tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תופעות הלוואי העיקריות של אגוניסטים לקולטני בטא 2 כוללות רעד בשרירים ופעמת – יותר בקרב מבוגרים.
מחקרים בעבר הדגימו עלייה בתמותה בקרב נוטלי LABA, אולם ניתוח הנתונים מראה כי עלייה זו הודגמה בעיקר בקרב נוטלי LABA ללא שימוש מקביל בסטרואידים בשאיפה, טיפול שאינו מביא לשליטה על המחלה.
נתון זה מדגים את התועלת בנטילת שילוב של שתי התרופות הללו.
תרופות אנטגוניסטיות לקולטנים מוסקריניים, כגון איפראטרופיום ברומיד, הן תרופות אנטיכולינרגיות המביאות למניעה של כיווץ דרכי הנשימה המתווך על ידי מוליך עצבי כולינרגי.
תרופות אלו פחות יעילות מאגוניסטים לקולטני בטא 2, היות שהן פועלות רק במנגנון ספציפי אחד הקשור לכיווץ דרכי הנשימה, ולכן הן משמשות רק כתוסף תרופתי עבור מטופלים שאינם מאוזנים באמצעות תרופות אחרות.
תופעות הלוואי מועטות וכוללות יובש בפה, ואצל אנשים מבוגרים לעיתים אצירת שתן וגלאוקומה.
אנטגוניסטים ארוכי-טווח לקולטנים מוסקריניים (LAMA), כגון טיוטרופיום ברומיד וגליקופירוניום ברומיד, משמשים לעיתים כתוספת על סטרואידים בשאיפה ו-LABA לשיפור תפקודי הריאה והפחתת התלקחויות.
תאופילין הייתה תרופה פומית נפוצה, אולם קרנה ירדה לאור ריבוי יחסי של תופעות לוואי ויעילות פחותה יחסית.
התרופה פועלת על ידי עיכוב של פוספודיאסטראזות בתאי שריר חלק בדרכי הנשימה, דבר אשר מעלה רמות cAMP ומביא להרחבת דרכי הנשימה, וכן יש לה פעילות נוגדת דלקת מסוימת, בעיקר במינון נמוך.
על כן התרופה משמשת בעיקר אצל חולי אסתמה קשים, היות שיש לה פעילות מצטברת המתווספת לפעילות הסטרואידים.
תופעות הלוואי של התרופה כוללות בחילות, הקאות וכאבי ראש, השתנת יתר ופעמת.
במינונים גבוהים עלולות להיות הפרעות קצב לבביות, פרכוסים ומוות.
המטבוליזם של התרופה נעשה בכבד, בציטוכרום CYP450, ומכאן שרמות התרופה עלולות לעלות בדם אם המטופל משתמש בתרופות אחרות אשר חוסמות את פעילות הציטוכרום.
תרופות להשגת שליטה על המחלה
סטרואידים נשאפים (בראשי תיבות ICS) הם האמצעי היעיל ביותר להשגת שליטה על המחלה.
סטרואידים מביאים להפחתה באאוזינופילים, בלימפוציטים ובתאי פיטום, במנגנון של עיכוב תעתוק גנים המשפעלים מתווכים דלקתיים שונים.
לרוב הטיפול ניתן פעמיים ביום ומביא לשיפור מהיר של תסמיני אסתמה עם שיפור בתפקודי הריאות בתוך ימים מספר.
תרופות אלו יעילות במניעת התקפי אסתמה לרבות התקפים חמורים.
הטיפול בסטרואידים נשאפים ניתן כטיפול קו ראשון לחולים עם אסתמה מתמדת; אולם אם אין שליטה על התסמינים במינון נמוך, לרוב השלב הבא הוא הוספת LABA במשאף משולב.
תופעות הלוואי כוללות צרידות והופעת פטרת בפה בחלק מן המקרים, אם כי ההשפעות הסיסטמיות מכך הן מזעריות.
במינון המרבי התרופות הללו עלולות להביא לדיכוי מסוים של רמות קורטיזול בדם ובשתן, אולם אין עדויות לפגיעה בגדילה של ילדים או לדלדול עצם אצל מבוגרים כתוצאה מכך.
סטרואידים סיסטמיים ניתנים לצורך טיפול בחולי אסתמה קשים שאינם מצליחים להתאזן על טיפול בסטרואידים בשאיפה במינון גבוה בשילוב עם LABA, וכן במהלך התלקחויות חמורות.
תופעות הלוואי של מתן סטרואידים באופן סיסטמי רבות וכוללות בין היתר השמנה בטנית, נטייה להיפצע בקלות, דלדול עצם, סוכרת, יתר לחץ דם, כיב פפטי, מיופתיה, דיכאון וקטרקט.
חולים הנזקקים לטיפול קבוע בתרופות אלו זקוקים למעקב אחר צפיפות העצם ומתן טיפול מונע לדלדול העצם.
אנטילויקוטריינים, כגון מונטלוקאסט וזפירלוקאסט, הן תרופות אשר חוסמות קולטנים ללויקוטריינים (cys-LT1-receptors) ובדרך זו מביאות לשיפור מסוים בתסמיני המחלה ובהפחתת הדלקת.
תרופות אלו יעילות פחות מסטרואידים, אולם מועילות כטיפול תרופתי נוסף באותם מקרים שבהם חולים מגיבים כלפיהן באופן חיובי.
אומליזומאב הוא נוגדן חד-שבטי נגד IgE המעכב תהליכים המתווכים על ידי אימונוגלובולין זה.
בנוסף, הנוגדן מפחית באופן משמעותי את ריכוז אנדותלין 1-פפטיד, המעורב בפתוגנזה של שינויים מבניים בדרכי הנשימה ומפחית את עיבוי דופן קנה הנשימה.
טיפול זה הראה ירידה במספר התקפי האסתמה אצל חולים עם מחלה קשה, אולם הטיפול יקר מאוד יחסית ומתאים רק לחלק מן החולים.
נוגדנים חד-שבטיים נוספים נגד האינטרלוקין IL-5 והקולטן שלו גם הם הדגימו ירידה ברמת האאוזינופילים והפחתה במספר ההתלקחויות באנשים שלהם תסמינים למרות טיפול מרבי בסטרואידים נשאפים.
זילאוטון אושר בשנת 1996 והוא ניתן לשימוש במקרים כרוניים.
הימנעות מטריגרים, כגון אלרגנים או שינוי סביבת העבודה, עשויים לסייע בהשגת שליטה על המחלה.
לעומת זאת, טיפול אימונותרפי שבו מוזרקת תמצית אלרגנים, במה שקרוי "חיסון אלרגיה" לא הוכח כיעיל בשליטה באסתמה, עלול לגרום לאנפילקסיס, ועל כן אינו מומלץ על ידי רוב הקווים המנחים לטיפול באסתמה.
מתן תחת הלשון של טיפול זה, עם זאת, עשוי להפחית את תופעות הלוואי.
שיטות נוספות, דוגמת היפנוזה או ניתוב לשוני פיזיולוגי, הודגמו במחקרים קטנים בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20.
הגישה המקובלת לטיפול היא גישה מדורגת בהתאם לחומרת התסמינים.
בטיפול במחלה קלה המופיעה לסירוגין ניתן להסתפק במתן מרחיבי סמפונות לטווח קצר.
שימוש במרחיבי סמפונות העולה על פעמיים בשבוע הוא התוויה להתחלת טיפול לשליטה במחלה באמצעות סטרואידים בשאיפה.
טיפול הבחירה למחלה קלה אך מתמדת הוא מתן סטרואידים בשאיפה פעמיים ביום.
במקרה שלא מושגת שליטה בתסמינים מוסף טיפול במרחיבי סמפונות ארוכי טווח, ולעיתים גם נוספים תאופילין או אנטי-לויקוטריינים.
בחולים עם מחלה קשה יותר, מתן תאופילין יכול לעזור, וכאשר יש היצרות בלתי הפיכה של דרכי הנשימה תרופות אנטיכולינרגיות ארוכות-טווח עשויות לסייע.
במקרה שאין שליטה טובה במחלה, למרות היענות טובה לטיפול ושימוש נכון במשאפים, ישנה התוויה לעבור לטיפול עם סטרואידים סיסטמיים במינון הנמוך ביותר האפשרי.
באנשים שגמילה מסטרואידים סיסטמיים מביאה לאובדן שליטה על המחלה, נעשה ניסיון לטיפול עם אומליזומאב או נוגדנים נגד IL-5 במטרה להפחית את מינון הסטרואידים הסיסטמי ותופעות הלוואי של הטיפול בסטרואידים.
אסתמה חריפה קשה או סטטוס אסתמטיקוס הוא התקף אסתמה חריף העלול להיות מסכן חיים.
התסמינים הקליניים כוללים קוצר נשימה קשה שאיננו מוקל כמעט על ידי שימוש במשאף, תחושת לחץ בחזה וצפצופים מתגברים, כאשר לעיתים המטופל הופך כיחלוני ללא יכולת להשלים משפטים, זאת מאחר שלרוב יש היפוקסמיה (מחסור בחמצן בדם) וירידה ברמות הפחמן הדו-חמצני עקב היפרוונטילציה.
רמות נורמליות או עולות של לחץ הפחמן הדו-חמצני מרמזות על התחלה של אי-ספיקה נשימתית, ודורשות התערבות טיפולית מהירה.
הטיפול כולל מתן חמצן במסכת חמצן וכן מינון גבוה של מרחיבי סימפונות לטווח קצר, לעיתים באופן תוך-ורידי, סטרואידים במינון גבוה ומגנזיום גופרתי.
אי-ספיקה נשימתית מחייבת צנרור קנה והנשמה מלאכותית מכנית.
אסתר אטינגר (נולדה ב־1941) היא משוררת, סופרת ומבקרת ספרות ישראלית.
אסתר אטינגר נולדה בירושלים, להורים שעלו לארץ ישראל מפולין לפני מלחמת העולם השנייה וגדלה בתל אביב.
התחנכה בבית הספר בית יעקב בתל אביב.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בספרות עברית ובהיסטוריה של עם ישראל, כן למדה בבית ספר לספרנות, עבדה במשרד החינוך והתרבות ובבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי וכן בספריה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
במשך שנים אחדות ערכה תוכנית ביקורת ספרים ב"קול ישראל", בנוסף ערכה והגישה אנתולוגיות ספרותיות בנושאים שונים.
לפי ירון אביטוב ראתה בה הביקורת תחילה יורשת רוחנית של זלדה (בראש קבוצה קטנה של סופרים דתיים אחרים שהוא מונה: יונדב קפלון, אדמיאל קוסמן, חיה אסתר וחנה בת שחר) אך לימים השתנתה הערכה זו וסגנונה הייחודי זכה למעמד מובחן.
מלבד ספרי השירה כתבה אטינגר רומן אחד, 'פלא לילה', ושני רומנים בלשיים עם הסופרת רות אלמוג, תחת שם העט "אלמוג אטינגר".
בנוסף כתבה תסריט לסדרת טלוויזיה וביקורות ספרים בעיתון הארץ ובעיתונים נוספים.
בשנת 2019 יצא לאור ספרה "שלום לך דודי", שנכנס לרשימה הארוכה של פרס ספיר.
אטינגר נשואה לאהרון ואם לארבעה ילדים, בהם העיתונאי יאיר אטינגר.
פרס ניומן לספר ביכורים (1981, על ספר שיריה הראשון, "ירוק אפשרי")
זכתה פעמיים בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, בתשנ"ב ושוב בשנת תשס"ב
פרס נשיא המדינה לספרות (2006) ובפרסים ספרותיים נוספים.
הפרס על שם זבולון המר (2011, מטעם עיריית ירושלים, על כתב יד בעילום שם של ספר שיריה החמישי, "לילה ויום")
ירוק אפשרי: שירים (תל אביב: מ.
ניומן על ידי צ'ריקובר, תשמ"א 1981)
לפני המוזיקה: שירים (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו 1986) (ספרי סימן קריאה)
השאלת האמן: שירים (ירושלים: הוצאת כתר, 1991)
חיי בורגניים להפליא: שירים, (תל אביב: עם עובד, תשנ"ח 1998)
לילה ויום: (הקיבוץ המאוחד, 2011)
שלום לך דודי, רומן, כרמל, ירושלים, 2019.
פלא לילה, רומן, הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2005.
אשטלינה אהובתי, רומן בלשי, מאת רות אלמוג ואסתר אטינגר, כתר, ירושלים, 2002.
מאהב מושלם, רומן בלשי, מאת [רות] אלמוג, [אסתר] אטינגר, כתר, ירושלים, 1995.
זלדה, שושנה שחורה, מונוגרפיה מקיפה של המשוררת ויצירתה.
אסתר אַרדיטי (זלינגר-בורנשטיין; 1935 – 20 בפברואר 2003) הייתה חובשת צבאית בחיל האוויר הישראלי, החיילת היחידה בתולדות צה"ל שקיבלה את עיטור המופת על חילוץ יוצא דופן של טייס ונווט ממטוס מוסקיטו שהתרסק בבסיס החיל בחצור, ב-29 בנובמבר 1954.
ארדיטי נולדה ב-1935 בסופיה בירת בולגריה.
במלחמת העולם השנייה גורשה משפחתה לאיטליה.
אמה נהרגה במהלך המלחמה כאשר פגעה בה משאית של חיילים איטלקים בעודה נוסעת על אופניה.
אחיה נפטר ממחלה כשמלאה לו שנה.
לאחר המלחמה השתקמה בהדרכת אריה אבישר במחנה בפירנצה.
בשנת 1951 (בגיל 16) סיימה את לימודי בית הספר התיכון, והחליטה לעלות לישראל, למרות התנגדותו של אביה.
היא עלתה עם אחיה ניסים ולאה אשתו במסגרת גרעין עלייה (קבוצת עולים), ונקלטה בקיבוץ עמיר שבגליל.
אחרי זמן קצר התפרקה קבוצת הצעירים שהרכיבה את הגרעין, ואחיה של ארדיטי חזר לאיטליה.
היא הוצבה בחיל האוויר ונשלחה לקורס חובשים, אותו סיימה בהצלחה ב-22 בנובמבר 1954.
בליל 29 בנובמבר 1954, שבוע בלבד לאחר שהוסמכה כחובשת, מילאה תורנות לילה בבסיס חיל האוויר חצור.
למרות מזג האוויר הקשה והגשום, טייסת מטוסי המוסקיטו של הבסיס, בפיקוד רב-סרן יעקב שלמון (סלומון), המריאה לאימוני לילה.
זמן קצר לפני נחיתת המטוסים, נפגעה מערכת החשמל של הבסיס כתוצאה מפגעי מזג האוויר, ותאורת מסלול הנחיתה כבתה.
מפקד הטייסת, רב-סרן יעקב שלמון, שלקח בעצמו חלק באימון, הפנה את המטוסים ליעד אחר, אך באותה עת, איבד שליטה במטוס אותו הטיס.
שלמון ניסה לנחות על המסלול החשוך, החטיא אותו והתרסק בשדה חקלאי סמוך.
המטוס החל לבעור במהירות, והתחמושת שבו החלה להתפוצץ.
צוותי החירום של הבסיס מיהרו למקום, וטוראית ארדיטי הצטרפה אליהם.
לאחר ששמעה את זעקות הנווט הפצוע לעזרה, מיהרה להיכנס לתוך המטוס הבוער, אף שאנשי צוות ההצלה הורו לה להתרחק.
היא איתרה את הנווט הפצוע, וחילצה אותו בכוחות עצמה למקום מבטחים - תעלה סמוכה.
הנווט , שהיה פצוע קל ובהכרה מלאה, סיפר לה שהטייס יעקב שלמון פצוע קשה ומחוסר הכרה.
היא חזרה בריצה למטוס הבוער, חילצה את הטייס ממושבו, והצליחה לגלגל אותו לתעלה הבטוחה, בה שכב הנווט.
כמה שניות לאחר מכן הגיעה האש למכלי הדלק, והמטוס התפוצץ.
הטייס והנווט פונו לבית חולים.
הנווט הרצמן נפטר באופן מפתיע מסיבוך, והטייס שלמון החלים.
הרמטכ"ל, משה דיין, החליט להעניק לחובשת ארדיטי את צל"ש הרמטכ"ל על תפקודה;.
אסתר הייתה החיילת הראשונה בתולדות צה"ל שצוינה לשבח.
באפריל 1973, לאחר חקיקת חוק העיטורים, הוסב הצל"ש לעיטור המופת.
ביום העצמאות אותה שנה קיבלה את אות מצטיין הנשיא.
משפחתו של שלמון אימצה לחיק משפחתה את ארדיטי (ששהתה בארץ לבדה) והתייחסה אליה כבת.
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי, למדה בבית הספר לאחיות שבבית החולים כרמל בחיפה.
היא עבדה כאחות וכנהגת אמבולנס במד"א ירושלים.
משנת 1967 עבדה כמדריכת טיולים.
במלחמת ששת הימים (יוני 1967) התנדבה לשרת כחובשת בתחנת איסוף נפגעים של חטיבת הצנחנים בירושלים, ובהמשך ליוותה את הצנחנים כחובשת קרבית, עד כיבוש הכותל המערבי.
בעקבות זאת קראו לה "המלאך של הצנחנים" או "המלאך בלבן" כיוון שהייתה בחלוק לבן כחובשת וליוותה את הצנחנים כל המלחמה עד להגעתם לכותל.
במלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973) התנדבה לשרת כחובשת בבית חולים שדה, ליד תעלת סואץ.
בשנת 1975 קיבלה אות התנדבות מיוחד מנשיא המדינה אפרים קציר.
בהמשך עבדה במשרד התיירות כמדריכת תיירים (בעיקר תיירים מאיטליה).
בדצמבר 1956 נישאה לצבי זלינגר, והייתה אם לשניים, אילן ונורית.
לאחר גירושיה נישאה בינואר 1969 לאליעזר בורנשטיין.
ארדיטי נפטרה ב-20 בפברואר 2003, בגיל 68, בעת ביקור קרובים באיטליה, ונקברה בעיר ליבורנו.
על שמה נקרא רחוב "המלאך בלבן" בשכונת אבו תור בירושלים ולזכרה הוקם מצפור בגשר הישנה על גדות נהר הירדן.
אֶסְתֵּר הַמַּלְכָּה (ובביטוי עברי עממי מודרני ושגוי – גם "מַלְכַּת אֶסְתֵּר" – במיוחד בהקשר של תחפושות שמציגות אותה.
שמותיה הנוספים של אסתר הם הֲדַסַּה ואַיֶּלֶתּ הַשַּׁחַר) היא דמות מקראית, גיבורת מגילת אסתר, שעל פי המסופר סיכלה את מזימתו של המן להשמיד את היהודים בממלכת פרס.
היא מתוארת במגילה כאשתו של המלך אחשוורוש לאחר ושתי.
על פי חז"ל, היא גם אחת משבע הנביאות שהיו בעם ישראל בתקופת המקרא.
על פי המחקר האטימולוגי, השם "אסתר" לקוח משמה של אלת האהבה והפריון במיתולוגיה הבבלית – אִשתר, זאת בדומה לגיבור אחר של המגילה, מרדכי, ששמו לקוח משמו של האל הבבלי מרדוך.
השערה נוספת היא שהשם נגזר מן המילה הפרסית סתארה (ستاره, Stara), שמשמעותה "כוכב".
רש"י מפרש כי משמעות המילה "אסתהר" היא "ירח", והרב עדין שטיינזלץ מפרש (בעקבות פירושו של רבי יעקב עמדין), כי "אסתהר" משמעותו כוכב נוגה, וכך פורש גם בתרגום שני ובילקוט שמעוני.
מגילת אסתר מזכירה גם את השם "הדסה": .
במסכת מגילה מובאת ברייתא המציגה דעות שונות על כפל שמות זה:
בפרשנות התלמודית הציע רבי יהושע בן חנניה שהשם "הדסה" – במשמעות "הדס" – קשור לצבע הפנים האידיאלי בתרבות הפרסית, ירוק, ולפיכך מרמז על יופייה.
פרשנות נוספת קשרה את השם "הדסה" עם מילה שמשמעותה "מלכה", ואברהם שלום יהודה שיער שהשם "אסתר" נגזר ממילה מדית משוחזרת שפירושה "הדס".
אסתר בת אביחיל משבט בנימין גודלה על ידי מרדכי שהיה בן-דודה.
התלמוד הבבלי מציין שמרדכי היה בן אחי האב.
בנוסף סבור התלמוד הבבלי שכוונת הפסוק "לקחה מרדכי לו לבת", היא שלקח אותה לו לאישה, לאחר שהוריה מתו.
גם התרגום היווני למגילה () קובע שאסתר הייתה אשתו של מרדכי.
כאשר חיפש המלך אחשוורוש אישה במקום ושתי, נלקחה גם אסתר אל בית המלך ונבחרה להיות המלכה מפני שנשאה חן וחסד לפניו.
על פי חז"ל, לקיחה זו של אסתר הייתה "מלמעלה" ולא מרצונה.
אסתר הסתירה, לבקשת מרדכי, את זהותה ואת היותה יהודיה.
כאשר המן קיבל רשות מהמלך להשמיד את היהודים, נתבקשה אסתר על ידי מרדכי לגשת אל המלך ולהתחנן להצלת היהודים.
אסתר בתחילה חששה לגורלה, אך לאחר מכן היא התעשתה והחליטה לשים נפשה בכפה, ולסכן עצמה בעבור עמה.
באמצעות סדרת פעולות היא מצליחה להפיל את המן מרום מעלתו ולהציל את העם היהודי מכליה.
לפי חז"ל, היא גם תבעה לאחר מכן מאנשי כנסת הגדולה שייקבע החג ותיקבע המגילה לדורות, ולאחר דין ודברים קיבלה את מבוקשה.
לפני בואה של אסתר אל היכלו של המלך אחשוורוש לבקש את ביטול הגזרה של המן, שלחה אסתר בקשה אל מרדכי דרך התך, אחד מסריסי המלך: יש המקשרים לכך את תענית אסתר, הנהוגה בי"ג באדר (ערב חג הפורים), על אף שהתענית המקורית התקיימה בכלל בפסח.
עם זאת, יש הטוענים כי תענית זו אינה זכר לשלושת ימי התענית בימי מרדכי ואסתר, אלא זכר לתענית היהודים בי"ג באדר, ביום שנקמו באויביהם, שכן נהגו בתקופה זאת שבעת מלחמה על כל העם להיות בצום.
אף על פי שכיום מקובלת במחקר הדעה שהמסופר במגילה איננו היסטורי, נעשו ניסיונות לזהות את הדמויות במקורות חיצוניים למקרא.
יש המזהים את אחשוורוש של מגילת אסתר עם חשיארש הראשון (מבוטא "חְשַׁיָארְשָׁה", קסרכסס ביוונית).
הרודוטוס מזכיר את אמסטריס, אשתו של חשיארש, ויש שמצאו בזה דמיון-מה לאסתר.
לעומתם, מקורות שונים, בעיקר יהודיים, מזהים את אחשוורוש של מגילת אסתר, דווקא עם בנו של חשיארש הראשון, ארתחששתא הראשון – כך למשל תרגום השבעים ויוסף בן מתתיהו וגם חז"ל.
הדבר גם מתיישב עם המסופר ב, בנוגע לסכום כסף עצום שנתן ארתחששתא הראשון לעזרא, לשיקום בית המקדש.
מדרשי האגדה מוספים פרטים על המסופר במגילת אסתר:
יש מחלוקת פרשנים לגבי הקשר בין אסתר לבין מרדכי היהודי.
לפי חלק מהמדרשים, היה בן-דודה של אסתר שאימץ אותה כבת לאחר מות אביה ואמה.
אך ישנם מדרשים אחרים אשר אומרים כי הם היו נשואים.
לפי מספר פרשנויות לאסתר היה בן מאחשוורוש.
יש המזהים אותו עם המלך כורש שהצהיר על מתן הרשות ליהודים לבנות את בית המקדש.
יש שאומרים שכורש היה בנו של אחשוורוש ובנה של אסתר, הוא ארתחששתא הראשון.
גרסה שלישית היא כאמור, שארתחששתא הראשון הוא אחשוורוש של מגילת אסתר ולפי זה בנו דריווש השני הוא בנה של אסתר.
זיהויים אלה אינם מתיישבים מבחינה כרונולוגית.
הצו שקבע חיפוש אחר אישה חדשה למלך חייב כל נערה שנבחרה על ידי הפקידים להתפקד בארמון המלך ולא דינה ודין משפחתה היה מוות.
והגמרא מרחיבה: "ארבע נשים יפיפיות היו בעולם שרה ואביגיל ורחב ואסתר".
במקום אחר בגמרא מוסבר שיופייה של אסתר היה יופי פנימי: "רבי יהושע בן קרחה אמר: אסתר ירקרוקת הייתה וחוט של חסד משוך עליה".
חז"ל נחלקו לגבי גילה של אסתר בזמן הסיפור: רב טען שהייתה בת כ-40 ושמואל טען שהיא הייתה בת 80, אך לדעת הרוב היא הייתה בת 75.
לפי אחד הפירושים הבחירה של אחשוורוש באסתר הייתה עצמה בגדר נס גם משום שאסתר "ירקרוקת הייתה", כלומר בעלת עור צהוב-שחום (כשבפרס של אותה התקופה לבן היה אידיאל היופי) וכן בת כ-70, בנוסף לכך שהבחירה אפשרה מאוחר יותר את נס הצלת ישראל מהשמדה.
מהפסוק למד רב: עוד מספרת הגמרא על אסתר
מסכת מגילה מתארת דיאלוג בין אסתר לחכמים בדבר הכללת מגילת אסתר בין כתבי הקודש:
בתקופת גירוש ספרד, רבים מהאנוסים ראו באסתר דמות מופת ודגם לחייהם, מפני ש"בהסתירה את זהותה האמיתית בארמונו של אחשוורוש הייתה לאנוסה הראשונה".
אסתר משמשת, בתפילות ברכה שונות, חלק מנשות המופת של עם ישראל, אשר מתפללים לברכה בזכותן.
כך למשל, בנוסח ה"מי שברך" הספרדי לזבד הבת מוזכרות, בנוסף לארבע האמהות, גם .
הרב משה איסרליש טען שיום לקיחתה לאחשוורוש או מותה נקבע כצום תשעה בטבת.
ההסתדרות הציונית הדסה, שיסודה היה ביום פורים, נקראת על שמה העברי של אסתר.
אסתר אלכסנדר (2 באוגוסט 1929 – 22 באפריל 2005) הייתה כלכלנית ישראלית, יועצת כלכלית למספר שרים בממשלות ישראל, בהם יצחק מודעי, משה שחל ואורה נמיר וכן שימשה שנים רבות ככלכלנית הראשית של משרד הפיתוח ומשרד האנרגיה.
אלכסנדר נולדה בהונגריה בשם ורה נוימן והתחנכה בתנועת השומר הצעיר.
בתקופת השואה הייתה אלכסנדר חברה במחתרת השומר הצעיר בבודפשט.
מספר ימים לפני סוף הכיבוש הגרמני נתפסה אלכסנדר על ידי כנופיה של "צלב החץ" אך הצליחה להימלט כשכלאה התחיל להתמוטט במהלך הפצצה פרטיזנית.
לאחר עלייתה לישראל למדה כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בריטיש קולומביה (UBC) בוונקובר, קנדה.
עיקר מחקריה עוסק בבעיית הסטגפלציה.
פיתחה את "תאוריית חלוקת ההכנסות של האינפלציה", שאינה מקובלת באסכולות הכלכליות המרכזיות.
אלכסנדר הייתה נשואה לפרופסור שלמה אלכסנדר עד למותו ב-1998 ואם לשלושה.
כוח השוויון בכלכלה - המשק הישראלי בשנות ה-80
ספרה "כוח השוויון בכלכלה - המשק הישראלי בשנות ה-80" יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1990.
ספר זה מנתח את התהליכים הכלכליים של ישראל בשנות ה-80 בעזרת תאוריה אותה פיתחה המחברת, "תאוריית חלוקת ההכנסות של האינפלציה", המוצגת בספר.
"יש להילחם באינפלציה, וגם בסטגפלציה – שהיא אינפלציה ואבטלה ביחד – באמצעות מדיניות של הגברת השוויוניות בחלוקת ההכנסות – כולל עליה בשכר, על חשבון ירידה ברווחים"
ייחודו של הספר ושל התאוריה המוצגת בו, הוא בניסיון להציג ניתוח לתופעת הסטגפלציה, כינוי לאינפלציה תוך כדי מיתון ואבטלה, שהתרחשה בשנים אלו בישראל, ואותה התקשו להסביר תאוריות כלכליות קודמות.
בספר טוענת המחברת שהגורם העיקרי לסטגפלציה היא מדיניות המוניטריזם, הגורמת לחלוקת הכנסות בלתי-שוויונית.
לטענתה, שוויון וצמיחה כלכלית הם תהליכים מקבילים, המשגשגים או מדרדרים יחדיו.
בספר מדגישה המחברת את הצורך הכלכלי והחברתי לחזק מחדש את מדינת הרווחה הישראלית, על מנת לצמצם את הפערים הכלכליים כמו גם לחזק את הכלכלה הישראלית.
אסתר אבוטבול (1936 – 26 במרץ 2022) הייתה סופרת ועיתונאית ישראלית.
נולדה בשנת 1936 בעיר אוג'דה שבמרוקו.
בשנת 1948 עלתה עם משפחתה לישראל.
במשך 27 שנים ניהלה מוסדות לילדים חסרי בית מטעם עיריית ירושלים ומשרד הסעד.
החל משנת 1981 הייתה פעילה במאבק נגד פינוי חצי האי סיני.
משנת 1983 הובילה את סניף ירושלים של המחנה הלאומי ותנועת התחיה.
אבוטבול פעלה שנים רבות בנושא הר הבית ונמנתה עם מייסדי תנועת נאמני הר הבית.
כמו כן, הייתה ממייסדי הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו ושימשה כחברת הנהלה.
רבים מספריה של אבוטבול הם בנושאי ארץ ישראל והר הבית.
כמו כן, פרסמה כתבות וטורים בעיתונים שונים בנושא ארץ ישראל ובנושאים חברתיים.
צירי לידה, מדינה מתגבשת וציונות מתחדשת - תקציר הציונות והקמת המדינה
תרזה - ילדה מסכנה - רגליה היחפות על רצפת הבטון
צריך שני צדדים לשלום: הרצוי והמצוי
"אסתר" הוא ציור משנת 1865 מאת הצייר הבריטי ג'ון אוורט מיליי, המתאר את דמותה של אסתר המלכה ממגילת אסתר.
אסתר מתוארת כניצבת לפני מסך כחול, לפני הכניסה אל אחשוורוש.
היא מתוארת כאישה בעלת שיער ארוך ואדמוני והיא לובשת בגד צהוב סיני.
הבגד הוענק לצ'ארלס גורדון על ידי הקיסר הסיני בעקבות אירועי מרד טאיפינג, ומיליי שאל אותו לשם יצירת הציור.
למרות שהציור אינו חושף את המרחב הארכיטקטוני, מופיעים בציור שני עמודים או פילסטרים בסגנון קלאסי, המעוטרים בפסי זהב.
הציור משקף את עבודתו המוקדמת של מיליי ואת סגנון הציור ה"פרה-רפאליטי" שלו.
מריון ספילמן (Marion Spielmann), הביוגרף של מיליי, כתב על ציור זה כי הוא "בעל הטיפול המודרני ביותר מבין יצירותיו המוקדמות של מיליי".
אסתנוספירה (מיוונית, ἀσθενός, חלש ו-σφαῖρα, ספירה) היא השכבה העליונה הצמיגית של מעטפת כדור הארץ, הנמצאת מתחת לליתוספירה בעומקים של בין 100 ל-200 קילומטר מתחת לפני השטח, כשבסיסה מגיע לעומק של 700 ק"מ.
תחת האוקיינוסים, ובמיוחד תחת הרכסים המרכז אוקייניים, שכבת האסתנוספירה קרובה יותר לפני כדור הארץ מאשר תחת היבשה.
על חלקה העליון של האסתנוספירה נעים הלוחות הטקטוניים ובגלל צפיפותה המועטה הגלים סייסמיים עוברים דרכה באיטיות לעומת מעברם בשכבה שמעליה.
השערות על קיומה של שכבה זו הועלו עוד בשנת 1926, אך רק לאחר רעידת האדמה בוואלדיביה ב-22 במאי 1960 התקבל אישוש לכך.
אסתי־קינן עופרי (נולדה ב-26 ביוני 1954) היא זמרת, מלחינה וכוריאוגרפית ילידת איטליה.
אסתי־קינן נולדה באיטליה וגדלה בישראל.
היא למדה מחול ושירה ערבית באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
יוצרת ומבצעת של מוזיקה ומחול בהשראת מסורות יהודיות.
מלחינים רבים, בהם לוצ'אנו בריו, אנדרה היידו, נעם שריף, בטי אוליברו, עודד זהבי, פרץ אליהו, נטע אלוני, מרק קופיטמן וישראל בורוכוב, כתבו ועיבדו יצירות במיוחד עבורה.
אסתי־קינן מופיעה עם התזמורת האנדלוסית של טנג'יר, במופעי אימפרוביזציה עם סלבה גנלין, בדואו "קול תוף" ובטריו "קול עוד תוף".
בשנים האחרונות מרבה אסתי־קינן להלחין, ויצירותיה בוצעו על ידי אנסמבל "ראס דשן" ואנסמבל "הסירנות".
כתבה מוזיקה וכוריאוגרפיה ללהקת המחול "ביתא".
מלמדת בקהילות שרות את מסורות השירה של היהודים הספרדים בבלקן ובטורקיה.
Recordi 1989 ביצירה של בטי אוליברו "Folk Songs".
"חוגת הזמן", בהוצאת בית התפוצות, 1992.
"רגליים שמחות" בהלחנת אנדרה היידו, בהוצאת המכון לאינטגרציה, 1999.
"בקצה חלום" עם סלבה גנלין, הוצאת "זוטה", 1999.
"ציפורים נודדות" עם סלבה גנלין, הוצאת לאו רקורד אנגליה, 2001.
"ברוח המזרח", ביצירות של פרץ אליהו, "מגדה", 2000.
"צביה", טריו "קול עוד תוף", הוצאת "מגדה"
"דרכי בידי" עם אורן פריד הוצאת אומני ירושלים 2003
"אינקונטרו אה טנג'רי" עם התזמורת האנדלוסית של טנג'יר, 2003.
"מזמורים מעולמות עליונים" עם אנסמבל מזרח-מערב, "מגדה", 2006.
"עשרים וחמש מדרגות זהב-שירת החכתיה", טריו "קול עוד תוף", הוצאת התו השמיני, 2009.
אַסתיר (לעיתים נכתב גם אסטיר; בכתב לטיני: Astir) הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי אנשי תנועת הנוער בית"ר, במסגרת עליית אף על פי.
האונייה יצאה במרץ 1939 מרומניה, וכעבור שלושה וחצי חודשים הצליחו מעפיליה לרדת לחוף בארץ ישראל והובלו למעצר, שממנו שוחררו לאחר ימים אחדים.
"אסתיר" הייתה אוניית משא יוונית שנבנתה בדנמרק בשנת 1896. האונייה נשכרה על ידי אברהם סטאבסקי להובלת מעפילים.
האונייה הפליגה מפיראוס לנמל רני שברומניה (בשנות האלפיים, באוקראינה), שבו עלו עליה, ב-6 במרץ 1939, 724 מעפילים, מתוכם כ-470 מהעיר החופשית דנציג (כיום גדנסק שבצפון פולין), שהגיעו לרני ברכבת דרך צ'כוסלובקיה, 250 מרומניה (מרביתם אנשי בית"ר והצה"ר), והשאר פליטים מגרמניה ואוסטריה.
הצפיפות באונייה הייתה רבה, משום שנועדה ל-400–500 נוסעים בלבד.
מפקד-מלווה של האונייה מטעם האצ"ל היה סנדר דוידזון (שכונה "משה") ולצדו מיכאל יכינסון, ממנהיגי הצה"ר ברומניה.
מתחילת ההפלגה נוצר מתח בין המעפילים למארגנים.
המעפילים טענו שהמארגנים השליטו משטר קפדני מדי.
בין היתר נטען, כי התקיימה אפליה לטובת המעפילים שהיו חברי תנועת בית"ר, וזאת בהשוואה למעפילים שלא הסכימו להצטרף לשורותיה, וכי חברי בית"ר קיבלו מזון בכמות גדולה מזו שסופקה למעפילים האחרים.
כמו כן, נטען כי המארגנים כלאו את המעפילים אנשי דנציג והענישו אותם באמצעים פיזיים, ובכלל זאת הכאתם וכליאתם במרתף האונייה, כאשר הם התלוננו על יחס רע מצד המארגנים.
ביום העשירי להפלגתה הגיעה האונייה לחוף ראשון לציון, אך כיוון שלא קיבלה איתות מהחוף, חזרה ללב ים.
לאחר שהתקרבה שוב לחופי ארץ ישראל, נלכדה ב-2 באפריל על ידי ספינות משמר בריטיות באזור הרצליה-נתניה, והובלה לנמל חיפה.
אחד מנוסעי האונייה, זרח פיק, הורד לחוף משום שחלה בטיפוס, ונפטר כעבור ימים אחדים.
ב-6 באפריל גורשו האונייה ונוסעיה ללב ים, לאחר שצוידו במזון ובמים לחמישה ימי הפלגה, וכעבור ארבעה ימים הגיעה לחופי יוון.
ב-26 באפריל עלה גורל נוסעי האונייה לדיון בפרלמנט הבריטי, כאשר חבר הפרלמנט ג'וזאיה קלמנט וג'ווד שאל את שר המושבות, מלקולם מקדונלד, האם יתאפשר לנוסעי האונייה להיכנס לארץ ישראל, בהתחשב במצבם הקשה, ונענה בשלילה.
ב-18 במאי עברה האונייה לאי כיוס.
תנאי השיט הקשים הביאו להתמרמרות רבה של המעפילים ואף לשביתת רעב.
ב-13 ביוני יצאה מנמל פיראוס כשאליה נלווית מפרשית רעועה בשם "מרסיס" (או "מריאנה"), והפליגה לכיוון ארץ ישראל.
ב-28 ביוני 1939 התקרבה "אסתיר" לחוף אל-מג'דל (בימינו, אשקלון), והמעפילים המשיכו ממנה לחוף באמצעות המפרשית "מרסיס", אך לאחר שזו החלה לטבוע עברו לסירות של ערבים מקומיים, בסיוע של משמר החופים הבריטי.
המעפילים נעצרו על ידי שוטרים, והובלו למעצר: הגברים בבת גלים והנשים והילדים בצריפין.
כעבור ימים אחדים שוחררו ומספרם נוכה מהמכסה הרשמית של ממשלת המנדט למהגרים יהודים.
צוות האונייה הועמד לדין, רב-החובל נידון לתשעה חודשי מאסר והמלחים נידונו לשישה חודשי מאסר.
האונייה "אסתיר" טובעה ב-27 באפריל 1941, בתקיפה של מטוס גרמני.
כאשר דיווחה העיתונות העברית על עגינתה של אסתיר בחיפה, הופיע בידיעות השם "אסטיה", השונה אך במעט מן הכתיב "אסטיר".
רשימות וטבלאות מאוחרות שנערכו לסיכום מפעל ההעפלה, ופורסמו לאורך השנים בספרות, סודרו לרוב לפי תאריכי הגעת האוניות לארץ ישראל.
ברשימות רבות אסתיר מופיעה בטעות פעמיים: כאשר עגנה בחיפה, באפריל, לפי השם המשובש "אסטיה", וכאשר הורידה את נוסעיה מול חופי מג'דל, בסוף יוני, לפי השם "אסתיר".
הפסל דב הלר, שהוריו הגיעו לארץ ישראל באונייה "אסתיר", יצר פסל לכבוד האוניה במרינה אשקלון.
פסל נוסף שלו, "מאסתיר לודי סאלקה", מוצג במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד.
אסתר קורנליה ון הירדן-ברנד הייתה אתלטית דרום אפריקאית, אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) ושיאנית עולם בקפיצה לגובה.
ברנד נולדה בספרינגבוק שבכף הצפוני.
בתחרות שנערכה בסטלנבוש בכף המערבי ב-29 במרץ 1941 השוותה ברנד (באותה העת ון הירדן) בקפיצה לגובה את שיא העולם בתוצאה של 1.66 מטר.
באותה העת התוצאה לא נחשבה כשיא עולם מאחר ששיא העולם היה שייך לדורה רטיין מגרמניה (1.70 מטר) שהתברר שמדובר בגבר בשם היינריך רטיין.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה ברנד במדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.67 מטר, לפני שיאנית העולם שילה לרוויל מבריטניה (1.65 מטר) ואלכסנדרה צ'ודינה מברית המועצות (1.63 מטר).
נוסף לכך, היא השתתפה בתחרות זריקת דיסקוס וסיימה במקום 20 והאחרון בתוצאה של 34.18 מטר.
אסתר בוסרופ הייתה כלכלנית דנית, בהשכלתה למדה כלכלה ופיתוח חקלאי,
עבדה באו"ם ובארגונים בינלאומיים אחרים וכתבה מאמרים ומספר ספרים.
אסתר בוסרופ נולדה בשם אסתר בורגסן בעיר קופנהגן דנמרק והייתה בת יחידה.
אביה בן ליזם טקסטיל גדול היה מהנדס שעבד כמנהל בחברת חשמל גדולה, הוא מת מסוכרת כאשר בוסרופ הייתה בת שנתיים.
התהפוכות שעברו באותן שנים על ענף הטקסטיל חיסלו את השקעת המשפחה ובנוסף חברת החשמל שללה מאמה את הפנסיה שלה כאלמנה.
מתוך ייאוש עברה אמה להתגורר ביחד עם אחיה ואמה ולמדה עיצוב שיער ורקמה כדי לפרנס את עצמה ואת בתה.
נושא ההשכלה היה דבר בעל ערך חשוב במשפחתה של אסתר בוסרופ, בעידודה של אמה ותוך שהיא מודעת לסיכוייה המוגבלים ללא תואר בוסרופ למדה בחריצות והתקבלה לאוניברסיטה בגיל 19.
במהלך לימודיה באוניברסיטה נישאה אסתר למוגנס בוסרופ (Mogens Boserup) כששניהם בני 21.
על רקע זה התאוריות הרווחות לגבי שיווי משקל ותועלת שולית נראו כלא רלוונטיות וכמו הרבה מעמיתי הסטודנטים, חיפשתי אחר חלופות".
משנת 1935 ועד 1947 עבדה בוסרופ עבור הממשלה הדנית, תפקידה האחרון שם היה ראש המשרד לתכנון, בתוקף תפקידה זה הייתה מעורבת במדיניות המסחר ולמדה בצורה נרחבת על החקלאות הדנית.
בשנת 1947 היא ומוגנס עברו לז'נבה על מנת לעבוד בוועדה חדשה באו"ם "ועדת הכלכלה של אירופה" (ECE), גם בעבודתה שם התמקדה במסחר ובעיקר במוצרים חקלאיים.
כבר אז יחסי הגומלין בין חקלאות, אוכלוסייה, מסחר ותעשייה התהפכו בתוכה.
בשנת 1957 היא ומוגנס החלו לעבוד בהודו בפרויקט מחקר בראשותו של גונאר מירדאל (Gunnar Myrdal), בתקופה זו היו המודלים המערביים לפיתוח בעלייה והודו נבחרה לביצוע הניסוי הגדול.
אסתר הייתה ביקורתית מאוד והחליטה כי מה שלמדה במערב לא מתאים למצב בהודו, היו לה ספקות רבים ולאחר שהיא ובעלה השלימו את חובתם החוזית לפרויקט עזבו את הודו.
עם חזרתה מהודו בשנת 1960, בוסרופ לא עסקה שוב במשרה קבועה, אלא העדיפה לשלב ייעוץ וכתיבה עם המחקר שלה.
הנבירה בספרות בדנמרק ובארגון המזון והחקלאות (FAQ) איששו את התצפיות שערכה בהודו וחידדו את הבנתה לגבי קשרי הגומלין בין הכלכלה, החקלאות, האוכלוסין, ההגירה, הטכנולוגיה, שימושי הקרקע וחלוקת התפקידים בין המינים.
ההסבר למערכות היחסים הללו והשלכותיהם עבור הנשים והגברים הפכו להיות לעבודת חייה.
העבודות שכתבה בתקופה זו הובילו אותה לזכות בשלושה פרסי דוקטור לשם כבוד ב: חקלאות מטעם אוניברסיטת ווגניגן, כלכלה מטעם אוניברסיטת קופנהגן ובמדעי הרוח מטעם אוניברסיטת בראון.
בעשור שלאחר לימודיה הפכה אסתר בוסרופ לאם.
בתה בריט נולדה בשנת 1937, בנה אנדרס נולד בשנת 1940 ובנה הצעיר איואן נולד בשנת 1944.
אסתר בוסרופ התגוררה בקופנהגן עד אשר מת בעלה מוגנס בשנת 1980, אז עזבה לשווייץ ומתה שם בספטמבר 1999 בגיל 89.
התאוריה הבוסרופית - Boserupian Theory
אסתר בוסרופ גיבשה תאוריה מקיפה שעוררה מחלוקת סוערת בנוגע לפיתוח כלכלי חברתי ואשר קראה תיגר על הפרדיגמות הקיימות.
היא כתבה שלושה ספרים רבי השפעה בהם פירטה באופן נרחב את תפיסתה לגבי הפיתוח הכלכלי.
בעשותה כך היא הצליחה לאבחן את תפקידן של הנשים בכלכלות של יזמות ופיתוח חברתי.
אסתר בוסרופ פרצה לתודעת המדע הבינתחומי הבינלאומי בשנת 1965 בעקבות ספרה שהיווה ציון דרך: תנאי הגידול החקלאי - כלכלה של שינוי חקלאי תחת לחץ האוכלוסייה .
ספרה קורא תיגר על ההנחה של הכלכלן בן המאה ה-18 תומאס מלתוס (Thomas Robert Malthus) לפיה שיטות חקלאיות יקבעו את גודל האוכלוסייה דרך אספקת המזון, היא טענה כי גודל האוכלוסייה הוא זה שיקבע את השיטות החקלאיות וגודל ייצור המזון.
מלתוס טען שהאוכלוסייה האנושית גדלה באופן אקספוננציאלי (2, 4, 8, 16, 32...) ואילו אספקת המזון גדלה באופן אריתמטי בלבד (2, 4, 6, 8...) אי לכך באופן טבעי יהיה רעב ותמותה של האוכלוסייה.
במציאות זה לא ממש קורה, אוכלוסייה אנושית קורסת בגלל: מחלות, שינוי אקלים וכו' ולא בגלל גידול אוכלוסייה.
אסתר בוסרופ הייתה נחושה בדעתה לחקור את תפקידי הנשים בפיתוח הכלכלי, היא טענה כי הנשים תמיד היוו מרכיב חשוב בפרקטיקה של החקלאות, אך שיקול דעתן לא הושמע והיה חסר, חוסר השוויון בין המינים בא לידי ביטוי בהתעלמות מן התרומה הכלכלית של הנשים בארצות מתפתחות, בעיקר בחקלאות.
תרומתן של הנשים לא נכללה בחישובים סטטיסטיים או בבדיקות כלכליות של מפעלי פיתוח.
המערב אשר הוביל להתפתחות הפחית את מצבן של הנשים וההזדמנויות שלהן.האתגר שעמד בפני אסתר בוסרופ היה לתקן את העיוות הזה.
לאחר פרסום הספר תפקיד האישה בפיתוח כלכלי הוענק לה פרס מטעם רשות השידור הדנית וכתוצאה מכך היא נכללה במשלחת הדנית לאו"ם, בשנת 1972 מונתה כחברה בתוכנית הפיתוח של ועידת האו"ם למשך שמונה שנים, מה שהוביל אותה לתפקיד מדווחת לפגישת מומחי האו"ם הראשונה שהתייחסה לסוגיית הנשים בפיתוח הכלכלה הבינלאומית.
תוכנית הפיתוח של האו"ם הפיצה סיכום של הספר שלה בכנס העולמי הראשון לנשים שנערך במקסיקו בשנת 1975, שנת הנשים הבינלאומית של האו"ם.
תמצית הגרסה של ספרה הופץ בכל השגרירויות, יצא לאור על ידי חמישה מו"לים בשבע מהדורות משנת 1970 ועד 2007 ותורגם לצרפתית, ספרדית, איטלקית, שוודית ואינדונזיות.
אסתר בן צור-ויסליצר (נולדה ב-1 באפריל 1935) היא שחיינית ישראלית בעבר.
אלופת ישראל, שיאנית ישראל, אלופת המכביה ושיאנית המכביה.
בת יחידה לאביה מקס, שעבד ב"חרות" ולאמה אירנה, שעבדה כעובדת סוציאלית בעיריית חיפה.
היא למדה לשחות לבד, בגיל 9 בבריכת בת גלים, תוך כדי שהתבוננה בלימודי השחיה שהעביר המדריך בן ציון.
לאחר מכן, החלה להתאמן בצורה מסודרת בקבוצת "הפועל חיפה" בהדרכת צבי רסנר.
במכביה השלישית, שנערכה בשנת 1950, זכתה בן צור במדליית הארד במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 3:42.2 דקות, אחרי עליזה וירץ (3:32.2 דקות).
במכביה הרביעית, שנערכה בשנת 1953, זכתה בן צור במדליית הזהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא יסוד של המכביה ובשיא ישראלי חדש של 1:40.2 דקות, לפני חרלובסקי מדנמרק (1:41.7 דקות) וג'יין מאנגליה (1:46 דקות), שיפור לשיאה הישראלי הקודם שעמד על 1:51 דקות.
בשנת 1952 נישאה למרדכי בן צור.
לזוג שלושה ילדים וכן נכדים ונינים.
התגוררה מספר שנים בקריית טבעון ועבדה כמזכירה במכללת אורנים.
אסתר אשל (נולדה ב-11 בפברואר 1958) היא פרופסור חבר לחקר המקרא וחקר כתובות מתקופת בית המקדש הראשון וספרות מימי בית המקדש השני, חברת סגל אוניברסיטת בר-אילן.
אסתר אשל נולדה בחיפה ב-1958. את התואר הראשון במקרא למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיימה אותו בשנת 1985.
תחומי המחקר וההתמחות של אשל עוסקים באפיגרפיה מתקופות המקרא, בית המקדש הראשון והשני, מגילות מדבר יהודה וספרי מקרא מתקופת שיבת ציון.
לאחר שסיימה את לימודיה לתואר הראשון במקרא באוניברסיטה העברית, עבדה במפעל המקרא ובמכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית, כעוזרת מחקר של פרופסור משה גושן-גוטשטיין ופרופסור חיים רבין במחקר על התרגומים הארמיים למקרא.
כמו כן שימשה כעוזרת מחקר של פרופסור עמנואל טוב ופרופסור משה ויינפלד בחקר מגילות מדבר יהודה.
את לימודי התואר השני סיימה בשנת 1991. את עבודת התזה שלה כתבה בהנחיית פרופסור עמנואל טוב, והיא עסקה בנושא "עריכה הרמוניסטית בחמישה חומשי תורה בתקופת בית שני".
במהלך שנות התשעים עבדה כעוזרת מחקר של פרופסור ג'ון סטרגנל, וסייעה לפרסום טקסטים ממגילות מדבר יהודה.
בהמשך עבדה כאוצרת משנה במוזיאון ארצות המקרא בירושלים.
במשך השנים 1992-1995 עבדה ברשות העתיקות, והייתה אחראית לפרסום האוסטרקונים שנתגלו במרשה בחפירתו של פרופסור עמוס קלונר.
את תואר הדוקטור סיימה בשנת 2000, את עבודת הדוקטורט כתבה בהנחיית פרופסור מיכאל סטון בנושא "האמונה בשדים בארץ-ישראל בימי הבית השני".
אשל החלה להרצות באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לתנ"ך בשנת 1997. בשנת 2000 הפכה למרצה בכירה, והחל משנת 2013 היא מכהנת כפרופסור חבר.
כמו כן עבדה בהוראה במהלך השנים 1998-1995 בשלוחה של האוניברסיטה העברית ברחובות ובמכללה האקדמית באשקלון בשנים 2002-2000. בשנת 2010 החלה לשמש ממלאת מקום למנהל מרכז יסלזון לתולדות ישראל לאור האפיגרפיה באוניברסיטת בר-אילן, והחל משנת 2013 היא מנהלת המרכז.
הייתה נשואה להיסטוריון והארכאולוג פרופסור חנן אשל, שנפטר בשנת 2010. לשניים נולדו שני ילדים ונכדים.
1993 – פרס הצטיינות מהמכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית
1989 – מלגה מטעם עמותת קרן גולדה מאיר
1996 – מלגה מטעם ארגון נשים אקדמאיות
1996 – מלגת נסיעה מטעם לכינוס הבינלאומי של החברה לספרות מקראית (SBL)
1998– מלגת פוסט-דוקטורט ע"ש הארי סטאר באוניברסיטת הרווארד
2011 – מלגת הרולד היאם וינגייט, במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות, באוניברסיטת אוקספורד
1996 – מענק מחקר מטעם מרכז אוריון ללימוד מגילות מדבר יהודה
2002-2005 – הקרן הלאומית למדעים, יחד עם פרופסור מיכאל סטון
חנן ואסתר אשל, "מעמדות במגילת המלחמה ומשמעותם לבירור השקפות אנשי קומראן בשאלת מימון התמיד", בתוך ז' ספראי, א' פרידמן וי' שוורץ (עורכים), חקרי ארץ: עיונים בתולדות ארץ-ישראל, מוגשים לכבוד פרופסור יהודה פליקס.
א' אשל, "שיטה פרשנית של התורה בימי בית שני לאור החומש השומרוני ומגילות מדבר-יהודה", מחניים 3 (תשנ"ג), עמ' 60–69.
אשל, אסתר, הנישואים הראויים על פי המגילה החיצונית לבראשית ועל פי מקורות קרובים לה..
חנן ואסתר אשל וע' ירדני, חיבור מקומראן ובו קטע ממזמור קנד ותפילה לשלומו של יונתן המלך וממלכתו, תרביץ ס (תשנ"א) עמ' 293-327.
חנן ואסתר אשל, התפילה לשלומו של יונתן המלך מזמור קנ"ד והפשר לישעיה י, תרביץ סז (תשנ"ח) עמ' 120-130.
הרבנית אסתי רוזנברג (נולדה בכ"ד בתמוז ה'תשכ"ה, 24 ביולי 1965) היא מקימת בית המדרש הגבוה לנשים במגדל עז והעומדת בראשו.
אסתי נולדה בשנת 1965 בארצות הברית, בת רביעית להוריה, הרב ד"ר אהרן ליכטנשטיין וד"ר טובה ליכטנשטיין ונכדתו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
אסתי עלתה עם הוריה לישראל בגיל שש, בשנת 1971. היא למדה באולפנת חורב בירושלים והייתה חברה בתנועת הנוער עזרא.
רוזנברג סיימה בהצטיינות תואר ראשון בספרות עברית ובהיסטוריה באוניברסיטה העברית.
השתלמה במקצועות היהדות במכללה ירושלים, ולמדה באחד המחזורים הראשונים של מתּ"ן ירושלים.
שימשה כר"מית במדרשת ברוריה וכרכזת הדרכה של מחוז ירושלים בבני עקיבא, ובשנת 1997 הקימה את בית המדרש לנשים במגדל עז, בחסות ובשיתוף ישיבת הר עציון שבראשה עמד אביה.
בנוסף לתפקידה כראש בית המדרש, מעבירה רוזנברג שיעורי תורה רבים ברחבי ישראל, חברה בהנהלה הארצית של בני עקיבא ומשתתפת בקבוצות שיח שלום בין חלקי החברה הישראלית.
על פי השקפתה של רוזנברג לימוד התורה מהווה נדבך עיקרי ומשמעותי בעבודת ה' של האישה היהודית, ובכלל זה לימוד כל מקצועות התורה, בהם תלמוד, תנ"ך, מחשבת ישראל וחסידות.
כל המקצועות האלו נלמדים באופן מעמיק בבית המדרש במגדל עז, עם דגש ללימוד העצמי - בחברותא, שהוא הכרחי ליצירת לימוד התורה כנדבך ממשי בחיי הלומדת בעתיד.
רוזנברג ידועה באמירותיה כי הישיבה בבית המדרש היא זכות שהופכת לחובה כלפי עם ישראל, ולפיכך היא, לא אחת, קוראת לתלמידותיה להשפעה בכל תחומי החיים של החברה הישראלית, ובפרט במקצועות ההוראה והחינוך.
אסתי רוזנברג נשואה לרב הרצל רוזנברג, מפקח מטעם החינוך ההתיישבותי ומדריך מסעות לפולין.
לזוג שבעה ילדים, והם מתגוררים באלון שבות.
אסתי (אסתר) ביטון שושן (נולדה בכ"ט באלול תשל"ז, 11 בספטמבר 1977) היא פובליציסטית, פרסומאית, במאית, משוררת ופעילה חרדית פמיניסטית.
מייסדת תנועת "נבחרות-נשים חרדיות לייצוג שוויון וקול" וקמפיין המאבק "לא נבחרות, לא בוחרות" למען ייצוג לנשים חרדיות בכנסת ובמוקדי קבלת החלטות.
שושן נולדה וגדלה בצפת, בת בכורה למשפחה מרובת ילדים.
התחנכה בסמינר "הרב וולף" בבני ברק.
היא עוסקת בפרסום ובמיתוג עסקים וחברות, ביצירת קולנוע ובפעילות חברתית ותקשורתית למען זכויות וייצוג לנשים חרדיות.
את דרכה בעולם התקשורת החלה בכתיבה פובליציסטית במקומונים חרדיים, בהמשך כתבה טור אקטואליה קבוע בשבועון החרדי "משפחה" בשם א.
שושן כמו נשים חרדיות נוספות שכתבו תחת שמות עט, או הצניעו את שמן הפרטי.
שושן פרסמה מאמרים רבים באתרי תקשורת חרדיים וכלליים, כמו "כיכר השבת", "בחדרי חרדים", "Nrg" ו-"ynet" סביב סוגיות דת ומדינה וזכויות נשים.
בשנת 2012, לפני הבחירות לכנסת ה-19, פתחה שושן דף פייסבוק בשם "לא נבחרות לא בוחרות" ובו קראה לנשים החרדיות להפסיק להצביע למפלגות ש"ס ויהדות התורה שלא מאפשרות ייצוג נשים ברשימותיהן.
שושן עמדה מאחורי הקמפיין בראיונות שנתנה ובטורים שכתבה וקיבלה גלי ביקורת ותמיכה.
בשנת 2013 ייסדה יחד עם רחלי איבנבוים את פרויקט "מעורבות", קבוצת שיח ופעולה של נשים חרדיות בנושא מעמד האישה החרדית.
כמו גם קבוצות פייסבוק סגורות שעוסקות בסוגיות שונות במעמדן ומצבן של נשים חרדיות.
ב-2015 נרשם הארגון שייסדו כעמותת "נבחרות".
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 הובילה קמפיין שהעלה לסדר היום את נושא העדר הייצוג של נשים חרדיות בכנסת וברשויות המקומיות.
ב-2015 הצטרפו לקמפיין אסתי רידר אינדורסקי, ששימשה כמנכ"ל משותף בין השנים 2016–2018, טלי פרקש, רחלי איבנבוים ומיכל צ'רנוביצקי, כולן נשות תקשורת ופעילות חברתיות חרדיות מוכרות.
למרות הסיקור התקשורתי הרב שקיבלה המחאה מהתקשורת הכללית, היא התקבלה בביקורת רבה במיינסטרים החרדי, לא ניכרו שינויים בדפוסי ההצבעה של נשים חרדיות.
בנובמבר 2021 שיגרה שושן מכתב למישל קרמרמן, מנכ"לית הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בקריאה לעצור את שידוריו של הסופר חיים ולדר, בעקבות תחקיר על פיו היה מעורב בשורה של תקיפות מיניות.
שושן חברת ועד מנהל באוניברסיטה הפתוחה.
במסגרת לימודיה בבית הספר לקולנוע חשיפה, כתבה וביימה שושן סרט קצר כעבודת גמר, בשם "עקרה" העוסק בסוגיית טאבו מגזרית סביב משפחות מרובות ילדים והלחץ החברתי להיות להורים בגיל מוקדם.
הסרט זכה לליווי קרנות גשר וסנונית והוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם.
בשנת 2020 ביימה סרט דוקומנטרי קצר בשם "אחד מי יודע" לפרויקט "מה נשתנה" של הוט 8 בו במאים ישראלים תיעדו את חג הפסח בצל הגל הראשון של הקורונה.
בספטמבר 2021 יצא לאקרנים הסרט הדוקומנטרי "אשת חיל" בבימויה של אנה סומרשף.
הסרט עוקב אחר חייה של אסתי והפעילות שלה ושל חברותיה בשנים האחרונות.
במהלך 2021 הייתה חלק מצוות העריכה של האנתולוגיה החרדית מבית "יהי" כתב עת פואטי פוליטי, יחד עם המשוררים אלחי סלומון ועדן אביטבול, בהוצאת בית אורי צבי.
ב-2025 יצא סרטה העלילתי הראשון "חשבונות שמיים", בכיכבום של משי קליינשטיין ואורי אלבי.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר בחמישייה הראשונה למוזיקה הטובה ביותר אותה כתב המוזיקאי והמבצע דודו טסה ומתמודד בתחרות הרשמית של הפסטיבל הבינלאומי לסרטים בפסטיבל חיפה.
יוצרת ומגישת ההסכת המצולם "חרדית מדוברת" בו היא מראיינת מגוון אנשים ונשים מהעולם החרדי (או הקשורים אליו), במגוון נושאים הקשורים או משפיעים על העולם החרדי.
בדצמבר 2021 יצא לאור ספר השירה הראשון שלה "זימרת קרני האור המתנפצות" בעריכת המשורר רועי חסן ובהוצאת טנג'יר.
הספר זכה בפרס משרד התרבות לספרי ביכורים 2022.
ב־2017 זכתה בפרס יפה לונדון יערי על עשייתה החברתית.
במרץ 2018, נכללה ברשימת '20 האקטיביסטיות המשפיעות של ישראל לשנת 2018' של ליידי גלובס.
במרץ 2019 זכתה בפרס רפפורט לנשים פורצות דרך ומובילות שינוי בחברה הישראלית.
זכתה בפרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי לשנת 2024.
אסתר בקר-ריינין לבית שטורמן (דצמבר 1889, צ'ברונה, אוקראינה – 2 באוגוסט 1973, כפר גלעדי) הייתה אשת העלייה השנייה, חברה בארגון השומר, פעלה לקידום השוויון בין נשים לגברים בארגון זה.
הייתה חברת אספת הנבחרים הראשונה מטעם אחדות העבודה ופעילה בארגון אמהות עובדות.
ילדות, נעורים ועלייה לארץ ישראל
נולדה בדצמבר 1889 בכפר צ'ברונה בפלך קייב, אוקראינה, לאברהם משה ומנוחה שטורמן, אחות לשפרה (בצר), שרה (קריגסר), חיה (ברשדסקי), חיים שטורמן, מנחם שטורמן וזליג שטורמן.
הייתה זו המשפחה היהודייה היחידה בכפר.
כשהילדים גדלו עברה המשפחה לעיירה הסמוכה זבניגרודקה ולאחר זמן לא רב עברו ליקטרינוסלב שבאוקראינה.
בשנת 1906 עלתה משפחת שטורמן לארץ ישראל בעקבות האחות הבכורה חיה, שעלתה ארצה שנה קודם לכן והתיישבה ביפו, בה פתח האב בית תבשיל לעולים.
ביפו הכירה יחד עם אחיותיה את רחל ינאית בן-צבי, והן הפכו לחברות קרובות.
בזיכרונותיה כתבה רחל ינאית בן-צבי:
בחג הסוכות תרס"ז (1907) באו פועלים מהגליל, מחלוצי העלייה השנייה, לבקר ביפו.
שפרה, אחותה של אסתר, התעניינה אם ישנה עבודה בגליל גם לבחורות, והם הציעו לה לבוא איתם.
בתקופה זו הכירה אסתר פועלים שהגיעו מהגליל והוקסמה מתיאוריהם.
בעקבות מפגשים אלה החליטה לעבור לגליל, לחוות סג'רה.
שפרה, שיצאה לסג'רה יחד עם חברותיה, האחיות קיילה בקר (גלעדי) וציפורה בקר (זייד), הזמינה את אחיותיה שרה ואסתר להצטרף.
אסתר התעכבה ביפו מחמת הגשמים שחסמו את הדרכים, ולבסוף יצאה לדרך עם דב שוייגר (ברלה), איש העלייה השנייה ואיש ארגון השומר, שבא מהגליל ליפו והביע נכונות ללוות אותה בדרכה לסג'רה.
כך גם השתכנעה אמה לתת לבתה לצאת לדרך.
בדרך לסג'רה כמה פעמים שקעו בבוץ ולעת ערב, ליד הכפר הערבי קאקון, נשבר היצול והם נאלצו ללון בכפר.
עם אור יצאו לדרך בדרכם לסג'רה.
בדרך חלפו ליד המושבה זכרון יעקב, היא התרשמה ממראה רכס הכרמל, בזיכרונותיה כתבה כי הרגישה כאילו הכוח שבהם נספג בה וממלא אותה.
ביום בואה לסג'רה והצטרפותה לאחיותיה שם הכירה את צבי בקר, השומר הראשון בסג'רה, לימים בן זוגה.
הוא הושיט לה פרחים מתוך קנה הרובה שלו, גילוי חיזור אחרי אישה שלא היה מקובל בקרב חברי השומר.
לימים תיארה את פגישתם הראשונה:
היא כתבה: "בכל פרשת השמירה של צבי, בכל חיי הנדודים של שומר, בהפגשו לא פעם במצבים מסוכנים עם גנבים ושודדים, ליוותה אותו סתירה פנימית אשר לא נתנה לו מנוח וגם לא פעם העלה אותו על סדר יומנו: הוא לא רצה להשתמש בכדורים, הוא רצה בפרחים.
הכרת מצב העם, הרצון הכביר שחררו, לקשרו לקרקע במולדת, להגנת כבודו ורכושו, אמר לו וציווה עליו: קום, היה ראשון במקום הסכנה!
תן את נפשך ודמך, אם יש הכרח בכך!
אך הוא, כפרט, ביקש חיי משפחה שקטים, עבודת מחרשה, ואת.
קשור היה לטבע בכל נימיו.
רצה ביחסי הבנה עם השכנים [...] אותו זר כלניות התקועות בקנה-הרובה שליל שמירתו הראשון סימל את כל מהלך-רוחו מהלילה ההוא עד רגעיו האחרונים".
בקולקטיב בסג'רה למדה להשתמש בנשק והייתה מראשוני בר גיורא.
היא הייתה אחת הנשים הראשונות בארגון השומר שידעה להפעיל נשק והחזיקה בנשק אישי.
בשנת 1909 הצטרפה באופן רשמי לארגון השומר.
משימתם של חברי הארגון הייתה משולשת: ביסוס הביטחון, ארגון פוליטי וכיבוש העבודה.
היא סיפרה על הישיבה הראשונה בה השתתפה: "למחרת בערב התאספו באחת המערות [...] מספר חברים וחברות.
לבי הלם בחוזקה כשנכנסתי פנימה [...] פגשתי עיניים מעודדות, [...] ישראל שוחט ניהל את האספה [...] דבריו פקודות, והחברים - משמעת, הערכה והכנעה [...] הרגשתי את עצמי יותר קרובה לחברים".
ההשתתפות בשמירה דרשה מהחברות להשיג כלי נשק ולהתאמן בהפעלתם.
המפתח להשתתפות בשמירה היו האימונים התכופים בנשק וברכיבה.
נשות השומר בסג'רה ובמסחה ראו עצמן כשותפות בשמירה.
הן שאפו לא רק לעבוד כגברים אלא גם לשמור כמותם ואימצו דרכים מגוונות להצטרף למאמץ הביטחוני וסייעו בכל דרך אפשרית בעניינים שהיו קשורים בעקיפין בנשק ובשמירה.
כך הן היו שותפות ברכישת נשק, שלא היה מעשה של מה בכך עבור ההגנה העצמית של השומרים.
הן צורפו לשמירה מפני שהיה צורך לגייס לתפקיד את כל מי שידעו להפעיל נשק בחווה.
לפי הערכות, שיעור החברות מקרב כלל אנשי ארגון השומר היה כחמישית.
בכתביה תיארה רחל ינאית בן-צבי את השמירה הראשונה אליה הצטרפה יחד עם אסתר בקר, בעקבות פעולות תגמול של ערבים בסביבה: בערב חג הפסח, הותקף אחד החברים מהקולקטיב בסג'רה וכשהתגונן פצע את התוקף.
באותו הרגע שסיפר לחבריו את שקרה הבינו כי הערבים מהסביבה עשויים לתקוף כ"נקמת דם" ובמקום להסב לשולחן סדר הפסח, התכוננו להתקפה.
חברי וחברות השומר הוצבו בפינות החווה בסג'רה כאשר הם חמושים.
"סידרו קבוצות של כל הנמצאים בחווה לעזרת השומרים", כתבה, "הפעם שיתפו בשמירה את רוב החברים וגם את החברות".
באותו הערב הוצבו שתיהן לשמירה בבית הקברות.
אסתר עם אקדח משלה ואליה הצטרפה רחל שקיבלה גם היא נשק.
על אותו הערב כתבה רחל ינאית בן-צבי:
אסתר הייתה אחת מבין שלושה חברים שנבחרו להעביר נשק להגנה העצמית מדמשק למרחביה.
היא ניצלה את החוק העות'מאני שאסר על נשים לנסוע ברכבת יחד עם גברים אלא בתנאים מיוחדים שאליהם לא נכנס המבקר (הכרטיסים היו בידי הגברים), וכך הצליחה להבריח את כלי הנשק.
"בדרך חזרה נצלנו את החוק הזה ואני הובלתי איתי את מזוודות הנשק, קִבל אותן ממני חיים, אחי ז"ל [שטורמן] מבעד לחלון והעבירן בעגלה".
כדי להבריח את הנשק מדמשק למרחביה הפכה לגברת הלבושה בהידור ואליה צמוד מלווה, חבר השומר הלבוש כבדווי.
ליווה אותה שמואל הפטר, מראשוני ארגון השומר.
ישראל בצר, מחברי קבוצת הכיבוש במרחביה תיאר בזיכרונותיו את הופעתה: "לבושה בגדי פאר כגברת, מזוודה יפה בידה ולידה ה'בדווי' מלודז', שמוליק הפטר.
[...] רבים מחברי לא הבינו מה לאסתר ולתלבושת כזאת?" משימה זו הייתה אחת ממשימותיה המשמעותיות ביותר כחברה בארגון השומר.
מכיוון ששמירה בפועל לא פעם נמנעה מן הנשים בארגון, הייתה זו את הדרכים להשתתף בפעילות הביטחונית.
פועלה בארגון השומר לשוויון בין גברים ונשים
עם הצטרפותה לחוות סג'רה נאבקה על שוויון זכויות בין גברים לנשים בקולקטיב ואחר כך בארגון השומר.
חברי וחברות הקולקטיב בסג'רה חרתו על דגלם בין היתר את כיבוש העבודה וכיבוש השמירה.
לפי חלוקת העבודה בקולקטיב, הגברים עבדו במלאכות שדרשו הפעלת כוח פיזי, והנשים בבישול, ניקיון וכביסה.
היא וחברותיה התנגדו לכך, ופעלו לשינוי חלוקת התפקידים בין נשים לגברים בקבוצה.
בין היתר נאבקו על זכות הנשים לעבוד בחריש בעזרת שוורים, על זכותן להשתתף בשמירה וכן הנהיגו אופנת לבוש ותספורת שכללו שיער קצוץ ומכנסיים קצרים.
רחל ינאית בן-צבי כתבה: "אסתר הייתה בין החורשות הראשונות ובין אלו שהכניסו את האופנה החדשה של הלבוש "מכנסי עבודה", אוחזת במחרשה והולכת אחרי זוג השוורים".
הנשים בארגון השומר הרגישו מקופחות בקרב החברה השומרית בתל עדש במשך תקופה ארוכה ודרשו שוויון מגדרי.
הנשים, בעיקר הצעירות, החליטו לצאת חוצץ נגד קיפוחן בעבודות השירותים וכנגד קיפוחן בארגון.
הן הוצבו במטבח וגברים בשמירה ובפלחה.
האירוע המרכזי שבו פעלו הנשים למען שוויון היה "מרד חדר האוכל".
המרד פרץ בשל סירובם של הגברים להשתתף בשטיפת הכלים לאחר סיום הארוחות המשותפות כיוון שאין זו, לטענתם, עבודה לגברים.
הן סירבו לבשל לגברים את ארוחותיהם.
אסתר בקר ארגנה את השביתה ואליה הצטרפו האחרות:
היא נבחרה לחברת מועצה ולוועדה לסידור המשפחות, באספת השומר שהתכנסה בימים 24–26 ביוני 1919 בתל עדש.
בשנת 1911 והיא בת 21 עברו צבי ואסתר בקר עברו יחד לנקודת התיישבות חדשה בעמק יזרעאל, מרחביה, שם עבדו את האדמה, ובה נולדה בתם הבכורה דרורה.
כשהייתה בהריון נאסר צבי על ידי הטורקים, בעקבות מתקפה שהחלה על היישוב היהודי ותגובתם של חברי השומר.
אורח חייהן של משפחות השומר לא היו קלים, היישובים העבריים היו מוקפים בכפרים ערבים והנשים לא פעם נשארו עם הילדים בסביבה עוינת.
כשגרו בקצה המושבה נהגה אסתר בקר להעלות את התינוקת לגג במטרה להגן על חייה.
היא תיארה את תנאי חייה כאם צעירה, לבדה מול מפגעי הטבע ושכנים עוינים.
הפחד לא היה חסר בסיס, ולא אחת נשקפה סכנת חיים לאימהות ולילדיהן.
הייתה נחוצה מידה רבה של אומץ לב, תושייה ויכולת גופנית כדי לשרוד.
כאשר כתבה על אימהותה חשפה טפח ממה שעבר עליה כאם צעירה במשפחה בארגון השומר: "נאסר צבי והובל לבית סוהר [..] ואני אז בהריוני הראשון.
נשארתי במרחביה עד יום הנסיעה לבית החולים בחיפה ללדת את ילדתי הבכורה, [...] את ההכרה הראשונה עם האבא עשתה הפעוטה בין כותלי סוהר עכו.
אחרי הלידה נשארתי בעיר אצל אמא כדי שאוכל לבקר את צבי".
הביטוי הרגשי היחיד בדבריה היה כאשר ציינה את השם שניתן לבתם, דרורה, שביטא תקווה.
חברי הארגון וביניהם צבי בקר ראו את משימת הארגון כחשובה והכרחית בתקופתם.
צבי ואסתר בקר נדדו בעמק ובגליל, הוא הקדיש את כל פועלו לשמירה על היישוב היהודי.
באחת משיחותיהם אמר לה: "הנה את רואה את הסביבה הזאת.
נרחב הוא הגליל ורב בו המקום להתיישבות, אך כוחותינו דלים ועלינו ליצור כאן גוף חזק, כדי שיחדלו השכנים לחשוב שאפשר לגנוב ולגזול מאתנו, ואנחנו בלתי מוכשרים להגיב.
כוח זה דרוש לנו עוד לפני שיבואו יהודים רבים וירצו להתיישב בכל פינות הארץ.
עלינו מוטל התפקיד לחזק ולהבטיח כל נקודה בארץ גם אם יעלה לנו הדבר בקרבנות, עד ששכנינו יוכחו, שאין רכושנו הפקר.
היודעת את מה דרוש לשם כך?
דרושים חברים וחברות, שיהיו מסוגלים לחיות חיי נדודים ולעמוד פנים".
ב-1913 עברו אסתר, צבי ושתי בנותיהם הקטנות, דרורה ונחמה, שנולדה ליד אום ג'וני, לתל-עדש.
שם היה צבי בקר שומר בגליל והיא עבדה עם החברות במטבח בתור מבשלת.
בתקופה שאסתר עבדה במטבח פעלה אסתר לקידום השוויון בין הגברים לנשים.
מתל-עדש עברה המשפחה למושבה מטולה, במטרה להקים נקודת התיישבות ראשנה של השומר בגליל העליון.
היא הייתה אז אם לשלוש בנות ובהריון.
לאחר תקופה החליטו לעזוב את המושבה.
אנשי בית-גן (לימים יבנאל) הציעו לצבי בקר לקבל את השמירה במקום והוא נענה.
חצי שנה אחר כך, בליל גשם שוטף נגנב צאן ובקר מחצרו של איכר.
ברדפו אחרי העדר הגנוב, הגיע עד לירדן.
הוא נשאר כל הלילה במקום אך לא מצא דבר.
הוא חזר לביתו כשהוא רטוב כולו, מצונן ומדוכא מן המקרה.
בעקבות המקרה נתקף בדלקת ריאות ושבוע ימים היה קשור למיטתו, שממנה לא ירד עוד.
לאחר מותו הקיפו אותה בני ובנות המשפחה ותמכו בה.
בתם הרביעית, שנולדה אחרי מותו, נקראה צביה על שמו.
צביה, שכונתה ציקה, יצאה להכשרה בדגניה ונשארה בה כגננת לצדה של מרים זינגר (ברקוביץ), הגננת הראשונה של דגניה, ולימים קיבלה את האחריות על הגן במקומה.
בכפר גלעדי הכירה את עמנואל (עמק) רינין, איש העלייה השלישית שהגיע ארצה מרוסיה.
הוא היה צעיר ממנה וקיבל ברצון את בנותיה, ב-1927 הם נישאו.
חברתה משכבר הימים רחל ינאית בן-צבי סיפרה כי אסתר נראתה כאילו שבה לימי נעוריה.
נולדו להם שני בנים, גדעון, שנפטר בילדותו, ועודד, שלמגינת לבה של אמו היגר לארצות הברית.
כל ניסיון להחזיר את הבן והמשפחה שהקים באמריקה לא צלח, והיא הלכה לעולמה מבלי לראותו חוזר הביתה.
עם נישואיה לעמק רינין עברו לגור בתל אביב.
היא ניהלה את משק הפועלות בגבעתיים, ועבדה כמורה בבית הספר החקלאי בגבעת השלושה.
אחר כך עברו לגור בעפולה וברמת גן, שם הייתה פעילה במזכירות ארגון אמהות עובדות.
הייתה חברת אספת הנבחרים הראשונה ברשימת אחדות העבודה.
נפטרה ב-2 באוגוסט 1973, נטמנה בבית העלמין בכפר גלעדי.
בנותיה ציקה ונחמה היו חברות דגניה, בתה דרורה נישאה לרענן וולקני בנו של מאיר וילקנסקי, והייתה גרה ברחובות בתה נעמי הייתה חברת קיבוץ אפיקים.
אסתר בז'רנו (15 בדצמבר 1924 – 10 ביולי 2021) הייתה ניצולת שואה, מאחרונות האסירות היהודיות שהיו חלק מתזמורת הנשים באושוויץ.
בז'רנו נולדה בסארלואי, הקטנה מבין ארבעה אחים ואחיות, לבית משפחת לוי.
אביה, שהיה מורה בקהילה היהודית, חזן ומנצח על מקהלות נוצריות, עודד אותה לעסוק במוזיקה ומגיל צעיר היא ניגנה בחליל ובפסנתר.
בגיל 15 היא נפרדה מהוריה, וניסתה לעלות לארץ ישראל, אולם היא נתפסה על ידי הנאצים ונשלחה למחנה עבודה בו שהתה שנתיים.
ב-20 באפריל 1943 נשלחו כל אסירי מחנה עבודה זה לאושוויץ.
במחנה ההשמדה שובצה לעבודות כפייה והיא גררה אבנים ענקיות מצד אחד של השדה לצד השני ובחזרה, עד שהתקבלה לתזמורת הנשים של אושוויץ.
בתזמורת היא ניגנה על אקורדיון.
האסירות בתזמורת אולצו לנגן בפתח המחנה בפני האסירים החדשים שהגיעו בטרנספורטים.
בז'רנו שרדה את מחנה אושוויץ, עלתה לארץ ישראל, לקיבוץ אפיקים, התחתנה והקימה בארץ משפחה.
מאוחר יותר ירדה לגרמניה ופתחה שם בוטיק לבגדים ותכשיטים.
בתחילת שנות ה-80 הקימה יחד עם ילדיה עדנה ויורם, הרכב מוזיקלי.
הלהקה שרה שירים יהודיים ושירים שנשמעו בגטאות וכן שירים אנטי פשיסטיים.
עד למותה, אסתר בז'רנו חיה בהמבורג.
היא הייתה מייסדת שותפה ויו"ר של ועידת אושוויץ הבין-לאומית וחברת כבוד באיגוד נרדפי המשטר הנאצי.
הוענקה לה מדליה על שם קרל פון אוסייצקי, וכן את מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
"היה לי מזל רב בבלוק הזה בו נשארתי בין לילה.
ערב אחד, גברת צ'ייקובסקה, מורה פולניה למוזיקה, חיפשה נשים שידעו לנגן על כלים שונים.
אנשי האס אס הורו לה להקים תזמורת נשים.
הצגתי את עצמי ואמרתי שאני יכולה לנגן בפסנתר.
אין לנו כאן פסנתר, אמרה צ'ייקובסקה, אם את יכולה לנגן על אקורדיון אבחן אותך.
מעולם לא ניגנתי על אקורדיון לפני כן.
היה עליי לנסות, כך שלא אצטרך לסחוב עוד גושי אבן.
אמרתי לה שאני יכולה לנגן על אקורדיון.
היא הורתה לי לנגן שיר גרמני מוכר.