tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא השלים את לימודיו בליסאום הקיסרי אלכסנדר בשנת 1871, הצטרף למשרד הפנים, ונשלח לפלך לומז'ה (פולין הקונגרסאית).
בשנים לאחר מכן מונה לסגן מושל ארכנגלסק (1879); סגן מנהל המחלקה הכלכלית של משרד הפנים (1884); מושל המחוזות ארכנגלסק (1885), קלוגה (1893) וטבר (1897).
בשנת 1903 מונה לסנאטור, ובשנים 1907–1908 פעל כמיופה כוח של הצלב האדום במחוזות טורגיי ואורלסקאיה ובמחוז סרטוב, וארגן סיוע לאזורים מוכי רעב.
בשנת 1912 מונה לחבר במועצת המדינה ובשנת 1915 מונה ליו"ר הוועדה להגשת סיוע לשבויי מלחמה רוסים מחוץ למדינה.
בנוסף כיהן כסגן יו"ר אחת מוועדות הצדקה של הקיסרית אלכסנדרה.
ב-25 בדצמבר הוזמן על ידי הקיסרית אלכסנדרה לראיון, אך התקבל בפועל על ידי הצאר.
הנסיך גוליצין, שגילה היסוס לא רצה להחליף את ראש הממשלה אלכסנדר טרפוב, התעקש על התפטרותו של שר הפנים אלכסנדר פרוטופופוב והפציר בפני ניקולאי השני לבטל את מינויו, כשהוא מנמק זאת בחוסר הכנתו לתפקיד ראש הממשלה.
הצאר סירב, אך פאבל איגנטייב, אלכסנדר מקרוב ודמיטרי שובאייב הוחלפו; ניקולאי דוברובולסקי מונה תחתיהם.
מועצת השרים התכנסה רשמית פעם או פעמיים בשבוע (שבע ישיבות בינואר, שש בפברואר).
הדאגה העיקרית של הממשלה הייתה "מזון ותחבורה".
הדבר החשוב ביותר, לדברי הנסיך גוליצין, היה כינוס הדומה והרצון לעבוד עמה יחד, ולמצוא דרך כלשהי להפוך זאת לאפשרי.
הממשלה דנה במועד חידוש מושבי הדומה: תחילה תוכנן שייפתח ב־12 בינואר, אחר כך ב־31 בינואר, אך בסופו של דבר נדחה כינוס הדומה עד ל־14 בפברואר.
פרוטופופוב, שהתנצל פעמים רבות ולא השתתף בישיבות, הציע את פיזור הדומה או דחייה נוספת של כינוסה.
למרות היותו החבר המבוגר ביותר במועצה (גוליצין היה בן 66, בעוד שהאחרים היו בני 36 עד 63), הוא לא היה מנהיג.
(גילו המתקדם גרם לו להירדם באופן קבוע במהלך ישיבות מועצת המדינה).
בינואר 1917 התמודדו שני גופים יריבים, הדומה וסובייט פטרוגרד, התחרו על עמדות כוח.
ב-8 בפברואר, לבקשת הצאר, ניסחו ניקולאי מקרוב יחד עם פרוטופופוב את נוסח המניפסט לפיזור הדומה (שפוזר, ותוכנן להתכנס מחדש ב־14 בפברואר 1917).
ב־14 בפברואר פרצו הפגנות המוניות.
ב־15 בפברואר נשא אלכסנדר קרנסקי נאום שכמעט קרא להתנקשות בקיסר.
שבוע לאחר מכן נעשו ההפגנות בנבסקי פרוספקט חמורות יותר.
ב-25 בפברואר התכנסו חברי הממשלה בביתו של גוליצין, ובלאייב הציע לעמיתיו להדיח את פרוטופופוב מתפקידו, שכן ראה בו את הגורם העיקרי לאי השקט.
ב־26 בפברואר ציווה הצאר על הצבא לדכא בכוח את המהומות, אך חיילים החלו למרוד, הצטרפו למפגינים ודרשו ממשלה חוקתית חדשה.
בערב הושעה מושב הדומה, אף שגוליצין וניקולאי פוקרובסקי התנגדו לפיזורה.
גוליצין השתמש באוקאז (צו) חתום [אך ללא תאריך] שנמסר לטרפוב, ובו נקבע כי הוד מלכותו החליט להפסיק את מושבי הדומה הקיסרית עד 1 באפריל, ובכך לשלול ממנה סמכות חוקית לפעול.
הצירים סירבו לעזוב, וועדה פרטית של חברי הדומה הוקמה כדי לסייע בהשבת הסדר.
מועצת השרים התכנסה בערב ה-27 בפברואר 1917 והגישה את התפטרותה לקיסר, וביקשה מהנסיך הגדול מיכאיל אלכסנדרוביץ' לכהן זמנית כעוצר, אולם הוא סירב לכך.
בעקבות החלטתו של ניקולאי להתפטר, הורתה הוועדה הזמנית של הדומה הממלכתית על מעצר שרים ובכירים לשעבר.
גוליצין נעצר על ידי המשטרה והועבר למבצר פטרופבלובסקיה לחקירה, שם הורעב ועונה, ולאחר מכן שוחרר ב-13 במרץ.
ב-21 באפריל 1917 נעצר שוב על ידי המשטרה ונחקר על ידי ועדת החקירה יוצאת הדופן של הממשלה הזמנית.
לאחר עליית הבולשביקים לשלטון, גוליצין הורשה לעזוב אך החליט להישאר ברוסיה, להתפרנס מתיקון נעליים במוסקבה או בפטרוגרד ושמירה על גני ירק בריבינסק.
בין השנים 1920 ל-1924 נעצר פעמיים על ידי ה-OGPU, בחשד לקשר עם אנטי-מהפכנים.
לאחר מעצרו השלישי (ב-12 בפברואר 1925), הוא הוצא להורג ב-2 ביולי 1925 בלנינגרד באשמת השתתפות ב"ארגון מונרכיסטי אנטי-מהפכני".
הנסיך ניקולאי גוליצין התחתן ב-7 באפריל 1881 בסנט פטרסבורג עם יבגניה אנדרייבנה פון גרינברג (סנקט פטרבורג, 18 באפריל 1864 – ניס, 18 ביולי 1934).
הנסיך דמיטרי ניקולאייביץ' (ארכנגלסק, 1882 – ניס, 1928), נישא לפרנסס סימפסון סטיבנס
הנסיך ניקולאי ניקולאייביץ' (ארכנגלסק, 1883 – הוצא להורג בסולובצקי, 1931)
הנסיך אלכסנדר ניקולאייביץ' (סנט פטרסבורג, 1885 – טולון, 1974), בגלות התחתן עם מרינה פטרובנה, נסיכת רוסיה, בתו של פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
הנסיך יבגני ניקולאייביץ' (ארכנגלסק, 1888 – פריז, 1928)
ניקולאי גיאורוב (בבולגרית: Николай Гяуров; 13 בספטמבר 1929 – 2 ביוני 2004) היה זמר אופרה בולגרי ואחד מזמרי הבס המפורסמים ביותר של התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא זכה להערצה בזכות קולו העוצמתי והמפואר, וקשר אותו במיוחד לתפקידים של מוסורגסקי וורדי.
גיאורוב נישא לפסנתרנית הבולגרית זלטינה מישקובה בשנת 1956. נישא לסופרן האיטלקייה מירלה פרני בשנת 1978, ושניהם הופיעו יחד לעיתים קרובות.
הם התגוררו במודנה עד מותו של גיאורוב בשנת 2004 מהתקף לב.
גיאורוב נולד בעיירה ההררית הקטנה ולינגרד בדרום בולגריה.
כילד למד לנגן בכינור, פסנתר וקלרינט.
הוא החל את לימודי המוזיקה שלו בקונסרבטוריון הממלכתי הבולגרי בשנת 1949, שם למד אצל פרופ' קריסטו ברמברוב.
גיאורוב זכה במלגת לימודים ממלכתית, ומשנת 1950 עד 1955 למד בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הקריירה של גיאורוב החלה בשנת 1955, כאשר זכה בפרס הגדול בתחרות השירה הבינלאומית בפריז ובפרס הראשון ובמדליית זהב בפסטיבל הנוער העולמי החמישי בוורשה.
גיאורוב ערך את הופעת הבכורה האופראית שלו בשנת 1955 בתור דון בסיליו ב"ספר מסביליה" של רוסיני בסופיה.
בשנת 1956 עבר לתיאטרון בולשוי במוסקבה, שם שר את "מפיסטופלס" הראשון שלו.
גיאורוב חלק במה לראשונה עם מירלה פרני בשנת 1961 בג'נובה.
היא הייתה מרגריט, הוא היה מפיסטופלס ב"פאוסט".
הזוג נישא בשנת 1978 והתגוררו בעיר הולדתה, מודנה.
הם שרו יחד לעיתים קרובות.
הוא קיים את הופעת הבכורה שלו בארצות הברית ב"פאוסט" של גונו בשנת 1963 באופרה הלירית של שיקגו, והוא המשיך לשיר שנים עשר תפקידים עם הלהקה, כולל התפקידים הראשיים ב"בוריס גודונוב", "דון קישוט" ו"מפיסטופלס".
הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה ב-8 בנובמבר 1965 הייתה בתפקיד מפיסטופלס.
הוא שר שם בסך הכל 81 הופעות בעשרה תפקידים, והופיע שם לאחרונה ב-26 באוקטובר 1996, בתפקיד ספרפוצ'ילה ב"ריגולטו".
במהלך הקריירה שלו, הוא הופיע גם בתיאטרון הבולשוי במוסקבה, באופרה הממלכתית של וינה, בקובנט גארדן ובאופרה של פריז.
בסוף שנות ה-70, גיאורוב שר את התפקיד הראשי בהקלטה הסטריאו המלאה הראשונה של האופרה דון קישוט מאת מסנה.
הוא הוקלט לעיתים קרובות, והדיסקוגרפיה שלו כוללת הקלטות מלאות של רבים מתפקידיו הבימתיים הגדולים, כולל דון ג'ובאני, דון בזיליו, רמפיס, קולין, בנקו, מפיסטו ובוריס גודונוב של גונו ובויטו, ועוד רבים אחרים.
גיאורוב ואשתו מירלה פרני שרו יחד באופרות רבות, וביניהן "סיימון בוקנגרה" (לה סקאלה, 1971), "פאוסט" (קובנט גארדן, 1976), "דון קרלוס" (זלצבורג, 1976), "ארנני" (לה סקאלה, 1982).
באוקטובר 2000, בגיל 71, הופיע הופעה עטורת שבחים בקונצרט הראשון לזכרו של הרברט פון קאראיין בניצוחו של ג'יימס אלן גארס באולם, שם שר אריות אופרה ודואטים מאת צ'יליאה, צ'ייקובסקי וורדי, יחד עם מירלה פרני.
בהספד של גיאורוב ב־Opera News, ציין מרטין ברנהיימר : "הוא שלט בכלי ווקאלי יוצא דופן, נדיב להפליא בגודלו, חם בגוון, כהה בצבעו.
הוא גלגל את הטון המהדהד לפקודתו בנדיבות, ובקלות מיוחדת בחלק העליון המלוטש."
+תפקידכותרמלחיןהרוזן רודולפולה סונמבולהבליניאורובזונורמהבליניסיר ג'ורג'הפוריטניםבליניהאפיפיור קלמנט השביעיבנוונוטו צ'ליניברליוזמפלסטופלסמפיסטופלסבויטוחאן קונצ'קהנסיך איגורבורודיןהנסיך ג'רמןייבגני אונייגיןצ'יקובסקיקריאוןמדאהקרוביניארקלפלאס ומליסנדהדביוסיהנרי השמיניאנה בולנהדוניצטיריימונד בידבנטלוצ'יה די למרמורדוניצטיבלדסרלה פבוריטהדוניצטימפיסטופלספאוסטגונוגוריאנצ'יקובמבית המתיםיאנאצ'קהעיווראיריסמסקנייאינדרהמלך להורמסנההנזירהלהטוטן מנוטרדאםמסנהדון קישוטדון קישוטמסנהמרצ'לוההוגנוטיםמאיירברסנקההכתרת פופאהמונטורדידון ג'ובאנידון ג'ובאנימוצרטבוריס גודונוב
ורלאםבוריס גודונובמוסורגסקיאיבן חובנסקיחובנשצ'ינהמוסורגסקיאלביס בדוראולה ג'וקונדהפונקיאליקוליןלה בוהםפוצ'יניטימורטורנדוטפוצ'ינידון בזיליו
פיגארוהספר מסביליהרוסינימשהמשהרוסיניגואלטיירו פארסטוילהלם טלרוסיניזכריהנבוקוורדידון רואי גומז דה סילבהארנניורדיאטילהאטילהורדיבנקומקבת'''
פסגת גיאורוב באי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, אנטארקטיקה, קרויה על שם ניקולאי גיאורוב.
ניקולאי השני (שמו המלא: ניקולאי אלכסנדרוביץ' רומנוב .
תוארו הרשמי היה: ניקולאי השני, הקיסר והשליט של כל הנסיכויות הרוסיות; 18 במאי 1868 – 17 ביולי 1918) היה הקיסר האחרון של האימפריה הרוסית, שירש את אביו אלכסנדר השלישי ב-1894. בתקופת שלטונו נקלעה האימפריה למשבר פוליטי חריף, שהועצם על ידי האבדות הכבדות שספגה רוסיה בחזית מלחמת העולם הראשונה (1914–1918).
ניקולאי לא הצליח לנווט את האימפריה ברגעיה הקשים, ובסופו של דבר הסתיים שלטונו במהפכת פברואר בשנת 1917, שהביאה לסיום השלטון בן שלוש-מאות השנים של שושלת רומנוב ברוסיה.
גם הממשלה הזמנית, שקמה בעקבות המהפכה, כשלה במשימה, והבולשביקים עלו לשלטון במהפכת אוקטובר באותה שנה.
הבולשביקים רצחו את ניקולאי יחד עם בני משפחתו ב-1918.
בארצו, נמתחה ביקורת על ממשלתו שדיכאה יריבים פוליטיים ומה שנתפס כאשמתו או אי-פעולה במהלך אסון חודינקה, הפוגרומים האנטי-יהודיים, יום ראשון העקוב מדם (1905), והדיכוי האלים של מהפכת 1905 ברוסיה.
ניקולאי היה בנו של הצאר אלכסנדר השלישי והצארינה מריה פיודורובנה (נולדה כדאגמאר, נסיכת דנמרק).
אביו הקשוח סבר שניקולאי רכרוכי מדי וכלל לא הכין אותו לכתר.
רק כאשר היה על ערש דווי וירא מפני חוסר המשכיות לשושלתו, הסכים אלכסנדר לנישואיו של ניקולאי לנסיכה הגרמנייה.
כיורש העצר, הרבה ניקולאי בנסיעות.
ב-1891, בהיותו בנסיעה חשובה למזרח הרחוק, ירה בו אזרח יפני בלתי שפוי והוא כמעט נהרג.
הוא ניצל הודות לפעולה מהירה של בן דודו גאורגיוס (שחבט בתוקף עם מוט חזרן) ונותרה רק צלקת במצחו.
ניקולאי הוחזר לסנקט פטרבורג כשהוא נוצר בלבו שנאה עמוקה לקיסרות יפן.
ניקולאי עלה לשלטון ב־1 בנובמבר 1894, וזמן קצר לאחר מכן נישא לנסיכה אליקס (ששינתה את שמה לאחר מכן ל"אלכסנדרה פיודרובנה").
היו להם חמישה ילדים: אולגה, טטיאנה, מריה, אנסטסיה, ואלכסיי.
כמו כל הצארים בני משפחת רומנוב נחשב לשליט בחסד האל.
בחגיגות הכתרתו במוסקבה ב-1896, נרמסו אנשים רבים למוות בעת שניסו לקבל מתנות מהצאר החדש.
האירוסין שלו לנסיכה אליקס הקדימו אך במעט את מות אביו, והחתונה שלו הייתה זמן קצר לאחר הלוויה.
ניקולאי, אדם חלש ורדוף אמונות תפלות, שראה בכל האסונות האלה אותות מבשרי רע, עמד בפני המשימה הקשה של שלטון באימפריה הרוסית בזמן של מהומה רבתי.
בנוסף למצב הבינלאומי המתוח, עמד ניקולאי בפני בעיות מבית.
סבו, הצאר אלכסנדר השני, נרצח על ידי פצצה שהטמינו לו המהפכנים הסוציאליסטים, חרף העובדה שדווקא שליט זה היה בין המיטיבים ביותר עם השכבות החלשות.
המהפכנים לא ניסו להשיג מעמד פוליטי בתוך שיטת הממשל הקיימת, אלא להרוס את השיטה לגמרי.
כילד, שרדו ניקולאי ומשפחתו ניסיון התנקשות מפצצה שהוטמנה ברכבת שבה נסעו.
ההפסד הרוסי במלחמת רוסיה–יפן חיזק את המתנגדים הפנימיים לשלטונו והיה בין הגורמים למהפכה של 1905, שבה שביתות מאורגנות והפיכות מקומיות הכריחו את ניקולאי להסכים לכינונו של פרלמנט – הדומה, במנשר אוקטובר.
למרות הסכמתו, הפרלמנט הרוסי נהנה מזכויות מועטות והיה נתון לשליטתו המלאה של ניקולאי.
כאביו, מורהו הפוליטי, היה קונסטנטין פֹּובֶּדוֹנוֹסְטְסֵב , פרופסור למשפט ואיש דת שעמד בראש הנהלת הכנסייה האורתודוקסית.
פֹּובֶּדוֹנוֹסְטְסֵב, ריאקציונר, תומך נלהב באוטוקרטיה, אורתודוקסיה ולאומנות, ומתנגד חריף למה שכינה "אתאיזם מערבי", יעץ לו לנקוט עמדה פומבית נגד הרעיונות של ממשלה יציגה ושל אספה נבחרת.
היחסים של ניקולאי עם הדומה החדשה לא היו טובים.
הדומה הראשונה, שהיה בה רוב למפלגת הקדטים, כמעט מייד נכנסה לעימות איתו.
ניקולאי פיטר את ראש ממשלתו הליברלי יחסית, סרגיי ויטה, ופיזר את הדומה.
לאחר שבדומא השנייה היו בעיות דומות, ראש הממשלה החדש פיוטר סטוליפין פיזר גם אותה, ושינה את חוקי הבחירות על מנת להיטיב עם מפלגות שמרניות יותר בבחירות עתידיות.
לסטוליפין, פוליטיקאי משופשף, היו תוכניות שאפתניות לרפורמה.
אלה כללו העמדת הלוואות למעמדות הנמוכים על מנת לאפשר להם לקנות קרקעות, כשמטרתו הייתה לחזק את הנאמנות של החקלאים לשלטון המרכזי.
התוכניות שלו נבלמו על ידי שמרנים בחצר המלוכה.
בזמן הירצחו של סטוליפין בידי אנרכיסט ב־1911, הוא והצאר כמעט ולא דיברו, והדעה הרווחת הייתה כי סופו הפוליטי קרוב.
בעיית הירושה החריפה את הבעיות הפנימיות.
אלכסנדרה ילדה ארבע בנות לפני שבנם אלכסיי נולד ב-12 באוגוסט 1904. הנסיך הצעיר היה חולה בהמופיליה, מחלה שבאותו הזמן הייתה חשוכת-מרפא.
בשל חולשת השלטון באותו זמן, ניקולאי ואלכסנדרה בחרו שלא לגלות את מצבו של אלכסיי לאיש מחוץ לבית המלוכה.
מתוך ייאוש, אלכסנדרה ניסתה למצוא מזור לבנה אצל נזיר מעורר מחלוקת בשם גריגורי רספוטין.
לאחר הרצח של הארכידוכס פרנץ פרדיננד על ידי לאומנים סרבים בסרייבו ב־28 ביוני 1914, התלבט ניקולאי לגבי מעשיה העתידיים של רוסיה.
הוא לא רצה לנטוש את בני בריתו הסרבים לדרישותיה של אוסטרו-הונגריה, אך גם לא רצה להתחיל מלחמה כללית.
בסדרה של מכתבים שכתב לווילהלם השני, קיסר גרמניה (מה שקרוי "ההתכתבות של וילי וניקי"), שניהם הצהירו על רצונם בשלום, וכל אחד ניסה לגרום לשני להתקפל ראשון.
ניקולאי אף עשה צעדים מעשיים בכיוון זה, כשהוא דורש שגיוס הכוחות יהיה רק בחזית האוסטרית, ולא בזו הגרמנית, כשהוא מקווה למנוע מלחמה עם גרמניה.
אך כבר היה מאוחר מדי כדי שמכתבים ימנעו את האירועים הבאים.
לרוסים לא היו תוכניות מתאימות לגיוס חלקי, וב־31 ביולי 1914, ניקולאי עשה את הצעד הרה הגורל והורה על גיוס כללי.
דבר זה הוביל כמעט מייד להכרזת מלחמה גרמנית, ולכניסתה של רוסיה למלחמת העולם הראשונה.
ערב פרוץ המלחמה ב־1 באוגוסט 1914, מצא את רוסיה כשהיא אינה מוכנה די הצורך לעימות הממשמש ובא.
המלחמה התחילה עם אבדות רוסיות כבדות ואיבוד שטחים.
ניקולאי הרגיש כי חובתו היא להנהיג את צבאו אישית, כשהוא לוקח את תפקיד המפקד הכללי מדודו, הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן (בספטמבר 1915) לאחר איבוד החלק הרוסי של פולין.
ניסיונותיו לפקד על המלחמה ישירות הותירו את העניינים הפנימיים בידיה של אלכסנדרה.
כשהוא מנותק מדעת הקהל, ניקולאי לא הבין עד כמה העם היה חשדני כלפי אשתו שהייתה ממוצא גרמני ולשמועות על תלותה ברספוטין.
כעס על הנזק שהשפעתו של רספוטין גורמת למלחמה ולמלכות הביאה לרציחתו על ידי קבוצה של אצילים וביניהם בן דודו של הצאר, הנסיך יוסופוב, בדצמבר 1916.
הקשיים הגוברים בתוך המדינה וכישלונו של הצבא לנצל את הצלחותיו בניצחונו הגדול על האימפריה האוסטרו-הונגרית במתקפת ברוסילוב ביוני 1916 הביאה לשביתות ומהומות בחורף של 1916–1917. בסוף מהפכת פברואר של 1917 (פברואר בלוח השנה הרוסי הישן), ב־2 במרץ (לוח יוליאני) / 15 במרץ (לוח גרגוריאני) 1917 ניקולאי הוכרח לפרוש לטובת אחיו.
הממשלה הרוסית הזמנית בתחילה הגבילה את ניקולאי, אלכסנדרה וחמשת ילדיהם למשכנם המלכותי, ארמון אלכסנדר.
שם מצאו את עצמם הצאר ומשפחתו, שהיו רגילים לחיי תפנוקים ומותרות, חיים בבית איפטייב המפואר, כשהם אסירים של מהפכנים בולשביקים.
הצאר ומשפחתו, יחד עם רופא המשפחה ושלושה משרתים, הוצאו להורג בליל 16 או 17 ביולי 1918 על ידי כיתת יורים במרתפו של בית איפטייב שם הם היו אסורים, לאחר שנאמר להם שהם נמצאים בסכנה ועליהם לרדת למרתף למען ביטחונם.
למשך זמן רב חשבו כי גופותיהם של ניקולאי ומשפחתו נזרקו לתוך פיר של מחצבה במקום ששמו "ארבעת האחים".
למעשה, דבר זה היה נכון; הם באמת נזרקו לשם בליל יולי ה־17/16. בבוקר הבא, כאשר החלו להתגלגל שמועות, יורובסקי – מפקד הפלוגה שאליה השתייכה כיתת היורים – הוציא את הגופות והסתיר אותן במקום אחר.
שמועות על ניצולים מהמשפחה המלכותית
ההסתרה של ההוצאות להורג ושל הגופות הובילה לשמועות שהצאר או חלק מחברי משפחתו נותרו בחיים.
כמה אנשים טענו כי ראו את הצאר במחנות עבודה בסיביר בשנות השלושים המאוחרות.
טענות אלה מעולם לא נלקחו ברצינות, אך מספר אנשים בשנות העשרים והשלושים טענו, באופן יותר רציני, כי הם בני משפחת רומנוב.
במיוחד היו מספר נשים שטענו כי הן הנסיכה אנסטסיה, בתו של הצאר, וזאת מכיוון שגופתה של אנסטסיה לא נמצאה יחד עם גופותיהם של שאר בני המשפחה.
הידועה ביותר הייתה אנה אנדרסון, שטענה כי היא אנסטסיה והצליחה לשכנע בכך כמה מחברי משפחת רומנוב המוגלים.
נראה שהיא אף האמינה בטענתה בעצמה, אך בדיקות DNA שנעשו לאחר מותה קבעו כי טענתה לא הייתה נכונה.
סיפורה של אנדרסון הוסרט בסרט "אנסטסיה".
בתחילת שנות ה-90, לאחר נפילתה של ברית המועצות, גופותיהם של בני משפחת רומנוב נתגלו, הוצאו מקברן וזוהו בוודאות.
דו"ח סודי של יורובסקי, שנתגלה בשנות השבעים המאוחרות, אך לא הגיע לידיעת הציבור עד לשנות ה־90, עזר לרשויות לאתר את גופותיהם.
שתי גופות עדיין היו חסרות, של אלכסיי ושל אחת הבנות: מריה או אנסטסיה.
על פי תיאורו של יורובסקי, הגופות של אלכסיי ושל אחת הבנות, שפלוגתו של יורובסקי חשבה כי היא של אלכסנדרה, נשרפו על יד אתר הקבורה ואפרן פוזר והוסתר.
במהלך השנים מקובל היה להאמין שאנסטסיה היא הבת הנעדרת, ושהיא עדיין בחיים.
אך בשנת 2008 נמצאו שרידים של שתי גופות שהוטמנו במקום מרוחק יותר, ובבדיקות DNA קפדניות שבהן השתתפו רוסיה וארצות הברית התגלה שהגופות הן של אלכסיי ושל אחת מאחיותיו, כלומר מסתבר ששתי האחיות – אנסטסיה ומריה – נהרגו בליל הרצח המשפחתי, ולא נשארו ניצולים מאותו הלילה.
ב-1981 הכריזה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הגולה על משפחת רומנוב כקדושים מעונים.
ב־14 באוגוסט 2000, ניקולאי ומשפחתו הקרובה הוכרזו כקדושים על ידי הסינודה של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית ברוסיה, הם לא הוכרזו כקדושים מעונים, כיוון שמותם לא היה תוצאה ישירה של אמונתם הנוצרית, ובמקום זה הם הוקדשו כ"נושאי פסיון".
הם כבר נחשבו כקדושים על ידי כמה מחברי הכנסייה מחוץ לרוסיה כמה שנים קודם.
לפי הצהרה של הסינוד של מוסקבה, הם הוכרזו כקדושים מהסיבות הבאות:
ב-26 בנובמבר 1894 התחתן ניקולאי עם אלכסנדרה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואליס, נסיכת הממלכה המאוחדת, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
הקיסר ניקולאי היה צאצא של שושלות המלוכה של בית צרינגן, בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בית הסן, בית אולדנבורג, בית רומנוב ובית הוהנצולרן.
ניקולאי איוונוביץ' לובצ'בסקי היה מתמטיקאי רוסי.
ניסח לראשונה (1829) את הגאומטריה הלא-אוקלידית, הנקראת גם "גאומטריה היפרבולית" או "גאומטריית לובצ'בסקי".
במקביל לו הגיעו לתוצאה דומה קצין הצבא ההונגרי יאנוש בויאי והמתמטיקאי הגרמני הנודע קרל פרידריך גאוס (שנמנע מלפרסם תוצאה זו).
לובצ'בסקי נולד בשנת 1792 בניז'ני נובגורוד, להורים ממוצא פולני.
אביו, איוון מקסימוביץ' לובצ'בסקי, פקיד במשרד למדידת מקרקעין, נפטר כשהיה בן 7 שנים.
בשנת 1802 עברה משפחתו לקאזאן.
בשנת 1807 החל לימודיו באוניברסיטת קאזאן, שנוסדה שלוש שנים קודם לכן, ובשנת 1811 קיבל תואר בפיזיקה ובמתמטיקה.
בשנת 1814 החל ללמד באוניברסיטה, כעבור שנתיים קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1822 מונה לפרופסור מן המניין.
הוא לימד מתמטיקה, פיזיקה ואסטרונומיה.
מילא גם תפקידים ניהוליים שונים, ובגיל 35 מונה לרקטור האוניברסיטה.
בשנת 1832 נישא לוורוורה אלכסייבנה מויסייבה.
נולדו להם 18 ילדים, שרק שבעה מהם הגיעו לבגרות.
בשנת 1846 פוטר מהאוניברסיטה עקב התדרדרות מצב בריאותו.
הוא נפטר בעוני בשנת 1856.
אקסיומת המקבילים, אחת מהאקסיומות המופיעות בספרו של אוקלידס, "יסודות", היא אקסיומה מורכבת יחסית ליתר האקסיומות.
במשך כאלפיים שנה נעשו ניסיונות לייתר אקסיומה זו, כלומר להוכיח שהיא נובעת מהאקסיומות האחרות.
כל הניסיונות מסוג זה כשלו, עד שבמאה ה-19, המתמטיקאים גאוס, בולאי ולובצ'בסקי הגיעו במקביל (כל אחד בנפרד) למסקנה שהאקסיומה החמישית אינה נובעת מן האקסיומות האחרות, וניתן להחליף אותה באקסיומה אחרת ולקבל מבנה גאומטרי עשיר ומעניין, גם אם שונה מהגאומטריה האוקלידית המוכרת.
גאוס לא פרסם את ממצאיו בתחום זה.
לובצ'בסקי הציג את התוצאה המהפכנית שאליה הגיע בפגישה של המחלקה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת קאזאן, שנערכה ב-23 בפברואר 1826, ובשנים 1829–1830 פרסם אותה בכתב עת מדעי של האוניברסיטה.
בניגוד לאקסיומת המקבילים של הגאומטריה האוקלידית, הקובעת כי דרך נקודה שמחוץ לישר עובר ישר אחד ויחיד מקביל לישר הנתון, אקסיומת המקבילים של הגאומטריה ההיפרבולית, שאותה פיתח לובצ'בסקי, קובעת כי דרך כל נקודה שמחוץ לישר עוברים לפחות שני ישרים מקבילים לישר הנתון.
תוצאה בולטת מכך היא שסכום הזוויות במשולש קטן מ-180 מעלות.
לובצ'בסקי שלח מאמר בנושא לאקדמיה למדעים של סנקט פטרבורג, אך זו נמנעה מלפרסמו.
לובצ'בסקי פרסם ספרי גאומטריה אחדים במהלך חייו.
ספרו הגדול ביותר "גאומטריה" הושלם ב-1823, אך פורסם בשלמותו רק בשנת 1909, שנים רבות לאחר מותו של לובצ'בסקי.
בנוסף פיתח לובצ'בסקי דרך לחישוב קירוב של השורשים של פולינום, והגדיר פונקציה כהתאמה בין שתי קבוצות של מספרים ממשיים (אחריו הגיע גם דיריכלה להגדרה זו).
עוד תרם לובצ'בסקי לידע אודות אינטגרל דיריכלה.
ניקולאי איבאנוביץ' ואווילוב (רוסית: Николай Иванович Вавилов; 25 בנובמבר/13 בנובמבר 1887 - 26 בינואר 1943) היה מגדולי הביולוגים הרוסיים.
הוא עסק בעיקר בבוטניקה וגנטיקה של דגניים.
ואווילוב נולד במוסקבה למשפחת סוחרים.
אחיו הצעיר הוא הפיזיקאי הנודע סרגיי ואווילוב, הוא למד במכון החקלאי במוסקבה ולאחר סיום לימודיו עבד במשרד לבוטניקה מעשית ובמשרד למיקולוגיה ופיטופתולוגיה בין השנים 1911-1912. בשנתיים שלאחר מכן הוא נסע לאירופה ולמד על מערכת החיסון בצמחים אצל פרופסור ויליאם בייטסון, מראשוני הגנטיקאים.
בשנים 1917-1921 היה פרופסור לאגרונומיה באוניברסיטת סראטוב.
הוא ארגן משלחות בוטניות ואגרונומיות רבות ברחבי העולם, אשר חקרו את התאוריות שלו על מקורות זני הצמחים המתורבתים.
ברשותו היה האוסף הגדול בעולם של זרעים, שאף הצליח לשרוד את המצור על לנינגרד.
ואווילוב היה חבר במועצה המרכזית של ברית המועצות, נשיא החברה הגאוגרפית שלה וזכה בפרס לנין (בשנת 1926) על פועלו למען המדע.
בשנת 1940 הוא גונה כמגן ה"פסבדו-מדע הבורגני" בשל התנגדותו לתורתו של ליסנקו.
הוא נכלא בסראטוב ומת בכלא שלוש שנים לאחר מכן.
שמו, Vavilov, נזכר בשמם המדעי של מינים רבים שתיאר.
בשנות השישים ייסדה האקדמיה הרוסית למדעים את פרס ואווילוב ומדליית ואווילוב על שמו.
ניקולאי איוונוביץ' יז'וב היה שר הפנים וראש המשטרה החשאית הסובייטית, הנ.ק.ו.ד., בתקופת הטיהורים הגדולים (1936-1938).
תקופתו נקראת לעיתים "יז'ובשצ'ינה" (תקופת יז'וב) על שמו.
הוא סיים בית ספר יסודי בלבד ולאחר מכן עבד משנת 1909 ועד 1915 כשוליה לחייט וכפועל בבית-חרושת.
הוא הצטרף למפלגה הבולשביקית ב-5 במאי 1917 בוויטבסק, חודשים ספורים לפני מהפכת אוקטובר.
בעת מלחמת האזרחים ברוסיה (1919-1921) לחם בשורות הצבא האדום ומפברואר 1922 החל לעבוד בממסד הפוליטי, בעיקר כמזכיר בוועידות אזוריות של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1927 הועבר למחלקת הכספים והתקציבים של המפלגה הקומוניסטית, שם הועסק כמפקח וכיושב ראש בפועל של המחלקה.
משנת 1929 עד שנת 1930 היה סגן הקומיסר העממי לחקלאות.
בנובמבר 1930 מונה לעמוד בראש מספר מחלקות במפלגה הקומוניסטית: המחלקה לעניינים מיוחדים, מחלקת כוח-אדם ומחלקת התעשייה.
ב-1934 הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ושנה לאחר מכן היה למזכיר הוועד.
מפברואר 1935 עד מרס 1939 היה גם יו"ר הוועד המרכזי לפיקוח על המפלגה.
בספרו "מכתב של בולשביק ותיק" (1936), חיווה ניקולאי בוכארין את דעתו השלילית על יז'וב: "בכל משך חיי הארוכים, מעולם לא פגשתי אדם בעל אישיות מעוררת גועל יותר מאשר זו של יז'וב.
כאשר אני מביט בו, אני נזכר, בלי יכולת להתנער מהמחשבה, באותם פרחחים מרושעים בחצרות רחוב ראסטראייבה, שהעיסוק החביב עליהם היה לקשור פיסת נייר משוחה בפרפין אל זנבו של חתול, להעלות אותה באש, ולצפות בתענוג כיצד החיה המבועתת מייללת במורד הרחוב, מנסה נואשות להמלט מהלהבות האופפות אותה.
אין לי ספק, כי בילדותו יז'וב שעשע את עצמו בדרך זו ועתה הוא ממשיך אותה בצורות שונות".
עובדה זו, בשילוב עם אישיותו האלימה הדביקה לו את הכינוי "הננס המורעל" או "הננס צמא הדם".
יז'וב נודע כנאמן אדוק של סטלין.
בשנת 1935 הוא כתב מאמר בו טען כי אופוזיציה פוליטית חייבת להוביל לאלימות ולטרור.
מאמר זה היה בחלקו הבסיס האידאולוגי של הטיהורים הגדולים.
יז'וב מונה לתפקיד הקומיסר העממי לענייני פנים (ראש הנ.ק.ו.ד.) וחבר בוועד המרכזי, ה"פרזידיום", ב-26 בספטמבר 1936, לאחר סילוקו של גנריך יגודה.
תחת הנהגתו של יז'וב הגיעו הטיהורים לשיאם וכמחצית מאנשי הממסד הפוליטי והצבאי הסובייטי נכלאו בגולאג או הוצאו להורג מטעמים פוליטיים.
בהתאם ל-פקודת נ.ק.וו.ד 00447 מאות אלפי אזרחים נחשדו בחוסר נאמנות או ב"חבלה" ונחקרו, לעיתים בעינויים, לסחיטת הודאות.
יז'וב ניהל גם טיהור מקיף בנ.ק.ו.ד.
ובגר"ו עצמם, תוך מאסר והוצאה להורג של בעלי תפקידים רבים שמונו על ידי קודמיו, יגודה ומנז'ינסקי.
האפקטיביות של הגר"ו כמודיעין צבאי נהרסה למעשה כאשר קציני מודיעין מנוסים הוחזרו מחו"ל אל ברית המועצות והוצאו שם להורג, דבר שתרם לתבוסה המחפירה של ברית המועצות במלחמת החורף נגד פינלנד.
השיא בקריירה של יז'וב היה ב-20 בדצמבר 1937, כאשר אורגן ערב חגיגי רב רושם בתיאטרון בולשוי לכבוד מלאת 20 שנה ל-נ.ק.ו.ד..
באירוע זה התנוססו באולם תמונות ענק של סטלין ובצידן אלו של יז'וב.
על הבמה, המעוטרת בפרחים, חלק אנסטאס מיקויאן שבחים לעבודתו היסודית של יז'וב.
"למדו את הדרך הסטאלינית לעבוד", אמר, "מהחבר יז'וב, כפי שהוא למד וממשיך ללמוד מהחבר סטלין עצמו".
כאשר הוצג יז'וב, הוא נתקבל בתשואות רמות.
"הוא עמד", דיווח עד ראייה, "מבטו מושפל מטה, וחיוך מעושה כנוע על פניו, כאילו לא היה בטוח שהוא ראוי לקבלת פנים מכובדת זו".
סטלין עצמו סקר טקס זה מתאו הפרטי.
למרות שיז'וב מונה לתפקיד הקומיסר העממי לתעבורה ימית ב-8 באפריל 1938, בעודו מחזיק ביתר תפקידיו, החלו צעדיו מוצרים בהדרגה וסר חינו מפני סטלין לטובת לברנטי בריה.
ב-22 באוגוסט 1938, בריה מונה לסגנו של יז'וב והשתלט למעשה על תפקיד ראש ה-נ.ק.ו.ד.
לאחר שסטלין, יחד עם ויאצ'סלב מולוטוב, מתחו ביקורת קשה על שיטות עבודתו של יז'וב במזכר רשמי ב-11 בנובמבר 1938. יז'וב עזב את משרתו כקומיסר העממי לענייני פנים ב-25 בנובמבר 1938, על פי בקשתו, והוחלף בבריה.
ב-3 במרץ 1939 סולק יז'וב מכל תפקידיו בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
ב-10 באפריל 1939 הוא נאסר ונשפט בפני השופט הסובייטי אולריך במשרדו של בריה.
יז'וב סירב להודות בהאשמתו של בריה כי זמם לרצוח את סטלין ואמר: "עדיף לעזוב את החיים עלי אדמות כאדם ישר".
ב-3 בפברואר הסתיים משפטו וב-4 בפברואר 1940 הוא הוצא להורג בירייה.
אפרו הושלך לקבר המונים בבית הקברות דונסקוי.
לאחר הוצאתו להורג של יז'וב תמונתו נמחקה מכל פרסום רשמי.
אשתו היהודיה של יז'וב התאבדה בשנת 1938 עם תחילת ההאשמות נגדו.
בתו, נטליה ניקולייבנה חאיוטינה, הועברה בשנת 1939 לבית יתומים וקיבלה את שם המשפחה של אימה.
היא התגוררה בעיר מגדן ולאחר תחילת הפרסטרויקה ניסתה לטהר את שם אביה ללא הצלחה.
בשנת 1998 ההאשמות נגד יז'וב נבדקו שנית והוחלט לא לטהר את שמו.
ניקולאי פיודורוביץ' ואטוטין (רוסית: Николай Федорович Ватутин; 16 בדצמבר 1901 – 15 באפריל 1944) היה מפקד צבאי סובייטי במלחמת העולם השנייה.
ואטוטין נולד למשפחת איכרים, ובשנת 1920 גויס לצבא האדום ונלחם כנגד אנשי נסטור מאכנו.
בשנה שלאחר מכן הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית וקיבל עמדות פיקוד בצבא.
בעשור שהחל בשנת 1926 שילב לימודים במכללה הצבאית בפרונזה, ובאקדמיה של המטה הכללי, עם עמדות פיקוד בכירות בצבא.
בין 1937 ל-1938, בזמן הטיהורים הגדולים הצליח לשרוד, כפי הנראה בשל פעילותו הנמרצת בשורות המפלגה, ואף להתקדם בתפקידיו.
ב-1938 מונה לראש המטה של האזור הצבאי של קייב.
בשנת 1939 היה בין מתכנני הפעולות הצבאיות לחלוקת פולין על פי הסכם ריבנטרופ מולוטוב.
בשנת 1940, תחת פיקודו של גאורגי ז'וקוב, פעל לכיבוש אזור בסרביה מרומניה.
לאור הצטיינותו בפעולות אלו העניק סטלין לוואטוטין בשנת 1940 את דרגת לייטננט גנרל, ומינה אותו לראש אגף מבצעים במטה הכללי.
על אף שישנם הסבורים כי תפקיד זה היה מעבר לכישוריו, היה ואטוטין לאחד מחביביו של סטלין, בזכות מוצאו הכפרי, גילו הצעיר, וקנאותו לאידאולוגיה הקומוניסטית.
ואטוטין, וכמוהו כל הצמרת הצבאית של הצבא האדום, נכשל בהכנת הצבא למבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לרוסיה ב-22 ביוני 1941.
ב-30 ביוני מונה לראש המטה הכללי של החזית הצפון-מערבית, תפקיד שהלם את כישוריו - רצון חזק, אופטימיות, ויחס הולם לפיקודיו.
בידיו הופקדה הגנתה של לנינגרד אל מול קבוצת ארמיות צפון של הוורמאכט בשורותיה פעל אחד מהמפקדים המוכשרים של הוורמאכט, הגנרל אריך פון מאנשטיין.
ואטוטין הוביל את כוחותיו להתקפות נגד, והצליח לעצור את המתקפה הגרמנית.
הוורמאכט לא הצליח לכבוש את לנינגרד בטרם הגיע החורף, ובסופו של דבר, על אף מצור כבד שגבה מיליוני קורבנות, עמדה העיר.
באוקטובר 1942 קיבל ואטוטין את הפיקוד על החזית הדרום-מערבית, אשר השתתפה בקרב סטלינגרד.
ב-1943 מונה ואטוטין למפקד חזית וורונז'.
החזית הפכה ביולי 1943 לחזית המרכזית במלחמה, כאשר לחמה נגד כוחות השריון של קבוצת ארמיות דרום, בראשותו של אריך פון מנשטיין, בקרב קורסק.
הקרב היה לניצחון סובייטי מכריע, שיש הרואים בו את הניצחון המכריע במלחמה מבחינה צבאית.
לאחר הניצחון בקרב שונה שמה של החזית לחזית האוקראינית הראשונה.
בנובמבר 1943 הוביל ואטוטין את חייליו לכיבוש קייב.
ב-28 בפברואר 1944 נפגע קשה במארב של לאומנים אוקראינים, בנסיעה בעורף החזית.
(על פי מקורות מסוימים נפגע ב-29 בפברואר ומת ב-14 באפריל.)
ניקולאי הראשון , היה צאר רוסי שכיהן מ-1 בדצמבר 1825 עד מותו ב-2 במרץ 1855.
ניקולאי נולד בגטצ'ינה ב-6 ביולי 1796, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה וסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט.
בשנת 1801 מת אביו פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ואחיו אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
בשנים 1814–1815 טייל ניקולאי במסגרת הטיול הגדול בכמה מדינות באירופה, וב-13 ביולי 1817 התחתן ניקולאי עם שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ.
כשאלכסנדר הראשון הלך לעולמו מטיפוס הבהרות, לא היה ברור מי מבין אחיו יירש את כיסאו, ניקולאי או קונסטנטין פבלוביץ'.
אי הוודאות הסתיימה כאשר קונסטנטין, שהיה בוורשה באותו זמן, הודיע כי הוא מסרב לקחת את השלטון.
ניקולאי הפיץ מנשר שבו הכריז על עצמו כצאר.
עלייתו לשלטון עוררה תסיסה בציבור, והועלתה טענה שהודעת הוויתור של קונסטנטין מזויפת.
תסיסה זו הובילה למרד הדקבריסטים שדוכא במרחץ דמים ובאכזריות יתרה.
על אף שהקושרים היו בני-אצולה, הם נתלו כפשוטי עם.
ניקולאי הראשון, שכונה "צאר הברזל", נודע כשליט עריץ חדור ברוח ריאקציונית ואוטוקרטית.
בחששו מפני שיבה לאירועי המהפכה הצרפתית, דיכא בחוזק יד כל קריאה לליברליזם או רפורמה בקיסרות.
הוא החזיק בדעה שהמשטר האבסולוטי הוא המשטר הטוב ביותר.
בין היתר, הנהיג מדיניות נוקשה כלפי היהודים בשטחיה המערביים, כולל המרת דת בכפייה של ילדים.
זמן קצר לאחר עלותו לשלטון פלשו כוחות האימפריה הפרסית לשטחי האימפריה הרוסית בקווקז, אולם לבסוף הובסו, וב-2 בפברואר 1828 נחתם הסכם טורקמנצ'אי, ועל פיו הועברו לרוסיה שטחים במזרח ארמניה.
בשנת 1828 פרצה מלחמה עם הטורקים, שהוצתה על ידי קרב נאווארינו ומאבק היוונים לעצמאות, ובמהלכה כוחות רוסיים התקדמו לעבר בולגריה, לאזור הקווקז, ולצפון-מזרח אסיה הקטנה, בטרם הטורקים תבעו הסכם שלום.
בשנת 1833 נחתם חוזה הונקאר איסקלסי עם האימפריה העות'מאנית, ובו הובטחה ערבות הדדית בין הצדדים למקרה שיותקפו בידי כוח זר.
בשנת 1853 פרצה מלחמת קרים, בעקבות כוונת בריטניה וצרפת לחסום את התפשטות האימפריה הרוסית על חשבון האימפריה העות'מאנית, וכן בעקבות סכסוכים על השליטה בארץ הקודש.
המלחמה נמשכה זמן רב, ונוהלה בשלומיאליות גמורה של שני הצדדים.
עם תחילת המלחמה הטילו כוחות בריטניה וצרפת מצור על העיר סבסטופול, אולם מגיני העיר לחמו בגבורה, והעיר נפלה רק ב-9 בספטמבר 1855. המלחמה השפיעה מאוד על ניקולאי, וכתוצאה מכך מצבו התדרדר, וב-2 במרץ 1855 מת ניקולאי, ובנו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
ב-13 ביולי 1817 התחתן ניקולאי עם שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, ממנה נולדו לו 10 ילדים, מתוכם שניים מתו בלידה.
אלכסנדר (1818–1881) - ירש את אביו בתפקיד הקיסר תחת השם אלכסנדר השני.
נישא למריה, נסיכת הסן, ולאחר מותה נישא בנישואים מורגנטיים לפילגשו, הנסיכה יקטרינה דולגורוקובה.
מריה (1819–1876) - נישאה למקסימיליאן, דוכס לוכטנברג, נכדו של מקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה וכן נכדה של ז'וזפין דה בוארנה, רעייתו של נפוליאון בונפרטה.
אלכסנדרה (1825–1844) - נישאה לפרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל ומתה במהלך לידתו של בנה הבכור.
קונסטנטין (1827–1892) - אדמירל בצי הרוסי והמשנה לקיסר בפולין.
אחד מניניו היה פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של המלכה אליזבת השנייה.
ניקולאי (1831–1891) - מפקד הכוחות הרוסיים באזור הדנובה במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה.
נישא לאלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, נינתו של הצאר הרוסי פאבל הראשון.
מיכאיל (1832–1909) - כיהן בתפקיד המושל הכללי של קווקז במשך עשרים שנה.
נישא לצציליה, נסיכת באדן, נכדתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
ניקולאי אנדרייביץ' מאלקו היה מנצח רוסי.
מאלקו ניצח על הבכורות של הסימפוניה הראשונה והשנייה של שוסטקוביץ' ושל החמישית של ניקולאי מיאסקובסקי.
בשנת 1951 ניצח על ביצוע הבכורה של הסימפוניה השביעית של ואגן הולמבו עם תזמורת הרדיו הדני.
בשלהי חייו התמנה למנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סידני, לאחר שהופיע (והקליט) לעיתים קרובות בבריטניה.
מאלקו למד בפקולטה לפילולוגיה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג ואחר כך בקונסרבטוריון סנקט פטרבורג בשיעורי הלחנה אצל ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אנטולי ליאדוב, אלכסנדר גלאזונוב, ניצוח עם ניקולאי צ'רפנין, ומאוחר יותר שיפר את יכולותיו במינכן עם פליקס מוטל.
את הופעת הבכורה שלו ערך ב-1909 כעוזר מנצח הבלט בתיאטרון מריאינסקי.
זמן קצר לפני המהפכה קיבל את תפקיד המנצח הראשי.
בתחילת העידן הסובייטי הפך מאלקו, שהיה בעל גישה חיובית לממשלה החדשה, לאחת הדמויות המובילות בחברה המוזיקלית.
בשנים 1918–1921 עמד מאלקו בראש הקונסרבטוריון העממי של ויטבסק ובראש התזמורת הסימפונית.
בשנים 1922–1924, היה פרופסור בקונסרבטוריונים של מוסקבה, חרקוב וקייב והוביל שיעור במכון למוזיקה ודרמה בקייב על שם מיקולה ליסנקו, אז המנצח הראשי של הפילהרמונית ופרופסור של הקונסרבטוריון בלנינגרד (1925–1928).
הוא הוביל תזמורות שונות (כולל הפילהרמונית של לנינגרד), ביצע מספר בכורות, ביניהן הסימפוניה החמישית של מיאסקובסקי (1920) והראשונה של שוסטקוביץ' (1925).
בשנת 1929 עזב את ברית המועצות ועבד כמנצח אורח בווינה, פראג, קופנהגן, לונדון וערים אחרות.
בשנת 1940 הוא התיישב בשיקגו, שם הוביל קבוצות שונות ולימד במילס קולג' בקליפורניה.
משנת 1957 הוביל את התזמורת הסימפונית של סידני והופיע עמה בברית המועצות ב-1959.
ביצוע התזמורת בניצוחו של מאלקו התאפיין בחיות ובדיוק טכני ללא דופי.
הוא ערך מספר הקלטות עם התזמורות הפילהרמוניות המלכותיות של קופנהגן ולונדון וכתב ספר על אמנות הניצוח, "המנצח והשרביט שלו" (Дирижёр и его палочка), שיצא לאור בקופנהגן.
מאז 1963 נערכת התחרות הבינלאומית של מנצחים על שם מאלקו בבירת דנמרק, קופנהגן, אחת לארבע שנים.
תלמידיו הם ליאו גינזבורג, אלכסנדר מליק-פאשאייב, אבגני מיכלדזה, יבגני מראווינסקי, איליה מוסין, ניקולאי רבינוביץ', גלב טרנוב, בוריס חייקין, איסאי שרמן ומארק שניידרמן.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' טיחונוב היה מדינאי סובייטי, ראש ממשלת ברית המועצות ב-1980–1985.
טיחונוב נולד בחרקוב ב-14 במאי 1905; את השכלתו המקצועית רכש במכון המטלורגי של דנייפרופטרובסק, ב-1930 קיבל את תעודת הסיום.
בשנים 1930 - 1941 עבד ב"מפעל המטלורגיה לנין" ומונה למהנדס ראשי.
ליאוניד ברז'נייב שלימים יהיה מנהיג ברית המועצות גם למד במכון זה והוא עבד בשורות המפלגה באזור.
הם חברו וטיחונוב נהיה לבן חסות של ברז'נייב.
ב-1940 הצטרף טיחונוב למפלגה הקומוניסטית הסובייטית, מונה למנהל מפעל באוקראינה ובסוף שנות ה-40 עבד במשרד המתכות.
במשרד זה התקדם בסולם התפקידים עד שב-1955 נתמנה לסגן השר.
ב-1960 נהיה חבר במועצת הכלכלה והמדע וב-1961 הפך לחבר מועמד בוועד המרכזי של המפלגה.
ב-1964 הודח ניקיטה חרושצ'וב מתפקידו בהפיכת חצר.
השלטון החדש הורכב מ"טרויקה" של שלושה אנשים: ליאוניד ברז'נייב בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה, ניקולאי פודגורני בתפקיד יושב ראש נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) ואלכסיי קוסיגין בתפקיד ראש הממשלה.
ברז'נייב מינה את טיחונוב לסגן ראש הממשלה, תפקיד שבו החזיק מ-1965 עד 1976. בנוסף, ב-1966 טיחונוב נהפך לחבר מלא בוועד המרכזי.
ב-1976 נתמנה לאחד משני סגנים ראשונים לראש ממשלת ברית המועצות, באותה עת אלכסיי קוסיגין.
ב-1979 התמנה גם לחבר מלא בפוליטביורו - הגוף השלטוני החזק ביותר במדינה שהורכב מקבוצה של כשבעה אנשים, שהם אלו שבפועל ניהלו את המדינה וקיבלו את ההחלטות הסופיות.
ב-1980, בגיל 75 מונה טיחונוב לראש ממשלת ברית המועצות לאחר מותו של אלכסיי קוסיגין.
לאחר מות ברז'נייב המשיך לכהן בתפקיד זה גם בתקופת יורי אנדרופוב (1982–1984) וגם בתקופת קונסטנטין צ'רניינקו (1984 - 1985).
בתקופתם של שני האחרונים היה טיחונוב לאחד מחברי הפוליטביורו המשפיעים ביותר ביחד עם דמיטרי אוסטינוב שר ההגנה ואנדריי גרומיקו שר החוץ.
לאחר מותו של צ'רניינקו במרץ 1985 ועליית מיכאיל גורבצ'וב הרפורמיסט לשלטון, ירד מעמדו של טיחונוב.
בספטמבר 1985 הוא הודח מתפקידו כראש ממשלה, ואיבד את כסאו בפוליטביורו באוקטובר של אותה שנה.
הוא נשאר בוועד המרכזי עד 1989 אם כי לא היה פעיל.
התגורר בגפו בדצ'ה במחוז מוסקבה (אשתו מתה ב-1980, לזוג לא היו ילדים).
נפטר ב-1 ביוני 1997 ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
ניקולאי יסנוגרודסקי היה שחמטאי יהודי-אמריקאי-אוקראיני.
יסנוגרודסקי נולד בלובני (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) למשפחה יהודית, ועזב את מולדתו עקב הלחץ הבלתי-פוסק על היהודים באותו אזור.
יסנוגרודסקי ככל הנראה החל לשחק באופן תחרותי בשנת 1885 בעיר וינה, ועבר לאנגליה במהלך שנות ה-80'.
הוא חלק מקום 4-5 בתחרות אמסטרדם 1889 (דרג ב') (ניצחו: אדולף אולנד וון דן ברג) ובשנת 1890 זכה לתואר אמן בתחרות אמסטרדם.
יסנוגרודסקי נודע כשחקן מוכשר במשחק סימולטני ובמשחק עיוור.
בתחרות לונדון 1891 הגיע למקום העשירי (ניצח: רודולף לומן) וחלק מקום 4-5 באותה שנה (ניצח: הנרי בירד ), והגיע למקום השמיני בתחרות לונדון 1892 (ניצח: עמנואל לסקר).
יסנוגרודסקי סיים בתיקו דו-קרב עם הנרי בירד 7.5-7.5 בשנת 1893.
בקיץ 1893 היגר יסנוגרודסקי לארצות הברית.
באותה שנה השתתף בתחרות בינלאומית בניו יורק שם הגיע למקום ה-12 (ניצח: עמנואל לסקר).
יסנוגרודסקי ניצח באליפות מדינת ניו יורק בשנת 1896, חלק מקום 10-11 בתחרות בינלאומית בניו יורק באותה שנה (ניצח: וילהלם שטייניץ), הפסיד בדו-קרב נגד אז'ן דלמאר 1.5-5.5, ניצח את מנואל סטרלינג 5-0, הפסיד לדויד בירד 2-1 וסיים בתיקו נגד פרנק מרשל 3.5-3.5 בשנת 1898.
יסנוגרודסקי פיתח את הגנת יסנוגרודסקי נגד גמביט רייס.
ניתוח קונקרטי של יסנוגרודסקי הוכיח שהגמביט הוא שאפתני מדי ומיותר לחלוטין.
יסנוגרודסקי מת בבית מונטיפיורי, בית חולים לחולים במחלות כרוניות ונטמן בבית-עלמין יהודי בקווינס, ניו יורק.
ניקולאי קארלוביץ' מֶטְנֶר היה מלחין ופסנתרן רוסי.
מטנר נולד במוסקבה, הצעיר מבין חמישה ילדים, בערב חג המולד (לפי הלוח היוליאני הנהוג ברוסיה באותה תקופה - 24 בדצמבר 1879).
משפחתו הייתה ממוצא סקנדינבי-גרמני אך כבר שנים רבות התגוררה ברוסיה.
הוא היה בן תקופתם של רחמנינוב וסקריאבין.
כתב מספר יצירות ניכר, אשר בכולן משתתף פסנתר.
פרי עבודתו כולל ארבע-עשרה סונאטות לפסנתר, שלוש סונאטות לכינור ולפסנתר, שלושה קונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת, חמישייה לפסנתר ולכלי קשת, שתי יצירות לשני פסנתרים, קטעי אופי קצרים, ומאה ושמונה שירים, בכללם שתי יצירות ווקליזה חשובות (סונאטה-ווקליזה וסוויטה-ווקליזה).
38 קטעי הפסנתר שלו המכונים "сказки" ("סְקָזְקִי", מעשיות) הם מן המקוריים ביצירותיו, וחשיבותם משתווה לחשיבות הסונאטות שלו.
מטנר קיבל את שיעורי הפסנתר הראשונים שלו מאימו עד הגיעו לגיל 10, אז התקבל לקונסרבטוריון של מוסקבה.
הוא סיים את לימודיו ב-1900 כאשר היה בין 20, וזכה בפרס על שם אנטון רובינשטיין.
בין מוריו היו פול פאבסט, ואסילי ספלניקוב, ואסילי ספונוב, וסרגיי טאנייב.
חרף טעמיו המוזיקליים השמרניים, יצירותיו הוערכו למדי בקרב בני תקופתו, ויכולותיו כפסנתרן וירטואוז היו שניים רק לרחמנינוב.
לתדהמת משפחתו, אך בתמיכתו של טאנייב, זנח במהרה את הקריירה כפסנתרן קונצרטים, והתרכז בהלחנה, לוקח על עצמו את האתגר ליצור המשך לסדרת הסונאטות של בטהובן (מלחינים בולטים במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה נמנעו בדרך כלל מכתיבת סונאטות רבות לפסנתר, והסתפקו בשתיים או שלוש לכל היותר).
יחד עם סקריאבין (10 סונאטות) ופרוקופייב (9 סונאטות), עורר עניין מחודש בז'אנר הסונאטה לפסנתר.
עד למהפכת 1917, מטנר חי עם הוריו.
באותה תקופה התאהב באנה מיכאילובנה ברטנסקאיה, כנרת מוכשרת ואשתו הצעירה של אחיו המבוגר, אמיל.
בשלב מסוים אמיל נאלץ להישאר בגרמניה, שם למד כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, ואפשר לאנה להתחתן עם אחיו.
מטנר ואנה התחתנו ב-1918, לאחר מותה של אמו.
שלא כמו רחמנינוב, מטנר עזב את רוסיה רק בשנת 1921, זמן מה לאחר המהפכה.
רחמנינוב סידר לו מספר הופעות בארצות הברית ובקנדה ב-1924. הרסיטלים שלו היו בדרך כלל על טהרת יצירותיו, בעיקר הסונאטות, עם קטעי ביניים של שירים ויצירות קצרות לפסנתר.
בניגוד לרחמנינוב, מטנר לא נתן קונצרטים למטרות רווח (מה שהיה מכריח אותו לנגן יותר יצירות של מלחינים אחרים, במקום היצירות שלו), ועל כן לא ניגן בפני קהל לעיתים קרובות.
בהיותו מוערך באנגליה, היגר והתיישב ב-1936 בלונדון, שם לימד, ניגן והלחין על בסיס יומי קבוע.
קשיים ממשיים החלו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה; הכנסותיו ממוציאים לאור בגרמניה פסקו ומצבו הבריאותי הלך והתרופף.
תלמידתו עדנה איילס נתנה לו מקום מחסה בווארוויקשייר, שם השלים את הקונצ'רטו השלישי שלו לפסנתר, אותו ניגן ב-1943 בקונצרטי הפרומס.
ב-1946 השתפר מצבו הכלכלי, כאשר אחד ממעריציו הגדולים, ג'איאצ'מארג'ה וודיאר בהאדור, המהראג'ה של מייסור ונשיאה הראשון של תזמורת פילהרמוניה, ייסד את אגודת מטנר, במטרה להקליט את כל יצירותיו.
מצבו הבריאותי של מטנר כבר היה רע למדי, אך עד מותו הספיק להקליט את שלושת הקונצ'רטי שלו, חלק מן הסונאטות והיצירות הקאמריות, ומספר שירים ויצירות קצרות.
באחת מן ההקלטות ניגן את הראשונה משתי יצירותיו לשני פסנתרים, ריקוד מעגל רוסי, אופ.
58 מס' 1, יחד עם הפסנתרן בנו מויזייביץ'.
בהקלטה אחרת ליווה את אליזבת שוורצקופף בחלק משיריו, ובכללם "המוזה", יצירה לפי פושקין, שנכתבה ב-1913. ההקלטות הללו מציגות אישיות יוצרת חזקה, בלתי נלאית, חרף התדרדרות במצב הרפואי.
כאות תודה, הקדיש מטנר את הקונצ'רטו השלישי שלו למהראג'ה של מייסור.
מטנר נפטר בביתו שבגולדרס גרין, לונדון ב-1951, ונקבר בבית העלמין של הֶנְדוֹן.
נִיקוֹלָאי סֶמְיוֹנוֹבִיץ' לֶסְקוֹב (Николай Семёнович Леско́в, לפי כללי הכתיב הישנים Лѣсковъ; 4 בפברואר (לפי הלוח הגרגוריאני: 16 בפברואר) 1831 – 21 בפברואר (לפי הלוח הגרגוריאני: 5 במרץ) 1895) היה סופר פרוזה ועיתונאי רוסי.
פרסם יצירות גם בשם העט מ' סטבניצקי (М.
בכתיבתו שילב בין ביקורתיות מודרנית לבין כבוד רב למסורת הרוסית העממית.
לסקוב נולד בכפר גּוֹרוֹחוֹבוֹ (Горохово; כיום במחוז אוריול).
סבו היה כומר; אביו, סמיון לסקוב, קיבל חינוך דתי נוצרי, אבל עבד כחוקר פלילי וקיבל עבור זה תואר אצולה ואדמות.
אמו, יליזבטה הייתה בית למשפחת אצילים ממוסקבה, אלפיירוב,
בגימנסיה לא היה לסקוב תלמיד מצטיין, ובמקום להמשיך את לימודיו הלך לעבוד כמעתיק בבית משפט מקומי, אבל המשיך ללמוד באופן עצמאי וליצור קשרים עם אנשי האינטליגנציה המקומית.
עם מות אביו עבר לקייב אל דודו, פרופסור באוניברסיטה, ועבד שם כפקיד בלשכת המס.
בקייב הכיר לסקוב את התרבות האוקראינית והפולנית, והעמיק את הידע שלו במסורת הנוצרית הרוסית.
ב־1857 התחיל לעבוד בחברת מסחר של סקוט, קרוב משפחתו האנגלי, ובמסגרת העבודה הזאת נסע בכל רחבי רוסיה ולמד את התרבות העממית והן את התרבות האנגלית של סקוט.
במהלך הנסיעות התחיל לכתוב רשימות קצרות על חיי האנשים באזורים המרוחקים של המדינה.
את הרשימות שלח לעיתונים בקייב ובסנקט פטרבורג, ובשנת 1860 נדפסה לראשונה אחת מהן.
ב־1861 עבר להתגורר בסנקט פטרבורג, ובמהרה התפרסם כעיתונאי מוכשר.
בשל סגנונו הביקורתי הוא אף קנה לעצמו מספר אויבים.
לאחר תקופה קצרה של התעניינות בסוציאליזם, החליט לסקוב לדגול בשמרנות, ופרסם מאמרים בגנות קבוצות מהפכניות.
ב־1864 התחיל לפרסם בהמשכים את הרומן "לשום מקום" (Некуда), שבו גינה את הרוחות הניהיליסטיות של חלק מהמהפכנים הרוסים, אם כי הביע תמיכה ברפורמות חברתיות הדרגתיות.
בעקבות הרומן איבד לסקוב סופית את תמיכת חוגי השמאל באינטליגנציה הרוסית, שהאשימה אותו בשיתוף פעולה עם המשטרה החשאית.
בעקבות זאת כמה מיצירותיו של אותה תקופה לא זכו אז לפרסום ציבורי, בהן הנובלה "ליידי מקבת של נפת מְצֶנְסְק" (Леди Макбет Мценского уезда), שהייתה לימים לאחד מחיבוריו הידועים ביותר.
עם השנים הלכה והתגברה יכולתו האמנותית, והוא לא בחל ביצירה ספרותית ניסיונית: בסיפורים אחדים חיקה את השפה המיושנת של המאה ה-18, באחרים כתב בלשון עממית פשוטה.
לעיתים חיקה את סגנון מספרי הסיפורים הרוסים הכפריים ושיבש במכוון מילים לועזיות כך שיישמעו רוסיות יותר – כך, למשל, הוא הופך את המילה пропаганда ("פרופגנדה", תעמולה), ל־пропуганда, שמזכירה את המילה הרוסית пуганый ("מבוהל") ורומז לכך שתעמולה היא הפחדה.
הוא עסק רבות בחיי פשוטי העם הכפריים ובנתק שבינם לבין האצולה והשלטונות.
אחד מסיפוריו הידועים והמייצגים ביותר, "האיטר" (Левша), עוסק במכונאי איטר, פוזל ולכאורה רפה שכל מהעיר טולה שמגויס על ידי הצאר כדי לבנות מכונה חדשנית זעירה שתציג למכונאים האנגלים את היכולת הגבוהה של האומנים הרוסים.
האיטר מצליח לבנות מכונה שמרשימה לטובה את האנגלים, שמזמינים אותו להישאר לעבוד אצלם, אך הוא בוחר לחזור למולדתו.
עם חזרתו השלטונות זונחים אותו והוא מת ממחלה, אך נשאר נאמן לרוסיה עד הרגע האחרון של חייו.
לסקוב הרבה לעסוק ביצירותיו בדת.
בחלק מספריו המוקדמים אנשי הכמורה הם הדמויות החיוביות, שמפשרות בין המהפכנים החברתיים לבין השמרנים.
הוא אף למד מקרוב את אורח חייהם של אדוקי האמונה הישנה, שהתפצלו מהכנסייה הרוסית במאה ה־17 ושל כתות רוסיות אחרות.
למרות נאמנותו לנצרות הרוסית המסורתית, החל בשנות ה־80 של המאה ה־19 לבקרה ולהאשימה בשמרנות יתרה, בלאומנות ובקשר הדוק מדי עם המדינה, והגדיר אותה "ביזנטית יותר מנוצרית".
לסקוב החל להתעניין בנצרות פרוטסטנטית ולפרסם מאמרים בזכות האקומניזם – איחוד בין הזרמים הנוצריים השונים ברוח הברית החדשה הטהורה.
בכך היה קרוב להשקפותיו של לב טולסטוי, שהתרשם ממנו וקרא לו "סופר העתיד".
לסקוב גם סירב לגנות את הביקורת החריפה של טולסטוי כלפי הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שעוררה באותה תקופה תסיסה ציבורית רחבה.
בשל הביקורת של לסקוב כלפי הדת והמשטר הוא פוטר מעבודתו במשרד החינוך הרוסי, אך זכה לאהדה מחודשת של החוגים הליברליים והמהפכניים בחברה הרוסית.
מאשתו השנייה הוא התגרש ב־1877 והמשיך לגדל את בנו אנדריי לבדו.
לסקוב מת בסנקט פטרבורג ב־1895.
לסקוב זכה לפרסום יחסית מועט בחייו, אך במאה ה-20 סופרים רוסים רבים, בהם אנטון צ'כוב ומקסים גורקי, ציינו אותו כאחת מהדמויות הספרותיות שהשפיעו עליהם.
גורקי אמר עליו, כי הוא "לא היה נרודניק (מהפכן), לא סלאבופיל (לאומן), לא תומך במערב ולא שמרן" – אלא סופר בעל קול ייחודי, וביקורתי כלפי כל הזרמים בחברה.
בשנת 1903 כל כתביו פורסמו מחדש ב־36 כרכים ועוררו עניין ציבורי מחודש.
לאחר מהפכת אוקטובר המשטר הבולשביקי הכריז שיצירת לסקוב בורגנית ואינה מתאימה לרוח הסוציאליזם ויצירותיו הודפסו מעט מאוד במשך שנים רבות, אך הוא לא נשכח על ידי הרוסים שנמלטו מפני השלטון החדש.
כך, בשנת 1926 חוקר הספרות הגולה דמיטרי סוויאטופולק-מירסקי (Дмитрий Святополк-Мирский) אמר על לסקוב: "אנשים רוסים מכירים את לסקוב בתור הרוסי ביותר מכל הסופרים הרוסים, שידע את העם הרוסי באופן העמוק והרחב ביותר, כפי שהוא באמת".
בנו של ניקולאי לסקוב, אנדריי, כתב את הביוגרפיה שלו; הוא סיים לערוך אותה לפני מלחמת העולם השנייה, אך היא יצאה לאור רק בשנת 1954. בסוף שנות החמישים, בתקופת ההפשרה של חרושצ'וב, מבחר כתביו יצא לאור ב־11 כרכים.
כמה מספריו הידועים זכו בברית המועצות לעיבוד בקולנוע ובתיאטרון.
עבודותיו על הדת זכו לפרסום רחב מחודש רק בתקופת הגלאסנוסט בשנות ה־80 ובשנת 1996 החלה הוצאה מחדש של כל כתביו בשלושים כרכים.
בעקבות הפוגרומים נגד היהודים בין השנים 1881–1882 ("הסופות בנגב") הקימה ממשלת הצאר ועדת חקירה לאירועים.
לסקוב הוזמן להשתתף בוועדה בעקבות היכרותו המעמיקה עם כל העמים והדתות ברחבי רוסיה.
במאמר דחה את הטענות הנפוצות על כך שהיהודים מנצלים את פשוטי העם הרוסים, האוקראינים, הבלארוסים והליטאים ומרמים אותם בעסקאות של הלוואה בריבית וכן על כך שהיהודים גורמים בכוונה להפצת האלכוהוליזם בקרב הרוסים.
לדעת לסקוב, היהודים מעוניינים בעיקר לשמור על אורח חייהם המסורתי והנבדל מהעמים הסובבים אותם ואינם מתכוונים לפגוע בעמים אחרים בדרך כלשהי, ועל כן אין להטיל את האשמה בבעיות הכלכליות והחברתיות של רוסיה על היהודים.
ליידי מקבת ממחוז מצנסק, קובץ סיפורים, תורגם מרוסית בידי צבי ארד
תורגם מרוסית בידי יצחק שנהר
ליידי מקבת ממחוז מצנסק / הנווד המוקסם - סיפורים, תורגמו מרוסית בידי דינה מרקון
ניקולאי אלכסנדרוביץ' יארושנקו 1846 – 7 ביולי (על פי הלוח היוליאני: 26 ביוני) 1898) היה צייר רוסי (אוקראיני).
יארושנקו נולד בעיר פולטבה (אז הייתה העיר חלק מהאימפריה הרוסית, כיום היא באוקראינה), והיה בנו של קצין בצבא הקיסרי הרוסי.
יארושנקו צעד בנעלי אביו, והחל בקריירה צבאית, אולם במקביל למד אמנות בבית הספר של איוואן קראמסקוי, ובהמשך באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג.
בשנת 1876 היה ממייסדי תנועת האמנים "הנודדים" אשר יצאה נגד המוסכמות של האקדמיה, וכונה "המצפון של הנודדים" בשל עמידתו על עקרונות התנועה אשר היה ממנסחיה.
בשנת 1892 פרש יארושנקו מהצבא הרוסי בדרגת מייג'ור גנרל.
בשנות חייו האחרונות התגורר בקיסלווודסק, בה נפטר ונקבר בשנת 1898.
יארושנקו התמקד בציור דיוקנאות, וציורים תקופתיים, בהתאם לעקרונות הנודדים אשר באו לעשות ביצירות שימוש סוציאלי וחברתי.
ביצירותיו מתאר יארושנקו בסגנון ריאליסטי עינויים, מאבק חברתי, ואת מצבם הכלכלי והחברתי הקשה של פשוטי העם ברוסיה.
ניקולאי ולדימירוביץ' לביצ'ב הוא מדינאי רוסי, לשעבר מנהיג מפלגת רוסיה הוגנת מאז ה-16 באפריל 2011 ועד 2013.
בשנים 2007–2012 הוא עמד בראש סיעת המפלגה בדומה הממלכתית, הבית התחתון בפרלמנט הרוסי.
למד בבית הספר בעיר לנינגרד באותה כיתה עם סרגיי מירונוב.
ב-1976 סיים את לימודיו בפקולטה לפיזיקה של אוניברסיטת לנינגרד.
הוא המשיך ללימודי הדוקטורת אך לא סיים ולא קיבל את התואר.
לביצ'ב למד גם באקדמיה למדעי החברה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ולאחר מכן עבר הכשרה באקדמיה של פקידי המדינה.
עבד במנגנון של קומסומול ובהסתדרות העובדים של ברית המועצות.
בשנת 1991, לאחר פירוק ברית המועצות היה צורך לשנות את מיקום העבודה.
הוא הקים והיה מנכ"ל ההוצאה לפועל "קליוץ'-ס." והיה שותף בהקמת המפלגה הרוסית לחיים.
בשנת 2004 לביצ'ב היה ראש מטה קמפיין הבחירות של סרגיי מירונוב במרוץ הנשיאותי.
הוא היה סגנו של מירונוב, ומאז 2007 הוא עומד בראש סיעת רוסיה הוגנת בבית התחתון של הפרלמנט הרוסי.
ב-16 באפריל 2011 התמנה לראש המפלגה, לאחר התפטרות של מייסד המפלגה סרגיי מירונוב.
בשנת 2011, לאחר הבחירות לדומה התמנה לסגן ראש נציגות המפלגה בדומה.
בדצמבר 2011 התמנה לסגן יושב ראש הדומה.
באביב 2012 השתתף בהפגנות נגד זיוף הבחירות באסטרחן והיה לחבר דומה בכיר ראשון שנפגע בהפגנות.
בשנת 2013 מירונוב מונה מחדש לראש המפלגה ולביצ'ב הודח.
הוא התמודד לתפקיד ראש עיריית מוסקבה, אך הפסיד.
לביצ'ב קיבל את מדליית שיתוף הפעולה של משרד התובע הכללי הרוסי כמי שסייע לפתח את מערכת התביעה וחיזוק שלטון החוק.
באוקטובר 2009, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב העניק לו את תעודת הכבוד הנשיאותית, תעודת הוקרה שהוענקה לו על פעילותו החברתית ומאמציו ביישומי חקיקה.
הוא נשוי לוולנטינה פיודורובנה לביצ'בה.
ניקולאי ניקולאייביץ' יודניץ' היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה.
במלחמת האזרחים ברוסיה היה ממנהיגי הצבא הלבן שנלחם בקומוניסטים.
יודניץ' נולד במוסקבה לאביו שהיה פקיד בבית המלוכה הרוסי.
יודניץ' סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי אלכסנדרובסקי ב-1881 ואת לימודיו באקדמיה לקצינים ב-1887. הוא שירת ברגימנט משמר הראש בליטא בשנים 1889–1890. ב-1892 עבר לשרת במחוז טורקסטן וקודם לדרגת לויטננט קולונל באותה שנה.
הוא יצא עם חיל המשלוח להרי פמיר ב-1894 וקודם לדרגת קולונל ב-1896. מספטמבר 1900 שירת במטה בריגדת חיל הרגלים הראשונה שבטורקסטן.
ב-1902 התמנה למפקד רגימנט הרגלים ה-18 עליו פיקד גם במלחמת רוסיה–יפן שהתרחשה בשנים 1904–1905. הוא נפצע בזרועו בקרב סנדפו ובצווארו בקרב מוקדן.
בסיום המלחמה קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1907 פיקד על חיל האספקה בקווקז, קודם ב-1912 ללויטננט גנרל ושירת כראש המטה הצבאי בקאזאן ולאחר מכן בקווקז.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת יודניץ' כראש המטה של הארמייה הרוסית הקווקזית שניצחה בקרב סריקמיש את כוחותיו של אנוור פאשה במסגרת המערכה בקווקז.
ב-1915 קודם לדרגת גנרל בחיל הרגלים והחליף את אילריון דשקוב-וורונצוב כמפקד המערכה בקווקז.
יודניץ' תקף את העות'מאנים בשטחם באזור ימת ואן וצר על העיר ואן.
הוא כבש את העיר, אך נסוג לאחר חודשיים.
באותה תקופה הודח ניקולאי ניקולאייביץ' הבן מתפקידו כמפקד העליון של הצבא ועבר לפקד על אזור הקווקז.
הוא נתן ליודניץ' יד חופשית בניהול המערכה, והוא ניצל זאת כדי לכבוש שוב את ואן ולהקים שם מחדש את מִנְהל מערב ארמניה ב-1916. הלחימה באזור זה נמשכה ללא תוצאות חד משמעיות למשך 14 החודשים הבאים.
הוא הוביל את הרוסים במתקפת ארזורום בה הם כבשו את העיר והחזיקו בה עד סוף המלחמה.
על פעולותיו בקרב זה זכה לעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש מדרגה שנייה.
בעקבות מהפכת פברואר מונה יודניץ' למפקד המערכה בקווקז, אך ממשלת המעבר הרוסית הדיחה אותו מתפקידו לאחר כמה חודשים באשמת אי ציות לפקודות, ובהוראתו הישירה של אלכסנדר קרנסקי פוטר מהצבא.
בעקבות כך עקר יודניץ' מטביליסי לפטרוגרד שם תמך במהפכת קורנילקוב.
בעקבות מהפכת אוקטובר הסתתר יודניץ' מפני הבולשביקים בביתו של חבר ותיק מתחילת שירותו הצבאי.
ב-1919 נמלט לפינלנד שם הצטרף ל"ועדה הרוסית" שהקימה את הצבא הלבן במטרה להילחם בבולשביקים ולהחזיר את המלוכה על כנה.
באותה שנה נפגש בסטוקהולם עם דיפלומטים בריטים, צרפתים ואמריקנים בניסיון כושל לארגן צבא סיוע שילחם בבולשיביקים.
ביוני 1919 נסע לטאלין שם נפגש עם גנרל אלכסנדר רודזיאנקו שפיקד על הצבא האסטוני במלחמת העצמאות שלו כנגד הצבא האדום, ומונה לשלישו.
באוגוסט מונה יודניץ' למפקד הצבא הלבן ובמשך החודשיים הבאים אימן את צבאו שכלל 17,000 חיילים, 53 תותחים ו-6 טנקים.
באוקטובר ניצל את התרכזות הצבא האדום בחזיתות רחוקות והחל במתקפת הצבא הלבן על פטרוגרד.
הוא כבש את קינגיספ וב-19 באוקטובר הגיע לפאתי פטרוגרד, אך לא הצליח לאבטח את מסילת הרכבת ממוסקבה, בה נשלחה תגבורת "אדומה" כדי למנוע את נפילת העיר.
בנובמבר 1919 הצליח הצבא האדום ללחוץ את יודניץ' והוא נסוג אחור תוך שחלק מצבאו נפל בשבי, וחזר לאסטוניה.
ממשלת אסטוניה שהייתה במגעים עם הצבא האדום להכרה בעצמאותה, ואויימה על ידי טרוצקי שאם לא יאסרו את יודניץ' הצבא האדום יכנס לאסטוניה לתפוס אותו, פרקה את חיילי הצבא הלבן מנשקם ופירקה למעשה את כוחותיו של יודניץ'.
ב-28 בינואר 1920 עצרה המשטרה האסטונית בסיועם של קצינים רוסים את יודניץ' כשניסה להימלט למערב אירופה ובידו כספי הצבא הלבן (בערך 227,000 לירה שטרלינג, 250,000 מרקים אסטוניים ו-110 מיליון מרקים פיניים).
הכסף הוחרם וחולק לחיילי הצבא הלבן המפורק כמשכורת אחרונה.
לאחר לחץ של דימפלומטים בריטים וצרפתים, שוחרר יודניץ' מהכלא ועבר לצרפת.
ב-13 השנים הבאות לא מילא שום תפקיד חשוב בקרב קהילת הגולים הלבנים.
הוא מת בסנט לורן על הואר שליד ניס בריביירה הצרפתית ב-5 באוקטובר 1933.
ניקולאי ז'וקובסקי 1847 - 17 במרץ 1921) היה פיזיקאי ומתמטיקאי רוסי ממייסדי ניתוח דינאמיקה של אוויר, נחשב לאבי התעופה ברוסיה.