tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סגנון הפרוזה שלה הפך מאז לסמל של הסגנון של הניו יורקר – השפעתו ניכרת עשרות שנים לאחר מכן בפרוזה של ברוס צ'טווין.
דוגמה לכך: "ז'אן דה קובן המנוחה הייתה תיירת אמריקאית ממוצעת בפריז, פרט לשתי חריגות: היא מעולם לא ביקרה באופרה, והיא נרצחה."
עבודתה בהניו יורקר במהלך מלחמת העולם השנייה כללה לא רק את טורי "מכתב מפריז" המפורסמים שלה, אלא גם סדרת כתבות בת שלושה חלקים משנת 1936 שהציגה פרופיל של אדולף היטלר.
לאחר שפלש היטלר לפולין ב-1 בספטמבר 1939, פלאנר חזרה לניו יורק, שם חיה עם נטליה דאנסי מאריי ובנה ויליאם מאריי.
היא המשיכה לכתוב להניו יורקר, תוך ניתוח שידורי רדיו ודיווחים כתובים על החיים בפריז בזמן המלחמה.
היא חזרה לפריז ב-1944, ותרמה סדרת שידורי רדיו שבועיים בשם Listen: the Women עבור רשת בלו בחודשים שלאחר שחרור פריז בסוף אוגוסט 1944.
פלאנר סיקרה את משפטי נירנברג (1945) עבור הניו יורקר.
היא סיקרה את מלחמת סיני, הפלישה הסובייטית להונגריה, ואת הסכסוך באלג'יריה שהוביל לעלייתו של שארל דה גול.
ב-1948, פלאנר הוכתרה כאבירת לגיון הכבוד.
ב-1958, היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת סמית'.
ב-1966 זכתה בפרס הספר הלאומי בקטגוריית אמנויות ומכתבים עבור Paris Journal, 1944–1965. קטעים מ־Paris Journal עובדו ליצירה לקהל ומקהלה על ידי המלחין נד רורם.
ב-2019, בית הספר פארק טיודור – ממשיך דרכו של בית הספר לבנות טיודור הול (בית ספרה של פלאנר) – העניק לה לאחר מותה את "פרס הבוגרים המצטיינים".
מחלקת האמנויות של בית הספר יצרה סדרת הרצאות על שמה, בשם Janet Flanner Visiting Artist Series.
ב-1918, פלאנר נישאה לוויליאם "ליין" רהם, חבר שפגשה באוניברסיטת שיקגו.
הוא עבד כאמן בניו יורק, והיא הודתה מאוחר יותר שנישאה לו כדי לעזוב את אינדיאנפוליס.
הנישואים נמשכו רק כמה שנים והם התגרשו בידידות ב-1926. רהם תמך בקריירה של פלאנר עד מותו.
באותה שנה, 1918, היא פגשה את סוליטה סולאנו בגריניץ' וילג'.
השתיים הפכו לזוג לאורך חייהן, אם כי שתיהן היו מעורבות גם עם מאהבים אחרים במהלך מערכת היחסים.
סולאנו הייתה עורכת דרמה בניו יורק טריביון, וכתבה גם לנשיונל ג'יאוגרפיק.
ב-1932, פלאנר התאהבה בנואל הסקינס מרפי, זמרת אמריקאית שחיה בכפר מחוץ לפריז.
הרומן שלהן היה קצר מועד, ולא השפיע על יחסיה עם סולאנו.
פלאנר חיה בפריז עם סולאנו, שוויתרה על שאיפותיה הספרותיות כדי לשמש כמזכירתה האישית של פלאנר.
הן חיו יחד במשך יותר מחמישים שנה, אך מערכת היחסים שלהן לא הייתה מונוגמית.
ב-1940, פלאנר פגשה את נטליה דאנסי מאריי; הרומן שלהן נמשך עד מותה של פלאנר ב-1978, אם כי פלאנר תמיד ניהלה מספר מערכות יחסים במקביל.
"את מתלוננת שיש לי שלוש נשים, והאמת היא, כפי שאת יודעת, שיש לי גם בעל, הניו יורקר," כתבה פעם פלאנר למאריי.
פלאנר ביקרה לעיתים קרובות בלוס אנג'לס, שם חיה אמה, מרי פלאנר, ברחוב מאריגולד 530 מזרח באלטדינה, עם אחותה, המשוררת הילדגרד פלאנר, וגיסה, פרדריק מונהוף.
ב-1975, היא חזרה לניו יורק לצמיתות, כדי שמאריי תוכל לטפל בה.
פלאנר נפטרה ב-7 בנובמבר 1978. גופתה נשרפה, ואפרה פוזר יחד עם אפרה של מאריי מעל צ'רי גרוב באי פייר, שם נפגשו השתיים ב-1940, לפי ויליאם מאריי, בנה של דאנסי מאריי, בספרו Janet, My Mother, and Me (2000).
סוליטה סולאנו ופלאנר מוצגות כ"ניפ" ו"טאק" ברומן מ-1928 Ladies Almanack מאת דג'ונה בארנס, רומן מפתח על התככים הרומנטיים של רשת לסביות סביב הסלון של נטלי קליפורד בארני בפריז.
פלאנר נמנית בין העיתונאים שהיוו השראה לסרטו של ווס אנדרסון מ-2021, הדיווח הצרפתי.
פלאנר מוזכרת בקצרה בעונה הראשונה, פרק 4, של סדרת נטפליקס של פראן ליבוביץ, תעמידו פנים שזו עיר.
ב-1971, פלאנר הייתה האורחת השלישית במהלך עימות מילולי מפורסם בין גור וידאל ונורמן מיילר בתוכנית מופע דיק קאווט.
במהלך חילופי העלבונות עם שני האורחים האחרים והמנחה, מיילר ביקש מפלאנר להפסיק "למלמל בפינה", ופלאנר האשימה את וידאל ובמיוחד את מיילר בכך שהם מתנהגים כאילו הם מנהלים שיחה פרטית בינם לבין עצמם, תוך התעלמות מהנוכחות של אנשים אחרים בתוכנית.
מיילר שאל אותה פעמיים אם היא "פועלת כשופטת או כמנהלת של מר וידאל".
ג'נט קווין-הרקין היא סופרת בריטית הידועה בעיקר בזכות ספרי המסתורין שלה למבוגרים שנכתבו תחת השם ריס בואן.
לפני שהחלה לכתוב רומנים, קווין-הרקין עבדה במחלקת הדרמה של תאגיד השידור הבריטי בלונדון, ומאוחר יותר עבור תאגיד השידור האוסטרלי בסידני, אוסטרליה.
היא עבדה גם כמורה לדרמה ומורה לריקוד.
בשנת 1981 כתבה את אחד מששת הספרים הראשונים אשר שימשו את בנטם בהשקת הסדרה סדרת "חלומות מתוקים".
בשנות ה-90 החלה קווין-הרקין לכתוב רומני מתח למבוגרים תחת השם ריס בואן.
היא כתבה שלוש סדרות תחת שם זה: אחת שנסבה סביב אריסטוקרטית בריטית בשם ליידי ג'ורג'יאנה ("ג'ורג'י") באנגליה של שנות ה-30; אחת שנסבה סביב מהגרת אירית בשם מולי מרפי שעובדת כבלשית פרטית בניו יורק של תחילת המאה ה-20; ואחת בהשתתפות שוטר וולשי בשם אוון אוונס.
היא גם מחברת סדרת "מועדון החברים" לצעירים, בו הדמויות הראשיות הן ארבע תלמידות שנה א' בתיכון אלטה מסה (אריזונה): רוני, ג'ינג'ר, ג'סטין וקארן.
קווין-הרקין סיימה את לימודיה באוניברסיטת לונדון בשנת 1963. היא עברה לארצות הברית כשנישאה לג'ון קווין-הרקין.
היא מחלקת את זמנה בין מחוז מרין, קליפורניה, ואריזונה.
יצירות תחת השם ג'נט קווין-הרקין
"הריקוד של פיטר פני" (הוצאת דיאל, 1976), ספר תמונות שאויר על ידי אניטה לובל
"הבלון של בנג'מין" (מגזין הורים, 1978), כריכה רכה, איורים מאת רוברט סנסוני
"ספטימוס בין ומכונה המופלאה שלו" (הורים, 1979), כריכה רכה, איורים מאת ארט קאמינגס
"אבקת גידול קסומה" (הורים, 1980), כריכה רכה, איורים מאת ארט קאמינגס
"קיץ לעשרה בנים" (הוצאת בנטם, 1982), רומן חלומות מתוקים
"האטי המועילה" (הרקורט ברייס יובנוביץ', 1983), 58 עמ', איורים מאת סוזנה נאטי
"האויב הכי טוב שלי" (בנטם, 1987), רומן חלומות מתוקים
"הילד מהבית ממול" (בנטם, 1995), סיפורי אהבה 4
יצירות תחת שם העט ריס בואן
סיפורים קצרים אודות הליידי ג'ורג'יאנה
סיפורים קצרים אודות מולי מרפי
רומנים בתקופת מלחמת העולם הראשונה
רומנים בתקופת מלחמת העולם השנייה
אורח באחוזת פארלי (2017), תורגם לעברית 2024 בהוצאת ידיעות אחרונות, תרגום: רחל פן, 367 עמודים.
הילד הטוסקני (2018): תורגם לעברית 2018 בהוצאת ידיעות אחרונת, תרגום: אסנת הדר.
מחברת הציור מוונציה (2021), תורגם לעברית 2023 בהוצאת ידיעות אחרונות, תרגום: רחל פן, 422 עמודים.
אנתולוגיה או אוסף תוֹכֶן פִּרסוּם
תַאֲרִיך 'תפוח עבור היצור' חטיבת ביניים אוגוסט 2012
2000 "חותם הווידוי" – מועמד סופי, פרסי אגתה ואנתוני
2001 חוק מרפי – פרס אגתה לרומן הטוב ביותר
2002 מותו של ריילי – מועמד סופי, פרס אגתה לרומן הטוב ביותר
2004 "כפילה" – מועמד סופי, פרס אנתוני לסיפור הקצר הטוב ביותר
2007 "הו דני בוי" – פרס מקאוויטי (פרס הזיכרון ע"ש סו פדר לרומן ההיסטורי הטוב ביותר)
2008 "נא להיזהר בצעדיך" – פרס מקאוויטי לסיפור הקצר הטוב ביותר
2009 "כאב מלכותי" – פרס מקאוויטי פרס הזיכרון ע"ש סו פדר לרומן ההיסטורי הטוב ביותר
2011 "שובב בנימוס" – פרס אגתה לרומן ההיסטורי הטוב ביותר
2017 אורח באחוזת פארלי – פרס אגתה לרומן ההיסטורי הטוב ביותר, פרס לפטי לספרות לפשע בחוף השמאלי (פרס הזיכרון ע"ש ברוס אלכסנדר לספר המסתורין ההיסטורי הטוב ביותר), פרס מקאוויטי, פרס הזיכרון ע"ש סו פדר לרומן ההיסטורי הטוב ביותר
ג'ני מסטוראקי הייתה משוררת ומתרגמת יוונייה.
עבדה כמתרגמת מאנגלית ומצרפתית ליוונית.
מסטוראקי השתייכה, ביחד עם מַרִיָּה לַאִינָה ויָאנִיס קוֹנְדּוֹס, ל"דור השִּׁבעים" בשירה היוונית החדשה.
שירתה, שהתמקדה בראשית דרכה בעיקר בנושאים חברתיים ופוליטיים, הלכה ונהייתה אישית ומופנמת יותר עם חלוף השנים.
רבים משיריה תורגמו לעברית וראו אור במוסף הספרותי של עיתון הארץ ובכתבי-העת דימוי והליקון.
ג'ניפר איב "ג'ני" גארת' (Jennifer Eve "Jennie" Garth; נולדה ב-3 באפריל 1972) היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של קלי טיילור בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "בוורלי הילס 90210".
בנוסף, היא מוכרת כוואלרי טיילור בסדרה "אחיות או לא להיות".
גארת' נולדה באילינוי, ארצות הברית.
יש לה 6 אחים גדולים מנישואין קודמים של הוריה.
בגיל 13, עברה גארת' עם משפחתה לאריזונה, שם היא לקחה מעט שיעורי ריקוד, ודגמנה.
בגיל 15, צייד כישרונות גילה את גארת' בתחרות כישרונות בה ניצחה, ועודד אותה לפתח קריירת המשחק.
בעקבותיו, היא נשרה מהתיכון בשנה האחת לפני האחרונה, והיא ואמה עברו ללוס אנג'לס, קליפורניה כדי שהיא תוכל להיות שחקנית.
מאוחר יותר היא קיבלה את תעודת הבגרות שלה בקליפורניה.
שם היא התחילה לקחת שיעורי משחק, והלכה לאודישנים בתדירות רבה.
ב-1989, לאחר שגרה בלוס אנג'לס כארבעה חודשים, היא קיבלה את התפקיד של "אריקה מקרי" בסדרה "A Brand New Life".
בשנת 1990 הצטרפה לצוות השחקנים הראשיים של סדרת טלוויזיה ניסיונית העוסקת בחייהם של בני נוער, תושביה של שכונת הפאר בוורלי הילס ליד לוס אנג'לס.
סדרת הנעורים, שהופקה על ידי אהרון ספלינג, נקראה בוורלי הילס 90210. גארת' קיבלה תפקיד מפתח בסדרה - גילום דמותה של "קלי טיילור", נערה יפה, עשירה וסנובית.
"90210" (קיצור לשמה של הסדרה, אחד המיקודים של השכונה שחלק ניכר מפרסומה בעולם בא לה מסדרה זו) זכתה להצלחה רבה בארצות הברית וברחבי העולם במהלכן של שנות התשעים.
כוכביה, בהם גם גארת', הפכו לאלילי נוער.
גארת' הייתה מהשחקנים הבודדים ששיחקו לכל אורכה של הסדרה (1990 עד 2000).
ב-1993 היא שיחקה את התפקיד הראשי בסדרה "Danielle Steel's Star".
בשנת 1994 שיחקה בסרט הטלוויזיה "ללא הסכמה", על פי תסריט של טים קרינג, ובסרט הטלוויזיה "שקרים של הלב: סיפורה של לורי קלוג" לצד אלקסיס ארקט.
בין השנים 2002–2006 כיכבה גארת' בקומדיית המצבים "אחיות או לא להיות" עם אמנדה ביינס.
בשנת 2005, היא דיבבה פרק בסדרה "סטואי גריפין - הסיפור שלא סופר" וב-2006 היא דיבבה פרק בסדרה "אבא אמריקאי".
בשנת 2007 התמודדה בתוכנית המציאות האמריקאית, רוקדים עם כוכבים, והייתה למודחת התשיעית.
בין השנים 2008–2010 שיחקה בסדרה "90210" שהיא ספין אוף לבוורלי הילס 90210. בסדרה היא שיחקה את אותה הדמות שהייתה ב-90210, לאחר שעברה שינויים רבים ונעשתה ליועצת בית הספר בתיכון "ווסט בוורלי".
בשנת 2013, היא התארחה בפרק בסדרה "קומיוניטי".
בשנת 2016 שיחקה בסרט הטלוויזיה "עת לרקוד" של הולמרק.
ב-2018 התארחה בסדרה "המיק" בתפקיד עצמה.
סיפור פרי עטה של גארת', בשם "אני בבית" ("I Am Home"), פורסם בסדרת הספרים "מרק עוף עבור הנשמה" ("Chicken Soup for the Soul").
ב-16 באפריל 1994 נישאה גארת' למוזיקאי דניאל קלארק, אך השניים התגרשו לאחר כשנתיים.
בשנת 1995, היא פגשה את פיטר פצ'ינלי על הסט של סרט הטלוויזיה "רומן לא גמור".
הם נישאו ב-20 בינואר 2001. יש להם שלוש בנות.
במרץ 2012 פצ'ינלי הגיש בקשה לגירושים, וביוני 2013, התגרשו השניים סופית.
בשנת 2014, היא הוציאה אוטוביוגרפיה בשם "מחשבות עמוקות של בלונדינית מהוליווד".
בספר היא מספרת שסבלה מאגורפוביה בעבר.
בסוף אותה שנה, היא החלה לצאת עם השחקן דייוויד אברהמס לאחר שנפגשו בפגישה עיוורת.
ג'ניפר אן "ג'ני" מקארתי וולברג היא דוגמנית, שחקנית, מנחת טלוויזיה,
מקארתי נולדה בשיקגו שבאילינוי, הבת השנייה מתוך ארבע בנות שנולדו למשפחה קתולית מהמעמד הבינוני (עובד מפעל פלדה ועקרת בית) שהתגוררה בשכונה וסט הלסדון בדרום-מערב שיקגו.
היא למדה בבית הספר "סנט טוריביוס" שבצדה הדרומי של שיקגו.
כנערה, למדה ב"בית הספר התיכון לאמנויות ליברליות" ע"ש אמא מק'אולי, והייתה המעודדת הראשית בקבוצת המעודדות של תיכון "סנט לורנס" הסמוך.
אחרי שסיימה את חוק לימודיה, למדה בבית ספר לאחיות.
לצורך מימון לימודיה בקולג' שלחה את תמונתה למגזין "פלייבוי".
מקארתי הופיעה לראשונה ב"פלייבוי" באוקטובר 1993, תמורת 30,000 דולר.
היא הוכתרה כ"נערת פלייבוי השנתית" בגיליון יוני 1994 של המגזין, תואר שהקנה לה חשיפה.
מאוחר יותר החלה בקריירת משחק בטלוויזיה ובקולנוע, ולאחרונה החלה לכתוב ספרים.
היא מפרסמת מעת לעת טור במגזין הגברים FHM.
ב-1994 עברה להתגורר בלוס אנג'לס.
במשך זמן מה הנחתה את "אבנים חמות", תוכנית בערוץ פלייבוי שהציגה וידאו קליפים בלתי-מצונזרים.
בשנת 1995 פרשה מהתוכנית לאחר שערוץ MTV בחר בה להנחיית "סינגלד אאוט", תוכנית הכרויות חדשה.
מקארתי זכתה להצלחה כמנחה, וקיבלה פניות לצילומים נוספים בפלייבוי.
ב-1996 גילמה תפקיד משני בקומדיה הקולנועית "הטיפשים".
ב-1997 השיקה שתי תוכניות טלוויזיה - הקומדיה "המופע של ג'ני מקארתי", שהצלחתה הביאה לכך שרשת NBC ליהקה אותה בקומדיית מצבים בשם "ג'ני" שעלתה לאוויר במשך השנה.
"ג'ני" הייתה אכזבה גדולה ובוטלה במהירות.
מקארתי פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "ג'ן-איקס".
ב-1998 כיכבה בסרט הקולנוע "הכדור מת מצחוק".
ב-1999 כיכבה ב"יהלומים", בבימויו של בעלה, ג'ון מלורי אשר.
בשנת 2000 שיחקה מקארתי בסרט האימה הפופולרי "צעקה 3" בתפקיד משנה.
החל משנת 2001 הרבתה מקארתי להתארח בסדרות רבות, בהן "מכושפות", "המופע של דרו קארי", ו"תהרוג אותי וזהו".
ב-2005, מקארתי הפיקה, כתבה וכיכבה בסרט "אהבה מלוכלכת" לצידה של כרמן אלקטרה.
באותה שנה הנחתה מקארתי תוכנית מציאות בשם "מסיבה בדקלים" בערוץ הבידור E!.
התוכנית, שצולמה ב"מלון הדקלים" בלאס וגאס, הציגה בליינים, אורחים וידוענים בהתנהגות משולחת רסן.
בשנת 2006 הוענק לה פרס פטל הזהב בקטגוריות "השחקנית הגרועה", "התסריט הגרוע" ו"הסרט הגרוע", על סרטה "אהבה מלוכלכת" שזיכה גם את בעלה, ג'ון אשר, בפרס "הבמאי הגרוע".
בשנת 2007 דיבבה את קולה הסקסי של "שש" בסדרת האנימציה למבוגרים "Tripping the Rift" ושיחקה בתפקיד משנה בקומדיית המצבים בעונה החמישית של "שני גברים וחצי" בפרקים 9, 16 ו-17 לצד רוברט וגנר.
בעשור השני של המאה ה-21 חזרה לסיטקום הידוע לאותו התפקיד בפרקים 10–12 של עונה 8 ב-2010 ובפרקים 1 ו-4 של עונה 9 ב-2011.
בשנת 2019 עלתה תוכנית המציאות "הזמר במסכה" ברשת FOX שהיא מבוססת על פורמט קוריאני באותו שם, בו משתתפים ידוענים ששרים קאברים לשירים מפורסמים כשהם לבושים בתחפושות מכף רגל ועד ראש ובמסכות פנים שמסתירות את זהויותיהם.
מקארתי משמשת כחברת פאנל ושופטת בתוכנית לצדם של ניקול שרזינגר, רובין ת'יק וקן ג'ונג.
בשנת 1993 עברה מקארתי ניתוח להגדלת חזה, כדי "לשדרג" את גופה עבור "פלייבוי" אך ב-1998 החליטה להסיר את שתלי הסיליקון שבחזה.
בינואר 1999 התארסה לשחקן והבמאי ג'ון מלורי אשר, ובני הזוג נישאו ב-11 בספטמבר 1999. ב-18 במאי 2002 נולד בנם, אשר נמצא על הרצף האוטיסטי.
באוגוסט 2005 החלו בהליכי גירושין.
מקארתי הייתה במערכת יחסים עם הקומיקאי ג'ים קארי משנת 2005 ועד שנת 2010, אז נפרדו.
ביולי 2013 החלה בזוגיות עם השחקן דוני וולברג, אחיו של השחקן מארק וולברג, ובאוגוסט 2014 השניים נישאו.
מקארתי מנהלת אורח חיים טבעוני.
בת דודתה היא השחקנית מליסה מקארתי.
שנהסרטתפקידהערות1995סידורים אחרונים בדנווראחות בלונדינית1996הטיפשיםשחקנית מהממת1998הכדור מת מצחוקאיווט דנסלואו1999יהלומיםשוגר2000צעקה 3שרה דרלינג2001Thank Heavenג'וליה2002Crazy Little Thingוויטני2003מת לצעוק 3קייטי2005אהבה מלוכלכתרבקה סאמרסגם מפיקה ותסריטאית2006ג'ון טאקר מה זה גמורלורי2008חוטפים בקושיקוניTripping the Rift: The Movieסיקסדיבובווינרסמיס אייזק2010מסביב לעולם ב-50 שנהשלידיבוב2015Tookenעצמה
ג'ני לינד הייתה זמרת סופרן שוודית.
ג'ני לינד נולדה בשם יוהנה מריה לינד בסטוקהולם.
תאריך לידתה איננו ודאי, כיון שבהגיעה לניו יורק ב-1 בספטמבר 1850 נרשמה כבת 39, ומכאן שנולדה ב-1810 או 1811 (או שברישומי רשויות ההגירה נפלה טעות).
ב-5 בפברואר 1852, בבוסטון, נישאה למלחין והפסנתרן היהודי-גרמני אוטו גולדשמידט.
קולה של ג'ני לינד הצטיין ביופיו כבר בילדותה.
הרקדנית הראשית של האופרה המלכותית השוודית שמעה אותה שרה כשהייתה בת תשע, התרשמה מכשרונה ומן האפשרויות הגלומות בקולה והסדירה את קבלתה לבית הספר של התיאטרון המלכותי.
ג'ני החלה להופיע על הבימה בגיל 10 ובגיל 17 הייתה מחביבות הקהל באופרה המלכותית.
בגיל 20 הייתה חברה באקדמיה המלכותית של שוודיה וזמרת החצר של מלך שוודיה.
התפקיד החשוב הראשון ששרה היה אגאתה ב"קלע החופשי" של ובר, ב-1838. אירופה קיבלה אותה בתשואות ובשנת 1841 יצאה להשתלם בפריז אצל מנואל גארסיה.
בשנת 1847 נסעה ללונדון, שם נודעה עם הזמן כ"זמיר השוודי".
הופעתה הראשונה באנגליה התקיימה ב-4 במאי של אותה שנה, בתפקיד אליס ב"רוברט השד" של מאיירבר.
מכאן ואילך נחלה הצלחות גדולות בלונדון, מנצ'סטר, ליברפול, ברלין וסטוקהולם.
בינואר 1849 הופיעה בנוריץ', אנגליה, בקונצרט שארגנה אגודת המקהלה של נוריץ'.
העיר מצאה חן בעיניה במידה כזאת, שכעבור חודש שבה והופיעה שם ללא תמורה בשני קונצרטים.
הכנסות הקונצרטים, בסך 1,253 לירות שטרלינג, נתרמו לצדקה וסייעו לרכישת בית לייסד בו בית חולים לילדים.
לינד נחפזה להתארס עם קפטיין ג'ורג' ג'ונס האנגלי, אך דחתה את מועד כלולותיהם בגלל חילוקי דעות בפרטי הסכם הנישואים.
בהיותה אשת עסקים תקיפה לא פחות משהייתה זמרת, התנגדה ג'ני בתוקף לתביעתו, שתפרוש מן הבימה ותשיר רק בכנסייה או למטרות צדקה.
כמו כן דחתה על הסף סעיף בהסכם, שחייב אותה להעביר את כל הונה על שם ג'ורג'.
בסופו של דבר היה זה ג'ורג' עצמו ששם לאל כל סיכוי לקיום הנישואים, כאשר נרדם באחד הערבים כשלינד שרה לפניו.
פגועה וזועמת, עזבה את אנגליה ונסעה לגרמניה בתקווה לשכוח את הארוס שהכזיב.
בחורף 1849–1850 התקבלה לינד כחברה באחוות סטודנטים גרמנית בגטינגן, האישה היחידה באחווה גרמנית קלאסית.
חבריה לאגודה כינוה "ליידי ג'ני הקטנה".
אותה שנה הגיע שמה לאוזני האמרגן פי.
ברנום, שהחליט להיבנות מהצלחתה הקופתית הגדולה והזמינה לארצות הברית אף כי לא שמע מעולם את שירתה.
לינד נענתה להצעתו, שהייתה כרוכה בתשלום שכר נדיב, לאחר שקיבל את תנאיה, להביא עמה את המנצח, המלחין והפסנתרן הגרמני יוליוס בנדיקט, שעמו עבדה באנגליה ואת הבריטון האיטלקי ג'ובאני בלטי לשיר עמה, כיון שרסיטלים לזמרת סולו לא נודעו עוד לקהל המאזינים האמריקאי.
בהתחשב בעלותם המשותפת, ברנום התחייב לסכום משמעותי מאוד בהבאת לינד ופמלייתה המוזיקלית לארצות הברית, ולינד הזהירה והמעשית דרשה שיפקיד את הכסף המובטח בחשבון הבנק שלה באנגליה לפני צאתה לארצות הברית.
ברנום טרח רבות לגייס את הסכום הדרוש, בניגוד לניסיון העבר שלו במגעיו עם אמנים, אבל מאמציו עלו יפה ולינד הגיעה לאמריקה בזמן שנקבע, לאחר חריש עמוק בתודעת הקהל האמריקאי, שלא ידע עליה קודם, ויצאה למסע קונצרטים בעריה העיקריות של אמריקה.
לינד תרמה חלק ניכר מרווחיה לצדקה, נוהג שעלה בקנה אחד עם דמותה כפי שתוארה לאמריקאים וסייע לחבב אותה עליהם.
מסע הקונצרטים של לינד באמריקה נחל הצלחה רבתי והעיתונות האמריקאית החלה לכנותה, כמו זו האנגלית לפניה, בשם "הזמיר השוודי".
בוושינגטון הייתה הראשונה שהופיעה בתיאטרון הלאומי המחודש.
"האולם הלאומי החדש" הורחב להכיל 3,400 איש לקראת בואה וכוחות משטרה מוגברים נקראו לשמור על הסדר בקרב ההמונים, שצבאו על הקופות.
מושב הקונגרס נדחה ושופטי בית המשפט העליון באו לשמוע את הקונצרט.
בתקופת שהותה בארצות הברית, נישאה לינד ב-5 בפברואר 1852 למלחין הגרמני אוטו גולדשמידט.
ג'ני ואוטו חזרו יחדיו לאירופה במאי של אותה שנה באוניה שהביאה אותה לאמריקה.
לזוג נולדו שלושה ילדים, ואלטר אוטו, שנולד בגרמניה ב-1853, ג'ני מריה קתרין שנולדה ב-1857 באנגליה וארנסט סוונד דויד שנולד ב-1861 באנגליה.
לאחר שובה לאירופה סיימה ג'ני לינד את קריירת השירה שלה, אך המשיכה להופיע בהזדמנויות שונות, באורטוריות, קונצרטים והופעות מקהלה, תוך שימת דגש מיוחד על יצירות באך.
עד סוף חייה המשיכה לחיות באנגליה, שם עסקה בפילנתרופיה ולמשך שנים אחדות גם בהוראת שירה בקולג' המלכותי למוזיקה.
הופעתה הפומבית האחרונה הייתה בדיסלדורף, גרמניה, ב-20 בינואר 1870, באורטוריה "רות" שחיבר בעלה.
ג'ני לינד נפטרה ב-2 בנובמבר 1887 ממחלת הסרטן ונקברה במאלוורן, ווסטרשייר.
לאחר מותה פרסם בעלה אוטו גולדשמידט את הביוגרפיה שלה.
היא ציוותה חלק ניכר מהונה למלגות לימודים לסטודנטים שוודים.
דיוקנה של לינד מתנוסס על שטר כסף שוודי בערך של 50 קרונות.
שמה הונצח במקומות שונים באנגליה, בין היתר במוזיאון "אוספי יורק גייט" של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
בקליפורניה נקראה עיירה מתקופת הבהלה לזהב על שמה, אף כי כל הופעותיה באמריקה היו בחוף המזרחי.
בשנת 1930 הופק בהוליווד סרט עם גרייס מור בתפקיד לינד, ובשנת 1941 שיחקה אילזה ורנר את דמותה של לינד בסרט גרמני בשם "הזמיר השוודי".
ג'ני ההפוכה הוא כינוי לבול דואר אמריקני משנת 1918 שבו מופיעה תמונת מטוס מדגם קרטיס JN-4 כשהוא הפוך.
רק 100 בולים המכילים את שגיאת ההדפסה הזו נמצאו, וכך הפך הבול עם השגיאה לאחד הנחשקים בעולם הפילטליה.
בשנת 2005 נמכרה צימדה המכילה 4 בולים של ג'ני ההפוכה בעבור סכום של כ-2.97 מיליון דולר.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 ערך משרד הדואר של ארצות הברית מספר ניסיונות להעביר דואר באמצעים אוויריים.
לפיכך החליט המשרד לחנוך שירות סדיר חדש, ב-15 במאי 1918, אשר יאפשר להעביר דואר בין הערים וושינגטון, פילדלפיה וניו יורק.
משרד הדואר קבע תעריף שנוי במחלוקת, של כ-24 סנטים, עבור השירות החדש.
היה זה תעריף גבוה בהרבה מ-3 הסנטים שנגבו באותה תקופה בעבור דואר מחלקה ראשונה.
בעבור התעריף הגבוה הוחלט להדפיס בול מיוחד אשר צבעי האדום והכחול שלו נשאו צביון פטריוטי.
הבול הציג מטוס קרטיס JN-4, אשר שימש להעברת הדואר.
מלאכת עיצוב והדפסת הבול החדש נעשתה בחיפזון רב.
תהליך חריטת הבול החל רק ב-4 במאי.
ההדפסה החלה ב-10 במאי בגיליונות של 100 בולים (בניגוד לנוהג המקובל של הדפסת 400 בולים וקטיעתם לגיליונות של 100 בולים).
מאחר שהבול הודפס בשני צבעים, היה צורך להזין כל גיליון פעמיים דרך מכונות ההדפסה.
היה זה תהליך מועד לשגיאות, אשר גרר בעבר שגיאות היפוך בבולים שיוצרו ב-1869 ו-1901. לפחות שלושה גיליונות שגויים התגלו במהלך הייצור והושמדו.
הסברה היא שרק גיליון אחד של 100 בולים שגויים שרד.
מאז מנסים אספנים כבר עשרות רבות של שנים לאתר את כל הבולים.
משלוחים ראשונים של הבול החדש הגיעו למשרדי הדואר ב-13 במאי.
מתוך מודעות לאפשרות שקיימים בולים עם היפוכים, פנו מספר אספנים לסניפי הדואר על מנת לרכוש את הבולים החדשים תוך חיפוש אחר שגיאות.
אחד מהם היה אספן בשם W.T.
במכתב לחבר מ-10 במאי מציין רובי ש"יהיה זה משתלם לאתר את הבולים המכילים שגיאות היפוך".
ב-14 במאי הלך רובי למשרד הדואר כדי לקנות את הבולים החדשים.
כפי שהעיד לאחר מכן, כאשר שלף הפקיד גיליון של בולים המכילים שגיאות היפוך, החסיר לבו פעימה.
רובי שילם עבור הגיליון וביקש לראות גיליונות נוספים, אולם הם היו תקינים.
המשך מאורעות אותו יום אינם ידועים בוודאות.
רובי החל לספר על ממצאיו לסוחרי בולים וכתבי עיתונות.
לאחר שבוע שבו החביא את הגיליון מתחת למזרן וסירב לבקשות נציגי הדואר לקנות ממנו את הגיליון בחזרה, מכר רובי את הגיליון לאספן ידוע מפילדלפיה בשם יוג'ין קליין עבור סכום של כ-15,000 דולר.
קליין מיהר למכור את הגיליון לקולונל H.
קליין יעץ לגרין להפריד את הבולים, שכן הם יהיו שווים יותר כבודדים מאשר כגיליון אחד.
מהגיליון הופרדו בלוק אחד של שמונה בולים, מספר בלוקים של ארבעה בולים, והשאר בולים בודדים.
גרין שמר לעצמו מספר בולים.
אחד מהם הושם בתליון עבור אשתו, התליון נמכר ב-2002 תמורת סכום לא ידוע.
גורלם של שישה בולים לא ידוע.
יש כמה בולים שנפגמו, כולל אחד שנשאב לשואב אבק, ואחד שאשתו של גרין השתמשה בו למשלוח מכתב והוא היחיד שנושא חותמת.
באוקטובר 2005 נרכשה צימדה ייחודית בת ארבעה בולים על ידי רוכש אנונימי בעבור סכום של כ-2,970,000 דולר.
זהות הקונה התבררה רק לאחר קנייה.
היה זה כלכלן אמריקני ושמו ביל גרוס.
זמן קצר לאחר ביצוע הרכישה הוא החליט לסחור בהם עם אדם ושמו דונלד סונדמן, נשיא "מיסטיק סטאמפ קומפני" וסוחר בולים, בעבור הבול הנדיר זד גריל, שקיימים ממנו רק שני עותקים בעולם.
על ידי ביצוע הרכישה הפך גרוס לבעליו של אוסף הבולים השלם היחיד המכיל את כל בולי ארצות הברית מהמאה ה-19.
גֶ'נְטְרִיפִיקַצְיָה (מאנגלית: Gentrification; בעברית: עִלּוּת) הוא כינוי, לרוב בעל קונוטציה שלילית, לתהליך עירוני-חברתי מתוכנן או בלתי מתוכנן של מעבר אוכלוסייה מהמעמד הבינוני והגבוה לשכונות חלשות, לרוב במרכזי ערים, תוך שינוי מתמשך של אופי השכונה ודחיקת האוכלוסייה החלשה.
פעמים רבות מלווה בתהליך של התחדשות עירונית של פני הרחובות, שיפוץ בתים ותחלופה של העסקים באזור.
תהליכי ג'נטריפיקציה מתרחשים בחלק גדול מהמרכזים העירוניים בישראל ובעולם.
המונח נטבע לראשונה ב-1964 על ידי הסוציולוגית הבריטית רות גלאס , כדי לתאר את השינויים שהיא זיהתה בלונדון בשנות השישים.
מקור המונח ג'נטרי (gentry) בצרפתית עתיקה, שמתאר מעמד בינוני-גבוה וכן מתאר עלית חברתית (לרוב יש חפיפה בין שתי הקבוצות).
זהו מונח ביקורתי מיסודו, המתייחס להשפעה השלילית של התהליך, ומתאר את פגיעתו במרקם החיים של קהילה שהתגוררה במשך שנים במקום.
בתהליכי ג'נטריפקציה קהילה זו מפורקת תרבותית וחברתית, והיא נדחקת, מסיבות כלכליות וחברתיות, אל מחוץ למקום מגוריה לאורך עשרות שנים.
עם זאת, כיום לעיתים משמש המונח כתיאור חיובי של התחדשות עירונית.
במחקר מתוארת הג'נטריפיקציה כתהליך המתרחש בהדרגה על פי השלבים הבאים:
בשלב הראשון מגיעים לשכונה "חלוצים", תושבים שמוכנים ליטול סיכונים, כגון אמנים ואדריכלים שיש להם ידע, זמן וגם נכונות לשפץ את המבנים הישנים, וליצור סביבם הווי חברתי.
בשלב זה, כשהביקושים עדיין אינם גבוהים, מחירי הדיור הנמוכים יחסית באזור מושכים אוכלוסייה נוספת, לרוב צעירה.
חברי הקבוצה הזו בדרך כלל מגלים סובלנות חברתית כלפי הדיירים הוותיקים של השכונה ומנסים להשתלב בה.
בשלב השני מגיעה לשכונה אוכלוסייה מבוססת יותר ששוכרת או רוכשת מבני מגורים במחירים גבוהים בהרבה מאלו ששולמו בשלב הראשון- ותושבים חדשים עוברים אל השכונה כדי להשתקע בה.
במקביל, מזהים גורמים עסקיים את ההתעוררות ומקימים בשכונה עסקים תואמים, התורמים לעניין הגובר בשכונה.
מכיוון שחלקה היחסי של האוכלוסייה המבוססת גדל, נוצרים מתחים חברתיים בין האוכלוסייה החדשה והוותיקה בשכונה, ועליית מחירי הנדל"ן יוצרת דחיקה, מרצון או שלא-מרצון, של הוותיקים בשכונה החוצה לשכונות אחרות.
בשלב השלישי נכנסים לשכונה אנשי עסקים, מתווכי דירות, קבלנים ומשקיעים גדולים.
אלו מקפיצים עוד יותר את מחירי הנדל"ן בשכונה, הן של בתים משופצים והן של בתים שעודם זקוקים לשיפוץ.
על הוותיקים בעלי הדירות שנותרו, ששווי נכסיהם עלה משמעותית, מופעל לחץ למכור את נכסיהם ולעבור להתגורר בשכונות פחות "טרנדיות" אך עם דיור משופר וחדש.
בשלב זה האוכלוסייה החדשה הופכת לרוב, והאוכלוסייה הוותיקה למיעוט, ומושלם התהליך.
רבים תופסים את הג'נטריפיקציה כתהליך טבעי המתרחש "מלמטה למעלה" – אוכלוסייה שמשנה מציאות חיים בשכונה חלשה.
אך מנגד, יש הסבורים כי מדובר בתהליך יזום.
החוקר הבריטי טום סלייטר מביא דוגמה מהעיר טורונטו ובה הוא מראה כיצד שורת החלטות פוליטיות הובילה לשינוי מעמדי בשכונה.
בין השינויים שהוא מונה: הגבלת בנייה של דירות קטנות, אכיפת חוקי תברואה, בטיחות מבנים ועוד.
חוקרים אחרים שמים את הדגש על כוחן של חברות הנדל"ן ביצירת ג'נטריפיקציה יזומה.
לטענתם, האוכלוסייה הוותיקה בשכונה חסרה את ההון הדרוש לחידושה או את יכולת ההתארגנות להתנגדות למהלך חידוש חיצוני.
חברות הנדל"ן מצידן פועלות לחידוש השכונה בכללותה לרוב עם תמיכה ומימון עירוניים.
כלים נוספים שעשויים לתרום ליצירת ג'נטריפיקציה ממוסדת: תוכניות אב אסטרטגיות, פינוי בינוי, שיפוץ חזיתות מבנים, שיפוץ רחובות ותשתיות מים וביוב, הסדרת חלוקת שטח בבנייה רוויה ישנה, הגבלת אחוזי בנייה של דירות לפי גודל, אכיפה מוגברת של תברואה, בטיחות מבנים ועוד.
השימוש בכלים הללו נעשה לרוב ללא שילוב כלים מרסנים או כאלה שייעודם שימור האוכלוסייה הקיימת, הוותיקה בשכונה.
כלומר, ככל שהרשות המקומית משקיעה בשכונה ללא פיתוח כלים אסטרטגיים לשמירת האוכלוסייה הוותיקה היא למעשה שותפה לתהליך.
אף על פי שהמילה ג'נטריפיקציה היא בעלת קונוטציה שלילית, במובנים רבים זו היא דווקא תופעה שתורמת לעיר, לשכונה ולחלק מהתושבים.
נשאלת השאלה האם ג'נטריפיקציה מחייבת בהכרח פגיעה בתושבים או שאולי ג'נטריפיקציה יכולה דווקא לאפשר לתושבים לשפר את מעמדם הכלכלי, מבלי שיצטרכו לעזוב את בתיהם ובכך לשלב עקרונות של צדק חברתי יחד עם שימור מבנים שפועלים לטובת כל הצדדים.
החוקרת נעמי כרמון טוענת, שמהלך של התחדשות עירונית יכול להיטיב עם המקום ועם תושביו שפועלים לטובת כל הצדדים.
התחדשות עירונית (כמו "פרויקט שיקום שכונות") היא בעיניה תהליך חיובי משום שהוא מאפשר עירוב של אוכלוסיות ומונע סגרגציה של המעמדות הנמוכים.
לטענתה, הצלחת התהליך מותנית בשמירה על עקרונות של צדק חברתי; שותפות בין הציבור, המגזר הפרטי וארגוני המגזר השלישי תוך שימוש בגישה תכנונית הדרגתית ורכה, במטרה לשמר את הישן לצד הכנסת החדש.
עקרונות אלו מסייעים בוויסות תהליך הג'נטריפיקציה, שעשוי להיות אחת התוצאות של התחדשות עירונית.
טום סלייטר מציג את גישותיהם של חוקרים על פיהם שורשי הג'נטריפיקציה נעוצים ב"תרבות הנגד" של סוף שנות ה-60 וברוח זו מבטאים דווקא התנגדות לעקרונות השוק החופשי, ערכים שמרניים וסגנון התכנון המודרני.
הג'נטריפיקציה מבטאת ערכים ליברליים של שונות ואינדיבידואליות ובזכותה, קבוצות חברתיות שונות, מתאחדות ויוצרות גיוון חברתי.
בנוסף, בשל הג'נטריפיקציה שהביאה עמה פיתוח מגוון רחב יותר של שירותים לתוך השכונות שעברו את התהליך, יכולים ליהנות מהם גם אוכלוסיות חלשות יותר, כגון: עובדים במשרות חלקיות, שעמם נמנות נשים ומשפחות חד-הוריות, בעלות הכנסה נמוכה.
המרוויחים מתהליך הג'נטריפיקציה הם בעיקר בעלי דירות, הנהנים מעלייה במחירי הדיור.
כמו כן, מרוויחים מכך גם תושבים חדשים שעבורם זו הזדמנות לשכור או לקנות דירה במחיר יחסית נמוך לעומת אזורים מבוקשים ומבוססים במרכז העיר, ובעלי עסקים שנהנים מביקוש הולך וגדל.
גם העירייה מרוויחה, כי ערך הדירות בשכונה עולה, נפתחים בה עסקים ועבורם היא יכולה לגבות יותר ארנונה.
כמו כן, ניכר שיפור בתנאי החיים בשכונה שעד לא מזמן נחשבה כ'בעייתית' בעיר.
בנוסף, שוכרי דירות ברמת הכנסה בינונית-גבוהה עשויים להרוויח מן השיפור בתשתיות ובשירותים בשכונה.
חסרונות והפסדים אפשריים של התהליך
המפסידים העיקריים הם שוכרי דירות ברמת הכנסה בינונית-נמוכה, שאינם מסוגלים להתמודד עם העלייה במחירי הדיור, במיוחד זקנים, נכים או כל מי שהכנסתו תלויה בקצבה או תשלום קבוע אחר.
גם עסקים ותיקים עלולים להפסיד מהתהליך, עם העלייה בדמי שכירות של חנויות ושינוי בהרגלי הקנייה של התושבים.
לעיתים העיריות גם מעלות ארנונה לעסקים לאחר תהליך של ג'נטריפיקציה, ובכך מקשות על בעלי בתים ותיקים וגורמות לעלייה נוספת בדמי השכירות של חנויות.
מפסידות מרכזיות נוספות הן הרשויות אשר צריכות להתמודד עם מצוקת הדיור של האוכלוסייה הענייה הוותיקה.
הגישה הליברלית והנאו-מרקסיסטית לתופעת הג'נטריפיקציה
אופייה הדיאלקטי של תופעת הג'נטריפיקציה, לצד מחלוקות אידאולוגיות ותאורטיות שהיא מעוררת, הביאו בשנות ה-80 לצמיחתן של שתי גישות עיקריות, המציגות שתי עמדות מנוגדות זו לזו בחקר הבניית המרחב העירוני:
הגישה הניאו מרקסיסטית-ביקורתית (הגישה הכלכלית): מספקת הסבר להתפלגות אזורי המגורים בעיר כתוצאה מהתפתחות עירונית לא שוויונית וכתוצר ישיר של מיקום האוכלוסיות בסולם החברתי.
על פי גישה זו, ג'נטריפיקציה תתרחש באזורים אטרקטיביים שהוזנחו לאורך שנים ושקיים בהם הפער המרבי בין ערך השוק הקיים של הנכס לבין הערך הפוטנציאלי שלו.
הגישה הליברלית והנאו-וובריאנית (הגישה התרבותית): רואה את הג'נטריפיקציה כתוצר של העדפות תרבותיות, של שינויים דמוגרפים ושל שינויים בסגנון החיים של הצרכן.
לפי גישה זו, אוכלוסייה ממעמד בינוני שחודרת לשכונות מוזנחות, מונעת על ידי אידאולוגיה פרו- עירונית המחדשת ערכים כמו "יצירתיות" ו"חלוציות".
האנשים הללו מתווים טעם תרבותי מסוים וכיוון אסתטי ייחודי וצועדים בראש המחנה הבורגני שבא בעקבותיהם.
בשנות התשעים התפתח המחקר האורבני לידי סינתזה של שתי הגישות.
כך באה לעולם פרדיגמה משולבת, הבוחנת את "הכלכלה התרבותית של הערים".
עקב כך שונתה ההגדרה המסורתית של ג'נטריפיקציה והיא הוגדרה: "תנועה בשדה כוח עירוני, המפגישה בין עמדות וסוכנים הנאבקים על הון כלכלי, תרבותי וסימבולי".
הגישה המשולבת מנתחת את הג'נטריפיקציה באמצעות ניתוח כלכלי-תרבותי המשלב היצע וביקוש, מעמד ורציונליות כלכלית לצד סגנון חיים נבדל.
טום סלייטר סקר את סיפורה של שכונת דרום פארקדייל (South Parkdale) בקנדה, שהושפעה מקרבתה למוסד לבריאות הנפש.
בעקבות פירוק המוסד הפסיכיאטרי, אלפי מטופלים שוחררו ממנו והועברו להתגורר במבני השכונה.
מאמצע שנות ה-80, החלה הגירה של אנשי מעמד בינוני לשכונה בשל סגנון הבנייה הוויקטוריאני והאדווארדי המזוהה עם מראה השכונה.
בשלב מאוחר יותר, התפתחה במקום קהילת אמנים שמשכה לשכונה בני מעמד סוציו-אקונומי גבוה, ובהמשך לכך ננקטו פעולות על ידי העירייה כדי למנוע מתושבי המקום הרווקים/בודדים לגור באזור ולפנות מקום למשפחות ממעמד בינוני במקומם.
בשנת 1917 עלה באש שטח ניכר במרכז העיר סלוניקי שביוון, אשר היה מאוכלס בעיקר בקהילה היהודית, מוסדותיה ומקורות התעסוקה שלה (בעיקר חנויות).
הייתה זו שריפה גדולה, במהלכה עלו באש מעלה מ-4000 בתים של כ-70000 איש, בשטח כולל של 217 הקטאר.
הגרסה הרשמית הייתה שהאש התלקחה כתוצאה מ"תאונת בישול", הממשלה היוונית, בראשות אלפטריוס וניזלוס, ביטלה את הזכויות בקרקע של הדיירים הקודמים, בניגוד לנוהל שהיה מקובל עד אותה עת.
המגרשים הוצאו למכרז, וכך עברו לידיהם של עשירי סלוניקי.האזור נבנה בסטנדרטים מודרניים ,על פי תוכנית ממשלתית, עירונית אירופית, אשר באה להפוך את סלוניקי היהודית והעות'מאנית לעיר יוונית מובהקת, ומרכזה ישרת בעיקר יוונים מהמעמד הבינוני והגבוה.
שכונת נווה צדק, תל אביב
נווה צדק, השכונה הראשונה של תל אביב, הפכה בשנות ה-60 של המאה הקודמת למוקד של הזנחה ועוני.
העירייה כבר שקלה להרוס אותה ולהקים במקומה מרכז עסקים, אך התנגדות ציבורית, בין השאר בגלל אופייה האדריכלי המיוחד, הובילה לגניזת התוכנית.
בשנות ה-80 החלה מגמת תנועה של תושבים צעירים ואמנים לשכונה הזולה, ותוך שנים ספורות החלה העירייה לעודד את התנועה הזאת באמצעות תוכנית תמריצים לשיקום ולשימור מבניה הייחודיים.
היום מרבית התושבים הם לכל הפחות אמידים, השכונה הפכה למוקד של סיורים רגליים לתיירים, ויש בה בתי עסק רבים ותוססים.
בגבולות השכונה נבנים מגדלי יוקרה, זאת משום שבשכונה עצמה הבנייה לגובה אסורה.
בשנות ה-90 גילו צעירים ואמנים את הפוטנציאל הגלום בשכונת פלורנטין, ונמשכו לחללים הגדולים, לשקט התעשייתי ולשכירות הזולה (בדומה למה שקרה במקומות רבים אחרים בעולם, כמו אזור הסוהו בניו-יורק או רובע קרויצברג בברלין).
עם השנים, קבוצת אוכלוסייה זו חוללה מהפך במקום והפכה את פלורנטין משכונת בעלי מלאכה מוזנחת לאחד המקומות הכי "חמים" בעיר.
היזמים לא איחרו לבוא, והיום נחשבת פלורנטין לשכונה שעברה מהפך משכונה "זולה" ונגישה, שמהווה גם מרכז אמנותי ויצירתי חשוב בעיר, לשכונה בורגנית ו"נקייה" יותר, שחללי האמנות האלטרנטיביים שאפיינו אותה הולכים ונעלמים.
בבקעה, למשל, הג'נטריפיקציה היא פועל יוצא של נכונותם הגוברת של בעלי היכולת הכלכלית לשפץ בתים ישנים שלפני כן לא נחשבו בעיניהם.
הארלם עברה תהליך מובהק של ג'נטריפיקציה מסוף המאה ה-20 ועד שנות ה-20 של המאה ה-21.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 הארלם הייתה מזוהה עם בניינים נטושים, שירותים עירוניים לקויים, תחושת יאוש כללית, ורמת פשע גבוהה.
מאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלה מגמה חדשה: יזמים ומשקיעים, ובעקבותיהם גם תושבים לבנים מהמעמד הבינוני־גבוה, החלו להגיע להארלם, כשהם מזהים בה פוטנציאל נדל"ני עצום – קרבה למרכז מנהטן, תחבורה נוחה, ובניינים היסטוריים מרשימים במחירים נמוכים יחסית.
עיריית ניו יורק השקיעה במודע בפרויקטים של פיתוח: שיפוץ פארקים, חיזוק אבטחה, שיפוץ תשתיות, פיתוח קווי מטרו.
ההשקעות הללו – שהיו חיוניות – לוו גם בעלייה מתמשכת במחירי השכירות, ובהדרגה החלו תושבים ותיקים – בעיקר ממשפחות שחורות והיספניות – להידחק החוצה.
כתוצאה מאותם תהליכים, הארלם של שנות ה-20 של המאה ה-21 היא שכונה שונה כמעט לבלי היכר מהארלם של שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
ג'נטלמנים של מזל הוא סרט קומדיה סובייטי משנת 1971 בכיכובם של יבגני לאונוב, סבילי קרמרוב וגיאורגי ויצין .
הוא נבחר ל"סרט הקומדיה הסובייטי של כל הזמנים".
תוך שנה מאז שיצא לאקרנים ב-1971 צפו בו יותר מ-65 מיליון אנשים ברחבי העולם.
ב-2012 הבמאי טימור בקממבטוב הכריז כי הוא עובד על הפקת סרט המשך והודיע כי הוא מעוניין שדימה בילאן ישחק בתפקיד הראשי.
מטבע לשון "ג'נטלמן של מזל" מסמל ברוסית את שודדי ים.
כוכב הסרט הוא יבגני טרושקין (יבגני לאונוב), תושב מוסקבה, גנן בגן ילדים ומתגורר עם אמו.
טרושקין דומה בדמיון מפליא לדוצנט, עבריין ידוע ואכזרי.
דוצנט וחבורתו גנבו קסדה של אלכסנדר הגדול העשויה מזהב טהור מאתר חפירות בקזחסטן.
בדרך לעבודה טרושקין נתקל באוטובוס באחד הארכאולוגים (ארסט גארין) שבטוח שהוא דוצנט ומתחיל לעקוב אחריו.
לאחר שהטעות מתבררת ומתברר גם שדוצנט וחבורתו נתפסו ונכלאו.
דוצנט בכלא אחד וחבורתו בכלא אחר.
המשטרה מבקשת מטרושקין לעזור להם למצוא את הקסדה על ידי כך שיכניסו אותו לכלא באותו תא עם חבורתו של דוצנט.
טרושקין מסכים ומגיע לכלא שם פוגש את פדיה ירמקוב (סבילי קרמרוב) וגברילה שרמטייב (גיאורגי ויצן), חבורתו של דוצנט.
טרושקין מסביר להם שקיבל מכה בראש ומאז לא זוכר הרבה דברים וביניהם היכן החביאו את הקסדה.
טרושקין בשיתוף המשטרה מביים בריחה יחד עם ירמקוב ושרמטייב, אליהם מצטרף אסיר נוסף שהחליט לברוח גם, ואסילי אליבאבא (רדנר מורטוב).
בזמן שהם "נמלטים" בורח גם דוצנט האמיתי ומתחיל לחפש את הקסדה.
בסופה של העלילה החבורה מצליחה למצוא את הקסדה במעמקי אגם קפוא וטרושקין הופך את חבורת הפושעים לאנשים טובים שחוזרים למוטב.
ג'נטלמנים מובחרים (במקור: The League of Extraordinary Gentlemen) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי משנת 2003 בכיכובו של שון קונרי המבוסס על סדרת קומיקס בשם "The League of Extraordinary Gentlemen", שנוצרה על ידי אלן מור.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 ביולי 2003, ובישראל ב-9 באוקטובר 2003, הסרט הצליח כלכלית, אך נחשב לכישלון בעיני המבקרים.
עלילת הסרט, כמו עלילת סדרת הקומיקס, סובבת סביב קבוצת אנשים בעלי כוחות מיוחדים, שחוברת כדי למנוע פגיעה בעולם.
הדמויות השונות לקוחות ממספר ספרים שנמצאים ברשות הציבור.
דוקטור ג'קיל לקוח מ"המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד", מינה הרקר לקוחה מ"דרקולה", דוריאן גריי לקוח מ"תמונתו של דוריאן גריי", עברו של סקינר, אדם בלתי נראה, מושפע בחלקו מ"האיש הבלתי נראה", קפטן נמו נלקח מ"20,000 מיל מתחת למים" ו"אי התעלומות", ואלן קווטרמיין נלקח מ"מכרות המלך שלמה" והמשכיו.
עלילת הסרט מתרחשת בסוף המאה ה-19, ובו נבל מסתורי, שמכנה את עצמו "הפנטום", מנסה לגרום למלחמת עולם.
אדם המכנה עצמו "מ.", שעובד עבור ממשלת בריטניה, מחליט ליצור קבוצת אנשים בעל כוח מיוחד שילחמו בפנטום, וימנעו את מלחמת העולם.
הוא שולח שליח לאפריקה לגייס את אלן קווטרמיין (דמות מהספר מכרות המלך שלמה), שמסרב בגלל היותו שבע הרפתקאות (ומאוחר יותר מגלים גם בגלל שבנו נהרג באחד מהרפתקאותיו), מכיוון שאיבד חברים רבים בהם.
הוא מעוניין לחיות את חייו הרחק מתשומת הלב של הציבור, וכשמגיעים למסבאה בה הוא מבלה מטיילים המעוניינים לשמוע על הרפתקאותיו, חברו מתחזה אליו.
הפנטום מגלה על גיוס הקבוצה, ושולח שליחים עם שריון ונשק אוטומטי להרוג את קווטרמיין, ללא הצלחה.
קווטרמיין הורג את כולם, אך בלי ששם לב הם הספיקו להטמין פצצת זמן במסבאה, והיא הורגת את חבריו.
דבר שגורם לו להצטרף למאבק בפנטום.
האיש הבלתי נראה המקורי מת.
ביחד הקבוצה צריכה לגייס עוד שני אנשים לקבוצתם - דוקטור ג'קיל ודוריאן גריי.
דוריאן גריי בהתחלה מסרב, אך לאחר שהפנטום ואנשיו תוקפים את הקבוצה בביתו, הוא מצטרף אליהם.
בנוסף מצטרף אליהם תום סויר, סוכן אמריקני שנשלח לעזור להם.
ביחד הם פוגשים בג'קיל כשהוא בצורתו של מר הייד, מפלצת אימתנית וחזקה, והם נאלצים ללחום בו ולהחזיר אותו למצבו הטבעי.
כדוקטור ג'קיל הוא מתגלה כלא יציב, והשימוש הרב שלו בנוסחה שהופכת אותו למר הייד, גרמה לו להיות מכור אליה, והוא מתקשה למנוע מהייד להשתלט עליו.
כשכל הקבוצה ביחד "מ." מספר להם שבעבר גויסו קבוצות דומות לקבוצתם, למטרות דומות - הגנת העולם מפני אנשים המנסים לפגוע בו, ושקבוצות אלו פורקו זמן קצר לאחר שהמשבר שבגללו הן גויסו חלף, ושקבוצתם היא הממשיכה של שושלת ארוכה.
"מ." גילה שהפנטום, שהשיג תרשימים של יסודות ונציה שנוצרו על ידי לאונרדו דה וינצ'י, ושהוא מתכונן לטמון פצצות ביסודות וכך להטביע את ונציה, ולהתחיל מלחמת עולם.
הקבוצה ממהרת להגיע לוונציה, בעזרת הצוללת "נאוטילוס" של קפטן נמו, ובמהלך המסע מגלים שיש בקרבם מרגל.
אחד מבקבוקוני השיקוי של דוקטור ג'קיל, שהופך אדם למפלצת, נגנב, ואירועים מוזרים קורים במהלך המסע.
הקבוצה חושדת בסקינר, שנעלם זמן קצר לאחר תחילת המסע.
בהגיעם לוונציה הם מגלים שאיחרו את המועד, ושהפצצות שהפנטום הטמין התחילו להתפוצץ.
הם מחליטים לשלוח טיל לבניין שנמצא בנתיב ההרס, ובכך לעצור את תגובת השרשרת שגרמו לה הפצצות.
סויר נשלח במכונית מהירה, פרי המצאתו של נמו, למצוא בניין כזה ולשלוח ממנו נור, וכך ידע נמו לאן לשלוח את הטיל.
קווטרמיין מזהה את הפנטום ורודף אחריו, מצליח להסיר את מסכתו ומגלה שהוא "מ.".
הקבוצה חוזרת לנאוטילוס שם הם מגלים שהבוגד הוא בעצם דוריאן גריי, שמצליח לברוח בצוללת מילוט.
הקבוצה רודפת אחריו ללא הצלחה, ומגלה תקליט שהשאיר.
התקליט מגלה להם ששיתף פעולה עם "מ." מכיוון שהחזיק בדיוקנו, דיוקן מכושף שמזדקן במקום גריי, וכך הופך אותו לבן אלמוות, ושגיוס הקבוצה היה תרמית - מעולם לא היו קבוצות דומות לקבוצתם, ו"מ." יצר את הפנטום ואסף אותם רק כדי להשיג את כוחותיהם המיוחדים.
"מ." מתכנן לבנות צבא משלו של צוללות נאוטילוס, מפלצות אימתניות ועוד, ולגרום למלחמות קשות ברחבי העולם שמהן ירוויח כסף רב.
הוא לבסוף גם מגלה להם שהתקליט שאותם שמעו השמיע צליל גבוה, אותם רוב חברי הקבוצה, מלבד הייד, לא הצליחו לשמוע, שהפעיל פצצות שגריי הטמין בנאוטילוס.
הקבוצה ורוב מלחי הצוללת שורדים את הפיצוצים, ומחליטים למצוא את "מ." ולעצור את תוכניתו.
הקבוצה מקבלת שדר מסקינר, שהסתנן לצוללת המילוט של גריי, שמוסר להם את המיקום של אחוזתו ומפעלו הסודי של "מ.".
בהגיעם למפעל הם מצליחים לפרוץ לתוכו, לפנות את המדענים העובדים שם, ולפוצץ חלקים מהמפעל.
במהלך הלחימה בין אנשיו של "מ." לבין הקבוצה, סקינר נפגע ונכווה קשות, אך שורד.
מינה פוגשת בגריי ונלחמת בו, אך מכיוון ששניהם בני אלמוות, הם לא מצליחים לפגוע אחד בשני.
מינה מבחינה בדיוקן של גריי, שעטוף בנייר, ובעת שדעתה מוסחת גריי דוקר אותה עם חרבו ונראה שמצליח להרוג אותה.
הוא מוציא את חרבו מגופתה, והיא מתעוררת לחיים, מסירה את העטיפה מדיוקנו ומראה לו אותו.
הכישוף שפעל על גריי נשבר, הוא מזדקן, מת וגופתו מתפוררת.
אלן קווטרמיין רודף אחרי "מ.", שמתברר שהוא ג'יימס מוריארטי, הפושע הכי מסוכן נגדו התמודד שרלוק הולמס, ששרד את הדו-קרב האחרון ביניהם.
נראה שקווטרמיין עומד לנצח, אך דעתו מוסחת על ידי הגעתו של סויר שעומד להיהרג על ידי אחד מאנשיו של "מ.".
הוא מפנה ל"מ." את גבו, מציל את סויר, ו"מ." דוקר אותו בגבו ובורח מהאחוזה.
קווטרמיין גוסס ולבסוף מת, וסויר יורה ומצליח לפגוע ב"מ." הנס מהמקום, כשהוא במרחק כמה מאות מטרים ממנו, והורג אותו.
חברי הקבוצה, שהצליחו לסכל את תוכניותיו של מוריארטי, קוברים את גופתו של קווטרמיין באפריקה, ומחליטים להישאר כקבוצה.
שון קונרי - כאלן קווטרמיין
נאסרודין שאה - כקפטן נמו
טוני קוראן - כרודני סקינר, האיש הבלתי נראה
ג'ייסון פלמינג - כדוקטור ג'קיל ומר הייד
פיטה וילסון - כמינה הרקר
סטיוארט טאונסנד - כדוריאן גריי
שיין ווסט - כתום סויר
ריצ'רד רוקסבורו - פרופסור מוריארטי / "מ" / הפנטום, הנבל הראשי של הסרט.
טום גודמן-היל - סנדרסון ריד
"ג'נטלמנים מובחרים" הכניס 23 מיליון דולר בשבוע הראשון להקרנתו, והיה הסרט השני מבחינת שיעור ההכנסות לאותו שבוע, למרות הביקורות הרעות הרבות שהוא קיבל.
לבסוף הכניס הסרט בארצות הברית 66,465,204 דולר - סכום קטן יותר מעלות הפקת הסרט, שהייתה 78 מיליון דולר, אך ביחד עם המכירות בחו"ל, שהסתכמו ב-112,800,000 דולר, הסרט הכניס בסך הכול 179,265,204 דולר, יותר מכפול מתקציב הפקתו, והפך למצליח כלכלית.
קווין אוניל, צייר סדרת הקומיקס שעליה מבוסס הסרט, אמר שהסרט לא מכבד את סדרת הקומיקס ובכלל לא דומה לה אך היוצרים השיגו את מה שניסו להשיג, ושהוא ראה עיבודים גרועים יותר של קומיקס לסרטים.
הסרט היה מועמד לפרס סאטורן ב-2004 בקטגוריות סרט הפנטזיה הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר (פיטה וילסון), וההלבשה הטובה ביותר.
הפקת הסרט הייתה רצופה בעיות - היחסים בין במאי הסרט, סטיבן נורינגטון, לבין השחקן הראשי בסרט, שון קונרי (ששימש גם כמפיק בפועל), היו מתוחים, וסט של הסרט בפראג, ברפובליקה הצ'כית נהרס לאחר שיטפון.
התביעה טענה שהקומיקס של אלן מור נוצר כדי לכסות על הגנבה.
סכום התביעה היה על סך 100 מיליון דולר, אך שני הצדדים לבסוף הגיעו להסדר.
אלן מור, יוצר סדרת הקומיקס שעליה מתבסס הסרט, שנקרא להעיד במשפט, נעלב מההסדר, והרגיש שנגנבה ממנו האפשרות להוכיח שיצירתו מקורית.
פסקול הסרט נכתב על ידי טרבור ג'ונס, וחלקים ממנו בוצעו על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון ולהקת "Ladysmith Black Mambazo", ונמכר רק בצורה דיגיטלית, עקב כך שלטענת חברת אפל, שהפיצה את הפסקול, תקליטורי פסקול לא נמכרים טוב מספיק.
ג'ני גרוס הייתה שחקנית תיאטרון יהודיה אשר שיחקה באוסטרו-הונגריה ובגרמניה.
גרוס נולדה במושונטארצ'ה (Mosontarcsa) שבהונגריה, על גבול אוסטריה, (כיום אנדאו (Andau) באוסטריה).
החלה לשחק בתיאטרון קארל (CarlTheater) בווינה כשא.פ.
ב-1885 שיחקה בתיאטרון הממלכתי-לאומי הגרמני (Hoftheater) בברלין בתפקיד אשת סלונים סנטימנטלית (Salondame) ולאחר מכן בתיאטרון לסינג (Lessingtheater) שנוהל על ידי אוסקר בלומנטל.
גרוס הייתה אהובת מבקרי התיאטרון ובהם המשורר והסופר הגרמני תאודור פונטאנה.
היא שיחקה בהצגת הבכורה של ההצגה "מאדאם סאן-ג'יין" (Madame Sans-Gêne) של המחזאי ויקטוריאן סארדו (Victorien Sardou) בעת שהוצגה בגרמניה בפעם הראשונה.
גם במחזותיו של המחזאי-סופר-משורר האוסטרי לודוויג אנצנגרובר (Ludwig Anzengruber) וגם בקומדיות העממיות, הוכיחה גרוס את כשרונה הרב-גוני.
גרוס נפטרה בברלין בירת גרמניה ב-8 במאי 1904, ונקברה בווינה.
ג'ני ומועדון החתולים הוא ספר ילדים מאת הסופרת והמאיירת האמריקנית אסתר אווריל.
הספר הוא אסופה של חמישה סיפורים שנכתבו על ידי אווריל בין שנות ה-40 וה-70 של המאה ה-20, מתוך שלושה עשר סיפורים שכתבה בסך הכול בסדרה.
הדמות הראשית בספר היא ג'ני לינסקי, חתולה שחורה בעלת צעיף אדום המעוניינת להצטרף למועדון החתולים השכונתי.
זהו הספר הראשון בסדרת "הרפתקה ראשונה: קלאסיקה לראשית קריאה" מבית ההוצאות אוקיינוס ומודן הוצאה לאור.
ג'ני טוּראל הייתה זמרת אופרה אמריקאית ממוצא יהודי-רוסי שהתפרסמה גם באופרה וגם ברסיטלים.
נולדה בשם ג'ני דוידוביץ' בוויטבסק שבאימפריה הרוסית.
כילדה היא ניגנה בחליל ואחרי כן למדה נגינה בפסנתר.
אחרי המהפכה הרוסית עזבה משפחתה היהודית את רוסיה והתיישבה באופן זמני בדנציג.
מאוחר יותר הם עברו לפריז, שם היא המשיכה ללמוד פסנתר ושקלה לפתוח בקריירה של הופעות בקונצרטים כפסנתרנית.
באותה תקופה התחילה ללמוד פיתוח קול אצל ריינלדו האן ואנה אל-טור והחליטה להקדיש את עצמה לזמרה מקצועית.
נאמר עליה שהיא שינתה את שם משפחתה לטוראל על ידי החלפת סדר ההברות של שם מורתה אנה אל-טור, אבל היא הכחישה זאת.
פתיחת מסע ההופעות האופראי באירופה של ג'ני טוראל הייתה ב"אופרה הרוסית" (Opéra Russe) בפריז ב-1931. ב-9 באפריל 1933 היא שרה באופרה-קומיק בפריז את כרמן באופרה "כרמן" של ז'ורז' ביזה.
היא שרה גם את תפקידי ז'קלין (ב"הרופא בעל כורחו" של שארל גונו), שרלוט ("ורתר", מאת ז'יל מאסנה) ומרסלינה ("נישואי פיגארו") ב-1940.
את המסע הראשון שלה בארצות הברית פתחה בבית האופרה העירוני בשיקגו בתפקיד לורנזאצ'ו מאת ארנסט מורה (Ernest Moret) ב-1930. הקריירה שלה במטרופוליטן אופרה הייתה קצרה.
היא התחילה להופיע שם במאי 1937 בתפקיד מיניון והופיעה במשך כמה עונות בשנות ה-40 כרוזינה, אדלג'יזה וכרמן.
ב-1940, זמן קצר לפני כיבוש פריז על יד גרמניה הנאצית, היא עברה לליסבון ובסופו של דבר היגרה לארצות הברית.
היא קיבלה אזרחות אמריקאית ב־1946. ב-1951 היא גילמה את תפקיד בבה הטורקית באופרה של איגור סטרווינסקי דרכו של הולל.
היא הייתה המבצעת הראשונה של שירים מאת ליאונרד ברנשטיין (כולל מחזור השירים "אני שונא מוזיקה (I Hate Music 1943 וכן שירים מאת פרנסיס פולנק ופאול הינדמית.
כמו כן שרה בביצוע הבכורה העולמי של הסימפוניה השלישית של ברנשטיין, "קדיש", בדצמבר 1963 בישראל.
בשנת 1950 ביקרה יחד עם ברנשטיין בישראל בעיצומה של תקופת הצנע והשניים הופיעו בתזמורת הפילהרמונית.
בשנים שלאחר מכן התמקדה ג'ני טוראל ברסיטלים והופעות עם תזמורת, והצטיינה, במיוחד, ברפרטואר צרפתי.
היא גם לימדה בבית הספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק ובפסטיבל המוזיקה של אספן בקולורדו.
ההופעה האחרונה שלה באופרה הייתה בתפקיד דוניה מרטה (Doña Marta) בפרמיירה העולמית של האופרה "אלמנה שחורה"
של תומאס פסטיירי (Thomas Pasatieri), באופרה של סיאטל ב-1972.
היא נפטרה ב-23 בנובמבר 1973 בניו יורק.
ג'ני-ונדה ברקמן הייתה פושעת מלחמה נאצית.
במהלך מלחמת העולם השנייה תפקדה בתור שומרת במחנה הריכוז שטוטהוף.
לפי הסברה הרווחת היא העבירה את מרב שנות ילדותה ונעוריה בהמבורג גרמניה.
בשנת 1944 מונתה לתפקיד שומרת במחנה הנשים מחנה הנשים ברומברג-אוסט שהיה במחנה הריכוז שטוטהוף, שם התאכזרה והתעללה באסירות, בחלקן למוות.
כמו כן השתתפה בסלקציות של הנשים והילדים לתאי הגזים.
בקרב נשות המחנה זכתה לכינוי "רוח הרפאים היפה" ונחשבה לרוצחת בדם-קר.
נאמר עליה שלא היססה להכות את קורבנותיה למוות, שהיו לרוב נשים וילדים, ולא היססה בבחירתם לתאי הגזים.
ברקמן נמלטה משטוטהוף עם התקרבות הצבא האדום לשטחים שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית, ונעצרה במאי 1945 לאחר שניסתה להימלט בתחנת הרכבת של העיר גדנסק.
היא הועמדה לדין במסגרת משפטי שטוטהוף שנפתחו ב-8 באוקטובר 1946 בנוסף לחמישה עשר פושעי מלחמה נאצים נוספים ממחנה הריכוז שטוטהוף על פשעים שביצעו במחנה.
על פי עדויות הנוכחים בבית הדין, היא צחקקה במהלך המשפט, פלרטטה עם שומריה וככל הנראה סידרה את שיערה בזמן שמיעת עדות על מעלליה במחנה.
היא נמצאה אשמה, ולאחר מכן הכריזה: "החיים הם אכן תענוג, ותענוגות הם לרוב קצרים".
ברקמן הוצאה להורג בגיל 24 בתלייה תוך שנשמטה מתא מטען של משאית יחד עם עשרה נאשמים נוספים מהמשפט, בין היתר גרדה שטיינהוף, ונדה קלאף ואליזבת בקר, בעיר גדנסק ב-4 ביולי 1946.
ג'ני לבל (בסרבו-קרואטית: ז'ני לבל, Ženi Lebl ,Жени Лебл; 20 ביוני 1927 – 20 באוקטובר 2009) הייתה עיתונאית, סופרת, מתרגמת והיסטוריונית, חוקרת יהדות יוגוסלביה.
ג'ני נולדה בעיירה אלכסינאץ (Aleksinac) שבמחוז נישאבה (Nišava) בסרביה לאנה ולאון, מהנדס ולויטננט קולונל במילואים.
אמה נשלחה למחנה הריכוז סיימישטה ושם מצאה את מותה במשאית גז.
אביה נשבה על ידי הגרמנים.
אחיה הצטרף לכוחות הפרטיזנים לאחר שהות במחנה הריכוז ראב.
היא מצאה מקלט תחת שם בדוי בעיר ניש, שם הוסתרה אצל ילנה גלבשקי והשתיים עמלו על הדפסת פמפלטים פרטיזנים עד שנעצרו בפברואר 1943. גלבשקי הוצאה להורג ולבל נשלחה לגרמניה ונכלאה בבתי כלא ובמחנות ריכוז בעוד שאף אחד לא ידע על זהותה האמיתית.
ב-1945 היא שוחררה מכלא הגסטפו בברלין וחזרה לבלגרד.
עם שובה לבלגרד סיימה לבל בית ספר תיכון ובהמשך למדה משפטים, דיפלומטיה ועיתונאות באוניברסיטת בלגרד.
במקביל עבדה בעיתון "פוליטיקה", אך אחד מעמיתיה לעבודה, שחשק במשרתה, הפליל אותה כשסיפרה בדיחה תמימה על המרשל טיטו.
בשל כך נכלאה במשך שנתיים וחצי בגולאג היוגוסלבי גולי אוטוק (Goli Otok).
בעקבות תקופה זו, הסופר היוגוסלבי דנילו קיש ערך ב-1989 בישראל ראיון (בשם "Goli Život") עמה ועם אסירה-לשעבר יהודייה נוספת, אווה פאניץ'.
בספטמבר 1954, לאחר שלוש שנים שבהן סירבו השלטונות לאפשר לה לצאת מן המדינה, עלתה לבל לישראל.
היא למדה בבית הספר להכשרת טכנאי רנטגן בחיפה, ולאחר מכן עבדה שנים אחדות בבית החולים פוריה.
מאוחר יותר עבדה כמרצה וניהלה את בית הספר לרדיוגרפיה בבית החולים איכילוב.
לצד זאת, חקרה לבל את תולדות יהודי יוגוסלביה וכתבה עשרות ספרים ומאמרים בעברית ובסרבו-קרואטית.
על מחקרה ההיסטורי זכתה ב-26 פרסים בתחרויות אנונימיות של איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה.
חלק ממחקרה נעשה במסגרת פעילות התאחדות עולי יוגוסלביה לשעבר והיא שימשה כעורכת ביטאון ההתאחדות.
לבל גם עסקה בתרגום ספרות עברית לסרבו-קרואטית, תרגומיה פורסמו בכתבי-עת ספרותיים בארצות יוגוסלביה לשעבר.
הסיגלית הלבנה: שנתיים וחצי בגולאג היוגוסלבי לנשים, תל אביב: עם עובד, 1993.
פתאום שונה פתאום אחרת: סיפורה של נערה יהודייה ביוגוסלוויה הכבושה, ירושלים: יד ושם, 1997.
גאות ושבר: פרקים בתולדות יהודי מקדוניה הווארדארית, ירושלים: מורשת – ועד עדת הספרדים ועדות המזרח, 1986.
(עורכת), חיילים יהודים מיוגוסלביה: כשבויי מלחמה בגרמניה הנאצית, אלבום זיכרון במלאת יובל לשחרור 1945–1995, תל אביב: ארגון ותיקי מלחמת העולם השנייה בישראל – הקבוצה היוגוסלבית, 1995.
חאג' אמין וברלין, תל אביב: חמו"ל, תשנ"ו 1996.
אתמול, היום: יוצאי יוגוסלביה לשעבר בבניין הארץ, תל אביב: התאחדות עולי יוגוסלביה-לשעבר בישראל, 1999.
עד 'הפתרון הסופי': היהודים בבלגראד 1521–1942, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2006.
שואת יהודי יוגוסלאביה: הקהילות במאקדוניה, פירוט וחבל קוסובו, פעמים 27, תשמ"ו, עמ' 72–75.
"'חולה אהבת ירושלים': ר' יהודה אלקלעי - הרקע הפוליטי והקהילתי לפועלו", פעמים 40, תשמ"ט, עמ' 21–48.
"חאג' אמין אל-חוסייני, המופתי הירושלמי: פושע מלחמה", דימוי 8, תשנ"ד, עמ' 28–32.
"עברית בחוצות מונאסטיר הנחרבת: ר' שבתי ג'אאין – תולדותיו של רב, מהפכן, ומחזאי ציוני בלאדינו", דימוי 11, תשנ"ו, עמ' 22–29.
"שתי פורענויות ביהודי ראגוזה: שתי עלילות דם שהתרחשו בראגוזה, האחת בתחילת המאה ה-16 והשנייה מאה עשרים שנה לאחר מכן", דימוי 13(ב'), תשנ"ו, עמ' 22–28.
"שואת יהודי יוגוסלביה", בשביל הזיכרון 33, תשנ"ט, עמ' 41–45.
"נוכחות חזקה", פעמים 105–106, תשס"ו, עמ' 266–277. [ביקורת על: דינה קטן בן-ציון, נוכחות והיעלמות: יהודים ויהדות ביוגוסלביה לשעבר בראי הספרות, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ב]
"ידיד ציוני בפרלמנט העות'מאני: סיפורו הנשכח של דימיטר ולאכוב ה"ציוני" המקדוני מסלוניקי", עת־מול 209, תש"ע, עמ' 4–7.
ג'ניפר אן "ג'ני" אגאטר, OBE היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
היא התחילה את הקריירה שלה כבר כילדה באמצע שנות השישים של המאה העשרים כשהופיעה בטלוויזיה ובעיבוד קולנועי של הספר "ילדי המסילה" ובסרט הקולנוע "שוטטות" (Walkabout).
אגאטר שיחקה בתפקיד ג'סיקה 6 בסרט "בריחתו של לוגן", ג'יל מייסון בסרט "אקווס", אלכס פרינס בסרט "זאב אמריקאי בלונדון" וג'ואנה סימפסון ב"משחק ילדים 2".
מאז שנות התשעים עבדה בהקלטות והייתה הפטרונית של קרן סיסטיק פיברוזיס.
אחרי תקופה של הפסקה ממשחק חזרה להופיע בטלוויזיה והשתתפה בסדרה "ספוקס".
החל משנת 2012 היא מככבת בסדרת הדרמה הפופולרית של ה-BBC "תקראו למיילדת".
אגאטר נולדה בעיר טאונטון שבאנגליה.
היא בתם של קתרין (שם נעורים ליינם) ודרק ברודי אגאטר, שהיה קצין בצבא הבריטי ומארגן אירועי בידור.
בילדותה חיה בסינגפור, דקליה (קפריסין) ובקואלה לומפור (מלאיה).
מגיל 8 ועד 16 למדה בבית הספר לבלט "Elmhurst Ballet School", והתגלתה על ידי סוכן שחקנים שחיפש ילדה שתופיע בסרט.
היא לא קיבלה את התפקיד אבל הוא המליץ עליה למפיקים של הסרט "East of Sudan".
תפקידה הראשון בטלוויזיה היה בסדרה "The Newcomers" של ה-BBC בתפקיד קירסטי, בתו של מנהל "האחים אידן", החברה הבדיונית שעמדה במרכז הסדרה.
היא יכלה להופיע בטלוויזיה רק בזמני החופשות מבית הספר.
ב-1968 הופיעה אגאטר בסרט המוזיקלי של פוקס המאה ה-20 "כוכבת!" בכיכובה של ג'ולי אנדרוז בתפקיד גרטרוד לורנס.
אגאטר שיחקה בסרט בתפקיד פמלה, בתה המוזנחת של לורנס.
אגאטר החלה לשחק בתפקידים בוגרים יותר.
הסרט הראשון היה "שוטטות" (מ-1971) בו גילמה תלמידת בית ספר שאיבדה את דרכה יחד עם אחיה הצעיר בערבות אוסטרליה.
היא נבחנה לתפקיד ב-1967, אבל עקב בעיות מימון הצילומים עוכבו עד ל-1969. היותה של אגאטר בת 16 בעת הצילומים, אפשרה לבמאי לכלול בסרט סצנות עירום.
בהם סצנה של שחייה בעירום שקוצצה מהגרסה שיצאה לאקרנים בארצות הברית.
כשהייתה אגאטר בת 21 עברה לגור בהוליווד והופיעה במשך עשור בסרטי קולנוע הוליוודיים בהם "הנשר נחת" (1976), "בריחתו של לוגן" (1976), "אקווס" (1977) עליו זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה, "Sweet William" (מ-1980) ובסרט "זאב אמריקאי בלונדון" (1981).
מ-1990 גידלה אגאטר את בנה ועבדה בעיקר בהקלטות קול.
היא עסקה גם בתמיכה בארגוני צדקה בפרט בקרן סיסטיק פיברוסיס שבו היא גם פטרונית.