tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שושלת המהדים שהתבססה לה בזביד (1159–1173) הסתיימה לה עם כיבוש תימן בידי האיובים המצרים בשנת 1173 מידי שליטי תימן באותה עת: המהדים בזביד, בני המדאן בצנעא ובני זורייע שבעדן.
השושלת הרסולית הטורקמנית ששלטה מ-1229 עד 1454 הסירה את השלטון האיובי הזר מתימן, ושלטה בה מחצרמוות עד מכה.
באמצע המאה ה-15, עם עליית שושלת בני טאהר (1454–1517), התעניינות המעצמות הזרות בתימן גברה והפורטוגזים ניסו לכבוש את עדן ללא הצלחה.
לאחר עשרות שנים של שלטון לא יציב שוב השתלטו העות'מאנים על הארץ (1546–1635).
חיסול הכוח של השושלות המקומיות השונות בתימן יצר חלל ריק שנתמלא אך מיד על ידי האימאמים הזיידים שהיו דחוקים מאות שנים בצפון תימן.
וכך, תחת שלטונו של האימאם אל-מותווכל יחיא שרף א-דין שבירתו הייתה חג'ה, הם הרחיבו שליטתם בכיוון דרום ולחצו על השליטים הזרים (העות'מאנים) שבירתם צנעא.
בסוף כבשו הזיידים בראשות האימאם קאסם את צנעא מידי העות'מאנים ב-1629, וב-1635 העות'מאנים יצאו מתימן לגמרי.
השושלת הקאסמית שלטה בתימן 250 שנה.
ככלל זו הייתה תקופת הסתגרות, עם זאת, פעילות מסחר של חברות מאנגליה צרפת והולנד הביא לקיום קשרים מוגבלים עם חו"ל.
שלטון השושלת הקאסמית הגיע לשיאו בימי האימאם אסמאעיל.
אבל, בתחילת המאה ה-18 יציבות השלטון הזיידי החלה להתערער.
חבלים רבים התנתקו עקב מרידות מושלים מקומיים שרצו יותר עצמאות.
הדבר הביא לירידה בהכנסות ממיסים וכתוצאה מכך האימאם בצנעא לא יכול היה לשלם מענקים שנתיים לשבטי הצפון כדי לקבל את תמיכתם.
השבטים הללו "פיצו" את עצמם באמצעות פשיטות על צנעא הבירה ולקיחת תמלוגים באמצעות ביזה.
התערערות השלטון המרכזי התגברה במחצית המאה ה-19 בגלל פעילותם של הווהאבים בצפון, הבריטים בדרום (עדן 1839), המצרים במערב ולאחר מכן הטורקים העות'מאנים.
אט אט חדרו אל המרכזים העירוניים של תימן רעיונות ומנהגים אירופים בהשפעת סוחרים, חוקרים ותיירים.
הזיידים לא הרפו מן המאבק לגרשם, וב-1891 החל מרד אינטנסיבי בראשות אלמנצור מוחמד בן יחיא חמיד א-דין , שהוכרז כאימאם בעיר הצפונית קפלה.
זה האחרון מת ב-1904 ואת מקומו ירש בנו האימאם אל-מותווכל יחיא.
הוא המשיך במרד בעות'מאנים, וב-1905 כבש את צנעא מידי הטורקים למשך שישה חודשים.
בהמשך חתם על הסדר עם השלטון הטורקי, הסכם דעאן , שבמסגרתו קיבל עליו את השלטון העות'מאני באזורים השאפעיים של תימן, והטורקים מצידם הכירו בו כמנהיג הקהילה הזיידית.
אף שבטווח הקצר המשיכו העות'מאנים לשלוט, גם בשטחים הזיידיים, בהסכם מיצב עצמו האימאם יחיא בתור מנהיג בעל מעמד מוכר.
במלחמת העולם הראשונה, תימן, השולטת על פתחו של ים סוף, היוותה זירת קרבות בין הבריטים ותומכיהם המקומיים, לבין העות'מאנים ותומכיהם המקומיים.
קרבות אלה, בהיקף קטן יחסית, לא שינו את הסטטוס קוו.
שלטונו המלא של האימאם יחיא הושג ב-1918 עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, וכך הפכה תימן לטריטוריה העות'מאנית הראשונה שהופכת למדינה עצמאית.
בתחילה פעל יחיא להשלטת משטרו ברחבי תימן.
במלחמה עם כוחות זרים נחל הפסד אך מעולם לא הפסיק לפעול.
שום אזרח לא היה רשאי להיכנס לתימן ללא אישור מהמלך עצמו.
הוא היה שליט תאוקרטי ואוטוריטרי והשליט את המסורת הזיידית על העם.
הוא ניצל את עמו מבחינה כלכלית, גבה מיסים גבוהים ומנע ייבוא מוצרי מותרות.
זה עורר תסיסה בקרב העם, ותנועת "התימנים החופשיים" הייתה מעורבת בניסיון הפיכה שהסתיים ברציחתו ב-17 בפברואר 1948. לאחר מותו של יחיא, שלקח תחת חסותו את היהודים, גברו הפרעות נגד היהודים, דבר שזירז את עלייתם במסגרתם מבצע על כנפי נשרים.
את יחיא ירש אחמד בנו, שהמשיך במדיניות הדיכוי של אביו.
ב-1962, לאחר מותו של אחמד, מונה נסיך הכתר, מוחמד אל-בדר, ליורשו.
אולם מיד עם מינויו פרץ מרד ומוחמד אל-בדר הודח בידי הכוחות הרפובליקניים אשר תמכו בהקמת משטר נשיאותי ונתמכו על ידי מצרים של נאצר.
תנועה מהפכנית זו הקימה את "הרפובליקה הערבית של תימן".
אולם, הכוחות המלוכניים בראשות אל-בדר, שנתמכו על ידי סעודיה וממלכת ירדן (וקבלו סיוע גם מישראל) לא ויתרו.
כך החלה מלחמת האזרחים של צפון תימן, כאשר מצרים בהנהגת גמאל עבד אל נאצר תמכה במורדים.
מצרים של נאצר שלחה כוחות רבים כדי לעזור לרפובליקנים, אך הוציאה את כוחותיה ב-1967 לאחר תבוסתה במלחמת ששת הימים.
יציאת הכוחות המצרים לא הביאה לניצחון המלוכנים, והעימות נסתיים ב-1970 דווקא בניצחון הרפובליקנים.
באותה התקופה, דרום תימן נשלטה עדיין על ידי הממלכה המאוחדת אשר שלטה באזור חסות בסביבתה של עיר הנמל הדרומית עדן במהלך המאה ה-19, ועזבה בשנת 1967 את השטח שבו הוקמה מדינת דרום תימן.
לאחר שלוש שנים, החליטה ממשלת דרום תימן לפעול על פי האידאולוגיה הקומוניסטית, בנוסח השלטון בברית המועצות, מדינה שעמה יצרה יחסי ידידות קרובים.
ב-1990, לאחר 20 שנות עוינות הדדית, התאחדו תימן הדרומית ותימן הצפונית למדינה אחת.
גורמים שהחליטו לפרוש מתימן הדרומית ולהקים תנועה עצמאית בשנת 1994 דוכאו על ידי השלטון המרכזי.
בשנים האחרונות ניהל המשטר בתימן מלחמה קשה בצפון המדינה נגד שבטים מוסלמים שיעים קיצוניים, שמנסים להקים מדינת שריעה אסלאמית שיעית, בתמיכתה ובמימונה של איראן, שמנסה לייצא את המהפכה השיעית למדינות אחרות.
שבטים שיעים קיצוניים אלה גם גירשו משפחות יהודיות מבתיהן, תוך איומים ברצח.
נשיא תימן, עלי עבדאללה סאלח (אף הוא שיעי), פעל אישית לסייע להעברת המשפחות היהודיות למקום בטוח, ואלה רוכזו בעיקר בעיר הבירה.
בשנת 2011 החל גל מחאות והפגנות בתימן נגד הנשיא עלי עבדאללה סאלח.
ההפגנות התחוללו כחלק מגל המחאות בארצות ערב, בד בבד עם המהפכה בתוניסיה, ההפיכה במצרים, ומחאות במדינות אחרות.
בחלוף הזמן, התגבר והתחזק גל המחאות ההמוניות, אשר בצירוף שביתות ועימותים עם הצבא, הפך להתקוממות עממית או למלחמת אזרחים, בין השבטים תומכי הנשיא לשבטים של מתנגדיו.
ב-3 ביוני הופגז ארמונו של הנשיא סאלח על ידי מתנגדיו.
הוא נפצע קשה והוטס לערב הסעודית לקבלת טיפול רפואי.
בזמן היעדרותו הוחלף סאלח בסגנו, עבד רבו מנסור האדי.
ב-23 בספטמבר חזר סאלח לתימן ושב לכהן כנשיא.
ב-23 בנובמבר חתם סאלח בטקס שנערך בערב הסעודית בחסות בית המלוכה הסעודי ובנוכחות מנהיגי האופוזיציה בתימן על הסכם העברת סמכויות לסגנו האדי.
"הפילוג של עשרת החודשים האחרונים השפיע באופן משמעותי על תימן בתחומי התרבות, הפיתוח והפוליטיקה", אמר סאלח.
ב-25 בפברואר 2012 הושבע סגן הנשיא של סאלח עבד רבו מנסור האדי לנשיא החדש של תימן.
מעבר השלטון לא עבר באופן חלק, עקב מאבקי כוחות בין החות'ים לבין קבוצות אחרות בצפון תימן, במקביל לפעילות טרור מצד לוחמי אל-קאעידה.
בספטמבר 2014 כבשו לוחמים חות'ים שטחים נרחבים מצנעא, והכריזו על הקמת "ממשלת אחדות" הכוללת ייצוג למיעוטים.
בינואר כבר שלטו המורדים החות'ים כליל על אל-חודיידה.
ב-26 במרץ 2015 פתחה קואליציה של מדינות ערביות ומוסלמיות, בהובלת ערב הסעודית, במבצע סופה נחרצת שמטרתו להדוף את החות'ים ולהחזיר את השלטון לידי ממשל האדי.
היסטוריוגרפיה ישראלית היא המחקר ההיסטורי הנכתב והמפורסם (היסטוריוגרפיה) של תולדות היישוב מאז ראשית היישוב היהודי החדש בארץ ישראל ועד לימינו על ידי כותבים ישראלים.
שורשיה של ההיסטוריוגרפיה הישראלית במפעלי החקר של ההיסטוריה היהודית על ידי משכילים יהודים במתכונת המדעית המודרנית, שראשיתם בשלהי המאה ה-18. מפעל המחקר ההיסטורי על ידי משכילים יהודים ובמתכונתו המודרנית שגשג במאה ה-19, ה-20 וה-21 ברחבי העולם.
תחילתה של ההיסטוריוגרפיה הישראלית, דהיינו של כתיבה היסטורית על ידי היסטוריונים המתגוררים בארץ ישראל, במאה ה-20 בתקופת המנדט הבריטי ולאחר הקמת המדינה.
ההיסטוריוגרפיה התפתחה ושגשגה על ידי היסטוריונים וחוקרים, שחלקם היו אנשי אקדמיה, וחלקם הוגי דעות או אנשי ציבור.
בראשית מאה העשרים והעשרים ואחת מהווה ההיסטוריוגרפיה הישראלית נדבך משמעותי בשיח החברתי והפוליטי בישראל.
היסטוריוגרפיה בסגנון ובאמות מידה אקדמיות מודרניות, הופיעה מראשית תקופת המנדט הבריטי.
חלקה נכתבה ופורסמה על ידי מלומדים שחקר ההיסטוריה היה עיקר או רוב עיסוקם; בהם: החוקר והגאוגרף ישעיהו פרס איש ירושלים, וההיסטוריון והמנהיג הציוני יצחק בן-צבי אשר כתב ופרסם מחקר שיטתי ומקיף על היישוב באותן שנים.
חלק נכבד מההיסטוריוגרפיה של היישוב, בתקופת המנדט הבריטי, נכתב על ידי אנשי ציבור, מנהיגים ובעלי תפקידים בהבניית החברה היישובית, בהם: ברל כצנלסון, ממנהיגי אחדות העבודה ומפא"י, ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף, דב חביב לובמן מראשי המושבה ראשון לציון, הבלש הפרטי דוד תדהר והאגרונום עבר הדני.
חלקם פרסמו את זיכרונותיהם ותיארו את סדר אירועי התקופה ואת משמעותם לפי תפיסתם.
כן פרסמו תעודות היסטוריות שהתגלגלו לידם בתוקף מעמדם ובמסגרת תפקידם במוסדות וארגונים.
בתחילת התקופה ראו אור כרכי כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל (1919) בעריכת אלתר דרויאנוב, אשר כללו מבחר מכתבים, הודעות רשמיות, חוזים והסכמים משנות העלייה הראשונה והעלייה השנייה.
בשנות התקופה, רוב חוקרי ההיסטוריה באקדמיה, רובם מוסמכי אקדמיות באירופה ומיעוטם בוגרי האוניברסיטה העברית בירושלים, עסקו בהיסטוריוגרפיה של ימי בית שני ובתולדות הקהילות היהודיות הגדולות בגולה.
חקר הלאומיות היהודית החדשה, היישוב היהודי בארץ ישראל בעת החדשה, והזיקה המודרנית של יהודי הגולה לארץ ישראל, כמעט ולא נערך באותה תקופה על ידי בעלי משרות באקדמיה עד להקמת המדינה.
בשנות ה-30 הוקמו הארכיונים הגדולים של היישוב היהודי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הועבר הארכיון הציוני ממשרדי ההסתדרות הציונית בברלין לביתו בירושלים, ונפתח לחוקרים בשנת 1934. ארכיון תנועת העבודה נוסד בשנת 1932 ושכן בתל אביב.
בארכיונים אלו הונחו יסודות עיקריים למפעלי איסוף ושימור מסמכים ההיסטוריים הקשורים ליישוב ולתנועה הציונית.
לקראת סוף התקופה פרסם משה סמילנסקי סדרת ספרים לסכם את התפתחות היישוב; פרקים בתולדות הישוב יצא ב-6 חלקים בהוצאת דביר, וזכה ל-6 מהדורות, בין 1847 ל-1978.
בשנות החמישים של המאה ה-20
לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הוקמה על ידי ההסתדרות הציונית העולמית "הספרייה הציונית".
הוצאה זאת הוקדשה לפרסום כתבים וזיכרונות של מנהיגים ציוניים וכן מונוגרפיות בנושא התנועות הציוניות במדינות שונות.
מפעל ענק אחר שלה, בראשות פרופ' בן-ציון דינור, בשיתוף עם הוצאת "מערכות", היה ספר תולדות ההגנה.
הספר, שיצא לאור בשלושה חלקים בשנים 1954–1972, נכתב ונערך על ידי היסטוריונים מדופלמים מן האקדמיה כגון בן-ציון דינור ויהודה סלוצקי והיסטוריונים מנהיגי ציבור כגון יצחק בן-צבי, וכן בהשפעתם הרבה של פעילים בעמדות מפתח בתקופת היישוב היהודי ובהקמת המדינה, כמו שאול אביגור וישראל גלילי.
הוצאתו לאור והפצתו במהדורות רבות הייתה על ידי משרד הביטחון, הוצאת מערכות של צה"ל ומהדורות אחדות ראו אור בהוצאת דבר.
הספר התמקד בנושא ההגנה בתקופת היישוב, מאז שנות העלייה הראשונה ועד לקום המדינה.
פרקי המבואות ההיסטוריים, מסתמכים על מבחר תעודות עשיר ומגוון, ונחשבים עד היום למקורות חשובים להבנת המצב בארץ ישראל בתקופות הנידונות.
עם זאת, נשזרה בספר זיקה אידאולוגית חזקה לתנועת העבודה הסוציאליסטית על גלגוליה השונים; ומתאר לפי הסיפר הציוני מבית מדרשה של מפא"י את הדמויות בעלילה ההיסטורית של היישוב: הערבים, הבריטים, הרוויזיוניסטים, האזרחים והאיכרים.
בהקדמה לכרך הראשון הציג בן-ציון דינור את תפיסתו עולמו כהיסטוריון ציוני המחויב לאמת ההיסטורית; את התפעלותו כבן התקופה וכחוקר תולדותיה, ומאידך גיסא את מקומה כ"מבוא" בלבד לתקופת המדינה החדשה; ואת התיקוף (פריודיזציה), המקובל, שטוען לתיחום תקופת היישוב, שבה עוסק הספר, באירוע ההכרזה על המדינה בה' באייר תש"ח 1948:
"ספר "תולדות ההגנה בא לספר סיפור נאמן, מבוסס על תעודות מוסמכות ועדויות בדוקות, את כל "פרשת תולדותיה של התגוננות ישראל בארצו, של הגנתו על היאחזותו המחודשת בה, של היאבקותו על בנינה, על שיבת העם אליה" [כך], עד למלחמתו על חירותו ועצמאותו בה.
באותו עשור ראה אור הוצאת "הספרייה הציונית" כתב העת שיבת ציון, שנתון שהתפצל מן הרבעון "ציון", אשר עסק בשנים אלה בחקר ההיסטוריה היהודית בטרם הציונות.
"שיבת ציון" נערך על ידי דינור, ושימש בימה להצגת מחקרים בנושא הציונות מן ההיבטים החברתיים התרבותיים, הדיפלומטיים והכלכליים.
רוב המאמרים בכתב העת זה שילבו בין כתיבה היסטורית לבין מחויבות אידאולוגית עמוקה לציונות ולתנועת העבודה.
מול תפיסתו של ההיסטוריון בן-ציון דינור, הציג ההיסטוריון יעקב כ"ץ, שהיה מוסמך לרבנות, סוציולוג והיסטוריון גישה שונה.
כ"ץ השתמש במחקריו בשיטות שהובאו ממדעי החברה והציג עמדה לכאורה מרוחקת, שהושפעה כביכול פחות מאידאולוגיה ציונית.
לעומת ההיסטוריוגרפיה של ראשית היישוב ראתה במבשרי הציונות מנהיגים של זרמי מחשבה קובעים בתולדות העם היהודי; זרמים אשר הולידו את הציונות המודרנית.
כ"ץ סבר כי חלק מן המבשרים לא התברכו ב"פוריות חברתית"; כלומר דעותיהם לא השפיעו על השיח בעם היהודי, לכן אין לראותם כמבשרי הציונות.
בשנות השישים של המאה ה-20
הקמתה של מדינת ישראל והפיכתה לעובדה בזירה הבינלאומית, הקרינה על כתיבה היסטורית בשנות ה-60. המחקר ההיסטורי נגע בתחומים חדשים, שלא נחקרו על ידי החוקרים הוותיקים.
מלבד חקר התנועה הציונית עצמה, הכיל המחקר נושאים כמו חקר היחסים בינלאומיים של היישוב היהודי והמעצמות הזרות, התפתחות האידאולוגיה הציונית על רקע תנועות הימין והשמאל באירופה והתפתחות התנועה הלאומית הערבית.
מוקד המחקר התרכז במדינת ישראל ובתהליכם שהובילו ליצירתה; גם כאשר תהליכים אלו קרו בגולה היה הדגש המחקרי על הזיקה לארץ ישראל כישות טריטוריאלית.
העיסוק בהיסטוריה מדינית הצריך רכישת כלים חדשים מעבר ללימודי היהדות – שליטה בהיסטוריה כללית ובמדעי המדינה.
במקביל, החלה להתפרסם ספרות מקור, יומנים וזכרונות מעורבת בטענות פוליטיות על ידי פעילים בכוח המגן העברי בתקופת המנדט הבריטי, מנהיגי מפלגות וארגונים ציונים מימין ומשמאל, כגון ספריהם של מנחם בגין, ישראל אלדד ונתן ילין-מור; ספרות זו העלתה על נס את תרומתם של הארגונים הלח"י והאצ"ל מול ארגון ההגנה.
בעשורים הראשונים של המדינה צמח דור חדש של היסטוריונים; חלקם היו פעילי מחתרות ולוחמים בקרבות מלחמת העצמאות.
לפיכך הם הרגישו מחויבות רבה למדינה.
חלקם לא היו מחויבים לקו המפלגתי של תנועת העבודה ולא ראו צורך לשמש עסקני ציבור או תועמלנים, אלא ראו עצמם כאקדמאים ציוניים.
כך למשל, ההיסטוריון יהודה באואר, שלאחר השתתפותו כחייל במלחמת העצמאות, היה סטודנט להיסטוריה בבריטניה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
נושא עבודת הדוקטור שלו היה "הפלמ"ח וההגנה על רקע המדיניות הציונית במלחמת העולם הראשונה".
בשנת 1960 פרסם באואר את ספרו הראשון דיפלומטיה ומחתרת במדיניות הציונית.
הוא אף שילב את חקר השואה בהיסטוריה של הציונות, ועסק בנושאים חדשים במחקר כמו הבריחה ופעילות הג'וינט.
ההיסטוריון ישראל קולת, אשר בתחילת דרכו כתב עבודת דוקטור בשם "אידאולוגיה ומציאת בתנועת העבודה 1905–1919".
היה מחויב לתפיסת העולם הציונית-הסוציאליסטית.
הוא המשיך לעסוק לאורך שנות פעילותו בקשר שבין האידאולוגיה הציונית להגשמתה.
קולת שאף להפוך את ההיסטוריה של היישוב לתחום מחקר העומד בסטנדרטים מדעיים "אובייקטיביים", ובראש ובראשונה להבדיל בין אידאולוגיה, גם של ההיסטוריון וגם של מושא המחקר לבין ההיסטוריה האובייקטיבית.
במידה רבה הושפע קולת במחקריו ממורו, ההיסטוריון יעקב טלמון, שביקר את המשטרים המודרניים, אשר בביסודם האידאולוגיה המוחלטת, המצדיקה כל עוולה שנועדה להביא לעתיד אוטופי לכאורה, ואופיים הוא למעשה "דמוקרטיה טוטליטרית".
רוב ההיסטוריונים הישראלים שהחלו את פעילותם בשנות ה-60 וה-70 היו ישראלים ילידי הארץ או כאלו שעלו בגיל צעיר; וחלקם לא ידעו מינקותם שפות רווחות אצל יהדות התפוצות.
מחקריהם בתולדות הציונות בארץ ישראל, היו מרוחקים, יותר מאשר אצל קודמיהם,מן האירועים המכוננים של הציונות: העליות הראשונות, התגבשות תנועת העבודה והקמת המדינה.
הריחוק אפשר להם אולי לבחון בראייה ביקורתית את האמיתות המקובלות שנושאים כגון הסכסוך הערבי-יהודי, יחסי החלוצים עם איכרי המושבות ויחסי "היישוב המאורגן" עם התנועה הרוויזיוניסטית.
אחד הספרים הביקורתיים הראשונים בתחום תולדות היישוב הוא ספרו של יונתן שפירא: אחדות העבודה ההיסטורית- עצמתו של ארגון פוליטי, אשר בחן את מפלגת אחדות העבודה ואת חתירתה להגמוניה ביישוב היהודי ללא הסתמכות אידאולוגית.
בשנות ה-60, ובהמשך בשנות ה-70, הוקמו מספר מכוני מחקר של הציונות ומדינת ישראל: באוניברסיטה העברית הוקם המכון ליהדות זמננו, ובאוניברסיטת תל אביב הוקם המכון לחקר הציונות וישראל; מכוני מחקר נוספים חוץ-אוניברסיטאיים כללו את יד יצחק בן-צבי, המכון למורשת בן-גוריון בשדה בוקר, ומרכז זלמן שזר.
מלחמת ששת הימים (1967) הביאה להתעניינות מחודשת במפעל הציוני בארץ ובעולם.
עם הספרים שיצאו לאור באנגלית ותורגמו בהמשך לעברית נמנים תולדות הציונות מאת זאב לאקוויר, והמהפכה הציונית מאת דוד ויטל, שעסקו שניהם ביישוב טרום-המדינה.
עם זאת, בשנים אלו הושמעו לראשונה קולות שוללים מרכיבי יסוד של תפיסת העולם הציונית ביישוב, תהא "ימנית" או "שמאלית" מתוך הממסד האקדמי הישראלי; כך למשל, ספרהּ של אניטה שפירא מאוניברסיטת תל אביב בשם: המאבק הנכזב – המאבקים לעבודה עברית 1929–1939.
מגמת הפקפוק בהנחות היסוד של הציונות עלתה בקנה אחד עם זרם השמאל החדש והפוסט מודרניזם שהחל מתגבש בסוף שנות ה-60 במערב אירופה ובארצות הברית.
זרמים אלו ביקרו את החברה המערבית וערכיה הקפיטליסטיים, והאשימו אותה בניצול קבוצות מיעוט כגון תושבי העולם השלישי, עניים, נשים ומהגרים.
את ראיית העולם הרואה במדע המדינה, בסוציולוגיה ובהיסטוריה אסכולות מחקר אמפיריות החליף הרלטיביזם התרבותי, הגורס כי אין אמת אחת מוחלטת, אלא יש נרטיבים שונים לכל קבוצה, שאין בהם אחד הצודק יותר מאחר.
בשנים שלאחר מלחמת ששת הימים חזר הסכסוך הישראלי-פלסטיני לסדר היום הציבורי הישראלי, לאחר שבמשך תשע-עשרה השנים הראשונות לקיומה של ישראל לכאורה הודרה הבעיה הפלסטינית מסדר היום.
בשנות השבעים של המאה ה-20
בעשור זה התגברה חשיפתן והוצאתן לאור של תעודות ומקורות מימי ראשית הציונות בארץ ישראל והעליות הראשונות.
כותבי ההיסטוריוגרפיה פנו למחקר מקורות שיטתי, לא רק מארכיונים של מוסדות הווה רשמיים, אלא גם ממחסניהם ומרתפיהם של ארגונים ואישים, לאחר פירוקם או פטירתם של אלה; וכאמצעי מתודולוגי בניסיון להציג את האמת ההיסטורית כפי שהייתה במלאתה.
כך למשל, נהגה שולמית לסקוב בספרה: הביל"ויים של אשר בקשה להראות לא רק את הישגיהם של אנשי ביל"ו, אלא את סבלם, את אי-התקבלותם בראשית דרכם, ו"את חבלי ההתיישבות המחודשת בארץ-ישראל", ולאחר כעשור בספרה מרשומות אחד הביל"ויים, חיים חיסין, אשר כלל מכתבים ויומנים נשכחים.
במקביל, התגברה הוצאתם לאור של אוטוביוגרפיות אשר חשפו גנוזות ונסתרות בהיסטוריה של היישוב ומדינת ישראל מאז העלייה הראשונה ותרמו להצגתה מנקודת מבטם ותודעתם העצמית של חלוצים ומנהיגים.
כזה למשל, היה ספרו של דוד הורוביץ, ששימש נגיד בנק ישראל בשם האתמול שלי, אשר זכה לתהודה ציבורית והפך למקור עבור כותבי ההיסטוריוגרפיה.
ביוגרפיות נחשבו בעבר לז'אנר בעייתי, כיוון שנחשדו במחויבות אידאולוגית ובחוסר מדעיות.
הביוגרפיה, המעלה עצם טבעה על נס את פועלו של אדם מסוים על חשבון הקולקטיב, ולא הייתה נפוצה בעשורים הראשונים של מדינת ישראל.
אולם בעשור זה השתנתה המגמה, והופיעו בו ביוגרפיות של אישים ציוניים מרכזיים, בהן ביוגרפיה על ברל כצנלסון מאת אניטה שפירא, וביוגרפיות שכתבו אנשי ציבור ועיתונאים, על דוד בן-גוריון מאת מיכאל בר-זוהר ושבתי טבת, ביוגרפיה על הרצל מאת עמוס אילון.
שאלות הרצף והתמורה בין העליות לארץ ישראל ומהותן עד שנת תרמ"ב 1881 ואחריה.
עלו מחדש לסדר היום המחקר והציבורי בשלהי העשור, אף שתחילתן כבר בשנות השישים.
בהיסטוריוגרפיה של העלייה הראשונה, יש הרואים את ניצניו של המפעל הציוני בארץ במפעלים וביוזמות של אנשי היישוב בטרם תרמ"ב 1882; לדעתם, הכינו אנשי העליות המסורתיות מאז המאה ה-18 את התשתית הרעיונית, החברתית, המוסדית והכלכלית לקליטת גלי ההגירה של היהודים אל ארץ ישראל ברבע האחרון של המאה ה-19 ולאחריו.
לעומתם, יש המדגישים, כי משנת תרמ"ב 1882 נפתחה הראשית של ההווייה העברית הריבונית בארץ ישראל.
הדיון על כך בין החוקרים אריה מורגנשטרן, ישראל ברטל ואחרים החל בעשור השמיני של המאה ה-20 ונמשך אל העשור הראשון של המאה ה-21.
מלחמת יום הכיפורים (1973), הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977), שבהן עלתה תנועת החרות לשלטון, הובילו כנראה נקודת מבט חדשה של ההיסטוריה הציונית.
עד מהפך 77' כותבי ההיסטוריה של הציונות ומדינת ישראל יצאו מההנחה שסיבת קיומה של מדינת ישראל מובנת מאליה; רדיפות היהודים בגלות והשואה הם ההצדקה לזכות ההגדרה העצמית של העם היהודי ולקיום מדינת ישראל.
מלחמת יום הכיפורים אשר הוכיחה את הסכנה האורבת המדינה ולאזרחיה, בעוד יהודי אירופה ואמריקה חיים את חייהם בשלווה.
עליית הימין והמתיחות הבין עדות בחברה הישראלית, הובילו לחשש אצל חלק מכותבי ההיסטוריה בישראל יצירתה של חברה פשיסטית ומיליטנטית, העלולה לדכא קולות עצמאיים.
אך חשש זה התבדה, והשנים שלאחר המהפך אופיינו בפלורליזם שלא היה כדוגמתו בימי שלטון מפא"י.
עוד יצוין, כי משלהי שנות ה-70 מוסדות חברה שונים החלו להציג את הנרטיב הביקורתי, או הפוסט-ציוני, בעניין הסיבות לעזיבת הפלסטינים במלחמת 1948 (חלקם עזבו מרצון וחלקם גורשו).
כך היה המצב לגבי מחקרי קהילת המחקר (חוקרים אקדמאים ועצמאיים) ומאמרי עיתונות ביומונים המרכזיים, ובחלקו גם לגבי ספרי זיכרונות של ותיקי קרבות 1948.
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20
מחקר כוח המגן היהודי בארץ ישראל
קבוצת היסטוריונים, אשר חלקם כונו "ההיסטוריונים החדשים", ניסו לערער את ההסבר הציוני למהלכים ואירועים היסטוריים, אשר הציעו היסטוריונים בעלי תפישת עולם ציונית.
לפי הנאמר בשיח הציבורי, "ההיסטוריונים החדשים" הם אבי שליים, אילן פפה, שמחה פלפן ובני מוריס; אף כי נראה שמוריס שינה את עמדותיו מאוחר יותר ונראה יותר עם הסיפר הציוני.
העיתונאי תום שגב נחשב להיסטוריון חדש, אף שהוא עיתונאי במקצועו.
ההיסטוריונים החדשים אימצו מתודולוגיה חדשה למחקר הציונות, אשר בראשה ניתוח מקורות מתוך עמדה ביקורתית לסיפר הציוני.
רבים ממחקריהם של ההיסטוריונים החדשים העוסקים באירועים סביב מלחמת העצמאות, מכונים אצלם כ"מלחמת 1948".
הם הצביעו במחקריהם כי היישוב העברי ומדינת ישראל הגו ואימצו מדיניות של דחיקת האוכלוסייה הפלסטינית לעזוב בשנים 1947-1949. בכך שללו ההיסטוריונים החדשים חלק מן הסיפר הציוני לפיו התנועה הציונית אך ורק ביקשה למנוע את עזיבת הפלסטינים, אך אלו עזבו בגין תעמולת המנהיגות הערבית.
ההיסטוריונים החדשים הציגו מסכת טיעונים על חוסר נכונותו של היישוב ושל מדינת ישראל להתפשר על מנת להגיע להסכם שלום עם גורמים ערביים שונים; זאת שוב בניגוד לסיפר הציוני לפיו עשו המנהיגים ככול יכולתם להגיע להסכמי שלום.
עם מתנגדיהם הבולטים של "ההיסטוריונים החדשים" נמנים המזרחן אפרים קארש, ההיסטוריונים אניטה שפירא ויואב גלבר, הסופר והביוגרף אהוד בן עזר, המשפטן השר לשעבר אמנון רובינשטיין, ופובליציסטים כמו למשל בן-דרור ימיני.
למרות מחלוקות בין חוקרים לגבי נושאים שונים בהם עסקו ההיסטוריונים החדשים, לגבי הסיבות לאקסודוס הפלסטיני אין ככלל מחלוקות.
משנות ה-90 ולפחות עד לתחילת שנות ה-2000, החוקרים ככלל מאמצים את הנרטיב של בריחה ביחד עם גירוש.
מחלוקת נוספת היא על השמטת חלקם ההיסטורי של יהודים שמוצאם אינו אירופי בהיסטוריגרפיה, ולפעמים גם עיוות עובדות שנראה כמציג אותם בצורה מזלזלת, לכאורה, במסגרת תוכניות הלימודים לבתי הספר של משרד החינוך.
היסטוריוגרפיה של המדע חוקרת את התפתחותם של המדע והטכנולוגיה ואת השפעתם החברתית, תרבותית, כלכלית ופוליטית של אלו.
בהיסטוריוגרפיה מתוארת, מנקודת מבט של ההיסטוריונים ההיסטוריה של המדע, טביעת מושגים כגון המהפכה המדעית וההתמקדות בתהליך התגבשותו של המדע המודרני הוא לפחות בחלקו ביטוי לעניין שיש לנו בקודמינו, כאשר המילה 'לנו' מתייחסת למי שעבורם אמונותיהם של מדענים בסוף המאה ה-20 נחשבת כאמת על אודות עולם הטבע.
המפנה הקוניאני בכתיבת ההיסטוריה של מדע
ספרו של תומאס קון המבנה של מהפכות מדעיות שיצא לאור ב-1962 השפיע רבות על כתיבת ההיסטוריה של המדע, ומסמן מפנה באופן שבו נכתבה.
בספרו קון יוצא נגד התפיסה שהתפתחות מדעית היא תהליך הדרגתי של גידול ידע, שבו מתוספים פרטים, כגון עובדות, תאוריות, ושיטות, המקובצים בספרי לימוד, אל ערמת מלאי של ידע הגדלה ללא הרף.
על פי התפיסה שנגדה יוצא קון, כתיבת ההיסטוריה של המדע היא רישום כרונולוגי של תוספות הידע הללו, הבאות זו לאחר זו, וכן רישום של המכשולים שעיכבו את הצטברותן.
לפי תפיסה זו, ההיסטוריון של המדע הוא בעל שתי משימות: מצד אחד עליו לקבוע לגבי התקופה בה הוא עוסק על ידי מי ומתי בדיוק התגלתה כל עובדה, חוק ותאוריה, ומצד שני עליו לתאר ולהסביר את אוסף הטעויות, המיתוסים והאמונות הטפלות שגרמו להאטת קצב ההצטברות של מרכיבי ספר המדע המודרני.
קון מערער על גישה זו, וכותב:
קון מותח ביקורת על האופן שבו מוצגת ההיסטוריה של המדע בספרי לימוד מדעיים:
ספרו של קון סימן מפנה היסטוריוגרפי בכתיבת ההיסטוריה של המדע.
במקביל החל משנות השישים של המאה העשרים, עברה כתיבת ההיסטוריה של המדע תהליך של התמקצעות, שלווה בהקמתם של מכונים ייעודיים להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע באוניברסיטאות במערב.
בהשפעת פרסום ספרו של תומאס קון המבנה של מהפכות מדעיות וכחלק מתהליך רחב יותר שחל בתחום ההיסטוריוגרפי, התחילה קבוצה של אנשים לכתוב את ההיסטוריה של המדע אחרת ממה שהיה נהוג.
כפי שכותב איתמר פיטובסקי מחבר "אחרית הדבר" למהדורה העברית של ספרו של קון בעברית: "ההשפעה הגדולה ביותר הייתה על חקר ההיסטוריה והסוציולוגיה של המדעים.
נהוג לחלק את ההיסטוריה של המדע לשתי סוגות, ה"היסטוריה הישנה", שנכתבה לפני צאת ספרו של קון, ו"ההיסטוריה החדשה" שנכתבה אחריו.
זוהי חלוקה סכמטית וככזאת יש לה יוצאים מן הכלל - "היסטוריה חדשה" נכתבה עוד קודם, ו"היסטוריה ישנה" עדיין נכתבת.
אף על פי כן, היא משמשת ציר נוח להשוואה בין שתי גישות מתחרות לכתיבת היסטוריה של המדע.
ה"היסטוריה הישנה" היא כתיבת ההיסטוריה של המדע תוך שימוש במאפיינים ודגשים ספציפיים כפי שיפורטו לעיל.
כתיבת ההיסטוריה הישנה של המדע הייתה נפוצה לפני פרסום ספרו של תומאס קון, המבנה של מהפכות מדעיות, אם כי כתיבתה נעשית גם כיום.
היסטוריה של גיבורים (Great Man Theory) - כתיבת ההיסטוריה נתפסה ככתיבה על דמויות הרואיות ועל ידיהן: גברים מכובדים, בעלי כריזמה והשכלה, אשר השתמשו במעמדם החברתי-פוליטי על מנת להשפיע על כתיבת ההיסטוריה על פי זווית ראיתם.
תאוריה זו התפרסמה ב-1840 על ידי הכותב הסקוטי תומאס קרלייל ובה רשם כי ההיסטוריה של העולם היא הביבליוגרפיה של גיבורים.
בהקשר של ההיסטוריה של המדע, דוגמה לגישה זו ניתן למצוא אצל ג'ון גריבין בספרו היסטוריה של המדע:
היסטורית הגיבורים מתמקדת בתהליכים האישיים של הגיבור כדרך שבזכותה הגיע למסקנותיו.
החשוב בכתיבה זו היה התהליך המנטלי שחל על הגיבור, וחייו האישיים שהשפיעו על צורת מחשבתו:
הסתכלות העבר בראי ההווה (פרזנטיזם) - כתיבת ההיסטוריה הישנה מאופיינת לעיתים קרובות בכך שישנה בחינה וכתיבה סלקטיבית של אירועי העבר בראי ההווה.
חשיבות אירועים נקבעת לפי חשיבותם כיום ולאו דווקא בהקשרם ההיסטורי.
ההיסטוריה הישנה זכתה לכינוי "פרזנטיסטית" (מלשון present, הווה) שכן היא משתמשת בידע עכשווי כדי להבין ולתת פירוש (אנכרוניסטי לעיתים) לאירועים היסטוריים, כמו גם בגלל הבחירה הסלקטיבית שהיא עושה בכתיבה ההיסטורית, כלומר: כתיבה על אירועים שנתפסים כחשובים היום וזניחתם של אירועים אחרים, לא רלוונטיים כביכול.
העבר כמוביל באופן בלתי נמנע להווה שהוא הווה טוב (היסטוריה וויגית) - היסטוריה וויגית טוענת כי השתלשלויות העבר הן התקדמות בלתי נמנעת לקראת ההווה ולתוצאותיו, אשר תמיד יהיה טוב יותר, תוך התעלמות מתאוריות כושלות וממבויים סתומים.
המדע נתפס כתחום שעובר תהליך של גידול הידע מידע מועט בעבר לידע רב ונכון בהווה.
תיאור זה של תהליך המוביל לקידמה הנתפשת כטובה וכנכונה טומן בחובו גם ביקורות על מדענים קדומים' "לא מוצלחים" לכאורה, המואשמים בכך שעיכבו את התפתחות המדע.
יש בגישה זו יסודות של דטרמיניזם היסטורי.
מקורות משניים - בצורת הכתיבה של היסטוריה ישנה, נעשה לרוב שימוש רב במקורות משניים, שהם ספרים ומקורות היסטוריים על התקופה, להבדיל ממקורות ראשוניים, שהם תעודות בנות התקופה שנוצרו על ידי האנשים המתוארים.
אם אכן מוזכרים מקורות ראשוניים, הם בעיקר פרסומים רשמיים כגון מאמרים, להבדיל מיומנים ותכתובות אישיות של המדענים.
אינטרנליזם -כתיבה מנקודת המבט הפנימית של הדיסציפלינה והתייחסות רק לגורמים אינטלקטואליים.
בהיסטוריה הישנה יופיעו לעיתים פריטים זניחים הקשורים לביוגרפיה של הגיבור בעוד שפרטים רחבים ואקוטיים מתחומי הכלכלה, התרבות והפוליטיקה לא יזכו לדיון רציני, למרות שהם הם היו בעלי השפעה מכריעה לעיתים, פריטים אלו הוזנחו בין אם במודעת ובין אם לא על ידי הגיבור.
ביטוי מובהק לגישה זו ניתן למצוא שוב אצל גריבין:
כתיבה על ידי מדענים וחובבים - את ההיסטוריה הישנה כותבים לרוב אנשי מדע חסרי מיומנות וניסיון בכתיבת היסטוריה או עיתונאים, להבדיל מהיסטוריונים מקצועיים שעברו הכשרה בכתיבת היסטוריה של המדע.
אינטלקטואליזם - הכוונה היא להתמקדות ברעיונות ותאוריה, להבדיל מפרקטיקות נסייניות ותצפיתיות ומתרבות חומרית.
גישה זו מגלמת תפיסה של המדע כפרויקט אינטלקטואלי שעיקרו יצירת רעיונות ותאוריות, ושתפקיד הניסוי הוא לשרת את התאוריה, וזאת להבדיל מתפיסות שמדגישות את הפנים טכנולוגיים, היישומים, הפרקטיים, והחומריים כחלק מהותי במדע ובהתפתחותו.
דגש על המאפיינים החברתיים והקהילתיים של המדע להבדיל מ"אישים דגולים" - בצורתה הגולמית ביותר ה"היסטוריה הישנה" נכתבת בתבניות שגובשו במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה, קרי תיאור של מאורעות כבירים ושיפוט של אנשים דגולים (או היפוכם, נבלים).
אמנם ייראה זה אווילי להכחיש כי היו ועדיין יש גברים ונשים שאפשר לכנותם "דגולים", אך היסטוריונים חדשים סבורים שברור פחות ופחות באילו נסיבות יש להעניק תואר זה, והאם יש בו כדי ללמדנו על אותו אדם דגול או דווקא על הטעמים של ההיסטוריון שהטביע את התווית.
על כן, בכתיבת ההיסטוריה החדשה נמצא יותר דגש על הכלל, על החברה ועל הקהילה שממנה היה המדען חלק בלתי נפרד.
בספרה של ג'נט בראון (Browne) - מוצא המינים של דרווין (Darwin's Origin of Spiecis) היא מציינת לא פעם את ההקשר החברתי, למשל "העולם שאליו חזר עתה דרווין רעש וגעש מרוב שינוי ורעיונות של שינוי" או "דרווין חי גם הוא באותו עולם.
הוא הסתובב פחות או יותר בחוגים שבהם הסתובב מלתוס והכיר כמה מהאנשים שהכירו את מלתוס", עוד כמו
קונטקסטואליזם - המונח מתייחס לראיית דברים בהקשרם ההיסטורי בעיקר מבחינת חשיבותם - תיאור העבר בראי העבר.
במקום לחפש את תרומותיו הקבועות והעומדות של מדע ישן יותר לעמדתנו העכשווית, מנסים ההיסטוריונים החדשים להבליט את השלמות ההיסטורית של אותו מדע בזמנו הוא.
הם שואלים למשל, לא על הקשר שבין דעותיו של גלילאו ובין אלה של המדע המודרני, אלא על הקשר שבין דעותיו ובין אלה של קבוצתו וזמנו.
סטיבן שייפין (Shapin) טוען בספרו המהפכה המדעית כי "העובדה שאנו מספרים סיפורים על גלילאו, בויל, דקראט וניוטן משקפת דבר מה על אודות אמונותינו המדעיות בנות סוף המאה ה-20 ומשהו שאותו חשוב לנו לשמר באותן אמונות.
רוב בני המאה ה-17 לצורך העניין לא שמעו מעולם על אבותיהם המדעיים ואמונותיהם בנוגע לעולם הטבע ודאי היו שונות מאוד מאלה של אותם אבות.
רוב בני המאה ה-17 לא ידעו שהם חיים ב"מאה ה-17" ולא היו ערים לקיומה של מהפכה מדעית.
ההיסטוריה החדשה נוקטת קו ביקורתי ולא חגיגי, ודנה בהקשר ולא רק ברעיונות המדעיים עצמם.
מקריות - ההיסטוריה החדשה מדגישה נקודות מפנה שבהן האירועים היו יכולים להתפתח באופן אחר, והיה יכול להיווצר מדע אחר.
בסוף המאה ה-19 נטו לראות בהיסטוריה ככלל ובמדע בפרט נרטיב של "קדמה" והאמינו שהחברה נמצאת בשיא ההתקדמות האנושית האפשרית או קרובה אליו.
עם סוף המאה העשרים ולאחר השבר של שתי מלחמות העולם החלו לפקפק באותה צעידה חד משמעית אל הטוב יותר והנכון יותר (או הרע יותר).
היסטוריונים חדשים מניחים שיש במדע של היום מרכיב מקרי, ואין בהכרח התפתחות לקראת כיוון ידוע מראש כגון גילוי האמת על אודות הטבע.
מקורות ראשוניים - ההיסטוריה החדשה שמה דגש על שימוש במקורות ראשוניים ובפרט על תכתובות לא פורמליות כגון תכתובת אישית של מדענים, שנחשבות לעיתים לאמינות יותר מפרסומים רשמיים.
עיסוק בהשפעות חברתיות ותרבותיות - השפעתו של קרל מרקס על ההיסטוריוגרפיה במאה העשרים הייתה רבה.
מרכיבי המפתח במחשבתו הושרשו עמוק ברעיונותיהם של היסטוריונים, בין היתר של ההיסטוריונים של המדע.
התובנה היא שנסיבות חברתיות וכלכליות משפיעות על הדרכים בהן אנשים חושבים על עצמם, על חייהם ועל העולם הסובב אותם.
על פי ההיסטוריה החדשה, המדע הוא תופעה חברתית ותרבותית ולכן לא ניתן לדון בו בנפרד מתופעות חברתיות, כלכליות, דתיות, אידאולוגיות, וכו'.
סטיבן שייפין כותב בספרו כי לכן, הוא מניח כמובן מאליו שהמדע הוא פעילות הממוקמת בהקשר היסטורי וחברתי ושיש להבינו ביחס להקשרים שבתוכם הוא מתרחש.
התמקצעות - את ההיסטוריה החדשה כותבים לרוב היסטוריונים מקצועיים של המדע, שקיבלו את השכלתם בתוכניות אקדמיות להכשרת היסטוריונים של המדע.
על פי ההיסטוריונים החדשים יש לבחון את ההיסטוריה של המדע על ידי שיטות מחקר ומתודה היסטורית.
דגש על פרקטיקה וניסוי - ההיסטוריה החדשה של המדע עוסקת בהרחבה בתהליך ודרך ההגעה למסקנה או להתגבשות התאוריה, כגון אמצעים, ניסויים, בחינה של התהליך ותיאורו, ומתייחסת לטכנולוגיה ולתרבות החומרית של המדע כחלק בלתי נפרד ממנו, להבדיל מחלק בעל חשיבות משנית ביחס לתאוריות ולרעיונות.
היסטוריות (ביוונית עתיקה: Ἱστορίαι) הוא חיבור פרי עטו של ההיסטוריון היווני בן המאה ה-5 לפנה"ס הרודוטוס, הנחשב לספר ההיסטוריה הראשון בעולם המערבי.
החיבור מתאר את המסורות, המנהגים, הפוליטיקה, הגאוגרפיה והמלחמות של התרבויות שהיו ידועות אותה תקופה באסיה, בצפון אפריקה וביוון.
במרכזו של החיבור עומדת מלחמת פרס–יוון, בין הממלכה האחמנית לבין ערי המדינה היווניות.
הספר כתוב בדיאלקט היוני - הדיאלקט הספרותי העתיק של יון, אולם יש בו שימוש גם במילים שנפוצות בספרות האטית.
זהו חיבור הפרוזה היווני הקדום ביותר שנשתמר במלואו.
ההיסטוריות מחולק לתשעה ספרים, הנקראים כל אחד על שם אחת מתשע המוזות.
חלוקה זו היא מאוחרת יותר, ואינה של הרודוטוס, אלא של חכמי אלכסנדריה.
אין כל קשר בין כל ספר לבין המוזה שעל שמה הוא נקרא, כך לדוגמה הספר השני מוקדש לאוטרפה, מוזת הנגינה בחליל, והוא עוסק בעיקר במצרים העתיקה.
כמו כן, לא תמיד הנושאים והאירועים נגמרים ומתחילים יחד עם הספר.
להלן תשעת הספרים בחלוקה המוכרת לנו כיום:
ספר ראשון (קליאו): הספר מוקדש בתחילתו לממלכת לידיה, ולממלכות והמדינות באסיה הקטנה.
הספר סוקר (עד פרק 94), את תולדותיה של לידיה, ואז עובר לתאר את תולדותיהן של פרס ומדי.
הספר כולל ביוגרפיה אגדית של כורש (שככל הנראה מקורה באגדה פרסית מוקדמת יותר), ולאחר מכן סוקר את הפיכתה של הממלכה האחמנית למעצמה בידי כורש ואת כיבושה של לידיה על ידיו.
ספר שני (אוטרפה): כורש מת, ובנו כנבוזי השני (בספר מכונה "קמביסס") יורש את כסאו ומתכנן לכבוש את מצרים.
הרודוטוס מנסה להכין את קוראיו לקראת תיאורו את כיבוש מצרים, שהייתה אז ארץ זרה יחסית ליוונים, ועל כן כל הספר מוקדש למצרים העתיקה, ההיסטוריה שלה, הגאוגרפיה התרבות והדת שלה.
ספר שלישי (תאליה): כנבוזי מת, וסמרדיס המאג מתחזה לאחיו ברדיה ותופס את השלטון.
אוטאנס חושף את התרמית, ודריווש הורג את סמרדיס ותופס את השלטון.
מתוארות ההתמרדויות נגד שלטונו של דריווש.
ספר רביעי (מלפומנה): מתואר מסעו של דריווש אל סקיתיה וחופו הצפוני של הים השחור.
כפי שעשה בספר השני, גם כאן מביא הרודוטוס תיאור מפורט של הסקיתים ומנהגיהם.
לאחר מכן בא תיאור של קירנאיקה ותולדותיה, בהזדמנות של מסע פרסי אליה.
מתואר כישלון מסעו של דריווש לסקיתיה.
ספר חמישי (טרפסיכורה): לאחר שחוזר דריווש מסקתיה, כובשים מצביאיו מרדוניוס ומגבזוס את תראקיה עד הנהר סטרימון, ופורשים את חסות פרס על ממלכת מוקדון.
אריסטגורס ממילטוס מצית את המרד האיוני, ואתונה וארטריה תומכות במרד ומעוררות בכך את מלחמת פרס–יוון.
ספר שישי (אראטו): האיונים מפסידים לפרסים בקרב לאדה והמרד האיוני מדוכא.
מרדוניוס יוצא למסע מלחמה נגד היוונים (כעונש על עזרתם למורדים), אולם הצי שלו טובע ליד הר אתוס.
מלך פרס דורש "אדמה ומים" מכל היוונים כסמל לכניעה, ורובם מסרבים.
נסקרת ההיסטוריה של מלכי ספרטה עד קלאומנס הראשון.
המצביא הפרסי דאטיס מובס בידי מילטיאדס בקרב מרתון.
נסקרת ההיסטוריה של האלקמיונידים, ומסופרים סיפורו של פידיפידס וסופו של מילטיאדס.
ספר שביעי (פוליהימניה): דריווש מת ומוריש את השלטון לבנו חשיארש הראשון (מכונה בספר "קסרקסס" מזוהה לעיתים עם אחשוורוש).
חשיארש משלים את חזונו של אביו, ומקים צבא אדיר ואתו חוצה את ההלספונט אל יוון.
מוקמת הליגה ההלנית, ולאונידס הראשון מלך ספרטה מחליט לעצור את הפרסים בתרמופילאי.
ספר שמיני (אוראניה): הצי היווני מתאחד ומתכונן לקרב נגד הפרסים.
הפרסים כובשים את אתונה ומחריבים אותה עד היסוד, ותמיסטוקלס מפנה את האזרחים אל סלמיס.
היוונים מנצחים את הפרסים בקרב סלמיס.
חשיארש חוזר לארמונו בשושן, ומשאיר את מרדוניוס כמפקד הכוחות ביוון.
נסקרת ההיסטוריה של מלכי מוקדון.
ספר תשיעי (קאליופה): היוונים מתכוננים לקרב האחרון.
הכוחות נפגשים בקרב פלטאיה, והיוונים מנצחים.
במקביל, מתואר קרב מיקאלה ונסיגת הפרסים אל אסיה.
היוונים מחלקים ביניהם את השלל העצום.
מסופר על אשת חשיארש אמסטריס, ועל המרד המתוכנן של מאסיסטס אחי חשיארש.
בסוף הספר מסופר על הכיבוש היווני של ססטוס.
ניתן, אם כן, לחלק את הספר על פי תוכנו, לשבעה חלקים:
הקדמה (ספר ראשון, פרקים 1–5).
קורות הלודים (ספר ראשון, פרקים 6–94): קרויסוס והמלכים שקדמו לו, אבותיו של כורש, ספרטה.
תולדות כורש (ספר ראשון, פרקים 95–140): מלכי מדי שקדמו לו, ארץ מדי ופרס.
ממשלת כורש (ספר ראשון, פרקים 141–216): כולל תיאור בבל וארץ הסקיתים.
ממשלת קמביסיס (ספר שני - ספר שלישי, פרק 60): על מצרים.
ממשלת דריוש (ספר שלישי, פרק 61 - ספר שביעי, פרק 4).
ממשלת כסרכסס (ספר שביעי, פרק 5 - ספר תשיעי, פרק 122): מסעו ליוון והמלחמות עם היוונים.
ההיסטוריות, התקבל (ומתקבל) לרוב בצורה חיובית ביותר.
הנואם הרומאי קיקרו כינה את הרודוטוס "אבי ההיסטוריה".
אם כי טעות לראות בהרודוטוס את ההיסטוריון הראשון.
כבר בעת העתיקה היה מוסכם שההיסטוריות אינו מדויק לחלוטין מבחינה היסטורית, והתואר "גדול ההיסטוריונים של העת העתיקה" שמור לתוקידידס ולא להרודוטוס.
עם זאת, ההיסטוריות כתוב בחן רב ובסגנון קליל ואישי, והוא מצטיין בלשונו הספרותית השובה את לב הקורא, מה שמסביר את העובדה שהוא שרד בשלמותו עד ימינו.
ההיסטוריון המאוחר יותר פלוטרכוס, מסביר זאת כך: "אבל הוא [הרודוטוס] סופר חריף, סגנונו נעים, יש חן מסוים, כוח ואלגנטיות בסיפורים שלו." גם כיום ההיסטוריות נחשב לאחד מספרי המופת של ספרות העת העתיקה בפרט, ושל ספרות המערב בכלל.
הוא תורגם למרבית השפות, ופרקים ממנו עדיין נקראים בבתי הספר.
תופעה החוזרת על עצמה פעמים רבות בספר, שזכתה לביקורת רבה, היא העובדה שהוא נוטה להפסיק באמצע עניינים חשובים, לטובת פרטים שוליים.
משה עמית מסכם זאת כך: "אין להרודוטוס כל היסוס להפסיק תיאור קרב ברגע המותח ביותר ולספר, שלאחד הגיבורים שנזכרו - קרה פעם מעשה בעיר מסוימת ובעיר הזאת היה מקדש וכו' וכו'".
הפסקות מסוג זה מפריעות לעיתים קרובות להבין את ההקשרים בין המאורעות.
גרוע מכך, הרודוטוס שולף את הסיפורים מזיכרונו ואינו מפרט כלל מתי הם אירעו, כך שלפעמים הם אירעו מאות שנים לפני האירוע הנזכר לפני כן, ולפעמים עשרות שנים לאחר מכן.
עם זאת, סיפורים אלו מביאים לנו כבדרך אגב, ידיעות חשובות.
כמו כן, הרודוטוס כתב עבור קהל יווני, שלרוב לא הכיר את כל העמים שנזכרו בספר.
לפיכך הוא לעיתים קרובות נאלץ להקדים הקדמות ארוכות לפני שתיאר אירוע מסוים.
כך בספר הראשון הוא מרחיב הרבה על אופיים ומנהגיהם של הפרסים, הספר השני מוקדש ברובו למצרים, ובספר הרביעי מפורטים שבטי הסקיתים ומנהגיהם, והאפריקאים ומנהגיהם.
החל מהספר השישי, שהחל ממנו מתוארת מלחמת פרס–יוון, נטייה זו נעלמת כמעט כליל, ופרט לנאומים חשובים וכדומה, הספר מתמקד בנושא העיקרי בלי לסטות ממנו.
מחלוקת גדולה קיימת בשאלה האם למעשה הרודוטוס כתב את הספר כולו מתוך כוונה אחת ברורה לכתוב ספר מקיף על מלחמת פרס–יוון, או שמא הספר כולו הוא אוסף של אתנוגרפיות וסיפורים שהרודוטוס ליקט במהלך מסעותיו, ורק מאוחר יותר "הדביק" אותם יחד.
ישנם גם חוקרים המציעים פשרת ביניים על פיה הרודוטוס כתב את הספר מתוך מטרה לכתוב ספר על מלחמת פרס–יוון, והוסיף אליו אתנוגרפיות שכתב בנפרד (למשל, הספר השני העוסק במצרים).
למרות שהספר נכתב רק זמן קצר לאחר מלחמות הפרסים עם היוונים, אין בו שום ביטוי לשנאה כלפי האויב הפרסי ושום ביטוי של לעג כלפי מנהגי הברברים.
"על הזדון של הרודוטוס" או "על רשעותו של הרודוטוס" הוא חיבור שכתב פלוטרכוס, המהווה למעשה ביקורת נוקבת על הרודוטוס.
פלוטרכוס משתמש בלשון בוטה מאוד נגד הרודוטוס, תופס אותו בשגיאות שונות, ומאשים אותו בדעה קדומה וסילופים.
פלוטרכוס מאשים מספר פעמים את הרודוטוס באהדה יתרה לברברים, וטוען שהוא מוטה מראש נגד הערים תבאי, קורינתוס, ארגוס ופוקיס.
עם זאת, ייתכן גם שמדובר בתרגיל רטורי בלבד, שבו פלוטרכוס לקח את תפקיד הקטגור, כדי לראות מה ניתן לומר נגד סופר כל כך ידוע ואהוב.
פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למוזיקאי שמכוון את יצירותיו כדי לענג את קהלו, ואת ספרו משווה לוורדים, שיש ליהנות מריחם, אולם להיזהר מהזבובים הנמצאים בהם.
הוא כותב כי "יש לשים לב להשמצות ולקנאה" המסתתרים תחת ביטויים מנוסחים היטב בספרו של הרודוטוס "שמא אנו, בחוסר זהירות, נקבל דעות אבסורדיות ושקרים, על המעולים והטובים ביותר בערים ובאנשים של יוון".
הרודוטוס מעיד, כי כתב את הספר לא על פי סופרים שקדמו לו, אלא על פי דברים שראה ושמע בעצמו.
הוא טוען שנסע לדרום איטליה, סיקיליה (סיציליה), אסיה הקטנה, סקיתיה (דרום רוסיה של ימינו), חופי הים השחור, נהר הדון, תראקיה (צפון מזרח יוון), איי הים האגאי, מסופוטמיה, מצרים, קירנה (כיום לוב), צור וסוריה.
במקומות אלו הוא התרשם ממראה עיניו וראיין את המקומיים.
בספר רווחים משפטים כמו "נסעתי ל", "כיוון שרציתי לדעת שאלתי", "כאשר נתגלה לי", "כאשר ראיתי".
בכל הקשור לגאוגרפיה ולעובדות, הרודוטוס מחלק את מקורותיו לדברים שראה ולדברים ששמע מפי אחרים.
כאשר הרודוטוס מוסר דיווח מקובל יחסית (כמו למשל בדבר הפירמידות של גיזה), מקובל להניח שהוא ראה זאת בעצמו.
בעוד כאשר התיאורים שלו שגויים (ולפעמים אינם מתקרבים כלל למציאות), מקובל להניח שהוא שמע זאת מפי אחרים.
עם זאת בכל הנוגע לאירועים היסטוריים, הרודוטוס לא יכל להסתמך לא על ראייה ולא על שמיעה, אלא על ראיונות מסודרים שערך, כך שזהות המרואיינים שלו חשובה מאוד.
הרודוטוס מזכיר מספר פעמים אנשים שמסרו לו מידע, ונראה שהוא העריך במיוחד את סיפוריהם של הכוהנים במקדשים במצרים, הנחשבים במחקר המודרני למקור בעייתי כיוון שבוודאי לא ידעו הרבה מעבר למה שנגע בעבודתם.
כמו כן, בארצות נכר, עמדה בפניו הבעיה שלרוב הוא לא דיבר היטב את שפת בני המקום.
הרודוטוס השתדל לרוב להיצמד למקורות שלו, אולם הוא "אינו תמים" וכאשר הוא יודע על גרסה אחרת לאירוע הוא מביא אותה בלוויית שם המספר.
לרוב, כשיש שתי גרסאות, הוא אינו מכריע ביניהן.
משפטו הידוע הוא: "מחובתי להביא את מה שנאמר, אך לא מחובתי להאמין בו".
ממשפטים כגון אלו ניתן ללמוד שהרודוטוס היה מעוניין להציל כל זיכרון וזיכרון מתהום הנשייה, והוא רחש כבוד לכל מקור באשר הוא, וחשוב לו יותר להביא את העדויות מאשר לנקוט עמדה כלפיהן.
גישה זו יוצרת סגנון ספקני, המזהה מיד את מחברו.
עם זאת, הוא מטיל ספק בסיפורים מוזרים על אנשים ללא ראש או בעלי ראש של כלב, והוא דוחה את הסיפור המצרי על עוף החול.
הוא גם דוחה סיפור על מלחים שהקיפו את יבשת אפריקה וטענו שראו את השמש מימינם, מה שמוכיח שאותם מלחים דווקא כן חצו את קו המשווה.
יש חוקרים הדוחים את הטענה שהרודוטוס אכן סייר ברחבי העולם ואסף עדויות, וסוברים שהוא למעשה העתיק הכל ממחברים שקדמו לו, וייחס הכל למסעות הדמיוניים שלו, ולאנשים שכביכול ראיין.
האירועים ההיסטוריים המתוארים בספר, שימשו כמקור השראה עיקרי של ספרים סרטים ויצירות אמנות לאורך השנים.
על הספר מבוססים בין היתר הספרים "שערי האש" מאת סטיבן פרספילד ו"הספרטאי" מאת קרולין דל סנידקר, סיפורו של הרצל סולון בלידיה, והסרטים 300 הספרטנים, 300, 300: עליית האימפריה ופגוש את הספרטנים.
פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998. הדפסה מחודשת, הוצאת כרמל, 2014.
ההיסטוריה של תורת ההסתברות כתורה מדעית נחקרת, החלה במאות ה-16 וה-17, כשחישובי ההסתברות נעשו באופן נאיבי ואינטואיטיבי.
היא החלה לקבל ביסוס מתמטי במאות ה-19 וה-20, בהן הפכה לתורה מתמטית העומדת על בסיס אקסיומטי איתן.
משחר ההיסטוריה האנושית עסקו בני-אדם בתרבויות שונות בפעילויות הנקבעות באופן אקראי, כמו הימורים ומשחקי מזל.
במקרים רבים גרסה האמונה כי הגורל נקבע על ידי האלים, וכי הסתמכות על רכיב הכרעה אקראי היא התגרות באלים ומעשה שטן.
האקראיות נותרה עלומה בתפיסתם של בני האדם בתרבויות השונות, עד אמצע המאה ה-16 בה מתמטיקאים החלו בתהליך שהוביל להתפתחותה של תורת ההסתברות התאורטית המטפלת באקראיות בכלים מתמטיים.
לכל אורך ההיסטוריה של תורת ההסתברות היא הייתה בעלת השפעה גדולה על ענפי מדע שונים.
בתחילה היא השפיעה על ענפים כמו דמוגרפיה, אפידמיולוגיה ואסטרונומיה, ובהמשך התרחבה השפעתה גם על מתמטיקה וסטטיסטיקה, ובמידה ניכרת גם על אלגוריתמיקה ומדעי המחשב, וכן על ענפי מדעי הטבע, כמו פיזיקה ובפרט פיזיקה סטטיסטית ומכניקת הקוונטים.
להתפתחות תורת ההסתברות הייתה השפעה מכריעה על התפתחותם של תחומים יסודיים בתוך כל ענפי המדע הללו, ותמצית השפעתה הייתה המסגרת הפורמלית שהיא סיפקה כדי לכמת גדלים שאינם ידועים; גדלים נצפים, גדלים חישוביים וגדלים תאורטיים.
במקרים רבים גם לענפי המדע הללו הייתה השפעה על התפתחותה של תורת ההסתברות.
המחקר על אודות ההיסטוריה של תורת ההסתברות ידוע עוד מאמצע המאה ה-19. בשנת 1865 פרסם המתמטיקאי וההיסטוריון של המתמטיקה אייזיק טודהאנטר את הספר "היסטוריה של התאוריה המתמטית של הסתברות מזמנו של פסקל ועד זמנו של לפלס".
ראשיתה של תורת ההסתברות, ככל הנראה, בפיתוח אסטרטגיות להגדלת סיכויי הניצחון במשחקי מזל.
הללו, עתיקים כמו ההיסטוריה עצמה, היו רווחים לפחות למן המאה ה-35 לפנה"ס במצרים העתיקה (תקופת השושלת הראשונה) ועד ימינו.
ניתוחים אינטואיטיביים והמלצות לאסטרטגיה מנצחת נמצאו על פפירוסים המתארים את משחק המזל המצרי סנת, אך בתוך אלו שזורה ספקנות לגבי שליטת המזל בתוצאת המשחק ואמונה שכוחות על-טבעיים מכתיבים בסופו של דבר את זהות המנצח.
ספקנות זו בנוגע לתוקפן של טענות סטטיסטיות והסתברותיות נותרה רווחת בקרב המלומדים עד לימי הביניים המאוחרים.
מנגד, כאשר ניתחו הקדמונים סברות הנוגעות להווה ולעבר, התייחסותם הייתה נחרצת יותר ונטולת הספקנות שאפיינה את היחס לאירועים עתידיים.
לדוגמה, מושגים כמו סבירותן של טענות בבית דין והאפשרות שנפלה בהן טעות מופיעים כבר בכתבים בבליים מהמאה ה-8 לפנה"ס, אך הללו עדיין לא היו מושתתים על היקש פורמלי ועל חישובים מתמטיים, אלא על השכל הישר בלבד.
עם התרופפות אחיזתה של הכנסייה בחיי הרוח של אירופה בראשית הרנסאנס, פנו לראשונה מלומדים לבחון את סוגיית משחקי המזל מנקודת מבט מדעית.
בשנת 1494, המתמטיקאי לוקה פאצ'ולי הציג את הבעיה שנודעה לימים בשם "בעיית המשחק שנקטע" (The problem of points).
ניסיון להתייחס לבעיה הכוללת רכיב אקראי כאל בעיה מתמטית, נעשה בשנת 1494 על ידי המתמטיקאי האיטלקי לוקה פאצ'ולי בספרו שכונה בקיצור "סיכום".
פאצ'ולי טיפל בבעיה שכונתה בעיית הניקוד: שתי קבוצות משחקות זו נגד זו.
כדי שקבוצה תנצח עליה לצבור 60 נקודות, ואז היא זוכה ב-22 דוקטים.
מסיבה בלתי צפויה המשחק נפסק לפני שאף אחת משתי הקבוצות הצליחה לצבור 60 נקודות, והמצב היה שקבוצה זכתה ב-50 נקודות וקבוצה זכתה ב-30 נקודות.
פתרונו של פאצ'ולי היה לחלק את הכסף ביחס של בין הקבוצות, בהתאם למספר הנקודות שצברו.
פתרון זה מניח כי היחס בין הסיכוי לניצחון של קבוצה לבין הסיכוי לניצחון של קבוצה נקבע על ידי ההיסטוריה של הניצחונות, בה היחס עמד על .
אך פתרון זה שגוי, שכן בהנחה כי יש אי-תלות בין המשחקים, הרי שהיחס בין סיכויי הניצחונות של הקבוצות נקבע על ידי מספר המשחקים העתידיים שנדרשים כדי לנצח.
כך לפי ההיגיון של פאצ'ולי, אם לקבוצה הייתה נקודה אחת ולקבוצה לא היו נקודות כלל, קבוצה הייתה צריכה לזכות בכל הדוקטים, אך בוודאי קיימת הסתברות חיובית כלשהי לניצחון של קבוצה .
תובנה פילוסופית-תאולוגית הנוגעת להבחנה הסתברותית, פורסמה בשנת 1577 על ידי ברתולומיאו דה-מדינה (de Medina), תאולוג ספרדי.
דה-מדינה קבע כי ניתן לבצע בחירה מוסרית שלתוצאותיה הטובות יש הסתברות חיובית כלשהי (במובן האינטואיטיבי של הסתברות), אפילו אם ההסתברות של האלטרנטיבה גבוהה יותר.
כך למשל אם אדם מחזיק בדעה המנוגדת לדעתה של הכנסייה הקתולית, מותר לו לבחור לפעול בהתאם לדעתו שלו, על אף שלדעת דה-מדינה ההסתברות לכך שהצדק עם הכנסייה גבוהה מההסתברות שהצדק עמו.
המתמטיקאי ג'ירולמו קרדנו היה הראשון שהגדיר באופן פורמלי את ערך ההסתברות להתרחשות של מאורע מסוים.
בחיבורו "ספר על משחקי מזל" , אותו כתב בשנות ה-60 של המאה ה-16, כמעין מדריך למהמר, הוצג לראשונה טיפול שיטתי בבעיות של הסתברות.
בספר הובאו טבלאות להדגמת האפשרויות השונות בזריקת שתיים או שלוש קוביות יחד ואת ההסתברות לקבל צירופים שונים.
למשל, בשלוש קוביות יש שש אפשרויות לשלושה מספרים זהים, 30 אפשרויות לשני מספרים זהים ואחד שונה, בשלושה סידורים שונים - ובסך הכל 90 אפשרויות.
20 אפשרויות לשלושה מספרים שונים זה מזה בשישה סידורים שונים, ובסך הכל 120 אפשרויות.
סך האפשרויות הכללי הוא .
קרדנו הציג הגדרה כללית להסתברות להתרחשות תוצאה אחת מבין תוצאות שונות שלכולן סיכויים שווים, וקבע כי היא מספר האפשרויות לקבל את התוצאה, לחלק למספר האפשרויות לקבל את כל התוצאות.
כדוגמה הוא מביא זריקת קוביית משחק הוגנת ובעלת שש פאות, וכותב כי ההסתברות להתרחשות קבלת מספר מסוים (למשל 2), היא .
קרדנו אף ערך חישוב מורכב בעזרת ממצאיו.
תחילה חישב את ההסתברות לקבל 6 לפחות באחת מהקוביות, שהיא: , ואחר כך חישב את הסיכויים בהימור שייצא 6 בכל אחת משלוש זריקות של שלוש קוביות.
קרדנו הראה שיחס הסיכויים הוא:
קרדנו, אשר בעבודותיו חישב מספר אפשרויות נפרדות לקבלת מספרן המשולב, קבע בעצם את כלל החיבור (אם כי לא ניסח את הכלל האמור במפורש): אם ההסתברות למאורע היא וההסתברות למאורע היא , אזי ההסתברות להתרחשות המאורע היא (כלל זה תקף רק כאשר המאורעות זרים).
למען השלמות ניתן בספרו ניתוח של משחקים בקוביות דמיוניות שלהן פחות משש פאות.
בנוסף, קרדנו ניתח בספרו את המושג "סיכוי", ומגדירו כיחס שבין מספר האפשרויות לזכות ומספר האפשרויות להפסיד.
בהיקף קטן הוא עסק גם במשחקי קלפים.
קרדנו טיפל אף הוא בבעיית הניקוד, ונמנע מהטעות שביצע לפניו פאצ'ולי.
הוא היה הראשון שהבין שצריך להתייחס למספר המשחקים שנותרו לכל קבוצה כדי לנצח כמפתח לחלוקה, ולא למשחקים שכל קבוצה כבר ניצחה.
עם זאת קרדנו לא הגיע לנוסחה כללית לפתרון בעיית הניקוד.
ספר זה נדפס רק ב-1663, באיחור של כמעט 100 שנים, מה שמנע מקרדנו את הבכורה בייסוד תורת ההסתברות.
אך גם כך הגיעו תוצאות עבודתו בדרכים אחרות לידיעת המתמטיקאים של דורו ושל הדורות הבאים.
הולדת הקומבינטוריקה ותורת ההסתברות הנאיבית
תוצאה שקרדנו הציג השייכת לתחום הקומבינטוריקה והתפרסמה מחוץ לספרו האמור, עוסקת במספר תתי הקבוצות בגודל איברים מתוך קבוצה בגודל איברים.
קרדנו פתר את הבעיה באופן הבא: קבוצה טיפוסית מגודל מורכבת מאיבר ראשון, עבורו יש אפשרויות בחירה, מאיבר שני, עבורו יש אפשרויות בחירה, וכן הלאה, עד האיבר ה-, עבורו יש אפשרויות בחירה.
ובסך הכול ישנן אפשרויות לבנות תת-קבוצה בגודל .
עם זאת, במקרה בו סדר האיברים בתת-הקבוצה אינו משנה, יש להקפיד לא לספור פעמיים קבוצות זהות המתקבלות זו מזו על ידי שינוי סדר.
מספר המיקומים הפנימיים השונים של איברים כלשהם בתוך קבוצה בגודל הם: מיקומים לאיבר הראשון, מיקומים לאיבר לשני, וכן הלאה, עד האיבר ה- שמיקומו יחיד, .
בסיכום, מספר האפשרויות לבנות תת-קבוצה כמבוקש שבה הסדר הפנימי אינו חשוב, הוא הנוסחה המפורסמת:
תוצאה זו, קומבינטורית באופיה, חיונית לחישובים הסתברותיים בסיסיים.
היא התגלתה עוד קודם לכן על ידי לוי בן גרשון (המכונה הרלב"ג), במאה ה-14, אך לא נודעה ברבים בזמנה, והקרדיט עבור הגילוי ניתן למתמטיקאי הצרפתי בלז פסקל שהציג אותה בצורה הפופולרית ביותר — משולש פסקל:
ערך כל איבר במשולש הוא סכום שני אילו שמעליו.
האיבר ה-, כאשר , בשורה ה-, נותן את הפתרון.
למשל, ישנן 6 אפשרויות — האיבר השני (השמאלי ביותר הוא כזכור האיבר ה-0) בשורה הרביעית — לקחת שני עצמים מתוך ארבעה.
בנוסף לכך, פסקל הוכיח כ-20 טענות שונות בקשר למשולש זה.
בשנים 1636–1637 מצא מרן מרסן הכללה לנוסחה עבור מקרה בו הסדר הפנימי דווקא משנה.
מרסן תיאר את מספר האפשרויות ללקיחת עצמים מסוג אחד, עצמים מסוג שני עד מסוג , מתוך עצמים, כאשר הסדר הפנימי בתוך כל תת-קבוצה אינו משנה:
ב-1678 טבע תומאס סטרוד (Strode) את המושג פרמוטציה (בעברית: "תמורה") ויישם את נוסחת מרסן לחישוב הסתברות.
תחילה חישב סטרוד את מספר הצורות לחלק קבוצה בת איברים ל- תת-קבוצות בגדלים כך שמתקיים , ולפי נוסחת מרסן מצא כי מספר זה הוא:
באמצעות תוצאה קומבינטורית זו פתר סטרוד את הבעיה הבאה: בהינתן קוביות הוגנות כך שהקוביה ה- היא בעלת פאות (ממוספרות ), מהי ההסתברות שבהטלה של כולן יחד, סכום המספרים יהיה .
אם המשחק הופסק לפני סיומו, איך צריך לחלק את הפרס בין השחקנים?
בעקבות פנייה זו החלה להתנהל תכתובת בין פסקל לבין פייר דה פרמה, ובה עסקו שני המתמטיקאים בבעיות הקשורות למשחקי מזל.
בין השאר מצאו פתרון הוגן עבור בעיית הניקוד, כפי שיתואר להלן.
התכתובת בין פסקל לפרמה פורסמה רק ב-1679 (לאחרי פרסומו של הויגנס, ראו להלן).
חלק מהבעיות בהן עסקו פרמה ופסקל כבר נפתרו על ידי קרדנו, אך הם לא היו מודעים לכך.
באשר למשחקי קובייה, פסקל ופרמה דנו בבעיות כמו מה ההסתברות שיופיע המספר בארבע זריקות של קובייה אחת, או שיופיע רצף של בשמונה זריקות לכל היותר (כלומר בזריקה אחת, או בשתי זריקות וכן הלאה עד שמונה) של שתי קוביות, וכדומה.
במהלך ההתכתבות נעשה שימוש שיטתי בכללי החיבור והמכפלה, כלומר: אם ההסתברות למאורע היא וההסתברות למאורע היא , אזי ההסתברות להתרחשות המאורע היא (כלל זה תקף רק כאשר המאורעות זרים), וההסתברות להתרחשות המאורע היא (כלל זה תקף רק כאשר המאורעות בלתי-תלויים).
כמו כן נעשה שימוש ראשון במכפלה של ההסתברות לזכייה בערך הזכייה - המוכרת כיום כתוחלת, אחד המושגים הבסיסיים בתורת ההסתברות.
כן הם עשו שימוש במונח קומבינציה — צירוף בו אין חשיבות לסדר האיברים.
בנוסף התייחסו פרמה ופסקל בהתכתבותם למאורעות שאת היחסים ביניהם ניתן לתאר במונחים מאוחרים יותר כתלות, אולם הם לא הציגו תיאור כללי של תלות ואי-תלות.
פרמה סיפק לראשונה פתרון הוגן לבעיית הניקוד: נניח כי לשחקן חסרות נקודות, וכי לשחקן חסרות נקודות.
במצב זה, המשחק יסתיים אחרי לכל היותר צעדים, ולכן יש לכל היותר אפשרויות שונות להמשך המשחק.
פתרונו של פרמה הוא כדלקמן: נבנה טבלה את כל התוצאות האפשריות של הצעדים הבאים במשחק (נתעלם מכך שהמשחק יכול להיות מוכרע עוד לפני שכולם הסתיימו).
נספור את המקרים בהם כל שחקן מנצח ונסמן אותם בהתאמה (אפשר לבצע חישוב בעזרת משולש פסקל).
ההסתברויות לניצחון של כל שחקן הן , ואת החלוקה ההוגנת קובעים לפי יחס ההסתברויות .
פסקל שיפר את הפתרון של פרמה (אשר הולך ומסתבך ככל שמספר הנקודות החסרות גדל) על ידי פתרון רקורסיבי לבעיה, דבר שהיווה שימוש ראשון ברקורסיה לפתרון בעיות בהסתברות: נסמן ב- את החלק היחסי מהקופה שצריך לקבל שחקן במצב שתואר לעיל ( מספר הנקודות הדרושות לניצחון עבור כל שחקן).
אילו בוצע צעד נוסף במשחק, היו יכולים להיות שני מצבים אפשריים - או , בהסתברות שווה, ולכן צריך לתת להם משקלים שווים, ומכאן ניתן לחשב באופן רקורסיבי:
כאשר תנאי העצירה הם: .
היא למעשה תוחלת הזכייה, ופסקל משתמש בה כאן לראשונה, בלי להגדירה במפורש.
פסקל ופרמה דנו באותה בעיה גם עם שלושה שחקנים.
הצעדים הבאים נעשו על ידי כריסטיאן הויגנס, שפרסם ב-1657 את חיבורו "על חישובים במשחקי מזל".
חיבור זה היה הפרסום הפומבי הראשון בענייני הסתברות (ספרו של קרדנו יצא לאור כאמור רק ב-1663).
בחיבור זה ישנם כללים שאת כולם הציג הויגנס ברקורסיה, ועל ידי דוגמאות מספריות מסוימות ולא בצורה כללית.
חיבורו של הויגנס היווה אבן יסוד בנושא ההסתברות והביא להתעניינות בתחום מצד מתמטיקאים חשובים, לא מעט גם בגלל השעשוע שבפתרון הבעיות שהוצגו בו, כמו יאקוב ברנולי.
בנוסף, הוא הקנה לתחום גישה מסודרת ואנליטית.
בנפרד מהבעיות ההסתברותיות בהן דן הויגנס, הוא התייחס לטבלאות חיים — טבלאות בהן מוצגים נתונים על ילודים.
כל טבלה מתחילה מגיל אפס ועם השנים חלקם מתים, עד שכולם מסיימים את חייהם.