tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דף הפייסבוק הוקם בשנת 2014 על ידי שני סטודנטים לתואר שני בהיסטוריה, ניל בר (העת העתיקה) ועודד פוירשטיין (המאה ה-19), כאשר לאורך השנים השתתפו בו עוד 17 כותבים, בהם חן מלול (חוקר ארצות הברית), רוני אגסי (המזרח התיכון), רוני הירש (העת החדשה המוקדמת), ודור סער מן (היסטוריה של עם ישראל).
החל משנת 2017 פורסמו חלק מתכני הקבוצה כבלוג באותו שם בעיתון הארץ.
בשנת 2018 פתחה הקבוצה פודקאסט, ובמהלך שש שנות פעילותו הוקלטו בו כ-300 פרקים, בהם השתתפו חוקרים כורד נעם, תמר עילם גינדין ודני אורבך ועיתונאים כאיתי אנגל.
הפודקאסט זכה ל-30 עד 40 אלף האזנות מדי שבוע ונתמך על ידי סמסונג נקסט, ועל ידי המאזינים באמצעות פלטפורמת Patreon.
בשנת 2024 הודיע צוות היסטוריה גדולה בקטנה על סיום הפעילות לאחר כעשר שנים עקב עומס בחיים האישיים לצד הפגיעה בחשיפה שנבעה משינויים בפייסבוק.
חמצן הוא היסוד הנפוץ ביותר בקרום כדור הארץ, אך בשל תגובתיותו הגבוהה הוא קיים בעיקר בצורות תרכובות (תחמוצת) כגון מים, פחמן דו-חמצני, תחמוצות ברזל וסיליקטים.
לפני שהתפתחה הפוטוסינתזה, באטמוספירת כדור הארץ לא היה חמצן יסודי דיאטומי חופשי (O2).
כמויות קטנות של חמצן שוחררו בתהליכים גאולוגיים וביולוגיים, אך לא הצטברו באטמוספירה המצטמצמת עקב תגובות עם גזים מפחיתים שהיו אז בשפע כמו מתאן אטמוספירי ומימן גופרי וחומרים מפחיתים על פני השטח ובהם ברזל.
חמצן החל להצטבר באטמוספירה לפני 1.85 מיליארד שנים בקירוב במהלך הגבול בין הניאוארכאיקון–פלאופרוטרוזואיקון.
בקצבים הנוכחיים של הייצור הראשוני, ריכוז החמצן של היום יכול להיות מיוצר על ידי אורגניזמים פוטוסינתטיים במשך 2,000 שנה.
בהיעדר צמחים, קצב ייצור החמצן על ידי פוטוסינתזה היה איטי יותר בפרקמבריון, וריכוזי ה-O2 שהושגו היו פחות מ-10% מאלה של היום וכנראה השתנו מאוד.
לעלייה בריכוזי החמצן היו השפעות נרחבות על החיים.
העלייה בריכוז החמצן גרמה להכחדה המונית של חיידקים אנאירוביים וסללה את הדרך לחיים רב-תאיים.
אורגניזמים פרוקריוטיים עושי פוטוסינתזה שייצרו O2 כתוצר לוואי חיו הרבה לפני ההצטברות הראשונה של חמצן חופשי באטמוספירה, אולי כבר לפני 3.5 מיליארד שנים.
ציאנובקטריות החמצן שנוצרו היו מסולקות במהירות מהאוקיינוסים על ידי בליה של מינרלים, בעיקר ברזל.
החלודה הובילה לשקיעת תחמוצת הברזל המחומצנת על קרקעית האוקיינוס, ויצרה רצועות ברזל.
כך, האוקיינוסים החלידו והפכו לאדומים.
חמצן החל להישאר באטמוספירה בכמויות קטנות רק כ-50 מיליון שנה לפני תחילת אסון החמצן.
לתנודות מוקדמות בריכוז החמצן הייתה השפעה ישירה מועטה על החיים.
הכחדות המוניות לא נצפו עד תחילת תקופת הקמבריון, לפני 538.8 מיליון שנים.
נוכחותו של סיפקה לחיים הזדמנויות חדשות.
חילוף חומרים אירובי יעיל יותר ממסלולים אנאירוביים, והנוכחות של חמצן יצרה אפשרויות חדשות לחיים.
מאז תחילת הקמבריון, ריכוזי החמצן באטמוספירה נעו בין 15% ל-35% מנפח האטמוספירה.
פחם מאובן בן 430 מיליון שנה שהופק בשריפות בר מראה שרמות החמצן האטמוספיריות בתור הסילור היו שוות לרמות של היום, ואולי גבוהות יותר.
המקסימום של 35% הושג לקראת סוף תקופת הקרבון (לפני כ-300 מיליון שנים), פסגה שאולי תרמה לגודלם של פרוקי רגליים, כולל חרקים, רב רגליים ועקרבים.
פעילויות אנושיות, כגון שריפת דלקים מאובנים, משפיעות על ריכוזי פחמן דו-חמצני, השפעתם על ריכוז החמצן הגדול בהרבה היא פחות משמעותית.
לאסון החמצן הייתה ההשפעה הגדולה הראשונה על מהלך האבולוציה.
עקב הצטברות מהירה של חמצן באטמוספירה, הביוספרה המיקרוביאלית האנאירובית ברובה שהתקיימה בתקופת עידן הארכאיקון נהרסה, ורק החיים האירובים שהיו להם יכולות נוגדות חמצון, היכולת לנטרל חמצן, זכו לשגשג בשטח הפתוח.
כך התפתחה סימביוזה של אורגניזמים אנאירוביים ואירוביים, שהשלימו זה את זה מבחינה מטבולית, אנדוסימביוזה ואבולוציה של אוקריוטים במהלך עידן הפרוטרוזואיקון, שהסתמכו על נשימה אירובית כדי לשרוד.
לאחר שתקופת הקרחון היורוני (Huronian glaciation) תמה, כדור הארץ נכנס לתקופה ארוכה של יציבות גאולוגית ואקלימית הידועה בשם המיליארד המשעמם.
עם זאת, בתקופה הארוכה הזו החמצן היה מועט, האוקיינוס והאטמוספירה היו סולפידיים באופן משמעותי, והאבולוציה אז הייתה כנראה איטית ושמרנית למדי.
המיליארד המשעמם הסתיים במהלך התקופה הנאופרוטרוזואיקונית עם עלייה משמעותית בפעילות הפוטוסינתטית, מה שגרם לרמות החמצן לעלות פי 10 עד פי 20 לכעשירית מהרמה של זמננו.
השינויים האקלימיים הקשורים לעלייה בשיעור החמצן יצרו גם מחזורים של אירועי קרחון והכחדה, שכל אחד מהם יצר הפרעות שהאיצו את התחלופה האקולוגית.
בתקופות הסילור והדבון התפשטו ביבשה צמחים מוקדמים שהתפתחו מאצות ירוקות במים מתוקים וכך גדל ריכוז החמצן באטמוספירה, מה שהוביל לשיא ההיסטורי בתור הקרבון.
הנתונים מראים עלייה בנפח הביולוגי זמן קצר לאחר אירועי חמצון ביותר מפי 100 ומתאם מתון בין חמצן אטמוספירי לגודל הגוף המרבי בהמשך התיעוד הגאולוגי.
שיא הגודל של פרוקי רגליים רבים בתקופת הקרבון, כאשר ריכוז החמצן באטמוספירה הגיע ל-35%, יוחס לתפקיד המגביל של הדיפוזיה במטבוליזם של אורגניזמים אלה.
הלדיין ציין שהשפעה זו חלה רק על חרקים.
עם זאת, הבסיס הביולוגי למתאם זה אינו מוצק, וראיות מראות שריכוז החמצן אינו מגביל את הגודל אצל חרקים מודרניים.
אילוצים אקולוגיים יכולים להסביר טוב יותר את הגודל הקטן של שפיריות שלאחר הקרבון – למשל, הופעתם של מתחרים מעופפים כמו פטרוזאורים, ציפורים ועטלפים.
עליית ריכוזי החמצן צוינה כאחד מכמה מניעים של גיוון אבולוציוני, אם כי הטיעונים הפיזיולוגיים לכך מוטלים בספק, ולא ברור אם יש קשר עקבי בין ריכוזי החמצן וקצב האבולוציה.
הקשר המפורסם ביותר בין חמצן לאבולוציה חל בסוף הקרחונים האחרונים של כדור הארץ ככדור שלג, תקופה שבה חיים רב-תאיים מורכבים נמצאו לראשונה בתיעוד המאובנים.
בריכוזי חמצן נמוכים ולפני התפתחות קיבוע החנקן, תרכובות חנקן זמינות מבחינה ביולוגית היו באספקה מוגבלת ו"משברי חנקן" תקופתיים עלולים היו להפוך את האוקיינוס לבלתי מסביר פנים לחיים.
ריכוזים משמעותיים של חמצן היו רק אחד מהתנאים המוקדמים לאבולוציה של חיים מורכבים.
מודלים המבוססים על עקרונות אחידים (כלומר, אקסטרפולציה של דינמיקת האוקיינוסים של ימינו לזמן עתיק) מצביעים על כך שריכוז כזה הושג רק מיד לפני שבעלי חיים הופיעו לראשונה בתיעוד המאובנים.
יתר על כן, תנאים אוקייניים אנוקסיים (דלי חמצן ומרובי סולפיד) או "בלתי מסבירי פנים" מבחינה כימית, הדומים לאלו האמורים לעכב חיים מקרוסקופיים (גדולים יותר מחד תאיים) התרחשו במרווחים בקמבריון הקדום ובקרטיקון המאוחר - ללא השפעה ניכרת על צורות החיים בזמנים אלו.
ממצא זה עשוי להצביע על כך שהחתימות הגיאוכימיות שנמצאו במשקעי האוקיינוסים משקפות את האטמוספירה בצורה שונה לפני הקמבריון – אולי כתוצאה מהאופן השונה של מחזוריות תזונה (Nutrient cycle) בהיעדר אוכלי פלנקטון (Planktivore).
פירוש הדבר הוא שהחתימות הגיאוכימיות בעתות אלה לא משקפות את שיעור החמצן הממשי בעתות אלה.
היסטוריה גדולה הוא ענף מחקר אקדמי הבוחן את ההיסטוריה מהמפץ הגדול ועד ההווה.
ההיסטוריה הגדולה מתנגדת להתמחות, ומחפשת דפוסים או מגמות אוניברסליים.
חוקרים בתחום בוחנים מסגרות זמן ארוכות תוך שימוש בגישה רב-תחומית המבוססת על שילוב של דיסציפלינות רבות במדע ומדעי הרוח והחברה ובוחנים את הקיום האנושי בהקשר של תמונה גדולה זו.
התחום משלב מחקרים על היקום, כדור הארץ, החיים והאנושות תוך שימוש בראיות אמפיריות כדי לחקור את יחסי סיבה ותוצאה.
היסטוריה גדולה נלמדת כיום באוניברסיטאות בבתי ספר יסודיים ותיכוניים לעיתים קרובות באמצעות מצגות אינטראקטיביות מבוססות אינטרנט.
ההיסטוריון דייוויד כריסטיאן טבע את המונח "היסטוריה גדולה" תוך כדי לימוד אחד הקורסים הראשונים של היסטוריה גדולה, באוניברסיטת מקווארי בסידני, אוסטרליה.
כריסטיאן לימד בשנות ה-80 של המאה ה-20 והחל תוכנית שתתאר את ההיסטוריה של האדם בהקשר של קבועי-זמן ארוכים מאד, חלקם בני 14 מיליארד שנים, הנוגעים בדרך כלל לקוסמולוגיה ואסטרונומיה.
הוא החל ללמד את הקורס הראשון שלו, שתיאר כ"היסטוריה גדולה" בשנת 1989. זו הייתה גישה חדשנית שהדגישה ממצאים מתחומים כמו ביולוגיה, אקולוגיה, גאולוגיה, אסטרונומיה ואנתרופולוגיה כדי להראות מה התרחש לפני שבני האדם הפכו למין נפוץ בכדור הארץ.
בני האדם לא הוזכרו בקורס של 15 השבועות עד למחציתו.
מאוחר יותר כתב כריסטיאן את ספרו Maps of Time שתואם לתוכן הקורס.
מאז ימי הרנסאנס, מלומדים חוקרים את הקשרים בין קוסמולוגיה, היסטוריה טבעית והאנושות, השדה החדש של היסטוריה גדולה ממשיך בעבודה זו.
בעוד שהתחום המתהווה של "ההיסטוריה הגדולה" במתכונתו הנוכחית נחשב בדרך כלל כתופעה של העשורים האחרונים, החל משנות ה־90, היו לו תקדימים רבים עוד מהמאה ה־16 — כבר בכתביו של ג'ורדנו ברונו, ובייחוד בספרו Lo spaccio della bestia trionfante ("גירוש החיה המנצחת", 1584).
ביצירה זו תיאר ברונו את שקיעת העידן הנוצרי וטען כי שקיעה זו תתרחש בעקבות משבר אקולוגי וכלכלי עצום, אותו ייצג באלגוריה של לוויתן (קֶטוֹס) שתנועותיו הסוערות מערערות את הסדר וגורמות לבני האדם לפקפק ביסודות הדתיים והפילוסופיים של המערב.
לפי ברונו, המיקוד החד־צדדי שנמשך מאות שנים בצמיחה כלכלית ובהתרחבות אנושית (באמצעות קולוניאליזם וקפיטליזם, שזכו ללגיטימציה דרך הנצרות) יוביל לנקודת שבר סביבתית — שבה יבינו בני האדם שרווחתם החומרית תלויה לחלוטין בקיומם של יצורים חיים אחרים: בעלי חיים, פלנקטון, צמחים ועוד.
במובן זה, כתביו של ברונו חזו מראש את מה שייקרא מאוחר יותר "המהפך החומרי" (Material Turn) של שנות ה־90. יש להדגיש כי ברונו ראה את מהלך ההיסטוריה כתהליך של אבולוציה ועקומת למידה.
באמצע המאה ה־19, ספרו של אלכסנדר פון הומבולדט, קוסמוס, וספרו של רוברט צ'יימברס, "שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה" (1844), נחשבו למבשרים מוקדמים של התחום.
במובן מסוים, גם תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין הייתה בעצמה ניסיון להסביר תופעה ביולוגית דרך שרשרת ארוכת־טווח של סיבות ותוצאות.
במחצית הראשונה של המאה ה־20 טבע הביולוג החילוני ג'וליאן האקסלי את המונח "הומניזם אבולוציוני", ובמקביל חקר הפלאונטולוג הישועי הצרפתי פייר טייאר דה שארדן את הקשרים בין אבולוציה קוסמית ובין מגמות של מורכבות הולכת וגוברת (ובכללן התודעה האנושית), תוך ניסיון ליישב בין קוסמולוגיה, אבולוציה ותאולוגיה.
באמצע ובסוף המאה ה־20, ספרו של יעקב ברונוֹבסקי, The Ascent of Man, בחן את ההיסטוריה מנקודת מבט רב־תחומית; אחריו חקר אריק צ'ייסון את האבולוציה הקוסמית במונחים כמותיים של צפיפות קצב אנרגיה; והאסטרונום קרל סייגן כתב את קוסמוס.
ההיסטוריון התרבותי תומאס ברי והאקדמאי בריאן סווים בחנו את המשמעויות שמאחורי מיתוסים ועודדו חוקרים לגשת לנושאים שמעבר לדת המאורגנת.
תצלום היסטורי מפורסם שצילם האסטרונאוט ויליאם אנדרס במהלך משימת Apollo 8 – שבו נראה כדור הארץ ככדור כחול-לבן קטן מעל נוף ירחי קודר – עורר, בין היתר, עניין מחודש בלימודים בינתחומיים.
בתקופת המלחמה הקרה ומירוץ החלל, התפתחו תחומי מחקר חוצי־תחומים: בארצות הברית נפתחו קורסים באבולוציה קוסמית באוניברסיטת הרווארד, ובברית המועצות נלמדו קורסים בהיסטוריה אוניברסלית.
ההיסטוריון הצרפתי פרנאן ברודל בחן את חיי היומיום תוך ניתוח של "כוחות היסטוריים רחבי־היקף כמו גאולוגיה ואקלים".
בשנות ה־70 החלו חוקרים בארצות הברית – ובהם הגאולוג פרסטון קלאוד מאוניברסיטת מינסוטה, האסטרונום ג' סיגפריד קוטר מקולג' אוורגרין בוושינגטון, והאסטרופיזיקאים ג'ורג' פילד ואריק צ'ייסון מהרווארד – לנסות ולשלב ידע מתחומים שונים לכדי "היסטוריה מדעית של הכול".
כל אחד מהם הדגיש את תחום התמחותו אך ביקש לראות את התמונה הרחבה.
ב־1980 פרסם הפילוסוף האוסטרי אריך יאנטש את ספרו The Self-Organizing Universe, שבו תיאר את ההיסטוריה במונחים של "מבני תהליך".
באותה תקופה הועבר קורס ניסיוני באוניברסיטת Southern Methodist בטקסס, ובהמשך החלו להופיע קורסים רשמיים באוניברסיטאות נוספות.
ב־1991 פרסם קלייב פונטינג את הספר A Green History of the World: The Environment and the Collapse of Great Civilizations, שבו ניתח את הקשר בין גורמים סביבתיים לבין עלייתן ונפילתן של תרבויות גדולות.
אחד החוקרים המרכזיים בתחום הוא ההיסטוריון האוסטרלי דייוויד כריסטיאן מאוניברסיטת מקוורי שבסידני.
הוא קרא רבות בתחומי מדע שונים, והבחין בכך שהיסטוריה כללית חסרה הקשר רחב.
הקורס הראשון שלו, שהוצע בשנת 1989, שילב חוקרים ממדעי הטבע, הרוח והחברה, והחל מהמפץ הגדול ועד ימינו.
מאז שנות ה־90 נפתחו קורסים דומים באוניברסיטאות נוספות – באמסטרדם, באיינדהובן, ואחר כך פורסם ספרו של פרד ספייר, The Structure of Big History (1996), שבו הציע את מושג ה"משטרים" (regimes) – תבניות יציבות למחצה של תהליכים חוזרים בטבע ובתרבות האנושית.
ספייר ראה בתרבות האנושית תת־קטגוריה של משטרים כלליים, ואפשרות לנתח אינטראקציות בין משטרים שונים שמעצבים יחד את "ההיסטוריה הגדולה".
רעיון זה משך את תשומת ליבו של הפילנתרופ ביל גייטס, ששוחח עם כריסטיאן על התאמת "ההיסטוריה הגדולה" לקורסי תיכון.
אדם שקרא לעומק במדעים, במדעי הרוח ובחברה, ואיחד הכול למסגרת אחת.
זה גרם לי לרצות ללמוד את התחום כשהייתי צעיר — זה היה מעניק לי דרך לחשוב על כל הלימודים שבאו אחר כך.
במיוחד זה ממקם את המדעים בהקשר היסטורי מעניין, ומראה איך הם רלוונטיים לשאלות עכשוויות."
היסטוריה כמותית היא שיטת מחקר היסטורי המשתמשת במשאבים כמותיים, סטטיסטיים וממוחשבים.
זהו סוג של היסטוריה במדעי החברה.
היסטוריונים כמותיים משתמשים במאגרי מידע כמקורות המידע העיקריים שלהם.
כמויות גדולות של נתונים פוליטיים, כלכליים ודמוגרפיים זמינות בפורמט PDF או בכתב יד, כגון מידע על מפקד אוכלוסין ותוצאות בחירות.
כמויות גדולות הומרו למאגרי מידע ממוחשבים.
המאגר הגדול ביותר כיום הוא (ICPSR) של אוניברסיטת מישיגן, המספק גישה לאוסף נרחב של נתונים פוליטיים וחברתיים הזמינים להורדה עבור ארצות הברית והעולם.
היסטוריונים כמותיים משתמשים בשיטות סטטיסטיות כדי למצוא דפוסי התנהגות אנושית המכסים את כל מגזרי החברה, ולא רק את האליטות שיוצרות מסמכים הנשמרים בארכיון מסורתי.
היסטוריונים כלכליים משתמשים במערכי נתונים עיקריים, במיוחד כאלה שנאספו על ידי ממשלות מאז שנות ה-20 של המאה ה-20. היסטוריונים של העבדות השתמשו בנתוני מפקדי אוכלוסין, קבלות מכירות ומידע על מחירים כדי לשחזר את ההיסטוריה הכלכלית של העבדות.
היסטוריה השוואתית היא ענף בהיסטוריה העוסק בהשוואה בין חברות שונות שהתקיימו באותה תקופה או שחלקו תנאים תרבותיים דומים.
היסטוריה השוואתית של חברות צצה כתחום התמחות חשוב בקרב אינטלקטואלים בעידן הנאורות ב, כפי שאופיינה על ידי מונטסקייה, וולטר, אדם סמית ואחרים.
ב חקרו סוציולוגים וכלכלנים היסטוריה השוואתית לעיתים קרובות, דוגמת אלכסיס דה טוקוויל, קרל מרקס ומקס ובר.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 עקב קהל קוראים גדול אחר ספרי ההיסטוריה ההשוואתית של אוסוואלד שפנגלר, וארנולד טוינבי.
עם זאת, מאז שנות ה-50 דעכה ההיסטוריה ההשוואתית מעיני הציבור, וכעת היא נחלתם של חוקרים מומחים הפועלים באופן עצמאי.
היסטוריונים מקבלים בדרך כלל את ההשוואה בין מוסדות מסוימים (דוגמת בנקאות, זכויות האישה וזהויות אתניות) בחברות שונות, אך מאז שנות ה-50 הם אינם מקדישים בדרך כלל תשומת לב רבה לכך.
היסטוריה חוקתית היא תחום המחקר ההיסטורי המכסה חוקות רשמיות וחוקות בלתי פורמליות, שהפך לתחום אקדמי במהלך המאה ה-19. בספר משנת 1980 הוגדר התחום כ"שורשים, האבולוציה וההתפתחות ההיסטורית" של חוקה של קהילה מסוימת.
המונח האנגלי "Constitutional history" מיוחס ל, שטבע אותו לראשונה בשנת 1827 בספרו, "ההיסטוריה החוקתית של אנגליה" ("The Constitutional History of England").
התחום חופף להיסטוריה משפטית ולהיסטוריה פוליטית.
עבור חוקות בלתי פורמליות, למעמדם של מסמכים הנחשבים תורמים ליצירת חוקה ישנו היבט דיפלומטי.
בתחילת המאה ה-20 ספגה ההיסטוריה החוקתית, המקושרת באופן הדוק ל"סגנון הוויקטוריאני" בהיסטוריוגרפיה, ביקורת שהטילה ספק ברלוונטיות שלה.
הן לפני והן אחרי תקופת "ההיסטוריה החוקתית המסורתית" בעולם דובר האנגלית, נושאיה בהיסטוריה הפוליטית היו שרויים במחלוקת עזה.
היסטוריה דיגיטלית היא השימוש במדיה דיגיטלית לקידום ניתוח, הצגה ומחקר היסטוריים.
זהו ענף במדעי הרוח הדיגיטליים וענף מורחב של היסטוריה כמותית, ומחשוב.
היסטוריה דיגיטלית ידועה גם כהיסטוריה ציבורית דיגיטלית, העוסקת בעיקר ביצירת קשר עם קהלים מקוונים עם תוכן היסטורי, או שיטות מחקר דיגיטליות, המקדמות מחקר אקדמי.
תוצרי היסטוריה דיגיטלית כוללים: ארכיונים דיגיטליים, מצגות מקוונות, ויזואליזציות נתונים, מפות אינטראקטיביות, ציר זמן, קובצי שמע ועולמות וירטואליים כדי להפוך את ההיסטוריה לנגישה יותר למשתמשים.
פרויקטים אחרונים של היסטוריה דיגיטלית מתמקדים ביצירתיות, שיתוף פעולה וחדשנות טכנולוגית, כריית טקסט, בלשנות קורפוס, ניתוח רשתות חברתיות, מידול תלת-ממדי וניתוח Big data.
באמצעות משאבים אלה, המשתמש יכול לפתח במהירות ניתוחים חדשים שיכולים לקשר, להרחיב ולהחיות היסטוריות קיימות.
היסטוריה דיגיטלית היא כיום סוג קורס נפוץ בתוכניות לימודים לתארים מתקדמים ותואר ראשון.
לדוגמה, הסטודנטים בקורסי היסטוריה דיגיטלית באוניברסיטת הרטפורדשייר למדו מיומנויות במיפוי דיגיטלי ותכנות פייתון, מה שהופך ניתוח כמויות גדולות של נתוני מקור לנגיש ופשוט יותר.
אחד מהפרויקטים עליו עבדו הסטודנטים כלל ניתוח מגמות, דפוסים וקשרי נתונים הקשורים למזג אוויר, פשיעה ועוני.
הפרויקט אפשר לסטודנטים להשתמש במיומנויות ההיסטוריה המסורתיות שלהם כדי להעריך את משמעות ממצאיהם.
היסטוריה ירוקה של העולם: הסביבה והתמוטטות של אימפריות גדולות הוא ספר עיון בהיסטוריה סביבתית והיסטוריה גדולה מאת קלייב פונטינג שיצא לאור בשנת 1991.
הספר מתאר את ההיסטוריה של נפילות של אימפריות גדולות בעולם ועל ההשפעות הסביבתיות לאורך ההיסטוריה - הנפילה של איי הפסחא, דעיכת עמק שומר ודעיכת תרבות עמק האינדוס, דעיכת האימפריה הרומית, דעיכת המזרח התיכון.
כמו כן הספר דן בתקופות ונושאים כמו ציידים לקטים, המהפכה הנאוליתית, השפעות היהדות והנצרות, עליית הערים והמהפכה התעשייתית.
ההיסטוריה של איטליה משתרעת מתחילת ההתיישבות האנושית באיטליה דרך תקופת הברונזה, ותקופת הברזל, ועד ימי הביניים והעידן המודרני.
מאז תקופת הברונזה התיישבו בחצי האי האיטלקי עמים קדומים כגון פיניקים, יוונים, וקלטים לצד עמים ילידים כמו האטרוסקים והלאטינים.
בעת העתיקה, איטליה הייתה מולדתם של הרומאים והמטרופולין של האימפריה הרומית.
איטליה השפיעה רבות על התרבות העולמית, ועל השינויים והתמורות שחלו בה.
אף שקשה להגדיר את הזמן המדויק בו היא התחילה השפעה זו.
דבר זה בא לידי ביטוי תחילה בתקופת האימפריה הרומית שלה השפעה עולמית רבה בתחומים רבים כגון: , צבא ועוד, ולאחר מכאן צמחו במדינה זו מדענים רבים ובהם גלילאו גליליי, לאונרדו דה וינצ'י, ואישים חשובים רבים כמו מרקו פולו.
בנוסף לאיטליה השפעה במלחמות רבות לאורך ההיסטוריה.
מקור התרבויות העתיקות באיטליה, שמהם התפתח העם האיטלקי, אינו ברור.
אולם הגישה היותר מקובלת ומחוזקת בעדויות ארכאולוגיות היא שפיזור האוכלוסייה ואופיה החברתי והכלכלי לא השתנו רבות מתקופת הברונזה עד העידן המתועד, כלומר התרבויות העיקריות עליהן אנו יודעים מקורם מקומי.
לפני התפתחות התרבות הרומית וכיבוש איטליה בידי רומא, שכנו באיטליה מספר עמים מקומיים, שזו הייתה ארץ מושבם לפחות מאז עידן הברונזה.
במאה התשיעית לפנה"ס, תחילת תקופת הברזל, מתפתחות שלוש תרבויות עיקריות: הוילה-נובית במרכז איטליה (באזורים בהם תתפשט הציוויליזציה האטרוסקית מאוחר יותר), התרבות הלאטית (ממנה תתפתח התרבות הלאטינית) במרכז החוף המערבי, ותרבות קברי הפיר בדרום.
התרבות האטרוסקית הייתה המפותחת והדומיננטית בתרבויות אלו, ושלטה בחלקים רבים של איטליה בין השנים 730 - 530 לפנה"ס.
התרבות האטרוסקית גם הותירה את רישומה על רומא בצורת מוסד המלוכה השנוא, שעם הסתלקות האטרוסקים מהאזור הופל וכוננה במקומו הרפובליקה הרומית.
מלבד אותם העמים המקומיים כגון האטרוסקים או הלאטינים מייסדי האימפריה הרומית, התיישבו באיטליה בני יוון הראשונים, החל מהמאה השמינית לפנה"ס.
הם הגיעו מהתרבות המינואית, אובויה, קורינתוס, ספרטה, רודוס, ושאר חלקי יוון.
מקומות התיישבותם היו בעיקר בסיציליה ודרום איטליה, והם קיימו סחר ענף עם תושבי איטליה ואגן הים התיכון כולו.
בין המאה הרביעית לפנה"ס למאה השנייה לפנה"ס חצי-האי האיטלקי אוחד תחת שלטון רומאי.
קאטו הזקן תיאר את איטליה כחצי האי כולו שמדרום להרי האלפים.
על פי קאטו וכמה מחברים רומאים, הרי האלפים היוו את "חומות איטליה".
בעקבות מלחמת בעלות הברית, קיבלו תושבי איטליה אזרחות רומית פרט לגאליה קיסאלפינה.
היא צורפה לאיטליה על ידי אוקטביוס ותושביה קיבלו אזרחות.
ככל שרומא הקימו עוד מחוזות (פרובינקיות) ברחבי אגן הים התיכון, שמרה איטליה על מעמד מיוחד שהפך אותה "לא למחוז, אלא לשליטה של המחוזות".
לאחר הניצחון במלחמות הפוניות נגד העיר היריבה קרתגו, האיים השכנים גם הם באו תחת שלטון רומי עד המאה השלישית לפנה"ס.
במאה הראשונה לפנה"ס שלטה למעשה המדינה הרומית באגן הים התיכון אך נקלעה לתהליך ארוך של שקיעת הרפובליקה הרומית בליווי מלחמות אזרחים עזות שבסופו השתנה משטרה למשטר קיסרות.
איטליה זכתה בזכות של אוגוסטוס ויורשיו הקיסרים, בבניית נרחבת שכללה בין היתר מבנים ציבוריים ורשת צפופה של דרכים רומאיות.
הכלכלה איטלקית פרחה: החקלאות, מלאכת היד והתעשייה חוו צמיחה.
היא נהנתה מהשלום הרומאי שבמהלכו הקיסר טראיאנוס הביא את האימפריה הרומית לשטחה המרבי.
במהלך משבר המאה השלישית האימפריה הרומית עמדה על סף התפרקות בלחצים משולבים של פלישות, אנרכיה צבאית, מלחמות אזרחים והיפר-אינפלציה.
בשנת 284 לספירה החזיר הקיסר דיוקלטיאנוס את היציבות הפוליטית.
הוא ביצע רפורמות יסודיות כדי לשמור על הסדר ולפתור את בעיות האימפריה.
כחלק מהרפורמות, סיציליה וסרדיניה צורפו לדיוקסית איטליה (יחד עם קורסיקה ורייטיה).
איטליה איבדה את מעמדה הייחודי והפכה לדיוקסיה כשאר הדיוקסיות.
רק רומא וסביבתה המשיכו להיות מנוהלות על ידי הסנאט והיו פטורים ממסים.
הקיסרות נוהלה כטטררכיה, הסדר שבוטל בימי יורשיו.
בשנת 313 פרסם הקיסר קונסטנטינוס את צו מילאנו שהפך את דת הנצרות האסורה לדת מותרת באימפריה וייסד את הכנסייה הקתולית שמרכזה ברומא.
בכך הפכה העיר להיות מרכז הדת הנוצרית שתמשיך להשפיע עליה ולקבע אותה כמרכז עולמי עד העת החדשה.
בשנת 391 הפכה הנצרות ל"דת המדינה", הדת הרשמית של הקיסרות הרומית.
קונסטנטינוס גם יסד את העיר קונסטנטינופוליס במזרח האימפריה.
תושבי קונסטנטינופוליס קיבלו פריווילגיות שמהם נהנו אזרחי העיר רומא בעבר ואף הוקם בה סנאט מקביל לסנאט הרומי.
לאחר שאיטליה הייתה במשך מאות שנים לב האימפריה הרומית, החל מהמאה השלישית הממשל והמרכז התרבותי החלו לנוע מזרחה: תחילה הרחיב הקיסר קרקלה (212) את האזרחות הרומית לכל הגברים החופשיים בתוך גבולות הקיסרות.
לאחר מכן, בימי קונסטנטינוס ודיוקלטיאנוס, התושבים הפכו מאזרחים בעלי זכויות לנתינים.
נוסף על כך, החלה הנצרות לבסס את עצמה כדת הדומיננטית מימי שלטונו של קונסטנטינוס (306–337), והעלתה את כוחם של המטרופולינים המזרחיים, שהתקבצו מאוחר יותר לפנטארכיה יחד עם בישוף רומא, האפיפיור.
אף על פי שלא נוסדה כעיר בירה בשנת 330, קונסטנטינופוליס גדלה בחשיבותה בהדרגה.
כתוצאה מכך, חשיבות הפרובינקיות החלה לגדול על חשבון איטליה.
במאה הרביעית לספירה האימפריה פוצלה סופית לחצי מזרחי שבירתו קונסטנטינופוליס ומערבי שבירתו רומא.
בפועל, הבירה במערב הייתה במדיולאנום (כיום מילאנו) עוד מימי דיוקלטיאנוס.
בשנת 402 הועבר המעון הקיסרי לרוונה ממילאנו, דבר המאשר את שקיעתה של העיר רומא בשלהי העת העתיקה (שנבזזה בשנת 410 לראשונה זה כמעט שמונה מאות שנים).
החצי המזרחי, המכונה האימפריה הביזנטית, שרד כאלף שנה, אך החצי המערבי התמוטט תוך כמה עשרות שנים עקב סכסוכים פנימיים ופלישות שבטים גרמאנים.
אודואקר הדיח את הקיסר הרומי האחרון רומולוס אוגוסטולוס בשנת 476 ומאז למשך כ-1,300 שנה שלטו זרים באיטליה.
לאחר המאה החמישית, בזמן נדידת העמים הגדולה, חוותה איטליה מספר פלישות מבחוץ אשר חוללו בה הרס גדול.
הראשוניים שפלשו אליה היו השבטים הגרמאניים, הברברים.
כבר בשנת 488 נכבשה איטליה בידי שבט האוסטרוגותים הגרמאני, וב־555 בידי האימפריה הביזנטית.
ב־568 כבשו הלנגוברדים הגרמאנים את רוב איטליה וב־774 סיפח קארל הגדול את מלכות הלנגוברדים לממלכת הפרנקים.
בשנת 828 פלשו הסרצנים לאיטליה.
וכ-230 שנה מאוחר יותר (בשנת 1057) פלשו אליה הנורמנים וכבשו את הדרום ואת סיציליה.
בשנת 1176 הביסו ערי לומברדיה את הקיסר פרידריך ברברוסה בקרב לניאנו, ובשנת 1183 הגיעו להסכם שלום הנקרא שלום קונסטאנס ובו הכיר הקיסר בעצמאותן של ערי לומברדיה.
בצפון הצליחו באותה תקופה קיסרי גרמניה להציב רוח של רגיעה באזור.
מספר ערים איטלקיות ניצלו את המצב כדי להפוך לעצמאיות.
מסוף המאה ה-11 ביקשו סוחרים רבים באיטליה שהתעשרו לצאת משעבוד האדונים הפיאודלים, ובמשך הזמן צלחו לצבור כח פוליטי ומדיני רב במספר ערים.
אכן, המאבק והניצול כדי להגיע לעצמאות רבה הגיעו שוב במאה ה-13 עם המאבק שבין האפיפיור לקיסר.
ערים אלו ניצלו את המצב והרחיבו את עצמאותן והשתלטו באופן נרחב על כלכלת אירופה.
במאה ה-14 נוצרו חיכוכים רבים בין הערים עצמן והאפיפיורות איבדה את מקומה ברומא ועברה לדרום צרפת.
במקביל היה מאבק פנימי בין הגוואלפים לבין הגיבלינים.
הגואלפים תמכו באפיפיור והגיבלינים תמכו בקיסרים הגרמניים של האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-14 החל בכל אירופה רנסאנס ההומניזם והאמנות.
במאות ה-15 וה-16 הפכה איטליה נקודת התרבות באירופה ואירעו בה התפתחויות רבות בעל חשיבות מרובה בתחום הציור והפיסול ובנייה.
תנועת הרנסאנס נתנה את שמה לתקופה היסטורית.
הווייתה ורעיונותיה של התנועה חפפו את אירועי השעה של אותה עת - ובמרכזם עמדה תחייתם של טקסטים מהעת הקלאסית (תקופת יוון ורומא העתיקות), עליית הפטרונות מצד האפיפיורות והאצולה, התפתחות טכניקות חדשות באמנות (לדוגמה טכניקת הפרספקטיבה בציור) והתקדמות רבה בתחומי המדע.
לזרם הרנסאנס הייתה השפעה רבה כמעט על כל תחומי החיים אך הוא ידוע בעיקר בשל השפעתו המכרעת על עולם האמנות שבאה לידי ביטוי בתרומות של אדריכלים, פסלים, ציירים ואנשי אשכולות שהבולטים ביניהם היו רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו, שהיו המקור למונח "איש הרנסאנס".
תנועה זאת התפשטה לאזורים רבים באירופה מאיטליה.
איטליה הייתה מחולקת לערי מדינה רבות כשבמרכזה מדינת האפיפיור שראשה שב מצרפת.
בדרומה שלטו ממלכת נאפולי (איבדה את עצמאותה בשנת 1494) וכתר אראגון.
במאה ה-16 הובסו ונכבשו מרבית המדינות הקטנות על ידי מעצמות זרות, במיוחד ספרד, שהייתה אז בשיא כוחה.
באותה תקופה, נולד סגנון הבארוק.
איטליה החלה לחוות ירידה כלכלית וחברתית ככל שהתקדמה המאה.
היא סבלה ממעבר נתיבי הסחר מהים התיכון לאוקיינוס האטלנטי.
בנוסף הקתוליות שיצאה למאבק ברפורמציה מנעה את התפתחות המדע (ראה גלילאו גליליי) ובכך הביאה לקץ ההובלה התרבותית של איטליה.
התוצאה הייתה התדרדרות יציבה במאות הבאות.
לאחר נפילת נפוליאון חולקה איטליה מחדש בין המעצמות.
צפון איטליה הוענק ברובו לאימפריה האוסטרית או לשליטים עצמאיים מבית הבסבורג וממלכת נאפולי חזרה לידי בית בורבון.
ממלכת סרדיניה-פיימונטה בה שלט בית סבויה שבה וקיבלה את נחלותיה בצפון איטליה ובאי סרדיניה.
הכוחות העיקריים שתמכו באיחוד איטליה היו הקרבונארי, אגודות סודיות של בני המעמד הבינוני והאינטלקטואלים שנמשכו לרעיונות המהפכה הצרפתית, ומאידך מנהיגי ממלכת סרדיניה-פיימונטה, השמרנים יותר.
מנגד עמדו האימפריה האוסטרית, שלא הכירה בקיומה של איטליה כישות פוליטית, והאפיפיור, שחשש מפגיעה בכוחו.
ב־1848, כחלק מאירועי אביב העמים, היו התקוממויות נוספות באיטליה; קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, הכריז מלחמה על האוסטרים, אך הובס בקלות בידי כוחותיו של גנרלפלדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ בקרב נובארה.
ב־1852 התמנה לראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה קמילו דה קאבור, תומך נלהב באיחוד איטליה.
ב־1859 פרצה מלחמה בין הצדדים.
ב־1860 סיפח קאבור את טוסקנה, מודנה ופארמה, שהשתייכו לאפיפיור.
ג'וזפה גריבלדי הפליג בראש כוח בן אלף מתנדבים לסייע להתקוממות; המורדים הצטרפו לכוח ותוך החודשיים כבשו את כל האי.
המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא היו יכולים להתמודד מול צבאו הסדיר של מלך נאפולי, פרנצ'סקו השני.
ב־1861 ויטוריו אמנואלה הכריז על עצמו מלך איטליה.
ב־1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצדה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה.
משפרוסיה ניצחה במלחמה, הוענק לאיטלקים אזור ונטו, למרות כישלונותיהם הצורבים בשדה הקרב.
ב־1867 ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם בתבוסה לצבא האפיפיור ולצרפתים.
רק ב־1870, כשהצרפתים היו עסוקים במלחמת פרוסיה צרפת, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא.
שנה מאוחר יותר נקבעה כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.
ממלכת איטליה הייתה מלוכה חוקתית.
ב־40 השנים הראשונות לקיומו של תפקיד ראש ממשלת איטליה (1861–1901), הוחלפו כ-37 ראשי ממשלה.
בין השנים 1889 ל-1912 החלה איטליה להקים מושבות באפריקה כחלק מהקולוניאליזם.
למשל, בספטמבר 1911 פתחה איטליה במלחמה האיטלקית-עות'מאנית כנגד האימפריה העות'מאנית לכיבוש "מדינת טריפולי" שלימים הפכה ללוב.
איטליה ניצחה במלחמה וכבשה את השטח שהפך לחלק מהאימפריה האיטלקית.
ניצחון נוסף הוביל לשליטה איטלקית באיי דודקנס שבאירופה.
בשנת 1882 חתמה ממלכת איטליה עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הסכם הגנה הדדי שנקרא "הברית המשולשת".
עם זאת, ב־1902 חתמה עם צרפת חוזה סודי נפרד, שרוקן את הברית המשולשת מתוכנה.
האיטלקים שאפו לשלוט על שטחים כדרום טירול, טרנטינו, טרייסט, דלמטיה, איסטריה וצארה (זאדר).
המדינאים הבינו שהסכם עם האוסטרו-הונגרים לא יסייע להם להשיג את הטריטוריות שהיו בשטח אוסטרו-הונגריה.
באזורים אלה שכנו דוברי איטלקית והרצון לסיפוחם נבע מרעיון האירדנטה.
על אף שבתחילה הייתה איטליה בעלת ברית של מדינות המרכז, במהלך מלחמת העולם הראשונה היא כרתה ברית עם צרפת ואנגליה נגד הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה וב־23 במאי 1915 נכנסה למלחמה בצד מדינות ההסכמה.
כך נפתחה החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה.
התחוללה לחימה בצפון איטליה בין ממלכת איטליה, ולצדה צבאות נוספים ממדינות ההסכמה, לבין אוסטרו-הונגריה, בתמיכת כוחות מן גרמניה.
לבסוף, מוטט הצבא המלכותי האיטלקי, בסיוע בריטי, צרפתי ואמריקאי את קווי ההגנה האוסטריים.
מעורבות איטלקית הייתה גם בחזיתות אחרות.
אף על פי שאיטליה נכללה בצד המנצח במלחמה, חשו האיטלקים אכזבה מהמלחמה בגלל ההישגים המועטים־יחסית שהביאה להם, לעומת ההרס שגרמה.
איטליה הפשיסטית, מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים (1922–1946)
לפני מלחמת העולם הראשונה היה בניטו מוסוליני כתב צעיר בעיתונים סוציאליסטיים, אך בעקבות תמיכתו במלחמה הוא הצטרף לתנועה הפשיסטית הלאומנית, ואף שירת בעצמו בצבא האיטלקי במהלך המלחמה.
מעט לאחר סיום המלחמה, ב־23 במרץ 1919, הוא הקים את ארגון -הלחימה (Fasci di Combattimento).
הארגון ניסה להתמודד בבחירות הכלליות בנובמבר אותה השנה, כשהוא הציג אידאולוגיה שמאלית – תמיכה בהעלאת מיסי ירושה ובביטול המלוכה, אך הוא הפסיד למפלגה הסוציאליסטית השלטת.
לקראת הבחירות הבאות החליט הארגון לשנות גישה ולהדגיש מסרים לאומניים ופופוליסטיים.
ב־1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוזים מהקולות).
ב־1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא" – הפיכה שקטה בה הוא תפס את השלטון בפועל.
למעשה הייתה זו הפגנת כוח של המפלגה הפשיסטית ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ובאני ג'וליטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו.
ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
מאז איחוד איטליה, בשנים 1860–1870, סירבו האפיפיורים להכיר באובדן שטחי מדינת האפיפיור.
תהליך הפיוס בין ממלכת איטליה לכס הקדוש בראשות האפיפיור החל לקראת סיום מלחמת העולם, בתקופת ממשלת ויטוריו אמנואלה אורלנדו, וב־1929 הבשיל התהליך להסכמים הלטראניים.
בהסכמים אלו הכירו הצדדים בקריית הוותיקן כמדינה עצמאית ובשאר השטח כשייך לממלכת איטליה, והסכימו על הכרזת הדת הקתולית כדת המדינה.
מוסוליני וחבריו להנהגה הפשיסטית היו אתאיסטים ואף התנגדו לדת, אך הם רצו בהסכם ככלי לאחדות העם האיטלקי ואף להשגת תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה.
מדיניות החוץ של מוסוליני הונחתה בידי שלושה יסודות מרכזיים: ראשית, המשך שאיפותיו של הממשל הליברלי הקודם: הממשל הקודם כרת ברית בת עשרות שנים עם הקיסרות הגרמנית ואוסטרו-הונגריה, אך זו הופרה לבסוף בידי האיטלקים, שחשקו בשטחים בחבל הבלקן ובצפון אפריקה.
נקודה משמעותית נוספת במורשת המדינית הייתה היחס העוין כלפי האימפריה האתיופית, שהביסה את איטליה במלחמה האיטלקית–אתיופית הראשונה.
יסוד שני במדיניות החוץ היה הרצון לפצות על העלויות הכבדות ששילמו האיטלקים במלחמת העולם הראשונה, כאשר השטחים המעטים שהם קיבלו מאוסטריה לא היו משמעותיים בעיניהם, במיוחד ביחס למרוויחות הגדולות מהמלחמה – הרפובליקה הפולנית השנייה וממלכת יוגוסלביה הבלקנית.
יסוד שלישי היה השאיפה לחידוש ימי האימפריה הרומית העתיקה.
בעקבות תקרית גבול בה נהרגו מספר חיילים איטלקים פלשה איטליה לאתיופיה משתי חזיתות: סומליה האיטלקית בדרום ואריתריאה בצפון.
באפריל 1936 נכבשה הבירה אדיס אבבה, וקיסר אתיופיה היילה סילאסי נמלט.
בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה במהלך המלחמה והשפיעו מעט מאד.
ב־1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד.
מוסוליני שלח את ה-"Corpo Truppe Volontarie" (כוח גדודי המתנדבים) לעזרת הלאומנים הספרדים בראשות הגנרל פרנקו, שקיבל סיוע גם מ"לגיון הקונדור" הגרמני, לעומת הרפובליקנים שקיבלו סיוע מברית המועצות.
מטרותיהם של הזרים שהתערבו במלחמה היו בין השאר תמיכה בצד הדומה אידאולוגית להם, וניסויו של הצבא בלחימה בשטח כמעין הקדמה למלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה ונפילת הפשיזם
מוסוליני שאף לספח לאימפריה האיטלקית שטחים נרחבים באפריקה ובמזרח התיכון.
בהתאמה לשאיפות אלו חתמו האיטלקים והגרמנים על ברית הפלדה, מעט קודם לפלישת גרמניה הנאצית לפולין שפתחה את מלחמת העולם השנייה.
למרות ברית זו והעוינות לפולנים, ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה, ופייטרו באדוליו, הרמטכ"ל, חששו שלצבא המלכותי האיטלקי אין די טנקים, כלי רכב משוריינים ומטוסים למלחמה ארוכה ומשמעותית.
מוסוליני, שהביע מיידית תמיכה בצד הגרמני, קיבל חלקית את עצתם, וכך איטליה הצטרפה בעצמה ללחימה נגד בעלות הברית רק באמצע 1940, בעת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
במקביל לניהול המלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה נגד בעלות הברית, פתחה איטליה באוקטובר 1940 בפלישה ליוון.
ב־1941, הכריזו מדינות הציר ובהן איטליה מלחמה גם על ארצות הברית ועל ברית המועצות, אם־כי האימפריה היפנית שמרה על נייטרליות ביחס לאחרונה.
מלחמת אזרחים, ניצחון בעלות הברית ושחרור
בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943 המלך ויטוריו אמנואלה פיטר והדיח את מוסוליני, אסרו ומינה את מרשל פייטרו באדוליו לראש הממשלה.
תוך כחודש וחצי חתם באדוליו על הסכם כניעת איטליה ללא תנאי, בניגוד לדעת גרמניה, שתפסה מייד את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון מדינת בובות קצרת־חיים – הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
בעלות הברית שנחתו בדרום התקדמו צפונה, בסדרת מבצעים שכונתה הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
במקביל, הכוחות הנאמנים למוסוליני לחמו לצד הכוחות הגרמניים הפולשים במסגרת הצבא הרפובליקאי הלאומי, בעוד חיילים אחרים מצבא איטליה הצטרפו לתנועת ההתנגדות האיטלקית שמרדה בשלטונם.
מאבק זה מכונה מלחמת האזרחים האיטלקית.
באפריל 1945 גורשו הגרמנים מאיטליה, והפרטיזנים האיטלקים תפסו את מוסוליני והוציאוהו להורג בתלייה עם פילגשו, קלרה פטצ'י.
עם סיום מלחמת העולם השנייה נותרה כלכלת איטליה וחברתה במצב חלש ביותר.
עם התפטרות המלך הקשיש ויטוריו אמנואלה ומינוי בנו אומברטו השני לתפקיד, שחל למעשה בשלהי מלחמת העולם ולהלכה רק ב־1946, התגבר הלחץ הציבורי לקיום משאל עם בדבר צורת הממשל תוך איום במלחמת אזרחים נוספת.
המשאל התקיים לבסוף ב־2 וב־3 ביוני 1946, ובו, לראשונה באיטליה, הורשו גם נשים להצביע.
תומכי הרפובליקה ניצחו את תומכי המונרכיה ברוב של 54% ונבחרה אספה מכוננת לכתיבת חוקה לרפובליקה.
המועצה אסרה על החברים הזכרים מבית סבויה – ממנו באה משפחת המלוכה – לשהות בשטח איטליה, איסור שבטל רק בשנת 2002.
ב־1 ביולי 1946 מונה אנריקו דה ניקולה לראש המדינה הזמני.
ב־1 בינואר 1948 נכנסה לתוקף חוקת המדינה והוא הפך לנשיא הראשון למשך מספר חודשים, לאחריהם מונה לתפקיד הפוליטיקאי והכלכלן לואיג'י אינאודי.
סמכויותיו של ראש המדינה, ובהמשך הנשיא, היו סמליות בעיקרן, ואיטליה נעשתה רפובליקה דמוקרטית בה נשיא איטליה ממנה את ראש הממשלה.
ראש הממשלה הראשון, שכיהן לצד ניקולה ואינאודי, היה אלצ'ידה דה גספרי.
ב־10 בפברואר 1947 חתמה ממשלתו של דה גספרי במסגרת חוזה פריז על הסכם שלום עם בעלות הברית .
במסגרת ההסכם הכירה איטליה בעצמאותם של מושבותיה והשטחים שכבשה שמעבר לים – רובן במזרח אפריקה – אריתריאה, סומליה ואתיופיה, ולצידן לוב, אלבניה ומספר איים במזרח הים התיכון.
עוד נערכו תיקונים קלים בגבולה של איטליה עם צרפת, אזור הספר המזרחי הועבר ליוגוסלביה והאזור מסביב לעיר טריאסטה הוכרז כטריטוריה חופשית.
ב־1954 הטריטוריה, שנשארה תחת מנהל כוחות ארצות הברית ובריטניה (אזור A הכולל את העיר עצמה) ויוגוסלביה (אזור B), חולקה בין איטליה ליוגוסלביה, ככלל בהתאמה לגבול בין האזורים.
הסדר זה נעשה קבוע באמנת אוזימו בין איטליה ליוגוסלביה שאושררה ב־1977.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, הפכה כלכלת איטליה מכלכלה מבוססת חקלאות שהושפעה קשה מתוצאות מלחמות העולם, לכלכלה מתקדמת ומובילה בתחום הסחר והיצוא העולמי.
בשנות ה־50 וה־60 נהנתה המדינה מפריחה כלכלית ממושכת, שכונתה "הנס הכלכלי האיטלקי" , וגרמה לעלייה דרמטית ברמת החיים של האיטלקי הממוצע.
הפריחה נמשכה עד השביתות החריפות שהתרחשו בסתיו החם של 1969 והמחאה החברתית הנרחבת שפרצה בעקבותיו.
אלו, לצד משבר האנרגיה העולמי של 1973, פגעו בצמיחה הכלכלית וזו לא חזרה לשיעוריה בשנות 'הנס'.
המדינה עודנה מתמודדת עם פערים בין דרום איטליה לצפונה ופערים בתחומים מסוימים מול ממוצע האיחוד האירופי שאיטליה היא אחת ממייסדיו.
בשנות ה־70 התרחשה הסלמה חריפה באלימות הפוליטית שכללה פיגועי טרור מהימין ומהשמאל הקיצוני.
נקודת ההתחלה של התקופה מסומנת לרוב בפיגוע כיכר המזרקה שביצע ארגון נאו-פשיסטי בשם "הסדר החדש" בדצמבר 1969. המשבר המתמשך הוביל להתקרבות המפלגות הגדולות – המפלגה הדמוקרטית-נוצרית השלטת בהובלת אלדו מורו והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית בהובלת אנריקו ברלינגר, למורת רוחם של הקיצוניים מימין ומשמאל שראו בפשרה ההיסטורית בגידה ערכית.
כתוצאה, ערב השבעת ממשלה חדשה בשנת 1978 חטפה תנועת הבריגדות האדומות המרקסיסטית את מורו ולבסוף רצחה אותו, וכך עלה בידה להפסיק את שיתוף הפעולה.
בשנות ה־80 הוקמו לראשונה ממשלות שאינן בהנהגת המפלגה הדמוקרטית – בראשות ג'ובאני ספאדוליני מהמפלגה הרפובליקנית (1981–1982) ובהמשך בראשות בטינו קרקסי מהמפלגה הסוציאליסטית (1983–1987).
אם־כי מבנה השלטון האיטלקי נותר על כנו, בשל השינויים הגדולים שהתרחשו מקובל באיטליה לכנות את התקופה המתחילה ב־1992 בשם 'הרפובליקה השנייה' .
השינויים כוללים את פירוק המפלגות הגדולות הישנות עקב שערוריות ואי־סדר בשנים שקדמו לשינוי וצמיחת מפלגות חדשות, לצד שינויים בשיטת הבחירות ובאופי הפוליטיקה ואף בתחומי הכלכלה והתרבות.
בשנים 1986–1992 נערך משפט רב־נאשמים נגד המאפיה הסיציליאנית, ("המקסיפרוססו של פלרמו" ), בסיומו נגזרו כעשרים מאסרי עולם ועונשי מאסר רבים נוספים.
לאחר גזר הדין הסופי ופעולות ממשלתיות נוספות נגד המאפיה, הגיבה המאפיה בחיסול השופטים ג'ובאני פאלקונה (במאי) ופאולו בורסלינו (ביולי) באמצעות מכוניות תופת.
בשנה הבאה (1993) פוצצה המאפיה מכוניות תופת במוקדי תיירות רבים במדינה.
ההיסטוריה הקדומה של אירלנד - המעט הידוע על אירלנד לפני קבלת הנצרות בא מן ההתייחסויות המועטות לאי בכתבים רומיים, שירה ומיתולוגיה אירית, וארכאולוגיה.
במהלך רובן של מאות אלפי השנים בהן קיים המין האנושי, לא הייתה אירלנד מיושבת בבני אדם.
עידן הקרח גרם לכך שרובו של האי היה מכוסה בקרחונים, אשר האחרון שבהם נסוג כ-8,500 שנים לפני ספירת הנוצרים.
ייתכן כי במהלך תקופות קצרות בהן נסוגו הקרחונים הגיעו לאי (שהיה אז מחובר לאנגליה בגשר יבשתי, ואילו אנגליה הייתה מחוברת לאירופה) ציידים נודדים בני התקופה הפלאוליתית, אך שובם של הקרחונים גרם לכך כי אלו לא הותירו אחריהם כל שרידים.
האנשים הראשונים אשר יישבו את האי בקביעות היו בני התקופה המזוליתית, אשר הגיעו אל האי בסביבות שנת 8000 לפני הספירה.
עדויות ארכאולוגיות מראות כי היו אלו ציידים נוודים, אשר הגיעו כפי הנראה על פני גשרי יבשה מהאי האנגלי, אם בצפון, דרך סקוטלנד במחוז אנטרים, או בדרום, על פני גשר אשר הותיר מאחוריו כשריד את האי מאן.
במרוצת הזמן כיסה הים את גשרי היבשה, והציידים המזוליתיים נותרו כלואים באי, מנותקים מבני גזעם אשר נותרו באנגליה, אשר הפכה אף היא למנותקת מן היבשת.
רוב המושבות המזוליתיות היו על חופיה של אירלנד, והתושבים היו כפי הנראה תלויים בים לפרנסתם.
אין בכך פלא, שכן תחלופנה מאות שנים רבות בטרם יכסו היערות שצמחו לאחר תקופת הקרח את שטחה היבשתי של אירלנד.
אורח חייהם של אנשים אלו היה פשוט.
הם חיו מדיג ומציד, וליקוט שורשים ואגוזים.
הגברים צדו בחניתות, קשתות וצלצלים שבקצותיהם אבן צור מחודדת הקרויה מיקרולית.
הנשים ליקטו פירות ושורשים הראויים למאכל.
הם חיו במגורים עונתיים העשויים מעור של חיה הנמתח על פני מסגרת פשוטה מעץ, והשתמשו בתנורי אדמה לבשל את מזונותיהם.
אוכלוסייתו של האי בשלב זה לא מנתה יותר מכמה אלפי אנשים.
בסביבות שנת 4000 לפני ספירת הנוצרים, החל גל של פולשים מן המזרח לשוב ולפקוד את אירלנד.
היו אלו אנשים שהביאו עמם תרבויות נאוליתיות מתקדמות.
חקלאות, מגורי קבע (לעיתים במתחמי עפר על ראשי ההרים), וגרזני אבן העשויים בטכניקה מתקדמת היו סימן ההיכר העיקרי של התרבות החדשה, שעד מהרה העלימה את אנשי התרבויות המזוליתיות.
אל מול אלה הסבורים כי המדובר בפולשים מן המזרח, קיימים אלה הסבורים כי "המהפכה הנאוליתית" הייתה איטית, וחדרה אל האי לאיטה בצורה של קשרי תרבות עם האנשים שמעבר לים, באנגליה ובאירופה היבשתית.
החקלאות הייתה השינוי המהותי ביותר באורח החיים בין התקופה הנאוליתית והתקופה המזוליתית.
כבשים, עיזים, בקר ודגנים, שהובאו מאנגליה הפכו למוצרי היסוד בכלכלה הנאוליתית, והאוכלוסייה גדלה בהתאם.
מערכת של שדות חקלאיים, שהשתמרה בסייד (Céide) שבמחוז מאיו היא עדות לתחכום של התרבות הנאוליתית אל מול קודמתה המזוליתית.
סימן ההיכר של התרבות החדשה היה הדאגה למתים.
עם המתים בקבריהם נמצאו אוצרותיהם הגשמיים של אנשי התקופה - כלי נשק, תכשיטים, כדים מחמר.
הקברים הם השריד הבולט ביותר לתקופה זו, ומאות מצבות אבן מגליתיות (עשויות מאבני ענק) פזורות לאורכה ולרוחבה של אירלנד.
אלו מאופיינים בארבע צורות עיקריות: גל החצר, הדולמן, קבר המעבר וקבר היתד.
ארכאולוגים חלוקים בדעותיהם האם ארבע צורות קבורה אלו מציינות ארבעה גלי פלישה, או שמא זוהי תוצאה של התפתחות תרבותית טבעית, ומגוון שנוצר עקב ריבוי האוכלוסייה.
לקראת סיום התקופה הדלדלה האוכלוסייה במקצת, בין היתר בשל העובדה שמאמצים רבים הושקעו ביצירת מצבות אבן גרנדיוזיות ופחות בחקלאות.
צורת הקבורה הקדומה המועדפת באירלנד הייתה השריפה של הגווייה והטמנתה בתוך גל אבנים (Cairn).
באירלנד התפתחה צורה ייחודית של גל האבנים הנאוליתי המוכר מאתרים נאוליתיים אחרים באנגליה ובסקוטלנד.
זהו "גל החצר" או "Court Cairn".
צורה זו של קבורה מצויה בצפון באירלנד ובמקומות מסוימים בדרום מזרח סקוטלנד.
שם אחר לגלי אבנים אלו הוא "מערות קלייד קרלינגפורד".
רוב גלי האבנים הללו הוקמו בסביבות 3500 לפני הספירה, אך נעשה בהם שימוש עד תקופת הברונזה המאוחרת, כ-2200 לפני הספירה.
צורה זו נחשבת לצורת הקבורה העתיקה ביותר מבין ארבע הצורות.
המדובר במספר גלי אבנים ארוכים ומלבניים, או בצורת טרפז, אשר בקירותיהם מספר חדרי קבורה, והם יוצאים החוצה אל חצר גדולה ופתוחה.
מניחים כי החצר שימשה לטקסי הקבורה, שלאחריהם היה המת נקבר (לאחר שריפתו) בתוך אולמות האבן.
בכניסה מן החצר אל אולמות הקבורה אשר בתוך גלי האבנים, היו בדרך כלל שתי אבנים גדולות מאונכות, כשעליהן אבן מאוזנת.
הגג עצמו של אולמות הקבורה היה שטוח, והחצר הפנימית פתוחה לרוחות השמים.
כשלוש מאות מבנים מסוג זה פזורים ברחבי אירלנד.
גל-עד נוסף ומתקדם יותר היה ה"דולמן", המורכב ממספר "אבנים מגליתיות" (מיוונית מגאליתוס – "אבן גדולה"), שהן אבני ענק מן הסוג המוכר לנו מאתר סטונהנג' באנגליה.
הסוג שהתפתח באירלנד נקרא "דולמן השער" שכן הוא נראה כשער ענק אל רקע השמים.
דולמן השער עשוי משתי אבנים מגליתיות מאונכות העומדות זו אל מול זו, כשעליהן אבן נוספת, מאוזנת.
ויוצרות שער, אשר שימש במקורו ככניסה לתא הקבורה.
תא הקבורה עצמו נעלם עם הזמן, ורק מבנה ה"שער" נותר.
לעיתים ישנה אבן נוספת בין אבני ה"שער" אשר שימשה במקורה על מנת לחסום את הכניסה לתא הקבורה לאחר סיומו של הטקס.
נראה כי מאחורי הדולמן היה גל אבנים עגול או מרובע, ולאחר סיום טקס הקבורה הייתה הדלת "ננעלת" באמצעות אבן מגליתית נוספת שחסמה את הכניסה ושמרה על מנוחת המת.
השערים פונים לרוב למזרח, וכאשר מצוי הדולמן במעלה גבעה ולא בראשה, פונה השער אל ראש הגבעה.
דולמנים אלה הם מבנים רבי הוד ומעוררי השתאות.
עד היום לא ניתן לספק תשובה מלאה לשאלה כיצד הצליח האדם הנאוליתי, באמצעות הטכנולוגיה המינימלית שהייתה לו, להעלות את אבן הראשה הענקית אל גובהו של הדולמן.
כמאה ושישים מבנים כאלו מצויים בכל רחבי אירלנד.
רבים הם הארכאולוגים הסבורים כי במהלך התקופה הנאוליתית הגיע גל חדש של מהגרים אשר הביא עמו צורת קבורה חדשה - "קבר המעבר" (Passage Grave).
המדובר במערת קבורה שאליה מוביל מבנה בצורת פסאז'.
לקברים אלה ישנם לרוב גגות בשיטות בניה מורכבות יותר מלוח האבן המגליתי המונח על הדולמן.
על גגות אלה ועל קירות המעבר נמצאים לרוב שרטוטים וחריתות של צורות אבסטרקטיות, או אף של דמויות אנושיות.
המעבר עצמו נבנה כך שבתאריך משמעותי בשנה תזרח השמש ותאיר אל תוך המעבר.
כשלוש מאות קברים מסוג זה מצויים באירלנד.
לעיתים כמה עשרות קברים מסוג זה יוצרים "בית קברות" במורד גבעה.
מניחים כי מבנים אלה שימשו את הקהילה לאורך זמן רב.
מכיוון ששריפת המתים הייתה נהוגה באירלנד, היה תא הקבורה המקום בו הוכנס אפרו של המת.
בקברים אלו נמצאו כלי חרס מתקדמים אשר שימשו לעיתים כתשורה למת, ולעיתים כדי לשמור את אפרו.
מכאן מסיקים הארכאולוגים כי תרבות זו (אשר הגיעה כפי הנראה מאזור בריטני בצרפת, שם נמצאו כלים דומים) מתקדמת יותר מן התרבות שיצרה את הדולמנים ואת גלי החצר.
המפורסם שבקברי המעבר מצוי בניוגריינג' (Newgrange), והוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
זהו אחד המבנים העתיקים בעולם הערוך בצורה אסטרונומית והוא נבנה בערך ב-3200 לפני הספירה.
באמצע החורף קרניה הראשונות של השמש הזורחת חודרים דרך פתח הקרוי "קופסת אור" מעל לכניסה אל הקבר ומאירים את תא הקבורה.
זוהי הקבוצה הגדולה והנפוצה ביותר של קברים.
קברי יתד מצויים בדרך כלל במערב ובדרום מערב, ובמיוחד במחוז קלייר.
אלה הם המאוחרים ביותר בין הקברים מן התקופה הנאוליתית, ומסמנים למעשה את סופה של התקופה.
ישנם המייחסים את הקברים לתקופת הברונזה.
הם נקראים כך מכיוון שלתאי הקבורה צורת יתד, או טריז.
הברונזה חדרה לאירופה ומשם לבריטניה ולאירלנד, מן המזרח הקדום.
המחוז המערבי קורק עשיר בנחושת, ולעומתו את הבדיל ייבאו לאירלנד מקורנוול, ושילמו תמורתו בזהב שנמצא בערוצי הנחלים.
תקופת הברונזה באירלנד נמשכה בין השנים 2,400 ל-600 או 700 לפני הספירה.
מכרה הנחושת העתיק ביותר מצוי באי רוס במחוז קרי.
בהר גבריאל במחוז קורק נמצא מכרה משומר היטב שפעל באותה התקופה.
הברונזה שימשה לייצור כלי נשק וכלי עבודה - חרבות, גרזנים, פגיונות, קופיצים, אתים, כלי שתייה, וחצוצרות בצורת קרן נחפרו מאתרי תקופת הברונזה מאירלנד.
חצוצרות איריות אלו היו מוצר ייצוא, וכמותן נמצאו בחפירות ארכאולוגיות באירופה כולה, ואף ביוון.
תכשיטי זהב שיוצרו באירלנד נמצאו אף הם בחפירות בגרמניה ובסקנדינביה.
בתקופת הברונזה המוקדמת היו תכשיטים אלו סהרוני זהב פשוטים.
דוגמאות מורכבות יותר נוצרו ככל שהתקדמה התרבות.
כן נוצרו כלי חרס מתקדמים, שהיו מתקדמים בהרבה מכלי החרס דמויי הדלי של התקופה הנאוליתית.
הקבורה המגליתית נוסח התקופה הנאוליתית ננטשה לטובת "קברי יתד" מפוארים פחות, אשר לבסוף הפכו לארונות אבן שהוטמנו באדמה.
הממצאים הארכאולוגיים מראים על אוכלוסייה שהתגוררה בכפרים קטנים, שמסביבם שדות מעובדים, ועסקה בחקלאות ובגידול בהמות.
באוכלוסייה זו שלט מעמד אצולה רכוב על סוסים, אשר נשא חרבות, ושלט במיומנויות הטכנולוגיות ובמקורות הייצור.
ייתכן שהמדובר באוכלוסייה של פולשים מן החוץ אשר הגיעו עם חרבות ברונזה והשתלטו על האוכלוסייה הנאוליתית באי.
אין לדעת אם ניתן כבר לכנות אנשים אלו כקלטים.
יש הסבורים כי היו בני הגזע שאכלס באותה התקופה אף את אנגליה וסקוטלנד, בני העם הפיקטי, אשר התאפיין בשיער שחור, ובצבע עור כהה, אל מול הקלטים שהיו בהירי עור ושיער.
דתם של אנשים אלה אינה ידועה, אך הם השאירו את חותמם בצורת מעגלי אבן וסוללות עפר גדולות הפזורים לאורכה ולרוחבה של אירלנד, ו"גאלאן" עמודי אבן גדולים ובודדים.
הגדול ביניהם הוא "טבעת הענק" במחוז דאון, דרום מזרחית לבלפסט, שהוא סוללת עפר גדולה ומעגלית בגובה של כארבעה מטר ובקוטר של 180 מטר, המקיפה דולמן נאוליתי.
מרשימים בצורתם החיצונית הם מעגלי האבנים - חלקן מסותתות וחלקן פשוט גושי אבן בלתי מעובדים, חלקן גבוהות וחלקן נמוכות, הפזורות באי.
אין לדעת למה שמשו מבנים אלו, וייתכן כי המדובר בפולחן השמש.
אין לטעות בפולחן זה ובפולחן הקלטי וכוהניהם הדרואידים, שהוא מאוחר בהרבה.
תרבותם של הפיקטים הייתה תרבות מטריארכלית.
תקופת הברזל - בואם של הקלטים
תקופת הברזל היא התקופה בה חדרו לאירלנד שבטי הקלטים, החמושים בכלי נשק מברזל, שהיו עדיפים על כלי הברונזה.
עד מהרה הצליחה תרבות הברזל לרשת את מקומה של תרבות הברונזה, והקלטים הפכו לעמה של אירלנד.
הקלטים נבדלו מיושבי אירלנד בתקופת הברונזה בשני מאפיינים עיקריים - כלי הנשק מברזל, והשפה האינדו אירופית אותה דיברו.
אין לדעת מנין הגיעו הפולשים החדשים.
השפה הקלטית נחלקת לשני דיאלקטים - על פי דרך הביטוי של אחד העיצורים.
השפה הגאלית המדוברת באירלנד מבטאת את העיצור כ-P ואילו השפה הוולשית מבטאת אותו כ-Q.
מכאן שיש להניח כי קלטים דוברי הניב הגאלי פלשו לאירלנד ואילו קלטים דוברי הניב הוולשי פלשו לבריטניה.
גישה זו נחשבת לפשטנית, והמדובר בכמה גלי פלישות שונות, והשפעות גומלין מורכבות בין היבשת האירופית, בריטניה ואירלנד.
מחקרים שנערכו באמצעות DNA מראים כי תושבי אירלנד בתקופה זו היו אולי דוברי קלטית, אך לא היו קלטים מבחינה גנטית, ולמעשה היו זהים לאירים של תקופת הברונזה, וקרובים לבסקים.
המדובר כפי הנראה באוכלוסייה שאינה אינדו-אירופית, והשאריות האחרונות של תושביהם המקוריים של האיים הבריטיים ושל מערב אירופה, אשר נכבשו על ידי הקלטים ונטמעו בקרבם.
בין אם היו הקלטים אך שכבה שלטת עליונה על העם האירי הקדום, ובין אם היו כובשים אשר ירשו את אותו העם, הדעה המקובלת מבחינה בין ארבעה גלים של פלישה:
הפלישה הפריטנית 700 עד 500 לפני הספירה.
הפלישה הבולגית והאיריינית 500 לפני הספירה.
הפלישה הלגינית, הדומניינית והגלואינית 300 לפני הספירה.
הפלישה הגאלית 100 לפני הספירה.
היו אלו עמים הידועים כלוחמים נועזים, אשר השאירו מאחוריהם את האפוס הידוע כ: "Táin Bó Cúailnge", המשמש כחלון (מעומעם) אל חייהם ותרבותם.
האפוס "טאין בו קואלינז'" (או פשיטת הבקר של קולי), עבר מספר עריכות, האחרונה שבהן במאה ה-12, אך מקורו הוא ללא ספק קדום בהרבה.
הוא משרטט תמונה של חברת לוחמים הֶרוֹאִים בעולם קדם־נוצרי.
המלחמה היא סדרה של קרבות בין יחידים החמושים בחרבות וחניתות, ומתנייעים באמצעות מרכבות רתומות לסוסים.
מקור העושר העיקרי בעולם אותו מתאר הטאין הוא הבקר.
מעניין כי בעולם זה אישה יכולה להתמנות למלכה ולצבור עושר רב באופן נפרד מבעלה, ואף לגייס צבא ולהילחם באמצעותו כנגד בעלה.
על פי הטאין הייתה אירלנד מחולקת לארבעה מחוזות.
אלסטר בצפון, קונכט במערב, לנסטר במזרח, ומנסטר בדרום.
לכל פרובינציה כזו היה מלך המכונה "Ri Ruirech" או "מלך המלכים העליון", ולו כס מלכות בראש גבעה נישאה ששימש כמקום ההכתרה וכן כמקום להתכנסות.
מלך זה שלט בהמון של מלכים בדרג נמוך יותר (כמאה וחמישים באירלנד כולה) אשר כונו "Ri Tuaithe" מלכי השבט.
דרגת ביניים בין מלך המלכים העליון למלך השבט היה ה"Ri rig" או בפשטות מלך המלכים.
נאמנותם של שליטים אלו זה לזה הייתה מתבטאת בדרך כלל בהעמדתם של בניהם של המלכים כבני ערובה לשליט העליון.
היחידה הבסיסית הייתה ה"שבט" או ה"Tuaithe" שכללה כמה אלפי אנשים.
הסמכות הרוחנית של הטואט הייתה לדרואיד, מכשף השבט, אשר שימש אף כשופט, וכהיסטוריון המשמר את ההיסטוריה של השבט, בחרוזים שהועברו בעל פה מדור לדור.
הרומאים אשר שלטו באנגליה מימי יוליוס קיסר במשך למעלה מארבע מאות שנה, לא חצו את התעלה לאירלנד, ורגלו של חייל רומאי לא דרכה מעולם על אדמת האי.
עם זאת, קשרי מסחר ותרבות הפרו את התרבות האירית בשנים אלו, וניתן לומר כי אירלנד הייתה במעגל החיצוני של ההשפעה הרומית.
הרומאים הכירו את אירלנד וקראו לה "היברניה".
הגאוגרף תלמי תיאר בערך בשנת 100 לספירה את הגאוגרפיה של האי ואת שבטיו השונים.
אירלנד מוזכרת בכתבי טקיטוס ויובנליס.
עם זאת, הנצרות הגיעה לאירלנד רק לאחר עזיבתם של הרומים את אנגליה, בתחילת המאה החמישית.
בסמוך לתחילתה של התקופה הנוצרית, התבססה ממלכת טארה, אשר היוותה מעין ממלכה אמצעית, חמישית, ובה שלט המלך האגדי "ניאל של תשעת בני הערובה" שצאצאיו נקראים עד היום או'ניל.
כמאתיים שנה לאחר כתיבתו של הטאין, בתחילת המאה החמישית לספירה, היה ניאל של תשעת בני הערובה הדמות הראשונה בהיסטוריה האירית ששמה ומעשיה ניתנים לאימות היסטורי ממקורות עצמאיים.
ניאל נולד בממלכה המערבית של קונכט, וקנה את תהילתו בפשיטות על אנגליה, אשר הייתה בשלבים אחרונים של הכיבוש הרומי בטרם תינטש סופית על ידי הרומאים בשנת 410. ניאל ירש את אביו ומלך עשרים ושבע שנים בממלכת טארה, אשר הפכה לממלכה החשובה ביותר באירלנד.
מעשהו החשוב ביותר היה כיבושה של אלסטר, וחלוקתה לשלושה מחוזות שנמסרו לשלושת בניו.
לאחר מותו ירש את ניאל בנו לוגייר, ובתקופתו החלה הנצרות לחדור לאי.
הייתה זו תחילתה של שושלת שתמלוך באירלנד עד למאה ה-11.
אוזבקיסטן היא מדינה הממוקמת במרכז אסיה, בין נהר האמו דריה לבין נהר סיר דריה.
הערים הגדולות של אוזבקיסטן היושבות על דרך המשי הן סמרקנד, בוכרה וחיווה, וכובשים רבים עברו דרך אדמות אלה.
מתקופת אלכסנדר הגדול עד האסלאם
אלכסנדר הגדול לא הסתפק בשטחים שכבש ביוון ובמזרח התיכון, והמשיך במסעו לאסיה (כולל אוזבקיסטן).
הבעיה באזורים האלו הייתה היעדר שלטון מרכזי שניתן להביסו בקרב בודד, ולכן הכיבוש ארך זמן רב יותר.
במהלך הלחימה בשטח זה הוא עצר ליד סמרקנד בדרכו להודו בשנת 327 לפנה"ס והתחתן עם רוקסנה, בתו של מנהיג מקומי.
הדבר סייע לו בהכנעת ההתנגדות המקומית.
בין המאה ה-1 למאה ה-3 שלטו הקושאנים על חלקים מאובקיסטן.
הטריטוריה של אוזבקיסטן נקראה טרנסאוקסאניה (או "סוגדיאנה" בפרסית) עד המאה ה-8.
המאה ה-8 עד המאה ה-12 (שלטון ערבי ומונגולי)
אוזבקיסטן נכבשה על ידי הערבים במאה ה-8. הכובשים, ילידי השושלת הפרסית במרכז אסיה, יצרו אימפריה ששרדה עד המאה ה-9. טריטוריה זו נכבשה שוב על ידי ג'ינג'יס חאן ושבטיו המונגוליים בסביבות 1220.
המאה ה-13 (שלטונו של טימור לנג)
במאה ה-14, הכובש טימור לנג (1336–1405) יליד שאחריסאבז, הידוע במערב בכינוי "טמרליין", האפיל על המונגולים והקים אימפריה חדשה.
במסעותיו הצבאיים הגיע טימור לנג עד המזרח התיכון.
הוא הביס את הקיסר באיזיט הראשון והציל את אירופה מכיבוש טורקי.
כאות הוקרה, הוקמה בפריז מצבת זיכרון לכבודו.
טימור לנג ביקש לבנות את בירת האימפריה שלו בסמרקנד.
בכל מסע הוא שלח אמנים לעיר, וחס על חייהם.
סמרקנד נהפכה לביתם של אנשים רבים; בהם יוונים, סינים, מצרים, פרסים, סורים וארמנים.
האורח המפורסם ביותר באוזבקיסטן בא משושלת טימור.
מאוחר יותר, צצו ערי מדינה מוסלמיות נפרדות, עקב קשרי נישואים חזקים עם ממלכת פרס.
המאה ה-19 והמאה ה-20 (שלטון רוסיה וברית המועצות)
בשנת 1865 כבשה האימפריה הרוסית את טשקנט, ועד סוף המאה ה-19 כבשה את כל מרכז אסיה.
בשנת 1876 היא פיזרה את שלטון קוקנד, אך אפשרה לשלטון ח'יווה ולשלטון בוכרה להתקיים כמדינות חסות.
רוסיה קיבצה את שאר עמי מרכז אסיה תחת ניהול קולוניאלי והקימה חבל חדש – טורקסטן.
היא השקיעה בפיתוח תשתיות ובגידול כותנה, ועודדה התיישבות רוסית בחבל החדש.
גל ההתנגדות לצבא האדום פרץ לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך דוכא על ידו.
קבוצות התנגדות שנקראו בסמצ'י פעלו באזור והגיעו עד הרי פמיר.
ב-1924, אחרי הקמת ברית המועצות, הוקמה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, שהורכבה מחבל טורקסטן וכללה גם את אמירות בוכרה ומלכות חיווה.