tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צורך דחוף בדיור ראוי הורגש בערים הגדולות בזמן המהפכה התעשייתית, פרשנים חברתיים רבים דיווחו על הזוהמה והעליבות ששררה בשכונות הפועלים.
החלו פילנתרופים לבנות שיכונים וכמה בעלי מפעלים בנו כפרים שלמים סביב בתי החרושת (Model village).
בעקבות מסקנות ועדת חקירה ב-1885 החלה הממשלה לגלות עניין בדיור הציבורי וב-1890 נחקק "חוק דיור למעמדות העובדים" (Housing of the Working Classes Act) שעודד רשויות מקומיות לשפר את תנאי הדיור.
בעקבות החוק נחנך ב-1900 שיכון באונדרי (Boundary Estate) בלונדון, אחד המיזמים הראשונים של דיור ציבורי בבריטניה ומועצות מקומיות אחרות הקימו אף הן שיכונים לדיור ציבורי.
הגיוס למלחמת העולם הראשונה חשף את הבריאות הלקויה של מגויסים עירוניים וסיפק תמריץ לשיפור התנאים.
כך נוצר מסע תעמולה למען "בתים הראויים לגיבורים" (Homes fit for heroes).
ב-1919, בהשפעת כוחה הגובר של מפלגת הלייבור ושביתות נרחבות חייבה הממשלה לראשונה את המועצות המקומיות לספק דיור וסייעה להן באמצעות סובסידיות.
ב-1930 חויבו הרשויות להכין תוכניות פנוי לשכונות העוני והתקדמות מסוימת הושגה עד להפסקת הטיפול עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
היצע הדיור בבריטניה היה דל ערב המלחמה והפגיעה ב־4 מיליון בתים בהפצצות הגרמניות החמיר את המצב ודחף לבניה נרחבת לדיור ציבורי ופנוי שכונות עוני.
תוכניות הבניה היו מרחיקות לכת בערים שנפגעו קשות בבליץ דוגמת לונדון וקנטרברי.
לאחר המלחמה קידמה ממשלת הלייבור חוקי בנייה שהתייחסו למעוטי הכנסה אך בשנות ה-50 הוחלפה מדיניות זו בבניה "לצורכי הכלל" כלומר הרשויות המקומיות יכולות לכוון את הבניה הציבורית לשכבות רחבות יותר.
שר השיכון בממשלת אטלי, אניירין בוואן קידם חזון של שיכון בו "האדם העובד, הרופא והכומר יגורו בשכנות קרובה זה לזה".
הבניה הנרחבת כללה גם בנייה לגובה אך הבית הציבורי הטיפוסי באנגליה ובווילס היה צמוד קרקע זוגי (semi-detached, זוג בתים החולקים קיר משותף) או צמודי קרקע בטור (Terraced house).
ולו 3 חדרי שינה על משבצת באורך 6.4 מטר ובצפיפות של 12 בתים לאקר כלומר 337 מטר מרובע לבית.
פרוש הדבר היה חצר מרווחת לרוב הבתים, בסקוטלנד נבנו בעיקר בנייני דירות של 3–4 קומות.
עבור רבים מבני מעמד הפועלים אפשרו בתים אלו לראשונה שירותים בתוך הבית, אמבטיות פרטיות וצנרת מים חמים.
באנגליה ובווילס הם נתנו לרוב גם התנסות ראשונה בגננות בחצר הפרטית.
איכות הבניה ובמיוחד הגינות הפרטיות מייחדות את הדיור הציבורי הבריטי לטובה ביחס למיזמים מקבילים בני תקופתם באירופה.
לקראת סוף שנת ה-50 החלו ממשלות שמרניות לכוון את תוכניות הבניה מ"צורכי הכלל" לפנוי שכונות עוני במרכזי הערים.
באותו זמן השפעת האדריכלות המודרניסטית ושיטות בנייה חדשות והרצון של ערים לשמור בתוכם אוכלוסייה ולא לייצא אותה לפרברים הביא להפסקת סוג זה של בנייה בערים.
במקום הבניה צמודת הקרקע מגדלי דירות הפכו למודל המועדף.
נטען כי בשיטה זו ניתן לספק דירות מרווחות יותר ובקרבה גדולה יותר למקומות העבודה.
כך עלה שיעור הדירות בבניינים בני 6 קומות ומעלה מ-3% ב-1953 ל-26% בשנת 1966. שנת השיא בבניית יחידות דיור ציבוריות הייתה 1969 בה נבנו למעלה מ-200,000דירות.
מתחילת שנות ה-70 חלה ירידה בבניה חדשה לדיור ציבורי על ידי הרשויות (עד להפסקה מוחלטת של בנייה חדשה כזו באמצע שנות ה-90), הבניה הציבורית על ידי התאחדויות דיור לא יכלה לפצות על ירידה גדולה זו בהשקעה הציבורית
הדיור הציבורי שקע בשנות ה-80 עקב מדיניות ממשלת תאצ'ר שעודדה בעלות פרטית על בתים.
בתקופה זו הוגבלו השקעות בדיור ציבורי ונאסר על רשויות מקומיות לסבסד את הדיור הציבורי ממסים; לדיירים הוצע לרכוש את הבתים בהנחה של עד 60% ממחיר השוק עבור בתים ועד 70% עבור דירות.
שיעור ההנחה נקבע על פי משך זמן המגורים בנכס.
נאסר על הרשויות המקומיות לנצל את כספי המכירה לבניה ציבורית חדשה ומלאי הדירות הציבוריות ירד.
ממשלת הלייבור של טוני בלייר שמדיניות הרכישה המוזלת הייתה פופולרית בקרב קהל מצביעיה לא ביטלה את המדיניות אלא ריככה אותה בכך שהקטינה את ההנחה באזורי ביקוש והקלה את התקנות הנוגעות לשימוש בתקבולי המכירה.
מועצות מקומיות העבירו את מלאי הדירות הציבוריות לחברות שלא למטרת רווח לספק העיקרי של דיור ציבורי.
כיום הדיור הציבורי מבוסס על שרידי הבניה בתקופות קודמות מתויג ו"בית מועצה" הופך לכינוי גנאי.
מה שהיה בעבר אופציה מקובלת לאוכלוסייה מגוונת הופך לאפשרות מגורים רק למי שמתקיים על קצבאות הביטוח הלאומי.
זהו היפוך המצב ששרר מייסודו של הדיור הציבורי ב-1919 ועד תחילת שנות השבעים אז דווקא השכבה המבוססת יותר של מעמד הפועלים ידעה לנצל את המנגנון הפוליטי של הדיור הציבורי ואילו העניים נסוגו לשכירות פרטית.
בכמה אזורים הפך הדיור הציבורי לפתרון עבור פליטים ומבקשי מקלט שאין להם כל פתרון אחר.
אם ב-1970 רק ל-11% מדיירי הדיור הציבורי לא הייתה הכנסה ממשכורת הרי שב-2008 שיעורם עלה ל-65%.
כיוון שהדיור הסוציאלי ניתן במסגרת מקומית הוא מגביל את יכולת התנועה של מעוטי הכנסה.
דיירים מנועים מלחפש עבודה טובה יותר באזורים אחרים שם ימצאו עצמם בתחתית רשימת הממתינים להקצאת דירה ציבורית.
בזמן ההגירה ההמונית לבריטניה לאחר מלחמת העולם השנייה המהגרים החדשים לא ענו על דרישות הזכאות לדיור ציבורי ונוצרה הפרדה אתנית; המצב השתנה עם הזמן ובערים יש שכונות דיור ציבורי המאוכלסות במהגרים מאסיה ובשחורים.
ביקורת אחרת נוגעת להעדפת הדיירים המוגנים בדירות גם אם מצבם הכלכלי טוב יחסית לממתינים למימוש זכאותם.
בפרט אין תמריץ למשפחות שילדיהן בגרו ועזבו את הבית לעבור לדירה קטנה יותר בזמן שמשפחות גדולות מחכות ללא פתרון הולם.
בפינלנד הוקם הדיור הציבורי הראשון בעולם.
ב-1909 נבנו 4 בתי עץ בעיר Kirstinkuja עבור משפחות עם ילדים ממעמד הפועלים.
בממוצע אכלסו הדירות 5 נפשות בחדר, הדירות הקטנות נהנו ממים זורמים, וכללו מזווה ומרתף, תאורה חשמלית הותקנה ב-1918.
בהלסינקי יש 60,000 דירות בבעלות העירייה, אחד מכל 7 תושבים בעיר גר בהם.
בנוסף יזמה הממשלה תוכנית לחיסול בעיית דרי הרחוב שלכולם מובטח מקום בדיור ציבורי.
דיור ציבורי באוסטריה נקרא "Gemeindebau" (בניין עירייה) והוא מוקם ומוחזק על ידי רשויות מקומיות.
ראשיתו של הדיור הציבורי באוסטריה בשנות ה-20 אז שלטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בעיריית וינה והקימה בתקופת שלטונה (עד 1934) 64,000 יחידות דיור ציבורי שאכלסו בסוף התקופה כ-220,000 דיירים.
בשנת 2008 היו 27% מיחידות הדיור באוסטריה מושכרות כדיור ציבורי או סוציאלי ובווינה עמד שיעורן על 40%.
מטרתו של הדיור הציבורי הצרפתי הוא לספק דיור לאנשים שבגלל הכנסתם הנמוכה הם אינם יכולים לרכוש או לשכור דירה בשוק הדיור החופשי.
בצרפת הדיור הציבורי מעוגן בחוק הסולידריות וההתחדשות העירונית (Loi relative à la solidarité et au renouvellement urbains) שהתקבל בשנת 2000. סעיף 140 לחוק זה קובע כי "כל אדם או משפחה הנתקלת בקושי מסוים להשיג דיור" זכאית להיעזר בדיור הציבורי "בפרט בשל מחסור במשאבים או תנאי מחיה לא נאותים".
תקרת שכר הדירה וההכנסה המקנה זכאות נקבעים בכל שנה בצו ומשתנה בהתאם לאזור, להסכם השכירות ולהרכב המשפחה.
סעיף 55 בחוק קובע כי כל עיר מעל 3,500 תושבים (1,500 בחבל איל-דה-פראנס) נדרשת להקצות 20% מיחידות הדיור לטובת דיור ציבורי.
בנוסף לחוק זה, קיים חוק משנת 2007 אשר קובע את הזכות לדיור.
בעקבות המשבר הכלכלי ב-2008 הואצה הבניה הציבורית ובשנת 2010 שהייתה שנת שיא נבנו בצרפת 131,500 דירות ציבוריותבתחילת 2011 היו בצרפת 4,576,100 יחידות דיור ציבורי שאכלסו כ-7% מכלל האוכלוסייה.
בין השנים 1925 ל-1930 התבצעה בגרמניה בנייה נרחבת וחדשנית לדיור ציבורי בפרט בברלין, המבורג ופרנקפורט ע"נ מיין.
הצורך בפרויקטים אלו נבע ממצב הדיור המחפיר ששרר בערים אלו לאחר מלחמת העולם הראשונה, אף על פי שהזכות לדיור הוכרה בחוקת רפובליקת ווימאר כבר ב-1919 רק ב-1925 אפשרה היציבות הכלכלית בנייה נרחבת בפועל.
השיכונים שנבנו כללו מבנים נמוכים - עד 5 קומות בפרברים, התכנון הקפיד על גישה לאור שמש ואוורור.
הגודל, המבנה, הכיוון של הבניינים והסגנון האדריכליהושפעו מתנועות מודרניסטיות ומטכניקות בנייה מתועשות חדשות, שימוש בפלדה ובזכוכית ובהשראת המדיניות הסוציאל-דמוקרטית.
פריחה זו של הדיור הציבורי נפסקה עם עליית הנאצים לשלטון, רבים מהיוזמים והמתכננים של הדיור הציבורי שהיו סוציאל-דמוקרטים או קומוניסטים נמלטו מגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה התבצעה בנייה מסיבית לדיור ציבורי במזרח גרמניה שם השתנה הסגנון ממקומי בשנות ה-50 ל"סגנון בינלאומי" בשנות ה-60 ועד לבניית מגדלי בטון גבוהים במרכזי הערים.
במערב גרמניה הייתה התנגדות לדיור ציבורי ובתים שנבנו להשכרה כמענה להרס הנרחב במלחמת העולם השנייה נהרסו בשנות ה-70 לטובת שטחים ירוקים ובניה חדשה.
לשם סיוע לאנשים שאינם מסוגלים למצוא דיור הולם בשוק הפרטי מופעלות תוכניות דיור מסובסד באמצעות אגודות דיור עירוניות הזוכות לסיוע תקציבי ממשרד התחבורה, הדיור והפתוח העירוני של הממשלה הפדרלית.
מאז 1988, אז הייתה גרמניה המערבית אחת המדינות עם הסטנדרד הגבוה ביותר של דיור ציבורי בעולם הקפיטליסטי, החלה נסיגה.
בשנת 1987 היו 3.9 מיליון דירות של דיור ציבורי, בשנת 2001 נותרו 1.8 מיליון.
בדרזדן אין יותר דיור ציבורי בכלל, בערים אחרות מעל 200.000 תושבים הממוצע הוא 8 אחוזים.
חברות הדיור הציבורי העירוניות מוכרות את הנכסים כדי לממן המשך פעילותן.
הוויכוח הציבורי בסוגיית הפרטת הדירות הציבוריות נסוב סביב שני מוקדי מחלוקת:
המבקרים טוענים, שהמשקיעים פועלים לפי שיקולים שנקראים בגרמנית "אסטרטגיית קטיף צימוקים": דירות טובות נרכשות, משופצות ונמכרות במחיר מופקע, כך שרק עשירים יכולים לקנות אותן.
תומכי המהלך טוענים כי התופעה מוכיחה את חוסר היעילות והחמצת פוטנציאל (הן כלכלי והן במונחי פתוח עירוני) שבשמירת דירות במצב גרוע המצדיק שכר דירה נמוך באזורי ביקוש ועדיף למכור ולבנות דירות ציבוריות באזורים אחרים.
צד אחד טוען, שהתערבות השוק החופשי יוצרת הפרדות בין עשירים ועניים, הצד השני טוען, שדווקא הדיור הציבורי הוא זה שיצר כבר את ההפרדות האלה, ולכן צריך לפרק אותו.
פרט לדיור ציבורי קיים גם מנגנון מפותח של עזרה כספית בשכר דירה, אבל גם הוא בנסיגה מאז 2005.
מדיניות הדיור בהולנד מבוססת על עקרון של גישה אוניברסלית לדיור בר השגה ומניעת הפרדה.
שכר הדירה של דירות זולות נשמר נמוך באמצעות פקוח ממשלתי ותקנות, בתים אלו נקראים sociale huurwoningen.
בפועל, רוב הדירות הציבוריות נבנות, מנוהלות ושייכות לעמותות הנקראות woningbouwcorporatie (אגודות דיור) שהממשלה מממנת ומפקחת על פעילותן.
בשנת 2009 פעלו 430 חברות כאלו שניהלו 2.4 מיליון יחידות דיור.
ברוב ערי הולנד הוגדרו מכסות מינימום של דיור ציבורי; באמסטרדם, האג, רוטרדם ואוטרכט קרוב למחצית הדירות שייכות לדיור הציבורי.
אגודות הדיור מוקמות בידי "בעלי עניין" או "מחזיקי מניות", בעלי העניין היו אנשים פרטיים בעלי מודעות חברתית ששאפו לקידום מעמד העובדים, "בעלי מניות" היו הדיירים עצמם או מי שביקשו להיות דיירים.
עמותות רבות הופרטו מאז שנות ה-90 והחלו לפעול כיזמי נדל"ן, המגמה הביאה לביקורת על הזנחת המטרה החברתית המקורית ועל בנייה יקרה.
נכון לשנת 2012 מספר דיירי דיור ציבורי ל-1,000 תושבים בהולנד היה הגבוה באירופה (138 ל-1000).
גישה שלילית לשכירת דירות וקיצוץ בהוצאות הממשלה בשנות ה-80 הביאו לירידה חדה בדיור הציבורי.
דיור ציבורי היה נפוץ בתקופת שלטונו של פרנקו, עם המעבר לדמוקרטיה וקבלת החוקה ב-1978 עבר ניהול הדיור הציבורי למחוזות האוטונומיים ומצב הדיור הציבורי משתנה מאזור לאזור.
ברשויות מקומיות רבות מקובל להקצות קרקע ציבורית או להעניק הלוואות לקבלנים בנאי שאחוז מסוים מהדירות יוקצה לשכירות מסובסדת בפיקוח הרשות המקומית.
ממשלת ספאטרו יזמה תוכנית שמטרתה העמדת מיליון דירות לרשות הדיור הציבורי בהתבסס הן על בנייה חדשה ועל שיפוץ מבנים קיימים.
בדנמרק כ-60% מהדירות להשכרה הן בבעלות ציבורית, ורבים מהשוכרים הם גם מהמעמד הבינוני.
בקנדה הדיור הציבורי מרוכז במבנים ייעודיים ומסובסדים ומנוהל בידי רשות ממשלתית ומכונה "דיור קהילתי" (community housing).
קנדה, בעיקר בטורונטו, מפעילה עדיין מבנים גבוהים וצפופים בשכונות של מעמד העובדים, שיטה שזכתה למוניטין גרועים בבריטניה ובארצות הברית.
עם זאת הדיור הקהילתי בטורונטו, אחד המפעילים הגדולים של דיור ציבורי בצפון אמריקה, כולל מגוון פתרונות דיור כולל בתים פרטיים ובנייני דירות נמוכים וגבוהים הן בשכונות עוני והן באזורי מגורים של המעמד הבינוני.
הדיור הציבורי בקנדה מבוזר ומופעל בידי רשויות מוניציפליות, בשנת 2002 נוסד תאגיד השירותים לדיור חברתי (Social Housing Services Corporation -SHSC) חברה שלא למטרת רווח המספקת שרותי רכש, ביטוח, השקעה ומידע למפעילי דיור ציבורי מקומיים באונטריו.
בארצות הברית הדיור הציבורי מופעל בידי רשויות פדרליות, מדינתיות או מקומיות המספקות דיור מסובסד למעוטי הכנסה.
במקורו היה הדיור הציבורי באזור מסוים מרוכז בבניין דירות או קבוצת בניינים המנוהלים בידי סוכנות ממשלתית.
דירות מסובסדות בארצות הברית מכונות לרוב "פרויקט דיור" ובסלנג נקראים בניינים כאלו "הפרויקטים" (the projects).
בשנת 2011 חיו כמיליון משפחות בארצות הברית בדיור ציבורי, 2.1 מיליון משפחות קיבלו סיוע בשכר דירה באמצעות שוברים שנועדו לשכירת דירה בשכונות מתאימות (פרויקט שנועד למנוע ריכוז דיירים עניים בשכונות מצוקה) ועוד 1.4 מיליון קיבלו סיוע בשכר דירה בפרויקטים אחרים.
ההכנסה הממוצעת של דיירי דיור ציבורי בארצות הברית עמדה בשנת 2009 על כ-12,000 דולרים לשנה וההכנסה החציונית על כ-9,200 דולרים בשנה.
שכר הדירה שמשלמים רוב דיירי הדיור הציבורי הוא 30% מהכנסתם ורק כ-3% מהדיירים מוציאים על שכר דירה חלק יחסי גדול יותר (לעומת 31% ממי שמקבלים סיוע בשכר דירה במקום דיור ציבורי).
עד תחילת המאה ה-20 הייתה מעורבות הממשל בתחום הדיור מוגבלת לאכיפת סטנדרטים של איכות חיי הדיירים כדוגמת אוורור נאות.
משנות ה-30 של המאה ה-20 התפתחה בנייה לדיור ציבורי בחסות מחלקת הדיור שבמנהל לעבודות ציבוריות.
פרויקט הדיור הציבורי הראשון בארצות הברית הוקם ב-1936 באטלנטה בשנת 1937 נחקק חוק הדיור הקרוי חוק ווגנר-סטיגל (Wagner-Steagall Act) על שם יוזמיו הסנטורים הדמוקרטים הנרי סטיגל ורוברט ווגנר.
החוק אפשר העברת כספים מהממשל לסוכנויות דיור מקומיות לצורך שיפור תנאי מגורים למעוטי יכולת ויצר את רשות הדיור הפדרלית (United States Housing Authority) במשרד הפנים.
רוב הפרויקטים הראשונים של דיור ציבורי היו למעשה פינוי שכונות עוני (סלאמס) ולא יזמו בנייה חדשה כך שמלאי הדירות לעניים לא גדל.
בנייה זו הקלה את החשש לבריאות הציבור משכונות שנחשבו כמטרד תברואי.
הופעת מאהלים מאולתרים של חסרי דיור עקב השפל הגדול הדאיגה את הממשל והנשיא רוזוולט כתב ב-1938 "אנו פותחים היום במתקפה על משכנות העוני בארץ הזו".
במסגרת הניו דיל השני נבנו בשנים 1940–1942 בתים מסובסדים עבור המעמד הבינוני.
8 הפרויקטים הללו נרכשו בידי הדיירים לאחר מלחמת העולם השנייה ובשנת 2009 7 מהם פעלו עדיין כחברות דיור שיתופיות בבעלות הדיירים.
מיזמים אלו הם בין סיפורי ההצלחה המועטים בתולדות הדיור הציבורי בארצות הברית.
גטואיזציה בארצות הברית היא תהליך בו נוצר אזור בו האוכלוסייה הומוגנית מבחינה גזעית.
שכונות של דיור ציבורי בערי ארצות הברית הפכו במקרים רבים לשכונות עוני המאוכלסות בשחורים, בשנת 2000 חיו דיירי דיור ציבורי בשכונות בהם אחוז המיעוטים היה 57.5%.
ה"גטואיזציה" של פרויקטי דיור צבורי מיוחסת למדיניות חברתית רחבה, חוק פדרלי דורש שאדם לא יידרש לשלם יותר מרבע מהכנסתו כשכר דירה בדיור ציבורי.
כיוון שבני המעמד הבינוני מוכנים לשלם יותר מכך כדי לזכות בדיור טוב יותר אין לאנשים אלו כל רצון לגור בדיור ציבורי.
דירות ציבוריות נבנו כמעט רק במרכזי ערים ולא בטבעות הפרברים והושפעו לכן משקיעת אזורי מגורים אלו עם הפרבור הנרחב.
הרס שכונות ותיקות כדי לפנות מקום לבניה ציבורית הזיק לשכונות סמוכות.
כך למשל בשנות ה-20 כאשר נהרסו שכונות היספניות שחורות עניות בברוקלין לשם בנייה ציבורית עברו המשפחות לשכונות סמוכות וזרם זה של דיירים עניים גרם לעזיבת המשפחות הלבנות המבוססות ובתוך שנים ספורות נמנו השכונות באזור עם השכונות המוזנחות והמסוכנות בארצות הברית.
בשנת 1976 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת Dorothy Gautreaux, דיירת פרויקט דיור ציבורי בשיקגו שעתרה נגד קרלה אנדרסון הילס, שרת השיכון והפיתוח העירוני.
בפסק דין זה (Hills v.
Gautreaux) נקבע כי הרשויות הפלו חסרי דיור שחורים בכך שריכזו אותם בשיכונים גדולים בתוך שכונות עוני שחורות.
בעקבות הפסיקה ניתנה לדיירי שכונת דיור ציבורי שכמעט כל דייריה שחורים אפשרות לקבל במקום הדירה הציבורית סיוע בשכר דירה בפרברים שפחות מ-30% מאוכלוסייתם שחורה.
מחקר העלה כי נשים שעברו לפרברים המעורבים שיפרו את סיכויי ההעסקה ואת הכנסתן בהשוואה לאלו שנשארו בשכונות הדיור הציבורי.
הפסיקה נחשבת כאבן דרך במעבר משיכוני דיור ציבורי לפתרונות מפוזרים.
חוסר שביעות הרצון מהדיור הציבורי התגבר בשנות ה-60 ומתכנני ערים החלו לחפש צורות אחרות של דיור בר השגה למעוטי יכולת.
המתכננים ביקשו בעדיפות עליונה למנוע היווצרות ריכוזים גבוהים של עניים בשכונות דיור ציבורי.
מכאן צמחו תוכניות לדיור ציבורי מפוזר כלומר בנייה של דירות בודדות או מקבצים קטנים של דירות ציבוריות המשולבות בשכונות מעמד בינוני רבות בעיר.
בנייה ציבורית מפוזרת הייתה פופולרית בשנות ה-70 וה-80 ומאז יישמו ערים רבות תוכניות של דיור ציבורי מפוזר במידות שונות של הצלחה.
בשנת 1993 אושרו הקצאות תקציב להרס פרויקטים ישנים של דיור ציבורי ובניה של דיור ציבורי מפוזר ועד שנת 1996 הושקעו 2 מיליארד דולרים בחידוש הדיור הציבורי במסגרת תוכנית זו.
דיור ציבורי מפוזר יכול להתנהל גם על ידי גופים פרטיים שלא למטרת רווח.
הדיור המפוזר מנוהל בידי רשויות דיור עירוניות או מדינתיות, לעיתים קרובות יחידות הדיור הציבורי נבנות בסגנון דומה לזה של הבתים ה"רגילים" בשכונה כדי למנוע יצירת סטיגמה של הדיירים ולהסוות את הסטטוס שלהם.
ניתוח מאפיינים של פרויקטים של דיור ציבורי מעורב העלה כי להצלחת דיור ציבורי כזה נדרש מיקום וניהול טוב מספיק למשוך "מסה קריטית" של שוכרים בעלי הכנסה גבוהה וכאשר אין הבדל בין יחידות הדיור הציבוריות לפרטיות בעיצוב ובאיכות הבנייה.
תוכנית HOPE VI (Housing Opportunities for People Everywhere) שהושקה ב-1992 וקיבלה הכרה חוקית ב-1998 נועדה להחליף פרויקטים של דיור ציבורי שהפכו לשכונות מצוקה בסיוע לדיירים לשכור דירות בשכונות אחרות.
במסגרת תוכנית HOPE ניתנת לדיירי דיור ציבורי בשיכונים בעייתיים הברירה לעבור לדיור ציבורי אחר או לקבל סיוע כספי לשכירת דירה בשוק הפרטי בשכונה אחרת.
שתי הנחות עמדו בבסיס התוכנית: הראשונה הייתה שהמשפחות יבחרו לעבור לשכונות המציעות הזדמנויות טובות יותר והשנייה שבשכונות מעורבות ייווצרו קשרים חברתיים שיאפשרו למשפחות במצוקה להגיע לעצמאות כלכלית.
עד 2005 הושקעו במיזמי HOPE כמעט 6 מיליארד דולר והיא הקיפה 446 מתחמי דיור ציבורי.
מעקב אחר הדיירים להם הוצעו חלופות התוכנית העלה כי רוב מי שהעדיפו להישאר בדיור ציבורי נימקו זאת באי אמונם בהמשכיות הסיוע לשכירות בשוק הפרטי ולא יכלו לעמוד בעלות השירותים הנוספים הנדרשים בדיור פרטי.
אלו שהעדיפו להשתמש בסיוע לשכר דירה היו משכילים יותר ועשו זאת כדי לספק סביבה טובה יותר למשפחותיהם ובפרט ביטחון למשפחה בהשוואה לשיכוני הדיור הציבורי בהם שיעורי הפשיעה גבוהים.
עם זאת, על פי רוב, דיירי הדיור הציבורי לא הצליחו ליצור קשרים חברתיים בשכונותיהם החדשות.
תחת ממשל הנשיא ג'ורג' בוש שהתנגד לתוכנית הוקטן תקציבה ובשנת 2010 לא הוקצו לה כספים כלל.
לאורך 15 שנותיה נהרסו במסגרת תוכנית זו 96,200 דירות ציבוריות ישנות והוחלפו ב-107,800 יחידות דיור חדשות או משופצות שמתוכן הוקצו 56,800 למשפחות מעוטות הכנסה.
בשנת 2006 חיו 31% מאוכלוסיית הונג קונג (כ-2.2 מיליון נפש) בבניינים בבעלות ציבורית השייכים לסוכנות הממשלתית לדיור (Hong Kong Housing Authority" ,香港房屋委員會") או ל"חברת הדיור" (Housing Society" ,房屋協會, 房協") שהוא ארגון חוץ ממשלתי ללא כוונת רווח.
שני הגופים מציעים גם סבסוד עמוק של שכר הדירה עבור כ-18% נוספים מהאוכלוסייה ויוזמים פרויקטים נרחבים של בנייה למגורים.
הדיור הציבורי בסינגפור מנוהל על ידי המועצה לדיור ופיתוח (Housing and Development Board" ,建屋发展局") וכ-85% מהאוכלוסייה חיה ב-900,000 המבנים המנוהלים על ידי גוף זה.
הדירות הציבוריות נבנות כשכונות הכוללות בתי ספר, מרפאות, סופרמרקטים ומתקני ספורט משלהן.
הבתים נבנים כדי לספק דיור בר השגה והדיירים יכולים לרכוש את דירותיהם בסיוע קרן סיוע מרכזית.
בסינגפור דיור ציבורי אינו סימן לעוני או תנאי מחיה ירודים כמו במדינות אחרות ורק מיעוט מהדיירים בדיור הציבורי נמצאים מתחת לקו העוני.
הדירות לדיור ציבורי אמנם זולות מדירות פרטיות אך נבנות במגוון גדלים וסגנונות המותאמים גם למעמד הבינוני.
בנייה לדיור ציבורי בסינגפור החלה כבר ב-1929 בתקופת השלטון הבריטי; עם זאת רק 23,000 דירות נבנו עד 1959. מצב הדיור החמיר עוד בעקבות נזקי מלחמת העולם השנייה והביא ליצירת משכנות עוני שוועדה בריטית הגדירה ב-1947 כ"חרפה לחברה האזרחית".
ב-1960 הוקמה המועצה לדיור ופיתוח שהקימה עד 1965 54,430 דירות עבור מחוסרי אמצעים.
החל מאמצע שנות ה-70 החלה המועצה לבנות גם דירות המותאמות למעמד הבינוני.
ראשיתו של הדיור הציבורי בישראל בתקופת העלייה ההמונית בשנות ה-50. בשנים אלו הייתה הבניה הציבורית כמחצית הבניה למגורים בארץ.
בסוף שנות ה-60 היו 23% מהדירות בישראל, 206,000 דירות, מושכרות בדיור ציבורי בניהול עמידר.
מאז שנות ה-70 חלה ירידה באחוז היחסי של הדיור הציבורי ומאז נחקק חוק הדיור הציבורי בשנת 1998 לא נבנו דירות ציבוריות חדשות ומספרן ירד מ-108,000 בשנת 1999 ל-75,500 בשנת 2011 כלומר פחות מ-2% בלבד ממלאי הדירות.
בשנת 2010 הוגשו למשרד כ-8,000 בקשות לדיור ציבורי.
2,340 משקי-בית היו רשומים ברשימת הזכאים הממתינים לדיור ציבורי ביולי 2011, מלאי הדירות הזמין להם עמד על 313 דירות בלבד, מרביתן מחוץ לאזורי הביקוש שבמרכז הארץ וזמן ההמתנה לדירה של מי שהוכרה זכאותו עשוי להמשך 6–7 שנים.
בתקופה זו זכאי הממתין לקבל סיוע בשכר הדירה, בשנת 2011 היה הסיוע המוצע ליחיד 1,044 ש"ח בחודש, משפחה (עד שלושה ילדים)– 1,250 ש"ח ומשפחה עם ארבעה ילדים ויותר – 1,550 ש"ח.
עד שנת 2012 פעלה גם חברת פרזות באזור ירושלים עד שפורקה ו-750 הדירות שבניהולה הועברו לחברות עמידר ועמיגור.
דיור ציבורי באוסטרליה נמצא באחריות ממשלות המדינות השונות המרכיבות את הפדרציה האוסטרלית והמימון מגיע בחלקו מהממשל הפדרלי.
בשנת 2006 היו 304,000 יחידות דיור ציבוריות מתוך 7.1 מיליון יחידות דיור בסך הכל.
בבית מדרש שבו ישבו רבה, רבי זירא ורבה בר רב חנן - מגדולי האמוראים של הדור הרביעי, ולפניהם ישב אביי - מי שעתיד להיות גדול האמוראים בדור החמישי וראש ישיבת פומבדיתא, הם למדו ממשנה זו, כי "דיורי גדולה בקטנה ואין דיורי קטנה בגדולה".
לכלל זה השפעה על הלכות רבות:
בעניין כלאיים: התורה אוסרת לזרוע בספר ויקרא בפרשת קדושים נאמר:
אסור לזרוע חרצן ענבים עם שני מיני זרעים אחרים של תבואה, קטניות או ירקות, וכן אסור לזרוע בסמוך לגפן או לכרם זרעים אחרים של תבואה, קטניות או ירקות.
אם זרע שני מיני זרעים במקום אחד, ללא גדר מפסיק ביניהם, נאסרים הזרעים, וכאמור בפסוק: "פן תקדש המליאה", והם טעונים שרפה.
ההלכה אומרת, שאם יש גדר בין הזרעים לגפן, אין הדברים נחשב לכלאיים, ואין נאסרים הפירות.
בהלכות גט: ההלכה היא שכאשר אדם רוצה לגרש את אשתו, הוא לא חייב לתת לה את שטר הגט בידיה, והוא יכול להסתפק בזריקת הגט לשטח השייך לה אם היא נמצאת בו באותה שעה.
בהלכות תפילה בציבור: אם היה ציבור בחצר הגדולה ושליח ציבור עומד בחצר הקטנה, יוצאים הציבור ידי חובתן, שכן נחשב הדבר כאילו שליח הציבור עומד בחצר הגדולה, אבל אם השליח ציבור בחצר הגדולה והציבור בשטח הקטן, לא ניתן להחשיב את שליח הציבור כעומד בשטח הקטן.
ההסבר לכך מוסבר בפירוש רש"י לתלמוד, שלפי כלל הרוב לא ייתכן שתהיה השפעה לרוב על המיעוט, ומכיוון שכך לעולם לא יהיה ניתן להחשיב את הציבור כאילו נמצא בשטח שבו נמצא השליח ציבור, אלא דווקא ההפך.
מכיוון שכך, כאשר הציבור נמצא בשטח הקטן, לא יהיה ניתן לומר שהציבור נמצא כביכול בשטח הרחב יחד עם שליח ציבור, מהסיבה המוזכרת.
וגם לא ניתן לומר שהשליח ציבור נמצא בקטן, כי אין לשטח הקטן השפעה על השטח הגדול לפי הכלל "דיורי גדולה בקטנה" וכו'.
ודווקא כאשר הציבור בשטח הקטן, ניתן לומר כאילו השליח ציבור נמצא גם הוא יחד עם הקהל בשטח הגדול, שהרי "דיורי גדולה בקטנה".
כך גם נפסק להלכה ברמב"ם, ובשולחן ערוך.
תפילה במקום שיש בו צואה: על פי ההלכה אסור להתפלל במקום שיש בו צואה.
אם יש צואה בחצר הגדולה אסור לקרות קריאת שמע בקטנה, כי ככל שהדבר נוגע להשפעה על החצר הקטנה, ניתן להחשיב את שני החצירות לאחת, אך אם יש צואה בקטנה מותר לקרות קריאת שמע בגדולה.
על הלכה ספיציפית זו, חולק האמורא אביי, והוא סובר שלא ייתכן שמחיצה תשפיע לאסור, מחיצה היא הלכה המתרת פעולות שנאסרו, אך לא ייתכן שהמחיצה תאסור פעולות שהותרו ללא המחיצה.
דיור ציבורי הוא מדיניות דיור שמטרתה לספק פתרון דיור למשקי בית שאינם מסוגלים לרכוש או לשכור דירה בשוק הפרטי.
בישראל התבצעה בנייה ציבורית נרחבת בעשור הראשון לקיומה לשם הקלת מצוקתם של העולים החדשים.
הדירות הציבוריות בישראל מיועדות למשקי בית השרויים במצוקה כלכלית, לנכים ולעולים חדשים.
מאז שנות השמונים, כחלק ממגמת ההפרטה בישראל יורד בהתמדה מלאי הדירות הציבוריות ותחזוקתן ירודה.
ראשיתו של הדיור הציבורי בישראל בתקופת העלייה ההמונית בשנות החמישים.
בהתאם לכך התבצעה בניה נרחבת של שיכוני דיור ציבורי למפוני המעברות.
בשנים אלו הייתה הבניה הציבורית כמחצית הבניה למגורים בארץ.
בין תחילת שנת 1949 לאמצע 1958 נבנו בארץ כ-200,000 דירות לדיור ציבורי בנוסף לכ-60,000 דירות ארעיות.
הבניה הציבורית בשנות החמישים הקיפה 57.5% מסך שטח הבנייה למגורים ו-72% מכלל חדרי המגורים שנבנו.
בניה מואצת זו התאפשרה בכח תקנות התכנון המנדטוריות שהיו בתוקף עד לחקיקת חוק התכנון והבנייה בשנת 1965 ושלא חייבו אישור של ועדות תכנון ונתנו יד חופשית למתכננים הממשלתיים.
בשנת 1959 היו 23% ממלאי הדיור בישראל בבעלות ציבורית.
אחוז זה של דיור ציבורי נשמר בעשור הבא ובסוף שנות השישים היו 206,000 דירות מושכרות בדיור ציבורי בניהול עמידר.
הבניה הציבורית נעשתה בעיקר בפריפריה בעוד במרכזים העירוניים הייתה רוב הבניה פרטית.
בראש מנהל התכנון באגף השיכון (שפעל אז במסגרת משרד העבודה) עמד אריה שרון, אדריכל שהיה מקורב לצמרת מפא"י.
סגנון הבניה המודרני שאפיין את השיכונים עיצב במידה רבה את המרחב שנתפש במלחמת העצמאות בהתאם לאידאולוגיה הציונית-סוציאליסטית של יצירת תרבות עברית חדשה;
בשונה ממיזמי דיור ציבורי בעולם, שימש הדיור הציבורי בישראל, פרט לאספקת דיור לנזקקים, ככלי להשגת יעדים לאומיים ומיקומו נקבע בהתאם לשאיפה לרצף התיישבות יהודית ולא על פי צורכי הדיירים.
דוד טנה, ראש אגף הדיור ולימים המנכ"ל הראשון של משרד השיכון, קבע את מרכזיות השיקול ההתיישבותי בתכנון: 80% מהבניה הציבורית בעשור הראשון למדינה יועדה לעולים חדשים ולא נבנתה אף דירה ציבורית לציבור הערבי.
שנות ה-60 - מעבר לבעלות פרטית
כבר בתקופת השיא של הבניה הציבורית בשנות החמישים העדיפה המדינה למכור את הדירות הציבוריות לדיירים ועודדה בעלות פרטית באמצעות הנחות וסבסוד משכנתאות.
מגמה זו נבעה מהרצון להקל על העומס התקציבי שבהקמת השיכונים ותחזוקת המבנים.
דוד טנה קבע כבר בשנת 1959, 3 עשורים לפני פריחת מדיניות ההפרטה במערב כי .
מגמה זו התאימה להעדפת הציבור לבעלות פרטית על הדירות.
מדיניות זו הביאה לשיעור בעלות פרטית על דירות מהגבוהים בעולם.
בשנות השישים עברו לבעלות הדיירים כמחצית מהדירות הציבוריות שנבנו.
הדירות שנותרו בבעלות ציבורית הושכרו לעולים במחיר של כ-50% משכר הדירה בשוק הפרטי.
תחזוקת הדירות עברה למעשה לאחריות הדיירים שבמקרים רבים חסרו את המשאבים, הידע והמוטיבציה לשמירה על המבנים - ההזנחה שנבעה מכך תרמה למוניטין השלילי ולסטיגמה על הדיור הציבורי.
בשנות השישים ובפרט בעקבות המיתון עלה חלקה של הבניה הפרטית למגורים וירד חלקה היחסי של הבניה לדיור ציבורי.
בתחילת שנות השבעים ניכרה ירידה בביקוש לדיור ציבורי בשל הסטיגמה שדבקה בו כ"דיור לעניים", מאידך גבר הביקוש לדירות לרכישה.
הממשלה הגיבה במעבר מסיוע בצד ההיצע (בניה ציבורית) להתערבות בצד הביקוש (סיוע לרוכשי דירות ולקבלנים).
מגמת הירידה במלאי הדירות הואצה לאחר הבחירות לכנסת התשיעית, בין 1977 לתחילת גל העלייה מברית המועצות בשנת 1989 הלכה וקטנה מעורבות הממשלה ביוזמת הבנייה.
כך למשל בעוד שבשנים 1978–1979 כ-40% מהדירות שנבנו ביוזמה ציבורית (באזורי עדיפות) היו במימון ממשלתי הרי שבשנת 1980 רק 12% מהדירות מומנו על ידי הממשלה.
הפסקת הבניה הציבורית הייתה חלק ממגמה כוללת של הפרטת שירותים חברתיים שהואצה בעקבות המשבר הכלכלי בתחילת שנות השמונים.
יש הרואים בתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 נקודת מפנה מכרעת בהאצת מגמות ההפרטה בשל הכח הרב שניתן במסגרתה למשרד האוצר לפקוח וקביעת מדיניות בתחומים שהיו בשליטתם הבלעדית של משרדים אחרים כך שגברה יכולתו לעודד ולהעמיק מגמות הפרטה התואמות את ההשקפה הנאו-ליברלית ובכלל זה בתחום הדיור.
על פי גישה זו עדיפה בעלות פרטית על דירות בשל:
הסטטוס החברתי המשופר של בעל נכס
דירה היא מעין מניה בעושר הלאומי, צמיחה כלכלית גורמת לעליית מחירי הנכסים כך שבעלי הדירות הופכים שותפים בהצלחה הכלכלית הלאומית.
התחזוקה המשופרת של דירות בבעלות הדייר.
לבעלי דירות אינטרס לשפר את מצב הקהילה בה הם חיים שכן ערך דירותיהם מגלם את איכות הסביבה הפיזית והחברתית.
חוסר היעילות של מערכות אספקת שירותים ציבוריות כך שמערכות פרטיות יספקו יותר רווחה.
השקפה זו היא מרכיב יסודי באידאולוגיה הליברלית.
בשונה משירותים חברתיים כחינוך או בריאות מגמת ההפרטה בתחום הדיור הציבורי זכתה לרוב לתמיכה ציבורית רחבה משום שבתחום זה ההפרטה לא נתפסה כשינוי אלא כהמשך של מדיניות עידוד רכישת דירות ושל מעבר מעורבות הממשלה מתחום ההיצע לתחום הביקוש כבר מתחילת שנות השבעים.
המדינה המשיכה לפעול בתחום הדיור בעיקר על ידי סבסוד משכנתאות והקצאת קרקע לקבלנים.
המענק הממשלתי הגלום בהטבות המשכנתא לזכאים הועלה בשנת 1979 מרמה מרבית של 27% מערך הדירה ל-50%, במקביל התרחב מעגל הזוגות הצעירים שנהנו מסיוע זה (מ-9,600 ב-1978 ל-13,400 ב-1984).
בנוסף פוצו השכבות הנזקקות בפרויקט שיקום השכונות והמעמד הבינוני בבניה נרחבת מעבר לקו הירוק וביישובי הכוכבים.
הממשלה חזרה לפעול בתחום ההיצע כתגובה למצוקת הדיור בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 אלא שדירות אלה יועדו למכירה ולא למאגר הדירות הציבוריות.
מלאי הדירות הפנויות של עמידר ועמיגור טיפס מכ-1,000 בשנת 1991 ל-7,000 בשנת 1994 אלא שדירות אלו נרכשו במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90 ויצאו מהמלאי הציבורי.
ועדה בראשות יעקב גדיש החליטה .
המעבר מדיור ציבורי לבעלות על דירות לא היה ייחודי לישראל ותאם מגמות הפרטה בעולם אלא שבשונה ממדינות אירופה בהם המשיכה בניית דירות ציבוריות לצורך שימור מלאי חיוני הרי שבישראל הייתה הפסקת הבניה לדיור ציבורי מוחלטת
בשנת 2013 אמר מנכ"ל משרד השיכון שלמה בן אליהו כי עמדת המשרד היא שדיור ציבורי צריך להיות מוגבל "אך ורק לאנשים שהם נכים רתוקים ואנשים שהם במצבים קשים" וכי הפתרון לזכאי הדיור הציבורי הוא בסיוע בשכר דירה בשוק הפרטי
בעקבות חוק הדיור הציבורי ומבצעי המכירה
מאז נחקק חוק הדיור הציבורי בשנת 1998, תחת ממשלת ישראל העשרים ושבע בראשות בנימין נתניהו, לא נבנו דירות ציבוריות חדשות ומספרן ירד בהתמדה.
על פי משרד הבינוי והשיכון, משנת 1999 בה נמנו 108,000 דירות ציבוריות ועד אוגוסט 2011 נמכרו כ-37,500 דירות – מתוכן 33,400 במבצעי מכירה לדיירים.
מאז 1999 נערכו ארבעה מבצעי מכר כאלו בהם הוצע לדיירי הדיור הציבורי לרכוש את דירותיהם בהנחה.
רוב רוכשי הדירות במבצעי המכירה היו דיירים ותיקים - כמחציתם בעלי ותק של 30 שנים ויותר, שני שלישים מהדירות שנמכרו שוכנות במרכז הארץ.
מחקר העלה כי המניע העיקרי לרכישה היה הרצון להוריש נכס לדור הבנים, מתוך הדירות שלא נמכרו במבצעים אלו כ-2,160 נמכרו בשוק החופשי, באותן שנים נוספו רק 1,000 דירות לזכאי דיור ציבורי ו-4,000 דירות לעולים חדשים כך שלאחר מבצעי המכר ב-2011 נותרו 75,500 דירות ציבוריות.
נתונים אלו משקפים ירידה של 30% במלאי הזמין לזכאי הדיור הציבורי.
בשל המחסור בדירות הופסקה מכירת דירות ציבוריות מינואר 2011. בשנת 2012, על פי נתוני מבקר המדינה, נותרו 63,000 דירות ו-2,000 דירות נוספות אינן מאוכלסות אלא הופנו לשימושים אחרים כדוגמת מוסדות ציבור.
בספטמבר 2013 הודיע שר השיכון אורי אריאל כי דירות ציבוריות יוקצו ל"גרעינים משימתיים ותורניים" בפריפריה.
ביולי 2015 דיווח משרד השיכון בתשובה לשאילתא כי ברשות חברות הדיור הציבורי 823 דירות ריקות מהן 556 פנויות מעל 3 חודשים.
רוב הדירות הריקות מצויות בפריפריה (למשל דימונה בה נמנו 162 דירות ריקות) משום שמספר הנזקקים שם העומדים בקריטריונים לזכאות קטן ממספר הדירות.
הכנסות המדינה ממכירת נכסי הדיור הציבורי
בדצמבר 1999 החליטה הממשלה כי הכספים ממכירת הדירות הציבוריות יופקדו ב"קרן הדיור הציבורי".
מטרת הקרן הייתה, בין היתר, מימון רכישת דירות לאוכלוסייה הנזקקת.
בשנת 2003 מסר השר מאיר שיטרית לוועדת הכלכלה של הכנסת כי אין קרן כזו.
לפי ממצאי מבקר המדינה עד מרץ 2008 מכרה המדינה כ-26,000 דירות; ההכנסות ממכירת הדירות הסתכמו בשני מיליארד ש"ח בערך, אך מכספי הקרן לא הוספה למלאי הדיור הציבורי אף לא דירה אחת.
על פי נתוני משרד השיכון היו ההכנסות 2.75 מיליארד שקלים שהתחלקו:
56% למשרד השיכון (1.54 מיליארד שקלים)
40% לסוכנות היהודית (1.08 מיליארד שקלים)
חלקו של משרד השיכון בהכנסות התפלג:
בפברואר 2012 טען ראש ענף שיכון ומקרקעין באגף החשב הכללי במשרד האוצר כי 200 מיליון שקלים שהתקבלו ממכירת נכסי חברת הדיור חלמיש בתל אביב ושהיו אמורים לעבור לאוצר לצורך רכישת דיור ציבורי חדש נשארו בקופת החברה.
לטענת חלמיש הכסף נועד לתחזוקת המבנים.
על פי דיווחי משרד האוצר נקנו בשנת 2011 200 דירות ציבוריות בעלות של כמיליון שקלים לדירה.
2,340 משקי-בית היו רשומים ברשימת הזכאים הממתינים לדיור ציבורי ביולי 2011, מלאי הדירות הזמין להם עמד על 313 דירות בלבד, מרביתן מחוץ לאזורי הביקוש שבמרכז הארץ וזמן ההמתנה לדירה של מי שהוכרה זכאותו עשוי להימשך 6–7 שנים.
בתקופה זו זכאי הממתין לקבל סיוע בשכר הדירה, גובה הסיוע לא התעדכן משנת 2002 על אף עלייה חדה במחירי שכר הדירה בשוק החופשי.
בשנת 2012 הציע חבר הכנסת דוד אזולאי כי 5% מהדירות הנבנות על קרקע שמשווק מינהל מקרקעי ישראל יוקצו לדיור ציבורי, משרד האוצר התנגד להצעה והציע במקום בניה ציבורית הגדלה של הסיוע בשכר דירה עד ל-3,000 שקלים בחודש.
במרץ 2012 דחתה ועדת השרים לחקיקה את ההצעה.
שר האוצר יובל שטייניץ נימק את התנגדות האוצר בעלות הבניה המוצעת - 1.5 מיליארד שקלים ובכך שמינהל מקרקעי ישראל משווק קרקעות בעיקר בפריפריה ואילו רוב הביקוש לדיור ציבורי הוא במרכז הארץ.
באוגוסט 2012, במסגרת הסכם בין הליכוד לש"ס הוחלט על העברת 260 מיליוני שקלים לרכישת דירות ולשיפוץ דירות קיימות בדיור הציבורי.
כספים אלו התקבלו ממכירת נכסים של חברות הדיור הציבורי חלמיש בתל אביב, פרזות בירושלים ושקמונה בחיפה והם שולמו לאוצר כהחזר הלוואה שניתנה לחברות אלו.
מתוך הסכום הכולל - 130 מיליון שקלים מקורם בחברת פרזות הירושלמית שהייתה באותה תקופה בהליכי פירוק ואילו חלקה של חברת חלמיש - 100 מיליון שקלים הועבר במסגרת הסדר גישור שקבע שופט בית המשפט העליון בדימוס תיאודור אור בשנת 2010.
מנתונים שפרסם משרד הבינוי והשיכון, עולה כי שנת 2014 נרכשו 6 דירות בלבד לדיור הציבורי, בשנת 2015 נרכשו 270 דירות, בשנת 2016 625 דירות ובשנת 2017 411 דירות.
עם זאת בין השנים 2013 ועד מחצית 2017 נמכרו לדיירים 6,200 דירות כך שתור הממתינים לדיור ציבורי גדל ב-21% בין 2016 לשנת 2017.
בפברואר 2017 הודיעו שר האוצר משה כחלון ושר השיכון יואב גלנט על תוכנית חדשה להרחבת מלאי דירות הדיור הציבורי, בתוכנית שלפיה 3%-5% מהדירות בפרויקט מחיר למשתכן יוקצו לרכישת דירות עבור זכאי הדיור הציבורי.
בשנת 2018 בכספים שגויסו בהנפקת איגרות חוב של עמידר (כמיליארד שקלים) נרכשו כ-800 דירות למאגר הדיור הציבורי, באותה שנה קיבלו 172,000 משקי בית סיוע בשכר דירה.
בשנת 2021 פורסם כי 1,500 דירות דיור ציבורי מושכרות לעמותות ומשמשות כמועדוני נוער, בתי כנסת וגני ילדים
הוועדה למלחמה בעוני בישראל (ועדת אלאלוף) קבעה כי המדינה "אינה ממלאת בצורה מספיקה את חובתה להבטיח לאזרחיה העניים דיור נאות
בעלות סבירה" וכתוצאה מכך ההוצאה על דיור של משפחות עניות באזור המרכז הגיע לכ-60% מהכנסתן.
המליצה וציינה כי אחוז זה עדיין נמוך ביחס למקובל במדינות ה-OECD.
הוועדה המליצה על תוספת של 700-1,000 דירות ציבוריות בשנה במשך 15 שנים, 15-20% מגידול זה יופנה לבתי אבות לחסרי דיור קשישים.
הומלץ על מגוון דרכי רכישה שימנעו ריכוז עוני למשל ייעוד ארבעה אחוזים מכלל יחידות הדיור שייבנו במסגרת כל מכרזי קרקע לטובת דיור ציבורי.
הוועדה ציינה כי מאות דירות ציבוריות משמשות כמשרדים או עומדות לרשות עמותות, בתי כנסת ומוסדות אחרים.
הומלץ לשלב את רשימות הזכאים של משרד העלייה והקליטה ומשרד הבינוי והשיכון ולהתאים את גודל הדירה המוצעת לגודל המשפחה.
עלות ההצעות לשיקום הדיור הציבורי - כ-450 מיליון שקלים בשנה.
כהשלמה לדיור ציבורי בבעלות המדינה המליצה הוועדה על פתרון של שכירות ארוכת טווח (10 שנים) במימון כמעט מלא של המדינה כך שיינתן ביטחון בדיור לזכאי דיור ציבורי באזור מגוריהם.
למרות המלצות אלו בתקציב שנת 2015 הוקצבו פחות מ–5% מתקציב ההמלצות בתחום הדיור הציבורי.
לא יושמה ההמלצה להגדלת מלאי הדירות הציבוריות, והסיוע בשכירות ארוכת טווח.
ההמלצה להגדלת הסיוע בשכר דירה יושמה ב-60 מיליון שקלים לעומת 950 מיליון על פי המלצת הוועדה.
כדי לקבל אישור זכאות לדירה ציבורית צריכה משפחה לעמוד בכל ארבעת התנאים:
זכאות להבטחת הכנסה במשך שנתיים או קבלת השלמת הכנסה במשך שנה.
הכנסה כוללת שאינה עולה על ההכנסה המזכה.
ככלל מי שעובד ולא זכאי לקצבאות אינו זכאי לדיור ציבורי וכמוהו אם חד הורית שזכאית למזונות ללא השלמת הכנסה.
עם זאת, גם משהוכרה הזכאות קבלת הדירה בפועל עשויה להידחות לתקופה ארוכה בשל מספרם הרב של הזכאים הממתינים.
בינואר 2012 התקבל תיקון לחוק זכויות הדייר בדיור הציבורי הנוגע להעברת הזכאות במקרה גירושים.
על פי התיקון, שהוצע בידי חברת הכנסת רוחמה אברהם השאלה מי מבני הזוג זכאי להחזיק בזכאות לדירה תקבע על פי הקריטריונים סוציאליים ולא כחלק מחלוקת הרכוש המשותף.
מטרת החוק, למנוע לחץ על בן זוג לוותר על זכאותו בתמורה לגט או לוויתור על נכסים אחרים.
על פי חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי משנפטר דייר מוגן בדירה ציבורית או עבר למוסד סיעודי זכאי בן זוגו, בנו או נכדו להמשיך להתגורר באותה דירה ובאותם תנאים בהם התגורר הדייר הקודם.
שכר הדירה שישלם הדייר הממשיך בשנתיים הראשונות יהיה זהה לזה ששולם על ידי קודמו.
כדי לקבל מעמד דייר ממשיך צריכים להתקיים שני תנאים:
קרוב המשפחה התגורר בדירה יחד עם הדייר המקורי לפחות ב-3 השנים לפני שהדייר מת או עבר למוסד.
בפסק דין בו קבע בית המשפט העליון כי תקופת מאסר (בניגוד להפסקת שהיה בדירה בשל אשפוז או שרות צבאי למשל) אינה נכללת בחישוב משך המגורים המשותף הנדרש להכרה כ"דייר ממשיך" ניתן משקל למחסור החריף בדיור ציבורי כשיקול לפרשנות המצמצמת מספר הזכאים .
בשנת 2009, במסגרת חוק ההסדרים תוקן החוק ושלל את זכות הדייר הממשיך למגורים בנכס אם אינו עומד בעצמו בתנאי הזכאות
לשם אימות נתוני הדיירים והשימוש בדירה הציבורית נערכים ביקורים בדירות הציבוריות על ידי החברות המשכנות בתדירות של לפחות פעם בשנה, ביקורים אלו מכונים "ביקורי מעגל".
משרד השיכון מגדיר ביקורי מעגל כ ביקור המעגל בודק:
אם השימוש בדירה נעשה למגורים בלבד.
אם הדירה משמשת את החתומים על חוזה השכירות ובני ביתם בלבד.
אי שיתוף פעולה של הדייר עם המבקר (רכז השטח של החברה המשכנת) עשוי להוביל לשלילת זכויות כגון הנחה בשכר דירה.
טופס ביקור המעגל הוא הקובע את מספר הדיירים הנחשבים כמתגוררים בדירה והכרה בבן משפחה כ"דייר ממשיך" נקבעת מנתוני ביקור המעגל בשלוש השנים שלפני פטירת הדייר הראשוני.
זכותו של הדייר לקבל עותק של דו"ח ביקור המעגל וכן להכליל בדו"ח הביקור את טענותיהם על מצב הדירה.
חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי מחייב את המדינה .
בנוסף על פי סעיף 8 לחוק על המדינה לקבוע "מפרט לאחזקה שוטפת של דירות ציבוריות".
המפרט מציין רשימת פריטים שיש לתקן או להחליף במידת הצורך: צנרת מים וביוב, מערכת חשמל, דוד חימום, נגרות, מרצפות ותיקון סדקים.
בפועל מצבן הפיזי של רוב הדירות הציבוריות ירוד.
מבקר המדינה בדק בשנת 2009 מדגם של 35 דירות (27 של עמידר והיתר של חברות חלמיש וחל"ד) וכן 9 בניינים.
מבין 9 הבניינים שנבדקו נמצאו ב-4 ליקויים המסכנים חיי אדם וב-4 נוספים ליקויים חמורים, ורק בניין אחד מה-9 נמצא תקין.
המפרט לאחזקה שוטפת המעוגן בחוק אינו כולל פריטים כדוגמת דלתות חדרים, אביזרים סניטריים וברזים, ארונות מטבח או כיור מטבח.
דייר המבקש שיפוץ או התקנת פריט שאינו כלול במפרט מופנה לוועדת חריגים הדנה בבקשתו.
על פי בדיקת מבקר המדינה הטיפול בבקשות אלו איטי, הוועדות מתכנסות בתדירות נמוכה מהנדרש וחלק ממהחלטות אינן ברורות או מנומקות.
על אף מצבן הירוד של הדירות הציבוריות לא ניצל משרד השיכון בשנים 2007 ו-2008 את מלוא התקציב שיועד לוועדות החריגים.
בשנת 2012 התריע שר השיכון כי .
משרד השיכון העריך את עלות התחזוקה הנדרשת ב-90 מיליוני שקלים בשנה.
במחאת האוהלים הושמעה קריאה לשיקום הדיור הציבורי בפרט במאהלים בפריפריה, דו"ח ועדת טרכטנברג הצביע על ירידת היצע הדירות הציבוריות ועל מצוקת הזכאים הממתינים וציינה כי אך נמנעה מהמלצות קונקרטיות הנוגעות לדיור הציבורי.
צוות המומחים האלטרנטיבי בראשות פרופ' אביה ספיבק ופרופ' יוסי יונה המליץ על הכרה בזכות לדיור כחלק מחוק יסוד: זכויות חברתיות .
דיור ציבורי הוא תביעה מרכזית של "מאהלי האין ברירה" של מחוסרי דיור שנותרו לאחר פינוי מאהלי המחאה בסתיו 2011. בחורף 2011–2012 התקיימו פעילויות מחאה נגד פינוי דיירים מדירותיהם ובדרישה להגדלת מלאי הדירות הציבוריות.
במסגרת זו התקיימו מספר הפגנות ופעילים מנעו בכוח פינוי דיירים ופלשו לדירות ריקות.
בין אוקטובר 2011 למרץ 2012 נמנו 14 התנגדויות מאורגנות לפינוי דיירים, 5 פלישות לדירות של החברות המשכנות ו-20 הפגנות.
בין הקבוצות המעורבות במחאה זו:
פורום גוש הפריפריות - קואליציה של פעילים במאהלים בפריפריה.
התחברות-תראבוט - תנועת שמאל ערבית-יהודית, פועלת במסגרת חד"ש
באר שבע המשוחררת: תנועת מחאה חברתית של תושבי הנגב
המעברה: קבוצת מחאה רדיקלית בירושלים.
התנועה לחיים בכבוד - תנועה המסייעת לדיירים המאוימים בפינוי מדירות ציבוריות.
בשנת 2012 הוקמה בכנסת שדולה לקידום הדיור הציבורי בראשות חברי הכנסת דב חנין, אורלי לוי ומירי רגב.
שקיפות המידע על חשבונות הדיירים
קריטריונים ברורים לזכאות על פי מצב הנזקקים ולא לפי מספר הדירות
הקמת הקרן עליה הוחלט ב-1999 אשר תרכז את כל תקבולי הדירות שנמכרו ושיימכרו, בערכים ריאליים, וליעדם לפתרונות דיור ציבורי.
באירוע ההשקה של השדולה אמר דב חנין כי .
החברה הופרטה ב-1995 כאשר היו בראשותה כ-1,000 דירות.
לור"ם - החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה בע"ממדינת ישראל 95%, עיריית לוד 5%19640פעלה כחברה משכנת וזרוע ביצועית של משרד השיכון באזור לוד-רמלה, אחר כך פעלה כחברה יזמית, הופרטה ב-2004 אפרידר חברה לשיכון ולפיתוח אשקלון בע"ממדינת ישראל - חברה ממשלתית19510הוקמה במקור ביוזמת ההסתדרות הציונית בדרום אפריקה להקמת שיכונים באשקלון.
נרכשה על ידי הממשלה בשנת 1958, הופרטה בשנת 2001 כשנמכרה לאיש העסקים אלי אלעזרא.
לפתרון בעיית הדיור של עולים מחוסרי אמצעים, בעיקר קשישים שוכרת המדינה החל מתחילת שנות ה-90 מיזמים פרטיים מבנים המכילים יחידות דיור קטנות לתקופה ארוכה (5 עד 15 שנים).
בשנת 2008 הפעיל משרד הקליטה באמצעות עמידר 74 מקבצי דיור ובהם כ-11,000 יחידות דיור.
גודל דירה במקבץ דיור אמור להיות 25 מ"ר לדירת חדר ו-32 מ"ר לדירת שני חדרים, בפועל הדירות המוצעות לעולים במקבצים אלו עשויות להיות קטנות מכך, כך למשל נשכרו דירות בשטח של 10–15 מ"ר תמורת כ-3,200 שקל באשקלון ובירושלים.
במלון דיפלומט בירושלים, שילמה המדינה כ-4,500 שקל ליחידת דיור בשטח של כ-15 מ"ר.
התשואה ליזמים במקבצי דירות מגיעה ל-8–9 אחוזים בשנה בדומה לתשואה מנכס עסקי.
דמי השכירות למקבצי הדיור נקבעים על בסיס שומה, אשר מוזמנת על ידי משרד הקליטה.
ביקורת של השמאי הממשלתי העלתה כי קיימים הבדלי גישה בין השמאים שיצרו פערים בין השומות עד להפרש של כ-40% בין שני שמאים לגבי אותו נכס.
כתוצאה מכך נקבעו בשנת 2008 כללים אחידים לקביעת דמי השכירות.
בדיקה של מבקר המדינה בשנת 2008 העלתה כי חוזים לשכירת בתי מלון הוארכו "לתקופה בלתי מסוימת" בלי שבוצעה הערכה כלכלית וכן שמקבצי דיור רבים הופעלו ללא חוזה תקף.
נמצא גם כי מקבצים נמסרו לאכלוס באיחור רב (עד ארבע שנים) ממה שנקבע בחוזה בלי ששולם פיצוי או בפיצוי נמוך מהקבוע בחוזה עם היזם.
עקב תכנון לקוי עמדו מאות דירות שכורות ריקות .
דְּיוֹרָמָה היא מודל תלת-ממדי בגודל מלא או ממוזער המציג את הנושא בסביבתו הטבעית.
בניגוד למיניאטורה רגילה המוצגת במנותק מהסביבה הטבעית שבה נמצא הנושא (כגון שלד דינוזאור במוזיאון), בדיורמה הנושא מוצג ברקע המדמה את סביבתו הטבעית.
למשל: פוחלץ של בעל חיים ברקע המדמה את בית גידולו.
בהשאלה, המושג דיורמה משמש גם לציורים המציגים סצנה טבעית בקנה מידה, כגון יער קרטיקוני ובו דינוזאורים ממינים שונים שחיו באותה תקופה.
דיורמות מופיעות לעיתים קרובות במוזיאונים, לעיתים בתוך תיבת תצוגה עשויה זכוכית.
נושאים נפוצים הם עולם הטבע, בעלי חיים ואנתרופולוגיה.
דיורמות נבנות לפעמים כחלק מתחביב כגון בניית דגמים להרכבה של דגמי כלי רכב צבאיים וסצנות צבאיות, דגמי דמויות, דגמי מטוסים וכדומה.
במאה ה-19 שימש המושג "דיורמה" במשמעות שונה, לתיאור תצוגות נעות (בדומה לפנורמה נעה), שנחנכו על ידי לואי ז'אק מנדה דאגר בפריז ב-1822 וב-1823 בלונדון.
המושג המודרני של דיורמה, במשמעות: "רפליקה של סצנה בקנה מידה" הוטבע ב-1902.
דיורמות בנות ימינו הן דגמי נופים, המתארים בקנה מידה אירועים היסטוריים ונופים טבעיים ומלאכותיים למטרות חינוך ובידור.
השימוש המוזיאלי הראשון בדיורמה כתצוגה תלת־ממדית נעשה ברומניה ב-1907.
דיורמות העושות שימוש בדגמים מיניאטוריים הן בשימוש נרחב במוזיאונים.
במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו נעשה שימוש בדיורמות ובדגמי רכבות להדגמת תחבורה מסילתית.
הדיורמות מציגות דגמים בקנה מידה של 1:87, המקובל בדגמי רכבות לתצוגה.
לעומת זאת, דיורמות של אספני דגמי רכבות נבנות בקני מידה של 1/35 או 1/48.
במוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס, שהוא חלק ממוזיאוני חיפה וממוקם במכון הביולוגי אשר בגן החיות הלימודי חיפה, ישנה תצוגת דיורמות להמחשת חיי האדם הניאנדרטלי.
דיורמות מודרניות קיימות ברוב המוזיאונים הגדולים להיסטוריה של הטבע.
הן מתוכננות כך שיצרו אשליה אופטית של רב-מפלסיות ועומק.
משולב בהן רקע מצויר המציג עצמים מרוחקים, ונעשה שימוש בפרספקטיבה מטעה וסדרי-גודל שונים של העצמים המונחים בתוכה.
גודלי ומרחקי הרכיבים בדיורמה מחושבים כך שיעשו שימוש במנגנון האנושי של תפיסת העומק, על פיו עצמים שגודלם במציאות זהה אך מונחים רחוק מהצופה נתפסים כקטנים יותר מעצמים הקרובים לצופה.
הרקע מצויר לעיתים על משטח מעוקל ומתמשך כדי לא לשבש את האשליה ולמנוע הסחת דעתו של הצופה על ידי פינות, קצוות או חיבורים.
כל אלו הם אמצעים להצגת סצנה גדולה באופן מציאותי במיקום מוגבל.
צילום של סצנה כזו או התבוננות בה בעין אחת יגרמו לסצנה להראות מציאותית באופן משכנע כיוון שינטרלו את תפיסת העומק הדו-עינית.
בדיורמות בגודל מלא משתמשים הן בפסלים או בובות בגודל מלא, והן בפוחלצים או שלדים של בעלי חיים.
כיום במקום שלדים אמיתיים נוהגים להציב יציקות פוליאסטר או גבס שנוצרו לפי העצמות האמיתיות, שנשמרות במחסני המוזיאון לצורכי מחקר.
ציורי דיורמה, כלומר: איורים של בעלי חיים וצמחים על רקע בית גידולם הטבעי, נפוצים מאוד בידיעת הטבע, הן בספרות מדע פופולרי והן במוזיאוני טבע (בנוסף לדיורמות התלת-ממדיות).
דיורמות כאלו נוטות להיות עמוסות במינים רבים כדי להדגים את המגוון הביולוגי באופן מקיף ככל האפשר.
דיורמות של מיניאטורות משמשות לרוב להצגת סצנות היסטוריות, למשל תיאור שדות קרב, בהם נעשה שימוש בדגמי פלסטיק של חיילים, דגמי כלי רכב, שיט ותעופה צבאיים, פריטי נוף ורקע.
בדיורמות של דגמי רכבות נעשות לעיתים פשרות לגבי הדיוק בקנה המידה לטובת מנגנונים תפעוליים.
במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בניית דיורמות של כלי שיט הייתה תחביב נפוץ של ימאים, תוך כדי שהייתם בכלי שיט.
בנסיבות אלו, יתרונה של דיורמה על פני דגם רגיל הוא ביכולת לאחסן אותה בקלות תחת דרגש או מאחורי ארגז מטען.
כיום דיורמות עתיקות אלו הן פריט אספנים יקר ערך.
דיורמה גדולה במיוחד שנוצרה בפורמט זה, הייתה דיורמה של מדינת קליפורניה שנבנתה עבור התערוכה העולמית של סן פרנסיסקו (1915); היא הוצגה לאורך זמן בטרמינל המעבורות של סן פרנסיסקו.
הדיורמה הראשונה הוקמה בפריז ב-1822 על ידי הממציא והבעלים לואי ז'אק מנדה דאגר (1787–1851), שקודם לכך היה מעצב, יצרן מראות, צייר פנורמות, ומעצב וצייר אמן של תפאורות שהיוו אשליות בימה תאטרליות.
מאוחר יותר המציא יחד עם ניספור נייפס את הדגרוטיפ, שיטת הצילום הראשונה בשימוש המוני.
הדיורמות של המאה ה-19 היו חוויות תיאטרליות שהוצגו באולמות מתמחים מיוחדים.
כ-350 איש צפו בציור נוף המשתנה באיטיות או בדרמטיות.
רוב הקהל צפה בעמידה, אם כי הוצעו מקומות ישיבה ספורים.
המופע ארך כ-10 עד 15 דקות, ולאחריו עבר כל הקהל לצפות בדיורמה נוספת.
היו גם תיאטראות שהציגו שלוש דיורמות.
הפרוסניום השתרע לרוחב כ-7.5 מטרים ולגובה כ-6.5 מטרים.
כל סצנה צוירה ידנית על פשתן אשר היה שקוף בחלקים נבחרים.
סדרה של לוחות פשתן הוצבו במנהרה עמוקה וקטומה והוארו באור שמש שהוחדר דרך צהרים, מסכים, תריסים ומסננים צבעוניים.
האור נותב במיומנות בכיוונים ועוצמות שונים, כך שנראה היה שהתמונה משתנית.
אפקטים אופייניים לדיורמה היו לילה מואר באור ירח, חורף מושלג הופך לאחו ביום קיץ, קשת בענן לאחר סופה, מזרקות מוארות, מפלים, ברק ורעם, צלצול פעמונים.
הביצוע המעודן והמדויק הימם הן את הקהל והן את המבקרים, שהשתכנעו בטבעיות הסצנה.
דאגר הקים דיורמה שנייה בריג'נטס פארק בלונדון ב-1823, שנה לאחר הקמת הדיורמה הראשונה בפריז.
הבניין תוכנן על ידי אוגוסטוס צ'ארלס פוגין.
התצוגה זכתה להצלחה מסחררת ולחיקויים.
אמנים בריטים יצרו דיורמות מורכבות עוד יותר במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19, הוספו אפקטים של קול ואפילו שחקנים.
דיורמה של דאגר מוצגת כיום בברי-סור-מארן (Bry-sur-Marne) שם נפטר דאגר.
צעצוע בשם "פולירמה פאנאופטיק" שהתבסס על הדיורמה ונועד לשימוש ביתי נמכר משנות ה-20 עד שנות ה-50 של המאה ה-19. הצעצוע כלל תיבה אליה הושחלו כרטיסים עם תמונות.
חלקים בתמונה, כגון חלונות ופנסי רחוב, נגזרו כך שיתאפשר מעבר אור דרכם.
חלקים אחרים הוכנו מחומר דק שנראה זוהר.
דלתות בגב הקופסה אפשרו שליטה על מעבר האור כדי לאפשר לתמונה להשתנות למשל מסצנה של יום לסצנה של לילה.
ז'אן ד'ארק דיז'ון באסקט היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר דיז'ון, המתמודדת בליגת העל הצרפתית וביורופקאפ.
המועדון נוסד בשנת 1880. הקבוצה זכתה פעמיים בגביע הצרפתי (1993, 2006).
בעונת 2003/04 זכתה הקבוצה בסופרקאפ הצרפתי לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת לה מאן סארת 60-62. באותה עונה הגיעה עד לגמר היורוקאפ צ'לנג', בו הפסידה לקבוצת מיטלדוצ'ר מהבונדסליגה 68-84. החל מעונת 1994/95 משתתפת הקבוצה בגביע קוראץ' והיורוצ'לנג'.
הקבוצה מארחת בהיכל ז'אן מישל ז'ופרואה בדיז'ון, המכיל 4,628 מקומות ישיבה,
דיושג'ר (בהונגרית: Diósgyőr) היא עיר היסטורית השוכנת כחמישה ק"מ ממערב למישקולץ שבצפון-מזרח הונגריה.
דיושג'ר הוזכרה לראשונה בכתבי המחבר האנונימי של Gesta Hungarorum בשנת 1200 בערך, בשם Geuru, האיות המוקדם של Győr.
מקור השם הוא שילוב בין המילה ההונגרית Dió ("אגוז מלך") והמילה Győr, שהיא גרסה קדומה של המילה gyűrű, ובהונגרית - טבעת.
ככל הנראה מכוון השם לצורתה העגולה של הטירה הראשונה שהוקמה על הגבעה.
הטירה הראשונה נבנתה על הגבעה ככל הנראה במאה ה-12, והייתה מקום משכן מועדף על מלכי הונגריה ומלכותיה.
הטירה נהרסה בתקופת פלישות המונגולים והטירה הקיימת היום נבנתה באותו מקום בו שכנה קודמתה, וככל הנראה נבנתה בימי בלה הרביעי, מלך הונגריה, במאה ה-13. ב-1346, תקופת שלטונו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה ופולין, סופחה העיר הסמוכה מישקולץ לשטח שלטונו של בעל הטירה.
לאחר תום איחוד הונגריה ופולין הראשון התמעטה חשיבותה של הטירה.
בסוף המאה ה-16 כבשה האימפריה העות'מאנית את האזור.
ב-1687 שב האזור לשלטון הונגריה, אך בעת זו כבר איבדה הטירה את חשיבותה הצבאית.
בדיושג'ר מנזר פאוליני שנוסד בסוף המאה ה-13, בו הועתקו כתבי יד כנסייתיים רבים.
בשנת 1526, כשחולקה הונגריה לשלושה חלקים (תחת שלטון בית הבסבורג, טרנסילבניה העצמאית והאימפריה העות'מאנית), נשדד המנזר על ידי אציל הונגרי במהלך סכסוך פוליטי.
בשנת 1549 הרס שליט האזור את המנזר, ובשנת 1700 בנה המסדר הפאוליני מחדש את המנזר אך הקיסר יוזף השני פירק את המסדר והחרים את נכסיו.
מאותה העת הוקצה המנזר לשירות מחלקת היערנות של דיושג'ר.
מחפירות ארכאולוגיות שהתנהלו במקום מאז 1973 עולה כי המנזר היה בעל צורה מלבנית, ובו חצר מלבנית פנימית, סביבה אכסדרה.
כמו כן התגלו שרידי חדרים שרופים שייתכן שהיו מקום מגוריהם של הנזירים.
שרידים משופצים של חפצים שהתגלו במנזר מוצגים במוזיאון עירוני.
טירת דיושג'ר היא אתר תיירות פופולרי ומופיעה על שטר בן 200 פורינט הונגריים.
מישקולץ ודיושג'ר היו מקושרות ביניהן בשנת 1903 בקו אוטובוס, ומשנת 1906 גם ב-Tram (סוג של רכבת קלה), אך מדריך תיירים משנת 1922 עדיין התייחס לשתיהן כאל ערים נפרדות.
עקב צמיחתו של המרחב האורבני של שתי הערים התמזגו הערים, וכעת דיושג'ר היא פרבר של מישקולץ, וקו הגבול בין שתי הערים הנפרדות מבחינה היסטורית אינו ניתן להבחנה בשטח.
קבוצת הכדורגל של מישקולץ קרויה על שם דיושג'ר ואצטדיון הכדורגל של מישקולץ נמצא באזור ההיסטורי של דיושג'ר.
בבית הקברות היהודי בעיר ישנן מצבות מתחילת המאה ה-18 המעידות על התיישבות יהודית באזור באותה תקופה, אך קהילה יהודית מסודרת הוקמה רק בשנת 1885 ובסוף המאה ה-19 הוקם גם בית כנסת לקהילה.
בשנת 1941 היו בדיושג'ר 222 תושבים יהודים אורתודוקסים.
הגברים שבהם גויסו לשירות העבודה, וכמה מהם נספו בשואה.
במרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה, ובמאי 1944 הוקם גטו בדיושג'ר, בו רוכזו גם למעלה מאלף יהודים שהתגוררו בנפת מישקולץ.
ביוני 1944 גורשו תושבי הגטו לאושוויץ.
דיזולב (ובעברית הַשְׁלָבָה) הוא חלק מתהליך גמר-ההפקה (פוסט-פרודקשן) של עריכת סרט או סרטון, ומשמש כמעבר הדרגתי בין תמונה אחת לאחרת, או בין שוט אחד לשוט אחר.
המונחים "פייד אין" ו"פייד אאוט" משמשים לתיאור מעבר מתמונה ריקה וממנה.
זאת בניגוד לקאט, בו אין מעבר כזה.
הדיזולב משמש כמעבר המבצע חפיפה בין שני שוטים, בדרך כלל בסוף סצנה אחת ותחילת הבאה, אך ניתן לשימוש גם בעריכת מונטאז'.
בדרך כלל, אך לא תמיד, השימוש בדיזולב מתקיים כדי לרמוז שפרק זמן עבר בין שתי סצנות.
בקולנוע, האפקט נוצר בעזרת מדפסת אופטית וחשיפה כפולה בין פריים לפריים.
בעריכת וידאו ליניארית או שידור חי בטלוויזיה, האפקט נוצר על ידי ביון (אינטרפולציה) מתחים של אות הווידאו.
בעריכת וידאו לא ליניארית, דיזולב נעשה באמצעות תוכנה, על ידי ביון בהדרגה בין ערכי RGB של כל פיקסל בתמונה.
האודיו, מוצלב בין שני הפסקולים בהדרגה גם, אם נבחר לעסוק בו בנוסף.
השימוש בקאט ובדיזולב נעשה בדרכים שונות.
קאט במצלמה משנה את הפרספקטיבה ממנה הסצנה נראית, כאילו הצופה עובר לפתע למקום אחר, ורואה את הסצנה מזווית אחרת.
לפייד ולדיזולב בדרך כלל משך של שנייה אחת או שתיים (24-48 פריימים), למרות שאלו יכולים להשתנות עקב העדפה מסוימת של הבמאי או העורך.
דיזולב קצר (6-12 פריימים) משמש לרוב לריכוך מעברים קשים שיכולים לגרום לצופה לסלידה.
ניתן להשתמש במעבר גם כדי להימנע מג'אמפ קאט.
מבחינה עלילתית, אורך הדיזולב מוכתב על ידי האווירה או הקצב שמכתיב הבמאי.
לדוגמה, בסיקוונס הפתיחה ב"אזרח קיין", הדיזולב בין המאסטר שוטס הוא איטי, בעקבות התחושה המשתלטת של מורבידיות, אותה רצה אורסון ולס להעביר לצופה.
בסיקוונס "News on the March" (מונטאז'), לעומת זאת, הדיזולב קצר בהרבה ובכך יוצר תחושה של חיוניות לחיי הדמות הראשית המסתורית.
הדיזולב נפוץ ביותר בקולנוע הקלאסי , אך כיום נמצא פחות בשימוש.
השימוש באפקט פחת כאשר יוצרי סרטים הושפעו מבמאי הגל הצרפתי החדש והשימוש החדשני שלהם בג'אמפ קאט, תוך שהיעדר נרטיב ליניארי הפך נפוץ יותר.
נראה כי האפקט נוצל בצורה הטובה ביותר בקולנוע שחור-לבן, שבו דרגות של אפור מעורבבות ולא גוני צבע תואמים.
שימוש בדיזולב נעשה בצורה מינימלית ברוב הסרטים, בעקבות הטעם הסגנוני הספציפי שהוא משאיר.
דבר נדיר הוא לצפות בסצנה המתחילה בדיזולב וגם נגמרת בו.