, משחק 8 נגד 8 שהתקיים בפארק שרה דלאנו רוזוולט, אשר כל הכנסותיו הולכות לתרומה.
הוא הבקיע צמד שערים בניצחון קבוצתו 5–8. בין המשתתפים במשחק, ניתן היה למנות את תיירי הנרי, ג'ייסון קיד, בארון דייוויס וחבריו בפיניקס סאנס, ראג'ה בל וליאנדרו ברבוסה.
בשנת 2007, נאש כתב והפיק תוכנית באורך 81 דקות עבור נייקי תחת הכותרת "Training Day".
התוכנית בוימה על ידי לולה, בתו של ג'וליאן שנאבל, וזכתה לפופולריות כסרטון ויראלי ביוטיוב.
נאש גם הקים חברה להפקת סרטים יחד עם בן דודו, הקולנוען עזרא הולנד, ובכוונתה להפיק סרטים עצמאיים.
הסרט הראשון שהופק כך היה סרט מסחרי באורך 91 דקות בשם "איש שישים מיליון הדולר", שנוצר כדי לפרסם נעליים ידידותיות לסביבה של נייקי.
לאור בקשתו של נאש נעליים אלו מיוצרות מחומרים ממוחזרים.
נאש נועל נעליים מסוג זה מאז פברואר 2008, אך נייקי ייצרה רק 5,000 זוגות נעליים מסוג זה למכירה.
הפרסומות עבור יום כדור הארץ 2008, שנפוצו באופן ויראלי, נכתבו על ידי נאש ועל ידי במאי הפרסומות דני ואיאה (Danny Vaia) ועזרא הולנד.
בפרסומות הופיעו פרודיות על סצנת הפתיחה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית, סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים, שצחקו על נאש על מקרים רבים שבהם הוא התנגש במישהו במגרש.
אמארה סטודמאייר וראג'ה בל הופיעו בהופעות קמאו בפרסומות..
במסגרת סדרת הסרטים התיעודיים "30 for 30" של ערוץ ESPN, נאש והולנד גם השתתפו בבימוי הסרט התיעודי "Into the Wind", המספר על הספורטאי והפעיל הקנדי טרי פוקס.
באולימפיאדת החורף שהתקיימה בוונקובר (2010) נאש נשא את הלפיד האולימפי והדליק יחד עם ויין גרצקי וריק הנסן את לפיד המשחקים באצטדיון.
בכך נאש הפך לשחקן ה-NBA הראשון בתולדות האולימפיאדה שעשה זאת.
מדליית כסף באליפות אמריקה: 1999
מדליית ארד באליפות אמריקה: 2001
פרס לו מארש (ספורטאי השנה בקנדה): 2005
שיאן האסיסטים של פיניקס סאנס בכל הזמנים, וניצב במקום השלישי בתולדות ה-NBA.
סטיב מקווין היה שחקן קולנוע אמריקאי.
מקווין נולד בשם טרינס סטיבן מקווין באינדיאנה.
אביו היה טייס פעלולים בקרקס אווירי, ונטש את סטיב ואת אמו זמן קצר לאחר שנולד.
גם אמו של סטיב נטשה אותו בגיל צעיר, ונתנה אותו לאחיה קלאוד שיגדלו.
בגיל 12 פגש סטיב את אמו, והכיר את אביו החורג, ועבר לגור עמם בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
בגיל 14 הסתובב מקווין עם כנופיות רחוב, ואמו החליטה לשלוח אותו לבית ספר רפובליקני לבנים בקליפורניה.
ב-1947 הוא הצטרף לחיל הנחתים האמריקני ושירת שם עד 1950.
בשנת 1952 החל ללמוד משחק, ונבחן ללימודים ב"אולפן השחקנים" של לי סטרסברג בניו יורק.
מתוך 2,000 המתמודדים שנבחנו, רק מקווין ומרטין לנדאו התקבלו.
בתחילת דרכו שיחק מקווין בתיאטרון ובטלוויזיה.
בין הופעותיו הבולטות הראשונות היו ההצגה בברודוויי "A Hatful of Rain" ב-1955 ובסדרת הטלוויזיה "Wanted: Dead or Alive".
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בסרט "אלימות בשכונות העוני" שיצא ב-1956, והתפקיד הראשי הראשון שלו היה בסרט האימה דל התקציב מ-1958 "הבועה", שזכה להצלחה מפתיעה והפך לסרט פולחן.
ההצלחה ההוליוודית הראשונה שלו הגיעה עם "שבעת המופלאים", החידוש ההוליוודי של ג'ון סטרג'ס לקלאסיקה של אקירה קורוסאווה, "שבעת הסמוראים".
מעמדו הלך והתחזק כשקיבל את אחד התפקידים הבולטים בסרט אחר של סטרג'ס, "הבריחה הגדולה", שגם הוא זכה להצלחה גדולה, עד שב-1966 הוא כיכב בסרטו של רוברט וייז היאנגצה הגועש שהביא לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (רבים טוענים שזהו תפקידו הטוב ביותר לאורך הקריירה שלו).
באותה שנה שיחק גם במערבון "נבדה סמית'.
ב-1965 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "הנער מסינסינטי" לצידה של טיוזדיי ולד.
בסוף שנות ה-60 התבסס מקומו בהוליווד ככוכב סרטים מרכזיים, לרוב סרטי פעולה ומתח מוערכים כדוגמת "בוליט" ו"פרשת תומאס קראון", שזכו להצלחה גדולה בעיקר בזכותו של מקווין.
בסרטים בלטה אהבתו לסיכונים, ובמיוחד למרדפי מכוניות, ואף שרצה להשתתף בעצמו גם בסצנות המסוכנות, מפיקי הסרטים לא אישרו זאת מטעמי ביטוח.
עם זאת, חלק ניכר מצילומי הפעולה המוטוריים בסרטיו התבססו על נהיגה ורכיבת אופנועים שלו עצמו, תוך ניצול ניסיונו במרוצי אופנועים ומכוניות שבהם השתתף במקביל לקריירת המשחק.
מקווין בלט גם בסרטים בז'אנרים אחרים, כמו למשל בסרטו של מרק ריידל "הפרחחים".
ב-1972 כיכב בסרטו של סם פקינפה "הבריחה", שהיה שובר קופות גדול.
בסרט זה הוא פגש את אשתו השנייה, השחקנית אלי מק'גרו, שכיכבה לצדו.
מקווין זכה להצלחה גם ב-1973, בסרט "הפרפר", לצד דסטין הופמן.
בסוף שנות ה-70, מקווין אובחן כחולה במחלה מזותליומה ממאירה.
מקווין נפטר ב-7 בנובמבר 1980 בסיודאד חוארס שבמקסיקו, בגיל 50, בעקבות התקף לב שנגרם לאחר ניתוח להסרת גרורה בריאה.
מקווין היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1956 התחתן עם השחקנית נייל אדמס, ונולדו להם שני ילדים.
ב-31 באוגוסט 1973 התחתן עם השחקנית אלי מק'גרו, אותה הכיר במהלך צילומי הסרט "הבריחה".
מערכת היחסים המתוקשרת שלהם הסתיימה בגירושים ב-1978. בשנת 1980 התחתן עם הדוגמנית ברברה מינטי.
מקווין נודע באהבתו למכוניות מהירות, לאופנועים ולספורט אתגרי.
סטיבן גלן "סטיב" מרטין הוא קומיקאי, שחקן, תסריטאי, סופר, מפיק, מוזיקאי ומלחין אמריקאי, זוכה פרס אוסקר, אמי וגראמי.
מרטין נולד בווייקו, טקסס שבארצות הברית לאב סוכן נדל"ן בעל זיקה למשחק, ולאם עקרת בית.
בהיותו נער עבד בחנות קסמים בדיסנילנד, קליפורניה, שם פיתח כישורי להטוטנות, קוארדינציה, נגינה בבנג'ו, ויצירת "חיות" מבלונים.
מספר שנים לאחר שסיים את לימודיו, חבר לחברתו לספסל הלימודים, איתה התחיל להופיע בבתי קפה במופע קומי-מוזיקלי, בעיקר על מנת לחסוך כסף ללימודי הפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה, אך לבסוף פרש מהחוג.
בכל מקרה, הוא טוען שהחוג שינה את חייו, כפי שאמר בריאיון לרולינג סטון: "תחום הלימוד המרכזי שלי היה פילוסופיה, ועל אף שנשרתי, הוא שינה את צורת המחשבה שלי בתחומים רבים.
בחרתי ללמוד לוגיקה ושם הם דנו בסיבתיות, אז אמרתי "היי!
אין בכלל לוגיקה!", וכשמסגלים צורת מחשבה כזו, קל מאוד לכתוב: פשוט מסובבים את הכל.
התחלתי לכתוב קומדיה בצורה שונה וזה היה מלהיב".
ב-1978 נכנס לתודעת הכלל כששיחק בסרט "להקת הלבבות הבודדים של הסמל פפר" (יחד עם הבי-ג'יז, על פי Sgt.
מרטין הופיע גם באחד הפרקים בסדרת "החבובות".
ב-1979, לאחר קריירה מוצלחת כאומן סטאנד-אפ, הופיע לראשונה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע - "השלומיאל" שביים קרל ריינר.
מרטין שיחק אחר כך בשלוש קומדיות נוספות בבימויו של ריינר "Dead Men Don't Wear Plaid" ב-1982, "The Man with Two Brains" ב-1983 ו-"All of Me" ב-1984, ההופעה שזכתה לשבחי הביקורת.
בשנת 1986, מרטין כיכב יחד עם צ'בי צ'ייס ומרטין שורט בסרט "שלושה אמיגוס", בבימויו של ג'ון לנדיס, ושנכתב על ידי מרטין, לורן מייקלס והזמר והיוצר רנדי ניומן.
באותה שנה מרטין כיכב בעיבוד לסרט של המחזמר, שהיה הלהיט באוף ברודוויי, "חנות קטנה ומטריפה", בה גילם את רופא השיניים הסדיסט, אורין סקריוולו.
אחר כך שיחק, כתב, והיה מפיק בסרטים: "רוקסן" (1987) לצד דריל האנה, ו"תקועים בדרך" לצד ג'ון קנדי.
בשנות ה-90 שיחק בשורה של סרטים, בהם: "אבי הכלה" (1991) ו"אבי הכלה 2 (1995), "שמיים כחולים שלי" (שוב בתפקיד הנבל ושוב לצד ריק מוראניס), "סמל בילקו" ו"שחק אותה סטאר" (לצד אדי מרפי).
ב-2009 שיחק בקומדיה "זה מסובך".
בשנת 2020 הופיע בסרט "המחנה הקסום".
בשנת 2021 החל לככב בסדרה "רק רוצחים בבניין" אותה יצר לשירות הסטרימינג האמריקאי הולו.
מרטין כתב ופרסם במשך השנים כ-20 ספרים, ביניהם:
ב-2002 פרסם את הנובלה "זבנית", שעובדה אחר כך גם לסרט.
ב-2004 פרסם את הנובלה "העונג שבחברתי".
ב-2012 פרסם ספר שכלל תגובות שקיבל מ-1.7 מיליון העוקבים שלו בטוויטר, שההכנסות שלו הועברו לצדקה.
1986 – שלושה אמיגוס – לצידם של צ'בי צ'ייס ומרטין שורט
1986 – חנות קטנה ומטריפה – לצידו של ריק מוראניס
1988 – נוכלים עם סגנון – לצידו של מייקל קיין
1989 – הורים במשרה מלאה
1990 – שמים כחולים שלי – לצידו של ריק מוראניס
– לצידם של שרה ג'סיקה פרקר ופטריק סטיוארט
1992 – אשה בהפתעה- ניוטון דייוויס
1998 – נסיך מצרים – דיבוב קולו של הוטפ
2003 – לוני טונס: חוזרים לאקשן – מיסטר צ'ירמן (אדוני יושב הראש)
2003 - מפרקים את הבית - פיטר סנדרסון
2011 - השנה הגדולה - סטו פרייסלר
2015 – כולם אוהבים את הקופרס – קולו של ראגס
רק רוצחים בבניין (2021–הוה) – צ'ארלס האדן סאבאג'
סטיב סידוול הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר.
סידוול היה חלק מקבוצת הנוער של ארסנל שזכתה בגביע האנגלי לנוער בשנים 2000 ו-2001. לאחר שהושאל למספר קבוצות, עבר לרדינג בינואר 2003. ב-2004 נבחר על ידי המגזין "Four Four Two" כשחקן הטוב ביותר באנגליה שלא משחק בפרמייר ליג.
סידוול הצטרף לצ'לסי ב-1 ביולי 2007, לאחר תום החוזה עם רדינג.
שער הבכורה שלו בקבוצה היה ב-26 בספטמבר 2007, בניצחון 0-4 מול האל סיטי בסיבוב השלישי של גביע הליגה.
ב-10 ביולי 2008 חתם סידוול באסטון וילה לשלוש שנים.
ב-9 ביוני 2014 חתם בסטוק סיטי לשנתיים.
ב-25 בינואר 2016 הושאל לברייטון אנד הוב אלביון עד לסוף העונה, וב-11 ביוני חתם בקבוצה באופן קבוע.
סידוול החמיץ את כל עונת 2017/2018 עקב פציעות, ובאוגוסט 2018 הודיע על פרישה ממשחק פעיל וקיבל תפקיד מקצועי במחלקת הנוער של ברייטון.
סידוול נישא לקריסטין ב-19 ביוני 2005. בנם הראשון נולד באפריל 2006, ולאחר שנתיים, ב-4 בדצמבר 2008, נולד בנם השני.
סטיב פוסט היה טייס, ימאי והרפתקן מארצות הברית.
פוסט התעשר בזכות עבודתו בשירותים פיננסיים אך עיקר פרסומו נבע משיאי עולם רבים אותם קבע, בהם חמש הפעמים שהקיף את כדור הארץ ללא עצירה: בכדור פורח (הוא היה הראשון שעשה זאת לבדו), בשיט ובמטוס קטן.
פוסט השיג 116 שיאים עולמיים בענפים שונים, מהם 60 עדיין קיימים נכון ל-2008.
פוסט נולד בג'קסון טנסי, וגדל בגרדן גרוב, קליפורניה.
כבר מנעוריו נודע כהרפתקן והתנסה בטיפוס הרים ושחייה למרחקים ארוכים בים הפתוח.
פוסט למד כלכלה באוניברסיטת סטנפורד וב-1968, קיבל תואר MBA מבית ספר אולין לעסקים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
הוא עבד בחברת IBM ולאחר מכן כיועץ בחברות דלויט טוש טומטצו ומרשל פילדס.
ב-1973 ביצע פוסט הסבה לתחום הפיננסים, תחילה עבד בחברת מריל לינץ' וב-1976 החל לעבוד בדרקסל בורנהם, שם הוא נהיה לחבר בבורסת האופציות של שיקגו (CBOE).
ב-1980 התחיל להשכיר מקומות בבורסה לסוחרים אחרים, ויצר שתי חברות משלו, "מרת'ון סקיוריטיז" ו"לקוטה טריידינג".
סטיב פוסט נשא את פגי ויהלנד לאישה ב-1968 ונשאר נשוי עד מותו.
למשפחה היו בתים בביבר קריק, קולורדו ושיקגו, ובית לחופש בכרמל, קליפורניה.
סטיב פוסט מוכר בשל הרפתקאותיו שבהם שבר שיאים עולמיים בכדורים פורחים, מפרשיות, דאונים ומטוסים.
היה לו ניסיון רב בטיסה באמצעים שונים, ולאחר שישה ניסיונות הפך ב-2002 לאדם הראשון שהקיף את כדור הארץ לבדו בכדור פורח ללא עצירה.
פוסט ושותפו לטיסה, טרי דלור, שברו 10 מ-21 השיאים בדאונים במרחב הפתוח.
במטוסי סילון מתוצרת ססנה הוא שבר שיאים לטיסות חוצות יבשות (אמריקה ואוסטרליה) וסביב העולם בכיוון המערבי בטיסה מתחת למהירות הקול.
ב-2005 הקיף פוסט לבדו את כדור הארץ במטוס חד מנועי, ללא תדלוק באמצע, בתוך כ-67 שעות.
פוסט נודע כשייט מוכשר במיוחד, במהלך חייו שבר 23 שיאי עולם רשמיים ותשעה שיאי מרחק.
בתחילת 2004 שבר את שיא העולם להקפה המהירה ביותר של כדור הארץ במפרשית, עם צוות של 13 איש.
פוסט הוכרז כנעדר לאחר שלא שב מטיסה מעל המדבר הגדול במדינת נבדה שערך ב-3 בספטמבר 2007. לאחר יותר מחודש של חיפושים, פוסט ומטוסו לא נמצאו.
החיפושים על ידי פטרול האוויר האזרחי (CAP) הופסקו ב-2 באוקטובר 2007. ב-26 בנובמבר ביקשה אשתו של פוסט להכריז עליו כמת, וכך נעשה ב-15 בפברואר 2008. ב-1 באוקטובר 2008 אותרו שרידי מטוסו של פוסט בסיירה נבדה.
גופתו לא נמצאה, רק ארבעה שברי עצמות שבבדיקת סמני DNA הוכח כי הן שייכות לסטיב פוסט.
סטיב מַנְדַנְדָה הוא כדורגלן עבר צרפתי יליד קונגו ששיחק בעמדת השוער.
מנדנדה התחיל את הקריירה במועדון הנוער של קבוצת הכדורגל לה האבר בשנת 2001. בשנת 2005 הוא עבר למועדון הבוגר של הקבוצה.
ב-5 במרץ 2008 חתם מנדנדה באולימפיק מרסיי לארבע שנים.
ב-1 ביולי 2016 חתם בקריסטל פאלאס האנגלית.
ב-11 ביולי 2017 חזר לאחר עונה לאולימפיק מרסיי.
ב-6 ביולי 2022 חתם בסטאד ריימס.
מנדנדה זכה חמש פעמים בתואר "השוער המצטיין בליג 1" בצרפת, יותר מכל שוער אחר בתולדות הליגה.
ב-10 בספטמבר 2025 הודיע מנדנדה על פרישה מכדורגל בגיל 40.
מנדנדה שיחק מספר משחקים עם נבחרת צרפת עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21 2006.
בנבחרת הבוגרת שיחק מנדנדה ביורו 2008, באליפות אירופה ובמוקדמות מונדיאל 2010.
למנדנדה שלושה אחים קטנים, אשר משחקים כשוערים גם כן.
המוכר מהם הוא פרפאיט המשחק כשוערה של נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
סטיבן "סטיב" מקמנמן הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר.
מקמנמן זכה פעמיים בליגת האלופות עם ריאל מדריד ב-2000 וב-2002.
מקמנמן החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ליברפול בשנת 1988. בתחילת 1990 חתם על חוזה מקצועני עם המועדון, מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-18. כבר בעונתו הראשונה החל מקמנמן להשתלב בקבוצה, כשהוא כובש ומבשל מספר שערים.
בזכות הופעותיו המוצלחות קנה לעצמו מקמנמן מקום בסגל ליברפול ונחשב להבטחה גדולה.
במשחק הגמר של גביע ה-FA ב-1992 הוא הצטיין (לאחר שבישל את השער הראשון) וזכה עם הקבוצה בתואר.
בעונת 1994/1995 הוצע למקמנמן חוזה בשווי מיליון ליש"ט על ידי מאמן הקבוצה החדש רוי אוונס.
בגמר גביע הליגה האנגלית כבש מקמנמן צמד מול בולטון וונדררס וגרף שבחים רבים, כולל מסר סטנלי מתיוס, שנכח במשחק.
בעונת 1995/1996 זכה מקמנמן בתואר מלך הבישולים של הפרמייר ליג, עם 25 בישולים.
ההצלחה בליברפול, לצד הופעה מרשימה בטורניר יורו 1996 עם נבחרת אנגליה, הפכו את מקמנמן לכוכב.
הפרסום וההצלחה הסיחו את דעתו של מקמנמן מהכדורגל.
הוא החל לצאת למסיבות, לחתום על חוזים ולפרסם מותגי אופנה, כגון ג'ורג'ו ארמני, טופ מן והוגו בוס.
זכור במיוחד גמר הגביע האנגלי ב-1996, בו כמה שחקני ליברפול, מקמנמן ביניהם, ירדו לבדוק את כר הדשא (כמה שעות לפני המשחק) כשהם לבושים חליפות מהודרות תוצרת ארמני.
מקמנמן וחבריו, ג'יימי רדנאפ, דייוויד ג'יימס, ג'ייסון מקאטיר, סטן קולימור ורובי פאולר, זכו לכינוי המלגלג "ספייס בויז" (Spice Boys).
בנובמבר 1998, בעקבות הכישלונות החוזרים של ליברפול החליטה ההנהלה למנות את ז'ראר הוייה הצרפתי כמאמן הקבוצה.
אחד מצעדיו הראשונים כמאמן הייתה ההחלטה להיפטר מהספייס בויז.
מקמנמן עזב את ליברפול לאחר 12 שנים במועדון וחתם בקבוצת ריאל מדריד הספרדית, בהעברה חופשית.
למרות שזכה רק בשני תארים במדי ליברפול, נחשב מקמנמן לאחד השחקנים הגדולים בתולדות המועדון.
הוא נבחר לנבחרת מצטייני העונה בפרמייר ליג במשך ארבע עונות רצופות (1994/1995 עד 1997/1998), ושלוש פעמים היה בין חמשת המועמדים לשחקן השנה בליגה האנגלית.
מקמנמן מחזיק במקום השני בכמות הבישולים למשחק בליגה האנגלית, עם 6 בישולים פחות מדייוויד בקהאם.
הוא גם מחזיק בכמות הבישולים הגדולה ביותר בתולדות ליברפול, מעט לפני סטיבן ג'רארד.
ב-1 ביולי 1999 הצטרף מקמנמן לריאל מדריד, והיה האנגלי השני בלבד בתולדות המועדון, אחרי לורי קנינגהאם בשנות ה-80. מקמנמן השתלב בקבוצה במהירות, כשהצליח לכבוש ולבשל כבר במשחקיו הראשונים.
מקמנמן היה שותף לזכייתה של ריאל בליגת האלופות באותה עונה, כשכבש את השער השני בניצחון 3–0 על ולנסיה במשחק הגמר.
הייתה זו הפעם הראשונה ששחקן אנגלי זוכה בתואר עם מועדון זר.
הגעתו של הנשיא פלורנטינו פרז למועדון, שסימנה את תחילת עידן ה"גלאקטיקוס" בקבוצה, הייתה בעוכריו של מקמנמן.
תחילה ניסתה הנהלתה החדשה של ריאל מדריד להעבירו לקבוצות אחרות כמו מידלסברו וצ'לסי, אך מקמנמן סירב להצעות.
הגעתם של כוכבים יקרים כמו לואיש פיגו, זינדין זידאן ורונאלדו למועדון ערערה את מעמדו של מקמנמן בקבוצה.
הוא זכה לפחות דקות משחק, אך נחישותו להישאר במועדון הלהיבה את אוהדי הקבוצה, שבחרו בו פעמיים כשחקן הכי אהוב, ואת חבריו לקבוצה, שתמכו בו במספר ראיונות לכלי התקשורת.
התמיכה במקמנמן לא הותירה להנהלה ברירה אלא להשאירו במועדון.
מקמנמן איבד את מקומו בהרכב לשחקני הרכש החדשים, אך נשאר בסגל הקבוצה ועלה כמחליף לעיתים קרובות.
בחצי גמר ליגת האלופות בעונת 2001/2002 עלה כמחליף מול ברצלונה וכבש את השער השני לזכות ריאל, שהעניק לה מקדמה משמעותית לקראת משחק הגומלין.
בגמר נכנס שוב כמחליף, במשחק בו ניצחה ריאל את באייר לברקוזן 1-2. הייתה זו זכייתה התשיעית של ריאל מדריד בגביע האירופי, והשנייה האישית של מקמנמן.
בעונתו הרביעית במדי הבלאנקוס שיחק מקמנמן רק 21 משחקים.
החתמתו של דייוויד בקהאם בקבוצה, המשחק גם הוא כקשר מצד ימין, ערערה עוד יותר את מעמדו, ומקמנמן החליט לעזוב את ריאל מדריד.
בסוף אוגוסט 2003 חתם מקמנמן במנצ'סטר סיטי האנגלית, תחת המאמן קווין קיגן.
בשנים בהן שיחק במנצ'סטר סבל מקמנמן מפציעות רבות ומיעט לשחק.
שון רייט פיליפס, ששיחק באותה עמדה, התבלט והצליח לתפוס את מקומו של מקמנמן בקבוצה.
באותה תקופה פורסמה בשבועון הבריטי News of the World פרשיית מין, בה הופיעו מקמנמן וחברו לקבוצה, רובי פאולר.
ניסיונות השניים להטיל צו איסור פרסום על הפרשה לא צלחו.
מקמנמן לא שיחק מאז פיטוריו של קיגן במרץ 2005, ושוחרר מהמועדון בהעברה חופשית בחודש מאי.
מקמנמן היה האנגלי הראשון ששיחק בנבחרת עד גיל 21 עוד לפני שערך את הבכורה בקבוצת הבוגרים.
בפברואר 1993 הוא מונה לקפטן הנבחרת הצעירה, ובנובמבר 1994 ערך את הבכורה בנבחרת הבוגרת.
את שער הבכורה בנבחרת כבש רק חמש שנים מאוחר יותר, ב-4 בספטמבר 1999, בניצחון 6–0 על נבחרת לוקסמבורג באצטדיון ומבלי.
בטורניר יורו 1996 (אותו אירחה אנגליה) שיחק מקמנמן היטב ונבחר לנבחרת מצטייני הטורניר, יחד עם עמיתיו לנבחרת דייוויד סימן ואלן שירר.
אנגליה אמנם הודחה בשלב חצי הגמר, אך מקמנמן זכה לשבחים מאנשי כדורגל רבים, ביניהם גם פלה.
למרות ההצלחה ביורו, מקמנמן זכה להופעה אחת בלבד במונדיאל 1998, אז אימן את נבחרת אנגליה גלן הודל.
גם ביורו 2000 שיחק מקמנמן רק במשחק אחד (מול נבחרת פורטוגל), בו גם כבש.
לסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2002 לא זומן על ידי המאמן סוון-יוראן אריקסון, למרות בקשות מצד חבריו לריאל מדריד זינדין זידאן ופרננדו היירו.
רבים מאמינים כי חוסר ההצלחה של מקמנמן בנבחרת נבעה מהעובדה כי רוב המאמנים ניסו להציב אותו באגף השמאלי, שהיה בעייתי בנבחרת אנגליה.
הקישור הימני אויש, ברוב שנותיו של מקמנמן בנבחרת, על ידי דייוויד בקהאם.
לאחר שפרש מכדורגל היה מקמנמן פרשן כדורגל בערוצי טלוויזיה שונים.
הוא הנחה תוכנית ספורט העוסקת בפרמייר ליג, בהשתתפות ניל וורנוק, עמנואל פטי ולס פרדיננד.
מקמנמן התחתן עם ויקטוריה אדוארדס, עורכת דין במקצועה, ביוני 2002. לזוג בת אחת.
סטיבן "סטיב" לנדקוויסט הוא שחיין עבר אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף עולם ושיאן עולם בסגנון חזה ומעורב אישי.
לנדקוויסט הוא השחיין הראשון בהיסטוריה שפרץ את גבול שתי הדקות במשחה ל-200 יארד בסגנון חזה.
הוא סיים את לימודי התיכון בג'ונסבורו, ג'ורג'יה בשנת 1979. בשנת 1984 הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת סאות'רן מת'ודיסט.
סיים תואר שני בבית ספר לניהול באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1994. הכינוי שלו היה "לאנק", ומתחרהו העיקרי ויקטור דייוויס כינה אותו "המאיים".
בגיל 17, במסגרת המבחנים האמריקאיים לאליפות העולם בשחייה, קבע לנדקוויסט את שיאו העולמי הראשון במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.39 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 22 ימים.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, מערב גרמניה בשנת 1978 סיים לנדקוויסט במקום הרביעי המאכזב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
הוא החזיק בשיא העולם בתוצאה של 2:05.80 דקות, אחרי המנצח גרהם סמית' מקנדה ששיפר את השיא העולמי (2:03.65 דקות).
בנוסף סיים במקום השביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:04.11 דקות, אחרי המנצח ולטר קוש ממערב גרמניה (1:03.56 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בסן חואן פוארטו ריקו בשנת 1979 זכה לנדקוויסט בשלוש מדליות זהב.
לנדקוויסט נבחר לייצג את נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980) אך בגלל החרם האמריקאי עקב הפלישה הסובייטית לאפגניסטן נמנע ממנו להשתתף במשחקים.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982, זכה לנדקוויסט בשתי מדליות זהב.
במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.75 דקות, לפני ויקטור דייוויס מקנדה (1:02.82 דקות) ובן ארצו ג'ון מופט (1:03.13 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב יחד עם ריק קארי, מאט גריבל וראודי גיינס כל אחד מהם היה שיאן עולם בעצמו במשחה אישי כששחה את המשחה.
הוא שחה את סגנון החזה.
הרביעייה האמריקאית קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 3:40.84 דקות, לפני ברית המועצות (3:42.86 דקות) ומערב גרמניה (3:44.78 דקות).
בנוסף הוא סיים במקום השביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:06.22 דקות, אחרי המנצח אלכסנדר סידורנקו מברית המועצות (2:03.30 דקות).
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה בקלוביס, קליפורניה בתחילת אוגוסט 1983 קבע לנדקוויסט שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.34 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו בקראקס ונצואלה בסוף אוגוסט אותה שנה זכה לנדקוויסט בשלוש מדליות זהב.
במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:02.28 דקות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.31 דקות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב, בשיא עולם חדש שוב יחד עם קארי, גריבל וגיינס בתוצאה של 3:40.42 דקות.
בנוסף הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:06.26 דקות, אחרי המנצח ריקרדו פראדו מברזיל (2:04.51 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה לנדקוויסט בשתי מדליות זהב.
במשחה ל-100 מטר חזה קבע שיא עולם חדש בתוצאה של 1:01.65 דקות לפני דייוויס (1:01.99 דקות) ופיטר אוונס מאוסטרליה (1:02.97 דקות).
מופט שיאן העולם, קבע במוקדמות שיא אולימפי חדש בתוצאה של 1:02.16 דקות, איטי רק בשלוש מאיות השנייה משיאו העולמי, אך אכזב בגמר וסיים רק במקום החמישי בתוצאה של (1:03.29 דקות).
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, יחד עם קארי, פאבלו מוראלס וגיינס הם קבעו שיא עולם חדש בתוצאה של 3:39.30 דקות, לפני קנדה (3:43.23 דקות) ואוסטרליה (3:43.25 דקות).
בנוסף הוא סיים במקום החמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:04.91 דקות, אחרי המנצח אלכס באומן מקנדה שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 2:01.42 דקות.
לנדקוויסט יזכר בתור השחיין שבכה מרוב התרגשות כשנוגן ההמנון האמריקאי בטקס חלוקת המדליות למשחה 100 מטר חזה.
לנדקוויסט זכה לכבוד, כשנשא את הדגל האולימפי ביחד עם עוד שבעה ספורטאים אמריקאיים מהגדולים בהיסטוריה, בטקס הפתיחה באולימפיאדת אטלנטה (1996), עיר הולדתו.
לנדקוויסט הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות כמו: "The Tonight Show" עם ג'וני קרסון "לארי קינג לייב" עם לארי קינג, "בוקר טוב אמריקה", פרשן של משחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה ועוד.
לנדקוויסט שיפר את השיא העולמי 9 פעמים, מתוכם 5 פעמים במשחה ל-100 מטר חזה, פעם אחת במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ו-3 פעמים במשחה ל-4x100 מטר מעורב.
לנדקוויסט זכה 14 פעמים בתואר אליפות ארצות הברית בשחייה, 7 פעמים בתואר NCAA, וב-6 מדליות זהב במשחקים הפאן אמריקאיים.
לנדקוויסט זכה בתואר שחיין השנה בארצות הברית בשנת 1982.
בשנת 1990 זכה לנדקוויסט להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
סטיבן צ'ארלס "סטיב" פורניס הוא שחיין עבר אמריקאי.
שיאן עולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, בעל מדליית ארד אולימפית ומדליית כסף בהן זכה באליפות העולם בשחייה.
אחיו הצעיר, ברוס פורניס, הוא אלוף אולימפי ואלוף עולם.
סטיב פורניס נולד במדיסון, ויסקונסין.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקאלי, קולומביה בשנת 1971 זכה פורניס בשתי מדליות זהב במשחי מעורב אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה פורניס במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.45 דקות, המנצח היה גונאר לארסון משוודיה שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 2:07.17 דקות.
בן ארצו טים מקיי סיים שני (2:08.37 דקות), רביעי היה גארי הול סניור שיאן העולם (2:08.49 דקות).
שלישי סיים אנדראש הרגיטאי מהונגריה (4:32.70 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1973 זכה פורניס ב-3 מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:39.54 דקות, אחרי סרגיי זאכרוב מברית המועצות (4:37.96 דקות), ב-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.72 דקות, אחרי בן ארצו דייוויד ג'ונסון (2:10.53 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
ב-1 בספטמבר 1974 השווה פורניס בקליפורניה במשחה ל-200 מטר מעורב אישי את שיא העולם של דייוויד וילקי מבריטניה שניקבע שבוע קודם לכן (2:06.32 דקות), היה זה שיא העולם היחידי שלו במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
שיא זה החזיק מעמד כמעט שנה עד שברוס, אחיו הצעיר שבר אותו כשקבע תוצאה של 2:06.08 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה ביולי 1975 זכה פורניס במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה 2:07.72 דקות, אחרי המנצח אנדריאס הרגטיי מהונגריה (2:07.72 דקות) ולפני אנדריי סמירנוב מברית המועצות (2:08.52 דקות).
במשחקים הפאן אמריקאים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו בשנת 1975 זכה פורניס בשתי מדליות זהב במשחי מעורב אישי והגן על תאריו.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים פורניס במקום השישי בתוצאה של 4:29.23 דקות, ראשון היה רוד סטראכאן בן ארצו שקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 4:23.68 דקות.
בשלב המוקדמות קבע פורניס שיא אולימפי חדש (4:27.76 דקות) הזמן השני בטיבו, וחמישי בגמר.
את המשחה ל-200 מטר מעורב אישי לא שחו בתחרות לאחר החלטה שנויה במחלוקת של הוועד האולימפי הבינלאומי, המשחה החזק שלו ושל אחיו שהחזיק בשיא העולם.
פורניס למד רפואת שיניים באוניברסיטת דרום קליפורניה, אך עובד ביחסי ציבור של חברת "ארנה".
סטיב סוולו הוא מוזיקאי ג'אז, נגן גיטרה בס ומלחין.
סוולו זוכה תדיר במשאלי "נגן הגיטרה בס הטוב ביותר בג'אז" של קוראי ומבקרי המגזין דאון ביט.
מנגן בסגנונות פוסט-בופ וג'אז חופשי.
סוולו החל לנגן מילדות וניגן בחצוצרה ובפסנתר לפני שעבר לקונטרבס בגיל 14. הוא למד הלחנה באוניברסיטת ייל אותה עזב ב-1960 על מנת להתחיל לעבוד בניו יורק בשלישייה של נגן כלי הנשיפה מעץ ג'ימי ג'ופרה יחד עם הפסנתרן פול בליי.
הם חקרו את הג'אז החופשי לא בסגנון הרעשני של אורנט קולמן או ארצ'י שפ אלא בסגנון שקט וממוקד המזכיר מוזיקה קאמרית.
בשנים 1962–1965 ניגן בשלישיית ארט פארמר והחל לכתוב, בשנים 1965 - 1967 ניגן בלהקתו של סטן גץ ובשנים 1967 - 1970 התחילה שותפותו ארוכת השנים עם גארי ברטון.
בראשית שנות השבעים החליף את הקונטרבס בגיטרה בס בת חמישה מיתרים.
הוא התקין מיתר דו גבוה בבס שלו ואימץ נגינה במפרט, כאשר אלתוריו מתמקדים ברגיסטרים הגבוהים של הבס.
בין השנים 1974–1976 שימש כמורה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ובין תלמידיו היה גם הגיטריסט ג'ון סקופילד.
שמועה עקשנית טוענת שבאותה עת ערך (ללא קרדיט) את המהדורה הראשונה של ה-Real Book (ספר המכיל תווים לסטנדרטים ולקטעי סולו נודעים, מבלי להקפיד הקפדה יתרה על זכויות יוצרים), וזאת כיוון שמספר גדול יחסית של לחנים שלו נכללים במהדורה הראשונה של הספר.
ב-1976 הוציא תקליט בשם Real Book.
משנת 1978 הוא שותף של קרלה בליי, שהפכה לבת זוגו, במספר פרויקטים שלה, בהם הביג בנד של קרלה בליי והרכבים קטנים.
כמו כן שותפים השניים בחברת התקליטים שהקימו, wattxtrawatt.
סוולו מרבה לשתף פעולה עם ג'ון סקופילד, ג'ים הול, צ'יק קוריאה ואחרים.
סטיבן "סטיב" מקלארן הוא כדורגלן עבר אנגלי ומאמן בהווה.
את מרבית הקריירה כשחקן בילה מקלארן בעמדת הקשר בליגות נמוכות באנגליה.
בשנת 1979 הצטרף מקלארן לקבוצת האל סיטי לאחר שעזב את בית הספר.
הוא שיחק במדי הקבוצה 178 משחקים וכבש שישה עשר שערים בטרם עזב את המועדון בשנת 1985. לאחר עזיבתו שיחק במספר קבוצות, ביניהן דרבי קאונטי ובריסטול סיטי.
בשנת 1999 היה שותף לזכייתה של מנצ'סטר יונייטד בטרבל כעוזר המאמן של אלכס פרגוסון.
בשנת 2001 מונה למאמנה הראשי של מידלסברו, והוביל את המועדון לזכייה היחידה שלו בגביע הפוטבול ליג בעונת .
בינואר 2006 הודיעה ההתאחדות הכדורגל האנגלית כי מקלארן יחליף את סוון-יוראן אריקסון כמאמן נבחרת אנגליה לאחר מונדיאל 2006. מקלארן הדריך את הנבחרת במוקדמות יורו 2008, אך פוטר לאחר שלא הצליח להעפיל עם הנבחרת לטורניר.
בעונת , זכה מקלארן באליפות ליגת העל ההולנדית כמאמן קבוצת טוונטה אנסחדה, לראשונה בתולדות המועדון.
לאחר העונה המוצלחת בהולנד מונה מקלארן למאמנה של וולפסבורג הגרמנית, אך לאור הישגיה הנמוכים פוטר מהקבוצה ב-7 בפברואר 2011. לאחר מכן אימן מקלארן בנוטינגהאם פורסט האנגלית ואחר כך חזר לקדנציה שנייה בטוונטה אנסחדה.
ב-1 באוקטובר 2013 מונה מקלארן למאמנה של דרבי קאונטי מליגת המשנה באנגליה, ב-25 במאי 2015 פוטר מתפקידו.
ב-10 ביוני 2015 מונה למאמנה של ניוקאסל יונייטד.
ב-12 באוקטובר 2016 מונה שוב למאמנה של דרבי קאונטי.
ב-21 באוגוסט 2017 חתם על חוזה במכבי תל אביב בתור יועץ לצוות האימון במועדון.
ב-28 בדצמבר 2017 סיים את תפקידו במועדון.
ב--18 במאי 2018 מונה מקלארן למאמן קווינס פארק ריינג'רס מליגת המשנה באנגליה.
ב-1 באפריל 2019 פוטר מקלארן מתפקידו לאחר 15 משחקים ללא ניצחון.
ב-31 ביולי 2024 מונה למאמן נבחרת ג'מייקה.
סטיבן ניקול הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת המגן.
כשחקן נודע ניקול בשל תקופתו בליברפול, והיותו אחד מהשחקנים החשובים בקבוצה ששלטה בכדורגל האנגלי בשנות ה-80. הוא זכה עמה בארבע אליפויות אנגליה, בשלושה גביעי FA ובגביע אירופה לאלופות ב-1984. לאחר 14 שנים בליברפול שיחק במספר קבוצות אנגליות, בטרם עבר לארצות הברית שם סיים את הקריירה והפך מאוחר יותר למאמן.
ניקול שיחק במשך שמונה שנים גם בנבחרת סקוטלנד, בה ערך 27 הופעות.
הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1986.
ניקול החל את הקריירה שלו באייר יונייטד הסקוטית ב-1979, ושיחק בקבוצה במשך שנתיים במהלכן ערך 70 הופעות.
מאמן ליברפול, בוב פייזלי, צפה בו משחק והחליט להחתימו באוקטובר 1981, תמורת סכום של 300,000 לירות שטרלינג.
לאחר כשנה בה צבר ניסיון כששיחק בקבוצת המילואים של ליברפול, ערך ניקול את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון ב-31 באוגוסט 1982, במשחק מול ברמינגהאם סיטי.
הוא שותף בשלושה משחקים נוספים במסגרת הליגה הראשונה של הפוטבול ליג עד לסיום אותה עונה.
הקבוצה זכתה באותה עונה באליפות, אך ניקול לא שיחק מספיק משחקים על מנת לקבל את מדליית הזהב יחד עם שאר השחקנים.
ניקול הפך לשחקן קבע בקבוצה הבוגרת בעונת 1983/1984, תחת המאמן החדש ג'ו פייגן.
באוקטובר 1983 הוא הבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה, בניצחון 0–1 על קווינס פארק ריינג'רס.
הוא היה שותף לזכיית הקבוצה באליפות הליגה הראשונה, ובכך היה זה התואר הראשון שלו עם הקבוצה, לאחר שלא קיבל מדליית זהב בעונה שקדמה.
הוא לא נכלל בסגל למשחק גמר גביע הפוטבול ליג מול אברטון, שבו ניצחה הקבוצה, אך שותף בגמר גביע אירופה לאלופות מול רומא.
ניקול הפגין יכולת טובה בגמר וזכה עם קבוצתו בגביע בתום דו-קרב בעיטות עונשין - על אף שניקול החמיץ את הבעיטה שלו, היריבה החמיצה שתי בעיטות ולפיכך ניצחה ליברפול.
בעונות הבאות המשיך ניקול והיה שחקן הרכב קבוע בליברפול.
תחת המאמן קני דלגליש, היה שותף לזכייה ב"דאבל" של אליפות הליגה הראשונה וגביע ה-FA בעונת 1985/1986, לאחר שהקבוצה הקדימה בשתי נקודות את אברטון בפסגת טבלת הליגה וניצחה אותה גם בגמר הגביע - הפעם הראשונה שהתקיים דרבי המרזיסייד במסגרת הטורניר.
ב-1984 החל ניקול לשחק בנבחרת סקוטלנד, והשתתף עם הנבחרת במונדיאל 1986. הוא המשיך ושיחק 27 משחקים במדיה בשמונה שנים.
לאחר עזיבתו של פיל ניל את ליברפול ב-1986, שיחק ניקול בעיקר בעמדת המגן הימני, אך יכולותיו המגוונות אפשרו לו לשחק גם כמגן שמאלי, כבלם וכקשר.
במהלך עונת 1987/1988 הציג ניקול יכולת טובה בהבקעת שערים, אף ששיחק בתפקיד שאינו התקפי בטבעו.
בין תפוקותיו נכללו שלושער במשחק מול ניוקאסל יונייטד ושער בנגיחה ממרחק רב מהשער מול ארסנל.
ניקול תרם לקבוצה במידה רבה גם בתחום ההגנתי, וזכה עם ליברפול באליפות השלישית שלו באותה עונה.
בגמר גביע ה-FA מול וימבלדון הפסידה ליברפול במפתיע בתוצאה 0–1, ובכך כשלה בניסיונה לזכות בדאבל נוסף.
העונה העוקבת, 1988/1989, עמדה בסימן אבל של שחקני ליברפול בעקבות אסון הילסבורו.
בדומה לרבים מחבריו לקבוצה היה זה האסון השני אותו חווה בתוך שנים ספורות - הוא אירע ארבע שנים אחרי אסון הייזל שאירע בגמר גביע אירופה לאלופות 1985 מול יובנטוס.
למרות זאת סייע ניקול לליברפול לזכות בגביע ה-FA, לאחר ניצחון 2–3 על אברטון בגמר בתום הארכה.
הקבוצה איבדה באותה עונה את האליפות, לאחר הפסד לארסנל במשחק ההכרעה על התואר.
בעקבות יכולתו האישית המרשימה באותה עונה זכה ניקול בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות העיתונאים.
בתחילת עונת 1989/1990 היה ניקול היחיד שהבקיע שני שערים בניצחונה של ליברפול 0–9 על קריסטל פאלאס - הניצחון הגבוה ביותר בתולדות הליגה האנגלית הבכירה.
הוא זכה עם הקבוצה באליפות אנגליה הרביעית שלו.
שנתיים מאוחר יותר הוא זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA השלישי בקריירה, לאחר ניצחון 0–2 על סנדרלנד במשחק הגמר.
ניקול נשאר שחקן קבע בליברפול עד לעונת , אז איבד ממעמדו בקבוצה בעקבות הגעתם של שחקנים כמו פיל באב וג'ון סקיילס.
בינואר 1995 עזב ניקול את ליברפול, ועבר לשמש בתפקיד מאמן-שחקן בקבוצת נוטס קאונטי.
הוא שימש בתפקיד עשרה חודשים בלבד, ועזב את הקבוצה במהלכה של עונת .
לקראת סיומה של העונה נכנס ניקול למערכת המועדון על מנת לסייע לו, אך מאמציו לא הועילו והקבוצה ירדה לליגה השנייה.
במקביל, עבר ניקול בנובמבר 1995 לשחק בשפילד ונסדיי, ושיחק בקבוצה במשך שתי עונות.
אחד מהרגעים הזכורים מתקופתו בקבוצה הוא הניצחון 0–1 על ליברפול בדצמבר 1996, כאשר סייע בעצירתם של חלוצי קבוצתו הקודמת - רובי פאולר, סטיב מקמנמן וג'ון בארנס.
לאחר ששיחק 49 משחקים במדי שפילד, הושאל ניקול במהלך עונת לקבוצת וסט ברומיץ' אלביון, במדיה שיחק בתשעה משחקים.
לאחר אותה עונה עבר לשחק למשך תקופה קצרה בדונקסטר רוברס, בטרם עבר ב-1999 לארצות הברית וחתם בקבוצת בוסטון בולדוגס מליגת המשנה, בה שימש כמאמן-שחקן.
בספטמבר אותה שנה הוא עבר לשמש כמאמן-שחקן בקבוצת ניו אינגלנד רבולושן מה-MLS עבור שני המשחקים האחרונים של העונה.
בעונה שלאחר מכן חזר ניקול לבוסטון בולדוגס ושימש בה כמאמן-שחקן במשך שנתיים, עד שהודיע ב-2001 על עזיבתו את הקבוצה ופרישתו ממשחק.
לאחר שעזב את בוסטון בולדוגס מונה ניקול למאמן ניו אינגלנד רבולושנס לפני עונת 2002 - בתחילה כמאמן זמני, אך לאחר 21 משחקים חתם על חוזה כמאמן קבוע.
הוא הוביל את הקבוצה למשחק הגמר של גביע ה-MLS באותה עונה, ואף על פי שהקבוצה הפסידה ללוס אנג'לס גלאקסי, הוא נבחר למאמן השנה של הליגה.
בשנים 2005 עד 2007 הגיע ניקול עם הקבוצה שלוש פעמים רצופות למעמד, אך הפסיד בכולן.
באופן ייחודי הקבוצה לא הבקיע אף שער בתום הזמן החוקי בשלוש מתוך ארבע הופעותיה תחתיו בגמר גביע ה-MLS.
עם זאת, הוא הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע ארצות הברית הפתוח ב-2007. אחד מעוזריו של ניקול במהלך תקופתו כמאמן ניו אינגלנד היה פול מרינר, חלוץ אנגלי מפורסם לשעבר.
סטיבן אדואר סואל הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
את קריירת הפוטבול החל סואל כרץ אחורי באוניברסיטת אוקלהומה.
לאחר שסיים את לימודיו נבחר על ידי דנוור ברונקוס בדראפט של שנת 1985. למרות היותו רץ אחורי, שימוש סואל גם כתופס וקוורטרבק, במהלכים מיוחדים.
יחד עם הברונקוס העפיל סואל לשלושה סופרבולים.
ב-1991 פרש מקריירת הפוטבול לאחר שבע עונות בברונקוס.
סטיב מק'קורי הוא צלם עיתונות אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בשל הצילום "הנערה האפגנית", אשר הופיע לראשונה בנשיונל ג'יאוגרפיק ובו מצולמת הנערה האפגנית שרבט גולה.
מק'קורי, למד במקור קולנוע באוניברסיטה לאחר מכן הסב את לימודיו לתיאטרון.
הוא החל את קריירת הצילום שלו במלחמת אפגניסטן.
מק'קורי התחפש למקומי והסתיר את המצלמה שלו בבגדיו.
הצילומים שלו היו בין הצילומים הראשונים מן המלחמה והתפרסמו בהרחבה.
כיסוי המלחמה זיכה אותו במדליית רוברט קאפה לדיווח מצולם מחו"ל.
מק'קורי המשיך לסקר אזורי קרבות בכל העולם, כולל מלחמת איראן–עיראק, מלחמת האזרחים בלבנון, מלחמת המפרץ, קמבודיה, הפיליפינים ואפגניסטן.
עבודותיו התפרסמו במגזינים בכל העולם ובמיוחד ב"נשיונל ג'יאוגרפיק".
מק'קורי חבר בסוכנות הצילום מגנום מאז 1986
צילומו המפורסם ביותר של מק'קורי הוא "הנערה האפגנית".
תמונה זו הופיעה בשער המגזין נשיונל ג'יאוגרפיק ביוני 1985 ונבחרה מאוחר יותר על ידי המגזין בתור הצילום המפורסם ביותר בהיסטוריה של העיתון.
הצילום שימש באופן נרחב גם בפוסטרים, לוחות שנה ובחוברות מידע המחולקות על ידי ארגוני זכויות אדם.
זהותה של הנערה האפגנית נותרה לא ידועה יותר מ-15 שנה עד שב-2002, אחרי הכניסה האמריקאית לאפגניסטן, מצאו את האישה, שרבט גולה ואף צילמו אותה שנית.
בשנת 2011 הוא הציג תערוכת יחיד במוזיאון לאמנות עכשווית ברומא.
התערוכה עוצבה על ידי פביו נובמברה.
סטיב לינדה הוא עיתונאי ישראלי.
בעבר שימש בין היתר העורך הראשי של העיתון הג'רוזלם פוסט משנת 2011 ועד מאי 2016 ושל העיתון ג'רוזלם ריפורט, משנת 2017 ועד סוף 2024.
לינדה נולד בהארארה שבזימבבואה וגדל והתחנך בדרבן שבדרום אפריקה ואחר כך בארצות הברית.
הוא למד בקליפורניה עיתונאות ואחר כך עלה לישראל בשנת 1988. הוא שירת בחיל התותחנים ולאחר שחרורו עבד בשידורי קול ישראל באנגלית במשך כ-21 שנים.
החל משנת 1997 לינדה עבד בעיתון ג'רוזלם פוסט, שימש כעורך לילה וכעורך אחראי, ועורך ראשי משנת 2011 ועד מאי 2016. ב-2017 מונה כעורך הראשי של העיתון הג'רוזלם ריפורט, ועבד בתפקיד עד סוף 2024. מ-2025 הוא עובד כעורך בסוכנות הידיעות JNS.
סטיבן רודני "סטיב" מקווין הוא במאי קולנוע ומפיק אנגלי.
מועמד פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2013 על בימוי הסרט "12 שנים של עבדות".
מקווין זכה לשבחים רבים בכל רחבי העולם על סרטיו הפרובוקטיביים "רעב" ו"בושה".
מקווין נולד בלונדון למשפחה שמוצאה ממדינת האי גרנדה שבקריביים.
גדל במערב לונדון ואובחן כדיסלקט בילדותו עם מקרה של עין עצלה.
מקווין עסק בצעירותו בכדורגל, הוא למד עיצוב ואמנות ב"מכללת צ'לסי לאומנויות" ואמנות יפה ב"מכללת גולדסמית'ס" שבחסות "אוניברסיטת לונדון".
לאחר זמן מה עזב מקווין את לימודיו באנגליה ונסע לארצות הברית ללמוד ב"בית ספר לאומנויות טיש" שבחסותה של "אוניברסיטת ניו יורק".
בתחילת דרכו כקולנוען הושפע רבות מיוצרי הקולנוע אנדי וורהול, סרגיי אייזנשטיין, באסטר קיטון, ז'אן ויגו ובילי ויילדר.
לפני שפרץ כיוצר קולנוע עסק מקווין בציור ובאמנות חזותית.
מקווין החל את דרכו הקולנועית בבימוי סרטים קצרים במהלך שנות ה-90.
הוא פרץ לתודעה הבריטית והעולמית בשנת 2008 עם צאת סרט הבכורה שלו "רעב".
הסרט מתרחש בין כותלי הכלא ומבוסס על שביתת הרעב של בובי סנדס בשנת 1981. כוכב ותגלית הסרט היה מייקל פסבנדר שחקן קולנוע הגרמני שעבד עם מקווין בכל הפרויקטים שלו מתחילת דרכו.
מקווין קיבל על סרט הביכורים שלו את פרס מצלמת הזהב מטעם פסטיבל קאן ובכך היה ליוצר הקולנוע הבריטי הראשון שמקבל פרס זה.
זכה בנוסף בפרס באפט"א לכישרון המבטיח ביותר.
בשנת 2011 ביים את סרטו השני "בושה", דרמה ארוטית בכיכובם של מייקל פסבנדר וקארי מאליגן המתרחשת בניו יורק.
מקווין זכה לביקורות משבחות גם על סרטו זה, הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל ונציה.
בשנת 2013 שחרר מקווין לאקרנים את סרטו השלישי במספר והראשון בגזרה ההוליוודית "12 שנים של עבדות" ע"פ ביוגרפיה של העבד האפרו אמריקאי סולומון נורת'ופ.
את הסרט ביים מקווין והפיק ביחד עם בראד פיט (משחקני הסרט) ועם מפיק העל ארנון מילצ'ן.
הסרט, שעסק באופן מצמרר בעבדות שהתרחשה במאה ה-19 זכה לביקורות מהללות בקרב מבקרי הקולנוע ברחבי העולם, הוא הועמד ל-9 אוסקרים וזכה בפרס סרט הדרמה הטוב ביותר בטקס פרס גלובוס הזהב.
מקווין הועמד על עבודתו האינטנסיבית על סט הסרט לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א.
בנובמבר 2024, פורסם כי מקווין לא יגיע להקרנת הבכורה של סרטו "בליץ" בפסטיבל Camerimage בשל התבטאויות פוגעניות של מנהל הפסטיבל בנוגע לנשים צלמות.
מקווין היה אמור לקבל את פרס הבמאי המצטיין במסגרת האירוע.
מקווין מסר בהצהרה: "למרות שהתנצל, אינני יכול להתעלם מדברים שאני מחשיב כפוגעניים ביותר.
יש לי כבוד רב לצלמים מכל המגדרים, כולל נשים, ואני מאמין שעלינו לדרוש יותר מקום לכולם."
מקווין מתגורר בלונדון ובאמסטרדם, הוא אב לילד ולילדה מחברתו מבקרת האמנות ביאנקה סטיגטר.
גרזן קטן: אלכס וויטל (2020) - סרט טלוויזיה
גרזן קטן: רוק אוהבים (2020) - סרט טלוויזיה
סטיבן "סטיב" אנדרו סימור-כהן היה אתלט יהודי-אמריקאי, סגן אלוף אולימפי (לונדון 1948) ו-3 פעמים אלוף ארצות הברית (1947, 1948 ו-1950) בהטלת כידון.
בעת שרותו הצבאי במזרח התיכון, בתחרות שנערכה באיסטנבול, טורקיה ב-30 בספטמבר 1945 סיים סימור במקום רביעי בהטלת כידון בשיא ארצות הברית חדש של 71.72 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן ב-5 ביולי 1947 זכה סימור במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אמריקאי חדש של 75.84 מטר.
שנה לאחר מכן הוא הגן על תוארו בתוצאה של 70.23 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה סימור במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 67.56 מטר, אחרי טפיו ראוטברה מפינלנד (69.77 מטר) ולפני יוז'ף וארסגי מהונגריה (67.03 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1950 זכה סימור בפעם השלישית במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 69.76 מטר.