tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטורקים הקיפו את העיר תוך יומיים, בנו גשרים מעל הנהר, וכיסו את הביצות בקרשים ועצים.
הקרבות נמשכו 25 יום כשעל המצודה הגנו כמה אלפי נוצרים.
אחרי שהרסו הטורקים את מגדל המים של העיר שחיבר בין העיר לטירה, התושבים והחיים בתוך החומות נותרו ללא מים ובחום אימים.
הרוזן אישטוואן לושונץ הסכים להיכנע ולמסור את המצודה לידי העות'מאנים תמורת הבטחה שהחיילים והאזרחים יוכלו לצאת את החומות ללא פגע עם כל רכושם.
ב-30 ביולי 1552 יצאו החיילים והאזרחים על פצועיהם מן המצודה, בטוחים במילתו של הפאשה הטורקי.
אולם הפאשה לא עמד בדבריו והם נטבחו באכזריות על ידי היניצ'רים.
מפקד חיל המצב, הרוזן לושונץ, הובא כשהוא פצוע קשה, בפני אהמט פאשה שהורה לערוף את ראשו.
העיר נשדדה ונהרסה, הכנסיות נהפכו למסגדים ופעמוניהם נזרקו.
אחרי הכיבוש, הפכה טימישוארה - בטורקית Tımıșvar (טמשוואר) לבירת איילט עו'תמאני תחת הנהגת ואלי (מושל) או ביילרביי, לפעמים בעל תואר פאשה או אף וזיר.
בעיר חלו שינויים מבחינה דמוגרפית:אם בשנת 1582 רוב התושבים היו עדיין הונגרים, בהמשך התיישבו בה מוסלמים שהפכו לרוב.
ונקלטו אף קבוצות של סרבים, צוענים ויהודים.
אלו האחרונים היו ראשוני היהודים בעיר - מהצאצאים של מגורשי ספרד ופורטוגל.
לצד החקלאות התפתח גם המסחר.
האיילט טימישוארה כלל חלק מחבל באנאט וחולק לסנג'קים: טימישוארה, צ'נאד, ליפובה, ז'ולה, מולדובה וקה ואורשובה.
כבירת וילאיט נהנתה טמשוואר ממעמד דומה לזה של בודה ובלגרד.
העיר חולקה לארבעה רבעים והפרברים כללו 10 שכונות הקרויות מחאלה.
הבתים נבנו מחומר וכוסו ברעפי עץ.
הרחובות כוסו גם כן בעץ.
המים לכביסה ולשתייה באו מן הנחל בגה (שכונה בטעות טימיש) ובו הושלכו גם האשפתות.
התנאים הגאוגרפיים - תעלות וביצות רבות - גרמו לחלוקת העיר לכמה מוקדים.
מסיבות צבאיות בוצר כל רובע בנפרד.
הביצורים - מחוץ לארמון הביילרביי - נבנו מעץ ואדמה.
פרט לתקופה בשלהי המאה ה-16, לא סבלה העיר יותר ממצורים עד לסוף המאה ה-17. חיל המצב העות'מאני בטימישוארה היה לעומת זאת מעורב בסכסוכים צבאיים רבים - בין מחנות אצילים יריבים בטרנסילבניה או בין הטוענים לכתר בנסיכויות הרומניות - ולאכיה ומולדובה.
למשך מאה שנה אירחה העיר עצמה אצילים פרו-טורקים שטענו לכתר הנסיכות טרנסילבניה ואף טוענים לכתר ולאכיה ומולדובה.
המרד הסרבי נגד העות'מאנים (1594)
בשנת 1594 עמד הבאן של לוגוז' וקרנסבש, הסרבי ג'ורג'ה פאלאטיץ' מאילידיה בראש מרד נגד הטורקים שמרכזו היה בווליקי בצ'קרק.
אחרי ארבעה ניסיונות כושלים, גייס הביילרביי מטמשואר, חסן פאשה "הקטן" צבא של 30,000 לוחמים וארטילריה רבת עוצמה והצליח לדכא את המרד.
מתקפה טרנסילבנית בפיקודו של באן אחר, ג'יירג' בורביי, הצליחה לשחרר בהמשך, זמנית בלבד, את המצודות בוקשה, שוימוש, צ'נאד, נדלאק, פנקוטה, אראד, פג'ט, ליפובה, ורשאץ, אך לא הצליחה להגיע לטימישוארה..
ניסיונות שחרור מידי הכובשים העות'מאנים
בשנת 1596 ניסו לוחמים של נסיך טרנסילבניה, ז'יגמונד באטורי, עם תגבורת של 4000 חיילים שנשלחו על ידי שליט ולאכיה, מיכאי האמיץ ועוד 4000 לוחמים תושבי באנאט, להטיל מצור על טימישוארה.
עבור זמן לעזרת העות'מאנים שבמצור באו 10,000 טטרים.
אחרי מאמצי שוא שנמשכו 40 יום, הופסק המצור והטרנסילבנים ובני בריתם נסוגו.
בעת מסעו הצבאי של מיכאי האמיץ בטרנסילבניה ב-23 בפברואר 1600 ערכו לוחמים ולאכים פשיטה על פרברי טימישוארה.
ב-1603 תכנן הגנרל האוסטרי ג'ורג'ו בסטה ובן בריתו מוולאכיה, השליט ראדו שרבאן לשחרר את העיר אך לא צלחו אפילו להתקרב לחומותיה.
כעבור זמן רב ב-1695 וב-1696 ניסה לשווא הנסיך הבוחר פרידריך אוגוסט מסקסוניה להטיל מצור על טימישוארה בשם האימפריה הרומית הקדושה.
תוכניות אלו הוכשלו על ידי התערבות כוחות עות'מאנים בפיקוד הסולטאן עצמו, מוסטפא השני.
אחרי שהובס בקרב סנטה בשנת 1697 נמלט הסולטאן לטימישוארה.
ב-1703 הסולטאן הבא, אהמט השלישי בנה מחדש את ביצורי העיר כדי לחזקן.
אחרי 17 שנות שקט יחסי פרצה שוב מלחמה בין ההבסבורגים לעות'מאנים.
אחרי ניצחון על הטורקים בקרב פטרוורדין, החליט הנסיך אויגן מסבויה לכבוש את טמשוואר שהיוותה נקודה אסטרטגית חשובה.
אחרי מצור שנמשך 49 יום, מלווה בהפגזות חוזרות ונשנות שהרסו חלק גדול מבתי העיר, ב-12 באוקטובר 1716 הסכים מהמט פאשה, המפקד העות'מאני האחרון של טמשוואר, להיכנע וחיל המצב העות'מאני עזב סופית את העיר ונסוג אל מדרום לדנובה.
ב-18 באוקטובר 1716 נכנס הנסיך אויגן עטור התהילה את לתוך מצודה הרוסה.
אחרי 164 שנות כיבוש מוסלמי העיר חזרה לשלטון נוצרי.
ב-21 באוקטובר 1716 פנה הנסיך אויגן לקיסר קרל השישי עם הצעה לארגון וניהול חבל באנאט בחסות בית הקיסר.
ב-12 ביולי 1717 הגנרל רוזן מרצי הגיש לאוצר בווינה (הקאמרה האאולית ההבסבורגית) "תוכנית צנועה לארגון חבל באנאט של טמשוואר" (או הבאנות של טמשוואר).
אחרי אישור התוכנית קמה "הוועדה וארגון ארץ באנאט" בראשות הרוזן מרצי.
לבסוף ב-28 ביוני 1719 חתם הקיסר קרל השישי על הצו שמינה את מנהל חבל באנאט וקבע את מושבו של המנהל בטמשוואר.
כך הפכה טמשוואר לבירת אחת הפרובינציות החשובות של המונרכיה ההבסבורגית ומושבן של רשויות אותה פרובינציה.
הוקם מנגנון מנהלי מסועף שכפה על העיר מנטליות מסוג חדש.
עד לשנת 1751 הונהג חבל באנאט על ידי מנהל צבאי אוסטרי.
בשנים 1778-1751 הוקם מנהל אזרחי אוסטרי.
החל משנת 1778 הוחלט לספח את חבל באנאט לממלכת הונגריה תחת שלטון הבסבורגי.
המנהל ההונגרי היה אזרחי והחבל חולק לשלושה מחוזות או רוזנויות.
אז איבדה טמשוואר את מעמדה כבירת פרובינציה קיסרית והפכה לעיר שדה בממלכה ההונגרית.
ההונגרית הפכה לשפה הרשמית של המנהל החדש.
רגע חשוב בתולדות העיר התרחש בשנת 1781. על ידי דיפלומה מ-21 בדצמבר באותה שנה העניק הקיסר יוזף השני לטמשוואר את המעמד הפריבילגי של "עיר מלכותית חופשית".
הוא חודש ב-1790 על ידי הקיסר לאופולד השני.
העיר נהנתה מכאן ואילך מיתרונות רבים שאיפשרו התפתחות מהירה יותר של הפעילויות העירוניות בה.
בימי המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1788–1791) למרבה המורא של התושבים חזר זמנית הכיבוש הטורקי של העיר.
אחרי כיבוש חבל באנאט החלו שלטונות הקיסרות בווינה בתהליך התיישבות רחב יריעה והביאו לאזור בעיקר גרמנים קתוליים שוובים מוירטמברג ושוואביה, תושבי הסן, פפאלץ, לוקסמבורג, אלזס-לורן, אוסטריה, שווייץ וכו' לרבות הוגנוטים לשעבר שהמירו בינתיים את דתם לנצרות הרומית-קתולית.
אף על פי שרק חלק מהם היו שוואבים במקור, החלו כלל מתיישבים אלה להיות מכונים "שוואבים", או "שוואבים של באנאט" בפרט.
אלה היו חלק מהאוכלוסייה שנודעה כשוואבים של הדנובה.
האקלים הבעייתי גרם לתמותה רבה, כשרבים מהמתיישבים מתו ממלריה 2-3 חודשים אחרי הגעתם.
תהליך גדילת אוכלוסיית החבל התבסס בעיקר על ההגירה ותוך זמן קצר הגרמנים הרומיים-קתוליים הגיעו להיות 50% מכלל התושבים.
הגרמנים, שהצטיינו כבעלי מלאכה, פיתחו את התעשייה ואת המסחר.
בטמשוואר התיישבו השוובים בעיקר ברובע פבריק, בה פיתחו את המלאכות השונות.
על מנת להבטיח תנאי חיים נאותים לאוכלוסיית המתיישבים התחילו הרשויות האוסטריות וההונגריות בארגון מחדש של הכפרים בחבל.
האזור הפך תוך זמן קצר לרשת מאורגנת, מסודרת של יישובים, בעלת מבנה סולידי.
בטמשוואר המצודה עצמה לא התקבלו אלא רומיים-קתוליים בלבד.
התושבים הרומנים והסרבים חיו בפרברים.
במאה ה-18 הביצות בסביבת העיר נחשבו למקור ראשי למגפות.
השלטון האוסטרי החליט למגר אותו באמצעים הידרוטכניים:הסדרת זרימת הנהרות וייבוש הביצות.
בשנים 1732-1728 הוסדרה זרימת הנהר בגה שהפך לתעלה כשרה לשיט בין טימישוארה ועד לחלק התחתון שלו.
על ידי כך חוברה העיר באמצעות הנהרות טיסה ודנובה לרשת הנהרות המרכז-אירופית והייתה מסוגלת לפתח תחבורה במתכונת מסיבית לפני הופעת מסילות הברזל.
עבודות הסדרת זרמי הבגה והטימיש וייבוש הביצות שינו מן השורש את דמות העיר.
בהמשך הוקם באזור גן וורדים על ידי וילהלם מיהלה.
במרץ 1738 הוכתה העיר מגפת דבר שקיפדה את חייהם של כאלף מקרב 6,000 תושביה.
דליקה הרסנית החריבה כמעט את כל שכונת פלנקה מארה, שהייתה הנפגעת העיקרית במגפה.
מגפות הדבר והכולירה חזרו ונשנו פעמים מספר.
בית הקברות שהוקם ב-1723 התמלא עד תום ובשנת 1749 היה צורך בהקמת בית קברות חדש, במקום שבו נמצא היום הפארק המרכזי של העיר - Parcul Central (בעבר ה"פארק אנטון סקודיר").
גם הוא לא הספיק ונסגר בשנת 1771. בשנים 1831 ו-1836 ידעה טמשוואר מגפות כולירה נוספות שהפחיתו את מספר האוכלוסייה.
בשנת 1848 פרצו ברחבי אירופה שורה של מהפכות הידועות כ"אביב העמים".
באימפריה ההבסבורגית, שנודעה באותן השנים כ"אימפריה האוסטרית" עמדה המהפכה לא רק תחת סימן התביעות החברתיות אלא לבשה גם אופי לאומי כשהעם ההונגרי ראה בה עיתוי מתאים למאבקו לשחרור מעול הקיסרות בווינה, בעוד שאר העמים בממלכת הונגריה ביקשו להשתחרר בעצמם מעול ההונגרים.
בשלב מסוים הצליחו הכוחות המהפכניים ההונגרים להביס את הצבא האוסטרי ולהטיל מצור על טמשוואר למשך 114 יום, מבלי להצליח לכובשה.
הקרבות עלו במחיר כבד של דם ונזקים חומריים.
בסופו דל דבר במהפכה בהונגריה, טרנסילבניה ובאנאט דוכאה על ידי הצבא האוסטרי שקיבל עזרה גם מרוסיה הצארית.
גם בטמשוואר ב-9 באוגוסט 1849 התנהל קרב שבו הצבא ההונגרי בפיקודו של גנרל יוזף בם נוצח על ידי המרשאל האוסטרי יוליוס יאקוב פון היינאו.
אחרי תבוסת המהפכה הושמה הונגריה תחת משטר צבאי וכמה מהפרובינקיות שלה הפכו לאחוזות הכתר האוסטרי, שנוהלו במישרין מווינה.
כך הייתה גם "וויבודיה הסרבית והבאנאט של טימיש", פרובינקיה חדשה שבירתה טמשוואר.
בירת פרובינקיה קיסרית: "הוויבודות הסרבית (וויבודינה) ושל הבאנות (באנאט) של טימיש"
אחרי כישלון האוכלוסייה הרומנית לזכות באוטונומיה מהשלטונות המהפכניים ההונגרים, המשיכו בשנים 1849–1850 תנועות מחאה שלהם נגד הדיכוי ולמען השגת אוטונומיה לאומית ותרבותית.
ב-13 בפברואר 1849 חתמו שבעה נציגים רומנים מטרנסילבניה ושלושה נציגים רומנים מבאנאט עצומה כללית בה דרשו את איחודם של הרומנים באימפריה האוסטרית, כולל הונגריה, תחת מנהל עצמי רומני.
אולם החוקה החדשה ב-4 במרץ 1849 הפרידה את הרומנים מבאנאט שאר בני עמם על ידי הכללתם לפרובינקיה הקיסרית עהחדשה שנקראה "וויבודיה הסרבית והבאנאט של טימיש", תחת שלטון ישיר צבאי ואזרחי אוסטרי.
צו קיסרי ב-18 בנובמבר 1849 נתן גושפנקא נוספת לפרובינקיה הקיסרית החדשה, ששפתה הרשמית הייתה הגרמנית.
בטימישוארה נקבע מושב המושל, בעוד שהעיר שמרה על זכויות מיוחדות כעיר מלכותית.
ביטול המכס-ים הפנימיים וגם הנהגת מכסים פרוטקציוניסטים על סחורות מן המערב האירופי המפותח יצרו מסגרת שעודדה את ההתפתחות הכלכלית באימפריה, כולל בחבל באנאט וטימישוארה ששוקמו אחרי הנזקים משנות המהפכה.
בטימישוארה יוסדו מספר בתי חרושת - בתי חרושת לבירה, למשי, לסבון, לשטיחים - והעיר זכתה לאספקה הולמת במוצרי חקלאות ממישור הבאנאט.
הונהגו בעיר קו טלגרף, תאורת רחובות בגז וכן נבנה קו רכבת שחיבר את טימישוארה לנמל בזיאש שעל הדנובה בחבל קאראש-סוורין.
תוך שנים אחדות נפתחו בעיר מספר בנקים והוקמה לשכת מסחר.
ב-15 בנובמבר 1857 נחנך קו הרכבת טימישוארה-סגד.
באותם הימים קוצר זמן המסע מטימישוארה לבודה ופשט ל-26 שעות ומטימישוארה לווינה ל-36 שעות.
1860-1918 - בממלכת הונגריה תחת שלטון הבסבורגי
שני אירועים בשנת 1859 - איחוד הנסיכויות הרומניות ותבוסת אוסטריה באיטליה במלחמה עם פיימונט ועם צרפת גרמו לקיסר פרנץ יוזף להתקרב להונגרים ולאצולתם.
על אף התנגדותם של קבוצות אתניות כמו הרומנים והסרבים (כולל מפגש טימישוארה ב-18–19 בספטמבר 1860, ועצומתם של 12000 אקדמאים, סוחרים ובעלי מלאכה מחבל באנאט) בצו מ-27 בדצמבר 1860 החליט הקיסר לספח את חבל באנאט לממלכת הונגריה שבחסותו.
מגמת ההונגריזציה הרשמית של האזור התחזקה אחרי הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1867 (ה"דואליזם" ה אוסטרו-הונגרי) שבה הוענק לממלכת הונגריה מעמד פריבילגי, שווה לאוסטריה, במסגרת האימפריה הבסבורגית.
ב-16 בפברואר 1865 הפכה השפה ההונגרית לשפה רשמית במקום הגרמנית בבתי המשפט, במועצות היישובים ובכל דרגאות החינוך.
בו זמנית הורשו היישובים להשתמש חופשית בכרי המרעה שבסביבתם.
הערים הורשו להתארגן כמו כפרי הספר עם מועצות מקומיות וראשי ערים משלהם.
בתקופה זו ידעה טמשוואר - טימישוארה לפריחה מבחינה כלכלית ודמוגרפית.
מוסדות פיננסיים השקיעו סכומים גדולים בפיתוח התעשייה המקומית.
בפתח המילניום החדש פעלו בטימישוארה מפעלים רבים: שני בתי חרושת לאתנול, ליציקת ברזל, לגפרורים, ללבנים, לגז, לשרשראות, למגבעות, ולשוקולד.
באמצעות תעלת בגה חוברה העיר, דרך נהרות הטיסה ודנובה למערכת הנהרות של מרכז אירופה.
ב-6 באפריל 1871 נפתחה מסילת הרזל טימישוארה-ארד.
המסעות לבודפשט הבירה קוצרו באופן משמעותית לעומת המסלול טמישוארה - ז'ימבוליה-סגד (שנפתח ב-1857).
עם הפעלת מסילת הרכבת מטימישוארה לקאראנסבש ב-23 באוקטובר 1876 הפכה טימישוארה לצומת קווי רכבת.
באותה תקופה הונהגה בעיר תחבורת "טראם" מונעת על ידי סוסים.
טמשוואר - טימישוארה הייתה העיר השנייה בממלכת הונגריה, הראשונה בשטחי המרחב הרומני ואחת הערים הראשונות בעולם שהנהיגה תחבורה מסוג זה.
כמו זכתה העיר בקווי טלפון.
ב-12 בנובמבר 1884 נמנתה טנשוואר אחרי פריז, נירנברג, שטייר וברלין עם הערים הראשונות באירופה עם תאורה פומבית חשמלית.
בשנת 1899 הונהגו קווי חשמליות.
בימי ראש העיר ממוצא בולגרי קרול טלביס פותחו גם פרברי העיר, בהם פעלו בתי מלאכה וחרושת.
זה אחר זה נהרסו שערי המצודה הישנים ונבנו שדרות שחיבור את מרכז העיר לפרברים שהפכו חלק מהעיר הגדולה.
ימי מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) הכבידו מאוד על התושבים.
עליית המחירים המשמעותית הורידה את רמת החיים.
מחיר הלחם עלה פי 4, מחיר הקמח פי 7 ומחיר תפוחי האדמה - פי 14. האינפלציה צמצמה את ההכנסות הריאליות של האוכלוסייה.
בעקבות הפקעות חוזרות, הקצבות המזון שהועמדו לרשות התושבים הצטמצמו והלכו, הפכו לבלתי מספיקות ומשפחות רבות הגיעו על סף רעב.
צווי מצב חירום ביטלו כמעט כליל את מעט חירויות האזרח שהיו קיימות.
חלק מהתעשייה הוסבה לייצור מלחמתי.
הוארך יום העבודה והורחבה עבודת הנשים והילדים בבתי חרושת, במקום הגברים שנשלחו לחזיתות.
עד ינואר 1918 גויסו בטימשוארה 12,832 גברים, שרבים מהם לא חזרו.
אלפי נשים הפכו לאלמנות ואלפי ילדים ליתומים.
על רקע מצב קודר זה ובהשפעת אירועים בחו"ל כמו המהפכות הרוסיות, פרצו תופעות של מחאה חברתית.
ב-2 בדצמבר 1917 4000 אנשים הפגינו בדרישה להפסקת המלחמה וחתימה מידית של הסכם שלום.
קץ המלחמה מצאה את אוכלוסיית העיר במתח רב, בין השאר, על רקע המאבקים הלאומיים של האתניות השונות.
ב-31 באוקטובר 1918 התחוללה בעיר הפגנת רחוב גדולה.
באותו יום באולם הקסרקטין התכנסו מנהיגים פוליטיים וצבאיים מקומיים הוקמה המועצה הלאומית של באנאט, שבה יוצגו נציגי הרומנים, הסרבים, הגרמנים וההונגרים.
יום קודם לכן אוטו רוט, חבר בהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הונגריה, ממוצא יהודי, והלטננט-קולונל ההונגרי אלברט בארטה, לראש המטה של מפקדת טימישוארה, השתתפו בבודפשט בכנס המנהיגים הפוליטיים ההונגרים.
בשובם לטימישוארה, החליטו יחד עם המנהיגים ההונגרים המקומיים שבאספה שבסוף ההפגנה ב-31 באוקטובר 1918 תוכרז "רפובליקת באנאט", מדינה חדשה שנועדה להיות קנטונלית לפי דוגמה שווייצרית.
בראש מועצת העם של באנאט נבחר אוטו רוט ובראש הצבא המקומי - אלברט בארטה.
באותו יום, 31 באוקטובר 1918 הוקמה גם המועצה הלאומית הצבאית של השוואבים של באנאט בהנהגת הלטננט קולונל אלברט פוכס.
באותו יום ארגן גם מנהיג הרומנים המקומיים, אורל קוסמה, אספה המונית של אלפי רומנים בכיכר העירייה בטימישוארה, והקים את המועצה הצבאית הרומנית ואת המשמר הלאומי הרומני בטימישוארה.
הוא נבחר ליושב ראש המועצה הלאומית הרומנית של טימישוארה.
בתור מנהיג הרומנים של באנאט נבחר קוסמה גם לחבר המועצה הלאומית הגדולה של הרומנים מטרנסילבניה, מרמורש, קרישאנה ובאנאט.
על בסיס ההסכם הצבאי שנחתם בבלגרד, הצבא ההונגרי נסוג מצפון לנהר מורש.
בשטח שפונה על ידי ההונגרים נכנסו כוחות מטעם ההסכמה - סרבים וצרפתים.
הצבא הסרבי נכנס לטימישוארה ב-14 בנובמבר 1918 ושם קץ לניסיון לארגן רפובליקה של באנאט, פיזר את המשמרות הלאומיים ואחר כך השתלט גם על המנהל האזרחי בעיר.
סרביה שאפה בשם התושבים הסרבים של באנאט לספח את האזור, אולם נציגי הרומנים בראשות קוסמה הגיעו לאספה הלאומית הרומנית הגדולה באלבה יוליה ב-1 בדצמבר 1918 ודרשו בה את איחוד חבל באנאט עם רומניה.
אכן אותה אספה גדולה באלבה יוליה הכריזה על איחוד טרנסילבניה ובאנאט עם רומניה.
מאוחר יותר, במרץ 1919 הציע עדיין אוטו רוט לשווא למפקד כוח הכיבוש הצרפתי, לואי פראנשה ד'אספרה להקים באנאט עצמאי בחסות צרפת.
האיחוד של חבל באנאט המזרחי עם רומניה
ב-27 ביולי 1919 בהתאם להסכמים הבינלאומיים, עזב הצבא הסרבי את טימישוארה וב-28 ביולי מפקד הכוח הצרפתי הגנרל שארל דה טורנאדר מינה את אורל קוסמה הרומני לפְּרֵפֶקְט של טימישוארה.
ב-3 באוגוסט 1919 נכנסו לטימישוארה היחידות הראשונות של הצבא הרומני ולמחרת נחתם ההסכם עם מעצמות ההסכמה, לפיו חולק חבל באנאט בין ממלכת רומניה ולממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים (לימים יוגוסלביה).
רומניה קיבלה את החלק המערבי, היותר גדול, של החבל, כולל טימישוארה.
בעוד שבחלק זה של באנאט היוו הרומנים רוב, בטימישוארה עצמה החלוקה האתנית הייתה שונה: הרומנים היוו בה ב-1910 רק 9% מתוך 72,000 התושבים.
הקבוצות האתניות העיקריות היו הגרמנים, ההונגרים והסרבים.
ניסיון אחרון להשגת עצמאות האזור בא מצד הגרמנים של באנאט ששלחו ב-16 באפריל 1920 עצומה אל ועידת השלום בפריז, שבה דרשו הקמתה של רפובליקה קנטונלית שתכלול גם את באנאט וגם את חבל באצ'קה שממערב, מחולקים לקנטונים לפי קריטריונים אתניים.
ועידת פריז דחתה דרישה זו.
ב-4 ביוני 1920 הסכם השלום בטריאנון קבע כי הונגריה ויתרה לטובת רומניה על טרנסילבניה ועל חבל באנאט המזרחי, מכאן שבפני תושבי טימישוארה עמד האתגר לעבור לזירת תרבות שונה - זו הרומנית.
הרומנים שהתגוררו בפרברים ובכפרים הסמוכים זכו להיות חלק מהעיר.
במהלך העשורים הבאים במאה ה-20 הגיעו לכאן גם רומנים רבים מחבל באנאט, מאוחר יותר גם מאזורי רומניה אחרים, וכן פליטים רומנים מבוקובינה ומסרביה וכך במשך הזמן התעבתה האוכלוסייה הרומנית בעיר עד שב-1990 הגיעה להיות 82% מהאוכלוסייה (מתוך 351,000 תושבים).
טימישוארה בשנים שבין מלחמות העולם
חוקת רומניה החדשה משנת 1923 כללה חובת כיבוד זכויות האזרחים.
תחת השלטון הרומני הדמוקרטי העיר ידעה שגשוג כלכלי, בתחום הבנייה, התרבות והרוחניות.
הוקמו עשרות מפעלים, חברות מסחר, בנקים, בתי ספר שבהם שפת ההוראה היו רומנית, הונגרית, גרמנית, סרבית.
ליהודים התאפשר לימוד השפה העברית.
ב-15 בנובמבר 1920 הפכה טימישוארה לעיר אוניברסיטאית על ידי הקמת בית הספר הפוליטכני על ידי צו חתום על ידי המלך פרדיננד הראשון.
ב-13-11 בנובמבר 1923 ערכו תושבי העיר ערכו קבלת פנים חגיגית למלך, למלכה מריה ולראש הממשלה יון (יונל) ברטיאנו.
באוקטובר 1925 אירחה טימישוארה תערוכה זואוטכנית גדולה.
בעיר התחזקה אחיזת הכנסייה הנוצרית האורתודוקסית הרומנית, שהקימה כנסיות גדולות - את הקתדרלה המטרופוליטנית שנאבן הפינה שלה הונחה ב-20 בדצמבר 1936, את הכנסייה בכיכר קיטל, את הכנסייה בשכונת מחאלה ואחרות.
במאי 1934 התקיימה בטימישוארה גם אספה אנטיפאשיסטית.
תושבי העיר תרמו סכומי כסף גדולים למען חימוש הצבא הרומני וביצור הגבול המערבי.
ב-1941 רומניה נכנסה למלחמת העולם השנייה כבת ברית של גרמניה וכוחות הציר ופלשה לברית המועצות.
בימי המלחמה העיר סבלה נזקים עקב הפצצות אוויריות של בעלות הברית - בריטניה וארצות הברית.
אחרי ההפיכה ב-23 באוגוסט 1944 שהדיחה את משטר אנטונסקו וצירפה את רומניה לבעלות הברית, הופגזה העיר על ידי גרמניה הנאצית, בת בריתה לשעבר.
כוחות גרמנים והונגרים ניסו לשווא בספטמבר 1944 לכבוש את טימישוארה.
העיר נכנסה לשליטת הצבא הסובייטי והצבא הרומני.
אחרי שלוש שנים של תקופת מעבר, ב-1946 בנוכחות הצבא הסובייטי, התקיימו בחירות כלליות מזויפות, שהביאו לניצחון כביכול של המפלגה הקומוניסטית ובני בריתה, בדצמבר 1947 הודחה המונרכיה והוכרזה הרפובליקה העממית הרומנית.
טימשוארה עברה עם כל המדינה תהליך של סובייטיזציה שהביא להעלמות העסקים הפרטיים והשתלטות המדינה על כל הכלכלה וניהולה לפי השיטות הקומוניסטיות.
המשטר פיתח תעשייה, על ידי השקעות והגדלת יכולות המפעלים הישנים בתחום בניית המכונות, הטקסטיל וההנעלה, החשמל, המזון, הפלסטיק, האופטיקה, חומרי הבניין, הרהיטים, וכו'.
בתוך ארבעה עשורים אוכלוסיית העיר גדלה פי שלושה.
בסוף שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו התמודדה העיר עם צעדי צנע חמורים שפגעו מאוד ברמת חיי התושבים בכל התחומים - קבלת שירותים, חינוך, בריאות, תרבות ובידור.
ב-17 בדצמבר פרצה בעיר באופן ספונטני המהפכה שהביאה להפלת המשטר הקומוניסטי בכל רומניה.
כעבור 3 ימים של שפיכות דמים, שבה ירו שוטרים ובלשים באזרחים המפגינים, ב-20 בדצמבר 1989 העם ניצח וטימישוארה הוכרזה לעיר הראשונה המשוחררת מקומוניזם.
מבחינה דמוגרפית נחשבת טימישוארה עיר במעמד 2 ברמה לאומית, עם אזור עירוני פעיל הרחב ביותר ברומניה, אחרי בוקרשט: מעל 5,000 קמ"ר ואוכלוסייה של 508,037 תושבים.
אוכלוסיית העיר מהווה 45,07% מאוכלוסיית המחוז טימיש, 16.07% מאוכלוסיית אזור הפיתוח מערב, ו-1.44% מאוכלוסיית רומניה.
טימישוארה הייתה מלכתחילה עיר בעלת הרכב אתני מגוון.בשנת 1900 הקבוצות האתניות
העיקריות היו לפי המספר - הגרמנים, ההונגרים והיהודים, אחריהם הרומנים וסרבים.
ב-1918 הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר הייתה עדיין הגרמנים (שוואבים של דנובה או יותר מדויק - שוואבים של באנאט).
אחריהם באו ההונגרים, הרומנים, היהודים, הסרבים, ועוד קהילות יותר קטנות כמו הבולגרים, הסלובקים, הקרואטים, הצוענים, הפולנים, הסלובנים וכו'.
במהלך המאה ה-20 אחרי איחוד חבל באנאט עם ממלכת רומניה התרחשו תהפוכות גדולות ביחסים המספריים בין האתניות השונות,
בעיקר גדילה ניכרת באחוז הרומנים שהפכו לקבוצה האתנית הדומיננטית, ובהמשך הגירת היהודים (לרוב עלייה לישראל) והגרמנים (הגירה למולדת ההיסטורית - גרמניה).
חלה עלייה במשקל הצוענים בין הקהילות האתניות בעיר.
עדיין כיום בטימישוארה חיות הקהילות הגדולות ביותר של גרמנים וסרבים ברומניה.
בנוסף קיימת נוכחות משמעותית של מהגרים, פליטים ועובדים זרים.
בסך הכל ב-2011 חיו בעיר כ-7000 אזרחים מ-124 מדינות, למשל איטלקים, אזרחי מולדובה, טורקים, סינים, ערבים, אזרחי גרמניה, צרפתים, פרסים, וייטנאמים, ואחרים.
ב-2002 ההרכב האתני של אוכלוסיית טימישוארה היה כדלקמן:
8,98% מהתושבים לא הצהירו על שייכות אתנית.
לדברי אחד ממנהיגי הצוענים בטימישוארה, ב-2012 חיו בעיר כ-7000 צוענים.
חיי הדת ידעו בעיר מסורות עתיקות ומגוון רב.
ב-2011 רוב תושבי העיר - 80.6% - הצהירו את עצמם כשייכים לנצרות האורתודוקסית.
רובם - רומנים ומיעוט צועני - משתייכים לכנסייה האורתודוקסית הרומנית ומיעוט נוסף לכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
טימישוארה היא מושב הארכיבישופות האורתודוקסית הרומנית של טימישוארה, כס המיטרופוליה של חבל באנאט.
10% מהתושבים מזוהים עם הכנסייה הרומית-קתולית, רובם גרמנים והונגרים, מיעוטם איטלקים ורומנים.
שאר הדתות בעיר הם: הנצרות הפנטקסטלית עם 8408 מאמינים - רומנים, צוענים ואחרים - (2.6%), הכנסייה הרפורמית 2% - רובם הונגרים, הכנסייה הבפטיסטית (ב-2002 - 1,23%) הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית (המאוחדת עם רומא) עם 4,191 מאמינים (ב-2002 - 1.15%) רובם רומנים.
קיימות קהילות דתיות קטנות יותר - כמו היהדות, עם היסטוריה של כ-450 שנה, כעת מיוצגת רק על ידי 300 תושבים, רובם קשישים.
בעיר חיים מספר קטן של נוצרים אורתודוקסים בולגרים ויוונים, ארמנים, כמו כן בודהיסטים, מוסלמים סונים - טורקים וערבים, מוסלמים שיעים - איראנים.
359 תושבים הכריזו עצמם אתאיסטים.
לפי הנחות מסוימות היהודים הגיעו לאזור זה כבר במאה ה-2 או במאה ה-3.
אך ידוע בוודאות על קיומם של מתיישבים יהודים בעיר רק אחרי הכיבוש העות'מאני במחצית הראשונה של המאה ה-16.
היהודים מוזכרים לראשונה בשנת 1716, בכתב מסירת המצודה שנחתם בין העות'מאנים ובין האוסטרים.
בבית העלמין הספרדי שבעיר, הקבר הישן ביותר הוא זה של עזריאל עשהאל Azriel Assael שנפטר בשנת 1636. מאה שנה מאוחר יותר קיים מסמך המעיד על כך ש"מאיר אמיגו" ועוד 4 יהודים מאיסטנבול קיבלו אישור להתיישב בעיר.
ב-1739 התמנה לוי בן יצחק ירושלמי לרב הראשי האשכנזי וכיהן בתפקידו עד למותו ב-1752.
בשנת 1743 פעלה בקרב "יהודי טמישוואר" (כפי שהייתה מוכרת העיר בכתבים היהודיים, לפי הנוסח ההונגרי של שמה), קבוצת מקובלים בשם "חברת תיקון חצות".
בשנת 1762 הוקמו בעיר שני בתי כנסת רשמיים ראשונים - אחד ספרדי ואחד אשכנזי.
השלטון של הקיסרית מריה תרזה התגלה כמדכא במיוחד כלפי יהודי טימישוארה שמצבם תואר כקשה יותר משל בני עמם בשאר הממלכה.
בשנת 1776 נחקקו חוקי "פקודת היהודים" - (Judenordnung), קובץ חוקים מגבילים נגד היהודים.
אחרי 1779 כשבוטלה הפרובינציה הנפרדת של באנאט והעיר והאזור חזרו להיות חלק מ"הממלכה ההונגרית" הווירטואלית במסגרת האימפריה האוסטרית קמה בעיר "ישיבה גדולה" שפעלה במשך 7 שנים.
באותה תקופה נשבה רוח סובלנית יותר כלפי היהודים, הודות למדיניותו של הקיסר יוזף השני.
בעדה האשכנזית כיהנו אז הרב יוחנן בה"ר יצחק, שנזכר בשו"ת נודע ביהודה, וחתנו הרב בינש דייטש שהיה דיין ומנהל ה"ישיבה גדולה".
במהלך המאה ה-19 היו קיימת בטימישוארה ישיבות קטנות פחות ידועות.
באמצע המאה אירע הפילוג של יהדות הונגריה בין שלשה זרמים: האורתודוקסים, נאולוגים, וקהילות הסטטוס קוו אנטה שסירבו להצטרף לאף אחת משתי הקבוצות.
גם הקהילה היהודית בטימישוארה התפלגה, ובשנים 1862–1865 נבנה ברובע המצודה בית כנסת אשכנזי מפואר ששרת את הקהילה הנאולוגית שהתפלגה מזו האורתודוקסית, שבראשה עמד אז אב בית הדין הרב צבי הירש אופנהיים, תלמידו של הרב מרדכי באנעט.
ב-1889 נחנך עוד בית כנסת גדול בשכונת פבריק שהשתייך תחילה לזרם ה"סטטוס קוו אנטה" ושהפך בהמשך גם כן לבית כנסת נאולוגי.
היהדות הנאולוגית הפכה לזרם הרוב בעיר.
תחת השלטון הרומני שהתחיל בפועל בשנת 1920, בין השנים 1935–1941 התקיימה ישיבה אורתודוקסית חדשה בהנהגת הרב אשר יונה וינברגר.
אחד הרבנים הרב יצחק צבי סופר, היה בוחן את התלמידים כל שבוע בפני נציגי הקהילה כדי לעקוב אחרי התקדמותם.
רבי יצחק צבי סופר שרד את השואה ונודע כרב מטמשוואר בספרו שו"ת "מספר הסופר" ישנן תשובות הלכתיות לניצולי שואה, ובהן התרת עגונות לנעדרים בעקבות השואה, גביית עדויות על השואה, ועוד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפתחה בטימישוארה קהילה חסידית גדולה, מחצרות חסידות ויז'ניץ חסידות דעש וגם חסידות מקומית חסידות טמשוואר אחד מענפי חסידות נדבורנה.
טימישוארה הפכה למרכז ציוני חשוב.
כאן פעלה הנהגת הציונים, קרן היסוד והקרן הקימת של כל חבל טרנסילבניה.
גם מפלגת היהודים של רומניה הייתה פעילה מאוד כאן וזכתה בתמיכה רבה מיהודי העיר.
בשנת 1936 אנשי התנועה הלגיונרית הימנית-קיצונית תקפו את הקהל היהודי של להקת תיאטרון ופוצץ בתוכו פצצה שהרגה שני צופים ופצעה רבים אחרים.
לאחר מתן זכויות אזרח באימפריה האוסטרו-הונגרית, התרבו יהודי טימישוארה והגיעו למניין של 7000 נפש (10% מהאוכלוסייה) בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בעת מלחמת העולם השנייה מספר היהודים בעיר הגיע לכ-12,000.
החל משנת 1940 עקב הגבלות כלכליות והפקעות רכוש, מעמדם של יהודי העיר הידרדר.
משנת 1941 עם הדחת המלך קרול ותפיסת השלטון בידי הגנרל יון אנטונסקו, משמרות הברזל החלו לפעול באופן גלוי ותקיפת יהודים הפכה לנפוצה, כולל הרוגים ופצועים בודדים, שוד רכוש והשפלה ציבורית.
באמצע ספטמבר 1941 גורשו יהודים מהאזורים הכפריים מסביב, אל טימישוארה.
30 יהודים - גברים ונשים - מטימישוארה נספו במחנות בטרנסניסטריה, שקלטו בעיקר יהודים מאזור צפון מערב רומניה (בוקובינה ובסרביה).
גברים רבים בני 16–40 נשלחו למחנות עבודת כפייה מקומיים וברחבי רומניה, ושרדו את השואה.
ב-17 באוגוסט 1942, בלחץ הגרמנים, אנטונסקו אישר את העברת יתרת יהודי רומניה מטרנסילבניה לבלזץ, סוביבור וטרבלינקה.
בספטמבר אותה שנה שונתה התוכנית ו-200,000 יהודים מטרנסילבניה היו אמורים להישלח לבלזץ.
לא ברורה הסיבה לדחיית המשלוחים הללו, נראה שהם קשורים בשוחד שניתן לשלטונות הרומנים מהקהילה היהודית, שלטון רווי תככים ברומניה, מחאה רשמית של ממשלת ארצות הברית והקרב על סטלינגרד כחודש לאחר מכן, ששאב כוחות מן הגרמנים, וגרם לרומנים לחשוש מהיום שאחרי מפלת הגרמנים.
בערב ראש השנה ה'תש"ה (1945) ברחו יהודי העיר כפליטים אל העיר לוגוז' הסמוכה, על מנת להימלט מציפורני מתקפה נאצית צפויה, עם קריסת הצבא הגרמני, והתקדמות הצבא האדום.
כמעט כל האוכלוסייתה היהודית המקורית של טימישוארה, אשר נותרה בעיר, שרדה את השואה, אך יש אי ודאות משמעותית לגבי פליטים וחסרי נתינות באותה תקופה, שהגיעו לעיר זו, בעיקר חסידים מרחבי רומניה והונגריה.
כמו כן אחוז משמעותי של יהודים תושבי העיר עברו להונגריה, שם המצב נראה בטוח יותר, ונספה בשואת יהודי הונגריה.
פרט לארגונים הגזעניים הרומנים, עד לשנת 1945 היו חזקים בעיר גם ארגונים של הגרמנים השוואבים שהיו בעבר רוב האוכלוסייה ועדיין היוו מיעוט משמעותי בעיר.
גם בטימישוארה הארגון הקרוי "הוועד הדמוקרטי היהודי", כלי שרת של המפלגה הקומוניסטית הרומנית שתפסה את השלטון הודות לנוכחות הצבאית הסובייטית, ניהל מערכה נגד הציונות ובתמיכת המשטר החדש.
פעילים ציונים ויהודים אחרים נעצרו בתירוצים שונים ונשלחו לבתי כלא.
בשנת 1947 מספר היהודים בעיר הגיעה ל-13,600. שלוש אניות מעפילים יצאו עם מספר גדול מקרב יהודי טמישוארה אל ארץ ישראל.
האוכלוסייה היהודית הלכה וקטנה במהלך השנים בעקבות הגירתם לארץ ישראל או לארצות אחרות.
אחרי השחרור משלטון הנאצים והשלטת המשטר הקומוניסטי, רוב היהודים עלו במספר גלים לישראל וחלק קטן היגרו למערב אירופה, כולל גרמניה, צפון אמריקה ודרום אמריקה.
במשך חמישים השנים האחרונות חיי הקהילה היהודית התנהלו בהנהגת הרב ארנסט נוימן, שהתמסר לחינוך הנוער ולהוראת השפה העברית.
לאחרונה נותרו בטימישוארה מאות ספורות של יהודים, רובם קשישים.
רק בית כנסת אחד עדיין פעיל - בית הכנסת האורתודוקסי בשכונת יוזפין.
בית הכנסת הנאלוגי הגדול בשכונת המצודה נמצא בתהליך ארוך של שיפוצים, בעוד בית הכנסת הנאולוגי הגדול השני, ה"חדש", בסגנון נאו-מאורי גם הוא, בשכונת פבריק, נמצא במצב של התפוררות המסכנת את קיומו.
את העיר טימישוארה משרת נמל התעופה הבינלאומי טימישוארה טראיאן וויה.
טימפנוֹן (או מאוחר יותר טימפנום) הוא אלמנט אדריכלי המופיע בחזיתם של בניינים חשובים, והוא מעוטר בפסלים ותבליטים.
תפקידו העיקרי של הטימפנון הוא תיאור של סיפור דתי, מיתולוגי או היסטורי על ידי הדגשתו בחזית של מבנה ציבור חשוב שם יוכל הציבור להתרשם ממנו.
מקורו של אלמנט זה הוא באדריכלות יוון העתיקה שם נהוג היה ליצור טימפנון בגמלון של מקדשים יווניים.
אלמנטים ידועים מסוג זה פוסלו בגמלוניהם של מקדשים כגון מקדש זאוס באולימפיה והפרתנון.
הטימפנון במקדשים אלו תיאר בעזרת פיסול יווני טיפוסי דמויות מן המיתולוגיה היוונית ואלו הפכו לגולת הכותרת של עיטורי המקדש.
השימוש בטימפנון היה נפוץ יותר, ואף מקובל להשתמש במושג זה, בעיקר באדריכלות כנסיות.
בקתדרלות וכנסיות רבות נהגו ליצור טימפנון מעל שערי הכניסה הראשיים.
הטימפנון היה בצורת חצי מעגל או קשת מחודדת והוא הופיע מעל שער הכניסה כך שכל מתפלל שנכנס אל הכנסייה יוכל לראות את הפיסול ולהיות קהל לסיפור המסופר בו.
להבדיל מהטימפנון היווני בו תוכננה בקפידה קומפוזיציית הפסלים והעיטורים, הטמפנון הרומנסקי התאפיין בפירוט רב מאוד וחסר איפוק אשר תכליתו העיקרית הייתה הצגת סיפורי הברית החדשה וחיזוק כוחה ועליונותה של הכנסייה ביחס לציבור.
לעומתו, הטימפנון הגותי היה מחושב ורציונלי, ובנוי כך שפיסול השוליים מספק חיזוקים והנמקות לסיפור שמביע הפיסול הראשי במרכז הטימפנון.
כך למשל התאפיין הטימפנון הגותי במיסגור על ידי קשתות מחודדות רבות אשר עוטרו גם הן בתבליטים שונים, הקרויות ארכיוולט.
בצידי השער היו פסלי עמוד של קדושים ופטרוני הכנסייה.
טין הוא משקע בעל גרגרים זעירים (4–60 מיקרומטר), קטנים מאלה של חול (בין 60 מיקרומטר ל-2 מ"מ) וגדולים מאלה של חרסית (קטנים מ-4 מיקרומטר).
במצב ביניים יופיע טין בגופי מים כמשקע שטרם עבר דיאגנזה (diagenesis).
בהופעתו כסלע משקע הוא מורכב מגבישים קטנים של קוורץ.
על אף גודלם, גרגרי הטין קשים ולא ניתן לגרוס אותם בשיניים.
לטין הדק המוסע בנחלים מאפיינים דומים לאלה של חרסית: כושר ספיחת מים, הידבקות, תפיחה וגמישות.
צבעו של טין המורכב מקוורץ בלבד הוא לבן, ובתוספת של תחמוצות ברזל הופך צבעו לחום, אדמדם או סגול.
בדומה לכורכר – המורכב מאבן חול מלוכדת בגיר, גם הטין עשוי להתלכד בגיר ולתסוס במגע עם חומצה מלחית מהולה.
טין משמש כמרכיב הבסיסי של כלי החרס, ישנם סוגים רבים של טין בהתאם למינרלים המרכיבים אותו.
סלע טין נוצר לרוב בסביבה צחיחה למחצה ומורכב בעיקר מקוורץ ופצלת השדה.
סלעי משקע המורכבים בעיקר מטין (לפחות 2/3) מוכרים כ"אבן טין" (siltstone).
טין המושקע לאורך נהר ובדלתה שלו באמצעות שיטפונות יוצר קרקע עשירה ופוריה, כמו זו שביססה את התרבות המצרית העתיקה לאורך הנילוס.
הסיבה העיקרית להימצאות כמות גדולה של טין בנהרות הסמוכים ליישובים עירוניים היא הרס קרקעות כתוצאה מבנייה מואצת, ובאזורים כפריים כתוצאה מחרישת שדות וכריתת יערות.
מחסור במשקעי טין עשוי לגרום לשינוי סביבתי משמעותי: בנהר המיסיסיפי פחתה השקעת טין במהלך המאה ה-20 בשל מערכת סכרים, עובדה שתרמה להיעלמותם של ביצות ושרטונים בדלתה של הנהר.
היעלמות מחסומים טבעיים אלה הייתה אחד מן הגורמים המשמעותיים שתרמו להצפת ניו אורלינס כתוצאה מהוריקן קתרינה באוגוסט 2005.
טין הוא אחד המרכיבים העיקריים באבק מדברי ובלס, ונפוץ בעיקר כמשקע בנהרות, אגמים ודלתות.
בארץ ניתן למצוא טין באזור המכתשים בנגב ובערבה הדרומית (בקעת תמנע ואילת).
Teen Angels (או TeenAngels) הייתה להקת פופ ארגנטינאית שהוקמה כחלק מהסדרה כמעט מלאכים.
חבריה המקוריים היו לאלי אספוסיטו, פיטר לנסאני, ניקולאס ריירה, גסטון דלמאו ואאוחניה סוארס, שהוחלפה בשנת 2011 ברוסיו איגרסבל.
הלהקה הוציאה שישה אלבומי סטודיו ושלושה אלבומי הופעה.
אשר כולם זכו להצלחה גדולה באמריקה הלטינית וישראל.
הלהקה הופיעה וביקרה בארצות שונות, בהן ארגנטינה, צ'ילה, פרו, ישראל, ספרד, אורוגוואי, מקסיקו, ונצואלה, פנמה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, ברזיל ואיטליה.
בשנת 2011 הפכה הלהקה לעצמאית ללא הסדרה שמלווה אותה, ונכנסה לסוני מיוזיק אנטרטיינמנט.
בשנה זו הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי, אשר התאפיין בתדמית בוגרת יותר.
בנוסף קיימה הלהקה סיבוב הופעות עצמאי בארגנטינה, ישראל, אורוגוואי ופרו.
במהלך סיבוב הופעות זה התארחו ב-Femme Fatale Tour, סיבוב ההופעות של בריטני ספירס כמופע חימום.
במרץ 2012 אישרה הלהקה את פירוקה.
לאחר מספר הופעות בתיאטרון הגראן רקס, ב-8 באוקטובר 2012 ביצעה הלהקה את הופעתם האחרונה בקורדובה.
ב-30 במאי 2013 יצא בארגנטינה הסרט "Teen Angels: el Adios 3D" בתלת מימד אשר מתעד את ההופעה האחרונה של הלהקה.
הלהקה נוצרה עם יציאתו לאור של פסקול העונה הראשונה של "כמעט מלאכים" ב-2007. באלבום לקחו חלק חברי הלהקה המקוריים לצד אמיליה אטיאס וניקולס ואסקס.
התוכן של השירים היה קשור למאורעות המתוארים בטלנובלה ואחד מהם, Voy Por Más, נהפך לסינגל הבכורה.
הלהקה לקחה חלק במופע התיאטרון המלווה לסדרה שהתקיים בשנה זו בבואנוס איירס.
בשנת 2008 הוציאה הלהקה את אלבומה השני (פסקול העונה השנייה של "כמעט מלאכים"), הפעם עם אטיאס וואסקס כאמנים אורחים.
האלבום כלל 13 שירים, אשר מהם כשלושה בוצעו על ידי אטיאס ווסקאס.
הסינגלים מאלבום זה היו A Ver Si Pueden ו-A Decir Que Si אשר הראשון הוכתר באותה השנה לאחד מעשרת הגדולים באורוגוואי ובמצעד הלטיני בארצות הברית.
האלבום קיבל אלבום זהב בארגנטינה יומיים בלבד לאחר השקתו ולאחר מכן הוענקה לו פלטינה כפולה.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות עצמאי עם הצלחת האלבום.
באותה שנה התחילה הלהקה לקדם את חברת קוקה קולה והקליטה את השיר Hoy Quiero.
העונה השלישית של הסדרה התחילה ב-30 באפריל 2009 בארגנטינה ואליה התלווה אלבום הסטודיו השלישי של הלהקה.
הסינגל הראשון מאלבום זה היה Que Nos Volvamos A Ver.
האלבום הגיע לאלבום פלטינה בארגנטינה.
באמצע השנה הוציאה הלהקה את הסינגל השני מהאלבום, Vuelvo a Casa.
ביולי צילמה הלהקה קליפ לשיר Cada Vez Que Sale El Sol, גרסת כיסוי לשיר ידוע של הזמר הארגנטינאי - סרגיו דניס כחלק מהקמפיין של קוקה קולה ונכלל באלבום ההופעה השני של הלהקה, אשר תיעד את הופעת התיאטרון שהושקה לקידום העונה השלישית של הסדרה.
ב-3 באוקטובר 2009 הגיעה הלהקה לראשונה לישראל לשלוש הופעות בהיכל נוקיה בתל אביב, אשר אליהן הגיעו יותר מ-70,000 צופים.
בביקור זה הקליטה שיר מיוחד, El lugar real, גרסה ספרדית לשיר "המקום האמיתי" אותו במקור שרו מנחי ערוץ הילדים.
בנוסף הוציאה הלהקה אלבום הופעה של הופעתם בישראל לתפוצה מקומית בישראל.
בשל ההצלחה והפופולריות העצומה שלה, הנפיקו בישראל בולים עם תמונות של הלהקה.
בשנה זו המשיכה הלהקה לסיבוב הופעות עצמאי בצ'ילה, פרו, ונצואלה, גואטמלה, הרפובליקה הדומיניקנית, קוסטה ריקה ואיטליה.
לקראת סוף השנה צילמה הלהקה קליפ חדש לקמפיין של קוקה קולה, Navidad.
בשנה זו הלהקה קיבלה את פרס האמן הארגנטינאי הטוב ביותר מ-40 הגדולים
בנוסף, מריאנה "לאלי" אספוסיטו וחואן פדרו "פיטר" לאנזאני צילמו ביחד קמפיין לחברת השמפו של ישראל כיף
2010: סיום הדרך עם כמעט מלאכים
במרץ 2010 חזרה הלהקה לישראל על מנת לקדם את העונה השלישית של כמעט מלאכים ובנוסף הופיעו בספרד במספר הופעות מיוחדות.
במהלך ביקורם בספרד צילמה הלהקה את הקליפ לשיר Miedo A Perderte, מאלבום הסטודיו הרביעי של הלהקה.
באותו הביקור השתתפה הלהקה במספר הופעות למען איכות הסביבה ובהפקה מיוחדת של מגזין בראבו הספרדי, צילמו את הקליפ לסינגל השני שלהם, Bravo por la Tierra.
השיר Vos Ya Sabés, שוחרר עם יציאת העונה הרביעית של כמעט מלאכים בארגנטינה וכסינגל הבכורה מהאלבום.
לאחר מכן שוחרר השיר Miedo A Perderte.
האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה בארגנטינה.
בשנה זו ביקרה הלהקה בברזיל והוציאה דיסק מיוחד אשר כולל להיטים שונים של הלהקה בשפה הפורטוגזית.
ביולי 2010 התחילה הלהקה לצד שחקני הסדרה את הופעת התיאטרון האחרונה של הסדרה, בא גם כללה הלהקה פרידה מהמעריצים כדמויות שלהם מהסדרה.
בנוסף התחילה הלהקה סיבוב הופעות בינלאומי.
באותו החודש הוציאה הלהקה אלבום אוסף שנקרא Teen Angels: La Historia, אשר כלל את השיר No Te Digo Adiós, שיר פרידה מהסדרה כמעט מלאכים.
2011: השקה מחדש של הלהקה
בתחילת שנת 2011 עזבה אאוחניה סוארס את הלהקה והוחלפה ברוסיו איגרסבל אשר לקחה חלק בסדרה כמעט מלאכים והשתתפה באלבומי הלהקה עד עזיבתה של סוארס.
בשנה זו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות אשר תוכנן במקור עם סוארס, באמריקה הלטינית וישראל.
באוגוסט 2011 יצא אלבומה החמישי של הלהקה אשר ממנו יצאו שלושה סינגלים: Que Llegue Tu Voz אשר הקליפ אליו צולם בגראן רקס, Mírame, Mírate אשר הקליפ אליו צולם במפלי איגואסו ו-Loco, אשר כלל קליפ פרובוקטיבי ויצר תדמית מינית ובוגרת ללהקה.
בסוף שנת 2011 קיבלה הלהקה את פרס האמן הלטיני האהוב בפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון של ארגנטינה.
בנובמבר של אותה השנה לקחה הלהקה חלק מסיבוב ההופעות של בריטני ספירס, Femme Fatale Tour כהופעת חימום.
בתחילת 2012 חברי הלהקה התעסקו בפרויקטים שונים בתחומי המשחק והמוזיקה והחלו שמועות על פירוק מתקרב.
בפברואר 2012 יצא לאור השיר הראשון מהאלבום השישי של הלהקה בטלנובלה אהבה מתוקה, אותו שרו ריירה ואיגרסבל אשר לקחו חלק בצוות השחקנים של הטלנובלה, השיר נקרא Integridad perfecta.
באפריל הוציאה הלהקה את אלבומה האחרון, La Despedida, אשר כלל בעיקר גרסאות חדשות של להיטים ישנים (אשר בהן הוחלף קולה של סוארס בקולה של איגרסבל), בנוסף עוד שני שירים חדשים של הלהקה - Baja El Telón וLlega en forma de amor.
באוקטובר הופיעה הלהקה בפעם האחרונה בבואנוס איירס.
במאי 2013 יצא לאקרנים הסרט "Teen Angels: el Adios 3D" בארגנטינה אשר תיעד את ההופעה האחרונה של הלהקה.
בסרט צפו כ-11,000 צופים בתלת מימד.
הלהקה קידמה המון מוצרים מורשים.
שערי עיתון, פוסטרים, גלויות, ריהוט, קווי ביגוד, בשמים ומוצרים שונים אשר הושקו בין השנים 2008-2010. נפתחה חנות רשמית לסדרה אשר פעלה בעיר בואנוס איירס.
בשנת 2009 יצא משחק וידאו אינטרנטי חינמי אשר נקרא Audition TeenAngels ומציג אלמנטים מהכוריאוגרפיה השונה לשירים מוכרים של הלהקה.
מריאנה "לאלי" אספוסיטו (2007-2012): לקחה חלק בלהקה בכל שנות פעילותה.
בין אלבומי הלהקה אפשר למצוא שירים אשר בהן הופיעה כסולנית: Escaparé, Hay un lugar, Siento, Me voy ו-Dime por qué.
לאחר התפרקות הלהקה המשיכה לפעול כשחקנית ובשנת 2013 השיקה קריירת סולו.
כיום אספוסיטו מחזיקה בשלושה אלבומי סולו אשר זכו להצלחה רבה באמריקה הלטינית, ישראל וספרד.
פיטר לנסאני (2007-2012): לקח חלק בלהקה בכל שנות פעילותה.
בין אלבומי הלהקה אפשר למצוא שירים בהם הופיע כסולן: Nena, Una Vez Más ו-Dónde Estás.
לאחר התפרקות הלהקה המשיך בעיסוקו המקורי כשחקן וזוכה להצלחה רבה הן בקולנוע הארגנטינאי והן בהפקות תיאטרון בהן הוא לוקח חלק.
גסטון דלמהאו (2007-2012): לקח חלק בלהקה בכל שנות פעילותה.
בין אלבומי הלהקה אפשר למצוא שירים בהם הופיע כסולן: El Espejo ו-Pensando En Vos ובדואט עם רוסיו איגרסבל Abre Tus Ojos.
לאחר פירוק הלהקה עבר לניו יורק בה הוא עובד בתעשיית הבידור.
ניקולאס ריירה (2007-2012): לקח חלק בלהקה בכל שנות פעילותה.
לאחר פירוק הלהקה המשיך לפתח את קריירה המשחק שלו.
אאוחניה סוארס (2007-2010): עזבה את הלהקה בתחילת שנת 2011 ממניעים אישיים.
בין אלבומי הלהקה אפשר למצוא שירים אשר בהם הופיעה כסולנית: Reina Gitana ו-Te Perdí, דואטים עם לאלי אספוסיטו: Puedo Ser ו-Quiero Salir Del Paraiso ודואט עם בנחמין אמדאו (תאו בסדרה): Cambiar De Aire.
לאחר פרישתה מהלהקה המשיכה לפתח את קריירת המשחק שלה.
רוסיו איגרסבל (2011-2012): הצטרפה ללהקה לאחר עזיבתה של סוארס.
לפני כן, במהלך הסדרה הייתה חלק מהלהקה המתחרה "MAN" שם אפשר למצוא שירים אשר בהן הופיעה כסולנית: Un Dia Mas וSolo Amigos.
לאחר פירוק הלהקה לקחה חלק בטלנובלות ובסרטי קולנוע שונים אך לקחה הפסקה מעולם המשחק על מנת לפנות זמן למשפחתה.
בשנת 2017 השיקה את הקריירה המוזיקלית שלה כסולנית והוציאה את אלבום הבכורה שלה "Entre los Árboles".
TeenAngels Edición España: דיסק אשר יצא ב-2009 בספרד, לפני יציאת פסקול העונה הרביעית וכלל 3 שירים מהעונה הרביעית אשר הושמעו לראשונה שם.
בנוסף,נכללו גם גרסאות מחודשות לשירים Escaparé, Voy Por Más וNo Te Rindas בביצוע הלהקה.
Teen Angels: Quase Anjos: דיסק אשר יצא בברזיל ב-2010. כולל 3 שירים בגרסה פורטוגזית, וגרסה מחודשת לשיר Tan Alegre El Corazón בגרסת רגאטון.
טימישוארה (ברומנית: BCM Elba Timișoara) היא קבוצת כדורסל רומנית מהעיר טימישוארה המתמודדת בליגה נציונלה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1985, ונקראה בתחילת דרכה בשם "אוניברסיטטה אלבה".
בעונת 1990/91 החלה לשחק בליגה הבכירה ברומניה.
פעמיים (2006/07, 2007/08) הגיעה הקבוצה לגמר הגביע הרומני והפסידה.
בעונת 2009/10 הגיעה שוב לגמר, ניצחה את גז מתאן מדיאש והניפה את הגביע.
בליגה הגיעה הקבוצה בעונת 2008/09 לגמר הפלייאוף על האליפות, והפסידה לקבוצת אססופט פלוישט 3-0 בסדרה.
בעונת 2011/12, הגיעה הקבוצה שוב עד לגמר הגביע והפסידה לקבוצת מוניציפל פיטשט 91-78. בנוסף הגיעה לגמר הפלייאוף והפסידה לקבוצת אססופט פלוישט 4-0 בסדרה.
בעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה לראשונה בדרבי היסטורי.
בעקבות העפלתה של היריבה העירונית טימבה טימישוארה לליגת העל.
בעונת 2014/2015 זכתה בגביע הרומני השני לאחר ניצחון 78-73 על מורש באסקט.
בעונת 1994/95 הפסידה הקבוצה במוקדמות גביע קוראץ' לקבוצת אלבקומפ מהונגריה.
בעונת 2007/08 הפסידה במוקדמות היורוצ'לנג' לקבוצת בי.סי.
בעונת 2011/12, השתתפה הקבוצה בליגה הבלקנית.
ובעונת 2012/13 השתתפה הקבוצה בשלב הבתים של היורוצ'לנג'.
טין היא עיירה הממוקמת בעמק Tarentaise שבמחוז סבואה שבאלפים הצרפתים.
טין נודעת בעיקר בשל אתר הסקי המשותף לה ולעיירה ואל דיזר – Espace Killy, הכולל 300 קילומטר של מסלולי סקי.
באולימפיאדת החורף 1992 ריכזה טין את אירועי הגלישה בסגנון חופשי, וכן אירחה את משחקי החורף הפאראלימפיים בשנת 1992.
בטין קיימים 5 כפרי נופש הממוקמים בגבהים שונים עד לגובה 2,100 מטר מעל לגובה פני הים.
לאחר מלחמת העולם השנייה צרפת נזדקקה לחשמל, והוחלט לבנות סכר הידרו-אלקטרוני בשם טין דאם (Tignes Dam) בעמק איזר.
בתוצאה מכך העיירה טין שקעה במימי האגם שיצר הסכר בשנת 1952. פעם בעשר שנים מרוקנים את האגם שמאחורי הסכר לשם עבודות תחזוקה והעיירה המוצפת מתגלה.
לאחר שקיעת העיירה הוחלט לפתח אתר סקי באגם העליון (Le Lac).
האתר פותח בעיקר בשנות ה-60 וניתן לראות את ההשפעה מתקופה זו בצורת הבנייה במקום.
במהלך השנים ניסתה העיירה לשקם את המראה שלה למראה מודרני יותר, עם הצלחות מוגבלות.
התכונה הבולטת של טין היא מרחבי הגלישה שלו.
300 ק"מ של מסלולים רחבים המחוברים עם עמק איזר, וגם שטחים גדולים שאינם מיועדים לגלישה להנאת המתארחים (שטחי אוף-פיסט).
בנוסף ניתן למצוא באתר מערכת של 96 רכבלים וגונדולות ורכבת סקי תת-קרקעית שמעבירה למסלולי הסקי 200 גולשים ב-5 דקות.
את מערכות המעליות בטין מפעילה חברת STGM משנת 1967. מסלולי הגלישה בטין מגיעים גם לגובה של 3,030 מטר מה שהופך אותם לאידיאליים לגלישה.
באתר נמצא גראן מוט (Grand Motte), קרחון המתנשא לגובה 3,456 מטר ולכן הוא מושלג בכל ימות השנה.
בשטחו של הקרחון יש 20 מסלולי סקי, 12 מעליות וסנופארק.
בעיירה הגבוהה ביותר בטין – ואל קלארה (Val Claret) אפשר למצוא שפע של חנויות, מקומות בילוי ופעילויות רבות.
היה שותף פעיל במרד הגדול של אביו.
טימיש חמלניצקי או טימופיי חמלניצקי נולד בשנת בסובוטיב (סובוטוב) בפרובינציית קייב, אז באיחוד הפולני-ליטאי.
הוא תואר במקורות כצעיר נמוך קומה ועם צלקות על פניו, אולי בעקבות אבעבועות שחורות.
אביו, בוגדן חמלניצקי תלה בו תקוות רבות והשתדל להכין אותו למנהיגות עתידית על ידי חינוך צבאי וכללי.
בינואר 1648 הרים בוגדן חמלניצקי את דגל המרד של הקוזאקים מזפורוז'יה נגד מלך פולין וממלכתו.
בפברואר -מרץ 1648 בעקבות המשא ומתן והברית שנכרתה נגד פולין בין חמלניצקי האב ובין ההחאן הטטרי של קרים, אסלאם השלישי גיראי, טימיש נשאר מספר חדשים בן ערובה בחצר הח'אן בבחצ'יסאראי.
בתקופה זו למד את שפת הטטרים והתוודע למנהגיהם ולשיטות הלחימה שלהם.
אחרי שחרורו הצטרף טימיש ללחימה והשתתף, בין השאר, ב-23 בספטמבר 1648 כקרב הניצחון בפיליאבצי נגד הפולנים, כשגדודו לחם לצד יחידת האוונגרד הטטרית של קאראבצ'י מרזה.
בשנת 1650 בעקבות בקשות הטטרים מקרים לעזרה נגד רוסיה, סירב בוגדן חמלניצקי לתת הסיוע הישיר המבוקש, אך שלח את טימיש למסע צבאי מזרחה אל הקוזאקים מעל הדון ואל האזורים הצ'רקסים.
בסופו של דבר המסע הסתיים בקבלת פנים חמה מצד הקוזאקים הרוסים המקומיים וללא קרב.
בוגדן חמלניצקי תכנן באותם הימים לחתן את בנו טימיש עם הנסיכה רוקסנדרה, בתו הקטנה של וסילה לופו, שליט מולדובה השכנה.
אחותה הגדולה של רוקסנדרה, מריה או לפי מקורות אחרים, אלנה (או אולנה), הייתה עוד משנת 1645 נשואה לנסיך וההאטמן הליטאי יאנוש רדזיוויל, ששלט בפועל בדוכסות הגדולה של ליטא.
הנסיכה רוקסנדרה, הידועה אצל האוקראינים כרוזנדה, הייתה אישה יפה מאוד ומשכילה, שחוזרה על ידי מחזרים רבים מקרב נכבדי האזור.
ידה נתבקשה, למשל, על ידי שליט טרנסילבניה, ג'רג' ראקוצי הראשון, בשביל בנו ז'יגמונד.
כמו כן חוזרה הנסיכה על ידי ההטמאן הפולני דמיטרי וישניובצקי.
דשקביץ',תוכניתו של בוגדן חמלניצקי לגבי נישואי טימיש לרוקסנדרה נועדו להעניק למשפחת חמלניצקי, חוץ מזכויות לכתר הנסיכות של מולדובה, גם מעמד משופר ביחס למגנאטים באזור, רבים מהם ממוצא ליטאי ואוקראיני ובני חסות של האימפריה העות'מאנית - רדזיוויל, קונצפולסקי, ז'ולקייבסקי, וישניובצקי, זבאראזקי וכו'.
מול איומי חמלניצקי, העדיף שליט מולדובה, וסילה לופו להסתמך על הסיוע הפולני ודחה את בקשת הנישואים של המנהיג הקוזאקי.
כתגמול, באוגוסט - סתיו 1650 יחד עם 20,000 פרשים טטרים פלש למולדובה צבא של 16,000 קוזאקים ושרפו ובזזו את עריה וכפריה, לרבות יאשי הבירה.
השליט וסילה לופו וחצרו נמלטו מן העיר אל יער קפוטשט ומשם לאזור ניאמץ.
וסילה ניסה עדיין למשוך בזמן וחתם על הסכם עם חמלניצקי שבו הבטיח כי יסכים לחתונת בתו רוקסנדרה עם טימיש.
בינתיים עמד טימיש בראש גדוד של קוזאקים מצ'יגירין והצטיין בגבורתו בקרבות נגד הפולנים בגליציה - בזבוריב (1649) ובברסטצ'קו (1651).
כשנודע לחמלניצקי כי וסילה לופו הפר את הבטחותיו וכי פנה לעזרה למלך הפולני.
באביב 1652 הוא שלח את טימיש בראש צבא גדול של קוזאקים וטטרים.
ב-2 ביוני 1652 פגש טימיש ביישוב באטיח, לא רחוק מקמניץ-פודולסקי, כוח של 30,000 לוחמים פולנים ושכירי חרב גרמנים.
אחרי שהצטרף גם אביו לקרב, נחלו הקוזאקים ניצחון מוחץ.
כמעט כל החיילים והקצינים הפולנים, כולל מפקדם מ.
חלק נמסרו חיים לטטרים ונטבחו על ידיהם.
עם הקצינים הפולנים שהוצאו להורג על ידי הטטרים נמנה מארק סובייסקי, אחיו הבכור של יאן סובייסקי.
החתונה, המלחמות בוולאכיה ובמולדובה וסוף חייו
כשראה זאת, ומצא עצמו גם ללא תמיכה עות'מאנית, השתכנע וסילה לופו להיכנע ולהסכים לכרות ברית עם חמלניצקי ולתת לטימיש את ידה של רוקסנדרה.
החתונה התקיימה ב-4 באוגוסט 1652.
הברית בין מולדובה ובין הקוזקים האוקראינים הדאיגה לא רק את מלך פולין, אלא גם את שליט טרנסילבניה, ג'רג' ראקוצי השני ואת שליט ולאכיה מאתיי בסאראב שהחליטו לתמוך בטוען לכתר מולדובה, הלוגופט גאורגה שטפאן שביקש להחליף את השליט ואסילה לופו.
מלך פולין יאן קז'ימייז' תקף את הקוזאקים בקמניץ-פודולסקי בראש צבא של 60,000 חיילים.
באפריל 1653 הצליחה הקואליציה הופולנית-ולאכית-טרנסילבנית לכבוש את יאשי ולהעלות לשלטון את גאורגה שטפאן.
אולם ואסילה לופו חזר עם כוחות קוזקים מאוקראינה.
בראש צבא של 8,000 קוזקים, הוצולים ותושבי רוטניה טרנסקפרטית, עבר טימיש חמלניצקי את הפרוט ב-30 באפריל 1653 ולמחרת הכה את צבאו של גאורגה שטפאן בפופריקאן על הנהר ז'יז'יה, באזור יאשי.
וב-1-2 במאי 1653 וסילה לופו שב ליאשי ולקח שוב את מושכות השלטון לידיו.
לאחר מכן 12,000 קוזקים יחד עם לוחמיו המולדבים של ואסילה לופו פלשו לוואלכיה מתוך ניסיון חוזר להדיח את השליט מאתיי בסאראב.
ב-17 במאי אחרי כמה הצלחות, הם הובסו על ידי השליט הוולאכי ובני בריתו הטרנסילבנים בקרב פינטה ונאלצו לסגת למולדובה.
בשן ובעין הצליח טימיש לחלץ את פרשיו.
וסילה לופו הגיע בחזרה ליאשי דרך גאלאץ ונמלט אחר כך אל הקוזקים והטטרים של קרים.
שם נלקח בשבי על ידי הטורקים.
טימיש הגיע למצודת סוצ'אבה הנצורה שבה נמצאו חמותו, אשתו ובנו של וסילה לופו.
הוא הצליח להיכנס פנימה ומשם ביצע כמה פשיטות על היישובים שבסביבה.
בין השאר תקף ושרף את המנזר דרגומירנה.
הוא פנה לבקש עזרה מאביו בוגדן.
אולם בינתיים, ב-2 בספטמבר 1653, בעת ששהה במאהלו, הוא נפצע - יש אומרים באגן הירכיים על ידי פגז או אולי כדור של הארקבוזרים הפולנים, לפי עדויות אחרות נפצע בעת שעשה סיור ביקורת בחפירות מסביב למבצר ונפצע גם בחזה או בראש.
אחרי מספר ימים, ב-15 בספטמבר 1653, מת טימיש מנמק בעקבות זיהום פציעתו.
יש מספרים שאחד הקוזקים שערק והגיע למחנה האויב הוא הצביע לחיילים הפולנים על המאהל הירוק של המנהיג הקוזאקי.
לפי סיפורים מרושעים שנפוצו על ידי האויבים, מצא הכדור את טימיש בעת שהשתעשע עם נערה מולדובנית.
הסופר הצרפתי פרוספר מרימה מן המאה ה-19 מסר באחד מסיפוריו, לפי מסורת אחרת המבוססת על כרוניקה פולנית, כי טימיש נפצע על ידי לא אחר מדמיטרי קורבוט וישניובצקי, יריבו בחיזורים אחרי רוקסנדרה, שהשתתף במצור על סוצ'אבה יחד עם הגוף הצבאי הפולני.
על סיפור אהבתו של קורבוט וישניובצקי מסופר גם באחת מ"האגדות ההיסטוריות" של הסופר הרומני ניקולאיה גאנה.
בכובשו את סוצ'אבה, גאורגה שטפאן הסכים לשחרר את משפחתו של וסילה לופו יחד עם גופתו של טימיש.
טימיש הובא לקבורה בכנסיית אילינסקה בסובוטיב, על יד צ'יגירין.
אשתו רוקסנדרה שהתיישבה בסובוטיב, ילדה אחרי מותו שני תאומים שגורלם המאוחר אינו ידוע.
היא חזרה לבד למולדובה בשנות ה-1680.
עם מות טימיש חמלניקצי הסתיימה מעורבותו של אביו בזירה המולדבית.
טינדוף , היא עיירת מחוז במחוז טינדוף באלג'יריה, השוכנת בקרבת גבולותיה של אלג'יריה עם מאוריטניה, סהרה המערבית ומרוקו.
לאזור חשיבות אסטרטגית ובו שוכנים בסיסים צבאיים ונמל תעופה המקושר ליעדים ברחבי המדינה.
העיירה נבנתה על יד נווה מדבר מבודד במדבר סהרה ב-1852 על ידי שבט הטאג'קאנת, שבט ממוצא ברברי אך ב-1895 נהרסה ונבזזה על ידי שבט הרגויבאת, שבט ממוצא צנהג'י, שהגלו מהאזור את בני שבט הטאג'קאנת.
המקום נותר נטוש עד להגעתם של כוחות צבא צרפתים לאזור ב-1934. מאז קיבלה אלג'יריה את עצמאותה ב-1962, העיירה צמחה באופן יזום, בעיקר בשל חשיבותה כעמדת גבול הסמוכה לגבולות עם מרוקו, סהרה המערבית ומאוריטניה.
בשנת 1963 היה האזור זירה להתרחשותה של "מלחמת החולות" בין אלג'יריה לבין מרוקו שנסובה על תביעתה של מרוקו על שטחים במערב אלג'יריה.
מאז קיבל האזור אופי צבאי והוגדלה חשיבותו.
מאמצע שנות השבעים אזור טינדוף שימש כבסיס לארגון הפוליסריו הלוחם לעצמאותה של סהרה המערבית.
מפקדת הארגון שוכנת במחנות פליטים בניהול עצמי השוכנים מדרום לטינדוף שהוקמו לאחר כיבושה של סהרה המערבית על ידי מרוקו ומאוריטניה ב-1975. בין השנים 1975-1990 ארגון הפוליסריו ביצע פעולות תקיפה כנגד מאוריטניה (עד 1979) וכנגד דרום מרוקו, כשטינדוף משמשת לו כבסיס עיקרי בתמיכתה של ממשלת אלג'יריה.
מאז 1990 האזור שקט, למרות שאוכלוסיית הפליטים נשארה באלג'יריה, בעקבות תהליך שלום שהתנהל בחסות האו"ם.
6.1% מהתושבים הם בעלי השכלה על-תיכונית ו-18.8% נוספים הם בעלי השכלה תיכונית.
האקלים בטינדוף הוא אקלים מדברי חם, עם קיץ חם במיוחד וחורף מתון.
כמעט ולא יורדים משקעים במשך השנה, למרות שלעיתים יורד גשם בספטמבר.
טין פופ הוא תת-ז'אנר של מוזיקת פופ.
כפי שמרמז שמו קהל היעד שלו הוא בני נוער, והאומנים המאופיינים בסגנון זה הם כמעט תמיד בני נוער בעצמם.
לטין פופ מקורות השפעה רבים, ולפיכך הגדרתו ומאפייניו השתנו רבות במשך השנים, אולם ישנם אלמנטים שהשתמרו והם נוכחים בסגנון עד היום; מבנה שיר פשוט, פזמונים חוזרים ונושאים כמו אהבה, חברות והתבגרות המתקשרים לחייהם של בני נוער שמובלטים בשיר.
שלא כמו בתחילת דרכו של הז'אנר, להופעה ולתדמית החיצונית של האומן או הלהקה ישנה חשיבות רבה יותר מבעבר, והשימוש באוטו-טיון במסגרתו הפך נפוץ, זאת כדי "להשלים" את החוויה.
הטין פופ הושפע ממגוון רב של סגנונות מוזיקה לאורך השנים; הוא החל להופיע בסוף עידן הסווינג בשנות ה-40 המאוחרות, ולפיכך סגנון זה היה מקור ההשפעה הראשון של הטין הפופ.
סגנון הסווינג אפיין בין היתר את הזמר פרנק סינטרה, שצבר פופולריות רבה בתקופתו ונמנה בין אלילי הנוער הראשונים.
שנות ה-60 נחשבו לתור הזהב של הטין פופ, אז אלילי הנוער של אותה התקופה היו בין השאר פול אנקה, פביאן פורטה, ריקי נלסון ופרנקי אבלון.
מאותה התקופה צמחו אומנים רבים מצליחים כמו מייקל ג'קסון שהפך לסנסציית פופ.
בשנות ה-80 מוזיקת הנוער שינתה דפוס כאשר הופיעה בצורה של להקות בנים.
דפוס זה הביא עמו את המאפיינים החזותיים כמו תנועות הריקוד, חשיפת השרירים וההופעה החיצונית המושקעת שנכנסו אל תוך הז'אנר, ומהווים חלק בלתי נפרד ממנו גם היום.
הלהקה ניו קידס און דה בלוק הייתה מבין להקות הבנים הראשונות שפרצו דרך בתחום זה.
יתר על כן סגנונות כמו דאנס-פופ, סינת'פופ ואר אן בי עכשווי היוו מקור השפעה על הטין פופ בתקופה זו והשתלבו בתוכו.
באמצע שנות האלפיים האומנים שהיו מזוהים עם סגנון הטין פופ היו לרוב מזוהים גם עם ערוץ דיסני, שטיפח אומני טין פופ כמו הילרי דאף, מיילי סיירוס, ונסה הדג'נס, דמי לובאטו וסלינה גומז שהיו מבין אלילות הנוער הראשונות, גם של דיסני וגם של שנות האלפיים.
חלקן הכניסו את סגנונות הרוק והפופ רוק בתקופה זו.
בהמשך התווספו אומנים נוספים לקטגוריה כמו ג'סטין ביבר, שהיה לאחד מאלילי הנוער המפורסמים ביותר בעשור השני של המאה ה-21, וכניסתו לז'אנר השפיעה עליו רבות כאשר שילב בו סגנונות נוספים כמו פופ ראפ.
אומנים חדשים יותר הם זמרת הקאנטרי טיילור סוויפט, שהכניסה אל הטין פופ את ז'אנר הקאנטרי פופ, והלהקה הבריטית ואן דיירקשן.
מחוז טימיש (ברומנית: Județul Timiș) הוא מחוז (ז'ודץ) בחבל באנאט, בדרום-מערב רומניה.
מקור שמו הוא הנהר טימיש.
מבחינת שטח - 8,697 קמ"ר - הוא המחוז הגדול ביותר בקרב 41 המחוזות ברומניה.
שטחו מהווה 3.6% משטח המדינה.
מחוז טימיש גובל בצפון במחוז ארד, במזרח במחוז הונדוארה, בדרום-מזרח ובדרום במחוז קאראש-סוורין, בהמשך בדרום ובדרום מערב יש לו גבול משותף עם האזור האוטונומי וויבודינה של סרביה (הבאנאט הסרבי) ובמערב ובצפון מערב עם מחוז צ'ונגראד-צ'נאד בהונגריה.
נקודות מעבר הגבול אל הארצות השכנות הן: צ'נאד - אל הונגריה, וסטאמורה-מורביצה וז'ימבוליה - אל סרביה.
שם המחוז בא מהנהר טימיש הזורם בשטחו.
הנהר נתן את שמו גם לעיר טימישוארה, בירת המחוז, שאותה חוצה תעלת בגה (פעם הנחל בגה או ה"טימיש הקטן")
מחוז טימיש הוא המחוז הגדול ברומניה מבחינת השטח - 8,697 ק"מ, 3.6% משטחה של רומניה.
נחצה על ידי קו הרוחב הצפוני 46 וקוי האורך המזרחיים 21 ו-22.