tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 בינואר 2008 מונה למנכ"ל הקבוצה, בתחילה הוא מונה כמנכ"ל זמני במקומו של צביקה שרף, שעזב את התפקיד כדי להחליף את מאמן הקבוצה שעזב, עודד קטש.
בסיום העונה, המינוי נעשה קבוע, והחל מה-19 ביולי 2011 הוא חולק את התפקיד עם דני פדרמן.
ב-10 בספטמבר 2019, פורסם כי דריקס יעזוב את התפקיד בסוף 2019.
דריקס נשוי למירי גולדפרב, מלכת היופי לשנת 1991, ולזוג שלושה ילדים.
אליהו (אלי) האנה (נולד ב-17 באוקטובר 1968) הוא מפתח גוף אוקראיני-ישראלי.
הוא שמר 10 שנים בלעדיות על תואר מר עולם מישראל עד שב-2013 ניצח אחיו, יוני האנה, באליפות מר עולם באיטליה.
אלי הוא הישראלי היחיד שזכה באליפות העולם של NABBA ("World Championships").
הוא זכה בתחרות שלוש פעמים, בקטגוריית "Tall", אבל מעולם לא זכה בקטגוריית ה-Overall Winner.
בנוסף זכה שבע פעמים בתחרות מר ישראל.
נולד וגדל בכפר שלם שבתל אביב.
החל להתאמן בפיתוח גוף בגיל ארבע עשרה, וכבר בגיל שבע עשרה זכה בתחרות מר ישראל הצעיר של איגוד IFBB.
בשנת 1987 זכה האנה בתחרות מר ישראל.
באותה שנה התגייס לצבא ושירת בחיל האוויר.
בשנת 1989 זכה האנה בתחרות מר ישראל של איגוד NABBA, הישג עליו שמר שש שנים ברציפות.
הוא נסע לארצות הברית, בה התגורר במשך שמונה שנים והתאמן בפיתוח גוף באופן מקצועי.
במהלך שהותו בארצות הברית האנה שב כל שנה לישראל על מנת להשתתף בתחרות מר ישראל.
ב-1996 השתתף האנה באליפות העולם של NABBA והגיע למקום השביעי.
בשנת 1997 הוא זכה במקום השני באליפות אירופה, ולאחר מכן הגיע למקום השני באליפות העולם, בקטגוריית "Tall".
ב-1998 זכה האנה בתחרות מר אירופה בליטא ובאותה שנה גם זכה בספרד לראשונה באליפות העולם, ובמקום השני באליפות העולם למקצוענים.
בשנת 2000 הגיע למקום השני בקטגוריה שלו בתחרות "Mr Universe", ובשנת 2002 הגיע בתחרות זו למקום השלישי.
בשנת 2001 זכה האנה בפעם השנייה באליפות העולם שהתקיימה באוסטריה, ובשנת 2003 זכה בתחרות זו בפעם השלישית.
האנה היה נשוי פעמיים, ולו שתי בנות מאשתו הראשונה והשנייה.
בשנת 2008 נעצר האנה בחשד לסחר בסטרואידים ולעבירות מס הכרוכות בכך, ושוחרר בערבות.
בשנת 2009 הוגש נגדו כתב האישום, בו מואשם האנה בהעלמת מס של 13 מיליון ש"ח במהלך השנים 2001–2008.
ביוני 2012 עזב לאוקראינה, חודש לפני פתיחת משפטו.
האנה קיבל אזרחות אוקראינית וויתר על אזרחותו הישראלית.
בקיץ 2013 נעצר האנה באיטליה על ידי האינטרפול לבקשת אגף המיסים, אך הצליח להימלט ולשוב לאוקראינה, שם הוא מתגורר בעיר דניפרו.
אלי הירש (נולד ב-8 באוקטובר 1962 בפתח תקווה) הוא משורר, עורך ספרותי, מבקר ספרות ומתרגם ישראלי.
חתן פרס היצירה לסופרים עבריים לשנת תשע"ה.
ב-1979 פרסם לראשונה שירים אחדים בכתב העת סימן קריאה.
בשנות השמונים למד פילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, והשלים תואר ראשון בתחום בהצטיינות יתרה.
אחר כך עבד כמתרגל בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה.
באותו עשור החל גם לכתוב במקומונים ובעיתונים, על פי רוב בענייני ספרות.
ב-1985 ערך, יחד עם שלושה משוררים נוספים, את גיליונו היחיד של כתב העת "מקום".
מספר שנים לאחר מכן, מונה הירש למבקר הספרים של "העיר" ושימש בתפקיד שש שנים.
ב-1994 עבר למוסף התרבות של מעריב, ושימש כמבקר הספרים של העיתון.
ב-1998 סיים את עבודתו במעריב ועבד במשך שלוש שנים כעורך עצמאי.
ב-2001 מונה לעורך הראשי של הוצאת מודן, וב-2003 עבר להוצאת חרגול, בה הוא משמש מאז כעורך ספרי המקור.
בחרגול מופקד הירש על הסדרה הייחודית "חרגול פלוס".
במשך עשור (2007–2018) כתב טור שבועי על שירה במוסף הספרות של ידיעות אחרונות.
ב-2007 החל להנחות סדנאות לכתיבה שירה בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
ב-2016 השלים תואר שני בפילוסופיה, גם הוא מאוניברסיטת ת"א.
במהלך השנים ערך הירש כמאתיים ספרי שירה ופרוזה, וכתב מאות מאמרי ביקורת ומסות ספרותיות, רובם פורסמו בעיתונות היומית.
שירתו של הירש מתמקדת בזיכרון: האישי, התרבותי, והזיקה ביניהם.
בכל אחד מספריו הופך הזיכרון - של אדם אהוב שנפטר, מסורת ספרותית שנשכחה או נוהג תרבותי שהושאר מאחור - למסע של חיפוש ושיבה, שמהלכו זוכה המקור האבוד ללידה מחדש בדמות חדשה, באמצעות השירה.
שירתו מבקשת לחבר בין זמנים שונים, בהיותה ממוקמת בזמן ונטולת זמן בעת ובעונה אחת.
שניים משיריו, "אמא שלי" ו"מזמור מספר שלוש", הולחנו ובוצעו על ידי להקת DXM.
לאחר הביצוע בשבוע השירה בתיאטרון צוותא ב-1988, הופצו השירים בקלטת שנושאת את שם מחברם.
הופצה גם קלטת וידאו, שנקראה "אלי הירש בהופעה".
הירש מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשלושה.
טיול בשלושה: סיפור מסע בתשעים-ושש סונטות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997
מוזיקה חדשה, חרגול ועם עובד, 2008
גני תל אביב התלויים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013
שברים ורעש, הוצאת קשב לשירה, 2016
משהו מעבר לאושר, הוצאת הקבוץ המאוחד, 2024
חניף קוריישי, הבודהה מהפרברים, זמורה-ביתן 1993
סול בלו, גניבה, זמורה-ביתן 1994
ג'ון אפדייק, בק: הספר, זמורה-ביתן 1995
ג'ון דוס פסוס, מנהטן טרנספר, עם עובד 1995 (יחד עם דן דאור)
פול אוסטר, מר ורטיגו, עם עובד 1996 (יחד עם דן דאור).
דה-קסטרו נולד בקהיר, למאיר ושרה ועלה לישראל עם משפחתו באוקטובר 1949. משפחתו התגוררה תחילה במחנה העולים שער העלייה ובפרדס חנה וב-1950 עברה לעכו.
דה-קסטרו שירת בצה"ל בתפקידי פיקוד והדרכה והשתחרר בדרגת רס"ר.
הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה במדעי המדינה ולימודי ארץ ישראל.
היה מזכיר איגוד פועלי המתכת במועצת פועלי עכו וסגן מנהל השירות באמפא.
לאחר מכן שימש מנהל מחלקת הגבייה בעיריית עכו.
בשנת 1983 נבחר לראשות עיריית עכו וכיהן בתפקיד עד שנת 1998. דה-קסטרו היה חבר מרכז במפלגת העבודה.
הוא מילא שורה של תפקידים ציבוריים, (חלקם במהלך כהונתו כראש העיר וחלקם לאחר מכן) הבולטים בהם היו:
יושב ראש דירקטוריון החברה לפיתוח עכו העתיקה, חבר דירקטוריון ויושב ראש הנכסים של חברת החשמל, חבר מועצת המנהלים של החברה למתנ"סים וחבר המועצה להשכלה גבוהה.
בנוסף, מילא דה-קסטרו מספר תפקידים בהתנדבות ביניהם היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה, יושב ראש הוועדה להפיכת היישוב מודיעין לעיר, חבר הרשות לפיתוח הגליל וחבר מועצת המנהלים של מוזיאון עוקשי בעכו.
על פעילותו בתחום הציבורי זכה במאי 2008 בתואר יקיר העיר עכו.
בשנת 2009, בעת חתונת בתו, לקה בליבו ונלקח לבית חולים.
דה-קסטרו נפטר כעבור ימים אחדים, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בעכו .
הוא הותיר אחריו את אשתו עליזה, לה נישא בשנת 1965 ושלושה ילדים.
אלי דוקומון היה עיתונאי שווייצרי ופעיל שלום.
זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1902, יחד עם עורך הדין צ'ארלס אלברט גובאט.
דקומון נולד בז'נבה ועבד למחייתו כמתרגל, מורה לשפות, עיתונאי ועורך.
משרתו הראשונה, לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בגיל 17, הייתה כמורה פרטי במשפחה עשירה בחבל סקסוניה בגרמניה, שם רכש שליטה בשפה הגרמנית.
הוא שימש כמתורגמן של הנשיאות הפדרלית של שווייץ בין השנים 1873-1869. בשנת 1867 הוא נמנה עם מייסדי 'הליגה לשלום ולחירות' , אף שהמשיך לעבוד לפרנסתו ואף שימש כמזכיר חברת הפלדה יורה-סימפלון בין השנים 1891-1873.
בשנת 1891 התמנה למנהלה הראשון של לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ, אשר הייתה לארגון השלום הראשון שאינו ממשלתי.
הוא סירב לקבל שכר עבור עבודתו בארגון וטען כי הוא מבקש לנהלו אך ורק מסיבות אידאולוגיות.
כישוריו הארגוניים תרמו להצלחת הארגון.
בשנת 1902 הוענק לו פרס נובל לשלום והוא המשיך לשרת כמנהל הארגון עד למותו בשנת 1906.
אלי גרינפלד (נולד ב-14 באוגוסט 1955) הוא יזם תרבות, מפיק ישראלי ומנהל אמנותי בתחום תרבויות העולם.
זוכה פרס דיאלוג בין התרבויות באיטליה לשנת 2009.
בצעירותו רכש ניסיון מקצועי בעבודה לצידו של יעקב אגמון בתיאטרון בית ליסין.
בתחילת דרכו עבד עם אמנים ישראלים ובהם קורין אלאל סוזן ופראן תימנה בראואר וניהל אמנותית פסטיבלים כמו לילות יפו, פסטיבל היין של ראשון לציון.
בהמשך עבר ליצוג אמנים בינלאומיים בישראל ובין היתר עם ז'ורז' מוסטאקי, יסמין לוי, סאפו, שנקר, מדרדאוס
בשנת 2001 יזם את פסטיבל העוד של ירושלים והקים בשנת 2003 את פסטיבל העוד של תל אביב.
יזם בשנת 2003 את פסטיבל תרבות של שלום בתל אביב.
הפקות שלו שולבו בפסטיבל ישראל פסטיבל האביב של ראשון לציון פסטיבל מחול כרמיאל ובמסגרת בימות פיס של מפעל הפיס
יזם ומנהל אמנותי של פרויקטים בהם דיאלוג בין התרבויות ובין היתר עובד בתחום זה עם תזמורת נצרת למוזיקה ערבית, גלית גיאת, לובנה סלאמה
ואמנים בינלאומיים ששיתפו פעולה עם תזמורת נצרת כמו תום יורק מרדיוהד הזמרת המרוקאית הולנדית הינד סאפו ועוד
הפיק בשיתוף ליבל מגדה דיסקים של תזמורת נצרת כולל מחווה לאום כולתום.
חג המוזיקה הישראלית- עם התזמורת הפילהרמונית ומקהלות
פסטיבל העוד - יזם ירושלים ומפיק תל אביב.
פסטיבל יפו – ניהול אמנותי
פסטיבל השירה הבינלאומי - ירושלים (1994, 1996)
הפקות מקור בפסטיבל ישראל ופסטיבלים אחרים
שרים לאה גולדברג - בריכת השולטאן, פסטיבל ישראל בשיתוף ניצן זעירא
חבייתק וקפה קהיר - פסטיבל ישראל
קולות מן השמיים – פסטיבל משגב וים המלח, חג היין ראשון לציון.
אום כולתום חוזרת - זהבה בן, סאפו ולובנה סלאמה בפסטיבל ישראל.
עומר פארוק טקבילק - סיור מתוכנן לאוקטובר 2003
מדרדאוס (פורטוגל) - 2 סיורים כולל בהיכל התרבות, בניני האומה (פסטיבל ישראל)
שנקר (הודו/ארצות הברית) - הופעה עם אמנים ישראליים במשכן לאומנויות הבמה.
ג'ורג' מוסטאקי (צרפת) - בהיכל התרבות ראשון לציון עם התזמורת הסימפונית ראשון לציון.
להקת "סרבנד" (בולגריה) - ליתורגיקה - ירושלים
סאפו (צרפת) - הופעות בהיכל התרבות, בנייני האומה, פסטיבל ישראל ובריזה.
פסטיבל מנגנים עולם - היכל האמנויות החדש, הרצליה (אוקטובר 2003)
גני סיפור – עיריית חולון
75 ליצחק נבון - חג היין ראשון לציון והטלוויזיה הישראלית
צ'יהולי/ מוזיאון מגדל דוד – ייעוץ ביחסי ציבור, תדמית ושיווק
בית הקונפדרציה – הקמה וייעוץ בבניית תוכניות, פרסום ושיווק
פסטיבל ישראל - יחסי ציבור (2000)
סקייט ישראל - התחרות הבינלאומית להחלקה על הקרח – מטולה.
תזמורת נצרת וזמריה באיטליה, הולנד, צרפת, ספרד וארצות הברית.
תזמורת נצרת ואמנים אורחים: סאפו (מרוקו/צרפת), להקת רדיו דרוויש (איטליה).
תיאטר דה לה ויל, פריז – סאפו שרה אום כולתום
מרוקו - הופעות והקלטות של סאפו עם תזמורת הרדיו של רבאט.
איטליה – הופעות של אמל מורקוס ונגניה.
אלי האג'י-שיק, הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
את קריירת הפוטבול החל האג'י-שיק כבועט באוניברסיטת מישיגן.
לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1983 על ידי ניו יורק ג'איינטס.
כבר בעונתו הראשונה הבקיע 35 שערי שדה ושבר את שיא שערי השדה בעונה אחת.
ב-1984 נבחר האג'י-שיק למשחק הפרובול.
ב-1986 עבר לשחק באטלנטה פלקונס וב-1987 עבר לוושינגטון רדסקינס.
עם הרדסקינס זכה בסופרבול XXII ובסוף העונה פרש.
אלי גלמן (נולד ב-1958) שימש מנכ"ל חברת אמדוקס מ-2010 ועד 2018, חבר דירקטוריון החברה משנת 2002 ויו"ר ריטליקס.
מכהן מאז שנת 2018 כיושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
גלמן שירת בחיל הקשר ונמנה עם צוות שפיתח את אחת ממערכות הקשר המובילות בצה"ל.
בהמשך דרכו עבד בנאס"א ובג'נרל דיינמיקס בפיתוח פתרונות טכנולוגיים שונים.
ב-1987 הגיע לארצות הברית בעקבות אשתו תהילה (תילי), בתו של צבי לוז ונכדתו של קדיש לוז, והצטרף לאמדוקס, בסניף החברה בסנט לואיס.
בעת שהותו בארצות הברית מילא מגוון רחב של תפקידים ובהם ראש צוות טכנולוגי, ניהול פיתוח מוצרים וניהול לקוחות.
בהמשך דרכו ניהל לקוחות בצפון אמריקה, באירופה, בדרום אמריקה ובאסיה.
כמנהל אסטרטגיה באמדוקס, תפקיד בו החזיק כ-10 שנים, הוביל עסקאות רכש ומיזוגים רבים תוך הרחבת פעילות החברה.
עם העסקאות הגדולות והידועות נמנות רכישת Clarify ומערכת ה-CRM שלה, Cramer ומערכת ה-OSS שלה, DST Cable TV.
בשנותיו האחרונות באמדוקס כיהן גלמן כמשנה למנכ"ל החברה דב בהרב וכן כ-COO, כאשר מרבית עובדי החברה כפופים לו ישירות.
ב-2008 פרש גלמן מאמדוקס וחבר לבכירי אמדוקס לשעבר, בהם המנכ"לים בועז דותן ואבי נאור, להקמת "קבוצת אלפא", שרכשה את השליטה בחברת ריטליקס.
גלמן כיהן כיו"ר ריטליקס עד למכירתה לחברת NCR.
ב-15 בנובמבר 2010 החליף גלמן את בהרב כמנכ"ל ונשיא אמדוקס.
פרש מתפקידו בסוף ספטמבר 2018 והוחלף על ידי שוקי שפר.
יחד עם עו"ד שמואל מיתר ופז ליטמן פעיל גלמן ב"עת הדעת" - מיזם ישראלי לקידום למידה באמצעות טכנולוגית מחשוב.
מדצמבר 2018 משמש גלמן כיו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
זמן קצר לאחר מכן, גלמן הביע חרטה על דבריו, ציין שהדברים נכתבו בקבוצה פרטית ומחק את הפוסט.
גלמן בעל תואר בהנדסת חשמל מהטכניון ונשוי לתהילה (תילי) גלמן.
אלי דֶגִ'יבְּרִי (נולד ב־3 במאי 1978) הוא מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון, מלחין ומעבד ישראלי.
דג'יברי החל לנגן במנדולינה בגיל 7 בתוכנית אחר-הצהריים של הקונסרבטוריון למוזיקה של יפו.
שלוש שנים לאחר מכן, לאחר שצפה במופע ג'אז, נשבה דג'יברי בקסמו של הסקסופון והחליף את לימודיו לכלי זה.
למד בבית הספר לאמנויות תל אביב.
כבר בהיותו תלמיד תיכון בבית הספר תלמה ילין, ניגן דג'יברי באופן מקצועי עם כמה מהשמות הגדולים בסצנת המוזיקה הישראלית ביניהם בני הזוג איריס ועופר פורטוגלי.
בגיל 16 קיבל דג'יברי מלגה מלאה לתוכנית הקיץ של ברקלי קולג' (Berklee College of Music).
בשנה שלאחר מכן זכה דג'יברי באותה המלגה והשתתף בתוכנית הקיץ בברקלי פעם נוספת.
בשנת 1997 הוענקה לדג'יברי מלגת לימודים מלאה ל-Berklee College Of Music, ובעקבותיה העתיק את מגוריו לבוסטון שבארצות הברית.
לאחר שנת לימודים אחת בברקלי, נבחר דג'יברי להיות אחד משישה מוזיקאים יחידים מכל העולם להצטרף, במלגה מלאה, לתוכנית הלימודים היוקרתית על שם ת'לוניוס מונק (Thelonious Monk Institute of Jazz Performance), שם הוא למד והופיע עם נגני ג'אז נודעים, כמו רון קרטר, בני גולסון, ג'ימי הית' וקלארק טרי.
לאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו בשנת 1999, הוזמן דג'יברי להצטרף להרכבו של הרבי הנקוק, עמו הופיע ברחבי העולם, תוך שהוא מנגן את המוזיקה מאלבומו של הנקוק, "עולמו של גרשווין", אשר זכה בשלושה פרסי גראמי.
דג'יברי הופיע עם הנקוק במשך שנתיים וחצי.
בשנת 2002 עבר דג'יברי לניו יורק וייסד את הרכבו הראשון, שכלל כמה מטובי המוזיקאים בסצנת הג'אז העולמית: קורט רוזנווינקל, ארון גולדברג, בן סטריט וג'ף בלרד.
החמישייה הופיעה באופן קבוע במועדוני הג'אז הנחשבים ביותר בניו יורק.
באותה שנה הצטרף דג'יברי אל המתופף אל פוסטר ולהקתו, והפך לחלק בלתי נפרד מרביעיית אל פוסטר.
באותה שנה גם ניגן באלבום "עוד סיפור" של יוני רכטר, מאז שיתף פעולה עם רכטר מספר פעמים בהופעות שונות.
בשנת 2003 הוציא דג'יברי לאור את אלבומו הראשון, "In The Beginning".
באלבום זה ניגנו קורט רוזנווינקל, ארון גולדברג, בן סטריט וג'ף בלרד.
באותה שנה נבחר דג'יברי מבין ראשוני האמנים של הקרן הישראלית למצוינות בתרבות (IcExcellence), אשר בוחרת אמנים שמשמשים כשגרירים הטובים ביותר של מדינת ישראל לאמנות ולתרבות ברחבי העולם, תורמים לחברה ומקדמים את המצוינות.
בשנת 2006 הוציא דג'יברי את אלבומו השני, "Emotionally Available".
באלבום זה ניגנו שוב ארון גולדברג, בן סטריט וג'ף בלרד.
באותה שנה הוציא דג'יברי אלבום נוסף, "One Little Song", דואט עם הפסנתרן קווין הייז.
כמו כן, זכה דג'יברי באותה שנה בפרס ראש הממשלה למלחיני ג'אז, אשר הכיר בכישרונו הרב כמלחין.
בשנת 2007 הופיע דג'יברי באלבומו של המתופף אל פוסטר, "Love, Peace and Jazz", הקלטה חיה ממועדון הג'אז הניו-יורקי "Village Vanguard".
בשנת 2008 ייסד דג'יברי את הרכבו החדש שכלל גם את גארי ורסצ'ה ועובד קלוואיר, עמם הוציא את אלבומו הרביעי, "Live at Louis 649".
באותה השנה הופיע הטריו מספר הופעות בישראל ובשנה שלאחר מכן הופיעו בפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת.
בשנת 2010 הוציא דג'יברי לאור את אלבומו החמישי, "Israeli Song".
באלבום זה איחד דג'יברי שתי דמויות ג'אז עמן זכה ללמוד ולעבוד: הבסיסט רון קרטר והמתופף אל פוסטר, ובנוסף הפסנתרן בראד מלדאו.
במאי 2010, העלה מופע משותף עם שלומי שבן, בפסטיבל הג'אז בגבעתיים.
בשנת 2011 זכה דג'יברי בפרס מפעל הפיס לאמנויות הבמה ע"ש לנדאו ליוצר ג'אז.
באוקטובר אותה השנה פורסם כי דג'יברי ואיש הרדיו דובי לנץ נבחרו לשמש כמנהלים האמנותיים של פסטיבל ג'אז בים האדום.
השניים נכנסו לתפקיד לאחר שלוש שנים בהן ניהל נגן הבס אבישי כהן את הפסטיבל.
באפריל 2012 דג'יברי הוזמן להיות חלק מיום הג'אז הבינלאומי הראשון של אונסק"ו, שהתקיים באולם העצרת הכללית של האו"ם בניו יורק, לצד רבים ממוזיקאי הג'אז הטובים בעולם.
באוגוסט 2013 הוציא דג'יברי לאור את אלבומו השישי, "Twelve".
באלבום זה משתתפים שניים מתלמידיו לשעבר בפרויקט המצוינות לנגנים צעירים, הפסנתרן גדי להבי והמתופף עופרי נחמיה, ביחד עם נגן הבאס ברק מורי.
באלבום מתארח הזמר שלמה יידוב בשיר "Liora mi Amor".
יידוב כתב את המילים ללחן של דג'יברי..
בשנת 2015, שיתף פעולה עם אלון אולארצ'יק באלבום ובמופע "תה בשניים", שכלל ביצועים של סטנדרטים אמריקאיים של ג'אז, שתרגם אולארצ'יק לעברית.
באפריל 2016 זכה לנגן בבית הלבן לעיני נשיא ארצות הברית ברק אובמה ואורחיו באירוע מיוחד לרגל יום הג'אז הבינלאומי.
בדצמבר 2018 הוציא את האלבום "Soul Station", אלבום מחווה לסקסופוניסט האנק מובלי, עם "רביעיית אלי דג'יברי" הכוללת את תום אורן בפסנתר, תמיר שמרלינג בקונטרבס ואביתר סליבניק בתופים.
בדצמבר 2019, השתתף במופע שהעלה ערן צור בפסטיבל הג'אז בתל אביב.
בעשור השלישי של המאה ה-21
ביוני 2020 ערך שבוע הופעות רצוף במועדון "שבלול ג'ז" בתל אביב.
באפריל 2021 הוציא את האלבום Henri and Rachel, המוקדש להוריו, שוב עם "רביעיית אלי דג'יברי".
האלבום הושק בהופעה בפסטיבל הג'אז באילת, במהלכה הציע דג'יברי נישואין לבת זוגו.
אליעזר (אלי) גרסטנר (Eliezer Gerstner; נולד כ"ה באדר ה'תש"ם, 13 במרץ 1980) הוא מפיק, מלחין, מעבד מוזיקלי, מנצח וזמר במוזיקה החסידית אמריקאי.
אלי גרסטנר נולד בשנת 1980 בניו יורק שבארצות הברית ומתגורר בפלטבוש שבברוקלין עם אשתו חני (חנה פרל) וארבעת ילדיהם.
הוא למד לנגן על תופים בגיל חמש, בגיל 10 למד לנגן על פסנתר, והלחין את הלחן הראשון שלו בגיל 15.
אלבום הסולו הראשון שלו, "הנה", יצא בשנת 1999 בהפקתו של יוחי בריסקמן, בשנת 2001 הוציא את אלבומו השני, "ישיש", שהיה גם ההפקה הראשונה שלו במסגרת EG Production ("איג'י הפקות").
לאחר מכן הקים את להקת החבר'ה, אשר הוציאה להיטים רבים כמו "יהא שלמא רבא", "לך", "חיזקו" ועוד.
בשנת 2003 הוציא את האלבום הראשון של להקת "מנוחה".
בשנה זו הקים גם את מקהלת פרחי בני הישיבות ("ישיבה בויס – YBC") יחד עם חברו יוסי ניומן, וביחד הם הוציאו שישה אלבומים.
אחד מהתגליות של המקהלה הוא אחיו של אלי – יעקב מרדכי גרסטנר.
בין להיטי המקהלה ניתן למנות את "כל המתפלל", "אדון עולם", "ואהבת", "שבחי", "ברך עלינו", "שמו של מלך" ועוד רבים.
בשנת 2004 הקים את 'תזמורת ישיש' שמנגנת בחתונות והופעות בארצות הברית וברחבי העולם, ואף הוציא אלבום עם התזמורת שבו משתתפים גם פרחי בני הישיבות, החבר'ה, מנוחה, מיכאל שניצלר ואלי גרסטנר עצמו עם מחרוזות משירים מוכרים וידועים.
בשנת 2005 הפיק להקה חדשה בשם טק-נוי בסגנון מוזיקה אלקטרונית (ומכאן שמה של הלהקה, טכנו-טק-נוי) והוציא אלבום שהכיל את הלהיטים 'שנאמר', 'הקל אבינו' ועוד.
בשנת 2008 הפיק אלבום לזמר דוד שטיין.
בין השירים: "מלך", "מובטח לו", "כי בחר", "ה' ימלוך" (יחד עם יעקב מרדכי גרסטנר) ועוד.
אלי והפקותיו מופיעים ברחבי העולם.
מדי כמה שנים מצולמת הופעה ל-DVD.
עד כה יצאו חמש הופעות בסדרת YBC LIVE.
בשנת 2011 הופיע עם פרחי בני הישיבות (YBC) במופע הגדול של האסק בהאסק 24.
בשנת 2020 הפיק את פרויקט 'חיזוק' (The Chizuk Project) – סדרה של סינגלים, שנועדו לחזק את הציבור, לתת תקווה, ולשפר את המצב רוח עם מוזיקה טובה, בפרט בימים של תקופת הקורונה.
בפרויקט השתתפו הזמרים אברהם פריד, ברוך לוין, שמילי אונגר בני פרידמן ועוד.
סדרת הסינגלים תתאחד בסוף לאלבום שיופץ בחינם לציבור.
אלי גרסטנר והחבר'ה – אקאפלה (אלבום ווקאלי)
אמן אמן אמן אמן (אלבום ווקאלי) (2012)
1 YBC LIVE – פרחי בני הישיבות, אלי גרסטנר ומנוחה – 2005
YBC LIVE 2 – פרחי בני הישיבות, דוד שטיין, החבר'ה וטק נוי – 2007
YBC LIVE 3 – פרחי בני הישיבות, אלי גרסטנר, מנוחה, דוד שטיין ויעקב מרדכי גרסטנר – 2009
YBC LIVE 4 – פרחי בני הישיבות, אלי גרסטנר, יעקב מרדכי גרסטנר ומיכאל פרוזנסקי – 2011
אברהם פריד - חסד ומשפט
שמילי אונגר - ניגון חיזוק
ברוך לוין – "We Are One"
אלי גרסטנר וילד הפלא שלמה שכטר – הודו לו
אברהם פריד, אלי גרסטנר וברוך לוין – "RISE"
פרחי בני הישיבות - ולשלום
בני פרידמן - אבינו מלכנו
ד"ר אלי גינזברג (נולד ב-21 בנובמבר 1959) היה מנכ"ל החברה העירונית "עזרה ובצרון", המשמשת כזרוע הביצוע של עיריית תל אביב-יפו לניהול ופיקוח על פרויקטים בינוי ושיפוץ בעיר.
החל מאוקטובר 2018 משמש גינזברג כדירקטור במועצה הישראלית לצרכנות והחל משנת 2016 מכהן גינזברג גם כיו"ר מועצת הנפט, לאחר שמונה לתפקיד על ידי שר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים, ד"ר יובל שטייניץ.
כנער התנדב גינזברג במגן דוד אדום.
שירת בצה"ל כלוחם ובהמשך כמדריך חובשים בבה"ד 10. לאחר השחרור היה פרמדיק ומדריך בקורסי עזרה ראשונה.
היה ממקימי מערך החירום של מגן דוד אדום במרחב ירקון בתל אביב, ומנהל אירועים רבי נפגעים במד"א תל אביב.
גינזברג בעל דוקטורט (PhD) במדעי המדינה מאוניברסיטת בוקרשט לאחר עמידה בבחינת המל"ג בישראל, תואר שני MA) מוסמך במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון (B.S.c) בהנדסת תעשייה וניהול ממכללת שנקר, בה גם כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים.
לפני שעבר למגזר הציבורי, מילא גינזברג מספר תפקידים בשוק הפרטי.
הוא כיהן כמנכ"ל חברת "א.ג.מ.
- א.ש"' חברה ליזמות בתחומי הבנייה והייבוא.
היה הבעלים והמנכ"ל של חברת "Nirona Impex"' חברה להשמת כוח אדם בענף הבנייה ברומניה.
כמו כן היה הבעלים והמנכ"ל של חברה בענף הבנייה בקפריסין, שעסקה בניהול נכסים בארץ ובעולם.
בשנות ה-2000 גינזברג שימש כחבר דירקטוריון של החברה העירונית, יו"ר הוועדה לפרויקטים יזמיים וחבר ועדת כספים, ועדת משאבי אנוש ומנגנון והוועדה לייעוץ משפטי.
ב-2006 מונה גינזברג לתפקיד מנכ"ל חברת "עזרה ובצרון", חברה ציבורית העוסקת בבניית מבני ציבור בהתחדשות עירונית.
החל משנת 2008 גינזברג משמש בנוסף כמזכ"ל איגוד החברות העירוניות, המאגד מאות מהחברות העירוניות בישראל.
גינזברג הוא קצין בדרגת סא"ל במילואים, משמש כמפקד מדור פצועים בחירום במערך מודיעי הנפגעים של צה"ל בקצין העיר תל אביב, ממלא מקום קצין העיר, וקצין העיר בקיראון בשעת חירום.
לגינזברג פעילות התנדבותית ענפה לאורך השנים.
הוא היה חבר בעמותת יל"י למען ילדים וחולי סרטן; חבר הנהלת אגודת ספורט "צהלה" וחבר בוועדת הכספים ופרויקטים של האגודה; חבר ומנהל תפעולי בהקמת עמותת "תפוח" להקניית השימוש באינטרנט לאנשים מיעוטי יכולת; וחבר בעמותה לאימוץ ילדים מחו"ל המהווה סוכנות רשמית לאימוץ ילדים פיליפינים בישראל.
התגייס למשטרה ביולי 1949, לאחר שחרורו מצה"ל.
בשירותו במשטרה החזיק בתפקידים במטה הארצי.
עם גיוסו היה קצין כח האדם במטה הארצי בדרגת עוזר מפקח מחוזי ובשנות החמישים היה ראש מחלקת שיטור ותפקידי מטה.
בשנת 1958 היה במחזור הראשון של בית הספר לקצינים בכירים של המשטרה.
היה סגן מפקד מחוז תל אביב, כראש מחלקת תכנון ומבצעים הופקד בין היתר על פרויקטים שונים דוגמת אבטחת מנהיגים זרים וייצוג המשטרה בוועדות ממשלתיות לקראת יום בחירות ולתכנון חגיגות לאומיות.
בתפקיד זה התאים את מנגנון המשטרה לעידן האוטומציה ולקליטת מחשבים.
בשנת 1969 מונה לראש אגף ארגון בדרגת ניצב, ב-1970 מונה לראש אגף המנהלה.
בנובמבר 1972 מונה לסגן המפקח הכללי.
במקביל לשירותו במשטרה היה דקל חבר בית הדין העליון של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
לאחר שירותו במשטרה כיהן כסמנכ"ל ביטוח לאומי.
אליהו (אלי) גליקמן (נולד ב-7 באוגוסט 1961) הוא מנהל ישראלי אשר כיהן כמנכ"ל חברת החשמל בין 2011–2015 ומכהן כמנכ"ל צים.
בעברו איש צבא שפיקד על שייטת 13 והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
גליקמן בוגר מחזור כ"ה של הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה ובית הספר הריאלי.
התגייס לצה"ל ב-1979 והתנדב לשייטת 13. השלים את הכשרת מסלול הלוחם בקומנדו הימי ויצא לקורס קציני חי"ר.
עם תום הקורס שב לשייטת, שם שימש כמפקד צוות.
בהמשך עבר קורס חובלים, ובשנים 1987–1988 שירת כמפקד ספינת טילים.
ב-1988 קודם לדרגת סגן-אלוף, ומונה למפקד פלגת הלוחמים בשייטת 13. בדצמבר אותה שנה הוביל כוח מהיחידה במבצע כחול וחום, פשיטה בעומק לבנון.
ב-1992 מונה לראש ענף לוחמה זעירה במחלקת אמצעי לחימה שבמטה חיל הים.
ב-1995 מונה לסגן מפקד שייטת 13, וב-1997 מונה למפקדה בדרגת אלוף-משנה.
במהלך כהונתו ספגה השייטת את האירוע הקשה בתולדותיה, אסון השייטת בספטמבר 1997, בו נהרגו 11 מלוחמי היחידה ורופא מהכוח המחלץ.
בתפקידו האחרון בצה"ל שירת גליקמן כנספח ימי בארצות הברית, במהלך כהונתו בתפקיד עוטר באות לגיון ההצטיינות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בשנים 2003–2005 כיהן כמנכ"ל חברת Exel MPL ישראל, שהיא שלוחה של חברת שירותי לוגיסטיקה מהגדולות בעולם.
במקביל כיהן בשנים 2004–2006 כדירקטור בבנק עצמאות.
ב-2005 עבר לעבוד בחברת פרטנר תקשורת, ושימש במשך 5 שנים סמנכ"ל לקוחות, ובמשך שנה אחת משנה למנכ"ל.
באפריל 2011 נכנס לתפקידו כמנכ"ל חברת החשמל.
בספטמבר 2014 הודיע על התפטרותו לאחר שלא הצליח לקדם החלטה על ביצוע רפורמה למשק החשמל בישראל ובחברת החשמל.
במרץ 2017 מונה גליקמן למנכ"ל "צים" והוא נכנס לתפקידו ב-2 ביולי 2017.
גליקמן היה נשוי לאיה עד פטירתה בשנת 2016, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
מוסמך בניהול פיננסי מבית הספר של הצי האמריקאי ללימודים מתקדמים, ובוגר התוכנית למנהלים בכירים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
אליהו (אלי) הורביץ (נולד ב-27 בנובמבר 1970) הוא איש חינוך ישראלי, מנכ"ל קרן טראמפ לחינוך, יושב-ראש פורום הקרנות הפילנתרופיות בישראל, חבר המועצה הלאומית לחינוך מדעי, ולשעבר חבר ועד החינוך.
הורביץ הוא יליד ירושלים, בן יאיר ופרופ' חגית הורביץ ונכדם הבכור של אליהו ורעננה מרידור.
הוא בוגר המגמה המזרחנית בבית הספר הגימנסיה העברית רחביה ובעל תואר שני בהצטיינות מבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב.
עבודת-הגמר של הורביץ 'הדרג הצבאי של חזבאללה: דיוקן חברתי', התפרסמה בידי מרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון.
במחקר זה, אשר שימש בסיס למחקרים נוספים ברחבי העולם, הורביץ אסף וניתח את סיפור חייהם של לוחמי חזבאללה שמצאו את מותם.
הורביץ מצא שבניגוד לדימוי המקובל, אנשי חזבאללה אינם מגיעים ממשפחות עניות, אדוקות או נעדרות השכלה.
בין השנים 1988–1999 כיהן הורביץ בשורה של תפקידים כקצין ביחידה מובחרת בצה"ל ולאחר מכן שימש עוזרו של יושב-ראש ועדת חוץ וביטחון של הכנסת.
בין השנים 2000–2011, הורביץ שימש משנה למנכ"ל של יד הנדיב, הקרן הפילנתרופית של משפחת רוטשילד בישראל.
בתקופה כהונתו ביד הנדיב, הורביץ הוביל הקמה של מוסדות חינוך ותרבות וכן מיזמים חברתיים ומדעיים, ובהם המכון הישראלי למנהיגות בית ספרית (אבני ראשה), תוכנית נחשון לחונכות מרחוק של תלמידים בפריפריה ומיזם גיידסטאר להגברת השקיפות של עמותות בישראל.
בשנת 2004 כיהן הורביץ כנציג יד הנדיב בוועדה לשינוי מעמד הספרייה הלאומית, בראשותו של שופט בית המשפט העליון לשעבר, פרופ' יצחק זמיר.
בשנת 2011, הורביץ הצטרף להקים ולנהל את קרן טראמפ, קרן פילנתרופית הפועלת לשיפור הישגי החינוך בישראל באמצעות השקעה בהוראה איכותית בבתי הספר בתחומי המתמטיקה והמדעים ונחשבת לעומדת מאחורי היוזמה להכפלת מספר בוגרי חמש היחידות במתמטיקה.
במסגרת זאת יזם הקמת מוסדות שפועלים להכשרת מורים חדשים בתחומי המתמטיקה והמדעים, ולהכנת תלמידים מהפריפריה לבגרות ברמת חמש יחידות.
בשנת 2012, הורביץ הצטרף כחבר הוועד המנהל של תנועת הכל חינוך, תנועה ציבורית הפועלת לחיזוק החינוך הציבורי בישראל ולצמצום פערים בחינוך.
באותה שנה נבחר על ידי המגזין דה-מרקר למקום ה-87 ברשימת "100 המשפיעים בישראל".
בשנת 2014 מונה על ידי ממשלת ישראל לחבר בוועד החינוך, הגוף המייעץ לשר החינוך לפי חוק, בטרם השר משתמש בסמכויותיו.
בשנת 2015 נבחר על ידי העיתון ידיעות אחרונות לרשימת "50 המשפיעים החברתיים של ישראל".
בשנת 2016 נבחר למקום ה-57 ברשימת "100 המשפיעים בישראל" של המגזין דה-מרקר.
בשנת 2022 מונה כחבר בוועדה הציבורית לקידום ההון האנושי בהייטק ("ועדת פרלמוטר") ובשנת 2024, נבחר לכהן כיושב-ראש פורום הקרנות הפילנתרופיות בישראל.
החל משנת 2016, הורביץ עורך ביחד עם פרופ' יורם הרפז, סדרת ספרים תחת הכותרת "הוראה איכותית".
הסדרה מציגה בפני הקוראים הישראלים תרגומים לעברים של ספרים מהעולם שנחשבים כפורצי-דרך בשדה החינוך.
הסדרה כוללת עשרה ספרים, פרי עטם של מייקל פולן, אנדי הארגריבס, ג'ון האטי, דייוויד פרקינס, דאגלס ניוטון, ואחרים.
בשנת 2020 פרסמו הורביץ והרפז את הספר "חינוך בצומת" שבו כתבו עשרות אנשי חינוך ישראלים את חזונם לחינוך בישראל לשנים הקרובות.
בשנת 2023 פרסמו את הספר "להציל את חטיבת הביניים", שבו כתבו חוקרים ואנשי מדיניות אודות הנסיבות שהביאו למצבה העגום לדבריהם של חטיבת הביניים בישראל.
מאז 2007 הורביץ כותב בלוג חברתי בשם "הדור הרביעי", על שם מאמר שפרסם בו.
במאמר זה התווה הורביץ קווים לעלייתו של דור צעיר חדש בישראל, אשר יתפוס את מושכות העשייה החברתית והציבורית.
המאמר מציג את סדר היום האזרחי, חיפוש הזהות הישראלית והשימוש בטכנולוגיה כמשולש המכונן של דור ילידי שנות השבעים והשמונים בישראל.
בבלוג זה כמו גם בטורי דעה בעיתונים ובאתרי החדשות באינטרנט, הורביץ מבטא עמדות מרכזיות וליברליות, בנושאי חינוך וחברה.
החל משנת 2018, הורביץ מנחה את הפודקסטים של מגזין "הגיע זמן חינוך", שבהם הוא מארח לשיחה בנושאי חינוך נשות ואנשי חינוך מישראל.
אלי (אליהו) הללי (29 בדצמבר 1947 – 20 בפברואר 2004) היה ראש עיריית דימונה בין השנים 1983–1989. שירת כממלא מקום ראש העיר בקדנציה הקודמת לבחירתו בראשותו של ז'אק אמיר.
הללי, נולד בתוניסיה ליעקב ואנה אללי.
בעקבות גילויי אנטישמיות החליטו הוריו לעלות לישראל.
הללי עלה כשהיה בן שמונה והגיע למעברה בדימונה.
שם גדל, והיה לבוגר מחזור א' בבית הספר התיכון בדימונה.
אביו, יעקב היה אחד מחברי מועצת העיר דימונה עם הקמתה.
אחרי שירותו הצבאי התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים שם עשה תואר במדעי המדינה, ושם גם הכיר את אשתו פנינה (פאולין), מתנדבת מאוסטרליה שהגיעה מיד אחרי מלחמת ששת הימים.
במקביל ללימודיו עבד במשרד החוץ בירושלים.
בשנת 1969 נישא לפנינה וכעבור שנה, ב-1970, נולדה בתם הבכורה ענת.
חודשים ספורים אחרי לידת ענת, ב-1970, ובמהלך הלימודים קיבל הצעה ממשרד החוץ לצאת לשליחות מטעמו כצפן, ועקב כך הפסיק את לימודיו.
הללי יצא לשליחות לז'נבה והשתתף בשיחות השלום ב-1972, בשנה זו נולדה בתו השנייה טל.
בהמשך שהייתו בז'נבה, ב-1975, נולד בנו עדי יעקב.
בסוף 1977, אחרי שבע שנים בשווייץ, עזב את משרד החוץ במטרה לחזור לעירו דימונה ולשרת בה כראש העיר.
אחרי קדנציה בה היה ממלא מקום ראש העיר ז'אק אמיר, נבחר הללי לראש עיריית דימונה ושירת בכהונה זו במשך קדנציה אחת.
ב-1985 נולדה אביב, בתו הקטנה.
במהלך הקדנציה, חולל שינויים רבים בפני העיר, בתדמיתה, בתעסוקה ובתרבות.
במהלך שנות שירותו כראש העיר נבנו בדימונה:
היכל התרבות (כיום על שם אלי הללי),
אולם ספורט על שם ניסים גאון,
תדמית העיר שינתה פניה, פרחים נשתלו בגנים ציבוריים, נבנו גני משחקים חדשים ונולדה הסיסמה: "פרח במדבר" ו"אני דימונאי גאה".
אחרי קדנציה, עת נכשל בבחירות הבאות, עבר הללי לניהול במחוזות שונים:
ניהל את חברת שיכון ובינוי בבאר שבע.
יצא לשליחות נוספת מטעם משרד האוצר כנציג הבונדס בליון שבצרפת.
אחרי שלוש שנות שליחות חזר, וניהל חברת כוח אדם (ס.ג.
עובדים) ולאחריה הקים וייסד את בית אבות "אבות הנגב" של רשת משען בבאר שבע.
במהלך שבע שנות ניהול בית האבות בבאר שבע, חלה אלי הללי בסרטן .
אחרי שלוש שנים, בהן לא הפסיק את עבודתו ותרומתו לקהילה, נפטר ב-17 בפברואר 2004 .
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בדימונה .
הללי הותיר אישה - פנינה, וארבעה ילדים.
אליעזר "אלי" דסה (נולד ב-3 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ניימכן מליגת העל ההולנדית ובנבחרת ישראל, בה הוא גם משמש כקפטן.
דסה נולד בנתניה, למשפחה יוצאת אתיופיה.
הוא גדל בנס ציונה, והחל לשחק כדורגל כילד בקבוצת סקציה נס ציונה.
בגיל 13 עבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב, וכשהיה בן 15 הביא אותו איתן מזרחי למחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
כשהוא רק בן 16 וחצי הוקפץ לקבוצת הבוגרים של המועדון.
ב-31 ביולי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של בית"ר ירושלים, במשחק נגד הפועל אשקלון במסגרת גביע הטוטו.
במהלך חודש דצמבר 2011 שבר את רגלו במהלך משחק נגד קבוצת הפועל תל אביב, פציעה שהשיבתה אותו מפעילות עד לסיום העונה.
ב-1 בספטמבר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול הפועל באר שבע במסגרת ליגת העל.
ב-18 בפברואר 2015, האריך את חוזהו בבית"ר ירושלים בשלוש שנים וחצי.
ב-9 ביולי 2015 ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו כשהשלים 90 דקות בניצחון בית"ר ירושלים 1–2 על אורדבסי שימקנט הקזחית באצטדיון טדי במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
בשלב הבא במוקדמות, במשחק מול שרלרואה הבלגית, ספג כרטיס אדום והרחקה לשני משחקים נוספים באירופה.
ב-10 באוגוסט 2015 חתם לארבע עונות במכבי תל אביב.
כעבור חמישה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב הקבוצה בהפסד לעירוני קריית שמונה במשחק אלוף האלופים.
ההרחקה שספג במשחק מול שרלואה במדי בית"ר מנעה ממנו להשתתף בשני משחקים במסגרת ליגת האלופות במכבי תל אביב.
ב-21 בדצמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במכבי תל אביב, נגד הפועל באר שבע במסגרת ליגת העל.
באותה העונה העפיל עם מכבי לגמר גביע המדינה, ופתח בהרכב בהפסד 0–1 למכבי חיפה.
דסה הפך לשחקן משמעותי בהרכב הקבוצה, אך פציעות מהן סבל גרמו לו להיעדרויות רבות.
בינואר 2016 נפצע בצלעות ונעדר שבועיים.
בפברואר 2017 נפצע במהלך אימון הקבוצה.
חודש לאחר מכן נפצע בקרסול במהלך משחק במסגרת הגביע, פציעה שהובילה לשחרורו מסגל הנבחרת.
לקראת סיום העונה נפצע במפרק הירך, פציעה שבעקבותיה נעדר מהמגרשים במרבית הסיבוב הראשון של עונת 2017/18. כחודשיים לאחר מכן נפצע במהלך משחק גביע מול מכבי חיפה ולא שיחק חודש נוסף.
לקראת תום החוזה בקבוצה ניהל השחקן משא ומתן לחידושו, אך לא הגיע להסכמה וביולי 2019 הודיעה מכבי תל אביב שדסה לא ימשיך במועדון.
בספטמבר חתם על חוזה לשלוש עונות בוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית.
ב-29 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה.
ב-19 באוגוסט 2021 כבש שער בכורה כשכבש ב-3–3 מול אנדרלכט הבלגית, במסגרת הקונפרנס ליג של אופ"א.
במאי 2022, חרף הצלחתו בקבוצה ורצונם שיישאר עמם, החליט לעזוב את ויטסה, עם סיום חוזהו בתום העונה, ולהפוך לשחקן חופשי.
ב-7 בספטמבר 2022 חתם בדינמו מוסקבה מליגת העל הרוסית.
יומיים לאחר מכן ערך הופעת בכורה בקבוצה כשעלה כמחליף בהפסד 1–2 לסוצ'י.
ב-2 באוקטובר 2024 כבש שער בכורה בהפסד 2–3 לספרטק מוסקבה, במסגרת הגביע הרוסי.
ב-22 בספטמבר 2025 חתם לעונה אחת בניימכן מליגת העל ההולנדית.
דסה שיחק מנבחרות נערים ב' של ישראל מגיל 16 ועד נבחרת הנוער עד גיל 19.
הוא שיחק במדי הנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21 מאז שנת 2010, ועמה שיחק גם באליפות אירופה לנבחרות צעירות עד גיל 21 שנערך בישראל ב-2013. בסך הכל לדסה 25 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
שימש גם קפטן בנבחרות הצעירות.
בשנת 2015 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת על ידי המאמן אלי גוטמן.
ב-3 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
ב-26 במרץ 2022 עלה לראשונה כקפטן, עקב היעדרתו של הקפטן הראשי באותה עת, במשחק ידידות בחוץ מול , ובכך הפך לסגן-קפטן הלאומי הראשון בנבחרת הבוגרת שהוא בן העדה האתיופית.
ב-25 במרץ 2023 מונה לקפטן הנבחרת הלאומית של ישראל, ובכך הפך לכדורגלן הראשון מהעדה האתיופית הנושא את התואר הזה.
ב- 22 במרץ 2025 כבש את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת הלאומית של ישראל בניצחון 1–2 על נבחרת אסטוניה.
הוא גם בעל דרכון אתיופי.
דסה ואשתו הורים לבת ובן.
אחרי לידתה הראשונה שיתפה אשתו ברשתות החברתיות בתחושות דיכאון אחרי לידה.
אחיו הצעיר אור דסה הוא כדורגלן המשחק במ.ס אשדוד ושחקן נבחרת ישראל הצעירה לשעבר.
אלי דראי (נולד ב-30 במאי 1966) הוא תסריטאי, מוזיקאי, מפתח פטנטים ואדריכל נוף ישראלי, בוגר הטכניון.
בתחילה עבד כסאונדמן, בתוכניות כגון "שמש" ו"ארץ נהדרת" וכן בסרטים ובפרסומות, וזאת בד בבד עם עבודתו באדריכלות כעצמאי.
בהמשך התחיל לעבוד כתסריטאי והצטרף, באופן לא רשמי, לצוות הכותבים ב"שמש" וב"ארץ נהדרת".
לאחר מכן החל לכתוב תסריטים לסדרות הטלוויזיה "סברי מרנן", "הפיג'מות", "מנדלבאום בלש פרטי" ו"משפחה שולטת".
דראי עובד זה זמן רב בשיתוף פעולה עם רובי דואניאס מחברת טדי הפקות.
הוא יצר, ביים וערך את הסרט התיעודי "הנני חי", שעסק בתחום הפטנטים ובעולמם של ממציאי הפטנטים.
דראי גם משמש שחקן בתפקידי אורח בסדרות שונות.
נוסף על כך היה המתופף בלהקה "שלום גד והיהלומים" והקליט כעשרה אלבומים במשך כ־18 שנה.
כמתופף השתתף דראי גם ב"העבד", פרויקט של שלום גד, שבו ניגן ולעיתים שר.
בשנת 2016 הוציא את אלבום הסולו "מזמן", ובשנת 2018 הוציא את הסינגל "בסוף" מתוך האלבום השני "עלה ברוח".
אליזבת אלאונורה אנה ז'וסטין "אלי" הויס-קנאפ הייתה כלכלנית, מדינאית וסופרת גרמנייה ליברלית, רעייתו של תיאודור הויס, הנשיא הראשון של גרמניה המערבית.
נולדה בשטרסבורג, בתו של הכלכלן גאורג פרידריך קנאפ, פרופסור באוניברסיטת שטרסבורג ומייסד האסכולה הקרטאליסטית (Chartalism) בכלכלה, החוקרת את הכסף כמוסכמה חוקתית של המדינה.
אמה, לידיה קוחנשבילי, שהייתה ממוצא גאורגי, חלתה במחלת נפש זמן קצר לאחר לידתה ואביה גידל אותה לבדו.
ב-1899 סיימה לימודיה והייתה למורה בבית ספר תיכון.
פגישתה עם הליברל פרידריך נאומן עוררה אותה להיכנס ללימודי כלכלה באוניברסיטה.
דרך נאומן פגשה את תיאודור הויס.
השניים נישאו ב-1908, הכומר שהשיא אותם היה ידיד משפחתה, אלברט שווייצר (זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1952).
סיבוך קשה בלידת בנה הראשון ב-1910 גרם לכך שלא תוכל להרות וללדת עוד.
באותה שנה התפרסם ספרה הפמיניסטי-כלכלי Bürgerkunde und Volkswirtschaftslehre für Frauen ("אזרחות וכלכלה לנשים") שקרא לשוויון זכויות אזרחי וכלכלי לנשים.
בבחירות 1919 היו גם היא וגם בעלה מועמדי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית לרייכסטאג.
החל משנת 1922 העמיקה התקרבותה לפרוטסטנטיות הפציפיסטית.
בקהילה שבה היה חבר מאוחר יותר גם מרטין נימלר, שהתפרסם כמתנגד הנאציזם (מחבר השיר "לא הרמתי את קולי").
ב-1932 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי Ausblick vom Münsterturm ("נוף ממגדל הקתדרלה"; הספר ראה אור בהוצאה מורחבת ב-1984).
בתקופת הרייך השלישי שמרו בני הזוג הויס על קשר עם רשת של ליברלים גרמנים, שהובילה לקשר עם המחתרת הגרמנית לקראת סוף המלחמה.
לפרנסת משפחתה יצרה בהצלחה פרסומות ברדיו.
בין השנים 1946–1949 הייתה הויס חברת הלנדטאג (Landtag; הפרלמנט המדינתי) של באדן-וירטמברג, יחד עם בעלה, שכיהן גם כשר החינוך של המדינה.
ב-1946 התפרסם ספרה Schmale Wege ("שבילים צרים").
ב-1949 נמנתה הויס עם מייסדי השדולה הגרמנית לאיחוד אירופה והייתה סגנית נשיא התנועה לאחדות אירופה בגרמניה.
לאחר התמנות בעלה לנשיא, ייסדה את "מפעל ההבראה לאמהות" (Müttergenesungswerk), ארגון שתפקידו לדאוג לרווחתן של אמהות, שנקרא לאחר מותה על שמה, Elly Heuss-Knapp-Stiftung (קרן אלי הויס-קנאפ).
הויס-קנאפ הלכה לעולמה ב-1952 בבון.
אלי דוקורסקי (נולד ב-24 בספטמבר 1964) הוא פוליטיקאי ישראלי.
מכהן כראש עיריית קריית ביאליק משנת 2008. זוכה אות אביר איכות השלטון.
מכהן כיושב ראש עמותת "קרן שלם" ומכהן כיושב הראש בפועל של דירקטוריון מוסד ביאליק.
אלי דוקורסקי נולד וגדל בקריית ביאליק.
בהיותו נער, שימש כתב במקומון "הד הקריות".
ב-1983 התגייס לצה"ל ושירת ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
בשנת 1985 החל את עבודתו בחברת "המשקם לתעסוקת האנשים עם מוגבלות": תחילה כממונה פרסום ויחסי ציבור, ולאחר מכן כמנהל יחידת מפעלים של אזור הגליל המערבי.
משנת 2003 מונה למנהל אגף ארגון, שיטות והסברה (אגף או"ש).
משנת 1994 ועד פרישתו מהחברה בשנת 2008 שימש כיו"ר ועד העובדים של חברת המשקם.
משנת 1998 שימש כנציג ציבור מטעם העובדים בבית הדין האזורי לעבודה בחיפה וכיהן בו במשך 9 שנים.
בשנים 2011–2019 כיהן כנציג ציבור במועצה לשידורי כבלים ולוויין כדירקטור מטעם השלטון המקומי.
משמש כחבר דירקטוריון בחברה לפיתוח משאבי אנוש בשלטון המקומי.
דוקורסקי צורף כחבר האספה הכללית של בית לוחמי הגטאות לחקר השואה ומפעל הפיס.
דוקורסקי חבר החל מ-2018 במועצת הרשות לשיקום האסיר.
בינואר 2019 התמנה לתפקיד יושב ראש עמותת קרן שלם.
דוקורסקי חבר במועצת העיר קריית ביאליק מאז היה בן 24, בשנת 1989. בשנת 2003 התמודד על ראשות העיר ולא נבחר, אולם נבחר לכהן כסגן ראש העיר ללא שכר.
בבחירות המוניציפליות בנובמבר 2008 נבחר דוקורסקי לתפקיד ראש העירייה, לאחר שזכה ב-43 אחוזים מהקולות וגבר על 6 מועמדים בסיבוב הראשון, בהם ראש העיר המכהן באותה התקופה, ד"ר רפי ורטהיים.
סיעתו של דוקורסקי, "כולנו קריית ביאליק", זכתה ב-3 מנדטים והייתה לסיעה הגדולה במועצת העיר.
בקדנציה הראשונה שלו כראש העיר הוקמו טיילת הגדורה על שם שמעון פרס וטיילת ברחוב בן-גוריון, מבני ציבור וחינוך.
העיר זכתה בפרס החינוך היישובי הארצי לשנת 2012. כמו כן זכה דוקורסקי בפרס הכנסת כראש העיר המקדם את נושא הנגישות לאנשים עם מוגבלות.
דוקורסקי הוא ראש ראשות היחיד שקיבל את ההוקרה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2013 נבחר לתקופת כהונה שנייה בראשות עיריית קריית ביאליק, לאחר שזכה בתמיכתם של 74 אחוז מהמצביעים.
סיעתו התחזקה ל-4 מנדטים ונשארה הסיעה הגדולה במועצת העיר.
בשנת 2014, במהלך הקדנציה השנייה שלו בראשות העיר, נחתם הסכם גג להקמת 7,253 יחידות דיור בדרך להכפלת אוכלוסיית העיר.
כמו כן, הוארכה טיילת הגדורה לכיוון דרום, נפתח בית ספר חדש בשכונת גבעת הרקפות וב-2016, החלה הקמת שכונת "נאות אפק".
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 היה למתמודד יחיד וזכה לתמיכה של 95% מהמצביעים להמשך כהונתו.
בדצמבר 2020 קיבל דוקורסקי את פרס אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון בקטגוריית רשויות מקומיות.
במרץ 2023 נבחר לקבל את פרס המצוינות של אלווין ישראל ע"ש אילן גילאון עבור פועלו כראש עיר וכיו"ר קרן שלם למען השתלבותם של אנשים עם מוגבלות בחברה הישראלית.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 היה שוב למתמודד יחיד וזכה לתמיכה של 92.2% מהמצביעים להמשיך לקדנציה הרביעית בתפקיד.
לדוקורסקי תואר ראשון במדע המדינה ולימודים רב תחומיים במדעי החברה מהמכללה האקדמית עמק יזרעאל, והוא מוסמך אוניברסיטת חיפה במינהל ציבורי.
2020 – אות אביר איכות השלטון
2023 – פרס המצוינות הארצי של אלווין ישראל ע"ש אילן גילאון
אליהו דוד (אלי) גרונר (נולד ב-2 בספטמבר 1970) הוא מנהל ישראלי שכיהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה בשנים 2015–2018. בשנים 2019–2024 כיהן כמנכ"ל זרוע החדשנות של קוק תעשיות בישראל.
גרונר נולד בארצות הברית וגדל בעיר בינגהמטון שבמדינת ניו יורק.
ביולי 1985 עלה עם משפחתו לישראל.
למד במכינת בני דוד בעלי.
ב-1989 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם בחטיבת הצנחנים ונבחר להיות קשרו של מפקד החטיבה משה יעלון.
בשירות המילואים לחם במלחמת לבנון השנייה.
ב-1996 סיים תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
עבד ביחידת הדוברות של עיריית ירושלים.
באותה שנה החל לעבוד כעיתונאי ב"ג'רוזלם פוסט", בתחילה כיסה את תחום הכדורסל וענייני ירושלים, שימש עורך המוסף המקומי של אזור ירושלים בעיתון, עבד ככתב בדסק הכלכלה ולאחר מכן הקים את הדסק הכלכלי של אתר האינטרנט של העיתון.
בשנים 2001 עד 2003 למד מנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך לימודיו עבד בקיץ 2002 כמתמחה בחברת ליהמן ברדרס.
ב-2003 החל לעבוד כיועץ בחברת הייעוץ האסטרטגי מקינזי ושימש בה ראש צוות בכיר.
הוא גם שימש כחלק מצוות הפנים הדרכתי בחברה עבור יועצים צעירים.
ב-2009 מונה לעוזר בכיר ליו"ר חברת תנובה, זהבית כהן.
באוקטובר 2011 מונה לציר הכלכלי בשגרירות ישראל בוושינגטון וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2014. גרונר הוביל את הארכת הערבויות והמאמץ להפחית את הקיצוץ בסיוע לישראל כחלק מקיצוץ רוחבי שנעשה בארצות הברית.
כששב לארץ, שימש גרונר יועץ לחברת טכנולוגיית מידע UST גלובל להקמת סניף בישראל.
במאי 2015 הודיע ראש הממשלה, בנימין נתניהו, על מינויו למנכ"ל משרד ראש הממשלה, וביוני אושר מינויו בממשלה.
ב-28 במאי 2018 הודיע על כוונתו לסיים את תפקידו באוגוסט 2018. גרונר מציין כי גולת הכותרת בפעילותו כמנכ"ל המשרד היה קידום ויישום מתווה הגז ופיתוח מאגר לווייתן.
לאחר פרישתו מונה למנהל זרוע החדשנות בישראל של חברת קוק תעשיות.
גרונר היה חבר נבחרת ישראל בסופטבול וזכה עמה במדליית ארד במשחקי המכביה ה-14 ב-1993. כמו כן היה הקפטן של קבוצת ירושלים ביג בלו מליגת הפוטבול הישראלית.
ב-2010 נבחר להיכל התהילה של הליגה, עמו נבחרו גם ארי הרו ורון דרמר.
הוא חבר בוועדה המייעצת בישראל של קרן וקסנר.
הוא נשוי לתמר ואב לחמישה, מתגורר באלעזר שבגוש עציון.
אלי הדינגטון היא שחקנית סקוטית.
ב-2005 ו-2006 כיכבה בתפקיד ג'וי מסטרטון בסדרת המשטרה של ITV1 "נערות רעות".
בשנים 1975 עד 1977 למדה בבית הספר למשחק של תיאטרון בריסטול אולד ויק.
היא שיחקה בתפקיד פרופ' דוצ'רטי בפרקי הסיום של העונה השלישית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" "Last of the Time Lords".
בתיאטרון הופיעה הדינגטון במחזה "בינגו" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר ובתיאטרון יאנג ויק .
מ-2011 ועד 2013 שיחקה הדינגטון בתפקיד קרול פוטר בסדרה הקומית "בית הקפה" של Sky1.
ב-2015 גילמה הדינגטון את ג'ינה קורבין בסדרת הדרמה "Ordinary Lies", ואת פאני ביגטיוויץ' בסדרה "עלילות דיקנס".
תפקיד חוזר (עונה 3); 6 פרקים 2021עד הקצה Surge ג'ויס סרט קולנוע להתחבר מחדש Close to Me ונדי מיני-סדרה 2022 האיש שלא היה Operation Mincemeat הילדה ג'ורג'ינה קולמונדלי סרט קולנוע 2023 מבוסס על ערימת שקרים (אנ') The Following Events Are Based on a Pack of Lies דיאנה 3 פרקים
אליהו (אלי) דפס (נולד ב-31 ביולי 1953) הוא מנהל ישראלי.
כיהן כיושב ראש דירקטוריון חברת אל על וכמנכ"ל שירותי בריאות כללית.
דפס בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת בר-אילן, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה וסוציולוגיה מאוניברסיטת חיפה.
בשנים 1973–1996 שירת בצה"ל, בין השאר שימש ראש מחלקת פרט וראש מחלקת חוגרים בחיל האוויר ובתפקידו האחרון שימש ראש מחלקת תכנון בחיל האוויר בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מונה למנהל מחוז ירושלים בקופת חולים כללית.
ב-2005 מונה לסמנכ"ל וראש חטיבת הקהילה בשירותי בריאות כללית.
ב-2007 מונה למנכ"ל שירותי בריאות כללית.
במרץ 2017 הודיע על פרישתו.
ביוני 2017 החל לכהן כיושב ראש דירקטוריון חברת אל על.
הוא התפטר מתפקידו באוגוסט 2020 על רקע רפואי.
אלי גור אריה (27 ביולי 1964 - 2 בפברואר 2026) היה צייר ופסל ישראלי, שעסק גם בפיסול לסרטי פרסומת ולסרטי קולנוע.
סגנונו נע בין היפר ריאליזם לבין סוריאליזם.
אלי גור אריה נולד ברמת השרון.
אביו, בנימין גור אריה, כיהן, בין היתר, כיועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, וכך נחשף גור אריה לכתבי עת צבאיים, נושאים שהתחברו לעבודותיו בהמשך דרכו.
גור אריה השלים את שירותו הצבאי כצלם, ולאחר שחרורו למד צילום במדרשה למורים לאמנות.
לאחר הלימודים החל לעבוד כבונה תפאורות באולפני ג"ג ועסק בפיסול אובייקטים לפרסומות ולסרטי קולנוע.
מהפיסול המסחרי הגיע גור אריה בהמשך לפיסול האמנותי.
בשנת 2004 זכה בפרס שרת התרבות ליוצרים בתחום האמנות הפלסטית.
גור אריה היה נשוי לרונית ואב לשלושה ילדים.
גיסו הוא הבמאי יאיר קדר.
בתחילת דרכו גילף גור אריה את הפסלים מקלקר, ציפה אותם בפיברגלס ולבסוף צבע אותם בצבעים המיועדים למכוניות.
ב-1988 הציגה דגנית ברסט, שלימדה אותו במדרשה, תערוכה שלו בגלריה "בוגרשוב".
הוא הציג רישום, טקסט ותלת-ממד, שביטא את סגנון דלות החומר שהיה אופייני לתקופה.
בתום שנת לימוד אצל שוקי בורקובסקי, מורה לפיסול שהשפיע עליו מאוד, עבר לעסוק בתלת-ממד.
ב-1989 הציג גור אריה תערוכה נוספת ב"בוגרשוב".
הוא עשה שימוש בפוסטרים בנוסח התחנה המרכזית, "ריאליזם פנטסטי מנוון", ויצר קולאז' "שלא בא להעיר הערה חיצונית על שפת הציור, אלא נטמע בתוכו".
לאחר סדרת עבודות זו החליט לא לעשות עוד שימוש בחפצים שמצא וליקט, אלא לייצר אותם בכוחות עצמו.
ב־1992 גור אריה הציג את תערוכתו "החומר ממנו עשויים כרטיסי האשראי".
בתערוכה הציג עבודות הנראות כמו חפצים נחשקים, אך מכילות תכנים קשים לצפייה, כמו רגל שבורה שנראית כמו בקבוק בושם או כריש מקופל צבוע בצבעי מכוניות.
שילוב כזה הפך מאז למאפיין מרכזי של האמנות העכשווית, אך ב־1992 האוצרים והמבקרים התקשו לקבל אותו.
כבר בשנות התשעים נראו העבודות של גור אריה כסוג של הדמיה, תוצר של עולם ממוחשב בשפה פלסטית שרכש תוך כדי עבודות היצירה וההדמיה בפרסומות.
עבודותיו הציגו את קריסת העתיד אל תוך ההווה באופן מעוות, כשהעתיד מוכחש ובה בעת הוא מורחב כמצב בהווה.
החל משנת 1999 הציג בגלריית רוזנפלד את תערוכתו "החומר ממנו עשויים כרטיסי האשראי".
במשך כעשור הוא הציג בתערוכות קבוצתיות - פעמיים במסגרת ארט פוקוס ופעמיים במוזיאון ישראל.
בנובמבר 2003 הוצגה במוזיאון הרצליה התערוכה "יישומים אזרחיים, פיסול".
בעבודה "שולה הפנינים" נראה נער עם שבלול גדול צמוד לאזור חלציו.
הנער, במשקפי שחייה, עומד על קונכייה ענקית שממנה נשפך שפע לא לגמרי מזוהה, ספק פנינים ששלה הנער, ספק ביצי דג במבט מקרוב.
בשנת 2011 השתתף בתערוכה הקבוצתית "הנמרודים החדשים" שהוצגה בבית האמנים בירושלים.
אוצר התערוכה היה גדעון עפרת.
התערוכה ביקשה לבחון את האייקון "נמרוד" של הפסל יצחק דנציגר בראי האמנות הישראלית משנות ה-50 ועד למאה ה-21.
בשנת 2016 הציג גור אריה במוזיאון תל אביב את התערוכה "מנועי צמיחה".
אוצרת התערוכה הייתה דורית לויטה הרטן.
התערוכה עסקה בסיכוי להתרחשותו של אירוע אפוקליפטי ובתוצאותיו האקולוגיות והביולוגיות.
1998 ערי שינה, גלריה בוגרשוב, תל אביב
2001 com.Agriculturaldream, גלריה רוזנפלד, תל אביב; אוצרת: דיאנה דלל
2003 יישומים אזרחיים, גלריה רוזנפלד, תל אביב; אוצרת: דיאנה דלל
2003 יישומים אזרחיים, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית; אוצר: דורון רבינא
2007 אפרודיזיאק: עושר העמים, גלריה רוזנפלד, תל אביב; אוצרת: דיאנה דלל
2008 פסלים וצילומים, גלריה הצוק, נתניה
2013 זרקור על פיסול, גלריה רוזנפלד, תל אביב
2014 מנועי צמיחה, Culture & Art for Platform Circle1, ברלין; אוצרת: דורית לויטה הרטן
2016 מנועי צמיחה, מוזיאון תל אביב לאמנות; אוצרת: דורית לויטה הרטן, מבחר תערוכות
1987 תערוכת זוכי מלגות קרן התרבות אמריקה־ישראל, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1988 תערוכת זוכי מלגות קרן התרבות אמריקה־ישראל, בית האמנים, תל אביב
1989 גלריה רגע, תל אביב, גלריה בוגרשוב, תל אביב
1992 כתב דמוי, מוזיאון ינקו־דאדא, עין הוד; אוצרת: שרה הקרט
1992 הולכת על זווית, גלריה קלישר, בית הספר לאמנות, תל אביב
1992 חמישה אמנים, סדנאות האמנים, תל אביב
1994 בין החרכים, במסגרת "ארט פוקוס", מוזיאון מגדל דוד, ירושלים
1995 גלריה בית בנמל, תל אביב
1996 בין אמתו לאימתו של דבר, גלריה לאמנות, רחובות (קטלוג)
1997 ארט פוקוס, מוזיאון בת ים
1998 פנטזיה, המוזיאונים העירוניים, תערוכה נודדת
1998 במות: אמנות ישראלית 1948–1998, המוזיאון היהודי, וינה; אוצרים: עוז אלמוג, פליסיטס היימן ג'לינק (קטלוג)
1998 אדמה, מוזיאון ישראל, ירושלים
קליניק, תערוכה קבוצתית בינלאומית, גלריה רוזנפלד, תל אביב; אוצרים: דיאנה דלל, יוסף (ז'וזף) דדון (קטלוג)
פליי בויז, מוזיאון ינקו־דאדא, עין הוד; מוזיאון ערד (קטלוג)
2000 Bilis—FRONT, פרויקט ביוזמת בוגרי תואר שני של Goldsmiths University of London, חלל אלטרנטיבי (קטלוג)
2002 Ideal the of Artists: Classicismo Nuovo, המוזיאון לאמנות מודרנית, ורונה, איטליה; אוצר: אדוארד לוסי סמית (קטלוג)
2004 בובה של תערוכה, זמן לאמנות, תל אביב; אוצר: גדעון עפרת
אלי דדון (נולד ב-5 במאי 1956) הוא ראש המועצה המקומית בית דגן מאז 2018. זוהי הכהונה השנייה של דדון בתפקיד לאחר שכיהן גם בשנים 1983–2012. בעבר כיהן כמנהל הכללי של מפעל הפיס.
נולד במושב מחסיה שבפרוזדור ירושלים.
משפחתו הגיעה לבית דגן כשהיה בן חמש.
הוא למד בבית ספר יסודי דתי ביישוב ובפנימיית גבעת ושינגטון.
שירת בצה"ל כמפקד טנק בשריון והשתחרר ב-1977. הוא החל ללמד בתיכון ברמלה גאוגרפיה ולהדריך טיולים.
במקביל למד לתואר ראשון גאוגרפיה ולימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
בהמשך השלים תואר שני במדעי המדינה ובביקורת פנימית וציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
לקראת הבחירות המקומיות ב-1978 הקים יחד עם צעירים אחרים מבית דגן רשימה עצמאית שזכתה בבחירות בשני מושבים והוא היה לחבר מועצה.
בבחירות 1983 התמודד ברשימה עצמאית מול מועמד הליכוד, והוא נבחר לראשונה לתפקיד ראש המועצה המקומית בית דגן, לאחר סיבוב שני, בגיל 28. אחר כך התמודד מטעם הליכוד, זכה 5 פעמים נוספות בבחירות וכיהן כראש המועצה במשך 29 שנים.
בשנת 2012 מונה לתפקיד מנכ"ל מפעל הפיס.
קידומו של דדון לתפקיד המנהל הכללי הוצע על ידי יושב ראש מפעל הפיס עוזי דיין.
בנוסף לדדון, התמודדו על התפקיד גם האלופים במילואים איתן דנגוט ויאיר נוה, וכן יושב ראש הטוטו צחי פישביין.
על מינויו של דדון לתפקיד נמתחה ביקורת, בשל היותו חבר במרכז הליכוד.
בנוסף על כך, נמתחה ביקורת על שכרו החודשי הגבוה – כ-78 אלף ש"ח, וכן בנוגע לאי-סדרים נוספים.
דדון פרש בשנת 2018 והוחלף על ידי עמרי לוטן.
בבחירות לרשויות המקומיות 2018 חזר לתפקיד לאחר שקיבל כ-55% מקולות הבוחרים.
בבחירות לרשויות המקומיות 2024 התמודד לקדנציה נוספת וזכה ברוב גדול עם 61.7% מהקולות.
אלי ואייג'יי הן צמד פופ מוזיקלי אמריקאי, המורכב מהאחיות אליסון ואמנדה מישלקה.
ב-18 במרץ 2005 הוציאו את סינגל הבכורה שלהן, "No One", שנכלל בסרט נסיכת הקרח.
ב-16 באוגוסט של אותה השנה הוציא הצמד את אלבום הבכורה שלהן, Into the Rush.
ב-14 באוקטובר הוציאו את הסינגל, "Rush".
ב-27 ביוני 2006 הוציאו את הסינגל "Chemicals React".
ב-26 בספטמבר 2006 הוציא הצמד אלבום מיוחד לכבוד חג מולד בשם Acoustic Hearts of Winter.
ב-21 בנובמבר הוציאו את הסינגל "Greatest Time of Year".
הסינגל הגיע למעמד פלטינה בארצות הברית.
הסינגל גם הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד הוט 100. ב-10 ביולי הוציאו את אלבום האולפן השני שלהן - Insomniatic.
האלבום הגיע למקום ה-15 במצעד הבילבורד 200. ב-20 בנובמבר הוציאו את אלבום האוסף Fav Five - Let Me Repeat That.
בדצמבר 2007 החליפו את האחים ג'ונאס ותפקדו כמופע חימום בסיבוב ההופעות Best of Both Worlds Tour של הזמרת האמריקאית מיילי סיירוס.
ב-18 במרץ 2008 הוציאו את הסינגל "Like Whoa".
בחודש יולי 2009 הודיעו כי הן משנות את שם הלהקה ל-78violet.
בחודש פברואר 2010 הודיע הצמד כי הן סיימו את החוזה שלהן עם הוליווד רקורדס.
ב-8 ביולי 2013, הוציאו את הסינגל "Hothouse", מעל 5 שנים מצאת הסינגל האחרון שלהן.
בשנת 2015 הן שינו את שם הצמד חזרה לאלי ואייג'יי.
ב-18 באוגוסט 2017 הוציאו את הסינגל "Take Me".
ב-3 בנובמבר הוציאו את הסינגל "I Know".
ב-17 בנובמבר הוציאו את המיני אלבום הראשון שלהן, Ten Years.
ב-5 ביוני 2018 הוציאו את הסינגל "Good Love".
ב-29 במרץ 2019 הוציאו את הסינגל "Church".
ב-29 באפריל הוציאו את הסינגל "Don't Go Changing" ב-10 במאי הוציאו לאור את המיני אלבום הני שלהן, Sanctuary.
ב-7 בפברואר 2020 הוציאו את הסינגל "Attack of Panic".
ב-30 בנובמבר הוציאו את אלבום האוסף השני שלהן, We Don't Stop.
בנוסף הוציאו את הסינגלים "Slow Dancing" ו-"Listen!!!".
אלי גונן הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי.
הוא מנהל ושותף מייסד בחברת Terra לניהול בתי מלון.
כיהן כמנכ"ל האוניברסיטה העברית בירושלים, מנכ"ל רשת המלונות שרתון מוריה, מנכ"ל משרד התיירות ונשיא התאחדות המלונות בישראל.
קיבל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד בתפקידים שונים באוניברסיטה העברית, בהם ראש מדור משאבי אנוש ועוזר מנכ"ל, ובשנים 1987–1991 היה מנכ"ל משותף למינהל של האוניברסיטה.
בשנת 1991 מונה למנכ"ל משרד התיירות ושימש בתפקיד זה עד 1996, תחת שרי התיירות גדעון פת ועוזי ברעם.
לאחר סיום כהונתו זו מונה למנכ"ל רשת המלונות ב"כור תעשיות" והקים בישראל את רשת המלונות שרתון מוריה בישראל.
במקביל היה דירקטור בחברת התעופה ארקיע.
בשנים 2009–2017 כיהן כנשיא התאחדות המלונות בישראל.
בתפקידו זה נאבק בהתרחבות השכרת דירות לתיירים דרך Airbnb.
יחד עם קלמן הובר הקים את חברת Terra, העוסקת בניהול בתי מלון, ולה שלושה בתי מלון, בירושלים, בתל אביב ובירוחם.
שימש יו"ר דירקטוריון קו-אופ ישראל, דירקטור בבנק דיסקונט, ובמרכז הקונגרסים בבנייני האומה בירושלים וחבר בהתנדבות במרכז וראייטי בירושלים.
אלי הוכנברג (נולדה ב-1 באפריל 1992) היא עיתונאית ישראלית, מגישת מהדורת חמש והמהדורה המוקדמת בסופי השבוע בערוץ i24NEWS.
הוכנברג שימשה כמגישה בכירה וכתבת דיפלומטית בערוץ החדשות הבינלאומי i24NEWS בשפה האנגלית.
בעבר שימשה כתבת פלילים ועורכת חדשות בגלי צה"ל.
מרצה מן החוץ בבית הספר הבינלאומי באוניברסיטת רייכמן.
הוכנברג נולדה וגדלה בהרצליה שם היא מתגוררת עד היום.