tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גֵבורג גאזריאן (בארמנית: Գևորգ Ղազարյան; נולד ב-5 באפריל 1988) הוא כדורגלן עבר ארמני ששיחק בעמדת הקיצוני באררט-ארמניה מליגת העל הארמנית ובנבחרת ארמניה.
גאזריאן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פיוניק ירוואן, בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ב-24 במאי 2006, הבקיע את שער הבכורה שלו נגד שיראק, אחרי כמה דקות הבקיע את שערו השני.
המשחק נגמר בניצחון 0-7 לטובת פיוניק.
בינואר הושאל לבננטס ירוואן עד לקיץ, הופעת הבכורה שלו כבש שלושער, ובקיץ חזר לפיוניק.
ב-10 במאי 2010 כבש צמד בגמר הגביע הארמני שנגמר בניצחון 0-4 של פיוניק נגד בננטס.
עם פיוניק זכה ב-5 אליפויות, 2 גביעים ו-2 סופרקאפים.
ביוני 2011, חתם במטאלורג דונייצק ביחד עם חברו לקבוצה מרקוס פיזאלי.
ב-10 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד צ'רנומורץ אודסה, ב-11 בספטמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד אובולון קייב.
ב-19 ביולי 2012 הבקיע שלושער ובישל שער אחד בניצחון 0-7 נגד צליק ניקשיץ.
ב-26 בנובמבר 2013 הושאל לשחטר קראגנדי והיה אמור להצטרף לקבוצה בקיץ, אך לא הגיע לסיכום עם הקבוצה ולכן חזר למטאלורג.
בקיץ חתם באולימפיאקוס לשנתיים אחרי שסיים חוזה במטאלורג.
כעבור כחצי שנה, בינואר 2015, הודיעה הנהלת אולימפיאקוס על הפסקת חוזהו של גאזריאן.
בצעירותו שיחק גאזריאן בנבחרת ארמניה בכדורגל עד גיל 21. בשנת זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-22 באוגוסט 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד במסגרת מוקדמות יורו 2008, המשחק נגמר בתיקו 1-1. ב-28 במרץ 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד .
בקמפיין מוקדמות יורו 2012 כבש 5 שערים, והיה שני להנריך מחיתריאן בטבלת מלך השערים של הנבחרת.
ב-11 בספטמבר 2012, הורחק גאזריאן לראשונה בקריירה שלו בהפסד 1-0 נגד .
גאבי הוא שמיכה/צעיף בד המיוצר בעבודת יד ונלבש על ידי גברים ונשים באתיופיה ובאריתריאה.
בדרך כלל הגאבי עוטף באופן רופף את הראש, הכתפיים ופלג הגוף העליון.
הגאבי עשוי מארבע שכבות של בד כותנה או שיפון, בניגוד לקוטה הנלבשת על ידי גברים ולנטלה הנלבשת על ידי נשים, העשויות שתי שכבות.
הגאבי לרוב בצב לבן עם פסי צבע שזורים בזהב, כסף או אדום.
באזורים מסוימים באתיופיה לעיתים יהיו צבועים בחום או ירוק.
גאבור מאטה (בהונגרית ובאנגלית: Gabor Maté; נולד ב-6 בינואר 1944) הוא רופא יהודי-קנדי.
גאבור עסק ברפואת משפחה ואחר כך התמחה בהתפתחות גופנית בינקות ובטראומה נפשית, ובהשפעות הפוטנציאליות שלהן לכל החיים על הבריאות הגופנית והנפשית, כולל מחלות אוטואימוניות, סרטן, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, התמכרויות ומגוון רחב של מחלות אחרות.
מאז שפרש מהפרקטיקה הקלינית, הוא נוסע ומרצה בהרחבה על נושאים אלו, בצפון אמריקה ומחוצה לה.
ספריו יצאו לאור ברחבי העולם בלמעלה מעשרים וחמש שפות.
גישתו של מאטה להתמכרות מתמקדת בטראומה שסבלו מטופליו, ומטפל בה כחלק מתהליך התאוששותם.
גישתו כוללת התייחסות מיוחדת לאוכלוסיות ילידות ברחבי העולם ולטראומות מהן סובלות קבוצות אלו.
בספרו "In the Realm of Hunger Ghosts: Close Encounters with Addiction", הוא דן בסוגי הטראומה שסובלים מהם מכורים, וכיצד הדבר משפיע על קבלת ההחלטות שלהם בשלב מאוחר יותר בחיים.
מאטה זכה להכרה נרחבת בזכות נקודת המבט שלו על הפרעת קשב וריכוז, ואמונתו הנחושה בקשר בין הנפש לבריאות הגוף.
הוא חיבר ארבעה ספרים בנושאי הפרעות קשב וריכוז, מתח נפשי, פסיכולוגיה התפתחותית והתמכרויות.
בנוסף, הוא כותב טורים בעיתונים הקנדיים "הוונקובר סאן" ו"הגלוב אנד מייל".
מאטה נולד בבודפשט שבהונגריה בינואר 1944 והוא ניצול שואה.
במאי 1944, סבו וסבתו מצד אמו, ד"ר יוסף לוי וחנה לוי, שבאו מהעיר קושיצה בדרום סלובקיה, נשלחו לאושוויץ, ודודתו נעלמה בזמן המלחמה.
אביו הועסק בעבודת כפייה במחנה נאצי ונעדר מהבית 14 חודשים.
ביוני 1944 מאטה ואמו, והנותרים מקהילת יהודי בודפשט, רוכזו בבנייני הטלאי הצהוב במרכז הבירה ההונגרית.
בדצמבר אותה שנה, מאטה ואמו חיפשו מחסה באחד הבתים המוגנים שניהלה שגרירות שווייץ, בניסיון להציל יהודים מהנאצים והפשיסטים ההונגרים.
כדי להגן עליו מפני הסכנות של גטו בודפשט באותה תקופה, אמו של מאטה מסרה אותו לידי אישה זרה, שהסכימה לקחת אותו לביתם המוגן של קרובי משפחה.
הניתוק מאמו נמשך שלושה שבועות, והותיר את מאטה בתחושה עמוקה של נטישה.
בשנת 1956 הוא היגר עם משפחתו לקנדה.
השלים תואר בוגר באוניברסיטת קולומביה הבריטית בוונקובר ולאחר מכן עבד מספר שנים כמורה לאנגלית וספרות בבית ספר תיכון.
מאוחר יותר חזר לספסל הלימודים כדי ללמוד רפואה, וסיים התמחות ברפואת משפחה ב-1977.
בשנת 1969 התחתן מאטה עם האמנית רה מאטה.
יש להם שלושה ילדים, ביניהם העיתונאי אהרון מאטה .
מאטה ניהל מרפאה לרפואת משפחה במזרח ונקובר במשך יותר מעשרים שנה.
היה גם המתאם הרפואי של היחידה לטיפול פליאטיבי בבית החולים של ונקובר למשך כשבע שנים.
במשך 12 שנים שימש כרופא ב"מעון פורטלנד", מעון ומרכז עזרה לתושבי מרכז ונקובר.
הרבה ממטופליו סבלו ממחלות נפש, התמכרות לסמים, איידס ובמקרים מסוימים שלושתם יחדיו.
בספרו "In the Realm of Hungry Ghosts" תיאר את חוויותיו בעבודתו עם אנשים הסובלים מהתמכרויות.
מאטה עורר עניין בתקשורת כשהגן על הרופאים העובדים ב-, מרפאה חוקית להזרקת סמים תחת פיקוח.
שר הבריאות הפדרלי של קנדה טוני קלמנט, יצא במתקפה על כך שדבריו של מאטה אינם מוסריים.
ב-2010 מאטה התחיל להתעניין ברפואה המבוססת על הצמח האמזוני המסורתי איוואסקה, ובפוטנציאל שלו לטיפול בהתמכרויות.
הוא חבר למטפל שאמאני פרואני והחל להוביל טיפול בהתמכרויות עם קבוצת ילידים מהאומות הראשונות במזרח קנדה, שהיוו נושא לתצפית מחקרית של חוקרים מאוניברסיטת ויקטוריה ואוניברסיטת קולומביה הבריטית.
למרות המגבלות על מחקר בתחום, התוצאות של מאטה הראו שהטיפול באמצעות הצמח יעיל, ושהוא סייע לשיפור ניכר בחיי המטופלים ולהפחתה בשימוש בחומרים ממכרים בעייתיים.
עם זאת, כשמשרד הבריאות הקנדי גילה את עבודתו של מאטה, הוא איים על מאטה במעצר אם לא יפסיק מייד את עיסוקיו, עם מה שהם הגדירו סם מסוכן ובלתי חוקי.
עם זאת, מחקרי משרד הבריאות הקנדי על איוואסקה ב-2008 הראו שהסיכון לשימוש ממושך בסם נמוך מאוד, ושקיים ערך רב וניכר בשימוש למטרות רוחניות ומימוש עצמי.
הנושא שחוזר על עצמו רבות בספריו של מאטה הוא ההשפעה של ילדות האדם על הבריאות הנפשית והפיזית דרך מנגנונים נוירולוגיים ופסיכולוגיים, שהוא מקשר גם להתפתחות חברתית.
בספרו In the Realm of the Hungry Ghosts, מאטה מציע גישות חדשות לטיפול בהתמכרויות, כגון מקומות להזרקה בטוחה של סמים, בהתבסס על ההבנה של השורשים הביולוגיים והסוציואקונומיים של בעיית ההתמכרות.
הוא מתאר את התפקיד המשמעותי של "מצוקה מוקדמת" כגון מתח נפשי, יחס לקוי, ובפרט התעללות בילדות כגורמים המעלים את הרגישות להתמכרויות.
לדבריו, מנגנון ההשפעה של המצוקה המוקדמת קשור בפגיעה בהתפתחות נוירוביולוגית, פגיעה במעגלים מוחיים המעורבים בהתמכרות, תמריץ ומוטיבציה.
הוא טוען שהמלחמה בסמים למעשה מענישה אנשים על זה שחוו התעללות ומקבעת את ההתמכרות עמוק יותר.
לטענתו, לחץ ומתח נפשי הם הגורמים החזקים ביותר להתנהגות וחזרתיות התמכרותית.
לפי מאטה, המערכת שדוחקת לשוליים ומנדה אנשים למתקנים למיניהם, ללא דאגה וגישה בטוחה לסמים, רק מחמירה את הבעיה.
הוא טוען גם שהגורמים הסביבתיים של התמכרות לסמים מעידים על הצורך בשיפור המערכות של רווחת ילדים (למשל, בארצות הברית קיימים חוקים שמכריחים אמהות חד הוריות למצוא עבודות בשכר נמוך שרחוקות מהבית ומהילדים).
ועל הצורך בתמיכה טובה יותר במשפחות, מכיוון שרוב הילדים בצפון אמריקה נמצאים מגיל צעיר הרחק מהוריהם, בשל נסיבות כלכליות.
הוא קורא לשינוי המדיניות שפוגעת בקבוצות מיעוט מסוימות, גורמת להגברת המתח הנפשי, ובכך מגדילה את הסיכויים להתמכרויות בצורה משמעותית.
בספרו "When the Body Says No: Understanding the Stress-Disease Connection" מאטה מציין, שלחוויות מוקדמות יש תפקיד חשוב ביותר בעיצוב תפיסות העולם של אדם ויחסיו לאנשים אחרים, משתנים המשפיעים על בריאות האדם בשלב מאוחר יותר.
הוא אומר שדפוסים רגשיים מושרשים בילדות, חיים בזיכרון התאים והמוח ומופיעים באינטראקציות בינאישיות.
מאטה מתאר את ההשפעות של "חוויות מצוקה בילדות" על אורח חייהם של אנשים וסיכוייהם לנטייה התמכרותית כמו על נטייה למחלות פיזיות ונפשיות.
טענה זו מבוססת על מחקרים לגבי חוויות מצוקה בילדות שנערכו בארצות הברית.
המחקרים מצאו שככל שמספר החוויות המצוקתיות עולה, כך גם עולים סיכויי האדם להיות מכור בשלב מאוחר יותר.
למשל, ילד עם 6 חוויות מצוקתיות מגביר את סיכוייו ב-4600% להיות מכור בעתיד.
חוויות מצוקה בין היתר גם מגבירות באופן אקספוננציאלי את הסיכויים למחלות פיזיולוגיות, כגון מחלת הסרטן, לחץ דם גבוה, ומחלות לב.
חוויות מצוקה מגבירות גם את הסיכויים להתאבדות ומוות מוקדם.
מאטה טוען שלפיכך מטופלים צריכים להבין את חוויות הילדות שלהם והשפעותיהן על התנהגותם כבוגרים.
הוא טוען שיש תועלת מנקיטת אמצעים וגישות הוליסטיות לטיפול בבעיות פיזיות ונפשיות.
כמו כן, הוא כתב על בריונות, הפרעות קשב וריכוז, והפרעות נפשיות אחרות המושפעות מתנאים חברתיים.
לתפיסתו, אחת הבעיות היא שאנו חיים בחברה שבה לראשונה בהיסטוריה, ילדים מבלים את רוב זמנם הרחק מהוריהם וממבוגרים מטפחים.
הוא טוען שמבוגרים מטפחים נחוצים ביותר להתפתחות תקינה של המוח.
ב-2014, בעת מבצע צוק איתן, מאטה מתח ביקורת על ממשלת ישראל ועל ההרג של פלסטינים חפים מפשע ברצועת עזה.
במאמר דעה שהתפרסם בעיתון "טורונטו סטאר" הוא כתב שמגיל צעיר היה ציוני, ושהוא מאמין בזכותה העקרונית של ישראל להגן על עצמה, אך מזכות זו לא נגזרת הזכות להרוג חפים מפשע, וכיום מותר להתאבל על כך ש"החלום היפה של ישראל הפך לסיוט".
ב-2021, לאחר מבצע שומר החומות אמר בראיון לראסל בראנד "אין שום סיכוי שניתן היה להקים מדינה יהודית, בלי לדכא ולגרש את האוכלוסייה המקומית".
הוא כינה את עזה "הכלא הפתוח הגדול ביותר בעולם", וכי "בהתחשב בתנאים אלה, כמובן שאנשים יתמכו בהנהגה קיצונית", בהתייחס לניצחון של החמאס בבחירות בשנת 2006. בנוסף אמר: "קיים חוסר פרופורציה בכוח, בסמכות ובדיכוי, שנמצאים בצורה מאד בולטת רק בצד אחד.
גם אם תיקח את הדבר הגרוע ביותר שאפשר לומר על חמאס ותכפיל אותו פי אלף, הוא עדיין לא יתקרב לרמת הדיכוי, ההרג והנישול הישראלי של הפלסטינים".
בממלכת הרוחות הרעבות, תרגום שאול לוין, הוצאת אסיה 2021
מיתוס הנורמלי, תרגום דפנה לוי, הוצאת רדיקל 2025
גאבור פרנץ קיראי (בהונגרית: Gábor Ferenc Király, נולד ב-1 באפריל 1976) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת השוער.
קיראי התחיל את הקריירה שלו בסומבטהיי האלאדאש במדיה שיחק 4 שנים.
בקיץ חתם בהרטה ברלין ושימש כשוער שני במועדון.
לאחר שהרטה פתחה את העונה עם רצף הפסדים, החליט המאמן לתת לקיראי את ההזדמנות.
ב-28 בספטמבר 1997 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד פ.צ.
במשחק זה רשמה הרטה את ניצחון הבכורה שלה בליגה באותה עונה.
קיראי היה השוער הראשון של המועדון עד לתחילת עונת בה איבד את מקומו בהרכב ובתום העונה עזב את המועדון.
בקיץ חתם בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג.
את העונה התחיל כשוער שני אך מהר מאוד הפך לשוער הראשון של המועדון, אך בתום העונה ירדה פאלאס לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
במהלך חופשת חג המולד של עונת הפסיד את מקומו בהרכב למשך שלושה שבועות, אך לאחר מכן חזר להרכב של פאלאס.
בנובמבר הושאל לוסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג לשבועיים על מנת לשמש כשוער שני.
כעבור זמן קצר נשאר בפרמייר ליג כאשר הושאל לחודש לאסטון וילה.
בתום עונת שוחרר מפאלאס וחתם בברנלי.
בינואר הושאל לבאייר לברקוזן כשוער שני.
ב-3 ביוני 2009 חתם במינכן 1860. אחרי המשחק השני של עונת יצא קיראי לבלות עם חבריו לקבוצה וכתוצאה מכך איבד את מקומו בהרכב ושוחרר מהמועדון.
ב-28 באוגוסט 2014 חתם בפולהאם מאנגלית.
ב-13 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בפולהאם בהפסד 3-0 לרדינג.
בתום העונה שוחרר מהמועדון וחזר לסומבטהיי האלאדאש, מועדון נעוריו.
אחד מסימני ההיכר שלו היה מכנסי האימונית ("טרנינג") האפורים והפשוטים שנהג ללבוש במהלך המשחקים, בשונה משוערים ושחקנים אחרים הלובשים מכנסיים מודרניים יותר.
קיראי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה בשנת נגד ומאז החל לשמש כשוער ראשון בנבחרת.
בעקבות ההפסד המביך ל ב-11 באוקטובר 2006, הודח מתפקידו כשוער הראשון של הנבחרת.
ב-12 בנובמבר 2015 ערך את הופעתו ה-100 במדי הנבחרת במשחק בו ניצחה הונגריה 0-1 את במסגרת פלייאוף מוקדמות יורו 2016. קיראי ייצג את נבחרת הונגריה ביורו 2016 כשהוא בן יותר מ-40, דבר שהפך לכדורגלן המבוגר ביותר שמשחק באליפות אירופה בכל הזמנים.
נבחרתו הודחה בשלב שמינית הגמר כשהפסידה 0–4 ל.
ב-2 באוגוסט 2016 הודיע על פרישה מהנבחרת.
גאבס (, תעתיק מדויק: קאבס; בצרפתית: Gabès) היא עיר במזרח תוניסיה לחופי הים התיכון ובירת מחוז בעל שם זהה.
העיר הוזכרה על ידי סטראבון כעיר נמל חשובה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של תוניסיה משנת 2024, התגוררו בעיר 101,042 בני אדם.
בשנת 1941 התרחשו בעיר פרעות נגד יהודים.
גאבור שטיינר היה מנהל תיאטרון, אמרגן, במאי, מוציא לאור ואיש עסקים אוסטרי, יהודי יליד באנאט.
גאבור שטיינר נולד ב-1858 בעיר טימישוארה, אז טמשוואר, בחבל באנאט, שהיה אז חלק מהאימפריה האוסטרית והמשתייכת בימינו לרומניה.
הוא היה השלישי מבין חמשת הילדים של השחקן ומנהל התיאטרון מקסימיליאן שטיינר, יליד הונגריה, ושל רוזה, בת למשפחה היהודית קולינסקי מטימישוארה.
בשנת 1862, כשגאבור היה בן 4, הוא עבר עם המשפחה לווינה, בה למד בבית ספר יסודי לותרני, אחר כך בחטיבת ביניים וב"גימנסיה אקדמית"
שטיינר עבד כשנה בחברת טקסטיל ולמד משחק בתיאטרון הפרטי הנסיכותי זולקובסקי, שעל במתו הופיע לראשונה בשנת 1873. בשנים 1884-1877 היה לגזבר הראשי של תיאטר אן דר וין המנוהל על ידי אביו, ובהמשך על ידי אחיו, פרנץ.
בשנת 1882 התמנה למנהל תיאטרון רזידנץ בהנובר, שבו עבד גם כבמאי ראשי.
אחר כך עבר לדרזדן כדי להיות ראש משרד של אחיו, שבינתיים הפך למנהל "תיאטרון רזידנץ" בעיר זו, וכן עבד כבמאי ושחקן.
כעבור זמן קצר עבר לברלין וניהל בה את תיאטרון האופרטה "ולהאלה".
משם חזר לווינה והתמנה למנהל האמנותי של תיאטרון קארל (קארלתיאטר) בשכונת לאופולדשטאדט.
בשנת 1887 התחתן שטיינר עם זמרת במקהלת התיאטרון של אביו ורקדנית בשם מריה מיצי הולמן ובאותה שנה הקים סוכנות קונצרטים והצגות משלו והוצאה לאור.
בלידת בנו היחיד, מקס שטיינר הסנדק בטקס הטבילה היה המלחין ריכרד שטראוס.
גאבור שטיינר עצמו עזב מאוחר יותר את הקהילה היהודית והמיר את דתו לנצרות לותרנית, תוך הוספת השם כריסטיאן.
בשנת 1889 הוא הקים עיתון לתיאטרון בשם "נוייס תיאטרבלאט" שנסגר כעבור שנה בגלל חוסר כדאיות.
בשנת 1892 היה למנהל תיאטרון "הנס וורסט ביהנה" ב"רוטונדה הווינאית".
כדגם לתצוגה זו שימשה התערוכה האקסטרווגנטית "ונציה בלונדון" (Venice in London) של אימרה קירהאי באולם "אולימפיה" בלונדון, אותה ראה שטיינר עצמו מוקדם יותר באותה שנה.
שטיינר פתח באזור גם בית ראינוע שכשל מבחינה כלכלית, ועוד מזנון איטלקי עם אוטומטים.
הוא לא הסתפק באלה ובשנת 1897 ארגן בקייזר וויזה (במקום "מגדל מוראנו" של פארק ונציה) את ההקמת הגלגל הענר המפורסם של וינה, ,"וינר ריזנראד".לפי הזמנתו של שטיינר, נבנה הגלגל בגלאזגו, על ידי איש חיל הים הבריטי וולטר באסט כחיקוי של הגלגל של פריס שבתערוכה העולמית של שיקגו משנת 1893.
בצומת המאות ה-19 וה-20 היה גאבור שטיינר למפעיל העיקרי של הפראטר
ונחשב באותה תקופה בווינה לאב הרוחני של מופעי הרוויו המודרניים.
בפארק "וונציה בווינה" הוצגו בין השאר, לראשונה, יצירות מצליחות של מלחינים כמו אוסקר שטראוס, פרנץ להאר, יוזף הלמסברגר הבן, ו.
בשנת 1897 התמסר שטיינר לניהול תיאטרון "דאנצרס אורפאום" שהציג הצגות תיאטרון לצד מופעי "וארייטה".
בסופו של דבר, בשנת 1908 עקב העלות הגבוהה של השקעותיו והפקותיו, שביניהן הצגת האופרטה של – השלאגר של העונה", נקלע שטיינר לקשיים כספיים עצומים.
נאלץ לפשוט רגל ולהעביר את ניהול עסקיו לידי הוגו פירסט ואלפרד א.
בהמשך בשנים 1909–1912 הוא ניהל את התיאטרון ובית המלון רונאכר וחזר בשלב מסוים לניהול הפארק ונציה.
אולם שובנכנס לחובות ופשט רגל.
בשנת 1914 עצרו את הגלגל הענק ועם פריצת מלחמת העולם הראשונה הפראטר נהפך לבסיס צבאי.
הגלגל הופקע בשנת 1916 והועמד למכירה במכרז.
קנה אותו איש העסקים היהודי אדוארד שטיינר, שלא הייתה לו קרבה משפחתית לגאבור שטיינר.
שטיינר נמלט מווינה עוד ב-1913 ועזב את אשתו.
שנות שפל- מלחמת העולם הראשונה והתקופה שבין מלחמות העולם
אחרי 1913 התיישב שטיינר זמנית בלונדון, אחר כך נדד לשווייץ ולניו יורק.
ב-1921 חזר לווינה, שבה הוקמה בינתיים רפובליקה.
קיווה לשווא להתמנות מנהל התיאטרון ביוזפשטאדט וסופו של דבר התנחם בהקמת הוצאה לאור מוזיקלית.
אולם מצבו הפיננסי היה במהרה קשה מאוד והוא נאלץ להיעזר בסיוע קבוע של בנו, מקס, שעשה חיל בארצות הברית כמלחין לסרטים.
ב-7 בספטמבר 1938 בנסיבות סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, מאוים כיהודי, שטיינר בן ה-81, הצליח להינצל באמצעות הגירה לארצות הברית, לבית בנו בקליפורניה.
בהוליווד הוא נשא לאישה את מזכירת בנו, ארנה מונדליוס.
גאבור שטיינר נפטר בשנת 1944 בבוורלי הילס ונקבר בבית הקברות ווסטווד ביישוב.
עציטור לגיון הכבוד של צרפת
עיטור המסדר הקיסרי ע"ש פרנץ יוזף של אוסטרו-הונגריה
עיטור המסדר הרוסי אנה הקדושה
דרך גאבור שטיינר בפראטר הווינאי, נקרא לזכרו בשנת 1987
גאבור מרטון (בהונגרית: Márton Gábor; נולד ב-15 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
לאחר עונה אחת בצרפת חזר שוב לקבוצת נעוריו פץ' ובמדיה שיחק בעונת 1994/1995.
בקיץ 1995 הגיע מרטון לישראל וחתם בקבוצת הפועל כפר סבא מליגת העל, במדיה שיחק שנה וחצי וכבש חמישה שערים ב-38 הופעות בליגה.
בינואר 1997 חתם בקבוצת הפועל פתח תקווה, במדיה שיחק שנתיים וכבש חמישה שערים ב-56 משחקי ליגה.
בינואר 1999 חתם בקבוצת הפועל תל אביב, ואת שער הליגה היחיד שלו במועדון כבש בניצחון 2–0 בדרבי מול מכבי תל אביב.
בנוסף כבש מרטון שני שערים בגביע המדינה, בו זכה עם הפועל תל אביב לאחר ניצחון על בית"ר ירושלים במשחק הגמר.
בעונתו האחרונה בישראל שיחק מרטון בקבוצת עירוני ראשון לציון.
בקיץ 2000 חזר מרטון לקבוצת נעוריו פץ', ושיחק במדיה ארבע עונות נוספות.
בשנת 2004 עבר למועדון האוסטרי SV גיסינג, ולאחר עונה אחת חזר להונגריה וחתם בקבוצת בארץ'.
בשנת 2007 פרש מרטון ממשחק פעיל בגיל 38.
לזכותו של מרטון שער אחד ב-21 הופעות במדי נבחרת הונגריה.
לאחר הפרישה מונה מרטון למאמן קבוצת קוזארמישלני מהליגה השנייה בהונגריה, ולאחר מכן מונה למאמן קבוצת הנוער של פץ', וכן שימש לתקופה קצרה כמאמן הקבוצה הבוגרת של המועדון.
בשנת 2010 חזר לתפקיד מאמן קוזארמישלני למשך שנתיים וחצי.
בינואר 2013 חזר לתפקיד מאמן פץ' בליגה הבכירה, וביולי 2014 מונה למאמן קבוצת קאפושווארי ראקוצי מהליגה השנייה.
בשנת 2015 חזר לאמן את קבוצת פץ', לאחר שהורדה לליגה הרביעית עקב עבירות רישוי, ובנה את סגל הקבוצה מחדש.
בשנת 2018 סיים את תפקידו במועדון, ובשנת 2019 שימש כמאמן שיופוק מהליגה השנייה.
גאבלה היה מס לא פופולרי שהוטל על המלח בצרפת החל מאמצע המאה ה-14, וגבייתו נמשכה לאורך השנים, עם הפסקות ותוך שינויים, עד שנת 1946.
שם המס הגיע לצרפתית מאיטלקית, gabella, ומקורו בערבית: قَبَلَ "קבל" – "קיבל".
במאות ה-12–13 שאלה צרפת את רעיון הגאבלה ממדינת האפיפיור.
היא הונהגה זמנית ב-1246 על ידי לואי התשיעי, חודשה ב-1286 על ידי פיליפ הרביעי בצרפת התחילה הגאבלה כמס עקיף שנגבה עבור מוצרים חקלאיים ותעשייתיים, כמו סדינים, חיטה, תבלינים ויין.
עם זאת, החל מן המאה ה-14, באמצעות צו מ-20 במרץ 1343 הטיל פיליפ השישי את הגאבלה כמס קבוע לטובת המלך בכל הממלכה ואך ורק על המלח.
כך הפך המלח למונופול של המדינה.
מכיוון שהגאבלה פגעה בכל אזרחי צרפת (שהשתמשו במלח בבישול, בשימור המזון, בייצור גבינות ובגידול בעלי החיים) והיה כרוך בפערי ענק במחיר המלח בין אזורים שונים, היא הייתה מס שנוא במיוחד.
המס בוטל על ידי האספה הלאומית בעיצומה של המהפכה הצרפתית בשנת 1790. היא הונהגה מחדש בשנת 1806 על ידי נפוליאון.
בוטלה והונהגה שוב גם בימי הרפובליקה הצרפתית השנייה ובסופו של דבר בוטלה סופית בשנת 1945 עם שחרור צרפת מן הכיבוש הנאצי.
גאבור פלודי (במקור ואטרסדורף, בהונגרית: Faludi Gábor; דווצ'ר, 13 במאי 1846 – בודפשט, 4 במאי 1932) היה מנהל תיאטרון הונגרי-יהודי שהיה המייסד המשותף והמנהל הראשון של תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
נולד בשם גאבור ואלטרסדורף בעיירה טט (כ-4,000 תושבים בצפון-מערב הונגריה) בשנת 1846. על פי המרשם של הקהילה היהודית במקום הוריו היו ואלטרסדורף שאלאמון (שלמה) וקליין רוזאליה (סאלי) שנפטרה בגיל 47. עד 1878 הוא היה סוחר בעיירה דֶבֶצֶ'ר, שם נולדו ארבעת ילדיהם.
בשנת 1878 עברה המשפחה לבודפשט, והוא הקים שם את משרד הכרטיסים ההונגרי הראשון.
בשנת 1886 שינה את שם משפחתו לפלודי.
בשנת 1896 הקים את תיאטרון הקומדיה של בודפשט יחד עם הרוזן אישטוואן קגלביץ' והסופר פרנץ סצ'י.
הוא רכש כמות משמעותית ממניות התיאטרון ועמד בראש ענייני הכספים של העסק.
אחרי הפרידה של קגלביץ' וסצ'י מהתיאטרון, השתלט עליו פלודי וגם על ניהולו.
בשנת 1917 חכר תיאטרון נוסף, "תיאטרון העיר".
מיום הקמת תיאטרון הקומדיה בשנת 1896 הוא מילא תפקיד חשוב בחיי התיאטרון ההונגרי.
תחילה רכש התיאטרון את תשומת לב הקהל באמצעות סגנון המשחק החדשני שלו וקלילות היצירות שהועלו על ידו, ומשנת 1907 הפך לאחד התיאטראות החשובים ביותר בתחום הדרמה הבורגנית ההונגרית ולגורם קובע בחיי הספרות באותה עת.
תיאטרון הקומדיה הפך במהרה לסמל של לִיפּוֹטְוַוארוֹש (חלק מרובע 5 של בודפשט), מקום מגוריה של הבורגנות הגרמנית והיהודית החדשה שנטמעו במהירות בשכניהם ההונגרים.
גאבור פלודי היה בעלה של יוזפין לוי (Lővy Josefin), ואביהם של מנהל התיאטרון מיקלוש פלודי, והתאומים ינה פלודי ושאנדור פלודי.
בתו, הרמינה פלודי, הייתה אשתו של ינה ואז'וני, המפקח הראשי על מסילות ברזל וקווי הספנות של הונגריה משנת 1906, ומשנת 1914 מנכ"ל רכבות הונגריה (מ.א.ב).
ינה ואז'וני היה אחיו של השר וילמוש ואז'וני.
אדן בארדי: תיאטרון הקומדיה הישן (בודפשט, 1957)
שאנדור הוניאדי: 40 שנה לתיאטרון הקומדיה (בודפשט, 1936)
אנדור קלר: התא שמאל ארבע (רומן, עמ' 1960)
הוא היה החבר החמישי והסמוי בחברי הרביעייה המוסקבאית בה כולם היו יהודים ולפי סדר חשיבות וכוח היו: מתיאש ראקושי (מתתיהו רוזנפלד), ארנה גרה (ארנה זינגר), מיהאי פרקש (הרמן לוי), יוז'ף רוואי (יוז'ף לדרר), שניהלה את הונגריה בשנים 1956-1945.
פטר נולד במשפחה יהודית כבנם של פטר אייזנברגר, חייט ורוזה מצנר.
בתחילה הפך גם הוא לחייט, אך במהירה הצטרף לתנועת הפועלים בשנת 1922. בשנת 1931 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית הבלתי חוקית.
הוא השתתף בפעילות "הסיוע האדום" ((הסיוע האדום ההונגרי (Vörös Segély) הוקם בשנת 1923 ביוזמת הקומינטרן כחלק ההונגרי בסיוע האדום הבינלאומי למשפחות של קומוניסטים שנרצחו וקומוניסטים שנרדפו)) ולפעילותה האופוזיציונית של האיגוד המקצועי ההונגרי.
בשנת 1932 התקיים קונגרס של "הסיוע האדום" במוסקבה שאליו נשלח גאבור פטר באופן לא חוקי.
ככל הנראה, אז ושם נבחר לראש המשטרה הפוליטית הקומוניסטית ההונגרית, אז ושם גויס כנראה על ידי ה-ג.פ.או.
עובדה זו נתמכת בעובדת הטיפול הקפדני שאורגן עבור שובו להונגריה: הוא נסע בחזרה עם מסמכים שהוחלפו רבות ובמסלולים שהשתנו תכופות.
בשנת 1943 התמנה לחבר בהנהגת "מפלגת השלום".
בין יולי 1943 לספטמבר 1944 הייתה מפלגת השלום המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית של הונגריה ולקחה חלק פעיל בעבודת "החזית ההונגרית" ((החזית ההונגרית הייתה ברית אנטי-נאצית של מפלגות הונגריות, ארגונים דתיים וארגונים נוספים שהיו בלתי חוקיים במהלך הכיבוש הגרמני (19 במרץ 1944 - 4 באפריל 1945) ושפעלו למעשה עד דצמבר 1944).
ליד ההגה של ה-PRO, ה- ÁVO ואחר כך ה-ÁVH
בינואר 1945 מונה פטר לראש המחלקת הפוליטית לאכיפת החוק של משטרת בודפשט.
לאחר מכן התקדם במהירות, והפך לראש ה- ÁVO שהפכה ל- ÁVH.
תחת הנהגתו ביצע הארגון שורה של פשעים חמורים נגד האנושות.
משימתו הראשונה הייתה, לפי הוראת מתיאש ראקושי לעצור את הפוליטיקאי הקומוניסטי פאל דמן, שסיפק לראקושי בעבר מסמכים בלתי חוקיים ומקום מקלט, מכיוון שהפלג הקומוניסטי של דמני הצליחה יותר מהמפלגה הקומוניסטית ההונגרית ולא הכירה במנהיגותו של ראקושי.
ביום הוצאתו להורג של לאסלו רייק הופיע תקנה 9600/1949 ברשומות הרשמיות של ממשלת הונגריה עם רשימת הקצינים המעוטרים של ÁVÓ, לפיה "הגנרל שלושה כוכבים גאבור פטר קיבל את הצלב המרכזי של מסדר הרפובליקה ההונגרית."
לפני מעצרו, משפטו, המשך חייו
בשנת 1952 הודח פטר מתפקידו וגורש מהמפלגה.
ב־3 בינואר 1953 בערב נעצר בווילה של מתיאש ראקושי (לטענת ההיסטוריון טיבור זינר פטר סיפר לו מאוחר יותר שהוא נאזק בידיו מאחור, ואז מיהאי פרקש זינק מאחורי וילון החלון וצעק: "המשחק נגמר!").
פטר הועבר למקום בלתי ידוע ואחר כך לכלא ברחוב קונטי.
עד 25 במאי 1953 הוחזק באזיקים, שהורדו רק בביקורו האישי של סגן השגריר הסובייטי בבודפשט בזמנו.
במהלך מעצרו ביקר אותו גם ארנה גרה בכלא רחוב קונטי.
אשתו של פטר, יולאן שימון, שהייתה מזכירתו של ראקושי, נאסרה אף היא.
הסיבה האמיתית למעצרו של גאבור פטר תוארכה לתקופת מאסרו המינהלתי של לאסלו רייק.
פטר כראש ההגנה הממלכתי, וסגנו אלוף־משנה ארנה סיץ', כתבו מכתב בנוכחות היועץ הסובייטי בשם גנרל בלקין לוויקטור סמיונוביץ' אבקומוב, ראש המשרד לביטחון המדינה הסובייטי, והזהירו אותו שראקושי מתכנן פרובוקציה.
משפטם של גאבור פטר ושותפיו נבנה בסגנון המשפטים שהחלו בסתיו 1952 בכל הגוש המזרחי: משפט אנטי־ציוני, אנטישמי שתוכנן והוכן בעקבות פרשת לנינגרד, משפטי הרופאים המקרה הצ'כוסלובקי של רודולף סלנסקי ומקרה שרת החוץ של רומניה אנה פאוקר.
במקביל, קרנם של רבים מהמנהיגים הקומוניסטים היהודיים הרבים האחרים ירד.
ביניהם זולטאן ואש (ויינברגר), אישטוואן סירמאי ואישטוואן קובאץ' וכן של הרופא הראשי של בית החולים היהודי בבודפשט דר' לאסלו בנדק, שהיה אמור להיות חלק מתביעה של גאבור פטר ומקורביו.
כמה חודשים לאחר מכן, נעצרו גם מנהיגים רבים של הקהילה היהודית בהונגריה באשמת רצח ראול ולנברג ובאשמת שיתוף פעולה עם הגסטפו במלחמה.
, נשיא הקהילה היהודית, מיקשה דומונקוש (פליישמן) מזכ"ל הקהילה, וד"ר אנדראש יוז'ף מורה לדת היהודית.
עם זאת, ההאשמות השתנו במהרה כתוצאה מהאירועים בברית המועצות.
עם מעצרו של לברנטי בריה וששת מקורביו ביוני 1953 והוצאתם להורג בדצמבר, הייתה לראקושי הזדמנות להעביר את האחריות של מעשי העוולות הבלתי חוקיות של המשטרה הפוליטית באופן בלעדי על ראשו של גאבור פטר וכמה בכירי הביטחון של המדינה.
פטר נידון למאסר עולם על ידי בית המשפט העליון הצבאי בשנת 1954, אך המועצה הצבאית של בית המשפט העליון קצבה אותו לארבע שנים בלבד בשנת 1957 ופטר שוחרר בינואר 1959 בחנינה אישית.
הוא עבד כספרן עד פרישתו לגמלאות.
הלחימה נגד קליקת טיטו היא חובה בינלאומית של המפלגות הקומוניסטיות
מיהאי פרקש: הצבא היוגוסלבי תחת שליטת האימפריאליסטים האנגלו-אמריקאים
גאבור פטר: הגסטפו של טיטו-ראנקוביץ' ; אה.
ביוגרפיה של 6000 הונגרים שבחיים.
לקסיקון לתולדות תנועת הפועלים ההונגרית Munkásmozgalomtörténeti lexikon.
הלקסיקון החדש של רוואי Révai Új Lexikona.
גאבור סגה (בהונגרית: Szegő Gábor, קונהדייש, 20 בינואר 1895 – פאלו אלטו, 7 באוגוסט 1985) היה מתמטיקאי יהודי-הונגרי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטה.
סגה נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף סגה והרמינה נוימן.
את לימודיו בבית הספר היסודי סיים בעיר הולדתו.
לאחר מכן סיים את "בית הספר התיכון המלכותי ההונגרי" בעיר סולנוק עם תוצאות מצוינות.
בשנת 1912 זכה בתחרות הלימודים של "החברה למתמטיקה ולפיזיקה".
הוא היה גם הפותרים הקבועים של המגזין "גיליונות מתמטיקה ופיזיקה בתיכון".
באותה שנה סיים את לימודיו בתיכון ונרשם לאוניברסיטת פאזמני פטר, שם למד מתמטיקה ופיזיקה.
מוריו באוניברסיטה היו מיהאי באואר, לוראנד אטווש, ליפוט פייר ומנו בקה.
הוא היה חבר גם ב"בית הספר פייר" (של ליפוט פייר) המפורסם בעל המוניטין הבינלאומי (חבריה היו בין היתר: פאל צ'ילאג, ינה אגווארי, פאול ארדש (אנגלנדר), מיכאל פקטה (שוורץ), לאסלו קלמאר (קראוס), פרנץ לוקאץ', ג'ורג' פוליה (פולאק) מרסל ריס, אוטו סאס (שלזינגר) שמעון סידון, פאל טוראן (רוזנפלד) וגאבור סגה).
בקיץ 1913 הוא היה סטודנט באוניברסיטת ברלין ובקיץ 1914 באוניברסיטת גטינגן.
הוא נלחם במלחמת העולם הראשונה (1915 עד 1918).
בשנת 1918 השיג את הדוקטורט בווינה כחייל.
בשנת 1919 התחתן עם ארז'בט אנה נמני, כימאית, ממנה נולדו לו שני ילדים: פטר (1925) ורוניקה (1929).
בשנתיים לאחר מכן הוא היה מרצה, באוניברסיטה הטכנולוגית של בודפשט, עוזר לפרופסור קירשאק.
בשנת 1921 התמנה למרצה בכיר באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ובשנת 1926 התמנה לפרופסור בקניגסברג.
בינתיים, בשנת 1924 קיבל את הפרס על שם דיולה קניג.
בשנה שלאחר מכן התפרסמה עבודתו בשני כרכים, שנכתבה יחד עם חברו ועמיתו, ג'ורגי פוליה: "בעיות ומשפטים מתחום האנליזה".
לאחר שהיטלר עלה לשלטון הוא נאלץ לעזוב את גרמניה בשנת 1934 בגלל מוצאו היהודי.
בעזרתם של ג'יי.די טמרקין וג'ורג' פוליה קיבל משרה ללא שכר באוניברסיטת סנט לואיס בוושינגטון הבירה.
לפיכך, יכול היה להתפרנס רק מכספי מתרומות וקרנות ציבוריות.
סגה קיבל מחלקה בסטנפורד בשנת 1938, שם עבד עד 1953. הוא פרש לגמלאות בשנת 1960. לאחר מכן רק ביקר והשתתף בכנסים מתמטיים שונים.
בשנת 1969 העביר הרצאה בבודפשט על עבודתו של מורו לשעבר, ליפוט פייר.
סגה פרסם 141 מאמרים מדעיים ו-7 ספרים.
עם עבודתו על הפולינומים האורטוגונאליים הניח את היסודות לתורת הפונקציות הקונסטרוקטיבית.
תחרות המתמטיקה גאבור סגה הוקמה לזכרו, מאורגנת על ידי בית ספרו לשעבר, בית הספר התיכון פרנץ ורשגי של ימינו.
פסלו הוצב בכפר הולדתו באוגוסט 1995, שיצירתו של לאיוש דיורפי.
החל מה -1 בספטמבר 2013, אחד מבתי הספר היסודיים העתיקים ביותר בסולנוק נושא את שמו (שמו הרשמי של המוסד: בית הספר היסודי גאבור סגה).
גאבור סְטֶהְלוֹ (בהונגרית: Sztehlo Gábor, נולד בשם Sztehlo Gábor Győző Jenő Béla; בודפשט, 25 בספטמבר 1909 – אינטרלאקן, שווייץ, 28 במאי 1974) היה כומר לותרני הונגרי שהציל אלפיים איש בשואה, חסיד אומות העולם והיה החולם והיוצר של גאודיופוליס – עיר השמחה.
סטהלו היה בנם של ד"ר טמאש לאסלו אלדאר סנצי, עורך דין, שופט, לותרני ושל מרתה, מריה, יוזפה האגנמאכר קלוויניסטית.
הוא נולד בבודפשט, ברחוב אורלאי 10 ובהסכמה בין הוריו דתו הפכה לותרנית כשל אביו.
הוא סיים את הגימנסיה הלותרנית בשופרון, ולאחר שסיים שם גם את לימודי התאולוגיה הלותרנית בשנת 1931, קיבל מלגת השתלמות בפינלנד.
הוא הוסמך ככומר בשנת 1932 ושירת בקהילת הטוון בין השנים 1933–1935. תוך שנה בנה כנסייה עם "הגבאי" שלו (פרסביטר), אדן לגאני.
על פי המודל של פינלנד הקים את ארגון בתי הספר העממיים, שנוסד בשנת 1938. באותה השנה שינה את שם משפחתו לסטהלו.
ממארס 1944 החל, בשליחות הבישוף שאנדור ראפאי, בהצלה מאורגנת של ילדים יהודים תחת הכיבוש הגרמני של הונגריה.
הבית הראשון נפתח ב-5 באוקטובר 1944 בווילה ברחוב ברץ 16, ברובע 1, שהעמיד לרשותו דודו של גאבור סטהלו, אוטו האגנמאכר.
עד חג המולד 1944 הוא ארגן העברה, טיפול והזנת ילדים ב-32 בתים בתמיכת הצלב האדום השווייצרי לרבות בווילה המשפחתית של מנהל הרכבת אקוש ניי.
על מעשיו אלה הוא זכה בתואר חסיד אומות העולם בשנת 1972. אחד מאלף הילדים שניצלו היה ג'ורג' אולה היהודי-הונגרי שהפך מדען ולימים זכה בפרס נובל לכימיה.
בנוסף לילדים גם 400 עובדי הבתים זכו למחסה ולהגנה.
בהצלת הילדים סייעו בידו גם האחיות/נזירות של בית האמהות פבה (Fébé Anyaház).
באביב 1945 הוא ארגן את "בית הילדים פּאקס" באזור שהציעו לו מטעם חברת מנפרד וייס.
לאחר הלאמת בית הילדים בשנת 1950 היה עוזר הכומר של העדה בפרברי בודפשט.
בשנת 1956 עברה משפחתו לשווייץ, אך הוא לא הלך איתם מכיוון שרצה להמשיך בעבודתו הרוחנית.
בביקורו בשווייץ בשנת 1961 לקה בהתקף לב לכן בייעוץ רפואי נשאר בשווייץ והמשיך שם בפעילותו הרוחנית.
תוקף דרכונו פג, הוא לא יכול היה לחזור להונגריה אפילו כמבקר.
כדי לזכות באזרחות שווייצית היה עליו להמתין עשר שנים.
הוא ייחל לסיום עשר השנים כדי לחזור סוף סוף להונגריה.
הודשיים הפרידו אותו מהגשמת חלומו.
אפרו שהוחזר להונגריה נטמן בבית העלמין פרקשרטי .
בשנת 1946 הוקם מחדש תא של הבונים החופשיים בהונגריה וסטהלו הצטרף.
בשנת 1949 נבחר לסגן המפקח השני.
ב-9 ביוני 1949 נשא הרצאה באכסניה שכותרתה הייתה "רעיונות הבשורה וההתקדמות החברתית".
בשנת 1950 פעילות הבונים החופשיים נאסרה בהונגריה.
לאחר 1962 הוא הצטרף מחדש לבונים החופשיים בשווייץ וביקר בחוגי הבונים החופשיים באינטרלאקן.
מדי פעם השתתף בכינוסי הבונים החופשיים בלוצרן, ובסנט גאלן.
בספטמבר 1945, חמישה חודשים לפני הכרזת הרפובליקה של הונגריה, הקימו כמעט שמונה מאות ילדי פליטים את רפובליקת הילדים גאודיופוליס שפירושה עיר השמחה.
הילדים ארגנו חגיגות, הקימו ספרייה ומקהלה.
גאודיופוליס לא נתמכה לא על ידי המדינה ההונגרית ולא הכנסייה.
הם קיבלו עזרה רק מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום ומאז זו תעלומה כיצד המוסד הוחזק בחיים עד שנת 1950, אז סגר אותו המשטר של מתיאש ראקושי.
גאבור סטהלו – ארנו אורבן: "ישו הוא המלך שלנו!" ; 1937 (ספריית בל)
גאבור סטהלו – ארנו אורבן: "אני שייך לאלוהים!" "לימוד הכנסייה בשאלות ותשובות"; 1937 ("ספריית בל")
אווה בוזוי; מחלקת העיתונות של הכנסייה הלותרנית ההונגרית, 1984
אווה בוזוי; מחלקת העיתונות של הכנסייה הלותרנית ההונגרית, 1986
"בידי אלוהים"; בעקבות יומן המחבר.
קורן אמיל; גאבור סטהלו קרן תמיכה בילדים ונוער, 1994
"אלוהים איתנו!", "הטפותיו של הכומר הלותרני גאבור סטהלו (1909–1974) בשווייץ, מאוירות ברישומיו 1972–1974"; מהפכה, בהוראת העיתונות.
מיקלוס מדוקסאי, הקדמה פטר גאנץ; קרן גאבור סטהלו תמיכה לילדים ונוער, 2005
גאבור הלאס (בהונגרית: Halász Gábor; בודפשט, 4 ביולי 1901 – באלף, מרץ 1945) היה סופר, מבקר יהודי-הונגרי, היסטוריון הספרות שנספה בשואה.
אביו של גאבור הלאס היה פקיד בעיריית אובודה (רובע 3 של בודפשט), ככל הנראה לא היה יהודי.
אמו באה ממשפחה יהודית כפרית.
הוריו התחתנו רק כאשר גאבור היה בן שבע.
לאחר שהלאס סיים את לימודיו בתיכון, למד היסטוריה הונגרית ופילוסופיה באוניברסיטת פאזמאני פטר (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וסיים בשנת 1925. בין השנים 1925–1926 שהה בפריז ובאיטליה במלגה ממשלתית.
בשנת 1927 הפך לממתמחה ללא שכר ולאחר מכן קיבל מישרת ספרן בספרייה הלאומית על שם סצ'ני.
משנת 1932 הוא היה המבקר הספרותי המוביל של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט ובשנת 1933 היה אחד החברים המייסדים של "החברה הספרותית-מדעית ההונגרית".
משנת 1941 היה עובד קבוע של העיתון "הכוכב ההונגרי" (Magyar Csillag).
בשנת 1938 התחילה חקיקה אנטי יהודית נרחבת בהונגריה, בנוסף לנומרוס קלאוזוס, במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
הלאסנלקח לשירות העבודה ביולי 1943 (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי במיוחד בחזית המזרחית באוקראינה), אך באותה תקופה עדיין הצליח להשיג פטור.
כעבור שנה נלקח שוב לשירות העבודה, משם לא שב: יחד עם ג'ורגי שארקוזי ואנטאל סרב הוא נשלח למחנה עבודת הכפייה באלף במערב הונגריה על הגבול עם אוסטריה.
הוא מת בנסיבות לא ברורות כמו שני חבריו האחרים, כנראה עקב רעב, מחלה, מחסור תמידי או הוצא להורג.
מחקריו, מאמריו וביקורותיו הופיעו בניוגט ובכתבי עת אחרים כמו "הזריחה" (Napkelet).
הלאס היה אחד ממחברי המסות (חיבור עיוני) העיקריות בהונגריה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם (1918–1938); עבודותיו מאופיינות בידע רב, בדאגה ובגישה הומניסטית, ובעיקר בכבוד לאינטלקט.
בשם חוקי התבונה, הוא התעמת יותר ויותר עם הזרמים האינטלקטואליים והפוליטיים הבלתי רציונליים של העידן.
כך הוא הגיע למימוש הריאליזם באסתטיקה שלו ובהתנהגותו הפוליטית, כשהוא מוותר על שמרנות האצולה הראשונית שלו.
הליברליזם הדמוקרטי של המאה ה-19 הפך לאידיאל שלו.
במחצית הראשונה של שנות ה-40 של המאה ה-20 נקט עמדה נחרצת נגד כל צורות הדיקטטורה הפשיסטית.
בליווי מחקרים משמעותיים פרסם את יומנו של ז'יגמונד יוסט, ערך את כל יצירותיו של אימרה מדאצ' וערך את האנתולוגיה בשם "בית המטמון של הספרות האנגלית".
+עץ המשפחה של גאבור הלאסגאבור הלאס
בעל בית מרזח, קצבסבתא מצד אבא:
בודפשט, 21 באוקטובר 1934סבא מצד אמא:
Gábor; 10 ביולי 1966) הוא סופר יהודי-הונגרי, העורך הראשי של שבת (כתב עת).
סאנטו נולד בבודפשט, סיים את לימודיו ב-1990 בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אטווש לוראנד ולמד גם אסתטיקה ויהדות בפקולטה למדעי הרוח.
סאנטו החל את הקריירה הספרותית שלו בשירים ובפרוזה קצרה.
כתביו תורגמו לשפות רבות, הרומן "מוסר" תורגם לגרמנית בשם "בסבך האשמה" (In verstrickt Schuld, 1999), סיפוריו הקצרים לרוסית (Обратный билет, 2008) הרומן של חתולי קפקא לטורקית (Kafka'nın Kedileri, 2018) ולצ'כית (Kafkovy Kočky, 2020) הופיעו.
מאז 1991, הוא העורך הראשי של המגזין היהודי הפוליטי והתרבותי "שבת".
יחד עם אחרים ארגן כנסים בנושא "צורות הקיום של הספרות היהודית-הונגרית", "התפוצות (ו)האמנות", "גורלות יהודיים בסרטים הונגרים", "גורלות יהודיים על הבמה ההונגרית" ו"אנטישמיות חדשה".
ההרצאות של רוב הכנסים פורסמו גם כספרים.
בשנת 1995 זכה בפרס מטעם ה"קרן לאיוש הגדול לספרות ואמנויות", ובסתיו 2003 התארח בתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה.
בשנות האלפיים תרגם משוררים יהודים אמריקאים וכותבי יידיש להונגרית ולימד ספרות יהודית מודרנית ברמה אוניברסיטאית ולא אוניברסיטאית.
מסיפורו של "שיבה הביתה" נולד תסריט וממנו יצר במאי הקולנוע פרנץ טרק סרט באורך מלא בשם "1945" בהפקת "סרטי קטפולט".
בפסטיבל הסרטים בירושלים זכה הסרט בפרס אבנר שלו נשיא יש ושם בפסטיבל הסרטים והספרות Vlissingen 2017 באוסטריה וכן זכה בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2018 בפסטיבל Traverse City בארצות הברית.
הסרט קיבל בסך הכל 20 פרסי פסטיבלים בינלאומיים והוא מופץ ב-40 מדינות.
במקביל להקרנת הבכורה של הסרט בהונגריה, פורסם כרך הסיפורים הקצרים של גאבור ט.
סאנטו בשם "1945 וסיפורים אחרים" שתורגם לאנגלית, לגרמנית, לספרדית, לצרפתית, לרוסית, להולנדית, לסלובקית ולסלובנית.
הכרך ייצא לאור גם באיטליה ובסין.
ספריו שפורסמו גם מחוץ להונגריה
1988: מלגת החוג לספרות בקרן לאמנות
2003: מלגה לתוכנית הכתיבה הבינלאומית של איווה
2015: פרס הספרות של הוויז (עבור סיפורו שכותרתה הלילה הארוך ביותר)
2016: פרס לאיוש קשאק של רובע 13. פרס לספרות (על סיפורו "המרומה")
גאבור שיין, (במקור, בטרם אומץ, גולדברגר, בהונגרית: Schön Gábor; בודפשט, 17 בספטמבר 1896 – בודפשט, 18 בדצמבר 1919) היה סטודנט למשפטים יהודי-הונגרי, עובד מפלגת הקומוניסטים בהונגריה, כפוף לאוטו קורווין ברפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919 וראש החוקרים הפוליטיים בבודפשט.
גאבור שיין נולד במשפחה יהודית.
הוא אומץ על ידי ירמיהו שיין, אמו הייתה שרולטה אנגל.
במלחמת העולם הראשונה הוא שירת בחזית במשך שנתיים ולאחר מכן למד משפטים.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית הצטרף למפלגת הקומוניסטים בהונגריה והפך לאחד מנערי-לנין.
הבוס המיידי שלו היה אוטו קורווין, קומיסר העם (שר בממשלה) שמינה אותו לראש החוקרים הפוליטיים בבודפשט.
שמו של שיין קשור להתנקשות בחייו של הסמל מיקלוש דובשה בן ה-19, שיין הורה ליוז'ף צ'רני להרוג אותו.
לאחר נפילת הדיקטטורה הפרולטרית, נפל שיין לידי המשטרה.
משפטו הפלילי החל בנובמבר 1919, שם דנו בעניינו יחד עם כמה מעמיתיו, בראש התביעה עמד אלברט וארי התובע הכללי הראשי של הונגריה.
שיין ו-13 נוספים מחבריו (כולל יוז'ף צ'רני, מפקד נערי-לנין) נידונו למוות בתלייה.
אביו המאמץ של שיין ביקש מבית המשפט לשלול ממנו את שם משפחתו.
בית המשפט נענה לבקשה ושינה את שמו של שיין לשם משפחתו המקורי גולדברגר.
עונש המוות בוצע ב-18 בדצמבר 1919, בכלא בשדרות מרגיט 85.
פבלו מרטין פאאס גאבירה (בספרדית: Pablo Martín Páez Gavira; נולד ב-5 באוגוסט 2004 בלוס פלאסיוס אי וייפרנקה שבספרד), הידוע בקיצור כגאבי (Gavi), הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ברצלונה מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
גאבי נולד בלוס פלאסיוס אי וייפרנקה ליד סביליה שבספרד, והחל לשחק כדורגל באקדמיה של ריאל בטיס.
לאחר שהבקיע 96 שערים בקבוצת הנוער של ריאל בטיס, משך גאבי את תשומת הלב של מועדונים כמו ויאריאל, ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד.
בשנת 2015, בגיל 11, חתם במחלקת הנוער של ברצלונה.
ב-7 בספטמבר 2020 חתם על חוזהו המקצועני הראשון במועדון, והועלה מקבוצת המועדון עד גיל 16 לקבוצת המועדון עד גיל 19.
לאחר שערך שתי הופעות במדי ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה, ששיחקה בליגה הספרדית השלישית, הועלה גבי לסגל הקבוצה הראשונה של המועדון על-ידי המאמן רונאלד קומאן למשחקי קדם העונה.
בעקבות הופעות טובות שלו במשחקים נגד ז'ימנסטיק טרגונה ונגד ז'ירונה, הוא הועדף בקבוצה הבוגרת על-ידי קומאן על פני ריקי פוץ'.
ב-18 בדצמבר 2021 כבש את שער הבכורה בקבוצה הבוגרת בניצחון 3–2 על אלצ'ה ובכך בגיל 17 ו-135 ימים הפך לשחקן השלישי הצעיר בתולדות ברצלונה שכובש שער בקבוצה הבוגרת.
ב־14 בספטמבר 2022 האריך את חוזהו בברצלונה עד 2026, עם סעיף שחרור של מיליארד אירו.
ב-15 בינואר 2023 בגמר הסופר קאפ הספרדי ברצלונה ניצחה 3–1 את ריאל מדריד כאשר גאבי הבקיע את השער הראשון ובישל את השניים האחרים.
הוא גר בבית שנקנה בעיירה ליד סיוטאט אספורטיבה ז'ואן גאמפר עם אביו.
ב-20 באוקטובר 2024 לאחר היעדרות של כמעט שנה מהמגרשים חזר גאבי ועלה בדקה ה-83 לקול תשואות מהקהל ומהשחקנים בניצחון 5-1 של ברצלונה מול סביליה.
גאבי שיחק בנבחרות ספרד עד גיל 15, עד גיל 16 ועד גיל 17.
ב-30 בספטמבר 2021 זומן במפתיע לסגל על ידי מאמן הנבחרת לואיס אנריקה לקראת משחקי הגמר של ליגת האומות 2020/2021. ב-6 באוקטובר, בניצחון 2–1 על בחצי הגמר, פתח גאבי בהרכב בגיל 17 ו-62 ימים בלבד, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות נבחרת ספרד.
גם בגמר בהפסד 2–1 מול היה גאבי בהרכב הפותח והוחלף בדקה ה-75. ב-5 ביוני 2022 כבש את שער הבכורה בהופעתו השמינית בנבחרת ספרד, בתיקו 2–2 במשחק החוץ מול במסגרת ליגת האומות.
עם שער זה, בגיל 17 ו־304 יום, הפך גאבי לכובש הצעיר ביותר בתולדות נבחרת ספרד, כשהוא שובר את שיאו של חברו לקבוצה אנסו פאטי (17 ו-311 יום).
גאבי נכלל בסגל לטורניר מונדיאל 2022. הוא פתח בהרכב במשחקה הראשון של ספרד במונדיאל, בניצחון 7–0 על , כבש שער ואף נבחר למצטיין המשחק.
במשחק זה הוא הפך לשחקן הצעיר ביותר שמייצג את נבחרת ספרד במונדיאל.
ב-19 בנובמבר 2023 קרע גאבי את הרצועה הצולבת בברכו ופגע במיניסקוס במהלך משחק נבחרת ספרד נגד נבחרת גאורגיה במוקדמות היורו ונעדר לשאר העונה.
גאבי קיבל שבחים רבים ב-2021 כשחקן צעיר ומבטיח מאוד, ואף הושווה לקשרי ברצלונה לשעבר, צ'אבי הרננדס ואנדרס אינייסטה, בשל תכונותיו יוצאות הדופן כגון יכולת כדרור גבוהה, סריקת השטח, אינטליגנציה, ראיית משחק, מסירות, נגיעה ראשונה בכדור והשליטה בו, שינוי קצב ויכולת פנייה מהירה על מנת לצאת מאזורים צפופים וליצור התקפות מעבר.
בעקבות הופעתו המרשימה בניצחון של נבחרת ספרד על נבחרת איטליה בחצי גמר ליגת האומות ב-2021, המגן האיטלקי אמרסון פאלמיירי תיאר את גבי כשחקן "בעל פוטנציאל עצום".
גאבור פטרדי (בהונגרית: Peterdi Gábor; 17 בספטמבר 1915 – 13 באוגוסט 2001) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי-אמריקאי.
גאבור פטרדי נולד במשפחה יהודית בפשטאויהיי, יישוב שהפך לחלק מרובע 15 של בודפשט.
מוריו הראשונים שלו היו דיולה רודנאי, נאנדור קטונה ורז'ה באלינט.
בקיץ 1929, הוא כבר עבד במושבת האמנים של קצ'קמט, ובמשך תקופה קצרה למד בסטודיו של אישטוואן סניי.
מנהל מוזיאון ארנסט הזמין אותו בגיל 15 (!!!) לתערוכת יחיד.
לאחר מכן המשיך ללמוד באקדמיה דה בלה ארטי (Accademia de Belle Arti) ברומא במלגה, וקיבל את Prix de Rome עבור ציוריו.
בשנת 1932 עבר לפריז, שם, בהמלצתם של ויירה דה סילבה (Viera da Silva) וארפאד סנש, התקבל לאולפן של ס.וו.
הוא השתלב בחיי החברה בפריז, והכיר שם את שאגאל, מירו, אלכסנדר קלדר, ג'קומטי ומקס ארנסט.
בתחילה, צייר ציורים פוסט-אימפרסיוניסטים ואקספרסיוניסטים, ובשנת 1938 הציג בתערוכת יחיד בגלריה של ז'אן בושה עם יצירות מופשטות.
ציורי הקיר שלו עם ז'אן לורסאט (Jean Lurçat) במשותף זכו בפרס בתערוכה העולמית של פריז (1937).
פטרדי היגר לארצות הברית ב-1939. הוא לחם בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, הפלישה לנורמנדי, והמראה הנורא של מחנות הריכוז שימשו נושא במשך זמן רב ברישומיו ובתחריטיו.
הוא לימד הכנת הדפסים מ-1948 עד 1952 בבית הספר לאמנות במוזיאון ברוקלין בניו יורק, מ-1952 עד 1960 לימד בהאנטר קולג', ומ-1960 עד 1987 היה פרופסור באוניברסיטת ייל.
ספרו "יצירת הדפס: שיטות ישנות וחדשות" (Printmaking: methodes old and new) משמש כספר לימוד לאמנות.
היו לו כמאתיים תערוכות יחיד בארצות הברית.
ציורי השמן שלו, צבעי המים, השחור-לבן והצבע שלו, תחריטים בקנה מידה גדול, נעים בין ריאליזם למופשט, ומייצגים את המבט על הנוף הכפרי, על הטבע.
פטרדי הלך לעולמו ברווייטון, קונטיקט ב-2001.
הדפסה: שיטות ישנות וחדשות (ניו יורק, 1959, ) Printmaking: methodes old and new
השור השחור, 1939 (אלבום גרפי) The Black Bull
אדמה ומים, 1954 (אלבום גרפי) Earth and Water
בראשית, 1967 (אלבום גרפי) Genesis
1930 - מוזיאון ארנסט, בודפשט
1934 - מוזיאון ארנסט, בודפשט
1964 - גלריית קורקורן לאמנות, וושינגטון
באופן קבוע משנת 1970 ועד היום -Jane Haslem Gallery, וושינגטון
1989 - חמישים וחמש שנות הדפס, גלריית הייסטנד של אוניברסיטת מיאמי
גאבור קַארֶלִי (במקור קראוס; בהונגרית: Carelli Gábor; בודפשט, 10 במרץ 1915 – ניו יורק, 22 בינואר 1999) היה זמר אופרה יהודי אמריקאי הונגרי (טנור לירי).
הוא החל את הקריירה שלו בשם גאבור קראוס, ואימץ את השם קארלי ב-1 ביוני 1938. בשנת 1939 ערך את הופעת הבכורה שלו בשם משפחתו החדש בהופעה האופרה לה בוהם בבית האופרה של פירנצה.
גאבור קראוס נולד במשפחה יהודית.
בהדרכת אביו עורך הדין ד"ר בלה קראוס גם הוא היה מיועד ללמוד משפטים, אך הוריו לא נרתעו גם מהקריירה המוזיקלית שלו, כי אמו שרה במקהלתו של ד"ר אמיל ליכטנברג, אך ניגנה היטב גם בכינור.
הוא קיבל את ברכת אביו על סמך מבחני שירה שערך בווינה.
בין 1924 לבין 1932 הוא היה תלמיד בבית הספר התיכון ברחוב מרקו, שהעניק מוזיקאים רבים לעולם.
הוא שר בקביעות שירים נפוליטניים בפסטיבלים כיתתיים.
משנת 1932, בעצת ד"ר ליכטנברג, למד לשיר אצל זמר האופרה פרנץ סקייהידי (Ferenc Székelyhidy).
הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט במשך כמה חודשים (ספטמבר 1934 עד פברואר 1935).
ההופעה הפומבית הראשונה שלו (אחרי קונצרט חזרות בברנו) הייתה בקונצרט מוצרט של המנצח יאנוש פרנצ'יק, עדיין בשם גאבור קראוס, שנערך בקזינו ליפוטווארוש (חלק מרובע 5 של בודפשט) ב-23 בנובמבר 1935, כששר את אחת מאריות-טמינו בחליל הקסם.
האמן שגילה אותו היה זמר האופרה בעל השם העולמי בנימינו ג'ילי.
הוא נסע לאמריקה בשל איום מלחמת העולם השנייה.
בשנים הראשונות שר בלהקות קטנות בערים שונות.
לאחר הופעה מוצלחת בעיר דאלאס, התפקיד הגדול הראשון הגיע בפלסטף, בניצוחו של ארתורו טוסקניני, עם התזמורת הסימפונית של רשת השידור NBC.
בשנת 1950 חתם חוזה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, שם נחשב לטנור המועסק ביותר במשך תקופה ארוכה.
קארלי לימד בבית הספר למוזיקה במנהטן במשך עשרות שנים.
הוא לא יכול היה להגיע לארץ הולדתו בשנות ה-50, אבל מ-1960 הוא שוב היה בבודפשט.
לפני שנים, הייתה לו סדרת תוכניות ברדיו ההונגרי שעורר עניין רב בנושא "ההיסטוריה של האופרה".
ז'וז'ה שרלוש; ב"הוצאת מוזיקה", 1979
גאבור טולנאי (בהונגרית: Tolnai Gábor; קונסנטמיקלוש, 29 בדצמבר 1910 – בודפשט, 17 בפברואר 1990) היה היסטוריון ספרותי, מסאי, יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא סיים את לימודיו ב-1933 כמורה כאמור, וכדוקטור במדעי הרוח.
הוא היה אחד מהחברים המייסדים של המכללה לאמנות נוער סגד.
בין השנים 1934–1943 היה מתמחה בספרייה הלאומית על שם סצ'ני ולאחר מכן, ככל הנראה, גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בין השנים 1945–1947 עמד בראש לשכת נשיא המוזיאון הלאומי של הונגריה.
ב-1946 קיבל הסמכה כפרופסור חבר באוניברסיטת פטר פאזמאני בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) בתחום חיי הספרות ההונגרית בטרנסילבניה בפקולטה למדעי הרוח.
ב-1948 הפך לחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים, וב-1962 לחבר מלא מן המניין.
בשנים 1948–1949 עמד בראש המחלקה לאוניברסיטאות ולמדע במשרד הדתות והחינוך הציבורי.
בשנים 1949–1950 היה שגריר הונגריה ברומא ובשנים 1953–1980 היה ראש המחלקה לתולדות הספרות ההונגרית הישנה באוניברסיטת אטווש לורנד כפרופסור מן המניין.
הוא ערך את סדרת הספרים ששמה "מאות של הונגריה", "זיכרונות פרוזה הונגריים עתיקים", "מלומדים הונגרים מהעבר" בשנים 1953–1959 ערך את כתב העת להיסטוריה של הספרות "פרסומים בתולדות הספרות", ובשנים 1957–1962 ערך את כתב העת "בן זמנינו".
משנת 1965 ערך את כתב העת לתולדות הספרות בלועזית של האקדמיה ההונגרית למדעים, Acta Litteraria Academiae Scientiarum Hungaricae.
בשנים 1952–1973 כיהן כמזכיר ולאחר מכן כנשיא של ועדת ההסמכה המדעית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1948)
מדליית מסדר הצטיינות העבודה דרגת זהב (1970)
מדליית הזהב של האקדמיב (1980)
מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית (1981)
אביו היה אישטוואן שלושינסקי (1918–1984), מנהל בתחומי המסחר, הכלכלה והבנקאות בהונגריה, ראש נציגות הסחר חוץ (נספח כלכלי) ההונגרי ברומא (1958-1963), והמנהל כללי לשעבר של הבנק לסחר חוץ ההונגרי (1964-1982).
גאבור שלושינסקי השלים את לימודיו באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד, שם השיג תואר בהוראה ובפולקלור האיטלקי ב-1975, דוקטורט במדעי הרוח ב-1979 והן תואר דוקטור בבלשנות איטלקית ב-1997.
מסיום לימודיו באוניברסיטה לימד במחלקה האיטלקית של אוניברסיטת אטווש לוראנד ולאחר מכן ריכז את תחום הכשרת השפות והכשרת מורים מומחים לשפות, וכן העביר הרצאות וסמינרים בתחומים אלו.
מחקריו בעשור האחרון התמקדו בשני התחומים הללו: תורת התרגום והפדגוגיה של השפה.
שלושינסקי הקים את בית הספר האיטלקי של "סטודיו איטליה" ב-1990, שם ניהל והוביל לימודים מאז, ובנו אנדראש שלושינסקי אחראי על הניהול הכלכלי.
כתוצאה מעבודת הסדנא במסגרת בית הספר לשפות, צמח דור חדש של מורים, שבזכותו מיושמת גישה מתודולוגית חדשה ומספר סוגים חדשים של קורסים בהוראת השפה האיטלקית (המתודולוגיה מיושמת גם בהוראת שפות נוספות).
בשנת 2012, סטודיו איטליה וגאבור שלושינסקי קיבלו את "פרס השפה האירופית" על שיטת ההוראה החדשנית ותוכנית הכשרת המורים המוסמכת שלה.
שלושינסקי קיים קשר מתמיד עם מורים לאיטלקית שעובדים בחינוך הציבורי בהונגריה, והוא גם נשיא איגוד המורים לאיטלקית בהונגריה.
סקירה היסטורית - לדוצ'ה של איטליה מאת גאבור שלושינסקי
גאבור טקאץ'-נאג' (בהונגרית: Takács-Nagy Gábor; נולד ב-17 באפריל 1956 בבודפשט), הוא כנר ומנצח הונגרי.
הוא החל בלימודי כינור בגיל 8. הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם זכה בפרס ינה הוביי.
מוריו באקדמיית ליסט כללו את פרנץ רדוש, אנדראש מיהאי וג'רג' קורטג.
ב-1975 הקימו טקאץ'-נאג', קארוי שרנץ, גאבור אורמאי ואנדראש פייר את "רביעיית טקאץ'".
הרביעייה הקליטה עבור חברות התקליטים הונגרוטון ודקה רקורדס.
טקאץ'-נאג' עזב את האנסמבל ב-1992, לאחר שפיתח לחץ ידיים, שאילץ אותו להפסיק לנגן בכינור, ומתחים אישיים התעוררו בתוך הרביעייה לאחר הגירתם מהונגריה לארצות הברית.
לאחר עזיבתו את הרביעייה, הוא עבר טיפול מוזיקלי וחזר לנגן בכינור.
בשנת 1996 הקים טקאץ'-נאג' את שלישיית הפסנתר של טקאץ' עם דנש ואריון (פסנתר) ופטר סאבו (צ'לו).
הוא גם הפך לכנר ראשי של תזמורת פסטיבל בודפשט.
ב-1997 הצטרף לפקולטה של הקונסרבטוריון למוזיקה של ז'נבה כפרופסור לרביעיית מיתרים.
ב-1998 הקים את רביעיית המיתרים "מיקרוקוסמוס" עם זולטן טושקה (כינור שני), שנדור פאפ (ויולה) ומיקלוש פרני (צ'לו).
טקאץ'-נאג' התחיל גם לפתח עניין בניצוח.
ב-2005 הקים את תזמורת המיתרים "קאמרטה בלרייב", כאנסמבל בפסטיבל דה בלרייב בז'נבה, שם שימש כמנהל שותף אמנותי.
בשנת 2007, הוא הפך למנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית של פסטיבל ורבייה, ואף למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית הממלכתית ההונגרית ושל התזמורת הסימפונית של MÁV.
בספטמבר 2010 הוא הפך למנצח ראשי ומנהל אמנותי של התזמורת הסימפונית של MÁV.
הוא הפך למנצח אורח ראשי של תזמורת פסטיבל בודפשט החל מעונת 2012/2013.
במרץ 2010 הודיעה הקאמרטה של מנצ'סטר על מינויו של טקאץ'-נאג' למנצח הראשי החמישי שלה, החל מעונת 2011–2012, עם חוזה ראשוני ל-3 שנים.
הוא הקליט עם הקאמרטה של מנצ'סטר באופן מסחרי עבור חברת התקליטים Avie.
הוא הפך לשותף אמנותי ראשי של התזמורת הקאמרית האירית בינואר 2013.
טקאץ'-נאג' כיהן בקתדרה הבינלאומית למוזיקה קאמרית בקולג' המלכותי למוזיקה.
הוא התחתן עם לסלי דה סנגר (לבית טאונסון), ילידת ברנלי, בשנת 1991. יש להם שתי בנות.
גאבור היינל (במקור הולצר, בהונגרית: Hajnal Gábor; ג'פיפיזש, 4 באוקטובר 1912 – בודפשט, 26 בינואר 1987) היה משורר יהודי-הונגרי, מתרגם ספרות, עורך זוכה פרס אטילה יוז'ף (1970) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה, אחיה של אנה היינל, אביה של ז'וז'ה קרטל (1947–2011) משוררת, מבקרת ספרות.
גאבור הולצר נולד במשפחה יהודית בכפר גפיפיזש (היום באוסטריה על הגבול ההונגרי, אז היה שייך להונגריה) כבנם של וילמוש הולצר (1877–1940), סוחר כללי, ושל רוזה טרביטש (1886–1958).
הוא השלים את לימודיו בבית הספר היסודי בסומבטהיי מ-1919. ב-1926 עבר לבודפשט עם הוריו.
הוא סיים שם את לימודיו התיכוניים ב-1931. הוא היה מנהל חשבונות מ-1935 עד 1942. ב-1942 הוא עבד כפועל בלתי מקצועי, אחר כך נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בשנתיים שלאחר מלחמת העולם השנייה למד משפטים.
הוא נעשה מעורב בעבודתה של אגודת ארפאד טוט.
משנת 1950 היה מרצה לחינוך ציבורי.
בהמלצתו של המחזאי ומנכ"ל הוצאה לאור אנדרה אילש, הוא מונה למנהל ספריית באומגרטן.
מ-1957 היה עורך העיתון "חינוך עממי" (Népművelés).
הוא היה סופר עצמאי משנת 1961.
ספר השירים הראשון שלו המשיך את המסורות של כתב העת ניוגט.
הוא גם תרגם משוררים גרמניים ואוסטריים.
גאבור היינל הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5ב-8–28).
פרידריך הלדרלין: אמפדוקס על אטנה ושירים משניים (בודפשט, 1939)
ברטולט ברכט: עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי (דרמה, בודפשט, 1960)
יוהאן וולפגנג פון גתה: פנדורה (דרמה, בודפשט, 1960)
יוהנס רוברט בכר: כוחה של השירה (עם קלרה סלשי, 1963)
גינטר קונרט: לזכור כוכב לכת (שיר, עם מרטון קלאס, 1969)
הרפתקאות (תרגומים ספרותיים נבחרים, 1970)
הרפתקאות חדשות (תרגומים ספרותיים, 1980)
מסדר ההצטיינות של המדע והאמנות, דרג 1 (מאת נשיא הרפובליקה של אוסטריה, 1974)
גאבור פלדש (בהונגרית: Földes Gábor; בודפשט, 31 במאי 1923 – גיור, 15 בינואר 1958) היה שחקן תיאטרון מצטיין יהודי-הונגרי זוכה פרס מארי יאסאי (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה לאמנות הבמה), במאי מחונן, מרטיר המרד ההונגרי של 1956 שהוצא להורג בתלייה.
גאבור פלדש נולד בבודפשט במשפחה יהודית.
מאוחר יותר עבר עם הוריו וסבו מצד אמו למושונמגיארובאר ומאוחר יותר להוויז, שם סיים בית ספר יסודי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פרמונטרה בקסטהיי ב-1941. בשל החוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) לא התקבל לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
הוא עבד כדפס בבית דפוס בפשט.
ב-1944 נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), משם ברח חזרה לבודפשט.
את הימים האחרונים של שלטון מפלגת צלב החץ בילה באחד הבתים המוגנים עם תעודת חסות (שוצפס) שווייצרית (ככל הנראה מזויפת).
אחרי מלחמת העולם השנייה ב-1949 סיים את לימודיו כשחקן באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
לאחר מכן היה שחקן-במאי בתיאטראות הונווד (Honvéd Színház) ובניאס (Bányász Színház), ולאחר מכן מונה לבמאי הראשי בתיאטרון קישפלודי בעיר גיור.
ב-1945 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ואחר כך למפלגת העובדים ההונגרית, שהוקמה מתוכה.
ב-1953 הפך לתומך במדיניות הרפורמה של ראש הממשלה אימרה נאג'.
הוא השתתף בכמה ויכוחים של חוג פטפי בבודפשט וכתוצאה מכך הקים את חוג פטפי בגיור.
הוא התחתן ב-1951 ונולד לו ילד אחד.
אשתו אירמה אונגווארי עבדה כספרית משנות ה-60 בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
לאחר פרוץ המרד בבודפשט, החלו בגיור תנועות דומות.
הפגנה התקיימה בעיר ב-25 באוקטובר, בה השתתף פלדש יחד עם שאר חברי התיאטרון.
הוא גם נשא נאום שבו הביע את אמונתו באימרה נאג' ובמדיניותו ודרש נסיגה מיידית של הכוחות הסובייטים למען ריבונות המדינה.
מול הכלא המחוזי ירו לעבר ההמון המפגין ולאחר מכן הוא ניסה בכל מחיר למנוע שפיכות דמים.
למחרת השתתף בהקמת המועצה הלאומית של גיור, שבה הפך לנשיא המועצה האינטלקטואלית.
אחר הצהריים, הפוליטיקאי אטילה סיגטי הורה לו למנוע שפיכות דמים דומה במושונמגיארובאר.