tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקשתם נדחתה, ומשפטו של ברגדאל נקבע לאוקטובר 2017. בנובמבר 2017 קבע בית המשפט כי ברגדאל יודח מהצבא בקלון, ויקנס בעשרת אלפים דולר.
בית המשפט קבע כי ברגדאל לא ייכלא, למרות ההאשמות החמורות שעמדו כנגדו (אחת מהן, סיכון מפקדתו ויחידתו, דינה עלול להיות מאסר עולם).
החלטה זו של בית המשפט גררה גינוי חריף של הנשיא טראמפ.
כמו כן נפתחו כנגד ההחלטה דפי מחאה בפייסבוק ועצומות, שטענו שברגדאל הוא בוגד וראוי לעונש כבד.
מרי קתלין קולינס , הידועה בעיקר בשם בו דרק (Bo Derek), היא שחקנית ודוגמנית אמריקנית אשר נחשבה בעיני רבים לסמל מין בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
נולדה בשם מרי קתלין קולינס בלונג ביץ', קליפורניה.
בגיל 16 התאהבה בג'ון דרק, שחקן ובמאי נשוי שהיה מבוגר ממנה בשלושים שנה.
היא עזבה את בית הספר, וג'ון דרק התגרש מאשתו השחקנית לינדה אוונס.
מפחד החוק בקליפורניה, הזוג עבר לגרמניה, שם ביים ג'ון דרק סרט ארוטי דל תקציב בכיכובה של קולינס.
כשהייתה קולינס בת 18 חזר הזוג לארצות הברית, וכשהייתה בת 19 הם נישאו.
מאז נודעה בשם בו דרק.
ב-1979 דרק שיחקה בסרט הקומדיה הרומנטית המצליח "10".
היא מנהלת מערכת יחסים עם השחקן ג'ון קורבט שאותו הכירה בשנת 2002, לאחר שנפגש בפגישה עיוורת.
ולבסוף הם התחתנו בשנת 2020. בני הזוג מתגוררים בחווה בסנטה אינז, קליפורניה, עם שני הרועים הגרמנים שלהם וארבעה סוסים.
שארקנדו 3: אוי, אלוהים לא!
בָּוֹ שִׂילָאי (בסינית: 薄熙来, בפין-יין: Bo Xilai; נולד ב-3 ביולי 1949) הוא פוליטיקאי סיני לשעבר.
בו עלה לגדולה לאחר קדנציות כראש העיר של דאליין ולאחר מכן מושל מחוז ליאונינג.
הוא כיהן כשר המסחר בשנים 2004–2007. בשנים 2007–2012 הוא כיהן כחבר הפוליטבירו וראש המפלגה הקומוניסטית בצ'ונגצ'ינג.
בו הוא בנו של בָּוֹ יִיבָּוֹ, אחד משמונת זקני המפלגה הקומוניסטית של סין.
בו שילאי מזוהה כאחד "הנסיכים" (כינוי קומוניסט סיני פנימי) של הפוליטיקה הסינית.
הוא טיפח תדמית של אדם כריזמטי בתקשורת הסינית, בשונה מטבעה המתון בדרך כלל של הפוליטיקה הסינית.
הקריירה שלו נקטעה במרץ 2012, כאשר נחשפה מעורבותו לכאורה ברצח איש עסקים בריטי אשר נמצא מת בחדר בבית מלון בצ'ונגצ'ינג.
במשפט שנערך הוא נידון למאסר עולם.
אביו של בו שילאי היה המהפכן הקומוניסטי בָּוֹ יִיבָּוֹ, אחד משמונת זקני המפלגה הקומוניסטית של סין, שכיהן כשר האוצר של סין בשנים הראשונות לקיומה של הרפובליקה העממית של סין, אך ירד מגדולתו בשנת 1965 בשל תמיכתו ביחסים מסחריים פתוחים יותר עם המערב.
עם פרוץ מהפכת התרבות בשנת 1966, בו ייבו סומן כ"ימני" וכ"אויב המהפכה", סולק מתפקידיו ובילה את שתים עשרה השנים הבאות בכלא.
אמו של בו שילאי, חו מינג, נחטפה על ידי המשמרות האדומים בגואנגג'ואו, והוכתה למוות או התאבדה.
לאחר מותו של מאו דזה-דונג בשנת 1976, כנופיית הארבעה הואשמה רשמית בכאוס במהפכת התרבות, ואביו של בו שוחרר.
בָּוֹ יִיבָּוֹ טוהר מאישומיו הפוליטיים ובשנת 1979 הפך לסגן ראש הממשלה.
לבו ייבו היו שבעה ילדים.
מלבד בתו הבכורה בו שיאיינג, שנולדה מאשתו הראשונה לִי ז'וּמִינְג, שאר הילדים נולדו מאשתו השנייה, חוּ מִינְג.
למעט שְׂיָאויִינְג, היסטוריונית באוניברסיטת פקין, שאר אחיו ואחיותיו של בו שילאי עוסקים בפוליטיקה ובעסקים.
נכון לשנת 2012, הוערך שווי הנכסים הכולל של משפחת בו בין 136 מיליון דולר ל-160 מיליון דולר.
בו שילאי נולד ב-3 ביולי 1949. בו שילאי היה בן שבע עשרה כשפרצה מהפכת התרבות, ובאותה עת למד בתיכון היוקרתי מספר 4 בבייג'ינג, מהטובים במדינה.
בשנותיה הראשונות של מהפכת התרבות, היה חבר פעיל בארגון המשמר האדום ואולי בשלב מסוים הוקיע את אביו.
כשהשפעות המהפכה התגברו, בו שילאי ואחיו נכלאו או נשלחו לאזור כפרי, ובו שילאי נכלא במשך חמש שנים.
לאחר שחרורו עבד בו שילאי במפעל לתיקון חומרה במשרד התעשייה השנייה בבייג'ינג.
בשנת 1977 התקבל לאוניברסיטת פקין בבחינה ציבורית.
שלא כמו רבים מבני דורו בהנהגה הסינית שלמדו הנדסה, בו למד היסטוריה עולמית.
בשנה השנייה ללימודיו הצטרף בו לתוכנית לתואר שני בעיתונאות בינלאומית באקדמיה הסינית למדעי החברה, וסיים את לימודיו לתואר שני בשנת 1982. הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית באוקטובר 1980.
במהלך שנות השמונים של המאה הקודמת, משפחת בו החזירה לעצמה את השפעתה הפוליטית.
בָּוֹ יִיבָּוֹ כיהן כסגן ראש הממשלה וסגן יו"ר הוועדה המייעצת המרכזית.
בו הזקן נודע כאחד מ"שמונת הזקנים" של המפלגה הקומוניסטית ותרם משמעותית ליישום הרפורמות בשוק הסיני בשנות השמונים.
בָּוֹ יִיבָּוֹ נשאר דמות בולטת במפלגה עד מותו בשנת 2007 והיה בעל השפעה רבה על עיצוב הקריירה של בנו.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, שובץ בו שילאי למטה המפלגה הקומוניסטית – שם עבד במשרד המחקר של מזכירות ועדת מרכז המפלגה הקומוניסטית והמשרד הכללי של מרכז המפלגה.
עד מהרה ביקש העברה לפרובינציות, ובשנת 1984 מונה לסגן מזכיר המפלגה של מחוז ג'ין.
בריאיון ליומון העם אמר בו כי שם משפחתו הקשה עליו להתקדם בקריירה.
"הרבה זמן אנשים הסתייגו ממני", אמר.
בהמשך הפך בו לסגן מזכיר ומזכיר ועדת המפלגה באזור הפיתוח הכלכלי והטכנולוגי של דאליין ומזכיר ועדת המפלגה בג'ינז'ו.
הוא עלה בדרגה בתוך המפלגה, והיה חבר בוועדה המתמדת של ועדת המפלגה הקומוניסטית העירונית של דאליין, גוף קבלת ההחלטות הבכיר בעיר, והיה סגן ראש עיריית דאליין בשנת 1990. בשנת 1993 הפך בו לסגן מזכיר המפלגה וראש עיריית דאליין.
בראשית שנות התשעים לקח בו קרדיט על בניית הכביש המהיר שניאנג-דליאן, הכביש המהיר הראשון עם גישה מבוקרת בסין, וזכה לשבחים על הרחבת המהירות של התשתית ועבודה סביבתית.
מאז תקופת כהונתו של בו, נודע דאליין כאחת הערים הנקיות ביותר בסין, לאחר שזכה בפרס מגילת הכבוד של האו"ם בשנת 1999. בנוסף, בו תמך במפעלים חופשיים ועסקים קטנים, וחיזר בהצלחה אחר השקעות זרות מדרום קוריאה, יפן ומדינות המערב.
בניגוד לעמיתיו, הוא ערך מסיבות עיתונאים בראש השנה הסיני.
בו שהה שבע עשרה שנים בעיר דאליין, תקופה ארוכה בהשוואה לעמיתים מאותה דרגה, שלעיתים קרובות הועברו ליישובים שונים לאורך הקריירה שלהם.
למרות הצמיחה הכלכלית הנלווית והעלייה ברמת החיים, כהונתו של בו בדאליין זכתה לעיתים לביקורת כממוקדת מדי בפרויקטים של פיתוח אסתטי כמו שדרות נרחבות, אנדרטאות ופארקים ציבוריים גדולים.
כדי לפנות מקום לפרויקטים הגדולים שלו, ממשלו של בו העבירה מספר רב של תושבים מקומיים מאזורי העיר לבתים חדשים במבואות העיר.
הצימחיה של דליאן זכה לכינוי "דשא שילאי".
בנוסף, הוא הוביל את הקמתו של חְווָהבְּיָאו בעיר.
בשנת 2000, בו היה מועמד להיות ראש עיריית שנזן, בזכות הצלחתו בהפיכת דאליין ל"הונג קונג של הצפון".
עם זאת, נאמר כי בו היה עצמאי מדי ונאמן מדי לתפקיד.
לכן, התפקיד עבר ל-יוּ' יוּאוּג'וּ'ן.
במהלך קונגרס המפלגה ה-15 בשנת 1997, משפחתו של בו שילאי פתחה בקמפיין להבטחת קידומו לחבר הוועד המרכזי של המק"ס.
בָּוֹ יִיבָּוֹ קידם את הרעיון כי מהפכניים מבוגרים צריכים 'למנות' את ילדיהם לתפקידים בכירים, ובו שילאי נבחר ל"נציג" של משפחתו אף על פי שלא היה הבכור, כנראה בגלל העבר האקדמי המעולה שלו.
על מנת להבטיח את קידומו של בו שילאי במהלך קונגרס המפלגה ה-15, המשפחה פתחה בקמפיין בפריסה ארצית לפרסום הישגיו של בו כראש עיריית דאליין.
הם הזמינו את הסופר צֶ'ן דְזוּפֶנְג לכתוב דו"ח המתאר את בו כמדינאי מעולה.
למרות הפרסום בקמפיין, בו שילאי לא הצליח להשיג מקום במשלחת המחוזית מטעם ליאונינג לקונגרס המפלגה.
בסופו של דבר, בָּוֹ יִיבָּוֹ עזר לו להשיג מקום במשלחת של שאנשי, אך בו שילאי לא הצליח להשיג קידום.
בנוסף, בו שילאי ניצב במקום השני בהצבעה לאישור החברות בוועדה המרכזית ה-15. כאשר ניצח 5% מהמועמדים התחתונים, נשללה ממנו כניסה למועצת העילית, מה שגרם לו מבוכה גדולה.
כישלונו של בו להיבחר יוחס להתנגדות כללית לנפוטיזם במפלגה.
יתרה מזאת, כמות 'טובות ההנאה המיוחדות' שהשיג לדאליין על חשבון שאר המחוז במהלך כהונתו בדאליין גרמו לטינה נגדו.
בשנת 2001, שערוריית שחיתות בה הסתבך מושל ליאונינג לשעבר, גָ'אנְג גְווֹגוָאנְג, סיפקה לבו הזדמנות לקידום.
לפני קונגרס המפלגה ה-15, בָּוֹ יִיבָּוֹ ובו שילאי סייעו למזכ"ל המפלגה, ג'יאנג דזה-מין, בהכנות לכפות על יריבו הפוליטי של קיאו שי.
משפחת בו גם תמכה בקמפיין "שלוש המתחים" (סָאנְגְ'יָאנְג) של ג'יאנג בשנת 1997, שנועד לחזק את ההרשעה האידאולוגית ולקדם אחדות פנימית במפלגה הקומוניסטית.
התמיכה הבלתי מעורערת של בו בג'יאנג פעלה לטובתו של בו שילאי כשנתפנתה המשרה של מושל ליאונינג.
בו הפך למושל בפועל בשנת 2001 לאחר פיטוריו ומעצרו של ג'אנג גְווֹגוָאנְג, ואושר רשמית כמושל בשנת 2003. בתפקידו כמושל, בו מילא עד שנת 2004, זכה בו בקשרים בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בתקופת כהונתו בליאונינג מילא בו תפקיד קריטי בקידום תוכנית ההחייאה באזור צפון-מזרח סין.
המדיניות, שאומצה בשנת 2003 על ידי רשויות המפלגה, נועדה לחזק את הפיתוח הכלכלי במחוזות ליאונינג, ג'ילין וחיילונגג'יאנג.
בו שילאי התלהב במיוחד מהמדיניות, והצהיר כי ברצונו לראות את צפון-מזרח סין הופך להיות "המנוע הכלכלי הרביעי של סין" (האחרים הם דלתת נהר הפנינה, דלתת נהר יאנגצה והאזור הכלכלי של בוהאי).
צפון-מזרח סין היה ידוע באותה תקופה כ"ערש התיעוש" של סין.
בשנת 1980 התפוקה התעשייתית של ליאונינג בלבד הייתה כפולה מזו של גואנגדונג.
עם זאת, אזור צפון-מזרח סין הושאר מאחור במהלך הרפורמות בשנות השמונים והתשעים, ואילו גואנגדונג ופרובינציות אחרות לאורך חופי דרום מזרח סין שגשגו.
כלכלתה – שעדיין התבססה ברובה על מפעלים בבעלות המדינה – קפאה על שמריה ביחס לאזורים אחרים.
תוכנית ההתחדשות של בו נועדה לטפל בכך על ידי החייאת התעשיות המסורתיות של האזור, חיזוק קשרי הסחר ועידוד ההשקעות מדרום קוריאה ויפן, והתנסות באזורי הסחר החופשיים בערים נבחרות.
בשנת 2004 דיווחו בתקשורת הרשמית בסין כי השקעות ישירות זרות בליאונינג כמעט הוכפלו מאז שהושקה בשנת 2003 אסטרטגיית ההתחדשות הצפון-מזרחית.
אף על פי שבו ביסס מוניטין כפוליטיקאי ישר יחסית בתקופת כהונתו בדאליין וכמושל ליאונינג, הוא לא היה חסין מפני טענות לשחיתות.
בפרט, בו היה נושא לדיווחי תחקיר ביקורתיים של העיתונאי מליאונינג גְ'יָאנְג וֵייפִּינְג, ראש החץ בתיקי השחיתות מו וממה בליאונינג – שערורייה ממנה בו נהנה פוליטית.
למרות שבו לא היה מעורב ישירות בשערורייה, ג'יאנג האשים את בו בטיוח פרשות שחיתות של חבריו וקרוביו.
ג'יאנג נידון בתחילה לשמונה שנות מאסר באשמת חשיפת סודות מדינה והסתה לחתרנות, אך שוחרר לאחר חמש שנים בלחץ בינלאומי.
יָאנְג ז'ונְג, המנכ"ל לשעבר של חברת Brilliance China Automotive שנמלט לארצות הברית לאחר שהסתבך בסכסוך נגד רשויות הרכוש במדינה, האשים את בו בהתערבות בהליכי המשפט שלו בבייג'ינג.
בנוסף, בו התעמת בגלוי עם וֶן שְׁה-גֶ'ן, מזכיר המפלגה בליאונינג, שהיה הממונה על בו מבחינה טכנית.
ון, על פי הדיווחים, מתח ביקורת על בו כי "פיתח את ערי סין כמו שאירופה וכפריה פיתחו את אפריקה", ואף ערך מסיבה כדי לחגוג את עזיבתו של בו מליאונינג בשנת 2004.
איתן גוטמן, כשהוא שוטח את טענות הפאלון גונג כי ליאונינג היה מוקד קצירת איברי המתרגלים בזמן שבו היה מושל, הציע שהוא יכול היה להשתמש במעורבותו בפשע כדרך לבנות את כוחו הפוליטי.
דייוויד קילגור, שכתב את דו"ח קילגור-מטאס על קצירת איברים, האשים את בו במילוי תפקיד בקצירה.
בנפרד, מתרגלי פאלון גונג בחו"ל הגישו מעל עשר תביעות נגד בו בגין עינויים ופשעים נגד האנושות.
בשנת 2009, בית משפט בספרד האשים את בו שילאי ואנשים גורמים נוספים בגין רצח עם בפאלון גונג.
בקונגרס המפלגה ה-16 בשנת 2002, גילו של בו, תפקידיו הקודמים וקשריו התאימו לפרופיל של מועמד פוטנציאלי עבור "הדור החמישי של המנהיגים" שייקח את השלטון בשנת 2012. מתחריו העיקריים היו שי ג'ינפינג ראש המפלגה הקומוניסטית, ולי קצ'יאנג, שהיה מושל חנאן.
בדומה לקונגרס המפלגה ה-15 חמש שנים קודם לכן, בו הזקן נרתם לקידום בנו.
משפחת בו נהנתה מחסותו של ג'יאנג דזה-מין.
עם זאת, התמיכה החד משמעית של בו שילאי בג'יאנג הגבירה את חוסר הרצון של מתנגדיו הפוליטיים לתמוך במועמדותו.
כאשר חו ג'ינטאו החליף את ג'יאנג דזה-מין כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית בסוף שנת 2002, בו שילאי מונה לתפקיד שר המסחר בממשלה של וֶן גְ'יָאבָּאו.
בו זכה גם במושב בוועדה המרכזית ה-16 של המפלגה הקומוניסטית של סין.
כהונתו של בו כשר המסחר חיזקה משמעותית את הפרופיל הבינלאומי שלו ומשכה תשומת לב תקשורתית בסין ומחוצה לה.
בשל הופעתו המרשימה, כושר הביטוי הרהוט וגישתו הפתוחה לבעיות, הפך לדמות בולטת בממשל.
עלייתו מהממשל העירוני לממשלה המרכזית עוררה עניין ציבורי נרחב והקנתה לו מעמד של "כוכב פוליטי".
אישיותו של בו נחשבה לחריגה בנוף הפוליטי בבייג'ינג, שהתאפיין לרוב בסגנון הנהגה שמרני ורציני.
עם גישתו הפופוליסטית, האנרגיה הצעירה שהפגין ותמיכתו הציבורית הנרחבת, השוו פרשנים את עלייתו הפוליטית לזו של ג'ון פ.
בו היה אחראי המשך עליית ההשקעות הזרות בסין כשר המסחר.
בו נהג להפגש עם אורחים ומכובדים זרים.
במהלך פגישה עם גורמים אמריקנים אמר בו, כביכול, למתורגמן להפסיק לתרגם מכיוון שהפקידים הסינים יכלו להבין אנגלית והוא מבזבז זמן.
בחודש מאי 2004 היה בו אחד השרים הבודדים שנבחרו באופן אישי ללוות את ראש הממשלה ון ג'יאבו למסע לחמש מדינות באירופה.
מדיניות הסחר של ארצות הברית כלפי סין עוררה גם היא מחלוקת משמעותית.
בו שמר על גישה מפויסת אך תקיפה בזמן שהשתתף בשיחות בוושינגטון.
בנסיעותיו לארצות הברית ניהל דיונים מהותיים עם עמיתיו האמריקאים וחתם על הסכמים בנושא קניין רוחני, מגזר השירותים, מוצרים חקלאיים, בטיחות מזון והגנה על הצרכן.
בו פיקח גם על ארגון מחדש של המשרד, שנוצר משילוב של לשכת הכלכלה והמסחר הלאומית והמחלקה לסחר בינלאומי.
בו ביקש לאזן בין כמות תשומת הלב המוקדשת למשקיעים זרים ולמוסדות מסחריים מקומיים.
הוא החל להתמודד עם חוסר האיזון במגזר הקמעונאי, שהצלחתו עד אותה נקודה הייתה תלויה במידה רבה בחברות זרות.
הוא הציב תוכניות להגן על מעמדן התחרותי של התעשייה הסינית בשוק מקומי.
באוקטובר 2007, זכה בו במושב בפוליטביורו המונה 25 חברים, שהיא למעשה מועצת השלטון של סין.
לאחר מכן הורו לו לעזוב את משרד המסחר ולהיות ראש עיריית צ'ונגצ'ינג.
קודמו של בו, יריבו הפוליטי ווָאנְג יָאנְג, הוחלף ומונה להיות ראש המפלגה הקומוניסטית בגואנגדונג.
באותה תקופה צ'ונגצ'ינג סבלה מבעיות רבות כגון זיהום אוויר ומים, אבטלה, בריאות ציבורית לקויה ומבעיות שנוצרו כתוצאה מבניית סכר שלושת הערוצים.
לדברי האנליסטים, חו רצה להעביר את בן בריתו ווָאנְג יָאנְג מצ'ונגצ'ינג לפני שהבעיות הללו יתגברו.
בו בתחילה לא שש לנסוע לצ'ונגצ'ינג ולפי הדיווחים לא היה מרוצה מהתפקיד החדש שלו.
במקום זאת הוא קיווה להיות סגן ראש הממשלה, אך ראש הממשלה וֶן גְ'יָאבָּאו וסגן ראש הממשלה וו יי התנגדו לעלייתו של בו לתפקיד סגן ראש הממשלה.
בפרט, וו היה ביקורתי כלפי נטייתו של בו לקידום עצמי, ו-וון ציטט תביעות בינלאומיות נגד בו מצד תומכי הפאלון גונג כחסם בפני תפקידו במשרה גבוהה יותר.
בו נכנס לתפקידו בצ'ונגצ'ינג ב־30 בנובמבר 2007, כחודש לאחר סיום קונגרס המפלגה, על אף שקודמו וָאנְג יָאנְג סיים את כהונתו כבר ב־13 בנובמבר.
אף על פי שבו בתחילה לא היה מרוצה מהתפקיד החדש שלו בצ'ונגצ'ינג, הוא החליט להשתמש בתפקידו החדש כקרש קפיצה חזרה לפוליטיקה הארצית.
בו לא הסתיר את רצונו להיכנס לוועדה המייצגת הפוליטית במהלך קונגרס המפלגה ה-18 בסתיו 2012, שכן כולם פרט לשניים מחברי ה-PSC – ביניהם הנשיא חו ג'ינטאו וראש הממשלה ון ג'יאבו – היו צפוי לפרוש.
המעבר יהיה הזדמנות עבור בו להצטרף לדרג הגבוה ביותר של המנהיגות הלאומית, ככל הנראה כמחליף לבעל ברית ג'וֹאוּ יוּנְגְקָאנְג, מזכיר הוועדה המדינית והמחוקקת המרכזית, המשמש כראש מנגנון הביטחון של המפלגה.
בו המציא מודל ממשל חדש שכונה "מודל צ'ונגצ'ינג" – מערכת מדיניות חברתית וכלכלית שנועדה להתמודד עם האתגרים מגוונים העומדים בפני סין המודרנית בעקבות הרפורמות הכלכליות.
זה הפך אותו לכוכב השמאל החדש הסיני, המורכב הן מהמאואיסטים והן מהסוציאל-דמוקרטים שהתפכחו מהרפורמות הכלכליות מבוססות השוק וגדילת אי השוויון הכלכלי.
מודל צ'ונגצ'ינג כלל, בין השאר, חיזוק השליטה במדינה וקידום אידאולוגיה נאו-שמאלנית.
יחד עם מפקד המשטרה שלו וָאנְג לִיג'וּ'ן, בו פתח במערכה נרחבת נגד הפשע המאורגן, והגביר את נוכחות כוחות הביטחון והמשטרה בעיר.
כאמצעי לטיפול בירידה במוסר הציבורי, בו השיק את תנועת "התרבות האדומה" לקידום האתיקה הסוציאליסטית מהתקופה המאואיסטית.
בחזית הכלכלית, הוא חיזר באופן פעיל אחר השקעות זרות – כמו שעשה בתקופתו בליאונינג.
מודל צ'ונגצ'ינג התאפיין גם בתוכניות עבודות ציבוריות מאסיביות, דיור מסובסד לעניים ומדיניות חברתית שנועדה להקל על אזרחי הכפר לעבור לעיר, וכך לקצור את היתרונות של המצב בעיר.
מאמר השווה את סגנון השלטון של בו לסגנון השלטון של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
כהונתו של בו בצ'ונגצ'ינג העלתה באופן דרמטי את הפרופיל שלו, לאומית ובינלאומית.
בשנת 2010 הוא נבחר לאחד מ"100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם לשנת 2010" על ידי המגזין טיים.
המשקיפים ציינו כי במערכת הפוליטית הלא-דמוקרטית של סין, נוכחותו הגבוהה של בו ותמרוניו הפוליטיים הנועזים היו למעשה "מערכת בחירות" לקידום לצמרת ההנהגה הבכירה.
כהונתו של בו בצ'ונגצ'ינג התאפיינה במלחמה ממושכת נגד פשע ושחיתות מאורגנים.
בין שנת 2009 ל-2011 נעצרו כ־5,700 איש במערכה שהתמקדה לא רק בפושעים, אלא גם באנשי עסקים, אנשי משטרה, שופטים, פקידי ממשל ויריבים פוליטיים.
על הקמפיין פיקח מפקד משטרת צ'ונגצ'ינג, וָאנְג לִיג'וּ'ן, שאיתו עבד בו בעבר בליאונינג.
וֶן צְ'יָאנְג, אחת הדמויות הבולטות שהועמדו למשפט, היה פקיד עירוני בולט עוד מימי ראשי המפלגות חֶה גְווֹצְ'יָאנְג ווָאנְג יָאנְג.
ון, סגן נציב בכיר לשעבר של משטרת צ'ונגצ'ינג בביטחון הפנים במשך 16 שנה, נשפט, הורשע ונידון למוות במשפט שעלה לכותרות.
בניגוד לתפיסה הרווחת באותה תקופה שהקמפיין היה חלק מנטייתו של בו לקידום עצמי, המשקיף ווילי לאם הציע כי סדק כה גדול בקנה מידה כזה יקבל אישור מרשויות מרכזיות, כולל חו ג'ינטאו, וכי בו הפך הקפד לא לתת לצ'ונגצ'ינג להראות כמנסה 'להוות דוגמה' לשאר המדינה כדי שיוכל ליהנות מההצלחה מבחינה פוליטית.
הקמפיין נגד הפשע הוביל להכרה לאומית בכישוריו של בו והוא הפך לפופולרי מאוד בצ'ונגצ'ינג – על אחת כמה וכמה בגלל המוניטין ההיסטורי של העיר כמרכז פשע.
בניגוד לפוליטיקאים האפרוריים והאורתודוקסים לעיתים קרובות, בו צבר את המוניטין כראש מפלגה ש"עשה דברים".
ההצלחה לכאורה של דה'י זכתה למעמד של כוכב הרוק של בו, והביאה לקריאות לשכפל את הקמפיין לקנה מידה ארצי.
באמצעות הקמפיין, זכה בו בתמיכתם של מספר חברים חזקים בוועדה המתמדת של הפוליטביורו, ביניהם ווּ בָּאנְגְגְווֹ, גְ'יָה צִ'ינְגְלִין, לִי צָ'אנְגְצ'וּן, שי ג'ינפינג וז'ו יונגקאנג, שכולם ביקרו בצ'ונגצ'ינג או שיבחו את הישגיו של בו לפחות פעם אחת בין שנת 2010 ל־2011.
עם זאת, הקמפיין של בו ספג ביקורת על ניהול קשוח על הליך שיפוטי מושחת ושחיקת שלטון החוק.
אנשים נעצרו באופן שרירותי על ידי הרשויות, כאשר כ־1,000 מהם נשלחו לעבודות כפייה.
עורכי דין של הנאשמים הוטרדו, ובמקרה אחד לפחות נדונו ל־18 חודשי מאסר בפועל.
עלו ביקורות גם על השימוש בעינויים כדי לחלץ הודאות.
יתרה מזאת, נכסים שהוחרמו במהלך הקמפיין הופנו לכאורה כדי לסייע בתשלום עבור תוכניות הדיור החברתיות הפופולריות של בו.
בוול סטריט ג'ורנל דווח כי 11 מיליארד דולר נכנסו לקופת הממשלה באמצעות הקמפיין.
לִי ג'וּ'ן, איש עסקים נמלט, טען כי הוא הפך למטרה של הקמפיין כתוצאה מסכסוך על קרקעות עם הממשלה.
כשסירב לדרישות הממשלה לוותר על האדמה, הוא טוען שנחטף ועונה, וכבר נתפסו נכסים בשווי 700 מיליון דולר בעסקיו.
בתקופתו בצ'ונגצ'ינג, יזם בו סדרה של קמפיינים בסגנון מאואיסטי במטרה להחיות את 'התרבות האדומה' ולהעלות את המורל הציבורי.
הקמפיין כלל קידום ציטוטים מאואיסטים, שירים "אדומים", תוכניות טלוויזיה ואופרות מהפכניות ויוזמות לעידוד התלמידים לעבוד בחיק הטבע, בדומה לאופן בו נדרשו התלמידים לעשות במהלך התנועה למטה הכפרי של תרבות המהפכה.
כחלק מהתנועה יזמו בו ומחלקת המדיה בעיר "קמפיין שירים אדומים" שדרש מכל מחוז, מחלקת ממשלה, מפעל מסחרי, מוסד חינוך, תחנות רדיו ממלכתיות וטלוויזיה להתחיל להשמיע 'שירים אדומים' המהללים את הישגיו של המפלגה הקומוניסטית.
לפני חגיגות השישים לחגיגות הרפובליקה העממית של סין, למשל, שלח בו 'הודעות טקסט אדומות' ל־13 מיליון משתמשי הטלפון הסלולרי בעיר.
על פי שינחואה, הודעות הטקסט של בו היו בדרך כלל ציטוטים מהספר האדום של מאו.
בו וצוות מנהלי העירייה הקימו גם פסלים חדשים של מאו בצ'ונגצ'ינג, תוך שהם מספקים 'דירות ביטוח לאומי' לעניי העיר.
ישנם חוקרים שאפיינו זאת כדוגמה להחייאת המאואיזם באתוס הקומוניסטי הסיני.
התגובות לתנועת התרבות האדומה היו חלוקות.
חזרתו של בו לתרבות מתקופת מאו ותוכניות הרווחה הנלוות לה היו פופולריות ברוב שכבות המעמד הנמוך בצ'ונגצ'ינג, והפכו את בו לכוכב בקרב מרקסיסטים קונבנציונליים ואנשי שמאל כאחד.
בו זכה לשבחים על שהחזיר את העיר למה שכינו 'המורשת הסוציאליסטית האמיתית' של סין על ידי הדגשת העושר החומרי, והבעת געגועים לשוויוניות החברתית שהתקיימה בתקופתו של מאו.
חלק מהגמלאים קיבלו השראה ואמרו שהם רוצים להעביר "רוח מהפכנית" לילדיהם, בעוד שאחרים השתתפו כאמצעי לשבח את המפלגה הקומוניסטית על ההתקדמות הכלכלית במדינה.
לקמפיין היו גם מתנגדים רבים.
חלק מהאינטלקטואלים והרפורמטורים מתחו ביקורת על הקמפיין.
כמה פקידים בדרג הביניים בעיר התאבדו בגלל לחץ ארגון האירועים לקמפיין השירים האדומים.
מבקריו של בו התייחסו אליו בזלזול כ"מאו הקטן".
אבן יסוד במודל של צ'ונגצ'ינג הייתה סדרה של פעולות חברתיות שוויוניות שנועדו להפחית את הפער בין עשירים לעניים ולהקל על המעבר מהכפר לעיר.
בו קידם את הרעיון של רדיפה אחר "תוצר אדום" – מודל כלכלי המגלם שוויוניות קומוניסטית – והציע שאם ההתפתחות הכלכלית מקבילה ל"אפיית עוגה", המשימה העיקרית צריכה להיות לחלק את העוגה בצורה די שוויונית במקום לאפות עוגה גדולה יותר.
לשם כך, על פי הדיווחים, הוציאה העיר 15.8 מיליארד דולר על מתחמי דירות ציבוריים לשימושם של בוגרי המכללה האחרונים, מהגרי עבודה ותושבים בעלי הכנסה נמוכה.
בשנת 2007 נבחרו הערים צ'ונגצ'ינג וצ'נגדו לנהל פרויקטים של פיילוט שנועדו להקל על המפלג הכפרי-עירוני ולהקל על שילובם של התושבים הכפריים בערים.
תחת מערכת הרישום של הוקו בסין, האזרחים סווגו כפריים או עירוניים – הבחנה שקובעת לא רק היכן הם יכולים לגור, אלא גם השפיעה על הזדמנויות לחינוך, להטבות בריאות, מיסוי וזכויות קניין, מה שהופך את הכפריים למעשה לאזרחים סוג ב'.
מבין 32 מיליון תושבי צ'ונגצ'ינג, רק 27% החזיקו בסטטוס העירוני עד שנת 2007. הפרויקט ב-2007 הקל על תושבי הכפר להשיג מעמד עירוני, מדיניות שנועדה לא רק לסייע באיזון אי השוויון, אלא גם לאפשר לממשלה לפתח שטחים כפריים לא מנוצלים.
תחת הנהגתו של בו הנהיגה צ'ונגצ'ינג מערכת "חילופי קרקעות" שבהם כפרים יוכלו להרוויח נקודות זכות למקסום שטחים חקלאיים.
גישתו של בו למדיניות חברתית הודגמה במהלך מחאות נהגי המוניות בנובמבר 2008, בהן למעלה מ-8,000 נהגי מוניות יצאו לרחובות במשך יומיים בהפגנות על עמלות גבוהות, תחרות לא מפוקחת ועלויות דלק עולות.
הפגנות דומות בסין דוכאו לעיתים קרובות – לפעמים בכוח – כאשר כלי תקשורת רשמיים האשימו לפעמים את אי שקט בעבודה במערכת פלילית.
במקום זאת קיימה ממשלת בו דיאלוגים עם המפגינים והאזרחים בטלוויזיה, והסכימה לאפשר הקמת איחוד מקצועי.
הטיפול שלו במצב זיכה אותו בשבחים כמנהיג מאופק ומתקדם יחסית.
מרכיב מרכזי נוסף במודל צ'ונגצ'ינג נוגע למדיניות הכלכלית של העיר.
בדומה למה שעשה בליאונינג, בו רדף אחרי השקעות זרות בעיר, והוריד את שיעורי מס ההכנסה של חברות (15% לעומת הממוצע הארצי של 25%), וביקש לעורר תהליכי עיור ותיעוש מהיר.
הוא גם המשיך במדיניות שיזמו קודמיו שהתמקדו בצריכה מקומית ולא בצמיחה ביצוא.
במהלך כהונתו דווח בצ'ונגצ'ינג על צמיחה שנתית בתוצר בהרבה מעבר לממוצע הארצי.
בשנת 2008, למשל, דווח על צמיחת תוצר ארצית של 8% ואילו צ'ונגצ'ינג דיווחה על 14.3%; באותה שנה עלה סחר החוץ ב־28% והלוואות בנקאיות עלו ב־29%.
מודל הצמיחה הכלכלית של בו זכה לתשבחות לאומיות ובינלאומיות על שילוב חלק של השקעות זרות וצמיחה בהנהגת המדינה.
עם זאת, מבקריו של בו כינו את המודל שלו "תמ"ג אדום" – פרויקטים של תשתיות מסובסדות, דיור ועבודות ציבוריות – בלתי ברות קיימא וניקוז בתקציב העיר.
כמה עובדי מדינה התלוננו שהם לא מקבלים משכורת בזמן.
צ'ונגצ'ינג קיבלה נתח גבוה באופן יחסי (כ-34 מיליארד דולר) מכספי גירויים מבייג'ינג בשנת 2008. יריבים פוליטיים כמו קודמו של בו, ווָאנְג יָאנְג, הציעו גם כי הנתונים הכלכליים בצ'ונגצ'ינג היו מנופחים באופן משמעותי באמצעות פרויקטים מיותרים של בנייה ועבודות ציבוריות.
אף על פי שרבים מהקמפיינים של בו זכו לתמיכה עממית, בעיקר מעניי העיר, סגנון ההנהגה שלו תואר כתעמולתי, חסר רחמים ויהיר על ידי פקידי ועובדי עירייה, אקדמאים, עיתונאים ואנשי מקצוע אחרים.
מייקל וויינס מעיתון הניו יורק טיימס כתב שאף על פי שבו היה בעל כריזמה אדירה ואינטליגנציה עמוקה, התכונות הללו קוזזו על ידי אדישות בדוקה לחיים ההרוסים שסללו את דרכו לשלטון...
חוסר הרחמים של מר בו בלט אפילו במערכת שבה היעדר כללים פורמליים מבטיח שרק את התקדמותה החזקה ביותר.
"בו הציב דרישות מכבידות על פקידי הממשלה בעיר, ודורש מהם להיות זמינים לעבודה כל היום וכל הלילה, שבעה ימים בשבוע.
לפי הדיווחים, הוא קרא לכפופים לפגישות בשעות הלילה המאוחרות, מתח ביקורת ציבורית והשפיל את מי שאיתו לא הסכים, ואף פגע בבני נוער שלא הצליחו לעמוד בדרישותיו.
לדברי פסיכולוג שצוטט על ידי ה"דיילי טלגרף", מאז שבו שילאי קיבל על עצמו את השלטון, "דיכאון, שחיקה והתאבדויות עלו כולם בקרב גורמים פקידותיים...
עובדי הרשויות מהווים כיום את החלק הגדול ביותר של חולים [המבקשים] ייעוץ בעיר".
בסוף 2009, שידרה תוכנית טלוויזיה חקירה פופולרית בטלוויזיה המרכזית בסין סיפור ביקורתי על בו, והביע דאגה מההתעלמות הנראית לעין מהליך משפטי.
בתגובה, בו ניצל את קשריו כדי שהמארח של התוכנית ייאסר באופן זמני, והמפיק שלו עבר לתוכנית אחרת.
אחרים שהתנגדו ליוזמותיו של בו נתקלו גם בתגובה.
לִי גְ'וָאנְג, סנגור מבייג'ינג, נידון לשנתיים וחצי מאסר (מאוחר יותר העונש צומצם ל־18 חודשים) בשנת 2009 בגין ניסיון להגן על אחד היעדים הפרופיליים של הניתוח של בו.
צֶ'נְג לִי, מלומד במכון ברוקינגס, אמר כי "אף אחד לא סומך [על בו]: הרבה אנשים מפחדים ממנו, כולל כמה נסיכים שאמורים להיות בסיס הכוח שלו."
כחלק ממאמציו של בו להילחם בפשיעה ולשמור על יציבות חברתית ופוליטית בצ'ונגצ'ינג, הוא יזם מעקב אלקטרוני גדול.
וָאנְג לִיג'וּ'ן, מפקד המשטרה של צ'ונגצ'ינג, שימש כמנהל הפרויקט במימון המדינה.
המערכת כללה האזנות סתר, ציתות, ומעקב אחר התקשורת באינטרנט, והיא תוכננה בעזרת מומחה אבטחת הרשת פאנג בִּינְשִׂינְג, הידוע בתפקידו המרכזי בבניית חומת האש הגדולה של סין.
על פי דיווחים בעיתון ניו יורק טיימס, מערכת ההאזנות לא כוונה רק לפושעים מקומיים, אלא גם כללה מעקב אחר תקשורתם של מנהיגים בכירים בממשל הסיני, ובהם המזכיר הכללי והנשיא דאז, חו ג'ינטאו.
מקור המקורב להנהגה הסינית ציין כי בו ניסה לפקח על כמעט כל בכירי הממשל שביקרו בצ'ונגצ'ינג במטרה להבין כיצד הם תופסים אותו.
באוגוסט 2011 התגלה כי שיחת טלפון בין חו ג'ינטאו לפקיד מאן-וואן נגד השחיתות הואזנה.
הגילויים בנוגע למבצע הציתות הביאו לבדיקה אינטנסיבית של הנציבות המרכזית לבדיקת משמעת.
עוד נאמר כי הוא זרע אי אמון ומילא תפקיד בנפילתו של בו ומפקד המשטרה שלו וָאנְג לִיג'וּ'ן, שלכאורה החל להשתמש באותן שיטות ציתות נגד בו עצמו.
על פי ההערכות, הפעולות תרמו לנפילתו של בו בשנת 2012.
ב־14 בנובמבר 2011 נמצא האזרח הבריטי ניל הייווד מת בחדרו במלון בצ'ונגצ'ינג.
הרשויות המקומיות הודיעו בתחילה כי הוא מת כתוצאה מצריכת יתר של אלכוהול, אך בני משפחתו טענו כי לא היה שתיין כבד.
רק חודשים לאחר מכן פורסמה סיבת המוות הרשמית, ונחשף כי הייווד נרצח.
הייווד שימש כמתווך בין חברות מערביות לפוליטיקאים סינים בכירים.
הוא היה מקורב למשפחתו של בו שילאי, ובפרט לאשתו, גוּ קָאיְלָאי.
לפי הדיווחים, הוא סייע לבנם, בו גְווָאגְווָה, להתקבל לבית הספר הארו באנגליה.כמו כן, נטען כי תיווך בהעברת סכומי כסף גדולים של המשפחה אל מחוץ לסין.
באוקטובר 2011 התגלע סכסוך עסקי בין הייווד לבו שילאי, כאשר הייווד דרש עמלה גבוהה יותר עבור שירותיו.
בעקבות זאת, כך נטען, איים לחשוף את עסקי המשפחה ונכסיה מחוץ לסין, שהוערכו בלמעלה מ-136 מיליון דולר.
על פי האישום, הייווד הורעל על ידי גוּ קָאיְלָאי ועוזרה.
באוגוסט 2012 הורשעה גו ברצח ונגזר עליה עונש מוות על תנאי.
בתחילת שנת 2012, הוועדה המרכזית לבחינת משמעת של המפלגה הגדילה את נוכחותה בתוך צ'ונגצ'ינג, כאשר מנהיגי העיר הגיעו לחקירה.
חלק גדול מתשומת הלב התמקדה במפקד המשטרה של בו, וָאנְג לִיג'וּ'ן, שנחקר עקב חלקו בפרשת שחיתות בליאונינג.
הבדיקה ההולכת וגוברת על פעולת ההאזנות העירונית נגד מנהיגים בכירים נפלה ככל הנראה בעיקר על ואנג.
אף על פי שהפרטים נדירים, מספר מקורות הציעו כי התמרמרותו של ואנג נגד בו גברה במהלך החקירות – תרעומת שנוצרה כאשר ואנג הבין שהוא ואשתו היו גם יעדים להאזנות של בו.
יתרה מזאת, ואנג התייחס לפרטי מותו של ניל הייווד, ולפי הדיווחים ניסה להשמיע את חשדותיו בפני בו בנוגע להרעלה לכאורה.
בסביבות 16 בינואר, ואנג כנראה התעמת עם בו בגלל ראיות שקשרו את אשתו של בו לרצח.
אף על פי שבו הסכים בתחילה להתיר חקירה בעניין, הוא שינה כיוון וניסה להכשיל את החקירות.
ואנג הועבר בפתאומיות ב-2 בפברואר לתפקיד פחות יוקרתי – סגן ראש העיר המפקח על ענייני החינוך, המדע והסביבה.
בו העמיד את ואנג תחת מעקב, וכמה ממקורביו נלקחו על פי הדיווחים למעצר.
חלק מהדיווחים טוענים כי ייתכן שבו תכנן לרצוח את ואנג.
ב-6 בפברואר 2012, ככל הנראה מחשש לחייו, ברח ואנג לקונסוליה האמריקאית בעיר צ'נגדו הסמוכה והביא עדויות המאשימות את בו ומשפחתו ברצח ניל הייווד.
על פי הדיווחים, ואנג ביקש לקבל מקלט בארצות הברית וסורב.
הוא נשאר בקונסוליה במשך 24 שעות בערך לפני שעזב את "מרצונו" ונלקח למשמורת של גורמי ביטחון המדינה שנשלחו מבייג'ינג.
כלי תקשורת מקומיים בצ'ונגצ'ינג דיווחו כי הוא נמצא בחופשת מחלה הקשורה לבריאות הנפש.
יום לאחר תחילת חופשתו של ואנג, מספר אתרי חדשות בשפה הסינית מעבר לים פרסמו מכתב פתוח שנכתב לכאורה על ידי ואנג, שביקר בחריפות את בו והאשים אותו בשחיתות, בצביעות ובעברה על החוק.
בו הגיב במסיבת עיתונאים פתוחה במהלך קונגרס העם הלאומי ב-2012, והודה ב"פיקוח רשלני" על פקודיו ואמר כי ייתכן שהוא "סמך על האדם הלא נכון".
ב־15 במרץ 2012, פוטר בו מתפקיד יושב ראש מפלגת צ'ונגצ'ינג והתפקידים בעירייה הקשורים לו, תוך שהוא עדיין שומר על מושב בפוליטביורו.
בשל ההשפעות ההרסניות שהיו עלולים פיטוריו של בו על אחדות המפלגה, נועצו בכירי המפלגה בעניין.
על פי הדיווחים, ההחלטה על פיטוריו של בו התקבלה בישיבת הוועדה המתמדת של הפוליטביורו שהתקיימה ב־7 במרץ, במהלכה הצביע הצאר הביטחוני ג'וֹאוּ יוּנְגְקָאנְג הצבעה בודדת בהפרדה (ובו שילאי נועד לתפוס עמדה בעתיד).
ב־14 במרץ ננזף בו על ידי ראש הממשלה ון ג'יאבו במהלך מסיבת העיתונאים השנתית של ראש הממשלה.
ון כינה את הישגיו של בו בצ'ונגצ'ינג "משמעותיים", אבל אלה תוצאה של "ריבוי מנהלים", כלומר ההישגים הם לא רק של בו עצמו.
ון גם רמז פעמים רבות לנזק שנגרם על ידי המהפכה התרבותית, ביקורת עקיפה על מאמצי בו להחיות את ה"תרבות אדומה".
התייחסות לשינויים פוליטיים ברמה גבוהה של ראש ממשלה בפורום ציבורי פתוח הייתה חסרת תקדים.
משקיפים פוליטיים מאמינים כי דבריו של ון ונפילתו של בו ייצגו קונצנזוס בתוך ההנהגה המרכזית כי בו לא רק היה צריך לשים את האחריות על שערוריית וָאנְג לִיג'וּ'ן, אלא גם מייצג ניצחון פוליטי לאגף הרפורמיסטי הליברלי של המפלגה הקומוניסטית.
ב - 10 באפריל 2012, הושעה בו ממרכז המפלגה ומפוליטורבו, בהמתנה לחקירה בגין הפרות משמעת חמורות.
אשתו של בו, גוּ קָאיְלָאי, נבחרה כחשודה ראשונה בחקירת מותו של איש העסקים הבריטי ניל הייווד.
ההכרזה, בעלת השלכות פליליות, הייתה סיבת הנפילה של הקריירה הפוליטית של בו.
ב־28 בספטמבר 2012 הפוליטורורו של המפלגה הקומוניסטית של סין החליטה לגרש אותו מהמפלגה.
ההחלטה אושרה על ידי מושב מליאה מלא של הוועד המרכזי ב־4 בנובמבר.
הוא הואשם בהפרות משמעת משמעותיות ובשחיתות במהלך כהונתו בדאליין, במשרד המסחר ובצ'ונגצ'ינג, כולל ביחס לפרשת גוּ קָאיְלָאי.
ב־26 באוקטובר 2012 גירשה אותו הוועדה המתמדת של קונגרס העם הלאומי ה-11 מתפקיד סגנו של המחוקק הלאומי, והסירה את תפקידו הסופי וסיימה את הדרך למשפטו.
כשנפלט מהמפלגה הקומוניסטית, בהודעה הרשמית נכתב גם כי הוא "קיים או שמר על יחסי מין לא ראויים עם נשים מרובות." השמועות היו שניהל רומן עם שחקנית הקולנוע ג'אנג דזה יי; ג'אנג תבעה את העיתון שהפיץ את השמועה על לשון הרע.
במהלך המשפט הודה בו שהוא נפל עם אשתו בגלל רומן שהיה לו בשנות התשעים, מה שגרם לה לעבור לבריטניה כדי להיות ליד בנם, גְווָאגְווָה.
נפילתו של בו עוררה תגובות רבות בקרב הציבור הסיני ובקרב פרשנים ברחבי הקשת הפוליטית.
אתרי שמאל כגון אוטופיה, סין האדומה ומופלאג היו מלאים בביקורת על פיטוריו של בו.
אתרי אינטרנט אלה הושבתו לתקופה למטרות של "תחזוקה" זמן קצר לאחר מכן.
פרשני השמאל הביעו תמיכה גלויה בבו: קוֹנְג צִ'ינְגְדונְג טען כי פיטוריו הם "מזימה של אויבי המדינה", ואילו סְה-מָה נָאן טען כי הקישור של בו למהפכה התרבותית הוא "קמפיין הכפשה".
מיקרובלוגים מצ'ונגצ'ינג ודאליין – ערים שבהן כיהן בו בעבר – התמלאו בפוסטים אוהדים כלפיו, וגם העיתון גלובל טיימס פרסם מאמר מערכת שנקט גישה חיובית כלפיו.
מנגד, כלי תקשורת ליברליים תמכו בהדחתו, והזהירו כי סגנון "שלטון מבוסס אישיות" כמו של בו מהווה סכנה.
פרשנים מהאגף הימני ראו בנפילתו סימן לכיוון חיובי בהתפתחותה העתידית של סין.
יאן ליסאן, עורך קבוצת המדיה הדרומית, ציין כי אף שבו זיהה נכון את בעיותיה של סין, הפתרונות שהציע היו שגויים.
גם אנשי עסקים שנכסיהם הוחרמו תחת שלטונו של בו בצ'ונגצ'ינג קיבלו את הדחתו בברכה.
פיטורו של בו עורר גלי הלם פוליטיים שלא נראו מאז מחאות כיכר טיין-אן-מן בשנת 1989, וחשפו עימותים פנימיים בתוך המפלגה הקומוניסטית.
בשבועות שלאחר 15 במרץ התלבטו רשויות המפלגה בעניינו של בו.
בהיעדר דיווחים רשמיים על ההליכים, מיקרו-בלוגים הוציאו מבול של ספקולציות, כולל שמועות על הפיכה.
בתגובה, הרשויות הנחו את העיתונים ואתרי האינטרנט לדווח בקפדנות על שחרורים רשמיים בלבד, ועצרו שישה אנשים באשמת ב"הפצת שמועות".
מתוך מודעות להשפעתה הפוטנציאלית, שלטו הרשויות בקפידה על הסיקור התקשורתי על הרחקתו של בו מתפקידו.
כלי תקשורת ממלכתיים דיווחו על נאמנות להחלטת המפלגה לבייש את בו, כולל הצהרות של רשויות המפלגה החדשות בצ'ונגצ'ינג, מאורגני העירייה בבייג'ינג, וחברי המפלגה.
שופר המפלגה יומון העם פרסם מאמר מערכת בעמוד הראשון שקראה לאחדות מאחורי "ההחלטה הנכונה".
הצבא קיים מושבי 'חינוך פוליטי' בהתראה קצרה, והדגישו את חשיבות האחדות והנאמנות למפלגה בהנהגתו של חו ג'ינטאו.
נפילתו של בו השפיעה גם על בן בריתו ג'ואו יונגקאנג, שלפי הדיווחים ויתר על שליטתו המבצעית במוסדות הביטחון הסיניים ואיבד את זכות ההשפעה על מי שירש אותו בקונגרס המפלגה ה-18.
ב-25 ביולי 2013 רשויות התביעה הסיניות הגישו כתב אישום אשר מאשים את בו במתן שוחד, שימוש לרעה בכוח ושחיתות.
במהלך ההכנות למשפט המשטרה עיקבה את סונְג יָאנְגְבְּיָאו, תומך בולט של בו, לאחר שהפציר באנשים למחות נגד המשפט.
כמה ימים לפני המשפט התפטר מתפקידיו וָאנְג שׂוֵּ'מֵיי, מדען פורנזי בולט שהיה סגן מנהל האגודה הסינית לרפואה משפטית ומרכז המחקר התובע של בית המשפט העליון.
וואנג הטיל ספק בפומבי בראיות המשפטיות ששימשו במשפטו של אשתו של בו גוּ קָאיְלָאי.
סניגורו של בו היה משרד עורכי הדין DeHeng שבבייג'ינג, משרד עורכי דין עם קשרים פוליטיים עמוקים למדינה.
המאמר בוול סטריט ג'ורנל על תפקיד משרד עורכי הדין במשפט תיאר אותו כפועל כ"מתווך" בין בו, קרובי משפחתו לתובעים למשא ומתן על "תוצאה מקובלת על כל הצדדים לקראת המשפט – וכדי לסייע להבטיח שהמשפט עצמו יתנהל על פי התוכנית".
החל מה - 22 באוגוסט 2013, בית המשפט העממי בג'ינאן דן בעניינו של בו.
הליכי המשפט הועברו בזמן אמת בחשבון המיקרו-בלוג הרשמי של בית המשפט, אם כי העיתונאים ששידרו את המשפט נדרשו להשתייך לרשימה שאושרה מראש.
בו הואשם בשלושה אישומים: שוחד, ניצול לרעה של כוח ומעילה.
התובעים טענו כי בו קיבל שוחד של כ־21.79 מיליון יואן (3.56 מיליון דולר) מאנשי העסקים שׂוּ' מִינְג וטָאנְג שְׂיָאולִין.
במשפט העיד שו' מינג כי העניק לאשתו של בו, גוּ קָאיְלָאי, 3.23 מיליון דולר בשנת 2000 לרכישת הווילה פונטיין סנט ז'ורז' בניס, צרפת, וכי הוא שילם עבור חשבונות הנסיעות וכרטיסי האשראי של בנם בָּוֹ גְווָאגְווָה.
בו שילאי חקר את שו והכחיש את הידיעה על רבים מהתשלומים.
משפטו של בו, שכלל חילופי דברים עדכניים בין בו לסגנו לשעבר וָאנְג לִיג'וּ'ן, הסתיים ב־26 באוגוסט 2013. במהלך המשפט שב בו על סדרת ההודאות שהצהיר במהלך החקירה, והכחיש את כל האישומים נגדו.
ב־22 בספטמבר, בית המשפט מצא אותו אשם בכל שלושת האישומים, שלל ממנו מכל נכסיו האישיים, וגזר עליו מאסר עולם.
זמן לא רב לאחר המשפט, ב־6 בנובמבר, הקים וָאנְג גֶ'נְג את מפלגת ג'י שיאן, שתומכת בשלטון המפלגה הקומוניסטית, אך מבקרת אותה באומרה שהיא לא מקיימת את החוקה.
בו שילאי נבחר להיות "יו"ר לכל החיים" באותה מפלגה.
חודש לאחר מכן המפלגה הוצאה מחוץ לחוק.
השלטונות הסיניים עדיין מנסים להחרים וילה ששוויה 6.95 מיליון יורו בקאן, שנרכשה והוחזקה עבור בו באמצעות מתווכים.
לאחר מאסרו של בו שילאי, האירועים שהובילו לתקרית וָאנְג לִיג'וּ'ן המשיכו להדהד בפוליטיקה הסינית.
עלייתו של שי ג'ינפינג לשלטון סימנה שינוי משמעותי, שהתבטא בין היתר בקמפיין רחב היקף נגד שחיתות, אשר הביא להדחתם של בכירים במפלגה.
ג'וֹאוּ יוּנְגְקָאנְג, תומכו לשעבר של בו שילאי, פרש לגמלאות בשנת 2012. בשנת 2013 הוא עוכב לחקירה במסגרת קמפיין השחיתות של שי ג'ינפינג, ובסופו של דבר נגזר עליו מאסר עולם.
בנוסף, ג'ואו לא הצליח לבחור את היורש למשרדו, אולי כתוצאה מתפקידו בשערוריית בו שילאי.
ראש הוועדה המרכזית לעניינים פוליטיים ומשפטיים, שבראשה עמד ג'ואו, כבר לא אייש מושב בוועדה הקבועה של הפוליטבורו לאחר קונגרס המפלגה ה-18, מכיוון שמספר המושבים בגוף צומצם מתשעה לשבעה.
הקמפיין נגד שחיתות הפך בעקבות קונגרס המפלגה ה-18 לגדול מסוגו בתולדות סין העממית.
עד שנת 2014, בו שילאי תואר על ידי כמה כלי תקשורת מחוץ לסין כחלק ממה שכונה "כנופיית הארבעה החדשה", לצד ג'ואו יוּנְגְקָאנְג, שׂוּ' צָאיְחוֹאוּ ולִינְג גִ'יחְווָה – כולם בכירים לשעבר שהודחו במסגרת הקמפיין.
יריבו האידאולוגי הראשי של בו, ראש מפלגת גואנגדונג לשעבר ווָאנְג יָאנְג, המשיך להיות סגן ראש ממשלה ובסופו של דבר הצטרף לוועדה הקבועה של הפוליטביורו, מועצת ההנהגה הבכירה של המפלגה.
וֶן גְ'יָאבָּאו, שנחשב כמבקרו העיקרי של בו בהנהגה הבכירה, ספג בעצמו מבוכה ציבורית משמעותית בגלל מאמר ב"הניו יורק טיימס" אודות אימפריית העושר העצומה של משפחתו אשר פרסומו חפף עם פיטוריו של בו.
חְוָאנְג צִ'יפָאן, ראש עיריית צ'ונגצ'ינג שנחשב במשך זמן רב כבן בריתו של בו, המשיך את הקריירה הפוליטית שלו ללא פגע.
ואנג ליג'ו'ן נידון לחמש עשרה שנות מאסר בגין עריקה, שחיתות ושימוש לרעה בכוחו.
כיום בו שילאי מרצה את עונשו בכלא צִ'ינְצֶ'נְג .
במהלך הקריירה שלו, בו שילאי נהנה מחסות ממנהיג המפלגה הקומוניסטית לשעבר, ג'יאנג דזה-מין.
לפיכך הוא מזוהה עם הפלג של ג'יאנג, המכונה לעיתים "האליטיסטים", המעדייפים בדרך כלל מעבר למודל המדגיש סחר חופשי, פיתוח כלכלי באזורי החוף וצמיחה בהובלת יצוא.
קואליציה זו כללה בעיקר את צאצאי מנהיגי המפלגה לשעבר, אנשי עסקים, מנהיגי ערי החוף וחברי "קליקת שנחאי".
לעומת זאת, הקואליציה "הפופוליסטית" של חו ג'ינטאו ווין וֶן גְ'יָאבָּאו דגלה בפיתוח כלכלי מאוזן יותר ושיפור ברשת הביטחון החברתית של סין.
הסיעה הפופוליסטית כללה מנהיגים כפריים, אינטלקטואלים סוציאליסטים וכמה מנהיגים שעלו לגדולה באמצעות קשריהם עם ליגת הנוער הקומוניסטית.
בתקופתו כשר המסחר וכמושל ליאונינג, בו שילאי נחשב לחלק מהפלג האליטיסטי.
עם זאת, במהלך כהונתו כמזכיר המפלגה בצ'ונגצ'ינג, אימץ מדיניות בעלת מאפיינים פופוליסטיים, שמאלנים ושמרניים, שכללה תוכניות לדיור ציבורי, הענקת תושבות למהגרי עבודה כפריים וחלוקה מאוזנת יותר של משאבים.
לצד עידוד השקעות וטכנולוגיה, קידם מדיניות רווחה והתמקד בצמצום פערים כלכליים.
לצד עידוד השקעות וטכנולוגיה, בו קידם מספר רב של תוכניות ממשלתיות לסיוע למעמד הפועלים ולקבוצות מוחלשות.
הקמפיינים של בו נגד שחיתות תפסו לכאורה גם את נכסי היזמים הפרטיים, ולטענתם הניעו כספים אלו לעושר האישי שלו, כמו גם פרויקטים (בפומבי יותר) ותוכניות רווחה של המדינה, ובכך החזירו למעשה את השליטה הממלכתית בעושר.
הוא גם ביקש לקדם את "התרבות האדומה", וציווה להחיות את הסיסמאות והשירים מתקופת מאו, לעורר זיכרונות שהיו רומנטיים לשמאל השמרני, אך כואב לימין הליברלי של הפוליטיקה הסינית.
המדיניות של בו בצ'ונגצ'ינג ביססה את מעמדו כדמות מפתח בקרב נאו-מאואיסטים ושמאלנים, והציבה אותו כנציג האגף השמרני של המפלגה הקומוניסטית.
אף שלא ביקש לבטל את כלכלת השוק או לשוב למדיניות הכלכלית של תקופת מאו, בו תמך בתפקיד גדול יותר של המדינה בחיי האזרחים.
במיוחד, הקמפיין שהוביל נגד שחיתות חיזק את תדמיתו כמנהיג בלתי מתפשר, אשר נקט בשיטות כוחניות ובמדיניות ענישה נוקשה למיגור השחיתות.
עמדותיו הציבו אותו בעימות מול הסיעה הליברלית והרפורמיסטית, בראשות ראש הממשלה וֶן גְ'יָאבָּאו וראש מפלגת גואנגדונג ווָאנְג יָאנְג, שקידמו חיזוק שלטון החוק והמשך הרפורמות הפוליטיות.
לתצפיתנים, ההתלהבות המילולית של בו וונג על כיוון ההתפתחות העתידי סימנה קיטוב הולך וגובר של הפוליטיקה הסינית למחנות שמאל ורפורמים.
לפי פרשנים, הרטוריקה התקיפה בעימות בין בו ווָאנְג, שיקפו קיטוב גובר בזירה הפוליטית בין מחנות השמאל השמרני והרפורמיסטים.
אשתו הראשונה של בו הייתה לִי דָאן-יוּ', מנתחת צבאית ובתו של הפוליטיקאי לִי שׂוֵּ'פֶנְג.
הם נישאו בספטמבר 1976 ונולד להם בן, לִי "ברנדן" וָאנְגְגְ'ה (李 望 知), בשנה שלאחר מכן.
בנם סיים את לימודיו באוניברסיטת קולומביה בשנת 2001. לִי דָאן-יוּ' התעקשה כי בנה ישנה את שם משפחתו ללִי בעקבות גירושיה מבו שילאי בשנת 1984. לִי וָאנְגְגְ'ה השיג תואר שני בלימודי מדיה ועבד כמה שנים בסיטיבנק, ואז עבד במשרד עורכי דין בבייג'ינג; בסופו של דבר הוא נכנס לשוק ההון הפרטי.
לִי העיד בפומבי כי מעצרו של אביו "הרס את חייו".
בשנת 2014 פרסם לִי פוסט בWeibo שעדכן על מצבו של אביו.
הוא כתב שאביו מצליח היטב בכלא וכי טיפול רפואי זמין לו אם הוא זקוק לו.
אם החוק מאפשר, הייתי רוצה לראות אותו יותר.
כשחושבים על זה, הפעמים היחידות שראיתי אותו (מאז 2007) היו בהלוויות, באולם בית המשפט, או בכלא."
בו התחתן עם אשתו השנייה, גוּ קָאיְלָאי, בשנת 1986. גו הייתה עורכת דין בולטת ומייסדת משרד עורכי הדין קאילאי בבייג'ינג.
אביה של גו, גוּ גִ'ינְגְשֶׁנְג, היה מהפכן קומוניסטי.
אמה, פָאן צֶ'נְגְשְׂיוֹ', היא צאצאית של המשורר הנודע משושלת סונג, פָאן ג'ונְגְיֵן.
בשנת 2013 גו הורשעה ברצח איש העסקים הבריטי ניל הייווד לאחר סכסוך כספי שעל פי החשד הסלים עד שאיים על חיי בנה.
היא נידונה למוות עם דחייה של שנתיים, עונש שבדרך כלל מומתק למאסר עולם.
בו שילאי ספג ביקורת מיריביו במפלגה על הפרופיל הציבורי הגבוה שלו, על תשומת לב תקשורתית אליו ושימושו באילן היוחסין המשפחתי שלו לקידום האינטרסים של אשתו ומשרד עורכי הדין שלה.
בו הכחיש כי אשתו הרוויחה מתפקידו, ואמר כי אשתו פרשה מהקריירה המשפטית שלה עוד כשהזוג התגורר בדאליאן בשנות התשעים.
בו אמר שגו "עכשיו בעצם פשוט נשארת בבית, עושה עבודות בית בשבילי." גְ'יָאנְג וֵייפִּינְג טען שגו שימשה כ"שומרת הסף" של בו כאשר בו היה ראש עיריית דליאן, וקיבלה באופן קבוע מתנות ושוחד ממפתחי נכסים המבקשים גישה אליו ומפקידי המפלגה המבקשים למנות ממשלה.
היו השערות כי בו שילאי אולי ניסה להפריע לחקירת שחיתות אשתו לפני תקרית וָאנְג לִיג'וּ'ן.
לבו וגו יש בן אחד, בָּוֹ קוָאנְגְיִי, הידוע יותר בשם בָּוֹ גְווָאגְווָה.
הוא למד בבית הספר הארו בבריטניה, ובשנת 2006 התקבל לבייליול קולג' באוקספורד שם החל ללמוד לתואר בפילוסופיה, בפוליטיקה ובכלכלה.
לאחר מכן המשיך גְווָאגְווָה ללמוד מינהל ציבורי בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד.
אורח חייו המוחצן והפריבילגי של בו גְווָאגְווָה, אשר כלל נסיעה במכוניות יוקרה ואירועים חברתיים תכופים, סיפק מספוא צהובוני לתקשורת הסינית.
גם גְווָאגְווָה וגם אביו הכחישו שוב ושוב את ההאשמות לפיהן גְווָאגְווָה הוא 'נסיך הפלייבוי' שמוצג לעיתים קרובות בטענה שגְווָאגְווָה הסתדר עם קצבה צנועה והשתתף באירועים חברתיים רק כדי "להרחיב את אופקיו".
כשנשאל כיצד יוכל להרשות לעצמו את שכר הלימוד של בנו בשכרו השנתי המשוער של 22,000 דולר, בו השיב כי בנו קיבל "מלגות מלאות" ממוסדות הלימוד.
עם זאת, אמיתות הטענה הזו הוטלה בספק על ידי כמה מקורות.
מקלין דיווח כי מקורבו במשפחתו של בו הייווד משך בחוטים כדי שגְווָאגְווָה יתקבל להארו, זמן קצר לאחר שהיה מעורב בענייניו של בו.
כיום עובד בָּוֹ גְווָאגְווָה כאנליסט פיננסי בקבוצת באואר בקנדה וגר בטורונטו.
בָּוֹ שִׂייוּנְג, אחיו הבכור של בו שילאי, הוא סגן יו"ר ומנכ"ל חברת אוורברייט אינטרנשיונל הרשומה בהונג קונג, אך הוא לכאורה רשום בשם בדוי, 'לִי שׂוֵּ'מִינְג'.
החברה סירבה לאשר אם לִי שׂוֵּ'מִינְג ובָּוֹ שִׂייוּנְג הם אותו אדם.
בסרט המכבסה (2019) הופיעה דמותו של בו ששוחקה על ידי השחקן ג'סי וואנג.
בו רגרג (ערבית: أبو رقراق) הוא נהר הזורם במערב מרוקו ונשפך אל האוקיינוס האטלנטי, בין הערים רבאט וסלא.
ספיקת הנהר הממוצעת היא 23 קוב בשנייה, ומגיעה בשיאה ל-1500 קוב בשנייה, בעת ההצפות ומקורותיו הם הגשמים שבהרי האטלס.
הנהר הוא אחד הגדולים במדינה, ועל ערוצו נבנו מספר סכרים, הן לשליטה במי ההשקיה והן להפקת אנרגיה.
הנהר שימש את הפיניקים להקמת ערים בסמיכות לשפך הנהר, ומאוחר יותר את הרומאים.
נמל הנהר היווה נמל רב חשיבות במשך מאות רבות, אך עם הקמת נמל קזבלנקה בשנת 1913 פחתה חשיבותו.
בוא אלי פרפר נחמד הוא ספר שירי ילדים שנכתב על ידי פניה ברגשטיין, ואוייר על ידי אילזה קנטור.
הספר קרוי על שם אחד השירים המופיעים בו.
הוא נכתב בשנות מלחמת העולם השנייה, ויצא לאור ב-1945. עשרות מהדורות הודפסו מאז, ודורות של ילדים דוברי עברית גדלו על שיריו.
ב-2012 הונצח הספר על בול ישראלי בסדרת "ספרות ילדים".
שירי הספר בני ארבע שורות, או מרובעים, צורה שמקורה בשירת פרס, ובפרט ביצירתו של עומר ח'יאם, אך עושים שימוש בחריזה פחות נפוצה בצורה הזו - א א ג ג (לפרה האדומה/יש עגלה קטנה חומה [א א]/את ראשה היא ליקקה/ונתנה לה נשיקה [ג ג]).
רבים משירי הספר במשקל זהה, כשבכל שורה שבע הברות.
כתוצאה מהחריזה והמשקל הזהים, מנגינה לאחד מהם מתאימה גם לאחרים, יוצא מהכלל הוא השיר האוטו שלנו גדול וירוק, עם 11 הברות.
לשיר זה נכתב לחן משלו.
שירי הספר עוסקים בסביבתם של ילדי הקיבוץ: העגלה ברפת, הטלה בדיר, התרנגולת ואפרוחיה, ברכת השחייה, הטרקטור בחצר והפרח בגינה, הכלב הנאמן שנובח כל הזמן, והמשאית הירוקה שמובילה תוצרת חקלאית ל"תנובה".
לצד שירי הילדים, כתבה ברגשטיין שירים שביטאו את חרדתה לגורל יהדות אירופה וגורל משפחתה שנותרה שם.
רבים משירי הספר מושרים במספר מנגינות, שנכתבו במיוחד עבורם, או אומצו משיר קיים או מלחן עממי.
הלחן של פניה שלונסקי וגמן לשיר "רד אלינו אווירון" של חינגה סמילר, מוצמד לעיתים קרובות לשירים "לפרה האדומה", "יש בדיר טלה קטן", ואחרים.
לשיר "בוא אלי פרפר נחמד" חובר לחן בידי צבי בן-פורת והוצמדו לו לחנים עממיים נוספים.
לפי אתר זמרשת, שירי הספר הושרו במנגינה רוסית בשם "צ'אסטושקי", שמוכרת יותר בשירים העממיים "הסתכלו נא על הכביש" ו"קומו קומו ילדים", ולחנים נוספים נכתבו על ידי יששכר מירון, חיה גרד-בוך, בנימין עומר, מאירה קרול, זוהר ניימן, ישראלה שוורץ ויוני רכטר.
לחנים אחרים נכתבו או אומצו עבור שירים אחרים, למשל "האוטו שלנו גדול וירוק", שהותאם לו לחן שוודי.
לאה נאור עשתה שימוש בשם השיר ובמילותיו בתוכנית הטלוויזיה החינוכית, "פרפר נחמד".
שיר הפתיחה לתוכנית מתחיל במילים "פרפרים בכל מיני צבעים" והפזמון שלו מורכב משלוש השורות הראשונות של השיר (בתוספת המילה "אז").
נאור החליפה בשורה השלישית את המילה "תירא" במילה מוכרת יותר לילדים, "תפחד".
את הלחן כתבה נורית הירש.
השיר זכה למספר רב של ביצועים.
פרפרזה על השיר מופיעה בשירו של חנוך לוין, "חייל שוקולד", ופרפרזה על "האוטו שלנו" במרובע של לוין "הילד שלנו קטן וירוק".
ב-1995 הופקה קלטת וידאו לילדים בשם "בוא אלי פרפר נחמד", "ויהי ערב", "ניסע אל השדה", עם שירי הספר ויצירות נוספות של ברגשטיין בהפקת קלסיקלטת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, וים הפקות, בהשתתפות מיקי קם, איתי שגב, אביגיל אריאלי, אביגיל הררי ורמי ברוך.
בו אינגה אנדרסון (בשוודית: Bo Inge Andersson; נולד ב-16 באוקטובר 1955 בפאלקנברג, שוודיה) הוא קצין שוודי לשעבר, איש עסקים ודיפלומט.
הוא היה המנכ"ל הלא-רוסי הראשון של חברת אווטוואז.
אנדרסון עבד כמנהל הרכישות בחברת SAAB וג'נרל מוטורס ששם הוא היה סגן הנשיא של מחלקת הרכישות העולמיות והלוגיסטיקה.
מ-2008 עד-2013 עבד אנדרסון עבד ברוסיה בקבוצת GAZ .
שם הצליח לפנות את החברה מ-1 מיליארד דולרים של הפסד לרווח קבוע של כ-256 מיליונים דולרים ב-2012. בזמן עבודתו תיקן את העסק, צמצם את מספר העובדים ל-50,000 עובדים.
בנוסף על כך, סגר את קווי התפוקה הבלתי רווחיים וחידש את התוצרת העיקרית.
ב-2014 החל לעבוד כנשיא ומנכ"ל של אווטוואז – יצרן המכוניות הגדול ביותר ברוסיה.
במשך השנים שהוא עבד באווטוואז השיקה החברה 14 רכבים, בינם שני הרכבים לאדה וסטה ו-לאדה אקסריי , שהיוו את הדגמים החדשים הראשונים של הרכב מסוג "לאדה" ב-30 השנים האחרונות של החברה.
כן צמצם אנדרסון את מספר העובדים באופן משמעותי.
בו "בוסה" גוראן לארסון (בשוודית: Bo "Bosse" Göran Larsson; 5 במאי 1944 – 18 בדצמבר 2023) היה כדורגלן שוודי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ במאלמו ובשטוטגרט.
ללארסון 70 הופעות ו-17 שערים במדי נבחרת שוודיה, עמה השתתף במונדיאל 1970, מונדיאל 1974 ומונדיאל 1978. לארסון נבחר בשנים 1965 ו-1973 ככדורגלן השנה בשוודיה, והוכתר שלוש פעמים כמלך השערים של ליגת העל השוודית.
החל את קריירת הבוגרים בשנת 1962 במאלמו מליגת העל השוודית, שהפכה להיות המועדון המזוהה עמו ביותר.
בעונת 1964 הוכתר לארסון לראשונה כמלך השערים של הליגה השוודית עם 17 הבקעות.
בשנת 1965 זכה לארסון באליפות שוודיה עם מאלמו בעונת שיא אישית, בה הבקיע 28 שערים והוכתר שוב כמלך השערים, ונבחר בפעם הראשונה ככדורגלן השנה בשוודיה.
אליפות זו הייתה התואר היחיד של לארסון בקבוצה לפני שסיים את הקדנציה הראשונה במאלמו עם 67 הבקעות ב-86 משחקים והחל לשחק בשטוטגרט מהבונדסליגה.
בעונתו הראשונה בשטוטגרט, 1966/67, הבקיע לארסון שבעה שערי ליגה, ושיתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם הורסט קופל והרטמוט וייס.
בעונתו השנייה בקבוצה הבקיע חמישה שערים.
בעונה השלישית של לארסון בשטוטגרט, הוא הבקיע תשעה שערים, וסייע לשטוטגרט לסיים במקום החמישי בבונדסליגה, תוך שיתוף פעולה עם הצרפתי ז'ילבר גרס והחלוץ הגרמני מנפרד ויידמן.
בתום עונה זו, עזב לארסון את שטוטגרט וחזר למאלמו, לאחר שהבקיע 21 שערים ב-88 הופעות ליגה, לא לפני שנבחר כאתלט השנה של העיר שטוטגרט לשנת 1969. נטען כי סיבת העזיבה של לארסון היא העובדה שאשתו אניטה לא הסתגלה לחיים בגרמניה, ורצתה לחזור לשוודיה.
הקדנציה השנייה של לארסון במאלמו ארכה עשר עונות, והייתה רוויה בתארים מקומיים ואישיים.
בשנת 1970, בעונת החזרה שלו לקבוצה, זכה באליפות, והוכתר בפעם השלישית כמלך השערים של הליגה השוודית, עם 16 הבקעות.
לארסון הגן עם מאלמו על תואר האליפות גם בשנת 1971. בשנת 1973 זכה לארסון בגביע השוודי הראשון מתוך שלושה ברצף, ונבחר בפעם השנייה ככדורגלן השנה בשוודיה, והיה השחקן הראשון לזכות בתואר זה פעמיים.
בשנים 1974 ו-1975 זכה לארסון בדאבלים עם מאלמו, והוסיף אליפות בשנת 1977 וגביע שוודי רביעי ב-1978. בשנת 1979 עזב לארסון את מאלמו לאחר שבקדנציה השנייה בקבוצה הבקיע 52 שערי ליגה ב-222 הופעות, ונחשב עד היום כגדול הכדורגלנים של מאלמו בכל הזמנים, וכחבר כבוד במועדון, ובהיכל התהילה של הכדורגל השוודי.
בשנת 1980 ערך לארסון מספר הופעות במועדון השוודי טרלבורגס, ואחר כך פרש ממשחק פעיל.
לארסון ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת שוודיה בשנת 1964, ושיחק בנבחרת במשך 14 שנים.
לארסון פתח בשלושת משחקיה של שוודיה שהודחה בשלב הבתים במונדיאל 1970. במונדיאל 1974 שימש לארסון קפטן בנבחרת שוודיה, ופתח בשני משחקים בשלב הבתים הראשון אותו צלחה שוודיה, ובשני משחקים בשלב הבתים השני, ממנו הודחה הנבחרת השוודית.
במשחק בו הפסידה שוודיה לנבחרת גרמניה המערבית בשלב הבתים השני, נפצע לארסון והוחלף כבר בדקה ה-32. במונדיאל 1978 לארסון פתח בשלושת משחקיה של נבחרת שוודיה, שהודחה בתום שלב הבתים.
לאחר מונדיאל זה, פרש לארסון מהנבחרת, לאחר שערך 70 הופעות והבקיע 17 שערים.
מאמנו של לארסון בנבחרת שוודיה, גאורג אריקסון, אמר על לארסון כי כל בניית סגל לטורניר גדול מתחילה בלארסון, ואחר כך יש לבחור את השחקנים האחרים.
לארסון נחשב לאחד הכדורגלנים הרב-גוניים ביותר בתולדות הכדורגל השוודי, יחד עם נילס לידהולם, משום שהוא יכול לשחק כמעט בכל עמדה במגרש, ואכן היה משחק הן בעמדות הקישור השונות והן כחלוץ.
היכל התהילה של הכדורגל השוודי
בספטמבר 2007 יצא ספר ביוגרפי שנקרא "בוסה לארסון", שנכתב על ידי ג'וני אמבריוס ביחד עם לארסון.
ספר זה מתאר את חייו של לארסון, עם התמקדות בתקופתו ככדורגלן.
לאחר יציאת הספר, נתן לארסון את הסכמתו שיוקם פסל לכבודו באצטדיון סוודבנק החדש שנחנך במאלמו.
בו ריפנבורו הוא סופר והיסטוריון, מומחה לחקר הקוטב.
כמו כן הוא מאמן פוטבול ומחבר ספרים על תולדות הפוטבול.
ריפנבורו, יליד קליפורניה, היה הכותב הבכיר ומנהל המחקר של ה-NFL, ליגת הפוטבול האמריקאית בשנות ה-80' וראשית ה-90'.
בתקופת עבודתו שם, כתב או ערך שבעה ספרים, בהם האנציקלופדיה הרשמית של הליגה.
זמן קצר היה עורך ראשי של הוצאת טוטאל ספורטס.
ריפנבורו הוסמך לתואר דוקטור במכון סקוט לחקר הקוטב באוניברסיטת קיימברידג'.
הוא היה העורך של "האנציקלופדיה של אנטארקטיקה", יצירה בת שני כרכים, ספר העיון המקיף ביותר שנכתב אי פעם על אנטארקטיקה.
משנת 1995 עד 2005, היה ריפנבורו עורך ה-"Polar Record" ("רשומות הקוטב"), כתב העת הוותיק ביותר בעולם לחקר הקטבים.
הוא עמד בראש "קבוצת תולדות הקוטב" במכון סקוט לחקר הקוטב וכיהן כמרצה בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת שהותו בקיימברידג' עשה ריפנבורו שימוש בהתמחותו בפוטבול כמאמן ראשי של נבחרת קיימברידג' בליגת המכללות הבריטיות לפוטבול.
פעמיים הוכתר בתואר מאמן השנה הלאומי בחמש העונות שעשה בתפקיד זה (1996-1991).
אחרי שקיימברידג' ויתרה על הנבחרת שלה, עשה ריפנבורו עונה אחת כמאמן ראשי של קבוצת ה"האריקיינס" של אוניברסיטת הרטפורדשייר.
הקבוצה עברה מניצחון לניצחון וזכתה באליפות הארצית בעונת 1998-1997, וריפנבורו הוכתר שוב בתואר מאמן השנה.
ריפנבורו היה המאמן הראשי הראשון של "Great Britain Bulldogs", הנבחרת האוניברסיטאית הלאומית לפוטבול, שזכתה בשתי אליפויות אירופה הראשונות בשנים 1994 ו-1996.
הוא הוכנס להיכל התהילה" של BCAFL בשנת 2000, כחלק ממחזור המייסדים של ההיכל.
ריפנבורו כותב ספרי מתח ובילוש יחד עם אשתו, ליז קרוויס, בשם העט סימון בופור.
בּוּ שָׁאנְג (בסינית מסורתית: 卜商, בסינית מפושטת: 卜商, בפין-יין: Bǔ Shāng.
לפנה"ס 507-400.), הידוע בכינוי הכבוד שלו דְזְה שְׂיָה (סינית: 子夏, פין-יין:Zi Xia, ווייד-ג'יילס: Tzu-hsia), היה אחד מתלמידיו בולטים של קונפוציוס, ונחשב לאחד המצטיינים בלימוד התרבות.
הוא היה אחד מחמשת התלמידים שהיו האחראים העיקריים למסירה הלאה של תורת קונפוציוס.
לבּוּ שָׁאנְג גם היה תפקיד ראשי במסירה הלאה של קלאסיקות כגון הקלאסיקה של השירים והיי צ'ינג.
הוא ייסד אסכולה משלו, ולימד את המרקיז וֶן מוֵיי, שליט וֵיי, המדינה החזקה ביותר בתחילת תקופת המדינות הלוחמות.
מסופר עליו כי היא מורה של הלגאליסט המוקדם לִי קְווֵי, והוא אף מצוטט כהוגה העיקרון של העדפת כישרון על פני קרבה.
לא ברור מאיזו מדינה הגיע בּוּ שָׁאנְג.
מקורות עתיקים שונים העלו טענות כי הגיע מאחת המדינות הנקראות וֵיי (衞 ו魏), או ממדינת וֶן (溫).
מלומדים בעת החדשה, ובכללם צְ'ייֵן מוּ, האמינו כי הגיע מוֵיי (溫).
הוא היה צעיר מקונפוציוס ב44 שנים.
התכונה המאוזכרת ביותר של בּוּ שָׁאנְג היא אהבתו ללימוד מספרים, והוא אכן התמצא היטב בקלאסיקות.
הוא עודד למידה רחבה ומחויבת, וגם אלף שנים לאחר מותו, האימרה המיוחסת לו: "הרהור בדברים שבהישג יד" הפך לכותרתה של אחת היצירות החשובות בניאו קונפוציאניזם.
ועם זאת הייתה לו נטייה לקפדנות, ולעיתים התייחס ללימוד כמטרה בפני עצמה.