tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל בוצע השיר על ידי הזמרת סוזי מילר והזמרת דורית ראובני.
השיר אף תורגם לעברית כמה פעמים.
גם בעברית הוא מוכר בכמה שמות: "לב אם", "ילד יהודי" או "בכפר קטן בליטא" (או אף "בכפר ליטאי קט").
חנה לרנר (רובינשטיין; תרס"ט – ה' בחשוון תשנ"ח, 5 בנובמבר 1997) הייתה ציירת ישראלית.
לרנר נולדה בשם חנה רובינשטיין בשנת תרס"ט בסטרטוב שברוסיה, בתם של אשקה וברוך רובינשטיין.
למדה פרסקו בבית הספר הגבוה לאמנות פלסטית "פרסקו" בוורשה ותולדות האמנות באוניברסיטת ורשה.
ב-1935 זכתה בפרס עיריית ורשה.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל והתגוררה בהדר הכרמל שבחיפה, באותה שנה עברה לתקופה קצרה לתל אביב שם למדה ציור במועדוני תלמידים והציגה ציור קיר ביריד המזרח השני לזכר קורבנות ההתיישבות.
ביצירותיה הרבתה להשתמש במשטחים רחבים וגבוהים בקומפוזיציות צבעוניות ודקורטיבית, תוך שימוש במגוון חומרים: אבן, זכוכית, חרסינה וחומרים סינתטיים, והתמקדה בנושאים הקשורים לצפת, וליהדות.
לרנר נישאה לאריה לרנר, מבקר אמנות, מתרגם ועורך, חבר מערכת "דבר", בנו של המשורר העברי יעקב לרנר.
יחד עמו הייתה ממייסדי קריית האמנים בצפת, לאחר כיבושה של צפת על ידי "ההגנה" במלחמת העצמאות ב-1948.
מעבודותיה הבולטות: ציור קיר בבית הנשיא בירושלים; ויטראז' בבית הכנסת הגדול בתל אביב; תמונת קיר במלון גינוסר שעל יד הכנרת; ויטראז' ושלושה קירות בספרייה, באודיטוריום ובבית המדרש של ישיבת פלטבוש בניו יורק; שישה קירות בחלוקה לשישה סדרי משנה בישיבה התיכונית קריית נוער בירושלים.
בשנות פעילותה הוסיפה מאיוריה ורישומיה למספר ספרים, בהם "דרך עקובה" של אריה ליפשיץ (1978), ו"המארב" של שמאי גולן (1983).
ב-1964 זכתה בפרס חברת מאייר על הצעתה למוזאיקה להנצחת הגימנסיה הרצליה בתל אביב.
לרנר נפטרה בסתיו 1997, ונטמנה בבית העלמין בהר הזיתים לצד בן-זוגה.
חנה חר"ג צונץ (1915–2007) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית, ילידת גרמניה.
צונץ נחשבת לאחת ממייסדות תחום הקרמיקה בישראל.
חנה צונץ נולדה בהמבורג, גרמניה, בשנת 1915 למשפחה דתית-אורתודוקסית וציונית.
אביה היה רופא שיניים ובבית המשפחה פעל גן ילדים עברי.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-20 למדה צונץ חינוך, מוזיקה ואמנות בהמבורג.
בין היתר למדה תולדות האמנות אצל ארווין פנופסקי.
במקביל ללימודיה שימשה צונץ כמדריכה בתנועת הנוער "ברית הנוער".
מאוחר יותר למדה צורפות ואריגה בבית הספר "ריימן" בברלין.
את ניסיונה בקרמיקה רכשה לראשונה אצל הקדר זיגפריד מלר (Siegfried Möller) בכפר קופר מילה (Kupfermühle) בגרמניה, אולם נאלצה להפסיק את לימודיה שם בגלל יהדותה.
בנוסף, למדה טכנולוגיה קרמית בטפליצה שבצ'כוסלובקיה, שהיה אחד ממרכזי הקדרות המסורתיים הידועים באירופה באותה עת.
ב-21 במרץ 1940, לאחר שנמלטה מאירופה לאנגליה, עלתה לארץ ישראל.
בתחילה התיישבה בתל אביב, אולם עקרה לירושלים, שם עבדה שנתיים בסטודיו של הדוויג גרוסמן.
באותה עת לימדה ב"בית הספר לחינוך פרוגרסיבי" של דבורה קאלן וייסדה בית מלאכה בבית ג'אלא לייצור פינג'אנים מקרמיקה, בו שיתפה פעולה עם קדרים ערבים.
כבר מראשית עשייתה הקרמית בארץ-ישראל, השתמשה צונץ, כמו גרוסמן, בחומר מקומי במקום בחומר מיובא.
בנוסף, הייתה הראשונה שהשתמשה בארץ ישראל באבנית (Stoneware) מקומית, שהכילה חומר מעבר הירדן שעורבב עם חומר מקומי שהתגלה בסקרים על ידי צונץ, גרוסמן ואחרים במוצא.
בתחילה שימשה כמנהלת הטכנית של חברת "קוינס קרמיקה א"י אמנותית" (Kühns [Kuehns] Ceramics) בבעלות האמנית מגדלנה קוינס, אולם בשנת 1944 פרשה ופתחה סטודיו פרטי לקרמיקה.
על אף שהתרכזה ביצירה עצמאית בסטודיו, הייתה צונץ שותפה להקמה של מספר מיזמים תעשייתיים וחינוכיים.
בשנת 1946, לדוגמה, הקימה מחלקה לציור על קרמיקה תעשייתית.
במסגרת זו הכשירה עובדים ואף יצרה דגמים לביצוע.
בשנת 1948 הקימה בית מלאכה לקרמיקה בכפר הנוער כפר בתיה ובשנים 1951-1949, לאחר מלחמת העצמאות, עסקה בשיקום חיילים עיוורים ביחד עם רופא עיניים מבית החולים רמב"ם בשם פרופ' מייכלסון.
במהלך שנות השישים עסקה צונץ במחקר אודות טכניקת הטרה סיגילטה, שיטת לחיפוי כלי חרס שרווחה בקדרות של עת העתיקה.
במהלך המחקר עסקה צונץ בבדיקה של מרבצי חומר, לשם התאמה ושחזור של שיטה זו.
בשנת 1963 אף הוזמנה לאיטליה ולגרמניה, לשם מחקר משותף בנושא זה.
בשנת 1964 הצטרפה צונץ, כחברה מייסדת וכנציגת מדינת ישראל, אל מועצת האומנויות של אונסק"ו (World Craft Council) ושימשה בתפקיד זה עד שנת 1968. בשנת 1959 הציגה לראשונה תערוכת יחיד במוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, אולם הרבתה בשנים אלו להציג בתערוכות קבוצתיות.
בשנת 1970 הציגה תערוכת יחיד ב"מוזיאון הקרמיקה" במוזיאון הארץ.
שם הציגה כלים המעוטרים בחיפוי אנגוב או טרה סיגילטה וכן אלמנטים ארכיטקטוניים כגון אריחים לחיפוי קמין, עשויים חומר גס ומבוקע.
תערוכות יחיד נוספות נערכו במהלך שנות השבעים בגרמניה ויפן, שם זכו עבודותיה להערכה רבה.
בתה היא מיכל אלון, גם היא אמנית קרמיקה.
יצירתה של חר"ג צונץ מאופיינת בשימוש בחומרים מקומיים.
מרבית עבודותיה נעשו בשימוש באובניים, אולם היא יצרה גם עבודות בעלות אופי ארכיטקטוני.
על אף השימוש העקבי בחומר מקומי, יצירותיה של צונץ נבדלות מן הקו הארכאולוגי שיצרה הדוויג גרוסמן או מן העיטור האוריינטלי של חוה סמואל.
צורות הכלים שיצרה הושפעו מן המודרניזם האירופי, בהימנעות מעיטור ובקו האורגני שלהן והן עושים שימוש בחיפוי של טרה סיגילטה או גלזורות.
1955 - "מוצג מחצית החודש", מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1959 - מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הזורע
1960 - המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1964 "שלוש מלאכות עתיקות-חדשות בישראל", תערוכה משותפת עם יוליה קינר וא.
כרמל, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הזורע
1966 - מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, הזורע
1967 - מוזיאון הקרמיקה, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו
1970 - מוזיאון חיפה לאמנות מודרנית, חיפה
1972 - גלריית מיצוקשי (Mitzukoshi) לאמנות, טוקיו, יפן
1973 - גלריית טקשימיה (Takashimaya) לאמנות, טוקיו, יפן
1976 - המוזאון לאמנות ואומנות, המבורג, גרמניה
1998 - מוזיאון הטג'נס (Hetjens), דיסלדוף, גרמניה.
1933-1932 תולדות האמנות, אוניברסיטת המבורג, גרמניה
1935-1934 בית ספר לאמנות ריימן, ברלין, גרמניה
1936-1935 קדרות אצל זיגפריד מולר (Siegfried Möller), וגודרון שנק (Gudrun Schenk), גרמניה
1938-1936 הנדסה וטכנאות קרמית, בית ספר לקרמיקה, טפליצה, הרפובליקה הצ'כוסלובקית
1938 אקדמיה לאמנויות יפות, פירנצה, איטליה
1939 אקדמיה לאמנות, פראג, הרפובליקה הצ'כו-סלובקית.
1940 - אמנות ואומנות, בית צעירות מזרחי, תל אביב
1942-1941 - בית הספר לחינוך פרוגרסיבי, ירושלים
1949-1948 - הכשרת מורים והקמת סדנת קרמיקה, כפר הנוער אמי"ת כפר בתיה, רעננה
1951-1949 - טיפול באמנות של חיילים עיוורים
1965-1956 - קרמיקה תעשייתית, הטכניון חיפה ושלוחת הטכניון בתל אביב, תל אביב-יפו
1963 - כיתת אמן, בית הספר להנדה קרמית, הור-גרצנזן (Höhr-Grenzhausen), גרמניה
1936 - מרצה אורחת, אקדמיה לפורצלן, פירנצה, איטליה
1988-1979 - פרופסור-חבר, החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה, חיפה.
1952 - פרס ראשון, תערוכה כללית, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1955 - פרס ראשון, פרס חיפה לתעשיית קרמיקה, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1956 - פרס ראשון, תערוכה כללית, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1961 - פרס ראשון, תערוכה בינלאומית של אמנות שימושית, תל אביב-יפו
1964 - פרס ראשון, תערוכה ארצית לקרמיקה, בית הקרנות, חיפה
1967 - פרס ראשון, תערוכת "דירה נאה - כלים נאים", תל אביב-יפו
1969 - פרס שני, מוזיאון הארץ, תל אביב-יפו.
חנה מוּניץ (נולדה ב-1946) הייתה מנכ"לית האופרה הישראלית בין השנים 1995–2016.
היא למדה באוניברסיטת תל אביב בחוגים לפילוסופיה, תיאטרון ומשפטים.
מוניץ הצטרפה לתיאטרון "במת השחקנים" ב-1968 ושנתיים לאחר מכן לתיאטראות הבימה, צוותא ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בשנת 1977 הצטרפה לתיאטרון הקאמרי ושם עבדה כמנהלת שיווק, פרסום, יחסי ציבור ופרויקטים מיוחדים.
אחד מהפרויקטים היה הקמת האופרה הישראלית החדשה במסגרת התיאטרון.
לאחר הקמתה בשנת 1985, מילאה בה מספר תפקידים ביניהם סמנכ"לית.
בשנת 1995 מונתה לתפקיד מנכ"לית.
לפני כניסתה לתפקידה לא הכירה את התחום האופראי.
במהלך כהונתה הופקדה גם על פעילויות לא-אופראיות שהתקיימו במשכן לאמנויות הבמה, בעיקר קונצרטים ווקאליים ואינסטרומנטליים.
משנת 2011 יזמה את "פסטיבל האופרה למרגלות המצדה".
היא פרשה מתפקידה ב-2016 מיוזמתה.
מוניץ נשואה ואם לשני ילדים.
מוניץ חיברה ספר בשם "שקספיר בחוף גורדון", בהוצאת עקד.
הספר כולל 19 סיפורים מז'אנר הסיפור הקצר.
"הלב הולך מסיפור לסיפור, כמו קרונות רכבת...הרצים אחר קטר מהיר, שהוא ציר העלילות...מניע אותן במסלולן...
(ציפי שחרור, משוררת, סופרת ועורכת)
2006 - אות אשת העיר תל אביב בתחום אמנות הבימה.
2011 - עיטור האבירות האיטלקי, "קומנדטורה" ("אביר המפקד"), מטעם המסדר האיטלקי למצוינות.
חנה יָדוֹר-אבני (שמה בלידה: וֶרקצווייג, Werkzweig; 1 ביולי 1946, לודז' – 3 בספטמבר 2005, תל אביב) הייתה עיתונאית, עורכת ומתרגמת ישראלית, ילידת פולין.
חנה ידור נולדה בעיר לודז' שבפולין כבת ליעקב ורקצווייג ודורה וורקצוויג לבית בלומנפלד, ניצולי שואה שנמלטו מפולין לברית המועצות.
שלושה מבין סביה ובני משפחה רבים אחרים נספו בשואה (בטרבלינקה, מיידנק, ורשה ומקומות אחרים).
בילדותה, בשנת 1951, עלתה לישראל והתיישבה עם משפחתה בתל אביב.
למדה בתיכון עירוני ד' ובהמשך למדה ספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-26 באוגוסט 1979 התחתנה עם המלחין צבי אבני שהיה אלמן אחרי מות אשתו הראשונה, פנינה.
בשנים 1993-1976 הייתה חנה ידור-אבני חברת מערכת בעיתון מעריב והייתה אחראית על הכתיבה בתחום המוזיקה והתרבות.
חנה ידור-אבני הייתה פעילה בהנהלת "הזמריה" ובתנועת "הנוער המוזיקלי".
כמו כן בזמנה הפנוי התנדבה, במשך תקופה ארוכה, יום בשבוע במשטרת התנועה.
היא ערכה את ביטאון תנועת ההתנדבות בישראל.
בשנים האחרונות לחייה נודעה בתרגומי ספרים מאנגלית וצרפתית.
בשנת 1995 יחד עם בעלה, צבי אבני, כתבה חנה ידור-אבני את היצירה הספרותית-מוזיקלית "תעלומת המפלצת המשולשת" שנועדה להציג בפני ילדים את כלי הנגינה המשתתפים בתזמורת, באמצעות סיפורים, מוזיקה ואנימציה.
יצירה זו תורגמה ובוצעה בארצות הברית, בגרמניה ובקנדה (בקוויבק).
בישראל בוצעה גם על ידי התזמורת הקאמרית הישראלית.
חנה ידור-אבני ערכה את זכרונותיה של צילי ברנדשטטר, "צל משלי".
חנה ידור-אבני נפטרה בשנת 2005 בעקבות סרטן עור - מלנומה.
היא הובאה לקבורה בבית העלמין בחולון.
מנישואיה עם צבי אבני נולדו לזוג שני ילדים: שירן ואילון שמואל.
פרסים על שם חנה ידור-אבני לקומפוזיציה, ניצוח, וכו'
2006 אלה מילך-שריף הלחינה לזכרה את היצירה "אשה קטנה" לסופרן, צ'לו ופסנתר, למלא שיר של דליה רביקוביץ'.
בוצעה לראשונה על ידי קלייר מגנאג'י, צבי אורליאנסקי ויוני פרחי במוזיאון תל אביב לאמנות
1997 - ניו יורק:המדריך המקיף:המדריך המקיף, -הוצאת צ'ריקובר
1995 -תעלומת המפלצת המשולשת - אגדה מוזיקלית לתזמורת, פסנתר, קריין ושקופיות, מאת צבי אבני, לטקסט ולפי רעיון מאת חנה ידור-אבני
(על אודות שני תאומים, כינורות, שיוצאים בפקודת סבם הקונטרבס, לחפש מפלצת - הפסנתר)
"פרש הברונזה" מאת פולינה סיימונס - הוצאת מודן
"חיוך מיוחד" מאת ג'ודית מייקל
"איך חודר האור" מאת מ.ג'.היילנד
"פרשת ג'יין אייר" מאת ג'ספר פורד - הוצאת מודן
"עסקי הסרטים שלי" מאת ג'ון אירווינג
"הכלבים של בבל" מאת קרולין פארקהרסט
"רוז" מאת מרטין קרוז-סמית - הוצאת מודן
"המוסד במרתפי הוותיקן" מאת אנדרה סוסן
שירים מימי השואה - מתוך ספרו של משה הוך "קולות מתוך החושך: המוזיקה בגטאות ובמחנות בפולין" (יד ושם, 2002), אותו ערכה:"משה, האלט זיך" (משה, החזק מעמד), "די נאכט" (הלילה), "מיר טרינקען מיטן טויט לחיים" (שותים עם המוות לחיים), ואחרים - "טרבלינקה"
חנה טרָגֶר-בַּרְנֶט הייתה סופרת ופעילת ציבור ארצישראלית-בריטית, מסופרות העלייה הראשונה.
ספריה ראו אור בבריטניה בראשית המאה העשרים וזכו לתהודה רבה בקרב מבוגרים וילדים.
נחשבת לסופרת הראשונה שמתארת את חיי הילדים בארץ ישראל, וכתביה נמנים עם המקורות ללימוד וחקר תקופת העלייה הראשונה.
חנה ברנט נולדה בלונדון, בתם של זרח ברנט, פעיל ציוני, ורחל-לאה בת ר' יצחק הכהן.
ב-1871 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בשכונת מאה שערים בירושלים, שאביה היה בין ראשוני בוניה.
ב-1878 קנתה המשפחה אדמה והתיישבה במושבה פתח תקווה.
בחורף 1880 עזבה המשפחה את פתח תקווה בשל הקדחת, יחד עם משפחות אחרות.
אחרי שובם אליה עיקר עיסוקיה של טרגר היה בעזרה לאביה בעבודות השדה והכרם ובעבודת משק הבית לצד אמה.
ב-1887 נסעה ללונדון להורי אמה, שם השלימה את לימודיה האקדמיים, למדה סיעוד, נישאה והקימה משפחה.
בן זוגה הראשון היה איש עסקים בשם ישראל גוטמן, לו נישאה ב-1888. נולדו להם שתי בנות: שרה (1889) ורוז (1891).
כעבור כעשור הוא ירד מנכסיו, בריאותו הידרדרה והוא נפטר.
לאחר מכן נישאה ליוסף טרגר, כימאי, שחלה בשחפת, שגרמה לו נכות ועל כן היה זקוק לטיפול מתמיד.
בלונדון לקחה חלק בחיי הקהילה היהודית והקימה מועדון וספרייה לפליטים יהודים ממלחמת העולם הראשונה.
בשנים אלה החלה בכתיבה ספרותית והעלתה על הכתב את רשמיה מהימים הראשונים בפתח תקווה ובמיוחד את חיי הנשים והילדים במושבה.
ב-1911 חלתה בתה רוז בדלקת ריאות ונפטרה.
בתה שרה, ששהתה במהלך מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל, חלתה גופנית ונפשית; ב-1924 חזרה הבת ללונדון ושכנעה את טרגר להתאבד יחד.
שתיהן הרעילו את עצמן ולאחר ארבעה ימים שרה נפטרה, בעוד טרגר התאוששה, הואשמה על ידי השלטונות בניסיון לרצח של בתה וניסיון התאבדות.
חנה טרגר נקברה בבית העלמין נחלת יצחק.
ב-2004 נקרא בפתח תקווה רחוב על שמה.
טרגר פרסמה ארבעת ספרים, הראשון למבוגרים ושלושת האחרים לילדים: "חלוצים בארץ ישראל, סיפורים מפי אחת המתיישבות הראשונות בפתח תקווה"; "סיפורים מחיי הילדים במושבה בארץ ישראל"; "סיפורי חגים מחיי הילדים במושבה בארץ"; ו"תמונות מחיי משפחה בארץ ישראל לפני חמישים שנה".
כולם נכתבו בשפה האנגלית וראו אור בלונדון בין השנים 1919 ל-1926. כל הספרים עסקו בזיכרונותיה מפרקי חייה בפתח תקווה.
היא קיבלה ביקורות נלהבות ומכתבי תודה על ספריה, על שקירבו את ילדי הגולה לילדי הארץ והעלו את שמה של המושבה פתח תקווה בקרב התפוצות.
בספריה אלה חזרה טרגר לעולם החוויות וההתנסויות שלה בארץ, מירושלים ומפתח תקווה בשלהי המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
הספר "חלוצים בארץ ישראל" מביא את זיכרונותיה של טרגר הן כילדה, הן כבוגרת והן מביקוריה בשנים המאוחרות יותר.
זהו קובץ מגוון של פרקי זכרונות אישיים ומשפחתיים, יישוביים היסטוריים וספרות יפה.
בשלושת ספריה האחרים תיארה את ילדי פתח תקווה ובהם אירועים, הרפתקאות ומעשי שובבות.
בספריה שרטטה את מציאות החיים בפתח תקווה ואת אורחותיהם של המתיישבים והמתיישבות מבעד לנקודת המבט של מי שחוותה אותם בעצמה כילדה וכנערה.
בין היתר, תיארה כיצד השתתפו הילדים במלאכת הבניין של המושבה:
דבקותם של הילדים בעבודת הבנייה גרמה להם להרגיש כי הם נוטלים חלק בעשייה המשמעותית בהקמת מושבה, אותה המשילה טרגר לעבדות בני ישראל במצרים, תוך שהבחינה בין העבדות בימי המקרא לבין התקווה שהובילה את הילדים בפתח תקווה באותם ימים:
המלריה שהכתה במושבה נזכרה אף היא, אך זאת גם כן כדי להדגים את מידת ההתגייסות של הילדים למשימת הבנייה:
על פי סיפוריה של טרגר, חיי המושבה היו כחיים יהודיים מסורתיים, הנשענים על הנשים שדואגות לסדר ולניקיון ונמצאות בעיקר בבית ובסביבתו.
אך בעשור הראשון לפתח תקווה חל שינוי בתפקידים של גברים ונשים, כאשר בניקיונות לקראת חג הפסח השתתפו גם הנערים ובבניית הסוכה בחג הסוכות השתתפו גם הנערות.
שינוי זה היה ערכי ותרם ליחסים שבין הנערים לנערות, הביא לכבוד הדדי וחיבת אמת.
כתביה מלמדים כי החברה המושבתית בתקופת העלייה הראשונה אמנם הייתה חברה פטריארכלית, אך נשים יכלו למלא בה מכלול של תפקידים וניכרת בהם שאיפה להגדיר את החברה בתור חברה שוויונית.
על פי מרגלית שילה, הצגת החברה המושבתית כחותרת לשוויון באה לידי ביטוי בפרק "זכות הצבעה לנשים" שבספרה "חלוצים בארץ ישראל", והיא משקפת את החברה הבריטית שהכירה טרגר מפרקי חייה בלונדון ובכך מבטאת את משאלת הלב שלה.
בפרק זה תיארה את פרשת מאבקם של צעירי המושבה באבותיהם לליברליזציה של החיים החברתיים והתרבותיים במקום.
לפי הסיפור פתח תקווה מצטיירת כמושבה מסורתית, שרק הנערים זכו בה ללימוד מסודר.
כתביה מלמדים כי בשנים הראשונות של המושבה עסקו הנשים בעבודות חקלאיות המקובלות בתור עבודות של נשים, כמו טיפול בתרנגולות ובברווזים, עבודה בגן הירק ובנוי.
נשים הרבו להתדיין בינן לבין עצמן על זכויותיהן, וכשהצטרפו הגברים, טענו כי הנשים ראויות להביע את דעתן בענייני הציבור, אלא שלא קיבלו את ההכשרה המתאימה לכך.
המסקנה הייתה יש לשנות את שיטת החינוך הנהוגה לבנות ורק אז גם להעניק להן את זכות ההצבעה.{{הערה|יפה ברלוביץ, "נשות פתח-תקוה תובעות זכות בחירה", עת-מול''(ו) 3, ינואר 1981, עמ' 14-15.}}
הסיפורים שכתבה מלמדים על החינוך הפורמלי במושבה ומאירים את האופן שבו התקבלה המהפכה בחינוך העברי באותם ימים מבעד לעיניהם של מי שחוותה אותה בעצמה כתלמידה.
הסיפור "בית ספר" מתעד את ייסודו של בית הספר הראשון בפתח תקווה שהיה הן לבנים והן לבנות.
בסיפור תיארה כיצד לימודי הנערות העצימו את זהותן כנשים וסיפרה על מידת הזדהותן עם גיבורות תנ"כיות וכיצד שמחו שיש להן גיבורה כדוגמת חנה, אם שבעת הבנים.
טרגר טענה שהתנ"ך אינו מפלה בין גברים לנשים וכי היהדות מצדדת בחברה שוויונית.
ב-1911, כ-20 שנה לאחר פתיחת בית הספר, ביקרה בו והכריזה כי הנערות הן הכוח הפרוגרסיבי במושבה.
על פי יפה ברלוביץ, טרגר שאפה לבנות לנשים סביבה חינוכית ברוח זו, שבמרכזה תעמוד הנערה היהודייה.
כך, נערות שהתחנכו בבתים מסורתיים, חילוניים ומתבוללים יוכלו למצוא בה שפה ושיח לקראת "יחד" תרבותי יהודי.
היא הציעה להקים בארץ מועדוני קריאה יהודיים כדוגמת מועדון שהקימה במזרח לונדון, וקבעה כי מועדונים אלה צריכים לקדם צעירות הן כנשים והן כיהודיות ברמה האישית של ידע ומקצוע וברמה החברתית, באמצעות מפגשי היכרות וגיבוש חברתי.
חנה (Hannah) ויילר לוי (1914 – 2006) הייתה ציירת ישראלית, ילידת גרמניה.
חנה (Hannah) ויילר לוי נולדה בברלין בשנת 1914. מגיל שבע החלה לצייר.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל, כשנה לאחר אחותה הגדולה, רות.
בין השנים 1935–1937 למדה ציור בסטודיו של יעקב שטיינהרדט בירושלים.
לאחר לימודיה אצל שטיינהרדט עברה לפתח תקווה ועבדה שם בקטיף עד שנת 1938. באותה תקופה ציירה מעט, בעיקר דיוקנאות של ילדות ונוף.
בשנת 1938 התקבלה לאגודת הציירים והחלה להציג בתערוכות הכלליות.
בתערוכה שנערכה במוזיאון תל אביב באותה שנה הציגה תמונת נוף ודיוקן.
בשנת 1939 התגוררה בתל אביב.
בין השנים 1940–1941 התגוררה במוצא והשתייכה לקבוצת "מוצא" שבין חבריה נמנו גם אביגדור סטימצקי, שמשון הולצמן, פנחס ליטבינובסקי, יצחק לוי ואחרים.
במוצא ציירה בעיקר ציורי שמן של דיוקנאות ילדות, בהשפעת האקספרסיוניסטים הגרמנים.
בשנת 1944 נישאה לכנר והצייר יצחק לוי.
בין השנים 1946–1949 התגוררו בני הזוג ברעננה ושם החלה לוי לצייר בצבעי מים.
ברעננה חל מפנה ביצירתה כאשר הנוף החל לתפוס מקום מרכזי בעבודותיה.
היא שבה להתגורר במוצא בשנים 1949–1953, ובשנת 1953 עברו בני הזוג להתגורר בקריית האמנים צפת.
בסוף שנות החמישים החלה לצייר מופשט והרבתה לצייר נופים ודיוקנאות המשלבים הפשטה ופיגורטיביות.
בין השנים 1960–1961 שהתה בפריז וציירה באקדמיה לאמנות 'גרנד שומייר'.
בשנת 1975 נפטר בעלה יצחק לוי.
בין השנים 1978–1979 שהתה בסיטה בפריז במלגת שהייה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 השתייכה לקבוצת אקלים והציגה עם חברי הקבוצה בעיקר ציורי נוף גדולים, מופשטים, חצויים שתהום ביניהם.
יצירתה בשנות השמונים ממשיכה לנוע בין הפיגורטיבי למופשט.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת בשנים אלו לגוף ובעיקר לפנים.
כותרתם של ציורי הפנים מתקופה זו היא "my face" הנראים כתקריבים הניכרים במידת הפשטה רבה.
הטיפול בבד בשנים אלו הוא אינטנסיבי.
בציורים מופיעים כתמים וקווים שחורים, אדומים וורודים.
לא אחת נראות בבד מחיקות וחריטות עדינות הפוצעות אותו.
ככל הנראה אלו מבטאים את מצבה הבריאותי שהורע, בסוף שנות השמונים, ומצב רוחה באותה עת.
בשנת 1994 עזבה לוי את צפת ועברה להתגורר במושב שדי חמד שבשרון בקרבת בני משפחתה, ילדיה של אחותה רות.
שם נפטרה ונקברה בשנת 2006.
במהלך השנים, למרות הערכה הרבה לה זכתה בעיקר בקרב אמנים והביקורות המשבחות, נשכחה יצירתה של לוי.
בשנת 2006 במסגרת התערוכה "12 אמנים - מבט שני" שאצרה אירית הדר במוזיאון תל אביב התגלתה מחדש.
ביולי - אוגוסט 2016 הוצגו מספר עבודות מעזבונה בתערוכה "הסיפור שלה"- History of her story שאצרו ד"ר רות מרקוס ורותי חינסקי - אמיתי בבית האמנים עש זריצקי בתל אביב.
בספטמבר 2019 נפתחה במוזיאון הרצליה לאמנות התערוכה "חנה לוי: הפנים שלי", באוצרות רותי חינסקי אמיתי.
1952 - ביתן האמנים הישן בירושלים.
1957 - ציורי שמן, גואש ומים בבית האמנים בירושלים
1964 - מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1966 - בית יד לבנים, פתח תקווה
1971 - בית ליוויק, תל אביב : דיוקנאות, נופים, חרקים
1975 - בית האמנים, ירושלים
1975 - גלריה לאמנות בית ליוויק, תל אביב
1981 - גלריה לאמנות בית לייוויק, תל אביב
1982 - מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1985 - מוזיאון בר דוד לאמנות יהודית, ברעם
1986 - מיני רטרוספקטיבית של דיוקנאות בגלריה לאמנות בית ליוויק, תל אביב
1987 - מיני רטרוספקטיבית של דיוקנאות בגלריה "אלו", ירושלים
1987 - נופים ודמויות בגלריה "שלוש", תל אביב
1988 - מיני רטרוספקטיבית של אקוורלים, הגלריה ע"ש פישר, משכנות שאננים.
1991 - עבודות 1940 – 1990, במסגרת פרויקט משותף בין פורום המוזיאונים ומשרד החינוך: חולון, פתח תקווה, הזורע, ברעם, ערד
2019 - חנה לוי: "הפנים שלי", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1974 - עם קבוצת "אקלים", מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה
1992 - תעודת זהות, בית האמנים תל אביב (אוצר: סורין הלר)
1998 - אמניות באמנות ישראל, האגף לתרבות עיריית חיפה בשיתוף מוזיאון חיפה לאמנות.
2006 - "12 אמנים מבט שני," מוזיאון תל אביב לאמנות.
2010 - המו"ל של האמנות: הוצאה לאור- מן המחסנים אל חלל התצוגה, מוזיאון חיפה לאמנות.
2015 - "בצלאל החדש": ההשפעה הגרמנית על האמנות הישראלית, מוזיאון הרמן שטרוק חיפה (אוצרת: עירית שלמון)
2016 - "הסיפור שלה - History of her story", בית האמנים, תל אביב (אוצרות: ד"ר רות מרקוס ורותי חינסקי אמיתי)
חנה מוריאל סטבון (נולדה ב-1977) היא אשת עסקים ישראלית, מנכ"לית חברת גרין אקטר ודירקטורית לשעבר בתעשייה האווירית לישראל.
חנה מוריאל סטבון נולדה בירושלים לסילבי ומרק סטבון, עולים מצרפת.
היא למדה לשלושה תארים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיימה בהצטיינות תואר ראשון בכלכלה ומשפטים ותואר שני בהצטיינות בכלכלה ומנהל עסקים, אף הוא בהצטיינות.
את הדוקטורט בתחום הכלכלה היא השלימה ב-2008 בהדרכתו של פרופ' איתן ששינסקי בנושא: "Issues in Private Equity and Venture Capital".
במהלך לימודי הדוקטורט שימשה כעוזרת מחקר בבית הספר למנהל עסקים וורטון שבאוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 2012 מונתה סטבון לכהן כדירקטורית חיצונית בתעשייה האווירית לישראל, שם כיהנה כיו"ר ועדת כספים השקעות ודוחות כספיים.
בשנת 2015 הקימה את חברת גרין אקטר, העוסקת בפיתוח וייעוץ להקמת פרויקטים ותשתיות אנרגיה במדינות מתפתחות, והיא משמשת כמנכ"לית החברה.
ד"ר סטבון עוסקת בנושא ייזום, מימון והקמה של פרויקטים בינלאומיים, ניהול סיכונים בהשקעות בתשתיות ובפרויקטים ארוכי טווח, ובעבודה מול הבנק העולמי ובנקים לפיתוח, ומוזמנת להרצות בכנסים בעולם בתחומים של אנרגיה, תשתיות והשקעות.
בשנים האחרונות, ד"ר סטבון משקיעה, ומובילה פיתוח ויישום טכנולוגיות חדשניות בפרויקטי תשתית – במדינות מתפתחות במודל עסקי-כלכלי-חברתי חדשני.
סטבון מקדמת מודל פעילות כלכלי-חברתי ייחודי לפעילות במדינות מתפתחות שמשלב בין השגת יעדים עסקיים, ליעדים סוציו-אקונומיים.
ב-2016 הודיעה סטבון על הקמת והפעלת תחנות כוח בנמיביה, לראשונה באמצעות כוח עבודה של נשים, הן בשלב הקמת תחנות הכוח, והן בשלב התפעול ארוך הטווח.
סטבון השקיעה בפיתוח של טכנולוגיה לתחנות כוח היברידיות – להתקנה והפעלה באזורים שאינם מחוברים לרשת החשמל, ושיבטיחו אספקת חשמל בטוח יציב וזול לאוכלוסייה המקומית, לאורך כל שעות היממה.
הטכנולוגיה מונגשת לאוכלוסייה המקומית, כך שהתפעול והתחזוקה יכול להתבסס על נשים מקומיות בלבד, תוך בניית יכולת, ידע, וניסיון בקרב אוכלוסיות הנשים המקומיות.
סטבון נחשבה למובילת המהלך לטיפול בשחיתות ועד העובדים בתע"א, ואף קיבלה איומים על חייה בעקבות פעילות זאת.
בכל שנות פעילותה בתעשייה האווירית לישראל, הובילה סטבון מהלך של שילוב נשים לראשונה בתפקידים בכירים בחברה, ושילוב נשים לכל רוחב החברה...
חנה יעקב-פלר (1895–1968) הייתה רופאת עור, מחלוצות הרופאות בארץ ישראל, מרופאי העור הראשונים בארץ-ישראל, עמדה בראש ארגון הרופאות ב.
יעקב-פלר נולדה בברודי בגליציה באוסטרו הונגריה.
בשנת 1919 סיימה את לימודי הרפואה בווינה והתמחתה במחלות עור ומין.
יעקב-פלר התחתנה עם הד"ר צבי הנריק יעקב, ב-1917 נולדה בתה גרדה.
ב-1920 עלתה לארץ ישראל עם בתה ואמה, מספר חודשים לאחר שבעלה עלה.
בהמשך חזרה יעקב-פלר לווינה, עשתה דוקטורט נוסף במדעי המדינה וחזרה ללוד כרופאה.
יעקב פלר נפרדה מבעלה, ואחרי מאורעות תרפ"ט עברה לתל אביב שם עסקה במקצועה, בנוסף עמדה בראש ארגון הרופאות בהר"י.
בתל אביב נישאה לרופא הפנימי הד"ר משה פלר, אשר היה אחראי על נפגעי המאורעות מטעם ההגנה, התמנה ב-1949 למנהל הרפואי של מחוז דן של קופת חולים הכללית..
חנה יפה (נולדה ב-16 במרץ 1959) היא אדריכלית נוף ישראלית, זוכת פרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף על פרויקט פארק נשר
חנה יפה נולדה בחיפה ולמדה בבית הספר הריאלי.
בשירותה הסדיר בצבא סיימה קורס מפעילי מכ"ם בחיל הקשר ושירתה כמפקדת צוותים.
בשנת 2018 הוציאה בהוצאת רסלינג את סיפרה "התרבות והמרחב השבטיים: מסע לשימור והעצמה".
לאחר סיום הלימודים התקבלה לעבודה בקרן קיימת לישראל כמתכננת בפס הירק ולאחר מכן כאדריכלית מרחב תיכון.
במסגרת זו עסקה במגוון פרויקטים והבולטים שבם הם פארק הזיתים בשכונת נוף העמק במגדל העמק ופיתוח הפארק העוטף את התיאטרון העתיק שנחשף בשוני.
במהלך עבודתה השתלמה חנה יפה בתחומים כשיקום ושחזור מטעם לשכת המהנדסים והאדריכלים, דיני ויחסי עבודה, היבטים סביבתיים בתכנון וקורס דירקטורים מטעם "מען - לשכת המסחר והתעשייה לנשים בישראל", וכן השתתפה וסיימה את הקורס הראשון ליועצי נגישות למוגבלים.
חנה יפה למדה בודהיזם במסגרות שונות וכן "תיאטרון גוף" - פנטומימה בשיטת ז'אק לקוק, וכן למדה שלוש שנים במחלקת לימודי אסיה באוניברסיטת חיפה במסגרת טרום דוקטורט.
חנה יפה השתתפה כמרצה בקונגרס ECLAS שנערך בשנת 1997 בטכניון, בקונגרס IFLA בבואנוס איירס (1997), בקונגרס IFLA באתונה (1998), בקונגרס IFLA בקוסטה ריקה (2000) ובכנס FAO בויזיאו, פורטוגל בשנת 2001, ובכנס השנתי של האגודה הגאוגרפית הישראלית בשנת 2006 בירושלים.
בשנים 2003–2005 נטלה חלק בפרויקט "Delta" מטעם השוק האירופי המשותף ובשנת 2007 ייצגה את הקרן הקיימת לישראל בסמינר CIPAM לניהול שטחים מוגנים ולשיתוף הציבור במונטנה ואיידהו בארצות הברית.
בשנת 2009 פרשה מהקרן הקיימת לישראל, ומאז עסקה בהכנת תסקירי השפעה על הסביבה, בתכנון התנדבותי בעיקרו לפיתוח פרויקטים למען הציבור.
וכמו כן היא כותבת דוקטורט בנושא פרפורמטיביות אקטיביזם וארטיביזם במרחבי הנצחה לאירועי קיצון במלחמת העולם השנייה במסגרת הפקולטה לאדריכלות נוף בטכניון ובמחלקה ללימודי אסיה באוניברסיטת חיפה.
באוקטובר 2018 יצא סיפרה "התרבות והמרחב השבטיים: מסע לשימור והעצמה" בהוצאת רסלינג.
במסגרת עבודתה בחבל התיכון בקרן הקיימת לישראל הכינה חנה את תוכנית הפיתוח לאתר שוני בסמוך לבנימינה ואף השתתפה בתיעוד הממצאים הארכאולוגיים שנחשפו באתר.
כמו כן תכננה נטיעתם של יערות רבים במרחב: בהר יונה, בהר הקפיצה ולגדות נחלים.
החל משנת 1992 עבדה חנה יפה כאדריכלית מרחב הצפון בקרן הקיימת לישראל ובמסגרת זו אף ייצגה את "פורום הירוקים" במינוי מטעם משרד הפנים בוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה בחיפה ובנצרת.
פרויקט מרכזי נוסף היה תכנון הפיתוח לקראת בוא האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2000, סביב הר הקפיצה בנצרת, ותוכנית האב לממשק ופיתוח השטחים הפתוחים ביערות "הקשת הגדולה" – סובב בית קשת ונצרת (עליו זכתה בציון לשבח מטעם איגוד המתכננים).
חנה תכננה מספר גני פסלים: בצומת ואסט ברמת הגולן, בהושעיה שבגליל התחתון ובקריית שמונה (בכניסה לפארק הזהב ולמרגלות רכבל מנרה).
חנה יפה אף הייתה שותפה במנהלת נצרת 2000, בצוות התכנון שתכנן וגיבש את תמ"א 22 - תוכנית המתאר הארצית ליער ויעור, ובצוות התכנון לשביל הארצי לאופניים.
חנה יפה תכננה את תוכנית האב לצפרות בעמק המעיינות ופרויקטים מגוונים באגמון חולה – כולל הגן הבוטאני והמצפורים, וכן את השתתפה בעריכת תוכניות האב ליערות מנשה וליערות ביריה, וערכה את תוכנית האב ליערות מישור חוף הכרמל.
כמו כן עמדה בראש הצוות האקולוגי מטעם החברה להגנת הטבע שהתייחס לתוכנית המתאר של חיפה – עיר מגוריה, וסייעה לפורום ציבורי כרמל במאבקים ובגיוס תומכים.
יפה: "גן היסטורי גן הברון ראש פינה – שיקום ושיחזור" – עיצוב, רבעון לתכנון ועיצוב (גלובס) מס' 28 עמ' 32–34.
יפה: "דרכי נוף" אדריכלות נוף – ביטאון האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף גיליון מס' 6 עמ' 22–23.
עמיר: "יער בית קשת – נכס נוף ונופש לאומי או מתחם עירוני ", אדריכלות נוף – ביטאון האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף גיליון מס' 10 עמ' 16–18
יפה" "על שילוב בין אקולוגיה, ציפורים, חקלאות ותיירות – פרויקט שיקום עמק החולה" – אדריכלות נוף – ביטאון האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף – גיליון מס' 15 עמ' 15–18
יפה: "פארק נשר – פארק יערני מטרופוליטני" – אדריכלות נוף ביטאון האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף – גיליון מס' 26 עמ' 26–27.
יפה, "פארק העמק בנשר" – אדריכלות נוף ביטאון האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף – גיליון מס' 51, עמ' 4–7.
2014 – בונה עמרי, כהנא פינחס, סבג שמעונה, יפה חנה: אישורה של תוכנית "יערות הקשת הגדולה" 17304/ג – מחזון למציאות.
יער: כתב עת לניהול יערות ושטחים פתוחים גיליון 13 ספטמבר 2014.
"הגינה האקולוגית" – אדריכלות נוף ביטאון האיגוד הישראלי של אדריכלי הנוף – גיליון מס' 54, עמ' 6–9.
חנה טואג (נולדה ב-23 באפריל 1951) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
טואג נולדה בבאר שבע להורים יוצאי לוב ומצרים.
היא בוגרת בית הספר התיכון מקיף ב', בוגרת תואר ראשון בספרות משווה וספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן וגם בעלת תעודת הוראה.
בשנת 1995 למדה קולנוע וטלוויזיה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1977–2007, שימשה כאשת חינוך, בתחילה כמורה לספרות בתיכון רוגוזין שבקריית גת, בהמשך כרכזת ספרות וכמנהלת פדגוגית.
ב־2001 זכתה בפרס בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
וב־2004 יצא קובץ ספוריה "עלים של חסה" שנקרא על שמו של הסיפור שזכה.
בשנת 2007 יצאה לפנסיה מוקדמת מההוראה והפנתה את מרב זמנה לכתיבה.
פרוזה ייחודית עם נגיעות ליריות ויסודות של סוריאליזם.
שיריה של טואג ראו אור בכתבי עת רבים ובין היתר ב: פסיפס, משיב הרוח, מאזניים, הכיוון מזרח ואחרים שולבו באנתולוגיות בין היתר: עורו הישראלים, אלפיים שנות שירה של השפה העברית, ובשדה כובס.
"עלים של חסה" קובץ סיפורים קצרים, הוצאת כרמל, 2004
ספר הביכורים של טואג, מאגד סיפורים קצרים המשקפים עולמות פנימיים של דמויות שונות וביניהם "העיוור שרואה ריחות" הדמות המזדקנת שחולמת על ליל רומנטי בטוסקנה וזו שחולמת מהבקתה בכפר האתיופי על אהבה.
הסיפורים הקצרים מציגים אהבות נכזבות, דמיונות, טירוף ומוות ומשלבים זאת בדמיון עשיר, צבעים מרהיבים ולכל אחיזה במציאות ומפגש עם הצד האפל של הנפש.
נועה מנהיים כתבה על הספר ב"זמן תל אביב" במדור ספרות:
רק לכאורה, כי ספרה של חנה טואג "עלים של חסה", ממחיש את הפער בין סיפורים קצרים שהם סקיצות לקליפים או סתם הגנבות של רגע, לסיפורים קצרים המבקשים להציג לפנינו, בהרף עין, תמונת עולם שלמה.
ייתכן שזה נובע מעולמה הפנימי העשיר.
תהיה הסיבה אשר תהיה, אפלוליתם, קדרותם וניצוצות הצבע והפנטזיה שבכל זאת מצליחים להאיר אותם, הופכים את סיפורי הקובץ לראויים בהחלט."
קובץ הסיפורים הקצרים "עלים של חסה" יצא במקביל במהדורה הדיגיטלית של אינדיבוק ושל בוקסילה (Booxilla).
הסיפור "עלים של חסה" מתוך אוסף הסיפורים הקצרים תורגם לספרדית, נכלל באנתולוגיה "אחד אלוהינו" של ירון אביטוב וזכה בתחרות הסיפור הקצר ב"הארץ", 2001.
"גיבורת הסיפור "עלים של חסה" ממלאה בהקפדה וברצון אחר כל ציפיותיה של החברה שהיא חיה בה.
היא, "אשת חיל" החרדית האידיאלית - עקרת בית, אם לשמונה ומפרנסת.
חייה מוכתבים על ידי המצוות שהיא שומרת בהקפדה, וללא כל הערכה, הכרה או אפילו אמון מצדו של העילוי ששודך לה.
אותו איש מצמצם את מערכת היחסים שלהם לשורת פקודות ולבחינה ספקנית של ביצוען, ודוחה כל ניסיון להתקרבות מצדה.
אפילו יחסי האישות שלהם נטולי חום וחיבה ומצטמצמים במילוי המצווה שבהם.
הדיכאון שהיא שוקעת בו כתוצאה מכך מתואר באמפתיה ובכישרון רב, והביקורת אטימותם של בן הזוג והחברה הסובבת משתמעת מתוך הסיפור בלא כפייתה של פרשנות חיצונית.
לקראת סוף הסיפור מידרדרת הגיבורה למחוזות של טירוף ומוצאת נחמה ונקמה במרידה דווקא ברמשים מטילי האימה שסימלו בעיניה בעבר את שלטונו של בעלה.
בכך מתעשר הסיפור ברבדים סמליים ובממדים פנטסטיים.
רגישות העיצוב ומקוריותו של העולם הסיפורי מבליטות את "עלים של חסה" על פני רוב הסיפורים שנשלחו לתחרות."
עלילת הספר מתרחשת בלוב הקולוניאלית, המצויה באותן השנים תחת כיבוש איטלקי, ומגוללת את סיפור האהבה האסור של לאורה היהודייה שהרתה ללורנצו (חייל איטלקי שאינו יהודי), ערב מלחמת העולם השנייה.
בספר דמויות נוספות המחדדות את הלך הרוח, ביניהן: אם המשפחה (אמיליה בן עטר), מפרנסת יחידה לאחר רצח האב במדבר, איתה מתגוררים הסב העיוור (שמצליח לראות מעבר למציאות), האח מנואל והתינוק רפאל.
את הרומן ביססה טואג על תחקיר ועל הווי העדה הלובית המוכר לה מבית אימה, והוא נכתב כמחווה לקהילה היהודית עשירת המסורת בלוב.
זוהי הפעם הראשונה בספרות העברית, שהתקיים עיסוק בחיי היהודים בלוב הקולוניאליסטית (ערב מלחמת העולם השנייה).
על ספר זה זכתה טואג בפרס קוגל, מנימוקי השופטים: "לאורה הוא רומן ביכורים של חנה טואג, אך בשלותו הרעיונית והרגשית, בנוסף לערכו הספרותי, מאפשרים לראות בו אחד הרומנים המשובחים שנכתבו בישראל בשנים האחרונות" (פרופ' יוחאי אופנהיימר, אוניברסיטת תל אביב).
בשנת 2012 יצא הרומן "לאורה" במהדורה הדיגיטלית של Getbooks.
הרובע הקטן, הוצאת אבן חושן, 2015
פרוזה לירית רגישה, המפגישה בין ריאליזם ובין פנטזיה.
גיבור הספר יוצא למסע בעקבות צרור מכתבים שכתבה חבצלת (אימו) לאחותה (אסתר) במשך 40 שנה וזאת לאחר שבחרה ללכת אחר אהבה אסורה.
מסעו של הגיבור, הוא מסע בזמן ומסע נפשי אל המודעות העצמית ואל החיבור לשורשים.
שלומית כהן אסיף כתבה על הספר:
"הרובע הקטן" הוא ספר עמוק ועשיר, מלא התבוננות שיש בה משהו מטפיזי.
הוא מכיל 56 פרקים קצרים והכתיבה אינה כרונולוגית, אלא משחקת בין הזמנים ומריצה את העבר לעתיד ואת ההווה לעבר.
טואג מחברת ביניהם ומוצאת גשר בין הקטבים השונים של החברה השסועה שלנו.
הספר מביא איזו נחמה לקורא: אמונה באדם, שאינו אלא רובע קטן בתוך רובע גדול, ובאפשרותו של הפרט לבחור ולנתב את דרכו במציאות המבולבלת.
וכל זה על גשר רחב דיו, בלי לדחוף, יש בו מקום לכולם, לכל הצבעים ובני הצבע...
בכל ספריה יש איזו תיבת תהודה של ניגון יהודי מרגש הפורטת בפיוטיות ומציירת עולם דימויים מקורי".
אהבה מסותרת, הוצאת כרמל, 2018
רומן לירי ציורי, המשלב מעט סוריאליזם בעודו מגולל רומן בין יהודייה לערבי.
בשפה קולחת, מתארת טואג מציאות בלתי נסבלת.
מלבד האהבה האסורה מופנה זרקור אל עבר מצב שכונת הרכבת בלוד, מעמדן של הנשים הערביות, העוולות החברתיות ושאלות הזהות.
לאורכו של המסע, שזורות אפיזודות מצד דמויות המשנה, אשר חוות: שכול, אובדן ותחושת תלישות, בעולמות המתנגחים זה בזה ללא הכרעה.
המשורר והסופר מרדכי גלדמן כתב על הספר:
"קראתי בספרה החדש של חנה טואג "אהבה מסותרת" מרותק ונרגש.
הוא כתוב ברגישות רבה, ביצירתיות ובחכמת לב.
עניינו נישואיה של יהודיה לערבי מאהבת נעורים, הגורמים לה להתאסלם, לחבוש חיג'אב ולגור עמו בכפר משפחתו.
לכאורה הסיפור הזה תוצאותיו ידועות מראש - ייסורים וחוויה של התפצלות.
אבל חנה מגוללת את הסיפור במקוריות, ביכולת המצאה ובאמפתיה נדירה.
כך אנו מכירים את העומק הטרגי של נפש הגיבורה ושל סובביה - בעלה, ילדיה, חמותה ואחרים - ואת עומק הפצע ביחסי יהודים וערבים..."
הרומן אהבה מסותרת, פורסם בשנת 2015 במהדורה הדיגיטלית של אתר "עברית".
"שלוש מטפחות" הוצאת כרמל, 2021
תקציר העלילה: איסבל היא בת לצאצאי האנוסים בעיירה בלמונטה שבצפון פורטוגל, עיירה שלאורך מאות שנים הצליחה לשמור בסתר על יהדותה ומנהגיה היהודיים עד לגלויה ב־1917 על ידי המהנדס היהודי פולני שמואל שוורץ.
איסבל נעה בין שני עולמות: עולמה הסגור של העיירה וזה המודרני, שבחוץ.
היא עוברת לליסבון הבירה, לומדת באוניברסיטה ספרות ואנגלית ומלמדת באחד מבתי הספר התיכוניים בעיר.
הספר מתאר את תהליך התחקותה אחר שורשיה ההיסטוריים והרוחניים כיהודייה.
סבתּה, גבריאלה, מותירה לאיסבל לאחר מותה ירושה חידתית, שנכדתה תצטרך לפענח בדרכה אל מהותה ושורשיה.
במהלך העלילה מתוודע הקורא אל דמויות שונות, ביניהן קרובי המשפחה ואנשי העיירה ואל מסורת נדירה ומיוחדת ששרדה בעיירת מולדתה.
לעולם, כפי שלא כבה במקומות אחרים בהם אוימו היהדות והיהודים.
במכחול רגיש ולירי הנע מהריאליסטי לסוריאליסטי מתפתחת העלילה המשלבת היסטוריה, געגוע וחלום.
2001 – "פרס כתיבה" בתחרות "הסיפור הקצר" של עיתון "הארץ".
חנה טואג נשואה ואם ל-4 ילדים.
חנה כצנלסון-נשר (2 בנובמבר 1897, בוברויסק גוברניית מינסק ב (בימינו בבלארוס) – 19 באפריל 1985, ישראל) הייתה אשת העלייה השנייה, ומחניכותיה של חנה מייזל שוחט בחוות העלמות שבחוות כנרת.
אחותו הצעירה של ברל כצנלסון.
חנה כצנלסון נולדה ב-1897 בעיר בוברויסק שבפלך מינסק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (מ-1991 בלארוס), לטייבל־רייזל (בת גיטל ור' יעקב נעמעץ (או נימיץ) ולמשה בן סטישיה ורבי אהרן כצנלסון).
הוא נשא אותה לאשה ב-1886, ארבעה חודשים לאחר פטירתה של אשתו הראשונה, זלדא־רחל בת ר' שמואל, אותה נשא בשנת 1879 ואיתה הוליד את חיים כצנלסון.
בית המשפחה היה בית אמיד כשהאב משה, ששימש כסוחר עצים, הביא פרנסה מכובדת הבייתה.
אולם ב-1899, כשחנה הייתה בת שנתיים, נפטר משה מדלקת ריאות ומצבה הכלכלי של המשפחה התדרדר כך שחנה נאלצה, בילדותה, לסייע לאימה בחנות שפתחה האם.
במקביל למדה חנה בבית הספר העממי של חברת מפיצי השכלה שבעיר.
על פי המלצת אחיה ברל (שכבר עלה) לא הלכה לבית הספר התיכון אלא למדה בבית באופן אוטודידקטי (רחל כצנלסון-שזר הייתה אחת מהמורות שסייעו לה בדרך לימוד זה).
בתקופה זו התגברה בליבה של חנה השאיפה לעלות לארץ ישראל וזאת על אף הקשיים בארץ אותם תיאר לה אחיה.
במכתביו עודד אותה אחיה לעלות אך יעץ לה להכשיר את עצמה לעבודת כפיים וללמוד מקצוע מעשי כדי שתוכל לתרום לבניין הארץ.
מנגד עמדה אימה ודרשה שתישאר לעזור לה בחנות ובמלאכת הבית.
לשם כך פנתה חנה לברל שידבר עם האם וישיג את הסכמתה לנסיעתה של חנה.
ב-1913 התרצתה האם לבקשותיהם של חנה וברל ונתנה את הסכמתה לעליית ביתה לארץ ישראל.
ביולי 1914, לאחר הכנות ארוכות, עלתה חנה לארץ ישראל יחד עם אחותה סטיסיה.
בהגיען פגשו את שלושת האחים שעלו לפניהן.
היא הצטרפה לאחיה איסר ואשתו חנה במושב עין גנים (הפכה בהמשך לחלק מפתח תקווה) ועבדה בעבודות חקלאיות מזדמנות באזור.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה התגברה האבטלה והחריף המצב הכלכלי במושבה וחנה ואחיה ברל עברו לחוות כנרת.
עם הגיעה לחוות כנרת הועסקה חנה במטבח המשותף של החווה.
לאחר תקופת מה הציע לה אליעזר יפה לעבור לעבוד בדגניה שם עסקה בעבודות שירות וסבלה מיחסם המתנשא של חברי דגניה.
לאחר מספר שבועות הציע לה אליעזר יפה לחזור לחוות כנרת ולהצטרף לחוות ההכשרה שהקימה חנה מייזל שוחט.
ב-1916, עם סיום ההכשרה, הוקצתה לכ-20 בנות חלקת קרקע לגידול ירקות וכן הוטל עליהן לנהל מטבח פועלים.
ב-1917 החל ברל כצנלסון לעבוד בירושלים והוא הציע לחנה להקים חווה חקלאית בירושלים במתכונת של החווה בה עבדה בכנרת.
בגלל המגבלות שהציבו הטורקים בפני בני הארץ ארכה הדרך לירושלים שלושה חודשים במהלכם שהתה בראשון לציון, רחובות, פתח תקווה ובן שמן כך שרק בנובמבר 1917 הצליחה חנה להגיע ליעדה.
אדמות החווה המיועדת, אותן חכר ברל כצנלסון, היו סמוכות לקברי המלכים.
חלקן היו שייכת למלכיאל מני וחלקן למשפחת חוסייני.
את התוצרת של החווה מכרו חנה וחברותיה בשכונות ירושלים.
לאחר שחרור ירושלים מעול הטורקים התגייס ברל לגדודים העבריים וקבוצת החווה התפרקה.
ב-1919 החלה חנה ללמוד לימודי אחיות בבית ספר לאחיות שפתח ארגון "הדסה" בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים.
צוות המורים היה בעיקרו אמריקאי ובהתאם לכך נערכו רוב ההרצאות באנגלית.
כחלק מתהליך ההכשרה נשלחה חנה לעבוד בבית החולים בצפת אשר נחנך ב-1912. תחילה עבדה במחלקה פנימית ובהמשך בחדר ניתוח.
בתקופת לימודיה חלתה חנה במחלת בזדוב שהצריכה תקופת ניתוח ותקופת החלמה ארוכה.
ב-1921, עם סיום הלימודים, נסעה לבית הבראה בחלואן שבמצרים שם שהתה שלושה חודשים שבסיומם נסעה לסנטוריום וינה.
מאחר שסירבה להינתח טופלה בהקרנות רנטגן.
ב-1922, לאחר שלא נרפאה, עברה לטיפולים בבית חולים בברלין שם הסכימה לניתוח ששיפר את מצבה ואיפשר לה לחזור.
עם שובה פגשה חנה, ביפו, את אמה, שעלתה בתקופת החלמתה באירופה, אולם תשע השנים שלא התראו הרחיקו אותן אחת מהשנייה וחנה החליטה לעבור לירושלים שם התקבלה לעבוד כאחות בבתי ספר.
אחרי תקופת מה החלה לעבוד כעובדת סוציאלית ובמקביל התקבלה לקורס מדריכים של עליית הנוער אותו סיימה בספטמבר 1939 (החודש בו פרצה מלחמת העולם השנייה).
ב-1948 החלה חנה לנהל בית אבות אליו התרכזו זקנים שנטשו את העיר העתיקה של ירושלים בעקבות הקרבות שם.
ב-1957 התגייסה חנה, במסגרת ארגון אמהות עובדות, לעבוד עם עולים חדשים שהתיישבו בשכונת קריית היובל אותם לימדה עברית, תפירה ובישול.
לאחר תקופת מה עברה לסייע לעולים חדשים גם בשכונת קטמון.
ב-1923 נישאה חנה לזיגמונד (ז'יגה) נשר (אדלר) אותו הכירה כשעברה לגור בירושלים.
זיגמונד היה חבר, בתקופת היכרותם, בגדוד העבודה על שם טרומפלדור.
לזוג נולדו שלוש בנות (שאחת מהן נפטרה בלידה) ושני בנים (שנפטרו בגיל צעיר).
חנה וייץ (י"ט בניסן ה'תרכ"ו, 4 באפריל 1866 – ב' בסיוון ה'תש"ט, 30 במאי 1949) הייתה הרופאה הראשונה בארץ ישראל ומחלוצות היישוב היהודי בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ותחילת המנדט הבריטי.
נולדה בוורשה שבפולין כחנה (אנה) זלוטובסקי.
למדה מדעי הטבע במוסד אקדמי גבוה לבנות בסנט פטרבורג וסיימה בהצטיינות.
לאחר מכן התחילה בלימודי הרפואה בפריז, דור ראשון לסטודנטיות לרפואה, והשלימה אותם ב-13 בנובמבר 1899.
במהלך לימודיה בפריז הייתה וייץ פעילה במספר ארגונים ציוניים: ב"אגודת הסטודנטים היהודיים", ב"חובבי ציון" וב"אגודת יישוב ארץ ישראל".
במסגרת פעילותה הציונית הכירה את ד"ר נפתלי וייץ והשניים הפכו לבני זוג ולשותפים לפעילות הרפואית והציונית.
הם נישאו בשנת 1895 ולאחר שנה נולדה בתם לאה.
בשנת 1898 נענה נפתלי וייץ להצעת הברון רוטשילד לשמש כרופא במושבות בארץ ישראל.
חנה וייץ נשארה בפריז על מנת להשלים את לימודי הרפואה, ולאחר סיומם הפליגה לארץ ישראל יחד עם בתם לאה.
השתיים הגיעו לארץ ישראל ב-31 בדצמבר 1899, היום האחרון של המאה התשע עשרה, והצטרפו לנפתלי וייץ במושבה ראש פינה.
לאורך כל שנותיה בארץ ישראל עסקה חנה וייץ בפעילות רפואית וציבורית.
עם הצטרפותה לנפתלי וייץ במושבה ראש פינה, החלה, כרופאת נשים בהכשרתה, להעניק טיפול רפואי לנשות המושבה והסביבה.
לנשות הסביבה הערביות העניקה וייץ טיפול רפואי בעזרת מנהל משק הבית של בני הזוג שעמד מאחורי וילון ושימש כמתורגמן.
בשנת 1901 התמנה נפתלי וייץ לרופא המושבה זכרון יעקב ובני הזוג העתיקו את מגוריהם לשם.
גם בזכרון יעקב לקחה וייץ חלק פעיל בפעילות הרפואית ובפרט בהתמודדות עם המלריה ומחלות מידבקות אחרות שפקדו את תושבי המקום.
בשנת 1902 פרצה מגפת כולרה בארץ ובסוף 1903 הגיעה לאזור זכרון יעקב.
בשל כך הטיל נפתלי וייץ הסגר על המושבה ובני הזוג עסקו שניהם באופן נמרץ בניהול מצב החירום.
על פעילותה בתקופת ההסגר קיבלה וייץ מכתב הוקרה מהפקידות.
בשנת 1907 עברו בני הזוג לירושלים בעקבות המינוי של נפתלי וייץ למנהל בית החולים רוטשילד.
בשנים אלה פתחה וייץ בביתה מרפאה גינקולוגית ועבדה כרופאת נשים וילדים.
למרפאתה הגיעו נשים יהודיות וערביות, שמטעמי צניעות לא פנו לרופא-גבר; היא נתנה שירות רפואי ללא הבדל דת ולאום, וזכתה לכבוד והערצה.
בהמשך שימשה גם כרופאת "המדרשה העברית הירושלמית".
במהלך שנותיה בירושלים המשיכה וייץ לצד בן זוגה בפעילות ציבורית והתנדבותית ולקחה חלק פעיל בהקמת מפעלי חברה ותרבות, החשובים שבהם הם בית העם והגימנסיה העברית בירושלים, שבתם של בני הזוג, לאה, הייתה מארבעת תלמידיה הראשונים.
בנוסף היו הזוג וייץ ממייסדי "ההסתדרות הרפואית בירושלים" בשנת 1912, והיו בין משתתפי ועידת הגרענת שהתקיימה בניסן התרע"ד 1914.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוגלו בני הזוג וייץ לאלכסנדריה על ידי השלטון העות'מאני.
לאחר מספר שנות גלות, ליוותה חנה וייץ את בתם לאה ללימודים בפריס.
בשובה לא חידשה את פעילותה הרפואית והקדישה את זמנה ומרצה לפעילות ציבורית אינטנסיבית במסגרת הסתדרות נשים עבריות, עזרת נשים ומועצת הפועלות.
נפטרה בשנת 1949 בירושלים ונקברה זמנית בבית העלמין סנהדריה.
לאחר מלחמת ששת הימים הועברה לקבורת קבע לצד בן זוגה נפתלי בהר הזיתים.
חתנה היה עו"ד ד"ר צבי אליהו כהן, נכדותיה תרצה כהן ועפרה כהן ונכדה, מיכה טלמון.
חנה כהן (פוטנציאל; נולדה ב־6 באוקטובר 1951) היא אשת חינוך, סופרת ומשוררת ישראלית.
חנה כהן נולדה בישראל כבת שנייה להורים שעלו מאירן ב־1949. את שנות ילדותה חייתה במעברה בנתניה.
שני הוריה עבדו בעבודות דחק על מנת לפרנס את חמשת ילדיהם.
למדה בבית ספר היסודי "אלומות" ובתיכון הדתי "בר-אילן" בנתניה.
בילדותה נהגה לכתוב פזמונים ושירים ולקחה חלק בתחרויות שירה.
כהן קיבלה תעודת הוראה מטעם המכללה האקדמית בית ברל ב־1975 והיא בעלת תואר ראשון ביהדות ובחינוך.
היא סיימה לימודי מגדר ושוויון בין המינים במכללת סמינר הקיבוצים ב־1997.
פרשה לגמלאות לאחר 35 שנות עבודה במערכת החינוך כמחנכת לגיל הרך בנתניה.
ניהלה מרכז למידה לילדים בנתניה.
השתתפה בכתיבת תוכניות לימודים בהוצאת מט"ח וכתבה מאמרים בתחום החינוך ב"הד הגן".
היא חברה באגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל משנת 2007. חברה בקבוצת "שיח כותבים" בנתניה מאז הקמתה.
בעלת תעודת "מספרת סיפורים" מטעם בית אריאלה.
מופיעה בפני קהל כמספרת סיפורים, שרה ומשחקת.
למדה משחק בתיאטרון נתניה והשתתפה במספר הצגות.
מרבה להופיע עם ספרה האחרון, "בסך הכל רציתי להיות אמא", שבו היא מספרת את סיפורה האישי על מאבקה להפוך לאם לאחר שלוש לידות שקטות ושתי מערכות נישואים.
בשנת 2023 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "בואו לאכול איתי".
חנה כהן היא אם לשתי בנות, מתגוררת בכפר יונה.
"אינני יודעת", שירה, הוצאת גוונים, עורך: איתמר יעוז קסט, 1980.
"גברים לא מדברים על זה", שירה, הוצאת גוונים, עורך: עמוס לויתן, 2006.
"התיק תיקים של סבתא חנה", ילדים, הוצאת פיוטית, עורכת: חנה כהן, 2013.
"סבתא רצה בנעלי הקסמים", ילדים, הוצאת אוריון, עורך: יאיר בן-חור, 2015.
"בסך הכל רציתי להיות אמא", פרוזה, הוצאת אוריון, עורכת: ציפי לוין, 2020.
"כל זמן שיש לך רגליים, רקדי", הוצאת פיוטית, שירים, 2021
"סבתא חנה לא נחה ועושה בושות", הוצאת פיוטית, 2024
חנה לבנת (נולדה ב-1951) היא חוקרת ספרות ומתרגמת ישראלית.
ללבנת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת תל אביב.
נושא התיזה שלה הוא "בעת משבר - הניסיון לעצב זהות לילדים יהודים ברייך השלישי.
מקרה מבחן: ספרות הילדים והנוער של הזרמים המרכזיים ביהדות גרמניה 1933–1938".
היא מלמדת בסמינר הקיבוצים ובמכללה האקדמית בית ברל, במכללה היא החזיקה במספר תפקידים וביניהם ראש "מרכז ימימה לחקר ספרות ילדים ונוער ולהוראתה".
מחקריה עוסקים רבות בספרות ילדים ונוער.
היא תרגמה ספרים רבים לעברית מגרמנית ומצרפתית וביניהם המוהיקני האחרון, היידי בת ההרים וכשף של דיו.
ב-2013 הייתה שופטת בפרס לאה גולדברג לספרות עברית.
בשנת 2015 הסתיים תרגום ספר של אויגן רוגה "בזמנים של אור דועך".
לבנת, חנה, 2018. העיתונות לילדים ולבני נוער יהודים בגרמניה בשנים 1933–1938: אזהרה או הרגעה?
יד ושם, המכון הבין-לאומי לחקר השואה, ירושלים.
לבנת, חנה, 2009. כמה יפה להיות יהודי – עיצוב זהות לילדים יהודים בגרמניה בשנים 1933–1938. יד ושם, המכון הבין-לאומי לחקר השואה, ירושלים.
דר, יעל, לבנת חנה, שטיימן יהודית, קוגמן טל, 2006. ברוח הזמן – החזרת ספרות הילדים להקשרה ההיסטורי-תרבותי.
תמה – תיאוריה ומעשה בהכשרת מורים, מכון מופ"ת, תל אביב.
חנה וירט-נשר (נולדה ב-2 במרץ 1948) היא חוקרת ספרות אמריקאית-ישראלית פרופסור אמריטה בחוג לספרות אנגלית ולימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב, שם היא גם היא מנהלת את המכון ללשון, לספרות ולתרבות היידיש ע"ש משפחת גולדרייך.
מתמחה בתפקיד השפה, ובייחוד היידיש, בביטוי זהות אישית בספרות אמריקאית יהודית, כתבה שני ספרים ומאמרים רבים על סופרים אמריקאים, אנגלים ויהודים אמריקאים.
היא עורכת "ההיסטוריה של קיימברידג 'לספרות יהודית אמריקאית" (2015) והעורכת המשותפת (יחד עם מייקל פ.
היא היוצרת-שותפה ומנהלת אקדמית בתוכנית הקיץ השנתית ביידיש באוניברסיטת תל אביב.
חנה נולדה במינכן, גרמניה, לשמואל וורוצלבסקי (בפולנית: Wroclawski), יהודי פולני, ואשתו, שהייתה במקור מגרמניה.
אלה היו הנישואים השניים של שני הוריה: אשתו הראשונה של אביה ובנם נהרגו על ידי הנאצים בשייראדז, פולין, ובעלה הראשון של אמה נכנע למחלת טיפוס הבטן לאחר שהזוג גורש למחנה עבודה סיבירי.
הוריה נפגשו באוזבקיסטן והתגוררו במינכן בין השנים 1945–1949 כשהם ממתינים לוויזה לארצות הברית.
אביה מעולם לא דיבר על חוויותיו במהלך המלחמה, אך מאוחר יותר נודע לחנה שהוא נתפס מנסה לחצות את הגבול הרוסי עם אחיו ובנו של אחיו, והנאצים אילצו אותו לנגן בכינור שלו בזמן שהם טבחו ביהודים.
במשך השנים, עד מותו בשנת 1977, הוא אושפז לעיתים קרובות בגלל דיכאון קשה ומחלות נפש אחרות.
בשנת 1949, בגיל שנה, היגרה חנה לארצות הברית עם הוריה.
שם הם קיצרו את שם משפחתם לווירט והתיישבו באלנטאון, פנסילבניה, שם עבד אביה במפעל שייצר בגדי נשים וילדים.
בהתחלה הם התגוררו בשכונה לא יהודית, שם חנה הייתה היהודיה היחידה בבית הספר שלה וצלבי קרס צוירו על ביתם.
כשהייתה בת 12 עברה משפחתה לשכונה יהודית, אך הם נודו בגלל היותם ניצולי שואה.
כתוצאה מכך, חנה "מעולם לא הרגישה אמריקאית באמת".
אף על פי שלימים היגרה לישראל, היא גם לא "חשה ישראלית".
את התואר הראשון באנגלית היא סיימה בהצטיינות באוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1970. לאחר מכן למדה, לתואר שני בפילוסופיה ודוקטורט באנגלית וספרות השוואתית באוניברסיטת קולומביה, והשלימה את לימודיה בשנת 1977. היא הייתה אחת הדוקטורנטים האחרונות של מבקר הספרות האמריקאי ליונל טרילינג.
היא עסקה במחקר פוסט-דוקטורט בתוכנית של אוריאל וויינרייך בחקר השפה והספרות היידישית במכון למחקר יהודי "ייווא" YIVO בין השנים 1978 - 1979.
בין השנים 1976 - 1981 היא הייתה פרופסור לאנגלית במכללת לאפייט באיסטון, פנסילבניה, ופרופסור חבר בין השנים 1981 ל-1984.
בשנת 1984 עלתה לישראל, שם הפכה למרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב במשך 10 השנים הבאות.
היא הפכה לפרופסור חבר בשנת 1994. במקביל, היא עמדה בראש המחלקה לאנגלית בשנים 1985 עד 1990 ובשנים 1993 עד 1997.
בשנת 2004 הפכה לפרופסור מן המניין ללימודי אנגלית ואמריקה באוניברסיטת תל אביב, תפקיד אותו היא ממלאת עד היום.
מאז 1998, היא יו"ר הקתדרה ע"ש סמואל ל' ופרי הבר לחקר החוויה היהודית בארצות הברית, ומאז 2005 היא מנהלת את המכון ללשון, לספרות ולתרבות היידיש ע"ש משפחת גולדרייך.
היא הייתה פרופסור אורח בתוכנית פולברייט באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1982–1983, וכמו כן הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת קונסטנץ בגרמניה (קיץ 1998 ו-2000), אוניברסיטת ג'ונס הופקינס (סתיו 2001), ואוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (פברואר 2007).
היא הייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות ובמכללות רבות ברחבי ארצות הברית, כולל אוניברסיטת הרווארד, ייל, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, דרטמות' קולג', אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת ראטגרס, אוניברסיטת ניו יורק ואוניברסיטת העיר ניו יורק.
וירט-נשר גדלה כשאביה הקריא לה ביידיש, אמה וסבתה דיברו איתה בגרמנית, וחבריה שוחחו איתה באנגלית.
ההתנסות האישית בשפה הביאה אותה ללמוד יידיש "לעצמה" וללמד ספרות אמריקאית ואנגלית ברמה האוניברסיטאית.
היא כתבה מאמרים ומאמרים רבים על סופרים חשובים בספרות אמריקאית ואנגלית, ביניהם צ'ארלס דיקנס, הנרי ג'יימס, ג'יימס ג'ויס, מארק טוויין, וירג'יניה וולף, יחד עם כותבי ספרות אמריקאית יהודית כמו שלום עליכם, סול בלו, סינתיה אוזיק, הנרי רוט, פיליפ רות, ויצחק בשביס זינגר.
ווירט-נשר הייתה עורכת משנה של Prooftexts: כתב עת להיסטוריה של ספרות יהודית בין השנים 1981–2004. היא גם הייתה עורכת יועצת בספריית פוזן לתרבות ולציוויליזציה יהודית, כרך 10.
בשנת 2005, כמנהלת המכון המשפחתי לגולדרייך לשפת יידיש, הקימה יחד תוכנית קיץ שנתית ביידיש באוניברסיטת תל אביב בשיתוף עם מרכז התרבות בית שלום עליכם.
וירט-נשר ופרופסור אברהם נוברשטרן מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובית שלום עליכם מנחים יחד את התכנית האקדמית, המציעה 80 שעות לימוד אינטנסיביות בשפת היידיש.
תוכנית זו כוללת גם לימודי תרבות כמו סדנאות בנושא תיאטרון יידיש, מוזיקה ושירה, וסיורים בהדרכת יידיש בתל אביב ובירושלים, וכן אירועי חברה בערב.
בין 100 ל-130 סטודנטים מישראל ומחוצה לה משתתפים מדי שנה.
ווירט-נשר משמשת כחברת הנהלה במכון פורטר לפואטיקה וסמיוטיקה באוניברסיטת תל אביב מאז 1992, ובית הספר ללימודי תרבות שירלי ולסלי פורטר מאז 1990.
היא גם חברה בוועדות המייעצות הללו: אוספי טרום פרסום של מכון פורטר (מאז 1994), מכון לונגפלו במחלקה לספרות אנגלית ואמריקאית,
, אוניברסיטת הרווארד (מאז 1997), ומכון ג'יימס ג'ויס בציריך (מאז 1993).
בין השנים 1986 ל-2005 הייתה חברת מועצה מייעצת בכתב העת לספרות מודרנית (The Journal of Modern Literature.) היא כיהנה בכמה ועדות מבצעות באגודה לשפות מודרניות, ויועצת ל"ניסיון היהודי-אמריקני" כחבר בוועדת התוכנית של מוזיאון בית התפוצות בין השנים 1997–2000. מאז 2004 היא חברה בוועד הדו-לאומי של קרן פולברייט.
בעלה נולד בישראל, בן לניצולי שואה.
מפתחות העיר : הרומן האורבני במאה העשרים (תרגום אילנה שילה)
חנה יכין (נולדה ב-3 במרץ 1933 בהולנד בשם Hannah van Huls) היא ציירת, סופרת ואומנית ישראלית.
חנה יכין נולדה באמסטרדם, הולנד, בשנת 1933. בשנת 1956 עלתה לישראל ובשנת 1957 נישאה לצייר אברהם יכין.
חנה יכין הציגה תערוכות משותפות רבות עם בעלה.
בני הזוג הציגו בתערוכות אמנות בישראל, באירופה ובארצות הברית.
עבודותיהם הוצגו במוזיאונים שונים בהולנד וכן במוזיאון ישראל בירושלים ובמוזיאון היהודי בפריז.
חנה יכין פיתחה את כישוריה האומנותיים בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה למדה בבית הספר התיכון באוטרכט, הולנד, ואחר כך למדה אומנות בפריז אצל פאול קולין.
בשנת 1956 עלתה לארץ וכאן פגשה באומן אברהם יכין לו נישאה בשנת 1957. יחד גידלו שמונה ילדים.
חנה יכין הרבתה לעסוק בטכניקות הדפס שונות.
במשך תחילת תקופת נישואיה התרכזה עבודתה של יכין בעיקר בנושא ההיריון, הלידה והאימהות ובדמויות מן המקרא.
לאחר שנת 1965 היא יצרה שתי סדרות של תצריבים (etchings) – אחת בנושא האבולוציה והשנייה בנושא המוזיקה והמוזיקאים.
בשנת 1978 החלה לעסוק גם בכתיבה, בשפה האנגלית, וחלק מסיפוריה הקצרים פורסמו בארצות הברית ובקנדה ואף הושמעו בשרות הבינלאומי של ה-BBC.
היא פרסמה גם מספר ספרים מצוירים.
1970 – אמהות ומשפחה - בית מניה ביאליק, תל אביב
1976 – תחריטים ורישומים מהווי התזמורת – תיאטרון ירושלים, ירושלים
ציורים ורישומים – ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ
ש958 – תערוכת אמנים עולים, ביתן האומנים, תל אביב
1962 – מאה יצירות בשחור לבן, בית האמנים, ירושלים
1975 – תערוכות קיץ, מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1960 - חנה ואברהם יכין, מוזיאון החאן, אשקלון
1962 – התערוכה הכללית של אמני ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1962 – תערוכת האביב – אומני ירושלים, בית האומנים, ירושלים
1966 – תערוכה כללית – אומני ירושלים, בית האומנים, ירושלים
1967 – חנה ואברהם יכין, ציורים ועבודות גרפיות, בית האומנים, ירושלים
1970 - חנה ואברהם יכין – ציורים ותחריטים, המוזיאון העירוני בית עמנואל, רמת גן
1973 – אמני ירושלים למען מווה מלחמה מרצון, בית האומנים, ירושלים
חנה לונץ בולוטין (1892 – 27 ביולי 1987) הייתה סופרת, פובליציסטית, עורכת ומוציאה לאור של ספרי המחקר של אביה אברהם משה לונץ.
חנה לונץ בולוטין נולדה בשכונת נחלת שבעה, בירושלים (1892).
אביה אברהם משה לונץ (1854–1918) איש אשכולות: תלמיד חכם, עסקן, עורך, מו"ל, גאוגרף, וראשון לחוקרי ארץ ישראל עם הקמת היישוב החדש כאן.