tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תושבי הכפר המשיכו לעבד את האדמות כאריסים של אותם יישובים, וכן עבדו במפעל השימורים של נווה ים, ובניקיון בתים בעתלית.
במהלך השנים שלאחר מלחמת העצמאות עזבו הצעירים את הכפר.
ב-1981 נטשו אחרוני התושבים את המקום, עם פיצויים שקיבלו ממינהל מקרקעי ישראל.
לאחר עזיבתם נהרסו בתי הכפר, על מנת שתושביו לא יוכלו לחזור.
גם לאחר עזיבתם המשיכו אנשי הכפר לקבור בו את מתיהם, עד שהונחו על ידי רשויות המדינה להפסיק מנהג זה.
הגבעה עליה היה הכפר חולקה בין קק"ל, שאחראית על השטח המיוער, לבין רשות הטבע והגנים, שהפכה את שאר הגבעה לשמורת טבע.
חורבות הכפר מצויות כיום בצד המזרחי של כביש החוף, סמוך לבית העלמין של נווה ים.
ניתן לראות מכביש החוף את שרידי מבנה הקבר של השייח' המוסלמי בראק (או בוריק).
ההגעה למקום אפשרית דרך עתלית או דרך עין כרמל, במקום יש מספר מצבות שמתוחזקות על ידי יוצאי הכפר.
שייח' סעד היא אחת משבע שכונות המשנה של ג'בל מוכאבר בדרום מזרח ירושלים.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשכונה חיים 2,278 תושבים נכון ל-2017. על פי רשויות מדינת ישראל, בשכונה מתגוררים כ-1,500 נפשות, כמעט מחציתם נושאי תעודות זהות כחולות, תושבי קבע בישראל.
השכונה נבדלת משאר שכונות-המשנה של ירושלים בכך ששטחה לא סופח לעיר לאחר מלחמת ששת הימים.
בעת בניית גדר ההפרדה הושארה שייח' סעד בצד המזרחי של הגדר מחוץ לשטח הישראלי.
לשם הסדרת הכניסה של תושבי השכונה לירושלים נקבעו הסדרים, שהיו מושא למאבקים ציבוריים ומשפטיים.
בנוסף לבתי מגורים, יש בשכונה רק חנות מזון אחת, בית ספר יסודי וכן מרפאה בסיסית ביותר אליה מגיע רופא פעמיים בשבוע למשך שעתיים בכל פעם.
לשאר צורכיהם מתבססים תושבי השכונה על השירותים בשכונות האם ג'בל מוכאבר.
עם התפתחות שכונת ג'בל מוכבר במהלך השנים שלאחר הכללתה בירושלים המאוחדת התפתחה גם שייח' סעד, וכמחצית מתושביה הם תושבי קבע בישראל ונושאים תעודות זהות כחולות.
אף על פי ששייח' סעד לא סופחה לירושלים, נהגה עיריית ירושלים לגבות מתושביה ארנונה ובתמורה, לספק שירותי מים, חשמל, חינוך, בריאות ועבודה לתושבי השכונה, ללא קשר לשאלה אם הם בעלי תעודות זהות כחולות או כתומות.
בשנת 1993 במהלך האינתיפאדה, הוטל סגר כללי על שטחי ירושלים ולראשונה נאסר על תושבי שייח' סעד להיכנס לג'בל מוכאבר.
עתירה לבג"ץ שהגישו תושבי השכונה בעלי תעודות הזהות הכתומות והירוקות הביאה למתן היתרי כניסה קבועים בעבורם לירושלים.
באוגוסט 2003 הוצא על ידי משרד הביטחון צו תפיסה לצורך הקמת קטע של גדר ההפרדה שיפריד בין השכונה לבין שטחה של ירושלים.
כן פעלה המדינה לסלילת כביש שיחבר את שייח' סעד לסוואחרה המזרחית, בכוונה לכוון את החיבור בין שייח' סעד לג'בל מוכאבר דרך סוואחרה המזרחית.
באפריל 2004 הגישו תושבי השכונה ערעור על תוואי גדר ההפרדה ובעקבות זאת הופסקו העבודות ובמרץ 2006 קבלה הוועדה את הערעור והורתה למדינה שלא להפריד את שכונת שייח' סעד מירושלים.
על ההחלטה הגישה המדינה עתירה לבג"ץ.
כן הקימה המדינה גדר זמנית, עם שער זמני הפתוח 24 שעות ביממה, שחצצה בין שייח' סעד לבין ירושלים.
בעקבות פיגוע ירי כלפי חיילי משמר הגבול במחסום, בו נפצעו שני שוטרים ונהרג תושב השכונה, הוגברו אמצעי האבטחה במחסום.
במרץ 2010 ביטל בג"ץ את החלטת ועדת הערעור והתיר למדינה להקים את גדר ההפרדה בין שייח' סעד לירושלים, תוך דרישה לכך שיתקיים שער הפתוח 24 שעות ביממה בין שייח' סעד לג'בל מוכאבר.
נכון ל-2010 שייח' סעד מנותקת משאר העיר ומג'בל מוכבר במחסום, שלטענת התושבים סגור תמידית, בניגוד להחלטת בג"ץ בעניין.
נכון לנובמבר 2019 המחסום פתוח להולכי רגל מחזיקי היתרים בלבד, והעברת סחורה אסורה.
אבּו ג'עפר מוחמד אבּן אל-חסן אבּן-עלי א-טוסי, הידוע כשייח' טוסי (شیخ طوسی) והמכונה גם "שייח' א-טאיפה" (בערבית ובפרסית: أبو جعفر محمد بن الحسن الطوسي, ספטמבר או אוקטובר 995 בטוס, בחבל חוראסאן - 2 בדצמבר 1067 נג'ף) היה מלומד פרסי, מלקט חדית, משפטן ותאולוג, נציג האסלאם השיעי התריסרי.
היה תלמידו של שייח' מופיד.
השתקע ופעל בעיראק, בח'ליפות העבאסית.
שייח' טוסי נולד בחודש הרמדאן בשנת 995 (385 אחרי הג'רה) בעיר טוס שבחוראסאן, באיראן, שהייתה אז בשליטתו החלקית של מחמוד מע'זנה.
התחנך בעיקר בעיר הרב-תרבותית נישאפור.
למד לא רק את תורת השיעה אלא גם המשפט השאפעי ואת ההגות של אסכולת המועתזילית מבגדאד שמצאה חסידים רבים בחוראסאן.
אצל האמאם אבו חאזם אל-ניסבורי למד את "באיאן א-דין" של אבו מנצור אל-צראם.
בשנים 1017–1018 התיישב טוסי בבגדאד והיה לתלמידו של שייח' אל מופיד (שמת ב-1022), ואחר כך של שריף אל-מורתד'ה.
אחרי מותו של אל-מורתד'ה בשנת 1044, במושבו הקבוע שלו בחלק המערבי של העיר - אל-כּרך, הפך א-טוסי הסמכות התאולוגית החשובה ביותר בקרב השיעים התריסריים בבגדאד.
הגותו ובקיאותו הרשימו מאוד את הח'ליפה אל-קאדר ששבתאום עם המנהיג מהבית הבויהים מינה אותו למורה לתאולוגיה האסלאמית כלאם ונהג לבוא לשיעוריו.
בינתיים הסלג'וקים העוינים לשיעה הרחיבו את שליטתם במרחב האסלאמי על חשבון הבוויהים הסובלניים יותר.
כשאחד ממנהיגיהם, טוגריל בק, כבש את בגדאד בשנת 1056, אחד משריו, עבד אל-מליךּ, עשה טבח ברבים מהעולמא של בגדאד, שיעים וסונים כאחד.
חיפשו גם את שייח' טוסי כדי להורגו אבל לא מצאו אותו.
לעומת זאת העלו באש את ביתו וספרייתו.
רבים מכתביו, גם מן הספרים התאולוגים החשובים ביותר, אבדו בדליקה ובהרס שאר הספריות השיעיות בעיר.
א-טוסי הצליח להימלט לנג'ף אשרף, העיר בו נקבר עלי בן אבי טאלב.
הוא נשאר בה עד סוף חייו והקים בה מדרסה מפורסמת הקרויה "חווזה".
הוא הלך לעולמו בדצמבר 1067 בחודש מוחרם.
נקבר בבית שנהפך למסגד בהתאם לצוואתו.
את מעמדו ירש בנו, אל-חסן, שנודע בשם אל-מופיד א-ת'אני ונחשב גם הוא למלומד בולט בדורו.
שייח' טוסי כתב שניים מתוך ארבעת הספרים הקאנוניים של מסורת השיעים התריסריים ("אל-כותוב אל-ארבעה"): תהד'יב אל-אחכאם ואל-אסתיבסאר פימא אחתוליפה פיהי מן אל-אחבאר
א-תִבְּיאן פי תפסיר אל-קוראן (التبیان الجامع لعلوم القرآن یا التبیان فی تفسیرالقرآن) - פירוש רציונליסטי ראשון במסורת האמאמית התריסרית
תהד'יב אל-אחכאם ( (تهذيب الأحكام) (ליבון ההחלטות - באור הפירושים ל"אל-מוקנִעה" של שייח' מופיד), נודע גם כ"א-סחיח"
אל-אסתיבסאר פימא אח'תוליפה פיהי מן אל-אח'באר (اَلاِْسْتِبْصار فیما اختلف من الأخبار)
א-נִהאיַה (النهایة فی مجرد الفقه و الفتوی) - הפך לספר לימוד חשוב למשפט אסלאמי שיעי
אל-מבסוט (المبسوط فی الفقه) - ספר מקיף ל"פיקה"
אל-חִ'לאף (الخلاف) - כולל גם דעות של מלומדים סונים רבים
כִּתאב אל-עֵ'יְבֵּה (کتاب الغیبَة) על העלמות האימאם השנים עשר
כתבים על אנשי החדית' ("ריג'אל")
אל-עֻדה פי אוצול א-דין (العُدّة في أصول الدين)
להבדיל מהמלומדים המוסלמים הסונים הרואים בנוצרים וביהודים "ד'ימי" (אהל א-ד'ימה - אזרחים בדרגה ב' בחסות האסלאם) ובאותו זמן "עם הספר" (אהל אל-כיתאב), חכמי הדת השיעים, ובראשם אל מופיד, ותלמידו שייח' טוסי, מכריזים עליהם גם כ"כופרים באמונה" (כאפיר - כופאר).
בעוד אל מופיד מגדיר גם את חסידי זורואסטר (זרדושט) כעם הספר, טוסי מבהיר כי הם אינם כאלה, אף על פי שיש להם "ספר קדוש" משלהם, אולם הם ד'ימי כופרים באמונה באותה מידה כמו הנוצרים והיהודים.
כפי שכתב טוסי בספר "א-נהאיה", בני שלוש דתות אלה חייבים לשלם לרשויות מוסלמיות את מס הג'יזיה ובתמורה הם מוגנים מפני הוצאה להורג, עבדות, ונישול מנכסיהם.
מי מביניהם שאינו משלם ג'יזיה, או ממיר דתו לדת אחרת מאשר האסלאם, יכולים להיהרג, להפוך לעבדים או לאבד את כל רכושם.
אל-מופיד, א-טוסי ומלומדים שיעים אחרים מטילים איסורים לא רק בנוגע למגעים עם בני דתות אחרות אלא גם ביחס למוסלמים סונים הקרויים בפיהם "נסיבים".
אסור להתחתן עם סונים או לאכול מאכלים שהוכנו על ידם..
אסור להתחתן עם נשים נוצריות או יהודיות, אלא במתכונת "נישואים זמניים" (מותעה) עם "ידועות בציבור".
ב-2006 הוקמה בנג'ף בעיראק מכללת-אוניברסיטה על שם שייח' טוסי
שייח'ה אל-בחר היא מנכ"לית הבנק הלאומי של כווית.
היא גם מכהנת במועצת המנהלים של הבנק הלאומי של קטר.
אל-בחר היא גם דירקטורית בחברת התקשורת הסלולרית KSC.
אל-בחר דורגה במקום ה-85 ברשימת הנשים הכי חזקות בעולם על ידי מגזין פורבס ב-2012. בנוסף דורגה כאישה הערביה ה-8 הכי חזקה על ידי מגזין ארביין ביזנס.
אל-בחר למדה בבית הספר לעסקים של הרווארד, באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת דיוק.
שייח'ות כווית , הייתה שייח'ות שנוסדה בשנת 1613, ואשר התקיימה כחלק מהאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1899 עברה השייח'ות לחסות בריטית ובשנת 1961 היא זכתה לעצמאות והפכה למדינת כווית.
כיבוש העיר קונסטנטינופול בידי הטורקים בשנת 1453, פגע בנתיבי המסחר המסורתיים להודו שעברו באזור זה ואילץ את המעצמות האירופאיות לחפש נתיבי מסחר חדשים.
בסופה של המאה ה-16 חזקו הפורטוגזים את אחיזתם במקום ובנו יישוב מוגן בכווית.
בתחילה שלטו במקום אנשי בני ח'אלד, וממלכתם השתרעה על כל השטח מדרום עיראק ועד מזרחה של ערב הסעודית.
בתחילת המאה ה-18 התקיים בכווית מאבק בין אנשי בני ח'אלד (بني خالد) לבין אנשי אוטוב שהיוו למעשה קבוצה של שלושה שבטים ערביים שמקורם באזור נג'ד, שהתאחדו לקבוצה אחת שנקראה שבט אוטוב.
בעזרת של קשרי נישואין בין השבטים השונים במקום הצליחו אנשי שבט אוטוב לתפוס את השלטון על כווית ולהדיח את בני חליד מכס השלטון.
משלושת השבטים שהיגרו לכווית נשארו במקום רק בני שבט א-סבאח שעליו נמנים שליטי כווית עד היום.
כניסתם של סוחרים אלו הועילה מאוד לכלכלת כווית שהתרחבה הרבה מעבר לדיג ולשליית פנינים שהיו העיסוקים העיקריים במדינה.
חסות זו של חברת הודו המזרחית הבטיחה את שלומם וביטחונם של נתיבי המסחר שבין כווית להודו ולחוף המזרחי של אפריקה, וכך שגשגו חברות הספנות והסוחרים הכוויתיים.
כווית הייתה מרכז של בניית סירות ומפרשיות באזור המפרץ הפרסי והאניות הכוויתיות היו מפורסמות בטיבן בכל רחבי האוקיינוס ההודי.
כמו כן כווית הייתה אחד מהמקורות החשובים בעולם לאספקת פנינים לתכשיטים ולעיטור חפצי חן, של החברה הגבוהה באירופה.
בתקופת שלטונו של השייח מובראק בן סבאח א-סבאח הגדול (الشيخ مبارك بن صباح الصباح) (1837–1915) כונתה כווית - מרסיי של המפרץ הפרסי, כלכלתה משכה אליה רבים ואוכלוסייתה הייתה מורכבת מתושבים ערבים, פרסים, אפריקנים, יהודים וארמנים.
סובלנותה של המדינה לדתות שונות אפשרה מגורים בכפיפה אחת של מגוון כה רב של עמים ודתות, והדוגמה הטובה ביותר היא קיומו של מיסיון אמריקאי, והיחסים השלווים שהיו קיימים בין הנוצרים האמריקאים שבאו מקרוב לבין האוכלוסייה הוותיקה בכווית.
עילית זו הייתה מורכבת ממשפחות סוניות עירוניות ותיקות שרובם טענו לקשרי מוצא עם שלושים המשפחות הראשונות של שבט אוטוב מייסדי היישוב.
הונם של המשפחות העשירות המפורסמות אל-גאנון ואל-חמאד נאמד בשנת 1940 במיליונים אחדים.
משפחות הסוחרים הציבו את בניהם בראש משרדי משנה בערי הנמל העיקריות לאורך נתיבי הסחר הגדולים, ואלו היו מקושרים כולם למשרד הראשי בכווית.
גורם נוסף שהשפיע לרעה על מצבה של כווית היה הסכסוך המתמשך שבין כווית לערב הסעודית.
כמו כן השינויים החברתיים הגדולים שאירעו באירופה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שמעמד האריסטוקרטיה אבד את כוחו ואת כוח קנייתו.
סוחרי כווית שהיו למעשה מתווכים בין הסוחרים ממקומות אלו אבדו חלק גדול מעסקיהם.
אחת התוצאות ממצב זה הייתה שחלק מסוחרי כווית עבר להברחה של זהב באניות הסוחר שלהם להודו.
רצונו של שליט סולטנות נג'ד אבן סעוד, להחליש את מעמדה של כווית על יד פגיעה במעבר סחורות בין נאג'ד לכווית השפיע גם הוא לרעה על מצבה של כווית.
סכסוך זה בין שתי המדינות שנחשב לאחת מתוצאות מלחמת העולם הראשונה באזור המפרץ הפרסי, הלך והסלים והפך למלחמה של ממש מלחמת כוויית-נג'ד.
בעקבות המלחמה, האימפריה העות'מאנית הובסה על ידי בריטניה ובכך גם באה אל קיצה האמנה האנגלו-עות'מאנית שהסדירה את המצב באזור בזמן שלטונה של האימפריה העות'מאנית.
עוד בשנת 1912 החל אבן סעוד לארגן פנדמנטאליסטיים ווהאבים למיליציה שנקראה אל-אח'ואן.
בין השנים 1919 עד 1920 פלשו כוחות האח'ואן, אם בפקודתו או רק בעידודו של אבן סעוד, לחלקה הדרומי של כווית.
בתקופה זו גם נבנתה כאמור החומה מסביב לכווית..
הסכסוך בין שתי המדינות נפתר ב-19 באפריל 1923 כאשר הנציב העליון הבריטי סר פרסי קוקס, שישב בבגדאד, כפה על שני הצדדים הסכם שנקרא הסכם עוקיר.
על פי הסכם זה נקבע אזור נייטרלי בין עיראק וערב הסעודית וכן אזור נייטרלי בין כווית לערב הסעודית, וכך איבדה כווית יותר ממחצית משטחה לטובת סולטנות חג'ד, ושורטטה מפת גבולות בין המדינות עיראק, כווית וערב הסעודית.
הגבול של כווית חפף פחות או יותר את הגבול שהיה קיים באמנה האנגלו-עות'מאנית וכווית שהייתה בזמן אמנה זו מדינה סוזרנית תחת השלטון העות'מאני הפכה למדינה עצמאית.
שאלת האזור הנייטרלי בגבול עם ערב הסעודית ששטחו היה כ-5770 קמ"ר, הפך להיות בעיה בוערת יותר בשנת 1938 עם גילוי הנפט באזור.
בשנת 1960 החליטו שתי הממשלות לחלק את השטח הזה ביניהן ובשנת 1967 הן חתמו על הסכם לתיחום השטח, שנתקבל כחוק החל משנת 1970. בהתאם לכך מכאן ואילך השטח חולק שווה בשווה בין שתי המדינות.
כל המאורעות הללו גרמו להרעה במצבה של כווית, ועד לשנת 1937 שבה נתגלה במדינה הנפט, רוב תושביה היו עניים.
בורגנות של כווית הייתה מורכבת משכבה דקה מאוד של סוחרים, ובעלי קרקעות שהחזיקו בכל ההון וההשפעה, ושאפו לבלום את כוחה של המשפחה השלטת שושלת סבאח.
הכוח העיקרי מאחורי קבוצה זו היה גוף של שמונה משפחות סוניות משבט אוטוב שהגיעו מנג'ד וקראו לעצמם בשם "המקוריים" (aseel).
שושלת סבאח ששלטה המדינה הייתה מנועה מלפעול נגד שכבה זאת, מכיוון שהם החזיקו בכוח הכלכלי ומסיהם היו מקור הכנסה עיקרי לאוצר המדינה
בראשית המאה ה-18 מספר משפחות משבט אוטוב שחיו במרכז חצי האי ערב היגרו לכווית, ובשנת 1756 הם הקימו ישוב אוטונומי, ובחרו להם למנהיג את שייח' סבאח ממשפחת א-סבאח.
אחריו הנהיגו את הקהילה, בנו עבד אללה ונכדו ג'ביר.
כל היורשים היו מצאצאי משפחת א-סבאח ונבחרו על ידי מועצת המשפחה, תוך התייעצות עם נציגי משפחות העילית של שבט אוטוב.
אחד מתפקידיו העיקריים של השייח' היה לייצג את קהילתו במדיניות החוץ ובמשא ומתן עם גופים חיצוניים כמו: האימפריה העות'מאנית והשבטים השכנים למדינה.
כתוצאה מסכסוך זה עזבו בני המשפחה את כווית ועברו להתיישב בקטר ובבחריין למרות אירוע זה לא נוצר נתק ובמשך כל הזמן התקיימו ביניהן יחסים טובים.
בני משפחת אל-סבאח היו אחראיים על עסקי המסחר של המדינה ועל עסקי דליית הפנינים.
בזמן שלטונו של עבד אללה אל סבאח השני חל שינוי במדיניות זו והחלה התקרבות גדולה של השלטון בכווית לאימפריה העות'מאנית, עם עלייתו לשלטון של מובראק הגדול, (1896 – 1915), כווית שינתה כיוון ותמכה במאבקה של בריטניה כנגד האימפריה העות'מאנית.
מובראק א-סבאח עלה לשלטון לאחר שחיסל את שני אחיו שתמכו באימפריה העות'מאנית ועל כך קיבל גיבוי לשלטונו מצד הבריטים.
לאחר מותו של מובראק עבר השלטון לשני בניו ג'ביר אל סבאח (1916-17) וסלים אל סבאח (1917-21).
לאחר מותו של סלים נשלטה כווית במשך שלושה עשורים בידי אחיו אחמד אל-ג'ביר אל-סבאח.
בתקופת שלטונו ניסו משפחות העילית של כווית לצמצם את כוחה השלטוני של משפחת אל-סבאח, תוך שהן מנצלות את המיתון הכבד בכווית שנוצר הן בעקבות השפל הכלכלי בעולם והן בשל הירידה הדרסטית בהכנסות עסקי הפנינים.
מועצה זו התקיימה כששה חודשים שלאחריהם היא פוזרה בפקודת שליט כווית.
השליט הבא היה בן דודו של השליט הקודם, עבד אללה (1950-65) נצר מהענף המשפחתי של סלים א-סבאח.
שתי החלטות פוליטיות חשובות קרו בתקופת שלטונו של עבד אללה.
ב-19 ביוני 1961 נחתם הסכם חדש עם בריטניה המכיר בעצמאותה של כווית, ובשנת 1963 נערכו בחירות ראשונות לפרלמנט הכוויתי.
בשנת 1980 פרצה באזור מלחמת אירן-עיראק שהעלתה את רמת האלימות הפוליטית גם במדינה זאת.
ב-2 באוגוסט 1990 פלשו כוחות צבא עיראק בפיקודו של סדאם חוסיין לכווית וכבשוה.
למרות שכיבוש זה התקיים זמן קצר ועצמאותה של כווית הושבה לה בפברואר 1991 לאחר מלחמת המפרץ, גברה הביקורת הציבורית על השליט ומשפחתו ששהו במשך כל זמן הכיבוש מחוץ למדינה.
שייח'ה יוסוף חסן אל-ג'ופאירי היא פוליטיקאית קטרית אשר התפרסמה בשנת 2003 כאשר נבחרה כנציגה במועצה העירונית המרכזית של קטר .
אל-ג'ופאירי היא האישה הראשונה אי פעם שנצחה בבחירות פוליטיות כלשהן באחת ממדינות המפרץ, והיא עשתה זאת כנציגה של מחוז הבוחרים של שדה-התעופה, מחוז הבחירה הגדול ביותר בקטר.
אל-ג'ופאירי ניצחה בשנית בבחירות ב-2007. ב-2011, אל-ג'ופאירי ניצחה בפעם השלישית, הפעם זכייתה הייתה בהפרש הקולות הגדול ביותר מכל שאר מחוזות הבחירה בקטר.
בנוסף לכך גם בשנת 2015, בבחירות האחרונות, אל-ג'ופאירי שמרה על מקומה במועצה.
חברי המועצה העירונית בקטר עוסקים בעיקר בענייני תשתיות פנימיים, וכתוצאה מכך עיקר ההישגים של אל ג'ופאירי הוא בנושאים פנימיים כמו רישות של עמודי תאורה, וניהול פרויקטים עירוניים.
בנוסף לכך אל-ג'ופאירי עוסקת גם בנושאים הקשורים לעבודה מול ארגוני עובדים של נשים.
עבודתה של אל ג'ופאירי סוקרה בתקשורת המערבית לאחר ניצחונה בבחירות ב-2011. לאחר סיקור זה השתמשה קטר פעמים רבות בשמה של אל-ג'ופאירי בתור דוגמה ליחסה המודרני לנשים.
אבו עבד אללה מוחמד אבן מוחמד אבן אל-נועמאן אל-עכּבארי אלבע'דאדי, המכונה אל-שייח' אל-מופיד , אבן אל-מועלים (נולד ב-948 בקירוב–נפטר ב-1022 לספירה), היה תאולוג מוסלמי שיעי בולט, שהשתייך לאסכולת התריסריים.
אביו היה מורה (מועלים), ומכאן השם אבן אל-מועלים.
התואר "אל-מופיד" ניתן לו או על ידי מוחמד אל-מהדי, האימאם השיעי השנים עשר, או על ידי אל-רומאני, סוני מלומד, אחרי שיחה איתו.
כמנהיג הקהילה השיעית, הוא היה תאולוג ומשפטן שיעי.
אל-מופיד למד אצל אבן באבוויה (השייח' צאדוק) וכמו כן אצל אבן קולאוויה, אל-חארת' אל-מוחאסבי ואבו אל-חסן א-רומאני.
א-שריף אל-מורתאצ'א ושייח' טוסי היו בין תלמידיו.
רק 10 מתוך 200 עבודות שלו שרדו, ביניהן ניתן למנות את אל-אמאלי (ערבית: الأمالي ההכתבות), אל-אירשאד (ערבית: ספר ההדרכה), אל-מוקניעה (ערבית: المقنعة, השכנוע) ותצחיח אל-אעתיקאדאת (ערבית: تَصحیحُ الاِعتقاداتِ, תיקון האמונה).
אל-מופיד נולד בעוכברא, עיירה קטנה מצפון לבגדאד, ב-11 בדו' אל-קעדה שנת 336 להיג'רה.
לדברי שייח' טוסי, עם זאת, הוא נולד ב-338 לאחר ההיג'רה, ובהמשך עבר עם אביו לבגדאד, שם שלטו השיעים הבויהים.
הוא למד עם אבן באבאוויה.
שריף אל-מורתאצ'א והשייח' טוסי היו בין תלמידיו.
הקריירה שלו הקבילה בד בבד עם זו של התאולוג המועתזילי ומנהיג אסכולת הבאהאשמייה, עבד אל-ג'באר, ולעיתים קרובות אל-מופיד הותקף, וספרייתו האישית ובית הספר בו הוא לימד נהרסו.
הוא נקרא גם אבן מועלים, שמשמעותו "בנו של המורה"; אביו היה מורה.
בין מוריו היו התאולוגים השיעים אבו עלי אבן ג'ונייד אל-אסכּאפי, אבו עבד אללה אל-מרזובּאני, אבו עבד אללה אל-בצרי, אבו אל-חסן, עלי אבן עיסא א-רומאני.
בהיותו ידוע באופן עממי כמנהיג השיעים, אל-מופיד נחשב המלומד המפורסם ביותר של התקופה הבויהית וכמשפטן נודע, בעיקר בשל תרומתו בתחום הכלאם.
על פי אבן א-נדים, אשר הכיר את אל-מופיד באופן אישי, הוא היה ראש המותכאלימון בתחום הכלאם, ואל-תווחידי, שאף הוא הכיר באופן אישי את אל-מופיד, תיאר אותו כ "רהוט ומיומן בדיאלקטיקה (ג'דל, جدل)".
מיומנותו בפולמוס הייתה כזאת שנאמר עליו שהוא היה מסוגל לשכנע את מתנגדיו "שבול עץ היה למעשה זהב".
הוא למד חדית' מפיו של שייח' א-סאדוק.
נאמר כי קיבל את הכינוי "אל-מופיד" כתוצאה ממחלוקת על ערכם היחסי של שני אירועים, חדית' ע'דיר ח'ם וסיפור המערה.
אל-מופיד השתתף בהרצאה שניתנה על ידי עיסא א-רומאני.
במסגרת ההרצאה, בתשובה לשאלה שהעלה א-רומאני, א-רומאני טען כי אירוע ע'דיר ח'ם היה מבוסס רק על ריוואיה (מסורת שמועברת בעל פה), בעוד סיפור המערה היה מבוסס על דיראיה (ידע).
לאחר ההרצאה, אל-מופיד ביקר את א-רומאני ושאל אותו על טאלחה וזובייר, אשר התמרדו נגד עלי, "האימאם הלגיטימי".
א-רומאני השיב לו כי הם היו חוזרים בתשובה, ואל-מופיד טען כי סיפור החרטה שלהם היה בסך הכל בהתבסס על ריוואיה (מסורת שהועברה בעל פה).
א-רומאני החליט לשלוח את אל-מופיד לאל-בצרי, עם פתק בו הוא נותן לו את הכינוי "אל-מופיד" ("המדריך").
עם זאת, לדברי אבן שהר-אשובּ, בספרו מעאלים אל-עולמא, הכינוי ניתן לו על ידי מוחמד אל-מהדי, האימאם השיעי השנים עשר.
כתלמידו של עבד אללה אל-בצרי, התאולוג המותעזילי והמשפטן החנאפי, אל-מופיד אימץ דעות תאולוגיות רבות.
מאקדרמוט מאמין שהתאולוגיה של אל-מופיד קרובה יותר לאסכולה הבגדאדית המותעזילית השינה מאשר לשיטתו הבסרית המאוחרת של עבד אל-ג'באר.
המתודולוגיה שלו קרובה יותר לזו של האסכולה הבגדאדית, ונראה שהוא הולך בדעותיו אחר האסכולה הבגדאדית והמותעזילים לגבי שאלות כגון אחדותו של האלוהים ולגבי צדק.
עם זאת, אל-מופיד שונה מהמותעזיליזם בנוגע להשקפתו ותפיסתו את האימאמאה (שלטון האימאמים) ואת המיקום של חטא חמור בחיי האדם.
אל-מופיד ניסה להגן על תפקידו של ההגיון הוא תיאר זאת במסגרת המושג אל-נזאר וגם נלחם והתווכח על האמת, תוך שהוא שם בצד כשלים לוגיים, תוך שהוא נעזר בטענות והוכחות.
כמו כן, אל-מופיד האמין כי המשימה של תאולוג היא ללכת לפי סיבה וטענה.
השקפותיו אומצו על ידי התלמידים שלו, עבד אל ג'באר ושריף אל-מורטאזה.
אל-מופיד הגדיר את אחדות האלוהים בדרך הזו: לדברי אל-מופיד, כל המאמינים באחדותו של האלוהים, למעט "כמה אקסצנטריים אנתרופומורפיים", מסכימים עם דבר זה.
כמו חכמי המועתזילה, אל-מופיד דחה "את הריאליזם הפשוט של הא'שעריטים לגבי תיאורית הייחוסים".
עם זאת, אל-מופיד ועבד אל-ג'באר נותנים הסברים שונים של מה הוא מאפיין, והאם הוא אובייקט ממשי או קיים רק במוחו של התופס.
לדברי אל-מופיד, יש הכרח מוחלט בנביאים, שכן כדי לדעת את אלוהים ואת עקרונות המוסר אדם צריך התגלות, הוא ציין כי "כל שליח (רסול) הוא נביא אבל לא כל נביא (נבי) הוא שליח".
אף על פי שהוא דאג להבחין בין שליח ונביא כפי שהקוראן עושה, הוא לא מאמין שיש הבדל בפונקציות שלהם, דבר שאפשר לו לשים את האימאמים ברמה של הנביאים והשליחים למעט שימוש במונחים של השמות שלהם.
אל-מופיד הגדיר את האימאמיה כאלה המאמינים בצורך בשלטון האימאמים, בעיסמא (הגנה), ובנאס האישי, כלומר, ייעוד אישי.
הוא נוטה להחזיק באמונה שהאימאמים עדיפים על כל הנביאים והשליחים, עם היוצא מן הכלל של מוחמד.
לדברי אל-מופיד, אימאמים יכולים "לקחת את מקומם של הנביאים באכיפת פסקי דין, פיקוח על אכיפתם של חוקי העונשין, שמירה על החוק, חינוך האנושות", פירוש כזה שהופך אימאם לא רק "לראש קהילה מנהלית, שיפוטית וצבאית", אלא גם "סמכות הוראה עבור האנושות".
גישה זו לגבי האימאם השיעי מהווה את הבסיס לעקרונות נוספים בשיטת ההוראה של אל-מופיד כגון חסינות האימאם מפני חטאים וטעויות, את הצורך באימאם בכל הזמנים ואפילו הדרך שבה האימאם צריך להיות מיועד ולהיבחר.
הביקורת שלו על שייח' אל-סאדוק
מספר פעמים אל-מופיד היה ביקורתי כלפי מורהו, אל-שייח' אל-סאדוק, כאשר תסחיח' אל עיתיקאדת (ערבית: تَصحیحُ الاِعتقاداتِ, ,תיקון האמונה) היה תיקון של רסאלת אל-אעתיקאד (رسالت الاِعتقاد, מדריך מעשי לאמונה) לאל-סאדוק.
כשהוא לא מגביל את עצמו לנושאים תאולוגיים, אל-מופיד דחה את פנייתו של אל-סאדוק לכיוון אח'בר אל אחאד (מקור מסורת אחד), במיוחד כאשר הצהרה חוקית אמורה להינתן.
עם זאת, הוא אינו מתנגד לדעותיו של אל-סאדוק בנוגע להיקפו של הקוראן; הוא רק העביר ביקורת על השקפתו בנוגע לטבעו של הקוראן.
בניגוד לאל-סאדוק, אל-מופיד קיבל על עצמו תאולוגיה דתית-ספקולטיבית".
בעוד אל-סאדוק התיר מחלוקות "רק בצורת ציטוט וסבר את מילותיו של אלוהים, הנביא, האימאמים", כשהוא מתבסס על העברת המסורת מבית ג ' עפר אל-צאדק, האימאם השישי של השיעים, אל-מופיד האמין כי היו שני סוגים של פולמוס כלומר, "אמת" ו "שווא".
השייח' אל-מופיד כתב 200 יצירות, אשר רק מעט יותר מעשרה שרדו.
אל-אמאלי (ערבית: الأمالي ההכתבות) הידוע גם בשם "אל-מג'אליס", מסורות שנרשמו על ידי תלמידיו של אל-מופיד, במהלך השיעורים, כאשר אל-מופיד מעביר את שרשרת מסירת ההוראה, שמשתלשלת עד לימיו שלו.
תסחיח' אל עיטיקאדאת (ערבית: تَصحیحُ الاِعتقاداتِ, ,תיקון האמונה) תיקון לריסאלאת אל עיתיקאד של אל-סאדוק (رسالت الاِعتقاد).
َאווייל אל מקאלאת (اوائل المقالات, מסות מוקדמות), שכלול של התאולוגיה של אל-מופיד, ו "קטלוג מעשי של עמדות האימאמים לגבי שאלות שנויות במחלוקת"
כתאב אל-אירשאד, כתאב אל ארשאד (''الإرشاد في مَعرفَة حُجَج الله عَلَى العِباد, ספר ההדרכה), על חייהם של האימאמים השיעים
אל-פוסול אל עשארה פי אל-ע'אייבה (الفصول العشارة فِي لالغیبه, עשר העונות שבנסתר)
חוכמת הנשים (أحـكـام الـنـسـاء،), על ההתחייבויות לגבי נשים.
ריסאלה מספר חמש, על הנסתר
אל-מוק'ניה (החוק המספק), פרשנות לספר זה מפי השייח' טוסי (تهذیب الاحکام فی شرح المقنعه, תדח'יב אל אחכאם פי שרח' אלמוק'ניה) הוא בין ארבעת הספרים החשובים לשיעים.
אל-מופיד קיבל ממוחמד אל-מהדי שני תאוקים (מכתבים חתומים), במהלך היעלמותו העיקרית.
אל-מופיד נפטר ביום השלישי של הרמדאן, שנת 413 להיג'רה.
לדברי הסופר השיעי, שייח' טוסי, "יום מותו משך את הקהל הגדול ביותר, שנראה בהלוויה כלשהי והן חברים והן אויבים, בכו באופן בלתי נשלט".
הוא נשאר קבור בביתו שלו למשך שנתיים ולאחר מכן גופתו הועברה למסגד אל-קאד'ימיה ונקברה לצד מורו אבן קולוויה אל-קומי.
קברו נמצא למרגלות שני קבריהם של האימאמים השיעים מוסא אל-כאת'ם ונכדו מוחמד אל-ג'אווד .
היום התשיעי של חודש אזאר שבלוח השנה האיראני, מהווה את יום ההנצחה לשייח' אל-מופיד.
הוכח שציור של השייח' אל-מופיד הוא למעשה ציור לא אמיתי.
שייח' אל-אסלאם הוא תואר כבוד אשר ניתן בדרך כלל לגדולי חכמי הדת באסלאם.
התואר הזה הופיע לראשונה בח'וראסאן, בשלהי המאה הרביעית להג'רה.
בחלק מארצות האסלאם, היה זה תואר כבוד לא רשמי אשר היה ניתן לפוסקי הלכה, בעוד שבמקומות אחרים התואר היה ניתן באופן רשמי על ידי המדינה לחשובים ביותר שבחכמי הדת.
באימפריה העות'מאנית, זה שקיבל את התואר היה בדרך כלל השופט הראשי של כל אחת מהערים מוסלמיות הגדולות, ובמיוחד המופתי הגדול של קונסטנטינופול.
הוא בדרך כלל היה ממונה באופן ישיר על ידי הסולטאן
מנקודת מבטם של נציגים מערביים בחצר המלכותי של האימפריה העות'מאנית, השייח' אל-אסלאם היה דמות אפורה ומסתורית במערכת הפוליטית של האימפריה, אך בה בעת היה בעל כוח רב, שכן היקף פעילותו הוא בתחום הדת, תחום שבו לא לכולם היה הרבה ידע.
במובן מסוים, כוחו של השייח' אל-אסלאם היה גדול אף יותר מכוחו של הסולטאן, מפני שהוא יכול היה להכריז שצו כזה או אחר של הסולטאן אינו רלוונטי לשריעה.
יחד עם זאת, הסולטאן היה יכול להחליף את השייח' אל-אסלאם באחד אחר, ואף לבטל את התפקיד או להגביל את תחום שיפוטו.
בין האנשים שזכו לשאת את התואר הזה, ניתן למצוא את השמות שלהלן:
שייח אנטה דיופ היה איש ציבור והוגה דעות סנגלי, היסטוריון, אנתרופולוג וסוציולוג, בלשן ופיזיקאי, סופר בשפה הוולופית, אידאולוג של האפרוצנטריזם.
פעל לקידום פרויקט של מדינה פדרלית באפריקה השחורה.
מקצועו הבסיסי היה כימיה גרעינית.
אוניברסיטת דקר קיבלה במרץ 1987 את שמו.
ספריו נכתבו בצרפתית, וחלקם תורגמו לאנגלית התזות שלו נשארות כיום שנויות במחלוקת ואינן זוכות בהסכמה רחבה בקהיליה המדעית, במיוחד השקפותיו בנוגע למצרים העתיקה ובנוגע למקור שפת הוולוף.
אנטה דיופ נולד בשנת 1923 במשפחה אריסטוקרטית מוסלמית ממוצא לבו -וולופית, בתיאיטו, מחוז באמבה שבחבל דיורבל אז במושבה הצרפתית סנגל, באפריקה המערבית הצרפתית.
התחנך בבית ספר אסלאמי מסורתי, בני משפחתו השתייכו ל"אחווה" מורידית, ענף של האסלאם הסופי, מיסודו של שייח אחמדו במבה.
אחרי שסיים בסנגל מבחני בגרות לפי הקוריקולום הצרפתי, ב-1946 החל לימודי מתמטיקה בסורבון בפריז.
אחר כך עבר ללמוד פילוסופיה בפקולטה לאמנויות של האוניברסיטה.
ב-1948 סיים תואר ראשון בפילוסופיה ונרשם לפקולטה למדעים שם למד פיזיקה וכימיה גרעינית, בין השאר, אצל פרדריק ז'וליו-קירי.
ב-1950 סיים שני תוארי מאסטר.
בנוסף למד היסטוריה של אפריקה, אגיפטולוגיה, בלשנות, אנתרופולוגיה וכלכלה.
ב-1949 נרשם ללימודי דוקטורט בנושא: "העתיד התרבותי של מחשבת אפריקה", תחת הדרכתו של גסטון בשלאר.
ב-1951 נרשם עם תזת דוקטורט שנייה ששמה: "מי היו המצרים הטרום-דינסטיים?" אצל הפרופסור מרסל גריול (Griaule).
ב-1954 השלים תזה זו אולם לא מצא חבר שופטים שיהיו מוכנים לבחון אותה.
את הרעיונות שהציג בתזה זו דיופ פרסם מאוחר יותר בספר " Nations nègres et culture.
אחרי תיקונים והשלמות הציע תזה אחרת תחת הכותרת " תחומי המטריארכיה והפטריארכיה בזמנים העתיקים".
החל משנת 1956 הוא לימד פיזיקה וכימיה בשני בתי ספר תיכון בפריז.
בהמשך עבר דיופ ללמד בקולז' דה פראנס.
ב-1957 נרשם עם תזת דוקטורט חדשה שנקראה "מחקר השוואתי של השיטות הפוליטיות והחברתיות באירופה ובאפריקה, מהתקופה העתיקה ועד להיווצרות המדינות המודרניות".
תזה זאת כבר לא הוקדשה למצרים העתיקה אלא לצורות הארגון של החברות האפריקאיות והאירופיות והתפתחותן.
ב-1960 השלים עם תזה זו את הדוקטורט.
דיופ תרגם בשנות לימודיו קטעים מתורת היחסות של איינשטיין לשפת אמו, וולוף.
המשך פעילותו בתחום האתנוגרפי והיסטוריים
בשנת 1951 סיים דיופ את עבודת התואר שלו באוניברסיטת פריז שבה תמך בהשערה לפיה המצרים הקדומים היו אפריקאים שחורים ותרבותם הייתה ציוויליזציה אפריקאית שחורה.
השערתו נדחתה, מה שאילץ אותו לעמול למשך 9 שנים ברציפות כדי לתקן ולשפר אותה.
בשנת 1960 סיים את עבודתו זו וזכה לתואר דוקטור.
פרוטוכרוניזם אפריקאי - היו המצרים העתיקים אפריקאים שחורים?
בשנת 1955 פרסם דיופ את התיאריות שלו תחת הכותרת Nations nègres et culture (אומות שחורות ותרבות) השקפותיו בתחום הפכו אותו לאחד ההיסטוריונים הכי שנויים במחלוקת של תקופתו.
בשובו לסנגל התמנה למרצה באוניברסיטת דקר.
החל משנת 1966 הוא הקים מעבדה אפריקאית ראשונה לתיארוך מאובנים ארכאולוגיים בעזרת רדיו-פחם 7 ,בשיתוף פעולה עם הנציבות הצרפתית לאנרגיה גרעינית בז'יף-סיר-איווט.
הוא ערך מבחני מלנין על מומיות מצריות על מנת לתקף את דיווחיהם של מחברים יוונים עתיקים, למשל הרודוטוס וסטראבון, על עורם השחור של המצרים הקדומים.
בשנות ה-1970 השתתף דיופ בוועד המדעי הבינלאומי שערך במסגרת אונסק"ו את "ההיסטוריה הכללית של אפריקה", מיזם שאפתני שהביא לפרסומם של שמונה כרכים.
ב-1974 לקח חלק בכנס בינלאומי בקהיר שבו עימת את שיטותיו ונתוני מחקריו עם ממצאיהם של מומחים אחרים.
בעקבות כנס זה ערך דיופ פרק על "מוצאם של המצרים הקדומים" ומומחה מצרי, פרופ' גמל מוכתר כתב פרק על "מצרים הפרעונית".
דעותיהם של דיופ ושל הבלשן תאופיל אובנגה לגבי מוצאם ה"שחור" של בני מצרים העתיקה עוררו התנגדותם של חוקרים כמו ז'אן ורקטה ואחרים .
שנה אחרי מותו של דיופ, ב-1987 מרטין ברנל, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קורנל פרסם את הכרך הראשון מתוך שלושה של ספרו "אתונה השחורה:השורשים האפרו-אסייתיים של הציוויליזציה הקלאסית" שבה הדגיש את השורשים האפרו-אסייתיים של הציוויליזציה המערבית, בזכות ההתיישבות המצרית והפיניקית.
בחזית אחת עם דיופ ועם אדוארד סעיד הוקיע ברנאל את ה"ניכוס" על ידי המערב של תרבות המזרח הקרוב הקדום על מנת לשרת את מיזמו"
חוקרים בתחום ביקרו את גישתו של דיופ שהדגישה לדעתם עובדות מסוימות כדי לתמוך בהשקפה שלעיתים קרובות הייתה רדיקלית, מבלי לעיין במכלול העובדות
ב-1996 בספרו "האפריקה של שייח אנטה דיופ:היסטוריה ואידאולוגיה", ניתח פרנסואה-קסבייה פובל, ראש הקתדרה ללימודים אפריקאיים בקולז' דה פראנס לראשונה, את שיטתו והגותו של אנטה דיופ.
לדבריו, עבור דיופ, קביעת האמת לא נזקקת לגיוס העובדות.
האמת יווצאת לאור מחשיבה לוגית פשוטה.
הם מאפשרות במקרה הטוב תיקוף".
במאי 1996 התכנס בברצלונה קולוקוויום בהשתתפות חסידי "אסכולת דקר" ו נציגי האקדמיה מהמערב (שכונו על ידי יריביהם "אקדמיסטים מערביים").
ממצאים במחקרים בפלאוגנטיקה בשנות ה-2010 לפעמים סתרו לפעמים תאמו את מסקנותיו של דיופ.
ב-2017 מדענים מהמכון מקס פלנק בגרמניה פרסמו במגזין Nature מחקר על 151 מומיות מתקופת הממלכה החדשה ועד לתקופה הרומאית במצרים.
ממצאיהם תמכו יותר בקרבה של המצרים העתיקים לעמי המזרח הקדום האסייתי מאשר המצרים העכשוויים שקיבלו בתקופות פוסט-רומיות תרומות אוכלוסין מדרום לסהרה.
לפי ממצאיהם היסוד התת-סהרי נראה פחות חשוב מזה שחשב דיופ.
להפך, ב-2018 גנטיקאים בריטים גילו של האדם מצ'דאר כמו בני אדם אחרים מהתקופה המזוליתית היו בעלי עור שחור, שיער מקורזל ועיניים כחולות.
ניתוחי נתונים אחרים ביססו את ההשערה שתושבי אירופה בשנים 40000-6000 לפנה"ס היו בעלי עור ושיער כהה, מה שהיה תומך במידה מסוימת ברעיונות כמו של דיופ
החל משנת 1947 התגייס שייח אנטה דיופ במאבק לעצמאות הארצות האפריקאיות ובעד הקמת מדינה אפריקאית פדרלית.
בין היתר תמך דיופ במאבק לעצמאות של סנגל.
בשנים 1950–1953 הוא כיהן כמזכיר כללי של איגוד הסטודנטים במסגרת התלכדות הדמוקרטית האפריקאית RDA ותקף את רעיון "האיחוד הצרפתי" שלדבריו לא שירת את האינטרסים של הילידים האפריקאים.
דיופ השתתף בכנסים של הסופרים והאמנים השחורים וב-1960 פרסם את מצעו הפוליטי: "היסודות הכלכליים והתרבותיים של מדינה פדרלית באפריקה השחורה".
במקביל הקים דיופ ב סנגל שלוש מפלגות זו אחר זו : "גוש ההמונים הסנגליים" (1961), "החזית הלאומית הסנגלית" (1963) ו"ההתלכדות הלאומית הדמוקרטית" (RND) (1976) .
השתיים הראשונות הוצאו מחוץ לחוק על ידי הנשיא הראשון לאופולד סדאר סנגור.
ה-RND ייסדה ביטאון בשם "סיגי" (Siggi) שמובן שמו בשפת הוולוף היה "להרים את הראש", מאוחר יותר שונה שמו ל"טקסאו" ("לזקוף את הקומה").
המפלגה קידמה את תנועת האיגודים המקצועיים של האיכרים המקומיים ("סנדיקט החקלאים ומגדלי בעלי החיים" של סנגל ), שלחה סטודנטים להתנדבות בכפרים וקנתה בהדרגה זכתה בפופולריות בדעת הקהל.
נאומי דיופ ריתקו את דעת הקהל והיוו אתגר לקו המדיני של הנשיא סנגור.
ב-1981 הכיר המשטר רשמית במפלגתו של דיופ.
אחרי הבחירות לפרלמנט ולנשיאות בשנת 1983 האשים דיופ את השלטון בזיוף תוצאות הבחירות והחליט שלא לשבת באספה הלאומית.
אנטה דיופ נפטר בדקר תוך שנתו, בפברואר 1986. יחד עם תאופיל אובנגה ואסאנטה קטה מולפה הוא נחשב לאחד מאבות הזרם ה"אפרוצונטרי" בהגות האפריקאית.
1966 - יחד עם ויליאם דו בויז זכה למחוות כבוד בפסטיבל השחור העולמי הראשון לאמנות ולתרבות שהתקיים בדקר.
הוגדר כ, מחבר האפריקאי בעל ההשפעה הגדולה ביותר במאה ה-20"
מרץ 1987 - אוניברסיטת דקר נקראה על שמו
1996 -התנהל בדקר כנס לזכרו תחת הכותרת "התחייה האפריקאית לקראת האלף שלישי"
2008 8 בפברואר - שר התרבות של סנגל, מאם ביראם דיוף חנך מאוזלאום לזכרו של שייח אנטה דיופ בכפרו תיאטו.
2016 - ויליאם מבאי אוסמן ביים סרט תיעודי לטלוויזיה המוקדש לדמותו של דיופ - "Kemtiyu, Séex Anta"
(האומות השחורות והתרבות:מההיסטוריה העתיקה המצרית ועד לסוגיות התרבותיות של אפריקה השחורה בימינו" פריז,
1959 - L`Unité culturelle de L`Afrique Noire (האחדות התרבותית של אפריקה השחורה) פריז
מחקר השוואתי של השיטות הפוליטיות והחברתיות של אירופה ושל אפריקה) פריז
1960 - Les Fondements culturels, techniques et industriels d'un futur État fédéral d'Afrique (היסודות התרבותיים, הטכניים והתעשייתיים של מדינה פדרלית עתידית של אפריקה): בהמדורה מחודשת - בשנת 2000
(האחדות התרבותית של אפריקה השחורה) שיקגו
(הראשוניות של הציוויליזציות השחורות:מיתוס או אמת היסטורית?) פריז
(המקור האפריקאי של הציוויליזציה:מיתוס או מציאות?) ניו יורק
שייח' אימאם היה זמר ומלחין מצרי.
רוב חייו הופיע לצד אחמד פואד נגם.
אימאם נולד למשפחה ענייה באזור גיזה.
לאחר מספר שנים של לימודי קוראן הוא עבר לקהיר והתנהג כדרוויש.
במקביל הוא למד מוזיקה והחל להופיע בחתונות ואירועים משפחתיים אחרים.
בשנת 1962 הוא הכיר את אחמד פואד נגם והם התחילו להופיע כדואט.
לרוב הם שרו שירים פוליטיים לזכות אנשים עניים ונגד מדיניות השלטונות.
בעקבות כך שירים שלהם נאסרו להשמעה ברדיו ובטלוויזיה.
למרות זאת הם היו מאוד פופולריים במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. לאחר מלחמת ששת הימים הם כתבו מספר שירים בהם האשימו את מנהיגי המדינה בכישלון צבאי.
בעקבות כך הם נעצרו מספר פעמים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הדואט ביצע סבב הופעות בצרפת, לבנון, לוב, תוניסיה ואלג'יריה.
שייח' אימאם נפטר בגיל 76 לאחר מחלה ממושכת.
גבעת שייח' שאהין היא תל אלסלאקה נמצאת מצפון לטירת שלום.
מפסגת הגבעה תצפית פנורמית מצוינת על ואדי חנין נחל נס ציונה, עמק השושנים, רכס גבעות הכורכר המערבי לנס ציונה, גבעת ההכשרות ושדות טירת שלום, בואכה כפר גבירול.
בראש הגבעה נותר מבנה קשת עתיק שריד ליישוב שחרב.
מדרונותיה, שטחי חקלאות נטושה שחזרו להיות טבעיים.
משפחת שהין שנתנה שמה לגבעה, הייתה אחד מענפיו של שבט שהתקיים בחצי האי ערב ונחשב היה לשבט של עבדים.
בשלב מסוים הגיעה משפחת שהין לאזור הזה והתיישבה בקובייבה כפר ערבי שקדם לכפר גבירול.
מהתצפית אפשר לעקוב אחרי תוואי נחל נס ציונה.
אפיק הנחל מעוטר בקנים ובצמחי נחלים כגון פטל.
זהו בית גידול לח, היחיד באזור המקיים מיני חי וצומח שכמעט ונכחדו מהאזור.
הנחל מנקז מים מכיוון רמלה ונצר סירני אל פרצה ברכס הכורכר שבין עיינות לבין בית עובד ובהמשך מתחבר לנחל שורק.
מהגבעה אפשר לראות את המרחבים הירוקים העוטפים את העיר נס ציונה.
רכס גבעות הכורכר ממערב לעיר פוגש את מרחב נחל נס ציונה ויוצר מסדרון אקולוגי המאפשר קיום מיני צומח ובעלי חיים.
שייח' סיבי הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת השוער בקבוצת וירטוס ורונה מהסרייה ג' ובנבחרת גמביה.
סיבי משחק בוירטוס ורונה החל משנת 2016. תחילה שיחק עם המועדון בסרייה ד', ובעונת העפיל עם המועדון לסרייה ג'.
סיבי קיבל מספר זימונים לנבחרת גמביה החל מחודש יוני 2019. ב-29 במרץ 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 1-0 לנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021. הוא נכלל בסגל נבחרת גמביה לקראת טורניר גביע אפריקה לאומות 2021.
שייח גדיאגה הוא כדורגלן עבר סנגלי ששיחק בעמדת הקשר.
גדיאגה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בסנגל.
בינואר חתם בינביאן סנטרי מליגת העל הסינית.
במהלך העונה חתם במולנבק מהליגה הבלגית השנייה, במדיה שיחק שלוש עונות.
בקיץ חתם בלירסה מליגת העל הבלגית במדיה שיחק שנתיים שבסיומן חתם במונס במדיה מיעט לשחק.
לאחר מכן, עבר לוויסה לעונה אחת.
ב-26 באפריל 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-1 להפועל כפר סבא בו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בסיום העונה, ירדה פתח תקווה לליגה הלאומית וגדיאגה שוחרר מהקבוצה.
לאחר שעזב את פתח תקווה, גדיאגה שיחק באלקי לרנקה, א.א.ל.
לימסול וארמיס ארדיפו הקפריסאיות ולאחר מכן בארגוטליס, פנצ'איקי, פנארגיאקוס ואסטרס אמליאדס.
לזכותו של גדיאגה 2 הופעות בנבחרת סנגל, אותן ערך בשנת .
שייח' חוסיין (באמהרית: ሼክ ሁሴን) היא עיירה בדרום-מערב אתיופיה.
העיירה ממוקמת באזור בייל באורומיה והגובה שלה הוא 1,386 מטר מעל פני הים.
מגלה הארצות הגיע לשייח' חוסיין ב-21 בספטמבר 1894 ובילה שם מספר ימים.
ב-23 בדצמבר 2007 דיווח עיתון אתיופי שחברת SATCON Construction השלימה בניית כביש של 170 קילומטרים דרך האזור ההררי של אורומיה המחבר את שייח' חוסיין עם העיירה מיצ'טה.
העיירה נקראת על שם מקום קדוש בעיני מוסלמים באתיופיה: קברו של שייח' חוסיין: קדוש סומלי מהמאה ה-13 מ, שהכיר את האסלאם לאנשי סידאמו שחיו באזור באותה תקופה.
הוא גם ייסד את ומספרים שעשה ניסים רבים.
מספר ניסים אלו תועדו בהגיוגרפיה שפורסמה בקהיר בשנות ה-20 של המאה ה-20. אף על פי שעיירה זו נמצאת כעת בתחומי המולדת של בני האורומו, היא ממשיכה להיות יעדם של כ-50,000 עולי רגל מאתיופיה פעמיים בשנה במהלך החודשים המוסלמיים שבהם חלו החג' ורביע אל-אוול.
העלייה לרגל הראשונה היא להנצחת לידתו, והשנייה היא למותו.
באופן מסורתי הם נושאים מקלות שסועים המכונים "אול שייח' חוסיין", שהם קטנים ואינם מנוצלים לכל מטרה מעשית.
ברגע שהם מגיעים למקדש, עולי הרגל נכנסים בתורם לקבר הקדוש בזחילה דרך פתח קטן.
המתחם הדתי הנרחב המוקדש לשייח' חוסיין כולל את העיירה ואת העמק הסמוך של קצ'מסרה.
במהלך המאה ה-18, האמיר עבד אל-שקור בן יוסף מהרר בנה מקדש לקדוש הבגדאדי עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני ליד קברו של שייח' חוסיין.
כחלק מהמתחם נחנך גם בית קברות.
במתחם יש את המסגד של אביו של שייח' חוסיין, שניהם עם "גובה" מסוג הרר.
כמו כן, נמצאות בסמוך שלוש מערות.
שייח' זאיד היא עיירה פלסטינית הממוקמת מזרחית לבית לאהיא ומצפון לאזור תל אל-זעתר בג'באליה בצפון רצועת עזה.
העיר הוקמה על ידי איחוד האמירויות הערביות כדי לסייע לרשות הפלסטינית בבניית מוסדות בשטח הרשות לאחר הסכמי אוסלו.
הפרויקט החל בתחילת שנות ה-2000, במימון מ"קרן אבו דאבי לפיתוח".
עלות הפרויקט הסתכמה בכ-227.85 מיליון דירהם, סכום שווה ערך לכ-62 מיליון דולר אמריקאי.
העיר נפתחה רשמית ב-7 במאי 2005, בנוכחותו שר ההסברה של איחוד האמירויות הערביות שייח' עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן אשר לבש כאפיה פלסטינית במהלך טקס הפתיחה.
בעיירה נבנו 70 בנייני מגורים, המכילים 736 יחידות דיור, ומתגוררים בה כ-25,000 פלסטינים, שרובם איבדו את בתיהם במהלך האינתיפאדה השנייה או כתוצאה מתקיפות צה"ל.
העיירה כוללת מספר מבני ציבור, ביניהם:
מסגד שייח' זאיד, שבנוי על פי מודל מסגד שייח' זאיד באבו דאבי.
מסגד לנשים המכיל כ-500 נשים.
שני בתי ספר תיכון ומכינה.
שוק מרכזי גדול המשרת את תושבי העיר והסביבה.
גנים ופארקי שעשועים, הפארקים היחידים בצפון רצועת עזה.
מגרש כדורגל ואולם פיתוח גוף.
מרפאה המספקת שירותים רפואיים בסיסיים.
ערב פרוץ טבח שבעה באוקטובר התגוררו בשייח' זאיד בכירים רבים בחמאס.
הוקמו בעיר מוצבי חמאס ששימשו בין היתר את כוחות הנוח'בה, ונמצאו בלב האוכלוסייה האזרחית.
בראשית התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל כוח של חטיבת גבעתי פשט על העיר ומצא בה תשתיות טרור רבות, בהן אמצעי לחימה בתוך מסגד ובית ספר, וכן מנהרה בעומק של כ-50 מטרים.
במהלך שנות המלחמה 2023 ו-2024, העיר ספגה הפצצות כבדות, שהרסו את רוב בתיה.
מגדלי מגורים רבים נהרסו וגרמו לעקירתם של אלפי תושבים.
שייטת הצוללות, בכינויה הצבאי שייטת 7, היא יחידת עילית בחיל הים הישראלי.
היחידה פועלת בתווך התת-מימי ואחראית על הפעלת הצוללות שברשות החיל.
היחידה הוקמה בשנת 1959 ומפקדה הראשון היה סגן-אלוף יוסף דרור.
תפקידי היחידה כוללים השמדת כלי שיט אויב, שליטה במבואות נמלים, פעילות איסוף מודיעין חשאית, וסיוע לכוחות נוספים בקרב.
הצוללות מסדרת דולפין ומסדרת דולפין AIP אותן מפעילה היחידה כיום הן צוללות קונבנציונליות מן המתקדמות בעולם.
הצוללות מדגמים אילו הן אמצעי הלחימה המורכב והיקר ביותר בצה"ל.
השירות בצוות צוללת הוא התנדבותי, ומאושר רק לאחר מבדקים קפדנים מאוד וקורסי הכשרה ארוכים שכוללים חתימה לשירות קבע.
אחד מכינויה של היחידה הוא "מועדון ה־700".
כינוי זה השתרש עקב היותה היחידה הלוחמת בעלת המספר הרב ביותר של ציון 700 בבחינת פסיכומטרי, דבר הנובע מיכולותיהם השכלתניות הגבוהות של אנשי היחידה ואופי השירות.
לוחמי הצוללות עוברים את קורס הצוללן ומתמחים לתפקידים השונים בצוללת.
קצין ים מקבל פיקוד על צוללת לאחר הכשרה ארוכה ומבחן הסמכה קפדני.
על שייטת הצוללות מפקד קצין ימי בדרגת אלוף-משנה.
השירות בצוללת קשה, מאתגר ולרוב הרחק מגבולות המדינה, ולכן צוותי הצוללת מגובשים מאד.
נגזרת נוספת מהמרחק הרב מגבולות המדינה היא שצוות הצוללת נמצא בכשירות מבצעית ובמוכנות למלחמה בכל עת.
לכל משימה מבצעית של צוללת יוצאים רופא צבאי וחובש שעברו הכשרה מיוחדת לטיפול בפצועים, כולל התמודדות עם אירוע רב נפגעים, עמוק מתחת לפני המים.
באין חירום הרופא שמצטרף לכל משימה מבצעית נושא גם בתפקיד מודיעיני לכל דבר, שבו הוא עוסק לאורך המשימה כאחד הלוחמים ומתפקד למעשה כרופא-לוחם.
חיל הים בפיקודו של שמואל טנקוס נכנס לנושא הלוחמה התת-מימית בדחיפתו של יוסף דרור.
קבוצת צוללנים מיועדים החלה בהכשרה בצי הצרפתי מתוך מחשבה לרכוש צוללת גרמנית שלל מלחמת העולם השנייה.
לאחר מעבר קורס ושהיה בצוללות צרפתיות ירד הנושא מהפרק.
נרכשו שתי צוללות משומשות מדגם S מהצי המלכותי הבריטי.
צוללות אלה נבנו במלחמת העולם השנייה, ושופצו באנגליה עבור חיל הים הישראלי.
צוות ישראלי שעבר תקופת אימונים והכשרה בצרפת ובאנגליה צוות לצוללת הראשונה ועבר אימונים בפיקוח בריטי.
הצוללת השנייה, אח"י רהב (צ-73), הגיעה לחופי ישראל ביולי 1960.
במלחמת ששת הימים הובילה אח"י תנין (צ-71) שישה לוחמים משייטת 13 לפעולה בנמל אלכסנדריה.
בעת שהמתינה לאיסוף הצוללים הצוללת הותקפה מכלי שיט מצרי ונגרמו לה נזקים.
למחרת חזרה למקום המפגש לאיסוף אך הצוללים כבר נשבו בידי המצרים.
על פיקודו במבצע זה קיבל רס"ן אברהם דרור, מפקד אח"י תנין (צ-71), את עיטור העוז.
אח"י רהב (צ-73) בפיקודו של מיכאל ברקאי כבר לא הייתה כשירה לצלילה וביצעה פעילות להגנת מפרץ חיפה כנגד צוללות מצריות.
בשנת 1965 רכשה ישראל 3 צוללות T, מהצי הבריטי - אח"י לויתן, אח"י דקר ואח"י דולפין.
צוללות ה-T היו גדולות ומשוכללות מצוללות ה-S אך גם הן היו צוללות מיושנות מתקופת מלחמת העולם השנייה שעברו תהליך של שדרוג ושיפוץ.
אח"י לויתן (צ-75) הגיעה לישראל ביומה האחרון של מלחמת ששת הימים.
אח"י דקר, בפיקודו של רס"ן יעקב רענן, יצאה לדרכה ב-9 בינואר 1968. ב-25 בינואר 1968, בעת שהייתה בדרכה לישראל אבד הקשר עמה והיא נעלמה.
כעבור 31 שנים, במאי 1999, נמצאו שרידיה בעומק של 3 ק"מ בין כרתים לקפריסין.
אח"י דולפין הגיעה לארץ מספר ימים לאחר היעלמה של אח"י דקר.
שתי הצוללות לא השתתפו במלחמת יום הכיפורים, כיוון שהיו באותה עת בשיפוצים.
הצוללות מסדרת T סיימו את שירותן בשנת 1974, ורק כעבור כשנתיים חודשה פעילות הצוללות, עם כניסתן לשירות של הצוללות מסדרת גל.
בתקופה זו עסקה שייטת הצוללות בקליטת ספינות הדבור הראשונות שהגיעו מארצות הברית, כתעסוקה מבצעית לצוותים, ואנשיה התאמנו בציים זרים, כגון הצי הדרום אפריקאי.
סדרת "גל" מבוססת על דגם הצוללת הגרמנית 206. קציני ומהנדסי החיל הוסיפו לתכנונים את הצרכים המיוחדים של הזירה הימית של ישראל, בהתבססם על הניסיון שנצבר בצוללות ה-S וה-T.
כבר עם רכישתן של צוללות ה-T היה ברור שמדובר בצוללות לתקופת ביניים, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הוחל בתכנונן של צוללות חדשות.
חיל הים נזקק לצוללות קטנות, זריזות ומודרניות.
התשובה לצרכים אלה באה בדמות צוללות "גל".
צוללות "גל" היו פרויקט משותף של גרמניה, בריטניה וישראל, ונבנו בהתאם לצרכים המיוחדים של הזירה הימית הישראלית.
למרות גודלן הקטן צוידו צוללות "גל" במיטב כלי הנשק, התצפית, ההאזנה והאלקטרוניקה של אותה תקופה.
מסיבות פוליטיות נבחרה מספנה בריטית לבנות את הצוללות, ובתחילת שנות ה-70 הוחל בבנייתן של 3 צוללות חדשות, במספנות ויקרס אשר בבראו-סקוטלנד: אח"י גל, אח"י תנין ואח"י רהב.
צוללות "גל" הגיעו לישראל בשנים 1976–1977 ומיד שולבו במלחמתה של ישראל נגד ארגוני המחבלים והטרור.
עם הגעת צוללות הדולפין בסוף המאה ה-20 הוצאו צוללות הגל משירות פעיל.
בתחילת שנות ה-80 הוחל בתכנונו של דגם צוללות נוסף, "דולפין".
לאחר סקר שוק ממושך נבחרה גרמניה כמדינה שתייצר עבור חיל הים את צוללות "דולפין".
בשל קשיי תקציב הוחלט בשנת 1990 להפסיק את הפרויקט.
בזמן מלחמת המפרץ הראשונה (1991) החליטה ממשלת גרמניה לממן את בנייתן של שתי צוללות מדגם זה.
בהמשך הוחלט כי תיבנה צוללת שלישית במימון משותף של גרמניה וישראל.
הצוללת הראשונה, אח"י דולפין, הגיעה לישראל ב-27 ביולי 1999. הצוללת השנייה, אח"י לויתן, הגיעה לנמל חיפה באוקטובר אותה שנה והצוללת השלישית, אח"י תקומה, עגנה בנמל הבית כשנה לאחר מכן.
בעשור השני של המאה ה-21 עברו שלוש הצוללות טיפולי תחזוקה ארוכים, המכונים "טיפולי חצי חיים".
הן אמורות לשרת את חיל הים עד 2030 לערך ולסכם בכך כ–30 שנות שירות.
לפי תחקיר של השבועון הגרמני "דר שפיגל", צוללות "דולפין" נושאות טילי "פופאי" בעלי ראש נפץ גרעיני.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, חיל הים הזמין שלוש צוללות המכונות "דולפין AIP", ארוכות יותר ובעלות הדחק גדול יותר, בהן יש מערכת המאריכה את זמן השהייה מתחת מים.
צוללת ראשונה מדגם זה, "אח"י תנין", הגיעה לישראל ב-22 ספטמבר 2014. צוללת שנייה מדגם זה, אח"י רהב הגיעה לישראל ב-12 בינואר 2016, וצוללת שלישית, אח"י דרקון, הגיעה בנובמבר 2024. צוללות אלה משרתות במקביל לצוללות מסדרת דולפין.
לקראת הגעתן הוחלט לייבש חלק מהים הסמוך לבסיס חיל הים בחיפה לצורך בניית רציפים חדשים, שטח תפעולי ושובר גלים חדש - מעגן דרור - מעגן הפולינום.
ב-20 בינואר 2022 נחתם החוזה בין ישראל לגרמניה לרכישת שלוש הצוללות שיחליפו את שלוש הצוללות מסדרת דולפין.
בדצמבר 2016 זכתה שייטת הצוללות בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, אמר כי "הצוללות מבטיחות את הקיום של מדינת ישראל, לא פחות מזה".
בדצמבר 2020 זכתה השייטת באות הערכה מטעם הרמטכ"ל על "עשרות מבצעים מסווגים, במרחב מאוים ובחיכוך מעצמתי משתנה".
בשנת 2021 זכתה היחידה בצל"ש הרמטכ"ל.
תנאי סף - פרופיל 82 ומעלה, קב"א 53 ומעלה ודפ"ר 60 ומעלה.
קבלה לקורס - על מנת להגיע לגיבוש צוללות יש לעבור יום מיון לחובלים וצוללות בביתן חיל הים בחיפה דרך איתור מוקדם או להגיע ליום סיירות ולקבל שם חובלים.
דרך נוספת להגעה ליחידה, היא סיום יום סיירות תוך הפגנת נתונים גבוהים וקבלת התרשמות טובה ממעבירי הגיבוש, כדי שעובר הגיבוש ישלח לראיון קבלה בשייטת הצוללות.
הגיבוש כולל מבדקים מחשבתיים, תחנות רבות ומעברים מהירים מנושא לנושא.
אלו שעוברים את הגיבוש בהצלחה יצטרכו לעבור תחקיר ביטחוני ובדיקות מקיפות במכון לרפואה ימית.
רק לאחר שהמלש"ב נמצא כשיר, יוכל להתקבל רשמית לקורס צוללן.
ההכשרה בקורס צוללן נמשכת שנה וכחודשיים.
בכל מהלך הקורס נמצאים המועמדים בבקורת קפדנית וסינון.
שלב בסיסי - אורכו של השלב 26 שבועות (לכאורה), מתמקדים בעיצובו של הלוחם הצוללן על כל המשתמע מכך.
שלב זה כולל מאמץ פיזי לכל אורכו, משמעת ברזל ולימודי צוללת בסיסיים.
השלב כולל גם סדרת ים מפרכת.
היציאות הביתה הן מהקשות בצה"ל, שעות השינה מדודות, וגורם ההפתעה בא לידי ביטוי באופן בולט; לא יודעים מה יקרה בדקה הבאה, בדיוק כמו בצוללת.
בשלב זה ממיינים באופן קפדני את הלוחמים, לומדים להכיר אותם לעומק, והחניכים בקורס מתגבשים לצוות לוחמים מובחר.
שלב ייעודי - אורכו של השלב 26 שבועות, בתחילתו מתבצעת חלוקה למגמות על-פי המחלקות שבצוללת.
לאורך השלב יש דגש רב על לימודים ייעודיים לכל מגמה, ועל תחילת הפלגות עם הצוותים השונים.
במהלך השלב מצטרפים החניכים כמעט לכל הפלגה, על מנת שבסוף הקורס יהיו מוסמכים לאחת מעמדות המפתח בצוללת.
הצוללן לומד להכיר את הצוות, את ההווי ואת החוקים הלא כתובים, ואילו הצוות לומד להכיר את הצוללן החדש, לסמוך עליו ולעזור לו להשתלב.
הסמכה לתפקיד מפעיל סירות גומי מהירות.
קורס חובשים השלמה לכ-6 לוחמים בהמשך לכל מחזור קורס צוללן.
קורסי התקפה וטקטיקה לקציני צוללות באחד מהציים האירופיים.
סדרת מילוט (קורס אשר מכשיר צוללנים להיחלץ ממקרי חירום) באחד מהציים האירופיים.
לאור התפתחויות של שינויים והתחדשות, ואימוץ התפיסה הרב-ממדית בזרוע הים, בשנת 2023 שונה סמלהּ של שייטת הצוללות.
הסמל החדש עוצב על ידי אנשי השייטת ואושר על ידי ראש המטה הכללי הרצי הלוי.
סביב שינוי סמל היחידה (שהתקבל בהפתעה על ידי ותיקי השייטת) ניטש ויכוח הן לגבי האם יש צורך לשנות סמל בכל התחדשות או שינוי תפיסה, הן לגבי העיצוב המכוון את צלב הפריסקופ לגוף הצוללת והן לגבי עניות העומק בעיצוב הפשטני (הסמל המקורי הוא סמל הרקום בדגל).
העוגן המוזהב - סמל מסורתי בזרוע הים המייצג עליונות ימית.
הדולפין ודג-החרב - הדולפין הוא סמל בין לאומי מקובל לצוללות, מסמל הגנה, אינטליגנציה ושליטה ימית, חולק כבוד לסמל אשר ליווה את השייטת עד עתה ולצוללות מדגם 'דולפין' הנמצאות כיום בשימוש בשייטת.
דג החרב הוא סמלה של אח"י דקר, ובכך חולק הסמל החדש כבוד לזכר אח"י דקר ו-69 אנשי צוותה.
וכן בראייה עתידית לדגם הדקר המיועד.
הצבע הכחול - מסמל את מרחב הפעולה הימי.
הצבע האדום - מסמל את יכולתה של השייטת לפעול בעומק קווי אויב בחשאיות.
הפריסקופ - מייצג חדות ודיוק.
יוצאי שייטת הצוללות מאוגדים בהתאם לרצונם בעמותת דולפין, העוסקת בעיקר בנושאי מורשת והנצחה.
שייטת ספינות הטילים, או בשמה הצבאי "שייטת 3", היא כוח לחימת השטח העיקרי של חיל הים הישראלי.
השייטת הוקמה בשנת 1967 וכוללת, נכון לשנת 2025, 15 ספינות טילים מדגמי סער 4.5, סער 5 וסער 6. בנוסף, נמצאת תחת פיקודה ספינת העזר אח"י בת ים.
השייטת מוצבת בבסיס חיפה של חיל הים, שבו קשורות הספינות באופן קבוע.
בשנים 2009, 2012 ו-2020, זכתה השייטת בפרס הרמטכ"ל ליחידה המבצעית המצטיינת בצה"ל.
מפקד השייטת, החל מנובמבר 2025, הוא אלוף-משנה תומר בן ציון.
משימות שייטת ספינות הטילים נגזרות מיעוד חיל הים הישראלי: .
בעת מלחמה תפקידי השייטת הם לוחמה ימית כנגד ציי האויב, סיוע לכוחות היבשה, הפגזת מתקנים וצירי תנועה בחוף האויב, אבטחת נתיבי השיט לישראל והגנת חופי המדינה.
שלא בזמן מלחמה מוטלות על השייטת משימות שונות: פעולות לאיסוף מודיעין, סיורי ביטחון שוטף נגד פעילות חבלנית עוינת ומניעת אספקת נשק לגורמי טרור ומתן גיבוי לכוחות קרקע בפעולות המבצעיות.
בעשור ה-2 של המאה ה-21, עם הקמת מערכי הקידוחים והפקת הגז, קידוחי: תמר, לוויתן ותנין בים התיכון, הורחבו משימות השייטת והן כוללות גם אבטחה של נכסי המדינה בים.
בתחילה נוצרו הפלגות לפי סדר בניית כלי השיט, והספינות קיבלו מספרי צי שכללו 31 כשם הפלגה ומספר סידורי.
לאחר הגעת 12 ספינות שרבורג והשלמת חימושן, נעשתה חלוקה במגמה שבכל פלגה יימצאו כל סוגי החימוש.
שתי ספינות סער 3 עם תותחי 76 מ"מ ושתי ספינות סער 2 עם חימוש נגד צוללות.
מפקד פלגה חייב היה לדעת להפעיל את כל סוגי הספינות.
השיבוץ המעורב, עם תורת הקרב הידועה והמתורגלת, אפשרה להטיל על מפקד פלגה משימה ולצוות לו הרכב כוחות מכל פלגות השייטת.
השייטת מחולקת לארבע פלגות לחימה, כאשר בראש כל פלגה עומד קצין ים בדרגת סגן-אלוף.
מספר כלי השיט בפלגה משתנה מעת לעת, על פי קביעת מפקד השייטת.
פלגה 31 – פלגת ספינות טילים מדגם סער 4.5 נירית: אח"י תרשיש, אח"י חרב ואח"י סופה, אח"י חץ.
פלגה 32 – פלגת ספינות טילים מדגם סער 4.5 נירית המשמשת גם כפלגת נצ"ל: אח"י כידון, אח"י קשת, אח"י יפו אח"י רומח וספינת העזר אח"י בת ים 3, המשמשת לאיתור תת-מימי.
פלגה 33 – פלגת הקורבטות מדגם סער 5: אח"י להב, אח"י חנית ואח"י אילת.
פלגה 36 – פלגת הקורבטות מדגם סער 6: אח"י מגן, אח"י עוז, אח"י עצמאות ואח"י ניצחון.
המסוקים המשמשים את השייטת מדגם יורוקופטר AS-565 פנתר, המכונים "עטלף", מופעלים על ידי טייסת 193 ("מגיני המערב") של חיל האוויר הישראלי.
כולל קציני סיור מוסקים מופעלים בפלגות 33 ו-36 בספינות נושאות מנחת.
ספינת עזר – אח"י בת גלים 3, נמכרה לחברה הממשלתית חקר ימים ואגמים לישראל בשנת 2015, אך לחיל הים נשמרת הזכות לגייסה לשירות בעת מלחמה.
יחידת האיתור התת-מימית – יחידה שמשימתה למצוא ציוד וטובעים על קרקעית הים.
מבוססת על אנשי מילואים, היחידה הוכפפה לשייטת ופועלת עם אחת מספינות העזר.
כלי השיט בשייטת ובכל חיל הים הישראלי נושאים את הקידומת "אח"י" שמשמעותו: "אוניית חיל הים".
בחיל הים נהוג, כמקובל בציי העולם, לקרוא לספינות חדשות בשמות של ספינות קודמות שיצאו מהשירות.
לכן יש ספינות בשייטת עם שמות חוזרים.
בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים הפסיק חיל הים להשתמש במספרי צי.
בניגוד לכל ציי העולם שמספר הצי מגדיר את כלי השיט כמספר זהות שאינו משתנה, בשייטת ספינות הטילים ובחיל הים הישראלי כלל אין מספרי צי.
כדי להבדיל בין ספינות עם שם זהה, מצמידים לשם את הדגם או את שנת ההשקה.
את הספינות שנבנו במספנות ישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים קבע אלוף בנימין תלם לפי שמות אוניות המעפילים.
[קובץ:Iron Swords war Shayetet 3 2025 (1).jpg|לוחם של שייטת 3 במהלך מלחמת חרבות ברזל, 2025]
[קובץ:Saar 6 may 2024.jpg|מרכז ידיעות הקרב באח"י עוז (סער 6) בזמן תקיפות זרוע הים במלחמת חרבות ברזל.]
[קובץ:Israeli Navy activity during Operation Guardian of the Walls, May 2021. XI.jpg|מרכז ידיעות הקרב באח"י אילת (סער 5) בזמן תקיפות זרוע הים במבצע "שומר החומות".]
[קובץ:Israeli navy (10).jpg|מרכז ידיעות קרב באח"י קשת]
מפקד ספינת טילים מדגם סער 4.5 הוא קצין ימי בדרגת רב-סרן.
על הספינות מדגם סער 5 וסער 6 מפקד קצין ימי בדרגת סגן-אלוף.
צוותי הספינה כוללים כ-50 אנשי צוות בדגם סער 4.5, כ-60 אנשי צוות בדגם סער 5 וכ-80 אנשי צוות בדגם סער 6. לוח הארגון הספינתי מגדיר תפקיד לחימה לכל אדם – "עמדות קרב".
תפקידים נוספים מוגדרים לביצוע משימות ימאות, פעולות בחירום, בקרת נזקים ועמדות נטישה.
הקורבטות המצוידות במסוק נושאות צוות הטסה וטיפול מחיל האוויר הישראלי.
ארגון הספינה נעשה בארבע מחלקות.
בראש כל מחלקה קצין ים בדרגת סרן הכפוף למפקד הספינה.
מחלקת גנ"ק – מפעילה את מכשירי הגילוי והקשר ויוצרת תמונת מצב למפקד.
מחלקת נשק – מפעילה ומתחזקת את התותחים וטילי התקיפה.
מחלקת אלקטרוניקה – מתחזקת את מכשירי הגילוי והקשר ומפעילה את אמצעי הלוחמה האלקטרונית ויתר מערכות ההגנה.
מחלקת מכונה – מפעילה ומתחזקת את המנועים והמערכות החשמליות וההידראוליות.
לוחמה נגד צוללות – בספינות המיועדות ללוחמה נגד צוללות אין מחלקה נפרדת.
אמצעי הגילוי מופעלים במחלקת הגנ"ק, ואמצעי החימוש מופעלים ומתוחזקים על ידי מחלקת הנשק.