tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למחרת בבוקר פוליפמוס יוצא לרעיית הצאן, לאחר שטרף עוד שניים מהם.
בינתיים אודיסאוס וחבריו מכינים דוקרן מאלתו ומסתירים אותה.
כאשר פוליפמוס חוזר לביתו הוא טורף עוד שניים מהאסירים.
אודיסאוס מציע לו יין שפוליפמוס מקבל ברצון והם משוחחים, אודיסאוס אומר ששמו הוא "אף אחד לא" .
כאשר פוליפמוס נרדם שולפים אודיסאוס וחבריו את הדוקרן ומשתמשים בו כדי לנקר את עינו האחת.
פוליפמוס פותח בצרחות שמושכות את תשומת לבם של הקיקלופים השכנים, אולם מכיוון שהוא צועק כי "אף אחד לא" (שמו הבדוי של אודיסאוס) פוגע בו, יתר הקיקלופים מניחים שהוא פשוט חולה ונוטשים את המקום.
כאשר הוא פותח את מערתו כדי לצאת, אודיסאוס ואנשיו מתחבאים בתוך צמרו של אחד מהאיילים, ומצליחים לחמוק מידיו הבוחנות של הקיקלופ שמחפש אותם.
בשעה שהם נמלטים בספינתם אודיסאוס מוסר לקיקלופ את שמו האמיתי,ופוליפמוס הכעוס מטיח לכיוון ספינתם סלע ענק שמחטיא אותה במעט.
באינאיס לוורגיליוס איניאס וחבריו מגיעים לאי הקיקלופים ופוגשים ביווני מאיתקה, אחד מרעיו של אודיסאוס שננטש באי כאשר יתר חבריו עזבו.
הוא מספר לאיניאס על המפגש של אודיסאוס ופוליפמוס.
הם מבחינים בפוליפמוס כאשר הוא יוצא לרעות את עדרו ולרחוץ את פצעו בים וממהרים להימלט תוך שפוליפמוס מבחין בהם ומזעיק את בני מינו הקיקלופים.
תיאורו של ורגיליוס את פוליפמוס הוא הרבה יותר אוהד: בעוד הומרוס מתאר אותו כיצור זדוני שבז לאלים ושמח לטרוף בני אדם חסרי ישע שבאו לביתו כאורחים וורגיליוס מתאר אותו כנכה גלמוד ואומלל שנחמתו היחידה בחיים היא בבעלי החיים שבעדרו שגם משמשים לו כחבריו היחידים.
פוליפגיה הרבה מאוד, ו"פאגו" (φαγῶ) "אני אוכל") היא מצב פיזיולוגי של אכילת יתר.
הצורה הכרונית (מתמשכת) של תופעה זו, בפרט כשהיא כבר הובילה להשמנה משמעותית, היא תופעה מסוכנת המצריכה מעקב תזונתי (דיאטתי) או רפואי (אנדוקרינולוגי לפחות ולעיתים גם פסיכיאטרי) לבירור הסיבה להופעתה, שכן היעדר הטיפול בה עלול לגרום להשארת ההשמנה, החרפתה, וכן התפתחות בעיות משניות לה דוגמת סוכרת ויתר לחץ דם.
ברפואה המושג פוליפגיה (לעיתים מוכר גם כהיפרפגיה (hyperphagia) הוא סימן רפואי שמשמעו תיאבון מוגזם וצריכה חריגה של מזון (מוצקים) דרך הפה.
הפרעות כגון סוכרת, תסמונת קליין-לוין, ההפרעות הגנטיות תסמונת פראדר וילי ותסמונת בארדט בידל עלולים לגרום להיפרפגיה (רעב כפייתי).
תרופות מסוימות (כגון: קורטיקו-סטרואידים, ציפרוהפטדין[Cyproheptadine; שייך לאנטיהיסטמינים], ונוגדי דיכאון טריציקליים)
בולימיה (בעיקר בנשים בגילאים 18–30)
היפרתירואידיזים (Hyperthyroidism) - יתר פעילות של בלוטת התריס.
פוליפגיה מתרחשת בדרך כלל מוקדם במהלך חמצת קטוטית סוכרתית.
למרות זאת, כאשר המחסור באינסולין הופך חמור יותר ומתפתחת חמצת קטוטית, התיאבון מדוכא.
פולירזין הוא תרכובת שרף המשמשת בדרך כלל לייצור פסלים, מיניאטורות ופריטי ריהוט מעוצבים.
זהו חומר קשיח הניתן ליציקה מורכבת, תוך שהוא מאפשר רמת פירוט גבוהה תוך שמירה על מרקם אחיד.
תוספים המוכנסים לתרכובת מאפשרים את שינוי מראהּ, חיזוק כוחהּ, הפחתת משקלהּ, הגברת עמידותהּ לחום, ועוד.
פולרייזן גם תואם טווח רחב של גימורים שונים, לרבות צבעים וציפויים מתכתיים, ולכן נפוץ בתעשיית חפצי הנוי.
פוליפרופילן (Polypropylene) הוא פולימר תרמופלסטי המשמש למגוון יישומים: חומרי עטיפה ותגים, טקסטיל, אריזות וחלקי פלסטיק, ציוד מעבדה, רכיבי מכוניות ועוד.
פוליפרופילן מופק מפרופילן בתגובת סיפוח.
פוליפרופילן עמיד לממסים, לחומצות ולבסיסים.
בשנת 2008 הייתה הצריכה העולמית של פוליפרופנול 45.1 מיליון טון ששווים 65 מיליארד דולר.
החומר סונתז לראשונה על ידי ג'וליו נטה בשנת 1954, ייצור מסחרי של פרופילן איזוטקטי החל ב-1957.
גורם חשוב בקביעת תכונותיו של הפולימר הוא הסידור של קבוצות הצד המתיליות (CH3-) ביחס לשרשרת.
הקטליזה קובעת אם ייווצר מבנה איזוטקטי (הקבוצות המתיליות בצד אחד של השלד המולקולרי) או סינדיוטקטי (Syndiotactic PP, סידור קבוצות המתיל לסירוגין בשני צידי השרשרת), לתכונה זו השפעה על יכולת הפולימר להתגבש.
רמת הגבישיות היא בין פוליאתילן בצפיפות נמוכה (LDPE) לפוליאתילן בצפיפות גבוהה (HDPE).
פוליפרופילן בדרך כלל חזק וגמיש בפרט כאשר הוא מפולמר עם אתילן (קו-פולימר).
תכונות אלו מאפשרות להשתמש בפוליפרופילן ביישומים הנדסיים, ניתן לייצר פוליפרופילן שקוף למחצה (translucent) אך לא שקוף כמו פוליאתילן, פרספקס ופלסטיקים אחרים.
לרוב החומר אטום או צבוע באמצעות פיגמנטים.
לפוליפרופילן עמידות טובה בפני עייפות החומר.
צפיפות: 0.855 גרם לסמ"ק במצב אמורפי, 0.946 גרם לסמ"ק בפולימר גבישי.
התכה של פוליפרופילן מתרחשת בטווח טמפרטורות ותלויה במידת הגבישויות והסידור של קבוצות המתיל בשרשרת (Tacticity)לפוליפרופילן בסידור איזוטקטי מושלם נקודת התכה של 171°C, פוליפרופילן איזוטקטי מסחרי ניתך בין 160°C ל-166°C בהתאם לשיעור החומר הא-טקטי (כיוון אקראי של קבוצות המתיל ביחס לשרשרת) והגבישיות.
לפוליפרופילן סינדיוטקטי בגבישיות 30% נקודת התכה של 130°C
קופולימרים: פרט לפוליפרופילן נקי (הומופולימר) המכיל רק קבוצות פרופאן מיוצרים חומרים בהם מוחלף חלק מהפרופאן באתילן.
כך ניתן לייצר קופולימר אקראי משילוב מונומרים או קופולימר בלוק (Block-Copolymer) בו מורכב החומר משרשראות פוליפרופילן ופוליאתילן.
פוליפרופילן מתפרק בחשיפה לחום ולקרינה אולטרה סגולה המצויה באור השמש.
נוצר רדיקל חופשי על הפחמן השלישוני (הפחמן בשרשרת הקשור ל־3 אטומי פחמן אחרים) המצוי בכל יחידה חוזרת.
הרדיקל מגיב עם חמצן ונוצר אלדהיד וחומצה קרבוקסילית.
הבלאי נראה כרשת של סדקים דקים המעמיקים עם זמן החשיפה לקרינה.
לכן נדרשים תוספים בולעי קרינת UV לחפצים מפוליפרופילן המיועדים לשימוש תחת כיפת השמיים.
עיבוד נתך פוליפרופילן נעשה ביציקה או בשיחול (אקסטרוזיה).
שיטה נפוצה היא ייצור של סיבים בגלילים לייצור עתידי של מגוון מוצרים כמסכות פנים, מטליות, מסננים, חיתולים ומגבונים.
שיטת העיצוב הנפוצה היא יציקה בהזרקה כך מייצרים למשל ספלים, סכו"ם, מכלים, כלי בית וחלקי רכב.
היישומים הרבים לפוליפרופילן מתאפשרים בשל היכול "לתפור" תכונות מולקולריות ולשלב תוספים בשלב הייצור.
כך למשל תוספים המונעים טעינה בחשמל סטטי מאפשרים למנוע הצטברות אבק על פני השטח.
העמידות בפני עייפות החומר מאפשרת להשתמש בפוליפרופילן בחפצי פלסטיק הדורשים כיפוף כדוגמת קופסאות בניתנות לסגירה ופתיחה.
ביישומים אלו יש להקפיד שכיוון השרשראות המולקולריות יהיה לרוחב לציר כדי למקסם את החוזק.
משתמשים בפוליפרופילן לייצור צנרת גם כשנדרשת שמירת הניקיון הכימי בשל העמידות הגבוהה לקורוזיה ומשום שאין דליפת חומר זר וגם כשנדרשת עמידות מכנית (למשל לקפיאה וחבטה) בזכות חוזק והקשיחות.
יתרון נוסף לצנרת פוליפרופילן הוא האפשרות לחיבור חלקים בחום ולא באמצעות הדבקה.
כיוון שפוליפרופילן עמיד לחום של אוטוקלב נפוץ השימוש בו ליישומים מעבדתיים ורפואיים.
כלי מטבח מפוליפרופילן ניתנים לשטיפה במדיח כלים ואינם ניתכים גם בתהליכים תעשייתיים של מילוי בחום.
פּוֹליקַרפֵּה קַקַבַּדזֵה (בגאורגית: პოლიკარპე კაკაბაძე ; 7 במרץ 1893 - 15 באוקטובר 1972) היה מחזאי גאורגי.
פוליקרפה קקבדזה נולד בשנת 1893 בכפר דידי קוחי שבחבל אימרתי במשפחת איכרים.
בשנת 1911 הוא סיים את לימודיו בגימנסיית הבנים של בתומי.
יצירתו הראשונה של קקבדזה הייתה הנובלה "הפַּסַל החכם", שאותה פרסם בגיליון מס' 46 של כתב העת "תֵאטרי דא צחוברבה" ("תיאטרון וחיים").
בשנת 1917, פוליקרפה קקבדזה כתב את מחזה החשוב הראשון שלו, "בצומת דרכים", שתיאר את מאבקם של מהפכנים; בשנת 1918, המחזה הועלה על "הסצנה הגאורגית" בבאקו (אזרבייג'ן) על ידי הבמאי א' צוצונווה .
בשנת 1919, בתקופת עצמאותה של הקצרה של גאורגיה, פוליקרפה קקבדזה ייסד את כתב העת "שווידי מנאתובי" , שבו פרסם את מחזותיו "דם עד האור" (גיליון אפריל) ו"שלוש עלמות" (גיליון אוקטובר, הגיליון השני והאחרון); שני המחזות עסקו במשפחותיהם של איכרים מרוששים.
בשנת 1925, המחזה "אסירי ליסבון" מאת פוליקרפה קקבדזה הועלה על בימת תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי על ידי הבמאי דודו אנתדזה.
המחזה החשוב והפופולרי ביותר של פוליקרפה קקבדזה הוא "קוורקוורה תותברי" (1928), שבוים לראשונה על ידי קוטה מרג'נישווילי בתיאטרון, שלימים ייקרא על שמו; במרכז המחזה הקומי ניצבת דמותו הקרתנית של קווַרקווַרֵה תוּתַבֵּרי - בטלן וחסר-ערכים, בור ופיקח, חסר-יומרות ועתיר חולשות אנושיות.
בגלל תהפוכות התקופה בה חי, תותברי נסחף להרפתקה פוליטית ברמה מקומית; אחרי צבירת כוח בידיו, העדר המצפון שלו מתגלה בהתנהגותו: הוא מנצל את התושבים לצרכיו האישיים וכולא את כל מתנגדיו.
עם התקרבות הבולשביקים למקום, תותברי מבין שזמנו עבר.
ברוח התעמולה הקומוניסטית, דמותו של קוורקוורה תותברי נועדה להוות משל לפוליטיקאי הגאורגי המצוי בתקופת עצמאותה של גאורגיה בשנים 1921-1918; יחד עם זאת, חשיבותה של הדמות חורגת מערכה התעמולתי והמשמעות שלה אפילו מתנגשת עם הרובד העקרוני של אותה תעמולה.
מלבד הצגת חולשתה וסכנותיה, דמותו של תותברי לא נתקלת במחזה בשום התנגדות עקרונית ולא מעומתת עם שום מסר דידקטי.
הדבר מאפשר לצופים להזדהות עם הדמות ולהכיר בכך שהיא אנושית לגמרי; כך קקבדזה מציג דמות שלילית כאבטיפוס לאדם (מה שחורג מביקורת חברתית או פוליטית).
המחזה הקומי "נישואיו של קולחוזניק", שנכתב על ידי פוליקרפה קקבדזה בשנת 1937, בוים בשנת 1938 בתיאטרון מרג'נישווילי; ברוח התעמולה הקומוניסטית, המחזה תיאר כביכול את תהליך עיצוב הנפש של האדם הסובייטי העובד.
במחצית השנייה של שנות ה-40 ובשנות ה-50, הנושא העיקרי ביצירתו של פוליקרפה קקבדזה היה עמל בעת שלום; במחזותיו מאותה תקופה - "פגישה באתר בנייה", "הנפחייה המאושרת", "הגחלילית" ו"תחרות עובדים" - קקבדזה הילל את חדוות העבודה ואת פיתוח המשק הסובייטי בתקופתו.
בשנת 1954, פוליקרפה קקבדזה כתב את המחזה ההיסטורי הראשון שלו: "חרבו של קחברי"; המחזה בוים לראשונה בשנת 1957 בתיאטרון מסחישווילי שבכותאיסי על ידי ת' מר'לשווילי.
בשנת 1965 הוא ביום על ידי גיגה לורתכיפאנידזה בתיאטרון מרג'נישווילי שבטביליסי.
בשנת 1964, פוליקרפה קקבדזה עיבד את מחזותיו בנושא העמל למחזה בשם "גלגל הטוויה של החיים" ("צחוברביס ג'רה").
בעשור האחרון לחייו, פוליקרפה קקבדזה התמקד בתולדות גאורגיה וכתב את המחזות ההיסטוריים "המלך וחטנג הראשון גורגסלי" (1965), "המלך בגרט השביעי" (1967) ו"המלך דמטרה המסוּר" (טרגדיה, 1971).
פוליקרפה קקבדזה זכה בעיטור הדגל האדום של העמל.
הוא מת בשנת 1972 בטביליסי.
בשנת 1974, המחזה הפופולרי ביותר של פוליקרפה קקבדזה - "קוורקוורה תותברי" - זכה לעיבוד מחודש בתיאטרון; הבמאי רוברט סטורואה העלה אותו על בימת תיאטרון רוסתוולי שבטביליסי.
בשנת 1978, המחזה "קוורקוורה תותברי" עוּבּד גם לסרט קולנוע מצליח בשם "קוורקוורה" (במאי: דימיטרי אבשידזה).
פוליקורו (באיטלקית: Policoro) היא עיר וקומונה בנפת מטרה שבמחוז בזיליקטה, איטליה, השוכנת לחופי מפרץ טאראנטו.
העיירה כשלעצמה היא קטנה יחסית, מתגוררים בה 17,022 תושבים (נכון ל-2013).
אולם בימי הקיץ העיירה הופכת למרכז תיירותי חשוב כשהמוני תיירים פוקדים אותה ואת חופיה.
העיירה ידועה כמקום ההיסטורי בו התחולל קרב הארקלה בשנת 280 לפנה"ס, בו לחמו כוחות האימפריה הרומית נגד צבאות היוונים בפיקודו של מלך אפירוס, פירוס.
חורבות העיר הארקלה נמצאים בשולי העיר.
העיר מפורסמת גם במוזיאון הארכאולוגי Museo della Siritide שמוצגים בו חפצים יווניים ורומאיים רבים - חרבות, אגרטלים, סכינים, תכשיטים ואלמנטים דקורטיביים אחרים.
בקרבת העיירה נמצאת שמורת הטבע Bosco Pantano Policoro, אשר מוקדשת להגנה על צבי ים וחיות בר אחרות, ובתוכה גם יער אורנים מרשים, הגובל בים
פוליקרפוב I-16 היה מטוס קרב תוצרת ברית המועצות ששירת את חיל האוויר הסובייטי בראשית מלחמת העולם השנייה.
ה-I-16 היה בעל עיצוב חדשני כאשר פותח בראשית שנות ה-30, הוא נקלט בחיל האוויר הסובייטי החל משנת 1934 והיווה את עמוד השדרה של מטוסי הקרב הסובייטים בשנות המלחמה הראשונות.
בנוסף, לחמו מטוסי I-16 במלחמת סין–יפן השנייה, במלחמת האזרחים בספרד ובקרב חלקין גול.
ה-I-16, בעל הממדים הצנועים, כונה על ידי הטייסים הרוסים "אישאק" או "אישאצ'וק" (Ishak/Ishachok; חמור/חמורון), בספרד הוא זכה לכינוי "ראטה" (Rata; עכברוש) על ידי הלאומנים ולכינוי "מוסקה" (Mosca; זבוב) על ידי הרפובליקנים.
מהירות מקסימלית: 525 קמ"ש בגובה 3,000 מטר
2 X מקלעי ShKAS בקוטר 7.62 מ"מ מעל המנוע
2 X תותחי ShKAS בקוטר 20 מ"מ בכנפי המטוס
פוליקסינידאס היה מצביא סלווקי, שיחד עם חניבעל פיקד על הצי הסלווקי בזמן מלחמת אנטיוכוס.
פוליקסינידאס נולד ברודוס, אולם הוגלה משם ונכנס לשירותו של אנטיוכוס השלישי מלך האימפריה הסלווקית.
הוא מוזכר לראשונה במהלך מסעו של אנטיוכוס להירקניה בשנת 209 לפנה"ס, אז פיקד על שכירי חרב כרתים.
בשנת 192 לפנה"ס בהתאם להצעת היועץ הצבאי של אנטיוכוס חניבעל, נשלח פוליקסינידאס מיוון לאסיה כדי להביא משם תגבורת למלך שאותה עת היה במסע מלחמה ביוון.
מאז לא שומעים עליו עד שנת 191 לפנה"ס, אז נסוג אנטיוכוס מיוון וחזר לאסיה.
חניבעל חזה מראש שהרומאים אויביו של אנטיוכוס יקימו צי וישלחו אותו בעקבותיו של אנטיוכוס.
ואכן צי רומאי עשה את דרכו לאסיה ועמד להתאחד עם הציים של רודוס ופרגמון.
פוליקסינידאס ביקש מאנטיוכוס שירשה לו לתקוף את הצי הרומאי בטרם יספיק להתאחד עם בעלי בריתו.
אנטיוכוס הסכים ופוליקסינידאס יצא עם 70 אניות.
אולם האדמירל הרומאי גאיוס ליוויוס סלינטור חמק ממנו והצליח להתאחד עם הצי הפרגמוני.
הצי הרומאי מנה כעת 150 אניות, בקרב קוריקוס שיטות הלוחמה הסלווקיות התגלו כחסרות תועלת 10 אניות סלאוקיות נלקחו בשבי ועוד 13 טובעו.
פוליקסינידאס עם השאר נמלט והתארגן בנמל אפסוס.
הוא נשאר שם במשך החורף, ובאביב של שנת 190 לפנה"ס נודע לו שהצי של רודוס תחת פאוסיסטראטוס עומד להתאחד עם השייטת של ליוויוס.
הוא הערים עליו והעמיד פנים כביכול רצונו לבגוד באנטיוכוס בתמורה לכך שירשו לו לחזור לרודוס.
ובעוד הם מנהלים משא ומתן, תקף פוליקסינידאס בהפתעה והשמיד כמעט את כל הצי הרודי.
הוא ניסה אחר כך להגיע אל סאמוס אולם בגלל סערה נאלץ לשוב לאפסוס.
ליוויוס שקיבל תגבורת של 20 אניות מרודוס, חפץ כעת לתקוף את פוליקסינידאס, אולם הוחלף בפיקוד.
אותה שנה ניסה פוליקסינידאס לסגור על הצי הרומאי בנמל טאוס, אולם הרומאים הביסו אותו בקרב מיאונסיס שבו השתמשו הרומאים בטקטיקות לחימה חדשות.
פוליקסינידאס איבד אניות רבות וחזר לאפסוס.
לאחר קרב מגנסיה חזר לסוריה שמו לא נזכר שוב במקורות העתיקים.
פוליצרוטיים (שם מדעי: Polychrotinae) היא משפחה של לטאות החיות ביערות אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית על עצים וקרובי משפחתם של האנוליסיים (Dactyloidae).
בעבר גם היו חלק ממשפחה זו.
במשפחה זו רק סוג אחד קיים - איגואנה ארוכת רגל (Polychrus) ובו 8 מינים.
מינים אלה מזכירים אנוליסים מהסוגים Anolis וNorops.
והם לטאות דקות בעלות גוף ירוק וזרועות ארוכות וחיות על ענפי העצים ביערות.
הם ניזונים מחרקים שהם מוצאים וחוטפים במהירות.
סוג איגואנה ארוכת רגל (Polychrus)
פוליפ רחמי , הידוע גם בשם פוליפ רירית הרחם הוא מסה בתוך הציפוי הפנימי של הרחם.
צורתו יכולה להיות בעלת בסיס שטוח או לחלופין בצורה גבעולית יותר המחוברת לרחם על ידי שכבות סחוס.
פוליפים מהסוג הגבעולי נפוצים יותר מאשר הסוג בעל הבסיס השטוח וטווח גודלם הוא בין כמה מילימטרים עד כדי מספר סנטימטרים.
אם הפוליפ הוא מהסוג המוארך, הוא עלול לבלוט דרך צוואר הרחם לתוך הנרתיק.
כמו כן, כלי דם קטנים עשויים להיווצר, במיוחד פוליפים גדולים.
לעיתים קרובות אין סימנים כלל.
כשהם מתרחשים, התסמינים כוללים וסת לא סדיר, דימום בין וסתי, יתר על המידה, דימום לאחר יחסים מיניים, דימום וסתי כבד, ודימום וגינאלי לאחר גיל המעבר.
בנוסף, אם הפוליפ בולט דרך צוואר הרחם לתוך הנרתיק, הוא עלול לגרום לכאבים.
לא ידוע על סיבה חד משמעית להתפתחות הפוליפ אבל נראה שאחת הסיבות להימצאותם טמון ברמות הורמון אסטרוגן במחזור הדם.
גורמי הסיכון כוללים השמנת יתר, לחץ דם גבוה והיסטוריה של פוליפים בצוואר הרחם.
נטילת טמוקסיפן או טיפול הורמונלי חלופי יכול גם להגביר את הסיכון לפוליפים אלו.
עם זאת, השימוש בהתקן תוך רחמי המכיל הורמון מסוג levonorgestrel בשילוב נטילת טמוקסיפן יכול להפחית את השכיחות של פוליפים.
פוליפים ברירית הרחם יכולים להיות מזוהים על ידי אולטרסאונד נרתיקי (sonohysterography), הידרוסונוגרפיה או היסטרוסקופיה.
זיהוי על ידי בדיקת אולטרה סאונד יכולה להיות קשה, במיוחד כאשר יש היפרפלזיה של רירית הרחם (עיבוי יתר של רירית הרחם).
פוליפים ברירית הרחם יכולים להיווצר בבודדים או ברבים.
הם עגולים או אליפטיים וקוטרם נע בין גודל של מילימטרים ספורים עד כמה סנטימטרים.
לרוב יהיו בצבע אדום/חום וזהים לצבע רירית הרחם.
עם זאת, צבעם של פוליפים גדולים יותר יכול להיות אדום כהה יותר.
הפוליפים מורכבים מרקמה צפופה, סיבית, כלי הדם, מצופים ברירית הרחם אפיתל.
פוליפים גבעוליים יהיו מחוברים על ידי גבעול דק (שכבות סחוס), ואילו פוליפים נייחים יהיו מחוברים על ידי בסיס שטוח לדופן הרחם.
הפוליפים הגבעוליים נפוצים יותר מאשר הנייחים.
ניתן להסיר ניתוחית את הפוליפים על ידי גרידה עם או בלי היסטרוסקופיה.
במקרה שללא היסטרוסקופיה ישנו סיכון להסרה חלקית בלבד של הפוליפים.
ניתן להפחית סיכון זה על ידי סקירה של הרחם על ידי מלקחיים בתחילת הגרידה.
לאחר מכן מתבצעת הגרידה והסרה של הפוליפ.
בגרידה עם היסטרוסקופיה, תחילה, על מנת להקל על הניתוח הרחם יורחב גם בצוואר הרחם ל-9 מ"מ.
ובנוסף יוזרמו מים פיזיולוגיים כדי לשמור על הרחם בגודל שיאפשר עבודה מיטבית.
בתהליך עצמו מוחדר סיב אופטי בהיסטרוסקופ ואיתו לולאה חשמלית אשר תפקידה להסיר את הפוליפ ומשיכתו אל מחוץ לרחם.
בשתי הדרכים יישלח הפוליפ לביופסיה על מנת לשלול אפשרות של תאים סרטניים.
פוליפים ברירית הרחם מתרחשים בדרך כלל אצל נשים בשנות ה-40 וה-50. הפוליפים נוצרים אצל 10% מהנשים.
שיעור הימצאותם אצל נשים עם דימום חריג מוערך ב-25%.
פוליקסנה, רוזנת הסן-רוטנבורג הייתה אשתו של קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה.
פוליקסנה נולדה ב-21 בספטמבר 1706 בבאד שוואלבאך לארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ולאלאונורה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט, בתם של מקסימיליאן קרל אלברכט, רוזן לוונשטיין-ורטהיים ומריה פוליקסנה, רוזנת קין-בלאזי-ליכטנבורג.
ב-23 ביולי 1724 התחתנה פוליקסנה עם קרלו אמנואלה, נסיך פיימונטה על ידי שליח, וב-20 באוגוסט נערך טקס הנישואים הרשמי בטורינו.
לפוליקסנה היה קשר הדוק עם חמותה אן מארי ד'אורליאן, שנשמר עד מותה של אן מארי בשנת 1728.
ב-3 בספטמבר 1730 הדיח בעלה קרלו אמנואלה את אביו ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, ועלה לשלטון במקומו.
בשנת 1734 חלתה פוליקסנה, וב-13 בינואר 1735 היא מתה בארמון בטורינו.
ב-15 במרץ 1722 התחתנה פוליקסנה עם קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
פוליפ באף הוא גידול שפיר המופיע בתעלות האף או בסינוסים.
צורתו יכולה להיות כמו כדור מעוגל או גידול בצורת טיפה הנמצא קשור אל הרקמה הרירית ממנה התפתח.
פוליפים באף נפוצים יותר אצל מבוגרים, אך יכולים להתפתח גם אצל ילדים.
הם נוצרים כתוצאה מדלקת כרונית באזור, שנוצרת בעקבות אסתמה, סינוסיטיס כרוני, אלרגיות, רגישות לתרופות, או בעיות במערכת החיסון.
התסמינים של הפוליפ באף כוללים בעיות בנשימה דרך האף, פגיעה בחוש הריח והטעם ונזלת כרונית.
פוליפ באף יכול להוביל לסינוסיטיס או הרחבה של האף.
פוליפ באף הוא גידול רך וחסר כאב.
במקרה של פוליפ קטן יכולים לא להופיע תסמינים.
צמיחה של כמה פוליפים או פוליפ גדול יותר יכול לחסום את תעלת האף או הסינוס בו הוא התפתח.
התסמינים של פוליפ באף כוללים קושי בנשימה דרך האף, גודש, סינוסיטיס כרוני, פגיעה בחוש הריח, כאבי ראש, כאב באזור השיניים העליונות, תחושת לחץ באזור המצח והפנים ונחירות.
פוליפים באף עלולים לגרום לסיבוכים שונים, ובהם: דום נשימה חסימתי בשינה, ראייה כפולה, החמרה בבעיות ריאתיות וזיהומים בסינוסים.
בטווח הארוך, פוליפים באף אף עשויים לגרום להרס עצמות האף ולהרחבתו.
הסיבה המדויקת לפוליפים באף אינה ברורה.
פוליפים יכולים להתפתח גם ללא היסטוריה רפואית של בעיות באף.
גורמים היוצרים דלקת כרונית בסינוסים כמו אסתמה, סינוסיטיס כרוני, נזלת אלרגית, סיסטיק פיברוסיס ורגישות לנוגדי דלקת שאינם סטרואידים עשויים לעורר היווצרות של פוליפים באף.
כמו כן ישנם אנשים עם נטייה גנטית לפוליפים.
מחלות נוספות המתקשרות עם פוליפים באף:
סיסטיק פיברוזיס הוא גורם בולט להתפתחות פוליפ באף אצל ילדים.
לכן בהרבה מהמקרים הרופא עשוי להציע בדיקת אבחון לסיסטיק פיברוזיס.
לרוב פוליפ באף יאובחן באמצעות בדיקה פיזית בתוך האף ותשאול על הופעת הסימפטומים.
לעיתים ניתן לזהות את הפוליפ בעזרת אוטוסקופ.
אנדוסקופיה משמשת לאבחנה של פוליפ שמתפתח במיקום עמוק באף.
האנדוסקופ הוא מכשיר בעל צינור ארוך ודק שבסופו יש מצלמה ופנס, מכשיר זה מאפשר לרופא לבצע בדיקה יסודית של חללים עמוקים יותר באף ובסינוסים.
סריקת CT ׁ(טומוגרפיה ממוחשבת) היא כלי לזיהוי הגודל והמיקום המדויק של הפוליפ, ונותנת הערכה מדויקת של היקף הדלקת באזור.
יתר על כך בעזרת הסיטי ניתן לשלול נוכחות של עיוות במבנה האף או גידול מסוג סרטני בחללי האף.
ישנן תופעות אחרות שיכולות להידמות לפוליפ באף, ביניהן גליומה, פפילומה וסרטן.
התפתחות של מסה חד צדדית באף או בסינוסים עלולה לסמן על מצבים חמורים יותר.
במקרים כאלה מומלץ לבצע ביופסיה של הרקמה כדי לשלול את נוכחותם.
פוליפ באף יטופל בדרך כלל באמצעות טיפות או ספריי לאף המכילים סטרואידים.
סטרואידים הם נוגדי דלקת חזקים ולכן עשויים להפחית את מידת הדלקת בריריות האף והסינוסים לכווץ את הפוליפ ואף להעלימו לחלוטין.
לטיפול בסטרואידים ייתכנו תופעות לוואי כגון כאב ראש, כאב גרון, התעטשויות ודימום מהאף.
כחמישה שבועות יחלפו לפני שיחול שיפור במצב.
אם בתום תקופה זו לא חל שיפור יש לשוב אל הרופא לקבלת המשך טיפול.
אנשים הסובלים מהיווצרות חוזרת של פוליפ, בעקבות מאסתמה, מסינוסיטיס כרוני או מאלרגיה יכול להועיל שימוש קבוע בתרסיס המכיל סטרואידים על מנת למנוע התפתחות חוזרת או החמרה של פוליפ באף, מאחר הם נמצאים בסיכון מוגבר לפתח מצב זה.
במקרה של המצאות מספר פוליפים באף מתן סטרואידים בצורת ספריי בלבד יכול להיות לא יעיל, במצב זה ניתן ליטול סטרואידים בטבליות, או לשלב בין השניים.
בדרך כלל תינתן התרופה לתקופה מוגבלת של שלושה שבועות מאחר ששימוש ממושך עלול לגרום לתופעות לוואי בניהן החלשות של העצמות, לחץ דם גבוה, סוכרת ועליה במשקל הגוף.
אין להפסיק טיפול בסטרואידים בבת אחת, אלא בהדרגה בלבד.
אם הטיפול אינו משיג שיפור במצב תוך כשלושה שבועות ייתכן שהמטופל יופנה לניתוח להסרת הפוליפ.
אם אין שיפור בחומרת הסימפטומים על אף הטיפול בסטרואידים או במצב בו חלה החמרה במצב הרפואי עקב נוכחות הפוליפ כמו ראייה כפולה או דום בשינה יש לשקול ביצוע ניתוח אנדוסקפי להסרת הפוליפ.
הניתוח האנדוסקופי הוא הליך לא פולשני בו מבצעים הסרה של הפוליפ, פתיחה של מעברי האוויר והסינוסים.
הליך זה נמשך בין 45 דקות לשעה ומבוצע תחת הרדמה כללית או מקומית.
שימוש בסטרואידים דרך האף לפני הניתוח יכולים לסייע בהפחתה של הדלקת באזור, מניעת דימום בזמן הניתוח ועקב כך סיוע בהבחנה קלה יותר בפוליפ.>הניתוח יעיל בכ־80-90% מהמקרים אך אינו מונע חזרה של הפוליפ בעתיד.
כ־50% מהמנותחים עלולים לפתח פוליפ נוסף תוך מספר שנים.
פוליפ באף היא תופעה המשפיעה על כ-4.3% מהאוכלוסייה.
נמצא כי פוליפ באף נפוץ יותר אצל מבוגרים מאשר ילדים.
פוליפ באף שכיח יותר אצל גברים מאשר נשים במיוחד לאחר הגיל 40.
כ-40-80% מהאנשים הסובלים מרגישות לאספירין וכ-37-48% מחולי סיסטיק פיברוזיס יפתחו פוליפים באף.
פוליקוטיליים (שם מדעי: Polycotylidae) היא משפחת זוחלים ימיים מקבוצת הפליוזאורים.
למרות מראם המזכיר את הפליואוזאורודים מדענים רואים בהם קרובים של האלאסמוזאוריים והפלסיוזאוריים.
הם חיו במימי הקרטיקון מלפני 99 מיליון שנה עד להכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
מאובני המשפחה נמצאו באזורים שונים ברחבי העולם לרבות אמריקה הדרומית, אמריקה הצפונית, יפן, מרוקו, מזרח אירופה, אוסטרליה וניו זילנד.
הם היו בעלי גוף קטן יחסית ובעלי צוואר קצר.
הלסתות היו ארוכות והכילו שיניים חרוטיות רבות ששימשו ללכידת דגים.
היו להם 4 סנפירים ששימשו לשחייה חסכונית באנרגיה שגם עזרה להם להאיץ אחרי טרפם.
פוליצמייסטר היה כינוי באימפריה הרוסית למפקד המשטרה בכל הערים המחוזיות והערים הגדולות.
תפקיד הפוליצמייסטר הוצג בשנת 1782 במסגרת "אמנת הפקיד".
הפוליצמייסטר עמד בראש מועצת הכספים, והחל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 בראש מחלקת משטרת העיר.
לפוליצמייסטר היו כפופים כל שוטרי ומוסדות העיר, בעזרתם ביצע את תפקידו, שכללו ציות להוראות של הרשויות הגבוהות ביותר ויישום עונשי בית המשפט.
תפקיד הפוליצמייסטר בוטל בעקבות המהפכה בפברואר 1917.
בפטרבורג, מוסקבה ובוורשה היו כמה מפקדי משטרה שכונו בשם אובר-פוליצמייסטר או ראש העיר.
במוסקבה הוצג התפקיד בשנת 1722, מאז 1727 הוא היה כפוף למושל הכללי.
הוא פיקח על פעילותם של אנשי המשטרה, היה אחראי על הסדר בעיר, עמד בראש שירותי כיבוי האש, "פיקח" על הסחר, השיפור העירוני והתנאים התברואתיים של מוסקבה, פיקח על קיום חוקים ותקנות של מוסדות עליונים ומרכזיים ועל יישום החלטות הרשות השופטת.
בתחילת המאה העשרים במוסקבה היו 4 פוליצמייסטרים.
כל אחד מהם ניהל מחלקת משטרה (יחידת מנהלי טריטוריאלי, אשר היוו 3-4 יחידות משטרה משולבות) שניהלו את תחנות המשטרה והרבעים (משנת 1881 - חולקו למחוזות משטרה עירוניים) פקידי הוצאה לפועל, ניהלו פיקוח על שטחים ציבוריים, ויקלו על המאסרים.
תפקיד האובר-פוליצמייסטר בוטל בשנת 1905 בקשר להקמת ממשלת העיר מוסקבה כגוף ניהולי עליון.
בשנת 1782, תפקיד זה היה למעשה ראש המשטרה בסנקט פטרבורג, לפני כן, שימש התפקיד כעוזר של המושל הכללי.
ביוני 1883 הורה הקיסר אלכסנדר השלישי "להחזיר את צו הניהול הישן של סנקט פטרבורג, להקצותו לראשות משטרת העיר, לאחר שהתפקיד שינה את שמו ממפקד המשטרה הראשי למושל העיר."
פוליקליניקו אומברטו הראשון (באיטלקית: Policlinico Umberto I) הוא בית חולים אוניברסיטאי ברובע סן לורנצו ברומא.
בית החולים נוסד בשנת 1903 וקרוי על שם אומברטו הראשון, מלך איטליה, והוא אחד מבבתי החולים של הפקולטות לרפואה, לרוקחות ולרפואת שיניים של אוניברסיטת ספיינצה ברומא והוא המרכזי מביניהם.
בנוסף לו כאמור ישנו בית החולים סנט'אנדריאה.
זהו בית החולים השלישי בגודלו באיטליה (עם 1200 מיטות).
בנייתו החלה בשנת 1888 ביוזמת שר החינוך דאז, גואידו בצ'לי, יחד עם הסנטור פרנצ'סקו דוראנטה.
בחנוכתו השתתפו הרקטור דאז, לואיג'י גלסי והמלך אומברטו הראשון.
פוליציטמיה ורה היא מחלה מיילופרוליפרטיבית (סוג של סרטן דם [לוקמיה] כרוני נדיר), בו מח העצם מייצר יותר מדי כדוריות דם אדומות.
בנוסף, מחלה זו עלולה לגרום לייצור יתר של כדוריות דם לבנות וטסיות דם.
תסמין קלאסי של פוליציטמיה ורה הוא גרד, במיוחד לאחר חשיפה למים חמים (למשל בעת אמבטיה) המופיע בכ-40% מהחולים ועשוי לנבוע משחרור עודף של היסטמין או ייצור עודף של פרוסטגלנדין .
בנוסף, דלקת מפרקים גאוטית עשויה להופיע אצל עד 20% מהחולים ומחלת כיב פפטי נפוצה גם כן ככל הנראה בגלל עלייה בשחרור ההיסטמין מתאי המאסט, אך עשויה להיות קשורה לרגישות מוגברת לזיהום הליקובקטור פילורי.
עם זאת, אנשים הסובלים מפוליציטמיה ורה עשוים לחיות כלל ללא תסמינים .
ממצאי הבדיקה הגופנית בחולי פוליציטמיה ורה אינם ספציפיים, אך הם עשויים לכלול כבד או טחול מוגדלים, הסמקה או משקעי גאוט.
לעיתים קרובות ניתן לחשוד בקיום המחלה עקב בדיקות מעבדה, כשהממצאים הנפוצים כוללים רמות המוגלובין והמטוקריט גבוהים (מדדים המשקפים את מספר כדוריות הדם האדומות) ומספר טסיות דם או ספירת תאי דם לבנים מוגברים.
קצב שקיעת הדם (ESR) יורד במחלה עקב עלייה בפוטנציאל הזטה ומכיוון שפוליציטמיה ורה נובעת מעלייה חיונית בייצור תאי דם אדומים, לחולים יש חמצון תקין בדם ורמת אריתרופויאטין נמוכה (EPO).
בהיותה פוליציטמיה ראשונית, המחלה נגרמת על ידי גידול שגורם לשגשוג והתבגרות של תאי דם אדומים, לבנים ומגריוקוציטיים (תאי המקור של הטסיות).
בניגוד לפוליציטמיה משנית, המחלה קשורה לרמות נמוכות בסרום הדם של ההורמון אריתרופויטין.
במקום זאת, תאי המחלה נושאים לעיתים קרובות מוטציה המפעילה את הגן טירוזין קינאז (JAK2), הפועל במסלולי האיתות של קולטן ה-EPO, מה שגורם לאותם תאים להתרבות ללא תלות בהורמון .
פוליציטמיה ורה לא מטופלת יכולה להיות קטלנית ומחקרים מצאו כי עם טיפול ההישרדות החציונית של המחלה עומדת על כ-10–20 שנה, בעוד שבהיעדר טיפול היא מתקצרת לשנתיים עד 3 שנים.
מכיוון שלא ניתן לרפא את המחלה, הטיפול בה מתמקד בתסמינים ובהפחתת הסיבוכים הפקקתיים של המחלה על ידי הפחתת רמות תאי הדם האדומים.
פלבוטומיה היא סוג אחד של טיפול שלעיתים קרובות ניתן בשילוב עם טיפולים נוספים.
פוליקרפה סלברייטה (בספרדית: Policarpa Salavarrieta; ), הידועה גם בשם לה פולה, הייתה תופרת ניאוגרנדינית (מלשון ניאו - גרנידי (הגרנידים החדשים)) כינוי לתנועת חופש בקולומביה, (אנ') שריגלה עבור כוחות המהפכה במהלך הרקונקיסטה הספרדית של מלכות המשנה של גרנדה החדשה.
היא נתפסה על ידי ממלכת ספרד ובסופו של דבר הוצאה להורג על בגידה.
יום האישה הקולומביאנית מונצח ביום השנה למותה.
כיום היא נחשבת לגיבורת העצמאות של קולומביה.
מכיוון שתעודת הלידה שלה מעולם לא נמצאה, שמה הפרטי החוקי אינו ידוע.
השם "סלברייטה" ידוע רק כשם שמשפחתה וחבריה השתמשו בו.
אביה כינה אותה אפולוניה בצוואתו.
היא הייתה הקרובה ביותר לאחיה, ויויאנו, שכן היא הפכה לאפוטרופוס שלו כשהוריה מתו.
כשהכוחות החמושים בגואדואה החלו לחפש אותה, היא החלה לקרוא לעצמה פוליקרפה.
בדרכונה המזויף משנת 1817, שבו נעזרה על מנת להיכנס ולצאת מבוגוטה במהלך הרקונקיסטה, היא הופיעה בתור "גרגוריה אפולינריה".
אנדריאה ריקאורטה דה לוזאנו, שאיתה פוליקרפה התגוררה ואף עבדה עבורה באופן רשמי בבוגוטה, כמו גם אמברוסיו אלמיידה, מנהיג גרילה לו סיפקה מידע, קראו לה בשם זה.
בני דורה התייחסו אליה בפשטות כ"לה פולה", אך פוליקרפה סלברייטה הוא השם שאיתו היא זכורה ומונצחת.
גם תאריך ומקום הלידה של לה פולה נתונים להשערות בהיעדר מסמכים משפטיים.
הגרסה הפופולרית היא שהיא נולדה בעיריית גואדואס (אנ'), קונדינמרקה (אנ'), בין 1790 ל-1796. עם זאת, רפאל פומבו (אנ') טען שהיא נולדה ב-מריקיטה (אנ'), בעוד חוזה קאיסדו רוחאס טען כי היא בכלל נולדה בבוגוטה.
ניתן לשער את תאריך ומקום הלידה שלה ממידע זמין על אחיה, אשר, באופן מוזר, לא אבד.
מריה איגנסיה קלרה, נולדה בקהילת סן מיגל של גואדואה, 1789–1802
חוסה מריה דה לוס אנגלס, הוטבל בגואדואה ב-1790 - הפך לנזיר אוגוסטיני
מנואל, יליד גואדואה ב-1796 - הפך גם הוא לנזיר אוגוסטיני
פרנסיסקו אנטוניו, הוטבל בקהילת סנטה ברברה, בוגוטה, בשנת 1798
רמון, שאושר בבוגוטה בשנת 1800
קיימת מחלוקת בנוגע למקום הולדתה של פוליקרפה, יש הטוענים שנולדה בגואדואה ויש הטוענים שנולדה בטנג'ו.
בניסיון ליישב את הפערים, האקדמיה הקולומביאנית להיסטוריה נתנה את פסיקתה הסופית ב-10 בספטמבר 1991, לטובת גואדואה, קונדינמרקה, כמקום הולדתה של פוליקרפה.
ללא שם או שהייתה ממעמד ההידאלגו, משפחתה של פוליקרפה הייתה ככל הנראה מכובדת ואמידה, אם לשפוט על פי בית ילדותה בגואדואס (אנ'), כיום מוזיאון.
משפחת סלברייטה ריוס עברה לבוגוטה בין השנים 1796–1798, והתגוררה בבית קטן בסנטה ברברה.
בשנת 1802 פרצה מגפת אבעבועות שחורות בבירה, והרגה אלפים, כולל אביה של פוליקרפה, אימה, אחיה אדוארדו ואחותה מריה איגנסיה.
לאחר הטרגדיה, המשפחה התפרקה: חוסה מריה ומנואל הצטרפו למסדר האוגוסטיני, רמון ופרנסיסקו אנטוניו נסעו לטנה (אנ') שם מצאו עבודה בחווה.
קתרינה, הילדה הבכורה ששרדה, החליטה לחזור לגואדואה בסביבות 1804, ולקחה איתה את אחיה הצעירים פוליקרפה וביביאנו.
הם גרו בבתיהם של הסנדקית מרגריטה בלטראן ודודה מנואלה עד שקתרינה נישאה לדומינגו גרסיה, ושוב לקחה איתה את שני אחיה.
יש מעט מידע על תקופה זו בחייו של פוליקרפה.
מה שידוע הוא שהיא עבדה כתופרת, ומעריכים גם שעבדה כמורה בבית ספר ממלכתי.
באותה תקופה גואדואס הייתה תחנת מנוחה חשובה בדרך החשובה ביותר דרך גרנדה החדשה, רצועת אדמה מבוגוטה לנהר מגדלנה המתקשרת (אנ') עם צפון המדינה והחוצה לים הקריבי : חיילים, אצילים, אומנים, חקלאים, מורדים, ספרדים וגרנדינים מכל תחומי החיים עברו דרך גואדואה, מה שהפך אותה למרכז של מסחר, חדשות ומידע.
במהלך המלחמה, משפחתה של פוליקרפה הייתה מעורבת בצד המהפכני: גיסה, דומינגו גרסיה, מת בלחימה לצד אנטוניו נאריניו (אנ') במערכה הדרומית, שבה לחם גם אחיה ביביאנו.
לפי האגדה, לאחר פרוץ המהפכה, המשנה למלך אנטוניו חוסה עמאר אי בורבון (אנ') ואשתו מריה פרנסיסקה וילנובה, מחשש לחייהם, הוברחו מבוגוטה על ידי ראש העיר חוסה מיגל פיי דה אנדרדה (אנ').
הם עצרו בגואדואה, שם, המשנה מריה פרנסיסקה וילנובה, הלכה לביתה של פוליקרפה וניבאה את גורלה ומותה הקרובים.
ההיסטוריה מצביעה על כך שפוליקרפה לא הייתה מעורבת בפוליטיקה לפני 1810, אבל עד שהיא חזרה לבוגוטה ב-1817, היא השתתפה באופן פעיל בנושאים פוליטיים.
מכיוון שבוגוטה הייתה מעוז הרקונקיסטה, שם רוב האוכלוסייה הייתה רויאליסטית ספרדית (אנ') ואף עודדה את ההשתלטות על ידי פבלו מורילו (אנ'), היה קשה מאוד להיכנס ולצאת מהעיר.
פוליקרפה ואחיה ביביאנו נכנסו לבירה עם מסמכים ואמצעי הגנה מזויפים, ומכתב היכרות שנכתב על ידי אמברוסיו אלמיידה וחוסה רודריגז, שני מנהיגי המהפכה; הם המליצו לה ולאחיה להישאר בביתה של אנדריאה ריקורטה אי לוזאנו ולהסתוות כמשרתיה.
במציאות, ביתה של אנדריאה ריקורטה היה מרכז איסוף מודיעין והתנגדות בבירה.
מכיוון שהיא לא הייתה מוכרת בבוגוטה, היא יכלה לנוע בחופשיות ולהיפגש עם פטריוטים ומרגלים אחרים ללא חשד.
היא יכלה גם לחדור לבתיהם של המלוכה.
כשהציעה את שירותיה כתופרת לנשותיהם ולבנותיהם של מלוכה וקצינים.
במקביל לעבודתה, שמעה פוליקרפה שיחות, אספה מפות ומודיעין על תוכניותיהם ופעילותם, זיהתה מי היו הרויאליסטים הגדולים וגילתה מי חשודים במהפכנים.
פוליקרפה גם גייסה בחשאי צעירים למטרה המהפכנית; בסיוע אחיה.
יחד, הם עזרו להגדיל את מספר החיילים שההתקוממות בקונדינמרקה הייתה זקוקה להם נואשות.
הפעולות של פוליקרפה התנהלו בצורה חלקה ולא זוהתה עד שהאחים אלמיידה נתפסו בעודם נושאים מידע חזרה למורדים מחוץ לבוגוטה.
המידע שלהם קישר ישירות את לה פולה למהפכה.
לה פולה והאחים אלמיידה היו מעורבים בסיוע לחיילים לנטוש את הצבא המלכותי ולהצטרף למהפכה; הם הובילו נשק, תחמושת ואספקה למורדים; בסיוע לבני הזוג אלמיידה להימלט מהכלא כאשר נתפסו בספטמבר של אותה שנה, ולמצוא להם מקלט במאצ'טה (אנ').
הם קיוו שהקשר שלהם עם לה פולה יוכל להועיל במקרה של מרד בעיר.
הנאמנים חשדו בה כעת בבגידה, אך חסרו ראיות מוצקות להאשים תופרת בריגול ובגידה.
מעצרו של אלחו סבארין בזמן שניסה להימלט לקזאנרה היה האירוע שאפשר לבני המלוכה לעצור את לה פולה; הוא נתפס עם רשימה של רויאליסטים ופטריוטים שניתנה לו על ידי פוליקרפה.
פוליקרפה סלבריינטה ואחיה ביביאנו נעצרו שניהם בביתה של אנדריאה ריקאורטה אי לוזאנו ונלקחו ל-אוניברסיטת דל רוסאריו (אנ'), אשר הפך לכלא מאולתר.
הם נלקחו למועצת המלחמה (אנ') וב-10 בנובמבר נידונו פוליקרפה, אלחו ושישה אסירים נוספים להוצאה להורג על ידי כיתת יורים, שנקבעה לבוקר ה-14 בנובמבר 1817.
השעה שנבחרה להוצאתה להורג הייתה תשע בבוקר ה-14 בנובמבר.
עם ידיה כבולות צעדה לה פולה אל מותה כששני כמרים לצידה ובראשם שומר.
במקום לחזור על התפילות שהכוהנים קראו, היא קיללה את הספרדים וחיזתה את תבוסתם במהפכה הקרובה.
מסופר כי לה פולה קיללה את הספרדים ללא הפוגה במהלך הלילה שלפני הוצאתה להורג.
בשלב מסוים היא עצרה, עייפה וצמאה, ואחד השומרים הציע לה כוס יין.
היא השליכה את הכוס ישר לאחור לעבר שוביה, והכריזה "לא אקבל אפילו כוס מים מהאויבים שלי!" .
היא הייתה אמורה למות עם שישה אסירים נוספים והמאהב שלה, אלחו סבארין, בכיכר בוליבר (אנ').
לאחר שעלתה על הגרדום נאמר לה להפנות את גבה, מכיוון שזו הדרך בה נהרגו בוגדים.
כשהובלה להוצאתה להורג, פוליקרפה סימנה לב לאסירים האחרים וקיללה את שוביה.
לה פולה, שסירבה לכרוע ברך בפני כיתת היורים הספרדית, צעקה, "יש לי די והותר אומץ לסבול את המוות הזה ועוד אלף.
אל תשכחו את הדוגמה שלי".
כשהחוליה החלה לירות, פולה הסתובבה אל מול החוליה.
כמקובל, גופותיהם של אלחו וששת האסירים האחרים הוצגו ברחובות בוגוטה, כדי להפחיד כאלו העלולים להפוך למהפכנים בעתיד.
בהיותה אישה, נחסכה ממנה ההשפלה האחרונה הזו.
אחיה הנזיר האוגוסטיני, חוסה מריה דה לוס אנג'לס ומנואל סלברייטה, תבעו את הגופה כדי לתת לה קבורה נוצרית (אנ') ראויה בכנסיית המנזר של סן אגוסטין, בשכונת לה קנדלריה.
ב-8 בנובמבר 1967, חוק 44 הועבר על ידי הקונגרס של הרפובליקה של קולומביה (אנ') ונחתם על ידי הנשיא קרלוס לרס רסטרפו (אנ'), שהכריז במאמרו השני כי ה-14 בנובמבר יהיה "יום האישה הקולומביאנית" לכבוד יום השנה על מותה של "הגיבורה שלנו, פוליקרפה סלברייטה".
פוליקרפה סלברייטה הוצגה במטבע הקולומביאני פעמים רבות במהלך השנים.
אמנם הופיעו גם דמויות נשיות רבות, אך במשך הרבה זמן היא הייתה האישיות ההיסטורית היחידה ששמו את איורו במטבע.
תמונות אחרות כוללות: ליידי ליברטי ; צדק ; אישה אינדיאנית לא ידועה המייצגת את כל העמים הילידים בקולומביה (אנ'); ולאחרונה מריה (אנ'), דמות פיקטיבית מהרומן של חורחה אייזק (אנ') באותו שם, מאויירת עם המחבר.
שטר "דיאז מיל פסוס" ($10,000) הוא כרגע הערך היחיד עם דמותה של פוליקרפה סלברייטה שעדיין מסתובב.
לציון יום השנה ה-100 לעצמאות קולומביה בשנת 1910, ממשלת קולומביה הנפיקה סדרה של בולים (אנ') שהציגו את התמונות של כמה מגיבורי העצמאות, כולל פוליקרפה סלברייטה, סימון בוליבר, פרנסיסקו דה פאולה סנטנדר (אנ'), קמילו טורס טנוריו (אנ'), ואחרים.
בין השנים 1903 ו-1904 הנפיקה מחלקת האנטיוקיה בול כחול 3 פסו המתאר את לה פולה (קטלוג סקוט, מספר אנטיוקיה 154).
בשנת 2010 יצאה הסדרה לה-פולה.
טלנובלה של RCN משנת 2010 המבוססת על חייה שנעשו לרגל המאתיים שנה של קולומביה .
היא נקראת לה פולה (סדרת טלוויזיה) (אנ') על שם הכינוי שלה אשר שימש את חברי תנועת העצמאות הקולומביאנית.
הסדרה זכתה להערכה פופולרית כאחת הטלנובלות הקולומביאניות והספרדיות הטובות ביותר של 2010.
בשנת 2018 יצא לאור בעברית הספר "סיפורים לפני השינה לילדות מורדות" הספר נכתב על ידי אלנה פאווילי, פרנצ'סקה קוואלו ; ותורגם מאנגלית לעברית על ידי רונית רוקאס.
הספר מרכז 100 סיפורים על נשים לאורך ההיסטוריה וביניהן מתאר גם את סיפורה של פוליקרפה.
פוליפיה היא להקת רוק מתקדם אינסטרומנטלית מהעיר פלאנו שבטקסס, אשר הוקמה בשנת 2010. הלהקה מורכבת משני הגיטריסטים טים הנסון וסקוט לה-פייג', מהבסיסט קליי גובר, ומהמתופף קליי אשלימן.
להקת פוליפיה הוקמה בשנת 2010, וזכתה לראשונה להצלחה משמעותית כאשר נגינת הגיטרה בשירם "Impassion", מתוך המיני-אלבום Inspire, הפכה לוויראלית ביוטיוב.
מאז, הפופולריות של הלהקה גדלה, והם הופיעו לצד אמני מטאלקור מתקדם כמו פריפרי , ביטווין דה בריד אנד מי ואוגוסט ברנז רד .
חברי הלהקה ציינו כי השפעותיהם מגיעות מאמנים מכל הז'אנרים.
בהתחלה הם נטו לכיוון של צלילים כבדים יותר במוזיקה, אך מאז פנו לכיוון של להקה ממוקדת-מלודית יותר.
בהתייחסות לאלבום Muse, חבר הלהקה טימותי הנסון סיפר כי ההשפעה העיקרית עבורו הגיעה ממוזיקת פופ וראפ.
בתחילת דרכה הלהקה הייתה ידועה בזכות הקאברים לגיטרה קלאסית שפרסמה ביוטיוב.
המיני-אלבום הראשון שלהם, Inspire, ואלבום האולפן הראשון, Muse, מראים שניהם את ההערכה של הלהקה למוזיקת פופ.
יחד עם זאת, בשני האלבומים ניכרות השפעות של פרוגרסיב מטאל, יותר מאשר בשירים שהוציאו לאחר מכן.
הדבר מאפיין אותם עם סגנון הדג'נט, אם כי בצורה אופיינית הם היו פחות כבדים ויותר מבוססי-מלודיה מעמיתיהם.
באלבום האולפן השני שלהם, Renaissance, נראה היה כי הלהקה מתרחקת יותר מהמטאל, ופונה לעבר צליל אשר יותר מושפע מרוק מתקדם וממאת' רוק .
הם גם החלו לערבב אלמנטים של EDM, פאנק והיפ הופ, כשהוציאו את הסינגל "LIT", שהוא רמיקס ל-"Light", השיר השני באלבום Renaissance.
הצליל שלהם התפתח עוד, עם יציאת המיני-אלבום השני שלהם, The Most Hated, והאלבום השלישי, New Levels New Devils, אשר בין היתר הופקו על ידי מפיקי ההיפ הופ וה-EDM, ג'אדג' ו-Y2K.
אלבומם הרביעי Remember That You Will Die הוא ניסיון יותר אקספרמנטלי של הלהקה, רווי בסגנונות שונים, שיתופי פעולה מגוונים מאוד ובלתי ניתן לתארו בתור ז'אנר יחיד, לאלבום אלמנטים של היפ הופ, ג'אז, מטאל, פלמנקו, דג'נט ועוד.
בביקורת על האלבום Muse באתר Metal Injection נכתב: "בעיקרון, אם אתם מחפשים מוזיקה אינסטרומנטלית באמת נהדרת שמתרחקת מהמלכודות של מטאל אינסטרומנטלי מודרני ולא תעזוב אתכם בזמן הקרוב, לכו על Muse.
או אם אתם מחפשים כמה שירים לזמזם לעצמכם בטירוף במהלך חיי היומיום שלכם, כי הם פשוט לא יצאו מהראש שלכם...
קליי אשלימן – תופים (2016–הווה)
פוליקוליטיס (או דלקת זקיק השערה; בלועזית: Folliculitis) היא סוג של דלקת הגדלה בתוך זקיקי שיער.
הדלקת יכולה להתרחש בכל מקום בגוף בו יש עור עם שיער.
הדלקת יכולה להופיע באזורי הפנים, הבטן, הגב, הידיים, הרגליים או הישבן.
למרות שפוליקוליטיס היא דלקת המזכירה אקנה, וגם אקנה היא דלקת העלולה לגדול בתוך זקיקי שיער, המונח "פוליקוליטיס" מתייחס בדרך כלל אל קבוצה נפרדת של פצעונים, המשפיעים באופן גורף יותר על זקיקי שיער.
פריחה (סביבת הדלקת הופכת לוורודה-אדומה)
פצעונים הגודלים על זקיקי עור
לרוב מתרחש באזור הגרון, בית השחי או המפשעה
עלול להתרחש באזור איבר המין
עלול להשתרע לעוד מקומות בגוף ללא טיפול אנטיביוטי
ללא טיפול, פוליקוליטיס עלול להפוך לצלוליטיס או מורסה
רוב הפצעונים נגרמים בשל חדירה של סטפילוקוק זהוב, חיידק אל-אווירני פקולטטיבי.
זקיקי שיער עלולים להיפגע גם מחיכוך, ביגוד, עקיצה, גילוח או צמה חזקה הצמודה לקרקפת.
הפוליקוליטיס חודר פתוגנית אל תוך זקיקי השיער הפגועים וגורם לדלקת באזור.
פוליפ בצוואר הרחם הוא פוליפ או גידול שפיר נפוץ על פני השטח תעלת צוואר הרחם.
פוליפ זה עשוי לגרום לדימום נרתיקי חריג, אך לעיתים קרובות הוא לא מלווה בתסמינים כלל.
הטיפול, במקרה הצורך, מורכב מהסרה פשוטה של הפוליפ והפרוגנוזה בדרך כלל טובה.
פחות מ-1% מהפוליפים בצוואר הרחם יראו שינוי ניאופסלטי שעלול להוביל לסרטן.
2-5% מכלל הנשים מפתחות פוליפ בצוואר הרחם.
פוליפ בצוואר הרחם הוא גידול שפיר הבולט מפני השטח של תעלת צוואר הרחם.
רוב הפוליפים בצוואר הרחם קטנים מ-1 ס"מ.
עם זאת, הם יכולים להגיע לקוטר של עד 3 ס"מ, ולעיתים אף למלא את הנרתיק.
בדרך כלל הפוליפ מחובר לפני השטח על ידי גבעול, שיכול להיות ארוך ודק או קצר ורחב בבסיסו.
צורת הפוליפ יכולה להיות דמוית דמעה או מוארכת, מרקמו בדרך כלל רך וספוגי, וצבעו יכול להיות אדום או אפור-לבן, בהתאם לכלי הדם בנגע.
ניתן לחלק את הפוליפים בצוואר הרחם לשתי קטגוריות:
ממוקם ברירית המצפה את החלק הפנימי של צוואר הרחם.
שכיח יותר בנשים בגיל הפוריות.
Ectocervical polyps – ממוקם בחלק של צוואר הרחם הבולט אל הנרתיק.
נפוץ יותר בנשים בגיל המעבר.
בשני שלישים מהמקרים, פוליפים בצוואר הרחם הם ללא תסמינים ומתגלים במקרה בבדיקה שגרתית.
כאשר ישנם תסמינים, הם כוללים דימום בין-וסתי, דימום וסת כבד באופן חריג (מנורגיה), דימום נרתיקי אצל נשים לאחר גיל המעבר, דימום לאחר קיום יחסי מין והפרשות נרתיקיות.
הסיבה המדויקת להיווצרות פוליפים בצוואר הרחם אינה ברורה, והוצעו תיאוריות אפשריות שונות.
הפוליפ יכול להיווצר כתוצאה מגודש בכלי הדם של צוואר הרחם, המשבש את זרימת הדם ומוביל להתפתחות פוליפ.
פוליפ יכול להיווצר גם עקב זיהום או דלקת כרונית בצוואר הרחם.
במקרים מסוימים, חומרים כימיים המגרים את צוואר הרחם לאורך זמן עלולים לגרום לשינויים לא תקינים בתאים.
אפשרות נוספת היא עלייה ברמות ההורמון אסטרוגן, שיכולה לגרום לגדילה מוגזמת של רקמת צוואר הרחם.
גורמי הסיכון להתפתחות פוליפ בצוואר הרחם כוללים ריבוי לידות, זיהומים המועברים במגע מיני, נשים בגיל הפוריות (לפני גיל המעבר) והיסטוריה קודמת של פוליפים בצוואר הרחם.
פוליפים בצוואר הרחם מתגלים בדרך כלל במקרה במהלך בדיקה גינקולוגית שגרתית, קולפוסקופיה או במהלך אולטרה סאונד בטני או נרתיקי.
ניתן לראות את הפוליפ בבדיקת ספקולום.
אישור האבחנה נעשה באמצעות ביופסיה.
האבחנות המבדלות השכיחות ביותר הן ציסטה בצוואר הרחם , פוליפ רחמי ושרירן.
הטיפול בפוליפים בצוואר הרחם תלוי במידה רבה במאפיינים הקליניים שלהם ובמצב הכללי של האישה.
כאשר הפוליפ בצוואר הרחם אינו מלווה בתסמינים, וכל עוד אין תוצאות חריגות בבדיקת פאפ או דימום רחמי חריג אחר, אין ראיות חזקות התומכות בכריתה כירורגית של הפוליפ.
עם זאת, יש מקום לשיקול דעת רפואי בכל מקרה לגופו.
במקרים של פוליפים תסמיניים, גדולים או חריגים, בדרך כלל נדרשת הסרה.
טכניקת ההסרה תלויה בגודל הפוליפ או במבנהו (למשל אם יש לו גבעול).
הטכניקות הנפוצות הן אחיזת בסיס הפוליפ במלקחי טבעת וסיבובו עד שהוא מתנתק, או שימוש במלקחי ביופסיה.
פוליפים עם גבעול עבה בדרך כלל דורשים כריתה אלקטרוכירורגית או הסרה היסטרוסקופית.
למניעת דימום לאחר ההסרה ניתן להשתמש בצריבה (אבלציה) בלייזר.
כל פוליפ שנכרת יש לשלוח לבדיקה היסטולוגית נוספת כדי לשלול ממאירות.
בנשים עם פוליפים חוזרים ובנשים לאחר גיל המעבר, ההמלצה המקובלת היא לבצע בדיקה נוספת של צוואר הרחם וחלל הרחם באמצעות היסטרוסקופיה, כדי לשלול פתולוגיות אחרות.
דרכי הטיפול בפוליפים בצוואר הרחם במהלך היריון שנויות במחלוקת, והראיות הקשורות להסרתם במקרים אלה מוגבלות.
ההורמונים הקשורים להיריון גורמים להגדלת הפוליפים, דבר שעלול להפריע למעבר התינוק בתעלת הלידה ולהגביר את הסיכון לדימום.
לאורך ההיריון עלולים הפוליפים לגרום לדימומים חוזרים וזיהומים, ובכך להעלות את הסיכון לזיהום מי שפיר.
אף על פי שהסרת הפוליפים עשויה להפחית את הסיכון לזיהום זה, ישנן עדויות סותרות לגבי בטיחות ההליך.
חלק מהמחקרים מצביעים על כך שהסרת הפוליפים עלולה להגביר את הסיכון לאובדן היריון ולידה מוקדמת, אם כי הראיות לכך מוגבלות.
מחקרים אחרים לא העלו קשר שכזה.
בשל מורכבות זו, אופן הטיפול בפוליפים במהלך ההיריון נותר נושא שנוי במחלוקת בקהילה הרפואית.
יותר מ-99% מהפוליפים בצוואר הרחם שפירים, והסיכון לממאירות או דיספלזיה בהם קטן מ-0.7%.
פוליפים בצוואר הרחם אינם צפויים לצמוח מחדש.
עם זאת, לאחר ההסרה, אחת מכל שמונה נשים חווה הישנות של פוליפ בצוואר הרחם.
בין 2–5% מכלל הנשים מפתחות פוליפ בצוואר הרחם.
זהו הפוליפ השני בשכיחותו הנצפה בבדיקה גינקולוגית, אחרי פוליפ רחמי.
פוליפים בצוואר הרחם שכיחים יותר בקרב נשים בגיל הפוריות, במיוחד לאחר גיל 20, ובקרב נשים שעברו מספר לידות.
הם נדירים בקרב ילדות שטרם התחילו את מחזור הוסת.
בעבר מצב זה אובחן בשכיחות נמוכה בהרבה, בעיקר כאשר לא היו תסמינים.
פיתוח האולטרסאונד ברזולוציה גבוהה וההיסטרוסקופיה הקלו על זיהוי ואבחון הפוליפים בצוואר הרחם, ותרמו לתוצאות משופרות עבור המטופלות.
פּוֹלִיקְלֵיטוֹס (ביוונית עתיקה: Πολύκλειτος; פעל סביב המאה ה-4 לפנה"ס), המכונה "פוליקליטוס הצעיר", היה פסל יווני עתיק של אתלטים יליד העיר ארגוס.
עם זאת, הישגיו הגדולים ביותר היו כאדריכל.
פוליקליטוס הצעיר היה האדריכל של ה וה באפידאורוס.
מבנה התולוס, שבנייתו החלה בסביבות 360 לפנה"ס, הציג פרטי עיטור מורכבים, בייחוד בכותרות הקורינתיות של עמודיו הפנימיים.
עמודים אלה השפיעו על רוב העיצובים המאוחרים יותר של סדר זה.
התיאטרון הפעים את הגאוגרף היווני פאוסניאס בזכות הסימטריה והיופי שלו ומשמש להופעות תיאטרון מאז.
הוא היה בנו של הפסל היווני קלאסי פוליקליטוס האב.
בשלב מאוחר יותר של חייו, יצר פוליקליטוס יצירות אמנות רבות אחרות, שרובן התמקדו באתלטים.
פוליתאיזם (מיוונית: πολύ "פולי" – הרבה, θεός "תאוס" – אל) פירושו אמונה בריבוי האלוהות, אמונה במספר אלים, בניגוד למונולַטְריזם, שמשמעותו אמונה באל אחד תוך הכרה בכך שייתכנו אלים אחרים, ומונותאיזם, שמשמעותו אמונה באל אחד תוך שלילת אלים אחרים.
פוליתאיזם היה נפוץ מאוד עד סוף העת העתיקה אך ממשיך להתקיים גם בימינו בדתות שונות.
אמונה באלים – פירושה אמונה בישויות עילאיות, אינדיבידואליות ונצחיות.
האדם תלוי באלים אלו והוא מחויב לכבד אותם, לירא מהם ולעבוד אותם במשך כל חייו.
יש להבדיל בין אלים ולבין שדים או דמונים או רוחות שגם הם ישויות עילאיות ונצחיות אך ישויות אלו שליליות ויש לשנוא אותם ולא לעבוד אותם והאלים (לרוב) גוברים עליהם במלחמה הנצחית בין שני סוגי ישויות אלו.
"אלילים" הוא שם זילזול שניתן לאלים המרובים הפוליתאיסטיים על ידי המאמינים באל היחיד של מונותאיזם.
לפי רוב החוקרים, מקורו של הפוליתאיזם באנימיזם.
בזמנים קדומים יחסו נפש חיה לגורמי טבע שונים כמו תופעות מזג אוויר (למשל לברקים ולרעמים), לתצורות נוף כמו הרים, לגרמי שמים כמו השמש והירח לעצים שונים ועוד.
האדם חש בתלותו בגורמי טבע אלה ובדינמיקה והשינויים בטבע ועל כן סבר שעבודה של גורמי טבע אלה תוכל להשפיע לטובה על מצבו.
מהאנימיזם הלכו והתפתחו, בהדרגה, האלים התפקודיים.
תופעות הטבע כבר לא היו אלים בפני עצמן אלא תוצאות פעולותיהם של אלים רבים האחראים על כל תחומי חיי האדם והטבע.
כך, הופיעו אלים רבים מספור של גשמים, חריש, ציד, זריעה, הריון, לידה וכו'.
אלו היו אלים ערטילאיים, חסרי דמות ייחודית ורובם לא זכו לפולחן מיוחד.
לצד אלים אלה הופיעו גם האלים הטריטוריאליים, כלומר לכל יישוב, נווה מדבר, גבעה, יער או מעיין היה אל משלו.
התפתחויות פוליטיות, צבאיות וחברתיות גרמו לאיחוד של שבטים ולאומים קטנים ובעקבות זאת גם לאיחוד של האלים הטריטוריאליים.
שטחים גדולים ורחבים נשלטו על ידי אל טריטוריאלי אחד.
מלחמות וכיבושים הביאו לניצחונות וכיבושים.
מנוצחים וכבושים קיבלו עליהם את עול אליהם של המנצחים והכובשים.
מאידך, המנצחים "כבשו" גם את אלי המנוצחים וחלקם "עברו" לצד המנצחים והצטרפו לפנתאון שלהם.
כך נוצר פוליתאיזם חדש שבו קיימת היררכיה בתוך הפנתאון.
אלי המנצחים לשעבר הופכים לאלים ראשיים וחשובים, מקימים להם מקדשים ונוצרים פולחנים סביבם.
אלים ראשיים אלו מבליעים בתוכם את האלים הקודמים של השטח הכבוש.
דוגמה – האל המצרי רע הבליע בתוכו אלים קודמים של אותו אזור כמו אתום והורוס (ששלטו באזור קודם לרע).
במאה הארבע עשרה לפני הספירה ניסה המלך אחנתון להשליט במצרים את פולחן אתון אל השמש כפולחן יחיד ולקעקע את כל פולחני האלים האחרים.
מהפכה זו החזיקה מעמד למשך תקופת חייו בלבד ולאחר מכן חזרו המצרים לפולחן ריבוי האלים.
בעקבות ניסיון מהפכני זה (לדעת חוקרים מסוימים) או ללא קשר אליו (לדעת חוקרים אחרים) החל להתפתח המונותאיזם היהודי.
לאמונה זו הצטרפה הנצרות במאה הראשונה לספירה והאסלאם הצטרף אליה במאה השביעית לספירה.
במאה ה-18 קמה קבוצת משכילים ובראשה וולטר שטענה כי המונותאיזם היא אמונה קדומה לפוליתאיזם.
האדם הפרהיסטורי האמין באל אחד ורק ההתנוונות של אמונה ראשונית זאת הביאה לאמונה באלים רבים.
משכילים אחרים כמו רוסו ויום טענו שהאמונה הקדומה הייתה פטישיזם, דהיינו אמונה באלוהותם של חפצים שונים.
ממנה התפתח המונותאיזם שהתנוון לאחר מכן לפוליתאיזם.
גם עם התפתחות מדע האנתרופולוגיה בסוף המאה ה-19 היו עדיין חוקרים מהאסכולה המכונה "האסכולה הווינאית", שהביאו הוכחות מחברות פרימיטיביות בנות זמנם למונותאיזם שקדם לפוליתאיזם.
אחרים באסכולה זאת טענו שבמצרים הקדומה, לצד האלים המקומיים הרבים, היה גם אל יחיד, אל מורם מאחרים ואוניברסלי ששימש כאל מרכזי וראשי.
תאוריות אלו לא החזיקו מעמד והן נשללות מכל וכל.
לעומת זאת מקובלת הדעה של מקס מילר המכונה הנותאיזם.
לפי דעה זו בדתות פוליתאיסטיות בעבר וגם בהווה, המאמין פונה לאל מסוים מתוך פנתאון האלים, מתפלל אליו ועובד אותו ומבליע בו תארים ותפקידים של אלים אחרים.
מכאן שגם בעולם הפוליתאיסטי האדם מבקש את קרבתו ואת חסותו של אל כוללני אחד, גם אם הוא מודע שקיימים אלים נוספים.
יש הרואים בהנותאיזם סוג של "התחנפות" לאל מסוים כדי לזכות בחסותו.
יש גם הטוענים שאף במונותאיזם יש לאל היחיד מופעים שונים והמאמין בוחר לו מופע מסוים מתוך ריבוי המופעים ועובד אותו.
ישנם חוקרים הטוענים כי המונותאיזם היא אמונה חסרת סובלנות ואכזרית הנלחמת בכל האמצעים, כולל הקשים ביותר, נגד הסוטים מהאמונה ומאידך, הפולתאיזם מאופיינת בסובלנות הבאה לידי ביטוי בכך שהמאמין בוחר לו אל או אלים כרצונו ועובד אותם.
הפוליתיאיזם נוכח בספרי פנטזיה רבים.
כגון "פרסי ג'קסון" של ריק ריירדן ו"אלים אמריקאיים" של ניל גיימן.
ספרי פנטזיה מאזכרים לעיתים אלים עתיקים בשמותיהם או במראם, ולפעמים יוצרים אלים חדשים, כמו בספר "מת ברובו" של מקס גלדסטון או טרילוגיית הערפילאים של ברנדון סנדרסון.
האיטנטרפרציה לאלים בכל אחד מן הספרים הללו היא שונה.
ברוב המקרים האלים הפנטסטיים הם פשוט בעלי שליטה משמעותית על אספקט מסוים בטבע, אך ספרי פנטזיה רבים מעדיפים להציג את האלים כיצורים גרוטסקיים שיש בהם גם מן הביזארי.
במוזיקה, פוליריתמיקה או ריבוי קצבים היא השמעה או נגינה של שני קצבים או יותר במקביל כאשר כל קצב עצמאי ואינו תלוי בקצב האחר.
דוגמה פשוטה לפוליריתמיקה תהיה 3 תווים מרווחים בצורה שווה, מנוגנים באותו הזמן של 2 תווים מרווחים בצורה שווה, כאשר תבנית הקצב של 3 התווים היא מהירה יותר מהתבנית של 2 התווים, והתבניות אורכות אותו זמן.
קצב זה נקרא שלוש נגד שתיים.
הפוליריתמיקה, על אף שהיא מופיעה רבות במוזיקה קלאסית במאה העשרים, נכנסה למוזיקה הפופולרית המערבית ממקצבים אפריקאיים ואפיינה את מוזיקת הג'אז, ומאוחר יותר נכנסה גם לרוק המתקדם.
כמו כן ניתן למצוא מקורות פוליריתמים רבים במוזיקה לטינית מדרום אמריקה.
בגלל המורכבות של הנגינה בפוליריתמיקה, היא נדירה למדי עד היום.
צורה נוספת של פוליריתמיקה, שנקראת גם פולימטר (בעברית - ריבוי משקלים), היא כאשר נשמע משפט מוזיקלי שהדגשים הקצביים בו תואמים משקל השונה משאר המוזיקה.
דוגמה נפוצה לזה קיימת בג'אז, כאשר מבצע הסולו מנגן במסגרת משקל של 3\4, בעוד שאר הנגנים מנגנים במשקל של 4\4. הבסיסט אבישי כהן מרבה להשתמש בפוליריתמיקה ביצירותיו.
מוזיקה אפריקנית מסורתית עושה שימוש נרחב בפוליריתמיקה.
פרנק זאפה, במיוחד לקראת סוף הקריירה שלו, השתמש בחלוקות פוליריתמיות מורכבות (לדוגמה: פוליריתמיקה של 11:17), ואף בחלוקות פוליריתמיות משניות בתוך פוליריתם ראשי (לדוגמה: 3:2 על זוג הרבעים הראשון בחלוקה של 7:4).
פולמוס גדרה הייתה מחלוקת שהתחוללה בין השנים 1887–1889 בעניין שמירת המצוות וניהול אורח חיים דתי במושבות הראשונות בארץ ישראל.
במחלוקת נטלו חלק רבנים רבים ופעילים ציוניים בארץ ישראל ובחו"ל.
רובם של בני העלייה הראשונה היו מסורתיים שומרי מצוות וצביון המושבות שהקימו היה דתי.
לא כן המושבה גדרה שהוקמה ב-1884 על ידי חברי אגודת ביל"ו.
הוויכוח ניטש בין תפיסה דתית מחמירה שתבעה להקפיד על מצוות התורה בחיי המושבות, לבין המחזיקים בדעות פשרניות בענייני הדת ובמיוחד בעניינים הקשורים לביצוע העבודה החקלאית.
בשיאו נסב הפולמוס סביב השאלה כיצד על האיכרים לנהוג בשנת השמיטה (שנת תרמ"ט היא 1889).
ראשוני ביל"ו היו סטודנטים יהודים באוניברסיטת חארקוב (אוקראינה), רובם בני משפחות מסורתיות, אשר נטשו את הדת והמסורת היהודית בהשפעת רעיונות מתקדמים ומהפכניים אליהם נחשפו במהלך תקופת לימודיהם.
מטרתם העיקרית של אנשי ביל"ו הייתה עלייה לא"י במסגרת הגשמה אישית בפועל והקמת מושבה שיתופית.
למרות חזרתם בתשובה לאחר הפרעות ברוסיה ב-1882 (סופות בנגב), עברם החילוני והמתבולל המשיך לרדוף אותם גם במהלך התיישבותם בא"י, והביא להסתייגות המנהיגות הדתית מאורח חייהם.
בעקבות הפרעות ברוסיה החלה גם התאגדותם של חובבי-ציון אשר פעילותם התמקדה סביב רעיון שיבת ציון וחזרת העם היהודי אל עבודת האדמה.
פעילותם עסקה רק במתן סיוע מחו"ל למתיישבים בא"י.
בין הפעילים בהנהגת חובבי-ציון ניתן למנות משכילים יהודים כגון משה לייב ליליינבלום ויהודה לייב פינסקר ורבנים כמו הרב שמואל מוהליבר והרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב).
מאז בואם לא"י נתקלו חברי ביל"ו בקשיים לגייס סיוע כספי למימוש תוכניתם להקים מושבה.
שנתיים חלפו מאז עלייתם ב-1882 והם טרם הצליחו להתיישב, בעוד שבאותה עת נוסדו ופעלו כמה וכמה מושבות: פתח תקווה, ראשון לציון, ראש פינה, זכרון יעקב, עקרון ויסוד המעלה.
פניית הבילו"יים אל הברון רוטשילד לסיוע נתקלה בסירוב על רקע התקנון הדמוקרטי שניסחו למושבתם.
בחזונם ביקשו להקים מושבה שהנהלתה תיבחר מקרב התושבים, בעוד שמושבות הברון התנהלו על ידי פקידיו ולמתיישבים לא הייתה השפעה על ניהולן.
האדמות שעליהם הוקמה לבסוף גדרה נרכשו למען חובבי-ציון בחארקוב הודות למאמציו של יחיאל מיכל פינס בשנת 1883. אדמה זו נמסרה לבילויים לשם הקמת גדרה.
אנשי ביל"ו הכירו לפינס טובה על פעולותיו למענם ואף העמידו אותו כנשיא חברתם.
החלטתם של חובבי-ציון, בוועידתם ב-1884 (ועידת קטוביץ), לסייע למושבות שאינן נתמכות על ידי רוטשילד (ולמעשה רק לגדרה) העמיקה את מעורבותם בענייני ביל"ו והמושבה גדרה.
בשנת 1887 מינו חובבי-ציון את פינס כממונה מטעמם בא"י, ובמעמדו זה המשיך לסייע לאנשי גדרה ולמעשה הפך לפטרונם ואף עסק בענייני ניהול המושבה.
אורח חייהם של מתיישבי גדרה היה במהרה לצנינים בעיני הגורמים הדתיים בא"י ובחו"ל.