tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרומותיו כוללות את קוד המינג (העושה שימוש במטריצת המינג), חלון המינג, מספרי המינג, sphere-packing (או חסם המינג) ומרחק המינג.
מטרת התוכנית הייתה לגלות אם פיצוץ של פצצת אטום יצית את אטמוספירת כדור הארץ
תוצאת החישוב שללה תרחיש זה וכך ארצות הברית השתמשה בפצצה, תחילה בניסוי בניו מקסיקו ולאחר-מכן פעמיים נגד יפן.
מאוחר יותר, בין השנים 1946–1976, המינג עבד במעבדות בל, שם שיתף פעולה עם קלוד שאנון.
הוא פיתח את תורת הקודים לתיקון שגיאות ובפרט את קוד המינג.
זהו קוד ליניארי המאפשר זיהוי ותיקון שגיאות בסיבית בודדת, וכן זיהוי (אך לא תיקון) שגיאה בשתי סיביות.
במהלך תקופה זו שימש כמורה מן החוץ בבית הספר להנדסה בסיטי קולג' של ניו יורק.
ב-23 ביולי 1976, עבר לבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים שם עבד כמורה מן החוץ עד 1997 כשמונה לפרופסור אמריטוס.
הוא מת שנה מאוחר יותר.
גישתו כלפי מחשוב מדעי מופיעה כהקדמה לספרו משנת 1962: "המטרה של מחשוב היא תובנות, לא מספרים".
חבר באקדמיה הלאומית של ארצות הברית להנדסה, 1980
פרס הרולד פנדר, אוניברסיטת פנסילבניה, 1981
פרס אדוארד ריין, קרן אדוארד ריין, 1996
תעודת הצטיינות של מכון פרנקלין, מכון פרנקלין, 1996
מדליית ריצ'רד המינג, הקרויה על שמו, היא פרס הניתן מדי שנה על ידי ארגון ה-IEEE עבור "תרומה יוצאת דופן למדעי מידע, מערכות מידע וטכנולוגיית מידע" והוא היה הראשון לקבל פרס זה.
המינג שוחח על השימוש והפוטנציאל של מחשבים בסרט משנת 1965, Logic By Machine.
פרופסור ריצ'רד וייזמן (בחלק מהמקורות בעברית גם: ריצ'רד וייסמן, באנגלית: Richard Wiseman; נולד ב-17 בספטמבר 1966, לונדון, הממלכה המאוחדת) הוא פסיכולוג וסופר בריטי העומד בראש יחידת המחקר של אוניברסיטת הרטפורדשייר בבריטניה.
וייזמן החל את הקריירה כקוסם ובהמשך למד פסיכולוגיה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ורכש תואר שלישי בפסיכולוגיה באוניברסיטת אדינבורו.
במחקריו משלב וייזמן בין עיסוקו הקודם כקוסם והשכלתו האקדמית והם כוללים בין השאר סוגיות העוסקות באינטואיציה, אשליות אופטיות ובעל-טבעי.
וייזמן חקר את נושא המזל "הטוב" ו"הרע" ופרסם את מחקרו בספר "גורם המזל" (תורגם לעברית בשם "מזלך בידך").
בספר נכתב כי לאנשים בעלי גישה חיובית ואמונה בהצלחתם סיכוי טוב יותר להצליח (אפקט פיגמליון).
בנוסף, מציין המחקר שהמצליחנים מקשיבים לאינטואיציה שלהם, נמנעים מסיכונים מיותרים מחד ומשכללים את מיומנות האינטואיציה שלהם מאידך, וכך לומדים להיעזר בה כחלק ממערכת השיקולים שלהם.
וייזמן נמנה עם האסכולה הספקנית ובחן את תקפותן של טענות ומחקרים מדעיים.
לדוגמה, הוכיח וייזמן שהשיטה המבוססת ניתוב לשוני פיזיולוגי (NLP) לגילוי האם אדם משקר לפי תנועות עיניו אינה יעילה.
הוא העלה סדרת הרצאות קצרות ל-YouTube אשר זכו לכ-90 מיליון צפיות.
וייזמן פרסם 11 ספרים אשר חלקם הפכו לרבי מכר ו-3 מהם תורגמו לעברית.
ריצ'רד וילסון OBE הוא שחקן, במאי תיאטרון ומנחה סקוטי.
הוא מוכר מהופעתו בתפקיד ויקטור מלדרו בסיטקום של ה-BBC "רגל אחת בקבר", ובתפקיד גאיוס, רופא החצר של קמלוט, בסדרת הדרמה "מרלין".
הוא למד מדעים בגרינוק ושירת בחיל הרפואה בסינגפור.
הוא עבד במחקר במעבדה בבית החולים סטובהיל בגלאזגו.
כשהיה בן 27 שינה כיוון ופנה לקריירת משחק.
הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) והופיע בתיאטרון רפרטוארי באדינבורו (תיאטרון טראוורס), גלאזגו ומנצ'סטר (תיאטרון סטייבלס).
ב-1994 הוענק לווילסון תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לתחום הדרמה כשחקן וכבמאי.
ב-1996 נבחר לשמש כרקטור של אוניברסיטת גלאזגו למשך שלוש שנים.
וילסון היה פעיל למען זכויות להט"בים בקמפיין של ארגון סטונוול והיה פעיל של מפלגת הלייבור.
הוא אחד הפטרונים של התיאטרון לנוער הסקוטי .
הוא תומך זמן רב בארגון הצדקה "Sense", וב-2007 הנחה את טקס הענקת הפרסים שלהם.
הוא גם פטרון של כבוד של ארגון הצדקה לילדים "Scene & Heard".
וילסון השתתף בקריינות בשיר "The Man Who Called Himself Jesus" באלבום באותו שם של להקת הרוק האנגלית Strawbs.
במרץ 2011 הנחה יחד עם העיתונאי כריסטיאן וולמר תוכנית בשם "Train Journeys From Hell" של תוכנית האקטואליה של ערוץ 4 "Dispatches", שעסקה במחדלי רשת הרכבות בבריטניה.
וילסון היה אוהד של מועדון הכדורגל גרינוק מורטון, מאוחר יותר היה לאוהד של מועדון מנצ'סטר יונייטד.
הוא פעיל במשך שנים רבות למען זכויות להט"בים, ויצא מהארון במרץ 2013 בראיון בדיילי מייל.
וילסון הוא חבר טוב של השחקן אנגוס דייטון, ששיחק לצדו בסדרה "רגל אחת בקבר", והוא הסנדק של הבן של דייטון.
"הלילה השנים עשר" בתפקיד מלווליו – הלהקה השייקספירית המלכותית
"Whipping it Up" מאת סטיב תומפסון – תיאטרון בוש, תיאטרון אמבסדורס
"What the Butler Saw" בתפקיד ד"ר ראנס – התיאטרון המלכותי הלאומי
"פיטר פן" בתפקיד מר דרלינג / קפטן הוק – רויאל פסטיבל הול
מחכים לגודו בתפקיד ולדימיר – תיאטרון טרוורס, אדינבורו ובתיאטרון רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר
"הדוד וניה" בתפקיד וניה – תיאטרון טרוורס
"מלון קטן בצד" מאת ז'ורז' פדו – התיאטרון המלכותי (באת'), אוגוסט 2013
"הטייפ האחרון של קראפ" בתפקיד קראפ, תיאטרון קרוסיבל בשפילד, מ-25 ביוני עד 19 יולי 2014
בשנת 2000 זכה וילסון בפרס TMA על הבימוי של המחזה "Mr Kolpert".
"The Woman Before" מאת רונלד שימלפניג – תיאטרון רויאל קורט, מאי 2005
"East Coast Chicken Supper" מאת מרטין ג'יי טיילור – תיאטרון טראוורס, 2005
"Rainbow Kiss" מאת סיימון פארקוהר – תיאטרון רויאל קורט, אפריל 2006
"A Wholly Healthy Glasgow" מאת איאן הגי בתיאטרון רויאל אקסצ'נג', הפסטיבל הבינלאומי של אדינבורו, תיאטרון רויאל קורט, 1988/89
"Smack Family Robinson" מאת ריצ'רד בין - קינגסטון אפון תיימז, מרץ ואפריל 2013
"ארורים" מאת שרה קיין – שפילד סטודיו 2015
ריצ'רד וידמרק היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
כבר בעת לימודי המשפטים בקולג' החל להופיע על הבמה והחליט על שינוי יעודו בחיים.
הוא עבר לניו יורק והחל להופיע בתסכיתים ברדיו ובתפקידים קטנים בברודוויי.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1947 בסרט "נשיקת מוות" ("Kiss of Death") שם שיחק בתור גנגסטר חסר רחמים.
על משחקו זה קיבל את פרס גלובוס הזהב לשחקן החדש המבטיח (קטגוריה שבוטלה ב-1983) וכן היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
וידמרק שיחק בעשרות סרטים בסוגות קולנוע שונות: סרטים אפלים, מערבונים, סרטי מתח, סרטי אימה וסרטי פשע, לרוב בתפקידי משנה.
ב-1950 כיכב בסרט "ללא מוצא" ("No Way Out") כגנגסטר גזען הנזקק לשירותיו של רופא שחור (סידני פואטייה) ובסרט האפל "לילה והעיר" ("Night and the City") בבימויו של ז'ול דאסן.
ב-1952 שיחק בסרט "אל תטרח לדפוק" ("Don't Bother to Knock") לצידה של מרילין מונרו ובסיפורי או.
ב-1954 שיחק במערבון "כידון שבור" ("Broken Lance") בבימוי של אדוארד דמיטריק.
ב-1955 כיכב בתפקיד ראשי בסרט "קורי העכביש" ("Cobweb") לצידה של לורן באקול בבימויו של וינסנט מינלי.
ב- 1958 שיחק בסרט מנהרת האהבה לצידה של דוריס דיי.
בין המערבונים בהם שיחק "האלאמו" (1960) לצידו של ג'ון ויין -"עיר היצרים" לצידו של הנרי פונדה.
ב-1961 שיחק בתור התובע האמריקאי בסרטו של סטנלי קריימר, "יום הדין בנירנברג".
ב-1968 שיחק בסרט המתח "מדיגאן" לצידו של הנרי פונדה ובבימויו של דון סיגל.
הסרט הפך אחר כך לסדרת טלוויזיה באותו השם בה שיחק.
ב-1969 שיחק במערבון "מותו של אקדוחן" ("Death of a Gunfighter") לצידה של לנה הורן והסתכסך עם הבמאי רוברט טוטן.
דון סיגל נקרא להחליף את הבמאי וגם איתו הסתכסך וידמרק.
סיגל לא הסכים ששמו יופיע על הקרדיט לסרט כבמאי.
הפשרה הייתה שיופיע בשם אלן סמית'י ושם זה הופיע גם בסרטים נוספים שבהם הסתכסך הבמאי וסירב ששמו יופיע.
ב-1974 שיחק בסרט "רצח באוריינט אקספרס" לפי ספרה של אגתה כריסטי בתור סמואל ראצ'ט, הנרצח.
ב-1977 שיחק בסרט האסונות "רכבת הרים" לצד ג'ורג' סיגל.
על תרומתו לתעשיית הקולנוע זכה וידמרק בכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ריצ'רד הרינגטון הוא שחקן ולשי.
הרינגטון נולד בגורנוס וגדל בדאולייס שבמחוז מרת'ר טידוויל.
הוא כיכב בסדרת הדרמה הוולשית "הינטרלנד" (בוולשית "Y Gwyll"), בסדרת הטלוויזיה "בית קדרות", במיני-סדרה "Gunpowder, Treason & Plot" מאת ג'ימי מקגוורן, ובסרט הקומדיה "The All Together" בבימויו של גאווין קלקסטון.
עוד בטלוויזיה השתתף הרינגטון באופרת הסבון "קורוניישן סטריט", ובסדרות הטלוויזיה "ספוקס", "חדר מיון", "הולבי סיטי", "הנוכלים", "דיאל ופסקו", "עדות אילמת" וסדרת הדרמה "הדרך לקנדלפורד".
הוא זכה בפרס באפט"א הוולשי (BAFTA Cymru) על הופעתו בסרט "Dafydd" של ה-BBC.
הרינגטון דובר ולשית כשפה שנייה, בהיותו ממשפחה דוברת אנגלית, הוא למד בבית ספר ולשי במרתיר.
בסדרה "Y Gwyll" בה גילם את התפקיד הראשי דיבר כל הזמן בוולשית.
הוא אמר שהמשחק בסדרה שיפר באופן משמעותי את שטף הדיבור שלו בשפה.
להרינגטון שני ילדים, ראלף ונד, עם בת זוגו לשעבר נריס פיליפס.
ב-2012 ו-2013 השתתף הרינגטון במרתון סנודוניה יחד עם עמיתו השחקן מארק לואיס ג'ונס.
"Gas Station Angel" - תיאטרון רויאל קורט
"Stone City Blue" - תיאטרון קלוויד
"Art and Guff" - תיאטרון סוהו
"Other Hands" - תיאטרון סוהו
"הבט אחורה בזעם" - תיאטרון רויאל בבאת'
סר הרברט ריצ'רד צ'רטון ויילד היה הנשיא התשיעי של בית המשפט העליון של ניו זילנד.
ויילד נולד ב-20 בספטמבר 1912, בבלנהיים שבצפון האי הדרומי של ניו זילנד.
הוא התחנך בבית הספר התיכון שבפילדינג שבדרום האי הצפוני ואת לימודיו הוא השלים באוניברסיטת ויקטוריה שבוולינגטון.
בין השנים 1966–1978 הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד.
פסק הדין הידוע שלו הוא פיצג'רלד נגד מולדון שהכריז על מעשהו של ראש ממשלת ניו זילנד, רוברט מולדון, שניסה לבטל את תוכנית הפנסיה של ממשלת הלייבור ללא חקיקה, כלא חוקתי.
בשנת 1977 אובחן שוויילד סבל מגידול מוחי.
בראשית 1978 הוא התפטר מתפקידו ובמאי אותה שנה הוא הלך לעולמו.
אחד מבניו, ג'ון ויילד היה שופט בבית המשפט לערעורים.
ריצ'רד סקוט הרמון הוא שחקן קנדי, המוכר בשל תפקידו בתור ג'וליאן רנדול בסדרת המדע-בדיוני "רצף הזמן" (2012–2015), בשל גילום דמותו של ג'ון מרפי בסדרת הטלוויזיה "המאה" (2014–2020) של רשת The CW.
הרמון נולד במיסיסאוגה, אונטריו, קנדה ב-18 באוגוסט 1991, בנם של הבמאי אלן הרמון ושל המפיקה סינדי הרמון.
אחותו הגדולה היא השחקנית ג'סיקה הרמון (אנ'), ששיחקה לצדו בסדרה "המאה".
בשנת 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בתפקיד אורח בסדרה הדרמה האפוקליפטית של שואוטיים, "ג'רמיה" (אנ').
בשנת 2011 גילם את דמותו של ג'ספר איימס בסדרת דרמת הפשע "ההריגה" של רשת "AMC".
בשנים 2014–2020 שיחק הרמון בשבע עונותיה של סדרת המדע-בדיוני והפוסט-אפוקליפסה "המאה" ברשת The CW.
בסדרה, גילם את הדמות של ג'ון מרפי; דמות חוזרת בשתי העונות הראשונות ולאחר מכן קודם לדמות ראשית.
בשנת 2015 שיחק בתפקיד קטן בסרט הפנטזיה הרומנטית "הסיפור של אדליין".
בשנת 2019 שיחק בעונה הרביעית של סדרת האימה והפנטזיה "ואן הלסינג" את דמותו של מקס בורמן, סוהר סדיסטי ובעל יכולת החלמה מהירה.
בשנת 2022 גילם את אחת הדמויות הראשיות בסדרה הקומית "מזויפות" (אנ') אשר שודרה בשירותי הסטרימינג של CBC וברחבי העולם הופצה בשירותי הסטרימינג "נטפליקס".
באותה שנה שיחק בסרט האימה הטכנולוגי "מרגו" (אנ') על קבוצת חברים שמסתבכת עם בית משוכלל ועם בינה מלאכותית.
בשנת 2023 גילם את דמותו של נבל העל אוון מרסר / קפטן בומרנג בעונתה התשיעית של סדרת גיבורי העל "הפלאש" מבית DC קומיקס.
בהמשך השנה ביצע הופעות אורח בסדרות כמו "הרופא הטוב" ו"סוכן הלילה".
בשנת 2025 גילם את אריק קמפבל בסרט האימה "יעד סופי: קשר דם"; הסרט הוא השישי בסדרת סרטי "יעד סופי".
בשנים 2019–2021 היה בזוגיות עם השחקנית האוסטרלית ריאנון פיש (אנ').
באפריל 2024 פורסם כי הוא נמצא בזוגיות עם השחקנית שרה דוגדייל (אנ').
תפקיד ראשי (עונה 3–7); 89 פרקים2015CSIקיילפרק: "Merchants of Menace"The Deadly Roomויליאם קרסוןסרט טלוויזיה של Hallmark Mystery (אנ')A Mother's Instinctסת' דורנדסרט טלוויזיה של LifetimeThe Hollowסת'סרט טלוויזיה של Syfy (אנ')2019ואן הלסינגמקס בורמן3 פרקים2021קונג פו (אנ')טי ג'ייפרק: "Destiny"V.C.
ריצ'רד וִילבּוּר היה משורר ומתרגם אמריקאי, זוכה פרס פוליצר לשירה לשנת 1957 ו-1989.
וילבור נולד בניו יורק ב-1 במרץ 1921, וגדל בצפון קלדוול, ניו ג'רזי.
שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
למד לתואר שני באוניברסיטת הרווארד.
ספר השירה הראשון שפרסם יצא לאור ב-1947. במהלך חייו פרסם ספרי שירה רבים שזכו להערכה.
מלבד שירה עסק וילבור גם בתירגום.
בין השאר תרגם קומדיות של מולייר ודרמות של ז'אן רסין.
כמו כן פרסם מספר ספרי ילדים.
וילבור נבחר עמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1959. בשנת 1994 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות.
בשנת 2012, זכה לתואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת ייל.
ריצ'רד ווהן ספנסר הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי.
כיהן כמזכיר הצי ה-76 של ארצות הברית מאוגוסט 2017 עד נובמבר 2019. בחודש יולי 2019 שימש בו-זמנית במשך כשבוע כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בפועל ולאחר מכן, גם כשבוע, כסגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
ספנסר שירת כטייס בחיל הנחתים של ארצות הברית בין השנים 1976 – 1981. לפני כניסתו לפוליטיקה היה סגן יושב הראש וסמנכ"ל כספים ראשי של חברת Intercontinental Exchange מנובמבר 2001 ועד ינואר 2008.
ספנסר נולד בווטרברי, קונטיקט שבארצות הברית.
הוא למד ברולינס קולג' שבפלורידה, שם הוא התמחה בכלכלה.
לאחר סיום לימודיו הוא התגייס לחיל הנחתים ושירת כטייס בין השנים 1976–1981.
לאחר שחרורו מחיל הנחתים בדרגת קפטן, הוא עבד בוול סטריט במשך כ-15 שנים וכמו-כן החזיק במשרות בחברות גולדמן זקס; בר סטרנס; דונלדסון, לפקין וג'רנט; א.ג.
בקר; פיין וובר; ומריל לינץ'.
בין השנים 2009–2015 הוא שירת ב"מועצה הביטחונית העסקית" (Defense Business Board), צוות ייעוץ של מחלקת ההגנה וכחבר בצוות הניהולי של ראש המבצעים הימיים.
ביוני 2017 מינה נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ את ספנסר כמזכיר הצי ה-76. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-1 באוגוסט 2017, וב-3 באוגוסט הוא הושבע לתפקידו.
ב-15 ביולי 2019 קיבל ספנסר על עצמו לשמש בתפקיד מזכיר ההגנה בפועל ואמר שהוא "מצפה להמשיך לשמש בתפקיד זה עד שמינויו של מזכיר ההגנה הקבוע תאושר על ידי הסנאט והוא יתפוס את תפקידו.
בזמן זה אמשיך לשמש כמזכיר הצי".
ב-23 ביולי, עם כניסתו לתפקיד מזכיר ההגנה של מארק אספר, קיבל ספנסר על עצמו את תפקיד סגן-מזכיר ההגנה בפועל ומילא תפקיד זה עד לכניסתו של דייוויד נורקוויסט ב-31 ביולי 2019.
ספנסר פוטר מתפקידו ב-24 בנובמבר 2019.
ריצ'רד וילסון היה צייר נוף וולשי בעל השפעה, שעבד בבריטניה ובאיטליה.
הוא מוכר כחלוץ באמנות הנוף הבריטית ותואר באנציקלופדיה של האקדמיה הוולשית כ"צייר הנכבד ביותר שוויילס ייצרה אי פעם והראשון להעריך את אפשרויות אסתטיות של ארצו".
בדצמבר 1768 הפך וילסון לאחד ממייסדי האקדמיה המלכותית.
ריצ'רד וילסון, נולד בכפר פנג'וס במונטגומיירשייר (פוביס).
הוא היה בנו של איש כמורה, ממשפחה מבוססת.
בשנת 1729 נסע ללונדון, שם החל כצייר דיוקנאות, כנראה חניכו של האמן תומאס רייט.
משנת 1750 עד 1757 וילסון היה באיטליה, והפך לצייר נוף בהשפעת פרנצ'סקו צוקרלי.
תחילה באיטליה ולאחר מכן בבריטניה, הוא היה הצייר הבריטי הגדול הראשון שהתרכז בציורי נוף.
הוא עיצב היטב את הקומפוזיציות בציוריו, והבליט את ההשפעות הכלליות של הטבע.
בכך יצר סגנון אישי, אידיאלי, שהושפע מקלוד לורן ומסורת הנוף ההולנדית.
ג'ון ראסקין כתב כי וילסון "מצייר באופן אנושי ומגיע מדי פעם לגווני צבע מעודנים".
הוא התרכז בציור נופים, ונופים איטלקיים אידיאליסטיים על סמך ספרות קלאסית.
כאשר ציורו המיתולוגי - "השמדת ילדי ניובה" (1759), זכה לשבחים, הוא קיבל הזמנות רבות מצד בעלי אחוזות, שביקשו להציג תיאורים קלאסיים של אחוזותיהם.
בין תלמידיו של וילסון היה הצייר תומאס ג'ונס.
נופיו הוכרו כבעלי השפעה על קונסטבל, ג'ון קראום וויליאם טרנר.
וילסון נפטר בקולומנדי, דנביישייר ב־15 במאי 1782, ונקבר בכנסיית סנט מרי, מולד, פלינשייר.
ריצ'רד וינסנט אלן היה איש ממשל אמריקאי, שכיהן בתפקיד היועץ לביטחון לאומי בממשלו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בשנים 1981–1982 לאחר שהיה יועצו הראשי של רייגן למדיניות חוץ מאז 1977. מאז 1983 ועד למותו הוא היה חבר במכון הובר.
הוא היה חבר במועצה המייעצת של מועצת מדיניות ההגנה.
ריצ'רד אלן נולד בקולינגסווד, ניו ג'רזי.
הוא התחנך בבית הספר התיכון סנט פרנסיס בספרינג גרוב, פנסילבניה.
הוא סיים תואר ראשון ותואר שני במדע המדינה באוניברסיטת נוטרדאם.
בין השנים 1962–1966 עבד אלן במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים.
לאחר מכן ועד 1968 הוא היה חבר צוות בכיר במכון הובר , ולאחר סיום עבודתו שם הוא היה למתאם מדיניות החוץ של ריצ'רד ניקסון.
בשנים 1977–1980 הוא היה יועץ מדיניות החוץ הראשי של רונלד רייגן, ולאחר מכן מונה ליועץ לביטחון לאומי בממשל רייגן.
בנובמבר 1981, כששירת כיועץ לביטחון לאומי של הנשיא רייגן, הואשם אלן בקבלת שוחד מעיתונאי יפני תמורת הסדרת ראיון בינואר אותה השנה עם הגברת הראשונה ננסי רייגן.
הנשיא רייגן כתב ביומנו, שהעיתון היפני העניק מתנות מזומנים לאנשים שהתראיינו עבורו, ושאלן התערב כדי למנוע מהתשלום להגיע ליעדו כדי למנוע מבוכה מהגברת הראשונה, לאחר מכן הוא העביר את התשלום למזכירו ששם את ההמחאה בכספת משרדו.
לאחר מכן, כאשר עבר אלן למשרד אחר, ההמחאה נותרה בכספת.
ה-FBI ניקה את כל המעורבים מחשד, לאחר מכן מחלקת המשפטים החלה חקירה מטעמה והסיפור דלף לעיתונות.
הנשיא רייגן האמין שמאחורי הדלפת הסיפור עמד רק ניסיון הכפשה פוליטי.
מקור ממשלתי מסווג חשף בהמשך שאלן ושותפיו בחברת Potomac Associates נתפסו על כך שביקשו שוחד או "דמי ייעוץ" מתאגידים יפנים.
שירותי הביטחון היפנים דיווחו על כך לשגרירות ארצות הברית בטוקיו וביקשו שממשלת ארצות הברית תטפל בעניין בחשאי.
אף על פי שההאשמות מעולם לא הוכחו, בסופו של דבר אולץ אלן להתפטר מתפקידו ב-4 בינואר 1982.
ב-1981 אמר אלן שמדינה שלישית בלתי ידועה (ככל הנראה קנדה), העבירה הצעה לשחרור 50 שבויים ממלחמת וייטנאם תמורת סכום של 4 מיליארד דולר.
בעדות ארוכה בדלתיים סגורות בפני ועדת חקירה שנמסרה ב-23 ביוני 1992, הוא אישר באופן כללי את ההצעה הזאת.
בהמשך הוא חזר בו ואף גורם אחר בממשל לא גיבה את ההצהרה הזאת בפומבי.
אלן שימש כחבר בכיר במכון הובר של אוניברסיטת סטנפורד והיה חבר במועצה המייעצת של המרכז ללימודי אסיה של מוסד הריטייג', במועצה ליחסי חוץ, בוועדה המייעצת של מועצת מדיניות ההגנה ובגופים נוספים.
אלן היה נשיא חברת "ריצ'רד ו.
אלן", חברת שירותי ייעוץ שבסיסה בוושינגטון.
הוא סיפק שירותי ייעוץ לחברות וארגונים בינלאומיים.
הוא שירת בצוות השיקום של עיראק של חברת APCO Worldwide והוא נחשב לאחד השדלנים המשפיעים ביותר בוושינגטון לאינטרסים של קוריאה הדרומית.
הוא גם היה חבר בקולג' סנט מרגרט באוטגו, אחד מהקולג'ים היוקרתיים ביותר בניו זילנד.
ריצ'רד הנדרסון הוא ביוכימאי וביופיזיקאי סקוטי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2017 ביחד עם ז'אק דובושה ויואכים פרנק, "על תרומתם בפיתוח מיקרוסקופיה אלקטרונית קריוגנית ברזולוציה גבוהה לבחינה של מערכות ביוכימיות בתמיסות".
ויליאם מורנר נולד ב-19 ביולי 1945 באדינבורו שבסקוטלנד.
בשנת 1966 סיים בהצטיינות תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת אדינבורו ובשנת 1969 סיים דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג'.
משנת 1973 עבד במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית.
1983 – עמית בחברה המלכותית
1998 – חברות באקדמיה הלאומית למדעים
1999 – פרס גרגורי אמינוף
2008 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו
2017 – עמית כבוד בחברה המלכותית לכימיה
2018 – מסדר עמיתי הכבוד
2019 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לידס
ריצ'רד ווסטמאקוט היה פסל אנגלי.
ווסטמאקוט החל את לימודיו אצל אביו אשר נקרא גם ריצ'רד ווסטמאקוט בסטודיו שלו בלונדון, ובגיל 18 עבר לרומא שם למד אצל אנטוניו קנובה, והתמקד בפיסול קלאסי, וכעבור שנה זכה בפרס ראשון מטעם האקדמיה הפלורנטינית לאמנויות וכעבור שנה זכה במדליית זהב מטעם האקדמיה של סן לוקא על תבליט יוסף ואחיו.
ווסטמאקוט חזר לאנגליה בגיל 24 והקים שם סטודיו בו רכשו ניסיון הפסל האירי ג'ון אדוארד קארו והפסל האנגלי מוסגרייב ווטסון.
לווסטמאקוט היה בית יציקה עצמאי בפימליקו שם הוא יצק הן את עבודותיו שלו וגם של פסלים אחרים ביניהם פסל ג'ון מור של ג'ון פלקסמן בגלאזגו, וכאן היה לו סידור עם המוזיאון הבריטי ליצירת תבניות של פסלים מהמוזיאון וליצור העתקים לבתים פרטיים, אקדמיות ומוסדות.
ווסטמאקוט הציג באקדמיה המלכותית בין השנים 1797 ו-1839 ונבחר בשנת 1805 כחבר באקדמיה המלכותית וכחבר בכיר בשנת 1811. ווסטמאקוט קיבל בשנת 1837 תואר אבירות.
פסלי הגמלון בחזית המוזיאון הבריטי נוצרו בהשראת פסלי החזית המזרחית של הפרתנון (שיש אלגין) המוצגים בתוך המוזיאון.
פסלי הגמלון מתארים משמאל לימין את ההתפתחות האנושית ביחס לטבע מחברה פרימיטיבית בימי קדם דרך חברה חקלאית, דרך התפתחות הקידמה והנאורות בייצוגים אלגוריים נשיים של ציור, פיסול, אסטרונומיה ומתמטיקה לצד בעלי חיים אחרים מרחבי האימפריה הבריטית של המאה ה-19.
הגמלון מקדם את הבאים בשערי המוזיאון על ידי יצירת ציפייה לחווית הארה המחכה להם בתוכו.
מבנה המשולש מבטא את זקיפת הקומה באמצעות אלגוריה של אסטרונומיה.
שני אחיו ג'ורג' והנרי היו גם פסלים ובנו ריצ'רד ווסטמאקוט הצעיר היה גם פסל.
ריצ'רד ווסטמאקוט הצעיר ; 14 באפריל 1799, לונדון – 19 באפריל 1872; נקרא גם ריצ'רד ווסטמאקוט השלישי) היה פסל אנגלי.
למד באקדמיה המלכותית מגיל 19, ונבחר כחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1838, וכחבר בכיר בשנת 1849 החליף באופן תקדימי את אביו באקדמיה כפרופסור לפיסול בין השנים 1857 ל-1868.
מרשל אוויר סר ריצ'רד ויליאמס היה טייס אוסטרלי שנלחם במערכה בסיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה וכן השתתף בתפקיד מטה במלחמת העולם השנייה.
הקים את חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ושימש מפקדו, לסירוגין, במשך 17 שנה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
שירת בתפקיד מטה במלחמת העולם השנייה ואחרי סיום הקריירה הצבאית שלו מונה למנהל התעופה האזרחית של אוסטרליה.
ריצ'רד ויליאמס נולד ב-1890 בעיירת הכורים מונטה שבמדינת אוסטרליה הדרומית באוסטרליה כבן בכור לריצ'רד ואמילי ויליאמס.
אביו, שהיה כורה נחושת, היגר בצעירותו לאוסטרליה מקורנוול, אנגליה.
למד בבית הספר התיכון בעיר הולדתו אך עזב לפני תום הלימודים והחל לעבוד.
ב-1909, עם הגיעו לגיל גיוס, הצטרף לחיל מיליציה מקומי וב-1911 הצטרף לצבא אוסטרליה הסדיר בדרגת לוטננט משנה.
באוגוסט 1914 הצטרף ויליאמס לקורס טיס בסיסי שנערך בבסיס "פוינט קוק" בדרום אוסטרליה והוסמך כטייס בנובמבר אותה שנה.
ביולי 1915 השלים קורס טיס מתקדם.
בינואר 1916 הועלה לדרגת קפטן והוצב ב בגיס התעופה המלכותי
במרץ 1916 נשלחו ויליאמס ושאר הטייסים האוסטרלים למצרים שם נמסרו להם המטוסים שלהם מדגם B.E.2. ויליאמס הוציא דו"ח ביקורתי על המטוס ויכולתו להתמודד עם מטוסי הפוקר בהם טסו הגרמנים.
הטייסים האוסטרלים השתתפו בתחילה בתמיכה בכוחות הקרקעיים הבריטים שנלחמו במערכה על תעלת סואץ והחל מדצמבר 1916 בתמיכה בהתקדמות הבריטית בסיני.
בפברואר 1917 הוקמה פלגת אוויר אוסטרלית עצמאית וויליאמס הצטרף אליה.
בתקופה זו השתתף בהתקפות על הכוחות הטורקים.
באפריל אותה שנה הוענק לו אות השירות המצוין לאחר שנחת מעבר לקווי הטורקים כדי לחלץ טייס שהתרסק עם מטוסו ובהמשך תקף עם מטוסו כח פרשים טורקים למרות אש נגד מטוסים חזקה.
במאי 1917 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למפקד "טייסת 1 של חיל האוויר האוסטרלי המלכותי" כשבמקביל צוידה היחידה במטוסים משופרים מדגם בריסטול F.2. ויליאמס ציין שזו הפעם הראשונה מאז הגיעו לזירה שברשותו מטוסים שיכולים להתמודד עם מטוסי האויב.
ביוני 1918 הועלה ויליאמס לדרגת לוטננט קולונל (לשם כבוד) ומונה למפקד להק 40 של חיל האוויר המלכותי .
בתור חייל מהדומיניונים של בריטניה היה צריך להתמודד עם מגבלה להעניש חיילים בריטים שהוצבו תחת פיקודו ולשם כך נדרש אישור מיוחד של ועדה של חיל האוויר.
כנף 40 של חיל האוויר המלכותי תוגברה וחוזקה על ידי מפציצים מדגם הנדלי פייג' .
היחידה השתתפה בתמיכה אווירית בכוחות הקרקע שלחמו בקרב מגידו ובהפצצת טורי הצבא העות'מאני הנסוג צפונה.
משמעותית במיוחד הייתה הפגיעה בכוחות הארמייה השביעית בנסיגתה על רכס הרי השומרון ובמהלך קרב נחל תרצה.
ויליאמס שלח 3 מטוסים מהלהק לסייע לכוחותיו של ת.
לורנס בעבר הירדן שהותקפו על ידי מטוסים גרמנים.
בנובמבר 1918 מונה למפקד הכוח האווירי הבריגדה הארצישראלית, תפקיד אותו מילא עד לאחר המלחמה.
עם סיום המלחמה העניק לו מלך עבר הירדן את אות "המסדר העליון של הרנסאנס" וכן אוזכר פעמיים בשדרים.
בהמשך הוענק לו אות "קצין" במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1919 עבר ויליאמס ללונדון ומונה לראש מטה האווירייה בכוח האימפריאלי האוסטרלי.
בהמשך חזר לאוסטרליה והוצב כנציג חיל האוויר במטה הכללי של צבא אוסטרליה במלבורן.
ב-1920 מונה ויליאמס להוביל רוויזייה של מבנה חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שנועדה להפוך את חיל האוויר לזרוע עצמאית.
במסגרת תהליך זה שונתה הדרגה של ויליאמס ל"מפקד להק" (המקבילה ללוטננט קולונל בצבא בריטניה).
התוכנית שהגיש ויליאמס גרמה להתנגדות מסוימת בצבא אך קיבלה גיבוי מראש הממשלה, בילי יוז, ושרים מרכזיים ויושמה בתחילת 1921.
עם השלמת בניית זרוע האוויר מונה ויליאמס למפקדה והחל לפתח את היחידה על ידי פתיחת בסיסים חדשים, הגדלת צי המטוסים, גיוס מועמדים מהאוניברסיטאות, הקולג'ים והאקדמיה הצבאית והרחבת מערך ההדרכה והאימון.
תחילה היה תוארו של ויליאמס "חבר אוויר ראשון" ורק בשלהי 1922 מונה לראש חיל האוויר .
ויליאמס מילא תפקיד זה, בהפסקות, עד 1939.
ב-1923 – 1924 שהה ויליאמס במכללות להכשרת קציני יבשה וקציני אוויר באנגליה וכן בקנדה וארצות הברית.
ב-1925 הועלה לדרגת מפקד להק (המקבילה לקולונל בצבא בריטניה).
באותה שינה ניסח מסמך המגדיר את עקרונות ההגנה האווירית על אוסטרליה ("Memorandum Regarding the Air Defence of Australia").
במסמך זה המליץ על שיפור שיתוף הפעולה בין זרועות הצבא השונים ובסוג של נבואה סימן את יפן כאויבת פוטנציאלית (למרות שהייתה בת ברית במלחמת העולם הראשונה).
ב-1926 חייב ויליאמס את כל טייסי חיל האוויר להצטייד במצנחים וכדי לתת דוגמה לחייליו צנח בעצמו אולם תהליך ההצטיידות היה איטי מכיוון שחיל האוויר הבריטי קיבל עדיפות אצל יצרן המצנחים.
בתקופה זו הפעיל ויליאמס את טייסיו למטרת סיורים מוטסים באוקיינוס השקט.
ב-1927 הועלה ויליאמס לדרגת קומודור אוויר (המקבילה לבריגדיר גנרל בצבא בריטניה) וכן הועלה לדרגת "מפקד" במסדר האמבט.
חיל האוויר האוסטרלי התבסס כולו על מטוסים שנרכשו מחוץ לאוסטרליה ובשלהי שנות ה-20 עודד ויליאמס את התעשייה המקומית לייצר מטוסים עבור חיל האוויר ואף השתתף בטיסה הבין יבשתית הראשונה של מטוס מקומי.
ב-1934 הועלה לדרגת תת מרשל אוויר (דרגה המקבילה למייג'ור גנרל בצבא בריטניה).
בשלהי 1937 חווה חיל האוויר סדרה של תאונות אוויר שהביאו למותו של טייס ופציעתם של ארבע.
אירועים אלו הביאו למינוי ועדת חקירה בראשות קצין האווירייה הבריטי אדוארד אלינגטון שהצביעה על רמת בטיחות ירושה וסימנה את ויליאמס כאשם במצב.
בעקבות מסקנות אלו הודח ויליאמס מתפקידו ב-1939 ובפברואר אותה שנה הושאל לשנתיים לחיל האוויר הבריטי שם הוצב כמפקד פיקוד החופים.
למחליפו מונה סגנו סטנלי גובל .
בתחילת 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, שוחרר גובל מתפקידו כמפקד חיל האוויר על רקע התנגדות ממשלתית לתוכניותיו.
ויליאמס הוזמן לחזור לאוסטרליה ולקחת בחזרה את הפיקוד על חיל האוויר אך ראש הממשלה, רוברט מנזיס, העדיף שקצין בריטי יפקד על החייל וזאת למרות התנגדות שריו ובכירים בחיל האוויר הבריטי.
לבסוף מונה לתפקיד צ'ארלס בורנט הבריטי וויליאמס מונה למפקד הארגון והציוד של החייל כשבעקבות המינוי הועלה לדרגת מרשל אוויר.
ב-1941 נשלח ויליאמס ללונדון להקים שם מפקדת החוץ של חיל האוויר האוסטרלי לתיאום פעולותיהם של הכוחות האוסטרלים ששירתו בבריטניה.
בתפקידו זה שאף ויליאמס לשמור את הטייסים האוסטרלים במסגרת יחידות אוויר אוסטרליות אך בפועל רובם שולבו ביחידות בריטיות.
ב-1942 סיים מפקד חיל האוויר האוסטרלי, בורנט, את תפקידו ושוב עלה שמו של ויליאמס כמינוי אפשרי לתפקיד אך היה זה ראש ממשלת אוסטרליה, ג'ון קרטין, שסיכל את המינוי והעדיף קצין אחר בחייל בדרגה נמוכה מויליאמס.
כדי למנוע סיטואציה שויליאמס יהיה כפוף לקצין נמוכה ממנו הוא נשלח למפקדה המאוחדת של צבאות בעלות הברית בוושינגטון שם נשאר עד סוף המלחמה.
ב-1946, ולמורת רוחו, נכפתה על ויליאמס פרישה מהצבא.
מהלך פרישה דומה נכפה על כל סגל הקצינים הוותיקים של חייל האוויר שלחמו במלחמת העולם הראשונה על מנת לפנות מקום לטייסים צעירים.
לאחר פרישתו מונה ויליאמס למנהל התעופה האזרחית של אוסטרליה.
בתפקידו זה קידם ויליאמס את התעופה האזרחית הפנימית והבין-לאומית, קידם פיתוח תשתיות כמו שדות תעופה, רכישת ציוד מתקדם ותמיכה בהקמת חברות תעופה אזרחיות נוספות.
ב-1955 פרש ויליאמס מתפקידו ומונה לחבר במועצת המנהלים של חברת התעופה "נתיבי האוויר המלכותיים של טסמניה" .
ב-1977 פרסם את ספר זיכרונותיו ששמו "These Are Facts".
באוגוסט 1915 נישא ויליאמס לקונסטנס אסתר גריפית' (Constance Esther Griffiths).
ב-1948 נפטרה קונסטנס וויליאמס נישא ב-1950 ללואיס ויקטוריה קרוס (Lois Victoria Cross).
נפטר ב-1980 והובא למנוחות במלבורן בטקס צבאי מלא כשמטס של 17 מטוסים מלווה אותו.
1918: "המסדר העליון של הרנסאנס"
1919: קצין במסדר האימפריה הבריטית
1927: מפקד במסדר האימפריה הבריטית
1954: אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית
שדרה בנמל התעופה של אדלייד נקרא על שמו
בסיס חיל האוויר ויליאמס בדרום אוסטרליה נקרא על שמו
גביע "טייס הקרב של השנה" נקרא על שמו
כנפי הטייס של ויליאמס, שנשמרות במוזיאון חיל האוויר האוסטרלי המלכותי" נישאו, על ידי אסטרונאוט אוסטרלי, לחלל
ב-2009 הושקה קרן על שם ויליאמס שמעודדת דיון פתוח בנושאי ביטחון והגנה
ריצ'רד וודוויל, רוזן ריברס הראשון KG (1405 – 12 באוגוסט 1469), היה אביה של אליזבת וודוויל וחמיו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
ריצ'רד וודוויל נולד במיידסטון בקנט, והיה בנם של ריצ'רד ווידוויל (וודוויל), צ'מברלין של הדוכס מבדפורד, וג'ואן ביטלסגייט (או בדליסגייט), בתו של תומאס ביטלסגייט בנייטסטון בקהילה של אוטרי סנט מרי בדבון.
הוא היה גם נכדו של ג'ון ווידוויל שהיה השריף של נורת'המפטונשייר (בשנים 1380, 1385, 1390).
וודוויל הלך בעקבות אביו לשירות הדוכס מבדפורד.
בשנת 1433 התחתן הדוכס עם ז'אקטה מלוקסמבורג בת ה-17; היא הייתה אשתו השנייה של הדוכס והוא היה מבוגר ממנה משמעותית ובריאותו לקויה.
כשהדוכס מת ב-1435, ז'אקטה נותרה אלמנה נטולת ילדים ועשירה.
היא נדרשה לבקש אישור מהמלך הנרי השישי לפני שתוכל להתחתן בשנית, אך במרץ 1437 התברר שהיא נישאה בסתר לריצ'רד וודוויל שהיה הרבה מתחתיה בדרגתה ולא נחשב לבעל מתאים לאלמנת דודו של המלך.
בני הזוג נקנסו ב-1,000 ליש"ט, אך קנס זה בוצע באוקטובר של אותה שנה.
למרות ההתחלה הלא טובה הזו, הזוג הנשוי שגשג במהרה, בעיקר הודות לבולטות המתמשכת של ז'אקטה במשפחת המלוכה.
היא שמרה על דרגתה והנדוניה כדוכסית מבדפורד, מה שסיפק בתחילה הכנסה של בין 7,000 ל-8,000 ליש"ט לשנה, אם כי עם השנים זה הצטמצם כתוצאה מהפסדים טריטוריאליים בצרפת וקריסת הכספים המלכותיים באנגליה.
ריצ'רד וודוויל זכה לכבוד בדרגות צבאיות, בהן הוכיח את עצמו כחייל מעולה.
כבוד נוסף עבור שניהם הגיע כאשר הנרי השישי התחתן עם מרגרט מאנז'ו, שדודה היה גיסה של ז'אקטה (אחותה של ז'אקטה איזבל התחתנה עם דודה של מרגרט מאנז'ו, שארל דו מיין).
בני הזוג וודוויל היו בין אלו שנבחרו ללוות את הכלה לאנגליה, והמשפחה הרוויחה עוד יותר באמצעות הקשר הכפול הזה למשפחת המלוכה.
סר ריצ'רד הועלה לדרגת הברון ריברס ב-1448. בעקבות כך ילדיהם גדלו ונהנו מפריבילגיה ניכרת ומשלווה חומרית.
במלחמות השושנים, הוא היה בתחילה לנקסטרי, אבל הוא הפך ליורקיסט כשחשב שהמטרה הלנקסטרית אבודה.
הוא השלים עם אדוארד הרביעי המנצח, חתנו לעתיד.
ב-1 במאי 1464, אדוארד התחתן עם בתו של ריברס אליזבת, אלמנתו של סר ג'ון גריי מגרובי.
ריצ'רד קיבל את התואר רוזן ריברס ב-1466, מונה ללורד הראשון של האוצר במרץ 1466 ולקונסטבל של אנגליה ב-24 באוגוסט 1467.
כוחה של המשפחה החדשה הזו היה מאוד לא מקובל על המפלגה הברונית הישנה, ובמיוחד לרוזן מוורוויק.
ריברס נחשב כבעל מעמד חברתי נמוך שעלה לגדולה, ובאפיזודה אירונית, חתנו לעתיד בשנת 1460, בעודו מקבל את כניעתו, נזף בו על שהעז, לאור לידתו הנמוכה, להילחם נגד בית יורק.
מועצת המלך, בתגובתה המחרידה לנישואיו של המלך, אמרה בבוטות שמעמדו החברתי הנמוך של ריצ'רד וודוויל כשלעצמו פירושו שהמלך בוודאי יודע "שאליזבת לא הייתה האישה עבורו".
בתחילת 1468, אחוזות ריברס נבזזו על ידי הפרטיזנים של וורוויק, והמלחמה שנפתחה בשנה שלאחר מכן נועדה להרוס את משפחת וודוויל.
לאחר התבוסה היורקיסטית בקרב אדג'קוט ב-26 ביולי 1469, ריברס ובנו השני ג'ון נלקחו בשבי בצ'פסטו.
לאחר משפט ראווה נמהר, הם נערפו בקנילוורת' ב-12 באוגוסט 1469.
בנו הבכור של ריצ'רד וודוויל, אנתוני, ירש את תואר הרוזן שלו.
ללורד ריברס הייתה משפחה גדולה.
בנו השלישי, ליונל (נפטר ב-1484) הפך לבישוף של סולסברי.
כל בנותיו התחתנו עם אצילים בכירים: קתרינה וודוויל, בתו השמינית, הייתה אשתו של הנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם.
"וודוויל" הוא האיות המודרני של השם: בזמנם נעשה שימוש ב"ווידוויל", "ויידוויל" וגרסאות אחרות.
לריצ'רד ולז'אקטה נולדו 15 ילדים:
אליזבת וודוויל (בערך 1437 - 1492), נישאה בתחילה לסר ג'ון גריי מגרובי, ולאחר מכן לאדוארד הרביעי, מלך אנגליה
אן וודוויל (1439–1489), נישאה בתחילה לוויליאם בורצ'יר, ויקונט בורצ'יר, ולאחר מכן עם ג'ורג' גריי, הרוזן השני מקנט
אנתוני וודוויל, רוזן ריברס השני (1442–1483), התחתן עם אליזבת סקייל, ברונית סקייל השמינית
מרי וודוויל (1443–1481), התחתנה עם ויליאם הרברט, הרוזן השני מפמברוק
ג'ון וודוויל (1445–1469), התחתן עם קתרין נוויל, הדוכסית האלמנה מנורפוק
ליונל וודוויל (1447–1484), בישוף של סולסברי
מרתה וודוויל (מתה בערך 1500), נישאה לסר ג'ון ברומלי מבדינגטון
ג'ואן וודוויל (1452–1512), נישאה לסר אנתוני גריי, בנו של אדמונד גריי, הרוזן הראשון מקנט
ריצ'רד וודוויל, רוזן ריברס השלישי (1453–1491)
מרגרט וודוויל (1454–1490), התחתנה עם תומאס פיצאלן, הרוזן העשירי מארונדל
אדוארד וודוויל, לורד סקייס (נפטר 1488), חייל ואיש חצר
קתרינה וודוויל (בערך 1458–1497), נישאה בתחילה להנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, לאחר מכן לג'ספר טיודור, דוכס בדפורד, ולבסוף נישאה בשלישית לסר ריצ'רד וינגפילד.
רוברט גלובר, סומרסט הראלד, ציין 'ריצ'רד' אחר שנראה כאילו נולד לפני ריצ'רד הרוזן השלישי.
'ריצ'רד וודוויל' נכח בהטבלה של הנסיך ארתור (בנם של אליזבת מיורק והנרי השביעי) ב-24 בספטמבר 1486 בקתדרלת וינצ'סטר; סבתו של ארתור, אליזבת וודוויל, שימשה כסנדקית שלו, וגם אחיה הצעיר אדוארד נכח בטקס.
ריצ'רד הנרי לי היה מדינאי אמריקאי ואחד האבות המייסדים של ארצות הברית מווירג'יניה, הידוע בעיקר בזכות החלטת לי מיוני 1776, ההצעה בקונגרס הקונטיננטלי השני הקוראת לעצמאות המושבות מבריטניה הגדולה שהובילה להכרזת ארצות הברית על עצמאות, עליה חתם.
לי כיהן גם לתקופת כהונה של שנה כנשיא הקונגרס הקונטיננטלי, הציע והיה חתום על האגודה הקונטיננטלית, חתם על תקנון הקונפדרציה, והיה חבר הסנאט של ארצות הברית מווירג'יניה מ-1789 עד 1792, ואף כיהן בחלק מהזמן הזה כנשיא הזמני של הסנאט.
הוא היה בן למשפחת לי, משפחה בעלת השפעה היסטורית בפוליטיקה של וירג'יניה.
לי נולד במחוז וסטמורלנד, מושבת וירג'יניה, לקולונל תומאס לי ולהאנה הריסון לודוול לי, ב-20 בינואר 1732. הוא הגיע משורה של קציני צבא, דיפלומטים ומחוקקים.
אביו היה מושל וירג'יניה לפני מותו ב-1750. לי בילה את רוב חייו המוקדמים בסטרטפורד, וירג'יניה, בסטרטפורד הול.
כאן הוא חונך ולמד מגוון מיומנויות.
כדי לפתח את הקריירה הפוליטית שלו, אביו שלח אותו לבעלי מטעים שכנים מתוך כוונה שיפתח קשרים עם גברים שכנים בעלי מעמד דומה.
בשנת 1748, בגיל 16, עזב לי את וירג'יניה ליורקשייר, אנגליה, כדי להשלים את השכלתו הרשמית בבית הספר המלכה אליזבת, וייקפילד.
שני הוריו מתו בשנת 1750. ב-1753, לאחר סיור באירופה, הוא חזר לווירג'יניה כדי לעזור לאחיו ליישב את האחוזה שהוריו השאירו מאחור.
אמו של לי האנה הריסון לודוול מתה ב-1750. ב-5 בדצמבר 1757, הוא התחתן עם אן איילט, בתו של ויליאם איילט.
אן מתה ב-12 בדצמבר 1768. לזוג נולדו שישה ילדים, ארבעה מהם שרדו עד לבגרות.
לי נישא בשנית ביוני או ביולי 1769 לאן (גסקינס) פינקרד.
לזוג נולדו שבעה ילדים, חמישה מהם שרדו עד לבגרות.
לי כיבד את אחיו, פרנסיס לייטפוט לי (חותם נוסף על תקנון הקונפדרציה והכרזת העצמאות), בכך שקרא לאחד מבניו על שמו.
בשנת 1757, לי מונה לשופט השלום של מחוז וסטמורלנד.
בשנת 1758, הוא נבחר לבית בורגס בווירג'יניה, שם פגש את פטריק הנרי.
לי נשאר "בעל ברית יקר של...
הנרי וסמואל אדמס" לאורך מלחמת העצמאות האמריקאית.
כתומך מוקדם של עצמאות, לי הפך לאחד הראשונים שהקימו ועדות התכתבות בין האמריקאים הרבים בעלי דעות העצמאות במושבות השונות.
בשנת 1766, כמעט עשר שנים לפני מלחמת העצמאות האמריקנית, מיוחסת ללי החלטת וסטמורלנד נגד אכיפת חוק הבולים הבריטי 1765, שנחתמה בפומבי על ידי בעלי קרקעות בולטים שנפגשו בלידסטאון, וירג'יניה, ב-27 בפברואר 1766. בין החותמים היו שלושה אחים ובן דוד אחד קרוב של ג'ורג' וושינגטון.
באוגוסט 1774, לי נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי הראשון בפילדלפיה.
לי נבחר לנשיא השישי של הקונגרס על פי תקנון הקונפדרציה ב-30 בנובמבר 1784, בטברנת הנשק הצרפתית, טרנטון, ניו ג'רזי.
הקונגרס התכנס ב-11 בינואר 1785 בבית העירייה הישן של ניו יורק, עם לי בראש עד 23 בנובמבר 1785. למרות שלא שולם לו משכורת, הוצאות משק הבית שלו כוסו בסכום של 12,203.13$.
לי תיעב את הרעיון של הטלת מיסים פדרליים והאמין שלהמשיך ללוות כסף זר זה מעשה לא זהיר.
לאורך כהונתו, הוא טען כי על המדינות לוותר על תביעותיהן בטריטוריה הצפון-מערבית, מה שיאפשר לממשלה הפדרלית לממן את התחייבויותיה באמצעות מכירת קרקעות.
הוא כתב לחבר ולקולגה סמואל אדמס:אני מקווה שבקרוב נסיים את תוכניתנו לסילוק ארצות המערב כדי לסלק את החוב הציבורי המעיק שנוצר בעקבות המלחמה, ואני חושב שאם מקור ההכנסה הזה ינוהל נכון, הרפובליקות הללו עשויות להשתחרר בקרוב ממצב הדיכוי הזה.
פקודת הקרקעות של 1785 עברה ב-20 במאי 1785, אך לממשלה הפדרלית לא היו משאבים לנהל את האדמות החדשות שנסקרו.
לא רק שהילידים האמריקאים סירבו לוותר על אחיזתם בשטח המדובר, אלא שחלק ניכר מהאדמה שנותרה נכבש על ידי פולשים.
מכיוון שהקונגרס לא הצליח לגייס שופטים או חיילים כדי לאכוף את התשלום של דולר לאקר, תוכניתו של לי נכשלה בסופו של דבר, למרות שמערכת הסקר שפותחה תחת פקודת הקרקעות משנת 1785 נמשכה.
לי כיהן בסנאט של ארצות הברית בקונגרס הראשון והשני מ-1789 עד 1792. בשנת 1792 הוא הפך לנשיא הזמני השני של הסנאט, אך מאוחר יותר באותה שנה הוא נאלץ להתפטר עקב בריאותו הרופפת, והוא פרש מהחיים הציבוריים.
שופט השלום עבור מחוז וסטמורלנד, וירג'יניה (1757)
סנאטור ארצות הברית מווירג'יניה (4 במרץ 1789 – 8 באוקטובר 1792)
הנשיא הזמני במהלך הקונגרס השני (18 באפריל – 8 באוקטובר 1792)
לי מת ב-19 ביוני 1794, בגיל 62. בתי ספר ברוסמור, קליפורניה ובגלן ברני, מרילנד נקראים על שמו, ובית הספר ריצ'רד הנרי לי בשיקגו נקרא לכבודו.
אוניית ליברטי במהלך מלחמת העולם השנייה "ריצ'רד הנרי לי" נקראה לכבודו.
האתר הארכאולוגי של צ'נטילי היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1971. הוא מוצג במחזמר "1776" של שרמן אדוארדס משנת 1969.
מרי "מולי" לי וושינגטון (28 ביולי 1764 - 2 בנובמבר 1795), שנישאה לקולונל ויליאם אוגוסטין וושינגטון האב
האנה לי וושינגטון (1765 - 23 בנובמבר 1802), שנישאה לקורבין וושינגטון
הנרייטה "הרייט" לי (10 בדצמבר 1773 - 1803), שנישאה לריצ'רד לי טורברוויל, ומאוחר יותר ויליאם מופיט
דייוויד ריצ'רד לי (תאריך לידה לא ידוע)
ריצ'רד וין היה פוליטיקאי, מודד קרקעות, סוחר ובעל עבדים אמריקאי מקרוליינה הדרומית.
וין נולד בשנת 1750 במחוז פאקווייר, מושבת וירג'יניה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית הוא היה קצין ברגימנט השלישי של קרוליינה הדרומית.
לאחר שהרגימנט נלכד בצ'ארלסטון, הוא שירת ביחידת פרטיזנים של המיליציה תחת פיקודו של תומאס סאמטר.
לאחר המלחמה מונה לגנרל במיליציה של קרוליינה הדרומית.
הוא ייצג את קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1793 עד 1797 ומ-1803 עד 1813. הוא מת ב-19 בדצמבר 1818 במחוז מארי, טנסי.
ריצ'רד השלישי הוא סרט דרמה בריטי משנת 1955, בבימויו ובכיכובו של לורנס אוליבייה.
הסרט מהווה עיבוד למחזה ההיסטורי מאת ויליאם שייקספיר המשלב גם אלמנטים מהנרי השישי שלו, חלק 3, ומציג את עלייתו ונפילתו של המלך ריצ'רד השלישי באנגליה.
הסרט מתאר את שאיפותיו של ריצ'רד, דוכס גלוסטר (לורנס אוליבייה), להשיג את כתר אנגליה.
באמצעות מזימות, בגידות ורציחות, הוא מסלק את כל מי שעומד בדרכו, כולל בני משפחתו הקרובים.
לאחר שהוכתר למלך, שלטונו העריץ מוביל להתמרמרות ולמרד בראשות הנרי, רוזן ריצ'מונד, שמביס את ריצ'רד בקרב בוסוורת' ומסיים את שלטונו.
לורנס אוליבייה – ריצ'רד, דוכס גלוסטר / ריצ'רד השלישי.
רלף ריצ'רדסון – הדוכס מבקינגהאם, בן בריתו של ריצ'רד.
קלייר בלום – ליידי אן, אלמנתו של הנסיך מוויילס.
סדריק הארדוויג – המלך אדוארד הרביעי, אחיו של ריצ'רד.
ג'ון גילגוד – ג'ורג', דוכס קלרנס, אחיו של ריצ'רד.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 88% על סמך 24 ביקורות.
באתר Metacritic, הציון הממוצע הוא 87 מתוך 100, בהתבסס על 7 ביקורות.
המבקרים ציינו את העיבוד הנאמן למקור ואת הביצועים המרשימים של צוות השחקנים.
מבין שלושת הסרטים המבוססים על מחזות שייקספיר שביים לורנס אוליבייה ריצ'רד השלישי היה הכי פחות מוערך, אם כי עדיין התקבל באהדה.
זהו הסרט היחיד מבין השלושה שלא היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר, אם כי הופעתו של אוליבייה הייתה מועמדת.
מכון הסרטים הבריטי ציין כי בעקבות הקהל העצום שצפה בסרט כאשר שודר בארצות הברית ברשת NBC בשנת 1956, ייתכן שהוא "עשה יותר להנגשת שייקספיר לקהל הרחב מכל יצירה בודדת אחרת".
הסרט זכה לפופולריות מחודשת בארצות הברית עם הפצתו המחודשת בשנת 1966, אשר שברה שיאי הכנסות בערים רבות במדינה.
ריצ'רד "דיק" ויינברג היה שחיין יהודי-אמריקאי.
אלוף המכללות במשחה ל-50 יארד חופשי (1947 ו-1949) ובמשחה ל-100 יארד חופשי (1947) ושותף לשיא עולם במשחה שליחים 3x100 יארד מעורב.
ויינברג נולד וגדל בקלמזו, מישיגן למשפחה יהודית, בנם של פלורנס ורלף ויינברג.
בשנים 1944 ו-1945 זכה באליפות מישיגן במשחים ל-50 יארד חופשי ול-100 יארד חופשי.
באליפות המכללות שנערכה בסיאטל במרץ 1947 זכה ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-50 יארד חופשי בתוצאה של 23.3 שניות, במשחה ל-100 יארד חופשי בתוצאה של 52.2 שניות ובמשחה שליחים 3x100 יארד מעורב ביחד עם הארי הולידיי ובוב סול בשיא עולם חדש של 2:54.9 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון שנערכו בדטרויט, מישיגן ביולי אותה שנה הוא היה חולה ושחה 100 מטר חופשי בתוצאה של 1:01.8 דקות ובמשחה ל-200 מטר חופשי תוצאה של 2:20 דקות, תוצאות חלשות עבורו ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
באליפות המכללות שנערכה בצ'אפל היל, קרוליינה הצפונית במרץ 1949 זכה במדליית זהב, במשחה ל-50 יארד חופשי בתוצאה של 23.1 שניות.
ויינברג נישא לליבי ברנן ונולדו להם חמישה בנים ושתי בנות.
עבד במיזוג אוויר ועבר עם משפחתו לקליפורניה.
ריצ'רד המפטון ווז היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-14 של מדינת מיין למשך יממה אחת בינואר 1841. לפיכך, הוא המושל בעל תקופת הכהונה הקצרה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
ווז נולד בנורת'פילד שבמסצ'וסטס ב-8 בנובמבר 1803, וסיים את לימודיו במכללת בודין בשנת 1822.
באותה שנה, מושל מיין ג'ון פיירפילד התפטר מתפקידו ב-12 בינואר לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של רעואל ויליאמס שהתפטר גם הוא.
כנשיא הסנאט, מילא ווז את שארית כהונתו של פיירפילד.
הוא כיהן כמושל מיין מ-12 בינואר 1841 ועד 13 בינואר 1841, אז נכנס לתפקידו אדוארד קנט.
לאחר מכן שב למשרתו המקורית והשלים את כהונתו.
ריצ'רד ליפולד היה פסל אמריקאי הידוע עבור יצירותיו הגאומטריות העשויות מחוט ברזל.
למד באוניברסיטת שיקגו, וקיבל תואר בעיצוב תעשייתי בבית הספר שעל יד מכון האמנות של שיקגו בשנת 1937. לאחר סיום לימודיו עבד, בין השנים 1937 ו-1941, גם כמעצב תעשייתי.
בסופו של דבר היה לפסל, ובמקביל לימד במספר מוסדות ואוניברסיטאות, בהן מכללת האנטר כחלק מאוניברסיטת העיר ניו יורק בין השנים 1952 ל-1967.
ריצ'רד לורנס טיילור הוא מתמטיקאי בריטי העוסק בתורת המספרים.
טיילור קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1988. משנת 1995 עד 1996 עמד בראש החוג למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
נכון להיום מכהן כפרופסור בחוג למתמטיקה באוניברסיטת הרווארד.
כעוזר מחקר לשעבר של אנדרו ויילס, חזר לאוניברסיטת פרינסטון כדי לעזור לוויילס להשלים את ההוכחה למשפט האחרון של פרמה.
אחד משני המאמרים שמכילים את ההוכחה הוא עבודה משותפת של טיילור ושל ויילס.
בעבודה נוספת, טיילור (ביחד עם מיכאל האריס) הוכיח את השערת לנגלנדס המקומית עבור החבורה הליניארית הכללית מעל שדות מקומיים ממאפיין אפס.
כן נמנה טיילור עם המתמטיקאים שהשלימו את ההוכחה להשערת טניאמה-שימורה.
בשנת 2008 סיפקו טיילור, קלוצל, האריס ושפרד־ברון הוכחה חלקית להשערת סאטו-טייט, ובשנת 2011 השלים את ההוכחה, ביחד עם Barnet-Lamb ו־Geraghty.
טיילור זכה בפרס אוסטרובסקי לשנת 2001, זכה בפרס קול של החברה האמריקאית למתמטיקה בשנת 2002, בפרס שאו (במשותף עם רוברט לנגלנדס) בשנת 2007 ובפרס פריצת הדרך במתמטיקה לשנת 2015.
נשוי לכריסטינה, ולהם שני ילדים.
מייג'ור ריצ'רד דייוויס "דיק" וינטרס היה קצין בפלוגה ה', גדוד 2, הרגימנט ה-506 של הדיוויזיה המוטסת ה-101 בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה.
זכה בעיטור צלב השירות המצוין על הובלת מתקפה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית בעת הפלישה לנורמנדי, פעולה שעדיין נלמדת בווסט פוינט.
דמותו של מייג'ור וינטרס גולמה במיני-סדרה האמריקאית "אחים לנשק" על ידי השחקן הבריטי דמיאן לואיס.
וינטרס נולד וגדל באפרטה שבמחוז לנקסטר, פנסילבניה, להוריו ריצ'רד ואדית וינטרס ב-21 בינואר 1918. משפחתו עברה לעיר לנקסטר כשהיה בן שמונה.
למד בתיכון לנקסטר לבנים ב-1937, ולאחר מכן נרשם למכללת פרנקלין ומרשל.
בפרנקלין ומרשל, וינטרס היה חבר במועדון החברתי דלתא סיגמא פי, והשתתף במשחקי פוטבול וכדורסל כחבר בסניף אופסילון.
הוא נאלץ לוותר על ההיאבקות, שהיה הספורט האהוב עליו וגם עיקר הפעילות החברתית שלו בקולג', לטובת הלימודים וכן העבודה בשאר הזמן שנועדה לתשלום עבור לימודיו.
סיים תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה במכללת פרנקלין ומרשל שבפנסילבניה ב-1941. מלחמת העולם השנייה פרצה באירופה, והתגייס לצבא ארצות הברית ב-25 אוגוסט 1941.
וינטרס עבר טירונות בהצטיינות במחנה קרופט שבקרוליינה הדרומית, והתבקש על ידי מפקדיו להישאר ולשמש כמפקד טירונים במחזור הבא.
לאחר מכן נשלח לקורס קצינים בפורט בנינג שבג'ורג'יה.
במהלך הקורס, נחשף וינטרס למערך המוצנח החדש של הצבא שהכשרותיו נמצאו בבסיס, וביקש להשתבץ במערך בסיום הקורס.
בקשתו אושרה ושובץ וינטרס כמפקד מחלקה בפלוגה ה' (המכונה באנגלית "Easy Company") בחטיבת 506 המוצנחת.
החטיבה עצמה הוקמה כניסוי הראשון בצבא ארצות הברית להכשיר חטיבת מוצנחת שלמה יחד משלב גיוס החניכים עד סוף ההכשרה, מסלול מפרך עם שיעור הדחה גבוה במיוחד שנמשך כמעט שנה.
במהלך הכשרת החטיבה במחנה טאקווה שבג'ורג'יה, הועלה וינטרס לדרגת סגן ומונה לסמ"פ בפלוגה שאז עדיין הייתה תחת פיקודו של המ"פ המקורי, סרן הרברט סובל.
כשהאוגדה המוטסת ה-101 הועברה לאנגליה, מפקד הפלוגה, הרברט סובל, הועבר מתפקידו עקב מתח רב ששרר בינו לבין סמליו הבכירים בפלוגה באותה העת.
במקומו מונה סגן תומאס מייהן לתפקיד מפקד הפלוגה.
ב-6 ביוני 1944 עם תחילת הפלישה לנורמנדי מטוסו של סגן מייהן, ובו כל אנשי המפקדה של פלוגה ה', הופל על ידי אש נ"מ גרמנית.
עם היוודע דבר הפלת מטוסו של מפקד הפלוגה, וינטרס מונה בעל כורחו לתפקיד מפקד הפלוגה.
הוא נשאר בתפקיד לאורך כל המערכה בנורמנדי.
לאחר שפספס את אזור הצניחה שלו ונחת ליד העיירה סנט מר אגליז, ולאחר שאיבד את נשקו האישי במהלך הצניחה, בדק וינטרס מה מיקומו, אסף מספר צנחנים ואלו החלו לצעוד אל יעדה הראשון של יחידתם, העיירה סאנט-מארי דמונט.
וינטרס היה מועמד לקבלת מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בצבא ארצות הברית, על הובלת מתקפה שהשמידה סוללת ארטילריה גרמנית שהמטירה אש על חוף יוטה שעה שהפלישה לנורמנדי החלה.
לווינטרס היו רק תריסר לוחמים תחת פיקודו ועוד עשרה לוחמים מפלוגה ד'.
בנוסף להשמדתה של הסוללה מצא וינטרס מפה שבה היו מפורטים כל ההגנות והביצורים הגרמנים בנורמנדי.
ב-1 ביולי 1944 הועלה לדרגת סרן, במהלך כהונתו כמפקד פלוגה ה'.
ההמלצה להענקת מדליית הכבוד לווינטרס הופחתה לאחר מכן לעיטור צלב השירות המצוין, העיטור השני בחשיבותו בצבא ארצות הברית, עקב נוהל ששרר אז בצבא האמריקני שקובע כי רק מדליית כבוד אחת מוענקת ללוחמים מאותה הדיוויזיה, ומדליה זו כבר הוענקה לסא"ל רוברט קול על שהוביל הסתערות כידונים.
המתקפה שהוביל וינטרס על הסוללה עדיין נלמדת בווסט פוינט כדוגמה לתקיפת עמדת קבע על ידי יחידה קטנה.
ב-5 אוקטובר 1944 במהלך מבצע מרקט גארדן בהולנד, הוביל וינטרס מתקפה בת 20 לוחמים בלבד על כוח ואפן אס אס עדיף בן 300 לוחמים.
קרב זה היה הקרב האחרון במלחמה בו הסתער בראש לוחמיו.
בעקבות הקרב, וינטרס מונה לסמג"ד גדוד 2 של החטיבה, עקב נפילתו של רס"ן אוליבר הורטן, הסמג"ד באותה עת, שנהרג במהלך התקפה גרמנית על חפ"ק הגדוד.
וינטרס כיהן בתפקיד זה במהלך קרב הבליטה, ולעיתים הוביל הגדוד בפעולתו.
ב-8 במרץ 1945 הועלה וינטרס לדרגת רס"ן ומונה לממלא מקום מפקד גדוד 2, עקב מינוי של המג"ד, סא"ל רוברט סטרייר, לקצין מטה במפקדת החטיבה.
המשיך לכהן כמ"מ מג"ד בכל הקרבות מכאן ואילך שנלחמה דיוויזיה 101 עד כניעת גרמניה והמשיך לכהן במהלך פעילותה באזורי הכיבוש בגרמניה ואזורי הכיבוש באוסטריה.
בנובמבר 1945 השתחרר וינטרס משירות פעיל בצבא ארצות הברית.
וינטרס זכה גם לשני עיטורי כוכב הארד על הצטיינותו בקרבות וללב הארגמן בעקבות פציעה שספג.
עם שובו לארצות הברית וינטרס התמנה למפקח ייצור במפעל לציוד רפואי בניו ג'רזי.
ב-1951 רכשו וינטרס ואשתו, את'ל, חווה קטנה בה בנו את ביתם וגידלו את שני ילדיהם.
ב-1972 יצא וינטרס לדרך עצמאית וייסד חברה לממכר אוכל לחיות וציוד לחקלאים.
זמן קצר לאחר מכן, עקרה המשפחה לפנסילבניה וב-1997 יצא וינטרס לגמלאות.
במהלך שנות התשעים הופיע וינטרס במספר תוכניות טלוויזיה וסיפר על חוויותיו והתנסויותיו כחייל במלחמת העולם השנייה.
ב-1992 פרסם ההיסטוריון האמריקאי סטיבן אמברוז את הספר "אחים בקרב" שראה אור בעברית בשנת 2005 בהוצאת כנרת.
התסריט למיני סדרה "אחים לנשק" מבוסס על ספרו של אמברוז.
בנוסף לספרו של אמברוז, פורסמו במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 שני ספרים נוספים על וינטרס: האחד ביוגרפיה והשני אוטוביוגרפיה.
כמו כן, הרצה וינטרס מספר פעמים בנושא מנהיגות בפני צוערים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית שבווסט פוינט.
בשנת 2009 הוענק לווינטרס תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכללת פרנקלין ומרשל בה למד.
על-אף השבחים הרבים להם זכה, נותר וינטרס אדם צנוע.
בסוף ימיו הוא חלה במחלת פרקינסון ממנו סבל במשך מספר שנים.
הוא הלך לעולמו ב-2 בינואר 2011 בבית אבות בפנסילבניה.
לבקשתו של וינטרס, טקס הלוויה שנערך לו היה פרטי.
הוא נטמן בבית הקברות בעיר אפרטה שבפנסילבניה בחלקה המשפחתית בה קבורים הוריו.
על מצבתו, בנוסף לשמו, מופיע הכיתוב WWII 101st Airborne.
ריצ'רד הריסון טרוּלי היה תת-אדמירל בצי האמריקאי, אסטרונאוט והמנהל השמיני של נאס"א, בשנים 1989–1992.
בוגר בהנדסה אווירונאוטית מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה מ-1959.
בתום לימודיו התגייס טרולי לצי האמריקאי.
סיים את לימודיו בבית הספר לטיסה של הצי האמריקאי ב-7 באוקטובר 1960. לאחר מכן הוצב בטייסת הקרב מס' 33, שם הטיס מטוסי F-8 קרוסיידר על סיפון ה-USS אינטרפיד ואנטרפרייז, וביצע יותר מ-300 נחיתות על נושאת מטוסים.
בין 1963 ל-1965 היה תלמיד ולאחר מכן מדריך בבית הספר לטייסי מחקר אירוספייס של חיל האוויר האמריקאי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
ב-1965 היה בין הראשונים שנבחרו כאסטרונאוטים צבאיים לתוכנית המעבדה הלוויינית המאוישת, תוכנית של הצבא האמריקאי לבניית תחנת חלל מאוישת לצורכי ריגול.
באוגוסט 1969 הפך לאסטרונאוט של נאס"א.
היה חבר בצוות התמיכה באסטרונאוטים וקאפ-קום בשלוש המשימות המאוישות של סקיילאב (1973) ובמשימת אפולו-סויוז (1975).
היה טייס באחד הצוותים שניסו את מערכת הנחיתה של המעבורת בשלבי הניסוי, כאשר שוחררה באוויר מעל גבו של מטוס בואינג 747 במהלך שנת 1977. לאחר מכן הוצב כטייס גיבוי של STS-1. לאחר מכן היה טייס במשימת STS-2. במשימה STS-8 היה מפקד המעבורת.
בתום שירותו בנאס"א התמנה לתפקיד מפקד פיקוד החלל של הצי, שנוסד בשנת 1983, והיה הראשון שנשא בתפקיד זה.
ב-1986, לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר, חזר לנאס"א והתמנה לתפקיד מנהל שותף לטיסות חלל.
בתפקיד זה שיקם ובנה מחדש את תוכנית מעבורת החלל של נאס"א.
תהליך זה הסתיים בשיגור מעבורת החלל דיסקברי בשנת 1988. בין 1989 ל-1992 כיהן בתפקיד מנהל נאס"א.
לאחר שסיים את תפקידו כמנהל נאס"א, התמנה לתפקיד סגן נשיא המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה ומנהל מכון המחקר של המכון, באטלנטה.
בשנת 1997 התמנה למנהל המעבדה הלאומית לאנרגיה מתחדשת של מחלקת האנרגיה בממשלת ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד סוף 2004.
לאחר מכן כיהן כדירקטור בשלוש חברות העוסקות בתחום האנרגיה ושירותים טכניים.
היה חבר בוועדה למדיניות הגנה, ועדת המדע של צבא היבשה, ועדת מושל קולורדו למדע וטכנולוגיה, וחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ריג'יס.
חבר באקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית.
היה נשוי עד מותו לקולין קודי הנר, ונולדו להם שלושה ילדים.
אות המנהיגות הבולטת של נאס"א
אות השירות יוצא הדופן של נאס"א (פעמיים)
אות טיסת החלל של נאס"א (פעמיים)
אות השירות ההגנה הראוי לציון של משרד ההגנה
דוקטור לשם כבוד במדעים ממכללת מילסאפ ואוניברסיטת דיקנס
דוקטור לשם כבוד בהנדסה מבית הספר למכרות של קולורדו והמכון הטכנולוגי סטיבנס.
ועוד אותות וגביעים מארגונים אזרחיים שונים.
ריצ'רד לינקלייטר הוא במאי ותסריטאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב.
לינקלייטר נולד וגדל ביוסטון אשר בטקסס.
לינקלייטר השלישי ואמו, דיאן מרגרט לינקלייטר לבית קריגר, מרצה באוניברסיטת יוסטון.
הוא עזב את לימודיו האקדמאים והחל לעבוד באסדה לקידוח נפט במפרץ מקסיקו.
בחופשותיו ביוסטון היה מבקר תדיר באולמות הקולנוע בעיר, שם גילה את אהבתו לתחום.
לינקלייטר הוציא את חסכונותיו על ציוד הפקה בסיסי וב-1985 עבר לאוסטין, שם ייסד את אגודת הקולנוע של אוסטין, שתפקדה כמעין חברת הפקות לסרטים עצמאיים.
לאחר מספר שנים בהן עסק בעיקר בהפקת סרטים קצרים לינקלייטר הפיק את סרטו הראשון באורך מלא ב-1989. הפקת הסרט ארכה שנתיים, מהן שנה שלמה הוקדשה לעריכתו.
הסרט 'It's Impossible to Learn to Plow by Reading Books' (בתרגום חופשי: "בלתי אפשרי ללמוד לחרוש על ידי קריאת ספרים") עסק בנושאים אשר יהפכו עם הזמן לסימן ההיכר של לינקלייטר - נרטיב מעורפל עד לא קיים ותנועות מינמליות של המצלמה.
בעוד שסרט זה לא זכה לתהודה רבה, הרי שסרטו הבא של לינקלייטר, "בטלנים בטקסס" (במקור: Slacker) משנת 1990, הפך במהרה לסרט פולחן.
הסרט מתאר יום בחייהם של מספר צעירים ביוסטון, אשר מסתובבים ברחבי העיר ללא מטרה מסוימת.
הסרט היה מועמד לפרס בפסטיבל סאנדנס והפך את לינקלייטר לשם דבר בקרב קהילת יוצרי הקולנוע העצמאיים.
בשנת 2001 ביים את הדרמה "טייפ" בכיכובם של אומה תורמן ואית'ן הוק.
הסרט מבוסס על מחזה באותו שם מאת סטיבן בלבר.
לינקלייטר המשיך להפיק סרטים עצמאיים וקטנים, בהם הדגש היה יותר על היצירה האומנותית מאשר על הפן המסחרי.
בין אלו בלטו "חיים בהקיץ" ו"סורק אפילה", עיבוד קולנועי לספרו של סופר המדע-בדיוני פיליפ ק.
בשני אלו השתמש לינקלייטר בטכניקה נדירה למדי בזמנו, בה ראשית צילם הסרט עם השחקנים ולאחר מכן הפך הצילום הדיגיטלי לאנימציה מאוירת באמצעות מחשב.
במקביל לסרטיו אלו לינקלייטר ביים וכתב מספר סרטים מסחריים, בהם בלטו "רוק בבית הספר" וטרילוגיית הסרטים "לפני הזריחה", "לפני השקיעה" ו"לפני חצות".
על כתיבת התסריט של "לפני חצות" היה מועמד לפרס האוסקר ביחד עם אית'ן הוק וג'ולי דלפי.
עוד ניסה את כוחו בכתיבת פיילוט עבור ערוץ הטלוויזיה האמריקאי HBO, אשר לא נחל הצלחה.
ב-2014 יצא לאקרנים סרטו "התבגרות", אותו צילם במשך 12 שנים.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית סרט הקולנוע הדרמטי הטוב ביותר.
לינקלייטר עצמו זכה בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לקולנוע בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
ב-2017 יצא לאקרנים הסרט "חברים לחיים", דרמה קומית אותה כתב וביים.
ב-2018 ביצע הופעת משחק מינורית בסרטו של אית'ן הוק "בלייז".
בשנת 2019 ביים את הסרט "איפה את, ברנדט" בכיכובה של קייט בלאנשט, המבוסס על ספרה באותו השם של מריה סמפל.