tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וגנר, שכבר עבר פעם אחת בביירוית בשנת 1836, התוודע לבמה, שהייתה גדולה באותה תקופה באופן יוצא דופן, באמצעות לקסיקון בסביבות 1870. עם זאת, במהלך שהותו הראשונה בעיר באפריל 1871, הוא מצא שגודל האודיטוריום וצורתו אינם מתאימים למטרותיו.
אף על פי כן, הוא קבע את ביירוית כמקום לפסטיבל והחליט לבנות שם תיאטרון משלו.
כדי לחגוג את הנחת אבן היסוד של בית הפסטיבלים של ביירוית ניצח וגנר על הסימפוניה התשיעית של בטהובן בבית האופרה של המארקגראף ב-22 במאי 1872 לקראת פסטיבל ביירוית הראשון בשנת 1876. באישור הרשויות המלכותיות, הוא השתמש בבית האופרה של המארקגראף כאתר חזרות חלופי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הבניין הוחרם בתחילה על ידי הממשל הצבאי של צבא ארצות הברית ושוחרר מחדש רק ביוני 1947. שבועות פסטיבל מוצרט התקיימו כבר באוגוסט אותה שנה: התוכנית כללה את "נישואי פיגארו" ואת "כך עושות כולן".
בנוסף ל-24 מופעי אופרה, התקיימו קונצרטים קאמריים.
מאז 1948 הייתה סדרת האירועים "שבוע הפסטיבלים הפרנקוני" (Fränkische Festwoche) עם הופעות אורח במקום של תיאטרות ממינכן.
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים, שימש בית האופרה כאתר לצילומי סרטים וצולמו בו הסרטים: "נשמה שבויה" (Gefangene Seele), "דיוקן של אלמונית" (Bildnis einer Unbekannten), "שברון לב בשל טיול על המוזל" (Moselfahrt aus Liebeskummer) ו"הנשים של ריכרד וגנר" (Frauen um Richard Wagner).
סצנות מהסרט "Song Without End" על חיי פרנץ ליסט (הוצג בישראל בשם "המיתר שלא נדם") משנת 1960 וסדרת הטלוויזיה "וגנר - חייו ויצירתו של ריכרד וגנר" (Wagner – Das Leben und Werk Richard Wagners) משנת 1983 צולמו בבניין.
בשנת 1994 הבמאי הבלגי ז'ראר קורבייה (Gérard Corbiau) צילם חלק מהסצנות בביירוית לסרט "", על סיפור חייו של זמר הבארוק האיטלקי קרלו ברושי, המכונה פארינלי.
במקום חדר המרפסת העליון של ימינו הייתה דירה בה התגורר מנהל האולם עם משפחתו.
הדירה הייתה בשימוש עד 1968.
תחת הכותרת ""בית האופרה של המארקגראף וביירות של המרקיזה וילהלמינה - עולמה האידיאלי של אישה בין אבסולוטיזם לנאורות", ביקש בשיתוף פעולה עם עיריית ביירוית, לקבל הכרה בבית האופרה ובעדויות האדריכליות האחרות לפעילות של המרקיזה וילהלמינה בביירוית (הרמיטאז', ו) כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
ב-30 ביוני 2012 קיבלה הוועדה למורשת עולמית של אונסק"ו החלטה חיובית בבקשה לגבי בית האופרה.
המבנה היה סגור מאז ספטמבר 2012 ושופץ לחלוטין.
בשל נזקי מים בנובמבר 2014 כתוצאה מצינור מים פגום, השיפוץ נמשך עד אפריל 2018. העלויות צפויות לגדול ב-1.8 מיליון אירו לסך כולל של 29.3 מיליון יורו.
ב-12 באפריל 2018 נחנך בית האופרה של המארקגראף מחדש לאחר חמש שנים של בנייה בהופעה של האופרה "ארתחשסתא" שהועלתה גם כן בחנוכת המבנה המקורית בשנת 1748, ונפתח רשמית מחדש.
ב מוקדשים חלק מהחדרים לתיאטראות של המרקיזה וילהלמינה ולמשפחת האדריכלים גלי-ביבינה.
הוא כולל בין היתר דגם של בית האופרה במצבו המקורי, לפני צמצום הבמה.
בספטמבר 2018 הוכרז כי בבית הנשפים הסמוך יוקמו מרכז מורשת עולמית ומוזיאון בית האופרה, שיציגו למבקרים את עולם האופרה של המרקיזה וילהלמינה.
במהלך שיפוץ כללי של הבניין, אמורה להיווצר שם כניסה ללא מחסומים ואזור קופות עבור בית האופרה.
בשנת 1998 הוציא הדואר בול מיוחד "250 שנה לבית האופרה של ביירות".
קונצרט ראש השנה של אנסמבל אלט-ווינר שטראוס
"פסטיבל הפסחא של ביירוית": קונצרט להעלאת תרומות לילדים חולי סרטן במרפאת ביירוית
"הבארוק של ביירוית": פסטיבל זה עם הופעות של אופרות בארוק, שחלקן נשכחו, נערך בבית האופרה מאז שנת 2000. בשנת 2006 האופרה "Giove in Argo" (יופיטר בארגוס) של גאורג פרידריך הנדל עם ההופעה המחודשת והמודרנית הראשונה של "Le Nozze di Dorina" (חתונה של דורינה) מאת בלדאסארה גאלופי.
בשנת 2007 היו בתוכנית "המלך ארתור" של הנרי פרסל ופרדגונדה (Fredegunda) של ריינהרדט קייזר.
בית האחריות (HRB) בבראונאו אם אין הוא הרעיון של הקמת מקום מפגש בין-לאומי ומקום למידה בבית הולדתו של אדולף היטלר.
אנשים מכל המדינות, הרקעים, הדתות והתרבויות צריכים להיפגש כדי לדון, ללמוד ולפתח פרויקטים הסובבים סביב מושג האחריות הנוגע לממדי העבר, ההווה והעתיד.
הדמוגרפיה העיקרית תהיה אנשים צעירים.
הרעיון לבית האחריות מקורו במייסד ה-Gedenkdienst ויו"ר השירות האוסטרי בחו"ל ד"ר אנדריאס מייזלינגר.
על אף הרצון לקדם את הרעיון, במאי 2023 הוחלט שהבית שבו נולד היטלר יהפוך לבית ספר להכשרת קציני משטרה בתחום זכויות האדם ולכן רעיון "בית האחריות" ירד מהפרק, לפחות במתכונותו המקורית.
האתגר הרעיוני סביב מקום הולדתו של אדולף היטלר שורש בכך שהמקום אינו "אתר מבצע", כמו אוברזלצברג, הבית החום או הרייכספארטיטאגסגלנדה; זה גם לא "אתר של קורבן", כמו אושוויץ, מאוטהאוזן או הרטהיים, שכן אדולף היטלר בסך הכל נולד באותו בית וחי שם כחודשיים בלבד כתינוק.
שום דבר שקשור לשואה לא הוחלט או נעשה מעולם בבית ההוא.
אף על פי כן, מקום הולדתו של אדולף היטלר הוא מקום בעל משמעות סמלית, סמל להולדת השואה, עבור חלקם סמל להולדת הרוע.
האתגר שנשקף הוא כיצד להנציח מקום שהוא סמל בלבד.
בית האחריות עוסק ביצירת סמל אחר, של סמל נגד עם משמעות הפוכה ממה שמולדת אדולף היטלר מסמלת.
בית האחריות מתכוון ומתחזה להפוך את סמל הולדת השואה לסמל של אחריות, למידה, שלום ויצירתיות תוך הפיכת העיר בראונאו אם אין במקביל לעיר המייצגת את אותם ערכים.
בית האחריות יתבסס על התשתית והקהילה של השירות האוסטרי בחו"ל וארגוני השותפים העולמיים שלו.
בית האופרי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1929, כחלק מסדרת הסרטים מיקי מאוס.
זהו הסרט החמישי בסדרת הסרטים מיקי מאוס והשני שיצא באותה השנה.
הסרט מציג את מיקי כבעלים של תיאטרון קטן (או בית אופרה לפי שלט הכניסה).
מיקי מבצע מופע וודוויל לבדו, הכולל התחזות למהפנט נחשים, התלבשותו כדראג תוך ריקוד בטן, ביצוע קריקטוריסטי של יהודי חסידי ולסיום, ביצוע פסנתר לרפסודיה הונגרית מס' 2 מאת פרנץ ליסט.
הסרט מתחיל בפתיחת התיאטרון ומיקי מטאטא את הכניסה ומשתמש במטאטא ככלי נגינה ושותף לריקוד.
כאשר מגיע משתתף שמן במיוחד למקום, מיקי עוזר לו לעבור דרך דלת הכניסה על ידי כך שהוא מרוקן אותו מאוויר.
להקת התזמורת מתחילה, עם מגוון גדול של בדיחות קצרות המתרחשות לאורך כל ההופעה.
לאחר מכן, מיקי הופך לכוכב התוכנית, ולוקח על עצמו את התפקידים המרובים של כוכב וודוויל.
הסרט מסתיים במאבק הומוריסטי בינו לבין פסנתר ושרפרף.
האינטראקציות של מיקי מסוגננות באופן כזה כדי לתפוס את המהות של איך נראה הופעת וודוויל.
"בית האופרי" היה הסרט המצויר החמישי של מיקי מאוס שיצא על ידי וולט דיסני הפקות.
הוא הופיע בשחור-לבן, והשמע הוקלט באמצעות מערכת הקולנוע של פט פאוורס מהחברה המפיצה.
הסרט הונפש בעיקר על ידי אב אייוורקס, העובד הראשון של וולט דיסני שנודע מאוחר יותר כ"אגדת דיסני".
הסרט הקצר הפך לסרט הקצר הראשון של דיסני שהיה היקר ביותר, העלות של הסרט, לא כולל הפצה וקידום, הייתה כמעט 2,500 דולר יותר מהסרט המצויר ספינת הקיטור וילי שהופק רק שנה קודם לכן.
הסרט הוא דוגמה מוקדמת לאופן שבו סרטי ההנפשה הקצרים של אולפני דיסני הפכו למתוחכמים יותר.
הוא מציג הנפשה מציאותית יותר.
הסרטים המוקדמים של דיסני, כמו "ספינת הקיטור וילי", מציגים קווי דמיון רבים לסרטים של אוסוולד הארנב שקדמו להם.
עם זאת, ככל שמיקי מאוס התפתח מתקופת הסרט האילם, הסרטים נעשו מפורטים יותר.
מיקי מאוס החל לקיים אינטראקציה בתוך החלל שלו בעולם המצויר שלו כדי ליצור תחושה מציאותית יותר.
וולט דיסני עצמו מחזק את הרעיון הזה:
מיקי מאוס לוקח על עצמו מספר תפקידים לאורך מופע הוודוויל שלו.
הסרט תואם את המבנה המוקדם של סרטי מיקי מאוס.
הם קצרים, עם פחות דגש על סיפור סיפורים ויותר מתמקדים בהרפתקאות ובקומדיה.
מגוון בעלי חיים נוספים מרכיבים את הקהל וחברי הלהקה.
בנוסף, הכלים, בעיקר הפסנתר והשרפרף, מקבלים תכונות אנושיות, מה שהופך אותם לדמויות אינטגרליות.
מיני מאוס לא מופיעה היא עצמה בסרט, אך ניתן לראות כרזה שלה המציגה אותה כחברה ב"בנות היאנקי דודל", ככל הנראה קבוצת פרפורמריות.
הדמות החוזרת היחידה שמופיעה ממש בסרט ידועה בשם קאט ניפ .
זו הייתה הופעת הבכורה שלו; הוא ביצע עוד שתי הופעות נוספות במהלך אותה השנה כאנטגוניסט משני, בסרטים כאשר החתול איננו ונער הקרנבל.
למאבק בין מיקי לפסנתר היה שימוש חוזר וגם מורחב יותר בסרט "שוטה הג'אז" שיצא שבעה חודשים מאוחר יותר.
הסרט אינו כולל דיאלוג כלל ולכן ההומור שלו מסתמך על סדרה ארוכה של בדיחות ויזואליות.
הקטעים המוזיקליים הנלווים כוללים את "יאנקי דודל", "פרלוד קונצ'רטו לפסנתר (מס' 2/3)" של רחמנינוב, "כרמן" של ז'ורז' ביזה, נעימת הכליזמר "חתן כלה מזל טוב" ושיר העם "לילה טוב, גבירותיי" .
זוהי גם ההופעה הראשונה בסרט מצויר ל"רפסודיה הונגרית מס' 2" מאת פרנץ ליסט, והשימוש בה השפיע רבות על סרטים מצוירים בשנים מאוחרות יותר, ההופעות כוללות סרט בסדרת "מרי מלודיס" ב-1941, סרט של באגס באני ב-1946, סרט של טום וג'רי ב-1947 וסרט של וודי הנקר ב-1954.
השמע לסרט הקצר הוקלט בפברואר 1929 בניו יורק על ידי וולט דיסני וקרל סטאלינג.
בגלל שאין דיאלוג; המוזיקה עוזרת לספר את הסיפור.
המוזיקה לא רק תואמת את הפעולות המונפשות, אלא שהן קשורות בצורה ממש עמוקה.
ברצף אחד בסרט מתופף אחד מושך את זנבותיהם של שלושה חתולים שונים; יללות ה"מיאו" של החתולים הללו נהיות לתווים ברצף המוזיקה.
דיאלוג בולט לא התרחש עד שנת 1934, כאשר וולט דיסני דיבב את מיקי מאוס באמצעות פלסטו.
לכן, הקומדיה של הסרט באה בחלקים גדולים בשימוש המוזיקה.
סרט זה הציג גם את הכפפות של מיקי; ניתן לראות את מיקי לובש אותם ברוב הופעותיו הבאות.
על פי הדיווחים, אחת הסיבות להוספת הכפפות הלבנות הייתה לאפשר לקהל להבחין בין הידיים של הדמויות כשהן הופיעו נגד גופן, שכן שתיהן היו שחורות.
(מיקי לא הופיע בצבע עד קונצרט הלהקה בשנת 1935).
על המסך כתוב "אזבסט" (ASBESTOS), וההסבר הוא: כשאור חשמלי עדיין לא היה זמין, שריפות בתיאטרון היו נפוצות מאוד והרבה פעמים היו מספר הרוגים.
לעיתים קרובות היה נראה, בזמן ההפסקה, שהם היו מורידים ומרימים את "מסך האזבסט" ובכך, הבטיחו לקהל שהם בטוחים ומוגנים במקרה של שריפה.
אם ותתרחש שריפה על הבמה, הם היו מורידים את המסך ומגנים על הקהל.
האזבסט היה עמיד מאוד בפני חום ואש, בנוסף הוא טוב מאוד להחליש קול.
הסרט היה אהוב במיוחד על המלחין סרגיי רחמנינוב, שגם שיבח את מיקי על שניגן את הפרלוד שלו בצורה מושלמת.
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ומגזין וראייטי שיבחו את הסרט ובית היוצר של וולט דיסני על הרעיון היצירתי, השמע שמלווה את הסרט, המצבים המצחיקים שבו ובמיוחד סצנת הפסנתר שמתעורר לחיים.
בית האיגודים הוא בניין ציבורי בפינת הרחובות אוחוטני ריאד ובולשאיה דמיטרובקה במרכז מוסקבה.
אנדרטה לקלאסיציזם של סוף המאה ה-18.
נכון לשנת 2022 באולם העמודים בבניין מתקיימים קונצרטים הלוויות, אירועים חגיגיים, כנסים וסמינרים.
אולם העמודים של בית האיגודים הוא מקום פרידה ממדינאים ואנשי תרבות שנפטרו.
מסורת זו התחילה מפברואר 1921 לאחר טקס אזכרה אזרחי למהפכן פיטר קרופוטקין.
לאחר מותו של ולדימיר לנין, ב-21 בינואר 1924, נערך טקס הפרידה באולם העמודים.
לארגון ההלוויה הוקמה ועדה בהנהגתו של פליקס דזרז'ינסקי.
לאחר תהלוכה לאורך הכיכר האדומה, הובל הארון לבית האיגודים והותקן באולם העמודים, שם היה בין ה-23 ל-27 בינואר.
במהלך תקופה זו ביקרו בבניין יותר מ-50 אלף איש, בסך הכל הונחו 821 זרי פרחים.
לפני המלחמה ובפעם הראשונה אחריה, כמעט כל טקסי הפרידה מחברי הפוליטביורו שנפטרו, הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של כל האיחודים של הבולשביקים, חברי הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות, מועצת העם.
קומיסרים של ברית המועצות התקיימו באולם העמודים.
טקס הפרידה מיוסיף סטלין החל למחרת יום מותו, 5 במרץ 1953, בהיכל העמודים.
בנובמבר 1982, בבית האיגודים, נפרדו מהמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, יו"ר נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות ליאוניד ברז'נייב.
יורי אנדרופוב, מיכאיל גורבצ'וב, ויקטור גרישין ואחרים היו במשמר הכבוד.
ב-3 בספטמבר 2022 התקיימה פרידה מהמזכיר הכללי האחרון של המפלגה הקומוניסטית, ומהנשיא היחיד של ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב.
בית האופרה של אוסלו (בנורווגית: Operahuset) הוא בית האופרה, הבלט ותיאטרון האופרה הלאומי בנורווגיה.
הבניין ממוקם בשכונת Bjørvika במרכז אוסלו ובקצה האוסלופיורד.
הוא מופעל על ידי הסטטסביג, הסוכנות הממשלתית המנהלת את הרכוש עבור ממשלת נורווגיה.
האודיטוריום הראשי מכיל 1,364 מושבים ושני חללי הופעה נוספים יכולים להכיל 200 ו-400 מושבים.
הבמה המרכזית היא ברוחב 16 מטר ועומקה 40 מטר.
זהו מבנה התרבות הגדול ביותר שנבנה בנורווגיה מאז הושלמה קתדרלת נידארוס בסביבות 1300.
בשנת 1999, לאחר ויכוח ארוך, החליט בית המחוקקים הנורווגי להקים בית אופרה חדש באוסלו.
נערכה תחרות עיצוב, ומתוך 350 ההצעות שהתקבלו, השופטים בחרו בזו של משרד האדריכלים הנורווגי סנוהטה.
הבנייה החלה בשנת 2003 והסתיימה בשנת 2007. בפתיחה החגיגית ב-12 באפריל 2008 השתתפו האראלד החמישי, מלך נורווגיה, מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק, נשיאת פינלנד טריה הלונן ומנהיגים נוספים.
במהלך שנת הפעילות הראשונה נכחו במצטבר 1.3 מיליון איש.
בית האופרה זכה בפרס התרבות בפסטיבל האדריכלות העולמי בברצלונה באוקטובר 2008, ובפרס האיחוד האירופי לאדריכלות עכשווית לשנת 2009.
גג הבניין יוצר רחבה גדולה המזמינה את הולכי הרגל לעלות ולהביט בנוף הפנורמי של אוסלו.
מגדל הבמה עטוף באלומיניום לבן, בעיצוב המעורר דפוסי אריגה ישנים.
הלובי מוקף בחלונות בגובה 15 מטר עם מסגור מינימלי וזכוכית מיוחדת המאפשרת נוף מקסימלי של המים.
הגג נתמך בעמודים דקים שנועדו גם הם לא להפריע לנופים.
משטחים פנימיים מכוסים בעץ אלון כדי להכניס חמימות לחללים בניגוד לקרירות החיצונית הלבנה.
האודיטוריום הראשי מואר בנברשת אובלית המכילה 5,800 קריסטלים בעבודת יד.
המושבים כוללים מוניטורים למערכת ליברית אלקטרונית.
מספר פרויקטים אמנותיים הוזמנו עבור הפנים והחוץ של בית האופרה.
הבולט ביותר הוא פסל שנבנה מפלדה וזכוכית מאת מוניקה בונוויצ'יני.
הוא מותקן באופן קבוע על פלטפורמת בטון בפיורד הסמוך לבית האופרה וצף על המים כדי ליצור פנים המשתנות ללא הרף לצופים.
העבודה נחשפה על ידי המלכה סוניה ב-11 במאי 2010.
לוח קיר מחורר המכסה את תומכי הגג בלובי תוכנן על ידי אולאפור אליאסון.
הוא כולל פתח משושה ומואר מלמטה ומאחור כדי ליצור אשליה של קרח נמס.
אמנים נוספים עיצבו את צורת המרצפות בחצר הקדמית ובגג.
וילון הבמה המרכז יעוצב כך שייראה כמו נייר אלומיניום מקומט.
יוצר הווילון סרק פיסת נייר כסף מקומטת לתוך מחשב שתרגמה את המידע לנול ששזר את הווילון כדי ליצור אפקט תלת־ממדי.
משקלו של הווילון הוא 500 ק"ג).
בית הָאל היה בית התיישבות שהוקם במערב שיקגו, אילינוי, ב-1889 על ידי ג'יין אדמס ו כמרכז שירותים שכונתי בלב שכונת עוני, ברוח הרפורמיזם.
הוא נחשב למרכזי מבין בתי ההתיישבות בארצות הברית, כנושא הדגל של התנועה ופיתוח התוכניות החברתיות, החינוכיות והאמנותיות שלה.
הוא נפתח על מנת לשרת מהגרים אירופאים שהגיעו לאזור.
המתחם בשלב מסוים 13 מבנים מלבד הבית המקורי, לרבות מתחם מחנה קיץ וקאנטרי קלאב.
בשיאו שירת הארגון יותר מ-9,000 אנשים בשבוע.
באמצע שנות ה-60 נהרסו מרבית בנייני בית האל לצורך בנייתה של אוניברסיטת אילינוי שיקגו.
הבניין המקורי וחדר אוכל (שהוזז כ-200 יארד) ששרדו עד היום ומוגדרים נקודת ציון הסיטורית לאומית של ארצות הברית.
על אף שסיימה את פעילותה במתחם הבניינים המקורי בשנות ה-60, העמותה שהפעילה את בית האל המשיכה לספק שירותים חברתיים במספר אתרים אחרים ברחבי שיקגו עד שסיימה את פעילותה בינואר 2012.
בית האל היה בית ההתיישבות השני שהוקם בארצות הברית, וקדם לו בית ההיתיישבות האוניברסיטאי במנהטן, ניו יורק אשר הוקם ב-1886 על ידי קבוצת אקדמאים שכינו עצמם 'הגילדה השכונתית'.
עם זאת, בית האל נחשב לבולט ולמצליח מבין בתי ההתיישבות בארצות הברית.
אדמס שביקרה עם שותפתה אלן גייטס סטאר בטוינבי הול, בכור בתי ההתיישבות אשר הוקם בשנת 1884 באיסט אנד, לונדון, ביקשה להביא את המודל לארצות הברית.
הרעיון היה שאקדמאים וסטודנטים ממעמד הביניים יעברו להתגורר בבית בשכונה שהתאפיינה בתושבים חלשים יותר מבחינה סוציו-אקונומית, עם עוני ופשיעה, והפעילו במקום שירותים חברתיים, מועדון, הרצאות, בתי ספר ערב ועוד במסגרתם נפגשו הסטודנטים ותושבי השכונה.
ב-1892 פרסמה אדמס את משנתה בנוגע לתנועת בתי ההתיישבות אשר הדגישה את 'שלושת ה-R': מגורים בשכונה (residence), מחקר חברתי של הבעיות הסוציאליות (research) וחתירה לרפורמה חברתית (reform).
מתיישבות בית האל ערכו מחקרים מדוקדקים על קהילת שכונת Near West Side, שיקגו, שזכתה לכינוי "שכונת בית האל".
המחקרים אפשרו לפעילות להתעמת עם הממסד ולהציג בפניו נתונים, במטרה לרתום אותו לתכנון וליישום תוכניות לשיפור התנאים וההזדמנויות להצלחה של האוכלוסייה, שהורכבה ברובה ממהגרים.
הבית שילב רעיונות של רפורמה חברתית עבור מעמד הפועלים, לצד רעיונות שהתפתחו בתנועת הנשים בדבר החשיבות של הרחבת החינוך לנשים, ופריצה לתוך מקצועות שעד אז נשלטו על ידי גברים.
המתנדבות ודיירות הבית היו בעיקר נשים מלומדות, אקדמאיות ואקטיביסטיות.
בניגוד למסגרות צדקה נוצריות, אשר קיימו פעולות מיסיונריות בקרב הנזקקים שנעזרו בהם, אדמס הדגישה רעיונות של 'הומניזם חילוני'.
בתחילת פעילותו של בית האל, אוכלוסיית המהגרים המרכזית בשכונה בה פעל הייתה איטלקית.
עם זאת, עם הזמן הגיעו לשכונה גלי הגירה נוספים, בין היתר יהודים, גרמנים, יוונים, אירים, פולנים ועוד, והיא הייתה לשכונה בה חיות קהילות מהגרים מגוונות.
בית האל ביקש לפנות לכולם, בלא אפליה של גזע, שפה, אמונה או מסורת, מתוך יחס של כבוד, עם זאת, מיקומו של הבית בסמוך לאזור האיטלקי של השכונה הביא לכך שהייתה בו השפעה איטלקית משמעותית.
הן ערכו במסגרת הבית כיתות בנושאי ספרות, היסטוריה, אמנות, כלכלת בית ונושאים נוספים, והזמינו מרצים בולטים למסור הרצאות פתוחות, בהם: ג'ון דיואי, ג'ורג' הרברט מיד, מקס ובר ו-ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז.
בנוסף נערכו בבית האל גם קונצרטים והופעלו בו מועדונים הן עבור מבוגרים והן עבור ילדים, לרבות מקום מפגש עבור איגודים מקצועיים.
הפעילויות בבית כללו גם 'ערבי עדות' עם אוכל של הקהילות השונות בשכונה, ריקודים, מוזיקה והרצאות על ארצות המוצא שלהם.
בין היתר הוקמו בבית גם קבוצות תיאטרון.
הבית הציע סיוע רפואי, בין היתר שירותי מיילדות, ושירותים רפואיים לגיל הרך, וזאת לצד מתן מחסה לקורבנות אלימות במשפחה.
הפעילות הקימו במתחם גני ילדים ומעונות יום עבור אימהות שעבדו במפעלים ובסדנאות היזע.
פעילות נוספת שהציע הבית הייתה בתחום ההכשרה המקצועית, בין היתר הכשרה בכריכת ספרים לאור הזדמנויות התעסוקה בענף הדפוס שהלך והתרחב באותן השנים.
הבית גם קידם פעילות עמלנית.
לאורך שני העשורים הראשונים לפעולתו, סיפק הבית שירותים לאלפי מהגרים מהשכונה.
פעילות הבית הקימו את מגרש השעשועים הציבורי הראשון בעיר ברחוב פולק, בית מרחץ וחדר התעמלות ראשון (ב-1893).
בהדרגה פעלו תושבות בית האל לקידום רפורמות חקיקה ברמה המוניציפלית, המדינתית והפדרלית.
כך למשל מתוך הבנת הצרכים בשכונה והמחקר שלהן, הבינו פעילות בית האל את החשיבות להקמת גני שעשועים והחלו את התנועה הלאומית לקידום גני שעשועים ציבוריים.
העבודה שלהן הביאה גם להקמת בית המשפט הראשון לנוער.
הן היו פעילות בקידום החקיקה האוסרת על עבודת ילדים, ובקידום הוראות בטיחות ובריאות בעבודה, חוק חינוך חובה, וכן בקידום זכויות מהגרים, זכות הבחירה לנשים, דמי אבטלה ועוד.
יש הטוענים כי עבודתו של בית האל סימנה את תחילתו של מה שאנו מכירים כיום כ"עבודה סוציאלית קהילתית".
בין דיירות עברו רבות שלימים הפכו לדמויות בולטות ומשפיעות בתנועה הרפורמיסטית כמו פלורנס קלי וג'וליה לאתרופ .
ב-1897 הקימה אליס המילטון בבית את אחת המרפאות הראשונות לרפואת ילדים.
הבמאית ומדריכת הבמה ויאולה ספולין פיתחה את תחום תיאטרון האלתור בין היתר בשיעורים שהעבירה בתיאטרון בית האל.
גם הבמאי רוברט סיקינג'ר פעל בתיאטרון הבית וטיפח בו כישרונות צעירים שיש המייחסים להם השפעה על התפתחות אמנות התיאטרון בכלל בשיקגו ובברודוויי בפרט.
דמויות בולטות נוספות שפעלו בבית הן העובדות הסוציאליות אדית וגרייס אבוט, הציירת אנלה בנדיקט, מזכירת העבודה של ארצות הברית פרנסס פרקינס.
נגן הקלרינט היהודי בני גודמן היה בין נערי השכונה שנהגו לפקוד את הבית ולקח חלק בתזמורת הנערים בו.
מנהיגת הפועלים היהודייה-אמריקאית בסי אברמוביץ' הילמן למדה בבית האל אף היא.
אדמס הוסיפה לחיות בבית עד מותה בשנת 1935. גם לאחרי כן הוסיף בית האל לפעול כמרכז קהילתי עד להעברתו מהמתחם המקורי בשנות ה-60. גם לאחר מכן, הוסיפה העמותה אשר הפעילה אותו, עמותת ג'יין אדמס האל האוס, לספק שירותים חברתיים ברחבי העיר במבנים שונים.
העמותה הייתה אחד מארגוני הרווחה החברתיים הגדולים ביותר בשיקגו, ומטרתה הייתה לשפר את התנאים החברתיים עבור אנשים וקהילות מוחלשות הן באמצעות פרויקטים ותוכניות והן באמצעות תמיכה ברפורמות בנושאי מדיניות ציבורית.
לאגודה היו יותר מ-50 תוכניות בלמעלה מ-40 אתרים ברחבי שיקגו, אשר שירתו כ-60,000 אנשים, משפחות וחברי קהילה מדי שנה.
האגודה בשנותיה האחרונות התבססה ברובה על תמיכו ציבוריות, וניסיונות שלה לגייס תמיכות פרטיות לא צלחו, והעמותה שקעה במשבר כלכלי.
ב-19 בינואר 2012, הודיעה העמותה שתסגר באביב אותה שנה, והגישה בקשה לפשיטת רגל עקב קשיים כלכליים, לאחר כמעט 122 שנות פעילות.
עם זאת, כבר ב-27 בינואר, פחות מעשרה ימים לאחר ההצהרה, נסגרה פעילות העמותה באופן פתאומי, ועובדיה קיבלו את משכורתם האחרונה, כשלעובדים נודע בזמן הסגירה שלא יקבלו פיצויי פיטורים ואת ייתרת דמי החופשה שלהם.
העמותה נסגרה כשהיא חייבת כ-27 אלף דולר לעובדיה בתביעות החזרים שלא שולמו.
אחוזת האל עצמה, הבניין המקורי הראשון, הפך למוזיאון הפתוח לקהל הרחב, כשהוא למעשה חלק מהמכללה לארכיטקטורה ואמנויות באוניברסיטת אילינוי שיקגו.
המוזיאון מנציח את פעולתם של אדמס ורפורמטורים חברתיים נוספים שפעלו במסגרת בית האל.
אוסף המוזיאון כולל למעלה מ-1,100 חפצים הקשורים להיסטוריה של בית האל ותמלילים של למעלה מ-100 ראיונות בעל פה שנערכו עם אנשים ששיתפו את סיפוריהם על בית האל והשכונה שמסביב.
המבנה הראשוני, אחוזת האל, שנבנה ב-800 South Halsted בשיקגו אילינוי, היה שייך במקור לאיל הנדל"ן צ'ארלס ג'רלד האל (1820–1889) ומכאן בא לו שמו.
בעת הקמתו הייתה השכונה נחשבת לאופנתית ומתקדמת, אולם בשנת 1889 כשאדמס חיפשה היכן להקים את המיזם החברתי שלה, כבר הייתה לשכונת מצוקה על רקע גלי ההגירה.
צ'ארלס האל העניק את ביתו הישן לאחיינית שלו הלן קלבר, שבתורה העניקה אותו לאדמס במסגרת חוזה שכירות ללא שכר דירה ל-25 שנים.
עד 1907 רכשה 13 בניינים המקיפים את האחוזה של האל.
בין 1889 ל-1935, אדמס ואלן גייטס סטאר המשיכו לפתח את המתחם ללא הרף.
ב-1912 נוסף לו מתחם 'מחנה הקיץ של בואן' וקאנטרי קלאב.
פעילות הבית המשיכה במתחם המקורי עד שנרכש ב-1963 על ידי מה שנקרא אז אוניברסיטת אילינוי-סירקל קמפוס.
הפיתוח של האוניברסיטה הצריך את ההריסה של רוב בנייני מתחם בית האל.
שחזור הבניין המקורי ב-1967 שבוצע על ידי Frazier, Raftery, Orr and Fairbank הסיר את תוספת הקומה השלישית שבנתה אדמס.
בנוסף לאחוזה, מתריסר המבנים הנוספים נותר רק חדר האוכל שנבנה בשנת 1905 ותוכנן על ידי Pond & Pond בסגנון תנועת האמנויות והאומנויות.
הוא הוזז כ-182 מטרים מאתרו המקורי על מנת שיהיה קרוב לאחוזה.
ב-23 ביוני 1965 המבנים שנותרו הוגדרו כנקודת ציון היסיטורית לאומית של ארצות הברית וב-15 באוקטובר 1966 עם חקיקת חוק השימור ההיסטורי הלאומי הוא נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים לשימור.
ב-12 ביוני 1974 סומן הבניין גם כנקודת ציון היסטורית עירונית של שיקגו.
עם המעבר לבניין ציינה אדמס כי למבנה היה 'מוניטין מוטל בספק של עליית גג רדופה'.
במהלך השנים הקיפו את בית האל סיפורים רבים על רוחות רפאים, מה שהפך אותו לתחנה ברבים מ'סיורי הרפאים' העממיים בשיקגו.
אשתו של צ'ארלס האל מתה בבית בשנת 1860 ויש המייחסים לה את 'רדיפת' הבית.
אגדות אחרות מתייחסות לאנשים שונים שנפטרו בבית מסיבות טבעיות במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר שימש כבית אבות של אגודת Little Sisters of the Poor.
בשנת 1913, החלה להתפשט אגדת רפאים נוספת סביב הבית, לפיה נולד לאדם שאמר שהוא מעדיף את השטן בביתו מאשר תמונה של מרים הבתולה, ילד עם אוזניים מחודדות, קרניים, עור מכוסה קשקשים וזנב.
על פי האגדה נלקח התינוק לבית האל, שם נאמר כי אדמס ניסתה להטבילו אך לבסוף נעלה אותו בעליית הגג.
אף על פי שהסיפור, שלא היה לו בסיס, הכעיס תחילה את אדמס, היא הוקסמה מההשפעה שהייתה לו על נשים זקנות בשכונה והשתמשה בו בספרה "הדרך הארוכה של זיכרון האישה".
ישנן טענות כי גם אדמס עצמה הזכירה כמה פעמים שאחד מחדרי השינה הקדמיים בקומה השנייה של הבית רדוף, ושהיא וחברה חשבו פעם שהם רואים בו רוח רפאים, 'אישה בלבן', שנראתה גם על ידי קבוצת בנות כשהחדש שימש כחדר הלבשה לתיאטרון.
בית האופרה של דמשק הוא בית האופרה הלאומי של סוריה הממוקם בכיכר אומיה במרכז דמשק.
בית האופרה נבנה בשנת 2000, תוכנן על ידי חאפז אל-אסד בראשית שלטונו, אך נחנך על ידי בנו, בשאר אל-אסד ואשתו, בשנת 2004.
בית האופרה הוא משכנה של התזמורת הסימפונית הלאומית של סוריה (SNSO) המבצעת יצירות של מלחינים סורים.
בית האופרה הוא מבנה רב-מפלסי הכולל שלושה אולמות:
אולם האופרה – קיבולת של 1,331 מושבים.
אולם הדרמה – כ-663 מושבים.
אולם רב-תכליתי – 237 מושבים.
מאז פתיחתו, שימש בית האופרה לקיום הופעות תיאטרון, קונצרטים של מוזיקה קלאסית ערבית ואירופאית וכן להקרנת סרטים, כולל פסטיבל הסרטים האירופי בסוריה, עד לפרוץ מלחמת האזרחים בשנת 2011.
בשנת 2014, הותקף בית האופרה בירי מרגמות שיוחס למורדים המתנגדים לממשל הסורי.
על פי דיווחים, נהרגו שני תלמידים מהמכון הגבוה לאמנויות הבמה הסמוך, ונפצעו נוספים.
בית האחים (בקוריאנית: 형제복지원) היה מחנה מעצר (רשמית מתקן רווחה) שנמצא בפוסאן, דרום קוריאה במהלך שנות ה-70 וה-80. במחנה התרחשו הפרות של זכויות אדם קשות ביותר והוא זכה לכינוי "אושוויץ של קוריאה".
המרכז זוהה בדרך כלל באופן שגוי כהשראה או בסיס לסדרת הטלוויזיה של נטפליקס משחק הדיונון.
לאורך שנות ה-50, נאבקה הרפובליקה של קוריאה להתאושש מההרס של מלחמת קוריאה.
מדיניות הרווחה בתקופה זו התמקדה בשיכון של יתומים, שנתפסו ככתם על המוניטין הלאומי של דרום קוריאה.
במהלך שנות ה-60 החלה החונטה צבאית של פאק צ'ונג-הי להפעיל מאמצים 'לטהר' את החברה מאלה שנראו כ"סמלים של 'עוני' ו'אי-סדר' של הערים".
החל משנת 1960, ערים גדולות כמו סאול, בוסאן, דהגו, דייג'ון וגוואנג'ו החלו לבנות 'מתקני מעצר למשוטטין'.
מערכת חוקים שנחקקה ב-1961 מיסדה את הקמתם של מתקני דיור למשוטטים.
חוק שירותי הרווחה החברתיים משנת 1970 (בקוריאנית: 구 사회복지사업법) הפכו כל משוטט בן 18–65 לזכאי ל"שירותי רווחה חברתית".
בשנת 1975 הכריז משרד הפנים הדרום קוריאני על הנחיית משרד הפנים מס' 410 (בקוריאנית: 내무부훈령 제410호), שחייב את העיריות ואת מחלקות המשטרה המקומיות שלהן להקים "צוותי סיור על משוטטים", שיערכו סיורים סדירים לפחות פעם בחודש.
הוראת משרד הפנים מס' 410 הגדירה משוטטים כמי ש"מונעים סדר חברתי בריא בערים ובחברה." הגדרה מעורפלת זו אפשרה לרשויות המקומיות להחליט באופן אוטונומי מי סווג כמשוטט ומי לא.
כמו כן, העיר בוסאן והמשטרה המקומית שלה עצרו אנשים רבים שנראו ברחובות, כולל מטפלים, ילדים נטושים או יתומים, ונכים כמשוטטים.
במקרים מסוימים, המשטרה לקחה ילדים ללא השגחה למעצר ללא ידיעת הוריהם או האפוטרופוסים שלהם.
חוק ביצוע תפקידי שוטרים קוריאנים של 1953 סיפק בסיס חוקי לכוחות המשטרה לעצור או להעביר את מי שחסרי השגחה מ"מפקח מתאים" והיו "זקוקים לסיוע" לתחנות משטרה, לבתי חולים או למתקני רווחה אחרים.
סעיף 3 לחוק חייב את השוטרים לרכוש את הסכמתו של המשוטט לפני מתן סיוע.
במקרה בו הייתה אמורה להתקיים "הגנה" משטרתית, נדרשו השוטרים "ליידע בני משפחה או מקורבים אחרים על מקבל הסיוע ללא דיחוי".
עם זאת, על פי דיווחי עדים, נהלים אלה ננקטו רק לעיתים רחוקות..
משוטטים שנעצרו הופצו בין 36 מתקני מעצר ברחבי דרום קוריאה.
בית האחים היה הגדול ביותר מבין המתקנים הללו.
הוא הוקם לראשונה ב-20 ביולי 1960 בגמאן-דונג, בוסאן, בית האחים החל את העסק כבית יתומים תחת השם "בית היתומים של האחים" (형제육아소).
עם התרחבות בית היתומים, הוא הפך למרכז אירוח עבור משוטטים כלליים בתחילת שנות ה-70. ביולי 1975, בית האחים חתם על חוזה עם העיר בוסאן והפך לאחד ממתקני המעצר למשוטטים הרשמיים שלה.
לאחר מכן, בית האחים עבר לג'ורי-דונג.
ב-6 באוקטובר, צ'ון הורה לנאם "לוודא שאף מקבץ נדבות לא נמצא ברחובות סיאול" לפני אולימפיאדת 1988.
בית הַבְּסְבּוּרְג היה אחת משושלות המלוכה החזקות ביותר בהיסטוריה של אירופה.
בסיס כוחו של הבית היה דוכסות אוסטריה (בהמשך רוממה לארכידוכסות), שנשלטה על ידי בני הבית ברציפות החל משנת 1276 ועד אובדן שלטונו, ורבים מהם כיהנו גם כמלכי וקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
מוצא המשפחה הוא בטירת הבסבורג שבשווייץ, שעל שמה השושלת נקראת.
במרוצת השנים בני הבסבורג השיגו לא רק את השלטון באוסטריה, אלא גם את כתרי בוהמיה, הונגריה, קרואטיה, קסטיליה, אראגון, פורטוגל, נאפולי וסיציליה, כמו גם נחלות ותארים אחרים.
השושלת הזכרית של בית הבסבורג נכחדה עם פטירתו של הקיסר קרל השישי בשנת 1740. הוא הוריש את רוב נחלותיו לבתו מריה תרזה, שהייתה נשואה לפרנץ הראשון מבית לורן, וילדיהם נחשבו כבני בית "הבסבורג-לורן" .
בצורה זו הבית ממשיך להתקיים, ונשאר בשלטון עד פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918.
לפי מקורות שנויים במחלוקת, מוצא הבית הוא בשושלת האטיכונית הקדומה מאזור אלזס.
ידוע שראדבוט מקלטגאו הקים את טירת הבסבורג בסביבות 1025, ומונה לרוזן הנחלה מסביב לטירה, בדרום האימפריה הרומית הקדושה דאז (כיום בשטח שווייץ).
יורשיו הרחיבו את הנחלה, והשתלטו על שטחים נרחבים בארגאו, שוויץ, אונטרוולדן, אורי ואלזס.
נראה שאוטו השני היה זה שאימץ את התואר "רוזן הבסבורג" (Graf von Habsburg).
במאה ה-13 יצאו מהרוזן רודולף השלישי שני ענפים זוטרים לבית הבסבורג: ענף לאופנבורג וענף נוי-קיבורג .
האימפריה הרומית הקדושה הייתה מונרכיה נבחרת: מספר אצילים בכירים נשאו בתואר "נסיך בוחר", והם בחרו את המלך (שנקרא "מלך הרומאים" או "מלך גרמניה"), שאותו האפיפיור עשוי היה להכתיר ל"קיסר הרומי הקדוש".
בבחירות בשנת 1273 כל הנסיכים-בוחרים בחרו ברודולף הראשון מהבסבורג למלך הרומאים, חוץ מאחד – אוטוקר השני , מלך בוהמיה ודוכס אוסטריה, שסירב להכיר ברודולף גם לאחר שהוכתר למלך.
בתגובה רודולף הטיל חרם קיסרי על אוטוקר, החרים את נחלותיו ויצא למלחמה נגדו.
ב-26 בספטמבר 1276 אוטוקר נכנע, ומסר לרודולף את נחלותיו באוסטריה: דוכסות אוסטריה, שטיריה, קרינתיה וקרניולה.
במאות ה-14 וה-15 ידע בית הבסבורג עליות ומורדות: קרינתיה וקרניולה חזרו לידי הבית בשנת 1335, ובשנת 1363 נוספה גם רוזנות טירול, אבל במקביל איבד הבית את הנחלות בשווייץ לטובת הקונפדרציה השווייצרית הישנה.
חלק משליטי בית הבסבורג פיצלו במותם את נחלותיהם בין בניהם, בהתאם למנהג הגרמני-סאלי, כך שרוב הזמן יותר מבן הבסבורג אחד מילא תפקיד של שליט.
כמו כן, ההבסבורגים החלו לרכוש שטחים רבים מחוץ לאוסטריה על ידי שורה של נישואים פוליטיים:
אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה התחתן בשנת 1422 עם אליזבת מלוקסמבורג, יורשת העצר של ממלכות הונגריה ובוהמיה.
בזכותה הוא הוכתר למלך הונגריה ובוהמיה בשנת 1438, ובאותה שנה הוא נבחר גם למלך הרומאים.
מאז כל שליטי האימפריה הרומית הקדושה, חוץ מאחד, היו מבית הבסבורג.
מקסימיליאן מאוסטריה (לימים הקיסר מקסימיליאן הראשון) התחתן בשנת 1477 עם מארי, דוכסית בורגונדיה.
מנישואים אלו השיג בית הבסבורג את ארצות השפלה ואת רוזנות בורגונדי בצרפת.
בנם, פיליפ "היפה", התחתן בשנת 1496 עם הנסיכה חואנה, בתם של מלך אראגון ומלכת קסטיליה.
בזמן חתונתם חואנה לא הייתה צפויה לרשת את כתרי הוריה, כי היו לה אח ואחות גדולה שקדמו לה בסדר הירושה, אבל שניהם נפטרו בלי צאצאים שהגיעו לבגרות, וחואנה הפכה ליורשת העצר.
בשנת 1506 פיליפ וחואנה היו למלך ומלכת קסטיליה, ובכך השיגו לבית הבסבורג דריסת רגל לא רק בחצי האי האיברי אלא גם ביבשת אמריקה שהתגלתה זה עתה.
בנם הבכור של פיליפ וחואנה, קרלוס הראשון, ירש גם את כתר אראגון (שכלל גם נחלות באיטליה).
פרדיננד הראשון, ארכידוכס אוסטריה (לימים קיסר), בנם של פיליפ וחואנה, התחתן בשנת 1521 עם אנה, נסיכת בוהמיה והונגריה.
כשאחיה של אנה, המלך לאיוש השני, נפל בקרב מוהאץ', פרדיננד ירש את בוהמיה, הונגריה וקרואטיה.
קרלוס הראשון (הידוע גם כקיסר קרל החמישי) התחתן בשנת 1526 עם איזבלה, נסיכת פורטוגל.
בנם, המלך פליפה השני, ירש בשנת 1580 גם את הכתר הפורטוגלי.
פליפה השני התחתן בשנת 1554 עם מרי הראשונה, מלכת אנגליה ואירלנד.
בתקופת נישואיהם גם הוא נחשב למלך אנגליה ואירלנד, אבל לא נולדו להם ילדים, ועם פטירת המלכה מרי בשנת 1558 פליפה איבד את כתריה.
בזכות נישואים אלו, קרל החמישי/קרלוס הראשון שלט על שטח עצום שעליו לא מלך מעולם שום מלך אירופאי, וממלכתו זכתה לכינוי "האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם".
בשנת 1556 הוא ויתר על מלכותו ופיצל את נחלותיו הרבות בין בנו ואחיו, ובכך פילג את בית הבסבורג לשני ענפים: ענף "ספרדי" וענף "אוסטרי".
ענפים אלו הרבו להתחתן זה בזה, מה שבמרוצת השנים הקטין מאוד את המגוון הגנטי בבית הבסבורג.
הענף הספרדי של בית הבסבורג, שאותו היוו צאצאי המלך קרלוס הראשון בקו הזכרי, שלט באימפריה הספרדית במאות ה-16 וה-17, ונחשב אז לענף הבכיר ביותר של השושלת (מבחינה גנאלוגית).
תחת שלטון ההבסבורגים ספרד הגיעה לתור הזהב שלה.
פליפה השני היה בשנת 1540 לדוכס מילאנו, בעקבות היכחדותו של בית ספורצה.
בשנת 1556 הוא ירש מאביו את ספרד ואת דוכסות בורגונדיה, ובשנת 1580 דודו אנריקה, מלך פורטוגל, נפטר ערירי, ופליפה היה גם למלך פורטוגל; בן דודו הממזר אנטוניו ניסה גם הוא לטעון לכתר הפורטוגלי, אך פליפה הביס אותו.
לעומת זאת ההולנדים מרדו בו בהצלחה, ורק ארצות השפלה הדרומיות (באזור בלגיה של ימינו) נשארו תחת שלטון בית הבסבורג.
במאה ה-17 החלה שקיעתו של הענף הספרדי.
עוצמתה הגאופוליטית של ספרד דעכה, ובשנת 1640 בדלנים פורטוגלים מרדו בפליפה הרביעי, מלך ספרד, תפסו את השלטון בליסבון והעבירו את הכתר הפורטוגלי לבית ברגנסה .
הבן האחרון לענף הספרדי של בית הבסבורג היה קרלוס השני, מלך ספרד, בנו היחיד של פליפה הרביעי שהגיע לבגרות.
קרלוס השני היה תוצר של דורות של נישואי קרובים, והוא סבל ממוגבלויות גופניות ונפשיות קשות.
בין השאר הוא היה עקר, ובצוואתו האחרונה הוא הוריש את כתרו לפיליפ, דוכס אנז'ו מבית בורבון, שהיה נינו של פליפה הרביעי.
עם פטירתו של קרלוס השני ב-1 בנובמבר 1700 נכחד הענף הספרדי.
מוצאו של הענף האוסטרי בקיסר פרדיננד הראשון, אחיו הצעיר של קרל החמישי, ולפיכך ענף זה נחשב לזוטר יותר מהספרדי.
פרדיננד הראשון שלט על נחלות בית הבסבורג באוסטריה (כארכידוכס) בזמן שאחיו מלך בספרד.
בשנת 1526 גיסו של פרדיננד, לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה, נפל במהלך קרב מוהאץ' נגד צבא האימפריה העות'מאנית, ולא היו לו ילדים חוקיים.
בתגובה גם הפרלמנט הבוהמי וגם הפרלמנט הקרואטי בחרו בפרדיננד למלכם, וב-24 בפברואר 1527 הוא הוכתר למלך בוהמיה בפראג.
המצב בהונגריה היה מורכב יותר: גם יאנוש הראשון זאפויה טען לכתר ההונגרי, וחלקים מהונגריה היו תחת שלטון עות'מאני.
פרדיננד הראשון הוכתר למלך הונגריה, אך בפועל שלט רק במערב הארץ, שנקרא .
בשנים שלאחר מכן בית הבסבורג המשיך להילחם באימפריה העות'מאנית, וכשידו הייתה על העליונה הרחיב את נחלותיו לכיוון מזרח.
ב-5 בינואר 1531 נבחר פרדיננד הראשון למלך הרומאים, ובכך סומן כיורשו של אחיו, הקיסר קרל החמישי, כשליט האימפריה הרומית הקדושה.
ואכן, לאחר שקרל החמישי ויתר על הקיסרות, הרייכסטאג הכריז על פרדיננד הראשון כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
זה היה התואר הרם ביותר של הענף האוסטרי (ובית הבסבורג בכלל), והוא נשמר במשפחה עד פירוק האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806. החברים הזוטרים יותר בענף האוסטרי נודעו כ"ארכידוכסים", וחלקים מהם אף משלו בחלקים מאוסטריה (בכפוף לקיסר).
אחד מהם, הארכידוכס אלברכט השביעי, היה נשוי לאיזבלה, נסיכת ספרד, ובשנת 1598 הם ירשו מאביה (פליפה השני) את ארצות השפלה ההבסבורגיות.
לא נולדו להם ילדים, ולכן כשאלברכט נפטר ארצות השפלה חזרו לענף הספרדי של בית הבסבורג.
בשנת 1618 פרץ המרד הבוהמי, על רקע דתי – באותם ימים רוב הבוהמים היו פרוטסטנטים, בעוד שבית הבסבורג נותר קתולי.
הפרלמנט הבוהמי הדיח את מלוכת הבסבורג, ובמקומה הוכתר פרידריך מפפאלץ למלך בוהמיה.
המרד המקומי הסלים למלחמת דת ברחבי אירופה, מלחמת שלושים השנים.
בקרב ההר הלבן הביס צבאו של הקיסר פרדיננד השני את המורדים הבוהמים, והשיב לו את כתר בוהמיה.
המלחמה הסתיימה בחתימת שלום וסטפאליה, שהותיר בידי בית הבסבורג את כתריו ואת תואר "הקיסר האימפריה הרומית הקדושה", אבל צמצם את כוחו של הקיסר והעניק יותר כוח לנסיכים המקומיים ברחבי גרמניה.
כאשר הענף הספרדי של בית הבסבורג נכחד, בשושלת הזכרית של בית הבסבורג נותרו רק הקיסר דאז לאופולד הראשון ובניו הארכידוכסים יוזף וקרל (לימים יוזף הראשון וקרל השישי בהתאמה).
הם טענו שהכתר הספרדי צריך להישאר בידי בית הבסבורג, והחליטו שקרל יטען לכתר הספרדי, בעוד שיוזף יירש את אביו כקיסר.
יוזף וקרל חתמו על הסכם לפיו אם אחד מהם ימות בלי בן זכר, השני יירש אותו, ואם השושלת הזכרית שלהם תיכחד לגמרי, נחלות הבית תעבורנה לבנותיו של יוזף.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית קרל נחת בברצלונה והכריז על עצמו כמלך ספרד, אך בשנת 1711 אחיו יוזף נפטר, וקרל חזר לאימפריה הרומית הקדושה כדי לכהן כקיסר.
הדבר החליש את טענתו לכתר הספרדי, ובהסכם רשטאט הוא ויתר על ספרד, אבל קיבל את אדמות הענף הספרדי באיטליה ובארצות השפלה.
קרל השישי הכריז על בתו מריה תרזה כיורשת שלו, ובכך הפר את ההסכם שחתם עם אחיו.
קרל נפטר ב-20 באוקטובר 1740, ועמו הסתיים הקו הזכרי של בית הבסבורג, ופרצה מלחמת הירושה האוסטרית.
ב-12 בפברואר 1736 מריה תרזה, בתו ויורשת העצר של הקיסר קרל השישי, התחתנה עם פרנץ שטפן, דוכס לורן, נצר לבית לורן.
הם ירשו את רוב נחלות בית הבסבורג כשקרל השישי נפטר, אם כי מקצתן (כגון שלזיה) אבדו במלחמת הירושה האוסטרית.
נישואיהם יצרו שושלת חדשה: בית הבסבורג-לורן , שבניה אומנם משתייכים לבית לורן לפי הקו הזכרי, אך רואים עצמם כהמשכו של בית הבסבורג.
בשלהי המאה ה-18 יצאו מבית הבסבורג-לורן שני ענפים זוטרים: ענף טוסקני (Asburgo-Lorena di Toscana), שבניו כיהנו כדוכסים הגדולים של טוסקנה, וענף אוסטריה-אסטה (Austria-Este), שבניו היו דוכסי מודנה ורג'ו.
המלחמות הנפוליאוניות החלישו את מלוכת הבסבורג.
בשנת 1806 התפרקה האימפריה הרומית הקדושה, ומאז נודע הקיסר פרנץ השני כ"קיסר אוסטריה".
אחרי המלחמה מריה לואיזה, בתו של הקיסר פרנץ ואשתו של נפוליאון בונפרטה, הייתה לדוכסית פארמה בזכות עצמה, אך בלי היכולת להוריש את תואר הדוכס לצאצאיה.
במהלך איחוד איטליה ההבסבורגים איבדו את נחלותיהם באיטליה.
עם ייסוד האימפריה המקסיקנית השנייה בשנת 1864, מקסימיליאן הראשון מהבסבורג-לורן (אחיו של הקיסר פרנץ יוזף) התמנה לקיסר מקסיקו.
הוא לא החזיק בכתרו זמן רב, ושלוש שנים לאחר מכן הוא הודח ואף הוצא להורג.
רצח פרנץ פרדיננד, מי שהיה יורש העצר האוסטרו-הונגרי מבית הבסבורג-לורן, הוא שהביא לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשל תבוסתה במלחמה התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, וב-11 בנובמבר 1918 הכריז קרל הראשון, קיסר אוסטריה שהוא משחרר את נתיניו משבועות האמונים אליו, ומתיר להם לבחור את שלטונם בעצמם; יומיים לאחר מכן הוא פרסם הצהרה דומה גם בתוארו כמלך הונגריה.
כך הפכו אוסטריה והונגריה לרפובליקות, והסתיים שלטון ההבסבורגים.
הרפובליקה האוסטרית אף חוקקה את "החוק ההבסבורגי", שאסר על אלו שהיו בני משפחת המלוכה האוסטרית להמשיך ולחיות בה.
ראש בית הבסבורג-לורן הנוכחי, נכון לשנת 2025, הוא קרל פון הבסבורג, נכדו של הקיסר קרל הראשון.
בית הבובות של המלכה מרי הוא בית בובות ביחס של 12 ל-1, שתוכנן על ידי סר אדווין לוטיינס עבור המלכה מרי, רעייתו של המלך ג'ורג' החמישי.
בית הבובות הוצג בתערוכת האימפריה הבריטית בין השנים 1924–1925 ואז הועבר לטירת וינדזור באנגליה, שם הוא מוצג כיום.
בבית הבובות נבנו רהיטים ומוצרים שהיו נפוצים אז (כולם לפי יחס של 12 ל-1).
הרהיטים והמכשירים נבנו על ידי החברות שייצרו את אותם מכשירים או על ידי מומחים.
כך למשל, כל מנורות בית הבובות וכל מכשירי החשמל שבו (שואבי אבק, תנורים, מקלט רדיו) פועלים, בנוסף לכך המים זורמים בצינורות הזעירים.
בבית הבובות מצויות מהדורות מיוחדות של ספרים זעירים, כגון כתביו של רודיארד קיפלינג.
מספר סופרים, ובהם ארתור קונאן דויל וסומרסט מוהם, נתבקשו, ואף כתבו, סיפורים במיוחד בעבור ספריית בית הבובות.
בֵּית הַגַּדִּי הוא מושב דתי בנגב הצפון־מערבי, מזרחית לעיר נתיבות.
המושב הוא המושב הגדול ביותר בתחומי המועצה האזורית שדות נגב.
שמו נקבע על פי היישוב הקדום "בית הגידאה" (Bethagidea) המופיע במפת מידבא בנחלת שבט שמעון.
השם השתמר כנראה בשמו של הכפר הערבי הסמוך ח'רבת אַל-גֻ'נְדִי (מילולית: חורבת החייל, הלא היא חרבת קצין צפונית מזרחית ליישוב).
החורבות, עליהן הוקם אזור תעשייה, כללו חורבות כנסייה ביזנטית.
המושב נוסד ב-29 בנובמבר בשנת 1949 על ידי קבוצת צעירים בוגרי הסקטור הדתי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, ברובם חברי תנועת בני עקיבא.
צעירים אלו, שעלו ארצה מרומניה והונגריה במסגרת עליית הנוער עוד טרם הקמת המדינה, התארגנו במסגרת איגוד מושבי הפועל המזרחי.
הם עלו לקרקע כ-4 ק"מ מזרחית לכביש עזה - באר שבע, והמושב קיבל את השם "נתיב המולדת".
בתחילת הדרך התנהל היישוב כמשק שיתופי, אך איגוד מושבי "הפועל המזרחי" התקשה לגייס מתיישבים נוספים בהתאם לאופי היישוב השיתופי והמתיישבים, ועל כן המושב ננטש.
בשנת 1951 הובאה למקום קבוצה של עולים מן האי ג'רבה שבתוניסיה, אשר שכנו במעברה שהייתה בקרבת מקום.
בשנה זאת הוקמה ליד המושב תחנת טרקטורים ששירתה את מושבי כביש השובלים, (בשנת 1954 הוקמה מול מושב פדויים תחנת טרקטורים נוספת - היא אופקים), שונה שם המושב ל"בית הגדי", והפך ממושב שיתופי למושב עובדים.
בשנת 1955 סבל המושב מגנבות של בעלי חיים על ידי מסתננים מרצועת עזה ומירדן.
בשנות השמונים והתשעים התקיימה במקום ישיבה בשם 'אורות הנגב' ובראשה עמדו במהלך השנים הרב שמחה שטטנר והרב יהודה הלוי עמיחי.
בראשית המאה ה-21, הוקמה במושב שכונה חדשה במסגרת הרחבה קהילתית.
בית הבובות היא להקת רוק ישראלית.
מייסדי הלהקה, אמיר אטיאס ואיתי שיף, החלו לנגן יחד בתקופת לימודיהם בתיכון טשרניחובסקי בנתניה.
לאחר שחרורם מהצבא הקליטו כמה משיריהם באולפן בקיבוץ העוגן.
תקליטורים עם השירים חולקו לחבריהם של חברי הלהקה.
בעת טיולם בחו"ל, ובעיקר בדרום אמריקה, הפיצו החברים את המוזיקה בין מטיילים שפגשו, ואלה נתבקשו לצרוב לחבריהם.
השירים זכו לפופולריות גבוהה והגיעו אף למטיילים בהודו, באוסטרליה וביפן.
הלהקה שינתה את שמה פעמים רבות, אך לאחר חזרתם לישראל של אמיר ואיתי מהטיול בדרום אמריקה, החליטו השניים כי השם הנבחר יהיה "בית הבובות", כשם אחד השירים שהוקלטו בראשית דרכם באולפני העוגן.
שם זה, באופן אירוני, ניתן ללהקה על ידי המטיילים שקראו להרכב "בית הבובות של אמיר ואיתי".
עם חזרתם לישראל, ולאור הפופולריות שצברו בחו"ל, החלו אטיאס ושיף להופיע במועדונים.
בהופעותיהם הראשונות השתתפו אטיאס ושיף, גדי בן אלישע בגיטרה חשמלית, מיכאל גולדצקר על גיטרה בס, גיל קולי פלוטניק על התופים וכלי ההקשה וזיו לביא בקלידים.
בשנת 2002, עזב גדי בן אלישע את הלהקה ונתן סלומון הצטרף ללהקה והיה חבר בלהקה עד לשנת 2010. דני בושקניץ החליף את הבסיסט מיכאל גולדצקר.
לאחר מכן נכנסו ללהקה שי חלמיש כבסיסט ודני מקוב כמתופף, במקומם של דני בושקניץ וגיל קולי פלוטניק.
בשנת 2005 יצא "מדפים", אלבומה הראשון של הלהקה, בהוצאת "נענע דיסק" ו"בארבי רקורדס".
האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה, הגיע למעמד של אלבום זהב (20,000 עותקים) בנובמבר 2005, ואף זיכה את בית הבובות בפרסי "הרכב השנה" ו"תגלית השנה" בטקס פרסי עמ"י ב־2006. במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשס"ו זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה".
מתוך האלבום התפרסמו השירים "סיגפו", "למעני", "שיר בעיפרון", ו"שמש", שזכו כולם להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
כשנתיים לאחר מכן היה מספר המכירות כבר קרוב לפלטינה כפולה (80,000 עותקים).
בשנת 2015 הגיע האלבום למעמד של פלטינה משולשת (למעלה מ-100,000 מכירות) וצוין באירוע חגיגי בבארבי תל אביב.
נתן סלומון עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום הראשון של להקת בית הבובות.
את המופע שנלווה לאלבום הפיקו חברי הלהקה במשותף.
בספטמבר 2007 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "שוב החיוך", בהוצאת חברת התקליטים "התו השמיני".
האלבום נמכר, תוך עשרה ימים, ביותר מ-10,000 עותקים.
את רוב שירי האלבום כתב והלחין אמיר אטיאס.
איתי שיף כתב את "כי אם לא אז בשביל מה", "משחק סימולטני" ו"חלומות שפיספסת", ובן פרגר כתב את "ליד הגורל".
באלבום זה השתתפו כל חברי הלהקה בעיבודי השירים.
כסינגלים יצאו השירים "אל תדאג" שזכה להצלחה והגיע למקום הראשון במצעדים השונים, "כי אם לא אז בשביל מה", "עד שבאת" שזכה להצלחה רבה וממושכת במצעדים, "קטע מעבר" ו"חלומות שפיספסת".
האלבום כלל נגיעות של רגאיי, מוזיקה ספרדית וקאנטרי.
במאי 2011 הוציאה הלהקה את הסינגל "אתם תשבו ואני אספר", שכתב והלחין אטיאס והפיק אסי אילון.
השיר זכה להצלחה, והגיע לראש מצעדי הפזמונים.
אחריו הוציאה הלהקה גם את הסינגל " איזה יום יפה בחוץ" ו"לא שם לא כאן" שזכה להצלחה והגיע לראש המצעדים השונים.
לאחר מכן יצאו גם השירים "בכל הדרכים" ו"מחשבות מקולקלות" כסינגלים.
ב-15 בספטמבר 2011 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, שנקרא "בכל הדרכים".
הרכב הלהקה באלבום השתנה מעט; הגיטריסט נתן סלומון והקלידן זיו לביא עזבו את הלהקה, ובמקום הצטרפו בהתאמה רן כהן ואיתי בן מרגי.
בשנת 2012 השתתפו בפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" והוציאו את השיר "ניהול עיזבון" לרדיו.
השיר זכה להצלחה בפלייליסט של גלגלצ.
בשנת 2013 הוציאו שיר בשם "סיבובים של חורף" כסינגל לרדיו.
במרץ 2014 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי "רני".
האלבום כולל את הסינגלים "עד מתי" ואיפה היית, "איך אני רוצה" ו"זה לא כל מה שקרה".
בנוסף מכיל האלבום את השיר "שירו של ניוטון" שכתבו בית הבובות לסדרה עספור.
השירים "איפה היית" ו"איך אני רוצה" הגיעו למקום הראשון במצעד גלגלצ ובמצעדים רבים נוספים.
באפריל 2016 הוציאה הלהקה אלבום אוסף עם 25 שירים מכל האלבומים.
באלבום זה יצא עיבוד מחודש לשיר "איפה היית" בשיתוף עם יסמין לוי ובהפקתו של יוסי פיין.
באפריל 2018 הוציאה הלהקה סינגל בשם "מישהו שומע" בו הלחינו את שירו של רפנאל מוסקל שנפל במלחמת לבנון השנייה.
השיר נוצר בשיתוף פעולה עם היוצר והמפיק דודי לוי.
אמיר אטיאס - שירה וגיטרה
איתי שיף - שירה וגיטרה
שי חלמיש - בס (באלבום השני והשלישי)
נתן סלומון - גיטרה (שני האלבומים הראשונים)
זיו לביא - קלידים (שני האלבומים הראשונים)
בית הבליעה הוא תא גלילי המצוי בכלי נשק היורים קליע באמצעות קנה והנטענים מאחור.
תפקידו לקלוט לתוכו את הכדור התורן, או הפגז התורן וחומר הנפץ ההודף שלו, ולהחזיק בהם במשך תהליך הירי.
בית הבליעה נמצא בקצהו האחורי של קנה הירי.
פתחו הקדמי של בית הבליעה צמוד לחלקו האחורי של הקנה, כך שבזמן הירי הקליע עוזב את בית הבליעה, נדחס לתוך הקנה ומאיץ לאורכו.
פתחו האחורי של בית הבליעה פתוח לאחור, כדי שיוכל לקלוט כדור או פגז תורנים, וננעל באמצעות מכלול הירי.
הכדור, או הפגז ומטעניו ההודפים, נטען ידנית לתוך בית הבליעה (כמו ברובה צלפים ותותח טנק) או נגרף לתוכו באמצעות מנגנון הנשק (אם מתוך מחסנית, כמו ברובה סער, או מתוך שרשרת כדורים, כמו במקלע).
לאחר הכנסת החימוש לבית הבליעה, נע מכלול הנשק (או הסדן, כשמדובר בתותח) וסוגר את חלקו האחורי של בית הבליעה.
כחלק מתהליך הסגירה מתבצעת נעילה בין שני החלקים, כדי להבטיח שהגזים המשתחררים בזמן בעירת חומר הנפץ ההודף יישארו כלואים בין בית הבליעה והקנה, וכך ינוצלו במלואם להדיפת הקליע.
בזמן הירי ננקר הכדור ותפקיד בית הבליעה הוא להחזיק אותו בזמן שחומר הנפץ ההודף בוער והודף את הקליע לתוך הקנה.
לכן, כדי לעמוד בלחצים ובטמפרטורות הגבוהות כתוצאה מכך, בית הבליעה בנוי עם דופן עבה וחזקה ביחס לחלקים אחרים במנגנון הירי.
לאחר הירי, אם נותר תרמיל ריק בבית הבליעה הרי שהנעילה בין בית הבליעה לחלק שסגר עליו מאחור משוחררת והתרמיל מחולץ על ידי מנגנון הירי, אם באופן אוטומטי ואם בהפעלה ידנית, כדי לפנות מקום לכדור חדש.
ברובים ומקלעים, הקשר בין דריכת מכלול הנשק לאחור לבין הכנסת הכדור התורן לבית הבליעה, נחלק לאחת משתי גישות תכנון שונות:
מכנס סגור - תכנון שבו דריכה של מכלול הירי לאחור חולצת תרמיל ריק מבית הבליעה, גורפת כדור חדש לתוך בית הבליעה ונועלת את המכלול לבית הבליעה.
בתכנון זה, הכדור ממתין בבית הבליעה עד ללחיצה על ההדק.
אז, מתבצע הירי והתהליך חוזר על עצמו.
גליל, מיקרו תבור, M16 הם דוגמה לרובים הפועלים בשיטת "מכנס סגור".
מכנס פתוח - תכנון שבו דריכה של מכלול הירי לאחור רק מושכת את המכלול לאחור ונועלת אותו מאחורי הכדור התורן שבשרשרת או במחסנית.
לחיצה על ההדק גורמת לתהליך אחד ורציף שבו המכלול משתחרר ונע קדימה, גורף כדור תורן לתוך בית הבליעה, ננעל עם בית הבליעה, הכדור ננקר (ירי), הנעילה משתחררת והמכלול נע לאחור, חולץ את התרמיל הריק וננעל שוב מאחורי הכדור התורן הבא.
בתכנון זה, הכדור ממתין בשרשרת או במחסנית עד ללחיצה על ההדק.
תת מקלע עוזי ומקלע מאג הם דוגמאות לכלי נשק הפועלים בשיטת "מכנס פתוח".
מכנס סגור מקובל ברובי סער, עקב היותו בטיחותי יותר לשימוש, ומכנס פתוח נפוץ במקלעים ובתתי-מקלעים, מכיוון שכך מתאפשר קצב ירי גבוה יותר, תוך שימוש בשרשירי תחמושת.
באקדחים מוזני מחסנית, דומה בית הבליעה לזה שברובה בעל מכנס סגור.
באקדח תופי ערוכים בתי הבליעה סביב היקף התוף, במקביל לקו הקנה, ונקראים "תאים".
במהלך טעינת האקדח נטענים הכדורים לכל התאים במקביל.
ברגע הירי ניצב רק תא אחד שכזה באחורי הקנה והוא התא המכיל את הכדור התורן.
בית הגלגלים הוא עמותה המעניקה שירותים לשיקום ופעילות חברתית לילדים ובוגרים עם נכויות פיזיות.
בעמותה פועלים כ-450 מדריכים ומלווים, וכ-450 בעלי נכויות.
ייחודה של העמותה ביצירת שילוב בין נכים (נכויות פיזיות, בעיקר שיתוק מוחין וניוון שרירים) לבין אנשים ללא מוגבלויות פיזיות, במסגרת חברתית משותפת.
רוב המדריכים הם סטודנטים, דתיים וחילונים.
לעמותה שישה סניפים ברחבי ישראל: הרצליה (סניף ראשי ומטה), ירושלים (מושב אבן ספיר, בסניף זה קיימת גם קבוצה נפרדת למגזר החרדי), הגליל (מושב בוסתן הגליל), הסניף למגזר הערבי בצפון (נמצא בחדרה), הנגב (קיבוץ אורים) וסניף למגזר הבדואי (בית אלאמל בבאר שבע).
כ-30% מתקציב העמותה מגיע ממשרדי ממשלה ועיריות, והשאר מתרומות.
העמותה הוקמה בשנת 1979 ביוזמתה של מרים שוורץ, בשם "ש"י - עמותה לשיקום וסיעוד ילדים נכים"; לאחר מכן ב-1983 שונה השם ל"בית הגלגלים".
בשנת 1982 הצטרף לעמותה עו"ד אביעזר גרואר ששימש כיו"ר העמותה במשך 25 שנה והוביל את פיתוחה וקידומה.
בשנת 1997 הוקם סניף בירושלים, בשנת 1999 בנגב, בשנת 2000 בגליל, בשנת 2008 הוקם הסניף הבדואי בדרום הארץ.
בשנת 2014 הוקם הבית הערבי בואדי עארה ולאחר מכן בחדרה.
במהלך השנים התנהלה הפעילות במבנים שכורים שהיה צריך להתאים לצורכי הנכים.
מאז סוף שנות ה-90 נעשו מאמצים רבים למצוא בית קבע.
בתחילת שנות האלפיים העמותה פנתה אל עיריית הרצליה כדי שתקצה לה קרקע המיועדת למבנה ציבור.
עד אז פעלה העמותה במבנה זמני ובשכירות ברחוב קרן היסוד שבעיר.
ב־2001 אישרה עיריית הרצליה את בניית המבנה החדש ברחוב דוד המלך בהרצליה פיתוח סמוך לאזור התעשייה, אולם תושבים מהשכונה התנגדו וניהלו מאבק לביטול התוכנית מול העירייה ומשרד הפנים ועתרו לבית המשפט.
המתנגדים אף הקימו את "עמותת תושבי מערב הרצליה" שתבעה לעצמה את השטח המיועד למבנה.
במאי 2008 ועדת הערר המחוזית של תל אביב דחתה את הערר שהגישו התושבים.
ראש העיר יעל גרמן תמכה בהקמת המבנה.
בספטמבר 2009 דחה שופט בית המשפט המחוזי את בקשת התושבים למתן צו ביניים נגד היתר הבנייה, ובהמשך הגיעו הצדדים להסכמות בתוקף של פסק דין.
ביוני 2009, לאחר 6 שנים של מאבק משפטי, הונחה אבן הפינה לסניף בהרצליה שהיה לבית הקבע הראשון של האגודה.
אברמי טורם שימש כמנכ"ל העמותה עד שנת 2016, בשנים אלו הוביל את בניה והקמת הבית החדש בהרצליה עד לפתיחתו, הקים את הבית הערבי, הבית הבדואי ויזם את הקמת מרכז היום של העמותה.
מחליפו היה יונתן קרני אשר שימש כמנכ"ל במשך 6 שנים עד שנת 2022. יהודה פרידמן נבחר לתפקיד מנכ"ל העמותה בשנת 2022. את פרידמן החליף אביב שפיגלמן בשנת 2023. ד"ר פנינה שור (בתה של המייסדת מרים שוורץ) החליפה את אביעזר גרואר בתפקיד את יו"ר העמותה, והייתה בתפקיד עד שנת 2025.
החל מתחילת 2025, עמיר פרץ נכנס לתפקיד יושב ראש העמותה והחליף את פנינה שור-שורץ אשר מילאה את התפקיד במשך 17 שנה.
העמותה מכוונת לכך שאנשים עם מוגבלות ישתלבו בחיי החברה הרגילים חרף מוגבלותם; בין השאר הדבר מתבטא בחידוד היכולת להגיע לעצמאות במידה האפשרית.
הפעילות כוללת מפגשים בסופי שבוע (כולל לינה בבית הגלגלים ופעילות חברתית), חוגים וסדנאות במהלך השבוע, נופשונים, מחנות קיץ וקייטנות, הפעלת דירות אימון, לימוד כישורי חיים, הכשרה תעסוקתית ופעילויות נוספות.
תוכנית "מתגלגלים קדימה" לבני נוער פועלת לקידום השתתפות במעגל העבודה בקהילה תוך רכישת כלים וכישורי חיים להתנהלות עצמאית בקהילה ויציאה מהבית.
מיזם "החוויה מתגלגלת" נוצר על ידי בוגרי בית הגלגלים ונועד לקרב את הציבור שאינו נכה לעולמם של בעלי הנכויות באמצעות התנסות באתגרי היומיום בהם נתקלים בעלי הנכויות ועל ידי חשיפה אישית לחייהם.
מרכז היום "גלגל התנופה" הוקם בשיתוף אגף השיקום של משרד הרווחה ונותן מענה קבוע ויום יומי ללמעלה מ-20 בוגרים בני 21+.
המרכז מספק תמיכה רגשית וסוציאלית, שירותים פרא רפואיים (פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק וקלינאות תקשורת), פעילויות פנאי והעשרה, חיברות ועידוד פעיל לשילוב בחיי קהילה בשיתוף עם גופים וארגונים שונים בקהילה.
כמו כן מעודדת העמותה ומסייעת בשילוב אנשים עם מוגבלות בחברה, כאנשים יוצרים ותורמים בכל המישורים, לרבות עידוד השירות בצה"ל.
בשנת 1998 הוקמה על ידי גרואר תוכנית ההשמה של בית הגלגלים, שמטרתה לסייע ולעודד כל חבר בקבוצת הבוגרים להשתלב בעולם התעסוקה, בעיקר בשוק החופשי (אך גם במפעל המוגן ובתעסוקה נתמכת), וכן לפעול להסרת חסמים שבחוק וחסמים אחרים לקידום תעסוקת הנכים.
במסגרת זו הוגשה על ידי גרואר עתירה לבג"ץ ליישום דו"ח השופט אפרים לרון.
בשנת 1987 זכתה העמותה באות הנשיא למתנדב, וב-2011 זכתה בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
בחודש יולי 2019, המועצה הכלכלית-חברתית של האו"ם (אקוסו"ק) העניקה לעמותה מעמד מייעץ מיוחד לאו"ם.
בית הבטון הוא בית משאבות בן שתי קומות במקורות הירקון סמוך לכפר הבפטיסטים, אבן ראשה בהיסטוריה של הפרדסנות בישראל.
נקרא כך מפני שבבנייתו נעשה השימוש הראשון בבטון בארץ ישראל לבניית בית.
המבנה נבנה בשנת 1912 על ידי חברת "פלשתינה" בבעלותו של בצלאל יפה, על מנת לספק מים לפרדסי המושבה פתח תקווה והסביבה.
בשנת 1911 חתם בצלאל יפה על חוזה עם ועד המושבה פתח תקווה לאספקת מים.
לאחר מכן הקים את חברת "פלשתינה".
היזם דניאל ליכטנשטיין, שהיה הראשון שהביא לארץ ישראל ב-1910 את שיטת הבנייה בבטון, ועל כן זכה לתואר אבו צמנטה בפי הערבים, שכנע את יפה להקים את בית המשאבה מבטון.
עוד קודם לכן חדש ליכטנשטיין בריכות אגירת מים ותעלות הולכת מים יצוקות בטון כחלופה לאבני הכורכר שאובדן המים דרכן עקב חִלְחוּל היה גדול.
בשנת 1912 החלה בניית המבנה.
אדריכל המבנה היה גדליהו וילבושביץ, שלמרות יעודו התעשייתי של המבנה, תכנן אותו בסגנון האקלקטי כהצהרה מודרנית וחדשנית.
חידוש נוסף בבית הבטון, מלבד השימוש בבטון, היו המשאבות הצנטריפוגליות ומנועי הדיזל החדשים אותם הביא לארץ ישראל נתן שיפריס עובד החברה.
המחסור בנפט עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 גרם להפסקת פעילות בית המשאבות זמן קצר לאחר הפעלתו.
לאחר מותו של בצלאל יפה נמכר המבנה ל"ירקון חברה להשקאה בע"מ" שהייתה חברת בת של "חברת החשמל לארץ ישראל" ובעלת הזיכיון הבלעדי לשאיבה מרכזית של מי הירקון.
בשיא תפוקתה, בשנות ה-40 של המאה ה-20, השקתה 'ירקון' כ-6000 דונם חקלאיים לאורך נחל הירקון, כ-40% מכלל השטח המעובד באזור וספקה מי שתייה לכמה משכונות פתח תקווה.
שאר השטח הושקה במי בארות מקומיות.
לאחר קום המדינה כדי למנוע חפיפה בין פעילות חברת החשמל לחברת מקורות עברה 'ירקון' לאחריות מקורות.
מכון השאיבה בבית הבטון היה פעיל עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ומאז ננטש.
כיום, ניתן להבחין בו לצידו הדרומי של כביש 5. כמו כן, מסלול שביל ישראל עובר בסמוך אליו.
בית הגדודים הוא מוזיאון ישראלי הנמצא במושב אביחיל, צפונית לנתניה, המוקדש להנצחת המתנדבים היהודים והארץ-ישראלים לצבא הבריטי בשתי מלחמות העולם.
המוזיאון מופעל בידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.