tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף-על-פי כן חזר חלק מן המגורשים לעיר.
בדצמבר 1939, אילצו הנאצים את רוב היהודים לעזוב את חוז'וב ולעבור, בעיקר לדומברובה גורניצ'ה.
לפני סוף 1939 הנאצים שרפו והרסו את בית הכנסת המקומי.
בינואר 1940 נאלצו יהודי חוז'וב למסור לגרמנים את כל חפצי הפרווה שברשותם וב־15 ביוני 1940 גורשו רוב היהודים מחוז'וב לאולקוש.
מאוחר יותר כולם הועברו למחנה הריכוז הנאצי הגרמני אושוויץ-בירקנאו.
בעיר נשארו באורח בלתי-ליגאלי יהודים אחדים שמוצאם מגרמניה, וגם הם נכלאו וגורשו בשנת 1940. סך הכול נצלו מהשמדה 22 יהודים מתושבי העיר; 14 מהם בזכותו של ה"פולקסדויטשה" גורבל, שהבריח אותם בשעת חיסול הגיטו בסוסנובייץ והחביאם.
בחוז'וב הוקמה שלוחה של מחנה-המוות באושוויץ ועל-ידו מחנה לעבודות כפייה ליהודים.
ידוע שב־1944 הגיעה למחנה זה קבוצה של כ־50 ילדים יהודים מאושוויץ שהועסקו במפעלי תעשייה צבאית (מפעל לתותחים) ליד קטוביץ.
לדברי יוסף (יוראי) גולדברגר, אחד מאותם ילדים שהועסק במפעל ולימים שרד את תופת השואה, העבודה בבית החרושת בוצעה שבוע ביום ושבוע בלילה, תחת שמירה קפדנית.
בקיץ 1944 אירע במחנה ניסיון בריחה של שלושה יהודים.
הללו חפרו תעלה מתחת לגדר, אך נתפסו ונתלו לעיני כל האסירים.
היו גם ניסיונות בריחה נוספים.
לקראת גמר המלחמה הועברו כל היהודים למחנה מאוטהאוזן.
ימים ארוכים הוסעו הובלו היהודים ברכבות משא בלא אוכל ושתייה.
במכרה האשלגן שבסביבת חוז'וב היה ביולי 1943 מחנה-עבודה ליהודים שרובם מצרפת.
האסירים, ובהם ילדים בני 14–15, עבדו במכרה, חיו מתחת לפני האדמה, ורק אחת לשבועיים היו יוצאים לאור היום.
בתום המלחמה, לאחר השחרור מהמחנות חזרו לחוז'וב כ־120 יהודים שניצלו מן השואה וגם כאלה ששהו בזמן המלחמה בברית-המועצות.
בשנות הארבעים האחרונות התקיים בחוז'וב ישוב יהודי קטן בן כמה מאות נפשות שגילה פעילות ציבורית ותרבותית.
במקום הוקם בית-יתומים יהודי, ובו היו במארס 1946 כ־90 ילדים בגילאי 3–17. בגלי ההגירה של היהודים מפולין לארצות המערב ולישראל נטשו היהודים את העיר.
הקהילה היהודית בחוז'וב לא קמה לתחייה.
בעיר הוקמו שני בתי כנסת.
בית הכנסת הראשון בחוז'וב, וכנראה גם בית המדרש, נבנה בסביבות שנת 1850 ברובע ארדמנסוויל (Erdmannswille) בחלק המרכזי של רחוב וולנושי – Wolności.
אך ייתכן שמראה הבניינים יכול לרמוז על הבניין שהיה בית הכנסת העתיק, שהזכיר ד"ר כהן – הרב מקטוביץ' בנאום שנשא רגע לפני טקס חנוכת בית הכנסת החדש בחוז'וב שהוקם ברחוב וולנושי 12 (ul.
בית הכנסת הגדול בחוז'וב נבנה בשנת 1874. בכתובת: רחוב וולנושי 12 (12 Wolności).
הוא נחנך ב־23 בספטמבר 1875. בעת פתיחתו היו בקהילה היהודית בעיר כ־900 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בסתיו 1939, הנאצים שרפו את בית הכנסת אך קירותיו המשיכו לעמוד.
כעבור שנה בסתיו 1940 נהרסו קירות בית הכנסת עד היסוד על ידי יהודי העיר שהנאצים כפו עליהם לעשות זאת.
במקומו הוקם במהלך המלחמה, מתחם בונקר הגנה מפני אש.
לאחר תום המלחמה, בניין בית הכנסת לא נבנה מחדש.
לאחר חיסול בונקר ההגנה הוקמו במקום חניון ובזאר.
נכון לשנת 2016 במקום עומד מרכז קניות בשם אוטניק "Hutnik" שנמצאים בו: סופרמרקט של רשת החנויות PSS Społem, מסעדת מקדונלד'ס ובנק ING.
בית הכנסת הגדול היה בניין שנבנה מלבנים.
הוא תוכנן על ידי האדריכל בנו גרואצל (Benno Groetschel).
הבניין תוכנן להיות מבנה מלבני בסגנון הנאו-רומנטי עם אלמנטים של אדריכלות מורית, עם קשתות רבות, הרבה עמודי ברזל יצוק מעוטרים ובנוסף עיטורים רבים.
לבית הכנסת היו שלושה שערים שהיוו את הכניסה הראשית לבית הכנסת (האמצעית לגברים ושתי הכניסות הצדדיות לנשים) בצמוד לבית הכנסת שכן בית ספר יהודי.
מצד רחוב וולנושצ'י הייתה הכניסה המיועדת לרב ולזקנים.
רחוב קצר חבר את בית הכנסת לתחנת הרכבת.
האולם הראשי שהיה בקומת הקרקע, היה בגודל 19 מטרים אורך ו-19 מטרים רוחב.
מהכניסה עד לאולם הראשי הייתה מבואה.
האולם המרכזי הכיל 402 מושבים לגברים.
עזרת הנשים הייתה בשלוש גלריות/ מרפסות שהיו מעל לאולם הראשי והקיפו אותו משלושה צדדים.
הגלריות נתמכו מתחת על ידי עמודי ברזל יצוק.
מספר המקומות בעזרת הנשים התאים למספר הנשים.
בית העלמין היהודי בחוז'וב הוקם בשנת 1862, זמן קצר לאחר הקמת הקהילה היהודית במקום.
בית הקברות היה ממוקם בקצה הדרומי של העיר, מחוץ לשטח הבנוי, ברחוב קריזבה (Krzywa 18).
מהשוואת מפות בין השנים 1890–1941 עולה כי שטח בית הקברות הוגדל בשלב מסוים והגיע בסופו של דבר לשטח של 8,000 מטרים רבועים (כ־8 דונם).
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בית הקברות התפרס על חלקה מלבנית ארוכה.
הכניסה לבית הקברות הייתה ממוקמת ברחוב קריזבה 18 והוא הגיע כמעט עד רחוב ג'יי קילנסקייגו (J.
בית הלוויות, שנבנה בשנת 1898, היה ממוקם בשער הכניסה.
אין מידע מפורט אודות מצבו של בית העלמין בזמן מלחמת העולם השנייה וזמן קצר לאחר סיום המלחמה.
לדברי רנאטה סקוצ'ק ממוזיאון חוז'וב, בית הקברות "שרד את תקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949 ועד הקהילה הדתית היהודית הכריז על תוכניות לשיפוץ בית העלמין.
עד 1949 התגוררה בבית הלוויות משפחה יהודית.
לאחר סיום המלחמה המשיך בית העלמין לשרת את הקהילה היהודית.
בשנים 1945–1954 ככל הנראה נערכו במקום כ־24 לוויות, אך המספר המדויק אינו ידוע.
בשנת 1958 קיבלה נשיאות המועצה הלאומית העירונית בחוז'וב החלטה על סגירת בית העלמין.
ההחלטה אושרה על ידי משרד הכלכלה העירוני.
בשנת 1959 העביר בית המשפט המחוזי בחוז'וב את הבעלות על חלקת בית הקברות מהקהילה הדתית היהודית לאוצר המדינה.
בית ההלוויות, שננטש בשנת 1959 ונפגע לאחר מכן בחלקו, בשנת 1964 הופסק השימוש בבית הקברות היהודי.
למרות ניסיונות מזדמנים לאבטח את בית הקברות (כמו תיקון שער), הרס המקום נמשך בהדרגה.
מצבות נגנבו או נמכרו באישור הנשיאות של המועצה הלאומית העירונית בחוז'וב
בשנים שלאחר מכן תכננו רשויות העיר לחסל את בית העלמין מכיוון שרצו להשתמש בקרקע למטרות בנייה (לבניית בית ספר וגן ילדים).
ב־25 במאי 1972 הנשיאות של המועצה הלאומית העירונית בחוז'וב קבלה החלטה על חיסול בית העלמין.
בין התאריכים 15 בפברואר עד 3 במרץ 1973, נחפרו הקברים ושרידי הנפטרים הובאו לקבורה בבית הקברות היהודי בעיר ביטום Bytom.
אחר כך הוסרו שרידי המצבות.
כ־400 טונות של הריסות ומצבות הועברו לאחסון ברחוב סקלאדובה Składowej.
בשנת 2006 חלקת האדמה בה היה בית הקברות, עובדה וטופחה ובמקום הוקם פארק בשם פארק עץ הערמונים.
התוכניות לבנות בית ספר וגן ילדים במקום בית העלמין המחוסל לא בוצעו בסופו של דבר.
ב־25 באוקטובר 2006 עוצבה בקצה הפארק אנדרטה שתוכננה על ידי הפסל (Gerard Grzywaczyk) האנדרטה המורכבת משני לוחות גרניט שצורתם מזכירה את לוחות הברית.
עליהם נחרטה כתובת: "אל מלא רחמים" בעברית ובפולנית נכתב, אלוהים יברך אותם ...
שום מצבה לא שרדה עד היום בבית העלמין של חוז'וב.
האזור אינו מגודר, ושאריות קיר הלבנים של בית הקברות, עדיין נראות לעין.
גבולות אתר הקבורה אינם ברורים.
בתי מגורים ממוקמים בסביבתו הקרובה.
האנדרטה הסמלית מזכירה למבקרים את יהודי חוז'וב, אך אין כל לוח זיכרון, המציין שזהו אתר בית קברות יהודי.
בעיר חוז'וב בשנת 2020 גרו למעלה מ־111,000 תושבים מאידך, נמצאים בה רק 3 מרכיבים המנציחים את קהילת יהודי העיר שמנתה בערב פתיחת מלחמת העולם השנייה למעלה מ־2,800 נפש.
כפי שהוזכר למעלה בעיר נשמר בית הספר היהודי המשמש את המחלקה האפידמיולוגית והסניטרית של העירייה ברחוב ק.
המצבה בדמות לוחות הברית בפארק שבעבר היה בית הקברות היהודי של הקהילה היהודית.
המרכיב השלישי והחשוב ביותר להנצחת הקהילה היהודית הוא בית הספר ל"דיאלוג" בין בני הנוער אודות המורשת של הקהילה היהודית שחיה בעיר.
האנדרטה לזכר הקהילה היהודית בחוז'וב (ברחוב קריזבה 18) הוקמה ב־25 בנובמבר 2006 ביוזמת עמותת חובבי חוז'וב בפארק הערמונים שברחוב קריזבה 18. האנדרטה בנויה משתי מצבות גרניט בגובה 1.6 מטר.
בצד אחד קטע מפסוק תפילה בעברית ובפולנית שנחרט על אחת המצות ואילו המצבה השנייה מציגה חנכיה.
תרגום הטקסט מפולנית הוא: "אלוהים יברך אותם ...
להנצחת הקהילה היהודית בחוז'וב, תושבי העיר, 2006."
קהילת יהודי טולוז התגוררה בעיר טולוז, שבדרום-מערב צרפת.
בראשית דרכה, קהילת יהודי טולוז שגשגה כפי ששגשגו הקהילות היהודיות בימי תור הזהב בספרד.
כבר בתחילת המאה התשיעית יהודים התגוררו בטולוז.
רבי משה הדרשן מנרבון מוזכר בכתבים נוצריים מהמאה ה-11. מאידך הקהילה היהודית בטולוז סבלה מרדיפות והתקפות מצד הכנסייה הנוצרית במהלך המאה ה-14 וה-15. בגזירות הרועים בשנת 1320 והאינקוויזיציה.
לאחר המהפכה הצרפתית חזרה הקהילה לעיר ולשגשג.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה יהודים רבים מצפון צרפת וממזרח אירופה ברחו לאזור צרפת החופשית שבדרום צרפת והתמקמו בטולוז וסביבותיה.
בתום המלחמה רבים מהפליטים היהודים נשארו לגור בעיר ובשנות השישים של המאה העשרים חוותה הקהילה גל הגירה גדול לעיר ממדינות צפון אפריקה.
בשנות האלפיים מספר היהודים שחיו בטולוז נשמר יציב בין 15,000 ל־20,000 נפש והיו בה כ־11 בתי כנסת.
היהודים היו מושרשים בדרום צרפת מאז ראשית ימי האימפריה הרומית, והיו חלק מהנוף העירוני.
בערי המחוזות מידי-פירנה לנגדוק שבדרום צרפת, במאות השתים עשרה עד הארבע-עשרה, ההפרדה בין אזורי המגורים של יהודים והנוצרים הייתה מועטה ביותר.
עדויות על סמיכות של בתים בטולוז מגלות כי היהודים חיו בצפיפות באזור משלהם, אך חיו ביניהם גם נוצרים.
הדבר היה אופייני גם לערים אחרות באזור.
יהודים בערי פרובנס החזיקו באזרחות צרפתית אמיתית, שכללה את החירויות, סממני הכבוד, זכויות היתר והמנהגים שניתנו לנוצרים.
הקהילות היהודיות בדרום צרפת הפיקו יותר הטבות והתנסו בפחות התחייבויות של מעמד קורפורטיבי מאשר הקהילות היהודיות בצפון בצרפת המלכותית.
מסמכי הארכיון מתארכים את נוכחותם של יהודים בטולוז כבר משנת 800 לספירה.
הקהילה היהודית בעיר הייתה חלק מהחיים היהודיים הפורחים שהיו בימי תור הזהב בספרד של ימי הביניים וחבל לנגדוק.
במסמכים נוצריים מהמאה ה-11 מוזכר רבי משה הדרשן (במקור מנרבון) ובנו יהודה.
באותם ימים הרובע היהודי בטולוז היה סביב בית הכנסת.
הרובע נמצא במתחם שבין הקצה הדרומי של כיכר Place des Carmes לכיכר Place Rouaix ובין רחובות rue des Filatiers ורחוב rue Saint-Rémésy.
בית הקברות היהודי נמצא בסמוך לטירת נרבון ובסוף המאה ה-13, הוא הועבר לחלקה שנרכשה על ידי יהודי העיר ליד כיכר Montoulieu.
בין מוסדות הקהילה העתיקה היה גם בית-חולים, שנהרס באחת המלחמות.
עיקר עיסוקם של היהודים אז היה מסחר והלוואות בריבית.
בעוד שיהודי טולוז נהנו מהבנות טובות יחסית עם הרשויות המקומיות, האפיפיור שלח מכתב לרמון השישי, רוזן טולוז ובו דרש שהיהודים לא ישתתפו עוד בחיים הציבוריים.
מימי אלפונס מפואטייה (1241–1271) - יורש העצר ואחיו של לואי התשיעי, מלך צרפת, שתפס את טולוז בשנת 1249 ועד גירוש היהודים מצרפת שהורה פיליפ הרביעי, מלך צרפת בשנת 1306. באותה שנה פיליפ הרביעי כדי להעשיר את קופת האוצר שלו תוך שדד רכושם וממונם של היהודים.
להעצמת כוחו הדתי נתן למעשיו אופי דתי, כדי לחזק את מעמדו הדתי בשל הלכי הרוח האנטי יהודיים בקרב ההמונים.
אז, פורסמו גם צווים לצמצום היחסים בין יהודים ונוצרים, הוחרמו שטרות-חוב אצל יהודים והוטלה גזירת לבוש מיוחד.
אך בסך הכול היה זה אך ורק עניין כלכלי.
היהודים הורשו לשוב לצרפת רק אחרי מותו, בימי שלטונו של בנו, לואי העשירי, אך גם הפעם חזרתם הייתה בתנאים מגבילים.
לדומא, היהודים הואשמו באי שמירת אמונים למלכים הפרנקים.
ולכן מדי שנה הועמד יהודי כנציג הקהילה לקבלת סטירת לחי בפומבי.
בסוף המאה הוחלפה הסטירה בכופר-נפש, ובחיוב לאספקת שעווה וקטורת לשלטונות הכנסייה.
התנכלויות אלה הביאו לכך שמצבם של היהודים הידרדר בהדרגה.
בשנת 1320, תחילת גזירות הרועים - במסע הצלב 'צעדת הרועים' לקראת מלחמה במוסלמים שבספרד.
הנוצרים, תקפו בעיקר את היהודים ומצורעים.
הפרעות נמשכו שנתיים עד שנת 1322, בהם נתפסו ספרי תלמוד והועלו באש וחרבו 120 קהילות יהודיות בצרפת ובספרד.
בצעדת הרועים הם טבחו ביהודי סנט, ורדן-סיר-גארון, קאור וב-12 ביוני ה' בתמוז - התחולל טבח ביהודי טולוז.
בשנת 1581 עבר לטולוז פרנסיסקו סאנצ'ס , יליד פורטוגל בן לאם יהודייה, למד בבורדו ובמונפלייה.
בטולוז הוא עסק ברפואה והפך לדיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת טולוז בשנת 1621. היה ידוע בעיקר בזכות עבודתו הפילוסופית הספקנית: Quod nihil scitur (1580).
במאה ה-17, כאשר קבוצה מאנוסי ספרד ניסתה להתיישב בטולוז, הם נשפטו על ידי בית דין של אינקוויזיציה בשנת 1685. ברוח האמנציפציה שהעניקו המהפכה הצרפתית ונפוליאון, השתפר מצבם של היהודים בצרפת ובכלל זה גם בטולוז במאה ה-19.
במפקד האוכלוסין בשנת 1807 חיו בטולוז 87 יהודים.
בעיקר סוחרים מהעיר אביניון, ממחוז אלזס וגרמניה, או רוכלים.
היות שבעיר גרו באופן קבוע רק כ־20 יהודים לא התקיימה קהילה קבועה ויציבה בעיר, לאורך זמן.
לכן לא ניתן היה להקים את רבנות העיר.
באותן שנים יהודי העיר היו כפופים לרבנות העיר בורדו ומאוחר יותר בשנת 1844 לרבנות העיר פונט-סנט-אספרי.
בשנת 1816 התחילה להתגבש הקהילה היהודית בעיר, הוקם בית הקברות וחודשה הקבורה היהודית בעיר.
בשנת 1852 הרב לאון אורי, במקור מאלזס, היה הרב הראשון, שהתמנה לכהן רשמית כרב של העיר טולוז שבה במשך מאות שנים לא התקיימה קהילה יהודית כלל.
בשנת 1857 נחנך בית הכנסת פאלאפרט בכתובת: Rue Jean Palaprat, 2, Toulouse.
בשנת 1867 יהודה-דוד מוסקה ייסד את הארגון היהודי כל ישראל חברים של טולוז.
במטרה לפעול לעידוד מצוינות חינוכית יהודית בפריפריה, תוך חיזוק זהות ומנהיגות מקומית, להיאבק בכל מקום למען שחרורם ושיקומם של היהודים ולהגיש סיוע יעיל לכל הסובלים מתוקף היותם יהודים.
בין השנים 1886 עד 1894 היהודי ליאון כהן, התמנה להיות הפרפקט של מחוז טולוז.
בשנת 1887 חיו בטולוז רק 350 יהודים.
גלי הגירה מאלזס-לורן בעקבות מלחמת 1870 כנגד הפרוסים והתבוסה הצרפתית ובתקופת מלחמת העולם השנייה גדל זרם הפליטים לעיר ממזרח אירופה וטורקיה.
בין הפליטים היו סטודנטים שקבלו תנאי טובים להתקבל לימודים באוניברסיטת טולוז.
בשנת 1905 העיר טולוז המשיכה לקבל בברכה סטודנטים יהודים זרים שלא יכלו ללמוד בארצותיהם בגלל הרדיפות האנטי-יהודיות שקבעו מכסות לימודים בשיטות הנומרוס קלאוזוס.
באותן שנים גם הגיעו לאוניברסיטה בטולוז צעירים יהודים רבים מרוסיה, מפולין ומארצות הבלקן.
לפני מלחמת העולם השנייה גרו בטולוז קרוב למאתיים יהודים.
מאידך בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים רבים מאזורי הכיבוש הגרמניים וחלקם השתקעו בה לאחר המלחמה.
בשנת 1906 הוקם ארגון יהודי טולוז.
במטרה לתחזק מקומות תפילה וארגון אירועים יהודים כגון חגי ישראל, חתונות, בריתות ובר-מצוות.
מטה הארגון היה בבית הכנסת שברחוב פאלאפראט.
בין מלחמות העולם הראשונה והשנייה סבלה הקהילה היהודית מקשיים כלכליים ואף קיומיים.
שנבעו בעיקר מחוסר הנהגה רבנית בין השנים 1923–1937 ובנוסף חוסר בתלמודי תורה לחינוך הילדים, בעיר.
התפילות התנהלו על ידי החזן דוד נכון.
בשנת 1937 ועד יולי 1938 התמנה הרב גואידו ססיאלטל מליבורנו איטליה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז.
ביולי 1938 התמנה לעמוד בראש הקהילה היהודית בטולוז הרב משה קסורלה שנולד בביטולה שבמקדוניה, יוגוסלביה.
הקהילה היהודית בטולוז הייתה מאוד מפוצלת, בין יהודים צרפתים שהתיישבו במשך זמן רב בעיר, אלזסים, טורקים, לבנונים, מצרים ועולים חדשים ממזרח אירופה, צפון אפריקה וגרמניה.
לאחר פלישת גרמניה לצרפת בשנת 1940 יהודי קהילת טולוז קבלו בברכה את לאון בלום שהיה ראש הממשלה היהודי הראשון בצרפת שהגיע לעיר עם זרם הפליטים מצפון צרפת.
אחרי יוני 1940 התרכזו בטולוז פליטים רבים מאזורי הכיבוש הגרמני, העיר נעשתה מרכז יהודי חשוב ותחנת-מעבר לבריחה לספרד.
הוקמו בעיר מעונות-ילדים ובתי-ספר חקלאיים ובעיר שכן גם מטה המחתרת היהודית.
ברוב ימי המלחמה בית הכנסת פאלאפראט היה פתוח.
התקיימו בו תפילות ויתר שירותי הדת.
מלבד בימי האקציות שהיו בעיר.
לאחר פלישת הכוחות הגרמנים לאזור החופשי בדרום צרפת, הפשיטות והאקציות בטולוז נעשו דחופות יותר.
באוגוסט 1942 התבצע גירוש על 1,525 יהודים שהיו פליטים ממזרח אירופה בעיר.
הארכיבישוף של טולוז ז'יל-ז'רו סאלייז' פרסם מחאה נמרצת בכל הכנסיות באזור ונקט בפעילות מחתרתית להסתרת יהודים ובמיוחד ילדים ונוער.
בחודש מרס 1943 רב העיר משה קסורלה נאלץ להסתתר כי הנאצים חפשו אותו על פעילותו בבית הכנסת בעיר.
החליף אותו הרב נתן חוסנסקי שגם הוא היה פעיל במחתרת היהודית צרפתית.
בבית הכנסת ברחוב פאלאפראט היה מרכז ההתנגדות היהודית במחוזות מדי וטולוז ובו גם קם הצבא היהודי, בפגישה של ארבעה ציונים רוויזיוניסטים ממוצא רוסי: אברהם פולונסקי ואשתו אז'ני והמשורר דוד קנוט ואשתו אריאדנה סקריאבינה (הכינויו שלה היה רגינה, היא נהרגה על ידי המיליציה של וישי).
ב־22 ביוני 1944 בית הכנסת הוקף על ידי המיליציה הנאצית הצרפתית של וישי ואיימה על המתפללים בהוצאה להורג אם הם לא יגלו את שמות לוחמי ההתנגדות.
המצור על בית הכנסת הוסר רק לאחר התערבות משטרת המחוז.
ב־17 ביולי 1944, כמה בכירים מארגון הצבא היהודי OJC (שהפך מאוחר יותר לארגון היהודי הלוחם, אי"ל), נלכדו על ידי הגסטפו.
ב-22 ביולי 1944 אריאדנה סקריאבינה אשתו דוד קנוט נרצחה בטולוז בשעה שנלכדה אוחזת נשק.
ב־3 ספטמבר 1944 הרב משה קסורלה בעזרתו של החזן דוד נכון והרב נתן חונסקי, פתחו את בית הכנסת כדי לחגוג ולהתפלל במועדי חגי תשרי ויום כיפור.
חסיד אומות העולם ז'יל-ז'רו סאלייז'
הוא היה דמות משמעותית בהתנגדות לנאצים.
בתאריכים 1–2 בספטמבר 1942, החל גירוש יהודי צרפת על ידי הגרמנים והצרפתים הנאצים, למרות מחאותיו ז'יל-ז'רו.
תנועת הצופים היהודיים בצרפת שהיו פעילים במחתרת, חיפשו מקומות מסתור ליהודים.
הם פעלו באופן מחתרתי בתקופת שואת יהודי צרפת וארגנו את המחתרת ששמה היה "השישית" - la sixième.
ממטרות המחתרת לארגן מסתור לילדים יהודים, בין היתר במנזרים.
ז'יל-ז'רו הפעיל את הנזירות במסדר שלו על מנת שתעזורנה לתנועת הצופים.
ז'יל-ז'רו גינה בפומבי את מדיניותו האנטישמית של משטר וישי ואת רדיפות היהודים.
רוב הילדים שהוסתרו במנזרים הוברחו ממחנות הריכוז בצרפת, בהם גירס, סטפו וריווזאלט לפני גירושם מצרפת למחנות ריכוז והשמדה במזרח.
שוטרים צרפתים ואנשי השלטון הנאצי ביצעו מדי פעם חיפושים אחר ילדים יהודים, אך הילדים היהודים שהוסתרו במנזרים לא נתפסו ושרדו את השואה.
סאלייז' נעצר על ידי הגסטאפו ב־9 ביוני 1944 אך לא יגורש לגרמניה בגלל מצבו הבריאותי.
בשנת 1969 על פעילותו בטולוז ובדרום צרפת, ז'יל-ז'רו סאלייז' הועלה לדרגת קרדינל על ידי הארכיבישוף פיוס השנים עשר.
ב־8 ביולי 1969 הוא הוכר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם, כאות הוקרה על מאמציו להציל יהודים בתקופת שואת יהודי צרפת ועל עמדתו העקבית והפומבית נגד הנאצים, שהייתה כרוכה בסיכון עצמי.
ב־14 בינואר 2009 נחנך בכניסה לבית הכנסת פאלאפראט לוח זיכרון לזכרו ולזכר פעילותו של ז'יל-ז'רו להצלת יהודי קהילת טולוז ודרום צרפת, על ידי הרב הראשי של יהודי צרפת ז'יל ברנהיים וראשי הארגונים היהודים קריף Crif (המועצה המייצגת של המוסדות היהודיים בצרפת)
מסוף מלחמת העולם השנייה והמאה ה-21
בשנת 1951, היו חילוקי דעות פנימיים כמו גם סכסוכי אגו בין חברי הקהילה המובילים, שהובילו לפיצול בין היהודים הספרדים, היהודים מטורקיה וממצרים והאשכנזים שהגיעו ברובם מפולין.
באוקטובר 1952 עזב את הקהילה הרב אנדרה שוקרון לאחר שעמד בראשה משנת 1947, כתוצאה מכך הקהילה נאלצה להישאר ללא הנהגה במשך מספר חודשים.
בפברואר 1953 התמנה הרב הרב רנה-שמואל סירא לעמוד בראש הקהילה.
הרב שמאל סירא כיהן עד שנת 1955 עבר לפריז והפך לרב הראשי ליהודי צרפת הראשון ממוצא אלג'יראי.
לאחר שהרב שמואל עזב את הקהילה שוב נשארה הקהילה במשך שלוש שנים ללא מנהיג רוחני.
בשנת 1958 התמנה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז הרב רוזן ממוצא פולני.
בשנת 1962 בהתגברות גלי ההגירה היהודית לעיר נבנו בעיר עוד שני בתי כנסת בנוסף לבית הכנסת פאלאפראט.
בית כנסת ישורון ובית כנסת גרסון (שנבנה על ידי אחד מעשירי הקהילה היהודית בעיר).
בשנת 1965 הנהגת הקהילה התרחבה והתפצלה לפי עדות.
בניהולו ובאחריותו של הרב הראשי הרב רוזן היו שלושה שמשי בתי הכנסת, שוחט, שלושה מוהלים, חברת קדישה ושמונה מורים לעברית.
בשנת 1967 התמנה לעמוד בראש קהילת יהודי טולוז הרב ז'ורז' האיק - Georges Haïk ששרת את הקהילה עד 1998 תוך היעדרות של שלוש שנים מהעיר.
בשנת 1969 מנתה האוכלוסייה היהודית בטולוז כ-20,000 נפש, רובם יוצאי צפון-אפריקה.
עד סוף שנות השישים היו בטולוז כבר שישה בתי כנסת בהתאם לגודל האוכלוסייה והעדות השונות.
בתאריך 18 בדצמבר 1998 לפני שהרב ז'ורז' האיק עלה לישראל הוא הספיק לחנוך את בית הכנסת הגדול של טולוז שהוקם בכיכר ריקט - Place Riquet ולהעביר אליו את משרדי רבנות העיר.
משעה שבית הכנסת הגדול נחנך בית הכנסת העתיק ברחוב פאלאפראט המשיך לפעול אך הפסיק להיות בית הכנסת הראשי של קהילת יהודי טולוז.
בנוסף הרב ז'ורז' האיק הסמיך את הרב ז'יל-ישראל זרדון שמשרת את הקהילה בעיר במשך שנות האלפיים.
בשנת 2012 התרחש בעיר פיגוע ירי בבית הספר היהודי "אוצר התורה" (ששינה את שמו לאחר מכן ל"אור התורה".
נכון לשנת 2015, הקהילה היהודית בטולוז מנתה כ-15,000 איש, שהם בקירוב ל־3% מתושבי העיר כולה.
במהלך המאות ה-20 וה- 21 נבנו בעיר עוד כ־10 בתי כנסת בנוסף לבית הכנסת העתיק שברחוב פאלאפראט.
בית הכנסת העתיק בטולוז שנחנך בשנת 1857 ברחוב ז'אן-פאלאפרה מספר 2.
בית כנסת הוא פשוט מאוד מבחוץ, ללא השוואה עם בית הכנסת בעיר בורדו, שנבנה בשנת 1877, או אפילו בית הכנסת בעיר באיון, משנת 1836. פשטות זו מוסברת בכך שגודל הקהילה היהודית שהתגוררה בטולוז בשנת הקמתו היה קטן מאוד.
הוא אינו מרוויח ומבחוץ אין שום סימן מובהק של בית כנסת, למעט הכתובת עם הכיתוב בעברית המוצמדת מעל משקוף דלת הכניסה הראשית:
חזית הבניין כוללת את שער הכניסה הראשי, שסגור בדרך כלל, למעט במהלך מועדי ישראל וטקסים.
בנוסף, קיימת דלת קטנה בצד המובילה למבואה.
שער הכניסה הראשי עשוי מעץ, בעל שתי דלתות הנפתחות במרכז.
השער מוקף במעטפת לבנים אדומות ורודות.
עמודי המשקוף הזקופים מסתיימים במשקוף עבה, שנוצר מלבנים אופקיות ואנכיות המסודרות בצורת מניפה, ועליהן כרכוב לבנים קטן.
במפלס הקומה הראשונה שלושה פתחים עגולים, עם מסגרת לבנים, המכניסים אור לבית הכנסת ולעזרת הנשים.
מצד רחוב דה לה קולומבט ישנם חלונות מלבניים המעוגלים בחלקן העלון, שמאירים את אולם התפילה הראשי.
בצד זה נמצאת דלת המובילה ישירות לאולם התפילה.
הקירות מטויחים וצבועים בלבן, המבליטים את הלבנים האדומות וורודות בממסגרות את השער והחלונות.
אולם התפילה הוא מלבני בגודל תשעה מטרים הרוחב ושתים עשרה מטרים האורך.
ארון הקדוש נמצא על הקיר המזרחי, כך שהמתפללים מכוונים לירושלים בזמן התפילה.
אל ארון הקדוש עולים בשלוש מדרגות המובילות לרחבה המוקפת משני צדדיה במעקה עץ.
ארון הקודש ממוסגר על ידי שני פילסטרים מלבניים העשויים משיש ורוד פנינה, בסיסם מוגבה עשוי משיש אפור, בחלקם העליון כותרות משיש אפור כמו הבסיסים.
המשקוף נושא את הכתובת בעברית הלקוחה מתוך ספר המשלי:
אולם התפילה נבנה בסגנון בתי הכנסת הספרדיים: הבימה מעץ נמצאת באמצע האולם.
המתפללים יושבים על כיסאות מול הבימה או על ספסלי עץ הממוקמים בצדדים ומאחור.
מול הבימה מונחת מנורת שבעת הקנים גדולה, עשויה מארד ומוארת בנורות.
חלק גדול מהקיר מכוסה בלוחות זיכרון לכבוד המתפללים שהלכו לעולמם.
מעל דלת הכניסה בצד ימין נמצא לוח זיכרון גדול יותר המנציח את פעולתו של הקרדינל ז'יל-ז'רו סאלייז'.
מימינו, רשימת חברי הקהילה "קורבנות השואה והברבריות הגרמנית".
אל עזרת הנשים ניתן להגיע באמצעות גרם מדרגות עץ מימין לשער הכניסה הראשי.
עזרת הנשים בקומה הראשונה נמצאת על הקיר המערבי, עם שלוחות לקירות הצפוניים והדרומיים.
עזרת הנשים נתמכת מלמטה על ידי שישה עמודים גליליים, המחוזקים מצידם האחורי האחורי בארבעה עמודים בעלי חתך מרובע.
קהילת יהודי וולוס שביוון היא קהילה עתיקה של יהודי יוון, שמתקיימת מימי החשמונאים עד היום, ברצף, מלבד בימי השואה, אז ברחה הקהילה לחצי האי פליון.
הקהילה היהודית בעיר וולוס שביוון, היא קהילה עתיקה שהחלה את התיישבותה עוד בימי החשמונאים.
ב ביקר במקום בנימין מטודלה, וההתיישבות היהודית בעיר מנתה בתקופה זו כ-400 משפחות יהודיות.
במכתב מ-7 בספטמבר 1587 ציין שגריר ונציה בקושטא על התקפת שודדים נגד נמל וולוס, שבה נאסרו גברים שנמצאו על ספינות סוחר ותושבי העיר, בהם גם יהודים.
בדעיכתה של האימפריה העות'מאנית הגרו יהודים רבים מהעיר לארצות אחרות כמו סלוניקי, איסטנבול וארץ ישראל בעקבות משבר כלכלי וסכסוכים אזוריים.
ישנן עדויות על כ-2,000 תושבים יהודים בעיר בתחילת המאה ה-19. לאחר מלחמת העצמאות היוונית הגיעו עוד משפחות להתיישב בעיר.
בזמן מלחמת העולם השנייה העיר וולוס מנתה 882 יהודים בקהילה ולאחר שהנאצים רדפו אחריהם חזרו כ-300 יהודים לעיר לשקם את הקהילה.
בשנים 1892–1955, עמד בראשותה של הקהילה היהודית רב הקהילה משה שמעון פסח.
הרב ביסס את מעמד הקהילה היהודית בעיר והקים מוסדות שקשורים לזרם היהודי כמו בתי כנסת, ישיבה וסייע לרווחת בניה שסבלו מבעיה כלכלית קשה.
אשתו ושני בניו של הרב נספו במחנות ההשמדה.
העשייה של הרב פסח לא תמה, בתבונתו הוא הצליח לעכב את גזר הדין של הנאצים במספר ימים והוביל את יהודי העיר אל מחוצה לה, בתמיכת התושבים היוונים.
אחרי מלחמת העולם השנייה הרב חזר לעיר ועסק בשיקום מוסדות יהודיים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ניצלו משפחת חכים על ידי בני זוג מקומיים בשם מריה ואפוסטולוס ווליוטיס בכך שהסתירו אותם בבית אריזה שברשותם.
מריה ואפוסטולוס ווליוטיס הוכרו בשנת 2016 כחסידי אומות העולם.
הרב משה שמעון פסח הקים ב-1894 ישיבה לאנשי הקהילה שסבלו מבעיות כלכליות.
בשנת 1864 הוקם בעיר בית ספר יהודי וב-1865 הוקם בית הכנסת של הקהילה.
בנוסף, בשנות ה-30 הוקמו אגודות נוער וספורט.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הייתה העיר וולוס בשליטת האיטלקים.
בשנת 1943 האיטלקים נכנעו לגרמנים הנאצים והם רדפו אחרי הקהילה היהודית בעיר.
רובו המוחלט של יהודי העיר (746 מתוך 882), נמלטו לכפרי הסביבה והוסתרו על ידי מקומיים.
שאר הקהילה (136) שלא הצליחו להימלט נתפסו על ידי הגרמנים הנאצים ובסופו של דבר נשלחו ב-1944 עם יהודי העיר לאריסה אל מחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזרו לעיר כ-300 יהודים כולל רב הקהילה ושיקמו את המוסדות הקהילתיים שלהם אשר נפגעו.
לאחר השואה הוקם בעיר בית כנסת חדש, שנהרס ברעידת האדמה של 1955.
לזכרם של היהודים הנרצחים בשואה, הקימו במרכז העיר אנדרטה לזכר השואה.
קהילת יהודי חַלַבּ (حلب) היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיר חלב החל בתקופה הרומית ועד לאחר הקמת מדינת ישראל.
במקורות היהודיים נקראת "אֲרַם צוֹבָא".
בתקופה הרומית החלו יהודים להתיישב בעיר ונוצרה שם קהילה גדולה.
המשורר יהודה אלחריזי שהה בעיר בשנותיו האחרונות ונפטר בה ב-1225.
במהלך המאה ה-13 פעלו בעיר רבי יהודה אלמדארי ורבי שמואל מסנות.
נפטרי הקהילה נקברו בבית הקברות היהודי בחלב.
רעידת אדמה קשה בשנת 1822 שהרסה את העיר, ופתיחת תעלת סואץ ב-1869 גרמה לירידה בהיקף המסחר בעיר שהייתה מבוססת ותלויה בדרך המשי, ויהודים רבים היגרו ממנה והקימו קהילות במנצ'סטר, בואנוס איירס, מקסיקו סיטי, סאו פאולו ובארצות הברית, במיוחד בברוקלין, ניו יורק.
בצמוד למערת אליהו בכוך בכותל נמצאת מערת הצדיקים בחלב.
בתקופת שלטון הממלוכים, הקהילה היהודית בחלב הייתה בשיא פריחתה.
יהודים החלו לעבוד כסוחרים, כפקידים, בעלי מלאכה וכאנשי רוח שמילאו את הקהילה בתכנים רוחניים.
בתחילת המאה ה-16 החלו הגיע לחלב יהודים מגורשי ספרד, אלו הקימו קהילה משלהם.
בנוסף באותה תקופה נחרב בית הכנסת המרכזי והעתיק שהיה בעיר.
בהמשך השנים נכבשה העיר חלב בידי העות'מאנים, באותה תקופה שגשג הסחר הבינלאומי ובני הקהילה נטלו חלק גדול בכך.
במאה ה-18 השתקעו "הפראנקוס" בחלב, סוחרים יהודים שהגיעו מצרפת ומאיטליה.
אך לאחר פתיחת תעלת סואץ ב-1869, ירדה חלב ממפת הסחר ורוב אנשי הפראנקוס עזבו את העיר.
דבר זה גרם לירידה במעמד הקהילה מבחינה כלכלית ותרבותית, אך עדיין הייתה אליטה יהודית בחלב.
בשנת 1986 הוקם המרכז העולמי למורשת יהדות אר"ץ.
קהילת חלב הייתה מסורתית ושמרנית.
לאחר בואם של מגורשי ספרד החלו להתפתח בעיר ישיבות רבות, ובמאה ה-18 החלו מגורשי ספרד להיטמע בקהילה היהודית, כתוצאה מכך כל הקדשי הציבור, בתי כנסת בתי קברות ועוד, אוחדו לשתי הקהילות.
הסולטאן העות'מאני היה אחראי למנות חכם באשי שהיה הרב הראשי של הקהילה.
בנוסף תלמידי החכמים בעיר היוו שכבה חברתית וייחודית.
בראשם עמדו ראשי הרבנים וחברי בית הדין ואחריהם מורים.
במשך המאות 18–19 היוותה הקהילה כגורם חזק לנדבות וחסדים והצטיינה בהרבה ארגונים וחברות צדקה, למשל גמ"ח, חברות קדישא, תלמודי תורה ובתי חולים.
וזאת בעקבות אנשי הפראנקוס המוזכרים לעיל שסייעו בקרנות ובצדקה לשם כך.
אך לקראת שנות ה-80 הידלדלו הארגונים בעקבות משבר כלכלי שחוותה הקהילה.
במאה ה-18 יסדו הפראנקוס שני בתי ספר ועם השנים פותחו בחלב 15 בתי ספר יסודיים.
בשנת 1869 נפתח בית הספר אליאנס לבנים ובשנת 1894 הוקם בית הספר לבנות.
ובשנת 1925 פעל תלמוד תורה בחלב והיו בו חמש כיתות, ועם השנים הוקמו עוד תלמודי תורה.
לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 נותר תלמוד תורה אחד בלבד בניהול אגודת "אוצר התורה".
לקראת המאה ה-20 הישיבות החלו להתמעט.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 היו שלושה בתי כנסת בעיר העתיקה, וביניהם בית הכנסת הגדול והעתיק שבו היה "כתר ארם צובא".
בשכונה החדשה היו גם כן שלושה בתי כנסת: כניס אל ג'מליה, כניס תלמוד תורה ובית כנסת על שם דבאח.
בנוסף היו אנשים שהתפללו בבתים פרטיים ובבית הספר אליאנס.
קהילת יהודי חרבין הייתה קהילה יהודית-רוסית ברובה ברפובליקה העממית של סין, והייתה הקהילה הגדולה ביותר ביהדות סין בפרט ובמזרח הרחוק בכלל.
העיר חרבין היא בירת מחוז חיילונגג'יאנג (בעבר מנצ'וריה).
התפתחותה כעיר החלה בסוף המאה ה-19 כשהאימפריה הרוסית קיבלה בשנת 1897 זיכיון לבניית מסילת ברזל במזרח-סין, שחצתה את מנצ'וריה והגיעה לפורט ארתור.
חרבין הייתה למרכז המנהלי של המסילה, וסביב מרכז זה התפתחה העיר.
חרבין הייתה אחת מהערים עם קצב הגדילה היהודית הגדולה בעולם, והיא הייתה לאחת מריכוזי היהדות האינטלקטואליים והעשירים באסיה כולה.
ראשוני היהודים שהגיעו לחרבין ברחו מרוסיה וממזרח אירופה בשל התגברות האנטישמיות באירופה ובשל פוגרומי אודסה.
היהודים ברחו באמצעות מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, שחיברה בין מוסקבה לבייג'ינג.
הקהילה הוקמה באופן רשמי בנובמבר 1903 ובאותה שנה מנתה הקהילה כחמש מאות יהודים והמשיכה לגדול בהמשך.
ב-3 במאי 1907 החלה הקהילה היהודית המתפתחת בבניית בית כנסת חדש, שנקרא "הראשי", ברחוב ארטילריסקיה ברובע פריסטן (כיום רחוב אונג'יאנג, רובע דאולי).
ד"ר אברהם קאופמן, שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945, עמד בראש הפעילות הציונית בעיר.
הרב אהרון משה קיסילוב היה רב הקהילה המקומית החל מ-1913 ועד מותו ב-1949.
בסוף מלחמת העולם השנייה, תחת שלטון ברית המועצות שנמשך כתשעה חודשים, הופסקה הפעילות הציונית בעיר, רבים מן היהודים שהתגוררו אז בחרבין הוגלו למחנות כפייה ברוסיה, ויהודים רבים עזבו את חרבין למדינות אחרות (בהן ישראל).
ב-1963 נסגרו רשמית מוסדות הקהילה היהודית בעיר, וב-1985 נפטרה חנה אגרה, היהודייה האחרונה בקהילה המקומית.
יהודים גרו בסין במשך שנים רבות, אך רובם התבוללו ונטמעו במדינה ובתרבותה, ויהודים נוספים לא נכנסו, מכיוון שעד לשנת 1840 הייתה סין סגורה לחלוטין להתיישבות זרה.
מלחמת האופיום הראשונה בין סין ואנגליה, שהתחוללה בין 1839 ל-1842, שמה קץ למצב זה ובריטניה אילצה את סין לפתוח חמישה נמלים לסחר בין-לאומי ולהתיישבות זרה, ובכך איפשרה לזרים (ובהם יהודים), להיכנס למדינה.
ב, רצו רבים מתושביה היהודים של האימפריה הרוסית לברוח עקב התגברות האנטישמיות במדינה, אך לא הייתה להם אפשרות לכך.
מספר קטן מאוד של יהודים הצליח להיכנס לסין, אך לא לאזורים של חרבין כיום, שאז היו מורכבים מכפרי דייגים מפוצלים סביב נהר, אלא לערים בסין הגובלות במדינות אחרות, כיוון שאף פעם לא הייתה גישה פשוטה להיכנס לעומק סין.
ב-1891 החלו הרוסים להקים את הרכבת הטרנס-סיבירית, שקישרה את מזרח אירופה עם סין, ועצרה במספר תחנות.
ב-1897 נבנה ענף המסילה המחבר את חברובסק לוולדיווסטוק.
הקמת קו הרכבת הובילה להקמת יישובים רבים לאורך המסילה.
אחת מתחנות הרכבת הייתה באזור עם כ-40 כפרי דייגים בהם גרו מקומיים סינים שגם סחרו בפרוות, בעצים ובאופיום.
נטען כי הוקמו בשטח מספר בתים של סינים מקומיים, שהתיישבו שם בשל המיקום הסמוך לנהר סונגווה .
ב-1898 עברה לשכת הנדסת הרכבת מוולדיווסטוק לאזור שכיום נקרא חרבין, מה שגרם ליהודים ולרוסים רבים לרצות להתיישב שם מסיבות שונות, בהן רדיפה ומקום קהילה ליהודים.
היהודי הראשון הגיע ב-1899 מתוך האימפריה הרוסית בעזרת הרכבת הטרנס-סיבירית.
ברצל, והוא בחר להתמקם בעיר בשל המניין הראשון שהוחלט לקיים בעיר.
תוך זמן קצר הגיעו יהודים גם ממומבאי ומבגדאד.
גם יהודים ספרדים היגרו ממדינות המזרח התיכון שהיו תחת שליטת האימפריה העות'מאנית, לערים הסיניות, ובהן חרבין.
המניין הראשון בעיר התקיים ב-1900 במגזניסקיאה אוליטסה בביתו של א.ל.
התפילות התקיימו עד 1902 במעון של משפחת ברקוביץ'.
בשנת 1903, כדי לספק את צורכי הקהילה היהודית בחרבין, הוקמה ועדה שהורכבה ממספר יהודים בעלי מקצוע, בהם מירוביץ' (הגבאי), א.י.
בנוסף, היו מוהל ושוחט לקהילה היהודית.
באותה השנה, מבנה נרכש ברחוב ארטילריה 6 והוקם בית הכנסת הראשון בחרבין ששימש את הקהילה היהודית הקטנה שמנתה פחות מ-500 יהודים, אך גדלה במהירות.
ב-1903 התגוררו בחרבין כ-500 יהודים, ובנובמבר של אותה שנה עברו כמה משפחות יהודיות רוסיות לחרבין באישור מיוחד מהממשלה הרוסית, שהייתה מעוניינת בפיתוח מהיר של האזור.
הקהילה גדלה במהירות רבה בגל זה.
עם הזמן צמחו על פני רצועת הרכבת מספר עיירות רוסיות חקלאיות, שגם בהן התיישבו מהגרים יהודים, אך רוב היהודים הרוסים התמקמו בחרבין, שכן רמת האנטישמיות באזור הייתה נמוכה יותר באותן השנים מאשר ברוסיה, שבה התבצעו פוגרומים רחבי היקף (כגון פוגרומי אודסה הראשונים).
באותה השנה הוזמן הרב לוין להיות רבה של חרבין במשרה מלאה, ובית ספר יהודי ראשון הוקם בחצר בית הכנסת.
הקהילה היהודית גדלה ונוצר צורך ברכישת שטחים נוספים.
המדיניות הרוסית עודדה התיישבות מוגברת בצפון-מזרח סין.
עידוד זה התייחס גם למתיישבים יהודים, שהובטח להם חופש פולחן, ולכן, לאורך השנים איפשר הצאר ליהודים רוסים נוספים לעבור להתגורר בחרבין.
היהודים האוקראינים שהתגוררו בתחום מושבם שנים רבות, יכלו גם הם לעבור לחרבין בשל כך דרך המסילה, ועם הפוגרומים הרבים ברוסיה ועלייתה של הלאומנות ברחבי אירופה, ראו יהודים רבים במסע זה פתח הצלה.
רוב יהודי חרבין שהגיעו אז היו מיהדות אשכנז.
בשנת 1904 פרצה מלחמת רוסיה–יפן על השליטה בשטח של צפון-מזרח האימפריה הסינית, בדגש על חבל מנצ'וריה וחצי האי קוריאה.
באותה תקופה גויסו לצבא רוסים רבים ובהם גם יהודים, אך חלק גדול מהיהודים סירבו לקחת חלק במלחמה בשל הפרעות, ערקו מהצבא הרוסי ועזבו בהמוניהם למדינות אחרות, בדגש על חרבין, שם הייתה קהילה יהודית תומכת שהייתה ממוקמת בלב הסכסוך שבין היפנים לרוסים.
גם החיילים היהודים הרוסים שלא ערקו לחרבין עברו בתחנת חרבין בדרכם לחזית, ולאורך תקופה של שנתיים עברו בחרבין אלפי יהודים נוספים.
היהודים התקבלו בסבר פנים יפות וקיבלו טיפול בחסותם של הרב לוין ואשתו, שגם סיפקו להם אוכל יהודי כגון מצות ונתנו להם תמיכה פיזית ורוחנית.
הקהילה היהודית בחרבין הפכה בשנים אלו למעין מקלט ללוחמים היהודים, הממוקם במקום נוח, ובעקבות כך החליטו יהודים רבים להגר לחרבין.
הגירה בשל הפרעות והמהפכה ברוסיה
בספטמבר 1905 חתמה רוסיה על חוזה שלום בו ויתרה ליפן על קוריאה ופורט ארתור.
לאחר ניצחונה של יפן, הקהילה בחרבין חזרה לפעילות הרגילה שלה ו"מצב החירום" ששרר בעיר הסתיים.
באותה שנה התקיים פוגרום באודסה, הגדול מכולם, שבו מספר רב של רוסים הכו יהודים ממניעים אנטישמיים, ולפי עיתונים שונים, בין 400 ל-800 יהודים באזור נרצחו.
הצבא תמך בהמון הפורע באופן פעיל, ולכן יהודים רוסים רבים לא חשו בטוחים, והיגרו בעזרת המסילה לחרבין.
עד 1908 מספר היהודים באזור גדל והגיע ל-6,000, וחרבין נחשבה אז לקהילה הגדולה ביותר, לא רק בסין, אלא במזרח הרחוק כולו.
ב-1907 קהילת יהודי חרבין פתחה מטבח מרקים חינמי למהגרים היהודים החדשים.
בשנים 1907 עד 1909 היהודים בחרבין קיבלו מספר החלטות גדולות, כמו הקמת בית ספר, שנקרא "אברייסקיה גימנסיה", והקמת ספרייה חדשה.
בית הספר היהודי הוקם ב-1907 והיה עוד נושא חדש לרבים מן היהודים שלמדו בו, כיוון שבאימפריה הרוסית לא היה נהוג ללמד את שפת הקודש, את התורה ואת הנביאים.
הספרייה הוקמה ב-1908, הייתה גדולה מאוד והכילה ספרי יהדות והלכה בעיקרה.
שנת 1909 הייתה אבן דרך בחייהם של יהודי חרבין.
הרעיון לבניית בית הכנסת המרכזי של חרבין התקבל על ידי הוועדה של הקהילה היהודית בחרבין, והם החלו בבנייתה.
בשנת 1912 הוקם מועדון תרבות יהודי בשם "אילמדג" שקיים סדרות של הרצאות ברוסית וביידיש, הצגות דרמטיות וערבים מוזיקליים.
לאחר המהפכה הבולשביקית ברוסיה ב-1917, היגר גל נוסף של יהודים רוסים לחרבין.
בשנת 1914 החלה מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה השתתפו מדינות רבות ונהרגו בה מעל ל-16.5 מיליון איש.
ברגע שהחל קרב טננברג, שהיה חלק משרשרת אירועים במלחמת העולם הראשונה, כמעט כל התחום היהודי ברוסיה המערבית הפך לזירת קרב.
בשל כך, יהודים נאלצו להצטופף וחלקם אף חוו אלימות מתגברת עקב האנטישמיות שהיתגברה במלחמה.
בשל כך, באוקטובר 1914 הוקם בפטרסבורג ועד העזרה לקורבנות המלחמה היהודים.
זמן קצר לאחר מכן, גם חרבין הצטרפה לוועדה לסיוע קורבנות המלחמה היהודים, כשיושב הראש של סניף חרבין היה ד"ר אברהם קאופמן.
מאוחר יותר באותה שנה, כל אירוע שאורגן על ידי מוסד יהודי (כגון קונצרטים והרצאות), הוטל עליו היטל כספי למען קורבנות המלחמה היהודים באימפריה הרוסית, ובכך הקהילה היהודית בחרבין תרמה כלכלית ליושבים היהודים ברוסיה.
בית הספר הקהילתי בחרבין גם התנדב לעזור כלכלית ליהודים הרוסים, ותלמידי בית הספר אף תרמו להם מצעצועיהם ומספריהם היהודיים.
באפריל 1915, בשל המצב שהחמיר ברוסיה, הקהילה היהודית בחרבין התנדבה לגייס 10,000 רובלים.
פליטי המלחמה הראשונים החלו מגיעים לחרבין בערך באותו החודש, ומספרם גדל מיום ליום.
הוועד של הקהילה היהודית של חרבין סיפק להם דירות ללון בהן ברחובות אפטקרסקאיה וקומרצ'סקאיה.
רוב הפליטים באו מפולין, בלארוס, קורלנד ולפלנד ורובם היו בעלי מקצוע שהצליחו להשתלב בקהילה היהודית של חרבין.
בנובמבר 1915 נפתח בית תמחוי, שם קיבלו הפליטים שלוש ארוחות ביום.
בתי מרקחת בבעלות יהודית סיפקו גם הם את התרופות בחינם לפליטים, כיוון שאותם הפליטים חיו בעוני.
בשנת 1915 עמד תקציב הוועד על 11,000 רובלים לחודש.
ב-1916 עלה מספר הפליטים בשל מלחמת העולם הראשונה ל-1,000. הוועד היהודי של חרבין שכר בשביל 800 מהם בנייני מגורים.
בסוף אותה שנה, בשל הושטת היד של הוועד לפליטים היהודים שהגיעו לעיר ולפליטים יהודים ברחבי העולם.
בפסח היה לוועד הגבלה של 100,000 רובלים (במקום 250,000 כמו בכל שנה), והם ביקשו עזרה כלכלית מהקהילה, שגייסה לפסח זה 5,000 רובלים.
עד שנת 1917, הגיעו 3,000 פליטים לחרבין בשל המלחמה.
באותה שנה, הוועדה למען חברה ואבטחה של חרבין נפתחה גם היא, וכמו כן, גם בית כנסת ברחוב ג'ינגווי.
עד סוף המלחמה, אלפי פליטים הגיעו לחרבין, ובכך היא הגיעה לתקופת השיא שלה מבחינת כמות התושבים היהודים (25,000 ב-1925).
ב-1916, תלמידים שסיימו את בית הספר היסודי היהודי היו זקוקים לבית ספר חטיבה, ולכן רצו להוסיף קומה נוספת בבית הספר המוקדשת לתלמידי חטיבה.
עשירי היהודים בחרבין (בהם הרב א.מ.
כסלו ואברהם וגורינז), תרמו להקמת הקומה החדשה 120,000 רובלים, מה שהספיק להקמת הקומה, ובכך, בדצמבר 1918, הסתיימה בנייתה של הקומה השנייה בבית הספר, שעוצבה על ידי א.ו.
בכך, קהילת חרבין הקימה את החטיבה היהודית הראשונה בכל המזרח.
כיום (נכון ל-2023) חטיבת הביניים היהודית הפכה לחלק ממרכז המוזיקה החדש של חרבין.
1920 הייתה השנה הפורייה ביותר לקהילת יהודי חרבין.
העיר הפכה למרכז היהודי הגדול ביותר במזרח הרחוק, והייתה ביתם של כ-20,000 יהודים.
באותה שנה, בית הספר סקידלסקי תלמוד תורה נבנה.
גם בית הספר למוזיקה ולאומניות "לוטוס" נבנה, והם הציגו הצגות משלהם בנוסף להצגות באילמדג.
ב-25 בספטמבר 1921 נבנה בית הכנסת "החדש", בנוסף לבית הכנסת הישן, בשל האוכלוסייה היהודית ההולכת וגדלה בחרבין.
בית הכנסת שימש בעיקר יהודים חסידים.
בית הכנסת שכונה בעברית גם "בית הכנסת החסידי", כונה בית הכנסת "החדש", בשביל להבדיל אותו מבית הכנסת "הישן" (או "המרכזי") שהיה ממוקם ברחוב טונגג'יאנג.
בין השנים 1917 עד 1925, אוכלוסיית קהילת יהודי חרבין הגיעה לשיאה, והתגוררו בעיר 25,000 יהודים.
רוב היהודים במרכזים של חרבין עסקו במסחר בינלאומי, פרוות, עצים ופולי סויה.
באזור גם הוקמו הרבה תנועות ציוניות שבהן השתתפו בני נוער רבים.
ב-1932 כבשה יפן את מנצ'וריה וגם את חרבין.
בכתבי התעמולה הנאצים הוצגו היהודים כחיות טרף מרושעות, וכטפילים מפיצי מחלות, והאידאולוגיה הנאצית בראשות היטלר, שחיבר את הספר האידאולוגי מיין קאמפף, האמינה בלאומנות, בגזע הארי, ושעל גזע זה מוטלת האחריות להיאבק בגזעים הנחותים, הטפילים והרשעים.
לאחר שגרמניה הנאצית כבשה שטחים רבים באירופה שבהם התגוררו יהודים, רבים מהם חששו לחייהם מפני רדיפה ונסעו בעזרת הרכבת הטרנס-סיבירית להתיישב בסין וחלקם אף הצטרפו לקהילה היהודית של חרבין.
באותה התקופה, החלה להתרומם התנועה הציונית, שביקשה ליישב את המנדט הבריטי.
תנועות ציוניות הוקמו בחרבין (ביניהן הציונות הרוויזיוניסטים, הציונים הכלליים, תנועת מזרחי ופועלי ציון) ורבים היגרו למנדט הבריטי על מנת להקים את מדינת ישראל.
בשנת 1937, נוסדה מועצת יהודי המזרח הרחוק אשר נועדה לשמש כארגון גג ליהודים וגם לציוניים שבהם.
עם זאת, התוכנית לא יצאה לפעול בשל פריצתה של מלחמת העולם השנייה, עימות צבאי שהחל ב-1939 ובמסגרתו גרמניה הנאצית כבשה מדינות והקימה ציר שנלחם בעיקר במדינות המערב.
ב-21 בינואר 1936 כתב משיוף, עיתונאי בעיתון הארץ, מאמר תחת הכותרת "חורבן חרבין", בה הוא אומר כי העיר התרוקנה מיהודייה וכי מצב בתי הכנסת ובית הספר היהודי בעיר הידרדר עד לבלתי הכר.
מתוך כ-20 אלף היהודים, נותרו בה 6,000 יהודים בלבד.
בשנות ה-30, יפן החלה להתפתח כלכלית ומדינית.
ב-7 ביוני 1937, התרחשה תקרית גשר מרקו פולו, ובה התקיף הצבא היפני הקיסרי את אחת מנקודות המעבר החשובות לבייג'ינג (באותה עת - בייפינג) והשתלט עליה.
כך החלה מלחמת סין-יפן השנייה, שהתקיימה בין הרפובליקה הסינית לבין האימפריה היפנית.
במלחמה, כבשו היפנים את בייג'ינג, טיאנג'ין, ננקינג, שאנגחאי ואזורים אחרים גדולים ונרחבים בסין.
האימפריה היפנית אז הייתה בת ברית של גרמניה ושל מדינות הציר, שביצעו פרעות ביהודים, ולמרות בקשות מטעם גרמניה הנאצית - סירבה יפן לבצע את "הפתרון הסופי" בקרב יהודי סין.
למרות הסירוב, היפנים הקימו מעין גטו קטן בשאנגחאי, שגם יהודי חרבין נאלצו להיכנס אליו, ודיכאה יהודים רבים.
ב-6 בדצמבר 1938, ועידת חמשת השרים (שנקראה "גושו קאיגי"), אשר הורכבה מראש ממשלת יפן, שר החוץ היפני, שר הצבא היפני, שר הצי היפני ושר האוצר היפני, אימצה שלושה עקרונות להתייחסות כלפי יהודים:
יהודים החיים ביפן, מנצ'וריה וסין צריכים לקבל יחס הוגן ושוויוני.
אין לבצע מאמץ מיוחד לגרשם
יש להתייחס ליהודים הנכנסים ליפן, מנצ'וריה וסין באופן שוויוני בהתבסס על מדיניות ההגירה הקיימת
אין לעשות מאמץ מיוחד כדי להביא יהודים למנצ'וריה או סין.
עם זאת, ייתכנו מקרים חריגים עבור אנשי עסקים וטכנאים יפנים
ביוני וביולי 1939, היפנים ניסו לקדם את תוכנית פוגו, שבמסגרתה רצו לשכנע את היהודים הסובלים בגרמניה הנאצית ובאירופה, להתגורר בחרבין שבמנצ'וריה ובשאנגחאי.
מטרתם בתוכנית זאת, הייתה לשפר את כלכלת יפן הקורסת, וכן, לשכנע את ארצות הברית וכן את יהודי ארצות הברית, לסייע ליפן כלכלית.
עם זאת, התוכנית לא יצאה לפועל, מכיוון שיעקב שיף, ברוקר, בנקאי ונדבן יהודי-אמריקאי, סירב לשתף פעולה עם יפן, וגם קאופמן וראשי קהילות יהודיות אחרים באזור מנצ'וריה, סירבו, שכן, יפן הייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית, שביצעה פרעות ביהודים באותה עת.
השיחות של קאופמן ושל אחרים עם הרשויות היפניות נמצאים בארכיונים מסווגים.
בדצמבר 1939, מחשש לאנטישמיות ודיכוי של יהודי חרבין ויהודי סין ויפן באופן כללי, יו"ר הקהילה היהודית בחרבין, אברהם קאופמן, ביקש מראש הממשלה היפני נובויוקי אבה, הגנה על יהודי מזרח אסיה.
תוכנית ההגנה נכשלה, הן בגלל המאבק היפני כנגד סין וברית המועצות, והן משום שיהודי אמריקה, בראשות נשיא הקונגרס היהודי האמריקאי, הרב סטיבן שמואל ווייז, סירבו לתת כל תמיכה, כלכלית ופוליטית, לאויבי אמריקה.
האימפריה היפנית הייתה האחת ששלטה על מנצ'וריה באותה העת, וב-1940 החלה לדכא באופן פעיל את היהודים וגם את העיתונות והתרבות היהודית.
זאת בעקבות עליית האנטישמיות ביפן ובשל לחצים מטעם השגרירות גרמניה הנאצית.
הרשויות היפניות החליטו לסגור את העיתון "הדגל" ב-1942, ואת עיתון "חיי היהודים" שנה לאחר מכן, ב-1943.לאחר מלחמת העולם השנייה, נשארו בסין 2,000 יהודים בלבד.
רוסיה מיקמה בעיר את משרדי המפלגה הפשיסטית הרוסית.
ורוסים רבים שלא השתייכו ליהדות, אך התגוררו בעיר, אהדו את המפלגה, שכן דגלה באנטישמיות ובנאציזם, אידאולוגיה שהייתה בשיאה בתקופה ההיא.
חברי המפלגה שרפו את בית הכנסת "הישן" בחרבין.
גם יפן, שהייתה אחת ממדינות הציר, החליטה להושיט יד ולעזור למפלגה המקומית, ובכך הם בוזזו עסקים יהודיים ואנשים יהודים רבים, בחרבין ומחוצה לה.
בתום מלחמת העולם השנייה, בין 1945 ל-1947, החל הכיבוש הסובייטי.
יו"ר הקהילה, ד"ר אברהם קאופמן ומנהיגים יהודים אחרים, נאסרו על ידי הסובייטים, הואשמו בפעילות עוינת כנגד ברית המועצות והוגלו למחנות ריכוז סובייטים בחבל הגאוגרפי של סיביר.
גם לאחר מעצרו של מנהיג זה, המשיכה הקהילה היהודית בסין לפעול, אך זאת הייתה תקופה בה נחלשה באופן משמעותי והאוכלוסייה ירדה, כשרובם היגרו לישראל.
יהודי חרבין אשר ניסו לחצות את הגבול נורו למוות בידי הצבא האדום, והרבה מיהודי חרבין גם נעצרו.
בשנת 1949, המאואיסטים, אנשים אשר האמינו בתורה של מאו דזה-דונג, החלו להשתלט על העיר ולגרש את היהודים בשל שנאה להיררכיה ודת ואמונה בקומוניזם הסיני, מה שגם סימן את סופה של התרבות הסובייטית באזור.
באותה התקופה, בישראל היו מודעים לעוול הנעשה במדינות ובערים שונות ברחבי העולם, ויצרו קשר סודי עם יהודי חרבין, על מנת להביא אותם אל מדינת ישראל.
באותה השנה עזבו 1,000 יהודים את חרבין על מנת לגור בישראל.
כשהרפובליקה העממית של סין הוקמה, שהו בחרבין לא יותר מ-1,000 יהודים, כש-20 שנים לפני כן, שהו בעיר 25,000 יהודים.
רבים מיהודי חרבין הגדירו זאת כניוון, נסיגה או היחלשות של הקהילה האזורית.
בשנת 1955, נשארו בעיר 319 יהודים בלבד.בשנת 1958, הממשל המקומי של חרבין החליט לעצב מחדש את העיר, ובמסגרת החלטה זאת, החליטו גם להזיז את בית הקברות היהודי של חרבין, שבו היו טמונים כ-3,200יהודים.
העירייה הציעה למשפחות את האפשרות להעביר את קרוביהם המתים ואת קבריהם לאתר בית קברות סיני גדול בשם האונגשאן, שממוקם במרחק של שעה של נסיעה מהעיר חרבין.
סין הציעה 50 דולרים לכל משפחה שתסכים להעביר את קבר בן משפחתם ואת גופתו.
הרבה ממשפחות הנקברים מתו כליל, אז רק 812 קברים הועברו.
לאחר מכן התברר, שהרשויות הסיניות הזיזו רק את מצבות הנקברים, מכיוון שהם לא ראו סיבה להזיז גם את עצמותיהם.
עצמות היהודים מבית הקברות הישן נמצאות מתחת לאדמה בפארק שעשועים, והם מציינים כי מתחת לאדמת הפארק ישנם עצמות של יהודים, ולכך הם קוראים "קבורה עמוקה".
ב-1963, עזבה המשפחה היהודית האחרונה את חרבין, שהייתה משפחת פודולצקי, והשאירה את דנה אגרה לבדה בחרבין, שהייתה היהודייה האחרונה מן הקהילה היהודית.
בין השנים 1966 עד 1976, החל מאו דזה-דונג, יושב ראש המפלגה הקומוניסטית של סין, את מהפכת התרבות בסין.
דזה-דונג אסר על כל פעילות אנטי-מהפכנית, פאודליסטית או קפיטליסטית להתקיים בסין.
דבר זה עמד בניגוד מוחלט לאמונתיהם ודעותיהם של יהודי סין, אך מה שבאמת גרם לחשש רב בקרבם, היה האיסור על פעילות דתית מכל סוג במדינה.
דת נחשבה בסין, ועדיין נחשבת, כאמצעי לחדירה עוינת זרה.
בודהיסטים טיבטים רבים אולצו להשתתף בהרס המנזרים שלהם תחת איום בנשק, ויהודים רבים אשר התגוררו בסין, הרגישו חוסר ביטחון רב ואף הושלחו למחנות.
בשנת 1985, נשארה יהודייה אחת בלבד, והאחרונה מטעם הקהילה, דנה אגרה, שסירבה לצאת מן העיר על אף הלחצים הגדולים מצד גורמים לאומיים ובינלאומיים.
היו אשר הגדירו אותה "גברת זקנה מטורפת".
היא נכנסה אל תוך חדר קטן בבית הכנסת "הישן" (שמאז השריפה נבנה מחדש והפך לאתר ממשלתי), ונפטרה שם ב-1985.
לאחר מותה של אגרה, החרימו השלטונות הסינים את הרישומים והטפסים של הקהילה והכניסו אותם לארכיון חרבין.
כמה חודשים לאחר מכן הוציא השלטון המרכזי "צו הסתרה" על הארכיון, והממשלה אוסרת כל כניסה לארכיון.
כיום הקהילה היהודית בחרבין לא קיימת יותר.
רוב חבריה היגרו לישראל ולמדינות אחרות, התבוללו, מתו או נרצחו.
עם זאת, חלקם החליטו לעבור לערים סיניות אחרות כגון בייג'ינג ושאנגחאי, בהן מתקיימת קהילה יהודית עד היום.
באפריל 2000 הוקם בחרבין מרכז המחקר היהודי בחרבין, המקושר לאקדמיה למדעי החברה היילונג'יאנג.
אף על פי שאין אף יהודי שמתגורר בחרבין אשר מגיע מהקהילה היהודית באזור, יש יהודי אחד אשר מתגורר בחרבין במסגרת עבודתו על ההיסטוריה של הקהילה, ששמו הוא דן בן-כנען.
החל משונת ה-50 פועל בעיר מוזיאון חרבין להיסטוריה ותרבות יהודית.
ביקורו של אהוד אולמרט בחרבין בשנת 2004 כמשנה לראש ממשלת ישראל סוקר רבות בתקשורת הישראלית.
הוריו של אולמרט התגוררו בחרבין, כך שלאולמרט היה חשוב להנציח את המקום ולחזור אליו לביקור.
הוריו של אולמרט הגיעו אל חרבין בשל המהפכה הרוסית בגל העלייה השני לחרבין, מהעיר סמרה שבמזרח אירופה.
ב-2004, הוא ואחיו הגיעו לחרבין עם כמאה יוצאי חרבין לשעבר, על מנת להשתתף בסמינר ההיסטורי שנערך בעיר.
עם זאת, התברר בהמשך שבית הקברות שהוא שהה בו ואף בית הכנסת ששהה בו, היו מזויפים, והוקמו על ידי הממשל הסיני במיוחד לביקורו, כנראה למטרות יחסי ציבור.
המספר הרב של בתי הספר, כתבי העת, התיאטראות והספריות הרוסיים מעידים על הרמה האינטלקטואלית המצטיינת של קהילת חרבין אף בזירה הבינלאומית.
חרבין לא נראתה כמו "כל עיר סיבירית פרובינציאלית", מכיוון שרבים מהמבנים, השדרות והפארקים שלה תוכננו על ידי אדריכלים רוסים ברמה גבוהה בשיתוף פעולה של אדריכלים שווייצרים ואיטלקים.
מקור מודל הבנייה של הגן העירוני של חרבין הוא משווייץ ומצפון גרמניה, ולכן חרבין הייתה בעלת אופי אירופאי מאוד ביחס למיקומה.
במהלך שנות ה-20 ואף לאחר מכן, יהודי חרבין לא נסעו כלל במכוניות.
הדרך הפופולרית ביותר להתנייד בעיר הייתה באמצעות מעין כרכרה עם סוס אשר נקראה איזוושצ'יק .
אמצעי תחבורה זה היה נפוץ במיוחד בתרבות הרוסית, ויהודי רוסיה ייבאו אותו גם לחרבין.
עם זאת, בשל יוקרתם, וגם בשל גודל העיר, רוב האנשים היו מסתפקים בהליכה למקום עבודתם, ללא אמצעי תחבורה.
בין השנים 1918–1930, 3 עיתונים וכתבי עת יהודים מקומיים התפרסמו בחרבין ו-23 בכלל סין.
כלל העיתונים היו בשפה הרוסית פרט לאחד - העיתון אין דער ווייטער וועסט, שנכתב ביידיש ויצא לאור בעריכת מאיר מנדלביץ' ברמן.
העיתון הופיע שלוש פעמים בשבוע.
העיתונים וכתבי העת המוכרים יותר היו "חיי היהודים" ו"הדגל".
כל העיתונים הופצו בתפוצה די רחבה ביחס למדינות אחרות עם קהילות יהודיות.
שני העיתונים נסגרו בשנים 1942 ו-1943 בשל לחץ מהשגרירות הגרמנית ביפן.
חיי היהודים היה שבועון בשפה ברוסית, שעד 1926 נקרא "סיביר-פלשתינה".
העיתון הופיע מ-1929 ועד 1940 בכל מנצ'וריה וצפון סין, וכן, הופץ גם בחרבין.
באותה התקופה, הרוסים אסרו על עיתונים ציוניים להתפרסם ולעיתים קרובות סגרו אותם.
עם זאת, חיי היהודים המשיך להתפרסם והיה אחד מן העיתונים הציוניים היחידים שהתפרסמו בקרב יהדות סין למשך זמן רב.
העיתון עסק בעיקר בחיי היהודים בסין ורוסיה, בעיקר באזורי בוולדיבוסטוק, חברובסק, אירקוצק, אומסק, בלגוושצנסק, ציטה ועוד.
בנוסף לכך, העיתון שיקף את חיי הקהילות היהודיות בסין, ביניהן מנצ'וריה (שכללה בעיקרה את חרבין), חיילר, צ'יצ'יקר, הנדאוהזי, שאנגחאי ועוד.
העיתון היה מפרסם מהדורות במשך כל 23 שנות קיומו, הפיץ גיליונות למועדים מיוחדים (כגון גיליון "יובל 15 שנה" שהופץ ב-1930 ו-"35 שנה לקיומה של קהילת חרבין" שהופץ ב-1938).
בנוסף לכך, העיתון הכיל תיעודים של חיי הקהילה היהודית בסין וביפן, ורוב המידע הידוע על הקהילה היהודית בחרבין בפרט ובסין בכלל, נלקח מגיליונות העיתון.
קהילות יהודיות גם היו מפרסמות את עסקיהן בעיתון זה, מכיוון שהיה בין הפופולריים ביותר בתקופה.
עיתון "חיי היהודים" נערך על ידי ההסתדרות הציונית העולמית והתפרסם רבות בקרב חברי תנועת בית"ר.
בהמשך היה גם מדווח על העלייה לפלשתינה, על המאבק בפשיזם ובאנטישמיות הרוסית והיפנית, הביע את עמדתו בנושא רצח סיימון קספה ובעליית הפשיזם הגרמני ואף דיווח על מלחמות.
משנת 1937, עיתון "חיי היהודים" הופץ גם באנגלית וב-1939, התווסף לעיתון גם מדור נוער.
העיתון נסגר ב-1943 בשל לחץ מהשגרירות הגרמנית ביפן לסגור אותו.
הדגל היה עיתון יהודי-רוסי ציוני רוויזיוניסטי מקומי שפורסם בחרבין שבסין מ-1932 עד 1942. העיתון היה דו-שבועי, וקידם את הרעיונות של תנועת בית"ר, תנועה רוויזיוניסטית ציונית שלימים השתייכה לזאב ז'בוטינסקי.
העיתון נערך על ידי אלכסנדר י.
גורביץ' עד 1941 ולאחר מכן על ידי שמואל א.
קליין עד שנסגר על ידי השגרירות הגרמנית ביפן בשנת 1942. הדגל שיקף את השאיפות הפוליטיות והתרבותיות של הקהילה היהודית בחרבין ואת הקשר שלה למולדת היהודית בפלשתינה.
עיתון מועצת הקהילה היהודית בחרבין
עיתון מועצת הקהילה היהודית בחרבין הוא עיתון מקומי בחרבין אשר השתייך למועצה היהודית בעיר.
לא הרבה ידוע על העיתון, חוץ מהעבודה כי גיליון שלו יצא ב-1 באוקטובר 1920.
בשנת 1912, נבנתה ספרייה יהודית בחרבין שכללה כ-13 אלף ספרים.
ב-1921, נבנתה גם ספרייה ציונית (תחת הארגון הציוני של יהודי חרבין) בשם "עמותת יהודי חרבין לעלייה לפלשתינה".
ב-10 בדצמבר 1933, הוקמה ספרייה כללית בשם "הספרייה הציבורית של יהודי חרבין", שהייתה שילוב של הספרייה הציונית ושל הספרייה של "אגודת המוזיקה והדרמה היהודית".
הקהילה היהודית בחרבין, ומו כן גם חכמי חרבין, היו מבלים הרבה מזמנם בספריות, וזאת הייתה אטרקציה מרכזית לרבים מהם עד סגירתה בסביבות שנות ה-50 של המאה ה-20.
בשנת 1920, הוקם "ארגון הסיוע היהודי לעניי וחולי חרבין".
הארגון הוקם בשביל לסייע ולטפל בחולים ובעניים יהודים שהתגוררו חרבין.
בונימוביץ' הקים ועדה זמנית ששמה היה "עמותת משמרת חולים" (בסינית: 米什麦列斯.
בעמותה היו מספר אנשים, ביניהם בונימוביץ', אלייהסון, קאופמן, וויאג'ר, רבינוביץ', פוריג'ה וגוטמן.
חברים רבים בעמותה היו רופאים שהציעו ייעוץ וסיוע רפואי בחינם.
האגודה פתחה מרפאה ב-8 במאי 1921, וקאופמן התמנה למנהל המרפאה.
מרפאת שיניים נפתחה זמן קצר לאחר מכן.
נאמר כי שתי המרפאות טיפלו בלמעלה מ-25,000 חולים.
ב-1922, העמותה החלה לגייס כספים על מנת לבנות בית חולים יהודי רשמי.
ב-4 בספטמבר 1932, הם הצליחו לגייס את כל הכסף הנדרש להקמת בית החולים ונפתליאיו תרם מחלקת השטח שלו ברחוב דונגשאנגשי.
בניית בית החולים היהודי החלה ב-4 ביוני 1933, וב-5 בנובמבר 1933, בית החולים נפתח, והחל לפעול שנה לאחר מכן.
בית החולים התרחב עם השנים, וב-1936, היו לו כבר שלוש קומות.
גם מחלקת קרינת רנטגן נפתחה ב-1941. קובמן ניהל את בית המרקחת המרכזי, ואשתו ומשפחתו של קובמן תרמו מכספם האישי על מנת להרחיב, לשפר ולסייע לבתי החולים.
על פי נתונים קיימים, כל בתי החולים היהודיים טיפלו ב-26,200 אזרחים בשנת 1935 בלבד.
בנק העם היהודי והבנק המסחרי של יהודי המזרח הרחוק היו שני בנקים פרטיים פופולריים מאוד בקרב קהילת יהודי סין.
הכנות להקמת בנק בחרבין החלו כבר בשנת 1919. עם זאת, בגלל המצב הפוליטי המעורער בסביבה, הקמת הבנק לא יצאה לפועל.
המשבר הכלכלי בחרבין בשנת 1922 החריף את המצב הכלכלי של קהילת יהודי חרבין.
מפעלים רבים פשטו רגל בגלל הפסדים כלכליים גדולים.
בשל כך, הביקוש להקמת בנק בחרבין רק גדל עם הזמן.
באמצע פברואר 1922, מספר בכירים בקהילה היהודית של חרבין, ביניהם קאופמן, יליקין, טולוסיקי ועוד, קבעו מפגש שמטרתו הייתה לדון על הקמת בנק בחרבין.
בסיום המפגש, הוקמה ועדה שמטרתה הייתה לתכנן את הקמת הבנק, לה צורפו גם תקנות.
מפגש שני התקיים ב-14 באוגוסט באותה שנה, בה צורף גם מורדוחוביץ' לוועדה.
ב-12 במאי 1923, חברי הוועדה הגיעו למסקנות וב-3 ביוני 1923, בנק העם החל להיבנות.
את הבנק בחרו לבנות בסמוך לכביש ראשי.
ב-1909, הוקם בית ספר יהודי בחרבין אשר נקרא "אברייסקה גימנסיה".
הוא הוקם ב-1909 ולמדו בו כ-100 תלמידים ב-1910. בנוסף לכך, פעל בית ספר נוסף בשם "תלמוד תורה", שהוקם ב-1920 ובו למדו תנ"ך ומחשבת ישראל לצד מקצועות חילוניים כגון גאוגרפיה, חשבון, היסטוריה ורוסית.
יהודי חרבין נהנו מרמה גבוהה של אוטונומיה וחופש תרבותי ודתי, והקימו בתי ספר, בתי כנסת, עיתונים וארגונים חברתיים.
עם זאת, הם גם התמודדו עם אתגרים רבים, כגון תעמולה אנטישמית, אפליה בתעסוקה ובחינוך ולחץ פוליטי מצד ברית המועצות הקומוניסטית ויפן ששיתפה פעולה עם הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה.