tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיוויזיית הפאנצר אס אס התשיעית, תחת פיקודו של שטדלר, השתתפה בקרב על הבליטה בדצמבר 1944, כחלק מצבא הפאנצר השישי של אס-אס תחת יוזף דיטריך.
בתחילה, הדיוויזיה שימשה כמילואים, והתחייבה לקרב ב-21 בדצמבר, בניסיון לפרוץ את קווי ההגנה של הדיוויזיה האווירית ה-82 של ארצות הברית, אך נכשלה.
כשהמתקפה בצפון נתקעה, הדיוויזיה נשלחה דרומה לעזור בהתקפות על בסטון, שם ספגה אבדות כבדות ממגינים אמריקנים ומאויבים אוויריים.
בזמן ששטדלר פיקד על דר פיהרר, יחידה כפופה תחת פיקודו ביצעה את טבח אורדור-סור-גלאן.
ב-10 ביוני 1944, חלק מהרגימנט, בראשות אדולף דיקמן בדרגת שטורמבאנפיהרר של האס-אס, רצח 642 מתושבי אורדור-סור-גלאן.
שטדלר הורה על הקמת בית דין צבאי לאדולף דיקמן, אך האחרון נהרג בקרב בטרם הספיק לעמוד לדין.
ב-10 ביולי 1944 מונה שטדלר למפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס התשיעית.
הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית, בנורמנדי, בקרב פאלז, בארנהם ("מבצע מרקט גארדן"), בקרב על הבליטה ובהונגריה.
הוא נכנע ומסר את הדיוויזיה בידי הצבא האמריקני באוסטריה במאי 1945. שטדלר נכלא עד 1948.
ב-18 בדצמבר 1962 במסגרת דיונים בדורטמונד שטדלר נתן הצהרה בנוגע לטבח באורדור-סור-גלאן, שהתרחש ב-10 ביוני 1944. בהצהרה זו, הוא טען שהורה על משימה להצלת קצין גרמני בשם הלמוט קמפפה שנחטף על ידי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא ציין שלילה של 9–10 ביוני 1944 נמצאו מסמכים של קמפפה בלימוז', ובבוקר של 10 ביוני אובר-שטורמפיהרר קרל גרלך דיווח לו על אורדור-סור-גלאן.
אדולף דיקמן דיווח על קצין גרמני שנחטף באורדור, ושטדלר הורה על משימה להצלה עם פלוגה אחת, עם הוראה לקחת בני ערובה אם קמפפה לא יימצא.
דיקמן דיווח לאחר מכן על קרב באורדור, שבו נורו 183 גברים, נשרפו בתים, עם 8–9 נפגעים גרמנים, ללא אזכור מוות של נשים וילדים בהתחלה.
שטדלר טען שהיה המום וכועס, והורה על בית דין צבאי לדיקמן, אך לא ידע בהתחלה על מות נשים וילדים, וגילה זאת מאוחר יותר.
הצהרה זו מספקת נקודת מבט ישירה על מעורבותו.
לאחר כניעתו ב-1945, שטדלר היה כלוא עד 1948. למרות תפקידו הבכיר כמפקד רגימנטים ודיוויזיות שהיו מעורבים באירועים שנויים במחלוקת, כולל טבח אורדור-סור-גלאן, הוא לא הועמד לדין על פשעי מלחמה.
הוא נפטר ב-23 באוגוסט 1995, בגיל 84, ללא כל רדיפה משפטית.
סילור הוא תור בעידן הפלאוזואיקון.
משך תקופתו: 30.5 מיליוני שנים, מלפני 439 מיליוני שנים עד לפני 408.5 מיליוני שנים.
התור השלישי בעידן הפלאוזואיקון מ-440 עד 400 מיליון שנה קודם זמננו.
בתור הסילור התרחש הקימוט הקלדוני, אשר יצר את שרשרת ההרים לאורכה של נורווגיה, את רכסי ההרים העיקריים בסקוטלנד ובאנגליה, את רכסי הארדנים והסודטים.
בתקופה זו החלו להופיע דגי הסחוס.
ביבשה החלו להופיע צמחי היבשה.
נמודסמוס, מרבה רגליים הנמצא באזור סקוטלנד כיום, הופיע בתקופה זו והיה בעל החיים היבשתי הראשון שנושם אוויר ומתוארך 423 מיליון שנים לפני זמננו.
סילוגיזם היפותטי בלוגיקה הוא טיעון תקף המבוסס על הצורה הבאה:
אם אני לא אתעורר, לא אגיע לעבודה.
אם לא אגיע לעבודה, לא אקבל משכורת.
לכן, אם לא אתעורר, לא אקבל משכורת.
סילוגיזם היפותטי הוא היסק תקף, דהיינו הוא מביע קשר לוגי בין הטענות גם כאשר הטענות המעורבות בו מנוגדות לעובדות.
באמצעות שפת תחשיב הפסוקים ניתן להצרין את כלל ההיסק שבבסיסו של הסילוגיזם ההיפותטי כך:
הסילוגיזם (מיוונית: συλλογισμός - syllogismos) או היקש הוא מונח יסוד בלוגיקה האריסטוטלית.
הסילוגיזם הוא טיעון לוגי המורכב משלוש טענות: שתי הנחות ומסקנה אחת הנובעת מהן בהכרח.
כל בני האדם הם בני תמותה (הנחה ראשית)
כל היוונים הם בני אדם (הנחה משנית)
לכן: כל היוונים הם בני תמותה (מסקנה)
הסילוגיזם הוא הצורה המופתית של ההיסק הדדוקטיבי בלוגיקה של אריסטו.
כוחו של הסילוגיזם בכך שהוא מבטיח את אמיתותה של מסקנה אם ידוע שהנחותיה אמיתיות, כלומר הוא צורה של היסק בעל תקפות לוגית.
הטענות המקושרות בסילוגיזם האריסטוטלי הן קטגוריות (categorical), דהיינו בכל אחת מהן מוכל נשוא על נושא, ומשום כך יש המכנים את הסילוגיזם הקלאסי "סילוגיזם קטגורי".
בעקבות אריסטו, נעשה שימוש במונח 'סילוגיזם' גם לתיאורם של היסקים הכוללים טענות מסוגים אחרים, למשל סילוגיזם היפותטי וסילוגיזם סטטיסטי.
תקפות הטיעון והרעיון של צורה לוגית
לניתוח הצורני של מבנה הטיעון על פי אריסטו כמה מאפיינים חשובים: ראשית, ישנם בטיעון שלושה מונחים כוללים אשר כל טענה מקשרת בין שניים מהם.
במסקנה, המונח המתווך (ב') אינו מופיע כלל, ומה שהמסקנה מלמדת אותנו זה על הקשר שבין השניים האחרים (א' ו-ג').
כמו כן, מלבד המונחים, המיוצגים באמצעות אותיות, מופיעים בגרסה הצורנית של הסילוגיזם קבועים לוגים, דהיינו מילים כגון "כל", "הוא" (האוגד), וכן מילים נוספות שלא הוצגו לעיל, כגון "חלק מ" והשלילה באמצעות "אינו".
תוך הצרנת הטיעון, אך ורק השמות של המונחים מופשטים ממנו, ואילו הצורה הלוגית של הטיעון, המיוצגת באמצעות הקבועים הלוגיים, נשארת חשופה לעינינו.
מסקנה-לכאורה: כל א' הוא ג'
הערה נוספת: הניתוח של אריסטו מאפשר להתייחס לטענות שבהן מקושרים שני מונחים כוללים, שהם שמות של קבוצות.
הסילוגיזם, אם כן, אינו רק טיעון אלא גם ניסיון לבטא מיון מדורג בין שלושה מונחים כלליים המציינים הפשטות כלליות, (לדוגמה: "בני אדם" "יונקים" ו"בני תמותה".
את הסילוגיזם האריסטוטלי מרכיבות שלוש טענות: הנחה ראשית, הנחה משנית ומסקנה, כשבכל אחת מהן ישנה החלה של מונח אחד (הנשוא) על מונח אחר (הנושא).
באופן אידיאלי, כל סילוגיזם מורכב מיחס בין שלושה מונחים - הגדול (נשוא המסקנה), הקטן (נושא המסקנה) והאמצעי המקשר ביניהם.
אריסטו זיהה ארבעה סוגי טענות הכוללים יחס קטגורי בין נושא ונשוא.
הקשר בין הנושא והנשוא יכולים להיות כולל או חלקי, חיובי או שלילי.
כל טענה כזו סומנה, בימי הביניים, לפי אמות הקריאה a, e, i, o:
a - טענה כוללת (לדוגמה: כל בני האדם בני תמותה).
i - טענה חלקית (לדוגמה: חלק מבני האדם הם בני תמותה).
e - טענה כוללת שלילית (לדוגמה: אין בני אדם מושלמים).
o – טענה חלקית שלילית (לדוגמה: חלק מבני האדם אינם יוונים).
את הטענות הקטגוריות ניתן למיין על פי קריטריונים של איכות, כמות והפצה.
איכות מתייחסת לשאלה האם הטענה מאשרת או מכחישה את החלת התכונה, שהיא נשוא הטענה, על הקבוצה שהיא נושא הטענה.
כמות מתייחסת לכמות הנשואים בכיתה אחת הכלולים בכיתה האחרת.
הפצה מתייחסת למה שניתן להסיק מהטענה.
טענה מסוג a מפיצה את הנשוא לנושא, אך לא להפך.
לדוגמה: מ"כל הסוסים הם יונקים".
לא ניתן להסיק "כל היונקים הם סוסים", אולם טענה מסוג e מפיצה הנשוא לנושא וגם את הנושא לנשוא: מ"אין סוסים שהם זוחלים" ניתן להסיק: "אין זוחלים שהם סוסים"
את היחסים הללו בין הטענות השונות קודד אריסטו באמצעות כללי ההמרה הבאים, המאפשרים להמיר בין טענות:
ישנם אינסוף של סילוגיזמים תקפים, אולם ניתן לצמצם את מספר הצורות הלוגיות של הסילוגיזמים למספר קטן יחסית: 256 צורות.
מבין אלו לא כולן תקפות, על פי כללי הלוגיקה של אריסטו.
מספר הצורות התקפות הוא 24, וניתן לצמצם אותן למספר קטן עוד יותר אם משתמשים בכללי ההמרה כדי להראות כיצד טענות שונות הן למעשה שקולות או נובעות זו מזו.
את הצורות השונות של הסילוגיזם ניתן למיין לארבע קבוצות שכל אחת מהן היא בעלת "תמונה" שונה - המאפיינת את היחס בו עומדים המונחים השונים בהנחותיו של הסילוגיזם.
אם למשל נכנה את הנושא והנשוא של המסקנה א' ו-ג' (בהתאמה) ואת המונח האמצעי ב', אז אלו הן התמונות האפשריות של הסילוגיזם:
את הסילוגיזמים שבכל אחת מן התמונות הללו אפשר למיין על פי ה"אופן" (באנגלית, mood) שלהם: ההרכב של הטענות מבחינת היותן כלליות, חלקיות, שליליות או חיוביות.
לפי מערכת הקידוד של הטענות שהוצגה לעיל (כוללת=a, חלקית=i, כוללת שלילית=e, חלקית שלילית=o) ניתן לתאר סילוגיזמים שהאופן שלהם הוא aaa, eae, וכו'.
למשל, הסילוגיזם בעל הצורה הבאה הוא בעל אופן aaa בתמונה 1:
כל בני התמותה (ב') הם קצרי ימים (ג')
כל בני האדם (א) הם בני תמותה (ב')
מסקנה: כל בני האדם (א') הם קצרי ימים (ג')
לסילוגיזם מסוג זה קראו בימי הביניים "ברברה" (Barbara), משום שבשם זה מופיעה האות a שלוש פעמים.
דוגמה לסילוגיזם בעל אופן אחר (eae) בתמונה השנייה הוא זה המכונה Cesare:
כל היונקים (ג') אינם נושמים באמצעות זימים (ב').
כל הדגים (א') נושמים באמצעות זימים (ב').
מסקנה: כל הדגים (א') אינם יונקים (ג').
גם את שאר הצורות של הסילוגיזמים התקפים שאריסטו בחן בכתביו ציינו הלוגיקאים של ימי הביניים בשמות שאמות הקריאה שבהם מביעות את האופן של צירוף הטענות:
תמונה 1 תמונה 2 תמונה 3 תמונה 4Barbara
לכן, כל א' הוא ג'Cesare
לכן, אין א' שהוא ג' Datisi
לכן, חלק מא' הם ג' - Celarent
לכן, אף א' אינו ג' Camestres
לכן, אף א' אינו ג' Disamis
לכן, חלק מא' הם ג' - Darii
לכן, חלק מא' הם ג' Festino
לכן, חלק מא' אינם ג' Ferison
לכן, חלק מא' אינם ג' - Ferio
לכן, חלק מא' אינם ג' Baroco
לכן, חלק מא' אינם ג' Bocardo
לכן, חלק מא' אינם ג' - - - Felapton
לכן, חלק מא' אינם ג'
(אם ב' אינה קבוצה ריקה) - - -Darapti
לכן, חלק מא' הם ג'
(אם ב' אינה קבוצה ריקה) -
כפי שניתן לראות בטבלה זו, אריסטו לא בחן חלק מן הצורות האפשריות, דהיינו חלק מן השילובים בין האופנים והתמונות, ובמיוחד את אלו שבתמונה הרביעית.
זאת משום שסבר שניתן, באמצעות כללי ההמרה, לצמצם את מספר הצורות התקפות של הסילוגיזמים לאלו שבהן הוא עסק באופן מפורש (יתרה מזו, ניתן לצמצם את כולם לצורות מן התמונה הראשונה).
עם זאת ניתן להציע טבלה ממצה של האפשרויות השונות לסילוגיזמים התקפים שאלו יהיו שמותיהם:
כדי לבדוק האם הסילוגיזם תקף, אפשר לבנות דיאגרמת ון (מכונה גם דיאגרמת ג'ונסטון) לווידוא תקפותם.
כאשר בונים דיאגרמה, יש להציג שלושה עיגולים, האחד להנחה הראשית, לצידו אחר למשנית והשלישי להנחה האמצעית, הצריכה לחפוף חלקית לראשית, למשנית ולמקום בו שתיהן נפגשות.
יש לצבוע את השטחים שבהם אין חפיפה בין הקבוצות.
אם שלושת החלקים אינם צבועים, המסקנה נכונה בהכרח.
לדוגמה, בסילוגיזם שנבחן קודם עשב הוא המונח הראשי, סוקרטס המשני וסוסים הם האמצעי.
בהצבה בסיסית, איור שלושתם יחדיו יראה כך:
מאחר שבהנחה הראשונה נטען כי כל הסוסים אוכלים עשב, הרי שעלינו להסיר את הצביעה מנקודת החפיפה בין הסוסים לעשב:
בהמשך, מאחר שסוקרטס הוא סוס, הרי שעלינו להסיר את הצביעה מנקודת החפיפה בין סוקרטס לסוסים:
משתי ההנחות קיבלנו מצב שבו האזור בו חופפת ההנחה המשנית את הראשית, המשנית ואת החפיפה בין שתיהן אינו צבוע ומכאן שהסילוגיזם הזה נכון.
סילוגיזם קטגורי חייב לכלול בדיוק שלושה תנאים, לא יותר ולא פחות
אם הנחה כלשהי היא שלילית, המסקנה חייבת להיות שלילית .
אין שתי הנחות שוללות .
כל תנאי המופץ במסקנה חייב להיות מופץ בכל הנחה.
התנאי האמצעי חייב להיות מופץ פעם אחת בלבד
לא ניתן להגיע למסקנה פרטיקולרית משתי הנחות אוניברסליות .
בנוסף לסילוגיזמים הלוגיים, אריסטו מציג בספריו "הרטוריקה" ו"טופיקה" את ההחברים, שהם טיעונים שאחת מהנחותיהם חסרה.
סילוגיזם סטטיסטי הוא סילוגיזם המשתמש במינוחים סטטיסטיים ובהגדרות לא מוחלטות כי אם יחסיות כמו "רוב" ("רוב החתולים רודפים אחרי עכברים"), "בדרך כלל", "ככלל", וכדומה.
בתחום הסילוגיזם הסטטיסטי נובעים הכשלים מכך שההכללה אינה נכונה תמיד.
כשלי סילוגיזם סטטיסטי שייכים לקבוצת דיקטו סימפליקיטר.
סילְוָאן או כפר השילוח, היא שכונה ערבית עם מיעוט יהודי במזרח ירושלים, על שלוחה היורדת מהר הזיתים דרומה, ומשני צידי נחל קדרון בסמיכות לאזור שמכונה "האגן הקדוש".
השכונה גובלת בחומות העיר העתיקה ובשולי הר הזיתים מצפון, בהר ציון ובאבו תור (א-ת'ורי) מדרום מערב ובג'בל מוכבר מדרום.
הגבול המזרחי של השכונה, עם אזור ראס אל-עמוד, הוא גבול שאינו מוגדר באופן חד-משמעי.
סילוואן מורכבת ממספר שכונות-משנה: סילוואן אל-ווּסְטַא (התיכונה), ואדי חילווה, אל-בוסתאן ובטן אל-הווא.
בתי השכונה בנויים בצפיפות על מדרון תלול.
השטח היה בעבר כפר נפרד משטחה של ירושלים, אבל סופח בהדרגה לתחום שיפוטה המוניציפלי לאורך תקופות שונות.
שטח הכפר נכבש על ידי ירדן ב-1948 ועל ידי ישראל ב-1967.
נכון לשנת 2012, אוכלוסיית סילוואן מונה כ-19,000 איש.
רובם הגדול ערבים, וכן למעלה מ-500 יהודים.
על פי נתוני עיריית ירושלים, ב-2017 האוכלוסייה מנתה 19,771 איש.
בתקופה עתיקה הושתתה תעלת-שלחין ממעיין הגיחון להשקיית שדות בעמק קדרון; התעלה, והבריכה בסוֹפה, נקראו על-שם פעולת השלחין – שילוֹחַ.
הכפר נוסד סמוך לבריכת השילוח, ששימשה כמאגר המים של ירושלים בתקופת בית המקדש הראשון ובית המקדש השני לאחר חפירת הניקבה ממי הגיחון בימי המלך חזקיהו ומכאן שמו.
בבריכת השילוח נהגו בין היתר לקיים מדי שנה ברוב עם את טקס שאיבת המים בחג הסוכות עבור מצוות ניסוך המים במקדש, וכן את תהלוכת מי אפר פרה אדומה מעת לעת.
מאוחר יותר הפכה השפה היוונית את השם שילוח ל- סילואָה, ונתווספה לו הסיומת "ן", תופעה פונטית ידועה בעברית של תקופת חז"ל, המתרחשת במילים הנחתמות בתנועה, למשל במילים "להלן" (מן: "הלאה") ו"כאן" (מן: כֹּה).
האתר הארכאולוגי עיר דוד, שנמצא בשכונת ואדי חילווה שבכפר, הוא האתר בו שכנה ירושלים הקדומה בראשית ימיה, בתקופת הברונזה התיכונה, והיא המשיכה להיות מיושבת באזור זה עד לאמצע ימי הביניים.
בתקופה הישראלית המאוחרת (היא תקופת הברזל השנייה) שימש המקום כבית הקברות המזרחי של ירושלים, אל מול הגבעה של עיר דוד.
בשנת 1968 ערך במקום הארכאולוג דוד אוסישקין סקר ארכאולוגי מקיף, שבו נבדקו כל המערות (חמישים במספר).
בשלוש מערות נמצאו שרידי כתובות בכתב העברי העתיק.
הכתובת המפורטת והארוכה ביותר נמצאה בקבר ...יהו אשר על הבית.
קבר אחד בולט מעל שכניו בכך שהוא מונוליט החצוב בשלמותו מתוך הסלע.
זהו הקבר המכונה קבר בת פרעה.
בכל המערות נעשו מאז ימי קדם שימושים חוזרים ונשנים.
בתקופה הביזנטית שימשו המערות בעיקר לנזירים מתבודדים, ואחת מהן אף הותאמה להיות כנסייה.
במאה התשיעית הקימו יהודים קראים את שכונתם בצד המערבי של המדרון וכינו את שכונתם בשם "צלע האלף" על פי הפסוק בספר יהושע: .
שכונתם כונתה גם בשם "שכונת בני המזרח".
יישוב זה התקיים כמה מאות שנים.
תושבי סילואן מספרים כי בניית הכפר מיוחסת לזמן הגעתו של הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב שנתן את האזור ליושבי המערות סביב המעיין.
הכפר מוזכר בכתבי הנוסע הערבי מוקדסי, בשנת 985 הוא כותב:
התקופה העות'מאנית ותקופת המנדט הבריטי
הכפר סילואן החל להתפתח במאה ה-16. תושביו הראשונים התגוררו במערכות הקבורה הרבות המצויות באתר.
תושבי הכפר נודעו בכתבי מטיילים כגזלנים המרבים להונות את הבאים לרכוש מהם מוצרים.
תושבי הכפר התפרנסו מחקלאות המבוססת על השקיית מי המעיין, וממכירת מי מעיין הגיחון בחודשי הקיץ לתושבי שכונות העיר העתיקה.
מזיכרונות של יהודים-ספרדים מירושלים עולה, כי עגבניות וביצי סילואן היו שם דבר לאיכות.
הסופר יהודה בורלא בספרו "בעל בעמיו" מתאר סיפור אהבה בין צעיר יהודי וצעירה ערבייה מוסלמית, על רקע ימי הקציר.
מן הסיפור עולה תיאור מפורט של אורח חיים חקלאי, לצד קשרי רעות ויחסי קרבה בין יהודים וערבים בסילואן, אם כי הם מוצגים כתיאור בלתי טיפוסי של יחסי יהודים וערבים, והספר עצמו מסתיים במסקנות פסימיות לגבי מערכת יחסים מעין זו.
לצד החקלאות המפותחת, נחשבו בני הכפר, גם בזיכרון העממי הערבי, לשודדים.
תעודות יהודיות ואחרות מייחסות להם גביית דמי חסות מהקהילה היהודית בירושלים על מנת שלא יפגעו בבית הקברות הר הזיתים, ומעשי שוד לאור היום של האבלים.
פתגם ערבי שהיה נפוץ במאה ה-19 בעיר העתיקה אמר ("האם אתה מתיימר למכור סלק לתושבי סילואן?"), שמשמעו שלא ניתן לרמות את תושבי הכפר הערמומיים.
ירושלמי בן התקופה מספר על .
חיימסון, הקונסול הבריטי בן התקופה, רשם במכתב לממונים עליו במשרד החוץ הבריטי:
נכון לשנת 1915 התגוררו בכפר כ-500 תושבים.
בתקופת המנדט הבריטי היה מרבית שטח הכפר מחוץ לתחום השיפוט של העיר ירושלים, למעט שכונת ואדי חִלווה.
במהלך המנדט החל סיפוח של חלקים מהכפר לתחום העיר, תהליך אשר הסתיים בתקופת השלטון הירדני במזרח ירושלים, בשנת 1952. במהלך תקופה זו גדלה אוכלוסיית הכפר בצורה ניכרת, וערב מלחמת ששת הימים הגיע מספר התושבים באזור לכ-12,000 תושבים, כאשר מחציתם מתגוררים בשכונת ראס אל-עמוד.
המשפחה היהודית הראשונה שהתגוררה בסילואן הייתה משפחת מיוחס.
אבי המשפחה, רחמים נתן מיוחס, רכש בית מחוץ לחומה ועבר לגור בו עם משפחתו בשנת 1873. הבית היה באותו זמן על גבעה מחוץ למתחם בתי הכפר, אך עם הזמן והתרחבות הכפר, הוקף בבתים אחרים.
בנו של רחמים מיוחס, יוסף מיוחס, היה איש ספר ופעיל מרכזי בעדה הספרדית ובחינוך.
ילדותו המאושרת, אהבתו וגעגועיו לשכניו הערבים ותרבותם, מתוארים בהקדמה לספרו "הפלחים", שיצא לאור ב-1937:
הספר עצמו הוא עבודת מחקר מזרחנית קלאסית, ובמסגרתה מיוחס אינו חוסך את שבט לשונו מהפלחים (במשתמע, גם מתושבי סילואן), בעיקר בהקשרים של דיכוי הפלחות (כך), נטייה לאי אמינות (לדבריו), בורות ורדידות דתית.
בשנת 1881 עלו במסגרת עליית אעלה בתמר יהודים מתימן לירושלים.
בבואם לעיר הם נתקלו בקשיים משום שלא היה להם כולל שידאג לפרנסתם ומפני ששאר היהודים בעיר פקפקו תחילה ביהדותם.
חלקם הגדול חפץ להישאר בקרבת מקום לשרידי בית המקדש, וכך נאלצו להתגורר במערות פתוחות אשר איתרו בצלע הר הזיתים.
האדמה הייתה ריקה לחלוטין ומרוחקת מבתי הערבים שהיו מצפון לה.
חלקת האדמה נתרמה על ידי אדם בשם בועז הבבלי ועליה נוסדה התיישבות יהודית של עולים מתימן שנקראה "כפר התימנים" או כפר השילוח.
מפאת בעיות רישום והתנהלות מול השלטון הטורקי נוסד הקדש (וואקף) בשם "הקדש ע"ש מושון בנבנישתי".
ההקדש נוסד על ידי ילדיו של משה בנבנישתי וריכז לתוכו את האדמות שנתרמו על ידי בועז הבבלי.
בהנהגתו הרוחנית של הרב סעדיה מדמוני, הוקמו בתי היהודים בשלושה מבנים טוריים, שנקראו על שם הנדבנים יעקב סלפנדי, יוסף קוקיא ויוסף נבון, ונחנכו בסוף 1884. כן נבנה בור מים גדול.
לאחר מכן נקנתה חלקה סמוכה נוספת, עליה הוקמו מבנים נוספים.
תושבי הכפר היהודי ובתיו נפגעו במהלך פרעות שביצעו בהם הערבים במאורעות תר"פ (1921), ובשנת 1929 (מאורעות תרפ"ט) התנפלו הערבים על הנשארים, פגעו בהם ושדדו את רכושם.
עם זאת, תושבי הכפר היהודים ניצלו הודות לשכניהם הערבים מסילוואן, שהחביאו אותם בביתם.
בסופו של דבר, מרבית התושבים היהודים עזבו בלחץ שלטון המנדט הבריטי.
בעקבות הפרעות וגירוש היהודים, נבזז רכושם על ידי הערבים ובתיהם נהרסו כמעט לחלוטין.
שלמה מדמוני, מתושבי הכפר, אף נרצח כשהיה בדרכו לכפר כדי לנסות להציל ספר תורה.
כל זאת למרות אין ספור פניות לשלטונות המנדט הבריטי, הן מכל הגופים בהנהגה הציונית, והן מצד התימנים, הספרדים והרבנות הראשית, בבקשה כי ייתנו להם לחזור או להציב כוח משמר במקום.
ההתיישבות היהודית החל משנות ה-80 של המאה ה-20
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו משפחות יהודיות להתיישב בעיר דוד במסגרת עמותת אלע"ד.
בספטמבר 2014 נכנסו תושבים יהודים ל-25 דירות בשכונה, נוסף על כ-25 משפחות שהיו בה קודם לכן; הדבר עורר התקהלויות מצד תושבי השכונה.
ב-19 באוקטובר 2014 נכנסו 9 משפחות יהודיות להתגורר ב"בית עובדיה" ו"בית פרומקין" בכפר השילוח.
הכניסה לבית התאפשרה בתום מאבק משפטי ממושך, בין הבעלים היהודי – הקדש כפר השילוח, לבין משפחת אבו נאב שהתגוררה בו.
במהלך הדיונים המשפטיים על הבית, הסכימו תושביו הערביים להתפנות מרצון.
ביולי 2018 יזמו השרים זאב אלקין ומירי רגב את הקמתו של מרכז למורשת עולי תימן בשכונה, בתקציב של כ-4.5 מיליון שקל.
בנובמבר 2018 דחה בג"ץ עתירה של 104 מתושבי בטן אל-הווא הערבים (שטח במרכז סילוואן שבמאה ה-19 גרה בו קהילה של יהודים תימנים, במסגרת "הקדש בנבנישתי"), נגד העברת הבעלות על הקרקע לעמותת "עטרת כהנים", והכשיר את פינוים של כ-800 התושבים המתגוררים באזור בכ-80 בתים.
לצד פיגועים ואירועים אלימים, התפתחו לאורך השנים יחסי שכנות בין יהודים לערבים.
ילדים משתי הקבוצות משחקים יחד, מתקיימים ביקורים הדדיים והשתתפות בחתונות ומתבצעת פעילות משותפת מול הרשויות בנושאים מוניציפליים ושיפור התשתיות המקומיות.
סילוני הטילים היה מתקן בפארק השעשועים דיסנילנד באתר הנופש דיסנילנד בקליפורניה.
המתקן היה דור שלישי של מתקן קרוסלה המורכב מטילים התלויים מזרועות מתכתיות והמסתובבים סביב ציר מרכזי במיקום זה.
המתקן נפתח בשנת 1967 בעת בניית "ארץ המחר" החדשה, ונסגר בשנת 1997 לפני השיפוץ של ארץ המחר שנערך בשנת 1998.
כיום המתקן עדיין מצוי באותו מקום, כאובזרבטרון - פסל הנע כל רבע שעה צלילי מוזיקה.
מתקן דומה - האסטרו אורביטר נבנה בכניסה לארץ המחר, בהתבסס על מתקן המצוי בדיסנילנד פריז.
באובזרבטרון הוחלפו הטילים שהיו במתקן במעין צלחות לוויין, וטיל הסאטורן V שהיה במרכז המתקן הוחלף בקרן לייזר.
הטילים נמכרו באי ביי בשנת 2005.
בשל תקלות טכניות האובזרבטרון אינו פועל מרבית הזמן (מאחר שהמנוע המקורי נועד לעבוד מספר רב של פעמים בשעה ולא רק ארבע פעמים, ולשאת משקלים שונים).
תמת המתקן: טיל סאטורן V
מתקן קודם במיקום זה: סילוני אסטרו (1956-1966)
אסטרו אורביטר (מתקן במיקום אחר בעל אופי זהה)
אובזרבטרון (מתקן במיקום זה המהווה אלמנט עיצובי בלבד)
יהודים חיו בשטחים מהם הורכבה רומניה עוד מלפני כיבוש האזור על ידי האימפריה הרומית.
במסמכים מסוף המאה ה-14 מוזכר שהווייבוד רומן הראשון, שליט מולדובה, פטר את יהודי המקום משירות צבאי תמורת תשלום מס.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, עם היווצרות המדינה הרומנית המודרנית, יהודי רומניה הוכפפו לחוקי הגיוס, גויסו ואף לקחו חלק במערכות הצבא הרומני.
חשדנות מתמדת הופנתה כלפי היהודים בטענה שקשריהם עם יהודים מארצות אחרות, שאולי משרתים בצבאות הנלחמים נגד רומניה, יוצרים רקע נוח לבגידה.
האנטישמיות העממית הכבידה מאוד על חיי היהודים המגויסים, לכן כל יהודים שיכול היה להשיג/לקנות פטור עשה זאת, אך למרות זאת יהודים רבים שירתו בצבא הרומני ואף נפצעו ונהרגו במערכותיו.
היו גם יהודים שזכו לאותות כבוד על מעשיהם בשעת מלחמה והיו יהודים, מעטים, שזכו בדרגות קצונה.
הקונפליקט הבסיסי בין גיוס היהודים, כאזרחים מין השורה ובין היחס המפלה והחשדני כלפיהם היה לשם דבר ואף בא לידי ביטוי בספרות הרומנית, בסיפור פסיכולגי ידוע בשם "איציק שטרול, עריק", מאת הסופר ליביו רבראנו.
הסיפור מגולל תולדותיו של פטרול חורפי אליו נשלחו רב-טוראי רומני וחייל יהודי בשם איציק שטרול.
רב הטוראי עוזב את שטרול וחוזר לבדו ושטרול, שלא מוכן לערוק, מתאבד בתליה.
הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1919.
הרקע לסילוק היהודים מהצבא הרומני
לאחר מלחמת העולם הראשונה זכתה רומניה לצירוף מחוזות רבים לטריטוריה שלה, מה שהפך אותה ל"רומניה הגדולה", אך לצירוף מחוזות אלו נלווה תנאי של מתן זכויות למיעוטים.
הרומנים צייתו בחירוק שיניים ותוך התמרמרות רבה בקרב כל שכבות האוכלוסייה ובמיוחד התמרמרות כנגד מתן זכויות ליהודים.
המחוזות שצורפו לרומניה, במיוחד מולדובה ובוקובינה, כללו מספר גדול של יהודים, שנוכחותם בלטה, גם בגלל לבושם, מנהגיהם ושפתם השונים מהלבוש, המנהגים והשפה המקובלים ברומניה.
מסע אנטישמי שהונהג על ידי חוגי אינטליגנציה, קשת רחבה של מפלגות וחוגי כמורה, מצא עידוד במתרחש בגרמניה ההיטלראית.
הסכם מולוטוב ריבנטרופ ולאחר מכן הפישור/הדיקטט של גרמניה ואיטליה בנושא הסכסוך של רומניה עם הונגריה על טרנסילבניה ועם בולגריה על דוברוג'ה, הביאו לקריעת חבלים נרחבים מהמולדת הרומנית והעברתם לברית המועצות, הונגריה ובולגריה.
העם הרומני, שעבר טראומה כשנאלץ לוותר על חבלים אלה ללא מלחמה, חיפש שעיר לעזאזל ומצא אותו ביהודים.
במהלך נסיגת הצבא הרומני מחבל בסרביה היו תושבים מקומיים, שאינם רומנים, שהפגינו את שמחתם ואף פגעו בחיילים הנסוגים.
הדיווחים העדיפו להגדיר את כל האלה כ"יהודים", למרות שביניהם היו אוקראינים, רוסים, בעלי השקפות אוהדות לקומוניזם וגם פושעים ששוחררו מבתי הסוהר.
סביר להניח שגם חלק מהיהודים, שסבלו מהאנטישמיות הרומנית, שמחו לקראת שינוי השלטון, אך היו גם יהודים שחששו מכך ואפילו עזבו את החבלים האלה, כדי לא לחיות תחת משטר קומוניסטי.
הצבא הרומני הנסוג מבסרביה ומבוקובינה חיפש מוצא לתסכולו ומצא אותו בנקל ביהודים שנקלעו בדרכן של היחידות הנסוגות.
הם הרגו ושדדו ביהודים ורק קצינים מעטים ניסו למנוע זאת בעוד שקצינים רבים ארגנו את מעשי הטבח והמעטים שהועמדו למשפט, נמצאו זכאים או שהועברו לתפקיד אחר.
בין היהודים בהם פגעו היחידות היו גם החיילים היהודים ששירתו ביחידות אלה ונפגעו על ידי חבריהם לנשק.
יהודים שנסעו ברכבות כדי להתייצב ביחידותיהם (בגלל גיוס חירום) זוהו על ידי הנוסעים ונזרקו מחלונות הרכבת תוך כדי נסיעתה וחיילים רומנים ירו בהם כדי לוודא את מותם.
ביום 3 ביולי 1940 דווחו השלטונות הצבאיים שיותר מעשרה חיילים יהודים נזרקו מרכבת נוסעת בקו צ'רנוביץ-בוקרשט בידי צוערי בתי הספר הצבאיים שנמלטו מצ'רנוביץ.
נוסעים בקו הרכבת בוטושני-יאשי עצרו את הרכבת לפני יאשי, הורידו ממנה עשרה יהודים, הכו אותם וירו למוות בשניים מתוכם.
מאות יהודים נרצחו בדרך זו.
חיילי חטיבת חיל רגלים מספר 14 אסרה כ-30 יהודים שהיו חייליה.
היהודים הוכו, נלקחו מהם נעליהם והם הוצעדו לבסיסם יחפים.
בחטיבת חיל רגלים מספר 54, בפקודת אחד הקצינים, הוצאו להורג מספר חיילים יהודים.
החיילים היהודים של גדוד 3 בחטיבה 27 הוכו בידי החיילים האחרים ורופא השיניים הגדודי, שהיה יהודי, נרצח בידי אחד החיילים.
בשלושה כפרים באזור דורוחוי נקבר מספר לא ידוע של חיילים יהודים שנורו למוות בידי חבריהם ליחידה.
הטבח בדורוחוי החל עם הוצאתם להורג של החיילים היהודים ששימשו כיתת ירי בהלווית חברם שנורה על ידי חיילים סובייטים כשהגן על הקצין הרומני שהיה ממונה עליו.
החקיקה לסילוק היהודים מהצבא הרומני
הצו התבסס על סעיף מתוך חוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944, שחוקק ביום 9 באוגוסט 1940 ובו נקבעה חלוקת יהודי רומניה לשלוש קבוצות - שתי קבוצות נפסלו לשירות צבאי (סוגים א' ו-ג').
סילוק החיילים היהודים מהצבא הרומני, על פי החקיקה, בוצע תוך ניצול האירוע להשפלתם, הכאתם ולפעמים גם הריגתם של החיילים היהודים.
פנקסי השירות של החיילים היהודים הוחלפו לפנקסים מיוחדים בצבע אדום שעליהם הוטבע החותמת "יהודי, סולק מהשירות הצבאי".
בספר של ד"ר ז'אן אנצ'ל, תולדות השואה - רומניה, מובאת ציטטה מפי אחד החיילים היהודים שעבר טקס כזה:
"...הוציאו אותנו מול הגדוד כולו, שעמד במסדר מיוחד לכבוד מאורע זה.
אנו היהודים הוצבנו כמו מוקיונים באמצע המסדר.
הכו אותנו וירקו עלינו, ונמצאו גם (חיילים) זריזים שבאו והשתינו עלינו; ואנחנו היינו חייבים לעמוד דום כל העת ולסבול התעללות זאת בלא להוציא הגה מהפה.
לאחר סיפוק היצרים הבהמיים הוכרחנו להתפשט מול כל הגדוד.
הייתי בעל הדרגה היהודי היחיד, ואותי הותירו לסוף.
כמו במשפט דרייפוס, לצלילי תוף ובצעקות היסטריות פקדו עלי לפשוט את המדים, ונותרתי בתחתונים.
בכך הפכתי לסֵמל, שאין אנו (היהודים) רשאים עוד ללבוש מדי הצבא הרומני...
הגדוד כולו עלה על משאיות, ורק אנחנו (החיילים) היהודים הוצעדנו ערומים ויחפים כשרק תחתונים מכסים עלינו, (ועוד) העמיסו עלינו בלעג משקל כבד...
במשך כל הדרך בכפרים קטנים שימשנו מטרה ללעגם של האיכרים והילדים; הם ירקו עלינו ורגמו אותנו באבנים, ורק בנס ניצלתי ממוות."
כל יחידה ביצעה את סילוק החיילים היהודים בדרך שלה, לא היו הוראות מיוחדות בעניין זה, אך האווירה האנטישמית קבעה סטנדרטים שתאמו את שנאת היהודים.
מיעוטים אחרים לא הופלו בחוק, כמו היהודים, אך מעשית זכו לגורל דומה.
מרבית ההונגרים, האוקראינים והבולגרים, שחיו ברומניה הוקצו לאחר גיוסם ליחידות נפרדות, לא חמושות ולא לוחמות, שעסקו בעבודות כפייה.
סילון הוא כינוי לזרימה במהירות גבוהה בכיוון מסוים.
הזרימה יכולה להיות של חומר או מספר חומרים במצב צבירה כלשהו או במספר מצבי צבירה – נוזל, גז, פלזמה, או גופי מוצק קטנים, ולעיתים קרובות פחות, זורם אחר כגון חלקיקים.
גייזר הוא סילון של מים וקיטור שנוצר באופן טבעי.
סילון מלאכותי של מים נוצר באמצעות צינור המזרים מים בלחץ גבוה, ולעיתים משמש במזרקות.
מנוע סילון מתבסס על סילון של גז – אוויר ותוצרי בערת המנוע – היוצא מהמנוע והודף את המטוס שבו הוא מותקן, בהתאם לחוק השלישי של ניוטון.
באסטרופיזיקה, סילון מתאר זרימה מהירה של פלזמה בניצב למישור דיסקת ספיחה שנמצאת לעיתים סביב חור שחור או כוכב נייטרונים.
בניסויי מאיצי חלקיקים, סילון מתאר את אוסף ההאדרונים שנוצר סביב קווארק או גלואון.
סילונים שמתגלים בגלאי מעידים על קווארקים או גלואונים שנוצרו בהתנגשות החלקיקים בניסוי.
בעלי חיים מסוימים יכולים להתיז סילון דם מגופם.
לדוגמה איגואנית מקרינה טקסנית, במקרי קיצון, מתיזה סילון דם מעינייה ובשל כך היא מכונה "לטאת דם".
טווח סילון הדם הוא כ-90 ס"מ.
סִילוֹנִיּוֹת או ראש-רגלאים (שם מדעי: Cephalopoda) הן מחלקה של רכיכות.
את הפרטים המשתייכים למחלקה זו מאפיינים גוף בעל שני צדדים סימטריים זה לזה, ראש בולט, והתאמה מורפולוגית של כף הרגל – הידרוסטט שרירי (Muscular hydrostat), הדומה לזרוע או לזרוע ציד (Tentacle).
במלקולוגיה (חקר הרכיכות, Malacology) קיים תחום מיוחד לחקר מחלקה זו הנקרא Teuthology.
לסילוניות יש היסטוריה גאולוגית ארוכה.
במיניה של תת-המחלקה דיונונים, קונכיית הרכיכה הפכה לפנימית, או שהיא נעדרת כליל; תת-מחלקה זו כוללת את התמנונאים, הדיונונאים, ודיונוני הרחף.
תת-המחלקה האחרת היא נאוטילוסאים, ומיניה הם בעלי קונכייה; תת-מחלקה זו מכילה את הנאוטילוס.
כיום קיימים מעל 750 מינים במחלקת הסילוניות.
תת-מחלקה אמוניטים (Ammonoidea) - נכחדה
קבוצה בלמניטים (Belemnoidea) - נכחדה
סילה אן וורד היא שחקנית אמריקאית הידועה בעיקר כזוכת פרסי גלובוס הזהב ואמי על גילום דמותה של טדי ריד בסדרת הטלוויזיה "אחיות" ששודרה בין השנים 1991–1996, ודמותה של לילי מאנינג בסדרה "להתחיל מחדש" ששודרה בין השנים 1999–2002.
בתם הבכורה של אנני קייט, עקרת בית שמתה מסרטן בשנת 2002 ושל גראנברי הולנד וורד, מהנדס חשמל.
לוורד שלושה אחים ואחיות: ג'ינה ברי וברוק.
וורד למדה באוניברסיטת אלבמה בטסקלוסה אמנות ופרסום, והייתה חברה בקבוצת המעודדות של קבוצת הפוטבול ובאחווה "כי אומגה".
לאחר לימודיה, בעת שעבדה בניו יורק בעריכת מצגות, החלה וורד לדגמן לצורך השלמת הכנסה.
היא גויסה על ידי סוכנות וילהלמינה ולוהקה תחילה לפרסומות טלוויזיה של חברת הקוסמטיקה מייבליין.
לאחר מכן עברה לקליפורניה כדי לנסות את מזלה במשחק.
הופעתה הראשונה הייתה בשנת 1983, בסרטו של בלייק אדוארדס "האיש שאהב נשים".
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה תפקיד של אשת חברה בסדרת הדרמה "Emerald Point" בהמשך אותה שנה.
בשנת 1986 שיחקה בסרטו של גארי מרשל "Nothing in Common".
שנה לאחר מכן השתתפה בסרטו של פרנק פרי "Hello Again".
בשנת 1991 החלה לגלם את דמותה של טדי ריד, אלכוהוליסטית בוהמיינית, בסדרת הדרמה עטורת הפרסים "אחיות".
התפקיד הזניק את הקריירה שלה וזיכה אותה בפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 1994. ב-1992 שיחקה בסרט הטלוויזיה "סיכון כפול" לצד ברוס בוקסלייטנר.
ב-1993 גילמה וורד את הלן קימבל, רעייתו של הגיבור ד"ר ריצ'רד קימבל (האריסון פורד), בסרט הקולנוע המועמד לפרס אוסקר "הנמלט".
בשנת 1995 זכתה וורד בפרס CableACE על גילום דמותה של העיתונאית ג'סיקה סאביץ' בסרט הטלוויזיה "Almost Golden: The Jessica Savitch Story".
ב-1996 שיחקה בסרט "נשיאים בצרות" לצידם של ג'ק למון וג'יימס גארנר.
במהלך 1995 נבחנה וורד לתפקיד נערת בונד בסרט "מחר לנצח" אולם המפיקים החליטו כי היא מבוגרת מדי לתפקיד.
בעקבות ניסיון זה יצרה בשנת 2000 את סרט הטלוויזיה התיעודי "The Changing Face of Beauty" העוסק באובססיית הנעורים האמריקנית ובהשפעתה על נשים.
בסוף 2002 אף פרסמה ספר אוטוביוגרפי המרבה לעסוק בנושא בשם "Homesick: A Memoir".
בין השנים 1999 ו-2002 גילמה וורד את דמותה של לילי ברוקס מאנינג, אם בניפרד לשתי בנות, בסדרת הטלוויזיה "להתחיל מחדש", וזכתה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה.
ב-2000 שיחקה בסרט הרומנטי "לתפוס כוכב נופל" בתפקיד סידני קלארק/שריל, שחקנית הנמלטת מסט הצילומים אחרי שתפסה את ארוסה בוגד בה ומוצאת אהבה בעיירה קטנה אליה הגיעה במקרה.
ב-2004 שיחקה את ד"ר לוסי הול, רעייתו של הגיבור ג'ק הול (דניס קווייד) בסרט "היום שאחרי מחר".
באותה שנה שיחקה את החוקרת הפרטית בובי באצ'ה בסרט הטלוויזיה "Suburban Madness" וכן שיחקה בסרט ההמשך לריקוד מושחת "ריקוד מושחת 2- לילות הוואנה".
ב-2005 החלה להשתתף בסדרת הטלוויזיה "האוס" בתפקיד סטייסי וורנר, בת זוגו לשעבר של הגיבור גרגורי האוס.
נוסף על תפקידיה הקולנועיים והטלוויזיוניים החליפה וורד בשנת 1999 את קנדיס ברגן כפרזנטורית של חברת התקשורת האמריקנית ספרינט-נקסטל (Sprint Nextel) ושימשה בתפקיד זה עד 2002.
בשנת 2009 שיחקה לצד פן בדג'לי ואמבר הרד בסרט האימה "האב החורג" של הבמאי נלסון מקורמיק.
מ-2010 ועד תחילת 2013 שיחקה וורד בסדרת המתח "CSI: NY" בתפקיד ג'ו דנוויל.
היא מחליפה את סטלה בונוסרה שאותה שיחקה מלינה קנקרדס.
ג'ו מגיעה ליחידה לאחר עזיבתה של סטלה והופכת להיות יד ימינו של מאק (גארי סיניז).
וורד גילמה את נשיאת ארצות הברית בסרט האסונות של רולנד אמריך, "היום השלישי: התחדשות", שיצא לאקרנים ביוני 2016.
וורד ניהלה מערכת יחסים עם שחקן הפוטבול בוב באומהאוור בעת לימודיה באוניברסיטת אלבמה.
ב-23 במאי 1992 נישאה להווארד שרמן ולשניים שני ילדים.
בעקבות מפגש עם שני ילדים חוסים בביקור במיסיסיפי בשנת 1997 הקימה וורד בעיר הולדתה מרידיאן מקלט לילדים הממתינים למשפחת אומנה.
המוסד הקרוי "Hope Village for Children", אשר נועד לשמש דגם למקלטים נוספים, אכלס בשנת 2005 יותר מ-140 ילדים נזקקים.
1994: פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה על תפקידה בסדרה "אחיות".
1995: פרס CableACE לשחקנית הטובה ביותר בסרט או במיני-סדרה על תפקידה בסרט הטלוויזיה "Almost Golden: The Jessica Savitch Story".
2000: פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה על תפקידה בסדרה "להתחיל מחדש".
2001: פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה על תפקידה בסדרה "להתחיל מחדש".
סילוביקי (רוסית: силовики) או סילוביק ביחיד (רוסית: силовик) הוא כינוי מקובל ברוסיה ליוצאי מנגנוני הביטחון של רוסיה וברית המועצות כגון הצבא הרוסי, שירות הביטחון הפדרלי שתפסו עמדות בכירות בממשל הרוסי לאחר התפרקות ברית המועצות, ובייחוד עם כניסתו של ולדימיר פוטין בשנת 2000 לתפקיד נשיא רוסיה.
בכינוי מכונים גם אנשים המקורבים לנשיא ולדמיר פוטין.
הסילוביקים לא נחשבים כסיעה מאוחדת עם מפלגה או אידאולוגיה רשמית וההגדרה לגבי מי הם האנשים שניתן לכנותם סילוביקי היא רחבה מאוד.
מבחינה רעיונית, הסילוביקי מעוניינים להשיב לרוסיה את גדולתה על בסיס התרפקות על העידן הסובייטי כמו גם על העידן האימפריאלי.
הם דוגלים בלאומיות ולעיתים אף בלאומנות.
הסילוביקי מצדדים גם במעורבות עמוקה יחסית של המדינה בכלכלה, אטטיזם.
לטענתם תעשיות מפתח במשק כגון תעשיות הגנה, תחבורה, מתכות, תקשורת, מכרות ועוד חייבות להישאר בידי המדינה, ועל המדינה להוביל את ההתפתחות שלהן.
במדיניות החוץ הם דוגלים בהגדלת ההשפעה של רוסיה בעולם ובמדינות השכנות בפרט, על מנת לקדם אינטרסים של המדינה הרוסית ולהבטיח את ביטחון המדינה.
בעיני קרמלינולוגים רבים, הסילוביקי המשפיעים ביותר או ה"מנהיגים" הבלתי רשמיים של הסיעה הם ניקולאי פטרושב לשעבר ראש שירות הביטחון הפדרלי וכיום מזכיר מועצת הביטחון, ואיגור סצ'ין, לשעבר סגן באדמיניסטרציה הנשיאותית תחת פוטין וכיום יושב ראש חברת הנפט רוסנפט וסגן ראש הממשלה עם אחריות על תעשייה, אנרגיה ומשאבים טבעיים.
סילוואד הוא כפר פלסטיני בשומרון השייך לנפת רמאללה ואל-בירה.
הכפר משתרע על שטח של כ-18.8 קמ"ר.
בשנת 2007 חיו בה כ-6,000 תושבים, רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
זאב וילנאי לא הצליח להתחקות אחרי מקור שמו של הכפר, אולם התושבים מעלים שני הסברים.
הראשון הוא שהשם הוא הֶלחם של שתי המילים: לְסָאן (لسان.
בעברית: לשון) וְ ואדי (وادي.
בעברית: ואדי, ערוץ נחל) והיישוב אכן נראה כלשון של ואדי אל-חרמייה (כיום עובר בו כביש 60) הנכנסת אל בין ההרים שמצפון לו.
אחרים טוענים ששם הכפר הוא הלחם של המלה "סאל" שפירושה הקדום היה קנקן, עם המילה ואדי, והם מצביעים על צורת הקנקן של הכפר: צידו הצפוני מעוגל והצד הדרומי מלבני מאורך.
הסבר נוסף: שמה של העיירה בתרגום לעברית הוא "מעל הוואדי".
סילוואד נסקרה במסגרת הסקר הארכאולוגי שנערך לאחר מלחמת ששת הימים, והתגלו חרסים מהתקופות הממלוכית והעות'מאנית.
העיירה הוקמה לאחר שתושבי הכפר 'ליסאן אל-ואדי' עזבו את כפרם ששכן מספר קילומטרים צפונה בגלל בעיות ביטחוניות והקימו כפר חדש.
תושבי העיירה הם משבט בני המורה שהיו ידועים כשודדים אכזריים, על-כן נקרא הוואדי שעובר ליד העיירה נחל השודדים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בסילוואד 380 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 1,635 תושבים, 4 נוצרים והשאר מוסלמים.
סילוואד הפך באופן רשמי לכפר עם ועד מנהל בתקופת השלטון הירדני.
בשנות ה-70, במסגרת המאבק בטרור ברצועת עזה, צה"ל הגלה תושבים מרצועת עזה לשכונה שהוקמה עבורם בסילוואד.
רבים מתושבי העיירה מחזיקים באזרחות של ארצות הברית ומקיימים קשרי משפחה עם קרוביהם בארצות הברית.
מפקדי אוכלוסין - סילוואדשנהתושביםמקורהערות1870817גברים בלבד.
סילוואד שוכנת 12 ק"מ צפונית לרמאללה, קילומטר אחד צפונית להתנחלות עפרה, מערבית להר בעל חצור.
חלקה המערבי צופה על כביש 60. לעיירה שתי כניסות: הכניסה המערבית לכביש 60 והכניסה המזרחית מכביש 449. מערבית לה יושב הכפר הערבי יברוד.
בשנת 1945 ערך המנדט הבריטי סקר ובו נמצא ששטח הכפר הוא: 18,880 דונם, מתוכם: על 72 דונם הכפר היה בנוי, 15,405 דונם היו שטחים חקלאיים והיתר – 3,403 דונם היו אדמות בּוּר.
בשנת 1980 הגיעו ממדי הכפר עצמו לכדי יותר מ-300 דונם.
ובשנת 2012 נמצא שהשטח הבנוי הוא כ-1,496 דונם.
ב-1966 הכריז השלטון הירדני על הפקעת שטחים מדרום לסילוואד, על מנת להקים בסיס צבאי.
בטרם הושלמו הליכי ההפקעה, עברו אזורי יהודה ושומרון לשליטת צה"ל.
ב-1975 התנחלו בשטח הבסיס הירדני הנטוש ראשוני מתיישבי עפרה.
לאחר הקמת עפרה עלו תלונות מצד תושבי סילוואד על הפקעת אדמות שעובדו על ידם ומנגד המתנחלים ונציגי המדינה טענו שהקרקעות היו אדמות טרשים.
לגבי חלק מהקרקעות שהופקעו נטען שהם הופקעו לצורכי ביטחון או שבכלל היו אדמות מדינה.
הגדר המקיפה את ההתנחלות עפרה כולאת בתוכה חלק מהאדמות החקלאיות של סילוואד.
בעקבות עתירה לבג"ץ ב-2009, הבטיח צה"ל להקים עד סוף 2012 גדר חדשה.
ואולם נכון לראשית פברואר 2013, העבודות טרם החלו.
בנובמבר 1996 הוקם מאחז עמונה (שעם השנים הפך ליישוב קהילתי), על שלוחה של הר בעל חצור.
האדמות שעליהן הוקמה עמונה רשומות על שם תושבי הכפר סילוואד ותושבי עמונה טענו שהן נרכשו כחוק.
מחלוקת זו וטענות נוספות הגיעו עד לבג"ץ שהורה על פינוי היישוב ואכן בפברואר 2017 פונו המתיישבים והשטח הוכרז כשטח צבאי סגור.
העיירה נודעת כמעוז של חמאס ומוגדרת על ידי גורמים בצה"ל כאחת העיירות האלימות ביותר בגזרת בנימין ומחבלים רבים יצאו ממנה.
בפברואר 1973 נרצח בעיירה גרמני פרוטסטנטי שרכש בעיירה בית וביקש להתגורר בו.
בדצמבר 1978 הודיעו השלטונות על כוונה להרוס ארבעה בתים בעיירה של חשודים בפעילות נגד משתפי פעולה עם ישראל.
אחד הבתים נהרס אף על פי שהוצא צו על תנאי של בג"ץ שאסר את הריסת הבתים.
בעקבות ההריסה נאספו כספים ונכונות של מתנדבים לבנות את הבית מחדש, התארגנות ראשונה מסוגה ביהודה ושומרון מאז מלחמת ששת הימים.
בשנת 1980 הוטל על העיירה עוצר לפחות שלוש פעמים.
ביולי 1980 בזמן הטלת העוצר רוכזו כל הגברים בעיירה לבדיקות של גורמי הביטחון, לאחר רצח של תושב העיירה שנודע כמשתף פעולה עם ישראל בבית קפה במרכז העיירה.
בנוסף, נמנע מתושבי העיירה לצאת לירדן ונערכו בעיירה סריקות שהעלו טענות של תושבים על הרס ציוד ומזון בבתים בעיירה.
הסריקות הסתיימו בגילוי חוליה שהייתה אחראית לשלוש רציחות של תושבים בעיירה ופעילויות חבלה אחרות.
בימי האינתיפאדה הראשונה היה סילוואד אחד ממוקדי הפרות הסדר במהלכן תושבים מהעיירה נפצעו ואף נהרגו, בין השאר מירי כדורי גומי.
בעקבות פיגועים שיצאו מהעיירה לכיוון כביש 60, הוטל על העיירה עוצר.
בשנת 2015 התקיימה בעיירה תהלוכת שמחה על הצלחת פיגועים רצחניים של תושבים מהעיירה כלפי ישראלים, בהם הביעו תושבים מהעיירה שמחה על שבני עיירתם הצליחו לבצע את הפיגועים.
ב-25 בדצמבר 2015 ניסתה מחבלת לדרוס לוחמי מג"ב שסיירו בעיירה.
הלוחמים הצליחו לחסל את המחבלת מבלי שנפגעו.
ב-26 באוגוסט 2016 ירה חייל מגדוד נצח יהודה שהוצב בעמדה בעיירה, בגבו של איאד חאמד.
החייל טען בחקירה כי חש סכנה לאחר שראה את הפלסטיני רץ בצורה חשודה לעבר הכוח בעמדת הפילבוקס ולא נענה לקריאות החיילים לעצור.
מצ"ח פתחה בחקירה משום שלפי הממצאים הוא לא היה חמוש וגם הוא נורה בגבו.
כמו כן, לטענת הפלסטינים איאד היה ידוע כאדם בעל צרכים מיוחדים.
ב-6 באפריל 2017 דרס למוות מחבל תושב סילוואד את לוחם צה"ל סמל אלחי טהרלב בצומת היציאה מעפרה הנמצאת סמוך לעיירה.
בהתמודדות עם פיגועים היוצאים מהעיירה צה"ל מפעיל אמצעים ביטחוניים ועונשיים שונים המקשים על שגרת החיים בעיירה.
ב-20 באוגוסט 2022 מחבלים פתחו באש לעבר אוטובוס אזרחי שנסע סמוך לעיירה.
זוהו שמונה פגיעות באוטובוס, אולם לא היו נפגעים בנפש.
יו"ר הלשכה המדינית של חמאס, ח'אלד משעל, נולד בכפר בשנת 1956.
קַדּוּרַה פָארס, בכיר באש"ף ובעבר שר בממשלה הפלסטינית וחבר במועצה המחוקקת הפלסטינית, נולד בכפר ביוני 1962.
איברהים חאמד - מחבל חמאס שרצח 46 ישראלים בפיגועים טרור שביצע.
חלק ניכר מהעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה פאודה מתרחש בסילוואד, אך צולם בכפר קאסם.
סילווה זלמנסון (סילבה זלמנסון) (נולדה ב-25 באוקטובר 1944) היא לוחמת למען עליית יהדות ברית המועצות, אסירת ציון בשנות ה-70, שהייתה שותפה לניסיון חטיפת מטוס ריק לשם העלאת הנושא לתודעת הציבור.
זלמנסון נולדה ב-25 באוקטובר 1944 בסיביר למשפחה יהודית מסורתית מריגה.
כבר מילדותה חוותה סילווה אלימות ויחס עוין בשל היותה יהודייה.
ההבנה כי היא מוקפת בשונאים אילצה אותה לפתח אופי של לוחמת, וכבר בתקופת בית הספר החזירה ביד חזקה לתוקפיה והטילה מורא גם על הבנים.
על יהדותה למדה בבית מהוריה.
כבר מאז ליווה אותה חלום אחד – לעלות לארץ ישראל; אך סילווה מעולם לא האמינה שתצליח להגשימו.
בתקופת נעוריה הייתה מעורבת בפעילות ציונית מחתרתית שכללה תרגום ספרים ולימוד עברית, דברים שיכלו להביא למעצרה והגלייתה לגולאג.
בשאר העולם לא ידעו על מצבם של יהודי ברית המועצות; נציגי המדינה היו טוענים שכל אחד רשאי וחופשי לצאת מהמדינה ושהיהודים אינם עוזבים רק מפני שהם לא רוצים.
בעקבות מלחמת ששת הימים הופסקה לגמרי העלייה מברית המועצות ונדחו כל בקשות היציאה מהמדינה בגלל תמיכת ברית המועצות בארצות ערב וניתוק היחסים עם ישראל.
ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים הפיח רוח חיים במחתרות הציוניות ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1970 הוקמה קבוצה שתכננה לחטוף מטוס ריק מנוסעים לברוח איתו ולהטיסו לישראל; שם המבצע: "מבצע חתונה".
סילווה הייתה החוט המקשר בין האנשים.
בין חברי הקבוצה היה הטייס מארק דימשיץ ואדוארד קוזניצוב בעלה של סילווה.
הקבוצה מנתה 16 לוחמי חירות, בהם ארבע נשים כולל סילווה.
שתיים מהנשים היו נערות צעירות ואחת בהיריון מתקדם.
במסווה של טיסה לחתונה משפחתית רכשו חברי הקבוצה את כל הכרטיסים לטיסה מקומית בקו לנינגרד-פויזרוב.
החברים ידעו שסיכויי הצלחת התוכנית אפסיים, אך מטרתם האמיתית הייתה לחשוף את פרצופה של ברית המועצות לעולם.
התוצאות כך האמינו החברים, יהיו במקרה הטוב מאסר ובמקרה הגרוע פיצוצם באוויר.
הם ידעו כי הק.ג.ב ידע על התוכנית.
בברית המועצות הוחלט לערוך להם משפט ראווה על בגידה במולדת, משפט הידוע כ"משפט לנינגרד הראשון".
מסתבר שהייתה זו החלטה פוליטית מדינית שגויה.
העולם כולו הזדעזע לגלות שאזרחי מדינה שלמה מוחזקים בכלא מסך הברזל.
כל הנשים שוחררו, למעט סילווה, אשר הייתה החוט המקשר בין רוב חברי הקבוצה.
סילווה הועלתה ראשונה על הבמה להעיד במשפט.
התובעים קיוו שתבקש חנינה ותחליש את שאר הגברים.
דבריה של סילווה במשפט הותירו הד בכל רחבי העולם "אם הייתם נותנים לנו לצאת באופן חוקי לא היינו חושבים על חטיפת מטוס, אנחנו רוצים להיות במולדת האמיתית שלנו ישראל.
אם אשכחך ירושלים אשכח ימיני.
גזר דינם של רוב חברי הקבוצה היה 10 שנים.
גם על סילווה נגזרו 10 שנות מעצר ועל בעלה אדוארד גזר דין מוות.
על אחיה של סילווה, ישראל זלמנסון, נגזרו 8 שנים ועל אחיהם וולף זלמנסון נגזרו 10 שנים.
עשרות רבבות אנשים ברחבי העולם הפגינו למען שחרורם של אסירי משפט לנינגרד, ובמיוחד לשחרורה של סילווה שנחשבה לסמל המאבק.
ב-1971 הגיעו הרדיפות האנטי ציוניות לשיאן.
ובהפתעה קיבלה המדינה הסובייטית החלטה להעניק היתרי יציאה ליהודים.
הרצון להיפטר מהמטרד הציוני ושיפור היחסים עם מדינות ערב היוו את משנה התוקף לרעיון פתיחת השערים.
במהלך שנות ה-70 עלו לישראל כ–163,000 יהודים מברית המועצות.
ב-1974 שוחררה סילווה בעסקת החלפת אסירים, ומיד עלתה לישראל ולא חדלה מן המאבק על שחרור בעלה ושאר אסירי ציון שנשארו בשבי.
לאחר חילופי שבויים נוספים השתחרר גם בעלה של סילווה, אדוארד קוזניצוב ועלה לארץ עם שאר חברי הקבוצה ביום העצמאות 1979.
אחרי עלייתה לארץ המשיכה סילווה להאבק למען יהודי ברית המועצות עד נפילתה של המעצמה.
מייד לאחר שחרור של בעלה אדוארד קוזניצוב, נולדה להם בת בשם ענת ב-1980. ב-1981 השניים התגרשו.
ב-1981 הוצבה במקום ה-11 ברשימת מפלגת התחיה לקראת הבחירות לכנסת העשירית.
היא עבדה כמהנדסת מכונות בתעשייה אווירית ובמקביל התחילה לצייר.
כיום משתייכת לאיגוד הציירים בישראל והציגה את תמונותיה בתערוכת בארץ ובעולם (ארצות הברית, אנגליה, איטליה, רומניה ופינלנד).
בתה, ענת זלמנסון קוזניצוב, הפיקה וביימה סרט דוקומנטרי על סיפור הוריה, מבצע חתונה ב-2016.
סילוק הוא מונח במשפט העברי שמשמעותו מעין מעשה קנייני המביא לביטול בעלות ותביעה משפטית.
מעשי קניין בסוגה זו הם: הפקר, ייאוש, ומחילה.
קניין הסילוק נעשה על ידי כך שהאדם העתיד לקבל נכסים כל שהם, מסלק את עצמו מלזכות בחפץ.
אחת מהדוגמאות הנפוצות הוא בעל הכותב לאשתו בעודה ארוסה, שלא יזכה בנכסי מלוג שלה ומפירותיהם הזכאים לו על פי תקנת חכמים.
לפי שיטת הרמב"ן, יכול אדם לסלק את עצמו גם מנכסים הנחשבים כ"דברים שלא באו לעולם" מכיוון שהאישה עדיין לא זכתה בהם, ולכן בעל יכול לסלק את עצמו מנכסי אשתו, גם מנכסים שעדיין לא נפלו לרשותה.
הוא מביא את דברי הירושלמי המסתפק בדבר, ואת דבריו של רבי זעירא המשיב כי .
לפי הסבר הרמב"ן, ניתן לסלק את עצמו מדבר שלא בעולם, אלא שלפי שיטת רבי זעירא, לאדם יש כח זכייה הנקרא "ידו כידה" המזכה אותו גם בנכסים שעדיין לא באו לרשותו, ולכן אין הוא יכול לסלק את עצמו.
לעומת זאת, הרשב"א סבור שמשמעות דברי הירושלמי היא שאין אדם יכול לסלק את עצמו מדבר שלא בא לעולם.
רבי אלחנן וסרמן חוקר, האם הסילוק הוא מהכוח הנותן לו לאדם זכות לקנות, או מהנכסים עצמם.
הרמב"ם פוסק כי ניתן לסלק את עצמו מחלק מהנכסים, ומכאן מוכיח הרב וסרמן, שהסילוק הוא מהנכסים עצמם, ולא מדין ה"נכסי מלוג" של הבעל, שלו היה הדבר סילוק מכח הבעל, לא היה יכול לסלק את עצמו לחצאין.
סילוק בעודה ארוסה או בעודה נשואה
בכך הוא מסביר גם את ספקו של הירושלמי, המסתפק האם אדם יכול לסלק את עצמו מנכסים שיקבל לאחר הנישואין.
אם הירושלמי הוא על נידון של אישה ארוסה, יש להוכיח מדבריו שהסילוק הוא מהנכסים עצמם, שלו היה הסילוק מדיני הבעל, לא שייך לומר שהיא תחול רק על נכסים שבאו לעולם.
ואם הספק בירושלמי מדובר לאחר הנישואין, יש לומר שבזה עצמו הסתפק הירושלמי, האם הסילוק הוא מהנכסים עצמם או מדיני הבעל.
במדעי המחשב ובאלקטרוניקה (כולל חומרה, תקשורת ותוכנה), סילוּמיוּת או מדרגיות (לעיתים קרובות משתמשים גם במילה סְקֵילָבִּילִיוּת בשאילה מ-scalability מאנגלית) היא היכולת של מערכת, רשת או תהליך, להתמודד עם כמות הולכת וגדלה של עבודה, או היכולת לגדול כדי לתת מענה לגידול בכמות העבודה.
לדוגמה, המושג יכול להתייחס ליכולת של מערכת להגדיל את התפוקה שלה תחת עומס גובר כאשר מוסיפים לה עוד משאבים (בדרך כלל חומרה).
ניתן להשתמש במושג במשמעות דומה גם בהקשר מסחרי.
במקרה כזה סילומיות של חברה תרמז על מודל עסקי המאפשר צמיחה כלכלית בתוך החברה.
סילומיות, כתכונה של מערכות, הוא מושג שבדרך כלל קשה להגדיר אותו, ובכל מקרה לגופו יש צורך להגדיר את הדרישות הספציפיות לקבלת סילומיות עבור אותם הפרמטרים שמייחסים להם חשיבות.
זהו נושא חשוב ביותר במערכות אלקטרוניקה, בסיסי נתונים, נתבים ועבודה ברשת (networking).
מערכת שהביצועים שלה משתפרים ביחס דומה ליכולות שנוספו לה כתוצאה מהוספת חומרה, נחשבת למערכת סקיילבילית (scalable system).
נאמר כי אלגוריתם, תכנון, פרוטוקול תקשורת, תוכנה, או מערכת אחרת הם בעלי יכולת להתאים את עצמם בגודלם (to scale), אם הם יעילים ושימושיים גם כאשר מיישמים אותם למצבים "גדולים" (למשל קלט נתונים גדול או מספר גדול של צמתים (nodes) במקרה של מערכת מבוזרת).
אם מערכת כושלת כאשר עומס העבודה גדל, אין לה את היכולת להתאים את עצמה בגודל - היא אינה סקיילבילית.
רעיון הסילומיות רצוי בטכנולוגיה כמו גם במסגרות עסקיות.
הרעיון הבסיסי הוא דומה – היכולת של עסק או של טכנולוגיה לקבל נפח עבודה גדל מבלי לפגוע ב-contribution margin (ההפרש בין הפדיון לעלות משתנה).
לדוגמה, ציוד מסוים יכול להיות מסוגל לשרת עד 1,000 משתמשים, ומעבר ל-1,000 משתמשים יידרש ציוד נוסף, או שהביצועים ייפגעו (העלות המשתנה תגדל ותקטין את ה-contribution margin).
סילומיות ניתנת למדידה בכמה ממדים שונים, כגון:
סילומיות מנהלתית (administrative scalability) - היכולת של מספר הולך וגדל של ארגונים לחלוק בקלות מערכת מבוזרת יחידה.
סילומיות פונקציונלית (functional scalability) - היכולת לחזק מערכת על ידי הוספת פונקציונליות חדשה, תוך השקעת מאמץ מינימלי.
סילומיות גאוגרפית (geographic scalability) - היכולת לשמור על רמת ביצועים ושימושיות גם לאחר התרחבות ממצב של התרכזות באזור מקומי אחד, לצורה מפוזרת יותר גאוגרפית.
סילומיות עומס (load scalability) - היכולת של מערכת מבוזרת להרחיב ולצמצם את מאגר המשאבים שלה כדי להתאים את עצמה לעומסים כבדים או קלים יותר.
לחלופין, זאת יכולה להיות מידת הפשטות שבה מערכת או רכיב ניתנים לשינוי, הוספה או הסרה, על מנת להתאים לעומס משתנה.
סילומיות אופקית לעומת סילומיות אנכית
נהוג לחלק את השיטות להוספת משאבים נוספים לשתי קטגוריות רחבות:
הכוונה בסילומיות אופקית היא להוספת צמתים (nodes) נוספים למערכת, כגון הוספה של מחשב חדש עבור יישום תוכנה מבוזר.
דוגמה לכך יכולה להיות התרחבות (scaling out) מעבודה עם שרת רשת אחד לעבודה עם שלושה שרתים.
ככל שמחירי המחשבים יורדים והביצועים שלהם ממשיכים להשתפר, מערכות זולות "רגילות" (commodity" systems") יכולות לשמש עבור יישומי מחשב הדורשים ביצועים גבוהים כגון יישומים לאנליזה סייסמית ויישומים לעיבוד נתונים ביוטכנולוגי, אשר בעבר היו ניתנים להרצה רק על ידי מחשבי-על.
ניתן לחבר מאות מחשבים קטנים לאשכול על מנת להשיג כוח חישובי מצטבר שלעיתים קרובות עולה על זה של מחשבים מדעיים מבוססי מעבד RISC מסורתי.
הכוונה בסילומיות אנכית היא להוספה של משאבים לצומת יחיד במערכת, בדרך כלל על ידי הוספת מעבדים או זיכרון לאותו המחשב.
הרחבה "אנכית" כזאת של מערכות קיימות מאפשרת להן גם להשתמש בטכנולוגיות וירטואליזציה בצורה יעילה יותר, בכך שהיא מספקת יותר משאבים המתחלקים בין מערכות ההפעלה והיישומים השונים שמורצים על גבי המחשב.
הניצול של משאבים מסוג זה, גם הוא יכולת להיקרא "scaling up".
דוגמה לכך יכולה להיות הגדלת מספר תהליכי Apache daemon הרצים בו זמנית.
מספר גדול של מחשבים עלול לגרור קושי בניהול המערכת, כמו גם מודל תכנותי מורכב יותר ובעיות בתפוקה ובזמן ההשהייה במעבר הנתונים בין צמתים.
בנוסף לכך, יש יישומים שאינם מתאימים לעבודה במודל חישוב מבוזר.
בעבר, הבדלי המחירים בין שני המודלים העניקו יתרון לשיטת ה-"scale out" (הגדלת מספר המחשבים), עבור יישומים שהתאימו לפרדיגמה הזאת, אבל פיתוחים חדשים בטכנולוגיות וירטואליזציה טשטשו יתרון זה, מאחר שפריסה של מערכת וירטואלית חדשה מעל hypervisor (היכן שניתן), היא כמעט תמיד פחות יקרה לעומת קנייה והתקנה של מערכת אמיתית.
מריו לואיס רודריגס קובוס (בספרדית: Mario Luis Rodriguez Cobos; 6 בינואר 1938 – 16 בספטמבר 2010) שנודע בשם העט סילו (Silo) היה סופר ארגנטינאי ומייסדה של התנועה ההומניסטית.
מרצה פעיל, כתב ספרים, סיפורים, כתבות ומחקרים בנושאים מגוונים כגון פוליטיקה, חברה, פסיכולוגיה, רוחניות ועוד.
אף על פי שהוא הגדיר את עצמו כסופר, רבים מתייחסים אליו כאל הוגה דעות ומנהיג רוחני וחברתי.
סילו היה בן שלישי ואחרון למשפחת מעמד ביניים ממקור ספרדי אשר מקום מושבה במנדוסה, ארגנטינה.
אביו היה רפאל רודריגס (יינן), אמו מריה לואיסה קובוס (ממוצא וואסקי, מורה למוזיקה) ואחיו ראקל וגיליארמו.
את לימודיו היסודיים והתיכוניים עשה עם "האחים המריסטים" (כנסייה קתולית) עם ציונים מצוינים.
תוך כדי לימודיו רכש מיומנות בהתעמלות אומנותית והתמחה ב"התעמלות על חמור", אשר בשיאה הביאה אותו לתואר אלוף אזורי.
בנוסף היה פעיל בארגוני נוער שונים, עם פעילות חברתית ואינטלקטואלית ענפה.
למד שפות, כגון צרפתית ואיטלקית, ופילוסופיה.
הוא פרסם מאמרים שונים בכתבי עת תרבותיים.
לאחר עזיבתו את לימודי המשפטים באוניברסיטה של קורדובה הוא נסע רכוב על אופנוע במשך חצי שנה באמריקה הלטינית (ארגנטינה, צילה, פרו, אקוודור וקולומביה).
עם שובו לארגנטינה למד מדעים פוליטיים וחברתיים באוניברסיטה של קוז'ו (Universidad Nacional de Cuyo) בה גם החל בהקמתן של קבוצות מחקר על האדם ובעיותיו הקיומיות והחברתיות.
בגיל 24 שהה באירופה ועם שובו עסק בעבודות שונות.
בשנת 1967 – בעקבות "ארגון מחדש אל עבר אמיתות חשובות יותר", כפי שנכתב בעיתונות של אותה תקופה, סילו החל להציג את עמדותיו, תוך כדי הקמה של קבוצות מחקר בארגנטינה וצ'ילה.
בשנת 1969, יחד עם חברים מאותן קבוצות, אורגנה עצרת פומבית, אשר תחילה נאסרה על ידי הדיקטטורה הצבאית, אף על פי שמאוחר יותר אושר קיומה בהרי האנדים, הרחק מכל מקום ישוב.
ב-4 במאי 1969, סילו (בן 31) נשא דרשה בפני כמאתיים איש אשר התכנסו בפונטה דה ווקאס, מנדוסה (Punta de Vacas, Mendoza), בלב הרי האנדים סמוך להר אקונקגווה.
זו הייתה ההצגה הפומבית הראשונה של רעיונותיו, שעם הזמן יהוו את הבסיס לתנועה ההומניסטית.
באותה דרשה, אשר כונתה "דרשת ריפוי הסבל", הוצגה עמדתו לגבי נושאים כמו הכאב והסבל, תכלית החיים, האלימות, התשוקה וההנאה.
במקום בו נשא את אותה דרשה נמצא היום "הפארק ההיסטורי" ראשון מבין "פארקים ללימוד והגות" רבים הקשורים אל הגותו.
סילו נישא לאנה לואיסה קרמאשי, אותה עוד הכיר בצעירותו.
מאוחר יותר ייוולדו להם שני בנים, אלחאנדרו ופדריקו, איתם יבלה את כל חייו בסמוך לעיר הולדתו.
בשנת 1972 ראה אור הספר "המבט הפנימי".
הקבוצות ההתחלתיות נפוצו אל עבר ארצות אחרות, בחלקו עקבות הגליית כמה מחבריהם על ידי הדיקטטורות הצבאיות של אותה תקופה.
בתחילת שנות ה-70 סילו מקים את זרם החשיבה הידוע כיום כ"הומניזם החדש" או "הומניזם אוניברסליסטי", ומקים את "התנועה ההומניסטית" כהתארגנות המיועדת ליישם בפועל את אותה דרך חשיבה.
ניתן לומר שאותה חשיבה מכילה את כל הקיום האנושי, לא רק ברמה החברתית אלא גם ברמה האישית.
החל משנות ה-80 ובהכוונתו של סילו, התנועה ההומניסטית מתחילה תקופה של התפשטות בעולם עם הקמתם של תתי-ארגונים וחזיתות פעולה: "המפלגה ההומניסטית", עם נוכחות בכ30 ארצות; "הקהילה לפיתוח אנושי" (התארגנות תרבותית); "התכנסות התרבויות" (התארגנות אזרחית); "עולם ללא מלחמות וללא אלימות" (התארגנות נגד התחמשות ומלחמות) ו"המרכז העולמי ללימודים הומניסטיים" (מכון מחקר).
בשנת 1981 סילו מוזמן להציג את משנתו באירועים פומביים המאורגנים על ידי ממשיכיו בכמה ערים באירופה ואסיה.
כך, הוא מבקר ונושא דברים במדריד, רומא, ברלין, מומביי וקולומבו, פריז, סן פרנסיסקו ומקסיקו.
הוא מציג בהחלטיות רבה את עמדת אי-האלימות, אשר באה לידי ביטוי בהתגברות על הסבל, היחסים האנושיים והוויתור על חיפוש אשמים.
נושאים אלה לוקטו בקובץ "סילו מדבר".
בשנת 1993, האקדמיה למדעים של רוסיה מעניקה לו תואר דוקטור כבוד.
בטקס ההענקה, ב-6 באוקטובר של אותה שנה, סילו הציג את רעיונותיו בנושא "התנאים הקדם-דיאלוגיים".
הוא מסיים את דבריו במילים אלו: .
בתחילת 2002 סילו מודיע על פרישתו מהתנועה ההומניסטית, לאחר 32 שנות פעילות.
הוא מעביר את הכוונת התנועה לידי מועצה המורכבת מהמתאמים הכלליים של אותה תנועה.
באוגוסט 2007 מנתה אותה מועצה כ-400 משתתפים.
באמצע 2002 סילו מתחיל בהפצת "המסר של סילו", המורכב מספר, התנסות ודרך.
במקביל הוא מתחיל ביוזמה להקים פארקים ללימוד והגות.
מאז ועד היום הוקמו כשלושים פארקים, בארגנטינה, צ'ילה, איטליה, ברזיל, הונגריה, צרפת, הודו, קולומביה, בוליביה, פרגוואי, ארצות הברית, ספרד, גרמניה, פורטוגל, פרו, אקוודור, צ'כיה, מקסיקו וקוסטה ריקה.
המימון להקמתם של הפארקים הוא על בסיס תרומות אישיות בלבד.
במהלך שנות ה-2000 סילו שב להציג את הגותו בפונטה דה ווקאס, סביב נושאים כגון "ההתפייסות כהתנסות רוחנית עמוקה" ו"גישה אל העומק והקודש שבאדם".
אחת מהופעותיו הפומביות האחרונות הייתה בברלין, גרמניה, ב-11 בנובמבר 2009. סילו מוזמן לנאום בכנס העולמי ה-10 של פרסי נובל לשלום, לרגל המעבר בעיר של "הצעדה העולמית לשלום ואי-אלימות", יוזמה של התנועה ההומניסטית.