tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום יצא לאור ב-16 בנובמבר 2017, על ידי חברת התקליטים NMC.
אחראי מדיניות מידע ארגונית היא משרה שהנושאים בה אחראים על מגוון היבטים שקשורים למאגרי מידע שנאספים בארגון כגון איכות המידע, ציות של המידע לנורמות ארגוניות, בינ"ל, מחקריות, לדרישות רגולטוריות שחלות על מאגרי מידע, למדיניות איסוף מידע, הנגישות אליו והשיתוף שלו.
אחראי מדיניות מידע ארגונית מסייע לארגונים בהעברת מידע, במניעת טעויות במידע עצמו או באופן אחסונו.
בנוסף חוקרים מסתייעים בתוצרים של העבודה של אחראי מדיניות מידע ארגונית בשלב הגישה והחיפוש של מידע.
אחריות מדיניות מידע ארגונית עוסקת בשלל תחומים, כגון:
אחריות על יישום מדיניות מידע סדורה באשר לדרכי איסוף המידע
אחריות על שימור רמת איכות גבוהה של מידע במאגרי המידע של הארגון
אחריות ראי על עמידה של מאגרי המידע של הארגון בדרישות רגולטריות, למשל זכויות פרטיות.
אחריות על מתן גישה נוחה למאגרי המידע
אחריות על הדרכה של עובדי הארגון בנושאים של איסוף, אבטחה, שימור, וגישה למאגרי המידע
אחריות על המטא דאטא של הנתונים.
סוגי תפקידים של אחראי מדיניות מידע ארגונית
אחריות מדיניות מידע ארגונית בתחום של אובייקטים של מידע.
אחריות מדיניות מידע ארגונית בתחום של IT.
אחריות על יישום מדיניות מידע ארגונית.
סיוע בכתיבה של תוכניות ניהול מידע לצורכי מחקר במסגרת האקדמיה (DMPs).
יוזמת FAIR data principles נועדה להנגשת מאגרי מידע ומחקרים באופן שיאפשר שימוש חוזר בהם לצורך שימוש במחקרים.
יוזמה זו המליצה על מספר כללים רלוונטיים עבור אחראי מדיניות מידע ארגונית, ביניהם הכללים בדבר תיעוד מלא של המטא-דאטא, קביעת דרכים ברורות לנגישות למידע באמצעות רישיונות שימוש, וכתיבת הסברים בדבר התהליך של דרכי איסוף המידע על מנת שיהיה ניתן לוודא את נכונותו ולשחזר את המחקר.
בשנת 2017 אוניברסיטת דלפט שבהולנד התחילה יוזמה שנקראה Data Champions ובמסגרתה חוקרים התנדבו להדריך חוקרים אחרים בנושאים של יצירת גיבוי למאגרי מידע שנאספו על ידי חוקרים במסגרת מחקרים.
החוקרים סייעו לחוקרים ממגוון פקולטות.
אחרי החגים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1994 בבימויו של אמנון רובינשטיין, עם גדליה בסר, חגית דסברג ומיכאלה עשת בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי אמנון רובינשטיין והוא מבוסס ברובו על הרומן "אחרי החגים" של יהושע קנז משנת 1964 ובו סיפור של משפחת מהגרים פולנית שעלתה לארץ ישראל עם אידאולוגיה של עבודה עברית, אך מתקשה להתאקלם ונאלצת להתמודד עם שורה של בעיות ומתחים פנימיים.
הסרט צולם בכפר הנוער בן שמן.
מרים גבריאלי הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט הוקרן ב-1995 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסאו פאולו.
הוא קנה בית ופרדס מרוחקים במקצת ממושבה בשרון.
אשתו ברכה סובלת מדיכאון שהחל לאחר לידת בת שבע ומתפקדת בקושי בבית.
את הפרדס קנה מאיש העסקים לאנגפוס (צחי נוי) שגר לבד עם אמו (טובה פרדו) ושם עיניו על ריבה.
חיים רוצה שבנותיו יינשאו ויעזבו אותו.
זה גורם למתחים בין כל השלושה.
ברוכוב (רוברטו פולק) המורה מהמושבה שמחזר אחרי בת שבע, מתחתן לבסוף עם הדסה (גיליה שטרן) ומקיים בחשאי יחסי מין עם בת שבע.
חיים מעסיק בפרדס את ברוך (פנחס מיטלמן) שסובל מפיגור שכלי קל וגר עם אמו נחמה (רות גלר).
הוא מתאהב במאשה הרשקוביץ הנאה (ליאת ביין) ונותן לה בקבוק בושם אך היא מנפצת אותו.
למחרת הוא אורב לה בפרדס ואונס אותה.
היא נכנסת להיריון ומגלה לאביה (שמואל וולף) מי האב וזה מתנפל בסכין על ברוך, רוצח אותו ונאסר אחר כך על ידי שוטרים בריטיים.
מצבה של ברכה מידרדר והיא מתה לבסוף.
חיים קונה בית נוסף בתוך המושבה כדי שלבנות יהיה יותר קל.
בת שבע עובדת בבנק ומתאהבת שם בפקיד נחום (איצ'ו אביטל) שלא מוצא חן בעיני חיים ובפגישה אתו הוא מאיים ויורק עליו, דבר שמסיים את הקשר בין נחום ובת שבע שגוזרת על עצמה שביתת רעב נגד אביה.
לבסוף מחליט חיים להתחתן עם אישה חרדית בשם חסידה (מרים גבריאלי).
היא מנסה להתחבב על הבנות אבל הן שונאות אותה ומחפשות בחפציה כדי למצוא חפצים שאולי גנבה מהן.
מצבו של חיים מידרדר והן מאשימות אותה כי היא מרעילה אותו.
לאחר מותו של חיים נאלצת חסידה לעזוב את הבית בגשם שוטף לאחר שבת שבע מצאה רכוש במזרן שלה.
חסידה טוענת שאלה חסכונותיה, אך לא זוכה לאמון.
נסיונותיו של לאנגפוס להתחבב על ריבה לא מצליחים אבל לבסוף היא בוחרת בו כברירת מחדל.
בת שבע נשארת לבד בבית ומקיימת יחסים עם הפועל בפרדס (שרלי אברג'יל).
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגדליה בסרחיים וייסיהודית סולהברכה וייסחגית דסברגריבה וייסמיכאלה עשתבת שבע וייסמרים גבריאליחסידהצחי נוילאנגפוסטובה פרדוגב' לאנגפוסאמו של לאנגפוסרוברטו פולקברוכובמורהגיליה שטרןהדסהאשתו של ברוכובאיצ'ו אביטלנחוםחבר של בת שבעפיני מיטלמןברוךרות גלרנחמהאמו של ברוךליאת בייןמאשה הרשקוביץשמואל וולףהרשקוביץאביה של מאשהלואיס רוזנברגפרידמןשרלי אברג'ילפועל
אחרי החגים הוא רומן מאת יהושע קנז שיצא לאור בשנת 1964 בספריה לעם בהוצאת עם עובד.
ב-1987 וב-1998 יצא הספר בהדפסות מחודשות בהוצאה זו.
זהו רומן הבכורה של קנז.
הוא עוסק בחיי משפחת וייס במושבה ותיקה בשרון בשנות שלטון המנדט הבריטי, מסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 ועד סוף 1947. שתי גיבורות הרומן הן האחיות ריבה ובת שבע וסביבן בני משפחתם, כשכולם מסוכסכים בינם ובין עצמם ומצפים לשינוי שאינו בא.
הספר נכתב במהלך כמה שבועות או כמה חודשים בשנת 1963 או ב-1964. לטענת אהוד בן עזר, "אחרי החגים" החל כמחרוזת "סיפורי מושבה" שפורסמו בנפרד, רובם ב"קשת" וב"משא", ונארגו יחד לכדי ראשיתו של הרומן.
רוב המבקרים רואים בשם הספר את המשמעות הרווחת של הביטוי "אחרי החגים", בבחינת הבטחה ותקווה חסרת ממשות לשינוי שיבוא בעתיד הקרוב.
הספר מסתיים במחשבותיו של המורה ברוכוב: "עתה ידע כי לעולם לא יכתוב את השיר.
העצים בחצרה של נחמה כבר השירו את פרי הגויאבה – שריחה כריח הסתיו.
הדרכים מלאו אבק ובפרדסים ממתין הפרי לקטיף.
אולם הגשם יבוא אחרי החגים.
הוא יזלוג מגגות הבתים, ישטוף את החלונות ואת הברושים הזקנים שליד הגדרות, יַקוה שלוליות בצדי הדרכים.
משפחת וייס מגיעה למושבה לאחר שעלתה מאירופה.
האב רוכש בית ברחוב הרכבת שהיא דרך בין שדות ופרדסים והבית שבה הוא בית בודד בלב פרדסים.
מיד לאחר רכישת הבית קונה האב, חיים, גם פרדס מניב.
הוא לוקח את ברוך החסון כמשגיח בפרדס.
הפרדס זוכה להצלחה חקלאית ומסחרית ווייס רוכש פרדסים נוספים.
האחיות ריבה ובת שבע כבולות אחת אל השנייה ואל הוריהן ביחסי אהבה-שנאה.
הן אינן יוצאות לעבוד, מבלות את זמנן בקריאת רומאנים ומלגלגות על כל אורחי המשפחה והמחזרים.
ברכה וייס נפטרת לאחר מחלה.
המורה ברוכוב, המאוהב בבת שבע, מחזר אחר הדסה פרידמן והם מתחתנים.
חיים וייס – אביהן של האחיות.
בגולה עסק במסחר ובהובלת עצים בנהרות.
ברכה וייס – אשתו של חיים וייס ואמן של האחיות.
מגיעה ממשפחה מיוחסת של רבנים.
עושה את כל עבודות הבית ומתלוננת על כך שהיא חולה.
שונאת את חיים בעלה וטוענת שהסיבה לעלייתם היא: "הרוצח הזה הביא אותי לכאן כדי לקבור אותי".
בת שבע וייס – האחות הצעירה, בתם של חיים וברכה וייס, מתוארת בתחילת הרומן כ"בת עשרים ומשהו".
מתוארת כיפה יותר מבין שתי האחיות וכזאת אשר בדרך שקטה והרסנית גורמת לסכסוכים ולהתרחשויות שבספר.
ריבה וייס – האחות הבכורה, בתם של חיים וברכה וייס, מתוארת בתחילת הרומן כבת 30 לערך.
מתוארת כסבילה מבין שתי האחיות וכפחות בריאה מבחינה גופנית ונפשית.
ידידיה ברוכוב – מורה ואיש תרבות אשר שואף להיות משורר.
קרובו של חיים וייס ועל כן מבאי ביתו.
בתיאור שניהם מתחיל ומסתיים הרומן.
הדסה פרידמן – בתו של העגלון השיכור פרידמן.
פרידמן – עגלון, נוטה לשתות לשוכרה בחברת ידידיו העגלונים.
לאנגפוס – מתווך (הסופר מתאר אותו כסרסור) בבתים ובפרדסים המקורב למשפחת וייס.
אינו נשוי ומתגורר עם אמו.
ברוך – משגיח בפרדסי חיים וייס, רפה שכל במקצת.
חסון וחרוץ ומחפש אישה לשכְּנה בבית אשר בנה.
נחמה – אמו של ברוך אשר מבטיחה לשכנות כי בקרוב ברוך ימצא אישה.
מַשה הרשקוביץ – חברתה של הדסה.
דוחה את חיזורו של ברוך.
שוֹר "הנזיר" – מטיף דתי משולח רסן, מבאי ביתו של חיים וייס.
לאחר שברוך נרצח על ידי ערביי האזור כנקמה על שאנס רועה-ילדה, מאבד חיים וייס עניין בפרדס.
הרצח "שבר בליבו שבר גדול.".
הוא עובר עם שתי בנותיו לבית הגדול שרכש ברחובה הראשי של המושבה.
הוא ממשיך בתהליך חזרה בתשובה שבו החל לאחר פטירת אשתו ברכה ונישא בשנית לחסידה הדתיה.
בבית נפערים סדקים גדולים ונושר הטיח.
חסידה, השנואה על ידי האחיות המאשימות אותה בקלפטומניה, מחזיקה את משק הבית בבית החדש ומארגנת את שיפוצו.
בת שבע שלאנגפוס סידר לה עבודה בבנק מתאהבת בנחום שלומי, אך אביה מסכל בבוטות את הקשר הרומנטי והשנאה בבית הולכת ומתגברת.
חסידה – אחות אמה של הדסה פרידמן.
אשתו השנייה של חיים וייס.
נחום שלומי – עובד בבנק, בן זוגה של בת שבע לתקופה קצרה.
רוב החוקרים מייחסים את מיקום העלילה לפתח תקווה, שבה גדל קנז.
יפה ברלוביץ, ילידת פתח תקווה ובת גילו של קנז, ממקמת את רחוב הרכבת שברומן ברחוב הרכבת שבצפון פתח תקווה ומזהה מקומות נוספים בפתח תקווה כגון: השוק הגדול, בית הכנסת הגדול, מגדל המים ועוד.
במרץ 1962 התפרסם בהארץ סיפור קצר מאת אבי עתניאל (שמו הספרותי של קנז באותה עת) בשם "חתונתה של הדסה".
הסיפור עוסק בדמויות שברומן: הדסה, פרידמן השיכור, המורה ברוכוב ומאשה.
הדודה חסידה מופיעה בשם בלומה.
הספר יצא בהוצאת עם עובד, בהדפסה אחת בלבד, בת 3,000 עותקים.
לאחר הצלחת ספרו, "התגנבות יחידים", יצאה מהדורה נוספת, וב-1998 מהדורה שלישית.
המבקר יוסף שה-לבן פסל את הספר בשל "סיבות מוסריות-תימאטיות", גם שושנה שרירא ביקרה את הספר מסיבות מוסריות ואידאולוגיות וכמוה גם רבקה גורפיין.
לעומתם, בחר נתן זך, מהבולטים בשדה הספרותי הישראלי באותה עת, בספר כדוגמה ל"מיטבה של הפרוזה החדשה".
רוב המבקרים מצאו עניין רב ברומן וקיבלוהו באופן חיובי.
רבקה גורפיין ראתה בקנז כמצטרף למשמרת הסופרים החדשה בספרות העברית.
היא כתבה: "למרות כל הסממנים הריאליים, הרי שלפנינו ספר שהוא שבעיקרו סמלי.
מסופר בו על אנשים המונעים על ידי כוחות אירציונליים הקובעים את חייהם, את ניוונם, את מותם – בלי שמולם יתייצב מוסר, דת, שכל, גינוני החברה,".
גורפיין מבקרת את קנז כי על אף כישרונו הניכר הוא בעל "אידאולוגיה שחורה" ועוסק רק בדמוניות ובכוחות ההרס המתרקמים באדם עצמו ובין איש לרעהו.
שושנה שרירא מוצאת בספר פגמים מוסריים ולאומיים.
היא כותבת: "הוא מטיל אותם ואת יצריהם לתוך שטף החיים המושבתיים המוגנים כהלכה על ידי הוועד הלאומי והמוסדות העליונים: ...
ולא במקרה כל יצר בא על פורקנו בלי שיבלמוהו, בלי שיעצרו בעדו.
איש ואישה בלי רגשות ובלי אהבה משגיבה – משהו גויי לחלוטין ...
היא אף מבקרת את קנז על כך שלטענתה הופך את היהודים לאלימים ואת הערבים לקרבנות: "ומסתבר שהיסוד היהודי הוא האלים כלפי היסוד הנכרי.
שומו שמיים, יהודים בתקופת המנדט הטהורה והחלוצית מפתים ואונסים לאור היום."
ביקורתו של אלי שביד היא מעורבת.
מצד אחד הוא טוען כי קיים אי-רצון של הקורא להמשיך ולקרוא בספר כיוון שפעולת הגיבורים בתוך מעגל העלילה נעדרת מוטיב גלוי שאפשר להיאחז בו ולבוא לידי הערכה על זהותם האישית.
הם אינם משתפים את הקורא ברגשותיהם "ועל כן אי אפשר להשתתף אתם בעולמם".
אולם בקריאה נוספת הוא מוצא כי גיבורי הרומן נאבקים על מוטיב כלשהם בחייהם.
"הם משתדלים מאוד להיות אנשים נורמליים, היינו לחדור אל חוג הבנתו והשתתפותו של הזולת.
אלא שהם נכשלים במאבקם, וכישלונם מוטבע בהם מן הצעד הראשון.
כוח רצונם להשליט את תודעת האחריות על עצמם הוא מועט מאוד.
עד מהרה הם נכנעים, ...
אולם אז ורק אז מתגלים הגיבורים כפי שהם באמת.
המנומק בהתנהגותם אינו שייך להם.
רק במה שמעבר למנומק הם שבים אל עצמותם.".
גיטה אבינור עמדה על האופן המיוחד ויוצא הדופן בו תיאר קנז את המושבה הארץ-ישראלית, שבמרכז עלילת הספר:
בשנת 1978 טען דן עומר כי "אחרי החגים" הוא רומן "מן המעולים והפשוטים שנכתבו במהלך שנות המדינה".
גרשון שקד כתב ב-1980 כי "הניגוד שבין משפחת וייס, הזרה מקרוב באה אל המושבה הקטנה, ובין משפחת פרידמן והמורה ברוכוב הוא ניגוד שבין תשוקה, טירוף ומוות ובין ניסיון להסתגלות למצבים אנושיים.".
שקד התייחס ב-1998 ל"אחרי החגים" בהשוואה ליצירות אחרות של קנז, כגון "מומנט מוסיקלי" ו"התגנבות יחידים" שבהן מתוארות דמויות צעירות "שייסורי המין ואכזבות הקיום עדיין לפניהם.
הדמויות בנובלות אחרי החגים והאשה הגדולה מן החלומות הן כבר לאחר יאוש, והמציאות האלימה חוזרת ומוכיחה להן שהעתיד צופן מה שנגזר עליהן משכבר בילדותן.".
יפה ברלוביץ רואה ברומן גם את שקיעתה של המושבה.
היא טוענת שקנז "מצטרף ביצירתו זו לז'אנר ספרותי ישראלי שהחל להופיע בראשית שנות החמישים והתפתח בשנות השישים, ואפשר למיינו תחת הכותרת "הקינה על ארץ ישראל שאבדה".
כמו שביד ב-1964, כך גם עמוס עוז טען ב-2012 כי כבר ב"אחרי החגים" "ניכר איזה יסוד ויליאם-פוקנרי בתיאורי המושבה הקפוצה, המתחסדת, הצדקנית והרוחשת סודות אפלים עד סף גילוי העריות.
אבל האכזריות שבתיאור, באחרי החגים ובספרים אחרים, מהולה אצל קנז בחמלה דקה.".
ב-1987 יצא הספר לאור בתרגום לאנגלית: "After the holidays", בהוצאת Harcourt Brace Jovanovich שבסן דייגו, בתרגומה של דליה בילו.
ב-1998 יצא הספר לאור בתרגום לגרמנית: "Nach den Feiertagen", בהוצאת Suhrkamp שבפרנקפורט, בתרגומה של אנה בירקנהאור.
ב-1989 הועלה עיבוד הספר למחזה לתיאטרון ב, לפי עיבוד של שמואל הספרי ובבימויו של אהרן אלמוג.
השחקנים: יוסי גרבר (חיים), שלומית אדר (ברכה), רבקה נוימן (בת שבע), סנדרה שדה (ריבה), זהרירה חריפאי (חסידה), ענת מנדלסון (הדסה), יוסי קאנץ (ברוכוב), אבינועם מור חיים (פרידמן), רוברטו פולק (לאנגפוס), זארה ורתניאן (ברוך) ואסתר גרינברג (נחמה).
ב-1994 יצא למסכים סרט הקולנוע הישראלי, "אחרי החגים, לפי תסריט ובבימויו של אמנון רובינשטיין, עם גדליה בסר (חיים), חגית דסברג (ריבה) ומיכאלה עשת (בת שבע) בתפקידים הראשיים.
בתפקידי משנה: יהודית סולה (ברכה), מרים גבריאלי (חסידה), צחי נוי (לאנגפוס), טובה פרדו (גב' לאנגפוס), רוברטו פולק (ברוכוב), גיליה שטרן (הדסה), איצ'ו אביטל (נחום שלומי), פיני מיטלמן (ברוך), רות גלר (נחמה), ליאת ביין (מאשה הרשקוביץ), שמואל וולף (הרשקוביץ), שרלי אברג'יל (פועל).
אחרי השמש הוא סרט דרמת-התבגרות משנת 2022, שנכתב ובוים על ידי שרלוט ולס, שזהו לה סרט ביכורים.
בסרט מככבים פול מסקל, פרנקי קוריו וסיליה רולסון-הול, ועלילתו עוקבת אחר ילדה סקוטית בת 11 הנמצאת בחופשה עם אביה באתר נופש טורקי בערב יום הולדתו ה-31.
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל הקולנוע בקאן שנערך ב-21 במאי 2022, שם הועמדה ולס לפרס מצלמת הזהב.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-21 באוקטובר 2022, בבריטניה ב-18 בנובמבר 2022, ובישראל ב-29 בדצמבר 2022. הסרט זכה לשבחים רבים מהמבקרים, ששיבחו את הבימוי והתסריט של ולס, את עבודת הצילום ואת ביצועיהם של קוריו ומסקל.
הסרט קיבל ארבע מועמדויות בטקס פרסי באפט"א לקולנוע ה-76, שם זכתה וולס בקטגוריית "סרט הביכורים הטוב ביותר של תסריטאי, במאי או מפיק בריטי".
מסקל היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-95. הסרט נבחר לאחד הסרטים הטובים ביותר לשנת 2022 על ידי הוועדה הלאומית לביקורות, וזכה במקום הראשון על ידי ירחון הקולנוע הבריטי "Sight & Sound" בסקר "הסרטים הטובים ביותר לשנת 2022".
בשלהי שנות ה-90, סופי פטרסון בת ה-11 נוסעת לאתר נופש טורקי עם אביה הצעיר, קאלום, שעבר ללונדון לאחר שנפרד מאמה.
סופי מתעדת את החופשה במצלמת MiniDV.
במהלך החופשה, מתיידדת סופי עם תיירים אנגלים שונים באתר הנופש, ולעיתים קרובות נפגשת ומשחקת במשחקי ארקייד עם ילד בשם מייקל.
במקביל, מפגין קאלום סימנים לדיכאון קליני וחרדה, אותם הוא מנסה להסתיר מבתו מתחת לחזית של שביעות רצון.
ברגעים בהם הוא לבד, עוסק קאלום בתרגול טאי צ'י וקריאת ספרי עזרה עצמית; כמו כן, קאלום מעשן, עובדה אותה הוא מסתיר מסופי.
יום אחד, יוצאים סופי וקאלום לצלילה והיא מאבדת את מסכת הצלילה היקרה שלה; בעוד קאלום מעמיד פני נונשלנטי, סופי חשה ברגשותיו האמיתיים של אביה ומנחמת אותו לתדהמתו.
לאחר מכן, מביע קאלום בפני מדריך הצלילה שלידם את הפתעתו מכך שחי עד גיל 30. זמן קצר לאחר מכן, קאלום וסופי הולכים לסוחר שטיחים והיא מתבוננת בו מתחבט בעלות רכישת שטיח שמצא חן בעיניו.
קאלום מסרב בתחילה לרכוש את השטיח בזמן שסופי איתו, אך בהמשך חוזר בלעדיה על מנת לקנות אותו.
בלילה שלאחר מכן, השניים משתתפים בערב קריוקי, וסופי רושמת את עצמה ואת קאלום.
קאלום מסרב לשיר עם סופי חרף התעקשותה והפצרותיה, ובסופו של דבר שרה את "Losing My Religion" לבדה בזמן שקאלום מתבונן.
נסערת מכך שנאלצה לשיר לבדה, סופי מסרבת לשוב עם קאלום בחזרה לחדרם ומבלה עם התיירים האחרים, ובהמשך מתנשקת עם מייקל ליד הבריכה.
בינתיים, קאלום הולך אל החוף ונכנס אל הים בניסיון להתאבד.
כשסופי חוזרת לחדרם, היא מוצאת את קאלום ישן ועירום; ומכסה אותו בסדין.
השניים מתפייסים למחרת בזמן שהם נוסעים למרחצאות הבוץ, וקאלום מתנצל על התנהגותו בליל אמש.
סופי מפתיעה אותו בכך שתיירים אחרים שרים לכבוד יום הולדתו את "הוא בחור כארז", בעוד הוא מתבונן בהם בקהות חושים.
רגעים קצרים לאחר מכן, מוצג קאלום כשהוא מתייפח בחדר המלון לבדו וכשמכתבים המתנצלים בפני סופי פזורים על הרצפה.
בליל החופשה האחרון שלהם יחד, קאלום וסופי חולקים יחד ריקוד למנגינת "Under Pressure".
למחרת בבוקר, נפרדים קאלום וסופי בשדה התעופה.
בהווה, סופי, המבוגרת כעת, חיה עם בת-זוגה וילדם הצעיר, כשברקע הבית מוצג השטיח שקאלום רכש.
סופי מביטה בצילומי המצלמה מהחופשה בטורקיה בניסיון לשחזר את זיכרונותיה ולהבין מה קרה לאביה.
לאורך הסרט משובצים קטעים מופשטים, דמויי-חלום, שבהם סופי הבוגרת עומדת באמצע רייב צפוף-קהל ומבחינה בקאלום רוקד בטירוף מבעד לאורות הבוהקים.
לאורך הקטעים, מנסה סופי להתקרב אליו מספר פעמים, ולבסוף מחבקת אותו לזמן קצר; כשידיהם כרוכות זו בזו, קאלום נופל בסופו של דבר מאחיזתה של סופי.
בסצנה האחרונה, קאלום אורז את המצלמה והולך במסדרון שדה התעופה לאחר שנופף לשלום לסופי אל הדלת המובילה אל הרייב.
פול מסקל – קאלום פטרסון
פרנקי קוריו – סופי פטרסון
סיליה רולסון-הול – סופי, בבגרותה.
איתן ג'יימס סמית' – סקוט
סרט זה הוא סרט הביכורים של הבמאית והתסריטאית שרלוט ולס.
ולס כינתה את הסרט "אוטוביוגרפי מבחינה רגשית", וביקשה להתעמק ב"תקופה שונה" במערכת היחסים בין הורה צעיר לבתו ממה שחקרה בסרט הבכורה הקצר שלה משנת 2015, "Tuesday".
טרם ליהוקה, פרנקי קוריו הייתה אחת מיותר מ-800 נערות שנבחנו עבור התפקיד.
צילומי הסרט התקיימו בכפר הנופש אולודניז שבטורקיה.
במהלך תקופת החזרות בת השבועיים טרם הצילומים, בילו קוריו ומסקל יחד באתר הנופש על מנת להפוך את הדינמיקה ביניהם לאותנטית יותר.
בכורת הסרט התקיימה כחלק משבוע המבקרים במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן 2022, שם זכה בפרס חבר השופטים.
בהמשך, הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו, פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מלבורן, פסטיבל הסרטים של טלורייד, פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, פסטיבל הסרטים של לונדון, פסטיבל הקולנוע של ניו יורק, פסטיבל הסרטים של ניו המפשייר ופסטיבל הסרטים של אדלייד.
הסרט הופץ באוסטריה, צרפת, גרמניה, הודו, אירלנד, איטליה, אמריקה הלטינית, ספרד, טורקיה ובריטניה על ידי "Mubi", ובארצות הברית ובקנדה על ידי "A24".
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-21 באוקטובר 2022 ובבריטניה ב-18 בנובמבר 2022. בישראל, עלה הסרט לאקרנים ב-29 בדצמבר 2022.
הסרט עלה לשירותי וידאו על פי דרישה בארצות הברית ב-20 בדצמבר 2022, ומאוחר יותר עלה לשירות הזרמת המדיה של "Mubi" ב-5 בינואר 2023 במדינות שבהן הופקדה על הפצת הסרט.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 96% על סמך 243 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.8/10. בקונצנזוס המבקרים של האתר נכתב כי באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic", זכה הסרט לציון משוקלל של 95/100 על סמך 46 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
מבקר "הניו יורק טיימס", איי.
סקוט, תיאר את הסרט כ"מדהים והרסני" ושיבח את ולס על כך ש"כמעט המציאה מחדש את שפת הקולנוע ושחררה את הפוטנציאל הרדום של המדיום לחשוף עולמות פנימיים של תודעה ותחושה." פיונואלה הליגן מ-"Screen Daily" כתבה כי "החיטוט המדוד אך הבלתי-פוסק של ולס...
מסמן אותה כאחד הקולות החדשים המבטיחים ביותר בקולנוע הבריטי בשנים האחרונות".
מבקר "וראייטי", גאי לודג', תיאר את הסרט כ"חושני ומרגש".
קרלוס אגילר מ-"TheWrap" שיבח את עבודת הצילום "הנזילה ויזואלית" של גרגורי אוק וציין כי לתחושתו היא "מעוררת מלנכוליה זוהרת".
מבקרת "אמפייר", בת' וב, שיבחה את הסרט כ"מחקר דמויות מתוזמר בזריזות, אמפתי וכן" וכ"ניצחון של יצירת קולנוע בריטית חדשה." בשנת 2024, ציין הקולנוען כריסטופר נולאן כי הסרט הוא אחד מהסרטים האהובים עליו, וכינה אותו "פשוט סרט יפהפה."
פט בראון ממגזין "Slant" כינה את סצנת השיא של הסרט בליווי "Under Pressure" כ"אחת מהסצנות הטובות ביותר של 2022", וציין כי הסצנה זו "מעלה אל פני השטח את מה שהמשיך לבעבע לאורך כל הדרך: הכאב הצורב של אובדן שהוביל את סופי להרהר על העבר."
אחרי המלחמה הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה אמריקאית - בריטית - גרמנית משנת 2019 בבימויו של ג'יימס קנט, עם קירה נייטלי, אלכסנדר סקושגורד וג'ייסון קלארק בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "The Aftermath" של רידיאן ברוק משנת 2013. העלילה מתרחשת באזור הכיבוש הבריטי בגרמניה זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
המבורג 1945. חמישה חודשים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
רייצ'ל מורגן (קירה נייטלי) מגיעה לעיר ההרוסה ברובה כדי להיפגש עם בעלה קולונל לואיס מורגן (ג'ייסון קלארק) שאחראי על הסדר והשיקום באזור.
היא מדוכאת לאחר שבנם מייקל בן ה-11 נהרג בהפצצה גרמנית.
הם משתכנים בווילה מפוארת שהוחרמה ממשפחת לוברט הגרמנית.
סטפן לוברט (אלכסנדר סקושגורד) הוא ארכיטקט שגר שם עם בתו פרידה (פלורה טימן).
אם המשפחה נהרגה בהפצצת המבורג.
לואיס מתיר להם לגור בקומה העליונה.
היחסים בין רייצ'ל ולואיס מתוחים בעקבות מות הבן.
היא מרגישה שהוא מאשים אותה שלא הגנה על הבן.
לואיס מרבה להיעדר בגלל תפקידו הבכיר ורייצ'ל נשארת לבד עם סטפן.
הרגשות האנטי גרמנים שלה נחלשים לאור התנהגותו האמפתית של סטפן עד שהם מתחילים לקיים יחסים אינטימיים.
פרידה חשה שנאה לאנגלים שהרגו את אמה ומצטרפת לברטי (יאנק שומן) שהוא חבר בחבורת וורוולף שמבצעים פעולות נגד הבריטים.
ברטי אורב ללואיס ופותח עליו באש אך לואיס רודף אחריו וברטי טובע לאחר שדרך על קרח שנשבר.
סטפן מתכוון לעזוב את המקום ולנסוע לאזור האלפים שם יש לו שטח שעליו יבנה את ביתו.
ריצ'ל מסכימה להתלוות אליו ומודיעה זאת ללואיס.
לואיס מקבל תפקיד בלונדון ומתכונן לנסוע לשם.
רייצ'ל נפרדת ממנו ומתלווה לסטפן ופרידה אך בתחנת הרכבת היא מתחרטת וחוזרת ללואיס והם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקירה נייטלירייצ'ל מורגןאלכסנדר סקושגורדסטפן לוברטג'ייסון קלארקלואיס מורגןמרטין קומפסטוןקית' ברהנאםקצין בריטיקייט פיליפססוזן ברהנאםפלורה טימןפרידה לוברטיאניק שומןברטיפיון או'שיימייג'ור בארקרפיפ טורנסגנרל ברוק
אחרון לוחמי החלל הוא סרט אמריקאי משנת 1984 בבימויו של ניק קאסל, על פי תסריט מאת ג'ונתן ר.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 ביולי 1984.
זהו אחד מסרטי הקולנוע הראשונים אשר עשו שימוש נרחב בגרפיקה ממוחשבת, במיוחד עבור קרבות החלל וספינות החלל.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 15 מיליון דולרים, גרף כ-29 מיליון דולרים בקופות ברחבי העולם.
הסרט מתמקד בהרפתקאותיו של הנער אלכס רוגן (מגולם על ידי לאנס גסט) אשר נוהג לבלות את זמנו הפנוי באולם משחקי הווידאו המקומי בו הוא מקפיד לשחק במשחק ארקייד בשם "לוחם החלל".
לאחר שאלכס מצליח לזכות בניקוד הגבוה ביותר במשחק, מגיע אליו חייזר בשם קנטאורי אשר מגלה לו שמשחק הארקייד היה למעשה מבחן שנועד לאתר את הטייסים המיומנים ביותר על מנת לגייסם למלחמה בין-גלקטית אמיתית.
אלכס מסרב בתחילה להצעה אך משנה את דעתו בהמשך כאשר הוא מבין שהמשמעות של הניקוד הגבוה שהוא השיג במשחק היא שהוא היחיד שמסוגל להגן על הגלקסיה.
בעקבות כך אלכס מגויס לליגת הכוכבים על מנת להגן על הגלקסיה.
לאנס גסט - בתפקיד אלכס רוגן
רוברט פרסטון - בתפקיד קנטאורי
דן או'הרליהי - בתפקיד גריג
קתרין מרי סטיוארט - בתפקיד מגי גורדון
נורמן סנואו - בתפקיד Xur
קיי אי קוטר - בתפקיד אנדוראן
"אחרי המלחמה" הוא מיני-אלבום הבכורה מאת המוזיקאי הישראלי תומר ישעיהו, שיצא לאור ב-1 בדצמבר 2024.
ישעיהו כתב והלחין את שירי האלבום בין דצמבר 2023 לפברואר 2024, בהשראת מלחמת חרבות ברזל והסיפורים ששמע במהלך נסיעותיו.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי ישעיהו עצמו, בשיתוף עם נגנים כמו שחר חזיזה (תופים) ועדי גיגי (גיטרה בס).
הרצועה הפותחת, "יניב" היא שיר המתאר שיחה עם חקלאי בשם יניב, שבשדהו התנהלו קרבות.
הרצועה השנייה, "קצת כל הזמן", עוסקת ברגשות ובקשרים אישיים בתקופה של חוסר ודאות.
הרצועת השלישית, "אחרי המלחמה", מתארת את החלומות והתקוות ליום שאחרי המלחמה, ותוהה האם נחזור להיות מי שהיינו.
הרצועה הרביעית, "לא מוצא סיבות", מתמקדת בתחושות של חיפוש ומשמעות בחיים, ורצועת הסיום - "מנגינה של בוזוקי" היא קטע כלי המדגיש את נגינת הבוזוקי של ישעיהו.
הסינגל "יניב" יצא לאור לפני השקת האלבום, וזכה לתשומת לב בשל התוכן הרגשי והחיבור לאירועי התקופה.
האלבום התקבל בחום על ידי הקהל והמבקרים, שהעריכו את היכולת של ישעיהו לשלב בין סיפורים אישיים להקשרים חברתיים רחבים.
עם יציאת האלבום, ישעיהו יצא לסיבוב הופעות ברחבי ישראל, כולל הופעות בירושלים, באר שבע ופרדס חנה.
אחר הצהריים חורפי הוא ציור משנת 1922 מאת האמן האקספרסיוניסטי הגרמני מקס פכשטיין.
היצירה צוירה בעיירת החוף לבּה (Leba), לחופי הים הבלטי, ומהווה חלק מסדרה שיצר האמן בעקבות נופי החורף של האזור.
הציור נחשב לדוגמה מובהקת לסגנונו הבשל של פכשטיין ומציג מיזוג בין השפעות אימפרסיוניסטיות, פוביסטיות ואקספרסיוניסטיות.
בשנת 1921, לאחר ניסיון שלא עלה יפה לשוב ולצייר בכפר הדייגים נידן שעל חוף הים הבלטי (שהועבר לליטא), עבר פכשטיין לעיירת הנופש לבּה שבצפון פולין.
שם, בסביבה של חוף ים קפוא וטבע בראשיתי, מצא השראה מחודשת והחל לצייר סדרת נופים חורפיים.
שהותו בלבה סימנה תפנית משמעותית בחייו האישיים והאמנותיים: במלון בו שהה הכיר את מרתה מולר, בת בעלי המקום, לימים רעייתו.
אהבתו החדשה השיבה לו את חדוות היצירה לאחר משבר עמוק שחווה בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
הציור מתאר את חוף הים הבלטי בשעת אחר צהריים חורפית.
צבעי היצירה קרים ומעושנים, אך קרני השמש החורפית הנמוכה, המשתקפות על פני המים, מהוות את מוקד הקומפוזיציה.
האור החודר דרך האוויר הצלול או הערפילי יוצר אפקט אטמוספירי המשלב בין תיאור מציאותי לרגש פנימי.
על אף הצבעוניות הקרירה, ניכרת בציור תחושת חיוניות ואור, המעידה על מצב רוחו המתחדש של האמן בתקופה זו.
אחר הצהריים חורפי הוא הציור החמישי בסדרה שפכשטיין יצר בלבה במהלך חורף 1922. סדרה זו מהווה חריגה מיצירותיו הקודמות בכך שהיא מתאפיינת בפלטת צבעים מאופקת וקרה, התואמת את האקלים הגליישרי של האזור.
בניגוד לציוריו המוקדמים, ששיקפו צבעוניות עזה ומבנים צורניים פראיים, ציורים אלה מציגים איזון רגשי ואור שקוף יותר, תוך שמירה על אופיו האקספרסיוניסטי של האמן.
על אף הדמיון הסגנוני לאימפרסיוניזם, בעיקר ברעיון של ציור סדרתי של נוף באור משתנה – כפי שעשו קלוד מונה וקמיל פיסארו – סגנונו של פכשטיין נותר מובחן.
לדברי מבקר האמנות מקס אוסבורן, הציור עוסק באור ובאטמוספירה, אך מבוצע ללא פירוק לפרטים או טשטוש צורות, כפי שנעשה באימפרסיוניזם.
הציור שומר על משטחי צבע שטוחים ועשירים, תוך שילוב אלמנטים של בהירות אוורירית וצבעוניות מקומית.
בנוסף, ניכרת בציור השפעת הפוביזם הצרפתי, במיוחד של אנרי מאטיס ואנדרה דרן, אליהם התוודע פכשטיין בתערוכה בפריז בשנת 1908. משם אימץ שימוש חופשי בצבע, צמצום צורני ומשיחות מכחול חזקות.
השפעתו של וינסנט ואן גוך ניכרת אף היא, במיוחד באינטנסיביות הרגשית, בפריסת הצבע ובתחושת התנועה של המכחול.
פכשטיין חזר ממלחמת העולם הראשונה כשהוא שרוי בטלטלה נפשית ויצירתית.
במכתב מ-1919 ציין: "החלומות עדיין מעירים את הישן בלילה...
עליי ללמוד מחדש את מלאכת הציור.
החפירות חרצו קו עבה בחיי".
המעבר ללבּה, ההיכרות עם מרתה מולר, והעיסוק בנופי ים מוארים הפכו לתהליך של ריפוי אישי, אשר ניכר ביצירתו מתקופה זו.
אף על פי ש"אחר הצהריים חורפי" מצויר בגוונים חורפיים קרים, הוא משקף תקופה של אהבה והתחדשות בחיי האמן.
"אחרי הנצח" הוא שיר של הזמר הישראלי פאר טסי, מתוך אלבום האולפן השביעי שלו, "רדיו שטח".
השיר נכתב והולחן על-ידי איתן דרמון.
השיר נכתב על בן דודו של איתן, נעם כהן, שנהרג בתאונה בקנדה ב־2017. השיר נכתב בעקבות בקשתה של אמו של נעם, ולכן המילים מנוסחות מנקודת מבט נשית.
דרמון רצה להביא לדודתו תקווה בשיר, נקודה של אור.
כתיבת המילים התחילה מהמשפט .
סביב המשפט הזה נכתב השיר.
הגרסאות הראשונות של השיר היו עצובות מדי לטעמו של דרמון, ולקח שנה עד שהצליח להגיע לגרסה שיש בה תקווה ואור.
שמו של נעם מופיע בתוך מילות השיר במשפט
סרטון היוטיוב של טסי מבצע את השיר בהיכל מנורה, בליווי הקהל זכה למעל 15 מיליון צפיות.
ביצוע זה הגיע למקום ה־24 במצעד הישראלי השנתי תשפ"ג של גלגלצ.
בשנת 2023 חיבר שלמה ממן ריקוד זוגות לשיר.
השיר זכה לגרסות כיסוי רבות, במיוחד לאחר מלחמת חרבות ברזל:
לי בירן שר גרסת כיסוי באולפן של דידי לוקאלי, יוני 2023
ואלרי חמאתי ביצעה את השיר בשילוב תרגום בערבית במסגרת שיר תקווה של בית אבי חי, דצמבר 2023
דור שמעון ביצע את השיר בתחרות הכוכב הבא, לזכרו של אלרואי שמעון בן שטרית, דצמבר 2023
הראל סקעת הקדיש את השיר לזכרו של רועי ברקת, פברואר 2024
מירי מסיקה ביצעה את השיר בשידור גלגלצ מכיכר החטופים, פברואר 2024
שירי מימון שרה את השיר בערב יום הזיכרון בבריכת הסולטן בירושלים, מאי 2024
אחרי הסערה (בהולנדית: Na de storm) הוא ציור שמן על בד מאת האמן ההולנדי-יהודי יוזף ישראלס, שנוצר בשנת 1858. מידות היצירה הן 154.5×190.5 ס"מ, והיא נמצאת באוסף מוזיאון סטיידלק שבאמסטרדם, הולנד.
הציור נחשב לאחת מיצירותיו המוקדמות של ישראלס בז'אנר שהפך לסימן ההיכר שלו – חיי היומיום של קהילות דייגים.
לציור שני העתקים מקוריים, אחד מהם, ככל הנראה, מוצג במוזיאון תל אביב לאמנות.
בציור מוצגת סצנה מחיי משפחת דייג בכפר, בחלל פנים מרוהט בצניעות המשמש גם מטבח וגם חדר מגורים.
שלושה דורות של בני משפחה ממתינים בדריכות לשובו של הדייג מהים.
הקומפוזיציה המאוזנת שיצר ישראלס שוזרת את המרחב הביתי ואת המרחב הימי לנוף רגשי אחד, תוך שימוש מיומן במשחקי אור וצל להדגשת הדרמה השקטה שבסצנה.
בגרסה משנת 1858 נראית אישה צעירה יושבת בפתח הבית, כשמאחוריה עריסה עם תינוק.
בגרסה משנת 1867 נראות אם ובת ממתינות לשובם של בני זוגן.
ייתכן שהאם כבר איבדה את בעלה בעבר, והשתיים ממתינות כעת לצעיר.
הים ברקע שקט, מה שמעיד שהסערה חלפה.
ייתכן שהכומר כבר בישר על מות הדייג.
על כיסא יושב הילד של האישה הצעירה, שייתכן שנותר כעת יתום מאב.
הציור נוצר בעקבות שהות ממושכת של ישראלס בכפר הדייגים זנדוורט, שם נחשף מקרוב לתנאי החיים הקשים של הדייגים ומשפחותיהם.
חוויה זו השפיעה עליו עמוקות והובילה אותו לזנוח את עיסוקו בציורים היסטוריים לטובת תיאור ריאליסטי של חיי היום-יום.
אחרי הסערה מבטא תפיסה זו ונחשב לדוגמה מובהקת לסגנון האיפוק והדיוק האופייניים לו.
ישראלס שילב ביצירה זו טכניקת אימפסטו, שימוש בצבעים חמים, ומשחקי אור וצל בסגנון קיארוסקורו.
גישה זו הקנתה ליצירה איכות דרמטית ואינטימית, אשר זכתה להשוואות לעבודותיו של רמברנדט.
האיזון בין תיאור רגשי לבין ריאליזם חזותי הפך את ציוריו של ישראלס לבולטים בקרב אמני תקופתו.
היצירה זכתה להערכה רבה באנגליה ובסקוטלנד, שם נושאים הקשורים לחיי דייגים זכו לפופולריות מיוחדת.
בהולנד, מעמדו של ישראלס כאמן חשוב התבסס גם בזכות יצירות נוספות, ובהן "ביקור בבית הקברות".
הצייר עצמו יצר העתקים לציור במידות שונות.
עותק ראשון, במידות 90.8 * 68.6 ס"מ נוצר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19 ונמכר ב-1865 לבנקאי והאספן הלונדוני אלברט לוי.
עותק נוסף, הוזמן על ידי הבנקאי היהודי-הולנדי אברהם קרל ורטהיים והושלם ב-1876, ומכונה בשם "Wertheim-version".
עותק זה נמכר ב-2003 על ידי בית המכירות סות'ביס.
במוזיאון תל אביב לאמנות מוצגת היצירה - מושאלת מאוסף גדעון רוזנשטיין למוזיאון תל אביב לאמנות.
אחרי ההוריקן, איי בהאמה הוא ציור בצבעי מים מאת הצייר האמריקאי וינסלו הומר, אשר צויר במהלך ביקורו השני באיי בהאמה בחורף של השנים 1898–1899. הציור מתאר דמות של גבר בודד שנסחף אל החוף לאחר סערה טרופית עזה, כשהוא מוקף בשברי סירתו המרוסקת.
החלקים השבורים מעידים על חומרת הסופה, בעוד עננים שחורים מתחילים להיעלם באופק וקרני שמש חודרות מבעדם.
קצף הגלים הלבן ומברק ירוק מפתיע באופק מתארים אוקיינוס ההולך ונרגע.
הומר השתמש בשטיפות דקות ומשיכות מכחול זורמות לציור הגלים, בניגוד ליבשה – שם יישם פיגמנטים אטומים בגוני אדום וצהוב ליצירת האצות שנפלטו אל החול על ידי הסערה.
הציור מדגים את שליטתו הטכנית הגבוהה של הומר בצבעי מים, והוא נחשב לאחת מהיצירות המרשימות והשאפתניות ביותר שלו במדיום זה – גם בשל עוצמת הנושא וגם בשל מורכבות הביצוע.
הומר ביסס את הקומפוזיציה על תצפיות שערך על גברים בעבודתם בים ועל לימוד שערך לגבי סופות טרופיות באיי בהאמה – אף שבשני ביקוריו שם לא שהה בעונת ההוריקנים.
במבט שלאחר הסערה, הומר מתאר כיצד זרם ימי סוחף אדם ואת סירתו ההרוסה אל החוף.
היצירה משקפת עימות בין האדם לבין כוחות הטבע, מבלי לחשוף את גורל הדמות: האם הוא מת?
וינסלו הומר נחשב למאסטר האמריקאי של צבעי המים, על אף שהחל להשתמש בטכניקה זו רק בגיל 37. כאמן אוטודידקט, פיתח סגנון ייחודי שהתאים אותו לסביבות שונות שבהן עבד.
מסעותיו הטרופיים כללו את איי בהאמה, ברמודה, קובה ואזורים בפלורידה.
בכל אחד מהמקומות האלה דחף את גבולות המדיום, תוך שימוש הולך וגובר בצבעים ובאור בהתאם לתנאים האטמוספיריים המקומיים.
היצירה צוירה במהלך ביקורו השני של הומר באיי בהאמה, בחורף של השנים 1898–1899. הציור ממחיש את העניין שגילה האמן בשינויים המהירים והמסוכנים של מזג האוויר הטרופי.
הוא מדגיש את המתח שבין הסערה לשקט שלאחריה: גלֵי ים שקופים ודינמיים לעומת אצות בצבעים עזים ואטומים שנפלטו אל החוף.
ניגוד זה מדגיש את המעבר מהכאוס של הסערה אל הרגיעה היחסית שמגיעה אחריה.
הציור עוסק בהתמודדותו של האדם עם כוחות טבע עוצמתיים, נושא מרכזי ביצירתו של הומר.
הדמות השרועה על החוף מעוררת תחושת דרמה וחרדה, אך גם רגע של דממה.
הומר אינו נותן תשובה ברורה למצבו של האיש, ובכך מדגיש את פער הידיעה ואת שבריריותו של האדם במפגש עם איתני הטבע.
הציור עשוי להתפרש גם כתוצאה אפשרית של האירועים המתוארים ביצירה אחרת של הומר - "זרם המפרץ".
ביצירה ההיא מופיעה דמות בודדת בלב ים סוער, מוקפת באיומים; ואילו ב"אחרי ההוריקן" נראה אותו אדם – אולי – לאחר שנטרף לחוף.
השאלה לגבי מצבו של האיש ממשיכה להדהד גם כאן, ומשאירה את גורלו פתוח לפרשנות.
אחר הצהריים בנאפולי הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי פול סזאן, אשר נוצר ככל הנראה בסביבות שנת 1875. הציור אינו חתום ואינו נושא תאריך.
כיום הוא נמצא באוסף הגלריה הלאומית של אוסטרליה ומוצג בגלריות התצוגה הזמניות של המוסד בקנברה.
הציור היה בבעלותו של האמן פול סזאן, ולאחר מכן עבר לסוחר האמנות אמברואז וולאר (1866–1939) בפריז, שם נרשם בפנקס המלאי של וולאר במספר 3846. בהמשך הועבר לגלריה ברנהיים־ז'ון בפריז, ונרכש בדצמבר 1910 על ידי האספן אוגוסט פלרין (1852–1929).
עם פטירתו עבר הציור בירושה לבנו, ז'אן־ויקטור פלרין (1889–1970), בשנת 1929. לפני שנת 1964 הועבר לרשות סוחר האמנות דניאל וילדנשטיין בפריז, ובהמשך לידי גלריית Wildenstein & Co.
משם נרכש על ידי הגלריה הלאומית של אוסטרליה במרץ 1985.
נושא הציור הופיע כבר ביצירתו המוקדמת של סזאן, כנראה לראשונה בשתי עבודות שהוגשו לסלון פריז של 1867 ונדחו.
תיאורו של המבקר ארנולד מורטייר לאחת העבודות מאותה תקופה תואם רישום, צבעי מים וסקיצת שמן מוקדמת, אשר נוצרו בין 1862 ל־1867, ומתארים אישה עירומה השרועה על גבר עירום שרוע עם מקטרת.
לפי סוחר האמנות אמברואז וולאר, שם הציור הוצע לסזאן על ידי ידידו, הצייר אנטואן גווילמט.
תיאודור רף ציין כי השם מרמז על הדימוי הרומנטי של איטליה כמקום של חופש, עליזות וחיים חושניים.
במחקר האמנותי מופיעות מספר גרסאות מוקדמות לנושא: רישום משנים 1862–1865 (Chappuis no.86), צבעי מים בשם Le Punch au Rhum (Rewald no.34, 1866–1867), וסקיצת שמן קטנה שפורסמה על ידי ג'ון רוואלד, המתוארכת לשנים 1866–1867 או לחלופין 1870–1872, בהתאם למקורות שונים.
בין השנים 1872 ל־1875 קבע סזאן את הקומפוזיציה הסופית, אשר באה לידי ביטוי בגרסה הנמצאת כיום בקנברה.
בגרסה זו הוחלפה דמות המשרתת באישה שחורה, והאלמנטים הצבעוניים רומזים על השפעות מציוריו האקזוטיים של אז'ן דלקרואה, במיוחד נשות אלג'יר (1833).
אחר הצהריים בנאפולי מצויר בטכניקה המשלבת משיחות מכחול קצרות, עקביות ומקבילות, המאפיינות את שלב המעבר של סזאן לאימפרסיוניזם.
סגנון זה התגבש בעקבות עבודתו עם קמיל פיסארו בין השנים 1872 ל־1874, והוא ניכר במיוחד בטיפול בקיר האחורי ובווילונות.
האחידות הטקסטואלית של המשטח, תוך טשטוש ההבדל בין חזית לרקע, מעידה על השפעת המסורת האימפרסיוניסטית גם אם הנושא עצמו נטוע ביצירתו המוקדמת של סזאן.
הציור מציג זיקה ישירה ועקבית לשורת יצירות מרכזיות באמנות הצרפתית של אמצע המאה ה־19. בראש ובראשונה ניכרת השפעה משמעותית מהציור אולימפיה של אדואר מאנה (1863), אשר הוצג בסלון של 1865 והיה שנוי במחלוקת בזמנו.
בצבעי המים הראשונים ששרדו לקומפוזיציה זו של סזאן, ניכרת הופעתו של משרת המושך וילון, ולצדו חתול שחור הממוקם בפינה הימנית התחתונה – אלמנטים הנובעים ישירות מן הקומפוזיציה של אולימפיה.
בגרסה הסופית של הציור, שני רכיבים אלה – המשרת והחתול – הוסרו, אולם המרחב האינטימי, הפוזיציה של הדמויות והאווירה המודעת לעצמה מהווים המשך ברור לשפה האיקונית של מאנה.
כמו כן, הציור חולק מאפיינים קומפוזיציוניים עם אולימפיה המודרנית, שתי גרסאות אחרות של סזאן – האחת באוסף פרטי והשנייה במוזיאון ד'אורסה – שבהן ניכרת קומפוזיציה סגורה וצפופה, שימוש בווילון ככלי תיאטרלי, ודמויות הנפרשות כמעין סצנה דרמטית של פנטזיה חושנית.
השוואה נוספת שהוזכרה על ידי ג'ון רוואלד מצביעה על הקבלה רגשית ברורה בין הציור לבין אישה עם תוכי של גוסטב קורבה (1866), שהוצגה בסלון של 1866. על פי רוואלד, הדמויות הנשיות בשני הציורים משדרות אדישות ונטישה – גישה חדשה לייצוג הגוף הנשי באמנות המודרנית של התקופה.
לא מדובר רק בהשפעה סגנונית, אלא באמירה דומה על המרחק הרגשי והמודעות העצמית של הדמות הנשית כלפי הצופה.
בגרסה הסופית של הציור מופיעה דמות חדשה – אישה שחורה עטויה בבד חלצי אדום – המחליפה את דמות המשרתת שנראתה בגרסאות קודמות.
אלמנט זה מביא עמו נופך חדש של אקזוטיקה ועושר קולוריסטי, אשר לדברי שרה ליכטנשטיין נגזר "כמעט בוודאות" מיצירתו שלאז'ן דלקרואה נשות אלג'יר בדירתן (1833).
השפעה זו אינה מתמצה רק בצבעוניות או בפרטים צורניים, אלא חודרת לעומק האווירה הכללית של הציור – פנטזיה חושנית מזרחית, נטולת הקשרים פוליטיים ישירים, המושתתת על מסורת האוריינטליזם בציור הצרפתי.
בנוסף, ניכר קשר בין הציור ליצירתו המוקדמת של סזאן פונץ' ברום (Le Punch au Rhum), אקוורל מוקדם המתוארך לשנים 1866–1867, הכולל קומפוזיציה דומה ודמויות המקיימות קשר ישיר עם אלה שבגרסה הסופית של אחר הצהריים בנאפולי.
גם סקיצות שמן קטנות שצוינו על ידי ליונלו ונטורי וג'ון רוואלד, מתוארכות לשנים 1866–1867 או לחלופין 1870–1872, מבססות את ההמשכיות בפיתוח הנושא.
הקשרים האלה מדגישים כי סזאן חזר שוב ושוב לאותו רעיון חזותי ונרטיבי, ופיתח אותו בהדרגה תוך דיאלוג עם יצירות קנוניות של בני תקופתו, כמו גם עם עולמו הדמיוני והפנימי.
אחרי הפוגרום הוא ציור שנוצר בסביבות שנת 1910 על ידי הצייר היהודי-פולני מאוריצי מינקובסקי.
היצירה עוסקת בזוועות הפוגרומים שחוו יהודי מזרח אירופה בראשית המאה ה-20, ומשקפת את נקודת המפנה ביצירתו של האמן, שבה פנה מתיאורים דיוקנאים ונופיים אל תמות המתמקדות בחיים היהודיים המודרניים ובסבל היהודי בפרט.
הציור נמצא באוסף הקבוע של המוזיאון היהודי של ניו יורק.
מינקובסקי נולד בוורשה ב-1881 למשפחה מתבוללת ואמידה.
בגיל חמש לקה בפציעת ראש קשה, שהותירה אותו חירש ואילם לצמיתות.
מגבלתו תקשרה אותו לעולם דרך האמנות, ובגיל צעיר החל לצייר כאמצעי תקשורת.
הוא התקבל לאקדמיה לאמנויות בקרקוב, וב-1905 סיים את לימודיו שם בהצטיינות וזכה במדליית הזהב של המוסד.
בתחילת דרכו התמקד בציור נופים ודיוקנאות, אך לאחר שחזה בפוגרום ביאליסטוק בשנת 1906, זנח את עיסוקו המוקדם ופנה ליצירה העוסקת ברדיפות יהודי מזרח אירופה ובהגירתם ההמונית בעקבותיהן.
חוויות אלו, ובמיוחד ראיית סבלם של הילדים, גרמו לו לעבור לתיאור מצוקות יהודיות עכשוויות, תוך דגש על עומק רגשי ונפשי.
הציור "אחרי הפוגרום" נוצר לאחר שמינקובסקי נסע לאודסה כדי לתעד את תוצאות הפוגרומים, ויצר שם סדרת רישומים.
מתוך תיעוד זה גיבש את הקומפוזיציה לציור, המתאר קבוצה של יהודים – גברים, נשים וילדים – לאחר ההתפרצות האנטישמית.
בניגוד לתיאורים של המעשה האלים עצמו, האמן בחר לעסוק ברגע שלאחריו, ברגע שבו מתייצב השבר הנפשי.
הדמויות נראות כהלומות, מהורהרות, אטומות או מתאבלות.
תחושת ההלם מצוירת מתוך הבעות הפנים, מנח הגוף והאווירה הכוללת, ברוח ריאליסטית אך מאופקת.
הציור מציג קבוצה קודרת של נשים וילדים חסרי בית, הנחים במנוסתם בעקבות הפוגרום.
בגדיהם הכהים והחבילות המאולתרות שהם נושאים מעצימים את תחושת העקירה והייאוש.
אף שהן קרובות זו לזו פיזית, הדמויות שקועות בעצמן, מבודדות זו מזו, כל אחת בעולם של הרהורים אישיים.
מבטן משקף התמודדות עם ההווה העגום וחרדה מהעתיד הלא-נודע והמאיים.
הדמויות אינן מקיימות אינטראקציה זו עם זו: הן "נעולות בתוך הרהוריהן", מנותקות רגשית אף שהן יושבות יחד.
הבידוד הפסיכולוגי של כל אחת מהן מדגיש את הפער בין הסבל הקולקטיבי לבין ההתמודדות האינטימית של הפרט עם האובדן.
מעמדם של הילדים בציור חשוב במיוחד.
כמי שזעזועו העמוק ביותר של האמן היה קשור ל"מצוקתם של הילדים", בחר מינקובסקי להציגם כציר רגשי מרכזי.
הילדים אינם בוכים אלא שותקים, שוהים בתוך הצער, ובכך משקפים את המהלך האמנותי של האמן – מן החוץ אל הפנים, מן הזעקה אל הדממה.
"אחרי הפוגרום" מציג ריאליזם דרמטי שמתון באופיו, ואופייני לסגנונו של מינקובסקי: הקומפוזיציה מדגישה את פשטות הסצנה ואת עומק ההבעה של הדמויות.
ככל הנראה הרקע נמנע מפרטים מזהים או הוסתר, כדי לרכז את המבט בדמויות, ודרכן – בכאב.
הסגנון המדויק אך הלא-מוגזם, כמו גם תיאור דמויות מזוהות עם חיי היום-יום, משקף את מגמתו של האמן להציג חוויות יהודיות מבלי לגלוש לרגשנות יתר.
חשיבות הציור בתוך מכלול יצירתו
הציור מסמן את תחילתו של עידן חדש ביצירתו של מינקובסקי – עידן שבו בחר להתמקד בנושאים יהודיים בני-זמנו: פליטים, קורבנות, ילדים, אנשי קהילה – כולם מוצגים כבעלי עומק רגשי ונפשי.
בניגוד לגישה דוקומנטרית יבשה, מינקובסקי החדיר ליצירותיו תחושת זרות, ניכור וזהות תועה, כפי שיבוא לידי ביטוי גם ביצירתו המאוחרת "הציץ ונפגע".
המעבר הזה מתבטא לא רק בתכנים אלא גם באיקונוגרפיה: הוא עובר מהדימוי של דיוקן אינדיבידואלי לדימוי של קהילה פגועה, ומהתבוננות באדם השלם להתבוננות בפרט המודר.
דמות הפליט הפכה עבורו לאמצעי מרכזי לביטוי הטלטלה החברתית והנפשית של יהודי מזרח אירופה בראשית המאה ה-20.
ב-1930 נהרג מינקובסקי בתאונת דרכים בארגנטינה בעת שהכין את תערוכתו הגדולה הראשונה מעבר לים.
תערוכה זו הוצגה לאחר מותו והכילה כ-200 ציורים.
חלק ניכר מעבודותיו נרכשו על ידי סניף YIVO בארגנטינה, ואוחסנו בבניין הקהילה היהודית AMIA.
לאחר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה שהתרחש בבניין זה ב-1994, נהרסו עבודות אחדות ונגרם נזק לאחרות.
הציור "אחרי הפוגרום" עצמו לא היה בין היצירות שנפגעו – הוא שמור כיום באוסף הקבוע של המוזיאון היהודי בניו יורק, שם הוא מוצג כעדות חזותית לחוויית ההגליה והאלימות שחוו יהודי מזרח אירופה בראשית המאה ה-20.
היסטוריון האמנות הבריטי ססיל רות' תיאר את מינקובסקי כ"מתעד ריאליסטי מובהק של חיי היהודים בפולין בסוף ימי השלטון הרוסי", והדגיש כי אף על פי שיצירתו נושאת אופי דרמטי, היא מרוככת על ידי יכולת נדירה להתבוננות פסיכולוגית, במיוחד בדמות הילדים.
במשפט הפלילי אחריות קפידה (מלשון קפדנות, מינוח ארכאי) היא ציפייה של החוק מאדם או ישות משפטית אחרת להתנהל בזהירות יתרה, כך אם עבר על החוק מניחים שנהג בחוסר אחריות.
במקרה שהחוק קובע שיש אחריות קפידה על הנאשם להוכיח שלא נהג ברשלנות, זאת בשונה מהמצב הרגיל בו התובעת צריכה להוכיח רשלנות.
עבירה של אחריות קפידה היא עבירה שבה די להוכיח כי התקיים היסוד העובדתי, ואין צורך להוכיח יסוד נפשי של מחשבה פלילית או רשלנות.
כלומר, משעה שהוכח כי אדם ביצע את המעשה המהווה עבירה, חזקה עליו שעבר עבירה פלילית, והתביעה אינה צריכה להוכיח כי היה מודע לקיום נסיבות העבירה או כי התרשל במעשיו.
זאת אומרת שנטל ההוכחה מתהפך בעבירות של אחריות קפידה.
עם זאת, לפי , אם יוכיח הנאשם כי לא נהג במחשבה פלילית או ברשלנות ועשה כל שניתן למנוע את העבירה, לא ניתן יהיה להטיל עליו אחריות לעבירה.
ההגדרה של עבירות מסוימות כעבירות אחריות קפידה נובעת מרצונו של המחוקק להפנות את האחריות על המעשה על מבצע הפעולה גם ללא הוכחת כוונה - היכן שהאדם הסביר היה נוהג קפדנות יתרה, וזו לא ננהגה כמצופה.
שיקול נוסף להגדיר עבירות כעבירות אחריות קפידה היא עבור עבירות בהן לא ניתן להוכיח כוונה או רשלנות בקלות.
בדרך כלל עבירות אחריות קפידה יהיו עבירות מסוג רע כי נאסר/עבירות הסדר – עבירות שנועדו להסדיר את החיים המודרניים.
תיקון מספר 39 לחוק העונשין ביטל את האחריות המוחלטת ועבר לכיוון של אחריות קפידה.
יש הבדל בין אחריות מוחלטת לקפידה: אחריות מוחלטת יוצרת חזקה משפטית חלוטה שקיימת לפחות רשלנות של הנאשם - הנחה שאי אפשר לסתור אותה.
לעומת זאת, אחריות קפידה היא חזקה משפטית הניתנת לסתירה לגבי יסודו הנפשי של הנאשם.
כלומר, באחריות קפידה, לנאשם יש אפשרות להתגונן.
מאפשר לקבוע כי נתהוותה עבירה של אחריות קפידה, קרי, עבירה ללא מחשבה פלילית או רשלנות (סעיף 19 בכללותו קובע כי כל עבירה שהיא חייבת להיות או של מחשבה פלילית, או של רשלנות או של אחריות קפידה).
קובע את פרטי האחריות הקפידה.
אף שדי בהוכחת היסוד העובדתי בעבירה של אחריות קפידה לשם ההרשעה, קובע סעיף 22(ג) כי ניתן להטיל עונש מאסר בעבירה כזו רק אם הוכח יסוד נפשי- ס' זה הוא מעין הגנה לנאשם, אך מצד שני אין הגבלה למס' שנות המאסר.
ס' 22 ב' מספק הגנה לנאשם שלא נהג ברשלנות או מחשבה פלילית- אם הוא הוכיח שעשה הכל כדי למנוע את הנזק אז הוא לא יישא באחריות.
דוגמאות בולטות לעבירות של אחריות קפידה:
נהיגה בשעות החושך ללא הפעלת פנסי הרכב, לפי לתקנות התעבורה.
גרימת רעש, ריח או זיהום אוויר בלתי סבירים, לפי חוק למניעת מפגעים.
אי תשלום שכר מינימום, לפי חוק שכר מינימום.
הפעלת מקור קרינה ללא היתר, לפי חוק הקרינה הבלתי מייננת.
אחריות הורית היא כלל הזכויות, החובות והסמכויות שיש לאדם כלפי ילד בכלל, ושל הורה כלפי ילדו בפרט.
על פי אמנת זכויות הילד, לכל ילד הזכות שיהיה מבוגר הנושא באחריות ההורית כלפיו.
האחריות ההורית נוצרת עם לידת התינוק ומחייבת את שני ההורים, בין אם הם נשואים, גרושים, פרודים או מקיימים זוגיות מכל סוג שהוא.
גישת האחריות ההורית היא הגישה המודרנית ליחסים בין הורים לילדיהם, בעוד שבעבר נהגו לראות בהורות סוג של מערכת זכויות הורים כלפי ילדיהם.
על פי תפיסה זו אין ההורים יכולים להפטר מן החובות כלפי ילדיהם, והם מוגבלים באמצעים העומדים לרשותם כלפי הילד.
לרעיונות אלה מקורות גם ב.
אחריות כלכלית: על ההורים לשאת בכלל ההוצאות הנדרשות לילד, כדוגמת עלוית שכר דירה, מזון, ביגוד, תרופות וכיוצ"ב.
על ההורים לוודא כי ברשותם האמצעים הכלכליים הנדרשים לכך ולפעול להשגתם.
אחריות לשגרת היום יום של הילד.
ועדת רוטלוי, שהגישה את דו"חותיה בשנת 2003, הגדירה את האחריות ההורית הדרושה בחוק הישראלי וגיבשה הצעת חוק שנועדה להביא להכרה של החוק הישראלי בזכויות ילדים ובאחריות הורים.
"ביסוד מודל החקיקה עומדת ההכרה בעיקרון האחריות ההורית, על-פיו להורי הקטין מסורה האחריות הראשונית והחובה לפעול לשם הבטחת טובתו של הקטין.
להורי הקטין מוענקות סמכויות ייחודיות לפעולה לשם מילוי אחריותם ההורית."
לפי המלצות ועדת רוטלוי, על המדינה מוטלת חובה לסייע להורים במילוי האחריות ההורית.
לפי המלצותיה של ועדה זו וועדה נוספת גובש בשנת 2012 תזכיר חוק הורים וילדיהם, התשע"ב-2012, שהפך להצעת חוק ממשלתית שהוגשה לכנסת לקריאה ראשונה, אך חקיקתה לא הושלמה.
לאחריות ההורית כלפי הילד יש ביטוי בחוק הפלילי, המגדיר עבירות בשל אי מילוי חובת ההורה כלפי הילד ובחוק האזרחי הקובע אחריות אזרחית של ההורה על פי דיני הנזיקין החלה במקרים בהם ההורה מפר את חובותיו.
חלוקת האחריות ההורית נחשבת בעיני רבים נדבך חשוב בתפיסת האחריות ההורית.
כל עוד ההורים מקיימים משק בית משותף אין רואים מקום להתערב בדרך חלוקת האחריות ההורית ביניהם, אם כי נושא זה נמצא בשיח הציבורי, בין היתר בשל הביקורת של נשים כלפי הגברים, שאינם לוקחים חלק מספיק בטיפול בילדים.
לעומת זאת, אם נפרדו שני ההורים המדינה נוהגת לעיתים להתערב באמצעים של הדרכה, הנחיה, וקבלת החלטות לגבי דרך חלוקת האחריות ההורית בין שני ההורים כשמטרתה היא שטובת הילד לא תיפגע כתוצאה מהן.
חלק מהחובות הקונקרטיות המדגימות את חובת אחריות ההורים לילדיהם, ניתן למצוא בסעיפים 322–326 לחוק העונשין.
להורים יש חובה לדאוג לילדיהם הקטנים, והורה שלא יעשה כך עלול לחוב בפלילים (הזנחה).
כדי להרשיע במחדל צריך להראות את החובה שמוטלת על ההורים.
חלק מהחובות הנזכרות בסעיפים אלה: החובה לדאוג לצרכיו של הילד, למחייתו, לבריאותו, למנוע התעללות בו, למנוע חבלה בגופו או פגיעה אחרת בשלומו ובבריאותו ולדאוג שהילד נמצא במקומות בטוחים.
חוקים במשפט הישראלי הנקשרים לאחריות הורית -
האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בין-לאומית של ילדים (חוק אמנת האג (החזרת ילדים חטופים), תשנ"א-1991, תוספת לסעיף 2).
תפיסות לגבי מעמדה והשפעתה של האחריות ההורית
הרב עזריאל אריאל טוען כי "הסמכות ההורית הינה אחת מאבני היסוד של יחסי הורים וילדים", וכי "הידיעה של הילד שעליו לשמוע בקול הוריו ולכבד אותם, היא מרכיב בסיסי בהגנה על הילד ובהבטחת צמיחתו הבריאה, עד לגיל שבו הוא יכול ליטול אחריות לחייו".
במקביל אריאל מותח ביקורת על גישות פסיכולוגיות המתנגדות להצבת גבולות לילד - גישות שלהבנתו מכרסמות משמעותית בסמכות ההורית ובטווח הארוך פוגעות בילד עצמו.
הפסיכולוגית עדנה כצנלסון כתבה כי היעדר סמכות הורית מוביל ל"עלייה בבעיות רגשיות ובבעיות התנהגות בקרב ילדיהם".
מחקר שהוביל פרופסור עמוס רולידר מצא קשר ברור בין היות ההורה מקור סמכות הורית, לבין היכולת של הילד לבטוח בו.
אחריות של משתף ומשדל היא הוראת חוק במשפט הישראלי בסעיף 12 של פקודת הנזיקין [נוסח חדש]: "לעניין פקודה זו, המשתף עצמו, מסייע, מייעץ, מפתה למעשה או למחדל, שנעשו או שעומדים להיעשות על ידי זולתו, או מצווה, מרשה או מאשרר אותם, יהיה חב עליהם".
הוראת החוק היא חריג לכלל בדיני הנזיקין לפיו אחריות מוטלת רק על מי שמקיים את כל יסודות העוולה הנזיקית, הוא המבצע הישיר.
כלומר, יחודה של הוראת חוק זו הוא בהטלת אחריות לעוולה על צד שלישי שאינו המבצע הישיר של העוולה הנזיקית, על בסיס זיקה של הסכמה או למעשה של המבצע הישיר.
זיקה זו נוצרת אם האדם שהוא הצד השלישי בצע את אחת הפעולות המנויות בהוראת החוק ביחס לעוולה שבוצעה- במעשה או במחדל- על ידי המבצע הישיר.
הטלת אחריות בשל יחס מיוחד בין האחראי לבין המבצע הישיר
ככלל, דיני הנזיקין מטילים אחריות על אדם המבצע עוולה רק אם הוא מקיים במלואו את היסוד העובדתי הנדרש בעוולה, ורק אם היה בעל יסוד נפשי לכל הפחות ברמה הנדרשת בעוולה (אם נדרשת).
אולם לכלל זה ישנם חריגים והיקף האחריות בנזיקין אינו מוגבל למבצע הישיר (המקיים את שני היסודות שלעיל) בלבד אלא רחב יותר וכולל בתוכו, בין היתר, גם צד שלישי לעוולה שלא מקיים את רכיב היסוד העובדתי שבעוולה, אך עם זאת הוא בעל זיקה מיוחדת למבצע הישיר.
סעיף 12 הוא אחד ממספר סעיפי חוק בפקודת הנזיקין המרחיבים את היקף האחריות ומטילים אחריות נזיקית על צד שלישי, שאינו מבצע את העוולה באופן ישיר, כלומר לא מקיים את היסוד העובדתי שלה, אך יש לו זיקה אליה, כגון סעיף 13 המטיל חבות על המעביד וסעיף 14 המטיל חבות על השולח.
שתי החבויות האחרונות נוצרות מכוח יחסי עובד-מעביד ומכוח השליחות שנוצרה בין השולח לשלוח- אחריות שילוחית ואחריות מעביד, וההצדקה להטלת האחריות מתבססת על השליטה של המעביד והשולח בעובד ובשלוח (בהתאמה).
לעומת זאת הזיקה בין צד שלישי לבין המבצע הישיר נוצרת מכח הפעולות שבצע צד שלישי כלפי המעשה של המבצע הישיר ומתבססת על היסוד הנפשי של הצד השלישי כלפי המעשה של המבצע הישיר.
החוק מפצל את האחריות בשל יחס מיוחד בין האחראי לבין גורם הנזק לשני סוגים- אחריות לעוולות הזולת (חבות מעביד וחבות שולח) ואחריות של משתף ומשדל, שהיא אחריות מעורבת מאחר שיש בה אלמנטים של אחריות אישית ושל אחריות שילוחית.
כמובן שניתן להטיל על מעביד או שולח אחריות של משתף ומשדל, בנוסף על אחריותם כמעביד או שולח, אם פעולתם הייתה אחת מהפעולות המנויות בסעיף 12.
פקודת הנזיקין מכילה רשימה סגורה של עוולות.
היסוד העובדתי בעוולות השונות מורכב מההתנהגות המוגדרת בכל עוולה, מלבד עוולת הרשלנות והפרת חובה חקוקה אשר הן "עוולות סל"- כל התנהגות עשויה להיות רשלנית או להוות הפרת חובה חקוקה בתנאי שעומדת בקריטריונים המוגדרים בעוולה.
בנוסף כולל היסוד העובדתי נסיבות ולעיתים ישנה דרישה לתוצאה, היינו לנזק.
ביצוע העוולה יכול שיהיה במעשה -פעולה אקטיבית, או במחדל- הימנעות מפעולה כאשר ישנה חובה בדין (מכח חוק או חוזה) לבצע פעולה זו.
היסוד הנפשי מבטא את העמדה הסובייקטיבית של המבצע כלפי היסוד העובדתי.
היסוד הנפשי מתחלק באופן כללי לשתי רמות, כאשר הנמוכה יותר היא רשלנות- העושה הספציפי לא היה מודע ליסוד העובדתי אולם אדם סביר בנסיבות דומות היה מודע לכך.
הרמה הגבוהה יותר היא מודעות- המבצע מודע לכל רכיבי היסוד העובדתי.
בחלק מהעוולות, כגון בעוולת התקיפה, נדרשת מהמבצע כוונה, שהיא רמה גבוהה אף יותר- לא זאת בלבד שהעושה היה מודע לכל רכיבי היסוד העובדתי, הוא אף רצה שהתוצאה המוגדרת בעוולה תתרחש, כלומר שיגרם הנזק הקונקרטי.
לדוגמה, דוד משדל את יהונתן להכות את אוריה.
יהונתן משתכנע ותוקף את אוריה בכוונה.
יהונתן הוא המבצע הישיר של העוולה, מאחר שהוא קיים את כל היסוד העובדתי וגם את היסוד הנפשי של עוולת התקיפה.
אולם גם על דוד תוטל אחריות מכח סעיף 12 משום שהוא שדל את יהונתן, אף שלא הוא עצמו תקף את אוריה.
כלומר דוד לא קיים את היסוד העובדתי של עוולת התקיפה אך מאחר ששידל את יהונתן לתקוף את אוריה, לדוד ישנה כוונה שאוריה יותקף בידי יהונתן.
הזיקה בין דוד לבין העוולה מתבססת על השידול שנעשה בכוונה האמורה.
הרי אם לא הייתה לדוד כוונה כזו, מדוע שידל את יהונתן לכך?
ההיסטוריה של סעיף 12 ובעיות פרשנות
הנוסח העברי של סעיף 12 הוא תרגומו של סעיף 11 בפקודת הנזיקין המנדטורית:
ניתן לחלק את הפעולות בסעיף לשתי קבוצות על-פי יחסן לזמן ביצוע המעשה.
למעט פעולת האשרור, הצופה פני עבר, כל שאר הפעולות צופות פני עתיד.
גם בנוסח המנדטורי וגם בנוסח העברי, הפעולות הצופות פני עתיד הן למעשה נגזרות של פעולת השידול, ולכן לשם הנוחות נכנה מעתה ואילך את המבצע הישיר- "משודל" ואת הצד השלישי- "משדל", למעט כשנעסוק בפעולת האשרור.
נוסח הסעיף בפקודה המנדטורית משקף את המשפט המקובל בכך שהחבות המוטלת על המשדל מוצדקת בכך שנוצרה זיקה בינו לבין המשודל על ידי פעולתו של המשדל, ופעולה זו מתבססת על הסכמה בין המשדל למשודל לפני ביצוע העוולה (למעט בפעולת האשרור).
אולם התרגום איננו העתק מדויק.
בנוסח האנגלי כל הפעולות הצופות פני עתיד כלולות בקבוצה אחת (מהמלה "joins" ועד המלה "procures").
בנוסח העברי חולקו הפעולות לשתי קבוצות כאשר "מצווה" ו-"מרשה" נכללות עם "מאשרר".
פרופ' גד טדסקי מעלה מספר בעיות פרשנות הנובעות מנוסח הסעיף החדש ומתנגשות עם תכלית הסעיף בפקודה המנדטורית:
• הנוסח המקורי כלל קבוצה אחת של פעולות שביחס אליהן התאפשרה רק החלופה של to be done (כלפי מעשה) ו- to be made (כלפי מחדל), למעט פעולת האשרור שיוחסה ל- done ול- made (כלפי מעשה ומחדל בהתאמה).
החלוקה שנעשתה בנוסח העברי עשויה להוביל לפרשנות לפיה לכאורה ניתן להטיל אחריות על המשדל בגין כל אחת מפעולותיו גם ביחס למעשה שנעשה וגם ביחס למעשה העומד להיעשות.
פירוש זה לא מתקבל על הדעת, מאחר שאם המשדל יודע שהעוולה בוצעה, אין הוא יכול לשתף עצמו בעוולה על ידי ביצוע אחת הפעולות, למעט אשרור.
ומה טעם ליחס לפעולת האשרור פניה גם אל המעשה העתידי, אם פעולת ההרשאה עושה זאת?
לדוגמה, ראובן מסיג את גבולו של שמעון ובכך מבצע את עוולת הסגת גבול.
לאחר ביצוע המעשה, לוי איננו יכול לשדל את ראובן להסיג גבול משום שהפעולה כבר בוצעה.
לכל היותר, לוי יכול לאשרר את המעשה.
אך לפי הנוסח העברי, ניתן לכאורה להטיל על שמעון אחריות בגין שידול.דוגמה הפוכה: שרה מתכוונת לתקוף את רבקה.