tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-23 בנובמבר 1980 אירעה רעידת אדמה חזקה בעוצמה של 6.9 בסולם ריכטר, במחוזות קמפניה ובזיליקטה, שפגעה ב-688 יישובים באזור, לרבות בקסטלמארה.
רעידת האדמה גרמה ל-2,734 נפגעים.
ראשית המאה ה-21 התאפיינה בתנופת בנייה, ובתיירות מוגברת בעיר.
קסטלמארה די סטביה נמצאת בדרום איטליה, במחוז קמפניה, במרחב המטרופוליטני של נאפולי (לשעבר נאפולי (נפה)).
העיר בנויה על חופי הים הטירני המהווה חלק מן הים התיכון, והיא ממוקמת במרכז מפרץ נאפולי, בצפון חצי האי סורנטו.
העיר שוכנת לרגלי הרי לטארי (Monti Lattari), רכס בו מספר מתנשאות מספר פסגות גבוהות, מונטה פאיטו (1,131 מטר, מונטה מולרה 1,444 מטר, ופסגות נוספות מעל 1,000 מטרים).
שכנותיה הקרובות המשמעותיות של העיר הן טורה אנונציאטה (Torre Annunziata), פומפיי העיר (Pompei) והחפירות הארכאולוגיות של פומפיי, סנטה מריה לה קאריטה (Santa Maria la Carita), סנט אנטויניו אבאטה (Sant'Antonio Abate), ו-ויקו אקוונזה (Vico Equenese).
מרחקה של קסטלמארה די סטביה מסורנטו מסתכם בכ-19 ק"מ.
מרחק נסיעה לעיר המחוז נאפולי עומד על כ-29 ק"מ, לאמאלפי מעט יותר מ-31 ק"מ וסלרנו מרוחקת כ-38 ק"מ.
עד לבירת איטליה רומא המרחק הוא כ-247 ק"מ.
גובהה הממוצע של קסטלמארה מעל פני הים הוא 6 מטרים.
בקסטלמארה די סטביה שורר אקלים ים תיכוני.
עונת הקיץ ארוכה וחמה, ובתקופת החורף קר, אך לא קפוא.
העננות באזור נמוכה מ-50% בכל חודשי השנה, ובחודשי הקיץ יולי ואוגוסט השמים נקיים מענן במשך 85–90 אחוז מהזמן.
הרוחות במקום מתונות, מהירות הרוח החודשית הממוצעת הגבוהה ביותר בדצמבר עומדת על 16.3 קמ"ש והנמוכה ביולי ובאוגוסט על 10.5 קמ"ש.
הרוח נושבת במהירות שנתית ממוצעת של 13.19 קמ"ש.
כמות הגשם השנתית הממוצעת עומדת על 627.7 מ"מ.
ממוצע מספר ימי הגשם בשנה עומד על 82.8 ימים.
עקב המיקום הדרומי, אין דווח סטטיסטי אודות ימי שלג בעיר.
הטירה: שמה של הטירה היה בימי הביניים "הטירה שליד הים בסטביה".
הטירה הוזכרה לראשונה במסמך משנת 1086, כטירה שכבר הייתה בנויה וקיימת.
היא נמצאת בדרך הקרויה על-שמה, "דרך הטירה".
נבנתה במקור כחלק ממערך הגנתי על האזור, בדומה לקסטלו נואובו בנאפולי.
הטירה ננטשה לאחר שהתברר למשפחת פארנזה ששלטה בעיר ובה, כי חומותיה אינם יכולים עוד להגן מפני קליעי תותחים שפותחו.
הטירה צוירה רבות בידיי אומנים שונים.
נרכשה ב-1931 על ידי בעלים פרטיים, שוקמה חלקית ובמאה ה-21 משמשת אתר לקיום אירועים, מסיבות, חתונות, כנסים עסקיים, טקסים וכיוצא בהם.
האירועים מתקיימים הן בחצרות הטירה, והן באולמות סגורים..
ארמון פארנזה: משפחת פארנזה קיבלה בשנת 1541 את קסטלמארה די סטביה מ-קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הארמון עבר תהפוכות רבות, ושימש גם בית כלא.
בשנת 1820 הפך הארמון לבית העירייה, שופץ ב-1871, אך העירייה נטשה אותו ב-1964 ועברה לשטח שהיה קודם בבעלות הבנק של איטליה.
כעבור 20 שנה שופץ המבנה, והוא משמש מאז כבניין לא יחיד של עיריית קסטלמארה די סטביה.
קשת סן קאטלו: סן קאטלו (San Catello) הוא הקדוש שלפי המסורת מגן על העיר.
קשת סן קאטלו היא בעצם שער כניסה אל העיר העתיקה, הבנוי בין שני מבני מגורים.
בעבר עמדו תחת הקשת גובי המיסים מטעם השלטונות, וגבו מקדמות מס על כל סחורה שמי מתושבי העיר הביא אתו פנימה או הוציא החוצה מהעיר, לרבות קטניות, שמנים, פירות או מוצרים מוגמרים.
בעבר, הקשת הייתה חלק מחומת העיר, אך החומה נהרסה על-מנת לאפשר פיתוח עירוני, וגם חלק מהקשת נהרס.
דמותו של הקדוש סן קאטלו הוצבה מעל הקשת, למניעת הריסות עתידיות.
העיר העתיקה: בעיר העתיקה יש סמטאות מתפתלות, בתים ישנים ושתי כיכרות משמעותיות.
כיכר השעון (Piazza Orologio): בקרבת המרינה הגדולה.
במקור נקראת כיכר כריסטופר קולומבוס, ובמרכזה עמוד עם שעון, שבעבר שימש ימאים, ומאז 1872 הואר בתאורת גז.
בשנת 2007 שודרגו השעון והעמוד, והוארו בנורות לד.
כיכר המזרקה הגדולה (Piazza Fontana Grande): הכיכר נמצאת בקרבת המרינה, במרכזה מבנה בעל חמש קשתות, שריד מימי הרומאים.
בעבר שימשה הכיכר כמעיין טרמי פתוח.
הכיכר שופצה ב-2008 בעזרת מענק של הממשל המרכזי של מחוז קמפניה.
חוף הים: לעיר חופי ים ארוכים, הכוללים כמה מרינות בהן עוגנות סירות ויאכטות, כמה חופי רחצה צרים, המוגנים על ידי שוברי גלים, וטיילת חוף ארוכה, משובצת בצמחייה ועצים.
בטיילת מוצב החל משנת 1981 מונומנט לזכר ימאי העיר מכל התקופות, "סטביה אל מרינאיו" (Stabia al Marinaio).
כנסיות: הכנסייה הראשית בעיר מוקדשת במשותף לעלייתה של מריה אם ישו השמימה ולס.
הכנסייה נבנתה ב-1587. מלבדה בנויות בעיר 18 כנסיות נוספות בסגנונות בנייה מגוונים, בחלקן מוצגים קישוטים, פסלים, ציורים, ציורי קיר, במות הטפה, ויצירות אומנות מתקופות שונות.
חפירות ארכאולוגיות ו-וילה אריאנה: וילה אריאנה היא אתר החפירות הארכאולוגיות שהתקדם ביותר במלאכת הגילויים הארכאולוגיים במקום, אך קיימות באזור וילות נוספות לפני חפירה או בשלבי גילוי התחלתיים יותר.
הווילה מתוארכת למאה ה-1 לפנה"ס.
שמה ניתן לה כיוון שבין הממצאים שנחפרו בה קיים פרסקו, המתאר את האל דיוניסוס מציל את אדריאנה מן האי דיאה (Dia).
הציור התגלה בטריקליניום של הוילה (חדר אוכל בוילה רומאית-triclinium), והיה אלמנט קישוטי מקובל בקישוט חדרי האוכל בוילות הרומאיות.
הווילה נבנתה על צוק בגובה של כ-50 מטר מעל פני הים, ומנהרה חיברה אותה בעבר אל קו החוף.
בתצוגה של וילה אריאנה יש עמודים מעוטרים, ציורים ופרסקאות שנשתמרו היטב, מוזאיקות, ממצאים ארכאולוגיים אחרים, ומרפסת תצפית.
הווילה חרבה בעת התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79.
הר פאיטו-רכבל: מתחנה בתוך העיר יוצא רכבל למונטה (הר) פאיטו.
הרכבל נחנך בשנת 1952. התחנה העליונה שלו נמצאת בגובה של 1,092 מטרים.
כינוי הרכבל הוא "פאנארלה" (Panarella), וקרון שלו מכיל עד 35 נוסעים.
זמן הנסיעה בכל כיוון כ-8 דקות.
על הר פאיטו ניתן לבצע הליכות רגליות במרחקים משתנים וברמות קושי שונות, מבילוי משפחתי ועד לספורט אתגרי.
נקודות תצפית לעבר מפרץ נאפולי פזורות לאורך השבילים, ובימים בהירים ניתן לראות גם את האי קאפרי.
בעבר אירעה ברכבל תאונה עם נפגעים.
פומפיי: האתר ההיסטורי של פומפיי נמצא במרחק של כ-7 ק"מ מלב העיר.
פומפיי נהרסה גם היא בהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79, כוסתה בעפר וולקני ששמר על כל מה שהיה קיים בעיר, בניינים, מוצגים, אנשים וחיות.
המקום התגלתה רק בעידן המודרני ולכן, אתר פומפיי נחפר רק בחלקו על ידיי ארכולוגים.
באתר יש מבנים, ציורי קיר, דמויות גבס מן העבר, וילות רומאיות, בתי מרחץ ובושת, אמפיתיאטרון, ומגוון גדול של מוצגים אחרים.
ספא: בקסטלמארה די סטאביה נובעים 28 מעיינות חמים.
קיימים בעיר שני מתחמים של ספא (Spa).
מתחם אחד במרכז העיר הוקם על ידי משפחת מלכי בורבון בערך בשנת 1800 בסגנון ארט נובו.
המתחם החדש יותר נבנה על מורדות הר פאיטו (Faito).
בשני המתחמים מוצעים שירותי ספא ושירותים נלווים מגוונים, עיסויים, אמבטיות בוץ, וטיפולי בריאות מגוונים.
רוסו די סטביה: רוסו (Rosso di Stabia) מתקיים כל שנה בחודש יולי, והוא במה לאומנים ממגוון תחומי פעילות, זמרים, סופרים, אומניות במה ועוד, ארכיטקטים, מדענים, מנהלים, אנשי ציבור, ודמויות מתחומים מגוונים.
אירועי סן קאטלו: האירועים הדתיים לכבוד הפטרון הקדוש שלפי האמונה מגן על העיר, מתקיימים מדי שנה בחודש יוני, ונמשכים 9–10 ימים.
באירועים מופיעות מקהלות במופעי שירה, מתקיימים אירועי דת, טקסי חלוקת יין ולחם הקודש וכדומה.
האירועים מתקיימים בקתדרלה ובכנסיות אחרות בעיר.
המוזיאון הארכאולוגי: המוזיאון הארכאולוגי של העיר ממוקם בבנין רג'יה די קוויזיסינה (Reggia di Quisisana), שהיה בעבר ארמון מלכותי של משפחת בורבון מצרפת.
הארמון נבנה במאה ה-13, ואת מראהו העדכני קיבל לאחר שיפוץ ושדרוג במאה-18. לאחר תקופת הזנחה, עבר הארמון שיפוצים נרחבים, בין השנים 2000 ל-2009. 507 המוצגים במוזיאון נלקחו מהווילות הרומאיות שנחפרו באזור העיר, ובין היתר נמצאים בתצוגה שולחנות וריהוט משיש, ציורי קיר, אביזרי ברונזה, קרמיקה ועוד.
במוזיאון משולבת מערכת מולטימדיה להדרכת המבקרים.
אתר הסרטה: קסטלמארה די סטביה שימשה כאתר הסרטה לחלקים של סרטים איטלקיים.
פורטפאסק (Fort Apache Napoli, באיטלקית: Fortapàsc), סרט ביוגרפי משנת 2009 של הבמאי מרקו ריזי (Marco Risi).
הסרט דן באירועי רציחתו של העיתונאי האיטלקי ג'אנקארלו סיאני (Giancarlo Siani) על ידי ארגון הפשע האיטלקי קאמורה.
הסרט "פרטיטורה לפנים ולקולות, מסע בין נציגי סי.ג'י.אי.אל -Partitura per volti e voci, viaggio tra i delegati CGIL", הוא סרט משנת 1991 של הבמאי דניאלה סגרה (Daniele Segre), המתעד פנים וקולות של אנשים מלאומים ומעיסוקים שונים.
כלכלתה של קסטלמארה די סטביה מבוססת בעיקר על תיירות, על ענפים הקשורים לים, ועל ענפי כלכלה נלווים, וגם על כלכלה מסורתית של מסחר, חקלאות וייצור זעיר.
שני מתחמי מעיינות טרמיים המצויים בעיר, הם מנועים כלכליים משמעותיים המעסיקים במישרין ובעקיפין עובדי מלונאות, מסעדנות, טיפול אישי בתיירי ספא ועוד.
תיירים רבים המבקרים אתרים ידועים באזור דוגמת פומפיי, הרקולנאום, הר וזוב וסורנטו, מעדיפים ללון בקסטלמארה, כיוון שמחירי הלינה בעיר זולים משמעותית מאשר באתרים הידועי יותר, והקרבה הגאוגרפית אליהם רבה.
המרחקים למוקדי התיירות הקרובים הם: פומפיי כ-7 ק"מ, סורנטו כ-19 ק"מ, החוף האמאלפיטאני כ-31 ק"מ.
חלק מתושבי העיר עובדים בתיירות בעיר, ובאתרים בערים הקרובות.
מנוע כלכלי אחר הוא הים.
בעיר מספר מעגנים ליאכטות קטנות ובינוניות, וכן מספנה ומבדוק, המתקנים ובונים ספינות קטנות עד בינוניות.
המספנה בעיר שנוסדה בשנת 1783, נחשבת לוותיקה ביותר באטליה.
בשטחים החקלאיים סביב העיר מגדלים ארטישוק, פלפלים מסוגים שונים, פירות הדר ובמעלה ההרים גם גפנים.
סביב העיר היו בעבר מפעלים תעשייתיים רבים לשימורי מאכלים, לדגנים ופסטות, עיבוד עורות ומתכות, ומוסך מרכזי לתיקון כלי תחבורה גדולים, אוטובוסים ורכבות.
במשבר הכלכלי של שנות ה-70 ושנות ה-80 נסגרו חלק ממפעלים אלו וגרמו לאבטלה.
כבישים: אוטוסטרדה A3 המחברת את ערי קמפניה הגדולות נאפולי וסלרנו, חולפת בשוליים הצפוניים של קסטלמארה די סטביה, וקיים מחלף בסמוך לעיר.
יתר הכבישים ליד העיר הם כבישים אזוריים ומקומיים, SS145 ,SP14 וכן SP279 ו-SP3 החוצים את העיר בנקודות שונות.
אוטובוסים: בעיר מספר תחנות אוטובוס, וקווים סדירים עוברים אל ומהערים הקרובות, נאפולי, סורנטו, ויקו אקוונזה (Vico Equense), פומפיי, וגם לרומא הבירה.
רכבת: קו הרכבת מגיע העירה מכיוון צפון, מגיע אל התחנה המרכזית, ועוקף את העיר לצורך נסיעה הלאה עד קצה חצי האי הסורנטיני.
לעיר מגיעה הרכבת הארצית של חברת הרכבות האיטלקית טרנאיטליה, וגם הרכבת האזורית הנקראת צירקומוזוויאנה "סובבת וזוב" (Circumvesuviana), הכוללת את נאפולי, וכן ערים ואתרי תיירות מרכזיים באזורי נאפולי והר הגעש וזוב.
תעופה: נמל התעופה הבין-לאומי המשמעותי הקרוב ביותר לקסטלמארה די סטביה הוא נמל התעופה נאפולי, במרחק של כ-32 ק"מ מהעיר.
יתר נמלי התעופה הבין לאומיים באיטליה נמצאים במרחקים של מאות ק"מ מקסטלמארה.
נמל תעופה קרוב ליעדים מקומיים וליעדים קרובים באירופה, הוא נמל התעופה סלרנו.
שיט/הפלגה: קווי מעבורות סדירים שטים מנמל קסטלמארה די סטביה לאי קאפרי, לנאפולי, לסורנטו וליעדים נוספים.
הקווים מופעלים על ידי מספר חברות למתן שירותים ימיים.
פליניוס הזקן היה אזרח של קסטלמארה די סטביה.
לאחר שהר וזוב התפרץ בשנת 79, פליניוס הגיע עם ספינה לקסטלמארה, לחקור מה אירע, ולוודא ניתן להציל חברים ומכרים.
כאשר נחת בעיר, לפי עדות כתובה של פליניוס הצעיר נפגע על ידי הגזים הרעילים שנפלטו מהר וזוב, ומת במקום.
גבריאלה קאפונה: גבריאלה הוא אביו של אל קאפונה, המאפיונר הידוע מארצות הברית.
גבריאלה נולד בקסטלמארה די סטביה ועבד כספר.
כדורגלן, בקבוצות מילאן, פריז סן ז'רמן ונבחרת איטליה.
קרל פון האקה: גנרל פרוסי, נפטר בעיר ב-1835.
פרנצ'סקו פיו אספוזיטו: נולד בעיר, כדורגלן ברשה, אינטר מילאנו ונבחרת איטליה הצעירה.
הקסטנייטה (בעברית: עַרְמוֹנִית, בספרדית: Castañuelas) היא זוג כלי הקשה אידיופוני, שהמצאתה מיוחסת לפיניקים בתקופת האלף ה-1 לפנה"ס.
היא הופצה בארצות הים התיכון, אך לאורך השנים שימשה בעיקר את תרבות ספרד בה נשמר מעמדה עד היום ככלי נגינה לאומי מסורתי.
הן הגיעו כנראה לספרד בהשפעה מורית, במאה ה-8 .
הקסטנייטה מורכבת לרוב משתי פיסות עץ קעורות, הקשורות זו לזו באמצעות שרוך שמושחל דרך חור הנקוב בכל פיסה.
את השרוך כורכים סביב האגודל ומקישים את פיסות העץ זו בזו בעזרת האצבעות.
השימוש בקסטנייטות נפוץ בעיקר במוזיקה ספרדית, מוזיקה צוענית ובפרט מזוהה עם ריקוד הפלמנקו המסורתי.
מקור המילה "קסטנייטות" במילה הספרדית "Castanaeta" או "Castañuelas" שנגזרות מהמילים בספרדית castaño (עץ ערמונים) או castaña (פרי הערמון).
הקסטנייטות משתייכות למשפחת כלי ההקשה.
הן מורכבות משני חלקים דמויי צדף היוצרים זוג אחד, עשויים מעץ קשה או חומר סינתטי.
צורת הנגינה המסורתית היא זוג קסטנייטות לכל יד בנפרד, כדי ליצור ליווי קצבי למוזיקה ולריקוד.
התיעוד הראשון בהיסטוריה מתחיל במצרים העתיקה, בשנת 3000 לפני הספירה.
הקסטנייטות היו קיימות בצורה פרימיטיבית, ובנויות ממקלות עץ חלולים בצידם השטוח, והיו מוחזקות ביד אחת.
מהמאה השישית לפני הספירה ישנן עדויות מצוירות המראות נשים וגברים הרוקדים ומנגנים ב- Karotala- מקלות הקשה עשויים מעץ.ג'קומו קזנובה, שחי במאה ה-18 והיה סופר, הרפתקן איטלקי, ומוזיקאי, התרשם מאוד מריקוד המלווה בקסטנייטות, וכך תיעד אותו בזיכרונותיו:
הקסטנייטות, וכלים מוזיקליים אחרים בעלי קולות דומים, קיימים בצורות שונות במקומות שונים בעולם.
כל אלה מופעלים על ידי הרקדן בזמן הריקוד.
קיימים שני סגנונות להפעלת הקסטנייטות הספרדיות (Castañuelas): הסגנון הקלאסי והסגנון העממי מנגנים את שני הסגנונות הן כמוזיקה בלבד והן כליווי לריקוד.
הסגנון הקלאסי הספרדי, הידוע בשמו הספרדי "קלאסיקו אספאניול" (Clásico Español) הוא סגנון ריקוד בימתי המבוסס על כוריאוגרפיות מדויקות לפי מוזיקה של מלחינים ספרדיים ביניהם: מנואל דה פאייה, אלבניז, גראנדוס ועוד.
גם מלחינים בני ארצות אחרות שילבו קסטנייטות ביצירותיהם.
לדוגמה, המלחין הצרפתי ביזה שילב אותן ביצירתו "כרמן".
בשנת 1861 היוצר והמלחין הגרמני וגנר, כתב יצירה מוזיקלית הנקראת טנהויזר ושילב בתוכה פרקים נבחרים שנכתבו במיוחד עבור הקסטנייטות.
בסגנון העממי הקסטנייטות מתנגנות לצלילי שירים המתארים בעיקר שמחה, וכן נוטלות חלק במוזיקה של להקות השרות שירי עם ספרדיים באנדלוסיה.
לדוגמה בריקוד הנקרא סביאנס (Sevillanas) שהוא ריקוד עם מסביליה.
התרומה המשמעותית והגדולה ביותר לשימוש בקסטנייטות במחול ובמוזיקה ולדרך הפעלתן, ניתנה על ידי , רקדנית ספרדייה שהופיעה סביב העולם בתחילת המאה העשרים.
הרקדנית הראשונה שהופיעה עם קסטנייטות יחד עם תזמורות סימפוניות הייתה האמריקאית .
הקסטנייטות בריקוד הספרדי מוחזקות בשתי הידיים כאשר יד ימין (היד הדומיננטית) מנגנת את הליווי ואילו הקסטנייטה המוחזקת ביד שמאל היא לנתינת קצב קבוע.
זוג הקסטנייטות מחוברות בשרוך אלסטי.
הן מוחזקות על גבי האגודלים, ומופעלות על ידי שאר האצבעות.
כל זוג קסטנייטות מורכב מ"זכר" ו"נקבה".
כדי להבחין ביניהן צריך להסתכל על הסימנים במקום בו נמצא השרוך.
החלק "הגברי" הוא זה שאין בו חריץ, והוא מוחזק ביד הלא דומיננטית.
הצליל שמשמיעה הקסטנייטה הזו הוא רציני יותר בהשוואה לזה של "הנקבה" המוחזקת ביד הדומיננטית.
הקשה בקסטנייטה "הגברית" מתבצעת באצבע מספר 2 או 3.
הקסטנייטה ביד הדומיננטית מסומנת על ידי חריץ הנמצא במקום בו נמצא השרוך.
הצליל "הנקבי" הוא אקזוטי יותר, והדרך המקובלת ביותר לנגינה היא שימוש באצבעות
על מנת לנגן בכלי נגינה מערביים יש ללמוד החזקה נכונה של הכלי וכן ללמוד תווים כחלק מתוכנית לימוד הנגינה.
לא כך הדבר בנגינה בקסטנייטות.
על מנת לנגן בכלי הקשה זה, אין הכרח ללמוד תווים באופן מסודר, למרות שקריאת תווים יכולה להועיל.
לתפעול הכלי נחוצה ידיעת השפה המקצועית, וכן שינון המושגים המקצועיים הספציפיים לשימוש בקסטנייטות.
המושגים נוצרו על ידי אנשים בעלי כישרון מוזיקלי טבעי, שהיו ללא השכלה מוזיקלית מוסמכת.
סימני הצלילים נכתבו כפי שנשמעו.
1) הקשה באצבע מספר 3 (בשתי הידיים לסירוגין):
הקשה ביד הדומיננטית נקראת פי.
הקשה ביד השנייה נקראת טה.
מיקום ההקשה: ההקשה מתבצעת בחלק התחתון של הקסטנייטה באזור האמצעי של הקשת התחתונה של הקסטנייטה.
2) הקשה באצבעות מספר 3 בשתי הידיים בעת ובעונה אחת:
הקשה בשתי אצבעות יד ימין ושמאל נקראת פם.
ההקשה מתבצעת באמצעות פעולת "גירוד" (Raspado) בין אצבע לאצבע.
"גירוד" איטי בכל האצבעות (ביד הדומיננטית) נקרא קאראטייה (Carretilla)
"גירוד" מהיר בכל האצבעות (ביד הדומיננטית) נקרא רריאה (Rrya)
לדוגמה: אצבע מספר 1 מקישה ולאחר מכן "מגרדת" את הקסטנייטה, ואצבע מספר 2 באה במקומה.
מה שמתקבל הם שני צלילים רצופים, וכך הלאה בכל שאר האצבעות.
נגינת הרריאה מתבצעת בשילוב עם היד הלא דומיננטית, כאשר האצבע היחידה שמנגנת ביד זו היא אצבע מספר 3בלבד.
בנגינת כל חמשת הצלילים (ביד הדומיננטית נשמעים ארבעה צלילים רצופים וביד השנייה נשמע צליל אחד) מתקבל רצף צלילי ארוך המורכב מחמישה צלילים רצופים המחוברים זה לזה - צלילים המזכירים קול דהירת סוסים.
בשפת המוזיקה המקצועית רצף צלילים אלה נקרא "טריל" המקדים את הצליל.
נגינת הרריאה דומה לפריטת הגיטרה, ראסגאר (Rasguear).
4) מפגש בין שתי הקסטנייטות (ללא שימוש באצבעות):
שתי הקסטנייטות מקישות זו בזו נקרא צ'וקה (Choque) ובתרגום מספרדית: תאונה.
פי (Pi), טה (Ta), פם (Pam), קאראטייה (Carretilla), רריאה (Rrya), טריל המקדים את הצליל וצ'וקה (Choque).
לסיכום, הליווי המוזיקלי בעזרת קסטנייטות מבוסס בדרך כלל על צירופים של צורות נגינה שונות, אשר מוסיפות לריקוד הפלמנקו עושר ריתמי, כאשר השימוש בהן מבוצע באופן עדין ואמנותי.
קְסִי (אות גדולה Ξ; אות קטנה ξ) היא האות הארבע-עשרה באלפבית היווני.
במערכת הספרות היווניות אות זו מייצגת את המספר 60.
נהגית כאות X באנגלית (/ks/ :IPA)
חוקרים אחדים הציעו ששמות האותיות התערבבו, כך ששם האות קסה הגיע מהאות שַן ושם האות סיגמה הגיע מהאות סמך, אך התקשו להסביר מדוע; שם האות ξεῖ עשוי להיות מוסבר כאימוץ צורה חדשה שהייתה נהוגה באותיות אחרות (ϕεῖ, χεῖ, ψεῖ).
לאות Ξ, וכן לשלוש האותיות שלפני Ω – Φ, Χ ו־Ψ (שאינן אימוץ של אות פיניקית) – היו ערכים שונים במקומות שונים.
באלפביתים של כרתים, תרה, מלוס, , אובויה, בויוטיה, ארקדיה, לקוניה, אטיקה וחלק מהאיים האגאיים, האות Ξ לא התקיימה.
באלפביתים של , חלק מהאיים האגאיים היוניים, קורינתיה וארגוס שימשה Ξ ל־ks, ושימוש זה התקבע לבסוף באלפבית האטי הקלאסי.
משמעויות נוספות של האות Ξ
האות הגדולה Ξ משמשת כסמל של חלקיקי הבאריון.
האות הקטנה ξ משמשת לייצוג משתנים מקריים.
באסטרונומיה על מנת לציין את הכוכב ה-14 בבהירותו במערכת כוכבים.
במערכות ליניאריות ובקרה, משמשת לתיאור מקדם הריסון של מערכת פיזיקלית.
קַסְטְרָטוֹ (מאיטלקית: Castrato) הוא זמר עם קול התואם קולות נשיים כמו קול הסופרן או מצו סופרן המופקים כתוצאה מסירוס או מצב הורמונלי חריג שלא מאפשר לזמר להגיע לבגרות מינית.
במהלך המאה ה-16 החל להתפתח המדריגל - שהיה שיר חילוני שהיה כתוב לטקסטים לא-דתיים.
הוא היה הרבה יותר חופשי בצורתו מהשירים הכנסייתיים של ימי הביניים והרנסאנס, כמו המיסה, המוטט והאורטורית (הדתיות).
בני הדור השלישי והרביעי של האסכולה הפרנקו-פלמית (מלחינים כגון: איזאק, ז'וסקן דה פרה ואנטואן ברימל, גומברט, וילארט) החלו להלחין את שיריו של המשורר האיטלקי הנודע פרנצ'סקו פטרארקה, ולאט לאט הם החלו לבנות סוגה מוזיקלית חדשה וייחודית- המדריגל.
המדריגל היה סוגה מוזיקלית זרה לתקופתה, והסגנון החדש שנוצר בעקבותיו היה סגנון קליט יותר ובעל יכולת להבעת רגשות רבה יותר.
המדריגל תרם להתפתחות המנעד הווקאלי של הזמרים באותה התקופה - המלחינים, שרצו שירים יותר דרמטיים שיביעו יותר רגש, החלו למתוח את המנעד האנושי לכל קצוותיו - הגבוה והנמוך.
עד עתה, נדרשו הנזירים ששרו בכנסיות לשיר רק במנעד של אוקטבה אחת.
המדריגל גם העלה את קרנו של הקול הנשי, מה שבלט במיוחד באיטליה (כך למשל בחצר האצולה של פרארה היה הרכב מוזיקלי של זמרות מוכשרות שהיו מפורסמות בשירתן הווירטואוזית).
בעקבות החדשנות שגרר אחריו המצאת המדריגל גדלה הדרישה לקולות גבוהים בכלל, ולקולות נשיים בפרט.
הדבר הציב בעיה בפני מנהיגי המוזיקה הדתית הקתולית והכנסייתית, משום שהם אסרו על נשים לשיר בזמן תפילה בכנסיות.
באנגליה, למשל, שרו ילדים צעירים שטרם התחלף קולם את התפקידים העליונים ביצירות.
באיטליה החלו להעסיק זמרי פלסטו (טכניקת שירה ייחודית שנותנת קול גבוה ומלאכותי) מפני שהיו רגילים לשיר במנעד הסופרן הגבוה, אך זמרי הפלסטו היו מוגבלים בגמישותם ובמנעדם.
כל אלו הביאו לרעיון הקסטראטי.
זמרי הקסטראטי היו מסורסים לפני שהגיעו לבגרותם המינית וקולם היה נעשה עמוק יותר, על מנת לשמר את מנעד קולם הגבוה.
לילדים שסורסו נשארו קולות גבוהים כקולות אישה שאפשרו להם לשיר בכנסיות ואופרות.
אחת המקהלות הקסטראטי הגדולות ביותר הייתה המקהלה ששרה בקפלה הסיסטינית שבקריית הוותיקן.
העדות הראשונה לזמר קסטרטו שהיה פעיל בכנסייה וקיבל שכר על שירתו הוא על נזיר מהמקהלה בקפלה הסיסטינית שבקריית הוותיקן, משנת 1599. למרות השאלה המוסרית הקשה שעומדת מאחורי רעיון הקסטרטו, זמרי הקסטרטו נעשו למרכיב חיוני במקהלות בכנסיות הקתוליות שבאירופה במשך מאתיים השנים הבאות.
הקסטרטו היו נפוצים במיוחד באיטליה.
כך למשל, ברומא לבדה הועסקו בשנת 1780 יותר מ-200 זמרי קסטראטי בכנסיות העיר.
לאט לאט החלו זמרי הקסטראטי להשתלב גם בצורות מוזיקליות חילוניות נוספות ולא רק סוגות דתיות וכנסייתיות, כמו למשל בז'אנר האופרה.
האופרה דורשת מן הזמרים שירה ווירטואוזית וראוותנית יותר, מה שהתאים להפליא לזמרי הקסטראטי.
למרות סירוסם המשיך גופם של זמרי הקסטרטו להתפתח ולהשתנות, ולכן הריאות והסרעפת שלהם פיתחו כוח וסיבולת מיוחדים, שהקנו לזמר עוצמה ושליטה שלא היו כמוהן בעבר.
שיא פריחתו של הקסטרטו וסירוס הילדים היה במאה ה-17 וה-18. באותה התקופה היו זמרי הקסטרטו מעורבים גם במוזיקה הכנסייתית והדתית, וגם במוזיקה החילונית שהפכה נפוצה יותר ופופולרית יותר עם בואה של התקופה הקלאסית.
הקסטרטו הידוע ביותר הוא האיטלקי קרלו ברוסקי (1705–1782), (Carlo Broschi) ששם הבמה שלו היה "פארינלי" (Farinelli).
בשנת 1994 הופק סרט קולנוע ביוגרפי בשם "פארינלי" על חייו והקריירה של קרלו ברוסקי.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריה של הסרט הזר בשנת 1995.
עם השנים החלו לפחות מספר זמרי הקסטרטו.
מספרם החל לצנוח בחדות במהלך המאה ה-18 וה-19 עם בואו של עידן הנאורות.
רבים ריחמו על גורלם של הילדים שסורסו ושלא התקבלו בחברה בשל חריגותם המינית.
סירוס נערי מקהלה הוצא מחוץ לחוק באיטליה רק ב-1870.
זמרי קסטרטו מפורסמים בעת המודרנית
אלסנדרו מורסקי (1858–1922), הידוע בכינוי "הקסטרטו האחרון", הוא הקסטרטו היחיד שנשארו הקלטות של קולו על תקליטי 78.
קסטריז היא בירת סנט לוסיה והעיר הגדולה ביותר בה.
בעיר מתגוררים כ-20,000 תושבים בעוד שבכל המחוז מתגוררים קצת פחות מ-70,000 תושבים נכון ל-2013.
העיר נוסדה על ידי מתיישבים צרפתיים בשנת 1650 ונקראה בתחילה "קארנאז'" (Carenage - נמל בטוח).
ב-1756 שונה שם העיר והיא נקראה קסטריז על שם שארל אז'ן גבריאל דה לה קרואה, המרקיז של קסטריז שבצרפת.
העיר נהרסה בשריפה מספר פעמים במהלך ההיסטוריה.
ביניהן גרמו נזק במיוחד השריפות ב-1796, 1813 והשריפה שגרמה נזק רב ביותר לעיר אירעה ב-19 ביוני 1948.
הכיכר נקראה על שמו של זוכה פרס נובל לספרות בשנת 1992 שהיה יליד סנט לוסיה.
הספרייה הלאומית, בניין גדול ומרשים בו אוספי מפות עתיקות של האיים הקריביים.
הרחוב הראשי - שדרת וילאם פטר William Peter Boulevard
"גבעת המזל הטוב" - אחד המקומות שידע את הקרבות הקשים ביותר בקריביים כאשר האנגלים והצרפתים נלחמו זה בזה על השליטה במקום.
כיום יש במקום מוזיאון קטן המתאר את התקופה ההיא.
עיקר כלכלת העיר מבוססת על תיירות.
העיר משמשת מעגן לספינות טיולים.
שדה התעופה העיקרי של האי הוא שדה התעופה ג'ורג' צ'ארלס.
בעיר ממוקמת המזכירות של ארגון מדינות מזרח הקריביים וכן בית המשפט העליון של מזרח הקריביים .
קסיה אלר (בפורטוגזית: Cássia Eller; 10 בדצמבר 1962 - 29 בדצמבר 2001) הייתה מוזיקאית וזמרת ברזילאית.
אלר נולדה בריו דה ז'ניירו, אך בילתה את רוב נעוריה בבלו הוריזונטה.
ב-1990 היא חזרה לריו והקריירה המוזיקלית שלה נסקה.
מקורו של האלבום המפורסם ביותר שלה הוא בהופעה חיה ב-MTV הברזילאי ונקרא Acústico MTV ואילו שיריה הידועים ביותר הם גרסתה ל"Malandragem" והלהיט הברזילאי "Segundo sol".
סגנון המוזיקה שלה מביע שילוב של רוק ומוזיקה ברזילאית פופולרית.
אלר הייתה ידועה בקולה העמוק והמחוספס והוכרה כאחת הזמרות הלסביות הברזילאיות.
עקב אופי מיניותה וסגנונה המוזיקלי נוצרו השוואות בינה לבין מוזיקאיות אחרות כ-Ani DiFranco ,Indigo Girls ו-Melissa Etheridge.
היא מתה ב-29 בדצמבר 2001 לאחר שהוחשה לבית החולים בריו דה ז'ניירו על ידי בת זוגה.
היא אושפזה כשהיא הוזה ולא נהירה וסבלה מסדרת התקפי לב; חקירת משטרה גילתה שמקורו של ההתקף היה דווקא במצב ליבה ולא בשימוש יתר של סמים.
היא הייתה בת 39 במותה והותירה אחריה בן צעיר שנשאר תחת חסותה של בת זוגה.
קסיה אלר הותירה אחריה מורשת מוזיקלית הנשמרת עד ימינו בברזיל ופופולריותה רק גדלה מאז מותה.
תחנות רדיו ברזילאיות שונות ממשיכות להשמיע את שיריה, ואלבומיה נמכרים עד היום בהצלחה רבה.
קסטרו היא עיר צ'יליאנית השוכנת לחופו המזרחי של האי צ'ילואה השייך למחוז לוס לאגוס, כ-1,200 ק"מ דרומית לסנטיאגו.
בעיר מתגוררים כ-40 אלף תושבים וכלכלתה מתבססת בעיקר על תיירות, דיג וחקלאות.
כשהספרדים הגיעו לראשונה לצ'ילואה ב-1540, האי היה מיושב בבני הוויליצ'ה, שהשתייכו לתרבות המאפוצ'ה.
ב-12 בפברואר 1567 ייסד מרטין רואיס דה גמבואה את העיר סנטיאגו דה קסטרו.
מיקומה נבחר בשל נוחות הגנתה, הימצאם של מים ראויים לשתייה וגילוי של זהב בכמויות קטנות בקרבתם.
בשנת 1600 הצליח ההולנדי בלתזר דה קורדס, בסיועם של ילידי האי, להשתלט על העיר לזמן קצר.
ב-1788 נושלה העיר ממעמדה כבירת האי לטובת אנקוד, ורק ב-1982 שבה לשמש כבירה.
בקסטרו מספר מוזיאונים, וכן כנסיית אפוסטול סנטיאגו, שהוכרה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
הגאות והשפל הקיצוניים בחופי קסטרו אף הם מהווים מוקד משיכה לתיירים.
בתי הדייגים המצויים על קו החוף נבנו על כלונסאות, על מנת להתמודד עם הפרשי הגובה של פני הים.
בסמוך לעיר נמצא הפארק הלאומי צ'ילואה.
קסטרא הוא שמו של מרכז קניות ואמנויות הממוקם בדרום חיפה.
המבנה קרוי על שם חורבת קסטרא - אתר ארכאולוגי מהתקופה הביזנטית, שהתגלה בקרבת המקום בו מצוי מרכז הקניות.
הקמת המרכז החלה בשנת 1998 ביוזמת דוד דנקנר ובנו גיל דנקנר, על שטח בן 25 דונם שנקנה מעיריית חיפה במכרז, תמורת כ-4 מיליון דולר, בשנת 1996. ביוני 2000 דחה משרד התיירות בקשה של יזמי הפרויקט להכיר בו כאטרקציה תיירותית ולהעניק להם מענק בגובה 15% מההשקעה שנעשתה במרכיבים התיירותיים.
היזמים טענו, כי 50% מההשקעה בפרויקט היא בתחום התיירותי, ולכן מגיע להם מענק מהמדינה, בהתחשב בכך שחיפה היא באזור פיתוח א' בתחום האטרקציות התיירותיות.
מרכז ההשקעות של משרד התיירות טען, כי אין מדובר בפרויקט תיירותי, על פי הקריטריונים של המשרד.
המרכז נחנך בספטמבר 2000 בהשקעה של 200 מיליון ש"ח.
עם פתיחתו רכשה רשת קואופ הריבוע הכחול, כ-4,000 מ"ר תמורת 7 מיליון דולר, לטובת הקמת סופרמרקט במתחם.
בשנים הראשונות לאחר הקמתו לא זכה הקניון להצלחה, באזור הוקמו שני קניונים סמוכים, קניון חיפה ומרכז הקונגרסים שבו גם חנויות ומסעדות, והוא סבל מרוויה בשטחי מסחר.
חלק מבעלי העסקים במרכז תבעו את היזמים בטענה כי התרשלו בניהול הפרויקט.
בשנת 2002, הוסבה קומת הכנסים של הקניון לחנויות והוא הפך למרכז עודפים של מוצרי חשמל ואלקטרוניקה בשותפות עם קבוצת סקאל.
בשנת 2005 סגרה סקאל את החנות שלה בקניון.
ב-26 דצמבר 2012 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה את תוכנית "מגדלי קסטרא", הכוללת תוספת זכויות בנייה לשני מגדלים בשטח מגרש החנייה של הקניון.
בנובמבר 2018 מכר היזם גיל דנקנר את הקניון לשותפות ש.מ.ר.פ השקעות נדל"ן, ביחד עם זכויות הבנייה לשני המגדלים, בעבור 50 מיליון ש"ח.
את המרכז תכנן האדריכל עוזי גורדון.
בניגוד למרכזי קניות אחרים, כמה משטחי המבנה מוקצים לגלריות ולשטחי מוזיאונים.
באמצע העשור השני של המאה ה-21 מעבר למקום המשמש גלריות אמנות, מתבצעת במרכז פעילות מגוונת.
היא כולל משחקייה לילדים, מרכזים לטיפולים רפואיים וטיפולים אלטרנטיביים, מסעדות ומרכזי מכירה של חברות בניה שונות בהם מוצגות למכירה דירות שנבנו באזורים שונים בחיפה.
לאורך קירו החיצוני של המבנה תמונת קיר גדולה, עשויה מאריחי חרסינה, מעשה ידי האמן אריק בראואר.
ציור קיר זה מתאר את סיפורי התנ"ך ובהם: אדם וחוה, סולם יעקב, יוסף, שמשון הגיבור, דוד ובת שבע, דוד וגוליית ויהושוע בן נון.
בתוך כיפת מרכז הקניות מצוי ציור קיר נוסף רחב ממדים, מהגדולים במדינת ישראל.
באתר מספר גלריות ושני מוזיאונים:
מוזיאון קסטרא העתיקה - מוזיאון ארכאולוגי המציג את הממצאים שהתגלו בחורבת קסטרא בעיקר מהתקופה הביזנטית.
בובה של מוזיאון - מוזיאון בובות המציג ב-55 מוצגים באמצעות בובות סצנות מההיסטוריה של העם היהודי, ועוד מעל 10 סצנות מתוך אגדות ילדים בשנת 2016 המוזיאון נסגר.
קסטרו מודל בע"מ, המוכרת בשם "קסטרו", היא חברת אופנה ישראלית העוסקת בייצור ושיווק ביגוד ואבזרי אופנה, ומפעילה רשת שיווק לשם כך.
ב־1933 עלה מייסד החברה אהרון קסטרו לארץ ישראל עם משפחתו מיוון.
האם, אנינה, בוגרת בית הספר לאופנה ביוון, הקימה עם הגעתם לארץ "סלון לשמלות" בדירתם ברחוב הרצל בתל אביב.
עם שחרורו מצה"ל החליט אהרון לפתוח עם אמו חנות בפינת הרחובות אלנבי ורמב"ם בתל אביב.
לחנות קרא "נינה" על שם אמו, אך בהמשך שינה את שם העסק לקסטרו (Castro).
בתחילת שנות ה־80 נקלעה החנות לקשיים כלכליים.
בעקבות הצלחת החנות נפתחו חנויות נוספות בארץ, בעיקר באזור תל אביב.
ב־1992 הפכה "קסטרו מודל" לחברה ציבורית, שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ב־1997 עבר קו הייצור למזרח הרחוק (עד אז יוצרו הדגמים בישראל), כדי להוזיל את עלויות הייצור ולהתחרות ברשתות האופנה העולמיות שחדרו לשוק הישראלי.
ב־2000 החליטה קסטרו להתרחב מאופנת נשים בלבד לתחום אופנת הגברים, והוקמה רשת קסטרו מן (Castro-Men).
החנות הראשונה נפתחה בקניון עזריאלי.
בתוך שלוש שנים נפתחו 38 חנויות של רשת הגברים ורשת הנשים כללה 47 חנויות ברחבי ישראל.
ב־2003 נפתחה חנות הדגל של קסטרו, "CASTRO TLV", בלב תל אביב.
מתחם קסטרו תל אביב נמצא בקניון דיזנגוף סנטר, והוא כולל כ־1,050 מ"ר המתפרסים על פני שלוש קומות, ובמרכזם קומת הילדים.
ב־2004 החלה החברה להתרחב לשוק הבינלאומי ופתחה חנויות בקלן שבגרמניה.
בהמשך התרחבה גם לערים נוספות בשווייץ, אוקראינה, לטביה, רוסיה, קזחסטן, רומניה, ותאילנד.
ב-28 בפברואר 2011 הודיעה החברה שתסגור את כל פעילותה הבינלאומית, עקב הפסדים.
ב־2005 החלה החברה למכור פרוות.
בעקבות חרם צרכנים (עליו חתמו למעלה מ-17,000 איש) ומחאות ציבוריות, פרסמה החברה התנצלות.
עם זאת, מכירת הפרוות לא הופסקה עד גמר המלאי.
ב־2007 ניהלו מספר עובדים בחברה מאבק על זכותם להתאגד ולהקים ועד עובדים שיקדם את זכויותיהם, לטענתם חרף התנגדות הנהלת החברה.
ב־2011 קסטרו יצרה קולקציית חולצות טי אשר בעיצובה נטלו חלק אמני גרפיטי.
ב־2013 יצרה קסטרו קולקציה בשיתוף פעולה ובהשראת עברי לידר.
הקולקציה כללה פריטים לגברים בלבד (Castro-Men).
באותה השנה החליטה החברה להתרחב מאופנת נשים וגברים לתחום אופנת הילדים, והוקמה רשת קסטרו ילדים.
ב־2014 פתחה קסטרו את חנות האונליין של המותג.
הפריטים באתר ניתנים כיום לרכישה בישראל וגם בחו"ל.
באוגוסט 2016 רכשה החברה כרבע מקבוצת הודיס הכוללת את הרשתות הודיס, קרולינה למקה, אורבניקה, טופ טן ואקססוריז תמורת 100 מיליון שקלים.
בעקבות הרכישה צפוי מחזור המכירות של החברות לעמוד על 1.45 מיליארד שקל.
ביוני 2018 השלימה קסטרו רכישת 100% מקבוצת הודיס.
בדוחות 2018 דיווחה החברה על הפרשה חד פעמית של 60 מיליון ש"ח עקב הפחתה של נכסים בלתי מוחשיים.
באוגוסט 2021 השיקה חברת הבת "קסטרו HOME", רשת לעיצוב הבית ולה 15 סניפים.
במאי 2023 השיקה החברה מותג תכשיטים בשם "LUNA", שסניפה הראשון שוכן בדיזנגוף סנטר.
בסוף פברואר 2024 קיבלה החברה זיכיון בלעדי עבור המותג הצרפתי איב רושה.
מנכ"ל החברה רון רוטר מונה למנכ"ל מיזם איב רושה בארצות הברית, והוא הוחלף על ידי יאיר אוחיון.
החל משנת 1992 נסחרת החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נשלטת על ידי משפחות קסטרו ורוטר, שהחזיקו יחד 73.35% ממניות החברה.
בעקבות רכישת קבוצת הודיס בעסקת חילופי מניות ירד חלקן של משפחות קסטרו ורוטר ל-45%.
החברה (ביחד עם חברות הבת) מעסיקה 2,448 עובדים.
בראש החברה עומדים ב-15 השנים האחרונות אתי וגבי רוטר, המכהנים כמנכ"לים משותפים.
גבי רוטר אחראי על השיווק והאסטרטגיה של החברה בעוד אתי רוטר אחראית על העיצוב והמסחר.
קַסְטְרָה פְּרֶטוֹריָה או קסטרה פְּרָאיטוֹרְיָה היה מחנה המגורים של המשמר הפרטוריאני ברומא העתיקה בתקופת האימפריה.
לדברי ההיסטוריון סווטוניוס, המבנים הוקמו בין השנים 21–23 על ידי לוקיוס איליוס סיאנוס, בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס.
הוא הוקם באחד האתרים הגבוהים ביותר בעיר רומא, בגובה 50–60 מטרים מעל פני הים, והוקף בחומות אבן.
אורכו של המחנה היה 440 מטר ורוחבו 380 מטר.
הקארדו קישר בין שני שערים, הפורטה פרטוריה והפורטה דוקומנה (לא ברור איזה שער היה בצפון, ואיזה בדרום), והרחוב המזרחי-מערבי קישר בין הפורטה פרינקיפליס דקסטרה (ממזרח) והפורטה פרינקיפליס סיניסטרה (ממערב).
חומות המתחם נבנו מבטון ומלבנים והתנשאו לגובה 4.73 מטר.
שלוש מתוך ארבע החומות שהקיפו את המחנה שולבו בחומת אורליאנוס בעת הקמתה, והוגבהו ב-2.5–3 מטר.
מצידה החיצוני של החומה נחפר חפיר בעומק של כ-2.3 מטר.
במחנה התגלה מזבח לאלה פורטונה ששימש את החיילים המוצבים בו.
המחנה נהרס על ידי הקיסר קונסטנטינוס הראשון אחרי שפיזר את המשמר הפרטוריאני בשנת 312 בעקבות ניצחונו של קונסטנטינוס בקרב גשר מילוויוס.
האזור הסמוך למחנה נקרא עד היום על שמו – "קסטרו פרטוריו".
קסטרוולווה (Castrovalva) הוא הדפס אבן (ליתוגרפיה) מעשה ידי הצייר ההולנדי מאוריץ קורנליס אשר שהודפס לראשונה בפברואר 1930.
היצירה היא אחת מעבודותיו המוקדמות של אשר, ומתארת כפר שביקר בו באברוצי שבאיטליה.
הכפר נמצא בראש מצוק תלול, הצופה בתמונה מביט לכיוון צפון מערב, כאשר בשמאל התמונה, באמצע המצוק ולרגלי הכפר ניתן לראות שביל צר היורד לעבר העמק.
בקדמת התמונה, על השביל ניתן לראות מספר פרחי בר ועשבי בר, שרכים וכן ניתן לראות חיפושיות וחרקים.
הציור משחק עם הפרספקטיבה כאשר בקדמת התמונה התמונה למעשה מוגדלת ביותר, ואילו במרחק ניתן לראות ערים נוספות ובהם אנוורסה דגלי אברוצי, וקאזאלה.
אף שהתמונה נראית כתמונת נוף רגילה, הפרספקטיבה אינה אפשרית במציאות בשל ההגדלה הרבה בקדמת התמונה, והמרחקים אותם ניתן לראות בתמונה.
עבודה מוקדמת זו של אשר מהווה הכנה למשחקים נוספים שביצע עם הפרספקטיבה ביצירותיו המאוחרות.
היצירה היוותה השראה לפרק "קסטרוולווה" של סדרת הטלוויזיה דוקטור הו של רשת ה-BBC.
בסדרה מגיע הדוקטור לעיר קסטרוולווה הדומה לכפר שבתמונה, ובה, בשל לולאת זמן רקורסיבית חוזרים אירועים על עצמם.
במסגרת הסדרה מופיעים אלמנטים מיצירות נוספות של אשר, בהם "בלוודיר", "עולים ויורדים" ו"יחסיות".
מוקגאדי קסטר סמניה (Mokgadi Caster Semenya; נולדה ב-7 בינואר 1991) היא אתלטית דרום אפריקאית, פעמיים רצופות האלופה האולימפית (לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016), ושלוש פעמים אלופת העולם (ברלין 2009 טגו 2011, ולונדון 2017), בריצת 800 מטר.
אחרי ניצחונה באליפות העולם ב-2009, נודע שסמניה נאלצה לעבור "בדיקת מין" , והיא הושעתה מתחרויות בינלאומיות עד 6 ביולי 2010, אז אישרה לה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) לחזור להתחרות.
באותה שנה נבחרה סמניה לרשימת "50 האנשים המשפיעים של 2010" מטעם כתב העת הבריטי ניו סטייטסמן.
סמניה היא זכר עם מחסור ב-5 אלפא רדוקטאז.
היא הפכה לסמל של המאבק של נשים היפר-אנדרוגניות להשתתף בתחרויות ספורט בינלאומיות, ונגד סימונם כ"לא-נשים", והציפה סוגיות רבות בתחום ספורט, מגדר וביואתיקה.
סמניה נולדה בגא-מסלונג, כפר סמוך לפולוקוואנה שבדרום אפריקה, וגדלה בכפר פיירלי, אשר במחוז לימפופו.
הוריה הם דורוס וג'ייקוב סמניה, ולה שלוש אחיות ואח.
סמניה סטודנטית למדעי הספורט באוניברסיטת נורת ווסט.
בפברואר 2018 דווח שסמניה יחד עם שלושה חברים ספורטאים אחרים, הותקפו על ידי קבוצת סטודנטים לבנים בהתקפה גזענית בפאב סמוך לאוניברסיטה, וכשהמשטרה הוזעקה, אף הם הכו את הספורטאים השחורים.
סמניה התחילה לרוץ כחלק מאימונים כשחקנית כדורגל, והופעתה הבינלאומית הראשונה כרצה הייתה באליפות העולם לנוער, שנערכה בבידגושץ' ב-2008. סמניה השתתפה בריצת 800 מטר, אך לא הצליחה לעבור את שלב המוקדמות.
במשחקי חבר העמים לנוער שנערכו באותה שנה בפונה זכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:04.23 דקות.
ביולי 2008 השתתפה סמניה באליפות העולם באתלטיקה לנוער, וזכתה במדליית זהב בריצת 800 מטר.
היא זכתה שוב בזהב במשחקי חבר העמים הבריטי לנוער באותה השנה, עם תוצאה של 2:04.23.
באליפות אפריקה לנוער שנערכה במאוריציוס ב-2009, זכתה סמניה בשתי מדליות זהב, בריצת 800 מטר בשיא לאומי חדש (לנוער ולבוגרות) של 1:56.72 דקות, תוצאת השנה בעולם לבוגרות, ובריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:08.01 דקות.
באוגוסט זכתה סמניה במדליית הזהב באליפות העולם באתלטיקה 2009 בריצת 800 מטר, בתוצאה של 1:55.45, שוב התוצאה המהירה בעולם לאותה השנה.
בדצמבר 2009, כתב העת לספורט Track and Field News מינה את סמניה למקום ראשון בין אצניות 800 מטר לאותה שנה.
סוגיית "בדיקת המין" של 2009
באליפות העולם שנערכה בברלין באותה שנה, הפתיעה סמניה כשזכתה במדליית הזהב בריצת 800 מטר, בתוצאה 1:55.45 דקות.
לאחר זכייתה, התברר כי מספר שבועות לפני האליפות, דרשה ממנה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית לבצע בדיקה כדי לוודא שהיא אכן אישה, בשל ריצתה המהירה באופן חריג ובשל מבנה גופה הזכרי כביכול.
מאוחר יותר עברה סמניה בדיקות לאימות המין הביולוגי, אך תוצאותיהן נותרו חסויות.
IAAF מעולם לא פרסמו את תוצאות הבדיקות, אך חלקן הודלפו לתקשורת, לפיהן לסמניה "מאפיין אינטרסקס" כלשהו, והנושא עורר עניין ציבורי רב ברחבי העולם.
בינתיים, עלו שלל תגובות שליליות לגבי פעולות IAAF.
מספר ספורטאים, ביניהם האצן לשעבר מייקל ג'ונסון, פרסמו ביקורות ציבוריות נגד IAAF.
התנגדויות חריפות באו מצד מגוון גורמים בדרום אפריקה, כולל האשמות בגזענות ואימפריאליזם מצד IAAF, מכיוון שסוג זה של חשדות מופנה כמעט תמיד כלפי ספורטאיות שחורות, והצהרה מצד שר הספורט והתרבות של דרום אפריקה, מקהנקסי סטופיל, שאמר כי אם תילקח ממנה מדליית הזהב, תהייה על כך "מלחמת עולם שלישית", כלשונו.
בין ההתנגדויות של מנהיגים אזרחיים, פוליטיקאים, ומבקרי תרבות נכללו הטענות שזכותה של סמניה לפרטיות וזכויות האדם שלה הופרו באופן בוטה, בנוסף לטענות לגזענות נגדה.
על פי הצהרת IAAF, הייתה עליה חובה לקיים בדיקות לאימות המין, והתכחשה לכל האשמה שגזענות שיחקה תפקיד.
על אף ששיפור חד בביצועים בדרך כלל מעלה חשש לשימוש בסמים או חומרים אסורים אחרים לשיפור ביצועים, IAAF הודו שלא היה להם חשד מסוג זה, אלא שמטרתם הייתה לוודא אם יש לסמניה "מצב רפואי נדיר" אשר נותן לה "יתרון בלתי הוגן".
נשיא ההתאחדות הודה שהיה אפשר לנהל את המקרה באופן רגיש יותר.
בספטמבר 2009, התפטר המאמן של סמניה מטעם האגודה לאתלטיקה של דרום אפריקה, בטענה שהאגודה "לא יעצה לגב' סמניה כנאות", והוא התנצל שלא הצליח להגן עליה מפני הבדיקות הפולשניות וההשפלה הציבורית.
נשיא האגודה לאונרד צ'און הודה שהוא היה זה שהורה על עריכת הבדיקות, ושהוא שיקר לסמניה לגבי מטרתן.
בהמלצת השר סטופיל, סמינה ביקשה ממשרד עורכי הדין לואי ולבוף לייצגה, פרו בונו, "כדי לוודא שזכויות האזרח וזכויותיה המשפטיות וכן כבודה כאדם מוגנים באופן מלא".
בנובמבר אותה שנה, משרד הספורט של דרום אפריקה הוציא הודעה לפיה הושג הסכם עם IAAF שסמניה תוכל להחזיק בתוארה ובמדליה.
ביולי 2010 הודיעה IAAF כי ההשעייה הזמנית מתחרויות רשמיות בטלה והיא יכולה לשוב להתחרות באופן מיידי.
כמו כן, תוצאות הבדיקות שהיא עברה יישארו חסויות.
סמניה הגיבה: "אני מאושרת לחזור למסלול שוב.
אני מצפה להשאיר את כל הנושא מאחורי ולהתרכז בתחרויות הקרובות".
במרץ 2010 נדחתה סמניה מתחרות מקומית בדרום אפריקה, משום שההשעיה מצד IAAF עוד לא בוטלה.
הביטול הגיע ב-6 ביולי, ותשעה ימים לאחר מכן חזרה סמניה להתחרות, כשהיא מנצחת פעמיים בתחרויות בפינלנד.
באוגוסט היא נצחה בתחרות ISTAF בברלין.
בהפסקה מתחרות השתתפה סמניה בתחרויות קטנות יותר כהכנה לתחרויות במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו מספר חודשים מאוחר יותר, באוקטובר 2010. לבסוף, נאלצה לוותר גם על תחרות זו, עקב פציעה.
בספטמבר, כתב העת הבריטי New Statesman כלל את סמניה ברשימת "50 אנשים משפיעים" השנתית, בשל כך שהציתה, שלא במתכוון, "דיבייט בינלאומי ולעיתים רע-מזג לגבי פוליטיקת מגדר, פמיניזם, וגזע, אשר הפך אותה להשראה עבור פעילי מגדר ברחבי העולם".
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בספטמבר 2011, זכתה סמניה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.35 דקות, אחרי מריה סבינובה מרוסיה (1:55.87 דקות) ולפני ג'נט ג'פקוסגאי מקניה (1:57.42 דקות) ולא הצליחה להגן על תוארה, אך ב-2017 נימצאה סבינובה חיובית למרוץ ומדליית הזהב נשללה ממנה.
באולימפיאדת לונדון (2012) נשאה סמניה את דגל ארצה בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם היא סיימה שנייה בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.23 דקות, אחרי מריה סבינובה (1:56.19 דקות) ולפני אקטרינה פוסטיגובה מרוסיה (1:57.53 דקות), אך ב-2017 נמצאה סבינובה חיובית מרוץ ומדליית זהב זו הועברה לסמניה.
המדיניות של IAAF לגבי היפראנדרגוניזם, או רמות גבוהות מהרגיל של טסטוסטרון אצל נשים, הושעתה בעקבות התביעה של האצנית ההודית, דוטי צ'אנד.
צ'אנד הושעתה אף היא מתחרות מצד IAAF בשל היפר-אנדרוגניות, גם היא בעקבות בדיקות פולשניות שנערכו במרמה, כאשר היא קטינה.
היא פנתה לבית הדין לבוררות בספורט (CAS), אשר קבע שאין ראיות שרמת טסטוסטרון משפיעה על ביצועים.
בית הדין נתן ל-IAAF שנתיים להמציא ראיות כאלה.
ב-16 באפריל, סמניה נהייתה לאדם הראשון לזכות בכל שלושת התארים—400 מ', 800 מ', ו-1500 מ'—באליפות דרום אפריקה, עם תוצאות השנה בעולם בשניים הראשונים, 50.74 ו-1:58.45 בהתאמה, כאשר השיגה את כל הניצחונות בתוך טווח זמן של פחות מארבע שעות אחד מהשני.
אליפות אולימפית, וחזרת סוגיית ההיפר-אנדרוגניות
ב-20 באוגוסט, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה סמניה במדליית זהב בריצת 800 מטר תוך קביעת שיא לאומי חדש של 1:55.28 דקות, לפני פרנסין ניונסבה מבורונדי (1:56.49 דקות) ומרגרט וואמבוי מקניה (1:56.89 דקות).
המתחרה שסיימה במקום השישי, האצנית הסקוטית לינזי שארפ, פרצה בבכי והצהירה שהתקנות לגבי טסטוסטרון מייצרים "שתי תחרויות נפרדות, ואין ביכולתי לעשות דבר".
המתחרה שסיימה במקום החמישי, האצנית הפולנייה יואנה יוז'ביק, טענה שהיא "האירופית הראשונה" ו"הלבנה השנייה" לסיים בתחרות, וכאילו היא זכתה במדליית הכסף.
הניצחון במשחקים האולימפיים העיר שוב את הוויכוחים בתקשורת לגבי מינה של סמניה, והתקנות הבינלאומיות בנושא טסטוסטרון נשים.
אריק ויליין, גנטיקאי, אמר בראיון ש"אם נמשיך בקו טיעונים זה, כל מי שיצהיר על עצמו כבעל מגדר נשי יוכל להתחרות כאישה...
זה מביא אותנו קרוב למצב שבו תהיה רק תחרות אחת גדולה, עם תוצאה צפויה מראש בה לא יהיו מנצחות נשים".
בנוסף, שהדרישה שנשים יעברו טיפולים רפואיים או כירורגיה, כפי שנדרש על ידי התקנות, כדי לשנות את מצבן הטבעי למצב שיעמוד בדרישות שנקבעו כ"נאותים" לנשים, היא בגדר עבירה אתית.
חוקרת הספורט והמגדר ההודית, פאיושני מיטרה, השוותה את הסוגיה לכך שישעו מתחרות נשים גבוהות במיוחד או בעלות פער בכוח הפיזי שלהן.
בספטמבר, סמניה קבעה שיא אישי חדש בריצת 400 מטר, עם תוצאה של 50.40, בתחרות אתלטיקה על שם ון דאם בבריסל.
במסגרת תחרות ליגת היהלום שנערכה במונקו ביולי 2017 ניצחה בריצת 800 מטר בשיא לאומי חדש של 1:55.27 דקות.
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 זכתה סמניה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בריצת 800 מטר בשיא לאומי חדש של 1:55.16 דקות, לפני פרנסין ניונסבה (1:55.92 דקות) ואג'יי וילסון מארצות הברית (1:56.65 דקות) ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.90 דקות, אחרי פיית' קיפייגון מקניה (4:02.59 דקות) וג'ניפר סימפסון מארצות הברית (4:02.76 דקות).
בסוף 2017 IAAF, לאחר הארכה, הגישו לבית הדין לבוררות בספורט ראיות לגבי השפעת טסטוסטרון בנשים על ביצועים, כאשר הן מלוות בהצעה לתקנות חדשות בנושא, על פיהן ההגבלה תוחל רק על תחרויות למרחקים שבין 400 מטר ל-1500 מטר.
בית הדין קבע בתחילת 2018 כי אם תחיל IAAF תקנות חדשות, הרי העניין בפניהם בטל, שכן הוא פועל במסגרת עתירתה של צ'אנד, שערערה על התקנות הקודמות, שיבוטלו במקרה זה.
עם זאת, זוהי סמניה שהיא הספורטאית הבולטת שתהיה מושפעת מתקנות מוצעות אלה החלים על המרוצים בהם היא מתחרה.
על IAAF להגיש לבית הדין החלטה בנושא עד סוף יוני 2018. אם לא יבטלו את התקנות הקודמות, שהושעו לעת עתה, ימשיך בין הדין לדון בעניין.
התקנות החדשות של ה-IAAF ייכנסו לתוקף ב-1 בנובמבר 2018, וייאלצו את סמניה לעבור טיפול הורמונלי להורדת רמות הטסטוסטרון בדמה, על מנת שתוכל להתחרות בקטגוריות הריצה שלה.
ב-19 ביוני 2018, הגישה סמניה תביעה נגד ה-IAAF בבית הדין לבוררות בספורט בטענה כי תקנות אלו אינן הוגנות.
סמניה ערערה על הפסיקה ובית המשפט העליון בשווייץ השעה את החלטת התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
סמניה לא תידרש לנטול תרופות על מנת להתחרות בריצות למרחקים של 400 עד 1,500 מטר.
ביולי 2019 אמרה סמניה כי המאבק המתמשך "הרס" אותה "נפשית ופיזית".
בעודה ממתינה לתוצאות הערעור השתתפה סמניה באליפות האתלטיקה של דרום אפריקה וזכתה בזהב בריצות 1500 מטר ו-5000 מטר.
בספטמבר 2019 הצטרפה סמניה למועדון כדורגל נשים הדרום אפריקאי, SAFA.
בשנת 2020 הודיעה סמניה כי החליטה לעבור לריצת ה-200 מטר באולימפיאדת טוקיו, כדי להימנע מהאיסור שחל עליה להתחרות בריצות ל-400 מטר ועד לריצת מייל.
אך לא צלחה במשימה זו.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 התחרתה בריצת 5000 מטר סיימה במוקדמות בתוצאה של 15:46.12 דקות ולא העפילה לגמר.
סמניה נישאה לבת זוגה ויולט רסבויה ב-2017. סיפורה של סמניה תועד בסרט הדוקומנטרי "מהירה מדי בשביל אישה?" ששודר בישראל ביס דוקו.
ב-2012 קיבלה סמניה את פרס ספורטאית השנה של דרום אפריקה.
ב-2014 הוענק לה אות מסדר איקהמנגה ארד, כבוד המוענק על ידי נשיא דרום אפריקה עבור הישגים יוצאי דופן בתחום תרבות, אמנות וספורט.
ב-2016 הייתה סמניה מועמדת לפרס ספורטאית השנה מטעם IAAF.
קסטרום הוא מחנה מבוצר או מצודה שבו חנתה בימי קדם באופן קבוע או זמני יחידה של הצבא הרומאי, כגון לגיון, על כל מטענה, ובהמות התובלה שלה.
הרומאים לא היו יוצאים לקרב מבלי שהקימו מחנה קודם לכן, ואפילו למול אויב שנערך למתקפה, היו מקצים חלק מסוים מן הכח שיבנה את המחנה בזמן ששאר הכח נערך ללחימה.
ישנם מחנות משני סוגים: מחנות ארעיים ומחנות של קבע (Castra stativa).
ישנן ידיעות גם על מחנות לכליי שיט (Castra navalia), שמטרתו הייתה להגן על כליי שיט שהועלו ליבשה.
למילה ברבים קסטרה או קסטרא יש תמיד משמעות צבאית, בעוד המושג קסטרום שימש לעיתים גם למתחמים אזרחיים המיועדים להגנה.
צורה מקטינה של המילה "קסטלום" (Castellum) שימשה למבצרים קטנים יותר שבדרך כלל, אך לא תמיד, שרתו יחידות נספחות ובסיסים לוגיסטיים ללגיונות, כפי שהסביר וגטיוס.
היה בשימוש גם המונח הכללי "פרזידיום" (Praesidium) - "עמדת משמר" או "חיל מצב".
בספרות ביוונית היו משתמשים לציון הקסטרום והקסטלום הרומאיים את המונחים סטראטופֶּדון ("מחנה צבאי") ופרוּריון ("מבצר").
הצבא הרומאי ערך את מסעות כיבושיו בקיץ, ובחורף החיילים היו פורשים לערים וליישובים בסביבתם הקרובה עד לקיץ, כאשר חודשו מסעות הכיבוש.
כוחות אמנם לנו בשטח במחנות ארעיים, ואף לפרקי זמן ממושכים, אך רק כאשר היה צורך מבצעי בדבר (מצור על עיר, למשל), שכן לינה בשטח, בפרט בעונת החורף, נחשבה לעונש שהוטל על חיילים רק במקרי קיצון.
אולם, משהתרחבו גבולות האימפריה הרומית לשטחי הפרא של שבטי הברברים בצפון, בהם לא היו ערים, נאלצו הכוחות הצבאיים ללון בשטח במחנות קבע משני סוגים: מחנה קיץ (Castra aestiva) ומחנה חורף (Castra hiberna).
השוני העיקרי בין מחנה הקיץ למחנה החורף היה בחומרי הגלם מהם נבנו המגורים - בקיץ לנו באוהלים, ובחורף בבקתות עשויות אבן או כבול.
מחנות אלה היו מאוישים למשך זמן רב, ואף משכו חלק מהמקומיים לשכון בסביבתם כדי לסחור עם הרומאים, מה שהניע תהליך הקמת יישובים על בסיס המחנות הרומאיים הללו.
מתוך "תולדות מלחמת היהודים ברומאים" מאת יוסף בן מתתיהו:
"...בכל פשיטה לארץ אויב לא ייגשו לקרב בטרם יקימו מחנה מבוצר.
את המחנה לא יציבו באין תוכנית סדורה ושלא במידות הנכונות; [בהצבתו] אין הכל עובדים בבת אחת או באי-סדר; אם השטח אינו ישר – יישרוהו, ואז יתוו את גבולותיו של המחנה במתכונת של ריבוע.
לתכלית זו נלווה על הצבא המון רב של בעלי מלאכה, על הכלים הדרושים לבניין המחנה."
לרומאים הייתה תוכנית בסיסית אידיאלית של קסטרום רומאי, שהייתה אחידה לכל סוגי המחנות (ארעיים וקבועים), אותה היו מוציאים לפועל כשחנו, לעיתים יום אחרי יום, אחרי צעידות ממושכות.
גודל המחנה הותאם למספר הלגיונות שחנו בו, אך תוכנית הבנייה של המחנה נותרה זהה.
אל הכח הצבאי התלוו מהנדסים ואדריכלים שהיו אמונים, בין היתר, על הדרכת החיילים בהקמת המחנות ובבניית הביצורים.
את המחנה העדיפו להקים בראש גבעה בעלת שיפוע מתון, ליד מקור מים, ורצוי ליד יער, ממנו יכלו לספק עצים לבניית ביצורים, להסקה ולבישול.
הואיל ותוכנית הבנייה היא תמיד דומה בוצעו עבודות הבנייה במהירות רבה.
הטריבון והקנטוריונים היו מודדים את השטח וקובעים את מיקום הפרטוריום - מאהל הגנרל, ריבוע בעל צלע של כ-60 מטרים.
דגל לבן המונף במקום משמש ציון דרך שמסביבו מתארגן המחנה: רחובות, מאהלים, פורום ומתחם.
שני רחובות ראשיים - ויה פרינקיפאליס וויה פרטוריה מצטלבים בפני הפרטוריום.
אם מספר הלגיונות החונים במחנה הוא גדול, סוללים גם רחוב הקרוי ויה קווינטאנה (Via quintana) המקביל לויה פרינקיפאליס.
כוחות העילית של רגלים ופרשים חונים משני צידיו של הפרטוריום.
כמו כן, משני צידי הפרטוריום השאירו גם מתחם לפורום (בו התנהלו אסיפות וגם מסחר בשוק) ולקוואיסטוריום - משרד הקוואיסטור, שהיה ממונה על האספקה ועל ניהול הקופה.
מאחורי המתחם הושאר שטח פנוי ברוחב של כ-60–70 מטרים על מנת לאפשר תנועות יחידות וטווח הגנה על האוהלים הראשונים מפני חיצים או כידונים של האויב.
ה"וואלטוסינאריה" (Valetudinaria) היו אזורי סיוע רפואי שנכללו במחנות לפחות מהתקופה שאחרי התמקצעות הצבא בימי אוגוסטוס והן הגרסאות הצבאיות של האסקולפיה (Aesculapia).
סביב המחנה נחפרה בדרך כלל תעלה, שלעיתים מולאה במים, ומהעפר שנערם על גדותיה היו יוצרים סוללה בצורת חומה סביב המחנה.
בראש הסוללה הציבו כלונסאות מחודדים, מחוזקים במקלעת ענפים וברגבי עפר, ולכל היקפה הותקנו מגדלים במרווחים קבועים, שביניהם הוצבו מכונות ירי מסוגים שונים.
בלילות אבטחו את המחנה חיילים שהתחלפו מדי אשמורת (ארבע אשמורות בסך הכל), ומפקד המחנה קבע סיסמה, שהועברה לשומרים בידי הטריבונים.
הרומאים ביססו את טקטיקות הלחימה שלהם על לחימה בשדה פתוח, ולא מאחורי חומות, על-כן, ייעודם הטקטי של הביצורים היה לבלום מתקפות פתע או פשיטות כנגד החיילים בזמן חנייה, ויצירת בסיס מאובטח לנסיגת כוחות מפני כח רב או חזק מהם, או להיערכות לקראת כח שכזה.
עם האות הראשון בבוקר פורקו אוהלי הטריבונים או הקונסול, אחריהם כל שאר האוהלים וארזו את הציוד.
עם האות השני העמיסו את הציוד על בהמות התובלה ונערכו ליציאה, ועם האות השלישי יצאו לדרך.
את המחנה היו מעלים באש, שמא האויב ישתלט עליו וישתמש בו.
סדר הצעידה מהמחנה היה קבוע (למעט בזמני חירום), ומדי יום שינו את סדר היחידות, כדי שכולם יוכלו ליהנות ממידה שווה של מספוא ומים טריים, דבר שהיה תלוי בצעידה בראש הטור.
קסטרוקאודה (שם מדעי: Castorocauda) הוא בעל חיים סינאפסידי דמוי ברווזן אשר חי בתקופת היורה לפני כ-154 מיליון שנים.
החוקרים חלוקים אם יש לשייכו לזוחלים או ליונקים.
מאובן קסטרוקאודה התגלה במונגוליה הפנימית, בשכבות דָאוחוּגוֹאוּ (Daohugou Beds), ששאלת תארוכן שנויה במחלוקת בקרב הגאולוגים עקב חוסר אחידותה: יש המתארכים אותן לתור היורה העליון ואחרים לקרטיקון התחתון.
במאובנים משכבות דָאוחוּגוֹאוּ התגלה עולם חי עשיר, שכלל דינוזאורים ממינים שונים, כולל הדינוזאור המנוצה הזעיר אפידקסיפטריקס, פטרוזאורים, יונקים קדומים סלמנדרות וחרקים.
כמו רבים ממאובני דאוחוגואו, מאובן קסטרוקאודה השתמר להפליא ומראה בבירור עור מכוסה בפרווה וזנב שטוח מכוסה קשקשים בדומה לזנב הברווזן או הבונה.
זהו המאובן הקדום ביותר שהתגלה בו נראים רישומים של שיער על הגוף.
נראה שלפחות בחלק מן המינים בתור היורה כבר התקיימו תכונות אופייניות ליונקים כמו מערכת הנקה, שיער ומנגנוני שמירה וייצור חום גוף (הומיאותרמיות ואנדותרמיות).
קסיו מחשבים בע"מ (ביפנית: カシオ計算機株式会社) היא יצרנית אלקטרוניקה יפנית מהגדולות בעולם.
החברה מייצרת מחשבונים, קופות רושמות, שעונים ומצלמות דיגיטליות.
כמו כן, מייצרת החברה ציוד מוזיקה אלקטרוני.
חברת קָסיו הוקמה ב-1946 על ידי מהנדס בשם טאדאו קָשִׁיאוֹ.
המוצר הראשון אותו ייצר קאשיו הוא טבעת לאצבע ובה חריץ המותאם לעוביה של סיגריה, דבר המאפשר למעשן לשמור על שתי ידיו חופשיות בעת העישון.
בתום מלחמת העולם השנייה, סיגריות נהיו למוצר פופולרי ביפן ועל כן נחלה המצאתו של קאשיו הצלחה.
דריכת הרגל של החברה בתחום האלקטרוניקה החלה ב-1949, אז ראו לראשונה קאשיו ואחיו הצעיר מחשבון חשמלי בתערוכת עסקים בגינזה, טוקיו.
השניים השתמשו ברווחי החברה מהטבעת על-מנת לפתח מחשבונים משלהם.
בזכות הידע של קאשיו באלקטרוניקה, פיתחו השניים מחשבון באמצעות סולנואיד.
פיתוחו של המחשבון בגודל שולחן הושלם ב-1954 והוא נהיה למחשבון המכני-אלקטרוני הראשון תוצרת יפן.
אחת הבשורות המרכזיות שהביא המחשבון הוא השימוש בחלון תצוגה אחד במקום בשלושה כמו שהיה נהוג עד אז.
ב-1957 קסיו שחררה קסיו את הדגם 14-A, שנמכר תמורת 485,000 ין (כ-19 אלף ש"ח, השווים היום כ-153 אלף לפי מדד אינפלציה), שהיה למחשבון הראשון בעולם שהוא כולו אלקטרוני.
זמן לא רב לאחר מכן הפכה קסיו לחברה ציבורית.
בשנות ה-80 נהיו הקלידים האלקטרוניים תוצרת החברה לפופולריים ביותר.
באותו עשור צברה החברה מעמד כיצרנית מובילה של שעוני-יד (דיגיטליים ואנלוגים).
החברה מכרה במקביל שעוני-יד עם פונקציית מחשבון, שעונים המציגים מד טמפרטורה ושעונים המכילים אזורי זמן נוספים.
קסיו יצרה את המצלמה הדיגיטלית הראשונה עם תצוגת LCD והמצלמה הראשונה בעלת רזולוציה של 3 מגה פיקסל.
1957 קסיו מוציאה את דגם A-14, המחשבון הראשון בעולם שכולו אלקטרוני.
1972 קסיו מוציאה את המחשבון האישי הראשון, הקסיו "מיני", שמכר כ-10 מיליון יחידות ברחבי העולם.
1974 הקסיוטרון, שעון-היד הראשון שמכיל תצוגה של לוח שנה (כולל שנים מעוברות), יוצא לחנויות.
1976 - קסיו משחררת את הקופה הרושמת הראשונה
1980 קסיו משחררת את הקסיוטון, לוח קלידים אלקטרוני.
1983 שעון ה-G-Shock הראשון יוצא לחנויות (דגם DW-5000C).
1985 קסיו מוציאה את הסינתיסייזר המקצועי הראשון שלה, ה-CZ-101.
1991 דגם השעון הדיגיטלי F-91W הפופולרי יוצא לשוק.
1995 דגם ה-DW-5600E מוכרז כשעון הדיגיטלי הראשון עם תצוגת LCD.
1995 ה-QV-10, המצלמה הדיגיטלית הראשונה עם תצוגת TFT LCD, יוצאת לחנויות.
2000 קסיו משחררת את ה-WQV-1, שעון-היד הראשון בעולם עם מצלמה.
2011 קסיו מציגה את ה-Casio Prizm (דגמים fx-CG10 ו-fx-CG20), המחשבון הראשון בעל תצוגה גרפית וצבעים מלאים.
2012 קסיו משחררת את ה-GB-6900, שעון מסדרת G-Shock בעל קישוריות בלוטות' (זמין רק ביפן).
בין מוצריה של קסיו בעבר ובהווה ניתן למנות מחשבונים, שעוני-יד, קופה רושמת, מצלמות דיגיטליות (תחת המותג "Exilim"), מצלמות פילם, מחשבים ניידים, מדפסות, מחשבי כף-יד, שעוני קיר, מכשירי טלוויזיה ניידים, טלפונים סלולריים וציוד מוזיקה אלקטרוני.
כיום מזוהה החברה יותר מהכל עם שעוני-היד שלה, הידועים בעמידותם למים וזעזועים.
דגם ה-F-91W, על-אף שקסיו לא שחררה נתוני מכירות מדויקים, נחשב לאחד משעוני היד הנמכרים בעולם.
שעונים מסדרת G-Shock של קסיו נענדים על ידי חיילים בצבאות רבים, זאת בשל היותם חסינים ועמידים בקרבות.
כמו כן, שעוני G-Shock פופולריים בקרב מטפסי הרים, כבאים, שוטרים ופרמדיקים.
דגמים DW-5600C ו-5600E אף קיבלו תקן רשמי מ-NASA לעמידות בחלל.
קסטריו מוטה דה חודיוס (בספרדית: Castrillo Mota de Judíos) הוא כפר בצפון ספרד, במחוז בורגוס, שהוא חלק מהקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון, כ-51 ק"מ ממערב לבורגוס.
שמו המקורי של הכפר היה קסטריו מוטחודיוס (Castrillo Motajudíos; "מחנה גבעת היהודים") וניתן לו בשנת 1035, כאשר יהודים שנמלטו מפוגרום התיישבו בו.
בשנת 1627 שונה שם הכפר לקסטריו מטחודיוס (Castrillo Matajudíos; "מחנה מוות ליהודים").