tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אהם שירת כטכנאי מכשירי קשר ביחידות העורפיות של הצי, תחילה בצרפת הכבושה ולאחר מכן בשטחי ברית המועצות.
בסוף המלחמה נפל בשבי בכיס קורלנד.
היה אסיר במשך שנתיים במחנה שבויים באזור קרליה.
במהלך השהות במחנה שבויים היה פעיל בוועד אנטי-פשיסטי של המחנה.
לאחר שחרור מן השבי עבר למזרח גרמניה.
עם שובו לגרמניה התקבל כחבר במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
הוא התקדם מהר בתוך המפלגה – כבר אחרי שנה היה ראש סניף המפלגה בריגן.
ב-1950 עבר לשרת במשטרה הימית שזה עתה קמה.
הוא שירת כקצין קשר במפקדת המשטרה הימית.
בשנת 1954 מונה לסגן ראש המטה של המשטרה הימית.
ב-1956, עם כינון צבא העם הלאומי, הפכה המשטרה הימית לזרוע הים של הצבא ואהם הפך לראש המטה של הצי החדש.
ב-1958 הוא מונה לסגן מפקד הצי וב-1 באוגוסט 1959 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל ומונה למפקד הצי.
הוא מילא את התפקיד במשך שנתיים.
בתחילת 1961 יצא ללימודים באקדמיה צבאית של הצי הסובייטי בלנינגרד.
ב-1963, לאחר שובו מהלימודים בברית המועצות מונה חזרה לתפקיד מפקד הצי.
ב-1964 הוא הועלה לדרגת ויצה-אדמירל.
ב-1972, במקביל לתפקידו כמפקד הצי, מונה גם לסגן שר ההגנה של גרמניה המזרחית.
אהם פיקד על הצי של מזרח גרמניה עד לנובמבר 1987, אז פרש לגמלאות.
לאחר איחוד גרמניה מחדש ניסו להעמידו לדין בהאשמת מתן פקודות בלתי חוקיות על הרג הנמלטים דרך הגבול בין שתי הגרמניות.
בסופו של דבר הוחלט לא להעמידו לדין מסיבות בריאותיות.
וילהלם אהם מת בביתו ברוסטוק ב-9 באוגוסט 2009.
וילהלם אוגוסט גוליקה היה צייר רוסי.
הוא נולד בטאלין או בסנט פטרבורג.
הוא גדל בקהילה הגרמנית של טאלין, ולמד בסנט פטרסבורג בסטודיו של הצייר האנגלי ג'ורג' דאו.
בין השנים 1822–1828 צייר דאו, יחד עם גוליקה ותלמיד נוסף אלכסנדר פוליאקוב, 332 דיוקנאות של גנרלים צארים שהתבלטו במלחמה נגד נפוליאון.
הציורים הוצבו בגלריה הצבאית של ארמון החורף.
דאו הפך לחבר טוב של גוליקה במהלך עבודתם המשותפת והשאיר לו קצבה בצוואתו.
לאחר מותו של דאו, גוליקה למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
הוא סיים את לימודיו ב-1832 וזכה בתואר "אמן עצמאי", סימן להכרה רשמית.
הוא נפטר בסנט פטרסבורג, מכולרה, ב-5 ביולי 1848.
עבודתו שלאחר מות דאו, כללה בעיקר ציורי ז'אנר, טבע דומם וסצנות מההיסטוריה.
ניתן לראות רבות מיצירותיו בגלריה טרטיאקוב במוסקבה.
וילהלם אלכסנדר טסלף (בפינית: Wilhelm Alexander Thesleff; 27 ביולי 1880 – 26 במרץ 1941) היה איש צבא ופוליטיקאי פיני שהשתתף במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים הפינית, ואף שימש כשר ההגנה הראשון של פינלנד.
טסלף נולד בוויפורי ב-27 ביולי 1880. ב-1894 הוא החל ללמוד בפנימיה צבאית ולאחר מכן למד בבית הספר לקצינים של צבא האימפריה הרוסית.
בין 1904–1907 הוא למד באקדמיה הצבאית הקיסרית הרוסית.
בין 1910–1911 הוא השתלם בבית הספר הגבוה לקציני חיל הפרשים.
במלחמת העולם הראשונה, הוא לחם בצבא הרוסי כנגד הקיסרות הגרמנית, אולם בספטמבר 1917 נפל בשבי הגרמני בריגה.
בשבי טסלף הסכים להתגייס לצבא הגרמני, בו היה כבר גדוד יגרים מס' 27, שהורכב ממתנדבים פינים.
טסלף מונה בהתחלה לתפקיד קצין קישור בין הפיקוד הגרמני למתנדבים הפינים, ובהמשך מונה למפקד גדוד היגרים ה-27.
באוקטובר 1917 הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין הצבא האדום לצבא הלבן.
גרמניה בחרה לסייע לצבא הלבן, ושיגרה את דיוויזיית הים הבלטי לפינלנד כדי לסייע לו.
טסלף נשלח לשמש כקצין קישור בין הפיקוד העליון של הצבא הלבן לבין מפקדת הדיוויזיה.
לאחר המלחמה הקים יוהו קוסטי פאסיקיבי ממשלה שהתחייבה לכונן בארץ מונרכיה חוקתית אולם הייתה בפועל ממשלת בובות גרמנית.
ב-27 במאי 1918 מינה פאסיקבי את טסלף כשר ההגנה שלו, וכך הפך טסלף לשר ההגנה הראשון של פינלנד.
ב-12 באוגוסט של אותה שנה, התפטר מפקד הצבא קרל פרדריק וילקמה מתפקידו, וטסלף מינה את עצמו למפקד הצבא במקביל לתפקידו כשר ההגנה.
עם זאת, הוא לא האריך ימים בשני התפקידים, שכן עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, איבדה ממשלת פאסיקיבי את הלגיטימיות שלה והתפזרה.
פינלנד הפכה לרפובליקה, וטסלף עזב את שני התפקידים ופרש הן מהצבא והן מהחיים הפוליטיים.
הוא נפטר בהלסינקי ב-26 במרץ 1941.
וילהו פטר ננונן (בפינית: Vilho Petter Nenonen; 6 במרץ 1883 – 17 בפברואר 1960) היה גנרל פיני שהשתתף במלחמת האזרחים הפינית, מלחמת החורף ומלחמת ההמשך.
כיהן למשך תקופה קצרה כשר ההגנה של פינלנד, ולמשך כשנה כמפקד העליון של הצבא הפיני.
ננונן נולד ב-6 במרץ 1883, בקואופיו שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית.
ב-1901 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולמד בבית הספר לתותחנים מיכאילובסקי.
הוא נשלח למנצ'וריה להשתתף במלחמת רוסיה-יפן, אולם בפועל לא לקח חלק בקרבות.
לאחר המלחמה הוצב בבריגדת התותחנים המזרח-סיבירית ה-4. במהלך מלחמת העולם הראשונה, פיקד על גדוד ארטילריה שהוצב במבצר פיוטר הגדול באולנד.
הוא סיים את המלחמה בדרגת פודפולקובניק.
לקראת סיום המלחמה הכריזה פינלנד על עצמאות, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין הצבא האדום שנתמך בידי ברית המועצות לצבא הלבן שנתמך בידי הקיסרות הגרמנית.
ננונן הצטרף לצבא הלבן, ולאחר המלחמה הפך לחייל בצבא הפיני הסדיר והועלה לדרגת אברסטי.
הוא סייע בהקמת חיל הארטילריה של הצבא הפיני החדש.
ב-1920 הוא מונה למפקד חיל הארטילריה הפיני.
ב-1923 הוא הועלה לדרגת גנרל מאיור.
ב-16 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה לשר ההגנה.
הוא כיהן בתפקיד עד 18 בינואר 1924. ב-7 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד הצבא.
הוא כיהן בתפקיד עד 16 באפריל 1925. ב-1930 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
בין 1937–1940 הוא כיהן כראש מועצת החימוש של משרד ההגנה.
במהלך מלחמת החורף הוא היה חבר במועצה הצבאית העליונה.
כמו כן הוא נשלח לארצות הברית במטרה לשאת ולתת על מכירת נשק לצבא הפיני.
ב-1941 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד חיל הארטילריה.
הוא כיהן בתפקיד במהלך מלחמת ההמשך כנגד ברית המועצות.
הוא המשיך לכהן בתפקיד גם לאחר סיום המלחמה.
הוא נפטר בהלסינקי ב-17 בפברואר 1960.
וילהו אימנואל "וילה" טולוס (בפינית: Vilho "Ville" Immanuel Tuulos; 26 במרץ 1895 – 2 בספטמבר 1967) היה אתלט פיני.
אלוף אולימפי (אנטוורפן 1920), פעמיים ברציפות זכה במדליית ארד אולימפית (פריז 1924 ואמסטרדם 1928) ושיאן אירופה כ-20 שנה (1919–1939) בקפיצה משולשת.
בתחרות שנערכה בטמפרה, פינלנד ב-20 ביולי 1919 הוא קבע בקפיצה משולשת שיא אירופה חדש של 15.30 מטר.
באולימפיאדת אנטוורפן זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.505 מטר, לפני פולקה יאנסון (14.48 מטר) ואריק אלמלף (14.27 מטר), שניהם משוודיה.
בתחרות שנערכה בבורוס, שוודיה ב-6 ביולי 1923 הוא שיפר את שיאו האירופי והעמידו על תוצאה של 15.48 מטר, 4 ס"מ משיא העולם.
שיא זה החזיק מעמד כשיא אירופה במשך כ-16 שנים ונשבר על ידי קארה שטרם מנורווגיה (15.49 מטר).
באולימפיאדת פריז זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.37 מטר, אחרי ניק וינטר מאוסטרליה שקבע בקפיצה השישית והאחרונה שיא עולם חדש של 15.525 מטר ולואיס ברונטו מארגנטינה שהוביל לאורך כל התחרות עד הקפיצה השישית והאחרונה בשיא אולימפי 15.425 מטר.
טולוס לא הצליח להגן על תוארו האולימפי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.070 מטר.
באולימפיאדת אמסטרדם זכה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.11 מטר, אחרי מיקיו אודה מיפן (15.21 מטר) ולוי קייסי מארצות הברית (15.17 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.11 מטר.
וילהלם קארל גרים היה סופר גרמני, אחיו הצעיר של יעקוב גרים, הזכורים בתור הצמד האחים גרים.
הוציא בשנת 1825 מהדורה מצומצמת למעשיות אלו בשם המהדורה הקטנה, וזאת עקב הביקורות הקשות לגבי המהדורות הרגילות.
בשנת 1835 התמנה לפרופסור באוניברסיטת גטינגן.
וילהלם גרים נולד בהנאו במדינת הסן בגרמניה ובשנת 1803 הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מרבורג, שנה לאחר שאחיו יאקוב החל ללמוד שם.
כל חייהם של שני האחים עברו ביחד.
בימי הלימודים, הם חלקו מיטה ושולחן יחדיו.
כתלמידים, היה להם שתי מיטות ושני שולחנות באותו חדר.
הם תמיד חיו תחת קורת גג אחת, וחלקו את ספריהם ורכושם.
בשנת 1825 נשא וילהלם לאישה בת של רוקח בשם הנרייט דורותי ווילד בגיל 39. נישואיו של וילהלם לא הפריעו בשום דרך להרמוניה של האחים.
וילהלם גרים מת בברלין עקב זיהום בגיל 73.
בשנת 2005 יצא סרט פנטזיה המבוסס של דמותו ודמות אחיו בשם האחים גרים למבוגרים בלבד.
וִילְהֶלם בּוּשׁ היה צייר, משורר, סאטיריקן ומאייר קריקטורות גרמני.
נודע במיוחד בזכות סיפורו המאויר בחרוזים מקס ומוריץ.
בסגנון איוריו נחשב לאבי ה"קומיק-סטריפ" של ימינו.
בוש נולד בעיר וידנזאל שליד הנובר בגרמניה.
הוא נשלח על ידי אביו ללמוד הנדסת מכונות, אך פנה לבסוף ללמוד ציור בדיסלדורף ולאחר מכן באנטוורפן ובמינכן.
נטייתו המקורית הייתה ציורי שמן, אך במהרה גילה כישרון גדול לאיורי קריקטורות, שאותן ליווה בחרוזים שנונים ומבדחים.
כישרונו זה הביא אותו בגיל 27 להשתתף בקביעות בשבועון היתולי בשם Fliegende Blätter.
מדי שבוע היה שולח למערכת העיתון את איוריו המשעשעים, מלווים בחרוזים עוקצניים ולגלגניים, אינו נרתע מביקורת חברתית ומשחיטת פרות קדושות.
סיפורו המפורסם ביותר של בוש, מקס ומוריץ, פורסם אף הוא בהמשכים באותו שבועון.
הסיפור, רווי הומור שחור, מתאר בחרוזים מלווים באיורים מבדחים את תעלוליהם של צמד נערים מרושעים המתעללים בבני כפרם.
הסיפור הופיע כספר לראשונה בשנת 1865, תורגם מאז לשפות רבות והפך פופולרי ברחבי העולם כולו.
פרט למקס ומוריץ, פרסם בוש עוד חרוזים מאוירים באותו שבועון בסגנון דומה.
בוש כתב גם מספר פואמות בסגנון דומה לסיפוריו המאוירים, אך בערוב ימיו התמקד בכתיבת שירים נטולי איורים ובעלי נימה רגשנית ונוגה יותר.
כמו כן צייר בוש למעלה מאלף ציורי שמן שנמכרו רק לאחר מותו.
בוש מת בהרי הרץ בשנת 1908.
הרפתקאות בחור צעיר (1875. תר' אברהם אבן-שושן [עם עוד 'סיפורים עליזים'] בשם בארץ השובבים, 1941)
סיפורים מוזרים (1880. תר' אורי סלע [חלק] בשם סיפורים מוזרים על חתולים ועכברים ורקיקים מסוכרים וכל מיני דברים, 1977)
וילהלם גריקה (גרמנית: Wilhelm Gericke; 18 באפריל 1845 - 27 באוקטובר 1925) מנצח אוסטרי.
גריהק, יליד שוואנברג, למד בווינה ואחר ניצח על אופרה בלינץ ובווינה, שם נתן את "טהנויזר" של וגנר בהצגת בכורה וינאית.
בהמשך נסע לארצות הברית וניצח שם על התזמורת הסימפונית של בוסטון.
וילהלם האוף היה סופר גרמני מתקופת הבידרמאייר (זרם ספרותי פוסט-רומנטי של תחילת המאה התשע עשרה, שקדם למהפכת אביב העמים).
התפרסם בעיקר בזכות סיפורי הילדים שלו.
אביו של וילהלם האוף, אוגוסט פרידריך האוף, היה מזכיר ממשלתי בשטוטגרט, בירת וירטמברג.
לאחר שנפטר ב-1809, עברה אמו עם ארבעת ילדיה לגור אצל אביה קארל פרידריך אלזאסר בטיבינגן.
האוף למד בגימנסיה בטיבינגן ומ-1817 גם בבית ספר של המנזר בבלאובוירן.
מ-1820 עד 1824 למד האוף תאולוגיה במנזר האוונגלי בטיבינגן, שם קיבל את התואר דוקטור לפילוסופיה.
מ-1824 עד 1826 עבד האוף כמורה פרטי בשטוטגרט אצל ארנסט אויגן פון היגל (גנרל ושר בממלכת וירטמברג), ולאחר מכן נסע לצרפת ולצפון גרמניה.
ב-1827 היה לעורך העיתון ""Morgenblatt für gebildete Stände" (מילולית - עיתון בוקר למעמדות המשכילים), שהוציא לאור יוהאן פרידריך קוטה, מו"ל נודע.
ב-1827 התחתן האוף עם בת דודתו לואיזה האוף, ולזוג נולד ילד באותה השנה.
כשבוע לאחר מכן נפטר האוף ממחלת הטיפוס, שבה נדבק במסעו בטירול.
בחייו הקצרים הספיק האוף לכתוב מעשיות, שהוסרטו פעמים רבות, ובכך זכה לתהילה.
לזכרו מוענק פרס וילהלם האוף לקידום ספרות הילדים והנוער.
בין היתר כתב האוף את הנובלה "היהודי זיס", שהתבססה על חייו של בנקאי יהודי מווירטמברג בשם יוזף זיסקינד אופנהיימר.
על בסיס יצירה זו, בפרשנות מהופכת, הוסרט בגרמניה הנאצית אחד הסרטים האנטישמיים ביותר אי פעם, "היהודי זיס".
יעקובוביץ, הוצאת "יזרעאל", תל אביב תש"י/1950
הצלת פטמה ומעשה באיש קצוץ יד
מעשה בכליף שנהפך לחסידה, אייר נחום גוטמן, 1950?
השיירה ואגדות אחרות, תרגם יעקב גוטשלק, אחרית דבר יעקב הסינג, ירושלים, הוצאת כרמל 1998
וילהלם דורפפלד ארכאולוג וארכיטקט גרמני.
בצד הכשרתו ועיסוקו כארכיטקט התעניין מאוד בארכאולוגיה, והצטרף ב-1884 להיינריך שלימן, חופרה של טרויה, בחפירותיו באקרופוליס של טירינס.
ב-1893 חזר לחפור בטרויה בטענו ששלימן הרס שם את הרצף הארכאולוגי ובלבל בין השכבות השונות.
בשנים 1885–1890 חפר באקרופוליס של אתונה, ובשנים 1903–1911 ניהל חפירות בפרגמון.
בסוף יוני 1914 שב לברלין בגלל המתיחות שלפני מלחמת העולם הראשונה ונשאר בה בשבע השנים הבאות.
במהלך המלחמה שירת במודיעין של המטה הכללי ומטה הצי, במקביל לעבודתו המדעית.
בתחילת המלחמה היה בין החותמים על מנשר התשעים ושלושה ונמנה עם מיעוט החותמים שעמדו על כך שהעובדות במנשר נכונות, גם לאחר המלחמה.
על סמך הממצאים בטירינס ובטרויה, הגה דורפפלד רעיון, שאמנות גאומטרית התחילה כבר בתקופה המיקנית, ולמעשה בכך מחק את תקופת החושך ביוון.
הוא חפר גם באולימפיה, מקום בו חפר בתחילה עם קורטיוס ואדולף פורטוונגלר, וגם משם רצה להוכיח את התזה שלו.
אך קמו לו מתנגדים רבים, ובראשם אדולף פורטוונגלר שכינה אותו "בור מוחלט", ובסופו של דבר הוא זכה ללעג ולקלס, וגם תלמידיו פרשו ממנו.
בגרמניה הוא היה נערץ, ושם הקים את ה"אקדמיה לארכאולוגיה", וגם גימנסיה.
אף על פי שדעתו לא התקבלה ואף זכתה ללעג רב, נחשב דורפפלד לארכאולוג מעולה, ולזה תרם הידע הרב שלו בארכיטקטורה, שעזר לו לזהות היטב את השכבות השונות ולהבדיל ביניהן.
קארל אדוארד וילהלם גרנר היה איש צבא ופוליטיקאי גרמני.
וילהלם גרנר נולד ב-22 בנובמבר 1867 בוירטמברג, ולמד בגימנסיה באולם ובלודוויגסבורג.
בשנת 1884 התגייס לצבא וירטמברג.
בשנים 1893–1896 למד ב, אותה סיים בהצטיינות.
בשנת 1899 הוא הוצב במטכ"ל הקיסרי, במחלקת הרכבות.
מהשנים הללו הוא המשיך לטפס בסולם הדרגות ונחשב לאחד האסטרטגים הצבאיים הטובים בגרמניה.
בשנת 1912 הוא מונה לראש מחלקת הרכבות במטה הכללי והוא הכין את רשת הרכבות לשימוש על פי תוכנית שליפן.
הצלחת השימוש ברכבות לשינוע כוחות הצבא הגרמני הביאה לו אותות הצטיינות ויוקרה רבה.
בשנת 1916 צורף למשרד המלחמה הפרוסי כיועץ מיוחד.
בשנת 1917 תכנן את כיבוש אוקראינה.
גרנר שירת במשך שישה חודשים בחזית המערבית תחילה כמפקד הדיוויזיה ה-33, ואחר כך כמפקד קורפוס המילואים ה-25. במרץ 1918 פיקד על הקורפוס ה-1 במהלך כיבוש אוקראינה, וב-28 במרץ התמנה לרמטכ"ל קבוצת הארמיות אייכהורן.
משימה זו חייבה אותו להתמודד עם אתגרים ארגוניים ופוליטיים, בפרט עימותים עם הפיקוד הגבוה של הצבא האוסטרו-הונגרי, ופיקוח על ממשלת אוקראינה שנזקקה לעזרה נגד המהפכנים הבולשביקים.
לאחר התפטרותו ובריחתו של אריך לודנדורף בספטמבר 1918, מונה גרנר למחליפו.
ב-10 בנובמבר 1918 יעץ, ביחד עם פילדמרשל פאול פון הינדנבורג לקייזר וילהלם השני להתפטר מכיסאו.
בשנת 1919 יעץ לממשלה הסוציאל-דמוקרטית בראשותו של פרידריך אברט לחתום על חוזה ורסאי על אף תנאיו המשפילים.
לאחר המלחמה נשאר גרנר במשרד המלחמה ובשנים 1920–1928 שימש כסגן שר ההגנה.
בשנת 1927 יזם חוק שאסר על גיוס נאצים לצבא - חוק אשר המשיך להתקיים עד שנת 1944. בשנת 1928 מינה אותו הנשיא פון הינדנבורג לתפקיד שר המלחמה בממשלת האחדות בין השמרנים והסוציאל-דמוקרטים.
בנאום בדצמבר 1931 אמר אל מול המשבר הכלכלי העולמי שאין תרופה מן המוכן ושגרמניה צריכה לדבוק בכוחה המוסרי.
הוא גם אמר שיסודות רפובליקת ויימאר איתנים ושהממשלה תדכא כל מהומהבכוונו לנאצים ולקומוניסטים.
כשר הפנים והצבא, רוכזו אל גרנר הפניות לדאוג לריסון האלימות והפעילות האנטישמית של הנאצים.
אולם בגרמניה נשמעה עליו ביקורת על אוזלת ידו בטיפול בנאצים.
באפריל 1932, גרנר הוציא אל מחוץ לחוק את ה-SS והאס-אה והטיל הגבלות על הרייכסבנר של הסוציאל-דמוקרטים והחזית האדומה של הקומוניסטים.
בעקבות זאת העלו הנאצים תלונות נגד הרייסבאנר והנשיא הינדנבורג דרש מגרנר לאחוז בצעדים נגדם.
הסכסוך בין גרנר להינדנבורג העמיק ובמאי 1932, בעקבות חוסר שביעות רצון ממנו בצבא, התפטר גרנר מתפקיד שר ההגנה.
ההתפטרות גם באה לאחר שהסתכסך עם ידידו ומנהל משרדו, גנרל קורט פון שלייכר.
פרופסור וילהלם בַייגֶלבֶק היה מומחה לרפואה פנימית בחיל האוויר הגרמני בזמן מלחמת העולם השנייה.
היה חבר במפלגה הנאצית ובאס אה, ונודע בכך שהיה אחד הרופאים שערכו ניסויים בבני אדם במחנה הריכוז דכאו.
ידוע שערך ניסויים שונים בעזרת מי ים.
וילהלם בייגלבק נתבע במשפט הרופאים בגרמניה ונמצא אשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות.
נגזרו עליו 15 שנות מאסר, אך עונשו הומתק ל-10 שנים בלבד.
בין השנים 1952–1963 הוא שימש כרופא ראשי בבית חולים בצפון גרמניה.
וילהלם הנשטיין היה עובד ציבור ושחמטאי גרמני והיה אחד מהחברים של הפליאדות של ברלין.
הנשטיין נחשב למומחה בשלב הפתיחה והקדיש חלק מזמנו לעבודה על מדריך הפתיחות של פול בילגר.
וילהלם גוסטלוף היה המנהיג הגרמני של המפלגה הנאצית בשווייץ, אותה ייסד בדבוס ב-1932.
גוסטלוף, שעבד כמטאורולוג בשירות ממשלת שווייץ, הצטרף ב-1929 למפלגה הנאצית, ה-NSDAP, והשקיע מאמצים רבים בהפצת הספר האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון", עד כדי כך שחברי הקהילה היהודית בשווייץ תבעו את מפיץ הספר, המפלגה הנאצית השווייצרית, על הוצאת דיבה.
גוסטלוף נורה ונהרג בפברואר 1936 על ידי דוד פרנקפורטר, סטודנט יהודי שביקש לשים קץ לפעילותו האנטישמית הנמרצת.
הוא נקבר בהלווייה ממלכתית בעיר הולדתו שוורין שבמקלנבורג (גרמניה), בה נכחו אדולף היטלר, יוזף גבלס, הרמן גרינג, היינריך הימלר, מרטין בורמן ויואכים פון ריבנטרופ.
אלפים מחברי הנוער ההיטלראי ניצבו לאורך מסע ההלווייה.
ארונו, שהובל ברכבת מיוחדת מדבוס אל שוורין, עצר בתחנות שטוטגרט, וירצבורג, ארפורט, האלה, מגדבורג וויטנברג.
אלמנתו, אמו ואחיו נכחו בהלווייה וקיבלו ברכות ניחומים אישיות מהיטלר עצמו.
ארנסט וילהלם בולה היה ראשון המספידים.
הנאצים, שרתחו מזעם, לא הגיבו בפוגרום לרצח גוסטלוף, שהפך מרטיר של הרעיון הנאצי והבליגו, כיוון שהתאריך היה בסמוך לאולימפיאדת ברלין (1936), שהתקיימה ארבעה חודשים לאחר ההתנקשות, והיטלר חשש מכך שהאולימפיאדה תבוטל.
עם זאת, רציחתו הייתה מאוחר יותר חלק מן התעמולה ששימשה אמתלה לביצוע פוגרום ליל הבדולח ב-1938.
המשטר הנאצי קרא על שמו את אוניית הנוסעים "וילהלם גוסטלוף", שהוטבעה ב-1945 תוך אובדן של למעלה מ-9,000 נפש.
כמו כן נקראו על שמו קרן וילהלם גוסטלוף (Wilhelm-Gustloff-Stiftung) ובית החרושת לאקדחים "וילהלם גוסטלוף ורקה" (Wilhelm Gustloff Werke, שם ביהח"ר הוחלף במלחמת העולם ה-2).
עלילת הנובלה "בהילוך של סרטן" מאת הסופר הגרמני גינטר גראס נסובה סביב קורותיה וגורלה של האונייה "וילהלם גוסטלוף" הקרויה על שמו.
"וילהלם גוסטלוף" הייתה אוניית נוסעים של צי המלחמה הגרמני בתקופת השלטון הנאצי.
ב-30 בינואר 1945, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, היא הוטבעה בים הבלטי על ידי הצוללת הסובייטית S-13, בפיקודו של אלכסנדר מרינסקו.
בהפלגה גורלית זו פינתה האונייה פליטים גרמנים וחיילים מהצבא והצי ממזרח פרוסיה, אשר כותרה על ידי הצבא האדום.
על פי הערכות, מתוך למעלה מ-10,000 נוסעים על סיפונה, נספו 9,343 איש.
נתון זה הופך את הטביעה לאסון הימי החמור ביותר בהיסטוריה.
האונייה נקראה על שמו של וילהלם גוסטלוף, מייסד וראש הסניף השווייצרי של המפלגה הנאצית, שנרצח בשנת 1936 על ידי הסטודנט היהודי דוד פרנקפורטר.
"וילהלם גוסטלוף" הייתה אוניית הנוסעים הראשונה שנבנתה במיוחד עבור ארגון "כוח באמצעות שמחה", זרוע של "חזית העבודה הגרמנית", איגוד העובדים של גרמניה הנאצית.
מטרת הארגון הייתה לספק פעילויות נופש ותרבות, כגון קונצרטים, הפלגות וטיולים מאורגנים, לפועלים גרמנים, למשפחותיהם ולחברי המפלגה הנאצית.
עד אביב 1939 שימשה "וילהלם גוסטלוף" כאוניית הדגל של KdF, ולאחר מכן גויסה לצורכי הורמאכט וצי המלחמה הגרמני.
בקיץ 1939 שימשה האונייה להחזרת חיילי "לגיון הקונדור" מספרד, בעקבות ניצחון הכוחות הלאומניים של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים.
בין ספטמבר 1939 לנובמבר 1940 שימשה כאוניית בית-חולים, ובמשימתה הראשונה במסגרת זו, הובילה 650 חיילים פולנים פצועים בים הבלטי.
ב-20 בנובמבר 1940 פורק ציודה הרפואי של האונייה, והיא נצבעה מחדש בצבע האפור התקני של כלי השיט הצבאיים, במקום צבעי הלבן-והירוק שאפיינו אוניות בית-חולים.
עקב ההסגר הימי שהטיל הצי הבריטי על חופי גרמניה, נמנע ממנה לצאת לים הפתוח.
תחת זאת, הוצבה בנמל גוטנהפן (כיום גדיניה) ושימשה כמגורים עבור לכ-1,000 חניכי בסיס ההדרכה של הצוללות.
במשך למעלה מארבע שנים עגנה ה"וילהלם גוסטלוף" בנמל, עד שהושבה לשירות במסגרת מבצע חניבעל – מבצע פינוי המוני של אזרחים גרמנים וכוחות צבא ממזרח פרוסיה ומאזורים נוספים שעמדו בפני כיבוש על ידי הצבא האדום.
"מבצע חניבעל" אורגן ביוזמת אדמירל קרל דניץ, מפקד צי המלחמה הגרמני.
מטרת המבצע הייתה לחלץ אנשי צי, חיילים ואזרחים גרמנים, כולל פצועים, מנמל גוטנהפן (גדיניה) ולהסיעם לנמל קיל.
המבצע התארגן ויצא לפועל בעקבות התקדמות הצבא האדום במהלך מבצע פרוסיה המזרחית בתחילת 1945 וכיתור פרוסיה המזרחית ואזורים נוספים.
לפי רשימות הנוסעים ואנשי הצוות בעת היציאה, היו על סיפון האונייה כ-6,050 איש.
מספר זה אינו כולל את אלפי הפליטים שעלו ונדחקו על סיפונה ללא רישום מסודר.
היינץ שון (Heinz Schön), חוקר גרמני וניצול הטביעה שערך מחקר מקיף בשנות השמונים והתשעים, העריך כי באונייה נמצאו 10,582 בני אדם, בהם 173 אנשי חיל העזר של הצי, 918 קצינים וחיילים מדיוויזיית ההדרכה השנייה של צי הצוללות, 373 נשים מחיל העזר של הצי, 162 חיילים פצועים קשה ו-8,956 פליטים.
אף שהאונייה תוכננה במקור ל-1,456 נוסעים, היא הותאמה לשאת מספר רב בהרבה של אנשים, תוך שימוש בחלליה הציבוריים, אך נועדה להפלגה קצרה בלבד.
למרות זאת, נמצאה בה פחות ממחצית ציוד ההצלה הנדרש למספר הנוסעים שהפליגו בפועל.
בבוקר ה-30 בינואר 1945 הפליגה "וילהלם גוסטלוף" מנמל גוטנהפן בליווי אוניית הנוסעים "הנזה" (Hansa), אף היא עמוסה בפליטים וחיילים, וכן שתי ספינות טורפדו.
אולם, עקב תקלה טכנית ב"הנזה" ובאחת מספינות הטורפדו, נאלצה "וילהלם גוסטלוף" להמשיך את המסע בליווי ספינת טורפדו אחת בלבד – ה"לובה" (Löwe).
על גשר הפיקוד של "וילהלם גוסטלוף" נמצאו ארבעה רבי-חובלים – שלושה אזרחיים וקצין הצי המלחמתי – שלא הצליחו להגיע להסכמה לגבי הנתיב הבטוח ביותר להפלגה.
רב-החובל מטעם הצי, לויטננט-קומנדר וילהלם צאן (Wilhelm Zahn), איש צוללות, המליץ להפליג במים רדודים, קרוב לחוף וללא אורות, כדי להימנע מאיום הצוללות.
לעומתו, הקברניט האזרחי הבכיר, פרידריך פטרסן (Friedrich Petersen), בחר בנתיב עמוק יחסית, שנחשב לנקי ממוקשים – מתוך רצון לחסוך בדלק, שהיה במחסור חמור.
בהמשך ההפלגה, עם קבלת דיווח אלחוטי על שיירת שולות מוקשים גרמנית מתקרבת, הורה פטרסן להדליק את אורות הניווט מחשש להתנגשות בחשיכה.
בכך הפכה האונייה למטרה גלויה וקלה לזיהוי עבור הצוללות הסובייטיות שארבו באזור.
בשל היותה חמושה בתותחי נ"מ, חסרה סימני זיהוי של אוניית בית חולים, ולא צבועה בצבעים התקניים המבטיחים חסינות על פי הדין הימי הבין-לאומי, לא נהנתה האונייה מהגנה כלשהי תחת אמנות הלחימה הימית.
מצב זה הפך אותה למטרה לגיטימית לתקיפה צבאית, אף על פי שהיו בה אלפי פליטים אזרחים.
הצוללת הסובייטית S-13, בפיקודו של קפיטן אלכסנדר מרינסקו, זיהתה את "וילהלם גוסטלוף" וירתה שלושה טורפדות לעבר דופנה השמאלית.
ההתקפה אירעה זמן קצר לאחר השעה 21:00, כאשר האונייה הייתה במרחק של כ-30 ק"מ מהחוף, בין גרוסנדורף לעיירה לבה (Łeba).
הטורפדו הראשון פגע בחרטום בצדה השמאלי של האונייה; השני פגע מעט מאחוריו; והשלישי חדר לחדר המכונות ושיתק את מערכות ההנעה והחשמל שלה.
"וילהלם גוסטלוף" נטתה שמאלה וחרטומה החל לשקוע.
רבים מהנוסעים נספו כבר בשלבי ההתקפה הראשוניים – כתוצאה מהתפוצצות הטורפדות, מחדירת מים מהירה דרך הפרצות בדפנות ומהבהלה שפרצה.
נוסעים אחרים נמחצו בדרכם לסיפון, אל סירות ההצלה, או קפצו אל המים הקפואים בניסיון להימלט – אך טבעו.
טמפרטורת מי הים באותה תקופה בשנה הייתה בדרך כלל סביב 40C.
אולם, אותו יום היה קר במיוחד: טמפרטורת האוויר נעה בין מינוס 10 למינוס 18 מעלות, והמים היו מכוסים בקרח צף.
עדים ששרדו תיארו ילדים שאחזו בהוריהם ונשים שניסו להציל את ילדיהן – אך רבים מהם נסחפו בגלים ונעלמו.
ילדים קטנים שלבשו אפודות הצלה שלא התאימו למידותיהם טבעו, משום שצפו הפוך – רגליהם למעלה וראשיהם מתחת למים.
האונייה שקעה בתוך פחות מ-45 דקות מאז הפגיעה, כשחרטומה שוקע ראשון.
האוניות הגרמניות שנחלצו לעזרה הצליחו למשות מהמים רק חלק קטן מהנוסעים: ספינת הטורפדו T-36 חילצה 564 ניצולים; "לובה" – 472; שולת המוקשים M341 – 37; אוניית הקיטור "גוטינגן" – 28; הספינה למשיית טורפדו TF 19 (Torpedofangboot) – שבעה; אוניית המשא "גוטלנד" – שניים; ספינת הסיור V1703 – תינוק אחד בלבד.
על פי מחקרו של היינץ שון, נספו באסון 9,343 גברים, נשים וילדים – מה שהופך את טביעת "וילהלם גוסטלוף" לאסון הימי הקטלני ביותר בהיסטוריה.
במאמר שפורסם בכתב העת Sea Classics, מציין אירווין קאפס (Irwin Kappes) כי מספר הנוסעים באונייה עלה על 6,000. לדבריו, אוניית הליווי "לובה" הגיעה אל "וילהלם גוסטלוף" כ-15 דקות לאחר הפגיעה והעלתה אל סיפונה את מרב הניצולים שיכלה לשאת.
קאפס מציין עוד, כי קפטן הניגסט – מפקד הסיירת "אדמירל היפר", שגם היא הובילה מפונים (כ-1,500 במספר) – קיבל התרעה מהצופים במשמרת על התקפת הטורפדו נגד "גוסטלוף", אך בחר שלא לעצור ולאסוף ניצולים.
קאפס נקב במספר 5,348 נספים, על פי מהדורה מוקדמת של ספרו של שון, "Die Gustloff Katastrophe" – אך כאמור, שון תיקן מאוחר יותר את המספר ל-9,343.
משדר התעודה Unsolved History של ערוץ "דיסקברי" ביצע ניתוח ממוחשב של טביעת "וילהלם גוסטלוף" באמצעות תוכנת הסימולציה maritime EXODUS.
במסגרת הניתוח, הוערך כי כ-9,400 בני אדם נספו באסון – כ-85% מ-10,600 שהיו על סיפונה בעת ההפלגה.
ההערכה נשענה על עיבוד עדויות הניצולים בנוגע לצפיפות באונייה, וכן על הדמיה של דרכי המילוט והאפשרויות המעשיות להישרדות בפרק הזמן הקצר שעמד לרשות הנוסעים מרגע הפגיעה ועד טביעת האונייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה טבעו אוניות רבות שהובילו אזרחים – הן מצד בעלות הברית והן בקרב מדינות הציר.
עם זאת, בהתבסס על ההערכות העדכניות בנוגע למספר הנוסעים שהיו על סיפונה של "וילהלם גוסטלוף" ועל מספר הניצולים, נחשבת טביעתה לאסון הימי הגדול ביותר בהיסטוריה שנגרם כתוצאה מטביעת אונייה אחת.
הסופר הגרמני זוכה פרס נובל גינטר גראס התייחס לאירוע בראיון שפורסם בעיתון "ניו יורק טיימס" ב-8 באפריל 2003. הוא ציין, כי "אחת מהסיבות הרבות שכתבתי את הספר 'בהילוך של סרטן' הייתה הרצון להרחיק את הנושא מן הימין הקיצוני...
הם אמרו שהטרגדיה של 'גוסטלוף' היא פשע מלחמה.
היא הייתה נוראה, אך היא הייתה תוצאה של המלחמה, תוצאה איומה של המלחמה."
הגרסה הסובייטית הרשמית טענה כי למעלה מ-1,000 קצינים גרמנים, בהם 70–80 אנשי צוללות, נספו בטביעה.
בנוסף, נטען כי הנשים שהיו על סיפון האונייה היו נשות אס-אס ממחנות ריכוז – טענה שהתבררה מאוחר יותר כשגויה ומבוססת על מידע חלקי או מסולף.
שרידי "וילהלם גוסטלוף" נמצאים בעומק 445 מטרים, במיקום גאוגרפי 55.07° צפון, 17.41° מזרח – כ-30 קילומטרים מהחוף, מזרחית לעיירה לבה (Łeba) ומערבית לוולדיסטלבובו (Władysławowo).
אתר הטביעה הוכרז כאתר זיכרון, והצלילה אליו אסורה, הן מטעמים חוקיים והן מתוך כבוד לזכר ההרוגים.
במפות ימיות פולניות הוא מצוין כ"מכשול לשיט מס' 73".
זוהי אחת הטרופות הגדולות ביותר השוכנות על קרקעית הים הבלטי.
בהילוך של סרטן - נובלה.
תל אביב, זמורה-ביתן, מוציאים לאור, תשס"ה-2004.
רותה ספטיס, מֶלח אל הים.
היינץ שון, ההיסטוריון והסופר הגרמני ואחד הניצולים של "וילהלם גוסטלוף", הוא הפורה ביותר מבין אלה העוסקים בנושא.
Nacht fiel über Gotenhafen - ("לילה ירד על גוטנהפן"), סרט עלילתי, 1959.
Die Gustloff (סרט טלוויזיה), 2008.
וילהלם הילזה , שחמטאי גרמני.
הילזה חלק מקום 12–13 בתחרות קובורג 1904 (ניצח: אוגוסטין נוימן), חלק מקום ראשון בתחרות ברמן 1906, הגיע למקום הרביעי בתחרות הנובר 1907, ניצח בתחרות בארמבק 1911 והגיע למקום ה-13 בתחרות המשנה במאנהיים 1914 (ניצח: הלגואה).
הילזה ייצג את גרמניה בדו-קרב מול אוסטריה, דו-קרב שהתקיים בווינה בשנת 1926 וכמו כן ייצג אותה באולימפיאדה לשחמט שהתקיימה בהאג בשנת 1928.
היינריך פרידריך וילהלם גֵּזֶנִיּוּס היה תאולוג, חוקר לשונות שמיות וחוקר מקרא גרמני.
אף על פי שהיה נוצרי מאמין, גזניוס היה בין ראשוני אסכולת ביקורת המקרא.
הוא דגל בגישה מדעית רציונליסטית לחקר המקרא ולשונו – הוא שחרר את התחום הזה מגישות דתיות מיושנות והתייחס אל העברית לא כאל "לשון הקודש", אלא כאל שפה אנושית שיש לחקור בכלים מדעיים שבאמצעותם חוקרים את כל השפות.
ספריו על העברית והארמית של המקרא – ובראשם דקדוקים ומילונים לשפות הללו – מוסיפים לשמש את העוסקים בתחום גם במאה ה-21.
גזניוס נולד בנורדהאוזן שבחבל תורינגיה כצאצא לשושלת של מלומדים – אנשי דת לותרנים, משפטנים ובעלי מקצועות אקדמיים אחרים.
אחד מאבותיו מהמאה ה-17 היה בארווארד גזניוס (Barward; 1616–1673) שכיהן כראש קהילה לותרנית בהנובר-מינדן.
סבו מצד האב, אוגוסטוס גזניוס (1718–1773) היה מורה ליוונית בעיר הלמשטדט (Helmstedt), וכיהן גם הוא כראש קהילה (סופריור) ומטיף לותרני ביישוב שנינגן (Schöningen).
אביו וילהלם (1761–1801) עבד כרופא בנורדהאוזן, ואמו הייתה יוהנה יאקובה מגדלנה לבית גאנגלוף (Gangloff).
אביו העדיף שבנו יקבל חינוך פרטי בבית עד לכיתה השמינית (Tertia), ואז רשם אותו לגימנסיה.
בשנת 1801, כשהיה בן 15, נפטר אביו, ווילהלם הצעיר עבר לגור אצל מנהל הגימנסיה, כריסטוף לודוויג לנץ (Lenz; 1760–1833), דמות נערצת ומומחה בתחום השפות הקלאסיות, שהיה למֶנטור שלו עד שנת 1803.
באותה שנה נסע גזניוס ללמוד פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת הלמשטדט.
המורה שהשפיע יותר מכול על גזניוס בתקופה הזו בעיקר בגישתו בתחום התאולוגיה היה היינריך הנקה (Henke) – תאולוג, פילוסוף ומחבר ספרי היסטוריה של הנצרות, אשר דגל בגישה רציונליסטית.
מורים אחרים, דויד יוליוס פוט (David Julius Pott) וליכטנשטיין, השרו בגזניוס את העניין המיוחד בלימוד השפה העברית.
פרט לשפות המזרח השתלם גזניוס באוניברסיטה גם בלימוד השפות הקלאסיות האירופיות – לטינית ויוונית.
לזמן מה עבד גזניוס בהוראה בבית ספר (פדגוגיוּם) בעיר, אולם מפני שנמשך מאוד לצד המחקרי האקדמי, עבר בשנת 1806 להמשך לימודיו באוניברסיטת גטינגן היוקרתית.
עם סגל המורים באוניברסיטה נמנו שני מלומדים חשובים, תאולוגים ומזרחנים שניהם: יוהאן גוטפריד אייכהורן (Johann Gottfried Eichhorn), שחיבר ספר דקדוק של השפה הערבית, ותומאס כריסטיאן טיכסן (Thomas Christian Tychsen).
בגטינגן מילא גזניוס תפקיד של מדריך (רֶפֶּטֶנְט) לתאולוגיה, עסק בפילולוגיה קלאסית – "אודיסיאה", הסיודוס, יובנליס – ובמקביל בתחומים שהפכו לעיסוקו העיקרי – חקר השפות השמיות וחקר התנ"ך.
תוך שנה סיים את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה דווקא בתחום הספרות הרומית "Symbolae observationum in Ovidii fastos", על ספר ה"פסטיבלים" של אובידיוס.
כפי שציין גזניוס לאחר מכן, ביום הבחינה, 19 באוגוסט 1806, היה עליו להגן על עבודתו מול בוחנים בעלי "רוח לוחמנית" במיוחד.
באותה שנה נפטרה אמו בנורדהאוזן, בגיל 51.
אם לרגע נראה כי קידומו בעולם האקדמיה אינו עובר בצורה חלקה, הרי שעד מהרה זכה להערכת הרקטור של אוניברסיטת האלה, אוגוסט הרמן נימאייר (Niemeyer), שהשיג עבורו באמצעות ההחלטה המלכותית מ־9 בפברואר 1810 משרה של פרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה זו.
כבר כעבור שנה (1811), בגיל 25 בלבד, התמנה גזניוס לפרופסור מן המניין.
גזניוס לימד שם בקביעות קרוב לשלושים שנה, למעט הפסקה בשנים 1813–1814 בגלל המלחמות הנפוליאוניות.
כמו כן, יצא לשני מסעות מחקר ארוכים: ב־1820 לפריז וללונדון, עם עמיתו יוהאן קארל תילו (Johann Karl Thilo) לצורך לימוד כתבי יד עתיקים וב־1835 לאנגליה ולהולנד לצורך לימודים פיניקיים.
בהמשך הוצעו לו משרות מכובדות גם באוניברסיטאות אחרות – ברסלאו, באוקספורד ואף בגטינגן, לאחר פרישתו של אייכהורן ב־1827, אך גזניוס סירב לעזוב את האלה.
הרצאותיו הבהירות והמרתקות משכו כחמש מאות צופים בכל פעם.
בשנת 1813 הקים בהאלה את "החברה לאקסגזה של כתבי הקודש" שמאוחר יותר, ב-1826 התאחדה עם הפקולטה לתאולוגיה.
במידה רבה בזכותו עלתה בזמנו קרנה של הפקולטה לתאולוגיה בהאלה ותפסה את המקום הראשון בתחום בגרמניה, במיוחד אחרי שחוזקה על ידי המיזוג עם אוניברסיטת ויטנברג בשנת 1817. באותה שנה העניקה אוניברסיטת האלה לגזניוס תואר דוקטור של כבוד.
בשנים 1823–1824 כיהן גזניוס כרקטור של אוניברסיטת האלה אך הודח על ידי המלך פרידריך וילהלם השלישי.
תלמידו הראשון של גזניוס בתחום חקר השפה העברית היה אוגוסט ניאנדר.
תלמידיו המצטיינים היו פטר פון בולן (von Bohlen), אנדראס גוטליב הופמן, הרמן הופפלד, אמיל רֶדיגר (Rödiger), יוהאן כריסטיאן פרידריך טוך (Tuch), יוהאן קארל וילהלם פאטקה (Vatke) ותיאודור בנפיי (Benfey).
גזניוס הותקף פעמים רבות בשל גישתו הרציונליסטית, אולם גם ההתקפות הקשות ביותר, מצד לודוויג פון גרלך (von Gerlach; 1795-1877) בשנת 1830 ומצד המוציא לאור של העיתון הכנסייתי האוונגלי (לותרני) ארנסט וילהלם הנגסטנברג (Hengstenberg) לא הצליחו להכתים את תהילתו.
שני חיבוריו הידועים ביותר הם מילון ודקדוק של העברית המקראית.
המילון יצא לראשונה בשנת 1812, ונערך מחדש פעמים רבות.
הוא שימש בסיס למילון העברית המקראית של בראון, דרייבר ובריגז (Brown–Driver–Briggs, BDB, בד"ב).
המהדורה הגרמנית בעריכת פרנץ בול שימשה את המחקר במשך שנים רבות, עד שבשנת 1987 החלה לצאת מהדורה חדשה בעריכת רודולף מאייר והרברט דונר (כרך רביעי יצא בשנת 2007).
ספר הדקדוק שלו יצא לראשונה בשנת 1813, וגם הוא נערך פעמים רבות.
מהדורתו ה־28, בעריכת אמיל קאוטש (Kautzsch) , תורגמה לאנגלית בידי ארתור ארנסט קאולי.
עדכון מקיף של המהדורה ה־28 החל לצאת בגרמנית על ידי גוטהלף ברגשטרסר, אולם הוא לא זכה להשלימו, והספר נותר חלקי.
בשנת 1810 פרסם גזניוס עבודה על השפה המלטזית, ובה הפריך את הטענה הנפוצה אז שהיא גלגול של השפה הפונית.
כמו כן פרסם מחקרים על הפונית עצמה ועל העברית השומרונית.
בנוסף לספרי דקדוק ומילונים של שפות שמיות, גזניוס פרסם פירוש על ספר ישעיהו, עבודות על הדת השומרונית, ועבודות על הגאוגרפיה של המזרח התיכון.
גזניוס נפטר בהאלה אן דר זאלה ב־23 באוקטובר 1842, ונקבר בבית העלמין שְטָאטְגוֹטֶסְאָקֶר (Stadtgottesacker).
גזניוס היה נשוי (משנת 1814, בהאלה) להנרייטה לבית שניידֶווינד (1797–1853).
לזוג נולדו עשרה ילדים – חמש בנות וחמישה בנים.
אחד מהם, פרידריך וילהלם, היה למנהל בית ספר בעיר שטטין ומוציא לאור של ספרי לימוד לאנגלית; בן אחר, הרמן, היה גם הוא בעל הוצאה לאור ובעל חנות ספרים.
Mit Vergleichung der verwandten Dialekte - ספר לימוד לדקדוק ביקורתי של השפה העברית .עם השוואה לניבים קרובים.
– ספר הדקדוק העברי של גזניוס, מהדורת 1910 בעריכת אמיל קאוטש ובתרגום לאנגלית של ארתור ארנסט קאולי; מהדורה מקוונת עם קישורים בין הפסקאות ועם קישורים לפסוקים במקרא
Berlin 2008, 18. Auflage, Springer Verlag, – מילון שימושי של העברית והארמית במקרא הוצאת שפרינגר, ברלין 2008
Hildesheim 1983, Georg Olms Verlag (Nachdruck der 28. Auflage Leipzig) – דקדוק עברי - הוצאת גאורג אולמס, הדפסה של המהדורה ה-28 מלייפציג, הילדסהיים 1983
חבר ב"חברות האסייתיות" של לונדון, דבלין וסטוקהולם
חבר בחברה הפילוסופית של קיימברידג'
1815 - דוקטור של כבוד של אוניברסיטת האלה
1827 - יועץ קונסיסטוריאלי מלכותי של ממלכת פרוסיה
וילהלם דילתיי היה היסטוריון, פסיכולוג, סוציולוג, פילוסוף והרמנויטיקן גרמני.
שימש פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת בזל בשווייץ ואחר כך באוניברסיטת ברלין.
עניינו המחקרי נסב על שאלות של מתודולוגיה מדעית, ראיות היסטוריות ומעמדה של ההיסטוריה כמדע.
וילהלם דילתיי נולד ב-1833 כבן למשפחת מטיפים רפורמים.
אביו היה מקסימיליאן דילתיי (1804–1867), מטיף ראשי של חצר דוכסי נסאו בשפעל בכפר ביבריך בדוכסות נסאו, כיום במדינת הסן בגרמניה, ואמו הייתה מריה לאורה הוישקל (1810–1887), בת של הקפלמייסטר הדוכסי יוהאן פטר הוישקל מהילדבורגהאוזן.
דילתיי למד בגימנסיה בוויסבאדן ועשה ב-1852 עבודת בגרות בנושא "על השפעת התרבות היוונית העתיקה על הנוער".
בהמשך לפי רצון הוריו, למד תאולוגיה, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטאות בהיידלברג (1852) ברלין (1853).
היה בהיידלברג תלמידו של קונו פישר הצעיר, ואחר כך בברלין תלמידם של אוגוסט בקך, לאופולד פון רנקה ופרידריך אדולף טרנדלנבורג.
בינואר 1864 סיים את הדוקטורט בברלין בנושא האתיקה של פרידריך שליירמאכר וביוני באותה שנה קיבל את ההסמכה עם עבודה על התודעה המוסרית.
ב-1865 התמנה כמרצה באוניברסיטת ברלין.
ב-1859 הוא הוציא לאור את מכתביו של שליירמאכר וזמן קצר לאחר מכן נתבקש לכתוב גם ביוגרפיה של הפילוזוף שהכרך הראשון ממנה פורסם ב-1870. ב-1867 התמנה דילתיי כפרופסור באוניברסיטת בזל בשווייץ, ומאוחר יותר – ב-1882 חזר לברלין כראש הקתדרה היוקרתית לפילוזופיה באוניברסיטץ ברלין.
בתחומי האפיסטמולוגיה והאונתולוגיה כמקצועות בפילוסופיה, אפשר להציגו כאמפיריציסט, וזאת בניגוד לאידיאליזם הגרמני בן התקופה, אך עמדתו בנוגע למהות האמפירי והנסיוני שונה מן האמפיריציזם הבריטי או מהפוזיטיביזם בעצם ההנחות ההכרתיות והאונתולוגיות המרכזיות שלו, אותן שאב מן המסורת הפילוסופית והספרותית הגרמנית.
דילתיי הושפע בחלקו מעבודותיו של פרידריך שליירמכר במקצוע ההרמנויטיקה, וסייע בהחייאתם הפעילה של כתבים אלו.
שני ההוגים קשורים ברומנטיציזם הגרמני.
אסכולת ההרמנויטיקה הגרמנית הדגישה שפרשנים ממשיים, דמויות חיות וקיימות, (וזאת בניגוד לפיקציות קרטזיאניות או תאורטיות), מסתייעים ב"הבנה" וב"פרשנות" חדשה משלהם כדי לרכוש ידע רב יותר אודות הטקסט או המחבר אותו הם קוראים.
"הבנה" ו"פרשנות" שכזו מסתייעת בניתוח ובתיאור פסיכולוגי וחברתי-היסטורי של ההקשרים הרלוונטיים לפענוח המקור.
תהליך העיון הפרשני אותו הציג שליירמכר, כלל מה שדילתיי כינה "המעגל ההרמנויטי" שהוא התנועה החוזרת ונשנית בין המצוי בפירוש במקור (בטקסט) לחבוי בו שלא בפירוש, וכן בין הנתון הספציפי והפרטיקולרי לבין המכלול.
ה"הרמנויטיקה הכללית" אותה הציע שליירמכר הייתה שילוב של הפרשנות הנקוטה כלפי כתבי הקודש (למשל: באגרות פאולוס בברית החדשה), והפרשנות הנקוטה בספרות הקלאסית (למשל: כתביו הפילוסופיים של אפלטון).
דילתיי מצא בכך רלוונטיות לביסוס מתודולוגי של מדעי האדם, להבדיל מביסוסם של מדעי הטבע: במדעי הרוח, הם מדעי האדם, הפרשן איננו עוסק בהצעת "הסבר" סיבתי לתופעות, אלא ב"הבנה" שלהן.
הבנה כזו משלבת את המידע החדש המגיע מן התופעה (למשל: טקסט שאני קורא) עם המידע הפנימי שיש לי מראש על בני אדם, שהרי אני עצמי בן אדם ולכן אני יודע על כך מראש.
(לכן בניגוד לאחרים, תפס דילתיי גם את מקצוע הפסיכולוגיה כחלק של "מדעי האדם" או מדעי הרוח, ולא כ"מדע" חלק של מדעי הטבע).
הפעולה המדעית במדעי הרוח היא הניסיון להבין את מה שאני חווה, כלומר לבצע תיאור וניתוח התופעה הנקודתית, למשל בתיאור יחסה אל המכלול.
לצד כתביהם של פרידריך ניטשה, גיאורג זימל ואנרי ברגסון, השפיעו גם כתביו של דילתיי על מגמות "פילוסופיית החיים" ("Lebensphilosophie") והאקזיסטנציאליזם של ראשית המאה העשרים.
תורתו ההרמנויטית של דילתיי השפיעה על גישתו של מרטין היידגר בהרצאותיו המוקדמות, שם פיתח האחרון את "ההרמנויטיקה של החיים בפועל" וכן בספרו Being and Time.
בהדרגה הפך היידיגר לביקורתי יותר ויותר כלפי דילתיי, ותבע להכיר בתלות רבה ורדיקלית יותר בהקשר התקופתי והזמני של אפשרויות הפרשנות ושל המצב האנושי של הפרשן.
הנס גאורג גדמר הושפע מהיידגר וביקר אף הוא (בספרו אמת ומתודה) את גישתו ההרמנויטית של דילתיי כנוטה יותר מדי אל האסתטי והסובייקטיבי וכן כ"פוזיטיביסטית" ומתודית מדי.
לדעת גדמר, ההרמנויטיקה של דילתיי אינה מדגישה די הצורך את הופעת האמת כאירוע ואינה מדייקת בתיאור ההשלכות של התובנה ולפיה פרשנותו של הפרשן איננה משהו המצוי מחוץ למסורת הקודמת אלא נוטלת עמדה בתוכה ומתוכה, ובכך אופקיה של הפרשנות תלויים בתקופה ובהקשר.
דילתיי התחתן ב-1874 עם קתרינה לבית פוטמן ולזוג נולדו בן ושתי בנות.
אחיו קרל דילתיי (1839–1907) היה פרופסור לארכאולוגיה ואחותו קרולינה הייתה נשואה לפילולוג הרמן אוזנר.
וילהלם בורגדורף היה גנרל גרמני בוורמאכט, ושלישו הצבאי של אדולף היטלר בשלהי מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם הראשונה השתתף כקצין בצבא הקיסרות הגרמנית ועוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה המשיך בשירות קבע ברייכסווהר.
ב-1935 שימש כמדריך באקדמיה הצבאית בדרזדן והועלה לדרגת מיור.
ב-1937 שימש כשליש לכוח אדם בקורפוס ה-9. ב-1938 הועלה לדרגת אוברסטלויטננט.
ממאי 1940 - אפריל 1942 היה מפקד רגימנט החי"ר 529 ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
הוא התקדם בדרגות באגף כוח האדם וב-1942 הועלה לדרגת גנרל-מאיור בתפקיד סגן מפקד אגף כוח האדם בוורמאכט.
עם מותו של רודולף שמונדט הוא מונה באוקטובר 1944 לראש אגף כוח אדם ולשלישו הצבאי של היטלר והועלה לדרגת גנרל של חי"ר.
בתפקידו זה היה איש אמונו של היטלר שהטיל עליו משימות מיוחדות.
לאחר ניסיון ההתנקשות בהיטלר, רומל נחשד כי היה מעורב בקשר העשרים ביולי.
היטלר הטיל על וילהלם קייטל את המשימה לחסל את רומל בדרך שתיראה כהתאבדות היות שרומל היה גנרל נערץ והוצאתו להורג הייתה פוגעת במורל הצבא.
רומל נפצע קשה ב-17 ביולי 1944 לאחר שמכונית המטה שלו נפגעה מהפצצת מטוסי קרב של בנות הברית.
לאחר טיפול בבית חולים הועבר להחלמה בביתו בעיירה הרלינגן ליד אולם.
קייטל הטיל את המשימה על בורגדורף וצייד אותו בכמוסת ציאניד.
בורגדורף וסגנו ארנסט מייזל נסעו לביתו של רומל ב-14 באוקטובר 1944, שם אמר לו בורגדורף כי הוא מואשם בבגידה וכי יש לו ברירה להתאבד ולהיקבר בלוויה ממלכתית ומשפחתו לא תיפגע.
רומל הסכים ולאחר שנפרד ממשפחתו הוסע מרחק קצר, מייזל והנהג ירדו והתרחקו מהרכב ובורגדורף נתן לו את כמוסת הציאניד.
לאחר שרומל מת הגיע בורגדורף לבית חולים סמוך, אסר עליהם לבצע נתיחת הגופה וכפה על הצוות הרפואי להוציא תעודת פטירה ובה נכתב שסיבת המוות היא שטף דם במוח.
בורגדורף היה במעגל הקרוב ביותר להיטלר.
הוא היה בין המוזמנים הבודדים למסיבה שנערכה לרגל נישואיו של היטלר עם אווה בראון, ואף אחד מהעדים והחתומים על צוואת היטלר, ביחד עם יוזף גבלס, מרטין בורמן והנס קרבס.
שלא כיתר רוב שוכני הבונקר הוא החליט לא לברוח לאחר התאבדותם של היטלר וגבלס.
ביחד עם קרבס החליט להתאבד.
לאחר שחיסלו מספר בקבוקי אלכוהול שלפו בורגדורף וקרבס את אקדחי הלוגר שלהם וירו לעצמם בראש.
רוכוס מיש ראה אותם עם ראשים שמוטים ליד שולחן מלא בקבוקי אלכוהול וכך הם נמצאו על ידי ראשוני החיילים הסובייטים שנכנסו לבונקר.
הם זוהו לפי מסמכים בכיסיהם.
דמותו של בורגדורף מופיעה בסרט "הנפילה", שמתאר את ימיו האחרונים של היטלר ופמלייתו בפיהררבונקר ובסרט שועל המדבר: סיפורו של רומל.
וילהלם פרידריך בוגר , המכונה "הנמר מאושוויץ", היה מפקח משטרה גרמני ואיש סגל מחנה הריכוז אושוויץ בירקנאו.
נודע לשמצה בשל פשעיו המחרידים באושוויץ יחד עם מפקדו האוסטרי, מפקד הגסטפו באושוויץ, מקסימיליאן גרבנר.
בוגר נולד בעיירה זופנהאוזן שבמחוז שטוטגרט, גרמניה.
אביו היה סוחר והוא הצטרף לתנועת הנוער הנציונאל-סוציליאליסטית (שהייתה בהמשך לנוער ההיטלראי) בנעוריו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1922
החל להתלמד בעיסוק אביו במשך שלוש שנים, ובשנת 1925 החל לעבוד בפקידות.
בשנת 1929 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית.
היה חבר בשורות האס אס הכללי משנת 1930. לאחר שפוטר מעבודתו בשנת 1932 הצטרף לאס אס וביולי 1933 למשטרה הפוליטית בשטוטגרט.
בין השנים 1936–1937 עבד בבית הספר לאימון שוטרים.
מונה לתפקיד מפקח משטרה לאחר שעבר את בחינות כוח המשטרה בשנת 1937, אף על פי שנלקח למעצר בשנת 1936 בגין יחס לא הולם לנחקר.
בתחילת מלחמת העולם השנייה נשלח לעמוד בראש המשטרה המחוזית בעיר צ'חאנוב, ולאחר שלושה שבועות נשלח להקים ולפקח על תחנת שיטור גבול בעיר אוסטרולנקה.
בשנת 1940 הצטרף לכוח המשטרתי בדרזדן, משם נשלח לחזית ונפצע בשנת 1942. תשעה חודשים לאחר מכן נשלח למחנה אושוויץ.
תחילה שירת כמפקד מחלקה (צוגפיהרר) ולאחר מכן כסגן משנה (אונטר-שטורמפיהרר) בגסטפו של אושוויץ.
הגסטפו במחנה היה כפוף למשרד הראשי לביטחון הרייך ותחומי האחריות הראשיים שלו היו: ניהול רישום על אסירים במחנה, קליטת אסירים למחנה, ניהול הביטחון במחנה, לחימה במרידות במחנה וחקירת אסירים.
מ-23 בדצמבר 1943 עד פינוי המחנה היה אחראי על אגף החקירות ותשאול האסירים כהאופט-שטורמפיהרר (דרגה מקבילה לסרן).
אגף זה נקרא בפי האסירים "בלוק המוות" או "בלוק העינויים" - בלוק 11.
וילהלם בוגר המציא את "נדנדת בוגר", אמצעי לצורך חקירה בעינויים שתואר כלהלן: "הייתה זאת קורת ברזל באורך מטר שנתלתה מהתקרה על ידי שרשראות", סיפרה פראו בראון שהעידה נגדו במשפטי אושוויץ בפרנקפורט.
כך תיארה את השימוש בקורה
פשעיו המחרידים בגסטפו באושוויץ נמשכו עד לפינוי המחנה בינואר 1945. לאחר מכן נמלט מאנשי הצבא האדום במשך חמישה חודשים ושהה בבית הוריו בלודוויגבורג, עד שנעצר ביוני 1946. הוא היה אמור להיות מוסגר לפולין לצורך העמדה למשפט, אך הצליח להימלט במהלך השנה.
משנת 1948 עד אמצע 1949 עבד כחקלאי בחווה ליד שטוטגרט.
הוא נעצר לזמן קצר בעיר רייבנסבורג בגין אותו יחס לא הולם שנתן לנחקר שלו משנת 1936 ושוחרר במהרה.
חי עם משפחתו תחת זהותו האמיתית בהמינגן.
בהמשך מצא עבודה כמפקח על סחורה במפעל מטוסים בעיר הולדתו זופנהאוזן, בו עבד תקופה וקודם לתפקיד משרדי עד שנתפס באוקטובר 1958 בגיל 57. כאשר מכריו או שכניו שאלו אותו על מעשיו במחנה אושוויץ, אמר שאין לו שום רגשי אשם.
בית המשפט בשטוטגרט קבע שבוגר "אינו מותיר רושם של איש מחוספס ואכזר, אלא של אדם רציונלי, מפקח משטרה מלומד ומשרת אזרחי", הפסיק את החקירה בגינו והעביר אותה לידי הממשלה.
בשנת 1959 נעצר בפעם האחרונה והואשם בפשעי מלחמה שביצע באושוויץ.
ב-20 באוגוסט 1965 התווסף שמו לרשימת המורשעים במשפטי אושוויץ בפרנקפורט באשמת סיוע וביצוע רציחות של יהודים.
לאחר סדרה של עדויות מפי ניצולים ועדי ראייה אחרים, נשפט לבסוף למאסר עולם בגין הרשעה בחמישה מקרי רצח, רצח קולקטיבי ב-109 מקרים ובגין סיוע לרצח בשאר המקרים.
הוא מת בגיל 71 בכלא בייטיגהיים-ביסינגן שבבאדן-וירטמברג ב-3 באפריל 1977, 19 שנים לאחר מעצרו ותחילת משפטו.
גנרל חיל הרגלים וילהלם האסה היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
האסה נולד ב-24 בנובמבר 1894 בנייסה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-86 (שלזוויג-הולשטיין - המלכה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף נפצע כמה פעמים בקרבות, וב-4 באוקטובר 1914 הועלה לדרגת לויטננט.
ב-20 ביוני 1918 הועלה לדרגת אובר לויטננט.
לאחר המלחמה נשאר האסה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1927 הועלה האסה לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1927 מונה לקצין ההדרכה ברגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי).
בסתיו 1927 הועבר האסה למשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1928 מונה לקצין מטה בדיוויזיית הפרשים ה-2. ב-1 במאי 1932 מונה למפקד פלוגה 11 ברגימנט הרגלים ה-7 (הפרוסי), וב-1 בספטמבר 1933 מונה למדריך באקדמיה הצבאית במינכן.
ב-1 בפברואר 1934 הועלה האסה לדרגת מיור, ובתחילת שנת 1935 הוחזר למשרד המלחמה.
ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-15 בספטמבר 1938 מונה לקצין אג"ם בקבוצת הארמייה הראשונה בברלין.
ב-1 במרץ 1939 הועלה לדרגת אוברסט, וב-26 באוגוסט 1939 מונה לקצין אג"ם הארמייה השנייה, שהפכה עם פרוץ המלחמה לקבוצת ארמיות צפון.
בפרוץ המלחמה מונה האסה לקצין אג"ם קבוצת ארמיות צפון, והשתתף עימה במהלך המערכה בפולין, ולאחר מכן נשאר קצין האג"ם של קבוצת הארמיות שהפכה לקבוצת ארמיות B, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת.
ב-10 בדצמבר 1940 מונה האסה לראש מטה הארמייה ה-18, והשתתף עימה במהלך מבצע ברברוסה.
ב-25 בינואר 1942 מונה האסה לראש מטה קבוצת ארמיות צפון, וב-26 בינואר 1942 קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בפברואר 1942 הועלה האסה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-22 בינואר 1943 פרש האסה מתפקידו, וב-5 בנובמבר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30, שהייתה חלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16.
ב-1 באפריל 1944 מונה האסה למפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ופיקד עליה עד ה-4 במאי.
ב-3 ביולי 1944 מונה האסה שוב למפקד הקורפוס ה-2, שפעל לסירוגין כחלק מהארמייה ה-16, הארמייה ה-18, ופלגת הארמייה נרווה, במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-1 באוגוסט 1944 הועלה האסה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-12 באוגוסט קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-14 בינואר 1945 קיבל האסה על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-20 בפברואר 1945 פרש האסה מתפקידו.
ב-1 באפריל 1945 מונה למפקד הארמייה ה-17, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות מרכז, ולחם עימה במהלך הקרבות בשלזיה.
ב-21 במאי 1945 מת האסה מפצעיו במחנה שבויים בפיסק שבצ'כוסלובקיה, והוא בן 50 שנים.
וילהלם ביטריך היה קצין בכיר בוואפן אס אס בדרגת אובר-גרופנפיהרר אשר פיקד בין היתר על קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 בחזית המערבית, ובכלל זה בקרב הארדנים.
לאחר המלחמה נשפט כפושע מלחמה ונידון ל-5 שנות מאסר.
וילהלם ביטריך נולד ב-26 בפברואר 1894 בורניגרודה שבסקסוניה לאביו שהיה פקיד ולאחר מכן סוכן.
ב-1916 ביטריך לשירות האוויר הגרמני והוכשר כטייס, ועד סוף המלחמה הוא לחם כטייס קרב.
לאחר המלחמה הצטרף ביטריך לפרייקור, ובשנת 1923 הצטרף לרייכסווהר, שבו שירת כמדריך טיסה.
ב-1 בדצמבר 1931 הצטרף ביטריך למפלגה הנאצית, וממרץ עד יוני 1932, שירת בארגון האס אה.
ב-1 ביולי 1932 הצטרף ביטריך לאס אס, ומילא בו תפקידים שונים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, השתתף ביטריך עם רגימנט האס אס לייבשטנדרטה במערכה בפולין תחת פיקודו של יוזף דיטריך.
בינואר 1940 מונה ביטריך למפקד רגימנט דויטשלנד, ופיקד עליו במהלך הקרב על צרפת, וב-1 בספטמבר 1940 הועלה לדרגת אס אס אוברפיהרר.
ב-15 באוקטובר 1941 מונה ביטריך למפקד דיוויזיית האס אס ה-2, והשתתף עימה בקרב על מוסקבה, וב-19 באוקטובר 1941 הועלה לדרגת בריגדפיהרר.
מקיץ 1942 עד פברואר 1943 פיקד ביטריך על דיוויזיית האס אס ה-8 והשתתף עימה בפעולות לחימה כנגד הפרטיזנים בברית המועצות.
ב-15 בפברואר 1943 הוטל על ביטריך להקים את דיוויזיית האס אס ה-9, שעליה פיקד בקרבות באוקראינה, ולאחר מכן בצרפת, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת גרופנפיהרר.
ב-1 ביולי 1944 מונה ביטריך למפקד קורפוס הפאנצר אס אס השני, ופיקד עליו בקרבות בנורמנדי, בארנהם ומאוחר יותר בהונגריה, וב-1 באוגוסט 1944 הועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
לאחר המלחמה הוסגר ביטריך לצרפת באשמה שציווה להוציא להורג 17 חברי ההתנגדות בנים, אולם זוכה, לאחר שהתברר שלא היה אחראי על כך.
בשנת 1953 הועמד ביטריך לדין בשנית ונשפט לחמש שנות מאסר על תליות, ביזה והצתה, אך זוכה בשנת 1954 שוב על ידי בית המשפט הצרפתי בבורדו ושוחרר.
אמנם יש לציין, שביטריך לא נשפט על פשעי מלחמה שבוצעו תחתיו במהלך הלחימה בחזית המזרחית.
לאחר שחרורו התגורר ביטריך עם אשתו בעיר וולפראטשהאוזן, עד למותו ב-19 באפריל 1979.
וילהלם בץ היה טייס קרב ואלוף הפלות בלופטוואפה הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
בץ נולד ב-21 במאי 1916 בבמברג, ולאחר סיום לימודיו התגייס בשנת 1935 ללופטוואפה.
בץ הוסמך כטייס קרב, ובשנת 1937 מונה למדריך בבית הספר לטיס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ביקש בץ ללא הרף להעבירו למשימה קרבית, אך בקשותיו נדחו שוב ושוב.
רק בדצמבר 1942 הועבר בץ לחזית המזרחית, וב-11 במרץ 1943 השיג בץ את ניצחונו הראשון.
בץ לחם ב-445 טיסות מבצעיות ונזקפו לזכותו 237 ניצחונות אוויריים (הפלות), כולם מלבד שלושה כנגד מטוסי חיל האוויר הסובייטי בחזית המזרחית, הוא נחשב במקום השישי ברשימת אלופי ההפלות של כל הזמנים.
במהלך קרבות האוויר הופל ארבע פעמים ונפצע שלוש פעמים, על פציעותיו עוטר באות הפציעה (כסף).
בשנתיים האחרונות של המלחמה שירת בץ בכנף קרב 52, שם בין היתר פיקד על טייסת 5, להק II ולהק III.
חודש לפני סוף המלחמה לאחר שעבר את רף ה-200 הפלות, עוטר בץ בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות – העיטור השני בחשיבותו בגרמניה הנאצית.
את כל ההפלות שלו השיג בכנף 52 החל ממרץ 1943, תשע פעמים צוין כ"אלוף ביום אחד" על שהשיג לפחות חמש הפלות ביום, השיא שלו היה ב-31 במאי 1944 במהלך מבצע דנייפר-קרפטי כאשר הפיל 15 מטוסי אויב ביום אחד.
לאחר המלחמה, בשנת 1956 חזר לשירות בלופטוואפה שהוקם מחדש בגרמניה המערבית, שם הגיע לדרגת אוברסט (קולונל) ופיקד בין היתר על כנף התובלה 63. בשנת 1972 פרש בץ משירות הבונסוור ופנה לחיים אזרחיים, ב-11 בספטמבר 1988 נפטר וילהלם בץ בגיל 72 ונקבר בלברקוזן.
וילהלם החמישי, דוכס בוואריה היה דוכס בוואריה בין השנים 1579–1597.
וילהלם החמישי נולד ב-29 בספטמבר 1548 לאלברכט החמישי, דוכס בוואריה ואנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואנה, נסיכת בוהמיה והונגריה.
וילהלם התחנך על ידי הישועים, והקדיש את חייו לתפילות, אמונה, ושאר מצוות הדת.
ב-24 באוקטובר 1579 מת אביו אלברכט החמישי, דוכס בוואריה, ווילהלם עלה לשלטון במקומו.
כאביו וסבו היה וילהלם קתולי מובהק, והתנגד בחריפות לרפורמציה.
לאחר שגבהארד טרוכזס פון ואלדבורג ארכיבישוף קלן המיר את דתו ונשא אישה, פרצה מלחמת קלן, וב-18 החודשים הראשונים פיקד אחיו פרדיננד מבוואריה על הכוחות הקתולים.
בסופו של דבר הצטרפו כוחות ספרדים בפיקודו של אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה וגרשו את פון ואלדנבורג, ומסרו את הארכיבישופות לאחיו של וילהלם ארנסט מבוואריה, ובמהלך ה-200 שנים הבאות הייתה הארכיבישופות בשליטת בית ויטלסבאך.
במהלך שלטונו גורשו כל הפרוטסטנטים מהדוכסות, והוקמו בתי ספר קתולים חדשים.
ב-15 באוקטובר 1597 התפטר וילהלם מתפקידו, ובנו מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו, וב-7 בפברואר 1626 מת וילהלם במינכן.
ב-22 בפברואר 1568 התחתן וילהלם עם רנאטה מלורן, בתם של פרנץ הראשון, דוכס לורן וכריסטינה מדנמרק, ממנה היו לו 10 ילדים, מהם 6 הגיעו לבגרות:
גנרל חיל התותחנים וילהלם ברלין היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ברלין נולד ב-28 באפריל 1889 בקלן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-14. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם ביחידות שונות, וב-18 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר ברלין ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 באוקטובר אותה שנה מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט ההדרכה של הארטילריה.
ב-20 באפריל 1936 הועלה לדרגת אוברסט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-33.
בפרוץ המלחמה היה ברלין מפקד רגימנט הארטילריה ה-33, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהדיוויזיה ה-33 במסגרת הקורפוס ה-9. ב-1 במרץ 1940 הועלה ברלין לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד אגד הארטילריה ה-101, עליו פיקד במהלך המערכה על צרפת.
בסתיו 1940 מונה ברלין למפקד בית הספר לתותחנות, וב-1 במרץ 1942 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ב-18 באפריל הוחלף ברלין על ידי פרידריך זיקסט, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
ברלין שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר ברלין בהמבורג עד למותו ב-15 בספטמבר 1987.
וילהלם נולד ב-13 בפברואר 1602 בקאסל למוריץ, רוזן הסן-קאסל, ולאגנס מזולמס-לאובאך, בתו של יוהאן גאורג, רוזן זולמס-לאובאך.
זמן קצר לאחר לידתו מתה אמו, ואביו התחתן עם יוליאנה מנסאו-דילנבורג.
בשנת 1605 הפך אביו מוריץ לקלווניסטי, וגרם בכך לסכסוכי ירושה על רוזנות הסן-מרבורג, ולסכסוכים שנמשכו הרבה שנים עם רוזנות הסן-דרמשטדט.
בהמשך השתתף מוריץ במלחמת שלושים השנים, ולחם כנגד הקיסר ובית הבסבורג.
עקב כישלונותיו בקרבות ויתר מוריץ על חלק משטחי הרוזנות לטובת רוזנות הסן-דרמשטדט.
כתוצאה מכישלונותיו ויתר אביו מוריץ על שלטונו ב-17 במרץ 1627, ובמקומו עלה וילהלם לשלטון.
אולם חלק מנחלותיו של אביו ירשו אחיו פרידריך וארנסט.
לאחר עלותו לשלטון, סיים וילהלם את הסכסוך עם רוזנות הסן-דרמשטדט, עקב רצונו לייצב את מצבה הכלכלי של הנסיכות.
כתוצאה מכך ברח וילהלם לרוזנות פריזיה המזרחית, שם מת בעיר לר ב-21 בספטמבר 1637.
לאחר מותו של וילהלם, הייתה אשתו אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג עוצרת בשם בנו וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, ובסיוע צרפתי ושוודי, השתלטה מחדש על שטחים שהשתייכו בעבר לרוזנות.
בשנת 1619 התחתן וילהלם עם אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג, בתם של פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג וקתרינה בלגיקה מנסאו, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
שארלוטה (1627–1686), התחתנה עם קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
וילהלם המן היה מחנך גרמני, פוליטיקאי קומוניסטי, חבר מועצה בעירו וחבר הפרלמנט של הסה בשנות ה-20. הוא נכלא במחנה הריכוז בוכנוולד מ-1938 עד 1945. באפריל 1945, המן שהיה מפקח בלוק הילדים במחנה, בתפקיד "זקן הבלוק" (blockälteste, דרגה של קאפו), חיבל בהוצאה מתוכננת של יהודים לצעדת מוות לקראת השמדה ודאית.