tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המגמה היא הגדלת מספר המכשירים האלקטרוניים שישמשו לעזר באכיפת חוקי התנועה שמופרים על ידי הנהגים.
לפני שנתאר את אופן הפעלת המכשירים האלקטרוניים.
נסקור את התנאים הנדרשים להפעלת מכשיר אכיפה אלקטרונית.
בפסק דין בראונשטיין נקבעו תנאים מיוחדים להפעלת מכשירי אכיפה אלקטרונית: המכשיר אמין, השוטר מיומן, המכשיר הופעל בהתאם לכללים.
ממא"ל (מד מהירות אלקטרוני) מולטונובה - מצלמה המופעלת מרכב או מעמוד נייח, אשר משמשת כמערכת אכיפת מהירות אוטומטית שמצלמת רכב הנוסע מעל המהירות המותרת.
בפסיקה נקבעה אמינותו של המכשיר ונקבע שהמשטרה אינה מחויבת לבצע כיול תקופתי לפי "אימות מידה מטרולוגיות" למכשירים על מנת שניתן יהיה לבסס הרשעות על תוצאותיהם, בנוסף לבדיקות היומיות הנעשות להם.
ממל"ז (מד מהירות לייזר) - מד מהירות אשר מבוסס על לייזר מוליך - למחצה משטרתי, ללא מצלמה, אשר מופעל על ידי שוטר.
נחשב לאמצעי הפופולרי ביותר בשימוש על ידי משטרת ישראל.
הממל"ז אושר לשימוש על ידי בית המשפט רק לאחר שעברו 5 שנים מתחילת הפעלתו.
משטרת ישראל מנסה ליצור נוהל הכנסת מכשיר אכיפה בחוק, שיצור חזקה שהמכשיר תקין.
כיום נטל ההוכחה הוא על המשטרה להוכיח שהמכשיר תקין אך ברגע שהוכח כי הוא תקין, עובר הנטל על הנאשם.
פסק-הדין המנחה, הקובע את חזקת אמינות מכשיר הממל"ז הוא פרשת לוי ועטיה.
התנאים שנקבעו בפסיקה להפעלת ממל"ז:
קו ראייה נקי לחלוטין מהפרעות.
"איסור הפעלה מעבר לשמשת רכב".
טווח הפעלה עד 300 מטרים (ללא עזרים).
תיאסר ההפעלה במזג אוויר גשום ומושלג.
בהפעלה בשעות הלילה, רכב המטרה יהיה מבודד ובקטע מואר.
מן המהירות יופחתו 5 קמ"ש.
Dräger (ינשוף) - מכשיר אשר בודק את רמת האלכוהול בנשיפה, ושיכור נחשב מי שהכמות שנמדדה בגופו הייתה מעל 240 מיקרוגרם אלכוהול בליטר אוויר נשוף.
מכשיר הנשיפה אושר לשימוש במשטרת ישראל בשנת 2000, אולם נראה כי על אף חלוף הזמן לא ניתן לטעון, כי התגבשה פסיקה ראויה המקימה חזקה לעניין אמינות המכשיר.
Bee (דבורה) - מכשיר הדבורה הוא מכשיר למדידת מהירות אשר פועל לפי עקרון דופלר ועל־כן הוא משדר אות בתדר קבוע אשר משודר ממכשיר אלקטרוני ותוך כדי כך הוא פוגע בגוף נע, ואז מוחזר אל המכשיר.
תדר האות שונה מהתדר המשודר וההפרש ביניהם יחסי למהירות הרכב.
טכוגרף - מכשיר המותקן ברכב אשר מודד מהירויות.
אוטובוסים, משאיות וכלי רכב שונים ממשקל מסוים מחויבים בהתקנתו.
אופן פעולת המכשיר פשוטה מאוד.
המכשיר מורכב מעפרון אשר רושם את מהירות הרכבים על דסקית נייר.
משטרת ישראל מרבה לדווח על בעייתיות השימוש במכשיר משום שהוא עובד באופן מכני ועל־כן ישנו רצון לעבור לטכוגרף אלקטרוני בעתיד, כך שיאפשר מדידת מהירות כלי רכב במקרה של תאונה.
מצלמות האכיפה א/3 - מצלמות האכיפה א/3 נרכשו על ידי משטרת ישראל מחברת GATSU (הולנד), ע"פ אישור מכון התקנים תקן מס' 5140 למערכות אכיפה מאוישות ובלתי מאוישות.
החל משנת 2012 בניהול ופיקוח על ידי יחידה בשם א/3 (אכיפה אלקטרונית אוטומטית) יצוין כי פרויקט המצלמות החל עוד בשנת 1996 מצלמות פריים (תמונה).
כך, שבמשך השנים השתכלל לקריאה אלקטרונית.
כלומר, המצלמה מבוססת על מספר חיישנים כאשר הללו טמונים בכביש, ורכב העובר במהירות כל שהיא תהא אשר תהא, מפעיל את אותם חיישנים ומעביר אות מדויק לחישוב המהירות וכך מתקבלת התוצאה במצלמה.
אם עובר נהג הרכב את המהירות המותרת הרי שנשלחת הודעה לביתו ע"פ כתובתו המעודכנת במשרד הפנים.
כללי אתיקה לשופטים, התשס"ז - 2007
חוק לתיקון פקודת התעבורה, תש"ם-1979
אילון אורון תעבורה עיקרי הלכות האנציקלופדיה לדיני תעבורה, (2006).
מינץ יצחק יוסף יצחק מינץ מספר על יצירת חוקי התחבורה ביבשה, בים ובאוויר ועל פעילות רבת השנים במערכת המשפטית, (2008).
רבקה בן יששכר־שורץ, שלומי נרקיס סוגיות בדיני תעבורה - דין וסדרי הדין ,(2009).
אלי אנושי, גזר הדין: מפתח הענישה בעבירות התעבורה, פתח תקווה: אוצר המשפט, (2016).
אלכסנדר שפירא " על סמכויות הדיון בעבירות התעבורה" הפרקליט כו 136–142 (תש"ל)
דן ביין, " בעיות יסוד בעבירות של "פגע וברח", עיוני משפט ד 522–582 (תשל"ו)
צבי נוסנבלט, "חוק לתיקון פקודת התעבורה (מס' 16), התשמ"א-1981" 280 הפרקליט כרך לד (תשמ"ב)
רחל גולדווג "חוקי התעבורה: חקיקה, אכיפה וענישה" בטיחות בדרכים בקיצור הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים גיליון מס' 11 (2012)
תמר תומר פישמן ויורי גובמן, "היסטורית הרשעות בעבירות תנועה ואחריות נהגים לתאונות דרכים", סדרת ניירות עבודה מס' 81 הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (2013)
דיני משפחה הם כינוי כולל לדיני ענף משפטי, שבהתאם למיון המקובל בתורת המשפטים, כוללים מעמד אישי (יוחסין, הורות, נישואים וגירושים), וזכויות וחובות הנובעים מן המעמד האישי.
מגוון הנושאים בהם מטפלים דיני המשפחה רחב, ונהוג לכלול בו את הנושאים הבאים:
מוסדות מקבילים למוסד הנישואים כגון ידועים בציבור.
עניינים הקודמים לנישואים - הפרת הבטחת נישואים, הסכם ממון.
חובות וזכויות העולות מתוקף הנישואים, עניינים המתרחשים במהלך הנישואים - מזונות, הסדרי רכוש, מניעת אלימות במשפחה.
סיום קשר הנישואין ותוצאותיו - גירושים, מדור, משמורת, הסדר זמני שהות, מזונות חלוקת הרכוש המשותף.
הורות, יצירתה ותוצאותיה, לרבות אפוטרופסות, הכרה באבהות, אימוץ, פונדקאות.
בשיטות משפט מסוימות כמו בישראל מסווגים גם ענייני ירושה כענייני המעמד האישי.
הדין המהותי הנוהג בענייני המשפחה הוא לעיתים הדין הדתי, ולעיתים הדין האזרחי, תלוי בשיטת המשפט הנוהגת במדינה, ובנסיבות העניין.
במדינת ישראל קובע החוק כי נישואין וגירושין ייעשו באופן בלעדי על-פי הדין הדתי (דוגמת המשפט העברי או השריעה), בהתאם לעדה הדתית אליה משתייכים בני הזוג.
שיטה זו אשר קיימת גם במדינות ערב ובאופן מוגבל יותר בארצות הבלקן, מקורה בתקנות המילט מהאימפריה העותמאנית אשר קבעו בין היתר כי דיני המשפחה נקבעים לפי הקהילה הדתית (אומה/עדה) אליה הוא משתייך.
לדוגמה, חלוקת הרכוש בעת גירושין נעשית על-פי חוק יחסי ממון בין בני זוג באופן שווה, בניגוד למשל, למשפט העברי.
עוד קובע החוק, כי הן בתי הדין הדתיים והן בתי המשפט למשפחה מורשים לדון בדיני משפחה, על-פי הדין הדתי.
אמנם, על-פי החוק, הסמכות לדון בתיק מסוים נתונה לערכאה בה החל הדיון בתיק.
עקב כך, פעמים רבות מתקיים מרוץ סמכויות בין בני הזוג, בו כל אחד מבני הזוג ממהר לפתוח תיק בערכאה הנוחה לו, כדי שכל הדיון יימשך בה.
בחוק הישראלי ישנם כמה מאפיינים ייחודיים, הנובעים מהנחות היסוד עליהן הושתת.
קושי עשוי להתעורר כאשר בני הזוג אינם בני אותה דת, או כאשר הם אינם משתייכים לאף עדה דתית.
במקומות רבים מוקם בית משפט למשפחה המתרכז בדיני המשפחה.
במדינת ישראל הוקם בית משפט כזה בעקבות חקיקת חוק בית המשפט לענייני משפחה בשנת 1995. מאפייניו העיקריים של בית המשפט לענייני משפחה הם שופטים המכירים את התחום ובקיאים בו, פרוצדורה המאפשרת גמישות, כמתבקש מאופיו של הדיון, ויחידת סיוע הכוללת פסיכולוגים ועובדים סוציאליים המסייעים לבית המשפט ולמתדיינים.
עם זאת הגדרת סמכות הדיון של בית המשפט למשפחה בישראל רחבה, וכוללת כל סכסוך שהוא בין בני משפחה, בנוסף לסמכות בכל התחומים המסורתיים הנמנים בענייני משפחה.
כך שגם סכסוך כספי בין אחים, למשל, נדון בפני בית משפט זה ולא בפני בית משפט רגיל, על אף שמבחינה מהותית אינו שונה מסכסוך כספי אחר.
דיניאר רינאטוביץ' ביליאלטדינוב הוא כדורגלן רוסי ממוצא טטרי המשחק בעמדת הקשר.
ביליאלטדינוב נולד במוסקבה לאב כדורגלן.
אביו, רינאט, שיחק גם כדורגל בעברו.
כילד טופח דיניאר ביליאלטדינוב בידי אביו, אשר הכיר לו את הכדור.
ב-2004 החל ביליאלטדינוב את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית, ושיחק בה במשך כחמש עונות.
הוא שימש כקפטן הקבוצה למרות גילו הצעיר, ושותף במדי לוקומוטיב במעל ל-140 משחקים.
בקיץ 2009 עבר ביליאלטדינוב לאברטון מהפרמייר ליג שם שיחק עד לינואר 2012 עת עבר לספרטק מוסקבה.
בשנת 2014 הושאל לאנז'י מחצ'קלה ולאחר כחצי שנה בקבוצה הושאל לטורפדו מוסקבה.
ביולי 2015 עבר לקבוצת רובין קאזאן אותה אימן אביו רינאט.
בספטמבר 2017 עבר לקבוצת הכדורגל טרקי הליטאית.
את משחק הבכורה שלו בנבחרת שיחק מול לטביה ב-17 באוגוסט 2005. את שערו הראשון כבש ביליאלטדינוב מול נבחרת ישראל ב-17 בנובמבר 2007 בהפסד 2-1. ביליאלטדינוב זומן לסגל הנבחרת ליורו 2008, והיה שותף להצלחתה ולהעפלתה לחצי הגמר.
גביע אלופות חבר המדינות: 2005
השחקן הצעיר הטוב של הליגה: 2004
דיני תאגידים הם חלק מן המשפט האזרחי, העוסקים במעמדם המשפטי של תאגידים לסוגיהם; ובכלל זה זכויותיהם וחובותיהם של התאגיד, המתאגדים, ושל נושאי המשרה בתאגידים.
התאגיד הוא גוף מאוגד בעל ישות משפטית עצמאית ונפרדת מבעליה, מפעליה, או חבריה.
מדובר בגוף משפטי הכשר לפעולות, חיובים וזכויות, והוא יכול לכלול אדם אחד או יותר.
בישראל, התאגיד הנפוץ ביותר הוא החברה, המוכרת כאישיות משפטית מכוח סעיף 4 לחוק החברות, אך קיימות גם ישויות משפטיות נוספות, לדוגמה, אגודה שיתופית, עמותות, ועד בית, חברה לתועלת הציבור, ועוד.
בעידן המודרני מנוע צמיחה משמעותי לחברה ולכלכלה הוא יזמות עסקית, והכלכלה המודרנית רוצה לעודד יזמות.
דיני התאגידים מעודדים יזמות על ידי יצירת הסדרים לפיהם היזם (בעל מניות) פועל באמצעות אישיות משפטית מלאכותית (תאגיד).
בדרך זו היזם לא חייב כסף באופן אישי, מבחינה משפטית התאגיד הוא בעל החוב לנושים כמו עובדים, ספקים, בנקים וכדומה.
השחרור התפיסתי הזה מעודד יזמים להקים פרויקטים כלכליים גדולים, תוך צמצום הסיכון לכיסם האישי, ובכך מעודד יזמות וצמיחה בכלכלה.
פעילות זו בתאגידים יוצרת באופן אינהרנטי ניגודי אינטרסים וקונפליקטים, במיוחד בין בעלי המניות לנושים, בין בעלי המניות למנהלים וכן בין בעלי המניות לבין עצמם.
התפיסה של דיני התאגידים היא שהדרך היחידה לפתור את ניגודי האינטרסים הללו היא באמצעות מערכת של כללים, המתערבים בעיקרון חופש החוזים.
כללים אלו חלים באמצעות דינים דיספוזיטיביים (ניתנים להתניה), הכוללים הסדרים לחברות ולפרטים כדי להוזיל עלויות.
מטרת ההוראות היא לקדם את התכלית החברתית של קידום ויציבות שוק ההון בכללותו.
דרך אקטיבית יותר להסדיר את היחסים היא באמצעות כללים קוגנטיים (שאינם ניתנים להתניה).
מטרתם היא לחלץ את הצדדים מבעיות מבניות שנובעות מניגודי האינטרסים הבסיסיים בחברה, כמו מצבים של "כשל שוק", ניגודי אינטרסים ובעיות נציג.
כללים אלו מפשרים בין האינטרסים וכופים מערכת כללים המקדמת את התכלית החברתית של קידום שוק ההון.
ביקורת על נחיצותם של דיני התאגידים
בדיני החברות עוסקים בשאלה מהי חברה, כאשר בבסיס הגישה החוזית עומדת תאוריית הפְּקַעָת החוזית (the Nexus of Contracts) לפיה התאגיד הוא פיקציה משפטית מאחר שתפקידו הוא לרכז מערכות יחסים חוזיים עם גורמים שונים.
לכן יש שיסברו כי דיני החוזים מספיקים על מנת לבנות את מערכת היחסים התאגידית ולהסדיר את פעילותם של תאגידים והאורגנים המרכיבים אותם.
בבסיס הגישה ההפוכה עומדת הגישה הריאליסטית, לפיה התאגיד הוא לא יצור מלאכותי אלא ממשי כמו בני אדם.
זאת מאחר שעולם המשפט הוא עולם של עקרונות וערכים ולא רק של עצמים מוחשיים.
בעולם הפיזי המונח המשפטי של "אדם" הוא פיקציה בדיוק כמו שהמונח המשפטי של "תאגיד" הוא פיקציה, ולכן לעניין עולם המשפט הן תאגיד והן בן אדם הם זהים בחובותיהם והן בזכויותיהם המשפטיות.
כמו כן, יש הטוענים כי דיני התאגידים הם מערכת כללים שאמורה להשתלב עם יתר ענפי המשפט כמערכת קוהרנטית אחת, בעוד שבמציאות דיני התאגידים מכילים הסדרים ייחודיים של נורמות חוזיות, נזיקיות ועונשיות.
עם זאת, הניסיון וההיסטוריה הראו כי דיני החוזים אינם מצליחים להסדיר את כל השאלות המתעוררות בפעילותם של תאגידים, לרבות בעיות מבניות וניגודי עניינים.
בעיות נציג (כגון בעיית המנהל-סוכן) הן בעיות מרכזיות שדיני התאגידים מנסים לפתור באמצעות רגולציה.
דיני התאגידים מבקשים להתמודד עם שלושה סוגים של קונפליקטים פנימיים: קונפליקט של בעלי מניות מול מנהלים, קונפליקט של בעלי מניות מול עצמם וקונפליקט של בעלי מניות מול נושים.
קונפליקט של בעלי מניות מול מנהלים
אספקט אחד הוא ניגוד עניינים בין בעלי המניות לבין ההנהלה.
אחד המאפיינים של תאגיד מודרני הוא שיש הפרדה בין הבעלות לבין השליטה בפועל במישור היום יומי.
בעלי המניות הם בעלי העסק (אם העסק מפורק מה שבקופה הולך לבעלי המניות).
בעלי המניות אינם מעורבים בניהול ובמדיניות החברה.
יש יתרונות להפרדה – זה מאפשר ניהול מקצועי לחברה.
אבל יש חיסרון מרכזי – "בעיית הנציג": ייתכן שמנהל החברה יכוון את החברה כך שתפעל לטובתו, ולא לטובת בעלי המניות (בכל מקום שבו אחד מטפל ברכוש של אחר יכולה להופיע "בעיית הנציג", משום שייתכן שהנציג יתנהל על פי האינטרסים שלו).
ההנהלה מנהלת את הנכסים שלא שייכים לה, והיא יכולה להפעיל כוחות כלכליים שיפגעו בבעלי המניות באופן המוביל לניגודי עניינים.
לדוגמה, אם מצטבר בחברה רווח, בעלי המניות ירצו דיבידנדים, אך ההנהלה יכולה להשקיע בהעלאת שכר או טובות הנאה אחרות.
קונפליקט של בעלי מניות מול עצמם
בעיית נציג אחרת היא בין בעלי מניות הרוב, ובעלי מניות המיעוט.
בעלי מניות הרוב הם בעלי השליטה בחברה, והם יכולים למנות את עצמם לבעלי תפקידים בהנהלה וכך להבטיח לעצמם משכורת גבוהה וטובות הנאה במקום לחלק דיבידנדים באופן שוויוני.
במצב זה לבעלי השליטה יכולת להפנות משאבים של התאגיד לטובתם האישית או בהתאם לאינטרסים אישיים שלהם, על חשבון אינטרסים של בעלי מניות המיעוט.
בעלי מניות המיעוט חסרי גישה למקורות הכספיים הללו, והם תלויים בדיבידנדים בלבד.
בנוסף קיימת התאוריה של תופעת ה"אדישות הרציונלית", לפיה בעלי מניות מיעוט הנכנסים כמשקיעים בתאגיד לא מעוניינים להשקיע זמן ומשאבים רבים מכיסם לצורך מעורבות ופיקוח על פעילות החברה.
קונפליקט של בעלי מניות מול נושים
בעיית נציג שלישית היא בין בעלי המניות לבין הנושים.
בעלי המניות בדרך כלל ירצו שהתאגיד יתנהל תוך לקיחת סיכון כלכלי כלשהו.
זה משום שבעל המניה השקיע בתאגיד כסף, והוא מצפה שהתאגיד יתעשר וערך המניה שלו יגדל בהתאם.
כאשר אדם משקיע כסף בחברה הוא עושה סוג של הימור.
בעל מניה בדרך כלל ירצה שהחברה תעשה סוג של הימור.
מנגד, הנושה בדרך כלל ירצה שהחברה תתנהל באופן לא סיכוני.
הרווח של הנושה הוא ריבית (להלוואה שהוא נתן לתאגיד – איגרת חוב).
התביעה של הנושה היא קבועה, הוא רק רוצה את הריבית שהוסכם שהוא יקבל.
הנושה לא רוצה שהחברה תיקח סיכונים.
בעלי מניות הם השולטים בחברה, יש להם כוח בהליך קבלת ההחלטות, בעוד שזכויות הנושים נקבעות בחוזה בלבד.
במצב זה, בעלי מניות יכולים לנצל את חוסר כוחם לצורך הגדלת הסיכונים הכלכליים שהחברה נוטלת לצורך הגדלת הרווחיות.
הנושים ינסו לבקש ערבונות כמו נכסים בעלות החברה, או לקבוע מראש בחוזה שברגע שהחברה מפסיקה להיות חברה סולידית אז ההלוואה עומדת לפירעון מיידי.
אך קיים חשש מתמיד של הנושים כי בעלי המניות ימצאו פרצות וינסו להעלות את הסיכון כמה שיותר, לדוגמה באמצעות מינוף פאסיבי או השקעות כספים או משאבים בפרויקטים בעלי רמת סיכון גבוהה.
נאמנות היא זיקה לנכס שעל פיה חייב נאמן להחזיק או לפעול בנכס לטובת נהנה או למטרה אחרת.
לדיני הנאמנות יש שני היבטים עיקריים: האחד הוא ההיבט הקנייני, של מהות הזיקה בין הנכס לנאמן ובין הנכס לנהנה; השני הוא ההיבט החיובי, של מערכת היחסים בין הנאמן לנהנה וביניהם לבין אחרים.
מקובל לחשוב שמוסד הנאמנות צמח באנגליה, אך יש לו יסודות עמוקים במשפט העברי, בחלק ה"דיני" שבו, ולא בחלק ה"יושרי".
המשפט הפרטי מחולק, ככלל, לשני תחומים: דיני חיובים ודיני קניין.
הזכות שבחיוב היא זכות אישית, in personam, בעוד הזכות הקניינית היא זכות כלפי כולי עלמא, in rem.
עם זאת, קיימים במסגרת המשפט הפרטי מספר תחומי דין הכורכים בתוכם סוגיות של חיובים וקניין גם יחד.
עם תחומים אלו נמנים דיני חדלות הפרעון, דיני הירושה ודיני האמונאות (fiduciary law).
דיני הנאמנות קשורים באופן הדוק לדיני האמונאות, אם כי הם נפרדים: כל נאמן הוא גם אמונאי; לא כל אמונאי הוא נאמן.
בנאמנות, תמיד קיים נכס כלשהו, המהווה את מושא הנאמנות.
לעומת זאת, דיני האמונאות עוסקים גם בנושאים לא-כלכליים, כגון מערכות יחסים של עורך דין-לקוח, רופא-מטופל ואפוטרופוס-חסוי.
דיני האמונאות, כמו דיני הנאמנות, הם חלק מדיני היושר (equity).
לעיתים, בפרט בבריטניה, נשמעת האמירה שדיני הנאמנות הם חלק מדיני הקניין.
היסטורית, דיני הנאמנות אכן התפתחו סביב הסוגיה של טיב הזכויות הקנייניות כלפי נכס הנאמנות – זכות הבעלות של הנאמן לצד זכותו הקניינית שביושר של הנהנה.
עם זאת, הגדרה של דיני הנאמנות כחלק מדיני הקניין בלבד מחמיצה את החיובים האישיים (האובליגטוריים) הקיימים בין הנאמן לשאר הצדדים ליחסי הנאמנות.
דיני הנאמנות עוסקים בזכות אובליגטורית הכרוכה ומשולבת עם זכות קניינית.
זו דוגמה לדואליות המאפיינת את דיני היושר בכללותם.
מספר רכיבים דרושים לקיומה של כל נאמנות:
נכס – על פי ההגדרה שבסעיף 1 לחוק הנאמנות, לא תיתכן נאמנות ללא נכס כלשהו המשמש מושא הנאמנות.
אותו נכס עשוי להיות מיטלטלין, מקרקעין, זכויות או כל נכס אחר.
לעיתים, הנכס עשוי להיות פשוט יחסית (למשל, תכשיט).
פעמים אחרות, במיוחד כאשר נכס הנאמנות הוא זכויות ולא נכס מוחשי, עשויות להיות לו פנים מורכבות למדי.
כך, לדוגמה, טרם תאגיד מנפיק לציבור סדרת איגרות חוב, הוא חייב למנות אדם שיהיה "נאמן" של אותה סדרה.
על הנאמן לפעול לטובת המחזיקים באיגרות החוב, שהם הנהנים.
פעולותיו העיקרית של הנאמן הן פיקוח על התאגיד המנפיק, תיווך בהעברת התשלומים השוטפים ונקיטת פעולות משפטיות לטובת המחזיקים.
בנאמנות כזו, נכס הנאמנות הוא הזכויות והסמכויות השונות שיש לנאמן, בעיקר כלפי התאגיד המנפיק.
נאמן – לפי סעיף 1 לחוק הנאמנות, לגבי כל נאמנות חייב להתקיים אדם המהווה נאמן.
החזקה או פעולה – לפי סעיף 1 לחוק הנאמנות, על הנאמן "להחזיק או לפעול" בנכס.
הווה אומר, הנאמן עשוי להיות הבעלים של הנכס או להחזיק בו באופן אחר; לחלופין, הוא עשוי לפעול בנכס, השייך לבעלים אחרים.
המצב השני מתקיים, לדוגמה, לגבי חברה המשמשת כ"מנהל קרן" של קרן נאמנות.
נכסי הקרן שייכים ל"נאמן הקרן", שהוא חברה נפרדת ממנהל הקרן.
אולם, מנהל הקרן הוא זה שפועל בהם ומבצע את פעולות הקניה והמכירה.
הן נאמן הקרן והן מנהל הקרן הם נאמנים לטובת בעלי היחידות של קרן הנאמנות.
לטובת נהנה או למטרה אחרת – סעיף 1 לחוק הנאמנות קובע כי לגבי כל נאמנות חייב להתקיים אדם המהווה נהנה.
לחלופין, חייבת להיות לנאמנות מטרה אחרת.
מרבית הנאמנויות הן לטובת נהנים.
נאמנות לטובת "מטרה אחרת" עשויה להיות, לדוגמה, נאמנות שהוקמה לטובת עזרה לחולים במחלה פלונית, או להנצחת שמו של אדם.
במקרה כזה, אין אף נהנה (אדם מסוים, בר זיהוי), אלא קבוצה בלתי מוגדרת מראש של מוטבים אפשריים, הכל בכפיפות למטרה שהוגדרה.
הנאמן נדרש לזהות את האופן הנכון להשגת המטרה ולפעול בהתאם לו.
אף שלנאמנות לטובת "מטרה אחרת" אין נהנה, יכול כל אדם מעוניין לפנות לבית המשפט כדי להגן על מטרת הנאמנות (למשל, אם הנאמן השתמש בנכסי הנאמנות למטרה שונה מזו שהוגדרה).
חיוב משפטי "רגיל" אינו חיוב שבנאמנות.
בחיוב רגיל, צד אחד (החייב) חייב נכסים או ביצוע פעולה לצד שני (הנושה).
לנושה יש זכות אובליגטורית, ללא רכיב קנייני, לכך שהחיוב יתקיים.
אם החייב אינו מקיים את חיובו, הנושה יכול לתבוע אותו ולזכות בתוכן החיוב, ככל שתתקבל תביעתו.
כאשר החייב אינו מסוגל לבצע את החיוב, עקב היותו חדל פרעון, הנושה יאלץ להיכפף למשטר חדלות הפרעון, הקובע בין היתר שנכסי החייב יחולקו בין הנושים בשיעור שווה.
פירוש הדבר הוא שכל נושה רגיל, שאין לו זכות קניינית כלפי נכסי החייב, יזכה לקבל רק שיעור חלקי מחובו ולעיתים קרובות, מאום.
החיוב הרגיל, שאינו בנאמנות, הוא ברירת המחדל המשפטית.
הלוואה, חשבון בנק, איגרת חוב, המחאה (שיק), תגמולי ביטוח, דמי שכירות, תשלום עבור רכישת נכס, פיצוי בנזיקין – כל אלו הם חיובים רגילים.
לעומת זאת, הנאמנות היא מערכת מורכבת יותר של זיקות משפטיות.
היחוד שבנאמנות הוא כפול: ראשית, במישור של דיני החיובים, in personam, המסדיר את הזיקות בין הנאמן לבין אנשים אחרים (כגון הנהנה ויוצר הנאמנות) ובינם לבין עצמם.
בניגוד לדיני החיובים הרגילים, מערכת היחסים האמונאית מטילה על הנאמן מספר חובות מיוחדות וקפדניות, במרכזן חובת הנאמנות (duty of loyalty).
זו אוסרת על קיומו של ניגוד עניינים בין האינטרס של הנהנה לאינטרס של הנאמן או של כל צד שלישי.
לנאמן אסור לחלוטין להפיק טובת הנאה מהנאמנות, אפילו אם לא נגרם לנהנה כל נזק מכך.
אם הנאמן הפר חובה זו, מערך נרחב של סעדים זמין נגדו.
סעדים אלו נשענים רובם על סעד החשבון (account of profits), המחייב את הנאמן לדווח על כל טובת הנאה שהופקה ולהחזירה לנאמנות.
סעדים אלו קשורים גם לתחומי דין נוספים, כגון דיני עשיית עושר ולא במשפט.
שנית, לנהנה יש גם זכות מעין-קניינית כלפי נכס הנאמנות.
אל הזכות האישית מתווספת ונקשרת זכות in rem.
לנהנה אין זכות בעלות על הנכס; זו נמצאת לרוב בידי הנאמן.
אולם, זכותו של הנהנה היא זכות קניינית שביושר (equitable proprietary claim).
מחד גיסא, זכות זו אינה זכות קניין מלאה תחת דיני הקניין; מאידך גיסא, היא חזקה יותר מזכות לפי דיני החיובים גרידא.
לזכות הקניינית שביושר יש מספר נפקויות רבות-עוצמה.
כך, לדוגמה, אם הנאמן נקלע לחדלות פרעון, נכס הנאמנות לא נכלל במאסת הנכסים העומדים לחלוקה לנושיו.
הנהנה אינו מוכפף לדיני חדלות הפרעון, אלא זכאי לקבל לידיו את נכס הנאמנות.
נפקות נוספת של הזכות הקניינית שביושר מתבטאת במצב בו נכס הנאמנות יצא מידי הנאמן שלא כדין (למשל, ללא תמורה מספקת).
במקרה זה, ייתכן ותקום לנהנה זכות עקיבה (tracing) אחר הנכס והוא יהיה זכאי להוציאו מידי הצד השלישי, שהפך בינתיים לבעליו לפי דין.
מבחינה מעשית, לא תמיד יש נפקות ניכרת להבחנה בין הסעדים האובליגטוריים והסעדים הקנייניים העומדים לנהנה.
לדוגמה, אם הנאמן עשה רווח לעצמו מתוך נכסי הנאמנות, הנהנה זכאי לתבוע רווח זה מהנאמן.
כאשר הנאמן אינו חדל פרעון, התוצאה לגבי הנהנה תהיה לרוב זהה בין אם יוחלט שיש לו זכות קניינית כלפי הרווח ובין אם יוחלט שהנאמן חייב להחזיר את הרווח מכוח דיני החיובים.
במסגרת יחסי נאמנות עשויות להימצא מספר דמויות:
נאמן (trustee) – אדם המחזיק או הפועל בנכס הנאמנות.
על הנאמן חלים חיובים משמעותיים, במרכזם החובה לפעול לטובת מטרת הנאמנות ללא התחשבות באינטרס העצמי של הנאמן או בכל אינטרס זר אחר.
עם זאת, אין מניעה שהנאמן עצמו יהיה נהנה.
נהנה (beneficiary) – אדם שלטובתו מוחזק או מופעל נכס הנאמנות.
יוצר הנאמנות (settlor) – אדם המקים נאמנות, לרוב בכך שהוא מעביר את נכס הנאמנות לשליטת הנאמן.
יוצר הנאמנות יכול להיות גם נהנה.
בנאמנות על פי חוזה, יוצר הנאמנות אינו יכול להיות גם הנאמן, שהרי לשם כריתת חוזה נדרשים שני צדדים לפחות.
מגן הנאמנות (protector) – אדם שבתנאי הנאמנות הוענקה לו סמכות פיקוח או הכרעה בענייני הנאמנות, אף שאינו הנאמן עצמו.
ניתן לקבוע כי מגן הנאמנות יוכל לתת הוראות לנאמן בנושאים שונים, למנותו או לפטרו, לשנות את מטרות הנאמנות ולאחוז בסמכויות נוספות כיוצא באלו.
לרוב הנאמנויות אין מגן והנאמן עצמו אוחז בהן בשיקול דעת מלא.
נאמנות נוצרת על פי חוזה, על פי כתב הקדש או על פי חוק.
המסמך היוצר את הנאמנות עשוי להיות מכונה "כתב הנאמנות" או "שטר הנאמנות" (trust instrument או deed of trust).
כאשר נאמנות נוצרת על פי חוזה, על הנאמן עצמו להיות צד לחוזה.
זאת, לאור העובדה שבמסגרת יחסי הנאמנות מוטלים על הנאמן חיובים כבדי-משקל, אשר נדרשת הסכמתו של הנאמן להיות כפוף להם.
בנאמנות על פי חוזה מתאפשר לצדדים חופש נרחב לעצב את תנאי הנאמנות לפי רצונם.
ניתן להתנות על הוראות חוק הנאמנות, פרט למספר הוראות קוגנטיות החלות על כל נאמנות.
בנאמנות מכוח הדין, לעומת זאת, לא תמיד נדרשת הסכמת הנאמן.
כך, למשל, נאמנות קונסטרוקטיבית מתקיימת כאשר הנאמנות לא נוצרה באופן מפורש, אלא נלמדת מנסיבות המקרה שלפיהן לצד אחד יש זכות קניינית מסוימת בנכס, על אף שצד אחר הוא הבעלים החוקי שלו.
לדוגמה, אדם ששילם את מלוא התמורה עבור דירה, שטרם נרשמה על שמו במרשם המקרקעין, עשוי להיחשב לנהנה של נאמנות קונסטרוקטיבית, שהנאמן שלה הוא בעל הדירה הנוכחי.
הסוגיה תתעורר, לדוגמה, אם בעל הדירה הנוכחי נכנס להליך חדלות פרעון אחרי שהתמורה שולמה לו ולפני שזהות הבעלים שונתה במרשם המקרקעין.
בדרך כלל, נאמנות על פי חוק אינה נוצרת ישירות מכוח החקיקה עצמה.
במקום זאת, החקיקה מסמיכה גוף מסוים (לרוב, בית המשפט) ליצור את הנאמנות ולמנות את הנאמן.
עם הנאמנים מכוח הדין נמנים כונס הנכסים, מנהל העזבון וכל נאמן אחר שבית המשפט ממנה שלא מכוח חוזה או הקדש.
בנסיבות מסוימות, גם מפרק של תאגיד, או בעל תפקיד בהבראת תאגיד, עשוי להיות נאמן, אם וככל שהוא מקבל לידיו, באופן אישי, נכס כלשהו במסגרת מילוי תפקידו (בניגוד למצב הנפוץ יותר, בו הנכס נמצא בבעלות התאגיד עצמו).
נאמנות יכולה להיווצר גם באמצעות כתב הקדש.
בניגוד לכריתת חוזה, אפשר שעשיית כתב ההקדש תהיה פעולה חד-צדדית, כגון הוראה בצוואה או כתב חתום בידי יוצר ההקדש לפני נוטריון.
ייתכן שייווצר כתב הקדש אך לא יוגדר בו נאמן.
בהתאם לכך, החוק מסמיך את בית המשפט למנות נאמן להקדש.
בדומה לנאמנות על פי חוזה, גם בנאמנות על פי כתב הקדש נדרשת הסכמת הנאמן לשמש בתפקידו.
בהתאם לכלל שלפיו לכל נאמנות יש נאמן, תחילת ההקדש (תחילת קיומה של הנאמנות) היא רק במועד בו מועברת השליטה בנכסי ההקדש לידי הנאמן.
כאשר הקדש מסוים הוא "נאמנות שמטרתה או אחת ממטרותיה היא קידומו של עניין ציבורי", הוא מוגדר על פי חוק כהקדש ציבורי.
החוק קובע שורה של כללים מפורטים בקשר לאופן הניהול והפיקוח על הקדשות ציבוריים – כללים שאינם חלים על הקדשות שאינם ציבוריים ועל נאמנויות אחרות.
לשיטת הדין, הפיקוח המוגבר נדרש עקב העניין שיש לציבור הרחב באותם הקדשות.
בעולם המודרני, מרבית בני האדם קשורים ביחסי נאמנות כלשהם, לעיתים אף ללא ידיעתם.
לדוגמה, כל עמית בקרן פנסיה הוא נהנה של נאמנות, בה נכס הנאמנות הוא ההשקעות המנוהלות עבור הקרן והנאמן הוא החברה המנהלת.
רבים אחרים מהווים נאמנים או יוצרי נאמנות.
קיימים מגוון הסדרים חוזיים שאינם מכונים בשם "נאמנות", אך מהווים נאמנות לכל דבר ועניין.
נאמנויות הן מיסודות הכלכלה המודרנית, כאשר חלק ניכר מפעולות החסכון וההשקעה נעשה במסגרתן וסכומי הכספים המנוהלים בהן במדינות המפותחות הם גבוהים ביותר ביחס לגודלה הכולל של הכלכלה.
כך, למשל, במערכת החסכון ארוך הטווח בישראל, נכון לסוף 2019, נוהלו כ-1.9 טריליון ש"ח, "סכום השווה בקירוב למחצית מסך הנכסים הפיננסיים של הציבור".
הבאים מהווים דוגמאות לנאמנויות או לנאמנים:
נאמנות פרטית, כגון נאמנות הנוצרת לטובת בני משפחה.
בהסדר כזה, תנאי הנאמנות עשויים לקבוע שנכסי הנאמנות יוענקו לנהנה רק לאחר שזה יעבור אירועים מוגדרים בחייו, כגון הגיעו לגיל מסוים או נישואיו.
ניתן גם לקבוע שנכסי הנאמנות יוענקו לנהנה בתשלומים קבועים מתוך הקרן או מתוך פירות הקרן, כך שנמנע מהנהנה לבזבז את הכספים בבת אחת (spendthrift trust).
לעיתים אף ניתן שיקול דעת מוחלט לנאמן באשר לאופן הענקת הנכסים לנהנה.
קופת גמל, לרבות קרן פנסיה וקרן השתלמות.
בהסדר כזה, החברה המנהלת היא הנאמן; העמית הוא הנהנה.
במקרה של מות העמית, הנהנה הוא אדם אחר, המוטב, אשר נעשה זכאי לקבל מהחברה המנהלת את הכספים שבחשבון העמית.
נכס הנאמנות הוא הנכסים שבבעלות החברה המנהלת והמשויכים לקופת גמל מסוימת.
חברה מנהלת יכולה לנהל מספר קרנות נפרדות, שכל אחת מהן מכונה "קופת גמל" ומתקיימת על בסיס חוזה נאמנות המכונה "תקנון".
בהסדר כזה, קיימים שני נאמנים: נאמן הקרן ומנהל הקרן.
נאמן הקרן הוא הבעלים של נכסי הנאמנות; מנהל הקרן מבצע את הפעולות המסחריות השוטפות לגבי אותם נכסים, כגון קניה ומכירה של ניירות ערך הנמנים עם נכסי הנאמנות.
יחידה היא אגד של זכויות כלפי הנאמנים, לצד זכויות שביושר כלפי נכסי הנאמנות.
נכס הנאמנות הוא הנכסים שבבעלות נאמן הקרן והמשויכים לקרן נאמנות מסוימת.
כל קרן נאמנות מתקיימת על בסיס חוזה נאמנות המכונה "הסכם קרן", שכמו מרבית חוזי הנאמנות, הוא חוזה לטובת אדם שלישי.
הסכם הקרן נכרת בין נאמן הקרן למנהל הקרן.
כל נאמן קרן ומנהל קרן יכולים להיות צדדים להסכמי קרן רבים, המקימים קרנות נאמנות שונות.
נאמנות לטובת בעלי יחידות השתתפות של שותפות מוגבלת.
בהסדר כזה, הנאמן הוא השותף המוגבל של השותפות.
הוא מכניס לקופת השותפות את הכספים שהתקבלו מהנפקת יחידות ההשתתפות לבעליהן; כמו כן, הוא מחויב לחלק לבעלי יחידות ההשתתפות את רווחי השותפות המגיעים לידיו.
נאמנות עבור סדרת איגרות חוב.
בהסדר כזה, חברת הנאמנות היא הנאמן ובעלי איגרות החוב הם הנהנים.
נכס הנאמנות הוא הזכויות והסמכויות השונות העומדות לנאמן, כגון פיקוח, גביה ותביעה, בעיקר כלפי התאגיד שהנפיק את איגרות החוב.
נאמנות על אופציות הניתנות לעובדים.
בהסדר כזה, תאגיד (יוצר הנאמנות) מנפיק את נכס הנאמנות – כתבי אופציה, הנמסרים לבעלותה של חברת נאמנות, שהיא נאמן לטובת עובדי התאגיד המנפיק.
העובדים זכאים לקבל לבעלותם את כתבי האופציה, או את תמורתם, לפי תנאי חוזה הנאמנות.
נאמנויות מסחריות אחרות, לדוגמה, כחלק מהסדרי איגוח.
נאמנים הממונים על ידי רשות שיפוטית:
דיני שימוש בכוח הם הכללים הנוגעים להצדקות המקובלות למעורבות במלחמה ("jus ad bellum").
דיני שימוש בכוח נחשבים כחלק מהאספקט של המשפט הבין-לאומי הפומבי (חוקי האומות) להבדיל מגופים אחרים של המשפט, כגון דין פנימי של לוחמה מסוימת בקונפליקט, אשר עשוי גם להיות קרקע למגבלות משפטיות להצדקתה של מלחמה.
בעבר, מלחמה נתפסה ככלי לגיטימי לפתרון סכסוכים ולא הייתה מגבלה מבחינת המשפט הבין-לאומי על האפשרות של מדינה לפתוח במלחמה.
באמנות האג וחוקת חבר הלאומים הוגבלה לראשונה הזכות של מדינה לצאת למלחמה ונקבע כי יש לעשות מאמץ לפתרון סכסוכים בדרכי שלום.
הגבלות אלו לא מנעו את מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1928 חתמו 15 מדינות על הסכם קלוג-בריאן, האוסר באופן מוחלט על שימוש בכוח, למעט במקרים של הגנה עצמית.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, קבעו בית הדין בנירנברג ובית הדין בטוקיו שקיים איסור מנהגי מוחלט על יציאה למלחמה, וכי הפרת איסור זה מטילה אחריות הן על המדינה והן על פושעים ספציפיים.
עם כינון האו"ם, נקבע בסעיפים 2(3) ו-2(4) למגילת האומות המאוחדות איסור מוחלט על שימוש בכוח נגד אחת מהחברות בארגון, למעט שני חריגים:
מועצת הביטחון הסמיכה את המדינה להפעיל כוח.
תחולת האיסור על שימוש בכוח
כל התקפה חמושה נחשבת במשפט הבין-לאומי לשימוש בכוח.
אולם, סנקציות כלכליות ומדיניות לא נחשבות לשימוש בכוח.
לגבי הפעלת כוח בשטחה של מדינה אחרת נגד ארגון שפועל מתוכה קיימת מחלוקת בין משפטנים.
שבתאי רוזן סבור כי איסור השימוש בכוח הוא דווקא "נגד שלמותה הטריטוריאלית ועצמאותה המדינית", כלשון סעיף 2(4) למגילת האו"ם.
פרשנות זו מצדיקה למשל את מבצע יונתן שבו חילץ צה"ל חטופים ישראלים מאנטבה, תוך שימוש בכוח בשטחה של אוגנדה.
במדריך טאלין , מסמך שניסחו מספר אנשי אקדמיה, נידונה השאלה אם ניתן להחיל את דיני השימוש בכוח גם על פעולות של לוחמת רשת.
איום בשימוש בכוח גם עשוי להיחשב להפרה של איסור השימוש בכוח, אלא אם כן השימוש בכוח מותר באותן נסיבות.
לדוגמה: איום לפלוש למדינה אחרת כדי לכבוש בה שטחים – אינו חוקי.
לעומת זאת, איום לפעול נגד מדינה תוקפנית הוא חוקי כי הפעלת הכוח לשם הגנה עצמית היא לגיטימית.
איום יכול לבוא לידי ביטוי גם בהתנהגות, כגון בביצוע תרגילים בעלי אופי מאיים ובשינוע כוחות בסמוך לגבול.
המבחן לזיהוי פעולה שנחשבת לאיום הוא מבחן האמינות: האם הוא איום אמין, מטעם גורם רציני, וקונקרטי.
במקרים גבוליים, פעולות עשויות להיחשב ככאלו שאומנם לא נחשבות לפשע תוקפנות, אך עדיין ייחשבו להפרת החובה לפתור סכסוכים בדרכי שלום.
קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה אם פעולה כנגד מדינה המחזיקה בנשק גרעיני יכולה להיות חוקית.
שימוש בכוח יכול להיות חוקי אם הוא מאושר לפי פרק 7 למגילת האו"ם.
מנגנון האישור נועד להרתיע שימוש בכוח של מדינות, ולהוות מענה מעשי למעשי תוקפנות.
עם זאת, במועצת הביטחון חברות 5 מדינות בעלות זכות וטו, כך שפעולות של מדינות אלו או בנות חסותן כנראה לא ייענו בתגובה במנגנון זה.
מנגנון אישור השימוש בכוח על ידי מועצת הביטחון כולל שני שלבים:
קביעה שיש איום על השלום, הפרה של השלום או מעשה תוקפנות, והחלטה על אמצעים לנקוט בהם כדי להשיב שלום וביטחון.
נקיטת אמצעים כלכליים או פיזיים בפועל.
למדינה יש את הזכות להגיב באמצעות שימוש בכוח להתקפה חמושה נגדה או נגד בת בריתה, עד להתערבות מועצת הביטחון.
קיימות גישות שונות בנוגע להגדרה של "התקפה חמושה" שמעניקה לגיטימציה של שימוש בכוח כהגנה עצמית, בייחוד סביב היקף החוקיות של מתקפת נגד.
בשנת 1841, בעקבות פרשיית הספינה קרוליין, שלח מזכיר המדינה של ארצות הברית דניאל ובסטר איגרת לשגריר בריטניה הנרי פוקס ובה הציע שפעולה צבאית הנחוצה להגנה עצמית תיחשב חוקית רק אם היא הייתה סבירה או בלתי מופרזת.
אף על פי שאיגרת ובסטר נכתבה בשנים שבהן טרם היה איסור מובהק על שימוש בכוח בין מדינות, היא נחשבת לבסיס של עקרונות המידתיות והנחיצות הנדרשים להצדקת השימוש בכוח כהגנה עצמית.
עקרונות אלו נקראים "כללי ובסטר" ובית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) קבע מספר פעמים שהם חלק מדיני המשפט הבין-לאומי המנהגי.
על פי הדרישה למידתיות בשימוש בכוח לשם הגנה עצמית, יש לנקוט בפעולות צבאיות יחסיות לתקיפה או לסכנת התקיפה שמנגד.
בחוות הדעת בדבר חוקיות נשק גרעיני קבע בית הדין הבין-לאומי בהאג שבנסיבות קיצוניות, שבהן עצם הישרדותה של המדינה מונח על כפות המאזניים, אי־אפשר לקבוע שהשימוש בנשק גרעיני לצורך הגנה עצמית יהיה בלתי מידתי.
במלחמת האזרחים בניקרגואה מימנה ארצות הברית את הפעילות המחתרתית של הקונטראס נגד ממשלת ניקרגואה .
ארצות הברית טענה כי פעולותיה באו בעקבות תקיפות של ניקרגואה כלפי אל סלוודור, ולכן מדובר ב"הגנה עצמית קולקטיבית".
בפסק דין ניקרגואה נגד ארצות הברית דחה בית הדין הבין-לאומי בהאג את טענתה של ארצות הברית וקבע כי אף על פי שפעולותיה של ניקרגואה נחשבות להפרה של איסור השימוש בכוח – לא מדובר ב"התקפה חמושה" שמצדיקה שימוש בכוח מצידה של ארצות הברית.
דיניליסיה (שם מדעי: Dinilysia; מילולית: "אניליוס נוראי") הוא סוג נכחד של נחש מתקופת הקרטיקון העליון, שחי ביבשת העל הקדומה פנגיאה, באזור אמריקה הדרומית של היום.
נחש זה התגלה בתצורות אנקלטו שבנאוקן, ארגנטינה ותואר ב-1901 בידי ארתור סמית' וודוורד .
הסוג כלל מין יחיד - Dinilysia patagonica, על שם פטגוניה בה התגלה.
נחש זה הגיע לאורך של 1.8 עד 3 מטרים, והוא ניזון מטריפת חיות קטנות.
הוא היה חסר את תעלת האוזן הפנימית של הנחשים המודרניים והוא השתייך לקבוצה אופידיה.
במקום האוזן הפנימית הוא השתמש באיבר כדורי המשמש להרגשת רעידות באדמה, וכך התקרב לטרף.
ככל הנראה הוא לא היה ארסי והרג באמצעות מחיצה חזקה של טרף קטן, כמו החנקיים.
כמותם המבנה של הלסת שלו עזר לבלוע טרף גדול יחסית לגודל הלסת.
נחש זה נחשב לממצא הראשון של נחש אמיתי מהקרטיקון ובכלל מהמזוזואיקון, בעוד הנחה רווחת סברה שהנחשים החלו להתקיים רק מהפלאוקן.
נחש זה הופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
דיניש נולד בליסבון בפורטוגל ב-9 באוקטובר 1261, לאפונסו השלישי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, בתם של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה ומיור גילן דה גוסמן.
בשנת 1279 מת אביו אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, ודיניש עלה במקומו לשלטון.
בתחילת שלטונו נאבק עמו אחיו אפונסו מפורטוגל, לורד פורטלגרה על הירושה, ובשנת 1282 כרת אפונסו ברית עם סבו אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, שלחם באותה העת בבנו סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה, ובכך הפך דיניש לבעל בריתו של סנצ'ו הרביעי.
הברית עם ממלכת קסטיליה לא האריכה ימים, ולאחר מותו של סנצ'ו הרביעי בשנת 1295 פרצה שוב מלחמה בין המדינות.
בשנת 1297 נחתם הסכם אלקניסס בין המדינות, שהסדיר את הגבולות ביניהם.
בשנת 1289 חתם דיניש עם האפיפיור ניקולאוס הרביעי על קונקורדט, שבו הסדיר את יחסי פורטוגל עם הכס הקדוש, וסיים את הסכסוך שהיה מתקופת אביו.
בשנת 1290 הקים דיניש את אוניברסיטת קוימברה, ובשנת 1294 חתם על הסכם סחר עם ממלכת אנגליה.
דיניש קידם את המסחר ואת התפתחות השפה הפורטוגזית נגד הלטינית, והקים את הצי הפורטוגזי הראשון.
פורטוגל תחת שלטונו מנתה קרוב למיליון תושבים, ועל מנת להאכיל את האוכלוסייה הגדולה, הקדיש דיניש את עצמו במיוחד לקידום החקלאות, ובעקבות כך כונה "האיכר".
דיניש שיפץ את הטירה המורית בסינטרה והפך אותה למעון הקיץ שלו, הידוע כיום כהארמון הלאומי סינטרה.
דיניש ריכז בחצרו משוררים רבים והיה בעצמו משורר מוכשר.
נשתמרו ממנו 138 שירים, כמעט כולם שירי אהבה.
על אף שבנו אפונסו היה היורש החוקי, העדיף דיניש על פניו את בניו הלא חוקיים, ומשום כך מרד אפונסו בדיניש.
ב-7 בינואר 1325 מת דיניש, ובנו אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1282 התחתן דיניש עם איזבל מאראגון, בתם של פדרו השלישי, מלך אראגון וקונסטנצה מסיציליה, מלכת אראגון, ממנה היו לו 2 ילדים:
קונסטנסה מפורטוגל (1290–1313), התחתנה עם פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה
בנוסף היו לדיניש כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
מצוות דינים היא אחת משבע מצוות בני נח והיא מצוות העשה היחידה שנצטוו בה בני נח.
בני נח מצווים להושיב שופטים ודיינים בכל אזור ובכל עיר.
בכלל האיסור נכללים כל דיני הממונות: גזל, אונאה וכדומה.
מקור החיוב רמוז בפסוק "ויצו" או במילה "אלוהים" שבפסוק.
מחלוקת הרמב"ם והרמב"ן בגדר המצווה
תפקיד הדיינים הוא: "לדון בשש מצות אלו ולהזהיר את העם, ובן נח שעבר על אחת משבע מצות אלו יהרג בסייף".
העונש על ביטול מצוות דינים הוא כיתר המצוות, מיתת סייף.
בכך מסביר הרמב"ם את ההצדקה למעשה שמעון ולוי: "ומפני זה נתחייבו כל בעלי שכם הריגה, שהרי שכם גזל, והם ראו וידעו ולא דנוהו".
הרמב"ן חולק על דעת הרמב"ם לפיה הימנעות פסיבית מהקמת מערכת משפט גוררת עונש מיתה.
לדעתו, מטרת ה"דינים" היא ליצור מערכת משפט שתדון בדיני נזיקין, ולאו דווקא באכיפת מצוות בני נח:
לדעת הרמ"א מחלוקת האמוראים מאין נלמדת מצוות דינים היא גם מחלוקת האם יכולים בני נח לדון ביניהם במערכת חוקים אנושית (אם מקור החיוב בדינים הוא מהמילה "ויצו") או שעליהם לדון דווקא לפי דיני התורה (אם מקור החיוב הוא מהמילה "אלוהים").
אגודת הספורט "דינמו" הוא שמן של עמותות ספורט ממדינות סוציאליסטיות.
במקור בברית המועצות האגודות השתייכו למערכת גופי ביטחון הפנים, המשטרה וגופי אכיפת החוק.
כיום אלה אגודות ספורט פרטיות.
מייסד האגודה ומי שכיהן כיו"ר לשם כבוד בשנים הראשונות היה ראש המשטרה החשאית הסובייטית, פליקס דזרז'ינסקי (1877—1926).
משמעות השם הוא כדלהלן (מדברי ההסבר של המחבר מקסים גורקי): "המילה היוונית "דינה" משמעותה כוח, "דינמיקה" — תנועה ו"דינמיט" — חומר נפץ.
"דינמו" — זה כוח בתנועה, הקורא לפוצץ ולדרוס את כל הישן שמפריע לגדילה והתפתחות התרבות הסוציאליסטית."
בשנת 1917 הוקמה "אגודת תרבות הגוף של הגפא"ו (בלוביאנקה)".
בשנת 1923 קבוצה עובדי חילות המינהל הפוליטי הממלכתי של מחוז מוסקבה, בראשות פאבל אוראלץ, הקימו את אגודת דינמו.
השם הוצע על ידי נדוליי-גונצ'ארנקו, ראש המחלקה הפוליטית של GPU שעבד בעבר במפעל "דינמו", מפעל למכשור חשמלי שהיה קיים משנת 1897.
החברה הוקמה על פי צו ראש המשטרה החשאית ב-18 באפריל 1923 במוסקבה.
במקור שמה היה "החברה הפרולטרית המוסקבאית דינמו" (Московское пролетарское общество „Динамо").
לאורך ההיסטוריה של החברה השם רשמי השתנה מספר פעמים.
ביוני 1934, תחת החלטה המועצה המרכזית של אגודת "דינמו" הוקמה חטיבת ספורט לילדים בשם "דינמו הצעיר".
בהחלטת נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות מה-22 ביולי 1937 עבור הישגים יוצאי דופן ותפקיד מוביל בתנועת הספורט, הוענק לאגודת "דינמו" עיטור לנין.
ידוע היטב העימות ההיסטורי שבין מועדון הספורט המרכזי של הצבא (צסק"א) לבין אגודת "דינמו", שנמשך מאז הופעתם של ארגונים אלה, עד לקריסת ברית המועצות.
שיא העימות התרחש בשנות השבעים והשמונים, כאשר שתי האגודות התמודדו ביניהן בענפי הספורט השונים בברית המועצות.
בעוד דינמו ייצגה את המשטרה, צסק"א ייצגה את הכוחות המזוינים — שהקימו בשורותיהם יחידות ספורט שחייבו הכשרה קרבית גבוהה בקרב המגויסים.
בתגובה, "דינמו" ניסתה באמצעות שכר גבוה, תוספות שכר ותנאים שונים על מנת לפתות את הספורטאים הצעירים המוכשרים ביותר והמאמנים המנוסים ביותר, אשר לא הצליחו לזכות בתמיכת אגודות ספורט חזקות ומשפיעות (כדוגמת "ספרטק", "זניט", "פישצ'ביק", "בורווסטניק" וכן הלאה).
בשנת 1986 אגודת הספורט השונות בברית המועצות זכו לתקצוב הולך וגדל והתחרות ביניהן התבטאה במגוון ענפי ספורט.
עלויות החומרים והמשאבים שנדרשו כדי לתפקד בברית המועצות של כל הארגונים היה גדול אפילו על פי אמות מידה מודרניות.
ב-18 אפריל 2013 בסימן 90 שנים להקמת "דינמו", הבנק המרכזי של רוסיה השיק סדרת מטבעות זיכרון שנקראו "יום השנה ה-90 לחברת דינמו"
באוקראינה ובבלארוס, ארגון "דינמו" מייצג את גופי אכיפת החוק כדוגמת משרד הפנים, קד"ב, שירות הביטחון, שירות האבטחה הממלכתי, שירות משמר הגבול הממלכתי, השירות הממלכתי לתקשורת מיוחדת וביטחון מידע וסוכנויות אחרות.
המועדונים המפורסמים ביותר הם: דינמו מינסק ודינמו קייב.
ברפובליקה הגרמנית הדמוקרטית חברת הספורט "דינמו" התקיימה משנת 1953 עד 1989 והיה ארגון הספורט הגדול ביותר במדינה.
כיום, השם "דינמו" ממשיך לשמש כשמן של מספר קבוצות ספורט בגרמניה, המפורסמים שבהם הם — דינמו דרזדן ומועדון הכדורגל דינמו ברלין.
דיניקטיס (שם מדעי: Dinictis; מילולית: "דלק נוראי") הוא סוג של טורף נכחד ממשפחת הנימרווידיים הנכחדת שחי באמריקה הצפונית של סוף האאוקן עד לתחילת המיוקן.
בצורתו הוא הזכיר חתול שן-חרבי אך למעשה לא היה חתול כלל אלא רק קרוב לחתולים.
סוג זה כלל מין אחד - Dinictis felina.
מאובני היצור נמצאו בחפירות בססקצ'ואן שבקנדה ובקולורדו, מונטנה, נברסקה, דקוטה הדרומית, דקוטה הצפונית, וויומינג ואורגון.
המאובנים הקדומים ביותר שלו התגלו ב-1854.
הדיניקטיס היה טורף בינוני באורך 1.1 מטרים וגובה 60 סנטימטרים.
משקלו דמה לגודל של שונר או נמר קטן והגיע ל-12–50 ק"ג והוא היה קטן יחסית למינים אחרים במשפחה כמו ההופלופונאוס, דמוי הנמר.
ייתכן שהוא היה מטפס על עצים וחי בדומה לאוצלוט המודרני בערבות ויערות אמריקה הקדומה.
הוא היה בעל ניבים ארוכים מאוד איתם היה מסוגל להרוג טרף הגדול ממנו בהרבה, כמו מיני פרסתנים קדומים.
מבנה התנועה שלו היה שונה ממבנה תנועה של חתולים בכך שכפות הרגליים היו קטנות יותר, חסרי טפרים נשלפים ועצמות הרגל היו חלשות יותר.
דיניכטיס (שם מדעי: Dinichthys) הוא סוג דג פרהיסטורי גדול אשר חי בסוף תקופת הדבון, לפני כ-360–380 מיליון שנה.
הדיניכטיס היה שונה מכל דג מודרני והשתייך למחלקת בעלי שריון, בה נכלל גם הדנקליאוסטיוס, המוכר יותר.
מאובניו של הדיניכטיס נתגלו באוהיו ובטנסי ב-1868 והם נקראו בשם בידי החוקר ג'ון ניוברי.
מאובנים אלה כללו חלקי גולגולת, ומעריכים שהדיניכטיס דמה בגודלו ומראהו לדנקליאוסטיוס וגם לדג העצום אך אוכל הפלנקטון טיטאניקטיס.
ככל הנראה היה הדיניכטיס טורף-על בימי הדבון.
הוא נחשב בימינו לסוג יחיד במשפחתו ובו מין אחד - Dinichthys herzeri.
ב-1873 סווג הדנקליאוסטיוס כסוג של דיניכטיס, כך שמרבית איורי הדיניכטיס מתארים את הדנקליאוסטיוס.
רק ב-1956 סווג הדנקליאוסטיוס מחדש לסוג נפרד.
דינמו-93 מינסק (בבלארוסית: Футбольны клуб Дынама-93 Мiнск) היה מועדון כדורגל מהעיר מינסק, בירת בלארוס, ששימש כקבוצת מילואים של דינמו מינסק.
חרף היותה קבוצת מילואים היא הייתה קבוצה מוצלחת למדי, לאחר שזכתה בגביע הבלארוסי (1995) והעפילה לגמר גביע אלופות חבר המדינות (1993) וסיימה כסגנית האלופה בעונת 1994. בשנת 1997 העפילה לגמר הגביע אך לא הצליחה לזכות בטורניר.
הקבוצה התמודדה במפעלים האירופיים בגביע אינטרטוטו (בו התמודדה בשלב הבתים) ובגביע אופ"א, בו מעולם לא התקדמה מעבר לסיבוב המוקדמות השני.
הקבוצה התקיימה משנת 1992 ועד 1999 ואצטדיון הבית של המועדון היה אצטדיון טרקטור ובו 17,000 מושבים.
בשנת 2000 הוקמה קבוצת המילואים דינמו-2 מינסק, אך זו לא הגיעה להישגים משמעותיים והתמודדה בעיקר בליגת המשנה ובליגה השלישית בחשיבותה ופורקה סופית בשנת 2012.
1 כולל משחק פלייאוף (ניצחון 3–0) על המקום הראשון נגד שיניק בוברויסק, שהיה לה מספר נקודות שווה לדינמו-93.
דינמו-אוטו טירספול (במולדובנית: Dinamo-Auto Tiraspol) הוא מועדון כדורגל מהעיר טירספול שבמולדובה.
המועדון נוסד בשנת 2009 ומשחק בליגת העל המולדובית.
בסוף עונת 2009/2010 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה המולדובית השלישית מחוז צפון ועלתה לליגת המשנה המולדובית.
בסוף עונת 2012/2013 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגת המשנה ועלתה לליגת העל המולדובית.
הקבוצה הפסיקה להתקיים בשנת 2023.
דיני העבודה בארצות הברית הם דיני עבודה הקובעים את הזכויות והחובות של עובדים ושל איגודי עובדים, ומגדירים יחסי עובד–מעביד.
מטרתם הבסיסית של דיני העבודה היא לתקן את "אי-השוויון בכוח המיקוח" בין עובדים למעסיקים, במיוחד בתאגידים גדולים.
דיני העבודה בארצות הברית מורכבים מחקיקה ורגולציה ברמה הפדרלית, ברמת המדינה וברמת העיר.
במדינות שונות ואפילו בערים שונות באותה מדינה ישנה מערכת חקיקתית שונה.
החוקים הפדרליים המגדירים זכויות סוציאליות מינימליות נחקקו במהלך המאה ה-20, מתוך כוונה שכל מדינה בארצות הברית תחוקק חוקי מדינה שייטיבו עם העובדים מעבר למינימום שנקבע בחוק.
המדיניות של ארצות הברית משנת 1946 ועד היום היא לעודד תעסוקה מלאה באמצעות מדיניות מוניטרית, השקעה בתשתיות ומדיניות סחר בינלאומית המתעדפת את תוצרת ארצות הברית.
ארצות הברית מפגרת אחרי מדינות מפותחות אחרות בתחום זכויות העובדים.
יחסית לרוב מדינות אירופה, העובדים בארצות הברית עובדים יותר שעות, זכאים לפחות ימי חופשה שנתית, וחשופים לפיטורים שרירותיים.
גם כוחם של איגודי עובדים בארצות הברית נמוך בהרבה מאשר באירופה.
דיני העבודה הנהוגים בארצות הברית כיום מבוססים בעיקר על חוקים שנחקקו בין השנים 1935 ל-1974, ועל פסיקות של בית המשפט העליון בארצות הברית.
לפני שנת 1776, שבה הוכרזה עצמאות ארצות הברית, היה נהוג בה המשפט המקובל, ולא נכללו בו זכויות עובדים כלשהן.
התאגדות עובדים נחשבה כמעשה פלילי, ומערכת המשפט התירה עבדות ומשרת חוזי.
מתיישבים מאירופה שהגיעו לארצות הברית שעבדו את שבטי האינדיאנים המקומיים, וכן שחורים שהובאו מאפריקה בסחר העבדים האטלנטי.
בנוסף להם הובאו לארצות הברית גם אסירים מאירופה, שעבדו כמשרת חוזי או בתנאי עבדות.
בשנת 1772 נדון תיק בבית משפט בלונדון, בנוגע לזכותו של בריטי להחזיק עבד שהובא מארצות הברית.
בית המשפט הבריטי פסק שעבדות איננה מוסרית מכל סיבה שהיא, ושחרר את העבד.
פסק הדין התקבל במורת רוח במדינות הדרום של ארצות הברית, והיה בין הגורמים למהפכה האמריקאית בשנת 1776.
האימפריה הבריטית הפסיקה את סחר העבדים האטלנטי בשנת 1807, ביטלה את העבדות בבריטניה בשנת 1833 ושילמה פיצויים לבעלי העבדים.
באותה עת החלה גם ארצות הברית לבטל בהדרגה את העבדות.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית נחקק בשנת 1865 התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, המבטל את רוב צורות העבדות.
בשנת 1867 נחקק המונע העסקת אנשים כמשרת חוזי.
התאגדויות עובדים, שהיו אי-חוקיות במשפט המקובל, נותרו מחוץ לחוק גם לאחר קבלת העצמאות בארצות הברית.
בתיק משנת 1806 נקבע כי התאגדות של סנדלרים בפילדלפיה איננה חוקית.
רק בשנת 1842 שינה בית המשפט את עמדתו, בתיק בו נקבע שפעילותה של התאגדות העובדים במפעלי נעליים בבוסטון עולה בקנה אחד עם החוק, אף על פי שאחד השופטים הסתייג וציין כי "איגודי העובדים יהפכו את בעלי הרכוש לחסרי ביטחון, יסיתו את ההמונים, יחסלו את הרכוש הפרטי ויהרסו את החברה כולה."
פסק הדין פרץ את הדרך להקמת איגודי עובדים נוספים, בהם "אבירי העבודה" משנת 1869, איגוד בו חברו בעלי מלאכה, כורים ורוכלים, ופדרציית העבודה האמריקאית שהוקמה בשנת 1886 ומטרותיה היו שיפור שכר העובדים, תנאי הדיור והביטחון התעסוקתי.
בלחץ ארגוני המעסיקים נחקקו בקונגרס מספר חוקים המגבילים את פעילויות איגודי העובדים.
לאחר שביתת פולמן ב-1894 נכלא מנהיג הפועלים יוג'ין דבס.
רק בשנת 1914 נחקק "חוק קלייטון" שהסיר את המגבלות מאיגודי העובדים.
בחוק נכתב כי "עבודתו של אדם אינה סחורה", והוא התיר במפורש את פעילות איגודי העובדים למען חברי האיגוד.
גישה דומה אומצה בשנת 1919 בחוזה ורסאי, שבמסגרתו הוקם ארגון העבודה הבינלאומי.
על אף חוק זה תועדו באותה תקופה מקרים רבים של הפרת זכויות עובדים, בהם קבע בית המשפט כי זכויות העובדים אינן חוקתיות.
בין הפסיקות של בית המשפט עד שנת 1937 נקבע כי מעסיקים יכולים לאסור על עובדים להיות חברים באיגודי עובדים, נאסרה קביעת שכר מינימום לנשים וילדים, נאסרה שביתת הזדהות של עובדים בתאגיד כאות תמיכה בעובדים של חברה אחרת, וכן נקבע שהממשל הפדרלי לא רשאי לאסור העסקת ילדים.
בתקופה זו נעצרו פעילים סוציאליסטים רבים שהתנגדו למעורבות הצבאית של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, בהם יוג'ין דבס, שהתמודד לנשיאות בשנת 1920 כמועמד המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית בזמן שהותו בכלא.
קריסת הבורסה לניירות ערך בניו יורק בשנת 1929 והשפל הגדול שבא בעקבותיה נגרמו בעקיפין כתוצאה מפסיקות בית המשפט שפגעו בזכויות העובדים.
ערכאות שונות של בתי המשפט בארצות הברית קבעו כי ארגוני ביטוח לאומי אינם חוקתיים, ומנעו מהעובדים צבירת פנסיה בקופה ציבורית.
כתוצאה מכך, מיליוני אנשים קנו ניירות ערך במחירים גבוהים, כתחליף להשקעה בקרן פנסיה, וכך נוצרה בועה כלכלית, שבסופו של דבר קרסה.
לאחר המשבר נבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט כנשיא, וניסה להעביר את הניו דיל, רפורמה כלכלית מקיפה שבה נכללו זכויות עובדים רבות.
למרות הניו דיל, בית המשפט הגביל בשנת 1933 ניסיונות להבטיח שכר הוגן ולמנוע תחרות בלתי הוגנת.
רק בשנת 1936, לאחר שרוזוולט נבחר שוב ואיים לחוקק חוקים שיגנו על זכויות העובדים, שינה בית המשפט את עמדתו ואישר התאגדויות עובדים, קביעת שכר מינימום לעובדים ושביתת הזדהות עם עובדים אחרים.
חוקים נוספים עיגנו חיסכון לפנסיה בביטוח לאומי ושקיפות במידע בורסאי למשקיעים בשוק המניות.
למרות השיפורים בזכויות העובדים, אפליה של נשים ושל אפרו-אמריקאים הייתה עדיין רווחת.
בשנת 1963 נחקק שנועד לצמצם פערי שכר מגדריים.
בחוק נאסרה אפליה מגדרית ונקבע כי ישולם שכר שווה לנשים ולגברים.
באותה שנה נערך המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, בו קראו לקידום זכויות האדם ושוויון תעסוקתי.
בעקבות המצעד ואירועים דומים הקשורים אליו, בהם קיץ החירות, נחקק בשנת 1964 חוק זכויות האזרח, בו בין השאר נאסרה אפליה בשוק התעסוקה.
החוק אסר על כל אפליה מטעמי "גזע, צבע, דת, מין או לאום".
בעקבות חוקים אלה נחקקו חוקים נוספים האוסרים על אפליה בשוק העבודה, בהם חוקים האוסרים גילנות, אפליית נשים הרות, וחוקים המעודדים שוויון הזדמנויות לאנשים עם לקויות.
בשנת 1974 נחקק "חוק ביטוח הכנסה לפנסיה" המחייב ניהול זהיר ושקיפות בניהול קרנות פנסיה וביטוחי בריאות לעובדים.
כמו כן החוק מחייב את המעסיקים לשחרר את כספי הפנסיה של העובדים בעת פרישתם.
חוק זה נחשב כמסמל את תום תקופת זכויות העובדים.
בשנת 1981 פירק הנשיא רונלד רייגן את ארגון פקחי הטיסה בעקבות שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית, ולאחר מכן ירדה באופן דרמטי מידת השימוש בשביתה ככלי בסכסוכי עבודה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית שב והגביל את חופש ההתאגדות במספר פסיקות, בין השאר על פרופסורים בישיבה יוניברסיטי.
מאמצע שנות השבעים לא התקבלו הצעות חוק לשיפור זכויות העובדים שהוצעו על ידי פוליטיקאים דמוקרטים ועצמאיים, וכיום ארצות הברית מפגרת אחרי מדינות מפותחות אחרות בתחום זכויות העובדים.
באפריל 2024 קבעה נציבות הסחר הפדרלית (FTC) בארצות הברית, שחל איסור על שימוש בסעיף אי תחרות בחוזי עבודה בארצות הברית.
על פי ה-FTC, סעיפי אי־תחרות חלים על כ-30 מיליון עובדים בארצות הברית.
להלן מפורטים דיני העבודה העיקריים.
בחוק משנת 1938 נקבע שבוע עבודה של 40 שעות והוא מחייב תשלום פי 1.5 על שעות נוספות, אבל תיקונים שהוכנסו לחוג מגדירים מעל ל-30 סוגי עבודות שבהן לא משלמים על שעות נוספות.
שוק העבודה בארצות הברית מאופיין בתחרותיות גבוהה, ועבודה בשעות נוספות נפוצה מאוד.
ממוצע שעות העבודה עומד על 38.6 שעות בשבוע.
לא קיים בארצות הברית חוק פדרלי או חוק מדינה המחייב מעסיקים לתת לעובדיהם ימי חופשה בתשלום, גם לא בתקופות של חגים.
חופשה בתשלום נתונה בלעדית לשיקול הדעת של המעסיק.
במגזר הציבורי מוגדרים 10 ימי חג בתשלום, אך הם לא מחייבים את המגזר הפרטי.
כ-77% מהעסקים הפרטיים נותנים לעובדיהם את 10 ימי החופש השנתיים הנהוגים במגזר הציבורי.
במהלך המאה ה-19 ניסו איגודי עובדים להגביל את מספר שעות העבודה השבועי, ולקבע חופשה בת יומיים בסופי שבוע.
בשנת 1895 נחקק חוק במדינת ניו יורק שהגביל את שעות העבודה במאפיות ל-10 שעות ביום, ועד 60 שעות בשבוע, מתוך דאגה לבריאותם, בטיחותם ותנאי חייהם של העובדים.
בשנת 1905 נתבע בעל מאפייה בשם ג'וזף לוכנר על כך שעובדי המאפייה שלו עבדו זמן רב יותר מהמותר.
בבית המשפט טען לוכנר כי החוק מפר את התיקון ה-14 לחוקה בנושא הזכות להליך הוגן ולכן אינו חוקתי.
בית המשפט קיבל את טענתו, וכך החלה תקופה המכונה "עידן לוכנר", בה שוב ושוב פסל בית המשפט העליון חוקים שניסו להסדיר יחסי עובד–מעביד.
רק בשנת 1937 התהפכה המגמה מעט, בפסק דין שקבע ששכר מינימום הוא חוקתי, אך עד היום לא הוסדרו בחוק יחסי עובד–מעביד בארצות הברית, ולרוב העובדים יש בעיה עם איזון בית-עבודה.
כשם שאין זכויות עובדים לחופשה שנתית בתשלום או למספר שעות עבודה מקסימלי, כך אין זכויות לחופשת לידה, חופשת מחלה או חופשה לטיפול בבן משפחה חולה.
חוק משנת 1993 מגדיר חופשת לידה בת 12 שבועות, אך זכאים לה רק עובדים קבועים אצל מעסיקים גדולים, ובתנאי שהמעסיק קיבל הודעה על החופשה לפחות 30 יום מראש.
נעשו ניסיונות לממן סובסידיה למעונות יום לילדים או מעון יום בחינם, אך הם נכשלו משנקבע כי המימון אינו חוקתי.
בחוק פדרלי משנת 1938 נקבע שכר מינימום, העומד כיום על 7.25 דולר אמריקני לשעה, אך ב-28 מדינות נקבעו חוקי שכר מינימום גבוהים יותר.
קיים איסור אפליה על בסיס דת, גזע או מין במקומות עבודה במגזר הציבורי.
איסור זה מעוגן בתיקון החמישי והארבעה עשר לחוקת ארצות הברית.
חוקים דומים חלים על המגזר הפרטי, בפרט חוק זכויות האזרח משנת 1964. בשנת 1967 נחקק חוק האוסר על אפליית בני 40 ומעלה מטעמי גילנות.
מהגרים המעוניינים לעבוד בארצות הברית נדרשים להוציא בקשה לגרין קארד.
לא קיים בארצות הברית חוק המחייב הפרשת כספים של העובד או המעביד לפנסיה.
חלק מהמעסיקים מפרישים כספים לקרן פנסיה, עקב הסכם קיבוצי עם ועד העובדים בארגון.
לדוגמה, פרופסורים באוניברסיטאות שותפים בקרן פנסיה שאליה מופרשים כספים, הן של העובדים והן של המעביד.
ללא קשר לפנסיה, עובדים לאחר גיל פרישה מקבלים קצבת אזרח ותיק מביטוח לאומי, וכן הם רשאים לרכוש פוליסת ביטוח חיים או להפריש כספים באופן פרטי לקרן פנסיה.
עד סוף המאה ה-20 תוכניות פנסיה לעובדים בארצות הברית הבטיחו קצבה חודשית המהווה אחוז מסוים משכר העובד.
בזמן הפרישה העובד היה זכאי לקצבה חודשית עד סוף חייו, או לקבלת סכום כסף גדול באופן חד פעמי, או שילוב של שני הדברים.
גובה הקצבה נקבע על פי נוסחה המבוססת על השכר המצטבר של העובד, משך תקופת עבודתו, וגילו.
במאה ה-21 רוב הפנסיות המוענקות לעובדים הם מסוג 401 (k).
זו פנסיה שהפקדותיה פטורות ממס, אך בניגוד לפנסיית קצבה, לאחר הפרישה היא לא משולמת עד סוף חייו של העובד, אלא נפסקת כאשר נגמר הכסף שהופקד בקרן.
עובדים רבים שקיבלו פנסיה מסוג זה נאלצו להסתפק לאחר מספר שנים בקצבת הזקנה של הביטוח הלאומי.
"חוק ביטוח הכנסה לפנסיה" משנת 1974 מחייב ניהול זהיר ושקיפות בניהול קרנות פנסיה וביטוחי בריאות לעובדים.
מאז המהפכה התעשייתית, הדרך העיקרית להשגת שכר הוגן, תנאים משופרים ויחס טוב לעובדים הייתה באמצעות משא ומתן קיבוצי, בדרך כלל על ידי איגודי עובדים.
חופש ההתאגדות זכה להכרה ולמעמד מיוחד בארצות הברית בחוק קלייטון משנת 1914, ובייחוד בחוק יחסי העבודה הלאומי משנת 1935, שנחקק כחלק מהניו דיל, והוא מעגן את חופש ההתאגדות של העובדים בארגוני עובדים ואת הזכות לנהל משא ומתן קיבוצי מול המעסיקים.
לחוק זה נקבעו תקנות נוספות המשפרות את זכויות העובדים בחוק טאפט-הארטלי (1947).
במספר פסקי דין נקבעו חמישה כללים יסודיים הקשורים לחופש ההתאגדות:
אדם המצטרף לאיגוד עובדים לא יסבול מאפליה או יחס שלילי בסיכוייו להתקבל לעבודה, בתנאי עבודתו או בהפסקתם.
כחלק מכלל זה, אסור למעסיקים לעקוב אחר התאגדויות עובדים.
לדוגמה, נקבע כי אסור למעסיק לחנות בחניה ליד אספת עובדים, או לנהל מעקב באמצעות מצלמות אחר עובדים המפיצים עלונים של איגוד עובדים.
מותר למעסיק לפרק איגוד עובדים, אלא אם הוכח שהמניע הוא עוינות של המעסיק כלפי האיגוד.
חברי האיגוד חייבים לייצג את העובדים, על מנת לבצע משימות בסיסיות כמו משא ומתן קיבוצי ודיוני משמעת מול ההנהלה.
אסור למעסיק לסרב להצעה לנהל משא ומתן, אם זו נעשתה בתום לב.
מכלל זה נובעת זכותו של האיגוד לקבל לידיו מהמעסיק את כל המידע הנדרש לניהול משא ומתן קולקטיבי.
הכלל החמישי הוא אוסף כללים להתנהלות הוגנת של איגוד העובדים עצמו.
בכללים אלה נמנים מקרים רבים המתארים "התנהלות לא הוגנת" של ארגוני עובדים.
לדוגמה, לאחר שעובד פרש מאיגוד העובדים, אסור לאיגוד להטיל עליו קנס.
השפל במספר העובדים החברים באיגודי העובדים
בשנת 1981 פירק נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את ארגון פקחי הטיסה בעקבות שביתת פקחי הטיסה, ולאחר מכן החלה ירידה עקבית במספר העובדים החברים באיגודי עובדים.