tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעוד מורין שוכבת באמבולנס היא רואה אנשי צוות אחרים של הספינה אוחזים בארגזים שנראים בדיוק כמו ארגזי מטילי הזהב שנמצאו על ה"אנטוניה גראזה", הם מתחילים להעלות אותם בזה אחר זה ולפתע מורין רואה גם את ג'ק עולה על הספינה.
מורין מנסה לצעוק שיעצרו אותו אך הוא סוגר את דלתות האמבולנס בעזרת כוחותיו העל טבעיים.
גבריאל ביירן - שון מרפי (קברניט הגוררת)
ג'וליאנה מרגוליס - מורין אֶפְּס (חברת הצוות, הסגנית של מרפי)
דזמונד הרינגטון - ג'ק פרימן (טייס ניווט, ישות על טבעית)
איזאיה וושינגטון - גריר (חבר צוות, הנווט של הגוררת)
רון אלדרד - דודג' (חבר צוות)
קארל אורבן - מאנדר (חבר צוות)
אלכס דימיטריאדס - סאנטוס (חבר צוות, טכנאי מנועים)
אמילי בראונינג - קייטי הארווד (הרוח של הילדה)
- פרנצ'סקה (זמרת על ה"אנטוניה גראזה")
ספיר סלוצקר עמראן (נולדה ב־26 בנובמבר 1990 באורנית) היא עורכת דין לזכויות אדם ופעילה פמיניסטית מזרחית.
ממובילות פורום הדיור הציבורי, מאבק תושבי דרום תל אביב נגד גירוש מבקשי מקלט, מאבק תושבי גבעת עמל, המאבק לשחרור יונתן היילו והמאבק לשחרור אסירות נפגעות אלימות המרצות עונשי מאסר ארוכים בגין עבירות הריגה נגד בני זוגן שהתעללו בהן.
סלוצקר עמראן פעילה בזרם השמאל המזרחי, מתמקדת בנושאים הקשורים לזכויות נשים, עוני, להט"ב, נפגעות ונפגעי אלימות, וכן בנושא חופש המחאה ואלימות משטרתית.
היא פעילה משנת 2011 בצוות הדיור הציבורי, המעניק סיוע וייעוץ משפטי לזכאי דיור ציבורי בישראל ופועל לקידום הנושא בספירה הציבורית ובכנסת.
ב-2012 הצטרפה לקשת הדמוקרטית המזרחית כדוברת ומנהלת פרויקטים.
לקחה חלק בקמפיין לגיוון מגדרי ואתני במערכת המשפט וריכזה את "פורום הפריפריות", קואליציה של פעילים ערבים ויהודים הפועלים לקידום הזכות לדיור (מ-2019 חברה בוועד המנהל של הארגון).
בשנת 2013 יזמה יחד עם כרמן אלמקייס עמוס ופעילים נוספים את הקמפיין הציבורי "צדק ליונתן היילו", שנשפט לעשרים שנות מאסר באשמת רצח ירון איילין, לאחר שזה תקף ואנס אותו במספר מקרים.
הקמפיין לשחרורו נמשך חמש שנים וכלל הפגנות רבות והצפת פרטי המקרה בתקשורת ובמדיה החברתית.
בשנת 2016 שינה בית המשפט העליון את ההרשעה להריגה וקיצר את עונשו ל-12 שנות מאסר.
לאחר שהתקבלה בקשתו לחנינה באופן חלקי, קוצר עונשו והוא שוחרר בשנת 2018 על ידי ועדת השחרורים בתום שמונה שנות מאסר.
בחודש יוני 2013 נעצרה יחד עם אלמקייס עמוס במהלך הפגנה נגד קיצוץ קצבאות הילדים והגזירות הכלכליות אשר הוטלו על האוכלוסיות המוחלשות, מול ביתו של שר האוצר, יאיר לפיד.
בשנה זו נבחרה סלוצקר עמראן כאחת מ-100 המשפיעים של המגזין The Marker.
ב-2014 הצטרפה לתנועת אחותי למען נשים בישראל, שם ניהלה תוכנית למלחמה באלימות והטרדה מינית כלפי נשים בדיור הציבורי.
הביאה להפעלת תוכנית למניעת הטרדה מינית בהכשרה של משטרת ישראל וריכזה את קואליציית "לבי במזרח", שבה חברים 22 ארגונים הפועלים לקידום תרבות מזרחית והקצאה שוויונית של משאבים ציבוריים.
עוד הקימה בשנה זו, יחד עם הפעילה החברתית שירה לבנה, את פרויקט דוקורייטס המספק מידע לפעילים חברתיים על זכויותיהם לתעד ולמחות נגד הפרות זכויות אדם במסגרת החוק הישראלי.
הפרויקט כולל אתר מידע אינטרנטי בעברית ובערבית, והפצת עלון מודפס "זכותון למפגינ\ה", המרכז מידע שימושי כגון התנהגות במעצר בזמן הפגנה.
ב-2017 החלה לעבוד באגודה לזכויות האזרח בישראל, שם עסקה בפעילות למען נשים בעוני ולהסדרת מעמדם המשפטי של מבקשי מקלט, וכן ניהלה את מחלקת פניות הציבור של האגודה.
במהלך 2018 הייתה פעילה במחאה הציבורית נגד תוכנית לגירוש מבקשי מקלט מישראל, בניגוד לאמנה הבינלאומית להגנה על פליטים.
בחודש ינואר השתתפה במחאה מול שרת המשפטים איילת שקד בטקס ההסמכה של לשכת עורכי הדין בבנייני האומה בירושלים.
סלוצקר עמראן ופעילות נוספות הניפו שלטים במהלך נאומה של שקד וקראו נגד חוקיותו של המהלך.
כמו כן הייתה ממארגני הקמפיין "דרום תל אביב נגד הגירוש", ששיאו בהפגנת בהשתתפות 25,000 מפגינים, בהם תושבי דרום תל אביב, מבקשי מקלט ותומכים נוספים, שהתקיימה ב-24 במרץ 2018 ברחוב לוינסקי בשכונת נווה שאנן בתל אביב.
באותה שנה הגישה עתירה לבג"ץ נגד הכוונה להקים גדר סביב תוואי מצעד הגאווה בכפר סבא.
בעקבות העתירה אפשרה משטרת ישראל את קיום המצעד בעיר, כמתוכנן.
בהמשך הובילה קמפיין תחת הכותרת "באים לקבלנים" במחאה על ליקויי בטיחות בחברת אלקטרה שהובילו לרצף של תאונות קטלניות בענף הבניה, במסגרתו התקיימו הפגנות מול בתיהם של מנכ"ל אלקטרה איתמר דויטשר, בעלי החברה מייקי ודני זלקינד ובכירים נוספים.
בדצמבר 2018 מחתה על הענקת אות הוקרה לזמר אייל גולן בכנסת.
סלוצקר עמראן ופעילות נוספות התפזרו באולם בטקס הענקת הפרס וקראו בקול רם תמלילי עדויות של המתלוננות נגד גולן בפרשת משחקי חברה.
בין השנים 2018–2019 לימדה סלוצקר עמראן במכללה למנהל קורסים בנושאי מאבקים אזרחיים פמיניסטיים ולהטב"קיים.
יזמה ומקדמת יחד עם תלמידיה את "ארכי-פרחי" – הארכיון הדיגיטלי הראשון בישראל לתיעוד מאבקים חברתיים, הנמצא בשלבי הקמה.
בשנת 2019 הובילה מאבק למניעת פינויים של עשרות ניצולי שואה מדיור מוגן במימון ממשלתי.
קמפיין לשחרור נשים נפגעות אלימות ממאסר
בין השנים 2018–2020 הייתה סלוצקר עמראן מהפעילות המובילות בקמפיין לשחרור אסירות המרצות עונשי מאסר ארוכים בגין עבירות הריגה ורצח, אותן ביצעו כנגד בני זוג מתעללים שלא טופלו על ידי רשויות הרווחה והמשטרה.
בתחילת הדרך הקמפיין התמקד בדלאל דאוד, ולאחר סיומו המוצלח בשחרורה התרחב גם אל סימונה מורי, נסרין מסראווה ואריקה פרישקין.
הקמפיין החל ביוזמתה של תמר דהאן, עובדת סוציאלית שעבודת הדוקטורט שלה הציפה את המודעות לנושא.
בשנת 2018 סלוצקר עמראן הקימה מטה מאבק לשחרור הנשים אשר כלל את עו"ס דהאן, איגוד הסיוע לנפגעי ונפגעות תקיפה מינית ופעילות נוספות.
סיפורה של דאוד זכה לתשומת לב תקשורתית רבה וסוקר בהרחבה.
בעקבות הצלחת הקמפיין וקיצור מאסרן של הנשים, ארגן מטה המאבק כנס בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב ב-25 בפברואר 2019, בהשתתפותן של דלאל דאוד וסימונה מורי, שכותרתו "בעל כורחן: נשים נפגעות אלימות שהורשעו בעבירות המתה של בן זוגן המתעלל".
בשנת 2020 הקימה יחד עם כרמן אלמקייס עמוס את שוברות קירות: ארגון פמיניסטי לקידום צדק חברתי וכלכלי, במסגרתו יזמה וניהלה קמפיינים בנושאים שונים.
סלוצקר עמראן (2014), המאבק לקורת הגג כמאבק של נשים.
ספיר כדורי (נולדה ב-13 במאי 1993) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת כשוערת בליגת העל בכדורגל נשים.
כדורי נולדה בחדרה וכבר בגיל 11 הצטרפה לקבוצת הילדות של מכבי כישרונות חדרה ולקחה חלק בגביע פוקס קידס במסגרתו השתתפה עם הקבוצה בטורניר בצרפת.
בשנים שלאחר מכן שיחקה בקבוצת הנערות של חדרה כחלוצה ובמקביל התאמנה עם קבוצת הבוגרות כשוערת.
בעונת 2008/2009 שיחקה במקביל בקבוצת הנערות ובקבוצה הבוגרת בליגת הנשים הבכירה.
במסגרת רבע גמר הגביע בעונת 2016/2017 נפצעה ברצועה הצולבת, סיימה את העונה ולא המשיכה לשחק בקבוצה.
בעונת 2018/2019 עברה להפועל רעננה אך שוחררה מהקבוצה עוד לפני פתיחת העונה עקב מחלה.
כדורי הגישה תביעה לבוררות כדי לקבל את השכר שהובטח לה אך סורבה.
לאחר פרסום הנושא בתקשורת גייסה למענה קבוצת בית"ר ירושלים בראשות הבעלים משה חוגג את סכום הכסף שהובטח לה כשכר.
בשנת 2009, בגיל 16, צורפה לנבחרות הנערות של ישראל ורשמה 3 הופעות בנבחרת הנערות עד גיל 17 ו-14 הופעות בנבחרת הנערות עד גיל 19.
בעלת תואר ראשון במנהל עסקים וניהול ספורט מהמרכז האקדמי רופין ומכון וינגייט.
ספיר גאיה ברמן (נולדה ב-21 ביוני 1994) היא שופטת כדורגל ישראלית, שהתפרסמה בזכות היותה השופטת הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל.
ברמן נולדה בקריית ביאליק בשם שגיא ברמן.
החלה לשחק כדורגל כבר מגיל 6. בילדותה שיחקה בקבוצת הכח אפק ובנעוריה בהפועל חיפה.
בשנת 2011, כשהייתה בת 17, הצטרפה לאיגוד השופטים הישראלי.
בעונת 2020/2021 בליגת העל החלה ברמן, ששימשה עד אז כשופטת בליגה הלאומית, לשמש כשופטת ראשית בליגת העל.
בשלבים המתקדמים של העונה, לאחר שכבר החלה בהליך להתאמה מגדרית, עברה לשמש כשופטת רביעית במשחקי ליגת העל.
באפריל 2021 חשפה כי החלה בהליך להתאמה מגדרית, והודיעה כי שינתה את שמה לספיר וכי יש לפנות אליה בלשון נקבה.
ב-3 במאי 2021 שימשה לראשונה כשופטת ראשית במשחק ליגת העל כאישה, במשחק של הפועל חיפה נגד בית"ר ירושלים במסגרת המחזור ה-31 בליגה.
כמה ימים לאחר מכן פנו נטפליקס ו-MGM לברמן במטרה לתעד את סיפורה.
לאחר שהטיפול ההורמונלי הקשה עליה לחזור לכושר משחק, שבה לשפוט בליגה הלאומית.
לאחר מכן, חזרה לשפוט בליגת העל.
ביוני 2021 הודיעה כי עברה לנהל אורח חיים טבעוני.
ביולי 2021 עלתה לשידור פרסומת לשידורי הטלוויזיה של Yes בהשתתפותה של ברמן לצד הזמרת נועה קירל.
לקראת סוף 2022 השיקה ברמן הרצאה בנושא שינויים בחיים והתמודדות עם שינויים בחיים בשילוב סיפורה האישי.
בשנת 2022 התארסה לבר יצחק אווסקר, לשעבר מנכ"לית פרויקט גילה להעצמה טרנסית, ילידת הארץ ובת לקהילת בני ישראל מהודו.
בשנת 2024 יצא הסרט התיעודי "ספיר", המתאר את דרכה ומאבקה של ברמן.
הסרט הושק בפסטיבל הסרטים דוקאביב.
בדצמבר 2024 נבחרה לשמש כשופטת בינלאומית כחלק מרשימת השופטים הבינלאומיים שהגיש איגוד השופטים הישראלי.
ב-17 במרץ 2025 היא שפטה במפגש בין צפון אירלנד למונטנגרו במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנערות עד גיל 17, ובכך הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה אי פעם ששפטה במשחק כדורגל בינלאומי.
2022 – אות האבירוֹת לנשים פורצות דרך מטעם מרכז פרס לשלום ולחדשנות.
ספיר וולך (נולדה ב-21 באוקטובר 1991) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, כותבת, מורה לפיתוח קול ומוזיקאית ישראלית.
ספיר וולך נולדה בחיפה וגדלה בקריית ים.
היא למדה בתיכון "רבין" ושירתה בחיל השריון.
לאחר שחרורה מצה"ל למדה לתואר ראשון למוזיקה בבית הספר למוזיקה של הקריה האקדמית אונו ובמכללת הד.
בשנה ג' זכתה במלגת הצטיינות מטעם המל"ג.
במקביל ללימודיה במכללה למדה כתיבה והלחנה אצל עלמה זהר שדחפה אותה לקדמת הבמה.
וולך החלה להופיע על במות ברחבי הארץ תוך כדי שהיא מקליטה את אלבומה הראשון "סחורה פגומה להמונים" אשר יצא בשנת 2019.
בשנת 2019 הופיעה בפסטיבל יערות מנשה לצד שי צברי, אסף אמדורסקי, לונא אבו נסאר, טל פרידמן, תומר ישעיהו ואחרים.
באותה שנה הופיעה בפסטיבל "חיפהמיוזיק" בתיאטרון חיפה בניהולו האמנותי של אוהד חיטמן.
בפסטיבל הופיעה עם ההרכב שלה עם שירי האלבום.
לצידה הופיעו מאיה איזקוביץ, אהוד בנאי, עמיר לב ואחרים.
בחורף 2020 יזמה עיריית תל אביב את פסטיבל "וושינגטון סלון", שבו מופיעים אמנים על מרפסות ובחצרות בתים ברחבי שכונת פלורנטין.
היא השתתפה באירוע נוסף שיזמה עיריית תל אביב אירוע ובמסגרתו הופיעו מסוכת המציל בחוף פרישמן בתל אביב.
ולצידה הופיעו רם אוריון, קמה ורדי, ג'ימבו ג'יי, זואי פולנסקי ואחרים.
בשנת 2021 כתבה, הלחינה וביצעה את השיר "תשומת לב וירטואלי" במסגרת הפרויקט "מנגינות לשעת חרום", שיזמו עדי שחם עם המוזיקאית נומקה (נועם סדן), ומורכב כולו משירים שנכתבו במהלך הסגר הראשון בתקופת הקורונה.
בפרויקט שותפות, בין היתר, אביגיל קובארי, פלורה, אלה רונן, ואחרות.
באותה שנה השתתפה בערב מחווה לענבל פרלמוטר באוזןבר בתל אביב, שבו ביצעה את השירים "ריקוד האלים" ו"זהירות מהמרווח".
בערב השתתפו יהוא ירון, רות שועלי, זוהר גינזבורג, יעל קופלנד ואחרים.
האלבום "סחורה פגומה להמונים" יצא בשנת 2019. את השירים כתבה והלחינה וולך למעט השיר "תהיי לי בית" שכתבה עמית זר.
את האלבום הפיק שחר סגינר (שעבד עם טל גורדון, רונה קינן ואחרים).
אלה שיק בלום ניגנה באלבום על בס ונעה סגל על התופים.
האלבום זכה להשמעות בתחנות רדיו רבות כמו כאן 88 וגלגלצ וזכה לשבחי הביקורת.
בשנת 2021 יצא מיני אלבום שאת שיריו כתבה והלחינה.
הסינגל הראשון "חוזרת על עצמי" יצא באפריל 2020. השיר זכה להשמעות בתחנות רדיו כמו רדיו תל אביב ורדיו חיפה.
הסינגל השני מתוך המיני-אלבום "תשומת לב וירטואלי" הושמע אף הוא בתחנות רדיו רבות כמו רשת ג', גלגלצ ואחרות.
הסינגל השלישי "שיר ערש" למילותיו של המשורר יהודה עמיחי מתוך האלבום, יצא באוקטובר 2020 והיא הופיעה איתו בהופעה חיה בתוכנית הלילה של כאן 11.
מיני אלבום: בלי השמש לא שווה כלום
בספטמבר 2021 יצא סינגל ראשון, "הרגשתי בבית" מתוך המיני אלבום, "בלי השמש לא שווה כלום".
ספירה הייתה סדרת לוויינים שפותחה בברית המועצות.
השיגורים בוצעו בשנים 1968–1978. מטרת הלוויינים הייתה לבצע עדכון קואורדינטות של נקודות שונות על פני כדור הארץ בדיוק גבוה יותר.
הדרישה לכך גברה לקראת הפעלה מבצעים של מערכת ניווט לוויינית ציקלון במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20. בסך הכול בוצעו 18 שיגורים.
כול השיגורים למעט שיגור מס' 2 הסתיימו בהצלחה.
הלוויין האחרון סיים את השירות בשנת 1980.
פיתוח הלוויינים החל לפי הזמנה של היחידה הקרטוגרפית של המטא הכללי.
הזמנה הועברה ל"מערכות המידע הלווייניות רשטניוב" שהחלה את הפיתוח בשנת 1963. הלוויין הראשון שוגר בשנת 1968 ופעל במשך 15 חודשים (6 חודשים מעל התכנון).
המערכת הוכרזה כמבצעית לאחר סיום הבדיקות בשנת 1972 (אחרי השיגור התשיעי).
על בסיס תוצאות המדידות הוכנה מערכת קואורדינטות חדשה במקום מערכת שהייתה בניצול בברית המועצות החל משנת 1942.
כל הלוויינים שוגרו תחת שם "קוסמוס" מקוסמודרום פלסצק.
משקל הלוויינים היה 600 ק"ג בלוויינים הראשונים וגדל ל-850 ק"ג בלוויין אחרון בסדרה.
על הלוויין הותקן פאנל סולארי בהספק 100 ו"ט.
גוף הלוויין היה גליל בקוטר של כ-2 מ' ובאורך של כ-3 מ'.
הלוויין הראשון שוגר למסלול בגובה של 1200 ק"מ.
יתר הלוויינים שוגרו לגובה 1300–1500 ק"מ.
בשנת 1977 החל פיתוח של סדרה משודרגת "מוסון" ששיגוריה החלו בשנת 1981.
ספיקומלוס (שם מדעי: Spicomellus) הוא סוג ובו מין יחיד של דינוזאור קוצני קדום בענף אנקילוזאוריה שחי בצפון אפריקה בתקופת יורה תיכון, כ-165 מיליון שנה לפני זמננו.
הוא בולט במעטה הדוקרנים המרשים שלו.
הוא נתגלה לראשונה ב-2019 סמוך לעיירה בולמאן במרוקו, הוגדר ותואר מדעית ב-2021 אך מאמר מפורט שתיאר את הממצאים החדשים והשלמים יותר כולל מבנה שריון הקוצים שלו פורסם רק ב-2025. זהו האנקילוזאור הקדום ביותר שנתגלה והראשון שנתגלה באפריקה.
פירוש שמו המדעי הוא "קולר קוצני" כאשר spica זה "קוץ" או "דוקרן" ביוונית עתיקה ו-mellum זה "קולר" ולכן פירוש שמו הוא "קולר דוקרני" המתייחס לדוקרנים שסביב צווארו.
הוא היה בינוני בגודלו, ותזונתו הייתה צמחונית.
המאפיין הבולט ביותר של הספיקומלוס הוא מעטה שריון דוקרנֵי העצם דמויי הקוצים שהקיף את גופו העליון, כתפיו, גבו וזנבו.
דוקרנים ארוכים במיוחד (למעלה מ-87 ס"מ אורכם) בלטו מאזור הצוואר, הכתפיים ואגן הירכיים.
גם זנבו היה קוצני ומצדי קצה הזנב בלטו סדרת דוקרני עצם ששימשו כנשק, בדומה ל"תגומייזר" של הסטגוזאורים.
גידים מאובנים מחזקות את ההשערה שהזנב אכן שימש כנשק, וזוהי העדות הקדומה ביותר לזנב נשק בקרב האנקילוזאורים.
שאר גופו היה מכוסה בדוקרנים קצרים יותר.
חלק מדוקרני העצם היו מאוחים לצלעות שלו ולעצמות הכסל — מאפיין ייחודי בקרב האנקילוזאורים שכמעט אצל כולם לוחיות השריון והדוקרנים היו אוסטאודרמים: עצמות שגדלו מעל העור ולא היו מחוברות לשלד הצירי.
החוקרים סבורים שהדוקרנים — שנועדו במקור להרתעת טורפים והגנה מפני טריפה — התפתחו למבנה המפותח ומרשים מאוד על מנת לשמש לתצוגה תוך-מינית וחיזור.
אורכו היה ומשקלו בין 1 ל-2 טונות.
רוחניות או ספיריטואליזם (מהמילה ספיריט - "spirit" (רוח באנגלית)) היא האמונה כי נשמת בני אדם ממשיכה לחיות לאחר המוות ואף עשויה להתגלות ולבוא במגע עם אנשים חיים.
האמונה החלה להתפתח בקרב בני המעמדות הבינוני והגבוה בארצות הברית ובבריטניה לקראת אמצע המאה ה-19, ופותחו בה מגוון מסורות עם עקרונות משלהן, על בסיס הרעיונות והעקרונות הכלליים.
הנשמה ממשיכה להתקיים לאחר המוות הגופני.
יכולת לתקשר בעולם "הזה" עם רוחות העולם "האחר".
אחריות אישית של האדם למקרים ולנסיבות שבחייו.
הנשמה יכולה להמשיך ללמוד ולהשתפר לאחר המוות הגופני.
אמונה באל, בכוח עליון, שלרוב מיוחסת כ-"תבונה אינסופית".
העולם הזה, כפי שהוא קיים על טבעו, נחשב כביטוי של אמירה תבונית.
קיימות תופעות גלגול הנשמות והדיבוק אפופות הסוד והקבלה, אך מאמינים כי רק יחידי סגולה מסוגלים לרדת לעומקן, ולכן הדיבור עליהן לא מצוי בקרב כלל הציבור הדתי.
יש איסורים בתורה לפנות אל האוב ואל הידעוני, סוגים שונים של פניה אל המתים.
ספירולה שופרית או ספירולת קרן האַיִל או סִילוֹנִית סְלִיל (שם מדעי: Spirula spirula; באנגלית: Ram's Horn Squid), הוא מין ייחודי של רכיכת ים המקורבת לדיונון.
הוא מין היחיד הידוע היום ושאינו נכחד בסדרת הספירולאים.
היא נפוצה באזור המזופלגי (עומק של 150 עד 2,000 מטרים) של הים הטרופי הפתוח.
מציאת פריטים חיים בגדר מאורע נדיר, בגלל גודלם ואזור תפוצתם.
למין זה מספר מאפיינים בולטים:
גוף הבנוי משמונה זרועות ציד, שלוש מהן גדולות וחזקות יותר מהשאר.
בנוסף בעל שתי זרועות מוארכות.
נוכחות סיבי קולגן היוצרים גוון נוצץ כספי.
כתר הזרועות צר יותר מהאופייני.
הגלימה (mantle) בנויה בצורה שונה ואופיינית.
הקונכית הפנימית בלתי רגילה ולא אופיינית, היא בצורת קרן אַיִל (open planispiral).
היא בנויה מתאים המופרדים בפיתולים אשר אינם נוגעים אחד בשני.
מיקומה בגופה של הספירולה, יוצר מצב שהיא מכוונת את ראשה כלפי למטה בשביל תנועה אנכית.
בשעת תנועה מטה, הרגליים פונות למעלה ונעות במעין תנועה ספירלית היוצרת מעין חתירה מטה.
הספירולה מסוגלת להכניס את כל ראשה ורגליה אל תוך הגלימה, ואף לסגור את הפתח בצורה שרירית (flaps).
למרות גודל הסילוניות בעלי אישונים המסוגלים להתרחב ולהתכווץ, יכולתה של הספירולה היא מהטובות והקיצוניות ביותר ומאפיינת את המין.
גלגול חיה של הספירולה, מתחיל מהנחת ביצים שאינן גדולות מ-2 מ"מ על קרקעית הים.
עובדה שאוששה הערכה זו היא מציאותם של פרטים קטנים ביותר בעומקים, פרטים אלו אופיינו במיעוט זרועות ובמקור הבולט מחוץ לראש שעוד לא גדל.
אורך חייה של הספירולה הוא 18 עד 20 חודשים.
ספירולאים (שם מדעי: Spirulida) היא סדרה של רכיכות המקורבת לדיונון.
בסדרה זו ידועות שבע משפחות אולם שש מתוכן נכחדו.
המין היחידי הקיים היום הוא ספירולה שופרית.
ספירוליים (Spirulidae) ובו מין יחיד ספירולה שופרית (Spirula spirula).
ספירו תאודור אגניו היה סגן נשיא ארצות הברית בתקופת כהונתו של הנשיא ריצ'רד ניקסון בשנים 1969–1973. לאחר הצלחה מטאורית וקריירה מרשימה, הוא נאלץ להתפטר מתפקידו ולפרוש מהחיים הפוליטיים ב-1973 עקב אישומים בהעלמת מס ובלקיחת שוחד בעת שכיהן כראש הממשל של מחוז בולטימור, מושל מרילנד וסגן נשיא.
ספירו אגניו נולד בבולטימור שבמדינת מרילנד למהגר יווני, תאודור ספירוז אגניו, ששינה את שם משפחתו לאגניו מאנגנוסטופולוס (Αναγνωστόπουλος) והיה פעיל בקהילה היוונית המקומית ובמפלגה הדמוקרטית.
אגניו הצטרף לכנסייה האפיסקופלית ולא היוונית אורתודוקסית כאביו.
הוא למד כימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ואחר כך לחם כקצין במלחמת העולם השנייה, שבה אף זכה לעיטור כוכב הארד.
באותה תקופה, לפני שנשלח להילחם באירופה, הכיר את אשתו אלינור "ג'ודי" ג'ודפינד.
במלחמה הוא היה בדיוויזיה המשוריינת העשירית.
בשובו לארצות הברית אחרי סוף המלחמה, למד לימודי משפטים באוניברסיטת בולטימור, שאותם סיים ב-1947.
הוא החל את דרכו בפוליטיקה כאשר הצטרף למפלגה הרפובליקנית (בניגוד למסורת המשפחתית) באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20, שבהן סייע לג'יימס דוורו (Deveraux), חבר קונגרס ממרילנד.
בשנת 1960 התמודד אגניו על תפקיד של שופט בבית המשפט הגלילי (circuit court), אך נכשל כישלון חרוץ, וקיבל את מספר הקולות הקטן ביותר מבין החמישה שהתמודדו על התפקיד.
ברם, שנתיים בלבד לאחר מכן, ב-1962, הוא נבחר לתפקיד ראש הממשל (County Executive) של מחוז בולטימור, כשהוא מנצל פיצול קולות בין שני מתמודדים דמוקרטיים.
בתפקידו זה, היה בין הראשונים שתיקנו תקנות נגד אפליה גזענית.
בשנת 1966 נבחר אגניו למושל מרילנד, מדינה שנוטה לדמוקרטים, משום שמצביעים דמוקרטיים רבים לא אהבו את המצע של מועמד המפלגה שלהם שהתנגד לאינטגרציה (שילוב האפרו-אמריקאים בחברה).
בתפקידו זה אגניו פעל לביצוע רפורמה במס ובשפיטה, תיקן תקנות כנגד זיהום הסביבה וגרם לביטולו של חוק שאסר נישואי תערובת.
מאידך גיסא, הוא התנגד ל"גזענות השחורה" ודרש מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית "להוקיע את כל הגזענים השחורים, מעשה שאתם עד עתה סירבתם בתוקף לעשות".
תדמיתו המתונה של אגניו והצלחתו כרפובליקני במדינה דמוקרטית עשו אותו למועמד המושלם לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית עבור ריצ'רד ניקסון.
בשנת 1968 ניקסון זכה בבחירות לנשיאות ארצות הברית, ואגניו נבחר לסגנו.
בתפקידו כסגן של ניקסון אגניו הרבה להתווכח ולנגח את מתנגדי ההתערבות הצבאית של ארצות הברית בווייטנאם.
זמן קצר לאחר שנבחר לכהונה שנייה כסגן הנשיא ברוב גדול וכשהיה נראה כיורשו המיועד של ניקסון שהסתבך בפרשת ווטרגייט, החל התובע הפדרלי ג'ורג' ביל, שבאחריותו הייתה מרילנד, לחקור את אגניו בחשד של סחיטה, הונאת מס, שוחד וקשירה לביצוע פשע.
הוא הואשם באשמת קבלת שוחד הכולל תשלומים של יותר מ-100,000 דולר בעת שכיהן כראש הממשל של מחוז בולטימור, כמושל מרילנד וכסגן נשיא ארצות הברית.
לבסוף אגניו נאלץ להתפטר מתפקידו ב-10 באוקטובר 1973, לאחר שהסכים לעסקת טיעון שמסגרתה הודה בהעלמת מס, הלבנת הון וקבלת שוחד ונדרש לשלם קנס של 10,000 דולרים.
מאוחר יותר, בשנת 1983, עקב דרישתה העיקשת של קבוצת תושבי מדינת מרילנד במסגרת תביעה אזרחית, אגניו שילם למדינת מרילנד 268 אלף דולרים - סכום כל השוחד שקיבל.
אגניו טען בשיחות פרטיות כי ניקסון לא תמך בו ואף תמך בהדלפת האישומים כנגדו על-מנת להסיט את תשומת לב הציבור מפרשת ווטרגייט אשר איימה על שלטונו שלו ואשר הובילה בסופו של דבר גם להתפטרותו של ניקסון בעצמו.
אגניו לא דיבר עם ניקסון עד למותו של האחרון בשנת 1994, אך הגיע ללוויה.
אמרה המיוחסת לאגניו לעיתים קרובות היא כי "הממזרים שינו את הכללים ולא סיפרו".
מקורה ככל הנראה בראיון שהעניק בעיצומה של פרשת ווטרגייט (ולא לגבי חקירתו האישית) בה אמר "לפתע הכללים משתנים באמצע המשחק".
עם פרישתו מהחיים הפוליטיים, אגניו עבר למגזר העסקי.
הוא נפטר ב-17 בספטמבר 1996 מלוקמיה, שעות ספורות בלבד לאחר שהמחלה התגלתה אצלו בשלב מתקדם.
ספירלה (נקראת גם שבלול, או עקומה חלזונית) היא קו עקום שיוצא מנקודה ומתרחק ממנה תוך כדי שהוא מסתובב סביבה.
הדרך הקלה לתאר ספירלה דו־ממדית היא בעזרת מערכת צירים קוטבית, שבה כל נקודה מזוהה על ידי שני ערכים – זווית ומרחק מהמרכז.
ספירלת ארכימדס: r = a + bθ
ספירלה היפרבולית r = a/θ
ספירלת ליטואוס r = 1/θ1/2
ספירלה לוגריתמית: r = abθ, הסוג הנראה ביותר בטבע.
ספירלת פיבונאצ'י וספירלת הזהב: מקרים מיוחדים של ספירלות לוגריתמיות.
למחקר של הספירלות בטבע יש היסטוריה ארוכה, כריסטופר רן צפה בקונכיות בעלות צורה של ספירלות לוגריתמיות, בנאוטילוס.
קונכיות של חלזונות מחוננות גם הן במבנה ספירלי.
הספיריט אוף סנט לואיס היה מטוס חד מנועי מדגם Ryan NYP, המטוס הראשון שחצה בטיסה ישירה את האוקיינוס האטלנטי ללא עצירת ביניים – מרחק של 5,810 קילומטר.
הטיסה ארכה 33 שעות ושלושים דקות משדה התעופה רוזוולט בלונג איילנד שבניו יורק עד פריז שבצרפת.
את המטוס הטיס צ'ארלס לינדברג, ב-21 עד ה-22 במאי שנת 1927. המטוס נקרא על שם העיר סנט לואיס במיזורי שם גרו צ'ארלס לינדברג ומממן הטיסה שלו.
המטוס תוכנן על ידי רונלד א.
הול ונבנה על ידי יצרן המטוסים ראיין איירונאוטיקל קומפני מסן דייגו, קליפורניה.
התכנון התבסס על המודל Ryan M-2 שהיה מטוס דואר שנבנה בשנת 1926. המטוס תוכנן ונבנה בשיתוף עם לינדברג בשנת 1927 ויצא משימוש ב-30 באפריל 1928. נבנה מטוס יחיד מהדגם הזה בעלות של 10,000 דולר.
כדי להגדיל את טווח הטיסה של המטוס, נוסף מכל דלק בחזית המטוס במקום החלונות הקדמיים, דבר שהקשה על הטיסה ודרש שימוש בפריסקופ, אך שיפר את טווח הטיסה ואת מיקום מרכז הכובד של המטוס.
כדי להקטין את המשקל צומצם הצוות לאדם אחד, ולינדברג היה גם הטייס וגם הנווט.
לאחר הצלחת הטיסה מעל האוקיינוס האטלנטי, לינדברג ערך מטס של רצון טוב במרכז אמריקה עם מטוס הספיריט אוף סנט לואיס.
לכבוד האירוע הונפק בול מיוחד בפנמה.
ניקרגואה הנפיקה בול לכבוד היובל לטיסת חציית האטלנטיק.
הטיסה נחשבת נקודת ציון חשובה בהיסטוריה של התעופה וצ'ארלס לינדברג זכה להערכה רבה ונחשב בארצות הברית גיבור לאומי.
המטוס מוצג כיום במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון.
נפח שימושי – 1,703 ליטרים
יחס משקל להספק – 10.4 קילוגרם לכח סוס
ספירידון "ספירוס" לואיס היה מחלק מים יווני אשר ניצח בריצת המרתון באולימפיאדה הראשונה בעת החדשה – אולימפיאדת אתונה (1896), והפך לגיבור לאומי בארצו.
לואיס נולד למשפחה ענייה בעיירה מארוסי, היום פרבר צפוני לעיר אתונה.
אביו של לואיס היה מחלק מים מינרליים באתונה, אשר בה לא הייתה באותם ימים מערכת מים מרכזית.
בנו ספירידון עזר לו בחלוקת המים.
לאחר שהתקבלה ההחלטה להחיות את המשחקים האולימפיים בשנת 1894, החלו הכנות לארגון המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים בעיר אתונה.
אחת מן הריצות בתחרויות הייתה ריצת מרתון, אירוע ספורטיבי שלא התקיים לפני כן.
ההצעה לקיום הריצה הועלתה על ידי הצרפתי מישל בריאל, אשר שאב השראה מן האגדה על השליח פידיפידס, אשר רץ מן העיר מרתון לאתונה כדי לבשר על הניצחון האתונאי בקרב מרתון.
היוונים אשר התלהבו מריצה ספורטיבית חדשה זו החליטו לקיים תחרויות מוקדמות כדי לבחור ברצים היוונים.
ריצות אלה אורגנו בידי קצין הצבא קולונל פאפדיאמאנטופולוס, אשר היה מפקדו של לואיס בעת שירותו הצבאי (1893–1895).
התחרות המוקדמת הראשונה – שהייתה לתחרות המרתון הראשונה בעולם – נערכה ב-22 במרץ 1896 וזכה בה חארילאוס ואסילאקוס, בזמן של 3:18 שעות.
לואיס השתתף בריצה המוקדמת השנייה שנערכה שבועיים מאוחר יותר.
פאפדיאמאנטופולוס אשר הכיר את כישרונו של לואיס בריצה, שכנע אותו להשתתף, אולם לואיס סיים במקום החמישי, לאחר המנצח דמטריוס דליגיאניס.
ריצת המרתון האולימפית תוכננה ל-10 באפריל.
הציבור היווני היה נלהב לתחרות, אולם מאוכזב כי עד לאותו מעמד לא ניצח אף רץ יווני בתחרויות הריצה.
על רקע זה ניתלו תקוות רבות לניצחון יווני ראשון במקצוע זה.
קולונל פאפדיאמאנטופולוס נתן את אות הפתיחה לריצה שבה השתתפו 13 רצים יוונים ו-4 רצים ממדינות אחרות.
קרלו אירלודי האיטלקי, אחד הרצים למרחקים ארוכים הבולטים יותר בתקופה, לא נכלל בריצה לאחר שהוועדה המארגנת קבעה כי קיבל פרס כספי בריצה אחרת בה ניצח ובכך אין הוא עוד בגדר ספורטאי חובבן.
בחלקה הראשון של הריצה, אשר התבצעה בדרכי עפר לאורכן נפרשו המוני יוונים, הוביל הרץ הצרפתי אלבין לרמוזי, אשר סיים במקום השלישי בריצת 1,500 מטר.
בעיירה פיקרמי עצר לואיס בבר מקומי כדי לשתות כוס יין.
לאחר ששאל על מיקומם של רצים אחרים בריצה, הודיע בביטחון כי ידביק את כולם לפני קו הגמר.
לאחר 32 ק"מ לרמוזי היה מותש ונאלץ לנטוש את הריצה לאחר שהתמוטט.
את ההובלה נטל הרץ האוסטרלי טדי פלאק, אשר ניצח כבר בריצות 800 ו-1,500 מטר במשחקים.
לואיס צימק באיטיות את המרחק מפלאק.
האוסטרלי, אשר לא הורגל לריצות ארוכות, התמוטט לאחר שהוביל קילומטרים ספורים והותיר ללואיס את ההובלה.
תוך כדי הריצה המתינו המוני צופים במתח באצטדיון באתונה, זאת לאחר שרוכב אופניים הביא את הבשורה כי האוסטרלי מוביל בריצה.
אולם לאחר שלואיס נטל את ההובלה נשלח שליח נוסף לאצטדיון, על ידי המשטרה, כדי לבשר על ההתפתחות.
הבשורה העלתה זעקות עידוד אצל אלפי הצופים והם קראו: "הלני, הלני!" כאשר נכנס לואיס לאצטדיון רצו לקראתו נסיך הכתר היווני קונסטנטין, שעמד בראש הוועדה המארגנת והנסיך ג'ורג' וליוו אותו בהקפה האחרונה.
הוא סיים את הריצה בזמן של 2:58:50 שעות, כאשר בדרכו שתה יין, חלב, בירה, מיץ תפוזים וביצת חג פסחא.
ניצחונו של לואיס נתן את האות לחגיגות המוניות, אשר תוארו בדו"ח הרשמי של התחרויות:
על פי הדיווחים הציע המלך ללואיס כל מתנה שיחפוץ בה, והדבר היחיד שעלה במוחו של לואיס הוא לבקש עגלה הנגררת על ידי חמור, כדי לסייע לו בחלוקת המים.
כדי להגביר את החגיגות, אף המסיימים במקום השני והשלישי היו יוונים.
מאוחר יותר התברר כי המסיים במקום השלישי, ספירידון בלוקאס, גמא חלק מן הריצה על גבי עגלה והוא נפסל.
במקומו קיבל את המקום השלישי הרץ ההונגרי גיולה קלנר.
לאחר ניצחונו קיבל לואיס מתנות רבות מבני ארצו, החל מתכשיטים ועד לתגלחת חינם לכל חייו אצל ספר מקומי.
אין זה ידוע אם לואיס לקח עמו את כל המתנות שקיבל, אולם הוא לקח את העגלה שקיבל במתנה מן המלך.
הוא פרש לעיירת הולדתו ולא התחרה עוד בריצות.
הוא חי חיים שקטים ועבד כחקלאי ומאוחר יותר כקצין משטרה.
בשנת 1926 נעצר לואיס באשמת זיוף מסמכים צבאיים ונשלח לכלא.
לאחר יותר משנה במאסר הוא נמצא זכאי ושוחרר.
הפרשה קיבלה הד נרחב בעיתונות היוונית.
הופעתו הפומבית האחרונה הייתה בשנת 1936, כאשר הוזמן על ידי המארגנים של אולימפיאדת ברלין.
לאחר שנשא את הנס היווני בטקס הפתיחה, הוא התקבל על ידי אדולף היטלר ונתן לו ענף זית מן העיר אולימפיה, ערש הולדתם של המשחקים האולימפיים, כסמל לשלום.
לואיס הלך לעולמו שבועות מספר לפני פלישת הגרמנים ליוון.
מועדוני ספורט רבים ביוון ובעולם עדיין נושאים את שמו, כך גם האצטדיון המרכזי בכפר האולימפי ביוון, שם התקיימו המשחקים האולימפיים לשנת 2004 והדרך המובילה אליו (שדרות ספירוס לואיס).
ספירט לבן, הידוע גם בשם "ממס סטודארד" ו"טרפנטין מינרלי", הוא נוזל שקוף מבוסס פרפין, העשוי מתרכובות אליפטיות ומתרכובת אליציקלית.
החומר משמש בתעשיית הדבקים, צמיגים, גומי, להסרת שומנים ועוד.
בשנת 1924, פיתחו עובדי ניקוי יבש בשם ויליאם סטודארד (William Joseph Stoddard) ולויד ג'קסון (Lloyd E.
Jackson), במעבדה ממס חדש לניקוי יבש, במטרה להחליף את הממסים הדליקים מבוססי הנפט שנעשה בהם שימוש בתקופה זו.
בשנת 1928 החל השימוש לניקוי יבש בחומר החדש, שנקרא גם "ממס סטודארד", על שם מפתחו.
שיטת ניקוי יבש באמצעות ספירט לבן הפכה לשיטה העיקרית לצורכי ניקוי יבש בארצות הברית, משנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20, ועד לשנות ה-50 המאוחרות של אותה מאה.
ספירט לבן משמש בתעשיית הצבע והלכה, חומרי שימור לעצים, מוצרי אספלט, וכחומר ניקוי לנשק קל.
במערב אירופה, 60% מצריכת החומר משמשת בתעשיית הצבע והורנית (לכה).
ספירט לבן הוא הממס הנפוץ ביותר בתעשיית הצבע.
שימוש ביתי של החומר (בשמו "טרפנטין מינרלי") הוא בניקוי מברשות צבע לאחר השימוש.
ישנם שלושה סוגים של ספירט לבן.
הסוגים השונים מתייחסים ל: יכולת הסרה של גפרית (סוג 1), מקור החומר (סוג 2) והידרוגנציה (סוג 3).
ספירט לבן הוא אחד המרכיבים העיקריים בתרסיס השימון הנפוץ WD-40.
ספירט לבן מסווג בעיקר כחומר העלול לגרום לגירויים.
החומר כמעט ואינו מזיק בנשימת האדים שלו, במגע עם העור ובבליעה.
למרות זאת, חשיפה ממושכת לחומר עלולה לגרום לדיכאון במערכת העצבים המרכזית, אשר עלולה להתבטא בפגיעה בקואורדינציה ובתגובות איטיות.
חשיפה לחומר בריכוז גבוה בחלל לא מאוורר עלולה לגרום לבחילה, סחרחורת, עייפות ועוד, ועלולות לגרום בסופו של דבר לאיבוד הכרה.
בליעה של החומר גורמת לסכנה בדרכי הנשימה.
חשיפה ארוכה לחומר, או חשיפה חוזרת ונשנית לחומר עלולה לגרום לגירויים בעור ולמחלות עור.
כאשר יש צורך במגע ממושך עם החומר, יש להגן על העור באמצעות כפפות ושטיפת העור לאחר המגע.
חשיפה חד פעמית לחומר לא תגרום, על פי רוב, לפגיעה בעור.
חשיפה לחומר בריכוז ממוצע של 240 מיליגרם למטר מעוקב במשך 13 שנה, תגרום לפגיעה במערכת העצבים המרכזית.
מכיוון שצבע מכיל כמות גדולה של ספירט לבן, ישנם צבעים הסובלים מפגיעה במערכת העצבים.
ספירט לבן יכול לפגוע במקורות מים, אך לא פוגע בסביבה בצורה חמורה.
בכל מקרה, יש להימנע משפיכת החומר בצורה לא מבוקרת.
ספירוּ הוא כתב עת בלגי בשפה הצרפתית העוסק בעלילונים.
מרבית החומר המתפרסם בו הוא דפים נבחרים בסדרות קומיקס חדשות בז'אנרים שונים - כמו הומור והרפתקאות, כאשר הסדרות הארוכות מתפרסמות בהמשכים.
מרבית סדרות הקומיקס המופיעות הן של ההוצאה לאור הבלגית דופואי (Dupuis), שמוציאה לאור את העיתון.
מרבית הסדרות מאת אומנים דוברי צרפתית מבלגיה, צרפת ושווייץ וגם ממדינות אחרות.
כתב עת זה התפרסם לראשונה ב-21 באפריל 1938 ובראשית דרכו הכיל גם מעט חומר מתורגם מאנגלית בנוסף לחומר מקורי בשפה הצרפתית.
מושא הבדיחות של הסדרה "לה בוס" (Le Boss) הוא צוות העריכה של כתב העת ספירו עצמו.
מערכת ספירו מוציאה ביטאון בהולנדית בעל תכנים דומים לספירו, הקרוי Robbedoes.
ביטאון זה החל לצאת לאור שבועיים אחרי ביטאון ספירו.
בתקופות מסוימות הוציאה המערכת גם ביטאונים בספרדית ובפורטוגזית.
ספירידון הקדוש הוא קדוש נוצרי יליד קפריסין, המקובל בנצרות המזרחית והמערבית.
הוא נולד בעיר אסיה שבקפריסין והיה רועה שלא זכה לחינוך רשמי.
הוא נישא ונולדה לו בת, ועם מות אשתו הוא הצטרף למנזר.
הוא היה לבישוף בעיר טרמטוסיה ליד פאפוס, והיה ממתנגדי המינות האריאנית.
הוא השתתף בוועידת ניקיאה בשנת 325. לאחר הוועידה שב לקפריסין, ושם מת בגיל 78 לערך.
עם הכיבוש הערבי של קפריסין, הוצאה גופתו של הקדוש מקברה ונלקחה לקונסטנטינופול.
לפי המסורת הייתה הגופה שלמה ומהקבר עלה ניחוח של ריחן, "הצמח המלכותי" (ביוונית Βασιλικός - "בסיליקוס" המקורב למילה "מלך" "βασιλεύς" - "בסילאוס").
שתי העובדות האלה נתפסו כאישור אלוהי לקדושתו של ספירידון.
עם כיבוש קונסטנטינופול ב-1453, נלקחו שרידי הגופה על ידי הנזיר קאלוחרטיס (Καλοχαιρέτης) לקורפו שביוון, והם שמורים בכנסייה הקרויה על שמו.
השרידים מונחים בתיבת כסף שיוצרה בווינה במאה ה-19. עם זאת, ידו הימנית של הקדוש שמורה ברומא.
ספירידון הוא הקדוש המגן של הקדרים ושל האי קורפו, שם הוא מכונה באופן רשמי "ספירידון הקדוש מגן העיר" (Αγιος Σπυρίδων ο πολιούχος).
בין היתר, מיוחס לו גירוש הרעב מהאי ב-1550 וגירוש הדבר ב-1630 ושוב ב-1673. בטרם עזבה המחלה את המקום, היא שרטה את אחד מביצורי המצודה העתיקה בקורפו, ושריטה במבנה משמשת לפי המאמינים כראיה למסורת זו.
עוד מיוחסת לקדוש הצלת העיר מהמצור העות'מאני ב-1716. לפי מסורת זו נגלה הקדוש לחיילים טורקים כשהוא אוחז בלפיד בוער, וזרע בקרבם אימה.
התיבה ובה שרידי הקדוש נישאת בתהלוכה במספר אירועים במשך השנה המנציחים את הניסים שעשה: יום ראשון של הדקלים, יום שבת שלפני הפסחא, יום ראשון הראשון בחודש נובמבר וב-11 באוגוסט.
ספיריטואלז הם שירי עם בעלי אופי דתי שנוצרו והושרו על ידי עבדים אפרו-אמריקאים בארצות הברית והתבססו על מסורות מוזיקליות ותרבותיות שהובאו מאפריקה.
חלק משירים אלו הפכו ברבות השנים לשירי עם אמריקאים והתפרסמו גם ברחבי העולם.
לספיריטואלז היה חלק מרכזי בהתפתחות הסוגות המוזיקליות של הגוספל והבלוז.
המונח ספיריטואל (בעברית: רוחני) נגזר מהמונח "Spiritual Song" המופיע בתרגום המלך ג'יימס לאיגרת אל האפסים "וּתְהִי שִׂיחַתְכֶם אִישׁ אֶת־רֵעֵהוּ תְּהִלּוֹת וְתִשְׁבָּחוֹת וְשִׁירוֹת רוּחָנִיּוֹת שִׁירוּ וְזַמְּרוּ לַאדֹנָי בִּלְבַבְכֶם" (פרק ה', פסוק 19).
אצל הנוצרים הלבנים היה המונח "Spiritual Song" בשימוש עד המאה ה-19, אך לא המונח "Spiritual".
המונח ספיריטואל הופיע לראשונה בכתב בארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-19, ובו תואר שימוש של העבדים בשמות העצם, ספיריטואל לשיר המושר בישיבה או בעמידה במקום אחד, ו-"Spirituals Shouts" למוזיקה שמתאימה לכעין ריקוד.
כיום יש למונח ספיריטואלז, לעיתים קרובות, פירוש מרחיב הכולל בתוכו גם עיבודים מוזיקליים עדכניים יותר לשירים אלו, דבר שגורם לעיתים לבלבול בין הספיריטואלז והגוספל לדוגמה, וכן כולל מושג זה שירים שנכתבו לאחר שוויון הזכויות לאפרו-אמריקאים, שהושג בארצות הברית במאה ה-20, שהם דומים בסגנונם לספיריטואלז המקוריים.
למרות שניתן לאתר בספיריטואלז מספר מרכיבים קצביים וקוליים השייכים למקורות אפריקאים, עובדה היא כי תבנית מוזיקלית זו היא ייחודית לארצות הברית והתפתחה כנראה כתוצאה מיחסי גומלין בין מרכיבים מוזיקליים ודתיים אפריקאים מקוריים ובין מרכיבים מוזיקליים ודתיים שמקורם באירופה.
במקומות אחרים בהם שהו עבדים שהובאו מאפריקה ודתם הומרה לנצרות, דוגמת האיים הקריביים ואמריקה הלטינית, לא התפתחה סוגה מוזיקלית דומה.
העבדות בקולוניות הבריטיות באמריקה (שהפכו מאוחר יותר לארצות הברית) החלה בתחילת המאה ה-17, ונמשכה עד מחצית המאה ה-19, עת התקבל התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית האוסר על העבדות.
בראשיתם, היו הספיריטואלז ביטויים של אמונה דתית.
אולי הם אף שימשו כסוג של מחאה חברתית-פוליטית שמוסכה על ידי הידמות לתרבות האמריקאית הלבנה.
במשך כל שנות העבדות בקולוניות האמריקאיות ובארצות הברית, התקיימו ניסיונות שיטתיים לעקור מהעבדים האפריקאים את מנהגיהם המקוריים ולסגל להם תרבות נוצרית לבנה.
הגבלות הוטלו על הביטוי העצמי הדתי של העבדים.
שורות הספסלים בכנסייה היקשו על קהל המתפללים להפגין את רגשותיו הדתיים בריקוד.
במקרים רבים נאסר השימוש בכלי נגינה ועבדים נצטוו לחדול מה"פגניזם" שהופגן בהתעלותם הרוחנית בטקסים הדתיים.
עם זאת, העקרונות הנוצריים שלימדו כי זה אשר סובל על פני האדמה יזכה לגמול מאלוהים בגן העדן, דיברו לליבם של העבדים שמצאו בכך תקוה ויכלו להשוות את סבלם לסבלו של ישו.
זו גם הייתה אחת הסיבות לכך שהעבדים אימצו, בקלות יחסית, את הדת הנוצרית.
בשעה שבעלי העבדים השתמשו בעקרונות הנצרות כדי ללמד את העבדים לשאת את סבלם בכניעה, לסלוח ולציית לאדוניהם, התפתחה במקביל בקרב העבדים סוג של תאולוגית שחרור.
בצורה זו, הפכה הנצרות לכלי לביטוי שאיפות השחרור של העבדים בארצות הברית.
בספרים רבים ובאתרי אינטרנט נטען כי שירים כמו "Wade in the Water" כוללים הוראות מפורשות לעבדים נמלטים כיצד להתחמק מרודפיהם ובאיזה נתיב עליהם לבחור בדרכם לחופש.
לכאורה, ממליץ שיר זה לעזוב את האדמה היבשה ולבחור את דרך המים כאסטרטגיה להטעות את כלבי הדם הרודפים.
נטען גם כי השירים "The Gospel Train" ו-"Swing Low, Sweet Chariot" מכילים רמזים מוסווים לעבדים לגבי דרך הבריחה.
מקורות רבים אף טוענים כי השיר "Follow the Drinking Gourd" מכיל למעשה מפת קוד לנתיב הבריחה.
טענות אלו, הנפוצות מאוד, אינן עומדות במבחן של בדיקה רצינית.
לדוגמה, אין שום עדות אמיתית לשימוש ב"שירים מקודדים".
עם זאת, הספיריטואלז היו מקור למסרים סמליים רבים, כולל תקווה, נחמה, וגאולה בעולם הבא, וכן דרך לביטוי תשוקה, רחמים, התלהבות, השראה ותקווה לשחרור על ידי הימכרות למשחררי עבדים או על ידי הגעה למדינות מצפון לקו מייסון דיקסון או לקנדה על ידי מסילת הרכבת המחתרתית.
הספיריטואלז, בעיקר שירי הדת שביניהם, שיקפו תקוות ורגשות אלה.
העבד המשוחרר פרדריק דאגלס טען: "בקהלים שנכחו בפגישות התחיה ובפגישות המחנה, היו כושים רבים.
אלה מצאו במסרי הגאולה הלוהטים, תקווה וסיכוי להיחלץ מייסוריהם הארציים."
"לעיתים קרובות הייתי מוכה-תדהמה, מאז הגעתי לצפון, בשמעי אנשים שהיו מסוגלים לדבר על השירה בקרב העבדים כעדות לשביעות-רצונם ולאושרם", כתב דגלס, "קשה לשער טעות גדולה יותר.
עבדים שרים בעיקר כאשר הם אומללים ביותר.
שירי העבד מייצגים את צער-ליבו, והוא חש הקלה באמצעותם, ממש כפי שללב הדואב מוקל על ידי הבכי." ב-1867 טענה אספנית לבנה של שירי-עם שחורים, לוסי מק'קים (McKim), ששירי עבדים אינם מבטאים רק מצוקה, אלא גם מנחמים את השר על מצוקתו.
שירים אלו "הם התגלמותם של הצער והסבל הרגשי והגופני של גזע מוכה, 'שסתום הביטחון' של מחאתם ומרידתם נגד הדיכוי.
'גן-עדן' עבור העבד אינו רק, או בעיקר, מענק על מעלה שבו, אלא מפלט מהשוט.
"השירים היו תיעוד, לא לשביעות-רצונם של העבדים, אלא לערך שהם ייחסו לחוויית הרגעים האינטנסיביים של חייהם יחד", כניסיון להתעלות על מצוקות היום-יום ועל טראומת העקירה, הבידוד מבני-משפחה, וההשפלה.
העבד ואדונו ביקשו שניהם ליצור עבור העבד, כל אחד מסיבותיו הוא, סביבה בטוחה לביטוי רגשות, מעין "אזור סטרילי".
המשעבד ביקש למנוע מתחים ומרידות, ולשמור על כוח האדם שלו מרוצה ככל האפשר, שכן עבד מרוצה הוא עבד יעיל יותר.
העבדים נזקקו לדוגמאות של חסד ונחמה, כאישוש וכאישור לצפוי להם אחרי המוות: מנוחה נצחית לצד האל.
בין ימי החגיגה המועדפים היו הפסחא וחג המולד.
בעלי העבדים הטמיעו בעבדיהם ריטואלים של חגים אלו, בעלי תכנים של חרות וגאולה, מתוך הנחה – שהתבררה כמוצדקת – שהשראתם הרוחנית של ריטואלים אלו, תחפה על המצוקה הפיזית.
התקווה שהציעו החגים נעדרה מחיי העבד ולמרות זאת לא הפכו העבדים את הסתירה הזו למניע למרד אלא בעיקר השתמשו בה למקור לנחמה.
בין הסיבות הבולטות לשירתם מנו עבדים רבים את הרצון "לסלק את הבעיות" ו"כאות הודיה על כך שהאל וישו סלחו על החטאים."
העבד מצא נחמה בדמיון גן העדן, גאולת האל, סיפורי הברית הישנה, או במחשבה על השחרור, אם באפריקה, בצפון החופשי של הברית או בקנדה.
הספיריטואלז שאבו השראה מסיפורי הברית הישנה, מסבלות העברים כעבדים, ומעלילותיהם בדרך לשחרור.
השיר "Dese bones gwine to rise again" היה מחווה ושאב השראה מחזון העצמות היבשות של יחזקאל, והשיר "And Moses said to Pharaoh: let my people go" שאב השראה מסיפור יציאת מצרים כסמל לגאולה אישית:
עבדים שחוו חזיונות גאולה הפיצו אותם במהירות, על פני מרחבים ניכרים, בהתאם למסורת התרבותית האורלית האפריקנית, וכך גרמו לעבדים רבים לחקותם, בין אם באופן אופורטוניסטי, בין אם באופן כֶּן.
חזיונות הגאולה שימשו כתשתית סמלית ונראטיבית לחזיונות אפוקליפטיים של מלחמת שחורים בלבנים, חזיונות שתיארו מלחמה זו כמלחמה כוללת, בה ינצחו השחורים ולא יִוַתרוּ לבנים.
המצע הנראטיבי לחזיונות אלה כלל שימוש באלוהים, בשטן ובמעמד "יום הדין".
חזיונות אלו, הגם שעשויים היו להתפרש בעיני הלבנים כקריאה למרד, חיזקו את תחושת הקהילה והאחדות בקרב העבדים, גם אם לא זו הייתה מטרתם המקורית של המְנַצְרים הלבנים, בעלי העבדים.
(מורגן קורא לכך "אינטרפרטציה רדיקלית של הבפטיזם").
היו מטיפים שעודדו פרשנות זו, של "יציאת בני ישראל של הזמן הזה מעבדות לחירות", כגון דייוויד מרגייט (Margate), מתודיסט שחור מאנגליה, אשר הזכיר, בדרשה שנשא ב-1774 בדרום קרוליינה, את גורלם של המצרים, הנוגשים, שטבעו בים האדום, ברמז ברור לתקופתו שלו.
בתגובה דרשו ממנו בני המושבות הלבנים שיחזור לאנגליה, וכך אכן עשה, כעבור שנה.
לאחר שנכשלה תוכניתם הראשונה של פרדריק דגלס וחבריו לברוח מעבדות ב-1835, כתב: "תכופות היינו עולצים, שרים המנונות ומצהירים הצהרות של שמחה, שנימתן נשמעה מנצחת, ממש כאילו כבר הגענו לארץ של חירות וביטחון.
אך משקיף בוחן אולי היה מבחין בשירתנו החוזרת של
בדבר-מה נוסף, מעבר לתקווה להגיע לגן-עדן.
התכַּוונו להגיע לצפון – והצפון היה כנען שלנו [הדגשתו של דגלס]".
השיר הבא ביטא באופן מפורש יותר את שאיפות החרות:
השחרור שהתכוון אליו העבד, היה זה שיבוא מידי הצפוניים.
הרייט טובמן, שפחה שברחה וסייעה לאחר מכן לשחורים נוספים לברוח, השתמשה בשיר כדי להודיע לעבדים אודות קרבתה:
האוסף הראשון וזה הנחשב כחשוב ביותר מבין אוספי הספיריטואלז המוקדמים, הוא "Slave Songs of the United States" שיצא לאור ב-1867 על ידי ויליאם פרנסיס אלן, צ'ארלס פיקרד וייר ולוסי מק'קים גריסון.
אוסף מוקדם נוסף של ספיריטואלז פורסם על ידי קולנל תומאס ונטוורת' היגינסון, ששרת כמפקד בגדוד של עבדים משוחררים במלחמת האזרחים האמריקאית, במאמר בכתב העת "Atlantic Monthly" ב-1869. באותה שנה נכלל קובץ הספיריטואלז הזה גם בספר הזכרונות שלו "memoir Army Life in a Black Regiment".
בשנות ה-50 של המאה ה-19 שכר הכומר אלכסנדר ריד, שהיה מפקח בבית ספר בטריטוריות האינדיאניות (שהפכו מאוחר יותר לאוקלהומה), מספר עבדים משוחררים משבט הצ'וקטו האינדיאני (שמקורו באזור ג'ורג'יה, אלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה), לשם עבודות סביב בית הספר.
הוא שמע שניים מהם, "דוד ואלאס" ו"דודה מינרווה" ויליס, שרים שירים דתיים אותם הלחינו.
ריד, שעזב את הטריטוריה האינדיאנית עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, נכח ב-1871 בתוכנית מוזיקלית שהועלתה על ידי קבוצה של זמרים אפרו-אמריקאים מאוניברסיטת פיסק.
על אף שהקבוצה שרה מוזיקה פופולרית, סבר ריד כי השירים ששמע בטריטורית צ'וקטו יתאימו להם.
ריד ואשתו שכתבו את השירים כפי שזכרו אותם ושלחו אותם לאוניברסיטת פיסק.
הג'ובילי סינגרס השמיעו לראשונה את שירי העבדים הללו בכינוס דתי שנערך באותה שנה וב-1872 פורסמו השירים לראשונה בספר מאת תומאס פ.
מאוחר יותר נודעו שירים אלו בשם "ספיריטואלז שחורים" (Black spirituals) כדי להבדילם מסוגי מוזיקה ספיריטואליסטית אחרים.
ספירומטריה הוא המבחן הנפוץ ביותר למדידת תפקודי ריאה.
בספירומטריה משתמשים במכשיר ספירומטר למדוד את פעילות הריאות על פי נפח וזרימת האוויר שנשאף וננשף.
בעזרת ספירומטריה ניתן ליצור פנאומוטאקוגרף בו ניתן להיעזר באבחון מחלות כמו אסתמה, סיסטיק פיברוזיס ומחלת ריאות חסימתית כרונית.
ספירידון "ספירוס" יאניוטיס הוא שחיין מיוון.
הוא פעמיים ברציפות אלוף העולם (שנגחאי 2011 וברצלונה 2013) וסגן אלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) בשחייה במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ.
הוא השתתף בחמש אלימפיאדות (סידני 2000 - ריו דה ז'ניירו 2016).
באולימפיאדת סידני (2000) סיים יאניוטיס במקום 20 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:54.96 דקות, במקום 21 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:29.69 דקות ובמקום 15 במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:35.77 דקות.
במשחקי הים התיכון שנערכו בתוניס, תוניסיה בשנת 2001 זכה יאניוטיס ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:26.98 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:23.33 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:53.90 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2002 זכה יאניוטיס במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:20.67 דקות, אחרי איטליה (7:12.18 דקות) וגרמניה (7:17.59 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיים יאניוטיס במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:03.69 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:48.77 דקות.
במשחקי הים התיכון שנערכו באלמריה, ספרד בשנת 2005 זכה יאניוטיס ב-3 מדליות, 2 זכסף ו-1 ארד.
מדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:03.60 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007, זכה יאניוטיס במדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 56:56.6 דקות, אחרי תומאס לורץ מגרמניה (56:49.6 דקות) ויבגני דרטצ'ב מרוסיה (56:50.7 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009, זכה יאניוטיס במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 56:27.2 דקות, אחרי לורץ (56:26.9 דקות) ולפני צ'אד הו מדרום אפריקה (56:41.9 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:52:13.6 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2010 זכה יאניוטיס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה הקבוצתי ל-5 ק"מ בתוצאה של 59:03 דקות, לפני איטליה (59:55.6 דקות) ורוסיה (59:59.5 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ אישי בתוצאה של 59:15.1 דקות ביחד עם סימון רופיני ואחרי לוקה פרטי (58:43.4 דקות) וסימון ארקולי (59:00.5 דקות) שלושתם מאיטליה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011, זכה יאניוטיס בשתי מדליות, זהב וכסף.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים יאניוטיס במקום רביעי בשחייה במים פתוחים ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:50:05.3 שעות, 5 שניות ממדליית הארד ו-10.2 שניות ממדליית הזהב.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013 זכה יאניוטיס בשתי מדליות, זהב וכסף.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 4:47:31.3 שעות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה יאניוטיס במדליית כסף בשחייה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה זהה למנצח של 1:52:59.8 שעות, אחרי פרי וירטמן מהולנד ולפני מרק אנטואן אוליבייה מצרפת (1:53:02.0 שעות).
למעשה, הוא חצה את קו הסיום ראשון אך נגע בקיר שעון העצר שני, לאחר שפיספס את הנגיעה.
רק לאחר 15 דקות של דיון הוחלט על הסדר הנ"ל.
בשנת 2011 זכה יאניוטיס בתואר שחיין השנה במים פתוחים ביחד עם תומאס לורץ מגרמניה.
הרובר ספיריט שנקרא גם MER-A הוא רובר רובוטי שחקר את מאדים במסגרת תוכנית מארס רובר של נאס"א מ-2004 עד 2010. הרובר התאום שלו אופורטוניטי חקר את מאדים עד 2019. ספיריט נחת בהצלחה במאדים ב-4 בינואר 2004, שלושה שבועות לפני נחיתת אופורטוניטי (MER-B) בצדו השני של הכוכב.
בסוף 2009 נתקע הרובר בחולות והפך לתחנת מחקר נייחת.
ההתקשרות האחרונה של הרובר עם כדור הארץ בוצעה ב-22 במרץ 2010 ונאס"א הודיעה על סיום המשימה ב-24 במאי 2011.
הרובר המשיך לפעול מעבר למתוכנן הודות לרוחות שניקו את הלוחות הסולאריים שלו וכך המשיך הרובר להפיק אנרגיה חשמלית, החיונית להמשך פעולתו.
המשימה, וכל תוכנית מארס רובר, הופעלה על ידי המעבדה להנעה סילונית של נאס"א.
מטרות תוכנית מארס רובר היו:
לחפש ולחקור מגוון של אבנים ואדמה היכולים להעיד על זרימת מים במאדים בעבר או בהווה.
לקבוע אילו תהליכים גאולוגיים עיצבו את פני השטח של מאדים והשפיעו על התהליכים הכימיים עליו.
התהליכים יכולים להיות זרימות מים, שחיקה על ידי רוחות חזקות, התפרצויות וולקניות, מטאורים ועוד.
לכייל ואמת תצפיות שבוצעו על ידי MRO.
דבר זה יאפשר ללמוד את דיוק התצפיות שבוצעו ממסלול סביב מאדים.
למצוא מינרלים המכילים ברזל, לזהות ולכמת סוגים שונים של מינרלים היכולים להעיד על היתכנות מים במאדים.
לאפיין את המינרלוגיה והטקסטורה של אבנים ואדמה על פני מאדים כדי להסביר את התהליכים שגרמו להיווצרותם.
למצוא רמזים גאולוגיים למצב הסביבתי שהיה במאדים בזמן שזרמו שם מים.
להעריך האם מצב זה איפשר קיום חיים על פני מאדים.
במשך שני העשורים שאחרי המשימה, נאס"א צפויה לשגר עוד מספר משימות שיבדקו אם היו אי פעם חיים על פני מאדים.
החיפוש מתחיל בבדיקה האם המצב הסביבתי במאדים איפשר אי פעם קיום חיים.
לחיים כפי שהם מוכרים לאדם דרושים מים, מכאן החיפוש התמידי אחר רמז כלשהו לזרימתם של מים בעבר או בהווה על פני מאדים.
למרות שלרוברים אין אפשרות מעשית למצוא חיים, הם מסייעים רבות בלמידת ההיסטוריה הגאולוגית של מאדים שתאפשר אולי יום אחד להוכיח כי חיים התקיימו על מאדים.
ספיריט (ותאומו אופורטוניטי) הוא רובוט בעל שישה גלגלים המונע על ידי לוחות סולאריים שגובהו 1.5 מטרים, אורכו 2.3 מטרים, רוחבו 1.6 מטרים ומשקלו על כדור הארץ 180 ק"ג (כ-80 ק"ג על מאדים).
ציריהם של שני הגלגלים הקדמיים ושל שני הגלגלים האחוריים יכולים להסתובב, וכך יש לרובר יכולת ניהוג.
המהירות המקסימלית של הרובר היא 50 מ"מ לשנייה אך ממוצע המהירות הוא כ-10 מ"מ לשנייה בגלל עצירות רבות שנעשות בדרך.
הלוחות הסולאריים של הרובר מפיקים הספק של כ-140 ואט במשך 4 שעות בכל יום מאדים, וסוללות נטענות אוגרות את האנרגיה החשמלית לשימוש בלילה.
למחשב של אופורטוניטי יש מעבד IBM RAD6000 בעל 128 מגה-בייט של DRAM, שלושה מגה-בייט של EEPROM ו-256 זיכרון פלאש.
הרובר יכול לפעול בטמפרטורות של בין מינוס 40 לפלוס 40 מעלות צלזיוס, מחממים רדיוסטופיים שומרים על טמפרטורת הרובר, ומחממים חשמליים מופעלים בעת הצורך.
לרובר שתי אנטנות, אחת לטווח קצר והשנייה לטווח רחוק.
מצלמת ניווט (NavCam) המשמשת את "נהגי הרובר" המתכננים את המסלול מכדור הארץ.
ספקטרומטר מסבאואר (MB) MIMOS II - כלי המשמש לבחינה מטווח קרוב של סלעים ואדמה.
מיקרוסקופ שמספק תצלומי תקריב ברזולוציה גבוהה ביותר של אבנים ואדמה על פני מאדים.
כלי לשחיקת סלעים שמשמש לשחיקת חלקי הסלע החיצוניים ועל ידי כך מאפשר את בחינת את פני הסלע ה"טריים".
מצלמות הרובר מצלמות ברזולוציה של 1024 × 1024 פיקסלים, המידע נדחס בפורמט ICER, הייחודי למשימות הרוברים, ומשודר לכדור הארץ.
ספיריט שוגר ב-10 ביוני 2003 מ-LC-17 מנמל החלל קייפ קנוורל על גבי משגר דלתא 2 ונחת במכתש גוסב שבמאדים ב-4 בינואר 2004. הרובר תוכנן לפעול רק 90 ימי מאדים אבל כשסיים את משימתו המקורית הוא קיבל משימות נוספות.
ב-1 במאי 2009 (5 שנים, 3 חודשים ו-27 ימי ארץ מהנחיתה) ספיריט נתקע בחולות מאדים.
טכנאי ונהגי הרובר יצרו סימולציות בכדור הארץ וניסו לחלץ את הרובר במשך 8 חודשים, עד שב-26 בינואר 2010 הודיעה נאס"א רשמית על הפיכת ספיריט לתחנת מחקר נייחת.
הרובר המשיך לחקור את סביבתו ללא יכולת לנוע.
ב-22 במרץ 2010 (יום מאדים 2210 של הרובר) התקבל השדר האחרון מהרובר.
נאס"א ניסתה ליצור קשר עם הרובר עד ל-24 במאי 2011 ואז, משנכשלה, הודיעה רשמית על סיום המשימה.
למידע מפורט אודות האירועים שעברו על ספיריט ב-2004 ראו ארכיון נאס"א: ספיריט 2004
הרובר ספיריט נחת במאדים ב-4 בינואר 2004 04:35 UTC, והחל את משימתו בת 90 ימי המאדים.
בגלל אירועי ניקוי (רוחות וסופות) שניקו את הלוחות הסולאריים שלו מאבק, הרובר המשיך לפעול מעבר למצופה ועבד עד 2010.
אתר נחיתה: תחנת ההנצחה קולומביה
אתר הנחיתה של ספיריט, מכתש גוסב, נבחר משום שמדענים האמינו כי הושפע מנוזלים בעבר.
לאחר ריקון כריות האוויר שהגנו על הרובר בשעת הפגיעה בקרקע, נחתת הרובר נפתחה והרובר ירד אל פני מאדים כדי להתחיל במשימתו.
צוות ספיריט קרא לאתר הנחיתה בשם "תחנת ההנצחה קולומביה" לזכר 7 האסטרונאוטים שנספו באסון מעבורת החלל קולומביה ב-2003.
ב-21 בינואר 2004 (יום מאדים 18) ניתק ספיריט את הקשר עם מרכז הבקרה.
יום לאחר מכן שידר הרובר שדר חלש בו אישר קבלת שדר מכדור הארץ, אבל מצביע על כך שהרובר נמצא במצב תקלה (fault mode).
ספיריט קיבל הוראה לשדר סטטוס על מערכותיה, שכשהתקבלו, הראו כי הרובר אינו נמצא במצב שינה.
כתוצאה מכך הרובר ביזבז חשמל וחימם את עצמו יותר מדי - דברים העלולים לגרום להשבתתו המוחלטת של הרובר אם לא יתוקנו.
ביום מאדים 20 שלח מרכז הבקרה הודעה אל הרובר שהורה לו לכבות את עצמו לפרק זמן מסוים שלאחריו קיוו כי הרובר "יחזור אל עצמו".
ההשערה שעלתה בקרב טכנאי הרובר הייתה כי הרובר נמצא ב"לולאת אתחול" (reboot loop).
הרובר תוכנן כך שיאתחל את עצמו במקרה של בעיה במערכותיו.
עם זאת, אם הבעיה הייתה בזמן האתחול, הרובר היה מתאתחל עד אין סוף.
העובדה שהבעיה אירעה במהלך האתחול הצביעה על כך שהבעיה אינה ב-RAM אלא או בזיכרון הפלאש או ב-EEPROM, או בכלל בעיה בחומרה ואז הרובר לא היה בר תיקון.
חיזוי הפוטנציאל לשגיאות בזיכרון הפלאש וה-EEPROM הביא את טכנאי הרובר למסקנה כי הרובר יכול להתאתחל בלי לגעת בזיכרון הפלאש.
הרדיו בעצמו יכל לשדר שדרים קצרים אך מספיקים כדי לומר לרובר להתאתחל בלי לגעת בפלאש.
בלי גישה אל זיכרון הפלאש - לולאת האתחול תישבר.
ב-24 בינואר 2004 הודיע צוות הרובר כי הבעיה הייתה בזיכרון הפלאש של הרובר ובתוכנה שנכתבה לתוכו.
הנחת העבודה הייתה שחומרת הפלאש פועלת כראוי, אך ניהול הקבצים בתוכנה לא היה "בריא" כל כך לפעולות אותם היה הרובר אמור לבצע כשארעה התקלה, דבר שהצביע על כך כי הבעיה הייתה באג בתוכנה ולא בעיית חומרה.
טכנאי נאס"א הגיעו בסופו של דבר למסקנה כי במערכת הקבצים קיימים יותר מדי קבצים שרובם הכילו מידע שלא נצרך יותר (מידע ששימש בעת הטיסה אל מאדים).
אחרי שהובנה הבעיה מחק צוות הרובר מספר קבצים ולבסוף פרמטו את כל זיכרון הפלאש של הרובר.
ב-6 בפברואר (יום מאדים 33) הוחזר הרובר אל מצב הפעולה הרגיל שלו והוא המשיך בפעולותיו המדעיות.
שחיקה מכוונת ראשונה של אבן על מאדים
השקע העגול והרדוד הנראה בתמונה מימין הוא כתוצאה מהשחיקה המכוונת הראשונה של אבן במאדים.
מכשיר ה-RAB של הרובר שחק קטע בקוטר 45.5 מ"מ מפני הסלע שקיבל את השם "אדירונדאק" (Adirondack) ביום המאדים ה-33 של ספיריט (6 בפברואר 2004).
השקע, בעומק 2.65 מ"מ, חשף את המרכיבים הפנימיים של הסלע לחקירה על ידי הכלים המדעיים שעל הרובר.
ביום מאדים 40 (13 בפברואר 2004) צילם ספיריט אבן קסקסית יוצאת דופן שקיבלה את השם מימי (Mimi).
האבן הקסקסית הובילה את מדעני נאס"א למספר השערות ביניהם כי מימי הייתה נתונה ללחץ רב או שהייתה אבן חול שקיבלה מספר שכבות קסקסיות, תהליך המתרחש בדרך כלל בהשפעת מים.
ב-5 במרץ 2004 הודיעה נאס"א כי ספיריט מצאה עדויות לקיומם של מים בעבר על מאדים באבן שקיבלה את השם המפרי (Humphrey).
בניגוד לאבנים שנמצאו על ידי התאום של ספיריט, אופורטוניטי, אבן זו נוצרה ממאגמה ולאחר מכן קלטה חומר בהיר בסדקים קטנים הנראים כמו מינרלים מגובשים.
אם הניתוח נכון, מינרלים אלו הומסו כמעט בוודאות על ידי מים, שאו חדרו אל תוך האבן או עברו אינטראקציה עם האבן בשלב מאוחר יותר, אחרי שנוצרה.
ב-11 במרץ 2004 הגיע ספיריט אל מכתש בונוויל (Bonneville crater).
רוחב המכתש הוא כ-200 מטרים ועומקו כ-10 מטרים.
ב-JPL החליטו שלא לכניס את הרובר אל תוך המכתש מפני שלא נראו בו פרטים מיוחדים.
ספיריט נסע לאורך השפה הדרומית של המכתש והמשיך בכיוון דרום-מערב אל גבעות קולומביה.
ספיריט הגיע אל מכתש מיזולה (Missoula crater) ביום מאדים 105. המכתש הוא ברוחב של כ-91 מטרים ועומקו כ-18 מטרים.
חקר המכתש לא היה בעדיפות גבוהה, ולכן הרובר עקף אותו והמשיך בכיוון דרום-מזרח.
ספיריט הגיע אל מכתש להונתן (Lahontan crater) ביום מאדים 118 ונסע לאורך שפתו עד ליום מאדים 120. רוחבו של המכתש הוא כ-55 מטרים ועומקו כ-9 מטרים.
ספיריט עקף את המכתש בגלל דיונות חול שהיו בדרכו והציבו בספק את יכולתו לנוע אם יכנס למכתש.
ביום מאדים 159 הגיע ספיריט אל אחת ממטרותיו הרבות שבבסיס גבעות קולומביה הנקראת השלוחה המערבית (West Spur).
מכתש האנק נחקר במשך 23 ימי מאדים.
בתוך המכתש נמצאה אבן מיוחדת שקיבלה את השם "קדרת הזהב" (Pot of Gold).
מכאן פנה הרובר למעבר צפוני בבסיס ההר אל עבר המטרה "טלאי הצמר" (Wooly Patch), שנחקרה מיום מאדים 192 ל-199.
למידע מפורט אודות האירועים שעברו על ספיריט ב-2005 ראו ארכיון נאס"א: ספיריט 2005 .