tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האחיינים הגדולים שלו, דייוויד וג'ונתן סומן, הקימו ספק שירותי אינטרנט בקניה בשם AccessKenya Group.
אחיינו הגדול השני, מארק סומן, הוא איש אירוח מצליח והקים את "The Conduit" - קהילה שהתמקדה בשינוי חברתי חיובי.
סומן נפטר בלונדון, אנגליה באוקטובר 1984.
ישראל עבדיך הוא פיוט ליום הכפורים מאת רבי אברהם אבן עזרא.
הפיוט פותח את סדר הסליחות הנאמרות בתפילת מוסף של יום הכפורים בקהילות הספרדים.
בפיוט ששה בתים, ובכל בית שלושה טורים המסתיימים בחרוז קבוע.
הפיוט שקול במשקל ההברתי-דקדוקי, ובכל שורה בו ישנן שתים-עשרה תנועות.
הצלעית הראשונה בכל בית היא: , ביטוי הלקוח מתחינת משה אל אלוהים אחרי חטא העגל, שלא ישמיד את עם ישראל.
או מ, שם מתחנן הנביא: .
כל טור שלישי פותח במילים .
בחלק מהדפוסים, לאחר כל בית נאמרת השורה:
הלקוחה מתוך י"ג מדות של רחמים, לב סדר הסליחות, בהם נאמר: .
המובאה מדגישה את המדה לפיה האל יגמול חסד לעם ישראל.
הפייטן מתאר את תפילתם ואת שפלותם הגשמית והרוחנית של עם ישראל, המתקבצים לתפילה בבית הכנסת לתפילת מוסף של יום הכפורים מבקש מאלוהים שיקבל את התפילה, כאילו הייתה קרבן המוקרב אליו.
הפיוט מתמקד בכך שהתפילה באה במקום הקרבנות, רעיון המופיע בתלמוד הבבלי, ונפוץ בשירת ימי הביניים.
הפייטן משווה את תפילתם של ישראל למספר סוגי קרבנות: הוא פותח בקרבן מוסף, המתאים לתפילה אותה הוא פותח, בבית א'.
לריח ניחוח, המופיע בפרשת ויקרא לגבי כמעט כל הקרבנות וכן לגבי קטורת הסמים בבית ב', לקרבן עולה ונסכים בבית ג', לקרבן שלמים בבית ד', ולקרבן מנחה, הדל מכולם ומושווה לריקנות המעשים הטובים של עם ישראל, בבית האחרון.
יש שכתבו שכוונת הפייטן בשורה החותמת כל בית, היא לבקש מהאל שינצור את הקרבנות אותם הקריבו האבות, בעת תפילת הבנים.
רבי ישראל סג"ל פרנקל (או: ישראל הלוי קאפעלמאן, או: ישראל קאפלש; בערך ה'ת"ג – י"ב באב ה'תנ"ו, 10 באוגוסט 1696) היה מגולי גירוש וינה, ונדבן יהודי אוסטרי, מרא דאתרא, אב"ד וראש ישיבה.
כיהן ברבנות בגרמניה, מוראביה ובליטא.
נולד בווינה שבממלכת הבסבורג (כיום אוסטריה) לרבי יעקב קאפיל סג"ל פרענקיל גביר ושתדלן חשוב בעיר ולצארטל.
בשנת תכ"ג נישא לחיילה בת ר' יהודה רייז מפיורדא, תושב ווינה.
למד אצל רבי יעקב ז"ק בן רבי בנימין זאב ווילנער אשכנזי (אביו של רבי צבי הירש אשכנזי בעל חכם צבי), שהיה תלמידו של רבי יעקב מלובלין (אביו של הרבי ר' העשיל).
לפני שנת תכ"ו שימש כראש ישיבה בבית מדרש שהקים אביו, לצד הרב אפרים הכהן (רב קהילת אובן) מחבר ספר שער אפרים.
ביתו היה פתוח לתלמידים ולתמיכה בתורה, והוא החזיק לומדים רבים מכיסו.
בשנת 1670 (ה'ת"ל) בעקבות גירוש וינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עבר עם משפחתו לפיורדא.
שם כיהן כדיין וכר"מ, עד שנת ת"מ, בסביבות שנת ת"מ נתקבל לרבנות בעיר העלישויא.
בערך בשנת תמ"ח היה ר"מ ואב"ד באונגריש-ברוד, ומשם הלך לפינסק.
בשנת תנ"ו חזר לגרמניה ושימש כאב"ד בעיר הייצפלד (היידינגספעלד) ומדינת וירצבורג, נפטר ביום שישי, י"ב באב ה'תנ"ו, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר אללרסהיים .
בשנת תנ"ו מכר למחותנו שמואל אופנהיימר את בית הקברות היהודי ברוסאו שרכש עם אחיו ר' יצחק זעקיל סג"ל וגיסו רבי חגי חנוך לאחר גירוש וינה.
תיקן נוסח מיוחד של מי שברך למי שנזהר משתיית סתם יינם.
בספר זיכרון של בית הכנסת הישנה בפיורדא נכתב עליו:
ר' משה מיינסטרס, מחבר הספר "פנים מסבירות" כתב עליו בהקדמתו:
הרב שמעון (חתן הקצין רבי בער אופנהיים מוורמייזא), אב"ד גראפפעלד, וגליל שווארצנבערג (או, במגילת יוחסין למשפחת פרנקל הירצפעלד, הייצפעלד=היידינגספעלד), ואחר מות אביו, היה אב"ד ווירצבורג והמדינה.
רבי יששכר בערמן, אב"ד קיצינגען.
אסתר - אשת ר' יצחק סג"ל, אב"ד איטינגן.
רבי שניאור פייבש ב"ר יוסף, אב"ד קראמוי, וויצנהויזן.
בנו הוא ר' יששכר ברמן בעל "מטה יששכר", מפיורדא.
אחיותיו: אסתר - אשת ר' בנימן וואלף ב"ר אנשיל בן הרב אהרן שמעון שפירא אב"ד ור"מ דפראג, וריטשל - אשת ר' חגי חנוך אב"ד במברג, הנאו.
יצר ועיצב את האנדרטה "הזעקה" לזכר י"א הספורטאים שנרצחו באולימפיאדת מינכן, הנמצאת במכון וינגייט, נתניה.
במלחמת השחרור תיקן את הרובים בגדוד שבו שירת.
הוא התגורר כחבר בקיבוץ דליה.
רוב פסליו עשויים מיציקות ברונזה ואבן מלאכותית.
בהמשך חייו עבר להתגורר ביפו.
הוא למד במכון לאמנות פלסטית בבת ים.
בשנת 1967 הציג במוזיאון בת ים ביחד עם הצייר נחום גלבוע.
בדצמבר 1970 הציג פסלים בתערוכה החמישית שלו שנערכה בגלריה עידן כ"ץ בתל אביב.
ב-15 ביולי 1977 הוסר הלוט מעל אנדרטה שייצר לזכרם של 11 הספורטאים שנרצחו באולימפיאידת מינכן.
היצירה מציגה ידיים כבולות בשרשראות ופה זועק לשמיים ומבקש עזרה.
האנדרטה מוקמה ליד הרחבה של אולם הי"א במכון וינגייט.
עם הזמן האנדרטה הועברה למקום בולט ומרכזי יותר.
בשנת 1967 זכה בציון לשבח בטקס פרס מקס נורדאו
בשנת 1971 זכה בפרס מקס נורדאו
ישראל סמית' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינתו בשנים 1791–1797, ובשנים 1801–1803, לאחר מכן ועד 1807 כסנאטור מטעמה, ולאחר מכן ועד 1808 כמושל ורמונט הרביעי.
ישראל סמית' נולד בסאפילד שבמושבת קונטיקט, כבנם של דניאל סמית' ואנה קנט, שם עברה עליו ילדותו.
הוא למד באוניברסיטת ייל, שם סיים את לימודיו ב-1781. לאחר מכן הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת אחיו, נוח סמית', התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בעיירה רופרט שבוורמונט.
ב-1783 נשא סמית' לאישה את אביה דגלס, ולשניים נולדו שני בנים.
סמית' החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1785 כאשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט.
הוא כיהן בו שוב בשנים 1788–1791. במהלך תקופה זו הוא היה פעיל בפתרון סכסוך הגבולות של ורמונט עם המדינות השכנות, ושימש כנציג בוועידת החוקה של ורמונט, בה אשררה ורמונט את חוקת ארצות הברית.
ב-1790 עבר סמית' להתגורר בעיירה ראטלנד שבוורמונט.
ב-1791 כאשר הייתה ורמונט למדינה בארצות הברית, התמודד סמית' על אחד המושבים של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ההתמודדות הייתה בינו לבין מתיו ליון ובין אייזק טיצ'נור.
סמית' הגיע למקום השני עם 35 אחוזים מהקולות בסבב ההצבעה הראשון, אך בסבב ההצבעה הסופי ניצח את ליון.
סמית' ייצג את מחוז ההצבעה הראשון של ורמונט לקונגרס בשנים 1791–1797. בשנים 1792 ו-1794 ניסה ליון להתמודד בבחירות נגד סמית' ללא הצלחה, אך ב-1796 ניצח אותו.
בזמן זה היה סמית' חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ב-1797 כיהן סמית' לזמן קצר כחבר בית הנבחרים של ורמונט.
באותה שנה הוא היה לנשיא בית המשפט העליון של ורמונט, אך התפטר בשנה שלאחר מכן.
ב-1800 נבחר סמית' שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא כיהן עד 1803.
ב-1802 נבחר סמית' לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו בשנים 1803–1807. שש פעמים התמודד סמית' מול אחד מיריביו הפוליטיים הוותיקים, אייזק טיצ'נור, בבחירות על משרת מושל ורמונט.
חמש פעמים לא עלה בידו לנצח, אך בסופו של דבר, בבחירות של 1807 הוא הביס אותו ונבחר כמושל.
סמית' התפטר אז מהסנאט וכיהן כמושל במשך שנה מאוקטובר 1807 ועד אוקטובר 1808, אז הוא נוצח שוב על ידי טיצ'נור ששב לכס המושל.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב סמית' לראטלנד וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
ישראל סמית' נפטר בראטלנד ב-2 בדצמבר 1810, בגיל 51. הוא נטמן בבית הקברות ווסט סטריט שבעיירה.
ישראל סינגר (נכתב גם כישראל זינגר, נולד ב-29 ביולי 1942, בניו יורק) הוא חוקר מדע המדינה יהודי-אמריקאי, שכיהן כמזכיר הכללי של הקונגרס היהודי העולמי בשנים 1986–2001 ויו"ר חבר הנאמנים של הארגון עד 2006, שהואשם במעילה בכספי הארגון.
סינגר גדל בברוקלין, בן לפליטים אוסטרים.
אחר כך למד מדע המדינה, עלה לישראל ולימד באוניברסיטת בר-אילן.
בהמשך חזר לארצות הברית והחל לעבוד כיועץ פוליטי.
בין השאר ב-1976 שימש כיועץ לנשיא ג'רלד פורד אחר־כך בעיריית ניו יורק.
במקביל גם עבור הקונגרס היהודי העולמי.
ב-1979 מונה למנכ"ל הסניף האמריקאי של הקונגרס היהודי העולמי, והוא שימש כמזכ"ל הארגון העולמי כולו בין השנים 1986 ל-2001. באוקטובר 2001 מונה ליו"ר חבר הנאמנים של הארגון.
בשנת 2002 נבחר לנשיא הוועידה לתביעות חומריות יהודיות נגד גרמניה, "ועידת התביעות".
ביוני 2002 מונה ליו"ר הוועדה היהודית הבינלאומית להתייעצויות בין-דתיות (IJCIC).
ב-11 בינואר 2006 נאלץ להתפטר מתפקידו בקונגרס היהודי העולמי, בישיבת המליאה שלו שנערכה בבריסל, עקב חדשות לאי-סדרים כספיים.
נבחר לו מחליף וסינגר קיבל תפקיד, ללא אחריות כלכלית, כיו"ר ועדת המדיניות של הקונגרס היהודי העולמי.
סינגר הוא ממייסדי "יחד-אין אונום", ארגון שנוסד על ידי הכומר פטריק דבואה, ופועל למען איתור, זיהוי, חשיפה ותיעוד של אתרי השמדה וקבורה המוניים של מאות אלפי יהודים שנורו למוות בתקופת השואה על ידי חיילי האיינזצגרופן.
הוא מלמד מדע המדינה אוניברסיטת טורו בניו-יורק.
סינגר היה פעיל ותומך למען קורבנות השואה.
כיו"ר ארגון יהודי עולמי להשבת רכוש, הוא ניהל מאמצים לפיצוי כספי לניצולי שואה.
כיהן גם כסגן יו"ר מועצת יד ושם.
אחר כך נחשף שאת הכסף העבירה הסוכנות היהודית לקונגרס היהודי העולמי, שתחילה נטען כי הועבר למטרת תשלום פנסיה לסינגר ולעובדים נוספים.
ליבלר אולץ לפרוש מתפקידו בעקבות התלוינה וסינגר אף הגיש תביעת דיבה נגדו, אולם ביוני 2005 הפכה חקירת התובע הכללי לרשמית.
בתחילת 2006, הגיע מועצת הקונגרס העולמית לפשרה עם משרד התובע הכללי של מדינת ניו יורק בנוגע לחקריה.
ההסכם שנחתם מנע מסינגר כל תפקיד ניהול פיננסי או פיקוח עתידיים בו, וחייב אותו להחזיר 132,000 דולר מכספים שחולקו שלא כדין לארגון.
דו"ח החקירה האשים את מועצת הקונגרס העולמית ב"תשלומים לא הולמים" ובקרות רפות, אך לא מצא "התנהגות פלילית" והדגיש כי הליקויים "לא פגעו במשימה המרכזית" של מועצת הקונגרס העולמית ולא גרמו לאובדן נכסי צדקה.
לאחר ההסדר, מונה סינגר לעמוד בראש מועצת מדיניות חדשה (קבוצת ייעוץ) של מועצת הקונגרס העולמית.
במרץ 2007, נשיא מועצת הקונגרס העולמי, אדגר ברונפמן, הודיע כי סינגר מפוטר מתפקידו כיו"ר מועצת המדיניות.
סינגר הכחיש כל עבירה, וכינה את ההאשמות "חסרות בסיס".
ב-17 באוגוסט 2007, הוגשו תביעות משפטיות על ידי ברונפמן ועל ידי מועצת הקונגרס העולמי לבית המשפט העליון של מחוז ניו יורק; תביעתו של ברונפמן טענה כי "סינגר לא החזיר יותר מ-500,000 דולר בהלוואות אישיות הנובעות מחקירה משנת 2004 של התובע הכללי של מדינת ניו יורק בנוגע לכספי מועצת הקונגרס העולמי".
כתוצאה מחקירה זו, סינגר נדרש להחזיר יותר מ-300,000 דולר לארגון.
תביעת מועצת הקונגרס העולמי טענה כי סינגר "מעולם לא החזיר רכוש של מועצת הקונגרס העולמי כגון מחשבים, טלוויזיות, טלפונים סלולריים ומכשירי בלקברי, בסכום של 19,500 דולר".
בעקבות החשיפה הודיעה "ועידת התביעות" כי היא מפסיקה את תמיכתה השנתית בעמותת "מצעד החיים".
רבי ישראל פרידמן מרוז'ין (5 באוקטובר 1796, ג' בתשרי ה'תקנ"ז – 9 באוקטובר 1850, ג' בחשוון ה'תרי"א), המכונה "הרוז'ינר", "הרוז'ינאי", "האדמו"ר מרוז'ין" או "מלך ישראל מרוז'ין", היה מייסד חסידות רוז'ין שהיא חסידות אב למספר ענפי חסידות.
נולד בעיירה פראהבישט שבפלך פודוליה של האימפריה הרוסית (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז ויניצה של אוקראינה), בג' בתשרי תקנ"ז, לרבי שלום שכנא בן רבי אברהם המלאך, ולחוה בת מלכה בת רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל ה"מאור עיניים".
כשהיה בן שש נפטר אביו, והוא גודל וחונך על ידי אחיו, רבי אברהם מפראהביטש.
בגיל שבע התארס עם שרה, בתו של רבי משה שהיה ראש ישיבה בברדיצ'ב ואחר כך היה רב בבוטושאן (בנו של רבי אליעזר ראש ישיבה בפינסק), ובגיל 13 התקיימה חתונתו בבוטושאן.
בגיל 16 נפטר אחיו רבי אברהם, ורבי ישראל נתמנה כממלא מקומו.
את תחילת כהונתו כאדמו"ר עשה בפראהביטש, עיר מגורי אביו, משם עבר לסקווירא ומשם לרוז'ין (Ружин) - עיירה בווהלין בפלך ז'יטומיר כ-70 ק"מ דרומית לז'יטומיר, שעל שמה נתפרסם הוא ושושלתו אחריו.
לאחר פטירתו של רבי משה צבי מסאווראן היה רבי ישראל לגדול אדמור"י אוקראינה בדורו והשפעתו הייתה עצומה בכל מזרח אירופה.
הוא נודע באורח-חייו המפואר והמלכותי שלדבריו נועד להדגיש את מעלת ישראל, שהם בני מלכים.
אצל חסידיו הדבר נודע כ"דרך המלכות" או "חסידות מלכותית" ("מלכות'דיגע חסידות) - אורח חיים שאותו אימצו אדמו"רים רבים בעקבותיו, בין במוצהר ובין שלא במוצהר (המונח "חצר" בהתייחס לקהילה חסידית מקורו בחסידות רוז'ין).
הוא היה מראשוני האדמו"רים שבנו ארמונות והתלבשו באלגנטיות אירופאית (הוא לא לבש לבן, שהיה אז לבוש האדמ"ורים) - בכך המשיך את דרכו של אביו.
הוא לא התפלל עם חסידיו אלא ביחידות בחדר צדדי הצמוד לבית המדרש, המכונה "דאוונען שטיבל" (חדר תפילה).
הוא נהג לנסוע במרכבה מפוארת.
הנהגתו התמוהה הייתה מנומקת על ידו שזה "הטעיית הסטרא אחרא" וירידה ל"קליפות" על מנת לדלות "ניצוצות".
על אף אורח חייו הראוותני הוא עצמו היה מתנהג בקדושה ובפרישות, הדבר התבטא בעיקר בכמות אכילתו הזעירה ובמיעוט שינתו.
הוא העיד על עצמו (כרבי יהודה הנשיא בשעתו): "לא נהניתי מהעולם הזה כלל".
עוד דבר שבזכותו התפרסם הרוז'ינר היה בשל דבקותו המתמדת בה'.
כל דבריו ואפילו תנועותיו היו מדודים ושקולים בפלס ונעשו מתוך דביקות ומתינות מיוחדת שהביאה להתפעלותם של צדיקי דורו.
באביב של שנת תקצ"ח, בעקבות הלשנה, נאסר על ידי שלטון הצאר.
הוא הואשם שציווה להרוג שני מוסרים (יהודים שהיו מלשינים לשלטון על העלמות מס בקרב הקהילה היהודית ועל חייבי-גיוס לא רשומים במפקד אוכלוסין).
לאחר פטירת אשתו שרה, בשנת ה'תר"ז, נישא למלכה, אלמנת רבי הירש מרימנוב.
רבי ישראל נפטר בג' בחשוון ה'תרי"א, ונטמן בעיירה סדיגורא בה התגורר בסוף חייו.
אדמו"רים רבים היו נוהגים לנסוע אליו, בהם רבי משה מקוברין רבי חיים מצאנז ורבי דוד מלובין שהחזיק את עצמו לתלמידו ואפילו חסידי פולין הקונגרסאית ובכללם תלמידי רבי מנחם מנדל מקוצק נסעו אליו.
מסופר גם שרבי שמשון רפאל הירש מפרנקפורט גם נסע אליו כדי להכירו.
רבי שלום יוסף פרידמן מסדיגורה ממלא מקום אביו בסדיגורה למשך כעשרה חודשים.
רבי אברהם יעקב מסדיגורה, אדמו"ר בסדיגורה לאחר פטירת אחיו רבי שלום יוסף
רבי דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב - מייסד חסידות צ'ורטקוב
רבי דב בער פרידמן מ.
רבי מנחם נחום פרידמן מייסד חסידות שטפנשט.
רבי מרדכי שרגא פרידמן מהוסיאטין - מייסד חסידות הוסיאטין.
גיטל - אשת רבי יוסף מנזון, בניהם רבי לוי יצחק מנזון מייסד חסידות אוז'ירן ורבי חיים דוד מייסד חסידות בראדי.
חיה מלכה - אשת רבי מנחם מנדל בנו של רבי יצחק מאיר מזינקוב ובזיווג שני אשת רבי יצחק טוורסקי מסקווירא.
לאה - אשת רבי דוד הלפרין מברדיטשוב, בנם רבי שלום הלפרין מייסד חסידות וסלוי.
בנם השני היה רבי מרדכי חתן רבי שבתי מקישינב.
חתנם היה רבי שלמה בן אחיה/גיסו רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה.
מרים - אשת האדמו"ר מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ (ה"צמח צדיק").
דברי תורתו פורסמו בספרים רבים.
ולאחרונה לוקטו כל מאמריו הפזורים והן מתוך כתבי יד, בספר עירין קדישין השלם שיצא לאור על ידי מכון שפתי צדיקים.
עוד ליקוטים מתורתו פורסמו בקבצים אורות ישראל שיצא לאור על ידי הרב אברהם משי זהב, ונר ישראל שיצא לאור על ידי הרב יוסף דב שטרן.
לפי מסורת חצרות רוז'ין רבי ישראל הלחין עשרות ניגונים.
בחצרות בית רוז'ין יש ניגון דביקות בעל שני בתים, המושר בזמנים מיוחדים, המיוחס לרבי ישראל, אך לייחוס זה יש עוררין.
בחסידות סקולען מקובל ניגון "מי אדיר" ממנו, והריבניצער, מסר ניגון נוסף, "הזכירו לפניו" (יצא באלבום "כיסופים" של מרדכי בן-דוד).
בספר חיים גראביצר (מאת פישל שניאורסון) מתואר ניגון דביקות ייחודי, אותו, לפי המסורה, השמיעו בשמיים לנשמת רבי ישראל מרוז'ין על מנת לשכנע אותה לרדת לעולם הזה.
את הניגון לימד ר' ישראל לחסידיו, והוא נודע כ'ניגונו של הרוז'ינאי'.
הערה: הניגון מושר בדרך כלל בצורה חופשית, שלא בהתאמה למשקל.
ישראל פנקס (נולד ב-28 בינואר 1935) הוא משורר עברי, חתן פרס ישראל לשירה לשנת ה'תשס"ה (2005).
ישראל (אנטון) פנקס נולד בסופיה, בולגריה, בשנת 1935, לדורה ולד"ר דניאל פנקס.
אביו שהיה בן למשפחת מוזיקאים, נפטר כשפנקס היה בן 6. ב-1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל עם אמו, ואת שלוש שנותיו הראשונות עשה בכפר הנוער בן שמן, שבו שהה גם אחיו.
בשנת 1948 נהרג אחיו במלחמת העצמאות.
בין השנים 1954–1956 שירת בצה"ל, בין היתר ככתב צבאי.
אחרי שחרורו עבד בתרגום ובעריכה בהוצאות הספרים "ספריית פועלים" ו"עם עובד".
בנוסף תרגם מחזות לתיאטרון "האהל", ושימש כעורך לילה בסוכנות הידיעות "יונייטד פרס".
במקביל לעבודתו הספרותית היה פנקס מנהלן של שתי גלריות אמנות בתל אביב, השתלם בלונדון ובפריז ושימש כיועץ מומחה לאמנות המאה ה-20 באירופה ובארצות הברית.
מ-1985 התגורר לצורך זה, לסירוגין, בפריז, בניו יורק ובתל אביב.
פנקס נשוי ואב לשתי בנות.
שיריו תורגמו לשפות רבות וזכו לעיבודים מוזיקליים של מלחינים ישראלים.
בדברי השופטים שהעניקו לו את פרס ישראל בשנת 2005 נכתב, בין היתר:
לשונה של שירה זו זהירה ומאופקת.
לעיתים קרובות נוקט המשורר בגוף ראשון רבים ("אנחנו") ונמנע מן השימוש ב"אני", שיכול להישמע כתובענות או כבקשה לתשומת לב.
זהו "אנחנו" שקט, מתבונן, לא קולקטיבי, המאפשר ריבוי קולות ונקודות ראות.
לאורך כל שירתו נע פנקס בין מגוון הקולות, מתקרב ומתרחק מהכללי לפרטי ובוחן בכל פעם פרספקטיבות חדשות.
ארבעה עשר שירים (עכשיו, 1961)
ישראל פנקס : מבחר שירים ודברים על יצירתו מאת דן צלקה (מחברות לשירה, 1962)
ארוחת ערב בפרארה ושירים אחרים (ידיד למחבר, 1965)
אל קו המשוה : פואמות (מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, 1975)
בתוך הבית (הקיבוץ המאוחד, 1978)
גנאלוגיה : שירים ופואמות (אבן חושן, 1997)
בים העתיק שלנו (אבן חושן, 1999)
אנטנות וחיישנים : 99 פרגמנטים (אבן חושן, 2008)
האם את עדיין רואה אותי : עשרים וארבעה שירים (אבן חושן, 2015)
הייתי באיזה מקום בחלום: מבחר (הקיבוץ המאוחד, 2021)
כוכים ביפו, שלמה קאלו (ספרית פועלים, 1954)
ממאמריו בעיתונות, ספרים וקטלוגי תערוכות
"קוסמולוגיה בזעיר אנפין" (על יוסף הירש), הארץ, 18 באוקטובר 1996
"במרחק שתיים או שלוש תקוות".
הארץ, 15 בדצמבר 2000, עמ' ב' 14 (דברים שנאמרו בערב לרגל יציאת ספרו של פנקס "בים העתיק שלנו", במכון ון-ליר בירושלים ב-19 בנובמבר 2000)
"הרהורים של אדם לא פוליטי", פרק בספר "המצב עכשיו" בעריכת גדעון סאמט, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2003
"ארץ הצהריים", קטלוג התערוכה של לאה ניקל, עבודות על נייר, גלריה זומר, אוקטובר-נובמבר 2006
"יאן ראוכוורגר: הצייר השקט", קטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של יאן ראוכוורגר, מוזיאון תל אביב, מאי 2008
ישראל פלדי (פלדמן) (14 במרץ 1892 - 21 באוגוסט 1979) היה צייר ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
יצירתו של פלדי מזוהה עם "אסכולת ארץ ישראל", שהתפתחה בארץ ישראל החל משנות העשרים של המאה ה-20. על יצירתו זכה פלדי מספר פעמים בפרס דיזנגוף.
פלדי נולד בברדיאנסק שבאימפריה הרוסית, כיום באוקראינה, בשנת 1892. בשנת 1900 היגרה משפחתו לשווייץ, שם גדל והתבגר.
הוא עלה לארץ ישראל ב-1909 וב-1911 חזר לאירופה כדי להשתלם באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
הוא סיים לימודיו בהצלחה ב-1914 ועבר להתגורר בקושטא, שם לימד ציור בבית הספר "עזרה" ולימד גם גרמנית בגימנסיה העברית בעיר.
בשנת 1920 הורה במשך שנה ציור וכיור בגימנסיה העברית "תרבות" בעיר קובל שבווהלין ואחר כך, ב-1921 חזר שוב ארצה.
בשנת 1927 עיצב פלדי תלבושות ותפאורה עבור המחזה "דייגים", מאת הרמן הרמאנס, שהוצג בתיאטרון "האהל".
בשנת 1929 היה שותף לפעילות קבוצת "מסד", שהציגה תערוכה של אמנות בהשפעה מודרניסטית בשנה זו בתל אביב.
פלדי נמנה עם הבולטים ב"מודרניסטים" מקרב אמני ישראל של שנות העשרים.
בציוריו מתקופה זו ניתן לחוש בהשפעות שספג מסזאן ומפיקאסו.
במחצית השנייה של שנות העשרים צייר נופים אידיליים ממראות הארץ, מלחים ערבים חסונים המשיטים סירות בנמל יפו (סדרת "ספנים ערבים"), דיוקנאות ועוד.
בשנת 1929 יצא להשתלמות בפריז ולקח עמו לשם כשלושים מציוריו.
אלה אבדו, ועל פי גרסה אחת - בלתי מאומתת - פלדי עצמו העלה אותם באש בהתקף של תסכול שחווה משנוכח בפער בין איכות ציוריהם של גדולי האמנים לאיכות עבודותיו שלו.
לאחר שובו מפריז השתנה סגנונו לחלוטין.
במשך עשרות בשנים צייר ציורים "מתיילדים" שנושאיהם חיות, יצורים פנטסטיים ומעין מפלצות מפרי דמיונו.
בציורים אלה שילב לעיתים כפתורים וחפצים קטנים נוספים.
בשנת 1957 שכל את בנו, , שנפל בהיאחזות הנח"ל כרם אבשלום.
בין השנים 1958–1960 שהה בפריז לצורך השתלמות בציור.
בתקופה זו אף הציג מעבודותיו שם.
לאורך הקריירה שלו הציג פלדי את יצירותיו במוזיאונים רבים, בין השאר במוזיאון תל אביב ובמוזיאון ישראל.
ישראל פלדי נפטר בתל אביב ב-1979 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בעיר.
בשנת 1982 הפיק דואר ישראל בול הנושא את ציורו של פלדי "פסטורלה" מאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה, נקבעה לוחית זיכרון על ביתו של ישראל פלדי ברחוב הירקון 264 בתל אביב.
1943 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב.
1953 פרס דיזנגוף לציור ופיסול, עיריית תל אביב-יפו.
1959 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב.
יונה פישר, ציורים ותבליטים נבחרים מאת פלדי, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1967.
חיים גמזו, ישראל פלדי - תערוכה רטרוספקטיבית, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1972.
הרב ד"ר רבי ישראל שלום יוסף פרידמן בן שלום (כ"ט בחשוון ה'תרפ"ד, 8 בנובמבר 1923 – ה' באייר ה'תשע"ז, 1 במאי 2017) היה דוקטור להיסטוריה ומרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון, ראש ישיבת ההסדר 'אהבת ישראל' בנתיבות.
נולד לרב יצחק, בן רבי משה יהודה לייב מפאשקאן ולשרה־דבורה פרידמן בת רבי מנחם מנדל מבוהוש, שהיה גם בן דודו של אביו.
הוא נולד בעיירה בוהוש שבחבל מולדובה ברומניה ונקרא על שם סבה של אמו, האדמו"ר רבי ישראל שלום יוסף מבוהוש, בעל הספר "פאר ישראל".
אמו נפטרה כשהיה כבן 9.
רבי ישראל שלום יוסף הוא נצר לשושלת אדמו"רי חסידות רוז'ין, קוסוב־ויז'ניץ, צ'רנוביל, אפטא, סאסוב, ראשקוב וזלוטשוב.
הוריו הם נכדיו של רבי יצחק – האדמו"ר הזקן מבוהוש, נכדו הגדול של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
במקביל ללימודים התורניים, רכש פרידמן בן־שלום השכלה כללית, למד שפות ונבחן בבית הספר המקומי.
כשהיה כבן 16 החל ללמוד בקביעות עם סבו אבי אמו, והפך ל"חסיד" מובהק שלו, שהשפיע רבות על חינוכו ועיצוב אישיותו.
כשהיה כבן 18, פעל כמדריך בקן של תנועת השומר הצעיר בעיירה בוהוש, והשפיע על הנוער בעיירה, בני ובנות חסידים של סבו, שהתרחקו מחיי תורה ומצוות.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר יחד עם משפחת סבו מבוהוש לעיר הבירה בוקרשט, שבה שהה דודו, רבי יצחק פרידמן, שהיה לימים האדמו"ר הרביעי מבוהוש, לאחר פטירת סבו.
שם השתתף בפעילות ציונית מחתרתית בהנהגת ר' ישראל לבנון, שהיה בעלה של בת דודתו.
במהלך שהותו בבוקרשט הגיעה לעיר משפחת האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי חיים מאיר הגר בעל ה"אמרי חיים", שהוברחה מהונגריה בשנת 1944. שם פגש ישראל את אשתו לעתיד, צפורה (נפטרה ה'תשע"ט, 2019), בתו הצעירה של האדמו"ר מויז'ניץ, שהצטרפה לתוכניתו להתיישב בארץ ולהמשיך להשפיע על הנוער שאתו פעל בבוהוש.
בשנת 1946 עלו שניהם ארצה בעלייה ב', התחתנו, והיו ממייסדי קיבוץ רשפים שבעמק בית שאן המשתייך לשומר הצעיר.
הם גרו במקום כ־18 שנה.
במהלך מלחמת העצמאות ישראל השתתף בלחימה שבלמה את הכוחות העיראקיים שבאו מירדן.
עבד ברפת ומאוחר יותר כרועה צאן בקיבוץ עין חרוד.
בשלב מסוים, החל להדריך קבוצות של עליית הנוער, ועיקר עיסוקו היה בתחום החינוכי.
ישראל וצפורה שימשו שניהם כמזכירי הקיבוץ בשלבים שונים, וישראל אף שימש חבר ההנהלה.
באותה תקופה קיימו מצוות בהסתר וישראל המשיך להתפלל וללמוד תורה בתוך ביתו.
הוא שמר על קשר עם אביו ודודו שגרו בתל אביב.
מסיבת בר המצווה של בנם הבכור מנחם (שמו המלא: מנחם־מנדל משה־לייב, על שם שני סביו של ישראל) התקיימה בתל אביב אצל דודו.
כאשר חלה חותנו, האדמו"ר מויז'ניץ, עברה אשתו צפורה לבני ברק כדי לסעוד את אביה ולקחה את בניה הקטנים, שמוליק והושע, יחד אתה.
לאחר חצי שנה בבני ברק לא רצתה לשוב לקיבוץ החילוני, והחליטה להצטרף לקיבוץ הדתי סעד.
ישראל נשאר בתפקידו החינוכי בקיבוץ רשפים למשך שנה וחצי, יחד עם שני הילדים הגדולים, מנחם וירמיהו, כאשר המשפחה התאחדה בשבתות בקיבוץ סעד.
בשנת 1964 יצאה המשפחה לשליחות מטעם הסוכנות במרסיי שבצרפת.
ישראל שינה אז את שם משפחתו לבן־שלום (פרידמן הוא "איש שלום", אך הוא רצה לציין את היותו "בנו" של רבי שלום אביו של רבי ישראל מרוז'ין).
במרסיי לימד יהדות וארגן הפגנת תמיכה בישראל לפני מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה חזרה המשפחה לישראל והתיישבה שוב בקיבוץ סעד.
ישראל החל ללמוד לימודים אקדמיים בשנות הארבעים לחייו.
קיבל את הדוקטורט בשנת תשמ"א 1981, שאותו עשה בבית הספר למדעי היהדות של אוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הדוקטורט: "בית שמאי ומקומו בהיסטוריה הפוליטית והחברתית של ארץ־ישראל במאה הראשונה לספירה".
מנחיו היו הפרופסורים יהושע אפרון ושמואל ספראי.
הוא לימד מספר שנים באוניברסיטת תל אביב, ואחר כך עבר להורות באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב, שם לימד תולדות עם ישראל: תקופת בית שני, משנה ותלמוד.
הוא המשיך ללמד אף לאחר צאתו לגמלאות.
במקביל הורה גם בשלוחה שבמכללת ספיר שעל־יד שדרות.
בראשית שנות האלפיים עזב את האקדמיה, עבר לגור בקהילת בית ישראל והחל ללמד במכינה קדם צבאית בית ישראל ובבית המדרש שבשכונת גילה בירושלים (שהקימו בנו הושע ובתו שרה'לה).
בנוסף החל ללמד בישיבת ההסדר בנתיבות, שהקים בנו שמוליק והוא עמד בראשותה יחד עם הרב דוד אסולין.
הישיבה מדגישה את השליחות החברתית.
הוא לימד חסידות וגמרא ברוח החסידות, תוך שילוב רקע חברתי והיסטורי.
בשנותיו האחרונות חידש את דרך אבותיו האדמו"רים והחל לערוך טיש בימי ההילולה של אבותיו (ג' בחשון, י"ט בכסלו וי'–י"א באלול), ובהזדמנויות נוספות, כדוגמת ימי ההילולה של אדמור"י חסידות הוסיאטין.
נפטר בערב יום העצמאות תשע"ז, ונקבר בחלקת בית רוז'ין בבית הקברות נחלת יצחק.
הרב ישראל פרידמן בן-שלום היה נשוי לצפורה לבית הגר, בתו של האדמו"ר מויז'ניץ.
ד"ר מנחם בן שלום – מרצה במכללת ספיר ובקמפוס האקדמי אחוה
שמוליק בן שלום – פעיל חברתי בעיירות הפיתוח בנגב, מייסד ישיבת ההסדר ירוחם וישיבת ההסדר בנתיבות ומדרשות לבנות בעיירות אלו.
ירמיהו פרידמן בן שלום – ממקימי הקיבוץ העירוני "ראשית" בקריית מנחם בירושלים.
נשוי לתמי פרידמן בן שלום.
תת־אלוף במילואים רבי הושע פרידמן בן שלום – ראש המכינה הקדם־צבאית בקיבוץ העירוני "בית ישראל".
בית שמאי ומאבק הקנאים נגד רומי.
ירושלים: יד יצחק בן־צבי והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשנ"ד 1993.
הספר מבוסס על עבודת הדוקטורט שלו, ועוסק בבית שמאי מתוך הקשר תרבותי והיסטורי, לפני ואחרי חורבן הבית השני.
מוצגת בו תפיסה מחקרית שונה מן המקובל לגבי תפקיד בית שמאי בהיסטוריה של היהדות בארץ ישראל.
לפי בן־שלום ראו עצמם חכמי בית שמאי כממשיכי המורשת החשמונאית הלוחמת, אשר בהשראתה צמחה האידאולוגיה הלאומית־אקטיביסטית בתקופה הרומית.
הדבר מסביר את תמיכתם הנלהבת של חכמים רבים ובראשם רבי עקיבא במרד בר כוכבא.
בית שמאי האמינו שעל ידי חזרה בתשובה גורפת של רוב העם ומאבק לוחמני נגד רומי, ניתן לשים קץ לשלטון המרושע והאכזר ולהחיש את ימות המשיח.
בכך, פיתח בן־שלום את מחקרו של גדליה אלון בנושא.
על ספרו זה קיבל את פרס יצחק בן־צבי לשנת תשנ"ד.
בנוסף, פרסם מאמרים בעלון "נתיבה" שבהוצאת ישיבת ההסדר בנתיבות.
אוהב שלום: מחקרים לכבודו של ישראל פרידמן בן־שלום.
עורכים דב גרא ומרים בן זאב.
באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2005.
חיים רוזנראוך (עורך), על ישראל שלום: מאמרים שנאמרו על ידי הרב ישראל פרידמן בן־שלום ומאמרים שנכתבו לזכרו, הוצאת מכון מורשת ישראל, תשע"ז.
בעל השמועה: אסופת מאמרים, מסות ושירים לזכרו, הוצאת ישיבת ההסדר בנתיבות, תשפ"ג.
ישראל פלד, נין לגרשון ושרה (הלוי-סופר) גולדמן, נכד לחיים - דב ורבקה (לבית גולדמן) פלדמן, ממייסדי ראש פינה, ובנם של ראובן וחנה פלדמן, מוותיקי תל אביב, נולד בכ"ט באלול תרפ"א.
בצעירותו היה פעיל בתנועות הנוער "המכבי הצעיר" ו"הצופים הקשישים".
שירת ב"הגנה" בגדנ"ע, בקשר וביחידת סיור.
ב-1938 סיים לימודיו בגימנסיה הרצליה, ולמד אחר-כך בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
בשנים 1944/45 השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת ליון הצרפתית, שפעלה בזמן מלחמת העולם השנייה בביירות.
היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים ויסד את השכבה הצעירה של מפלגה זו.
שירת בחיל המודיעין במלחמת העצמאות והיה בגרעין הראשון של קציני עיבוד מידע ביחידת ההאזנה המרכזית (המוכרת לימים כיחידה 8200).
לאחר שחרורו עבר לרמת גן ועבד במקצועו – עריכת דין.
ב-1959 הציע לו ראש עיריית רמת גן, אברהם קריניצי, להצטרף לרשימת "הציונים הכלליים" בבחירות למועצת העיר, וכך החלה הקריירה המוניציפלית שלו.
עד 1969 כיהן פלד בתפקידים שונים במועצת העיר רמת גן ואף נבחר לסגן ראש העיר.
בנובמבר 1969 נספה קריניצי בתאונת דרכים, ואתו חתנו ונהגו.
הדבר היה זמן קצר לאחר הבחירות למועצת העירייה.
חבריו למפלגה לחצו על פלד שיציג מועמדותו לתפקיד ראש העירייה ואף הוא, לאחר שבמשך עשור נדבק בחיידק המוניציפלי, נמשך לכך.
אולם מצד שני היה עליו לוותר על משרדו ועבודתו כעורך דין.
לאחר לבטים הכריעה הכף לטובת התפקיד הציבורי, וב-1 בדצמבר 1969 נבחר על ידי מועצת העיר לתפקיד ראש העירייה.
בתפקידו זה כיהן בשלוש קדנציות, במשך 14 שנים, והטביע את חותמו על התפתחותה וצביונה של רמת גן.
בין הפרויקטים שהוקמו וקודמו בזמנו: פארק הספארי, קניון איילון ומתחם בורסת היהלומים.
בשנים 1973 עד 1986 כיהן ד"ר פלד כיו"ר תנועת המכבי העולמי, כיו"ר הוועד המארגן של שלוש מכביות וכיו"ר כפר המכביה.
באותה תקופה שימש גם כחבר הנהלת ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
בשנת 1983 היה מיוזמי היישוב מכבים והמוסד החינוכי של תנועת המכבי העולמי.
פלד אף נמנה עם המתיישבים הראשונים במכבים, בו הוא התגורר מאז הקמתו.
מכבים, שהיה ראשון בחבל ארץ זה, משך אחריו את היישובים רעות ומודיעין (כל השלושה אוחדו בשנת 2003 לעיר אחת), ויישובים נוספים.
בשנת 1997 הוענק לו אות יקיר העיר רמת גן.
פלד נפטר בביתו שבמכבים ונטמן בבית העלמין במודיעין.
היה נשוי לחיה מרים לבית ריבלין, בת ירושלים ודור שביעי בארץ ישראל.
על שמו צומת ברמת גן (במפגש הרחובות בן-גוריון ואבא הלל סילבר), הספארי ברמת גן וכן רחוב במכבים-רעות.
ישראל פלד, מרמת גן למכבים, אופיר ביכורים, 2014
ישראל פרידר (נולד ב-12 במרץ 1950) הוא מנהל ואיש עסקים ישראלי.
פרידר הוא בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון, תואר שני במנהל עסקים וחקר ביצועים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שלישי במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כראש מדור מחקר ופיתוח בחיל הקשר והאלקטרוניקה ולאחר מכן כמהנדס ראשי בחברת "תדיראן" מפעל 66. על עבודתו בשנים אלו הוא זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1979 ובפרס קפלן לשנת 1986.
במהלך לימודיו בטכניון, לימד פיזיקה במדרשיית 'נעם' פרדס חנה'.
בשנת 1986 מונה לנשיא חטיבת "תדיראן תקשורת אזרחית".
במהלך עשר שנות כהונתו בתפקיד ייסד ארבע חברות-בנות ומכירות החברה גדלו פי עשרה והגיעו לכדי 350 מיליון דולר.
כיהן כדירקטור במספר חברות, בהן מוטורולה-פלאפון, וכמנכ"ל "אלישרא תדיראן מיתוג ציבורי".
בשנים 1996–1999 שימש נשיא "ECI Telecom" בארצות הברית ובשנים 1999-2001 היה סגן נשיא החברה העולמית ועמד בראש הפיתוח העסקי והתכנון האסטרטגי.
בשנים 2001–2004 כיהן כנשיא חברת ההשקעות "קרדן תקשורת" מקבוצת "קרדן ישראל".
בנוסף שימש כדירקטור וכיושב ראש בעשר חברות שבהן השקיעה קרדן תקשורת .
שבע חברות ביצעו אקזיט של מכירה וההשקעה החשובה ביותר ("R R Media " ) הונפקה בנסדק בשווי כ 200 מיליון דולר .
אחת החברות, חברת ההזנק סי.
מושן (CT Motion) נסגרה בשנת 2003.
בשנת 2005, הקים את חברת ITAC ("Israel Technology Acquisition Corp") בשותפות עם קבוצת משקיעים אמריקאים ויקטור הלפרט, גלן שר ודל שניידר.
כתאגיד לביצוע רכישות ומיזוגים בתחומי הטכנולוגיה והתקשורת בישראל.
ביולי 2005 גייסה החברה 36 מיליון דולר מעבר לדלפק ונרשמה למסחר ברשימת הבולטין בורד של בורסת נאסד"ק.
במרץ 2006, הודיעה ITAC שהיא מתמזגת עם חברת IXI, לפי שווי של 33.5 מיליון דולר.
ביוני 2006, גייסה החברה 20 מיליון דולר בהלוואת גישור כדי לתמוך בייצור מכשיר הטלפון שפיתחה, ה-Ogo.
באוגוסט 2008, הודיעה כי נכשלה בניסיונות השיווק של מכשיר ה-Ogo בשוק האמריקאי וסגרה את משרדיה בארצות הברית.
במקביל החליט הדירקטוריון על החלפתם של עמית הלר וגדעון ברק מנכ"ל ויו"ר החברה, ומינויו של ישראל פרידר למנכ"ל ויו"ר IXI.
חברת IXI נמכרה בשנת 2012 לאחר שגייסה כ-70 מיליון דולר במהלך השנים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 עמד בראש רשימת המפד"ל בעירו, גבעת שמואל ונבחר למועצת העיר ולמ"מ ראש העיר.
פרידר חבר בוועדת ההשקעות של מועדון המשקיעים מאה פלוס ומנהל את נושא ההשקעות בחברות תקשורת והי טק.
שרת כיושב ראש וכחבר בדירקטוריונים של IPLIght, ניסקו טלמטיקס, ETV Energy, Ariel Scientific Innovation
פרידר מרצה בניהול אסטרטגי, אסטרטגיה עסקית בתוכניות לימוד ל-MBA.
מתגורר בגבעת שמואל, נשוי ואב לארבעה.
ישראל פלג (נולד ב-5 ביוני 1949) הוא מנהל ודיפלומט ישראלי שכיהן כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, קונסול כללי של ישראל בפילדלפיה ומנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
כיהן ומכהן בדירקטוריונים בחברות עסקיות גדולות, וניהל ארגונים ציבוריים גדולים.
נולד ברמת השרון לבת-ציון, ילידת תל אביב ולנח פולצ'ק, שהיה מזכ"ל איגוד מגדלי הירקות ומראשוני "אגרקסקו".
נשוי לד"ר ענת פלג, אשר הייתה כתבת לענייני משפט של "קול ישראל", מרצה למשפט ותקשורת, מנהלת המכון לתקשורת ומשפט באוניברסיטת בר-אילן ואב לשניים.
בין השנים 1976-1973 עבד כעוזר למנהל מרכז ההסברה יהודה אילן, במסגרת תפקיד זה ריכז את חגיגות שנת ה-25 לעצמאות ישראל, והיה אחראי על ארגון סיורי ראש הממשלה יצחק רבין בישראל.
כאשר עבר המערך לאופוזיציה ב-1977, מונה פלג למרכז ודובר סיעת המערך בכנסת.
פלג יזם והקים את מערך העוזרים הפרלמנטריים בכנסת, ובמסגרת זו גייס "צעירים מבטיחים" שסייעו לחברי הכנסת שלראשונה עברו מהממשלה לאופוזיציה.
ב-1981 היה פלג דובר מטה הבחירות של המערך.
כאשר הגיעו תוצאות המדגם זימן את מסיבת העיתונאים שבה הציג את שמעון פרס כ"ראש הממשלה הבא של ישראל", אך תוך זמן קצר התברר כי על פי תוצאות הבחירות מנחם בגין הוא שיקים את הממשלה הבאה.
ב-1984 מונה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
בתפקידו זה יזם והקים את מערכת הטלטקסט בישראל, והיה חבר בצוות יועצי ראש הממשלה שמעון פרס (שכונה "חבורת הבלייזרים").
בעת כהונתו כקונסול כללי של ישראל בפילדלפיה (בשנים 1992-1988) היה אחראי על הקשר עם מדינות המיד-אטלנטיק (פנסילבניה, דרום ניו ג'רזי, קנטקי, דלאוור ומערב וירג'יניה) – הן מול הקהילה היהודית והן מול הממסד הפוליטי והמדיני בארצות הברית.
היה נשיא הקורפוס הדיפלומטי בפילדלפיה.
הוביל את "משלחת ה-1000" של פילדלפיה – המשלחת הגדולה ביותר שיצאה מקהילה יהודית אחת בארצות הברית לישראל.
יזם את "שבוע האופנה הישראלי" ו"שבוע הסרט הישראלי" בפילדלפיה.
היה בעל טור, שנקרא "Just-A- Minute", שפורסם ב-21 עיתונים יהודים בארצות הברית.
כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה (בשנים 1996-1992) יזם את פרויקט המטמנות – הקמת אתרי סילוק פסולת מוסדרים וסגירתן של כ-400 מזבלות ביחד עם סגירת אתר חירייה.
הוא טבע את המונח "מטמנה", כדי להבחין בין אתרי הסילוק המוסדרים לבין המזבלות "הפראיות" שפוגעות בסביבה.
היה חבר המועצה הארצית לתכנון ולבנייה, יזם את איחודן של רשות הגנים הלאומיים ורשות שמורות הטבע.
יזם את תו התקן הירוק למוצרים ושירותים השומרים על איכות הסביבה.
יזם והוביל את "שנת איכות הסביבה" בתשנ"ד (1993-4).
היה ראש המשלחת הישראלית לשיחות השלום הרב-צדדיות בנושא איכות הסביבה, מיוזמי "אמנת בחריין" לשיתוף פעולה אזורי להגנת הסביבה.
היה סגן נשיא איחוד מדינות הים התיכון להגנת הסביבה (לפי אמנת ברצלונה).
היה יו"ר צוות ההיגוי להכנת התוכנית הלאומית לפיתוח בר-קיימא – להכנת תוכניות פיתוח תשתיות לאומיות תוך התחשבות בצרכי הסביבה.
שימש כמרכז צוות בית הנשיא לקיימות ומודעות סביבתית.
כמו כן, פלג כיהן כדירקטור בחברת גאון-אגרו העוסקת בפרויקטים סביבתיים (תשתיות מים, אנרגיה וכו').
כיהן כדירקטור באיסתא, ובחברה הממשלתית למדליות ומטבעות.
פלג קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית ביוני 1982 בנושא "אובייקטיביות בחדשות הטלוויזיה".
היה מרצה לתקשורת פוליטית במכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית, ובבית הספר לעיתונות באוניברסיטת תל אביב.
פלג היה מרצה לתקשורת שיווקית (MarCom) לתואר MBA במנהל עסקים, במרכז ללימודים אקדמיים.
פלג חבר בחבר הנאמנים של האקדמית תל אביב-יפו ויזם את העברתה למתחם בו נמצאת המכללה כיום.
בשנים 1981–1984 היה בעלים של שני משרדי פרסום ויחסי ציבור: "מעוף"- בשותפות עם פרסום טל-ארויו, ו"אתגרים" בשותפות עם פרסום פלד.
פלג כיהן במספר דירקטוריונים של חברות עסקיות, ביניהן אל על (1993–1999), קואופ הריבוע הכחול (1996–2001), פולאר השקעות כדמ"צ ויו"ר ועדת ביקורת (1996–2001).
הוא חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו, חבר הנהלת הקרן לשמירת הטבע והמורשת - לשימור אתרי מורשת וגנים לאומיים ולטיפוח חיות בר, ערכי טבע ונוף בישראל.
שימש כנציג מסחרי של מדינת קונטיקט בישראל.
חבר הנהלת ליגת הידידות אמריקה-ישראל (AIFL) וחבר לשכת המסחר ישראל-פולין.
שימש (2007–2008) כיו"ר הוועדה הציבורית לבחינת השירות והמוצר התיירותי בישראל.
הוועדה מונתה על ידי השר יצחק הרצוג והגישה מסקנותיה למ"מ שר התיירות והשר לאיכות הסביבה, גדעון עזרא במאי 2008. בין יתר המלצותיה: הנהגת שיטת דירוג חדשה לבתי מלון, החלת "גילוי נאות" על פרסומי מידע תיירותי בכל מגזרי הענף, ניסוח אמנת שירות בתחום זה, והסדרת ענף האירוח הכפרי ומיתוגו מחדש.
בעקבות פנייתו של ראש עיריית תל אביב רון חולדאי (ב-1999) הכין פלג מסמך להקמת מינהלה מיוחדת לשיקום ופיתוח יפו.
הוא קרא לה: "המישלמה ליפו", היה מייסדה ומנהלה הראשון.
גיבש את תוכניות השיקום – הפיזי והחברתי – של יפו ובין היתר פעל להקמת הקמפוס של המכללה האקדמית תל אביב-יפו ב"מתחם אייזנברג" ביפו.
היה חבר דירקטוריון מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
שימש כיו"ר דירקטוריון חברת "גני יהושע" של עיריית תל אביב המנהלת את פארק הירקון, פארק דרום (פארק בגין) והגנים הזואולוגיים ביפו-תל אביב.
כסמנכ"ל מפעל הפיס לשיווק ופרסום (בשנים 2000–2003) היה ממונה על כ-2,400 נקודות מכירה.
בתקופתו חצה מפעל הפיס לראשונה את רף ההכנסות של 3 מיליארד ש"ח.
הוא יזם ושיווק את משחק ההגרלות החדש "פיס 777".
טבע את המונח השיווקי "פנקנות" (Retailtanment) שמשקף את תרבות הפנאי והקניות.
בראשית 2003 פלג נכנס לתפקידו כיו"ר רשת האופנה H&O.
פלג הוביל את המפנה העסקי, את המיתוג והמיצוב מחדש של החברה.
בתקופת כהונתו של פלג כיו"ר החברה, גדלו הכנסות החברה מכ-280 מיליון ש"ח לכ-465 מיליון ש"ח.
ב-2007 רכשה H&O את רשת האופנה TAGWOMAN ופלג שימש גם כיו"ר רשת אופנה זו.
במרץ 2009, בתום 6 שנים לכהונתו, פרש פלג מתפקידו.
ממחצית 2009 עמד פלג בראש ישפל בע"מ, ובמסגרת זו עסק בייעוץ וניהול סביבתי, קיימות ובנייה ירוקה, ייעוץ וניהול תקשורת שיווקית.
ב-1 בינואר 2012, נכנס פלג לתפקיד מנכ"ל החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה - זאת לאחר שדו"ח מבקר המדינה שפרסם בינואר 2011 חשף שורה של ליקויים בתפקודה של החברה.
עם כניסתו לתפקיד, הוביל מהלך של רה-ארגון והתייעלות, ביחד עם תיקוני חקיקה, שאפשרו את יוזמתו להקדמת סגירתה של החברה.
החברה השיבה ליורשים של נספי שואה נכסים בשווי של כ-700 מיליון ש"ח וסייעה לניצולי שואה בהיקף של למעלה ממיליארד ש"ח.
בנוסף, פלג היה חבר דירקטוריון "אוצר התיישבות היהודים".
פלג הוא נבחר "נבחרת הדירקטורים" של רשות החברות הממשלתיות.
מכהן כדירקטור ויו"ר ועדת האסטרטגיה של "שירותי בריאות כללית".
חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
פלג משמש כחבר מועצת הנאמנות של תיאטרון הקאמרי.
פלג הוא קונסול הכבוד של כף ורדה בישראל החל משנת 2010.
רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין (ט"ז בכסלו ה'תרי"ח - כ"ט בכסלו ה'תש"ט; דצמבר 1857 - 31 בדצמבר 1948) היה האדמו"ר השני לחסידות הוסיאטין, מענפי חסידות רוז'ין, ותומך פעיל ביישוב ארץ ישראל.
נולד בעיירה הוסיאטין שבגליציה לדינה ורבי מרדכי שרגא-פייבוש בט"ז בכסלו התרי"ח (3 בדצמבר 1857).
שמו ניתן לו על שם סבו הרב ישראל פרידמן מרוז'ין שנפטר שבע שנים קודם לכן.
בט"ו בסיוון תרל"ב נישא לנחמה ניטל בתו של רבי אבי עזרא זליג שפירא ממוגלינצא (חתן דודו רבי אברהם יעקב מסדיגורה) להם נולדו שתי בנות: חיה שרה רחל וחוה.
אשתו נפטרה בט"ז בסיוון תרנ"ב.
לאחר פטירת אשתו נישא בשנית לבתו של רבי חיים הגר מאנטניא.
ביום כ"ב באייר ה'תרנ"ד (1894) מת אביו ולכן מונה לאדמו"ר השני של חסידות הוסיאטין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה בין אדמו"רים מחסידויות מבית רוז'ין וחסידיהם שנסעו לווינה, וקבע את העיר כמקום מגוריו גם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הרב נהג לנסוע לבקר את חסידיו בגליציה.
גדולי הרבנים העריכו אותו ואף האדמו"ר מבעלז כינה אותו: "צדיק יסוד עולם".
תחילה היה חבר באגודת ישראל, אך בעקבות החלטות אנטי-ציוניות שנתקבלו באספתה ב־1921, הצטרף למזרחי.
במהלך שהות האדמו"רים מרוז'ין באוסטריה הועלתה ההצעה לפתוח חלקה בבית הקברות היהודי בווינה בשבילם, כתגובה להצעה זאת אמר הרב פרידמן כי בשבילו אין צורך, הוא מתכוון לעלות לארץ ישראל.
האדמו"ר השני מהוסיאטין השתתף בכינוסים של אגודת ישראל בווינה, דאג להעלות את נושא ארץ ישראל ויישובה על סדר היום, וכאשר החלו לדבר בגנות יישובה קם ונטש את הכינוסים, אך לא עזב את האגודה ופעל מתוכה על מנת לחזק את הלובי למען יישוב הארץ באגודה.
ב-1937 עלתה רמת האנטישמיות באוסטריה ובאירופה כולה בעקבות עליית היטלר לשלטון ארבע שנים לפני כן.
העלייה ברמת האנטישמיות גרמה לרב פרידמן להפציר בחסידיו להימלט מאירופה ולעלות לארץ ישראל.
הוא אמר כי "מי שיש לו שכל שיברח כעת אפילו בנעלי בית".
למי שבאו להיפרד ממנו בתחנת הרכבת אמר: "מי שיכול למכור שימכור, ומי שלא יכול למכור, שישאיר הכול ויברח מכאן, כשרק תרמיל על שכמו".
הרב פרידמן בחר להתיישב בעיר תל אביב בטענה כי "בעיר יהודית זו אין צריחי כנסיות ולא נשמעים בה פעמוניהן", הרב פרידמן שכר בניין ברחוב ביאליק שהוסב לאולם תפילה, לדירתו הפרטית וחדרים הצמודים לבית הכנסת, ובכך יסד את חצר חסידות הוסיאטין בתל אביב.
אך הרב לא שכן רק בתל אביב ונהג לבקר בירושלים בקיץ ולשהות בה עד ג' במרחשוון, יום השנה של סבו רבי ישראל מרוז'ין, בו עלה לכותל.
והעיז אחד מהנוכחים לשאול אותו איך הוא יודע, אז ענה "ראיתי שם הוי"ה כסדרם מאירים על ציון הק'"
בכ"ט בכסלו תש"ט (31 בדצמבר 1948) נפטר רבי ישראל מהוסיאטין בגיל 91. ביום השנה למותו נערכות הילולות לשמו ועליות לקברו.
מסופר על הרב פרידמן כי נהג לשמור על צניעות מרובה ולהסתיר את דרכו בקודש, אך בד בבד שמר בביתו על המלכותיות הרבה של סבו הרב ישראל פרידמן מרוז'ין, ובביתו היו אלפי תשמישי קדושה מהודרים שחלקם הועברו לו בירושה.
עוד נוהגים לספר כי הרב פרידמן המעיט לדבר וכי דבריו היו שקולים ומדודים שתמיד נאמרו בנועם ובנימוס.
בזמן שהותו בגולה מסופר כי היו שומעים אותו מדבר כאשר היה יוצא לטייל ומתפעם מיצירות הבורא.
התנגד ליציאה מכנסת ישראל בתקופת המנדט, שאורגנה על ידי אנשי אגודת ישראל בארץ.
חסידות רוז'ין בכלל והרב פרידמן בפרט, ראו מאז ומתמיד בעין יפה את מצוות יישוב ארץ ישראל.
הרב פרידמן השתייך לציונות דתית, תמך ביישוב העברי בארץ, ואף חיזק את היישוב בארץ על ידי עליה וייסוד חצר חסידות הוסיאטין בתל אביב, אשר בית הכנסת אותו ייסד עדיין עומד וקיים.
שנים לאחר מכן התייחס הרב פרידמן לעליה לארץ ואמר:
לאחר קום המדינה ראה הרב במדינה כאתחלתא דגאולה (התחלת הגאולה), ולכן תמך הרב ישראל פרידמן בהפצת לימודי התורה, חינוך יהודי ומצוות יישוב הארץ בקרב הפועלים, ואף חיזק את ידה של תנועת המזרחי.
עקרון האחדות של עם ישראל היה נר לרגליו, ולכן כאשר התבקש להסכים להקמת העדה החרדית הנפרדת מהעם והרבנות הראשית השיב:
חתנו רבי יעקב פרידמן ממלא מקומו באדמו"רות.
בנו של רבי יצחק מבוהוש.
חתנו, אחיינו הרב מנחם נחום פרידמן (י"ח בטבת תר"מ - י' בכסלו תש"ג) מהוסיאטין-למברג, בן אחיו רבי שלום יוסף.
ישראל פרידלנדר (Israel Friedlander, לעיתים Friedlaender; 8 בספטמבר 1876 – 5 ביולי 1920) היה רב, מחנך, חוקר מקרא, מזרחן ומרצה לשפות שמיות.
נולד בעיר קובל שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בשנת 1876. למד באוניברסיטת ברלין, נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין ובשנת 1901 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1905 נישא לליליאן (חבצלת רות) לבית בנטוויץ', בתו של הרברט בנטוויץ' ואחותם של נורמן בנטוויץ' ותלמה ילין.
בני הזוג פרידלנדר התגוררו בניו יורק.
ביתם בניו יורק שימש מקום מפגש לסטודנטים ולאנשי אקדמיה, לדיפלומטים ולפעילים פוליטיים וחברתיים, ונודע באווירה התרבותית ששררה בו.
ישראל וליליאן פרידלנדר היו הורים לשישה ילדים.
כיהן כפרופסור לספרות מקראית בבית המדרש לרבנים באמריקה, ולימד שם תנ"ך, פילוסופיה והיסטוריה.
ב-1912 ייסד את תנועת "ישראל הצעיר" עם הרב מרדכי קפלן.
ב-1914 היה בין מייסדי ארגון הג'וינט, ארגון הרווחה היהודי הבינלאומי שנוסד כדי לסייע ליהודים בארץ ישראל ובאירופה, שנקלעו למצוקה בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
פרידלנדר היה מראשי האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית ופעיל בולט בקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1920 נקטעו חייו באבּם, כאשר הצטרף למשלחת סעד שיצאה מטעם ארגון הג'וינט מארצות הברית לאוקראינה.
בעת המסע נרצח פרידלנדר על ידי שודדים ליד העיר קמניץ פודולסק (Kamyanets Podilskyy) בדרכו לעיירה יארמולינצי ונקבר בבית הקברות היהודי במקום.
ביוני 1922 עלו לארץ ישראל אלמנתו ליליאן פרידלנדר עם ילדיה, והשתקעו באחוזה המשפחתית שבנתה אחותה, ניטה לנגה, בזכרון יעקב (הידועה כיום כאחוזת לנגה).
אחותה ניטה ובעלה מיכאל לנגה היו חשׂוכי ילדים, ולאחר מותם עברה האחוזה בירושה לאחותה הגדולה ליליאן.
ספרייתו של פרידלנדר במדעי היהדות נתרמה לספריית פבזנר בחיפה.
אחד מבניהם של ישראל וליליאן פרידלנדר, דניאל, שהיה פסנתרן מחונן, נפטר בשנת 1936, והוא בן 18 בלבד.
אמו הקימה על שמו את בית דניאל לאמנות ומוזיקה, הממוקם בסמוך לאחוזת המשפחה בזכרון יעקב.
אחת מאחיותיה של ליליאן נקראה בשם כרמל, על שם הכרמל שאת נופיו חיבב אבי המשפחה הרברט בנטוויץ'.
לאחוזה המשפחתית באנגליה קרא "חצר כרמל" (Carmelcourt), ואף "אחוזת לנגה" נשאה שם זה.
לימים גם ישראל וליליאן פרידלנדר קראו לאחת מבנותיהם בשם כרמל.
הבת, כרמל פרידלנדר, נישאה לשופט שמעון אגרנט.
אלמנתו של פרידלנדר, ליליאן, נפטרה שלושים וארבע שנים אחרי מותו, ב-31 באוקטובר 1954, באחוזת המשפחה בזכרון יעקב.
ביולי 2001, הובאו עצמותיו לקבורה באחוזת הקבר של משפחת בנטוויץ', בהר הצופים, ירושלים.
היסוד המדיני בהשקפות הנביאים, נויורק: הסתדרות אחיעבר, תרע"ד.
רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב (י' באייר תרי"ד, 1854 − י"ג בכסלו תרצ"ד, 1933) היה האדמו"ר השני מצ'ורטקוב, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בתרי"ד (1854) בפאטיק שבגליציה לרבי דוד משה פרידמן, האדמו"ר הראשון מצ'ורטקוב, ולאמו בת רבי אהרן מטשרנוביל, ונקרא על שם סבו רבי ישראל מרוז'ין.
היה חתן דודו רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
כבר בצעירותו סייע לאביו בהנהגת העדה.
החל לכהן כאדמו"ר לאחר פטירת אביו בהושענא רבה תרס"ד (1903).
לחצרו בצ'ורטקוב נהרו אלפי חסידים ובתוכם עשרות רבנים, שהמפורסם שבהם הוא הרב מאיר שפירא מלובלין, ראש ישיבת חכמי לובלין ומייסד הדף היומי.
רבי ישראל פרידמן היה גם עסקן ציבור פעיל.
יחד עם אדמו"רי בית רוז'ין הקים את "הסתדרות החרדים" שהשתלבה אחר כך בתוך אגודת ישראל שנוסדה באותה תקופה.
היה חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל והשתתף בכינוסיה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה עבר לווינה, ששימשה באותה עת כמקום מפלט ליהודים רבים ובהם אדמו"רים ורבנים.
בתקופה הזו שבין שתי מלחמות עולם, נהג להגיע לצ'ורטקוב בחגים.
בדרכו מווינה לצ'ורטקוב היה עובר דרך ערים ועיירות בפולין שבהן היו מצטופפים אלפי יהודים בתחנות הרכבת שהיו בדרכו של הרבי.
נפטר בי"ג בכסלו תרצ"ד ונטמן בווינה בחלקת אדמו"רי בית רוז'ין.
בלווייתו השתתפו רבבות בני אדם.
דברי תורתו כונסו בסדרת הספרים "גנזי ישראל".
תמך מאוד בתנועת אגודת ישראל וראה בה מקור לחיזוק הדת ולהגנה מפני החילוניות וההשכלה.
רבי ישראל מצ'ורטקוב היה מראשי האדמו"רים שפעלו במסגרת 'אגודת ישראל', ובהשפעתו נמשכו עוד כמה מאדמו"רי בית רוז'ין להשתתפות ב'אגודת ישראל'.
לדעתו, על גדולי ישראל לצאת מד' אמותיהם ולפעול במסגרת תנועה זו.
בנאום הפתיחה של הכנסייה הגדולה בשנת תרפ"ג אמר:
היה מהתומכים הגדולים של ההתיישבות בארץ ישראל ושלח מחסידיו לשם.
עמדה זו הייתה משותפת גם לאביו ולאדמו"רים נוספים מבית רוז'ין.
דעתו הייתה שמוטלת חובה על היהודים החרדים לעלות לארץ ישראל וכך למנוע את השתלטות החילונים על הנהגת היישוב.
את דעתו זאת חזר והשמיע גם בכנסייה הגדולה של אגודת ישראל.
ב-1921 עמד בראש החותמים על הכרוז של "אגודת יישוב ארץ ישראל" לחיזוק ההתיישבות החרדית בארץ ישראל על מנת "שהחיים יהיו חיים חרדיים ולבטח שכל הסביבה תהיה מיושבת מהחרדים לדבר ה', שהם רוב מנין ובנין מעמנו".
הרב צבי יהודה קוק סיפר כי "הרבי מצ'ורטקוב אמר לי פעם בווינה, כי הוא מבין היטב את דרך ה"אורות" שלנו, שכל גשמיות של ישראל הינה קדושה".
בדצמבר 1897 נפגש עם הרצל ואמר לו כי החצר הצ'ורטקובית רואה בעין יפה את הפעילות הציונית, אלא שהיא רוצה להבטיח את האינטרסים האורתודוקסיים בתוך ההסתדרות הציונית.
באותו חודש דיווח עיתון "המגיד" כי ד"ר ברודסקי נפגש עם הרב פרידמאן שאמר לו כי "נכון הוא בעצמו לעמוד בראש החברות הציוניות בעיר מושבו וסביבותיה כאשר יווכח לדעת יותר ויותר כי אינן מתנגדות למפלגת היהודים האדוקים".
הרב פרידמאן אף הוסיף ש"עלינו להודות כי התנועה הציונית הועילה הרבה להשים מעצור בעד התבוללות היהודים בין העמים שביניהם ולהחיות שפת עבר וספרת ה'".
עיקר מרכזי במשנתו היה השלום והאחדות בעם ישראל.
כדי לא לעורר מחלוקת הסכים לוותר על רעיונות מסוימים אף על פי שחשב שהם רעיונות טובים, באומרו, שאמנם רעיונות אלו חיוביים אבל פירותיהם יגיעו רק בעוד כמה שנים בעוד שהמחלוקת תהיה כבר בהווה.
באחד מכינוסיה של אגודת ישראל אמר:
כמו שאר אדמו"רי רוז'ין התנגד לרעיון הפרדת הקהילות.
כשהגיע לווינה נפגשו עמו ראשי הקהילה החרדית בווינה שהיו נפרדים מהקהילה הכללית וביקשו ממנו להצטרף אליהם, אבל הוא סירב באומרו שאין זו דרכם של אבותיו והוא אינו מוכן לצמצם את פעילותו (בלשונו "את אהבת ישראל שלי") לקהילה של עשרת אלפים איש כאשר בווינה כולה גרים 200,000 יהודים.
הרב מאיר שפירא - מייסד הדף היומי
הרב שלום מרדכי הכהן שבדרון
הרב דב בעריש ווידנפלד - "הרב מטשיבין"
הרב משה חיים לאו - רבה של העיר פיוטרקוב
רבי חיים אהרן (תרל"ג - כ"ו באלול תרפ"ו).
חתן דודו רבי מנחם נחום מרדכי פרידמן.
רבי נחום מרדכי, ממלא מקומו באדמו"רות.
עלה לישראל וניהל חצר בתל אביב.
רבי דוב בר, חתן רבי יצחק פרידמן מבויאן.
נכדיו מכהנים בראשות קהילות צ'ורטקוב.
מרים, אשת האדמו"ר מנחם נחום פרידמן מאיצקאן
חוה, אשת רבי צבי אריה טברסקי, האדמו"ר מזלטיפולי.
לאחר פטירת אחיינו רבי שלמה מצ'ורטקוב הוכתר כאדמו"ר מזלטיפולי-צ'ורטקוב.
גנזי ישראל על התורה, שני חלקים, ירושלים תשמ"ו, חלק ג' על המועדים, ירושלים תשמ"ז, בעריכת ישראל שפיגל.
מהדורה חדשה, כולל תולדות אדמו"רי צ'ורטקוב - עריכה חדשה, ירושלים תשע"ד, על ידי נינו ישראל פרידמן.
תפארת ישראל על התורה, הוסיאטין תרס"ד.
ישמח ישראל על המועדים, וינה תרצ"ג.
נזר ישראל על התורה ומועדים, ירושלים התשמ"ב, בעריכת ישראל שפיגל.
הרב ישראל פסח פיינהנדלר (כ"ד בשבט ה'תש"ה, 7 בפברואר 1945 - י"ב בניסן ה'תשע"א, 16 באפריל 2011) היה פוסק ואיש חינוך, מחבר סדרת ספרי ההלכה אבני ישפה ורב קהילת אבני ישפה בירושלים.
נולד בשיקגו, אילינוי, ליוסף וחיה מירל פיינהנדלר.
בילדותו למד בתלמוד תורה המקומי, ובין חבריו לספסל הלימודים הרב נתן צבי פינקל, ראש ישיבת מיר.
למד בישיבת הנגב בנתיבות, אצל הרב יששכר מאיר והרב חיים פרידלנדר.
בשנת ה'תשכ"ז (1967) נישא בבני ברק לשרה ארלנגר מלוצרן, שווייץ.
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבת הנגב.
בשנת ה'תשכ"ח (1968) החל בלימודי רבנות.
הוא למד אצל הרב יעקב אדלשטיין ברמת השרון, ואת ה"שימוש חכמים" עשה אצל הרב שמואל הלוי ואזנר, שגם הסמיכו לרבנות.
כמו כן למד מילה והחל לשמש כמוהל.
עשרות שנים שימש גם כבעל תוקע.
בשנת ה'תשל"ג (1973), נקרא על ידי רבו הרב יששכר מאיר לשוב לנתיבות, ולכהן כרב ומו"ץ של הקהילה החרדית המקומית.
מתוקף תפקידו שימש הפוסק בבית הבאבא סאלי שהתגורר בנתיבות.
בתקופת רבנותו בנתיבות היה נוסע בקביעות לירושלים לעשות "שימוש" אצל הרבנים שלמה זלמן אוירבך ויוסף שלום אלישיב.
בשנת ה'תשמ"ז (1987), לאחר ארבע עשרה שנות רבנות בנתיבות, עבר להתגורר בירושלים, ושימש כרב קהילת "אבני ישפה" בשכונת רוממה.
בשנים אלו היה מקורב לרב אלישיב ודבק בדרכו ההלכתית.
מלבד עיסוקו הרבני וההלכתי עסק בייעוץ חינוכי וייעוץ זוגי ופרסם מאמרים וספרים בתחום, בעברית ובאנגלית.
אחיו הוא הרב אהרן פיינהנדלר, ראש ישיבת "מחנה ישראל" בירושלים.
גיסו הוא הרב גד ארלנגר, מרצה ומחבר סדרת ספרים בנושאי תורה ומדע.
בנו הרב יחזקאל פיינהנדלר מחבר ספרי ההלכה "השבת אבדה כהלכה", "באורח צדקה" על הלכות מעשר כספים ו"גנזי הקודש" על הלכות גניזה.
אחד מבניו נשוי לנכדת הרב שמואל כהנא שפירא, דיין בית הדין הגדול (אחיו של הרב הראשי אברהם אלקנה כהנא שפירא), ובתו נשואה לבנו של הרב צבי פרידמן.
בקרב ספריו בולטת הסדרה "אבני ישפה" על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
הספר הראשון בסדרה זו, שיצא בשנת ה'תשמ"ה, עסק בהלכות תפילה.
ספרו האחרון יצא זמן קצר לפני פטירתו.
שו"ת אבני ישפה (שמונה חלקים)
משלי מוסר (5 כרכים) - מוסרי השכל חדשים למשלים עתיקים, על פי משלי המגיד מדובנא
בני חביבי (2 כרכים) - הארות סביב פרשת השבוע על חינוך ילדים
רעים אהובים - הארות סביב פרשת השבוע על שלום בית
שכנים אהובים - על הלכות שכנים
שבת אהובה - על הלכות שבת
ישראל איליץ' פִיסָנוביץ' היה קצין צוללת יהודי בחיל הים הסובייטי, גיבור ברית המועצות, מגיבורי מלחמת העולם השנייה.
ישראל פיסנוביץ' נולד ב-23 בנובמבר 1914 בעיר יליזבטגראד שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
בהיותו בן 8 עבר עם משפחתו לחרקוב, שם סיים בית ספר מקצועי ועבד כפועל במפעל לייצור ציוד חקלאי.
בשנת 1932 התגייס לצי הסובייטי ונשלח ללימודים בבית הספר הגבוה לקציני חיל הים בלנינגרד, שאותו סיים בהצטיינות בשנת 1936. לאחר סיום הלימודים הועלה לדרגת סגן והוצב בתפקיד קצין ניווט באחת הצוללות של הצי הבלטי.
בקיץ 1938 הועבר לשרת בצי הצפוני.
ביולי 1941, זמן קצר לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, הועלה לדרגת סרן ומונה למפקד צוללת M-172 (צוללות מדגם M היו הצוללות הקטנות ביותר בצי הסובייטי; הן נועדו לפעול במים רדודים בקרבת החוף.
עומק הצלילה המקסימלי שלהן: 60 מטר; חומש בשני משגרי טורפדו; צוותן כלל 36 איש).
בשנים 1941–1942 פעלה הצוללת בפיקודו של פיסנוביץ' בים ברנץ כנגד ספינות גרמניות ופיניות שהובילו עופרות ניקל מנמלי פינלנד ונורווגיה לגרמניה.
הצוללת של פיסנוביץ' ביצעה 17 משימות קרביות, שבמהלכן הטביעה 13 ספינות אויב (2 ספינות קרב ו-11 אוניות משא).
בנוסף לכך ביצעה הצוללת משימות הנחתה ואיסוף של יחידות קומנדו סובייטיות בעורף הגרמני.
על אומץ לִבו ותפקודו בקרבות הוענק לישראל פיסנוביץ' באפריל 1942 תואר גיבור ברית המועצות.
ביולי 1943 מונה למפקד פלגה בשייטת הצוללת של הצי הצפוני.
באביב 1944 הגיע פיסנוביץ' לבריטניה בראש משלחת חיל הים הסובייטי כדי לקבל 4 צוללת בריטיות אשר ניתנו לברית המועצות במסגרת הסכם החכר השאל.
לאחר שהות של 3 חודשים, שבמהלכה קיבלו אנשי המשלחת הכשרה בתפעול צוללות מסוג זה, הפליג פיסנוביץ' על סיפונה של אחת מהן (HMS Sunfish) בדרכו אל נמל מורמנסק שבברית המועצות.
הצוללת עזבה את הנמל לרוויק שבסקוטלנד ב-25 ביולי 1944, אך מעולם לא הגיעה לברית המועצות; היא אבדה בים עם כל צוותה, כולל קציני קישור בריטיים.
במשך שנים רבות לא נודעה סיבת טביעתה של הצוללות; רק בשנות ה-60, לאחר פתיחת חלק מהארכיונים, התברר כי הצוללת טובעה בשוגג על ידי מטוס משמר החופים הבריטי ב-27 ביולי במרחק של כ 230 מיל מצפון לאיי שטלנד.
על אומץ לִבו בקרבות עוטר פיסנוביץ' – פרט למדליית כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות – גם בעיטור לנין, 2 עיטורי הדגל האדום, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה.
בנוסף לעיטורים סובייטים קיבל ממפקדת הצי האמריקאי את צלב הצי.
בערים חרקוב וקירובוגרד באוקראינה ובעיר פולרני ברוסיה נקראו רחובות על שמו.
לוחות זיכרון לישראל פיסנוביץ' הוצבו בחרקוב ובפולרני.
אנדרטה לזכרו ולזכר אנשי צוותו מוצבת בקייב.
ישראל פריצקר (30 באפריל 1914 - 3 בספטמבר 1943) היה איש אצ"ל שהוצא להורג על ידי לח"י בעקבות חשד לשיתוף פעולה עם הבריטים.
ישראל פריצקר נולד בבילה צרקווה (שדה לבן) שבאוקראינה.
בשנת 1922 עלה ארצה עם משפחתו שהתיישבה בחיפה.
הוא הצטרף להגנה אך עם הפילוג פרש לאצ"ל.
הוא מונה לראש קן בית"ר בחיפה.
במרץ 1935 הוא נבחר למזכיר ברית הציונים הרוויזיוניסטים בחיפה.
במרץ 1937 הוא נשא לאישה את קלמונטין (ימינה) בן נאים.
ובשנת 1939 מונה למפקד מחלקת שירות ידיעות (מש"י) של האצ"ל.