tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיכומו של דבר, הדה-תיעוש (deindustrialization) הידרדרות ושיבוש יחסי המסחר בתוך הארץ, והצרה הבאה ושוב הולכת של רעב ומוות בגלל מעשי אדם היו הדרכים העיקריות שבהן הממשלה הקולוניאלית הרסה את ההתפתחות הכלכלית של הודו וגרמה לעיכוב בה.
עיכוב זה עתיד היה להימשך עוד מאות בשנים.
שיעור אבטלה גבוה בקרב העשירים, או בקרב אלו שכן עובדים מצב של תעסוקה בלתי מספקת עבורם (המונח "תעסוקה בלתי מספקת" Underemployment באנגלית יכול להתפרש בכמה מובנים, שכל אחד ואחד מהם נזכר למטה בסעיף הערות השוליים.
שני אלו נבעו בחלקם ממדיניות של איפה ואיפה (protectionist) שהתקיימה עד 1991 ומנעה השקעה רצינית מצד משקיעים זרים.
אם כי שיעור העושר ירד גם הוא באופן רציני החל משנות ה-80 ועד 1990.
נושא זכויות הרכוש: עניין זכויות הרכוש איננו מעוגן במערכת החוקים של הודו כפי שמקובל במערב.
תלות יתר במגזר החקלאי: בהודו יש עודף בתוצרת חקלאית.
האיכרים תופסים חלק גדול ממספר המצביעים והם משתמשים בקולותיהם כדי למנוע חלוקה מחדש של האדמות, הליך שאילו צלח, ייתכן והיה מאפשר הקמת פרויקטים תעשייתיים עם הכנסה גבוהה (higher income industrial projects).
מה שקרה הוא שבעוד שמגזרי השירותים והתעשייה צמחו בשיעורים של עשרות אחוזים, שיעור הצמיחה הכלכלית צנח מ-4.8% עד 2%.
הנאו-ליברלים רואים בהבטחת אספקת המזון מטרה שאינה הכרחית, לפחות בהשוואה לצמיחה הכלכלית כשלעצמה (purely financial economic growth).
בנוסף, קיימים גם כמה גורמים טכניים ישירים יותר:
בערך 60% מהאוכלוסייה עדיין תלויים בחקלאות וזאת בשעה שתרומת החקלאות לתוצר המקומי הגולמי אינה עולה על 18%.
קצב מהיר של גידול אוכלוסייה.
המומחים לדמוגרפיה נוטים להסכים כי זהו סימפטום של תופעת העושר ולאו דווקא גורם שלה.
כמו כן הוצעה גם סיבה שעניינה התרבות השלטת בחברה ההודית: מערכת הקאסטות, שבמסגרתה מיליוני הודים הודרו מכל הזדמנות לחינוך, השגת רכוש, תעסוקה, וכן ספגו מעשים אלימים על כל מה שנתפס כ"חריגה מהגבולות".
אנשי הממשל הבריטי עודדו מתן פריווילגיות לנמנים עם קאסטות מסוימות וסייעו להם לקדם מנהגים חברתיים שונים, לפחות עד תחילת המאה ה-20.
למרות זאת, מדי שנה נוספים כ-40 מיליון איש למעמד הביניים בהודו.
אנליסטים שונים נגעו בעניין זה.
אחד מהם הוא מארווין ג.
Cetron), מייסד Forecasting International שכתב כי בערך 300 מיליון הודים נמנים כיום עם מעמד הביניים בהודו, ושליש מהם הגיעו לשם אחרי שחיו בעושר ב-10 השנים האחרונות.
עוד עולה מהאנליזה שלו, כי עד שנת 2025 יהיה מעמד הביניים הרוב בהודו.
שיעור האוריינות עלה במהלך אותה תקופה מ-52% ל-65%.
מגמות היסטוריות בסטטיסטיקות אודות מצב העושר
שיעור ההודים שרמת החיים שלהם דורגה כנופלת מתחת לקו העושר ידע עליות וירידות רבות לאורך השנים, אבל המגמה הכללית הייתה כלפי מטה.
עם זאת, ניתן לדבר על שלוש תקופות מרכזיות של מגמות בניתוח ההיסטוריה של העושר (הכוונה לעושר המוגדר על פי רמת הכנסה).
1950 – 1970: בתקופה זו איננו מוצאים מגמה חד משמעית שניתן להצביע עליה במובהק מלימוד הנתונים.
ב-1951 47% מהאוכלוסייה הכפרית בהודו הייתה מתחת לקו העושר.
מאמצע שנות ה-70' עד 1990: העושר על פי רמת ההכנסה ירד בשיעור דרמטי ביותר בין שנות ה-70' עד סוף שנות ה-80'.
מאז 1991: בתקופה זו, שאחרי הרפורמה הכלכלית, הייתה מגמה של התקדמות ולעומת זאת גם צעידה לאחור.
אבל האומדן הרשמי של מצב העושר ב-1999–2000 היה ב-26.1% - ירידה דרמטית שהביאה לגל של ויכוחים ואנליזות.
זה היה מכיוון שלשנה זו מכון הסקרים הפעיל מתודולוגיית סיקור חדשה שהביאה לקבלת נתון של ממוצע צריכה גבוה יותר.
הסקר האחרון לשנת 5–2004 הוא בר השוואה לחלוטין לסקרים שלפני 1999–2000 ומראה עושר של 28.3%
באזורים הכפריים ו-25.7% באזורים עירוניים ו-27.5 במדינה כולה באמצעות שימוש בשיטה אנליטית אחרת לניתוח הנתונים.
לפיכך, ידוע ששיעור העושר פחת מאז 1998, אם כי מוסיף להתחולל הוויכוח האם בין השנים 89–90 ל-1999–2000 אכן הייתה ירידה בשיעור משמעותי.
המחלוקת סביב שיעור צמצום העושר
אף על פי ששיעור העושר ככלל בהודו אכן פחת, עדיין יש מחלוקת לגבי שיעור צמצום העושר.
אף על פי שיש קונצנזוס לגבי כך ששיעור העושר לא גדל בין השנים 94–1993 ו-05–2004, התמונה אינה כה ברורה אם מסתכלים על היבטים אחרים ולא-כספיים כגון בריאות, חינוך, פשע וגישה לתשתיות.
לאור הצמיחה הכלכלית המהירה שעוברת על הודו, סביר שחלקים גדולים מהאוכלוסייה הכפרית ייהגרו לערים מה שיהפוך את הנושא של עושר אורבני ליותר משמעותי בטווח הארוך.
הכלכלן פראווין ויסארייה הגן על תקפותם רבים מהנתונים הסטטיסטיים שהראו את ההפחתה הכוללת בשיעור העושר בהודו, וגם על הצהרתו של שר האוצר ההודי לשעבר ישוואנט סינא שלפיה שיעור העושר בהודו פחת.
הוא התעקש על כך שהסקר משנתון 1999–2000 היה בנוי נכון ומפוקח, וחש כי רק מפני שהיה נדמה שהנתונים לא תואמים תפיסות קדומות לגבי הודו, זו עדיין לא סיבה לבטל אותם.
ניקולאס סטרן, סגן נשיא הבנק העולמי, הוציא לאור מסמכים המגנים על הסטטיסטיקות של הפחתת מצב העושר בהודו.
הוא טוען שהתגברות הגלובליזציה ופתיחת אפשרויות השקעה חדשות בהודו תרמו תרומה משמעותית להפחתת העושר במדינה.
הודו, יחד עם סין, הן שתי המדינות שהראו את המגמות הברורות ביותר של גלובליזציה יחד עם העלייה המואצת בהכנסה לנפש.
דו"ח מ-2007 של הוועידה הלאומית למפעלים בסקטור הבלתי מאורגן (NCEUS) מצאה כי 77% מההודים או 836 מיליון איש, חיו על פחות מ-20 רופיות ליום (0.5 דולר אמריקאי נומינלי, 2.0 דולר אמריקאי בשווי כוח קנייה), כאשר רובם עובדים במגזר "העבודה הבלתי פורמלית" ללא עבודה או ביטוח לאומי וחיים בעושר מחפיר.
מחקר של מכון מקינסי הגלובלי מצא שב-1985 93% מאוכלוסיית הודו חייה מהכנסה כוללת של פחות מ-90,000 רופיות לשנה לבית אב, או בערך דולר לאדם ליום; עד 2005 השיעור הזה ירד בערך בחצי, ל-54%.
יותר מ-103 מיליון אנשים יצאו ממצב של עושר נואש במהלך דור אחד, באזורים כפריים ועירוניים.
הם צופים שאם הודו תשיג צמיחה שנתית של 7.3% במהלך 20 השנים הבאות, ניתן יהיה לחסוך חיים של דלות קיצונית מיותר מ-465 מיליון איש נוספים.
בניגוד לתפיסה מקובלות הודו הכפרית הרוויחה מהצמיחה, העושר הכפרי הקשה ירד מ-94% ב-1985 ל-61% ב-2005, והם צופים שהוא ירד עור, עד 26% ב-2025. הדו"ח מסכם שהרפורמות הכלכליות של הודו והצמיחה המוגברת שנבעה מכך, היו התוכניות המצליחות ביותר למיגור העושר בארץ.
עונות השנה או חודשי השנה (37b ;op.37a בגרסה הצרפתית) הם אוסף של 12 יצירות לפסנתר על 12 חודשי השנה לפסנתר מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
כל חלק הוא על חודש אחר בשנה.
היצירות נשמעות גם לעיתים בעיבוד לתזמורת.
צ'ייקובסקי החל את העבודה על עונות השנה זמן קצר לאחר שסיים את הקונצ'רטו מס' 1 לפסנתר שלו ובזמן שהלחין את הבלט אגם הברבורים.
ב-1875, עורך מגזין המוזיקה של סנט פטרבורג ה"נובוליסט", ניקולאי מטבייביץ' ברנארד, הזמין מצ'ייקובסקי 12 יצירות קצרות לפסנתר; אחת לכל חודש בשנה.
ברנארד גם נתן מעצמו שמות לכל יצירה.
צ'ייקובסקי הסכים וקיבל את ההזמנה וגיליון דצמבר 1875 של המגזין המוזיקלי, הובטח לקוראים לפרסם כל חודש יצירה אחת של אותו חודש בכל שנת 1876. החלקים ינואר ופברואר נכתבו בסוף 1875 נשלחו לברנארד בדצמבר על-מנת לקבל משוב אם היצירות מתאימות או לא – אם לא הוא ישכתב אותם כפי שירצה ברנארד.
מרץ, אפריל ומאי נכתבו, לפי הערכות, בנפרד.
כל שאר 7 החלקים נכתבו ביחד באותו זמן ובאותו עותק, ויש הערות הטוענות שבין 22 באפריל ל-27 במאי.
צ'ייקובסקי לא הקדיש מאמץ רציני מיכולותיו המוזיקליות לכתיבת היצירות והם היו רק בתור משלימי הכנסה.
הוא כתב אותם לא מתוך רצון פנימי מיוחד כמו עם שאר יצירותיו – אך למרות זאת זכו לפרסום רב ונחשבות היום ליצירות מופת מיוחדות ומלודיות.
מאי – לילות מוארי כוכבים
עונות בליגת ה-NBA מאז תחילת פעילותה של הליגה ועד היום:
עונות מתחלפות (במקור: Different Seasons) הוא אוסף של ארבע נובלות מאת סטיבן קינג שראה אור ב-1982, עם נטייה דרמטית יותר "רצינית" מהאימה הבדיוני המפורסם של קינג.
ארבע הנובלות קשורות ביחד באמצעות תתי-כותרות המתייחסות לכל אחת מארבע העונות.
האוסף בולט בכך ששלוש מתוך ארבע הנובלות עובדו לסרטי קולנוע, אחד מהם, "חומות של תקווה", היה מועמד לפרס האוסקר עבור הסרט הטוב ביותר בשנת 1994.
שםתת-כותרתעיבוד קולנועיריטה הייוורת' וגאולת שושנקאביב של תקווהחומות של תקווה (1994)תלמיד מצטיין מדיקיץ של שחיתותתלמיד מצטיין מדי (1998)הגופהסתיו של תמימותאני והחבר'ה (1986)נשימה נכונהסיפור חורף
בסוף הספר מופיעה אחרית דבר שכתב קינג ב-4 בינואר 1982. באחרית הדבר הוא מסביר למה הוא לא הגיש לפרסום בעבר את נובלות - כל אחת מהן נכתבה בזמן אחר.
מוקדם בקריירה שלו, הסוכנים ועורכים שלו הביעו חשש כי הוא יהיה "מסומן" כמישהו שכותב רק אימה.
עם זאת, הפכו ספרי האימה שלו פופולרים למדי, והביאו לו ביקוש כסופר.
לעומת זאת, את הנובלות, אשר לא עסקו בכוחות על טבעיים, היה קשה מאוד לפרסם מכוון שלא היה שוק גדול לסיפורים בדיונים "רגילים" בפורמט של 25,000 ל-35,000 מילים.
לכן, הגו קינג והעורך שלו את הרעיון של פרסום הנובלות ביחד, כ"משהו שונה", ומכאן שמו של הספר באנגלית "עונות שונות".
עונת 1888/1889 הייתה העונה הראשונה של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
הליגה כללה 12 קבוצות שסיכמו על הקמת הליגה ומשחקים בשיטת מפגש בית/מפגש חוץ.
בתחילת העונה סוכם שקבוצה עם מספר גבוה ביותר של ניצחונות תוכרז אלופת אנגליה.
אומנם מספר שבועות אחרי זה, סוכם על הענקת שתי נקודות עבור הניצחון ונקודה עבור תוצאת תיקו.
ארבע קבוצות אחרונות בסוף העונה היו צריכות לעבור תהליך של בחירה מחדש לליגה.
פרסטון נורת' אנד זכתה באליפות שלושה מחזורים לפני סיום העונה.
בסיום עונה זו, כל הקבוצות המשכו לעונה הבא.
ג'ון גודול מפרסטון נורת' אנד כבש 20 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עונת 1889/1890 הייתה העונה השנייה של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
פרסטון נורת' אנד זכתה באליפות בפעם השנייה ברציפות.
בסיום עונה זו, כל הקבוצות למעט סטוק סיטי המשכו לעונה הבא.
סטוק סיטי שהייתה במקום האחרון עונה שנייה ברציפות לא נבחרה לליגה ועברה לשחק במסגרת אחרת.
ג'ימי רוס מפרסטון נורת' אנד כבש 24 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עונת 1890/1891 הייתה העונה השלישית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
סנדרלנד הייתה הקבוצה החדשה בליגה.
אברטון זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
בסיום העונה הוחלט להרחיב את הליגה ל-14 קבוצות.
בנוסף ל-4 קבוצות שהיו צריכים להיבחר מחדש, 6 קבוצות נוספות הגישו בקשה להצטרף לליגה.
בסיום ההצבעה, כל הקבוצות ששיחקו בעונת 1890/1891 נבחרו מחדש, סטוק סיטי ודרוון נבחרו כקבוצות חדשות.
ג'ק סאוטוורט מבלקברן רוברס כבש 26 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עונת 1891/1892 הייתה העונה הרביעית של הפוטבול ליג שהייתה אז הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
סטוק סיטי ודרוון היו הקבוצות החדשות בליגה.
עבור ניצחון הוענקו שתי נקודות, ונקודה אחת עבור תוצאת תיקו.
ארבע הקבוצות המדורגות אחרונות בסוף העונה היו צריכות לעבור תהליך של בחירה מחדש לליגה.
סנדרלנד זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
לראשונה מספר הצופים הכולל עבר את מיליון צופים (כ-5,800 בממוצע למשחק).
בסיום העונה הוחלט להרחיב את הליגה ל-16 קבוצות.
וסט ברומיץ' אלביון זכתה בגביע האנגלי ולכן זכתה להישאר בליגה ללא צורך בבחירה מחדש.
בנוסף לשלוש קבוצות שהיו צריכות להיבחר מחדש, שמונה קבוצות נוספות הגישו בקשה להצטרף לליגה.
בסיום ההצבעה, הקבוצות ששיחקו בעונת 1891/1892 למעט דרווין נבחרו מחדש, ונסדיי, נוטינגהאם פורסט וניוטון היית' נבחרו כקבוצות חדשות.
בסוף העונה הוחלט על הקמת ליגת משנה.
ג'ון קמפבל מסנדרלנד כבש 31 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עונת 1892/1893 הייתה העונה החמישית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
ונסדיי, נוטינגהאם פורסט וניוטון היית' היו הקבוצות החדשות בליגה.
סנדרלנד זכתה באליפות בפעם השנייה ברציפות.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 14-16 היו צריכות לשחק משחקי מבחן מול הקבוצות החזקות בליגת משנה.
במקרה של ניצחון, הן היו זכאיות להישאר בליגה.
במקרה של הפסד, הקבוצה מליגת משנה הייתה זכאית לעמוד בבחירות לליגה.
בסיום משחקי מבחן, ניוטון היית' נותרה בליגה, אקרינגטון ונוטס קאונטי ירדו לליגת משנה ובמקום נכנסו דרוון ושפילד יונייטד.
עונת 1893/1894 הייתה העונה השישית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
דרוון ושפילד יונייטד היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
אסטון וילה זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
בסיום משחקי מבחן, פרסטון נורת' אנד נותרה בליגה, דרוון וניוטון היית' ירדו לליגת משנה ובמקומם נכנסו ליברפול וסמול היית'.
ג'ון סאוטוורט מאברטון כבש 27 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עונת 1894/1895 הייתה העונה השביעית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
ליברפול וסמול היית' היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר.
סנדרלנד זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדות המועדון.
בסיום משחקי מבחן, סטוק סיטי ודרבי קאונטי נותרו בליגה, ליברפול ירדה לליגת משנה ובמקומה נכנסה ברי.
ג'ון קמפבל מסנדרלנד כבש 22 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עונת 1895/1896 הייתה העונה השמינית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
ברי הייתה הקבוצה שעלתה מליגת משנה.
אסטון וילה זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדות המועדון.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 15-16 היו צריכות לשחק משחקי מבחן מול הקבוצות החזקות בליגת משנה.
בסיום משחקי מבחן, וסט ברומיץ' אלביון נותרה בליגה, סמול היית' ירדה לליגת משנה ובמקומה נכנסה ליברפול.
ג'ון קמפבל מאסטון וילה כבש 26 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
לג'ון קמפבל זו הייתה הזכייה השנייה ברציפות והרביעית בקריירה.
עונת 1896/1897 הייתה העונה התשיעית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
ליברפול הייתה הקבוצה שעלתה מליגת משנה.
אסטון וילה זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדות המועדון.
היא זכתה גם בגביע האנגלי.
בסיום משחקי מבחן, סנדרלנד נותרה בליגה, ברנלי ירדה לליגת משנה ובמקומה נכנסה נוטס קאונטי.
סטיב בלומל מדרבי קאונטי כבש 24 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עונת 1897/1898 הייתה העונה העשירית של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
נוטס קאונטי הייתה הקבוצה שעלתה מליגת משנה.
שפילד יונייטד זכתה באליפות בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
בסיום משחקי מבחן, סטוק סיטי נותרה בליגה, בלקברן רוברס הייתה אמורה לרדת.
אומנם בעקבות החלטה על הגדלת הליגה, אף קבוצה לא ירדה ומליגת משנה עלו ברנלי וניוקאסל יונייטד.
פרד וולדון מאסטון וילה כבש 23 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
עונת 1898/1899 הייתה העונה ה-11 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
ברנלי וניוקאסל יונייטד היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
אסטון וילה זכתה באליפות בפעם הרביעית בתולדות המועדון.
קבוצות שסיימו את העונה במקומות 17-18 ירדו לליגת משנה.
בסוף העונה בולטון וונדררס וונסדיי ירדו ליגה.
במקומם עלו מנצ'סטר סיטי וגלוסוף נורת' אנד.
סטיב בלומר דרבי קאונטי כבש 24 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
זו הייתה הזכייה השלישית בקריירה.
עונת 1899/1900 הייתה העונה ה-12 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל.
מנצ'סטר סיטי וגלוסוף נורת' אנד היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
אסטון וילה זכתה באליפות בפעם החמישית בתולדות המועדון.
בסוף העונה גלוסוף נורת' אנד (זו הייתה העונה היחידה של הקבוצה בליגה הבכירה) וברנלי ירדו ליגה.
במקומם עלו ונסדיי ובולטון וונדררס.
ביל גראטי מאסטון וילה כבש 27 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
מיקוםקבוצהמשחקיםניצחונותתיקוהפסדיםשערי זכותשערי חובהיחס שעריםהפרש שעריםנקודותהערות 1. אסטון וילה ||34||22||6||6||77||35||2,200||42||50||זכייה בליגה
עונש מוות מוכר בחוק הישראלי כעונש על עבירות ביטחון, כגון חרחור מלחמה, פגיעה בריבונות, בגידה, סיוע לאויב במלחמה ורצח עם.
עד שנת 1954 כלל החוק גם עבירות רצח.
למרות זאת, בתולדות המדינה הוצאו להורג שני אנשים בלבד: הקצין מאיר טוביאנסקי שהואשם על לא עוול בכפו בבגידה נגד ישראל במהלך מלחמת העצמאות, ופושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן שנתלה מכוח החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
מספר אנשים נוספים נידונו למוות בגין פשעים שונים אולם עונשם הומתק בשל התנגדות מוסרית.
בזמן המנדט הבריטי היה עונש המוות עונש חובה על עבירת רצח, והיה עונש אפשרי על עבירות ביטחוניות (כולל נשיאת נשק ללא היתר).
ערבים רבים הוצאו להורג, בפרט בתקופת המרד הערבי הגדול במהלכו נתלו כמאה חמישים ערבים.
שמונה אסירים יהודים, אנשי המחתרות, הוצאו להורג על עבירות הקשורות במאבק בשלטון הבריטי.
איש מהם לא הורשע ברצח או בהריגה, אלא בהחזקת נשק, בירי ועוד (שמונה אלה נמנים עם 12 עולי הגרדום).
חריג לעניין זה היה שוטר עברי בתקופת המנדט, מרדכי שוורץ, שהורשע בשנת 1938 ברצח שותפו הערבי לאוהל.
בעת חקירתו במשטרה ובמהלך משפטו טען שוורץ כי הייתה זאת תאונה, אך התביעה טענה כי ביקש לנקום את מותם של יהודים בידי ערבים בזמן המאורעות ובמיוחד את מותם של דניאל סטניצקי ואיסר טנקוס ממושב כרכור ב-30 ביולי 1937. גרסתו לא נתקבלה על דעת השופטים ושוורץ נדון למוות והוצא להורג.
לאחר קום המדינה ועד לשנת 1954 חל במדינת ישראל עונש מוות מכוח פקודת החוק הפלילי, 1936, המנדטורית אשר המשיכה לחול בישראל על פי פקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948, שבה נקבע המשך תחולתם של חוקי המנדט הבריטי, כל עוד לא הוחלפו בחוקים ישראליים.
ביוני 1948 הוצא להורג קצין צה"ל מאיר טוביאנסקי.
טוביאנסקי נחשד על לא עוול בכפו בבגידה, נשפט בבבית דין שדה בלתי חוקי: לא היה כתב אישום, לא הוצגו ראיות, ולא מונה סנגור לנאשם; למשפט לא הובאו עדים, לא נרשם פרוטוקול וכלל לא התקיים דיון במהלכו.
בפני מאיר טוביאנסקי הוטחה אשמת הבגידה, ובכך הסתיים "הדיון"; לטוביאנסקי לא ניתנה זכות ערעור.
השופטים הרשיעו את טוביאנסקי בבגידה, ומייד גזרו עליו עונש מוות בירייה שבוצע באופן מיידי.
"פסק הדין" נכתב רק לאחר ביצוע גזר הדין.
ב-10 בנובמבר 1949 אישר בית המשפט לערעורים את פסקי דין מוות הראשונים, שהוצאו על ידי בית משפט ישראלי מאז הקמת המדינה.
שני הנידונים למוות היו מוחמד אחמד קנדיל ואחמד עבדול והאב אל קוטה מחיפה, שהורשעו ברצח סוחר סיגריות בשוק השחור ונידונו למוות בתלייה.
גזר דין זה לא בוצע, שכן הנשיא חיים ויצמן המיר עונש זה בעונש של מאסר עולם, בשל התנגדותו העקרונית לעונש מוות.
ב-23 בנובמבר 1950 גזר בית המשפט המחוזי בתל אביב עונש מוות על דוד יעקובוביץ, לאחר שמצא אותו אשם ברצח בגן מאיר בתל אביב.
גזר דין זה לא בוצע לאחר שבית המשפט העליון המיר את ההרשעה ברצח בהרשעה בהריגה.
ב-4 בינואר 1951 דן בית המשפט המחוזי למוות קאפו יהודי בשם יחזקאל אינגסטר.
הוא הורשע במעשי פשע נגד האנושות והתעללות בעצירים יהודים במסגרת תפקידו כאחראי בלוק במחנות משנה (גריידיץ, פאולבריק ורייכנבך) של מחנה גרוס-רוזן.
אינגסטר היה הראשון שנידון למוות על פי חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
עונש זה הומר ב-7 באפריל 1952 בערעור לבית המשפט העליון למאסר בפועל של שנתיים.
אינגסטר שוחרר ממאסרו ב-26 ביוני 1952 מטעמי בריאות, בהתאם לצו שר המשטרה מיום 23 ביוני 1952. זמן קצר לאחר שחרורו מת אינגסטר ממחלת הסוכרת, שממנה סבל.
ב-29 במאי 1951 חנן נשיא המדינה חיים ויצמן ששה נידונים למוות לאחר שערעורים שהגישו נדחו.
בתחילת שנות ה-50 הורשע יעקב מזרחי בשני מעשי רצח – רצח יצחק לוי ורצח חיים הנדלר – ונגזר עליו מוות בתלייה; בספטמבר 1953 הוקל עונשו על ידי נשיא המדינה יצחק בן-צבי, למאסר עולם.
ב-2 בדצמבר 1953 נידון למוות אליהו גולדברג באשמת רצח, לאחר שש שנים יצא לחופשי לאחר שקיבל חנינה מנשיא המדינה יצחק בן-צבי.
נאשמים נוספים נידונו למוות בגין עבירות פליליות אך עונשם לא יצא אל הפועל לאור המתנה לכנסת להחלטתה בדבר החקיקה הראויה.
כבר בדצמבר 1948 הוחלט שפסקי דין מוות יעוכבו עד להחלטה עקרונית של מועצת המדינה.
ביטול עונש המוות על רצח (1954)
ביולי 1949 הועלתה לראשונה מטעם הממשלה הצעת "חוק ביטול עונש מוות", והמרתו בעונש מאסר עולם.
גם בהצעה הראשונית הביטול לא היה גורף: "על אף האמור בחוק זה, אדם שיצא חייב בדין על עבירת בגידה שנעברה בשעת חירום, יהיה צפוי לעונש מוות" (סעיף 3א).
ביולי 1950 הניח שר המשפטים פנחס רוזן את הצעת החוק על שולחן הכנסת.
קדמה לכך ועדת מומחים שהוקמה על ידי הממשלה בנושא.
הוועדה צידדה בהחזקתו של עונש המוות, תוך הגבלת תחולתו.
שר המשפטים דחה את המלצותיה.
ב-16 בפברואר 1954 חוקקה הכנסת את החוק לתיקון דיני העונשין (ביטול עונש מוות על רצח), תשי"ד-1954. החוק התקבל לאחר דיונים ממושכים בכנסת, שנערכו שלא על בסיס מפלגתי, כאשר נימוקי הביטול היו מבוססים על המסורת היהודית, על שיקולי מוסר כלל אנושיים ועל מיעוט ההרתעה שבעונש המוות.
עד לביטול עונש המוות על רצח, כל עוד התנהל דיון ציבורי והליכי חקיקה לביטולו, עוכב ביצוע גזר דין המוות שהוטל בפרק זמן זה על פחות מעשרה מורשעים.
בדיוני הכנסת על הביטול חברי הכנסת התייחסו לעונש המוות הנהוג במשפט העברי ולסייגים הרבים שנתנו בו שהופכים את המשפט למוסרי וצודק יותר שעולים בקנה אחד עם עקרון יהודי אחר- שהאדם נברא בצלם אלוהים, ורק צו אלוהי יכול לשלול ממנו את זכותו לחיים.
בנוסף, הובאה האמירה מהמשנה כי: מנגד לאמירה זאת באותה משנה רבן שמעון בן גמליאל אמר: "אף הן מרבין שופכי דמים בישראל".
ב-31 במאי 1962 הוצא להורג הפושע הנאצי אדולף אייכמן על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
ערעורו של אייכמן על הרשעתו במשפטו ברצח העם היהודי בשואה נדחה על ידי בית המשפט העליון, ונשיא המדינה, יצחק בן-צבי, דחה את בקשתו לחנינה.
אייכמן הוצא להורג בתלייה בכלא רמלה.
האוקראיני ג'ון איוון דמיאניוק נדון אף הוא למוות בישראל.
בית המשפט העליון לא הטיל ספק כי המדובר באדם ששימש בתפקיד ואכמן, אך קבע כי לא הוכח מעבר לכל ספק סביר כי המדובר ב"איוואן האיום מטרבלינקה".
דמיאניוק גורש מישראל ב-22 בספטמבר 1993.
עמדת המשפט הישראלי בנושא עונש מוות
על פי המשפט בישראל כיום, לפי חוק בתי המשפט (עבירות שענשן מוות), תשכ"א-1961, כל עבירה שעונשה מוות תידון בבית משפט מחוזי בהרכב של שלושה שופטים, שאחד מהם שופט של בית המשפט העליון, והעבירות שבית משפט אזרחי במדינת ישראל יכול להטיל עליהן עונש מוות (בעבר בוצע בתלייה) הן:
בגידה במדינת ישראל – בחוק הישראלי, מעשה לא נחשב לבגידה (או אף לעבירה) אם נעשה בתום לב (לפי ), וכמו כן, עונש המוות מוטל רק אם המעשים נעשו בתקופה של פעולות איבה צבאיות של ישראל או נגדה (לפי ).
במגבלות אלה, על פעולות הבגידה הבאות מוטל עונש מוות:
פגיעה בריבונות – ביצוע מעשה הפוגע בכוונה תחילה בריבונותה של מדינת ישראל, או הגורם בכוונה תחילה לכך ששטח כלשהו ייצא מריבונותה ().
חרחור מלחמה – ביצוע מעשה המביא בכוונה תחילה לידי פעולה צבאית נגד ישראל, כדי לסייע לאויביה ().
סיוע לאויב במלחמה – ביצוע מעשה המסייע בכוונה תחילה לאויב של ישראל במלחמתו נגדה ().
עשיית מעשה שהוא בגדר פשע כלפי העם היהודי או האנושות או פשע מלחמה, או רצח של אדם נרדף, בתקופת השלטון הנאצי, בארץ עוינת (חוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950).
השמדת עם – בעקבות הצטרפות מדינת ישראל לאמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, שנתקבלה על ידי עצרת האומות המאוחדות ב-9 בדצמבר 1948, חוקק החוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
חוק זה קובע שמי שנמצא אשם בהשמדת עם דינו מיתה.
עונשי מוות בחוק השיפוט הצבאי
לפי , רשאי בית דין צבאי להטיל עונש מוות.
לפי יכול בית הדין לגזור גזר דין מוות על חייל שבגד, עזב את המערכה, סייע לאויב או מסר לו מידע ובלבד שמעשה כזה נעשה בתקופת לחימה.
לפי עונש המוות יבוצע בירייה.
בתי משפט צבאיים דנו למוות מחבלים אך פסקי הדין הומרו למאסרי עולם על ידי הרמטכ"ל.
הראשונים היו שלושה אנשי פדאיון שנתפסו בתקריות שונות ב-1956 ועונשם הומר למאסר עולם ב-1957. יותר משמונה שנים לאחר מכן, נגזר עונש מוות על מחמוד חיג'אזי שהורשע ביוני 1965 בהסתננות ונשיאת נשק.
בעקבות ערעור לבית הדין הצבאי לערעורים התקיים משפט חדש בו נקבע עונשו ל-30 שנות מאסר.
הוא שוחרר בפברואר 1971 כנגד השבתו לישראל של שומר ממטולה שנחטף על ידי מחבלים ללבנון.
בין 1967 ל-1989 גזרו בתי משפט צבאיים עונשי מוות בלפחות שמונה מקרים, וכולם הומתקו בערעור למאסרי עולם.
בשנות ה-90 נשפט נאשם בשם בדארנה בבית המשפט הצבאי בג'נין לעונש מוות, בעקבות מעורבותו בתכנון וביצוע שני פיגועי התאבדות בתחנה המרכזית בחדרה ובעפולה.
על פי החקיקה באזור יהודה ושומרון, הוגש ערעור אוטומטי לבית המשפט הצבאי לערעורים וזה ביטל את ההרשעה והחזיר את התיק לדיון מחודש, במסגרתו נדון הנאשם למאסרי עולם.
בשנת 2003 בקשו שניים משופטי ראאד שייח', שוטר פלסטיני שהורשע ברצח שני חיילי המילואים הישראלים בלינץ' ברמאללה, להטיל עליו עונש מוות, אולם לשם כך דרושה הכרעה פה אחד, והשופטת השלישית התנגדה, ועל כן הושתו עליו שני מאסרי עולם.
מאז לא דרשה התביעה הצבאית עונש מוות למחבלים, אף במקרים שספגה על כך ביקורת ציבורית.
בעת מתן גזר הדין במשפטו של רוצח בני משפחת סלומון בחלמיש סבר אחד משופטי ההרכב בדעת מיעוט כי יש להטיל על המחבל עונש מוות.
הוויכוח בנושא עונש מוות למחבלים בציבור הישראלי
במשך שנים רבות מתנהל בציבור הישראלי, בחוגי המשפט ובכנסת ויכוח בנושא עונש מוות למחבלים.
יש הטוענים שעונש מוות לא מרתיע מחבלים "שהידים" ויש הטוענים את ההפך.
פעמים אחדות דנה הכנסת בהצעות חוק לעונש מוות למחבלים, אך הן לא אושרו:
בהצבעה טרומית שנערכה בשנת 2015 הצביע רוב גדול מאוד של חברי הכנסת נגד עונש מוות למחבלים.
בינואר 2018 אישרה הכנסת בקריאה טרומית את הצעת חוק העונשין (תיקון – גזר דין עונש מוות למורשע ברצח בנסיבות טרור) ברוב של 52 בעד ו-42 נגד.
את ההצעה הגישו חברי הכנסת מסיעת ישראל ביתנו – רוברט אילטוב, עודד פורר ויוליה מלינובסקי..
ב-1 במרץ 2023 אישרה הכנסת בקריאה טרומית, ביוזמת סיעת עוצמה יהודית הצעת חוק עונש מוות למחבלים, ברוב של 55 תומכים ו-9 מתנגדים.
בין התומכים חברי הכנסת מסיעות האופוזיציה, בהם חברי סיעת ישראל ביתנו.
בספטמבר 2025 התחדש הדיון בהצעה משנת 2023, למרות בקשת ראש הממשלה בנימין נתניהו שלא לקיים דיון בהצעת החוק עקב הסיכון לעסקת החטופים שנדונה.
גם מתאם השבויים והנעדרים תא"ל גל הירש הביע התנגדות נחרצת לקיום הדיון מחשש לחיי החטופים.
הוועדה לביטחון לאומי קידמה לקריאה ראשונה את חוק עונש מוות למחבלים.
הצבעה זו נפסלה על ידי הייעוץ המשפטי משום שהכנסת הייתה בפגרה, לא נשמעו הגורמים הביטחוניים, ולא נערך דיון עומק בהצעה.
ב-3 בנובמבר 2025 נערכה הצבעה מחדש בוועדה לקדם לקריאה ראשונה את החוק, הפעם בתמיכת ראש הממשלה שהובאה על ידי מתאם השבויים והנעדרים תא"ל גל הירש.
כעבור שבוע אישרה מליאת הכנסת את החוק בקריאה ראשונה ברוב של 39 תומכים ו-16 מתנגדים.
ראש שב"כ דוד זיני הודיע לממשלה כי השירות תומך בעונש מוות למחבלים, בניגוד להתנגדותו לאורך שנים.
לפי ההצעה עונש מוות יוטל על מחבל שפעל "מתוך מטרה לפגוע במדינת ישראל ובתקומת העם היהודי בארצו".
ב-23 בנובמבר 2025 פרסמה ההסתדרות הרפואית הבהרה על פיה רופאים בישראל לא ישתתפו בהוצאה להורג ב-19 בינואר 2026 הבהירה ההסתדרות הרפואית לשר בן גביר כי רופאים בישראל מחויבים לאתיקה ולשבועת הרופא ולא ישתתפו בשום שלב של הוצאה להורג, באופן פעיל או פסיבי.
במהלך הדיונים בוועדה לביטחון לאומי נציג צה"ל התנגד לקידום תיקון החקיקה.
נציג המשרד לביטחון לאומי התייחס לתיקון החקיקה בשטח ישראל והביע בו תמיכה.
נציג המל"ל אף הוא הביע תמיכה בקידום החקיקה.
נציג המוסד תמך בהצעת החוק ועם זאת הדגיש כי יש לשמור על שיקול דעת לבית המשפט.
נציג השב"כ תמך אף הוא והסביר את שינוי הגישה של הארגון שהתנגד לכך בעבר.
הטיעונים להצדקת הטלתו של עונש המוות בכלל ולמחבלים בפרט
הגנה על שלום הציבור: יש הטוענים שקיימת סכנה שגם לאחר שנות מאסר מרובות לא ישנה העבריין את אופיו, ותמיד קיים חשש שעם שחרורו הוא יסכן את שלום הציבור.
הרתעה: עונש חמור יותר הוא גם עונש מרתיע יותר, ובשל כך, על מנת להרתיע אנשים מלבצע עבירות חמורות במיוחד, יש לעשות שימוש גם בעונש המוות.
יש להילחם בטרור בכל כלי אפשרי.
משום שישראל נלחמת בטרור מסוכן מאוד עליה "להסיר את הכפפות" ולכן להחיל עונש מוות – שישמש ככלי מרתיע כנגד פיגועים.
גמול: החברה מבטאת את סלידתה ממעשה העבירה, והענישה חייבת להיות מותאמת לרמת התיעוב שחשה החברה כלפי אלו שביצעו את העבירה.
העובדה שבישראל אין עונש מוות מעוררת צורך של כוחות הביטחון והאזרחים "לעשות צדק" ולקחת את החוק לידיהם.
אילו המדינה תהיה זו שמפעילה עונשי מוות, יהיה בכך לרצות את "רגשות הנקמה" של אזרחים (וחיילים) אשר יותירו לכוחות האכיפה המאורגנת את עשיית הצדק.
פתרון לבעיית חטיפת חיילים ועסקאות לשחרור אסירים: בהקשר לשחרורי אסירים (בעסקאות כגון עסקת שליט), הטענה היא שישראל משחררת רוצחים קשים בעסקאות לשחרור חטופים.
על כן, יש לוודא שרוצחים אלה לא יישארו בחיים.
זאת גם משום ששחרורם העתידי פוגע בהרתעה, וגם משום שכך ייעשה הצדק.
יעילות כלכלית: המחיר הכלכלי של עונש זה לחברה הוא נמוך בהרבה מן המחיר הכלכלי של העונש המקביל לעונש זה – מאסר ללא אפשרות שחרור.
הטיעונים כנגד הטלתו של עונש המוות בכלל ולמחבלים בפרט
קדושת החיים: אחת הטענות הקלאסיות שרבים נוהגים להעלות כנגד עונש המוות היא, שלחיים יש ערך מקודש, ובשל כך יש לשלול את הפגיעה בהם, אף אם פגיעה זו נועדה לשרת תכליות ציבוריות חשובות ככל שיהיו.
בנוסף, עונש מות סותר את חוק יסוד כבוד האדם וחירותו ואת הזכות לחיים.
עונש מוות אינו מרתיע: נכון להיום, אין ראיות מחקריות חד משמעיות לביסוס ההנחה לפיה עונש מוות אכן מרתיע, וכשהדבר נוגע למחבלים, ספק רב אם מדובר בעונש מרתיע משום שהללו לוקחים בדרך כלל סיכון גדול כי יהרגו במהלך פעולת הטרור.
ממחקר שנעשה על ידי פרופ' לקרימינולוגיה מאוניברסיטת קולורדו, מייקל רדלט, ועורכת דין בוגרת האוניברסיטה, טרייסי לקוק, אשר פורסם ב-2009, עולה כי 88% מהקרימינולוגים הבכירים בארצות הברית בעצם שוללים את "אפקט הפחד" מעונש המוות.
דוח שפורסם על ידי ה-FBI מראה כי ב-2014, מספר מקרי הרצח בצפון מזרח ארצות הברית, שם מספר ההוצאות להורג הוא הקטן ביותר, ירד ב-5.5%, ולעומת זאת בדרום ארצות הברית, שם מספר ההוצאות להורג הוא הגבוה ביותר, עלה שיעור מקרי הרצח ב־4.4%.
עונש מוות עלול להוביל לחטיפת חיילים ואזרחים: עונש מוות עלול להגביר לחץ לחטיפת חיילים כדי למנוע הוצאות להורג של מחבלים בתקופה הארוכה יחסית שבה ייערך ההליך המשפטי.
השימוש בעונש מוות עלול לפגוע במאבק בטרור, מפני שמחבל שכבר הספיק לרצוח לא ייכנע ביודעו שהוא עתיד להיות נידון למוות וכן משום שמחבלים שיוצאו להורג עלולים להיתפס כקדושים מעונים/שהידים ולהוות מודל לחיקוי.
ענישה אכזרית במיוחד: רוב מדינות העולם הדמוקרטי המערבי אינן מאפשרות הטלת עונש מוות, ובשנים האחרונות ניכרת מגמה של הוצאת עונש זה מספר החוקים, לרבות ברוב המדינות בארצות הברית.
עונש המוות נופל תחת ההגדרה של ענישה אכזרית במיוחד, שיש בה פגיעה אנושה בכבוד האדם, ובשל כך, יש להימנע מן השימוש בו.
פגיעה במוסר הציבורי: הטענה בדבר הפגיעה בדמותה המוסרית של החברה מתמקדת בתוצאותיה של הענישה, ולא בלגיטימיות שלה, מלכתחילה.
על פי טענה זו, חברה שבה מונהג עונש המוות נעשית חברה אלימה.
כך עונש מוות שיוחל על מחבלים עשוי להיות הסנונית הראשונה כשלאחריו עלולה להיווצר לגיטימציה ציבורית להחלתו על עבירות קלות יותר.
החשש מפני הריגת חפים מפשע: במובחן מכל עונש אחר, שהוא הפיך, ובמידה ונעשתה טעות ניתן לתקנה בדרך זו או אחרת, עונש המוות אינו הפיך, ואין דרך שבה ניתן לפצות את הנאשם, במידה והתברר שהוא לא אשם לאחר שבוצע בו עונש המוות.
שרירות ואפליה: חלק ניכר מן הטיעונים נגד עונש המוות קשור להנחה, המגובה לעיתים גם במחקר אמפירי, שלפיה ההליך הפלילי הכרוך בהטלת עונש מוות סובל מהטיות גזעניות, מגדריות וכדומה.
פגיעה מדינית: עונש מוות עשוי לפגוע ביחסי החוץ של ישראל ולשרת את תנועת החרם נגד ישראל, מפני שסביר להניח שרוב הנידונים יהיו מחבלים ערבים, דבר שעשוי להיתפס כאפליה ולהסיט את הדיון מהמעשים בגינן הוטל העונש.
באוקטובר 1967 החליטה הממשלה "להורות ליועץ המשפטי לממשלה ולפרקליט הצבאי הראשי כי הפרקליטים והתובעים הצבאיים המופיעים בבתי המשפט ובבתי דין צבאיים, יודיעו בקשר לגזר הדין, שאינם דורשים עונש מוות על הנידונים".
עם זאת, עמדת המדינה אינה מחייבת את בתי המשפט, שבמקרים אחדים בכל זאת גזרו עונשי מוות, שלא בוצעו.
בפברואר 1976 הסמיכה הממשלה ועדה סודית שמינה ראש הממשלה, להתיר לתובע הצבאי לדרוש עונש מוות בפני בית הדין הצבאי.
בהחלטה משנת 1979 נקבע שהתביעה הצבאית תהיה רשאית לדרוש עונש מוות בפני בית הדין הצבאי, בתיאום עם היועץ המשפטי לממשלה והגורמים המדיניים.
ולאחרונה, בשנת 1985 סוכם בין שר הביטחון, היועץ המשפטי לממשלה ושר המשפטים, שתינתן לתביעה הצבאית בעניין זה "יד חופשית".
גם מאז סיכום זה התביעה הצבאית נמנעת מלדרוש עונשי מוות.
עונה בינונית היא אחת מהווסתות שמוזכרות בספרי ההלכה (עם וסת החודש ווסת ההפלגה) בנוגע לאיסור קיום יחסי מין והרחקות של בעל עם אשתו לאחר שלושים יום מראייתה האחרונה, מחשש שמא הגיע זמן האישה לראות דם נידה.
עונה זו היא לאישה שאין לה וסת קבוע לראייתה ונמשכת כיממה.
לאחר זמן הווסת, כדי לחזור להיתר יש לבדוק על ידי עד, לוודא שאכן אינה רואה דם.
יש ראשונים כמו הרי"ף ורמב"ם והובאו ברמב"ן נדה דף טו, ובר"ן בשבועות.
שלא חששו כלל לווסת זה, שלדבריהם אין לה מקור בדברי התלמוד.
אזכור ראשוני למושג עונה בינונית מוזכר בתלמוד במסכת נדה - לעניין מאימתי אישה זקנה נחשבת כמסולקת דמים?
כל שעברו עליה שלש עונות - וכך אמרו שם: "וכמה עונה?
אמר ריש לקיש משום רבי יהודה נשיאה: עונה בינונית שלשים יום".
אמנם לא נתבאר שם איסור וסת לאותן הימים.
במשנה במסכת נדה נאמר .
ובתלמוד אמר על כך ריש לקיש משום רבי יהודה נשיאה: .
ובפירוש ימי עונה כתב שם רש"י: .
מדברי רש"י אלו למדו הפוסקים שכל אישה שאין לה וסת קבוע צריכה לחוש שמא תראה כפי הרגילות של אישה לראות, שהוא לאחר שלושים יום.
וכך פסק בשולחן ערוך יורה דעה סימן קפט: .
ישנם ראשונים שסבורים שאין איסור פרישה מהאישה בעונה בינונית כלל.
הרמב"ן כתב שעונה זו הזכירוה 'חכמי הצרפתים' בחיבוריהם, וכך כתב כלומר לדעתו יש רק זמן אחד שצריך לחשוש לו, והוא וסת ההפלגה.
כמו כן הרמב"ם והרי"ף השמיטו דין זה של עונה בינונית, וכתבו באחרונים שנראה שסוברים שאין כלל דין פרישה בעונה בינונית, אך מכל מקום אף לדבריהם צריכה בדיקה.
גישתם של פוסקים אלו נובעת מכך שהיו רופאים ומכירים את טבע האישה.
חיוב הפרישה בעונה בינונית הוא רק לאישה שאין לה וסת קבוע, אך אישה שיש לה וסת שהוא קבוע לאחד מן הוסתות כגון לוסת החודש או ההפלגה, אינה צריכה לחשוש לעונה בינונית.
לדעת רוב הפוסקים עונה בינונית היא לאחר שלושים יום מהוסת האחרונה, אך לדעת החוות דעת עונה בינונית הוא שלושים ואחד יום מראייתה האחרונה.
כאמור זמן הפרישה הוא לאחר שלושים או שלושים ואחד יום מראייתה האחרונה.
לדעת רוב הפוסקים אם ראייתה האחרונה הייתה ביום צריכה לחשוש רק לעונת היום, וכן אם ראתה בלילה חוששת לעונת הלילה.
אך לדעת ה'כרתי ופלתי' לעניין עונה בינונית, יש לחשוש לכל היום, עונת יום ועונת לילה ('עונת כרתי ופלתי').
חיוב הפרישה בזמן עונת הוסת, הוא כדין פרישה בשאר הוסתות.
לדעת השולחן ערוך בעקבות דעת הרמב"ם כי בעת הפרישה, קודם שהאישה תראה דם וסת ותהפך לנידה, אסורים רק יחסי אישות מלאים.
אולם, שאר צורות של קרבה בין האיש ואשתו - מותרות.
לעומתו, חלק מן הפוסקים האשכנזים סוברים שראוי להחמיר בזמן פרישה סמוך לווסת גם נגיעה של חיבה, כגון חיבוק ונישוק.
אולם, גם הפוסקים הללו מודים כי אין צורך להרחקות כמו באישה נידה בוודאות, ורק צורות הקרבה הקרובות ליחסי אישות נאסרו.
כמו כן, בעונת הפרישה על האישה לבדוק האם לא התחיל אצלה המחזור.
בדיקה זו נעשית בדומה לבדיקת הפסק טהרה באמצעות החדרת בד לבן ונקי לתוך הנרתיק ובדיקה האם אין עליו כתם המסמל על התחלת דימום.
לכתחילה רצוי שהבדיקה תעשה סמוך לסוף העונה.
בעונת יום - סמוך לשקיעה, ובעונת לילה - אחת לפני שהולכת לישון ואחת כשקמה בבוקר.
בדיעבד אם בדקה בכל שעה בתוך העונה או לאחריה - יצאה ידי חובה.
אם עברה העונה ולא בדקה את עצמה נחלקו הפוסקים:
יש אומרים שמותרת אף בלי בדיקה.
יש אומרים שבזה חמורה עונה בינונית משאר וסתות ואסורה עד שתבדוק, אף שבשאר עונות הפרישה מותרת אף בלי בדיקה.
דעה נוספת מחמירה יותר סוברת שבעלת וסת קבוע שלא בדקה תיאסר לבעלה כנידה עד שתיטהר.
בשולחן ערוך מובאות שתי הדעות (הראשונה כסתם והשנייה כיש אומרים) והרמ"א כותב שנוהגים כדעה השנייה.
להלכה נפסק כדעה השנייה בשולחן ערוך, שאישה שיש לה וסת קבוע או בעונה בינונית לאישה שאין לה וסת קבוע ישנו חיוב בדיקה אף בדיעבד, אך אישה שאין לה וסת קבוע בעונת החודש ובעונת ההפלגה - אם לא בדקה בדיעבד אינה צריכה לבדוק.
עוני הוא מצב שבו אין לאדם, למשפחה או לקבוצת בני אדם המהווים יחידה כלכלית אחת די אמצעים לקיים את עצמם, או שנאלצים להסתפק ברמת חיים נמוכה במידה רבה מזו של יתר האנשים במדינה.
המצב הראשון מכונה "עוני מוחלט" בעוד האחרון מכונה "עוני יחסי".
בישראל מוגדר עוני יחסי באמצעות 'קו העוני' שהוא 50% מההכנסה החציונית הפנויה בתקנון לגודל משפחה.
העוני בישראל - דוח ממדי העוני והאי-שוויון בהכנסות
דוח ממדי העוני והאי-שוויון בהכנסות (מכונה לרוב בקיצור "דוח העוני") הוא מסמך שמכינים חוקרי המוסד לביטוח לאומי.
הדוח עבור שנה מסוימת מתפרסם בדרך כלל בסוף השנה שאחריה.
הדוח מנתח את המצב והמגמות בעוני ובאי—שוויון בהכנסות בישראל, ומטרתו לממשלה לקבל החלטות מבוססות נתונים ולפעול לצמצום ממדי העוני, ולהקטנת אי-השוויון הכלכלי-חברתי.
עד לשנת 2019, המסמך נקרא "דוח ממדי העוני והפערים החברתיים", אולם בשנת 2020 שונתה שיטת המדידה, ושם הדוח בשנים הבאות עודכן בהתאם לכך, "דוח ממדי העוני והאי-שוויון בהכנסות - 2021 (לפי נתונים מנהליים)".
בראייה היסטורית, עבודת המחקר המייסדת היא זו שערך בשנת 1968 יצחק קנב מהמוסד למחקר סוציאלי מחקר על היקף העוני בישראל, כחלק ממחקר עולמי.
באותה שנה נתמנה ישראל כץ למנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, ויזם פרויקט ממלכתי להשגת המידע הדרוש למלחמה בעוני, כפי שהדבר נקרא אז.
בתחילת 1971 פרסם המוסד לביטוח לאומי את ממצאיו.
העיקרי שבהם - העוני נרחב בהרבה מפי שנראה אז.
זאת מפני שכל עוד הסתמכו על דיווחי רשויות הרווחה, נעדרו מהחישובים רבבות משפחות - כל אלה שלא ביקשו סיוע כזה, אולי בשל חשש לסבול מדימוי חברתי שלילי.
החל בשנת 1981, המוסד לביטוח הלאומי מחבר ומפרסם סקירת מחקר שנתית בנושא ממדי העוני בישראל, והחל משנת 1984 הסקירה כוללת גם השוואה למדינות אחרות.
בשנת 2021, בהובלתה של סמנכ"לית ביטוח לאומי, ניצה קסיר, מחושב דוח העוני והאי-שוויון בהכנסות על סמך נתונים של ככל האוכלוסייה ועל בסיס נתונים מינהליים, בניגוד לחישוב שהיה לפני כן שהיה מבוסס על סקר של כ-5,000 איש ועל סמך תשובות של הנסקרים.
על אף שרמת החיים הכוללת בישראל עולה, דו"חות המוסד לביטוח לאומי מעידים על כך שהעוני בישראל לא הראה ירידה פרופורציונלית וכי יותר ויותר ישראלים עובדים אך נשארים עניים בכל זאת.
בשנת 2010 הוגדרו 19.8% ממשקי הבית (לעומת כ-11% בממוצע במדינות ה-OECD), כ-24.4% מהנפשות ו-35.3% מהילדים עניים על פי הגדרת המוסד לביטוח לאומי.
כ-52% מהילדים החרדים ו-55% מהילדים הערבים מוגדרים עניים.
כ-40% מהמשפחות העניות מגיעות ממשפחות עם מפרנס יחיד.
עם זאת, קו העוני עצמו עלה ריאלית ב-3.6% בשנת 2010 ביחס לשנה שקדמה לה - קו העוני למשפחה בת שתי נפשות עומד על הכנסה של 3,861 שקלים בחודש, למשפחה בת ארבע נפשות 6,178 שקלים ולמשפחה בת שש נפשות 8,205 שקלים.
על פי פרסומי המוסד לביטוח לאומי לשנת 2016 ישראל מובילה לרעה ביחס למדינות המערב במדד העוני.
בשנת 2016 חיו בישראל יותר מ-1.8 מיליון עניים.
לצד המגמות החיוביות עלתה ב-2016 תחולת העוני בנפשות ובילדים.
שיעור העוני של נפשות עלה ב-0.3%, ושיעור הילדים החיים בעוני עלה ב-1.2%.
חלקן של המשפחות העניות החרדיות מכלל המשפחות העניות מגיע ל-15%, שיעור גדול בהרבה מחלקם היחסי של החרדים באוכלוסייה, שהוא 6%.
39% מקרב העניים הם ערבים, אף שחלקם היחסי באוכלוסייה הכללית הוא 20.9%.
עם זאת שיעור העוני אצל משפחות ערביות ירד מ-53.3% מקרב אוכלוסייה זו בשנת 2015 ל-49.4% בשנת 2016.
על פי דו"ח העוני של הביטוח הלאומי, נכון לשנת 2023 כשליש ממשקי הבית בישראל חיים באי־ביטחון תזונתי.
כ-30% מהאוכלוסייה הבוגרת בישראל נמצאת בחוסר ביטחון תזונתי ומתוכן 12.6% שרויים במצב של חוסר ביטחון תזונתי חמור, המתאפיין ברעב ובתזונה לא יציבה ולקויה.
כן עולה ממנו כי העוני בישראל הוא במקום השני מבין הארצות המפותחות.
נתונים אלו רק חלקית נאספו לאחר מלחמת חרבות ברזל שבעקבותיה הוחמר המצב עוד יותר.
ישראל המדינה השנייה הכי ענייה ממדינות ה-OECD על פי הדו"ח יש בישראל 1.98 מיליון נפשות עניות - 20.7% מהאוכלוסייה.
ההוצאה הציבורית לרווחה נמוכה מאוד לעומת ממוצע המדינות והיא השלישית הכי נמוכה מביניהן.
מצב העוני של ילדי ישראל הוא השני בחומרתו - 27.9% מהילדים בישראל עניים.
בשנת 2024 שיעור הילדים שחיו בעוני היה השני בגודלו מבין המדינות המפותחות.
מהדו"ח השנתי של ארגון לתת עולה כי בשנת 2024, 1.24 מיליון מהילדים בישראל עניים, כלומר 39.6% מהילדים.
2.75 מיליון אנשים עניים, כלומר 28.7% מהנפשות בישראל.
22.3% ממשקי הבית בישראל נמצאים בעוני רב-ממדי.
חלה עלייה של 6.5% בעלות המחיה לנפש ו-6.9% למשק בית בהשוואה לשנת 2023. 21.1% מהמשפחות בישראל חיות באי ביטחון תזונתי, כרבע מהנפשות- כ-2.18 מיליון, ו־34.1% מהילדים- יותר ממיליון ילדים.
עוד עולה מהדו"ח כי מספר העניים עלה בשנת 2024 בכ-150,000 נפשות.
מדידת עוני במדדים מוחלטים אינה מקובלת בישראל - כמו ברוב מדינות העולם - כדבר שבשגרה, ולכן לא נאספים נתונים סדירים על שיעורי העוני המוחלט.
במחקר שנערך במוסד לביטוח לאומי בשנת 2005, יושמה מדידת העוני המוחלטת המקובלת בארצות הברית ('גישת אורשנסקי') על ישראל בשנים 1995–2002. התוצאות הראו שיעורים גבוהים מאוד של עוני, גבוהים אף יותר מאשר שיעורי העוני שנמדדו בשיטה היחסית.
תחולת העוני בקרב משפחות, לפי מדד זה, הייתה 34%, לעומת תחולת עוני של 20% לפי המדד היחסי באותה שנה.
לעומת זאת, במדדים מסוימים של רמת חיים - ביכולת לרכוש סל צרכים חיוניים, בהכנסה הריאלית, בשיעור הבעלות על מוצרים בני קיימא או בתוחלת החיים - מצבם של העניים הוטב באופן משמעותי.
בין השנים 2004–2008 חלה ירידה של 18.8% בתחולת העוני הנמדד לפי סף הכנסה ריאלית קבוע וירידה של 29% בתחולת העוני לפי מדד היכולת לרכוש סל צרכים חיוניים.
בישראל קו העוני הרשמי מוגדר כ-50% מההכנסה הפנויה (נטו) החציונית, למשפחה, מתוקנת לגודל המשפחה.
משמעות ההכנסה הפנויה החציונית היא הכנסה משפחתית (מעבודה, הון ונכסים, אחרי מסים ישירים ותשלומי העברה), שלחצי מהמשפחות יש הכנסה גבוהה ממנה ולחצי נמוכה ממנה.
בשל צורת חישוב זו, קו העוני הוא יחסי ומושפע מהתפלגות רמת ההכנסות במשק.
בחישוב קו העוני נלקח בחשבון גודל המשפחה על ידי שימוש ב"סולם שקילות" המאפשר השוואה של רמת החיים של משפחות בגודל שונה.
קו העוני מחושב על ידי המוסד לביטוח לאומי ומפורסם בפרסום שנתי "ממדי העוני והפערים החברתיים - דוח שנתי".
תחולת העוני היא אחוז האוכלוסייה שהכנסתה נמוכה מקו העוני (מתוך האוכלוסייה הכללית).
חישוב קו העוני התבסס בעבר על סקר הכנסות משקי הבית או סקר הוצאות משקי הבית של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שבו נשאלים משקי בית על הכנסותיהם החודשיות השוטפות הכוללות הכנסות משכר עבודה, מנכסים, מקצבאות או מכל מקור אחר.
במדידה המתבססת על סקר כזה יש הטיה מובנית כי חלק מן הנסקרים עלולים שלא לדווח לסוקרים במדויק את המספרים בפועל, ולא להסגיר את כל מקורות ההכנסה (למשל, הכנסה בשחור) ובכך להטות את התוצאות מטה לעומת רמת ההכנסות האמיתיות.
בתחום הספציפי של הכנסות מפנסיה, נמצא כי יש פערים משמעותיים בין הנתונים המתקבלים מעיבוד נתוני סקר ההכנסות לבין הנתונים הרשמיים הנאספים מדיווחי המעסיקים לביטוח לאומי ולמס הכנסה.
מדוח העוני לשנת 2019, החישוב נעשים על בסיס נתונים מינהליים שבידי המוסד לביטוח לאומי.
ההוצאות החברתיות הציבוריות בישראל נמוכות בהשוואה בינלאומית - כ-16 אחוזים מהתמ"ג בישראל בהשוואה לכ-20 אחוזי תמ"ג בממוצע ה-OECD.
תמיכה כספית ישירה במשפחות עניות ניתנת באמצעות הבטחת הכנסה - תשלום מהמוסד לביטוח לאומי הניתן מתוקף חוק הבטחת הכנסה.
הסכום שמשפחה זכאית לו כהבטחת הכנסה נקבע לפי גודל המשפחה והרכבה, על פי המפתח המפורט בטבלה הבאה.
מענק עבודה (מס הכנסה שלילי)
בישראל משולם המענק באמצעות רשות המיסים על פי נתוני שנת המס הקודמת למועד התשלום.
מס הכנסה שלילי שולם לראשונה בישראל בשנת 2008, על פי נתוני שנת 2007. מס הכנסה שלילי משולם מכוח החוק להגדלת שיעור ההשתתפות בכוח העבודה ולצמצום פערים חברתיים (מס הכנסה שלילי), התשס"ח-2008.
בעיית משכנות העוני בישראל הייתה קיימת כבר עם קום המדינה, אך הניסיון הראשון להתמודד עם מצוקתן החל רק בשנות ה-60 עלתה בעיית שכונות העוני והמצוקה לתודעת החברה הישראלית, והיא נתפסה כבעיה לאומית.
על מנת לטפל בבעיה, הוקם משרד השיכון, שהופקד על טיפול בנושא.
זמן קצר לאחר הקמת המשרד לבינוי ושיכון העבירה הממשלה את חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום, ה'תשכ"ה-1965, שנחקק בעקבות מסקנות ועדת אלמוגי.
בישראל הפכו שכונות רבות לשכונות מצוקה או שנבנו ככאלה מלכתחילה, בשנות ה-50 וה-60, כאשר המדינה הכפילה את אוכלוסייתה בעקבות עלייה רבה של אוכלוסייה יהודית ענייה שנושלה מרכושה הן במהלך השואה, הן ביציאה ממדינות הגוש המזרחי והן במדינות ערב.
חלק מהעולים שוכנו בצפיפות בבתים שננטשו על ידי פליטים פלסטינים ואחרים שוכנו בבניינים חדשים וזולים שנבנו בחיפזון, או שהמתינו במעברות עד שנבנו להם דירות כאלה.
לשיקום שכונות אלה והעלאת רמת החיים של תושביהן הכריזה ממשלת ישראל השמונה עשרה בראשות מנחם בגין ב-1977 על פרויקט שיקום שכונות, שבמסגרתו שוקמו 160 אזורי מצוקה בישראל.
הפרויקט התבסס על שלושה מרכיבים:
שיקום תשתיות פיזיות בבתים ובמרחב הציבורי בשכונות השיקום.
השקעות בחינוך, ברווחה, בבריאות ובארגון קהילתי.
הימנעות מפינוי תושבים מבתיהם ושיתופם בקבלת החלטות, שלא כנקבע בחוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום.
על ריכוז הפרויקט הופקד משרד הבינוי והשיכון, ועל ניהולו הופקדו אגפים במשרד.
לצד משרד השיכון השתתפו בניהול הפרויקט וביצועו משרדי ממשלה נוספים, שחבריהם התרכזו לצוות הבין-משרדי לשיקום שכונות.
בנוסף לסיוע הממשלתי פועלות בישראל עמותות רבות המעניקות בדרכים שונות סיוע כלכלי לנזקקים.
דוגמה: הגמ"ח המרכזי - קרן הלוואות בקהילה החרדית שהוקמה בשנת 2002 ובה התורם מכספו לקופת הגמ"ח מקבל זכות קדימה לקבל בעתיד הלוואה נוחה ומענק עבור נישואי צאצאיו בהתאם לגודל תרומתו.
חלוקת מזון: דוגמאות: לקט ישראל - עוסק באיסוף עודפי מזון טריים וחלוקת לנצרכים, ופרויקט כרובית הפועל בהכנת וחלוקת מזון לנזקקים לקראת החגים בישראל.
דוגמה: פעמונים - עוסקת בפעילות חינוך, הדרכה והסברה בתחומי כלכלת המשפחה, ליווי משפחות לשם בניית תקציב מאוזן ותוכנית החזר חובות ארוכת טווח
הוועדה כללה 5 ועדות משנה: כלכלה ותעסוקה בראשות ניצה (קלינר) קסיר; פרט, משפחה וקהילה בראשות ג'וני גל; דיור בראשות חיים פיאלקוף ואמילי סילברמן; חינוך בראשות אודרי אדי-רקח; בריאות בראשות ורדה סוסקולני.
הוועדה הציבה לעצמה את המטרה לגבש תוכנית לצמצום היקף העוני וחומרתו (עומק העוני) עד לרמה המקובלת במדינות ה־OECD בתוך 10 שנים על פי שלושה קריטריונים: שיעור משקי הבית החיים בעוני, שיעור הילדים החיים בעוני ועומק העוני.
הוועדה הגישה המלצות במגוון הנושאים.
באוקטובר 2014 הודיע השר כהן, כי התקצוב ליישום המלצות הוועדה ב-2015 יעמוד על 1.7 מיליארד ש"ח, כ-42% בלבד מהתקציב השנתי עליו המליצה הוועדה.
רוב התקציב הזה מקורו במשאבים קיימים במשרדי הממשלה ולא בתוספת תקציב ממשרד האוצר.
+ יישום החלטות ועדת אלאלוף בתקציב 2015תחוםתקצוב נדרש על פי ההמלצותתקצוב בפועלרווחה2.5–3.0 מיליארד ש"ח517 מיליון ש"חחינוך300–350 מיליון ש"ח140 מיליון ש"חדיור1.63 מיליארד ש"ח110 מיליון ש"חתעסוקה2.3 מיליארד ש"ח515 מיליון ש"חבריאות500–560 מיליון ש"ח0
המחקר העלה כי ההקצבות בפועל למימוש ההמלצות היו 1.9 מיליארד ש"ח בשנה מתוך 7.4 מיליארד ש"ח הנדרשים לכך.
הפער נובע מאי יישום ההמלצה בדבר הגדלת קצבת הבטחת הכנסה ומהקצאה נמוכה מהנדרש ליישום המלצות אחרות כדוגמת הגדלת מענק עבודה ושיקום הדיור הציבורי.
עוני בישראל בעקבות מגפת הקורונה
מגפת הקורונה פגעה באנשים החיים בעוני, בנוסף לקשיים איתם הם מתמודדים בשגרה.
המצב השפיע על אוכלוסיות עוני מובהקות דוגמת שוהים בלתי חוקיים, משפחות חד הוריות ודרי רחוב.
ארגון האומות המאוחדות הציב את צמצום העוני בראש סדר העדיפויות שלו.
חלק מההערכות היו שמגפת הקורונה תחזיר את המאבק בעוני בעולם כשלושים שנה לאחור, ושכתוצאה ממשבר הקורונה כ-420–580 מיליון איש יתווספו לאוכלוסיית החיים בעוני.
היבטי הקושי בעקבות משבר הקורונה
בריאות – החיים בעוני מגבירים את הסיכוי לסיבוכים מנגיף הקורונה כתוצאה מחשיפה לתנאי תברואה ירודים, מזון באיכות ירודה ואורח חיים שעשוי לדרדר את מצבם הבריאותי דוגמת עישון.
התוצאות עשויות להיות סוכרת יתר לחץ דם, והשמנה המגבירים את הסיכוי לסיבוכים מהמחלה.
תעסוקה – עובדים רבים בשכר נמוך פוטרו או הוצאו לחל"ת.
בעקבות כך החיים מתחת לקו העוני נאלצו להתקיים מדמי אבטלה לא מספקים הנמוכים אף יותר משכרם החודשי הנמוך ממילא.
אלו אשר נשארו בעבודתם מצאו עצמם חשופים מאוד להידבקות בנגיף בשל המעמד הנמוך של עבודתם (קופאיות, עובדי ניקיון\שליחויות וכו').
תחבורה ציבורית – החיים בעוני מסתמכים על התחבורה הציבורית, אשר בשיא המגפה הופסקה, דבר המקשה על התניידות והמשך אורח חיים שגרתי.
ביטחון תזונתי –דווח כי ישנה עלייה בפניות כלפי עמותות המספקות חבילות מזון.
העמקת האבטלה והירידה בהכנסה מקשה על לספק את צורכיהם הבסיסיים.
נגישות למידע – המחסור הדיגיטלי פוגע בחיים בעוני בזמן המשבר.
מידע רב חשוב עובר דרך האינטרנט מגורמים ממשלתיים.
חוסר הנגישות פוגע ביכולת להתעדכן בהנחיות המשתנות באופן שגרתי באנשים ללא מכשירים דיגיטליים.
מצב זה מונע מאוכלוסייה שלמה לקבל את המידע והשירותים אשר בלתי אפשרי להשגה ללא חיבור לאינטרנט.
הגדלת הפער הלימודי – ההפסקה הארוכה בפעילות משרד החינוך הגבירה את הפער בחברה מסיבות שונות: למידה מרחוק אינה אפשרית בכל הבתים, במיוחד בבתים שאין בהם מחשב לכל ילד אם בכלל ראו נגישות למידע.
בבתים עניים הסביבה היא צפופה ולחוצה, ולמשפחות אין יכולות לסייע לילדים להשלים את הפערים באמצעות שיעורים פרטיים.
כתוצאה מהקשיים הכלכליים, נשירת תלמידים על מנת לסייע בכלכלת המשפחה עלולה לגדול.
דרכי התמודדות עם המצב בעקבות מגפת הקורונה
סיוע כלכלי – תוספת הכנסה לעובדים חיוניים שהכנסותיהם נמוכות, תוספת לקצבאות, סיוע בתשלומים שוטפים, סיוע כלכלי בתחום הדיור, מענקים חד-פעמיים וכו'.
פרקטיקה ומענים שאינם כלכליים בלבד – קיצור הליכים בירוקרטיים והקלה על הליכים בירוקרטיים, הענקת שירותי רווחה, מענים לחסם הדיגיטלי, צמצום הפער הלימודי, ביטחון תזונתי, דיור לדרי רחוב, נגישות למידע וחיבור לשירותים, מענים בתחום התעסוקה לעובדים בשכר נמוך ועוד.
מתחזית שנערכה במוסד לביטוח לאומי באמצע 2020 ההערכה הייתה כי:
96% מהמשפחות שהוגדרו כעניות בשנת 2019, נשארו עניות גם בשנת 2020, ו-4% מהן עלו למעמד הנמוך.
89% מהמשפחות שהיו בשכבת הביניים הנמוכה בשנת 2019, נשארו בשכבה זו בשנת 2020. ההכנסה של 7% מהמשפחות שהיו בשנת 2019 בשכבת הביניים הנמוכה פחתה והיא נמוכה מ־50% מההכנסה החציונית, ולכן בשנת 2020 הן מוגדרות עניות.
4% מהמשפחות שהיו בשכבת הביניים הנמוכה בשנת 2019 עלו למעמד הביניים המרכזי בשנת 2020.
95% מהמשפחות שהיו במעמד הביניים המרכזי 2019, נשארו במעמד זה בשנת 2020. 5% מהמשפחות ירדו לשכבת הביניים הנמוכה או מתחת לקו עוני.
עם זאת לאחר שהיו כל הנתונים לשנת 2020, הסתבר כי אמנם המשבר בקורונה פגע ברמת ההכנסות כך שהעוני ללא התערבות הממשלה דרך תשלומי ההעברה והמיסים היה צפוי לעלות, אך התמיכה שהעניקה המדינה אף צמצמה את ממדי העוני ב-2020.
עונש מוות ברוסיה הוא עונש שאינו מיושם בהווה.
ברוסיה יש גם הקפאה על יישום העונש, שנחתמה על ידי הנשיא בוריס ילצין בשנת 1996 וגם הנחיה מפורשת של בית המשפט החוקתי של רוסיה משנת 1999 ולאחרונה אושרה בשנת 2009 ולפיה אין להוציא לפועל עונש מוות.
רוסיה לא הוציאה להורג איש מאז 1996.
בתקופת שלטון הצאר עונש מוות בתקופת ימי הביניים ברוסיה היה נדיר יחסית, ואף נאסר מספר רב של פעמים על ידי הנסיכויות.
חוק יארוסלב (סביבות שנת 1017) הציב מגבלות על אילו פשעים מצדיקים יישום עונש כזה.
מאוחר יותר, החוק תוקן בחלק גדול מהארץ כדי לאסור לחלוטין עונש מוות.
האימפריה הרוסית נהגה שימוש באופן נרחב בעונש מוות, וכך גם כמעט בכל המדינות המודרניות לפני המאה ה-20. אחד המסמכים המשפטיים הראשונים הדומים לחוק עונשין המודרני נחקק בשנת 1398, בו הוזכר עונש מוות יחיד: גניבה שבוצעה לאחר שתי הרשעות קודמות.
חוק פסקוב משנת 1497 הרחיב את הרשימה באופן משמעותי והזכיר שלושה מקרים של גניבה (אלה שבוצעו בכנסייה, גניבת סוס, או, כמו בעבר, עם שתי "עבירות" קודמות), וכן הצתה ובגידה.
המגמה להגדיל את מספר הפשעים שעונשם מוות נמשכה: בשנת 1649 כללה רשימה זו 63 פשעים, נתון שכמעט הוכפל בתקופת שלטונו של הצאר פיוטר הראשון.
שיטות יישום העונש היו אכזריות ביותר בסטנדרטים מודרניים (אך נצמדו לחלוטין לסטנדרטים של אז), וכללו טביעה, קבורה בחיים והאבסת מתכת נוזלית בגרון.
יליזבטה (שלטה בשנים 1741–1762) לא חלקה את דעות אביה פיוטר לגבי עונש מוות, והפסיקה אותו באופן רשמי בשנת 1745, ובכך למעשה עונש המוות הוקפא.
זה נמשך 11 שנים ואז הותר שוב השימוש עונש מוות, לאחר התנגדות ניכרת להקפאה מצד האצולה, וגם בחלקה, מהקיסרית עצמה.
ייתכן שההצהרה הפומבית הראשונה בעניין שהייתה רצינית וחזקה באה מצדה של יקתרינה השנייה, שדעותיה הליברליות תאמו את הסכמתה לעידן הנאורות.
ב-1767 הביעה הקיסרית בוז לעונש המוות, הציגה אותו כלא ראוי, והוסיפה: "במצב הרגיל של החברה, עונש מוות אינו שימושי ואינו נחוץ." עם זאת, עדיין הותר באופן חריג השימוש בו נגד מי שאף על פי שהורשע ונכלא, "עדיין יש לו אמצעים וכוח להצית תסיסה ציבורית".
החרגה ספציפית זו חלה על המורדים ממרד פוגצ'וב בשנת 1775. בהתאם לעמדתה של יקתרינה, העשורים הבאים סימנו שינוי בתפיסת הציבור כנגד עונש מוות.
בשנת 1824, עצם קיומו של עונש כזה היה בין הסיבות לסירובו של המחוקק לאשר גרסה חדשה לחוק העונשין.
רק שנה לאחר מכן נכשל מרד הדקבריסטים, ובית משפט גזר עונשי מוות על 36 מורדים.
החלטתו של ניקולאי הראשון להמתיק את כל גזרי הדין פרט לחמישה, הייתה חריגה באותה תקופה, במיוחד בהתחשב בכך שמרידות נגד המלוכה נענשו בעבר כמעט באופן אוטומטי בגזר דין מוות, ואולי הושפעה מדעותיה המשתנות של החברה לגבי עונש המוות.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה־19, עונש מוות שנגזר על עבירת רצח כמעט ולא בוצע מעולם, אלא הוחלף במאסר של 10 עד 15 שנים בעבודות פרך, אם כי הוא עדיין בוצע בגין בגידה (למשל, אלכסנדר אוליאנוב נתלה בשנת 1887).
עם זאת, בשנת 1910, עונש מוות הוחזר והורחב, אם כי עדיין השתמשו בו לעיתים רחוקות מאוד.
עונש המוות הוצא מחוץ לחוק רשמית ב-12 במרץ 1917 בעקבות מהפכת פברואר והקמת הרפובליקה הרוסית.
ב-12 במאי 1917 עונש מוות הפך למותר כלפי חיילים בחזית.
הממשלה הסובייטית אישרה את ביטולו הכמעט מיידי של עונש המוות לאחר שתפסה את השלטון, אך עד מהרה החזירה אותו על פשעים מסוימים.
בעיקר, נגד פאני קפלן שהוצאה להורג ב-4 בספטמבר 1918 בגין ניסיונה להתנקש בחייו של לנין שישה ימים קודם לכן.
במהלך העשורים הבאים, עונש מוות היה מותר ואסור לסירוגין, לפעמים ברצף מהיר מאוד.
גם רשימת הפשעים עברה מספר שינויים.
תחת שלטונו של סטלין, רבים הוצאו להורג במהלך הטיהור הגדול בשנות השלושים.
רבים מעונשי המוות נקבעו על ידי ועדת פקידים בת שלושה אנשים שמונתה במיוחד, וכונתה בשם "טרויקת הנ.ק.ו.ד." המספר המדויק של הוצאות להורג נתון לוויכוח, כאשר מחקרים ארכיוניים מצביעים על כך שבין 700,000 ל-800,000 איש הוצאו להורג, בעוד דו"ח רשמי שנמסר לניקיטה חרושצ'וב משנת 1954 טוען כי בוצעו 642,980 עונשי מוות.
פסק הדין של עונש מוות בברית המועצות נקרא "דרגת הענישה הגבוהה ביותר" (Высшая мера наказания).
פסקי הדין על פי סעיף 58 (פעילות של מתנגדי המהפכה) הסתיימו לעיתים קרובות במשפט שבדרך כלל נפסקה בו הוצאה להורג בירייה, אם כי פסקי דין תכופים אחרים נתנו לנאשם 10 שנים ו-25 שנים (וכונו "Сталинский четвертак", "משפטי הרבע של סטלין").
עונש המוות בוטל שוב ב-26 במאי 1947, העונש הקשה ביותר היה מאסר של 25 שנה, לפני שהוחזר עונש המוות ב-12 במאי 1950: תחילה בגין בגידה וריגול, ואחר כך בגין רצח בנסיבות מחמירות.
חוק העונשין משנת 1960 הרחיב משמעותית את רשימת הפשעים שעליהם נפסק עונש מוות.
לפי מאגר הארכיונים של הארכיון הממלכתי של הפדרציה הרוסית, בין 1978 ל-1985 היו 3,058 עונשי מוות שהוגשו לערעור לסובייט העליון.
כמעט כל הנידונים למוות בין השנים 1960 ו-1991 היו גברים (עם זאת, החקיקה הפלילית הסובייטית לא שללה את האפשרות להחיל עונש מוות על נשים).