tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש לודז' בידי הנאצים, הועבר עם שאר יהודי העיר לגטו לודז'.
הוא נתפס ונשלח לאושוויץ, משם נשלח לדכאו שם הועבד בסלילה ועבודות שונות במשך שנה, עד שחרור המחנה בידי הצבא האמריקאי.
הוא נלקח לבית החולים בסנטה אטיליה ושם החלים.
עם התארגנות מחנות העקורים, קיבל הרב לייזרובסקי יחד עם רבנים נוספים שטיפלו בכינון חיים דתיים לחפצים בכך מקרב העקורים, הם קיבלו משרד במשרדי "הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים" במינכן וארגנו אגודת רבנים שאיגדה את הרבנים הפליטים ששימשו כרבנים במחנות השונים.
הרב לייזרובסקי התמנה התמנה כסגן יו"ר "אגודת הרבנים באשכנז".
הם נאלצו לסדר את הגירושין בפירת, שמסורת כתיבת הגיטין שם הייתה ידועה.
ב-1946 התגבשה קהילה יהודית מסודרת במינכן, עם נציגים לתנועות הפוליטיות השונות.
הוכרזו בחירות לרבנות העיר והרב לייזרובסקי נבחר למשרה.
בתפקידו זה כונן את החיים היהודיים בקהילה, הוביל את הקמת בית הכנסת הגדול, מקווה, תלמוד תורה, מערכת כשרות, ארגוני חסד ושיעורי תורה.
ב-1948 נישא לחיה רבקה לבית פלקר, ניצולת השואה אף היא, שכל משפחתה נספתה והיא אומצה בידי דודה הרב חיים צבי טויבש, הרב הראשי לציריך.
ב-1952 עזבו כבר רוב העקורים את גרמניה, לרב לייזרובסקי הוצעה אזרחות אמריקאית, הוא חשש לשלומם של ילדיו הקטנים במדינת ישראל הצעירה, ולכן סירב לעצתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג לעלות לישראל ונסע לארצות הברית.
עם בואו לארצות הברית, הגיע לפילדלפיה והתמנה כרבן של קהילות "תפארת ישראל" ו"בית יעקב" במערב העיר.
בשנת ה'תשי"ד (1954) התמנה לחבר הבד"ץ המקומי בראשות רב הקהילה האורתודוקסית הרב אפרים אליעזר יאלעס, והיה גם חבר בוועד הכשרות.
בשנת ה'תשכ"ו (1966) נבחר לסגן יושב ראש אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
בשנת ה'תשמ"ט, 1989, לאחר פטירת הרב יאלעס, התמנה על ידי הקהילה האורתודוקסית לכהן במקומו כגאב"ד פילדלפיה.
הוא נפטר בגיל 94 בערב שבת פרשת זכור, י' באדר ב' ה'תש"ס, 17 במרץ 2000. ארונו הועלה לארץ ישראל והוא נקבר בבית הקברות "ארץ החיים" בבית שמש.
בתו ליבא מלכה רות נישאה לרב דוב אהרן בריזמאן המכהן כרב באלקינס פארק שבפנסילבניה.
ברוך זכי מזרחי (1926 – ינואר 2005) היה לוחם ביחידת המבצעים של "המוסד".
הוא יצא לפעילות מול יעדי טרור פלסטיני בתימן במאי 1972, נלכד בידי שירותי הביטחון התימניים והוסגר למצרים.
מזרחי הוחזר לישראל במסגרת עסקת חילופי אסירים במרץ 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים.
ברוך מזרחי הוא אחד מלוחמי המוסד המעטים שפעלו בזהות בדויה במדינות אויב ונלכדו במהלך פעילותם.
ברוך זכי מזרחי נולד בקהיר שבמצרים ב-1926. ב-1948 סיים לימודי מסחר באוניברסיטת קהיר והחל לעבוד כמורה בבית ספר תיכון של העדה הקופטית, וב-1957 עלה לישראל.
עם עלייתו התגייס למשטרת ישראל ושירת כבלש בתחנת רמת גן עד מלחמת ששת הימים.
ב-1967 התגייס לשירות הביטחון הכללי, ולאחר תקופה קצרה הושאל למוסד, עבר הכשרה קצרה והחל לפעול כלוחם בארגון.
במהלך עבודתו במוסד, הכיר את אשתו, מרגרט, גם היא ילידת מצרים, ולהם שלושה ילדים.
מזרחי פעל במוסד כלוחם בכיסוי ערבי ביחידת המבצעים של הארגון (אז נקראה "מצדה" בפיקודו של מייק הררי), כלומר, איש מבצעים הפועל מול יעדים במדינות אויב ובמדינות אחרות בזהות בדויה של ערבי.
סייעה לכך שליטתו בשפה ובתרבות הערבית כמצרי שהיגר לישראל בגיל 30. מקורות תעמולה מצריים טענו, לאחר מעצרו, גם כי לפני המשימה בתימן פעל מול יעדים מצריים בבלגיה וביצע משימות גם בתימן, ובקניה, באתיופיה ובמפרץ הפרסי.
גם על פי מקורות ישראליים, ביצע משימות רבות במדינות יעד, כולל משימה אחת לפחות בתימן, לפני המשימה שבה נלכד.
ב-11 ביוני 1971 תקפה חוליה של ארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין" ברקטות RPG-7 את מכלית הנפט "קוראל סי", שהובילה נפט מאיראן לישראל, במצר באב אל-מנדב ליד תימן.
פיגוע זה אישר את חששה של ישראל מפגיעה בחופש השיט של ספינות לישראל דרך ים סוף, ומערכת הביטחון נערכה לאיסוף מידע על איומים נוספים במצר ולהגנה על השיט הישראלי דרכו.
במסגרת זו שוגר ברוך מזרחי למשימת איסוף מודיעין על גורמי טרור פלסטינים באחת ממדינות האזור.
לאחר שביצע את המשימה בהצלחה, שוגר למשימת המשך לתימן.
הוא הגיע לתימן בחודש מאי 1972 בכיסוי של איש עסקים מרוקני בשם אחמד אל-סבאג, והספיק לבצע במדינה מספר משימות מודיעיניות.
מקורות תעמולה מצריים טענו, לאחר מעצרו, כי לפני המשימה בתימן פעל מול יעדים מצריים בבלגיה וביצע משימות גם בתימן, בקניה, באתיופיה ובמפרץ הפרסי.
מקורות במוסד טוענים לגבי נסיבות חשיפתו, כי בעת טיסתו של מזרחי לתימן, איתרע מזלו והוא התיישב ליד פעיל אופוזיציה תימני שהיה בפיקוח שירותי הביטחון המקומיים.
לאחר ירידתו מהטיסה המשיך בשיחה עם אותו פעיל והעלה את חשדם של התימנים.
בשל כך הוכנס תחת פיקוח של המודיעין התימני ונעצר לאחר מספר ימים.
גורמים תימניים רשמיים טענו שמזרחי נעצר ב-18 במאי, לאחר שנתפס מצלם את נמל אל-חודיידה.
הוא הפעיל רשת של סוכנים שכללה שמונה אזרחי תימן ושלושה זרים ופעל לכיסוי מודיעיני של האיומים על ישראל במצר באב אל-מנדב.
בשלבים הראשונים של חקירתו, לא ידעו התימנים על זהותו הישראלית של מזרחי.
לאחר שהצליח להעביר מסר למפעיליו במוסד שנלכד בידי השירות המקומי, מינו עבורו במוסד עורך דין זר שפעל עבור הארגון, ומעבר להגנה עליו שימש כאיש קשר בינו לבין מפעיליו.
בשלב מאוחר יותר נודעה לתימנים זהותו האמיתית של מזרחי וישראל החלה להפעיל לחץ דיפלומטי עקיף על תימן לשחררו.
לאחר כחודשיים של חקירה ועינויים, החליטו התימנים להעביר את מזרחי לידי המצרים.
טענתם הרשמית להעברה הייתה אזרחותו המצרית, אולם נרמז גם על קשר ללחץ הבינלאומי שהופעל עליהם ורצונם להסיר מעליהם את האחריות עליו.
בספטמבר 2022 חשפו העיתונאי יוסי מלמן ומשה שוורדי חוקר מודיעין וביטחון שצבי זמיר, ראש "המוסד", הצליח לשכנע את המרגל אשרף מרואן לפעול להעברת ברוך מזרחי למצרים, כדי להציל אותו מגזר דין מוות.
ביולי 1972 הועבר מזרחי למצרים ונכלא בכלא מס' 6, שם עבר חקירות ועינויים.
בעת פריצת מלחמת יום הכיפורים התנהל משפטו של מזרחי בבית הדין הצבאי.
המגעים לשחרורו של מזרחי החלו מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, עם תחילת השיחות על חילופי השבויים בין הצדדים.
בנוסף לכ-300 החיילים הישראלים שנשבו במלחמה, דרשה ישראל את שחרורם של מזרחי וכן של ישראלי נוסף, משה לוי, לוקה בנפשו שברח למצרים ב-1953 ומאז היה כלוא בה.
המצרים סירבו במשך כל אורך השיחות להכליל את מזרחי בחילופי השבויים בטענה שמדובר במרגל, שאיננו חייל ושלמעשה הוא אזרח מצרי שבגד.
במהלך המשא ומתן אף ניסה צה"ל להפעיל לחץ על מצרים בהתניית מעבר אספקה לחיילים מצריים נצורים בשחרור של מזרחי ולוי.
לקראת סיכום עסקת שחרור השבויים, כשהמצרים עדיין עמדו על עמדתם לא לשחרר את מזרחי, קיבל שר הביטחון, משה דיין, החלטה לותר על הכללת מזרחי בעסקה כדי לא לעכב את שחרור מאות החיילים.
זאת, על רקע הלחץ שהפעילו עליו משפחות השבויים.
בעת קבלת ההחלטה, שהה ראש המוסד, צבי זמיר, בביקור בארצות הברית וכשקיבל הודעה על ההחלטה העביר באמצעות מברק לראש הממשלה, גולדה מאיר את התפטרותו.
לאחר שהובטח לזמיר שמזרחי ישוחרר זמן קצר אחרי מימוש עסקת השבויים, התרצה ומשך את התפטרותו.
במהלך המשא ומתן נעזרה ישראל בלחצים עזים שהפעיל מזכיר המדינה האמריקני, הנרי קיסינג'ר, על המצרים לשחרר את מזרחי.
בשלב כלשהו במשא ומתן, וייתכן שאף מיד אחרי שחרור החיילים, הודיעו המצרים לישראל בשיחות בז'נבה, כי משפטו של מזרחי בבית הדין הצבאי הסתיים והוא נידון למאסר עולם עם עבודות פרך.
עסקת שחרור האסירים מומשה בתחילת מרץ 1974 ומזרחי הגיע לישראל יחד עם משה לוי.
לאחר חזרתו ארצה ותהליך שיקום, השתלב ברוך מזרחי בחברת "כור" כמנתח מערכות והתגורר בחולון.
בתחילת ינואר 2005 נפטר ברוך מזרחי והוא בן 78 במותו.
ברוך מצליח (נולד ב-26 באוגוסט 1966) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל, ששימש כראש מנת"ק - מנהלת טנק המרכבה והרק"ם במשרד הביטחון בין השנים 2013–2017. לפני כן שימש כראש הרשות לפיתוח טנקים (רפ"ט).
הוביל בתקופת שירותו פרויקטים רבים, בהם: פיתוח נגמ"ש האיתן, טנק המרכבה סימן 4 ברק ומערכת "מעיל רוח".
בשנת 2014 קיבל את פרס ביטחון ישראל במסגרת השתתפותו בצוות שפיתח את מערכת "מעיל רוח".
בשנת 2023 סיים לימודי דוקטורט בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
מצליח החל את שירותו בצה"ל כעתודאי.
הוא למד לתואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת תל אביב וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בתום הלימודים יצא לקורס קצינים ועם סיומו הצטרף לרשות פיתוח הטנק (רפ"ט), ועסק בפיתוח מערכת למרכבה סימן 3.
בשנת 1990 קיבל את אות מצטיין הנשיא מנשיא מדינת ישראל, חיים הרצוג.
בשנת 1993 קודם לדרגת רב-סרן בפרויקט ובשנת 1996 סיים תואר שני בהנדסת תעשייה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1996–1999 שירת באזור הדרום בשני תפקידים: מפקד סדנת רק"ם וקצין חימוש בית הספר לשריון.
בשנת 1999 קודם לדרגת סגן-אלוף וחזר לשרת בפרויקט המרכבה כראש ענף צריח והוביל את פיתוח צריח המרכבה סימן 4.
בשנת 2004 מונה לראש ענף מיגון בפרויקט מרכבה סימן 4. במסגרת תפקידו עסק בתחקור כלל הרק"ם שנפגע במלחמת לבנון השנייה ובהובלת פרויקט "מעיל רוח" ושילובו בטנקי המרכבה סימן 4.
בשנת 2007 קודם לדרגת אלוף-משנה, ונכנס לתפקיד ראש הרשות לפיתוח טנקים (רפ"ט).
במסגרת תפקידו זה הוביל את פיתוח הנמ"ר וקליטתו המבצעית והשלים את פיתוח מערכת "מעיל רוח" וקליטתה המבצעית בטנקי סימן 4.
בשנת 2013 קודם לדרגת תת-אלוף והתמנה לראש מנת"ק - מנהלת טנק המרכבה והרק"ם.
במסגרת תפקידו, הוביל את מנת"ק לפיתוח הנגמ"ש איתן, נמר הנדסה, צריחון 30 מ"מ והתנעת פרויקט מרכבה 4 ברק.
בשנת 2014 זכה ביחד עם צוות מצה"ל, רפאל ואלתא בפרס ביטחון ישראל על פיתוח מערכת "מעיל רוח".
בשנת 2017 סיים את תפקידו ואת שירותו הצבאי.
לאחר השירות, מצליח סיים בהצלחה לימודי דוקטורט בפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב, בקבוצתו של עירד בן-גל.המחקר עוסק בפיתוח מודלים חכמים שמאפשרים לקבוצות סוכנים/רובוטים אוטונומיים לחפש, לזהות ולפעול בצורה מתואמת במרחבים מורכבים באמצעות בינה מלאכותית ולמידת חיזוק.
כיום הוא מועסק כחוקר ומרצה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, משמש כיועץ בתחום פיתוח מערכות ביטחוניות בחברת אלביט מערכות.
מצליח נשוי ואב לשני ילדים, מתגורר בראש העין.
ברוך לוין הוא מלחין וזמר חרדי אמריקאי, יליד קנדה, מהמוזיקה החסידית.
לחניו מוגדרים כבעלי אופי שקט ונשמתי, מהם כאלו שפופולריים באירועי "קומזיץ".
אחד משיריו המצליחים ביותר הוא "וזכני", שהפך ללהיט.
ברוך לוין נולד וגדל בטורונטו, קנדה.
הוא למד בבית הספר "עץ חיים", שם אביו, הרב מיכאל לוין, משמש כרב.
הוא למד גם בישיבות 'תורת משה' ומיר בירושלים.
לוין קיבל תואר שני במנהיגות חינוכית, וכן תוארי הוראה ממספר מוסדות.
הוא קיבל את הסמכתו הרבנית מבית הדין הרבני בירושלים.
לאחר נישואיו עבר לגור בווטרברי, קונטיקט.
בשנת 2005 הצטרף לצוות הישיבה הקטנה בעיר, שם משמש כסגן מנהל ומורה.
לוין החל לשיר בגיל 8 במקהלת בית ספרו.
זמן קצר לאחר שהחל ללמוד נגינה באורגן, והופיע בבית הספר ובמחנה הקיץ בתקופת ילדותו.
הוא נבחן לאלבום The Marvelous Middos Machine ולא התקבל אך הוא כן שר באלבומה של מרים ישראלי.
לאחר נישואיו החל לוין לכתוב שירים אותם מכר לזמרים אחרים.
דמו שלו הגיעה לידיעת כמה מפיקי מוזיקה, ששאלו את לוין מדוע הוא לא מבצע שירים משלו.
הדבר הוביל להפקת אלבומו הראשון של לוין, "וזכני", בשנת 2006. שיר הנושא, שכתב בעשר דקות למילים מתוך תפילת הדלקת נרות שבת, הפך לקלאסיקה בעולם היהודי האורתודוקסי.
כמו רבים מלהיטיו של לוין, באלבומו השני, "חתן התורה", ביצע לוין מחרוזת שירים שכתב וביצעו זמרים אחרים בעבר.
לאלבומו השלישי משנת 2009, Touched By A Niggun ("נגוע על ידי ניגון"), כתב הרב יחיאל ספרו, מחבר סדרת הספרים "Touched by a Story", את השירים באנגלית, המבוססים על סיפוריו.
בשנת 2010 כתב לוין שני שירים חדשים והופיע בהופעה חיה עם יעקב שוואקי, האלבום שהופק ונקרא, Live in Caesarea II – 5770, יצא מאוחר יותר בתקליטור וב-DVD.
לוין היה זמר אורח בסיום הש"ס ה-12 ב-1 באוגוסט 2012 באצטדיון מטלייף, בו השתתפו כמעט 100,000 יהודים.
הוא גם מופיע בדינרי צדקה.
ב־27 בנובמבר 2011 הוא הופיע יחד עם שוואקי בקונצרט לטובת הצלה לונדון.
הוא הופיע בקונצרט "זמן למוזיקה" של HASC 27 ב־12 בינואר 2013.
בשנת 2019 הוציא בדואט מחודש עם בני פרידמן את השיר 'וזכני', עבור ארגון בוני עולם.
ב-2023 הוציא את הדואט החדש "זה הקטן" ביחד עם הזמר שמילי אונגר.
ב-2025 הוציא את האלבום Off The Record 3 (The Pirchei Years) שבו הוא מחדש עשרות משירי מקהלות "פרחי" שזכו להצלחה גדולה במאה הקודמת.
לוין נשוי ואב לשלושה ילדים.
פרויקט Relax עם שמחה ליינר (2015)
פרויקט Relax שוב עם שמחה ליינר (2017)
Off The Record עם בני פרידמן, שמחה ליינר, ריבי שוועבל ויוסף ניוקומב (2020)
Journeys 5, אייבי רוטנברג, 2022
ברוך לאנר הוא רב אורתודוקסי אמריקאי, שהורשע בהתעללות מינית בילדים.
לאנר עבד כמנהל בית ספר תיכון ישיבת הילל באושיין, ניו ג'רזי ובהמשך היה נציג מטעם איחוד האורתודוקסים (OU) בוועידת נוער בתי הכנסת הארצית .
בשנת 2000 פורסם תחקיר בעיתון הקהילתי ג'ואיש ויק, ממנו עלה לאנר התעלל והטריד מינית ילדים במשך עשרות שנים.
לאנר התפטר יום למחרת הפרסום.
התחקיר, בשם "תמימות גנובה" ("Stolen Innocence"), זכה מאוחר יותר בפרס עבור "עיתונות ראויה לשבח".
כתוצאה מפרסום התחקיר, איחוד האורתודוקסים (OU) הקים ועדת חקירה בראשותו של הנשיא רי'צארד ג'ואל .
עלות הוועדה הייתה מעל מיליון דולר, היא ראיינה מעל 140 איש ולבסוף פרסמה דו"ח שהתפרס על פני 330 עמודים המגולל את מסכת ההתעללות וההטרדות של לאנר.
בדו"ח פורסם כי החל משנת 1970, התעלל לאנר פיזית ונפשית בעשרות בני נוער, בנים ובנות, ובין היתר נגע בחלקם באזורים מוצנעים.
כן הדו"ח כלל ביקורת על סגן נשיא איחוד האורתודוקסים, הרב רפאל באטלר על כך שלא שלא עשה די לברר תלונות שהוגשו.
לאחר פרסום הדו"ח התפטר באטלר מתפקידו.
בשנת 2002 הורשע לאנר בהתעללות מינית בשתי נערות מתבגרות שלמדו בבית הספר הדתי בו ניהל ונידון לשבע שנות מאסר.
בשנת 2005 ביטל בית המשפט לערעורים את אחד מסעיפי האישום.
בשנת 2001 פורסם דו"ח נוסף של איחוד האורתודוקסים ממנו עלו ליקויים קשים בהתנהלות של האיחוד בפרשה וכי התעלם מתלונות על לאנר במשך עשרות שנים.
המקרה תואר בתקשורת האורתודוקסית האמריקאית כ"קו פרשת המים לאופן שבו הקהילה מטפלת בהתעללות מינית".
בשנת 2003 הרבנים מרדכי ויליג, יוסף בלאו ואהרון לוין אשר חקרו תלונות קודמות נגד לאנר בשנת 1989, התנצלו בפני הקורבנות על כך שלא פעלו לעצור את ההתעללות.
ב-10 בינואר 2008 שוחרר לאנר מהכלא.
ב-5 ביולי 2022, פורסם בגרסה האנגלית של "הארץ" ובעיתונים נוספים כולל "ישראל היום", שלאנר קיבל ויזה A-5, המקנה לו שהייה זמנית בארץ.
אושרה עלייתה של אשתו השנייה, אבל בקשתו של לאנר נדחתה בגלל עברו הפלילי.
ברוך מינקה (נולד ב-1940) הוא ביוכימאי וגנטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
מגלה (TRP), המעורבות בתחושות הכאב.
בשנים 1964 ל-1967 למד לתואר ראשון בפיזיולוגיה וביוכימיה באוניברסיטה העברית.
המשיך לתואר שני ולדוקטורט, שנכתב בהדרכת פרופ' פיטר הילמן והוגש ב-1973. בשנים 1973–1975 שהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרדו, שם חקר את הגנטיקה והאלקטרופיזיולוגיה של מערכת הראייה.
החל מ-1975 שימש כמרצה במחלקה לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית ומרכז רפואי הדסה (ושימש בתפקיד ראש המחלקה בשנים 1989–1992).
שימש כמרצה אורח באוניברסיטאות בשווייץ, גרמניה וארצות הברית.
במהלך השנים הדריך כ-30 תלמידי דוקטורט.
מינקה גילה, יחד עם שותפים, סוג חדש של תעלת יונים, שלהם קרא (Transient Receptor Potential, ובקיצור ערוץ TRP), כתוצאה ממחקריו על פוטוטרנסדוקציה (התמרת אור) וראייה בזבובי פירות (Drosophila melanogaster).
הוא חקר את המאפיינים הביופיזיים והביוכימיים של תעלות ה-TRP בעיני זבוב הפירות וזיהה יחד עם צבי זלינגר פוספוליפאז C כמרכיב מכריע במסלול האיתות של דרוזופילה TRP.
העקרונות שהם מצאו משותפים למספר רב של תחושות (למשל תחושות טמפרטורה, כאב וטעם) ומערכות מוטוריות (תכונות של במוח הקטן), ובכך הניחו את הבסיס לחקר מולקולות העומדות בבסיס מנגנוני TRP וכאב, במקור ביוזמתו של פרופ' דייוויד ג'וליוס.
אחר כך הרחיבו את המחקר לנושא אובדן המוטציה התפקודי הראשון שזוהה בערוץ TRPV1 האנושי, השולט לפחות בכמה מהתהליכים הרגולטוריים של גוף האדם הקשורים לכאב דלקתי ולזיהוי חום מזיק.
המטרה העיקרית במחקר הייתה לפענח את התפקידים הקריטיים של ערוצי TRP בראייה ושל TRPV1 בפיזיולוגיה הסומטוסנסורית האנושית.
תוכנית פולברייט, קרן החינוך ארצות הברית-ישראל, 1973
פרס על מחקר מצטיין בנושא פוטו-טרנסדוקציה, מקרן בת שבע דה רוטשילד, 1976
מענק למחקר מצטיין (יחד עם צבי זלינגר) קרן וולף, 1985
פרס נסיך אסטוריאס לשנת 2010 למחקר טכני ומדעי (יחד עם ד"ר דייוויד ג'וליוס וד"ר לינדה ווטקינס)
במדעי החיים לשנת 2010 על חקר המוח
חבר כבוד בעמותה הישראלית למדעי המוח (ISFN)2017
ברוך מסאמי הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי ושימש כמאמן נבחרת הרוגבי בכיסאות גלגלים.
מסאמי נולד עם מום נדיר כשהוא חסר גפיים תחתונות.
בצעירותו החל להתאמן במרכז הספורט לנכים של איל"ן והתחרה בהרמת משקולות, מרוץ בכיסאות גלגלים והדיפת כדור ברזל.
ב-1989 השתתף באליפות העולם לנוער לנכים וזכה בשלוש מדליות זהב במרוץ כיסאות גלגלים למרחקים 100 מטר, 400 מטר ו-1500 מטר.
ב התחרה בהרמת משקולות וסיים במקום ה-16 עם הרמת 142.5 ק"ג.
מסאמי היה מראשוני נבחרת ישראל ברוגבי כיסאות גלגלים, שהחלה לפעול ב-2009. הוא אימן את הנבחרת וייצג אותה בפדרציה העולמית לרוגבי כיסאות גלגלים.
מסאמי היה חבר מטה מאבק הנכים בישראל.
ברוך כהן (17 בינואר 1936 – 26 בינואר 1973) היה מנהל המבצעים של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים באירופה, נורה ונהרג בבית קפה במדריד על ידי איש קשר מארגון ספטמבר השחור.
ברוך כהן נולד בשנת 1936 לוויקטוריה וחיים כהן, בן שני במשפחה של שישה בנים, דור חמישי בארץ.
אחיו הבכור הוא מאיר כהן-אבידב.
שלושה מאחיו היו פעילים באצ"ל.
למד בבית ספר היסודי "אליאנס" ובבית הספר הריאלי בחיפה.
נמנה עם שבט הצופים "משוטטי בכרמל".
לאחר שלוש שנות לימוד בתיכון הצטרף לחבריו בתנועת הנוער שהיו בהכשרה בעין חרוד, השלים לימודיו בבית הספר בבית השיטה ועד גיוסו שהה בתל קציר.
שירת בנח"ל, שם הכיר את נורית, שאותה נשא לאישה בשנת 1956, והזוג עבר לקיבוץ רעים.
ב-1959 הצטרף כהן לשב"כ, שם שימש כרכז מיעוטים אזורי בכיר וכחוקר במרחב צפון.
בשנת 1963 פרש מהשב"כ, ועבד בהסוכנות היהודית כמנהל חבל הגליל וכמרכז גוש חבל צפון.
בשנת 1964 חזר לשב"כ ושימש כרכז מיעוטים במרכז הארץ ובמרחב דרום.
ב-1970 הושאל ל"מוסד" ויצא עם משפחתו לבריסל, שם שירת בתפקיד שטח.
ב-26 בינואר 1973, בשעה 10:30, נפגש ברחוב במדריד עם איש קשר מארגון ספטמבר השחור, וזה ירה בו, באקדח מצויד במשתיק קול.
מהירי נפצע גם אזרח ספרדי.
כהן נלקח לבית חולים, ושם נפטר לאחר זמן קצר.
לפני מותו מסר כהן ששם המתנקש הוא חאמד מאג'ר אל אמאד.
ארגון ספטמבר השחור הודיע לאחר הרצח שאנשיו התנקשו בקצין מודיעין ישראלי בשם אורי מולו.
בידיעות שפורסמו בעיתונות בישראל מייד לאחר הרצח נקרא כהן בשם משה חנן ישי - השם שהופיע בדרכונו, ורק כעבור ימים אחדים פורסם שמו האמיתי וישראל אישרה שנמנה עם כוחות הביטחון.
ב-31 בינואר הובא ברוך כהן לקבורה בבית הקברות הצבאי בחיפה.
הותיר אחריו את רעייתו, שלושה בנים ובת.
המוסד ערך מבצע לאיתור והרג המתנקשים בתגובה, במסגרת מבצע זעם האל.
לפחות שלושה פלסטינים שהיו מעורבים בתכנון ובביצוע הריגתו של כהן חוסלו.
סיפורו של כהן הונצח בסרט "לגעת בסוף", שהפיקו תלמידי מגמת תקשורת וקולנוע של בית הספר הריאלי..
בחיפה נקרא רחוב על שמו.
ברוך כהנא (1835–1927) נדבן ציוני שהוריש עוד בחייו את רוב הונו לקרן הקיימת.
בכספו נבנו מבני כפר הנוער בן שמן ועל שמו כפר ברוך.
כהנא נולד במוהילוב והתייתם מהוריו בגיל 10. כדי להמלט מגזירת הקנטוניסטים נמלט ליאשי.
בעקבות קריאת "מדינת היהודים" של הרצל חיסל את עסקיו ברומניה ועבר לווינה כדי להיות בקרבת הרצל.
בשנת 1896 הוא הרים תרומה נכבדה לחובבי ציון.
בשנת 1909 הוא תרם את רוב חסכונותיו לקרן הקיימת לצורך בניין ארץ ישראל.
בכספו נבנו מבני כפר הנוער בן שמן ובשנות ה-20 הושקעו תרומותיו בקניית קרקעות.
ברוך מקונסטנטין, או: ברוך מארץ יוון, היה איש עסקים, שתדלן ועסקן יהודי בעל השפעה באיחוד הפולני-ליטאי.
התפרסם בשל מאבקו חסר הפשרות ברבי יהונתן אייבשיץ, ובמלחמתו בפרנקיסטים.
שם אביו היה רבי דוד מצאצאי רבי שלום שכנא מלובלין.
בצעירותו למד בברלין אצל רבי יעקב יהושע פלק בעל ה"פני יהושע".
התגורר בקונסטנטין ישן ותקופה מחייו בעיר ביאלה פודולסק.
היה מקורב מאוד ל, איש אמונו של אוגוסט השני, מלך פולין, והפוליטיקאי החזק בפולין, ולשדלוניצקי שר הכספים סגן שר האוצר של פולין.
לצורך עסקיו היה מבקר רבות בוורשה ובדרזדן – שם הייתה חצרו של מלך פולין.
ברוך היה אחד מהיהודים רבי ההשפעה בפולין, ולא היסס לעשות שימוש בכחו והשפעתו בחצר המלוכה; ההיסטוריון צבי היינריך גרץ שפט אותו לחומרה וכתב עליו: .
יחד עם מחותנו לעתיד – רבי יעקב עמדין, לחם ברבי יהונתן אייבשיץ עם פרוץ הפולמוס על השתייכות לשבתאים.
הוא סירב להצעות שוחד בסכומים של מאות זהובים על מנת שיפסיק את מלחמתו, ואף מימן חלק גדול מהמאבק.
ברוך לא נמנע מלנקוט באמצעים כמו הלשנה ומאסר של תומכי רבי יהונתן, והתכתב עם רבי אריה לייב מאמסטרדם והיעב"ץ בנושא המאבק.
רבי יעקב עמדין שיבחו בספריו על המאבק שהוביל, וכתב עליו:
בעקבות זאת פעל ברוך למאסרו של הרב הלפרין, ופנה לשדלניצקי שר הכספים של הממלכה הפולנית לאסור את מכריזי החרם בתואנה שהחרמת אדם ממדינה זרה (רבי יעקב עמדין – כנגדו כוון החרם) עלול לגרום סכסוך פוליטי.
רבי יעקב חיים הספיק להימלט מבעוד מועד, ובמקומו נאסר אביו הפרנס אברהם חיימס', כערובה לכך שבנו יבוא לכינוס נוסף ויבטל את החרם שהכריז, אך הפרנס שוחרר לבסוף בעקבות התדהמה בדעת הקהל מהמאסר.
גם בוועד שנערך בתשרי תקי"ד בירוסלב נכשל ברוך, והחרם על מתנגדי רבי יהונתן אייבשיץ הוכרז שוב על ידי אברהם חיימ'ס ובנו רבי יעקב מלובלין.
לפי אהרן מרכוס הביא ברוך לביטולו של ועד ארבע הארצות כנקמה על כישלונו אם כי על כך יצאו עוררין.
מאוחר יותר, בשנת 1759, עם התפשטות הפרנקיסטים, השלים ברוך עם יריבו אברהם בן חיים, ופעל יחד עמו נגד התנועה החדשה; ברוך היה מראשי הלוחמים בפולין, וקיים התכתבות עם רבנים רבים, בהם: רבי חיים הכהן רפפורט, רבי אברהם אביש מליסא, ורבי יעקב עמדין.
הוא נסע לוורשה, וניסה לפעול אצל היינריך פון בריהל שיאסור על פעילות התנועה, תוך דגש על חוקי הכנסייה הנוגדים את ייסודה של התנועה החדשה, ולביטול הגזירה על התלמוד לאחר שריפת התלמוד שנערכה בקמניץ באותה השנה על ידי הבישוף האנטישמי מיקולאי דמבובסקי .
ברוך גם תרם מהונו סכום של 100 אדומים להוצאות המאבק ודאג להציע את עמדת היהדות בפני הנונציו האפיפיורי.
בשנת 1759 כאשר נאסר יעקב פרנק במבצר צ'נסטוחוב, נסע ברוך למוסקבה על מנת להסביר לשלטונות הרוסיים את הסכנה הנשקפת ממנו.
בנו רבי יוסף כיהן ברבנות מזריטש דליטא.
בנו אליעזר נשא בשנת תקי"ח את נחמה בת רבי יעקב עמדין, אך התגרש בשנת תקכ"ד.
הרב ד"ר ברוך כהנא (נולד בז' בשבט ה'תשי"ט) הוא רב ישראלי, משפטן, חוקר הלכה ומשפט עברי, חבר במכון הלכה ברורה, מחבר ספרים בנושאי המשפט העברי ועורך ספרות תורנית.
כהנא נולד לרב מאיר כהנא ולרבנית ליבי.
למד בישיבת ירושלים לצעירים ובישיבת מרכז הרב.
בעל תואר דוקטור במשפטים מטעם האוניברסיטה העברית.
נושא מחקרו היה "המחילה במשפט העברי", בהנחיית פרופ' ברכיהו ליפשיץ.
ככהן, פעיל בהכנות לעבודה במקדש בבית המקדש השלישי.
משמש כחוקר ומבקר במכון הלכה ברורה, והשתתף בעריכת "תלמוד בבלי עם הלכה ברורה".
מחבר מפתחות למספר רב של ספרים תורניים.
חיבר את ה"מפתח לפירושים על משנה תורה לרמב"ם" לצד הרבנים אליהו שלמה רענן ויעקב בלום, שאחרי שנדפס בשתי מהדורות, בשנת תשנ"ב ובשנת תשנ"ה, פורסם בהרחבה רבה באתר האינטרנט של מכון הלכה ברורה, ובו יותר מחצי מיליון הפניות.
כן חיבר את "מעלות ארץ ישראל בהלכה ובאגדה".
השתתף גם בעריכת אגרות הראי"ה כרכים ד-ו וביאורי הרצי"ה לפרקי אבות.
כן ערך מפתח לפירושים על אגדות התלמוד, שנאספו מתוך יותר מאלפיים ספרים, ואף הוא פורסם באתר האינטרנט של מכון הלכה ברורה, ובהכנת מפתח להערות מגדולי הדורות על שער המלך (בשיתוף הרב אליהו שלמה רענן, בהוצאת מכון ירושלים).
הספרים שהוציא לאור במסגרת הסדרה חוק לישראל "ספריית המשפט העברי" שעורך פרופ' נחום רקובר, הם חיבורים מקיפים הכוללים פרטי הלכה ודעות פוסקים רבות, המוצגות בהשוואה לחקיקה בישראל, ומציעות אלטרנטיבה הלכתית לחקיקה:
ספרו שומרים עוסק בהלכות השומרים (שומר חינם, שומר שכר, שוכר ושואל: כיצד נוצרת השמירה, רוחב האחריות של השומרים השונים, שומר שמסר לשומר, כיצד מסתיימת השמירה, ועוד).
ספרו ערבות עוסק במהות הערבות, אחריות הערב כאחריות משנית, ריבוי ערבים, זכות הערב לחזור אל החייב, ערב בעד ערב ועוד.
פרופ' יעקב מירון כתב על הספר כי הוא נקודת ציון בדרכו של המשפט במדינת ישראל, בכך שיש בו ביטוי מעשי לשאיפת ההתאמה לצדק של נביאי ישראל המוזכרת במגילת העצמאות, ולקביעה בחוק של מורשת המשפט העברי בחוק יסודות המשפט.
ספרו מחילה (בשני כרכים) עוסק במהות המחילה, יצירתה, נושאיה, ותוקפה במצבים שונים.
חלקים מהחיבור מבוססים על עבודותיו לתואר שני ושלישי.
מחקר נוסף במסגרת זו עוסק במתנה במשפט העברי.
המחקר עדיין לא יצא לאור, אך מהדורה ראשונית שלו פורסמה באינטרנט.
ספריו צוטטו בפסיקות של בתי המשפט בישראל.
נשוי לד"ר ניצה כהנא, חוקרת ביולוגיה וגנטיקה מהאוניברסיטה העברית.
גיסו הוא הרב אורי שרקי.
אביו, הרב מאיר כהנא, אחיו בנימין זאב כהנא, גיסתו טליה כהנא, בן דודו הרב הלל ליברמן, ואחיינו שלום שרקי נרצחו בפיגועי טרור.
דודו הוא הרב נחמן כהנא.
אחיינים נוספים הם העיתונאי יאיר שרקי ומאיר אטינגר.
ברוך כהנא (נולד ב-1958) הוא פסיכולוג קליני ישראלי.
ממייסדי מכון רוטנברג לפסיכולוגיה יהודית.
מרצה במכללת הרצוג ובבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
כהנא נולד ב-1958. הוא מחזיק בתואר שני בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת בר-אילן ובתואר שלישי מהאוניברסיטה העברית בירושלים שאותו קיבל בשנת 2004. ההכשרה המעשית שלו עשה במכון סאמיט בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו היא "השבירה והתקון כפרדיגמה לפסיכופתולוגיה ולפסיכותרפיה" בהנחיית פרופ' מרדכי רוטנברג.
הטענה המרכזית של כהנא בעבודה זו היא כי הגישה החסידות מספקת תרומה הומנית יותר להתמודדות במשברים, ביחס לפסיכיאטריה המודרנית.
כהנא הוא פסיכולוג קליני, ממייסדי מכון רוטנברג לפסיכולוגיה יהודית.
חבר המכון הישראלי לפסיכולוגיה יונגיאנית.
כהנא משמש כמרצה במכללת הרצוג ובבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בספריו ובמאמריו מביע דעה וגישה פסיכולוגית בעיקר ביחס לסוגיות שמעסיקות בהווה את העולם בכלל, ואת העולם היהודי - הישראלי בפרט.
כהנא נולד למשפחה חילונית חזר בתשובה בגיל 18, בספריו הוא מרבה לתאר את התרשמותו מהכתיבה של הרב קוק כגורם להצטרפותו לקהילה הדתית לאומית.
כהנא נשוי ואב לארבעה ילדים, גר בהתנחלות נווה דניאל.
שבירה ותיקון: מודל חסידי לפסיכולוגיה קלינית, הוצאת ראובן מס, ירושלים, 2010
השטיבל והסטארט-אפ (בשיתוף עם פרופ' מרדכי רוטנברג): שיחות על חסידות פסיכולוגיה יהודית ואתגרי השעה, משכל הוצאה לאור, ראשון לציון, 2018
זאוס פרומתאוס ואלוהים, משכל הוצאה לאור, ראשון לציון, (2021).
אורות האדם והנפש: משנתו הפסיכולוגית של הראי"ה קוק וכלים ליישומה, הוצאת ראובן מס, ירושלים (2020).
רבי ברוך שיק משקלוב (1744, תק"ד – 1808, א' באדר תקס"ח) היה רב, מקובל ודיין מן המשכילים המוקדמים, מחבר ומתרגם ספרי מדע ובהם הספר "יסודות" של אוקלידס.
שיק נולד בעיירה שקלוב שעל גבול פולין והאימפריה הרוסית, לרבי יעקב שהיה רב העיירה ומחבר הספר "בציעת הפת".
משפחתו הייתה משפחת רבנים מיוחסת, סבו היה רבי יהודה רבן של קלצק ומייצ'יט, בנו של רבי לייב "בעל התוספות" ממינסק.
אביו היה בן דודו של רבי אריה לייב גינצבורג בעל "שאגת אריה".
קיבל חינוך רבני מסודר, ב-1764 הוסמך לרבנות בידי רבי אברהם קצנלבוגן מבריסק, ואחר כך נעשה דיין ופרנס במינסק.
כבר מגיל צעיר החל להתעניין בספרי מדע ובפרט באנטומיה ובאסטרונומיה.
תחומי ידע אלו אמנם לא היו שגרתיים ביהדות מזרח אירופה, אך מצד שני לא נחשבו פסולים, ואף ראו בהם ידיעות נחוצות לשם לימוד תורה.
לפי עדויות מסופקות שהה מספר שנים בלונדון ולמד רפואה.
בשנות השישים והשבעים של המאה ה-18 חיבר שיק שני ספרים: "עמודי שמים" באסטרונומיה (ביאור על הלכות קידוש החודש של הרמב"ם) ו"תפארת אדם" באנטומיה.
הידע שהציג בספרים אלו היה מבוסס בעיקר על המדע של ימי הביניים, כפי שקרא בחיבורים בלטינית שהובאו למזרח אירופה, כנראה על ידי יהודים מקומיים שנסעו ללמוד רפואה בפדובה.
שיק ניסה לשלב בחיבורים אלו בין הקבלה, ספר הזוהר בפרט, לבין המדע.
ברעיונות אלו התבסס שיק בין השאר על כתביו של הרמח"ל, שכבר הגיעו בתקופתו למזרח אירופה; ייתכן שהתוודע אליהם באמצעות יקותיאל גורדון, תלמידו של הרמח"ל ששהה תקופה מסוימת בשקלוב.
שיק החל לנדוד בקהילות באירופה כדי לאסוף חותמים על ספריו ולהשיג מימון להדפסתם, וב-1776 הגיע לקהילת ברלין.
שם קיבל הסכמות לספריו מרב הקהילה, צבי הירש לוין, ובנו שאול ברלין.
בברלין הכיר מקרוב את משה מנדלסון ואת חוג תלמידיו-ידידיו, ובהם נפתלי הרץ וייזל, דוד פרידלנדר ואחרים.
אנשי ברלין, בראשית ימיה של תנועת ההשכלה המאורגנת ועוד לפני שהחלה ההתנגדות הרבנית להשכלה, הופתעו להכיר תלמיד חכם מזרח-אירופאי המגלה עניין בהשכלה ובמדעים, והתגייסו לסייע לו ולהדריך אותו.
לאחר שהדפיס בברלין את שני חיבוריו "עמודי שמים" ו"תפארת אדם", הציע לו הרב לוין להדפיס את ספרו של יצחק הישראלי "יסוד עולם", על אסטרונומיה, על פי כתבי יד שהיו בספרייתו.
כדברי ההיסטוריון דוד פישמן, "רשימת החותמים מראש על הספר 'יסוד עולם' היא למעשה רשימת 'מי הוא מי בקהילת ברלין'", ובהם בין השאר כמה מעשירי העיר שתמכו כספית בשיק.
נפתלי הרץ וייזל אף כתב שיר תהילה שנדפס בראש "יסוד עולם".
לאחר שהייה של כמה חודשים בברלין חזר שיק למינסק.
בשנים הבאות חיבר את הספרים "דרך ישרה" (האג, 1779), ברפואה, "אוקלידוס" (האג, 1780), כפי שיפורט להלן בהוראת הגר"א, תרגום של "יסודות" של אוקלידס, ו"קנה המידה" (פראג, 1783; מהדורה שנייה שקלוב, 1791), תרגום של ספר אנגלי על אלגברה, גאומטריה וטריגונומטריה.
כנראה בהשפעת משכילי ברלין עזב בספרים אלה את הניסיונות לשלב מדע וקבלה, והתמקד בצורך להפיץ חכמות ומדעים אצל היהודים; הוא תיאר את בערותם של היהודים לעומת הגויים כמצב של חילול השם, וראה צורך ללמד מתמטיקה ומדעי הטבע כדי להעלות את כבודם של ישראל בעמים.
ב-1778 נסע לווילנה כדי לקבל הסכמה לספריו מהגאון מווילנה.
הגאון אמנם לא נהג כמעט לתת הסכמות, אך עודד אותו לתרגם ספרי מדע לעברית והביע עמדה חיובית ביחס ללימוד מדעים, שאותה ציטט שיק בהקדמה לספר אוקלידוס: "כפי מה שיחסר לאדם ידיעות משארי החכמות, לעומת זה יחסר לו מאה ידות בחכמת התורה, כי התורה והחכמה נצמדים יחד".
ציטוט זה היה מאז מן הראיות העיקריות שהובאו כדי ללמד על גישתו של הגר"א ביחס ללימודי חול, ועמד במרכז ויכוחים רבים בין משכילי מזרח אירופה לשומרי המסורת לאורך המאה ה-19. ב-1783 נסע שיק לפראג וקיבל שם הסכמה מסויגת יחסית מרבי יחזקאל לנדא, בעל ה"נודע ביהודה", לספרו "קנה המידה".
ב-1791 עבר לעיירה אוסטיה שבמחוז מוהילב, שם התגורר באחוזתו של היהודי העשיר יהושע צייטלין, שתמך בכמה תלמידי חכמים משכילים.
הייתה לו שם מעבדה פרטית שבה ערך ניסויים בכימיה.
ב-1797 עבר לסלוצק, שם שימש כדיין וכרופא עד פטירתו ב-1808.
ב-1785 הצטרף ללשכת בונים חופשיים נוצרית-יהודית בשם "האחים האסיאתים" .
שמו במסדר היה פטרוס בן אל-חי.
נכדיו היו רבי יעקב ברוכין (ה"משכנות יעקב") ורבי יצחק מינקובסקי מקרלין (ה"קרן אורה"), שניהם רבנים ליטאים בולטים.
נולד בחיפה ללאה ומנחם נחשון.
עוד בילדותו אהב להתבונן בנוף ההררי שנשקף מביתו.
לדבריו: "בכל בוקר ראיתי את רועי-הצאן הערביים, עולים בהר, אל המרעה וחוזרים לעת ערב.
אהבתי את הצמחים שנחבאו בין הסלעים והשתעשעתי בבוץ, המחליף צורותיו עם כל מדרך כף רגל.
העדות המוסמכת על כשרוני, שמעתי מפי הגננת שלי, שהעניקה לי דף וצבעים, כל אימת שעשיתי מהומות בגן הילדים".
בשנים 1950–1958 למד אצל האמן שלמה נראני (נרינסקי), תלמידו של פול סזאן, שפתח לו שער לאמנות.
לאחר שהתקרב לחסידות חב"ד נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת 1963 התחתן עם שרה.
באותה שנה הם ביקרו אצל הרבי מלובביץ' שהעניק לו מלגה לשנת לימודים בבית הספר לאמנות–ויזואלית בניו יורק, ואמר לו: "דורות רבים עברו וחוש הציור בכשרות לא ניתקן – ואתה תתקן".
לאחר מלחמת ששת הימים, הצטרף אל הקבוצה הראשונה של המתנחלים בחברון.
בשנים הראשונות הסתובב ברחבי העיר וצייר בשחור לבן.
לימים, פתח גלריה ליד מערת המכפלה.
בשנת 1978 פתח תערוכה במרכז העולמי של חב"ד.
בתערוכה זו ביקר האדמו"ר מלובביץ', בביקור יחיד מסוגו, ואף העיר את הערותיו על פרטי הציורים.
כמו כן, ערך תערוכות באנגליה, אוסטרליה, ארגנטינה, יפן, ארצות הברית ועוד.
נפטר ב-13 בספטמבר 2021, ונקבר בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
הותיר אחריו אישה, שרה, 5 בנים ו-5 בנות.
אחיו, פרופ' ישראל נחשון הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן .
חתנו, ויקטור עטיה, הוא שליח חב"ד בחברון.
חתנו ארז קרלנשטיין, הוא מנכ"ל מוסדות חב"ד ברחובות ונכדו הוא המוזיקאי דוידי נחשון.
ביצירותיו, היה מתרגם נחשון לשפת הציור מחזות מסיפורי המקרא וממדרשי חז"ל, ממראות הטבע ומהחזיונות של הנביאים.
יש ביצירותיו השפעות מהאמנות הפרסית וההודית ומכל מה שמגיע אליו מהלימוד בכתבי הקודש.
נחשון השתדל להפיק הרמוניה מלאה, בצבעים ובצורות ומשתמש הרבה בדימויים יהודיים כמו בית המקדש, מנורת שבעת הקנים, נרות, רימונים ושופרות.
נחשון סיפר כי: "בטרם שאתחיל ואחרי שאני מסיים, אני מודה לה', שנטע בי את הכשרון, ההשראה והיכולת".
סגנון העבודות של ציורי השמן על הקנבס הוא ריאליסטי-נאיבי.
דמותו הייחודית של נחשון כאמן יהודי חסידי, היוותה השראה לסופר חיים פוטוק שעליה ביסס את התמה בספרו "שמי הוא אשר לב" ("My Name Is Asher Lev") המספר על בחור צעיר, המבקש להפוך לצייר.
העלילה עוסקת בנפתוליו עם הצדדים ה"טמאים" של אמנות הציור, תוך לבטים מול המשפחה והרבי.
פרשת קבורתו של אברהם ידידיה נחשון
בחורף 1975 נולד למשפחת נחשון בן.
ברית המילה נערכה במערת המכפלה, והייתה הראשונה שנערכה שם, חרף איסור הממשל הצבאי, והתינוק נקרא בשם אברהם ידידיה.
כעבור ארבעה חודשים נפטר התינוק ממוות בעריסה, ואימו שרה החליטה כי התינוק ייקבר בבית העלמין העתיק בחברון, שמאז הרוגי הטבח בתרפ"ט לא נקברו בו יהודים.
הממשלה התנגדה לקבורה זו, והוראה על כך יצאה מראש הממשלה יצחק רבין ושר הביטחון שמעון פרס.
אולם בעקבות התעקשותה של האם, אשר צעדה ברגל לעבר בית הקברות העתיק כשהתינוק המת בידיה, הסכים לבסוף שר הביטחון לקבורת התינוק בבית הקברות.
היישוב היהודי בחברון רואה בקבורה זו את הצעד הראשון בחידוש היישוב היהודי בתוך העיר חברון, שכן בעקבות הקבורה עלה צורך להציב שמירה על בית הקברות, דבר שהחל את הנוכחות האזרחית בתוך חברון עצמה.
בין הדמויות הבולטות שעסקו בשמירה על בית הקברות היה פרופ' בן ציון טבגר, שפעל רבות לשחזורו ולהחזרת היישוב היהודי בחברון.
ברוך פדה (פדרסקי) (1908 - 18 ביוני 2001) היה רופא, קצין רפואה ראשי, מנהל בית חולים ומנכ"ל משרד הבריאות, פרופסור לרפואה פנימית, חתן פרס ישראל תשמ"ה לרפואה.
פדרסקי נולד בעיירה רדשקוביצ'י שבבלארוס.
אמו, חיה-רבקה, הייתה אחותה הגדולה של הסופרת דבורה בארון.
למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג ועם סיום לימודיו בשנת 1934 עלה לארץ ישראל.
הוא היה רופא של "חברת האשלג הארץ-ישראלית" בסדום, וכן רופא כללי בעפולה, בגליל ובעמק הירדן.
בשנת 1938 נסע לארצות הברית והשתלם שם בהמטולוגיה.
עם שובו כעבור שנתיים, שימש רופא בגליל העליון ומאוחר יותר בבית חולים עפולה.
בסביבות 1942 הכיר בדגניה את רעייתו לעתיד, תחיה בת משה תלמי, בת כפר יחזקאל, בוגרת סמינר למורים בירושלים ומורה בבית הספר החקלאי כדורי.
בהגנה שימש פדה בתפקיד הרופא הנפתי בחבל הנגב.
במסגרת תפקידו הקים פדה בית חולים צבאי - "בית חולים מס' 1" שהוקם באוהלים בקיבוץ ניר-עם.
בשנת 1948 התגייס לצה"ל ושימש סגן קצין רפואה ראשי בנוסף לתפקידיו כאחראי רפואי לחזית הדרום וקצין המבצעים של שירות הרפואה (לימים חיל הרפואה).
בשנת 1949 פרש מן הצבא והתמנה למנהל מחלקה פנימית בבית חולים תל השומר (לימים בית חולים שיבא).
בתחילת שנות ה-50 נמנו בני הזוג על המתיישבים הראשונים בשכונת צהלה בתל אביב.
בשנת 1955 נתמנה גם לסגן מנהל בית החולים.
בשנת 1956 מונה לקצין רפואה ראשי ושירת בתפקיד זה במשך מלחמת סיני ועד סוף שנת 1962. עם כניסתו לתפקיד קרפ"ר החליט על ביטול בתי החולים הצבאיים והוחלט לאשפז חיילים בבתי החולים הממשלתיים.
הטיפול השוטף ניתן במרפאות החוץ הצמודות לבתי חולים אלה על ידי רופאים מומחים.
פרופסור פדה ייסד את המכון הגנטי בתל השומר והיה מראשוני הגנטיקאים בארץ.
לאחר פרישתו מן הצבא מילא תפקידי הוראה, מחקר וניהול.
בין השאר שימש בין השנים 1971–1974 מנכ"ל משרד הבריאות.
בין הסיבות לפרישתו מתפקידו נמנו על ידו תחושת ריחוק בינו לבין הדור הצעיר של רופאים.
לכך נוספו השמצות על פעילות המשרד שפורסמו באותה עת בעיתונות בניסיון להציג הישגים מקצועיים ככישלונות.
ב-1972 מונה לחבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנים 1974–1976 מונה למנהל בית החולים פוריה (הנושא כיום את שמו).
עם פרישתו לגמלאות עבר עם רעייתו להתגורר בחצור הגלילית.
שם שימש כרופא כללי ורעייתו עבדה כמורה.
בהמשך פתח מכון לחולי סוכרת בקריית שמונה ועבד במרפאת היישוב קצרין.
בשנותיהם האחרונות הקימו בני הזוג את ארכיון הגולן.
במשך חייו המקצועיים זכה להערכה רבה מצד עמיתיו והממסד הממלכתי והרפואי ובין השאר היה חתן פרס מאיר (1955), חתן פרס יגאל אלון (1983), חתן פרס ישראל תשמ"ה לרפואה (1985), מעוטר אות הנשיא למתנדב (1988), וכן עיטור אות שר הבריאות על מפעל חיים (1999).
פרופסור ברוך פדה לקה במחלת הסרטן.
רעייתו, תחיה לבית תלמי (אחותו של הפיזיקאי יגאל תלמי), הייתה חולת לב ואושפזה תקופה ארוכה במהלך שנת 2001. בעקבות החמרה במצבו החליטו הוא ורעייתו לשים קץ לחייהם.
ברוך פדה נפטר בביתו בשכונת צהלה ממנת יתר של תרופות אותן נטל יחד עם רעייתו.
השניים הותירו אחריהם מכתב פרידה.
רעייתו, תחיה, נותרה במצב קשה ונפטרה כשבוע לאחר מכן.
בני הזוג נקברו בבית העלמין בכפר יחזקאל.
הותירו אחריהם שלושה ילדים ונכדים.
בשנת 2005 נקרא בית החולים פוריה על-שמו.
המרכז הגריאטרי בבית חולים שיבא נקרא על שמם של פרופסור פדה ורעייתו.
לבני הזוג נולדו שני בנים ובת.
עופר, ניצה רייך ופרופ' שי פדה, שהוא רופא ילדים ומומחה בראומטולוגיה המנהל את מחלקת הילדים בבית חולים ספרא בתל השומר וכן את המרפאה הראומטולוגית ילדים ומרכז ארצי לחולי קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF).
נכדתם, הדס פדה, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה בעבר.
ברוך עוזיאל (1 באוגוסט 1901 – 20 בפברואר 1977) היה איש ציבור, פעיל תנועת מכבי העולמית, ממייסדי תנועת העובד הציוני ועורך דין ישראלי שכיהן כחבר הכנסת.
נולד בסלוניקי שביוון למשה עוזיאל.
סבו, הרב יעקב עוזיאל, היה אספן ספרים ומנהל העיתון הרשמי של ממשלת טורקיה בסלוניקי.
בילדותו למד בתלמוד תורה של הקהילה היהודית בעיר בניהול יצחק אפשטיין.
כבר מגיל צעיר עסק בכתיבה, ואחד ממאמריו הראשונים הודפס בעיתון "איל אימפארסייאל" ועסק בצורך לאסוף את הפולקלור הספרדי.
בסלוניקי נמנה עם חברי תנועת מכבי, וייסד יחד עם דוד בנבנשתי ושמעון נסים את אגודת "מחזיקי העברית" שקידמה את התרבות העברית, והוציאה לאור את "התחיה" - העיתון העברי הראשון בעיר.
בשנת 1914 עלה לישראל יחד עם קבוצת צעירים מסלוניקי ולמד בבית המדרש למורים.
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה הוגלה על ידי הטורקים לדמשק שבסוריה בשל נתינותו היוונית.
לאחר שחזר לישראל עם הכיבוש הבריטי, עסק בהוראה בירושלים, ברחובות ובפתח תקווה.
במקביל השלים גם לימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, ובסוף שנת 1933 הומלץ לקבל רישיון עריכת דין על ידי המועצה המשפטית הממשלתית.
מחודש ינואר 1934 החל לעסוק בעריכת דין.
עוזיאל היה פעיל במהלך השנים שקדמו לקום המדינה בהבאת פועלי נמל יהודיים מסלוניקי.
כן היה פעיל בהתאחדות עולי יוון וכיהן כיו"ר המכון לחקר יהדות סלוניקי, ונמנה עם מייסדי הסתדרות "חלוצי המזרח" (לימים ספרדים ועדות מזרח) בירושלים, בה פעל שנציגים ספרדים ישתתפו באספת הנבחרים הראשונה.
בין השנים 1930 - 1931 שימש כחבר הנשיאות של תנועת מכבי בישראל, וניהל את המחלקות לתרבות ולתעמולה.
כן השתתף באספת היסוד של הנוער הציוני שהתקיימה בפתח תקווה, ונבחר בהזדמנות זו למזכירות התנועה.
עוזיאל נמנה בין מייסדי תנועת "העובד הציוני" וכיהן מטעמה באספת הנבחרים הרביעית.
לאחר קום המדינה נמשכה פעילותו במסגרת המפלגה הפרוגרסיבית.
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 היה בעשיריה הראשונה של המפלגה, אולם למרות שהגיע למעמד "הבא בתור", לא נכנס לכנסת.
לאחר הקמת המפלגה הליברלית הישראלית וההצלחה בגידול כוחה לעומת מרכיביה, בבחירות לכנסת החמישית בשנת 1961, נכנס עוזיאל לכנסת.
עוזיאל נותר במפלגה הליברלית גם לאחר הקמת גח"ל.
מהלך זה הוסבר בעיתונות ביחיסים המעורערים שלו עם משה קול וחששו כי לא יזכה למקום ריאלי ברשימה לבחירות לכנסת הבאה.
עוזיאל נבחר לכנסת השישית מטעם גח"ל וכיהן מטעמה בכנסת עד 1969, עת פרש מטעמי גיל.
במהלך הכנסת החמישית והכנסת השישית הוא היה חבר ועדת החינוך והתרבות וועדת השירותים הציבוריים.
במהלך חייו כתב מאמרים ופיליטונים רבים שהודפסו בעיתונים העבריים הארץ, דבר, הפועל הצעיר, "השער" ו"המכבי", ובעיתונים הספרדיים "איל טיימפו" ו"לה רינאסינסייה ז'ודיאה".
לעוזיאל שני ילדים, בתו היא המשוררת המנוחה רחל עוזיאל פרחי.
ברוך מאיר מרזל (נולד בט"ו בניסן ה'תשי"ט, 23 באפריל 1959) הוא פעיל ימין רדיקלי ישראלי.
היה מזכיר סיעת "כך" בכנסת, יו"ר התנועה לאחר הירצחו של מאיר כהנא ואחד ממנהיגי ארגון הטרור היהודי "הוועד לביטחון בכבישים", המסונף לתנועת כך.
מרזל נעצר פעמים רבות בידי המשטרה והורשע בפלילים.
מרזל היה פעיל בהקמת מספר התנחלויות, בהן עפרה, מצפה יריחו, קדומים, עצמונה, חצר אדר ובהקמת התנחלות בעיר שכם.
עמד בראש מפלגת חזית יהודית לאומית.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה מוקם במקום השלישי ברשימת "עוצמה לישראל" ובבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום הרביעי במפלגת יחד.
בשתי הפעמים לא נבחר לכנסת.
מרזל נולד בבוסטון שבארצות הברית לשלמה מרזל ועלה לישראל עם משפחתו כתינוק.
בגיל 20, לאחר סיום לימודיו בישיבת הסדר בימית, התגייס לצה"ל.
במלחמת לבנון נלחם בגזרה המרכזית בחיל השריון והשתתף בקרבות בקרבת כביש ביירות-דמשק.
במהלך שירותו הצבאי, שירת תחת פיקודו של העיתונאי בן כספית.
בסיום שירותו הצבאי נשלח על ידי הצבא לארצות הברית כשליח הסברה וגיוס עולים ומתנדבים, במסגרת פרויקט 'שר-אל'.
מצעירותו היה מרזל פעיל שטח של "כך", תנועתו של הרב מאיר כהנא.
כילד השתתף בפעילות התנועה, ולדבריו כהנא השתתף בחגיגת בר המצווה שלו.
מרזל שימש דובר התנועה במשך קרוב לעשר שנים.
כאשר נבחר כהנא בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984), מונה מרזל למזכיר הסיעה בכנסת.
בבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת (1988) נאסר על "כך" להתמודד בנימוק שמצעה גזעני.
לאחר רצח כהנא ב־1990 התפצלה "כך" לשתי תנועות: "כהנא חי" בראשות בנימין זאב כהנא (בנו של מאיר כהנא) ו"כך", בראשות מרזל.
כיו"ר התנועה ניסה לרוץ לכנסת, אך הרשימה נפסלה שוב על ידי ועדת הבחירות המרכזית ולא הורשתה להתמודד.
מרזל השתייך למנהיגות התנועה עד שהתנועה הוכרזה כארגון טרור בשנת 1994 לאחר טבח מערת המכפלה.
בבחירות לכנסת השש עשרה חבר למיכאל קליינר כמספר 2 ברשימת "חירות - התנועה הלאומית".
מספר גורמים ערערו על זכותו להתמודד לכנסת, עקב עברו כפעיל "כך", אך הערעור נדחה על ידי בית המשפט העליון.
המפלגה קיבלה כ־36,000 קולות, כ־11 אלף קולות פחות מהנדרש על-פי אחוז החסימה, ולא נכנסה לכנסת.
בשנת 2004 ייסד את מפלגת חזית יהודית לאומית (המוכרת מאז 2015 בשם עוצמה יהודית), והוא עמד בראשה בבחירות לכנסת השבע עשרה, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
במסגרת מערכת הבחירות לכנסת ה-17 ובמחאה על אירועי עמונה, הכריז מרזל כי יבקר בסכנין במטרה "לבחון את הבניה הערבית הבלתי חוקית במקום".
שיירתו של מרזל נבלמה על ידי משטרת ישראל במבואות העיר, והאירוע זכה להד תקשורתי.
מרזל עצמו לא התמודד בבחירות לכנסת ה-18, אך מפלגתו חברה למפלגת ארץ ישראל שלנו שהתמודדה במסגרת האיחוד הלאומי, והכניסה לכנסת את מיכאל בן ארי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב כמקום השלישי ברשימת עוצמה לישראל - רשימה משותפת למפלגת התקווה וחזית יהודית לאומית.
גם בבחירות הללו המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
ביוני 2024 פורסם כי אשתו של מרזל ופורשים נוספים ממפלגת עוצמה יהודית מקימים מפלגה חדשה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הוצב מרזל כנציג עוצמה יהודית ברשימת יחד, לאחר שהרב מאיר מאזוז, מנהיגה הרוחני של המפלגה, לא אשר את מועמדותו של מיכאל בן ארי בטענה כי הוא נוהג לעלות להר הבית.
ועדת הבחירות המרכזית פסלה את מועמדותו, אולם בית המשפט העליון דחה את ההחלטה.
גם בפעם הזו לא נבחר, מכיוון שהמפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הוצב מרזל כנציג עוצמה יהודית ברשימת איחוד מפלגות הימין.
מספר עתירות מטעם המרכז הרפורמי לדת ומדינה ומפלגות שמאל לפי סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת הוגשו לוועדת הבחירות המרכזית בנימוק שהתבטא בגזענות.
היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כתב חוות דעתו שלפיה יש לפסול את מרזל.
לאחר הדחייה הגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה ערעור לבית המשפט העליון ובו הציג מאות מסמכים, הקלטות, סרטונים ומאמרים של מרזל.
בית המשפט העליון החליט לפסול את מועמדותו, בפסק הדין כתבה הנשיאה חיות כי: "מרזל משוכנע כי כל הערבים, ללא הבחנה, הם 'אויבים'.
אחת האמירות המובהקות ביותר, מבין האמירות שצוטטו לעיל, המבטאות את עמדתו זו היא האמירה לפיה 'אני לא מהגזעניים שעושה הבדל בין ערבי כזה לכזה, ערבים זה ערבים'."
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום השני ברשימת "עוצמה יהודית", אך מועמדותו נפסלה בשנית בבית המשפט העליון בגין הסתה לגזענות.
בשנת 2000, מרזל ארגן מסיבת פורים בקברו של ברוך גולדשטיין, שרצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע כ-125 במעשה טרור יהודי הידוע כטבח מערת המכפלה.
לעיתים קרובות הוא מבקר חברי כנסת, שרים, גופי שלטון ושופטים באופן חריף.
במסגרת זו אף קיים הפגנות רבות נגד חברי הכנסת של מפלגות הימין - האיחוד הלאומי והמפד"ל, ששיאן היה בימי המאבק בתוכנית ההתנתקות.
כמו כן הוא הגיש, ביחד עם איתמר בן-גביר, מספר עתירות לבג"ץ.
בשנת 2008 עתרו לבג"ץ בדרישה שיורה למשטרה לאפשר לו לקיים צעדה בעיר אום אל-פחם, כפי שמתקיים מצעד הגאווה בירושלים וכפי שאנשי שמאל מפגינים בחברון.
בעקבות פסיקת בג"ץ התקיימו צעדות של אנשי ימין בפאתי העיר בשנים 2009 ו-2010. הצעדות לוו בעימותים בין תושבי העיר ובין המשטרה.
ברוך מרזל נתפס כדמות מרכזית בארגון "להב"ה – למניעת התבוללות בארץ הקודש", הפועל נגד נישואי תערובת.
במהלך השנים, שלח מרזל מכתבים לנשים יהודיות שעמדו להתחתן עם לא-יהודים, ביניהן לינור אברג'יל ובר רפאלי, והפציר בהן שלא להתחתן איתם.
במכתב ללינור אברג'יל, מרזל טען כי הוא "מטפל במשך עשרות שנים ביהודיות שהתחתנו עם גויים".
כמחאה נגד מצעד הגאווה בירושלים בשנת 2012, מרזל הביא לכיכר השבת שלושה חמורים, עליהם נכתב "גם אני גאה" ו"אני חמור גאה".
באוגוסט 2021 הורחק לצמיתות מהרשת החברתית "פייסבוק" לאחר שהוגדר כ"מסוכן" בעקבות תמיכתו בתנועות "כך" ו"כהנא חי" שנחשבות לארגוני טרור בישראל וארצות הברית.
בערב חג החנוכה ה'תשפ"ד (7 בדצמבר 2023) ארגן מרזל תהלוכת מחאה בירושלים תחת השם "צעדת המכבים", בה קרא לשינוי הסטטוס קוו בהר הבית.
התהלוכה קיבלה אישור ממשטרת ישראל, תחת מגבלות, למרות עיסוקה בזירת יהודה ושומרון במלחמת חרבות ברזל באותה עת.
בשלב ההתכנסות בכיכר צה"ל לקראת התהלוכה הפרו המשתתפים את התנאים שהוצבו, ועקב כך החליטה המשטרה שלא לאפשר את המשך התהלוכה, למניעת חיכוך ושמירת הסדר הציבורי במקום.
הרשעתו הראשונה של מרזל הייתה בגיל 17 ומאז הורשע מספר פעמים.
במאי 1988 נידון למאסר בן שלושה חודשים שנועד לרצות בשירות לציבור על תקיפת צוות טלוויזיה בחלחול.
ביולי 1988 נפסקו עליו חצי שנה נוספת בעבודות לציבור.
בשנת 1990 נעצר עם טירן פולק ונועם פדרמן בחשד של איומים על מעסיקי ערבים, אך שוחרר על ידי בית המשפט.
ב-1992 היה בין מארגני המהומות בבת ים לאחר רצח הלנה ראפ ועל כך נידון ל-8 חודשי מאסר על תנאי.
באותה שנה קרא בבית משפט לפייסל חוסייני רוצח ועל כך נידון לעונש מאסר בעבירת בזיון בית המשפט, אך בעקבות ערעור לבית המשפט העליון הומר לשלושה חודשי עבודות שירות.
ב-1994 הוחזק במעצר מנהלי במשך כמה חודשים לאחר טבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין.
לאחר ששוחרר היה נתון במעצר בית מנהלי במשך שלושה חודשים.
ב-23 במרץ 2000 נעצר מרזל, יחד עם נועם פדרמן, טירן פולק, יהודה עציון וברוך בן יוסף, כאשר ביקשו למחות על פגישת האפיפיור יוחנן פאולוס השני עם הרבנים הראשיים לישראל בהיכל שלמה במסגרת ביקורו בישראל.
הם הועמדו לדין ונמצאו זכאים, ואף נפסקו להם פיצויים על הפגיעה בחירותם.
ב-2003 הורשע בתקיפת שוטר בעת פינוי בחוות גלעד ונידון לחודשיים וחצי עבודות שירות ולקנס על סך 5,000 ש"ח.
בשנים 2006–2008 עתר לבג"ץ, עם איתמר בן-גביר, בבקשה לבטל את ההיתר לערוך את מצעד הגאווה בירושלים.
במאי 2023 הורשע מרזל בהשתתפות בתגרה ונגזרו עליו שבוע מאסר על תנאי.
ביולי 2024 הטיל האיחוד האירופי סנקציות על מרזל ומתנחלים אחרים בשל "הפרות חמורות ושיטתיות של זכויות אדם נגד פלסטינים בגדה המערבית" מרזל נכלל ברשימה בטענה שקרא בגלוי לטיהור אתני של פלסטינים.
בנובמבר 2025 הטילה גם סינגפור סנקציות על מרזל, בשל "מעורבותו במעשי אלימות נגד פלסטינים בגדה המערבית".
נשוי לשרה (אחותו של מנחם נויברגר ממורשעי המחתרת היהודית), ולהם תשעה ילדים.
הוא מתגורר עם משפחתו בשכונת אדמות ישי בתל רומיידה שבחברון.
ברוך פרידלנד (נולד ב-3 בספטמבר 1963) הוא זמר, מלחין, פזמונאי ומפיק ישראלי.
פעל במשך השנים במסגרת להקת "תופעת דופלר".
פרידלנד גדל להורים ילידי פולין שבזמן מלחמת העולם השנייה ברחו לרוסיה.
כילד דיבר יידיש בלבד עד לגיל חמש.
בתיכון למד במגמת אלקטרוניקה ואת שירותו הצבאי עשה כטכנאי נ"מ בחיל האוויר, משירותו הגיע שם הלהקה, על שם אפקט דופלר.
בשנת 1982, במהלך שירותו הצבאי, הקים יחד עם ארז הקיני את להקת "תופעת דופלר".
כעבור ארבע שנים יצא לרדיו הסינגל הראשון של הלהקה, "לראות את הפנים".
בעקבות החשיפה לה זכה השיר "לראות את הפנים" הזמין המפיק סולו יורמן את פרידלנד לכתוב שיר לאלבום של גלי עטרי "צעד אחד לפני הנהר".
השיר "מקיץ אל חלום", שיצא לאור ב-1988, זכה להצלחה גדולה ובעקבותיו הוזמן פרידלנד לכתוב שירים לאמנים נוספים.
במשך השנים כתב פרידלנד עשרות פזמונים ולחנים לשירים של אמנים רבים.
בנוסף כתב פתיחים ושירים לתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות.
בשנת 1989 כתב שני שירים לאלבום הראשון של דפנה דקל, בנוסף הוציאה לאור דפנה דקל, יחד עם תופעת דופלר, את הסינגל "זמנים משתנים".
גם כתב את השיר "זאת השתיקה" לאלבום "הדרך אלי" של עדנה לב.
אחר כך כתב והלחין את רוב השירים באלבום "קרוב ללב" של דורון מזר, יחד עם שותפו לתופעת דופלר ירון ניב (ניסימוב).
בשנת 1990 העלה פרידלנד אופרת רוק שכתב וביים יחד עם אילן ברק בשם "סקסודוס", בשבוע התיאטרון המקורי בתיאטרון הסימטה.
ב-1992 עלתה האופרה שוב בפסטיבל ערד, בהפקה מוזיקלית של גלעד עצמון, יחד עם להקת תערובת אסקוט.
בשנת 1991 כתב את השיר "ארץ נהדרת" לאילנית ואת מילות השיר "בואו נשתגע" עבור אורנה ומשה דץ.
בשנת 1992 היה שותף לכתיבת השירים באלבומם של להקת הרידינג ג' ובהם השיר "מנגנת באך".
בשנת 1995 הקים פרידלנד את חברת התקליטים העצמאית "זיקידיסק", שבמסגרתה הוציא את אלבומיה של "תופעת דופלר".
במהלך השנים כתב והלחין ג'ינגלים לחברות מסחריות רבות, בהן "בזק", "עלית", "דן" ו"ריבוע כחול - ישראל".
בשנת 2000 השתתף בשיר "יותר מחבר" של סאבלימינל, שנכלל באלבום "האור מציון".
בשנת 2013 הופיעה "תופעת דופלר" עם מני בגר והוציא לאור שיר משותף בשם "מגיהנום לגן עדן".
בשנת 2014 החל לעורך ולהגיש את תוכנית המוזיקה הלילית "עטלפים" ברדיו 88FM.
החל משנת 2022 מופיע כסולן עם להקת שליחי הבלוז.
נשוי ואב לשני ילדים, מתגורר בכפר סבא.
היה נשוי לאחותו של המוזיקאי ירמי קפלן והם גם שיתפו פעולה מספר פעמים במשך השנים.
פרידלנד הוא זוכה פרס אקו"ם לשנים 1999 ו-2000. בנוסף, שימש כחבר מועצת אקו"ם.
הרב ברוך מרקוס (תר"ל, 1870 - י"ט בסיוון תשכ"א, 3 ביוני 1961) היה הרב הראשי הראשון של העיר חיפה בעידן המודרני (1906–1961) ודמות בולטת בניהול ענייני הדת והרבנות בארץ ישראל.
נולד בעיירה רִייֵטַוָס (Rietavas) שבפלך קובנה של האימפריה הרוסית (כיום בליטא), והיה תלמידו של הרב שמחה זיסל זיו, אחד מאבות תנועת המוסר, וכן למד מספר שנים בישיבת סלובודקה.
נשא את אסתר בתו של הרב נתן גינזבורג שהיה מהנדיבים בעיר העתיקה בירושלים בעל טחנת הקמח הממונעת הראשונה בעיר העתיקה.
לאחר נישואיו עלה לארץ ישראל על סמך רישיונות עלייה של משפחת אשתו ולכן נקרא בתחילה מאיירס.
לאחר תקופה בה התגורר ביפו, עבר לירושלים, ייסד וניהל, יחד עם הרב שמואל הלל שינקר, את "בית המוסר" "אור חדש" שבחצר שטרויס, ושימש כר"מ בישיבת תורת חיים.
בשנת תרס"ז (1906) התמנה כרב הראשי האשכנזי של חיפה, וכיהן בתפקידו כ-55 שנה.
בתרע"ד (1913) השתתף במסע המושבות שארגנו הרב קוק והרב יוסף חיים זוננפלד, ובו ביקרו עשרה רבנים בעשרים ושישה יישובים שהוקמו בצפון ארץ ישראל.
הרב מרקוס כיהן כיושב ראש הראשון של בית הדין הרבני בחיפה.
היה בין מייסדי ועד הישיבות בארץ ישראל, סייע לישיבת תפארת ישראל בחיפה שהצטרפה למסגרת ועד הישיבות, ואף שימש בה כרב וכבוחן.
היה חבר מועצת הרבנות הראשית לארץ ישראל.
בשנותיו האחרונות נבחר לנשיאות הכבוד של תנועת המזרחי בחיפה.
הרב מרקוס כתב את הספר "אמרי ברוך" (חיפה, תר"ץ).
ייסד את בית הכנסת "שערי צדק הגליל" המצוי ברחוב חסן שוקרי 18 בחיפה.
העירייה הציבה עליו שלט לזכרו.
נפטר בשנת ה'תשכ"א ונקבר בחיפה בבית הקברות היהודי כפר סמיר.
שנתיים לאחר מותו, בתשכ"ג (1963), נקרא על שמו רחוב הרב ברוך מרכוס בחיפה, בשכונת ואדי סאליב.
בתו ציפורה נישאה לישראל עמיקם יושב ראש גדוד מגיני השפה העברית בחיפה, והאחראי להכנסת השפה העברית למברקה הארץ-ישראלית בזמן המנדט הבריטי.
נכדו נפל חלל במלחמת העצמאות כחובש במבצע יפתח בעת שהגיש עזרה לפצועים שנשארו מאחור לאחר נסיגת הכוחות.
שתיים מנינותיו הן העיתונאית והסופרת סמדר פרי ומירב הלפרין.
מרקוס נפטר ב-3 ביוני 1961 ונקבר בבית הקברות היהודי חוף הכרמל.
ברוך פּוֹדוֹלְסקי היה בלשן ומילונאי ישראלי יליד ברית המועצות, בעבר אסיר ציון.
פודולסקי נולד למשפחה יהודית במוסקבה בשנת 1940 בשם בוריס סמיונוביץ' (Борис Семёнович) פודולסקי.
שפת הדיבור העיקרית שלהם הייתה רוסית, אך הוא למד ממשפחתו גם יידיש ועברית.
מגיל צעיר התעניין בפעילות ציונית, אך הציונות נרדפה בברית המועצות, ובגיל 18 הוא נעצר וישב חמש שנים במחנה מאסר במורדוביה.
פודולסקי למד בשנים 1956–1958 באוניברסיטת המדינה במוסקבה את שפת ההינדי.
בשנים 1964–1966 למד אנגלית במוסד לשפות זרות במוסקבה.
בשנת 1971, אחרי שנים של סירוב, עלה לישראל.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון בבלשנות ובבלשנות שמית ב-1974 באוניברסיטת תל אביב, והמשיך ללימודי תואר שני בבלשנות שמית, אותם סיים ב-1976. במקביל החל להרצות בקורסים לבלשנות באוניברסיטה זו, החל מ-1973. את עבודת הדוקטור, אותה סיים ב-1985, כתב על תולדות הלשון האמהרית.
בשנות התשעים התפרסם בקרב העולים מברית המועצות כשהעביר שיעורי עברית בתחנת הרדיו רק"ע (מ-1992), והוציא מילון עברי־רוסי וספר דקדוק של השפה העברית ברוסית.
כמו כן הוציא מילון אמהרי־עברי לשימוש העולים מאתיופיה.
פודולסקי לימד בלשנות שמית באוניברסיטת תל אביב עד סוף ימיו, ועסק בהכנת מהדורה חדשה ומורחבת של המילון העברי־רוסי.
היה חבר מערכת כתב העת המדעי "Israel Oriental Studies".
תחומי המחקר והכתיבה שבהם עסק היו בלשנות השוואתית, מילונאות, אטימולוגיה, היסטוריה של הכתיבה, בלשנות נוסטרטית, מורפולוגיה ומורפו-פונולוגיה של שפות שמיות, ומבנה שפות כגון עברית מודרנית, הינדי, שפות סינו-טיבטיות ושפות האינדיאנים באמריקה.
פודולסקי התגורר בעיקר בעיר חולון.
נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2011.
ד"ר ברוך ניסנבוים (30 באפריל 1886 – 4 בדצמבר 1970) היה רופא ופעיל ציבור בחיפה.
ניסנבוים נולד בבסרביה שבדרום-מערב רוסיה לניסן ופסיה, וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשטרסבורג.
עלה לארץ ב-1919 באונייה "רוסלאן", שנחשבת לסנונית הראשונה שפתחה את תקופת העלייה השלישית.
תחילה עבד בירושלים בבית החולים מאיר רוטשילד של ארגון קעמצ"א, אך ב-1922 עבר לחיפה כדי לעמוד בראש המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה שנפתח בהדר הכרמל בבית אתין.
מאוחר יותר קיבל עליו את משרת ניהולו של בית החולים במקומו של ד"ר נחום שימקין שהתפטר.
ב-1931 נסגרה המחלקה בעקבות מעברו של בית החולים תחת חסותו של ועד הקהילה העברית והקיצוצים בתקציבו.