tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כששב לאי בפעם השנייה, כבר לא תאם העיתוי את האמונות המסורתיות והדבר יצר תסיסה ותחושת השפלה בקרב הילידים.
בשנת 1992 פרסם פרופסור גנאנאת אובייסקרה , ראש המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת פרינסטון דאז את ספרו "ההאלהה של קפטן קוק" - The Apotheosis of Captain Cook: European Mythmaking in the Pacific, בספר זה טען שההצגה הנראטיבית המערבית המקובלת של רצח קוק כמעשה פולחני של חברת ילידים הוא תיאור קריקטוריסטי נלעג.
עיקר ספרו מבקר את סהלינס.
לדבריו, התיאור האנתרופולוגי-תרבותי הוא מתנשא ומבזה.
לשיטתו, התיאור התרבותי "מבחוץ", מבצע הדרה מהשיח של אחד השחקנים החשובים בדרמה - בני הוואי.
הילידים, בני הוואי, טען אינם פחות רציונליים מכל תרבות אחרת.
חיבורו הוא דוגמה להגות פוסט-קולוניאליסטית.
אובייסקרה מספק הסבר רציונלי להתנהגותם של בני הוואי, אשר הופתעו משינוי היחס של קוק אליהם לרעה בעת ביקורו השני.
לדברי אובייסקרה הם מעולם לא חשבו באמת ובתמים שהוא אל והרצח לא היה פולחני אלא אקט של הגנה עצמית מפני פולש.
פעולתם הייתה רציונלית והגיונית ולא אימפולסיבית.
בעקבות הפרסום החלה ביקורת נוקבת על ההיסטוריוגרפיה האנתרופולוגית-תרבותית כממסד מתנשא מחד והתקפות מצד היסטוריונים ואנתרופולוגים, וסהלינס בראשם, מאידך.
היסטוריונים חשובים תקפו בעיקר את חוסר מקצועיותו של אובייסקרה, אשר לא היה היסטוריון מקצועי ואף לא עסק באנתרופולוגיה של איי הוואי.
האנתרופולוג והפילוסוף קליפורד גירץ הגדיר את הפולמוס כמפנה התרבותי השני של ההיסטריוגרפיה.
מעתה התיאור האנתרופולוגי חייב לקחת בחשבון ביתר רצינות את נקודת ההשקפה התרבותית החוץ-אירופית ועליו לנסות להגן עליה בכנות כצורת מחשבה והתנהגות תקפה ולא כקריקטורה.
הדבר השתלב היטב עם עליית התקינות הפוליטית בכתיבה ובדיבור האקדמי של התקופה.
המתנגדים לגישה זו טוענים שהחשיבה הרציונלית היא עצמה פרי של חשיבה מערבית ועצם הניסיון להכפיף תרבויות חוץ-מערביות לסולם הערכים לפיו חשיבה רציונלית נעלה יותר מצורות חשיבה אחרות היא-היא התנשאות והדרה של צורות חשיבה.
האנתרופולוג רוברט בורובסקי חקר את הפולמוס ומצא לו השלכות פוליטיות.
בורובסקי התגורר בהוואי וראיין פעילים פוליטיים במדינה.
אלו טענו ברובם כי אף על פי שאינם יכולים להוכיח את דברי אובייסקרה ואף על פי שייתכן שסהלינס צודק וראיותיו העובדתיות מוצקות יותר, הרי שאובייסקרה, כמהגר מסרי לנקה, "מבין את הפוליטיקה של הדיכוי" טוב יותר ולכן הוא רשאי, מוסרית, "לדבר בשם הוואי".
הפרשה מוכיחה, לדעת בורובסקי ואחרים (כמו הפילוסוף ) שנראטיב היסטורי נוטל חלק מכריע בהבניית כוח תרבותי, בלי קשר ליכולת האישוש האובייקטיבי שלו.
השאלה "מה היה באמת" ריקה מתוכן וטפלה ביחס לכוח של הנראטיב המעוגן בחוויה התרבותית והבא ממקור לגיטימי (לדעתה של הקבוצה שאותה הוא מייצג).
הפוליטיקה של הטכנולוגיה הוא ספר שכתב דוקטור יובל דרור ויצא לאור בישראל בשנת 2005 בהוצאת מפה.
הגישה הפשוטה רואה בטכנולוגיה לא יותר מאשר מכשיר לשירות האנושות.
מכשיר שמטרתו היא שימוש ואין לו כל דעה לגבי התוצאות.
האנושות היא זו שבונה ויוצרת את הטכנולוגיה, וממילא לא ניתן לדבר כלל על הפוליטיקה של הטכנולוגיה.
מנגד, טוען יובל דרור כי הגישה היא דטרמיניסטית, שטכנולוגיה קובעת לאנשים איך להתנהג ואיך לפעול.
הגישה השלישית שדרור רואה בה גישה מהותית, רואה בטכנולוגיה לא מכשיר כי אם דרך חיים.
מי שבוחר בטכנולוגיה מסוימת בוחר למעשה בדרך חיים המזוהה איתה.
מי שבחר בארצות הברית בתחבורה מבוססת על מכוניות פרטיות, תמך והעדיף בהכרח בחלום הפרברים עם בית ודשא של משפחה אמריקאית ממוצעת.
מי שתומך ברשת כבלים עם מאות תחנות לבחירה, בוחר בהכרח בחברה הטרוגנית ומפולגת.
יש הרואים בכך ברכה ויש הרואים בכך קללה.
גישה הטוענת כי כל טכנולוגיה נושאת בתוכה ערכים שאותם היא מייצגת ובהם היא תומכת יותר מאחרים.
טכנולוגיית הבולדוזר למשל תומכת יותר בהריסת הטבע ובניית בניינים ידי אדם מאשר בשימור הטבע.
טכנולוגיית האינטרנט תומכת יותר במשתפי הקבצים למיניהם מאשר בחברות התקליטים.
יצרני הנשק תומכים יותר בשימוש בכוח לפתרון בעיות מאשר בדיאלוג וויתורים.
הטענה היא כי מי שמחזיק פטיש בידו, רואה בכל בעיה מסמר.
באותה צורה, כל מי שבידו טכנולוגיה כלשהי, רואה בה את הדרך ההגיונית לילך ולפתור בעיות.
הבחירה בטכנולוגיה היא בחירה בערכים שהטכנולוגיה מייצגת, ומכאן הוויכוח החריף בין קבוצות האינטרסים השונות התומכות כל אחת בטכנולוגיה אחרת.
כל קבוצה מנסה להשליט את הטכנולוגיה שלה ולמנוע מהטכנולוגיות האחרות להרים ראש.
לעיתים הסיבות הן כלכליות, לעיתים הן לאומיות, ולעיתים הן מקריות לחלוטין.
לדינמיקה זו של תחרות והתמקחות קורא דרור הפוליטיקה של הטכנולוגיה.
הפולמוס שלי עם הירש ראסיינאי (במקור היידישאי: מײַן קריג מיט הערש ראַסיינער) הוא שמו של דיאלוג מסאי דמיוני, שחיבר חיים גראדה בעקבות הביוגרפיה האישית שלו בישיבת נובהרדוק.
החיבור נכתב ביידיש ופורסם לראשונה בשנת 1951 בעיתון "דער אידישער קעמפער".
הוא גם תורגם לאנגלית ונכלל באנתולוגיה "The Treasure of Yiddish Literature", ובעברית הוא הופיע לראשונה בספר "ישיבות ליטא - פרקי זכרונות".
בחיבור מתוארות שלוש פגישות מקריות בין "הירש ראסיינאי" (בן העיר ראסיין, Raseiniai) לבין "חיים וילנער" (בן העיר וילנה) שניהם בוגרי סניף ביאליסטוק של ישיבת נובהרדוק.
בשנת 1991 עובד החיבור לסרט קולנוע בשם "המריבה" בבימויו של אלי כהן.
הסרט הוצג בסינמטקים בישראל ב-1996.
הפולמוס הוא היצירה הראשונה והיחידה שפרסם גראדה בסוגת המסה.
חשבון הנפש שמהווה עיקרון-יסוד בשיטת המוסר של נובהרדוק, מתבטא במובהק ביצירה זו ובדיאלקטיקה שבה.
בעקבות השואה שהעמידה את האדם במבוכה, מציג גראדה התלבטויות הבוחנות את אורח החיים הדתי של תקופת טרום-השואה, ומעמידות באור מורכב את החורבן והמסקנות הנובעות ממנו.
חשיבות המסה נמצאת הן בתיעוד של זמנה והן בשאלות הדתיות והקיומיות שהיא מציגה.
המסה משמשת גם כיסוד לניתוח כלל יצירתו של גראדה, בשל החומרים האוטוביוגרפיים והפילוסופיים המשתקפים ממנה.
האידאולוגיה המרכזית של היהדות המסורתית שבאירופה במאה ה-19 ובחציה הראשון של המאה ה-20, שאפה להיבדל מהגויים ומהתרבות שאינה יהודית.
ביישומה של האידאולוגיה חל כרסום עמוק לאורך התקופה ההיא, וצעירים רבים דגלו באידאולוגיות שונות ומנוגדות ליהדות המסורתית.
אידאולוגיות אלו התבטאו מחד בפריקת עול תורה ומצוות ומנגד בקפדנות יתרה עליהן.
ציטוט זה מתייחס לשואה, אך הוא משקף את סופו של התהליך שהחל להבשיל שנים רבות לפני כן, בין השאר, עם היווצרות תנועת ההשכלה בסוף המאה ה-18. רשת ישיבות נובהרדוק הייתה הגדולה באירופה והשתייכה לתנועת המוסר, ובמסגרתה נעשה ניסיון לתת מענה מסורתי לשבר התרבותי שהתחולל ביהדות.
היו לישיבה מאפיינים ייחודיים בנוף הישיבות הליטאיות כישיבה הדוגלת בשיטת המוסר, אך גם בתוך זרם המוסר מיצבה עצמה נובהרדוק כישיבה שונה.
רבי יוסף יוזל הורוביץ, "הסבא מנובהרדוק", חינך את תלמידיו לאורח חיים סגפני, התנזרות מתענוגות ואנרכיזם דתי.
לשיטתו מעשים קיצוניים יכולים לסלק לחלוטין את התשוקות האסורות ולכן תלמידיו היו מרושלים בלבושם והשתדלו להיות פרושים לגמרי מהנאות גשמיות.
הם היו עסוקים בפשפוש מתמיד אחר מעשיהם ומחשבותיהם, ולעיתים גם היו נוהגים במוזרות בכוונה תחילה במטרה לבטל את השפעת היצר הרע עליהם.
השקפת העולם הנובהרדוקאית גרסה כי ניתן לבטל לחלוטין את התשוקות הטבעיות באמצעות מעשים קיצוניים כדוגמת המוזכרים לעיל.
בתוך המאבק המתמיד הזה התחנכו חיים וילנער והירש ראסיינאי.
הדרך הקשה והלא-טבעית בה נהגו בצעירותם השפיעה עליהם באופן משמעותי, אך הירש ראסיינאי המשיך להיאחז באידאולוגיה שכבר חלפה מהעולם לאחר השואה, ואילו חיים וילנער התפקר והפך למשורר וסופר.
הדברים שבפי גראדה וראסיינאי בחיבור מייצגים משבר זה שעבר על עולם הישיבות האירופי.
במהלך הפולמוס מבטא חיים וילנער ביקורת על התמודדות העולם היהודי המסורתי עם השואה אך לא מסתיר את הנוסטלגיה הרומנטית ויסורי המצפון שביחסו לישיבה ולתקופת לימודיו בה.
מאידך, בדבריו של הירש ראסיינאי בא לידי ביטוי יאושו הטראגי מעולם פורק-עול וניסיונו הנואש להיאחז עדיין באותו עולם שבתקופת ויכוחם השלישי, ב-1946, כבר היה חרב כמעט לגמרי.
חיים גראדה הגיע לביקור במקום לימודיו בעבר - ישיבת נובהרדוק בביאליסטוק, ופגש שם את חבריו לשעבר.
בגישה מעט מתנשאת כותב גראדה:
את הירש ראסיינאי פגש גראדה באקראי בעת שהלך ברחוב, ומיד מתואר מתח בין שני החברים לשעבר.
הירש פתח בנאום ארוך המבקר את אורח חייו של גראדה, ואת עזיבתו את הישיבה:
בתגובתו שוטח גראדה את ביקורתו על דרכה של נובהרדוק.
הוא טוען כנגד הירש כי מעשיהם של תלמידי נובהרדוק אינם מרחיקים את התשוקות וכי לא ניתן לבטלן לחלוטין.
לאחר שנתיים פוגש גראדה באקראי את הירש ראסיינאי בוילנה.
הירש כבר נשוי, ולפי תיאורו של גראדה, חזותו הפכה להיות מעט יותר כשל אדם מן היישוב ולא מרושלת כמנהג תלמידי נובהרדוק.
בגלל הכיבוש הרוסי את העיר חושש הירש לדבר בחופשיות, אך הוא בכל זאת פונה לגראדה במרירות ושואל: "עכשיו אתה כבר שבע רצון?
לזה נתכוונת?" בהטילו את אשמת המלחמה על פורקי העול שעליהם נמנה חיים וילנער - גראדה.
פגישתם השלישית מתרחשת בפריז בתום מלחמת העולם השנייה.
היא הארוכה מבין השלוש ומתנהלת בצל השואה אותה עברו שניהם.
עם זאת השיחה ארוכה ונינוחה יחסית לשתי הקודמות.
הירש הפך לנחמד יותר, והוא מספר לגראדה כי במהלך המלחמה היה במחנות ריכוז וכיום הוא מכהן כראש ישיבה בזלצהיים וכעת הוא באחד ממסעותיו לאיסוף כספים ותלמידים לישיבתו.
תוך זמן קצר שיחתם נסובה אודות השאלה היכן היה אלוהים בשואה.
חיים וילנער אינו מצליח להבין איך הירש ראסיינאי עודנו מאמין בהשגחה פרטית לאחר הירצחם של המיליונים בשואה, ובהמשך, שיחתם נסובה אודות היחס לתרבות שאיננה יהודית, והדרך בה יש להתייחס ליהודים שאינם שומרים תורה ומצוות.
הירש נואם על כך שלמרות החכמה שניתן למצוא בגויים עדיין על הכל להישפט על פי המעשים, ומההשמדה ההמונית בשואה הוא מסיק כי חכמת הגויים נשארת במישור התאורטי:
בשלב זה של מעמיד גראדה את הדיון על שאלה עקרונית: האם אין להשלים עם הגרמנים ולו במחיר של חורבן העולם?
לגראדה הדבר ברור שמחיר חורבן העולם כבד מנשוא ויש לוותר למענו ולמחול לנאצים, אך הירש ראסיינאי, בעיקשות נובהרדוקאית אופיינית, טוען כי השלמה עם הגרמנים אינה באה בחשבון, וללא כל קשר למחיר.
הירש מבקר את היהודים שלא שמרו תורה ומצוות ומאשים אותם בצביעות.
לדבריו הכיסוי התרבותי אותו ניסו לשוות לעצמם על מנת להידמות לגויים היה התכחשות לאמת ובריחה מהמציאות האנטישמית שהייתה באירופה כולה:
תשובתו של גראדה נוגעת לבסיס השוני בהשקפות העולם שלהם:
את פגישתם חותם ר' הירש:
זיהוי דמותו של 'הירש ראסיינאי'
שנים רבות לא ידעו הקוראים איזו דמות היסטורית מישיבות המוסר מייצג 'הירש הראסיינאי'.
בנוסף, הוא מספר על עצמו כיצד בשואה הגניב ספר תורה ממחנה למחנה, וכיצד הציל את תלמידו ממחנה החולים אל מחנה הבריאים.
לאחר השואה טס למרוקו להביא תלמידים לישיבתו שבצרפת.
כל אלה פרטים ידועים מחיי הרב ליבמן.
כמו כן, בסיפור מצטרף לשיחה תלמיד של הירש ומכנה אותו בשם 'רבנו'..
וכידוע זהו הכינוי שדבק בו ברב ליבמן כל ימיו.
ההשערה התאמתה סופית לאחר ראיון שנערך עם הרב ישראל דוד נויוונר, תלמידו של ר' גרשון ליבמן בישיבתו שממחנה העקורים צלסהיים, ולאחר מכן בישיבתו שבבאיי בצרפת.
בראשית שנות השישים אף שימש נויוונר כ'משגיח' בישיבתו שבפובליין.
לדברי נויוונר המסה מבוססת על מפגש אמיתי שהתרחש בין גראדה לליבמן, שכן הרב ליבמן בעצמו נהג לספר למקורביו לא פעם על המפגש הזה עם חיים גראדה, שאף התקיים בפריז על יד 'הוטל-דה-וויל' ובית עיריית פריז בפריז כפי שמספרת המסה.
המפגש היה מרגש לשניהם, הם התנשקו ושוחחו בידידות, ואף התווכחו בידידות.
לדברי המרואין, פעמים רבות סיפר ליבמן לתלמידיו הקרובים על חיים גראדה ועל נסיונותיו להחזירו בתשובה לאחר השואה.
הוא גם הכיר את המסה הספרותית הזו, והיה משועשע מכך שחיים גראדה העניק לו את השם 'הירש ראסיינר'.
הפוכי מטרתא למה לי היא סברא במשפט העברי ובהלכה על פיה במקום לבצע שתי פעולות שתוצאתן תהיה זהה למצב בטרם נעשתה הפעולה - אין לבצען כלל.
תרגומן של המילים "הפוכי מטרתא" הוא הפיכת שתי שקי עור.
הדוגמה נלקחה ממקרה בו אדם נושא על שתי כתפיו שתי שקי עור גדולות וכבדות במידה שווה ורוצה להקל על אחת מידיו.
אם יחליף בין שתי שקי העור, את זו שהייתה עד עכשיו על כתפו הימנית יעביר לכתפו השמאלית, ואת זו שהייתה בכתפו השמאלית יעביר לכתפו הימנית.
יבצע פעולה חסרת תועלת, שכן בסופו של דבר המשא המוטל על שתי כתפיו, הוא שווה.
על פי סברה זו, נפסקת ההלכה במשפט העברי, כי שני אנשים החייבים כסף זה לזה, אין טעם שיפרעו זה לזה את כספו של השני, אלא כל אחד יחזיק לעצמו את הכסף שברשותו בשווי הכסף שהשני חייב לשלם לו, ורק את העודף ישלם מי שעליו להשלים את התשלום.
במסכת נדרים מובא דיון באדם שאסר על חברו ליהנות מנכסיו עד שיתן לו סכום מסוים.
לאחר מכן אמר האוסר:, , כלומר מבחינתי - אני מוותר על כך שאדם זה יתן לי סכום מכספו, ואני מרוצה כאילו כבר התקבלתי ממנו כסף.
הכלל "אי שתקת שתקת ואי לא מהדרנא שטרא למרא" הוא כלל במשפט העברי, כי אם לאדם יש כוח משפטי לסלק את בעל דינו בפעולה עוקפת, יכול הוא להכריחו להסכים לכך גם ללא הפעולה.
דעת הרשב"א והמאירי שמדובר בטענה משפטית שמועלת תמיד.
לשון הרשב"א: , לשון המאירי: .
רבי נחום פרצוביץ מסביר כי מדובר בדין דומה להפוכי מטרתא
הפוך הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2010 בבימויו של רוב ריינר.
הסרט שיצא לאקרנים ב-27 באוגוסט 2010, הוא עיבוד קולנועי לספר "Flipped" מאת ונדלין ואן דראנדן.
עלילת הסרט מתחילה בשנת 1957, כאשר ברייס וג'וליאנה מכירים.
שניהם לומדים בכיתה ב' בבית הספר המקומי באזור פרוורי בארצות הברית.
כאשר תלמידי כיתה ב', ברייס וג'ולי, נפגשים לראשונה, ג'ולי יודעת שזו אהבה.
אבל ברייס לא בטוח ברגשות שלו.
בימים ובשנים שלאחר מכן, ברייס (מגולם על ידי קאלן מק'אוליף) עושה ככל יכולתו על מנת לשמור עליה בהישג יד - וג'ולי הנבונה והעצמאית (מגולמת על ידי מדליין קארול) ממשיכה לתת לו ליהנות מהספק.
עלילת הסרט מלווה את השניים מבית הספר היסודי אל חטיבת הביניים, דרך ניצחון ואסון, דרמה משפחתית ואהבה ראשונה, בעת שהם מגלים תגליות המגדירות מי הם - ומה הם זה לזה.
שניהם מרגישים רגשות אחד לשני אך ברייס מתכחש זאת ואילו ג'ולי ההפך המוחלט.
ברייס לוסקי (קאלן מקאוליף) - אחת הדמויות הראשיות בסרט.
עובר לגור בשכונה של ג'ולי.
ג'ולי באה לעזור לו ומתאהבת בו במבט ראשון ומאז לא הפסיקה להטריד אותו כל השנים, עד שהוא מבין שהוא אוהב אותה ולא מפסיק לרדוף אחריה.
ג'ולי בייקר (מדליין קארול) - אחת הדמויות הראשיות בסרט.
התאהבה בברייס מהרגע הראשון לא הפסיקה לרדוף אחריו כל השנים האלו.
עד שלבסוף ברייס מעליב אותה ואת דוד שלה ומנסה לשכוח ממנו הוא מתאהב בה.
פטסי לוסקי (רבקה דה מורני) - אמו של ברייס.
סטיבן לוסקי (אנתוני אדוארדס) - אביו של ברייס.
לא מחבב את משפחת בייקר ולרוב מלכלך עליהם.
טריינה בייקר (פנלופה אן מילר) - אמה של ג'ולי.
ריצ'רד בייקר (איידן קווין) - אביה של ג'ולי, הוא אוהב לצייר ציורים.
יש לו אח עם פיגור שכלי שהוא שומר עליו.
צ'ט דונסון (ג'ון מהוני) - סבו של ברייס ואביה של פטסי.
מתחבר לג'ולי בגלל שהזכירה לו את אשתו ועוזר לה בניקיון הגינה ושיפורה.
ג'ולי בייקר הצעירה (מורגן לילי) - ג'ולי בייקר הצעירה בתחילת הסרט.
ברייס לוסקי הצעיר (ריאן קייטזר) - ברייס לוסקי הצעיר בתחילת הסרט.
הפוליגלוטה הקומפלוטנסית היא מהדורה רב לשונית של הביבליה, כתבי הקודש הנוצריים, הכוללת את נוסח התנ"ך בעברית ותרגומו ליוונית, לטינית וארמית ואת הברית החדשה עם המקור היווני ותרגום ללטינית.
את פרסומו של הספר יזם ומימן פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס (1436–1517), הוא הודפס על ידי אוניברסיטת קומפלוטנסה.
הספר כולל את הגרסה המודפסת הראשונה של הברית החדשה ביוונית, תרגום השבעים המלא ותרגום אונקלוס.
מתוך 600 סטי שישה כרכים מודפסים, רק 123 ידועים שרדו עד כה.
עם עלייתו של הדפוס ב-1450, הביבליה הנוצרית יכלה להיות מופצת ביעילות רבה יותר.
על חשבונו האישי, רכש דה סיסנרוס כתבי יד רבים והזמין את מיטב המלומדים, ביניהם הרנאן נונייס, "כדי להחיות את המחקר של כתבי הקודש".
החוקרים נפגשו בעיר אלקלה דה אנארס , באוניברסיטת קומפלוטנסה.
העבודה על הפרויקט החלה בשנת 1502 בניהולו של דייגו לופס דה סונייגה, והמשיכה שם במשך חמש עשרה שנים.
צוות העורכים של סונייגה כלל את היווני דמטריוס דוכס, ותלמידיו הרנאן נונייס, חואן דה ורגרה, אלפונסו דה סמורה ופבלו דה קורונל.
הברית החדשה הושלמה והודפסה ב-1514, אך פרסומה התעכב כאשר העבודה על הברית הישנה המשיכה, כדי שיוכלו להתפרסם ביחד כיצירה שלמה.
הפוליגלוטה הקומפלוטנסית פורסמה בסט של שישה כרכים.
ארבעת הכרכים הראשונים מכילים את הברית הישנה.
כל עמוד מורכב משלושה טורים מקבילים של טקסט: עברית מבחוץ, הוולגטה הלטינית באמצע, ותרגום השבעים היווני בצד הפנימי.
בכל עמוד של חמישה חומשי התורה, הטקסט הארמי (תרגום אונקלוס) והתרגום הלטיני שלה מתווספים בתחתית.
הכרך החמישי, הברית החדשה, מורכב מטורים מקבילים של יוונית והוולגטה הלטינית.
הכרך השישי מכיל עברית, ארמית, ומילונים יווניים ועזרי לימוד.
הפולמוס על מעמד היידיש בספרות היהודית היה ויכוח ציבורי שהתנהל בעיתונות העברית אודות מעמדה של לשון העם, היידיש, לעומת העברית.
הפולמוס פרץ לאחר פריחה מחודשת של כתיבה ביידיש (שכונתה גם "ז'רגון" בלשון התקופה) לא מעט בעקבות הוצאת הספרים שייסד שלום עליכם, "די יודישע פאלקס-ביבליאטעק" (הספרייה העממית היהודית) אשר משכה אליה סופרים ידועים, שכתבו קודם לכן בשפה העברית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו להתפרסם יצירותיו ביידיש של שמ"ר (נחום מאיר שייקביץ) בתפוצה רחבה.
איכות הסיפורים נחשבה בעיני הביקורת לירודה מאוד; היו אלו לדעתם מלודרמות ממוחזרות מרומנים זולים צרפתיים בנושאים פופולריים.
ספרות "השונד" (שונד ביידיש: זבל, רפש) כינו המבקרים את הסוגה הזו, ולא חסכו בביקורות שליליות.
הגדיל מכולם הסופר היידי שלום עליכם, שהיה אז בגדר כוכב עולה בשמי ספרות היידיש.
הוא פרסם בצ'רנוביץ בשנת 1888 חוברת ושמה: "שמר'ס משפט" (משפט שמ"ר), שבה ביקר קשות את שמ"ר ולעג בצורה נוקבת לו וליצירתו.
באותה שנה, 1888, וכנראה גם כחלק ממלחמתו בספרות השונד, הקים שלום עליכם הוצאת ספרים שנקראה "די יודישע פאלקס-ביבליאטעק" (הספרייה העממית היהודית).
ב-11 בדצמבר 1888 פרסם בעיתון "המליץ" מודעת פרסומת גדולה על הקמת ההוצאה, תוך ציון המשתתפים: מנדלי מוכר ספרים, י"ל פרץ, יל"ג, מרדכי בן-עמי, שלום עליכם, יהל"ל, דוד פרישמן, שמואל ליב ציטרון, רבניצקי ואחרים – כולם מטובי הסופרים של התקופה.
בתו של שלום עליכם, מרי וויפה-גולדברג כותבת בספרה: "אבי, שלום עליכם", שלאביה הייתה מטרה כפולה: ראשית לחשוף את כתיבתו הגרועה של שמ"ר, בכך שהוא, שלום עליכם, מפרסם יצירות באיכות גבוהה ביידיש.
ושנית, הוא רצה להפוך את הכתיבה ביידיש לטבעית, מכובדת ומפרנסת את בעליה, שהרי 80% מהיהודים דיברו את השפה.
מתוך דאגה לעתידה של השפה העברית, כשפת התרבות המתחדשת של הלאום היהודי, החלו אנשי רוח וסופרים לפרסם בעיתונות הכתובה מאמרים נגד ספרות היידיש שהחלה לפרוח.
לעומתם פרסמו מצדדי היידיש את טיעוניהם שלהם, והרוחות סערו.
אלחנן ליב לוינסקי פרסם ב"המליץ" מאמר נוקב בשם: "שפת עבר ושפת יהודית מדוברת", בו הוא מאשים בעיקר את שלום עליכם: בשנים הקודמות, טען לוינסקי, קמה תחייה לשפה העברית בספרות, אך לאחרונה נוטשים סופרים רבים את השפה העברית בה יצרו עד עתה, ומתפתים לכתוב ביידיש.
"וצר לי לראות כי השפחה תירש גבירתה" כתב לוינסקי.
שהרי יידיש הייתה השפה שכתבו בה להמוני העם: סיפורי אלף לילה ולילה, ו"צאינה וראינה".
לעומת זאת, התנ"ך, התפילות, מצד אחד, ויצירותיהם של אד"ם הכהן ויל"ג, מצד שני – נכתבו בעברית.
הנהירה אחר כתיבה מחודשת ביידיש לא באה באופן טבעי, האשים לוינסקי.
בא האדון שלום עליכם ומשלם הון עתק לכותבים ומגלגל כסף לכיסו, וכך נוטשים המשכילים את שפתם הלאומית, והם יורדים אל האמות והשפחות לכתוב בשפת "צאנה וראנה".
חיים נחמן ביאליק כתב במכתב לרבניצקי, שהיה עורך של כתב-עת ציוני בשם "דער יוד"
עם כל זאת, קיבל ביאליק את בקשתו של רבניצקי לפרסם כמה שירים ביידיש בכתב העת שלו.
אבנר הולצמן מסביר את השניות שנצפתה ביוצרים רבים בעובדה שברובם הגדול הם שלטו בשתי השפות, והיו בפועל סופרים דו-לשוניים.
בעד כל מחיר ובכל הכוחות..." ד"ר קמינקא ערך במאמר מעין מחקר מדעי על השפה ויסודותיה, ומגיע למסקנה שהיידיש מורכבת משאריות של גרמנית מדוברת ועברית.
אלא שבכל מקום בעולם תיזון השפה היהודית מהשאריות של השפה המקומית המדוברת, וכך תהיה תמיד קיימת בעיה ליהודי הרוסי להבין את השפה היהודית של ההונגרי וההפך.
שפת עם, קבע קמינקא, היא השפה שבה הוא מתפלל ובה הוא לומד את דתו.
לא לחינם נקראת העברית לשון הקודש.
היידיש, לעומתה, היא נטע זר, טפיל המוצץ חינם את הכוחות הרוחניים של עמנו.
זוהי שפה שצמחה מבערות ומעטה בוז וקלון עלינו.
השפה, הדגיש קמינקא, היא הכוח הרוחני של עם, ועם שמתחדש צריך לחזור לשפתו העתיקה והטבעית.
והוא פונה לסופרים ומתרה בהם: חדלו מלכתוב ולהפיץ את הז'ארגון!
ואל שלום עליכם פנה המבקר באופן אישי והזהיר אותו, שכתיבה ביידיש היא מעשה אנטי לאומי חמור או בלשונו: "אין בכל עולם היהדות מעשה אנטי לאומי גדול מזה".
ישראל חיים טביוב תרם בשנת 1901 לוויכוח התוסס את משפטו הידוע: "מעולם לא טינפתי[!] את עטי בלשון הז'רגונית".
אחד העם הגדיר, כמה שנים מאוחר יותר, בדרך שונה את הפולמוס.
כל הריב הנדון נובע מפחד שהיידיש תדחק את רגלי העברית כשפה לאומית מחד גיסא, ומקנאה על הצלחתה מאידך גיסא, ולטענתו של אחד העם אין הפולמוס המדובר שווה את כל המאמרים והדיונים שנכתבו לכבודו.
ניתן היה להסתפק באיזה פיליטון.
בד בבד, הוא תרם את חלקו שלו לפולמוס: "אין פחד 'הז'רגון' לנגד עיני!
יכתבו ויכתבו ספרים טובים בז'רגון, ויקרא ההמון ויוסיף דעת.
"ספרות לאומית" לא יבראו בו.
מה שראוי להשתמר לדורות – ישתמר בתרגום עברי...
וכי יכול אדם להטיל ספק בדבר, שהז'רגון עומד להשתכח בעוד שנים שלשה דורות?
אחת היא, אם רוצים אנו בכך או לא – לשנות מהלך החיים אין בידנו.
הדבור החי משועבד לצורכי החיים התמידיים, ואם אלה שמים בפי העם לשון אחרת, לא תועיל כל "תוכחת מוסר" להציל את הלשון ההולכת למות".
שלום עליכם עמד בראש המחנה של תומכי היידיש.
ב-26 באפריל 1889, הוא הגיב ב"המליץ" להתקפות המגנים את ספרות היידיש והתמקד במיוחד בהאשמותיו של לוינסקי, שהסופרים כביכול נהו אחר סיר הבשר המתגמל של כיסו האישי והוצאת הספרים החדשה של שלום עליכם.
הוא הדגיש את רוחו הסוערת של לוינסקי, והעלה לדיון את הסיבה העיקרית שבה תלה לוינסקי את פריחת היידיש – השכר הגבוה שניתן לסופרים.
אם כך, תוהה שלום עליכם בציניות: הכיצד כתבו יל"ג, מיכ"ל ושאר הסופרים הטובים, מבלי ששילמו להם שכר גבוה?
האם הכסף הוא זה שיעורר את המוזה של היוצרים ומבלעדיו עטם נדם?
"עד שקמתי שלום עליכם, שקמתי מו"ל בישראל?" תחייה לאומית מתרחשת בעם, מוסיף שלום עליכם, והאנשים זקוקים שידברו אליהם בשפה המובנת להם, כדי לגייס כוחות רבים.
וגם אם היידיש – ימיה קצובים, בואו נתחמם כולנו לאורה עוד קמעה.
טובי הסופרים כותבים אותה, ואף זכתה לביקורת מהללת של המבקר הרוסי ב"ווסחוד".
האם זו הדרך לברך את עליית הספרות שלנו?
יהושע חנא רבניצקי במאמרו ב"המליץ": "היש צורך בספרות הזשארגאנית?" תמה על השאלה שמופיעה בכותרת המאמר; אם מכל עבר מדברים ביידיש, האם בכלל יש מקום לשאלה המלאכותית: לשם מה אנחנו זקוקים לשפה זו?
הוא התייחס גם לעניין התנגדותו של צבי גרץ, שיתרגמו את ספרו המפורסם ליידיש, ומביע את תמיהתו; מדוע ימנע מכלל ישראל ליהנות מספרו המונומנטלי של גרץ, "דברי ימי ישראל"?
והרי לא לחינם נקרא עמנו עם הספר, כי לכולנו חלק בספר.
ספריו והוצאתו של שלום עליכם מצילים את העם מספרות דלה וזולה (הוא מרמז בכך לספרותו של שמ"ר).
אין לדבר כלל על "תחיית הז'רגון" שהרי הוא לא מת אף פעם!
קיומן של שתי הספרויות זו לצד זו רק תרבה חכמה.
נחום סוקולוב, כדרכו, השתדל לפשר בין שני המחנות ולצעוד בשביל הזהב.
גם הלאדינו, הוא טען כנגד קמינקא, נוצרה מ"פסולת" של לשונות, ובכל זאת היא קיימת כבר מזה דורות.
עובדה זו אינה מונעת מדוברי השפה להיות קשורים לתור אבותיהם.
גם היידיש אינה תופעה חולפת, קבע סוקולוב.
1000 שנים היא יושבת בקרבנו.
זקנתנו היא ואיננו רשאים לבעוט אותה מתוכנו.
יש דברים שניתן לומר אותם רק ביידיש, ובסופו של דבר גם הלאומיות הגיעה מקרב אנשים דוברי השפה.
אין אנו מתנגדים לדברי קמינקא, מרגיע עורך "הצפירה" שמשתדל גם לא להרגיז את המחנה השני.
קמינקא פשוט לקח את הדברים לצד הקיצוני במאמרו.
יחד עם זאת, לא מומלץ להפיץ את ספרות הז'רגון, ותמיד יש לזכור שהשפה הזו הומצאה לצרכים מסוימים ולא כמטרה בפני עצמה.
הספרות שלה צריכה לזכור שהיא רק טפלה לספרות העברית.
אלו היו רק נציגים נבחרים של הפולמוס שהעסיק את העיתונות בשנותיה האחרונות של המאה התשע עשרה, והתפתח במיוחד מעל דפי "המליץ".
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1890, נסגרה הוצאת הספרים של שלום עליכם, והפולמוס אמנם איבד את האינטנסיביות שהייתה בו, אך מלחמת השפות המשיכה להדהד ברקע, ולהתפתח גם לכיוונים אחרים בארץ ישראל.
"הפוך מהיקום" הוא אלבומו ה-22 של הזמר אייל גולן, אשר יצא לאור ב-14 באפריל 2019. כמו אלבומו לא פשוט להיות פשוט, גם אלבום זה הוא אלבום כפול.
האלבום כולל 20 שירים בביצוע אייל גולן, כאשר בחלקו הראשון עשרה סינגלים שהוציא בשנתיים שקדמו ליציאת האלבום, ביניהם הדואטים שהוציא עם הזמר משה פרץ ושיר הנושא, ובחלקו השני עשרה שירים שיצאו ביחד עם האלבום עצמו, מלבד השיר 'ממה את מפחדת' שיצא שלושה ימים קודם.
חלק מהשירים הם דואטים ושיתופי פעולה.
הפוליטיקאי היא סדרה דרמה-קומית סאטירית אמריקאית שנוצרה על ידי היוצרים ראיין מרפי, בראד פלצ'וק ואיאן ברנן, עבור שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
עונתה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור ב-27 בספטמבר 2019. עונתה השנייה של הסדרה עלתה לשידור ב-19 ביוני 2020.
הסדרה מספרת את סיפורו של פייטון הובארט, תלמיד תיכון הלומד בתיכון המקומי בסנטה ברברה השלווה, השואף לעלות לגדולה פוליטית ולהיבחר ביום מן הימים לנשיאות ארצות הברית, ולהביא לאורך עונותיה את המרוצים הפוליטיים בהן דמותו מעורבת.
בעונה הראשונה, על מנת להגשים את חלומו, פייטון מוכרח להתחיל מהשלב הבסיסי ביותר ולעלות לצמרת הזירה הפוליטית הבוגדנית- הזירה הפוליטית התיכונית.
בעונה השנייה, פייטון, כעת סטודנט באוניברסיטת ניו יורק, מחליט להתמודד על מושב בסנאט של מדינת ניו יורק נגד מנהיגת הרוב הדמוקרטי המכהנת, דידי סטנדיש.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות עונה ראשונהעונה שנייה בן פלאט פייטון הובארט סטודנט שאפתן המתמודד לראשות מועצת התלמידים.
ראשי ראשי זואי דויטש אינפיניטי ג'קסון סגנית הנשיא של פייטון, שסובלת מסרטן.
ראשי ראשי לוסי בוינטון אסטריד סלואן בת זוגו של ריבר ויריבתו של פייטון במרוץ לנשיאות מועצת התלמידים.
ראשי ראשי בוב בלבן קיטון הובארט אביו המאמץ של פייטון.
ראשי דייוויד קורנסווט ריבר בארקלי מורו האישי של פייטון למנדרינית, שמאוחר יותר הפך למאהבו ויריבו הראשון בנשיאות מועצת התלמידים, המשמש לו כמצפון.
ראשי משנה ג'וליה שלאפפר אליס צ'ארלס בת זוגו של פייטון.
ראשי ראשי לורה דרייפוס מקאפי וסטברוק מנהלת הקמפיין ויועצתו של פייטון.
ראשי ראשי תיאו ז'רמן ג'יימס סאליבן מנהל הקמפיין ויועצו של פייטון.
ראשי ראשי רנה ג'ונס סקיי לייטון מועמדת לתפקיד סגנית הנשיא.
ראשי ראשי בנג'מין בארט ריקרדו בן זוגה של אינפיניטי.
ראשי אורח ג'סיקה לאנג דאסטי ג'קסון סבתה של אינפיניטי.
ראשי גווינת' פלטרו ג'ורג'ינה הובארט אמו המאמצת של פייטון.
הדד אנדרו קאשמן סטודנט נכה בתיכון של פייטון.
משנה משנה טרבור איסון מרטין הובראט אחיו התאום הזהה של לותר, אחיו המאמץ של פייטון.
משנה אורח טרי איסון לותר הובראט אחיו התאום הזהה של מרטין, אחיו המאמץ של פייטון.
משנה אורח מרטינה נברטילובה בריג'ט מאמנת סוסית ומאהבתה של ג'ורג'ינה.
משנה דילן מקדרמוט תיאו סלואן אביה של אסטריד.
משנה בט מידלר הדסה גולד ראש המטה של דידי.
אורח ראשי ג'ודית לייט דידי סטנדיש מנהיגת הרוב הדמוקרטי בסנאט של מדינת ניו יורק.
אורח ראשי רודי פאנקו תלמיד נער בבית ספר אורח
ב-5 בפברואר 2018 הוכרז כי "נטפליקס" הזמינה מההפקה שתי עונות.
ההזמנה הגיעה לאחר מלחמת הצעות בה היו מעורבים "הולו ו"אמזון פריים וידאו".
הסדרה נוצרה על ידי בראד פלצ'וק, איאן ברנן וראיין מרפי, שאף מפיקים אותה לצדו של בן פלאט.
לצד ההכרזה על הפקת הסדרה, אושר שהשחקן בן פלאט יככב בתפקיד ראשי בסדרה וכי ברברה סטרייסנד וגווינת' פלטרו מנהלות משא ומתן על תפקידים ראשיים בסדרה.
ב-16 ביולי 2018 הוכרז שזואי דויטש, לוסי בוינטון, לורה דרייפוס ורנה ג'ונס לוהקו לצוות השחקנים הראשי.
ב-11 באוקטובר 2018 דווח שהשחקן דילן מקדרמוט הצטרף לצוות השחקנים.
ב-4 בנובמבר 2018, סטרייסנד חשפה במהלך ריאיון ל"הניו יורקר" שהיא בחרה לדחות את התפקיד שהוצע לה בסדרה על מנת להמשיך לעבוד על אלבומה החדש "Walls), ושג'סיקה לאנג לוהקה לתפקיד שיועד לה.
ב-3 בדצמבר 2018, מקדרמוט הודיע בריאיון לרדיו "Sirius XM" שג'נוארי ג'ונס לוהקה לדמותה של אשתו בסדרה.
במרץ 2019 הוכרז שבט מידלר וג'ודית לייט יככבו בסדרה.
הפוליקליניקה האוניברסיטאית אגוסטינו ג'מלי (באיטלקית: Fondazione Policlinico Universitario Agostino Gemelli) הוא בית חולים כללי בעיר רומא, בירת איטליה.
בבית החולים 1,558 מיטות אשפוז, וככזה הוא הגדול ברומא ובית החולים השני בגודלו באיטליה כולה.
הקמת בית החולים החלה בשנת 1959 על גבי גבעת מונטה מריו שבצפון-מערב רומא.
הוא החל לפעול ב-1964. הוא נקרא על שמו של מייסד האוניברסיטה הקתולית של הלב הקדוש, האח הפרניצסקני והרופא אגוסטינו ג'מלי.
המוסד הוא בית חולים אוניברסיטאי ומסונף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה הקתולית הלב הקדוש.
מתקיימים בו גם לימודי סיעוד ופיזיותרפיה.
קמפוס בית החולים משתרע על פני שטח של 370 דונם וטובל בירק ועצים.
הוא כולל גם מעבדות מחקר ומעונות סטודנטים.
וילה ששכנה על הגבעה לפני בניית בית החולים עליה ושימשה בעבר כמנזר משולבת כיום בקמפוס ומשמשת ככנסייה המרכזית בו וכמקום מושבו של מכון לביואתיקה.
בתחילת שנות האלפיים נבנה בקמפוס בניין חדש, שבו שוכנים כיום המחלקה לרפואה דחופה ומרבית חדרי הניתוח.
בשנת 2015 נפתח בו אולם להקרנת סרטים (Medicinema) בקיבולת של 130 מקומות, המותאם לשימושם של חולים במיטות ובכיסאות גלגלים.
מחקר רפואי בבית החולים והאוניברסיטה: 323 ניסויים, 1,500 מאמרים, 17 פטנטים.
בית החולים הוא מרכז בולט באיטליה לניתוחי גידולים בכבד ובמערכת העיכול ולהשתלת איברים.
תחום מומחיות נוסף בו הוא טיפול במחלות אנדוקריניות ומטבוליות.
בשנת 2015 נפתח בבית החולים חדר ניתוח היברידי ובו מכשירי הדמיה.
קיים בו מכון רדיותרפיה חדיש, מרכז לטיפול במחלות נוירו-מוסקולריות ומרכז סימולציה רפואית בשטח של 1,200 מטר רבוע.
בין המטופלים הידועים שטופלו בבית החולים היה האפיפיור יוחנן פאולוס השני, שעבר בו ניתוח חירום לאחר ניסיון ההתנקשות בחייו בשנת 1981. האפיפיור טופל בבית החולים מספר פעמים נוספות במהלך השנים.
מטופלים מפורסמים אחרים היו הפוליטיקאים ג'וליו אנדראוטי ופרנצ'סקו קוסיגה, האם תרזה וסטפן הוקינג וכן האפיפיור פרנציסקוס.
בשנת 2009 הוצב מול הכניסה לבית החולים פסל של יוחנן פאולוס השני.
הפוליטיקה של השומן היא סדרה דוקומנטרית בת 3 פרקים, על התמודדותן של נשים שמנות וביחסה וקבלתה של החברה הישראלית כלפי משקל עודף, תופעות השמנופוביה והפלאס סייז בשנים האחרונות.
הסדרה נוצרה על ידי יעל שביט ומעין מילוא ועלתה לשידור בערוץ היוטיוב של "כאן 11" ב-2017 ושודרה בערוץ כאן 11.
בין המשתתפות בסדרה: צילה מיכאלי, יעל רגב, גאלה רחמילביץ', מיכל שם-טוב, נעמי דיסייני, מיכאלה רינגר-פלג, קארין פז, עירית דגני, נעם פרתום, רות צדוק, אוראל נור-שיקרג'י עביד.
הפולמוס בין הארט ופולר הוא חילופי דברים בין הפילוסופים המשפטיים לון ל.
הארט הבריטי, שפורסמו בגיליון 71 של כתב העת Harvard Law Review בפברואר 1958 כסדרת מאמרים בנושא מוסר ומשפט, והדגימו את הפולמוס האקדמי הרחב בין גישת הפוזיטיביזם המשפטי לבין גישת משפט הטבע.
הארט צידד בדעה הפוזיטיביסטית שמוסר וחוק הם דברים נפרדים.
פולר טען בתשובתו שהמוסר הוא המקור לחובת הציות לחוק.
הדיון בין השניים עסק בפסק דין שניתן ב-1951 על ידי בית משפט במערב גרמניה, בתיק שבו אישה גרמנייה הואשמה בשלילת חירותו של אדם שלא כחוק, במקרה זה, בעלה.
הנאשמת החליטה ב-1944 להיפטר מבעלה.
כדי לעשות זאת, דיווחה עליו לרשויות השלטון הנאצי כי בזמן חופשה משירותו הצבאי אמר בנוכחותה אמירות מעליבות על אדולף היטלר, והעידה נגדו במשפט שנערך לו.
הוא נמצא אשם ונגזר עליו גזר דין מוות.
לאחר ששירת זמן מסוים בכלא נשלח לחזית המלחמה לסייע בלחימה לפני תבוסתה של גרמניה.
לאחר נפילת הרייך השלישי הואשמו האישה והשופט שדן את בעלה לפי סעיף 289 של חוק העונשין הגרמני מ-1871, שלילת חירותו של אדם שלא כחוק.
השופט במקרה זוכה בערעור, אך ערעורה של האישה נדחה משום שנטען נגדה שהיא השתמשה בחוק הנאצי ככלי לממש את רצונה להיפטר מבעלה.
הארט נוקט בגישת הפוזיטיביזם המשפטי, שמאמינה בהפרדה בין החוק "כפי שהוא" לבין החוק "כפי שהוא צריך להיות", הפרדה בין חוק לבין מוסר.
כלומר, הפרדה בין זכויות משפטיות לבין זכויות מוסריות.
לפי גישה זו, הכרעה בתיקים משפטיים לפי לוגיקה או היסק דדוקטיבי אינה בהכרח שגויה, וזה לא בהכרח נכון להכריע לפי מטרות חברתיות או מוסריות, שהמצדדים בגישה רואים אותן כ"חיצוניות למשפט".
הארט משתמש בבעיית "הליבה והשוליים" (the core and the penumbra) כדי להמחיש את טענתו המרכזית שחוקים חייבים להיות קשורים למשמעותן של המילים המרכיבות אותם, ולא לאמונה טבעית או מוסרית כלשהי.
מקרה "ליבה" הוא מקרה שהחוק נועד לכסות.
הדוגמה הקלאסית היא חוק שאוסר על הכנסת כלי רכב לפארק ציבורי, וברור שהוא נועד למנוע כניסת מכוניות.
מקרה "שוליים" הוא מקרה שיוצרי החוק לא חשבו עליו, למשל סקייטבורד בדוגמה לעיל.
שופט שמפרש חוק כזה בגישה פוזיטיביסטית יסתמך על הגדרת המילים שמופיעות בחוק.
מנגד, פולר נוקט בגישה של משפט הטבע, שלפיה מטרת החוקים היא לשקף ערכים מוסריים וחברתיים שגם אם הם חיצוניים למשפט, הם עליונים על המשפט והמשפט נועד לשרת אותם.
פולר תוקף את גישתו של הארט לגבי הניסוח המילולי של החוק, ומציין כי משמעותן של מילים עשויה להשתנות בהתאם לשאר המילים במשפט, ובעיקר, בהתאם למטרת החוק והתקנה שהם משרתים.
הוא מביא כדוגמה את המשפט "על כל שינוי יש לדווח ל...", ומדגים כיצד משמעות המילה "שינוי" משתנה בהתאם לנמען הדיווח המתואר במשפט.
אם הנמען הוא "הרופא הראשי", אז השינוי הוא שיפור או הרעה במצבו הרפואי של החולה, אך אם הנמען הוא "ועדת התכנון והבנייה המחוזית", אז השינוי הוא פעולת בנייה בנדל"ן.
הפוליטביורו או הלשכה הפוליטית של המפלגה הקומוניסטית הסינית, שנודעה בשם הלשכה המרכזית לפני 1927, הוא הגוף שמקבל החלטות במסגרת המפלגה הקומוניסטית הסינית (המק"ס).
נכון לשנת 2021, קבוצה זו כוללת 25 בכירים המפקחים על המפלגה.
בניגוד לפוליטביורו של מפלגות קומוניסטיות אחרות, מוקד הכוח בפוליטביורו הסיני מתרכז בוועדה הקבועה של הפוליטביורו, קבוצה קטנה יותר של חברי הלשכה הפוליטית.
הפוליטביורו נבחר באופן סמלי על ידי הוועד המרכזי של המפלגה.
אולם בפועל, בכירי הפוליטיקה העילית הסינית מאמינים שהפוליטביורו הוא גוף שמנציח את עצמו, כאשר חברים חדשים הן בפוליטביורו והן בוועדה הקבועה שלו נבחרו באמצעות סדרת דיונים על ידי חברי הפוליטביורו הנוכחי וחברי הוועד הפועל של הפוליטביורו לשעבר.
חברי הפוליטביורו הנוכחי ולשעבר עורכים סדרת סקרי קש לא פורמליים כדי לקבוע את רמת התמיכה של הקבוצה בכל חברות מועמדת חדשה בפוליטביורו.
תהליך הבחירה בפוליטביורו החדש מתחיל בפגישה בדלתיים סגורות של הוועדה הקבועה של הפוליטביורו לפני התכנסות הקונגרס הלאומי של המפלגה.
עיקר כוחו של הפוליטביורו טמון בכך שחבריו מחזיקים בדרך כלל בתפקידים במשרות מדינה ברפובליקה העממית של סין ועם השליטה במינויי כוח אדם שיש לפוליטביורו ולמזכירות.
בנוסף, חלק מחברי הפוליטביורו מחזיקים בתפקידים מחוזיים בעלי השפעה חזקה.
לא ברור כיצד פועל הפוליטביורו באופן פנימי, אך נראה שהרכב הפוליטביורו המלא נפגש פעם בחודש והוועדה הקבועה נפגשת מדי שבוע.
ההערכה היא, שנוהג תדירות המפגשים הוא הרבה יותר נדיר מאשר נוהג פגישות הפוליטביורו הסובייטית לשעבר.
נראה כי סדר היום של הישיבות נשלט על ידי המזכיר הכללי וההחלטות מתקבלות בהסכמה ולא בהצבעה ברוב.
הלשכה הפוליטית הושתתה על ידי מזכירות המפלגה הקומוניסטית הסינית בראשית שנות השמונים של המאה ה-20 תחת הו יאבנג, אך צמחה מחדש ככוח דומיננטי לאחר הדחתו של הו ב-1987.
מאז שנות התשעים של המאה ה-20, חברי הפוליטביורו מילאו במקביל תפקידים במנגנון המפלגתי, בתפקידי מדינה וכראשי סניפים אזוריים של המפלגה.
בנוסף, החברים המשרתים במגזר הצבאי והביטחוני הוגבלו ל-3 תפקידים מתוך 21, וזאת בניגוד לשנות השמונים, כאשר לרוב החברים היה רקע צבאי.
בשנת 2017, לקראת הלשכה הפוליטית של הוועד המרכזי ה-19, מלבד ראשי ארבע ההיררכיות המוסדיות העיקריות - המק"ס, הקונגרס העממי הלאומי, מועצת המדינה והוועדה לייעוץ פוליטי, היו שישה חברים שכל אחד מהם מילא תפקידים במפלגה.
הממשלה הלאומית, הממשלות האזוריות ושלוש מהצבא.
הגיל הממוצע של חברי הפוליטביורו בשנת 2017 היה 62, שהיה דומה לגילאים בעשורים החולפים.
לפני כן, תחת הובלתו של דנג שיאופינג המפלגה עודדה בכוונה תחלופה של חבריה, על ידי הטלת מגבלות כהונה וגיל פרישה.
באוקטובר 2017, בישיבת המליאה הראשונה של הוועד המרכזי ה-19 של המק"ס, הוחלט כי כל חברי הלשכה הפוליטית יגישו מצג שנתי בכתב בפני הוועד המרכזי והמזכיר הכללי.
במרץ 2018 כל חברי הוועדה הקבועה וחברי הלשכה הפוליטית ערכו את המצגת בכתב לראשונה בפני הוועד המרכזי והמזכיר הכללי שי ג'ינפינג.
ב-2021 הפוליטביורו אישר לראשונה למשפחות בסין להביא ילד שלישי למשפחה לאחר הקלות על הגבלת הילודה שכבר ניתנו בעשור שקודם לכן.
הלשכה הפוליטית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (או הפוליטביורו, Политбюро; בראשי תיבות: Политбюро ЦК КПСС) הייתה הסמכות הקובעת והעליונה ביותר לקביעת מדיניות במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
היא הוקמה באוקטובר 1917 ואורגנה מחדש במרץ 1919 בקונגרס השמיני של המפלגה הבולשביקית.
הייתה ידועה כנשיאות המפלגה בשנים 1952 - 1966. הלשכה הפוליטית פורקה בשנת 1991 עם התפרקות ברית המועצות.
הפולחנים השטניים הוא ספר שנכתב על ידי אנטון לה-ויי, ויצא לאור בשנת 1972, כספר נלווה לספר התנ"ך השטני.
הספר מציג תשעה פולחנים וטקסים, שנועדו לביצוע על ידי קבוצות.
הצהרתו של השייטאן, וטקס הקידושין חסר המילים.
ההטבלות: טקס למבוגרים וטקס לילדים.
בגאומטריה, הפוליום של דקארט (בלָטִינִית 'folium', עלה; על שם רנה דקארט) היא עקומה אלגברית המוגדרת על ידי המשוואה הסתומה
העקומה הוצעה ונחקרה לראשונה על ידי רנה דקארט בשנת 1638. הסיבה לפרסומה נעוצה במקרה שהתרחש במהלך הפיתוח של החשבון האינפיניטסימלי.
דקארט אתגר את פייר דה פרמה למצוא את קו המשיק לעקומה בנקודה שרירותית, שכן פרמה גילה לפני כן שיטה למציאת קווים משיקים.
פרמה פתר את הבעיה בקלות, מה שדקארט עצמו לא הצליח לעשות.
מאז המצאת החשבון האינפיניטסימלי, ניתן למצוא את השיפוע של קו המשיק בקלות באמצעות הצגה סתומה.
ניתן לבטא את הפוליום של דקארט בקואורדינטות קוטביות באופן הבאשמשורטט בצד ימין.
זה שווה ערך ל -
טכניקה נוספת היא כתיבה ופתירה עבור ו במונחים של .
זה מניב את המשוואות הפרמטריות הרציונליות:
אנו יכולים לראות שהפרמטר קשור למיקום על העקומה באופן הבא:
מתאים ל , : ה"כנף" הימנית התחתונה.
מתאים ל , : ה"כנף" השמאלית העליונה.
מתאים ל , : הלולאה של העקומה.
דרך נוספת לשרטט את הפונקציה יכולה לנבוע מסימטריה מעל .
ניתן לראות את הסימטריה ישירות מהמשוואה שלה (ניתן להחליף בין x ו-y).
על ידי החלת סיבוב של 45° CW למשל, אפשר לשרטט את הפונקציה באופן סימטרי על ציר הסיבוב x.
פעולה זו מקבילה להחלפה:ותניבשרטוט במערכת הקרטזית של נותן את הפוליום מסובב ב-45° ולכן הוא סימטרי על ציר ה - .
הוא יוצר לולאה ברביע הראשון עם נקודה כפולה במקור ובאסימפטוטהזה סימטרי גם לגבי הקו .
ככזה, השניים מצטלבים במקור ובנקודה .
ביצוע גזירה באופן סתום נותן את הנוסחה עבור השיפוע של קו המשיק לעקומה זו:באמצעות כל אחד מהייצוגים הקוטביים שלמעלה, שטח הפנים של הלולאה הוא .
יתר על כן, השטח שבין "כנפי" העקומה לאסימפטוטה המלוכסנת שלה הוא גם כן .
ה-folium של דקארט קשור ל-trisectrix של Maclaurin על ידי טרנספורמציה אפינית.
כדי לראות זאת, יש להתחיל עם המשוואהולשנות משתנים כדי למצוא את המשוואה במערכת קואורדינטות המסובבת 45 מעלות.
זה מסתכם להגדרהבתוך המישור המשוואה היאאם נמתח את העקומה בכיוון ה - לפי גורם של נקבלשהיא משוואת הטריסקטריקס של מקלורין.
הפוליטיקה כמשלח־יד הוא חיבור מאת הכלכלן והסוציולוג הגרמני מקס ובר (1864–1920).
חיבור זה ניתן מלכתחילה כהרצאה במינכן ב־28 בינואר 1919, יחד עם הרצאה נוספת בשם המדע כמשלח־יד .
החיבור הודפס בגרסה מורחבת ביולי 1919. הטקסט נחשב היום ליצירה קלאסית בתחומי מדעי המדינה, המחשבה המדינית, והסוציולוגיה.
אחת הקביעות המפורסמות מתוכו היא שהמדינה היא הגוף בעל המונופול על האלימות .
זהו גם הטקסט היחיד שבו ובר מציג את הרעיון של "מוסר אחריות".
הכותרת של החיבור מתייחסת אל הפוליטיקה באמצעות המילה הגרמנית "Beruf".
למילה זו ישנן משמעויות של "מקצוע" ו"משלח־יד", אך גם של "שליחות", "קריאה לפעולה" ו"ייעוד".
למושג זה יש חשיבות גם בניתוח של ובר את האתיקה הפרוטסטנטית בחיבור האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם .
בתחילתו של "הפוליטיקה כמשלח־יד" ובר מציע הגדרה של המדינה ושל הפוליטיקה:
ובר מציין כי ישנם שלושה טעמים המצדיקים את השררה במדינה: "שררה מסורתית", "שררה כריזמטית" ו"שררה משפטית":
השררה המסורתית היא זו שניתנת לדמות אב מתוקף המנהג, שהתקיים במשך דורות רבים.
השררה הכריזמטית ניתנת מתוקף הקסם האישי של המנהיג, והיא מאפיינת נביאים, אנשי מלחמה, שליטים נבחרים, ודמגוגים.
כאשר חברה נמצאת ברגעי הכינון שלה, המנהיגים שלה יהיו בדרך כלל מנהיגים כריזמטיים.
השררה המשפטית ניתנת מתוקף האמונה בחזקתם של חוקים, ועל ידי חלוקת הסמכות שנקבעת באופן רציונלי, והיא מאפיינת את בעלי המשרות הציבוריות המודרניים.
בכל חברה קונקרטית יתקיימו, לפחות במידה מסוימת, כל סוגי השררה הללו, אך חברות שונות נבדלות במשקל שמקבל בהן סוג שררה מסוים.
חלק ניכר מהדיון של ובר בהמשך הטקסט מורכב מההגדרות של ובר לכריזמה ולסוגי האנשים שנקראים למשלח־היד של הפוליטיקה.
בהקשר זה ובר מציג תיאורים היסטוריים של האופן בו הפוליטיקה המודרנית צמחה.
ניתן דגש מיוחד לדוגמאות ההיסטוריות של בריטניה, ארצות הברית וגרמניה, וכמו כן מוזכרות דוגמאות מצרפת, מסין, מרומא ומיוון העתיקה, וממקומות אחרים.
אחד המושגים שובר מנתח אותם הוא הביורוקרטיה, שהיא שיטה מודרנית להצדקת שררה על פי כללים רציונליים, ולא על פי מסורת או כריזמה.
בחלקים האחרונים של הדיון ובר פונה לבחון מהן התביעות מן העוסקים בפוליטיקה.
מבחינת ובר כדי לענות על כך יש לפנות לתחום המוסר.
ההבחנה המהותית שנדרשת היא הבחנה בין "מוסר כוונות" לבין "מוסר אחריות".
שני סוגי המוסר הללו עומדים במקרים רבים בניגוד זה לזה.
את מוסר הכוונות ניתן לייצג על ידי הדוגמה הדתית ש"הנוצרי עושה מעשים טובים, והצלחתם היא בידי אלוהים".
לעומת זאת, על פי מוסר האחריות האדם ערב לתוצאות מעשיו, עד כמה שניתן לצפותן מראש.
לדבקות יתר במוסר כוונות יכולות להיות השלכות הרות אסון על הפוליטיקה.
מוסר הכוונות שופט מעשים, ובכלל זה פעולות פוליטיות, על פי ערכים מוסריים קודמים.
כתוצאה מכך, מוסר הכוונות נוטה לבקר מעשים שנעשו בעבר, במקום לקבוע כיצד יש להתנהל בעתיד.
כך למשל, במקרה של מלחמה, הצד המנצח יכול להישאר עסוק בצדקתו, ובכך להימנע מעיסוק בשאלה איזו אחריות מוטלת עליו כעת לאחר שניצח.
מוסר הכוונות מחפש צד אשם בכל מלחמה, במקום לתהות על מבנה החברה שהוביל אליה.
באופן כללי, במסגרת של מאבק בו יש צד מנצח וצד מפסיד, מוסר הכוונות יכול לשמש "קרדום לחפור בו" עבור המנצח.
ראשית, הנוסחאות של מוסר הכוונות יכולות להלבין בדיעבד את הפעולות של הצד המנצח, שאומר "ניצחתי כי צדקתי".
שנית, המוסר יכול לשמש כהסחת דעת מן האינטרסים של המנצח לזכות ברווח גדול כמה שיותר, חומרי ורוחני, על חשבון המנוצחים.
לבסוף, ההתהדרות של הצד המנצח במוסר נתפסת כהשפלה וכפגיעה בכבודו של הצד המפסיד, ופגיעה זו תוביל בסופו של דבר לנקמה.
בעיה חמורה נוספת של מוסר הכוונה היא שהוא מאפשר הצדקה של אמצעים רעים עבור תכליות טובות.
הוא יכול משמש למשל להצדקה של מלחמות חורמה תחת האמונה שהן תהיינה האחרונות, ולאחריהן יהיה שלום.
גם המצב ההפוך אפשרי: מוסר הכוונה יכול לשפוט כל פעולה קונקרטית כלא מוסרית מספיק, ולהוביל לחוסר עשייה.
ניתן לזהות את האיש שפועל על פי מוסר כוונה, על פי האופן בו יתנהל כאשר מעשיו יובילו לתוצאות רעות.
במקרה כזה האיש בעל מוסר הכוונה יאשים את מבנהו הלוקה בחסר של העולם ואת חוסר צדקתם של שאר בני האדם, אך לא את עצמו.
זאת כיוון שידוע לו שכוונתו הייתה טובה, ובעולם מתוקן היא הייתה מובילה גם לתוצאות טובות, וכמו כן כיוון שישנם מי שניתן להאשים אותם בכך שהכשילו את כוונותיו.
במקרים אחרים האיש בעל מוסר הכוונה עשוי לטעון שרק כוונתו נמצאת בשליטתו, ולא תוצאות מעשיו, שנתונות לחסד המקרה או לחסד האל.
ובר מבקר את המוסר של "הדרשה על ההר" של ישו, בה הוא מזהה דרישה למוסריות לשם מוסריות.
מוסר כזה אינו יכול לזכות לגמול בעולם הממשי, ולכן התכלית שלו מועברת לעולם הבא.
סוג הפוליטיקאי שובר מבקר אותו באופן הנחרץ ביותר הוא זה שמאשים את המערכת החברתית כולה ומציג עצמו בתור המושיע שלה.
הוא טוען שבתשעה מתוך עשרה מקרים מדובר ב"נאדים נפוחים".
לעומת זאת האדם שפועל לפי מוסר אחריות מוכרח לקחת בחשבון שבני האדם הם בעלי פגמים, ולקחת אחריות על התוצאות שהיו ושיהיו למעשיו בעולם שהוא בלתי מושלם.
האדם האחראי הוא אדם שיש לו מענה, יכולת תגובה לבעיות שעולות במציאות הקונקרטית.
הוא מוכרח להכיר בפרדוקסליות שכרוכה בכך ששאיפתו היא לשפר את העולם ואת החברה, אך הוא מוכרח לעשות זאת מתוך פעולות שלא בהכרח עולות בקנה אחד עם העקרונות של מוסר הכוונה, ושכרוחות באלימות מסוג כזה או אחר.
לפיכך עליו להיכנס בברית עם מלאכי החבלה, ולא רק עם אלוהי האהבה.
מבחינת ובר מדובר בבגרות פוליטית, שמקבילה לאידיאל של הנאורות של בגרות מוסרית.
ובר אם כך קובע שפוליטיקה נעשית עם הראש, ולא עם שאר חלקי הגוף או עם הנשמה.
עם זאת, פוליטיקאי אמיתי אינו פועל מתוך המוח בלבד, והוא אינו אדם חסר ערכים.
האדם בעל מוסר האחריות נבדל מזה בעל מוסר הכוונה בכך שהוא אינו פועל מתוך ערכים מוחלטים שאינם יכולים להתגשם בעולם, אלא מתוך הבנה שבעולם הקונקרטי בהכרח ישנן התנגשויות של ערכים.
אצל האדם שהפוליטיקה היא עבורו משלח־יד, מוסר הכוונה ומוסר האחריות אינם צדדים סותרים אלא צדדים משלימים.
כך בא לידי ביטוי באדם שמתוך תחושת אחריות עמוקה לתוצאות מעשיו אומר "איני יכול לפעול אחרת".
סיומו של החיבור מסתמן בעגמומיות ובפאתוס.
ובר מציין את המהפכה הגרמנית של 1919 שהתחוללה במהלך הזמן שכתב את הטקסט.
הוא צופה שמהפכה זו תוביל, באופן מטאפורי, ללילות קרים ולקשיחות לב, באופן שלא תלוי בשאלה איזה צד ינצח.
הוא מסיים בקריאה למנהיג הפוטנציאלי, שבכל זאת נועד לפוליטיקה:
הפולחן הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2011, בבימויו של מיקהאל הפסטרום, המבוסס על הספר "The Rite: The Making of a Modern Exorcist" מאת מאט בג'יליו.
בסרט מככבים אנתוני הופקינס, קולין אודונהיו, אליס בראגה, טובי ג'ונס ורוטגר האוור.
הסרט עוקב אחר מייקל קובאק, תלמיד כנסייה סקפטי, הנשלח לוותיקן ללמוד על גירוש שדים, שם הוא פוגש בכומר ותיק המתמודד עם מקרה של אחיזה דמונית.
הסרט הופק בתקציב של כ-37 מיליון דולר והכניס כ-96 מיליון דולר ברחבי העולם.
מייקל קובאק, צעיר אמריקאי, מצטרף לסמינר כנסייתי כדי לקבל השכלה בחינם, אך הוא ספקן באמונתו.
כדי להתמודד עם ספקותיו, הוא נשלח לוותיקן להשתתף בקורס על גירוש שדים.
שם הוא פוגש את האב לוקאס, כומר ותיק ומנוסה בגירוש שדים.
במהלך התנסותם המשותפת, מייקל מתמודד עם אירועים על-טבעיים שמערערים את ספקנותו ומאלצים אותו להתמודד עם אמונתו.
אנתוני הופקינס – האב לוקאס, כומר מומחה בגירוש שדים.
קולין אודונהיו – מייקל קובאק, תלמיד סמינר סקפטי.
אליס בראגה – אנג'לינה, עיתונאית החוקרת את נושא גירוש השדים.
סיארן הינדס – האב קסנדרה, כומר בכיר בוותיקן.
טובי ג'ונס – האב מתיו, מנהל הקורס לגירוש שדים.
רוטגר האוור – איסטן קובאק, אביו של מייקל.
הסרט "הפולחן" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות.
הפוליגרף הוא שעשועון טלוויזיה ישראלי בהנחיית גדי סוקניק, המבוסס על הפורמט הקולומביאני "Nada más que la verdad" .
במסגרת התוכנית נדרשים המתמודדים לענות את האמת על 21 שאלות על מנת לזכות במיליון שקלים.
התוכנית שודרה בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "רשת" החל מ-9 ביולי עד 20 בנובמבר 2008.
לפני התוכנית, המתמודד נשאל כ-50 שאלות בבדיקת פוליגרף מבלי לדעת את תוצאות הבדיקה.
במהלך התוכנית, הוא נשאל שוב כ-21 שאלות נבחרות.
אם הוא עונה בכנות כפי שנבדק בפוליגרף הוא עובר לשאלה הבאה, ואם הוא נתפס בשקר הוא מפסיד הכל והמשחק נגמר.
לפני כל שאלה רשאי המתמודד לפרוש מהתוכנית עם סכום הכסף שצבר.
ככל שהמשחק מתקדם השאלות נעשות אישיות וקשות יותר, והן עוסקות בחייהם האישיים של המתמודדים, יחסיהם עם משפחה וחברים, דעותיהם, זוגיות, מיניות ועוד.
במהלך המשחק נדרש המתמודד לומר את האמת בפני הקהל באולפן, אך גם מול משפחה וחברים שנמצאים עימו.
אם הם מרגישים שאופי השאלה הוא אישי מדי, הם רשאים להחליף שאלה פעם אחת בכל המשחק עם לחצן שנמצא לידם.
המשחק מורכב משישה שלבים, כשאר בסיום כל שלב מרוויח המתמודד סכום כסף מסוים:
השלב הראשון שווה 10,000₪ ומורכב מ-6 שאלות
השלב השני שווה 50,000₪ ומורכב מ-5 שאלות
השלב השלישי שווה 100,000₪ ומורכב מ-4 שאלות
השלב הרביעי שווה 200,000₪ ומורכב מ-3 שאלות
השלב החמישי שווה 500,000₪ ומורכב מ-2 שאלות
השלב השישי שווה 1,000,000₪ ומורכב משאלה אחת
התוכנית זכתה לביקורות שליליות במיוחד על אופייה המציצני ועל הבחירה בגדי סוקניק כמנחה התוכנית, שבעברו היה מגיש חדשות מוערך.
אריאנה מלמד מאתר "ynet" הביעה סלידה מהתוכנית וטענה שהיא פוגעת בערכים מוסריים בסיסיים כמו כבוד לזולת ואינטימיות.
בנוסף היא ביקרה בחריפות את סוקניק וטענה שהוא "משקר" על כך שמדובר בתוכנית טלוויזיה בלבד, וטענה ש.
בירנית גורן מאתר "nrg" טענה שבחירתו בסוקניק כמנחה התוכנית, שצבר מוניטין כעיתונאי ומגיש חדשות, הופכת את התוכנית ל.
גבי בר חיים מאתר "nrg" הגדירה את התוכנית בתור .
בשנים שלאחר ירידת התוכנית היא הוגדרה כאחד מהכישלונות הגדולים של ערוץ 2.
עם עליית התוכנית הגיעו ל מאות תלונות של הורים נגד התוכנית.
בעקבות זאת, יו"ר מועצת הרשות השנייה נורית דאבוש דרשה מהנהלת "רשת" לשבץ את התוכנית בשעת שידור מאוחרת יותר.
מנכ"ל הרשות השנייה מנשה סמירה אף דרש להסיר לחלוטין את התוכנית מלוח השידורים בטענה שאינה ראויה.
התוכנית עוררה גם את זעמם של חברי
ח"כ יעקב מרגי דרש מיו"ר ועדת החינוך של הכנסת לקיים דיון דחוף בנושא השלכותיה של התוכנית על הציבור.
בדיון שנערך בוועדת החינוך תקפו חברי כנסת, מומחים ונציגי הרשות השנייה את התוכנית וכינו אותה "פורנוגרפיה משפחתית".
במהלך הדיון הודה מפיק התוכנית כי המניע העיקרי בשידור התוכנית הוא מסחרי.
בעקבות הסערה סביב התוכנית, הרשות השנייה חייבה את הזכיינית לדחות את שידור התוכנית לשעה 22:00 ולהקרין שקופית אזהרה שהתוכן אינו הולם לצפיית ילדים.
מנגד טענה "רשת" שהתערבותה של הרשות השנייה היא תקדים מסוכן של צנזורה על תכנים.
בעקבות הזזת התוכנית לשעה מאוחרת ירדו נתוני הצפייה של התוכנית, והיא ירדה מהמסך לאחר עונה אחת בלבד.
הפוכים היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית שמפגישה בין שני אנשים מקצוות שונים ב.
התוכנית משודרת החל מ-20 באפריל 2025 ברשת 13.
שני ישראלים בעלי אידאולוגיה מנוגדת נפגשים אחד עם השני למשך 48 שעות.
במהלך התוכנית כל אחד מהם ייחשף למשך יום אחד לעולמו של השני ויעשו ביחד פעילויות המאפיינות את עולמם.
חן עשור, כוכבת רשת ימנית, וניר אבישי כהן, לשעבר דובר ארגון "שוברים שתיקה"
איל נוה, ממייסדי ארגון "אחים לנשק", ויהודה שלזינגר, עיתונאי בערוץ 14
אורטל בן דיין, אקטיביסטית פמיניסטית, וחיליק רוזנברג, חרדי מבני ברק
נעמה קסרי, לשעבר משתתפת "הישרדות" מהרצליה, רבקה לפיאר, מתנחלת מעמיחי
ניר פרידמן וזליג קרימקו שמואלוביץ'
הפוליטיקה של האוכל היא סדרת טלוויזיה בת ארבעה פרקים מאת אורי מאיר צ'יזיק, ששודרה ב-ערוץ 8 בהוט משנת 2020. הסדרה המבוססת על תחקיר עיתונאי מעמיק המתבסס על ראיונות עם מומחים, חקלאים, יצרנים, רגולטורים וצרכנים, לצד הצגת נתונים ומסמכים.
הסדרה עסקה בחשיפת המנגנונים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים המעצבים את מערכת המזון בישראל ועודדה לצרכנות מודעת יותר, תוך הגנה על האינטרסים של החקלאים והצרכנים כאחד.
הסדרה זכתה להד ציבורי רחב בזכות תזמונהּ בזמן מגפת הקורונה בישראל, מציגה ניתוח ביקורתי של התהליכים המתרחשים מאחורי ייצור, שיווק וצריכת המזון בישראל.
ומדגישה את ההשפעות השליליות האפשריות על בריאות הציבור ועל המבנה הכלכלי.
הסדרה מבקרת את משרד הבריאות וגופים רגולטוריים על שיתוף פעולה לכאורה עם גורמים כלכליים ועסקיים, דבר הפוגע בבריאות הציבור.
ומצביעה על כך שתזונה בריאה הפכה ל"פריבילגיה" השמורה לבעלי האמצעים, שכן המזון הזול והנגיש יותר נוטה להיות יותר זמין, זול, מעובד ולא בריא.
"הפוליטיקה של האוכל" מדגישה את קיומו של השילוש: "הון-שלטון-מזון", וטוענת כי רשתות המזון והיצרנים הגדולים מהווים חלק מרשת סבוכה של בריתות עסקיות ואינטרסים סמויים, המשלבים כסף, כוח ושליטה.
כתוצאה מכך, ה"שפע" הנראה על מדפי הסופרמרקטים הוא למעשה אשליית שפע המהווה הסחת דעת מעקבות ריכוזיות, היעדר שקיפות, ושיקולים כלכליים רווחיים, שלעיתים קרובות עומדים בניגוד מוחלט לאינטרסים הבריאותיים והתזונתיים של הצרכנים.
בשנת 2024 הסדרה הומרה גם לספר בהוצאת רדיקל.
הסדרה מקדישה פרקים נפרדים לארבע קטגוריות המזון הבסיסיות: לחם, בשר, חלב ופירות וירקות.
ובאמצעותן, מדגימה עקרונות רחבים יותר החלים על כלל שוק המזון:
לחם: הפרק העוסק בלחם חושף את המניפולציות בייצור לחם אחיד, תוך הוצאת רכיבים תזונתיים חיוניים (כגון סובין ונבט חיטה) לטובת הגדלת רווחיות והארכת חיי מדף.
נטען כי הלחם האחיד שהוא הזול ביותר והיחיד מבין הלחמים המפוקחי מחיר על ידי הממשלה, נצרך בעיקר על ידי אוכלוסיות ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, מה שמוביל להרחבת פערי בריאות.
הפרק אף חושף קשרים בין מאפיות למשרד הבריאות.
חלב: הפרק עוסק בהשפעת מועצת החלב על שוק החלב הישראלי, תוך הטענה שהיא מעודדת בשיווק מאסיבי צריכה מוגברת של חלב.
גם כאשר קיים שיעור גבוה של אי-סבילות ללקטוז באוכלוסייה, ולמרות קיומם של מקורות סידן חלופיים ויעילים יותר.
הפרק מציג שאלות בהתייחס לעמידות תעשיית החלב בפני שינויים תזונתיים ובריאותיים.
פירות וירקות: הפרק מתמקד בקשיי החקלאים המקומיים ובהשפעת רשתות השיווק הגדולות.
נטען כי רשתות אלו פועלות למנוע הקמת שווקים סיטונאיים עצמאיים כשוק איכרים או בכלל, ובכך מחלישות את כוח המיקוח של החקלאים - תוך שימוש בקלף מיקוח יכולת היבוא המקביל.
שתוצאתה הגברת התלות של השוק הישראלי ביבוא פירות וירקות, מה שמשפיע על טריותם, איכותם ומחירם לצרכן.
בשר: הפרק עסק בריכוזיות בשוק הבשר הישראלי, כשרוב העסקים הקטנים בתחום פונים ליבוא בקר חי מאירופה בשיטות ספנות, כשהשחיטה מתבצעת בישראל לצורך וידוא כשרות.
הפרק אף עסק בנושא צער בעלי חיים בהקשר זה.
הפועל הוא איגוד ספורט אשר הוקם כאיגוד של הסתדרות העובדים הכללית בארץ ישראל, בראשות דוד בן-גוריון ומטרתו טיפוח תרבות הגוף, הבריאות והספורט בקרב הפועלים.
המשורר עמנואל הרוסי חיבר את המנון הפועל, אשר הולחן על ידי מרדכי זעירא.
ב-1920 נוסדה ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, במטרה לאגד "את כל העובדים החיים על יגיעם מבלי לנצל עבודת זולתם, לשם סידור כל העניינים היישוביים, הכלכליים והתרבותיים של המעמד העובד בארץ לבניין חברת העבודה העברית בארץ ישראל".
אמנם הנהגת ההסתדרות הייתה חסרת זיקה ספורטיבית, אך כאשר הקימו חברים מן השורה את התאגדות הפועל אימצה אותו ההסתדרות לחיקה.
מועדון הספורט הראשון של ההתאגדות היה הפועל תל אביב, שהוקם בקיץ 1923 וכלל מחלקות כדורגל, התעמלות ואתלטיקה.
המועדון לא האריך ימים והתפרק כעבור שנה וחצי, וב-1924 נוסד מועדון הפועל חיפה.
ב-1925 נכשל ניסיון נוסף להקמת הפועל תל אביב, אך שנה לאחר מכן הוקם המועדון בשלישית, והפעם הצליח להתבסס.
התאגדות הפועל הוקמה באופן רשמי ב-26 במאי 1926 בצריף הנוער העובד ברחוב קינג ג'ורג' בתל אביב (בשטח בו שוכן כיום גן מאיר), עת נערך במקום כינוס מועצת הייסוד להקמת התאגדות הפועל, עם התאחדותם של הסניפים שהוקמו קודם לכן בתל אביב, חיפה, זכרון יעקב, פתח תקווה והרצליה.
בכינוס נבחרה סיסמת התנועה "בריאות העובד ערובה לניצחונו", ונקבע כי הסמל ישלב בין דמות של ספורטאי ההודף באגרופו את היריב לבין הפטיש והמגל, סמל הקומוניזם המייצג את מעמד הפועלים (פועלי התעשייה מיוצגים באמצעות הפטיש והחקלאים באמצעות המגל).