tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדינות המחזיקות במשרד נציגות עקב מחלוקות
בעקבות המחלוקת בין יוון למקדוניה על השימוש בשם מקדוניה, יוון והרפובליקה של מקדוניה החזיקו רק משרדי קישור זו בזו, כאשר יוון מיוצגת בסקופיה על ידי משרד הקישור של הרפובליקה ההלנית, ומקדוניה על ידי משרד הקישור של מקדוניה באתונה.
עם השגת הסכם בין המדינות ושינוי שמה של מקדוניה למקדוניה הצפונית ב-2019, הוקמו שגרירויות רשמיות בשתי המדינות.
משרד התיאום הבין-קוריאני הוקם כחלק מהצהרת פנמונג'ום שנחתמה על ידי מנהיג צפון קוריאה קים ג'ונג-און ונשיא דרום קוריאה מון ג'יאה-אין ב-27 באפריל 2018. משרד הקישור המשותף סיפק ערוץ תקשורת ישיר בין שתי הקוריאות.
המשרד פוצץ על ידי הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית ב-16 ביוני 2020.
אין יחסים דיפלומטיים בין צפון קוריאה ליפן, אך הארגון צ'ונגריון מתפקד כשגרירות קוריאה הצפונית ביפן.
על פי תנאי הסכם בריסל שנחתם ב-2013, ממשלות סרביה וקוסובו הסכימו להציב קציני קישור זו בזו.
על פי תנאי ההסכם שהתקבל על ידי שני הצדדים במרץ 2023, יש לשדרג את משרדי הקישור לנציגויות קבועות.
ישראל פתחה משרד קישור במרוקו ומרוקו פתחה משרד קישור בישראל לאחר החתימה על הסכמי אוסלו ב-1994, אך שני המשרדים נסגרו ב-2000 בעקבות האינתיפאדה השנייה.
ישראל ותוניסיה פתחו משרדי קישור הדדים ב-1996, אך שני המשרדים נסגרו ב-2000 בעקבות האינתיפאדה השנייה.
בקטר החזיקה ישראל במשרד סחר שנפתח ב-1996, ונסגר בתחילת שנת 2009 בעקבות מבצע עופרת יצוקה.
בדצמבר 2020 חתמו ישראל ומרוקו על הסכם לפתיחה הדדית של משרדי קישור.
ישראל פתחה משרד הקישור ברבאט ובראשות דוד גוברין, ומרוקו פתחה משרד קישור בתל אביב בראשותו של עבד אלרחים ביוד.
המשרד לקשרי ציבור של הבית הלבן הוא יחידה, הפועלת במסגרת משרד הבית הלבן למדיניות.
תפקידו העיקרי הוא לשמש כגשר בין הממשל הפדרלי לבין קבוצות וארגונים מגוונים בציבור האמריקאי, במטרה לקדם דיאלוג ולתאם שיתופי פעולה עם אוכלוסיות שונות.
המשרד לקשרי ציבור הוקם בשנת 1974 תחת ממשלו של הנשיא ג'רלד פורד, ונועד להגביר את מעורבות הציבור במדיניות הממשל.
במהלך השנים הרחיב המשרד את תחומי פעילותו וכיום הוא מקיים קשרים עם מגוון רחב של גופים, בהם ארגונים חברתיים, קהילות דתיות, איגודים מקצועיים, עסקים, קבוצות אקדמיות ופעילים אזרחיים.
המשרד לקשרי ציבור ממלא תפקיד משמעותי בגיוס תמיכה ציבורית למדיניות הממשל.
בתקופות שונות הוא שימש כלי ליצירת קואליציות בין קבוצות מגוונות, וכן פלטפורמה להשמעת קולם של מגזרים שהודרו בעבר ממוקדי קבלת ההחלטות.
ליצור קשר עם קבוצות מגוונות ולהקשיב לצרכים ולדאגות שלהן בנוגע למדיניות הממשל.
לספק מידע והסברה על מדיניות ומיזמים של הבית הלבן.
לגייס תמיכה ציבורית ליוזמות הנשיא ולמדיניות הפדרלית.
לתאם פגישות ואירועים בין נציגי הממשל לבין ארגונים אזרחיים.
לשמש כערוץ תקשורת דו-כיווני בין הבית הלבן לבין הציבור הרחב, כולל קבוצות שהיו בעבר מודרות ממוקדי קבלת ההחלטות.
בראש המשרד עומד מנהל הממונה על ידי נשיא ארצות הברית.
המשרד כולל צוותים המתמקדים בתחומים שונים של קהילות מיעוטים ומגזרים שונים.
בהרבה מקרים, סדרי העדיפויות של המשרד משתנים בהתאם למדיניות הנשיא המכהן.
סגל המשרד לקשרי הציבור של הבית הלבן תחת ממשל דונלד טראמפ השני:
משרד ראש הממשלה הממלכה המאוחדת תומך בעבודתו של ראש הממשלה בתפקידיו הביצועיים, הפרלמנטריים והמפלגתיים.
המשרד ממוקם ברחוב דאונינג 10, ולעיתים קרובות המונחים "דאונינג סטריט" ו"מספר 10" משמשים כמטונימים למשרד עצמו.
מבחינה טכנית, משרד ראש הממשלה מהווה חלק ממשרד הקבינט, אך בפועל הוא נחשב לגוף מובחן מבחינה ארגונית.
המשרד מאויש על ידי שילוב של פקידי שירות ציבורי, המחויבים לאי-תלות פוליטית, לצד יועצים, שממונים באופן פוליטי.
התפקיד הבכיר ביותר בקרב הפקידים הציבוריים הוא המזכיר הפרטי הראשי של ראש הממשלה, ואילו התפקיד הבכיר ביותר בקרב היועצים המיוחדים הוא ראש סגל דאונינג 10 .
מכיוון שמשרד ראש הממשלה משויך רשמית למשרד הקבינט, הוא מדווח ישירות למזכיר הקבינט.
דלת מקשרת בין דאונינג 10 לווייטהול 70 מאפשרת גישה ישירה בין שני המשרדים עבור מספר מצומצם של אנשים.
תפקיד ראש הממשלה בממלכה המאוחדת התפתח בהדרגה לאורך השנים, וכך גם משרד ראש הממשלה:
ראש הסגל של דאונינג 10 (Chief of Staff)
ראש הסגל של דאונינג 10 הוא היועץ הפוליטי הבכיר ביותר של ראש הממשלה.
בניגוד למזכיר הפרטי הראשי, ראש הסגל הוא מינוי פוליטי ולא פקיד ממשלתי.
הוא אחראי על תיאום בין הגורמים המקצועיים ליועצים הפוליטיים וממלא תפקיד מרכזי בגיבוש מדיניות ובקבלת החלטות.
פעמים רבות ראש הסגל הופך לדמות הדומיננטית ביותר במשרד ראש הממשלה, המשמשת כיד ימינו של ראש הממשלה עצמו.
המזכיר הפרטי הראשי הוא הפקיד הציבורי הבכיר ביותר במשרד ראש הממשלה.
תפקידו העיקרי הוא לתאם את עבודתו היומיומית של ראש הממשלה, לקבוע את לוח הזמנים שלו ולוודא שהעבודה הממשלתית מתנהלת בצורה חלקה.
הוא גם מקשר בין ראש הממשלה לשאר הגופים הממשלתיים ומייעץ לו בעניינים אדמיניסטרטיביים.
תפקיד זה מאויש על ידי פקיד ציבורי מקצועי, כך שהוא אינו משתנה בהכרח כאשר הממשלה מתחלפת.
תפקיד פוליטי בכיר במשרד ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, האחראי לפיקוח על עבודת משרדי הממשלה ולוודא כי המדיניות שנקבעת על ידי ראש הממשלה מתורגמת לתוכניות פעולה.
המזכירים הפרטיים הם עוזרים אישיים בכירים של ראש הממשלה, שכל אחד מהם אחראי על תחום מסוים, כמו יחסי חוץ, ביטחון או ענייני חקיקה.
המזכירים הפרטיים מסייעים לראש הממשלה הן מבחינה מנהלית והן מבחינה פוליטית, והם נחשבים לאנשי אמון שלו.
יחידת המדיניות (No.10 Policy Unit)
יחידת המדיניות של דאונינג 10 אחראית על פיתוח מדיניות ממשלתית וגיבוש הצעות חוק.
בראש היחידה עומד יועץ פוליטי בכיר, והיא מורכבת מצוות מומחים שמספקים לראש הממשלה ניתוחים והמלצות.
מטרתה העיקרית היא לתכנן אסטרטגיות ארוכות טווח ולוודא שמדיניות הממשלה מתואמת בין משרדי הממשלה השונים.
תפקיד זה נוצר על ידי מרגרט תאצ'ר כדי לוודא שראש הממשלה לא רק מגיב להתרחשויות, אלא גם יוזם מהלכים אסטרטגיים.
יחידת הביצוע היא גוף שמטרתו לוודא שהחלטות ראש הממשלה מיושמות בפועל.
אם יחידת המדיניות מתכננת את המדיניות, יחידת הביצוע דואגת ליישום שלה.
היחידה הוקמה במקור בתקופתו של טוני בלייר וחודשה שוב ב-2021 על ידי בוריס ג'ונסון.
היא עוקבת אחרי ביצועי הממשלה ומנסה לשפר את יישום ההחלטות בשטח.
יחידת האסטרטגיה פועלת במקביל ליחידת המדיניות, אך עוסקת בתכנון לטווח הארוך.
תפקידה הוא להציע רעיונות חדשים ולבנות חזון ממשלתי שיסייע לפתור בעיות כלכליות וחברתיות.
היחידה עוזרת לממשלה לא רק להגיב למשברים, אלא גם לחשוב קדימה ולתכנן רפורמות משמעותיות.
תפקיד האחראי על ניהול מערך התקשורת של ראש ממשלת הממלכה המאוחדת.
כאשר מנהל תקשורת פוליטי מתמקד בקמפיינים, מסרים מפלגתיים ותדמית ראש הממשלה.
לעומת זאת מנהל תקשורת ממשלתי אחראי על תיאום המסרים של כלל משרדי הממשלה במסגרת השירות הציבורי (Civil Service).
יועצו של ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לענייני תקשורת חדשותית וניהול תדמית הממשלה הבריטית בתקשורת.
התפקיד פועל במסגרת לשכת ראש הממשלה ועוסק בניסוח מסרים פוליטיים, בתיאום עם ראש מערך התקשורת.
הוא יכול להופיע בתדרוכים רשמיים או לא־רשמיים בשם ראש הממשלה (בדרך כלל "briefings to the Lobby").
לעיתים גם מייצג את ראש הממשלה בתדרוכים טלוויזיוניים או ברשתות החברתיות.
לעיתים ממלא את התפקיד במקביל או במקומו של הדובר הרשמי (כפי שתוכנן ב־2020 עם אלגרה סטרטון).
הדובר הרשמי הוא עובד ציבור בכיר בשירות המדינה הבריטי, שתפקידו לייצג את ראש הממשלה והממשלה בפני כלי התקשורת, תוך שמירה על עצמאותה ואמינותה של מערכת השירות הציבורי.
משרד העיתונות של דאונינג 10 (Press Office)
אחראי על יחסי הציבור של ראש הממשלה.
הוא כולל דוברים רשמיים שמייצגים את ראש הממשלה בתקשורת, מכינים הודעות לתקשורת ומנהלים את הקשרים עם עיתונאים.
בראש המשרד עומד מנהל התקשורת, שהוא מינוי פוליטי ונחשב לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בסביבת ראש הממשלה.
תפקידו העיקרי הוא לשלוט בנרטיב הציבורי ולוודא שהמסרים של הממשלה מועברים בצורה אפקטיבית לציבור.
זהו הצוות הפנימי שמנהל את חיי היום-יום של ראש הממשלה.
צוות הלשכה שמטפל בפניות, מכתבים ולוח הזמנים של ראש הממשלה
עם הגידול בגודלו של משרד ראש הממשלה, ובמקביל לכך, עלייה במספר היועצים המיוחדים שמונו על בסיס פוליטי, המבנה הארגוני של דאונינג 10 הפך למורכב יותר.
לצד המשרד הפרטי – שקיים בצורתו הנוכחית לפחות מאז המאה ה-19 – החלו לפעול בתוך דאונינג 10 יחידות נוספות.
חלק מהיחידות, כמו יחידת המדיניות ומשרד העיתונות, הן מוסדות ותיקים.
אחרות הן חידושים שנוספו בשנים האחרונות, כמו יחידת הביצוע, יחידת מדע הנתונים, יחידת ענייני חקיקה ויחידת האסטרטגיה.
אין נתונים מקיפים שמתפרסמים באופן קבוע לגבי הגודל המדויק של דאונינג 10, אך ההערכה היא שכיום עובדים במשרד כ-300 פקידי שירות ציבורי ויועצים פוליטיים (SpAds).
צוות העובדים בדאונינג 10 מתחלק לשלוש קטגוריות עיקריות:
יועצים מיוחדים (SpAds) – ממונים פוליטיים.
פקידי שירות ציבורי (Civil Servants) – משרות ממשלתיות קבועות.
צוותים קבועים בבניין – כמו טבחים, מאבטחים ואנשי תחזוקה, האחראים על ניהול ותפעול המבנה.
אמנם מספר רב של פקידי שירות ציבורי עובדים במשרד ראש הממשלה, אך בשנים האחרונות מרבית התפקידים הבכירים אוישו על ידי מינויים פוליטיים.
משרד ראש הממשלה (בדנית: Statsministeriet) הוא משרד ממשלתי בממלכת דנמרק, המשמש כמזכירות המרכזית של ראש הממשלה ושל ממשלת דנמרק כולה.
המשרד אחראי על תיאום עבודת הממשלה, על הקשר עם הפולקטינג (הפרלמנט הדני), על מתן ייעוץ משפטי ומדיני לראש הממשלה, וכן על טיפול בסוגיות חוקתיות ומנהליות מיוחדות הקשורות לראש הממשלה ולמוסד המלוכה.
מוסד ראש הממשלה בדנמרק קם עם המעבר לשיטה פרלמנטרית באמצע המאה ה־19. עד ראשית המאה ה־20 מילא ראש הממשלה תפקיד מצומצם יחסית במערכת הממשלתית, והמזכירות ששרתה אותו הייתה קטנה מאוד.
עם התרחבות סמכויות הממשלה ותפקידה במדינת הרווחה הדנית, גדל גם תפקידו של משרד ראש הממשלה, והוא הפך בהדרגה למרכז התיאום של כלל משרדי הממשלה.
בתקופה המודרנית נחשב המשרד לאחד המוסדות המרכזיים בניהול עבודת הממשלה ובשמירה על רציפות שלטונית.
משימת התיאום שלו בשיתוף פעולה הדוק עם משרדים אחרים, בעיקר משרד האוצר.
אחד מתפקידו של משרד ראש הממשלה הוא לשמש כמזכירות הממשלה.
זה כרוך בסיוע בקביעת סדר היום וניהול ישיבות השרים וישיבות ועדת התיאום של הממשלה והנהגת הממשלה.
משרד ראש הממשלה משמש גם כמזכירות במקרים בהם ראש הממשלה הפקיד את הכנת היוזמות הפוליטיות הגדולות בידי משרד ראש הממשלה.
זה קורה גם במקרים, כמו במהלך משבר הקורונה, בהם ראש הממשלה קיבל את האחריות לתיאום מאמצי הממשלה והמשרדים.
משרד ראש הממשלה מופקד גם על ניהול הקשר בין ממלכת דנמרק לבין שני האזורים האוטונומיים שבתחומה – גרינלנד ואיי פארו.
קשר זה מכונה "אחדות הממלכה" (Rigsfællesskabet).
לשני האזורים מסגרת של שלטון עצמי, במסגרתה הם מוסמכים להעביר תחומי אחריות מהממשל הדני אל הרשויות המקומיות שלהם, ולטפל בהם ברמה החקיקתית והמנהלית.
עם זאת, ממשלת דנמרק ממשיכה לספק להם סיוע תקציבי ותמיכה בתחומים שאינם הועברו לשלטון המקומי.
בגרינלנד הסדר זה מעוגן בחוק השלטון העצמי משנת 2009, המכיר בזכותה להגדרה עצמית בתוך הממלכה ומרחיב את סמכויותיה מעבר לחוק השליטה המקומית מ־1979. באיי פארו הונהג שלטון עצמי כבר ב־1948 באמצעות חוק השלטון המקומי, ובהמשך, בשנת 2005, הורחבו סמכויות הרשות המקומית באמצעות חוק ההעברה.
משרד ראש הממשלה מהווה את נקודת הקשר הראשית בין הממשל המרכזי בקופנהגן לבין הרשויות באיים, ומפרסם קווים מנחים למשרדי הממשלה השונים באשר לטיפול בענייני גרינלנד ואיי פארו.
כמו כן, המשרד אחראי לניהול מאגרי חקיקה ייחודיים לכל אחד מהאזורים.
המשרד מחולק לשתי ישויות עיקריות:
המזכירות הפוליטית (Political Secretariat) – בראשה עומד ראש המטה (Chief of Staff), והיא מספקת תמיכה ישירה לראש הממשלה ומפקחת על יישום הקו המדיני ותוכניות החקיקה
המחלקה המשרדית (Ministerial Department) – כוללת ארבע חטיבות מרכזיות:
חטיבת מדיניות החוץ (Foreign Policy Division) – עוסקת בסוגיות יחסי חוץ ושיתוף פעולה בינלאומי.
חטיבת מדיניות הפנים והתיאום (Domestic Policy and Coordination Division) – מטפלת בסוגיות פנים ובתיאום בין משרדי הממשלה.
החטיבה המשפטית (Law Division) – מספקת ייעוץ משפטי בתחומי חוקה, חקיקה ומינהל ציבורי
החטיבה המנהלית (Administrative Division) – המטפלת בניהול כוח אדם, תקציבים, מערכות מידע, ספרייה, וכן בענייני פרוטוקול ועיטורים
בראש המשרד עומד המזכיר הקבוע (Permanent Secretary of State), המשרת כראש השירות הבכיר ביותר ומנהל את עבודת המשרד.
נכון לשנים האחרונות מכהנת בתפקיד ברברה ברצלסן, האישה הראשונה בתולדות המוסד שמונתה לתפקיד זה.
תחתיה פועלים סגני מזכיר קבועים ומנהלי החטיבות השונות.
המשרד קטן יחסית במונחי שירות המדינה הדני, ומעסיק מעל מאה עובדים אקדמיים.
בשנת 2019, עם עליית ראש הממשלה מטה פרדריקסן, הוקמה במסגרת המשרד מזכירות פוליטית חדשה שנועדה לחזק את התיאום הפוליטי בין ראש הממשלה לשותפיו בקואליציה.
לצד זאת פועלות ועדות מתאמות בין־משרדיות בנושאי כלכלה, סביבה ותיאום מדיניות כוללת.
משרתם של שני אדונים הוא מחזה קומי מאת המחזאי האיטלקי קרלו גולדוני.
המחזה תורגם ועובד לעברית על ידי נסים אלוני.
הקומדיה נכתבה בשנת 1743, ומשתמשת בדמויות הקלאסיות ממסורת התיאטרון האיטלקי של הרנסאנס, הקומדיה דל'ארטה.
מן השחקנים נדרשה מיומנות וזריזות גופנית, וסגנון ההצגה נשען במידה ניכרת על הומור חזותי ועל התנהגות קומית הבאה לידי ביטוי פיזי עז.
המחזה מציג את טְרוּפַלְדִינוֹ, משרת מובטל המקבל ביום אחד שתי הצעות עבודה משני אדונים בנפרד; כל אחד מהאדונים מעורב בעלילה רומנטית הכוללת התחזות והונאה, היוצרת קומדיית טעויות קצבית.
הדמות הראשית במחזה היא משרת ערמומי המשרת שני אדונים.
אחד מהם הוא אישה המחופשת לגבר, שהגיעה לעיר בחיפוש אחרי אהובהּ, שהוא אדונו השני של המשרת.
שניהם גרים באותו מלון, אך הם אינם נפגשים.
העלילה מבוססת על תחבולותיו של המשרת, המצליח לתמרן בין שני אדוניו, למלא בקושי את המשימות המוטלות עליו ובדרך מתבלבל בין הדברים שאמור להביא ולאיזה אדון, תוך יצירת הסתבכויות בלתי פוסקות.
בסוף נפגשים שני האוהבים ומגשימים את אהבתם יחד עם הזוגות האחרים, בהם המשרת ואהובתו.
המחזה זכה להצלחה בישראל במספר הפקות לאורך השנים:
1. תיאטרון הקאמרי, 23 באוקטובר 1945
יוצרים: במאי ומתרגם - יוסף מילוא, תפאורה - ד"ר פאול לוי, ביצוע תפאורה ואביזרים - שלמה חיים, מוזיקה - פרנק פלג, תלבושות - פיני לייטרסדורף, תאורה - רפאל טרבולב ואריה שטייניץ
זו הייתה ההצגה הראשונה שעלתה על במת התיאטרון הקאמרי.
יוצרים: במאי ומעבד - יוסף מילוא, תפאורה - אריה נבון, תלבושות - ויקי כהן, מוזיקה - פרנק פלג, תאורה - יחיאל אורגל
3. תיאטרון החאן, הצגת בכורה: 1974
יוצרים: במאי - מייקל אלפרדס; תרגום ועיבוד - יונתן דובוסרסקי, תפאורה ותלבושות - פרידה קלפהולץ, אביזרים ומסכות: יהודית גרינשפן, מוזיקה - חנה הכהן, תאורה - בן ציון מוניץ
שחקנים: טרופלדינו - ספי ריבלין.
שלמה תרשיש, אורי אברהמי, נטע פלוצקי, אבי פניני, שפרה מילשטיין, ששון גבאי, אלי דנקר, רחל הפלר, משה אסם
יוצרים: במאי - עמרי ניצן; תרגום - נסים אלוני, תפאורה ותלבושות - רות דר, מוזיקה - אורי וידיסלבסקי, תאורה - פליס רוס
שחקנים: טרופלדינו - שמואל וילוז'ני, פנטלון - דב רייזר, סמרלדינה - רמה מסינגר/שרית וינו-אלעד, דוטורה לומברדי - רוברט הניג, סילביו - אלון אופיר/רועי ששון, קלאריצ'ה - שרית וינוגרד/שרית חן/יעל הדר, ביאטריצ'ה רספוני - עידית טפרסון/דורי נואנמקו/אודליה סגל, פלורינדו ארטוזי - יגאל שדה/חיים חובה, מלצר/סבל: אבישי בקי/טל גינת
5. תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 15 באפריל 2010
יוצרים: במאי - מוני מושונוב, נוסח עברי - נסים אלוני, תפאורה - אלכסנדרה נרדי, תלבושות - עפרה קונפינו, מוזיקה ועריכה מוזיקלית - רן בגנו, תנועה - צחי פטיש, תאורה - עמיר ברנר
שחקנים: טרופלדינו - דרור קרן, פנטלון - איציק כהן, סמרלדינה - שירי גדני, דוטורה לומברדי - נדב אסולין, סילביו - יניב ביטון, קלאריצ'ה - טל בלנקשטיין/נעמה שטרית, ביאטריצ'ה רספוני - מיכל בלנקשטיין/שרונה אלימלך, מלצר/סבל א' - זיו קלייר, מלצר/סבל ב' - קובי מאור, פלורינדו ארטוזי - אסף פריינטא
6. תיאטרון בית ליסין, הצגת בכורה: 24 במאי 2018
יוצרים: במאי - אודי בן-משה, נוסח עברי - נסים אלוני, עיצוב תפאורה - סבטלנה ברגר, עיצוב תלבושות - אורנה סמורגונסקי, מוזיקה - אסף רוט, הדרכת תנועה - אריאל וולף, עיצוב תאורה - זיו וולושין, עוזרת במאי - כנען אליאל
שחקנים: טרופלדינו - יניב ביטון, פנטלון - יובל ינאי/יניב סוויסה, סמרלדינה - שירן הוברמן, דוטורה לומברדי - אופיר וייל, סילביו - יותם קושניר, קלאריצ'ה - יעל שטולמן, ביאטריצ'ה רספוני - סיון ששון, מלצר/סבל א' - גל דורנפלד, מלצר/סבל ב' - עדי זאק, פלורינדו ארטוזי - לירון ברנס/רון שחר
יוצרים: במאי - אריאל נ.
וולף, נוסח עברי - ניסים אלוני, דרמטורגיה - אירה אורלוב, תפאורה - ניב מנור, מוזיקה - איתמר גרוס, תאורה - רוני כהן, תלבושות - יהל ג'אלדטי, מנהלת הפקה - יהודית כץ
שחקנים: טרופלדינו - איתי שור, פנטלון - ארז שפריר, סמרלדינה - ניצן לברטובסקי, דוטורה לומברדי - ניר רון, סילביו - שחר נץ, קלאריצ'ה - אנה פוגטש, ביאטריצ'ה רספוני - עירית פשטן, בריגלה - גל זק, פלורינדו ארטוזי - יוסי עיני
משתיק קול (וכן עַמְעַם) הוא אביזר המוצמד לרובה או אקדח ומיועד להנמכת הרעש הנוצר בעת ירי.
רעש הירי נוצר כתוצאה מהתפשטות גזים מהירה מאוד, כתוצאה משבירת מחסום מהירות הקול על ידי הקליע וכתוצאה מהקשת הפטיש בנוקר.
על מנת לעמעם את רעש הירי, יש צורך בהפחתת מהירות הקליע אל מתחת למהירות הקול (תחמושת תת-קולית) ולדאוג בזמן הירי לפיזור גזים הדרגתי שלא יצור קול נפץ.
במשתיק קול ישנם תאי התפשטות המיועדים לשלוט בקצב התרחבות הגזים הנפלטים בשעת הירי ובכך לעמעם את צליל הנפץ האופייני לירי.
משתיקי קול מסוימים מנמיכים את עוצמת צליל הירי בדציבלים מעטים ואחרים, מתוחכמים יותר, מפחיתים את הרעש בכמה עשרות דציבלים.
כמו כן משתיק קול מפחית את הרתע הנוצר מהירי.
למשתיקי קול המיועדים לרובים מספר מחזורי פעולה שלרוב ידועים מראש ויעילותם פוחתת ככל שנעשה בהם שימוש, חלקם מיועדים לטיפולים המשקמים את יכולת עמעום צליל הירי ולאחרים אורך חיים מוגבל מראש.
משתיקי הקול אינם חוקיים לייצור והתקנה במדינת ישראל שלא על ידי סוחר נשק או חרש נשק המוכר על ידי המדינה.
התקנה כזו נחשבת לעבירה של ביצוע שינוי בכלי ירייה כמו כל שינוי או שיפור אחר.
בשל העובדה שייעודו העיקרי של משתיק הקול הוא שימוש חשאי ונסתר בכלי ירייה, אנשים המחזיקים במשתיק קול עלולים להיחשד בעבירות פליליות.
הדבר יצר בעיה עקב נזילותו של החוק מלכתחילה, שכן לא הגדיר משתיק קול באופן מדויק דיו ולכן נעשה שימוש בעבר בבקבוקי פלסטיק עם תכולת נוזלים אשר הוצמדו לפתח הקנה, ובכך שימשו כעמעם מאולתר.
משתיקי קול אלה, בניגוד למשתיקים אמיתיים, מורידים את טווח הירי בשל חיכוך הקליע עם הנוזלים בבקבוק.
בצה"ל בעבר משתיקי הקול היו קיימים רק ביחידות מובחרות, אך הוכנסו לשימוש גם ביחידות החי"ר במהלך מלחמת חרבות ברזל.
חלק מיחידות משטרת ישראל המשתמשות במשתיקי קול: ימ"מ (של משמר הגבול), חלק מלוחמי יחידת הגדעונים - יחידה 33 (של להב 433), חלק מלוחמי ימ"ס (של מג"ב).
משתה הורדוס הוא תבליט מתוך אגן הטבילה בסיינה מאת דונאטלו, בסגנון הרנסאנס המוקדם (1423–1427).
התבליט נודע בשל השימוש המיוחד של דונאטלו בפרספקטיבה.
הורדוס אנטיפס היה שליט יהודי ששלט בחסות הרומאים, והיה נשוי להרודיאס, גרושתו של אחיו.
לאשתו הייתה בת מנישואיה הראשונים, שלומית, שהייתה רקדנית.
באחד מן המשתים שערך ביקש הורדוס אנטיפס משלומית לרקוד בפני האורחים.
שלומית הסכימה אך בתנאי מוקדם אותו לא הסכימה לספר.
הורדוס אנטיפס הסכים ושלומית רקדה בפני האורחים.
בסוף המשתה ביקשה שלומית את מותו של יוחנן המטביל שהיה באותו זמן אסור בכלאו של הורדוס אנטיפס.
שלומית הייתה מאוהבת ביוחנן אך זה לא החזיר לה אהבה, לכן רצתה להתנקם בו.
הורדוס אנטיפס הזדעזע אך בלית ברירה מילא את מבוקשה ועוד באותו ערב הגיש את ראשו של יוחנן על מגש לשלומית.
בניגוד לקומפוזיציה הרנסאנסית שבה הדמויות נמצאות במרכז התמונה דונאטלו מציב במרכז חלל ריק.
משמעות בחירה זו היא ליצור קומפוזיציה שתסמל את הבריחה וההימלטות של הדמויות מהאירוע המזעזע.
הקומפוזיציה הדינאמית שמבוססת על קווי אלכסון ותנועה צנטריפוגלית מרמזת לצופה שמרחב ההתרחשות ממשיך מעבר לגבולות התבליט הנתון, ולא מסתיים שם.
דונאטלו הביא לפיסול סוג חדש של תבליט, תבליט סטיאצ'טו.
בתבליט זה העצמים או הדמויות הקרובות בולטות מאוד בניגוד לרחוקות שלעיתים אפילו רק חרוטות על המתכת.
בנוסף, בתבליט זה יש שימוש בפרספקטיבה חד מגוזית, פרספקטיבה קווית מדעית (המאופיינת לרוב עם הרנסאנס).
שני מאפיינים אילו יוצרים אשליית עומק משכנעת מאוד לתבליט המעידה גם על הידע הרב של דונאטלו.
קשתות חצי עגולות - קשתות רומיות.
עמודי פילאסטר (עמודים שאינם מיועדים להחזיק את המבנה אלא מהווים קישוט ארכיטקטוני בלבד).
אגן הטבילה נמצא נמוך יותר מגובה אדם והתבליט נעשה כך שיתאים לצפייה ממבט על, לגובהו של אדם.
משרת הוא אדם שעובד בשכר ושעיקר עבודתו הוא ביצוע פעולות בתחום משק הבית עבור אדם אחר.
לרוב תתבצענה פעולות אלו בביתו של המעסיק.
בחברות מסוימות בוצעו בעבר חלק גדול מעבודות השירות האישיות על ידי עבדים.
המשרת, להבדיל מהעבד, קיבל תשלום עבור עבודתו והיה זכאי לעזוב את המעסיק אם התנאים לא מצאו חן בעיניו.
באחוזות ובתים גדולים אחרים היו מספר משרתים ומשרתות שביצעו כל אחד תפקידים מתמחים.
משרתות אישיות טיפלו בעיקר בנשות הבית ומשרתים אישיים ("באטלר") בבני הבית, כמו כן היו משרתים שתפקדו במטבח, בהגשה, בניקיון ובכביסה.
גם לקציני צבא היו משרתים אישיים, שנלוו אליהם במסעות ובקרב ודאגו לכל צורכיהם האישיים.
מלונות פאר מציעים לעיתים משרת אישי ("באטלר"; "Butler") למתארחים בסוויטות יוקרתיות.
העובדים הבודדים העוסקים היום בתפקיד שמילאו בעבר משרתים, מכונים בגלל התקינות הפוליטית בהגדרת מקצוע שונה אפילו בגופים שמרניים כמו בית המלוכה הבריטי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 זכתה לפופולריות רבה סדרת הטלוויזיה הבריטית "על אדונים ומשרתים", שעסקה בחיי משפחה בריטית ומשרתיה והציגה את פערי המעמדות.
בגנטיקה, משתיק הוא מקטע DNA המדכא את השעתוק של גנים מסוימים.
המשתיק יכול לקשור אליו רפרסורים (דכאנים) או גורמי שעתוק למיניהם אשר גורמים ל-RNA פולימראז ליפול מגדיל ה-DNA או אף למנוע את ההיקשרות שלו מלכתחילה.
משתיק הוא מקרה ספציפי של מנגנון השתקה.
משתה בלשאצר היא אורטוריה מאת המלחין הבריטי ויליאם וולטון.
הופעת הבכורה הייתה בפסטיבל רדינג ולידס ב-8 באוקטובר 1931. היצירה נותרה עד היום כאחת מיצירותיו המבוצעות ביותר של וולטון וכיצירה חשובה ברפרטואר המקהלתי.
אוסברט סיטוול בחר את המלל מתוך התנ"ך, בעיקר מספר דניאל.
במהלך משתה בלשאצר, היהודים נתונים בגלות שנכפתה עליהם על ידי ממלכת בבל.
לאחר המשתה בו בלשאצר מבצע חילול קודש כאשר הוא מכפיש את היהודים, וכן משתמש בכלי הקודש שלהם על מנת לעבוד את אליליו, הוא נהרג באורח נס, הממלכה נופלת, והיהודים זוכים לחופש ולגאולה.
היצירה נכתבה לתזמורת גדולה במיוחד (הכוללת גם סקסופון, תפקיד אפשרי של עוגב, שתי סקציות כלי נשיפה ממתכת וסקצייה מורחבת של כלי הקשה), מקהלה בעלת שמונה קולות, מקהלה משנית, ובריטון סולו.
המקהלה מייצגת את העם העברי במהלך היצירה, למרות שהיא מאמצת את תפקיד העם הבבלי במשך סיפור המעשה של המשתה עצמו.
קבוצת המבצעים כוללת את התפקידים הבאים:
מקהלה מעורבת כפולה (SSAATTBB); ומקהלה משנית (SSAATTBB)
קרן אנגלית (מנגנת בהיעדר סקסופון)
3 קלרינטים בסי במול (קלרינט שנייה מחליפה בעת הצורך לקלרינט במי במול וקלרינט שלישית מחליפה בעת הצורך לקלרינט בסי במול)
שלושה או ארבעה נגני כלי הקשה (הכלים כוללים: תוף סנר, תוף טנור, תוף בס, משולש, תוף מרים, קסטנייטות, מצלתיים, גונג, קסילופון, גלוקנשפיל, מקוש עץ, שוט, סדן)
סקציית כלי קשת הכוללת כינורות, ויולות, צ'לים וקונטרבסים
האורטוריה מורכב מעשרה חלקים נפרדים המנוגנים בזה אחר זה.
לאחר דקלום הקדמה, זמר הבריטון והמקהלה שרים על מולדתם של היהודים – ציון, במסגרת קטע הלקוח מספר תהילים, ומבטאים את רגשותיהם המרירים כלפי שוביהם.
סיפור העלילה מתחיל, ובמערכה ארוכה אנו שומעים את כעסם, עלבונם וחלחלתם של היהודים כאשר המלך ואנשי חצרו עובדים את אלוהיהם ומבזים את היהודים בזדון.
החלק הזה ביצירה מפורסם בעיקר בזכות השימוש בחזרה על מוטיב ארבעה צלילים יורדים המנוגנים בזה אחר זה על ידי כל התזמורת ובכך נוצר מיד אפקט הדומה לג'אז כאשר מוסיפים את הסינקופה האופיינית לז'אנר.
הדבר מתגלגל לתיאור של "הכתובת על הקיר" המוצג על ידי התזמורת בשימוש מועט בכלים.
מיד לאחר מכן מתרחשת סצנת מותו של בלשאצר.
היהודים חוגגים את החופש שניתן להם באמצעות שיר עליז של תהילה אשר הופסק על ידי קינונם של הבבלים על מות המלך וחורבן הממלכה.
(מתוך ספר תהילים וחזון יוחנן).
ניתן לשמוע כי וולטון מוסיף אלמנטים רבים ממוזיקת הג'אז והמוזיקה הפופולרית שהיו מאוד אהודים בתקופתו.
הוא מקבץ אותם כדי לספר מעשייה דתית.
וולטון הלחין את היצירה במשך שנים מספר, בהם שינה את הלחן כמעט לחלוטין כאשר הוסיף כלים נוספים לתזמורת וניפח את היצירה לצורתה הסופית אשר הייתה שונה לחלוטין מקביעת ה-BBC אשר הזמינה את הקומפוזיציה.
בזמנו של וולטון היו קיימים מוסדות רבים אשר השקיעו במוזיקה חדשה ככל שיכלו – והיה זה פסטיבל רדינג ולידס בה הוצגה היצירה לראשונה.
בתחילה, הלחן נראה אוונגרדי בשל הכתיבה המוחצנת והמוזיקה המורכבת, אף על פי שהיצירה הייתה טונאלית ברובה.
הוספת שתי הקבוצות של כלי הנשיפה ממתכת הוצעו על ידי מנהל הפסטיבל, המנצח סר תומאס ביצ'ם.
אף על פי כן, תחת שרביטו של המנצח המקהלתי המפורסם מלקולם סרג'נט, היצירה הפכה להצלחה מיידית.
הופעת הבכורה בלונדון נערכה ב-1931 בניצוחו של אדריאן בולט.
היצירה הוצגה באמסטרדם ב-1933. מלקולם סרג'נט אימץ את היצירה של וולטון והופיע איתה בהמשך הקריירה שלו – הוא הביא אותה למקומות מחוץ לבריטניה כמו אוסטרליה, בריסל, וינה ובוסטון.
מנצחים רבים הקליטו את היצירה מלבד סרג'נט, בהם: סיימון ראטל, יוג'ין אורמנדי, מוריס אברבנאל, אנדרה פרווין, רוברט שו, ליאונרד סלטקין ואנדרו ליטון.
הכנסייה האנגליקנית לא קיבלה בתחילה את היצירה, והיצירה הוחרמה על ידיה עד 1957. בעיתון הטיימס התעוררו מריבות בקשר ליצירה; אמנם נאמר על יצירה: "יצירה כנה ואנרגתית ביותר", אך נאמר בעיתון כי היצירה: "יהודית מההתחלה עד הסוף" והוסף – "שמחה לאיד על אויבנו המובס, שלילה מוחלטת של הנצרות...
האורטוריה לא יותר קדושה מהזו של הנדל בנושא." אחדים טענו כי וולטון לא ראה הבדל מוסרי גדול בין היהודים והבבלים משום שהמוזיקה המסמלת כל אחד מהם בצורה דומה ומלאת מרץ.
בכל אופן, את הניגוד ניתן למצוא במילים.
למרות שבתחילת היצירה היהודים נודרים לנקום במונחים אלימים במיוחד, ניצחונם בסופו של דבר מתקבל על ידם באמצעות הלל והודיה, במילים: "על חורבנה של בבל, הללויה".
עם זאת, אושרם מעורב בחרטה: "בזמן שמלכי הארץ בוכים, קונן" – על העיר החרבה.
ברקמות או איברים, משתית (בלועזית: סטְרוֹמַה) היא התווך התומך, בניגוד לפרנכימה שהיא החלק התפקודי.
לכל איבר ורקמה משתית משלהם, אך בדרך כלל המשתית בנויה מרקמת חיבור כלשהי.
סטרומה היא שלד פנימי של איבר פארנכימטי.
בגידולים סרטניים המשתית היא החלק הלא סרטני של הגידול.
אצל צמחים המשתית היא אזור הכלורופלסט מסביב לתילקואיד.
משתגעים מאהבה היא סדרה קומדיית מצבים אמריקאית.
הסדרה שודרה משנת 1992 ועד 1999 ברשת NBC.
הסדרה נכתבה והופקה על ידי ג'פרי קלאריק, ומככבים בה פול רייזר וזוכת פרס גלובוס הזהב, הלן האנט, שמגלמים את דמותם של פול וג'יימי בקמן, זוג נשוי טרי שרב ומתווכח לעיתים קרובות, ומתגוררים בניו יורק יחד עם כלבם מורי.
בין התפקידים האורחים הקבועים הרבים של הסדרה, היא השחקנית ליסה קודרו, שגלמה דמות בשם אורסולה בופה, מלצרית מעופפת בבית הקפה בו נוהגים הזוג בקמן לבקר תכופות.
לימים, הפכה דמות זו לאחותה-התאומה של פיבי בופה, אחת הדמויות הראשיות בסיטקום "חברים".
בספיישל הטלוויזיוני "חברים: האיחוד" סיפר יוצר וכותב הסיטקום דייוויד קריין, שכשחיפשו שחקנית שתגלם את פיבי, המליץ לו בן-זוגו ג'פרי קלריק, לקחת את קודרו.
לאחר שעברה אודישנים, לוהקה קודרו לתפקיד זה.
הזמרת סינדי לאופר, שחקה בארבעה פרקים בסדרה.
בשנת 1994, הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה באחד מהפרקים.
כשנה לאחר מכן, בשנת 1995, היא קיבלה מועמדות על עוד פרק שבו התארחה ובו היא זכתה בפרס.
בישראל, הסדרה שודרה במקור בערוץ 3 שבכבלים, ומאוחר יותר שודרה בחלקה בערוץ 10. הסדרה משודרת בשידורים חוזרים גם בערוץ הקומדיות הקלאסיות, וגם באוגוסט 2025 שודרה בשידורים חוזרים בהוט בערוץ הזמני של ספיישל אהבה נוסטלגית.
משתגעים על מרי הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1998 אשר בוים על ידי בובי ופיטר פארלי.
בסרט משחקים: קמרון דיאז, מאט דילון ובן סטילר.
בשנת 1999 הסרט דורג על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום ה-27 ברשימת הסרטים המצחיקים ביותר בכל הזמנים, ובשנת 2000 קוראי המגזין "טוטאל פילם" דירגו את הסרט במקום הרביעי ברשימת הסרטים המצחיקים ביותר בכל הזמנים.
הסרט הכניס כ-369.9 מיליון דולר והיה בין הסרטים המצליחים ביותר בשנת 1998.
טד סטרומן הביישן והמגושם (בן סטילר) מצליח להשיג את מלכת השכבה, מרי (קמרון דיאז), כבת זוג לנשף הסיום לאחר שהפגין חמלה וטוב לב כלפי אחיה הסובל ממוגבלות שכלית.
לרוע מזלו הוא כלל לא זוכה להגיע לנשף, משום שלאחר שהוא הגיע לאסוף את מרי מביתה ונכנס לשירותים הוא רוכס בטעות את רוכסן המכנסיים על אשכיו, גורם לעצמו לפציעה חמורה ולמרבה המבוכה מובל משם לבית חולים באמבולנס לעיניהם של שכנים וחברים רבים.
לאחר המקרה נותק הקשר בין טד למרי.
13 שנים מאוחר יותר תחושת ההחמצה לא מרפה מטד, שעדיין מאוהב במרי.
בעצתו של חברו דום (כריס אליוט) הוא שוכר את שירותיו של הבלש הפרטי פיט היילי (מאט דילון) כדי לאתר את מרי.
היילי מגלה שמרי אכן עדיין רווקה, שהיא מנתחת אורתופדית ושהיא גרה במיאמי.
אלא שהיילי מתאהב גם הוא במרי ולכן הוא בוחר לשקר לטד אודות מרי ועובר בעצמו למיאמי וכובש את ליבה של מרי באמצעות שקרים ומניפולציות.
בסופו של דבר זהותו האמיתית של היילי נחשפת על ידי טאקר, ידידה הנכה של מרי, אדריכל בעל מבטא אנגלי כבד.
אולם לאחר מכן מתברר שטאקר הוא בעצמו מתחזה: הוא אינו אנגלי, אינו אדריכל ואינו נכה.
הוא שליח פיצה אמריקאי שהתחזה כדי לזכות בקרבתה של מרי.
טאקר מדיח יריבים פוטנציאלים על ליבה של מרי על ידי השמצתם, ובין השאר הצליח להפריד בין מרי לבין שחקן הפוטבול ברט פארב (שמשחק בתפקיד עצמו).
טד מסרב לוותר ומגיע למיאמי בעזרת חברו דום, שם הוא פוגש את מרי ונראה שהוא זוכה שוב באהבתה, עד שמכתב אנונימי מגיע אליה וחושף בפניה את הקשר בין טד להיילי.
טד מתעמת עם טאקר והיילי ובמקביל מתברר שדום הוא "ווגי", חברהּ של מרי מהתיכון, שממנו נפרדה לאחר שהוא "נעשה מוזר בנוגע אליה".
לדום כך מתברר יש אלרגיה קשה שמתפרצת כשהוא נמצא בקרבתה של מרי.
טד מודיע שלדעתו מרי צריכה לחזור לזרעותיו של שחקן הפוטבול ברט פארב, מכיוון שהוא היחיד שהיה כנה איתה לגמרי.
לאחר האיחוד בין מרי לברט טד עוזב כשהוא ממרר בבכי, אך אז מרי רודפת אחריו ואומרת לו שהיא בוחרת בו - היא לא יכולה להיות עם ברט מכיוון שהיא אוהדת הפורטי ניינרס.
בן סטילר - טד סטרומן
מאט דילון - פיט היילי
כריס אליוט - דום "ווגי" ווגנובסקי
שרה סילברמן - ברנדה, חברה של מרי
משתה בֶּלְשַׁאצָר מתואר בספר דניאל.
במהלכו מופיעה כתובת על הקיר, ודניאל מפרש אותה כנבואת חורבן לבבל.
במשתה, הגביעים הקדושים שנשדדו מבית המקדש מחוללים על ידי בלשאצר, בשמשם ככלי שתייה עבורו ועבור שריו, נשותיו ופילגשיו.
פרק זה נכתב כולו בארמית, השפה בה נכתבו חלקים נכבדים בספר דניאל, והוא ממשיך ומתאר כיצד יוצאות אצבעות של יד אדם (אֶצְבְּעָן דִּי יַד-אֱנָשׁ) וכותבות על הטיח מול הנברשת (לָקֳבֵל נֶבְרַשְׁתָּא), בקיר (עַל גִּירָא) שבהיכלו של המלך (דִּי-כְתַל הֵיכְלָא דִּי מַלְכָּא) את הכתובת: .
כשבלשאצר מבחין בכך הוא מחוויר, נבהל וקורא מיד להביא לפניו את החכמים והקוסמים, באומרו להם שמי שיקרא את הכתובת ויגלה את פשרה יקבל בגד ארגמן, כמו זה שנהגו ללבוש אנשי מלוכה.
כמו כן יקבל ענק זהב, ענק אותו היה רשאי לענוד רק מי שקיבלו מידי המלך.
פרס נוסף שהציע בלשאצר לפותר החידה הוא להיות שליט שלישי בממלכה; פרס זה שיקף את המצב שבו נבונאיד שלט כשליט ראשון, ובלשאצר כשליט שני.
ואולם, איש מן החכמים והקוסמים לא יכול היה לפרש את הכתובת שעל הקיר.
כאשר נקרא אל המלך דניאל, החכם העברי, והתבקש לפרש את הכתובת - הוא פירש אותה כנבואת חורבן על בבל.
אלוהים, כך אמר דניאל, (מְנֵא--מְנָה-אֱלָהָא) מנה את ימי שלטונה של בבל, (תְּקֵל תְּקִילְתָּ בְמֹאזַנְיָא), כלומר שקל במאזניים את ערך מלכותה ומצא (וְהִשְׁתְּכַחַתְּ חַסִּיר) אותו בחוסר, ולכן בבל תיפול בידי "פַרְסִין", כלומר הפרסים.
ואכן - בבל חולקה בין פרס ומדי.
בלשאצר, כך מסופר בהמשך, נהרג עוד באותו לילה (בֵּהּ, בְּלֵילְיָא, קְטִיל, בֵּלְאשַׁצַּר מַלְכָּא), והפרסים כבשו את בבל.
על הכתובת שהופיעה על הקיר נאמר: (דניאל ה' ח') דהיינו, שהבבלים לא היו מסוגלים להבין את הכתוב.
לדעת התנא רבי יוסי הכתובת נכתבה בכתב אשורי שלא היה ידוע עד אז.
האמורא רב מסביר מדוע לא יכלו לקרוא זאת: "בגימטריא איכתיב להון: ", כלומר - את המילים הללו כתב המלאך בצופן אתב"ש.
לדעת אמוראים אחרים, נכתבו ארבע המילים בצופן אחר:
לדעת שמואל: , כלומר - הצופן מורכב מאיסוף של האותיות הראשונות בכל מילה למילה אחת, איסוף של האותיות השניות למילה שנייה, וכן הלאה (את המילה "ופרסין" יש לחלק לשניים: "ופר" ו-"סין").
לדעת רבי יוחנן: , כלומר - הצופן מורכב מהיפוך של כל אחת מהמילים.
לדעת רב אשי: , כלומר - הצופן מורכב מחילוף של האות הראשונה והשניה בכל מילה.
רמברנדט, בציורו המפורסם של משתה בלשאצר (להלן "באמנות"), נצמד לפרשנותו של האמורא שמואל.
סיפור זה הונצח בציור המפורסם "משתה בלשאצר" של הצייר ההולנדי רמברנדט, באורטוריה "בלשאצר" של הנדל וכן באורטוריה "משתה בלשאצר", מאת ויליאם וולטון.
המשורר ביירון הקדיש שני שירים לבלשאצר ומשתהו, במסגרת אסופת השירים שלו המכונה מנגינות עבריות.
הסיפור המקראי הזה הוא המקור לביטוי הידוע: "", שמשמעותו "משהו נורא עתיד לקרות, והתרחשותו העתידית כל כך ברורה, שרק טיפש לא יבחין בה".
משרת חוזי היה משרת שעבד, בתקופת הקולוניאליזם, בטריטוריית-התיישבות מרוחקת בתמורה לעלות המסע לטריטוריה הרחוקה.
המשרת החוזי קיבל ממעבידו מגורים, מזון ומלבוש במשך מספר שנים קצוב, אך בעבור שכר זעום או ללא שכר כלל.
לעיתים קיבל סוג של הכשרה מקצועית כשוליה.
בתום הזמן שנקבע בחוזה זכה המשרת בסכום כסף או בחלקת אדמה והפך לאדם חופשי, מתיישב בארץ חדשה.
משרתים חוזיים היו בסוף מאה ה-17 שני-שלישים מן האוכלוסייה הלבנה של שלוש עשרה המושבות הראשונות בארצות הברית.
שיטה זו אפשרה למדינות להיפטר מעניים צעירים (ואף קטינים), מצד שני היא אפשרה לעניים אלה אפשרות לניעות חברתית והחלצות ממעגל העוני.
הטריטוריות הקולוניאליסטיות זכו בכוח אדם זול, בן גזעם (בניגוד לעבדים בני המקום או מאפריקה).
התיישבות הלבנים בארצות הברית בראשיתה (במאה ה-17) סבלה מחוסר בידיים עובדות.
מאידך במדינות כגון בריטניה, אירלנד, צרפת והולנד גאה העוני, כחלק מתהליכי העיור המוקדמים שהביאו אל הערים הגדולות רבבות כפריים חסרי-כל.
כך נוצר מנגנון שאפשר, כחלופת מאסר בעוון שוטטות, החתמת עניים צעירים ובריאים (גברים ונשים, רובם ככולם מתחת לגיל 21) על חוזה לפיו יוסעו על חשבון מעבידם העתידי אל העולם החדש.
תמורת המסע אמורים היו המשרתים לעבוד שלוש עד שבע שנים ללא תמורה (פרט לדמי שתייה מזדמנים).
המסע לאמריקה נמשך בין 8 ל-12 שבועות בספינות דחוסות.
במשרתים התקיים סחר כמו בעבדים.
האדונים יכלו לעשות במשרתים ככל העולה על רוחם, כמעט ללא כל חוק או פיקוח, הרשויות התערבו רק במקרים קיצוניים כרצח משרתים או חבלות קשות.
נשים רבות שימשו כשפחות מין, ילדים עבדו במשך שעות.
למשרתים ושפחות לא הותר להתחתן אלה עם אלה.
ניתן היה להלקות משרת כעונש.
ב-1705 קבע החוק בווירג'יניה שבתום תקופת השירות על כל משרת חוזי לקבל מאדונו 10 בושל (כ-350 ליטר) גרעיני תירס, 30 שילינג, רובה ו-50 אקר (כ-200 דונם) אדמה.
משרתת שיצאה לחופשי קיבלה 15 בושל תירס ו-40 שילינג.
כבעלי רכוש היו המשרתים המשוחררים לחברים שווי זכויות במושבות ובעלי זכות בחירה.
חלק מהמשרתים הפכו לחקלאים, אחרים מכרו את אדמתם ועברו לערים.
אדמות המשרתים המשוחררים היו טרף קל לספסרי קרקעות.
בשלוש-עשרה המושבות שנשלטו על ידי בריטניה היו המשרתים במאה ה-17 מאנגליה ובמאה ה-18 מאירלנד, סקוטלנד, פרוסיה ובוהמיה.
אל לואיזיאנה הצרפתית יובאו משרתים חוזיים מצרפת ואל הולנד החדשה מהולנד.
לטענת ההיסטוריון הווארד זין נטעו האדונים, באמצעות הכנסייה בקרב המשרתים הלבנים רגשות גזעניים כנגד העבדים האפרו-אמריקאים, שהעמידו את המשרת הלבן כנעלה על העבד השחור, על מנת שלא יעשו יד אחת ויתקוממו כנגד מעסיקיהם.
גם העובדה שהמשרת הלבן ראה אופק של שחרור יצרה הפרדה ברורה בין שתי האוכלוסיות המשועבדות ומנעה מרד משותף.
בנוסף נחקקו חוקים מיוחדים וחמורים כנגד התרועעות של משרתים חוזיים לבנים עם עבדים שחורים.
שורשיהם של אמריקאים רבים נעוצים במשרת חוזי שהיה מאבות-אבותיהם.
עבודות מחקר יצרו מסד-נתונים ובו שמות ופרטים נוספים של משרתים חוזיים, כך שניתן לאתר בהם בני משפחה.
פרידריך לוונברג, גיבור אלטנוילנד, ספרו של בנימין זאב הרצל הוא משרת חוזי של האציל קינגסקורט.
ההולנדים העבירו עובדים בין מושבותיהם, כך למשל עבדו משרתים חוזיים מאינדונזיה ואזורים בסין שהיו תחת שלטונה של הולנד בסורינם שבדרום אמריקה, שהייתה אף היא תחת שלטון הולנדי.
כאשר אסר החוק הבריטי על עבדות באיים הקריביים (ב-1833) הובאו אל האיים משרתים חוזיים מרחבי האימפריה הבריטית, בהם מאירלנד ומהודו.
מלבד המצב, שבו היה לפועלים אלה טווח זמן מוגדר מבחינה חוקית כנותני שרות (על פי החוזה איתם) והובטח להם שכר, הם קיבלו את אותו היחס שקיבלו העבדים האפריקאים שאותם החליפו חלקית בשדות ובבתי החרושת.
בין השנים 1838 ל-1917, כמעט חצי מיליון הודים באו לעבוד במטעי הסוכר של "איי הודו המערביים הבריטיים".
בין השנים 1841 ל-1867, כ-32,000 עובדים אפריקאים בחוזה התקשרות הגיעו לאיי הודו המערביים הבריטיים, ורובם נשלחו לג'מייקה ולגיאנה הבריטית.
כיום, איחוד האמירויות הערביות מפעיל סוג של שירות דומה בהציעו עבודה תמורת עלויות מסע ומגורים לעובדים מפקיסטן.
הסרט גיאנה, 1838 עוסק במשרתים חוזיים בגיאנה הבריטית
הספר "כפת חתול" מאת גואן ווינג', העוסק בין השאר בעבודה חוזית
מִשְׁתָּלָה היא מקום לגידול צמחים אשר מנותק מהקרקע, החל מהזרעים או רבייה וגטטיבית הכוללת יחורים, תרבית רקמות, הברכה, פיצול שורש ועד למצב של פרח, שיח או עץ המיועד לשתילה במקום אחר.
ישנן משתלות המתמחות בסוגים שונים של צמחים, פרחים, צמחי תבלין, עצי נוי או עצי פרי, וישנן משתלות המוכרות את כל סוגי הצומח השונים.
ברוב המשתלות ניתן לקנות אף אביזרי נוי (אבנים, סלעים חיפויים שונים, עציצים וכדומה) לגינות, וכן ברבות מהמשתלות ישנם שירותי גינון או ייעוץ לגננות.
לכל משתלה יש בדרך כלל אגרונום העוקב אחרי שתילת הצמחים השונים וגידולם הראוי.
ישנן משתלות שאינן מגדלות בעצמן את הצמחים, אלא משווקות לצרכן צמחים שונים ופרחים אשר מיובאים או נקנים על ידם במשתלות האם.
וישנן משתלות המבצעות את כל תהליך הגידול בעצמן.
משתלות רבות מתמחות בסוג מסוים בלבד של צמחים, כגון ייחורים לגפן או לעצי הדר, או פרחים לייצוא בלבד, כשבדרך כלל במשתלות אלו ישנו מעקב מחמיר על הזנים השונים שלא יתערבו בזנים אחרים כדי לשמור על ייחודיות הצמח.
המשתלות מתמחות גם בהדברת המזיקים השונים המזיקים לצמח.
משתלה טובה היא משתלה שבנויה עם חלוקה למינים השונים של הצומח, ומשרה אווירה נקייה ומטופחת לאורחיה, ושיש בה הדרכה אישית לצרכן הפרטי על סוגי הצומח השונים, הזמן המתאים לשתילת כל צמח, צורכי התאורה והשמש לכל צמח, וצריכת המים הספציפית הדרושה.
בדרך כלל, המשתלות עצמן אינן מגדלות את הסחורה שלהן כשהיא מוכנה, אלא מוכרות את הסחורה לחקלאים אשר עובדים בשטח.
אופן הגידול במשתלה: הגידול של הצמחים במשתלה מתבצע בתוך מגשים לרוב עשויים קלקר.
גידול השתילים מתחיל במכונת זריעה מיוחדת אשר עוברים בה מגשים והיא מכניסה לתוך התאים את הזרעים הרצויים ובו זמנית מכסה אותם בכבול, לאחר מכן המגשים עוברים לחדר נביטה שבו הזרעים מתחילים לבצבץ לאחר כמה ימים.
יש לציין שלכל גידול זמן שהות שונה בחדרי הנביטה.
לאחר כמה ימים מוציאים את המגשים ופורשים אותם בתוך חממות גידול אשר מנותקות מהקרקע.
לאחר הזריעה, חדרי נביטה, פרישה בחממות, הטיפול עובר לאגרונום אשר עוקב אחרי הגידולים ונותן הוראות על מתן מים, דשן, ריסוס וכדומה.
המשתלות השכיחות בישראל הן משתלות של גידולי ירקות, משתלת שפר בכפר ביאליק היא המשתלה הגדולה ביותר ישראל.
כחלק מתהליך ייצור עצי הפרי, נדרשת הרכבה על מנת להשביח את התוצר, ההלכה אוסרת להרכיב מין על שאינו מינו (כלאיים).
לבית המדרש להלכה בהתיישבות יש משתלה תחת פיקוחו.
כמו כן, פיקוח על מנין שנות הערלה, באופנים מסוימים, יאפשר שתילה ללא מנין חדש.
בגוש קטיף שהיה ידוע בתור מוקד חקלאי מרכזי בישראל, כל המשתלות היו בעלי זיקה לדת, עם בעלים שומרי שבת ופתרונות ששימשו את עובדי המשתלה (כך למשל המשתלה בעצמונה שהקפידה מאוד ואף שיתפה פעולה עם המכון לתורה וארץ הסמוך).
עד ביצוע תוכנית ההתנתקות הייתה משתלת עצמונה השנייה בגודלה.
משתה לעורבים הוא הספר הרביעי בסדרת שיר של אש ושל קרח של ג'ורג' ר.
הוא יצא לאור באוקטובר 2005.
מרטין הודיע במאי 2005 שבגלל גודלה החריג של המסה הספרותית שכתב, הוא החליט תוך התייעצות עם עורכיו, לפצל את הנרטיב של הספר הרביעי לשני חלקים נפרדים, שיתפרסמו כשני ספרים עצמאיים.
כל ספר יתאר את המתרחש באזור גאוגרפי שונה.
"משתה לעורבים" יתמקד בדמויות שמצויות בווסטרוז, והספר הבא "ריקוד עם דרקונים", יעקוב אחר הדמויות מחוץ לווסטרוז.
כך שלמעשה, הספרים יהיו ספרים משלימים שהתרחשותם היא בציר זמן אחיד ומקביל.
הספר החמישי יתרחש בחלקו במקביל לספר הרביעי, ובחלקו האחר ימשיך את הספר הרביעי בשני האזורים (ווסטרוז ומחוצה לה).
זאת במקום לחלק אותו לפי ציר זמן כרונולוגי לשני ספרים עוקבים.
מרטין בחר ששני הספרים הרביעי והחמישי יקרו במקביל, כשלכל ספר יהיה צוות דמויות כמעט שונה לחלוטין.
חלוקת הדמויות התבצעה באופן גאוגרפי, בהתאם למיקום הממלכות בווסטרוז עם יוצא הדופן של אריה סטארק, שמרטין הוסיף לספר הרביעי, כדי שלא ייווצר מצב שאף אחת מהדמויות האהובות ביותר לא תופיע בספר (ג'ון שלג, טיריון ואריה - שלושתם מצויים מחוץ לווסטרוז בסוף העלילה של הספר השלישי).
משתה לעורבים היה הראשון מסדרת ספרי "שיר של אש ושל קרח" שעם צאתו לאור הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
הישג שהצליחו להגיע אליו רק שני סופרי פנטזיה לפני מרטין, רוברט ג'ורדן
בשנת 2006 הספר הועמד לפרס הוגו, פרס לוקוס ולפרס אגודת הפנטזיה הבריטית.
הספר חולק לשני חלקים: "בשוך הסערה", שמכיל 432 עמודים ו"עפר וכתר" שמכיל גם הוא 432 עמודים.
מלחמת חמשת המלכים מגיעה לסופה.
סטאניס באראתיאון נטש את הלחימה בווסטרוז לטובת בלימת צבא הפראים על החומה, שם ג'ון שלג הפך ללורד המפקד ה-998 של משמר הלילה.
המלך טומן באראתיאון, אחיו בן השמונה של ג'ופרי באראתיאון, משמש להלכה כמלך שבע הממלכות כאשר את התפקיד בפועל מבצעת אמו, סרסיי לאניסטר.
בריאן, העלמה מטארת', יצאה למשימה למצוא את סאנסה סטארק, בתמיכתו של ג'יימי לאניסטר.
סאנסה סטארק מסתתרת בבקעה, מוגנת על ידי פטיר באיליש, שקודם לכן רצח את אשתו ליסה ארין והכתיר את עצמו למגן הבקעה ושומרו של רובין ארין בן השמונה.
פייט הוא חניך צעיר שמתלמד במצודה.
הוא גנב מפתח חשוב למחסן של ספרים ורשומות לבקשתו של זר בעבור תגמול; אלא שאותו הזר הורג את פייט לאחר מכן בעזרת רעל.
בעקבות מות בנה, המלך ג'ופרי, שהורעל במשתה חתונתו, ובעקבות הירצחו של ימין המלך ואביה טיווין לאניסטר, תפסה סרסיי לאניסטר את כס השלטון כמלכה עוצרת בשם בנה הצעיר, טומן.
שלטונה של סרסיי כמלכה העוצרת מאופיין בשחיתות חוצת גבול ובהעדפת מקורבים פרועה.
מועצת המלך מכילה חברים נאמנים, אך חסרי יכולות.
היא מתעלמת מעצותיו המעשיות של דודה, קוואן לאניסטר, ומאחיה, ג'יימי לאניסטר, ומפגינה ניכור כלפי שניהם.
חוסר האמון ההולך וגובר של סרסיי בבית טיירל מכביד על שלטונה גם הוא, שמופגן במיוחד כלפי מארגארי טיירל, אותה סרסיי קושרת לנבואה העתיקה שנחשפה אליה בילדותה מפיה של 'מאגי צפרדע'.
לפי הנבואה, היא תראה את כל ילדיה מוכתרים, אך גם תראה אותם מתים לפניה; ויום אחד תאבד את מעמדה לטובת מלכה אחרת, לפני שהיא תמות בידיו של "הוולונקאר" ("אח קטן" בוליריאנית גבוהה, שסרסיי מפרשת כטיריון, שהרג בעצמו את טיווין).
שלטונה מוביל לחובות כספיים, המתווספים לנוכח חוסר היכולת של המנהלים הכלכליים במועצה שלה, אותם היא חבה לבנק הברזל של בראאבוס.
כאשר סרסיי מפטרת את נציגיה, בנק הברזל מסרב להעניק לה הלוואות חדשות ודורש את תשלום כל החובות, ובכך כמעט משתק את כלכלת ווסטרוז.
על מנת ליישב את חובות הממלכה לאמונת השבעה, סרסיי מותירה למאמיניה הפורמליים להקים מחדש את הסדר הצבאי של האמונה, בעודה מתעלמת מהניגודיות שהדבר יוצר לאור עמדתה כמלכה.
בתקווה להחליש את ההשפעה של בית טיירל, סרסיי שולחת את סר לוראס טיירל להביא לסופו של המצור של סטאניס באראתיאון על דרגונסטון.
כתוצאה מכך, נופלים בקרב כאלף אנשים, וסר לוראס עצמו נפצע אנושות.
בנוסף סרסיי רוקמת מזימה לגרום לאמונת השבעה להאשים את מארגארי בניאוף ולהביא למשפטה אך המזימה נכשלת ומביאה לתוצאה הפוכה: ההנהגה הדתית אוסרת את סרסיי בעבור אישומים דומים, אם כי לא מומצאים.
לאחר שורה של אי-הסכמות, סרסיי שולחת את ג'יימי לארצות הנהר לרכוש מחדש את השליטה.
ג'יימי עורך משא ומתן מוצלח ומצליח להביא לכניעתם של לורד אדמור טאלי וארצות הנהר בפרט, ללא שפיכות דמים, אך ברינדן "דג שחור" טאלי בורח בעזרתו של אדמור.
כתגובה, ג'יימי אוסר את אדמור בצוק קאסטרלי.
מאוחר יותר ג'ימי מקבל מסרסיי הודעה שהיא רוצה שיתמודד בשמה במשפט בקרב; הוא מגלה שהאשמתו של טיריון על מערכת היחסים בין לאנסל לסרסיי הייתה נכונה (לאור העובדה שלאנסל היה רוצחו האמיתי של המלך רוברט).
ג'יימי מקבל חדשות נוספות על התערבותה במצור על דרגונסטון.
אופייה הפרנואידי של סרסיי, והמחשבה על כך שהוא הוביל לשפיכות דמים כה רבה, דוחים אותו ומובילים אותו לעזוב את סרסיי לגורלה.
בריאן מטארת' יוצאת למסע אחר סאנסה, ובמהלכו היא נחשפת להרס והחורבן שנוצרו בעקבות המלחמה לאורך ארצות הנהר.
היא מלווה בפודריק פיין, נושא הכלים לשעבר של טיריון לאניסטר, ובסר הייל, אביר שפגשה בעבר.
היא פוגשת בדרכה את לורד רנדיל טארלי (אביו של סאמוול טארלי, חברו של ג'ון שלג למשמר הלילה), שמעליב אותה על אף שבחיו של סר הייל.
בסופו של דבר היא נלכדת על ידי האחווה חסרת הדגלים ונידונה למוות על ידי ליידי לב-אבן (לשעבר, קייטלין סטארק), אך מורשה לחיות אם תסכים להרוג את ג'יימי לאניסטר.
כשבריאן מסרבת להחליט, היא ואלופיה נידונים לתלייה, בה היא צורחת מילה שלא נחשפה.
בבקעה, סאנסה מוצגת כבתו הממזרה של פטיר באיליש, תחת השם "אלאין אבן", חוברת לרוברט ארין הצעיר, מנהלת את משק הבית, ומקבלת אימון לא רשמי בפוליטיקה מלכותית.
לאורך הזמן, פיטר מגלה את אופיו המניפולטיבי והזהיר בגישתו כלפי נושאי הדגל של ליסה, אשתו שנרצחה על ידיו, בעודו מבטיח את שליטתו וחסותו על הבקעה.
בסופו של דבר הוא חושף שתוכניתו היא לארס את סאנסה להרולד הרדינג, יורשו של רוברט; וכשרוברט החולני ימות, פיטר יחשוף את זהותה של סאנסה ויתבע את מעוז משפחתה, ווינטרפל, בשמה.
באיי הברזל, הכוהן אאירון לח-השיער קורא לבצע משאל מלך על מנת למצוא את מחליפו של באלון גרייג'וי כמלך איי הברזל.
מחלוקת לוהטת מתנהלת בין אחיו של באלון, ויקטאריון גרייג'וי, ובתו של באלון, אשה גרייג'וי, בסופו של דבר נבחר יורון "עין-העורב" גרייג'וי, אחיו, שנחשב ככופר וחזר לא מזמן מגלות, אותה בילה לטענתו בואליריה החרבה.
הוא נבחר למלך לאור הבטחתו לשלוט בדרקונים עם הקרן המכושפת שבידיו, "קרן הדרקונים" אותה מצא בואליריה, לטענתו.
צי הברזל מכתר את איי המגן בפיו של נהר המאנדר, דבר שמאיים על אחיזת בית טיירל ברמות-גנים.
ויקטאריון מעריך שכשהצי של רדווין יחזור מהמצור בדרגונסטון, הוא ייקח בחזרה את האיים.
יורון שולח אותו לחזר אחרי דאינריז טארגאריין בשמו, וכך לזכות בתביעה לכס הברזל, אלא שויקטאריון מחליט במקום לחזר אחרי דאינריז בעצמו, על מנת להתנקם באחיו ולהדיח אותו מכס המלכות.
בדורן, דוראן מארטל מתעמת עם שלוש מבנותיו של אחיו, הנסיך אוברין מארטל, שדורשות נקמה על מותו של אביהן.
בגלל שהן הרבו להתסיס את העם, דוראן כלא אותן בארמונו מטעמי ביטחון.
ניסיון אמיץ מצידה של ביתו של דוראן, אריאן מארטל, ואהובה, סר אריז אוקהארט ממשמר המלך, להכתיר את מירסלה באראתיאון (הנמצאת תחת חסות דורן) למלכת ווסטרוז תחת החוק הדורני, מסוכל על ידי דוראן.
בבלבולה, אחד משותפיה של אריאן, האביר גרולד "דארקסטאר" דיין, מנסה להרוג את מירסלה; היא שורדת אך פניה מצולקות וסר אריז נהרג.
אריאן מתעמתת עם אביה דוראן, אך הוא מחליט לחשוף בפניה את תוכניותיו האמיתיות.
הוא מגלה לה כי תכנן להשיא אותה לוייסריז טארגאריין, אך מותו אילץ אותו לשנות את תוכניותיו.
הוא חושף כי הוא מתכוון להוריש לה את כתר הנסיכות וכי אחיה, קוונטין, פנה מזרחה להביא בחזרה "אש ודם".
בהגיעה לבראאבוס, אריה סטארק מוצאת את דרכה אל "בית השחור-והלבן", מקדש שמשמש כמרכז כת המתנקשים הידועה בשם "חסרי הפנים".
כחניכה מתחילה, אריה מנסה לשלוט באומנויותיהם של חסרי הפנים, שאינם מחזיקים בזהות אמיתית.
היא עושה זאת על ידי זריקת כל אוצרותיה אל המים (להוציא חרבה, מחט) והזדהות כילדה העונה לשם "חתולת התעלות".
זהותה הקודמת תובעת את נוכחותה בחלומותיה כזאבה, ובסיטואציה בה היא הורגת את דאריאון, אחיו לשבועה של סאמוול טארלי, בעוון עריקה ממשמר הלילה.
בהתוודותה על מוות זה, היא מקבלת כוס של חלב חם כעונש.
בבוקר שלאחר מכן, היא מתעוררת עיוורת.
ג'ון שלג הורה לסאמוול טארלי להפליג למצודת המלומדים באולדטאון, דרך בראאבוס, לחפש אחרים ולהיהפך למלומד.
סאם מלווה במלומד אאימון הזקן, גילי האמא הטרייה ובנה, ואחיו לשבועה דאריאון.
מסעו לאורך הים הצר יוצא לפני שסאם מגלה שג'ון החליף בין ילדיהם של גילי ושל מאנס ריידר, על מנת להגן על "הנסיך" הפראי מהקרבה על ידי הכוהנת מליסנדרה.
אאימון הופך לחולה והקבוצה מחכה בבראאבוס לשיפור ניכר בבריאותו.
לאחר שתושב מאיי הקיץ מספר לאאימון על הדרקונים הטארגאריינים במירין, אאימון מחליט שדאינריז הגיעה להגשים נבואה.
הוא מת זמן קצר לאחר שהם עוזבים את בראבוס.
בסוף הספר, סאמוול מגיע למצודה להתחיל את אימוניו.
הוא פוגש בחניך שמציג את עצמו כפייט, מה שמקשר בין הפרולוג לעלילה.
משרק (בפרסית: مشرق, משרק – מילה הזהה בפירושה ל-شرق, שרק, ופירוש שתיהן – מזרח; ובערבית: مشرق, נקרא גם המשרק) הוא כינוי לאזור גאוגרפי-פוליטי-תרבותי במערב אסיה, לפי חלוקה אסלאמית מסורתית – והכולל לפי הגדרות שונות חלק גדול מהשטחים במזרח התיכון.
משמעות השם – "מקור הזריחה", והוא נגזר מהפועל ש-ר-ק (شرق), שמשמעו בערבית "לזרוח".
המשרק, "מזרח", מנוגד למגרב, "המערב", המציין את מדינות צפון אפריקה.
בחלוקה מעט חופפת שטחי האימפריות האסלאמיות הערביות כללו בצפון את בלאד אל-שאם (או סוריה הגדולה) – "ארץ היד השמאלית" ואת ארצות בלאד אל-ימן (תימן הגדולה) בדרום חצי האי ערב – "ארץ היד הימנית".
לפי אופירה גל, אל-משרק כולל את כלל המדינות הערביות במזרח התיכון.
לפי הגדרות אחרות למשרק משתייכות כורדיסטן, איראן ואפגניסטן וכן המדינות הערביות שבחצי האי ערב: נסיכויות המפרץ, ערב הסעודית, עומאן, עיראק הסמוכה לחצי האי ערב, וכן תימן.
מצרים נחשבת למדינה השייכת הן לתחום המשרק והן לתחום המגרב.
כ-1.7% מאוכלוסיית העולם מתגוררת במשרק.
בין הקהילות היהודיות מארצות המשרק נמנות:
יהדות איראן - בעבר "יהדות פרס"
יהדות עיראק - בעבר "יהדות בבל"
מִשְׁתֶּה הוא ארוחה חגיגית, הנערכת לרוב למטרה מוגדרת כגון טקס, התרמה, ציון לאירוע.
לעיתים משתה הוא חלק ממסיבה, ונלווים לו ריקודים, הופעה, קונצרט ועוד.
מנקודת מבט סוציולוגית משתה עשוי גם להוות סמל סטטוס ולשמש להפגנת עושר ועוצמה.
משתאות התקיימו לאורך ההיסטוריה, עדויות לכך קיימות בממצאים ארכאולוגים, במסמכים ובספרות מתקופות שונות ומאזורים רבים.
בתל כברי בארמון כנעני מתקופת הברונזה התיכונה התגלו שרידים המעידים על משתאות מפוארים, בין השאר חדר מעוצב בפאר בסגנון ייחודי באזור זה, בהשפעות התרבויות האגאיות והתרבות המינואית, בו נמצא כלי יין ענק.
בארמון נמצאה עצם של שור הבר - בעל חיים גדול מאוד אשר ניתן היה להפיק ממנו כמות בשר לכ-500 איש.
כיוון שבתקופה זו אכילת בשר נערכה באירועים חגיגיים בלבד ואוכלוסיית העיר מנתה כ-6,000 איש בלבד, הרי מדובר היה במשתה המוני וראוותני שמשוער כי היה מפגן כוח פוליטי של השליט.
משתאות מתוארים בתנ"ך בעלילות הנפרשות מתקופת האבות עד תקופת בית שני.
לוט ערך משתה לאורחיו המלאכים.
אברהם ערך משתה לרגל גמילתו של יצחק.
יצחק ערך משתה לאבימלך מלך גרר.
לבן ערך משתה לרגל חתונת בתו לאה עם יעקב.
אשתו של שמשון הציקה לו במשך שבעת ימי המשתה כדי שיגלה לה את פתרון חידתו לאורחיו הפלשתים.
נבל הכרמלי היה בעיצומו של משתה כאשר חזרה אשתו אביגיל לביתם לאחר תחינתה לדוד.
דוד ערך משתה לאבנר בן נר לאחר שאבנר העביר את תמיכתו משאול אל דוד.
שלמה ערך משתה בעקבות הבטחות אלוהים שנגלו בחלומו.
בני איוב ערכו משתה עם אחיותיהם.
מגילת אסתר נפתחת עם משתאות המלך אחשוורוש ומסתיימת עם ימי המשתה בחג פורים שקבעו היהודים לזכר גאולתם.
במשתה בלשצר מבשר דניאל לבלשצר מלך בבל על מפלתו הקרבה.
בשפה העברית מספר ניבים שמקורם בתנ"ך או בתלמוד ונגזרו ממנהגי משתאות וייצור וצריכת היין, כגון: "כיד המלך", "שוקט על שמריו", "חומץ בן יין", "פתח בכד וסיים בחבית".
בברית החדשה מתואר משתה הורדוס, בו רקדה שלומית בת הרודיאס.
המלך הורדוס אנטיפס הבטיח למלא את משאלתה והיא ביקשה וקיבלה את ראשו של יוחנן המטביל (הבשורה על-פי מרקוס, ו', 21-28).
חלק מעלילות המיתולוגיה הנורדית מתרחשות במהלך משתאות.
ב"לוקסנה" לוקי משתתף במשתה של ענק הים אגיר, הורג את אחד המשרתים, מגורש מהמשתה, חוזר ומתעמת עם האלים ומוצג כמחרחר ריב סדרתי.
ב"תְרימְסְקְביתַה" לוקי ותור המחופש לכלה מגיעים לארץ הענקים, שם נערך לכבודם משתה.
תור מדהים את הנוכחים בתיאבונו כאשר אוכל לבדו שור שלם ותשעה דג סלמון.
באדה הפרוזאית מסופר כי כל לילה נערך משתה בוולהאלה, היכלו של אודין, ובו משתתפים האיינהרייר.
יוספוס פלביוס מתאר בספרו תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים בפרוטרוט את ארמון הורדוס בירושלים ומציין בין השאר כי היו בו "אולמות משתה עצומים".
ממצאים ארכאולוגיים תומכים בחלק מהפרטים בתיאוריו.
בקרב מלכי המזרח הקרוב בעת העתיקה נערכו משתאות כשהסועדים אינם יישובים אלא מסבים על ספות, מנהג שסימל יוקרה ומותרות.
המנהג הועתק ליוון העתיקה למשתאות האצולה ובכללם הסימפוזיון.
עדויות לנוהג זה בקרב אצולת יוון העתיקה קיימות החל מהמאה ה-7 לפנה"ס, ובהמשך אומץ המנהג בקרב שכבות רחבות יותר שהיו בידיהם העושר והפנאי לעסוק בפעילות זו.
המנהג התפשט אל אזורי ההשפעה היווניים, בין השאר ברומא העתיקה.
משתאות אלו הוזכרו רבות בספרות ובאמנות היוונית והרומית.
בבתיהם של עשירי יוון ורומא נערכו המשתאות בחדר אוכל רשמי שנקרא "טריקליניום", הלחם של מילים יווניות שניתן לתרגמו כ"שלוש ספות", הנגזר מעיצוב החדר: לאורך שלושה קירות ניצבו ספות, שעל כל אחת מהן יכלו להתרווח שלושה סועדים בתנוחת רכינה שמאלה.
בין הספות הוצבו שולחנות קטנים.
המילה העברית "טרקלין" אומצה על ידי חז"ל ממקור זה לתיאור חדר אירוח מפואר.
היהודים בתקופת המשנה והתלמוד אימצו אופן ישיבה זה עבור סעודות חגיגיות.
מנהג זה משוקע במצוות ההסבה בליל הסדר, כאשר אכילה בהסבה מסמלת את היות החוגגים בני חורין, בקיימם מנהג אשר עבדים לא יכלו לקיים.
פילון האלכסנדרוני, פילוסוף יהודי-הלניסטי אשר חי במאה ה-1 לספירה במצרים התלמיית ההלניסטית, השווה בספרו על חיי העיון, בפסקה "משתאות הגויים", בין משתאות היוונים למשתאות כת התרפויטים היהודית.
את משתאות היוונים ביקר על שהתאפיינו בשכרות, אלימות, בזבזנות ויחסים הומוסקסואלים.
את התרפויטים העריץ על משתאותיהם הצנועים - התכנסות אחת לשבעה שבועות לליל שימורים הכולל משתה צנוע והגון, לימוד תורה ושירת המנונות משותפת של גברים ונשים.
בתקופת הרנסאנס נסיכים ערכו משתים מתוחכמים בהם הפגינו את עושרם והדהימו את אורחיהם במאכלים אקזוטיים, באיכות מעולה ובמגוון גדול.
המשתה היה חלק מההוויה והתרבות ההחצרונית.
פעמים רבות היה פוליטי באופיו והתקיים כקבלת-פנים לאורחים רמי מעלה.
בבריטניה היה נהוג משתה הכתרה רב-מנות כחלק מטקס הכתרת המלך.
המשתה האחרון נערך בעת הכתרת ג'ורג' הרביעי -1821. אחיו, ויליאם הרביעי, אשר מלך אחריו, ביקש להפחית בהוצאות האדירות של המשתה וביטל אותו, דבר שהפך למנהג מאז.
משתה בינלאומי מפורסם בימינו הוא "משתה נובל" הנערך כחלק מטקס הענקת פרס נובל.