tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.95 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 2011 זכה קופטי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.28 דקות, לפני אמרי גניאל (2:17.16 דקות) ותום בארי (2:17.76 דקות) ובכל היה לשחיין הגבר הערבי הראשון שהוא אלוף ישראל בשחייה.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חזה בשיא אישי חדש של 29.27 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד, בפברואר 2012 זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.95 דקות, לפני אמרי גניאל (1:01.10 דקות) ויהב שחף מהפועל ירושלים (1:01.59 דקות).
קופטי לא נבחר לייצג את ישראל באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי אותה שנה בטענה שלא קבע קריטריון אישי להשתתפות.
לעומתו, אמרי גניאל יריבו, שקבע את הקריטריון במשחה ל-50 מטר חזה הוחלט שגם ישחה את סגנון החזה במסגרת משחה השליחים 4x100 מטר מעורב, אף על פי ששיאו של קופטי (1:02.43 דקות) היה טוב יותר משל גניאל (1:02.53 דקות) ב-0.1 שניות.
טענת המאמן הלאומי ואיגוד השחייה הייתה שרק שחיינים שעמדו בקריטריון אישי ישחו באליפות.
בית הדין העליון של איגוד השחייה, החליט כי קופטי יצטרף למשלחת ומי שישחה מהר יותר במשחה ל-100 מטר חזה, שיתקיים לפני משחה השליחים, יהיה הנציג בשליחים.
באליפות עצמה פסל קופטי ואילו גניאל שחה מעולה וקבע בשלב המוקדמות שיא ישראלי חדש (1:00.96 דקות) וסיים במקום שישי במשחה זה (1:01.33 דקות).
בתחרות כולה הוא סיים במקום 25 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.28 דקות ובמקום 47 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.27 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי אותה שנה הוא הגן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:18.26 דקות, לפני אמרי גניאל (2:18.65 דקות) ורונן פאור מבני הרצליה (2:20.42 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:03.96 דקות ובמקום שישי במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.89 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה ביולי 2013 סיים קופטי במקום 20 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:17.52 דקות, במקום 22 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:02.83 דקות ובמקום 33 במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.35 שניות.
ג'ואן הודג'סון ריווייר הייתה פסיכואנליטיקאית אנגלייה.
ריווייר הייתה הפסיכואנליטיקאית הבריטית הראשונה שלא למדה רפואה.
הצטיינה בין היתר בתרגומיה לאנגלית מכתביהם של פרויד ומלאני קליין.
ג'ואן ריווייר נולדה בשנת 1883 בברייטון, סאסקס, בשם ג'ואן הודג'סון ורול, כבתם של יו ג'ון ורול ושל אן לבית הודג'סון.
האב היה עורך דין ונוטריון והאם הייתה בת של כומר אנגליקני (ויקאר).
דוד מצד הרב, ארת'ור וולגר ורול היה פרופסור
בילדותה ריווייר התחנכה בבית ההורים, בברייטון, על ידי אמה.
ואחר כך המשיכה ללימודים בברייטון ובפנימייה לבנות וייקומב אבי.
בגיל 17 היא נסעה לגותה בגרמניה, בה שהתה למשך שנה ורכשה שליטה מצוינת בשפה הגרמנית.
התעניינה באמנויות ועבדה תקופה כתופרת של בתי משפט.
בשנת 1907 התחתנה עם אוולין ריווייר וילדה את בתם דיאנה.
באותה תקופה התאבלה קשות על מות אביה.
ריווייר החלה להיות פעילה במאבק למען רפורמת הגירושים ולמען זכותן של הנשים להצבעה (סופרג'יסטיות).
דודה מצד אביה, ארת'ור וולגאר ורול ארגן לקח אותה למפגשים של החברה לחקר הנפש, ובנוסף היא פקדה את מפגשי האיגוד הפסיכולוגי הבריטי.
במפגשים אלה גילתה את פרסומיהם של זיגמונד פרויד ושל ארנסט ג'ונס וגבר עניינה בפסיכואנליזה.
ב-1916 כשסבלה ממצוקה נפשית הופנתה לפסיכואנליזה טיפולית אצל ארנסט ג'ונס.
בשנים 1916–1917 שהתה זמן מה בבית הבראה (סנטוריום) בגלל משבר נפשי.
ג'ונס התרשם מאוד מהבנתה של ריווייר את העקרונות והתהליכים הפסיכואנליטיים.
ב-1919 היא התקבלה כחברה בחברה הפסיכואנליטית הבריטית, שנוסדה זה עתה.
בכנס בהאג בשנת 1930 היא פגשה לראשונה את פרויד וביקשה לעבור אנליזה אצלו.
כמו כן התוודעה למלאני קליין.
ריווייר פעלה כעורכת לענייני תרגום של העיתון " International Journal of Psycho-Analysis" בשנים 1920–1937.
בשנת 1921 היא עבדה עם פרויד ויחד עם בתו של פרויד, אנה, עם ארנסט ג'ונס, ג'יימס סטרצ'י ואליקס סטרצ'י
ב"וועד המונחים" ובתרגום ספריו של פרויד לאנגלית.
היא השגיחה על תרגומם ועריכתם של הכרכים א, ב ו-ד של אוסף ספריו של פרויד ונטען כי הייתה המתרגמת הטובה ביותר של עבודותיו של פרויד:"ג'ואן ריווייר, שאין כמוה", אותה יפהפייה אדווארדית עם כובע רחב השוליים ושמשייה אדומה", שתרגומיה יותר מכל אחד אחר שמרו את האנרגיה הסגנונית של פרויד".
בינתיים האנליזה האישית שלה אצל ג'ונס נתקלה בקשיים וכשהגיעה למבוי סתום, הפנתה אותה ג'ונס בשנת 1922 להמשיך בטיפול אצל פרויד עצמו בווינה.
ריווייר לא השתתפה ישירות בתנועה לשחרור האישה אולם המשגותיה על מורכבות ההתפתחות המינית של הנשים התקבלה בחיוב.
לעומת זאת הביעה בקורת לגבי גישתו של פרויד לפסיכולוגיית האישה, ובמיוחד לגבי השערותיו על "התסביך הפאלי" של האישה.
בשובה ללונדון, התחילה ריווייר להיות מעורה באופן פעיל בחברה הפסיכואנליטית הבריטית.
בשנת 1924 פגשה שוב את מלאני קליין בזלצבורג והפכה לאחת התומכות הראשיות ברעיונותיה של קליין.
בשנת 1929 עזרה לסילביה פיין לארגן את הכנס הבינלאומי לפסיכואנליזה באוקספורד.
כאנליטיקאית הייתה ריווייר המנטורית של סוזאן אייזאקס, של ג'ון בולבי ושל דונלד ויניקוט והעניקה הדרכה לחנה סגל, הרברט רוזנפלד ולהנרי ריי.
המודרכים שלה הוקירו את מקוריותה, את התבונה, הרגישות, את טוב לבה ואת התרבות הרחבה שלה, וכמו כן את לשונה החריפה ואת נמרצותה.
ג'יימס סטרצ'י סיכם זאת בכך ש"הייתה אדם יוצא מן הכלל לחלוטין" ושכאשר במאמרה "השנאה" כתבה על "ההתרוממות רוח הנעימה שבהתגברות על מכשולים, או במציאת הדרך של עצמך" סמכה בהערותיה אלה על חוויות אישיות של עצמה.
בנוסף לתרגומיה מפרויד, פרסמה ריווייר גם מאמרים וספרים משל עצמה.
ב-1929 פרסמה את "נשיות כמסווה" שבו חקרה את
השלב של ההתפתחות המינית של נשים משכילות במיוחד, שבו הנשיות היא מסיכה הגנתית הנדרשת להסתיר גבריות.
ב-1932 היא פרסמה את "הקנאה כמנגנון הגנה" שבו תפסה את הקנאה (jealousy) כהגנה נגד ה- envy, הקנאה שהתעוררה ב"מחזה הקדמון" (Urszene).
ב-1936 היא כללה את ממצאיה של מלאני קליין על העמדה הדיכאונית בעבודתה "A Contribution to the Analysis of the Negative Therapeutic Reaction" "תרומה לאנליזה של תגובה טיפולית שלילית" .
כמו כן ב-1936 בווינה לרגל המפגש לכבוד מלאת 80 לפרויד, הציגה ריווייר מאמר בהשראת קליין, בכותרת:"היווצרות הקונפליקט הנפשי בילדות הרכה" .
גישתה הקלייניאנית הביאה אותה למתוח בקורת על עמדותיה התאורטיות של אנה פרויד בנוגע לפסיכואנליזה של הילדים.
תרומתה בתחום הזה בעת סימפוזיון משנת 1927 משכה את כעסו של פרויד.
היא קמה במיוחד נגד השקפתו של פרויד לגבי הופעת האני עליון אצל התינוק, על יכולת ההעברה שלו אל האנליטיקאי, שאותה היא מיחסת לעולמו הפנימי של התינוק.
היא חוזרת על סוגיות האלה בעת הפולמוסים בתוך החברה הפסיכואנליטית הבריטית בתחילת שנות ה-1940 תוך גילוי יכולת ריאלית להסביר סוגיות תאורטיות מורכבות.
בשנים 1942–1944 מילאה ריווייר תפקיד פעיל, בעיקר כתומכת בפלג הקלייניאני, במחלוקות שבמסגרת החברה הפסיכואנליטית הבריטית.
עם זאת בשנות ה-1950 התרחקה ריווייר מחוג החסידים של מלאני קליין.
החל משנת 1906 הייתה ג'ואן ריווייר נשואה לעורך הדין אוולין ריווייר, בנו של הצייר הבריטי ממוצא הוגנוטי בריטון ריווייר.
בשנת 1908 נולדה להם הבת היחידה, דיאנה.
ג'ואן ריווייר נפטרה במאי 1962 בסאסקס גארדנס בלונדון.
יותר מאוחר התקיים טקס לזכרה במכון הפסיכואנליטי בלונדון.
נחשב בזמנו ל"תיאור הברור והיפה ביותר של התורה הקלייניאנית"
ריווייר הציגה לעיתים קרובות את הרעיונות הקלייניאניים בצורה יותר נגישה ואלגנטית מאשר במאמריה הדחוסים של קליין עצמה וייתכן כי היא סייעה לקליין להתבטא באנגלית בצורה יעילה יותר.
בהשפעת ההשקפה הקלייניאנית, פיתחה ריווייר ראייה מקורית מאוד שחיברה את הקנאה החולנית לקנאה envy של המחזה הקדמון וזאת 25 שנה לפני קליין.
רעיונותיה על "נשיות" כמסווה נשאלו על ידי ז'אק לאקאן כחלק מחקר ה"דמיוני" וה"סמלי" :כדבריו, "מסווה" - מושג שלא אני הנהגתי, אלא פסיכואנליטיקאית שהצביעה על ההתנהגות המינית הנשית".
בהמשך אותה השקפה - על נשיות כמיצג, אומץ על ידי גרסאות דה-קונסטרוקטיסטיות ואחרות של המגדר כמיצג, שהשפיעו על הפמיניזם של המאה ה-20 במאוחרת ועל תורת הסרטים.Contribution to the Analysis of the Negative Therapeutic Reaction (תרומה לאנליזה של התגובה הטיפולית השלילית) נחשבת לתרומתה החשובה ביותר לתאוריה הפסיכואנליטית.
היא הוצגה על ידה בשנת 1935 במפגש החברה הפסיכואנליטית בווינה.
היא תיארה את אז את מושג "הארגון ההגנתי המגן נגד קטסטרופה נפשית".
המאמר נכתב על בסיס ניסיונה האישי - חוויות כואבות הקושרות באנליזות שעברה המחברת אצל ג'ונס ופרויד.
פרויד עצמו פיתח המונח "תגובה טיפולית שלילית" במידה רבה מתוך ניסיונו באנליזה הדידקטית של ריווייר: "קשה לה לסבול שבחים, ניצחון או הצלחה".
.כל פעם שמסתמנת אפשרות של הצלחה כלשהי "היא בטוחה שהיא עלולה להפוך ללא נעימה ותוקפנית ולאבד את הערכתו של האנליטיקאי".
פרויד מצא במטופלים כאלה "תחושת אשמה המוצאת את פורקנה בחולי ומסרבת לוותר על הסבל כעונש".
בניגוד לדעה זו, בהשפעת מלאני קליין, שמה ריווייר דגש במקום אחר, על יאושו של המטופל לגבי עולמו הפנימי וחוסר התקווה לגבי אפשרות לתיקונו".
היא מתארת בעוצמתיות את אפיון המתעתע של המטופל, המסיכה, המסתירה הסתייגותו מכל שליטה תחת רציונליזציות אינטלקטואליות, או תחת היענות מעושה ונימוס שטחי".
"אפילו שיפור נראה לעין יכול להתבסס על הגנה מאנית: המטופל מנצל אותנה בדרכו במקום להשלים אנליזה מלאה".
הגנות מאניות מסוג זה היו עם זאת בעיני ריווייר ניסיון נואש להימנע מהכאב הדיכאוני של עולם פנימי ריק.
אגב התנגדויות המסוות את העמדה הדיכאונית פולטת ריווייר משפט מפתח שניתן לקרוא אותו מנקודת מבט מקצועית או כווידוי:
(את'ול יוז - עורך - העולם הפנימי וג'ואן ריווייר.
תרגום מוסמך של אוסף כתביו של זיגמונד פרויד -Sigmund Freud - Collected papers
מרי-ג'ואן פנינגטון היא שחיינית עבר אמריקאית.
היא אלופת עולם (ברלין 1978) במשחה ל-100 מטר פרפר ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב וסגנית אלופת עולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
פנינגטון נולדה וגדלה בפרנקלין, טנסי.
באליפות העולם שנערכה בברלין, מערב גרמניה, בשנת 1978 זכתה פנינגטון ב-3 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליית כסף במשחה של-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.98 דקות, תוצאה טובה משיא העולם של טרייסי קולקינס (2:15.09 דקות) שניצחה בשיא עולם חדש של 2:14.07 דקות ולפני אולריקה טאובר ממזרח גרמניה (2:15.99 דקות).
פנינגטון נכללה במשלחת האמריקאית לאולימפיאדת מוסקבה (1980) אך בשל החרם של מדינתה על המשחקים האולימפיים היא לא השתתפה.
לאחר מכן, היא הפסיקה לשחות למשך כשנתיים.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה בשנת 1983 זכתה פנינגטון במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.63 דקות.
בשנת 1984 פרשה פנינגטון משחייה תחרותית.
פנינגטון בוגרת תואר שני בקידום בריאות ומדעי הספורט מאוניברסיטת ואנדרבילט ודוקטור לטיפול מונע בבית הספר לבריאות הציבור, מאוניברסיטת לומה לינדה בקליפורניה.
ג'ואן קרלייל הייתה ציירת דיוקנאות אנגלייה, נחשבת לאחת הנשים הראשונות שהתפרנסו מציור באופן מקצועי באנגליה.
קרלייל נולדה ככל הנראה בשנת 1606 בשם ג'ואן פאלמר.
אביה, ויליאם, היה בכיר בחברת הפארקים המלכותיים של לונדון.
בשנת 1626 נישאה למחזאי והמשורר לודוויק קרלייל , שהיה גם איש חצר המלוכה של המלך צ'ארלס ה-1. לזוג נולדו שישה ילדים, מתוכם ארבעה מתו בינקותם.
מקורות הכשרתה של קרלייל בציור אינם ידועים וככל הנראה הייתה אוטודידקטית.
הודות לקשריו של בעלה בחצרו של המלך צ'ארלס, קיבלה קרלייל גישה לאוסף האמנות המלכותי ונהגה להתנסות ברישום של אותן יצירות.
בהמשך גם נשכרו שירותיה להכנת רפרודוקציות לחלק מיצירות אלה.
בשנת 1654 עברו קרלייל ובעלה לקובנט גארדן כדי שתוכל לפתח את הקריירה שלה בציור, שכן המקום היה ידוע כמושבם של אמנים ידועים באותה עת.
עם זאת בני הזוג שבו לביתם בריצ'מונד כעבור שנתיים בלבד.
בשנת 1663 חזרו בני המשפחה להתגורר בלונדון.
קרלייל נפטרה בשנת 1679, היא נקברה לצדו של בעלה שנפטר ארבע שנים לפניה.
קרלייל הועסקה על ידי פטרונים ובני אצולה לצורך הכנת רפרודוקציות של ציורי הציירים האיטלקים הגדולים, לרוב כמיניאטורות.
ככל הנראה קיבלה השראה בעבודתה מהצייר אנתוני ואן דייק שהיה צייר החצר של המלך צ'ארלס הראשון, וככל הנראה גם הכירה את ואן דייק באופן אישי והוא אף שימש לה מדריך ביצירה.
כדי להביע את הערכתו הרבה לעבודותיה, העניק המלך צ'ארלס הראשון לה ולואן דייק פיגמנט אולטרה מרין יקר ערך.
בשנת 1658 נכללה קרלייל ברשימת ציירות בספרו של סר ויליאם סנדרסון אודות אמנות הציור, יחד עם מספר מצומצם של אמניות נוספות.
בספרו משבח סנדרסון את כשרונה של קרלייל ולכישוריה בציורי שמן.
בשנים האחרונות חלה עלייה מחודשת בהערכה של יצירתה של קרלייל ובמחקר אודות עבודותיה והטכניקה שלה, מספר דיוקנאות שלה נתגלו מחדש וזוהו כשלה וכיום אלה מוצגים בגלריות ומוזיאונים מובילים.
הציור "דיוקן הליידי דורותי בראון וסר תומאס בראון" מוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
ציור נוסף המיוחס לקרלייל, דיוקן הדוכסית אליזבת מייטלנד, נמצא היום בבעלות ארגון קרן הנאמנות הלאומית למקומות בעלי עניין היסטורי או יופי טבעי.
בדיוקן מוצגת הדוכסית לצד בעלה ואחותה.
דיוקן נוסף מאת קרלייל, דיוקן בגודל מלא של אישה שזהותה לא ידועה אשר צויר בין השנים 1650–1655, נרכש בשנת 2016 על ידי גלריית טייט בבריטניה.
ג'ואן אליזבת קירנר AC הייתה פוליטיקאית אוסטרלית, שכיהנה כמושלת מדינת ויקטוריה ה-42 מטעם מפלגת הלייבור.
קירנר הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד מושלת מדינת ויקטוריה וגם היחידה.
לפני כניסתה לפוליטיקה, קירנר הייתה מורה ופעילה חברתית בנושא החינוך הציבורי בוויקטוריה.
נולדה בשם ג'ואן אליזבת הוד למשפחה ממעמד הפועלים בפרוור אסנדון (Essendon) של מלבורן, אוסטרליה.
היא הייתה בת יחידה לבריל (לבית קול) ולג'ון הוד.
אביה היה מכונאי ואמה הייתה מורה למוזיקה וגננת.
בשנת 1957 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מלבורן, ובנוסף קיבלה רישיון לעסוק בהוראה.
היא לימדה בבתי ספר ציבוריים ונישאה ב-1960 לרון קירנר, מורה שהכירה במהלך עבודתה בבית הספר.
כשבנה הלך לגן, קירנר גילתה כי יש רק מורה אחד על יותר כיתה של 50 ילדים.
היא החלה במחאה עד שבתי הספר והגנים יקבלו עוד כיתות ומורים נוספים.
היא הייתה פעילה בארגוני חינוך שונים בוויקטוריה.
היא הייתה חברה בהנהגת ההורים של בתי הספר הציבוריים בוויקטוריה, וכיהנה כנשיאת הארגון בין השנים 1971–1977.
בשנת 1978 הצטרפה למפלגת הלייבור ובשנת 1982 היא נבחרה לבית העליון של הפרלמנט של ויקטוריה מטעם מחוז מערב מלבורן.
בשנת 1985 מונתה לשרת שימור היערות והאדמות בקבינט מדינת ויקטוריה, ב-1988 נבחרה לבית התחתון של הפרלמנט של ויקטוריה מטעם אזור הבחירה ויליאמסטאון (Williamstown).
היא מונתה לשרת החינוך ולסגנית מושל ויקטוריה.
במהלך כהונתה כשרת חינוך, היא השיקה את תעודת ההשכלה של ויקטוריה (Victorian Certificate of Education).
תעודת השכלה זו, שמטרתה הייתה להפחית את אחוזי הנשירה מבתי הספר בוויקטוריה, התמקדה פחות בבחינות החיצוניות ויותר בפרויקטים בבית הספר.
בשנת 1990 פרש המושל ג'ון קיין מתפקידו, וקירנר מונתה במקומו למושלת מדינת ויקטוריה.
היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד זה במדינת ויקטוריה, והאישה השנייה בכל אוסטרליה שכיהנה כמושלת.
בתחילת כהונתה סבלה ויקטוריה ממיתון, והמהלכים הכלכליים שביצעה הממשלה בראשותה, נתקלו בהתנגדות מצד איגודי העובדים.
התמיכה הציבורית במפלגת הלייבור פחתה ובשנת 1992, קירנר הפסידה בבחירות למושלות מדינת ויקטוריה למועמד המפלגה הליברלית, ג'ף קנט.
בשנת 1994, היא פרשה מפוליטיקה.
לאחר פרישתה מהפוליטיקה, הקימה קירנר את הקבוצה האוסטרלית של רשימת אמילי, ארגון התומך בזכויות נשים להפלה מלאכותית ותומך בנשים הרצות לפוליטיקה.
ב-11 ביוני 2012 היא הפכה לעמיתה (Companion, AC) במסדר אוסטרליה.
בשנת 2013 לקתה בסרטן הוושט וב-1 ביוני 2015, היא נפטרה.
ג'ואן קורי הייתה פרופסורית אמריקאית לביולוגיה המתמחה בביולוגיה ובמיקרוביולוגיה של צמחים.
היא גילתה שמוטציה בגן DET 1 גורמת לצמחים לגדול בחושך כאילו נחשפו לאור, וגילתה גם ש-Brassinosteroids הם סוג ייחודי של הורמונים המסייעים לשלוט בהתפתחות הצמחים ומווסתים את האור.
במהלך 15 שנים ד"ר קורי חשפה את הדרך שבה צמחים גדלים, החל מהפעלה של קולטנים בקרום התא הצמחי ועד להשפעות ההורמונים על גורמי שעתוק בגרעין התא.
גילויים אלו זיכו את קורי בפרס פריצת דרך במדעי החיים בשנת 2018 ובפרס פרל מייסטר גרינגרד בשנת 2020.
קורי זכתה בפרס וולף לשנת 2024.
קורי נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס להורים ממוצא לבנוני, אחת מבין שישה אחים ואחיות.
בילדותה אהבה מאוד לרקוד ולקרוא.
את התואר הראשון שלה בביולוגיה סיימה ב-1977 בהצטיינות במכללת אוברלין שבאוהיו, את התואר השני שלה ערכה קורי באוניברסיטת אילינוי, שם גם סיימה בשנת 1984 את הדוקטורט במיקרוביולוגיה.
את פוסט הדוקטורט שלה ערכה בבית הספר לרפואה של הרווארד עם חוקר הצמחים פרד אוסבול.
בשנת 1988 הצטרפה קורי למכון Salk לחקר הביולוגיה וכיום היא ראש מעבדה משלה.
בשנת 2003 קורי נבחרה למנהיגת המחקר בחקלאות של סיינטיפיק אמריקן.
היא חברה באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית, באקדמיה הלאומית למדעים בגרמניה, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובאגודה האמריקאית לקידום המדע.
בנוסף, קורי היא שותפה זרה של האקדמיה הצרפתית למדע, חברה זרה בחברה המלכותית בלונדון, וחברה שותפה בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO).
בשנת 2004 אובחנה אצל קורי מחלת פרקינסון.
במהלך העשור שלאחר מכן, היא סיפרה שבקושי היו לה תסמינים, אך בשנים האחרונות המחלה הלכה והחמירה.
היא נטלה תרופות ולאחר כמה שנים טופלה בגירוי מוחי עמוק, המקל על תסמינים כגון רעידות שרירים.
במהלך המחקר של דוקטור קורי שנערך בבית החולים של מסצ'וסטס נלקחו 100,000 זרעי תודרנית לבנה (Arabidopsis thaliana) שנבחרה להיות צמח מודל.
כל הזרעים נשתלו בחדר מואר למשך יומיים ולאחר מכן הועברו לחדר חשוך למשך שבוע ואז הוצאו.
הצמחים שלא הוטבלו ב-EMS גדלו לגובה וללא עלים כמצופה, אך חלק מהצמחים שכן הוטבלו ב-EMS גדלו בצורה נורמלית כמעט לגמרי כאילו נחשפו לאור.
קורי ועמיתיה ראו במחקר שלהם כי התפתחות הצמחים שהוטבלו ב-EMS וצמחו בתנאים חסרי אור נגרמת על ידי מוטציה בגן שנחקר מעט מאוד שהצוות קרא לו de-etiolated 1, או DET1. בסופו של דבר, היא ועמיתיה מצאו כי DET1 מקודד לקולטן שטרם היה ידוע במסלול האיתות הקובע כיצד הצמחים מגיבים לאור.
ב-Salk המשיכה קורי לעבוד על DET1 אבל גם על מוטציה בגן DET2 הקשור.
הניסויים שלה עם מוטציה זו הובילו אותה לגילוי כי ההורמונים הצמחיים ברסינוסטרואידים (Brassinosteroids) קשורים לאיתות אור.
על אף שהורמונים אלו התגלו בשנות השבעים, תפקידם בצמיחה והתפתחות של צמחים היה לא ברור.
עבודתם של קורי והשותפים שלה אישרה כי Brassinosteroids הם סוג ייחודי של הורמונים המסייעים לשלוט בהתפתחות הצמחים המווסתים את האור.
לפני התגלית רוב הקהילה המדעית חשבה שהקולטנים היחידים הקשורים באור שקיימים בצמחים היו פיטוכרומים, סוג של חומר אורגני.
ביולוגים רבים העוסקים בצמחים פקפקו בגילויים של קורי והיו ספקנים לגבי קיומו של קולטן אור חדש.
לדבריה, ההשראה הכי גדולה שלה היא פרנסיס קריק, ביולוג מולקולרי אנגלי שגילה את מבנה ה-DNA.
קורי מספרת שהיא אהבה במיוחד את העובדה שהוא כתב לבנו בן ה-10 בפנימייה וסיפר לו שהוא גילה תגלית חשובה מאוד, ואז המשיך לצייר ביד את הסליל של ה-DNA, והסביר לבנו, במילים הפשוטות ביותר, מדוע הגילוי שלו היה כה חשוב.
במהלך הפוסט דוקטורט שלה בהרווארד היא פגשה את סטיבן וורלנד, בעלה לעתיד.
הוא סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וזמן קצר לאחר מכן עבר לבוסטון על מנת לעשות פוסט דוקטורט בבית הספר לרפואה של הרווארד.
השניים התחתנו ב-1987 ועברו לקליפורניה.
2024 - פרס וולף לחקלאות
2020 - פרס פרל מייסטר גרינגרד
2019 - פרס נסיכת אסטוריאס למחקר טכני ומדעי
2018 - פרס גרובר בגנטיקה
2018 - פרס פריצת דרך במדעי החיים
2012 - מדליית האגודה האמריקאית לגנטיקה
2004 - פרס קומהו בביולוגיה מולקולרית צמחית
2000 - פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע
1994 - פרס NAS ליזמות במחקר
ג'ואן סלביה ליטל-בירמן היא מתמטיקאית יהודייה-אמריקאית המתמחה ב (עד ארבעה ממדים).
לליטל-בירמן היו תרומות רבות בנושאי תורת הקשרים, חבורת הצמות, נושאים הקשורים בתורת הקבוצות בגאומטריה, אלגוריתמים, גאומטריה ליצירת קשר, ומערכות דינמיות.
ביוני 1997 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במדעים מהטכניון.
כיום, ליטל-בירמן היא פרופסורית אמריטה ב של אוניברסיטת קולומביה.
היא מתמחה בנושא תורת הקשרים וטופולוגיה וכתבה מעל ל-70 מאמרים ו-5 ספרים.
ג'ואן ליטל-בירמן נולדה בניו יורק, לג'ורג' וליליאן ליטל, מהגרים יהודים.
אביה נולד ברוסיה, גדל בליברפול שבאנגליה, והיגר לארצות הברית בגיל 17. הוא ניהל עסק מצליח כיצרן שמלות.
למרות שג'ורג' שיבח והוקיר את ההזדמנויות שארצות הברית העניקה לו הוא עודד את בנותיו להתמקד בחינוכן ולא להיכנס לעולם העסקים.
אימה של ליטל-בירמן נולדה בניו יורק והייתה ביתם של מהגרים רוסים-פולנים.
לליטל-בירמן היו עוד שלוש אחיות, הלן הבכורה, רות' ועדה, כאשר ג'ואן ליטל-בירמן היא האחות השלישית.
בשנת 1950 נישאה לג'וסף בירמן (פיזיקאי תאורטי) וגידלה שלושה ילדים.
בנה הראשון קנת' נולד בשנת 1955, ובחמש השנים שלאחר מכן נולדו שני ילדיה, דבורה וקארל דויד.
כבר בילדותה פיתחה ליטל-בירמן אהבה לדפוסים, לדוגמה, בבית הספר היסודי הייתה מרותקת לדפוסי המספרים הזוגיים והאי-זוגיים.
בתיכון בו למדה פיתחה את אהבתה לגאומטריה.
בצעירותה למדה בתיכון ג'וליה ריצ'מונד, תיכון לבנות בניו יורק.
לאחר מכן למדה במכללת סווטמור בפנסילבניה, שם הראתה כישרון ללמידת שפות אבל אהבה במיוחד פיזיקה, ביולוגיה ואסטרופיזיקה.
בסופו של דבר החליטה להתמקד בלימודי המתמטיקה.
היא לא הייתה מרוצה בסווטמור ולכן הועברה למכללת ברנרד, מכללה לנשים בלבד.
שם קיבלה תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1948, ולאחר מכן תואר שני בפיזיקה בשנת 1950. למרות זאת, לא הרגישה שיש לה תשוקה מספקת לפיזיקה ולכן עברה עם ציונים ממוצעים וללא כוונה להמשיך בנושא.
לאחר שעבדה בכמה חברות, ועברה את לידתו של בנה השלישי, נרשמה ללימודי תואר שני במכון קוראנט למדעי המתמטיקה באוניברסיטת ניו יורק, שם למדה ללא תשלום מאחר שבעלה עבד באוניברסיטה כפרופסור לפיזיקה.
לאחר קבלת התואר השני וסיום לימודיה, עבדה ליטל-בירמן במחלקה לניתוח מערכות ב"Precision Equipment" בשנים 1950–1953, לאחר מכן, בין השנים 1953–1955 הועסקה כמנתחת מערכות עבור הארגון "W L Maxson".
בשנתה האחרונה כמנתחת מערכות, ב-1955, החליטה לא לעבוד לזמן מה על מנת לגדל את בנה הבכור שנולד, קנת', בחמש השנים שלאחר מכן נולדו גם שני ילדיה, דבורה וקארל דויד.
בין השנים 1955–1960 עבדה במשרה חלקית כחברת צוות ב-"Technical Research Group".
לאחר שנה בפרינסטון, ב-1972, חזרה ליטל-בירמן אל מוסד סטיבן לטכנולוגיה כפרופסור-חבר במחלקה למתמטיקה, אך עזבה לאחר שנה למשרת פרופסור למתמטיקה במכללת ברנרד בין השנים 1973–2004 וכיהנה כיו"ר המחלקה למתמטיקה בשנים 1973–1987, 1989–1991 ו-1995–1998. בשנת 2004 פרשה לגמלאות ונעשתה פרופסור אמריטוס.
ליטל-בירמן היא המחברת של המונוגרפיה המחקרית "Braids, Links, and Mapping Class Groups." זו מונוגרפיה מתמטית על חבורת הצמות והתפקיד שלהן בטופולוגיה בממדים נמוכים.
המונוגרפיה נכתבה על ידי ליטל-בירמן, בוסס על הערות מהרצאתו של ג'יימס קנון, ופורסםמה בשנת 1974 בהוצאת "Princeton University Press".
למרות שחבורת הצמות כבר הוצגו בעבר, זהו היה הספר הראשון שממש הוקדש להן.
העבודה שלה תוארה כציון דרך שהבהיר את היסודות לכמה תחומי משנה חדשים בטופולוגיה.
במהלך השנים זכתה ליטל בירמן במלגות ופרסים רבים:
בשנת 1987 נבחרה לתת הרצאת נתר על ידי ארגון הנשים במתמטיקה (סדרת הרצאות מיוחדות שמוענקות לנשים שתרמו תרומה משמעותית למדעי המתמטיקה).
פרס שאובנט על מאמרה "נקודות מבט חדשות בתורת הקשרים" מהאיגוד האמריקאי למתמטיקה, ינואר 1996.
דוקטור לשם כבוד במדעים מהטכניון, יוני 1997.
בשנת 2006 קיבלה פרס ראש עיריית ניו יורק למצוינות במדע וטכנולוגיה.
ג'ואן מרי פיני הייתה פוליטיקאית אמריקאית, האישה הראשונה שכיהנה כמושלת קנזס בשנים 1991–1995. טרם היבחרה לתפקיד הייתה גזברית המדינה של קנזס מ-1975 עד 1991, והוסיפה להיות האישה הראשונה בתפקיד זה גם כן.
פיני נולדה בשם ג'ואן מרי מקינרוי (McInroy) בטופיקה בירת קנזס, בתם של לאונרד ומרי סנדס מקינרוי.
אביה נטש את משפחתה זמן קצר לאחר לידתה.
בשנת 1942 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון מנהטן שבקנזס.
ב-1957 נישאה לספנסר פיני הבן ובמרוצת השנים חבקו שלושה ילדים: שרה "סאלי" פיני טים, ריצ'רד פיני ומרי פיני הולידיי.
במהלך 1978 השלימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה כלכלית באוניברסיטת וושבורן.
מ-1953 עד 1969 הייתה פיני חברה בסגל של פרנק קרלסון, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנזס ואיש המפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1970–1972 כיהנה כנציבת הבחירות במחוז שוני (Shawnee).
בבחירות 1972, כמועמדת המפלגה הרפובליקנית, התמודדה ללא הצלחה לייצוג מחוז הקונגרס השני של קנזס בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בנוסף, הייתה פיני עוזרת מיוחדת עבור ביל מקורמיק, ראש עיריית קנזס.
לאחר שהחליפה את השתייכותה הפוליטית מרפובליקנית לדמוקרטית, הייתה לאישה הראשונה שכיהנה כגזברית מדינת קנזס מ-1975 עד 1991.
לאחר שהדיחה את המושל לשעבר ג'ון קרלין בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל קנזס ב-1990, פיני גברה על המושל הרפובליקני המכהן מייק היידן בבחירות הכלליות והפכה לאישה הראשונה בארצות הברית שהביסה מושל מכהן בבחירות כלליות.
במהלך כהונתה התבלטה כתומכת נלהבת של עמים ילדים בקנזס, וב-1991 הייתה למושלת הראשונה שהכירה בריבונותם של שבטים אינדיאנים-אמריקאים בהכרזה רשמית.
בנוסף להיותה האישה הראשונה בתפקיד, פיני הייתה המושלת הרומית-קתולית הראשונה, ונמנתה בין המושלים הדמוקרטים הבודדים שהתנגדו להפלות.
כאשר הושבעה לתפקיד בגיל 65 הייתה לאדם המבוגר ביותר שנכנס לנעלי המושל, עד שלורה קלי הושבעה בגיל 68 ב-2019.
בבחירות 1994 פרשה מהחיים הפוליטיים לאחר תקופת כהונה אחת בלבד.
בערוב ימיה התמודדה בשנת 1996 על מושב בסנאט האמריקאי שהתפנה עם עזיבתו של בוב דול, אך בפריימריז הדמוקרטים הפסידה לג'יל דוקינג, שבעצמה הובסה בידי סם בראונבק.
פיני נפטרה בשנת 2001 מסיבוכים של סרטן הכבד בבית החולים סנט פרנסיס בטופיקה, ונטמנה בבית העלמין הר קלורי שבעיר הולדתה.
ג'ואן סטאבי היא כימאית אמריקאית הידועה ביותר עבור גילויה על תפקיד אנזימי ה-RNR בשכפול ותיקון DNA באמצעות רדיקלים חופשיים, עבורם זכתה במדליה הלאומית למדע בשנת 2008 ובמדליית פריסטלי בשנת 2020. סטאבי זכתה במגוון פרסים על גילויה הרבים בתחום הכימיה והביוכימיה.
סטאבי פרשה בשנת 2017 לאחר 30 שנים באוניברסיטת MIT, שבה הייתה האישה הראשונה שקיבלה קביעות במחלקת הכימיה.
ג'ואן סטאבי נולדה בשנת 1946 באורבנה-שמפיין, אילינוי, ארצות הברית.
לאחר שנתיים, עברה לווסטר, מסצ'וסטס.
בילדותה, התעניינה בטבע, בחיות ובצמחים.
היא נהגה לדוג דגים עם סבה ולבלות איתו ביערות.
עד שהגיעה לתיכון לא התעניינה במדע כלל.
כשהגיעה לתיכון, החלה סטאבי להתעניין במדע לראשונה בעקבות השתתפות במעבדת מחקר כימיה אורגנית פיזיקלית בראשות אדוארד טרכטנברג מ.
לאחר מכן, בשנת 1968, סיימה תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1971 קיבלה דוקטורט בכימיה אורגנית בהנחייתו של פרופסור ג'ורג קניון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במהלך לימודיה האקדמיים שקלה מספר פעמים לפרוש מלימודי הכימיה לטובת קריירה בטניס, מכיוון שפחדה מתנאי הבטיחות הרופפים במעבדות דאז.
ג'ואן סטאבי הצליחה להסביר את מנגנוני הפעולה של כמה מהאנזימים המורכבים ביותר בטבע, ולרשום תהליכי תגובה כימיים מפורטים עבורם.
בנוסף, היא הייתה חלוצה בתחום הביוכימיה בזכות מחקרים שביצעה על האנזימים פירובט קינאז ואנולאז הפועלים בתהליך הגליקוליזה, ובשימוש בספקטרומטר לחקירת תגובות אנזימטיות.
סטאבי הקדישה את רוב הקריירה שלה להבנת השימוש ברדיקלים חופשיים בתהליכים אנזימטיים ביולוגיים.
היא התמקדה בחקר המכניזם מאחורי אנזימי RNR (ribonucleotide reductases) ובאופן השימוש שלהם ברדיקלים חופשיים.
אנזימי RNR, המופיעים בכל האורגניזמים, מזרזים את ההמרה של (אבני הבניין של ה-RNA) לדהאוקסינוקלאוטידים (אבני הבניין של ה-DNA).
הם ממלאים תפקיד מרכזי במטבוליזם של חומצות גרעין (RNA ו-DNA), ושולטים במאגרי הדיאוקסינוקלאוטידים לצורך שכפול ותיקון DNA.
סטאבי בחרה לחקור את אנזימי ה-RNR בשל ייחודם: אנזים אחד מייצר ארבע אבני בניין באמצעות הכימיה של רדיקלים חופשיים.
לכן, שליטה בריאקציות עם אותם אנזימים קריטית כדי שלא ייווצרו מוטציות לא רצויות.
האנזימים מסירים את קבוצת ההידרוקסיל מפחמן 2′ על טבעת הסוכר של הריבונוקלאוטיד, וכך יוצרים דיאוקסינוקלאוטיד.
סטאבי ועמיתיה גילו את מנגנון הפעולה של אנזימי ה-RNR והצליחו לרשום אותו בפירוט לאורכו.
המפתח להתרחשות התהליך הוא רדיקל טירוסיל באנזים ה-RNR.
כחלק מתהליך הזירוז, מתרחשת סדרת תהליכים שבמהלכה עובר אלקטרון ערכיות מרדיקל טירוסיל לצורך יצירת רדיקל תיל (thiyl radical) באתר הפעיל של האנזים.
תהליך זה גורם בסופו של דבר להשתחררות קבוצת ההידרוקסיל מהריבונוקלאוטיד ובשל כך להפיכתו לדיאוקסינוקלאוטיד.
בנוסף, סטאבי חקרה את המכניזם של התרופה הקלינית, בלאומיצין, שנמצאת בשימוש לטיפול בסרטן.
בשיתוף עם ג'ון קוזריך (John Kozarich), הצליחה לגלות את מנגנון הפעולה של התרופה ולמעשה כיצד היא שוברת גדילי DNA בתא הסרטני, מה שגורם למוות תאי.
סטאבי חקרה גם את החומר PHB (polyhydroxybutyrate), פולימר מתכלה שניתן לסנתז על ידי חיידקים בתנאים מסוימים, ולהמירו לפלסטיק.
ג'ואן סטאבי זכתה בפרסים על גילויה בתחום הביוכימיה:
האקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים, עמיתה, שנת 1991
האקדמיה הלאומית למדעים, עמיתה, שנת 1992
המדליה הלאומית למדע, הקרן הלאומית למדע, שנת 2008
פרס וולש בכימיה, שנת 2010
האקדמיה הלאומית למדעים, פרס למדעי הכימיה, שנת 2010
האגודה האמריקאית לקידום המדע, עמיתה, שנת 2014
פרס פרל מייסטר גרינגרד, אוניברסיטת רוקפלר, שנת 2017
מדליית פריסטלי, האגודה האמריקנית לכימיה, שנת 2020
ג'ואן היום מקראקן הייתה רקדנית ושחקנית אמריקאית.
מקראקן התפרסמה בזכות תפקידה כסילבי בהפקה המקורית של "אוקלהומה!" ועוד תפקידי ברודוויי רבים.
מקראקן נחשבה לחלוצה בשל ריקודיה הקומיים, ונהייתה לסנסציה לאחר שנפלה באופן מתוכנן בריקוד מתוך "אוקלהומה".
בהמשך הקריירה שלה גילמה גם תפקידים דרמטיים בברודוויי ובטלוויזיה, שהייתה אז בראשית דרכה.
אולם, הקריירה של מקראקן נקטעה בגיל צעיר בשל התמודדותה עם מחלת הסוכרת.
מקראקן קידמה בנדיבות קריירות של אמנים צעירים, כגון השחקנית שירלי מקליין.
בנוסף, השפיעה רבות על בעלה השני, בוב פוסי, אותו עודדה להיות כוריאוגרף.
מקראקן נודעה בהתנהגותה המשונה והלא-שגרתית, ונחשבת לאחת מתוך שלל נשים שהעניקו לסופר טרומן קפוטה השראה עבור דמותה של הולי גולייטלי בנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני".
ג'ואן היום מקרקן נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה, ב-31 בדצמבר 1917. אמה הייתה מרי היומס, ואביה היה פרנקלין ט.
מקראקן, כתב ספורט בכיר בעיתון מקומי שהתמחה בגולף ואגרוף.
עוד לפני גיל 11 זכתה מקראקן במלגה למען אימון אקרובטי, ולאחר מכן למדה ריקוד אצל קתרין ליטלפילד .
בכיתה י' נשרה מהתיכון על מנת ללמוד מחול בניו יורק אצל ג'ורג' בלנשין.
ב-1935, לאחר לימודיה בניו יורק, חזרה מקראקן לפילדלפיה על מנת להצטרף ללהקת הבלט החדשה של קתרין ליטלפילד.
בנובמבר של אותה השנה ערכה הלהקה מופע בכורה, שם הייתה מקראקן מהסולניות הראשיות.
שנתיים לאחר מכן יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה.
סיבוב ההופעות הבין-לאומי הקשה מאוד על מקראקן, שאובחנה באותה התקופה עם סוכרת מסוג 1. המחלה הייתה קשה לטיפול באותן השנים, וסיבוב ההופעות מנע ממקראקן להקפיד על הטיפולים להם הזדקקה.
היא החביאה את היותה סוכרתית עד סוף חייה על מנת לא לגרום נזק לקריירה שלה.
בשל הסוכרת, הייתה למקראקן נטייה להתעלף, לעיתים במהלך הופעות.
מקראקן נישאה לג'ק דאנפי, רקדן גם הוא, בשנת 1939, ושנה לאחר מכן עברו השניים לניו יורק.
בהתחלה שניהם התקשו למצוא עבודה, ומקראקן רקדה עם להקת הבלט של רדיו סיטי מיוזיק הול.
בשנה שלאחר מכן רקדה עם להקת הבלט "Jacob's Pillow" ממסצ'וסטס, ומאוחר יותר הצטרפה ללהקת ה-"Dance Players" של הכוריאוגרף יוג'ין לורינג .
בשנת 1942 התקבלו מקראקן ודאנפי לתפקידי ריקוד במחזמר החדש של הצמד רוג'רס והמרשטיין "Away We Go".
החזרות להפקה החלו בראשית שנת 1943 בבימויה של אגנס דה מיל.
מקראקן ודאנפי שניהם לוהקו לתפקידים קטנים באנסמבל, אך כבר בהופעות הראשונות החלו המבקרים להבין בכשרונה של מקראקן.
כאשר ההופעה הגיעה לברודוויי תחת השם "אוקלהומה!", גדל תפקידה של מקראקן, והיא הופיעה בתור הדמות סילבי.
דמותה כונתה גם "הנערה שנפלה" בשל תנועת ריקוד קומית שביצעה המדמה נפילה, במהלך השיר "Many a New Day".
מקראקן טענה שהרעיון לתנועה היה שלה, אך יש הזוכרים זאת בתור רעיונה של דה מיל.
סלסט הולם, ששיחקה גם היא בהפקה המקורית, ייחסה את הרעיון למלחין ריצ'רד רוג'רס.
הופעתה של מקראקן ב"אוקלהומה!" הובילה לחוזה עם חברת ההפקה ההוליוודית האחים וורנר.
היא לוהקה על ידי האולפן לסרט "Hollywood Canteen" משנת 1944, בו שיחקו השחקנים את עצמם.
הריקוד שביצעה בסרט זכה לאהדה בקרב המבקרים, ואולם מקראקן התייאשה מעולם הקולנוע בשל חוויותיה בעבודה על הסרט.
היא לא אהבה את הטון המתנשא שהסרט נקט כלפי לאנשי צבא, בייחוד מכיוון שאחיה ובעלה שניהם שירתו בצבא באותה התקופה.
בנוסף, נחרדה מקראקן מחוסר המקצועיות אליה הייתה עדה על הסט ומחוסר ההדרכה שקיבלה מציד הכוראיוגרף לירוי פרינז .
ב-1944 הפרה מקראקן את החוזה עם האחים וורנר וחזרה לברודוויי על מנת להופיע במחזמר "Bloomer Girl".
המחזמר, שמתרחש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, נחשב למחזמר הראשון בברודוויי העוסק בפמיניזם.
אף על פי שלא הייתה הכוכבת הראשית במחזמר, ריקודיה הקומיים זכו לביקורות נלהבות.
לאחר תקפידה ב-"Bloomer Girl" כיכבה מקראקן במחזמר "Billion Dollar Baby", שנפתח בברודוויי בדצמבר 1945. על אף הביקורות החיוביות שקיבלה על תפקידה, המופע זכה לביקורות בינוניות בלבד ולא הצליח לקדם את הקרירה של מקראקן באופן משמעותי.
לאחר זאת הופיעה בסרט "Good News" של חברת מטרו גולדווין מאייר.
על אף שריקודיה בסרט זכו לשבחים, מטרו-גולדווין-מאייר לא חידשו את החוזה עימה והקריירה הקולנועית של מקראקן מעולם לא התרוממה.
בביקורת שנכתבה על הסרט במגזין "The Nation" כתב המבקר ג'יימס אייג'י כי מקראקן "גורמת [לו] לחשוב על בוטן תאותני."
יכולת השירה המוגבלת של מקראקן מנעה ממנה תפקידי ברודוויי אחדים.
מקראקן השתוקקה זמן רב לפתח קריירת משחק רצינית, ובשנת 1947 החלה ללמוד משחק אצל בובי לואיס , שזמן קצר לאחר מכן ייסד את אולפן השחקנים, בו עבדה מקראקן בהזמנתו של לואיס.
בנוסף, למדה משחק גם אצל סנפורד מייזנר והרברט בררהוף גם ב-"Neighborhood Playhouse" .
נקודת המפנה בקריירת המשחק שלה הגיעה בדצמבר 1947, כאשר גילמה את וירג'יניה, בתו של הדמות הראשית, בהפקת המחזה "גלילאו" של ברטולט ברכט.
המחזה בוצע בניו יורק ובוים על ידי ג'וזף לוסי, כשהדמות הראשית מגולמת על ידי צ'ארלס לוטון.
בניגוד להפקות הקודמות בהן השתתפה מקראקן, "גלילאו" היה מחזה דרמטי שלא כלל בתוכו ריקודים.
בזכותו, החלה לבסס מקראקן את מעמדה כשחקנית רצינית.
ב-1949 הופיעה בהפקת הברודוויי של המחזה "The Big Knife" , הנחשב למעין כתב אישום כנגד הוליווד, אותו ביים לי סטרסברג.
מקראקן שיחקה נערת ליווי, ותפקידה הדרמטי זכה לשבחים ממבקרי התיאטרון.
תפקידה הבא, ב-1950, היה בקומדיה המוזיקלית "Dance Me a Song".
על אף הכוריאוגרפיה של אגנס דה מיל, המחזמר לא זכה להצלחה.
המבקרים לעגו לריקודים ולמוזיקה, והביקורות אודות מקראקן היו מעורבות.
בהמשך שיחקה מקראקן במחזה "Angel in the Pawnshop", שגם הוא זכה לביקורות מעורבות.
ב-1951 הופיעה באדפטציה של "פיטר פן" על בימת ברודוויי, הפקה איתה יצאה לסיבוב הופעות.
מקראקן שיחקה את הדמות הראשית וזכתה לאהדה עבור ביצועה.
בהמשך, אמרה כי פיטר היה תפקידה האהוב.
בשנת 1952 גילמה מקראקן את התפקיד הראשי בקומדיית המצבים "Claudia: The Story of a Marriage" , אחת מהתוכניות הראשונות של הז'אנר.
לאחר זאת חזרה מקראקן לברודוויי וכיכבה במחזמר "Me and Juliet" של רוג'רס והמרשטיין.
גם במקרה הזה זכתה מקראקן לביקורות טובות, אך המופע ככלל זכה לביקורות בינוניות עד שליליות.
למרות ביקורות חיוביות על הופעותיה, מצבה הבריאותי של מקראקן החמיר והכישלונות של חלק מהמחזות עליהם עבדה גבו מחיר כבד מהקריירה שלה.
בשל הבעיות הבריאותיות גם כושר יכולות הריקוד של מקראקן התדרדרו, ובשנת 1955 סבלה מהתקף לב.
אחריו הגיע גם התקף לב נוסף, ובהמשך לקתה בדלקת ריאות ואושפזה.
כאשר שוחררה מבית החולים, מסר לה הרופא כי לא תוכל יותר לרקוד, חדשות טראגיות עבורה.
למרות שהופיעה בטלוויזיה ובתפקידים דרמטיים, הקריירה שלה התפוגגה בסוף שנות ה-50, שכן סיבוכים מהסוכרת שלה הקשו עליה לעבוד.
התפקיד הבימתי האחרון שלה היה בשנת 1958 בהפקת אוף ברודוויי של המחזה "The Infernal Machine" , לצדם של ג'ון קר וג'ון הבוק.
מקראקן נודעה בשל התנהגותה האקסנצרית, ולעיתים היה נראה כי נהנתה מלהתנהג באופן שערורייתי.
בפגישה אחת עם מורה לפיתוח קול מטעם מטרו-גולדווין-מאייר, הסירה מעצמה את חולצתה ואת החזייה שלה על מנת להרגיש יותר בנוח.
מקראקן הכירה את ג'ק דאנפי, גם הוא רקדן בלהקת ליטלפילד, ב-1937. השניים נישאו ב-1939 ונפרדו לאחר שירותו של דאנפי במהלך מלחמת העולם השנייה, שבמהלכו ניהלה מקראקן רומן עם המלחין הצרפתי רודי ריביל.
מאוחר יותר יצא דאנפי מהארון כהומוסקסואל, והחל במערכת יחסים עם הסופר טרומן קפוטה.
דאנפי, שהפך גם הוא לסופר, נשאר בן זוגו של קפוטה עד מותו של קפוטה ב-1984. דאנפי עצמו נפטר בשנת 1992.
מקראקן הכירה את הכוריאוגרף בוב פוסי בזמן שהופיעו השניים יחדיו במחזמר "Dance Me a Song", בו היא גילמה תפקיד ראשי והוא היה רקדן.
הם נישאו בדצמבר 1952, ונשארו יחד עד 1959. בתקופה הזו עודדה מקראקן את הקריירה של בעלה בתור כוריאוגרף מתחיל.
על אף בריאותה המתדרדרת של מקראקן, עזב אותה פוסי עבור הרקדנית גוון ורדון .
מאוחר יותר בחייה, ניהלה מקראקן מערכת יחסים עם השחקן מארק אדמס, ובילתה זמן רב בבית על חוף הים בפייר איילנד.
ב-1 בנובמבר 1961, נפטרה מקראקן בשנתה מהתקף לב שנגרם בעקבות מחלת הסוכרת.
אפרה ניתן לאימה, אך נאבד לאחר מכן.
בסרטו האוטוביוגרפי של בוב פוסי "כל הג'אז הזה" (1979), מגלמת ג'סיקה לאנג את הדמות אנג'ליק, מלאכית המוות.
הדמות חולקת תכונות אישיות עם מקראקן ואף לבושה כמו מקראקן במחזה "The Infernal Machine", המחזה האחרון בו שיחקה.
מקראקן מגולמת על ידי סוזן מיסנר ב"פוסי/ורדון", מיני-סדרת טלוויזיה העוסקת במערכת היחסים בין בוב פוסי וגוון ורדון.
ג'ואן מעכו (אפריל 1272 – 23 באפריל 1307) הייתה נסיכה אנגלייה, בתם של אדוארד הראשון, מלך אנגליה ואלינור מקסטיליה.
השם "עכו" ניתן לה על שם מקום הולדתה, בזמן שהוריה היו במסע הצלב.
ג'ואן נישאה פעמיים; בעלה הראשון היה גילברט דה קלייר, רוזן גלוסטר השביעי, אחד האצילים החזקים ביותר בממלכתו של אביה; בעלה השני היה ראלף דה מונת'רמר, נושא כלים של משפחתה, והשניים נישאו בסתר.
ג'ואן ידועה בעיקר בשל טענות לניסים שהתרחשו ליד קברה, וכן באזכורים רבים שלה בספרות.
ג'ואן (או ג'ואנה, כפי שהיא מופיעה לפעמים) מעכו נולדה באביב של שנת 1272 בממלכת ירושלים, אחת המדינות הצלבניות בארץ ישראל.
בזמן לידתה סבה, הנרי השלישי עדיין היה בחיים ואביה טרם עלה לכס המלוכה.
זמן קצר לאחר שנולדה עזבו הוריה את עכו, נסעו לסיציליה ולספרד , ולאחר מכן השאירו את ג'ואן עם אמה של אלינור, ג'ואן, רוזנת פונטייה, בצרפת.
ג'ואן גדלה בצרפת ולמדה אצל בישוף, וגם לאחר שהתאחדה עם הוריה כעבור כמה שנים, מערכת היחסים ביניהם הייתה מרוחקת במשך כל חייה.
לאחר שאדוארד אביה חזר לאנגליה הוא החל לארגן נישואים לג'ואן וקיווה באמצעותם להשיג כוח פוליטי והון פיננסי.
כבר כשהייתה ג'ואן בת 5 הוחלט כי תינשא להרטמן, בנו של מלך רודולף הראשון, מלך גרמניה, אך הוא מת בטביעה עוד בטרם פגש את אשתו המיועדת בפעם הראשונה.
אדוארד מצא בעל מיועד נוסף לג'ואן, גילברט דה קלייר, רוזן גלוסטר, שהיה כבר גרוש ומבוגר מג'ואן בת ה-12 בכמעט 30 שנה.
הרוזן העניק לאדוארד את אדמותיו תמורת הבטחה לקבל אותן בחזרה לאחר הנישואים לג'ואן, וכן תשלום של 2,000 מארק.
השניים נישאו ב-30 באפריל 1290 במנזר וסטמינסטר, ונולדו להם ארבעה ילדים משותפים:
גילברט דה קלייר, הרוזן השביעי מהרטפורד
גילברט דה קלייר, מת ב-7 בדצמבר 1295, וג'ואן נישאה בשנית כעבור קצת יותר משנה לראלף דה מונת'רמר, נושא כלים בחצרו של אדוארד.
ג'ואן התאהבה בו ושכנעה את אביה להעניק לו תואר אבירות.
השניים התחתנו בסתר בינואר 1297, וג'ואן אמרה על כך "אין זה נחשב מבזה או מביש עבור רוזן לקחת אישה ענייה ומרושעת לאישה; באותו אופן אין סיבה להקשות או להטיל אשמה ברוזנת שרוצה לקדם את מעמדו או להעניק תואר כבוד לצעיר אמיץ".
בזמן שנישאה, המלך אדוארד כבר תכנן כי ג'ואן תינשא לאמדאוס החמישי, רוזן סבויה ולאחר ששמע על נישואי הסתר הוא כלא את מונת'רמר בטירת בריסטול.
ג'ואן הייתה בהריון עם ילדה המשותף הראשון עם מונת'רמר, ולאדוארד לא נותרה ברירה אלא לשחרר את מונת'רמר מהכלא באוגוסט 1297, ומייד עם שחרורו גם העניק לו את תוארי הרוזן מגלוסטר ורוזן הרטפורד.
לג'ואן ולמונת'רמר היו ארבעה ילדים:
מרי דה מונתרמר, נולדה באוקטובר 1297. בשנת 1306 סבה המלך אדוארד הראשון ארגן את נישואיה לדאנקן מקדאף, הרוזן השמיני מפייף
ג'ואן דה מונתרמר, ילידת 1299, הפכה לנזירה באמסברי.
תומאס דה מונתרמר, ברון מונתרמר השני, נולד ב-1301.
ג'ואן הייתה השביעית מבין ארבעה עשר ילדיהם של אדוארד הראשון ואלינור.
רוב אחיה מתו בילדותם ומלבדה שרדו לבגרות רק אחיה הצעיר, אדוארד מקרנארבון (לימים המלך אדוארד השני), וארבע מאחיותיה: אלינור, מרגרט, מרי ואליזבת.
כמו שאר אחיה, ג'ואן לא גדלה עם הוריה.
במשך ארבע שנים היא התגוררה עם סבתה בפונטייה, ולאחר מכן גדלה עם המשרתים שדאגו גם לחינוכם של אחיה ואחיותיה.
למרות זאת, כשבחרה לאחר נישואיה הראשונים לעזוב את חצר המלוכה, הדבר הביא לעימות עם אביה.
ג'ואן שמרה על קשר הדוק למדי עם אחיה ואחיותיה.
היא ומונת'רמר התכתבו עם אדוארד אחיה, גם לאחר שהתנכר מאביהם.
ג'ואן מתה ב-23 באפריל 1307, באחוזת קלייר בסאפוק.
סיבת מותה נותרה לא ברורה, אך ייתכן כי מתה במהלך לידה, סיבת מוות שכיחה באותה תקופה.
ג'ואן נקברה במנזר האוגוסטיני בקלייר, לצד רבים ממשפחתו של בעלה הראשון.
במאה ה-15 נטען כי בשנת 1357 בתה של ג'ואן, אליזבת דה בורג כי "בדקה את גופת אמה ומצאה אותה שלמה", תופעה שבכנסייה הקתולית נחשבת כסימן לקדושה, אך בשל הזמן הרב שעבר מזמן התרחשות האירוע לכאורה ועד לתיעוד הראשון שלו, מהימנות הדיווח מוטלת בספק.
לאורך השנים צצו שמועות נוספות על ניסים שהתרחשו בקברה של ג'ואן, אך מעולם לא הוצגה סיבה אמיתית שיצדיקו את הפיכתה למבורכת או קדושה.
ג'ואן מעכו מופיעה ברומן ההיסטורי Infamous של וירג'יניה הנלי, שם היא מתוארת כנסיכה צעירה, מתירנית, יהירה, רדודה ומפונקת.
אין שום ראיה לכך שזה אכן היה אופיה של ג'ואן, בעיקר לאור אי ההיצמדות לעובדות היסטוריות אחרות ברומן.
כך למשל, על אף שלג'ואן היו שמונה צאצאים, ברומן יש לה בת אחת בלבד.
ברומן The Love Knot משנת 2000 מאת ונסה אלכסנדר, ג'ואן מעכו היא אחת הדמויות המרכזיות, ודמותה מוצגת שם באופן שונה לחלוטין מאשר בספרה של הנלי.
הרומן מגולל את סיפור אהבתם של ג'ואן ומונת'רמר באמצעות סדרת מכתבים שהשניים כתבו זה לזו.
בספרה של ההיסטוריונית הבריטית מרי אן אוורט גרין, שחקרה במאה ה-19 את חייהן של נסיכות אנגליה, ג'ואן מתוארת כ"נסיכה קלת ראש" ואם מזניחה.
היסטוריונים רבים תומכים בתיאור זה, אך ישנם גם מחברים אחרים שיצאו כנגד השקפה זו.
ג'ואן קלי הורן היא פוליטיקאית אמריקאית ממיזורי.
היא כיהנה קדנציה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית וייצגה את מחוז הקונגרס השני של מיזורי.
הורן נולדה בסנט לואיס, מיזורי ב-18 באוקטובר 1936. היא נבחרה לקונגרס ב-1990, והביסה את ג'ק בוכנר הרפובליקני המכהן ב-54 קולות במחוז שכלל את רוב הפרברים המערביים של סנט לואיס, כמו פלוריסנט, סנט צ'ארלס וטאון וקאונטרי.
מוקדם יותר בשנת 1990 אישר בית המחוקקים של מדינת מיזורי בשליטה דמוקרטית מפת מחוז קונגרס חדשה שנועדה לשמר רוב דמוקרטי מוצק בשני המחוזות שכללו את סנט לואיס עצמה - הראשון, המיוצג על ידי הדמוקרט ביל קליי וה-3, המיוצג על ידי מנהיג הרוב בבית הנבחרים, דיק גפהארדט.
תוך כדי כך, בית המחוקקים העביר את רוב האזורים הדמוקרטיים המוצקים של המחוז ה-2 למחוזות ה-1 וה-3.
עם זאת, המפה החדשה שורטטה הרבה לפני הבחירות, ואיש לא ציפה לניצחון המפתיע של הורן על בוכנר.
הורן הבינה שהמפה החדשה מכניסה אותה לצרות אלקטורליות רציניות, וביקשה שהמפה תצויר מחדש, אפילו ביקשה חלק מסנט לואיס.
עם זאת, קליי וגפהארדט דחו אותה.
בנובמבר 1992, הורן הובסה בדוחק על ידי מנהיג המיעוט בבית הנבחרים של המדינה הרפובליקני, ג'ים טאלנט.
היא הובסה בניסיון נוסף נגד טאלנט ב-1996.
ג'ואקינו אנטוניו רוסיני (באיטלקית: Gioacchino Antonio Rossini; 29 בפברואר 1792 – 13 בנובמבר 1868) היה מלחין איטלקי.
רוסיני נולד להורים מוזיקליים - אביו היה נגן קרן ואמו זמרת.
הוא הוטבל בשם Giovacchino (ג'ובאקינו), אך נודע בשמו המקוצר Gioacchino.
כילד למד לנגן בכינור ובצ'מבלו, והתברך בנוסף בקול נעים לאוזן.
אמו מנעה את התממשות הצעת אחיה לסרס את הבן המוכשר עבור שימור קול הסופרן שלו, ורוסיני היה אסיר תודה לה על כך.
בגיל 14 עבר לקונסרבטוריון של בולוניה בו למד הלחנה ונגינה בצ'לו ובפסנתר.
ארבע שנים מאוחר יותר השלים את לימודיו, שבמהלכם חיבר כבר מספר יצירות.
רוסיני החל לכתוב אופרות באופן בסיסי בוונציה.
האופרה "טנקרדי", אותה הלחין בשנת 1813, הובילה לפרסומו.
הוא הלחין אופרות לבתי אופרה איטלקיים, ובשנת 1815 מונה למנהלם של שני בתי האופרה של נאפולי.
בחוזה ההעסקה שלו התחייב לכתוב אופרה אחת מדי שנה לכל אחד מבתי האופרה, אך הדבר לא מנע ממנו לעבוד עבור ערים אחרות.
לא כל האופרות שהלחין התקבלו בעין יפה: הופעות הבכורה של "הספר מסביליה" ושל "סינדרלה" ברומא לא היו הצלחה גדולה, ורק בבימויים מאוחרים יותר זכו לאהדת הקהל.
בנאפולי הכיר את זמרת האופרה איזבלה קולברן.
הוא נישא לה בשנת 1823, והתגרש ממנה בשנת 1836. לאחר שהות בת חמישה חודשים בלונדון, שם הובטח לו שכר נאה ב-King's Theatre, קיבל בשנת 1824 את ניהול האופרה האיטלקית בפריז.
שנתיים מאוחר יותר היה למלחין החצר המלכותי ולמפקח הכללי על השירה בצרפת.
ב-1829 הלחין את "וילהלם טל", האופרה האחרונה שכתב.
בסך הכול הותיר אחריו במהלך שני עשורים 39 אופרות שונות.
בפרק זמן זה קנה לעצמו שם של אמן האופרה בופה (האופרה הקומית), אף שכתב גם אופרות רציניות.
בשנת 1830 איבד את משרותיו הרשמיות, לאחר שמלך צרפת נאלץ לוותר על כיסאו בעקבות מהפכת יולי.
באמצעות פנייה לרשויות עלה בידי רוסיני להבטיח לעצמו קצבה לכל החיים.
רוסיני היה ידוע כנהנתן ואוהב חיים, וחלק מפרסומו קשור לפן הגסטרונומי: מנות אוכל משובחות מהמטבח הצרפתי נקראות על שמו.
המפורסמת שבהן היא טורנדו רוסיני (Tournedos Rossini): אומצת פילה בקר צלויה עם פרוסת כבד אווז, בתוספת פטריות כמהין או בתוספת ציר בקר.
לפי המסופר, רוסיני עצמו המציא את המנה הזו.
בשנים 1836 עד 1848 פעל רוסיני בבולוניה כמנהל בית הספר למוזיקה.
הוא המשיך להלחין, אך הקדיש עצמו עתה למוזיקה הדתית והקאמרית.
בשנים אלו גם נשא את אשתו השנייה, הצרפתייה אולימפ פליסייה, לה היה נשוי עד מותו.
עקב חוסר שקט פוליטי בבולוניה נמלט ב-1848 לפירנצה.
ב-1855 שב לפריז, ובה בילה את שארית חייו.
יצירותיו החשובות בתקופה שלאחר כתיבת האופרות הן "סטאבאט מאטר" ו-Petite Messe Solennelle, שהיא יצירה בת 90 דקות, על אף שמה.
לחניו מוכרים בזכות אלמנט הבדיחה שבהם, וגם כותרותיהן ("אטיודים אסטמתיים", "ואלס מעונה", "חטאים של זקנה") מעידות על חוש ההומור שלו.
רוסיני סבל מדיכאון, בעיקר במחצית השנייה של חייו, שנבע כנראה ממחלת מין בה נדבק בנעוריו.
הוא מת מסיבוך של ניתוח במעיו, ונקבר בבית הקברות פר לשז שבפריז בשנת 1868. ב-1877 הועבר גופו לפירנצה שבאיטליה מולדתו, אך מערת הקבורה הריקה בפריז מוקדשת לזכרו עד היום.
ג'ואקינו רוסיני נולד ב-29 בפברואר 1792 בפזארו, חצי האי האפניני, לחופי הים האדריאטי, דאז חלק ממדינת האפיפיור.
הוא היה בנם היחיד של שני מוזיקאים, ג'וזפה ואנה רוסיני.
אביו ג'וזפה (1758–1839) היה חצוצרן ואמו אנה (1771–1827) לבית גידאריני, תופרת במקצועה וזמרת בזמנה החופשי.
במקור הייתה אנה בתם של אופים.
נעוריו של רוסיני עמדו בסימן המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות, שהשפיעו על המהלכים המדיניים כמו גם החברתיים באיטליה.
מקום הולדתו של רוסיני מהווה כיום מוזיאון קטן בן ארבע קומות.
רוסיני חי בפזארו עד הגיעו לגיל שמונה, עת עבר עם משפחתו שהחלה לנדוד.
בגיל 10 עבר רוסיני לבית משפחת אביו בעיירה לוגו (אנ'), הממוקמת כיום בחבל אמיליה-רומאניה.
הוא למד לנגן בקרן יער ובצ'מבלו והיה בעל זיקה לשירה שכן היה בעל קול סופרן מוצלח.
דודו (אחי אמו) רצה לבחור בו כקסטרטו דרך סירוס לשימור קולו, אך אמו של רוסיני התנגדה לכך באופן נחרץ, דבר שהוביל את בנה להיות לה אסיר תודה לאורך כל חייה.
בית המשפחה בלוגו היה בנוי מחמישה חדרים והוא מהווה כיום מוזיאון קטן שבו עבודותיו של רוסיני מוצגות לראווה.
הוא למד בחריצות את יצירותיהן של מוצרט והיידן בספרייתו של מכר וכתב את יצירותיו הראשונות (רביעיות מיתרים) בלוגו בגיל 12. רוסיני היה בן 12 עם מעבר משפחתו אל בולוניה.
אביו של רוסיני, ג'וזפה, החליט על המעבר לבולוניה משתי סיבות, ראשית תמך במהפכה הצרפתית ובאידיאלים המהפכניים שהיא הפיצה עמה, ושנית רצה לאפשר חינוך מוזיקלי איכותי עבור בנו היחיד.
רוסיני החל ללמוד בבולוניה במוסד ללימודי מוזיקה רשמי - קונסרבטוריון.
בגיל 18, בסיום לימודיו, היה על רוסיני להרוויח כסף באופן עצמאי עבור מחייתו והוא עבר מבולוניה להתגורר בוונציה, דאז ממלכת איטליה הנפוליאונית, מדינת חסות של הקיסרות הצרפתית הראשונה.
בעת שהותו בוונציה הלחין רוסיני את יצירתו המרכזית הראשונה; "צו הנישואים" (La cambiale di matrimonio).
היצירה הייתה לאופרה קצרה בת מערכה אחת מסוג פארסה (ז'אנר אופרות המזוהות עם ונציה המורכבות לרוב מתוך מערכה אחת בלבד) קומית.
היצירה נכתבה עבור לִבְרִית של הסופר ג'אטנו רוסי.
היצירה הופיעה בהצגת בכורה ב-3 בנובמבר 1810 בתיאטרון 'סן מואיז' (San Moisè) בוונציה.
את האוברטורה לאופרה הלחין רוסיני כבר בתקופה שלמד בקונטרבטוריון בבולוניה.
ביצירה הזאת הציג רוסיני לראשוני את המוטיב של הדוּאֵט "אז אני" (Dunque io son) שחזר על עצמו ביצירה נוספת של רוסיני מאוחר יותר בהמשך הקריירה שלו.
עם הגעתו של רוסיני לוונציה, החל בכתיבת אופרות קומדיות בנות מערכה אחת עבור מספר תיאטרונים קטנים בעיר.
עם העבודות שהוזמנו עבור תיאטרון סן מואיז הוונציאני, התפתח רוסיני בקצב עוצר נשימה למלחין אופרות מוביל.
בתיאטרון הנודע הזה, שעבורו כתב בעבר אנטוניו ויוואלדי, רוסיני כתב מספר אופרות במערכה אחת תוך זמן קצר.
כבר עבודתו הראשונה, "צו הנישואים", זכתה להצלחה נרחבת.
עם זאת, רבים מהכנרים היוקרתיים, היו נבוכים מהמהלך 'המהפכני' הזה של הצעיר בן ה-18 וסירבו לבצע כנדרש את צלילי ההקשה ובכך גרמו למהומה ניכרת במהלך הצגת הבכורה.
בשנותיו בוונציה נהג רוסיני לכתוב שלוש אופרות קצרות מדי שנה בממוצע.
בגיל 21 קיבל רוסיני הצעת הלחנה של אופרה עבור תיאטרון לה פניצ'ה (איטלקית עבור "עוף החול") המפורסם, המוכר שבבתי האופרה של ונציה.
עבור לה פניצ'ה הלחין רוסיני את יצירתו המפורסמת ביותר נכון לאותה העת, "טנקרדי" (Tancredi).
הייתה זאת אופרה סריה בת שתי מערכות שבוססה על הטרגדיה "טנקרד" (Tancrède) של ווֹלטֶר.
האופרה נכתבה במשך פחות מחודש, פורסמה בהצגת בכורה ב-6 בפברואר 1813 והפכה לסימן היכר מוזיקלי על סגנונו של רוסיני.
במקור "טנקרד" הסתיימה בסוף טוב, כמקובל במסורת אופרות סריה.
מאוחר יותר, רוסיני שיפצר אותה כך שסופה תאם את הסיום הטרגי של היצירה כפי שנכתבה במקור בידי וולטר.
תיקון זה ליצירתו היווה דוגמה לכך שרוסיני חש העדפה לנאו-קלאסיציזם על גבי רומנטיקה.
לא נותרו עקבות רבות על עבודתו של רוסיני במהלך שהותו בוונציה, תיאטרון סן מואיז נהרס, תיאטרון סן בנדטו (תיאטרון הבכורה של "איטליאנה באלג'רי; האיטלקייה באלג'יר" (Italiana in Algeri)) היה לקולנוע עם השנים ורק לה פניצ'ה עודנו עומד.
עם הצלחתו הנרחבת של רוסיני ב"טנקרד" השיג לראשונה אהדה והוכרה ברחבי אירופה ולאחר הבכורה המוצלחת שלה הוא עבר פעם נוספת ממקום מגוריו בוונציה אל נאפולי, ממלכת שתי הסיציליות.
השנים 1810–1820 היו 'שנות הגלריה' של רוסיני, במהלכן כתב למעלה מ-30 יצירות עבור עשרות תיאטראות.
עם זאת, במסגרת תולדות חייו של רוסיני הייתה פעילותו בנאפולי, בולוניה ופריז, אשר האפילה על פעילותו במילאנו.
אף על פי כן, במילאנו, בירת חבל לומברדיה היו בכורות של חצי תריסר מיצירות של רוסיני, כולל "עורב הנחלים" (Gazza ladra) ו"הטורקי באיטליה" (Il Turco in Italia).
רוסיני פגש בביקורו במילאנו את דומניקו ברבג'ה, שהיה אחראי על "מרכז הבידור" לה סקאלה, בית אופרה במילאנו.
באותה העת, לצד חשיבותו של הנושא התרבותי והמוזיקלי, ההיבט החברתי של ביקור בלה סקאלה היה חשוב לא פחות.
לה סקאלה כללה גם בית קפה, קונדיטוריה, מטבח וחדרי משחקים, עליהם היה דומניקו ברבג'ה בעל התושייה האחראי.
עם עליית הצרפתים לשלטון במהלך השנים של ממלכת איטליה הנפוליאונית, ההימורים הוסדרו בחוק וברבג'ה הפך את לה סקאלה למרכז בילוי עם מוזיקלי, גסטרונומי וכמו כן גם מרכז להימורים.
המוסד של לה סקאלה כיבד את רוסיני עם בניית פסל גדול בדמותו בחצר בית האופרה.
היה זה הודות למוניטין שרכש רוסיני בהיותו בוונציה אשר אפשר לו להשיג הצעות להלחנה עבור מוסדות האופרה היוקרתיים ביותר באיטליה; לה סקאלה במילאנו, תיאטרון סן קרלו בנאפולי ותיאטרון פונדו, גם הוא בנאפולי.
עבור רוסיני זו הייתה ההזדמנות לכתיבת יצירות שנועדו להתפרסם ברחבי אירופה.
רוסיני כתב 9 אופרות לנאפולי והחל בפרשיית אהבים עם איזבלה קולברן, פילגש של ברבג'ה.
ברבג'ה מצידו היה מודע לפרשיית האהבים הזאת ולא ייחס לה חשיבות.
רוסיני הפך למנהל התיאטראות של סן קרלו ופונדו והלחין עבור המקהלות של שני התיאטראות.
ביחד עם ברבג'ה הפך סן קרלו למאורת הימורים ומסעדה עם תיאטרון צמוד בעל 2,000 מקומות ישיבה.
עבור הציבור, האופרה לא הייתה מקדש של מסירות נפש מוזיקלית, אלא מקום עסקי וחברתי.
בשנת 1816, שנה לאחר הגעתו של רוסיני, סן קרלו נשרף עם התפרצותה של שרפה נרחבת בתוך העיר נאפולי.
ברבג'ה הצליח לבנות מחדש את התיאטרון בהדרתו כפי שהייתה קודם לשרפה בתוך 12 חודשים.
רוסיני שהה בנאפולי שבע שנים, במהלכן עבד במרץ, כתב עבור תיאטראות אחרים מלבד אלו בנאפולי, והוביל את תיאטרון סן קרלו לשנות הזהב הראשונות שלו במאה ה-19. בשנת 1822 עזב את נאפולי והתחתן עם איזבלה קולבראן בבולוניה.
בני הזוג התגרשו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 כאשר עבר רוסיני פעם נוספת מביתו בעוד איזבלה נותרה בבולוניה.
רוסיני היה במאי ומלחין תיאטרון בנאפולי כשהוצע לו להלחין יצירה עבור תיאטרון ארג'נטינה ברומא.
הוא קיבל את ההצעה ובגיל 23 כתב תוך שבועות ספורים את אחת היצירות האופראיות הגדולות ופורצות הדרך.
הבכורה הייתה לכישלון וגררה תקרית מביכה, אך עד ההופעה השלישית כבר התקבלה היצירה בביקורות מעולות וההופעה הראשונה של "הספר מסביליה" (Il barbiere di Siviglia) בתיאטרון ארג'נטינה הפכה למיתוס.
שנה לאחר מכן חזר רוסיני לביקור נוסף לרומא עם עבודה נוספת שהוזמנה, הפעם נועדה היצירה עבור תיאטרון דלה ואלה.
היצירה נקראה "סינדרלה" (Cenerentola), האופרה הרצינית ביותר שלו עד כה.
הטנור כעס על כי האריות הווירטואוזיות בעלות הסי הגבוה היו קשות לביצוע.
זמר הבריטון חשש מה'פרסטו סילבטו' (שירת הדיבור המהיר) של רוסיני.
שרשראות טונים וזינוקים במערכה האחרונה הייתה עוצרת נשימה.
יצירה זו היא בין התובעניות ביותר שנכתבו עבור סופרן קולורטורה.
פעם נוספת הייתה הבכורה לכישלון אך ההצגות שהגיעו אחריה הובילו לאהדת יצירותיו של רוסיני בקרב תושבי רומא.
הופעת הבכורה של היצירה הייתה כאוטית וכושלת.
ייתכן והציפיות הרבות מ"הספר מסביליה" תרמו לכישלון הבכורה של "הספר מסביליה".
ההופעה הראשונה של "הספר מסביליה" הייתה כאמור סוערת במיוחד גם כן.
אחד הזמרים מעד על דלת מלכודת ונפל על פניו.
במהלך הגמר הופיע פתאום חתול על הבמה.
לאחר שנמלט החוצה, הוא חזר וקפץ על זרועותיו של זמר.
הקהל החל ללעוג ודרבן את החיה.
אחת ההמצאות הגדולות ביותר של רוסיני, בהן השתמש לראשונה ב"איטליאנה באלג'רי" וב"הספר מסביליה", היא מה שנקרא 'הקרשנדו של רוסיני'.
אחת הסצנות הללו היא האריה של בזיליו "קלומניה היא משב רוח".
הטקסט של האריה נשמע כמו ההגדרה של קרשנדו של רוסיני.
הוא מתחיל במשב רוח ומתגבר בהדרגה להוריקן מוזיקלי עד שהוא מסתיים ביריית תותח.