tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו, ארווין אייזקסון היה מהנדס ואמו בטסי מתווכת מקרקעין.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הפרטי "איזידור ניומן" בעירו החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד אותם סיים בשנת 1974 כאשר קיבל תואר בהיסטוריה ובספרות.
לאחר מכן למד מטעם קרן רודז באוניברסיטת אוקספורד פילוסופיה, פוליטיקה וכלכלה.
הוא החל את קריירת הכתיבה שלו בעיתון הבריטי סאנדיי טיימס ובעיתון המקומי The Times-Picayune.
בשנת 1978 הצטרף למגזין טיים ככתב פוליטי ואחר כך בתפקידי עריכה, ובשנת 1996 מונה לעורך הראשי של המגזין.
בשנת 2001 מונה ליושב ראש ומנכ"ל של רשת הטלוויזיה CNN, ובשנת 2003 מונה לנשיא ומנכ"ל של מכון אספן בוושינגטון.
הוא מכהן כחבר בכמה מועצות מנהלים של חברות וקרנות בארצות הברית.
אייזקסון פרסם במשך השנים מספר ספרים בהם הביוגרפיות של אלברט איינשטיין, הנרי קיסינג'ר ובנג'מין פרנקלין.
בשנת 2011 פרסם את ספרו "סטיב ג'ובס" שהפך במהרה לרב-מכר בינלאומי ושבר את שיאי המכירות של ספרי ביוגרפיה.
הספר, המספר את סיפורו של מייסד אפל, סטיב ג'ובס בהתבסס על שיחות עם ג'ובס עצמו ועם בני משפחה וחברים.
בשנת 2012 נבחר על ידי טיים מגזין לרשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
איינשטיין: חייו והיקום שלו, בהוצאת משכל, 2011
סטיב ג'ובס, בהוצאת מודן, 2011
החדשנים: על חבורת ההאקרים, הגאונים והגיקים שיצרה את המהפכה הדיגיטלית, תרגומו של אסף שור בהוצאת כנרת זמורה-דביר, ספטמבר 2017
לאונרדו דה וינצ'י: הביוגרפיה, בהוצאת מודן, 2019
אילון מאסק, בהוצאת כנרת זמורה דביר, 2023
וולטר אורלנדו איובי קורוסו (בספרדית: Walter Orlando Ayoví Corozo; נולד ב-11 באוגוסט 1979) הוא כדורגלן עבר אקוודורי ששיחק בעמדת הקשר שמאלי והמגן שמאלי.
איובי התחיל את הקריירה המקצועית שלו באמלק מליגת העל האקוודורית.
לאחר 3 עונות בקבוצה, בהן הופיע 87 פעמים, עבר לקבוצת ברצלונה ספורטינג קלוב האקוודורית.
למרות שמועות שקשרו אותו למועדונים אירופאים שונים, הוא נשאר בברצלונה עד שנת 2006, חוץ מעונה אחת בה היה מושאל לאל-וואסל מאיחוד האמירויות הערביות.
בשנת 2006 הוא עבר לאל נסיונל, שם שיחק 3 עונות והופיע ב-94 משחקים.
בשנת 2009 איובי הושאל למונטריי מליגת העל המקסיקנית.
זמן קצר לאחר ההשאלה מונטריי מימשה את אופציית הרכישה ורכשה את איובי.
בדצמבר 2011 הוא חידש את חוזה בקבוצה.
בתקופה בה שיחק במונטריי זכתה הקבוצה פעמיים באליפות מקסיקו, 3 פעמים בליגת האלופות של CONCACAF והגיעה למקום השלישי באליפות העולם לקבוצות 2012.
בשנת 2013 איובי עבר לפצ'וקה, גם היא מליגת העל המקסיקנית.
איובי זומן למונדיאל 2002 שהתקיים ביפן ובקוריאה הדרומית.
בטורניר זה היה אחד מהשחקנים הצעירים ביותר בסגל האקוודורי, ולא זכה להופיע בטורניר.
הוא שיחק באופן קבוע במשחקי אקוודור במוקדמות מונדיאל 2006 וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר.
אלא שאז, באופן מפתיע, לא נכלל בסגל הסופי של אקוודור למונדיאל 2006.
איובי זומן לסגל אקוודור לקופה אמריקה 2007. בטורניר זה הופיע פעמיים, כאשר נכנס כמחליף במשחק מול ופתח בהרכב במשחק מול .
איובי היווה חלק אינטגרלי בהרכב אקוודור במוקדמות מונדיאל 2010. הוא ביסס את מעמדו בנבחרת כאשר הבקיע שני שערים בניצחון על 1-5. הוא גם כבש שער בניצחון 0-2 על , שנחשבה לנבחרת החזקה בבית הדרום אמריקאי.
למרות זאת, אקוודור לא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר, לאחר שסיימה במקום ה-6 בבית הדרום אמריקאי, נקודה אחת בלבד מהמקום ה-5 שמוביל לפלייאוף הבין-יבשתי.
במוקדמות מונדיאל 2014 איובי היה אחד השחקנים היחידים בנבחרת אקוודור ששיחקו בכל 16 משחקי המוקדמות.
כשחקן שיכול לשחק בעמדות מגוונות, איובי שיחק בעיקר בעמדת המגן השמאלי.
הוא סייע לאקוודור להעפיל למונדיאל 2014 שנערך בברזיל.
בטורניר, איובי בישל שני שערים לאנר ולנסיה, בישול אחד בהפסד 2-1 ל ובישול נוסף בניצחון 1-2 על .
ליגת האלופות של CONCACAF: , ,
וולטר ג'ון ויליאמס הוא סופר אמריקאי, זוכה פרס נבולה.
כתב גם סדרת ספרי הרפתקאות ימיות היסטוריות תחת השם "ג'ון ויליאמס".
וכיום הוא כותב בעיקר מדע בדיוני.
וולטר ג'ון ויליאמס נשוי ומתגורר בניו מקסיקו, ארצות הברית.
היה אורח הכבוד של פסטיבל אייקון 2014.
City on Fire (1997), מועמד לפרס נבולה ולפרס הוגו.
Knight Moves (1985), מועמד לפרס פיליפ ק.
"Dinosaurs" (1987), מועמד לפרס הוגו
"Witness" (1987), מועמד לפרס נבולה
"Surfacing" (1988), מועמד לפרס הוגו ולפרס נבולה
"Wall, Stone, Craft" (1993), מועמד לפרס הוגו ולפרס נבולה
"Argonautica" (2001), מועמד לפרס נבולה
"מגפת הנמר הירוק" (2004), זוכה פרס נבולה, מועמד לפרס הוגו
וולטר בג'ט היה כלכלן ואיש עסקים, עיתונאי ועורך עיתונות בריטי.
עבודתו כוללת מסות בענייני ממשל, כלכלה וספרות.
בג'ט נולד בעיר לאנגפורט שבמחוז סומרסט, אנגליה.
אביו היה מנהל בנק מקומי.
הוא למד באוניברסיטת קולג' לונדון, שם סיים תואר שני בפילוסופיה מוסרית.
לאחר לימודיו החל בקריירה משפטית, אך עד מהרה הצטרף לעסקי הבנקאות של משפחתו.
בשנת 1858 נישא לאליזבת וילסון, בתו של מייסד השבועון "האקונומיסט".
השניים לא הביאו ילדים לעולם.
בג'ט נפטר מדלקת ריאות בשנת 1877, בגיל 51.
בג'ט פרסם מספר ספרים חשובים שעסקו בממשל, כלכלה וחברה.
ספרו החוקה האנגלית ראה אור לראשונה כסדרה של מאמרים בכתב העת The Fortnightly Review בין השנים 1865–1867, ולאחר מכן יצא כספר בשנת 1867.
בספר זה ניתח בג'ט את מוסדות הממשל הבריטי והבחין בין שני חלקים עיקריים:
החלק ה"מפואר" (Dignified): מוסדות סמליים כגון המלוכה ובית הלורדים, שתפקידם ליצור הזדהות ציבורית עם המדינה.
החלק ה"יעיל" (Efficient): מוסדות השלטון הפועל כגון הקבינט וראש הממשלה, שהם הליבה המעשית של הממשל.
בג'ט תיאר את שלוש הזכויות המרכזיות של המלך או המלכה:
בספר זה בג'ט טבע את הביטוי "מיזוג רשויות", להבדיל מהפרדת רשויות, לתאר את מודל המשטר הפרלמנרטי הבריטי.
הוא קבע ש"הסוד היעיל של החוקה האנגלית ניתן לתיאור כאיחוד קרוב, כמעט מיזוג מלא מלא, של הסמכויות המבצעת והחקיקתית."
הספר זכה להשפעה רבה על תפיסת המונרכיה החוקתית ומבנה השלטון הבריטי, ונחשב עד היום לאחת מאבני היסוד בהבנת הפוליטיקה הבריטית.
במהדורה השנייה של הספר (1872), הוסיף בג'ט מבוא בו הביע חששות מהשפעות רפורמת הבחירות של 1867 והרחבת ההצבעה להמונים.
בג'ט נחשב לדמות מפתח בהתפתחות החשיבה המדינית באנגליה הוויקטוריאנית.
השפעתו ניכרת גם מחוץ לבריטניה, למשל על נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, שכתב את ספרו Congressional Government בהשראת בג'ט.
שבועון The Economist ממשיך לפרסם טור פוליטי בשם "Bagehot" המוקדש לניתוח הפוליטיקה הבריטית, כמחווה לזכרו.
ולטר יוברט אננברג היה מוציא לאור, דיפלומט ונדבן יהודי-אמריקאי.
נולד במילווקי, להורים ממוצא יהודי-גרמני, מוזס לואיס "מו" אננברג, שהיה מוציא לאור ורכש את העיתון "The Philadelphia Inquirer", וסיידי ססיליה לבית פרידמן.
היה הבן היחיד של הוריו.
מלבדו היו להוריו שבע בנות.
בשנת 1920 עברה המשפחה ללונג איילנד.
לאחר סיום לימודיו ב-1927 למד בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת פנסילבניה.
עם זאת, הוא נשר מלימודיו ומעולם לא השלים תואר אקדמי.
כשלמד בקולג' היה חבר באחוות הסטודנטית היהודית "זטא בטא טאו", הוותיקה ביותר בארצות הברית.
לאחר מותו של אביו בשנת 1942, קיבל לניהולו את עסקי המשפחה, והביאם להצלחה יתרה, תוך השקת המגזין "TV Guide" לתוכניות טלוויזיה בשנת 1952 והמגזין "Seventeen" לבני נוער.
בעיתונים שהוציא, ובפרט ב-The Philadelphia Inquirer, לא היסס לתקוף את הממשל והרשויות בארצות הברית, ובשנות החמישים פרסם מאמרים התוקפים את המקארתיזם ואת תוכנית מרשל.
בשנת 1969 מינה אותו נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון לשגריר ארצות הברית בבריטניה, תפקיד שמילא עד שנת 1974, כאשר בשנת 1976 הוענק לו תואר אבירות של מסדר האימפריה הבריטית.
היה אספן אמנות, ונהג לארח באחוזתו שברנצ'ו מיראג' בקליפורניה ידוענים רבים, ובהם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן ומלכת בריטניה אליזבת השנייה.
ייסד את "בית הספר אננברג לתקשורת" באוניברסיטת פנסילבניה ואת "בית הספר אננברג לתקשורת ועיתונות" באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1986 העניק לו הנשיא רונלד רייגן את מדליית החירות הנשיאותית.
בשנת 1989 ייסד את "קרן אננברג", המעניקה תמיכה כלכלית למלכ"רים בתחום שיתוף הידע, וכן תרם למוסדות שונים בתחום החינוך, בסך כולל המוערך בכ-2 מיליארד דולר.
עם מותו בשנת 2002 נתרם אוסף האמנות האימפרסיוניסטית שלו, בשווי מוערך של כמיליארד דולר, למוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
המתחם היה מיועד לתערוכות בתחום הצילום הדיגילי ומסורתי.
בתערוכה הראשונה הוצגו עבודות של קתרין אופי ואמנים אמריקאים נוספים.
במקום הוצגו תערוכות רבות עד לשנת 2019. בהמשך הוא נסגר בעקבות מגפת הקורונה.
היה נשוי בראשונה לברניס דונקלמן, ובשנת 1951 נישא בשנית, לליונור כהן, אחייניתו של מייסד אולפני קולומביה הארי כהן.
וולטק קרדיו בע"מ היא חברה ישראלית שפיתחה הליך רפואי שמסוגל להחליף ניתוחי לב פתוח במקרה של בעיות מסתמים.
בספטמבר 2015 פורסם על מכירת החברה לחברה האמריקאית Heartware תמורת כמיליארד דולר.
החברה הוקמה ב-2006 והושקעו בה 70 מיליון דולר בלבד.
בתחילת הדרך היא נתמכה על ידי החממה הטכנולוגית אינסנטיב של קרן פרגרין ורשות החדשנות.
המכשור הרפואי שפיתחה מאפשר תיקון והחלפה של המסתם הן באמצעות ניתוח לב פתוח והן באמצעות צנתור בלבד.
החל משנת 2017 חברה מהווה חלק של תאגיד Edwards Lifesciences
וולטר האוזר בראטיין היה פיזיקאי יישומי אשר עבד במעבדות בל, שם המציא יחד עם ג'ון ברדין את טרנזיסטור המגע הנקודתי , הטרנזיסטור הראשון, בדצמבר 1947.
בשנת 1956 זכה בראטיין יחד עם ג'ון ברדין וויליאם שוקלי בפרס נובל לפיזיקה על מחקריהם במוליכים למחצה ועל גילוי אפקט הטרנזיסטור.
בראטיין נולד ב-10 בפברואר 1902 באמוי (כיום שיאמן), פוג'יין להורים אמריקנים, רוס בראטיין ואוטילי בראטיין.
בשנת 1903 חזרו לוושינגטון, ובשנת 1911 עברו לגור ולעבוד בחווה.
ב-1924 גמר את לימודיו לתואר ראשון דו-חוגי, בפיזיקה ובמתמטיקה, בקולג' ויטמן בוואלה וואלה , וושינגטון.
את התואר השני שלו, גם כן בפיזיקה, קיבל ב-1926 מאוניברסיטת אורגון, ובשנת 1929 קיבל דוקטורט בפיזיקה מאוניברסיטת מינסוטה, עם תזה בנושא "יעילות של עירור באמצעות פגיעת אלקטרון ופיזור אנומלי של אדי כספית".
ב-1929 החל לעבוד במעבדות בל כפיזיקאי חוקר, ובתפקיד זה עבד עד יציאתו לגמלאות ב-1976, ועיקר מחקרו התעסק בתכונות שטח פנים של מוצקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סייע באוניברסיטת קולומביה למחקר על זיהוי מגנטי של צוללות.
ב-1945, מעבדות בל פתחה קבוצה שהתמקדה במחקר בנושא הפיזיקה של המוצקים, בדגש על טכנולוגיות למטרות תקשורת.
את הקבוצה ניהל ויליאם שוקלי, ואליה הצטרפו בראטיין וג'ון ברדין.
לאור התאוריות שרווחו באותו הזמן, תכנן שוקלי לטרנזיסטור, אשר היה מורכב מצילינדר מכוסה בשכבת סיליקון דקה שהורכב על צלחת מתכתית.
כאשר מתקן זה לא פעל, הוא מינה את בראטיין וברדין לברר מדוע לא עבדה.
בנובמבר 1947, גילו בראטיין וברדין כי במהלך הפעלת המתקן, התעבו מים פעם אחר פעם על הסיליקון, ובעקבות זאת ניסו להפעיל את המכשיר מתחת למים.
ניסיון זה הביא להגברה הגדולה ביותר שמדדו עד אז.
בעקבות הגילוי, התעודד ברדין, והחליט לנסות להוסיף חתיכת זהב שתהיה בתוך הסיליקון ותוקף במים מזוקקים, דבר שהביא לשיפור קל.
בראטיין וברדין דורבנו לשפר את ההמצאה בעקבות התוצאות, ובמהלך השבועות שלאחר מכן ניסו להחליף את הסיליקון במספר מתכות שונות.
לבסוף, הם החליפו את הסיליקון בגרמניום, דבר שיצר הגברה גדולה פי 330, אך ההגברה תפקדה רק בתדרים נמוכים.
לאחר מכן, הם החליפו את הנוזל בשכבה של גרמניום דו-חמצני, אך לאחר ששכבת החמצן נשטפה בטעות, דחף בראטיין את הזהב אל תוך הגרמניום והצליח ליצור הגברה שתפקדה בתחום תדרים רחב.
חודש לאחר מכן, ב-16 בדצמבר, הצליחו בראטיין וברדין להפעיל את המגבר שלהם בפעם הראשונה.
ב-23 בדצמבר הציגו בראטיין, ברדין ושוקלי את המגבר בפני עמיתיהם במעבדות בל.
שוקלי הציג עצמו כשותף בהמצאה, על אף שתיאור זה אינו נכון.
בעקבות אמונתו של שוקלי שהוא זה שאמור לקבל קרדיט על המצאת הטרנזיסטור, הוא הדיר את בראטיין וברדין מהמשך המחקר, ובדגש מהמחקר על הטרנזיסטור הביפולרי, אותו שוקלי המציא לבדו.
לאחר המצאת הטרנזיסטור, המשיך בראטיין לחקור את תכונות שטח הפנים של מוצקים ואת "אפקט הטרנזיסטור", היכולת של מוליך למחצה להגביר אותות.
בשנת 1956 זכו בראטיין, ברדין ושוקלי בפרס נובל לפיזיקה על מחקריהם במוליכים למחצה ועל גילוי אפקט הטרנזיסטור.
בראטיין נפטר ב-13 באוקטובר 1987 בבית אבות בסיאטל, וושינגטון לאחר שסבל ממחלת אלצהיימר.
הוא נקבר בבית הקברות פומרוי סיטי בפומרוי, וושינגטון.
וולטר קארל בקר היה מוזיקאי אמריקאי שנודע בעיקר בתור מייסד, גיטריסט ובסיסט להקת סטילי דן.
בקר נולד בקווינס שבניו יורק.
הוא פגש את דונלד פייגן כשהשניים למדו בבארד קולג', ויחד איתו הקים את להקת סטילי דן.
הלהקה זכתה להצלחה מסחרית ולשבחי המבקרים החל משנות ה-70 המוקדמות ועד פירוקה בשנת 1981. לאחר פירוקה עבר בקר להוואי, שם עסק בעיקר בהפקת אלבומים ובגידול אבוקדו.
מאז איחודה של סטילי דן בשנת 1993 ועד מותו הופיע בקר לצד דונלד פייגן באופן קבוע.
בשנת 2000 הוציאה הלהקה את האלבום Two Against Nature, אשר זכה בפרס גראמי בקטגוריית אלבום השנה.
בנוסף, הוציא בקר שני אלבומי סולו.
וולטר אוגוסטין בראון היה עסקן ספורט ומאמן הוקי קרח אמריקאי, מהמנהלים החשובים בתולדות הספורט המקצועני בארצות הברית.
בראון ייסד את קבוצת הכדורסל בוסטון סלטיקס והיה בעליה הראשון, ניהל את אולמה המיתולוגי של הקבוצה בוסטון גארדן, והיה אחד מאנשי המפתח בייסוד ליגת ה-NBA.
בראון היה גם איש מפתח בהתפתחות ההוקי קרח בארצות הברית, הוביל כמאמן את נבחרת ארצות הברית לזכייה היסטורית באליפות העולם, בעלי קבוצת ה-NHL בוסטון ברואינס ונשיא פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית.
על פעילותו הענפה בשני הענפים התקבל כחבר הן בהיכל התהילה של הכדורסל והן בהיכל התהילה של ההוקי קרח.
בנוסף לפעילויות אלה היה גם נשיא Boston Athletic Association, הגוף המארגן של אירועי ספורט גדולים באזור בוסטון כגון מרתון בוסטון.
בראון היה בנו של ג'ורג' בראון, אף הוא דמות מפתח בספורט האמריקאי בכלל ובספורט באזור בוסטון בפרט.
ג'ורג' בראון ניהל את אולם בוסטון גארדן מיום הקמתו של האולם ועד מותו של ג'ורג' ב-1937, והיה נשיא ה-Boston Athletic Association בעצמו.
עם מותו של ג'ורג' ירש וולטר בראון את ניהול בוסטון גארדן, שבאותו זמן היה אולמה הביתי של קבוצת ה-NHL בוסטון ברואינס.
כמנהל בוסטון גארדן, הגיע בראון למסקנה שבוסטון זקוקה לקבוצת כדורסל מקצוענית.
באמצעות משכנתא שנטל על ביתו, ייסד ב-1946 את בוסטון סלטיקס והיה לבעליה ונשיאה הראשון.
הסלטיקס שיחקו בליגת ה-BAA (Basketball Association of America) שבראון היה מהאחראים לייסודה.
ב-1949 היה בראון אחד הדוחפים לאיחודה של ה-BAA עם ליגה אחרת, ליגת ה-NBL (National Basketball League) כדי ליצור את ליגת ה-NBA.
הוא היה גם מההוגים והיוזמים של משחק האולסטאר של ה-NBA, שנערך לראשונה ב-1951 בבוסטון גארדן.
בראון נשאר בעלים ונשיא של הסלטיקס עד מותו ב-1964, ובתקופתו הפכה הקבוצה לאחת החזקות בליגה וזכתה ב-7 אליפויות בתוך 8 עונות.
כמו אביו, היה בראון אחת הדמויות המשפיעות בהתפתחותו של ההוקי קרח בכלל, וההוקי קרח האמריקאי בפרט.
ב-1933 הוביל כמאמן את נבחרת ארצות הברית לזכייה היסטורית באליפות העולם לאחר ניצחון בגמר על קנדה.
זה היה הפסדה הבינלאומי הראשון אי פעם של קנדה במשחק רשמי והתואר הבינלאומי הראשון שקנדה לא הצליחה לזכות בו.
ב-1951 רכש בראון את קבוצת ה-NHL בוסטון ברואינס, שמצבה הכלכלי היה בכי רע באותה תקופה.
הוא היה בעלי הברואינס עד מותו ב-1964.
בתווך, מונה בראון ב-1954 לנשיא פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF), הגוף העליון של ההוקי הבינלאומי, במינוי שקבע תקדים - בפעם הראשונה והיחידה מונה מנהל שבא מהספורט המקצועני האמריקאי, ומה-NHL בפרט, לנשיא הארגון.
בראון זיהה את המגמה ששלטה בהוקי קרח העולמי באותה תקופה - עלייתו של הענף במדינות מזרח אירופה, בראשות נבחרת ברית המועצות, לפסגת הענף בעולם.
הוא פעל באופן נמרץ לשילוב בין הנבחרות המזרח אירופיות לנבחרות המערביות במפעלים העולמיים, והיה הרוח החיה מאחורי מתן אירוח אליפות העולם ב-1957 לברית המועצות בפעם הראשונה.
למרות שהאליפות הוחרמה על ידי מספר מדינות מערביות בראשות ארצות הברית וקנדה, עקב פלישת ברית המועצות להונגריה, האליפות הוכתרה בהצלחה כאשר המשחק המכריע בין ברית המועצות ושוודיה - שנערך תחת כיפת השמיים באצטדיון לנין במוסקבה - משך 55000 צופים וקבע שיא קהל במשחק הוקי קרח שהחזיק מעמד עד 2001.
למרות הצלחותיו, נאלץ בראון לפנות את תפקידו כנשיא הפדרציה ב-1957 עקב הסכם רוטציה שהיה קיים באותה עת בין נשיאים אירופים ונשיאים צפון אמריקאים.
הוא נשאר פעיל מרכזי בארגון.
בנוסף לבעלות והנשיאות של בוסטון סלטיקס ובוסטון ברואינס, שנמשכו עד מותו ב-1964, נשאר בראון גם מנהל בוסטון גארדן, נשיא ה-Boston Athletic Association ופעיל מרכזי בפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית עד מותו.
עם מותו נקרא גביע אליפות ה-NBA על שמו עד 1984 (כיום נקרא גביע לארי אובריאן).
כמחווה סמלית, למרות שלא היה שחקן בקבוצה, בוסטון סלטיקס הוציאה לגמלאות את הגופיה מספר 1 על שמו.
בראון התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1962 ולהיכל התהילה של הכדורסל ב-1965. כשנפתח היכל התהילה של ההוקי קרח הבינלאומי על ידי פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית ב-1997, התקבל בראון כחבר גם בו במחזור הראשון של החברים המתקבלים.
אולם הספורט הישן של אוניברסיטת בוסטון, בו שיחקו בעבר קבוצות הכדורסל וההוקי קרח של האוניברסיטה את משחקיהן הביתיים, נקרא על שמו.
וולטר בינגהם הוא עיתונאי, שחקן קולנוע, מעוטר מלחמת העולם השנייה וניצול שואה בריטי-ישראלי.
נולד כוולפגנג (זאב) ביליג, למשפחה יהודית-דתית שהיגרה מגליציה לקרלסרוהה שבגרמניה, אביו זלמן היה מדפיס לוחות הזמנים של תחנת הרכבת, ואמו עקרת בית.
הוא גדל והתחנך בבית הספר הציבורי בעיר עד לסילוקו יחד עם כל התלמידים והמורים היהודים מאותו בית ספר.
לאחר מכן הוא למד בבית ספר תיכון במנהיים עד לאביב 1938 בו ערכו הגרמנים אקציה נגד אזרחים פולנים.
אביו נעצר ומת לאחר מכן, ב-1941, ממגפת הטיפוס שהתפשטה בגטו ורשה.
בינגהם היה עד למאורעות ליל הבדולח, ולאחר מכן שב לעירו, ובהמשך עבד כעוזר חשמלאי.
השתייך לתנועת נוער בח"ד, שבהמשך הפכה לבני עקיבא.
השתתף בקורס חקלאי בן שישה שבועות בהמבורג, וקיווה לעלות לארץ ישראל כדי לעבוד בקיבוץ.
אפשרות זו נסתמה כאשר הבריטים סירבו לתת את המסמכים הדרושים.
ב-25 ביולי 1939 אמו שלחה אותו ל"קינדר-טרנספורט" לכיוון אנגליה.
השניים נפגשו שש שנים לאחר מכן, בתום המלחמה.
בבריטניה הוא התגייס לצבא הבריטי ושירת כנהג, בין השאר בפלישה לנורמנדי.
לאחר מכן, הודות לשליטתו בשפה הגרמנית, הוא שובץ ביחידת המודיעין של המודיעין הבריטי, ועסק בעיקר בתרגום מסמכים מגרמנית לאנגלית.
שם חקר גם את שר החוץ הנאצי, יואכים פון ריבנטרופ.
עם חזרתו לאנגליה בתחילת שנות ה-50, הכיר את אשתו, פליטה מוינה.
למרות שחבריו מהקהילה הציונית, שהיו ממייסדי קיבוץ לביא, עלו לישראל, בינגהם נשאר בבריטניה מכיוון שאשתו סירבה לעזוב.
הוא עבד בעבודות שונות ובשלב מסוים פתח בית חרושת לחיתולים שנסגר בשנת 1965. את דרכו בעולם העיתונות החל כטלפן ברדיו, תוך כדי עבודה למד באוניברסיטה בלונדון.
בהמשך קיבל תוכניות משלו ברדיו באנגליה, שידר גם ברדיו BBC, עבד כמגיש רדיו במשך עשרות שנים וכתב לעיתונים בבריטניה ובמקומות נוספים בעולם.
בנוסף להיותו עיתונאי ושדר בבריטניה, בינגהם גם שיחק במספר רב של סרטים ותוכניות טלוויזיה.
בין השאר כקוסם ניצב ב"הארי פוטר ואבן החכמים" ו"הארי פוטר וחדר הסודות", וכן בתפקידים רבים בסרטים וסדרות טלוויזיה שונות שדרשו שחקנים מבוגרים בעלי זקן לבן.
הוא גם הופיע בפרסומות כסנטה קלאוס בחנויות הכלבו המובילות בלונדון, הרודס וסלפרידג'ס.
ב-2004, בגיל שמונים, עלה בינגהם לישראל, בה הוא מגיש תוכנית רדיו שבועית בשם "עולמו של וולטר" בערוץ 7 באנגלית.
על פעילותו בפלישה לנורמנדי ביוני 1944 קיבל עיטור צבאי, על אומץ בשדה הקרב, ומכתב הוקרה מיוחד מהמלך ג'ורג' השישי.
ב-2015 נכנס לספר השיאים של גינס כעיתונאי הפעיל המבוגר ביותר בעולם.
בפברואר 2018 הוענק לו עיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2018 (בגיל 94) עשה בינגהם צניחה חופשית, וכך הפך לצנחן המבוגר ביותר בעולם.
ב-30 בדצמבר 2019 זכה להוקרה על פועלו מלשכת העיתונות הממשלתית, בערב מיוחד שהוקדש למענו בהשתתפות ראש לשכת העיתונות הממשלתית ניצן חן ודובר ראש הממשלה לתקשורת הבינלאומית.
בינגהם הוא בעל תואר ראשון בפוליטיקה ופילוסופיה ותואר שני בפילוסופיה פוליטית.
הוא אב לבת, סב לנכדים, ומתגורר בשכונת רחביה בירושלים.
וולטר ג'ון בייס היה צייר ומאייר אנגלי, שהיה חבר מייסד של קבוצת קמדן טאון וקבוצת לונדון, וגם מורה ומבקר אמנותי ידוע.
בייס נולד בסנט פנקראס, לונדון, השני מבין ארבעה ילדים לאלפרד וולטר בייס, צייר ותחריטאי שהציג באופן קבוע באקדמיה המלכותית לאמנויות, ואמילי אן פילדן.
אחותו של וולטר, ג'סי, הייתה מעצבת ואחיו הצעיר היה הפסל גילברט בייס.
וולטר בייס למד בבית הספר בוולדון ולאחר מכן ביוניברסיטי קולג' לפני שהחל לעבוד במשרד עורכי דין.
הוא לא נהנה מהעבודה ובשנת 1886 החל להשתתף בשיעורי ערב בפינסבורי לפני שלמד במשרה מלאה בבית הספר לאמנות וסטמינסטר.
בשנת 1894 בילה פרק זמן קצר בלימודים באקדמיה ז'וליאן בפריז.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלה בייס ללמד במספר מכונים ובתי ספר לאמנות בלונדון.
הוא גם התחיל לכתוב על תאוריית אמנות וביקורת קבועה ב- Outlook, Saturday Review ו- Weekend Review.
הוא המשיך לצייר, בעיקר נופים בצבעי שמן ובצבעי מים אך גם פיתח עניין בתפאורות תיאטרון.
הוא הציג במועדון לאמנות האנגלית החדשה בשנת 1892, ובתחילת המאה ה-20 הציג ציור נוף באקדמיה המלכותית.
העבודה הראשונה של בייס שנרכשה על ידי גלריה בריטית גדולה הייתה Top o' Tide שגלריית ווקר לאמנות רכשה בשנת 1900. בשנת 1901 הוא צייר סצנות להפקת תיאטרון של הנריק איבסן "ג'ון גבריאל בורקמן", ובשנת 1911 הציג גם תלבושות וגם עיצובי במה.
בשנת 1906 הפך בייס למבקר האמנות של "אתינאום" במקום רוג'ר פריי.
בשנת 1908 בייס היה אחד משמונים האמנים הראשונים שהצטרפו לאגודת ברית האמנים (AAA) שהקים פרנק רוטר.
בתערוכה הראשונה של אגודת ברית האמנים נפגש בייס עם וולטר סיקרט, שהזמין אותו להשתתף בפגישות השבועיות הקבועות של קבוצת רחוב פיצרוי.
כאשר הוקמה קבוצת קמדן טאון בשנת 1911, וולטר בייס היה אחד מהמייסדים שלה.
בייס הציג עבודות בכל שלוש התערוכות של קבוצת קמדן טאון ובשנת 1913 הפך לחבר מייסד בקבוצת לונדון.
הוא גם הציג בתערוכה הפרנקו-בריטית בשנת 1908. בשנות העשרים של המאה העשרים נושא מתמיד של עבודתו של בייס היה רישומי שמן ישירים של אשתו ובניו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המשיך בייס ללמד בבית הספר לאמנויות ומלאכות קמברוול, שהיה קרוב לתחנת הרכבת התחתית "אלפנט אנד קאסל" בלונדון.
זהו האתר של אחת היצירות הידועות ביותר של בייס, "תחנת התחתית במהלך התקפה אווירית בלונדון" (1918).
קנה המידה של הציור והקומפוזיציה משקפים את עבודתו של בייס לפני המלחמה כמעצב תפאורות תיאטרון, שיוצרים רושם שהצופה נוסע ברכבת עובר בתחנה ורואה את האנשים על הרציף.
התמונה הוצגה בתערוכת האקדמיה המלכותית בשנת 1918 ונרכשה על ידי מוזיאון המלחמה הקיסרי, ששאל את בייס אם יעשה עבודה נוספת עבורם.
בייס בילה זמן מה בדבון בשנת 1918 בהכנות למה שהפך לציור על "ניצולי ספינה".
ציור זה היה מיועד לוועדת הזיכרון הבריטית בהיכל הזיכרון הלאומי.
כאשר בוטל פרויקט הציור הוענק למוזיאון המלחמה הקיסרי אך נשרף בשריפה בשנת 1977.
בשנת 1918 מונה בייס למנהל בית הספר לאמנות בווסטמינסטר, תפקיד אותו מילא עד 1934. בין השנים 1927–1939 בייס היה מרצה לפרספקטיבה בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה וכשעזב את ווסטמינסטר בשנת 1934, המשיך ללמד כמרצה אורח באוניברסיטת רדינג עד שנת 1937.
בתחילת מלחמת העולם השנייה בייס הגיש הצעה לוועדה המייעצת של אמני המלחמה אך היא נדחתה.
אולם במאי 1942 הציעו לבייס משימה להפיק ציור שמן גדול בנושא הפשיטות האוויריות שהביאו לפגיעה בחלקים מארמון בקינגהאם בשנת 1940 וב־1941. הציור שהתקבל, "טייסי האויב שהופלו בניסיון להפציץ את ארמון בקינגהאם", הוביל להזמנות נוספות בזמן המלחמה.
במהלך המלחמה בייס תרם תרומה ראשונה לתוכנית התיעוד של בריטניה, והעלה תצוגות רבות של שהתרכזו לעיתים בפעילויות פנאי ובאנשים שאוכלים ושותים.
הוא ייצר לפרויקט 29 צבעי מים מלונדון, 23 מאסקס ו 20 אזורים אחרים, כולל שבעה ציורים של אוקספורד .
בשנת 1944 בייס הפך למנהל ציור בבית הספר לאומנויות בלנקסטר, ולבסוף פרש בשנת 1949, בהיותו בן שמונים.
וולטר פרדריק אוסבורן [1] היה צייר אירי אימפרסיוניסטי ופוסט-אימפרסיוניזם וצייר פורטרטים, שנודע בעיקר בזכות תיאוריו התיעודיים של חיי המעמד הפועלים בסוף המאה ה -19.
וולטר אוסבורן נולד ברתמינס, דבלין, השני מבין שלושת בניו של ויליאם אוסבורן, צייר בעלי חיים מצליח שהתמחה בהצגת סוסים וכלבים עבור בעלי האדמות האיריים העשירים באותה תקופה.
בשנות השמונים של המאה ה-19, בעלי בתים רבים נקלעו לקשיים כלכליים, ויליאם נאלץ להתמקד בציור בעיקר של כלבים.
וולטר למד מאביו שאפשר להרוויח כסף מציור בעלי חיים, והוא הפיק לא מעט ציורים כאלה כולל ילדים עם חיות המחמד שלהם, וסדרת עבודות אימפרסיוניסטיות על פרות.
עם זאת, לדברי היסטוריון האמנות קמפבל, בציורים אלה, "אוסבורן מתנער מהאיכות הסנטימנטלית או הספרותית של ציור ז'אנר ויקטוריאני, ומציג גישה מציאותית יותר ואווירה של עדינות."
הוא זכה בפרס טיילור ב־1881 וב־1882, פרס הסטודנטים הגבוה ביותר באירלנד באותה תקופה.
בזמן שלמד באוניברסיטה באנטוורפן הוא הושפע מהצייר הפלמני רובנס, ומהריאליסט הצרפתי, ז'ול בסטיאן-לפה בשנת 1883 עבר אוסבורן מאנטוורפן לבריטאני שם צייר את "איסוף התפוחים" המפורסם שלו, המצוי בגלריה הלאומית של אירלנד.
זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לאנגליה אבל חזר לעיתים קרובות לדבלין כדי להכין רישומי טיוטה למה שהפכה לסדרה המפורסמת ביותר שלו - חיי היומיום של העניים בעיר.
אף על פי שיש לסדרה הזאת ההערכה רבה בהווה, ציורי הרחוב התיעודיים הללו לא זכו להצלחה מסחרית, ואוסבורן השלים את הכנסותיו באמצעות ציורי פורטרטים של מעמד הביניים.
בשנת 1886 הוא נבחר לאקדמיה ההיברניאנית המלכותית וקיבל עבודות רבות של דיוקנאות.
זה היה מקור הכנסה חשוב, מכיוון שלא היו לו אמצעים פרטיים משלו.
לאחר שאחותו נפטרה הוא היה מעורב בטיפול בבתה, וגם הוריו נעשו תלויים בו יותר מבחינה כלכלית.
בשנת 1892, הוא חזר לאירלנד להתגורר בבית המגורים המשפחתי, ושמר גם סטודיו בסנט סטפן גרין.
הוא בילה זמן רב בציור בחוץ, בדבלין סביב קתדרלת סנט פטריק או ברחבי הארץ.
אמו חלתה בתחילת המאה העשרים, וולטר בילה תקופות ארוכות בטיפול בה.
בשנת 1903, הוא חלה בדלקת ריאות.
[8] הוא נפטר בטרם עת מהמחלה ב־24 באפריל 1903 בגיל 43. הוא נקבר בבית העלמין בהר ג'רום.
כמה מבקרים הציעו כי בזמן מותו הוא היה על סף בגרותו האמנותית.
עבודתו האחרונה "תה בגן" שהיה מיזוג של נטורליזם ואימפרסיוניזם, נותרה לא גמורה במותו ונמצאת כעת באוסף הגלריה העירונית יו ליין בדבלין.
יצירתו מבוקשת מאוד על ידי אספנים.
מרבית ציוריו הם פיגורטיביים ומתמקדים בנשים, ילדים, קשישים, עניים וחיי היום יום של אנשים רגילים ברחובות דבלין, כמו גם סדרות של סצנות כפריות.
הוא גם הפיק נופים עירוניים, אותם צייר משרטוטים וגם מתצלומים.
אוסבורן היה בעל אישיות מרתקת וכריזמטית והיה מקובל מאוד במגוון חוגים חברתיים.
יליד פרארי וויו, טקסס, בוקר היה נגן בס מוערך.
נגינתו התאפיינה על ידי הטיות קוליות, גליסנדו וטכניקות טרמולו.
בוקר עבר עם משפחתו לוושינגטון הבירה באמצע שנות הארבעים של המאה ה-20. הוא ניגן בקלרינט וסקסופון אלט בקולג' עם להקת קונצרטים.
בשנת 1959 החל לנגן בבס בזמן שירותו בצבא ארצות הברית.
הוא שירת באותה יחידה בה שירת אלביס פרסלי.
אחר שחרורו מהצבא, הוא ניגן עם הסקסופוניסט אנדרו ווייט בוושינגטון, כשניגן בחמישיית JFK בתחילת שנות השישים.
בשנת 1964 עבר בוקר לעיר ניו יורק, והועסק על ידי החצוצרן והמלחין דונלד בירד.
עבודתו הבאה הייתה סיורים בארצות הברית עם שלישיית זמרת הג'אז שירלי הורן, יחד עם בילי הארט על התופים.
בוקר היה נשוי לפסנתרנית ברטה הופ איתה ניגן בשלישייה שכללה את המתופף ג'ימי קוב.
בנוסף לחמישייה שלו, הוא גם הקים את הרכב "Elmollenium", שהתבסס על אותה קבוצת ליבה של החמישייה (פלוס ברטה הופ) והקדיש אותה לנגינת המוזיקה של המוזיקאי והפסנתרן אלמו הופ, שהיה נשוי בעבר לאשתו.
בוקר נפטר בביתו במנהטן, ניו יורק, ב־24 בנובמבר 2006, בגיל 72.
וולטר גולד היה צייר אמריקאי, ידוע בסצנות האוריינטליסטיות שלו.
הוא גם צייר נופים, פורטרטים וטבע דומם.
בגיל צעיר החל ללמוד אצל צייר הנופים ג'ון רוסון סמית' וצייר הדיוקנאות, תומאס סולי.
בגיל ארבע עשרה הוא הציג את הדיוקן הראשון, ובשנה שלאחר מכן הציג באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
מאוחר יותר הוא עבד גם בווירג'יניה, אבל רוב היצירות שלו אבדו במהלך מלחמת האזרחים.
ב-1849 נסע לאירופה ולאחר שהות קצרה בפריז עבר לאיטליה והתיישב בפירנצה.
שם, הוא פגש והתיידד עם הפסל חירם פאוורס ונראה שהפך למעין דוד לילדיו הרבים.
ב-1850 נתן לו פאוורס את המשימה להציל פסל שלו שאבד בספינה טרופה - משימה בה גולד הצליח.
בשנת 1851, פאוורס עודד אותו לנסוע לטורקיה לביצוע עבודות דיוקן אפשרית וסיפק לו את האמצעים.
המשימה כללה ציור של לאיוש קושוט פליט פוליטיקאי, "אבי האומה" ההונגרית שברח לשם.
עם מכתב היכרות שסופק על ידי השגריר הבריטי, סר סטרטפורד קנינג, הוא הצליח לפגוש את המנהיג ולצייר את דיוקנו.
אם לשפוט לפי מכתביו לפאוורס, הם גם הפכו לחברים קרובים.
בזמן שהותו שם, הוא ביקר באיסטנבול ויצר כמה מהיצירות האוריינטליסטיות שבגינן הוא זכור לטובה, כמו גם דיוקנאות, כולל אחד של הווזיר הגדול, מוסטפא רשיד פאשה.
הוא ערך ביקור קצר באמריקה, שהיה מאכזב מבחינת מכירות, והוא חזר לפירנצה.
הוא המשיך לצייר כמה סצנות מזרחיות, בנוסף לפורטרטים רבים.
הוא הציג תערוכה מרכזית בשנת 1866 באקדמיה הלאומית לעיצוב, אשר לא התקבלה היטב על ידי המבקרים.
הוא מת משיתוק, בזמן שהחלים משבץ מוחי.
שנה לאחר מותו, קרוביו העניקו חלק מיצירותיו במתנה לאגודה ההיסטורית של פנסילבניה, אך הרוב הגדול נמצא באוספים פרטיים.
סר וולטר בזנט היה סופר פורה, מבקר והיסטוריון אנגלי.
"סקר לונדון", שהחל ביצירתו אף שלא השלימו, נחשב לאחת מיצירותיו הגדולות.
אחיהם של המתמטיקאי הבריטי וו.
בזנט ושל הכומר הפרוטסטנטי פרנק בזנט, בעלה הראשון של אנני בזנט.
וולטר אי גאסקין הוא לוטננט גנרל בדימוס בחיל הנחתים של ארצות הברית אשר שימש כמפקד דיוויזיית הנחתים השנייה וכסגן יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
גאסקין נולד ב-8 במאי 1951 בסוואנה, ג'ורג'יה.
ב-1974 הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא שימש כמפקד גדוד הנחתים השני, וביוני 2006 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים השנייה ושימש בתפקיד עד יולי 2008. במקביל הוא שימש כמפקד כוח המשלוח ה-22 של הנחתים.
בתפקיד זה הוא שימש כמפקד כוח רב לאומי בעיראק.
ב-22 במרץ 2010 הוא מונה לסגן יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-18 בנובמבר 2011 פרש יו"ר הוועדה ג'יאמפאולו די פאולה מהתפקיד כדי לשמש כשר ההגנה בממשלתו של מריו מונטי.
גאסקין מונה לממלא מקום עד 2 בינואר 2012 אז מונה קנוד ברטלס לתפקיד.
וולטר דניאל בניטס (בספרדית: Walter Daniel Benítez; נולד ב-19 בינואר 1993 בגנרל חוסה דה סן מרטין שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת קריסטל פאלאס.
בניטס גדל במחלקת הנוער של קילמס אתלטיקו קלוב.
בשנת 2011 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית, ובסך הכל ערך 48 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 ביולי 2016 חתם בניטס בניס מליגת העל הצרפתית.
הוא שיחק במועדון במשך שש עונות, בהן ערך 167 הופעות ליגה.
ב-21 ביוני 2022 חתם בניטס על חוזה לארבע שנים בפ.ס.וו.
וולטר פרי ג'ונסון , שהיה ידוע בכינויים "בארני" ו"הרכבת הגדולה", היה שחקן בייסבול במייג'ור ליג האמריקאי בין השנים 1907–1927. שיחק כל הקריירה בקבוצת וושינגטון סנטורס, ונחשב לאחד המגישים הטובים ביותר אי פעם.
ב-1936, נבחר ג'ונסון למחזור הראשון של היכל התהילה של הבייסבול, לצידם של ארבעה שחקנים נוספים.
ג'ונסון נולד בקנזס בשנת 1874 כאחד מתוך שישה ילדים, לזוג ממוצא בריטי (למרות שבטעות נחשב לשוודי ואף כונה "השוודי הגדול").
זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-14, עברה משפחתו למחוז אורנג' בקליפורניה, וג'ונסון חילק את זמנו בין בייסבול, עבודה בשדות הנפט הסמוכים ורכיבה על סוסים.
לאחר סיום התיכון, עבר לאיידהו והחל לשחק בקבוצת בייסבול מקומית.
בגיל 19 הוא זוהה על ידי סקאוט של וושינגטון סנטורס וביולי 1907 חתם בקבוצה.
ג'ונסון שיחק בוושינגטון במשך 21 עונות, ובמהלכן זכה לתהילה בזכות העוצמה הרבה של ההגשות שלו.
בשנת 1917, זריקה שלו תועדה במהירות של 91 מייל לשעה - מהירות שאין דומה לה בתקופתו.
זו גם אחת הסיבות לנתונים המרשימים בקריירה שלו - 3,508 פסילות (שיא שהחזיק מעמד 55 שנים), 417 ניצחונות (שני רק לסיי יאנג) ו-110 משחקים ללא נקודות של היריבה (שיא כל הזמנים).
מעבר ליכולת ההגשה שלו, ג'ונסון הפגין כישורי חבטה יוצאי דופן עבור מגיש, וסיים את הקריירה שלו עם ממוצע של 23.5% ו-547 חבטות - הכי הרבה בהיסטוריה עבור מגיש במשרה מלאה.
ברוב הקריירה של ג'ונסון, הסנטורס לא הצליחו לתרגם את כישרונו כמגיש לזכייה באליפות, וב-12 מעונותיו סיימה הקבוצה במאזן שלילי.
בשנתו ה-18 בליגה העפיל ג'ונסון בפעם הראשונה לוורלד סיריס, והפך לגיבור הזכייה לאחר שנכנס כמגיש מחליף במשחק השביעי והמכריע, ובמשך ארבעה אינינגים מנע מהיריבה ניו יורק ג'איינטס להשיג נקודות - עד לניצחון קבוצתו באינינג ה-12. וושינגטון חזרה לוורלד סיריס גם בעונה שלאחר מכן, אך הפסידה בשבעה משחקים לפיטסבורג פיירטס.
שנתיים אחר כך, פרש ג'ונסון ממשחק פעיל ועבר לאימון.
בשנת 1928 החל ג'ונסון את הקריירה שלו כמנג'ר בליגות הנמוכות - בקבוצת ניוארק ברס מהליגה הבינלאומית.
משם הוא המשיך ל-MLB, בתחילה כמנג'ר של וושינגטון סנטורס (1929–1932) ואז בקליבלנד אינדיאנס (1933–1935).
מאזן האימון שלו עמד על 529–432, כאשר בחמש מתוך שבע עונותיו כמנג'ר היה לו מאזן חיובי.
למרות זאת, קבוצותיו מעולם לא התקרבו לזכייה באליפות (השיא היה ב-1930 אז סיימה וושינגטון במקום השני בליגה האמריקאית).
ג'ונסון נחשב לאחד המגישים הטובים ביותר ששיחקו אי פעם בייסבול מאז היום שבו פרש.
בפברואר 1936, כשפורסמו התוצאות של הבחירות הראשונות להיכל התהילה של הבייסבול, התגלה כי ג'ונסון קיבל 189 קולות מתוך 226 הצבעות.
ארבעת הנבחרים האחרים באותה שנה היו הונוס ואגנר, כריסטי מת'יוסון, טיי קוב ובייב רות'.
בשנת 1998, הוא דורג רביעי ברשימת מאה שחקני הבייסבול הגדולים ביותר, שנערכה על ידי המגזין "Sporting News" - והיה למגיש שדורג הכי גבוה ברשימה.
בסוף המאה ה-20, שנים רבות לאחר מותו, הליגה גם בחרה בו לקבוצת המאה.
ג'ונסון התחתן עם הייזל לי רוברטס ב-24 ביוני 1914, ונולדו להם חמישה ילדים.
בתו הבכורה של ג'ונסון מתה משפעת ב-1921. אשתו מתה באוגוסט 1930 מסיבוכים שנבעו ממכת חום לאחר נסיעה ארוכה במכונית מקנזס.
ב-10 בדצמבר 1946, ג'ונסון מת מגידול מוחי בוושינגטון די.
סי., חמישה שבועות לאחר יום הולדתו ה-59, ונקבר בבית הקברות ברוקוויל, מרילנד.
וולטר וולפקיל בייקון היה רואה חשבון ופוליטיקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית וילמינגטון בשנים 1936–1941, וכמושל דלאוור ה-60 בשנים 1941–1949. הוא האדם היחידי שנבחר לשתי המשרות.
וולטר בייקון נולד בעיר ניו קאסל שבדלאוור, כבנם של ג'ון ג.
בגיל שמונה הוא החל לעבוד בחלוקת עיתונים, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון שבעירו, ולמד בביקום קולג' שבווילמינגטון.
ב-1906 הוא נשא לאישה את מייבל ה.
מקדניאל, ולשניים לא נולדו ילדים.
בייקון היה רואה חשבון בחברת U.S.
Steel בצ'סטר ובפילדלפיה, פנסילבניה, ולאחר מכן בתאגיד ריפאונו.
עם רכישת התאגיד על ידי חברת דופונט, הוא עבר לעבוד בחטיבה של ג'נרל מוטורס במישיגן, שם הוא היה הגזבר של ביואיק בשנים 1918–1930. לאחר שפרש פרישה מוקדמת, הוא שב לווילמינגטון, ונכנס לפוליטיקה.
הוא החל כאיש הוועדה של המפלגה הרפובליקנית, ונבחר לשלוש תקופות כהונה כראש עיריית וילמינגטון, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1936–1941.
ב-1940 התמודד בייקון על משרת מושל דלאוור.
הוא הביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'וזאיה מרוול הבן, והיה הרפובליקני היחידי שנבחר למשרת בממשל המדינה באותה שנה.
ב-1944 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים אייזק מק'קאלם.
תקופת כהונתו של בייקון כמושל עמדה בעיקר בסימן אירועי מלחמת העולם השנייה והשנים שאחריה.
33,000 אזרחי דלאוור לחמו בשורות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, וכמעט 800 נפלו בקרבות.
שניים מהם עוטרו במדליית הכבוד: סמל ויליאם ל.
נלסון ממידלטאון, וסמל ג'יימס פ.
בסיסי האוויר בניו קאסל ובדובר נלקחו על ידי צבא ארצות הברית והיו לנקודות מרכזיות לכניסתם בחזרה לארצות הברית לחיילים ששבו מהחזית עם תום המלחמה.
פורט דו פונט בדלאוור סיטי ופורט מילס בכף הנלופן היו למתקנים צבאיים מרכזיים שהגנו על נתיבי הספנות בנהר דלאוור.
צוללות גרמניות הטרידו ללא הפסקה את קו החוף, ובשל העובדה שדלקים ומוצרי צריכה אחרים הועברו בעיקר בדרך הים, ההטבעות הרבות גרמו להם להפוך ליקרי המציאות.
שני דברים שלא חסרו היו ירקות ועופות לבשר.
שטחי החקלאות של דלאוור נודעו בכינוי "גני הניצחון", בהם הופקו ירקות בכל רחבי המדינה, ועסקי העופות במחוז סאסקס שגשגו.
למעשה, הפיקוח הפדרלי על המחירים יצר שוק שחור לסחר בעופות שהוביל את הצבא לחסום בסופו של דבר את חצי-האי דלמרווה ולהחרים עופות כדי להבטיח אספקה מתאימה לכוחות הלוחמים.
על אף כל זאת, בייקון ניהל בהתמדה את ממשלת המדינה.
הוא זכה למוניטין כמושל המדינה הראשון שעבד באופן סדיר שמונה וחצי שעות ביום.
הוא ניהל תקציב של כ-13 מיליון דולר, ולא היה דבר שגרם לו להיות גאה יותר מאשר העובדה שייתרת המזומנים בקופת המדינה הוכפלה במהלך תקופת כהונתו.
שינויים חברתיים אתגרו בהדרגה את החוקים המיושנים של המדינה.
כאשר הביעה האספה הכללית של דלאוור אי-רצון לשנות את החוקים, הורה התובע הכללי של המדינה, ג'יימס ר.
מופורד, על מעצרם של כ-500 איש ברחבי המדינה על עבירות שונות של הפרת יום המנוחה.
לאחר ששמות העצורים החלו להופיע על דפי העיתונות, החלו החוקים להשתנות.
וולטר בייקון נפטר בווילמינגטון ב-18 במרץ 1962. הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית שבעיר אודסה שבדלאוור.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הועברו מתקני ממשלת ארצות הברית בפורט דו פונט, ליד דלאוור סיטי, לרשות ממשלת דלאוור, והיו למרכז בריאות ממשלתי, שנקרא על שמו של בייקון.
וולטר בדל סמית' היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית אשר שירת כראש המטה של גנרל דווייט ד.
אייזנהאואר במטה כוחות הברית (AFHQ) במהלך המערכה בתוניסיה ובמהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה ראש המטה של אייזנהאואר במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF) במערכה במערב אירופה מ-1944 עד 1945.
לאחר המלחמה, הוא שימש כשגריר ארצות הברית בברית המועצות בין השנים 1946 ל-1948. בשנת 1950 הפך סמית' למנהל המודיעין המרכזי, לראש סוכנות הביון המרכזית (CIA) ושאר סוכנויות הביון בארצות הברית.
סמית' ארגן מחדש את ה-CIA, הגדיר מחדש את המבנה שלו ואת ייעודו, והעניק לו תחושת מטרה חדשה.
הוא הפך את ה-CIA לזרוע הממשלה שאחראית בעיקר לפעולות חשאיות.
הוא עזב את ה-CIA ב-1953 כדי להיות תת-מזכיר המדינה.
לאחר פרישתו ממחלקת המדינה ב-1954, סמית' המשיך לשרת את ממשל אייזנהאואר בתפקידים שונים במשך מספר שנים עד שפרש זמן קצר לפני מותו ב-1961.
וולטר בדל סמית' נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה, ב-5 באוקטובר 1895, והיה הבכור לשני בניהם של ויליאם לונג סמית', סוחר משי בחברת Pettis Dry Goods Company, ואשתו, אידה פרנסיס לבית בדל, שעבדה עבור אותה חברה.
סמית' נקרא בדל מימי ילדותו.
מגיל צעיר הוא זכה לכינוי "חיפושית" או מדי פעם "בידל" או "בודל".
הוא התחנך בבית הספר סנט פיטר ופול, בתי ספר ציבוריים מס' 10 ומספר 29, בית ספר אוליבר פרי מורטון, ובתיכון אמריך מנואל, שם למד להיות מכונאי.
שם הוא לקח עבודה בחברת הרכב הלאומית ובסופו של דבר עזב את התיכון מבלי לסיים את לימודיו.
סמית' נרשם לאוניברסיטת באטלר, אך אביו פיתח בעיות בריאותיות חמורות, וסמית' עזב כדי לחזור לעבודתו ולפרנס את משפחתו.
בשנת 1911, בגיל 16, התגייס סמית' כטוראי לפלוגה D של רגימנט הרגלים השני של אינדיאנה של המשמר הלאומי של אינדיאנה.
המשמר הלאומי של אינדיאנה נקרא פעמיים בשנת 1913 לשיטפון נהר אוהיו ובמהלך התקפת החשמלית של אינדיאנפוליס.
סמית' הועלה לדרגת רב-טוראי ולאחר מכן לדרגת סמל.
במהלך משלחת וייה פנצ'ו שירת בצוות המשמר הלאומי של אינדיאנה.
ב-1913 פגש סמית' את מרי אלינור (נורי) קלין, שנולדה ב-1893 ומתה ב-1963, והם נישאו בטקס חתונה קתולי מסורתי ב-1 ביולי 1917. נישואיהם היו ארוכים אך היו ללא ילדים.
פעולותיו של סמית' במהלך שיטפון נהר אוהיו ב-1913 הובילה למינויו להכשרת קצינים ב-1917, והוא נשלח למחנה ההכשרה למועמדים לקצינים בפורט בנג'מין הריסון באינדיאנה.
עם סיום לימודיו ב-27 בנובמבר 1917, הוא הופקד ישירות כלוטננט משנה, ולאחר מכן הוצב לפלוגה A החדשה שהוקמה, גדוד 1, רגימנט הרגלים ה-39, שהיה חלק מדיוויזיית הרגלים הרביעית במחנה גרין, קרוליינה הצפונית.
דיוויזיית הרגלים הרביעית יצאה לאירופה, שהייתה מעורבת במלחמת העולם הראשונה, מהובוקן, ניו ג'רזי, ב-9 במאי 1918, והגיעה לברסט, צרפת, ב-23 במאי.
לאחר אימון עם הצבאות הבריטיים והצרפתים, נכנסה הדיוויזיה הרביעית לקווי החזית ביוני 1918 והצטרפה למתקפת האן-מארן ב-18 ביולי 1918. סמית' נפצע מרסיסי פגז במהלך מתקפה יומיים לאחר מכן.
בגלל פצעיו הוחזר סמית' לארצות הברית.
הוא שירת במטה הכללי של משרד המלחמה האמריקאי והוצב בחטיבת המודיעין הצבאית.
בספטמבר 1918, הוא הוסמך כלוטננט ראשון בצבא הסדיר.
לאחר מכן נשלח סמית' לרגימנט הרגלים ה-379 החדש שהוקם כקצין המודיעין שלו.
הרגימנט היה חלק מדיוויזיית הרגלים ה-95, שבסיסה במחנה שרמן, אוהיו.
דיוויזיית הרגלים ה-95 שוחררה בעקבות חתימת שביתת הנשק עם גרמניה ב-11 בנובמבר 1918.
בפברואר 1919 הוצב סמית' במחנה דודג', איווה, שם היה מעורב בסילוק עודפי ציוד ואספקה.
במרץ 1919, הוא הועבר לרגימנט הרגלים השני, יחידה סדירה שבסיסה במחנה דודג', ונשארה שם עד נובמבר 1919, אז עברה למחנה שרמן.
בשנת 1921, מטה רגימנט הרגלים השני עבר לפורט שרידן, אילינוי.
ב-1922, סמית' הפך לשליש של הבריגדיר גנרל ג'ורג' ואן הורן מוסלי, מפקד חטיבת הרגלים ה-12 בפורט שרידן.
לאחר מכן שירת שנתיים בחו"ל במטה רגימנט הרגלים ה-45 בפורט ויליאם מקינלי בפיליפינים.
לאחר תשע שנים כלוטננט ראשון, הועלה לדרגת קפטן בספטמבר 1929.
מאוחר יותר הוא חזר לבית הספר לחי"ר אך נותק שוב כדי ללמוד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית שם סיים את לימודיו ב-1937.
הוא חזר לבית הספר לחי"ר פעם נוספת והוא הועלה לדרגת מייג'ור ב-1 בינואר 1939 לאחר תשע שנים כקפטן.
הקידום האיטי היה נפוץ בצבא בשנות ה-20 וה-30. קצינים כמו סמית', שהוסמכו בין נובמבר 1916 לנובמבר 1918, היוו 55.6% מחיל הקצינים של הצבא ב-1926. הקידומים התבססו בדרך כלל על ותק, ולא ניתן היה לעמוד ביעד הצנוע של קידום קצינים לדרגת מייג'ור לאחר 17 שנות שירות מכיוון שהיה מחסור במשרות למלא.
כאשר הגנרל ג'ורג' מרשל הפך לרמטכ"ל הצבא בספטמבר 1939, הוא הביא את סמית' לוושינגטון די סי, כדי להיות עוזרו של מזכיר המטה הכללי.
מזכיר המטה הכללי עסק בעיקר ברישומים, בניירת ובאיסוף סטטיסטיקות, אך הוא גם ביצע הרבה מאוד ניתוחים, קשרים וניהול.
אחד מתפקידיו של סמית' היה קשר עם מייג'ור גנרל אדווין "פא" ווטסון, העוזר הצבאי הבכיר של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
סמית' הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-4 במאי 1941, ולאחר מכן לקולונל ב-30 באוגוסט 1941. ב-1 בספטמבר, קיבל מזכיר המטה הכללי, קולונל אורלנדו וורד, את הפיקוד על דיוויזיית השריון ה-1, וסמית' הפך למזכיר המטה הכללי.
ועידת ארקדיה, שהתקיימה בוושינגטון די סי, בדצמבר 1941 וינואר 1942, קבעה את הקמתם של ראשי המטות המשולבים כמקביל לוועדת הרמטכ"לים הבריטית, וסמית' מונה כמזכירה ב-23 בינואר 1942. אותה ועידה הביאה גם להקמתם של הרמטכ"לים המשולבים, שהורכבו מהפגישה של ראשי המטות המשולבים (האמריקאים) ושל ועדת הרמטכ"לים (הבריטית) כגוף אחד.
בריגדיר ויויאן דייקס מהמשלחת הבריטית המשותפת סיפק את סידורי המזכירות לארגון החדש בהתחלה, אך מרשל חשב שנדרשת מזכירות אמריקאית.
הוא מינה את סמית' למזכיר של המטות המשולבים.
מאחר שדייקס היה בכיר בזמן השירות של סמית', ומרשל רצה שסמית' יהיה אחראי, סמית' הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ב-2 בפברואר 1942. הוא נכנס לתפקיד החדש שבוע לאחר מכן, עם דייקס כסגנו.
שני האנשים פעלו בשותפות כדי ליצור ולארגן את המזכירות ולבנות את הארגון של המטות המשולבים לכזה שיוכל לתאם את מאמצי המלחמה של שתי בעלות הברית, יחד עם הקנדים, האוסטרלים, הצרפתים ואחרים.
תפקידיו של סמית' כללו השתתפות בדיונים על אסטרטגיה ברמה הגבוהה ביותר, ולעיתים קרובות הוא תדרך את רוזוולט בעניינים אסטרטגיים.
אולם סמית' הפך מתוסכל כאשר צפה בקצינים אחרים מקבלים תפקידים מבצעיים שרצה.
מאוחר יותר הוא העיר: "השנה ההיא שעבדתי כמזכיר המטה הכללי עבור ג'ורג' מרשל הייתה אחת המתגמלות בכל הקריירה שלי, והשנה האומללה בחיי."
כאשר מייג'ור גנרל דווייט ד.
אייזנהאואר מונה למפקד זירת המבצעים האירופית ביוני 1942, הוא ביקש שסמית' יישלח מוושינגטון כראש הסגל שלו.
הרקורד של סמית' כקצין מטה ויכולתו המוכחת לעבוד בהרמוניה עם הבריטים הפכו אותו לבחירה טבעית לתפקיד.
בחוסר רצון נעתר מרשל לבקשה, וסמית' נכנס לתפקיד הרמטכ"ל במטה כוחות הברית (AFHQ) ב-15 בספטמבר 1942. הוכפפו לו שני סגני רמטכ"ל, בריגדיר גנרל אלפרד גרינתר והבריגדיר ג'ון ויטלי, וגם הקצין האדמיניסטרטיבי הראשי (CAO), מייג'ור גנרל האמפרי גייל.
AFHQ היה ארגון דו-לאומי מאוזן שבו המפקד של כל מדור היה מזווג עם סגן מהלאום השני.
המבנה שלה היה בדרך כלל אמריקאי אבל עם כמה היבטים בריטיים.
לדוגמה, גייל כ-CAO שלט הן בפונקציות כוח האדם והן בפונקציות האספקה, אשר לפי המערכת האמריקאית היו מדווחים ישירות לסמית'.
בתחילה, AFHQ היה ממוקם בלונדון, אך הוא עבר לאלג'יר בנובמבר ובדצמבר 1942, כאשר סמית' הגיע ב-11 בדצמבר.
למרות של-AFHQ היה כוח מורשה של 700 איש בלבד, סמית' הרחיב אותו באגרסיביות.
בינואר 1943 הרכיב האמריקני שלו לבדו היה 1,406 ובסופו של דבר עלה על 4,000 גברים ונשים.
כרמטכ"ל, סמית' שמר בקנאות על הגישה לאייזנהאואר, רכש לעצמו מוניטין של מנהל קשוח וקשוח, ולעיתים קרובות כונה "איש הגרזן" של אייזנהאואר.
עד לארגון של זירת המבצעים של צפון אפריקה, צבא ארצות הברית (NATOUSA), שימש סמית' גם כראש המטה שלו עד ה-15 בפברואר, כאשר הבריגדיר גנרל אוורט ס.
יוז הפך לסגן מפקד הזירה ולגנרל המפקד של אזור התקשורת.
מערכת היחסים בין סמית' ליוז, חבר ותיק של אייזנהאואר, הייתה מתוחה.
מאוחר יותר האשים סמית' את יוז ב"בניין אימפריה", והשניים התעמתו בסוגיות טריוויאליות.
באלג'יר, סמית' ואייזנהאואר רק לעיתים רחוקות התרועעו יחדיו.
סמית' ערך ארוחות ערב רשמיות בוילה שלו, אחוזה מוקפת בגנים וטרסות, עם שני חדרי סלון גדולים מעוטרים בפסיפס, שטיחים מזרחיים ואוצרות אמנות.
כמו אייזנהאואר, לסמית' הייתה בת לוויה אישה, אחות, קפטן אתל וסטרמן.
לאחר קרב מעבר קסרין, אייזנהאואר שלח את סמית' קדימה לדווח על מצב העניינים בקורפוס האמריקני השני.
סמית' המליץ על החלפה של מפקדו, מייג'ור גנרל לויד פרדנדאל, וכך גם הגנרל הרולד אלכסנדר והמייג'ור גנרלים עומר בראדלי ולוסיאן טראסקוט.
בעצתם, אייזנהאואר החליף את פרדנדאל במיג'ור גנרל ג'ורג' ס.
אייזנהאואר גם החליף את עוזרו של ראש המטה המודיעין שלו (G-2), בריגדיר אריק מוקלר-פרימן, תוך שהוא מצביע על מודיעין פגום ב-AFHQ כגורם תורם לתבוסה בקסרין.
מוקלר-פרימן הוחלף על ידי בריגדיר קנת סטרונג.
המחדל במעבר קסרין הלחיץ את היחסים בין בעלות הברית, ומשבר נוסף התפתח כאשר הקורפוס השני דיווח כי מטוסי האויב פעלו כרצונם מעל הגזרה שלו בגלל היעדר כיסוי אווירי של בעלות הברית.
זה עורר תגובה חריפה של מרשל האוויר הבריטי ארתור קונינגהם על כשירותם של חיילים אמריקאים.
אייזנהאואר ניסח מכתב למרשל המציע כי יש לפטור את קונינגהם מפקודתו מאחר שהוא לא יכול היה לשלוט בזעפנות בין מפקדי בעלות הברית הבכירים, אך סמית' שכנע אותו לא לשלוח אותו.
במקום זאת, מרשל האוויר ארתור טדר, מייג'ור גנרל קרל ספאץ והבריגדיר גנרל לורנס ס.
קוטר ביקרו את פטון במפקדתו.
פגישתם נקטעה על ידי תקיפה אווירית גרמנית, ששכנעה את אנשי האוויר שטענותיו של פטון צודקות.
קונינגהם חזר בו מביקורותיו הכתובות והתנצל.
עבור פלישת בעלות הברית לסיציליה, המטות המשולבים ציינו את אייזנהאואר כמפקד הכללי, אך הורו לשלושת מפקדי הזרועות, אלכסנדר, טדר ואדמירל סר אנדרו קנינגהם מהצי המלכותי, "לשתף פעולה".
עבור אייזנהאואר, הסדר הפיקוד הזה פירושו חזרה ל"שיטת הוועדים" הבריטית הישנה.
הוא ניסח מברק למטות המשולבים בדרישה למבנה פיקוד מאוחד, אבל סמית' שכנע אותו לקרוע אותו.
בין מפקדי בעלות הברית התגלעו חילוקי דעות בנוגע לתוכנית המבצעית, שקראה לסדרת נחיתות מפוזרות על בסיס רצונם של מתכנני חיל האוויר, הצי והלוגיסטיקה בדבר כיבוש מוקדם של נמלים ושדות תעופה.
הגנרל ברנרד מונטגומרי, מפקד הארמייה השמינית הבריטית, התנגד להיבט זה של התוכנית מאחר שחשפה את כוחות בעלות הברית לתבוסה בנפרד.
מונטגומרי הציג תוכנית חלופית שכללה נחיתת כוחות אמריקאים ובריטים זה לצד זה.
הוא שכנע את סמית' שהתוכנית החלופית שלו נכונה, ושני האנשים שכנעו את רוב המפקדים האחרים של בעלות הברית.
התוכנית של מונטגומרי סיפקה תפיסה מוקדמת של שדות תעופה, מה שסיפק את טדר וקנינגהם.
חששותיהם של לוגיסטיקאים כמו מייג'ור גנרל תומאס ב' לארקין שהאספקה לא תהיה מעשית ללא נמל נפתרה על ידי שימוש במשאיות אמפיביות.
באוגוסט 1943 טסו סמית' וסטרונג לליסבון דרך גיברלטר בלבוש אזרחי ונפגשו עם ג'נרל די בריגטה ג'וזפה קסטלנו בשגרירות בריטניה.
קסטלנו קיווה להסדיר תנאים להצטרפות איטליה ל נגד גרמניה הנאצית, סמית' הוסמך לערוך שביתת נשק בין איטליה לכוחות המזוינים של בעלות הברית אך לא היה מסוגל לנהל משא ומתן על עניינים מדיניים.
ב-3 בספטמבר חתמו סמית' וקסטלנו על הטקסט המוסכם בשם אייזנהאואר ופייטרו באדוליו, בהתאמה, בטקס פשוט מתחת לעץ זית בקאסבילה, סיציליה.
באוקטובר, סמית' נסע לוושינגטון די סי לשבועיים כדי לייצג את אייזנהאואר בסדרה של פגישות, כולל אחת עם רוזוולט בהייד פארק, ניו יורק, ב-10 באוקטובר.
בדצמבר 1943 מונה אייזנהאואר למפקד העליון של בעלות הברית עבור מבצע אוברלורד, הפלישה לנורמנדי.
אייזנהאואר רצה לקחת איתו את סמית' ואנשי מפתח אחרים מצוות ה-AFHQ שלו למשימתו החדשה, אך ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל רצה להשאיר את סמית' ב-AFHQ כסגן המפקד העליון בים התיכון.
צ'רצ'יל נרתע באי רצון בהתעקשותו של אייזנהאואר.
בערב ראש השנה, סמית' נפגש עם הגנרל (יום אחד לאחר מכן פילדמרשל) סר אלן ברוק כדי לדון בהעברת אנשי צוות מפתח בריטיים מ-AFHQ ל (SHAEF).
ברוק החליף את גייל רק לאחר פנייה חזקה של סמית' אך סירב להעביר את סטרונג.
נוצרו חילופי דברים סוערים, וברוק התלונן מאוחר יותר בפני אייזנהאואר על התנהגותו של סמית'.
זו הייתה הפעם היחידה שבה קצין בריטי בכיר אי פעם התלונן בגלוי על סמית'.
ויטלי הפך לראש המודיעין (G-2) ב-SHAEF במקום סטרונג, אבל אייזנהאואר וסמית' השיגו את רצונם בטווח הארוך, וסטרונג נכנס לתפקיד ב-25 במאי 1944, עם הבריגדיר גנרל תומאס ג'יי בטס כסגן שלו.
סמית' הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה לאביר מפקד מסדר האמבט בינואר 1944. ב-18 בינואר, הוא יצא ללונדון עם שניים וחצי טונות של מטען אישי שהוטען על זוג מטוסי בואינג B-17. צוות המטה של מפקד בעלות הברית העליון (COSSAC) כבר היה פעיל, והוא תכנן את מבצע אוברלורד מאז אפריל 1943.
צוות זה נקלט ב-SHAEF, עם COSSAC, עם מייג'ור גנרל פרדריק מורגן, שהפך לסגן הרמטכ"ל של סמית' ב-SHAEF.
גייל גם החזיק בתואר סגן הרמטכ"ל, כמו גם קצין מינהל ראשי, והיה גם סגן רמטכ"ל (אוויר), סגן מרשל אוויר ג'יימס רוב.
ראשי חטיבות המטה האחרות היו מייג'ור גנרל ריי וו.
בארקר (G-1), מייג'ור גנרל הרולד ר.
בול (G-3), מייג'ור גנרל רוברט וו.
קרופורד (G-4) והמייג'ור גנרל סר רוג'ר למלי (G-5).
מורגן מיקם את מטה COSSAC שלו בבית נורפוק בכיכר סנט ג'יימס 31, לונדון, אך סמית' העביר אותו לבושי פארק, בפאתי לונדון בהתאם לרצונו המובע של אייזנהאואר שלא לשכן את המטה שלו בעיר גדולה.
עד שהחל מבצע אוברלורד, סופקו מקומות לינה ל-750 קצינים ול-6,000 חיילים.
המשרדים של אייזנהאואר וסמית' היו במתחם תת-קרקעי.
משרדו של סמית' היה ספרטני, נשלט על ידי דיוקן גדול של מרשל.
עמדת פיקוד מתקדמת בשם Sharpener הוקמה בסמוך לפורטסמות', שם היו ממוקמים קבוצת הארמיות ה-21 של מונטגומרי ומפקדת חיל המשלוח הימי של בעלות הברית של אדמירל סר ברטרם רמזי.
הפעולות הקרקעיות בנורמנדי נשלטו על ידי מונטגומרי בתחילה, אך מפקדת SHAEF הקדמית עברה לג'ולוויל באוגוסט, וב-1 בספטמבר קיבל אייזנהאואר את השליטה בקבוצת הארמיות ה-12 של בראדלי ובקבוצת הארמיות ה-21 של מונטגומרי.
עד מהרה הבין סמית' שעשה טעות.
המפקדה הקדמית הייתה מרוחקת ובלתי נגישה וחסרה את ציוד התקשורת הדרוש.
ב-6 בספטמבר, אייזנהאואר הורה גם למפקדת SHAEF הקדמית וגם למפקדת SHAEF העיקרית לעבור לוורסאי בהקדם האפשרי.
מפקדת SHAEF הקדמית החלה את המהלך שלה ב-15 בספטמבר והיא נפתחה בוורסאי ב-20 בספטמבר.
מפקדת SHAEF העיקרית באה בעקבותיה, ונעה מפארק בושי בדרך האוויר.
המהלך הושלם עד אוקטובר, ומפקדת SHAEF נשארה שם עד ה-17 בפברואר 1945, כאשר מפקדת SHAEF הקדמית עברה לריימס.
בשלב זה, גדלה מפקדת SHAEF בגודלה ל-16,000 קצינים ומלחים, מתוכם 10,000 אמריקאים ו-6,000 בריטים.
עד נובמבר 1944, סטרונג דיווח שיש אפשרות של מתקפת נגד גרמנית בארדנים או בווז'.
סמית' שלח את סטרונג להזהיר אישית את בראדלי, שהכין מתקפה משלו.
עוצמתה והאכזריות של מתקפת הארדנים הגרמנית הגיעו כהלם, וסמית' נאלץ להגן על סטרונג מפני ביקורת על כך שלא השמיע אזעקה.
הוא הרגיש שבראדלי קיבל אזהרה מספקת.
לאחר שהצטרף לקרב, פעל אייזנהאואר בנחישות על ידי הכנסה לקרב של שתי דיוויזיות השריון בעתודה של קבוצת הארמיות ה-12 על אף התנגדותו של בראדלי, יחד עם עתודות דלות משלו, שתי דיוויזיות מוטסות.
ויטלי ובטס ביקרו במפקדת הארמייה האמריקאית הראשונה ולא התרשמו מהאופן שבו מפקדיה מטפלים במצב.
סטרונג, ויטלי ובטס המליצו להעביר את הפיקוד על הצבאות מצפון לארדנים מברדלי למונטגומרי.
התגובה המיידית של סמית' הייתה לדחות את ההצעה על הסף.
הוא אמר לסטרונג וויטלי שהם פוטרו ועליהם לארוז את המזוודות ולחזור לבריטניה.
למחרת בבוקר, סמית' התנצל, הוא חשב שנית והודיע להם שהוא יציג את המלצתם לאייזנהאואר כמומלצתו.
הוא הבין את ההשלכות הצבאיות והפוליטיות וידע שהמלצה כזו צריכה להגיע מקצין אמריקאי.
ב-20 בדצמבר הוא המליץ על זה לאייזנהאואר, שטלפן גם לבראדלי וגם למונטגומרי, ואייזנהאואר הורה על המהלך.
החלטה זו הרתיחה מאוד אמריקאים רבים, במיוחד בקבוצת הארמיות ה-12, שחשו שהפעולה מכפישה את מבנה הפיקוד של צבא ארצות הברית.
אבדות כבדות מאז תחילת מבצע אוברלורד הביאו למחסור קריטי בתחלופות חיל רגלים עוד לפני מצב המשבר שיצרה מתקפת הארדנים.
ננקטו צעדים להסטת חיילים מיחידות אזור התקשורת.
מפקד אזור התקשורת, לוטננט גנרל ג'ון לי, שכנע את אייזנהאואר לאפשר לחיילים להתנדב לשירות "ללא קשר לצבע או לגזע ליחידות שבהן הסיוע נחוץ ביותר, ולתת להם את ההזדמנות להילחם כתף אל כתף להביא את הניצחון".
סמית' קלט מיד את ההשלכות הפוליטיות והעלה את עמדתו לאייזנהאור בכתב:
המדיניות תוקנה, כאשר חיילים צבעוניים שירתו במחלקות זמניות.
בקבוצת הארמיות ה-12 צורפו אלו לגדודים, בעוד שבקבוצת הארמיות ה-6 קובצו המחלקות לפלוגות שלמות שצורפו לדיוויזיה.
הסידור הראשון דורג בדרך כלל טוב יותר ביחידות שאליהן צורפו, מכיוון שלמחלקות הצבעוניות לא הייתה הכשרה של יחידה ברמת הפלוגה.
במהלך שחרור פריז, הפיקוד העליון של בעלות הברית הפעיל לחץ על הכוחות הצרפתיים החופשיים שהובילו את הצעדה כדי להיות לבנים לגמרי, דבר שהתקשו בו מכיוון שהרוב המכריע של היחידות היו למעלה משני שלישים אפריקאים.
סמית' כתב תזכיר סודי שקבע כי "רצוי יותר שהדיוויזיה שהוזכרה לעיל תהיה מורכבת מכוח אדם לבן" כדי להתאים כיתות מופרדות בארצות הברית.
ב-15 באפריל 1945, הציע המושל הנאצי (Reichskommissar) של הולנד, ארתור זייס-אינקווארט, לפתוח את אמסטרדם למשלוחי מזון ופחם כדי להקל על סבל האוכלוסייה האזרחית.
סמית' וסטרונג, המייצגים את SHAEF, יחד עם מייג'ור גנרל איוואן סוסלופארוב המייצג את ברית המועצות, ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד המייצג את ממשלת הולנד ומייג'ור גנרל סר פרדי דה גינגנד מקבוצת הארמיות ה-21, נפגשו עם זייס-אינקווארט בכפר ההולנדי Achterveld ב-30 באפריל.
לאחר שאיים על זייס-אינקווארט בהעמדה לדין על פשעי מלחמה, סמית' ניהל בהצלחה משא ומתן על אספקת מזון לאוכלוסייה האזרחית ההולנדית הסובלת בערים במערב המדינה ופתח בדיונים לקראת הכניעה הגרמנית בהולנד לנציגי הצבא הקנדי, שהתרחשה ב-5 במאי.