tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאמר מדעי שפורסם ב-2016 הצליח לשחזר את צבעי עורו של הפסיטקוזאורוס באמצעות גילוי שרידי מלנוזומים האחראים על צבעי העור.
החוקרים מצאו שהוא היה צבוע בסכמת הסוואה הנקראת "הצללת נגד": חלקו העליון היה כהה יותר שכן עליו האירה השמש, ואילו חלקון התחתון היה בהיר יותר שכן הוא היה מוסתר על ידי הצל.
באמצעות "הצללת הנגד", הצליח הפסיטקוזאורוס לשמור על גוון עור אחיד ולהיטמע יותר טוב בסביבתו, דבר שהיה חשוב להגנה מפני טורפים.
כ-400 מאובנים של פסיטקוזאורוסים נתגלו, והם סווגו ל-11 עד 12 מינים (אחד מהם שנוי במחלוקת), שיא עבור דינוזאורים.
דינוזאור זה הופיע בסדרות "הדינוזאורים!" ו"דינו דן" ובמשחק "פארק היורה 3: בניית פארק".
פסיכו 2 הוא סרט המשך למותחן האמריקאי משנת 1960 "פסיכו".
הסרט עוסק בניסיונותיו של נורמן בייטס, גיבור הסרט הקודם, לחיות חיים נורמליים, כאשר יצרו הרע מהעבר מוסיף לרדוף אותו.
לסרט יצא סיקוול, "פסיכו 3" וכן פריקוול, "פסיכו 4: ההתחלה".
הרעיון להסריט את "פסיכו 2" הבשיל כבר באמצע שנות השישים.
רוברט בלוך כתב תסריט והציע אותו לאולפני יוניברסל.
משנדחה, כתב בתגובה את "פסיכו 2", סאטירה נשכנית על שיקוליה המסחריים של תעשיית הסרטים ההוליוודית.
ב"יוניברסל" לא אהבו את הספר הלועג להיצ'קוק המנוח, מינו את ברנרד שוורץ כאחראי מטעמם לתיאום הצעדים שיידרשו להפקת "פסיכו 2" בהתאם לחזונו של היצ'קוק.
שוורץ החתים את אנתוני פרקינס וורה מיילס על חוזה השתתפות בסרט.
שוורץ ליהק את ג'יימי לי קרטיס, בתה של ג'נט לי, לתפקיד בסרט; משסירבה קרטיס, נבחרה לתפקיד שחקנית אחרת.
שוורץ שכר את הבמאי ריצ'רד פרנקלין, "תלמיד" נאמן של היצ'קוק המרבה לביים בסגנונו, לביים את הסרט.
הילטון א' גרין, ששימש כעוזר במאי ראשון ב"פסיכו", חתם על הסכם שותפות מוגבלת ב"פסיכו 2" כמפיק השותף בסרט, ואילו טום הולנד חיבר את התסריט.
פטרישיה היצ'קוק, בתו של היצ'קוק, נתנה את ברכתה לסרט.
הצילומים נמשכו מ-24 ביוני 1982 עד אוגוסט של אותה השנה.
לפי ריצ'רד פרנקלין, הצילומים נמשכו 32 ימים.
צילומי הסרט נמשכו זמן ארוך, בהשוואה לזמן הקצר שבו צולם הסרט הראשון.
תפאורת הסרט נבנתה בטכניקה של שחזור כמעט מדויק של תפאורת הסרט הראשון, בהתחשב בעובדה שרוב רובו של הסרט צולם באולפן.
התסריטאי הולנד והבמאי פרנקלין שילבו בסרט מחוות רבות להיצ'קוק עצמו.
כך, למשל, בסצנה שבה נורמן נכנס לחדרה של אמו, לפני שהאור נדלק, ניתן לראות את צלו של היצ'קוק על הקיר לימין הקיצוני.
בהתאם לטכניקת העבודה של היצ'קוק, תסריט הצילומים ("שוטינג") של הסוף לא חולק לאנשי ההסרטה של הסרט, עד ליום הצילומים האחרון.
הסצנה הסופית עוצבה בסגנון הקאמפי ומהווה פרודיה על אופיו המסתורי של הסרט המקורי.
בשבוע הראשון להקרנתו זכה "פסיכו 2" להצלחה קופתית מפתיעה אולם אז הרווחים החלו להידרדר.
בשנת 1990, בתום הסרטת "פסיכו 4: ההתחלה", הודפס "פסיכו 2" על קלטת VHS.
בשנת 1999 יצא לראשונה על DVD ובשנת 2007 יצא פעם שנייה.
ב-8 במאי 2013 יצא "פסיכו 2" על DVD בפעם שלישית במהדורה מבוארת, הכוללת את "מאחורי הקלעים" של הסרט.
פסיכו 3 הוא סרט אימה המהווה סרט המשך ל"פסיכו 2".
התסריט לסרט נכתב בידי צ'ארלס פוג והוא בוים על ידי אנתוני פרקינס שגם שיחק בסרט בתפקיד הראשי.
הסרט היה לכישלון כלכלי וזכה לביקורות רעות.
המגרעה הגדולה ביותר של הסרט הייתה, לטענת המבקרים, שבמקום לשמור על אווירת המותחן הפסיכולוגי שהייתה בשני הסרטים הראשונים, העדיף הסרט להיות סרט אימה מן המניין, כמו כל סרט סרט מדרגה שנייה אחר, דבר הנובע מבימוי המזלזל בתסריט.
הסרט יצא לאקרנים ב-4 ביולי 1986, זכה כאמור לביקורות גרועות והורד מהמסך עוד בתום השבוע הראשון להקרנתו, מאז לא הוקרן שנית והופץ במקום זאת בקלטות VHS.
דוגמה לביקורות מעורבות על הסרט ניתן למצוא בביקורותיהם של רוג'ר איברט ווינסנט קנבי:
איברט כתב על הסרט: "מובן מאליו שכל סרט שיש לו 'פסיכו' בגב הכותרת ינסה לשמור על האווירה ה'היצ'קוקית', אבל פרקינס הוא לא חקיין.
יש לו סדר יום משלו, הוא חי עם נורמן בייטס כל השנים האלו, ויש לו כמה רעיונות לגביו.
אף שהתסריט (היעיל ביותר, יש לציין) לא סולח לנורמן על מעשיו, הוא מסוגל לראותו כבן אנוש שניתן להזדהות אתו ולרחם עליו.
לראשונה האינסטינקט היוצר את אפקט הפחד בסרט 'פסיכו' אינו תיאור מעשיו של נורמן, אלא תיאור הסיבות למעשיו, ובכך נמדדת – לדעתי – גדולתו של פרקינס".
קנבי כתב במדורו ב"ניו יורק טיימס": "זהו סרט אימה מייגע במקצת, ודאי וודאי שלא מותחן פסיכולוגי...
יהיה חביב לבטח על הצעירים".
פסיכו 4: ההתחלה הוא סרט אימה טלוויזיוני אמריקאי המספר על ילדותו של נורמן בייטס.
הסרט הוא האחרון בסדרת סרטי 'פסיכו', וכן האחרון שבו תפקיד נורמן משוחק על ידי אנתוני פרקינס.
התסריט לסרט נכתב על ידי ג'וזף סטפנו, תסריטאי "פסיכו".
הסרט הופק על ידי הילטון א' גרין ושודר לראשונה בטלוויזיה ב-10 בנובמבר 1990 ברשת שואוטיים בכבלים.
בסרט, נורמן בייטס משתחרר מבית החולים הפסיכיאטרי שבו נכלא בסוף "פסיכו 3" כדי לעמוד למשפט.
הוא זנח את האובססיה לאמו המנוחה ונישא לאישה צעירה ממנו בשם קוני.
משנכנסת אשתו להריון, מתעוררים בבייטס חששות כי הילד יירש את מחלת הנפש שלו ויהפוך לפסיכופת כמוהו.
הסרט צולם באולפני יוניברסל מ-4 ביולי 1990 עד 13 ביולי 1990, לאחר עיכובים רבים בהפקה.
צ'ארלס אדוארד פוג ואנתוני פרקינס היו אמורים לשמש, בהתאמה, תסריטאי ובמאי הסרט.
לבסוף הוחלפו על ידי ראשי האולפנים במיק גאריס, במאי סרטי אימה טלוויזיוניים, וג'וזף סטפנו, תסריטאי הסרט הראשון.
השחקנית אוליביה האסי לוהקה לתפקיד אמו של נורמן בייטס כדי להדגיש את העובדה כי בינה לבין בנה לא היו פערי גיל גדולים.
הנרי תומאס, שהיה בן תשע עשרה בעת הסרטת הסרט, לוהק לתפקיד נורמן בייטס הצעיר.
תומאס זכה להדרכה מאנתוני פרקינס.
במהלך הצילומים אובן פרקינס כנשא HIV, וקיבל טיפול תוך כדי עבודת צילומי הסרט.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות, והודפס על קלטות VHS פיראטיות ויצא על DVD באופן חוקי פעמיים, ב-2007 וב-2008 במהדורה מורחבת.
אחרי "פסיכו 4: ההתחלה", ניסתה רשת שואוטיים לרכוב על הצלחת הסרט ויצרה סדרה בשם "מלון בייטס" שהיוותה מעין פריקוול טלוויזיוני.
סדרה זו, שלא הייתה בהשתתפות אנתוני פרקינס, נכשלה והורדה לאחר פרקים ספורים בלבד; הבמאי גאס ואן סנט ביים רימייק ל"פסיכו", שנכשל מכל בחינה אפשרית; ב 2013 שודרה בטלוויזיה האמריקאית בכבלים גרסה מחודשת של "מלון בייטס", שהצלחתה יפה.
פסיכו הוא מותחן וסרט אימה אמריקאי שבוים והופק על ידי גאס ואן סנט עבור אולפני יוניברסל בשנת 1998. הסרט הוא רימייק לסרטו של אלפרד היצ'קוק באותו השם, מתבסס על רומן מאת רוברט בלוך באותו השם, ומעתיק במדויק את תנועות המצלמה והעריכה.
בפסקול הסרט נכללת המוזיקה של ברנרד הרמן, בהקלטות מחודשות בעיבודו וניצוחו של דני אלפמן.
הסרט נכשל מסחרית וביקורתית ונחשב לגרוע מן המקור.
בתפקידים הראשיים משחקים וינס ווהן, אן הייש וג'וליאן מור.
בקולה של נורמה בייטס דיברה השחקנית רוז מארי, שלא הוזכרה בקרדיטים.
הסרט זכה בשני פרסי פטל הזהב: הבימוי הגרוע ביותר לגאס ואן סנט, והרימייק הגרוע ביותר לסרט כולו.
אן הייש הייתה מועמדת לשחקנית הגרועה ביותר.
הרווחים הניבו הפסדים רבים למפיקים, והביקורת הגדירו את הסרט כחסר טעם.
יום אחד, מריון מתנדבת להפקיד סכום כסף נכבד של לקוח עשיר בבנק, אך בוחרת לברוח עם הכסף לקליפורניה, שם סם גר.
במהלך נסיעתה לסם מריון מתעייפת, חונה בצידי הכביש וישנה בתוך המכונית.
למחרת היא מתעוררת על ידי שוטר דרכים, שמזהיר אותה שמסוכן לישון בתוך המכונית, ומציע לה שבעתיד תמצא מלון.
מתוך חשש שהוא זיהה את מספר המכונית שלה, היא מחליפה את מכוניתה.
בעודה ממשיכה לקליפורניה בגשם שוטף, מריון מתחילה להתעייף ומחליטה למצוא מקום לישון בו.
היא סוטה מהכביש הראשי מבלי להבחין בכך, ומגיעה למלון דרכים נטוש בשם אכסניית "בייטס", שם היא פוגשת את מנהל המלון, נורמן בייטס, חובב פחלוץ בעלי חיים, שמטפל באמו החולה.
מריון מחליטה להעביר את הלילה במלון הדרכים בשל הגשם, ונרשמת בשם בדוי.
לאחר שנרשמה, נורמן מציע לה לאכול איתו בחדרו, אך לאחר שהיא שומעת מחדרה ויכוח שפורץ בין נורמן לבין אמו, הם אוכלים במקום זה במשרדו.
במהלך הארוחה הם מפתחים ביניהם שיחה עדינה, שבמהלכה נורמן נעשה עצבני לאחר שמריון מציעה לו לשים את אמו במוסד.
לאחר שנורמן נרגע, הוא מספר לה שהיה שמח לעזוב, אך אינו יכול לנטוש את אמו.
מתברר שמחלתה של אמו של נורמן היא נפשית, ובזמן שמריון מתקלחת, היא מגיעה לחדרה, ודוקרת אותה למוות.
לאחר המעשה, נורמן מגיע לחדרה ומוצא את גופתה.
ביום למחרת, סם וליילה, אחותה של מריון, שוכרים בלש פרטי בשם מילטון ארבוגסט שימצא את מריון.
ארבוגסט מאתר את מלון הדרכים שבו מריון התגוררה, ונכנס לביתו של נורמן כדי לחפש רמזים, אך גם הוא נרצח על ידי אמו של נורמן.
ליילה וסם נעשים מודאגים מאי חזרתו של ארבוגסט, ומחליטים לנסוע בעקבותיו למלון, כשהם מתחזים לזוג נשוי.
כאשר ליילה רואה שנורמן מתקרב לבית, היא מתחבאת במרתף.
שם, ליילה מגלה את אמו של נורמן יושבת בגבה אליה.
באותו רגע מתגלה הרוצח האמיתי, נורמן בייטס עצמו לבוש בבגדי נשים וחבוש בפאה.
בסוף הסרט, מסביר פסיכיאטר לליילה וסם כי אמו של בייטס מתה, וכי נורמן סובל מפיצול אישיות (האישיות השנייה היא של "האם").
וינס ווהן - נורמן בייטס
אן הייש - מריון קריין
ג'וליאן מור - לילה קריין
ויגו מורטנסן - סם לומיס
ויליאם ה' מייסי - הבלש מילטון ארבוגסט
גאס ואן סנט - ניצב
וון ומור כיכבו ביחד ב"פארק היורה: העולם האבוד" ב־1997.
במהדורת ה-DVD של הסרט הוצגו גם מהשינויים שערך ואן סנט בסרט: עלילת הסרט מתרחשת במוצהר ב־1990. בהתאם לכך נלקחו בחשבון כל ההתפתחויות הטכנולוגית מאז עשיית הסרט המקורי, הדיאלוגים קוצרו וקצב הבימוי הואץ, ועיצובם הוויזואלי של מקרי הרצח לא הותיר מקום לדמיון, על מנת להתאים את הסרט לקהל המודרני.
סכום הכסף שגנבה מריון לפי התסריט הוא גדול יותר מבסרט המקורי, בהתאם לשינויים הכלכליים שחלו מאז הפקת הסרט המקורי.
מהתסריט הוסרו התייחסויות לסלנג אנכרוניסטי.
לדברי ואן סנט, בעיניו הדמות היחידה בסרט היא נורמן בייטס.
שאר הדמויות עוצבו על ידו כחסרות אופי ממשי, וכאמצעים לקידום העלילה, העוסקת בבייטס.
דמותו של בייטס רוככה, והוצגה כ"פריק" אקסצנטרי, ולא כחולה נפש בעל מוח מעוות.
ואן סנט פירש את משחקם של השחקנים כך: אן הייש הייתה נאמנה למשחקה של ג'נט לי וניסתה לחקותו, בעוד וון ומור העניקו לתסריט פירוש מקורי.
התסריטאי ג'וזף סטפנו, שנכח כמה ימים באתר הצילומים, חלק על דרך הבימוי של ואן סנט, וביקש לערוך התאמות קיצוניות יותר לזמן החדש, כמו הופעתם של טלפונים ניידים בסרט, אולם ואן סנט דחה את הצעותיו של סטפנו.
כמו כן ביקר סטפנו את משחקה של אן הייש.
הוא טען שמשחקה של ג'נט לי ריגש אותו עד דמעות, ואילו משחקה של אן הייש היה רפה ועילג.
פסיכו הוא ספר מתח ואימה משנת 1959 מאת רוברט בלוך.
הספר עובד בשנת 1960 לסרט באותו השם, על ידי אלפרד היצ'קוק.
בשנת 1961 הופץ על ידי הוצאת מ.
מזרחי בתרגום לעברית פרי עטו של יהודה הראל, בליווי ציוריו של מ' אריה.
נורמן בייטס הוא רווק בגיל העמידה המתגורר עם אמו ומנהל במשותף אתה מוטל נידח.
מרי קריין, אישה צעירה, מגיעה למוטל לאחר שהלכה לאיבוד וגנבה 40,000 דולר מלקוח של חברת הנדל"ן שבה היא עובדת.
קריין גנבה את הכסף כדי לתמוך כלכלית במאהבה, סם לומיס.
בייטס מציע לה לאכול אתו ארוחת ערב.
קריין שומעת את אמא של בייטס צורחת ומנבלת את הפה.
היא מציעה לו לאשפז אותה בבית משוגעים.
דמות זקנה נכנסת לחדר המקלחת ורוצחת אותה עם סכין קצבים.
בייטס השיכור מוצא את גופתה של מרי.
הוא משתכנע שאמו רצחה אותה.
הוא מהרהר באפשרות שאמו צריכה להיכנס לכלא, אך נסוג מכך.
אחותה של מרי, לילה, שוכרת את שירותיו של בלש פרטי כדי שיאתר את אחותה.
הבלש נפגש עם בייטס, האומר כי מרי עזבה את המוטל לאחר שלנה בו לילה אחד, ומבקש לדבר עם אמו של בייטס.
בייטס מסרב, ודבר זה מעורר את חשדו של הבלש.
הבלש מתקשר אל לילה ואומר לה שינסה לדבר עם גברת בייטס ללא ידיעתו של נורמן.
הוא נכנס לבית של נורמן, ונרצח באמצעות סכין גילוח, על ידי אותה דמות שרצחה את מרי.
סם לומיס ולילה יוצאים את גבולות עירם, ונפגשים עם שריף העיירה שבה מצוי "בייטס מוטל", וזה אומר להם כי גברת בייטס מתה כבר שנים, בהתאבדות.
לבנה הצעיר הייתה התמוטטות עצבים כשראה את גופתה, והוא נתאשפז במוסד לחולי רוח.
סם ולילה משתכנים ב"בייטס מוטל" כדי לחקור את המקרה.
סם משוחח ומשתכר עם בייטס, האומר לו כי אמו רק העמידה פנים שמתה, ותקשרה עמו בזמן שהותו במוסד.
בייטס אומר לסם כי לילה רימתה אותו.
לילה, שעורכת חיפוש קצר בבית בייטס שעה שהוא משוחח עם סם, מגלה לתדהמתה את גופתה החנוטה של "גברת בייטס" במרתף הפירות.
כשהיא צורחת, נורמן בייטס נכנס לחדר עם סכין.
סם נכנס יחד אתו ומכריע את בייטס מלפגוע בלילה.
בתחנת המשטרה, סם מדבר עם הפסיכיאטר של בייטס, והלה אומר לו שמאז מותו של אביו של בייטס, הוא ואמו חיו בתלות הדדית.
אמו החלה לפתח קשר רומנטי עם אדם זר.
המקרה, שלא מצא חן בעיני בייטס, הוביל אותו להרעיל את אמא שלו ומאהבה.
כדי לדכא את רגשות האשם שלו, מזייף בייטס מכתב התאבדות שכאילו נכתב בידי האם, ומפתח פיצול אישיות, שבו אמו הופכת כביכול לאישיותו השנייה, ו"מענישה" אותו על הרצח שלה, בכובלה אותו אליה.
הוא גנב את הגופה שלה ושמר עליה, ובכל פעם שחש מאוים, התלבש בבגדיה ודיבר עם עצמו בקולה.
"אמא" רצחה את מרי משום קנאתה בה.
בייטס נמצא לא שפוי, ומושם בשנית במוסד לחולי רוח, הפעם לשארית חייו.
בנובמבר 1957 פורסם לראשונה סיפורו של אד גין, האחראי לרצח של שתי נשים.
בחיפושי המשטרה בביתו, הם מצאו שם רהיטים, כלי כסף ואף בגדים העשויים מעור אדם וחלקי גוף.
הפסיכיאטרים שבדקו אותו פרסמו תאוריה לפיה הוא מנסה לתפור חליפה מעור, שבעזרתה יוכל להתחזות לאמו המתה, שתוארה בידי שכניו כאישה דוחה שמיררה את חייו.
רוברט בלוך, מחבר הספר, תיאר את דמותו של גין כמופשטת.
בלוך כתב לספר שני ספרי המשך בעלי אופי פארודי־סאטירי: "פסיכו השני" (שאינו קשור לסרט "פסיכו 2") ו"בית פסיכו".
ב"פסיכו השני", בייטס מחפש מקלט מדיני בתחפושת נזירה, והולך לאיבוד בהוליווד שמוצאת אותו שחקן מוכשר.
אולפני יוניברסל לא רצו להסריט את הספר משום הביקורת החברתית הסמויה שלו על הוליווד.
ב"בית פסיכו", הרציחות שבות להכות גלים כשביתו של נורמן בייטס נפתח מחדש כפארק שעשועים.
פסיון מצוי (שם מדעי: Phasianus colchicus) הוא מין בסוג פסיון שבמשפחת הפסיונים וקרובו לסוג של המין פסיון ירוק.
הפסיון המצוי הוא עוף בינוני באורך 60–89 ס"מ ומשקל של 0.5-3 ק"ג בממוצע.
הפסיון חי באסיה אך התפשט גם לאירופה, שם הוא מהווה מטרה מועדפת לציד.
כמו כן פרטים רבים הגיעו לצפון אמריקה.
קיימים כ-30 תת-מינים של הפסיון שחלקם מיני כלאיים עם הפסיון הירוק.
הפסיון המצוי הוא הציפור הלאומית של גיאורגיה.
בקהילות ישראל רבות באירופה החזיקו במסורת על כשרותו של הפסיון המצוי, ונהגו לאוכלו.
אולם לא הייתה הסכמה מלאה על כך וחלק מפוסקי ההלכה נטו להחמיר ואסרו על אכילתו.
פסיכואנליזה בין-אישית היא אחד הזרמים בגישת הטיפול הפסיכואנליטית, זרם המדגיש את תחום האינטראקציה הבין-אישית בין אנשים, ובכלל זה בין מטפל ומטופל.
הגישה נוסדה בשנות ה-20 של המאה ה-20, על ידי הפסיכיאטר האמריקאי הארי סטאק סאליבן, שטען כי ניתוח פרטים ביחסים הבין-אישיים של המטופל עם אחרים יכול להביא לתובנות על קשיים רגשיים והפרעות נפשיות, כולל הגורמים להן ודרכי הטיפול המתאימות.
בהמשך פותחה הגישה, וכיום משתמשים פסיכותרפיסטים רבים ברעיונות שונים שלה, כגון תיאור מפורט של החוויה הטיפולית, הדדיות התהליך הבין-אישי המתרחש בה, ומידת החשיפה העצמית של המטפל במהלך הטיפול.
סאליבן, כאחד מאנשי הזרם הנאו-פרוידיאני, התנגד לתאוריית הדחף של זיגמונד פרויד ותלמידיו.
בעקבות עבודתו עם מטופלים סכיזופרנים בבית חולים פסיכיאטרי בוושינגטון, בשנות ה-20 של המאה ה-20, גילה כי באמצעות יצירת קשר ואמון איתם ויחסי העברה טיפוליים, הצליח להביא לשיפור במצבם.
סאליבן המשיך ופיתח את הגישה עד מותו ב-1949. חלק מעבודתו ביצע בשיתוף עם פרידה פרום-רייכמן (גרושתו של הפסיכואנליטיקאי אריך פרום).
סאליבן טען כי יחסים שליליים של מטופליו עם הוריהם וסביבתם היוו גורם משמעותי במחלתם, ולכן טיפול בגורם זה באמצעות יצירת קשר העברה בין-אישי חיובי עם המטפל, הוא מרכזי גם בריפויים.
על פי סאליבן, אישיות האדם נוצרת בעקבות התנסות במגוון מערכות יחסים עם אנשים בסביבתו, והתנהגותו היא תוצאה של דפוסים שהוא מסגל לעצמו לאורך התפתחותו במסגרת מאמציו להשיג ביטחון ואינטימיות בתוך הקשרים שהוא יוצר, או להתמודד עם חסרונם.
לכן, לדבריו, גם הטיפול הפסיכואנליטי צריך להתמקד בקשר הבין-אישי, לנתח אותו וליצור שינוי.
לשם כך צריך הקשר הטיפולי להיות הדדי יותר; על המטפל לשמור על ריחוק מסוים ואובייקטיביות, אך גם להיות שותף במערכת היחסים הנרקמת בינו לבין המטופל.
סאליבן פיתח מספר מושגים חדשים, כגון:
"פרסוניפיקציה של האם" - ייצוג פנימי מנטלי חיובי או שלילי של האם, שנוצר אצל התינוק על פי "מגע הפטמה בפיו".
ייצוג פנימי זה מלווה בהמשך את התפתחותו הרגשית של התינוק כמבוגר, ומשפיע על תפיסתו את העולם.
"פרסוניפיקציה של העצמי" - ייצוגים פנימיים חיוביים או שליליים של חלקים בעצמי של האדם: חלקים שהם "אני-טוב", חלקים שהם "אני-רע", וחלקים שהם "לא-אני" (שהאדם מתנכר להם כי הם מעוררים חרדה).
"אי-קשב בררני" - מנגנון שבאמצעותו העצמי מונע חרדה על ידי התעלמות או הדחקת מידע חיצוני המאיים על העצמי.
הגישה הבין-אישית השפיעה בין השאר על פיתוחן של שיטות פסיכותרפיה שאינן פרטניות, ומתמקדות ביחסים, כגון טיפול משפחתי וטיפול קבוצתי.
הגישה ספגה גם ביקורת מצד חוקרים ומטפלים.
בעיקר נטען כי המושגים שטבע סאליבן הם נאולוגיזם מסורבל, ולמעשה הם לא מחדשים כמעט דבר מעבר למושגים שכבר היו קיימים בתאוריות פסיכואנליטיות שונות.
תרומתו של סאליבן מוכרת כיום בעיקר בכך שנקט בגישה אינטרדיסציפלינרית ושילב מגוון רעיונות מתחום הפסיכולוגיה החברתית והטיפול הקליני.
פסיון קוקלאס (שם מדעי: Pucrasia macrolopha) הוא מין יחיד בסוג Pucrasia ממשפחת הפסיוניים.
קרובם של התרנגול והחוגלה, החי ביערות הרריים במזרח אסיה.
הפסיון הוא עוף חום בגודל בינוני המוגבל ליערות הרריים מאפגניסטן ועד נפאל ומצפון מזרח טיבט לסין הצפונית והמזרחית.
מין זה נוטה לא לעבור את קו העצים.
נוצות הזכר אפורות-כסופות ומפוספסות בשחור.
ראשו שחור וחזהו בצבע חום-ערמוני עם נקודות לבנות על הצוואר.
מאחורי הראש יש לזכר ציצה שחורה גדולה עם קצה צהוב.
גוף הנקבה חום לגמרי והיא מוסווית יותר מהזכר.
לשני המינים זנב לבן וארוך.
זה אחד הפסיונים היותר מוסווים אבל הוא קורא בשירה מורכבת לנקבות, בעיקר בשעות השחר, אותה הם עושים בין השיחים.
הם מקננים על הקרקע אבל ישנים על עצים בלילה כי להקטין סיכון מטורפים.
פסיון ואליש (שם מדעי: Catreus wallichii) הוא מין יחיד בסוגו של פסיון אפור החי בהרי ההימלאיה בטבע.
הוא נקרא על שמו של החוקר הדני נתניאל ואליש.
הוא בעל נוצות אפורות ומנוקדות מעט בשחור והכנפיים כתומות.
לזכר נוצות זנב ארוכות בצבעי אפור וחום והן משמשות לראווה.
לנקבות הקטנות יותר, זנב צנוע יותר וצבעם אפור-חום.
הראש של שניהם לבן כולל המקור והלחיים אדומות.
בקצה הראש ישנו כתר לבן.
הפסיונים חיים בטבע בעמקי ההרים של ההימלאיה בהודו, נפאל, בורמה ופקיסטן.
הזכרים הם מונוגמיים ועוזרים לנקבה בבניית הקן.
מצב השימור של הפסיון בטבע הוא פגיע עקב פגיעה בבית הגידול הטבעי שלו ועובדת היותו רגיש להפרעות אנושיות.
פסיון ירוק (שם מדעי: Phasianus versicolor) הוא מין של עוף קרקע דמוי תרנגול מהסוג פסיון.
הוא אנדמי לארכיפלג היפני והוא הציפור הלאומית של יפן.
הוא קרובו לסוג של המין פסיון מצוי.
אין עדין הסכמה גמורה על סיווגו כי יש המסווגים אותו כתת-מין של פסיון מצוי, אך רוב החוקרים מסווגים אותו כמין נפרד.
הפסיון הירוק דומה במידותיו לפסיון מצוי, אלא שצבעיו שונים: גופו ירוק וצווארו כחול.
הראש בעל כרבולת אדומה גדולה.
הכנפיים והזנב אפורים ומפוספסים בשחור בקצה.
הנקבות אינן צבעוניות אלא מתאפיינות בצבעי הסוואה חומים.
פסיון זה חי בטבע באיים היפנים הונשו, שיקוקו וקיושו וכן באיים קטנים יותר.
הוא הופץ גם להוואי ולארצות הברית שם הוא ניצוד לשם ספורט.
בתי הגידול שלו הם יערות, שדות גבוהים, כרי דשא והרים.
מצב השימור של הפסיון הירוק מוגדר ללא חשש.
פסיכה (שם מלא: 16 פסיכה; באנגלית: 16 Psyche) הוא אחד מעשרת האסטרואידים בעלי המסה הגדולה ביותר בחגורת האסטרואידים.
קוטרו של פסיכה מעל 200 קילומטר, ומסתו מהווה קרוב לאחוז אחד מהמסה הכוללת של חגורת האסטרואידים.
יש אסטרונומים הסוברים שהוא מהווה גלעין חשוף של פרוטופלנטה.
פסיכה נתגלה בשנת 1852 על ידי האסטרונום האיטלקי אניבאלה דה גאספריס.
האסטרואיד נקרא על שם פסיכה, דמות מהמיתולוגיה הרומית.
תצפיות מכ"ם מצביעות על כך שפסיכה הוא מתכתי ומורכב בעיקר מברזל ומניקל.
פני השטח עשויים 90% ברזל וכמויות קטנות של פירוקסן.
האסטרואיד נמצא בחגורת האסטרואידים המרכזית שבמערכת השמש, בין מאדים לצדק.
הוא מרוחק בערך 370 מיליון ק"מ מכדור הארץ ורוחבו 226 ק"מ.
ב-4 בינואר 2017 הודיעה נאס"א על תוכנית לשליחת גשושית לאסטרואיד פסיכה.
הגשושית שוגרה ב-13 באוקטובר 2023.
פסיכה היא גשושית מסוג מקפת אשר שוגרה על ידי נאס"א ב-13 באוקטובר 2023 למשימת מחקר של האסטרואיד 16 פסיכה הנמצא בחגורת האסטרואידים.
הגשושית הראשונה שתחקור אסטרואיד המורכב רובו ממתכות ולראשונה יעשה שימוש בטכנולוגית תקשורת מבוססת לייזר.
פסיכה מהווה חלק מתוכנית דיסקברי של נאס"א בעשור השלישי של המאה ה-21 ונבחרה כמשימה ה-14.
השם לגשושית ניתן על שם האסטרואיד 16 פסיכה.
שמו של זה ניתן לו על שם פסיכה, דמות של נערה יפה בת אנוש מהמיתולוגיה הרומית.
הסיפור מתואר באפוס "חמור הזהב" (Metamorphoses) , מאת לוקיוס אפוליוס בסביבות אמצע המאה השנייה לספירה.
המספר 16 בשם האסטרואיד ניתן לפי טבלת סדר הגילוי של גרמי שמיים ננסיים.
משימת פסיכה הוצעה עבור תוכנית דיסקברי יחד עם 27 הצעות נוספות לתחרות למשימות ה-13 וה-14 של נאס"א, שנפתחה בפברואר 2014. ב-30 בספטמבר 2015 נאס"א הכריזה על חמש הצעות שתמשכנה לשלב הסופי, ופסיכה ביניהן.
ההצעות זכו בתקציב של 3 מיליון דולר כל אחת כדי לפתח תכנון משימה מעמיק ויסודי יותר.
ב-4 בינואר 2017 נבחרו לוסי (גשושית) ופסיכה, כמשימות מספר 13 ומספר 14 בהתאמה, כחלק מתוכנית דיסקברי.
המשימות מתוכננות לשיגור באוקטובר 2021 ובאוקטובר 2023, בהתאמה.
תוכנית דיסקברי (Discovery Program) מהווה אחת משלוש התוכניות המנוהלות במשרד התוכנית למשימות פלנטריות (Planetary Missions Program Office), הממוקם במרכז טיסות החלל מרשל, רדסטון ארסנל, מחוז מדיסון, אלבמה ובאחריות מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי - נאס"א.
שתי התוכניות האחרות שמנוהלות במשרד התוכנית למשימות פלנטריות הן תוכנית הגבולות החדשים (New Frontiers Program) ותוכנית משימות חקר מערכת השמש (Solar System Exploration Program).
הצעות המשימה הזוכות קיבלו מימון של 450 מיליון דולר לפיתוח ובנייה של המשימה, יחד עם מימון בונוס, אם המשימות יצליחו לשלב טכנולוגיות מסוימות.
משימת פסיכה מהווה חלק מתוכנית דיסקברי שכוללת משימות בעלות בינונית יחסית.
עלות המשימה מוערכת בכ-760 מיליון דולר הכולל פיתוח המשימה, תפעול והמחקר המדעי לאורך המשימה.
המחיר אינו כולל את עלות השיגור ועלות המיכשור החדשני והניסיוני של התקשורת האופטית (חומרה ותפעול).
העלות הכוללת המשוערת של משימת פסיכה עד לסופה, היא כ-850 מיליון דולר, נכון לשנת 2019.
תוכנית הגשושית פסיכה הוצעה על ידי קבוצת חוקרים במדעים פלנטריים בהובלת החוקרת הראשית ד"ר לינדי אלקינס-טנטון, מנהלת בית הספר לחקר כדור הארץ והחלל, הקוֹלֶג' לאמנויות ומדעים ליברלים, באוניברסיטת המדינה של אריזונה, פיניקס, אריזונה.
לינדה אלקינס אחראית להצלחת המשימה הכוללת של הגשושית פסיכה.
המעבדה להנעה סילונית בפסדינה, קליפורניה, אחראית לניהול, תפעול, ניווט ובנית הגשושית יחד עם שותף מהתעשייה בשם SSL, מפאלו אלטו, קליפורניה, שהיא חברת בת של חברת Maxar Technologies מסטמינסטר, קולורדו.
צוות המשימה כולל חוקרים ומנהלים מארבע עשרה מוסדות אקדמיים, מכוני מחקר וחברות מתעשיית החלל בארצות הברית, צרפת וגרמניה.
למשימת הגשושית פסיכה יש שישה שלבים (A-F) שנמשכים בטווח השנים 2015–2030, ונכון לשנת 2023 המשימה בשלב D, שיימשך עד השיגור באוקטובר 2023. שלב זה מתמקד בהרכבת מכשירי הגשושית, בדיקות ושיגור.
משימת הגשושית פסיכה לאפיין, את הצורה, המבנה, ההרכב, השדה מגנטי והתפלגות המסה של האסטרואיד 16 פסיכה.
המשימה תגדיל את ההבנה של תהליך היווצרות גרמי מערכת השמש והרכבם הפנימי.
הבנת אבני הבניה של היווצרות כוכבי הלכת : גרעין מתכתי.
בחינת תוכנם של כוכבי לכת ארציים על ידי התבוננות ישירה באסטרואידים
לחקור גרם שמימי המורכב ממתכת.
האם 16 פסיכה הוא גרעין בהתהוות או חומר לא מומס.
קביעת הגיל באזורים השונים של פני האסטרואיד.
האם גופי מתכת קטנים משלבים אותם אלמנטים קלים כצפוי בליבה של כדור הארץ.
לקבוע האם תנאי ההיווצרות של האסטרואיד דומים לתנאי ההיווצרות של כדור הארץ.
אפיון הטופוגרפיה של 16 פסיכה.
שאלות מדעיות שהמשימה תעסוק בהן
האם 16 פסיכה נוצר כגרעין פלנטסימל או נוצר כגוף העשיר במתכות, מהם אבני הבניה של כוכבי הלכת, האם פלנטסימלים שנוצרו בקרבת השמש שונים בהרכבם המרבי.
האם 16 פסיכה איבדה את המעטפת החיצונית, מתי ואיך.
אם 16 פסיכה נוצר מותך, האם 16 פסיכה התקרר מהפנים כלפי חוץ או מהחוץ כלפי פנים.
האם האסטרואיד יצר דינמו מגנטי כשהתקרר.
מהם סגסוגות המתכת המרכיבות את 16 פסיכה.
מהם מאפייני פני השטח הגאולוגיים והטופוגרפיים של 16 פסיכה לעומת גופים העשויים מסלע או קרח.
השוואת היווצרות מכתשים באסטרואיד מתכתי לעומת אסטרואיד סלעי או קרחי.
סיום המשימה מתוכנן לאוקטובר 2027. כדי להשיג יעדים אלה, הגשושית תישא מטען של 30 ק"ג מיכשור מדעי, הכולל ארבעה מכשירים מדעיים לחישה מרחוק.
Multispectral image - תמונה רב-ספקטרלית לצילום תמונות ברזולוציה גבוהה באמצעות מסננים שיוכלו להבחין בין חומרים מתכתיים לחומרים סיליקטיים.
המכשיר מורכב מזוג מצלמות זהות המיועדות לקבלת נתונים גאולוגיים, הרכבים מינרליים וטופוגרפיים.
מטרת המצלמה השנייה היא לספק ניווט אופטי קריטי למשימה.
המכשיר מפותח על ידי צוות מאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
Gamma-ray and Neutron Spectrometer - ספקטרומטר קרינת גמא לאיתור ומיפוי היסודות הכימיים וספקטרומטר נייטרוני לאיתור ומיפוי מים וקרח בפני השטח.
המכשיר מותקן על מוט באורך שני מטר כדי להרחיק את החישנים מקרינת רקע שנוצרת מחלקיקים אנרגטיים המקימים אינטראקציה עם הגשושית וכדי לספק שדה ראייה ללא הפרעות.
המכשיר מפותח במעבדה לפיזיקה יישומית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
Magnetometer - מגנטומטר למדידת ומיפוי השדה מגנטי של האסטרואיד, הבנוי משני חיישני שדה מגנטי זהים, בעלי רגישות גבוהה הממוקמים בקצה החיצוני והאנצעי של מוט באורך שני מטר.
המכשיר מפותח על ידי צוות מהבמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ומאוניברסיטת לוס אנג'לס בקליפורניה.
X-band Gravity Science - מיכשור מדעי לחקירת כוח שדה הכבידה בדיוק רב בעזרת גלי מיקרו איקס והשילוב עם טופוגרפיה מתמונות, יספק מידע על המבנה הפנימי של האסטרואיד.
פיתוח המכשיר מבוצע על ידי צוות מהמכון הטכולוגי של מסצ'וסטס ומהמעבדה להנעה סילונית.
גודל הגשושית בפריסה מלאה הכולל את הגוף המרכזי המכיל את המכשירים המדעיים, אמצעי התקשורת, מערכת ההנעה ושני מערכי הפאנלים הסולאריים, הוא באורך של מגרש טניס.
אורך הגשושית הוא 24.76 מטר וברוחב 7.34 מטר.
גודל הגוף המרכזי הוא באורך 2.4 מטר, רוחב 2.1 מטר ובגובה 1.1 מטר.
הגוף המרכזי מבוסס על שלדת לווין מדגם (SSL - 1300).
המשקל היבש של המרכב הוא 1400 ק"ג.
בליבת המרכב מתוכנן גליל העשוי מחומר מרוכב גרפיט והוא האלמנט המרכזי בשילדת המבנה.
הגליל מכיל שבעה מכלים מבודדים ביריעות תרמיות, של 82 ליטר כל אחד, המכילים סה"כ 1,064 ק"ג של קסנון לדחף הגשושית.
מבנה הגשושית תכלול בנוסף מכשיר נסיוני הנקרא תקשורת אופטית בחלל העמוק (Deep Space Optical Communications או DSOC) מבוססת טכנולוגית לייזר.
השימוש בקרן לייזר צפוי לשפר את יעילות תקשורת הגשושית, פי עשרה עד פי מאה לעומת טכנולוגיה נוכחית המבוססת על גלי רדיו (Radio frequency (RF וללא צורך בהגדלת משקל מטען הגשושית.
פרויקט זה מנוהל על ידי המעבדה להנעה סילונית בפסדינה, קליפורניה.
האנטנה המרכזית של הגשושית היא אנטנה פרבולית בקוטר 2 מטר המותקנת על הסיפון העליון של המרכב האמצעי, והיא מיועדת לתקשורת בתדר גבוה.
בנוסף לכך, מותקנות שלוש אנטנות לתדרים נמוכים.
התקשורת תעשה בעזרת מגבר של 100 וולט, המאפשר שידור של עד 180 קילובייט לשנייה (TWTA).
תקשורת מהווה אחד מארבעת האתגרים בתכנון גשושית; תקשורת, מקור אנרגיה, ניווט והנעה.
מערכת ההנעה של הגשושית מורכבת ממנוע יונים והנעה חשמלית סולארית.
החשמל שנוצר בתאים הסולאריים מועבר למנוע חשמלי רקטי.
הדחף יספק 4.5 קילו וואט ויוכל לספק פרקי זמן ארוכים יותר בדחף של 900 וואט.
השימוש בתצורה זו של המנוע, יאפשר לגשושית להגיע מהר יותר וביעילות רבה יותר ליעדה לעומת השימוש במנוע הנעה כימי שגרתי.
בשלדת מבנה הגשושית יותקן מכל עם 425 ק"ג של גז קסנון לדחף הגשושית המספק מסת דחף של 8.5 ק"ג.
ההנעה הסולארית-חשמלית של הגשושית נבנית על ידי חברת הבת SLL מתאגיד Maxar, בארצות הברית.
לשילדת הגשושית מחוברים ארבעה מדחפי אפקט הול מקובעים מדגם (SPT-140), המשמשים להנעת הגשושית.
בקרת השיוט וייצוב שלושת צירי הגשושית, מושגת באמצעות ארבעה גירוסקופים למדידת התאוצה הזוויתית של הגשושית לצורך ניווט והנחיה, והמידע לכך מסופק על ידי עוקב כוכבים וחיישן שמש.
המערכת הסולארית בנויה משני מערכי פאנלים סולאריים שכל אחד מורכב מחמישה פאנלים מודולריים זהים בגודלם ובתפוקתם בתצורת צלב יווני בפריסה מלאה.
הצעה קודמת למערכת הסולארית, הייתה בתצורה של ארבעה פנלים סולאריים זהים מכל צד.
התאים הפוטו־וולטאיים של המערכת הסולרית תייצר ותספק את החשמל הנדרש לכל המכשירים המדעיים בנוסף להנעה החשמלית הסולארית.
שני המערכים הסולאריים מחוברים למרכב המרכזי בעזרת שני מוטות מתקפלים.
כל אחד משני המערכים, המורכב מחמישה מקטעים נפרדים, יהיו מקופלים במהלך השיגור ויפרסו בחלל.
13 באוקטובר 2023 – שוגרה הגשושית פסיכה ממרכז החלל קנדי, פלורידה .
2024 – הגעה לכוכב הלכת מאדים לצורך תמרון בשיטת המקלעת כבידתית.
2029 – הגשושית פסיכה מגיעה לאסטרואיד 16 פסיכה.
2029–2030 – כניסה למסלול היקפי סביב האסטרואיד 16 פסיכה.
פסיון סווינו (שם מדעי: Lophura swinhoii) הוא מין עוף קרקע ממשפחת הפסיוניים האנדמי לטאיוואן.
אורכו של הפסיון 80 ס"מ ומשקלו 1.1 ק"ג.
הפסיון בעל נוצות כחולות מרשימות עם כנפיים ירוקות- סגולות וכרבולת אדומה.
המקור והעיניים לבנים והרגליים אדומות.
כמו הרבה מיני פסיונים הזכר גדול בהרבה מהנקבה וגם מקושט ממנה בהרבה.
הזכרים כלל אינם עוזרים להן במלאכת הרבייה.
הפסיון חי ביערות ההר של טאיוואן ומחפש ביער זרעים, פירות וחרקים שונים.
מצב השימור של הפסיון מוגדר קרוב לסיכון עקב פגיעה בבתי הגידול שלו.
פְּסִיחָה, או גלישה, היא אמצעי ספרותי בשירה שבו נקטע הרצף התחבירי בסוף הטור השירי וממשיך בטור הבא.
הפסיחה גורמת לשהות בשטף הקריאה, וכך מדגישה את המילה האחרונה בטור ובונה מתח אשר מופג רק לאחר המשך קריאת הטור הבא.
השימוש בפסיחה מתועד מימי השירה הקדומה, לרבות בשירתו של המשורר היווני הומרוס.
משוררים אנגלים בעידן האליזבתני עשו שימוש נרחב באמצעי זה בשירה הדרמטית והסיפורית.
בפייטנות הקלאסית הייתה הפסיחה נדירה, ואף שבשירת ספרד כל שורה הייתה ליחידה תחבירית עצמאית, לא הייתה הקפדה יתרה על כלל זה, וניתן למצוא שירים שהפסיחה בהם שירתה את קריאת השיר.
הפסיחה משמשת אף בשירה המחורזת, למרות הסתירה לכאורה בין החריזה כאמצעי הסוגר מעגל והפסיחה כקוטעת רצף, והיא עשויה לשרת את החרוז בהעצמת הקשר שבין הטורים החרוזים.
דוגמה לשימוש בפסיחה נמצאת בשיר "עקרה" מאת רחל , שבו הפסיחה בין הטור השלישי בבית האחרון לטור והרביעי בו מדגישה את ההמתנה של הדוברת לבנה המיוחל.
פסיכו מטפוריקה היא שיטת הטיפול שיצר הפסיכולוג הניוזילנדי דויד גרוב.
השיטה מתמקדת בטכניקת תשאול רכה ומדויקת, הנקראת שפה נקיה, מכיוון שהיא בנויה באופן שיוצר מינימום הנחות מוקדמות על ידי המטפל הפסיכו-מטפורי.
השיטה מייצרת טריאלוג בין הלקוח למטאפורה שלו לבין המטפל אשר מאפשר ללקוח את תהליך הגילוי המטפורי, תהליך שבתורו מאפשר שינויי תפיסה וגישה אל זכרונות טראומטיים.
השיטה פותחה ב 1980 על ידי הפסיכולוג דויד גרוב, כחלק מעבודתו על שיטות קליניות בתמיכה ושחרור מזכרונות טראומטיים.
גרוב הבחין שהרבה מהמטופלים שלו השתמשו בדימויים ומטפורות כשתיארו את הסמפטומים שלהם.
הוא שם לב שכאשר הוא בירר יותר מידע בנוגע לדימויים והמטפורות, תוך כדי שימוש במילים של הלקוח, חוויית הלקוח מהאירוע הטראומתי שעבר התחילה להשתנות.
שיטתו של דויד גרוב, היא גם הבסיס של שיטת Symbolic Modeling שפותחה על ידי הפסיכותרפיסטים פני טומפקינס וג'יימס לאוולי.
שיטתם של טומפקינס ולאוולי עברה גיור והותאמה לקהל הישראלי ולשפה העברית על ידי מיקי ברקל, שהיה תלמידם האישי, וכך גם ניתן שמה העברי: פסיכו-מטפוריקה - המטפורות של תת-המודע - של הנפש.
עם השנים התפתחה שיטת הפסיכו-מטפוריקה והתבססה על עבודות נוספות, כמו עבודת המטאפורות של אנדרו ט.
השם לשיטה בעברית נבחר מכיוון שעל פי ג'ורג' לייקוף ג'ורג' לייקוף במאמרו Metaphor: the language of the unconscious "שפת הדיבור" של תת-המודע היא מטפורית מטבעה.
לפי רעיון זה, גם החלומות, שהם מטפוריים מטבעם הם בעצם ביטויים של תת-המודע, ועל ידי התשאול הפסיכו-מטפורי ניתן לעזור ללקוח לפתוח ולהבין מה המסרים שתת-המודע שלו מעלה.
ברקל רצה לדייק את השם של השיטה לתהליך שהיא יוצרת, ומכיוון שהשיטה מאפשרת לגלות את המטפורות של הנפש - מכאן גם נגזר שמה: פסיכו (נפש) - מטפוריקה.
האפקטיביות של שיטת ה Symbolic Modeling שעליה מבוססת הפסיכו-מטפוריקה נחקרה במספר מחקרים: עם 95 מתאמנים הסובלים מדיסלקסיה בתיאור מקרה פסיכותראפויטי ובעבודה בהקשר ארגוני.
כיום ניתן להשתמש בטכניקות התשאול והעבודה של הפסיכו מטפוריקה כשיטה בפני עצמה לעבודה עם טראומות, PTSD, פשר חלומות, שינויים התנהגותיים ורגשיים, או ככלי עבודה נוסף בארגז הכלים בתהליכי אימון, פסיכותרפיה והנחית קבוצות.
פסיון מצויץ (שם מדעי: Lophura ignita) הוא מין של עוף הקרוב לטווס ושייך למשפחת הפסיוניים.
מין זה חי על קרקע היער בדרום-מזרח אסיה מחצי האי המלאי עד לסומטרה ובורנאו שבאינדונזיה.
אורכו של הפסיון עד 70 ס"מ והוא בעל נוצות כחולות-כהות עם גב חום-אדמוני, נוצות זנב לבנות ושחורות, פנים בעלות עור תכלת בוהק וכתר לבן קטן על ראשו.
הנקבה חסרת כל עיטורים וצבעה חום מנומר בלבן המתאים להסוואה אך בעלת עור תכלת על פניה.
כמו הטווס הוא בעל קריאה חלשה וצורמת.
הפסיון המצויץ בעל רגליים חזקות והוא נמצא רוב זמנו על הקרקע, שם הוא מחטט בין העלים ומחפש זרעים, פירות וחיות קטנות כמו רכיכות, חרקים ותולעים.
הזכרים והנקבות חיים בנפרד אך מתקרבים בעונת הרבייה.
בניגוד לפסיונים אחרים הזכרם נשאר לטפל בצאצאים לצד הנקבה.
היא מקננת על הקרקע בסבכים ומטילה 4-8 ביצים הבוקעות כעבור 21 יום.
לאחר עונת הרבייה בני הזוג נפרדים וחוזרים לשוטט לבד.
מין פסיון זה מצוי בסיכון עקב הפגיעה ביערות בהם הוא חי ומתרבה.
פסיכדליה מתייחסת לתת-התרבות הפסיכדלית של שנות ה-60 של המאה ה-20 ולחוויה הפסיכדלית.
היא כוללת אמנות פסיכדלית, מוזיקה פסיכדלית וסגנון לבוש שהיה נפוץ באותה תקופה.
היא נוצרה בעיקר על ידי אנשים שהשתמשו בסמים פסיכדליים דוגמת LSD, מסקלין ופסילוציבין וגם על ידי אנשים שלא השתמשו בסמים, אך היו חובבי תת-תרבות זו.
אמנות ומוזיקה פסיכדלית בדרך כלל יוצרות מחדש, או משקפות את, החוויה של תודעה שונה (Altered state of consciousnessI).
אמנות פסיכדלית משתמשת בוויזואליה סוריאליסטית מעוותת ביותר, בצבעים בהירים ובספקטרום מלא ובאנימציה (כולל קריקטורות) כדי לעורר, להעביר או לשפר את החוויה הפסיכדלית.
מוזיקה פסיכדלית משתמשת בגיטרה חשמלית מעוותת, אלמנטים של מוזיקה הודית כמו סיטאר, טאבלה, אפקטים אלקטרוניים, אפקטים קוליים והדהוד, ואפקטי אולפן משוכללים, כמו השמעת הקלטות לאחור.
חוויה פסיכדלית מאופיינת בתפיסה בולטת של היבטים במוחו של אדם שלא נודעו לו קודם לכן, או בהתלהבות היצירתית של המוח המשוחרר מכבליו הרגילים לכאורה.
מצבים פסיכדליים הם מערך של חוויות כולל שינויים בתפיסה כגון הזיות, סינסתזיה, שינויים במצבי מודעות או תודעה ממוקדת, שונות בדפוסי חשיבה, מצבי טראנס או היפנוטיים, מצבים מיסטיים ושינויי תודעה אחרים.
תהליכים אלו יכולים להוביל אנשים מסוימים לחוות שינויים בפעולה הנפשית המגדירה את זהותם העצמית (בין אם בחדות רגעית או התפתחות כרונית) השונה מספיק ממצבם הרגיל הקודם, כך שזה יכול לעורר תחושות של הבנה חדשה שנוצרה כמו התגלות, הארה, בלבול, ופסיכוזה.
אנשים המשתמשים בסמים פסיכדליים למטרות רוחניות או גילוי עצמי מכונים בדרך כלל פסיכונאוטים.
פסיכואונקולוגיה היא ענף של הפסיכולוגיה הרפואית, העוסק במחקר וטיפול בשילוב תחומי הפסיכולוגיה (חקר וטיפול בנפש ובהתנהגות) והאונקולוגיה (חקר וטיפול במחלת הסרטן).
זהו ענף חדש שהחל להתפתח בשנות התשעים, השתלב ברפואה המוסדית בשנות האלפיים, ומחלקות פסיכו-אונקולוגיות הוקמו בצד המחלקות האונקולוגיות.
העיסוק בפסיכואונקולוגיה כולל שני חלקים עיקריים:
החלק הטיפולי, שבמסגרתו מטפלים פסיכואונקולוגים בחולי סרטן ובני משפחותיהם, אנשים בריאים בנפשם הנאלצים להתמודד עם מחלת הסרטן והתופעות הנפשיות שמלוות אותה, והטיפול מתמקד בצרכיו המיוחדים של החולה.
החלק המחקרי, פיתוח שיטות נוספות לטיפול ומחקר תאורטי אודות קשרים והשפעות הדדיות בין המחלה והמצב הפסיכולוגי.
פסיכואונקולוגיה משלבת מספר התמחויות - פסיכיאטריה, פסיכולוגיה רפואית, פסיכולוגיה שיקומית, עבודה סוציאלית ורפואה משלימה.
מחלקה לפסיכואונקולוגיה במרכזי סרטן גדולים בעולם המערבי עשויה לכלול רופאים ומנתחים, אחים, מומחים לאתיקה, עובדים סוציאליים, פסיכולוגים, אנשי דת, מומחים לטיפול פליאטיבי ומתנדבים.
האבחון והטיפול בתופעות פסיכו-חברתיות של חולי הסרטן, נועדו לשפר את איכות חייו בשלבים השונים של המחלה.
הטיפול מותאם לצורכי המטופל ונקבע בשיתוף עמו.
המחקר והטיפול בתחום עוסק בתחושות מצוקה מגוונות המלוות חולי סרטן, כגון דכדוך, חששות כלפי העתיד, ייאוש, פגיעה בדימוי העצמי, קושי סביב הפגיעה בתפקודים פיזיים ובתפקידים בחיי היומיום, חרדה מפני מוות, וחשש מאובדן נוסף.
שילוב ידע רפואי ופסיכולוגי במהלך הטיפול נועד לסייע למטופל בהתמודדות עם מצוקות אלו, בכל שלב של המחלה.
תחום הפסיכואונקולוגיה התפתח בעשורים האחרונים במקביל להתקדמות בטיפול הרפואי הניתן במחלת הסרטן, שהעלתה את אחוז החולים המחלימים ממנה או החיים עמה במשך תקופה ארוכה.
הדבר הביא בין השאר להגברת הדגש שניתן גם לאיכות החיים של החולים, ולצורך בהענקת תמיכה מתאימה.
ד"ר ג'ימי הולנד, פסיכיאטרית אמריקאית, נחשבת למייסדת תחום הפסיכואונקולוגיה.
הולנד הדגישה את חשיבות המחקר לגבי תגובות פסיכולוגיות של חולי סרטן בכל אחד משלבי המחלה, וכן את חשיבות ניתוח הגורמים הרגשיים, הרוחניים, החברתיים וההתנהגותיים המשפיעים על הסיכון ללקות בסרטן ועל ההישרדות לטווח ארוך לאחר הטיפול.
הולנד החלה לעסוק בתחום זה באמצע שנות ה-70. היא שמה לב שבעלה האונקולוג ועמיתיו התמקדו לרוב בהשפעות הפיזיות של תרופות נגד סרטן שהם נותנים למטופלים, ולא התחשבו במחשבותיהם וברגשותיהם.
במידה מסוימת הדבר היה חלק מהתרבות הרפואית של שנות ה-50 וה-60 סביב מחלת הסרטן, שנשאה סטיגמה של שיעור נמוך של הישרדות.
למשל, רופאים רבים לימדו בבתי ספר לרפואה על כך שעדיף לעכב אבחון של סרטן, בנימוק שהמחלה הייתה כמעט גזר דין מוות והאמת תהיה בלתי נסבלת עבור החולים.
עיתונים נחשבים כמו הניו יורק טיימס אף סירבו להדפיס את המילים "סרטן השד", כאשר מייסדי קבוצת "להגיע להחלמה" רצו לפרסם מודעות על הפגישות שלהם.
אך בשנות ה-70 חל שינוי בגישה שכללה בושה והסתרה, בין השאר בזכות תנועת זכויות החולה, ובשל השיפור ביעילות הטיפולים בסרטן והגידול באחוז המחלימים.
ב-1977 פתחה הולנד את השירות הפסיכיאטרי במרכז לחקר הסרטן בניו יורק, והחלה לערוך מחקרים על ההשפעה הרגשית של מחלת הסרטן בקרב חולים ובני משפחותיהם.
בתחילת שנות ה-80 החלה גם האגודה האמריקאית לסרטן לעסוק בהשפעות הרגשיות של המחלה.
ב-1984 ייסדה הולנד את האגודה הבינלאומית לפסיכואונקולוגיה, וב-1986 את האגודה האמריקאית לאונקולוגיה פסיכו-סוציאלית.
כתב העת המדעי של התחום, "Psycho-Oncology", נוסד ב-1992. בתחילת שנות ה-2000 הפכה הפסיכואונקולוגיה לחלק מקובל של הטיפול בסרטן, ומחלקות לפסיכואונקולוגיה הוקמו ברוב מרכזי הסרטן הגדולים בקנדה ובארצות הברית.
היחידה הראשונה לפסיכואונקולוגיה בישראל הוקמה בשנת 1995 על ידי פרופ' שולמית קרייטלר, במרכז הרפואי תל אביב (איכילוב).
בעקבותיה הוקמו יחידות נוספות בבתי חולים נוספים בארץ, שבהן מועסקים פסיכולוגים ועובדים סוציאליים בעלי מומחיות מתאימה.
בספטמבר 2011 יצא הסרט האמריקאי "50/50", בבימויו של ג'ונתן לוין ובכיכובם של ג'וזף גורדון-לוויט וסת' רוגן.
הסרט נכתב בהשראת ההתמודדות של תסריטאי הסרט ויל רייזר עם מחלת הסרטן.
עלילת הסרט מתארת בחור צעיר, אדם לרנר, המגלה בגיל 27 כי הכאבים בגבו הם סוג נדיר של סרטן, וכי סיכוייו לשרוד את המחלה הם 50/50; הוא מתחיל בטיפולי כימותרפיה, ומלווה במהלכם על ידי חברו קייל, זוגתו האמנית רייצ'ל, אמו הדרמטית והפסיכולוגית שלו קת'י.
גוף האדם מייצר תאים באמצעות חלוקה מבוקרת.
כאשר יש תקלה בתהליך הבקרה, נוצרים תאים שחלוקתם אינה מבוקרת, והם מכונים תאים סרטניים.
הגנים המפקחים על תהליך חלוקה מבוקרת של התא מכונים BRCA1 BRCA2, ותפקידם למנוע חלוקה לא מבוקרת של התא.
גנים אלה מייצרים חלבונים, אשר מדכאים גידול לא נורמלי של התא.
כאשר חל שינוי, מוטציה, בגנים אלה, התאים מתחלקים בצורה לא מבוקרת, ואלה הם התאים הסרטניים.
המוטציה בגנים האלה נובעת משתי סיבות אפשריות:
מוטציה תורשתית - מוטציה בגנים שעוברת מהורה לילד.
רק מוטציה בתאי המין יכולה לעבור בתורשה.
מוטציה נרכשת - מוטציה בגנים שנוצרת לאחר הלידה בכל שלב בחיים, למשל מחומרים מסרטנים.
מחלת הסרטן כתוצאה ממוטציה נרכשת תתפתח, בדרך כלל, בשכבות גיל מאוחרות, בעוד שבמקרים של מוטציה תורשתית תתפתח מחלת הסרטן, בדרך כלל, בשכבות גיל מוקדמות.
כל אחד משני הגנים BRCA שיש בהם מוטציה גורמים בדרך כלל לסרטן באיברים הנשיים: סרטן השד, סרטן השחלות וסרטן הרחם.
אישה היורשת מוטציות בגנים אלו היא בעלת סיכון גבוה לחלות בסרטן שד ובסרטן השחלות בגיל צעיר.
כאשר אחד ההורים נושא מוטציה בגן BRCA1 או BRCA2 יש לילד סיכוי של 50% לרשת את המוטציה.
לא כל מי שיש לו מוטציה באחד משני הגנים יחלה בסרטן.
לפני שפותחו הבדיקות הגנטיות הסתמכו הרופאים רק על הסיפור המשפחתי, אולם הגן יכול לעבור בתורשה מספר דורות מבלי שאיש מהנשאים יחלה.
כיום הבדיקה הגנטית עשויה לתת תשובה מדויקת אם יש אחד מהגנים הוא פגום.
ההמלצה היא לבדוק את הסיפור המשפחתי 3 דורות לאחור, ואם היו מקרים של סרטן במשפחה לעבור בדיקה גנטית.
קופות החולים אינן מממנות בדיקה זו, בדרך כלל, בגילאים צעירים, אולם ניתן לעשות אותה גם האופן פרטי בעלות סבירה.
אם הבדיקה היא חיובית, כלומר שהנבדק נושא גן כזה, עליו להיות במעקב רפואי שוטף של אונקולוג, ולבצע מעת לעת בדיקות לגילוי תאים סרטניים.
כאשר יש גילוי מוקדם של תאים סרטניים, ניתן לטפל בהם באופן יעיל.
האבחון, הטיפול וההחלמה מסרטן מהווים אירועי חיים מרכזיים ומעוררי לחץ שעלולים לפגוע באיכות החיים בטווח הקצר והארוך .האבחנה עלולה להביא עימה חרדות קיומיות, תפקודיות, חברתיות, כלכליות ומשפחתיות.
הטיפולים ותופעות הלוואי מערבים גם הם אתגרים רבים.
גם בשלב ההחלמה, ישנם מעקבים תכופים והשפעות גופניות, פסיכולוגיות, בינאישיות ורוחניות על החולה ועל משפחתו.
הבנת ההיבטים הפסיכוסוציאליים יכולה לסייע למטופל ולמשפחתו בתיקוף תחושותיהם והכרה בהן על ידי הסובבים אותם.
כמו כן, העמקה והבנה של ההיבטים הפסיכוסוציאליים מאפשרת גם לצוות המטפל (רופאים, פסיכולוגים, עו"ס ועוד) ראייה רחבה יותר של המטופל וכתוצאה מכך טיפול מותאם יותר וגישה טיפולית נכונה יותר עבור המטופל בהתמודדות עם המחלה.
היבטים פסיכולוגיים של מחלת הסרטן
רבים מהחולים והמחלימים ממחלת הסרטן חווים דחק, דיכאון, חרדה, עייפות, כאב, וקשיים פיזיים.
תופעות הלוואי של הטיפולים, ההשפעות הגופניות של המחלה והתרופות הניתנות לחולים ולמחלימים גורמות לעיתים קרובות לתופעות פסיכולוגיות שונות.
נמצא, שהשימוש של המחלימים מסרטן בתרופות נוגדות חרדה ודיכאון הוא כפול מהשימוש של מבוגרים ללא היסטוריה אונקולוגית.
שכיחות התופעות הפסיכולוגיות משתנה לפי סוג הסרטן והשלב של המחלה ולפי גיל החולה, הגזע והמגדר.
בנוסף, למחלת הסרטן יש השפעה על המערכות הסובבות את החולה.
בקרב המטפלים בחולים נמצאו רמות גבוהות של דיכאון.
כמו כן, שלב הבדיקות לפני המחלה, תקופת ההמתנה לאבחון, רגע קבלת הבשורה והטיפולים עצמם מהווים גורמי לחץ שעלולים להוביל לטראומה ולסימפטומים פוסט טראומטיים לאחר המחלה בקרב המחלימים או המטפלים בהם.
גם שלב ההחלמה טומן בחובו חרדה מוגברת עקב הפחד מהישנות המחלה, הבדיקות המרובות והביקורים החוזרים במחלקה האונקולוגית.
לעיתים ההחלמה מהמחלה, מלווה בחוויה של צמיחה.
לדוגמה, כתוצאה מהמאבק במחלה, מחלימים מסרטן עלולים לכונן מערכות יחסים אינטימיות קרובות יותר, שינויים רוחניים חיוביים והערכה גבוהה יותר לחיים.
איכות החיים בצל מחלת הסרטן
בעקבות הארכת תוחלת החיים של חולי הסרטן, עלתה למודעות סוגיית הפגיעה באיכות החיים של החולים והיבטים שונים הקשורים אליה:
תופעות לוואי – כתוצאה מהטיפולים חולים רבים חשים עייפות ותשישות במהלך פעילויות שביצעו בעבר כחלק משגרת יומם.
חלק גדול מהחולים חווים כאבים, קוצר נשימה ושינויים במראה החיצוני המיוחסים לטיפולים ולפרוצדורות הטיפוליות השונות.
חולים רבים חווים גם בחילות והקאות וחלקם עלולים לפתח הפרעות אכילה, תופעה שנצפתה בעיקר בקרב מתבגרים.
תופעות הלוואי יכולות להשתנות בהתאם לסוג הסרטן, שלב המחלה, גיל המטופל ומצב פיזיולוגי.
ההתמודדות עם תופעות הלוואי עלולה להוביל לקושי בתפקוד היום יומי ולאלץ את החולה לשינויים בשגרת יומו.
צמצום תופעות הלוואי בזמן הטיפולים מביא עימו לשיפור באיכות חייו של החולה.
מחקרים שונים מצביעים על פגיעה קוגניטיבית בעקבות הטיפולים.
במחקר שבדק נשים חולות סרטן השד, הן דיווחו על פגיעה בזיכרון, במהירות עיבוד המידע ובתפקוד היום יומי .
מחקרים בקרב מתבגרים ומבוגרים צעירים הצביעו על קשיי למידה, אובדן זיכרון ופגיעה ביכולות הריכוז אשר עלולים להשפיע על התפקוד בלימודים ובעבודה ולפגוע במישור המקצועי.
חולים שנשארים לעבוד באותו מקום עבודה במהלך הטיפול במחלתם, מדווחים על פער בתפקוד המקצועי שבא לידי ביטוי בקושי לעמוד במטלות ובציפיות שעמדו בהן בעבר.
אחת מתופעות הלוואי המסבה דאגה ואי נוחות היא השינוי במראה החיצוני שיכול לבוא לידי ביטוי באופנים שונים: צילוק, חבלות בעור, הימצאות צנטר מרכזי, נשירת שיער ו"מראה חולה".
אובדן השיער נמצא כגורם משפיע ביותר על תחושת הדימוי העצמי בקרב חולי סרטן צעירים.
זאת, כפי הנראה מכיוון שלא ניתן להסתירו מהסביבה.
בנוסף, חולים רבים חווים שינויים בגופם לאורך הטיפולים, שעלולים להקשות עליהם גם במגע, ביחסים וביצירת קשרים עם בני או בנות זוג.
כתוצאה מכך הם עלולים לחוות אשמה, בידוד חברתי ורגרסיה.
בקרב חולים סופניים מושם דגש מיוחד על הימנעות מכל טיפול שעלול לגרום לחולה לסבל נוסף.
המטרה במקרים אלו היא הפחתת הכאב, ובחינת הרצונות והצרכים של החולה בתקופה האחרונה של חייו.
בחינה זו יכולה להפחית חרדה ולשמור על תחושת הערך והכבוד האנושי של הפרט.
תמיכה חברתית – תמיכה חברתית מפחיתה תחושות של דיכאון, ומעלה את תחושת הערך העצמי בקרב חולים.
במחקר שנערך בקרב חולי סרטן בגילאי 18–35 שנים, נמצא שהדגש הרב ביותר הושם על התמיכה החברתית והיחסים הבינאישיים כאספקט בעל השפעה חיובית על התמודדותם.
מטופלים ציינו, כי תשומת לב חיובית שקיבלו מהסביבה (למשל מכתבים, ברכות, מתנות וביקורי חברים) סייעה להם לחוש "רגילים" ושייכים, הובילה לתחושה כללית טובה יותר והעבירה להם את המסר כי הם חשובים ומשמעותיים במעגל החיים
תקשורת מוכוונת חולה – נמצא קשר חיובי בין תקשורת טובה בין מספקי השירות הבריאותי לבין החולים ובין תחושה פיזית טובה, תחושות רגשיות חיוביות, תחושות שביעות רצון של החולים, דבקותם בטיפול, והפחתת הלחץ הנפשי שהם חווים.
הקשר הזוגי לצד המחלה – ההתמודדות עם מחלת הסרטן היא מצב משברי שעלול להשפיע על הזוגיות.
ההתמודדות עם מחלה יכולה להוביל לקרבה זוגית, או במקרים מסוימים לפגוע בה.
מעורבות פעילה של בני הזוג במחלה ופתיחות בנוגע לשיח על המחלה מהווים גורם תומך ומגן בטווח הקצר והארוך.
היעדר תמיכה מבני הזוג עלול להשפיע ולהרע את מצבו הנפשי של החולה, גם במקרים בהם הוא מקבל תמיכה רבה מהסביבה, כמו המשפחה המורחבת והחברים.
הימנעות משיחה על נושאים הקשורים במחלה או על הרגשות המתלווים אליה נמצאו כקשורים בשביעות רצון נמוכה יותר מהזוגיות, במיוחד במקרים בהם בן הזוג הוא התומך העיקרי וישנה תמיכה חברתית נמוכה.
בכדי לקדם את התמיכה של סביבתו הקרובה של החולה, פותחו בתחום הפסיכואונקולוגיה שיטות התערבות המעודדות את החולה לקיים שיח פתוח אודות המחלה ולשתף על נושאים כואבים שהיו עד אז בגדר טאבו.
התמודדות עם סוגי סרטן מסוימים עלולה להשפיע ישירות על האינטימיות או על יחסי המין (לדוגמה: סרטן שד, מעי, ערמונית, שחלות ועוד).
הפגיעה ביחסי המין מושפעת ממגוון סיבות: היעדר רצון ועניין ביחסי מין, העדר תשוקה או קושי בתפקוד המיני.
לאלו מתלווה לעיתים דימוי הגוף הירוד המשפיע ישירות על הרצון או החשק למגע.
נשים החולות בסרטן חוות יובש נרתיקי וירידה גדולה יותר בחשק המיני בהשוואה לגברים.
בסרטן המעי נמצא כי הימצאות סטומה רפואית, מובילה לירידה בחשק המיני בקרב נשים וגברים כאחד.
תפקוד מיני נמצא כאחד המדדים המשמעותיים לאיכות החיים, על כן פגיעה בפן זה מובילה לירידה באיכות החיים.
שינויים באיכות החיים מנקודת מבט נשית – התמודדויות מסוימות ייחודיות לנשים מעצם מיקומו של הסרטן באיברי גוף נשיים.
שניים מהם מוכרים כסרטן השד וכסרטן השחלה.
הראשון שכיח יותר ואפשרויות הטיפול בו רחבות והשני קשה לאיתור, ולרוב מתגלה כאשר המחלה בשלב מתקדם ומצריך טיפולים אגרסיביים.
נשים החולות בסרטן השחלה לעיתים חשות שכיוון שהאיבר המושפע מהסרטן הוא איבר מין נשי, הדיבור עליו נתפס עדיין כסוג של טאבו והקבלה החברתית של המחלה נמוכה יותר בהשוואה לסרטן השד שבעקבות שכיחותו הגבוהה נוכח רבות בשיח הציבורי.
בנוסף, נשים רבות נרתעות ונבוכות מהבדיקות הגניקולוגיות הפולשניות.
בחלק ממקרי הסרטן הללו יש פגיעה בציר ההורמונלי המתבטאת בהפסקה מוקדמת של הווסת ובעקבותיה הופעה של תופעות המזוהות עם גיל המעבר.
לעיתים קשה לבודד את מקור השינויים במצב הרוח ולהבין אם הם קשורים למחלה, או לשינויים הורמונליים.
בנוסף, הפגיעה בווסת עלולה לגרום לאוסטאופורוזיס, פגיעה לבבית, פגיעה בפוריות ובעיות של יובש בנרתיק ואטרופיה נרתיקית, שעלולה לגרום לכאבים בעת קיום יחסי מין.
נשים צעירות החולות בסרטן השחלה חוות פגיעה בפוריות, שעלול להחוות לעיתים כמשבר קיומי בסיסי, פגיעה בתפקוד, בנשיות ובערך העצמי.
כאשר מחלת הסרטן פוגעת בהורים צעירים, יש לכך מספר מעגלי השפעה שחשוב להיות מודעים אליהם: בן או בת הזוג הבריאים נאלצים לקחת תפקיד רגשי רחב שהם לא תמיד בשלים אליו, וגורל הילדים אם המחלה תוביל לתמותה, מחלחלת לתודעה ומשפיעה על פרוטוקול הטיפול.
למשל, אישה תבחר לעבור טיפולים כימותרפיים גם אם ההישרדות נמדדת באחוזים ספורים בלבד.
פסיטקותריום (שם מדעי: Psittacotherium; מיוונית עתיקה: "בהמת תוכי") הוא סוג של יונק נכחד מהסדרה כימולסטיים, אשר היה קרוב לסטילינודון.
הוא התקיים באמריקה הצפונית של הפלאוקן שלפני 63.3 עד 56.8 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של סוג זה התגלו במדינות ארצות הברית: וויומינג, קולורדו, מונטנה, ניו מקסיקו וטקסס ותוארו ב-1882 בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ ונכלל בו מין יחיד: Psittacotherium multifragum.
יונק זה היה קרוב לסטילינודון וגדול יחסית לקרוביו, במשקל של 50 ק"ג ואורך 1.1 מטר, דומה מעט לגודל של כלב גדול.
היו לו לסתות גדולות שונות יותר מכל יונק מודרני בכך שמבניהם היה מסיבי מאוד והפנים היו קצרות עם לשון ארוכה, אך השיניים הקדמיות צמחו מבעד ללסת בדומה לרוב המכרסמים כדי לעזור לקרוע מזון וכנראה שהם צמחו ללא הפסקה.
שיניים אלה כללו הן חותכות והן ניבים מגודלים מאוד והיו מסודרות בשני זוגות מכל לסת, דומה למכרסמים המודרניים.
בניגוד למראהו המבעית הוא למעשה היה אוכל צמחים שהשתמש בלסתות הקצרות כדי לקרוע צמחייה נוקשה ולטחון אותה.
פסיכה בשאול הוא ציור שמן על בד מאת הצייר האקדמי הצרפתי אז'ן-ארנסט הילמאכר , שנוצר בשנת 1865 והוצג באותה שנה בסלון פריז.
הציור מתאר סצנה מתוך המיתוס של פסיכה, ומבוסס על סיפור אהבתם של פסיכה וקופידון, כפי שנכתב על ידי אפוליוס במאה השנייה לספירה.
הילמאכר, צייר היסטורי, דיוקנאי ואמן סצנות ז'אנר, היה חבר באקדמיה הצרפתית ובשנת 1865, אותה שנה בה הושלם ציור זה, הוענק לו תואר "שֶׁבַלְיֵיה" בלגיון הכבוד.
נושא הציור מבוסס על סיפור אהבתם הנצחית של פסיכה וקופידון, כפי שנכתב במאה השנייה לספירה על ידי אפולאיוס.
פסיכה, בת תמותה בעלת יופי יוצא דופן, הייתה כה מושלמת עד שאנשים סגדו לה, אחיותיה קינאו בה, ואיש לא העז לבקש את ידה.
יופייה עורר את קנאתה של האלה ונוס (אפרודיטה), ששלחה את בנה קופידון לגרום לה להתאהב במפלצת.
אך קופידון עצמו התאהב בה והמרה את פי אמו.
ונוס דרשה מפסיכה לעבור סדרת משימות קשות.
תחילה, נדרשה למיין ערמת תבואה ענקית, ובעזרתם של נמלים הצליחה.
לאחר מכן נשלחה להביא גיזת זהב של איל פראי קטלני – משימה שהושלמה הודות לעצת אל הנהר, שסיפר לה כיצד לאסוף את הצמר שנשאר קבור בין שיחים קוצניים.
לבסוף, נשלחה פסיכה אל השאול כדי להביא תיבה ובה יופי מפרספונה.
במסע זה, שיחדה את קרברוס בעוגות ואת כארון במטבעות.
היא השלימה את המשימה, אך בדרכה חזרה פתחה את התיבה, מתוך סקרנות.
בתוכה לא היה יופי אלא שינה נצחית, שגברה עליה.
קופידון הציל אותה, נתן לה לשתות אמברוסיה והפך אותה לבת אלמוות.
מאז חיו יחד בהרמוניה ובשלווה.
בציור נראית פסיכה כשהיא חוצה את נהר הסטיקס בסירתו של כארון, משיט נשמות המתים.
על הגדה עומדות שלוש המוירות, אלות הגורל, וניתנות לזיהוי בקלות.
בצדו הימני של הציור מופיע קרברוס, הכלב התלת-ראשי של האדס, השומר על שערי השאול ומונע מהנשמות לצאת ממנו.
פסיכה נכנסת לגן של קופידון הוא ציור שמן מאת האמן הבריטי ג'ון ויליאם ווטרהאוס, שצויר בסגנון פרה־רפאליטי ומתאר סצנה מתוך המיתולוגיה היוונית.
הציור מציג את פסיכה, הדמות המיתולוגית המייצגת את הנשמה, כשהיא ניצבת בפתחו של גן קסום השייך לאל האהבה, קופידון.
היא נראית מהססת בעוד היא דוחפת את שער הגן, ומתבוננת פנימה אל נוף מרהיב של אחוזה מפוארת, מדשאות ירוקות, עצים מטופחים ושפע של ורדים ופרחים נוספים.
הצמחייה הסבוכה מונעת מבט אל תוך הגן, פרט למעבר דרך השער, וכך נשמרת תחושת מתח: מה מצפה לה בתוך גן האהבה?
פסיכה לבושה שמלה ורדרדה ורפויה, שערה האדמוני אסוף, ובגדיה משתפלים באלגנטיות לאורך גופה.
שער הכניסה עצמו מעוטר בעיטורים בהשראה קלאסית, התואמים את רוח התקופה שממנה נשאב הסיפור.
הקומפוזיציה בציור נבנתה בקפידה על מנת ליצור תחושת מתח וציפייה.
הרמזים הארכיטקטוניים והשפע הצמחי המפואר משרתים את המסתורין שבו עטוף הסיפור.
פיזור ראשי פרחים לבנים ברחבי הסצנה מדגיש את תומת הדמות ואת רוך הסצנה כולה.
ווטרהאוס הרבה לצייר סצנות מהמיתולוגיה וההיסטוריה הקלאסית, לעיתים קרובות תוך ריכוז דמות נשית אחת במרכז הקומפוזיציה, וסביבתה ממחישה את הרקע הנרטיבי.
גם כאן, פסיכה היא הדמות היחידה הנראית, בעוד משרתי קופידון נרמזים בלבד כנוכחים סמויים.
האישה הרזה ובעלת השיער האדמוני שמופיעה בציור זה מופיעה גם ביצירות נוספות של האמן מאותה תקופה, והוא הרבה להשתמש באותם דוגמנים ודוגמניות לאורך הקריירה שלו.
בסיפור המקורי, אלת האהבה ונוס מקללת את פסיכה וייעודה להתחתן עם מפלצת איומה.
קופידון נשלח לבצע את העונש אך פוצע את עצמו בחץ האהבה ומתאהב בפסיכה.
משפחתה, המאמינה כי עליה להתחתן עם מפלצת, מפקירה אותה על פסגת הר.
אך במקום זאת היא מועברת לגן קסום, שבו היא זוכה לטיפול משרתים בלתי נראים.
בלילות בא אליה מאהב מסתורי, טוב לב ועדין, אך הוא אוסר עליה לראות את פניו.
כך נמשך נישואיהם – באפלה, באהבה, אך בחשאיות.
פְּסִיכוֹלוֹגְיָה היא תחום ידע במדעי החברה החוקר את הדעת (מיינד) ואת ההתנהגות.
הדעת מתייחסת לחוויה הפרטית והפנימית שהיא זרם התודעה הכולל תפיסות, מחשבות, זכרונות ורגשות.
התנהגות מתייחסת לפעולות של בני אדם וחיות אחרות הניתנות לצפייה.
הפסיכולוגיה החלה כתחום פילוסופי והפכה לתחום מדעי מגוון הכולל בתוכו ענפי מחקר שונים (למשל, ביולוגי, קוגניטיבי, חברתי) המשתמשים בכלי מחקר כמו תצפיות, סקרים וניסויים.
ניתן ליישם את הידע הפסיכולוגי לצרכים יישומיים במקצועות כמו פסיכולוגיה קלינית, ארגונית, חינוכית, רפואית, נוירופסיכולוגיה ועוד.
הפסיכולוגיה חוקרת תופעות במספר רמות.
רמת המחקר הבסיסית ביותר היא המולקולרית, בה לדוגמה, חוקרים את ההבדלים הגנטיים הקשורים להתנהגות.
הרמה השנייה היא הרמה הנוירוכימית, בה לדוגמה ניתן לחקור את השפעתם של המעבירים העצביים במוח.