tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה אחר כך (1556) נידונו למוות והוצאו להורג בשריפה עשרים אנוסים שניסו לחזור ליהדות בעיר הנמל אנקונה.
הניסיון, שזכה לשם חרם אנקונה, נכשל.
האפיפיור הבא, פיוס הרביעי, אכף הקמת גטאות ברוב ערי איטליה.
יורשו פיוס החמישי המליץ על הקמתם במדינות השכנות, וב-1569 הורה על גירוש כל היהודים ממדינת האפיפיור למעט מאנקונה ומרומא (כ-1,000 משפחות).
במקביל הונהג בטוסקנה תחת שלטונו של קוזימו הראשון אות הקלון ב-1567, ובשנים 1570–1571 גורשו כל היהודים מטוסקנה מלבד סיינה ופירנצה שבה נכלאו בגטאות.
גטאות הוקמו במאה ה-16 בערים רבות באיטליה.
הגטאות העיקריים הוקמו בערים ונציה, רומא ופירנצה.
בפיימונטה הונהגו השכונות המיוחדות ליהודים אך לתקופה מצומצמת יותר – כמאה שנה בלבד.
גטאות נוספים הוקמו בערים אנקונה, סיינה, סניגאליה, אורבינו, פרארה, פדובה פיטיליאנו ועוד.
איטליה הייתה אחד המרכזים החשובים בעולם היהודי במאות ה-16 עד ה-18. גדולה הייתה היצירה הרוחנית שנעשתה: חיבורים שנתחברו, ספרים שנדפסו, תלמידי חכמים בולטים שפעלו בקהילות אלו ועוד.
כן נעשו בה ההדפסה הראשונה של התנ"ך, מקראות גדולות, וסידור התלמוד.
פעלו באיטליה תלמידי חכמים כמו רמ"ע מפאנו, רמח"ל, רבי משה זכות, רבי דוד זכות, החיד"א, הרב אליהו בן אמוזג ועוד.
במאה ה-15 וה-16 באו לאיטליה מגורשים מגרמניה וצרפת.
בעזרתם החל עידן חדש בעולם הישיבות של צפון איטליה.
ידועה הישיבה בפביה (Pavia della Lombardia) – ישיבת המהרי"ק.
בקרמונה (Cremona), הייתה קהילה אשכנזית וישיבה שבראשה עמד ר' יוסף אוטולנגי.
היה בה היה גם דפוס עברי.
במצ'רטה (Macerata) שבמארקה הייתה ישיבה בראשות ר.
ב-1593 עם הכרזת הליוורנינה הוקמה הקהילה היהודית בליבורנו על ידי יוצאי ספרד ופורטוגל.
קהילה זו, נהנתה משוויון זכויות ואוטונומיה והייתה בין הקהילות הבודדות באיטליה בהן היהודים לא חיו בגטו.
בשלהי המאה ה-18 עד סוף המאה ה-19, רבים מן יהודי איטליה הגרו ללוב שהייתה אז בתקופת שגשוג ופיתוח מבחינה כלכלית.
בין המשפחות אשר ניתן למצוא בקרב יהדות לוב שהם איטלקים במקורם: קסנטיני, ג'רמון, רג'יניאנו, בוארון, ונטורה, זכות (שרוב בניה נשארו באיטליה עד לאחר השואה), בריגה, רומאנו, סאסי, תמם ועוד.
אלה ועוד שמות משפחה רבים בקרב יהודי לוב מעידים על מוצאם האיטלקי.
בשנת 1792 נכנסו צבאות הרפובליקה הצרפתית, בראשות נפוליאון, לעיר ניס שבאיטליה בקרבת הגבול הצרפתי-איטלקי.
ניס הייתה העיר הראשונה שנכבשה על ידי הצרפתים.
היהודים היו לצד הצרפתים ולכן במקומות שבהם הייתה נסיגה, אפילו זמנית, של הצרפתים, הם נדרשו לשלם עבור הנזקים שגרם הצבא הצרפתי.
בשנת 1796 הושלם כיבוש צפון איטליה על ידי הצרפתים.
הממשלה החדשה פרסמה את ההצהרה הבאה:
בשנת 1848 זכו היהודים באיטליה לאמנציפציה, אך נלקחה מהם האוטונומיה שלהם.
היציאה מחומות הגטו, שהחלה לאחר כיבוש איטליה בידי נפוליאון הייתה האות לפריחתה של יהדות איטליה.
בתנועת השחרור שהונהגה על ידי גריבלדי בלטו יהודים רבים כמצביאים וכמדינאים.
יהודי רומא, תחילה, ושאר יהודי איטליה הצטרפו אליהם בהדרגה, זכו לשוויון זכויות אזרחיות רק בשנת 1870 בזכות משאל העם שהחליט על הצטרפותה של רומא לממלכה האיטלקית.
שמואל אלטרי, מנכבדי הקהילה היהודית ברומא, זכה לכבוד של הגשת תוצאות משאל העם למלך איטליה.
בשנת 1871 היו כבר 11 חברי פרלמנט יהודים באיטליה, מעל לשיעורם המשוער באוכלוסייה – 1 לאלף.
ההתפעמות של יהודי איטליה באותם הימים הייתה אדירה.
החל משנת 1900 הרגשות היהודיים באו לידי ביטוי בהקמת בתי הכנסת המפוארים של פירנצה, טורינו, ורונה ועוד, אבל החשוב ביותר עבורם היה בית הכנסת הגדול של רומא שנחנך בשנת 1904. המעבר מחיי המצוקה של מגורים כפויים בגטו (עד 1870 תחת שלטון האפיפיורים) לחיי חרות מלאים היה מרגש ביותר.
חלק מיהודי איטליה, שהיגרו לארצות אגן הים התיכון, כמו טורקיה, מצרים ותוניס, כדי למצוא פרנסה בכבוד, חזרו לרומא, שקבלה אותם כאזרחים שווי זכויות.
יהודי איטליה הפנימו את ערכי המולדת החדשה וחינכו את ילדיהם, לרוב בבתי הספר הממלכתיים של המדינה לאהבת המולדת ולכיבוד חוקי המדינה.
זאת הייתה הסיבה של הדיכאון הגדול של יהודי איטליה בכלל ואלה שהיו במשרות ממשלתיות, כולל בתחום ההוראה, כאשר נחקקו חוקי הגזע בשנת 1938. במרוצת השנים אישים יהודים באיטליה הצליחו לאייש עמדות רמות, והיו בהם אף ראשי ממשלה: אלסנדרו פורטיס, סידני סונינו, לואיג'י לוצאטי; וראש עיריית רומא: ארנסטו נתן.
בין היהודים היו מפקדי צבא ואדמירלי צי.
משקל בולט היה להם גם באוניברסיטאות.
בתחילת המאה ה-20 הוקמה תנועת ההתעוררות הלאומית סביב הרב שמואל צבי מרגליות שעד מהרה נטתה לציונות.
הציונות התפשטה בקרב איטליה לאט מאוד ואיש לא השתתף בקונגרס הציוני ה-1. בשנות ה-30 התארגנה התנועה באיטליה בדפוסים רשמיים ופעלה בקליטת הפליטים מגרמניה ובעידוד נוער לעליה ארצה.
בשנים הראשונות לשלטונו הפשיסטי של מוסוליני זכו היהודים לחופש מלא ולשוויון זכויות, ואף הגיעו למעמד גבוה.
איטליה אף ראתה בעין יפה את הציונות.
מספר יהודים הצטרפו למפלגה הפשיסטית בימיה הראשונים.
היו גם כאלה שהשתתפו במצעד על רומא, בעיקר חיילים וקצינים שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה ועוד קבוצות יהודים מיוחסות.
יהודים אף קיבלו תפקידים רשמיים במשטר הפשיסטי
בשנת 1924 התקיים בליבורנו כנס הקמה של ארגון ציוני איטליה.
הייתה פעילות ענפה של התנועות הציוניות.
בין השאר, תנועת בית"ר הקימה את בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה (Civitavecchia), לחוף ימה של רומא.
אחדים מקברניטי הצי הישראלי קיבלו את הכשרתם באקדמיה זו.
בשנת 1938, כאשר חוקקו חוקי הגזע באיטליה נגד יהודים פוטרו אלפי יהודים ממשרות מפתח בממשלה, בצבא ובצי האיטלקי ובמוסדות להשכלה גבוהה.
הם לא האמינו כי כך תפעל נגדם המדינה שהיו שותפים להקמתה.
מצבם של היהודים, שהיה קשה וחסר ודאות בשל חוקי הגזע באיטליה החמיר עם הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
ב-1 בדצמבר 1943 פרסמה הממשלה צו לפיו נדרשו היהודים להגיע לתחנות המשטרה עם ציוד כנדרש.
משם הם הוסעו לבתי כלא מרכזיים, ובסופו של דבר הגיעו למחנות ריכוז.
המחנה העיקרי היה מחנה הריכוז פוסולי, ליד צומת הרכבות החשוב של העיר מודנה (Modena).
מתוך כ-45,000 יהודים ששהו באיטליה וברודוס עם הכרזת הרפובליקה של סאלו, בסוף שנת 1943, גורשו למעלה מ-8,500, ומספר הנספים המשוער היה כ-8,000. על אף שנודעו מקרים רבים של סיוע ליהודים, הרי שלהשתתפותה הפעילה של הרפובליקה של סאלו, שוטריה ופקידיה, באיתור היהודים, ריכוזם ומשלוחם למזרח, חלק משמעותי בגורלם של היהודים שנרצחו.
כ-85% מיהודי איטליה ניצלו מהשואה ולאחר קום המדינה בשנת 1948 עלו כ-3,000 יהודים למדינת ישראל.
זיכרון השואה חרוט היטב בקרב יהודי איטליה.
גם רשויות המדינה נוטלות חלק בפעולות הזיכרון.
הנצחת השואה נעשית בדרכים הבאות:
נקבע יום זיכרון ארצי לשואה, 18 באוקטובר, מועד בו יהודי רומא, בשנת 1943, נשלחו למחנות ההשמדה.
בתחנת הרכבת המרכזית של העיר מילאנו צ'נטראלה מוקם אתר זיכרון ליהודי מילאנו, אשר נשלחו נשלחו בשנת 1944 מרציף 21 להשמדה.
בקארפי (Carpi) צפונית למודנה פועל מוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי (Museo Monumento al Deportato politico e razziale).
ליד קארפי היה מחנה ריכוז הוא מחנה ריכוז פוסולי.
בפרמונטי די טרזיה, שליד העיר קוזנצה במחוז קלבריה שבדרום איטליה, הוקם מוזיאון להנצחת החיים במחנה הריכוז, שבו נכלאו אלפי יהודים ונוצרים, עד ששוחרר בספטמבר 1943 והפך למחנה עקורים.
באיטליה במאה ה-21, פועלות 21 קהילות המונות כ-35,000 נפש.
בעשור האחרון גברה המודעות של איטליה כלפי יהודיה.
תופעה זו באה לידי ביטוי בהקמת אתרים להנצחת השואה, בארגון עצרות ביום השואה ליהודי איטליה והכללת הנושא היהודי בתוכניות הלימודים של בתי הספר הממלכתיים.
בשנת 2008 נערכו כבר כחמישה כנסים אקדמיים לבחינת תופעת חוקי הגזע באיטליה שמלאו 70 להכרזתם.
נעשים צעדים לעידוד התיירות על ידי שיפוץ מבני בתי הכנסת העתיקים.
המבנים זקוקים לשיפוצים יקרים והם מבוצעים על ידי מקורות מסחריים, ציבוריים וממלכתיים.
יהודי איטליה מאורגנים במסגרת איגוד הקהילות היהודיות של איטליה המייצג את יהודי איטליה כלפי הממשל האיטלקי וכלפי גורמי חוץ, ומסייע בניהול הקהילות.
האיגוד הוקם בהתאם לחוק, שהתקבל על ידי הממשל הפשיסטי בשנת 1930.
בינואר 2002 נבחר שמואל די-סיני לרבה של קהילת רומא – Rabbino Capo della Comunità di Roma, במקום הרב אליה טואף שמילא תפקיד זה מאז תום מלחמת העולם השנייה.
הוא נולד בשנת 1949, דור שלישי לרבנים, לימד בבית הספר לרבנים ברומא ובמקצועו הוא רופא רדיולוג.
הוא משמש בתפקיד סגן מנהל של החברה הלאומית לביואתיקה באיטליה (Comitato Nazionale di Bioetica).
בכנס האחרון של הקונגרס, בשנת 2006, הוחלט על הקמת משרד מיוחד לענייני צעירים מתוך דאגה לירידה במספרם בקהילות.
באיטליה מתקיים מדי שנה "יום התרבות העברית".
שותפים לאירוע הקהילות היהודיות הנמצאות באיחוד האירופי.
כל קהילה מכינה אירוע חברתי.
אירוע מרכזי מתקיים באחת הקהילות.
בשנת 2006, האירוע התקיים במוזיאון היהודי במודנה ובטקס חנוכת בית כנסת ברג'ו אמיליה.
מצבם של אתרי מורשת יהודיים ובעיקר בתי הכנסת העתיקים, הזקוקים לשיפוצים יקרים, מחייב את הקהילות לפנות למקורות ציבוריים וממלכתיים.
בתי הכנסת ברומא, בפירנצה ובוונציה שופצו במימון נדיב של הממשלה ולדוגמה, שיפוץ בית הכנסת בפיזה, בוצע במימון בנק מסחרי.
הממשל לזרועותיו – מרכזי, מחוזי ומקומי, וכן רשויות התיירות, מתכננים לפתוח לקהל התיירים בתי כנסת ברחבי איטליה.
על הפרק עכשיו פתיחת 16 בתי הכנסת בצפון המדינה.
חלקם זקוקים לשיפוץ, ובהיעדר קהילות במקומות אלה יהיה המימון ציבורי.
באיטליה בוצעו בשנים האחרונות פעולות רבות לשיחזור אתרי מורשת יהודיים, באמצעות יחידה ממשלתית הממונה על טיפוח התרבות האיטלקית.
הממשל רואה חשיבות מיוחדת לטיפוח אתרי המורשת היהודית.
כך שופצו אתרים יהודיים – בתי כנסת, תצוגות מוזיאוניות, בתי קברות, ויצירות ארכיטקטוניות ואמנותיות מהאלף השני – בערי איטליה הראשיות: רומא, פירנצה ומילנו.
כן שוקם בית הכנסת ובית הקברות בקזאלה מונפראטו (Casale Monferrato) ובית הקברות היהודי בהר קרדטו (Cardeto) אנקונה מהמאה ה-15. זאת, מלבד פעולות התחזוקה השוטפות בשאר האתרים היהודיים.
יהודי איטליה נוהגים להתפלל בנוסחים אחדים.
כיוון שלאיטליה הגיעו יהודים רבים ממקומות שונים ובתקופות שונות, ישנם לא מעט מנהגים המקובלים באיטליה.
נוסח התפילה של יהודי איטליה הוותיקים הוא הנוסח האיטליאני, המקובל בבתי הכנסת העיקריים באיטליה.
לאיטליה הגיעו בין המאות ה-14–15 יהודים אשכנזים שהביאו עמם את נוסח אשכנז.
נוסח אשכנז של איטליה הוא נוסח אשכנז המערבי.
יהודים שהגיעו מצרפת הביאו את נוסח צרפת שהשתמר עד לדור האחרון בשלוש ערים באיטליה: אסטי, פוסאנו ומונקלבו המכונה "מחזור אפ"ם" (ראשי תיבות של שלוש הערים) בו התפללו בימים הנוראים (בשאר השנה התפללו בנוסח אשכנז).
היום, בתי כנסיות אשכנזיים קיימים בטריאסטה ובמראנו; בורונה התפללו בנוסח אשכנז עד בערך תש"פ כשהחליטו שרוצים סידורים עם תרגום איטלקית והתחילו להתפלל בנוסח ספרדי מזרחי משום שמצאו סידורים אלה עם תרגום.
נוסף על כך ישנם בתי חב"ד הפזורים ברחבי איטליה בהם מתפללים בנוסח ספרד, וכן מתפללים נוסח ספרד ב"בית כנסת האשכנזי" ברומא שנוסד במאה ה-19 (אם כי בדרך כלל בית הכנסת לא בשימוש).
יהודים ספרדים הגיעו לאיטליה בעיקר לאחר גירוש ספרד הם הביאו עמם את נוסח הספרדים (סידור בנוסח ספרדי נדפס בנאפולי עוד בשנת 1490).
יהודים ספרדים נוספים היגרו לאיטליה מארצות הבלקן ומצפון אפריקה.
בערי איטליה השונות כונו היהודים הספרדים שהגיעו עם הגירוש פוננטינים והיהודים שהגיעו מארצות הבלקן לוונטינים, אך בפועל ההבדל המשמעותי בין בתי הכנסיות שלהם היה בעיקר מוזיקלי ולא בנוסח התפילה.
נוסף על יהודים אילו החל משנות החמישים של המאה ה-20 הגיעו לאיטליה יהודים רבים מלוב ויהודים מקהילות אחרות המתפללות בנוסח הספרדים, כך שבאיטליה קיימים לא מעט בתי כנסיות ספרדיים, בהם בערים רומא, ונציה, מילאנו, ליוורנו ופירנצה.
רוב הקהילות הספרדיות (חוץ מהלובים שהגיעו בשבעות שנה האחרונות, ובקהילת ורונה, ראו לעיל) מתפללות לפי מנהגי הספרדים במערב אירופיה עם מעט השפעה קבלית.
יוצאי איטליה בישראל מונים כ-3,000 חברים ואוכלוסייה משוערת של 10,000 נפש.
החברים מאורגנים בארגון יוצאי איטליה ומוציאים לאור ביטאון בשפה האיטלקית בשם Kol Ha Italkim (מילולית: קול האיטלקים).
יוצאי איטליה השתלבו בנוף האנושי של החברה הישראלית.
חלקם ממשיכים להיות קשורים לתרבות האיטלקית וחברים באגודות דנטה אליגיירי בירושלים.
בישראל קיימים שני בתי כנסת של יוצאי איטליה, ועוד כמה מניינים:
בירושלים – בית הכנסת האיטלקי בירושלים ממוקם במרכז ירושלים בבית שמידט, במקום ששימש בעבר כנסייה גרמנית קתולית.
ארון הקודש שבו והריהוט הובאו בשנת 1952 על ידי שלמה אומברטו נכון שהיה אז נשיא ארגון יוצאי איטליה, מבית הכנסת של קוניליאנו ויניטו (Veneto Conegliano ) מצפון לוונציה.
בבית הכנסת מתפללים בנוסח איטליה, ובנוסף למספר מניינים איטלקיים קטנים בירושלים ובנתניה, הוא בין הבודדים בעולם, מחוץ לאיטליה, שבו מתקיימת תפילה בנוסח זה.
ליד בית הכנסת קיים מוזיאון יהדות איטליה.
הוא נוסד בשנת 1981 וכולל אוספים של יודאיקה איטלקית, מאז ימי הביניים ועד היום.
במקום מתקיימות גם תערוכות זמניות העוסקות בנושאים הקשורים ליהודי איטליה.
במסגרת המוזיאון מתקיימות פעולות תרבות ופעולות לנוער, בדרך כלל לקראת החגים היהודיים.
בשנת 2009 בעת ביקור ראש עיריית רומא בירושלים נחנכה "כיכר רומא" בסמוך אל המוזיאון, ושבוע לאחר מכן נחנכה "כיכר ירושלים" ברומא בעת ביקור ראש עיריית ירושלים ניר ברקת באיטליה.
בתל אביב יפו – בשנת 1958 הוקם מועדון בית איטליה (כיום מרכז קהילתי לב יפו – בית איטליה) ביוזמת קבוצת נשים איטלקיות, בסיוע משפחות מהארץ ומאיטליה ובתמיכת ארגון ויצו איטליה ADEI.
המועדון הוקם במטרה לסייע לאוכלוסיית השכונה, נוער ומבוגרים ממשפחות קשות יום שהתגוררו באזור, ללא הבדל דת, עדה ומוצא, ופועל מאז כמרכז הן עבור קהילת יוצאי איטליה בארץ והן למען תושבי השכונה.
במהלך השנים יזם המרכז פעילויות רבות ומגוונות עבור ילדי השכונה ועבור תושבים מבוגרים, כולל חוגים, הרצאות, מפגשים, בי"ס למוזיקה, תערוכות אומנות ועוד.
עמותת ידידי בית איטליה אף חילקה מלגות ללימודים גבוהים לתושבי השכונה.
ברבות השנים המרכז זכה לביקורים של נציגים רשמיים של ממשלת איטליה ובהמשך עבר לניהולה של עירית תל אביב יפו.
ברמת גן – בבית הכנסת האיטלקי ע"ש רבי עובדיה מברטינורו מתפללים לפי מנהג יהדות ליבורנו (דהיינו בנוסח הספרדים כנהוג במערב אירופה).
בנתניה – קיימים מניינים בשבתות ובחגים בנוסח איטליה על ידי עולים מרומא.
ביום הזיכרון לשואה ולגבורה נוהגים בבתי הכנסת האלה להקריא את שמות קורבנות השואה האיטלקים.
בפסח מתקיים מפגש ובו נוהגים לערוך את הסדר כמנהג יהודי איטליה.
הוצאת מאגנס מוציאה לאור כתב עת לחקר תולדותיהם, תרבותם וספרותם של יהודי איטליה בשם איטליה.
העורך הוא ראובן בונפיל, פרופ' להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עד כה הוצאו 17 כרכים.
בנוסף פורסמו חיבורים על הרמח"ל ורבי יהודה אריה ממודנה.
בכל שנה מתקיים מפגש שנתי ביד ושם ב-18 באוקטובר, התאריך המציין את היום בשנת 1943 שבו החלו הגרמנים ועוזריהם הפשיסטים להוציא לפועל את הגזרות על יהודי רומא, שהסתיימו בגירושם.
במפגש מתקיים טקס אזכרה באהל יזכור.
לאחריו נערך סיור בתערוכות מתחלפות של ממצאים מימי השואה באיטליה, ויוצאי איטליה מעלים זכרונות מאותה תקופה.
בטקס משתתף שגריר איטליה בישראל, ארגון יהודי איטליה חברת יהודי איטליה לפעולה רוחנית.
שגרירות איטליה בישראל שומרת על קשרים עם יוצאי איטליה.
בשנים האחרונות, יוצאי איטליה שהם אזרחיה התבקשו לבחור מביניהם נציגות מקומית.
הם גם משתתפים בבחירת נציג לבית הנבחרים ברומא – נציג אחד מהיבשות אסיה, אפריקה ואוסטרליה.
הם גם משתתפים במשאלי עם הנערכים באיטליה באמצעות השגרירות האיטלקית.
בעת מלחמה השגרירות נוהגת ליצור קשר עם אזרחיה.
השגרירות פועלת לסייע גם ליוצאי איטליה נפגעי רדיפות הפשיזם לקבל קיצבה חודשית במסגרת החוק האיטלקי.
יהדות אוסטריה היא קהילה יהודית עתיקת יומין המתקיימת בשטחה של מדינת אוסטריה המודרנית, אשר שורשיה נעוצים, ככל הנראה, בכיבוש הרומי.
במהלך הדורות ידעה הקהילה עליות ומורדות: בתקופות מסוימות נהנתה משוויון זכויות ושגשוג תרבותי, ובעתות אחרות סבלה מפוגרומים, גירושים ועלילות דם.
בתחילת המאה העשרים מנתה הקהילה היהודית כ־175,000 יהודים.
לאחר סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית בשנת 1938 היגרו ממנה תוך זמן קצר מרבית היהודים לארצות המערב ולארץ ישראל.
כמעט כל אלה שלא עזבו נספו בשואה.
לאחר ההגירה והשואה קטנה הקהילה בצורה משמעותית, וכיום היא מונה 10,065 נפש (לפי מחקר של הדמוגרף סרג'ו דלה-פרגולה משנת 2019), אף על פי שהערכות שונות גורסות כי האוכלוסייה היהודית באוסטריה כיום מונה כ-9,000 איש, 15,000 איש, או 20,000 איש.
לפי ממצאים ארכאולוגיים יהודים ישבו באוסטריה לפחות למן המאה השלישית לספירה.
משערים כי היהודים הראשונים הגיעו לאוסטריה עם לגיונות הכיבוש הרומאי.
זאת משום שאותו לגיון שהשתתף בכיבוש האזור הגיע הישר מן דיכוי המרד הגדול, וישנה סבירות גבוהה לכך שהביא עמו שבויים יהודיים, אך אין לסברה זו אף הוכחה חד משמעית.
על פי מסמך מסוף המאה ה-10, הקובע שוויון זכויות בין הסוחרים היהודים לנוצרים בדנובה, ניתן לשער כי היהודים ישבו בווינה, אך גם לכך אין הוכחה חד משמעית.
קיומה של קהילה יהודית באופן ודאי ידוע לנו רק לאחר תחילת המאה ה-12, כשזו החזיקה בשני בתי כנסת, גבתה מס בין חבריה - וסבלה מפרעות.
בתחילת המאה ה-13 פרחה הקהילה היהודית.
אחת הסיבות העיקריות לשגשוג הייתה הכרתו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בכך שהיהודים הם קבוצה גזעית ודתית נפרדת, ובשל כך לא יוכלו לקבל את החוק הנוצרי הכללי.
על יסוד הנחה זו פרסם הקיסר ביולי 1244 כתב זכויות ליהודים, בו עודד את היהודים לעסוק בהלוואת-כספים, עודד הגירת יהודים נוספים לארצו והבטיח להם הגנה וזכויות אוטונומיות, כגון זכות לשפוט את עצמם ולגבות מס ביניהם.
כתב זכויות זה השפיע על ממלכות אחרות באירופה, כגון הונגריה, פולין, ליטא, שלזיה ובוהמיה, בהן היה אחוז גבוה של יהודים בקרב האוכלוסייה הכללית.
בתקופה זו עסקו היהודים בעיקר במסחר ובגביית מס, והגיעו לעמדות מפתח גם ברבים מתחומי החיים האחרים באוסטריה.
יסודות בית הכנסת נמצאו בחפירות ביודנפלאץ וניתן לראותן מתוך המוזיאון היהודי בכיכר.
בין רבני הקבוצה נמנים ר' טוביה מווינה, ר' יונתן מווינה ור' יצחק בן משה שהיה רבו של המהר"ם מרוטנבורג.
יצחק בן משה כתב בווינה את פירושו המפורסם לגמרא "אור זרוע".
שגשוגה של הקהילה היהודית עורר קנאה גוברת והולכת מצד האוכלוסייה הנוצרית ולעוינות מצד הכנסייה.
בשנת 1282, עת עבר השלטון באזור לשושלת בית הבסבורג הקתולית-אדוקה, חדלה אוסטריה להיות מרכז תורני.
אחת הסיבות העיקריות לשנאת היהודים הייתה היותם גובי מס ומלווים בריבית.
עדות אודות גביית מס יהודית מופיעה בפעם הראשונה במסמך משנת 1320. באותה שנה לערך בוצעו פוגרומים ופרעות ביהודים.
מצבם של היהודים הוסיף להחמיר באמצע המאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15, תקופת שלטונם של הדוכסים אלברכט השלישי ולאופולד השלישי.
תקופה זו אופיינה בביטולים רבים של חובות לטובת היהודים, החרמת רכושם והטלת מגבלות כלכליות עליהם.
באמצע המאה ה-15, עם הקמת תנועתו האנטי-קתולית של יאן הוס בצ'כיה, החמיר מצבם של היהודים עקב האשמות בכך ששיתפו פעולה עימה.
עלילה זו גרמה לכך שהקיסר אלברכט החמישי, ארכידוכס אוסטריה פקד לאסור את כל יהודי אוסטריה.
270 יהודים הועלו על המוקד בפומבי והשאר גורשו מאוסטריה בחוסר כל.
בשנת 1469 בוטל צו הגירוש על ידי הקיסר פרידריך השלישי, שנודע ביחסו הטוב ליהודים ואף כונה "מלך היהודים", עם התרתו ליהודים לשוב ולהתיישב בכל ערי שטיריה וקרינתיה.
תחת שלטונו זכו היהודים לתקופת רגיעה קצרה (בשנים 1440–1493).
הרגיעה היחסית לא האריכה ימים, ועם תחילת שלטונו של פרדיננד הראשון ב-1556, שלמרות שהתנגד לרדיפת היהודים, הוא הטיל עליהם מיסים כבדים ופקד עליהם לענוד אות קלון.
בין השנים 1564–1619, בתקופת שלטונם של מקסימיליאן השני, רודולף השני ומתיאס, גברה קנאותם של הישועים, ובעקבות זאת החמיר מצב היהודים עוד יותר.
לאחר מכן שלט באוסטריה פרדיננד השני, שלמרות שכמו סבו, פרדיננד הראשון, התנגד לרדיפת היהודים, ואף התיר לבנות בית כנסת בווינה, גבה מהיהודים סכומי עתק.
שיא השפל של יהודי אוסטריה הגיע בתקופת שלטונו של לאופולד הראשון, תקופה שבה נרדפו באופן תדיר וגורשו מאזורים שונים, ובהם ב-1670 אף גירוש מווינה, אך שבו לעיר בהדרגה לאחר מספר שנים.
על היהודים גם נגזרו גזירות שונות, בהן הותר רק לבן הראשון לשאת אישה, על מנת לעצור את התרבות היהודים.
על אף התייחסותו החמורה של לאופולד הראשון ליהודים, שירת בחצרו יהודי החצר שמשון ורטהיימר כיועץ כלכלי.
תנועת השבתאות שקמה באותה עת לא פסחה על יהודי אוסטריה, במיוחד בשל המצב הקשה בו היו שרויים, ורבים מהם עלו לארץ ישראל בעקבות שבתי צבי.
לאחר תקופת הקנאות הדתית שבה סבלו היהודים, הגיעה תקופת סובלנות יחסית, שהייתה קטנה יותר בימי מריה תרזה, ושיאה, שהיה מעין "תור זהב", היה בתקופת שלטונו של הקיסר פרנץ יוזף, שהיה אהוד מאוד על היהודים.
בשנת 1772, בתקופת שלטונה של מריה תרזה, סופח לאוסטריה חבל גליציה כחלק מחלוקת פולין הראשונה.
עקב זאת נוספו לאוסטריה יהודים רבים והקיסרית החלה בחקיקה מהירה על מנת להסדיר את זכויותיהם וביטלה את האוטונומיה היהודית על מנת לרכז את השלטון על היהודים בידה.
למרות שהקיסרית נודעה בשנאתה ליהודים, עבדו בחצרה יהודים רבים.
הקיסרית חייבה את היהודים ללמוד בבתי הספר היסודיים הכלליים, ובנוסף לכך התירה להם ללמוד באוניברסיטאות.
בתי ספר יהודיים עוד לא היו קיימים.
לאחר מותה ב-1780 מונה בנה יוזף השני לקיסר והחל בפעילות לשילוב היהודים בחברה הכללית.
הקיסר קבע כי עליהם להתגייס לצבא, והקים עבורם בתי ספר ממשלתיים.
בעקבות התנגדויות שונות, הן מהצד היהודי שהתנגד לתנאים הרבים, והן מחלק מהצד הנוצרי שהתנגד לזכויות הרבות, הצו לא בוצע במלואו.
לאחר מותו של יוזף ב-1790 ירש אותו אחיו הצעיר לאופולד השני.
לאחר שנתיים עבר השלטון לבנו של לאופולד, פרנץ השני, שהמשיך במגמת שילוב היהודים בחברה הכללית, אך היה מתון יותר מדודו.
ב-1812 נפתח בווינה בית ספר של יום ראשון יהודי.
בתקופה זו ועד תחילת שלטונו של פרנץ יוזף ב-1848 חלו על היהודים מספר הגבלות, כמו חיוב ללמוד בבתי ספר נוצרים ולהתפלל בגרמנית.
בין השנים 1848–1938, תקופה של 90 שנה, זכו יהודי אוסטריה לפריחה תרבותית גדולה.
הפריחה החלה עם תחילת כהונתו של פרנץ יוזף כקיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, והתמוססה בהדרגה לאחר מות הקיסר עד סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, תהליך שגרם לתחילת שואת יהודי המדינה.
בשנת 1848 מונה פרנץ יוזף לקיסר אוסטריה, אירוע אשר מציין את תחילתה של תקופת פריחה יהודית גדולה באוסטריה, הנחשבת למעין "תור זהב".
הקיסר העניק ליהודים שוויון זכויות, באומרו כי "הזכויות האזרחיות והמדיניות אינן תלויות בדת".
הקיסר היה אהוד מאוד על היהודים, הם כינוהו "הקיסר ירום הודו" (הקיר"ה) ואף חיברו עבורו תפילות ושירים שהודפסו בסידורי התפילה.
בשנת 1849 ביטל הקיסר את האיסור על היהודים להתארגן בקהילה, ובשנת 1852 נקבע תקנון הקהילה היהודית.
ב-1867 קיבלו היהודים שוויון זכויות מלא באופן רשמי.
חופש המגורים בבירה, שניתן בשלב זה ליהודים, הביא לגידול מהיר בממדי הקהילה ומקבוצה קטנה יחסית של יהודים "נסבלים" קהילת וינה הגיעה ב-1855 ל-20,000 נפש לפחות והמספר הוכפל כעבור 15 שנים בלבד.
מרבית היהודים שהצטרפו לקהילה היו מסורתיים והגיעו מהונגריה ומגליציה.
בשנת 1869 ביקר הקיסר בירושלים והתקבל שם באהדה רבה על ידי האוכלוסייה היהודית.
הקיסר הקים קרן למימון הקמת מוסדות יהודים, ואיתה הקים את בית המדרש לרבנים בבודפשט שבהונגריה.
ב-1890 נקבע מעמדה הרשמי של הקהילה היהודית בווינה.
מספר יהודים גם נבחרו באותה תקופה לפרלמנט האוסטרי.
בתקופתו של פרנץ יוזף וגם לאחריה תרמו היהודים רבות לתרבות האוסטרית.
למרות אחוזם הקטן באוכלוסייה, פעלו באוסטריה משכילים יהודים רבים שהיו לגדולי התרבות האוסטרית, ביניהם עורכי דין, עתונאים (ביניהם בנימין זאב הרצל) סופרים, מחזאים, משוררים, רופאים, בנקאים, אנשי עסקים ואומנים יהודים.
וינה הפכה למרכז התרבות היהודית באוסטריה ומחוצה לה, והיוותה מרכז חינוך, תרבות וציונות.
בנימין זאב הרצל, אבי הציונות, למד באוניברסיטת וינה, והיה עורך הפליטון של העיתון רב ההשפעה "נויה פרייה פרסה".
פליקס זאלטן, יהודי אף הוא, ירש את הרצל כעורך המדור.
יהודים השתלבו גם בתעשייה (למשל בית החרושת לגפרורים של אדולף פולק).
הפריחה לא פסחה גם על תחום הספורט: מועדון הספורט היהודי הכח וינה שנוסד ב-1909 הגיע להישגים נכבדים בכדורגל, בשחייה ובאתלטיקה.
יחד עם הפריחה היהודית, התנצרו כמה מן המשכילים, ששאפו להיטמע בתרבות סביבם.
שני המייצגים המובהקים של תופעה זו הם קרל קראוס ואוטו ויינינגר.
בתקופה זו נבחר בווינה ראש עיר אנטישמי, קרל לואגר.
הקיסר פרנץ יוזף התנגד בחריפות למינוי, אך לאחר שלואגר נבחר שלוש פעמים רצוף למשרה נאלץ הקיסר לוותר על פי התקנון.
בתקופת כהונתו סילק לואגר יהודים ממשרות עירוניות ואסר עליהם לעבוד במפעלים בתחומי וינה, עד מותו ב-1910.
השתלבות היהודים ויחס הקיסר אליהם מובנים בהקשר הכולל של יחסי הכוחות בחברה הרב-לאומית בקיסרות.
החל מאמצע המאה ה-19 התגברו הלחצים הלאומיים בקיסרות ההבסבורגית הרב-לאומית: המיעוטים הלאומיים (כמו ההונגרים, הצ'כים והקרואטים) החלו לתבוע עוד ועוד זכויות קולקטיביות; בקרב דוברי הגרמנית התגברה טינה הן כלפי המיעוטים והן כלפי הקיסרות ומוסדותיה, ורבים מהם נשאו עיניהם אל גרמניה המתעצמת והדינמית.
בנסיבות אלה בלטו היהודים בנאמנות מוחלטת לקיסרות ובאהדה אישית לקיסר.
ורבים מהם התגייסו לצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
בסביבות 1918 (לאחר מלחמת העולם הראשונה) גרו כ-250,000 יהודים באוסטריה, שהתפזרו ב-33 יישובים.
ההיסטוריה של אוסטריה במהלך תקופת הרפובליקה הראשונה נקבעה בשיתוף עם האוכלוסייה היהודית.
רבים מראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ובמיוחד ראשי תנועת האוסטרומרקסיזם (Austromarxism) היו יהודים אשר התבוללו.
בשל העובדה שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית הייתה המפלגה היחידה באוסטריה אשר קיבלה לשורותיה יהודים ואף מינתה יהודים לתפקידים מובילים, למפלגות היהודיות אשר נוסדו בשנת 1918 בווינה, בה 10% מכלל האוכלוסייה הייתה יהודית, לא הצליחו להשיג תמיכה מצד מרבית האוכלוסייה היהודית.
בקרב המחוזות בהם האוכלוסייה היהודית הייתה גדולה, אחוז שיעורי ההצבעה היה גבוה במיוחד עבור המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית מאשר שאר המחוזות.
כמו כן, תרומתה התרבותית של האוכלוסייה היהודית הגיעה לשיאה בתקופה זו.
סופרים נודעים רבים, במאי סרטים ותיאטרון רבים (בהם מקס ריינהרדט, פריץ לאנג, פרד זינמן ויורה זויפר), שחקנים (בהם פיטר לורה ופול מוני), מפיקים, אדריכלים, נגנים ומלחינים (בהם פריץ קרייזלר, אריך וולפגנג קורנגולד ומקס שטיינר) היו יהודים-אוסטריים.
בשנת 1933, יהודים אוסטרים רבים, אשר עבדו וגרו בגרמניה במשך שנים, חזרו לאוסטריה, מהם מהגרים יהודים גרמניים, לפחות בתעשיית הקולנוע, אשר עזבו את גרמניה בעקבות ההגבלות השונות תחת משטרו של היטלר.
במהלך השנים הבאות מרבית המהגרים הללו אשר נהגו לעבוד בגרמניה, היגרו למקומות אחרים בהם פריז או לונדון, אבל גם ניו יורק ולוס אנג'לס.
בשנת 1934 פרצה מלחמת האזרחים האוסטרית.
המשטר החדש היה שמרן-פשיסטי ומנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית נעצרו או נאלצו לברוח.
למעט היהודים אשר היו מעורבים באופן בולט במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, המשטר החדש, אשר החשיב עצמו כפרו-אוסטרי ואנטי-סוציאליסטי, לא הביא להחמרה במצבם של האוכלוסייה היהודית.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 1934, חיו באוסטריה באותה עת 191,481 יהודים - מתוכם, 176,034 התגוררו בווינה, ורוב האחרים גרו באוסטריה התחתית (7716) ובורגנלנד (3632), בהן התקיימו קהילות יהודיות בולטות.
לפי הערכות שונות היו כ-220,000 יהודים באוסטריה ב-1931, ולפי ההערכת מוזיאון השואה האמריקני, חיו באוסטריה בשנת 1933 קרוב ל-250,000 יהודים.
למרות היותם מיעוט מספרי (כ־4% מהאוכלוסייה הכללית), יהודי אוסטריה היו בעלי ייצוג משמעותי בענפים מקצועיים רבים:
שיעור היהודים בענפי מקצוע שונים בעיר וינה (1934)מקצועשיעור היהודיםרופאים51.6%רוקחים31.5%ספקי אשראי82%מורי נהיגה13%אופים ותעשיית האפייה60%בנקאים75%בתי מרקחת26%קצבים9%צלמים34%ספרים9.4%טיפול ברכבים15.5%תכשיטנים40%בתי קפה40%תעשיית הקולנוע63%פרוונים67.6%כובענים34%אופטיקאים21.5%ייצור מוצרי עור25%עורכי דין85.5%סוכנויות פרסום96.5%מלונאים4.7%מסגרים5.5%סנדלרים70%שרברבים20%תעשיית הטקסטיל73.2%שענים32%רופאי שיניים31%חנויות ממתקיםכ-70%ייצור ומסחר במתכותכ-100%סוחרים בנפט70%סוחרים בעופות60%סוחרים בעץ ותעשיית הניירכ-70%סוחרים ברהיטים ותעשיית הריהוט85%פרסומות ברדיוכ-80%סוחרים ביין73.6%
בשנת 1936, תעשיית הקולנוע האוסטרית נאלצה ליישם את ההגבלות הגרמניות ולאסור על יהודים לעבוד בתעשיית הקולנוע.
מאותה העת, ההגירה בקרב יוצרי קולנוע עלתה באופן ניכר.
היעד העיקרי שלהם היה לוס אנג'לס.
גל ההגירה העיקרי לא התחיל עד מרץ 1938, כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה, במאי 1938 כאשר חוקי נירנברג יושמו באוסטריה, ובנובמבר 1938, כאשר כמעט כל בתי הכנסת באוסטריה הושמדו.
הפריחה התרבותית נגדעה עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938 (ה"אנשלוס").
ערב הסיפוח חיו באוסטריה 181,882 יהודים, כאשר מתוכם 167,249 איש חיו בווינה.
אף על פי שאלפי יהודים היגרו החוצה מהמדינה לפני מועד זה.
יחד עם האנשים אשר אחד מהוריהם או אחד מהסבים שלהם היה יהודי, אשר גם כן נרדפו על ידי הנאצים, מספרם הכולל של היהודים והאנשים אשר היו בעלי מוצא יהודי מוערך בסביבות 201,000 עד 214,000 אנשים.
כשני שלישים מיהודי אוסטריה היגרו ממנה בתקופה שלאחר הכיבוש הגרמני ב-1938 ועד 1941 כאשר הייתה עדיין אפשרות לעזוב.
כמעט כל אלה שלא עזבו בזמן נספו בשואה.
הנאצים נכנסו לאוסטריה ללא שום התנגדות צבאית, ואף התקבלו באהדה על ידי רוב האוסטרים.
מיד עם כניסתם לאוסטריה החלו הנאצים במדיניות אנטי-יהודית גלויה בכל רחבי המדינה.
היהודים גורשו מכל החיים התרבותיים, הכלכליים והחברתיים של אוסטריה והושפלו עד עפר כשאולצו לבצע משימות משפילות שונות, ללא הבדלי גיל מעמד ומין.
הקהילה היהודית של אוסטריה בוטלה באופן רשמי.
באותה שנה של הסיפוח, בליל ה-9 וה-10 בנובמבר, אירע בגרמניה פוגרום ליל הבדולח, לאחר התנקשותו של היהודי הרשל גרינשפן בדיפלומט הגרמני ארנסט פום ראט בצרפת.
בתי כנסת ומבנים יהודים רבים בכל רחבי גרמניה נופצו ונבזזו על ידי ההיטלריוגנד והאס אה, וכמו כן בתי יהודים רבים.
במהלך אותו הלילה נהרגו כ-90 יהודים.
לאחר האנשלוס מיהרו רוב היהודים להגר מאוסטריה.
מרכז ההגירה היה הבירה וינה, וכך ויזות ומסמכים המאשרים יציאה מהמדינה נדרשו בה בצורה אינטנסיבית יום ולילה.
המהגרים נאלצו להשאיר באוסטריה את כל רכושם.
כמו כן, על מנת לעזוב את המדינה המהגרים היו חייבים לשלם "מס" גבוה במיוחד.
המהגרים מיהרו לאסוף אך ורק את חפציהם החשובים ואת דמי היציאה, ואת כל השאר השאירו מאחוריהם.
אלה שלא הזדרזו לברוח נספו בשואה, מלבד ניצולים מעטים.
בתקופת השואה האוסטרית פעל בווינה הקונסול הסיני הכללי בווינה, חה פנגשאן.
פנגשאן סיכן את הקריירה שלו ואת חייו בעת שהציל אלפי יהודים שנמלטו מידי הנאצים, על ידי כך שאישר במהירות אלפי ויזות ליהודים שמיהרו לברוח מהמדינה.
בשל מעשיו הוא הוכר לאחר השואה כחסיד אומות העולם בידי יד ושם.
ב-1939 החלו הנאצים בתהליך השמדת היהודים.
נכבדי הקהילה, כ-6,000, נשלחו למחנה הריכוז דכאו, ולבוכנוואלד.
מחנה הריכוז העיקרי באוסטריה היה מאוטהאוזן, ששכן בקרבת העיר לינץ.
יהודים רבים אחרים נשלחו למחנות הריכוז טרזיינשטט ולודז' ומשם למחנה ההשמדה של אושוויץ.
בקיץ אותה שנה נסגרו מאות מפעלים וחנויות יהודיות בידי הממשלה.
באוקטובר 1941 נאסר על היהודים באופן סופי לצאת מגבולות אוסטריה.
מספר היהודים הכולל של היהודים שהצליחו לצאת מאוסטריה עומד על כ-28,000. חלק מיהודי וינה נשלחו למחנה האיסוף ניסקו שבפולין.
בסוף חורף 1941 נשלחו 4,500 יהודים נוספים מווינה למחנות השמדה וריכוז שונים בפולין (בעיקר לאיזביצה ולגטאות אחרים באזור לובלין).
ביוני 1942 יצא משלוח ישיר מהעיר למחנה ההשמדה סוביבור ובו היו כאלף יהודים.
בסתיו שלחו הנאצים יהודים נוספים לגטאות בערי האזורים שכבשו מברית המועצות: ריגה, קובנו, וילנה ומינסק.
יהודים אלו נרצחו בידי חילי האס אס בעיקר ביריות.
באוקטובר 1942 נותרו על אדמת אוסטריה בסביבות 2,000 עד 5,000 יהודים בלבד.
כ-1,900 מהם נשלחו אל מחוץ למדינה בשנתיים הבאות, והשאר נותרו במסתור.
רבים מאלו שהצליחו לשרוד את השואה בווינה נטמעו בהתבוללות.
מספרם הכולל של יהודי אוסטריה שנספו בשואה הוא 70,000. שאר האוכלוסייה היהודית של אוסטריה, למעט היהודים שנותרים באוסטריה, הצליחו להגר החוצה מהמדינה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הגיעו לאוסטריה עקורים.
הם הקימו מחדש את הקהילה.
צבי רובינשטיין היה בין ראשי אצ"ל באוסטריה וארגן מספר פעולות נגד חיילים בריטים המוצבים באוסטריה והעברות נשק לארץ ישראל.
קרוב ל-3,000 מתוכם נשארו באוסטריה והקימו את הקהילה היהודית החדשה.
בשנת 1956, כתוצאה מהמרד ההונגרי, קרוב ל-200,000 הונגרים ברחו דרך אוסטריה למערב, בהם 17,000 יהודים.
70,000 הונגרים נשארו באוסטריה, וביניהם גם יהודים רבים.
לאחר השואה התרכזו במחנות העקורים באוסטריה יהודים רבים מרחבי אירופה ששרדו את השואה לצורך זיהוי ומיון.
אלה שלא היה להם לאן לחזור נשארו במחנות, ולעזרתם באו קבוצות של מתנדבים ושליחים מישראל.
יהודי מחנות העקורים עלו בחלקם לישראל בסופו של דבר, והשאר השתקעו בגרמניה ובאוסטריה.
ב-אוקטובר 2000 הוקמה במוזיאון היהודי בווינה אנדרטה לזכר יהודי אוסטריה שנספו בשואה.
במחנה מאוטהאוזן היה כלוא שמעון ויזנטל, שלאחר שחרורו בידי הכוחות האמריקאים עבד יחד עם צבא ארצות הברית באיתור פושעי מלחמה נאצים.
לאחר שנתיים הקים את "המרכז לתיעוד יהודי" בעיר לינץ שבאוסטריה.
פעילותו בתחום זה זיכתה אותו בכינוי "צייד הנאצים".
לאחר השואה התחדשה קהילת יהודי אוסטריה, אך היא קטנה יותר ואין בה כדי לשחזר את גודל הקהילה והשפעתה הקודמים.
בשנות החמישים הגיע לאוסטריה זרם של יהודים ממדינות ברית המועצות.
כיום גרים באוסטריה כ־12-15 אלף יהודים, רובם בווינה, בגראץ ובזלצבורג.
כ־800 מהם ניצולי שואה שהתגורר בווינה לפני 1938, וכ-1,500 מהם הם מהגרים מארצות הגוש הסובייטי לשעבר במזרח אירופה.
בשנת 1970 נבחר בפעם הראשונה בתולדות אוסטריה יהודי לתפקיד הקנצלר.
ברונו קרייסקי שימש בתפקיד עד שנת 1983 לאחר שזכה לפופולריות רבה וניצח בשלוש מערכות בחירות.
ב-29 באוגוסט 1981 הותקף בית הכנסת הגדול של וינה על ידי טרוריסטים פלסטינים מארגון אבו נידאל באמצעות ירי מתת מקלע ורימוני יד בעת שהתקיים שם טקס בר מצווה.
ביולי 1991 הכירה הממשלה האוסטרית בהיותה שותפה לפשעי הרייך השלישי במלחמת העולם השנייה.
בתור מעין לקיחת אחריות על מעשיה, שחזרה ממשלת אוסטריה ב-1993 את בית הכנסת באינסברוק שנהרס בליל הבדולח ושנה לאחר מכן הספרייה היהודית בווינה נפתחה מחדש.
הנאו נאציזם והאנטישמיות שבים וצצים מפעם לפעם בחיים הציבוריים באוסטריה.
בשנות ה-90 נשלחו מכתבי איומים רבים לפוליטיקאים ועיתונאים, וגם היום אנשים בכירים שונים עדיין משמיעים סימפתיה כלפי הנאציזם בהזדמנויות שונות.
אחד הנודעים שבהם היה הפוליטיקאי הימני ירג היידר.
מקרה המעיד על קשייה של אוסטריה בהתמודדות עם עברה בתקופת הרייך השלישי הוא מינויו ב-1986 של קורט ולדהיים לנשיא אוסטריה.
ולדהיים היה ידוע בעברו בתקופת שירותו כקצין בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
למרות עברו הוא נבחר לתפקיד, שבו החזיק עד 1992. בתקופת נשיאותו נחשב "אישיות בלתי רצויה" בחלק גדול ממדינות העולם ובתוכן ישראל.
כחלק מתהליך לקיחת האחריות על מעשיה של אוסטריה בזמן השואה, נתבעה ממשלת אוסטריה לפצות את ניצולי השואה היהודיים שבה.
בהתחלה התעכבה הממשלה עם עניין הפיצויים, עד שהופעל נגדה לחץ אמריקאי.
בנובמבר 2005 אוסטריה נכנעה ללחץ ושלחה מכתבי פיצויים ל-19,300 ניצולי שואה אוסטרים-יהודים.
הסכום הכולל שהשקיעה אוסטריה בפיצויים הגיע ללמעלה מ-2 מיליון דולר, שאותם שילמה לניצולים עצמם, לעסקים שנפגעו, חשבונות בנק שנבזזו וכו'.
בנוסף לכך, אוסטריה פיצתה את קרן יהודי אוסטריה ב-40 מיליון דולר.
מרכז היהדות הגדול ביותר באוסטריה הוא הבירה וינה, ופועלים בה בתי כנסת, בית אבות יהודי, מוזיאון יהודי (הוקם ב־1993), ומוסדות קהילה שונים.
בווינה ישנם זרמים יהודים רבים, מחרדים ועד רפורמים.
בקהילה קיימת גם פעילות ענפה מטעם תנועת חב"ד המנהלת בעיר בתי כנסת, בתי ספר, גנים, מרכז קהילתי ואף אוניברסיטה.
כמו כן פועלים במקום גם סניפים של בני עקיבא והשומר הצעיר.
נשיא הקהילה הוא אוסקר דויטש, הרב הראשי הוא הרב ירון אנגלמאייר, ורב הקהילה הרב שלמה הופמייסטר.
כיום, המיעוט הגדול ביותר בקהילה היהודית בווינה הוא מיוצאי גאורגיה, ומיעוט אחר הוא מיוצאי בוכרה, ולהם בתי כנסת נפרדים, וכמוכן מרכז קהילתי גדול, הנקרא "המרכז הספרדי".
מספר יהודים השתלבו בפוליטיקה האוסטרית.
הידוע ביניהם הוא ברונו קרייסקי, שכיהן כקנצלר אוסטריה במשך 13 שנה.
קרייסקי היה ביקורתי כלפי עמדות ממשלת ישראל בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי אך סייע רבות ליציאת יהודים מברית המועצות שעברו דרך וינה בדרכם לישראל ולארצות המערב.
פוליטיקאים יהודים נוספים הם אליזבט פיטרמן חברת הפרלמנט האוסטרי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, מרטין אנגלברג ממפלגת העם, ופטר זיכרובסקי חבר מפלגת החירות האוסטרית לשעבר ונציג בפרלמנט האירופי לשעבר.
בדצמבר 2017, לאחר שראש מפלגת העם סבסטיאן קורץ הקים ממשלה עם מפלגת החירות, הוכרז כי אוסטריה תעניק אזרחות לצאצאי קורבנותיהם של הנאצים באוסטריה.
כשנתיים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר 2019, הפרלמנט האוסטרי הצביע פה אחד על תיקון חוק האזרחות האוסטרית.
תיקון החוק אפשר לצאצאי נרדפי הנאצים, ביניהם יהודים רבים, להשיב ולקבל אזרחות אוסטרית תוך הקלות רבות.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 2020. בספטמבר 2021, שנה לאחר החלת החוק, כ-6,000 נרדפים יהודים וצאצאיהם הפכו לאזרחי אוסטריה.
ב-9 בנובמבר 2021 נחנכה מצבת זכרון לקדושי יהודי אוסטריה ברובע התשיעי בווינה.
בטקס נכחו יוזם האנדרטה ניצול השואה קורט יעקב טוטר, הקנצלר אלכסנדר שלנברג, ראש הקהילה היהודית בווינה אוסקר דויטש, שר התפוצות הישראלי נחמן שי ורבים נוספים.
בווינה ישנו ריכוז חרדי בן כמה מאות משפחות.
בקהילות הספרדיות (הבוכרים והגיאורגים - גרוזינים) ישנם חרדים רבים, וכן בקהילת חב"ד, הכוללת כמה בתי כנסיות ומרכזים קהילתיים כמו גם מספר מוסדות חינוך.
מלבד קהילות אלו ישנן 4 קהילות חרדיות-אשכנזיות נוספות שרוב חבריהן חסידים, המתרכזות בעיקר ברובע השני (לאופולדשטאדט), ומיעוטן ברובע הראשון וברובע העשרים.
הקהילות מחזיקות בתי כנסת מוסדות חינוך וכוללי אברכים.
ועירוב גם סניף הצלה מקומי הוקם בידי התושבים החרדים.
הקהילות החרדיות האשכנזיות מחזיקות בשתי סיעות וביחד בחמישה נציגים במועצת הקהילה היהודית.
הקהילה הוותיקה היא קהילת "קהל ישראל" הוקם בשנת תש"י.
לה שלשה בתי כנסת, הראשון בטמפלגאסה ברובע השני תחת השם אגודת ישראל (טמפלגסה), קהל ישראל (גריננגה-גאסה), וקהל חסידים.
לקהילה שייכים, תלמוד תורה, [ובעבר החזיקה גם בית ספר לבנות למספר שנים,] רשת כוללי אברכים, כמה מקוואות לגברים ולנשים, ארגון תומכי שבת, קופת קמחא דפסחא, מערכות כשרות הכולל, רשימת כשרות שנתית, שחיטה, מסעדות, קייטרינג ואולם אירועים.
הקהילה היא מגז של חסידים ליטאים ספרדים ואשכנזים.
רב הקהילה הראשון היה חיים ירחמיאל גרינפלד, מראשי אגודת ישראל העולמית וחבר הנהלתה.
בשנת תש"י השתקע בווינה לאחר שפעל להצלת יהודים מצ'כוסלובקיה, ובהתארגנות מחודשת של אגודת ישראל במרינבד.
את מקומו ממלא בנו רבי דוד יהודה לייב, שכיהן לפני כן כמו"צ בבית הדין זיכרון מאיר בבני ברק של דודו שמואל הלוי ואזנר.
בשנת 2000 רצה הרב דוד יהודה ליב גרינפלד לעלות לישראל, אז ערכה הקהילה בחירות ובחרה באברהם יונה שוורץ לרב הקהילה, בסופו של דבר, הרב גרונפלד לא עלה לישראל כיום שניהם מכהנים כרבני הקהילה.
קהילה נוספת היא קהילת "מחזיקי הדת" הוקם בשנת ה'תשכ"ח.
לקהלה זו יש בית המדרש, תלמוד תורה, בית ספר לבנות ישיבה קטנה, מקווה לגברים ומקווה ולנשים, חנות בשר ודגים, ואולם אירועים, וכן כוללי אברכים.
רב הקהילה הראשון היה הרב בצלאל שטרן מחבר שו"ת "בצל החכמה".
בשנת תשמ"א הוא עלה לישראל ואת מקומו מילא בנו, הרב חיים, עד לפטירתו בשנת תשס"ז.
כיום רב הקהילה הוא הרב משה אליעזר וייס, שכיהן לפני כן בלוגאנו.
קהילה נוספת היא קהילת "אוהל משה", הוקם בשנת תשמ"ב.
לקהילה כולל אברכים, הכנסת אורחים ומקווה לגברים.
בעבר גם החזיקה למספר שנים תלמוד תורה בית ספר לבנות וישיבה קטנה.
רב הקהילה הראשון היה אברהם יונה שוורץ מחבר שו"ת "אבני ברזל" ורבה דקהילת קהל ישראל בעיר, בשנת תש"ס התפטר מתפקידו, אחריו הועמד לרב הקהילה הרב אלכסנדר אשר מרגליות יליד לונדון (נכדו של רבי ישראל לייב מפרמישלאן לונדון) שהיה מקודם הראש-כולל של הקהילה.
קהילת "קהל חסידים" הוקם בשנת תשס"א הקהלה פועל בשיתוף פעולה עם קהל ישראל.
לקהילה גם כן כולל אברכים ומקווה.
הבית הכנסת על שטח בית הכנסת המפורסם של הקהילה החרדית שנחרב בשואה, השיף שוהל.
רב הקהילה הוא הרב אברהם יונה שוורץ, יליד לונדון שימש בהוראה אצל הרב חנוך העניך פאדווא גאב"ד לונדון, וכן משמש ברבנית בקהילת קהל ישראל בעיר.
כמו כן קיים בבנין קהילת קהל חסידים קהילה ליוצאי איראן בשם שיפשוהל (על שם הקהילה שהתקיימה שם ונחרבה בשואה) בראשות הרב מיכאל פרסבורגר יליד העיר, שהקים ארגון הצלה וחילוץ ליהודי איראן.
עקב חוסר האפשרות ליהודים אלו להגר ישירות לארצות הברית היו מהגרים לוינה לתקופות זמן מוגבלות, ועם סידור המסמכים והמגורים עבורם, היו מהגרים לארצות הברית שם ישנה קהילת יוצאי איראן גדולה ומאורגנת.
עם הגירת מרבית יהודי איראן שיכלו לעשות זאת הצטמצה פעילות הקהילה.
בווינה גם קהילת חב"ד, הוקם בשנת תשמ"ב, לקהילה שלשה בתי כנסיות (אחד שפעיל בכל ימות השנה ועוד 2 פעילים בימי שבת וחג), תלמוד תורה ובית ספר לבנות שלומדים שמה למעלה מאלף תלמידים ותלמידות, מקוואות, ואולם אירועים משמש לכל היהודים בווינה.
חלק מהנזכר, וכן גם שאר שאר צורכי הקהלה פועלים בשיתוף עם קהל ישראל.
רב הקהילה הוא הרב יעקב יצחק בידרמן
קהילה נוספת היא קהילת המזרחי.
בית כנסת "מזרחי" שהייתה בעבר קשורה למזרחי העולמי ולתנועות הציונות הדתית, כיום בית הכנסת הוא חרדי למהדרין, מוצב ביודנפלאץ (כיכר היהודים).
משנת 1983 ועד 1989 כיהן בו הרב יצחק ארנברג כיום רבה הראשי של הפדרציות בגרמניה ואב"ד ברלין, ומשנת 1991 מכהן בו הרב יוסף מנשה פרדס.
הרב פרדס מכהן גם כרב קהילת "שערי עובדיה" של משפחת מוטייב.
יהודים הגיעו לאחלציחה אשר בגאורגיה כבר במאה ה-12, ומילאו תפקיד חשוב בהתפתחותה של העיר.
במאה ה-16, עם הכיבוש העות'מאני, הורע מצבם של תושביה הלא-מוסלמים של העיר, נוצרים ויהודים.
למרות זאת נבנה בשנים 1741-1742 בית כנסת גדול, ומאוחר יותר גם תלמוד תורה.
מצבם של יהודי העיר בתקופת השלטון העות'מאני היה קשה.
הם סבלו מדיכוי דתי, שהתבטא במעצר רבנים, חוקים שאסרו מלבושים מסוימים ועוד, בייחוד בתקופת שלטונם של הסולטאנים מורט השלישי ומורט הרביעי.
עלילות ומעשי שוד היו חוויות שכיחות של יהודי העיר.
הרדיפות הגיעו לשיא לקראת 1828, לפני המלחמה העות'מאנית-רוסית והקרב הראשון שנערך בעיר, קרב אחלציחה.
בתקופת שלטון האימפריה הרוסית, החל מ-1828, הפכה העיר לעיר מסחר חשובה.
בשנת 1917 החל דוד באזוב לשמש כרב העיר.
הרב זכה לכבוד רב מתושביה היהודים והמוסלמים של העיר.
עם תחילת השלטון הסובייטי בגאורגיה, בשנת 1921, סגרו הסובייטים תלמוד תורה באחלציחה, ואסרו לימוד תורה.
בשנת 1923 הוציאו הסובייטים את ספרי התורה מבתי הכנסת בעיר במטרה להפסיק את התפילות.
אף על פי כן היו בשנת 1930, בשני בתי הכנסת בעיר, 7 ספרי תורה.
בשנת 1951 הופקע בית הכנסת הישן של הקהילה ונסגר.
בשנת 1953 הוחרם בית הכנסת שנבנה במאה ה-19, והוסב לבית תרבות.
נכון ל-2012 מתגוררים באחלציחה 8 יהודים - 5 נשים ו- 3 גברים ממשפחת לוי.
בית הכנסת הישן נחנך ב-1863 ובו 15 ספרי תורה, חלקם בני 250 שנה.
בית הכנסת עבר שיפוץ נרחב בעשור השני של המאה ה-21 בהשקעה גדולה של השלטונות בהוראת הנשיא מיכאיל סאקשווילי.
בית הכנסת בית אל שהופקע בהוראת סטלין בשנות החמישים עומד על תילו, אך הרוס לחלוטין מבפנים.
נכון לחודש דצמבר 2021 באחלציכה חי יהודי אחד ושמו שמעון לוי המשמש כשמש בית הכנסת ומתגורר בסמוך ומחזיק במפתחות המבנה.
בסמוך לשכונה היהודית שוכן בית העלמין של יהודי העיר.
זהו בית קברות מגודר בו פזורות מאות מצבות עם כתובות בעברית, ולדברי המקומיים קבורים בו יהודי העיר ב-400 השנים האחרונות.
קהילת היהודים באיסטנבול ששימשה בירת האימפריה העות'מאנית הייתה אחת מהקהילות החשובות באימפריה.
מקורותיה של הקהילה נעוצים זמן רב לפני כיבוש קונסטנטינופול (ששמה שונה בעקבות הכיבוש לאיסטנבול) על ידי המוסלמים.
כבר משנת 390 לספירה קיימים מסמכים רשמיים המתייחסים ליהודים בקונסטנטינופול.
תיאודוסיוס השני (ששלט מאז מות אביו כשהיה בן 7, בשנת 408, ועד 450 לספירה) היה הקיסר הביזנטי הראשון שהגביל את זכויות היהודים בעיר.
הוא הורה לגרשם מתחומי העיר עצמה, והקצה למגוריהם רובע בצדה השני של קרן הזהב, שנקרא סטנום (פרה המודרנית).
הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (ששלט בין 527–565 לספירה) היה הראשון שהתערב באופן ישיר בענייני הדת של היהודים, כשאסר עליהם לחגוג את חג הפסח לפני חג הפסחא הנוצרי.
בתקופת האיקונוקלאזם הביזנטי סבלו היהודים מרדיפות קשות.
תחת שלטונו של הקיסר לאון הרביעי "הכוזרי" (שלט 775–780), ומאוחר יותר תחת בסיליוס הראשון (שלט 867–886) הקהילה אף נחרבה לגמרי.
אולם בהיותה הבירה הביזנטית והמרכז המסחרי הגדול של התקופה, הקהילה שבה והשתקמה לאחר שלאון השישי (886-911) השיב ליהודים את חופש הדת.
בנימין מטודלה, שביקר בקונסטנטינופול ב-1176, סיפר שהיהודים חיו מחוץ לתחומי העיר.
הקהילה מנתה אלפיים יהודים רבניים וחמש מאות קראים.
חלקם עסקו בייצור משי, אחרים היו סוחרים, והיו בהם עשירים מופלגים.
רבי סולומון המצרי אף שימש כרופאו של המלך, והיהודים נהנו מהשפעתו בשורות הממשל.
אם כי היחס אליהם עדיין היה שלילי.
היישוב מחדש של העיר לאחר כיבוש קונסטנטינופול
כיבוש קונסטנטינופול על ידי העות'מאנים שיפר באופן ניכר את מצב היהודים בעיר, ואף הביא לגידול ניכר באוכלוסייתם.
הסולטאן מהמט השני ("הכובש"), הפך את איסטנבול לבירת האימפריה שלו, וראה צורך לאכלס ולשקם את העיר הריקה.
למטרה זאת הוא החל להעביר אוכלוסיות מרחבי האימפריה אל העיר.
במסגרת מדיניות זו, שנקראה סורגון, לפי המלה הטורקית ל"אלה שהוגלו", הובאו לאיסטנבול יהודים מקהילות מיוון, מקדוניה, אלבניה, בולגריה וטורקיה של היום.
למעשה, בעקבות כך נעלמו כמעט לחלוטין הקהילות היהודיות באסיה הקטנה, שאוכלוסייתן הוגלתה לאיסטנבול.
כמעט כל היהודים שהובאו לעיר בעשרים השנים בה יושמה מדיניות זו היו רומניוטים.
אמנם לפי החוק נאסר על הסורג'ון לעזוב את איסטנבול, אך מסמכים עות'מאניים שונים מראים כי כבר בשנות השבעים של המאה ה-15 חזרו חלק מהסורג'ון אל הבלקן.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1478, ישבו בעיר בערך 7,000 או 8,000 יהודים.
השפעת גירוש ספרד על היהודים בעיר
ההגירה של יהודי ספרד לשטחי האימפריה העות'מאנית החלה בשלהי המאה ה-14. כיבוש קונסטנטינופול הביא לכך שכוחם של העות'מאנים הפך ידוע גם בקרב יהודי ספרד, שסבלו מיחס קשה מצד השלטונות.
גירוש ספרד הפך את האימפריה העות'מאנית לארץ מקלט למגורשים, ואיסטנבול הפכה ליעד לרבים מהם.
לפי נתוני מפקד עות'מאני מ-1490, חיו באיסטנבול כאלפיים בתי אב משלמי מיסים, זאת אומרת, לפי הערכות, מעט יותר מ-12 אלף יהודים, רובם ככולם רומניוטים.
במפקד של 1535 כבר נמנו 8,070 בתי אב משלמי מיסים, כ-48 אלף יהודים, 30 אלף מתוכם ספרדים.
גודלה של האוכלוסייה היהודית בעיר ירד בהמשך, ובהחלט ייתכן שבשנים סביב 1535 הגיעה ההגירה של יהודי ספרד ופורטוגל לאיסטנבול לשיאה, ואחריהן המשיכו חלק מהם למקומות אחרים באימפריה.
היהודים בעיר במאות ה-16 וה-17
בעקבות הגירת יהודי ספרד ופורטוגל לאיסטנבול, התגבש בקהילה באיסטנבול איזון מסוים בין חלקיה השונים, שהחזיק מעמד עד אחרי השרפה הגדולה של 1660. בתקופה זו היו היהודים מחולקים באיסטנבול לשלוש קבוצות עיקריות, רומניוטים, ספרדים וקראים.
מהמפקדים העות'מאניים עולה כי לאורך מרבית תקופה זו היוו הרומניוטים בין 53% ל-60% מהיהודים הרבניים בעיר, והספרדים היו כ-35%, כשהיתר היו אשכנזים.
היהודים היו מסודרים לקבוצות - קהלים - לפי המוצא שלהם, סביב בתי כנסת של כל קהל.
באיסטנבול היה לכל קהל אוטונומיה מסוימת, וגופים יהודים כלל עירוניים קיבלו החלטות בנושאים שנגעו לכלל הקהילה.
לקהל יוצאי ספרד ופורטוגל הייתה הנהגה נבחרת, שנקראה "מעמד".
המעמד נבחר לתקופה קצובה - שנה, שנתיים או יותר - והיה בו לרוב ייצוג שווה לבני המעמדות הכלכליים של הקהל, העניים, בני המעמד הבינוני והעשירים, למרות העובדה שהם היוו רק מיעוט בקהל.
חברי המעמד היוצא מינו את מחליפיהם, וכתוצאה מכך למשפחות ספורות הייתה שליטה במעמד, שהתנהל לרוב בשיתוף פעולה בין העשירים לבינוניים.
מתוך המעמד נבחרו בעלי תפקידים, הפרנסים, שניהלו את ענייני הקהל מול השלטונות והקהלים האחרים.
נציגי המעמד השתתפו באסיפות של כלל המעמדים בעיר, ששימשו בתור ההנהגה היהודית העירונית.
בכל קהל היה גם תפקיד שנקרא "מרביץ תורה", שעמד בראש בית הדין של הקהל, והכריע בשאלות בנושאי דת.
המרביץ תורה נבחר על ידי המעמד, בהסכמת הציבור, לתקופה מוגבלת.
הוא היה גם אחראי להוראה הדתית, בעיקר למבוגרים.
הוא דרש בבית הכנסת והיה נציג הקהל באספת מרביצי התורה העירונית, שדנה בנושאי דת שנגעו לכל, כולל חקיקה דתית.
הקהל סיפק לחבריו שירותים שונים: חינוך לגיל הרך ולנוער; סיוע לעניים וחולים; קבורה ובית קברות; ובית כנסת, שהיווה מרכז החיים הקהילתיים.
מלבד זאת שילם הקהל את המיסים כגוף אחד.
אף על פי שמס הגולגולת שהוטל היה לכאורה אישי, ניהלו הקהלים השונים את המשא ומתן על הרשויות לגבי גובה המיסים, ושילמו אותם במשותף.
חברי הקהל החליטו בין עצמם מי יזכה לפטור ממסים, כמו תלמידי חכמים בחלק מהקהלים, והם שילמו אותם עבור עניים שלא יכולים היו לעמוד בהם בעצמם.
בתי הדין של הקהלים, אף שלא היו להם סמכויות ענישה, דנו במגוון נושאים, כל עוד הסכימה הקהילה להכיר בשיפוטם.
לפי מסמכים עות'מאניים מהמאה ה-17 היו באיסטנבול כמעט 40 קהלים שונים.
עד לשרפה הגדולה הקהלים היו מחולקים בהתאם למוצא של הקהילה, ומופרדים בין הקבוצות השונות, הרומניוטים, הספרדים, האשכנזים והקראים, כשהרומניוטים היוו את הקבוצה הגדולה ביותר.
למרות העובדה שהיו מגמות של השתלבות ומעבר בין הקבוצות השונות, באופן כללי נשמרה ההפרדה.
במשך מאות שנים היה אזור אמינונו מקום המגורים העיקרי של היהודים באיסטנבול.
מסמכים עות'מאניים מסוף המאה ה-16 מראים ש-60% מיהודי איסטנבול חיו באזור אמינונו, רובם רומניוטים.
ב-24 ביולי 1660 פרצה שרפה בחנות מוצרי קש ממערב לאמינונו, שהתפשטה לכל הכיוונים וכילתה בדרכה שכונות שלמות, שהיו בנויות ברובן מבתי עץ.
שני שלישים מאיסטנבול נהרסו בשרפה, ו-40 אלף בני אדם איבדו את חייהם במשך 49 שעות הבערה.
כמו כן צווים קיסריים חייבו את מכירת רכוש היהודים באזור למוסלמים, ואסרו על השכרת מגורים ליהודים.
מרבית היהודים עברו לגור בצדה השני של קרן הזהב, בהסקוי.
מעבר זה גרם לשינויים משמעותיים במבנה החברה היהודית.
הסדר הישן, של קהלים עצמאיים המבוססים על בני מוצא משותף שהתגוררו באזור מסוים, נמחק לחלוטין.
רבים מהיהודים הצטרפו לקהלים ולבתי הכנסת הסמוכים למקום מגוריהם החדש.
תופעה זו הייתה נפוצה בעיקר בקרב חברי קהילת הרומניוטים, שהיו הנפגעים העיקריים מהשרפה ומהמדיניות הרשמית.
ואכן, בהשוואה בין מסמכים עות'מאניים משנת 1623 לאלה מהשנים 9–1688, נראה שמספר משלמי המיסים הרומניוטים נשאר קבוע, בעוד שאוכלוסיית הספרדים כמעט והכפילה עצמה.
בתקופה זו נכנעה הקהילה הרומניוטית ברובה לזו הספרדית, ורבים מחבריה אפילו ויתרו על שפתם היוונית.
בקהילה היהודית באיסטנבול היו במאות ה-16 וה-17 עשירים בעלי מעמד נכבד, וחלק מהם שימשו בתפקידי מפתח בארמון, כרופאים, מתורגמנים או כנציגי האימפריה במדינות אחרות.
אולם בשנות השישים של המאה ה-17 נחלש מעמדם בעיר, כפי שניתן לראות גם מחוסר יכולתם למנוע את סילוקם ממקום מגוריהם המסורתי בעיר.
סיבה ראשונה לפגיעה במעמדם הייתה השפעת השבתאות, שהציגה את היהודים כקבוצה לא אמינה.
כמו כן, האימפריה התמודדה באותה תקופה עם בעיות צבאיות וכלכליות, בעקבות ניסיונה לכבוש את האי כרתים, בו שלטה ונציה.
צרפת הייתה בתקופה בעלת ברית חשובה של העות'מאנים, והשגריר הצרפתי באיסטנבול הפעיל את השפעתו לטובת הנוצרים בעיר.
ואכן, בתקופה זו החלו נוצרים אורתודוקסים לשמש בתפקידים הבכירים בארמון שהיו בעבר של היהודים.
לפי הערכות שונות מספר היהודים בסוף המאה ה-17 באיסטנבול היה כ-25 עד 30 אלף, כעשירית מתושבי העיר, ועד סוף המאה ה-18 האוכלוסייה נשארה קבועה יחסית, או שגדלה מעט, עד ל-40 אלף יהודים.
המבנה הקהילתי, החלוקה לקהלים, נשאר זהה לזה שהיה קיים במאות הקודמות, אם כי התחזקה המגמה של מעבר לקהלים המאורגנים על בסיס מקום מגורים, ולא על בסיס מוצא.
למרות הירידה במעמדה בסוף המאה הקודמת, הקהילה היהודית בעיר שמרה על שגשוג יחסי גם במאה זו, וחבריה עסקו בתחומים שונים, כמו ייצור סחורות, סחר ופיננסים.
לקראת סוף המאה, עם היחלשותה של האימפריה העות'מאנית כולה, ופתיחתה להשפעת המעצמות האירופיות, גם נחלש מעמדה הכלכלי והתרבותי של הקהילה באיסטנבול.
היהודים בעיר מהמאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה
לקראת סוף המאה ה-19 הקהילה היהודית באיסטנבול מנתה קרוב ל-100 אלף יהודים, בהם הקהילה היהודית-ספרדית הוותיקה וכן אלפי מהגרים ממזרח אירופה.
בשנת 1835 נוסדה על ידי השלטון העות'מאני משרת החכם באשי, שבתאוריה היה אמור להיות ראש לכלל הקהילות היהודיות באימפריה העות'מאנית ומייצגן בפני השלטון, אך בפועל היה בעיקר הנציג של קהילת איסטנבול הבירה וסביבתה.
ההכרה הרשמית ביהודים כמילט ורפורמות הטנזימאט שבישרו שוויון רב יותר למיעוטים באימפריה, היו התפתחויות רבות-משמעות נוספות של התקופה.
חיים יהודיים ערים התנהלו בעיר במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כך למשל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החלה להתפתח עיתונות יהודית ענפה באיסטנבול.
בעיר זאת לבדה יצאו לאור עשרות של עיתונים וכתבי עת יהודיים בשפות לאדינו, צרפתית, עברית וטורקית.
עם גדוליה של ספרות הלדינו באותה התקופה נמנו הרב יעקב כולי בעל "מעם לועז", איש צפת וירושלים שהשתקע באיסטנבול באמצע ה-18, ורבי אברהם בן יצחק עסא, "אבי ספרות הלאדינו", שתרגם ללשון זו ספרי קודש, מוסר ומדע רבים, ביניהם המקרא ו"שולחן ערוך".
עם חכמי הקהילה נמנו אז משפחות קמחי, רוזנאס ונבון.
רבי חיים קמחי היה ראש ישיבה ורבי יהודה רוזאנס התפרסם בהתנגדותו החריפה לשבתאים.
תחת שלטונו של עבדול מג'יד הראשון הותר ליהודים להתקבל לבית הספר הצבאי לרפואה ובוטל מס הגולגולת.
בזכות החקיקה המתקדמת בימיו התחזקה ההנהגה החילונית בכל חלקי האוכלוסייה, והיהודים בכלל זה.
מוסדות קהילתיים יהודים רבים פעלו בעיר, ובמהלך המאה ה-19 חל מעבר מחינוך מסורתי לחינוך מודרני.
ראשון בתי הספר היהודים-מודרניים בעיר היה בית הספר "אסקולה" שהוקם בשנת 1854 על ידי משפחת קמונדו ולאחריו הוקמו בתי הספר של חברת כל ישראל חברים.
בשנת 1887 נוסד בעיר בית החולים היהודי "אור החיים" על ידי שורה של רופאים ופילנתרופים מקומיים, כדי לשמש כמוסד צדקה שיעניק טיפול חינם ליהודים עניים.
בשנת 1898 נוסד באיסטנבול בית מדרש מודרני לרבנים בראשות ר' אברהם דאנון, משכיל-עברי, משורר והיסטוריון, ומטעם חברת כל ישראל חברים.
בית המדרש שילב לימודים רבניים מסורתיים לצד לימודים כלליים מודרניים וייצא רבנים לקהילות השונות של יהדות המזרח.
עם הקמת הרפובליקה נאסר על הקהילה לגבות מסי חבר, ענייני המעמד האישי הוכפפו למשפט האזרחי, הטורקית הונהגה כשפת הוראה במקום הצרפתית (ששימשה במוסדות כ"יח בכל ארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה), ונאסר על יהודים להשתייך לארגוני חוץ דוגמת ההסתדרות הציונית העולמית או הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1932 בוטלה כליל הוראת הדת במוסדות החינוך; כעבור 10 שנים הונהג במדינה מס כבד, ורבים נאלצו למכור חלק מרכושם כדי לעמוד בו.
על פי חוק משנת 1949 הוענקה לקהילה היהודית אוטונומיה פנימית, כהצעת ציר בית הנבחרים שלמה אדאטו, והוראת הדת חודשה בבתי הספר הכלליים.
החווה החקלאית של יק"א "מסילה חדשה"
ב-1911 הקים הברון הירש ביוזמת הרב שמואל שפירא חווה חקלאית בשם "מסילה חדשה" במרחק כ-25 קילומטרים מאיסטנבול (קושטא) ושימשה תחנת מעבר והכשרה לעולים לארץ ישראל.
הטורקים קראו למקום "יהודי צ'יפליק" שפירושו: כפר היהודים.
במלחמת העולם הראשונה שהו בחווה חיילים וקצינים יהודים מארץ-ישראל ששירתו בצבא הטורקי.
הם נפגשו עם הנוער הציוני 'שבלים בודדות', לימדום עברית, שירה והווי ארץ-ישראלי.
בתום המלחמה בהסכמת יוסף טרומפלדור שימשה החווה כתחנת מעבר והכשרה לחברי 'החלוץ' מאנשי העלייה השלישית, בדרכם לארץ.
בשנת 1913 הוקם מועדון מכבי ס.ק..
בין היתר הוא כלל קבוצת כדורסל שהייתה אלופת העיר מספר פעמים.
ב-1948, ערב העלייה הגדולה של יהודי טורקיה לישראל, נאמד מספר היהודים באיסטנבול ב-55,000 נפש.
בשנת 1997 ישבו בטורקיה כולה 20,000 יהודים; רובם באיסטנבול.