tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשטראזמנשטראסה, ובמקביל לתחנת הרכבת בכיכר פוטסדאם בצידה המזרחי, פעל מוקד משיכה ענק אחר לקונים ולתיירים כאחד, האוס פאטרלנד (Haus Vaterland).
היה זה אתר מסעדות ענק, רב-לאומי, אשר תוכנן במקור על ידי האדריכל פרנץ היינריך שבכטן (1841–1924).
הבניין נבנה בין השנים 1911–1912 ושמו המקורי היה בית פוטסדאם (Haus Potsdam).
אורך הבניין היה 93 מטר ובקצהו הצפוני של גג המבנה הייתה כיפה, בגובה 35 מטר מפני המדרכה.
בבניין פעלה המסעדה הגדולה ביותר בעולם, בשם קפה פיקדילי, ובה 2,500 כיסאות, במקום פעל אף תיאטרון ובו 1,200 מושבים, וכן משרדים רבים.
בין השנים 1917–1927 פעל בבניין מטה חברת הקולנוע הגדולה בגרמניה, UFA.
ב-16 באוגוסט 1914, כשלושה שבועות לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שונה שמו של קפה פיקדילי ל"קפה פאטרלנד".
בין השנים 8–1927 האדריכל והיזם קארל שטהל-אורך (1879–1933) ערך שינויים מקיפים בבניין והפך אותו לגן הרפתקאות גסטרונומי, מיזם שמומן על ידי בעליו החדשים של הבניין, חברת קמפינסקי (Kempinski).
הבניין נפתח מחדש ב-31 באוגוסט 1928 בשם האוס פאטרלנד, תחת ההבטחה "העולם כולו בבית אחד".
בבניין יכלו להתארח 8,000 סועדים בעת ובעונה אחת.
בית הקפה נותר כמעט ללא שינוי, אולם אולם התיאטרון הפך לבית קולנוע ובו 1,400 מושבים.
בשאר הבניין נפתח מספר גדול של מסעדות עמים, אשר כולן הגישו אוכל שהוכן במטבח מרכזי אחד.
בין המסעדות היו, מסעדת בירה בווארית של פשור, בית קפה וינאי ובר יינות, בית יין ספרדי, מסעדה הונגרית, מסעדה אמריקאית, מסעדה איטלקית, מסעדה טורקית, בית תה יפני, ועוד.
בבניין פעל אף אולם ריקודים גדול.
לעיתים ניגנו בחלקי הבניין השונים עד שמונה תזמורות, זמרים רבים והתקיימו הופעות של רקדנים ובדרנים אחרים.
לא כל הפעילויות התקיימו בבניין, לכל אורך קיומו, בעת ובעונה אחת ולעיתים חלק מן המסעדות, או המופעים, נסגרו בגלל השינויים ביחסים המדיניים של גרמניה עם מדינות שונות, במיוחד בשנים שהובילו למלחמת העולם השנייה.
מלונות בולטים (אספלנדה, אקסלסיור, בלוויו, פלאסט, פירסטנהוף)
שניים מן המלונות הבולטים סמוך לכיכר פוטסדאם תוכננו על ידי האדריכל אוטו רהניג (1864–1925), ושניהם נפתחו בשנת 1908. האחד היה מלון אספלנדה ובו 600 חדרים, אשר שכן ברחוב בלוויושטראסה.
במלון התארחו בין השאר צ'ארלי צ'פלין וגרטה גרבו ווילהלם השני, קיסר גרמניה, קיים במקום אירועים קבועים באולם שנקרא על שמו, "אולם הקיסר" (Kaisersaal).
המלון השני היה מלון אקסלסיור, שאף בו היו 600 חדרים, אולם בזכות מתקני המלון הרבים, היה זה מבנה המלון הגדול ביותר באירופה הקונטיננטלית.
המלון שכן מול תחנת הרכבת אנהלטר ומנהרה תת-קרקעית שלאורכה חנויות, הובילה מתחנת הרכבת ישירות אל המלון.
שני מלונות נוספים תוכננו על ידי האדריכל לודוויג היים (1844–1917), האחד מלון בלוויו ובו 68 חדרים, אשר נבנה בשנים 1887–1888, ומלון פלאסט ובו 110 חדרים, אשר נבנה בשנים 1892–1893 באתר שבו שכן מלון אחר לפני כן.
שני המלונות שכנו ביציאה הצפונית מכיכר פוטסדאם, לאורך אברטשטראסה.
מלון בלוויו היה ידוע במיוחד בזכות גינת החורף שבו.
מול מלון פלאסט, סמוך לאתר שער פוטסדאם, עמד מלון פירסטנהוף, שנבנה בשנים 7–1906, אף הוא באתר שבו עמד בעבר בניין אחר.
חזית המלון השתרעה לאורך 200 מטר ברחוב שטרסמנשטראסה.
מלון זה היה צנוע יותר מן המלונות שהוזכרו לעיל, אולם היה יעד חביב על אנשי עסקים.
מנהרת הרכבת התחתית, שנבנתה בעת שהמלון הוקם, חצתה דרך מרתף המלון, אולם למלון לא הייתה כניסה נפרדת מתחנת התחתית.
בניין ויינהאוס הות (Weinhaus Huth) אשר בלט בצריח פינתי, היה מבנה דמוי טריז אשר עמד בזווית שבין פוטסדאמה שטראסה ולינק שטראסה, עם כניסות לשני הרחובות.
בבניין שכנה חברת מסחר ביינות בבעלות משפחת הות, שלה מסורת ארוכת שנים בתחום היין.
הבניין נפתח ב-2 באוקטובר 1912 ובקומת הקרקע פעלה בו מסעדת יינות מפורסמת בה עבדו 15 שפים.
בית קפה יוסטי (Café Josty) פעל בפינה שבין פוטסדאמר שטראסה לבלוויושראסה.
בין אורחי בית הקפה היו הסופר והמשורר תאודור פונטאנה, הצייר אדולף פון מנצל, ואיש תנועת הדאדא קורט שוויטרס.
המנהיג הקומוניסטי קרל ליבקנכט היה מאורחיו הקבועים ואף נשא בו נאומים פוליטיים, בעוד הסופר אריך קסטנר כתב במקום חלק מספרו אמיל והבלשים ובית הקפה מוזכר בספר באופן בולט.
אף על פי שהיה מוסד בולט בין בתי הקפה הברלינאים, המקום נסגר בשנת 1930. בשנים שלאחר מכן, שכנו במקום בתי קפה בשמות שונים, עד שהמקום הוחרב במלחמת העולם השנייה.
בתחילת שנת 2001 נפתח במרכז סוני בכיכר פוטסדאמר קפה יוסטי, לא רחוק מן האתר המקורי.
באזור כיכר פוטסדאם שכנו בתי מרזח רבים, חלקם השתרעו על שטחים גדולים והכילו חדרים ואולמות רבים.
בשנת 1904 נפתח בפוטסדאמר שטראסה בית הקפה אלט-באיירן אשר נסגר בשנת 1914, עבר שיפוץ נרחב ונפתח מחדש בשם באיירהוף בשנת 1926.
ברחוב בלוויושטראסה, בין קפה יוסטי לבין מלון אספלנדה עם כניסה מרחוב פוטסדאמר, שכן בית היין ריינגולד שנפתח בשנת 1907. המקום נועד במקור להיות אולם קונצרטים, אולם ייעודו שונה.
בבית היין ניתן היה לארח 4,000 אורחים בעת ובעונה אחת, 1,100 מתוכם באולם המרכזי.
במקום פעלו 14 אולמות שונים, רבים מהם עוטרו בנושאים מתוך אופרות של וגנר, ואף שמו של המוסד שאול מן האופרה זהב הריין (Das Rheingold), הראשונה בטבעת הניבלונגים.
ב-8 באוקטובר 1923 נערך שידור הרדיו הראשון בגרמניה, באמצעות משדר רדיו בגלים בינוניים (MW) הראשון בעולם.
השידור נערך מבניין פוקס-האוס (Vox-Haus) סמוך לפוטסדאמר שטראסה.
הבניין בן חמש הקומות עמד בסמוך לבית המרזח ריינגולד ונבנה כבית משרדים בשנת 8–1907. בשנת 1920 קנתה קבוצת פוקס את הבניין, שיפצה אותו והקימה על גגו שתי אנטנות שידור.
אולם המבנה הענק של מלון אספלנדה מנע שידור יעיל מאתר זה ובסוף שנת 1924 הועתק אתר השידור למקום אחר בעיר.
בבניין המשיכה לפעול תחנת הרדיו הראשונה של גרמניה, רדיושטונדה ברלין (Radiostunde Berlin), שנוסדה בשנת 1923, שינתה את שמה לפונקשטונדה (Funkstude) בשנת 1924 ועקרה מן המקום בשנת 1931.
מה שהיה בעבר רובע המיליונרים, ממערב לכיכר פוטסדאם, הפך בתקופה שבין המלחמות לאתר מועדף על שגרירויות של מדינות זרות רבות.
בתחילת שנות ה-30 עבדו והתגוררו באזור דיפלומטים כה רבים עד שזכה לכינוי רובע הדיפלומטים.
בשנת 1938 שכנו ברובע 37 מתוך 52 הנציגויות הזרות והשגרירויות בברלין, ו-28 מתוך 29 הקונסוליות.
ב-20 באוקטובר 1920 הוקם בכיכר פוטסדאם אחד הרמזורים הראשונים באירופה הקונטיננטלית, שני רק לרמזור שהוקם בשטפנפלאץ שבהמבורג שנתיים קודם לכן.
הרמזור הוקם במטרה לשטר את עומס התנועה האדיר שעבר במקום, ואשר הלך וגדל במהירות.
כבר בשנת 1900 עברו מדי יום בכיכר פוטסדאם יותר מ-100,000 איש, למעלה מ-20,000 מכוניות, כרכרות רתומות לסוסים, עגלות נגררות בידי אדם, ואלפי אופניים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עלה מספר המכוניות שעברו במקום ל-60,000 מדי יום.
קרוניות נוסעים (tram) שנעו ברחובות הוסיפו לעומס התנועה.
החל משנת 1880 עברו בכיכר ארבעה קווי קרוניות נוסעים.
בשנת 1897 עברו במקום 13 קווים, כולם נגררו על ידי סוסים.
בין השנים 1898–1902 חושמלו הקווים ומספרם בכיכר עלה ל-35 בשנת 1908. בשנות ה-20 עברו במקום 40 קווי קרוניות חשמליות בהן הופעלו כ-600 קרוניות מדי שעה, יומם ולילה.
תחילה הופעלו הקווים על ידי מספר חברות ואלה אוחדו תחת חברת שרותי התחבורה של ברלין (Berliner Verkehrsbetriebe) בשנת 1929, המפעילה אותם עד היום.
עד 11 שוטרים ניסו בו זמנית להתמודד עם עומסי תנועה אדירים אלה בכיכר, חלקם עמדו על במות עץ קטנות בנקודות מפתח, אולם לא תמיד עלה בידם להתגבר על העומס.
הרמזור, שנבנה על ידי חברת סימנס, הוצב על מגדל מחומש שגובהו 8.5 מטר, על פי תכנון אמריקאי בדומה לרמזור שהוצב בשנת 1922 בשדרה החמישית בניו יורק.
בתחילה ישב שוטר בודד בתא קטן בראש המגדל והפעיל את אורות הרמזור באופן ידני, עד שנקבע במקום מנגנון אוטומטי בשנת 1926. גם לאחר הפעלת הרמזור המשיכו שוטרי תנועה להימצא בכיכר, כדי לוודא שהנהגים מצייתים לרמזור.
המגדל עמד במקום עד לשנת 1936 לערך, כאשר הוסר לצורך עבודות סלילת מסילת רכבת פרברית (S-Bahn).
בשנת 1997 הציבה חברת סימנס בקרבת מקום העתק (שלא משמש לכיוון התנועה) של מגדל הרמזור המקורי, זאת כדי לציין 150 שנים ליסוד החברה.
עומסי התנועה בכיכר פוטסדאם היוו בעיה מתמשכת בכיכר לאורך עשורים, למרות הקמת הרמזור, והמריצו את מתכנני העיר לנסות ולמצוא פתרון יעיל לבעיה.
בתקופה שבין המלחמות הייתה ברלין מוקד לחדשנות בשטחים רבים, בהם אדריכלות.
הצמיחה המהירה של העיר גרמה למתכנן העירוני הראשי, מרטין וגנר (1885–1957) לנבא כי יהיה צורך לשנות באופן מהותי את מרכז העיר אחת ל-25 שנים.
אלה הביאו בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 לתוכניות עתידניות וקיצוניות לשינוי כיכר פוטסדאם, במיוחד בלטו תוכניות יצירתיות אלה בשנים 9–1928. באחת התוכניות הנועזות ביותר של וגנר נפרש חזון של כיכר מרובת מפלסים שמעליה חניון מכוניות עגול ענק המכוסה בכיפת זכוכית.
אולם השפל הגדול, שהחל ביום חמישי השחור ב-1929, בבורסה לניירות ערך בניו יורק, והשפיע באופן חמור על כלכלת אירופה, קטע את רוב התוכניות לפיתוח הכיכר.
בגרמניה שנות השפל הגדול היו המשך ישיר למצוקתה הכלכלית של המדינה מאז תום מלחמת העולם הראשונה.
שנות השפל הביאו לסגירתו של מלון בלוויו ואפשרו את בנייתו של בניין חדש ומהפכני במקום, למרות הקשיים הכלכליים.
בניית קולומבוסהאוס (Columbushaus) הייתה יוזמה של חברת גאלרי לפאייט הצרפתית, אשר חנות הדגל המפורסמת שלה פעלה בפריז, לפתוח חנות נוספת בברלין, באתר שבו ניצב מלון בלוויו.
אולם קשיים כלכליים אילצו את החברה לסגת מן התוכנית.
למרות קושי זה החליט האדריכל אריך מנדלסון לנסות ולהוציא לפועל את בניית המבנה.
הוא הציב סביב אתר הבנייה שלטי ענק לפרסום, ומהכנסות הפרסום הצליח להמשיך בבנייה.
קולומבוסהאוס היה בניין משרדים אולטרה-מודרני בן 10 קומות, ובו מערכת מיזוג אוויר ראשונה בגרמניה.
קווי הבניין הנקיים והאלגנטיים, אשר היו חריגים בנוף, משכו אליו תשומת לב רבה.
בקומת הקרקע של הבניין נפתחה חנות בגדים וולוורת', בקומה הראשונה נפתחה סוכנות נסיעות גדולה ובקומה העליונה שכנה מסעדה שהשקיפה על נופה של העיר.
בניין זה היה הפיתוח הבולט בכיכר החל מתקופת השפל הגדול ועד מלחמת העולם השנייה.
בניית קולומבוסהאוס הושלמה בחודש ינואר 1933, אותו חודש שבו עלה לשלטון אדולף היטלר.
להיטלר היו תוכניות גדולות לפיתוח ברלין ולהופכה ל"בירת העולם גרמניה" (Welthauptstadt Germania) על יסוד תכנונו של ידידו אלברט שפר.
בתוכניות אלה לא תוכננו שינויים גדולים בסביבה המיידית של כיכר פוטסדאם, אף שתחנות הרכבת בכיכר ואנהלטר היו נסגרות, זאת כיוון שציר צפון-דרום שתוכנן בעיר היה קוטע את מסילות הגישה לתחנות.
נתיבים תת-קרקעיים של הרכבת התחתית והרכבת הפרברית תוכננו כמעט לכל אורכו של ציר התנועה החדש, וכל מערכת התחבורה הציבורית של העיר תוכננה מחדש כדי למקדה בציר תנועה זה.
הציר תוכנן בנוסף לקו הרכבת הפרברית צפון-דרום שעבר מתחת לכיכר פוטסדאם ואשר הושלם בשנת 1939.
השפעת המפלגה הנאצית בכיכר פוטסדאם הורגשה באופן בולט בדומה לחלקי העיר האחרים.
הכיכר עוטרה בשלל דגלי צלב הקרס ובכרזות תעמולה.
במשרדים שבסמוך לכיכר קמו עסקים רבים הקשורים לפעילות נאצית, במיוחד בקולומבוסהאוס שבו תפסו את רוב הקומות העליונות.
Sonntagszeitung הציב שלט ניאון ענק על הבניין המופיע בתצלומים החל משנת 1935. אף הגסטפו הקים בית מעצר חשאי בקומות העליונות של הבניין, כולל חדרי חקירות ועינויים.
בחלק אחר של הבניין קם משרד המידע של הוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים לקראת אולימפיאדת ברלין.
כמעט כל הבניינים סביב כיכר פוטסדאם, בדומה למבנים רבים אחרים ברחבי העיר ברלין, הוחרבו בהפצצות אוויריות ובהפגזות ארטילריות במהלך שנותיה האחרונות של מלחמת העולם השנייה.
שלוש הפצצות האוויר הקשות ביותר (מתוך 363 הפצצות אוויריות על ברלין), אירעו ב-23 בנובמבר 1943, ב-3 בפברואר וב-26 בפברואר 1945. העובדה שהכיכר שכנה בקרבה יחסית למטהו של היטלר, וריכוזם של מבני ממשל נאצים במקום, הפכה את הכיכר למטרה של חלק מן ההפצצות.
עם תום ההפגזות פלשו כוחות ברית המועצות למרכז ברלין.
כאשר חולקה העיר לאזורי שליטה בין המעצמות, היה אזור הכיכר לגבול בין האזור האמריקאי, הבריטי והסובייטי.
למרות החורבן, שבועות ספורים לאחר תום המלחמה החלו להופיע סימנים ראשונים לפעילות מסחרית סביב הכיכר.
קומת הקרקע של חלק מן הבניינים שופצה באופן שאפשר לחלק מן העסקים לשוב ולפעול מתוכם.
החל מ-2 ביוני 1946 שבו קווי הרכבת התחתית והפרברית לפעילות חלקית, ולפעילות מלאה החל מ-16 בנובמבר 1947. קרוניות חשמליות שבו לפעול החל מ-1952. חלק מבניין האוס פאטרלנד נפתח בשנת 1948 בפעילות צנועה יותר.
החברה הממשלתית המזרח גרמנית H.O.
החרימה את רוב נכסי כלבו ורטהיים אולם לא הצליחה לשקם את חורבות הבניין הענק ופתחה חנות כלבו בקומת הקרקע של בניין קולומבוסהאוס.
בקומה הראשונה נפתח משרד התובע הכללי של צבא גרמניה המזרחית.
לאורך פוטסדאמר שטראסה נבנתה שורת חנויות בעלות קומה אחת וברחובות שבו לשגשג אף דוכני מוכרי הפרחים שפעילותם נודעה באזור בעבר.
האזור סביב כיכר פוטסדאם אף הפך למוקד פעילות של השוק השחור.
מפגש הגבולות בין אזורי השליטה של שלוש מן המעצמות אפשרו מעבר מהיר מאזור אחד לאחר.
ככל שגבר החיכוך בין כוחות הברית ממערב לבין הכוחות הסובייטים, החלו הסובייטים מקפידים יותר לשמור על הגבול שבין האזור הסובייטי לאזורים השכנים ואף הציבו חיילים חמושים לאורך הגבול.
כיוון שלא היה סימון גבולות ברור, הדבר הותיר פתח להפרות גבול עד שבחודש אוגוסט 1948 סומן קו הגבול בצבע לבן זוהר שחצה רחובות, ואפילו חורבות בניינים, כדי להרתיע את הסובייטים מלפלוש לשטחי בעלות הברית האחרות.
צעד זה היה יעיל חלקית בלבד וסכסוכי גבול המשיכו לפרוץ מדי פעם.
עד מהרה החלו מדינות המערב והסובייטים לנהל קרבות תעמולה לאורך קו הגבול ושלטי תעמולה גדולים הוצבו משני העברים.
ב-13 באוגוסט 1961 החלה בניית חומת ברלין לאורך קו הגבול העירוני וכיכר פוטסדאם נחצתה לשניים.
הכיכר שהייתה אחד מצומתי התנועה העמוסים ביותר הפכה לאזור נטוש.
לאחר שפונו מן המקום חורבות הבניינים שנהרסו בהפצצות, נותר שטח גדול חשוף של מאות דונם.
לאורך השנים עד לשנת 1976 נהרסו מבנים נוספים עד שלבסוף נותרו רק שני מבנים מכל מבני הפאר שהיו בסביבות הכיכר בין שתי המלחמות: שלד הפלדה של בית היין ויינהאוס רות אשר שרד את ההפצצות עמד בדד באמצע השממה.
מרחק קצר ממנו עמדו שרידים של מלון אספלנדה, כולל אולם הקיסר.
מתחת לכיכר נסגר קטע הרכבת התחתית שעבר במקום, אף שקו הרכבת הפרברית המשיך לפעול במקום ועבר בקטע קצר מתחת לקרקע בברלין המזרחית, תוך שהוא משרת את ברלין המערבית בלבד.
קטע זה של הרכבת הפך מפורסם בזכות תחנות הרפאים הנטושות שבהן חלפה הרכבת בדרכה, מבלי לעצור, ואשר על רציפיהן עמדו רק שומרים חמושים של צבא מזרח גרמניה.
משך 28 שנים הייתה כיכר פוטסדאם לשטח הפקר בין החומות ומשכה סקרנים רבים לצידה המערבי של החומה, במיוחד תיירים, מדינאים וראשי מדינות.
רבות מן החנויות שקמו לאורך פוטסדאמר שטראסה מכרו מזכרות לתיירים.
במקום הוקמה מרפסת תצפית, בתחילה לשימוש צבאי בלבד, אולם ברבות השנים נפתחה לציבור שיכול היה לצפות אל שטח ההפקר שמעבר לחומה.
בין האישים שבקרו במקום בולטים הסנטור האמריקאי רוברט קנדי (22 בפברואר 1962), ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון (6 במרץ 1965), אליזבת מלכת בריטניה (27 במאי 1965), הנסיך צ'ארלס (3 בנובמבר 1972), נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר (15 ביולי 1978), סגן הנשיא דאז ג'ורג' הרברט ווקר בוש (1 בפברואר 1983).
באחת התמונות בסרטו של וים ונדרס משנת 1987, מלאכים בשמי ברלין, נראה המלאך קסיאל עוקב אחר הזקן בעודו מחפש את כיכר פוטסדאם של ימים עברו ומוצא במקומה חורבות שבמרכזן עוברת חומת ברלין המכוערת.
הסרט שצולם באתר כיכר פוטסדאם בעת בתקופת חומת ברלין, מאפשר התרשמות טובה מאופיו של המקום באותה תקופה.
לאחר הפרצה הראשונית בחומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989, כיכר פוטסדאם הפכה לאחד המקומות הראשונים שבהם החומה "נפרצה", כדי ליצור מעבר גבול בין ברלין המערבית וברלין המזרחית.
המעבר החל לפעול ב-11 בנובמבר 1989, כחודש בטרם נפתח המעבר בשער ברנדנבורג.
בניית המעבר חייבה הקמת פרצה בשתי החומות, הפנימית והחיצונית, ופינוי שטח ההפקר ביניהן.
בשטח הוקמה דרך זמנית ומשני עבריה מחסומים, ונקודות ביקורת גבולות קמו בשטח גרמניה המזרחית.
פירוק החומה באופן נרחב החל בשנת 1990 וכל מעברי הגבול בוטלו ב-1 ביולי 1990 כאשר אוחדו שתי הגרמניות.
ב-21 ביולי 1990 קיים רוג'ר ווטרס, אשר היה חבר בלהקת פינק פלויד, קונצרט צדקה ענק, The Wall, כדי לציין את איחודן של מזרח ומערב גרמניה.
הקונצרט התקיים בכיכר פוטסדאם, בשטח ההפקר שהיה בין החומות, מצפון לאתר לשכת הקנצלר של היטלר, והופיעו בו אומנים אורחים רבים.
באופן אירוני, במסגרת ההכנות לקונצרט נערך הסקר הראשון של שטח זה כדי לקבוע מה נותר מן הבונקר של היטלר ומתקנים תת-קרקעיים אחרים באזור.
בנוסף לחלקים הרוסים מן הבונקר שאותרו, אותר אף מקלט תת-קרקעי נוסף שנעלם ככל הנראה אף מעיני שלטונות גרמניה המזרחית וחללים תת-קרקעיים נוספים מן התקופה הנאצית.
בעקבות נפילת החומה זכה אזור הכיכר לתשומת לב מחודשת, מכיוון שבעקבות ההרס שזרעו ההפצצות והחומה באזור נוצר שטח פנוי ענקי (כ-600 דונם), המשתרע בלבה של ברלין.
הסנאט של ברלין יצר תוכנית מתאר לאזור, שנקרא על שם הכיכר ההיסטורית (אף כי כלל גם אזורים נרחבים ברובע המיליונרים מסביבה) ולאחר מכן מכר אותו לגופים מסחריים.
בשנות ה-90 היה האזור לאתר הבנייה הגדול ביותר באירופה, ואדריכלים ידועי-שם מכל העולם יצרו בו מבנים מרשימים.
כיום חלוקות הדעות בנוגע להצלחת הפרויקט, והוא זכה הן לשבחים והן לביקורת חריפה.
כיכר מסקל (געז መስቀል አደባባይ – "מסקל אדבבאי") היא כיכר עירונית גדולה במרכזה של אדיס אבבה, בירת אתיופיה.
הכיכר שמשמעות שמה הוא "כיכר הצלב", הוקמה במיוחד כדי שתשמש זירה לחגיגות חג מסקל, אירוע המתרחש בה בחג הצלב האמיתי.
בכיכר נערכים אירועים רבים נוספים, ובהם קונצרטים, תהלוכות וכנסים מפלגתיים.
הכיכר מחולקת לשני חלקים - רחבה ענקית בצורת חצי מעגל באורך של 350 מטרים לאורך שדרות ג'ומו קניאטה התוחמות אותה מצפון, וברוחב מרבי של 80 מטרים; ושורות מדרגות, גם הן בצורת חצי מעגל, המקיפות את הרחבה מדרום.
המדרגות המשמשות כטריבונות בעת אירועים, מגיעות גם הן לרוחב מרבי של 80 מטרים.
בכיכר נפגשים כמה מרחובותיה המרכזיים של העיר, שחלקם מהווים גם כבישים ארציים מרכזיים במדינה.
כביש מס' 1 מוביל מהכיכר מזרחה ולאחר מכן צפונה, עד לגבול עם אריתריאה וממשיך משם לבירתה אסמרה.
כביש מס' 4 יוצא מפינתה המערבית של הכיכר ומוביל דרומה ומזרחה להרר, וכביש מס' 7 יוצא מאותה נקודה ומוביל לג'ימה ולמערב המדינה.
בצידה המזרחי של הכיכר יוצאות ממנה "שד' אפריקה" ("דרך בולה") המובילות לכיוון דרום-מזרח ומסתיימות בנמל התעופה הבינלאומי אדיס אבבה בולה, ושדרות מנליק השני המובילות צפונה, ולאחר שהן משנות את שמן מספר פעמים, הן מסתיימות בהרי אנטוטו בצפון-מזרחה של העיר.
בפינה המזרחית של הכיכר הוקמה האנדרטה לזכר קורבנות הטרור האדום שנרצחו בשנות ה-70 של המאה ה-20, בהוראת החונטה הצבאית האתיופית, ובמקום הוטמנו שרידיהם של קורבנות.
בשנת 2010 נחנך במקום בניין "המוזיאון להנצחת קורבנות הטרור האדום".
מדרום לכיכר שוכן מוזיאון אדיס אבבה שנוסד בשנת 1986 באחד המבנים העתיקים בעיר, שהיה שייך לשרי צבאו של מנליק השני.
המוזיאון מתמקד בתולדות העיר, באדריכלות, בתרבות ובתהפוכות הפוליטיות שעברו עליה.
בפינה הצפון-מזרחית של הכיכר שוכן הבניין העגול של הבנק הלאומי של אתיופיה, אשר תוכנן ב-1953 על ידי האדריכל הצרפתי הנרי שומט (Henri Chomette).
צמוד לו ממערב נמצא משרד הנוער והספורט של אתיופיה.
עוד שוכנים סמוך לכיכר כנסיית סטפנוס הקדוש וכנסיית יוסף הקדוש, וכן קולג' "אוניברסיטת אטלס".
בחג המסקל החל ב-27 בספטמבר לפי הלוח הגרגוריאני, נוהרים אלפי בני אדם אל הכיכר החל בשעות אחר הצהרים, כשהם נושאים בידיהם לפידים.
ההמונים מציתים מדורה בצורת פירמידה המוצבת במרכז הרחבה, שבראשה קבוע צלב עץ, וזו בוערת עד שהחגיגות מסתיימות עם עלות השחר, והצלב נופל אל הקרקע.
החג מסמל גם את סיומה של העונה הגשומה ואת תחילתו של האביב.
בתקופת האימפריה האתיופית, לאחר שאדיס אבבה הייתה לבירת המדינה, התרחשו אירועי חג המסקל סמוך לקתדרלת גאורגיוס הקדוש ולשוק הישן, ובאופן מסורתי הודלקה מדורת החג בידי הקיסר.
מאוחר יותר הורה הקיסר היילה סלאסי על הקמת כיכר מסקל במיוחד כדי שתארח את אירועי החג.
עם ההפיכה הצבאית במדינה ועליית החונטה הצבאית האתיופית לשלטון ב-1974, שונה שמה של הכיכר ל"כיכר המהפכה" (አቢዮት አደባባይ - "אביות אדבבאי"), והיא הורחבה באופן משמעותי כדי שתוכל לארח את המצעדים השנתיים של האחד במאי וה-12 בספטמבר (יום השנה למהפכה).
בכיכר נתלו שלושה פורטרטים רחבי ממדים של קרל מרקס, פרידריך אנגלס וולדימיר לנין.
מסורת חג המסקל נמשכה, ותפקיד הדלקת המדורה נמסר לידיו של פטריארך הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
ב-1988 הורתה הממשלה השמאלנית על העברת החגיגות לאתר מרכזי פחות בעיר, אך עם סיום מלחמת האזרחים האתיופית וסיום שלטונה של החונטה במדינה ב-1991, הושב לכיכר שמה הקודם ועימו הוחזרו אליה החגיגות.
כיכר סאו פרנסיסקו (פורטוגזית Praça São Francisco) היא כיכר בעיר סאו קריסטובאו שבמדינת סרז'יפה בברזיל.
הכיכר רבועה, ומוקפת בשלושה מבני ציבור חשובים - כנסיית סאו פרנסיסקו, כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה וארמון הפרובינציה - וכן בחמישה בתי מידות ממאות ה-18 וה-19. כל אלה יוצרים נוף אורבאני המשקף את דברי ימי העיר מאז היווסדה.
הכיכר הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 2010.
סאו קריסטובאו נוסדה ב-1 בינואר 1590, בתקופת מלכותו של פליפה הראשון, מלך פורטוגל, והיא שימשה כבירת מדינת סרז'יפה עד 1855. העיר נוסדה סמוך למקום בו שוכנת כיום העיר אראקז'ו, על מצר יבשה שיוצר נחל פושים (Poxim).
מיקום זה נבחר כדי לאפשר את הגנתה מפני אוכלוסיית האינדיאנים העוינת שחייתה בסביבתה, ומפני מבריחי סחורות צרפתים שפעלו בנהרות הסמוכים.
קיומה של העיר היה תלוי בשמירת עורקי התעבורה שקישרו בינה לבין המרכזים העירוניים החשובים של צפון-מזרח ברזיל באותה עת - הערים סלבדור ואולינדה.
העיר הועברה למקום אחר בשנים 1594-1595, ומוקמה על גבעה במיקומה הנוכחי ב-1607. עד אמצע המאה ה-19 שמשה העיר כמרכז שלטוני ומסחרי וכנקודת היציאה לכיבוש פנים הארץ.
ב-1855 אבדה סאו קריסטובאו את תפקידה כבירת המדינה, ומבני הציבור ובתי המגורים שלה השתמרו כעדות לעברה.
הכיכר הוקמה כמרכז האזרחי והדתי של היישוב, בראש הגבעה עליה ניצבת העיר, בגובה של 40 מטרים מעל פני הים.
העיר התחתית שסביב לכיכר שמשה את אזורי התעשייה והנמל ולמגורי האוכלוסיות החלשות.
אורכה של הכיכר הוא 73 מטרים ורוחבה 51 מטרים.
הכיכר מרוצפת בפיסות אבן ובמרכזה ניצב צלב עץ על בסיס אבן.
כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו (Igreja e Convento de São Francisco) הידוע גם ככנסיית ומנזר הצלב הקדוש (Igreja e Convento de Santa Cruz), שוכנים בצידה הצפוני של הכיכר, מקום בו היא מתרחבת בכעשרה מטרים נוספים.
הקמת המנזר החלה בשנת 1693 ומומנה בכספי תרומות של תושבי העיר.
באמצע המאה ה-19 התערערו יסודות מגדל הפעמונים, והוא נהרס כדי לפנות מקום למגדל חדש, אך בנייתו של זה הופסקה עם העתקת הבירה לאראקז'ו.
עד העתקת הבירה שימש המנזר גם כבית האוצר של הפרובינציה, וב-1897 השתכנו בו חיילים אשר דכאו מרד שפרץ בסמוך.
הקלויסטר שמהווה את עיקר המבנה, הוקם מחדש בידי נזירים גרמנים בשנת 1902, לאחר שהיה נטוש במהלך הרבע האחרון של המאה ה-19. לאחר מספר תהפוכות הושלם גם מגדל הפעמונים בשנת 1943.
הכנסייה בולטת מעט אל שטח הכיכר.
הפורטיקו שבחזיתה עשוי מארבע קשתות אבן ומוקף במעקה מתכת.
לאולם הכנסייה תקרת קמרון חבית מעוטרת בסגנון טרומפ ל'איי.
המזבח המרכזי שוכן מתחת לחופה הנישאת על ידי שמונה עמודים מעוטרים בזהב.
משני צידי המזבח המרכזי, שני מזבחות משניים שמעל כל אחד מהם קשת הנישאת על ידי ארבעה עמודים.
בקלויסטר שש קשתות בכל אחד מצידי הגינה המרכזית, והן מעוטרות במוטיבים מעולם הצומח בצידן הפנימי ובמוטיבים גאומטריים בצידן החיצוני.
כיום משמש המנזר כמוזיאון לאמנות עתיקה.
כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה
מבנה כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה (Antiga Igreja e Santa Casa de Misericórdia) ניצב בצידה המזרחי של הכיכר.
המבנה המקורי הוקם בעת ייסוד העיר ושימש ככנסייה.
המבנה הנוכחי, שלו חזית פשוטה עם עיטורי בארוק, נבנה במאה ה-18, ותפקד כבית חולים עד שאיבד את התמיכה הממשלתית בשנת 1870. המבנה ננטש עד שנת 1922, עת החל פועל בו בית יתומים.
כיום משמש המבנה כבית ספר יסודי וכבית אבות לנזירות.
המבנה כולל את הכנסייה ואת אגף בית החולים הישן, שביניהם ניצב מגדל הפעמונים.
בתוך המבנה חצר פנימית רבועה שבמרכזה גינה.
הארמון בן שתי הקומות שוכן בצידה הדרומי של הכיכר.
המבנה שימש כמשכנו של נשיא פרובינציית סרז'יפה עד שהבירה עברה לאראקז'ו ב-1855. כיום שוכן במבנה המוזיאון ההיסטורי של מדינת סרז'יפה.
המבנה נבנה בשנת 1826 במקום מבנה קודם שמועד הקמתו המדויק אינו ידוע.
ממזרח לו ניצב מבנה נוסף, גם הוא בן שתי קומות, אשר שימש את אספת הפרובינציה.
כיכר סֵֵל קָלמָן (בהונגרית: Széll Kálmán tér) היא מרכז תחבורה מרכזי וסואן בבודה (חלקה המערבי של בודפשט, בירת הונגריה).
בין 1951 ל-2011 נקראה כיכר מוסקבה (Moszkva tér), ושם זה נותר שגור בפי תושבי בודפשט.
הכיכר, אתר ששימש באופן היסטורי לתחרויות ספורט תחת כיפת השמיים, נקראה ב־1929 על שם ראש ממשלת הונגריה קלמן סל.
עוד לפני כן, ב־1925 הוקם במקום מבנה גדול שתוכנן על ידי האדריכל עבור המטה הראשי של הדואר.
ב־1938 הוקמה בכיכר תחנה מרכזית והיא הפכה למרכז חשוב לתנועת חשמליות ולהחלפת קווים.
בשנת 1945 התחוללו באזור קרבות בין כוחות הצבא האדום לכוחות צבא הונגריה והוורמאכט הנסוגים מערבה.
בעת המרד ההונגרי בשנת 1956 ניסו כוחות סובייטים לכבוש את הכיכר ולהחזיק בה.
בשנת 1972 הורחבה הכיכר ואורגנה מחדש.
בין היתר נבנו בה סככות בטון מאסיביות הנקראות "פטריות" ונקבעה בה תחנה בקו הקו האדום של הרכבת התחתית של בודפשט.
עם השנים הפך המקום למוזנח ושימש חסרי-בית, רוכלי סדקית ומחפשי עבודה בשכר יומי וכן בני נוער שהתגודדו במקום, בעיקר בשעות הלילה, יחד עם היותה מרכז תחבורתי הומה בשעות היום.
אווירת בני הנוער בכיכר בשלהי שנות השמונים תועדה בסרט "Moszkva tér" (כיכר מוסקבה) משנת 2001.
מאז 2011 נעשים ניסיונות לשקם את הכיכר מבחינה פיזית ולהפוך את האתר למסביר פנים יותר ומוקד אורבני מודרני, כשחלקו מוסב לפארק ולמרכז מפגש שבילי אופניים עם החשמליות והרכבת התחתית.
כיכר עומר אבן אל ח'טאב היא כיכר בעיר העתיקה בירושלים בסמוך לשער יפו.
הכיכר נקראה על שמו של המצביא והשליט הערבי עומר אבן אל ח'טאב, שכבש את ארץ ישראל מידי הביזנטים ופתח את התקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל ובירושלים.
בשולי הכיכר, סמוך לשער מצויים שני קברים הידועים בשם "קברי המהנדסים".
מתחם הכיכר כולל את הדרך משער יפו אל רחוב דוד, ואת שטח החפיר הרחב שהקיף את מצודת דוד ולצדו חנויות; בתקופת השלטון העות'מאני עד סוף המאה ה-19. החפיר נסתם בעפר לרגל ביקורו של הקיסר הגרמני וילהלם השני בעיר, בשנת 1898. ואחר כך נסללו בו מדרכה וכביש והחנויות הוסרו.
משלהי המאה ה-19 ועד שלהי תקופת המנדט הבריטי הייתה הכיכר מרכז עירוני חשוב בירושלים.
מלון ניו גראנד הוטל, כיום מלון ניו אימפריאל
מלון אמדורסקי או "מלון מרכזי" שנקרא גם "צנטרל", כיום מלון פטרה
הקונסוליה הבריטית, ליד כנסיית המשיח
בראשית המאה ה-21, פועלות בכיכר חנויות לאמנות עממית ואתנית, דברי טקסטיל ומזכרות לתיירים וכן מרכז מודיעין (בסמוך לשער יפו).
המתחם רוצף המתחם כולו באבן, ונערכים בו מופעי אמנות.
כיכר מרג'ה או בשמה הנוסף כיכר השהידים (ساحة الشهداء; סאחת אלשוהדה), היא כיכר מרכזית וחשובה במרכז דמשק, בירת סוריה.
הכיכר הוקמה בתקופה העות'מאנית בשנת 1866 כחלק מפיתוח העיר אל מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הכיכר בנויה בצורת רחבה אשר מתחתיה עובר נהר הברדה.
היא נבנתה במרכז שכונה חדשה ממערב לעיר העתיקה וסביבה הוקמו מספר מבני שלטון חשובים.
לאורך השנים עבר מרכז העיר בהדרגה צפונה, וחשיבות הכיכר ירדה במעט.
אופי המבנים באזור הכיכר מאפיין את האדריכלות הקולוניאלית האירופאית, שהתפשטה ברחבי האימפריה העות'מאנית באותה התקופה, דוגמה לסגנון זה ניתן לראות בתחנת הרכבת החיג'אזית הממוקמת מעט דרומה מהכיכר.
מסביב לכיכר ישנם כאמור מספר מלונות בהם; מלון עומאר חיאם, מלון אל-טאל, מלון סמיר ומלון רעמסס הילטון.
מצפון לרחבת הכיכר נמצא מסגד ילבוגה אשר נבנה בתקופת השלטון הממלוכי בעיר בשנת 1264, לצד המסגד נמצא פארק אל-ערמני ובנוסף בקרבת הכיכר נמצא בניין משרד הפנים הסורי.
לקראת סוף המאה ה-19 ועם פיתוח העיר דמשק מחוץ לחומות העיר העתיקה, החלה להתפתח תעשיית תיירות הן למבקרים נוצרים אשר הגיעו לבקר באתרי הקודש ברחבי ארץ הקודש ובדמשק עצמה והן למבקרים מוסלמים אשר עברו בעיר בדרכם למכה או ירושלים, או הגיעו לבקר באתרים חשובים בדמשק.
כתוצאה מכך, אזור הכיכר הייתה מזוהה לאורך השנים עם חנויות, מסעדות, בתי הארחה ומלונות.
בשנת 1905 הוקם במרכז הכיכר פסל ברונזה בצורת עמוד שבראשו תיאור החמידייה קאמי של איסטנבול.
הפסל עוצב על ידי הפסל האיטלקי ריימונדו דיארנקו והוקם לציון פתיחת קווי הטלגרף בין דמשק לביירות, חלב ואיסטנבול שהוקמו בשנים אלו, כמו גם כאנדרטה לקדמה שהגיעה לעיר תחת השלטון העות'מאני.
חשיבותה הרבה של הכיכר בתקופת השלטון העות'מאני ולאחר מכן בתקופת המנדט הצרפתי, הביאה לכך שהיא שימשה להוצאות להורג פומביות.
ב-6 במאי 1916 נתלו שבעה מתנגדי שלטון סוריים ושוב בשנת 1925 נתלו מתנגדים לשלטון הצרפתי.
משום כך קיבלה הכיכר את השם כיכר השהידים לזכר אלו שנהרגו למען עצמאותה של סוריה.
ב-18 במאי 1965 נערכה בכיכר ההוצאה להורג בתלייה של המרגל הישראלי אלי כהן, שפעל בסוריה ונתפס על ידי הממשל הסורי.
כיכר מרדקה (באינדונזית: Medan Merdeka או Lapangan Merdeka) היא מרחב ציבורי פתוח המהווה את מרכזה הטקסי של העיר ג'קרטה, בירת אינדונזיה.
במרכזה של הכיכר ניצבת האנדרטה הלאומית של המדינה, וסביבה מבני ציבור רבים.
שטחה קילומטר רבוע, וככזו היא אחת הכיכרות הגדולות בעולם.
משמעות המילה "מרדקה" באינדונזית היא "עצמאות" או "חופש".
מרחב הכיכר החל להתהוות בשלהי המאה ה-18. אז העביר ממשל איי הודו המזרחית ההולנדית את מרכזו מעיירת החוף בטאוויה אל האזור המהווה כיום את מרכז ג'קרטה.
היה זה מרחב פתוח שבו רעו תואי מים, ובהתאם לכך הוא נקרא "בופלספלד" (Buffelsveld).
בראשית המאה ה-19 קיבל המרחב את השם "שאן דה מארס", בהשפעה צרפתית, ושימש כשטח לאימונים צבאיים.
ב-1818, מעט לאחר הקמת הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, שונה שם הכיכר ל"קונינגספליין" (Koningsplein, "כיכר המלך").
באותה עת הועבר משכן מושל איי הודו המערבית למבנה בשולי הכיכר (כיום ארמון מרדקה).
בהמשך נבנו בכיכר מתקני ספורט, והיא שימשה ליריד (הנערך בקביעות מאז 1921 ומוכר כיום כיריד ג'קרטה) ובהמשך לפסטיבל לציון יום הולדת המלכה וילהלמינה ב-1906. בימי הכיבוש היפני של איי אינדונזיה נקראה הכיכר
ב-1949, לאחר תום המאבק האינדונזי לעצמאות, נתן נשיא אינדונזיה סוקרנו לכיכר את שמה הנוכחי.
באותה עת הייתה הכיכר מתוחמת מכל צדדיה במבנים.
סוקרנו יזם את הקמת האנדרטה הלאומית במרכז הכיכר, ולצורך כך נהרסו מספר מבנים שניצבו בה.
בניית האנדרטה (המכונה מונאס (Monas)) החלה בשנת 1961 והסתיימה ב-1975. בעקבות הקמתה התבסס כינוי נוסף לכיכר - לפנגאן מונאס (Lapangan Monas).
ב-1993 הוכנה תוכנית-אב לכיכר, שנועדה להשיב אותה לשימוש של מרחב ציבורי פתוח וירוק.
מימוש התוכנית הקנה לכיכר את המראה הנוכחי שלה.
בשנת 2002 הוקמה גדר סביב מתחם הכיכר כדי להרחיק ממנה רוכלים וקבצנים, אך היא נותרה פתוחה לציבור הרחב.
היא מהווה יעד פופולרי לתושבי העיר לפעילות נופש וספורט.
צורת הכיכר היא כשל טרפז שבסיסו פונה למערב.
במרכזו ניצב המרחב המתומן המקיף את מבנה האנדרטה הלאומית, שבחלקו הוא מרוצף ובחלקו נטוע בצמחייה וכולל בריכות נוי ומזרקות.
שני צירים אלכסוניים הנפגשים במרחב שסביב האנדרטה מחלקים את שטח הכיכר הנותר לארבעה מתחמים.
במתחם הדרומי נבנו עם השנים מבנים שונים, אך בהתאם לתוכנית האב כולם נהרסו.
רוב השטח שסביב מתחם האנדרטה הוא שטח פתוח וירוק המיועד להולכי רגל, ותנועת כלי רכב בתוך הכיכר נאסרה.
בשטח הפתוח ניצבים מספר פסלי אישים אינדונזים.
במתחם הכיכר הדרומי מצויה מכלאת צבאים.
סביב הכיכר ניצבים מבנים המשמשים מספר רב של משרדי ממשלה ומוסדות ציבור שונים, ובהם:
ארמון מרדקה - ארמון הנשיאות של אינדונזיה
המטה הכללי של צבא אינדונזיה
מסגד איסתיקלאל (ולצדו קתדרלת ג'קרטה)
כיכר עין השמש, או בשמה הרשמי כיכר היובל, היא מעגל תנועה ברובע ט"ו בדרומה של העיר אשדוד.
זהו מעגל התנועה השני בגודלו בישראל, אחרי כיכר המדינה בתל אביב.
במרכז הכיכר, ניצב פסל "עין השמש" אשר נישא לגובה של 18 מטרים ועוצב על ידי האמן מוטי מזרחי.
שם הפסל נובע מהעיצוב אשר מזכיר שמש שוקעת ועין.
בשעות הלילה, מואר הפסל בצבעים מתחלפים.
העבודה על הפסל החלה בשנת 2006, כאשר יצאה החברה לפיתוח אשדוד (חפ"א) בקריאה לאמנים להגשת הצעה לתכנון וביצוע אנדרטה שתוצב בכיכר היובל, בה זכתה הצעתו של האמן מוטי מזרחי.
העבודה דמוית עדשת ענק, מוצבת במרכז הכיכר הסמוכה לחוף הריביירה של אשדוד.
צידה המזרחי של העדשה צהוב ומייצג את השמש, בעוד צידה המערבי אפור כסוף המייצג את הירח.
במרכז שני הצדדים מוצבה עדשת זכוכית חצי שקופה קטנה יותר, שמאפשרת לשמש ולירח כמו להילכד או להיבלע בזוויות מסוימות אל תוך העין המרושתת הזו, בהתאם לשעות היום והלילה המשתנות.
העדשה כולה נעוצה על צידה בכיפת אבנים אפורה בקוטר של שלושים מטרים, והשתיים מוקפות כיכר אליפטית שקוטרה הארוך מאה וחמישים מטרים, והקצר חמישים וחמישה מטרים.
החומרים מהם עשוי הפסל הם מבנה מתכת וחיפוי אלומיניום דו שכבתי, זכוכית ונירוסטה.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, הפסל הואר בצהוב יחד עם כיכר המפרשים (כיכר יהודי סלוניקי) כאות סולידריות עם הישראלים שנחטפו לעזה במלאת חודש לטבח שבעה באוקטובר.
פרשנות אחרת אודות העבודה האמנותית היא כי הפסל הוא סוג של עד נוכח, שותק, מכיל ומתבונן בסביבתו.
הוא עד להיסטוריה של המקום, מגשר בין עבר לעתיד.
לאור תחושת הארעיות, חוסר הביטחון, מהווה העין מעין כלי הכלה לאירועים הקורים במרחב שלנו, תחת השמש.
היא מתקשרת עם הקוסמוס בהיותה ניצבת מול השמים ומשדרת מרחק וזרות, כגוף שנחת זה עתה מגלקסיה רחוקה – ספק נוחת או ממריא, ספק שוקע או זורח.
בפסל מתקיימת דואליות רוחנית - הוא מכיל צד של יום וצד של לילה, מזרח ומערב, שמים וארץ, חמה ולבנה המיוצגים בצדדים השונים של עדשת הענק הפונים בכיוונים הפוכים.
כיכר נתן מיליקובסקי היא כיכר בשכונת בית הכרם שבירושלים.
הכיכר קרויה על שם הרב נתן מיליקובסקי (סבו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו) שהיה רב ומחנך ציוני בארץ ובעולם.
הכיכר ממוקמת בצומת הרחובות שדרות הרצל, רחוב שמואל בייט ורחוב יפה נוף ובמפגש השכונות בית הכרם, יפה נוף ומתחם הר הרצל.
בצידה המערבי של הכיכר נמצאים בניין הנהלת יד שרה והכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי בהר הרצל ובצמוד אליו היכל הזיכרון הלאומי.
בצידה המזרחי נמצאים המרכז הרפואי שערי צדק וספורטק שכונת בית הכרם.
בצפון הכיכר נמצאת תחנת הרכבת הקלה "יפה נוף", המשמשת את תושבי האזור ומבקרי בית החולים.
כיכר עיריית יפו או בשמה כיום: כיכר דימיטר פשב, על שם חסיד אומות העולם הבולגרי, היא כיכר מרכזית ביפו.
הכיכר נמצאת במפגש הרחובות: שדרות ירושלים, דרך בן צבי, רחוב התקומה, רחוב עולי ציון, רחוב 3335. בחזית הכיכר נמצא בניין משכנות רות דניאל, וסביבו נמצאים "מרכז תרבות על שם מנדל", "מגדל דחף (בניין "מגדלות יפו" לשעבר)" ו-"בית הכנסת המרכזי של יפו".
בראשית תקופת המנדט הבריטי הוחלט על תכנון מחודש של שדרות ירושלים ועל הקמתן של כיכרות בכל הצמתים של השדרה כדי לשוות לה מראה אירופאי במטרה למחוק את הזהות המזרחית של העיר ולהשליט בה את המראה המערבי.
בשנת 1934 הוכרזה תל אביב כעיר עצמאית לצד העיר יפו והוחלט על הקמתו של בניין עירייה מודרני בסגנון באוהאוס מערבי שיחליף את בית הסראייה (יפו) ולצידו כיכר עם מזרקה בסגנון מערבי.
המגרש שנבחר היה על הצומת של שדרות ירושלים (שאז נקראה: שדרות המלך ג'ורג') - דרך בן צבי (שאז נקראה: דרך ירושלים) על הכביש הראשי שהוביל אז אל ירושלים.
הכיכר כונתה על ידי התושבים המקומיים כיכר העירייה או כיכר המינהלה.
לאחר הקמת המדינה יפו ותל אביב חוברו להן תחת רשות מוניציפלית אחת - עיריית תל אביב-יפו שהכינה תוכנית מתאר מקומית חדשה עבור שדרות ירושלים במסגרתה נהרסו הכיכרות במרכז השדרה.
עד לשנות ה-60 עמדה המזרקה על אי-תנועה במרכז השדרה ולאחר מכן הוזזה לצדה המזרחי במטרה להרחיב את הכביש ומסביבה הוצבו חמישה עמודי תאורה.
עד לשנת 1970 עמד בחזית הכיכר לונה פארק - יפו שעבר לאחר מכן אל מתחם גני התערוכה ובמקומו הוקמו גן ומקלט ציבורי.
במהלך שנות ה-90 הוקם בחזית הכיכר הפונה אל השדרה בניין משכנות רות דניאל ונהרס הגן הציבורי לטובת רחבה שבסופה נשארה עומדת המזרקה ההיסטורית.
בשנת 2008 במהלך שיפוץ השדרה נהרסה המזרקה והוקמה מחדש ללא עמודי התאורה, וכן שופצה הרחבה.
משום שבעבר הייתה בעיר קהילה גדולה של עולי בולגריה הוחלט לקרוא לכיכר, הסמוכה ל'גן יהודי בולגריה', על שם דימיטר פשב שהציל יהודים בבולגריה.
כיכר סינטגמה או סינדגמה היא הכיכר המרכזית של אתונה, בירת יוון.
הכיכר נקראת כך לזכר החוקה שהמלך אותון מבית ויטלסבך, המלך הראשון של יוון המודרנית, נאלץ להעניק לעם בעקבות המרד העממי והצבאי שפרץ בכיכר ב-3 בספטמבר 1843. הכיכר, שנקראה עד אז כיכר הארמון, קיבלה את השם "כיכר החוקה".
היא שוכנת בפני הארמון המלכותי לשעבר מן המאה ה-19, המאכסן החל משנת 1934 את הפרלמנט היווני (אי בולי).
כיכר סינטגמה היא הכיכר החשובה ביותר של אתונה המודרנית מבחינה היסטורית וחברתית, ליבם של חיי המסחר והחיים הפוליטיים של יוון.
האזור המקיף את הכיכר נקרא גם כן "סינטגמה" או לפי ההיגוי היווני -"סינדגמה".
הכיכר נמצאת במרחק של דקות ספורות מאזור פלאקה ומונסטיראקי, לא רחוק מהאקרופוליס.
ב-25 במרץ 1932, לרגל יום העצמאות של יוון, נחנכה בכיכר ליד בניין הפרלמנט של היום, אנדרטת החייל האלמוני, שעליה תחריט המתאר חייל הופליט ההולך למות.
בצדדיה מכוסה האנדרטה טקסטים מנאום ההספד המפורסם של פריקלס.
על שאר קירות האנדרטה מגיני ברונזה לזכר הניצחונות הצבאיים נגד הטורקים עות'מאנים ששמו קץ לשלטון העות'מאני - ה"טורקוקרטיה" - בחלק המשוחרר של יוון.
חיילי המשמר הלאומי היווני, המכונים "אבזונס", מפטרלים במשך כל היממה בחזית האנדרטה במדים אופייניים עם פוסטנלות.
טקס חילופי המשמרות מושך תיירים רבים.
בחג המולד מוצב במרכז הכיכר עץ אשוח חגיגי גדול.
הככר סינטגמה גובלת במזרח עם שדרות אמליה (לאופורוס אמליה), בדרום עם רחוב אותונוס ובצפון עם הרחוב גאורגיוס הראשון (בסילאוס גאורגיו פרוטו).
בצפון-מזרח עוברת שדירת המלכה סופיה (בסיליסיס סופיה).
הרחוב הגובל איתה ממערב, והמחבר את רחוב סטאדיו עם רחוב פילהלינון, נקרא פשוט "ככר סינטגמה" - "פלטיה סינדאגמטוס".
החלק המזרחי של הככר יותר גבוה מזה המערבי, והוא נשלט על ידי מדרגות שיש המובילות אל שדרות אמליה; מתחתן נמצאת תחנת המטרו סינטגמה.
מתחת למדרגות נמצאים כמה בתי קפה המהווים נקודת מפגש פופולרית במרכז אתונה.
ככר סינטגמה כוללת גם שני מרחבים ירוקים בצפון ובדרום, שבהם שתולים עצים, בעוד שבמרכז הככר נמצאת מזרקה גדולה שנבנתה באמצע המאה ה-19.
הבניין הנאו-קלאסי של הארמון המלכותי לשעבר, המאכסן את הפרלמנט היווני החל משנת 1934, נמצא ממול לשדרות אמליה שבמזרח והוא מוקף בגנים הלאומים רחבי הידיים, והפתוחים לציבור.
בית הפרלמנט אינו פתוח לקהל הרחב, אף לא בימי הפגרה.
טקס חילופי המשמרות מתקיים בכל שעה בפני אנדרטת החייל האלמוני שבאזור בין ככר סינטגמה לבניין הפרלמנט.
בימים מסוימים מתנהל בשעה 11 לפנה"צ טקס יוצא דופן לחילופי משמרות בהשתתפותם של תזמורת כלי הנשיפה של הצבא ושל מרבית 120 ה"אבזונס" או של 12 מהם.
הככר עוצבה ונבנתה בתחילת המאה ה-19, זמן קצר אחרי שהעביר המלך אותון את בירת ממלכת יוון שהוקמה זה עתה, מנאפפליו לאתונה, בשנת 1834. היא עוצבה כאחת משתי הככרות של אתונה המודרנית, קרוב באותה תקופה לגבולות המזרחיים של העיר.
הככר השנייה היא אומוניה בחלק הצפוני.
תחילה תוכנן שארמון המלך ייבנה בככר אומוניה, אבל בסופו של דבר הוא נבנה בככר סינטגמה.
לכן שם הככר היה בהתחלה ככר הארמון.
עבודות בניית הארמון בצפון הככר התחלו ב-1836 והסתיימו ב-1843.
כחודש אחרי כניסת המלך אותון ואשתו, אמליה מאולדנבורג, לארמון בסוף יולי 1843, פרץ בבירה החדשה ב-3 בספטמבר 1843 מרד עממי וצבאי.
חיילים בפיקודו של דימיטריוס קאלרגיס התאספו מול הארמון ודרשו חוקה.
המלך אותון נאלץ להיענות לדרישה ולהעניק לממלכתו חוקה, שנחקקה בשנת 1844. לזכר האירוע שונה שם הככר ל"ככר החוקה" - או ככר סינטגמה.
בשנים 2010–2012 הייתה הככר מרכז למחאות המוניות שבעתן הוקמו בה מאהלי מפגינים נגד המשבר הכלכלי הקשה שהכה את המדינה.
בכמה אירועים השתתפו בהפגנות בככר בין 10,000 ל-50,000 מפגינים, לפי מקורות שונים.
אחרי הקמת ממשלת האחדות, המאהלים הוסרו וההפגנות התמעטו.
ככר סינטגמה הוא ציון דרך מרכזי לכל כלי התחבורה של אזור אטיקה.
באתר נמצאות תחנת המטרו "סינטגמה" וכן תחנותיהם של החשמלית, הטרוליבוס ושל קווי אוטובוס רבים.
בחלק הצפוני של הככר תחנת קו האוטובוס המחבר את מרכז אתונה עם נמל התעופה הבינלאומי "וניזלוס" של העיר.
הנסיעה במטרו מן הככר אל נמל פיראוס, שממנו מפליגים אל איי יוון, נמשכת 20 דקות.
בככר גם תחנה סופית של החשמליות המסיעות לפאלירו ולוולה הסמוכות לעיר.
מן הככר יוצאים גם האוטובוסים אל הפרברים הצפוניים ואל הקומפלקס האולימפי במארוסי.
כיכר סדום היא וחבל ארץ גאוגרפי בצפון הערבה ומדרום לים המלח.
אזור הכיכר הוא מקום שפכם של נחלי הנגב והרי אדום אל ים המלח ובהם נחל הערבה, נחל צין, נחל זרד ואחרים.
עקב ריבוי מקורות המים התפתחה מלחת סדום שהיא המלחה הגדולה בישראל.
מדרום למלחת סדום במוצא שפך הנחלים, חווארי כיכר סדום, תצורת נוף של משקעי ימת הלשון הקדומה.
השם כיכר סדום נוצר מצירוף שמות המופיעים במקרא, בו מוזכרת העיר סדום בין יישובי כיכר הירדן, כאשר כיום מקובלות הפרשנויות שאזור כיכר הירדן הוא צפוני לים המלח.
זיהויה של צוער המקראית בדרום ים המלח העניק לחבל את השם כיכר סדום.
לפי המסורת היהודית, במקום זה אירעה מהפכת סדום ועמורה.
כיכר הירדן ממוקמת בצפון הערבה, לחופיו הדרומיים של ים המלח.
משמעות הכינוי "" היא מישור הממוקם בין הרים.
ההרים התוחמים את האזור הם הרי אדום ממזרח, ומדרגת הרים ממזרח ומדרום.
מצפון נתחמת הכיכר על ידי ים המלח.
כיכר סדום נמצאת באזור צחיח, אך חלקה מושקה היטב במי מעיינות ומי נחלים.
בכיכר סדום הוקמו מפעלי ים המלח בשנת 1934
בשנת 1959 הוקמה חוות הבודדים נאות הכיכר שלימים הפכה למושב נאות הכיכר.
בשנת 1937 החלה הקמתה של "שכונת עם", השכונה החמישית שתהווה לימים חלק מן העיר חולון.
השכונה הוקמה על ידי חברת "שכון" בראשותו של צבי לוביאנקר (לבון), אשר רכשה את הקרקע ושיווקה אותה בתנאים נוחים לתושבים מעוטי יכולת בתל אביב.
את השכונה חצה במרכזה, בציר מזרח-מערב, הכביש שחיבר בין שכונות חולון ובין שכונת "בית וגן" שלחוף הים (לימים, העיר בת ים).
בתחילת שנות הארבעים, לאחר הקמת המועצה המקומית חולון, החליטו פרנסי העיר לבנות בכביש זה כיכר שתחבר בין הציר הראשי, שנקרא בשם "רחוב דב הוז", ובין הדרכים שיצאו צפונה ודרומה אל בין בתי "שכונת עם" (כיום רחוב הנרייטה סאלד ורחוב האחד במאי).
הנהלת המועצה המקומית חולון הכריזה על תחרות אדריכלים לתכנון הכיכר החדשה.
דרך זו של תחרות בין אדריכלים הייתה מקובלת מאוד באותה תקופה, אולם הבעיה הייתה לשכנע את טובי האדריכלים בארץ שיסכימו להשתתף בתחרות.
כדי להשיג זאת הכריזה הנהלת חולון על פרס כספי נאה שיוענק לאדריכל שהצעתו תזכה במקום הראשון.
ד"ר אליעזר מנסבך, אחד מחברי הנהלת חולון, סיפר על השיקולים שהנחו את המועצה המקומית בהכרזה על התחרות ועל גובה הפרס הכספי:
ההצעה הזוכה הוגשה על ידי ג'ניה אוורבוך, אשר הכינה מספר שנים קודם לכן את התוכנית לסלילת כיכר דיזנגוף בתל אביב.
על פי תוכניתה נבנתה כיכר שקועה, אליה הוזמנו המבקרים לרדת במספר מדרגות ולהתנתק מהמולת העיר.
הבתים סביב הכיכר תוכננו כך שישלימו את העיצוב הכולל ויצרו מכלול עירוני אחיד.
ב-24 בפברואר 1942 הוטבעה בים השחור, סמוך לחופי טורקיה, ספינת המעפילים סטרומה כשעל סיפונה 769 מעפילים מרומניה.
כל הנוסעים, למעט ניצול אחד, טבעו באסון הנורא, אשר זיעזע את היישוב היהודי בארץ ישראל.
אנשי המועצה המקומית חולון החליטו לקרוא לכיכר החדשה אותה תכננו ובנו באותם ימים על שמה של אניית המעפילים סטרומה.
עיריית חולון ממשיכה לשמר את זכרם של קורבנות אניית המעפילים "סטרומה" ולציין את גורלה בדרכים שונות.
בשנת 2012, לציון מלאת 70 שנה לאסון טביעתה, יזמה עיריית חולון קשר עם הניצול היחיד ששרד את הפגיעה באנייה, ואת העלאת זיכרונותיו על הכתב.
דוד סטוליאר בן ה-89, אשר אותר מספר שנים קודם לכן בארצות הברית על ידי סטודנט בשם שי אליאש, נענה לבקשה, ודבריו הוקראו בטקס מיוחד שנערך בתיאטרון חולון.
בשנת 1968 פנה זוג עולים יוצאי רומניה, בשם יצחק משה וג'וזפין פיינשטיין, אל פנחס אילון, ראש עיריית חולון, בבקשה להציב במרכז כיכר סטרומה אנדרטה לזכר קורבנות האסון.
שניים מילדיה של ג'וזפין פיינשטיין, הרי ומירצ'ה, טבעו באסון ה"סטרומה".
בת נוספת בשם יוספינה, שהייתה אמורה לעלות גם כן על סיפון האונייה, נשארה בבית עקב התנגדות של אביה לשלוח את כל ילדיו יחד לדרך המסוכנת.
בעקבות הסכמתו של ראש העירייה להקמת האנדרטה, ארגנו בני הזוג פיינשטיין חבורה של יוצאי רומניה ומימנו את בנייתה.
הם פנו אל אנדריי רבס, פסל יליד רומניה שעלה לישראל בשנת 1959 והתגורר בחולון.
כאשר הגיע רבס לחולון העמיד לרשותו פנחס אילון סדנת פיסול ללא תשלום, ובשנת 1964 יצר רבס את פסל "הדוב" שהוצב ב"גן אריה ורבקה שנקר" שברחוב פרישמן.
בעקבות פנייתם של בני הזוג פיינשטיין יצר רבס בשנת 1968 את האנדרטה לקורבנות האניה "סטרומה".
הקמת האנדרטה הושלמה בחודש יולי והיא נחנכה ב-21.8.1968 בנוכחות מאות מקרובי משפחתם של הקורבנות.
את הלוט מעל האנדרטה הסירה ציפורה שרת, אלמנתו של משה שרת אשר ליוותה את הפעולות להקמת האנדרטה ונתנה למפעל זה את חסותה.
מבנה כיכר סטרומה, עם הקרקעית המונמכת, עורר קשיים רבים בעונת החורף.
בימים בהם ירדו גשמים מרובים הוצפה הכיכר כליל והקשתה מאוד את חיי התושבים שגרו בבתים סביבה.
בשנות ה-90 בוצע בכיכר סטרומה שיפוץ מקיף, במסגרתו הועלתה קרקעית הכיכר השקועה למפלס הרחוב המקיף אותה.
האנדרטה המוצבת במרכז הכיכר, אשר הועתקה ממקומה באופן זמני במהלך עבודות השיפוץ, הוחזרה למקום תוך שינוי כיוון והפניית חזית האנדרטה לצד מזרח.
למרגלות האנדרטה נבנתה מזרקת מים שהוקמה על ידי חברת "אשד מזרקות ועיצוב במים" מאשדוד.
בשנת 2011 הודיעה עיריית חולון על כוונתה לחדש את פניה של הכיכר הוותיקה.
הפעילות נעשתה כחלק מתוכנית בניין עיר (תב"ע) שנועדה לשקם את כיכר סטרומה ולשחזר את מראה הכיכר כפי שתוכנן במקור על ידי ג'ניה אוורבוך.
הפעילות תוכננה על ידי חברת האדריכלים "אלון בן נון".
בתחילת שנת 2019 החלה עיריית חולון בשיפוצים בכיכר וסביבתה, במסגרתם מוחלפות תשתיות עירוניות, ומיושמת התוכנית לשיקום פני כיכר סטרומה.
כיכר מקדוניה (במקדונית: Плоштад Македонија) היא הכיכר המרכזית של סקופיה, בירת מקדוניה הצפונית.
הכיכר נבנתה בין 1920 ו-1940. מבחינה עירונית, היו בכיכר מספר מבנים חשובים כמו: הבנק הלאומי, בית הקצינים, ארמון ריסטיק וארמון מזורה.
לכיכר לא היה שם רשמי, עד להצטרפותה של מקדוניה הצפונית ליוגוסלביה, אז שמה שונה לכיכר "מרשל טיטו".
הכיכר של היום היא אחת מ-3 הכיכרות שנמצאות מצד הדרומי של הנהר וארדאר.
עד לרעידת האדמה ב-1963, נוספו בכיכר שני בניינים חשובים: בית הכלבו וארמון פליסטר.
לאחר רעידת האדמה, באופן רשמי ומבחינת התוכן, המצב שונה, והתרושש.
הכיכר משמשת בדרך כלל לקיום מספר אירועים תרבותיים, פוליטיים ואחרים.
הנשיא, קירו גליגורוב, הכריז בכיכר על עצמאותה של מקדוניה הצפונית והיפרדותה מיוגוסלביה ב-1991.
ב-2007 הודיעה ממשלת מקדוניה הצפונית על תוכניות לשחזר את בית הקצינים, את מבצר סקופיה ואת הכיכר עצמה, שכן כמעט כל המבנים נהרסו לאחר רעידת האדמה שהתרחשה בסקופיה ב-1963.
ב-2011, במסגרת סקופיה 2014, נבנתה ונפתחה מזרקה, שהיא משמשת גם כאנדרטה לזכר אלכסנדר מוקדון, בשם "הלוחם על סוס".
בנוסף, הוכרזו מספר אנדרטאות נוספות הקשורות להיסטוריה ולתרבות של העם המקדוני.
בנוסף, אנדרטה לזכר סמואיל, שליט בולגריה נמצאת בכיכר.
כיכר פושקינסקאיה היא כיכר הממוקמת ברובע טברסקוי במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של העיר מוסקבה.
השם ההיסטורי של הכיכר הוא סטרסטנאיה, ואת שמה העכשווי קיבלה ב-1931, על שם גדול המשוררים הרוסיים אלכסנדר פושקין.
כיכר פושקינסקאיה, היא אחת הכיכרות הידועות והעמוסות במוסקבה.
יציאות של תחנות מטרו טברסקאיה, פושקינסקאיה וצ'כובסקאיה ממוקמות באזור.
כיכר סטאריה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע טברסקוי.
המראה המודרני התגבש בשנות ה-20 של המאה העשרים, כאשר נבנו מחדש רובעי קיטאי-גורוד הסמוכים לכיכר.
בשנות השלושים נהרס הקיר המפריד בין הכיכר העתיקה למעבר קיטייגורודסקי.
השם סטאראיה פלושצ'אד נקשר לההנהגה הבכירה, מכיוון שבתקופה הסובייטית, הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות היה ממוקם בבית מספר 4. נכון לשנת 2020, בניין זה מאוכלס על ידי אדמיניסטרציה של נשיא רוסיה.
השם כיכר סטאריה (הכיכר הישנה) מתבלט בכך שהיא מכילה שתי שגיאות טופוגרפיות ואינה תואמת את המציאות.
ראשית, כיכר סטאריה היא למעשה רחוב, ושנית, מבחינה היסטורית, היא הופיעה מאוחר יותר מכיכר נובאיה (הכיכר החדשה).
כיכר מריה תרזה (גרמנית: Maria-Theresien-Platz) היא האנדרטה החשובה ביותר של למלוכה ההבסבורגית בווינה, אוסטריה.
היא מנציחה את מריה תרזה הראשונה מאוסטריה, ארכידוכסית אוסטריה.
הכיכר נמצאת במיקום מרכזי בעיר ומחברת את הרינגשטראסה לרובע המוזיאונים.
כיכר מריה תרזה בווינה היא דוגמה בולטת לאדריכלות מונומנטלית מהמאה ה-19, אשר נוצרה כחלק מתוכנית הפיתוח העירונית רחבת ההיקף של שדרת הרינגשטראסה.
תוכנית זו החלה לאחר הריסת חומות העיר העתיקה בשנת 1857 בהוראת הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
הכיכר תוכננה במקור כחלק מ"הפורום הקיסרי" (Kaiserforum) השאפתני, פרויקט שיזמו האדריכלים גוטפריד זמפר (Gottfried Semper) וקארל פון האזנאואר (Carl von Hasenauer).
מטרת התוכנית הייתה ליצור ציר אימפריאלי מפואר שיחבר את ארמון הופבורג עם אזור המוזיאונים המתוכנן, באמצעות קשתות ניצחון ורחבות ענק.
עם זאת, התוכנית המקורית ל"פורום קיסרי" מלא מעולם לא הושלמה.
בניית הכיכר והמבנים הסובבים אותה נמשכה עשרות שנים, והפרויקט נעצר סופית בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) וקריסת המלוכה ההבסבורגית ב-1918. למרות שחלקים מהחזון הגרנדיוזי לא מומשו, הכיכר, המתאפיינת בסימטריה מושלמת, הפכה למוקד תרבותי ואדריכלי בפני עצמו.
העיצובה סימטרי והגנים המטופחים בכיכר בסגנון ההיסטוריציזם הושלמו בין השנים 1884 ל-1888, וארבע המזרקות הדקורטיביות, מזרקות הטריטונים והבנות-ים, נוספו בשנת 1894. כיום, כיכר מריה תרזה היא אתר מורשת עולמית מוכרז של ארגון אונסק"ו, כחלק מהמרכז ההיסטורי של וינה.
היא מהווה מוקד תיירותי ותרבותי מרכזי בעיר.
הכיכר מושכת אליה מבקרים רבים לאורך כל השנה, ובמיוחד בחורף, כאשר היא מארחת את "כפר חג המולד", המציע דוכנים מסורתיים באווירת החג.
משני צידי הכיכר ניצבים שני מוזיאונים במבנים כמעט זהים, המוזיאון להיסטוריה של הטבע והמוזיאון לתולדות האמנות, אשר נבנו ב-1889. ההבדל היחיד בין המבנים הוא הפסל על חזיתותיהם.
בחזית המוזיאון להיסטוריה של הטבע ניצבים פסלים המתארים האנשה של היבשות אפריקה, אסיה, אירופה ואמריקה ובחזית המוזיאון לתולדות האמנות מופיעים אמנים אירופאים מפורסמים, כמו פיטר ברויגל ההולנדי.
במרכז הכיכר ניצב מונומט רב ממדים של הקיסרית מריה תרזה, אשר על שמה נקראה הכיכר, והוא מקושט מצידיו בפרחים צבעוניים.המוזיאון לאמנות מודרנית הוקם במקום בו שכנו בעבר האורוות המלכותיות, והוא מציג יצירות עכשוויות.
המוזיאון, שנפתח בשנת 1891, הוקם במטרה להנגיש את האוספים הקיסריים העצומים של משפחת הבסבורג לציבור הרחב.
המבנה עוצב בסגנון הניאו-רנסאנס ומתאפיין בחלל פנים מפואר הכולל שיש, עיטורי טיח וזהב.
מוקד המשיכה המרכזי הוא גלריית הציורים, המדורגת בין החשובות בעולם, ובה ריכוז יוצא דופן של אמנות הרנסאנס והבארוק האירופאי, בדגש על יצירותיהם של פיטר ברויגל האב ("מגדל בבל", "ציידים בשלג"), טיציאן, רובנס, ורמיר וקאראווג'ו.
בנוסף לציור, המוזיאון מכיל את ה"קונסטקאמר" (Kunstkammer Vienna), אוסף רנסאנסי של חפצי חן וסקרנות, וכן אגפים המוקדשים לעתיקות מצרים, יוון ורומא, המציגים אלפי שנים של היסטוריה תרבותית.
האוסף המצרי מכיל דמויות חנוטות, גילופי אבן, וקברו של נסיך מצרי שהועבר לווינה והורכב מחדש עבור הקיסר פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה.
על גג חדר המדרגות יש ציורי קיר של האמן האוסטרי גוסטב קלימט.
מוזיאון ההיסטוריה של הטבע זהו אחד המוזיאונים למדעי הטבע החשובים בעולם, המאכלס למעלה מ-30 מיליון מוצגים שנאספו לאורך כ-250 שנה.
המבנה, התואם למוזיאון האמנות שממול, נועד לספק משכן מדעי לאוספים שהחלו ביוזמת פרנץ שטפן מלוטרינגן, בעלה של מריה תרזה.
בין המוצגים המפורסמים ביותר ניתן למצוא את "ונוס מווילנדורף", פסלון פרהיסטורי בן כ-30,000 שנה, ואת אוסף המטאוריטים הגדול בעולם המוצג לקהל.
הוא מכיל תצוגות של פרפרים וחרקים אחרים, ואוסף חיות משומר ומפוחלץ נרחב, כולל סוס פרז'וואלסקי, גור של קרנף ג'אווה, פרת הים של שטלר ושרידי דודו.
במוזיאון פועל מיקרו־תיאטרון המציג שקופיות של אורגניזמים מיקרוסקופיים, שני סרטני העכביש שנשלחו לקיסר פרנץ יוזף על ידי הקיסר היפני במתנה, והתיאור האנושי הראשון אי פעם של סצנה תת-ימית, אשר נעשתה בהתבוננות במארג החיים ובאמצעות פעמון צלילה שנבנה לשם כך.
חדר המדרגות מכיל ציורים של הקיסר פרנץ יוזף, הקיסרית מריה תרזה והכלב המפוחלץ שלה, כלב ציד מיניאטורי.
המוזיאון כולל גם אגף דינוזאורים עשיר ופלנטריום דיגיטלי.
חזיתו מעוטרת בפסלים המייצגים את יבשות העולם ואת התפתחות המדע.
ב-1874 הגישו שלושת הפסלים יוהנס בנק, קרל קונדמן וקספר פון זומבוש עיצובים לפסל המתוכנן.
הקיסר פרנץ יוזף הראשון בחר בזומבוש, שעבד עם תלמידו אנטון ברנק במשך 13 שנים על פסלי הברונזה, שהגיעו למשקל כולל של 44 טון.
קרל פון הסנהאואר תכנן את הארכיטקטורה של האנדרטה.
עם הבסיס, האנדרטה משתרעת על שטח של 632 מ"ר וגובהה 19.36 מטר, ומלמעלה יושבת דמותה של הקיסרית בגובה של 6 מטרים.
האנדרטה היא הגדולה והחשובה ביותר שהוקמה לכבוד מנהיגי בית הבסבורג בווינה.
היא נחנכה ב-13 במאי 1888, ביום הולדתה של הקיסרית, לאחר שמונה שנות תכנון ועבודה של הפסל קספר פון זומבוש.
בראש המבנה, שגובהו הכולל כ-19.3 מטרים, ניצבת דמותה של מריה תרזה מברונזה, כשהיא אוחזת בשרביט וב"סנקציה הפרגמטית", המסמך ההיסטורי שהבטיח את זכותה לרשת את כס המלוכה.
סביב בסיס האנדרטה ניצבות ארבע דמויות רכובות על סוסים של גנרלים בולטים (כמו לאודון ודאון), ובין העמודים משולבים פסלים של יועציה המדיניים, דמויות אלגוריות של המידות הטובות, וייצוגים לאנשי רוח ומדע מתקופתה, ביניהם המלחינים היידן ומוצרט ורופאה האישי חרארד ואן סוויטן.
כיכר ניוגטי (בהונגרית: Nyugati tér) הוא אחד ממוקדי התחבורה החשובים של בודפשט בירת הונגריה ליד תחנת הרכבת ניוגטי פאייאודבר.
הכיכר נחצית על ידי רחובות עתירי תנועה.
היא מחברת מבחינה מנהלית בין שלושה רבעים של בודפשט: ה-5, ה-6 וה-13.
גבול רובע 6 הוא קו הציר של דרך בייצ'י-ז'ילינסקי ודרך ואצי במזרח, רובע ה-5 (ליפוטווארוש) מדרום לציר שדרת סנט אישטוואן במערב (חלק מהשדרה הגדולה), ורובע 13 מצפון המכונה (אויליפוטווארוש).
על אף שתחנת הרכבת נקראת ניוגטי פאייאודבר משנת 1891, הכיכר כונתה בשפה הרווחת "כיכר פריז" (Párizsi tér) על שם חברת אייפל שבנתה את אולם התחנה.
ב-1914, שמה הפך רשמית לכיכר ברלין (Berlini tér), ואז, עשר שנים מאוחר יותר, האנשים קראו לו כיכר בננה (Banán tér), על שם עמדת המסחר המשושה, "מגדל הבננות" – שבו נמכרו בננות לראשונה בבודפשט.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היא נקראה כיכר מרקס מ-1945, ולבסוף היא הפכה לכיכר ניוגטי מ-1992.
מספרי הבתים מתייחסים לשני צדדים המנוגדים (זה מול זה) של הרחובות:
שדרת סנט אישטוואן 29 ו-30 בהתאמה.
בימי הביניים, דרך לאומית חיברה בין פשט לחלק הצפוני של המדינה במקום בו נמצאת כיכר ניוגטי של היום.
בשנות המאה ה-18 עמדו שם בית התליין ומקום ההוצאה להורג.
בנוסף להוצאות להורג, התליין היה אחראי גם על סילוק גופות והריגת חיות חולות.
עד תחילת המאה ה-19 עמדו במקום זה רק הכביש הארצי לואץ (Waizner Linie) וסכר ואץ (Waizner Damm).
חלוקת המשנה של ליפוטווארוש אפשרה את יצירתו של אחד מהרחובות הצולבים, שדרת סנט אישטוואן הנוכחי (סכר Tüköry באותה תקופה).
האזור ספג נזק עצום מהשיטפון (של הדנובה) של 1838. מצפון לו היו גנים וגידולים.
בשל המגרשים הזולים נבנו מפעלים באזור.
הקרובים ביותר למיקום הנוכחי של הכיכר היו טחנת הגלילה ארפאד (בקו של שדרת סנט אישטוואן הנוכחי) וטחנת הקיטור Unió (באזור רחוב קאדאר הנוכחי, 1867) ועוד.