tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
21 בנובמבר - ניסיון החטיפה בע'ג'ר: כוח של ארבעה לוחמי חזבאללה נכנס לכפר ע'ג'ר בניסיון לחטוף חיילים וחוסל על ידי קלע סער, שארב להם.
מחבל חמישי חוסל בהר דב, לאחר שניסה לחדור עם מחבל נוסף למוצב גלדיולה.
במהלך חילופי האש נפצעו 11 ישראלים.
27 בדצמבר - מטח רקטות קטיושה נפתח לעבר צפון ישראל.
הרקטות נחתו בקריית שמונה ובשלומי והסבו נזק.
בתגובה, תקף צה"ל מהאוויר בסיס אימונים של ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, מדרום לביירות, ופצע מספר פעילים.
ארגון אל-קאעידה בעיראק קיבל על עצמו את האחריות לירי.
28 במאי - מספר רקטות קטיושה נורו מלבנון ופגעו בבסיס צבאי בהר מירון.
צה"ל הגיב בתקיפת מטרות טרור בלבנון.
התפתחו חילופי אש בין צה"ל לבין פעילי חזבאללה ומחבלים פלסטינים.
בסמוך לקיבוץ מנרה, חייל צה"ל נפצע קשה מאש צלפים שנורתה מלבנון.
מהצד השני, נהרגו פלסטיני ופעיל חזבאללה מאש צה"ל.
פרוץ מלחמת לבנון השנייה (2006)
בבוקר ה-12 ביולי, נחטפו שני חיילי צה"ל בגבול לבנון סמוך למוצב ליבנה ליד זרעית.
עשרות מחבלים פתחו בהתקפה מתואמת שכללה ירי מרגמות וקטיושות לעבר יישובים ומוצבים הסמוכים לגבול, ירי טילים נגד טנקים על שני רכבי סיור של צה"ל וחדירה של חוליית חזבאללה, שחטפה מרכבי הסיור את חיילי המילואים ו, שנפגעו קשה בפיגוע ונהרגו.
בנוסף לחטופים, נהרגו עוד שלושה חיילים ונפצעו שלושה נוספים באורח קשה.
את הפעולה תכנן עימאד מורנייה, שגם פיקד עליה.
צה"ל הגיב למתקפה בירי לעבר בסיסי חזבאללה, תשתיות וגשרים על מנת להקשות על פעילי חזבאללה להתרחק עם החטופים.
טנק מרכבה מגדוד 82 של חטיבה 7 ונגמ"חון נכנסו ללבנון במטרה להתחקות אחר תנועת המחבלים ולעצור את רכב המילוט.
הטנק עלה על מטען גחון כבד ורב-עוצמה שנאמד בחצי טון חומר נפץ.
הטנק נהרס, וארבעת לוחמיו נהרגו.
לוחם נוסף מגדוד 50 של חטיבת הנח"ל, שפעל במטרה לחלץ את חללי הטנק, נפגע מרסיס של פצצת מרגמה ונהרג.
בסך הכול, נהרגו באותו יום 10 חיילים - שניים מתוכם נחטפו ללבנון - ונפצעו 10 חיילים נוספים ו-6 אזרחים.
המתקפה הייתה יריית הפתיחה למלחמת לבנון השנייה.
במהלך המלחמה, שהסתיימה ב-14 באוגוסט, נהרגו 165 ישראלים ולפחות 1,000 לבנונים.
ב-16 ביולי 2008, הוחזרו גופותיהם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב לישראל בתמורה לשחרורם של אסירים ביטחוניים פלסטינים ולבנונים, ביניהם, המחבל הדרוזי סמיר קונטאר, רוצח בני משפחת הרן בנהריה.
סַכֻּנְיַתֹן (בפיניקית: 𐤎𐤊𐤍𐤉𐤕𐤍, "(האל) סכן נתן") או סנכוניאתון היה היסטוריון, סופר וכהן פיניקי שתיעד את המיתולוגיה הפיניקית וכתב על האלים והעולם.
פורפיריוס כתב על סכניתן כי חי עוד לפני מלחמת טרויה, פעל בתקופת שלטונה של סמירמיס מלכת האשורים, ותיארך את תקופת פעילותו לתיארוך הדתי של זמנו של משה.
עם זאת, זמן חייו האמיתי לא ידוע בוודאות.
כתביו של סכניתן תורגמו ליוונית על ידי פילון איש גבל.
פרגמנטים מחיבורו של פילון נשתמרו בחיבור "הכנה לבשורה" של אוסביוס (בישוף קיסריה במאה הרביעית לסה"נ).
תעודות שנמצאו באוגרית מאשרות את הציטוט מן הסופר הפיניקי.
פורבס מאוניברסיטת אדינבורו, התייחס אל ההיסטוריון הפיניקי סכניתן וכתב כי מסמכים מהמאה ה-14 לפנה"ס מראס שמרה, אוגרית, שפורסמו ב-1929, "הוכיחו באופן סופי שסכניתן הוא ללא ספק דמות אמיתית לאור ההתכתבויות הרבות בינו לבין טקסטים הנ"ל".
הספר של פילון על המיתולוגיה הפיניקית המבוסס על כתבי סכניתן כלל שמונה כרכים ונקרא "ההיסטוריה הפיניקית" (Φοινικικη ιατοαρια או Φοινικικια).
הוא התייחס בו לתיאור בריאת העולם, האלים והמיתולוגיה.
המידע על ספריו של פילון על ההיסטוריה הפיניקית ידוע לנו בעיקר מהקטעים המצוטטים אצל אוסביוס בספרו "הכנה לבשורה".
מתוך השוואה של 35 קטעים המצוטטים אצלו עם ציטוטים של אותם קטעים במקומות אחרים, עולה כי אוסביוס ציטט במדויק את פילון.
חוקר המקרא הגרמני אוטו אייספלדט, שהתמחה בחקר תרבות הפיניקים (שקרבתה לחלקים מהמקרא הוכחה בעבר), על פי ממצאי האוגריתית.
אייספלדט מסתמך בפירושו על שני קטעים מכתבי פילון מגְבַל, העוסקים בתיאור דומה למה שאנו מוצאים במקרא.
על פי כתביו של סכניתן, סיפור הבריאה הפיניקי מתחיל באֵלָה בשֵם בָּאאוּ (Baau).
באאו ה'אם הראשונית' האלה האם מתוארת על ידיו בתור - לילה/חושך.
האלה מופיעה במיתוסים: האכדי, הבבלי, הפיניקי והשומרי, בשמות האלה בָּאאוּ (Baau), האלה באהו (Bahu) או האלה בוהו (Bohu).
חוקרים מצאו קשר בין המיתולוגיה הפיניקית לבין הביטוי "תֹהוּ וָבֹהוּ" המופיע ב ומקשרים את תהו אל האלה תיאמת המופיעה באפוס אנומה אליש הבבלי ('תהום' בתנ"ך) ואת בהו אל האלה הפיניקית באאו (בתנ"ך: המצב הבראשיתי של חושך על פני תהום).
תיאור דומה מופיע במיתולוגיה היוונית בשירת הסיודוס, כאשר שני האלמנטים הקדומים הם כאוס וארוס (התאווה המינית).
לעומת התיאור הקצר בבראשית, הבא כהערות לוואי לשמות המייסדים, הרי בכתביו מתואר נושא זה בהרחבה.
לאחר סיפור בריאת העולם הוא מספר על המצאת המזון, המצאת התפילה לאל בעת בצורת, המצאת האש, המצאת הבית והמחסה, המצאת מגן לגוף מעורות חיות, קביעת המועדים ולאחר מכן המצאת הציד והדיג, המצאת הברזל המצאת לחשים והגדת עתידות, המצאת החקלאות ועוד.
מיתוס פיניקי המופיע בכתביו מספר שאיש בשם אוסוס שנלכד ביער בוער, כרת עץ, דחף אותו לים וכך ניצל מן האש, וזה היה הפיניקי הראשון שהפליג בים.
סכסוך נגורנו קרבאך היה סכסוך אתני וטריטוריאלי בין ארמניה לאזרבייג'ן סביב האזור השנוי במחלוקת נגורנו קרבאך ושבעת המחוזות הסובבים אותו אשר נשלטו דה פקטו על ידי רפובליקת ארצאך - אזורים אשר היו מוכרים בעולם דה יורה כמשתייכים לאזרבייג'ן.
מקורות הסכסוך בראשית המאה ה-20, תחת שלטון ברית-המועצות החליט יוזף סטלין לספח את נגורנו קרבאך לרפובליקה הסובייטית של אזרבייג'ן, למרות רוב אתני מובהק של ארמנים.
בשנת 1988 דרשו הארמנים בקרבאך להעביר את האזור מאזרבייג'ן הסובייטית לארמניה הסובייטית.
בפברואר 1988 פרצה מלחמת נגורנו קרבאך עם התפרקות ברית המועצות ובעקבות כך הפך אזור נגורנו קרבאך לישות עצמאית דה פקטו המתופעלת בידי בדלנים ארמנים בתמיכת הממשלה הארמנית בירוואן.
מאז ואילך אזרבייג'ן טוענת לשליטה על המובלעת, ככתוב בחלוקתן של הרפובליקות הסובייטיות מימי ברית המועצות.
מאז המלחמה לא התקדמו יחסי אזרבייג'ן–ארמניה.
הסכם הפסקת האש שנחתם בשנת 1994 סיפק יציבות יחסית לאזור אשר נמשכה במידה רבה במשך שני עשורים עד לשנת 2016 אשר במהלכה אירעה הסלמה קשה באזור, במה שנודע כ"מלחמת ארבעת הימים" .
ההסלמה נבעה במידה רבה מהתסכול הגובר של אזרבייג'ן מהסטטוס קוו ומהמאמצים של ארמניה לשמר את מצב הסטטוס קוו.
העימות הקטלני ביותר מאז הפסקת האש התקיים מספטמבר 2020 ועד נובמבר 2020. המלחמה שפרצה והסכם הפסקת האש של נגורנו קרבאך (2020) שנחתם בעקבותיה שינו את הסטטוס קוו.
מאז המלחמה בשנת 2020, אזרבייג'ן ביטלה את הצעתה למעמד מיוחד או אוטונומיה לתושביה הארמנים הילידים ובמקום זאת התעקשה על "הטמעתם" באזרבייג'ן.
מאז דצמבר 2022, אזרבייג'ן הטילה מצור על רפובליקת ארצאך וניתקה את קוי האספקה אליה, תוך הפרה של הסכם הפסקת האש משנת 2020 ופסקי דין בינלאומיים.
בספטמבר 2023 כבשה אזרבייג'ן את נגורנו קרבאך במהלך מלחמת נגורנו קרבאך השלישית.
הממשל הארמני המקומי נכנע תוך יום אחד, והאזור עבר לשליטת אזרבייג'ן, בהסכם שנחתם בין הצדדים בתיווך רוסיה.
ארמניה לא התערבה בקרב מחשש ממלחמה כוללת.
מתוך כ-120 אלף תושבי החבל, נמלטו כ-104 אלף איש לארמניה.
ביניהם נמלט גם נשיא המחוז הבדלני לשעבר, רובן ורדניאן, אך נתפס על ידי שלטונות אזרבייג'ן.
ב-1 בינואר 2024, רפובליקת ארצאך חדלה מלהתקיים.
ראשוני הארמנים הגיעו לקרבאך במאה הרביעית או במאה השנייה לפנה"ס, חוקרים אחרים סבורים כי הארמנים התיישבו במקום כבר במאה השביעית לפנה"ס.
בסביבות שנת [180 לפנה"ס] הייתה קרבאך חלק מ-15 המחוזות של הממלכה הארמנית הקדומה, ממלכה זו שלטה בשיאה (65–95 לפנה"ס) על התחום שמצפון הקווקז ועד מרכז טורקיה וצפון מערב איראן.
בשנת 387 חולקה ארמניה בין האימפריה הרומית לבין האימפריה הפרסית, ואילו שני מחזות עברו לידיי אלבניה הקווקזית, ביניהם נגורו קרבאך.
באמצע המאה ה-7 נכבש האזור בידי האימפריה המוסלמית, במהלך המאה ה-17 ניצלו ה'מליקים', השליטים המקומיים, את חולשתה של האימפריה הפרסית ששלטה באזור, והקימו ישות מדינית ארמנית.
כאשר פלשו הרוסים לקווקז בראשית המאה ה-19 סייעו להם הארמנים, ולאחר המלחמה הוסכם כי חאנות קרבאך תהפוך למדינת חסות של האימפריה הרוסית.
מעמד זה אושרר בשנת 1813 בהסכם גוליסטן, בו ויתרו הפרסים על השליטה באזור.
בעקבות ההסכם היגרו ארמנים נוצרים רבים לתחומי קרבאך, בה חשו בטוחים יותר מאשר באימפריה הפרסית והעותמאנית.
במהלך המהפכה הרוסית הראשונה ב-1905 התחוללו מאבקים עקובים מדם בין ארמנים לאזרים.
ב-1918, מיד לאחר התפוררות האימפריה הרוסית קמו לזמן קצר מדינות עצמאיות, ביניהן הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן והרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
שאלת הבעלות על נגורו קרבאך נותרה במחלוקת בין המדינות.
בשנת 1920 פלשה הארמייה ה-11 של הצבא האדום לקווקז, וכבשה במהלך שלוש השנים הבאות את כל הרפובליקות הטריות.
הן אוחדו לרפובליקה אחת בשם הרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז, שהייתה נתונה למרות סובייטית, ונכללה בברית המועצות עם הקמתה.
על ניהול הרפובליקה הועמדה ועדה ובה שבעה חברים, שהייתה נתונה לפיקוחו של הקומיסר לענייני לאומים יוסיף סטלין.
עם כיבושה של ארמניה בשנת 1921, הבטיחו הרוסים להקצות את קרבאך לארמניה, יחד עם שני אזורים נוספים שהיו נתונים במחלוקת.
בדרך זו קיוו הרוסים להפיס את דעתם של הארמנים הנכבשים.
ב-4 ביולי 1921 החליטה הוועדה הממונה כי קראבך תשולב בארמניה.
למחרת התערב סטלין, והורה כי קראבך תכלל דווקא באזרבייג'ן הסובייטית, אף על פי ש-94 אחוזים מכלל אוכלוסיית נגורנו קרבאך היו ארמנים באותו הזמן..
החלטה זו התקבלה ללא דיון או הצבעה.
בהתאם להחלטה הוקם ב-1924 המחוז האוטונומי נגורנו קרבאך (NAKO) בתוך שטחה של אזרבייג'ן.
יש המנמקים את ההחלטה ברצונו של סטלין לרצות את טורקיה ולהעניק לאזרבייג'ן המוסלמית את השליטה על פני הארמנים הנוצרים.
ייתכן גם שעשה זאת כחלק מהמדיניות הסובייטית של ליצור רפובליקות שונות מבחינה אתנית, על-מנת להחליש את כוחן.
ב-65 שנות קיומו של NAKO חשו הארמנים כי הם מוגבלים מצד אזרבייג'ן.
לטענתם, נעשו נוהלה מדיניות דה-ארמניזציה תרבותית באזור, התיישבות אזרית מתוכננת וסחיטה כלכלית של האוכלוסייה הארמנית.
כראייה לדבריהם הביאו הארמניים את נתוני מפקד האוכלוסין שנעשה ב-1979, לפיהם דוללה האוכלוסייה הארמנית תחת ל-76 אחוזים, כאשר בהקמת NAKO היוו הארמנים 96 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
תושבי NAKO האזרים התלוננו מצידם על אפליה מצד הרוב הארמני.
במשך כל תקופת ברית המועצות ניסו שלטונות ארמניה הסובייטית לשנות את ההחלטה, ולהעביר את השטח לשליטתם.
בשנות שלטונה של ברית המועצות באזור הועבו אוכלוסיות רבות לשטחה של נרוגנו קראבך.
הן בכדי לדלל את הרוב הארמני באזור, והן בכדי ליצור פתרון לבעיות אתניות מאזורים אחרים בברית המועצות.
כך הועברו אל החבל טאלישים, מסחתים, כורדים ואחרים.
למרות הניסיונות הסובייטים, נותר החבל ארמני במובהק.
עם-זאת, טענו הארמנים לנוכח הירידה במספרם באוכלוסייה כי קיימת מדיניות דמוגרפית של אזרבייג'ן לדלל את האוכלוסייה הארמנית.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, עם עלייתו של מיכאיל גרובצ'וב לשלטון ותחילת פירוק , צפו טענות הארמנים במלוא עוזם.
בפברואר 1988, לאחר שהוגשה עצומה של 80,000 בדרישה להסתפח לארמניה, פנה הסובייט של נגורנו קרבאך אל הסובייט העליון בבקשה לאשר את פרישת נגורנו קראבך מאזרבייג'ן וסיפוחה לארמניה.
הבקשה גרמה להתמרמרות באזרבייג'ן השכנה, ואף הביאה למהומות שנמשכו שלושה ימים, בהם נמנו הרוגים משני הצדדים.
השלטונות במוסקבה המתינו תחילה ונתנו לשלטונות האזרים לפתור את הבעיה כראות עיניהם.
בסתיו 1989 אף הוסיפו השלטונות במוסקבה והעניקו לשלטונות האזרים שליטה רחבה יותר על-מנת שיוכלו לדכא את המהומות.
סכסוך לוב–צ'אד היה ניסיון של הרפובליקה האסלאמית הסוציאליסטית של לוב תחת מועמר קדאפי לנצל המשבר הפנימי של מלחמת אזרחים אשר התלהטה בתוך צ'אד למען סיפוח חבל אזורו (נודע גם בתור "הקו הכחול") אשר היה בצפון המדינה למען שימוש באוצרות הטבע הרבים שלו.
עם המרוץ לאפריקה כבשה האימפריה האיטלקית שטחים רבים ממה שייקרא לימים לוב במעמקי הסהרה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הועבר לידיה גם חבל אזורו מידי אפריקה המשוונית הצרפתית במסגרת סיפוח חד צדדי אשר לא התקבל בידי צרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה שטחים אלו הוחזרו לידי האימפריה הקולוניאלית הצרפתית והועברו מאוחר יותר לידי צ'אד כאשר האחרונה השיגה עצמאות.
במסגרת הדה-קולוניזציה של אפריקה גם לוב כצ'אד השיגה עצמאות, ראשית הייתה ממלכה תחת אידריס הראשון, מלך לוב ומאוחר יותר, בהפיכה אסלאמיסטית עלה מועמר קדאפי לשלטון והנהיג משטר דיקטטורי רדיקלי.
צ'אד סבלה, עם נפילת שלטונו של פליקס מעלום, ממלחמת אזרחים אשר השאירה אותה חשופה להשפעות מחוץ.
מועמר קדאפי, אשר היה לאומן שרצה להאדיר את השפעת עמו הורה על פלישה צבאית אל תוך חבל אזורו בטענה כי ישנה לגיטימציה לשלטון לובי במקום מכח הגבולות שנקבעו בתקופה הקולוניאלית של שנות השלושים.
משטריהן של שתי המדינות הוא זה שקבע את התמיכה בכל אחת מהן כנהוג בזמן המלחמה הקרה.
צרפת, עקב קשר הדוק למושבה שלה מפעם, הייתה התומכת המרכזית של צ'אד וכוחות צבאיים נשלחו לתמוך באחרונה גם מניגריה, זאיר וסנגל.
ארצות הברית הייתה לתומכת המרכזית של צ'אד מבחינת אספקת נשק וכמוה היו גם מצרים, סודאן (אשר היו שתיהן בסכסוך גבולות עם לוב), עיראק וישראל (אשר שמרה על קשרי ידידות עם צ'אד ואוימה בידי משטר קדאפי מאז יומו הראשון).
מהצד של לוב, קדאפי העביר כספים לקבוצות של בדלנים ובייחוד אסלאמיסטים רדיקלים אשר נשבעו בתמיכתם למשטר הלובי.
מעבר לכך הארגון לשחרור פלסטין העביר כוחותיו למקום כפעולת תגמול נגד התמיכה הישראלית.
מבחינת אספקת נשק היו ברית המועצות וגרמניה המזרחית התומכות הראשיות של לוב.
מדינות אפריקאיות רבות נמנעו מלתמוך בלוב עקב יחסם הטובים עם הגוש המערבי אך גם עקב מדיניותו של קדאפי במסגרתה רצה להכתיר עצמו ל'מלך המלכים של אפריקה', דבר אשר הביא לריחוק בינלאומי ממנו.
קדאפי תכנן לספח את חבל אזורו עוד מעלייתו לשלטון.
כאשר פרצה במהלך שנות ה-70 מלחמת אזרחים בצ'אד, הוא העביר כספים בשביל להחליש כמה שיותר את היציבות הממשלתית בצ'אד עד אשר איחד כוחותיו לקראת פלישה.
בין ראשי ההנהגה הלובית בשדה הקרב היה ח'ליפה חפתר.
בשנת 1975 לוב כבשה ובעקבות זאת סיפחה (ללא כל התנגדות משמעותית) את רצועת אזורו; אזור בגודל 70,000 קמ"ר בצפון צ'אד הסמוך לגבול.
המהלך של קדאפי הונע על ידי שאיפות אישיות וטריטוריאליות, זיקה שבטית ואתנית בין תושבי צפון צ'אד לאלה שבדרום לוב, והכי חשוב - נוכחות באזור משקעי האורניום הדרושים לפיתוח אנרגיה אטומית.
הפרלמנט הצרפתי מעולם לא אישר בצורה רשמית את ההסדר בינו לבין איטליה בשנות השלושים ועל כן מיהר לדחות את הטענות הלוביות ללגיטימיות על האזור, גם צרפת וגם צ'אד הכירו בגבול שהוכרז עם עצמאות צ'אד, גבול אשר כלל בתוכו את הרצועה המדוברת.
בשלבים הראשונים היחידות הלוביות זיכו את עצמן באספקה, תנאים והכנה מקצועית יותר מאשר במפגשים הקודמים כגון אשר אירע במהלך מלחמת לוב–מצרים.
עם פלישה מרכזית לתוך צ'אד בשנת 1980 הם עברו בהצלחה מאות קילומטרים של מדבריות בעומקי הסהרה עם כלי רכב משוריינים וביצעו פעולות אוויריות בתנאי אקלים קשים.
הצבא הלובי גם צבר ניסיון יקר בלוגיסטיקה ותחזוקת כוחות צבא מודרניים בקווי אספקה ארוכים.
ההתערבות של לוב בשנת 1980 בצ'אד הייתה מטעם תמיכה בשלטון הנשיא גוקוני אודדי נגד הכוחות הנתמכים בידי צרפת של חוסיין חברי המתון, אשר נהנו בתקופה שקדמה לפלישה גם מתמיכת לוב.
מעשיו של קדאפי הוצגו כתמיכה בקבוצות הבדלנים הצפוניות של צ'אד בהן היה רוב מוסלמי.
מטרתו דה פקטו הייתה יצירת תחום השפעה לובי בתוך צ'אד, ואם אפשרי, אפילו להפוך את צ'אד למדינת חסות.
עוד לפני 1980, כוחות לובים נעו בחופשיות באזורים הצפוניים של המדינה, והסדירו קו אש בטוח בעברי 100 קילומטרים מהגבול הבינלאומי.
בסוף שנות השבעים נראה היה כי השאיפות הלוביות מושגות.
גוקוני אודדי, הותקן כנשיא צ'אד באפריל 1979 בתמיכת לוב.
ביוני 1980, התקפה של כוחותיו של חפתר הביאה לכיבושה של פאיה-לארגו, העיר המפותחת ביותר בצפון צ'אד, כעת היה זה לערך שליש מכלל צ'אד בשלטון לובי.
החל מאוקטובר של אותה שנה, הועלו מרב כוחות צבא לוב לרצועת אזורו בשיתוף עם כוחותיו של גוקוני כדי להסדיר סופית את מלחמת האזרחים בצ'אד.
פאיה-לארגו שימשה אז כנקודת כינוס לטנקים, ארטילריה וכלי רכב משוריינים שנעו דרומה כנגד בירת צ'אד נג'מנה אשר נשלטה בידי חוסיין חברי.
בפלישה אשר נתמכה בידי T-55/54 מהצבא האדום כמו גם יועצים צבאיים מגרמניה המזרחית הבירה של צ'אד, נג'מנה נכבשה בדצמבר.
הכוח הלובי, המונה בין 7,000 ל-9,000 אנשי יחידות סדירות והלגיון האסלאמי הפאן-אפריקני, 60 טנקים וכלי רכב משוריינים אחרים, הועבר על פני 1,100 קילומטרים של מדבר מגבול דרום לוב, בין השאר על ידי מובילי אספקה אווירית ומובילי טנקים וחלקית בכוח שלהם.
הגבול הבינלאומי בין צ'אד ללוב עצמו היה 1,000 עד 1,100 קילומטר מהבסיסים הראשיים של לוב על חוף הים התיכון.
עם צפון ומרכז צ'אד בידי הכוחות הלובים, בינואר 1981 שתי המדינות הודיעו על כוונתן להתאחד.
בלחץ מתעקש יותר ויותר מצד מדינות אחרות באפריקה ומפלגים פוליטיים בצ'אד, נסוגו הלובים בנובמבר 1981. עם שובם ללוב הודיע קדאפי כי חייליו הרגו למעלה מ-3,000 מחיילי "האויב" תוך שהם מאבדים רק 300 חיילים; הערכות זרות לגבי נפגעי לוב היו גבוהות משמעותית.
בתוספת ארטילריה כבדה התחילו המתקוממים בנקודת תחזוקה טובה אך הובסו ביולי בידי כוחות ממשלת צ'אד, אשר חוזקו על ידי אספקה צבאית צרפתית שכללה חיילים ואספקת נשק ממושכת של ארצות הברית כמו גם תוספת כוח סמלי שנשלחו מזאיר בהוראת מובוטו ססה סקו.
קדאפי קרא להתערבות לובית בתוקף כאשר ראה כי תוכניותיו מתחילות להתפרק.
הפצצה אווירית מתמשכת שוגרה נגד פאיה-לארגו לאחר שנכבשה מחדש על ידי חפתר ב-30 ביולי, ההפצצה נבנתה מתוך שימוש בכוחות אירופאים במיוחד של חיל האוויר הצרפתי.
בתוך עשרה ימים הורכב כוח קרקעי גדול ממזרח וממערב לפאיה-לארגו על ידי מעבורת תחילה של חיילים מגויסים, שריון וארטילריה ואלו צלחו בכיבוש מחודש של פאיה-לארגו במהלך 10 באוגוסט.
לאחר מכן התערבותם של 3,000 חיילים צרפתים סיימה את סדרת ההצלחות הלוביות והובילה לחלוקה מעשית של המדינה, כאשר לוב שמרה על שליטה בכל השטח שמצפון לפאיה-לארגו.
על פי הסכם לנסיגה הדדית מצ'אד, חיילים צרפתים נסוגו בתחילת נובמבר 1984, אך הלובים התפזרו בסתר והסתירו את יחידותיהם עדיין בתוך עברי מדבר הסהרה של צ'אד.
בדצמבר 1986 הוערכו כ-2,000 עד 3,000 כוחות ממשלת צ'אד לאזור צפון מערב צ'אד כדי לתמוך בכוחותיו של גוקוני, שרובם מרדו בלוב לאחר שגוקוני התאכזב מתומכיו הלוביים כמה חודשים קודם לכן.
במרץ 1987 נכבש בסיס האוויר הלובי הראשי של ואדי דום על ידי כוחות צ'אד.
אף על פי שהלובים הסדירו את כל גבול הרצועה בשדות מוקשים, 5,000 חיילים, טנקים, כלי רכב משוריינים וכלי טיס, נסג מבסיס לובי נגד כוח תוקף קטן יותר של צ'אד, המצויד במשאיות המותקנות במקלעים ובנשק נגד טנקים.
יומיים לאחר מכן פינו הלובים את בסיסם הראשי של פאיה-לארגו, 150 ק"מ צפונה יותר, עקב שהיה בסכנת כיתור.
צופים העריכו כי בניצחונות צ'אד בשלושת החודשים הראשונים של 1987 יותר מ-3,000 חיילים לובים נהרגו, נפלו בשבי או ערקו.
מספר רב של טנקים, נושאי שריון, ארטילריה, מטוסים ומסוקים נלכדו או הושמדו.
במקרים מסוימים שלחה לוב מטוסים משלה להפציץ ציוד לובי נטוש כדי למנוע את השימוש שלו בידי הכוחות הצ'אדים.
נמסר כי במקרים רבים חיילים לובים נהרגו בעת שנמלטו כדי להימנע מקרב.
בואדי דום סבלו הלובים משדות המוקשים אשר התקינו.
פעולות צבאיות אלה השאירו את חברי בשליטה מעשית על צ'אד ובמצב לאיים על גירוש לוב מרצועת אזורו.
הניצחונות הצ'אדים פגעו ביוקרה של לוב כמעצמה צבאית אזורית משמעותית.
הם גם הטילו ספק מחודש בכשירותם ובנחישותם של אנשי הלוחמים הלוביים, במיוחד בהתקשרויות מעבר לגבולות המדינה, שלכאורה לא חשו בהן מחויבות אישית אליה.
הסטטוס קוו בצ'אד הסתיים בראשית שנת 1987 כאשר כוחותיו של חברי הובילו סדרה של תבוסות צבאיות על גבי הלובים ובעלי בריתם הצ'אדיים בפאדה, באואדי דום ופאיה-לארגו.
המלחמה החלישה את שלטונו של קדאפי והביאה להתערערות דמותו בפנים הדרג הצבאי.
סכסוך סיאצ'ן (Siachen conflict, מכונה לעיתים מלחמת סיאצ'ן) הוא סכסוך צבאי בין הודו לפקיסטן על אזור קרחון סיאצ'ן שבחבל קשמיר.
קו הגבול בין המדינות באזור סיאצ'ן מעולם לא הוגדר במדויק, מתוך הנחה שאף מדינה לא מעוניינת באזור הקשה והמרוחק.
הסכסוך הצבאי בין הצדדים החל ב-13 באפריל 1984 כאשר הודו יצאה למבצע מגדוט, ובמסגרתו כבשה את קרחון סיאצ'ן ואת המעברים החשובים בקרחון.
לאורך השנים אירעו מספר תקריות וקרבות נוספים בין הצדדים.
הסכסוך הסתיים כעבור 19 שנה, בהסכם הפסקת אש שנכנס לתוקף בשנת 2003. שני הצדדים ממשיכים להחזיק כוחות באזור, בגבהים של מעל 6,000 מטרים, והאזור נחשב לשדה המערכה הגבוה בעולם.
התנאים הקשים בשל ההרים הגבוהים ומזג האוויר הקשה באזור גרמו לאורך השנים למותם של חיילים רבים משני הצדדים, רובם במפולות שלגים.
מרבית החיילים שנהרגו בקרחון סיאצ'ן (לפי חלק ההערכות עד 97% מהחיילים שנהרגו) נפגעו כתוצאה מפגעי מזג האוויר.
שני הצדדים מוציאים מיליוני דולרים מדי שנה בעבור החזקת הכוחות באזור.
הסכסוך נחשב בעיני רבים סכסוך מיותר, שאינו משרת מטרות צבאיות או פוליטיות.
קו הגבול בין הודו לפקיסטן באזור קרחון סיאצ'ן מעולם לא הוגדר באופן ברור.
בהסכם קראצ'י משנת 1949, לאחר מלחמת הודו-פקיסטן הראשונה, נקבע קו הפסקת האש עד נקודה NJ9842, למרגלות קרחון סיאצ'ן.
לאחר מלחמת הודו-פקיסטן השלישית, בהסכם סימלה בשנת 1972, הפך קו הפסקת האש לקו השליטה, וגם בו לא הוגדר הגבול צפונית לנקודה NJ9842. אנשי האו"ם הניחו שני הצדדים אינם מעוניינים בקרחון בשל היותו אזור מרוחק ובעל תנאי מזג אוויר קשים, ולכן לא צפויים עימותים אודות השליטה באזור.
לאורך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 נשלחו משלחות חקר מטעם הודו ופקיסטן לאזור קרחון סיאצ'ן.
בשנת 1968 נדרשה סוכנות המיפוי הצבאית של ארצות הברית (כיום חלק מהסוכנות הלאומית למודיעין חזותי וגאוגרפי) לסוגיית סימון קו הגבול באזור.
מסיבות שאינן ברורות לגמרי הוחלט בסוכנות להמשיך את הגבול בין הודו ופקסיטן מנקודה NJ9842 בקו ישר לכיוון צפון-מזרח, עד למעבר קארקוראם (בגבול הודו-סין), באופן שהותיר את קרחון סיאצ'ן בשטח פקיסטן.
אף כי ההחלטה האמריקאית נשמרה בסודיות, קו הגבול החדש הופיע במפות רשמיות של ארצות הברית ובהמשך גם במפות של פקיסטן.
בהודו נחשב הקו החדש כטעות ולא יוחסה לכך חשיבות רבה.
החל משנות ה-70, בעקבות השינוי בקו הגבול, החלה ממשלת פקיסטן לחלק אישורי טיפוס למשלחות לאזור הקרחון, כחלק מטענותיה לבעלות על האזור.
בשנת 1977 גילה הקולונל ההודי נרינדר קומאר (Narendra Kumar) את השינוי במפות הרשמיות.
באותה שנה יצא קומאר בראש משלחת הודית שכללה 70 אנשים לאזור הקרחון.
המשלחת טיפסה לכמה פסגות באזור ותמונות מהמסע התפרסמו בהודו בצורה נרחבת.
הידיעות על המשלחת ההודית לאזור סיאצ'ן הגיעו לפקיסטן, שתבעה בעלות על האזור בהתאם לקו הגבול החדש, כפי ששורטט במפות רשמיות של ארצות הברית.
ב-1983 החל צבא פקיסטן לתכנן מהלך צבאי במסגרתו ישלחו חיילים לאזור ויאבטחו מספר מעברים בקרחון.
ידיעות על התכנון הפקיסטני הגיעו להודו, וצבא הודו החל לתכנן מבצע משלו.
חיילים הודים נשלחו לאנטארקטיקה כדי להתרגל לתנאים השוררים בקרחון סיאצ'ן.
ב-13 באפריל 1984 יצאו כוחות מצבא הודו למבצע מגדוט (על שם הפואמה "שליח העננים", Meghadūta, של המשורר ההודי קאלידאסה), ארבעה ימים לפני המבצע הפקיסטני לאותו אזור, שתוכנן ל-17 באפריל.
הכוחות ההודים נשלחו לקרחון במטרה להקדים את הכוחות הפקיסטנים.
מטוסי תובלה ומסוקים מחיל האוויר ההודי סייעו בהעברת כוחות ואספקה לאזור.
הכוחות ההודים תפסו באותו היום את מעבר ההרים בילפונד לה (Bilafond La) ובהמשך תפסו מעבר נוסף (Sia La) ואת הפסגות ברכס סלטורו (Saltoro Ridge), ממערב לקרחון סיאצ'ן.
משהגיעו הכוחות הפקיסטנים להרים ב-25 באפריל כבר היו הכוחות ההודים מחופרים עם כ-300 חיילים בפסגות ובמעברים החשובים באזור.
בקרבות שהתפתחו לא הצליחו הכוחות הפקיסטנים לדחוק את ההודים ונאלצו להיערך במורדות המערביים של רכס סלטורו.
בעקבות המבצע תפסה הודו שטח של כ-2,550 קמ"ר.
שני הצדדים נאחזו בעמדותיהם והחלו לבנות מוצבי קבע.
בעקבות מבצע מגדוט המשיך צבא הודו להחזיק ביתרון טקטי על כוחות צבא פקיסטן, כשהוא מחזיק במרבית הפסגות ומעברי ההרים החשובים ממערב לקרחון סיאצ'ן.
שני הצבאות המשיכו להחזיק כוחות על הקרחון, על אף התנאים הקשים.
באפריל 1986 הצליחה פקיסטן לתפוס פסגה בגובה 6,200 מטרים באזור בילפונד לה, ומשם השקיפו על צבא הודו שנמצא בקרחון.
באפריל 1987 תקפו חיילי פקיסטן עמדות הודיות אחרות באזור.
בתגובה יצא צבא הודו למבצע רג'יב ב-23 ביוני 1987, כדי לכבוש את הפסגה מידי פקיסטן.
כוחות הודים ניסו להעפיל לפסגה במשך מספר לילות, ונהדפו באש מכונות הירייה של הכוחות הפקיסטנים המחופרים.
ב-26 ביוני היו בפסגה 7–17 חיילים פקיסטנים ותחמושתם החלה לאזול.
כוחות הודים תקפו את הפסגה שוב בשעות הבוקר, והפעם הצליחו לכבוש אותה לאחר קרב שכלל גם קרבות פנים אל פנים.
בספטמבר 1987 ניסה צבא פקיסטן לתפוס מחדש את הפסגה, ללא הצלחה.
גם בשנים הבאות אירעו מספר אירועי לחימה בניסיון לתפוס פסגות שונות באזור וכן ניסיונות תקיפה של עמדות צבאיות.
בשל תנאי האקלים והשטח הקשים נהדפו מרבית ההתקפות ולאורך השנים לא היו שינויים משמעותיים בקו החזית.
כל אחד מהצדדים החזיק בקרחון כ-3,000 חיילים.
בתנאים הקשים איבדו הצדדים יותר חיילים עקב פגעי מזג האוויר מאשר בלחימה.
בשנת 2003 חתמו הודו ופקיסטן על הסכם הפסקת אש.
למרות הפסקת האש המשיכו שני הצדדים להחזיק כוחות צבאיים לאורך קו המגע בקרחון.
למרות מספר תקריות בין הצבאות נשמר השקט היחסי באזור.
מדי שנה נהרגים חיילים הודים ופקיסטנים כתוצאה ממפולות שלגים.
מפולת השלגים הקטלנית ביותר באזור אירעה באפריל 2012, אז נהרגו 129 חיילים פקיסטנים ו-11 אזרחים כתוצאה ממפולת שלגים.
ב-12 בספטמבר 2022 פתחה אזרבייג'ן במתקפה ארטילרית על עמדות ארמניות ליד הערים ורדניס, גוריס, סוטק וג'רמוק.
על אף שמקורות שונים אישרו כי אזרבייג'ן יזמה את המתקפה, משרד ההגנה של אזרבייג'ן וכלי תקשורת טורקיים (כאשר טורקיה תומכת צבאית באזרבייג'ן) טענו כי ארמניה ערכה "פרובוקציות בקנה מידה גדול" בסמוך לגבול אזרבייג'ן.
ב-13 בספטמבר הודיעה רוסיה כי ניסתה לתווך בין הצדדים על מנת להגיע להפסקת אש, אך הצדדים אישרו כי ההפסקה שהושגה הופרה תוך דקות.
באותו יום דיווח ראש ממשלת ארמניה, ניקול פשיניאן כי לפחות 105 חיילים ארמנים נהרגו.
אזרבייג'ן דיווחה על 50 הרוגים בקרב כוחותיה.
הלחימה פרצה זמן קצר לאחר שהצבא הרוסי נחל כישלונות חמורים בשדה הקרב במסגרת מתקפת הנגד של אוקראינה במחוז חרקוב, כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה, דבר אשר נתפס כמחליש את השפעתה האזורית של רוסיה, אשר תומכת ככלל בארמניה בכל הנוגע לסכסוכיה עם אזרבייג'ן.
ברקע הדברים נמצאים גם מאמצי האיחוד האירופי להגדלת ייבוא הגז מאזרבייג'ן, כדי לפצות על אובדן יבוא הגז מרוסיה.
בשל כך, ייתכן ואזרבייג'ן רואה במצב הגאופוליטי כשעת כושר להכריע סכסוכי טריטוריה מתמשכים עם ארמניה לטובתה של אזרבייג'ן.
לאחר תחילת הלחימה, ביקשה ארמניה להפעיל סעיף מאמנת ארגון האמנה לביטחון משותף (CSTO), בו חברה גם רוסיה, המחייב את המדינות החברות בו לפעול להגנת בעלת ברית מותקפת.
ב-16 בספטמבר נחתם הסכם הפסקת אש בין המדינות.
ב-18 בספטמבר 2022 הגיעה משלחת מטעם ממשלת ארצות הברית בראשות ננסי פלוסי, דוברת הבית הלבן, לירוואן בירת ארמניה.
במסגרת ביקורה בארמניה, האשימה את אזרבייג'ן בכך שהתקיפה את ארמניה, וציינה כי האמריקאים מחויבים בהפסקת האלימות ותומכים בהפסקת אש.
משמעות הדבר היא שארמניה, שעד לאירוע זה נחשבה לבעלת ברית חשובה של רוסיה, פנתה לארצות הברית על מנת לסיים את הלחימה.
יש שרואים בדבר כאירוע המבליט את שקיעתה של רוסיה כמעצמה אזורית בשל חולשתה במלחמת אוקראינה.
כשנתיים לפני הסכסוך, בספטמבר 2020, פרצה מלחמה בין שתי המדינות, בשל סכסוך על שטח נגורנו קרבאך, אשר נמשכה כחודשיים וגבתה את חייהם של אלפי חיילים ואזרחים.
ב-12 במאי 2021, חיילים אזרים חצו את הגבול מספר קילומטרים לתוך ארמניה במחוזות סיוניק וג'הרקוניק וכבשו כ-41 קמ"ר מתוך שטחה של ארמניה.
בתגובה לכך, קראו הפרלמנט האירופי, ארצות הברית וצרפת להסגת כוחותיה של אזרבייג'ן משטח ארמניה.
עימותים נוספים התרחשו בנגורנו קראבך ביולי 2021 ובנובמבר 2021, כאשר שני הצדדים דיווחו על נפגעים.
נציגי האיחוד האירופי התייחסו למבצע הצבאי שפתחה אזרבייג'ן ב-16 בנובמבר 2021 כאל ההפרה החמורה ביותר עד כה של הסכם הפסקת האש של נגורנו-קרבאך משנת 2020.
בניגוד לעימותים האמורים, אשר התרכזו בנגורנו קראבך בלבד, הלחימה התרחשה לאורך הגבול בין המדינות ואינה מוגבלת לנגורנו קראבך.
סכסוך איודיה הוא סכסוך דתי, פוליטי וחברתי בהודו, שבמרכזו אתר בעיר שבמדינת אוטר פרדש בהודו שגודלו כ-12 דונם, הנחשב לאחד מסמלי המתיחות הדתית בין הרוב ההינדואי במדינה למיעוט המוסלמי.
במקום, הנחשב במסורת ההינדואית כמקום הולדתו של האל ראמה, שכן מסגד על שם באבור במשך מאות שנים, וההינדואים מאמינים כי שכן בו מקדש הינדואי לפני שנבנה בו מסגד.
המסגד הוחרב במהומות של ההינדוטבה בשנת 1992, וב-2019 הוקם באתר מקדש הינדואי.
אתר המסגד נחשב בעיני לאומנים הינדואים לסמל לשלטון האימפריה המוגולית, תקופה שנתפשת כעידן של דיכוי ההינדואים בידי השליטים המוסלמים.
מסגד באבור נהרס במהלך עצרת פוליטית של ההינדוטבה ב-6 בדצמבר 1992 ועורר גל מהומות של מוסלמים בכל רחבי הודו.
לאחר מכן הוגשו לבית המשפט העליון באללהאבאד מספר תביעות בעלות על הקרקע.
בספטמבר 2010 פסק בית המשפט העליון של אללהאבאד כי על פי ממצאים ארכאולוגיים שהוצגו לפניו, במקום הולדתו של האל ראמה על פי המסורת ההינדואית שכן מקדש הינדואי, והמסגד נבנה במקומו.
בית המשפט פסק כי שליש מהקרקע, בחלק המרכזי באתר, ישמש לבניית מקדש לראמה.
שליש נוסף ישמש לבניית מסגד מוסלמי, ושליש ישמש כמקדש לקבוצה מקומית של בני דת הווישנויזם.
כל הצדדים ערערו לבית המשפט העליון של הודו, והרכב בן חמישה שופטים דן בערעור.
ב-9 בנובמבר 2019 ביטל בית המשפט העליון של הודו את פסק דינו של בית המשפט קמא והורה על מסירת האתר כולו להקדש שיבנה בו מקדש הינדואי.
כמו כן הוא הורה לממשלת הודו להעניק מגרש חלופי בן 20 דונם למועצת הווקף המוסלמית של אוטר פרדש, כדי לבנות בו מסגד חדש, במקום מסגד באבור שנהרס ב-1992. הממשלה הקצתה אתר בכפר , במרחק נסיעה של כ-30 ק"מ מהאתר המקורי.
ליבת הסכסוך באיודיה היא חלקת קרקע בה נולד האל ראמה, על פי המסורת ההינדואית.
ראמה הוא אחד האלים ההינדואים הנערצים ביותר ונחשב לגלגול השביעי של האל וישנו.
על פי הראמאיאנה, ראמה נולד בעידן הקרוי "טרטה יוגה", שהתקיים לפני כ-7,000 שנה.
כתבי דת הינדואים שנכתבו בין המאה ה-11 למאה ה-14 מתארים את איודיה כאתר עלייה לרגל של מאמיני ראמה.
מסגד באבור (שהיה קרוי בפי תושבי המקום "מסג'יד בברי") נבנה ככל הנראה בשנת 1528 על ידי קצין בצבא המוגולי, בהוראתו של באבור.
בדו"ח של חברת הודו המזרחית הבריטית משנת 1814 מתואר המסגד ובו כתובת המעידה על תאריך בנייתו.
כמו כן נכתב בדו"ח שבתחילת המאה ה-18 המושל המוסלמי אורנגזב הרס מקדש הינדואי שהיה ליד המסגד על מנת להרחיבו.
טענה זו מופיעה גם בכתביו של כומר ישועי שסייר באתר באותה עת.
המסגד אינו מוזכר בכתבים עתיקים אחרים אודות איודיה, וגם לא בספר קורות חייו של באבור.
בספרים אחדים, בהם ספר שנכתב על ידי בתו של בהאדור שאה הראשון, נאמר כי המוסלמים ששלטו באוטר פרדש נהגו להרוס מקדשי אלילים הינדואים ולהקים במקומם מסגדים.
באיודיה בוצעו במהלך השנים חפירות ארכאולוגיות שניסו למצוא שרידים של מקדש הינדי מתחת למסגד.
חפירות ראשונות בוצעו על ידי הראג' הבריטי באמצע המאה ה-19. ערך חפירות באתר בשנים 63–1862 אך לא מצא עדויות למקדש כלשהו.
חפירות נוספות נערכו בסוף המאה ה-19, וכן במסגרת מספר סקרים ארכאולוגיים שנערכו משנת 1969 עד 1980.
על פי עדויות, האתר באיודיה היה מכונה בעבר "מסגד-מקדש" והוא נחשב לקדוש הן בעיניי ההינדואים והן בעיניי המוסלמים.
המוסלמים נהגו להתפלל בתוך המסגד וההינדואים ברחבה מחוץ למסגד.
המקרה המתועד הראשון של אלימות דתית באיודיה התרחש בשנת 1855, בכפר האנומנגרהי, המרוחק כקילומטר מאיודיה.
מספר סונים טענו שברהמנים הינדואים הרסו מסגד בכפר ובנו במקומו מקדש הינדואי.
המוסלמים ניסו לתקוף את המקדש אך נהדפו; הם ברחו והסתתרו בתוך מסגד באבור.
המסגד הותקף על ידי הינדואים, והתערבות כוחות משטרה בריטיים מנעה שפיכות דמים.
בשנת 1857 הקים ממשל הודו הבריטית גדר בין שני האזורים כדי למנוע מחלוקות.
במהלך שנות הממשל הבריטי בהודו קמו קבוצות הינדואיות שונות שטענו לבעלות על האתר וביקשו לבנות במקום מקדש הינדואי.
כל אלה נדחו על ידי הממשל הבריטי.
ב-27 במרץ 1934 התרחשו עימותים בין הינדואים ומוסלמים באיודיה, לאחר שנודע כי מוסלמים שחטו פרות (הקדושות בהינדואיזם) בכפר שאהג'האנפור הסמוך.
חומות המסגד ואחת מכיפותיו ניזוקו במהלך המהומות, ושוחזרו על ידי הממשל הבריטי.
בשנת 1946 ארגון הינדואי לאומני בשם ABRM ארגן אירועי מחאה ליד המסגד, שנמשכו לסירוגין במשך מספר שנים.
בשנת 1949 ערכו פעילי הארגון עצרת תפילה הינדואית שנמשכה 9 ימים ברצף, ובסיומה, ב-22 בדצמבר 1949, פרצו פעילי הארגון למסגד והציבו בו פסלים של ראמה ו.
הארגון הפיץ שמועות לפיהן פסלי האלילים "הופיעו באורח פלא" בתוך המסגד.
המוסלמים ראו בהצבת הפסלים מעשה של חילול הקודש במסגד, וחדלו להתפלל במקום.
ג'ווהרלל נהרו ביקש להסיר את הפסלים, אך פעילי ABRM באוטר פרדש מנעו זאת.
כדי למנוע מהומות, משטרת המחוז נעלה את שערי המסגד ונאסרה הכניסה אליו, אם כי המשטרה אפשרה לאנשי דת הינדואים להיכנס דרך דלת צדדית ולקיים פולחן ליד הפסלים.
בשנות השמונים עלה כוחה של מפלגת העם ההודית, שקראה, בין היתר, להרוס את המסגד ולהקים במקומו מקדש לאל ראמה.
בשנת 1986 קבע שופט מחוזי כי יש לפתוח את שערי המסגד ולאפשר להינדואים להתפלל בו.
פסק דין זה עורר מהומות מחודשות, ומשטרת המחוז החליטה להותיר את האתר נעול.
ב-1989 הוציא בית המשפט הגבוה של אוטר פרדש צו להפסקת העבודות באתר, שאסר על הקמת מקדש הינדואי (שהחלו עבודות להקמתו) עד לבירור הבעלות באתר בפני בית המשפט.
בעקבות כך הקימו פעילי הראשטריה סוויאמסווק סאנג בנובמבר 1989 מקדש במרחק של מספר קילומטרים מהאתר
בספטמבר 1990 החל לאל קרישנה אדוואני מסע למקום, במטרה להקים מקדש הינדואי.
הוא ערך מסע על מכונית המעוטרת בסגנון מרכבתו של האל ראמה, ועבר מרחק של עשרת אלפים ק"מ מכפר לכפר, תוך שהוא מבקש מכל כפר לתרום לבנה אחת למקדש החדש.
כשהגיעה התהלוכה לניו דלהי, ליוו את אדוואני עשרות פילים ומאות אלפי אנשים, לבושים במחלצות כתומות-זהובות (צבעו המסורתי של האל ראמה) ונושאים חיצים וקשתות (סמליו של ראמה).
פעולותיו עוררו מהומות רבות ומתיחות בין הינדואים ומוסלמים, והוא נאסר על ידי משטרת ביהר.
במקביל לפעילותו, קבוצות של ארגוני סנג פריוואר הגיעו לאיודיה וניסו לתקוף את המסגד מספר פעמים.
פעילי הארגונים נעצרו על ידי משטרת אוטר פרדש, אך במהומות שפרצו נהרגו כארבעים בני אדם.
בבחירות של 1992 ל זכתה מפלגת העם ההודית ברוב המושבים.
ב-6 בדצמבר 1992 נהרס המסגד על ידי המון מוסת בסיומה של עצרת של מפלגת העם ההודית.
בעצרת, בה השתתפו לאל קרישנה אדוואני, מורלי מנוהר קאטר ואומה בהרטי, השתתפו מעל ל-150,000 איש.
במהלך הנאומים של מנהיגי המפלגה נשמר השקט, אך בשעת אחר הצהריים ההמון הסתער על המסגד, הדף את כוח המשמר המשטרתי והפיל את הגדר שהוצבה כדי להגן על המסגד.
הפסלים של ראמה וסיטה הוצאו מהמסגד והועברו למקום מבטחים, והמסגד הותקף באמצעות גרזנים, פטישים ואזמלים, ולעיתים גם בכפות הידיים.
עד שהמשטרה הצליחה לפזר את המהומה לא נותרו ממנו אלא חורבות.
במהלך פעולת ההרס נהרגו 4 הינדואים מנפילת אבנים, ויותר מ-100 נפצעו.
התמונה של ההינדואים החוגגים את הרס המסגד הפכה לכלי שרת בידי אלה שהציגו את ארגוני הימין בהודו כפרועים ומסוכנים ליציבות המדינה.
למחרת נותרו במקום מעל ל-1,000 הינדואים, שניסו להתחיל בבניית המקדש החדש.
כוחות הביטחון ההודיים השתלטו על המתחם ופינו אותו בעזרת גז מדמיע ואלות.
הרס המסגד גרם לזעזוע ברחבי הודו, ודווח ברחבי העולם.
בשער השבועון "אינדיה טודיי" שיצא למחרת, הופיעו תמונות ההרס והחורבן ולצידן הכותרת: "איודיה – בושה לאומה ההודית".
מהומות מחאה פרצו בכל רחבי הודו, כולל מומבאי, בופאל, דלהי והיידראבאד.
מעל ל-2,000 בני אדם נהרגו במהומות, מהם 1,100 הרוגים בשבוע הראשון.
האירוע אף הוביל להחרפת העוינות והמתח הצבאי בין הודו לפקיסטן.
מהומות מחאה פרצו גם בפקיסטן ובבנגלדש, בהן הותקפו מיעוטים הינדואים.
מחאה רשמית נגד הודו הוגשה על ידי שגרירי טורקיה ואיראן, ויחסיה של הודו עם העולם הערבי ניזוקו כתוצאה מהאירוע.
ועדת חקירה לבדיקת הנסיבות שהובילו להרס המסגד קבעה כי האשמים העיקריים הם מנהיגי מפלגת העם ההודית, שקראו להרוס את המסגד, וחלקם נשאו נאומי הסתה בעצרת.
הדו"ח ציין שהם יכלו לעצור את ההרס, אילו רצו בכך.
עוד באותו יום התפטר קאליאן סינג, ראש השרים של אוטר פרדש מטעם מפלגת העם ההודית, וממשלת הודו הורתה על פיזור האספה המחוקקת של אוטר פרדש.
ב־15 בדצמבר הורתה צצשלת הודו על פיזור האספה המחוקקת של ראג'סטאן והאספה המחוקקת של הימאצ'ל פרדש, שנשלטו אף הן בידי מפלגת העם ההודית, והדיחה את ראשי השרים שלהן בהיירון סינג שקהוואט בראג'סטאן ושנטה קומאר בהימאצ'ל פרדש.
באתר המסגד ההרוס הוקם אוהל ענק ששימש כמקדש מאולתר לאל ראמה, תחת אבטחה כבדה.
באתר נערכו טקסים דתיים של מאמיני ראמה, למורת רוחם של המוסלמים.
ב־1993, לאחר שמולאיאם סינג ידאב נבחר לראש השרים של אוטר פרדש, הוא הורה על הפסקת הפולחן ההינודאי באתר.
בשנת 2002 פרצו מהומות בגוג'ראט, לאחר שרכבת בה נסעו מאמיני ראמה חזרה מטקס דתי באיודיה.
נוסעי הרכבת הותקפו על ידי מוסלמים.
בתקיפה נהרגו 58 איש, ובמהומות שפרצו לאחר מכן נהרגו מעל ל-1,000 מוסלמים.
ארגונים מוסלמים רבים המשיכו להביע זעם על הרס המסגד, וביולי 2005 תקפו מוסלמים את המקדש המאולתר.
בפיגועי טרור רבים בהודו נטען כי הם נעשו כנקמה על הרס מסגד באבור, בהם בשנת 1993, בהם מספר מכוניות תופת התפוצצו והרגו 257 בני אדם.
פסיקת בית המשפט העליון של אללהבאד
במהלך השנים הגישו גופים דתיים שונים, בהם הינדואים, מוסלמים ווישנויים, תביעות בעלות על שטח המסגד באיודיה וביקשו להקים בו בתי תפילה.
בשנת 2003 הורה בית המשפט העליון של אללהאבאד לערוך סקר ארכאולוגי על מנת לברר האם קיימת הוכחה ודאית לקיומו של מקדש הינדואי קדום מתחת למסגד.
החפירות גילו במקום שרידי לבנים בצורת מעגל, בסגנון הבנייה המסורתי של מקדשים הינדואים בצפון הודו, ללא הוכחה מוצקה לקיומו של מקדש לאלים ראמה, שיווה או בודהה.
מכל מקום, בית המשפט קבע שממצאי החפירות מעידים על כך שמתחת למסגד שכן מקדש הינדואי גדול.
מספר היסטוריונים וארכאולוגים מתחו ביקורת על עדויות המומחים בפני בית המשפט ועל חלקים מפסק הדין.
ב-30 בספטמבר 2010 פסק בית המשפט העליון של אללהאבאד כי השטח השנוי במחלוקת יפוצל לשלושה חלקים: שליש מהשטח ישמש לבניית מקדש לראמה, שליש נוסף יועבר למועצת הווקף הסונית של אוטר פרדש וישמש לבניית מסגד, ושליש ישמש כמקדש לקבוצה מקומית של בני דת הווישנויזם.
שלושת הצדדים ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון של הודו.
נרנדרה מודי הבטיח בקמפיין הבחירות שלו בבחירות ללוק סבהה ב-2014 כי יבנה מחדש את המקדש ההינדואי באיודיה.
פסיקת בית המשפט העליון של הודו
הרכב בן חמישה שופטים דן בערעור בבית המשפט העליון של הודו.
ב-9 בנובמבר 2019 ביטל בית המשפט את פסק דינו של בית המשפט העליון של אללהאבאד והורה על מסירת האתר כולו להקדש שיבנה בו מקדש הינדואי.
כמו כן הוא הורה לממשלת הודו להעניק מגרש חלופי בן 20 דונם למועצת הווקף המוסלמית של אוטר פרדש, כדי לבנות בו מסגד חדש, במקום מסגד באבור שנהרס ב-1992. כחלק מפסק הדין קבע בית המשפט כי מאמיני הווישנואיזם אינם צד במשפט, בגלל חוסר זיקה שלהם לאל ראמה.
ב-12 בדצמבר 2019 דחה בית המשפט העליון 18 עתירות שביקשו עיון חוזר בפסק הדין.
עיתוי פרסום הפסיקה, זמן קצר לאחר הבחירות ללוק סבהה ובחירתו מחדש של נרנדרה מודי לראש ממשלת הודו, הפתיע רבים.
אחד הפרשנים אמר: "מפלגת העם ההודית הבטיחה לתומכיה לבנות מחדש את המקדש לאל ראמה באיודיה, ובית המשפט העליון הגיש לממשלתו של מודי את הניצחון על מגש."
באוגוסט 2020 הניח מודי את אבן הפינה למקדש ההינדואי באיודיה.
ב-22 בינואר 2024 נחנך המקדש ראם מנדיר באתר.
הממשלה הקצתה למסגד שטח קרקע בכפר דאניפור, במרחק נסיעה של כ-30 ק"מ מהאתר באיודיה.
בניית המסגד החלה ב-26 בינואר 2021. המסגד, הקרוי על שם אחמדאללה שאה, יהיה חלק ממתחם שיכלול בית חולים, מוזיאון, ספרייה, מטבח קהילתי המותאם להזנת 2000 איש ביום, מרכז לחקר התרבות ההינדו-אסלאמית, ובית דפוס.
בעקבות פסק הדין הביעו גורמים מוסלמים בהודו חשש שלאומנים הינדואים יבקשו עתה לפעול להריסת שני מסגדים נוספים באוטר פרדש.
סכסוך אל-פשאגה היה סכסוך בין חמושים מסודאן וחמושים אמהרים מאתיופיה באזור הגבול השנוי במחלוקת של אל-פשאגה (אזור של סודאן ממזרח לנהר אטברה ומדרום לנהר טקה).
מאז 2008, אתיופיה ביטלה את כל התביעות כלפי אל-פשאגה כל עוד סודאן אפשרה לחקלאים ולחמושים אתיופים להישאר באזור ללא הפרעה.
עם פרוץ מלחמת תיגראי, כוחות סודאן הצליחו לעבור לאזור בשל הסכם עם אתיופיה רק שלושה ימים לפני כן.
כאשר חמושים אמהרים עזבו לסייע לממשלה הפדרלית במלחמה, כוחות סודאן החלו לגרש את החקלאים האתיופיים, ולמעשה שברו את הפשרה של 2008. אתיופיה האשימה גם את סודאן בהריגת חקלאים אמהרה.
ממשלת סודאן טוענת למעורבותם של כוחות ENDF ואריתריאה בסכסוך הגבול בעוד שממשלת אתיופיה מכחישה זאת ורואה בסכסוך התכתשויות בין כוחות סודאן למיליציות אתניות מאזור אמהרה.
סיקור תקשורתי חיצוני נטה לקשר בין מיליציות האמהרים לחיילים פדרליים מכוחות ההגנה הלאומיים של אתיופיה (ENDF).
ישנן כמה ראיות המצביעות על כך שה-ENDF היה מעורב בסכסוך, אם כי לא ברורה היכולת שבה הם עושים זאת.
סביר להניח שהיה להם תפקיד פריפריאלי בלחימה בפועל.
בשנת 2007 חתמו סודאן ואתיופיה על אמנה שתאפשר לחקלאים אתיופים להישאר באל-פשאגה ולהמשיך לעבד את האדמה.
לאחר יותר מעשור שבו האמנה נותרה בעינה, בשנת 2020 עם פרוץ מלחמת תיגראי, צבא סודאן ניצל את העובדה שאנשי מיליציות אמהרה וצבא אתיופיה נפרסו צפונה כתוצאה מכך, והפר את האמנה בפלישה לאל-פשאגה וגירוש אלפי חקלאים אמהרים מביתם.
בשנת 1902 חתמו סודאן האנגלו-מצרית והאימפריה האתיופית על חוזה לתיחום הגבול כראוי, אך הוא נכשל, מכיוון שחלק מהאזורים לאורך הגבול נותרו ללא פתרון.
הן באמנה של 1902 והן באמנה מאוחרת יותר משנת 1907, הגבול הבינלאומי עובר מזרחה, מה שאומר שאדמת אל-פשאגה היא סודאנית, אך האתיופים כבר התיישבו באזור וטיפחו אותו, יחד עם תשלום מיסים לממשלת אתיופיה.
לאחר מלחמת אתיופיה-אריתריאה, אתיופיה וסודאן החלו בשיחות רדומות ארוכות כדי לקבוע את המיקום המדויק של הגבול שלהן באורך 744 ק"מ, כאשר האזור הקשה ביותר להסכמה הוא אזור אל-פשאגה.
אתיופיה הסכימה שאזור אל-פשאגה יהיה חלק מסודאן, אך חקלאי אמהרה עדיין יורשו להמשיך לחיות בו ללא הפרעה.
גם חקלאים טיגריאנים באזורים הצפוניים של אל-פשאגה הורשו להישאר.
לאחר שההחזית העממית לשחרור תיגראי הודחה מהשלטון באתיופיה ב-2018, מנהיגי אזור אמהרה, שהשטח התת-לאומי שלו אל-פשאגה נמצא בו, גינו את העסקה כעסקה סודית ואמרו שלא התייעצו איתם כראוי בעת חתימת ההסכם.
ב-15 בדצמבר ארבו חמושים אתיופיים, הנתמכים לכאורה על ידי ממשלת אתיופיה, לכמה חיילים סודאנים, והרגו קצין ושלושה חיילים.
מאוחר יותר באותו יום אמר ראש ממשלת סודאן, עבדאללה חמדוכ, כי הכוחות המזוינים של סודאן ערוכים להדוף את התוקפנות הצבאית.
כבר בהתמודדות עם מלחמה בצפון, ראש ממשלת אתיופיה, אבי אחמד, ניסה להרגיע את המצב על ידי ציוץ בטוויטר, "אירועים כאלה לא ישברו את הקשר בין שתי המדינות שלנו, מכיוון שאנו תמיד משתמשים בדיאלוג כדי לפתור בעיות."
המתיחות גברה כאשר סודאן החלה לגייס חיילים לגבול המריבה ועד ראש השנה, היא טענה כי כבשה מחדש את כל הכפרים באזור.
בתגובה אמר מפקד צבא אתיופיה, גנרל ביראנו ג'ולה ג'לצ'ה, "הצבא שלנו עוסק במקום אחר, הם ניצלו את זה.
זה היה צריך להיפתר בצורה ידידותית.
סודאן צריכה לבחור בדיאלוג, מכיוון שיש שחקנים של צד שלישי שרוצים לראות את המדינות שלנו מסוכסכות."
ב-28 בדצמבר, סודאן טענה כי כבשה את הכפרים אסמרו, לבקי, פאשה, למלם, מלקאמו, מאלס, אשקר, ארקה ואום פאשה טדי.
בסך הכל היא כבשה אחת עשרה התנחלויות שהמיליציות האתיופיות שלטו בהן.
סודן גם טענה כי כבשה את העיירה לילי מידי כוחות ומיליציות אמהרה.
לילי היא ביתם של מפקדי מיליציות אמהרה, סוחרים וחקלאים גדולים.
בסך הכל מתגוררים בה למעלה מאלף חקלאים אתיופים.
ב-3 בינואר, סודאן תפסה 45 אנשי מיליציות אמהרה שחצו לסודאן.
לאחר מכן, אנשי מיליציה אתיופית חטפו שלושה סוחרים סודאנים מאזור בסנדה במדינת אל-גדריף ב-30 בינואר, לאחר שחדרו שבעה קילומטרים בתוך שטח סודאן, והציתו את האופנוע שלהם.
צבא סודאן פרס תגבורת נוספת לאחר החטיפה.
קרובי משפחה חמושים של החטופים ניסו להיכנס לעיירה Metemma שבאתיופיה אך שוכנעו לסגת.
מאוחר יותר שוחררו הסוחרים לאחר תשלום כופר.
ב-14 בפברואר אמרה סודאן שחיילים אתיופים חצו לשטחה.
משרד החוץ האתיופי אמר כי סודאן בזזה ועקרה אזרחים אתיופים מאז 6 בנובמבר 2020 וכי על צבא סודאן לפנות את האזור שכבש בכוח.
אתיופיה האשימה גם את סודאן בחצייה לשטחה.
ב-20 בפברואר טען משרד החוץ הסודאני כי כוחות אריתריאה נכנסו לאזור אל-פשאגה עם כוחות אתיופיים.
ארבעה ימים לאחר מכן, ב-24 בפברואר, הכחישה אריתריאה את מעורבות כוחותיה במתיחות בגבול סודאן-אתיופיה, והצהירה כי היא מייחלת לפתרון של שלום לסכסוך וכי הממשלה מבינה את עמדת סודאן בנוגע לזכותה להרחיב את ריבונותה.
ב-23 בפברואר ביקשה אתיופיה מסודאן להסיג את חייליה מאזור הגבול השנוי במחלוקת לפני שיתחילו שיחות השלום.
דוברת משרד החוץ האתיופי, דינה מופתי, אמרה כי אתיופיה אינה מעוניינת להיכנס שוב לעימות עם סודאן וכי אתיופיה רוצה לחזור לפשרה של 2008, שאפשרה לחיילים ואזרחים אתיופיים להיכנס לאזור ללא הפרעה.
לבסוף, מופתי אמר שיש צד שלישי שדחף את סודן להיכנס לסכסוך עם אתיופיה.
עוד באותו יום הצהירה סודאן כי לא תסיג את חייליה מאזור הגבול וכי הצבתו של צבא סודאן ברצועת הגבול עם אתיופיה היא החלטה סופית ובלתי הפיכה.
ב-2 במרץ המשיך צבא סודאן לדחוף לתוך המעוז האתיופי האחרון ברקת באזור הגבול השנוי במחלוקת של אל-פשאגה, נגד כוחות הנתמכים על ידי אתיופיה.
בינתיים, סודאן טענה שכוחות אריתריאה מסייעים לאתיופים.
סודאן סגרה את מעבר הגבול גלאבט-מטמה עם אתיופיה ב-3 באפריל, יומיים לאחר שמיליציות אתיופיות תקפו את פקידי המכס הסודאניים בנוכחות הצבא האתיופי.
ואליד אחמד אל-סג'אן, מפקד החטיבה החמישית של הכוחות המזוינים של סודאן באום ברקית, הצהיר ב-8 באפריל כי הצבא הסודאני השתלט מחדש על 95% מאזור אל-פשאגה השנוי במחלוקת מאתיופיה.
ב-13 באפריל, סודאן שחררה 61 חיילים אתיופים שכבשה והעבירה אותם לממשלת אתיופיה דרך מעבר הגבול גלאבט.
שלושה ילדים משבט הפלטה נחטפו על ידי מיליציות אתיופיות מאזור ליד גאלאבאט ומטמה ב-23 ביולי.
הקפטן הסודאני בהאא אלדין יוסוף, מפקד האזור הצבאי גלאבט, נתפס ומאוחר יותר עונה תוך שהוא רודף אחר המיליציה מאחורי החטיפה.
בינתיים, ההצטברות הצבאית נמשכה בגבול וסודאן סגרה את מעבר הגבול גלאבאט עם אתיופיה ב-24 ביולי.
צבא סודאן הצהיר ב-26 בספטמבר כי כוחות אתיופיה ניסו לכבוש את אזור אום ברקית יום קודם לכן, אך נאלצו לסגת לאחר שהתעמתו.
סכסוך לבנון–ערב הסעודית הוא סכסוך שהחל כאשר ראש ממשלת לבנון, סעד חרירי, הודיע בפתאומיות על התפטרותו בזמן שהיה בסעודיה ב-4 בנובמבר 2017. זמן קצר לאחר מכן, יחסי החוץ בין שתי המדינות ומדינות שכנות באזור בעלות בריתן נעשו מתוחים יותר ויותר.
ב-6 בנובמבר טענה סעודיה שלבנון הכריזה מלחמה בין שתי המדינות, למרות שמנהיגי לבנון הצהירו אחרת.
ב-9 בנובמבר, ערב הסעודית, בחריין, כווית ואיחוד האמירויות הערביות ביקשו מאזרחיהן לעזוב את לבנון.
הסכסוך נחשב כחלק מסכסוך הפרוקסי הגדול יותר בין איראן לסעודיה.
נשיא לבנון וכמה פקידים לבנוניים סברו שהתפטרותו הפתאומית של חרירי נעשתה בכפייה של הסעודים, וטענו כי הסעודים החזיקו אותו כבן ערובה.
איראן, חזבאללה וכמה אנליסטים סבורים גם כי צעד זה נעשה בכדי ליצור עילה למלחמה נגד חזבאללה.
ב-21 בנובמבר, חרירי התפטר מתפקידו בביירות, אך הוא השעה זאת מיד, ולאחר מכן ביטל את ההתפטרות לחלוטין ב-5 בדצמבר.
ב-1989 ערב הסעודית יחד עם ארצות הברית עזרה לתווך את סיום מלחמת האזרחים הלבנונית באמצעות הסכם טאיף.
ההסכם הותיר את חזבאללה כמיליציה העדתית החמושה היחידה של לבנון, בשל מאבקה נגד החזקת ישראל ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
בעקבות נסיגת ישראל מלבנון בשנת 2000, גברו הקריאות לפירוק חזבאללה מנשקו.
עם זאת, המפלגה התנגדה לכל מהלך כזה.
בעקבות ההתנקשות ברפיק חרירי קראה סעודיה לנסיגה מיידית של הכיבוש הסורי בלבנון.
ערב הסעודית התנגדה להשפעתו של חזבאללה בלבנון ולמעורבותו במלחמת האזרחים בסוריה, מכיוון שזה נתפס כמקושר היטב עם איראן.
ב-4 בנובמבר 2017, בהצהרה ששודרה בטלוויזיה הסעודית, הגיש ראש ממשלת לבנון, סעד חרירי, את התפטרותו מתפקידו, תוך ציון השפעת-היתר הפוליטית של איראן וחזבאללה באזור המזרח התיכון וחששות מהתנקשות בו.
התפטרותו של חרירי הביאה לירידה באיגרות החוב הלבנוניות ואזהרות מפני הורדה בדירוג האשראי של לבנון.
איראן דחתה בתוקף את דבריו של סעד חרירי וכינתה את התפטרותו כחלק ממזימה של ארצות הברית, ישראל וסעודיה להגברת המתיחות במזרח התיכון.
ב-21 בנובמבר הכריז חרירי בביירות כי הוא משעה את התפטרותו.
הוא הצהיר כי נשיא לבנון מישל עאון ביקש ממנו "להשהות את ההחלטה לפני התייעצויות נוספות".
הוא סירב לדבר על מה שקרה בסעודיה וטען שהאירועים יישארו סמויים.
ב-5 בדצמבר הוא חזר בו מהתפטרותו בנאום שבו הדגיש את הנייטרליות של לבנון בכל הסכסוכים האזוריים.
האשמות בחטיפה ובהחזקת חרירי כבן ערובה
עם התפטרותו הפתאומית של חרירי בשהותו בסעודיה, דווח כי נשיא לבנון עאון סיפר לשגרירים זרים כי חרירי נחטף על ידי סעודיה.
בהצביע על שהותו בת 12 הימים בסעודיה לאחר התפטרותו, אמר עאון כי הוא מחשיב את חרירי כעצור על ידי ערב הסעודית.
לפי העיתונאי רוברט פיסק, חרירי לא יכול היה להתפטר מיוזמתו, מכיוון שהוא כבר קבע מפגשים עם קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי ליום שני שלאחר מכן.
יתר על כן, חרירי הגיע גם לסעודיה ב-4 בנובמבר לבוש בבגד יומיומי, כי הוא ציפה לצאת לקמפינג במדבר עם מוחמד בן סלמאן.
רוברט פיסק מוסיף שכאשר מטוסו של חרירי נחת בשדה התעופה של ריאד, הוא הוקף בכוחות משטרה שהחרימו את הטלפון הסלולרי שלו ושל שומרי ראשו.
לפי גורם אמריקאי שצוטט על ידי הניו יורקר, חרירי הוחזק אז במעצר סעודי במשך אחת עשרה שעות, הונח על כיסא כשבכירים סעודים טפחו בו שוב ושוב.
לפי ה"ניו יורקר", פקיד אמריקאי לשעבר הצהיר כי חרירי אמר ש"איראן מתכוונת להמשיך ולהשפיע באזור", לאחר שנפגש עם עלי אכבר וליאטי, יועץ בכיר של המנהיג העליון של איראן.
חרירי גם הצטלם מחויך עם וליאטי.
על פי דיווח הניו יורקר, כאשר בן סלמאן שמע על האירועים "הוא זעם", ו"הרגיש שהוא חייב לעשות משהו".
גורם אמריקאי בכיר במזרח התיכון מצוטט כאומר שהעלילה הייתה "הדבר הכי מטופש שראיתי אי פעם".
האמינו כי כל הפיאסקו הוא חלק מהצעדים הקיצונים של יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן לבלימת השפעתה של איראן באזור.
כמה קבוצות לבנוניות הנוטות לאיראן ולשיעיות, כולל חזבאללה, האשימו את ערב הסעודית בהחזקת חרירי כבן ערובה.
מקורביו של חרירי ובכירים סעודים הכחישו זאת.
מנהיג חזבאללה בלבנון, חסן נסראללה, הכריז כי "התפטרותו של חרירי אינה חוקית ופסולה".
בנובמבר פורסם כי חרירי בדרכו מסעודיה לאיחוד האמירויות הערביות.
כלי התקשורת של מפלגתו של חרירי עצמו דיווחו כי לאחר מכן ימשיך לבחריין ובהמשך ישוב לביירות, אך שתי הנסיעות הללו בוטלו לאחר מכן והוא נשלח בחזרה לריאד.
חרירי נאלץ ככל הנראה לשהות בבית ההארחה של אחוזת משפחתו בריאד, משם התראיין לתקשורת, וככל הנראה לא הייתה לו גישה לבגדיו, כיוון שכשצולם ביציאה היו לו נעליים גדולות למידותיו.
שני צידי הסכסוך טענו כי הצד השני הכריז למעשה במלחמה.
ב-4 בנובמבר 2017, ערב הסעודית יירטה טיל בליסטי שנורה מתימן, שככל הנראה כוון לבירת סעודיה ריאד.
שר החוץ הסעודי עאדל אל-ג'ובייר טען כי הטיל הוברח לחות'ים בתימן באמצעות פעילי חזבאללה.
תאמר אל-סבחאן, השר הסעודי לענייני המפרץ הפרסי, אמר לרשת אל-ערביה שבשליטת סעודיה: "נתייחס לממשלת לבנון כאל ממשלה המכריזה מלחמה בגלל מיליציות חזבאללה".
והוסיף כי "לבנון נחטפת על ידי המיליציות של חזבאללה ומאחוריה עומדת איראן".
ב-9 בנובמבר 2017, מנהיג חזבאללה חסן נסראללה אמר בתורו כי סעודיה "הכריזה מלחמה על לבנון וחזבאללה".
ב-9 בנובמבר 2017, ערב הסעודית, ולאחר מכן איחוד האמירויות הערביות וכווית, קראו לאזרחיהן הנמצאים בלבנון לעזוב את המדינה לאלתר.
ב-10 בנובמבר 2017, נשיא צרפת עמנואל מקרון ערך ביקור לא מתוכנן בסעודיה בתוך המשבר המתגבר.
שר החוץ של ארצות הברית, רקס טילרסון, הזהיר "כל צד, בתוך לבנון או מחוצה לה, להשתמש בלבנון כמקום לסכסוכי נציגים או בכל דרך שתורמת לחוסר יציבות במדינה".
פקידים אמריקאים ואירופים לחצו באופן פרטי על ערב הסעודית לסגת מהעמדותיה בסכסוך.
שר המודיעין הישראלי ישראל כץ כינה את ההתפטרות "נקודת מפנה" עבור המזרח התיכון, ואמר כי "עכשיו זה הזמן ללחוץ ולבודד את חזבאללה, עד שהוא ייחלש ובסופו של דבר יפורק מנשקו".
הפטריארך המארוני בצ'ארה בוטרוס אל-רהי אמר ליורש העצר הסעודי בריאד כי הוא תומך בסיבות להתפטרותו של חרירי.
ב-16 בנובמבר 2017, נשיא צרפת מקרון הזמין את סעד חרירי ומשפחתו לצרפת.
חרירי עזב את ערב הסעודית לצרפת, לפני שחזר לביירות כדי להגיש את התפטרותו באופן רשמי.
הצרפתים התעקשו שההצעה לא הייתה גלות.
הסכסוך בין אפגניסטן לפקיסטן בשנת 2024 הם סדרה של עימותים מתמשכים מזוינים, הכוללים תקיפות אוויריות מעבר לגבול וחילופי אש בין שתי המדינות.
במקביל, מעורבים בעימותים גם כוחות נוספים, בהם צבא שחרור בלוצ'יסטן (BLA) והטליבאן הפקיסטני .
הקרבות התרחשו במספר אזורים לאורך גבול אפגניסטן–פקיסטן , כולל צפון ודרום וזיריסטן , וואנה, דירה איסמעיל חאן, שאנגלה, ח'וסת ופכתיכא.
בנוסף, בוצעו תקיפות באזורי טורבט וגוואדר שבמחוז בלוצ'יסטן על ידי צבא שחרור בלוצ'יסטן.
תקיפות של גורמים קיצוניים על פרויקטים במסגרת "יוזמת החגורה והדרך" (הענף הראשי בפרויקט CPEC) ובסיסי צבא פקיסטניים המאחסנים כלי טיס אמריקניים מהווים איום על האינטרסים של סין וארצות הברית בפקיסטן.
לאחר ירידה במתיחות במרץ 2024, חלה הסלמה מחודשת בדצמבר 2024, כאשר חיל האוויר הפקיסטני ביצע תקיפות באזור פכתיכא שבאפגניסטן.
העימותים במרץ 2024 ציינו את סבב התקיפות האוויריות השני של פקיסטן על אדמת אפגניסטן בתוך פחות משנתיים, כאשר הסבב הראשון התרחש בשנת 2022. תקיפות נוספות נרשמו בדצמבר.
בעבר, פקיסטן הואשמה בתמיכה בטליבאן האפגני.
עם זאת, מאז חזרת הטליבאן לשלטון באפגניסטן בשנת 2021, חלה עלייה משמעותית בעימותים בגבול בין שתי המדינות.
ממשלת פקיסטן מאשימה את שלטון הטליבאן באפגניסטן במתן מקלט לאנשיי הטליבאן הפקיסטני (TTP), אשר מגבירים את פעילותם המיליטנטית בשטח פקיסטן.
ב-16 במרץ 2024 התרחש פיגוע משולב נגד מוצב צבאי בצפון וזיריסטן, מחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה שבפקיסטן, סמוך לגבול עם אפגניסטן.
המתקפה כללה פיצוץ משאית תופת וירי לעבר החיילים הפקיסטנים.
חמישה חיילים נהרגו בפיצוץ, ושניים נוספים נהרגו מהירי.
הצבא הפקיסטני דיווח כי שישה תוקפים נהרגו במהלך חילופי האש, וטען שהמתקפה בוצעה משטח אפגניסטן.
קבוצת מיליטנטים בשם ג'יש-א-פורסאן-א-מוחמד נטלה אחריות לפיגוע; גורמים רשמיים בפקיסטן סבורים כי חברי הקבוצה משתייכים לטליבאן הפקיסטני.
ממשלת הטליבאן באפגניסטן הכחישה שהמבצעים פעלו משטחה.
ב-17 במרץ 2024 הבטיח נשיא פקיסטן, אסיף עלי זרדארי תגובה חריפה נגד האחראים למתקפה.
תקיפות אוויריות של חיל האוויר הפקיסטני
ב-18 במרץ 2024 ביצע חיל האוויר הפקיסטני שתי תקיפות אוויריות במחוזות ח'וסת ופכתיכא שבמזרח אפגניסטן.
ממשלת אפגניסטן דיווחה כי בתקיפות נהרגו חמש נשים ושלושה ילדים.
פקיסטן הכחישה את ההאשמות, וטענה כי היעדים שהותקפו היו מחבלים, במיוחד מקבוצת חאפיז גול בהדור, פלג של הטליבאן הפקיסטני.
לטענת פקיסטן, בין ההרוגים היה סהרה, המכונה ג'אנן, מפקד בכיר בארגון.
פורסם כי מפקד אחר, עבדאללה מחסוד, נהרג אף הוא, אך מאוחר יותר הוא פרסם סרטון המפריך את הטענה.
עוד דווח כי ביתו של מחסוד היה בין היעדים, ובתקיפה נהרגו אשתו ובנו הצעיר.
פקיסטן האשימה את הטליבאן הפקיסטני ופלגיו באחריות למותם של מאות אזרחים פקיסטנים, וטענה כי הם משתמשים בשטח אפגניסטן כבסיס לפעילותם, בתמיכת ממשלת הטליבאן.
משרד ההגנה האפגני הודיע כי בתגובה לתקיפות האוויריות, כוחותיו תקפו מספר עמדות פקיסטניות מעבר לגבול.
ירי מרגמות מהצד האפגני גרם לפציעתם של יותר מארבעה אזרחים ושלושה אנשי צבא במחוז קוראם שבפקיסטן.