tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסקייקאם כללה עמודים בגובה 100 רגל עם ארבעה חוטים תלויים שנשלטו על ידי מחשב, ומצלמת פאנוויז'ן קלה עם 200 רגל של סרט תלויה במרכז החוטים.
הבמאים התכוונו להשתמש בסקייקאם כדי לתאר באופן מלא את נקודת המבט של בירדי במהלך רצף פנטזיה שבו הוא מדמיין את עצמו כציפור מעופפת, אך הם נתקלו בקשיים, שכן המצלמה תקלה לעיתים קרובות.
אף על פי שהסקייקאם הצליח בטייק הראשון שלו, פרקר התעקש שהצילום יצולם במהירות רבה יותר, אך המערכת תקלה בטייק השני לאחר שצילמה 40 שניות של חומר.
כתוצאה מכך, מפעילי המצלמה צילמו את שאר הרצף עם סטדיקאם שהורכב על דולי מצלמה מאולתר.
הפסקול נכתב, הופק במשותף והולחן על ידי הזמר והמלחין האנגלי פיטר גבריאל, וסימן את עבודתו הראשונה על סרט עלילתי.
במהלך פוסט-פרודקשן, פרקר שילב את הקצבים התופפניים מאלבומי הסולו של גבריאל בסרט.
הוא יצר קשר עם מנהליו של המוזיקאי דייוויד גפן, שייעץ לו כי הפקת הפסקול תהיה תהליך איטי, שכן גבריאל ידוע בעבודה בקצב שלו.
בזמן שעבד על אלבומו החמישי So, גבריאל הסכים להלחין את בירדי לאחר שצפה בגרסה גסה של הסרט.
סשני ההקלטה התקיימו בבית אשקומב בסאמרסט, אנגליה, מאוקטובר עד דצמבר 1984. גבריאל השתמש בקלטות של חומרים שהוקלטו בעבר במהלך ארבע השנים האחרונות, אותם הוא והמפיק המוזיקלי דניאל לנוואה ערבבו מחדש עבור סצנות נבחרות בסרט.
היצירה "Close Up" מקורה בשיר "Family Snapshot" (מתוך אלבומו השלישי של גבריאל), שהולחן על Yamaha CP-70 Electric Grand Piano.
הרצועה "Birdy's Flight" מבוססת על הסיום האינסטרומנטלי של "Not One of Us," גם הוא מאלבומו השלישי של גבריאל.
"The Heat", "Under Lock and Key" ו-"Powerhouse at the Foot of the Mountain" שאלו אלמנטים מוזיקליים מ-"The Rhythm of the Heat," "Wallflower," ו-"San Jacinto," כולם שירים מאלבומו הרביעי של גבריאל, שהולחנו על Fairlight CMI IIx, תחנת עבודה מוזיקלית עם סמפלר דיגיטלי מובנה וסינתיסייזר.
אלבום הפסקול, שכותרתו Birdy: Music from the Film, שוחרר ב-18 במרץ 1985 על ידי גפן רקורדס וכריזמה רקורדס.
טום דמלון מאולמיוזיק העניק לו ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וכתב, "העובדה שבירדי מורכב כולו מאינסטרומנטליים פירושה שלמאזינים שההיכרות שלהם עם גבריאל מוגבלת ל'Sledgehammer' ו'In Your Eyes' יהיה אכזבה גדולה.
עם זאת, אופיו המדיטטיבי הופך אותו להאזנה נעימה ומחשבתית עבור ההרפתקנים יותר."
בראיון לספין ב-1986, גבריאל אמר, "בירדי עסק במאבק של הרוח...
זה היה על היחסים בין בירדי הפגוע, הקורבן, לבין חברו הטוב ביותר, שהוא לכאורה הקשוח.
אבל בסופו של דבר, בירדי הוא החזק וחברו הוא זה שמתפרק.
כשראיתי את הגרסה הגסה של הסרט, ידעתי שאני חייב לעשות את זה.
בשחזור חווייתו בעבודה עם גבריאל ב-2010, סיפר אלן פרקר למגזין פרוג, "הסתדרנו כל כך טוב, הוא אדם כל כך נחמד.
זה היה שינוי מרענן לעבוד עם מגלומנים כמו רוג'ר ווטרס.
חברת התקליטים של פיטר הייתה קשה מאוד בהתחלה, אז התקשרתי אליהם לשאול אם הם יתנגדו אם פיטר ייקח קצת זמן לעשות את זה, והם אמרו שכל עוד זה לא ייקח יותר מכמה חודשים כי פיטר כבר מאחר בשנה או משהו כזה.
היו לו דעות חזקות ולא הייתי מצליח לשכנע אותו לעשות משהו שהוא לא מרגיש בנוח איתו, אבל לא היו לנו עימותים ככאלה."
בירה אלכסנדר היא מבשלת בירת בוטיק ישראלית, שהוקמה בשנת 2008 בפארק תעשיות עמק חפר והיא אחת ממבשלות בירות הבוטיק הראשונות בישראל.
המבשלה קרויה על שם נחל אלכסנדר, העובר בעמק חפר, מקום מושבה של המבשלה.
הצבים הגדלים בנחל מופיעים בסמליל של המבשלה.
מבשלת אלכסנדר הוקמה בשנת 2008 על ידי אורי שגיא, בעברו מפקד טייסת אפאצ'י בחיל האוויר, שלאחר בישול בירה בביתו החליט להפוך את התחביב למקצוע ועם הקמת המבשלה למד להיות ברומאסטר ב-Siebel Institute of Technology בשיקגו.
הוא חבר לאביאם סלע, טייס ותיק בחיל האוויר, והמסעדנים ארי ויורם ירזין, ובשנת 2010 המבשלה החלה לפעול.
בשנת 2014 הצטרף שלמה ינאי למשקיעים במבשלה, כשרכש 10% מהבעלות עליה, בעלות של מיליון וחצי שקל.
עוד שותפים במבשלה הלל קוברינסקי ויורם באומן.
ביולי 2013 חשף העיתון "גלובס" כי שר האוצר יאיר לפיד העביר סיוע למבשלות הבירה הקטנות בישראל, כולל "אלכסנדר", בעת שהלל קוברינסקי מבעלי המבשלה שימש כיועצו.
לטענת קוברינסקי הוא לא היה מעורב בהחלטה.
הסיוע ניתן כפיצוי על הרפורמה במיסוי האלכוהול בישראל, במסגרתה שיעור מס הקנייה המוטל על מוצרי אלכוהול עלה מ-84 שקל לליטר כוהל ל-105.
בדצמבר 2018 ייצרה המבשלה במהדורה מוגבלת בירה בשם "בירה עוטף עזה - בירה חיטה ישראלית משדות הדרום", מחיטה שנרכשה מחקלאי עוטף עזה, ששדותיהם הוצתו.
במרץ 2021 החלה חברת יקבי כרמל לשווק את "בירה אלכסנדר".
נכון לשנת 2025 המבשלה זכתה 9 פעמים בתחרויות בין–לאומיות, ופעם שישית בתחרות .
בשנת 2014 זכתה הבירה בתחרות הבירות העולמית "World Beer Cup 2014" במקום הראשון בקטגוריית "Robust Porter".
בשנת 2024 קיבלה החברה מדליית כסף בתחרות הבירה European Beer Star 2024, על הבירה "אלכסנדר BOCK".
באוקטובר 2025 זכתה הבירה "אלכסנדר בלאק" במדליית ארד בקטגוריית הפורטר בתחרות הבירה European Beer Star שנערכה בנירנברג, גרמניה.
ייצור הבירה נעשה בשני תהליכי תסיסה טבעיים: במכלי תסיסה ובבקבוקי הבירה עצמם.
הבירה אינה מפוסטרת, מסוננת או כוללת חומרים משמרים.
המבשלה מייצרת כמה סוגי בירות תחת המותג אלכסנדר:
אלכסנדר בלונד - בירה ממשפחת האייל, בסגנון הבלונד הבלגי.
אלכסנדר Black - בירה כהה, עשירה בטעמי שוקולד מריר ואספרסו חזק.
אלכסנדר אמברה - בירה ממשפחת האייל, בסגנון בלגי צרפתי.
צבע הבירה הוא ענברי (בצרפתית = Ambrée) והוא נובע משימוש בלתתים מיוחדים, קלויים יותר.
אלכסנדר Green - בירה בסגנון ה-IPA.
ארומה פירותית: אשכולית, גויאבה, מנגו ופירות נוספים.
אלכסנדר בלייזר - בירה ממשפחת האייל, זהובה עם ראש קצף לבן.
אלכסנדר פסט לאגר - בירה מסוג לאגר עם 5% כוהל בנפח.
אלכסנדר יין שעורה - בירה שהתיישנה בחביות ויסקי עם 11.2% כוהל בנפח.
בירגר יארל (בשוודית: Birger Jarl, נשמע כבירייר יארל ; 1200 לערך - 21 באוקטובר 1266) נקרא גם בירגר מגנוסון (Birger Magnusson), שימש כעוצר שוודיה מ-1250 ועד מותו.
תוארו היה יארל (ארל) של שוודיה, כלומר דוכס שוודיה , ראש אצילי הארץ.
מנהיג מרכזי בתהליך איחוד שוודיה מאוסף של שבטים ונחלות פיאודליות לאומה המונהגת על ידי מלך.
הוביל את מסע הצלב השוודי השני להשלטת השלטון השוודי בפינלנד של ימינו (שלטון שנמשך כ-550 שנה) וייסד את בירת שוודיה, סטוקהולם.
נולד לאחד מבתי האצולה הגדולים של שוודיה, בית ביילבו (Bjelbo) ומצד אמו היה נצר לבית האצולה היריב, בית סוורקר (Sverker).
ב-1230 לערך נשא לאישה את אינגבורג אריקסדוטר (Ingeborg Eriksdotter), אחותו של אריק האחד עשר, מלך שוודיה.
עוד לפני שקיבל את התואר יארל מאת המלך ב-1248, היה למנהיג טבעי.
לפי מספר מקורות הוביל מסע צבאי כנגד רפובליקת נובגורוד וראשה, אלכסנדר נבסקי.
המקורות הרוסיים מציינים בהקשר זה דו-קרב בו ניצח אלכסנדר את בירגר במסגרת קרב נייבה, אולם מקורות שוודיים, גרמניים, פיניים ובאלטיים אינם מכירים קרב זה כלל.
ב-1248 נפגש בירגר עם נציג האפיפיור, ויליאם ממודנה, ששכנע אותו לדרוש ממלכי שוודיה לאמץ את חוקי המלך של הכנסייה הקתולית.
תנועתו של בירגר, שנקראה פולקונג (Folkung), התבססה על בית ביילבו, אך הייתה בעלת מאפיינים של מפלגה.
בסיוע מדינת האפיפיור ערערה התנועה את סמכותם של המגנאטים (האצילים הפיאודלים השולטים בנחלותיהם) לטובת יצירת ממלכה נוצרית.
ב-1249 יזם את חתימת חוזה לדסה (Lödöse) שסיים עוינות ארוכת-שנים עם נורווגיה עליו חתמו מלכי שתי הארצות, אריק האחד-עשר והוקון הרביעי, מלך נורווגיה.
לאחר מכן הנהיג את מסע הצלב השוודי השני לכיבוש פינלנד וניצורה, בתמיכת האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי.
השוודים ייסדו בישופות בראשות המסדר הדומיניקני באבו (כיום טורקו), שנשלטה מאופסלה, כבסיס לניצורם של הפינים.
בעת שהותו בפינלנד מת המלך אריק האחד עשר, אולם בשל העדרו של בירגר המליכו המגנאטים המורדים את בנו בן ה-11, ולדמאר, למלך שוודיה.
בירגר נותר במעמד של עוצר והחזיק בידו את השלטון האמיתי בשוודיה עד מותו.
במכתב מ-1252 מזכיר בירגר לראשונה את העיר שייסד, סטוקהולם, עיר שלטון מרכזית, שאיננה נמצאת בתחום שלטונו של אף אציל ומוגנת על ידי אגם מלארן.
בירגר העניק זיכיונות לברית ערי הנזה להבטחת המסחר בשוודיה והסכים לייסוד מושבת-המסחר שלהם בגוטלנד, בה זכו לאוטונומיה.
כך מסר למעשה חלק מהעצמאות הכלכלית השוודית לערי ההאנזה.
לאחר מות אשתו ב-1254, נשא בירגר לאישה את מתילדה מהולשטיין, אלמנת אבל, מלך דנמרק.
הא מת בורנהם ונקבר במנזר ורנהם (Varnhems kloster).
לאחר מותו מלך בנו ואלדמאר לבדו עד למרידת אחיו מגנוס, שהסתייע בדנים ומלך בשם מגנוס השלישי, מלך שוודיה.
על שמו נקראו ערים, כיכרות ורחובות, ספינת נוסעים בקו סטוקהולם-מרייהאמן ובית מלון מרכזי בסטוקהולם.
בריאן ויליאמס , הידוע גם תחת שמות הבמה: בירדמן (Birdman) או בייבי (Baby) הוא ראפר, מפיק ויזם אמריקאי.
ייסד יחד עם אחיו רונלד "סלים" ויליאמס את חברת התקליטים קאש מאני רקורדס והיה חבר בצמד הראפ ביג טיימרס.
ב-2012 הדו-שבועון פורבס העריך שהונו של בריאן הוא 125 מיליון דולר.
ב-2013 בריאן הגיע למקום חמישי ברשימת כוכבי ההיפ הופ שהרוויחו הכי הרבה בשנת 2013, כשב-2013 הרוויח 21 מיליון דולר.
1997 – 2004: ביג טיימרס ותחילת קריירת הסולו
ב-1997 בריאן הקים את הצמד ביג טיימרס יחד עם המפיק והדי ג'יי מאני פרש.
ב-1998 ביג טיימרס הוציאו לאור את אלבום הבכורה שלהם, "?How Ya Luv That".
ב-2000 יצא לאור אלבומם השני, "I Got That Work", אשר הוכתר כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי; כמו כן, בשבוע הראשון לצאת האלבום נמכרו כ-187 אלף עותקים של האלבום.
ב-26 בפברואר 2002 בריאן הוציא לאור את אלבום הסולו הראשון שלו, שנקרא "Birdman", תחת הכינוי "בייבי".
באלבום התארחו אומנים שונים, כמו: ג'רמיין דופרי, ליל ויין, פאף דדי, טוני ברקסטון, הנפטונז, סוויז ביטס ועוד.
באפריל 2002 יצא לאור אלבומם הרביעי של ביג טיימרס, "Hood Rich", אשר הוכתר כאלבום פלטינה.
בשנת 2004 ביג טיימרס התפרקו, לאחר הפירוק בריאן שינה את הכינוי שלו מ"בייבי" ל"בירדמן".
בשנת 2005 שיחק בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
בשנת 2006 בריאן וליל ויין הוציאו יחד את האלבום "Like Father, Like Son".
האלבום הוכתר כאלבום זהב והגיע למקום ה-6 במצעד בילבורד 200. ב-2007 בריאן הוציא לאור את אלבום הסולו הרביעי שלו, "5 * Stunna", שכלל את הסינגלים: "Pop Bottles", "100 Million" ו-"I Run This".
באוקטובר 2009 בריאן התראיין עם טים ווסטווד, הוא התייחס ליחסים בינו לבין ליל ויין: "הוא הילד שלי, גבר.
ב-23 בנובמבר 2009 בריאן הוציא לאור את האלבום "$$Pricele", שבו התארחו האומנים: מאק מיין, דרמה בוי, ניקי מינאז', ליל קים, גוצ'י מיין, דרייק, ג'יי שון ועוד.
ב-23 ביולי 2013, בריאן שיתף פעולה באלבום קומפילציה של YMCMB (קיצור של Young Money Cash Money Billionaires; האומנים שחתומים בחברות התקליטים: יאנג מאני וקאש מאני רקורדס), שנקרא "Rich Gang".
בתחילת 2010, בריאן הקים יחד עם אחיו רונלד חברה לאיתור גז ונפט, שנקראת ברונלד נפט וגז .
בריאיון למגזין אוזון בריאן אמר שהוא בעסקי הנפט בין 4 ל-5 שנים ושהוא מרוויח מהעסקים הללו.
על פי האתר של החברה, מסוף 2011 החברה אינה פעילה.
בנובמבר 2007, בריאן נעצר והואשם בגין אחזקת מריחואנה.
באוקטובר 2009 בריאן וליל ויין נתבעו על ידי תומאס מראשולו (Thomas Marasciullo) בגין הפרת זכויות יוצרים.
תומאס האשים את ויין ובריאן על כך שהשתמשו בקול שלו ללא רשותו בשירים שלהם.
Bird-Eye היא משפחה של מערכות מזל"ט מתוצרת מפעל מלט של התעשייה האווירית לישראל, המאפשרת ליחידות קטנות להשיג מודיעין בזמן אמת ללא תלות ביחידות גדולות יותר.
פיתוח המזל"ט החל לקראת התמודדות במכרז של המנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון, בשנת 2003, לאספקת דגמי מזל"ט למטרת בדיקה ראשונית (evaluation).
הצורך המבצעי במזל"ט זוהה בעקבות האינתיפאדה השנייה, כאשר במרץ 2002 החליט צה"ל רכוש את שירותי המזל"טים של חברת אירונאוטיקס לביצוע משימות מודיעין טקטי, לצורכי ביטחון שוטף.
זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות צה"ל שהוא החליט לרכוש שירותי מודיעין מקבלן אזרחי, במיקור חוץ.
המשימה שקיבלה החברה הייתה שיגור מזל"טים לרצועת עזה ולגדה המערבית כדי לעקוב אחרי פעילות מחבלים בשטחי הרשות הפלסטינית, ולהתריע מפני ניסיונות שיגור חוליות טרור לשטח מדינת ישראל.
לטענת מנכ"ל החברה, אבי לאומי, הוא זכה בחוזה לאחר שפגש את מפקד אוגדת עזה באותה העת, אלוף ישראל זיו במסיבה, והוא סיפר לו שיש קשיים בעקבות סגירת יחידת נחשון של חיל המודיעין בסוף שנת 2000. מאחר שאירונאוטיקס טיפלה קודם בציוד של היחידה, הציע לאומי למכור את שירותי המזל"טים כשעות טיסה.
בעקבות הזכייה בחוזה התלוננה התעשייה האווירית שהוא ניתן ללא מכרז, משרד הביטחון נענה לבקשתה ופרסם מכרז.
במכרז החדש זכתה התעשייה האווירית, אך אירונאוטיקס הגישה תביעה לבית המשפט, בטענה שהתעשייה האווירית הציעה מחיר הפסד כדי לדחוק אותה מהשוק.
המכרז להפעלה של מזל"טים בוטל לבסוף.
המחלוקת בין התעשייה האווירית לאירונאוטיקס הייתה על רקע הסכם שותפות בין החברות שנחתם באפריל 2001, אך בוטל אחר כך.
בינואר 2004 נערכה תחרות הדגמת יכולות על ידי זרוע היבשה, בו התמודדו בין השאר מזל"טים מתוצרת התעשייה האווירית, אלביט מערכות ורפאל - מערכות לחימה מתקדמות, לאחר התחרות הודיע צה"ל כי הוא מעדיף את סקיילרק 1 של אלביט.
בשלב זה הוחלט במנהל למחקר ולפיתוח לפרסם מפרט טכני ומכרז רשמי לפיתוח ורכישת מזל"טים עבור צה"ל, בתוכנית שקיבלה את שם הקוד "רוכב שמים".
במקביל הכניס צה"ל לשימוש ניסיוני כמה מערכות שפותחו בידי רפא"ל ("סקיילייט בי") ואלביט ("סקיילרק").
המערכות נוסו גם בתנאי קרב במלחמת לבנון השנייה ובפעילות מבצעית ברצועת עזה.
בפברואר 2004 הציגה לראשונה התעשייה האווירית את המזל"ט, בשם "I-See", בתערוכת הנשק 2004 DefExpo, שנערכה בניו-דלהי, הודו.
לפי הנתונים שפורסמו המזל"ט יכול לשהות באוויר 60-45 דקות, ולפעול בטווח של 10-5 ק"מ ממערכת ההפעלה שלו.
משקל ההמראה של המזל"ט הוא 7.5 קילוגרמים, ומערכת המצלמות שלו תשקול כ-800 גרם בלבד.
חמש חברות התמודדו במכרז "רוכב שמים": אלביט מערכות, התעשייה האווירית, רפא"ל, אירונאוטיקס ו"רותם תעשיות", חברת מסחור ידע של הקריה למחקר גרעיני – נגב.
היקף המכרז היה כ-30 מיליון דולר, לאספקת בין 70 למאה מערכות לזרוע היבשה.
במקביל למכרז המנהל למחקר ולפיתוח העניק לחברת "קונטרופ", שבה מושקעת חברת "אירונאוטיקס", מענק של כשני מיליון דולרים לפתח את המצלמה של המזל"ט.
כדי להחזיר לעצמו את כספי השקעתו החליט המנהל למחקר ולפיתוח, כי אחד מתנאי הסף להגשת ההצעה במכרז הוא להצטייד במצלמה של "קונטרופ".
בשנת 2008 הודיעה המנהל למחקר ולפיתוח כי "רותם תעשיות" נופתה מהמכרז מאחר שאין לה הכישורים לניהול פרויקט צבאי מסוג זה והתעשייה האווירית נופתה מאחר שהמזל"ט שלה היה כבד מדי.
חברת אלביט זכתה לבסוף במכרז, ולשם הפעלת מערך המזל"טים הוקמה יחידת רוכב שמיים.
במקביל להתמודדות במכרז בישראל, ערכה התעשייה האווירית ניסיונות שיווק של המזל"ט בעולם.
המזל"ט שווק במספר תצורות, החל מהדגם Bird-Eye 100 שמשקלו 1.3 ק"ג ועד דגם Bird-Eye 600 שמשקלו 8.5 ק"ג.
באפריל 2009 חתמה התעשייה האווירית על עסקה לאספקת 50 מזל"טים לרוסיה.
העסקה כללה שלושה דגמים: מזל"ט מדגם "בירד-איי 400" שמשקלו 5 ק"ג וטווח טיסתו 10 ק"מ; מל"ט "איי וויו-150" שמשקלו 160 ק"ג וטווח טיסתו 100 ק"מ; ומל"ט שמשקלו 426 ק"ג וטווח טיסתו 250 ק"מ.
ביוני 2016 הכריזה התעשייה האווירית על השקת הייצור הסדרתי של הדגם Bird-Eye 650. דגם שיכול לבצע משימות אוטונומיות כולל המראה ונחיתה אנכית, בטווחים של עד 150 ק"מ עד 15 שעות.
דגם שיש לו יישומים מסחריים, לרבות: "מיפוי, ניטור קווי חלוקה של נפט, גז וחשמל, ניהול זיהום מים על פני שטחים יבשתיים וימיים ומעקב מהיר אחר אזורי אסון".
בינואר 2019 חתמה התעשייה האווירית על הסכם עם חברת "Santos Lab" הברזילאית לספק מל"טים מדגם BirdEye 650D, ש"Santos Lab" תפעיל ליישומים חקלאיים.
בספטמבר 2020 הודיעה התעשייה האווירית כי חתמה על הסכם לרכישת 50% מ-BlueBird Aero Systems, מפתחת ואינטגרטורית ישראלית של מל"טים טקטיים קטנים.
בעקבות הרכישה שילבה התעשייה האווירית את קווי המל"טים הטקטיים שלה עם אלו של BlueBird.
ביוני 2021 הכריזה החברה על עסקה למכירת 100 מל"טים ללקוח אירופאי.
מאפיינים טכניים של Bird-Eye 400
המערכת ארוזה בשני מנשאי גב, מתופעלת על ידי צוות בן שני אנשים ומכילה את המרכיבים הבאים:
מקור אספקת מתח וערכת תיקונים.
מטען ייעודי אלקטרו-אופטי יום או לילה לקבלת תמונת וידאו של השטח המצולם בזמן אמיתי, שמותקן באמצע גחון המטוס נקי מכל התקנות שמסתירות חלק משדה הראייה.
שיטה ייחודית של הפיכת המטוס לקראת נחיתה, שמתבצעת כאשר המטע"ד נמצא אז בחלק העליון של המטוס חפשי מפגיעה בעת הנחיתה עצמה.
שיגור מהיד או בסיוע באנג'י.
מנוע חשמלי להשגת חתימת רעש מינימלית שעלולה לגלות את המטוס.
בירדמן, או - היתרון הבלתי צפוי של הבורות הוא סרט קולנוע מסוגת קומדיה שחורה שהופק, נכתב ובוים על ידי אלחנדרו גונסלס איניאריטו.
בסרט משחקים מייקל קיטון, זאק גאליפנאקיס, אדוארד נורטון, אנדראה רייסבורו, איימי ראיין, אמה סטון, נעמי ווטס, לינדזי דאנקן ומריט וובר.
הסרט עוקב אחר ריגן תומאסון, שחקן קולנוע מזדקן ששיחק בעבר בסרט גיבורי על בשם "בירדמן", המנסה להעלות מחזה של ריימונד קארבר בברודוויי.
שמו המלא של הסרט הוא "Birdman or (The Unexpected Virtue of Ignorance)", ובתרגום לעברית: "בירדמן או (היתרון הלא צפוי של הבורות)".
הסרט נערך כך שייראה כאילו שצולם בשוט אחד (בדומה לסגנונם של סרטים כמו "החבל" או "1917").
הסרט צולם בעיר ניו יורק במהלך שנת 2013, עם תקציב של 16.5 מיליון דולר, והופק על ידי אולפני הקולנוע "New Regency" ו-"Fox Searchlight Pictures".
הסרט פתח את פסטיבל הסרטים של ונציה ה-71 באוגוסט 2014. הפצתו המצומצמת החלה ב-17 באוקטובר 2014, והחל מ-14 בנובמבר באותה שנה החלה הפצתו המורחבת.
נכון ל-24 בפברואר 2015 גרף הסרט כ-76 מיליון דולר ברחבי העולם.
הוא זכה לביקורות מהללות ונחשב אחד הסרטים הטובים ביותר לשנת 2014. בטקס פרסי אוסקר ה-87 הסרט זכה בארבעה פרסים: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר.
ריגן תומאסון הוא שחקן קולנוע מזדקן ששיחק בסדרת סרטי גיבורי על בשם "בירדמן" לפני כ-20 שנה.
ריגן סובל מהפרעה נפשית המתבטאת בכך שהוא שומע את קול דמותו של בירדמן, המבקר אותו על הלך חייו הנוכחי.
ריגן גם חושב שהוא בעל יכולות על-טבעיות כדוגמת טלקינזיס.
ריגן מנסה להחיות את הקריירה הדועכת שלו באמצעות כתיבה, בימוי ומשחק במחזה שהוא מעלה בברודוויי, על פי ספרו הקצר של ריימונד קארבר, "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה".
חברו של ריגן, ג'ייק, מפיק את ההצגה.
בהצגה ובהפקתה משתתפים גם לורה, חברתו של ריגן; לסלי, שחקנית חדשה בתחום התיאטרון; וסאם, בתו של ריגן שנגמלה מסמים וכעת משמשת כעוזרת הפקה בהצגה.
במהלך החזרות להצגה, חלק מהתפאורה נופל על ראשו של אחד השחקנים הראשיים, ראלף.
ריגן וג'ייק מסכימים שהוא שחקן גרוע, וריגן טוען שהוא זה שגרם לתפאורה ליפול.
בעזרת לסלי, ריגן מוצא שחקן מחליף בשם מייק שיינר, בן זוגה של לסלי.
מייק הוא שחקן מתודי מוכשר האהוב על המבקרים, והבאתו להפקה גורמת להתעניינות ולהצלחה כלכלית בהצגה.
לצד זאת, מייק ניחן בנרקיסיזם ובקפריזות המקשות על ריגן בניהול ההפקה.
הצגות ההרצה הראשונות לא מצליחות; מייק שובר את התפאורה עקב שכרות והוא אף מנסה לאנוס את לסלי במהלך ההצגה.
ריגן רוצה לפטר את מייק, אך ג'ייק משכנע אותו להשאיר אותו.
מצבו הנפשי של ריגן ממשיך להידרדר כשהוא מוצא את בתו סאם מעשנת מריחואנה, וכתוצאה מוויכוח שהתפתח ביניהם היא מבהירה לו שפועלו לא חשוב, ושאף אחד כבר לא מתייחס אליו.
במהלך הצגת ההרצה האחרונה לפני הבכורה של המחזה, רואה ריגן את סאם ואת מייק מפלרטטים, למורת רוחו.
כשהוא יוצא להירגע בחוץ, הדלת ננעלת על חלוקו והוא לא יכול לשוב ולהיכנס פנימה.
ריגן נאלץ לרוץ ברחבי כיכר טיימס עם תחתונים בלבד כדי לחזור להצגה.
בעקבות המאורע, שצולם על ידי חובבים, הפופולריות של ריגן ברשת האינטרנט עולה.
מאוחר יותר, הוא פוגש באקראי את מבקרת התיאטרון הנחשבת, גברת דיקינסון.
השניים משוחחים ודיקינסון אומרת לו שהיא שונאת אנשים כמוהו, כלומר ידוענים הוליוודים שמנסים להיות שחקנים רציניים.
בנוסף, היא מעירה לו שטיב ההצגה של ריגן לא משנה ושבכל מקרה היא תכתוב ביקורת שלילית למחרת הצגת הבכורה, שתקבור את ההצגה.
מצב רוחו של ריגן נפול, והוא משתכר ונרדם ברחוב.
כשהוא מתעורר בבוקר הוא מדמיין שבירדמן מדבר איתו, ומאוחר יותר הוא מדמיין שהוא עף ברחבי ניו יורק.
בהצגת הבכורה, ריגן משתמש באקדח אמיתי לסצנה שבה הגיבור הראשי הורג את עצמו, וכתוצאה מכך הוא מאבד את אפו.
הקהל מבצע קימת כבוד עבורו מלבד גברת דיקינסון שעוזבת את האולם בהפגנתיות.
בבית החולים, ג'ייק מספר לריגן שגברת דיקינסון כתבה על ההצגה ביקורת נלהבת, והגדירה את משחקו של ריגן כ"סופר-ריאליזם".
בעת ביקורה של סאם בבית החולים, ריגן נפטר מבירדמן ולאחר מכן הוא מביט דרך חלון.
בסצנה נראה ריגן כאילו הוא קופץ מהחלון.
כשסאם חוזרת לחדר היא מביטה באימה דרך החלון לרחוב, ולאחר מכן היא מעלה את מבטה לשמיים ומחייכת.
מייקל קיטון - ריגן תומאסון, שחקן קולנוע מזדקן ששיחק בסרט גיבורי על בשם "בירדמן", וכעת מעוניין לנסות את מזלו בתיאטרון.
אדוארד נורטון - מייק שיינר, שחקן ברודוויי מצליח וטוטאלי, ובן זוגה של לסלי.
אמה סטון - סאם תומאסון, בתו המתבגרת של ריגן, משמשת כעוזרת שלו.
נעמי ווטס - לסלי, שחקנית וחברתו של מייק.
זאק גאליפנאקיס - ג'ייק, עורך דינו, אמרגנו וחברו הטוב ביותר של ריגן.
אנדראה רייסבורו - לורה, שחקנית בהצגה, וחברתו של ריגן.
איימי ראיין - סילביה תומאסון, אשתו לשעבר של ריגן ואמה של סאם.
לינדזי דאנקן - גברת דיקינסון, מבקרת תיאטרון קרה וקשוחה.
מריט וובר - אנני, עוזרת הפקה בתיאטרון.
במאי הסרט בידרמן, אלחנדרו גונסלס איניאריטו, יצר במקור רעיון לקומדיה בצילום בודד המתרחשת בתיאטרון.
לאחר מכן, הרעיון הותאם להתמקד בסחרור הרגשי של ריגן, מתוך רצון של הבמאי לשנות גישה לאחר יצירת דרמות קודמות, כמו Biutiful .
איניאריטו בחר בצילום מתמשך כדי להמחיש ש"אנחנו חיים את חיינו ללא עריכה" ולחבר את הקהל לחוויית הגיבור.
את הרעיון הוא הציג לתסריטאים ניקולס ג'יאקובון, ארמנדו בו, ולמחזאי אלכסנדר דינלריס ג'וניור, שעבדו עמו בעבר.
בתחילה, הרעיון נדחה וסומן כ"לא אפשרי", ואף אנשי מקצוע בכירים המליצו לו לוותר עליו.
איניאריטו עצמו הודה שהטכניקה מסוכנת ועלולה להסיח את הדעת, אך בסופו של דבר, הצוות החליט להמשיך ולממש את החזון.
החוויות האישיות והמקצועיות של ארבעת הכותבים היו גורם משמעותי בכתיבת התסריט של בידרמן.
חשיפתו של אלכסנדר דינלריס לברודוויי עיצבה את תיאורי החזרות והאירועים מאחורי הקלעים, אף שהגזים בהם.
ניסיונו בכתיבת סצנות דיאלוג ארוכות סייע בעיצוב סצנות המשחק הארוכות של הסרט.
איניאריטו עצמו שאב השראה מחוויותיו האישיות, שאותן תיאר כמשקפות את נושאי הסרט.
הוא ראה את הסרט כ"מבט צוחק על עצמו" שהוצג בצורה קומית כדי להימנע מתחושת עיסוק מוגזם בעצמו.
נוסף על כך, הסיפור הקצר "על מה אנחנו מדברים כשאנחנו מדברים על אהבה" של ריימונד קארבר, אותו ריגן מעבד למחזה בסרט, השפיע על התסריט.
איניאריטו ראה חשיבות בקישור הנושאים של קארבר לאלו של ריגן, ואף התמודד עם חשש שלא יקבל את הזכויות לשימוש בסיפור.
עם זאת, אלמנתו של קארבר, טס גלאגר, אהבה את התסריט והתירה את העיבוד, ואף אמרה שקרבר עצמו היה צוחק על הסרט.
חלקים מסוימים בסרט, כמו הפריים הראשון עם ריגן, נשארו נאמנים לתפיסה הראשונית, בעוד אחרים עברו שינויים רבים.
לדוגמה, סצנת ההשתלטות של האלטר אגו בירדמן תוכננה במקור להתרחש לאחר שריגן ייחשף לביקורות שליליות ויהרוס את חדר ההלבשה שלו, ובגרסה אחרת, ריגן ניסה להטביע את עצמו בסנטרל פארק ועף כדי להציל את עצמו.
גם סיום הסרט עבר שינוי משמעותי ונכתב מחדש במהלך הצילומים.
הסוף המקורי כלל את ג'וני דפ בחדר ההלבשה של ריגן עם פוסטר של שודדי הקאריביים.
הפוסטר היה פונה אל דפ בקולו של ג'ק ספארו ושואל באופן סאטירי על "הלופ האינסופי" של התעשייה.
איניאריטו התייחס לסיום הזה כ"כל כך מביך" ובחר לכתוב אותו מחדש, בהשראת חלום.
הסוף החדש, המעורפל יותר, הועדף על פני הגרסה הסאטירית ונחשב מתאים יותר לטון הסרט.
כתיבת התסריט התקדמה בזכות שיתוף פעולה אינטנסיבי של ארבעת הכותבים, שעבדו ממקומות שונים בעולם: איניאריטו בלוס אנג'לס, ג'יאקובון ובו בבואנוס איירס, ודינלריס בניו יורק.
התסריט נכתב בעיקר באמצעות שיחות סקייפ ומיילים, דבר שסיבך את התהליך אך גם הניב רעיונות יצירתיים, במיוחד במהלך פגישות ליליות.
בחירת סגנון הצילום המתמשך ("one-shot") השפיעה רבות על הכתיבה, מאחר שההחלטות שנעשות בדרך כלל בחדר העריכה נדרשו להתקבל מראש.
כל סצנה נכתבה מתוך מחשבה על סגנון זה, והכותבים נאלצו להיות בטוחים לחלוטין בתוצאה הסופית.
התהליך ארך כשנה וחצי, ודינלריס אף תיאר אותו כאתגר "אידיוטי" בשל המורכבות והקשיים הרבים.
למרות הספקות במהלך ההפקה, התוצאה הסופית הצדיקה את המאמץ והגישה הייחודית.
איניאריטו ליהק כמה מהתפקידים הראשיים לפני מימון הסרט.
מוקדם יותר, בפיתוח התסריט, לאניארריטו לא חשב על קיטון, אבל הוא שינה את דעתו עד הסוף: "כשסיימתי את התסריט, ידעתי שמייקל הוא לא הבחירה או האופציה, הוא היה הבחור".
איניאריטו ליהק את קיטון בשל העומק שלו במגוון סגנונות משחק: הוא יכול היה להתמודד עם הדרישות של הבמה, עבודה מקרוב, קומדיה ואמפתיה "עם עומק עמוק לשניהם".
קיטון ידע על בירדמן לפני שאיניאריטו יצר איתו קשר.
הוא היה באמצע הפקה של פרויקט אחר כשנודע לו שאיניאריטו עושה סרט נוסף.
קיטון, מעריץ של עבודתו, טס הביתה כדי לברר עוד פרטים.
איניאריטו שלח לו את התסריט והם דנו בו בארוחת הערב.
הדבר הראשון שקיטון שאל את איניאריטו היה אם הוא לועג לו (לגבי תפקידו בסרטי באטמן של טים ברטון), אבל לאחר שיניארריטו הסביר את התפקיד, הטכניות שלו והפקת הסרט, קיטון הסכים לגלם את ריגן.
למרות זאת, הסרט האחרון מכיל התייחסויות רבות לסרטי באטמן של ברטון, כולל השנה שבה מוזכר ריגן שגילם את בירדמן בפעם האחרונה ב-1992.
איניאריטו כינה את ההחלטה שלו מאחורי ליהוק גליפיאנקיס לג'ייק "הימור".
גליפיאנקיס ענה על הקריטריונים של איניאריטו להיות חביב ומצחיק, אבל איניאריטו גם ראה בו רגיש, מה שהקנה לו את התפקיד.
אמה סטון כבר ידעה שהיא רוצה לעבוד עם איניאריטו לפני שהוצע לה לתפקיד סם.
התסריט שאיניארריטו נתן לה ולשאר צוות השחקנים הגיע עם התמונה של , שבה הופיע פיליפ פטי חוצה את מגדלי התאומים על חבל דק.
איניאריטו אמר לצוות השחקנים, "אנחנו עושים את זה".
לאחר שהשחקנים הללו היו מחויבים, איניאריטו חיפש מימון.
תחילה הוא הזמין את Fox Searchlight Pictures לממן את הפרויקט, אך הם דחו את הצעתו כי הם חששו שהתקציב המבוקש שלו גבוה מדי.
בשלב מסוים מייגן אליסון מ־Annapurna Pictures רצתה להיות מעורבת בפרויקט, אך החליטה נגדו מכיוון שבניגוד לסרטים אחרים שלה, היא לא הייתה מעורבת מאז תחילת הדרך.
איניאריטו פנה לבראד ווסטון, נשיא New Regency, שקיבל את ההצעה.
כאשר קלאודיה לואיס, בכירה מ-Searchlight שמעה על העסקה, היא שקלה מחדש וביקשה להיכלל בעסקה.
Searchlight ו-New Regency עבדו בעבר יחד כדי לממן את 12 שנים של עבדות, והם החליטו להצטרף יחד עבור בירדמן, בתקציב כולל של 16.5 מיליון דולר.
ווסטון ולואיס פיתחו מערכת יחסים קרובה עם איניאריטו, ערכו איתו את התסריט והחליפו חלק מהשחקנים.
כשהם הצטרפו להפקה, ג'וש ברולין היה אמור לגלם את התפקיד של מייק שיינר, אבל אנשי הכספים החליטו להחליף אותו באדוארד נורטון בגלל סכסוכים בתזמון.
לדבריו, הניסיון של נורטון כשחקן תיאטרון, בשילוב עם הביטחון העצמי שלו, גרם לכך ש"במובן מסוים, הייתה איזושהי מציאות נפשית לאדוארד", אבל נורטון מאמין שהוא זה ששכנע את איניאריטו לקחת אותו.
נורטון היה מעריץ של עבודתו של הבמאי והרשים מיכולתו לפרוץ מחוץ לגבולות יצירת הסרט.
נורטון שמע על הפרויקט של איניאריטו מחבר.
ברגע שהוא קיבל את התסריט, הוא קרא אותו ישר עד 3:00 לפנות בוקר.
נורטון אמר, "צחקתי כל כך חזק שהערתי אנשים".
נורטון רצה לפגוש את איניאריטו למחרת, וברגע שהם נפגשו, נורטון אמר לו שהוא לא יכול ללהק מישהו שהוא ה"התגלמות" של מה שהתסריט מכוון אליו.
במקום זאת, הבמאי היה צריך ללהק מישהו "שיש לו לפחות קצת עומק אותנטי בעולם הזה".
איימי ריאן, אחת השחקנים האחרונים שלוהקו, הוזמנה כי איניאריטו ראה אותה במחזה דטרויט.
ללינדזי דאנקן הייתה ניסיון רב גם בעולם התיאטרון, והחליטה להיענות להצעה לגלם את "המבקרת" בגלל איכות התסריט, "זה משובח בגלל הכתיבה", אמרה.
אבל כמו דמותו של שיינר, לאניאריטו היה קשה ללהק את לורה.
אנדראה ריסבורו סיפרה מאוחר יותר על הפיגשה שהתקיימה בפינת רחוב על כוס תה, "אמרתי לו שאזחול על גחלים לוהטות לעבוד איתו".
איניאריטו תיאר את לורה כ"תפקיד מאוד מטורף ומוזר", אבל אמר, "כש[אנדריאה ריסבורו] עשתה את זה, ידעתי שזו היא, כי היא עשתה את זה נכון בטון, והיא הבינה מי היא.
לאחר שכתיבת התסריט הסתיימה, איניאריטו יצר קשר עם החבר והצלם עמנואל לובצקי כדי לדון ברעיונות שלו לסרט.
לאחר קריאת התסריט, לובצקי חשש שיניאריטו יציע לו את התפקיד מכיוון שלבירדמן "היו את כל האלמנטים של סרט שלא רציתי לעשות בכלל" - קומדיה, עבודה באולפן וטייקים ארוכים (שוט אחד) - אבל שינה את דעתו לאחר דיון נוסף עם הבמאי.
השניים עבדו יחד על פרסומות וסרט קצר באנתולוגיה To Every His Own Cinema , אך לא על אף סרט עלילתי.
לובצקי רצה להיות בטוח שזו החלטה של רודריגו פרייטו, צלם הקולנוע של כל ארבעת סרטיו העלילתיים של איניאריטו, ושנוח לו איתה, אבל לאחר שקיבל את המלצתו, השניים פנו לקדם-הפקה.
לאחר השלמת הכתיבה, איניאריטו פנה לצלם עמנואל לובצקי כדי לדון ברעיונו לסרט.
בתחילה, לובצקי היסס לקחת חלק בפרויקט, מאחר שהאלמנטים שבו - קומדיה, עבודה באולפן וצילום בטייקים ארוכים - לא היו קוסמים לו.
עם זאת, לאחר דיון מעמיק עם איניאריטו, הוא שינה את דעתו.
לאחר שקיבל את ברכתו של רודריגו פרייטו, צלם סרטיו הקודמים של איניאריטו, לובצקי הצטרף לפרויקט והחל בהכנות לצילום.
אחת הדאגות המרכזיות הייתה שהסרט דרש גישה שלא בוצעה בעבר, ולכן לא היה חומר עיון מתאים.
לובצקי ואיניאריטו החליטו לבדוק את האפשרויות בעצמם.
הם בנו סט מזויף באולפני סוני בלוס אנג'לס, שבו סימנו אזורים באמצעות קנבס, מעמדי C וסרט דביק.
באמצעות מצלמה וכמה שחקני סטנד-אין, הם בחנו את ההיתכנות של רעיון הצילום.
כשהבינו שתיאטרון רגיל לא יוכל להכיל את דרישות הצילום, שכרו את אולפני קאופמן אסטוריה בניו יורק.
מאוחר יותר, הצליחו להבטיח את תיאטרון סנט ג'יימס בברודוויי לצילומים.
העבודה המקדימה הייתה מדויקת ומוקפדת.
איניאריטו ציין שלא היה מקום לאלתור, וכל פרט, מהתנועות ועד השורות, תורגל מראש.
השחקנים הצטרפו לחזרות רק לאחר סיום שלב התכנון, ולובצקי תיאר את השיטה כ"סרט הפוך", שבו הפוסט-פרודקשן נעשה לפני הצילום בפועל.
העורכים דאגלס קריס וסטיבן מיריון השתתפו בפרויקט בשלב מוקדם, כשהעריכה אפשרה לזהות מה עובד ולדון בנושאי עריכה עם הבמאי, כולל מיקומי מעברים ורגעי מנוחה בסרט.
מעצב ההפקה קווין תומפסון תכנן את הסט בהתאם לדרישות הצילום, כמו מראת איפור ושולחן עבודה שמציגים את השתקפות הדמות, והתאים את העיצוב לצורכי הצוות, כמו מדרגות רחבות למפעיל הסטדיקאם.
לאחר מכן יצר תבנית של הסט לבנייה בניו יורק.
תיאטרון סנט ג'יימס ואולפני קאופמן אסטוריה בניו יורק שימשו לצילומי הבמה ומאחורי הקלעים של בירדמן, בהתאמה.
גם התסריטאים השתתפו בחזרות, כווננו את התסריט והבטיחו זרימה חלקה של הסרט.
לאחר סידור הלוגיסטיקה של הסצנות והעיתוי, הצוות המשיך לחזרות נוספות באולפני קאופמן, ולאחר מכן צילומים בניו יורק במהלך אביב 2013. האולפנים שימשו לצילומי מאחורי הקלעים, כולל חדר ההלבשה של ריגן ומסדרונות התיאטרון, בעוד שתיאטרון סנט ג'יימס שימש לצילומים של סצנות הבמה.
הסרט לא צולם באופן כרונולוגי בגלל התיאום עם תיאטרון סנט ג'יימס.
הצילומים היו מוארים באור טבעי, בהשראת רצונו של לובצקי שהסרט ייראה נטורליסטי.
התאורה, במיוחד סצנות הלילה, הייתה אתגר בגלל הצורך להימנע מלהקרין את צללי הצוות על השחקנים בזמן תנועות המצלמה הרצופות.
הצילומים נעשו באמצעות מצלמות Arri Alexa, עם Alexa M לצילומי יד ו-Alexa XT על Steadicam.
לא השתמשו בקופסאות מט כדי לא להפריע לקו העין של הצופים.
לובצקי השתמש במצלמה קטנה כדי להתקרב לשחקנים, לפעמים עד 5 ס"מ, והמצלמה אפשרה צילומים ארוכים, דבר שהפך את הסרט לבלתי אפשרי לצילום בשנים קודמות.
הצוות השתמש בעדשות Leica Summilux-C או Zeiss Master Primes, שבזכותן ניתן היה לקבל תמונות נקיות, והעדשה המועדפת הייתה 18 מ"מ, שהעניקה אינטימיות.
למרות כל ההכנות, יום צילומים טיפוסי ב"בירדמן" החל בחזרות שנמשכו רוב שעות הבוקר, ולאחר מכן הצילומים עצמם.
התזמון המדויק של הסצנות גרם לכך שטייקים היו מבוטלים בגלל תקלות קלות, למשל כאשר אמה סטון נזכרה שבצילום של סצנה בין ריגן למייק, טייק בן שש דקות נהרס כאשר היא הלכה מעבר לפינה מהר מדי.
אם הקצב לא היה נכון או אם איניאריטו ולובצקי לא היו מרוצים מהמסגור, גם אז טייקים היו חוזרים על עצמם.
עם הזמן, שורות דיאלוג הוסרו, מה שפתח אפשרויות נוספות במהלך הפוסט-פרודקשן.
בגלל התכנון המדוקדק, מספר הטייקים לסצנה אחת היה גבוה, בדרך כלל 20 עבור סצנות קצרות, ולפעמים 15 עבור סצנות ארוכות יותר.
כריס הארהוף תיאר את הצילומים כ"סוג של ריקוד", שבו כולם מנסים להגיע לשיא באותו רגע.
במיקומים כמו טיימס סקוור, היו הגבלות על מספר הטייקים, והמקום צולם רק פעמיים כדי למנוע תשומת לב רבה מדי מהתיירים.
למרות הלחץ, צוות השחקנים נהנה מהחוויה.
נורטון ציין ש"בבירדמן כולם היו על אדים", כיוון שהם הסתמכו אחד על השני כדי להצליח.
אמה סטון הסבירה שאיניאריטו הצליח להוציא מהם את המיטב, תוך כדי יצירת זעם שגורם להם להרגיש שהם נתנו הרבה יותר ממה שחשבו.
נעמי ווטס קישרה את האווירה להרגשה על הבמה, בעוד אנדריאה ריסבורו תיארה את תהליך הצילום כ"נפלא", שבו הכל הופך שקט לאחר שהמצלמה עוזבת.
ברגע שסיימו טייק בהצלחה, כולם הרגישו את ההתרגשות.
נורטון סיפר ש"מעולם לא היה בסט שבו כל יום הסתיים בהתלהבות ובסוג של עידוד אמיתי".
הפסקול של בירדמן נוצר בעיקר על ידי מערכת התופים של אנטוניו סאנצ'ס, שהלחין קטעים המורכבים אך ורק מהופעות סולו שלו.
בנוסף, הופיעו קטעי מוזיקה קלאסית מאת מלחינים כמו מאהלר, צ'ייקובסקי, רחמנינוב וראוול, שנבחרו מכיוון שמלודיותיהם שיקפו את עולמו של הסרט.
איניאריטו, שהאמין כי המוזיקה הקלאסית מייצגת את עולם המחזה, לא התייחס לבחירה הזו כחשובה במיוחד, אך הוא ציין את תרומתה לאווירה הדרמטית.
הפסקול כלל גם יצירות ג'אז מאת ויקטור הרננדס סטומפהאוזר וג'ואן ולנט, שהיו חלק מהמוזיקה המקורית של סאנצ'ס.
הבחירה בתופים כמרכיב העיקרי נועדה לעזור בבניית הקצב הפנימי של הסרט, ובמיוחד בקומדיה, בה הקצב חשוב במיוחד.
סאנצ'ס יצר את המוזיקה על פי אלתור, כאשר איניאריטו העניק לו חופש יצירתי, והם הקליטו כ-70 הדגמות לשם הכוונת הקצב והסצנות.
הפסקול יצא כ-CD ב-2014 וכ-LP ב-2015. למרות שזכה לשבחים, הפסקול לא נכלל ברשימה הארוכה של מועמדים לפרס האוסקר בקטגוריית המוזיקה המקורית הטובה ביותר, בשל נוכחות המוזיקה הקלאסית הרבה בסרט, דבר שהקשה על ועדת האוסקר להחשיב אותו כ"פסקול מקורי".
סאנצ'ז ונציגים מהפקה פנו לוועדת האוסקר, אך בסופו של דבר, ההחלטה לא שונתה.
העריכה של בירדמן נעשתה על ידי דאגלס קריס וסטיבן מיריון, שניהם עבדו עם איניאריטו בסרטים קודמים כמו 21 גרם ובבל.
העריכה שיחקה תפקיד מרכזי בהפקה, במיוחד בהתמודדות עם הצורך בחיבור צילומים רבים יחד בצורה חלקה ומסונכרנת.
איניאריטו היה יותר פתוח בנוגע למימוש רעיונותיו בבחירת הטייקים, ובזמן הצילום הראשי, קריס היה נוכח כל יום על הסט, מה שאיפשר להם לעבוד על הקצב והאווירה של הסצנות בזמן אמת.
מיריון, לעומת זאת, לא יכלה להיות בניו יורק בשל התחייבויות אחרות.
העורכים נדרשו להיות מעורבים בשלב מוקדם של ההפקה, שכן איניאריטו רצה להימנע משינויים גדולים בהמשך.
כדי להתמודד עם הצורך בהערות ובתיקונים בזמן הצילום, קריס ומיריון שיתפו פעולה עם לובצקי ועם הצוות כדי לפתח טכניקות עיבוד ועריכה בשטח, כולל עבודה עם המוזיקה של סאנצ'ז שמסייעת להנחות את הקצב.
תהליך העריכה עצמו בלוס אנג'לס היה "מסורתי למדי" מבחינת העבודה, אך העבודה המקדימה וההכנה על הסט אפשרה להם לבצע את השינויים הנדרשים בצורה פחות תלויה בחיתוכים מאוחרים.
האפקטים הוויזואליים בסרט בירדמן פותחו על ידי Rodeo FX, סטודיו מונטריאולאי, שהקדיש ארבעה חודשים לעבוד על הסרט.
מפקחת האפקטים החזותיים, ארה חאניקיאן, ציינה כי האפקטים נגעו ב-90% מהפריימים בסרט, ורבים מהם היו עדינים וכוללים תפירת צילומים יחד או יצירת רקעים דיגיטליים לסצנות כמו בית החולים.
דגש מיוחד הושם על הסרת השתקפויות מהצילומים בהם מופיעות מראות, תוך שימוש בטכניקת ציור מט דיגיטלי 2.5D כדי להחליף את השתקפויות הצוות בסביבות דיגיטליות.
עבודת האפקטים כללה גם סצנות בהן היו כתמים ולכלוך על המראות, ובשביל לתקן זאת, הסטודיו פיתח שיטה לחלץ ולהדביק מחדש את הלכלוך.
נוסף לכך, הסטודיו עבד גם על סצנות בעלות קצב מדויק, כפי שביקש איניאריטו, מה שדרש התאמות עם עקומות עיוות זמן.
הצורך בהכנה מקיפה היה בולט ברצף הטיסה, שבשבילו איניאריטו עבד עם Halon Entertainment למשך שלושה שבועות כדי להמחיש את התצוגה המקדימה.
לצורך צילום הסצנה, לובצקי השתמש במנוף מצלמה על משאית לצילום לוחות רקע, והוסיף ארבע מצלמות GoPro כדי ללכוד את האור סביבו.
בהמשך, הסטודיו השתמש בטכניקות מתקדמות כמו התאורה מבית "Gravity" כדי להאיר את הסצנה בצורה מציאותית.
סיום העבודה על רצף הטיסה היה רגע משמעותי שהביא את הסרט לרמה חדשה, כפי שציינה מיריון, שמאוחר יותר תיארה את התחושה שיצר הסיקוונס ככזו שהדהימה אותה לחלוטין.
עיצוב הסאונד ב-בירדמן טופל על ידי מרטין הרננדס, שעבד עם איניאריטו על כל סרטיו העלילתיים.
הצליל היה "מושלם ונקי" כבר בהפקה, כך שהצוות לא נאלץ להשקיע זמן רב בעיבודו.
בשל היעדר החתכים החזותיים בסרט, הרננדס היה צריך להתאים את עיצוב הצליל כדי לזרום עם כל הסצנות, בניגוד למתודולוגיה הרגילה של איניאריטו, בה יש שינויים בצלילים בכל שינוי זווית מצלמה.
בנוסף, הצלילים היו חייבים להיות מתואמים למיקומם של האובייקטים על המסך, שכן המצלמה כמעט תמיד בתנועה.
הרננדס גם עזר בחיתוך רצועות המוזיקה של סאנצ'ז, והשתמש ב-32 מיקרופונים לכל טייק כדי להשיג את הצליל הרצוי.
אתגר נוסף היה עיצוב סאונד הקהל, במיוחד בסצנה שבה הדמות של מייק שיכור.
איניאריטו ידע איך הוא רוצה שהקהל יגיב, אך כדי להבין את צליל התגובה נדרשו ארבעה חודשים של עבודה עם חמישה מעצבי סאונד.
הביניים הדיגיטלי הושלם על ידי צוות Technicolor בראשות סטיבן סקוט.
העבודה דרשה גישה שונה עקב הירי המתמשך של הסרט.
הצוות היה צריך לתכנן את תזמון הצבע כך שהמעברים בין סביבות הצבע יהיו בלתי נראים, עם שימוש בשיטות רוטוסקופ כדי לבצע תיקונים צבעוניים מורכבים.
סקוט וצוותו נאלצו להנפיש את המטים המוליכים את התהליך, בהנחה שהצילום הנע יציב את האזורים שדורשים תיקונים צבעוניים.
איניאריטו ציין כי כל המעורבים יצאו מאזור הנוחות שלהם, בעוד סקוט טוען שזה היה פרויקט ה-DI המאתגר ביותר בקריירה שלו.
הבמאי הדגיש את כוונתו לשמר את העמימות בסרט, באומרו: "בסוף הסרט, ניתן לפרש אותו בכמה דרכים כמו שיש מושבים בתיאטרון".
ביקורות רבות עסקו בהיבטים שונים של תורת הקולנוע, כולל ז'אנר הסרט, אי בהירות מכוונת ובלתי פתורה של העלילה, והקשר המורכב בין חייו האישיים של ריגן לחייו המקצועיים כשחקן.
הסרט הוגדר כתערובת של ז'אנרים, בהם קומדיב שחורה, עיסוק בבריאות הנפש, ריאליזם קסום, פרודיה אפלה, ריאליזם פסיכולוגי, דרמה משפחתית כושלת וריאליזם תיאטרלי.
איניאריטו שמר על סגנונו המוכר עם קווי עלילה מרובים שנשארו בלתי פתורים בכוונה.
בנוסף, הביקורות קשרו את הסרט לנושא משבר אמצע החיים המאוחר של שחקן המחפש סגירה ופתרון בחייו האישיים והמקצועיים.
הנושאים של יחסי אב-בת, כפי שמתוארים במערכת היחסים בין ריגאן וסמנתה, נחשבו לחלקים "הקשים" והחשובים ביותר עבור הכותבים השותפים, דינלריס וג'יאקובון, בשל חוויות דומות שחוו בתוך משפחותיהם.
כאשר נשאלו על משמעות הסוף המעורפל, עליו הבמאי נמנע מלהגיב, ציינו הכותבים כי כל סוף קומי נשלל לחלוטין.
הם הוסיפו שהרהורים על סיום הסרט התמקדו פחות בריגן או בדמותו של בירדמן, ויותר בדמויות ששרדו, במיוחד בתו סמנתה.
טראוויס לקוטר מ-First Things ציין את המתח שבין הטירוף של ריגאן לבין האפשרות של כוחות-על אמיתיים, וטען כי אלה מייצגים עבור ריגאן את "גרעין הגאונות שלו", אך גם את המקור לחרדתו.
לקוטר סיכם כי הסרט מעודד את הצופה לשקול את ה"קסם היומיומי" שאנו נוטים להתעלם ממנו.
ברברה שוויצרהוף ומתיו פייקוביץ' ראו את הסרט כביקורת סאטירית על הריאליזם התיאטרלי המודרני, כאשר פייקוביץ' השווה אותו לסרטו של פליני שמונה וחצי (1963), אותו תיאר כסרט אינטימי על מאבקו של אמן.
פייקוביץ' הדגיש את השאפתנות והחדשנות של איניאריטו, שהתבטאו בטכניקת צילום מרשימה של "טייק אחד," כשהמצלמה נעה בין המסדרונות, הבמה ורחובות ניו יורק.
ריצ'רד ברודי השווה את הסרט ל-Opening Night (1977) של ג'ון קאסאווטס, תוך הדגשת הסגנון הטבעי והמודרני של המשחק.
קארין ג'יימס מהוול סטריט ג'ורנל השוותה את הסיפור לדון קישוט, בהקבלה בין אמונתו של ריגאן שהוא גיבור-על לבין אמונתו של דון קישוט שהוא אביר.
השוואה זו הודגשה גם על ידי חוקרים מתחום הספרות.
בירדמן נבחר כסרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-71 של ונציה יחד עם סרטו החדש של מוחסן מחמלבאף.
שחרור מוגבל החל בארבעה בתי קולנוע בצפון אמריקה ב-17 באוקטובר 2014, ואחריו שחרור ארצי ב-857 בתי קולנוע ב-14 בנובמבר 2014.
הסרט בירדמן הכניס 42.3 מיליון דולר בצפון אמריקה ו-60.9 מיליון דולר בטריטוריות אחרות, עם סך כולל של 103.2 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב של כ-17 מיליון דולר.
בפתיחה המצומצמת שלו בארבעה בתי קולנוע בניו יורק ובלוס אנג'לס בסוף השבוע של 17 באוקטובר 2014, הסרט הרוויח 424,397 דולר, עם ממוצע של 106,099 דולר לכל אולם, מה שמיקם אותו במקום ה-18 ברשימת הפתיחות הרווחיות בכל הזמנים.
בסוף השבוע השני, הסרט התרחב ל-50 בתי קולנוע והרוויח 1.38 מיליון דולר, עם ממוצע של 27,593 דולר לאולם.
כשהתרחב ל-857 בתי קולנוע בפריסה ארצית ב-14 בנובמבר 2014, הכניס 2.47 מיליון דולר בסוף השבוע, עם ממוצע של 2,884 דולר לאולם ודירוג במקום ה-10.
במקסיקו, הסרט נפתח ב-13 בנובמבר 2014 והכניס 628,915 דולר בסוף השבוע הראשון.
בממלכה המאוחדת, הוא נפתח ב-2 בינואר 2015 עם הכנסות של 2.34 מיליון דולר.
בנוסף, בירדמן הכניס 7.6 מיליון דולר בבריטניה, 3.97 מיליון דולר באוסטרליה, ו-1.97 מיליון דולר באיטליה.
הסרט בירדמן זכה לשבחים רבים על כתיבתו, בימויו, משחקו ועבודת הצילום הייחודית.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בדירוג אישור של 91% (על סמך 351 ביקורות) ובציון ממוצע של 8.5/10, עם קונצנזוס המבקרים המתאר אותו כ"חלון ראווה טכני שאפתני" עם ביצועים יוצאי דופן של מייקל קיטון ואדוארד נורטון.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון משוקלל של 87 מתוך 100, המסמן "הערכה אוניברסלית".
קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לו ציון "A−".
בשנת 2015, הוא נבחר כאחד מ-50 הסרטים המובילים של העשור על ידי הגרדיאן.
מבקרים כמו מרגרט פומרנץ ודייוויד סטראטון שיבחו את הכתיבה, הבימוי והצילום, עם תיאורים כמו "ממש מרגש" ו"עשוי יפה".
גם מנולה דרגיס מהניו יורק טיימס השוותה את הדמות הראשית לאיקרוס, בעוד ריצ'רד קולקר השווה את הסרט לסרט החבל של היצ'קוק ולתיבה רוסית של סוקורוב, וציין את האשליה של צילום מתמשך אחד כמרכזית.
המבקרת ברברה שוויצרהוף ציינה שהסרט מזמין צפיות חוזרות, בזכות התיאור הווירטואוזי של "הזרם הקודח של התודעה" של הדמות הראשית.
ביצועיו של מייקל קיטון זכו להכרה כ"קאמבק של המאה" על ידי פיטר דברה מ-Variety, שהגדיר את הסרט כ"סאטירה שואוביז מודעת לעצמה".
רובי קולין מהדיילי טלגרף וריצ'רד רופר העניקו לסרט ציונים גבוהים במיוחד, עם שבחים לעבודתו של עמנואל לובצקי כמנהל הצילום.
עם זאת, היו גם ביקורות מסויגות.
ריצ'רד ברודי מהניו יורקר כינה את הסרט "גודרדיאני" והשווה אותו ליצירותיו של ז'אן-לוק גודאר, אך טען שהוא לא מגיע לאותה רמת שליטה קולנועית.
בביקורת נוספת, אנתוני ליין דחה את הרעיון שמבקרי קולנוע פועלים מתוך רצון להרוס יצירות.
עוד לפני פרסי האוסקר זכה הסרט בפרס גילדת המפיקים, בפרס איגוד הבמאים, ובמספר פרסים נוספים.
בטקס פרסי אוסקר ה-87 הסרט היה מועמד לתשעה פרסים; הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (עבור מייקל קיטון), שחקן המשנה הטוב ביותר (עבור אדוארד נורטון), שחקנית המשנה הטובה ביותר (עבור אמה סטון), הצילום הטוב ביותר, עריכת הסאונד הטובה ביותר והסאונד הטוב ביותר.
קיטון קיבל את פרס גלובוס הזהב הראשון שלו, זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בסרט - מחזמר או קומדיה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72. הסרט גם זכה בפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
הסרט צבר את מרב המועמדויות בטקס ביחד עם "מלון גרנד בודפשט".
בנוסף, שני הסרטים זכו במרב הפרסים - ארבעה כל אחד.
בירדמן זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר והצילום הטוב ביותר.
בירדמן הוא סרט הקומדיה הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר מאז "שייקספיר מאוהב" (1998).
בירגיטה יונסדוטיר (באיסלנדית: Birgitta Jónsdóttir; נולדה-17 באפריל 1967) היא פוליטיקאית ומשוררת איסלנדית.
כיום היא חברת פרלמנט באלת'ינגי מטעם המחוז המערבי, ומייצגת את מפלגת הפיראטים, לאחר שנבחרה בבחירות 2013. היא הייתה בעבר חברת פרלמנט מטעם מחוז רייקיאוויק הדרומי מ-2009 ל-2013.
בשנת 2016 התפטר ראש הממשלה האיסלנדי סיגמונדור דויד גונלאוגסון.
בעקבות כך התקיימו בחירות במדינה, ובהן קיבלה מפלגתה של יונסדוטיר מנדט להרכבת הממשלה החדשה, לאחר שהגיעה למקום השלישי באותן הבחירות.
השיחות להרכבת הממשלה קרסו בתוך כעשרה ימים, ויונסדוטיר החזירה את המנדט לנשיא.
כחודש לאחר מכן הוקמה ממשלה ללא מפלגת הפיראטים.
בירגר היה בנם של מגנוס השלישי, מלך שוודיה ושל רעייתו, הדוויג מהולשטיין.
הוא נבחר להיות מלך בהיותו בן ארבע.
צעד זה נעשה על ידי אביו כדי לשמור על רצף הירושה לכתר.
ב-1275 הוביל מגנוס השלישי מרד כנגד אחיו הבכור, המלך ולדמאר, והדיח אותו מכס המלכות.
מגנוס הורה לקרוב משפחתו טורקל קנוטסטון, נציב הממלכה העליון, לשמש כאפוטרופוס של בירגר.
ב-1293 הוכתר בירגר בסדרשופינג לאחר שנשא לאישה את מרתה, בתו של אריק החמישי, מלך דנמרק.
בירגר היה בן עשר שנים כאשר מת אביו ובאותה עת היה טורקל קנוטסון המדינאי בעל ההשפעה החזקה ביותר בשוודיה.
ב-1293 הוביל טורקל את השוודים לניצחון שבעקבותיו הם זכו בשליטה על חלק מקרליה המערבית.
מסע מלחמה זה זכה באופן מסורתי לכינוי מסע הצלב השוודי השלישי.
עם שובו של טורקל מהובלת מסע הצלב בפינלנד התגלע סכסוך בין בירגר לבין אחיו.
בעת הגעתו של בירגר לפרקו היה עימות בתוך הכנסייה השוודית בנוגע לפירוש הזכויות שהוכרז עליהם בשנת 1280 על ידי אביו של בירגר כגמול לתמיכת הכנסייה בתפיסת השלטון בכוח על ידו.
אחיו של בירגר, אריק, דוכס סדרמנלנד וולדמאר, דוכס פינלנד, ניצלו את הסכסוך הזה לטובתם.
אריק ניסה להקים ממלכה עצמאית סביב לבוהוסלן, מחוז שאותו הוא קיבל כחלק מנישואיו לאינגבורג, נסיכת נורווגיה וסביב להלנד, מחוז השוכן במשולש הגבולות בין שוודיה, נורווגיה ודנמרק.
כתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים, אך עד ל-1306 נרגעו הרוחות עד לנקודה בה הכירו ולדמאר ואריק במגנוס, בנו של בירגר כיורש בכוח לכתר.
טורקל קנוטסון, שהיה חמו של ולדמאר, הוצא להורג ב-1306 כאות לפיוס בין בירגר לבין שני אחיו.
באותה שנה, באירוע שנודע בשם "משחקי הטונה" (Håtunaleken), נלקח בירגר בשבי על ידי אחיו באחוזה המלכותית הטונה שבאופלנד ונלקח לטירת נישופינג.
ב-1308 אולצו אריק וולדמאר על ידי מלך דנמרק לשחרר את בירגר, אך הם עשו זאת בתנאים משפילים.
כאשר שוחרר בירגר, הוא חיפש סיוע בדנמרק והסכסוך התחדש.
בירגר נותר מלך להלכה, אך היה עליו לוותר על נחלותיו המלכותיות.
ב-1312 נשא אריק לאישה את אינגבורג, בתו של הוקון החמישי, מלך נורווגיה.
באותה עת נשא ולדמאר את אינגבורג, בתו של אריק השני, מלך נורווגיה בחתונה כפולה שנערכה לשני הזוגות באוסלו.
אריק החזיק בבוהוסלן בשבתו בנורווגיה וכן בצפון הלנד ויצר ממלכה נפרדת.
בכל אופן, ב-1317 בירגר אסר את שני אחיו במהלך נשף שנערך בנישופינג.
על פי הכרוניקה של אריק (Erikskrönikan) הורעבו שני הדוכסים למוות במרתף טירת נישופינג.
ב-1318 הודח בירגר מכס המלכות על ידי תומכיהם של אחיו והוא יצא לגלות אצל גיסו, אריק השישי, מלך דנמרק, כשהוא לוקח איתו את כל הארכיון המלכותי.
בנו, הנסיך מגנוס, הוצא להורג בסטוקהולם.
ב-1319 נבחר בנו בן השלוש של אריק כמגנוס השביעי, מלך נורווגיה וכמגנוס הרביעי, מלך שוודיה תחת עוצרותה של סבתו הלוויג ושל אמו אינגבורג.
הבירה בישראל מיוצרת בעיקר על ידי שתי מבשלות גדולות: "טמפו משקאות" ו"מבשלות בירה ישראל".
החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 הוקמו גם מבשלות בוטיק רבות ברחבי ישראל.
פסטיבלי בירה מתקיימים מדי שנה בישראל, אחד הגדולים שבהם הוא פסטיבל "הופי" הבינלאומי בתל אביב-יפו המארח מבשלות ישראליות וכן מבשלות בינלאומיות רבות.
העדויות הקדומות ביותר לבישול בירה בארץ ישראל התגלו במערת רקפת שבכרמל, בתקופת התרבות הנאטופית, מלפני כ-13 אלף שנה.
עדות ארכאולוגית למבשלת בירה בארץ ישראל נמצאה בתל עין הבשור, ליד מושב עין הבשור, בצפון-מערב הנגב בתקופת השושלת הראשונה המצרית (3100–2890 לפנה"ס).
האתר מאופיין במבני לבנים מיובשות בשמש ובכלי חרס המאפיינים מבשלות מצריות כמו קערות קמח.
ניתן לומר שהמבשלה של עין בשור היא תופעה מצרית שקושרה לשלטון המצרי בארץ ישראל בתקופת השושלות הראשונות של הממלכה הקדומה ולא תופעה מקומית עתיקת יומין.
עדויות ארכאולוגיות נוספות לייצור בירה בארץ ישראל מגיעה מהמילניום ה-3 לפנה"ס, מערד וממתחם חסן ערפה בתל אביב.
בדצמבר 2019 הצליחו חוקרים לייצר בירה משמרים שנמצאו בכלים בני 2,500 שנים שנמצאו בפך בירה מחפירות תל צפית.
בשנת 1926 הוקמה בעכו מבשלת הבירה התעשייתית הראשונה בארץ ישראל, שנקראה Max Brau.
היזמים והבעלים היו האחים אהרון-צבי (הרמן) ומרדכי (מוט'ל) רוזנברג, שעלו לארץ מפולין שנתיים קודם לכן.
מיקום המבשלה נבחר בשל הקרבה למעיינות כברי, שנודעו באיכות המים שלהם.
הבירה שיוצרה במבשלה הייתה מסוג פילזנר.
המבשלה נסגרה אחרי שלוש שנות פעילות.
בשנת 1934 החל יבואן המשקאות יצחק דיסקין לשווק את בירה "אמסטל" ההולנדית בארץ ישראל, והוא המשיך לייבא אותה במשך שנים רבות, גם לאחר הקמת מדינת ישראל.
באותה שנה גם ייסד ג'יימס רוטשילד, בשותפות עם חברת פיק"א וחברה בנקאית צרפתית בראשותו של גסטון דרייפוס, את מבשלת "תעשיית בירה א"י בע"מ" (Palestine Brewery Ltd).
המבשלה הוקמה בראשון לציון בסמוך ליקב שגם הוא היה בשליטת משפחת רוטשילד.
שיווק הבירה מהמפעל החל בינואר 1936. המבשלה ייצרה תחילה בירה בסגנון פילזנר בשם "בירה נשר", ומאחר ששתיית בירה לא הייתה פופולרית ביישוב היהודי, הוחלט לייצר גם משקה מאלט, בירה שחורה לא-אלכוהולית, בשם "נשר מאלט", שייוצר במפעל נוסף שהוקם בתל אביב.
מנהל המבשלה והברומייסטר הראשון שלה היה פרץ הירשברוך, שנענה לפניית גסטון דרייפוס להקים ולנהל אותה ועלה לארץ ישראל.
הירשברוך היה מהנדס מכונות וכימיה יליד פולין, עם ניסיון של כ-30 שנה בייצור בירה בגרמניה.
השוק העיקרי של המבשלה היה חיילי הצבא הבריטי בארץ ישראל, הירשברוך אף נסע ב-1939 לאנגליה במטרה לרכוש ציוד לייצור בירה בסגנון הבריטי מסוג "אייל" ו"סטאוט".
בעקבות העלייה מגרמניה ופרוץ מלחמת העולם השנייה גבר הביקוש לבירה.
מספר החיילים ששהו בארץ ישראל גדל והמפעל ייצא את תוצרתו לחיילי הצבא הבריטי בהודו ובמזרח הרחוק.
בשנת 1940 נרכש מפעל הבירה "כביר" שהיה בהקמה בבת ים במטרה לעמוד בביקוש.
באותה שנה ייצר המפעל כבר חמישה מותגים: "נשר", "גולדסטאר", "סרביס ברנד בראון", "נשר מאלט" ו"משקמר".
בשנות המלחמה היה "גולדסטאר" למותג הפופולרי ביותר של החברה.
ב-1946 מספר העובדים של המבשלה הגיעה לכ-200.
אחרי סיום ההמנדט הבריטי ירד הביקוש לבירה, בשנים שלאחר הקמת המדינה עמדה הצריכה לנפש על כ-10 ליטר בשנה, לעומת כ-100 ליטר בארצות אירופה.
למרות זאת קבוצת משקיעים בראשות איש העסקים לואיס הרצברג מניו יורק החליטה להקים את "מבשלת שיכר לאומית" בנתניה.
הרצברג החזיק בבעלותו כבר שתי מבשלות בירה בניו יורק וניו ג'רזי, והיה שותף במבשלה נוספת ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
טקס הנחת אבן הפינה למבשלה נערך ב-28 באוקטובר 1951, בנוכחות שר המסחר והתעשייה דב יוסף, ראש העירייה עובד בן עמי, נציג שגריר ארצות הברית ולואיס הרצברג.
הטקס נערך מיד לאחר טקס חנוכת אזור התעשייה החדש לש נתניה (לימים קריית ספיר).
הייצור במפעל החל באמצע 1953 עם המותג "אביר".
עם תחילת הייצור "מבשלת שיכר לאומית" והמתחרה "תעשיית בירה ארץ ישראלית", הגיעו להסכם על הקמת קרטל, כולל חלוקת השוק ביניהן והקמת חברת שיווק משותפת.
בשנת 1965 מוזגו "מבשלת שיכר לאומית" ו"תעשיית בירה א"י" החברה הממוזגת הפכה למונופול בתחום ייצור הבירה בישראל.
בשנת 1967 רכש איש העסקים ויליאם רובינסון את השליטה בקבוצת מפעלי הבירה, לאחר שהחזיק כבר בשליטה ב"תעשיית בירה א"י", וב-1973 רכש את מלוא הבעלות.
בשנת 1975 התאבד ויליאם רובינסון, לאחר שעסקיו כשלו, ומשפחתו העמידה את החברה למכירה.
על רכישת "מבשלת שיכר לאומית" התחרו משה בורנשטיין, מנכ"ל ובעלים של "טמפו", ומוריי גולדמן, איש עסקים יהודי-קנדי, ולאחר מאבק זכה גולדמן ורכש את החברה.
במחיצת השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20 החל שיווק נרחב יותר של מותגי בירה מיובאים, בעיקר בפחיות, ביניהם "טובורג", "גינס" ו"אמסטל".
בתגובה ייצרה "מבשלת שיכר לאומית" מותג בשם "בירה OK" ששווק בפחיות.
אחר כך הושק מותג בשם "2:2" בירת דלת קלוריות ומותג משקה "שנדי" (שילוב של בירה "מכבי" עם משקה ליים).
אך מותגים אלו כשלו וייצורם נפסק.
בשנת 1984 החלה "מבשלת שיכר לאומית" לייצר לראשונה בישראל מותג בירה בין-לאומי - בירה "באדוויזר", בזיכיון מטעם חברת אנהאוזר-בוש.
מנכ"ל החברה הסביר שאחת הסיבות העיקריות לייצור "באדוויזר" בישראל היה החשש שבעקבות הסכם הסחר החופשי שנחתם עם ארצות הברית באותה עת, בירה בכמות גדולה הייתה מיובאת ממנה מאחר שהמכס על יבוא הוסר, אך ייצור מקומי של המותג האמריקאי המוביל יקטין את כדאיות הייבוא.
"באדוויזר" הצליחה לתפוס נתח שוק של כ-6% משוק הבירה בישראל, אך לאחר זמן קצר ייצורה הופסק, עקב סכסוך עם יצרן הבירה הצ'כית "בודוויזר", שתבע את הפסקת הייצור שלה בישראל, לאחר שנרשמה כבעלים של כינוי המקור "באדוויזר" עשר שנים לפני שהחל ייצור הבירה בישראל.
באותה שנה קיבלה חברת "עלית" את זיכיון הייבוא של בירה "אמסטל".
חברת "עלית" החלה לייבא את המותג בכמויות גדולות בפחיות, והחלו תלונות שהייבוא בוצע במחירי היצף ופוגעה בתעשייה המקומית.
"עלית" תכננה גם לייבא בירה "אמסטל" ו"היינקן" בחביות, אך איבדה את זיכיון הייבוא ל"טמפו".
בשנת 1985 העמיד מוריי גולדמן למכירה את "מבשלת שיכר לאומית", מאחר שסבלה מעודף כושר ייצור ופעלה בהפסד, אך עקב משקעי העבר לא הסכים למכור אותה ל"טמפו".
החברה נמכרה למשפחת בנדהיים מארצות הברית, ששימשה כ"איש קש", ולאחר זמן קצר מכרה את המפעל ל"טמפו", בראשותו של משה בורנשטיין.
לאחר הרכישה בידי "טמפו", נכסי "מבשלת שיכר לאומית" עברו לידי חברת "טמפו תעשיות בירה", שבאותה תקופה הקימה מבשלת בירה בחולון לייצור בזיכיון של מותג הבירה הדני "טובורג".
אולם לאחר זמן קצר סגרה את המבשלה בחולון, והמבשלה של "מבשלת שיכר לאומית" במגדל העמק, וריכזה את כל ייצור הבירה (ובהמשך גם של כל המשקאות הקלים שלה) במתחם בנתניה.
החברה שלטה בכ-90% משוק הבירה בישראל (שאר הצריכה הייתה מייבוא), ועד לתחילת הפעילות של "מבשלות בירה ישראל" בשנת 1995, המבשלה בנתניה הייתה מבשלת הבירה היחידה בישראל באותן השנים.
ב היצע הבירה בשוק הישראלי גדל באופן משמעותי, עם עשרות מותגים נוספים מייבוא ומבשלות בוטיק חדשות שהוקמו.
ב הצטרפה לשוק הבירה בישראל חברת "הכרם - משקאות חריפים", שב-2014 רכשה את השליטה במבשלת "בירה מלכה; ושנה אחר כך גם את יבואנית הבירות חברת "נורמן פרימיום", שהחזיקה במבשלת "בירה נגב", שפעילותה שולבה עם "בירה מלכה" באתר אחד במגדל תפן.
בשנת 2019 קיבלה חברת "הכרם", מקבוצת "אנהאוזר-בוש אינבוו", גם זיכיון לשיווק בירה "באדווייזר" בישראל.
ביוני 2023 חברת "יקבי כרמל" קיבלה זיכיון לשיווק המותגים: "הוגרדן", "לף" ו"סטלה ארטואה" של קבוצת "אנהאוזר-בוש אינבוו".
בנוסף היא משמשת כמשווקת של מבשלת "בירה אלכסנדר" הישראלית.
מאז שנות ה-50, תעשיית הבירה הישראלית נשלטת על ידי לא יותר משתי חברות מדי תקופה.
החל משנות ה-90, עם הקמתה של חברת "מבשלות בירה ישראל", היא וחברת "טמפו משקאות" שולטות בשוק הבירה בישראל.
בנוסף, פועלות בישראל כ-25 מבשלות בוטיק ומבשלת "בירה טייבה", שהוקמה על ידי פלסטינים נוצרים בשנת 1994, בכפר הנוצרי אל-טייבה הסמוך לרמאללה.
טמפו מייצרת את המותגים "גולדסטאר" ו"מכבי", ואילו מבשלות בירה ישראל מייצרת את "קרלסברג" ו"טובורג" הדנים.