tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מותו של בלטו, פוחלצה גופתו והועברה למוזיאון להיסטוריית הטבע שבקליבלנד שם ניתן לראותה עד היום.
מספר ארגונים נלחמים על העברת גופתו של בלטו למוזיאון באנקורג', אך בעל המוזיאון שבקליבלנד מסרב.
לטענתו בלטו חי חצי מחייו בקליבלנד.
בהשראת בלטו הופקו מספר סרטים, ביניהם סרט ההנפשה "בלטו" משנת 1995, שזכה לשני סרטי המשך.
ב-1 במאי 2023 פורסם כי נלקח דנ"א מהפוחלץ של בלטו לצורך מחקר באוניברסיטת קליפורניה המשווה בין גנטיקת כלבי המזחלות של המאה ה-20 לבין הגנטיקה של כלבים מודרניים בני זמננו.
לפי תוצאות המחקר נמצא כי האוכלוסייה ממנה הגיעה בלטו בריאה יותר מבחינה גנטית, מה שיכול להסביר את ההישרדות בתנאים קיצוניים.
בנוסף, בעזרת הדנ"א שנלקח החוקרים הצליחו להתחקות אחרי המראה הפיזי של בלטו.
בלטייסק היא עיר נמל ומרכז מנהלי של מחוז המשנה בלטייסקי במובלעת קלינינגרד.
העיר נחשבת מבחינה גאוגרפית לעיר המערבית ביותר של רוסיה, וממוקם בה הבסיס הראשי של הצי הבלטי ובו גם מתאמנות יחידות של הקומנדו הימי הרוסי.
מדי שנה, בחודש יולי, נערך בה מצעד אוניות (морской парад) של הצי הבלטי לרגל חגיגות "יום הצי הרוסי" (День Военно-Морского Флота).
בלטויי ווקה (; בפולנית: Biała Waka, ביאווה ואקה) היא עיר ברשות מקומית שלצ'ינינקאי במחוז וילנה שבדרום-מזרח ליטא.
גודל האוכלוסייה בעיר יציב מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 ועומד על כ-1,000 בני אדם.
בלטימורה (Baltimora) הייתה להקה איטלקית שפעלה בשנות ה-80. לעיתים קרובות הם נחשבים ללהקה של להיט אחד בארצות הברית ואנגליה עקב ההצלחה שחוו עם השיר "Tarzan Boy" לעומת שיריהם האחרים.
בארצות אירופאיות אחרות ובהן מולדתם איטליה הלהקה זכתה להצלחה רבה יותר.
בתחילת 1984, מאוריציו באסי, מפיק מוזיקלי ומוזיקאי ממילאנו, פגש את ג'ימי מקשיין, יליד דרי, צפון אירלנד.
מקשיין היה טכנאי רפואי שעבד עבור הצלב האדום בצפון אירלנד.
ביחד הם החליטו ליצור להקה בהובלת מקשיין אשר היה רקדן מוכשר ובעל קול טוב.
באסי גייס מוזיקאים שונים כדי להקליט את האלבום הראשון של הלהקה, כולל ג'ורג'יו קוקילבו על הגיטרה וגבריאלה מלוטי על התופים.
המראה של מקשיין היה מאופיין בגדים רפויים וראוותניים, ובמהרה אומץ על ידי באסי וכל שאר חברי הלהקה, שהופיעו על הבמה עם תסרוקות ראוותניות ובלבוש אדום ורפוי עם משקפיים.
כמה מקורות מציינים שמי ששר את הקולות המובילים היה מאוריציו באסי ושהקולות המשניים בוצעו על ידי מקשיין.
עיקר כתיבת השירים התבצעה על ידי באסי ונעימי חאקט אך מקשיין כתב את המילים לכמה משירי הלהקה וביניהם "survivor in love"
הסינגל הראשון של בולטימורה Tarzan Boy שוחרר בקיץ של 1985 והפך להצלחה מיידית באירופה.
הסינגל הגיע למקום ה-6 ברשימת הסינגלים המובילים באיטליה ונכנס לרשימת חמשת הסינגלים הראשונים במדינות רבות ביניהן גרמניה, שווייץ, אוסטריה, שוודיה, צרפת, הולנד ונורווגיה.
באוגוסט 1985 הגיע השיר למקום ה-3 במצעד הפזמונים האנגלי.
הסגנון של בלטימורה מתואר בעיקר כ"דיסקו איטלקי" ולעיתים כחלק ממוזיקת הגל החדש.
בלתזר קלוסובסקי דה רויה (צרפתית: Balthasar Klossowski de Rola; 29 בפברואר 1908 – 18 בפברואר 2001) הידוע בשם בלטוס (Balthus) הוא אמן פולני-צרפתי מודרני.
לאורך כל הקריירה שלו בלטוס התנגד למוסכמות של עולם האמנות.
הוא עמד על כך שציוריו יראו בלבד ולא ייכתב עליו ודחה כל ניסיון לכתוב עליו דיוקן ביוגרפי.
במכתב ששלח לגלריית טייט לקראת הצגה של רטרוספקטיבה של עבודתו בשנת 1968 הוא כתב: "אין לכלול שום פרטים ביוגרפיים.
יש לפתוח במילים: בלטוס הוא צייר שעליו לא ידוע דבר.
בלטיקה הוא שמה של מבשלת בירה רוסית, היא מבשלת הבירה הגדולה ביותר ברוסיה והיא מבשלת הבירה השנייה בגודלה באירופה.
שמה המלא: חברת מבשלת הבירה "בלטיקה" (Пивоваренная компания Балтика).
מטה החברה נמצא בסנקט פטרבורג, המבשלה הראשית מתפרסת על פני שטח המשתווה בגודלו לגודל מדינת הותיקן.
מבשלת "בלטיקה" החלה בייצור בירה בסנקט פטרבורג בשנת 1990. החברה נוסדה במשותף על ידי נאיף אצ'קזאי, יליד אפגניסטן, וניקיטה כפירוב.
בשנת 1993, חברת Baltic Beverages Holding הפכה לבעלת המניות הגדולה ביותר בחברה.
בשנת 2000 נפתח מפעל הלתת שלה Soufflet שהוא הגדול ביותר ברוסיה, שנבנה סנקט פטרבורג יחד עם החברה הצרפתית "Groupe Soufflet", שהשקיעה כ-35 מיליון דולר בפרויקט וקיבלה 70% מהבעלות על המפעל.
"בלטיקה" כיסתה את שאר ההוצאות וקיבלה 30% מהמניות.
עם העלייה בפופולריות של שתיית בירה במדינה "בלטיקה" הפכה תוך שנים ספורות ליצרנית הבירה הגדולה ברוסיה והחזיקה בשליש מהשוק הרוסי.
מניות החברה הונפקו בבורסת RTS בספטמבר 2001; ובינואר 2002 הגיעה שווי השוק שלה לכ-1.3 מיליארד דולר.
במקביל באותה תקופה חברת האם שלה Baltic Beverages Holding, שפועלת גם ב, פינלנד ואוקראינה, נרכשה במשותף על ידי מבשלות הבירה "קרלסברג" הדנית ו-"סקוטיש אנד ניוקאסל" (Scottish & Newcastle"), שהייתה יצרנית הבירה הגדולה בבריטניה.
תחת בעלות זו הפך "בלטיקה" למותג בירה בין-לאומי, ב-2008 שווק כבר ב-47 מדינות, כולל אוסטרליה, יפן ויוון והוא גם יוצר בזיכיון בבריטניה ובאוקראינה.
כ-10% מסך כל המכירות שלו הגיעו מחוץ לרוסיה.
בסוף שנת 2006, התמזגה חברת "בלטיקה" עם שלוש מבשלות בירה רוסיות אחרות, Vena, Pikra ו-Yarpivo, ובשנת 2007 הן הפכו לישות משפטית אחת.
בינואר 2008, קבוצת "קרלסברג", יחד עם קבוצת "היינקן", רכשו את "סקוטיש אנד ניוקאסל", תמורת 15.3 מיליארד דולר.
כתוצאה מכך הפכה "קרלסברג" לבעלת השליטה היחידה בחברה.
בהמשך קיבלה 100% מהבעלות על "בלטיקה" בעקבות הצעת רכש למניות הציבור והיא נמחקה מהמסחר בבורסה של מוסקבה באוקטובר 2012.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022 ניסתה "קרלסברג" למכור "בלטיקה" ללא הצלחה, וביולי 2023 היא הולאמה על ידי ממשלת רוסיה.
בנובמבר 2023 רוסיה גם עצרה את העובדים הבכירים של החברה.
בלט השלפוחית הוא מצב רפואי אצל נשים שבו שלפוחית השתן צונחת דרך רצפת האגן אל הנרתיק.
המצב נגרם כתוצאה מהיחלשות של שרירי ורצועות רצפת האגן.
הגורמים העיקריים לבלט השלפוחית קשורים ללידות, אך קיימים גורמים נוספים שעשויים לגרום לכך.
רמת החומרה של הצניחה משתנה, והיא יכולה להיות צניחה מעטה שתהיה אסימפטומטית, ועד לכדי בלט של ממש דרך הפות.
כמו כן, ישנן דרכים שונות לטפל בבעיה והן תלויות בחומרת המצב ובגורמים נוספים.
התסמינים הנפוצים של בלט השלפוחית כוללים את הבאים:
תחושת כבדות באזור אגן הירכיים או הנרתיק
ריקון לא מלא של השלפוחית
כאבי גב תחתון וכאבים באזור אגן הירכיים
כאב בעת קיום מגע מיני
סיבוכים של בלט השלפוחית עלולים לגרום לאצירת שתן, לדלקות חוזרות ונשנות בדרכי השתן ולבריחת שתן.
במקרים של צניחה מתקדמת, רצפת האגן עלולה לצנוח עד כדי בליטה של שלפוחית השתן דרך פתח הפות.
מצב זה מביא לבעיה תפקודית בפעילות יום יומית, לקושי בקיום יחסי מין, לכאבים, לקושי בהליכה ובישיבה ועוד.
בלט השלפוחית מתרחש כאשר השרירים, החיתולית (פאציה), הגידים ורקמות החיבור שבין השלפוחית לבין הנרתיק נחלשים או מתנתקים.
בקרב 40% – 60% מהנשים שילדו, קיימת רמה מסוימת של צניחת רצפת האגן.
לידות מרובות, לידות של תינוקות גדולים ולידות מכשירוניות הן גורמים עיקריים להיחלשות שרירי רצפת האגן.
כמו כן, בלט השלפוחית עלול להיגרם גם על ידי החלשות רקמות, הנגרמת בעקבות הפעלת לחץ מרובה ומתמשך על שרירי הבטן והאגן, למשל כתוצאה ממשלח יד הקשור בסחיבת משאות כבדים.
בנוסף לכך, גם גורמי גיל וגנטיקה עלולים להשפיע.
מחלות או תסמונות הקשורות בפגיעה ברקמות חיבור כדוגמת תסמונת מרפן או תסמונות אהלרס-דנלוס, עלולות להביא לבלט השלפוחית.
גורמי סיכון העלולים להביא לבלט השלפוחית:
לידה – בדגש על לידות נרתיקיות, לידות מרובות ולידות של תינוקות גדולים
היסטוריה משפחתית של בלט השלפוחית
טיפולים סרטניים באזור אגן הירכיים
ההערכה הראשונית לאבחון בלט השלפוחית תכלול בדיקה גינקולוגית על מנת לאבחן דליפה של שתן.
בבדיקה זו המטופלת תתבקש להשתעל בחוזקה על מנת לבדוק האם קיימת דליפה כזאת.
כמו כן, קיר הנרתיק הקדמי נמדד על מנת להעריך האם ישנה קריסה.
אם המטופלת מתקשה לרוקן את שלפוחית השתן, ניתן למדוד את כמות השתן שנותרה בשלפוחית לאחר מתן השתן באמצעות שימוש בבדיקת אולטרה סאונד.
בדיקה נוספת נעשית באמצעות צילום רנטגן של השלפוחית במהלך מתן שתן.
הצילומים חושפים את צורת השלפוחית, ומאפשרים לרופא לראות כל בעיה שעלולה לחסום את הזרימה הרגילה של השתן.
בנוסף, בדיקת שתן יכולה להעריך האם ישנה דלקת אשר עשויה להיות קשורה לבעיה.
לעיתים יכול להתעורר צורך לבדיקות נוספות אשר ישללו בעיות בחלקים אחרים של מערכת השתן.
האבחנה המבדלת תשתפר בעזרת זיהוי דלקות אפשריות בבלוטת הברטולין או בבלוטת הסקין.
ישנם כמה מדדים לדירוג החומרה של בלט השלפוחית.
קיימת שיטה למדידת צניחת איברי האגן של נשים (POP-Q), המאפשרת לכמת את הצניחה של שלפוחית השתן.
שיטה זו מספקת תיאור מספק של תמיכת הקירות הקדמיים והאחוריים של הנרתיק.
בשיטה זו משתמשים במדידות אובייקטיביות ומדויקות ביחס לקרום הבתולים.
טווח המדרג נע מ-0 (אין קריסה כלל) ועד ל-4 (קריסה אל מעבר קרום הבתולים).
משתמשים בשיטה זו גם כדי לקבוע צניחה של מבנים אחרים לתוך הנרתיק.
שיטה נוספת המשמשת לסיווג חומרת הקריסה היא שיטת בדן-ווקר.
בשיטה זו ניתנים דירוגים לרמת החומרה של הצניחה מ-1 ועד 3. דרגה 1 מתארת מצב בו השלפוחית צונחת מעט לכיוון הנרתיק, דרגה 2 מתארת את הגעת השלפוחית לתוך הנרתיק, ואילו דרגה 3 מתארת מצב שבו השלפוחית כבר עוברת את פתח הפות.
ניתן לסווג את בלט השלפוחית לפי כיוונה ומיקומה, כעליונה, אמצעית או צדדית.
צניחה עליונה: ממוקמת בשליש העליון של הנרתיק.
המבנים הקשורים לקריסה זו הם הרקמות והרצועות של פנים אגן הירכיים, הרצועות הראשיות של הרחם והרצועות המחברות את הרחם עם סקרום.
הסיבה לצניחה מסוג זה היא ככל הנראה בעקבות פגם ברצועה הקרדינלית (cardinal ligament).
צניחה אמצעית: ממוקמת במרכז הנרתיק וקשורה לפגם ברצועות המחברת בין הרחם לבין הסקרום וברקמה המחברת בן הרחם לבין עצם החיק.
הרקמה המחברת יכולה להיות דקה מאוד או קרועה ובכך לגרום לצניחה של שלפוחית השתן.
במקרה זה ניתן להבחין בהיווצרות של נקודה זוהרת על רקמת האפיתל של הנרתיק.
פגם כזה יכול להיות מאובחן על ידי בדיקת MRI.
צניחה צדדית: סוג זה של צניחה קורה כאשר נוצר פגם בשרירים באזור עצם החק ועצם העצה והרצועות שלהם.
הרצועות יוצרות מבנה דמוי ערסל המספק תמיכה לצידי הנרתיק.
במקרה של פגם זה, שלפוחית השתן לא תקבל תמיכה מספקת, ותיגרם צניחה של השלפוחית.
צניחה זו מתקשרת לחוסר איזון אנטומי בין קיר הנרתיק הקדמי ובין רקמות שונות ורצועות באזור אגן הירכיים.
מצב של בלט השלפוחית עשוי להיות ללא תסמינים כלל, או בעל תסמינים קלים שאינם משפיעים באופן משמעותי על אורח החיים של האישה.
במקרים כאלו, נעשים מאמצים בעיקר על מנת למנוע החמרה נוספת, והם כוללים:
שמירה על הרגלי מעיים בריאים
אפשרויות הטיפול בבלט הכיס נעות בין חוסר טיפול עבור צניחה מעטה, ועד לניתוח עבור מקרים מתקדמים יותר.
במקרה בו בלט השלפוחית אינו מפריע לאישה, המטפל עשוי להמליץ על דרכים למניעת החמרה, כגון הימנעות מהרמת משאות כבדים או ממאמץ בטני.
אם הסימפטומים מטרידים במידה בינונית, הרופא עשוי להמליץ על תומכן נרתיקי (פסרי), התקן הנמצא בנרתיק ונועד להחזיק את שלפוחית השתן במקום ולמנוע את המשך צניחתה.
הטיפול יכול להיות מורכב משילוב פעולה כירורגית ופעולה שאינה כירורגית.
התאמת הטיפול המתאים, תלויה בגורמים נוספים, כמו: גיל, כוונות עתידיות ללידת ילדים, חומרת המקרה, הרצון להמשיך בקיום יחסי מין ובמחלות אחרות שהאישה יכולה לסבול מהן.
בלט השלפוחית מטופל לעיתים קרובות על ידי אמצעים שאינם כירורגיים:
תומכן נרתיקי (פסרי) - זהו התקן נשלף המוכנס לתוך הנרתיק ונועד לתמוך בקיר הנרתיק הקדמי.
התקנים אלו מגיעים בצורות שונות ובגדלים שונים, בהתאמה לאישה.
עשויים להיווצר סיבוכים בעקבות שימוש בהתקן זה.
חיזוק שרירי רצפת האגן – תרגילים שנועדו לחזק את רצפת האגן, במטרה לחזק את התמיכה בנרתיק, עשויים להועיל בהפסקת צניחת השלפוחית.
פיזיותרפיה מיוחדת יכולה להתבצע על מנת לחזק את שרירי רצפת האגן.
שינויים תזונתיים – אכילה של מזונות עשירים בסיבים אשר עשויים לסייע בשיפור תנועות המעי.
טיפול באסטרוגן – מעקב ושינוי רמות האסטרוגן אצל האישה מסייע במניעת ניוון שרירי האגן.
הניתוח לתיקון קיר הנרתיק הקדמי עשוי להיות משולב עם פרוצדורות נוספות אשר יסייעו בתיקון בעיות אחרות של תמיכת איברי האגן.
לעיתים קרובות טיפול בבלט השלפוחית מלווה בכריתת הרחם.
בנוסף, במקרים רבים מפני ששיעור הכשל בתיקון בלט השלפוחית נשאר גבוה, ייתכן ויהיה צורך בניתוח נוסף.
לנשים שעברו ניתוח לתיקון בלט השלפוחית יש סיכוי של כ-17% לכך שיאצלו לעבור פרוצדורה נוספת בתוך עשר השנים העוקבות לפרוצדורה הראשונה.
סוג הטיפול הכירורגי תלוי במקור להיווצרות המצב הרפואי ומיקומו, כלומר האם הוא מתרחש בחלק העליון, האמצעי, או בחלק התחתון של קיר הנרתיק הקדמי.
סוג הניתוח תלוי גם, בין היתר, בסוג הנזק הקיים בין המבנים התומכים לבין דופן הנרתיק.
אחת הפרוצדורות הכירורגיות הנפוצות ביותר היא ניתוח לתיקון קירות הנרתיק (colporrhaphy) .
הליך כירורגי זה מורכב מביצוע קיפול אורכי של רקמת הנרתיק, תפירה שלו למקום ויצירת נקודת התנגדות חזקה יותר לקיר שלפוחית השתן הפולשני.
רשת כירורגית משמשת לעיתים כדי לחזק את קיר הנרתיק הקדמי.
שיעור הכישלון של הליך כירורגי זה עומד על כ-10-50%.במקרים מסוימים מנתח יכול לבחור להשתמש ברשת כירורגית כדי לחזק את התיקון.
במהלך הניתוח, התיקון של קיר הנרתיק מורכב מקיפול ולאחר מכן תפירת הרקמה הקיימת בין הנרתיק לשלפוחית השתן במטרה לחזק אותו.
פרוצדורה זו מהדקת את שכבות הרקמה במטרה לעודד את חזרתם של איברי האגן למקומם הטבעי.
הניתוח גם מספק תמיכה רבה יותר בשלפוחית השתן.
ההרדמה בניתוח זה תשתנה בהתאם לצרכים של האישה.
ההחלמה עשויה להימשך בין ארבעה לשישה שבועות.
כמו כן, קיימים טיפולים כירורגים אחרים לטיפול בבלט השלפוחית.
סקרוקולפופקסי (Sacrocolpopexy) הוא הליך המייצב את קמרון הנרתיק (החלק העליון של הנרתיק) והוא נבחר לעיתים קרובות להוות כטיפול בבלט הכיס, במיוחד אם ניתוחים קודמים לא צלחו.
במהלך פרוצדורה זו מחברים את הנרתיק לסקרום (עצם העצה).
לניתוח זה שיעורי הצלחה של 90%.
ישנו הליך טיפולי כירורגי נוסף הנקרא קולפוקלסיס (colpocleisis) בו מתבצעת סגירת פתח הנרתיק, דבר המונע מנשים את היכולת לקיים יחסי מין.
לכן, אופציה זו היא מיטבית לנשים אשר אינן מתכננות לקיים יחסי מין בעתיד.
שימוש באסטרוגן לפני התיקון הכירורגי יכול לעבות את הנרתיק ובכך גם לחזק את רקמת הנרתיק.
ישנם סיבוכים שעשויים להתפתח בעקבות הליכים כירורגיים.
הסיבוכים האפשריים של טיפול בבלט השלפוחית הם:
תופעות לוואי או תגובות להרדמה
כאב במהלך קיום יחסי מין
שחיקה בנרתיק בעקבות הרשת הכירורגית
לאחר הניתוח, ניתנת לאישה הוראה להגביל את פעילותה הגופנית ולדווח על כל חשש הנוצר בעקבות סימנים של זיהום כמו: עליית חום, הפרשות בעלות ריח רע, וכאב רציף.
רופאים ממליצים על נקיטת פעולות למניעת התעטשות, שיעול ועצירות.
אם הניתוח נוחל כישלון, ניתוחים עוקבים יכולים להיות קשורים במישרין או בעקיפין לניתוח הראשוני.
ניתוחים נוספים שניתן לבצע לאחר התיקון הראשוני יכולים להיות במטרה לטפל בסיבוכים של תזוזת הרשת הכירורגית, כאב, או דימום.
ייתכן שיהיה צורך בניתוחים נוספים לטיפול בבריחת שתן.
מחקר גדול בנושא מצא שיעור של 29% היארעות במהלך חיים של אישה, ומחקרים אחרים מצביעים על שיעור הישנות קטן של כ-3% במהלך החיים.
בארצות הברית נערכים מעל ל-200,000 ניתוחים לתיקון קריסה של איברים באגן, ו-81% מתוכם נעשים על מנת לטפל בבלט השלפוחית.
אם כן, תופעה זו היא השכיחה ביותר מבין יתר צניחות האיברים המתרחשות באגן.
בלט השלפוחית הוא תופעה השכיחה עד פי שלושה מצניחת הנרתיק ועד פי שניים מצניחת הקיר האחורי של הנרתיק.
השכיחות של התופעה היא כתשעה מקרים למאה שנות חיים של אישה, והשכיחות הגדולה ביותר של הופעת תסמינים מתרחשת בין הגילאים 70–79. בהתבסס על קצב גדילת האוכלוסייה, באופן סטטיסטי, מספר הנשים הסובלות מבלט השלפוחית יעלה בארצות הברית עד למינימום של 46% עד לשנת 2050.
ישנם מספר תיעודים של בלט השלפוחית בתרבויות עתיקות.
בשנת 1500 לפנה"ס המצרים כתבו על "נפילת הרחם", ובשנת 400 לפנה"ס ביוון, רופא תיעד את תצפיותיו ואת הטיפול שהעניק להן:
"אחרי שהמטופלת נקשרה למסגרת בצורת סולם, הפכו את המסגרת כך שהראש שלה היה מוטה לכיוון רצפת המסגרת.
אז, המסגרת סובבה למעלה ולמטה במהירות, במשך פרק זמן של 3–5 דקות לערך.
כאשר המטופלת הייתה במצב הפוך, ההנחה הייתה שאיברי המין שצנחו, יחזרו למצב הנורמלי בעקבות כוח המשיכה ותנועת הניעור".
להיפוקטרס הייתה תאוריה שונה לגבי הסיבות לצניחת שלפוחית השתן.
הוא חשב שלידות, רגלים רטובות, "הפרזות מיניות", מאמץ ותשישות הם הגורמים לצניחת איברי האגן.
פוליבוס, חתנו של היפוקרטס, כתב: "צניחת הרחם טופלה על ידי שימוש בשמנים מקומיים, ספוג טבעי הוכנס לתוך הנרתיק, או שהוכנס חצי רימון לנרתיק.
בשנת 350 לספירה, רופא אחר בשם סוראנוס תיאר את הטיפול שלו וציין כי הרימון צריך להיות טבול בחומץ לפני ההחדרה לנרתיק.
הוא ציין כי אפשר להגדיל את שיעור ההצלחה אם האישה תהיה במנוחה ותוריד את צריכת המזון והשתייה שלה.
אם הטיפול עדין לא עובד, הוא ציין כי יש לקשור את רגלי האישה למשך שלושה ימים.
בשנת 1521, ברנרגיו דה קרפי ביצע את הטיפול הכירורגי הראשון לטיפול בצניחה.
הוא קשר חבל סביב החלק שצנח למשך יומיים, עד שיוצר נמק.
לאחר מכן הוא חתך את הרקמה המתה.
לבסוף, הוא מרח דבש, אלוורה ויין על הגדם.
במאה ה-18, גינקולוג שווייצרי בשם פייר פרסם תיאור של בלט השלפוחית.
הוא הצליח לתאר ולתעד בנוסף לבלט השלפוחית גם צניחה של הרחם.
ב-1730 הלדר קישר את בלט השלפוחית ללידה.
במהלך אותה התקופה נעשו מאמצים להסדיר את הטרמינולוגיה שבה משתמשים עד היום.
במאה ה-19 עקב ההתקדמות בעולם הכירורגיה בכל הנוגע להרדמה, לתפירה, ולהכרה בתאוריה של ג'וזף ליסטר בנושא הטיפול בחיידקים ובדלקות, השתפר מצבן של הנשים הסובלות מבלט השלפוחית.
הטכניקות הכירורגיות הראשונות נוסו על גופות של נשים.
ב-1823 גרדין טען שחיתוך וכריתה של השלפוחית יכולים לספק טיפול לבעיה, וב-1834 מאנדה טען שניתן לבצע חיתוך ותיקון של שולי הרקמה כדרך טיפול כירורגית.
ב-1859 הוגיור טען שכריתת צוואר הרחם יכול לפתור את הבעיה לטווח הארוך.
ב-1866 הוצעה שיטה לתיקון בלט השלפוחית אשר דומה לשיטה הנהוגה כיום.
סים פיתח הליך אשר לא חייב חיתוך מלא של קיר הנרתיק.
בשנת 1888 הוצעה שיטה חדשה לטיפול אשר שילבה תיקון קדמי של קיר הנרתיק יחד עם קטיעה של צוואר הרחם.
בשנת 1909 ציין וויט את שיעור ההישנות הגבוה של תיקוני השלפוחית, בתקופה זו נטען כי חיבור מחדש של הנרתיק למבני תמיכה שבאזור היה מוצלח יותר ומנע הישנות של התיקונים.
הצעה דומה עלתה ב-1976 אבל מחקרים נוספים טענו ששיעור ההישנות היה זהה.
בשנת 1888 נעשה ניסון לבצע את התיקון באמצעות כניסה דרך הבטן וביצוע חיבור מחדש של הנרתיק.
אולם, היו שלא הסכימו עם גישה זו והציעו לבצע את הכניסה לתיקון קיר הנרתיק דרך תעלת המפשעה .
עד שנת 1961 לא נרשמה התקדמות משמעותית, עד אשר התחילו להשתמש בחיבור קיר הנרתיק הקדמי לרצועה באזור האגן, אבל לרוע המזל צניחת קיר הנרתיק האחורי המשיכה להתרחש גם אצל מטופלות שעברו תיקון מוצלח של הקיר הקדמי.
בשנת 1955 התחיל השימוש ברשת לתמיכה באיברי האגן, ובשנת 1970 החלו להשתמש ברקמות מחזירים על מנת לחזק את קיר הנרתיק הקדמי באמצעות ניתוח.
משנת 1976, עקב התפתחות נוספת בתחום התפירה הכירורגית, התחילו להשתמש בניתוח להסרת הנרתיק כדי לטפל בבלט השלפוחית.
בשנת 1991, החלו לעלות ספקות לגבי הנחות מסוימות בקשר למבנה האנטומי של האגן ולגבי קיומם של כמה מבנים אנטומיים באזור זה.
לאחרונה, ישנו שימוש בתאי גזע וברובטים המסייעים בניתוחים לפרוסקופיים לטיפול בבלט השלפוחית.
בלט מריאינסקי היא להקת הבלט הקלאסית של תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג, רוסיה.
בלט מריאינסקי, שהוקמה במאה ה-18 ונודעה במקור בשם הבלט הרוסי הקיסרי, היא אחת מלהקות הבלט המובילות בעולם.
בישראל וברחבי העולם בלט מריאינסקי ממשיכה להיות מוכרת גם בשמה הסובייטי לשעבר בלט קירוב.
בלט מריאינסקי היא גם חברת האם של אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי, אחד מבתי הספר לבלט היוקרתיים והמובילים בעולם.
בלט מריאינסקי הוקמה בשנות הארבעים של המאה ה-18, לאחר הקמת בית הספר לבלט הראשון ברוסיה בשנת 1738.
בית הספר לתיאטרון הקיסרי, כפי שהיה ידוע במקור, הוקם ב-4 במאי 1738, בארמון החורף בסנקט פטרבורג.
זהו גלגולה הראשון של האקדמיה לבלט וגנובה של ימינו.
מייסדו ומנהלו הראשון של בית הספר היה הכוריאוגרף הצרפתי ז'אן-באטיסט לאנדה, ומטרת יצירתו של בית הספר הייתה להכשיר רקדנים צעירים ולהקים איתם את להקת הבלט הרוסית הראשונה.
קבוצת התלמידים הראשונה כללה שנים-עשר בנים ושתים-עשרה בנות.
מעט מאוד מידע קיים משנותיו המכוננות של חברת הבלט, עם זאת ידוע כי גם בית הספר וגם חברת הבלט נקשרו בשמותיהם, והפכו לבית הספר לבלט הקיסרי ולבלט הרוסי הקיסרי, שמות שהמשיכו לשמשם עד לביטולו של השלטון הקיסרי.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, הבלט הרוסי הקיסרי עלה במהרה לגדולה והיה מוכר בכמה מהשמות המשפיעים והמפורסמים ביותר בתולדות הבלט ובהם צ'ארלס דידלו, מארי טליוני, כריסטיאן יוהנסון, אנריקו צ'קטי, ז'יל פרו, פאני צ'ריטו וקרלוטה גריזי.
לאחר המהפכה הרוסית, ראתה ממשלת ברית המועצות בבית הספר ולהקת הבלט סמלים בלתי-רצויים של המשטר הצארי והחליטה לסגור את שניהם.
להקת הבלט הייתה הראשונה שהוקמה מחדש, בשם הבלט הסובייטי.
בית הספר נפתח מחדש לאחר מכן בשם בית הספר של המדינה לכוריאוגרפיה בלנינגרד, ושניהם נותרו במקומותיהם הקודמים.
לאחר ההתנקשות בחייו של המהפכן הבולשביקי סרגיי קירוב בשנת 1934, שונה שמו של הבלט הסובייטי לבלט קירוב, שם שלעיתים שוגים להשתמש בו עד היום.
לאחר סיום המשטר הקומוניסטי, גם להקת הבלט וגם להקת האופרה בתיאטרון מריאינסקי נקשרו לתיאטרון בשמותיהם, והפכו לבלט מריאינסקי ולאופרה מריאינסקי ושתי החברות מנוהלות על ידי התיאטרון עצמו.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 להקת בלט ביצע מספר הצגות שבוימו על ידי בוריס אייפמן וזוכ להצלחה גדולה.
למרות שינויי שם מאוחרים ולחצי המהפכה הרוסית, בלט מריאינסקי של ימינו עדיין קשורה לבית הספר, שמכונה כיום אקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי.
בלט מריאינסקי מוכרת כיום כאחת מלהקות הבלט הטובות בעולם, וכוללת למעלה מ-200 רקדנים, כולל להקת רזרבה ואמני דמויות.
מנהל הלהקה הראשי הוא יורי פטייב.
בהיותו מתבסס על מודל התיאטראות אופרה / בלט המובילים האחרים כמו בית האופרה המלכותי בלונדון ולה סקאלה במילאנו, גם בלט מריאינסקי וגם אופרת מריאינסקי פועלות תחת ניהולו של תיאטרון מריאינסקי, כאשר ואלרי גרגייב משמש כמנהל אמנותי.
גרגייב משמש גם כמנהל חברת האופרה.
שתי החברות פועלות כיחידות נפרדות.
בלט מריאינסקי מורכב מהאמנים הבאים:
שםלאוםמקום הכשרהלהקות אחרותיקטרינה קונדארובהאקדמיית ואגאנובה לבלט רוסי יוליה מאחלינהאקדמיית ואגאנובההבלט המלכותי הדניאוקסנה סקוריקבית הספר לריקוד בפרםאלינה סומובהאקדמיית ואגאנובהויקטוריה טרשקינהאקדמיית ואגאנובהתיאטרון הבלט האמריקאידיאנה וישנבהאקדמיית ואגאנובהתיאטרון הבלט האמריקאיבלט תיאטרון לה סקאלה
בלט האופרה של פריזטימור אשקרובבית הספר לריקוד באקולהקת האקדמיה לבלט ואופרה הלאומי באזרבייג'ןאנדריי ירמקובאקדמיית ואגאנובהבולשוי בלטיבגני איונצ'קואקדמיית ואגאנובהקימין קיםהאוניברסיטה הלאומית לאמנויות בקוריאהתיאטרון הבלט האמריקאיאיגור קולבבית הספר הלאומי לבלט בבלארוסתיאטרון האופרה ברומאדנילה קורסונצבבית הספר לריקוד האוזבקיתיאטרון האקדמי לבלט קלאסי במוסקבהזאנדר פארישבית הספר המלכותי לבלטהבלט המלכותי האנגליולדימיר שקליארובאקדמיית ואגאנובההבלט המלכותי האנגלי
הבלט הלאומי של בוואריהדניס מטביינקואקדמיית ואגאנובההבלט הדני המלכותי
תיאטרון הבלט מוסגורסקי בסנקט פטרבורגאנדריי בטלובבית הספר הלאומי למחול בקייבלהקת האופרה הלאומית באוקראינה
+נדז'דה בטובהאולסיה נוביקובהאנטון קורסקובסופיה גומרובהיקטרינה אוסמולקינהאלכסנדר סרגייבמריה חורבהרנטה שקירובהניקיטה שצ'גלובאנסטסיה קולגובהקריסטינה שפרןפיליפ סטפיןאנסטסיה מטביינקוילנה יבסיבהקונסטנטין זברב
+מאי נגהיסהולריה מרטיניוקרומן בליאקובאלכסיי טימופייביקטרינה צ'ביקינהיאנה סלינהיבגני קונובלובואסילי טקאצ'נקונדז'דה גונצ'רמריה שירינקינהאיוואן אוסקורביןדייוויד זלייבאלכסנדרה לוסיפידיטטיאנה טקאצ'נקויורי סמקלובמקסים זיוזיןאנסטסיה לוקינה
+ילנה באז'נובהאיסלום באימורדובאולגה בליקסוסלן קולייבולדימיר פונומרבאנדריי יקובלב
+ויקטוריה בריליובהאנסטסיה ניקיטינהיבגני קונובלובדמיטרי פיחצ'וביוליאנה צ'רשקביץ'ז'ניה אוסטרייקובסקיהפיודור מורשובוסילי שצ'רבקובז'ניה דוברובינהאנסטסיה פטושקובהאלכסיי נדביגהאנדריי סולוביוביקטרינה איבאניקובהזלטה ילינקהגריגורי פופובאיליה ז'יבויסבטלנה איבנובהויקטוריה קרסנוקוצקיה
במשך מספר שנים היה מריוס פטיפה מנהל הבלט של להקת הבלט הרוסי הקיסרי.
ב-11 במרץ 2018 נערך בבלט מריאינסקי אירוע גאלה פטיפה לחגיגות 200 שנה להיוולדו.
בלטו הוא סרט הנפשה/לייב אקשן אמריקאי בהפקת אמבלין אנטרטיינמנט ו-Amblimation שהופץ בשנת 1995. הסרט בוים על ידי סיימון וולס, הופק על ידי סטיב היקנר והולחן על ידי ג'יימס הורנר, כשהוא מספר את סיפורו של בלטו הכלב ההאסקי סיבירי.
בסרט מדבבים בין היתר: קווין בייקון, ברידג'ט פונדה, פיל קולינס ובוב הוסקינס.
הסרט עצמו, ושני סרטי ההמשך שיצאו לווידאו, לא דובבו לעברית.
בשנת 1995, בעיר ניו יורק, אישה זקנה, נכדתה והכלב בלייז, טיילו בסנטרל פארק, והסתכלו באנדרטה.
כאשר ישבו לנוח, האישה סיפרה לנכדתה את סיפורו של בלטו אשר התרחש בנום לפני 70 שנה בחורף 1925, כאשר הוביל צוות של כלבי מזחלת במסע ההצלה במזחלות הכלבים באלסקה.
הסרט מתחלף מלייב אקשן להנפשה.
בלטו, כלב זאב צעיר, חי בנום יחד עם אביו המאמץ בוריס, אווז צפון, ושני דובי הקוטב מוק ולוק.
בהיותו חצי כלב חצי זאב, בלטו לא זכה להערכה מהכלבים ובני האדם יחד.
היחידות שהעריכו אותו הייתה ג'נה, כלבת האסקי אשר בלטו מאוהב בה, והילדה שלה, רוזי.
הוא היה מושא ללעג כלפי סטיל, כלב מזחלות אלוף וחסר פחד, אשר חיבב גם הוא את ג'נה.
ערב אחד, כל הילדים, כולל רוזי, חלו בדיפתריה ולרופא לא היה נוגדן.
בעקבות מזג האוויר החורפי החמור, לא יכלו להביא מג'ונו תרופות מהאוויר אל הים, והדרך הקרובה היא אל נננה.
מזחלת כלבים נאלצה לבחור את הכלבים הטובים ביותר להנהגה על מנת להביא את התרופה.
בלטו נרשם וניצח, אולם סטיל חשף על חציו הזאב של בלטו וגרם לפסילתו.
הצוות עזב הלילה עם סטיל בראש המזחלת והביא את התרופה בהצלחה, אולם בדרך חזרה, הם נתקעו בבסיס של קרח והיו בחוסר הכרה.
כשהחדשות הגיעו אל נום, בלטו התכונן למצוא אותם יחד עם בוריס, מוק ולוק.
בדרכם דוב גריזלי התקיף אותם, אולם ג'נה, אשר עקבה אחריהם, התערבה.
הדוב רדף אחרי בלטו מחוץ לאגם הקפוא, שם הדוב נפל למים וטבע, בעוד שמוק ולוק הצילו את בלטו מאותו גורל.
אולם, ג'נה נפצעה ולא יכלה להמשיך.
בלטו אמר לבוריס ולדובי הקוטב לקחת אותה הביתה בעוד שהוא ממשיך הלאה.
ג'נה נתנה לבלטו את הבנדנה שלה ללבוש.
בלטו הצליח למצוא את הצוות, אולם סטיל סירב לעזור ותקף את בלטו, כדי ליפול מהצוק.
בלטו הנהיג את הצוות, אולם סטיל חיבל בסימנים של בלטו והצוות שוב איבד את הדרך.
כאשר ניסה להציל את התרופות שנפלו מהצוק, גם בלטו נפל.
בחזרה לנום, ג'נה הסבירה על המשימה של בלטו לכלבים האחרים בעוד סטיל חזר ושיקר לכולם שכל הכלבים, כולל בלטו, מתו, והביא את הבנדנה של ג'נה כהוכחה מזויפת.
אולם ג'נה ידעה שהוא משקר ואמרה שבלטו יחזור עם התרופות.
השתמשה בשיטה שבלטו לימד אותה, היא הניחה בקבוקים צבעוניים בפרוורים בעיר והאירה מנורות אשר דמו לזוהר הקוטב, קיוותה שזה יעזור לבלטו לחזור הביתה בשלום.
כאשר בלטו חזר להכרתו, הוא היה מוכן להתייאש, לפתע כאשר זאב הגיע ובולט גילה את ארגז התרופות שנמצא בצד, הוא הבין את חציו הזאב המסמל כוח ולא חולשה.
בלטו לקח את התרופות בחזרה לצוק אל הצוות.
השתמש בחושים המפותחים שלו, בלטו זיהה את שהסמלים שסטיל עשה מזויפים וסינן אותם.
לאחר מקרים רבים, ואיבוד בקבוק אחד, בלטו ושאר הכלבים במזחלת הצליחו להגיע לנום בהצלחה.
סטיל נחשף בתור שקרן, והכלבים האחרים עמדו נגדו וכבודו של סטיל נהרס.
התאחד עם חבריו, בלטו הפך לגיבור וקיבל את כבודו מפני כל הכלבים והאנשים יחד.
הוא ביקר את רוזי הבריאה, והיא הודתה לו על שהציל אותה.
בחזרה להווה, האישה, נכדתה ובלייז סוף סוף מצאו את האנדרטה של בלטו והיא הסבירה על המזחלת שבלטו הנהיג את הצוות שלה.
האישה, אשר נחשפה בתור רוזי המבוגרת אמרה "תודה לך, בלטו.
אני הייתי אבודה לולא אתה", לפני שהלכה עם נכדתה ועם בלייז.
הפסל של בלטו עמד בגאווה באור השמש.
מרים מרגוליס - סבתא רוזי, מספרת לנכדתה את סיפורו של בלטו
לולה באטס-קאמפבל - נכדתה של רוזי
קווין בייקון - בלטו, כלב זאב מבוגר מעורב עם האסקי סיבירי.
ברידג'ט פונדה - ג'נה, כלבה האסקית-סיבירית, מושא אהבתו של בלטו, כלבתה של רוזי.
פיל קולינס - מוק ולוק, צמד דובי קוטב.
בוב הוסקינס - בוריס גוסינוף, אווז שלג, אביו המאמץ של בלטו.
ג'ולייט ברוור - רוזי, ילדתה של ג'נה, הילדה היחידה אשר ראתה את הטוב שבבלטו, בניגוד לשאר בני האדם.
ג'ים קאמינגס - סטיל, יריבו של בלטו
בלט ראמבר היא להקת מחול בריטית מובילה.
הלהקה נוצרה בראשית המאה ה-20 כלהקת בלט קלאסי, והשפיעה רבות על התפתחות המחול בממלכה המאוחדת כיום, כלהקת מחול מודרני, היא שומרת על מקומה כאחת מלהקות המחול המפורסמות ביותר בעולם.
בתחילה נודעה בשם "מועדון בלט" ואחר כ"בלט ראמבר".
מארי ראמבר, מייסדת להקת המחול ראמבר, נולדה בשנת 1888 בוורשה, פולין.
בעקבות הופעתה של איזדורה דנקן, החליטה להיות לרקדנית.
היא נסעה לפריז ואחר קריירה מוקדמת כרקדנית רסיטל ומורה, התקבלה לבלט רוס של סרגיי דיאגילב כעוזרת לכוריאוגרף וצלב ניז'ינסקי בפולחן האביב.
כמו כן נתנה שיעורי יוריתמיקה בשיטת דלקרוז ללהקה.
במשך השנה שעשתה עם בלט רוס גדלה הערכתה לבלט קלאסי והתלכדה לאהבה לצורות מחול מסורתיות וחדשות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה השתקעה באנגליה, שם פגשה את המחזאי אשלי דיוקס ונישאה לו.
קשריה עם דיאגילב הובילו אותה ללימודי בלט עם רב-אמן הבלט האיטלקי ידוע-השם אנריקו צ'יקטי, ואחר הצטרפה כרקדנית ללהקה.
בשנת 1919 ייסדה ראמבר בית ספר למחול בנוטינג היל גייט, לונדון, שם לימדה את שיטות צ'יקטי וב-1920 עברה להוראת בלט באופן מקצועי.
על יסודות בית הספר הזה קמה להקת המחול ראמבר הנוכחית.
בשנת 1926 יצרה ראמבר להקת בלט שחבריה הם תלמידים מבית ספרה.
הלהקה, שנודעה בשם "רקדני ראמבר", הופיעה בהצגות רביו באולמות שונים בלונדון.
ב-1930, התגבשה הלהקה מחדש כ"מועדון הבלט" בתיאטרון מרקורי בלונדון, שהיה בבעלות בעלה של ראמבר.
"מועדון הבלט" שכר את מיטב כישרונות הריקוד שראמבר יכלה למצוא, והיה עם הזמן ללהקה הראשונה של בלט קלאסי שנוסדה בממלכה המאוחדת.
להקת ראמבר הנוכחית היא להקת המחול הוותיקה ביותר בבריטניה.
בסיסה הוא אומנם בתיאטרון מרקורי, אך היא נודעה בעיקר כלהקה נודדת, שיצאה לסיורי הופעות ברחבי המדינה ועד מהרה נודעה כ"בלט ראמבר", השם שבו הייתה מוכרת ביותר עד שאימצה את שמה הנוכחי בשנות ה-80'.
כאשר הבלט רוס התפרק בעקבות מותו של סרגיי דיאגילב בשנת 1929, הצטרפו רבים מעמיתי לשעבר של ראמבר ל"בלט ראמבר" בשנותיו המכוננות.
בין אלה היו אליסיה מרקובה ואנטון דולין, השניים שיהיו בהמשך לכוכבים הראשונים של הבלט המלכותי של נינט דה ולואה.
כמה וכמה רקדנים וכוריאוגרפים בעלי שם בינלאומי החלו את הופעותיהם הראשונות ב"בלט ראמבר", בהם פרדריק אשטון, אנטוני טיודור, אגנס דה מיל, אנדרה הווארד, פרל ארדייל, וולטר גור ופגי ואן פראך.
במהלך שנות ה-70' הציג "בלט ראמבר" גם הצגות, תחילה על במה ואחר בשידורי טלוויזיה ברשת BBC כדי לעורר את עניינם של צופים צעירים, תוך שימוש באנגרמה Bertram Batell's Side Show.
במקביל לפיתוח תרבות בלט איתנה בבריטניה ועמידה על הכשרה קלאסית מוצקה, לא זנחה ראמבר את כוונתה להכתיב באמצעות להקתה מגמות חדשות במחול.
להקת "בלט ראמבר" הוכרה כאחת החדשניות ביותר בעולם מבין להקות הבלט במאה ה-20, שהוציאה מתוכה את מיטב הכוריאוגרפים הנודעים בעולם.
באמצע המאה, הדיח הבלט המלכותי את להקת ראמבר ממעמדה כלהקת הבלט הקלאסי הראשונה במעלה בבריטניה, וראמבר קיבלה את ההחלטה להרחיב ולגוון את עבודת הלהקה, בהכנסת יצירות מודרניות ונאו-קלאסיות לרפרטואר.
בשנות ה-60', נטש "בלט ראמבר" לחלוטין את הבלט הקלאסי והתרכז תחת זאת בפיתוח מחול מודרני.
מאז עשתה לה הלהקה שם עולמי בתחום זה, ומ-1987 נודעה בשם "להקת המחול ראמבר".
ב-2013, הושמטו המילים "להקת מחול" מן השם, וכיום היא ידועה פשוט כ"ראמבר".
"ראמבר" יוצאת לסיורי קונצרטים בבריטניה מדי שנה, בלוויית תזמורת ראמבר שליד הלהקה.
היא מקושרת בדרך כלל עם תיאטראות כמו סדלר'ס ולס, התיאטרון המלכותי ברייטון
בנובמבר 2013, עברה "ראמבר" מצ'יזוויק, לונדון, לבניין חדש, שנבנה במיוחד לשרת את צרכיה בסאות' בנק של לונדון.
החהקה קיבלה חלקת אדמה מ"בנאי הקהילה של רח' קוֹין" בתמורה לתוכנית העשרה שנתית במחול.
בפעם הראשונה בתולדותיה, יאפשר משכנה החדש של הלהקה גישה רחבה יותר לציבור אל החומרים שבארכיון המקיף שלה, במרכז משאבים שנבנה לתכלית זו.
אליזבת השנייה, מלווה בדוכס מאדינבורו, חנכה באופן רשמי את משכנה החדש של |ראמבר" על הגדה הדרומית ביום שישי, 21 במרץ 2014.
חברים ידועי-שם בלהקה הם: פרדריק אשטון, אנטוני טיודור, דיאנה גולד (שנישאה ליהודי מנוחין), בריל גולדווין, לוסט אלדוס, כריסטופר ברוס ונורמן מוריס.
המנהל האמנותי עד 2017 היה הכוריאוגרף מארק בולדווין (לשעבר רקדן בלהקה), והמנהלת הכללית היא הלן שוט.
החיפוש אחר מנהל אמנותי חדש הסתיים באוקטובר 2018 עם מינויו של בנואה סוואן פופר.
ב-2005 הזמין המכון לפיזיקה אצל להקת ראמבר מחול להנצחת יובל המאה לרעיונותיו המדעיים פורצי הדרך של אלברט איינשטיין בשנת הפלאות, 1905. היצירה, לכוריאוגרפיה של מארק בולדווין, נקראה "מהירות קבועה".
ב-2009, יצאה הלהקה למסע הופעות עם "קומדיה של תמורה", למוזיקה מאת ג'וליאן אנדרסון והפקה בעיצובו של קאדר עטייה.
הכוריאוגרפיה הייתה של מארק בולדווין, שאמר: "זה התחיל במשהו שסטיבן קינז, ידידי מזה כ-30 שנה, הגה.
אבי אמו היה בנו של דרווין - הוא הנין.
הוא גם אחיינו של ג'ון מיינארד קינז, כך שהבלרינה לידיה לופוקובה הייתה כמובן דודתו.
הוא הציע, שניצור יצירה להנציח את הבנה של דרווין, 2009."
בית הספר לבלט ראמבר שמארי ראמבר ייסדה בשנת 1919 פשט ולבש צורה בכמה הזדמנויות מאז, ועקב התמורות והחידושים בלהקת המחול, היה זמן ששלושה בתי ספר נפרדים פעלו באותו שם.
שניים מהם התמזגו עם הזמן והשלישי נסגר, וכך נשאר בית הספר הקיים כיום.
בית הספר הנוכחי שוכן במבנה בטוויקנהם, לונדון, ונוצר בשנת 2001 כחלק מן המכון להשכלה גבוהה של מערב לונדון.
המכון נכלל בהמשך באוניברסיטת ברונל וב-2003 נעשה בית ספר ראמבר עצמאי מחדש והוא ידוע כיום כ"בית הספר ראמבר לבלט ולמחול מודרני".
הוא מציע תארים מתואר בסיסי עד דוקטורט.
תלמידי בית הספר מתקבלים ללהקות בלט חשובות ברחבי העולם.
בית הספר ראמבר מסונף לקונסרבטואר למחול ודרמה.
מנהלת בית הספר והמנהלת האמנותית שלו היא אמנדה בריטון.
בלטונאדריץ' (בהונגרית: Balatonederics) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בבלטונאדריץ' מספר התושבים נמצא בירידה.
בבלטונאדריץ' חיו יהודים במאה ה-19 והמאה ה-20. בשנת 1944 נרצחו רבים מהם בשואת יהודי הונגריה.
במקום קיימים שאריות של בית קברות יהודי.
בלטונהניה (בהונגרית: Balatonhenye) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בבלטונהניה מספר התושבים נמצא בירידה.
בבלטונהניה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
בלטונרנדש (בהונגרית: Balatonrendes) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בבלטונרנדש מספר התושבים נמצא בירידה.
הכפר נקרא בלטונרנדש עד שנת 1977, אז שינה את שמו לאברהאמהג' ובשנת 1991 התפצל לשני כפרים שונים.
בבלטונרנדש חיו ארבעה יהודים בשנת 1880.
בלטונאלמאדי (בהונגרית: Balatonalmádi) היא עיר על גדות אגם בלטון הנמצאת במחוז וספרם, שבצפון-מערב הונגריה.
בשנת 1971 התאחדה העיר עם ורשברן (Vörösberény).
בבלטונאלמאדי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
גם בוורשברן חיו יהודים בתקופות זמן שונות
אדה מרגו (במקור מורגנשטרן; בהונגרית Margó Ede; פשט, 6 במאי 1872 – בלטונאלמאדי, 3 בפברואר 1946) היה פסל, יהודי-הונגרי אחיה של זמרת האופרה ציליה מרגו.
בלטונאקרטיה (בהונגרית: Balatonakarattya) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
הכפר הוקם בשנת 2014 לאחר פיצול מהכפר בלטונקנשה (Balatonkenese).
הכפר הוא אתר תיירותי ובו מרחצאות חמים וגישה נוחה לאגם בלטון.
נכון לשנת 2021 מתגוררים בו 993 תושבים.
בלטונקנשה (בהונגרית: Balatonkenese) היא עיירת נופש ודייג במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בשנת 2014 התפצל מהעיר הכפר בלטונאקרטיה וקיבל עצמאות.
בבלטונקנשה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
במקום היה בית קברות יהודי שנהרס ונעלם
בלטונפקאיאר (בהונגרית: Balatonfőkajár) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בבלטונפקאיאר מספר התושבים נמצא בירידה.
בבלטונפקאיאר חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
בלטונפיזפה (בהונגרית: Balatonfűzfő) היא עיירה במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבלטונפיזפה מספר התושבים נמצא בירידה.
במקום קיימים עדויות להתיישבות בידי הקלטים, האווארים והרומאים.
וכן נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מתקופת ימי הביניים, אשר מעידים על קיומם של התיישבויות שנהרסו לאחר מכן במאה ה-17.
צמיחת היישוב החלה לצבור תאוצה שוב בשנת 1908 עם בניית קו רכבת סביב אגם בלטון ועד שנת 1920 בני המקום עסקו בסלילת כבישים, בניית סניף דואר, הקמת תחנות רכבת בעיקר באזור החוף, ונטיעת כרמים ועיבוד אדמות.
בשנת 1927 החל במקום ייצור אבק שרפה דבר שהביא לעיר אוכלוסייה העוסקת בתעשייה.
בלטונפיזפה הוכרז ככפר בשנת 1958, כפר גדול בשנת 1970, ממשל עצמי עצמאי (עיירה) בשנת 1990, וכעיר ב-1 ביולי 2000.
בלטונפירד (בהונגרית: Balatonfüred) היא עיר על גדות אגם בלטון הנמצאת במחוז וספרם, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבלטונפירד מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודי ראשון הגיע לבלטונפירד בשנת 1730 ויהודים נוספים החלו להתיישב בעיר בשנת 1746. רובם עסקו במסחר, ומיעוטם במלאכה ובמקצועות חופשיים.
הקהילה נוסדה בשנת 1784. בית הכנסת נבנה בשנת 1840. כמו כן, פעלו במקום אגודת נשים, בית ספר וישיבה.
הקהילה הצטרפה לזרם הקהילות האורתודוקסיות.
בתקופת "הטרור הלבן" נרצחו כמה מיהודי המקום.
ובשנת 1938, עם פרסום "החוקים היהודיים" שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, נפגעה פרנסת יהודי העיירה.
בשנת 1942 נשלחו צעירים לעבודות כפייה ורובם נספו.
ב-16 במאי 1944, לאחר כניסת הגרמנים להונגריה, הובלו 130 יהודים מהעיר לגטו שהוקם בטפולצה.
וב-20 ביוני, הועברו כולם לזאלאגרסג שם רוכזו עם יהודים נוספים מהסביבה.
ביולי שולחו כולם למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו למקום 15 ניצולים וחידשו את חיי הקהילה.
ובשנת 1949 הוקמה מצבה בעיר לזכר הניספים בשואה.
בלטונאקלי (בהונגרית: Balatonakali) הוא כפר נופש במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
אף על פי שמספר התושבים בעיר עומד על כמה מאות, בקיץ נופשים בעיר למעלה מעשרים אלף מבקרים, במחנות לנוער, בחוף אגם בלטון, בטיילת חוף, ובשלושה אתרי קמפינג בינלאומיים הקיימים בכפר.
בתקופת הכיבוש הטורקי היישוב נהרס ונותר לא מיושב במשך מאתיים שנה עד ששוקם והוקם מחדש בשנת 1807 על ידי הפיאריסטים.
בלטונצ'יצ'ו (בהונגרית: Balatoncsicsó) הוא כפר קטן על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בבלטונצ'יצ'ו חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
בלטונספזד (בהונגרית: Balatonszepezd) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבלטונספזד מספר התושבים נמצא בירידה.
בבלטונספזד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
בלטונסלש (בהונגרית: Balatonszőlős) הוא כפר קטן על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
חלקו המזרחי של הכפר עתיר בכרמים, והם הסיבה לאשכולות הגפנים המופיעות בסמל העיר.
בבלטונסלש חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
שנה מספר היהודים בכפר כלל האוכלוסייה1840718806444
בלטונאודווארי (בהונגרית: Balatonudvari) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בבלטונאודווארי מספר התושבים נמצא בירידה.
בבלטונאודווארי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
הלהקה "הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו" (ברבים) נוצרה בשנת 1932 לאחר מותו של סרגיי דיאגילב והתפרקות הבלט רוס.
מנהלה היה ואסילי דה באזיל (המוכר יותר כקולונל ו.
דה באזיל), ומנהלה האמנותי היה רנה בלום.
דרכיהם נפרדו ב-1936 והלהקה התפצלה.
החלק שנשאר בידי באזיל שינה פעמיים את שמו לפני שהיה לבלט רוס המקורי.
בלום ייסד את בלט דה מונטה קרלו, ששינה את שמו ל"בלט רוס דה מונטה קרלו" כשליאוניד מאסין התמנה למנהל האמנותי בשנת 1938. בשם זה פעלה הלהקה עד להתפרקותה כעבור כ-20 שנה.
בין הרקדנים ב"בלט רוס דה מונטה קרלו" היו רותאנה בוריס, פרדריק פרנקלין, אלכסנדרה דנילובה, מריה טולצ'יף, ניקולאס מגאלאנס תמרה טומאנובה, ג'ורג' זוריץ', אליסיה אלונזו, איבון ג'ויס קרייג, נינה נובאק, רייבן וילקינסון, מרדית בייליס, סיד צ'ריס ועוד.
כוריאוגרף הבית של הלהקה היה מאסין; היא הציגה גם כוריאוגרפיות של מיכאיל פוקין, ברוניסלבה ניז'ינסקה, פרדריק אשטון, ז'ורז' בלנשין, אגנס דה מיל, רות פייג' וולרי בטיס.
הבלט רוס דה מונטה קרלו סייר בעיקר בארצות הברית לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הלהקה הביאה בלט לערים ועיירות ברחבי הארץ, במקומות רבים שאנשיהם לא ראו בלט קלאסי מימיהם.
הרקדנים הראשיים של הלהקה הופיעו עם להקות אחרות וייסדו בתי ספר למחול ולהקות משלהם ברחבי ארצות הברית ואירופה.
הם הנחילו את מסורות הבלט הרוסי לדורות של אמריקאים ואירופאים.
בלט רוס דה מונטה קרלו החל את דרכו משום שלאוניד מאסין, כוריאוגרף הבלטים הרוסים של קולונל ואסילי דה באזיל, שאף להיות יותר מיד-ימינו של קולונל ואסילי דה באזיל ותו לא.
דה באזיל היה המנהל האמנותי של הבלטים הרוסיים שלו, ומאסין חמד משרה זו, על כן פרש ממשרתו כדי להקים להקה משלו.
בלום ודה באזיל הסתכסכו בשנת 1934, ושותפותם בבלטים הרוסיים התפרקה.
אחרי שעמלו נואשות לשמר את הבלט בחיים במונטה קרלו, השיגו ב-1937 בלום והכוריאוגרף הקודם של הבלטים הרוסיים, ליאוניד מאסין, מימון מ"עולם האמנות" של יוליוס פליישמן, ליצירת להקת בלט חדשה.
בראשית דרכה, נתקלה חברת בלום ומאסין בקשיים עם קולונל דה באזיל: הבלטים שמאסין יצר להם כוריאוגרפיה כשהיה בקשר עם קולונל דה באזיל היו רכוש חברתו.
מאסין תבע את דה באזיל בלונדון להשיב לידיו את זכויות הקניין הרוחני על יצירותיו הוא.
הוא הגיש תביעה גם על השם "בלט רוס דה מונטה קרלו".
"בלט רוס דה מונטה קרלו" החדש הופיע לראשונה בשנת 1938. הרקדנים הבריטיים פרדריק פרנקלין וג'ו סאבינו נמנו עם המצטרפים ללהקה החדשה.
עם הלהקה, יצרו פרנקלין ואלכסנדרה דנילובה אחת משותפויות הבלט האגדיות של המאה ה-20.
סול יורוק, שניהל את להקת בלט רוס המקורי של באזיל מאז 1934, הגיע לבסוף לנהל גם את הלהקה של בלום.
הוא קיווה לאחד את שתי להקות הבלט, אבל הדבר לא עלה בידו.
ה"בלט רוס דה מונטה קרלו" וה"בלט רוס רוס המקורי" הופיעו לעיתים קרובות בסמיכות זו לזו.
ב-1938, הופיעו שתי הלהקטות בלונדון במרחק רחובות ספורים זו מזו.
יורוק המשיך להציב את שתי הלהקות להופעות סמוכות.
אחרי לונדון, רשם יורוק את שתי הלהקות לעונת הופעות בניו יורק, למשך חמישה-עשר שבועות בסך הכל, שהסתכמו בעונת הבלט הארוכה ביותר בניו יורק.
נוסף לניהול, חלקו שתי הלהקות גם רקדנים.
המייסד השותף רנה בלום נאסר ב-12 בדצמבר 1941, בביתו בפריז, בין היהודים הראשונים שמשטרת פריז לקחה אחרי תבוסת צרפת ונפילתה בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה.
הוא הוחזק במחנה בון-לה-רולאנד, ואחר במחנה הגירוש דראנסי.
ב-23 בספטמבר 1942 נשלח לאושוויץ,
לאחר שבלום נלקח, מילא סרז' דנהאם, אחד השותפים המייסדים של "עולם האמנות" את מקומו כמנהל הלהקה.
מאסין עזב את הלהקה בשנת 1943.
בתקופתה בניו יורק, בשנים 1944–1948, היה משכן הקבע של הלהקה ב"ניו יורק סיטי סנטר".
לפני כן, התקדמו רבים מרקדניה לקריירות אחרות; כמה מהפ פתחו אולפנים משלהם ורבים לימדו בלט באולפנים גדולים, בייחוד בניו יורק ובערים גדולות אחרות.
בלט האופרה של פריז היא להקת בלט צרפתית, שהיא חלק בלתי נפרד מן האופרה הלאומית של פריז.
זו היא להקת הבלט הלאומית הוותיקה ביותר, והרבה להקות בלט אירופאיות ובינלאומיות יכולות להתחקות אחר מוצאן ממנה.
היא נחשבת גם כיום לאחת מארבע להקת הבלט הראשונות במעלה בעולם, לצד הבלט המלכותי בלונדון, בלט בולשוי במוסקבה ובלט מריאינסקי בסנקט פטרבורג.
אם מצרפים לרשימה את ניו יורק סיטי בלט, מקבלים את חמש הלהקות שבצמרת עולם הבלט העולמי.
מאז אוגוסט 2016, מנהלת את הלהקה אוֹרֶלי דוּפּוֹן, ה"Directrice de la Danse".
להקת הבלט מונה 154 רקדנים, בהם 17 Danseurs Étoiles, רקדנים כוכבים, הדרגה הגבוהה ביותר לרקדן או רקדנית בלט.
הרקדנים הראשיים רוקדים ב-180 מופעי מחול בשנה, בעיקר באופרה גרנייה.
בית הספר למחול של בלט האופרה של פריז נהנה מאותה יוקרה כמו הלהקה עצמה ונחשב לאחד מבתי הספר לבלט המעולים בעולם.
בוגרי בית הספר זכו בשיא של 20 פרסי בנואה למחול.
בית הספר חגג את יובל השלוש-מאות לקיומו בשנת 2013.
התחרות לקבלה לשני המוסדות אכזרית במיוחד.
קבלה לבלט האופרה של פריז כמעט מחייבת את הרקדן או הרקדנית להתקבל לבית הספר לבלט שליד האופרה של פריז, להצליח בבחינות התחרותיות השנתיות בחודש מאי, ולהשתתף לפחות בשני הקורסים האחרונים.
95 אחוזים מכלל הרקדנים המתקבלים לבלט האופרה של פריז הם צרפתים.
האופרה של פריז נשאה הרבה שמות רשמיים שונים במרוצת ההיסטוריה הארוכה שלה, אבל מאז 1994 היא נקראת "האופרה הלאומית של פריז" (Paris National Opera).
בלט האופרה של פריז צמח מראשית המוסדות, המסורות והפעילות בתחום המחול בחצרו של לואי הארבעה-עשר.
חשיבות מיוחדת נודעת לסדרת קומדיות הבלט שיצר מולייר עם הכוריאוגרף פייר בושאן והמלחין ז'אן באטיסט לולי, בין היתר.
הראשון באלה היה "Les Fâcheux" בשנת 1661 והחשוב בהם גם הוא באצילים בשנת 1670. רבות מקומדיות הבלט האלה בוצעו גם על ידי להקת מולייר בתיאטר דו פאלה-רויאל הציבורי ברחוב סן אונורה בפריז, שיהיה בהמשך למשכן הקבע הראשון של להקת האופרה ובלט האופרה.
ב-1661 גם ייסד לואי ה-14 את האקדמיה המלכותית למחול, בניסיון "לשפר את איכות הוראת המחול לאירועים בחצר המלכותית".
חברי האקדמיה, כמו גם המורים למחול שהוסמכו על ידה ותלמידיהם, השתתפו ביצירת הבלטים לחצר, ללהקתו של מולייר, ובהמשך, לאופרה.
ב-1680 התמנה בושאן למנהל האקדמיה המלכותית למחול.
אף על פי שהאקדמיה המלכותית למחול והאופרה עמדו בקשר הדוק, שני המוסדות נשארו נפרדים, והראשונה נעלמה עם נפילת המלוכה בשנת 1789.
ב-28 ביוני 1669 העניק לואי ה-14 כתב הרשאה למשורר פייר פרין, שנתן לו מונופול ליצירת אקדמיה נפרדת לביצוע אופרה בצרפתית.
ההפקה הראשונה של הלהקה שפרין הקים, "האקדמיה לאופרה" (Académie d'Opéra)
(שנודעה גם בשם "האקדמיה המלכותית לאופרה") הייתה האופרה "פומון", שהוצגה לראשונה ב-3 במרץ 1671 ב-Jeu de Paume de la Bouteille וכללה בלטים שאת הכוריאוגרפיה להם יצר אנטואן דה ברוסה.
בשנת 1672 רכש לולי את הזכויות של פרין ואף השיג כתב הרשאה חדש, שהגביל את השימוש בנגנים ורקדנים על ידי להקות צרפתיות אחרות.
הלהקה של לולי, שנקראה עכשיו "האקדמיה המלכותית למוזיקה", עם אנטואן דה ברוסה ולולי ככוריאוגרפים וקרלו ויגאראנמח כמעצב תפאורה, העלתה את האופרה הראשונה של לולי, Les fêtes de l'Amour et de Bacchus (פסטורלה) בנובמבר 1672 ב-Jeu de Paume de Béquet.
ההפקה הבאה של לולי, "|קדמוס וארמיון" (27 באפריל 1673), הטרגדיה הלירית הראשונה, עם לברית מאת פיליפ קינו, עלתה גם היא ב-Jeu de Paume de Béquet, עם כוריאוגרפיה של אנטואן דה ברוסה.
לולי וקינו המשיכו לעבוד בצוותא על שורה של הפקות מצליחות, ובמהלך עבודתם יצרו סוגה חדשה של אופרה צרפתית, שלקטעי הביניים של המחולות ניתן בה מקום חשוב בדרמה המוזיקלית.
את קטעי המחול ליצירות אלה יצרו בושאן, דה ברוסה וד'אוליבט.
לדברי ז'אן-בטיסט דובו, בושאן ודה ברוסה היו אחראים על ה"בלט אורדינר" ואילו ד'אוליבט התמחה ב"בלט פנטומימה".
בראשית הדברים, כל רקדני בלט האופרה של פריז היו גברים.
מדמואזל דה לה פונטן (1738-1665) הייתה לבלרינה המקצועית הראשונה כשרקדב בבכורת הבלט של לולי, "ניצחון האהבה" ב-21 בינואר 1681. פייר בושאן המשיך לעבוד עם לולי באופרה של פריז עד מותו של לולי ב-1687.
המאה ה-18 הביאה עמה את יצירתו של בית ספר נספח, שנקרא מעתה "בית הספר לבלט שליד האופרה של פריז" , שנפתח בשנת 1713. האופרות של ראמו ובהמשך של גלוק, העלו את הרף לרקדנים.
ז'אן-ז'ורז' נובר כיהן כמנהל בלט רב-השפעה בשנים 1776 עד 1781. הוא יצר את הבלט "Les petits riens" בשנת 1778 למוזיקה מאת מוצרט.
מקסימיליאן גארדל היה מנהל בלט מ-1781, ואחיו פייר גארדל החליף אותו לאחר מות מקסימיליאן ב-1787. פייר גארדל שרד את המהפכה ביצירת בלטים כגון "המרסייז" ו-"Offrande à la Liberté".
הוא נשאר בתפקידו כמנהל בלט עד 1820 והמשיך לעבוד עד 1829.
ב-1829 החליף ז'אן-לואי אומר את פייר גארדל כמנהל בלט, אך הוא נתקל בביקורת רבה על שימוש רב מדי בפנטומימה והימנעות משימוש בכוריאוגרפיה, המקדמת עלילה או אופי.
ב-1821 עקרה הלהקה למשכן חדש, הסאל לה פלטייה, שם נולד הבלט הרומנטי.
ב-1875 עברה הלהקה לארמון גרנייה, שם היא ממשיכה להופיע.
סרז' ליפר כמנהל להקת הבלט
בשנת 1929 הזמין ז'אק רושה את סרז' ליפר, רקדן בן 24, לקבל עליו את הנהלת בלט האופרה של פריז, שהידרדר בשלהי המאה ה-19.
כמנהל בלט מ-1930 עד 1944, ומ-1947 עד 1958, שם לו ליפר למטרה את שיקום הרמה הטכנית של בלט האופרה, בהשבת הלהקה למקום הכבוד שתפסה כאחת הלהקות הטובות ביותר בעולם.
ליפר העניק ללהקה חוזק ומטרה חדשים, להשיב לקדמותו את הבלט בצרפת, והחל ליצור את הראשון בבלטים רבים ללהקה שבניהולו.
במהלך שלושים שנותיו כמנהל בלט האופרה של פריז, הנהיג ליפר את הלהקה בימים הסוערים של מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של צרפת.
ליפר הביא את בלט האופרה של פריז לאמריקה והופיע מול אולמות מלאים בניו יורק סיטי סנטר.
הקהל היה נלהב וגילה התפעלות והערכה כלפי להקת הרקדנים.
בעולם הבלט, נחשב רודולף נורייב לגדול הרקדנים הקלאסיים מאז ומעולם ולאחד הכוריאוגרפים הבולטים ביותר.
בשנת 1983 התמנה רודולף נורייב למנהל בלט האופרה של פריז, שם המשיך, לצד פעילותו כמנהל, גם לרקוד ולקדם רקדנים צעירים.
הבלרינה הראשונה במעלה אותו זמן הייתה סילבי גיים, שרודולף נורייב מינה לרקדנית ראשית בשנת 1984, בהיותה בת 19. הם היו צמד רקדנים אגדי.
שנות ניהולו של נורייב ציינו תור זהב בבלט האופרה של פריז.
בריז'יט לפבר הייתה מנהלת הבלט משנת 1995 עד 2014, עם פטריס בארט כמנהל בלט מ-1990 עד 2011, הצליחה לקיים את הרמה הגבוהה שהציב נורייב.
לֶפֶבְר הזמינה כמה מחשובי הכוריאוגרפים, כגון ויליאם פורסיית, אנג'לין פרליוקאיי, סאבורו טשינאווארה וג'ון נימאייר.
המכשלה הראשונה התגלתה כש מילפייה דרש, שרקדני בלט האופרה של פריז יפרשו את "הבייאדרה", בלט קלאסי בכוריאוגרפיה שיצר רודולף נורייב ב-1992, כבלט מודרני.
להשגת מטרה זו, שכר רקדנים ראשיים אורחים להציג את "הבייאדרה".
סטפן ליסנר, מנהל האופרה של פריז, ששכר את בנז'מין מילפייה בינואר 2013 - ושבידו הייתה הסמכות העליונה בכל הנוגע להחלטות בנושאי תקציב, קבלת עובדים וקידום - אמר במסיבת עיתונאים בארמון גרנייה ביום חמישי, 4 בפברואר 2016, שאיננו מתחרט על בחירה זו.
"הוא פורש מוקדם מדי, אבל אחרים פורשים מאוחר מדי." עוד אמר ליסנר, "אני חושב ששני התפקידים, מנהל מחול וכוריאוגרף, שהביקוש לו עולה יותר ויותר, לא רק באופרה, העלו לא מעט בעיות."
אורלי דופון נכנסה לתפקידה כמנהלת להקת הבלט ב-1 באוגוסט 2016. היא הייתה "רקדנית כוכבת" מ-1994 עד 2016.
דופון הייתה ההשראה לסרטו של סדריק קלאפיש על הכוכבת, שנחשבה ל"גברת הראשונה" של בלט האופרה של פריז.
ההיררכיה בבלט האופרה של פריז מחמירה מאוד.
לרקדן או רקדנית, הכרחי למעשה להתקבל תחילה לבית הספר לבלט של האופרה.
כפי שניסחה זאת מתילד פרוסטי בריאיון בינואר 2014: "אינך יכולה להתקבל ללהקה אם לא עברת קודם את בית הספר".
התחרות על הקבלה לשני המוסדות אכזרית ביותר, וכמוה גם התחרות על הדרגות הגבוהות ביותר בלהקת הבלט.
יותר מ-90 אחוז מן המועמדים אינם עומדין בבחינת הכניסה לבית הספר לבלט, ו-20 אחוז מתלמידיו נאלצים לעזוב בסוף השנה אחרי שנכשלו בבחינות השנתיות התחרותיות ("les concours annuels") בחודש מאי.
רק בין 5 ל-20 אחוזים מבוגרי ובוגרות בית הספר לבלט מתקבלים לבלט האופרה של פריז, תחילה כרקדנים בניסיון (ה"stagiaires").
כדי להיעשות לחברה מן המניין בבלט האופרה של פריז כ"קדריל" (הדרגה החמישית והנמוכה ביותר בהיררכיה), עלייך לעבור את הבחינה השנתית התחרותית בנובמבר.
קיחדום לדרגה הבאה תלוי אך ורק בהצלחה בבחינות השנתיות הבאות ( ("les concours internes de promotion") לפני חבר שופטים.
כדי להשיג את הדרגה הגבוהה ביותר כ"כוכב/ת" (רק במינוי), נדרשים הרקדן או הרקדנית לבצע תפקידים ראשיים כ"רקדנים ראשיים" לאורך שנים רבות, לפני שיזכו למינוי הנכסף הודות למצוינות ולכישרון יוצאי-דופן.
המספר הרב מאוד של רקדנים ורקדניות צרפתים מן המעלה הראשונה בבלט האופרה של פריז מקשה על חייהם של אותם רקדנים ורקדניות, שאינם זוכים לקידום לדרגות העליונות בייעודם או למינוי בהמשך הקריירה למשרות, שלהן היו ראויים ביותר בהתאם לכישוריהם המקצועיים.
מתילד פרוסטי, סולנית בלהקה מ-2005 עד 2013, עזבה את בלט האופרה של פריז ביולי 2013 והצטרפה לבלט סן פרנסיסקו כרקדנית ראשית, משום שלא היה לה שום סיכוי להגיע במשך הזמן לתואר רקדנית כוכבת בלהקה זו.
בנובמבר 2014 התמנה בנז'מין מילפייה, צרפתי, לשעבר רקדן ראשי בניו יורק סיטי בלט, למנהל הלהקה והבטיח שינוי: "הם ביקשו שינוי והם יקבלו שינוי." כשמילפייה מינה בפעם הראשונה (והיחידה) "רקדנית כוכבת", הייתה זו לורה הקט שנבחרה.
לורה הקט ומתילד פרוסטי תוארו בעיתונות כ"דור האבוד" של רקדניות בסולם הדרגות, שהיו לסולניות (Sujet) אך מזלן לא שיחק להן במשך שנים בטיפוס אל השלב האחרון בסולם הקריירה.
בית הספר של בלט האופרה של פריז הוציא משורותיו כמה מן הרקדניות המפורסמות ביותר בכל הזמנים, כגון סילבי גיים ולורן הילר.
עם זאת, סילבי גיים, שהייתה רקדנית ראשית מאז 1984, עזבה את הלהקה ב-1989 בגיל 24 משום ששאפה ליתר חופש בחירה בזכות להופיע עם להקות אחרות, אפשרות שהנהלת בלט האופרה של פריז שללה.
בית הספר של בלט האופרה של פריז
בית הספר של בלט האופרה של פריז (École de danse de l'Opéra national de Paris) הוא מבתי הספר למחול החשובים ביותר בעולם.
יש בו שש כיתות לבנים ולבנות בנפרד, החל ב"sixième division" עד "première division".
בשנת 1987 עקר בית הספר של בלט האופרה מארמון גרנייה (שם מעלה האופרה של פריז את רוב הבלטים שלה) אל בניין חדש, במרחק כ-10 ק"מ מערבית למרכז פריז, בננטר.
את הבניין החדש תכנן כריסטיאן דה פורצמפארק.
מאז 1995, בית הספר לבלט מתנהל כפנימייה, ומאז 1995, כל התלמידים חייבים בלימודים כלליים להשגת תעודת בגרות צרפתית, ההסמכה הכללית לקבלה לאוניברסיטה בצרפת.
95 אחוז מרקדני בלט האופרה של פריז למדו בבית הספר לבלט של האופרה.
כוריאוגרפים הקשורים בבלט האופרה של פריז ויצירות שנוצרו ללהקת בלט זו:
ז'אן דוברבאל: הנערה הסוררת 1789.
לואי מילון: "נישואי גאמאש" (1801, בשיתוף גרדל)
ז'ורז' בלנשין: "סימפוניה בדו|ארמון הבדולח" (1847)
סאבורו טשיגאווארה: "Air" (2003), "החושך מסתיר סוסים שחורים" (2013)
בבלט האופרה של פריז קיימות חמש דרגות של רקדנים, ואלה הן, מגבוהה ביותר אל הנמוכה ביותר:
"רקדן כוכב/רקדנית כוכבת", "רקדן ראשי/רקדנית ראשית", "סולנית", "קורפה" ו"קדריל".
קידום לדרגה גבוהה יותר תלוי בהצלחה בבחינות התחרות השנתיות, מלבד ל"רקדנים כוכבים", שממנה מנהל האופרה, לפי המלצה ממנהל הבלט.
סֶה ווּן פארק (פארק סה-וון בצורה הקוריאנית)
המספר המקסימלי של "רקדנים כוכבים" פעילים בלהקה, שהוגבל תחילה לארבעה, עלה בהדרגה במשך הזמן וכיום הוא עומד על שמונה-עשר כוכבים וכוכבות.
התואר ניתן לכל החיים ונשמר גם לאחר פרישה, הקבועה לגיל 42 לכל המאוחר, כמו לכל שאר הרקדנים והרקדניות בבלט האופרה של פריז.
בלטונבוגלאר (בהונגרית: Balatonboglár) היא עיר בין בלאטונללה לבין פוניוד, על חופו הדרומי של אגם בלטון במחוז שומוג', בנפת פוניוד.
בעיר יש כ-6,000 תושבים, נמל קטן ותחנת הרכבת.
בנוסף לחוף חולי עם מגרשי כדורעף ומגרש מיני גולף ניתן לשכור במקום סירות פדלים לנופשים ולאורחים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו במקום אוניברסיטה פולנית וליציום ביישוב, ייחודי בכל אירופה.
באותה תקופה הגיעו למקום גם כמה שבויי מלחמה צרפתים שנמלטו ממחנות השבויים הגרמניים.
מאז שנת 2000 מתקיימת שותפות קהילתית עם בנינגהיים במדינת באדן-וירטמברג.
ביישוב נמצא המרכז הרשמי של אזור היין בלטונבוגלאר והיישוב נקרא לעיתים קרובות "עיר הענבים והיין".
מצפור קסנטוס, סמל העיר, ממוקם על ראש גבעה, מואר היטב בלילה.
נקרא על שמו של יאנוס קסנטוס.
בלטונבוגלאר ממוקמת על החוף הדרומי של אגם בלטון, סמוך לבלטונללה (Balatonlelle) ופוניוד (Fonyód).
היישובים הקרובים ביותר הן Ordacsehi .