tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספר שני, חלק א': מיוסף קמחי עד יהוסף האזובי, תשי"ז–1956.
ספר שני, חלק ב': מיצחק בן שלמה אבן סהולה עד סעדיה אבן דנאן, תשי"ז–1956.
שירים חדשים מן הגניזה, יוצאים לאור בצירוף מבואות, חילופי גרסאות וביאורים בידי חיים שירמן, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשכ"ו–1965.
השירה העברית שלאחר תקופת המקרא, ובעיות מחקרה, דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך ב', חוב' 12, ירושלים: דפוס המרכז, תשכ"ז.
הקרב בין בהמות ולויתן לפי פיוט עברי קדום, דברי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, כרך ג', חוברת 3, ירושלים: דפוס המרכז, תשכ"ח–1967.
שמואל רומאנילי, המשורר הנודד, ירושלים: הוצאת מכון שוקן למחקר היהדות ליד בית המדרש לרבנים באמריקה, תשכ"ט.
שמואל רומאנילי, כתבים נבחרים ("משא בערב", לקט שירים, קטעים מתוך מחזות), ההדיר, הקדים מבוא ופירש חיים שירמן, ספריית דורות 11, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשכ"ט.
שלמה אבן גבירול, שירי החול, יוצאים לאור על ידי חיים בראדי וחיים שירמן, בהשתתפותו של ישראל בן דוד, ירושלים: מכון שוקן למחקר היהדות שליד בית המדרש לרבנים באמריקה, תשל"ה–1974.
לתולדות השירה העברית והדראמה העברית, מחקרים ומסות, שני כרכים, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ט–1979 (כרך א') – תש"ם–1979 (כרך ב'.
חקר השירה והפיוט תש"ח–תשל"ח: ביבליוגרפיה מוערת מיסודו ובעריכתו של חיים שירמן, מפתח מצטבר, ערכו גיזלה דוידזון ואחרים, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תש"ן–1989.
תולדות השירה העברית בספרד המוסלמית, עדכן והשלים (וליווה בהערות), עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת מאגנס ומכון בן צבי, תשנ"ו–1995.
תולדות השירה העברית בספרד הנוצרית ובדרום צרפת, עדכן והשלים (וליוה בהערות), עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת מאגנס ומכון בן צבי, תשנ"ז–1997.
אוסף שירי קודש, כתב יד מספרד ומארצות המגרב מהמאה ה-14, פרי עטם של 90 משוררים שונים מימי הביניים, הביא לדפוס והוסיף מבוא, יונה דוד, מפתחות, חיים שירמן, תל אביב: ירון גולן, תשנ"ז 1997.
ספר היובל לכבוד גרשם שלום, למלאות לו שישים שנה (תרביץ, כרך כ"ז, חוברת 2–3), עורך: חיים שירמן, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשי"ח.
ספר חיים שירמן, קובץ מחקרים, בעריכת שרגא אברמסון ואהרן מירסקי, ירושלים: מכון שוקן למחקר היהדות שליד בית המדרש לרבנים באמריקה, תש"ל–1970.
יהוסף הנגיד, טראגדיה של מדינאי יהודי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"–1982 ("המסה...
מופיעה במהדורה מיוחדת זו לציון זכרו...
של פרופ' חיים שירמן במלאת שנה להילקחו מעמנו...
נדפס בשלוש מאות וחמישים טפסים").
חיים שירמן (1904–1981), כתבים, ערכו: דן פגיס ועזרא פליישר, עדכן: יונה דוד, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ג–1983.
לזכרו של חיים שירמן, ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, תשמ"ד.
במהלך התקופה הארוכה בה לימד באוניברסיטה העברית, העמיד שירמן תלמידים רבים.
בחלק מהסמינריונים שלו נכחו גם משוררים, סופרים ואנשי רוח מפורסמים, שביקשו ללמוד ולחקור את שירת יהודי ספרד.
מבין תלמידיו המפורסמים ניתן למנות את:
חיים שיף (28 בפברואר 1924 – 24 ביוני 2000 / כ"ג באדר א' תרפ"ד – כ"א בסיוון תש"ס) היה מלונאי, איש עסקים ועסקן פוליטי ישראלי.
חיים שיף נולד ב-1924, בעיירה קטנה בגליציה שבפולין.
אביו, דוב שיף עלה לארץ לבדו, ונהרג בפרעות המרד הערבי הגדול.
שנה לאחר מכן, ב-1938 עלתה אימו וארבעת ילדיה.
שיף החל לעבוד בגיל 14 בשוק הסיטונאי של חיפה, ועד מהרה התגלה כישרונו במסחר וכעבור שלוש שנים כבר החזיק בבעלותו שלוש חנויות.
ב-1940 הצטרף לאצ"ל, ולאחר מכן התגייס לצבא הבריטי בארץ ישראל, לדבריו עשה זאת במצוות האצ"ל.
במסגרת שירותו עבד ביחידת הנדסה ונהג לדווח לחברי המחתרת על העברות נשק ותחמושת מסדנאות התיקון, והם שדדו את קרונות הרכבת שבהם הועבר הנשק.
לאחר שחשדם של הבריטים התעורר, נעצר שיף ונכלא.
כעבור זמן קצר שוחרר והמשיך את פעילותו במחתרת.
במהלך מלחמת העצמאות נהרג אחיו צבי שיף בקרב על הגנת קיבוץ יד מרדכי, אחיו יוסף נפצע קשה, והאח דוד נחשב נעדר.
לאחר מלחמת העצמאות שב לעסקים וניהל עסקי מזון, ובמקביל הצטרף לפעילות פוליטית במסגרת תנועת החרות, והקים יחד עם יוצאי האצ"ל את "חוג תגר" במפלגה.
לעסקי המלונאות נכנס ב-1947 כאשר רכש במושבה הגרמנית בחיפה, מידי משפחת בוטאג'י, בית מלון כושל בשם "וינדזור".
הוא שיפץ את המלון והקים בו אולם אירועים עם אטרקציות לאורחים, וכעבור שנה מכר אותו ברווח נאה להסתדרות.
בכספי המכירה רכש מגרשים בירושלים ובנה את "מלון הנשיא", רכש את מלון אורגיל, והקים בריכת שחיה במושבה הגרמנית.
הבריכה, שהייתה מעורבת לגברים ונשים, עוררה סערה בקרב החוגים החרדים והם הפגינו ברחובות העיר בדרישה לסגור אותה.
לאחר שהרבנות הראשית איימה להסיר את תעודות הכשרות מבתי המלון שלו, מכר את הבריכה ליישוב שורש.
במקביל לעסקי המלונאות ניהל עסקים נוספים: קנה את קולנוע אורגיל בירושלים, הקים את קולנוע חן בירושלים ומכר אותו לבנק לאומי, ייסד את חברת השלגונים קרטיב, ומכר גם אותה כעבור שנים אחדות ברווח.
ב-1963 קנה ברמת רחל סמוך לגבול עם ירדן, אכסניה לחיילים משוחררים בשם "היוזם" ובנה על שטחה את "מלון גני יהודה".
במהלך העבודה חרג מהיתרי הבניה ובנה חלק מהמלון בתוך שטח ירדן – עניין שגרר תקרית בין המדינות ותלונה לוועדת שביתת הנשק.
הרמטכ"ל יצחק רבין עודד אותו להמשיך, אך שרי הממשלה התנגדו לכך והמדינה פנתה לבית המשפט.
השופט הורה לו להרוס את החלק החריג אך שיף סירב לכבד את הצו וטען כי הבניה היא בשטחה של ירדן ואין לבית המשפט הישראלי סמכות לדון בו.
בעוד ההליכים נמשכים, פרצה מלחמת ששת הימים והמלון הפך להיות חלק מירושלים המאוחדת.
כעבור שנים, הרחיב שיף את המלון ובנה בו 600 חדרים.
ב-1964 רכש את "מלון דולפין" שבשבי ציון.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80, המשיך שיף להגדיל את האימפריה העסקית שלו.
הוא בנה את מלון דיפלומט בתל אביב ואת מלון המרינה בכיכר אתרים, מלון אמנה בירושלים, את פרויקט הבנייה מגדלי זאב ברמת גן, ובנין המשרדים "בית לייף" מעל מה שהיה אז "חנות השק"ם" ברחוב אבן גבירול בתל אביב.
בשלהי שנות ה-80, הגיע שווי עסקיו ל-300 מיליון דולר כולל בתי המלון, מגרשים ברחבי הארץ וחברה להשכרת רכב.
עד לתקופה זו הספיק שיף להיות מעורב בתביעות משפטיות ובשערוריות הקשורות בבתי המלון ובעסקיו האחרים.
ובהם: צו סגירה שהוציא משרד הבריאות לשניים מבתי המלון, חריגות בבניית בתי מלון, סרוב לשלם מיסי עירייה בבת ים, ועוד.
ב-1989 קרסה האימפריה העסקית של שיף ובעקבות בקשת הבנקים שהיו נושי חובותיו הוכרז כפושט רגל.
במהלך שנים אחדות נמכרו חלקים גדולים מעסקיו שהצליחו לכסות את החובות, וברשותו נותרו מספר בתי מלון ומגרשים.
לאחר שסיים לשלם את חובותיו, והוסרה ממנו ההכרזה כפושט רגל, חידש ב-1991 את פעילותו העסקית יחד עם בנו דובי שיף.
הם רכשו נכסים בתל אביב, השקיעו בחברות הישראליות, והרחיבו את עסקיהם לרוסיה, גרמניה וברזיל.
שיף נודע במיזגו הסוער, ובעניינים בהם הסתבך במהלך עסקיו, חלקם הביאו אותו לבתי משפט בתביעות שונות.
עיקר התביעות נסובו על חריגות בניה בהיקפים גדולים, מכולן נחלץ בתשלומי כופר או בפשרות שונות שהצליח להשיג עם הרשויות.
שיף גם התפרסם בענייניו האישיים שעלו לכותרות העיתונים.
בשלהי שנות ה-70 התפרסמה פרשת גירושיו המתוקשרים מאשתו איילה, אם בנו היחיד, דובי.
באותה שנה הכיר את שושנה ויינר, שהייתה גם שותפתו לעסקים.
ויינר נפרדה ממנו ועברה להתגורר עם ארנסט יפת.
שיף היה פעיל בתנועת הליכוד, ובמלחמת לבנון הראשונה השקיע מכספו הפרטי בייזום מאבק תקשורתי שנועד להסביר לציבור את מהלכי ממשלתו של מנחם בגין וההצדקה למלחמה.
את המאבק ניהל בשם ארגון שקרא לעצמו "קבוצת הרוב הדומם".
שיף נודע כאספן אמנות, ובין היתר תמך ומימן את עבודותיו של הצייר משה גבעתי.
חיים שיף נפטר בשנת 2000.
ב-2005 יזם בנו, איש העסקים ואספן האמנות דובי שיף, תערוכה במוזיאון רמת גן ושמה "לחיים".
בתערוכה הוצגו 50 דיוקנאות של חיים שיף, כפי שצוירו בידי ציירים שונים על פי תמונותיו.
החל משנת 2008 מעניק בנו, בשיתוף מוזיאון תל אביב לאמנות, את "הפרס על שם חיים שיף לאמנות פיגורטיבית-ריאליסטית".
ללא תכתיבים הוצאת חיים שיף.
חיים שטורמן (2 בינואר 1892 – 14 בספטמבר 1938) היה מאנשי העלייה השנייה, מראשוני השומר וממקימי קיבוץ עין חרוד שבעמק יזרעאל.
נהרג כשהרכב בו נסע עם אהרון אטקין ודוד מוסינזון עלה על מוקש ליד טירת צבי.
על שם שלושתם נקרא גן השלושה (הסחנה) בעמק המעיינות למרגלות הר הגלבוע, וקיבוץ מעוז חיים נקרא על שמו.
חיים שטורמן נולד ב-1892 למשה שטורמן ומנוחה לבית קליגורסקי.
היה בן ראשון להוריו לאחר ארבע בנות.
נולד בכפר צ'ברונה בפלך קייב בו הייתה משפחתו המשפחה היהודית היחידה.
כשהילדים גדלו עברה המשפחה לעיירה היהודית הסמוכה זבניגרודקה, ובהמשך עברו ליקטרינוסלב, בה למד בחדר מתוקן והמשיך לימודיו בבית ספר למסחר.
ב-1906 עלה לארץ עם משפחתו במסגרת העלייה השנייה.
למד בגימנסיה הרצליה, אולם לאחר כשנה חלה האב וחיים עזב את הגימנסיה והחל לעבוד בפרנסת הבית.
ב-1908 נפטר האב וחיים ומשפחתו עברו לסג'רה.
האם הצטרפה כשותפה ב"קולקטיב" שהקימה מניה שוחט, אך בעקבות השביתה שפרצה במקום ב-1910 עברה המשפחה ליבנאל, שם הצטרף חיים לארגון השומר.
משימתו הראשונה ב-1910 הייתה לשמור בחדרה.
ב-1912 מונה למנהל השמירה במרחביה.
כשיצא עם חברו השומר צבי ניסנוב לעזור לשומרים ביבנאל, הם נשבו על ידי צ'רקסים מכפר כמא, הוסגרו למשטרה הטורקית, נשפטו לשלוש וחצי שנות מאסר, ונכלאו בכלא עכו.
ב-1913 היה בין מתיישבי תל עדשים, ובתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש כמוכתר היישוב וטיפל במסירות בחברי "השומר" שנאסרו ונכלאו.
בתקופה זו נשלח ל-5 חודשים לרוחמה, שם שמר ועסק ברכישת נשק לארגון "השומר".
ב-1920 התפרקה הקבוצה של תל עדשים והוא הצטרף לקבוצת כנרת.
ב-22 בספטמבר 1921 היה ממקימי עין חרוד ובנה בה את ביתו.
בשנת 1922 יצא עם יהודה אלמוג וצבי נדב לסיור בחורן לבדיקת אפשרות ההתיישבות במקום.
שטורמן היה מידידיו של אורד וינגייט.
הוא טבע את הביטוי "נופלים ההולכים ראשונה" בהספדו לחברו משה רוזנפלד.
באותה תקופה סייע ליהושע חנקין ברכישת קרקעות בעמק יזרעאל, ובהמשך סייע בהעלאת עולים שהגיעו בדרך היבשה מאירופה.
ב-1938 נהרג שטורמן עם שני חבריו, אהרון אטקין מגבע וד"ר דוד מוסינזון מעפולה, בעת ששימש כאחראי הביטחון של קיבוצו עין חרוד, כשרכבו עלה על מוקש.
היה נשוי לעטרה קרול (אחותו של אליעזר קרול).
נכדו (שנקרא על שמו) נהרג בפשיטה על האי גרין.
נכד נוסף, , נהרג במלחמת ההתשה.
אחיו: זליג - מאנשי השומר, מנחם - השלים לימודי וטרינריה בברלין ושירת רוב שנותיו כווטרינר באגודת "החקלאית" בעמק יזרעאל, שפרה - נישאה לישראל בצר, שרה - נישאה למשה עמי-עד, אסתר - נישאה לצבי בקר.
שמם של שטורמן וחבריו מונצח במספר מקומות בעמק יזרעאל ובסביבתו:
הגן הלאומי, גן השלושה, הוא הסח'נה, נקרא על שמם.
קיבוץ מעוז חיים (שלפני נפילתו נקרא "קיבוץ מעוז") נקרא על שמו.
המוזיאון האזורי של עמק יזרעאל, "בית שטורמן" בעין חרוד, שנוסד ב-1941
גן ציבורי בעפולה, מול התחנה המרכזית, הנקרא "כיכר דוד" על שם דוד מוסינזון.
רחוב בהרצליה בשכונת הרצליה ירוקה נקרא על שמו.
פיקח על בניית ספינות סער בשרבורג, חתן פרס ביטחון ישראל על תרומתו לפיתוח ובניית ספינות סער 4 במספנות ישראל עבור חיל הים הישראלי.
חיים שחל נולד בתל אביב בשנת 1922 בשם חיים לייבל.
אביו, שלמה לייבל גדל בטרנוב, שירת בצבא הפולני במלחמת העולם הראשונה ונלחם בקרפטים.
בשנת 1920 עלה שלמה לארץ ישראל.
במהלך עלייתו פגש בטריאסט את לאה דנף ובהגיעם לארץ, נישאו ונולד בנם הבכור, חיים.
שלמה עבד בעבודות שונות עד שהתקבל כמחסנאי בצבא הבריטי.
בשנת 1927 הועבר שלמה לייבל לרבת עמון והאם, שלא רצתה לגור שם, עברה עם הבן חיים לבית הוריה בפולין.
לאחר שנה וחצי חזרו לארץ ישראל.
יתר משפחתו מפולין נספתה בשואה ושחל לא ראה אותם עוד.
חיים לייבל למד בבית ספר "גאולה" בתל אביב והיה חבר בתנועת הנוער העובד.
היה תלמיד טוב שפיתח חוש טכני ושאף להיות מהנדס או רופא.
בשנת 1931, בהיותו בן תשע, נולדה לו אחות בשם רות.
בסיום בית הספר היסודי עבר ללמוד בבית הספר המקצועי ע"ש מקס פיין.
בשנת 1940 סיים את הלימודים והחל לעבוד בבית מלאכה לתיקון חשמל בתל אביב.
משם עבר לעבוד בבית המלאכה של חברת חשמל בתחנת הכוח רידינג.
בשנת 1941 תוך כדי עבודתו בחברת החשמל התגייס לפלמ"ח.
האימונים התקיימו בשבתות בחולון לא כללו הפעלת נשק.
בסוף השנה עזב את עבודתו המכניסה והשתתף עם חבריו בקורס שנערך על ידי המודיעין הבריטי במשמר העמק.
שם למדו חבלה וצליפה באקדחים.
כולל פיצוצים שנערכו במחצבת יגור.
בשנת 1942 עבר קורס מ"כים בתל אביב ובסיומו עבר לעין חרוד כמפקד כיתה בפלמ"ח.
בשנת 1943 עבר קורס מפקדי מחלקות בקיבוץ דליה הקורס ארך שלושה חדשים ובסיומו מונה למפקד מחלקה בשדה נחום.
בשנת 1946 נעשה מפקד פלוגה ב' שהוצבה בגבעת ברנר.
הוא תכנן וביצע ב-16 ביוני את פיצוץ גשר הרכבת וגשר הכביש בעזה בליל הגשרים.
הפיצוץ נעשה בהצלחה והמבצעים חזרו בלא פגע.
בפרוץ מלחמת העצמאות הזמין אותו עוזי שרון לחוליה הימית שהתבססה ביפו.
חבלה הייתה מקצוע שלמד אצל הבריטים והתחום הימי היה חדש לו.
בחוליה, בניהולו של שמחה בלאס, נעשה פיתוח של כלי תת-מימי חזיר.
גוף דמוי טורפדו אורך שמונה מטר מנוע של ג'יפ.
החזיר נבדק בכנרת ופעל היטב.
בוקר אחד הפעיל את המנוע והכלי התפוצץ.
נראה שהייתה דליפה של אדי בנזין.
שחל נפצע קשה, נחתך בידו השמאלית, שכב שלושה חודשים בתל השומר.
לאחר הפציעה נרשם בשנת 1951 ללימודים בטכניון שאיפתו הייתה הנדסת מכונות אך לא היה מקום ושחל התקבל למגמת הנדסת חשמל אותה סיים בשנת 1954. והוצב לשרת כקצין הנדסה של שייטת 13 בדרגת סרן.
השייטת רכשה אז כלי שיט במפעל קטניו איטליה ושחל פיקח על הבנייה.
תוך כך למד ורכש ידע בהנדסה ימית.
שחל בדק ומצא שיעילות המדחפים בחזירים נמוכה.
הוא תכנן מדחפים אחרים והשיג מהירות גבוהה ב-30 אחוז.
היו אז תקלות רבות בהפעלת החזירים.
סגן מפקד השייטת דב שפיר דרש מחיים שחל וצבי גבעתי לעשות מאמץ ולפתור את הבעיות כדי לשפר את אמינות ההפעלה.
לאחר חצי שנה של עבודה מאומצת נערך תרגיל מסכם ללא תקלות.
מפקד השייטת החליט לבנות החזירים בישראל.
מפעל הנירוסטה בעין חרוד ייצר שני כלים אך הם היו יקרים.
ולשחל בא הרעיון לבנות מפיברגלס הבניה נעשתה במספנת שייטת 13. הבנייה הצליחה כלי השיט היה קל יותר מהמקורי ונוח להפעלה.
פרויקט אחר של שחל במספנת שייטת 13 עסק בהצנחת קיאקים.
כולל הצנחת סירת האיסוף במשקל 1 טון.
הצנחה נעשתה מהפתח האחורי של מטוס נורד.
בשנת 1960 כיהן שחל כראש ענף ציוד 4 – תכנון כלי שיט במספן הציוד.
כשמפקד חיל הים יוחאי בן נון קיבל את הפיקוד על חיל הים בשנת 1960 ערך סיעור מוחות לגבי סדר הכוחות הדרוש והגיע למסקנה של "הרבה ספינות מהירות".
בשנת 1961 יצאה משלחת שכללה את דב שפיר יקותיאל נץ וחיים שחל לאירופה לבדוק כלי שיט פוטנציאליים.
בשנת 1963 יצא שחל עם שלמה אראל למספנות לורסן בגרמניה ובחרו ספינת היגואר הגרמנית.
בשנת 1965 התמנה כראש צוות "שלכת" לפיקוח על בניית ספינות סער בשרבורג.
בשנת 1968 נעשה ראש צוות פיתוח חיל הים.
בשנת 1970 השתחרר שחל מצה"ל בדרגת סגן-אלוף והתקבל כמהנדס הראשי של מספנות ישראל.
מתוקף תפקידו זה המשיך שחל בפרויקט בניית ספינות הטילים עבור חיל הים, עליו קיבל בשנת 1973 את פרס ביטחון ישראל.
בית ספר מקצועי תיכוני מקס פיין בתל אביב.
לימודי תואר ראשון במגמת הנדסת חשמל טכניון אותם סיים בשנת 1954.
ביוגרפיה חיים שחל: 3 ראיונות, יולי 2016, טרם פורסם.
חיים שיין (נולד בי"ז בחשוון ה'תשי"א, 27 באוקטובר 1950) הוא דוקטור למשפטים, עורך דין, מוסמך לרבנות, פובליציסט ומרצה למשפטים ישראלי.
הוא חבר סגל ב שבהוד השרון ומרצה גם במכללת נתניה.
שיין נולד וגדל בשכונת שבזי בתל אביב לשרגא (פייבל) ולרחל הורים ניצולי שואה.
ביסודי למד בבית הספר ביל"ו בתל אביב.
וסיים לימודיו בבית הספר עירוני ב' (צייטלין).
בשנת 1968 התגייס לחיל השריון והשתחרר בדרגת סגן בשנת 1972. במלחמת יום הכיפורים פיקד על יחידת טנקים והשתתף בקרבות התעלה בחזית המצרית.
במהלך המלחמה נפצע קשה והוכר כנכה צה"ל.
לאחר תהליך שיקום ארוך פנה ללימודי משפטים ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב וקיבל תואר ראשון בשנת 1976.
בתום הלימודים ולאחר תקופת התמחות נסע לארצות הברית בה קיבל תואר שני בפילוסופיה יהודית בבית הספר למוסמכים של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק וסמיכה לרבנות.
בשנת 1979. בשנת 1984 נסע לאמריקה כראש שליחי העלייה מטעם הסוכנות.
בשנת 1987 קיבל תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת תל אביב.
בעבר לימד באוניברסיטת אריאל פילוסופיה.
משנת 1995 ועד היום מרצה באוניברסיטאות ובמכללות בנושאים רבים ומגוונים ומתמחה בתחום הפילוסופיה של המשפט.
בין הקורסים והסמינרים אותם לימד ניתן למצוא את הפילוסופיה של המשפט, זרמים במחשבה המשפטית המודרנית, שופטים ושפיטה במדינת ישראל, דת ומדינה בתקשורת, גבולות חופש הביטוי, משפט ותקשורת, משפט וקולנוע ועוד.
כמו כן מרבה לפרסם ולהתראיין באמצעי התקשורת.
בשנים האחרונות כותב שיין טורי דעה בעיתון "ישראל היום".
ולא נעזבנה, בעניין איסור הירידה מארץ ישראל בספרות ההלכה, ההסתדרות הציונית העולמית,1987.
אור חדש, עיונים בהלכה ובפרשיות השבוע, שני כרכים, מפיק, 1997.
אדם חברה ומשפט בהגותו של רבי עובדיה ספורנו, שערי משפט, 2001.
הרב עובדיה יוסף והנשיא אהרן ברק - מדינת היהודים שלב הסיכומים, שערי משפט, 2006 (שתי מהדורות).
הפילוסופיה של המשפט - עיון ישראלי, שערי משפט, 2008.
"באר שחת" - המקורות ההיסטוריים של השחיתות הישראלית, המרכז האקדמי שערי משפט, ה'תשע"ה - 2015.
"ייסורי משה - על הנהגה וכפיות טובה" - הוצאת אור חדש, תשפ"א 2021.
"הרהורים במעמדו של הדיין – בין הרמב"ם ובעלי התוספות", דיני ישראל 16 (ה'תשנ"א) רכט –רמ.
"על דרך הרוב – מחלוקת מדומה" בספר דין ויושר בתורת המשפט של הרמב"ם, ח' בן מנחם וב' ליפשיץ עורכים, ה'תשס"ד, 174 -179.
פרס עמינח לספרות תורנית, ה'תשס"ה
הרב חיים שאול הכהן דוויק, (נכתב גם דוויך; מכונה ה"שד"ה"; י"ד בחשוון ה'תרי"ח, 1857 – ד' בטבת ה'תרצ"ג, 1933) היה דיין, מקובל וראש ישיבה, רבה הראשי של ארם צובא שבסוריה, ובאחרית ימיו מראשי המקובלים בירושלים.
נולד בחלב לאסתר ולרב אליהו, בנו של הרב שאול עזרא הכהן דוויק, רבה הראשי של ארם צובא ומחבר הספר "אמת מאר"ץ".
בצעירותו למד אצל הרב מרדכי עבאדי, הרב אליהו משען ועוד.
בשנת 1887 (ה'תרמ"ז) החל לשמש כרבה של חלב.
באגרת בכתב ידו הוא כותב שנפשו נכספה לעלות לירושלים וללמוד בישיבת המקובלים בית אל.
בסיועו של תלמידו, הרב עזרא הררי רפול, עלה לישראל בשנת 1890 (ה'תר"ן) עם קבוצת רבנים מחלב, בהם הרב יום טוב ידיד הלוי והרב שאול קצין, והשתכן בירושלים.
במשך שש שנים נמנה עם ראשי ישיבת בית אל שבעיר העתיקה ובה כתב את רוב חיבוריו.
עם הקמתה של ישיבת רחובות הנהר בשכונת הבוכרים בשנת ה'תרנ"ו (1896) מונה לעמוד בראשה.
בסוף ימיו התעוור, דבר שהקשה עליו את השלמת חיבוריו.
בספר בית לחם יהודה מובא כי רבי יהודה פתיה כותב מפיו את חיבורו "איפה שלמה".
במהלך הלווייתו ניסו קנאים ירושלמים להפריע לראי"ה קוק להספידו.
מצבתו נעלמה לאחר כיבוש הירדנים והרס הקברות בהר הזיתים בשנת 1947 (ה'תש"ח), אך בשנת ה'תש"ע נמצאה המצבה.
איפה שלימה - ביאור על הספר "אוצרות חיים" לרבי חיים ויטאל
בניהו בן יהוידע - ייחודים תפילות ותיקונים, מכתבי האר"י וסידור הרב שלום שרעבי
הערות הרב השד"ה - ביאור דברי הרש"ש בספר "נהר שלום"
הערות הרב השד"ה - בגוף הספר "עלי נהר" לרבי ניסים הררי רפול
חידושי הרב השד"ה - בספר הקבלה "שפת אמת" לרבי אליהו משען
שר שלום - חיבור משותף לו ולרב אליהו יעקב לעג'ימי, כולל כוונות זמניות לליל הסדר, חנוכה ופורים מסידור הרש"ש, ירושלים ה'תרע"ב
פירוש על שיר השירים - כולל תרגומו לערבית
הרב יום טוב ידיד הלוי
הרב סלמאן אליהו ממלא מקומו בראשות הישיבה
הרב יעקב חיים סופר, מחבר הספר "כף החיים"
הרב ישעיהו אשר זעליג מרגליות ממקובלי ירושלים
הרב סלמן מוצפי ראש ישיבת בני ציון
הרב חיים שאול קרליץ (ה' באלול ה'תרע"ב, אוגוסט 1912 - כ' בתמוז תשס"א, 11 ביולי 2001) היה פוסק, דיין, פובליציסט ומנהיג ציבורי חרדי ליטאי.
עמד בראשות בד"ץ שארית ישראל.
כמו כן עסק בחינוך, היה מנהל רוחני בישיבת בית מאיר הקרויה על שם אביו, ונשיא תלמוד תורה תשב"ר.
נולד בליטא לרב מאיר קרליץ, אחיו הבכור של החזון איש.
אמו מרים הייתה בתו של הרב שלמה הכהן מווילנא בעל ה"חשק שלמה".
למד אצל רבי מאיר באסין בישיבת רמיילס בווילנה, אצל רבי אלחנן ווסרמן בישיבת ברנוביץ', אצל רבי ברוך בער ליבוביץ בישיבת קמניץ ואצל דודו החזון איש.
בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה שבפתח תקווה.
בין רבותיו בישיבת לומז'ה היה הרב אלעזר מנחם מן שך שנשאר רבו למשך כל חייו.
נישא ללאה גיננדל, נכדת הרב שמואל הלל שינקר.
לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה שם למד בחברותא עם הרב אהרן לייב שטיינמן ובכולל חזון איש בבני ברק.
כבר בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מעורב פוליטית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נסע ליישובים וערי פריפריה על מנת להשפיע על הורים מבני עדות המזרח שישלחו את בניהם לישיבות חרדיות.
לעיתים למד עם הבחור והכינו לבחינה ולאחר מכן נסע איתו לישיבה כדי לוודא שיתקבל.
עם הקמת העיתון יתד נאמן בשנת 1985 מונה על ידי הרב שך לעמוד בראשות הוועדה הרוחנית של העיתון.
בשנת 1988, כשהוא בשנות השבעים לחייו, על רקע המאבק שניהל נגד הרב משה יהודה ליב לנדא על הניסיון למנותו כרב העיר בני ברק, מינהו הרב שך לעמוד בראש בד"ץ שארית ישראל - מערכת הכשרות הליטאית החדשה שהקים.
לאורך שנות פעילותו הציבורית הרבה להתייעץ עם הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב אהרן לייב שטיינמן.
פרסם מאמרים פובליציסטיים ב"דגלנו" - ביטאון צעירי אגודת ישראל ואחר כך ב"יתד נאמן" - ביטאונה של דגל התורה.
קובץ תורני "זיכרון חיים שאול" על מסכת שבת יצא לזכרו.
נטמן בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
חיים שוּרֶר (12 במאי (יוליאני: 1 במאי) 1895 – 13 בפברואר 1968) היה איש הציונות הסוציאליסטית ועורך עיתון "דבר".
שורר נולד בעיירה אובודובקה שבפלך פודוליה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) לחיה-שרה (דוּבִּינסקי) ומאיר שורר.
למד ב"חדר", בגימנסיה בקישינב ובישיבה באודסה, ובמקביל היה פעיל בתנועה הציונית ובתנועת "צעירי ציון", והיה מראשוני החברים באגודת הנוער "נס ציונה" שנוסדה בקישינב ב-1910. בשנת 1913 עלה לארץ ישראל.
משך תשע שנים עסק בעבודה חקלאית ביהודה, בגליל היה פועל בחווה החקלאית בביתניה תחתית ובחווה החקלאית בחולדה, ולאחריהן התיישב בנהלל והיה מראשוני המתיישבים בה.
עוד קודם עלייתו לישראל החל לפרסם מאמרים בשפה הרוסית בעיתון "ראזסווייט" ('השחר').
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גויס לעבודת כפייה ("סוכרה") עבור הצבא העות'מאני ושירת כמלווה עגלות לבאר שבע עד שחלה ושוחרר מהשירות.
בתום מלחמת העולם הראשונה חזר לקישינב, ושהה שם כשנה עם משפחתו, כשהוא עובד במרכז "החלוץ" ומפרסם מרשמיו בעיתונות עברית.
בארץ, בשנת 1920 פורסמו שניים מסיפוריו בביטאון "האדמה" בעריכת יוסף חיים ברנר, מהם הומחז אחד והוצג לציבור בהשתתפותו.
במסגרת פעילותו התנועתית היה חבר "הפועל הצעיר" בארץ וכתב בשבועון התנועה, וכן השתתף תקופה קצרה בעריכתו לצד יוסף אהרונוביץ'.
לאורך שנות חייו בארץ היה חבר מזכירות האיחוד העולמי פועלי ציון-ההתאחדות, מזכירות מפא"י, מועצת הפועלים בכפר סבא, ויצא בשליחות הקרן הקיימת לישראל לפולין ולרומניה.
בוועידת יסוד המפלגה נבחר למזכיר מפא"י, וכיהן בתפקיד שלוש שנים, לצד מזכירים נוספים.
בשנת 1933 יצא לשנת שליחות בגליציה מטעם המפלגה, ובמהלך שנות ה-30 השתתף במספר קונגרסים ציוניים וכן בקונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי.
בשובו מגליציה ערך במשך שנתיים, עם אליעזר שוחט, את 13 כרכי האנתולוגיה של תנועת "הפועל הצעיר".
במלחמת העולם השנייה התנדב לשורות הצבא הבריטי, ושרת בסוללה הארצישראלית הראשונה לתותחנות נגד-מטוסית.
הוא תיאר את קורותיו ביחידה בספר "החייל 9172".
בעיתון "דבר" השתתף מראשיתו, אך השתייכותו הפוליטית לתנועת "הפועל הצעיר" והשתתפותו במאבקיו של יוסף שפרינצק על שמירת אופי התנועה במסגרת מפא"י, הם שעיכבו את צירופו כחבר מערכת העיתון עד 1936. במהלך השנים שימש עורך לילה, עורך "דבר ערב", עורך "דבר לעולה" ועורך "הדור", ובשנת 1953 מונה לעורך העיתון הראשי.
שנה לאחר מכן הוזמן לביקור בברית המועצות, הושפע ממנו רבות והחל לעסוק בכתיבה להגברת התודעה למצב יהדות רוסיה.
ספרו "ארבעים יום בברית המועצות" זיכה אותו בפרס סוקולוב.
על שמו רחוב בצפון תל אביב.
שורר היה נשוי תחילה לזמירה סֶמִינובסקי, וממנה נולד לו בן, זיוי.
אחיו הצעיר, מיכאל שורר (1896–1966), שעלה ארצה ב-1921, היה פקיד בעיריית תל אביב, בורר מקצועי ואיש ציבור.
רצח ארלוזורוב: חומר למשפט הצבור, תל אביב: דפוס אחדות, תרצ"ד (פורסם תחת השם "ח' בן מאיר").
יוסף אהרנוביץ, תל אביב: מרכז לתרבות, תרצ"ח.
הרוויזיוניזם – סכנה לעם (חמש שנים של רוויזיוניזם-בריונות), תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תרצ"ח-1938.
החייל תשע אחת שבע שתים, תל אביב: המשמרת הצעירה של מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ו.
עם נשיא ישראל, תל אביב: מרכז לתרבות והסברה, תשי"א.
בעליה השנייה, תל אביב: דבר, תשי"ב-1952.
קל וחומר: פליטונים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ב-1952.
ארבעים יום בברית המועצות, תל אביב: עם עובד, תשט"ו.
שריי, מיין ליב פאלק: אונזער חוב צו די אידן אין ראטנפארבאנד, איחוד עולמי פועלי-ציון (צ"ס)–התאחדות, 1955. ["חובנו ליהודים בברית המועצות"]
גורל יהודי ברית המועצות, תל אביב: הקונגרס היהודי העולמי; על ידי יבנה, תש"ל.
במערכה ובמערכת; עורך: יוסף שפירא; הביא לדפוס: בני דון-יחייא, תל אביב: דבר, תשל"א.
הרב חיים שאול טאוב (נולד בי"ג באדר ב' תשי"א, 21 במרץ 1951) הוא האדמו"ר החמישי והנוכחי של חסידות מודז'יץ.
נולד בתל אביב לרבי ישראל דן ורחל בילה לבית שצדרוביצקי.
בנשואים ראשונים היה חתנו של רבי אברהם אבא לייפר מפיטסבורג, לאחר גירושיו נשא לאישה את שרה יוטא, בתו של האדמו"ר מאלכסנדר רבי אברהם מנחם דנציגר, ולהם 6 בנים ו-4 בנות.
במשך שנים שימש כראש הישיבה הקטנה של חסידות מודז'יץ.
בכ' בסיוון תשס"ו, לאחר פטירת אביו, ירש את תפקיד האדמו"רות.
דברי תורתו נרשמים על ידי צוות עורכים מדי שבוע, בשם "מאמרי אורייתא" ומופצים בקרב החסידים.
הרב טאוב מופיע בפני קהלים מגוונים, בין היתר בישיבות הסדר ואף בפני חברי קיבוץ חילוניים.
מאז מינויו לאדמו"רות החל להלחין ניגונים, בפרט לימים הנוראים, כמסורת חסידות מודז'יץ.
ניגונו "זכור אהבת קדומים" זכה לפרסום גם מחוץ לחסידות מודז'יץ.
הרב טאוב מתגורר בבני ברק בסמוך למרכז החסידות.
אחיו הצעיר רבי פנחס משה טאוב, הוכתר לאחר פטירת אביו לאדמו"ר מקוזמיר.
שיפרה, אשת הרב שרגא פייבוש זלמנוב - האדמו"ר מאופלע
מלכה, אשת הרב יוסף שיף - ר"מ בישיבת מודז'יץ, בן רבי אלימלך שיף מליז'ענסק
הרב אהרן יהודה משה - רב חסידי מודז'יץ, גר בבית שמש, וראש כולל עטרת שלמה בבני ברק.
חתן רבי חיים אברהם מבוסטון בית שמש.
הרב בצלאל יאיר - חתן הרב אשר יעקב קופלוביץ.
הרב יחזקאל - משפיע חסידי, מנהל חצר עצמאית.
מתגורר בירושלים, ולו קהילות בירושלים, בני ברק, וביתר עילית, ישיבה קטנה "כתר התורה" וישיבה גדולה "דברי ישראל" בביתר עילית.
חתן הרב יצחק פינטר מביקאווסק.
הרב שמואל אליהו - חתן הרב אליהו שטרן, רב קהילה ברחובות ובנו של הרב מאיר שטרן רב המושב מירון.
הרב דוד דב - רב חסידי מודז'יץ בביתר עילית, ומשגיח בישיבת נחלת דן של החסידות.
חתן רבי גדליה משה גולדמן מזווהיל.
רבקה זלטא, אשת הרב יוסף דוד רוזנבוים - בן רבי אליעזר זאב רוזנבוים מנדבורנה
הרב שלמה צבי הירש - חתן האדמו"ר רבי יצחק יעקב בידרמן מלעלוב בירושלים
נחמה חיה, אשת הרב יחיאל יהושע הגר - בן רבי יעקב הגר מסרט ויז'ניץ
הרב חיים רפופורט (נולד בשנת ה'תשכ"ג) הוא מרצה ליהדות.
בעבר היה יועצו לאתיקה רפואית של הרב יונתן זקס שהיה הרב הראשי של בריטניה עד 2013.
נולד במנצ'סטר אנגליה, אביו היה רב בית הכנסת הגדול בעיר במשך למעלה מ-40 שנה.
למד בישיבות מנצ'סטר, גייטסהד, ישיבת תורת אמת בירושלים וישיבת ליובאוויטש המרכזית בברוקלין, שבה קיבל תעודת סמיכה לרבנות.
לאחר נישואיו בשנת ה'תשמ"ז המשיך את לימודיו בניו יורק.
בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשנ"ד שימש ראש כולל בלידס.
לאחר מכן שימש כרב בית הכנסת המרכזי בעיר.
בשנת ה'תשנ"ז מונה לרב בית כנסת בעיר אילפורד שבאנגליה.
יחד עם חזן בית הכנסת אברהם לוין, פוטר הרב רפופורט מתפקידו, במהלך מחלוקת מול איגוד הקהילות של אנגליה, בשל ויכוח על מימון בתי הכנסת בקהילות הקטנות של אנגליה.
בשנת ה'תשנ"ח מונה לחבר במשרד הרב הראשי של אנגליה, הרב יונתן זקס, ולשמש כיועצו לענייני אתיקה ורפואית יהודית.
בשנת ה'תשס"ה הקים את מכון מעיין חיים, לחקירת "גישות ייחודיות" של לימוד התורה.
הוא מרצה בתחומי היהדות בבתי הספר של איגוד הקהילות של אנגליה.
משמש כמרצה אורח ב"ישיבת חובבי תורה" בניו יורק.
בשנת ה'תשס"ב הוציא לאור את הספר "בעיית המשיח", כתגובה לספרו של דוד ברגר "הרבי המלך המשיח - שערוריית האדישות והאיום על אמונת ישראל".
בשנת 2004 הוציא את הספר "יהדות הומוסקסואליות מנקודת מבט חרדית אותנטית", שמטרתו "להקטין את התוצאות הכואבות של דחייה בלתי מתפשרת של ההומוסקסואליות בידי האורתודוקסיה".
פרסם מחקרים במדעי היהדות ומאמרים תורניים בקובץ הערות וביאורים.
הביע הסתייגות מניסויים של שיבוט אנושי.
בשנת 2010 פרסם ספר תגובה על ספרו של מנחם פרידמן על רבי מנחם מנדל שניאורסון - על ספר זה אמר פרופסור אברהם סוחר (עורך ה-Jewish Review of Books) פרופסור אמריטוס למדעי הדתות באוברלין קולג': "רפופורט יצא מן הוויכוח כשידו על העליונה".
במשך יותר משלושים שנה עבד בבית החולים לוינשטיין, ובתפקידיו האחרונים שימש כמנהל המחלקה לשיקום נוירולוגי וסגן מנהל בית החולים.
רינג היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב ושימש כנשיא הארגון הבינלאומי לרפואה שיקומית.
רינג נולד במונטווידאו באורוגוואי שם למד שנה ראשונה רפואה.
בשנת 1963 עלה לישראל, למד שנה באולפן בקיבוץ רוחמה ואחר כך שירת בצה"ל.
לאחר מכן שב לאורוגוואי וסיים את לימודי הרפואה בשנת 1973 ובאותה שנה חזר לישראל.
את הסטאז' עשה בבית חולים מאיר ובשנת 1974 הגיע לחודש התמחות בבית לוינשטיין.
בעקבות תקופה זו החליט להתמחות ברפואה שיקומית.
בשנת 1980 סיים את ההתמחות וקיבל תעודת מומחה לרפואה פיזיקלית ושיקום.
פיתח בעבור המוסד לביטוח לאומי מודל המאפשר הערכה בזמן קצר לזכאות בעבור חוק הנכות הכללית למוגבלים שלא מתאונת עבודה.
החל ללמד בחוג לרפואה שיקומית בבי"ס לרפואה של אוניברסיטת תל אביב בשנת 1980. בשנת 1990 הועלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1993 מונה לפרופסור חבר קליני ובשנת 2000 לפרופסור קליני מן המניין וכן שימש כראש החוג לשיקום וראש התוכנית ללימודי המשך בשיקום.
כתב במהלך הקריירה עשרות מאמרים וארגון מספר כנסים בינלאומיים.
בשנת 2005 קיבל תואר פרופ' לשם כבוד מהפקולטה לרפואה במונטווידאו באורוגוואי.
כיהן גם כיו"ר המועצה הלאומית לשיקום במשרד הבריאות וכיו"ר ועדת השיקום הלאומי לשעת חירום.
הקים את ארגון השיקום הים-תיכוני ובשנת 2002 נבחר לנשיא השני של ארגון העולמי של איגוד השיקום העולמי (ISPRM).
הוא נישא לאירן והיה אב לשלושה.
נפטר לאחר מחלה בשנת 2008 כשהוא בן 64, ונקבר בבית העלמין כפר נחמן ברעננה.
הכנס השנתי ה-59 של האיגוד הישראלי לרפואה פיזיקלית ושיקום וכן גיליון 28 של "שיקומדע" הוקדשו לזכרו.
בשנת 2010 נחנך חדר ישיבות ולימודים לזכרו במחלקה לשיקום נוירולוגי ג' בבית החולים לוינשטיין על שמו.
בחדר הישיבות מתנוססת תמונתו והוא מכיל ספרים מספרייתו האישית וחומר לימודי רב שכתב ואסף בשנות פעילותו.
בשנת 2016, במלאת שמונה שנים לפטירתו, הקימה משפחתו של רינג אתר הנצחה לזכרו, בו מפורטים דרכו המקצועית וסיפור חייו האישי: http://www.haimring.co.il/
חיים שוּר (אפריל 1926 – 2004) היה רכז השומר הצעיר, מזכיר הקיבוץ הארצי, עורך העיתונים "על המשמר" ו"ניו אאוטלוק".
שור נולד בגרודנו שבפולין (כיום בבלארוס) ב-1926. נקרא על שם חיים בנו של ר' צבי הירש שור, סב-סבו, ר"מ באמדור וביאליסטוק,, מצאצאי הרב אברהם חיים שור.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם משפחתו וגדל בחיפה.
כנער היה פעיל בשומר הצעיר.
בגיל 16 עזב את ביתו וחי בקומונה.
ב-1944 נמנה עם מייסדי קיבוץ שובל, שעלה על הקרקע במסגרת 11 הנקודות באוקטובר 1946. שימש בשנות השישים כרכז ההנהגה הראשית של השומר הצעיר.
אחר כך שימש כמזכיר תנועת הקיבוץ הארצי.
כשסיים עם התפקיד החל לשמש כעיתונאי ב"על המשמר".
בשנים 1974–1985 שימש כעורך "על המשמר" במשותף עם מארק גפן, אז הוחלף על ידי סבר פלוצקר.
אחר כך היה עורך המגזין "ניו-אאוטלוק", מגזין באנגלית של מפלגת מפ"ם.
בסוף 1988 ארגן במשותף עם חנא סניורה, עורך העיתון העיתון המזרח ירושלמי "אל-פג'ר", כנס ישראלי-פלסטיני בהשתתפות עשרות אנשים משני הצדדים, אמריקאים, עיתונאים ורשתות טלוויזיה.
בשנים 1975–1978 שימש כסגן יושב ראש רשות השידור.
שור כתב, בין היתר, את הספרים "אני מוריד אותו מהשמים" על בנו הבכור , שנהרג במבצע אביב נעורים.
את הידיעה על מותו קיבל בעת שראיין את יצחק רבין בביתו..
ואת "יוניה", על בת-דודתו שניצלה מהשואה.
היה נשוי לשולמית לבית גוֹטלַבסקי ואב לארבעה בנים: אבידע, אבנר, ישראל וטובי.
תמונות מאמריקה, תל אביב: ספרית פועלים, תשל"ו 1976
שומרים בארץ האפרטהייד: סיפור השומר הצעיר בדרום אפריקה, 1970-1935, גבעת חביבה: חבצלת יד יערי, 1999. (פורסם על ידי חברי השומר הצעיר מדרום אפריקה)
אני מוריד אותו מהשמים, תל אביב: משרד הביטחון, תשס"א 2001
יוניה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשס"ג 2003
הרב חיים שאול גריינימן (א' בניסן תרפ"ו 16 במרץ 1926 – כ"א בניסן תשע"ה, 10 באפריל 2015) היה רב ופוסק הלכה ליטאי.
נחשב לאחד מממשיכי דרכו של דודו, החזון איש, ומנהיגה של קהילה בולטת מחוג חזון איש.
מחבר סדרת הספרים חדושים ובאורים.
נולד בווילנה לרב שמואל גריינימן ולצביה, בתו של הרב שמריהו יוסף קרליץ, רבה של קוסובה, ואחותו של החזון איש - הרב אברהם ישעיהו קרליץ.
יחד עמו נולד אח תאום, פנחס דוד.
בברית המילה היה דודו החזון איש הסנדק שלו, והרב ברוך דב ליבוביץ הברכת שמואל ראש ישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ הסנדק של אחיו.
שמו השני שאול הוא על שם אבי סבתו הרב שאול קצנלנבוגן.
רבו הראשון היה דודו, הרב יצחק קרליץ בקוסובה.
בשנת תרצ"ה (1935) עלו בני המשפחה לארץ ישראל יחד עם סבתם אמו של החזון איש שעלה לארץ שנתיים קודם לכן, והתגורר בבני ברק, והוא שפנה למשה פרוש שסידר עבורם את אשרת העלייה.
זמן מה לאחר עלייתם ארצה, נסע אביו לארצות הברית לצורך פעילות ציבורית, שם סייע בביסוסה של מתיבתא תפארת ירושלים.
בזמן היעדרותו בילו ילדיו חלק ניכר מזמנם בבית דודם החזון איש.
למד בישיבת תפארת ציון שאביו היה נשיאה, ובישיבת לומז'ה, שבה למד כחברותא עם הרב שמואל רוזובסקי שגם הכין איתו את דרשת בר המצוה שלו.
טקס בר המצווה שלו התקיים באולם הישיבה.
לאחר מכן למד בישיבת חברון.
בשנת תש"ה (1945) נישא לחנה דבורה, בתו של הרב ישראל שלום לוריא (רוטמן), ר"מ ומשגיח בישיבת תורת חיים ומו"צ בעדה החרדית.
מסדר הקידושין היה הרב איסר זלמן מלצר.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת כרם בירושלים כשמונה שנים ולמד בישיבת מיר.
עמד בקשר עם הרב מבריסק, רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
בתקופה זו נסע לבני ברק מדי שבוע כדי להתייעץ עם דודו החזון איש בסוגיות שלמד.
הוא צירף אליו ירושלמים אחרים שהיו לתלמידי החזון איש (בהם הרבנים: יהודה שפירא, חיים ברים ומשה יהושע לנדא).
בספרו הראשון של הרב גריינימן, "כלילא דוורדא", מופיעות הערותיו של החזון איש, ובראש הספר הראשון של סדרת "חידושים וביאורים" שלו מופיע מכתב ארוך בנושא הלכתי שכתב לו.
החזון איש שימש סנדק לבנו הבכור בברית שהתקיימה בירושלים.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תשט"ו, עבר להתגורר בבני ברק בה נותרה אמו האלמנה.
במשך השנים הפך למנהיג קהילה גדולה ההולכת בשיטת החזון איש.
עם קהילה זו נמנו הרב יחזקאל ברטלר והרב יהודה בויאר.
במשך שנים נמנה הרב גריינימן עם מתפללי בית הכנסת לדרמן, ובשנות ה-80 הקים בסמוך בית מדרש עצמאי ברחוב חידושי הרי"ם בבני ברק.
במשך תקופה ארוכה למד בימות השבוע במושב תפרח כדי שלא יוטרד מעול השואלים שבבני ברק.
הרב גריינימן נחשב ליועץ מומחה בענייני רפואה, והיה מצוי בקשר עם רופאים בישראל ובחו"ל.
רופאים ומנתחים מבית החולים הדסה עין כרם היו באים להתייעץ עמו בניתוחים מסובכים והיה פותר להם ספקותיהם.
בין הנועצים בו היה אלימלך פירר.
יעץ גם בענייני חינוך, נושאים כלכליים ועוד.
נועצו בו גם פוליטיקאים, בהם אריה דרעי.
על מקורביו נמנה גם הרב שלמה משה עמאר.
הרב גריינימן היה בעל השפעה על הקהילה החרדית בזכרון יעקב ובתפרח, ישיבת סלבודקה בבני ברק וישיבת זכרון מיכאל בזכרון יעקב, ארגון "ערכים" וסמינר אור החיים בבני ברק לבנות מעדות המזרח ועוד.
יזם את הקמת המתיבתות שהיו הבסיס של הישיבות הספרדיות שצמחו בעשורים האחרונים.
מאז פטירת החזון איש נטל חלק משמעותי בהנהגת הציבור הליטאי, כולל במערכות ציבוריות כמו גיוס נשים ובחירות.
ועוד, כדרכו של החזון איש נמנע מלחתום על כרוזים ולהשתתף בכנסים ופעילותו התמקדה מאחורי הקלעים.
לדברי הרב נתן זוכובסקי לפני כניסת אגודת ישראל לממשלת בגין, התייעץ שלמה לורנץ עם הרב גריינימן והוא השפיע על ההחלטה להתנגד לקבלת תפקידי סגני שרים.
בבחירות לעיריית בני ברק שהתקיימו ב-1978 תמך בשמואל וינברג מתנועת פא"י לראשות העיר, וברשימתו של וינברג אף נמנה אחד ממקורבי הרב גריינימן, הרב יצחק כהן.
ה"סטייפלער" והרב שך התנגדו בתוקף למהלך, הדבר פגע במעמדו הציבורי מחוץ לקהילתו.
עם זאת, הוא המשיך בפעילות ציבורית, בין היתר במאבקים הציבוריים של חילולי קברים, ניתוחי מתים, פרסומי תועבה ופתרונות טכנולוגיים לשבת.
הנדבן יעקב הלפרין קבע בצוואתו כי קבוצת תלמידי חכמים יוסמכו לקבוע מה לעשות בהקדשותיו.
לאחר פטירת הרב יעקב ישראל קניבסקי נותר הרב גריינימן היחיד מקבוצה זו, וממילא בעל הסמכות במוסדות ההקדש של הלפרין ובהם בית הקברות שומרי שבת.
בשנת תשע"א הורה לפרק אוהל שבנו אלמונים מעל קברו של החזון איש.
נפטר בשביעי של פסח תשע"ה בביתו בבני ברק ונקבר בבית הקברות שומרי שבת.
מסע ההלוויה, שבו השתתפו עשרות אלפי בני אדם, נערך יומיים לאחר פטירתו בשל החג והשבת שלמחרתו.
בעקבות לקחי אסון רמיסת המלווים בהלווייתו של הרב שמואל הלוי ואזנר, שהתקיימה שבוע לפני כן, תוגברה האבטחה לאורך מסע הלוויה וצומצמה כניסת אנשים למתחם הקבורה.
היה נשוי לרבנית חנה דבורה, בתו של הרב ישראל שלום לוריא (תרפ"ה – תשע"ח, 2018).
לבני הזוג נולדו שנים-עשר בנים וארבע בנות.
הרב יצחק דוד - מחבר הספר 'השג יד'.
הרב שמואל (מכונה 'הגר"ש') - מרבני חוג חזון איש וחתנו של הרב מרדכי מן.
נחשב אצל חלק מהקהילה לממשיך דרכו של אביו.
הרב יוסף - ראש "כולל וילנה", היה חברותא של הסטייפלער לאורך שנים.
שרה - נשואה לרב יוסף חיים בן-דב, ראש ישיבת "זיכרון מיכאל" בזכרון יעקב.
הרב אברהם ישעיהו (מכונה 'הרב אי"ש') - מנהיג הקהילה בזכרון יעקב, נחשב אצל חלק מהקהילה לממשיך דרכו של אביו.
רחל - נשואה לרב ישראל מנחם הירשפלד, ראש ישיבת "זיכרון מיכאל" (יחד עם גיסו הרב בן-דב) ובנו של פרופ' שלום הירשפלד ממכון ויצמן.
הרב יעקב - ראש כולל בסניף ישיבת זכרון מיכאל בבני ברק.
הרב אליהו - ראש ישיבת "בית מאיר" במושב תפרח.
לאה - נשואה לרב שמואל חיים חברוני, מחבר הספרים הליכות מרדכי ובנו של הרב מרדכי חברוני.
אחיו: הרב שמריהו (שמערל) - המו"ל של ספרי חזון איש לאחר פטירת אביהם, הרב מאיר - מתלמידי החזון איש, אסתר - אשת הרב בנימין ביינוש פינקל.
גיסים נוספים שלו הם הרב אברהם יעקב זלזניק, הרב אברהם יעקב ויינר (מחבר ספרי "שארית יעקב"), הרב יוסף ליס והרב חיים אהרן טורצ'ין.
הרב יעקב יצחק פרידמן, ראש ישיבת תפרח
הרב שלום מאיר יונגרמן, מייסד מוסדות תורה וגמ"ח בזכרון יעקב ואיש תלמוד
הרב יוסף חיים בן-דוב (חתנו), איש תלמוד, ראש ישיבת זכרון מיכאל בזכרון יעקב
הרב שאול קוסובסקי, מחבר ספרי דבר שאול.
הרב אריה לייב איברהמס, ממלא מקומו ברבנות בית המדרש ומחבר ספרים רבים.
חידושים וביאורים - סדרת ספרים של חידושי סוגיות בשיטת הלימוד של החזון איש, הכוללת חידושים על כל מסכתות התלמוד והמשניות, כולל סדרי זרעים וטהרות.
כלילא דוורדא על הלכות בית הבחירה לרמב"ם
מכתבי התעוררות - מכתביו בנושאים שונים.
יצא על ידי משפחתו לאחר פטירתו, בשני כרכים.
חיים שטרקמן (נולד ב-11 ביוני 1944) הוא כדורסלן-עבר ישראלי ששיחק בתפקיד הרכז.
שטרקמן היה רכז בעל ראיית משחק מעולה וקליעה טובה ממרחק.
בגיל 17 הוא קלע 38 נקודות עם מכבי רמת גן נגד מכבי תל אביב במשחק גביע ומאז אותו משחק נקנה מיד על ידי הקבוצה מתל אביב.
הוא שימש כקפטן מכבי תל אביב וזכה איתה ב-8 אליפויות ליגה ו-7 גביעי מדינה כשחקן.
בעונת 1972/73 החל לשמש כעוזר מאמן/שחקן, אצל יהושע רוזין ובעונה שלאחר מכן כשחקן בלבד.
בעונת 1974/75 שימש כמאמן ראשי ביחד עם אברהם חמו וזכה עם הקבוצה בדאבל.
בעונת (1975/76) עבר לאמן את מכבי רמת גן והיה רשום גם כשחקן הקבוצה.
בתחילת שנות השמונים שימש גם כיושב ראש הקבוצה.
במדי נבחרת ישראל שטרקמן הופיע בארבע אליפויות אירופה (1965, 1967, 1969, 1971), זכה עם הנבחרת במדליית זהב במשחקי אסיה 1966. בסך הכל שטרקמן צבר 86 הופעות בנבחרת, בהן קלע 490 נקודות.
לאחר פרישתו מכדורסל, התמקד במקצועו החדש כסוכן ביטוח.
בשנת 2015, שטרקמן זכה לטקס הוקרה בהיכל מנורה מבטחים ושמו נכלל מאז ב"היכל התהילה של מכבי תל אביב בכדורסל".
חיים מתגורר בעיר הולדתו, רמת גן, נשוי לאורנה ואב לשניים.
אלתר פרץ חיים שאולזון (נולד בה' באייר תשי"ב, 30 באפריל 1952) הוא עיתונאי ובלוגר חרדי ישראלי-אמריקאי.
נולד בירושלים לרחל ולשמואל שאולזון.
אביו היה סגן ראש עיריית ירושלים מטעם אגודת ישראל.
גדל בשכונות מאה שערים וכרם אברהם שבירושלים.
למד בישיבת באר יעקב ובישיבת הנגב בנתיבות.
בטבת תשל"ג, 1972 נישא לרבקה לבית ליסטאקין, ילידת ארצות הברית.
לאחר נישואיו שירת ברבנות הצבאית.
בתום שירותו הצבאי החל לעבוד כעוזר פרלמנטרי של מנחם פרוש.
בשנות השבעים ייסד וערך את השבועון "צופר".
בשנת 1979 פרסמו הרב שך, הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב יחיאל מיכל פיינשטיין, הרב שמואל הלוי ואזנר והרב נסים קרליץ, מכתב שבו נכתב כי "השבועון צופר אסור לבוא בקהל, הוא מלא רכילות, לשון הרע וליצנות גרועה וביזוי לתלמידי חכמים ולבני ישיבות".
בעקבות זאת שינה שאולזון את שם העיתון ל"צוהר" בשנת 1982 נסגר העיתון.
בשנת 1983 היגר לארצות הברית.
בשנת 1985 החל להוציא בניו יורק את העיתון "פנים חדשות", בעברית וביידיש.
גם עיתון זה נתקל בהתנגדות הרבנים.
בשנת 2008 שינה את שם העיתון ל"בעולמם של חרדים".
בשנת 2011 חדל העיתון להופיע, במקביל לבלוג שפתח.
שאולזון מקורב לחסידות חב"ד ומזוהה עם סיעת שלומי אמונים.
הוא ניהל באמצעות עיתונו מערכה נגד חסידות סאטמר ואדמו"רה הרב משה טייטלבוים.
בכמה מקרים הגיעו הדברים להכרעת בית משפט ובמקרה אחד הופעלה נגדו אלימות.
פעמים רבות, בעקבות ידיעות שפרסם, הופצו נגדו פשקווילים בשכונות החרדיות.
ב-1989 ניסתה לדבריו קבוצה של חסידי סאטמר להתנקש בחייו, ובגלל זיהוי שגוי נדקר מכר שלו.
החל בחשון תשע"ב (נובמבר 2011) הוא מפעיל בלוג בשם "בעולמם של חרדים", באתר בלוגר, שבו סקופים חדשותיים ומאמרים התוקפים פוליטיקאים חרדים, רבנים וחצרות.
יאיר אטינגר כתב על שאולזון: .
גורמים נוספים שעליהם כתב שאולזון רבות הם חסידויות ויז'ניץ וסאטמר והפילוג במחנה הליטאי.
במרץ 2014 פרסם ערוץ 2 צילומי וידאו שצילמו עסקנים מאחת החסידויות במפגש איתו ובמהלכו הועברו אליו, לפי הטענה, סכומי כסף כחלק מעסקה עם אותם עסקנים בעניין הפרסומים בבלוג.
בתגובה הכחיש שאולזון שנטל אי-פעם כסף תמורת פרסום או אי-פרסום ידיעות.
ביוני 2018 הקים אתר הנושא אף הוא את השם "בעולמם של חרדים", שם הוא מעלה את דעותיו גם בווידאו.
שאולזון שימש בעבר כמנהל בית כנסת בפלטבוש, אב לשני בנים ושתי בנות.
חיים רק פעם אחת הוא ביטוי שמשמעותו היא שלא ניתן לחזור על החיים פעם נוספת ולפעול אחרת.
המסקנה היא שעל אדם לעשות בחייו את הדבר הנכון עבורו, או את מה שהוא "רוצה באמת".
פרשנויות שונות למסקנה זו מובילות לאורח חיים זהיר ובריא, ומנגד – לנהנתנות ואף לנטילת סיכונים מיותרים.
הביטוי מופיע, לעיתים כשם או כותרת, בשירים, ספרים, סרטים ופרסומות.
הביטוי "חיים בעולם רק פעם אחת" (במקור הגרמני: Man lebt nur einmal in der Welt) הופיע במחזה "Clavigo" מאת יוהאן וולפגנג פון גתה בשנת 1774.
ב-1855 בוצע לראשונה בווינה הוואלס !Man lebt nur einmal מאת יוהאן שטראוס (הבן).
הביטוי הוא שמו של סרט מתח שביים פריץ לאנג בארצות הברית בשנת 1937, ושמה של קומדיה שביים ארנסט נויבך בגרמניה המערבית בשנת 1952.
באמצע המאה ה-20 התפרסם ציטוט המיוחס לשחקנית מיי וסט - "חיים רק פעם אחת, אבל אם עושים זאת נכון, פעם אחת מספיקה" (במקור You live only once, but if you do it right, once is enough).
אמירה זו היא הבסיס לשיר "Once is Enough" מאת סיד טפר ורוי בנט.
השיר בוצע על ידי אלביס פרסלי בפסקול הסרט "דודנים מתנשקים" משנת 1964.
איאן פלמינג השתמש בפרפרזה על הביטוי, "אתה חי רק פעמיים", ככותרת לספר בסדרת ג'יימס בונד משנת 1964, שעובד לסרט ב-1967.
זויה אקטר ביימה בהודו ב-2011 את הסרט Zindagi Na Milegi Dobara (בתרגום מילולי - אתה לא חי פעמיים).
הסרט הופץ בגרמניה תחת השם Man lebt nur einmal ושודר בישראל בשם "חיים רק פעם אחת".
הראפר הישראלי ארז שרון (E-Z) כתב והלחין ב-2012 שיר בשם "חיים רק פעם אחת".
אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר של ראשי התיבות YOLO, הנכתבים בדרך כלל באותיות גדולות, מתייחסת לחווה בקליפורניה של מיקי הארט, המתופף של להקת הרוק גרייטפול דד, שהייתה ידועה בכינוי YOLO לפחות משנת 1996,
אדם מאש , מתמודד בסדרת הראליטי האמריקאית "ג'ו הממוצע" יצר ומכר ליין של בגדים ממותגים ואביזרים בשם "YOLO" בתחילת המאה ה-21.
המוטו YOLO נפוץ בקרב צעירים, ומלווה בשנים האחרונות מתיחות ופעלולים מסוכנים.
ראשי התיבות נכתבים על קירות כגרפיטי ונפוצים גם כקעקוע.
המוטו הפך להאשטאג נפוץ ברשת החברתית "טוויטר".
ביקורת נוקבת נמתחה על תרבות ה-YOLO, בטענה שהיא מעודדת אנשים לסכן את חייהם ולהתנהג בחוסר זהירות ואחריות.
בעיתון וושינגטון פוסט נכתב כי "YOLO הם ראשי התיבות שאנשים יאהבו לשנוא".
ראשי התיבות החלו הופיעו בשיר YOLO של להקת הסטרוקס בשנת 2006. הם זכו לפרסום נרחב בשנת 2011, כשהראפר הקנדי דרייק יצר את השיר "The Motto" העוסק בביטוי.
חיים שהם (1 במאי 1935 – 25 בפברואר 1994) היה לוחם בשייטת 13 ולימים רופא היחידה, רופא ראשי של חיל הים ופיקוד הדרום, בדרגת אלוף-משנה, מנהל המרכז הרפואי יוספטל באילת, ומנהל המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם, הקרוי על שמו, בשנים 1989–1994.
שהם נולד בתל אביב, בן שני לנח ומרים רטנובסקי.
אביו היה איש העלייה השלישית שהקים ב-1925 עם ברל כצנלסון את "דבר" והיה מנהל הדפוס של העיתון.
אמו מרים קלצקין בת נווה צדק, נחשבת למורה להתעמלות הראשונה בישראל.
המשפחה התגוררה בשכונת הפועלים בשדרות ק.ק.ל (כיום שדרות בן-גוריון).
בגיל 7 נשלח שהם לקיבוץ גבת כילד חוץ, אצל דודו בנימין שהם חבר הקיבוץ.
בשנת 1953 התגייס שהם לצה"ל והתנדב לשרת בשייטת 13. הוא סיים קורס לוחמים ונבחר לקבוצה של מפעילי ה"חזירים", כלי שיט תת-ימי עליו נוהגים שניים.
במסגרת פעילות זו, השתתף בחדירות לשטח אויב וסיורים בנמלי צור וצידון שבלבנון.
בן זוגו היה זאב אלמוג שלימים היה מפקד חיל הים.
ב 1959 השתחרר ונישא ליעל ליפשיץ מגבעת השלושה.
הוא סיים לימודים בפקולטה לחקלאות ברחובות.
לאחר מכן החל ללמוד רפואה בירושלים.
עם סיום לימודיו התגייס שוב לצה"ל וחזר לשייטת 13 בתור רופא היחידה.
שהם היה ראשון הלוחמים שהפך לרופא פעיל בשייטת.
בשילוב זה של רופא ולוחם פיתח שיטת אימונים בה שילב חובש-לוחם בכל האימונים ונתן בכך גיבוי רפואי מתמיד ללוחמים.
במאי 1981 מונה לקצין הרפואה הראשי בחיל הים.
בין יתר תפקידיו החל בבניית המכון לרפואה ימית בחיפה והכנסת נושא "תא לחץ" מתקן שבאמצעותו ניתן להציל במהירות נפגעי תאונות צלילה.
במקביל פיתח פעילות מחקרית מדעית בשיתוף אוניברסיטת חיפה, בנושא צלילה ובדיקות רפואיות שוטפות של העוסקים בצלילה צבאית.
מספר שנים שירת כקצין רפואה אוגדתי וקצין רפואה פיקודי בפיקוד הדרום.
השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה ב-1986.
שהם סיים התמחות בגסטרואנטרולוגיה, באיכילוב ובבית חולים קפלן.
ב-1988 נתמנה על ידי קופת חולים כמנהל המרכז הרפואי יוספטל באילת.
הוא הקים בבית החולים את יחידת "תא הלחץ" למתן מענה לתאונות הצלילה באילת.
שהם פיתח את הרפואה המשפחתית במקום וחיבר בין גורמי רפואה שונים, בית חולים סורוקה ויחידות צה"ל באזור.
לאחר שנתיים מונה שהם למנהל בית החולים הגריאטרי הממשלתי בפרדס חנה, שהוא גם הגדול ביותר בתחום זה.
הוא פיתח תפיסה חדשה של בית חולים גריאטרי כאשר ביקש לשלב במסגרת זו גם מעון יום לקשישים וגם דיור מוגן.
מערכת משולבת זו היוותה מודל חדשני לניהול המערך הגריאטרי הן מבחינה רפואית והן מבחינה כלכלית.
בנוסף לכך החל בשילוב מערכות שיקום של נפגעי תאונות שונות, כולל חיילים וילדים.
משרד הבריאות החליט להנציח את פעילותו הייחודית ועם מותו נקרא בית החולים הממשלתי בפרדס חנה על שמו.
שהם נפטר ב-1994 כשהיה בן 58 ממחלה אוטואימונית קשה.
ייתכן כתוצאה מהצלילות הרבות בהן השתתף בנחל הקישון המזוהם.
הוא נקבר בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
שהם ניגן במנדולינה ובתופים וערך עם אשתו יעל בביתם שבכפר מעש ערבי זמר רבי משתתפים.
לאחר מותו הקימה יעל את "חבורת שהם" לזכרו שפעלה במשך 20 שנה והיוותה ארכיון לזמר העברי.
מדי שנה לוקטו שירים ישנים לפי נושא או תקופה ויצא לאור תקליטור חדש.
חיים שאול הורוביץ (נכתב בספריו: האראוויטץ; 1 בנובמבר 1858 – 2 באפריל 1921) היה רב, חוקר ומהדיר ספרות חז"ל.
חיים שאול הורוביץ נולד בכ"ד בחשוון תרי"ט ליצחק הורוביץ ודרעזא בת הרב אלעזר וייסמן (נכדת הרבנים אלעזר לעוו ובנו בנימין וולף לעוו) בסאנטוב (Abaujszanto) בהונגריה.
למד בישיבתו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק בוורשה, באוניברסיטאות מינכן וברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין), וכן היה תלמידו של ישראל לוי בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
הוסמך לרבנות בידי הרב שמואל מוהליבר והרב יצחק אלחנן ספקטור.
שימש 10 שנים כרב בביליץ שבפולין.
נשא לאשה את רוזה בלוך, נכדתו של משה אריה בלוך.
בתו הדוויג נישאה ל, נשיא מכון לאו בק בניו יורק.
החל משנת 1896 הורביץ הורה בבית המדרש בברסלאו וכיהן גם כרב המוסד.
מחקריו של הורוביץ התמקדו בשני תחומים.
האחד הוא חקר הפילוסופיה הערבית והיהודית בימי הביניים.
בתחום זה הוא פרסם מספר ספרים בגרמנית, לרבות מהדורה מדעית של הספר "עולם הקטן" מאת רבי יוסף אבן צדיק.
בוסף, הורוביץ החל בהוצאה לאור של מדרשי ההלכה במהדורות מדעיות, תוך הסתמכות על כתבי יד וציון לחילופי נוסחאות.
למהדורות אלו הוא צירף הערות וביאורים.
הוא תכנן להוציא לאור את כל מדרשי ההלכה במהדורות מדעיות, אך הספיק להוציא רק את חלקם.
ספרי דבי רב – ספרי במדבר וספרי זוטא, לייפציג, תרע"ז.
מכילתא דרבי ישמעאל, פרנקפורט, תרצ"א (הושלם לאחר פטירתו על ידי ישראל אברהם רבין).
בנוסף, כתב ערכים ב שהופיעו בשם "S.
רבי חיים אברהם רפאל בן אשר (לפני ה'תע"ד, 1714 - י"ז באב ה'תקל"ב, 16 באוגוסט 1772) היה רב, מקובל וראש ישיבה ירושלמי שכיהן בסוף ימיו כרבה של ירושלים, בתואר הראשון לציון.
פרטים ביוגרפיים רבים אודותיו חסרים, בשנת ה'תצ"ד, 1734 יצא כשד"ר ירושלים לאירופה.
בשנות ה-40 המוקדמות של המאה ה-18 שהה מספר שנים באירופה (באיזמיר שבטורקיה ובערים נוספות באיטליה ובצרפת) בשנת ה'תק"ד (1744) הקימו בני משפחת פרנקו האיטלקית את ישיבת "יפאר ענוים" בירושלים, והעמידו אותו בראשה.
עם חזרתו לירושלים התמנה כראב"ד תחת הראשונים לציון, רבי אליעזר נחום ורבי ניסים חיים משה מזרחי, והוא חתום על כמה פסקי דין שלהם.
הוא חתום על שטר ההתקשרות הראשון של ישיבת המקובלים בית אל, ועל "תקנת הרווקים" (1749) של רבני ירושלים, בה נקבע כי אסור לרווק ללון בירושלים.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-18 נמלט עם רבים מיהודי ירושלים למצרים, ולאחר מספר שנים שב לירושלים.
בשנת ה'תקל"א (1771) התמנה כרבה של ירושלים בתואר "הראשון לציון", וכיהן בתפקידו זה כשנה.
הרב בן אשר נפטר במגפה בירושלים בי"ז באב ה'תקל"ב, 16 באוגוסט 1772 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
חיים (אמיל) שטיין (1884–1942) היה מראשוני רופאי תל אביב ומייסד בית החולים עין גדי.
שטיין נולד במוראביה, (אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום צ'כיה), למד רפואה בווינה, שם החל את פעילותו הציונית.
ב-1907 השתתף ביסוד האגודה הציונית המרכזית בווינה ובהוצאת השבועון הציוני "יודישה צייטונג".
הוא שירת כרופא צבאי בדרגת קפטן במלחמת העולם הראשונה, בה קיבל חמישה אותות הצטיינות.
בראשית 1920 הוזמן שטיין על ידי ד"ר יצחק מקס רובינוב והנריטה סאלד לפעולה רפואית בארץ והתמנה למנהל בית החולים, מנתח ומיילד ראשי.
הוא הנהיג לראשונה את הטיפול בילדי בתי הספר בתל אביב ובמעון ילדים שבשכונת מנשייה ביפו, הסדיר את הטיפול בעולים בבית ההסגר ובבית העולים שבשכונת עג'מי ביפו יחד עם ד"ר משולם ליבונטין, וניתח את הפצועים ממאורעות תרפ"א ביפו ובתל אביב (1921).
במאי 1923 הקים בשותפות עם הד"ר ברונו רוזנהיים והד"ר גרהרר שרייבמן סנטוריום פרטי שהיה קרוי "המבראה" ברחוב ביאליק 19 בתל אביב.
שרייבמן שכר את הבית ברחוב ביאליק 19 בתל אביב מידיו של הסופר ש.
בן-ציון, אביו של הצייר נחום גוטמן.
לאחר פתיחת המקום פרש שטיין מהשותפות.
ב-1923 יסד את בית החולים עין גדי, וניהל אותו.
במאורעות תרפ"ט (1929) מילא את מקום המנתח ד"ר בראון בבית חולים הדסה בתל אביב ואחרי מותו של ד"ר בראון, היה מנתח ראשי זמני במוסד זה עד 1933.
ד"ר אפרים סיני, שהיה באותה תקופה מנהל מחלקת העיניים בבית חולים הדסה, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" (1984) (צ'ריקובר מוציאים לאור בע"מ) עמ' 155-6 על המקרה של רצח ארלוזורוב :
ב-1939 עבר שטיין עם משפחתו להתגורר בשכונת אברמוביץ' בראשון לציון ונטע לו שם גן צמחי נוי על 10 דונמים.
הרב חיים שַׁבְּתַי (מכונה: מהרח"ש) (1557–1647, י"ג בניסן ה'ת"ז) היה מגדולי רבני סלוניקי, ומחבר הספר תורת חיים.
נולד בעיר סלוניקי בערך בשנת שי"ז (1557) לרבי שבתי, על שמו נקרא.
היה תלמידו של רבי אהרן ששון בעל תורת אמת ולמד בישיבתו יחד עם רבי יוסף איסקפה.
כן למד אצל רבי שמואל די מדינה (מהרשד"ם) ורבי שלמה הכהן (מהרש"ך).
בשנת ה'שנ"ד, בהיותו בן שלושים ושבע, מונה לחבר בבית דינו של רבו רבי אהרן ששון.
בשנת שע"ה, נפטר רבי שמואל פלורנטין, ראש הישיבה הגדולה ב"קהילת שלום" בסלוניקי, ורבי חיים מונה תחתיו לראשות הישיבה.
בישיבה זו הרביץ תורה במשך ארבעים שנה ומאות תלמידים נהרו לישיבתו, רבים מהם שימשו לימים ברבנות בקהילות חשובות בכל ערי הבלקן וחיברו ספרי הלכה.
מלבד הרבצת תורה כלל תפקידו גם השכנת שלום בין חברי הקהילה ושלום בית.
כן נדרש למסור דרשות לקהל בשבתות ובחגים.
בשנת ה'שצ"ח מונה לרב הראשי של כל קהילות סלוניקי (אם כי באופן רשמי לא התאחדו כל הקהילות באותה עת), תפקיד אותו נשא עד לפטירתו.
היה מגדולי הפוסקים בדורו, והשיב מאות תשובות הלכתיות לכל תפוצות הגולה.
גדולי דורו פנו אליו בשאלות מטורקיה ומחוצה לה, כצפת, ונציה, סופיה, רודוס ועוד.
אחד מחכמי דורו כתב עליו "הוא בשאלוניקי ומצודתו פרושה על כל בני הגולה".
בספריו פזורים התכתבויות רבות שניהל עם גדולי הרבנים בדורו, וביניהם: רבי משה גאלנטי (הזקן), שכתב לו בתחילה מכתב חריף, וכשנתוודע לגדלותו מיהר להתנצל בפניו במכתב חוזר.
את מכתבו זה הוא פותח בתואר: "האשל האדיר עטרת תפארת לגולת אריאל, החכם השלם, ריש מתיבתא, עמוד ההוראה, כמהר"ר חיים שבתי נר"ו", רבי יוסף מטראני (מהרי"ט), רבי יום טוב צהלון (עמו הייתה לו מחלוקת הלכתית חריפה), רבי יעקב אבולעפיה, רבי אברהם די בוטון (בעל "לחם משנה") ורבים נוספים.
האריך ימים ונפטר בן למעלה מתשעים שנה, בי"ג בניסן ה'ת"ז (1647).
בנו רבי משה חיים מילא את מקומו.
בין תלמידיו נמנו: המקובל רבי שלמה הלוי (מרבני סלוניקי, מחבר שו"ת מהר"ש הלוי), רבי יהושע חנדאלי (מרבני סלוניקי, מחבר שו"ת פני יהושע).
רבי אליהו אלפנדארי (מרבני קושטא, מחבר "מכתב מאליהו" "אליהו רבא" ו"אליהו זוטא"), ורבים נוספים.
רבי דוד קונפורטי (בעל "קורא הדורות") נהג להפנות אליו שאלות ונחשב גם הוא לתלמידו.
בגיל צעיר נשא את אשתו הראשונה שמתה עליו בלא בנים.
לאחר מכן נשא אישה שנייה שמתה במגפה בשנת שע"ח.
מאשתו זו נולדו ארבעת בניהם:
רבי משה - ממלא מקום אביו ומוציא כתביו.
מחבר ספר התשובות תורת משה.
חתנו הוא רבי אליהו קובו.
רבי יוסף – נפטר חודשים מספר לאחר פטירת אביו.
רבי דוד חיים – למד אצל אביו והיה חבירו של רבי דוד קונפרטי לימים היה מרבני סלוניקי.
רבי שבתי - מוציא לאור ספרי אביו.
שני בניו רבי חיים ורבי משה הם המוציאים לאור של ספריו וכתבו יחד את ההקדמה לספר תורת חיים.
רבי חיים היה מחבר פורה וכתב מאות תשובות, דרשות וחידושים.
חלק גדול מהם נשרפו או אבדו.
תורת חיים (מהרח"ש) - שאלות ותשובות בארבעה חלקים.
זהו ספרו העיקרי והוא עוסק בעיקר בנושאים של אבן העזר וחושן משפט.
לספר נספחים מספר קונטרסים בנושאים הלכתיים מורכבים (קונטרס עגונא דאיתתא, קונטרס מודעה ואונס, קונטרס עוללות הכרם).
ספרו זה נחשב לאחד מספרי התשובות החשובים, והקונטרס עגונא דאיתתא העוסק בהתרת עגונות, מהווה את אחד המקורות העיקריים לדון בנושא.
בשנת 2004 נדפס ספרו במהדורה חדשה ומתוקנת על ידי הוצאת "זיכרון אהרן".
תורת הזבח – על הלכות שחיטה.
סדר גיטין – נותר בכתב יד.
מודעה ואונס – הודפס בלבוב בשנת ה'תקנ"ח עם הפירושים "מודעה רבה" לרב ירמיהו רוזנבוים ו"מודעה זוטא" לבנו הרב יואב רוזנבוים.