tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ 2005 חזר להפועל באר שבע, אז הייתה הקבוצתה בליגה הלאומית.
בבאר שבע שיחק צגאי שתי עונות והחל לצבור דקות משחק וניסיון.
במהלך עונת נעצר צגאי עם מספר שחקני הקבוצה בחשד לקבלת שוחד והטיית משחקים.
לאחר המעצר לא שיחזר את יכולתו מלפני הפרשה, כאשר משחקי העונה הנותרים שוחקו במקביל להמשך החקירות.
לפני עונת ביקשה קבוצת מכבי נתניה, סגנית האלופה הטרייה, לרכוש את צגאי מבאר שבע.
לאחר משא ומתן קיבלה הפועל באר שבע את אופיר חיים ללא דמי שחרור ובתמורה הורידה באר שבע את דרישותיה על שחרור צגאי וזה חתם במכבי נתניה.
במכבי נתניה לא זכה להרבה דקות משחק אך סיים את העונה עם ארבעה שערים ושישה בישולים (המוביל הקבוצתי).
עם הגעתו של המאמן לותר מתאוס למועדון הגיע גל שחרורי שחקנים מהקבוצה שביניהם היה צגאי, שחתם בבני סכנין.
את עונת פתח בתצוגות טובות במדי סכנין אך תפקודו באימונים גרם לו לבלות יותר זמן על הספסל.
בעונת חתם צגאי בהפועל אשקלון והוביל אותה לליגת העל כשהוא כובש 13 שערים ומוסיף תשעה בישולים (המוביל הקבוצתי), מה שזיכה אותו בסוף העונה בתואר השחקן המצטיין בליגה הלאומית.
בעונת חתם בקבוצה הקפריסאית אפופ קיניראס, אך בדצמבר 2010 עזב את הקבוצה וכחודש לאחר מכן חתם בהפועל באר שבע.
בקיץ 2011 חתם צגאי בקבוצת סקציה נס ציונה מהליגה הלאומית.
כעבור שנה, באוקטובר 2012, חזר להפועל אשקלון.
בתום עונת ירד עם הקבוצה לליגה א', ולאחר עונה נוספת במועדון עבר למכבי יפו מאותה הליגה.
את עונת בליגה א' החל בקבוצת בני אזור ואחרי תקופה קצרה עבר לבני יפו, במדיה רשם הופעה אחת לפני שחתם בדצמבר 2016 בקבוצת הפועל באקה אל-גרבייה.
בקיץ 2017 חתם בקבוצת הפועל בית שאן מליגה א'.
בינואר 2018 חתם באחווה עראבה.
ביולי 2018 חתם בצעירי טייבה, אותה עזב בסיום העונה.
בינואר 2020 חתם בבני יצ'אלאל רחובות מליגה ג'.
צגאי עלה ארצה מאתיופיה עם הוריו בגיל שלוש, גדל והתחנך בבאר שבע.
אביו היה פעיל עלייה של המוסד ואף ריצה תקופת מאסר בכלא הסודני.
לו שני אחים ואחות הקטנים ממנו.
אחיו, דניאל צגאי, השתתף בסדרת הטלוויזיה התיעודית "מתחילים מאפס".
צגאי גרוש ואב לבן מתגורר ברחובות.
יחיאל קריזה (בפולנית: Yehiel Krize; 26 במאי 1909 - 1 במאי 1968) היה צייר ישראלי יליד פולין.
בשל נטייתו להפשטה זוהה עם חברי קבוצת "אופקים חדשים", הגם שמעולם לא השתייך רשמית לקבוצה זו.
קריזה נולד וגדל במשפחה יהודית בעיירה טורק שבמרכז פולין.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל עם אמו, שני אחיו ושתי אחיותיו והתיישב בשכונת מקור חיים בירושלים.
בשנת 1924 התאחדו בני המשפחה עם האב יצחק, איש תנועת המזרחי, שהקים בית מלאכה לאריגת כאפיות.
עקב קשיי פרנסה המשפחה עברה המשפחה לשכונת הצריפים בפתח תקווה, שם האב עבד כקבלן צבעות.
בצעירותו כחלוץ עבד יחיאל בפרדסים בבנימינה.
בצעירותו עסק לפעמים באריגה, דבר שעל פי עדותו השפיע על סגנונו.
ביחד עם פנחס אברמוביץ, אותו הכיר בבנימינה, התקרב אל עולם האמנות והחל לצייר בסטודיו של יוסף זריצקי בתל אביב.
הוא למד אצל אביגדור סטימצקי ונסע ללימודים בפריז.
בשנת 1933 התחתן עם רות קובלסקי, קרובת משפחה מרוחקת שהעלה אותה ארצה מפולין שנתיים קודם לכן באמצעות סרטיפיקט נישואים שהיה דרוש כדי שתוכל לעלות לארץ בתקופת השלטון הבריטי.
עם הגיעה לארץ ביטלו את הסרטיפיקט ונישאו רשמית בשנת 1933. לזוג נולדה בת יחידה בשם תמר.
בשנת 1942 הציג ב"תערוכת השמונה", שהוצגה בבניין "הבימה".
בשנים 1947–1948 זכה פעמיים בפרס דיזנגוף לאמנות.
ציוריו המוקדמים אבדו ולמעט יוצא מן הכלל אחד או שניים, ציורי נוף שנעשו בצבעי מים, יצירותיו המוכרות לנו נעשו בצבעי גואש מאמצע שנות הארבעים ואילך.
לאורך כעשר שנים מצייר קריזה את מראות חיפה, טבריה, צפת ויפו ואת מציאות היום יום בהן.
העבודות הן על נייר בפורמט אופקי ומתארות דמויות יום יומיות בנוף עירוני דחוס.
אט אט פונה יצירתו לכיוון הפשטה הולכת וגוברת.
משנת 1958הוא עובר לצייר בצבעי שמן על בד.
הפורמט גדל והופך בדרך כלל לאנכי, והצבעים מתבהרים עד שמרבית שטח הבד מכוסה בגווני לבן.
זאת בעקבות שהות בת כשבעה חודשים בניו יורק.
על אף ידידותו של קריזה עם אמני אופקים חדשים וקרבתו הרעיונית אליהם, לא הצטרף קריזה מעולם באופן רשמי לקבוצה.
זאת ככל הנראה משום חששו ממרותו של יוסף זריצקי ורצון לשמור על חירות אמנותית מוחלטת.
אי לכך הציג בשורותיה כאמן אורח פעם אחת ויחידה בתערוכה העשירית שלה ביולי 1963 (הציג שלוש עבודות).
בביקורות האמנות מן התקופה הרבה חיים גמזו לשבח את השימוש החופשי בצבע ביצירותיו.
בשנות השישים הציג במסגרת תערוכות קבוצת +10 שאורגנו על ידי רפי לביא.
קריזה נפטר בתל אביב-יפו מסיבוכים של גידול במוח בשנת 1968.
1947 פרס דיזנגוף, תל אביב
יחיאל צבי צימרינסקי (תרי"ט, 1859 – ו' באלול תרצ"ג, 28 באוגוסט 1933) היה איש היישוב היהודי, רב פעלים בקהילה היהודית, אומן ליצירות מעץ זית, עמד בראש ארגון האומנים ובעלי המלאכה.
חבר הנהלת לשכת "בני ברית" בירושלים ובין מייסדיה, בין מקימי שכונת בית יעקב ובית הכנסת "בית יהודה" וכן היה בורר ידוע ומקובל בירושלים.
יחיאל צבי נולד בשנת 1859 לנח ובאשה חיה בעיר נבהרדק שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
הוריו, חובבי ציון, החליטו בילדותו לעלות לארץ ישראל.
יחד איתו הפליגו בספינת מפרש מנמל אודסה לנמל אלכסנדריה (מצרים) בעל המים העמוקים ורציפי עגינה ומשם לנסוע במרכבה לאורך חוף ים התיכון דרך מדבר סיני אל ארץ ישראל.
בהגיעם לאלכסנדריה, שמעו אנשי הקהילה היהודית כי בדעת המשפחה לנסוע לירושלים, ואלה סיפרו להם כי בירושלים משתוללת מגפת כולרה מכיוון שחדרו מי הביוב למאגרי מי השתייה, מאחר שתשתית הביוב בעיר הייתה בתעלות פתוחות ובורות ספיגה.
ולכן גמרו אומר להישאר במצרים.
האב, שהיה נגר במקצועו, חיפש עבודה לפרנסתו ונודע לו כי לבית המלוכה בקהיר דרושים נגרים.
האב החל לעבוד בנגרות עבור בית המלוכה ובמשך השנים אף הגיע שם למעמד נגר ראשי.
הוריו ביקשו להקנות לבנם חינוך יהודי והכניסו אותו ללמוד בחדר.
בגיל 12 נשלח לירושלים ושהה בבית משפחת אליהו מוניש ברובע היהודי בעיר העתיקה, שם למד תורה בישיבה של הרב יהושע לייב דיסקין, שנחשב לאחד מחשובי רבני עדת האשכנזים הפרושים בירושלים.
בי"ג בסיוון תרל"ו, 1877, בהיותו בן 18, נשא לאישה את חנה בת מאיר חיים אייזנברג, בירושלים.
כשהשכונות החדשות היו עדיין פזורות ורחוקות ממרכז היישוב היהודי שהיה אז בין חומות העיר העתיקה בירושלים, ייסד אגודת מתנדבים ללינה אצל חולים בשכונות ולטיפול בהם בלילה, וגם בתו הבכורה נרתמה לעבודת התנדבות בשירות חברה זו.
בשנת 1877 היה בין מייסדי שכונת "בית יעקב", השכונה התשיעית שהוקמה בירושלים המערבית – מחוץ לחומות העיר העתיקה ונמצאת מערבה לה והרחוקה ביותר ממנה.
המייסדים תכננו לבנות 70 בתים כמספר בני יעקב.
15 בתים נבנו עד שנת 1879 וכעבור שנים בנו על יתר המגרשים הריקים בתים גדולים ומודרניים.
עקב תרומתו לקהילה ומעורבותו הענפה בה, נבחר צימרינסקי לבורר בקהילה וכל שכר שקיבל בעבור בוררות היה מוסר לבית המדרש "תלמוד תורה – בית יהודה".
בשנת תרל"ט, 1879, בהיותו בן 21, הוטלה עליו שליחות על ידי הרב יהושע לייב דיסקין, כיוון שנודע כאדם טוב ומסור.
הרב תיאר בפניו את מצבם העגום של היתומים ואת הסכנה לנפילתם בידי המיסיון הנוצרי וביקש ממנו לשתף פעולה עמו בייסוד בית יתומים בניהולו.
צימרינסקי נטל עליו את המשימה והקדיש שלוש שנים ומחצה לביסוס המוסד ולפיתוחו וזנח לשם כך את מלאכתו ואף משכן רכוש מביתו כדי להשיג כסף הדרוש למטרה זו.
פעם נזדמן לו לעזור גם בהבאת יהודים ארצה.
כאשר נסע לרגל עסקיו לביירות, הכיר באונייה שני צעירים שלא הורשו לרדת לחוף ביפו והוכרחו לחזור באוניה לאודסה.
הוא הוריד אותם עמו לחוף בבירות ואחר כך הכניסם עמו ארצה בדרך היבשה דרך מטולה וצפת.
אחרי מלחמת העולם הראשונה השתתף ביסוד בית העולים של לשכת בני ברית בירושלים, נטל חלק בניהול משק המוסד ובהשתדלותו קיבלה הלשכה מאת הגב' חנה סטרסלסקי תרומה בסך 2,000 לירות לקניית "בית העולים".
הבית נקנה כדי לספק דיור זמני לעולים עד שימצאו מגורי קבע.
כשנתערער מצבו של מושב זקנים בירושלים בשל סכסוכים בין הגבאים וחוסר כספים בעקבותיו, מינה מושל המחוז את צימרינסקי לחבר הנהלה והצליח לשפר את מצבו.
יחיאל צבי ירש מאביו את הזיקה למלאכת העץ.
הוא הקים בית מלאכה שנשא את השם "התעשייה לכל מיני עצי זית - ממציא עבודה בסיטונות ולאחדים" .
בית המלאכה ובחזיתו חנות ממכר למזכרות מגולפות מעץ זית מהארץ הקדושה היה ליד מחנה הצבא העות'מאני מול מגדל דוד.
תיבה אמנותית שיצר מעץ זית נעשתה לפי הזמנת קהילת אונגארין בירושלים (יוצאי אוסטריה והונגריה) נשלחה כשי לקיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, פרנץ יוזף הראשון, במלאת לו שבעים שנה בשנת 1900. הקיסר היה אהוד על היהודים בהעניקו להם שוויון זכויות בארצו.
תודתו הועברה באמצעות הקונסול האוסטרי בארץ, אנטון שרפראט, במקום מושבו בירושלים וגם זכתה לתשבחות בעיתוני וינה.
באותו מעמד אמר לו הקונסול: "מכל אלפי המתנות שקיבל הקיסר שבתה את לבו התיבה שיצרת ואילו היית חורט את שמך עליה, היית מקבל אות כבוד מידי הקיסר".
בחול המועד סוכות תרע"ה, אוקטובר 1914, היה בין ששת מייסדי הארגון "אומנים ובעלי מלאכות בירושלים".
צימרינסקי השתתף כנציג ארגון האומנים ובעלי המלאכה בהנחת אבן היסוד לאוניברסיטה העברית וכן השתתף ביזמה ובפעולה בארגון בעלי מלאכה בירושלים ובהנהגתה במשך עשרות שנים ונחשב לזקן האומנים בירושלים.
צימרינסקי נשלח מטעם ארגון האומנים ובעלי המלאכה בירושלים כציר לאספת הכנסייה הארצישראלית הראשונה ביוזמתו ובהשתתפותו של מנחם מנדל אוסישקין שנערך בזכרון יעקב.
בכינוס התעוררה מחלוקת על זכותן של נשים להשתתף בארגון לבחור ולהיבחר בו.
השקפות העולם השונות של המתדיינים היו כולן מעוגנות במסורת היהודית וכל המתדיינים, גם השוללים את זכותן להשתתף בהסתדרות הארצישראלית, הביעו הערכה רבה לנשים.
בכנס הראשון נבחרה נציגות של כל יהודי ארץ ישראל כדי לשמש הנהגה, בהשתתפות של כשבעים נציגים מרחבי הארץ, מאנשי ירושלים, יפו, טבריה, מהיישובים הגדולים שכונו היישוב הישן שהיו הרוב ונציגי המושבות שכונו היישוב החדש.
מנחם אוסישקין, ממנהיגי חובבי ציון, שתרם רבות לארגון האירוע, הציע כי גם נשים ישתתפו בהסתדרות הארצישראלית והעלה את הצעתו לפני מליאת האספה.
הצעתו עוררה סערת רוחות, ובעקבותיה ניטש ויכוח סוער.
יחיאל מיכל פינס ניסח את הדברים בקצרה: "האישה היא חברה רק לבעלה, ואין היא יכולה להיות חברה בהסתדרות".
המתנגדים דבקו בעמדה הגורסת כי השתתפותה של האישה מנוגדת לדת ולאורח החיים היהודי ואין היא נתונה כלל למיקוח.
אחד מבין השוללים את זכותה של האישה להשתתף בהתאחדות נימק את דבריו מתוך הצגת המטרה הדתית כמטרה העליונה של יישוב ארץ-ישראל.
"עלינו לחדש כוחותינו החומרים והרוחניים בארץ ישראל ואיך נשיג מטרתנו אם לא נשמור על חוקי תורתנו?".
צימרינסקי עצמו צעק כשהחלו הצירים לעזוב את האולם - "הלזאת הובאו מירושלים הנה?
איך יוכל לשאת פני שולחיו אם תקובל הצעה כזאת?".
יהושע שטמפפר השתמש בביטוי הלטיני "Non possumus", שמשמעותו "איננו יכולים" וציין סירוב מטעמים דתיים.
ארבעים ושניים מתוך שבעים הצירים חתמו בזמן ההתכנסות על עצומה נגד מתן זכות בחירה לנשים.
בהצבעה הפומבית על השאלה הזאת הרימו שלושים ושמונה צירים את ידם נגד מתן הזכות לנשים.
שמונה עשר צירים הצביעו בעד מתן הזכות, היתר נמנעו.
התוצאה הייתה חד-משמעית ואולם, מספר המתנגדים עלה רק במעט על מחצית הנוכחים.
השוללים היו מבין אנשי ירושלים ואף מבין אנשי מושבות יהודה.
המחייבים היו ברובם מקרב מושבות הגליל.
צימרינסקי היה בין מייסדי וחבר הנהלת לשכת של "בני ברית" בירושלים והיה כל ימיו מפעיליה.
הלשכה הייתה הארגון הראשון בארץ שכל ישיבותיו התנהלו בעברית.
במאורעות תרפ"ט נרצחו במוצא בתו בתיה חיה ובעלה אריה לייב מקלף, שתי בנותיהם מינה ורבקה ובנם אברהם משה.
עד סוף ימיו סירב להיפרד מהתרבוש האדום שהקפיד לחבוש על ראשו מאז האסון, כאות מחאה נגד השלטון המנדטורי, בהסבירו: "בימי הטורקים לא הרגו את ילדי".
הוא נקבר בצמוד לקבר בנו בהר הזיתים.
במלאת שלשים לפטירתו הוציא לאור פנחס גרייבסקי חוברת לזכרו בשם "צרור פרחים" וכן הקדיש לו דברי שבח בסדרת חוברות "החרש והמסגר בירושלים".
בתו רבקה שרה הנציחה את שמו בקניית ספר תורה לבית הכנסת "בית יהודה" ומתפללי בית הכנסת הנציחו את שמו ופועלו על לוח הנצחה חרוט על שיש המותקן מעל פתח היציאה.
נכדו, מרדכי מקלף, היה הרמטכ"ל השלישי של צה"ל.
יָחִיד רָם לְעוֹלָם הוא פיוט ללא ייעוד מוגדר, חובר על ידי הרב רפאל ענתבי (אחד מגדולי משוררי ארם צובא במאות ה-20–19).
תוכן הפיוט, הוא תחנונים העולים ובוקעים מלב ליבו של משורר הפיוט, הרב רפאל ענתבי.
התחנונים בנוסף לכך גם מבקשים מהקדוש ברוך הוא מחילה.
העצמתו של הפיוט נעשית על ידי כך שלכל אורכו של הפיוט ישנם אזכורים של האל הקוראים לו בשמות שונים.
הפייטן המפייט את הפיוט נע בין התחושה הוודאית והברורה אשר באה זמנה לתחושת ההחמצה, העיכוב וחוסר היכולת לחכות, לצפות ולקוות.
התחושה הזו באה לידי ביטוי באל שיגלה מתי תבוא ותגיע הגאולה לעולם.
יחיאל (איליה) שיינבויים (1914 – 1 בספטמבר 1943) היה לוחם מחתרת יהודי בגטו וילנה ומראשי המחתרת.
יחיאל (איליה) שיינבוים נולד ב-1914 באודסה.
עם התייתמותו מאמו בגיל 3 עבר לעיר קובל שבווהלין.
למד בגימנסיה תרבות, חבר בתנועת "דרור" ובהכשרת קלוסובה.
למד הנדסת חשמל, ושירת כקצין בצבא הפולני.
ארגן את סניפי תנועת "דרור" בפולין.
עבר הכשרה בקיבוץ בורוכוב והתכונן לעלייה לארץ ישראל.
נישא, דחה את עלייתו ונשאר בווילנה בשליחות התנועה.
בשלהי שנת 1939 עסק בהעברת חברים מפולין, מהחלק שהיה תחת הכיבוש הנאצי, דרך ווהלין אל וילנה.
עם הכיבוש הנאצי היה אחד ממפקדי הלוחמים בגטו וילנה; יחידתו כונתה "יחידת הלוחמים של יחיאל".
היה קיים בגטו וילנה צוות לוחמים שני, "יחידת הלוחמים של יחיאל".
חבריו נטלו חלק בולט בעיצוב תנועת ההתנגדות.
ארגון זה הציב לעצמו כמטרה להקים קבוצות גדולות ככל האפשר ולהוציאן למלחמת פרטיזנים ביער.
הארגון (בהנהגתו של יחיאל שיינבוים) הצליח להעביר ליערות כמה מאות פרטיזנים שהיו הגרעין לקבוצות הפרטיזנים היהודיות.
יחיאל נהרג במהלך קרב נגד הנאצים בגטו ווילנה.
הוא נקבר בבית העלמין הישן בעיר.
אשתו פסיה בת פנחס זלוטניק, שלחמה לידו, ניצלה וברחה ליערות, עלתה לישראל והקימה משפחה.
בין הפריטים שהביאה פסיה לארץ לאחר השואה הייתה פיסת בגד ספוגה בדמו של שיינבאום מיום מותו.
ב-10 באוגוסט 2021 הובאה הפיסה לקבורה בקיבוץ יגור, שם היא נקברה לצד קברה של אחותו של יחיאל, אורה.
יחיאל קדישאי (5 במרץ 1923 – 16 בנובמבר 2013) היה מזכיר תנועת החרות בכנסת, מנהל לשכת ראש הממשלה מנחם בגין, ומי שכונה על ידי רבים "יד ימינו של בגין".
נולד בשנת 1923 בשם יחיאל קדישזון בפולין כבן הצעיר למשפחה בת חמישה אחים.
כתינוק בן שלושה חודשים עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בתל אביב ויחיאל למד תחילה ב"חדר" בכרם התימנים ולאחר מכן בבית הספר "תחכמוני".
לימים, נמנה אחיו הבכור, יצחק, על מייסדי התיאטרון הקאמרי.
קדישאי היה חניך בית"ר וחבר האצ"ל מ-1940. ב-1942 התנדב לבריגדה היהודית שפעלה במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
באותה שנה פגש לראשונה את מנחם בגין, בזמן חופשה בארץ ישראל.
באירופה רכש בחשאי נשק עבור המחתרת.
לאחר שהשתחרר ב-1946 נשאר באירופה, ופעל שם במסגרת האצ"ל להעלאת ניצולי השואה לישראל.
בגרמניה סייע בהקמת מחנה עקורים ושם הכיר את אסתר בראון, ניצולת אושוויץ.
השניים נישאו והגיעו ב-1948 לארץ ישראל בספינה "אלטלנה".
היה שליח בית"ר בדרום אפריקה.
בהמשך, מ-1964 שימש כמזכיר סיעת החירות בכנסת במקום דב אלפרט.
משנת 1967, שימש ראש לשכתו של מנחם בגין.
עם היבחרו של בגין לראשות הממשלה בשנת 1977, מונה למנהל לשכת ראש הממשלה וכיהן בתפקיד עד להתפטרותו של בגין בשנת 1983. עמד בראש ארגון שסייע למשפחות השכולות של חללי האצ"ל וכן ניהל את "מועדון התיאטרון".
לאחר התפטרותו מראשות הממשלה בספטמבר 1983, ניתק בגין את עצמו מכלל המערכת ושמר על קשר רק עם בודדים: משפחתו הקרובה, ראש הממשלה יצחק שמיר, דן מרידור, עזריאל נבו, השר לשעבר יעקב מרידור, צבי הארי הורוביץ ויחיאל קדישאי.
קדישאי היה חבר קרוב לבגין ואיש סודו והיה מגיע אליו כמעט מדי יום בהביאו אליו את עיתוני היום.
ב-1996 הוענק לקדישאי התואר "יקיר העיר תל אביב-יפו".
בשנת 2005 היה קדישאי בין משיאי המשואות בטקס הדלקת המשואות.
בבחירות לכנסות 17, 18 ו-19, הוצב קדישאי במקומות האחרונים והסמליים ברשימת הליכוד.
בשנותיו האחרונות עסק קדישאי בהתנדבות בענייני ציבור ובהנצחת מורשתו של בגין.
נפטר ב-16 בנובמבר 2013 בדירתו בתל אביב, בגיל 90 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בגבעתיים.
רעייתו אסתר נפטרה ב-13 ביוני 2016 ונקברה לידו.
בשנת 2001 יצא לאור הספר ה-15 בסדרת הספרים "מנהרת-הזמן" שכתבה גלילה רון־פדר-עמית.
המחברת הקדישה ספר זה, הנושא את השם "המאבק על הסמל", לקדישאי ודמותו היא אחת הדמויות המופיעות בעלילה.
הספר עוסק בסיפורם של 69 חיילים בבריגדה היהודית, אשר באוקטובר 1943 התעקשו שסמלו של הרגימנט הארץ ישראלי יכיל סממנים לאומיים, בניגוד לסמל שהוצע על ידי הבריטים.
הקבוצה, שכללה את קדישאי, החליטה להחרים את הסמל המוצע, נשפטה על כך ונענשה.
יחידה 131 (הידועה גם בשמה המאוחר יותר יחידה 188) הייתה יחידה צבאית שפעלה במסגרת אגף המודיעין של צה"ל ומטרתה ביצוע פעולות מיוחדות בארצות אויב.
יחידה 131 הוקמה על בסיס יחידת "חקר 2" שהוקמה במהלך מלחמת העצמאות ופעלה במסגרת המחלקה המדינית של הש"י בראשותו של בוריס גוריאל ולאחר מכן במסגרת המחלקה המדינית של משרד החוץ.
מטרות המדור היו ביצוע פעולות חבלה, הסחה ולוחמה פסיכולוגית במדינות אויב במהלך עימות צבאי.
לאחר המלחמה עברה היחידה למחלקת המודיעין בצה"ל למרות התנגדות גוריאל, היא פורקה לשתי יחידות, יחידה 131 שעסקה בפעולות מודיעין וחבלה ויחידה 132 שעסקה ב"תעמולה שחורה".
למפקדה הראשון של יחידה 131 מונה מרדכי בנצור ופיקחו עליה ראובן שילוח ומרדכי מקלף.
פעילות היחידה הייתה נתונה במחלוקת בין ראשי מערכת הביטחון, איסר הראל סבר שכל פעולות המודיעין מחוץ לישראל צריכות להיות מרוכזות תחת המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ואילו בנימין גיבלי פעל לשומרה במסגרת צה"ל.
ההחלטה שנפלה הייתה שהיחידה תמשיך לפעול במסגרת צה"ל אך תוך יידוע המוסד בפעולותיה.
החל משנת 1951, הפעילה היחידה חוליות ריגול במצרים שהורכבו מיהודים מקומיים והופעלו על ידי אנשי היחידה, תחילה אברהם דר ואחר כך אברי אלעד.
בעקבות פעולות חבלה כושלות שביצעו נלכדו כל חברי החוליות והועמדו לדין, בפרשה שזכתה לכינוי העסק הביש.
לאחר התפוצצות הפרשה הודח מפקד היחידה ועל שיקומה הופקד יוסי הראל, קצין בכיר בחיל הים שהוזעק מלימודים בארצות הברית.
בתקופת פיקודו של הראל שונה שם היחידה ליחידה 188, אורגנו שורותיה, כל סוכני היחידה הוחזרו לישראל, הודחו חלק ממפקדי היחידה ומונה סגן חדש, יוסף יריב שב-1957 מונה למפקדה.
פעולות היחידה הורחבו וכללו התנקשויות בקצינים ערביים, השמדת אמצעי לחימה במדינות אויב, פעולות איסוף מודיעין ופעולות נגד המדענים הגרמנים במצרים.
בין המגויסים ליחידה היו אלי כהן, שהוכשר כמרגל והושתל בצמרת הממשל בסוריה, וולפגנג לוץ שפעל במצרים ומרדכי קידר שהיה אמור לפעול במצרים.
ב-1 באוקטובר 1963 עברה היחידה בפיקודו של יריב לאחריות המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בו אוחדה עם יחידת המבצעים המיוחדים ("מפרץ"), תחת השם יחידת קיסריה.
יחיאל שרייבמן (יידיש: יחיאל שרײַבמאַן; 12 במרץ 1913 רשקוב בסרביה - 9 בדצמבר 2005 קישינב מולדובה) היה סופר יידי.
החל מ-1940 שרייבמן היה חבר באיגוד הסופרים של ברית המועצות.
הוא היה חבר מערכת של מספר כתבי עת ועיתונים ביידיש, ביניהם סאוועטיש היימלאנד, די יידישע גאס ואויפן שוועל.
שרייבמן נולד ב-1913 בעיירת רשקוב שבאימפריה הרוסית (כיום חלק ממולדובה), אביו היה פחח.
הוא למד בחדר ובבית ספר ממלכתי.
בשנות השלושים של המאה ה-20 הוא חי בבוקרשט, שם הוא עבד בתיאטרון היידי.
את החיבורים הראשונים הוא החל לפרסם ב-1936, הם היו מוקדשים לחייהם של הפועלים הפשוטים ופורסמו בכתב עת סיגנאל שיצא לאור בניו יורק.
הוא כתב בשביל כתב עת בוורשה, בוקרשט וניו יורק.
לאחר כיבוש בסרביה על ידי ברית המועצות ב-1940 עבר שרייבמן לקישינב ונהיה חבר באיגוד הסופרים של ברית המועצות.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא עבד בקולחוז באוזבקיסטן.
בשנות החמישים של המאה ה-20 החלו לתרגם את חיבוריו לרוסית ומולדובאנית.
עם תחילת יציאתו לאור של סאוועטיש היימלאנד הוא החל לכתוב בשבילו ויותר מאוחר הפך לאחד מעורכיו.
מײַנע העפֿטן (מחברות שלי), בוקרשט, 1938.
דרײַ זומערס (שלושה קיצים), מוסקבה, 1946.
יאָרן און רגעס (שנים ורגעים), מוסקבה, 1973.
יצירה און ליבע (יצירה ואהבה), קישינב, 2000.
די גאָלדענע פּאַװע (טווס זהב), דורהאם, קרוליינה הצפונית, 2001.
זיבן יאָר מיט זיבן חדשים (שבע שנים עם שבעה חודשים), קישינב, 2003.
קלײנס און גרױס (קטן וגדול), קישינב, 2007.
יחיאל רוזנצוויג (בפולנית: Jechiel Rozencwajg; ) היה מורה ומשורר עברי יהודי-פולני.
יחיאל רוזנצוויג נולד בשנת בבלחטוב שבאימפריה הרוסית (כיום בפולין), לצבי, חזן בבית כנסת מקומי, ולמטל.
יחיאל היה משורר עברי ידוע ברחבי פולין, ופרסם מספר יצירות בעיתון היהודי "הצפירה" ובעיתונים נוספים.
בנוסף, יחיאל לימד מספר שנים בגימנסיה הדו לשונית לבנים בלודז' שפתח וניהל מרדכי ברוידא ב-1912. בשנת 1908, כאשר יחיאל היה בן 13, פרסם לראשונה את השיר "לא בהיכלי מלכים" תחת השם י.
ענף שושן בעיתון "הצעיר" שהתפרסם בפולין.
יחיאל, אשתו הלה ובנו זאב נשלחו לגטו ורשה, שם התגוררו ברחוב נובוליפקי.
יחיאל המשיך בפעילותו ללימוד השפה העברית גם בגטו.
במהלך מרד גטו ורשה, יחיאל ומשפחתו הועברו למחנה ההשמדה טרבלינקה, שם נרצח בשנת 1943.
יחיאל היה מיודד שנים רבות עם המשורר המפורסם יצחק קצנלסון והכיר אותו במסגרת החוגים הספרותיים בלודז' ובוורשה שבהם הרבה להשתתף.
יחיאל רוזנצויג, ישראל פיבישיס, לפי עוללים, ועד ההורים של הגמנסיה לנערות מיסוד החברה לבתי ספר עבריים, 1936.
יחיאל רוזנצויג, שירי ילדים, שפרירים, תרפ"א.
יחיד ורבים הלכה כרבים הוא מצווה מהתרי"ג מצוות וכלל בפסיקת ההלכה במשפט העברי, לפיו בכל מחלוקת שבין חכמי ישראל יש להכריע את ההלכה כדעת הרוב.
כלל זה נלמד מהכלל הבסיסי של הכרעת רוב בדיינים.
מדברי הפסוק "אחרי רבים להטות" למדו חז"ל את העיקרון הכללי של רוב בהלכה, שמהווה מקור להיזדקקות לרוב בהכרעת ספקות מסוגים שונים - לא רק בהכרעה בין דיינים, בין יתר הכרעות הרוב הנלמדים ממצווה זו למדו חז"ל שבכל מקרה שיפול ספק ומחלוקת בין החכמים תיקבע ההלכה על פי רוב.
וכך מבאר ספר החינוך כלל זה מוזכר במשנה בתלמוד בבלי ובשאר ספרי חז"ל פעמים רבות ונפסק להלכה בשולחן ערוך.
הכרעות מעשיות על פי רוב חכמים מובאות בחז"ל בכמה מקומות.
בעל ספר החינוך מסביר כי בנוסף להנחה שדעת הרוב נוטה אל האמת יותר מדעת המיעוט יסוד קביעת ההלכה כדעת הרבים נועד לשמור על אחידות התורה, שכן במידה וכל אחד יכריע את ההלכה על פי סברתו ולא לפי דעת הרוב, תעשה התורה ככמה תורות: .
האחרונים הסתפקו אם פסיקת ההלכה על פי הרוב בכל התורה היא בתורת בירור שכך המציאות או גזירת הכתוב לפסוק כך את ההלכה כלומר בירור הדין או הנהגה.
אך בהכרעה על פי רוב חכמים נראה שאין חולק שההכרעה היא בירור.
הולכים אחר הרוב בכל מקום בין לקולא ובין לחומרא בין בממון בין באיסור ואפילו באיסור מדרבנן הולכים אחר המרובים ואפילו מחמירים.
הלכה כרבים אפילו כנגד כללי פסיקה אחרים ויש אומרים שאם יש כלל אחר אין אומרים הלכה כרבים אלא כשיחיד ממש חולק עליהם אך לא ברבים ומועטים.בפשטות הלכה כרבים מהתורה בכל מקום.
אך יש מהאחרונים שלמדו שדין אחרי רבים להטות שנאמר בתורה, היינו כשנחלקו בשעת מעשה בדין שבא לפניהם וכל הדיינים מקובצים יחד במקום אחד, ונשאו נתנו ביניהם.
אבל במחלוקת בדברי הפוסקים שכל אחד כתב סברתו בספרו, אפילו אם היו בזמן אחד אין ברור לומר שבאופן זה מן התורה הולכים אחרי הרוב, כיוון שלא עמדו למניין, ולא נשאו ונתנו ביחד.
נחלקו האחרונים כשהרוב מסכים לדעה אחת מחמת טעמים שונים אם נחשבים רבים ופוסקים הלכה כמותם, או שאינם נחשבים כרבים כי אינם דעה אחת.
ויש המחלקים בין הכרעת רוב בבית דין שמועילה תמיד למחלוקת הפוסקים שאם הרוב אינו בדעת אחת אינו חשוב רוב.
למעשה, דעת החינוך שאין הולכים אחר במקרה כזה אחר הרוב ויש מן הראשונים שסוברים שאין ההלכה מכרעת כמי לעשות, והרוצה לעשות כרוב בחכמה עושה, והרוצה לעשות כרוב במנין עושה.
וגם בזה יש שמחלקים בין יחיד נגד רבים, שאפילו אם הוא גדול יותר דבריו בטלים, למועטים נגד רבים, שאין הולכים אחר רוב מנין, אלא אם רצו הולכים אחר רוב חכמה.
יחיאל אביגדור שמרלינג (1852–1920) היה ממקימי ומעסקני היישוב היהודי ביפו.
עמד במרכז פרשת עלילת דם ביפו.
נולד בחברון, בקהילת חב"ד בחברון, בנו של חיים שמואל שמרלינג, שהיה מאבות היישוב האשכנזי ביפו.
קיבל חינוך תורני וחסידי במוסדות חב"ד בחברון.
בשנת 1869 נישא לבת שבע, בת יוסף וחיה רבקה רוגינסקי מרוגאצ'וב.
התיישב ביפו והיה שותף עם אביו בעסקי עמילות המכס ובעסקי הטבק של חברת "שמרלינג ולנדו".
התגורר ב"חצר שמרלינג" שהקים אביו מחוץ לגבולות יפו.
היה מעסקני היישוב היהודי ביפו.
היה חבר ועד העיר של יהודי יפו.
במשך שנים רבות היה ראש-דגל של החברה הקדישא ביפו.
בהשתדלותו הוקמו מצבות על הרבה קברים של נעדרים גלמודים והושלמה בניית הגדר של בית הקברות הישן בתל אביב.
היה פעיל באגודת הסתרים "בני ישראל" שפעלה ביפו ובירושלים, שעל פי השמועה פעילותה העיקרית הייתה מלחמה במיסיון הנוצרי.
בימים שלפני חג פסח תרל"ו (1876) היה שמרלינג קרבן לעלילת דם מצד הערבים ביפו.
הם הפיצו שמועה שהוא חטף ילדה ערביה לשם שחיטתה ונטילת דמה לצורכי הפסח.
מפקד המשטרה המקומי קרא להמוני ערבים נוצרים ומוסלמים להקיף את ביתו והם דרשו ממנו להחזיר את הילדה החטופה.
בהיותו נתין אוסטרי, שמרלינג לא אפשר לשוטרים שעמדו בראש ההמון להיכנס לחצרו בלי רישיון הקונסול האוסטרי.
לאחר שהובא הרישיון נערך חיפוש מדוקדק בביתו וכמובן לא נמצאה הילדה.
המשטרה פיזרה את ההמון בכוח.
הודות להתערבותו של סגן הקונסול האוסטרי ביפו ומושל העיר, פוטר מפקד המשטרה מתפקידו.
נפטר ביפו בשנת 1920, ונקבר בחלקת כולל חב"ד בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
בנו, ישראל מלך שמרלינג, היה מראשוני המתיישבים בעיר גנים (רמת גן), הוא שימש יושב ראש המועצה הראשונה של רמת גן ואחר כך סגנו של אברהם קריניצי.
חתנו, יוסף רייזיס, היה מקים ובעלי קולנוע רמה ברמת גן.
יחיאל קארה (נולד בח' בשבט ה'תש"ה, 22 בינואר 1945) הוא בלשן ישראלי, חוקר לשון חכמים והלשון הארמית.
כיהן כראש המדור לספרות הגאונים במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.
עורך ועורך לשוני של עשרות ספרים בתחומים שונים.
יחיאל נולד בצנעא, בירת תימן ב־22 בינואר 1945, בן בכור למאיר ואורה, אח לחיים ויונה.
בשנת 1949 עלתה המשפחה לישראל וקבעה את מקום מגוריה בשכונת הקטמונים בירושלים.
בבית הספר היה תלמיד מצטיין, "דילג" כיתה, ואת לימודיו בבית הספר התיכון ע"ש רא"ם ליפשיץ סיים כבר בגיל 17. עד שהגיעה העת להתגייס, למד מדעי הטבע בסמינר למורים.
בשנת 1963, החל בשירות סדיר בחיל השריון, שירת גם בקבע במהלכה לקח חלק בלחימה במלחמת ששת הימים.
עם שחרורו מהצבא, החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים גאוגרפיה ולשון עברית.
בשנים 1968–1970 במקביל ללימודיו, גויס לשירות מילואים פעיל בגזרת חבל עזה.
בשנת 1973, בעודו בשירות מילואים, לחם במלחמת יום הכיפורים ונפצע באוזנו מהפגזות בסיני.
בשנת 1971, בעוד הוא סטודנט, החל יחיאל לעבוד באקדמיה ללשון העברית.
במקביל לימד באוניברסיטה העברית, ובהמשך גם באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1974 קיבל תואר מוסמך ולאחריו המשיך בכתיבת עבודת הדוקטורט שלו: "כתבי היד התימניים של התלמוד הבבלי - מחקרים בלשונם הארמית" בהנחיית פרופסור שלמה מורג, שאותה סיים בשנת 1983.
בשנת 1975 פגש את אנלי, עולה חדשה מרומניה שהחלה לעבוד כספרנית בספרייה הלאומית, הם נישאו בשנת 1977 בירושלים.
כשנה לאחר חתונתם עברו להתגורר בשכונת הגבעה הצרפתית.
נולדו להם שתי בנות והוא סב לשישה נכדים.
הוא מתגורר עם רעייתו אנלי בירושלים.
בשנת 1992 נסע יחיאל לחצי שבתון, שהחל בקופנהגן והסתיים בקיימברידג', אנגליה, שם חקר את גניזת קהיר.
עם שובו, התמסר לעבודתו באקדמיה ללשון העברית, ושימש בה במשך שנים רבות כראש המדור לספרות הגאונים.
כתבי היד התימניים של התלמוד הבבלי, מחקרים בלשונם הארמית, עדה ולשון י, ירושלים תשמ"ד (1984), מבוסס על עבודת הדוקטור בהדרכת שלמה מורג, 352 עמ', כולל מפתחות.
כתב יד אנלאו 271 למסכת פסחים, הכתיב והפועל השלם, עבודה לקבלת התואר מוסמך, בהדרכת שלמה מורג, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשל"ו (1976), 147 עמ'.
פניני ערב, מבחר פתגמים ומטבעות לשון בערבית הארצישראלית, כולל מקבילות מן הספרות העברית, הוצאת משרד הביטחון, ירושלים תשנ"ג (1993), 370 עמ', כולל מפתחות.
ארמית בבלית במסורת תימן, שם העצם, מבוסס על מחקר משותף עם שלמה מורג, במימון האקדמיה הלאומית למדעים, עדה ולשון כד, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"ב (2002), 409 עמ', כולל מפתחות.
תלמוד בבלי מנוקד לפי מסורת אשכנז, ניקוד התלמוד ורש"י והתוספות, מסכתות ברכות עד מכות, ירושלים תשס"ה (2005) ואילך, קביעת שיטת הניקוד ופיקוח על ביצוע הניקוד והגהתו.
אגדה של כפר, כרך ב, אגדות הכפרים ממורדות הגליל ומרחבי העמקים, יורם מירון, יחיאל קארה, ריאד כבהא וראפע אבו ריא, תרגום ועריכה, הוצאת מינרוה, ירושלים תשע"ג (2012), 292 עמ', כולל מפתחות.
הזז, מן היישוב ומן היער, עיונים בלשון הרומן "ביישוב של יער" מאת חיים הזז, בידי ברכה דלמצקי-פישלר בהשתתפות יחיאל קארה, סדרת אסופות ומבואות בלשון, יב, בעריכת משה בר-אשר, הוצאת האקדמיה ללשון העברית, ירושלים תשע"ז (2017), 357 עמ', כולל מפתחות.
שירת יהודי חבאן, יחיאל קארה, סעדיה מעטוף ויעל שי, המרכז לחקר המוזיקה היהודית באוניברסיטה העברית בירושלים (מוכן לדפוס).
"לדרכי שימורה של מסורת", על צורות הבינוני בארמית, דברי הקונגרס העולמי השישי למדעי היהדות, ד, ירושלים תש"ם (1980), עמ' 175–182.
"מסורות תימניות בלשון חכמים, על פי כתב יד מן המאה השש-עשרה", לשוננו מד (תש"ם), עמ' 24–42.
"תלמוד בבלי מנוקד, על פי מסורת הקריאה של יהודי צנעא", פעמים 10 (תשמ"ב), עמ' 134–138.
"הלכות טריפות ושחיטה מספר הלכות פסוקות", לשוננו נ (תשמ"ו), עמ' 130–132.
"אחידות ושוני במסורות הקריאה של בני תימן בארמית הבבלית", מסורות ב (תשמ"ו), עמ' 79–102.
"הערות לחקר הערבית היהודית התימנית", דברי הקונגרס העולמי התשיעי למדעי היהדות, חטיבה ד, א, ירושלים תשמ"ו (1986), עמ' 123–130.
"היסודות העבריים והארמיים בלשון הנשים בתימן", מחקרים בלשונות היהודים, ירושלים תשמ"ח (1988), עמ' 113–145.
"היסודות העבריים והטיפולוגיה של העברית שבפי יהודי תימן", מקדם ומים ה, היסודות העבריים בלשונות היהודים, חיפה–ירושלים תשמ"ח (1988), עמ' 131–149.
"ארמית בבלית במסורת תימן", ביקורת על ספרו של שלמה מורג, אפיקים צג-צד (תשמ"ט), עמ' 54–55.
"הארמית של ספר דניאל", אנציקלופדיה "עולם התנ"ך", כרך טז, עמ' 118–120.
"מסורות הלשון, סקירה כללית", לשוננו לעם מ-מא (תש"ן), קובץ לשנת הלשון, עמ' 84–90.
"מסורות הקריאה המשתקפות בניקודו של התלמוד הבבלי על פי מסורת תימן", ספר שבטיאל, רמת-גן תשנ"ב (1992), עמ' 188–203.
"היסודות העבריים בלשון הדיבור של נשות תימן", בת תימן, עולמה של האישה היהודייה, בעריכת שלום סרי, חש"ד, עמ' 127–143.
"הארמית הבבלית במסורת תימן, על פי ניקודי הרב עמר בשתי מהדורות של מסכת מגילה", תימא ג (תשנ"ג), עמ' 5–28.
"הלכות טריפות ושחיטה בספר 'הלכות פסוקות'", בתוך לראש יוסף, מחקרים בחכמת ישראל, לכבוד הרב יוסף קאפח, ירושלים תשנ"ה (1995), עמ' 187–225.
"מסורות התימנים בלשון חכמים, על פי מסורת הקריאה במשנה מסכת כלים", מחקרים בלשון העברית ובלשונות היהודים, ספר מורג, ירושלים תשנ"ו (1996), עמ' 405–426.
על יד יחיאל: קובץ מחקרים ומאמרים מוגש ליחיאל קארה עם פרישתו לגמלאות עורך: שלום פנחס-כהן, בהוצאה משותפת של מכון מש"ה ומפעל משנה תורה, קריית אונו וקדומים, 2018.
יחיאל קארה ערך עד כה 24 ספרים, הבולטים שבהם:
תלמוד בבלי (ליקוטים), כתבי יד של התלמוד הבבלי, מבחר תצלומים, בעריכת שלמה מורג ויחיאל קארה, חלק א, התצלומים, חלק ב, המקבילות בדפוס, הוצאת אקדמון, ירושלים תשל"ד (1974).
דעת מקרא, ספר בראשית, כרכים א–ג, בעריכת יהודה קיל, עורכי משנה ויועצים לכרך ב ובכללם יחיאל קארה, ירושלים תש"ס (2000) וניקוד של כרכים אחדים בסדרה.
מילון מונחים צבאיים, עברי ותעתיק לערבית וערבי, ליקוט המונחים, סיוע להבאה לדפוס ציון בושריה והאקדמיה ללשון העברית, ירושלים חש"ד, כולל מפתחות, 93 עמ'.
מילון לטקסטים ערביים-יהודיים מימי הביניים, יהושע בלאו, עריכה והתקנה לדפוס, 804 עמ', מבואות וביבליוגרפיה, ירושלים תשס"ו (2006).
משנה תורה להרמב"ם, כל הכרכים, מהדורה מדויקת על פי כתבי יד, מנוקדת ומבוארת, בצירוף מפתחות, מהדיר ועורך ראשי יוחאי מקבילי, הוצאת "מפעל משנה תורה".
מורה הנבוכים לרמב"ם חלק א' הוצאת מפעל משנה תורה 2018.
בנוסף יחיאל ערך לשונית מעל 64 חיבורים באנגלית ובעברית.
יחידה 10003 הייתה יחידה צבאית רוסית, שהוקמה במשרד ההגנה של ברית המועצות (והמשיכה לפעול גם כחלק ממשרד ההגנה הרוסי), כדי לחקור אפשרויות לשימוש צבאי בתופעות על-טבעיות.
היחידה הייתה קיימה משנת 1989 עד 2003. בשנים 1997 – 2003 היא פעלה כמחלקה של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית בשם המחלקה האנליטית-מומחית לכישורים אנושיים בלתי רגילים ולכלי נשק מיוחדים .
בסוף שנות השמונים פנו מספר מתקשרים שהציעו את עזרתם לשר ההגנה של ברית המועצות המרשל יאזוב.
הם הבטיחו לסייע לאתר בקלות צוללות אויב, לאתר אוניות ואנשים, לאבחן ולטפל במחלות.
המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות קיבל את המשימה לנתח את ההצעות הלא-שגרתיות של הפונים ולבחון את האפשרות ליישם את "יכולותיהם העל-טבעיות" הלכה למעשה.
לצורך זה בשנת 1989 הוקמה היחידה הצבאית מספר 10003 בהנחיית ראש המטה הכללי של כוחות צבא ברית המועצות, גנרל הצבא מיכאיל מויסייב.
למפקד היחידה מונה קולונל אלכסיי יורייביץ' סאבין, שעד אז ערך באופן עצמאי סדרת מחקרים בתחום.
אנשיו של סאבין העריכו את רמת היכולות הפנומנליות של הנפש האנושית על בסיס הישגיו של האקדמאי יורי גוליאייב, פרופסור אדוארד גודיקה והאקדמאי ניקולאי דביאטקוב.
לאלכסיי סאבין, בתחילת שנות התשעים התקבל מידע ממדיומים על פיצוץ גרעיני אפשרי באזור העיר הסקוטית גלאזגו, שדווח לרשויות הבריטיות, אם כי ממצא זה לא אושר ורבים ספקנים באשר לתועלתה של היחידה ואנשיה.
אלכסיי סאבין אף טען גם כי במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, פקודיו גילו שדות מוקשים של לוחמים צ'צ'נים, קבעו את מיקום עמדות הפיקוד שלהם ואת מטרות הפיגועים.
בשנת 1990 הושקעו רק 5 מיליון רובל ובחסות הוועדה הממלכתית למדע וטכנולוגיה של ברית המועצות, היחידה סייעה ביצירת מתקן בשם VENT שנועד לחקור שדות טורסיוניים שאינם קיימים בטבע ומהווה חלק ממחקר בתחום התאוסופיה.
בשנת 1997 קיבלה היחידה מעמד של אגף במטה הכללי, הוקם צוות שמורכב משני אלופים ושמונה קולונלים, ששלטו בפעילותם של יותר מ-120 ארגונים ומחלקות שונות וסאבין קודם לדרגת לוטננט גנרל.
בשנת 2000 מנתה המחלקה יותר מחמישים איש, מחציתם אזרחים.
בראשית שנות האלפיים נמתחה ביקורת חריפה על פעילויות הממשל מצדו של אדוארד קרוגליאקוב, יו"ר הוועדה למאבק זיוף מחקר מדעי ומספר מדענים נוספים, שהביאו לפירוק היחידה בסוף שנת 2003.
מחקרים דומים ערכו מחלקת ההגנה של ארצות הברית וה-CIA במסגרת Stargate Project בשנים 1972–1995, בהתאמה, וגם הם הופסקו בשל חוסר התועלת בהם.
המחקרים האמריקאים תועדו בספר גברים שבוהים בעיזים משנת 2004 ובעיבוד הקולנועי שלו משנת 2009.
יחידה 155 או י"ב 155 או יחידת הבקרה הניידת 155 הייתה יחידה שהחלה את דרכה בחודש יוני 1969 כסוללה 9 בגנ"מ 882 במערך הנ"מ שהיה שייך באותה העת לחיל התותחנים, כיחידת איכון והכוונה של צה"ל.
בחודש מרץ 1972 הוסדרה והוקמה כיחידה נפרדת, שאז קיבלה את מספרה י"ב 155.
בצה"ל החליטו לצייד כוחות מיוחדים ומסוקים במשיב מכ"ם שהיה מאוכן על ידי המכ"מים של יחידה 155 ומנתוני הטווח והכיוון ניתן היה לקבל נתוני מיקום על מפה טופוגרפית בדיוק של מטרים ספורים.
כך ניתן היה להכווין כוחות מעבר לקווי האויב בכל מזג אוויר להנחית אותם במדויק ולהכווין אותם גם במסע הרגלי באמצעות ציוד נישא.
יחידה 155 עבדה באופן שוטף באימונים ובמבצעים עם טייסות המסוקים, טייסת 200, טייסות צילום והנרה, שייטת 13, שייטת 7, יחידת שלדג, סיירת מטכ"ל וכוחות פיקוד הדרום.
יכולות ההכוונה של יחידה 155 נוצלו לרבים מהמבצעים המיוחדים שערך צה"ל בשנים 1968–1987. ברבים מהמבצעים היא היוותה רכיב קריטי להצלחה, כגון מבצע מוביל שנערך בדרום לבנון אזור רמת ארנון באוגוסט 1980. במבצעים אחרים, עלומים עד היום, היא הושיטה סיוע בניווט והכוונה של כוחות מיוחדים למטרות חילוץ, בכל תנאי מזג האוויר.
במלחמת יום הכיפורים נוצלו יכולות האיכון של היחידה לצורך הכוונת מסוקים לחילוץ פצועים.
לצורך זה היא מוקמה בראש הר אום חשיבה בבסיס שבפסגתו, באזור הצופה למרחבי סיני ועד לתעלת סואץ ועשתה עבודה חשובה בהכוונת טייסי 124 לפינוי פצועים.
בימיה האחרונים של מלחמת יום הכיפורים, הושלם במפעל מב"ת של התעשייה האווירית לישראל פיתוחה של מערכת שיגור טילים פוטיפר.
יעודה של המערכת היה השמדת מכ"ם סוללות טילי הקרקע-אוויר של האויב (בעיקר מדגם SA-6 של סוריה ומצרים) על ידי נעילה על הקרינה המשודרת מהמכ"ם.
המערכת הייתה הכלאה בין זחל"מים רוסיים שנלקחו שלל, לבין גרסה קרקעית של טיל אוויר-קרקע מסוג "AGM-45 שרייק" (כינוי צה"לי - "אגרוף").
טווח הטיל המקסימלי בתצורה זו היה 11 ק"מ.
מערכת זו הוכנסה לשימוש במסגרת יחידה 155 מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים והייתה המערכת הקרקעית הראשונה להשמדת מטרות מכ"ם בצה"ל.
מספר שבועות מתום מלחמת יום כיפור עבר צוות של י"ב 155 הכשרה במפעל מב"ת של "התעשייה האווירית" בתוספת הכשרת חי"ר קצרה והסוללה הראשונה נשלחה צפונה לתל א-שמס על כביש קוניטרה-דמשק.
אחרי מערכת פוטיפר פותחו מערכות הכחלילית (הקלשון) (משגר טילי אגרוף (AGM-45 שרייק) על תובה של טנק שרמן), שנכנסו לשימוש תחילה ביחידה אחרת של חיל האוויר.
כל אלה יצאו סופית משירות בשנת 1979, עת הוחלפו באופן מלא על ידי מערכות "קרס"- משגר טילי אגרוף סגול (AGM-78 סטנדרד ארם) שהותקן על משאית ריאו.
טילי ה"פוטיפר" מעולם לא שוגרו בירי מבצעי.
יתרונותיה של יחידת ההכוונה 155 באו לידי ביטוי בהרחבה של מעטפת היכולות המבצעיות של צה"ל במימד העומק, הדיוק והפעילות בלילות חשוכים.
אגפי המבצעים של צה"ל וחילותיו למדו זאת, מרביתן אף תרגלו ושילבו בפעילויות המיוחדות את היחידה.
האלוף דן שומרון, הקים, בהיותו אלוף פיקוד הדרום, פלגה ייעודית להכוונה ולשליטה על כוחות הקרקע הפיקודיים.
הפלגה פעלה בכפיפות למפקד יחידה 155, סא"ל רם שמעוני, מפקדה החמישי של היחידה, אשר בצוותא עם קצין הקשר הפיקודי דאז, תא"ל שלמה וקס, הנביטו את אשר לימים התפתח והיה למרכיב מרכזי בתו"ל השליטה של צבא היבשה.
יחידה 1644 (ביפנית: 栄1644部隊) הידועה גם בשמות: "יחידה אי", "יחידת טאמה" או "יחידת ננקינג" הייתה יחידה צבאית של הצבא היפני הקיסרי, אשר עסקה בלוחמה ביולוגית.
היחידה הפעילה מעבדה ועסקה בפיתוח חיידקים קטלניים והפעלתם במהלך מלחמת סין-יפן השנייה.
היחידה הוקמה ב-1939 במהלך מלחמת סין-יפן השנייה בידי המחלקה למניעת מגפות וטיהור מים של הצבא היפני הקיסרי.
במקור היא נועדה לשמש כיחידת משנה של יחידה 731. המעבדה של היחידה הייתה ממוקמת בעיר ננקינג שבחלקים הכבושים של סין.
שירו אישיאי שימש כמפקדה הראשון של היחידה, לפני שהועבר לפקד על יחידה 731 ובמקומו מונה קולונל אוטה.
בפברואר 1943 מונה סאטו שונג'י למפקד היחידה.
היחידה כללה בשיאה 1,500 אנשים, והכשירה מדי שנה כ-300 בקטריולוגים חדשים.
פרט לפיתוח חיידקים, עסקה היחידה גם בגידול פרעושים שישמשו כנשאים עבור החיידקים.
הצבא הקיסרי עשה שימוש בנשק הביולוגי שיוצר בידי היחידה, והפעיל אותו כנגד הצבא הסיני וכנגד האוכלוסייה האזרחית הסינית.
הנשק הביולוגי של היחידה הופץ באמצעות ריסוס, פרעושים, והרעלת בארות.
אנשי היחידה נפלו בשבי הצבא האדום במהלך מבצע סערת אוגוסט, וסאטו נידון על פשעי מלחמה במהלך משפט פושעי המלחמה בחברובסק.
הוא הודה ביכולות הגבוהות של היחידה, וכן בכך שנעשה שימוש בנשק הביולוגי שיצרה כנגד אזרחים, אולם טען כי היחידה מעולם לא ערכה ניסויים בבני אדם (להבדיל מיחידה 731).
הוא נידון ל-20 שנות מאסר, אולם שוחרר כבר ב-1956. עם זאת, חוקר אנונימי שלא הסכים לפרסם את שמו, אולם טען שהוא קשור ליחידה 1644, טען בניגוד להכחשתו של סאטו, שהיחידה כן ביצעה ניסויים בבני אדם אשר כללו הזרקות של כולרה, טיפוס הבהרות ודבר הבלוטות.
יחידה 220 הייתה יחידת קשר חשאי להפעלת סוכנים חשאיים של המוסד ואמ"ן.
היא נוסדה בשנות ה-50 כיחידה 994 בשני בסיסים באזור תל אביב.
בצד מכשירי קשר הופעל במודיעין גם מערך יוני דואר להעברת מידע לסוכנים, בנוסף על השימוש ביונים בחיל הקשר.
נבנו תחנות איסוף ליונים בירושלים, בבאר שבע, באילת ובצפת.
השימוש ביונים פסק ב-1967. יחידת הקשר החשאי הייתה עצמאית במערך האיסוף.
עם הקמת מפקדת הקשר בחיל המודיעין, סופחה היחידה למפקדה זו.
הקשר החשאי עם סוכנים שוּפר באופן קבוע באמצעות מכשור חדיש ויכולות קליטה ושידור שפותחו ביחידה הטכנולוגית-מבצעית במודיעין (יחידה 81).
בפרסום בינלאומי נדיר נכתב כי ב-1965 סיפקה היחידה קשר חשאי לסוכנים במזרח התיכון ובמדינות אפריקה, כולל כאלה שנחשפו על ידי גורמים עוינים.
בסיס היחידה שכן בחוף תל ברוך.
מפקדה הראשון היה נרי ראשוני ואחריו יאיר רסקי.
בין השאר, קיימה היחידה את הקשר עם אלי כהן, כפי שפורסם בסדרה התיעודית "לוחם 566" בערוץ "כאן 11".
לאחר תפיסתו של אלי כהן ערכה היחידה ניסוי ("מבצע בול") יחד עם יחידה 515 במטרה לברר האם ניתן לאכן שידורים בהספקים נמוכים, לשם כך שידרו אנשי היחידה מערים שונות בישראל ושידוריהם אוכנו בהצלחה על ידי מערך האיכון של 515.
היחידה פעלה לספק שירותי תקשורת למשלחת כוחות הביטחון הישראלים בכורדיסטן, וכן סייעה במבצע רוטב בתימן.
ב-1969 הוקמה באגף המודיעין יחידה 193 שהפכה ב-1971 לגדוד הקשר של אמ"ן.
היחידה המשיכה לפעול במקביל ליחידה 220 שהתמקדה בפעילות הקשר החשאי.
במקביל ליחידה של צה"ל, הוקמה במוסד (בתקופתו של צבי זמיר) יחידה בעלת מטרה דומה.
הבסיס בחוף תל ברוך פונה כנראה בסוף 2012.
יחיד ורבים (שם האלבום באנגלית: My fellow jew) הוא אלבום הסולו ה-16 של הזמר-יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא לאור במרץ 2001 בחברת גל פז, והוא מורכב מלחנים של יוצרים חרדיים מוכרים, בהם יוסי גרין, הלל פלאי ואברהם פריד עצמו.
האלבום מכיל שירים באנגלית, עברית ויידיש.
האלבום יצא לאור בשנת 2001 ובו 12 רצועות עם לחנים חסידיים, של המלחינים הגדולים במוזיקה החסידית, מהאלבום יצאו הלהיטים "עד הנה", "לחיים בירושלים", "שאי סביב" ועוד.
יָחִיד אֵל דָּגוּל מֵרְבָבָה הוא שיר ברכה יהודי לאדם חשוב.
בעדות המזרח נהגו לשיר את השיר בקבלת פני רבנים או בעלייתם לתורה.
השיר נכתב על ידי הרב ישעיה סתהון מחכמי חלב ב.
משקל השיר הוא שמונה שמונה תנועות כולל שוואים נעים.
לפי כתב יד המחבר, מקאם השיר הוא "שיגא".
את המילים "אשר את נפשי אהבה", יש שהציעו לשנות מסיבות דקדוקיות ל"אשר נפשי אותו אהבה" או "את אשר נפשי אהבה".
בנוסח השיר המודפס בספרי פיוטים נחתמים שני הבתים האחרונים בשורה "יזכה לאחרית טובה", בכתב יד המחבר הבית האחרון מסתיים "יהיה לו חומה נשגבה".
לפי עדותו של מנשה הראל, בעת ביקור הנציב העליון הרברט סמואל בירושלים בשנת 1925 קיבלו את פניו ילדי שכונת הבוכרים בשירת "יחיד אל דגול" במנגינת Salam Affandina.
יחידה 1855 הייתה יחידה לניסויים בבני אדם, שהייתה שייכת למחלקה המרכזית למניעת מגפות וניקוי מים של צבא סין הצפוני של הצבא היפני הקיסרי, שפעלה בבייג'ינג בין השנים 1938–1945.
יחידה 1855 הוקמה על ידי צבא סין הצפוני בשנת 1938. היחידה הייתה ממוקמת לא רחוק ממקדש השמים בבייג'ינג, והכילה צוות של כ-2000 איש.
על היחידה פיקד המנתח אל"ם נישימורה ייני, שדיווחה ישירות לשירו אישיאי שביחידה 731.
על פי דבריו של צ'ואי היונג שי הקוריאני, שעבד כמתורגמן ביחידה 1855 משנת 1942 עד שנת 1943, היחידה ערכה ניסויים בדבר, כולרה וטיפוס.
"כשהגעתי לשם לראשונה, כמה מאות אסירים כבר היו בתאים.
בכל פעם שהרופאים היפנים יצרו קשר עם האנשים שנבדקו, הם תמיד עשו זאת באמצעות מתורגמן.
הנבדקים נדבקו בדבר, כולרה וטיפוס.
אלה שטרם נדבקו הוחזקו בחדרים שונים.
היו מראות גדולות בחדרים עם הנבדקים כך שניתן יהיה לצפות טוב יותר באלו שעוברים את הבדיקה.
דיברתי עם האסירים באמצעות מיקרופון והבטתי בהם דרך לוח הזכוכית, ופירשתי את שאלות הרופאים: "יש לך שלשולים?
קר לך?" הרופאים רשמו את כל התשובות בקפידה.
עם בדיקת האסיר, עשרה אסירים נאלצו לשתות תערובת של החיידקים, וחמישה מהם קיבלו את החיסון.
שתי הקבוצות הופרדו זו מזו.
החיסון הוכיח את עצמו כיעיל עם כל החמישה שאליו הוא ניתן, וחמשת האחרים סבלו נורא.
בבדיקות המגפה, האסירים סבלו מצמרמורת וחום, ונאנקו מכאבים עד שמתו.
ממה שראיתי, אדם אחד נהרג כל יום".
היחידה פינתה את הבניינים בבייג'ינג במהלך התבוסה היפנית בשנת 1945, והסינים נכנסו לבניין.
הבניין עמד עד שנת 1996.
ליחידה 1855 היה סניף בסין, שהיה שילוב של בית סוהר ומרכז ניסויים.
הרב ד"ר יחיאל צבי מושקוביץ (י' בטבת ה'תרע"ז, 4 בינואר 1917 – י"ד בחשוון ה'תש"ס, 24 באוקטובר 1999) היה איש חינוך ופרשן מקרא ישראלי, ממחברי סדרת "דעת מקרא".
נולד לשלמה ושרה ברוסקובה שבמחוז מרמורש בטרנסילבניה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אך כשנתיים אחרי זה חלק מרומניה) בשנת 1917, למשפחת סוחרים ציונית.
בנערותו למד בישיבת "תורת א"ש" בעיר הולדתו, בראשות הרב המקומי אברהם שלמה כ"ץ.
בגיל 17 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בבודפשט והוסמך לרבנות, ובמקביל למד פילולוגיה באוניברסיטת בודפשט.
קיבל תואר ד"ר בשנת 1943. היה פעיל בתנועת בני עקיבא בבודפשט.
עם פרוץ שואת יהודי הונגריה גורשו רוב בני משפחתו לאושוויץ, שם נרצחו.
הוא גורש למחנה עבודה, והצליח לברוח ממנו.
במהלך המלחמה נישא לחנה היילברון, שאותה הכיר בפעילותם בבני עקיבא.
חתונתם התקיימה תחת הפגזות של בעלות הברית.
לבני הזוג היו תעודות חסות שווייצריות, והם שהו ב"בית הזכוכית".
הם עזרו לפליטים ששהו שם, ובעיקר סייעו להם לזייף תעודות שאפשרו להם לברוח.
לאחר המלחמה הקים בית יתומים עבור ילדים ניצולים, ובהמשך התמנה למנהל המשרד הארצישראלי בבודפשט.
בשנת 1949 עלו בני הזוג לישראל עם בנם התינוק, והתיישבו בתחילה בפתח תקווה, שם החל ללמד בתיכון ישורון.
כשנה לאחר מכן עברו לבני ברק, שם היה מורה לתנ"ך בבית הספר התיכון העירוני הדתי בני ברק.
יצא לשליחות בצרפת ומרכז אירופה מטעם המחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך והתרבות, לצורך ארגון חינוך יהודי באזורים אלו.
לאחר כשלוש שנים שב לארץ, והתמנה למנהל בית הספר שבו לימד בבני ברק.
בהמשך, יצא לשליחות חינוכית נוספת בטהרן שלפני המהפכה.
ב-1964 הפך למפקח על לימוד התנ"ך בחינוך הדתי, עד צאתו לגמלאות.
לאחר פרישתו יצא לשליחות של מספר שנים מטעם ארגון הג'וינט בבודפשט אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, ופעל לשיקום החינוך היהודי בהונגריה.
במקביל, היה חבר במערכת "דעת מקרא" ואף חיבר את הפירוש לחומש במדבר, לספר יחזקאל ולמגילת איכה.
היה ממגישי השיחות בתוכנית "פרקי היום בתנ"ך" ב"קול ישראל", והיה מורה בכיר בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן.
היה ממייסדי בית העדות להנחלת זיכרון השואה בניר גלים.
לאחר פטירתו נקרא על שמו ועל שם אשתו מפעל "תיק לכל ותיק" בארכיון בית העדות, שבמסגרתו מוקם מאגר מידע על הפעילות והפעילים של בני עקיבא ושל תנועות נוער ציוניות דתיות נוספות.
נפטר ב-24 באוקטובר 1999, י"ד בחשוון ה'תש"ס, ונקבר בבית הקברות סגולה.
בנו הוא ד"ר חגי משגב.
במסגרת סדרת "דעת מקרא" (בהוצאת מוסד הרב קוק):
פירוש למגילת איכה (בתוך כרך חמש מגילות, תש"ן)
פרקי מבוא למקרא א (עם חיים חמיאל), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1987.
פרשנות המקרא לדורותיה, בהוצאת משרד החינוך, התרבות והספורט, 1998.
ספר לזיכרון קדושי רוסקובה וזובלס מחוז מרמרוש, שנספו על ידי הצורר הנאצי ועוזריו ההונגאריים בשנות השואה ת"ש-תש"ה, (עורך), תל אביב, תשכ"ט.
תרגם מהונגרית (עם אחרים) את הספר "תפילות ופיוטים בארמית בסדר התפילה" מאת נפתלי נתן ברגר (בני ברק, תשל"ג).
מלבד זאת, חיבר מאמרים בכתבי עת שונים בנושאי תנ"ך ויהדות הונגריה.
יחידה 180 היא קבוצת תקיפה צפון קוריאנית המבצעת פעולות סייבר התקפיות כנגד גורמים אמריקאים ומערביים.
הקבוצה, תוקפת את קורבנותיה באמצעות הנדסה חברתית, שימוש לרעה בפקודות מאקרו, הפצת נוזקות וכופרות כדוגמת WannaCry.
יחידה 108 (במקור: במצ"א 108 – בית מלאכה לציוד אלקטרוני) היא יחידת אחזקה ופיתוח דרג ד' לאלקטרוניקה, לתקשוב ולמערכות נשק, והיא אחת מיחידות הביצוע של המטה הטכנולוגי של חיל האוויר.
היחידה, הממוקמת בבסיס צריפין, משויכת למערך הטכני של חיל האוויר וכפופה ישירות לראש להק ציוד.
עם הקמת חיל האוויר הישראלי, בשנת 1948, התעורר הצורך בגוף שירכז ויטפל בציוד האלקטרוני והאלקטרומכני שנרכש על ידי חיל האוויר מעודפי מלחמת העולם השנייה (בעיקר ממדינות אירופה) ובציוד שמקורו בעיזבון הבריטי.
צורך זה מומש בעזרת שני גופים שטיפלו בציוד האלקטרוני, כל גוף על פי הכשרתו.
הגוף הראשון החל את פעילותו במחנה "שרונה", כיום "הקריה" בתל אביב, וריכז אנשים שלהם ידע בסיסי בחשמל וברדיו וטיפל בעיקר במכשירי מורס ומעט במכשירי קשר HF ו-UHF.
מאוחר יותר, בשנת 1949, הועבר המחנה לאזור יפו ומוקם בשתי חנויות קטנות באזור.
הגוף השני שטיפל בציוד האלקטרוני נקרא טייסת 505. הרעיון להקמתו הועלה בשנת 1948 על ידי שני מומחים יהודיים, פרופ' אטנברג מארצות הברית וד"ר ברויידן מדרום אפריקה, בשיתוף עם חיל האוויר.
באחריות גוף זה רוכז כל הצד הטכני והמקצועי הקשור במערכות המכ"ם.
עיקר פעילותה של טייסת 505 ששכנה בצריפין היה שיפוץ מכ"מים קיימים או מכ"מי רכש ישנים, דוגמת מכ"ם ימי SO9 ששופץ והוסב למכ"מ קרקעי ומכ"ם מוטס SCR-010 שהוסב גם למכ"מ קרקעי.
לקראת סוף שנת 1949 הוחלט על ידי חיל האוויר לאחד את שני הגופים ליחידה בשם "טייסת 108 – בית מלאכה לציוד אלקטרוני".
יחידה מאוחדת זו מוקמה בצריפין במקום בו שכנה אז מחלקת הדואר של צבא הבריטי באזור הדרום.
לימים שונה שמה של טייסת 108 ליחידה 108 - יחידת האלקטרוניקה של חיל האוויר.
יחידה 108 מחולקת למספר יחידות העוסקות בעולמות ההנדסה והמערכות האלקטרוניות.
בנוסף כפופים למפקד היחידה יועצת ארגונית וטייסת מנהלה.
היחידה מובילה את תוכנית החדשנות של חיל האוויר- "החממה הטכנולוגית", באמצעותה מבצעים צוותי משימה תהליכי פיתוח מואצים לשילוב יכולות מבצעיות חדשות בקבועי זמן קצרים.
יחידת מתנ"ם (ראשי תיבות: מרכז תחזוקת נשק ומערכות) היא יחידה טכנולוגית המהווה בית מערכת לעולם החימוש בחיל האוויר, למערכות ההגנה האווירית ולמערכות האלקטרואופטיקה.
יחידת מתנ"ם הוקמה כיחידה עצמאית בבסיס פלמחים בשנת 1980 כחלק ממסקנות מלחמת יום הכיפורים.
ייעודה היה לקלוט נשק מונחה בעידן בו נשק זה עוד היה בחיתוליו.
היחידה נדרשה לתת מענה טכני תומך, ולשם כך בנתה ידע, אמצעים ותשתיות.
קליטת הנשק המונחה אפשרה לחיל עצמאות תפעולית להפעלת הכח.
בהמשך התרחב תחום העיסוק של היחידה גם לעולם האלקטרואופטיקה, הנשק המונחה המתקדם ואף לעולם ההגנה האווירית.
בשנת 2004 מוזגה מתנ"ם ליחידת האחזקה האווירית 22. בשנת 2012 במסגרת ארגון מחדש של כלל דרגי ד' בחיל-האוויר, היא שולבה כיחידה תחת יחידה 108.
יחידת מתנ"ם פועלת בשיתוף פעולה עם יחידות חיל האוויר וגם עם התעשיות הביטחוניות בישראל.
היחידה מתחזקת את המערכות עד לרמת הכרטיס האלקטרוני הבודד.
בשנים הקרובות היחידה מתרחבת בבניין כח עצים לקליטת יכולות חדשות ואסטרטגיות בעולם החימוש וההגנה האווירית.
יחידת מופ"ת (ראשי תיבות: מערכות, פיתוח, תחזוקה) אמונה על כלל עולמות התוכן האלקטרוניים: קשר, ניווט, תקשורת, לוחמה אלקטרונית, בקרה ומערכים מוטסים וקרקעיים שונים.
היחידה הוקמה בשנת 2004 ושמה ניתן לה על ידי סמל ראשון שי אטיאס, היא פועלת בשלושה תחומים עיקריים - שילוב אמצעי לחימה מתקדמים בבניין הכוח של חיל האוויר, אחזקת המערכות הקיימות וטיפול במערכות ותיקות ומתיישנות.
פעילות היחידה כוללת תיקון מערכות אלקטרוניות מוטסות או קרקעיות של חיל–האוויר ברחבי הארץ.
בעת לחימה גובר היקף הפעילות והיחידה מקבלת פרויקטים בנוהל "7200", שמשמעותו ביצוע מהיר ומזורז והתקנות מיוחדות.
במקביל, מבוצע תיקון מערכות אלקטרוניות, הנדרשות לאור הגדלת הכמות ואינטנסיביות של גיחות המטוסים בכל המערכים בחיל.
היחידה מסייעת לשמירה על הרציפות התפקודית של חיל האוויר.
יחידה 502 היא יחידת הקשר, היחידה התקשובית המרכזית של חיל-האוויר.
ב־1987 עברה יחידה 501, ששמה שונה קודם כן לבית הספר למקצועות התעופה 501, לבסיס עובדה, וי"ק 502 הפכה ליחידה העיקרית בבסיס חפץ חיים.
היחידה אמונה על רשתות התמסורת, הרדיו ומערכות האמל"ח (אמצעי לחימה) השונות של החיל, ועוסקת בניטור, בקרה ושליטה על רשתות התקשורת.
בנוסף, היחידה עוסקת בטכנולוגיות תקשורת שמאפשרות לפלטפורמות השונות של החיל לפעול בגזרות השונות.
תפקיד יחידת אינטגרציה הוא לבצע בדיקות הנדסיות מקיפות בעולמות הפלטפורמה והתהליכיים הקרקעיים מתוך מטרה לוודא שהיכולות שפותחו עולות בקנה אחד עם הדרישה המבצעית ושהשילוב של היכולות החדשות בפלטפורמות החיל לא פוגע ביכולות הקיימות.
בנוסף, היחידה מתחקרת ומשחזרת גיחות בהן אירעו כשלים או תקלות אוויוניקה שדווחו ומסייעת כמוקד ידע הנדסי לבחינת ביצועי המערכות.
היחידה הוקמה בשנת 1977 כיחידת התפ"י (ראשי תיבות: תכנון, פיקוח, ייצור) ובשנת 2004, עם הצטרפות התחום המכני ליחידה, שונה שמה ליחידת תוה"ן.
מפקד יחידת תוה"ן הוא סגנו של מפקד יחידה 108.
טייסת מנהלה היא הגוף האחראי על מתן המעטפת השלמה לפרט בכלל יחידות 108.
בין המעטפת הניתנת לפרט נכללים בין היתר שירותי: משאבי אנוש, תנאי שירות, רווחה, לוגיסטיקה, תזונה, חינוך, אירועים, חדרי כושר, שירותי דת, מורשת ורוח, שירותי רפואה, רפואת שיניים ומרפאת בריאות הנפש.
טייסת מנהלה 108 מאגדת בתוכה גם את גף ביטחון אשר אמון על כלל תחומי המבצעיות הקרקעית של המחנה, לרבות הגנה קרקעית, רציפות תפקודית, כיבוי אש, אבטחת מידע (גף זה הוא המקביל לטייסת תעופה בבסיסי החיל) וגף שפ"י (שירותי פרט ויחידה).
הטייסת היא נותן השירות המרכזי בבסיס הן לפרט והן מהווה גורם תומך ומסייע למפקדים למתן מענה מיטבי לפרט בכלל ההיבטים.
מפקד היחידה הוא קצין בדרגת אל"ם.
עד לשנת 1974 היה המפקד בדרגת סא"ל.
יחידה 108 מספקת תמיכה הנדסית וטכנית ליחידות ולגפים בחיל האוויר הזקוקים לכך, למשל ליחידות מערך הבקרה האווירית, לגדודי ההגנה האווירית ולדרגי ה-ב' בטייסות התחזוקה בבסיסי החיל.
בנוסף, היחידה לוקחת חלק בחקירות הנדסיות שונות.
יחידה 108 נדרשת לפתח ולייצר מערכות אלקטרוניות כדי להמשיך לקיים את יכולת האחזקה שלה, ועם הזמן פיתחה מערכות אלקטרוניות כמענה לצרכים מבצעיים.
כחלק מפינוי בסיס צריפין עתידות יחידת אינטגרציה ויחידה 502 להעתיק את מיקומן לקריית התקשוב בבאר שבע ושאר יחידות 108 תועתקנה אל בח"א 30.
יחידה 190 היא יחידות הברחות האמל"ח של כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, האחראית בעיקר על העברה חשאית והברחת נשק לארגונים, קבוצות ומדינות בעלות ברית של איראן.
היחידה פועלת תחת הנהגתו של בהנאם ג'באר חוסייני.
ההערכה היא כי מונה כ-20 חברים, העוסקים בפעולות חשאיות מתוחכמות כדי להבטיח זרימת נשק ללא הפרעה לשליחיה ובעלות בריתה האזוריות של איראן.
יחידה 190 מילאה תפקיד מרכזי בהעברת עשרות אלפי טונות של נשק לקבוצות שונות, ביניהן:
היחידה משתמשת במספר שיטות להסוות משלוחי נשק, ביניהן:
הסתרת נשק כסחורות מסחריות רגילות.
שימוש בחברות קש ותשתיות אזרחיות להסוות לוגיסטיקה.
זיוף מסמכי רישום והעסקת ישויות צד שלישי.
יחידה 190 מפעילה רשת לוגיסטית מתוחכמת המשתרעת על פני אזורים מרובים.
איראן לסוריה: שימוש בטיסות נוסעים וצבאיות מעל עיראק.
איראן ללבנון: הובלת נשק באמצעות טיסות נוסעים ומטען מעל טורקיה.
איראן לסודאן: שימוש בספינות אזרחיות למשלוחי נשק המיועדים לעזה.
נתיבים יבשתיים: שימוש במשאיות ורכבות דרך טורקיה לסוריה.
יחידה 190 פועלת בתיאום עם חטיבות ייעודיות אחרות בכוח קודס, ביניהן:
יחידה 340: מתמקדת במחקר, פיתוח והכשרת פעילים בתחום הנשק.
חטיבה 8000: מעורבת בפעולות צבאיות משותפות ובתיאום אסטרטגי.
יחידת הברחת האמל"ח עבור המיליציות בעיראק (יחידה 402) - אחראית על הברחת נשקים וציוד מאיראן לעיראק.
יחידת הברחת האמל"ח ללבנון וסוריה (יחידה 2250) - אחראית על הברחת אמל"ח עבור חזבאללה, המיליציות בסוריה ובעבר עבור משטר אסד, פיקד עליה סייד רזי מוסאווי עד שנהרג בתקיפה ישראל במלחמת חרבות ברזל.
דיוויזיית היידריון - אחראית על אספקת נשק מגבול בוקמאל לסוריה.
תפקידשםתקופת פעילותהערותמפקד היחידהבהנאם ג'באר חוסייני2025-הווההחליף את בהנאם לאחר מותו
תפקידשםתקופת פעילותהערותמפקד היחידהבהנאם שהריארי2000-2025במהלך מבצע עם כלביא, נהרג בתקיפה אווירית ישראלית במחוז קום ב-21 ביוני 2025.מפקד יחידה 2250סייד רזי מוסאווי1990-2024הוא נהרג בתקיפה אווירית שיוחסה לישראל בא-סיידה זיינב, בריף דמשק שבסוריה, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
הוא היה האיראני המשפיע ביותר בסוריה.אחראי העברת הכספים לחזבאללההיית'ם עבדאללה בכריב-24 ביוני 2025, נהרג בתקיפה ישראלית באמצעות רחפן באזור נבטיה, דרום לבנון.
פעילותה של יחידה 190 זוהתה כגורם משמעותי התורם לחוסר יציבות אזורי.