tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באופן מסורתי זמנה של השושלת מתוארך למאה ה-5 לפנה"ס, כשהכתובות המתארות את המלכים מן השושלת מתוארכות אף לתקופה מוקדמת יותר על בסיס עדויות נומיסמטיות, היסטוריות וארכאולוגיות.
מסקנתה של אליי היא שאשמונעזר הראשון מלך מ-575 לפנה"ס לערך עד 550 לפנה"ס לערך.
צידון, שהייתה עיר-מדינה פיניקית עצמאית ומשגשגת, ניתנה תחת כיבוש מסופוטמי למן המאה ה-9 לפנה"ס.
המלך האשורי אשורנצירפל השני כבש את הר הלבנון ואת ערי החוף, לרבות את צידון.
בשנת 705 לפנה"ס עשה המלך הצידוני לולי יד אחת עם המצרים ועם ממלכת יהודה במרד לא מוצלח נגד השלטון האשורי, והוא נאלץ לברוח לכתיון עם הגעת הצבא האשורי בהובלתו של סנחריב.
סנחריב הציב את אתבעל כמלך על צידון, והשית מחדש את המס השנתי.
כאשר עלה עבד-מלכת לכס המלוכה בצידון ב-680 לפנה"ס, הוא גם מרד באשור, ובתגובה הוציא אותו להורג המלך אסרחדון לאחר שלוש שנות מצור.
שטחה של צידון נמסר לבעל הראשון, מלך צור ווסאל נאמן לאסרחדון.
מעט ידוע על שלטונו של אשמונעזר הראשון.
אליי גורסת כי הוא תפס את השלטון בכוח, מאחר שבניגוד לנוהג של בני המלוכה הפיניקים, שם אביו אינו מוזכר באף אחת מהכתובות המלכותיות.
אשמונעזר השתתף במסעות המלחמה של האימפריה הבבלית החדשה נגד מצרים בהובלת נבוכדנאצר השני או נבונאיד.
הוא לקח כשלל סרקופגי אבן מצריים שהיו שייכים למעמד הגבוה, שלושה מהם נחשפו בנקרופוליס המלכותי של צידון.
אשמונעזר הראשון נזכר בכתובות שנחרטו על ארון הקבורה של תבנת בנו ועל ארון קבורת אשמונעזר השני, נכדו.
שמו גם מתועד בכתובת הקדשת המקדש של נכד אחר, המלך בדעשתרת.
אשמונעזר הראשון היה המייסד של השושלת על שמו.
יורשו היה בנו, תבנת, אשר הוליד עם אחותו אמעשתרת את אשמונעזר השני.
אשמה מינית (הידועה גם כבושה מינית) היא תגובה רגשית שלילית חריפה הכוללת חרדה, אשמה או בושה, בהקשר של פעילות מינית.
היא עשויה לנבוע מסטיגמה חברתית, ציפיות תרבותיות, התנגדות דתית או לחצים הוריים ודתיים.
אשמה זו אינה מוגבלת רק ליחסי מין, והיא עשויה להתעורר גם מסיפוק עצמי או מפעילות מינית של אחרים, והיא עלולה להוביל להשלכות חמורות כגון תפקוד מיני לקוי, דיכאון, וכן להימנעות משימוש באמצעי הגנה ומניעה או מפנייה לטיפול רפואי בעת הצורך.
לחינוך המיני יש תפקיד מכריע בהפחתת הסיכונים הכרוכים בה.
אין צורך בהשתתפות בפעילות מינית או ביחסי מין כדי לחוות אשמה מינית.
האשמה המינית יכולה לנבוע מהשתתפות במעשים מיניים, ממחשבה על השתתפות במעשים מיניים או משיפוט ביקורתי של מעשים וגישות מיניות של האדם עצמו או של אחרים.
תחושת אשמה הנובעת מקיומן של תשוקות מיניות שאינן תואמות את מערכת הערכים או המוסר של האדם.
צפייה בפורנוגרפיה, כאשר האדם חש מבוכה או אשמה מעצם העיסוק בתוכן מיני.
אוננות, הנתפסת לעיתים כמעשה לא מוסרי או חסר תכלית פרו־רפרודוקטיבית, ולפיכך כמעשה שנועד להנאה עצמית בלבד.
עניין בפרקטיקות או נטיות מיניות שאינן נחשבות "מסורתיות", כגון BDSM, קשירה, מין אנאלי ועוד.
מחקרים מצביעים על כך שאשמה מינית יכולה להיות קשורה לחוויות וקשרים מוקדמים של האדם, כגון:
המפגש המיני הראשון ואובדן הבתולים.
חשד או מחשבות על בגידה בזוגיות, היכולים לעורר אשמה אצל האדם או אצל בן הזוג.
חוסר שביעות רצון מקיום יחסי מין שאינם תואמים את ציפיותיו המיניות של האדם.
דוגמה לכך: מחקר על תרבות ה"הוק־אפ" בקמפוסים מצא שקיום יחסי מין חודרניים במפגשי סטוץ העלה מצוקה פסיכולוגית בקרב נשים, אך לא בקרב גברים.
השפעות חיצוניות כגון משפחה, חברים, קבוצות דתיות ונורמות תרבותיות עשויות ליצור אשמה מינית באמצעות מסרים על מה נחשב "ראוי" או "לא ראוי" מבחינה מינית.
סטייה מהטרוסקסואליות מסורתית עלולה להיות בעייתית במיוחד בקהילות או במסגרות דתיות שבהן קיימת התנגדות לנטיות אלו.
תהליך היציאה מהארון עשוי לעורר חרדה וקונפליקט פנימי כאשר הסביבה אינה מקבלת את זהות האדם.
קיום יחסי מין מחוץ לנישואין אינו חוקי במספר מדינות מוסלמיות, כגון פקיסטן, איראן ומרוקו.
מחשבות או מעשים מיניים הנחשבים בלתי־חוקיים יכולים לעורר אשמה רבה.
במדינות מערביות מדובר בעיקר במצבים של היעדר הסכמה, גיל מינימום או גילוי עריות.
בפסיכולוגיה מוכרים שני סוגים עיקריים של אשמה מינית: "אשמה לטנטית" ו־"אשמת הבוקר שאחרי".
כל סוג מתעורר בנסיבות שונות ועלול להשפיע באופן שונה על האדם.
אשמה לטנטית היא תחושת בושה או אשמה פנימית הנובעת מהתפיסה של פעילות מינית או תשוקה מינית כיצר בסיסי או "חייתי".
אנשים בעלי אשמה מסוג זה עשויים לראות במיניות ביטוי לחולשה המערערת את חוסן האישיות.
אין צורך בהשתתפות בפעילות מינית בפועל כדי לחוש זאת; די בתחושות פנימיות של משיכה או תשוקה.
מצב זה עשוי להתבטא גם בליבידו נמוך או בקושי להגיע לאורגזמה, דבר שעלול להשפיע על מערכות היחסים של האדם.
"אשמת הבוקר שאחרי" היא תחושת אשמה, חטא או בושה המתעוררת לאחר מעשה מיני שאינו עולה בקנה אחד עם ערכיו הפנימיים של האדם או עם ציפיות חברתיות, זוגיות, תרבותיות או דתיות.
סוג אשמה זה נפוץ בקרב אנשים המתחרטים על מעשה מיני שביצעו, כגון בגידה, קיום יחסי מין לפני הנישואין, או יחסים עם אדם שלאחר מעשה מתחרטים על הבחירה בו.
כפי שמרמז השם העממי, התחושה מופיעה לעיתים קרובות "בבוקר שאחרי", לאחר קיום יחסי מין.
דתות ותרבויות עתיקות השפיעו במידה רבה על תפיסות החברה המודרנית.
עמדות מיניות שנוצרו במסגרות דתיות בעבר ממשיכות לעצב נורמות, ציפיות ולחצים חברתיים גם כיום.
כל דת מתייחסת למיניות באופן שונה וקובעת כללי מוסר והתנהגות משלה, אם כי רבות מהן חולקות ערכים דומים לגבי תפקידו הרצוי של המין.
אמונות וכתבים דתיים מכתיבים לעיתים ציפיות התנהגותיות, ובפרט בתחום המיני.
בנצרות, יהדות ואסלאם קיימת התפיסה שמיניות ראויה להתקיים בתוך מסגרת נישואין הטרוסקסואלית – דבר שעלול ליצור לחץ על אנשים הנמצאים במערכות יחסים שאינן כאלה.
הכנסייה הקתולית מחזיקה בגישה מסורתית למיניות, שלפיה יחסי מין בתוך הנישואין הם מעשה "אצילי וראוי".
לעומת זאת, היא רואה בשימוש באמצעי מניעה, באוננות או במגע מיני חד-מיני מעשים אסורים.
ביהדות מקודמת גישה הרואה בהימנעות ממין לאורך זמן מעשה בלתי רצוי, בעוד שבאסלאם מודגשת חשיבותה של המסגרת הנישואית לפעילות מינית אחראית.
בשתי הדתות ישנה הדגשה של הנאה ואהבה בתוך הנישואין.
עם זאת, נטייה חד-מינית נתפסת לעיתים כעבירה חמורה, ואף נקשרת בענישה מחמירה בחלק מהזרמים.
בהינדואיזם למיניות יש תפקיד מרכזי כחלק מעקרון ה"קָאמָה", אך היא נתפסת כאחריות של זוג נשוי ובדרך כלל נדחית עד גיל 25, מתוך העדפת התפתחות מוסרית, אינטלקטואלית וכלכלית.
הקאמה סוטרה מוצגת לעיתים כטקסט דתי, אך בפועל היא עוסקת ביחסי הגומלין בין שלושת עמודי היסוד של ההינדואיזם – דהרמה, ארת'ה וקאמה.
הטקסט של ואציאיאנה מדגיש את חשיבות המיניות כחלק מסדרי החיים וההתנהגות המוסרית.
מחקר של מארק גנדרסון וג'יימס מק'קארי, שבו השתתפו 373 סטודנטים שמילאו שאלון מקיף, בחן האם אשמה מינית או דת הם משתנה מנבא טוב יותר לעמדות מיניות ולהתנהגות מינית.
החוקרים מצאו כי:"אשמה מינית היא מנבא חזק בהרבה מרמת הדתיות בכל הקשור למידת הידע המיני, לעמדות המיניות ולביטוי ההתנהגות המינית.
המסקנה היא שדת משמשת משתנה מתווך: ככל שהסטודנטים מרבים להשתתף בפעילות דתית, כך עולה הסבירות שאצלם תופיע אשמה מינית גבוהה הפוגעת בחיים המיניים שלהם".
עמדות וציפיות חברתיות ותרבותיות עשויות להשפיע על הפרט וליצור אשמה מינית, מבוכה, חרדה ואף הימנעות מפעילות מינית.
ערכים והתנהגויות אלו נובעים לעיתים ממיתוסים ואגדות הקשורים למיניות, אשר נטמעו עם הזמן בנורמות חברתיות ובסטיגמות כלפי צורות שונות של פעילות מינית.
נטייה מינית וזהות מינית הן גורמים מרכזיים לאשמה מינית, לחרדה ולתחושת אי־שייכות בקרב אנשים שאינם הטרוסקסואלים.
בכל מדינה קיימים חוקים ותקנות שונים ביחס ללהט"ב, המשקפים את הערכים והאמונות התרבותיים של אותה חברה.
במדינות מסוימות יחסים חד־מיניים מוגדרים כעבירה פלילית ואף נענשים במאסר או מוות.
בחלק מהחברות, תפיסות לגבי מיניות וחוקי מין מושפעים ממיתוסים מסורתיים או רוחניים.
עם זאת, ממצאים במיתולוגיות ובאמנות קדומות מראים שגם תרבויות עתיקות הכירו בקיומם של תמות להט"ב.
מחקר על מיתוסים מיניים ואשמה מינית
דונלד ל' מושר בחן את השפעתם של מיתוסים מיניים על אשמה מינית ועל רמת הפעילות המינית בקרב 88 סטודנטים וסטודנטיות אנונימיים.
מסקנות המחקר היו:"רמת הניסיון המיני אינה קשורה לאמונה במיתוסים מיניים.
אשמה מינית נמצאה בקורלציה שלילית עם רמת הניסיון המיני, ובקורלציה חיובית עם אמונה במיתוסים מיניים.
גברים עם רמת אשמה מינית גבוהה נטו להאמין במיתוסים המציגים מין כמעשה מסוכן, ונשים עם רמת אשמה גבוהה הדגישו את חשיבות הבתולין.
המסקנה היא שיש צורך בחינוך מיני מובנה ובהבהרת ערכים כדי לאזן ולעדכן את תהליך הסוציאליזציה המסורתי להטרוסקסואליות".
אנשים החווים אשמה מינית עשויים לחוות מגוון השלכות העלולות לפגוע ברווחתם הנפשית והפיזית, וכן להשפיע לרעה על בני זוג ועל מערכות יחסים קרובות.
ההשפעות יכולות להיות פסיכולוגיות, פיזיות או שילוב של שתיהן.
אשמה מינית עשויה לגרום למצוקה נפשית משמעותית.
אצל אנשים פעילים מינית היא יכולה להגביר ביקורת עצמית או מודעות־יתר לביצועיהם, ובכך להוביל להפרעות בתפקוד המיני, דיכאון, חרדת ביצוע ומצבים נפשיים נוספים.
השפעות אלו עשויות ליצור תגובות נוספות, כגון פחד ממין, ירידה בחשק המיני או הימנעות מוחלטת מפעילות מינית.
גם אדם שאינו פעיל מינית עשוי לחוות בושה, חשש או אדישות כלפי מין – לעיתים בשל ציפיות חברתיות, השפעה דתית או מסרים בתקשורת המציגים מין כיצר "חייתי".
בנוסף, אנשים עלולים לחוש אשמה גם בנוגע למהות הפנטזיות המיניות או העיסוק בהן.
במקרים שבהם האשמה גורמת למצוקה משמעותית, ייתכן צורך בסיוע מקצועי.
אשמה מינית עשויה להוביל לחרדה קשה המונעת מהאדם לפנות לעזרה רפואית או לנהוג בהתנהגות מינית בטוחה.
פרויד קשר בין תחושת אשמה וחרדה, ולעיתים חוסר הידע או הימנעות מעיסוק במיניות בטוחה עלולים להגביר את הסיכון להדבקה במחלות מין או להיריון לא רצוי.
אנשים החווים בושה או חרדה הקשורות למיניות עשויים גם להימנע מפנייה לטיפול רפואי בעת צורך, מה שעלול להביא להחמרת תסמינים או התפתחות זיהומים.
אשמת שורדים (או אשמת הניצוֹל) היא תופעה פסיכולוגית בה שורדים או ניצולים מאירוע טראומטי חשים אשמה על כך שניצלו.
לעיתים קרובות, שורדים חשים אחריות על מותם או פציעתם של אחרים, גם כאשר לא הייתה להם השפעה על המצב.
בעבר, אשמת שורדים נחשבה לסימפטום של הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
אך בספר האבחנה הפסיכיאטרי DSM-5 היא אינה מופיעה בקריטריונים האבחוניים.
אשמת שורדים יכולה להופיע גם בקרב אנשים שלא סובלים מפוסט־טראומה, אך בקרב הסובלים מפוסט־טראומה, נוכחות של אשמת שורדים קשורה להשלכות קשות יותר לבריאות הנפשית.
אשמת שורדים מדווחת בקרב אנשים שחוו טראומות שונות כמו פליטים, חיילים, שורדי פיגועי טרור וסבים וסבתות שנכדם נפטר.
כ-30-60% ממי ששרדו אירוע טראומטי סובלים מאשמת שורדים.
מקור המושג אשמת שורדים הגיע מתיאורים של שורדי שואה אשר היו אסירים במחנות ריכוז.
דחק תמידי, עבדות, עינויים והרעבה פגעו בבריאותם של אסירים במחנות הריכוז.
לאחר מלחמת העולם השנייה זיהה אדי דה-וינד פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי הולנדי-יהודי, ששורדי שואה סובלים מתסמינים וסימפוטומים משותפים.
אוסף התסמינים הללו קיבל את השם תסמונת מחנות הריכוז (concentration camp syndrome; KZ syndrome).
תסמונת זו דומה מאוד להפרעת דחק פוסט־טראומטית.
ישנן מספר חוויות משותפות שמאפיינות את התופעה.
השאלה הבסיסית ששואלים הסובלים מהתופעה, היא למה דווקא הם ניצלו, בעוד אחרים נפגעו קשה יותר בעת האירוע.
מכיוון שהשורד לא יכול להצדיק את העובדה הזאת, הוא יראה בה אשמה ובושה, חוסר בסולידריות עם סביבתו, או אפילו אחריות על האירוע.
במובן מסוים חוויה זו היא מנגנון הגנה, שכן היא נובעת מהרגשה של שליטה בסיטואציה ותחושת מסוגלות, ומצילה את השורד מתחושת חוסר האונים.
במצביה הקיצוניים, כמו בתסמונת מחנות הריכוז, יכולה התסמונת לכלול את הסימפטומים הבאים:
נדודי שינה וסיוטי לילה מתמשכים ורציפים.
חשדנות וחוסר אמון בבני אדם.
תחושת זרות לחברה שלא חוותה והייתה שם.
חוסר יכולת להגיע לסיפוק והנאה מהחיים.
קידוש הסבל כהנצחת הקרובים שנרצחו.
עם זאת, לפעמים מתרחש אירוע של טראומה קולקטיבית, ובהתאם לקרבה השונה מתפתח מדרג שונה של החוויה כך שהיא לא מגיעה עד לסימפטומים החמורים.
אשמיאני (בבלארוסית: Ашмя́ны, ברוסית: Ошмяны, בפולנית: Oszmiana, בליטאית: Ašmena; ביידיש: אָשמענע) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, המונה כ-15,000 תושבים.
האזכור הראשון של העיירה הוא משנת 1341, עת ירש אותה הדוכס הליטאי יואנוטיס מידי הדוכס הליטאי גדימינאס.
בשנת 1384 העיירה נהרסה בידי המסדר הטבטוני, אך שוקמה במהרה.
התקפה נוספת של המסדר הטבטוני על העיירה בשנת 1402 נכשלה.
בשנת 1413 העיירה הפכה למרכז סחר אזורי, ולשדה קרב בין כוחותיו של מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו ושל הדוכס הליטאי סביטריגליה וחיילי המסדר הטבטוני.
העיירה נחרבה שוב בשנת 1519 בידי חיילי נסיכות מוסקבה.
בשנת 1566 קיבלה אשמיאני זכויות עיר.
בחלוקת פולין בשנת 1795 העיירה הועברה לשליטת האימפריה הרוסית.
כמה מבני העיירה השתתפו בהתקוממות של נובמבר 1830, ובעקבות זאת הוחרבה העיירה באפריל 1831 בידי כוח רוסי של 1,500 חיילים.
העיירה לא הצליחה להתאושש מהחורבן עד סוף המאה ה-19. לאחר כיבוש גרמני בן שלוש שנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, הועברה העיירה לשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה, ונכללה במחוז וילנה.
בשנת 1897 נמנו בה 3,803 יהודים, מתוך אוכלוסייה כוללת של 7,214 נפש, ובראשית המאה ה-20 פעלו בה שני בתי ספר יהודיים ובית כנסת.
כמו כן, התקיימה בעיירה ישיבה, בה למדו בין היתר הרב ראובן כץ בסביבות שנת 1883, והרב אברהם צוקרמן בשנת 1928. בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-3,300 יהודים, כמחצית מתושביה, ופעלו בה חוגים ציוניים, אגודת ישראל והבונד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה אשמיאני בידי ברית המועצות, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, וב-25 ביוני 1941 נכבשה בידי הגרמנים, ואלו החלו במעשי שוד של יהודיה ובהטלת גזירות שונות על האוכלוסייה היהודית.
ביולי 1941 נלקחו מאות גברים יהודים מהעיירה לכיוון לידא, ולא שבו.
בהמשך החודש רוכזו למעלה מ-700 גברים יהודים נוספים מהעיירה, ובהם ראש היודנרט, הרב הלר, ונרצחו בכפר הסמוך ברטל (Bartel).
ב-2 באוקטובר 1941 רוכזו יתר יהודי העיירה, בעיקר אלמנות ויתומים, בגטו שהוקם בה.
לגטו, בו שררו תנאי צפיפות קשים, הגיעו גם פליטים יהודים מהאזור.
כמה עשרות מפליטים אלו הוצאו להורג בידי הגרמנים.
באביב 1942 הועברה השליטה בגטו לידי המשטרה הליטאית, ולצד גירוש מאות מיושביו למחנה עבודה של ארגון טודט, הובאו אליו יהודים נוספים מעיירות הסביבה.
באוקטובר 1942 נרצחו 406 יהודים קשישים וחולים מהגטו בכפר הסמוך אוגליובו (Uglyowo) בידי ליטאים.
במהלך מרץ ואפריל 1943 חוסל גטו אשמיאני.
כ-700 מיהודיו הועברו לגטו וילנה, כ-1,500 הועברו למחנות עבודה, בהם רובם נספו, וכ-700 שולחו ישירות לפונאר.
לפני חיסול הגטו פעל בו ארגון מחתרת יהודי, אשר כמאה מאנשיו הצליחו בעזרת ליזה מאגון להימלט בשעת האקציות ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים.
משרת הרבנות באושמיאני נחשבה מאד, וחלק מהנושאים בתפקיד התפרסמו בעולם היהודי כולו:
רבי אברהם כהנא (עד פטירתו ב-1841, תר"א)
רבי מאיר מיכאל כהנא - כיהן אחרי אביו, במשך כחמישים שנה עד פטירתו ב-1891, תרנ"א
רבי מרדכי וייצל-רוזנבלט - "ר' מוטל'ה אושמינר" נודע כאיש מופת שגם גויים באו לבקש את ברכתו, כיהן כרב העיר עד שקיבל את כס הרבנות בסלונים (1904, תרס"ד)
רבי יהודה לייב פיין - עמד גם בראשות הישיבה המקומית, ב-1912 עבר לסלונים
רבי גרשון משה גלברד (1912–1917) פרש מהרבנות בעקבות מחלה, ונפטר ב-1926
רבי מנשה חיים שמואלזון - דיין הקהילה, התמנה רשמית כרבה לאחר מות הרב גלברד, החזיק במשרה עד מותו ב-1936
הרב הלר - רב משכיל, נבחר בבחירות לרבנות העיר, ולמרות המחלוקת סביב רבנותו הנהיג את יהודי העיר עד מותו בידי הנאצים בשואה.
אשנ"ב - אנשים למען שימוש נבון באינטרנט ע"ש ערן אדרת היא עמותה שהוקמה בישראל בשנת 1999 במטרה להגביר את מודעות הציבור להשפעות החיוביות והשליליות שיש לשימוש ברשת האינטרנט על החברה ועל ערכיה.
עמותת אשנ"ב מבקשת לתרום להעלאת המודעות לבעייתיות שיש באינטרנט חסר הכללים, לעודד קבלת אחריות על השימוש בו ולסייע ביצירת קהילת אינטרנט אחראית.
על פי תפישת העמותה, שימוש נבון ונאות באינטרנט יושג באמצעות הסכמות, ולא באמצעות אכיפה.
לאור תפישה זו מאמינה העמותה כי השגת המטרה כרוכה בתהליך של חינוך במובן הרחב של המילה.
עמותת אשנ"ב הוקמה ביוזמתו של ד"ר אבשלום אדרת להנצחת בנו , שבזמן שירותו הצבאי נקלע למצוקה נפשית והתאבד בשנת 1997. בדיעבד גילה אביו כי במהלך התקופה שקדמה להתאבדות שוחח ערן בפורומים ובצ'אטים עם אנשים שהפגינו אטימות בכך שעודדוהו לשים קץ לחייו ואף הדריכוהו כיצד לעשות זאת.
בעקבות הגילוי החליט ד"ר אדרת לפעול כדי
ככלי מרכזי להגברת מודעות הציבור, אשנ"ב דוגלת בפעולות הסברה כגון: הרצאות, הדרכות, כנסים וימי עיון, החתמה על "אמנת אשנב לשימוש נבון באינטרנט", השתתפות בוועדות ציבוריות, פיתוח תכנים ודגמים לתהליכי חינוך בקהילה, ייעוץ מקצועי והדרכה על פי הזמנה, וכל זאת בשיתוף פעולה עם גורמים ממלכתיים, ארגונים עסקיים, גופים מהמגזר השלישי ועוד.
הקמת סה"ר (סיוע והקשבה ברשת), שהיה פורום התמיכה הראשון ברשת.
סה"ר, שעבר לפעול בהמשך כעמותה עצמאית, כבר הציל את חייהם של עשרות בני נוער.
קיום כנסים בסוגיות הקשורות בהשלכות החברתיות, החיוביות השליליות שיש לאינטרנט (לדוגמה כנסים בנושאים: "השפעת האינטרנט על החברה", "תרומת האינטרנט לקהילה", "סוגיות משפטיות באינטרנט", "מחאה חברתית ברשת" ועוד)
הגברת מודעות התלמידים בבתי ספר לגלישה בטוחה.
במסגרת זו מתקיימות, בין היתר, הפעילויות האלה:
הפעלת פרויקט חיילים מדריכים, בשיתוף עם בית הספר למקצועות המחשב של צה"ל ומשרד החינוך.
במסגרת זו מופיעים בבתי הספר חיילים צעירים, היכולים לדבר עם תלמידי בבתי הספר "בגובה העיניים", ומדריכים את התלמידים כיצד לגלוש בתבונה ולהימנע מהסכנות שברשת.
הענקת פרס אשנ"ב למורה היזם.
העמותה עורכת תחרות שנתית למורים יזמים שפיתחו פעילות בנושא גלישה נבונה, ומעניקה פרס כספי לזוכים (בחירת הזוכים נעשית בשיתוף עם משרד החינוך).
"מחנכים לגלישה נבונה" - שותפות עם משרד החינוך בבניית ערכת הדרכה לגלישה בטוחה שתופץ בכל בתי הספר בישראל.
הרצאות בפני הורים במקומות עבודה ובמסגרות אחרות בקהילה כדי להדריך אותם כיצד להבטיח שילדיהם יגלשו בבטחה ברשת.
השתתפות ביוזמת היום הלאומי לאינטרנט בטוח עם משרד החינוך, חברת מיקרוסופט ישראל ובסיוע קבוצת גופים מהמגזר העסקי וממשלתי.
אתיקה ברשות ניירות ערך - שותפות בדיוני ועדת האתיקה של הרשות לניירות ערך, ויוזמה להפעלת "תו אשנ"ב לאתיקה באתרי אינטרנט".
בפעילות העמותה, המתבצעת כולה בהתנדבות, משתתפים מדי שנה אלפים – ילדים, בני נוער והורים.
אשנב הוא חלון עגול בדרך כלל המשמש בגוף הספינות כדי להכניס אור ואוויר.
המונח הוא ממקור ימי, אך הוא משמש גם לתיאור חלונות עגולים בכלי רכב משוריינים, מטוסים, מכוניות – הפורד "ציפור הרעם" (Thunderbird) היא דוגמה בולטת – ואפילו חלליות.
בספינה, תפקידו של אשנב, כאשר הוא פתוח, הוא לאפשר לאוויר צח להיכנס לחלקים החשוכים ולעיתים הלחים והטחובים מתחת לסיפון כלי השיט.
האשנב נותן לנוסעים מתחת לסיפון נוף מסוים של העולם החיצון.
כשהוא סגור, האשנב מספק מחסום חזק, אטום למים, אטום למזג האוויר ולפעמים אטום לאור.
אשנב באונייה נקרא רשמית "פתח צד" או "חור צדדי", באמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים.
מונח זה כלול באסופת התקינה הפדרלית בארצות הברית.
הוא משמש גם בחוקים ותקנות הקשורים לבניית ספינות.
המילה "אשנב" מכסה כל חור, מכוסה או לא מכוסה, בדופן הכלי.
ישנו כיסוי מתכת (בשם Deadlight) על ציר שניתן להדק מעל האשנב כדי לאבטח אותו במזג אוויר קשה – "מכסה סערה".
לפי ספריית מחלקת הצי, למילה "אשנב" אין קשר למיקומה בצד הנמל של ספינה.
מקורה בתקופת שלטונו של הנרי השביעי (1485).
המלך התעקש להרכיב תותחים גדולים מדי עבור ספינותיו ולכן לא ניתן היה להשתמש בשיטות המקובלות לאבטחת הנשק על המצודה הקדמית בספינה והחלק האחורי.
בונה הספינות ג'יימס בייקר הוזמן לפתור את הבעיה, וניקב את דפנות הספינה כך שניתן יהיה להרכיב את התותח בתוך המצודות הקדמיות והאחוריות.
לימי מזג אוויר קשה, וכאשר התותחים לא היו בשימוש, הותקנו הפתחים בכיסויים, שנקראו בצרפתית porte, כלומר דלת.
המילה עברה אינגלוז ל-port ולאחר מכן ל-porthole.
המשמעות הורחבה לכל פתח בצד הספינה, בין אם לתותח או לא.
אשנב מורכב משני רכיבים מבניים לפחות ובצורתו הפשוטה הוא דומה לכל סוג אחר של חלון בעיצובו ובמטרתו.
האשנב הוא בעיקרו דיסק זכוכית עגול, המכונה "portlight", עטוף במסגרת מתכת המוברגת היטב בדופן גוף הספינה.
לפעמים דיסק הזכוכית של אשנב עטוף במסגרת נפרדת שתלויה על מסגרת הבסיס כך שניתן לפתוח ולסגור אותה.
לאשנבים רבים יש גם כיסויי סערה ממתכת שאפשר להדק היטב לחלון בעת הצורך.
המטרה העיקרית של כיסוי הסערה היא להגן על החלון מפני מזג אוויר קשה בים.
הוא משמש גם כדי לחסום את כניסת האור לדרגשים תחתונים כאשר מבקשים להחשיכם.
כיסוי הסערה מכונה "נקודת מוצא" בעגה הימית.
כיסויי סערה משמשים גם בספינות חיל הים וצי הסוחר כדי למנוע מאור פנימי להימלט מהקומות התחתונות של הספינה וכדי לספק הגנה מפני אש עוינת.
הצירים של חלונות האשנב נגישים מתוך גוף הספינה, והם מהודקים בדרך כלל למצביהם הסגורים על ידי הידוק ידני של התקנים מסתובבים עם הברגה, המכונה בדרך כלל "dogs".
ניתן לזהות אשנבים ישנים על ידי הצווארון הבולט של לוחית הבסיס שלהם שעשוי להיות בעומק של עד כמה סנטימטרים, ובכך להכיל את עובי גוף העץ.
קוטר האשנבים נע בין כמה סנטימטרים ליותר משני רגל, ומשקלם ממספר קילוגרמים ועד למעלה ממאה פאונד (45 קילו).
חלק גדול ממשקל האשנב מגיע מהזכוכית שלו, שעל ספינות יכולה להיות בעובי של עד שני סנטימטרים.
רכיבי מתכת של אשנב גם הם בדרך כלל כבדים; הם בדרך כלל יצוקים בחול ועשויים בעיקר מברונזה ופליז אך גם מפלדה, ברזל או אלומיניום.
ברונזה ופליז מועדפים בשל עמידותם בפני קורוזיה של מי מלח.
עיצוב האשנב משיג את מטרותיו בלי לוותר על שלמות גוף הספינה.
הזכוכית העבה של האשנב והמבנה המחוספס – מחברים הממוקמים ברווחים הדוקים וצורתו העגולה – תורמים לתכליתו: לשמור על חוזק גוף הספינה ולעמוד בלחץ של גלי סערה המתנפצים עליו.
לאחרונה ירד מספר האשנבים בספינות גדולות.
לספינות תענוגות יש מבנים גבוהים יותר עם יותר תאים בסיפון העליון שיכולים להיות עם חלונות גדולים ומרפסות.
לרוב ספינות המלחמה אין יותר אשנבים בגוף הראשי שלהן מכיוון שהם עלולים להחליש אותם ולכלי שיט מודרניים יש מיזוג אוויר ותאורה חזקה מתחת לסיפון, כלומר אשנבים אינם נחוצים עוד.
אשנבים בחללית חייבים להיות עשויים מזכוכית שיכולה לשרוד שינויי טמפרטורה מהירים, מבלי לסבול מסדקים שעלולים לנבוע מהלם תרמי.
אלה שבתחנת החלל הבין-לאומית עשויים מזכוכית קוורץ המותקנת על מסגרות טיטניום, מכוסות באמייל.
אלה תוכננו להיפתח אם כי אף אסטרונאוט חוזר לא עשה זאת.
לחלונות יש גם דלתות, כיסויים, כדי להגן עליהם מפני מיקרו-מטאוריטים.
על קפסולות החלל של אפולו מוקם אשנב בפתח בו השתמשו האסטרונאוטים בתחילת כל טיסה ובסופה.
אשנבים בצוללות עשויים בדרך כלל מפלסטיק אקרילי.
במקרה של צוללות לצלילה עמוקה, עובי האשנבים יכול להיות כמה סנטימטרים.
קצה האקריליק בדרך כלל מחודד בצורה חרוטית כך שהלחץ החיצוני מהדק את החלון האקרילי כנגד התושבת.
בדרך כלל חלונות כאלה שטוחים ולא כדוריים.
כך מוקטן השטח שניתן לראות דרכו, אך מבוטל העיוות הנגרם מזכוכית מעוקלת.
אֵשְנוּנָה הייתה ממלכה זעירה, שתחילתה בשומר בתקופת הממלכה הקדומה באלף השלישי לפנה"ס.
שרידי ממלכת אשנונה נמצאו במספר אתרים, תל אסמר (Tel-Asmar) שבו שכנה עיר הבירה של אשנונה השוכן כ- 50 ק"מ צפונית-מזרחית לבגדאד.
אתר חָפָגֶ'ה, ותל חַרְמַל, האתר של העיר העתיקה שדופום, שבה נמצאו לוחות חרס אשר כללו את חוקי אשנונה.
הממלכה שכנה בעמק נהר דיאלא – אחד היובלים של החידקל בחלקה הצפוני של מסופוטמיה הדרומית אשר בעיראק של היום.
המאפיין את האתרים הוא המשכיות שומרית של תרבויות דרום מסופוטמיה – תרבות ג'מדת נצר וארך.
העיר הייתה מאוכלסת בתקופת ג'מדת נצר.
העיר הייתה עיר גדולה בתקופת הממלכה הקדומה בשומר.
עם עליית האימפריה של אכד התנדנדה ממלכת אשנונה בין תקופות של עצמאות ותקופת של שליטת אחרים בה כגון השושלת השלישית של אור ואיסין.
אשנונה שלטה בנתיבי הסחר ושימשה לעיתים כשער מעבר בין התרבות של מסופוטמיה ועילם.
דרכי הסחר נתנו לאשנונה גישה לסחורות כגון נחושת, בדיל, אבנים יקרות וסוסים.
בתקופה הבבלית הקדומה הגיעה העיר לחשיבות, השפיעה על בבל וכבשה את אשור ואת אכלתום.
הכיבוש הביא לבריחתו של שמשי אדד הראשון מאכלתום לבבל.
ממלכת אשנונה אבדה את מעמדה כממלכה עצמאית עם כיבושה על ידי חמורבי במאה ה-18 לפנה"ס.
בתקופת שלטונו של שמשו-אילונה בנו של חמורבי, ניסתה אשנונה להשתחרר משלטונה של בבל יחד עם ערים נוספות שמרדו בבבל.
שמשו הצליח לחסל את המרד בצפון, ואת לוני (Iluni) מלך אשנונה העביר לבבל שם הוצא להורג בחנק.
בשנה ה-20 לשלטון שמשו-אילונה, פרץ מרד נוסף באשנונה שלא השלימה עם שליטתה של בבל עליה.
הוא יצא עם צבאו להביס את המרד, במסגרת מאבקו הוא הקים גם מבצר בשם "דור-שמשו אילונה" כדי למנוע מאשנונה למרוד שוב.
כנראה שבניית המבצר סייעה להשקיט את רוחות המרד.
לאחר מכן מתועד במסמכים שהוא תיקן את התשתיות באשנונה והקים מחדש את תעלות המים.
חשיבות הממלכה באה לידי ביטוי בהכרזת כורש.
הכתובת בממצא הארכאולוגי מזכירה את ארץ אשנונה יחד עם שושן, אכד ואשור אשר מלכיהם הביאו אליו את מנחתם ונשקו את רגליו.
האתרים נחפרו בין השנים 1930 ו-1936 על ידי צוות מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו בראשותם של הנרי פרנקפורט, סיטון לויד וטורקילד יקובסן (Thorkild Jacobsen).
הממצאים כללו כ-1500 לוחות חרס בכתב יתדות.
למרות שעבר זמן רב מאז החפירה פרסום הממצאים מהאתר נמשך עד היום.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 חפרה בתל-אסמר משלחת עיראקית, ממצאיה עדיין לא פורסמו.
המקדש המרובע שנמצא בתל-אסמר מתוארך לתקופת השושלת הקדומה.
נמצא מקדש שלם שכלל בתוכו אזורים פולחניים ספציפיים כולל במות.
המקדש נבנה ללא כל פלטפורמה גבוהה.
הממצא המפורסם מהמקדש הוא 21 פסלים אשר נמצאו מתחת לרצפה באחד מחדרי המקדש.
הפסלים עשויים מטין בגדלים שונים.
הגדול שבהם גובהו 76 ס"מ, ובראשו עיניים בוהות וזקן.
אחת ההערכות הייתה שפסל זה הוא אל.
אחד המאפיינים של הפסלים הוא ידיים אוחזות על החזה בתנוחה שדמתה לתפילה.
מבנה הפנים דומה, אפים בולטים במסורת הפיסול השומרית.
השונות בין הפסלים היא בלבוש ותספורת.
הפסלים כללו פסלי זכרים ונקבות אשר ייצגו את האוכלוסייה.
פסלי הכהנים היו לרוב חסרי שיער.
השערת החוקרים הייתה שהפסלים הובאו על ידי אנשים למקדש כמנחות והם נשמרו בגניזה מתחת לרצפה.
המקדש נמצא בחָפָגֶ'ה, מתוארך לשושלת הקדומה.
המקדש היה מוקף גדרות סגלגליות ומכאן שמו.
המקדש היה מקדש שלושה מרחבים (סטיו, אולם, סטיו), זאת בדומה למקדשים שנמצאו בארידו, ארך וכיש בתקופות קדומות יותר.
שטח האזור בתוך הגדרות החיצוניות כ-70 דונם.
המקדש בנוי לבנים שמחזיקות מעמד בגלל מיעוט הגשמים באזור.
השטח בין הגדרות כלל אזורי מגורים לכהנים, בתי מלאכה שעסקו בנחושת וברונזה.
הפיסול נעשה בשיטת השעווה הנעלמת, נמצאו ניטים (סוג של מסמר) אשר מחברים את שני חלקי התבנית שבהם מייצרים את הפסלים.
בשדופום שהייתה המרכז האדמיניסטרטיבי של הממלכה, כיום תל אבו חַרְמַל ליד בגדאד, במסגרת חפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר על ידי משלחת בראשותו של הארכאולוג העיראקי טהא באקר, נמצאו בשנים 1945 ו-1947 שני העתקים של קובץ חוקים של דארושה המלך האחרון של אשנונה.
אלה החוקים הקדומים ביותר שנמצאו בעולם התרבות השמית.
אשנב היה עיתון דו-שבועי מחתרתי שהוצא לאור בין 24 באוגוסט 1941 עד 1947 על ידי ארגון ההגנה והיה הנפוץ בעיתוני המחתרת בתקופת היישוב.
מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה הבריטית.
ברל כצנלסון היה מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו.
העיתון הודפס בפורמט של 25*15 ס"מ והכיל בין שישה לשמונה עמודים.
לאחר מספר שנים הפך לשבועון והגיע לתפוצה של 30 אלף עותקים.
בעיתון בוטא הזרם האקטיביסטי של מפא"י שביקשו לפרסם את ההתנכלויות הבריטיות ולדרבן את חברי ההגנה לקראת המאבקים שבדרך, תוך פרסום ידיעות שנפסלו בעיתונים החוקיים.
העיתון הכיל ידיעות מן העולם שמקורן בסוכנות היהודית ובשירות הידיעות של ההגנה ששמות כותביהן לא הוזכרו.
העיתון תקף את האנגלים והערבים, אך גם יהודים שנקטו בקו פייסני כלפי הבריטים.
בגיליונו הראשון, שיצא ב-24 באוגוסט 1941, הופיע בעמוד הראשי הלוגו "מפלגת פועלי ארץ-ישראל", אולם שם המפלגה הושמט מהגיליון השני ואילך והוחלף ב"ליקוטי ידיעות/דברים בשם אומרם".
וכן בחודשיו הראשונה בצידו השמאלי של הדף הופיעה הכותרת "פנימי לחברים/לא למכירה", אולם החל מחודש דצמבר 1941, החל העיתון להיות מופץ למנויים בתשלום, והוסר התואר "לא למכירה".
עורכו השני של העיתון היה אליעזר ליבנה (לִיבֶּנשטיין), ועורכיו המשניים היו מאיר ורטה, מאיר בראלי ומשה כצנלסון.
המערכת שכנה ברחוב נחלת בנימין 57 בתל אביב, והעיתון הודפס ב"דפוס שלומי" ברחוב יהודה הלוי, במסווה של הדפסת עיתון "מערכות".
הגליונות נערכו ידנית, ולא במכונה, כדי למנוע זיהוי של בית הדפוס.
מכיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ואף בחלק מהמקרים הוצאו גליונות בשם "א-ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו.
סך הכל הופיעו 157 גיליונות כאשר 42 גליונות הופיעו תחת השם "א–ב".
בגיליון שיצא ב-20 באפריל 1947 פרסם העיתון מודעת אבל שבה כרך את שמם של עולי הגרדום – אנשי האצ"ל: דב גרונר, דב רוזנבוים, מרדכי אלקחי ואליעזר קשאני, שנתלו ב-16 באפריל 1947 – עם שמם של חללי ההגנה: אהרון דוב, פנחס וייס, מנחם סאמט ומשה לרר, שנהרגו בפעילות במסגרת תנועת ההעפלה.
בעקבות פעולה זו, שנגדה את עמדות ראשי ההגנה ומפא"י, נערך במפא"י בירור מול העורך ליבנשטיין והוחלט לצרף לעיתון עורך שיאזן את עמדתו, בתגובה למהלך התפטר ליבנשטיין ומכיוון שמפא"י רצו לתת סיכוי לאופציה המדינית, החליטו על סגירתו של העיתון.
אשמניים (שם מדעי: Emballonuridae) היא משפחה של יונקים בסדרת העטלפים.
האשמנים הם עטלפי חרקים ליליים.
האשמנים היא משפחה של עטלפי חרקים, הדומים לעטלפי פירות קטנים בשל גודלם.
יש להם ראש מוארך ועיניים גדולות.
אין להם תוספות קרומיות על האף.
אוזניהם צרות מן הראש ויש להם צפיר, קצה זנבם חופשי מקרום התעופה ובולט מצדו העליון.
ולכן קוראים להם לשים בפנים זנב.
במינים אחדים מצויה בכנף בלוטה המפיצה ריח וזה משמש למשיכה מינית.
במין המצוי בישראל קבועה בלסתו בלוטה.
המין אשמן גדול הוא הגדול בעטלפי החרקים בישראל.
מידותיו: אורך הגוף כ-8 ס"מ, אורך הזנב 3.5 ס"מ, אורך האמה כ-7 ס"מ, אורך אפרכסת האוזן 2 ס"מ ואורך כף הרגל 1.6 ס"מ.
אין הבדלים בין הזוויגים, דומה לעטלף פרי קטן.
עיניו גדולות, כנפיו ארוכות וחדות, גבו ובטנו חשופים ואין עליהם שיער.
ולכן קוראים לו בלטינית "ערום בטן", ושמו העברי לקוח מ מן הפסוק "כאשמנים מתים" פירוש המילה חושך.
באצבעו השלישית שני פרקים, קרום זנבו קצר, כחצי מהזנב בולט אל קרום התעופה והוא יכול לכסות את זנבו.
פרוותו קצרה, בצבע חום אפור או צבע ביניים.
הזכרים הם בצבע קינמון בהירים מהנקבות.
בלוטות ריחו מפותחים יותר משל הנקבה.
בעולם נפוץ האשמן בצורה רציפה מדרום מזרח אסיה למזרח התיכון, אך בארץ ישראל הוא נדיר יותר.
פרטים בודדים נלכדו בשנות ה-70 של המאה ה-20 בכנרת.
בעבר היה האשמן נפוץ בכל עמקי הארץ, כיום הם מצויים בעמק הירדן.
האשמן ניזון מחרקים מעופפים גדולים.
לקראת הסתיו הוא אוגר שומן בחלק האחורי של גופו.
הוא שוכן במערות וגם בבניינים.
האשמן מעופף מצוין ומעופף בגובה של 90 מטר.
רבייה: ההזדווגות בסתיו במערות שיש בהם המון פריטים.
בסוג 11 מינים נוספים הנפוצים באזורים החמים של העולם הישן.
סוג אשמן (Taphozous) - בו 14 מינים.
סוג: אשמן הכיס (Saccolaimus) - בו 4 מינים.
סוג: אשמן זנב-נדן (Coleura) - בו 3 מינים.
סוג: אשמן זנב-נדן זקוף (Emballonura) - בו 10 מינים.
סוג: אשמן זנב-נדן מדומה (Paremballonura) - בו 2 מינים.
סוג ומין יחיד: אשמן זנב-נדן כהה (Mosia nigrescens)
סוג ומין יחיד: אשמן חדקוני (Rhynchonycteris naso)
סוג: אשמן כלבי (Peropteryx) - בו 5 מינים.
סוג: אשמן כנף-שקיק (Saccopteryx) - בו 5 מינים.
סוג: אשמן כנף-ארנק (Balantiopteryx) - בו 3 מינים.
סוג: אשמן מדובלל (Centronycteris) - בו 2 מינים.
סוג ומין יחיד: אשמן ערמוני (Cormura brevirostris)
סוג ומין יחיד: אשמן קצר-אוזן (Cyttarops alecto)
סוג: אשמן רפאים (Diclidurus) - בו 4 מינים.
אשמת הכוכבים הוא רומן מאת ג'ון גרין.
הספר יצא לאור ב-10 בינואר 2012 בארצות הברית.
הסיפור מסופר מנקודת מבטה של הנערה בת ה-16 חולת הסרטן, הייזל, שנשלחת על ידי הוריה לקבוצת תמיכה בה היא פוגשת ומתאהבת באוגאסטוס ווטרס בן ה-17, שחקן כדורסל לשעבר וקטוע רגל.
גרין הצהיר כי כותרת הספר לקוחה ממחזהו המפורסם של שייקספיר, "יוליוס קיסר" (מערכה 1, סצנה 2).
קסיוס אומר לברוטוס "האשמה, ברוטוס יקר, אינה בכוכבים אלא בנו אנו".
ב-1 בפברואר 2012, רכשה חברת פוקס המאה ה-20 את זכויות ההסרטה לספר.
הספר תורגם לעברית בשנת 2012 על ידי רנה ורבין ויצא בהוצאת הכורסא ונבחר לרשימת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים הארצי" של נערי ישראל לשנת 2014 מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
הוריה של הייזל גרייס בת ה-16 מכריחים אותה להשתתף בקבוצת תמיכה לילדים החולים בסרטן.
כשהייתה בת 13 אובחנה הייזל כחולה בסרטן בלוטת התריס שלב 4 .
בקבוצת התמיכה היא פוגשת את אוגאסטוס "גאס" ווטרס, כוכב כדורסל לשעבר, שאיבד את רגלו הימנית בגלל היותו חולה בסרטן העצמות.
הוא מספר כי הוא התאהב בה בפעם הראשונה ששמע את קולה.
הייזל משכנעת אותו לקרוא את "מכאוב מלכותי", הספר האהוב עליה, והוא הופך לאובססיבי לספר כמעט כמוה.
בנוסף להודעות הטקסט ולשיחות הטלפון הרבות ביניהם, הייזל וגאס מתחילים לבלות יותר זמן ביחד.
ככל שמערכת היחסים ביניהם מעמיקה, כך הייזל מרגישה צורך להתרחק מגאס, מכיוון שהיא מרגישה צורך לפגוע בו פחות.
היא יודעת שכאשר היא תמות גאס יפגע, והיא לא רוצה לתת לזה לקרות.
גאס שמר את משאלתו, שהעניק לו ארגון "משאלת לב" (Make A Wish) והוא רוצה להשתמש בה עכשיו כדי שהוא והייזל יוכלו לטוס לאמסטרדם שבהולנד, כדי לפגוש את פטר ואן האוטן, מחבר הספר "מכאוב מלכותי".
הייזל מאושרת מההצעה אך היא מבינה שהיא לא רוצה להמשיך את מערכת היחסים עם גאס, כדי למזער את הנזק שייגרם לאחר מותה.
הייזל מבינה שהיא רואה עצמה בתור רימון יד, והודעתה על כך מפחידה את הוריה, אך הם עושים הכל כדי לעודד אותה.
אחרי שהתעוררה בייסורים, הייזל הובהלה לבית החולים כשהתמלאו לה הריאות במים כתופעת לוואי מהתרופה (פלנגמול) נגד הסרטן שלה.
במהלך שבוע ההחלמה שלה, גאס לא מבקר אותה מהסיבה שהייזל לא רצתה שהוא יראה אותה במצב ההוא.
לאחר שחרורה, היא מבינה שהיא מאוהבת בו ולאחר התייעצות עם רופאיה מתירים לה לטוס לאמסטרדם עם גאס ואמה לפגוש את האוטן.
בלילה הראשון שלהם באמסטרדם, הם מוזמנים לארוחה מפוארת הממומנת על ידי ואן האוטן.
פגישתם עם הסופר פחות מוצלחת ומתברר כי לידווי, העוזרת שלו, סידרה את פגישתם בלי הסכמתו בתקווה שזה יעורר בו השראה והוא יפסיק עם שתיית האלכוהול ויחזור לכתוב.
האוטן מתנהג בגסות רוח לנערים ומסרב לענות על שאלותיהם.
מאוכזבים מפגישתם, עוזבים הייזל וגאס את ביתו של האוטן, יחד עם לידווי, שמתפטרת מעבודתה כעוזרת.
היא לוקחת אותם לבקר בבית אנה פרנק, שם הם מתנשקים מלווים במחיאות כפיים סוערות.
לאחר מכן אוגאסטוס מגלה להייזל כי הסרטן שלו חזר ושולח גרורות לכל מיני מקומות בגופו.
אף על פי שהוא מתחיל משטר טיפול אגרסיבי כשהוא חוזר הביתה, הוא לא צפוי לשרוד לאורך זמן.
זמן קצר לפני מותו הוא מבקש מהייזל ואייזק, חבר נוסף שלהם מקבוצת התמיכה, לכתוב לו הספד ולהקריא אותו בפניו, כך הוא יוכל לתכנן מראש את הלווייתו ולראות כיצד הם מתכוונים להנציח אותו.
לאחר שמונה ימים, גאס מת, והייזל מדברת בהלווייתו.
במקום הנאום הרציני שהיא הציגה בפניו ובפני אייזק, היא נואמת נאום מלא בקלישאות שירגיעו את הוריו כיוון שהיא הגיעה למסקנה שלוויות הן בשביל החיים.
לאחר ההלוויה היא פוגשת בואן האוטן, שטס לאמריקה במיוחד בשביל גאס.
היא מגלה כי בתו מתה מסרטן וכך היא מספקת הסבר לדמותה של אנה, הדמות הראשית ב"מכאוב מלכותי" ומבינה כי ניתן לייחס את הגסות שלו לכך שהתלבשה לפגישתם באמסטרדם כמו אנה, מה שהעלה בו זכרונות וגעגוע לבתו שמתה בטרם עת.
הייזל מעודדת אותו ללכת לגמילה ולכתוב ספר המשך.
היא גם מגלה שאוגאסטוס כתב משהו בשבילה, אם כי הדפים נתלשו מהמחברת שלו.
בסופו של דבר, היא מצליחה לאתר את הדפים שנשלחו לאמסטרדם, ולאחר שליחת אימייל ללידווי הם נלקחים מהאוטן ונשלחים חזרה להייזל.
אוגאסטוס ביקש מהאוטן במכתבו שיכתוב הספד שיהיה ראוי בשביל הייזל.
הספר מסתיים בכך שהייזל מקבלת את הספדו של אוגאסטוס, ונגמר במשפט בזמן הווה (במילה 'כן', שהיא 'I DO' במקור באנגלית), בניגוד לשאר הספר הכתוב בלשון עבר, מה שמצביע על שלא חדלה לאהוב את אוגאסטוס אחרי מותו.
הייזל גרייס לנקסטר, בת 16. היא המספרת של הרומן.
היא קוראת לעצמה הייזל, אבל אוגאסטוס (ולפעמים גם אביה) קורא לה "הייזל גרייס".
יש לה סרטן בלוטת התריס אשר אובחן לראשונה בגיל 13. היא בת יחידה והיא חוששת ממה עלול לקרות למערכת היחסים של הוריה לאחר מותה.
היא מקבלת תרופת "פלא" בשם 'פלנגמול' שיכולה להאריך את חייה לזמן לא מוגדר.
במהלך הספר היא הופכת לבת זוגו של אוגאסטוס.
יש לה כמה חברים, אך היא מעדיפה לבלות את זמנה בקריאת ספרים.
הספר האהוב עליה הוא "מכאוב מלכותי" שנכתב על ידי פטר ואן האוטן.
אוגאסטוס ווטרס, בן 17. מחלתו בהפוגה.
הוא אובחן עם סרטן עצמות בגיל צעיר ואיבד את רגלו בגלל המחלה.
הוא אוהב משחקי וידאו ואת "קץ למרד 2: מחיר הדמדומים" במיוחד.
בהתחלה, הוא סקרן לגבי הייזל בגלל הדמיון החיצוני בינה לבין חברתו לשעבר קרוליין ולבסוף מתאהב בהייזל.
אוגאסטוס משתמש במשאלתו, שניתנה לו על ידי "משאלת לב", כדי לטוס לאמסטרדם יחד עם הייזל ואמא שלה ולפגוש את מחבר הספר האהוב עליהם, פטר ואן האוטן.
מתואר כגבוה, עם שיער חום, עיניים כחולות וחיוך עקום.
אייזק, חברו הטוב ביותר של אוגאסטוס.
הוא חולה בסרטן נדיר בעיניים, ובסופו של דבר הוא מתעוור בעקבות ניתוח עקב המחלה.
בתחילת הרומן, הוא יוצא עם מוניקה, אשר עוזבת אותו לקראת הניתוח שיגרום לעיוורונו.
אוגאסטוס והייזל עוזרים לו להתגבר על הפרידה.
פטר ואן האוטן, סופר מתבודד.
הספר היחידי שהוא כתב היה "מכאוב מלכותי".
משמש כבסיס לאמונותיה של הייזל לגבי החיים.
פטר הפך לאלכוהוליסט וסירב לענות על שאלותיהם של הייזל ואוגאסטוס בביקורם באמסטרדם.
ביתו מתה מלוקמיה כשהייתה בת 8.
גברת לנקסטר, אמה של הייזל.
היא משתדלת להפוך כל הזדמנות קטנה לחגיגה, כמו חגיגת ה"חצי יום הולדת" של הייזל ויום הבסטיליה, יום העצמאות הצרפתי.
הייזל מתארת את אמה כחברתה הטובה ביותר.
מר לנקסטר, אביה של הייזל הנוטה לבכות הרבה.
גברת ווטרס, אמו של אוגאסטוס.
מר ווטרס, אביו של אוגאסטוס.
שמו הפרטי הוא מארק והוא מתואר כמישהו רזה לגילו.
לידווי פליחנטהארט, עוזרתו של ואן האוטן אך היא מתפטרת לאחר שהוא מגרש את הייזל ואוגאסטוס.
היא מציעה עזרה במציאת המכתב של אוגאסטוס להייזל.
קייטלין, אחת מהחברות היחידות שנותרו להייזל מבית הספר.
היא מתנהגת כמו "נערת-חברה בריטית זוהרת בת 25 שאיכשהו נתקעה בגוף של ילדה בת 16".
פטריק, עובד סוציאלי שמנהל את קבוצת התמיכה.
בעבר חלה בסרטן האשכים שהיה אמור לגרום למותו, אך הוא "ניצל בנס" (ואיבד את שני אשכיו בתהליך).
מוניקה, חברתו לשעבר של אייזק.
היא נפרדת ממנו לקראת הניתוח שאמור לגרום לעיוורונו.
ב-1 בפברואר 2012, זכויות ההסרטה נמכרו לחברת פוקס המאה ה-20, ג'וש בון הוכרז כבמאי הסרט ב-19 בפברואר 2013. ב-19 במרץ, הוכרז כי שיילין וודלי תשחק בתפקיד הייזל, וכי אנסל אלגורט ישחק בתפקיד אוגאסטוס ווטרס.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-12 ביוני 2014, ובארצות הברית ב-6 ביוני 2014.
השחקנים בעיבוד הקולנועי הם: שיילין וודלי, אנסל אלגורט, לורה דרן, סם טראמל, וילם דפו, מייק בירביגליה ונאט וולף.
אשנב תותח הוא פתח בדופן אונייה, מעל קו המים, דרכו יורה תותח המוצב על סיפון התותחים שלה.
כבר במאה ה-15 הוצבו לראשונה תותחים על סיפוני אוניות.
אשנבי התותחים אפיינו את אוניות המפרשים המלחמתיות, והם נעלמו כליל עם הופעתה של אוניית המערכה המודרנית הראשונה בתחילת המאה ה-20.
קשה לקבוע מי הגה לראשונה את הרעיון לקרוע אשנבי תותחים בגוף אונייה.
בצרפת מייחסים לעיתים קרובות את ההמצאה לבונה אוניות אומן בשם פרנסואה דשרז'ה (Descharges) או דשנז'ה ולשנת 1501; כיום ידוע כי אין זה נכון, משום שהשימוש בתותחים ככלי נשקן העיקרי של אוניות היה מקובל כבר זמן רב קודם לכן.
דוגמאות לשימוש מוקדם יותר באשנבי תותחים הן אריח חרס ועליו ציור של קרוולה פורטוגזית בעלת אשנבי-תותחים; תיאור המצור על רודוס (1480) שנדפס באוּלְם ב-1496 ומזכיר אונייה ולה 10 אשנבי-תותחים; וטקסט המספר כי ב-1402, במהלך כיבוש האיים הקנאריים, השליך ז'אן דה בטנקור הימה את איזאבלה מלכת הקנאריים בעד אשנב-תותח .
בפורטוגל מייחסים את ההמצאה למלך ז'ואאו השני עצמו (1455-1495), שהחליט לחמש את הקרוולות שלו בתותחים כבדים וכך יצר את אוניית המלחמה המודרנית הראשונה.
הניסויים הראשונים בכלי הנשק החדשים נערכו בסטובל, דרומית לליסבון, בסביבות 1490, כשהקרוולות הקטנות החמושות בתותחים הכבדים מתעמתות עם אוניות גדולות מהן פי כמה שנשאו את תותחי הסביבול (swivel guns) הקטנים הרגילים.
עם זאת, ישנם היסטוריונים הסבורים כי ההמצאה נולדה בעת ובעונה אחת בפורטוגל, ספרד, אנגליה, צרפת והולנד.
תותחים הועלו על סיפוני אוניות כבר במאה ה-14. ז'אן פרואסר מספר ב-1386 על אונייה גדולה "חמושה בשלושה תותחים שיירו אבני-קלע עצומות, אשר הותירו הרס וחורבן בכל מקום בו נפלו.
ב-1380, במהלך מלחמת קיאוג'ה, נהרג לוצ'אנו דורייה (Doria) על סיפון אונייתו ממטח דופן של האויב.
ב-1340, בקרב סְלוֹיס (Sluys), הטביעו כמה מהקאראקים הצרפתיים בתותחיהם אוניות אנגליות אחדות.
אלא שהתותחים בהם מדובר הוצבו על צוּרֵי האוניות או על כנים סובבים, כמו התותחים שיירו מצורי גליאות המשוטים בקרב לפנטו ב-1571. כלי הארטילריה הראשונים בהם נעשה שימוש בקרב בים, כבר ב-1304, היו קלי-משקל והוצבו בצוּר החרטום, בהתאם לטקטיקות הנהוגות באותה תקופה שהעדיפו את תקיפת האויב חרטום-אל-חרטום.
ברם, הגדלת העוצמה והטווח של התותחים במחצית השנייה של המאה ה-14 היו כרוכים בהגדלת משקלם, והיה הכרח על כן להציב אותם עמוק בבטן האונייה כדי לשמור על יציבותה; קריעת אשנבי תותחים הלכה והפכה אפוא עד 1501 למעשה שגרה.
הגידול בממדי האוניות הוא שאיפשר לפעור בהן פתחים גבוהים במידה מספקת מקו המים; עם זאת, עדיין היה צורך לציידם במכסים אטומים להגנה מפני חדירת מי ים בים סוער כשהאונייה היטלטלה לצדדים.
האשנבים איפשרו להציב באוניות תותחים כבדים וארוכי טווח משקודם, והם שבישרו את הולדת אוניית הקו (ship of the line) ואת קיצן של הגליאות.
זאת ועוד, מאז המאה ה-16 השפיעו מספר התותחים וסידורם גם על מראה האוניות; צור החרטום וסיפון האחרה הלכו וקטנו, ובמאה ה-19 נעלמו לחלוטין.
את אשנבי התותחים בדפנות קבעו במרחקים שווים של 2.4 עד 2.7 מטרים זה מזה; אשנבים אחדים נוספים, עבור תותחי מרדף, נבנו גם בחרטום ובירכתיים.
גודל האשנב נקבע לפי קליבר התותח.
לדוגמה, רוחבו של אשנב לתותח 36-ליטראות ארוך היה 1.2 מ'.
באוניות בעלות כמה סיפונים לא קבעו את האשנבים אחד מעל השני, אלא במחומש (quicunx), על מנת לחלק בצורה שווה את המאמצים שהפעילו התותחים על גוף האונייה.
האשנבים לא היו סתם חורים בגוף האונייה, אלא עמדות ירי שנדרשו לשאת את משקל התותחים ולעמוד בכוחות הרתע שנוצרו בשעת הירי; לשם כך חוזקו הפתחים בקורות חזקות ובטבעות, אליהן נרתמו התותחים בחבלים וגלגילות.
למעשה, התותחים שניצבו מאחורי אשנבים אלה דמו יותר לתותחים שהוצבו לימים בצריחים מאשר לתותחי השדה הניידים של הצבא.
ז'ורז' פורנייה, הגאוגרף והמתמטיקאי הצרפתי בן המאה ה-17, כתב ב-1643 כי בצרפת, אנגליה, והולנד כיסו את אשנבי התותחים במכסים הנפתחים על ציר כלפי מעלה, בספרד במכסים הנפתחים על ציר הצדה, ובמדינות אחרות בתריסים זחיחים לצדדים.
אוניות אחדות בעלות ליווח מרועף, כמו "מרי רוז" האנגלית, פורקו ונבנו מחדש עם בּוֹלֶט גדול יותר, כדי שאפשר יהיה לציידן באשנבי תותחים.
אשנבי התותחים סייעו גם לאוורור החללים בין הסיפונים.
ניתן היה לפתוח אותם במלואם, כמו בשעת ירי, או לפתוח דלת קטנה במכסה האשנב.
בים סוער הכרח היה לסגור את מכסי האשנבים התחתונים, כדי למנוע חדירת מים לתוך האונייה.
מאשנבים אלה נשקפה סכנה מתמדת כל זמן היותם פתוחים, משום שמשב רוח פתאומי עלול היה להטות את האונייה על צדה עד כדי ירידת הפתחים בעודם גלויים אל מתחת קו המים.
אוניות אחדות, שיציבותן הייתה רעועה בשל מרכז כובד גבוה מדי, טבעו בשל כך: "מרי רוז" ב-1545, "ואסה" השוודית ב-1628, ו"תזה" (Thésée) ו"סופרבה" (Superbe), אוניות הקו הצרפתיות, בקרב מפרץ קיברון (1759).
"ונז'ר דה פפלה" (Vengeur du Peuple), אוניית 74-תותחים צרפתית, טבעה במהלך קרב ה-1 ביוני המהולל (1794) כפי הנראה בשל חדירת מים מאשנבי סיפון התותחים התחתון לאחר שמכסיהם נעקרו ונשברו בהתנגשות עם אה"מ "ברונסוויק" ובחילופי האש עמה.
המונח בצרפתית להטבעה מכוונת של אונייה, "sabordage" (סָבּורדאז'), נגזר מן "sabord" (סאבּור) - אשנב תותח, ומבטא את הסכנה הגדולה שנשקפה ממנו.
לסכנת החדירה של מים דרך האשנבים התחתיים הייתה השפעה על מהלכם של קרבות ימיים.
בקרב אושנט (1778), לדוגמה, נקטה השייטת הצרפתית את היוזמה ותפסה בתחילתו את הצד הגלוי לרוח (weather gauge) שיתרונות התקפיים בצדו.
אולם כשהלכה הרוח והתחזקה, נטו אוניותיה על צדן הפונה לאויב במידה מסוכנת, הן נאלצו לסגור את אשנבי התותחים התחתיים וכך איבדו חלק ניכר מעוצמת מטח הדופן שלהן.
האוניות הבריטיות, שנערכו במקביל להן, נטו לצד השני, ועל כן יכלו לכוון את כל תותחיהן בקלות לעבר התרונה והחיבל של האויב.
דבר דומה אירע בקרב ה-13 בינואר 1797 לאוניית 74-התותחים הצרפתית "דרואה דה ל'אום" ( Droits de l'Homme) כשנאבקה עם הפריגטות הבריטיות "אינדפטיגבל" (Indefatigable) ואמזון"; הים הסוער אילץ אותה לסגור את אשנבי התותחים התחתיים ועל כן נותרו לרשותה 30 תותחי 18-ליטראות בלבד, שהפחיתו את עוצמת האש שלה לזו של פריגטה.
הפריגטות הבריטיות, לעומת זאת, שהתאפיינו בבולט גבוה, יכלו לנצל את מלוא מטח הדופן שלהן, הגם שלא היו שקולות לאוניות קו בתנאים נורמליים.
האונייה הצרפתית איבדה בלחימה העזה את תרניה, את ההגה והעוגנים, וסופו של דבר נטרפה אל החוף ואבדה.
במאות ה-18 וה-19 התקינו אשנבי תותחים גם באוניות סוחר גדולות.
האשנבים שימשו לאוורור הסיפון הראשי והארתו, ואיפשרו לחמש את האוניות בתותחים ולהופכן לאוניות מלחמה בעת הצורך.
ב-1720, לדוגמה, לאחר שחברת מיסיסיפי הצרפתית פשטה את הרגל, עבר כל רכושה לידי הכתר ואוניותיה הוכנסו לשירות בצי המלחמתי.
בעידן המפרשים השתמשו לעיתים באוניות-קו להובלת חיילים, ואז חימשו אותן בְּחֶסֶר (en flûte) והוציאו מתוכן חלק מן התותחים כדי לפנות מקום לאפסניה ולאנשים.
פרקטיקה זו הקשתה להבחין בין אוניית סוחר תמימה לבין אוניית מלחמה.
אך היו גם מקרים הפוכים, כאשר פריגטה תקפה אוניית סוחר לכאורה וגילתה לפתע כי מדובר באוניית מלחמה חזקה ממנה.
דוגמה לכך היא נפילת הפריגטה הצרפתית "פורטה" לידי אה"מ "סיביל" ב-2 במרץ 1799.
באשנבי תותחים נעשו גם שימושים נוספים, כמו פתחי טעינה ופריקה של אספקה, פתחי מילוט ופתחים לפשוט דרכם אל סיפוני היריב לאחר שהאוניות נצמדו זו לזו.
בסביבות 1810 בנו הצרפתים אוניות 74-תותחים אחדות בנמל ונציה, שהיה עמוק דיו להשקת אוניות אך רדוד מכדי לאפשר להן לצאת לים.
כדי להתגבר על הבעיה, הרימו את האונייה באמצעות מכלי ציפה וקורות תומכות שהושחלו דרך פתחי התותחים, וכך הקטינו את השוקע שלה.
המתקן, שנקרא בצרפתית "שאמו" (chameau, "גמל"), נוצל להוצאתן לים של שתי אוניות: "ריבולי" (Rivoli) ו"מון סן-ברנאר".
עם פיתוחם של תותחים ימיים כבדים באמצע המאה ה-19, כמו תותח פֶּקְסָן (Paixans), הלכו אשנבי התותחים ונעלמו, כשהם מפנים תחילה את מקומם לברבטה (barbetta), פלטפורמה סובבת על הסיפון, לעיתים עם מיגון חלקי, ואחר כך לצריח התותח המשוריין.
קרב המפטון רודס, שבו גבר תותח הצריח של "מוניטור" על סוללת התותחים של "וירג'יניה", בישר את השינוי.
האשנבים הוסיפו להתקיים עוד זמן מה באוניות סוללה מרכזית (central battery ship) ובתאים המשוריינים (casemates) של תותחי הסוללות המשניות באוניות מערכה שקדמו לדרדנוט ונועדו להדוף ספינות טורפדו.
האשנבים נעלמו לחלוטין עם הופעתה של אוניית המערכה המודרנית הראשונה, אה"מ "דרדנוט" ב-1906.
אַשְׁנָה היה שמן של שתי ערים מקראיות בשפלת יהודה.
שתי הערים נזכרות בספר יהושע בתיאור ערי השפלה שבנחלת שבט יהודה.
ראשית, נמנית "אשנה" בקבוצת ערי השפלה הצפוניות: .
בהמשך, נמנית "אשנה" נוספת בקבוצת ערי השפלה הדרומיות יותר: .
החוקר שארל קלרמון-גנו הציע את זיהוי "אשנה" הראשונה עם הכפר עסלין, כשני ק"מ צפונית מזרחית לכפר סרעה (תל צרעה).
באשר ל"אשנה" השנייה, בחלק מהתרגומים הלטיניים לתנ"ך נכתב שם העיר בצורה Idna, ולכן יש המזהים אותה עם הכפר בן ימינו אידנא, הנזכר כבר באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) במיקומו הנוכחי, בצורה Iedna.
לפי החוקר אליעזר ליפא סוקניק, מקור השם הוא בשורש השמי א.ש.נ, שפירושו "חזק" או "רם", ויש הקושרים אותו גם לשם הפרטי הקדום "אשנא", הנזכר בחותמת עברית קדומה.
"אשמת הכוכבים" הוא סרט אמריקאי מסוגת דרמה רומנטית שבוים על ידי ג'וש בון , מבוסס על הרומן בעל אותו שם מאת ג'ון גרין.
בסרט מככבים שיילין וודלי, אנסל אלגורט ולורה דרן, בעוד סם טראמל ווילם דפו משחקים דמויות משנה.
וודלי מגלמת את הייזל גרייס לנקסטר, חולת סרטן בת 16 שהוריה מכריחים אותה להשתתף בקבוצת תמיכה, בה היא פוגשת ומתאהבת באוגוסטוס ווטרס, גם הוא חולה סרטן ואותו מגלם אלגורט.
הפיתוח של הסרט החל בינואר 2012, כאשר זכויות ההסרטה נמכרו לחברת פוקס 2000, חברת בת של פוקס המאה ה-20. הצילום העיקרי החל ב-26 באוגוסט 2013, בפיטסבורג, פנסילבניה, נמשך ימים נוספים באמסטרדם, הולנד, והסתיים ב-16 באוקטובר 2013.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 ביוני 2014 בארצות הברית, וקיבל בעיקר ביקורות חיוביות, שמשבחות את המשחק של וודלי ואת התסריט.
הסרט הפך לשובר קופות, ודורג במקום הראשון בקופות בסוף השבוע הראשון לצאתו וגרף מעל ל-307 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט יצא ב-Blu-ray וב-DVD ב-16 בספטמבר 2014
שיילין וודלי בתור הייזל גרייס לנקסטר
לילי קנה בתור הייזל בצעירותה
אנסל אלגורט בתור אוגוסטוס "גאס" ווטרס
נאט וולף בתור אייזיק, חברו הטוב ביותר של אוגוסטוס
לורה דרן בתור פרנקי לנקסטר, אמה של הייזל
סם טראמל בתור מייקל לנקסטר, אביה של הייזל
וילם דפו בתור פיטר ואן הוטן
לוטה ורביק בתור לידווי, עוזרת של פיטר ואן הוטן
מייק בירביגליה בתור פטריק, מנהיג קבוצת התמיכה
אנה דלה קרוז בתור ד"ר מריה, רופאה של הייזל
אמילי פיצ'י בתור מוניקה, חברתו (לשעבר) של אייזיק
אמלי באך בתור אמה של מוניקה
מליסה גוביץ' בתור אמו של אוגוסטוס
דוויד והאלן בתור אביו של אוגוסטוס
קרול ויירס (קול) בתור אנה פרנק
הסרט הופק על ידי מרטין בוון וויק גודפרי , צולם בפיטסבורג, פנסילבניה, ובאמסטרדם, הולנד, בתקציב של כ-12 מיליון דולר.
בכורת הסרט הייתה ב-6 ביוני 2014 והכנסותיו בכל העולם בשבוע הראשון היו כ-48 מיליון דולר.
הכנסותיו עד אוקטובר 2014 הן כ-307 מיליון דולר – מתוכם כ-125 מיליון דולר בארצות הברית.
אשמן קטן או אשמן מצרי (שם מדעי: Taphozous perforatus) הוא מין עטלף ממשפחת האשמניים החי במספר אזורים באפריקה ודרומה של אסיה לרבות בישראל.
בגבו של האשמן הקטן הפרווה בצבעי תערובת של חום כהה ואפור פחם, בחלקיו התחתונים צבעו אפור שמנת וחום בהיר על גרונו.
צבע כנפיו הוא חום כהה במרכז הכנף דוהה לתוך צבע שמנת עד הקצוות.
יש לאשמן הקטן אוזניים ארוכות, מחודדות ובעלות קצוות שיער מאחורי כל אוזן.
נקבות האשמן הקטן בדרך כלל גדולות יותר מאשר הזכרים.
לאשמן הקטן יש ראייה מצוינת והוא יכול לזהות טרף ממרחקים גדולים ובעזרת הכנפיים הארוכות והצרות האשמן מסוגל לעוף במהירות.
מבנה זה הופך אותו לצייד מיומן.
האשמן הקטן חי בקבוצות המכילות בדרך כלל שישה עד עשרה פרטים, אם כי קיימות מושבות גדולות יותר.
לעיתים קרובות, הוא חי במושבות מעורבות של אשמנים ויזנוביים.
האשמן הקטן בדרך כלל פעיל עם רדת החשיכה, אף על פי שידוע שהוא צד גם בשעות היום.
האשמן הקטן מסוגל להתמצא בעזרת באמצעות תהודה, ויכולת זו עוזרת לו לזהות וללכוד טרף בזמן טיסה במהירות של שמונה מטרים לשנייה בגובה.
הוא ניזון בעיקר מעשים, אבל גם צורך מגוון של חרקים אחרים, כגון טרמיטים, חיפושיות, נמלים, זבובים וצרצרים.
משתמש באקולוקציה בעלת סיגנל QCF בתדרים 28-35 kHz.
מעט ידוע על רבייה במין זה, אך ידוע כי מתרחש גידול באוכלוסייתם בחודשים אפריל ומאי במצרים, כאשר כל נקבה יולדת צעיר אחד.
בישראל נלכדו נקבות בהריון בחודשים מאי-יוני.
האשמן הקטן מצוי בצפון אפריקה, מדרום למדבר סהרה, בחצי האי ערב ומזרחה לפקיסטן ובהודו.
המין זוהה בישראל לראשונה בשנת 1988, ונמצא בנגב ובמדבר יהודה.
אוכלוסייתם בישראל מונה עד אלפי פריטים.
האשמן הקטן נמצא בעיקר באזורי מדבר, שברי סלעים זעירים, מערות ובניינים (כולל מונומנטים מצריים עתיקים).
הוא נמצא גם ביער פתוח, שם הוא מעדיף שטחים הגובלים נהרות.
האשמן הקטן עומד בפני איומים חקלאיים המשמידות את בית גידולו הטבעי כגון יערות, כדי ליצור מקום לחקלאות.
גם פעילויות אנושיות כגון פיתוח מבנים ישנים, מהוות איום והפרעה למושבות מתרבות.
למרות האיומים הנשקפים שלו הוא אינו בסיכון של סכנת הכחדה, מה שמקשה לגונן עליו מסיכונים עתידיים בסביבה הטבעית שבה הוא חי.
מחוז משנה אשמיאני (בבלארוסית: Ашмянскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר אשמיאני.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אשמיאני 32,411 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 89.69% בלארוסים, 5.9% פולנים ו-3.0% רוסים.
אשמן גדול או אשמן עירום-בטן (שם מדעי: Taphozous nudiventris) הוא מין עטלף ממשפחת האשמניים ואחד משני המינים היחידים במשפחה זו המצויים בישראל.
תחום תפוצתו העולמי כולל את צפון אפריקה, המזרח התיכון ודרום אסיה.
בית גידולו הוא בסוואנה, ביערות או בתות סובטרופיים או טרופיים, מערות ואזורים צחיחים.
האשמן הגדול ניזון מחרקים שונים כגון חיפושיות, עשים, וחגבאים, אותם הוא לוכד במעוף מהיר מעל שטחים פתוחים.
הוא פעיל לילה וישן בימים במערות או במבנים נטושים.
במהלך רוב השנה חיים הזכרים והנקבות ביחד.
ההמלטות מתרחשות באביב, ובין הקיץ לחורף מתבצעת נדידה עונתית.
האשמן הגדול הוא הגדול שבעטלפי החרקים בישראל.
אורכו המלא עד כ-8 ס"מ ואורך הזנב כ-3.5 ס"מ.
האקולוקציה בעלת סיגנל QCF בתדרים של 25-20 kHz.
בית גידולו בישראל הוא לאורך הבקע הסורי אפריקאי מדרום ים המלח ועד לנחל חרמון (הבניאס), והוא חודר לאזורי באר שבע, ערד וירושלים.
למרות סיווגו העולמי של המין במצב שימור ללא חשש, בישראל התמעטה אוכלוסייתו מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 עקב הרעלות שכוונו נגד עטלפי פירות אך פגעו ללא אבחנה גם בעטלפי חרקים.
אוכלוסיית המין בישראל מונה כיום כ-500 פרטים בלבד, ועל כן מצב השימור שלו בישראל מוגדר כמצוי בסכנת הכחדה מקומית.
אשמן (שם מדעי: Taphozous) הוא סוג של יונק ממשפחת האשמניים שבסדרת העטלפים.
האשמן נפוץ בעיקר באוסטרליה, אינדונזיה ופפואה גינאה החדשה אך ניתן למצוא אותו גם בדרום-מזרח אסיה ובהודו.
שמו המדעי של האשמן מגיע מהמילה היוונית τάφος, שפירושה קבר.
לאשמן יש 14 מינים, בהם אשמן גדול ואשמן קטן, הנפוצים גם בארץ ישראל.
האשמן תואר על ידי אטיין ז'ופרואה סנט-אילר בשנת 1818.
אשמן רפאים (שם מדעי: Diclidurus) הוא סוג של עטלף בינוני ונאה במשפחת האשמניים ובו 4 מינים שחיים בדרום אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1819 על ידי הנסיך וחוקר הטבע הגרמני מקסמיליאן וייד-נאוויד ומשמעות שמו המדעי היא "שסתום-כפול" בהתייחס לבלוטה הייחודית על כנף הזנב.
סוג זה ידוע במראהו הלבן הייחודי והוא אחד מתוך 3 סוגים בסדרת העטלפים שפרוותם צבועה בלבן.
אשמן הרפאים הוא הסוג הגדול ביותר מבין האשמנים האמריקנים.
אשמן הרפאים הוא עטלף חינני למראה.
גופו קומפקטי, ראשו גדול ומעוגל וכנפיו שקופות.
הגולגולת רחבה ומסיבית עם לסתות חזקות וקודקוד מוגבה.
העיניים גדולות ובולטות, האוזניים קצרות ומשולשות והצפירים שלהן בולטים, רחבים ומעוגלים.
הלוע קצר ומחודד, הנחיריים מחורצים, השפתיים גדולות והתחתונה עודפת על העליונה ושסועה במרכז.
השיניים חדות ועדינות והניבים העליונים גדולים במיוחד ופונים קדימה.
הזנב קצר יחסית וקצהו חשוף ומזדקף מעלה.
קרום התעופה האחורי גדול למדי ושתי שליש ממנו מכוסים בפרווה.
בניגוד למרבית האשמנים שמתאפיינים בשקיקים על הכנף או בכיסי בלוטות על הגרון, אצל אשמן הרפאים הם נעדרים לחלוטין.