tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבר נזכר במספר מקומות בפסיקה כי שלילת זכות התביעה בגין מקרים אלו עשויה לפגוע בכבוד האדם.
מהו אותו כבוד האדם שנפגע?
ד"ר אורית קמיר, בספרה: "שאלה של כבוד – ישראליות וכבוד האדם" מחלקת את מושג כבוד האדם לארבע קטגוריות שונות: הדרת כבוד (Honor), הילת כבוד (Glory), כבוד מחיה (Respect) וכבוד סגולי (Dignity).
ניתוח מדויק יותר, שיקבע אילו מבין הקטגוריות של הכבוד המנויות לעיל נפגע, יקל על הקביעה האם המצב החוקי הקיים ראוי אם לאו.
החברה הישראלית מאופיינת במנטאליות של הדרת כבוד (Honor).
חברות בהן הדרת הכבוד היא ערך מרכזי הן חברות היררכיות, ומקומו של האדם בהיררכיה נקבע על פי הדרת כבודו.
הכבוד בחברות אלו נתפס כנכס דו-פני: הפן החיובי הוא הדרת הכבוד והפן השלילי הוא בושה.
ככל שאדם צובר לעצמו יותר השפלה ובושה כך מעמדו יורד.
פגיעה בהדרת כבודו של הזולת מאדירה את הדרת כבודו של הפוגע על חשבון הנפגע ומותירה אותו עם מעין "חוב הדרת כבוד".
כדי לכסות את החוב הזה על הנפגע לבצע פעולת גמול כלשהי להשבת הדרת כבודו.
תפקיד פעולת הגמול הוא לגרוע מכבודו של הפוגע עם ריבית ולהשיב כבוד זה לנפגע.
בעבר בחברות מסוימות טקס הדו-קרב שימש ככלי יעיל ליישובם וסיומם של סכסוכים על רקע הדרת כבוד (אחרת סאגת נקמת הדם הייתה נמשכת עד טיפת הדם האחרונה של המשפחות היריבות).
חברת הדרת כבוד מעודדת אומנם אינדיבידואליזם ואחריות אישית, כיוון שכל פרט מגן על הדרת כבודו ומאדירה.
עם זאת כתם של בושה הדבק בהדרת כבודו של אדם משפיע גם על המקורבים לו ועל בעלי בריתו (משפחה, שבט, חמולה, קהילה, קבוצה וכו').
יש להניח כי כל נושא לשון הרע שייך לעולם של הדרת כבוד, כפי שציטט השופט חשין בפסק דין סנש את ויליאם שייקספיר, במחזה ריצ'רד השני (בתרגום חופשי): "האוצר הטהור ביותר שהזמנים מאפשרים הוא מוניטין חסר רבב...קח ממני את כבודי וחיי תמו."
האומר דברי לשון הרע מאדיר בכך את הדרת כבודו העצמית על חשבון הדרת כבודו של האדם אליו מכוונים דברי לשון הרע.
האדם אליו מכוונים דברי לשון הרע מאבד מכבודו ולכן צובר בושה.
מבחינה זו ההסדר החוקי, השולל עילת תביעה אזרחית בגין לשון הרע על המת, הוא בעייתי.
כשהמת עובר מן העולם הוא מותיר מאחוריו את משפחתו.
הדרת הכבוד נתפסת כ"נכס של המשפחה" כולה ולשון הרע על המת כמוה כפגיעה בהדרת כבודה של המשפחה וצבירת בושה.
קיים חשש שבשל ההסדר המשפטי בחוק, שלא מקים עילת תביעה אזרחית בגין לשון הרע על המת, יחסם האפיק המשפטי כולו ליישוב הסכסוך וכך עלולה המשפחה לפנות לערוצים לא רצויים לשם ביצוע פעולת גמול שתשיב את הדרת הכבוד.
נראה כי בעולם של הדרת כבוד, קיים היגיון להמשיך להגן על הדרת כבודו של המת ושל משפחתו כדי למנוע מצבים בהם המשפחה 'תיקח את החוק לידיים' באמצעות ביצוע של פעולות גמול להשבת הדרת הכבוד שנגרעה ממנה.
שיקום הדרת כבודה של משפחת המת, יכולה להיעשות בבמות אחרות מבימת בית המשפט והמשפחה.
לדוגמה, המשפחה יכולה לפנות אל אמצעי התקשורת לשם טיהור שמו הטוב של יקירם ולהשיב בדרך חוקית זו את הדרת כבודם.
בנוסף, ההסדר הנוגע ללשון הרע על המת עשוי לפגוע גם ב"הילת הכבוד".
הילת הכבוד מוגדרת ככבודו של האדם כנברא בצלם אלוהים.
הילת כבוד היא תכונה מולדת, מוחלטת וטבועה לדעת רבים באדם, שיש להימנע מכל ניסיון לפגוע בה.
הילת הכבוד הנה מטפיזית והיא חלק מתפיסת עולם אמונית.
היא אינה פועל יוצא של אנושיותו של האדם אלא נגזרת מאלוהותו של האל.
כבוד מעין זה, בשונה מהדרת הכבוד מקנה כבוד שווה לכל האנשים ולכן כשם שיש להביא לקבורה את כל בני האדם כך אסור לחלל את כבודם לאחר לכתם.
אכן, המשפט העברי (כפי שהודגם בפרק של לשון הרע על מת, לעיל) מקנה הגנה לכבודו של אדם לאחר מותו מתוך הרעיון שפגיעה בשמו הטוב של המת כמוה כפגיעה באל.
קיים מתאם ברור בין יחסי הדרת הכבוד בין פרטים מסוימים בתוך חברה, בינם לבין עצמם, לבין ההתנהגות הקולקטיבית של החברה ביחסיה עם חברות אחרות.
כל פרט הנמנה עם קבוצה מסוימת עשוי לחוש הזדהות מלאה ואחריות כלפי שאר חברי קבוצתו כאשר הם ניצבים מול קבוצה אחרת.
כפועל יוצא, פגיעה בהדרת כבודה של קבוצה אחת (לדוגמה על ידי הוצאת לשון הרע עליה מפי קבוצה אחרת) מחייבת פגיעה גדולה יותר בהדרת כבודה של הקבוצה הפוגעת.
ללא מנגנון יעיל ליישוב סכסוכים, יכולה נקמת הדם בין שתי הקבוצות להמשיך עד בלי די.
בחברות המאופיינות בהדרת כבוד תמיד קיים פוטנציאל ברור וחזק לשימוש באלימות על מנת לפרוע את חוב הדרת הכבוד, אימתי שנוצר.
ההסדר החוקי כיום, כפי שהוצג, לא מקים עילת תביעה אזרחית בגין לשון הרע על ציבור וגם פנייה לאפיק הפלילי מותנית באישור היועץ המשפטי לממשלה, שכמוהו לא ניתן עד היום.
לכן, למעשה, לא ניתן לפנות לדרך המשפטית ליישוב סכסוכים מעין אלו.
לפיכך, קיים חשש ממשי שבהיעדר מנגנון משפטי שכזה, יפנה אותו ציבור נפגע או מי מתוכו שחש פגוע אישית מהנאמר וכתוצאה מכך צבר בושה, לדרכים לא רצויות על מנת לשחרר לחצים ותסכולים ולהשיב את הדרת הכבוד האבודה מהגורם הפוגע.
כפועל יוצא, הדבר יעצים ויחמיר את השסעים השונים המאפיינים במילא את החברה הישראלית (דתי, עדתי, מעמד כלכלי, עיסוק וכו'..) ויוביל ליצירת מדנים ואיבה ואף לאלימות.
בנוסף, בהסדר החקיקתי בנוגע ללשון הרע על ציבור יש גם משום פגיעה בכבוד המחיה.
כבוד המחיה מכיר באדם כמות שהוא, תוך התחשבות בצרכיו וקבלתו יחד עם השונות שבו ומאפייניו האישיים והייחודיים.
כבוד המחיה מכיר בצרכים הדרושים לשם פריחתו ומימושו האופטימלי של כל פרט - הן כפרט ייחודי והן כחבר בקבוצת זהות שהוא מרגיש שייך לה.
לפיכך כבוד המחיה הוא מושג רחב יותר מהכבוד הסגולי ומעורפל יותר, וממנו נגזרות זכויות חברתיות וקבוצתיות.
כבוד המחיה מתייחס לשונותם של פרטים וקבוצות ולצורך הקולקטיבי של כל בני האדם לדו-קיום על אף השונות.
דומה כי שלילת זכות התביעה בגין לשון הרע על חבר בני אדם יכולה לפגוע בכבוד המחייה ובזכויות קבוצתית.
זאת במיוחד אם בוחנים את הדברים על רקע תפיסת הקהילתנות לפיה כל אדם הוא תמיד ובהכרח, קשור לבני אדם אחרים, לקהילות שונות, להיסטוריה כלשהי ולמקום מסוים והשתייכותו זו היא שמגשימה אותו והופכת אותו לעמוק יותר ומלא תוכן.
עידו רן "לשון הרע על ציבור – קבוצת אנשים, גופים חברים בארגון", www.articles.co.il/article/6872 באתר "מאמרים"
חאלד גנאים, מרדכי קרמניצר ובועז שנור לשון הרע – הדין המצוי והרצוי (2005).
איתי רום ומתן שירם "[www.idi.org.il/hebrew/article.asp?id=1988 כבוד המת]" אתר המכון הישראלי לדמוקרטיה:
חפץ חיים, כלל ח סעיף ט; כלל י סעיף יב
שולחן ערוך, אורח חיים, הלכות יום הכיפורים, סימן תרו, ג.
תלמוד בבלי, סדר קודשים, מסכת ערכין, דף טו, עמ' ב.
פינטון, "לשון הרע על עצמים ועל הציבור – ויוציאו דיבת הארץ", פרשת שלח, גיליון 77 (תשס"ב)
סולברג, "לשון הרע על ציבור" בתוך: פרשת השבוע, גיליון 155 (משרד המשפטים-המחלקה למשפט עברי, תשס"ד).
"פלא יועץ", ערך "לשון הרע"
שו"ת הראנ"ח, ר' אליהו בר' חיים, סימן צ"ג.
אילנה בן שושן-גורן, לשון הרע.
אורית קמיר, שאלה של כבוד – ישראליות וכבוד האדם (תשס"ה).
לשון הרע (או הוצאת דיבה) הוא אמירה מדוברת או כתובה הפוגעת בכבוד או בשם הטוב של אדם, קבוצת בני אדם או ארגון.
יש להבדיל לשון הרע מרכילות.
בעוד שהראשון מפורסם ברבים ומטרתו להשפיל ולפגוע באותו גורם, השני לאו דווקא מתכוון לעשיית רע, אף שלעיתים יכול לכלול מילים קשות יותר מלשון הרע כשלעצמו.
איסור לשון הרע הוא מהחשובים בהלכה היהודית.
במדינות רבות, לשון הרע או דיבה נחשבות לעבירה פלילית ולעוולה אזרחית, ויש האוסרים גם לשון הרע שיסודה אמת.
על המצב המשפטי בישראל ראה ערך נפרד חוק איסור לשון הרע.
איסור לשון הרע בהלכה היהודית
ההלכה היהודית אוסרת לדבר לָשון הרע, כלומר כל דיבור רע על יחיד או רבים הכולל פרסום מעשיהם הרעים, או היכול לפגוע בהם או להעליבם.
עיקרו של האיסור הוא ההיזק שעלול להגרם למי שדיברו עליו רע.
מקור איסור לשון הרע הוא בתורה בספר ויקרא (יט, טז) "לֹא תֵלֵךְ רָכִיל בְּעַמֶּיךָ".
את הקללה במעמד הקללות בהר גריזים ובהר עיבל, "אָרוּר מַכֵּה רֵעֵהוּ בַּסָּתֶר" (ספר דברים פרק כ"ז כ"ד) ייחסו חז"ל לאמירת לשון הרע, שהיא במובן מסוים הכאתו של אדם בסתר.
רבי ישראל מאיר הכהן מראדין (המכונה "החפץ חיים" על שם ספרו) כתב את הספר חפץ חיים ובו הוא דן באריכות בהלכות לשון הרע.
המונח "לשון הרע" מתחלק למספר סוגים:
למשל, סיפור שאדם הוא מכוער אף על פי שזה לא מזיק לו נחשב לשון הרע.
כמו כן, סיפור על אדם שהוא ג'ינג'י למעביד השוקל להעסיק אותו ושונא ג'ינג'ים הוא לשון הרע, על אף שאין כל רע בלהיות ג'ינג'י.
אמירת דברי שבח על אדם בפני שונאיו, בשל העובדה שהוא עלול להוביל להתנגדות של השומעים ולדיבור בגנותו של האדם.
הוצאת שם רע או הוצאת דיבה - היא פרסום דבר שקרי על אדם אחר אך לא נכללת באיסור לשון הרע וייתכן והיא חמורה ממנו.
אף שעל לשון הרע אין עונש בידי אדם, מכיוון שדיבור לא נחשב מעשה, הזהירו חז"ל מאוד על לשון הרע ואמרו: "לשון הרע שקול כנגד עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים".
אולם, הפוסקים קבעו שיש להעניש מוציאי דיבה, גם בדרך של חיוב ממוני, אם על ידי תקנה מיוחדת או על ידי שימוש בסמכות בית הדין להטיל פשרה בין הצדדים.
יש בתי דין שחייבו על בסיס חוק לשון הרע.
איסור לשון הרע אינו קיים כאשר נאמר בהכרח לתועלת ובמטרה טובה, כדי למנוע נזק או בכדי לסייע לאדם שניזק או עלול להינזק, למשל בקבל עובד למעביד או בהצעת שידוך, או בעדות בבית דין.
את פרטי דין זה ביאר ופירט באורך וברוחב בספר חפץ חיים והביא שבעה תנאים לדין זה.
במשפט הרומי אדם יכול היה להישפט על הוצאת דיבה רק אם האדם הנפגע מלשון הרע היה אזרח רומי, אך לרוב רק העשירים יכלו להרשות לעצמם להתעסק עם שמם הטוב ומשפטים על הוצאת דיבה היו לא נפוצים בקרב האוכלוסייה,
חקיקה מודרנית בנושא הוצאת לשון הרע, או הוצאת דיבה, הקיימת ברבות ממדינות חבר העמים הבריטי בעבר ובהווה, בארצות הברית, ובאירלנד, מקורן בחקיקה הבריטית על לשון הרע.
ההיסטוריה של החקיקה הבריטית בנושא לשון הרע לוטה בערפל.
ניתן למצוא תביעות בגין נזקי לשון הרע כבר בימי אדוארד הראשון (1272-1307), אולם לא ידוע האם היה קיים אותה עת הליך פלילי כללי בעניין זה.
המקרה הראשון המאשש את העובדה כי באופן כללי הוצאת לשון הרע היא עבירה שניתן להעניש עליה במשפט המקובל נמצא בימיו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה (1566-1625) ומאותה עת הוצאת לשון הרע היא עבירה בת-ענישה ואף עוולה אזרחית שניתן לרפאה.
החוק האנגלי מאפשר קיום הליכים משפטיים בבית המשפט, בגין לשון הרע, על כל פרסום אמירה הפוגעת בשמו של אדם שניתן לזהותו, או חבר בני אדם, באופן הגורם להם לאבד את עיסוקם או מקצועם, או גורם לאדם סביר לשנות דעתו לרעה עליהם.
הגנות המוכרות בחוק כנגד טענה של לשון הרע הן: הגנת "אמת דיברתי", הגנת הערה הוגנת (האמירה משקפת דעה שאדם סביר יכול לאחוז בה), הגנת פריבילגיה (האמירה נאמרה בפרלמנט או בבית המשפט, או שאלה דיווחים הוגנים על האשמות שיש לציבור עניין בהן).
הצעה לתקן את העוולה היא מחסום להגשת תביעה.
קיימת הנחה שפרסום לשון הרע הוא שקרי, אלא אם כן הנתבע מוכיח את אמיתות האמירה.
תנאי למתן פיצוי על לשון הרע לאישיות ציבורית הוא שתוכח כוונה (ידיעה של המפרסם על שהאמירה שקרית, או התעלמות חסרת אחריות מן העובדות).
לעומת זאת, אדם פרטי צריך להוכיח רק רשלנות מצד המפרסם (סטייה מחובת הזהירות) כדי לזכות בפיצוי.
כוונה להזיק היא תנאי לפיצויים עונשיים.
מכתבי הנאצה של ליטלהמפטון הם מקרה מפורסם של משפטים בנושא לשון הרע בבריטניה.
ב-12 בינואר 2010 בוטלה העבירה הפלילית של לשון הרע באנגליה, ויילס וצפון אירלנד.
בארצות הברית חלה חובה להוכיח שהפרסום הפוגעני נעשה בזדון או במכוון, ולכן ההליך המשפטי נחשב קשה יותר עבור נפגע המבקש סעד.
זאת בהשוואה למצב בישראל וברוב מדינות אירופה.
לפי החוק האמריקני, מידע פוגעני יהווה עילה לתביעה רק אם יוכח כי המפרסם הפגין "התעלמות פזיזה מהשאלה האם מדובר באמת או שקר".
קושי נוסף לתובעים קיים בפרסומי אינטרנט, כאשר בעלי אתרים נהנים מהגנה לפי סעיף 230 לחוק המכונה "חוף מבטחים".
סעיף זה קובע שמו"ל אתר אינטרנט איננו אחראי למידע פוגעני שפרסם, אם התוכן השקרי נוסח ונוצר על ידי כותבים שאינם קשורים אליו ישירות.
מצב זה עוגן ב-2014 בפסיקה שהתקבלה לאחר דיונים בשתי ערכאות.
הפסיקה האחרונה ביטלה החלטה קודמת שקבעה כי אתר רכילות פופולרי יפצה ב-338 אלף דולר מורה מסינסינטי בשם שרה ג'ונס, לאחר שפרסם מידע שקרי כאילו קיימה יחסי מין עם כל שחקני קבוצת הפוטבול בעיר.
בשנת 2021 יצרנית מכונות ההצבעה דומיניון ווטינג תבעה את תאגיד פוקס והרשתות שלו תביעת הדיבה בסך 1.6 מיליארד דולר בטענה כי הפיצה את השקר שלפיו הבחירות זויפו באמצעות המכונות שלה.
השופט אריק דייוויס מבית המשפט העליון של דלאוור קבע שההצהרות ששודרו לא היו "הבעת דעה" ולכן לא מוגנות בחוקת ארצות הברית מתביעה.
לפני תחילת המשפט הצדדים הגיעו לפשרה במסגרתה תאגיד פוקס ישלם 787.5 מיליון דולר.
המונח "דיבה" שימש בחוק הישראלי במשמעות של "לשון הרע בכתב" עד חקיקת חוק איסור לשון הרע בשנת 1965. מאז, החוק בישראל אינו מכיל את המונח "דיבה", והמונחים "הוצאת דיבה" ו"לשון הרע" הם היינו הך.
חוק איסור לשון הרע, תשכ"ה-1965
בחוקי מדינת ישראל, חוק איסור לשון הרע, תשכ"ה-1965 עוסק בהגנת כבודו ושמו הטוב של אדם באמצעות הטלת איסור על פרסום ביטויים העלולים להשפילו ולבזותו.
בגין העוולה האזרחית ניתן לקבל פיצויים וסעדים הן לפי החוק עצמו והן לפי פקודת הנזיקין, ובהתקיים העבירה הפלילית יוטל עונש של עד שנת מאסר.
דינים אלה עורכים איזון בין חופש הביטוי וחופש העיתונות מחד, לבין הזכות לכבוד ולשם טוב מאידך.
לשם הגדרת לשון הרע, אין חשיבות אם מדובר בעובדה או בדעה, להבחנה יש חשיבות בנוגע להגנות.
פרסום אמת שיש בו עניין ציבורי - מוגן.
כלומר, דברי אמת שיש בהם עניין ציבורי עשויים להיות לשון הרע, אולם פרסומם יהיה מוגן (מותר).
בפרסום לשון הרע יש להבחין בין טענת עובדה להבעת דעה.
טענת עובדה, שהיא אמת ויש בה עניין ציבורי, תהא מוגנת בלי קשר למניעיו של המפרסם.
חוק איסור לשון הרע מגן על שמו הטוב של האדם, שנגזר מכבוד האדם ומזכותו לקניין, שני אלה הן זכויות יסוד, המוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחרותו.
חוק זה מדגיש בשני סעיפים נפרדים את חשיבות ההגנה על כבודו ושמו הטוב של האדם.
בסעיף אחד אומר החוק "אין פוגעים בחייו, בגופו או בכבודו של האדם באשר הוא אדם" ובסעיף נוסף קובע החוק כי "כל אדם זכאי להגנה על חייו על גופו ועל כבודו".
לאחרונה נפסק כי בית משפט ישראלי הוא הפורום הנאות לבירור סוגיות של לשון הרע הנוגעות לנאצים ולשואה, גם כאשר אותו פרסום נערך במקורו בגרמניה.
בפרשת קופטש קבע בית המשפט המחוזי בירושלים כי למדינת ישראל עניין בניהול תובענה העוסקת בפרסום בעיתון "דר שפיגל" אשר עשה שימוש בהצמדת סמלים נאציים והמילה "נאצי" לדמות ישראלי מוכרת, הידוען גיל קופטש.
תמצית הגדרה ורקע משפטי לשם מיקוד בהמשך בתביעות לשון הרע בתביעות בתחום המשפחה -
עברת פרסום לשון הרע מורכבת משני איברים –
הראשון הוא דבר לשון הרע אשר מוגדר בחוק כביטוי שעלול להשפיל אדם, להפוך אותו למושא לשנאה, בוז, לעג או לפגיעה בשמו הטוב ובמעמדו החברתי.
השני הוא הפרסום של דבר לשון הרע בפני שניים או יותר אנשים.
חלקה השני של העברה משלים את העברה.
המבחן לקביעת לשון הרע הוא אובייקטיבי, תוך שימת דגש על איך ציבור סביר יכול לתפוס את הפרסום.
לא רק לשון הרע שפורסם באופן ישיר חוסה תחת החוק אלא גם דיבור עקיף.
הגנות שמעניק המחוקק למי שפרסם לשון הרע -
בחוק מנה המחוקק הגנות כנגד תביעת לשון הרע, וכדי לזכות בהגנות אלו על המפרסם לעמוד במבחנים שנוסחו בפסיקה.
כדי לזכות בהגנת אמת דיברתיטענה לפיה טוען הנתבע כי גם אם מדובר בלשון הרע אלו דברי אמת.
על הנתבע לעמוד בשני תנאים מצטברים- הראשון הוא אמיתות הפרסום המהווה לשון הרע והשני נוגע למידת העניין הציבורי שבאותו פרסום.
מידת ההוכחה הנדרשת מהמפרסם לצורך הוכחת טענת אמת בפרסום, עומדת ביחס מתאים לרצינותו וחריפותו של תוכן הפרסום.
כדי לזכות בהגנת תום הלב לפיה נטען כי פרסום לשון הרע נעשה בתום לב ובמסגרת סבירה, על המבקש לתת לבית המשפט הסבר משכנע וסביר ביותר לפרסום לשון הרע ולשכנע כי זו הייתה התנהלות בתום לב שאין בצידה כל כוונה פסולה או כוונת פגיעה באיש.
הגנה נוספת מעניק המחוקק לפרסום שנעשה כחלק מחובה משפטית או מקצועית.
בסעיף זה כלל המחוקק 11 סעיפים מותרים ביניהם, פרסום מוגן לפי חוק החסינות, פרסום בישיבת משפחה, פרסום על ידי הממשלה או חבר ממשלה בתוקף תפקידו, פרסום על ידי מבקר המדינה בתוקף תפקידו, פרסום על ידי שופט או אדם בעל סמכות שיפוטית, פרסום על ידי חבר ועדת חקירה ועוד.
תשומת לב מיוחדת מעניק בית המשפט לתביעות לשון הרע בהליכים משפחתיים.
מובהר כי מדובר בהליכים רגישים ולעיתים רבות אלו הליכים אמוציונליים בהם מעורבים בני זוג, ילדים ומעגלים רחבים יותר של המשפחה והסביבה.
כאן מרחיב בית המשפט ובוחן את העיתוי ואת רצף האירועים שבהן מופיעים ביטויי לשון הרע.
בפסקי הדין בהליכים בתחום המשפחה יש התייחסות לאינטנסיביות הפרסום תוך הבנה שפרסום אחד או אמירה קשה אחת עשויה להיות אמירה פסולה שנאמרה ב"עידנא דריתחא", ביטוי שיש לגנותו אך יש לבדוק היטב אם מדובר בפרסום לשון הרע.
בית המשפט בוחן בעת בירור תביעת לשון הרע בתחום המשפחה היכן פורסמו הדברים והקשרם וכל זאת תוך הבנה שמדובר במשפחה ויש לנהוג ברגישות רבה.
להלן מספר דוגמאות מהפסיקה מהן ניתן ללמוד על המגוון הרחב שבו עוסקים בתי המשפט בתביעות לשון הרע בהקשר משפחתי, וההדגשים עליהם עומד בית המשפט -
פרסומים שמטרתם הפרת הפרטיות- דוגמה למקרה כזה ניתן לראות בפסק דין בו עולה כי הבעל לשעבר ואחיו הציגו תמונות וסרטונים אינטימיים של האישה עם גבר זר לפני הוריה.
ביהמ"ש קבע כי בכך הן עוולו כלפי האישה הן בפרסום לשון הרע והן בהפרת פרטיותה וכי לא עומדות להם ההגנות הקבועות בחוק.
פרסום כינויים מכפישים- כינויים מכפישים אשר מתפרסמים כנגד אחד ההורים עלולים לבייש, להשפיל, לגרום לנזק משמעותי לאותו הורה ולהשפעות מזיקות רחבות על הילדים ומעגלי משפחה רחבים.
במקרה זה לדוגמה, האשים אב את האם בפוסט ברשתות החברתיות בהזנחת ילדיה, ובית המשפט קבע שמדובר בלשון הרע ולא תעמוד לאב טענת "אמת דיברתי" משום שהאב, לא הציג ראיות לתמיכה בטענת הזנחת הילדים והפוסט פורסם בפומבי.
באותו מקרה קבע בית המשפט שמדובר ב"אות קין" המבייש את האם ופוגע במעמדה ההורי.
פרסומים שמטרתם פגיעה בפרטיות תוך הכפשה קשה– פסק דין בו הודה הגרוש שפרץ לטלפון של האישה והעתיק ממנו תכנים ובכך הוא פגע בפרטיותה.
בנוסף עוול הגרוש בפרסום לשון הרע במכתבים ששלח לחברותיה של האישה, בפרסום פוסט פוגעני ופתיחת פרופיל באתר סקס על שמה.
איומים ואלימות - מקרה לדוגמה בו טענה האם כי האב איים על מי מהקטינים, גרסתה זו של האם התפתחה והשתנתה ככל שחלף הזמן.
האב הפך להיות מאב רגיל שמדי פעם מעשן חשיש, אך כזה שיכול וראוי לשהות עם שלושת הקטינים, לאב מסומם, אלים ומתעלל.
הטענות הקשות הללו לא הוכחו בבית המשפט, וביהמ"ש דוחה אותן וקובע כי מדובר בטענות שנולדו והתגבשו לצורך ההליך המשפטי, ותכליתן פגיעה בקשר שבין האב לילדיו, על מנת לייצר לחץ במשא ומתן בנוגע לסכסוך הכספי.
דוגמאות אלו לא מתארות את כלל הסוגיות אך הן מדגימות את היקף השיקולים הרחב בהם נדרשים בתי המשפט להתמודד בטיפול בתביעות לשון הרע בהקשרים משפחתיים.
פגיעה בפרטיות, הכפשת אדם ופגיעה בשמו, פגיעה בתפקודו כהורה או כאדם לגיטימי בחברה בה הוא חי, ובכלל זה טענה כי אינו נאמן, לא נוהג לפי הכללים המקובלים על הקהילה בה הוא חי, ועוד.
טענות קשות אלו משקפות את הצורך למצוא איזון עדין בין חופש הביטוי לבין הגנה על פרטיות ושמם הטוב של אנשים במצבים רגישים ואישיים.
לשון ים המלח היא לשון יבשה בין האגן הצפוני של ים המלח לבין האגן הדרומי שלו.
המונח מקורו בתנ"ך, שם שימש דווקא לציון קצהו הצפוני של ים המלח.
לשון ים המלח של ימינו קרויה בערבית "אל-לסאן", והיישוב הסמוך אליה ממזרח הוא הכפר מזרעה, הנזכר כבר במכתבי בר כוכבא.
בעבר הייתה הלשון חצי אי, אך עקב שינויי מפלס מי ים המלח, היא מחלקת כיום את הימה לשני חלקים נפרדים.
חלקה הצפוני נקרא כף קוסטיגן, על שם החוקר האירי כריסטופר קוסטיגן שחקר את הימה ב-1835, וחלקה הדרומי-מערבי, כף מולינה, על שם תומאס הווארד מולינה, קצין ים באוניית מלחמה בריטית שחקר אף הוא את ים המלח, ב-1847. שניהם נספו מפגעי האקלים בעת שעסקו בחקר הימה.
קפטן ויליאם פרנסיס לינץ' מהצי האמריקאי, שסייר וביצע מדידות בים המלח ב-1848, נתן לכפים את שמותיהם.
על שמו של לינץ' נקרא מצר לינץ' שהוא המצר שעובר בין הלשון לחוף המערבי של ים המלח (כיום המצר יבש).
השינויים במפלס המים הביאו לשינוי שטח הלשון וגובהה מעל פני ים המלח.
ישנן עדויות כי בעבר עברו את ים המלח ברגל או בעזרת בהמות, כאשר חלק מהדרך היה על הלשון.
הקצינים האנגליים אירבי ומנגלס כתבו כי בשנת 1812 עברה שיירה בים הרדוד ובלשון, ונאמר להם שאפשר לעבור את הים במקום זה בכל ימות השנה.
תיאור מפורט של הימה מביא הנוסע הנרי בייקר טריסטראם שביקר בארץ ישראל בשנים 1863 - 1864 וכתב את רשמיו בספר "מסע לארץ ישראל".
קביעת קו הגבול הבינלאומי בין אמירות עבר הירדן לבין ארץ ישראל המערבית, המנדטורית, נמשכה משנת 1922 ועד 1929. הגבול, עבר בחלקו הצפוני, מחמת גדר (אל-חמה), על הגדה המזרחית של נהר הירמוך עד נפילתו לירדן, דרך מרכז הירדן וים-המלח וכך הותיר את לשון ים המלח בעבר הירדן.
הכפר מזרעה נמצא בשטח לשון ים המלח.
מחקרים ותצפיות שנערכו על הלשון, העלו את הממצאים הבאים:
גובהה, נכון לעת המחקר, כ-80 עד 90 מטרים.
על הלשון יש פסגה שהיא רכס מרכזי המתמשך מצפון לדרום.
שפת הרכס תלולה יותר לצד צפון.
כלפי מערב הרכס משתפל אל הים ועטור בפס שפל היוצר שלוחת חוף בפינה הדרומית-מערבית.
בשנת 1961 נצפתה הופעה של איים ליד חצי האי.
האיים נוצרו מהרס צוקי החוואר.
אורך שניים מהם הגיע ל-200 מטר.
הגורם לכך היה פעולת גלי הים על חופי הלשון.
מסלע הלשון מורכב לסירוגין משכבות דקיקות ובהירות של ארגוניט מהשקעה קיצית ומשכבות כהות יותר של חומר דטריטי (משקע זעיר-גרגיר שמקורו בשחק סלעים ביבשה) מהשקעה חורפית.
כך נוצרים הרבדים המכונים על שם הלשון חוואר הלשון.
זהו מסלע שונה מחוואר רגיל המוכר משכבות גאולוגיות בישראל, אשר מורכב מחרסית וקירטון.
עוד נכלל במסלע גם הליט.
טריסטראם סבר כי היבשה מתקדמת על חשבון הים בפינה הדרומית-מערבית.
הוא שיער כי הלשון נוצרה מהיקוות ארבעה נחלים לימה.
הוא מוצא תמיכה להשערתו בכך שהחלק הרדוד של האגן הצפוני מתחיל מצפון ללשון.
הוא סבר כי הלשון הוא מרבץ של חוואר אשר נסחף מההרים באמצעות הנחלים.
לעומת זאת, הדמיון בין מבנה השכבות של הלשון לבין אלה של הר סדום מראה כי הלשון והר סדום היו קשורים בעבר בקשר יבשתי.
הר סדום וחצי-אי הלשון בנויים בעיקר משכבות מלח שהושקעו לפני תצורת הלשון.
רק תנודות טקטוניות הביאו לשקיעת האגן הדרומי ולחשיפת הלשון.
מכאן שמקור המלח הוא זהה והתצורה שותפה להר ולחצי האי.
חוואר הלשון מעל התצורה יכול לנבוע מסחף הנחלים.
'הנהר הסודי', הוא כינוי שהוענק בסדרת כתבות של אורן אהרוני בכאן 11 בראשית 2020, לשתי זרימות מים קבועות ממערב ללשון ים המלח ולאורך עשרה קילומטרים.
שני הנחלים המכונים 'הנהר הסודי' זורמים מבריכות האידוי של ים המלח באגן הדרומי עד לחלקו הצפוני של ים המלח ונשפכים במצר לינץ' וצבע המים שלהם כחול וטורקיז.
בנחל המערבי זורמים מי ים המלח שמקורם בבריכת האידוי 5, עם מי נביעות מאקוויפר ההר.
הנחל השני הוא המשך מלאכותי של נחל הערבה, שבעבר היה נשפך לאגן הדרומי, ולאחר התיבשותו זורם לאגן הצפוני.
הזרימה, שמכילה בעיקר תמלחת מפעילות מפעלי ים המלח, מתחילה מסוף התוואי הטבעי של נחל הערבה, ועוברת בין בריכות ים המלח הישראליות לבין הירדניות וממשיכה צפונה עד לאגן הצפוני.
בנחל זורמים גם מי מעיינות ומי שיטפונות שזורמים בנחל הערבה וביובלו ואדי חסה.
המים הזורמים בו גורמים להתחתרות הנחל וליצירת קניון..
לאורך 'הנהר הסודי' ניתן לראות נביעה של אספלט, סדקי בוץ ייחודים, תופעת פטריות וביצי מלח.
גם באזור זה נפוצים בולענים.
לשון מִדְבָּק (באנגלית Agglutinative language) או שפה צירופית, היא שפה אשר רוב המילים בה מורכבות מהדבקה של מורפמות זו לזו.
זאת בניגוד ל"שפות אנליטיות", בהן המורפמות לא משנות אלו את אלו כלל ובניגוד ל"שפות נטייתיות" בהן המורפמות גורמות לשינוי צלילי ולשינוי באיות של המורפמות הסמוכות להן.
את המושגים האלו טבע וילהלם פון הומבולדט (Wilhelm von Humboldt) ב-1836, כדי לתאר שפות מנקודת מבט מורפולוגית – מהמילה הלטינית "agglutinare" (להדביק).
לשון מדבק היא סוג של שפה סינתטית (שפה שבה קיים שימוש רב יחסית במורפמות), אשר בה כל מורפמה מביעה רעיון בודד מוגדר (זמן, ריבוי, מודוס, אספקט, שייכות וכו').
המורפמות מתחברות זו לזו בצורת מוספיות, ולא בדרך של שינויים בשורש המילה, או שינויים בהטעמה או בטונאליות.
המוספיות שומרות על צורה קבועה, ובדרך כלל אינן מושפעות ממיקומן במילה או מצמידותן למוספיות אחרות.
בהשוואה ללשונות מדבק, שפות סינתטיות שאינן מִדְבָּק, מצרפות מוספיות יחדיו, אגב שינויים שונים, ומעניקות למוספית בודדת מספר משמעויות (לדוגמה, במילה "אכלתי" בעברית, המוספית "תי" מביעה גם את רעיון הגוף, גוף ראשון "אני", וגם את זמן העבר).
בלשונות מדבק קיימת נטייה למספר גדול של מוספיות או מורפמות בכל מילה, ומכיוון שהמוספיות שומרות על צורה קבועה, הן נוטות להימנע מיוצאי דופן.
טורקית - Avrupa-lı-laş-tır-ama-dık-lar-ımız-dan mı-sınız (האם אתם מאלה שלא יכולנו להופכם לאירופאים?)
סוואהילי - Ni-ta-ku-andik-ia barua (אכתוב לך מכתב)
גאורגית - a-g-e-shen-eb-in-a-t ("הייתם בונים!", נאמר כתוכחה כלפי מי שלא בנו)
מִדְבָּק הוא מונח טיפולוגי, שאינו מראה בהכרח על קרבה בלשנית בין שפות.
לכן לשונות מדבק עשויות להיווצר משפה-אם מדבקית או לא מדבקית, וכך הדבר גם לגבי לשון לא מדבקית.
עם זאת קיימות משפחות שפות המתאפיינות בצירופיות ובהן שפות טורקיות, שפות אוראליות (לדוגמה פינית, אסטונית והונגרית), שפות דראווידיות, שפות בנטו ועוד.
לשונות מדבק אחרות הן אדיגית, בסקית, גאורגית, יפנית, קוריאנית, שפות אוסטרונזיות כמו מלאית ואינדונזית, גרינלנדית ועוד.
במשפחת השפות ההודו-אירופיות נחשבת פרסית ללשון מדבק, ושפות רבות שדוברו בעת העתיקה במזרח הקרוב היו מדבקיות.
ספק אם קיימת לשון מדבק לחלוטין, אנליטית לחלוטין או נטייתית לחלוטין.
אם כי, יש שפות שהן מאוד מדבקיות, מאוד נטייתיות או מאוד אנליטיות.
כמו כן, ישנן שפות שבהן יש גם תכונות של הדבק פונמות וגם נטיות בו זמנית.
ביחס למנדרין, לדוגמה, האנגלית היא יותר מדבקית ויותר נטייתית גם יחד, וביחס לאנגלית, העברית היא יותר מדבקית ויותר נטייתית גם יחד.
לשון כנען או כנענית היה כינוי בפי יהודי אירופה לשפה סלאבית מערבית, שהייתה מדוברת בעיקר באזור בוהמיה (צ'כיה).
השם "ארץ כנען" בפי יהודי אירופה בימי הביניים
בימי הביניים השתמשו היהודים בשמות מתוך התנ"ך עבור ארצות רבות באירופה וסביבתה.
כך זיהה רש"י את ספרד המקראית עם אספמיא שנקראת עד ימינו ספרד.
צרפת התנ"כית גם זוהתה כארץ אירופית, פרנצא.
טורקיה נקראת "ארץ תוגרמה" (על שם תוגרמה בן גומר), והונגריה – ארץ הגר.
בוהמיה נקראה בשם "ארץ כנען", ויש המשייכים זאת לקשר בין המילה "סלאבים" ו"עבדים" שמתקשר לכנען.
חנוך קאהוט במבוא לספר ערוך השלם, כותב כי לשון כנען המוזכר בכמה מקומות ב, הוא כינוי לשפה סלאבית ובייחוד לשפה המדוברת בארץ בוהמיה.
כך גם פרופ' אברהם ברלינר בליקוטים שבסוף פירוש רש"י עם ביאור זכור לאברהם, מזהה את השפה עם שפה סלאבית.
חוקרים נוספים מזהים את השפה עם צ'כית עתיקה ודיאלקטים דומים.
באופן דומה מזכיר רש"י במקומות אחדים את "לשון אשכנז" כאשר הכוונה לגרמנית המדוברת בארץ אשכנז.
יש הטוענים כי השם "שפת כנען" התייחסה לצ'כית יהודית, שפה קרובה לצ'כית ולסלובקית, שהיהודים היו משתמשים בה החל מהמאה ה-9 עד למאה ה-16, שאז נדחקה בהדרגה מפני היידיש.
לשון הַמְעטה היא צורת ביטוי מילולי המשתמשת במילים או בביטויים בעלי עוצמה לשונית-מילולית "חלשה" לעומת הצפוי או המקובל באותו הקשר שבה נאמרו.
השימוש בלשון המעטה מקובל במיוחד בעולם דובר האנגלית.
דוברי אנגלית נוהגים להתבטא באופן פחות נסער במצבים שבהם דוברי שפות אחרות נוטים להתלהם או להעביר מסרים ברגשניות.
בתרבות הדיבור הבריטית מקובלת לשון ההמעטה גם כאמצעי הומוריסטי, בעיקר באירועים עגומים, או לחלופין באירועים בעלי משמעות היסטורית.
אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר לשימוש בלשון המעטה באירוע מרגש ובעל משמעות היסטורית מיוחסת לעיתונאי הנרי מורטון סטנלי, אשר ניהל מסע חיפושים בראש משלחת גדולה אחרי המיסיונר דייוויד ליווינגסטון.
מסע החיפושים המתיש והמסוכן נמשך שמונה חודשים והקיף 11,000 קילומטרים ביערות מרכז אפריקה.
לשון ההמעטה מקובלת גם בתחומים אחרים.
אדם עשיר או בן למעמד ציבורי גבוה המתנייד ברכב פשוט או בתחבורה ציבורית משדר מסר של פשטות וחיבור לעם.
זכור במיוחד מנהגו של השר בני בגין להשתמש באוטובוס בנסיעותיו מביתו למשרדו, או הנסיך ויליאם, שלמד נהיגה במכונית מסוג פולקסווגן גולף.
בתיאטרון ובקולנוע משתמשים לעיתים באמצעים פשטניים כגון פרצופים או מחוות גוף במקום דיבור או צעקה, כדי למקד את תשומת לב הצופים במסר ייחודי וברגעים דרמטיים במהלך העלילה.
בתחום הפרסום והמכירות משתמשים לעיתים באמצעים ישירים ובלתי מורכבים כדי להעביר מסר שיווקי.
לעיתים מעדיפה החברה המפרסמת להציג רק צילום "נקי" של המוצר אשר "מדבר בעד עצמו" מבלי להשתמש באפקטים שיווקיים או בהוספת מידע נלווה אשר יתמוך בהכוונת הקנייה של הצרכן.
בכל מקרה יש להבחין בהבדל בין לשון המעטה לבין יופמיזם, שפירושו שימוש בביטויים של שפה נקייה במקום בשפה בוטה, גסה או אגרסיבית.
לשון הים של פורת' היא שפך נהר הפורת' בדרום-מזרח סקוטלנד, אשר דרכה זורם הנהר ממערב למזרח אל הים הצפוני.
מבחינה גאולוגית הלשון היא פיורד, אשר נוצר על ידי קרחון הפורת'.
אורכה הוא כשמונים קילומטרים, בין מחוז פייף מצפון למחוזות לות'יאן מדרום.
רוחבה במקום הישפכה אל הים הוא כ-28 קילומטרים.
לחופיה של הלשון שוכן מספר רב של ערים וישובים, לרבות אדינבורו, עיר הבירה של סקוטלנד.
לחופיה מצויים גם מפעלי תעשייה ואתרי מעגנים ומספנות רבים.
חמישה גשרים מחברים בין שתי גדותיה של הלשון, לרבות גשר פורת' ההיסטורי.
האחרון שבהם נפתח לתנועה בשנת 2017. הפעלת ניסיון של שירות רחפות לרוחב הלשון ב-2007 עלתה יפה, וניתנה הערכה שהשירות יוכל לשאת 870 אלף נוסעים בשנה ולהקטין את עומס התנועה על הגשרים, אך המיזם בוטל ב-2011.
הלשון הוכרזה בבריטניה כאתר בעל עניין מדעי מיוחד (Site of Special Scientific Interest) בשל חיי הטבע שבה.
מצויים בה מספר איים, בעיקר בשטחה שממזרח לאדינבורו, אשר הוכרזו כשמורת טבע.
מדי שנה חולפות דרכם למעלה מ-90,000 ציפורי ים.
בגדול שבאיים, מיי (Isle of May), ששטחו 450 דונם, ממוקם מרכז לצפייה בציפורים אלו.
לשון הים דריגאלסקי הוא מפרץ ברוחב 1.6 ק"מ, הנסוג פנימה 11.2 ק"מ לכיוון צפון ונמצא ממש צפונית לצוק נאטריס לאורך החוף הדרום-מזרחי של ג'ורג'יה הדרומית.
את לשון הים מיפתה המשלחת הגרמנית השנייה לאנטארקטיקה, 1912-1911, בפיקודו של וילהלם פילכנר, והיא קרויה על שם פרופסור אריך פון דריגאלסקי, מנהיג משלחת גאוס לאנטארקטיקה.
הריסון מתיוס, ייתכן שלשון הים דריגאלסקי היא המקום שם עשה אנתוני דה לה רושה שבועיים ימים במהלך שהותו באי באפריל 1675.
לשון הקרח אֶרֶבּּוּס היא לשון קרח - קרחון שמוצאו מן ההר והשלוחה הימית של קרחון ארבוס מן האי רוס.
לשון הקרח מזדקרת לאורך 11 ק"מ אל תוך מצר מקמרדו מקו החוף של האי רוס סמוך לכף אוונס, אנטארקטיקה.
עובי לשון הקרחון נע בין 50 מ' בקצה ל-300 מ' בנקודה, שבה היא מתחברת לקו החוף.
חוקרי אנטארקטיקה ממשלחת דיסקברי של סקוט (1901–1904) נתנו ללשון הקרח את שמה ומיפו אותה.
גובה לשון הקרח ארבוס הוא בסביבות 10 מ' ומרכזה הוא בקו רוחב 77.6 דרום, קו אורך 166.75 מזרח.
חלק לשון הקרח המשתרע מעבר לקו החוף או הקרקע צף על פני המים.
לשונות קרח מופיעות כאשר זרם קרח קרחוני שוטף במהירות (יחסית לקרח שסביבו) אל תוך הים או אל תוך אגם, בדרך כלל באזור מוגן.
לדוגמה, כף אוונס וכף רוידס המזדקרים מתוך האי רוס מגינים על לשון הקרח ארבוס מן המים הפתוחים של ים רוס.
חצי האי האט פוינט מדרום עוזר להסיט גושי קרח, שרוחות הדרום השכיחות באזור דוחפות.
זרם הקרח הארוך והצר ארבוס מתנקז מן המדרון המערבי של הר ארבוס, הר געש פעיל המתנשא לגובה 3,794 מ'.
ההר מחדש בקביעות את זרם הקרח מן הקרחון, כיוון שכמות השלג היורדת בשנה עולה על כמות השלג הנמסה בשנה.
לשון הקרח ארבוס היא מבנה דינמי, הכפוף לשלל לחצים פנימיים וחיצוניים, שמשפיעים על צורתו, גודלו ועמידותו.
קרח הים הקפוא של מפרץ ארבוס, המקיף את לשון הקרח ארבוס, נשבר במשך חודשי הקיץ.
במצב זה נחשפת לשון הקרח לגלים המסתערים עליה ממצר מקמרדו.
יתרה מזו, פעולת גלים כזאת גם משפיעה על מערות הקרח, שלאורך שוליה הראשיים של לשון הקרח.
מערות הקרח כוללות בתרונים שלובים ביניהם, מכוסים בגשרי שלג.
מערות הקרח מהוות אטרקציה פופולרית לדיירים מסביבות תחנות המחקר תחנת מקמרדו ובסיס סקוט.
מבקרים מדווחים על ראיית נטפי-קרח דמויי סטלקטיטים על תקרות המערות, כמו גם גבישי קרח מורכבים.
אור השמש המסתנן דרך הקרח אל תוך המערות מציף את חלליהן הפנימיים באור כחול מפוזר.
חוקרי מערות בני ימינו, שנדחקו במנהרה צרה באורך עשרות מטרים ויצאו לבסוף אל תוך מערה גדולה, מתארים את חוויית לשון הקרח ארבוס במילים אלה:
מדענים שקיבלו מענק מקרן מדע לאומית הביאו מראות תת-מימיים נדירים של מערות לשון הקרח ארבוס, על ידי הרכבת מצלמות על כלבי-ים ודל.
התמונות מראות סלעים ודגים מתים קפואים בקרח.
סרטון וידאו הציג גם כלבי-ים ודל אחרים, שהשתמשו כנראה במערות התת-מימיות כמקומות מחבוא מטורפים כמו לווייתן קטלן וכלב ים נמרי.
מבקרים בלשון הקרח ארבוס רואים לעיתים קרובות כלבי-ים ודל.
מדי שנה נולדים בין 300 ל-400 גורים למושבת כלבי-ים ודל, שחיה במפרץ ארבוס הסמוך.
כלבי-הים סומנו באופן בולט ונצפו שוב ושוב מאז 1969. המחקר הנמשך זה קרוב ל-40 שנה מייצג את אחת מחקירות השטח הממושכות ביותר בסוגן, לפי דין וחשבון של אוניברסיטת מדינת מונטנה.
גם פינגוויני אדלי נמצאים בסביבות לשון הקרח ארבוס.
פינגווין קיסרי מסוג אדלי נודעים במיוחד במושבות הקינון שלהם על חופו הצפוני הטרשי של מפרץ ארבוס בכף רוידס הסמוך.
פינגווינים, בדומה לכלב ים ודל, נטרפים בשיני לווייתן קטלן וכלב ים נמרי.
נוכחות פינגווינים מושכת גם ציפורי טרף מסוג חמסניים.
נדיר למצוא תיאור של פני לשון הקרח, שרוחבה עולה על קילומטר וחצי.
יוצא דופן נמצא בספרו של ארנסט שקלטון, "South!".
מפקד המשלחת שיצאה בדצמבר 1916 לחפש עמיתים לחקר אנטארקטיקה בסביבות לשון הקרח כתב בדין וחשבון הבא לשקלטון:
הדינמיקה של קרחונים צפים כדוגמת לשון הקרח ארבוס מורכבת.
לדוגמה, טיפוסית לקרחונים כגון לשון הקרח ארבוס, שעובייה נע בין 50 ל-300 מטרים, שהם מכילים זרמי קרח קטנים יותר.
כל זרם קרח מייצר מערכת של שדות לחץ משלו.
אם כן, בכל שטח לשון הקרח מתקיימים קצבים שונים של זרימה ולחץ.
לחץ וחיכוך גוברים לאורך האגפים של זרמי קרח כגון לשון הקרח ארבוס.
הלחץ מופיע בצורת בתרונות כאשר קצב זרימת הקרח מואט.
חיכוך שנוצר על ידי הטופוגרפיה של כדור הארץ בתחתית הקרחון מאט גם הוא את זרם הקרח.
לעומת זאת, בדיוק ההפך קורה עם החלקת הבסיס.
החלקה כזו גורמת לקרחון לקפוץ קדימה הודות למי ההפשרה שמתחת לקרחון הפועלים כחומר סיכה.
קרחונים כדוגמת לשון הקרח ארבוס מתרחבים ומצטמצמים עם השפעת הירח.
למעשה, חוקרים בריטים גילו בשנת 2006 מתאם בין גאות ושפל ירחיים (שמקורם במשיכה כבידתית) לשונות במהירות הזרימה של זרם הקרח ראטלנד (Rutland Ice Stream) באנטארקטיקה.
קודם לכן ערך צוות משותף לנאס"א, אוניברסיטת פנסילבניה האמריקאית ואוניברסיטת ניוקאסל מאנגליה תצפיות דומות בזרם הקרח וילאן באנטארקטיקה (Whillan's Ice Stream).
עם זאת, קיים מחקר מבוסס יותר שאינו קשור להשפעת הירח, הדן במחזוריות של הגידול והדעיכה של קרחונים.
מחקר כזה גילה, שהגידול בקרחון יכול לגרום להאצה בקצב איטי של תנועת הקרחון.
שינויי מהירות כאלו יכולים להתרחש במהלך חודשים או שנים.
מדענים שמדדו את אורכה של לשון הקרח ארבוס גילו שהיא גדלה ב-160 מטרים בשנה.
לשון הקרח ארבוס דוחפת את הקרחון למפרץ ארבוס שם הוא מתנגח בקרח ימי מקובץ עונתי.
התנגשות מסיבית גדולה אבל הדרגתית זו של קרח כנגד קרח יוצרת רכסי לחץ בקרחון.
חלקים מלשון הקרח הופכים לבלתי יציבים, ניתקים והופכים לקרחונים ימיים.
חוסר יציבות זה נובע בחלקו מהכיפוף והמתיחה שגוש הקרח עובר בהיותו צף מעל לים.
יתר על כן, נהר הקרח נושא עמו את החולשות שנוצרו בקרחון משברים קודמים, שחווה במהלך מסעו במורד המדרונות של הר ארבוס.
כוחות פעולת הגלים ממצר מקמרדו, גאויות ולחצים פנימיים מנצלים את נקודות התורפה של לשון הקרח.
כתוצאה מכך, קרחונים קטנים ושברי קרחונים מתפרקים מלשון הקרח ארבוס אבל רק כשקרח הים נשבר.
כתוצאה מכך, התפרקות קרחונים היא עונתית ותקופתית, כיוון שמים פתוחים הכרחיים לשחרור הקרחונים אל תוך מפרץ ארבוס.
עומק המים בלשון הקרח, הקולטים את הקרחונים, משתנה ממינימום של 155 מ' ל-475 מ'.
חברי משלחת טרה נובה של קפטן סקוט צפו לראשונה בהתפרקות לשון הקרח במרץ 1911, אז ניתק קטע של 4 ק"מ מן הלשון במהלך סופה.
אירוע דומה במרץ 1990 הביא לניתוק קרחון בן 100 מיליון טון, באורך 3.5 ק"מ, מלשון הקרח.
נוסף לכך, עדי ראייה מציינים, שלשון הקרחון חוותה אירוע התפרקות גדול בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20. אירועי התפרקות כאלה לאורך זרבובית הקרחון מובילים בדרך הטבע להתקצרותה, בעוד שקרחונים המשתחררים מצדי לשון הקרח תורמים להיצרותה.
לשון הקרח ארבוס מייצרת קרחונים שטוחים בחלקם העליון או טבלתיים.
לשון הקרח נורדנשלד הוא קרחון רחב הבולט לכיוון מזרח מקרחון מוסון לתוך ים רוס, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון התגלה על ידי המשלחת הלאומית הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת דסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1940.
לשון הקרח נקראת על שמו של אוטו נורדנשלד, גאוגרף שוודי אשר הוביל משלחת חקר לאנטארקטיקה בשנת 1901.
על פי כללי מתן השמות המוסכמים באנטארקטיקה המונח לשון קרח משמש לתאר לשון קרח שהיא המשך של קרחון הגולש לתוך הים.
במקרה זה לא קיים קרחון בשם נורדנשלד, אולם השם נתקבע קודם לקביעת כללי מתן השמות, והוחלט להשאיר את השם שנתקבע.
לשון הקרח הרבורד היא לשון קרח, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
לשון הקרח מהווה את המשכו של קרחון הרבורד, ויוצאת משפכו של הקרחון ופורצת לתוך ים רוס (במפרץ ליידי ניונס).
בעת שהתגלתה היה אורכה של לשון הקרח 10 קילומטרים.
המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה (משלחת נמרוד), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1907–1909 בפיקודו של ארנסט שקלטון, גילתה את לשון הקרח הרבורד.
לקרחון הלשון ניתן השם "לשון הקרח הרבורד" על ידי ארנסט שקלטון.
שקלטון קרא לקרחון הלשון על שמו של א.
Harbord), שהיה, בשנה האחרונה של המשלחת, סגן המפקד של הספינה "נמרוד" אשר שימשה את המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה.
לשון הקרח טוטן או קרחון הלשון טוטן היא קרחון לשון קטנה, המשתרעת לכיוון הים מקרחון טוטן בארץ וילקס בטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית, שבאנטארקטיקה.
לשון הקרח טוטן (וכן קרחון טוטן ומדף הקרח טוטן) מופו לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
התצלומים צולמו בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
שמם של לשון הקרח ושל קרחון טוטן ניתן להם על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון הקרח והקרחון, נקראים על שמו של ג'ורג' מ.
Totten), פרח קצונה (מידשיפמן) ששירת בסלופ וינסנס (USS Vincennes), אשר שימשה את משלחת החקר של ארצות הברית (שנערכה בין השנים 1838–1842), בפיקודו של לוטננט צ'ארלס וילקס.
טוטן סייע לוילקס בהכנת המידע שנאסף על ידי המשלחת.
"לשון הרע לא מדבר אלי" הוא שיר של הזמר הישראלי עומר אדם, שיצא לאור ב-1 בינואר 2020 כחלק מאלבומו השישי, "Omer".
במקור השיר תוכנן להיות דואט עם הזמר אייל גולן, אך לבסוף השיר בוצע על ידי אדם לבדו, ללא גולן.
השיר הופק והופץ על ידי חברת התקליטים NMC.
השיר נכתב על ידי עומר אדם ואבי אוחיון, והולחן על ידי השניים יחד עם מתן דרור, שהפיק אותו מוזיקלית.
מילות השיר מתייחסות באופן ישיר לביטוי "לשון הרע לא מדבר אלי", שהפך לסלוגן ידוע בקמפיין חברתי שקידמו גורמים שונים בישראל במטרה להעלות את המודעות לחשיבות שמירת הלשון.
השיר נוגע בנושאים כמו ביקורת, שיימינג ושנאת חינם, ומציג עמדה של התעלמות משיח שלילי ורכילות.
עם צאתו, זכה השיר להצלחה מסחרית, שהתבטאה בהשמעות רבות בתחנות הרדיו וצבירת פופולריות בפלטפורמות הסטרימינג השונות.
נכון לספטמבר 2025, גרסת האודיו הרשמית של השיר צברה למעלה מ-5.5 מיליון צפיות ביוטיוב.
בנוסף להצלחתו המסחרית, השיר דורג במקום ה-18 במצעד השנתי של כאן מורשת לשנת ה'תש"ף.
השיר נכלל כרצועה העשירית באלבום "עומר", שהופץ בכל הפלטפורמות הדיגיטליות, כאשר במקור תוכנן השיר להיות דואט עם הזמר אייל גולן, אך לבסוף הוקלט על ידי אדם לבדו.
לשיר לא הופק קליפ רשמי, אלא פורסם ביוטיוב קליפ מילים רשמי תחת ערוצו של עומר אדם.
כמו כן, המשפט "לשון הרע לא מדבר אלי" הוזכר בשירו של עומר אדם יחד עם משה פרץ, נטע ברזילי, רותם כהן ואלי ומריאנו, "יש לנו את הכוח".
לְשון סַגִּי נְהור היא צורת שימוש בשפה שמתכוונת להפך ממה שנאמר.
במקורות היהודיים, עיקר השימוש בלשון סגי נהור נעשה לצורך לשון נקייה, על ידי נקיטת לשון חיובית כשהכוונה האמיתית היא למשמעות ההפוכה, השלילית.
בשפה העברית התפתחה לשון סגי נהור כצורת דיבור המבטאת ציניות וסרקזם.
"סגי נהור" בארמית פירושו: רב אור, אך משמעותו הפוכה – זהו כינוי לעיוור, זה שאינו רואה דבר מלבד חושך.
הביטוי מופיע לראשונה במדרש בראשית רבה, שם הוא ניתן ל, שאכן, יחסית למי שאינו רואה כלל, הוא רב אור: "בשוק סמייא צווחין לעווירא סגי נהור" (תרגום מארמית: בשוק של סומים, כלומר עיוורים לחלוטין, קוראים לעיוורים, כלומר לכבדי ראייה, "סגי נהור" – רב אור).
ביטוי זה מופיע גם בתלמוד: "רב ששת סגי נהור הוה".
ידוע על חכמים עיוורים נוספים שכונו בלשון זו, כמו למשל המקובל רבי יצחק סגי נהור.
כינוי נוסף לעיוור המופיע בתלמוד בלשון סגי נהור: 'מאור עיניים', ועיוורון מכונה בלשון סגי נהור 'נהורא'.
ובמקום אחר מכונה מי שנעשה עיוור 'עיניו קמו'.
בשפה הערבית, שאף היא משתייכת למשפחת השפות השמיות, נעשה שימוש מקביל במילה "אלבציר" (البَصِير "הרואה"), הניתנת ככינוי לחכם עיוור.
כך למשל , מחשובי חכמי הקראים בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-11, וכן מושל ירושלים הממלוכי עלאא' א-דין אלבציר – שניהם היו עיוורים.
בעקבות המשמעות ההפוכה של ביטוי זה, מתאר הניב "לשון סגי נהור" דיבור במשמעות הפוכה.
בספר איוב מופיעות שתי דוגמאות ללשון סגי נהור:
אשתו של איוב אומרת לו, לאחר הייסורים שנפלו עליו: .
מכאן נגזרה אף האמירה ההלכתית הבאה, המובאת בתלמוד:
הלכות אבלות ומסכת אבל רבתי (מהמסכתות קטנות) נקראות בהלכה הלכות ומסכת "שמחות".
הפרשה החמישית בספר ויקרא (מצורע) נקראת בלשון נקייה – טהרה.
בני אדם היורדים מנכסיהם מכונים בלשון סגי נהור 'עולים'.
בית קברות מכונה בלשון סגי נהור "בית החיים".
ש"י עגנון, בסיפורו "המנין" (נכלל בקובץ "אלו ואלו"), כותב: "בית חיים ישן יש במערבה של צפת".
האמורא שמואל כונה 'אריוך' (ארוך), ויש פירוש האומר שהכוונה היא שהיה גוץ, וכינוהו בלשון סגי נהור.
ביידיש, נשמרו ביטויים רבים בלשון סגי נהור מתוך מטרה לשמור על לשון נקייה, למשל: "א גוט אויג", שתרגומו הוא עין טובה והכוונה היא בעצם לעין רעה.
אופנים אחרים של לשון סגי נהור
ישנה צורה נוספת של ביטויים בלשון סגי נהור, על ידי היפוך גוף ראשון לגוף שלישי (לשון נסתר), או על ידי הסטת לשון הדיבור מפלוני לאלמוני, כדי להימנע מלומר דבר שלילי על מישהו שרוצים בטובתו.
(כשהכוונה לא על האדם אלא על הקדוש ברוך הוא).
ישנה צורת נוספת של ביטויים בלשון סגי נהור, לא על ידי היפוך המילה עצמה אלא על ידי השמטה או תוספת של מילה, שמהפכת את המשמעות מרעה לטובה.
לעיתים נדירות מצאנו ביטויים או כינויים הבאים בלשון סגי נהור אשר היפוך משמעותם נעשה מטובה לרעה.
אחד מהם הוא התואר המובא בתורה לאשתו של משה – 'כושית', ופירש רש"י כי בגלל יופייה היפכו את תוארה מ'נאה' ל'כושית', כדי שלא תשלוט בה עין הרע.
וכן מובא בתלמוד התואר 'כושאי' (כושים) ככינוי בלשון סגי נהור לאנשים יפים.
שימוש בלשון סגי נהור בסלנג
גם בלשון הדיבור ובסלנג נעשה שימוש בלשון סגי נהור, וכאן יש לעיתים חשיבות לאינטונציה שבה נאמרות המילים.
כאשר אומרים על מישהו שהוא "חכם גדול" הכוונה היא, פעמים רבות, שהוא לא ממש חכם, כלומר, קיים פער בין הנאמר לבין המשתמע.
הדבר יוצר, בדרך כלל, רושם של לגלוג כלפי זה שמדברים אודותיו, לדוגמה:
המילה "נח" היא מילה קצרה מאוד, ולכן צריך כישרון מיוחד כדי לכתוב אותה בשבע שגיאות.
משמעות המילה "כישרון" בהקשר לעיל היא בעצם "חוסר כישרון".
משמעות דומה יש לאמירה "חוכמה גדולה", כמו גם לאמירה הלגלגנית "יפה מאוד מצידך", שמשמעה במקרים רבים עשית מעשה מכוער.
פן נוסף נמצא בביטוי האנגלי "ביג דיל" (big deal), שתרגומו המילולי הוא עסק גדול ואילו בסלנג העברי, משמעותו היא דווקא עניין קטן מאוד.
ספרם של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, "מילון עולמי לעברית מדוברת", ממחיש את השימוש בביטוי "ביג דיל":
א: סוף סוף אני נוסע לחוץ-לארץ.
לקחתי שבועיים חופשה ואני נוסע לי לקפריסין.
לעיתים נכתבת המילה במירכאות, כדי להדגיש שאין מדובר במשמעותה הרגילה, אלא במשמעות סגי נהור:
יוסי הוא ממש "כישרון מוזיקלי", כולם יוצאים ברגע שהוא מתחיל לנגן.
כאשר שימוש כזה נעשה בדיבור, יש המוסיפים לו את המילים "במירכאות כפולות" ואף "במירכאות כפולות ומכופלות", כדי שלא להותיר ספק באשר למשמעותו:
כבוד השר הוא "נקי כפיים" במירכאות כפולות ומכופלות.
יש המהדרים ועושים תוך כדי דיבור תנועת מירכאות באצבעותיהם.
"לשחק באור המנסרה" הוא ספר משחק לשחקן יחיד מאת דסי אלבר.
הספר הוא אחד מספרי המשחק הבודדים שיצאו לאור במקור בשפה העברית.
כבכל ספר משחק, הקורא יכול להשפיע על גורל הגיבור והתפתחות העלילה.
הספר יצא בהוצאות פלדה ואש והתעשייה הגובלינית בשנת 2006 בישראל.
העלילה מתרחשת בעולם פנטזיה, הממלכה אליה מגיע הגיבור, גנב נמלט בשם אורגנוואלד, כדי להימלט מהשלג השורר בחוץ.
במהרה מגלה הגנב שהממלכה נמצאת בסכנה, ושלו הכוח להחליט את גורלה.
מכשפה מרושעת מהעבר הרחוק שואפת לנקום באהובה לשעבר בכך שתמיט חרון על הממלכה כולה, בני המלוכה, האח והאחות, רבים ביניהם בקשר לכס המלוכה ושואפים להרוס זה את זה.
על אורגנוולאד מוטל לבחור אילו כוחות לשרת ולמי לעזור.
הספר מכיל 776 קטעים בהם עובר הקורא על פי בחירתו, כל קטע מוביל לקטע נוסף או למספר קטעים המציגים בחירה לקורא, אשר בוחר עבור הגיבור הראשי את אופן פעולתו.
השינויים בדמות הגיבור כגון מצב פיזי או כמות ניסיון שנרכש, וכן הציוד שאוסף הגיבור במהלך ההרפתקה נרשמים בדף דמות המיוחד לשם כך ועל הקורא לעדכן אותו.
נוסף על כך בקטעים חשובים לעלילה מתבקש הקורא לסמן "חותמת" במספר כלשהו.
חותמות אלה, במספר 1 עד 77, מטרתן לעקוב אחר העלילה.
הקטע אליו יופנה השחקן ייקבע לעיתים לפי החותמות המסומנות אצלו.
סימון חותמות אלו גורם לכך שבחירת המהלכים של הקורא תשפיע על מהלך העלילה באופן הגיוני.
לשון נקייה או יופמיזם (גם איפמיזם או אופמיזם; מלעז: Euphemism, במקור מיוונית: ευ, "טוב", ו-φήμη, "דיבור") היא מינוח חליפי למושג שאזכורו נחשב כמביך, פוגע, או מטריד באופן אחר (לדוגמה: מושגים שחל עליהם טאבו, ניבולי־פה, מושגים שמעוררים תגובה רגשית חריפה וכולי).
כאשר לשימוש בלשון נקייה מניע פוליטי, שכוונתו להציג פעולה שלילית כנייטרלית ואף כחיובית, נהוג לכנותו מכבסת מילים.
מקור המושג העברי "לשון נקייה" הוא בתלמוד הבבלי.
ב מובאת ברייתא: "תניא דבי רבי ישמעאל: לעולם יספר אדם בלשון נקיה".
ועוד נאמר שם: "דאמר ר' יהושע בן לוי לעולם אל יוציא אדם דבר מגונה מפיו שהרי עיקם הכתוב שמונה אותיות ולא הוציא דבר מגונה מפיו.
שנאמר מן הבהמה הטהורה ומן הבהמה אשר איננה טהורה."
סיבות להיווצרות ביטויי לשון נקייה
יופמיזם תרבותי - דוגמה: "שירותים", "נוחיות", "בית שימוש" ו"בית כיסא".
יופמיזם דתי - דוגמה: "השם" לאזכור אלוהים ביהדות, או "אותו האיש" במקום ישו.
החלפת ניבול פה בביטוי מעודן יותר - דוגמה: "יישקני!"
תקינות פוליטית - דוגמה שימוש במילה "צעירים" בלבד (בהקשר של פושעים או מחבלים) כאשר הכוונה בפועל היא לצעירים ממוצא ערבי, "מוגבלות שכלית התפתחותית" במקום "פיגור", "מתמודדי נפש" במקום "משוגעים"/"חולי נפש"/"פסיכים", ועוד.
אופני היווצרות ביטויי לשון נקייה
אי הזכרת השם או המילה עצמם ובמקום זאת משתמשים במילת הכללה.
שימוש בביטוי כזה הוא למשל כינוי מחלת הסרטן בלשון נקייה "המחלה" (המקור לכך: ).
וכן: כדי להימנע מהזכרת שם אדם שנוא או רשע, אומרים "אותו פלוני" (, וראו לעיל: יופמיזם דתי - "אותו האיש").
כינוי - לדוגמה: "נפטר" או "הלך לבית עולמו" במקום "מת"; "קרה לו דבר" במקום "מישהו מת אצלו" (); במקום הטלת שתן והפרשת צואה - "עשיית צרכים" או "להנהיג עצמו" (), ובחלוקה פנימית - "קטנים" במקום הטלת שתן, ו"גדולים" במקום הפרשת צואה ().
אף בתנ"ך עצמו () מובא הביטוי " לְהָסֵךְ אֶת רַגְלָיו" במקום להטיל שתן, וכן: "להטיל את מימיו".
מעניינת רבגוניותו של הביטוי "דבר אחר" המשמש תחליף לחזיר (), לצרעת (), לקיום יחסי מין (), לעבודה זרה (), לאישה נידה (), ולקבלת צדקה מגויים (, והתוספות שם).
שלילת ההפך - לדוגמה: "לא טהור" במקום "טמא" (), "לא הכי רזה" במקום "שמן", "לא ממש יפה תואר" במקום "מכוער".
לשון סגי נהור - שימוש בהיפוכו של המושג, כדי להימנע מאמירה שלילית או פוגעת, כמו עצם המילה 'סגי נהור' שפירושה "רב אור", והיא כינוי לעיוור.
וכן מצאנו כינויים נוספים לעיוור בלשון סגי נהור: "מאור עיניים" (), ו"עיניו קמות" (), ועיוורון מכונה "נהורא", כלומר "אור" ().
המסכת בתלמוד העוסקת בדיני אבלות נקראת מסכת שמחות, ובית קברות מכונה "בית החיים".
שימוש בתכונה - כלומר התייחסות לתכונה של הדבר, במקום לדבר עצמו, למשל: "בשר לבן" במקום בשר חזיר.
זהירות מפגיעה בזולת - על ידי שימוש במילים חלופיות ורכות יותר.
כגון: במקום לומר עליו "שכח", אומרים: "הוכבד עליו" (), או "נשמט ממנו" (), וכן "נעקר ממנו" ו"נתעלם ממנו" ().
במקום "מרבה באכילה" - "ידיו יפות" (), ובמקום "משקר" - "משנה בדיבורו" ().
לדוגמה: ל"ט, במקום "ליל טבילה" המרמז לטהרת האישה מנידתה באמצעות מקווה טהרה.
אותיות - במקום הוצאת המילה מן הפה מפרטים את אותיותיה.
ויש שהרחיבו מאוד את ההקפדה על לשון נקייה, עד כדי כך שאינם מוציאים מפיהם מילים כמו "שקר" ו"חמור", ובמקומן אומרים "שין קוף ריש" ו"חית מם וו ריש".
ברבות הזמן, ביטויי לשון נקייה שניתנו למונחים מטרידים הופכים לעיתים למטרידים בעצמם.
לדוגמה: המונח "מחנה ריכוז" לתיאור מחנות מאסר של אזרחים נטבע על ידי הבריטים בזמן מלחמת הבורים מכיוון שבזמנו הוא נשמע מנומס ובלתי פוגע.
לאחר שהמפלגה הנאצית השתמשה במונח בזמן מלחמת העולם השנייה, קיבל המונח אופי שלילי במידה עצומה, ולכן נוצרו ביטויי לשון נקייה חדשים להחליפו, כמו "מחנות מעצר".
האות ז' שימשה כלשון נקייה לשמו של הפין בסלנג.
קיימות סברות שונות בקרב חברי האקדמיה ללשון העברית אודות מקור שימוש זה.
בין השאר קיימת סברה כי השימוש נעשה בשל היותה האות, האות הראשונה בהמילה "זרג" שנחשבה גסה מאוד.
במהלך הזמן, "זין" הפכה למילה גסה בעצמה, עד כדי כך שהאסוציאציה המיידית של הפועל "להזדיין" היא בעלת הקשרים מיניים, וכבר לא "להתחמש" - מובנו המקורי.
בספרו סיפור על אהבה וחושך מספר עמוס עוז כיצד בילדותו פרץ בצחוק קולני באספת בחירות של מנחם בגין, כאשר הלה השתמש בפועל זה במשמעותו המקורית, בהתייחסו למרוץ החימוש בין ישראל למדינות ערב.
אותו מונח שימש את בגין בנאומו בכנסת בשנת 1966 וכן בפנייתו לכתבים בליל המהפך ב-1977, שיתאזרו בסבלנות.
הביטוי מוזכר אף בספרים בני ימינו (2005).
השימוש ב"לשון נקייה" הוא חיוב הלכתי, בחז"ל מובאות אזהרות רבות שלא ינבל אדם את פיו ומופיעים על כך גם עונשים חמורים, כגון: (הביטוי "גזר דין של שבעים שנה" הוא דוגמה ללשון נקיה.
ומשמעותו - גזר דין מוות) וכן ו (הביטוי "שונאי ישראל" עצמו הוא דוגמה ללשון נקייה הבאה בלשון סגי נהור, כמובא בהמשך).
מכאן גזרו חז"ל: פסיקה זו נקבעה במקומות רבים בספרי ההלכה והמוסר היהודיים.
בתלמוד מובאים ציטוטים רבים מהמקרא והנביאים, בהם האריך הפסוק במילותיו כדי לכתוב ב"לשון נקייה".
כה גדולה ההקפדה ביהדות לדבר ב"לשון נקייה", שאפילו הביטוי "אור ליום", המסמל בעצם את הערב שלפניו, נובע מהרצון שלא להשתמש במילה לילה, המעוררת קונוטציות שליליות, אלא דווקא במילים אור ויום המעוררות תחושה חיובית (מסכת פסחים ג ע"א).
במיוחד הקפידו להשתמש בלשון נקייה בעניינים ש'בינו לבינה' (ביטוי של לשון נקייה כשלעצמו) ולהיזהר מניבול פה.
כך כתב רבי יונה גירונדי בספרו "ספר היראה": "כל צד ערווה לא יישמע על פיך, כגון להזכיר 'זונה' או דבר נבלה".
ואכן מצאנו שבמקום 'זונה' אמרו "יוצאת לחוץ" () ו"נפקנית".
עד כדי כך הקפידו על לשון נקייה בתחום זה של 'בינו לבינה', שיש כאלה שאף נמנעו מלומר "אשתי", ובמקום זה אמרו "ביתי" ().
וכן מצאנו ביטויים חלופיים הקשורים באכילה ושתייה כלשון נקייה ליחסי מין: "אכל" (), "סעד" (), "נהמא" (לחם) (), "לחם סתרים" (), "טעימת תבשיל" (), "שותה בכוס" (), "עריכת שולחן" (שם).
במקום וסת נאמר "דרך נשים" (), ובמקום חטא של זנות - "עבירה" סתם, בלי פירוט ().
ואכן הרמב"ם בספרו מורה נבוכים (חלק ג', פרק ח') מציין כי לשון הקודש נקראת כך, מאחר שהיא מובנית על בסיס של לשון נקיה כי .
כדוגמה מרכזית לכך, הוא מביא את איברי הרבייה, שבתורה יש להם רק כינויים ולא ניתן להם שם משל עצמם.
גם בספרות חז"ל מוצאים סוגים שונים של דימויים לאיברי הרבייה, הלקוחים ממילים שרק מרמזות עליהם, לעיתים בהקשר קלוש ביותר.
לשון קודש היא שפה, לעיתים שפה מתה, המשמשת לצרכים דתיים, ואינה משמשת כשפת דיבור יומיומית.
המסורות שבהן כרוכים טקסים דתיים גורמות לשימורה של שפה ארכאית המשמשת בטקסים אלה.
לשון קודש היא צעד נוסף במגמה זו, שבה השפה החיה עוברת שינוי מרחיק לכת בהשוואה ללשון כתבי הקודש ונוצרת דיגלוסיה - לשון כתבי הקודש אינה מובנת עוד לדוברי השפה, והבנתה מצריכה הכשרה מיוחדת.
מיון שפות קודש לפי דת
ערבית קלאסית, עבור המוסלמים, היא השפה בה נכתב הקוראן.
היא נבדלת מהדיאלקטים השונים של ערבית מדוברת בלקסיקון ובדקדוק.
עברית מקראית, עבור היהודים, היא השפה בה נכתב התנ"ך.
היא נבדלת מהעברית הישראלית המודרנית בלקסיקון ובדקדוק.
הדיאלקט הקרוב ביותר אליה היא כנראה העברית התימנית.
ארמית, עבור הנוצרים, שפת האם של ישו ותלמידיו.
כיום השפה הארמית שרדה דרך ניבי הארמית החדשה שמדוברים כיום בקהילות מסוימות במזרח התיכון.
ארמית גלילית, עבור היהודים, היא שפת המשנה והתלמוד מהמאה השנייה לספירה.
יוונית קוינה, שפה ליטורגית עבור הנוצרים היוונים, שפתם של הנוצרים הפאולינים (Pauline Christianity) וספריהם בברית החדשה.
שונה משמעותית מיוונית מודרנית אך עדיין מובנת לדוברי היוונית המודרנית.
סורית, ניב של ארמית, משמשת כשפה ליטורגית לכנסיות הנוצרית הסורית, הכלדנית הקתולית, האשורית המזרחית, הסורית האורתודוקסית, הסורית הקתולית והמרונית.
הלטינית הכנסייתית, השפה הליטורגית של הכנסייה הקתולית והשפה הרשמית של הכס הקדוש.
סנסקריט, השפה הליטורגית של ההינדואיזם.
געז, עבור הכנסייה האתיופית וקהילת ביתא ישראל.
ביהדות, לשון הקודש הוא כינוי לשפה העברית, שבה נכתבו כתבי הקודש, וששימשה, בזמן תקופת הביניים של העברית, לצורכי ענייני הדת, הליטורגיה וההלכה - בניגוד ללשון החילונית ששימשה לצורכי יום-יום, כגון יידיש.
לעדת יהודי אתיופיה שימשה געז כלשון קודש.
ספר האורית עצמו כולל את כל ספרי התנ"ך בתרגומם לגעז.
לשוננו הוא כתב עת מדעי לחקר הלשון העברית והתחומים הסמוכים לה.
הוא יוצא לאור על ידי האקדמיה ללשון העברית.
כתב העת נוסד בשנת 1929 ועורכו הראשון היה ד"ר אברהם צפרוני.
כתב העת יצא לראשונה בשנת 1929 על ידי ועד הלשון העברית (הגוף שקדם לאקדמיה ללשון העברית).
מטרתו עם ייסודו הייתה לשמש במה "לחקירות הלשון והסגנון על ידי בלשנים מומחים, המבקשים דרכים לשכלול לשוננו ושיפורה" (מתוך ההקדמה לכרך הראשון).
כתב העת נוסד בשעה שהלשון העברית עדיין נלחמה על מקומה ועל עיצובה, וחלק מהמאמרים בו הוקדשו להצעות שינוי ותיקון עניינים הנוגעים לשימוש היומיומי בשפה.
בכרך הראשון, למשל, פורסמה רשימת חידושי לשון עבור שמות צמחים ומחלותיהם, וכן הועלתה ההצעה (שלא נתקבלה) לסמן את הדגש החזק באמצעות סימן הדגש הערבי, כדי להבחינו מן הדגש הקל.
עם הזמן שינה "לשוננו" את סגנונו והפך לכתב עת מדעי, המשמש במה למחקרים אקדמיים.
לשם פרסום מאמרים בעלי אופי עממי יותר הקימה האקדמיה כתב עת אחר בשם לשוננו לעם (שמו הנוכחי: "העברית"), הנחשב ל"אח הקטן" של "לשוננו".
המאמרים המתפרסמים ב"לשוננו" עוסקים בלשון העברית על כל רבדיה (לשון מקרא, לשון חז"ל, לשון ימי הביניים, עברית ישראלית), וכן בלשונות שמיות קרובות (בעיקר הארמית לניביה).
לכתב העת יש נטייה מסוימת לכיוון הפילולוגיה הקלאסית בשונה מהבלשנות התאורטית.
כל המאמרים עוברים שיפוט לפני פרסומם.
מבין כתבי העת האקדמיים העוסקים בלשון העברית (כגון: מחקרים בלשון, מסורות, בלשנות עברית, חלקת לשון, דעת לשון ועוד) זוכה "לשוננו" ליוקרה רבה ביותר, בישראל ומחוצה לה.
במשך השנים ערכו את כתב העת אנשים שונים.
להלן שמות עורכי כתב העת לפי סדרם הכרונולוגי: