tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+שנהסרטתפקידהערות1995ליל המסכות: הקללה של מייקל מאיירסטומי דוילקלולסג'וש1996The Size of Watermelonsאלכסרומיאו וג'ולייטדייב פאריס (אנ')1997The Locustsארל1998משלוח ליליוייט טריפסמושא אהבתיג'ורג' הנסון1999200 סיגריותקוויןתקנות בית השיכרוואלי וורטינגטון2000Gen-Y Copsאיאן קרטיס2001קיץ אמריקני חם ורטובאנדיThe Châteauגרהאם גרנוויל2003צורה לאהבהאדם סורנסוןTwo Daysפול מילר2004והרי החדשותראיין פונטנהנ.ב.
Zombies?!"הפסיכיאטר מהדלת לידד"ר אייזק הרשקוף תפקיד ראשי; 8 פרקים
גם מפיק בפועלSaturday Morning All Star Hits!דייווידדיבוב; 4 פרקים2022Chivalryעצמופרק: "1.1"רק רוצחים בבנייןבן גלנרויפרק: "I Know Who Did It"
פול רוזנברג היה אספן וסוחר אמנות מודרנית צרפתי-יהודי נודע.
הוא החזיק בבעלותו את גלריות האמנות "פול רוזנברג אנד קומפני" בפריז, לונדון וניו יורק.
רוזנברג ייצג, בין היתר, את האמנים פיקאסו, בראק, פרננד לז'ה ומאטיס.
רוזנברג נולד בפריז למשפחה יהודית שהיגרה מברטיסלאבה הסלובקית לצרפת בשנת 1859. הוא החל את דרכו בחנות עתיקות שאביו, אלכסנדר רוזנברג, פתח בשנת 1870. בשנים 1902–1905 עבד בבריטניה עבור אביו, ובשנת 1911 פתח בפריז את הגלריה שלו לאמנות ברו דה לה בואטי 21, רחוב בפריז שבו גלריות רבות.
רוזנברג שילם לאמנים מחירים טובים יותר ממתחריו, והצליח למשוך לגלריה שלו אמנים כגון פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, פרננד לז'ה ואנרי מאטיס.
בשנת 1918 החל לייצג את פיקאסו באופן בלעדי, יחד עם סוחר האמנות ז'ורז' וילדנסטין.
השניים קנו מדי שנה מספר משמעותי מציוריו, ופרסמו את שמו ברחבי העולם.
הקשר בין פיקאסו ורוזנברג נמשך עד לשנת 1932, ועם וילדנסטין עד ל-1939. בשנת 1935 הוא פתח גלריה בלונדון עם גיסו ז'אק הלפט.
בספטמבר 1940, מיד לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, הוא קיבל אשרת מעבר מהקונסול הכללי של פורטוגל, ארישטידש דֶה סוזה מנדש, ונמלט עם משפחתו לניו יורק, דרך ליסבון ופתח גלריה שהציגה אמנות אירופית ואמריקאית עכשווית, במנהטן.
רוזנברג היה בעל טעם וכישרון יוצא דופן לגילוי ציירים בתחילת דרכם, וסייע להתפתחות אוספי אמנות רבים באירופה ובארצות הברית, ובכללם אלה של מכון האמנות של שיקגו, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
ציורים מאוסף האמנות שלו מצאו את דרכם למוזיאונים הגדולים בעולם, כולל ציורו של ואן גוך, ליל כוכבים, במוזיאון לאמנות מודרנית.
רוזנברג עצמו ייחס את הצלחתו כסוחר בין היתר לעובדה שהוא מעולם לא ניסה למכור: "ציורים טובים מוכרים את עצמם.
איני מוכר דבר שלא הייתי רוצה לשמור לעצמי".
על היצירות ששמר לעצמו אמר כי "כל הון שבעולם לא יוכל לקנות אף אחת מהן, הן מבטאות את חיי".{{הערה|1=Paul Rosenberg, Art Dealer, Dies.
אוסף האמנות שהותיר אחריו בפריז הוחרם על ידי הנאצים בתקופת הכיבוש הנאצי בשנת 1941. במהלך המלחמה, הצליחה תנועת ההתנגדות הצרפתית להשיב אליו את אחד מהציורים שנבזזו.
המומחה לאמנות נבזזת הקטור פליסיאנו, תיאר בספרו "המוזיאון האבוד" משנת 1998 כיצד בצרפת לבדה הוחרמו 203 אוספים, ובהם קרוב ל-22,000 יצירות אמנות.
הפרסום אילץ את המוזיאון לאמנות בסיאטל להחזיר ליורשיו של רוזנברג את ציור האודליסק של מאטיס.
היורשים מכרו אותו במכירה פומבית בשנת 2007, עבור 33 מיליון דולר.
בנוסף השיב למשפחה מרכז ז'ורז' פומפידו הפריזאי את הציור "אישה באדום וירוק" (Femme en rouge et vert) מאת פרנאן לז'ה, שנמכר על-ידם בשנת 2003 עבור סכום של 16 מיליון אירו.
מספר יצירות נוספות, ביניהם ציורים של קלוד מונה ופייר בונאר שמקום הימצאם אותר על ידי פליסיאנו, נמכרו עבור סכום כולל של 14 מיליון יורו.
עם זאת, 64 יצירות אמנות נוספות מהאוסף של רוזנברג עדיין פזורים ברחבי העולם, ונחשבים לאבודים.
רוזנברג הוא אחיו של לאונסה (Léonce) רוזנברג, סוחר אמנות בזכות עצמו.
בנו אלכסנדר פ' רוזנברג ירש את הגלריה של אביו בניו יורק, והיה לסוחר אמנות בולט בניו יורק עד לפטירתו בשנת 1987. בתו, מישלין רוזנברג, היא אמה של העיתונאית הצרפתייה אן סינקלייר, היורשת של חלק מנכסיו והונו העצום של רוזנברג לאחר פטירתה של אמה.
בשנת 2008 תרמה סינקלייר לצרפת את אחד מציוריו של פיקאסו - "דיוקן של גברת רוזנברג ובתה", ציור של אמה וסבתה.
היא אף עוסקת בכתיבת ספר ביוגרפיה ראשון על סבה.
פול דייוויס ראיין הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית מאוקטובר 2015 ועד ינואר 2019, עם פרישתו מהחיים הפוליטיים.
היה המועמד של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן הנשיא בבחירות 2012.
ראיין נולד בג'יינסויל שבוויסקונסין, הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של פול ובקי ראיין.
אביו נפטר כשהיה בן 16, ומותו דחף את ראיין להצטיינות בלימודים ולקריאה מרובה.
הוא הושפע מספרה של איין ראנד, "מרד הנפילים" ובעקבותיו החל להעמיק בכתביהם של כלכלנים כגון פרידריך האייק, לודוויג פון מיזס ומילטון פרידמן.
סיים תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת מיאמי באוהיו.
עם שובו לוויסקונסין עבד כיועץ שיווקי בחברת עבודות עפר השייכת לקבוצת ראיין שבבעלות משפחתו.
את הקריירה הפוליטית שלו החל בהיותו סטודנט, תחילה כעוזרו של הסנאטור בוב קסטן, בהמשך כיועץ בשדולה שבין מייסדיה היו ג'ק קמפ וג'ין קירקפטריק, ובמהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1996 שימש ככותב נאומים במטהו של קמפ, שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן הנשיא.
ב-1998 התמודד לראשונה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, כמועמד למושב המחוז הראשון של מדינת ויסקונסין.
הוא זכה לרוב של 57% מקולות הבוחרים ומאז נבחר תשע פעמים נוספות רצופות לתפקיד, כשב-2010 זכה לרוב שיא של 68%.
לקראת הבחירות לקונגרס ב-2010 כתב יחד עם קווין מקארתי ואריק קנטור, את הספר "Young Guns: A New Generation of Conservative Leaders", ובו מפורטות הכנות המפלגה הרפובליקנית לקראת ניצחון בבחירות.
בהתמודדות של 2016 הוא זכה ב-84% מהקולות מול פול נלן.
משנת 2007, ראיין היה הנציג הבכיר של המפלגה הרפובליקנית בוועדת התקציבים של בית הנבחרים.
ב-2011 כשהשליטה בבית חזרה לידי הרפובליקנים הוא הפך ליו"ר הוועדה.
בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית ב-2012 הביע תמיכה במועמדותו של מיט רומני.
ב-11 באוגוסט 2012, הציג רומני את ראיין כמועמדו לתפקיד סגן הנשיא, אך הם הפסידו לנשיא המכהן ברק אובמה וסגנו ג'ו ביידן.
ב-22 באוקטובר 2015 הכריז על כוונתו להתמודד לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שזכה לתמיכה גם מן הצד המכריע של חברי מפלגתו השמרנים ביותר, המתקבצים בסיעה המכונה "Freedom Caucus" – תמיכה אותה הציב כתנאי להצגת המועמדות.
ב-29 באוקטובר נבחר לתפקיד לאחר שזכה ל-236 קולות.
באפריל 2018 הודיע על כוונתו לפרוש מהקונגרס בינואר 2019.
ראיין הוא קתולי, נשוי לג'נה ליטל ראיין ואב לבת ושני בנים.
ראיין תומך בריסון פיסקלי ובצמצום הוצאות הממשלה.
במאי 2008 הציג ראיין הצעת חוק שבמסגרתה פירט את תוכניתו להבראה כלכלית של ארצות הברית, תחת השם "Roadmap for America's Future Act of 2008".
ב-2009 הציג הצעה נגדית להצעת התקציב ל-2010 של הנשיא ברק אובמה, ובתחילת 2010 הציג עדכון לתוכנית מפת הדרכים הכלכלית שלו, בשם: "The Path To Prosperity, Restoring America's Promise", שכללה רפורמה נרחבת במסוי ובביטוח הבריאות וקיצוץ בהוצאות הממשלתיות שמטרתו לכסות את החוב הציבורי של ארצות הברית עד הדור הבא.
הצעת החוק שלו עברה בבית הנבחרים אך נפלה בסנאט.
עם זאת, תמך ראיין בתוכנית החילוץ של הממשל הפדרלי בשנת 2008.
במישור מדיניות החוץ לא הרבה ראיין להתבטא, וכשעשה זאת היה זה בדרך כלל בהקשר הכלכלי.
בנאומו ביוני 2011 ציין כי מדיניות החוץ האמריקאית והמדיניות התקציבית נמצאות על מסלול התנגשות, וללא ריסון תקציבי תאבד ארצות הברית את מעמדה כמעצמה עולמית מובילה.
הוא ציין כי ארצות הברית חייבת להמשיך להיות מעורבת בעולם, כי עולם ללא מעורבותה יהיה כאוטי יותר, עם הרבה יותר סכנות ופחות הזדמנויות לאזרחי ארצות הברית.
ראיין תמך בנשיא ג'ורג' בוש בהצבעה על יציאה למלחמת עיראק.
הוא תמך גם באמנה קבועה בין ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין שנועדה לחזק את הסחר הבינלאומי בין שתי המדינות, והביע תמיכה ב"אביב הערבי" במצרים.
רייזר הוא סטנדאפיסט, שחקן, איש טלוויזיה, סופר, תסריטאי ומוזיקאי יהודי-אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור פול באקמן בסיטקום "משתגעים מאהבה" (1992–1999), בו כיכב לצידה של הלן האנט.
רייזר נולד בניו יורק, להלן וסם רייזר.
בילדותו רייזר למד בבית הספר היהודי "East Side Hebrew Institute" בשכונת הלואר איסט סייד שבמנהטן.
בהמשך רייזר למד בתיכון "Stuyvesant" שבניו יורק.
הוא קיבל את התואר הראשון מאוניברסיטת בינגהמטון, שם למד מוזיקה (פסנתר וקומפוזיציה).
רייזר היה פעיל בקמפוס בהפקות תיאטרון וייסד את "התיאטרון הקטן שיכול", תיאטרון קהילתי בקמפוס הממוקם באזור המעונות של רייזר.
רייזר בסופו של דבר מצא את ייעודו כשהוא החל להופיע במועדוני סטנדאפ בניו יורק במהלך חופשות הקיץ מהאוניברסיטה.
הקריירה הקולנועית של רייזר החלה בשנת 1982 כששיחק בסרט "Diner" לצד קווין בייקון, סטיב גוטנברג ומיקי רורק.
בשנת 1984 שיחק בסרט "השוטר מבוורלי הילס", ושלוש שנים לאחר מכן, שיחק גם בסרט ההמשך.
הפריצה הגדולה של רייזר הייתה בשנת 1986 כששיחק בסרט המדע-בדיוני של ג'יימס קמרון "שובו של הנוסע השמיני".
בין השנים 1987 ל-1990 כיכב בסיטקום "אבא יש רק שניים" בתפקיד מייקל טיילור.
במהלך שנות ה-90 זכה לפרסום רב כשכיכב בסיטקום הטלוויוזני "משתגעים מאהבה" בתור פול בוכמן לצידה של הלן האנט שגילמה את רעייתו של דמותו.
עבור תפקיד זה הוא היה מועמד, בין היתר לפרס גלובוס הזהב ומועמד לפרס אמי.
רייזר פרסם גם לאורך השנים 3 ספרים: "Couplehood" העוסק בזוגיות, "Babyhood" העוסק בחוויותיו כאב לבנו הראשון, ו-"Familyhood" המכיל אוסף של מאמרים הומוריסטיים שונים.
"Babyhood" ו-"Couplehood" אף הצליחו להגיע לרשימות רבי-המכר בארצות הברית.
בשנת 2019 שיחק במיני-סדרה הביוגרפית "פוסי/ורדון" אודות חייו של בוב פוסי, ששודרה ברשת FX Networks.
ב-21 באוגוסט 1988 נישא לפולה רבץ, ולהם בן שנולד ב-1995 ובן נוסף שנולד ב-2000. מתגוררים בקליפורניה.
סיפר בראיון כי בנו הבכור לוקה בשיתוק מוחין.
נשים נגד גברים (2002) – סרט טלוויזיה
השוטר מבוורלי הילס: אקסל פולי (2024)
עולמו המופלא של דיסני (1987)
The Paul Reiser Show – (2011) שבעה פרקים הופקו, אך הסדרה בוטלה בטרם עת לאחר שידורם של שני פרקים עקב נותני מדרוג
פול שוּצר היה צלם אמריקני-יהודי מטעם מגזין "לייף" שנהרג במבואות עזה ב-5 ביוני 1967, יומה הראשון של מלחמת ששת הימים, מפגיעה ישירה שספג בראשו בשעת נסיעתו בזחל"ם צבאי ישראלי, תוך שסיכן את חייו במסגרת עבודתו כדי לצלם לוחמים בשטח.
פול שוצר נולד בברוקלין, ניו יורק, להיימן (Hyman), עורך דין במקצועו, ולרות לבית שוורץ.
את הקריירה שלו כצלם החל בגיל עשר, לאחר שמצא מצלמה בפח של שכניו.
הוא הדביק את חלקיה והחל לצלם.
לאחר סיום התיכון למד בבית הספר לאמנות במכללת קופר יוניון בניו יורק.
במהלך לימודיו פגש את רעייתו לעתיד, ברניס ברלין מניו יורק, והם נישאו ביולי 1951. שוצר שקל ללכת בדרכי אביו והחל לימודי משפטים בשנת 1953 באוניברסיטת לונג איילנד, אותם לא סיים.
אשתו ברניס עודדה אותו לפתח את תחום התעניינותו כצלם.
בתחילת דרכו בתחום הצילום עבד שוצר כצלם עצמאי.
בשנת 1956 התקבל לעבודה כצלם "לייף" בבית הלבן והיה לצלם הצעיר ביותר בצוות המגזין, בו עבד עד מותו.
לפול ולברניס נולדו בת ובן.
בשנים 1961–1966 היה שוצר ממוקם בפריז, ששימשה לו נקודת יציאה לעבודתו, ומשפחתו עברה להתגורר שם.
שוצר כיסה אירועים מרכזיים בארצות הברית ובזירה הבינלאומית, ובכלל זה הגיע למשימות צילום בישראל.
צילומיו נכללו ב-491 מאמרים שהתפרסמו במגזין "לייף".
בראשית הקריירה שלו התלווה שוצר לנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהואר בנסיעותיו ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה.
שוצר תיעד את נסיעתם של ארתור מילר ומרילין מונרו לאחר חתונתם בסוף יוני 1956 חזרה לביתו של מילר במדינת קונטיקט.
הוא נסע לכסות את הוריקן אודרי ששטף את חוף מדינת לואיזיאנה ביולי 1957, נפצע שם וניצל בזכות תושייתו של הרופא שטיפל בו.
ב-27 באפריל 1958 נסעו סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון ורעייתו לביקור של רצון טוב בדרום-אמריקה.
ב-13 במאי בביקורם בקראקס בירת ונצואלה ירקו מפגינים אנטי-אמריקניים על ניקסון ועל רעייתו, והלימוזינה שלהם הותקפה בידי המון זועם.
אירועים אלה תועדו בידי שוצר וקנו לו שם בינלאומי.
שוצר נמנה עם צוות אנשי "לייף" שהגיע ללבנון במלחמת האזרחים בשנת 1958, שבמהלכה נשלחו חיילים אמריקניים להגן על האזור.
בשנת 1959 גילה שוצר בביתם של חבריו ברברה לדרמן ומרטין רודבל (מי שנודע לימים כמגלה חלבון G וזכה בפרס נובל) במדינת מרילנד בארצות הברית תצלום של אנה פרנק שצולם באמסטרדם בשנת 1937 בידי אמה של ברברה.
בתמונה זו נראית אנה פרנק עם חמש מחברותיה, ובכללן ברברה ואחותה סאנה לדרמן שנספתה בשואה.
שוצר איתר את שלוש הבנות האחרות אשר שרדו והקימו משפחות, אחת מהן בארצות הברית ושתיים בישראל, ותיעד את חייהן בסדרת תמונות.
חלקן התפרסמו ב"לייף" בשנת 1959, ותמונות נוספות התפרסמו לראשונה באתר "טיים" בשנת 2014. שוצר תיעד במשך כשנה את המירוץ לנשיאות של ג'ון קנדי בשנת 1960 לקראת הבחירות בחודש נובמבר, והוסיף לתעד את כהונתו לאחר היבחרותו.
באביב 1960 שהה שוצר בישראל וצילם תמונות של יהודים בסגנונות שונים, ובכלל זה את החגיגות בהר מירון בל"ג בעומר וסדרת צילומים בכפר חב"ד.
בגיליון "לייף" מה-13 בינואר 1961 מובא סיפורם של כתב המגזין נורמן ריטר ושל שוצר, אשר נסעו לקובה לתעד את משטרו של פידל קסטרו ונעצרו שם לתקופה קצרה.
שוצר תיעד את מאבקו של מרטין לותר קינג החל משנת 1957, והצטרף ב-4 במאי 1961 לאוטובוס הראשון שיצא מבירת ארצות הברית של "נסיעות החופש", שכללו קבוצות מעורבות של לבנים ושחורים שנסעו למדינות הדרום בהן הייתה קיימת הפרדה בין שחורים ללבנים.
שוצר תיעד את בניית חומת ברלין שהחלה באוגוסט 1961, ואת השפעתה על תושבי העיר המחולקת לאחר הקמתה.
בספטמבר 1962 נסע לאיראן כדי לסקר את ההרס שזרעה רעידת האדמה שפקדה את המקום ושתבעה למעלה מ-12,000 קורבנות, ותצלומיו בצירוף פרשנותו התפרסמו בגיליון "לייף" ב-21 בספטמבר של אותה שנה.
בשנת 1963 נסע במשך שלושה חודשים ברחבי מזרח אירופה: בפולין, בהונגריה, בצ'כוסלובקיה, בבולגריה וברומניה, וביקר בין היתר בביאליסטוק, ביאשי, אזור שממנו באו סבו וסבתו, וכן באושוויץ שם לא היה מסוגל לצלם.
שוצר כיסה את ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל בינואר 1964. בגיליון "לייף" מחודש דצמבר 1964 התפרסמו צילומים מרהיבים שצילם ברחבי ישראל, מרביתם צילומי טבע, שאליהם מתלווים נוסחיהם של מזמורי תהילים.
במרץ 1965 הגיעו הנחתים האמריקניים הראשונים לווייטנאם.
כתב "לייף" מייקל מוק ופול שוצר נשלחו בהמשך השנה לדה נאנג ושהו עם הנחתים במשך שישה שבועות.
תחילה בדה נאנג ובצ'ו לאי שנכבשה על ידי המארינס בסוף אוגוסט במבצע סטרלייט .
בתחילת ספטמבר 1965 הם הצטרפו לכוח הנחיתה מהים על חצי האי בטאנגן במסגרת מבצע פיראנה ותיארו את הנחיתה תוך שהם מסכנים את חייהם.
מוק ושוצר הכינו כתבה רחבת היקף שהתפרסמה ב"לייף" לקראת סוף נובמבר אותה שנה, המדגישה את הצד האנושי של מלחמת וייטנאם.
קודם הגעתו לישראל לפני מלחמת ששת הימים שהה שוצר בברזיל לצורך סיום פרויקט אשר סיקר את הרעב במדינה זו.
פול שוצר זכה להוקרה רבה על עבודותיו ולפרסי הצטיינות שונים.
בשנת 1958 זכה בפרס ג'ורג' פולק המוענק מטעם אוניברסיטת לונג איילנד, בקטגוריה של צילום חדשות.
בשנת 1959 זכה בשבעה פרסים מרכזיים בתחום הצילום בארצות הברית, ובכלל זה בפרס הראשי בתחרות של צלמי הבית הלבן, ובפרס צלם השנה שהוענק מטעם אוניברסיטת מיזורי בארצות הברית ואנציקלופדיה בריטניקה.
מוק ושוצר זכו בפרס קאפה לשנת 1965 על חלקם בכיסוי מלחמת וייטנאם.
שוצר הגיע לישראל בתקופת ההמתנה, כשבוע קודם לפרוץ מלחמת ששת הימים, יחד עם כתב "לייף" מייקל מוק.
מיד לאחר הגעתו, פתח שוצר במאמצים להצטרפותם לכוח ישראלי התקפי, אולם גורמים אזרחיים וצבאיים הביעו חשש לשלומם במקרה של מלחמה.
שוצר עמד על דעתו, פנה לשר הביטחון משה דיין, והם קיבלו רשות להצטרף לכוחות הלחימה הישראליים בכניסתם למבואות עזה.
שוצר ומוק הצטרפו לגדוד מילואים 54 של חטיבה 11 שנועד להתקיף ולכבוש את מוצב אל-קובה ועלי מונטר שבמבואות עזה.
קודם יציאתם לעזה פגש שוצר את הרב שלמה גורן, הרב הראשי בצה"ל במלחמת ששת הימים, שהזכיר את הפגישה עמו בעדות המפורטת שמסר לענף היסטוריה של צה"ל ב-16 באוקטובר 1968 בנוגע לאירועי המלחמה.
הרב גורן סיפר שפגש לאחר השעה שתיים אחר הצהריים ביומה הראשון של המלחמה את צביקה לבנון, מפקד גדוד מילואים 54, בחורשה על הכביש לנחל עוז, שם חנה עם כל הגדוד.
שוצר הצטרף לתפילת מנחה עם החיילים, כחמש מאות במספר, וצילם תמונות מהמעמד.
דרכיהם נפרדו; הרב גורן נטל חלק בלחימת הגדוד בחלק הראשון של הקרב על אל-קובה עד שנסע בחצות הלילה שבין ה-5 ל-6 ביוני לירושלים, ושוצר הצטרף לזחל"ם הפיקוד של רס"ן אריה מאיר.
בזחל"ם של רס"ן מאיר נסע גם קצין הליווי מטעם דובר צה"ל שהוצמד למוק ולשוצר, סגן דב פורת.
שוצר הורה למוק לנסוע בזחל"ם שנסע אחריהם מסיבות מקצועיות טכניות.
פלוגתו של רס"ן מאיר נחשבה לחזקה בפלוגות הגדוד, ונסיעתו של שוצר בזחל"ם זה נבעה מתוך ההנחה שממנו יוכל לראות ולצלם את המלחמה מבלי להיכנס למצב סכנה.
על רקע הניסיון הקודם במבצע קדש, של התפוררות מהירה של ההתנגדות, סברו אנשי הפלוגה כי גם עתה לא תכבד עליהם המלאכה.
אולם הדברים לא פעלו כמתוכנן.
מתוך חשש לשדות מוקשים ברצועת עזה הורה המג"ד לרס"ן מאיר לנסוע לאורך גדר מחנה האו"ם, שפונה מחייליו הסקנדינביים כשבועיים קודם לכן.
זאת מתוך הנחה שטרם עלה בידיהם של המצרים להניח מוקשים שם.
בשעה ארבע וחצי אחר הצהריים לערך, כשהטור נע מבסיסו בנחל עוז, ניתכה עליו אש קשה מתותחים וממרגמות.
הזחל"ם המוביל נפגע פגיעה ישירה ויתר הכוח עקף אותו והגיע לגדר מחנה האו"ם, אולם זחל"ם אחד עלה על מוקש.
בתגובה סטה הטור לשדה מעובד לצדו, התקדם כמאתיים מטרים, ושני זחל"מים נוספים עלו על מוקשים.
הזחל"ם הראשון שעליו פיקד רס"ן מאיר נפגע מפגז והתלקח מייד.
מרבית נוסעיו נהרגו ויתרתם נפצעו.
שוצר עצמו ספג פגיעה ישירה בראשו בשעה שעמד וצילם, פגיעה שממנה נהרג, עוד לפני התלקחות הזחל"ם.
רס"ן מאיר קפץ מהזחל"ם אפוף הלהבות, קרע מעליו את בגדיו הבוערים והורה לאנשיו לנהוג כמוהו.
חרף פציעתו הנהיג את שאר הפצועים, הובילם למקום מחסה, טיפל בהם ועודד אותם.
הוא נאבק על חייו, ונפטר מפציעותיו כחלוף עשרה ימים.
בשנת תשל"ג זכה בעיטור העוז.
סגן דב פורת, שנפצע אף הוא בתקרית זו, נפטר מפצעיו ב-24 ביוני 1967. אדם נוסף בזחל"ם זה שנפצע, ד"ר אברהם שוארץ, נפטר מפצעיו ב-11 ביוני 1967.
גופתו של שוצר נמצאה על ידי כתב "לייף" מייקל מוק חמישה ימים לערך לאחר מותו.
לצידה נמצאה מצלמתו, ובתוכה סליל עם עשרים ושלוש התמונות האחרונות שצילם.
תמונות אלה התפרסמו בגיליון "לייף" ב-23 ביוני 1967, מיעוטן בלבד בהגדלה וחלקן המכריע בהקטנה.
בשנת 2014 התפרסמו כלל התמונות בהגדלה באתר "טיים".
שוצר נטמן בבית קברות בלונג איילנד, ניו יורק.
במלחמת ששת הימים נהרגו שני אנשי תקשורת נוספים.
האחד הוא טד ייטס (Ted Yates) (נולד ב-1 באוקטובר 1930) מארצות הברית, שעמד בראש צוות של צלמים מטעם חברת אנ.בי.סי.
(NBC) שסקר וצילם את המלחמה.
הוא נפטר ב-5 ביוני בעקבות פצעי ירי שספג במהלך הקרבות בחלק הירדני של ירושלים.
השני הוא בן עויזרמן, ישראלי יליד אנגליה, שיצא לעזה ככתב צבאי עבור ערוץ טלוויזיה קנדי (Canadian Broadcasting Corporation), ונהרג ב-6 ביוני במבואות עזה ממטען ממולכד.
במותו הותיר שוצר אחריו את אשתו ברניס, ילדיהם דינה ודייוויד, הוריו, אחיו סטנלי ואחותו מרלין גולדסטיקר (Goldsticker).
לאחר מות בעלה עבדה ברניס תקופה מסוימת כמזכירה במחלקת הצילומים של "לייף" בניו יורק.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 נישאה ברניס בשנית לד"ר הרולד גלף (Galef), ממנו התאלמנה בשנת 2012. דינה שוצר גברינר (Gabriner) היא מורה לאמנות, ציירת ומאיירת.
פול שוצר היה בעל תודעה יהודית וציונית עמוקה, והשתייך בצעירותו לתנועת נוער ציונית.
אשתו ברניס סיפרה כי אלמלא קיבל את תפקידו בשנת 1956 כצלם "לייף" היה עולה לישראל.
במכתב שכתב לבתו דינה, בו הזמין אותה לשהות בפסח בקיבוץ שבו עמד לשהות, ציין כי ישראל היא ביתו הרוחני.
מגזין "לייף" התנגד לנסיעתו של שוצר לישראל באביב 1967, אולם הוא עמד על דעתו לעשות כן, ולא ניתן היה לעצור בעדו.
ג'ורג' הונט, עורכו בפועל של מגזין "לייף", מצטט במאמר המערכת שלו בנושא ביקורו של שוצר במזרח אירופה בשנת 1963, דברים שכתב לו שוצר ולפיהם היה כה נרגש בביקורו בצריפים ההרוסים של אושוויץ עד שלא היה מסוגל לצלם.
במאמר הוקרה לזכרו של שוצר לאחר מותו כתב הונט כי במהלך ביקורו במזרח אירופה ראה שוצר את אושוויץ והזדעזע; שוצר ביקר בישראל פעמים רבות, אולם אושוויץ חידד בקרבו את המשמעות העמוקה יותר של המדינה.
הונט ביקר בישראל שלוש שנים קודם מלחמת ששת הימים, ושוצר שימש לו מדריך; הוא ציטט לו מקורות יהודיים והביאו ממקום למקום כשהוא שופע אהבה למדינה, על פרחיה, הריה, בנייניה – ועל מאבקה.
הוא הוסיף שאפשר רק להתנחם בעובדה שהוא מת במקום שבו רצה למות.
כתב "לייף" מייקל מוק ציין במאמר הספדו על שוצר כי כששניהם הצטרפו לחיל הנחתים האמריקני בווייטנאם הוריד שוצר את קסדתו ממתכת וחבש במקומה כובע טמבל עם מגן דוד, בהסבירו כי אם ימות – היה רוצה שזה יהיה בצבעים שלו, והוסיף לומר "לחיים".
וכן במלחמת ששת הימים בתחילת נסיעתו עם הכוחות הישראליים לעבר עזה צעק שוצר "לחיים".
מגזין "לייף" הקדיש לזכרו של שוצר את גיליונו הנושא את התאריך 16 ביוני 1967, שהתפרסם בפועל ביום שני ה-12 ביוני.
מאמר המערכת הפותח שהוקדש לו פרי עטו של העורך בפועל ג'ורג' הונט הוא שיר הלל והוקרה למפעלו.
בגיליון זה התפרסם גם מאמרו של עיתונאי "לייף" מייקל מוק על שוצר.
הסנטור רוברט קנדי מניו יורק ייחד דברים בישיבתו של הקונגרס האמריקני מ-14 ביוני 1967 לזכרם של פול שוצר וטד ייטס.
הוא הזכיר את מאמרו של מוק על שוצר ב"לייף" וכן מאמר לזכרו של ייטס שהתפרסם בניו יורק פוסט, והצעתו להעתיק את נוסחם אל הפרוטוקול הרשמי כתזכורת לתרומתם – התקבלה בלא התנגדויות.
מקום מיוחד הוקדש לשוצר גם בגיליון "לייף" שסיכם את מלחמת ששת הימים, גיליון הנושא את התאריך 23 ביוני 1967, שם התפרסמו עשרים ושלוש התמונות מהסליל האחרון שצילם, חלקן בגודל רגיל ומרביתן בגודל קטן.
בשנת 2014 התפרסמו במאמר לזכרו של שוצר באתר "טיים" כל תמונות הסליל האחרון בגודל רגיל.
מותם של פול שוצר, טד ייטס ובן עויזרמן מוזכר ב"ספר השנה של העיתונאים" של שנת תשכ"ז, במאמר מאת מאיר בן-גור.
בשנת 1967 הוקדשה תערוכת זיכרון לשוצר מטעם הארגון של אנשי התקשורת האמריקניים העובדים ככתבים זרים (The Overseas Press Club of America).
במלאת שנה למותו פרסם הצלם ארצ'י ליברמן מאמר הוקרה לזכרו בכתב העת של הצלמים בארצות הברית.
במוזיאון ישראל נפתחה ב-16 בדצמבר 1969 התערוכה "הצלם שאכפת לו", שהוקדשה לזכרו של שוצר וכללה את תצלומיהם של שישה צלמים בינלאומיים; ורנר בישוף, רוברט קאפה, לאונרד פריד, דייוויד סיימור, דן וינר ופול שוצר.
למעט פריד, חמשת הצלמים האחרים נהרגו בשעת מילוי תפקידם.
לצורך התערוכה בחרה ברניס חמישים מהצילומים הטובים ביותר של שוצר.
למחרת, ב-17 בדצמבר, הונצח זכרו של שוצר על ידי הקרן הקיימת לישראל בנטיעת חורש הנושא את שמו ביער הסמוך לקיבוץ בארי, לא הרחק מהמקום בו מצא את מותו, וברניס נטעה את העץ הראשון.
לאירועים אלו הגיעו ארצה מלבד ברניס, הבן דייוויד וחברו הטוב של שוצר הצלם האמריקני-יהודי קורנל קאפה, שצילם את מלחמת ששת הימים יחד עם מיכה בר-עם ושהיה אחיו של רוברט קאפה.
באוניברסיטת אוהיו בארצות הברית נוסד פרס שנתי לזכרו של פול שוצר (The Paul Schutzer Memorial Award); מלגת הצטיינות המיועדת לסטודנטים הלומדים בתוכנית ללימודי צילום עיתונאי בחוג לתקשורת באוניברסיטת אוהיו.
פול שוצר מונצח באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל בהר הרצל.
שמותיהם של חללים אלה חקוקים מעל גבי לוחות באנדרטה זו.
סדר החקיקה הוא לפי שנים, החל משנת 1851. לוחות ההנצחה הקבועים לזכר אזרחים שנהרגו עד סוף שנת 1999 (לוחות 1 עד 60) הוצבו בערב יום הזיכרון תשס"ו (2006).
שוצר מונצח בלוח 41, הכולל שמות של אזרחים שנפלו בשנים 1960–1969 (תש"ך-תשכ"ט).
כמו כן, הוקם אתר האינטרנט "לעד" המנציח חללים אלה והמרכז את המידע עליהם.
"טיים" פרסם באתר האינטרנט שלו מאמרי הוקרה לזכרו של שוצר במלאת ארבעים שנים למותו ובמלאת חמישים שנים למותו, וכן התפרסמו מאמרים נוספים לזכרו בשנת 2014.
פול ריטר היה שחקן תיאטרון קולנוע וטלוויזיה בריטי.
ריטר שיחק בסרטי הקולנוע "קוונטום של נחמה", "Son of Rambow", "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם", "נער משום מקום", "The Eagle" ובסדרת הטלוויזיה "Instinct" משנת 2007.
עוד השתתף ריטר בסדרה הקומית "Pulling" של ה-BBC, במותחן "ורה" של ITV1, ובסיטקום של ערוץ 4 "ארוחת ליל שישי".
בסדרת המחזות ההיסטוריים של שייקספיר "הכתר החלול" ששודרו ב-BBC2 גילם ריטר את פיסטול במחזה "הנרי הרביעי, חלק שני".
בכתבה בטלגרף תואר ריטר כשחקן הנועד לגדולות בזמן הקרוב.
בסרט הטלוויזיה "Tommy Cooper: Not Like That, Like This" גילם ריטר את השחקן הקומי אריק סייקס.
ב-2009 היה ריטר מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזה "The Norman Conquests".
בשנת 2012 הופיע בעיבוד לתיאטרון של הרומן "המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" מאת מארק האדון בתיאטרון המלכותי הלאומי בתפקיד אד בון אביו של כריסטופר, הדמות הראשית.
ב-2013 גילם את דמותו של ג'ון מייג'ור במחזה "The Audience" מאת פיטר מורגן.
ב-2015 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הריגול מתקופת המלחמה הקרה "המשחק".
ריטר נפטר ב-5 באפריל 2021 כתוצאה מגידול מוחי.
הוא היה נשוי ואב לשני בנים.
פול רמדיה שבדרום מערב צרפת) היה פוליטיקאי סוציאליסטי צרפתי, ראש עירייה, ראש ממשלת צרפת, שר המחזיק מספר תיקים בממשלת צרפת וחסיד אומות העולם.
רמדיה היה בנו של פסיכיאטר מלה רושל.
הוא למד משפטים וכתב עבודה לתואר דוקטור בנושא המשפט הרומי.
הוא היה סוציאליסט ופעיל פוליטי ובשנת 1919 נבחר לתפקיד ראש עיריית דקזוויל שבדרום מערב צרפת.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1959. משנת 1938 היה שר העבודה בממשלתו של אדואר דאלאדיה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, סייעו רמדיה ואשתו מרגריט (Marguerite) להסתיר ובכך להציל את אנרי-לוי ברול ומשפחתו.
בנובמבר 1942, לאחר שהגרמנים כבשו את שטחי משטר וישי, הזהירה המחתרת הצרפתית את ברול והתחבא עם בני משפחתו אצל רמדיה.
באביב 1944 גבר הלחץ הגרמני באזור, ופעולות ההצלה של רמדיה עמדו בפני סכנת גילוי וחשיפה.
הוא מצא מקום מסתור נפרד לכל אחד מבני משפחתו של ברול ויצר קשר עם מדריך שלקח את בני המשפחה למקומות המסתור החדשים שלהם.
חברים אחרים של רמדיה הנפיקו או השיגו מסמכים מזויפים עבור בני המשפחה של ברול.
רמדיה היה ידוע בהתנגדותו למשטר וישי ולכן הושם במעקב על ידי שלטונות וישי.
נוכח עובדה זו, היה בסיוע שנתן לבני משפחת ברול סיכון עצמי רב.
הוא סייע גם לסלומון גרומבך , סוציאליסט יהודי וחבר בית הנבחרים, למצוא מקום מסתור מרדיפות הגרמנים וכך הציל את חייו.
תקופת מה היה בקשר עם לאון בלום וסייע לו בעזרה נפשית וחומרית ככל יכולתו.
לאחר שחרור צרפת, מנובמבר 1944 ועד מאי 1945, היה רמדיה השר לענייני אספקה בממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית, ממשלתו של דה גול.
מדצמבר 1946 ועד ינואר 1947 היה רמדיה שר המשפטים ולחץ לאישורה של תוכנית מרשל.
לאחר אישור חוקתה של הרפובליקה הצרפתית הרביעית היה רמדיה ראש ממשלת צרפת, במהלך 1947. במהלך שנה זו פיטר רמדיה את השרים הקומוניסטים מממשלתו.
לאחר מכן היה שר ההגנה, ובתפקידו זה היה אחראי על דיכוי המרד במדגסקר באותה שנה.
תחת ראש הממשלה גי מולה היה רמדיה שר הכלכלה והמסחר.
הוא היה אחראי על תקצוב מלחמתה של צרפת באלג'יריה ולשם כך הטיל מס דרכים .
בשנת 1985 הוכר רמדיה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
פול רֶמוֹן היה הבישוף של ניס וחסיד אומות העולם מצרפת.
רמון נולד למשפחה קתולית אדוקה בחבל פראנש-קונטה ולמד במכללה קתולית בבזאנסון, באוניברסיטת בזאנסון ובאוניברסיטת פריבור בשווייץ.
הוא קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1899 ותואר דוקטור לתאולוגיה בשנת 1900. בשנה זו התמנה בתור כומר בדיוקסיה של בזאנסון.
לאחר מכן כיהן במשרות כמורה שונות באזור מזרח צרפת.
רמון היה פטריוט צרפתי, דמוקרט וליברל, ופעל במסגרות פוליטיות דמוקרטיות וליברליות.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא ושירת בתור כומר צבאי.
בשנת 1921 מונה לתפקיד הכומר הצבאי של צבא הכיבוש הצרפתי של חבל הריין וכן של כוחות צרפת ששהו בחבל הרוהר.
במסגרת תפקידו שהה במיינץ עד השתלטות גרמניה על חבל הרוהר בשנת 1936. מאז היה רמון מתנגד חריף של גרמניה הנאצית.
רמון היה הבישוף של ניס משנת 1930.
לפני מלחמת העולם השנייה השתתף רמון בפעולות מחאה נגד האנטישמיות.
רמון העריץ את המרשל פטן והאיץ בקהילתו לתמוך בפטן.
עם זאת, רמון תעב את הגרמנים והתנגד למדיניות האנטישמית של משטר וישי.
בספטמבר 1943, לאחר כניעת איטליה לבעלות הברית, כבשו הגרמנים את אזור ניס.
מוסה עבאדי החל לפעול להצלת ילדים יהודים בסיועו של רמון.
רמון סיפק לעבאדי שם בדוי, מרסל, ומינה את עבאדי בשמו הבדוי למפקח כללי על מוסדות החינוך של הבישופות בכל אזור ניס.
עבאדי-מרסל הקים את רשת מרסל , שפעלה להצלת ילדים יהודים נוכח המצוד שקיים איש האס אס אלויס ברונר אחרי היהודים.
רמון סייע לעבאדי בהבטיחו שכל המוסדות הקתוליים שבתחום הבישופות שלו יפתחו את שעריהם בפני פליטים יהודים.
הוא הבטיח לעבאדי חדר בכנסייתו וכן את סיועם של אנשי הצוות שלו-עצמו בזיוף מסמכי זהות נוצריים על מנת לספקם ליהודים וכך להגן עליהם מפני גירוש.
כך הצליחה רשת מרסל להציל מעל 500 ילדים יהודים, במסתורים במעונות ובבתי ספר קתוליים ובחסות תעודות זהות מזויפות.
בשנת 1950 מונה רמון על ידי האפיפיור פיוס ה-12 לתפקיד ארכיבישוף.
בשנת 1991 הוכר רמון על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
סר פול אלפרד ריבס היה הארכיבישוף והפרימוס של ניו זילנד בשנים 1980 – 1985 והמושל הכללי של ניו זילנד בין השנים 1985 – 1990. הוא היה הנגיד הראשון של אוניברסיטת אוקלנד לטכנולוגיה.
פול ריבס נולד בולינגטון כבנם של דארסי ריבס ושל אשתו הילדה פירהירה, שעברו מוואיקווה שבצפון האי הדרומי לניוטאון, פרבר של מעמד העובדים בוולינגטון.
הילדה פיריהירה הייתה ממוצא מאורי משבט טה אטי אווה.
דארסי היה לבן ועבד כנהג חשמלית.
לאחר כהונה קצרה כעוזר לכומר בטקורואה, הוא בילה את התקופה שבין השנים 1959 – 1964 באנגליה.
מ-1959 ועד 1961 הוא היה סטודנט מתקדם בקולג' סנט פיטר באוקספורד (קיבל תואר ראשון בתחום ב-1961 ותואר שני ב-1965) וכן היה עוזר כומר באוניברסיטת הכנסייה של מריה הבתולה.
הוא שירת בשני תפקידים נוספים כעוזר כומר באנגליה, במחוז קירקלי בשנים 1961 – 1963 ובלואיסשם בשנים 1963 – 1964.
בשובו לניו זילנד מונה ריבס להיות כומר בעיר אוקטו (בשנים 1964 – 1966), מרצה להיסטוריה של הכנסייה בקולג' סנט ג'ון (בשנים 1966 – 1969) ומנהל החינוך הנוצרי בדיוקסיה האנגליקנית של אוקלנד (בשנים 1969 – 1971).
ב-1971 מונה ריבס להיות הבישוף של ואיאפו.
בשנים 1979 – 1985 הוא כיהן כבישוף של אוקלנד ובשנים 1980 – 1985 כארכיבישוף וכפרימוס של ניו זילנד.
במהלך תקופת כהונתו כבישוף הוא גם היה יושב ראש המועצה הסביבתית בשנים 1974 – 1976. הוא היה תומך של תנועת "אזרחים למען רולינג" (המערכה לבחירתו מחדש של ראש הממשלה מטעם מפלגת הלייבור, ביל רולינג).
כמו כן הוא שימש כנשיא מועצת הכנסיות הלאומית של ניו זילנד בשנים 1984 – 1985.
בעצתו של ראש ממשלת ניו זילנד, דייוויד לאני, מינתה המלכה אליזבת השנייה ב-22 בנובמבר 1985 את ריבס לתפקיד המושל הכללי ה-15 של ניו זילנד.
מינויו נתקל במידה מסוימת של ספקנות בשל מעורבותו הפוליטית בעבר במסגרת תנועת "אזרחים למען רולינג", התנגדותו לביקור נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה ב-1981 והעובדה שהוא היה בישוף אנגליקני.
מנהיג האופוזיציה, ג'ים מק'לאי, התנגד למינוי על בסיס טענות אלו, ושאל "כיצד כומר מוסמך יכול למלא את התפקיד (החוקתי) הזה?" עם זאת, קיבלו קבוצות מאוריות רבות את מינויו של ריבס בברכה וסר ג'יימס הנרה טען ש"אלו חייבים להיות פירותיו של הסכם ואיטנגי כאשר אנו רואים אדם מעמנו בתפקיד זה".
ריבס היה האדם הראשון בתפקיד כנסייתי (ועד כה היחיד) שכיהן בתפקיד המושל הכללי.
יותר מכך, הוא היה המושל הכללי הראשון ממוצא מאורי.
במהלך תקופת כהונתו הצטרף ריבס ל"אגודת תושבי ניוטאון" והזמן את חברי האגודה לבקר בבית הממשלה, מעונו הרשמי בוולינגטון.
הוא אירח את היום הפתוח הראשון בבית הממשלה ב-7 באוקטובר 1990 והעסיק את האחראית הראשונה על יחסי הציבור, סינדי ביוויס, שתקדם את תפקיד המושל הכללי.
ריבס כיהן בתפקידו עד 20 בנובמבר 1985 וקתרין טיזרד ירשה את מקומו.
במהלך תקופת כהונתו של ריבס כמושל הכללי ביצעה ממשלת הלייבור הרביעית שינויים רדיקליים בכלכלת ניו זילנד, שנודעו מאוחר יותר בכינוי "רוג'רנומיקס" (Rogernomics, על שמו של שר האוצר רוג'ר דגלס שיזם אותם).
בנובמבר 1987 העיר ריבס הערות ביקורתיות על מדיניות זו בציינו שהרפורמות יצרו "חברה שבאופן הולך וגדל הפכה להיות מרובדת".
על התבטאותו זו הוא ננזף על ידי לאני, אך מאוחר יותר, במאי 1988 הוא ציין ש"רוח כלכלת השוק גוזלת את החיים מהחלשים, אך רוח האל נותנת חיים לכל".
לימים אמר ריבס שהתבטאויות אלו ציינו את פרשת הדרכים ביחסים בינו לבין הממשלה.
הוא גם אמר: "הייתה לי תחושה שנותרתי לבד וחשתי שאני צריך שדברי יילקחו ביותר רצינות".
ריבס כתב למלכה, אך הוא לא קיבל תשובות ישירות ממנה.
הוא אמר: "הייתי נוהג לכתוב למלכה ולהביע את דעתי על הנעשה במדינה ולא קיבלתי תשובות ממנה אלא ממזכירה הפרטי, שאליהם התייחסתי כביטוי לחוות דעתה".
בביקור ממלכתי בונואטו ב-1989 הוזמן ריבס להרוג חזיר במהלך טקס, בניגוד להיותו הפטרון של "החברה מלכותית של ניו זילנד למניעת התאכזרות לבעלי חיים".
לאחר פרישתו מתפקיד המושל הכללי שימש ריבס כמשקיף ב"מועצה המייעצת האנגליקנית של האו"ם בניו יורק בשנים 1991 – 1993 ועוזר הבישוף של ניו יורק בשנים 1991 – 1994. בשנים 1994 – 1995 הוא שירת לזמן קצר כדיאקון של קולג' סנט ג'ון.
הוא גם שימש כסגן יושב ראש קבוצת המשקיפים של חבר העמים הבריטי בדרום אפריקה, כיושב ראש בקרן נלסון מנדלה וכפרופסור אורח ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אדינבורו.
בין השנים 1995 – 1997 שימש ריבס כיושב ראש ועדת סקירת חוקת פיג'י, ששיא עבודתה התבטא בקבלתה מחדש של פיג'י לחבר העמים הבריטי, עד להשעייתה ב-2000. ב-12 בדצמבר 2007 דווח שריבס היה מעורב ב"שיחות סודיות" לפתרון המשבר הפוליטי בפיג'י ארוך השנים בעקבות ההפיכה במדינה בשנת 2006.
בשנים 2000 – 2011 שימש ריבס כנגיד של אוניברסיטת אוקלנד לטכנולוגיה.
ביולי 2011 הודיע ריבס כי הוא אובחן כחולה סרטן ועל פרישתו מכל תפקידיו הציבוריים.
פול ריבס מת ממחלתו באוגוסט 2011, בגיל 78.
ב-1977 הוענקה לריבס מדליית יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה.
באפריל 1982 הוא מונה להיות הכומר (Chaplain) של מסדר ג'ון הקדוש.
ב-1985 הוענק לו התואר אבירות לרגל יום הולדתה הרשמי של המלכה.
ב-6 בנובמבר 1985 הוענק לו התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1986 הוענק לו התואר אביר של צדק במסדר ג'ון הקדוש.
ב-2 במרץ 1986 הוענק לו התואר אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ב-1990 הוענק לו התואר עמית מסדר שירות המלכה.
ריבס גם מונה להיות עמית של מסדר פיג'י.
בנוגע למתן התואר סר לריבס היו מעט התלבטויות, שכן לא נהוג שחברי מעמד הכמורה של הכנסייה האנגליקנית יקבלו את התואר סר כאשר מוענק להם תואר אבירות והיה סביר שכלל זה יחול גם על הכנסייה האנגליקנית של ניו זילנד.
כדי להימנע מהעמדת המלכה במצב מביך (המסורת היא שמושלים כלליים מקבלים את תוארי האבירות אישית מידי המלכה בארמון בקינגהאם), העניק ראש ממשלת ניו זילנד, דייוויד לאני, לריבס את התואר Knight Bachelor (מהלך שהוא בסמכותו) לפני הענקת תואר האבירות על ידי המלכה.
כתוצאה מכך, כאשר התייצב ריבס לפני המלכה כדי לקבל את התואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, הוא כבר היה בעל תואר סר.
ביום ואיטנגי 2007 הוענק לריבס תואר הכבוד הרם ביותר של ניו זילנד, מסדר ניו זילנד.
ב-1985 העניקה אוניברסיטת אוקספורד לריבס את התואר דוקטור למשפט אזרחי (Doctor of Civil Law) וב-1981 הוא מונה על ידי הקולג' בו הוא למד, קולג' סנט פיטר, כחבר כבוד וב-1994 כנאמן.
ב-1989 הוענק לו התואר חבר בקולג' סנט ג'ון שבאוקלנד.
ריבס קיבל תוארי כבוד נוספים, כולל תואר דוקטור במשפטים באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון ב-1989, תואר דוקטור לתאולוגיה מהסמינר התאולוגי הכללי בניו יורק ב-1992 ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו ב-1994.
שינויים בחוק שנערכו בשנת 2006 אפשרו לו לשאת את התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו.
פול ריס הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ולשי.
אחרי סיום הלימודים ב-RADA קיבל ריס תפקיד גדול ראשון בסרט "התחלות ראשונות" ב-1986. בארצות הברית זכה להכרה כשהבמאי רוברט אלטמן ליהק אותו לתפקיד תיאו ואן גוך בסרט "וינסנט ותיאו" לצדו של טים רות' שגילם את וינסנט.
ריס נולד בנית' שבדרום ויילס להורים קתולים.
אמו, קתרין אייבורי הייתה אירית-ולשית, ואביו ריצ'רד צ'ארלס ריס היה ולשי.
כשהיה פול בן 10 המשפחה עברה לכפר פנסוד.
ריס היה חבר בלהקות אחדות לפני שעבר ללונדון ללמוד ב-RADA.
הופעת הבכורה המקצועית של ריס הייתה בדמות ראלף מומחה הג'ודו במחזה "Bouncers" מאת ג'ון גודבר, עוד לפני שהחל ללמוד ב-RADA.
בחופשת הקיץ מהלימודים הוא צד את עינו של מנהל הבמה פיליפ פראוס והוזמן לשחק במחזה "A Woman of No Importance" מאת אוסקר ויילד בתיאטרון סיטיזנס בגלאזגו, בתפקיד ג'רלד הבן הבלתי חוקי.
אחר כך המשיך ללמוד ב-RADA שני סמסטרים נוספים, ואז לוהק לתפקיד דין סוויפט בסרט "התחלות ראשונות" בבימויו של ג'וליאן טמפל.
הוא סיים את הלימודים ב-1985 והוענקה לו מדליית זהב על שם בנקרופט.
התפקיד הראשון של ריס בקולנוע היה בסרט "לב ארי" בבימויו של פרנקלין שפנר.
הוא שיחק תקופה קצרה עם הלהקה השייקספירית המלכותית, ואחר כך השתתף בסרט זוכה הפרסים "Tumbledown" בבימויו של ריצ'רד אייר, לצדו של קולין פירת'.
זמן מה אחר כך הוא הופיע בסרט "וינסנט ותיאו" בבימויו של רוברט אלטמן, בתפקיד תיאו, אחיו הצעיר של וינסנט ואן גוך.
שוב גילם דמות באותו נושא של אחים מפורסמים בסרט "צ'פלין" בו הופיע בתפקיד סידני צ'פלין, לצדו של רוברט דאוני ג'וניור שגילם את צ'ארלי צ'פלין.
אחר כך גילם את מאסיס בסרטו של אלן בנט "102 Boulevard Hausmann", ושיחק לצדו של פיטר או'טול בסרט "האגדה על רבקה".
בהמשך השתתף בסדרה של סרטים בהם "ממעמקי הגיהנום", "Food of Love", "אהבה שוכבת מדממת", ובסרט "מעורר השאול 7 - מת יותר".
בשנת 2023 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "נפוליאון" בדמותו של שארל-מוריס דה טליראן.
הסרט, בבימויו של רידלי סקוט, ומגולל את עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה.
עוד השתתף בסדרות "הבורג'ס", "לות'ר", "ספוקס" וב"כמעט אנושיים" בתפקיד הערפד איוואן.
ב-1995 גילם ריס את דמותו של סיימון טמפלר ("המלאך") בסדרת תסכיתים לרדיו 4 של ה-BBC.
ב-2014 הופיע ריס בתפקיד ראשי בדמות אולדריץ' איימס במיני-סדרה "The Assets".
ב-2015 גילם ריס את ולאד, נסיך ולאכיה הידוע בשם דרקולה, בעונה הראשונה ובעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "הסודות של דה וינצ'י".
בשנת 2000 הופיע ריס בתפקיד הראשי במחזה "המלט" בתיאטרון יאנג ויק ואחר כך בטוקיו ובאוסקה.
על הופעה זו זכה בפרסים אחדים.
הוא גילם את אנג'לו במחזה "מידה כנגד מידה", עליו זכה בפרס חוג מבקרי התיאטרון, את האוסמן במחזה "The Invention of Love", ואת אדגר במחזה "המלך ליר" עליו היה מועמד לפרס אוליבייה.
שלושה מחזות אלה הוצגו בתיאטרון המלכותי הלאומי.
עוד שיחק בתפקיד אדמונד במחזה "מסע ארוך אל תוך הלילה", בתפקיד ליאו במחזה "Design for Living" לצדם של רייצ'ל וייס וקלייב אוון בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
עוד הופיע זמן קצר בתפקיד הראשי במחזה "פול" מאת האוורד ברנטון בתיאטרון הלאומי, אבל נאלץ לוותר על התפקיד בגלל ירידה חדה במשקלו בעבודה מאומצת מדי.
מ-6 בפברואר עד מרץ 2014 כיכב ריס בהפקה מחודשת של המחזה "הדוד וניה" מאת אנטון צ'כוב בעיבודו של רוברט איק בתיאטרון אלמיידה לצדו של טוביאס מנזיס.
בין הדמויות שגילם ריס נכללים ולאד המשפד, לודוויג ואן בטהובן, פיטר מנדלסון, פול מקרטני, תומאס דה קווינסי, אלפרד אדוארד האוסמן, פרדריק שופן ומרקוס טוליוס קיקרו.
לריס הייתה מערכת יחסים עם השחקנית האוסטרלית ארקי וייטלי, איתה הופיע במיני-סדרה "Gallowglass".
פול ג'ון רדי הוא שחקן בריטי.
הוא ידוע בעיקר מהופעותיו על במת התיאטרון, אבל מופיע גם בטלוויזיה, ברדיו ובסרטי קולנוע.
ב-2003 זכה רדי בפרס על שם איאן צ'ארלסון.
רדי נולד בברמינגהאם וגדל בעיר הרבורן.
בגיל 17 שיחק רדי בתפקיד רומיאו בהפקה של התיאטרון הלאומי לנוער של "רומיאו ויוליה" בתיאטרון בלומסברי בלונדון, לצדה של רוזמונד פייק שגילמה את יוליה.
רדי למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
רדי הוא שחקן קבוע בתיאטרון המלכותי הלאומי ובתיאטרון רויאל קורט.
תפקידיו בתיאטרון כוללים דמויות ראשיות במחזה "מייג'ור ברברה" ו"ז'אן ד'ארק" (שניהם של ג'ורג' ברנרד שו), ובמחזה "Time and the Conways".
בווסט אנד שיחק רדי במחזה "קן הקוקיה" בכיכובו של כריסטיאן סלייטר.
ב-2013 זכה רדי להכרה רחבה כששיחק בסדרת הטלוויזיה "אוטופיה".
ב-2018 ישתתף רדי בתפקיד הנרי גודסיר בסדרה בת 10 פרקים בשם "הטרור", המבוססת על ספרו רב המכר של דן סימונס.
רדי נשוי לשחקנית מישל טרי.
"מהומה רבה על לא דבר" (2014, רויאל אקסצ'נג' מנצ'סטר)
פול שורינג הוא במאי, מפיק ותסריטאי אמריקאי.
מוכר בעיקר עקב יצירת סדרת הטלוויזיה "נמלטים".
הוא למד בבית הספר לתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה שבאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בשנת 2003 כתב את הסרט "מילה של גבר" , בו כיכבו וין דיזל ולרמז טייט.
בשנים 2005–2009 ו-2017 יצר, ביים והפיק את סדרת הטלוויזיה המצליחה וזוכת הפרסים "נמלטים".
בשנת 2008 כתב את הסרט "Mexicali".
בשנת 2010 כתב וביים את הסרט "הניסוי", בו כיכבו אדריאן ברודי, פורסט ויטאקר, קאם ג'יגנדה ומגי גרייס, המבוסס על ניסוי הכלא של סטנפורד.
בשנת 2013 יצר והפיק את סדרת הטלוויזיה "שעת האפס", בה כיכב אנטוני אדוארדס.
בשנת 2018 כתב את הסרט "מאורת הגנבים" , בו כיכבו ג'רארד באטלר, 50 סנט ופבלו שרייבר.
פול יוזף קרוצן (בהולנדית: Paul Josef Crutzen; 3 בדצמבר 1933 – 28 בינואר 2021) היה קלימטולוג וכימאי הולנדי, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1995. היה מוכר בשל מחקריו בנושא שינוי האקלים, ובשל הפצת המונח אנתרופוקן, המעיד על השפעתו הנרחבת של האדם על כדור הארץ, ובראשה הכחדת מינים המונית.
בשנת 1940 החל את לימודיו בבית ספר יסודי.
במהלך לימודיו בתיכון הוא הגיע לשליטה גבוהה בצרפתית, אנגלית וגרמנית.
בנוסף, התמקד בלימודיו גם במדעי הטבע.
בהמשך למד הנדסה אזרחית, אך לימודיו אלה נקטעו בשל גיוס לשירות חובה בצבא הולנד - שם שירת במשך כשנתיים.
ב-1968 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סטוקהולם.
מחקריו של קרוצן התמקדו בכימיה אטמוספירית, והוא היה ידוע בעיקר בזכות מחקריו בנושא הידלדלות שכבת האוזון.
בשנת 1970 הצביע על כך שפעילות האדם עלולה להגדיל את כמות החנקן החמצני בסטרטוספירה - תוצאה של תגובת שרשרת הנגרמת בשל השימוש הגובר בדשנים.
קרוצן ייחס להשפעת האדם על כדור הארץ במאות השנים האחרונות, מאז המהפכה התעשייתית, משמעות כה רבה עד כי ניתן להגדירה כתקופה גאולוגית חדשה.
הוא הציע ביחד עם שותפו למחקר, יוג'ין סטורמר, את המונח אנתרופוקן לציון התקופה הגאולוגית הנוכחית.
באשר לשאלה מתי התחיל עידן האנתרופוקן, הם אמרו:
אף שקמו לה מתנגדים, קיבלה התפיסה של קרוצן תמיכה רחבה מגאולוגים רבים.
בשנת 2008 פורסם מאמר רב מחברים, התומך בגישת האנתרופוקן.
עם זאת, אין עדיין הגדרה רשמית לתחילת האנתרופוקן, והמונח נתון במחלוקת עזה.
בינואר 2008 פרסם קרוצן ממצאים המראים שפליטות תחמוצת החנקן (N2O) במהלך ייצור דלקים ביולוגיים תורמות יותר להתחממות כדור הארץ מאשר הדלקים המאובנים שהם מחליפים.
קרוצן נישא בשנת 1958 לטרטו סויניין.
לזוג נולדו שתי בנות, אילונה וסילביה.
פול שטראוס היה פוליטיקאי ועיתונאי יהודי-צרפתי.
כיהן כשר וסגן נשיא הסנאט.
על שמו "חוק שטראוס", העוסק בדיור בעלות נמוכה.
פול שטראוס היה בנם של איזידור שטראוס, סוחר בדים יהודי, וזלי שוואב.
לאחר מכן היה עיתונאי בפריז.
נשא את אחותו של הסופר והמחזאי היהודי טריסטאן ברנאר.
היה נשיא איגוד העיתונאים הרפובליקנים.
כיהן כסגן נשיא המועצה העליונה לעזרה ציבורית.
בין השנים 1922 – 1924 כיהן כשר ההיגיינה, הסיוע החברתי והרווחה.
בשנת 1924 היה סגן נשיא הסנאט בממשלתו של רמון פואנקרה.
שטראוס עסק רבות בסוגיות חברתיות: הגנה על קשישים וילדים, דיור חברתי, היגיינה ובריאות.
בשנת 1906 נחקק חוק המכונה על שמו "חוק שטראוס", העוסק בדיור בעלות נמוכה.
פול נסטור קרלין היה איש עסקים אמריקאי, שכיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית מינואר 1985 ועד ינואר 1986.
פול קרלין נולד בסן דייגו, קליפורניה.
ב-1954 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ויומינג, שם הוא עסק בריצה.
הוא שירת שנתיים בצבא ארצות הברית והיה מאמן אתלטיקה באוניברסיטת בגדאד במסגרת תוכנית פולברייט.
בשנות ה-60 עבד קרלין באיגוד הארצי של המחוזות .
בארגון זה הוא שימש כעוזר המנהל לעניינים פדרליים, תפקיד בו הוא עסק בשתדלנות בקונגרס.
בהמשך הוא שימש במשרה דומה מטעם האיגוד הלאומי למועצות חינוכיות .
ב-1968 הוא הצטרף לאיגוד הארצי האודיו-ויזואלי, כסגן נשיא וכמנהל חינוכי.
קרלין החל לעבוד בממשל הפדרלי כאיש הקשר של הנשיא ריצ'רד ניקסון לקונגרס לענייני דואר.
הוא המשיך ושימש כמומחה ליחסי עבודה במטה שירות הדואר של ארצות הברית, ראש אזור המזרח של השירות וראש אזור המרכז של השירות.
ב-14 בנובמבר 1984 בחרה מועצת המנהלים של שירות הדואר בקרלין לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית מבין 35 מועמדים וב-1 בינואר 1985 הוא נכנס לתפקידו.
במהלך השנה בה כיהן קרלין כמנהל הכללי של הדואר סבל השירות מגרעון תקציבי.
מ-1 באוקטובר 1984 (תחילת השנה התקציבית) ועד 1 ביולי 1985, צבר שירות הדואר גירעון של 385 מיליון דולר, בין השאר בשל גידול בלתי צפוי מראש בנפח דברי הדואר ושינויים בנתיבי ובלוחות הזמנים של קווי התעופה שהצריכו משירות הדואר לשאת ולתת על חוזים עם חברות התעופה ולשנות את לוחות הזמנים שלו.
כדי לצמצם את הגרעון, החליט קרלין על קיצוץ של 3.5% בשכרם של 35 המנהלים הבכירים בשירות (כולל בשכרו שלו), ועיכב העלאת שכר מתוכננת של 3.2% של 714 מנהלים נוספים.
צעדים נוספים לקיצוץ בהוצאות ננקטו על ידי שירות הדואר בתקופת כהונתו בתפקיד, כולל קיצוץ בשעות נוספות ועיכוב או ביטול של הנפקתם של בולי דואר מסוימים.
סך כל הגרעון של השירות בשנת כספים זו הסתכם ב-251 מיליון דולר.
כהונתו של קרלין בשירות הדואר נקטעה לאחר שנה בלבד מיום תחילתה, כאשר ב-6 בינואר 1986 הוא הודח על ידי מועצת המנהלים של השירות.
הותר לו להישאר כיועץ למועצת המנהלים בשכר מופחת.
ג'ון מקיין, יושב ראש מועצת המנהלים, הסביר את פיטוריו של קלרין באומרו, "המנהלים חשו שחל שינוי באווירה שהצריך פרספקטיבה שונה של השוק".
מחליפו של קרלין, אלברט וינסנט קייסי, התייחס בזכרונותיו להסבר שנתנו לו סגן יושב הראש, פיטר ווס בנוגע לסיבה לפיטוריו של קרלין.
לדבריו של קייסי, מקיין וווס אמרו לו שקרלין כשל בצמצום מספר עובדי שירות הדואר, שהוא היה איטי מדי בקבלת החלטות בנוגע לרכישת ציוד אוטומציה, שהוא האציל יותר מדי סמכויות, ושהוא היה כפוף יותר מדי לבית הלבן, כל זאת בנוסף לגרעון של 251 מיליון דולר באותה שנה.
ביוני אותה שנה הגיש קרלין תביעה נגד מועצת המנהלים כדי לקבל בחזרה את תפקידו כמנהל הכללי של הדואר.
הוא טען שהוא פוטר בשל סירובו להטות חוזה לרכישת ציוד למיון דואר לטובת חברה שהועדפה על ידי ווס.
כחודש לפני הגשת התביעה של קרלין, הודה ווס באשמת קבלת תשלומים בנוגע לחוזה זה והתפטר מתפקידו במועצת המנהלים.
עם זאת, התביעה שקרלין הגיש נדחתה על בסיס הסעיף בחוק הארגון מחדש של הדואר שמנע ביקורת שיפוטית על החלטת מועצת המנהלים של שירות הדואר לפטר את המנהל הכללי.
על פי פסיקת בית המשפט, הקונגרס העניק למועצת המנהלים את הסמכות לפטר את המנהל הכללי "מסיבה ראויה, מסיבה בלתי ראויה, או ללא סיבה בכלל".
לאחר סיום כהונתו כמנהל הכללי של הדואר, היה קרלין שותף יחד עם יוג'ין ג'ונסון לייסוד חברה שנקראה "דואר עסקי מהיר" (Business Mail Express Inc).
החברה הוקמה ב-1990 ונמכרה ב-1995. ב-1998 ייסדו השניים חברה שנקראה "מייל-2000" (Mail2000), שמטרתה הייתה לזרז משלוחי דואר באמצעות סיוע לחברות עסקיות למיין מראש את דברי הדואר בכמויות גדולות.
ב-2001 רכשה חברת United Parcel Service את "מייל-2000" בסכום שהוערך ב-100 מיליון דולר.
פול קרלין נפטר במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, ב-25 באפריל 2018, בגיל 86. הוא נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
פול הולמסקוב שליטר (בדנית: Poul Holmskov Schlüter; 3 באפריל 1929 – 27 במאי 2021) היה פוליטיקאי דני, שכיהן כראש ממשלת דנמרק בשנים 1982–1993. הוא היה ראש הממשלה הראשון מטעם מפלגת העם השמרנית והשמרן הראשון מאז 1901.
שליטר נולד ב-3 באפריל 1929. בשנת 1957 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קופנהגן והצטרף ללשכת עורכי הדין הדנית בשנת 1960. בשנת 1964 נבחר לפרלמנט.
בשנים 1971–1974 כיהן כחבר במועצת אירופה.
שליטר הפך לראש ממשלה לאחר שאנקר יורגנסן הסוציאליסט התפטר מתפקידו בספטמבר 1982. שליטר התפטר לאחר כעשר שנים, בשנת 1993. בשנים 1994–1999 כיהן בפרלמנט האירופי.
שליטר היה נשוי לרקדנית ובמאית הבלט אן מארי וסל שליטר.
פול רנסון היה צייר וסופר צרפתי, הקשור לתנועת הנאבי.
אמו נפטרה בלידה, והוא גדל וחונך על ידי אביו סבו וסבתו.
אביו לואיס קזימיר רנסון היה פוליטיקאי שכיהן שתי קדנציות כראש עיריית לימוז'.
הוא קיבל את שיעורי הציור הראשונים שלו מסבו, ז'אן ז'אק מקארט, ונרשם לבית הספר לאמנויות יפות ב-1877.
בין המייסדים היו פול סריזייה, פייר בונאר ומוריס דני.
בשנת 1891, הוא השתתף בהופעות הסימבוליסטיות בתיאטרון האמנות, שם המשורר, פול פור, ארגן מופעים לטובת חברו המשורר, פול ורלן ופול גוגן.
הוא גם השתתף בתערוכות קבוצתיות שנערכו בין השנים 1891 ל-1895, וכן בסלון בפריז ובבריסל לאחר 1894. באותה שנה, הוא הפנה את העניין שלו להמשך חייו בתיאטרון בובות על ידי פתיחת תיאטרון כזה מעשה ידיו של ז'ורז' לקומב.
עם זאת, הוא נתקל בכמה קשיים זמן לא רב לאחר מכן, כאשר מות אביו החורג, צ'ארלס רוסו, אילץ אותו ואת מארי לפנות את דירתם.
התעניינותו בתיאוסופיה, קסם ותורת הנסתר בא להבדיל אותו מחברו בתנועת הנאבי.
בשנת 1898, הריונה של מארי הביא לקשיים נוספים, שכן הוא נפגע מאיבוד הדוגמנית האהובה עליו.
לאחר 1899 החל מצב בריאותו להידרדר וציוריו השתנו - הוא התמקד במיתולוגיה, כישוף ונושאים אנטי ממסדיים.
בשנת 1908, כשראו אותו מתמודד עם בעיות בריאות וכסף חמורות, חבריו בתנועת הנאבי הקימו את "האקדמיה רנסון", והפקידו בידיו את ניהולה.
מארי השתלטה עליה לאחר מותו והאקדמיה שרדה בצורות שונות, עד 1955.
הוא מת ממחלת הטיפוס ב-1909 ונקבר בלימוז'.
פול רודג'רס הוא זמר, וכותב שירים בריטי-קנדי.
רודג'רס היה הסולן הראשי של להקות רבות, כולל Free, Bad Company, The Firm ו-The Law.
הוא הופיע גם כאמן סולו, ושיתף פעולה עם החברים הפעילים הנותרים בקווין תחת הכינוי קווין+פול רודג'רס.
סקר במגזין "רולינג סטון" דירג אותו במקום ה-55 ברשימת "100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים".
בשנת 2011 קיבל רודג'רס את פרס Ivor Novello של האקדמיה הבריטית על תרומה יוצאת דופן למוזיקה הבריטית.
רודג'רס צוין כבעל השפעה משמעותית על מספר זמרי רוק בולטים.
ב-1991, ג'ון מלנקמפ כינה את רודג'רס "זמר הרוק הטוב ביותר אי פעם".
פרדי מרקורי אהב במיוחד את רודג'רס ואת הסגנון האגרסיבי שלו.
פול ברנרד רוג'רס נולד במידלסברו, אנגליה.
הוא ניגן בס בלהקה בשם The Roadrunners.
קולין בראדלי היה הקול המוביל בלהקה אולם הוא שכנע את רודג'רס לשיר ולהוביל את הלהקה שכן הוא העדיף להתמקד בנגינה בגיטרה ואחיו הבכור ג'ו (שניהל את הלהקה) תמך ברעיון.
רגע לפני שעזבה את מידלסברו לסצנת המוזיקה הלונדונית, הלהקה שינתה את שמה ל-The Wildflowers.
חברים נוספים בלהקה זו היו מיקי מודי (לאחר מכן היה ב-Whitesnake) וברוס תומאס (שעבר לאלביס קוסטלו והאטרקציות).
רוג'רס הצטרף ב-1968 כזמר וכותב שירים ללהקת הבלוז Free.
ב-1970, הם עלו במצעדי הרדיו הבינלאומיים עם "All Right Now", אותו כתב רודג'רס עם הבסיסט של הלהקה אנדי פרייזר.
הסינגל הגיע למקום ראשון ביותר מ-20 מדינות וזכה להכרה על ידי ASCAP בשנת 1990 על למעלה ממיליון השמעות רדיו בארצות הברית.
לזמן קצר, Free היו לצד לד זפלין אחת הלהקות הבריטיות הרווחיות ביותר.
Free הוציאה ארבעה אלבומים עם שילוב של בלוז, בלדות ורוק שהצליחו מאוד בבריטניה.
בשנת 2000, השיר "All Right Now" הגיע לשני מיליון השמעות רדיו בבריטניה, ואז הוענק פרס לרוג'רס כאחד משני הכותבים.
לאחר ההתפרקות הראשונה של Free באביב 1971, רודג'רס הקים לזמן קצר להקה בת שלושה חברים בשם Peace.
לצד הבסיסט סטיוארט מקדונלד והמתופף מיק אנדרווד, רודג'רס ניגן בגיטרה והיה הזמר המוביל.
Peace הייתה להקת החימום בסיבוב ההופעות של מוט דה הופל בשנת 1971, אך התפרקה כאשר Free התאחדה שוב בתחילת 1972. שני שירים של Peace נכללו בסופו של דבר בדיסק החמישי של האוסף Free Songs of Yesterday משנת 2000, יחד עם שיר שרודג'רס הקליט עם המייטלס.
פאולי יוקלה (בשוודית: Pauli Jokela; נולד ב-23 במאי 1992), הידוע בשם הבמה שלו, פול ריי הוא זמר-יוצר שוודי.
ריי, שהתפרסם בתחילת דרכו כ-PJ, התחיל את קריירת המוזיקה שלו כראפר.
בשנת 2015 עבר לז'אנר הפופ, והוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Good as Hell, בארצות הברית דרך חברת התקליטים אפיק רקורדס.
בשנים 2020, 2021 ו-2023 השתתף במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לתחרות הזמר של האירוויזיון, והגיע למקום השישי, השנים-עשר והשביעי עם השירים "Talking in My Sleep", "The Missing Piece" ו-"Royals" בהתאמה.
בצעירותה ברחה אמו מצ'ילה הדיקטטורית, והחלה קריירה חדשה בפריז שבצרפת.
בשנת 1973 עברה לשוודיה כחלק מפרויקט חילופי סטודנטים.
שם היא נועדה עם אביו של ריי.
בשנת 2015 חתם ריי על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים האמריקאית אפיק רקורדס, והוציא דרכה את המיני-אלבום הראשון שלו, Good As Hell.
זמן קצר לאחר מכן החל קווינסי ג'ונס לעבוד עמו.
בשנת 2015 אף הופיע לצד להקת פיפת' הרמוני במהלך סיבוב ההופעות שלה.
בשנת 2018 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Note to Self.
הוא השתתף לראשונה במלודיפסטיבלן בשנת 2020 עם השיר "Talking in My Sleep", שהצליח להעפיל לגמר, שם דורג במקום השישי עם 68 נקודות.
בשנה שלאחר מכן שב לתחרות עם השיר "The Missing Piece", שדורג במקום השנים-עשר עם 25 נקודות.
בשנת 2023 ביצע את "Royals" באותו אירוע, והגיע למקום השביעי.
פול ריד הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
ריד נולד בעיר אורלנדו שבפלורידה, ובין השנים 2017–2020 למד באוניברסיטת דה פול אשר בשיקגו, אילינוי.
בעונתו האחרונה בקבוצת האוניברסיטה העמיד ממוצעים של 15.1 נקודות, 10.7 ריבאונדים ו-2.6 חסימות למשחק, ונבחר לחמישיית העונה של מחוז Big East.
ריד נבחר בבחירה ה-58 של דראפט ה-NBA 2020, על ידי פילדלפיה 76'.
בעונת הרוקי שלו מיעט לשחק ב-NBA, אך שותף ב-15 משחקים בליגת הפיתוח של ה-NBA עם קבוצת הבת של פילדלפיה – דלאוור בלו קואוטס – וזכה הן בתואר ה-MVP של העונה והן בתואר רוקי העונה, לאחר שרשם ממוצעים של 22.3 נקודות ו-11.9 ריבאונדים למשחק.
בעונת שותף ב-69 משחקי NBA, וקלע 4.2 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של ג'ואל אמביד.
ביולי 2023 חתם ביוטה ג'אז על הצעת חוזה ל-3 עונות עבור כ-23 מיליון דולר, אולם הסיקסרס השוו הצעה זו והשאירו את ריד בפילדלפיה.
פול רובנס היה שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי אשר זכור בעיקר בזכות הדמות פי ווי הרמן (Pee-wee Herman) אותה גילם במופעים קומיים, שלושה סרטי קולנוע וסדרת ילדים מצליחה.
רובנס נולד בשם פול רובנפלד (Paul Reubens) בעיר פיקסקיל שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית.
וגדל במשפחה יהודית בסרסוטה, פלורידה, שבה הוריו, ג'ודי (רוזן) ומילטון רובנפלד, החזיקו חנות תאורה.
אביו היה איש מכירות רכב שטס עבור חיל האוויר המלכותי של בריטניה ועבור חיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן הפך לאחד הטייסים המייסדים של חיל האוויר הישראלי במהלך מלחמת העצמאות.
הקריירה של רובנס החלה בשנות ה-70 כאשר הצטרף לקבוצת האלתורים המקומית "הגראולינגס" בלוס אנג'לס, ובמקביל החל להופיע במופעי אימפרוביזציה והשתתף בתפקידים שונים כשחקן.
במסגרת ההרכב הקומי הגראולינגס רובנס פיתח לראשונה את הדמות פי ווי הרמן.
לאחר אודישן כושל לתוכנית המערכונים האמריקנית המצליחה סאטרדיי נייט לייב, ב-1981 רובנס החל להופיע במופע הבמה "המופע של פי ווי הרמן" בו כיכבה הדמות פי ווי הרמן.
פי ווי הפך לדמות פופולרית במיוחד בתרבות האמריקאית באופן מיידי, ובמשך העשור הבא, רובנס בחר לקחת חלק בכל הופעותיו הפומביות והראיונות עימם בתור הדמות פי ווי הרמן.
בהמשך הוא כתב והפיק את הסרט העלילתי "ההרפתקה הגדולה של פי ווי הרמן" אשר בוים על ידי טים ברטון והיה סרט הבכורה של ברטון.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1985 וזכה להצלחה רבה.
סרט ההמשך "Big Top Pee-wee" אשר יצא לאקרנים בשנת 1988 זכה להצלחה פחותה בהרבה.