tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב הראשי של בסרביה פנה אל השלטונות הרומניים בבקשה לתת לפליטים היהודים להישאר במקומם, כדי שתהיה להם כתובת קבועה לזמן מה, כתובת אליה ניתן יהיה להפנות מכתבים, תעודות וסיוע חומרי.
מרבית הפליטים היהודים שאפו להגר לאמריקה או לארץ ישראל, אך לא היו בידיהם התעודות הדרושות והכסף הדרוש להוצאות הדרך, כתובת קבועה הייתה עשויה לאפשר התכתבות עם קרובי משפחה וידידים במדינות אחרות, פנייה וקבלת עזרה מארגוני סיוע לפליטים, בקשה וקבלת ויזה למדינות היעד או מדינות המעבר אל מדינות היעד.
על פי הוראות משרד המלחמה הרומני נפסקו מעצרי הפליטים היהודים (מרבית הפליטים נכנסו לרומניה בצורה לא חוקית) ושוחררו העצורים, שלא נמצאו נגדם חשדות נוספים לחציית הגבול הלא חוקית.
הגירה שלילית או מאזן הגירה שלילי הוא מצב שבו מספר המתגוררים במקום מסוים הולך ופוחת, משום שמספר העוזבים גדול יותר מממספר המצטרפים המגיעים מבחוץ להתגורר במקום זה.
לרוב מדובר במצב שבו צעירים רבים אינם רואים את עתידם במקום ובוחרים לעזוב למקום אחר.
לרוב זהו תהליך המגביר את עצמו עם הזמן ולכן קשה לטיפול.
ככל שהמצב במקום מתדרדר, המקום הופך לפחות אטרקטיבי ולכן תושבים נוספים מעוניינים לעזוב אותו ולפיכך גורמים להתדרדרות נוספת במצב ולהגברת ההגירה השלילית.
כיוון שהעוזבים הם לרוב צעירים בעלי משפחות צעירות, התופעה גוררת סגירת מוסדות לימוד והזדקנות של המקום.
שיאה של הגירה שלילית יכולה להתבטא בנטישה כוללת ויצירת עיר רפאים.
אחד הגורמים שיכולים לעצור או לסתור הגירה שלילית הוא תחושת לוקל-פטריוטיזם (תחושת שייכות וגאווה במקום ורצון להילחם ולתרום למענו).
יוקר המחיה גורם לכך שילידי המקום מתקשים לרכוש בו דירה או לקיים רמת חיים רצויה.
כאשר חודרים למקום גורמים בעלי ממון המשנים את אפיו נקראה התהליך ג'נטריפיקציה
תחושת ביטחון אישי ירודה עקב פשע או טרור, דוחפת בעלי יכולת ובעיקר צעירים משכילים ובעלי משפחות החוצה מהמקום
אבטלה, חוסר מקורות תעסוקה וקושי להתפרנס באזור באופן מותאם לרמת החיים הרצויה
ירידה כללית ברמת השירותים והמחיה, עקב ניהול לא תקין למשל, יכולה לגרום למעבר מי שידו משגת למקום בו רמת השירותים גבוהה יותר
שינוי תרבותי, למשל כתוצאה מהגירה אל המקום, שמשנה את אפיו, גורמת לאלו שהתרבות החדשה אינה מתאימה להם לעזוב
תדמית שלילית או סטיגמה חברתית על המקום
זיהום אוויר וסכנות בריאותיות אחרות
בטווחי זמן גדולים ניתן לדבר גם על שינוי אקלים, המניע תהליך של הגירה
לאורך ההיסטוריה שלאחר הכיבוש המוסלמי של צפון אפריקה במהלך המאה ה-7, החלה תנועת מוסלמים שמוצאם מאוכלוסיות צפון אפריקה להגר לאזור הלבנט, שכבר נכבש על ידי הערבים ובמיוחד לארץ ישראל.
המהגרים הקפידו לשמר את זהותם ומקורם הצפון אפריקאי עם שמות המשפחה שלהם.
עוד בראשית ימי הביניים ביקרו בארץ ישראל עולי רגל מוסלמים מהמגרב.
ההיסטוריון והגאוגרף מוג'יר א־דין ציין כי שכונת המוגרבים נוסדה בשנת 1193 על ידי בנו של צלאח א־דין, אל־אפדל איבן צלאח א־דין, כהקדש (ווקף) עבור יוצאי המגרב.
הוא ייסד שם מדרסה שנקראה "אל־אפדליה" על שמו, ועם השנים היא הפכה למסגד שייח' עיד, על שמו של אחד ממנהיגי העדה המוגרבית בן המאה ה־17. שייח' עיד נקבר בתוך המסגד, וזה הפך למוקד עלייה לרגל, בעיקר סופים.
בחפירות שנערכו במקום בראשית המאה ה־21 זוהו שרידיו של השייח'.
במאה ה־12 הרחיבו תורמים מוגרבים את הרובע.
ב־1303 הוקמה בשבילם אכסניה מיוחדת שנקראה על שם אבו מידיאן הקדוש.
באותה שנה הוקמה בו גם הזאווייה המסמודית על ידי תורם מסמודי.
ב־1320 הוקמה במקום זאווייה נוספת על ידי נכדו של המלומד הסופי שעיב אבו מדין.
בשכונה התגוררו צאצאי המורים שגורשו מספרד ב־1491, וזכו בזכויות מיוחדות תמורת השמירה על הר הבית ומסגדיו.
לאחר הרקונקיסטה של חצי האי האיברי וגירוש ספרד וגירוש פורטוגל, מצאו את עצמם רבים מהמורים (כובשי חצי האי שהיו ממוצא צפון אפריקאי או ערבי) מגורשים בחזרה לצפון אפריקה.
מיעוטם הגיע כפליטים גם אל הלבנט ונטמע באוכלוסיות המוסלמיות שישבו בו באישורה ובעידודה של האימפריה העות'מאנית, שארץ ישראל הייתה נתונה לשלטונה.
על שמם של המורים שהגיעו לירושלים קרויים שכונת המוגרבים ו"גשר המוגרבים" בהר הבית.
הקרבה הגאוגרפית והעובדה שארץ ישראל הייתה מאות שנים תחת שלטון שמרכזו במצרים גרמו להגירה כמעט מתמדת של פלאחים ובדואים ממצרים לארץ ישראל.
החל מהמאה ה-18 התגברה הגירה זו, והגיעה לשיאה בימיו של איברהים פחה שכבש את ארץ ישראל ב-1831 ושלט בה עד 1840. רבים מחייליו ערקו ונשארו בארץ וגם ההגירה הכללית התגברה מאז תקופת שלטונו.
בזמן המנדט הבריטי הובאו פועלים רבים ממצרים וחלקם נשארו בארץ.
גם לעלייה ברמת החיים של ערביי הארץ הייתה השפעה רבה על הפלאחים המצריים מאזור הדלתה שסבלו מעוני רב ומצפיפות.
המהגרים המצריים התפזרו בכל רחבי הארץ, אולם בעיקר התרכזו בין טולכרם לעזה.
חלק משמות הכפרים ומשמות המשפחה של ערביי הארץ מעיד על המוצא המצרי או רומז למקום מוצא מסוים במצרים.
על פי יעקב שמעוני קבוצה זו היא הגדולה במיעוטים הזרים בקרב המוסלמים בארץ.
במהלך המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית ארבעת הסנג'קים שהתקיימו בארץ ישראל (סנג'ק ירושלים, סנג'ק שכם, סנג'ק עכו וסנג'ק עזה) כ-300,000 נפש מכלל האוכלוסיות והדתות (נוצרים היוו את הרוב, מוסלמים מעט פחות מהם, ויהודים ושומרונים שחיו כאן ברציפות עוד מלפני האימפריה הביזנטית נשארו מיעוטים נרדפים).
במהלך המאה ה-19 החלו העות'מאנים לעודד הגירה של אוכלוסיות מחצי האי ערב ומהמגרב לארץ ישראל ויעזרו בהעלאת סכומי המיסים שנגבו מהאזור הדליל הזה של האימפריה ושאף יעזרו לפתחו עוד ולהרים את תנובתו.
במקביל התקיימו הגירות של שבטי בדואים מאזור מצרים אל תוך ארץ ישראל, חלק מהשבטים הללו שומרים על ייחוסם ושמם עד היום, למשל: ערב אבו קישק ושבט התראבין.
אישים וחמולות מאוכלוסיות מרחבי המרחב הצפון אפריקאי החלו לנדוד עד לארץ ישראל ולהיטמע בקרב המוסלמים שחיו כאן קודם להגעתם.
אמנם התקיימו נישואין בין המהגרים לבין המוסלמים המקומיים, אך חלק הארי של האוכלוסייה המוסלמית בחר להזדהות כ"ערבית", גם אם מוצאו הוא ברברי.
שמות משפחתם של אלו שהיגרו לארץ ישראל מבחוץ נותרו כסממן זהותי, להלן רשימה חלקית של שמות משפחה אלה: "אל-מוגרבי" ו"מוגרבי" (המגרבי), "אל-מסרי" (המצרי), "מצראווה" (מצרי), "אל-ברדוויל" (מימת ברדוויל שבמצרים), "אל-פיומי" ("איש פיום" שבמצרים), "אל-טרטיר" (על שם הכפר טרטירבצפון מצרים), "אל-ג'זאירי" (האלג'יראי), "אל-ארג'" (על שם יישוב במרוקו).
לפי מחקרו של הדמוגרף עוזיאל אוסקר שמלץ, במפקד אוכלוסין שביצעה האימפריה העות'מאנית ב-1905 לגבי מחוזות ירושלים וחברון עולה כי 39% מיושביהם הגיעו מאפריקה (ללא ציון הפרדה בין צפון אפריקה לאפריקה שמדרום לסהרה).
לפי הנתונים שפילח הסופר גד גילבר עולה כי מתוך סך המוסלמים והנוצרים שישבו במחוזות ירושלים, חברון והכפרים בשנת 1905 ביחס למוצא מן היבשת האפריקאית היו כדלקמן:
מבין יושבי הערים: 21.8% מאלו שבירושלים ממוצא "אפריקאי" ואילו בעיר חברון היו אלה 15.4% מבין הנדגמים המוסלמים.
מבין הכפריים: 3.5% מהמוסלמים במחוז ירושלים הזדהו כאנשים ממוצא "אפריקאי" ואילו בחברון 4.3% מהמוסלמים הזדהו ככאלו.
מבין הנוצרים: היו 2% מבין הנוצרים שחיו ב-1905 בעיר ירושלים ו-9.7% מיושבי הכפרים ממוצא "אפריקאי".
הגירה של נוצרים, בעיקר ערבים נוצרים, מהמזרח התיכון מתרחשת מאז המאה ה-19 וביתר שאת במאה ה-20 וה-21.
לנוצרים ערבים ונוצרים בני עמים אחרים (לדוגמה פרסים או אשורים) שחיים באזור הייתה השפעה משמעותית שתרמה לתרבות של העולם הערבי, טורקיה ואיראן.
קהילות הנוצרים באזור הן הקהילות העתיקות ביותר של נוצרים.
במהלך המאה ה-21 היגרו או ברחו מהאזור מיליוני נוצרים.
נוצרים עדיין ממלאים תפקידים חשובים בעולם הערבי, ויחסית לאוכלוסייה המוסלמית הם אוכלוסייה משכילה ומבוססת.
הגירה של נוצרים מהמזרח התיכון היא חלק ממגמה גדולה יותר של הגירת נוצרים, באופן כללי נוצרים מהווים את קבוצת המהגרים הגדולה בעולם, כאשר חלק קטן מתוכם מגיעים מהמזרח התיכון.
הגירת נוצרים מהמזרח התיכון התרחשה בגלל מספר סיבות, כולל סכסוכים פוליטיים וצבאיים ורדיפות.
בעשורים האחרונים קיימת עליה בהגירה העולמית.
נוצרים הם הקבוצה המהגרת הגדולה ביותר בעולם, יותר מאשר חלקם באוכלוסייה.
יש סיבות שונות שבגללן אנשים מהגרים כמו פרנסה, אבל יש קשר בין דת לבין הגירה – שכן סיבות חשובות להגירה הן כדי להימלט מרדיפה דתית וכדי לעבור למדינות בהן יש רוב של אנשים בעלי אמונה דתית דומה.
בנוסף קיימת מגמה של מהגרים מכל הסוגים להגר למדיניות עשירות ויציבות יותר.
שורשי הנצרות מצויים במזרח התיכון, אך גורמים בעולם חוששים כי בחלקים שלו הקהילות הנוצריות יעלמו לפי דו"ח בנושא משנת 2019, ברשות הפלסטינית מספר הנוצרים ירד מתחת ל-1.5 אחוזים; בסוריה האוכלוסייה הנוצרית ירדה מ-1.7 מיליון ב-2011 לפחות מ-450 אלף, ובעיראק, מספר הנוצרים ירד מ-1.5 מיליון לפני 2003 אל מתחת ל-120 אלף.
נוצרים קופטים מהגרים ממצרים למדינות אחרות.
הקופטים היגרו ממצרים הן כדי לשפר את מצבם הכלכלי והן כדי להימלט מהטרדות ורדיפות שיטתיות.
אף כי נוצרים הם מיעוט במצרים (כ-10%), חלק ניכר מהמצרים שהיגרו ממצרים הם נוצרים.
מגמה זו דומה למגמה במדינות אחרות במזרח התיכון וכן במידה מסוימת לגירוש וההגירה של יהודי מצרים על רקע גרוש, רדיפות וקשיים כלכליים.
ההגירה של קופטים אל מחוץ למצרים החלה בעיקר בשנות החמישים של המאה ה-20, כתוצאה מאפליה, רדיפת קופטים והכנסה נמוכה במצרים.
לאחר עליית גמאל עבד אל נאצר לשלטון, התנאים הכלכליים והחברתיים הידרדרו ומצרים עשירים רבים יותר, במיוחד קופטים, היגרו לארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
בשנים 1956–1957, על רקע מלחמת סיני עלתה שנאת הזרים במצרים.
גירוש יהודי מצרים התרחשה יציאת וגירוש של המוטמסירון של מצרים.
המוטמסירון היו מצרים עם אורנטייציה אירופאית, שכללו מצרים ממוצא המעצמות הקולוניאליות הבריטיות והצרפתיות, וכן יוונים נוצרים, איטלקים, סורים-לבנונים, ארמנים.
ב-1967 ההגירה של קופטים גברה שוב בעקבות מלחמת ששת הימים.
הגירתם של קופטים עניים ופחות משכילים גברה לאחר 1972, כאשר מועצת הכנסיות העולמית וקבוצות דתיות אחרות החלו לסייע להגירה הקופטית.
ההגירה של קופטים מצרים גברה תחת שלטונו של אנואר סאדאת – רבים ניצלו את מדיניות "הדלת הפתוחה" של סאדאת כדי לעזוב את המדינה ותחת חוסני מובארכ.
קופטים רבים הם בוגרי אוניברסיטאות במקצועות, כגון רפואה והנדסה.
המהגרים החדשים שלאחר 2011 לארצות הברית כללו גם קופטים משכילים ממעמד הביניים וגם קופטים עניים יותר, כפריים יותר.
מספר הקופטים מחוץ למצרים גדל בחדות מאז שנות ה-60. אוכלוסיות הפזורה הקופטיות הגדולות ביותר הן בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה, אך לקופטים יש נוכחות במדינות רבות אחרות.
הנוצרים בעיראק נחשבים לאחת הקהילות הנוצריות הרציפות העתיקות בעולם.
רובם המכריע של הנוצרים העיראקים הם ילידים אשורים אתניים דוברי ארמית מזרחית הטוענים למוצאם מאשור העתיקה, ועוקבים אחר המסורת הנוצרית הסורית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו האשורים של צפון עיראק, דרום מזרח טורקיה, צפון מזרח סוריה וצפון מערב איראן מרצח העם האשורי, שבו נרצחו עד 65% מכלל האוכלוסייה האשורית.
האשורים תמכו בממשל הקולוניאלי הבריטי באזור.
ב-1933 בשנת עצמאותה הרשמית של עיראק, ביצע הצבא העיראקי את טבח סימל שבו נרצחו אלפי אשורים.
בעקבות מלחמת עיראק בין השנים 2003–2011, קרסה האוכלוסייה הנוצרית בעיראק.
לפי הערכות, לפני 2003 חיו בעיראק כ-1.5 מיליון נוצרים.
לפי הארכיבוש של אירביל בעיראק הכורדיסטנית, Bashar Warda, רק 250 אלף נוצרים נותרו במדינה נכון ל-2019
אשורים דוברי סורית רבים ונוצרים אחרים נמלטו מהמדינה ומצאו מקלט בסוריה, בירדן ובמקומות נוספים.
אף על פי שהאשורים מהווים רק 3% מאוכלוסיית עיראק, באוקטובר 2005 דיווח הנציב העליון של האו"ם לפליטים על 700,000 עיראקים שמצאו מקלט בסוריה בין אוקטובר 2003 למרץ 2005, 36% היו "נוצרים עיראקים".
כלומר פי 10 מחלקם באוכלוסייה.
בעקבות הטרור והמאבקים במדינה, נוצרים עיראקים נמצאים תחת איום מתמיד של אלימות אסלאמית קיצונית.
הכומר הקתולי רגהיד גאני מהעיר מוסול קיבל איומים על חייו.
בניסיון להגן עליו התלוו אליו 3 דיקונים.
ב-2007 עצרו חמושים את מכוניתו של גאני, דרשו מהם להתאסלם וכאשר סירבו רצחו אותם ביריות.
בפברואר 2008, נחטף ונרצח הארכיבישוף הקתולי פאולוס פראג' ראחו וכן נורו למוות נהגו ושני שומרי ראשו.
לפי הערכת הקרדינל Louis Raphael Sako, ראש הכנסייה הקתולית בעיראק, נכון לשנת 2023, מעל מיליון נוצרים עיראקאים נמלטו מהמדינה מאז החלה המלחמה ב-2003 ובעקבות הפשיטה של המדינה האיסלמית על מוסול ועל נינווה ב-2014. רבים מתוכם ברחו לירדן וללבנון וחלקם המשיכו לאירופה, צפון אמריקה ואוסטרליה.
לדבריו הדבר נובע מ"עקירה שיטתית" של הנוצרים.
לטענתו בין 2003 ל-2018 נרצחו 1,200 נוצרים עיראקים, ומתוכם כ-700 נרצחו בהתבסס על זהותם כנוצרים.
לדבריו 85 כנסיות ומנזרים הופצצו על ידי קיצונים איסלמיים, בערים כמו בגדד, מוסול ובצרה, וכן הוחרמו כ-23,000 בתים של נוצרים.
הנוצרים בסוריה הם אחת הקהילות הנוצריות העתיקות בעולם.
דו"ח של הארגון הנוצרי, Aid to the Church in Need, טוען כי מספר הנוצרים בסוריה ירד בתוך עשור מ-1.5 מיליון אנשים שהיוו 10% מאכולוסיית המדינה, לכ-300 אלף, נכון לשנת 2022, והם מהווים (פחות מ-2% מהאוכלוסייה).
ראש הכנסייה הסורית-אורתודוקסית בעיר חלב הארכיבישוף Youhanna Ibrahim נחטף באפריל 2013, יחד עם Paul Yazigi ארכיבישוף מטרופוליטני של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית האנטיוכית.
לפי הערכות הם נחטפו על ידי השלטון הסורי.
נוצרים רבים בסוריה סבלו גם תחת שלטון המדינה האסלאמית על חלקים גדולים מהמדינה – רכושם הוחרם והכנסיות שלהם הוסבו למפקדות צבאיות.
גם לאחר החלשות המדינה האיסלמית, הרדיפות של נוצרים בסוריה נמשכו ולפי הד"וח מצב הנוצרים שם גרוע אף יותר מאשר בזמן תקופ שלטונה.
נוצרים חיו באיראן החל משנים הראשונות של הדת בתקופת ישו, לפני האסלאם.
הם תמיד היו מיעוט במדינה, ורובם משתייכים לכנסייה האפוסטולית הארמנית.
נוצרים רבים עזבו את איראן מאז המהפכה האסלאמית באיראן משנת 1979. כיום נוצרים ומיעוטים דתיים אחרים מהווים נתח גבוה באופן לא פרופורציונלי מהפזורה האיראנית.
ב-2 בפברואר 2018, ארבעה מומחי זכויות אדם של האו"ם אמרו כי בני המיעוט הנוצרי באיראן, במיוחד אלו שהתנצרו, עומדים בפני אפליה חמורה ורדיפות דתיות באיראן.
אשורים המתגוררים בקליפורניה וברוסיה נוטים להיות מאיראן.
הקהילה הארמנית באיראן הייתה מבוססת היטב ומשולבת, אך לא נטמעה, באוכלוסיות מקומיות.
המהפכה האיראנית של 1979 תרמה רבות לנהירה של ארמנים מזרח תיכוניים לארצות הברית.
העיר גלנדייל באזור המטרופולין של לוס אנג'לס נחשבת כמרכז החיים של ארמנים אמריקאים (ארמנים רבים נוספים חיים בשכונת "ארמניה הקטנה" בלוס אנג'לס) וחלקם הגיעו מאיראן.
הגירת יהודים מגרמניה הנאצית ומאירופה הכבושה על ידי הגרמנים התרחשה בין השנים 1933 - 1941.
הגירה זאת לא הייתה הגירה חופשית אלא הגירה כפויה, עליה הוטלו הגבלות רבות, שהפכה במרוצת השנים לגירוש.
לאחר כיבוש אוסטריה (1938), צ'כוסלובקיה (1938 - 1939), פולין (1939) וארצות השפלה (1940) יכולת ההגירה של היהודים מארצות אלה הייתה מוגבלת ביותר ורובם נשלחו למחנות הריכוז וההשמדה.
בינואר 1933 חיו בגרמניה כחצי מיליון יהודים, כשליש מהם בברלין.
הם היוו כאחוז אחד מאוכלוסיית גרמניה.
מצבם של יהודי גרמניה הורע מאוד עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933. המפלגה קידמה מדיניות שמטרתה סילוק היהודים מחייה המקצועיים, הכלכליים והתרבותיים של גרמניה.
ב-1 באפריל 1933 הוכרז חרם על עסקים יהודיים, בתחילת חודש מאי 1933 נערכו כ־70 אירועי שריפות ספרים באוניברסיטאות, בערים ובעיירות, יהודים רבים פוטרו מעבודתם וחשו איום מתמיד על חייהם.
קבוצות קטנות של יהודים התחילו להגר מגרמניה בשל מצב זה, בעיקר לארצות סמוכות – צרפת, בלגיה, הולנד, דנמרק, צ'כוסלובקיה ושווייץ.
משפחות שהגיעו לגרמניה ממזרח אירופה חזרו לארצות מוצאן.
חלק ממהגרים אלה נתפס על ידי הגרמנים, לאחר שגרמניה כבשה את הארצות הללו בשנת 1940, ונשלח למחנות הריכוז.
חוקי נירנברג, שאושרו ב־15 בספטמבר 1935 שללו את אזרחותם של היהודים וסיפקו מסד חוקי ליחסם המפלה של הגרמנים כלפי היהודים.
אירוע זה גרם להתגברות גל ההגירה של היהודים מגרמניה, אך לא במידה הרצויה להנהגה הנאצית הבכירה.
ההסלמה ביחסה העוין של גרמניה ליהודים מצאה את ביטויה בפוגרום שנערך בלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938 בכל רחבי גרמניה, אשר קיבל את הכינוי ליל הבדולח.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-12 במרץ 1938, אותה מדיניות של הפליה ודיכוי הופעלה גם על יהודי אוסטריה.
ערב הסיפוח חיו באוסטריה 181,882 יהודים, מתוכם 167,249 בווינה.
כשני שלישים מיהודי אוסטריה היגרו ממנה בתקופה שלאחר הכיבוש הגרמני.
רוב המהגרים התיישבו בארצות הברית, בריטניה, ארץ ישראל ודרום-אמריקה.
ב-15 במרץ 1939, בעקבות כניסת הוורמאכט לשטחי צ'כוסלובקיה, הכריז אדולף היטלר על הקמת הפרוטקטורת של בוהמיה ומוראביה.
בשטחי הפרוטקטורת חיו באותה תקופה כ-100,000 יהודים.
רק מעטים הצליחו להימלט ורובם ניספו במחנות הריכוז וההשמדה.
למרות שהעולם התחיל לסגור את שעריו לפני המהגרים היהודים, כ-36,000 יהודים הצליחו לצאת מגרמניה ומאוסטריה בשנת 1938 ו-77,000 בשנת 1939.
גירוש היהודים מתחומי הרייך השלישי
החל משנת 1938 התחילה ממשלת הרייך השלישי לנקוט בצעדים אקטיביים לגירוש היהודים שבתחומו.
בין 27 ל-29 באוקטובר 1938 גורשו מגרמניה לפולין 20,000 יהודים ממוצא פולני.
המבצע כונה "המבצע הפולני" (בגרמנית Polenaction) או גירוש זְבּוֹנְשׁין (בפולנית Zbąszyń) על שם אחת מהעיירות בגבול פולין - גרמניה אליה גורשו היהודים.
המגורשים הובאו גם לעיירות קוניץ (אנ') (בפולנית Chojnice) וביטום .
12,000 יהודים נוספים ממוצע פולני גורשו בחודשים שלאחר מכן בקבוצות יותר קטנות.
המגורשים קיבלו סיוע מארגונים יהודיים מקומיים אך רובם הובלו לאחר מכן למחנות ההשמדה.
הקמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים
באוגוסט 1938 הקים האס.אס בווינה את המשרד הראשון של הלשכה המרכזית להגירת יהודים במטרה להאיץ וליעל את גירושם של יהודי אוסטריה.
המשרד נוהל על ידי אדולף אייכמן.
אופן הפעולה של הלשכה, שהועתק לאחר מכן ללשכות הנוספו שנפתחו בארצות אחרות כלל: ריכוז היהודים, קביעת מכסות יומיות לגירוש והטלת האחריות על מילוי המכסות ועל מימון ההגירה על היהודים.
ברלין, ב-11 בפברואר 1939 בהוראתו הישירה של גרינג, כדי לזרז את הגירת היהודים מגרמניה.
באמסטרדם, בסוף מרץ 1941 במטרה לגרש את יהודי ארצות השפלה.
בפראג, ב-26 ביולי 1939 במטרתה לגרש את יהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
מלחמת העולם השנייה פרצה בספטמבר 1939. 70,000 יהודים הצליחו להימלט מהשטחים שבשליטת גרמניה הנאצית לפני שהגירתם נאסרה כליל באוקטובר 1941. בשנת 1941, משנוכחו לדעת שמדיניות הגירוש אינה יעילה ואינה ישימה מבחינה לוגיסטית, גבר לחצם של ראשי המפלגה הנאצית על אדולף היטלר למצוא דרך יעילה יותר להשגת "מרחב גרמני נקי מיהודים".
ב-20 באוקטובר 1942 התכנסה בברלין ועידת ואנזה, בהשתתפות ראשי המפלגה הנאצית, פקידי ממשלה בכירים וקציני אס.אס, על מנת לגבש פתרון יעיל וקבוע ל"בעיה היהודית".
כפועל יוצא ממסקנות ועדה זאת אומצה והוצאה לפועל תוכנית הקמת מחנות ההשמדה.
חברת עזרה של יהודי גרמניה
החברה (Hilfsverein der Deutschen Juden) נוסדה בשנת 1901 במטרה לסייע ליהודי מזרח אירופה.
החל משנת 1933 משרדה בברלין התחיל לסייע ליהודים שרצו להגר לארצות שאינן ארץ ישראל.
היא הציעה קורסים להוראת שפות זרות וללימוד מקצועות ותמיכה כספית.
הארגון עבד בשיתוף פעולה עם הג'וינט ועם היצ"ם.
הארגון הוקם בשנת 1927 על ידי מיזוג הארגונים היא"ט, יק"א ו־Emigdirect במטרה לסייע בהגירת יהודי אירופה.
הארגון הכין את הפליטים להגירה ועזר להם ביציאתם ובהגעתם ליעד.
לאחר פלישת גרמניה לצרפת באמצע שנת 1940 הארגון העביר את משרדו מפריז לליסבון.
החל משנה זאת, פעולות הארגון נתמכו באופן חלקי על ידי הג'וינט.
שני הארגונים סיפקו לפליטים כרטיסי נסיעה, מידע על ויזות והובלה ועזרו להם לעזוב את אירופה על אוניות פורטוגזיות.
כ-90,000 יהודים הצליחו להימלט מאירופה בעזרת ארגון זה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה וסיפוח אוסטריה וצ'כוסלובקיה, הג'וינט התמקד במתן סיוע ליהודים שרצו להגר על ידי כיסוי עלויות הנסיעה והשגת ויזות לארצות היעד.
עד סוף 1939 הארגונים שנתמכו על ידי הג'וינט סייעו לכ-100,000 יהודים לעזוב את אירופה.
הסוכנות היהודית הייתה הגורם הפעיל המרכזי שסייע ליהודי גרמניה לעלות לארץ ישראל.
ב-25 באוגוסט 1933 נחתם בין השלטונות הנאציים לבין הסוכנות היהודית הסכם ההעברה.
מטרת ההסכם הייתה לאפשר ליהודי גרמניה למכור נכסי דלא ניידי, טובין ורכוש אחר, שנמצאו בבעלותם בשטחים שתחת שלטון גרמניה הנאצית, ולהעביר את תמורת המכירה לארץ ישראל בסחורות שנרכשו בגרמניה.
הסכם זה פעל עד שנת 1939 ואפשר לכ-50,000 יהודים לעלות לארץ בעלייה החמישית.
משלוח הילדים (בגרמנית Kindertransport) היה מאמץ מאורגן שנוהל, באישורה של ממשלת בריטניה, על ידי יחידים וקבוצות חילוניות ודתיות בארצות שונות, להצלת כ-10,000 ילדים מתחת לגיל 17 על ידי העברתם מגרמניה, אוסטריה, צ'כוסלובקיה פולין והעיר החופשית גדנסק לבריטניה.
המשלוח הראשון הגיע לבריטניה ב-2 בדצמבר 1938. המשלוח האחרון מגרמניה יצא ב-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
המשלוח האחרון מהולנד יצא ב-14 במאי 1940 כאשר צבא הולנד נכנע לכוחות הגרמנים.
גורמים שעיכבו או מנעו את ההגירה
התנגדות היהודית להגירה, אשר נבעה מתוך תקווה כי גל האנטישמיות יחלוף.
ההגבלות שהטילו השלטונות על לקיחת רכוש.
היהודים חששו שלא יוכלו להסתדר בארצות היעד ללא מקורות כספיים ובלי ידיעת השפה.
ההגבלות שהטילו המדינות על מספר המהגרים הנכנסים, כולל הגבלות המנדט הבריטי על הכניסה לארץ ישראל.
ועידת אוויאן התכנסה בין 6 ל-15 ביוני 1938 ביוזמתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט על מנת לדון בבעיית הפליטים היהודים.
כל הארצות שהשתתפו בוועידה, פרט לרפובליקה הדומיניקנית חששו שקליטת פליטים יהודים בתחומן תגביר את המצוקה הכללית בארצותיהם לכן לא היו מוכנות לקלוט מספר גדול של פליטים.
התוצאה המעשית היחידה של הוועידה הייתה הקמת ועדה בין-ממשלתית לענייני פליטים (ICR).
הגירת פלסטינים מרצועת עזה היא עזיבה של אוכלוסייה פלסטינית מרצועת עזה למדינות אחרות.
על פי הערכות תופעה זו התגברה מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה והסגר שהטילה ישראל בעקבותיה אולם אין מידע מדויק לגבי ממדי ההגירה.
לפני מלחמת העצמאות מנתה האוכלוסייה ברצועת עזה כ-71 אלף איש.
בעקבות הגירת ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות גדלה אוכלוסיית רצועת עזה ביותר מפי שלושה, לכ-268 אלף איש, שרובם פליטים.
מאז 1948 גדלה האוכלוסייה פי 7.8 והגיעה בשנת 2023 לכ-2.1 מיליון איש, שרובם עדיין מוגדרים פליטים אף שהם דור שני, שלישי ולעיתים אף רביעי לפליטי מלחמת העצמאות.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים בסוף שנת 1948 נשארה רצועת עזה בידי מצרים.
על תושביה הוטל ממשל צבאי.
מצרים ניהלה את הרצועה אך תושביה נותרו חסרי אזרחות, ותנועתם הייתה מוגבלת ותלויה בקבלת היתרים מיוחדים מהממשל.
זאת בניגוד לירדן שסיפחה את הגדה המערבית והעניקה אזרחות לתושביה ודרכון ירדני שאפשר להם חופש תנועה בעולם.
לאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים, הונהגה רפורמה שאפשרה לתושבי הרצועה ללמוד בחינם באוניברסיטאות במצרים, ואף הובטחה להם משרה בשירות הציבורי.
אלפי פלסטינים ניצלו את ההזדמנות לזכות בהשכלה גבוהה, ורבים מהם מצאו תעסוקה במדינות המפרץ.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את רצועת עזה מידי מצרים, כמו גם שטחים נרחבים בסיני, רמת הגולן, יהודה ושומרון ומזרח ירושלים.
בממשלת ישראל היה קונצנזוס שרצועת עזה תישאר בשליטה ישראלית עד שתסופח באופן רשמי, היות שנכללה בגבולות ארץ ישראל המנדטורית ואף מדינה אחרת לא טענה לריבונות עליה, בניגוד ליהודה ושומרון שעתידם היה שנוי במחלוקת בקרב הממשלה, והוחלט לדחות את הדיון במעמדה.
בראש הגוף האחראי לביצוע התכנית עמדה עדה סרני.
בעקבות פעולת כראמה החליטה ממשלת ירדן ביולי 1968 לאסור מעבר של אנשים מרצועת עזה לשטחה, וההגירה מהרצועה נפסקה כמעט לחלוטין.
בנוסף, הקרב בכראמה הפך לסמל בציבור הפלסטיני, וההתנגדות הפלסטינית החמושה נגד כוחות צה"ל ברצועת עזה התגברה.
לאור זאת אימצה ישראל מדיניות לפיתוח כלכלי ברצועה כדי ליצור תעסוקה ורווחה שירחיקו את האוכלוסייה מההצטרפות לההתנגדות המזוינת.
עד סוף 1968 היגרו מהרצועה יותר מ-31 אלף איש, כ-8% מהאוכלוסייה.
אף על פי שהתכנית לא השיגה את מטרותיה הדמוגרפיות, למדיניות ההגירה הישראלית הייתה השפעה ארוכת טווח על הדמוגרפיה הפלסטינית ברצועת עזה.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 94,200 עזתים (23.5% מאוכלוסיית הרצועה ב-1967) עזבו את הרצועה בין השנים 1968–1987. היות שיותר גברים מנשים עזבו על מנת למצוא פרנסה, הוטה היחס בין המינים: ב-1973, למשל, רק 41% מהעזתים בגילאי 25–49 היו גברים.
בתקופת הטרור ברצועת עזה בתחילת שנות ה-70 וכהונתו של אריאל שרון כאלוף פיקוד דרום, הוביל שרון מדיניות של טרנספר, במהלכה הובלו בכל שבוע במשאיות תושבים מעזה לגבול ירדן–ישראל באזור הערבה והועברו בכפייה לירדן.
יצחק איני עבאדי היה מושל רצועת עזה באותה עת, וביקש ממשה דיין להורות לשרון להפסיק מדיניות זו.
בעוד שבשנות ה-70 וה-80 ההגירה הייתה לרוב אינדיבידואלית, בשנות ה-90 היא כללה משפחות שלמות.
לרוב הבעלים היגרו ראשונים, ונשותיהם הצטרפו אליהם זמן קצר לאחר מכן.
בדרך כלל חזרו הנשים והילדים לאחר שהות מוגבלת של מספר שנים, מתוך רצון לגדל את הילדים בדרך מסורתית ולשמור על זהותם הלאומית.
אחרים חוזרים על מנת להתחתן או משום שחוזה עבודתם הסתיים.
מאז השתלטות חמאס על רצועת עזה
לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה בשנת 2007 הטילו ישראל ומצרים סגר על הרצועה.
תחת חמאס עלתה האבטלה ברצועה לכ-40% בממוצע, ובקרב הצעירים כ-70%, כ-60% מתחת לקו העוני והעדר תקווה הובילו לנטישת הרצועה, אולם אין מידע מדויק לגבי ממדי ההגירה.
על פי המרכז למורשת המודיעין יצאו מהרצועה מ-2007 עד 2023 כ-250–350 אלף תושבים.
לעומת זאת, על פי ספר העובדות העולמי, היה שיעור ההגירה מהרצועה בשנים הללו 0–0.5%.
נתוני ה-CIA מציינים לשנת 2023 מאזן הגירה שלילי של 3.8 ל-1,000 תושבים, המקביל לכ-8,000 בשנה.
בסקרי דעת קהל שבוצעו בשנים 2021, 2023, לפני פתיחת מלחמת חרבות ברזל, ענו 31-33% מהנשאלים ברצועת עזה שהם חושבים על הגירה.
היעדים הרצויים ביותר של המשיבים היו טורקיה, גרמניה, קנדה, ארצות הברית וקטר.
30% מהחושבים על הגירה אמרו שיהגרו גם באופן בלתי חוקי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל מצרים סגרה את הגבול עם הרצועה כך שלא התאפשר לפלסטינים לצאת מהרצועה.
למרות זאת, יצאו דרך המעבר מאות עזתים מדי יום.
עד סגירת מעבר רפיח ב-6 במאי 2024 יצאו כ-5,000 עזתים, חולים ומלוויהם, לקבלת טיפול רפואי במדינות אחרות.
מאז, עד תחילת יולי 2024 יצאו כמה עשרות בני אדם לצורך קבלת טיפול רפואי, דרך מעבר כרם שלום.
ב-1 ביולי 2024 התחייבה הממשלה בפני בג"ץ שתקים מנגנון שיאפשר יציאת עזתים לצורך קבלת טיפול רפואי מחוץ לישראל.
ב-30 ביולי 2024 יצאו 148 חולים ומלוויהם לקבלת טיפול רפואי באיחוד האמירויות.
ב-15 באוגוסט 2024 דווח על 26 עזתים שיצאו לקבלת טיפול רפואי בירדן.
בתחילת נובמבר 2024 הוטסו 231 עזתים לאיחוד האמירויות ולרומניה לצורך קבלת טיפול רפואי.
במקביל הועלו בישראל הצעות ל"עידוד הגירה מרצון" של פלסטינים.
למשל, מסמך של משרד המודיעין בראשות גילה גמליאל ממליץ על עידוד הגירה של תושבי עזה לסיני.
חברי ועדת החוץ והביטחון דני דנון (הליכוד) ורם בן ברק (יש עתיד), פרסמו מאמר בעיתון "וול סטריט ג'ורנל", בו קראו לגבש תוכנית שתאפשר הגירת פליטים מרצועת עזה למדינות שיסכימו לקלוט אותם.
במהלך 2024 הביעו השרים סמוטריץ' ובן גביר תמיכה בעידוד הגירה של פלסטינים מרצועת עזה.
גם תנועת המילואימניקים פעלה מראשית המלחמה לקידום תוכנית לעידוד הגירה מרצון של תושבי עזה.
בדצמבר 2024 לקראת עליית ממשל טראמפ, נפגשו נציגי התנועה בוושינגטון עם עשרות חברי קונגרס והציגו בפניהם את התוכנית.
ב-11 במאי 2025 ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו התייחס למצב ברצועת עזה ואמר כי "אנחנו הורסים עוד ועוד בתים, אין להם לאן לחזור.
התוצאה היחידה המתבקשת תהיה רצון של העזתים להגר אל מחוץ לרצועה.
הבעיה העיקרית שלנו היא במדינות קולטות".
תוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה
ההצעה התקבלה בחום על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושאר חברי ממשלת ישראל, ועוררה גל של גינויים מצד מנהיגים ברחבי העולם, כולל מדינות שהוזכרו על ידי טראמפ כיעדים שאליהם יפונו הפלסטינים.
ב-29 בספטמבר 2025 בוטלה דה פקטו תוכנית טראמפ לפינוי רצועת עזה עם הצגת תוכנית 21 הנקודות.
התכנית החדשה מעודדת את הפלסטינים להישאר ברצועת עזה ומבטלת למעשה את התוכנית הקודמת שהוצגה בפברואר.
כמה מדינות הביעו הסכמה לקלוט מספר קטן של פליטים, בדרך כלל כאלה שיש להם קרובי משפחה במדינה.
בינואר 2024 הודיעה קנדה כי תאפשר 1,000 ויזות ומקלט בקנדה לשלוש שנים לקרובי משפחה של פלסטינים בעלי אזרחות קנדית.
בהמשך הועלה מספר הויזות ל-5,000. עד תחילת אוקטובר 2024 הוגשו יותר מ-4,200 בקשות להגירה, 698 מהם אושרו ויותר מ-300 עזתים הגיעו לקנדה.
בינואר 2025 דווח שאושרו 4,782 בקשות ומתוכם 616 בני אדם הגיעו מעזה לקנדה.
במרץ 2024 הודיעה גרמניה על מוכנות לקלוט 147 עזתים.
במאי 2024 אמר דיאב אל-לוח, שגריר הרשות הפלסטינית במצרים, שלהערכתו כ-100,000 מתושבי עזה עברו באופן זמני למצרים במהלך המלחמה, וביקש להנפיק עבורם אישורי שהייה שיהיו בתוקף עד שיוכלו לשוב לביתם.
ב-26 במרץ 2025 פורסם כי פיילוט ראשון של עידוד הגירה מרצון ברצועת עזה התחיל ב-25 במרץ, כאשר 100 עזתים יצאו מהרצועה לעבוד באינדונזיה.
על פי הפרסום, האחראי לפרויקט הוא מתאם פעולות הממשלה בשטחים, אלוף רסאן עליאן, והמערך שתחתיו.
בנוסף פורסם שמתחילת המלחמה עזבו 35 אלף פלסטינים את עזה לצמיתות.
עד ליולי 2025 התנהלו מגעים עם מספר מדינות באפריקה, אך אף אחת מהן לא הסכימה לקלוט פליטים מרצועת עזה.
בדצמבר 2025 פורסם כי היוזמה לפנות את תושבי הרצועה למדינות אחרות ירדה מהפרק בשל סירוב עולמי וכיוון שטראמפ נסוג מהרעיון אחרי ביקורת קשה שספג.
הגישה היחסית של גרותנדיק היא גישה לחקר בעיות ואובייקטים מתמטיים הקרויה על שמו של אלכסנדר גרותנדיק, אשר עשה בה שימוש נרחב.
אפשר לחלק את הגישה לשני רעיונת מרכזיים:
כשחוקרים אובייקט כלשהו כדאי לחקור באותו האופן גם משפחות של אובייקטים מסוג זה.
הדרך לטפל במשפחה של אובייקטים מקטגוריה מסוימת היא על ידי העתקה בין שני אובייקטים בקטגוריה זו:
כך, לאובייקט יש תפקיד של הפרמטר של המשפחה, ועבור נקודה ב-, האובייקט המתאים במשפחה הוא הסיב .
כדי שתהיה לפרוש זה משמעות, צריכה להיות משמעות למושג "נקודה ב-", אך לגישה היחסית של גרותנדיק יש משמעות גם אם אין מושג ברור של נקודה באובייקט.
עם זאת, הגישה רלוונטית בעיקר כאשר האובייקטים האמורים הם גאומטריים.
הגישה החיסית של גרותנדיק שימושית בעיקר בגאומטריה אלגברית והיא עומדת בבסיסם של מושגים רבים מתוחם זה.
מושג הסכמה מותאם מאוד לעבודה עם הגישה היחסית.
תוצאות רבות בגאומטריה אלגברית הוכחו בזכות גישה זו.
שימוש בגישה היחסית יעיל במיוחד כאשר מחברים אותו לשימוש בשיטת ה.
דוגמה קלאסית לשימוש בשילוב זה הוא ההוכחה של השערות וייל.
הגישה היחסית מותאמת בעיקר לתחומי גאומטריה בהם הסיב של העתקה הוא גם אובייקט גאומטרי מאותו הסוג (למשל בגאומטריה אלגברית).
היא קשה יותר ליישום בתורות גאומטריות אחרות, כמו בטופולוגיה דיפרנציאלית שבה הסיב של העתקה בין יריעות חלקות לאו דווקא מהווה יריעה חלקה.
בהינתן קטגוריה ואובייקט בתוכה, מגדירים את הקטגוריה מעל (ה-overcategory של ) להיות אוסף כל הזוגות המורכבים מאובייקט והעתקה .
מורפיזם בין 2 זוגות ו- הוא העתקה כך שהדיאגרמה
לעיתים מסמנים קטגוריה זו ב- .
האובייקטים בקטגוריה זו נקראים אובייקטים ב- מעל או בקצרה אובייקטים מעל .
לפי הגישה היחסית, ניתן לראות באובייקטים אלה, משפחות של אובייקטים ב- כשאוסף הפרמטרים לאיברי המשפחה הוא .
בהינתן מורפיזם בין 2 אובייקטים: ב-, ניתן להגדיר באמצעות מכפלת סיבים (כשזאת קיימת) פנקטור
כאשר ההעתקה מ- ל- מוגדרת להיות ההיטל.
פנקטור זה נקרא שינוי בסיס לאורך .
באופן אינטואיטיבי שינוי הבסיס הוא רה-פַּרמטריזציה של המשפחה.
במילים אחרות כל איברי המשפחה הם גם איבר המשפחה אך מתאימים לפרמטרים ב- , זאת כיוון שבהינתן נקודה ב (בהנחה שיש משמעות מוגדת למושג הנקודה) אז הסיב של מעל איזומורפי (קנונית) לסיב של מעל .
בקטגוריות רבות יש מושג של נקודה.
בדרך כלל בוחרים אובייקט מסוים שרואים בו כנקודה אבסטרקטית (ז.א.
נקודה שעומדת בפני עצמה ואיננה נקודה באובייקט מסוים).
ואז, עבור אובייקט , מגדירים נקודה ב- בתור העתקה .
בדרך כלל בוחרים את להיות האובייקט הסופי של .
תחת מוסכמות אלה, מגדירים סיב של משפחה בנקודה בתור .
כך שלמעשה הסיבים אינם סתם אובייקטים ב אלא אובייקטים מעל .
עם זאת, כאשר הוא האובייקט הסופי ב , אין הבדל בין אובייקטים ב ובין אובייקטים מעל ,
כל ההסברים למעלה על הקשר בין שינוי בסיס לסיבים הופכים להיות פורמליים תחת מוסכמות אלו.
גם כאשר אין מושג מוסכם של נקודה, אפשר לצקת משמעות במושג הסיב באופן הבא: ניתן להחליף את בכל אובייקט .
זה מוביל למושג ה - -נקודות המוגדר כך:
-נקודה של אובייקט היא מורפיזם מ- ל-.
הפנקטור שמתאים ל - את קבוצת ה-נקודות של נקרא פנקטור הנקודות של (או הפנקטור המיוצג על ידי ).
הלמה של יונדה אומרת שניתן לשחזר את מפנקטור זה.
בהינתן משפחה , אובייקט ו - -נקודה , ניתן להגדיר את הסיב של המשפחה בנקודה להיות .
בהינתן העתקה ניתן לראות באובייקט כאיחוד של כל איברי המשפחה המוגדרת על ידי .
לא מדובר באיחוד כללי (כמו בקו-מכפלה) אלא באיחוד שלוקח בחשבון את מבנה המשפחה.
לעיתים קוראים לאיחיד זה "אינטגרל" של המשפחה.
למושג זה של אינטגרל יש גם גרסה יחסית - "אינטגרציה של משפחות של משפחות".
בהינתן צמד העתקות כל נקודה ב נותנת משפחה:
כך שמתקבלת משפחה של משפחות.
ניתן לבצע אינטגרציה לכל אחת מהמשפחות האלה ולקבל משפחה שמרחב הפרמטרים שלה הוא .
ברמה של העתקות, משפחה זו מיוצגת על ידי ההרכבה .
מושג ההרכבה הוא בסיסי מאוד מנקודת מבט של העתקות.
אולם לפי נקודת המבט של הגישה היחסית הוא נותן בניה מורכבת בהרבה - אינטגרציה.
סכמות כגרסה יחסית של יריעות
בקטגוריית הסכמות יש אבייקט סופי.
לכן קטגוריית הסכמות שקולה לקטגוריית האובייקטים מעל אובייקט סופי זה.
אולם, אינו מתנהג כנקודה אחת מבחינה גאומטרית.
מבחינה זו הוא דומה יותר לעקום או אף לאובייקטים מורכבים יותר.
את התפקיד של נקודות בגאומטריה אלגברית משחקות הסכמות מהסוג כאשר הוא שדה (בהקשרים מסוימים דורשים מ- להיות סגור אלגברית או לפחות סגור ספרבילית).
בהתאם ניתן לראות בכל סכמה משפחה של -סכמות כאשר רץ על כל השדות.
במקרים רבים -סכמות אלה (או לפחות הרדוקציות שלהן) הן יריעות אלגבריות.
לעיתים ממקדים את תשומת הלב במקרה שבו הוא שדה ראשוני.
זה מתאים לכך שעוברים על כל הנקודות בספקטרום הראשוני של .
כך כל סכמה (מטיפוס סופי) נותנת משפחה של יריעות אלגבריות מעל כל שדה מהסוג כאשר רץ על כל הראשוניים ועוד יריעה אלגברית אחת מעל השדה המהווה מעין גבול של כאשר שואף לאינסוף.
כאשר הסכמה איננה מטיפוס סופי, נקודת מבט זו פחות יעילה.
זאת מכיוון, שבמקרה זה, הסכמות גם אינן מטיפוס סופי (בדרך כלל) ובהתאם אינן יריעות.
עם זאת, במקרים רבים, סכמות שאינן מטיפוס סופי, מועתקות על ידי העתקה מטיפוס סופי לסכמה אחרת, קלה להבנה.
לדוגמה, יריעה אלגברית (לא ריקה) מעל איננה מטיפוס סופי כסכמה, אולם ההעתקה שלה ל- היא מטיפוס סופי.
לכן, בתורת הסכמות, חוקרים, לצד סכמות אבסטרקטיות, גם סכמות מעל סכמה קבועה .
בהתאם לגישה היחסית, אלו הן משפחות של סכמות המאונדקסות על ידי נקודות ב-.
המלה "נקודת" בהקשר זה יכולה להתייחס הן ל- נקודות, עבור שדה והן לנקודות של בתור מרחב טופולוגי מחויג.
בדרך כלל מתמקדים בסכמות מטיפוס סופי מעל (זאת אומרת שההעתקה ל היא מטיפוס סופי).
היא סכמה מטיפוס סופי מעל אז הסיבים שלה (לאחר רדוקציה) הן יריעות אלגבריות.
כך שסכמות מטיפוס סופי מעל נותנות משפחה של יריעות אלגבריות.
מונחים וטענות בגאומטריה אלגברית וגרסאותיהם היחסיות
בהתאם לאמור מעלה, כאשר מנסים להכליל מושג או טענה על יריעות אלגבריות לעולם של סכמות, בדרך כלל לא מכלילים אותו ישירות לסכמות, אלא להעתקות בין סכמות.
הכללה כזו אמורה לשקף את המושג או הטענה עבור משפחות של יריעות אלגבריות.
בהתאם מקובל מילון בין טענות ומושגים הקשורים ליריעות אלגבריות ובין טענות ומושגים הקשורים להעתקות בין סכמות.
יש מושגים הקשורים ליריעות אלגבריות שאין להם אנלוג מוסכם להעתקות או שיש כמה כאלה.
מאידך יש מושגים הקשורים להעתקות שאין להם משמעות ליריעות.
הטבלה להלן מדגימה מילון זה:
+יריעות אלגבריותהעתקות בין סכמותהערותתכונותיריעה חלקההעתקה חלקהיריעה סופיתהעתקה קוואזי סופית/העתקה סופית/העתקת אטליריעה אפיניתהעתקה אפיניתיריעה פרויקטיביתהעתקה פרויקטיביתיריעה שלמההעתקה נאותהיריעה פרידההעתקה פרידהאיןהעתקה שטוחההעובדה שהעתקה היא שטוחה, לא אומרת דבר על סיביה (אלו הם האיברים במשפחה המוגדרת על ידי ההעתקה).
זאת מכיוון שכל העתקה לספקטרום של שדה היא שטוחה.
לכן אין אנלוג למושג השטיחות עבור יריעות.
המשמעות של שטיחות מנקודת המבט של הגישה היחסית, נוגעת לאופן התלות של איבר במשפחה בפרמטר (מעין רציפות).איןהעתקה מטיפוס סופילא כל העתקה לספקטרום של שדה היא מטיפוס סופי.
כך שהעובדה שמשפחה המוגדרת על ידי העתקה מטיפוס סופי אומרת משהוא על איברי המשפחה.
אולם, לפי ההגדרה, כל היריעות הם מטיפוס סופי, לכן אין אנלוג לתכונה זו עבור יריעות.כל תכונה מקומית העתקה שטוחה שסיביה מקיימים את התכונה משפטיםמשפט רימן-רוך-הירצברוךמשפט רימן-רוך-גרותנדיקמשפט רימן-רוך-הירצברוך תקף ליריעות אנליטיות ולא רק ליריעות אלגבריות.
משפט רימן-רוך-גרותנדיק הוא גרסה יחסית של המקרה האלגברי של משפט רימן-רוך-הירצברוך.
זו אחת הדוגמאות הראשונת לשימוש בגישה היחסית.
גישה זו לא רק הובילה להכללה של המשפט המקורי, אלא גם להוכחה פשוטה יותר שלו.
אם זאת המשפט המקורי הוכח קודם לכן מבלי להשתמש בגישה היחסית.נוסחת גרותנדיק ליפשיץ (רוב השערות וייל)התחלפות התאמת אלומה לפונקציה עם הדחיפה הנאותהזוהי דוגמה קלאסית לשימוש בגישה היחסית.
לא כל תכונה של העתקה מתאימה להיחשב כתכונה של משפחה.
בדרך כלל מקובל שתכונות של משפחות יציבות לגבי רה-פרמטריזציה, בהתאם אנחנו מצפים מתכונות כאלה להיות יציבות לגבי שינוי בסיס.
תכונות כמו סגירות ופתיחות של העתקה אינן כאלה.
יש גם תכונות יציבות לגבי שינוי בסיס ויכולת להחשב לתכונות של משפחה, אך אין בהן עינין רב ככאלה.
מאידך יש מספר תכונות של סכמות שאינן מתאימות להחשב כתכונות של משפחות, ואין להן אנלוג טבעי עבור סכמות מעל סכמה נתונה .
לדוגמה, רגולריות, נותריות, ובמדה מסוימת גם ממד ואי פריקות.
בהינתן טענה על יריעות אלגבריות,
במקרים רבים, קל יותר להוכיח גרסה שלה עבור העתקות בין יריעות (או סכמות) מאשר את הטענה עצמה.
גרסה כזאת תהיה כללית יותר מהטענה עצמה ולכן תגרור אותה.
הסיבה לכך שקל יותר להוכיח טענה יחסית נעוצה בכך שהיא מאפשרת לנו מקרי ביניים רבים שאליהם אפשר לעשות רדוקציה.
כלי הרדוקציה הנוסף שהיא מאפשרת הוא האינטגרציה.
לפעמים אפשר להוכיח שאם משפחה של יריעות מקיימת את הטענה (וכך גם יריעת הפרמטרים של משפחה זו), אז כך גם האינטגרל שלה.
ברמה הטכנית זה אומר שאם שתי העתקות מקיימות את הטענה אז כך גם הרכבתן.
כיוון שניתן לקבל יריעות מסובכות באמצעות אינטגרלים של משפחות של יריעות פשוטות יותר, הדבר מאפשר להוכיח את הטענה באינדוקציה ליריעות יותר ויותר מסובכות.
זאת מכיוון שיריעות רבות לא ניתן להציג כאינטגרל של יריעות פשוטות יותר.
אולם השילוב עם דה-ויסז' הופך את השיטה לכלי רב עוצמה להוכחת משפטים בגאומטריה אלגברית.
בגאומטריה אלגברית, דה-ויסז' הוא הרעיון שבמקרים רבים ניתן להסיק טענה מסוימת עבור יריעה מקיומה של טענה זו עבור תת-קבוצה פתוחה ב- ועבור המשלים שלה.
בעוד שקשה להציג יריעה כללית כאינטגרל של יריעות פשוטות יותר, קל בהרבה למצוא ב- תת-קבוצה פתוחה (לא ריקה) , אותה ניתן להציג כאינטגרל של יריעות פשוטות יותר.
מכאן ניתן להשתמש בדה-ויסז' כדי להוכיח את הטענה באינדוקציה נתרית.
דוגמה שימושית להצגה של (משפחות של) יריעות כאינטגרל של משפחות פשוטות יותר נתונה על ידי הלמה הבאה:
למה: עבור העתקה של יריעות אלגבריות כך שכל רכיבי הם ממימד חיובי קיימת קבוצה פתוחה צפופה והעתקות כך ש- חלקה, סיביה הם עקומים ו.
למה זו שימושית במיוחד כיוון שהיא מאפשרת (בשילוב עם הגישה היחסית ודה-ויסז') לבצע רדוקציה של טענות על יריעות כלליות, לטענות על עקומים.
לצד למה זו יש עוד טענות המשחקות תפקיד דומה (בשילוב עם הגישה היחסית ודה-ויסז'), לדוגמה, הגרסה היחסית של למת הנורמליזציה של נתר המוזכרת למעלה.
להלן המחשה של השילוב בין הגישה היחסית לדה-ויסז' לצורך הוכחת טענה על יריעות אלגבריות:
מנסחים גרסה יחסית של הטענה עבור העתקות בין יריעות אלגבריות (או סכמות).
לצורך העינין, נכנה העתקה טובה אם היא מקיימת את הטענה הנדרשת.
בהתאם נאמר שיריעה היא טובה אם ההעתקה בינה לנקודה טובה.
המטרה היא להוכיח באינדוקציה (על מימד תחום ההגדרה למשל) שכל העתקה היא טובה.
מוכיחים שיריעה (או סכמה) 0-ממדית היא טובה.
בהקשר של יריעות מעל שדות סגורים אלגברית, הדבר שקול לכך שנקודה היא טובה.
לכן, בדרך כלל מדובר בשלב טריוויאלי.
מוכיחים שעקום פרויקטיבי חלק הוא טוב.
זה בדרך כלל פשוט למדי.
ניתן להשתמש לצורך זה בכלים רבים מגאומטריה אלגברית קלאסית ומתורת העקומים האלגבריים, למשל במשפט רימן רוך.
מוכיחים שעקום חלק הוא טוב.
לפעמים זה נובע מידית מהשלב הקודם, לפעמים זה מוכח באותו האופן.
לפעמים (למשל במקרה של השערות וייל) מדובר בשלב מסובך יותר, שנובע משני השלבים הקודמים על ידי דה-ויסז' (הפוך).
מוכיחים שהעתקה חלקה שסיביה הם עקומים (חלקים) היא טובה.
לעיתים (כמו במקרה של השערות וייל) שלב זה נובע מידית מהשלב הקודם, לעיתים ניתן להוכיחו בצורה דומה לשלב הקודם, ולעיתים הוא דורש הוכחה מסובכת יותר, למשל תוך שימוש בדה-ויסז' לפי טווח ההעתקה ובמקרה הצורך בהתרת סינגולריות.
מוכיחים שהרכבה של העתקות טובות היא טובה.
זו הנקודה המרכזית בה אנו עושים שימוש בגישה היחסית.
מסיקים משלבים 4, 7, 8, והלמה למעלה (באמצעות הנחת האינדוקציה) שעבור העתקה קיימת קבוצה פתוחה צפופה כך ש- היא טובה.
מוכיחים שהטענה הנדרשת מתאימה לדה-ויסז': בהינתן וקבוצה פתוחה , אם ו- הן טובות אז כך גם .
מסיקים את הטענה הנדרשת משני השלבים האחרונים (ומהנחת האינדוקציה).
הגל החדש של הקולנוע הצרפתי היה תנועה קולנועית בשנות השישים של המאה ה-20. הכותבים במגזין "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) החליטו להציג את תאוריית האוטר (auteur) שלהם – הבמאי כמרכז העשייה בסרט – על ידי בימוי סרטים בעצמם.
הם היללו את סרטיהם של ז'אן רנואר וז'אן ויגו.
כותבים לשעבר של המגזין כמו פרנסואה טריפו עם סרטו "400 המלקות" (1959) וז'אן-לוק גודאר עם סרטו "עד כלות הנשימה" (1960) סימנו את תחילת עידן זה.
במאים אחרים מהזרם הם קלוד שברול, ז'אק ריווט, אריק רוהמר ולואי מאל.
סרטי הגל החדש הצרפתי נשאו לרוב אופי אקזיסטנציאליסטי ועסקו בנושאים כמו הדגשת תפקידו של היחיד בקבלת האבסורדיות שבקיום האנושי.
המסרים עצמם לא הועברו רק בעזרת תוכן הסרטים ועלילתם, אלא גם בעזרת טכניקות בימוי וצילום שונות וחריגות יחסית (למשל, צילום מעקב בשוט רציף שנמשך שבע דקות) ששימשו כאמצעי אמנותי להעברת מסרי היצירה המוסרטת.
הבמאים צילמו ברחובות, כשהם דוחים את רעיון הצילום באולפן.
אמצעי תאורה והקלטה היו המצאות ששימשו את הבמאים בהצלחה יתרה, ביניהן מצלמות קלות משקל (או 'מצלמות עט' - ביטוי הנטבע על ידי אלכסנדר אסטרוק.
מבחינתו המצלמה היא כמו עט: הן בנוחיות ובקלות השימוש בה, והן בהיותה כלי ביטוי אישי לבעליה).
סרטי גל חדש רבים מתאפיינים בתנועות הזורמות שבהם, אשר בדרך כלל עוקבות אחר דמויות הסרט לאורך רחובות פריז.
רבים מסרטי הגל החדש הופקו בתקציבים מצומצמים מאד; בדרך כלל צולמו בבתי חברים של יוצרי הסרט.
אותם חברים שימשו במקרים רבים כשחקנים וכצוות צילום, ואילתרו בעזרת מה שהיה נגיש במקום (למשל, השתמשו בעגלת קניות כבסיס למצלמה נעה).
גם מחירו של סרט הצילום היווה שיקול, שהניב תוצאות ייחודיות: בסרטו של גודאר "עד כלות הנשימה", לדוגמה, קיימת תחושה של "קפיצות", מעין הפרעות ברציפות, בחלק מהסצנות בשל העובדה שהן אמנם צולמו כרצף אחד, אבל על שולחן העריכה פשוט נחתכו חלקי סצנות שלא התאימו, לעיתים אף מאמצע סצנה.
לסגנון הגל החדש הייתה השפעה על הקולנוע האמריקאי.
לאחר סרטו של ארתור פן "בוני וקלייד" (1967) החלו במאי "הוליווד החדשה" (New Hollywood) כמו רוברט אלטמן, פרנסיס פורד קופולה, בריאן דה פלמה, ומרטין סקורסזה לביים בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים סרטים שהושפעו מעמיתיהם האירופים.
גם הבמאי האמריקאי הבולט, קוונטין טרנטינו, הודה שהושפע מהגל החדש הצרפתי וכינה את חברת ההפקה שלו A Band Apart על שם סרטו של גודאר משנת 1964.
"הַגַּלְגַּל" היה שבועון בשפה העברית של תחנת הרדיו המנדטורית "קול ירושלים", שהציג את עצמו כ"דו שבועון לבעיות העולם ולקול ירושלים".
השבועון, שנערך על ידי דב קמחי, יצא לאור מטעם "מיניסטריון המודיעין הבריטי, על ידי לשכת המודיעין הממשלתית בירושלים".
שבועון "הגלגל" החל להופיע ב-13 ביולי 1943, והופעתו נמשכה עד סמוך להקמת המדינה.
הוא הופיע אחת לשבועיים עד ל-30 בנובמבר 1944 (גיליון 11 בכרך ב') ומאז התחיל להופיע כשבועון.
"הגלגל" פרסם את לוחות השידורים של התחנה, סקירות על הנעשה בה, תקצירים של הרצאות שניתנו במסגרת שידורי התחנה, ענייני מדע ותרבות, ותמונות שהתקבלו מרחבי העולם, כמו גם מבחר פרשנויות, כתבות מגזיניות וידיעות, שתורגמו לעברית מעיתונים בריטיים כ"דיילי אקספרס" או "האקונומיסט".
היה זה השבועון המצויר השני, לאחר "העולם הזה" שהופיע ביישוב, הכולל צילומים ואיורים.
בשל האמצעים שהועמדו לרשותו על ידי השלטונות, הודפס השבועון על גבי נייר משובח וצילומיו היו איכותיים.
"הגלגל" לא הסתפק בסיקור חדשות ובנעשה ברדיו, אלא סיקר באופן נרחב את חיי התרבות בארץ, ונתן ליוצרים מקומיים במה להעלאת יצירותיהם.
פורסמו בו סיפורים פרי עטם של מחברים מבני היישוב (בכללם סיפור מפרי עטו של יצחק נבון, לימים נשיא מדינת ישראל, ושל חנוך ברטוב שפרסם בשבועון את ביכורי יצירתו).
בשל כל אלה זכה השבועון לתפוצה רבה.
סגן העורך של "הגלגל" היה יוסף חריש, לימים היועץ המשפטי לממשלת ישראל.
הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי הוא כינוי לקבוצה של להקות מטאל בריטיות שהושפעו מלהקות בריטיות משנות ה-70, כמו בלאק סבאת', ג'ודס פריסט, יו.אף.או.
ודיפ פרפל וסימנה את התחייה מחדש של המטאל באנגליה בתחילת שנות ה-80.
התנועה שילבה אלמנטים מהמטאל הבריטי יחד עם אלמנטים מן הפרוג והפאנק הבריטים והייתה פופולרית מאוד בזמנה, גם בשוק האמריקני.
הגל החדש של הרוק הכבד הבריטי הקיף מאות להקות שקמו בשנים 1980–1984 (רובן לא שרדו), כשהמפורסמות שבהן הן איירון מיידן, דף לפרד ודאיימונד הד.
להקות אלו היו הלהקות שהגדירו את ההבי מטאל הקלאסי, המאופיין ביצירות ארוכות ומורכבות, נגינה כבדה ואגרסיבית אך מלודית, שירה מלודית בקול חזק וגבוה, מיקוד על הרמוניה בין שתי גיטרות, ריפים אגרסיביים וסולואים ארוכים, טכניים ומהירים של גיטרה חשמלית.
להקות אמריקניות שהשתייכו לגל הגלאם מטאל כמו Guns N' Roses, מוטלי קרו ופויזון הושפעו מאוד מה-NWOBHM.
הגל השני של הפמיניזם מתייחס לתקופה של פעילות פמיניסיטית שנמשכה לאורך שנות ה-60 עד לסוף שנות ה-80 ברחבי העולם.
בעוד הגל הראשון של הפמיניזם, שהתרחש במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, התמקד בהיבט החוקי של זכויות האישה (זכות הצבעה לנשים, זכות הקניין), בגל השני הורחב העיסוק למגוון תחומי חיים, כגון מיניות, משפחה, עבודה, ואי-שוויון בחוק ודה-פקטו.
הגל השני של הפמיניזם הביא לשינויים משמעותיים בתרבות המערבית, כגון חקיקה נגד אונס בנישואים, הקמת מקלטים לנשים, שינויים בחוקי משמורת ילדים וחוקי גירושין, שאיפה לשוויון, ואינטגרציה משמעותית יותר של נשים במקומות העבודה ובפעילויות ספורט.
בתרבות המערבית, שנות ה-50 התאפיינו בניגודים בולטים בחיי המשפחה: מצד אחד, תופעת ה"בייבי בום" והנישואים המוקדמים (ב-1958 נישאו יותר בנות בגילאים 15-19 מאשר בכל קבוצת גיל אחרת) אילצו נשים רבות להישאר בבית כדי לגדל את ילדיהן.
מצד שני, אורח החיים הצרכני שהתפתח גרם להגדלה משמעותית בהוצאות הכספיות, דבר שעודד לנשים רבות לצאת לעבודה כדי להרוויח הכנסה שנייה.
תוך עשרים שנים (מ-1940 ועד 1960) הוכפל מספר הנשים הנשואות העובדות מחוץ לבית.
עם זאת, נתונים אלו לא הוזכרו באמצעי התקשורת; העיתונים והפרסומות המשיכו להציג את דמות האישה כעקרת בית שכל חייה סובבים סביב בעלה וילדיה.
גם אחוזי הגירושים ועבריינות הנוער שעלו באופן משמעותי במהלך שנות ה-50 לא השפיעו על כלי התקשורת ומערכות החינוך.
מצב זה החל להשתנות בין השאר בעקבות פעילותה של הסופרת והפילוסופית הצרפתייה סימון דה-בובואר; ספרה "המין השני" התפרסם ב-1949 בצרפת (וב-1952 בארצות הברית) וגרם להד חברתי ותקשורתי ברחבי העולם.
בספרה טוענת דה-בובואר ש"אישה אינה נולדת אישה, אלא נהיית אישה" - אישה לא נולדת עם תכונות "נשיות" (כגון צניעות, כניעות ועדינות), אלא הופכת לכזאת בשל החינוך והתרבות של העולם הגברי.
עוד טענה דה-בובואר שהשלטון הפטריארכלי אינו "טבעי", אלא תוצאה של כוחות חברתיים ושל כפייה מגדרית, וכי כיום בחברה האישה מוגדרת לעומת הגבר ולא כישות נפרדת ועצמאית.
ספרה של דה-בובואר נחל הצלחה ונחשב עד היום כאחד מספרי היסוד בנושא מעמד האישה.
דה-בובואר עצמה, שמעולם לא התחתנה ולא ילדה ילדים, הפכה לסמל של אישה עצמאית הקובעת לעצמה את גורלה.
בשנת 1963 יצא "המסתורין הנשי", ספרה של בטי פרידן, עיתונאית ואם לשלושה ילדים.
הספר העלה בגלוי את הטענה כי יש תחושת החמצה וייאוש שחשות נשים רבות ברחבי העולם.
פרידן טענה שתחושה זו לא נובעת מכישלון אישי, כי אם מתופעה חברתית הנובעת ממודל "רצוי" של אישה כפי שמוצג בתקשורת ובמערכת החינוך.
אחד מההישגים החשובים של הארגונים הפמיניסטים היה הקמתה של הוועדה לשוויון זכויות בתעסוקה (EEOC) בארצות הברית.
הוועדה שימשה ככתובת לתלונות של נשים על אפליה על רקע מיני במקומות העבודה.
עם זאת, הוועדה לא הוסמכה להעניש או לתבוע את המפלים לרעה, ולכן, למרות שהוגשו אלפי תביעות כבר בשנים הראשונות לקיומה, לא עשתה הוועדה דבר מלבד לשמש אוזן קשבת.
רק בשנת 1972, אחרי לחץ מצד הנשים, החלה הוועדה לפעול ורשמה הישגים רבים.
אחרי תסיסה רבה במשך מספר שנים, פרצה המהפכה ב-1966. בשנה זו הקימה בטי פרידן את "הארגון הלאומי לנשים" (NOW).
מטרתו של הארגון, שהחל עם 300 חברות והגיע ל-1,200 תוך שנה אחת בלבד, הייתה "להביא את הנשים להשתתפות מלאה בחברה האמריקנית תוך מימוש כל הזכויות והחובות הנובעות מהיותן שותפות שוות לגברים".
הארגון אף כתב סעיף על "זכותה של האישה לבחור ולשלוט בהריונות שלה" - כלומר נגישות לאמצעי מניעה והפלות, נושא שנוי במחלוקת בחברה האמריקאית.
הארגון קיים משמרות מחאה והפגנות בעד אכיפת החוק האוסר על אפליה מינית בעבודה, ודאג לחינוך והטפה לזכויות האישה.
"הארגון הלאומי לנשים" ייצג את הזרם הליברלי של הפמיניזם.
הזרם הליברלי דגל בשוויון זכויות בין נשים לגברים, ושם דגש על תיקון האפליה החברתית כלפי נשים וביעור העמדות הסקסיסטיות והדעות הקדומות שרווחו בשנים אלו.
הזרם השני הבולט ב"גל השני של הפמיניזם" היה הפמיניזם הרדיקלי.
זרם זה מיקד את עיקר מאבקו בשליטה הגברית, ובייחוד בתא המשפחתי - נשות הזרם הרדיקלי האמינו שהתא המשפחתי הוא מיקרוקוסמוס של החברה כולה, ולכן רצו לשנות את התפקידים המקובעים של בני המשפחה, בתקווה שכך ישתנו יחסי הכוחות בין המינים בחברה כולה.
הבדל נוסף בין הפמיניזם הליברלי לרדיקלי היה בהגדרות ובמילים: בעוד הפמיניזם הליברלי דיבר על "אפליה" לעומת "שוויון", התבטאו הפמיניסטיות הרדיקליות במילים קיצוניות יותר ודיברו על "דיכוי" ו"שחרור".
מילים אלו מייצגות עמדה שרואה בתעמולה וההסתה נגד הנשים כדיכוי מכוון של הגברים, שרצונם להמשיך ולשלוט בעולם.
רוב נשות הזרם הרדיקלי, כמו גם חלק נרחב מבנות הזרם הליברלי, היו פעילות עד אמצע שנות ה-60 בתנועות לזכויות האזרח ובארגוני שלום; אלא שגם שם נתקלו הנשים באפליה על רקע מינן, כאשר נשלחו לבצע תפקידים "נשיים" (כתיבת הודעות, הדפסת מנשרים והכנת קפה), ולא נתנו להן לשאת דברים בוועידות של התנועות.
כאשר ניסו הנשים בארגון "סטודנטים למען חברה דמוקרטית", למשל, לדבר על מעמדן של הנשים בתוך התנועה, הן נתקלו בצעקות משפילות, קללות ואף ביטויים גסים.
שולמית פיירסטון הקנדית ממוצא יהודי, הייתה חברה בארגון שמאל המטיף לשלום, ולאחר שתי ועידות בהן ספגה דחייה כשניסתה לדבר, הקימה תנועה פמיניסטית לנשות ארגוני השמאל.
כמו כן הוציאה פיירסטון ספר פמיניסטי ידוע, "הדיאלקטיקה של המין: הטענה בעד מהפכה פמיניסטית" ב-1970.
קבוצות של נשים פמיניסטיות רדיקליות נהגו בתקופה זו להתאסף, לדבר על מצבן ולתכנן את צעדיהן העתידיים.
שיחות אלו הפכו לפופולריות מאוד, ונשים רבות נחשפו לדעותיהן של התנועות הרדיקליות דרכן.
משיחות אלו הבינו הנשים כי הבעיות האישיות שלהן הן בעיות משותפות, ולכן, טענו הרדיקליות, על הנשים לשתף זו את זו בצרותיהן, כדי להשתחרר מרגשות התסכול והאשמה שמכרסמות בהן.
הן טענו כי הגברים לא יוותרו על עמדות המפתח בהן הם מחזיקים, ולכן אין לראותם כבני ברית אפשריים, אלא כחלק מהבעיה, ואף כאויבים.
מתוך תנועה זו נולדו זרמים של פמיניזם בדלני, וכן לסביות פוליטית.
זאת בניגוד לזרם הליברלי, שראה בגברים כבני ברית ושמח לצרפם לארגון; פרידן חששה שהאידאולוגיה של שנאת גברים ולוחמה מינית תמנע מנשים רבות להצטרף לארגונה, ולכן שיוותה לארגונה מראה שמרני יותר, ואף גרמה להדרה של נשים להט"ביות מתוכה.
בשנת 1968 התקיימה הפגנה של כ-200 פמיניסטיות רדיקליות, רבות מהן מהקבוצה "נשים רדיקליות בניו יורק" (New York Radical Women) נגד תחרות "מיס אמריקה", בה הן טענו כי "נשים הן בני-אדם, לא חיות", ו"האם מייק-אפ יכול להסתיר את פצעי הדיכוי?".
המפגינות הציבו פח אשפה שזכה לתואר "פח האשפה של החירות", וזרקו אליו כל דבר הנחשב לסממן נשי - נעלי עקב, גיליונות של הירחון הפורנוגרפי "פלייבוי", מטליות כלים, מחוכים וחזיות.
ההפגנה יצרה הד תקשורתי, סוקרה בהרחבה בעיתונות, ואף זכתה לכותרת "הנשים המשוחררות שורפות חזיות".
באותה שנה קם גם הארגון W.I.T.C.H, שבשל ראשי התיבות נודעה בשם "מכשפה".
חברות המכשפה ארגנו טקסים והפגנות שנויים במחלוקת, כגון מסע הלוויה לקבירת "הנשיות המסורתית", וקבלת פנים לנשים שהגיעו ליריד הכלות בניו יורק בשירת "הנה באה השפחה" (במקום "הנה באה הכלה" המסורתי).
המהפכה הפמיניסטית התרחשה גם מחוץ לארצות הברית בתקופה זו.
בבריטניה התרחשו ב-1968 עשרות שביתות במפעלים תחת הסיסמה "שכר שווה תמורת עבודה שווה".
שנה אחר כך, ב-1969, מילאו אלפי נשים את כיכר טרפלגר בלונדון וקיימו את אחת ההפגנות הגדולות בתולדות המהפכה הפמיניסטית.
בצרפת הוקמה ב-1968 קבוצת הנשים "נשי-גברי-עתיד" הרדיקלית, שעסקה ביחסים בין המינים.
הגל השני של המהפכה הפמיניסטית שהחלה בשנות ה-60 נמשך כ-20 שנה, ובו נאבקו הנשים לשינוי מעמד האישה בתוך המשפחה והתעמולה נגד הנשים.
הגל השני הגביר את המודעות בעולם לגבי דיכוין של נשים, ותרם למגמת השינוי בחלוקת התפקידים בתוך התא המשפחתי, כאשר נשים החלו לתפקד גם כמפרנסות במסגרת המשפחה.
הגל הראשון היא סדרה בדיונית שצולמה בין השנים 1998–2001 בקנדה.
עלילת הסדרה מדברת על פלישה של חייזרים לכדור הארץ, שנחזתה על ידי נוסטרדמוס, ובניסיונות לעצור אותם, סדרה זו היא נציגה בולטת של הז'אנר המיסטי.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ AXN.
קייד פוסטר הוא גנב שמתמחה בפריצת מנעולים.
בעקבות נישואיו להאנה הוא חוזר למוטב.
יום אחד נרצחת אשתו והוא מואשם על ידי המשטרה ברציחתה.
הוא בורח מהמשטרה ופוגש את אדי נמבאלאוס (שמכונה "אדי המטורף"), גאון מחשבים פרנואיד שמאמין בנכונתם של תאוריות קשר רבות שמתגורר בקרוון ומוציא לאור כתב עת מקוון "פרנואיד טיימס" ביחד מגלים פוסטר ואדי שהתחילה פלישה של חייזרים לכדור הארץ ושהדברים רמוזים בנבואות לא ידועות של נוסטרדמוס.
מתברר להם שקץ העולם יגיע בשלשה שלבים ("גלים") שכל אחד מסמל שליטה יותר גדולה של החייזרים בכדור הארץ עד לשליטתם המוחלטת והפיכת כל בני האדם לעבדים.
מתברר להם שנוסטרדמוס השאיר הנחיות איך להנצל מאותם חייזרים על ידי "האדם שבורך פעמיים" שהוא, לפי הנבואה, קייד פוסטר.
פוסטר, שבתחילה בא בתחושה של שליחות למצוא את רוצחי אשתו הולך והורס ניסויים של אותם חייזרים (המכונים "גווה" - Gua).
לאחר שמוצא והורג את רוצח אשתו ממשיך פוסטר בהריסת ניסויי החייזרים מתוך תחושת שליחות של הצלת האנושות.
הוא אמנם נמצא בעמדת נחיתות, מצד אחד הוא לא יכול לסמוך כמעט על אף אחד שהרי כל אחד יכול להיות שהוא "גווה" וגם הוא מתקשה להשיג ראיות על מנת לשכנע את האנשים שהגווה קיימים ונמצאים איתנו ומצד שני הוא מבקש על ידי המשטרה באשמת רצח אשתו.
בין היתר מתורצת בין אנשי הגווה אי הריגתו המיידית של פוסטר בכך שיש לו מושג על הניסויים השונים שעושים הגווה דרך ספר הנבואות הלא ידועות של נוסטרדמוס והספר מוסתר.
אם יהרגו אותו מישהו אחר שימצא את הספר יוכל להכשיל את הניסויים שלהם ולכן חלק מהגווה עסוקים בניסיון למצוא את הספר.
הגווה הם גזע חייזרים השוכן בכוכב רחוק מכדור הארץ.
בעקבות מלחמות עם גזעי חייזרים אחרים וניצחונם הופכים הגווה לגזע קשוח ומנרדפים הופכים לרודפים.