tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עובדיה שפירא, פיתוח מישקי וגורמים חברתיים - הערות כלליות לגבי הקשר ביניהם, ירושלים, המחלקה להתיישבות - חבל ההר, הסוכנות היהודית, 1961.
עובדיה שפירא, נסים - כפר הררי של יוצאי קורדיסטן, בתוך הקובץ: הגירה וקליטה, ירושלים, הסוכנות היהודית, תשכ"ה (בערך).
עובדיה שפירא (עורך), מושבי עולים בישראל: התפתחותן ובעיותיהן של קהילות כפריות חדשות, ירושלים, המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, 1972.
עובדיה שפירא (עורך), מרכזים כפריים מאוכלסים, רחובות, המכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות (גרסה אנגלית: Ovadia Shapiro(ed.), Inhabited rural centers in Israel, Rehovot, Settlement Study Center, 1968).
ולטר גון הרברט ספרוט, סוציולוגיה (תרגמו מאנגלית: מרים ועובדיה שפירא), ירושלים, הוצאת ראובן מס (ספרית דני למדע פופולרי), 1955.
שפירא הרבה לכתוב מאמרי-דעה ומכתבים למערכת של עיתון "הארץ".
עוברים דירה הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1936 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט, המתרחש במהלך השפל הגדול בן דורו, עוקב אחר תעלוליהם של מיקי מאוס, דונלד דאק וגופי כשהם אורזים בטירוף את חפציהם לאחר שפונו מדירתם.
הסרט בוים על ידי בן שרפסטין וכולל את קולותיהם של וולט דיסני בתור מיקי, קלרנס נאש בתור דונלד, פינטו קולביג בתור גופי, ובילי בלטשר בתור השריף פיט.
זהו הסרט הקצר ה-85 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשמיני באותה שנה.
מיקי ודונלד מפגרים בשישה חודשים לתשלומי שכר הדירה שלהם.
השריף פיט מגיע עם הודעת נישול הנותנת לו סמכות לא רק לפנות אותם, אלא למכור את חפציהם כבַּטּוּחָה.
הוא מצית בזעם גפרור באמצעות מקורו של דונלד כדי להדליק את הסיגר שלו ויוצא החוצה כדי לתלות שלטי פרסום למכירת הרהיטים.
תוך כדי שדונלד ומיקי מחליטים לעבור דירה לפני שפיט יוכל למכור את כל חפציהם, גופי, העובד במכירת קרח, מגיע עם משלוח של בלוק קרח.
מיקי ודונלד מחליטים לגייס אותו, ואת המשאית שלו, לעזרתם ברילוקיישן.
בעוד מיקי נאבק לסגור מזוודה שהוא מילא יותר מדי, גופי מנסה להעמיס על המשאית, אך הפסנתר מתגלגל פעם אחר פעם מהמשאית כשהוא משאיר אותו ללא השגחה.
בסופו של דבר גופי מגלה שלפסנתר יש חיים משלו.
בינתיים, דונלד, החפוז לארוז את כל מה שהוא רואה, תופס תנור גז המחובר לצינור הגז שבקיר.
כשהוא מבחין בגז הדולף, הוא סותם אותו עם פומפה, אבל הלחץ בצינור יורה את הפומפה היישר לזנבו של דונלד.
לבסוף דונלד מצליח להסיר את הפומפה, אך זנבו נתקע באקווריום קטן.
בדיוק כשדונלד מחלץ את עצמו, הוא תוקע את המקור שלו בצינור הגז הדולף.
גופו מתמלא בגז כמו בלון עד שהוא נורה מהצינור ומתעופף בחלל החדר.
כששמע את קולות המהומה, פיט נכנס בסערה לבית כדי לגעור על השלישייה.
אינו מודע לדליפת הגז, הוא מצית גפרור נוסף באמצעות המקור של דונלד וגורם לפיצוץ המעיף את הרהיטים וחפצי הבית היישר למשאית של גופי.
בעודם נוסעים, פיט, יושב בין הריסות הבית, צועק עליהם מהאמבטיה בקומה השנייה, אך מבלי משים פותח את המים החמים.
תוך כדי כך שדונלד לועג על ביש המזל של פיט, הפומפה שוב נוחתת על זנבו.
הסרט הופץ בישראל כשעל מלאכת הדיבוב הייתה אחראית שפרירה זכאי.
זהו המראה הראשון של פיט בצבע.
כמו כן זו גם הפעם הראשונה שאין לו רגל-עץ, אלא שתי רגליים רגילות במקום.
זו הפעם הראשונה שגופי לובש את פרטי הלבוש המשמשים לו כסמל מסחרי, הכוללים את חולצת צווארון גולף ארוכת השרוולים שלו, מכנסיו השחוקים ונעליו השמוטות.
החל מסרט זה, דונלד עוצב מחדש כך שייראה עגלגל וחמוד יותר, למרות שהצוואר והמקור שלו עדיין ארוכים.
רק עד הסרט "דונלד ופלוטו" שיצא מאוחר יותר באותה שנה, המראה הרשמי של דונלד הושלם סופית.
כשגופי מגיע לספק קרח למיקי ודונלד, הוא שר את השיר "The World Owes Me a Living'".
זוהי קריאה חוזרת לסרט המצויר של "סימפוניות טיפשיות" משנת 1934, "הצרצר והנמלה", שם הופ הצרצר שר ומנגן אותו בזמן שהנמלים עובדות קשה.
הבחירה לגופי לשיר את השיר הזה היא קריצה לעובדה שגם הופ וגם גופי דובובו על ידי פינטו קולביג.
גופי שר את השיר גם בסרט "על הקרח" שיצא שנה קודם לכן.
עובדים וסטודנטים זרים היו בין קורבנותיה של טבח שבעה באוקטובר.
כתושבים הישראלים של יישובי עוטף עזה חוו רבים מהם את הברוטליות והאכזריות של מתקפת הטרור.
72 מהזרים נרצחו על ידי המחבלים ואחרים נפצעו.
31 מהזרים נחטפו בחיים לרצועת עזה ומרביתם שוחררו לאחר מכן, מלבד 5 שנרצחו, מתוכם 2 שנחטפו חיים ונרצחו בשבי.
מספרם הכולל של הזרים שנרצחו במלחמה הוא 78.
ערב ההתקפה נמצאו ביישובי עוטף עזה כ-5,000 עובדים בעלי מעמד חוקי ועוד כ-1,000 ללא מעמד.
רוב העובדים הזרים, פרט לאלו שעסקו בסיעוד, לא דיברו שפה אחרת משפת האם שלהם, ועקב כך נדרשה עזרת מתורגמן לצורך כל תקשורת עמם.
בנוסף, עובדי החקלאות, כמו עובדים זרים ביישובים אחרים בארץ, לא התגוררו בבתי מעסיקיהם אלא במבנים ארעיים ללא מיגון.
עובדה זו הקשתה עליהם להתגונן מפני רצח וחטיפה על ידי המחבלים.
ביום ההתקפה רצחו המחבלים הפולשים 70 זרים ביישובי העוטף, מהם ארבע נשים:
13 נוספים נרצחו בכפר עזה, בתלמי אליהו, בחולית, ברעים ובנחל עוז.
עוד אחד נרצח במקום אחר.
גופות שלושה מהנרצחים נחטפו על ידי המחבלים לרצועת עזה.
החטופים התאילנדים נטפונג פינטה וסונטאיה אוקארסרי נחטפו בחיים לרצועת עזה.
גופת פינטה חולצה משם ביוני 2025 וגופת אוקארסרי הוחזרה באוקטובר 2025.
החטוף הנפאלי ביפין ג'ושי נחטף בחיים לרצועת עזה וגופתו הוחזרה משם באוקטובר 2025.
בשני מקרים לפחות (בבארי ובכפר עזה) נרצחו מטפלים סיעודיים זרים עם המטופלים שלהם.
במקרה אחר (בנירים) הצילה מטפלת סיעודית את חייה ואת חיי המטופלת שלה.
אחד מהעובדים שניצלו מהטבח בעלומים, חקרית דיטקרטחוק, תיאר את מה שעבר עליו:
הנרצחים היו אזרחי עשר מדינות שונות.
אזרחי תאילנד ספגו את הפגיעה הקשה ביותר:
+ ארץ מוצא נרצחים תאילנד 42 נפאל 11 סין 6 הפיליפינים 4 אריתריאה 2 טנזניה 2 סרי לנקה 2 מולדובה 1 סודאן 1 קמבודיה 1
31 זרים נחטפו בחיים לרצועת עזה על ידי המחבלים, מהם אישה אחת.
29 מהם היו אזרחי תאילנד, אחד מנפאל ואחד מהפיליפינים.
נוסף אליהם נחטפו 3 זרים שנרצחו - שני עובדים מתאילנד וסטודנט אחד מטנזניה.
24 מהחטופים הזרים שוחררו במסגרת הפעימות השונות של עסקת שחרור החטופים בחודש נובמבר 2023. הם היו 23 תאילנדים ופיליפיני אחד.
חמישה חטופים תאילנדים נוספים שוחררו בינואר 2025. החטוף החי האחרון מתאילנד נרצח בשבי וגופתו הוחזרה על ידי צה"ל ביוני 2025.
החטוף הזר החי האחרון, הסטודנט הנפאלי ביפין ג'ושי, נרצח בשבי וגופתו הוחזרה במסגרת עסקת החטופים השלישית באוקטובר 2025. במסגרת אותה העסקה הוחזרו גם גופותיהם של סונטאיה אוקהראסרי, ג'ושוע לואיטו מולל וסותטיסאק רינטלאק, שלושת הזרים שנרצחו ונחטפו כגופות.
לאחר המתקפה פונו עובדים זרים רבים מיישובי העוטף והתפזרו ברחבי הארץ.
בעקבות המתקפה ותוצאותיה עזבו עובדים זרים רבים את ישראל.
ממשלות תאילנד והודו מימנו את הטסתם למולדתם של אזרחיהן שביקשו לעזוב.
באוקטובר 2023 הגיע מספר העוזבים לכ-4,000 עד 7,000. ישראל הציעה לעובדים הזרים תמריצים לשם עידוד הישארותם בארץ, בדמות מענקים כספיים והארכת ויזות השהייה שלהם.
בנובמבר 2023 פורסם כי למעלה מ-17 אלף עובדים זרים עזבו את ישראל מפרוץ המלחמה – 9,855 עובדים תאילנדים בחקלאות, 4,331 עובדים בענף הבנייה ו-2,997 עובדי סיעוד.
במקומם שולבו בחקלאות עובדים מהודו, הפיליפינים, סרי לנקה, זמביה ומלאווי.
לאחר המתקפה נהרגו עובדים זרים נוספים במלחמת חרבות ברזל בצפון הארץ.
ב-4 במרץ 2024 נהרג עובד מהודו במטע של מושב מרגליות.
ב-11 באוקטובר 2024 נהרג עובד מתאילנד בשדות קיבוץ יראון.
ב-31 באוקטובר 2024 נהרגו ארבעה פועלים מתאילנד במטע ליד מטולה.
זרים שנפגעו בפעולת איבה זכאים לקבלת תגמולים על פי חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, בדומה לתושבי ישראל, ובלבד שנכנסו לישראל באישור או על פי חוק.
בהתאם לכך הוכרו משפחות הנרצחים הזרים והפצועים הזרים עצמם במתקפת 7 באוקטובר כזכאים, למעט שלושה מהם - מבקשי מקלט, שניים מאריתראה ואחד מסודאן, שנרצחו בשדרות.
הם הגיעו לישראל על ידי הסתננות דרך גבולה הדרומי, ובשל כך נשללה ממשפחותיהם הזכאות לתגמולים.
הסיקור התקשורתי של הפגיעה בזרים
ברשימה שפורסמה באתר העין השביעית בחודש ינואר 2024 נטען כי בסיקור התקשורתי בישראל בעקבות מתקפת 7 באוקטובר היו פערים גדולים בין היקף הסיקור שניתן לישראלים שנפגעו במתקפה לבין היקף הסיקור שניתן לפגיעה בזרים, הגם שאלו ואלו נפגעו באותם מקומות ועל ידי אותם מחבלים.
בין הסיבות שיוחסו לכך היה חוסר התעניינות וחוסר רגישות מצד התקשורת והעיתונאים, אך גם העובדה שרבים מהעובדים אינם דוברים שפה אחרת משפת האם שלהם ולכן התקשורת עמם היא קשה.
בנוסף נטען כי לנוכח הקושי להתקשר עם משפחות הזרים שנרצחו ונחטפו, הנמצאות בחוץ לארץ, לא היה רצון לדווח עליהם בתקשורת כדי שהמשפחות לא ילמדו על גורלם ממקור זה.
באוקטובר 2025 פורסם כי שגרירות תאילנד בישראל העבירה בקשה למארגני האירועים למען השבת החטופים שלא לפרסם במסגרתם את שמות החטופים התאילנדים ופניהם.
השגרירות הסירה את בקשתה לאחר שנותר רק חטוף תאילנדי אחד בשבי.
עוברים להודו היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה ברשת NBC מ-23 בספטמבר 2010 עד 12 במאי 2011. הסדרה מבוססת על סרט בעל אותו השם משנת 2006 בבימויו של ג'ון ג'פקואט.
הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת בלבד בשל רייטינג נמוך.
עלילת הסדרה מתמקדת במנהל האמריקאי הצעיר והשאפתן טוד דמפסי (מגולם על ידי בן רפפורט) אשר נשלח להודו להיות המנהל של מרכז טלפוני חדש של חברה אמריקאית שהעבירה את המרכז הטלפוני שלה להודו על מנת לחסוך בעלויות.
בהטדט טוד מתקשה במיוחד להסתגל להבדלים התרבותיים בעודו נדרש להכשיר את כל העובדים ההודים.
בן רפפורט בתפקיד טוד דמפסי, מנהל אמריקאי צעיר שנשלח לנהל מרכז טלפוני חדש בהודו אשר שייך לחברה אמריקאית.
ריזוואן מאנג'י בתפקיד רג'יב גידואני, עוזר המנהל השאפתן שחולם להחליף את טוד.
רבקה האזלווד בתפקיד אשה, עובדת מבריקה ועצמאית שהופכת למושא האהבה של טוד.
סשה דאואן בתפקיד מאנמיט, עובד פלרטטן אשר מוקסם מהתרבות האמריקאית.
אנישה נגרג'אן בתפקיד מדהורי, עובדת ביישנית.
פרבש צ'ינה בתפקיד גופטה, עובד מגושם מבחינה חברתית אך בעל כוונות טובות.
דידריך באדר בתפקיד צ'רלי דייוויס, הבוס האמריקאי של טוד אשר לא מאמין באינטגרציה תרבותית.
פיפה בלאק בתפקיד טוניה, אישה אוסטרלית אשר עובדת גם בהודו.
ר' עובדיה מימוני (1228 – 1265), היה מיסטיקן ופילוסוף מחסידי מצרים.
לא נשתמרו ידיעות ביוגרפיות רבות אודותיו.
היה בנו השני של רבי אברהם בן הרמב"ם (אחיו הקטן של רבי דוד הנגיד).
לפי רבי יוסף סמברי נולד בחודש ניסן ד'תתקפ"ח ונפטר בי"ב בחשוון ה'כ"ה.
לדבריו הוא נפטר בבית הכנסת בדמוה , יש שפקפו בסיפור זה.
כתב חיבור שנכתב בשביל בנו אברהם בשם "אל-מקאלה אל-חוצ'יה", החיבור מקבץ הוראות מוסריות, פירוש אליגורי לכתבי הקודש ועוד.
בעיקרו החיבור נועד להגעה אל "שלמות רוחנית".
ינון פנטון טען שהחיבור "פרקים בהצלחה" שיוחס בעבר לרמב"ם הוא מאת ר' עובדיה, זאת מתוך מושגים מקבילים בין הספרים, יגל הרוש הסתייג מעט מהייחוס אך הסכים שמאותו בית מדרש יצאו הדברים.
במכתב אליו הוא מתואר: "גברא דטמירין גלין ליה ונהירו ושכלתנו וחכמה כחכמת אלהין התשכח בה וכל רז לא אנס ליה" (איש שסודות גלויים ואורות ושכל וחכמה אלוהית תמצא בו כל רז לא נסתר ממנו).
הגותו של ר' עובדיה התפרסמה בספרו "מאמר הברֵכה".
משה שטיינשניידר ובעקבותיו יהודה אריה וידה הביאו להעלאת המודעות לכתביו.
יוסף ינון פנטון תרגם את הספר אך לא פרסמו.
יגל הרוש ניתח את הגותו בעבודת דוקטור.
לדבריו הייחודיות של ר' עובדיה מימוני היא גישתו המיסטית-פילוסופית בעבודת ה'; על אף שספרו משתמש בטרמינולוגיה סופית הוא בעל מגמה פילוסופית מובהקת.
בספר הוא מפרש חלקים בספר "מורה נבוכים" כהסבר איך להגיע אל נבואה.
כפועל יוצא, הוא מגדיר את המושג "שכל" כמדיום של מפגש, חיבור בין האלוהי לאנושי.
העיון הפילוסופי – האל אשר אינו ניתן להגשמה – נתפס אצלו כתוכנה של ההתנסות המיסטית.
האל הנעדר מכל הגשמה נתפס במחשבה הפילוסופית כחלק ממהלך שבו האל מתגלה לתודעת האדם דרך האופנים שבהם הוא מכונן ומשפיע שפעו על העולם.
מנגד, ברגע שבו אדם בא לעיין באותה אלוהות שזה עתה האירה פניה עליו הוא שולל כל מושג הנסוב אודותיה, כולל מושגים שהביאו את האלוהות לסף התודעה מלכתחילה.
בחוויה המיסטית שתי תנועות אלו – הגילוי והשלילה, באות "באחת", במעין תפיסה אינטואיטיבית.
השתיקה הזו הופכת להיות מקום המתנה למפגש שבו הדיבור האלוהי והאנושי נפגשים עד למצב שלא ברור מאין נחצבו המילים, אם מאדם או מהאל.
לפי גישתו, לאחר שהגה המתבונן והסיק אודות האל דרך העיון בפיזיקה ובמטאפיזיקה, ולאחר ששלל מן האל כל שמץ של גשמיות דרך העיון הפילוסופי – מגיע זמן ההתענגות על העיון, ההתבוננות באל.
עוגב (בלעז: אורגן; מיוונית: όργανον) הוא כלי מקלדת, בדרך כלל גדול מאוד, המפיק צליל מהרעדה של אוויר.
אף כי קיימים עוגבים הקטנים מפסנתר, העוגב הממוצע הוא כלי הנגינה הגדול בעולם.
שלא כמו כלי מקלדת אחרים כגון פסנתר, צ'מבלו וקלאוויקורד אשר צלילם מופק מרעידת מיתרים – הפקת הצליל בעוגב נוצרת מהרעדה של אוויר, כמו בכלי נשיפה מעץ.
הצליל מופק בו על-ידי מפוח הנושף אוויר בצינורות.
רוב העוגבים העתיקים נמצאים על קירותיהן הקדמיים או האחוריים של כנסיות.
עוגבים רבים נמצאים באולמות קונצרטים.
מנגנון העוגב מורכב מסדרות רבות של צינורות השונים בעיצובם, בחומר שממנו הם עשויים ובפיות שלהם.
בכל סדרה יש צינורות באורך שונה, דבר המשפיע על גובה הצליל הנוצר בהם.
יש בו מערכות קלידים אחדות (לרוב בין שתיים לחמש), הדומות לאלו של פסנתר, ומערכת דוושות נוספת המופעלת ברגליים.
כל קליד שנלחץ (בידיים או ברגלים) משחרר שסתום הגורם לשליחת אוויר (שנידחס במפוח/ים) לתוך חליל אחד או יותר, מה שגורם לו/להם להשמיע צליל.
גודלו של העוגב נקבע על פי מספר החלילים המנגנים בו.
החלילים מופעלים על ידי רגיסטרים המחוברים למערכת הקלידים, ואחראים על גון הצליל.
כל רגיסטר מפעיל לפחות חליל אחד (לפעמים שלושה או אף חמישה) לכל קליד (61 חלילים למקלדת בת חמש אוקטבות).
בעוגב הקטן ביותר מורכבים שלושה רגיסטרים בלבד, רגיסטר אחד אחראי על המקלדת הראשית, רגיסטר שני על המקלדת המשנית ורגיסטר שלישי על מקלדת דוושות.
מאחר שהדוושות מנגנות ברוב המקרים את צלילי הבאס, החלילים שלו הם גדולים וארוכים.
בעוגב הגדול ביותר בעולם, באולם הכינוסים באטלנטיק סיטי בארצות הברית, יש למעלה מארבע מאות רגיסטרים, ולמעלה משלושים ושלושה אלף חלילים.
את גודלו של העוגב ניתן למדוד במספר החלילים, או במספר המקלדות, או במספר הרגיסטרים השונים, ולכן יש קביעות שונות לגבי "העוגב הגדול ביותר בעולם".
חלילי העוגב מאורגנים במספר מחלקות: חזיתית (great), זו המערכת העיקרית, נמצאת מול הנגן.
ייתכנו עוד מספר מחלקות, והקטנה ביותר נמצאת מאחורי הנגן ובה נמצאים החלילים הקטנים יותר אשר משויכים למקלדת המשנית (positif אחורי).
עוצמתם חלשה יותר והם מתאימים לליווי השירה.
העוגב הוא כלי עתיק ביותר וגרסאות מוקדמות שלו היו נפוצות כבר בימי הביניים המוקדמים ואף לפניהם.
קטסיביוס, שחי באלכסנדריה במאה השלישית לפני הספירה נחשב לממציא ההידראולוס, העוגב העתיק ביותר.
בימי הביניים נשלטה המוזיקה הקלאסית על ידי הכנסייה הקתולית ולכן רוב העוגבים הותקנו בקתדרלות.
העוגבים שימשו בתקופה זו בעיקר כדי ללוות מזמורים גרגוריאניים, אבל החל מהמאה ה-14 התפתחה הלחנה לעוגב ככלי עצמאי.
בתחילה היו היצירות לעוגב ריקודים ועיבודים של שנסונים פוליפוניים.
במאה ה-15 נוספו אליהם צורות אלתוריות באופיין כמו הפרלוד.
במאה ה-16 התעצמה ההלחנה לעוגב, בעיקר בסוגות הפוליפוניים, כמו קנצונה, ריצ'רקר, פנטזיה וכן יצירות המבוססות על חומר קודם (קנטוס פירמוס) שמקורו במנגינות כוראל (כוראל-פרלודים) או בשירי עם (וריאציות).
צורות אלתוריות הוסיפו להתפתח, כמו הטוקטה, אשר התאפיינה גם בווירטואוזיות, כמו ביצירותיהם של קלאודיו מרולו, אנדראה גבריאלי, וג'ירולאמו פרסקובלדי.
לשיא השימוש וההכרה הגיע העוגב במוזיקת הבארוק ביצירותיהם של מלחינים כמו יוהאן סבסטיאן באך, גאורג פרידריך הנדל, ודיטריך בוקסטהודה.
בתקופה הקלאסית נזנח העוגב מעט, אף על פי שיוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ואחרים חיברו יצירות עבורו.
בתקופה הרומנטית חזרו וחיברו יצירות לעוגב ביתר וירטואוזיות, כתיבה "סימפונית" וכן מתוך רצון להחיות את מוזיקת העבר.
ראוי להזכיר את יצירותיהם של פליקס מנדלסון, פרנץ ליסט, סזר פרנק, יוהנס ברהמס, רוברט שומאן ומקס רגר.
מלחינים חשובים של יצירות לעוגב מהמאה העשרים: אוליבייה מסייאן, ג'רג' ליגטי, ארנולד שנברג, פרנסיס פולנק, פֶּטֶר אֶבֶּן ואחרים.
העוגבים המצויים באירופה הם מבחינה היסטורית המוקדמים ביותר הקיימים.
עוגבים אלה נבנו על פי מסורות שונות ולכן צליליהם שונים.
ישנם עוגבים גרמניים ועוגבים צרפתיים כמו גם ספרדים ואיטלקים.
גון הצלילים בעוגבים אלה שונה זה מזה ובא לידי ביטוי במגוון הרגיסטרים הקיימים בעוגבים אלה.
אי לכך, נדרשת מהנגן יכולת אסתטית המבוססת על ידע היסטורי כדי לבחור רגיסטרציה שתתאים לביצוע היצירות.
נגן עוגב המגיע לנגן קונצרט בצרפת ינגן על עוגב צרפתי.
עוגב זה יהיה עשיר בחלילים בעלי גוון reed (חלילים עם עלה בתוכם), המהווים חיקוי לכלי נשיפה כמו קלרינט, אבוב ובסון.
נגינת יצירות גרמניות על עוגב מסוג זה תאלץ את הנגן לבחור חלילים אשר יפיקו צלילים קרובים במיוחד לעוגבים הגרמניים, שבהם מגוון חלילי ה-reed נמוך ביותר.
כך גם הפוך - נגן אשר ייתן רסיטל בגרמניה, ובתוכניתו יצירות צרפתיות, ייאלץ להשקיע מאמץ ומחשבה על מנת לבחור ב שתתאים לסגנון הצרפתי עם מגוון לא רחב של צלילים המאפיינים את הסגנון הזה.
יוהאן סבסטיאן באך, בכתיבתו לעוגב, ציין רק מעברים בין מקלדות ומעולם לא כתב רגיסטרציה ברורה ליצירותיו.
בחירת הרגיסטרציה משתנה מעוגב לעוגב ולכן מקשה מאוד על הנגן.
העוגב הגדול ביותר נמצא באולם הכנסים ברואדווק באטלנטיק סיטי, בניו ג'רזי.
לאחר שיפוצים לקראת שנת האלפיים - שוב ניתן לנגן בו.
העוגב השני בגודלו שעדיין פעיל נמצא באולם "גרנד קורט" בפילדלפיה שבפנסילבניה והוא העוגב השני בגודלו שנבנה אי-פעם.
עדיין מנגנים בו בתדירות קבועה.
בתנ"ך נזכר מספר פעמים המונח "עוגב" למשל: "וְשֵׁם אָחִיו יוּבָל הוּא הָיָה אֲבִי כָּל תֹּפֵשׂ כִּנּוֹר וְעוּגָב." (), אך נראה שמדובר בכלי הדומה לכינור ואינו דומה לעוגב שבימינו.
התלמוד הבבלי ( - ) מספר על כלי נגינה בעל עשרה צינורות שהיה במקדש, ומזכיר בסוגיה זו כלי נוסף שנקרא "הרדולים" (בגרסאות מסוימות: הרדווליס), שמזכיר את השם היווני "הידראולוס" לעוגב העתיק - עוגב מים: "הרדולים היה במקדש".
לדעת רבי נתן מרומי, כלי זה הוא העוגב המצוי כבר בימיו, אשר כונה במקומו "אורגאנו".
כלי נגינה נוסף, שמבנהו דומה לעוגב ונזכר בהקשר לבית המקדש, הוא ה"מגרפה": "עשרה נקבים היו בה (רש"י: ומכל אחד מהם יוצא צינור), כל אחד ואחד מוציא עשרה מיני זמר (צליל), נמצאת כולה מוציאה מאה מיני זמר".
במתניתא תנא (דעה אחרת): "ועשרה נקבים היו בה כל אחד מוציא מאה מיני זמר, נמצאת כולה מוציאה אלף מיני זמר" (תלמוד בבלי, מסכת ערכין שם).
בקרב יהודים, העדות הראשונה להצבת עוגב בבית-כנסת מגיעה מבגדאד במאה ה-12. ב-1628 ידוע שעוגב שימש בטקס בבית-הכנסת הספרדי בוונציה; רבני העיר התנגדו לכלי בשל הקשרו הכנסייתי, בעוד שרבי אברהם שלמה גרציאני ממודינה התיר וכתב שאין בכך משום חוקות הגויים.
במאות ה-17 וה-18 שימש עוגב בקבלת שבת ובטקסים אחרים בבית הכנסת מייזל בפראג, ואולי גם בבית-הכנסת אלטנוישול שם, אם כי הפעלתו נפסקה.
כמו כן, ישנן עדויות מהמאה ה-18 לשימוש בעוגב בקבלת שבת בפרנקפורט דמיין, ככל הנראה בבית הכנסת 'אלטשול' שלימים הפך ל .
ב-1818 הפך העוגב שנוי במחלוקת במיוחד בשל הצבתו ונגינה בו בשבתות, על ידי גוי של שבת, בהיכל בהמבורג, בית-הכנסת הרפורמי הראשון.
באיסורים שהוטלו על ההיכל על ידי עשרות רבנים מסורתיים, נקבע שהעוגב הוא בחזקת חוקות הגויים ואינו מותר בשימוש כלל, כשהפוסקים מתאמצים להפריך את התקדים בפראג.
עוגב הוצב שוב בבית הכנסת "הספרדי" בעיר בשנות ה-1830. בשנות ה-1860 פרצה מחלוקת גדולה נוספת על הכלי כשרצו להכניסו לבית-הכנסת החדש של ברלין; הרב מיכאל זקש, שכיהן קודם בקהילה ה"ספרדית" בפראג, היה מוכן שישמש בחגיגות ובקבלות שבת אך לא בשבתות ובמועדים, והתפטר משלא התקבלה עמדתו.
לבסוף, הפך העוגב למסמן-הגבול בין קהילות אורתודוקסיות וליברליות בגרמניה: כתבי-הסמיכה של חניכי הסמינר הרבני האורתודוקסי בברלין הכילו סעיף ביטול במקרה שהרב יסכים לכהן בבית-כנסת שהכלי יוצב בו.
בצרפת, לעומת זאת, הצליחו רבני הקונסיסטוריה לקדם רפורמות בארחות בית-הכנסת תוך שמירה על קונצנזוס יחסי, וב-1856 התיר הרב הראשי שלמה אולמן באופן גורף שימוש בעוגב גם במועדים ושבתות על ידי גוי של שבת.
רבים מבתי-הכנסת במדינה אימצו את הכלי עוד קודם, ואפילו ראש המחנה השמרני ברבנות הצרפתית, שלמה זאב קליין, אפשר שימוש מוגבל בעוגב בקהילתו בקולמר.
העוגב הגדול ביותר נמצא באוניברסיטה המורמונית בהר הצופים בירושלים.
עוגבים נמצאים בכנסיות ומנזרים בירושלים וסביבתה, למשל כנסיית הדורמיציון, כנסיית אוגוסטה ויקטוריה וכנסיית הגואל בירושלים.
בשטחי הרשות הפלסטינית יש עוגבים בבית לחם וברמאללה.
יש עוגב במנזר השתקנים שבלטרון.
ביפו יש מספר עוגבים, כמו למשל בכנסיית עמנואל.
בחיפה יש מספר עוגבים: במוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה, במנזר הכרמליטים בסטלה מאריס, ובכנסיית בית הספר האנגליקני "יוחנן הקדוש".
בכנסיות נצרת יש מספר עוגבים.
בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב יש שני עוגבים.
בזכרון יעקב נחנך עוגב חדש בשנת 2014 באולם הקונצרטים במתחם לאמנויות "אלמא".
רשימת העוגבים המלאה מופיעה באתר חובבי העוגב בישראל.
קיימים מספר עוגבים בבתים פרטיים בישראל.
מוזיקה ישראלית לעוגב היא מועטה ביותר ואפשר לציין למשל יצירות מאת פאול בן-חיים, יוסף טל, יורם פפוריש, גיורא שוסטר, יוסף דורפמן, עמי מעייני, רמי בר-ניב ורומן קרסנובסקי.
בונה העוגבים היחיד בישראל היה גדעון שמיר, אותו החליף בינואר 2022 אורי שני.
עוג או אוגְר (Ogre) הוא כינוי לצאצא לגזע דמיוני המופיע בספרים, סיפורי פנטזיה, משחקי תפקידים ודומיהם.
עוגים מתוארים לרוב כיצורי ענק חזקים ומפחידים, שהורגים ושומרים על מקומות מסוכנים.
לעיתים הם מתוארים גם כטיפשים, שחצנים ורברבנים.
העוגים מתקיימים על ביזה ומנהלים אורח חיים שבטי.
לעיתים הם נוטים לשנות צורה.
דמויות העוג הופיעו במספר סרטים, ספרים ומשחקים ידועים.
בסרט האנימציה "שרק", כוכב הסרט הוא מפלצת ירוקה המתוארת כ-Ogre.
במשחק "Tekken 3" אחת הדמויות היא מפלצת ירוקה גדולה ויורקת אש בשם "Ogre".
הדמות מופיעה גם במשחק התפקידים "מבוכים ודרקונים".
בנוסף, הדמות "עוג" מופיעה גם בסדרת ספרי "רומח הדרקון".
עובש הוא שם כללי לפטריות המכסות משטחים שונים (בדרך-כלל מזונות או משטחים לחים).
לעומת זאת, פטריות הגדלות בצורה חד תאית נקראות שמרים.
למונח "עובש" אין משמעות טקסונומית מדויקת.
רשת הסיבים הזו נקראת מיצליום ונחשבת כאורגניזם שלם.
המיצליום מופיע כחוטים לבנים ודקים על גבי המשטח ובכך יוצר קרום אוורירי.
מחיצות עשויות להגביל תאים סמוכים לאורך מושבת העובש, כשכל אחת מהן מכילה גרעין יחיד או מספר גרעינים זהים.
העובש מכיל לעיתים קרובות נבגים, המהווים שלב מיוחד במחזור החיים של הפטריות.
המושג נבג מקושר רבות למחלות הנגרמות על ידי חיידקים, אך עיקר הבעיות הבריאותיות כתוצאה מעובש עלולות להיגרם לאנשים בעלי מערכת חיסון חלשה וכן ללוקים בבעיות במערכת הנשימה.
עובש עשוי לגרום לפירוק ביולוגי לא רצוי של חומרים טבעיים, לדוגמה; אוכל מקולקל, ומכאן חשיבותו לשימור מערכות ביולוגיות.
לעובש שימושים בתעשיית המזון, במחקר וברפואה.
חשיפה ממושכת לעובש בתוך הבית עלולה לגרור סיכונים בריאותיים, מה שהופך אותה לדאגה חשובה של בטיחות בבית.
ידועים אלפי זנים שונים של עובש, להם מאפיינים שונים ומגוונים.
רק מעטים מהם פתוגניים לבני אדם.
כולם זקוקים ללחות על מנת לגדול ומעטים אף גדלים בסביבה מימית.
בדומה לכל סוגי הפטריות, עובשים שונים מפיקים אנרגיה מחומרים אורגניים הנמצאים בסביבתם.
בדרך כלל, עובשים מפרישים לסביבתם אנזימים הידרוליטיים, שתפקידם לפרק פולימרים ביולוגיים מסביבתם הקרובה, כמו עמילן, תאית וליגנין לרכיבים פשוטים יותר, אותם הם יכולים לקלוט.
באופן זה משמש העובש תפקיד חשוב בגרימה לריקבון של חומרים אורגניים, מה שמאפשר מחזור של חומרי מזון במערכת האקולוגית.
עובשים רבים גם מסנתזים ומשחררים לסביבתם הקרובה רעלנים שביחד עם אנזימי-פירוק פוגעים בגדילה של מיקרו-ארגניזימים מתחרים.
מכיוון שעובש יכול לגדול גם על אוכל, הוא עשוי להפוך אותו לעיתים רחוקות לרעיל, לכן הוא גורם מרכזי להשחתת מוצרי מזון ומחלות.
אסטרטגיות שונות לשימור מזון, כמו המלחה, הקפאה וייבוש, מטרתן מניעת התפתחות של עובש ואורגניזמים אחרים.
אף על פי שעובשים יכולים לגדול כמעט על כל חומר אורגני בטבע, הם נצפים על ידי עין אנושית רק כאשר הם מתארגנים במושבות.
מכיוון שרוב סוגי העובש לא שורדים בטמפרטורה הנמוכה מ-4 מעלות צלזיוס, משתמשים בטמפרטורה זו כדי לשמר אוכל.
בתנאים סביבתיים שאינם מאפשרים גדילה, העובש יישאר בחיים אך במצב רדום בטווחי טמפרטורה ולחות רחבים, כתלות בזן.
עובשים מסוימים יכולים לשרוד תנאים סביבתיים קשים ביותר, כמו משטחי הקרח באנטארקטיקה, תמיסות מאוד חומציות, סבונים אנטי-חיידקיים ואפילו בדלק מטוסים.
העובש מורכב מרשת של קורים לבנים-אפרפרים המכונים תפטיר.
הקורים חודרים למזון עליו הם מתקיימים וסופגים ממנו את מזונם.
מעל התפטיר מתנשאים מעין גבעולים קטנים, שבראשם התעבויות.
התעבויות אלה הן אפורות בתחילה ולאחר מכן נעשות שחורות.
אלה הם גופי הרבייה של העובש והם מכונים מנבגים.
בתוך המנבגים מתפתחים הנבגים – מעין זרעים זעירים, שבעזרתם העובש מתרבה.
הנבג הוא תא שצבעו אפור בתחילה, ועם הבשילו נעשה צבעו שחור.
כתמי העובש השחורים הנראים על דברי מזון הם למעשה נבגים בשלים, ומטרת הצבע הכהה היא להגן על הגרעין מפני פגיעות של קרינה אולטרה סגולה.
הנבגים יכולים להכיל גרעין אחד או מספר גרעינים, ויכולים להתפתח כתוצאה ממיטוזה או מיוזה; הרבה זנים יכולים להתרבות בשתי הדרכים.
עם ההבשלה נמסה דופן הנבג, והנבגים הזעירים נפוצים לכל עבר.
לנבגים צורות ומבנים שונים, אך לרוב הם עגולים או אליפטיים.
חלקם מותאמים לנשיאה על ידי האוויר ויכולים להישאר בו זמן רב וחלקם מותאמים יותר לנשיאה במים; כמו כן הם יכולים להידבק לבגדים ולפרווה ויכולים לשרוד תנאים סביבתיים קיצוניים.
נבג שנפל במקום מתאים, כמו פרוסת לחם שהונחה במקום לח, ינבוט ויתפתח בתוך זמן קצר לתפטיר אפור, ולאחר מכן מנבגים שחורים ונבגים שיבשילו ויתפזרו לכל עבר.
אופן היצירה של הנבגים וכן הצורה שלהם משמשים לצורך אפיון העובש.
עובש מופיע רבות בטבע, ונבגים הם רכיב שכיח באבק.
עם זאת, כאשר כמות הנבגים רבה, הם עלולים להיות מסוכנים לבני-אדם ועשויים לגרום לאלרגיות ולבעיות במערכת הנשימה.
בנוסף, כאמור, עובשים שונים מייצרים רעלנים אשר עלולים להיות מסוכנים לבני-אדם ולחיות בבליעה ובנשימה.
מחקרים שונים טוענים כי חשיפה לרמה גבוהה של רעלנים שמקורם בעובש עשויה להוביל לבעיות עצביות ובמקרים חמורים אף לתמותה.
חשיפה לטווח ארוך, לדוגמה, חשיפה בבית, עשויה להיות מזיקה באופן מיוחד.
סימפטומים לאלרגיה לעובש הם בין השאר; עיניים לחות, שיעול, כאבי ראש ומיגרנות, בעיות בנשימה, עייפות, אף סתום והתעטשויות לעיתים תכופות.
עובשי חוץ יכולים להופיע על ירקות, פירות, וצמחים רקובים.
עובש הבתים גדל בעיקר באזורים לחים ורטובים, כגון במרתפים או חדרי מקלחת עקב נזילות, לכן ניתן למנוע את התפשטותו ובכך את ההשפעות המזיקות שלו באמצעים פשוטים.
החשוב ביותר הוא לנקז את הרטיבות ובכך למנוע את הלחות, לאחר מכן יש לאוורר את הסביבה.
ניתן לשים מסיכה כאשר עובדים עם צמחייה או באזור שעלול להיות בו עובש.
בנוסף ישנם כימיקלים שונים היכולים לפגוע בעובש וכן גישות מניעתיות וטיפוליות המבוססות על הזרמה של פרוביוטיקה לחללים בהם עלול להתפתח עובש או כאלו שכבר התפתח בהם עובש.
טיפול תרופתי קונבנציוני בתסמינים הנגרמים מעובש יכול לכלול תרופות של אסתמה וכן טיפול אימונותרפי.
בתעשייה מנצלים רכיבים ביולוגיים ואנזימים שונים של עובש לצורכי מחקר.
בתעשיית המזון קיים שימוש נרחב בעובש.
ראשית, זנים שונים של עובש מגודלים מזה מאות שנים באזורים נרחבים במזרח אסיה כדי לשמש בתסיסה של סויה ודגן ליצירת מיסו ורוטב סויה.
כך, העובש מפרק את העמילן המצוי באורז, בטטות ועוד ומשמש להכנת מאכלים יפניים שונים כמו הסאקה.
נקניקים שונים כמו הסלמי משלבים התחלת גידול של עובש מזנים מסוימים כדי לשפר את הטעם ולמנוע התפתחות של חיידקים.
שימוש חשוב נוסף הוא בתעשיית הגבינות.
גבינות מסוימות מיוצרות ונמכרות עם שכבת עובש עליהן (כגון קממבר וברי) או נימי עובש בתוכן (כגון רוקפור וגורגונזולה); העובש מקנה לגבינה טעם ייחודי.
בגילוי המקרי של פניצילין על ידי אלכסנדר פלמינג היה מעורב סוג של עובש הנקרא פניציליום.
בשנים 1941–1945 עבדו שורה של מדענים מארצות הברית ובריטניה על פיתוח של ייצור תעשייתי של פניצילין ובכך התחיל השימוש באנטיביוטיקות ברפואה.
בנוסף, מספר תרופות להורדת רמת כולסטרול בדם כמו לובסטטין מקורן מעובש.
התרופה ציקלוספורין שמשמשת לדיכוי מערכת החיסון אצל חולים שעברו השתלת איברים מקורה גם כן מזן מסוים של עובש.
עוגה היא מאפה מתוק העשוי מקמח, סוכר, ביצים ומרכיבים נוספים, שלרוב נאפה בתנור.
עוגות מוגשות לעיתים כמאכל חגיגי באירועים מיוחדים, כמו חתונות, ימי נישואין וימי הולדת.
קיימים מתכונים רבים לעוגות: חלקן דומות ללחם, חלקן עשירות ומורכבות.
ישנם גם מתוכנים מתקופות קדומות.
עוגות הן מתוקות בדרך כלל, וממותקות לרוב בעזרת סוכר או ממתיקים מלאכותיים, אך קיימים גם מאפים מלוחים שלעיתים נקראים עוגה.
המונח משמש למגוון רב של מאפים מתוקים, שיכולים להיות דומים גם לקינוחים אחרים כמו פשטידות, מרנג, קרמים ופאי.
עוגה בדרך כלל אפויה בתנור, אבל ישנם מתכונים למיני מתיקה (שוקולד בדרך כלל) להכנה במחבת, במיקרוגל או ללא חימום שלעיתים נקראים עוגה.
האזכור הראשון של המילה במקרא מופיע בסיפור ביקור המלאכים באוהל אברהם: .
בעברית הקדומה המונח "עוגה" ציין מאכל המעוצב בצורת עיגול: "עוג" ו"חוג" שניהם פעלים המקושרים לעיגול.
בניגוד לעוגה בת ימינו, שהיא לרוב קינוח, בתנ"ך כתוב כי בני ישראל לקחו עמם בצאתם ממצרים "עֻגֹת מַצּוֹת כִּי לֹא חָמֵץ" , כלומר מאפה הדומה יותר לפיתה.
עוגות נאפות בתבניות בעלות צורות מגוונות, ויכולות אף להיות מבנה המורכב מכמה צורות.
האופים הראשונים היו כנראה המצרים הקדמונים.
בתקופה זו עוגות היו בעצם לסוג של בצק לחם אליו הוספו ביצים, שומן ודבש כדי להעניק למאפה עושר ומתיקות.
גם העוגות האנגליות הראשונות היו סוג של לחם, עגול, שטוח ונוקשה.
לאורך מאות בשנים התפתחו העוגות כחלק עיקרי וחשוב במטבחים רבים, בהתאם לחומרים הזמינים, מזג האוויר וטעם מקומי נרכש.
במהלך המאה ה-17 הפכו ביצים טרופות למרכיב אינטגרלי במתכוני עוגות במקום שמרים לצורך התפחה וכדי ליצור מרקם קליל ואוורירי.
בהמשך, עם התפתחותם של חומרי תפיחה כימיים, כגון אבקת אפייה וסודה לשתייה (ביקרבונט סודיום).
עוגות, כפי שהן מוגדרות כיום, הופיעו רק במהלך המאות ה-18 וה-19.
עוגות מסוימות זכו ליחס של נכס צאן ברזל במטבחן, כגון שטרודל וזאכרטורטה מהמטבח האוסטרי, עוגת דובוש הונגרית, ועוגת טירמיסו איטלקית.
עוגה בחושה היא עוגה שבה רובם המוחלט של מרכיביה מעורבלים יחד, ידנית או במערבל מזון.
בדרך כלל הכנת עוגה זו מתחילה בערבול השמן והסוכר וממשיכה בהוספת ביצים, חומרי הטעם ולבסוף הקמח שעורבב מראש עם חומרי תפיחה.
עוגת תופין (נקראת גם עוגת ספוג, לייקח או טורט) היא עוגה המכילה כמות גדולה של קצף ביצים במטרה להחדיר אוויר לבלילת העוגה כך שתהיה אוורירית יותר.
עוגות תופין יוצאות גבוהות וקלות במרקמן ואפשר למלא אותן ולצפות אותן בקרמים וקצפות וכך ליצור עוגות מפוארות.
רולדה היא עוגת תופין שנאפתה בתבנית שטוחה, וגולגלה יחד עם מילוי קרם, קצפת או ריבה תוך ניצול גמישותה, המושגת באמצעות קצף הביצים.
עוגת שמרים היא עוגה המבוססת על בצק שמרים.
עוגות אלה הן כבדות ועשירות, בעלות ריח ייחודי, ונשמרות היטב בקירור.
באבקה היא עוגת שמרים עם מילוי.
מאפין הוא עוגה אישית הנאפית בתבנית שקעים.
סופלה מתוק הוא מאפה תפוח שבסיסו חלבוני ביצים מוקצפים המקנים לו את מרקמו וגובהו.
פאי הוא מאפה שטוח ונמוך שבסיסו בצק פריך והוא ממולא בפירות, קרמים או קצפת.
לרוב נאפה בשני שלבים: ראשית הקלתית (בסיס הבצק) נאפית בצורת קערה עד לקשיות בינונית, ואז נכנס המילוי והפאי חוזרת לאפיה מלאה.
קלאפוטי היא עוגה צרפתית העשויה מפירות אפויים בבלילה נוזלית ועשירה.
עוגות ללא אפייה הן עוגות שמתבססות על מוצר אפוי מוכן כגון בישקוטים או ביסקוויטים והכנתן אינה כוללת כלל אפייה.
עוגת שכבות היא עוגה המורכבת ממספר שכבות, השכבות השונות יכולות להיות קומות של בצק מסוים אחד או קומות מבצקים שונים.
השכבות האחרות יכולות להיות עשוים מ'קרם' או מקצפת.
עוגת יום הולדת היא חלק מחגיגות ימי הולדת.
נהוג להגיש לרוב עוגה בת קומה אחת שחלקה העליון משוטח, ועליו נעוצים נרות קטנים וצבעוניים.
מספר הנרות על העוגה הוא הגיל הנחגג באותו יום, בדרך כלל בתוספת נר "לשנה הבאה".
מקובלים גם נר או שניים בצורת ספרות המרכיבים את מספר הגיל הנחגג.
חתן או כלת יום ההולדת מביע משאלה כמוסה, מכבה את הנרות ולעיתים מקבל את הפרוסה הראשונה.
בנוסף מקובלת האפשרות לאפות את העוגה עצמה בצורת מספר השנים שחוגג/ת חתן/כלת יום ההולדת.
במדינות רבות במערב, עוגת חתונה היא חלק חשוב בטקס הכלולות.
לרוב העוגה בעלת מבנה הכולל כמה "קומות" ויכולה להיות בעלת צורה מפוארת.
בתרבויות מסוימות מקובל כי בקומה העליונה ביותר, שיכולה להיות בגובה פני המבקרים, מציבים פסלונים זעירים של חתן וכלה, לעיתים עשויים מרציפן אכיל.
עוגת החתונה לרוב ייצגה פריון ושפע לזוג הטרי, ולעיתים מהווה חלק מטקס החתונה, שבו הכלה והחתן בוצעים מול האורחים פרוסה ממנה, ומאכילים זו את זה.
עוֹג מֶלֶךְ הַבָּשָׁן הוא דמות מקראית, המוזכרת כמלך של ארץ הבשן בתקופת נדודי בני ישראל במדבר; נלחם במלחמת עוג מול בני ישראל באדרעי ונוצח.
המקרא מתארו כענק, ומדרשים שונים נקשרו בשמו.
על פי המדרש, עוג הוא היחיד חוץ מנוח ומשפחתו ששרד את המבול.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס לעוג, לדעת רוב החוקרים, בעבר הירדן המזרחי לא התקיימו ממלכות בתקופת הברונזה המאוחרת ובסופה, כמשתמע מהתיאור המקראי.
למרות שהבשן טרם נסקר כהלכה, אותם חוקרים מניחים כי גם ממלכת עוג לא יכלה להתקיים אז.
אזכורו של עוג בקשר למלחמתו בעם ישראל לכשנכנסו לארץ, מלחמת עוג, מופיע בספר במדבר:
עוג מלך הבשן מוצג בספר דברים כאחרון הרפאים, המתוארים כענקים.
בספר דברים מופיע תיאור של מיטתו, שאורכה תשע אמות (בין 4.10 ל-5.22 מטר, בהתאם לשיטת ההמרה), ומיקומה:
על פי חלק מהפרשנים הייתה זו עריסתו של עוג כשהיה תינוק, וניתנה לו משום שבחוסר דעתו היה שובר בהשתטחו ערס של עץ.
משום כך היא נשמרה ברבת בני עמון, המקום בו גדל, כמוצג מפליא לגודלו בעודו קטן.
בשנת 1918 נמצא על יד רבת עמון דולמן ייחודי לאזור, שמידותיו הן בגודל המתאים לתיאור הפסוק.
כמו כן, הוא עשוי אבן בזלת - דבר שאולי מתקשר לתיאור "ערש ברזל".
ורנר קלר בספרו הפופולרי התנ"ך כהיסטוריה מתייחס לכך.
לדעת רוב החוקרים, בעבר הירדן המזרחי לא התקיימו ממלכות בתקופת הברונזה המאוחרת ובסופה, כמשתמע מהתיאור המקראי.
מאידך, למרות שזו דעת רוב החוקרים, יש המניחים גרעין היסטורי כלשהו לסיפור המלחמה בעוג.
במדרשי האגדה נאמר שהיה גובה קרסולו 30 אמה (14.4 מטר), ויש אומרים שאורך השוק שלו הייתה יותר משלוש פרסאות (11.52 קילומטרים).
רש"י כותב שהמידה "אמת איש", המוזכרת בתיאור ערשו של עוג, היא אמתו של עוג, פירוש שעולה בקנה אחד עם מדרשי האגדה.
האבן עזרא והרמב"ם כתבו שגובהו של עוג היה בערך כפול מגובה אדם ממוצע:
לפי מדרש האגדה, בשעת המבול ריחם עליו נח ונתן לו מקום מחוץ לתיבה על-גבי זיז, ודרך הצוהר היה מושיט לו מזונו בכל יום.
היה עוג יושב לו על-גבי הזיז, מצחו נתקל כל שעה בעבים ורגליו משכשכות במים בעומק כמה מילין, יושב וּמטיל לתוך בית-הבליעה כּכּרוֹת לחם שלמות וגומע מתוך קלחת גדולה וּמפוחמת פסולת הגריסין משיורי שֻלחָנָם של נֹחַ ובניו.
עוג בזמן המלחמה להצלת לוט
בסיפור מלחמת המלכים בספר בראשית מסופר כיצד הכו ארבעת המלכים את הרפאים בעשתרות קרנים.
לאחר מכן מסופר על פליט שהגיע לבשר לאברהם על האירועים.
לאור תיאורו של עוג בספר דברים כשריד מן הרפאים, זוהה עוג במדרש עם אותו הפליט.
על פי המדרש, עוג מגיע אל אברהם ומספר לו על כך שלוט נשבה במטרה שאברהם ייהרג בקרב והוא ישא לאישה את שרה.
עוג נהרג בקרב מול עם ישראל בסוף חודש תשרי בשנה ה-40 לנדודיהם במדבר.
על פי המדרש, כאשר באו עם ישראל לכבוש את הבשן, רצה עוג להפיל עליהם הר.
הוא עקר הר מהמקום שלו, ובא לזרוק על בני ישראל.
כדי שזה לא יקרה, זימן הקב"ה להר המון נמלים שאכלו אותו מבפנים, ויצרו מין טבעת.
ההר נפל על הצוואר של עוג, ובנס, השיניים שלו גדלו בן רגע, ולא נתנו לו אפשרות להוציא את ההר מצווארו.
בא משה שהיה בגובה 10 אמות (שכתוב ויקם את המשכן וגובהו של המשכן 10 אמות היה) וקפץ לגובה עשר אמות עם מטהו שהיה בגובה של עשר אמות ואיתו הוא פגע בקרסולו של עוג, שמעד ומת.
שמו של עוג הוצע כתרגום עבור גזע הענקים המיתולוגיים שפרטיו קרואים Ogre.
במאה ה-19, במהלך הכשרת השטח לבניית מגרש הרוסים בירושלים, נתגלה שריד עמוד גדול מחובר לסלע האם, המוצג במקומו עד היום.
עמוד זה נקרא בפי ילדי ירושלים בשם "אצבע עוג מלך הבשן", בשל גודלו.
במופע משנת 1971 של חוה אלברשטיין ועודד תאומי, "חוה ועודד בארץ הקסמים", שרה אלברשטיין את השיר "עוג מלך הבשן" (אלתרמן/וילנסקי).
בשיר זה הפך אלתרמן את עוג לענק בודד ונלעג, שכולם צוחקים על ממדי גופו.
בשיר "ארול" של הזמר מאיר אריאל מופיע אזכור לאקליפטוס גדול המכונה "עוג".
עוג'ה א-תחתא היא עיירה פלסטינית השוכנת כ-10 ק"מ מצפון ליריחו, בגובה של 230 מטרים מתחת לגובה פני הים.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה העיירה כ-5,214 נפשות באמצע שנת 2016. 70% בדואים, 30% פלאחים או עירוניים מיריחו.
העיירה שוכנת במוצא ואדי עוג'ה (נחל ייט"ב) ונקראת על שמו.
המילה "עוג'א" בערבית פירושה "מתפתלת", ו"תחתא" בערבית היא "תחתית", כדי להבדיל את הכפר מעוג'א אל-פוקא (בערבית עילית), כפר האם השוכן במעלה הוואדי.
בח'ירבת עוג'א אל-פוקא, הממוקמת כקילומטר ממערב למיקומו הנוכחי של היישוב, נמצאו שרידי חומות ומגדלים מתקופה זו.
כקילומטר מצפון ממוקמת ח'רבת אל-ביודאת, המזוהה עם היישוב ארכילאיס על שם בנו של הורדוס, ארכילאוס.
הורדוס חילק בצוואתו את ארץ ישראל בין שלושת בניו ובין אחותו.
את אזור יריחו הוריש לבנו ארכילאוס, שהקים את היישוב במקום.
האתר נזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו ובכתבי פליניוס הזקן ומתואר במפת מידבא.
העיר קיבלה את מימיה מאמת מים שהגיעה מעין עוג'א והמשיכה מצפון לכביש המוביל לעוג'א א-תחתא (כביש 90).
את שרידי אמות המים מהמעיין ניתן לראות עד היום מצידו המערבי של הכביש.
יוסף בן מתתיהו מתאר את הטיית מי מעיין עוג'ה ליישוב, ומעדותו, עולה שבתקופה זו, שגשגה באזור חקלאות גידולי התמרים: .
בחפירות שנערכו במקום נחשפו שרידי מגדל שמירה מאבני גזית (שכנראה התנשא לגובה עשרה מטרים).
המגדל, מתוארך למאה ה-1, הוא כנראה המבנה הקדום ביותר מבין הממצאים.
למגדל, ששימש לשמירה ותצפית, לא היו חדרים פנימיים וטיפסו אליו בסולם, דבר שמקל על זיהוי העיר, כיוון שבמפת מידבא מופיע מגדל שמירה עם סולם לצד הכיתוב ארכילאיס.
כמו כן נחשפו שרידי כנסייה מהמאה ה-4, התקופה הביזנטית בארץ ישראל, פריטים ארכיטקטוניים רבים, כלי חרס ושעון שמש חצוב בחוליית עמוד אבן.
מנזר ביזנטי נוסף, מלחקא אל ודיאן, נחשף ממערב לעוג'ה.
בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל שימש האזור שמדרום ליישוב, המכונה ח'ירבת א-סמרא, כאתר מחצבות שסיפק אבני בניין לבניית הארמון בח'רבת אל-מפג'ר ("ארמון הישאם") שבצפון יריחו.
היישוב הנוכחי הוקם בסוף המאה ה-19, כפרבר חקלאי של יריחו.
תחילה על המדרון שבמוצא ואדי עוג'ה ואחר כך בעמק.
קו החזית בין הבריטים והטורקים בארץ ישראל השתרע בין הירקון (שגם הוא קרוי עוג'ה בערבית) ממערב לוואדי עוג'ה ממזרח.
הכוח התרכז בתל א-סולטן ונע בשעות החשיכה לוואדי אל-עוג'ה.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בעוג'ה אוכלוסייה של 332 נפש, 322 מוסלמים ועשרה נוצרים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו במקום 100 בתים מאוכלסים, שבהם התגוררו 290 תושבים, כולם מוסלמים.
בתקופה זו, הפך המקום ליישוב קבע, הבריטים בנו את אמת המים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בעוג'ה וסביבתה הייתה 1,390 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 106,946 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 2,822 לחקלאות שלחין, 6,502 לגידולי דגנים ו-418 לגידולי בננות.
ובסמוך לו הוקם מחנה פליטים.
בשנת 1969 הוכרז המעיין של היישוב, עין עוג'ה וסביבתו, כשמורת טבע.
עד האינתיפאדה הראשונה (דצמבר 1987) הייתה אמת המים אתר טיול פופולרי לטיולי תנועות נוער וחוגי סיירות ישראלים, כאשר האמה העשויה בטון שימשה כמגלשת מים.
מגלשת האמה נחשבת למקום מסוכן לגלישה בשל זיזי מתכת העלולים לגרום לפציעה קשה.
בשנת 1977 התרחש בקרבת העיירה אסון הנ"ד.
בהמשך הוקמה על גבעה מדרום לעיירה אנדרטת הנ"ד להנצחת הנופלים באסון.
השליטה בעוג'ה הועברה לרשות הפלסטינית (כחלק משטחי A) במסגרת הסכם עזה ויריחו תחילה בשנת 1994. החלק מכביש 90 העובר בעוג'ה וכביש הגישה לייט"ב ושוליהם נשארו בשליטה ישראלית (שטח C).
לאורך השנים נשמעו קולות שקראו לשקול מחדש את מעמדה של העיירה ושינוי בהסכם.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית עוג'ה ב-2007 כ-4,067 תושבים ובשנת 2012 הוערכה האוכלוסייה בכ-4,100 תושבים המתגוררים בכ-700 יחידות דיור.
משפחה ממוצעת בעוגה מונה 6.1 נפשות.
כרבע מהתושבים מוגדרים כפליטים פלסטינים על פי נתונים משנת 1997.
ב-15 באפריל 2012 הכה סגן מפקד חטיבת הבקעה, שלום אייזנר, בעוג'ה פעיל שמאל מדנמרק עם רובה M-16, בעת שפעילים מכמה מדינות זרות הפגינו במסע אופניים בבקעת הירדן ואף שברו את אצבעו של אייזנר.
בספטמבר 2013 הגיעה התביעה הצבאית להסדר טיעון מקל עם סא"ל אייזנר.
על פיו, הוא הואשם בחריגה מסמכות עד כדי סיכון חיים והתנהגות שאינה הולמת.
בספטמבר 2020 ארגנה הוועדה נגד גדרות והתנחלויות מבצע חשאי לבניית בית ספר תוך 48 שעות בסמוך לעוג'ה.
בבנייה שהחלה בלילה, השתתפו הפעילים הבכירים של הוועדה, ובראשם השר וליד עסאף שנאם על חשיבות מבצע בתי הספר, וציין בתי ספר נוספים שהוקמו בשיטה זו בידי הוועדה.
לאחר מבצע הבנייה, פרסמה הוועדה כי למרות סיור של "כוחות הכיבוש", שהגיע לתעד את הבנייה החדשה, הצליחה הוועדה לסיים את הבנייה ולאכלס את בית הספר בתלמידים.
במקביל המחלקה המשפטית של הוועד הוציאה צו מניעה להריסת בית הספר.
בבית הספר שלאל אל-עוג'א (شلال العوجا) יש 13 כיתות, מא' ועד ט'.
הלימודים מתקיימים בקרוואנים עקב סירוב המנהל האזרחי לתת אישורי בנייה לבית הספר.
בסמוך לעוג'ה א-תחתא נמצאים כמה מאחזים ובהם מאחז הבלאדים, וקרה שפרצו באזור עימותים בין רועי צאן לבין תושבי המאחז.
כ-10% משטח היישוב מעובד חקלאית בעיקר לגידול בננות, תפוזים וירקות.
באמצע שנות ה-80 נפגעו גידולים חקלאיים בעוג'ה מייבוש פתאומי של המעיינות אשר שימשו להשקיה, בשל שאיבת יתר של קידוחים ישראליים עמוקים (עד 700 מטרים) מאותו האקוויפר שנועדו לספק מים להתנחלויות בבקעת הירדן.
בכפר הוקמו בשנים האחרונות חנויות ומרכזי מסחר לאורך כביש 90.
עוגה צהובה או אוּרניה (Urania), היא אבקה מרוכזת של אורניום המופקת בתהליך של סינון מעפרות אורניום, ומשמשת בין היתר ליצור דלק גרעיני ונשק גרעיני.
זו אבקה גסה, בעלת ריח חריף, איננה מסיסה במים.
70%-90% ממנה היא תחמוצת האורניום U3O8, בעלת טמפרטורת היתוך של כ-2878°C, ומשקל סגולי של כ-9 גרם לסמ"ק - הרבה פחות מהמשקל הסגולי של המתכת אורניום.
הפקת עוגות צהובות נעשית בשיטות שונות בתלות בסוג העפרה, בדרך כלל באמצעות כתישה וטחינה וריאקציות כימיות עם חומצות מרוכזות, אלקלינים, או תמיסות פרוקסידיות.
בתהליכים מודרניים צבע האבקה הוא חום או שחור, ולא צהוב.
המונח "עוגה צהובה" מקורו ממיצוי בשיטות ישנות יותר.
עוגה צהובה המופקת בתהליכים מודרניים, מכילה 70%-90% תחמוצת U3O8, וכמו כן:
תחמוצות נוספות של אורניום UO2, UO3, UO4
עוגה צהובה משמשת כחומר גלם להעשרת אורניום.
בתהליך זה, האורניום מורכב עם פלואור, ונוצר גז אורניום שש פלואורי UF6 (Uranium Hexafluoride), אשר עובר תהליך העשרה.
השיטה המקובלת כיום היא באמצעות צנטריפוגה גזית.
כך מתקבל אורניום בעל ריכוז גבוה של האיזוטופ אורניום-235, המשמש כדלק לכורים גרעיניים ובריכוזים גבוהים יותר - לייצור נשק גרעיני.
עוג'ה אל-חפיר היא צומת דרכים עתיק סמוך לבארות מים בוואדי עוג'ה אל-חפיר, בנגב המערבי על גבול מדבר סיני.
בצומת נפגשו דרכי המסחר העתיקות שהובילו מאזור פטרה, וחצי האי ערב בדרום לחוף הים התיכון בצפון, מצרים ומדבר סיני ממזרח והרי יהודה ממערב.
המקום היה למעבר הגבול ב-1906, לאחר סימון הגבול בין ארץ ישראל שבידי העות'מאנים לחצי האי סיני שבידי הבריטים.
הנחל הסמוך, ואדי עוג'ה פירושו בערבית המתפתל או המפותל, חפיר בערבית משמעו סכר או מאגר מים, על שם בורות המים והסכרים הרבים באזור שנבנו עוד מימי הממלכה הנבטית.
ב-1906, לאחר סימון הגבול בין ארץ ישראל שבידי העות'מאנים לחצי האי סיני שבידי הבריטים, עלתה חשיבותו של המקום משום היותו נקודת גבול, והעות'מאנים הקימו במקום מרכז מינהלי לאזור בשם "עוג'ה אלחפיר" (או עוג'ה עלע'פיר).
נבנה גם בית חולים אשר חלקו נשתמר עד ימינו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה עוג'ה אלחפיר למרכז לוגיסטי צבאי ונקודת יציאה ליחידות הצבא העות'מאניות והגרמניות שפעלו במרחב חצי האי סיני במלחמת העולם הראשונה.
מסילת הרכבת הצבאית שסללו העות'מאנים בסיוע הגרמני - מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה, הגיעה ב-10 במאי 1916 לעוג'ה, ומשם נמתחה לקוסיימה.
בחציית נחל ניצנה בנו הטורקים גשר בן שמונה קשתות ממנו נותרו רק האומנות.
השרידים היחידים לתחנת הרכבת הם מגדל מים למילוי דוודי המים של מנועי הקיטור של הקטרים, קיר מבית מנהל התחנה ושרידי הסוללות עליהם הונחו פסי הרכבת (המסילה התפצלה לשמונה הסתעפויות).
בתקופת המנדט הבריטי, בשנים 1935–1938, נערכו חפירות ארכאולוגיות במקום ונתגלה העיר הנבטית ניצנה ו-195 מגילות פפירוס בחורבות העיר, הידועות בשם הפפירוסים של ניצנה.
כמו כן נבנתה במקום תחנת משטרה.
בזמן המרד הערבי הגדול נבנה במקום גם מחנה מעצר.
בשנת 1934 החלה ממשלת המנדט לסלול כביש בין עזה, עוג'ה אל-חפיר ועקבה, ונסללה הדרך בין ביר עסלוג', שמדרום לבאר שבע לעוג'ה אל-חפיר.
ב-1946 החלו להקים גדר לאורך הגבול בין ארץ ישראל ומצרים.
באוגוסט 1947 המליצה ועדת אונסקופ, ועדת חקירה בינלאומית שמונתה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות במאי 1947 כדי לבחון את שאלת ארץ ישראל, לכלול את אזור עוג'ה אל חפיר בשטח המדינה היהודית.
אך בתחילת נובמבר 1947 הסכים משה שרת, שהיה נציג היישוב היהודי בעצרת או"ם לוותר על רצועה ברוחב 30 קילומטר באזור עוג'ה לטובת המדינה הערבית.
על פי תוכנית החלוקה, שהתקבלה לבסוף ב-29 בנובמבר 1947, הייתה עוג'ה אל-חפיר חלק משטח המדינה הערבית יחד עם רצועת עזה.
לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל במאי 1948, בהתאם לתוכנית החלוקה, נתפסה תחנת המשטרה הבריטית של עוג'ה אל חפיר על ידי הצבא המצרי.
האזור נכבש במהלך מבצע חורב ב-30 בדצמבר 1948, על ידי חטיבה 8 אשר נלחמה באזור הנגב המערבי.
ובמהלך ינואר 1949 אף חדרה החטיבה לתוך שטח סיני.
במהלך הדיונים על הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים הייתה מחלוקת לגבי האזור.
המתווך האמריקאי ראלף באנץ' הציע שהוא יהיה אזור מפורז, אך תחילה מדינת ישראל התנגדה להצעה.
ההסכם נחתם לבסוף ב־24 בפברואר 1949 וקבע שהנגב יישאר בשלטון מדינת ישראל, ושאזור עוג'ה אל חפיר יפורז.
במקום ישבה ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית עד סוף 1955, שכללה קצינים ישראלים ומצרים, אנשי או"ם וצוות משמר מתחלף מצרי-ישראלי.
בעקבות פעילות פדאיון והתבצרות מצרית באזור ולאור חשיבותו האסטרטגית בהגנת הנגב ובאר שבע הקימה ישראל מזרחית לניצנה היאחזויות נח"ל, על ידי פלוגה בפיקודו של דני מט, שהתחזתה לאזרחים.
תחילה הוקמה "גבעת רות" בסיוע הקיבוץ המאוחד מחוץ לשטח המפורז, שיושבה ב-1 בספטמבר 1953. גבעת רות נקראה על שם תל אבו רות'ה הסמוך.
לאחר כחודש הוקמה היאחזות נח"ל קציעות בתוך השטח המפורז.
בתגובה לטענות מצרים על הפרת הסכם הפירוז טענה ישראל שמדובר ביישוב אזרחי לגמרי וכי הכוחות באזור לא עובו.
באוקטובר אירעו באזור מספר תקריות בין ישראל למצרים בעקבות המחלוקת.
בעקבות פעילות פדאיון והתבצרות מצרית באזור ולאור חשיבותו האסטרטגית בהגנת הנגב ובאר שבע נסוגה ישראל מהסכם הפירוז, ולבסוף השתלטה על האזור המפורז במבצע הר געש, קרב לילי בין 2 ל-3 בנובמבר 1955, אל מול גדוד מצרי שנסוג מן המקום.
במרץ 1956 הוקמה מדרום להיאחזות קציעות היאחזות נח"ל בארותיים.
בספטמבר 1956 פרק צה"ל את המבנים הספורים (הבנייה העות'מאנית והבריטית מראשית המאה ה-20) שנותרו במקום.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים נחנך במקום, בשנת 1982, מעבר גבול בין ישראל למצרים, ותחילה שימש לתנועת נוסעים וסחורה, אך בשל התנועה הדלה, הופסקה תנועת הנוסעים והוא משמש למעבר סחורות בלבד.
היקף התנועה במסוף נמצא במגמת עלייה מאז שנת 2001 עת עברו בו 4,322 משאיות ועד שנת 2007 עת עמד נתון זה על 10,875 משאיות.
החל משנת 2013 נקרא המעבר על שמו של אריה אליאב - מעבר לובה אליאב.
צידו המצרי של המעבר נקרא "אל עוג'ה".
ביולי 2006 אישרה להפקדה, הוועדה לתכנון ובנייה במחוז הדרום, תוכנית ליישוב פרברי במקום בשם "ניצנית".
התוכנית כוללת בשלב הראשוני הקמת 1,500 יחידות דיור ובהמשך עתידה לאכלס כעשרת אלפים איש.
במלחמת העולם הראשונה, כחלק מהמאמץ המלחמתי, העות'מאנים בנו מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה (קרויה גם "המסילה הדרומית" ו"השלוחה המצרית") לכיוון סיני, על מנת לתמוך, לוגיסטית, במתקפה לכיבוש תעלת סואץ מידי הבריטים.
בשנת 1916 בנו הטורקים גשר ומסילת רכבת על נחל ניצנה, ובכפר עוג'ה אל חפיר (ניצנה) בנו הטורקים את תחנת הרכבת, שאפשרה את המשך מסילת הרכבת עד לסיני.
את קטע מסילת הרכבת הזה תכנן מהנדס רכבות גרמני בשם היינריך מיסנר.
קו הרכבת כלל יותר מ-100 גשרים ונחשב למשוכלל בזמנו.
בזמן קרבות מלחמת העולם הראשונה נסוגו הטורקים ונטשו את התחנה והמסילה.
עם השנים נקברו אדני הגשר תחת סחף של אבנים וחול.
שרידי הגשר הוכרו כאתר לשימור על ידי המועצה לשימור אתרים.
במקום נותר מגדל המים שסיפק מים לקטרי הרכבת, שסגור מכל עבריו אך בחלקו האחורי יש פתח דרכו ניתן להזדחל ולהיכנס פנימה לתוך חלל המגדל כאשר כקילומטר מדרום לתחנה נמצאים מחסני הרכבת.
התחנה נקראת תחנת עוג'ה אל-חפיר או תחנת ניצנה.
עוברת על דת הוא מונח הלכתי המגדיר אישה נשואה שהתנהגותה או הופעתה אינה עולה בקנה אחד עם ההלכות שמכונות "דת משה" או "דת יהודית".
המוגדרת ככזו מפסידה את דמי כתובתה.
על פי ההלכה, אדם שמגרש את אשתו מכיוון שהוא חפץ בכך מכל סיבה שהיא, חייב לתת לה כתובה.
במצב עניינים זה אין הבעל חייב לתת לה את דמי כתובתה, והוא יכול לגרשה בגט ללא כתובה.
אופן אחר שעליו דנה המשנה במקום אחר, הוא כאשר האישה חולה גופנית או נפשית ברמה גבוהה (המפורטת במשנה) והסתירה זאת מבעלה לפני נישואיהם (להוציא מומים חיצוניים שיכל לגלות בכוחות עצמו), שגם אז היא הגורם לגירושין והבעל פטור מלתת לה את דמי כתובתה.
נשים אלו, שהבעל חייב לגרשן עקב סיבה הלכתית, נקראות "עוברת על דת".
בקרב חכמי בבל התקיים דיון האם אישה המורדת על דת משה ויהודית צריכה התראה, או שמא מפסידה את כתובתה ללא התראה.
רבי חנינא מסורא הביא ראיה מפורשת מברייתא שבה כתוב שגם נשים אלו אינן מפסידות את כתובתן ללא התראה.
בתלמוד מובא כי נשים כאלו מפסידות לא רק את כתובותיהן אלא גם את תוספת הכתובה שהבעל הוסיף על דעת עצמו.
עוגיות ג'אפה הן עוגיות פופולריות בעיקר בבריטניה ואירלנד.
הן קרויות על שם תפוזי ג'אפה, שיובאו בתחילה מהעיר יפו שבישראל.
המוצר שווק לראשונה על ידי מק-ויטי ופרייס (McVitie and Price) בשנת 1927, אך כיום ישנן מספר חברות אשר משווקות מוצר זה.
העוגיה היא עגולה, קוטרה כ-6 ס"מ והיא מורכבת משלוש שכבות: שכבת עוגת ספוג, שכבת ג'ל בטעם תפוז וציפוי שוקולד מעל.
ניתן למצוא את העוגייה גם בצורת חטיפים מלבניים (bars).
למרות שהעוגיות הן בדרך כלל בטעם תפוז, לאורך השנים שווקו גם מהדורות מוגבלות בטעם לימון, תות וענבי שועל.
על פי החוק בבריטניה, עוגיות מצופות בשוקולד חייבות במס אך לעומתן עוגות מצופות בשוקולד לא מחויבות במס.
בדיון שנערך בנושא בבית המשפט, טענה חברת מק-ויטי ופרייס שעוגיות ג'אפה הן למעשה עוגה קטנה ולא עוגייה.
הטיעון העיקרי היה שעוגייה מתרככת במשך הזמן ועוגה מתקשה במשך הזמן; אנשי החברה הדגימו בבית המשפט איך עוגיית ג'אפה מתקשה עם הזמן.
שיקולים נוספים שנלקחו בחשבון היו: שם המוצר, רכיבים, טקסטורה, גודל, אריזה, אופן השיווק ותהליך הייצור.
לבסוף קבע בית המשפט שעוגיות ג'אפה הן אכן עוגות ולכן לא משולם מס על עוגיות אלו בבריטניה.
על פי סקר שנערך על ידי העיתון "סאן" בשנת 1999, טענו מרבית הקוראים שהם מחשיבים את עוגיות ג'אפה כעוגייה ולא כעוגה.
"עוּגָה, עוּגָה (בַּמַּעְגָּל נָחוּגָה)" הוא שיר ילדים שנכתב על ידי אהרן אשמן, ומושר בלחן עממי.
כשיר משחק, הפעוטות אוחזים ידיים, מסתובבים במעגל, ויושבים וקמים בשורות האחרונות.
השיר פורסם בהוצאת עופר ואויר על ידי אוה איצקוביץ.
טעות רווחת היא פירוש המילה "עוּגָה" שבשיר במשמעות של עוגה למאכל (קינוח), אולם כאן משמשת המילה כמילה נרדפת למילים "ריקוד במעגל".
המילה עוגה נאמרת במלעיל, מפני שהיא צורת ציווי ארוכה של הפועל "עג".
במקור השיר לא כלל את המילים "לשבת לקום" אלא "לשבת לשבת...".
המשחק, ובמידה מסוימת גם מנגינת השיר, דומים לאלו של שיר-משחק אנגלי אשר כולל בסופו נפילה אחורה.
ימימה טשרנוביץ (ילידת 1909) מעידה כי היא לא למדה את השיר בגן, אבל אחותה הצעירה ממנה בעשור כן למדה אותו.
ב-2019 נחשף במכון גנזים כתב היד המקורי של מחבר השיר ובו שני בתים נוספים.
השיר הושר בעיבודים שונים, ביניהם של גיל אלדמע, ועל ידי מבצעים שונים, ביניהם: נתן דטנר, חנה לסלאו ועוזי חיטמן.
עוגה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2014, בבימויו של דניאל בארנס, על פי תסריט של פטריק טובין, ובכיכובם של ג'ניפר אניסטון, אדריאנה בראסה, פליסיטי האפמן, ויליאם ה.
מייסי, אנה קנדריק, וסאם וורת'ינגטון.
הוא הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של טורונטו.
הופעתה של אניסטון זכתה לשבחים ומועמדויות לפרס גילדת שחקני המסך ופרס גלובוס הזהב.
קלייר בנט (ג'ניפר אניסטון) היא אישה המתמודדת עם התוצאות של תאונה שהרגה את בנה והותירה אותה נכה חלקית בגלל כאב כרוני.
קלייר לא מתמודדת טוב במיוחד עם זעמה וכאבה הפיזי והרגשי, וגורמת להתרחקות של כל מי שקרוב אליה – בעלה עוזב, חבריה מפסיקים לבוא, ואפילו קבוצת התמיכה לכאב כרוני מרחיקה אותה משורותיה.
היחידה שנותרת עמה היא סילבנה (בראסה), הסייעת וסוכנת הבית של קלייר, הנאמנה לה מאוד.
מאז התאונה, קלייר לא מעזה לשבת זקוף במכונית שלה, אז סילבנה מסיעה אותה לכל מקום.
סילבנה מתקשה, אך מצליחה להתמודד עם השתייה, הכדורים, ואי היציבות הרגשית של קלייר.
כשאישה מקבוצת התמיכה, נינה קולינס (קנדריק), מתאבדת – קלייר מפתחת אובססיה, ומתחילה לחקור אודותיה, ולדמיין שיחות עמה כשהיא תחת השפעת התרופות.
דרך מניפולציה של חברה נוספת מהקבוצה, אנט (האפמן), היא מקבלת את כתובתה של נינה, והולכת לביתה.
שם היא מתיידדת עם בעלה של נינה, רוי (וורת'ינגטון), ובנם.
דרך יחסיה עם הסובבים אותה, שכל אחד מהם גם חווה אובדן או טראומה, וכן חוו עימות או פגיעה מולה – קלייר בוחנת את גבולות החיים והמוות, התמודדות עם כאב והתמכרות, אובדנות, שברון לב וכן גאולה.
היא פוסעת בדרך לתיקון יחסיה וחייה, וכך גם משפחתה, ומשפחתה של נינה.
בהקרנת הבכורה בפסטיבל טורונטו, צוות השחקנים קיבל תשואות בעמידה.
ההופעות של ג'ניפר אניסטון ואדריאנה בראסה זכו לשבחים זוהרים מחלק מהמבקרים.
פיט המונד ב-Deadline תיאר את ביצועיה של אניסטון כ"טובים באופן קורע לב...
באמת שאין טריקים בהופעה הזו.
זה חי, אמיתי, נוקב ובלתי צפוי." קלייטון דייוויס, מ-Awards Circuit, תיאר את משחקה של אניסטון כ"הביצועים הטוב ביותר של שחקנית השנה...
הופעתה של אניסטון היא משהו שרוב השחקניות מתפללות שיוכלו להגיע אליו, אך לא מתקרבות." בביקורת שלו ב-HitFix, גרגורי אלווד כתב כי "אניסטון גורמת לך להאמין בכאבה של קלייר.
היא גורמת לך להאמין שהדמות הזאת הגיעה לנקודת השפל, ושרק היא יכולה למשוך את עצמה משם.
זוהי הופעה שלמה מההתחלה ועד הסוף, ומגיע לה את השבחים הראויים על כך." שרי לינדן, בלוס אנג'לס טיימס, דיבר בשבח הפיזיקליות שבהופעתה של אניסטון, והתזמון המושלם בו העבירה את ההומור השחור של הדמות.
עוברת אורח הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1985 בבימויה של אנייס ורדה.
הסרט מתאר את סיפורה של אישה צעירה, נוודת בשם מונה ברגסון (סנדרין בונר), המשוטטת במשך חורף אחד בצרפת.
הסרט הוא אחד מסרטיה המצליחים של ורדה.
בין היתר זיכה את ורדה בפרס אריה הזהב.
גופתה הקפואה של מונה, אישה צעירה, מתגלה בעיצומו של החורף בתעלה בדרום צרפת.
מכאן והלאה מוצג פורטרט של החודשים, הימים, השעות והדקות האחרונים של חייה.
את העדויות לחייה העצובים של מונה, מביאות דמויות שוליים של האנשים הרבים והשונים אותם פגשה בנדודיה.