tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנית הפסים דומה לזמירון, השייך גם הוא לסוג קנית, וכמוה גם הוא חובב של בתי גידול לחים וחישות קנים.
הזמירון נוטה לשוטט על הקרקע יותר מאשר קנית הפסים, פס-הגבה שלו הולך ומתרחב לכיוון העורף, והכיפה כהה ואחידה יותר.
בנוסף, לקנית הפסים יש חישוף אברות ארוך במידה ניכרת מזה של הזמירון.
היא מקננת ברחבי אירופה ומערב ומרכז אסיה, והיא נודדת.
לאחר אכילה ואגירת מזון בתום הקינון, היא חולפת במהירות מעל לדרום אירופה והסהרה החל מאוגוסט ועד ספטמבר בדרכה לאתרי החריפה שבאפריקה.
מחקרים מניגריה ואוגנדה מלמדים כי קניות הפסים שבות לאותם אתרי חריפה מדי חורף, שנה אחרי שנה.
כלל האוכלוסייה של קנית הפסים מעבירה את החורף באפריקה שמדרום לסהרה, מסנגל במערב ועד לאתיופיה במזרח, ודרומה עד לכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה ולצפון נמיביה.
המסלולים שעברו פרטים בנדידה דרומה ושטחי החריפה שלהם, תואמים את אתרי הקינון וטריטוריות הקיץ שלהם.
קניות שטובעו בבריטניה והולנד נמצאו מאוחר יותר מדרום-מערב איבריה ועד איטליה; ציפורים משוודיה נמצאו במרכז אירופה ובאיטליה; בעוד שפרטים מפינלנד נמצאו בצפון-מזרח איטליה ומלטה מזרחה לאזור הים האגאי.
קניות פסים מאזור ברית המועצות לשעבר נודדות דרך מזרח הים התיכון והמזרח התיכון.
אובדן שטחי ביצות המשמשים כתחנות אכילה בנדידה, יחד עם התרחבות מדבר הסהרה, מהווים איומים על אוכלוסיית קנית הפסים.
פרטים שעוזבים את אפריקה בסוף פברואר, אוגרים שומן בשטחי ביצות לפני וכנראה שגם אחרי חציית הסהרה, ומגיעים לאירופה החל מחודש מרץ.
בניגוד לשאר בני סוגה, תפוצת קנית הפסים נמתחת מהקוטב הצפוני ועד לקווי הרוחב האמצעיים.
היא הסתגלה לתנאים קרירים, מעוננים ולחים.
למרות שהיא נמצאת לעיתים קרובות באזורי ביצות, היא יכולה לקנן במרחק של 500 מטרים ויותר מהמים.
במהלך עונת הקינון, היא נמצאת בחישות קנים, לעיתים קרובות עם שיחים, תעלות ובתי גידול המרוחקים ממים, כולל משוכות שיחים, כיסי סרפד וגידולי שדה.
בשטחי החריפה האפריקאיים היא מצויה בבתי גידול כמו חישות קנים בשטחי ביצות, המכילים פפירוס, עשב, וצמחי כריך ופוקה גבוהים.
ניתן למצוא אותה בגבהים של 1,800–2,400 מטר מעל פני הים באתיופיה.
זכרים מתחילים לשיר כמה שעות בלבד לאחר שהגיעו לטריטוריית הקינון שלהם.
השירה מבוצעת מנקודה חשופה כמו קנה או שיח, או מנקודה מוסתרת.
בנוסף, הזכר מבצע מעופי ראווה: הוא ממריא תוך כדי שירה, עולה לגובה של כ-2–5 מטרים, מבצע סיבוב מעוף קצר, ולאחר מכן יורד בצניחה איטית, לעיתים קרובות כשהכנפיים מורמות בצורת V.
תפקיד השירה הוא למשוך בת-זוג, יותר מאשר להרחיק זכרים אחרים; והיא מופסקת ברגע שנמצאה בת-זוג.
הקריאות מתוארות כ"צ'ירר" או "קרר", והן חוזרות על עצמן ויוצרות קריאת אזהרה מטרטרות.
מחקרים מצאו שזכרים המגיעים מוקדם תופסים את טריטוריות הקינון הטובות ביותר.
מחקר בנוטינגהמשייר, אנגליה, הראה כי שליש מהזכרים שחזרו קיננו בטווח של 50 מטר או פחות מאתר הקינון הקודם שלהם, ורק כ-14% קיננו במרחק של יותר מ-400 מטר.
מחקר נוסף שנערך בנהר נידה שבפולין הראה כי זכרים בודדים נוטים להראות את השינויים הגדולים ביותר במיקום הטריטוריה בשתי עונות הקינון הראשונות.
נראה כי הדבר נגרם כתוצאה מהגעה מוקדמת הולכת וגוברת לשטחי הקינון בשנים הראשונות.
בשל כך, הם מוצאים יותר שטחים פוטנציאליים שנותרו פנויים על ידי בני מינם טרם הגעתם, מה שגורם להם לעבור לטריטוריות איכותיות יותר.
הזוגות מונוגמיים לרוב, אך לא תמיד.
הזכרים לא תמיד נאמנים לזוגתם, וחלק מהזכרים מתיישבים בטריטוריה חדשה ומחדשים את ההתנהגות הטריטוריאלית בזמן שהנקבה דוגרת על התטולה הראשונה.
בדרך כלל כאשר הזכר מזדווג בהצלחה עם נקבה אחרת, הוא ייקח חלק בגידול שני המחזורים השונים.
במקרים בהם ההטלה או הבקיעה מקדימים, לעיתים קרובות תעזוב הנקבה את הזכר, אשר יחזור לשיר ולחפש נקבה אחרת.
תועדו מקרים של רביית כלאיים עם קנית אירופית.
גודל טריטוריית הקינון עליה הזכר מגן הוא בין 1,000 ל-2,000 מטרים רבועים; במחקר שנערך על 68 טריטוריות, בזאנסטאט, הולנד, נמדד גודל ממוצע של 1,064 מטרים רבועים בשנה אחת, ו-904 בשנה העוקבת.
הקן, שנבנה על ידי הנקבה, ממוקם בצמחייה על הקרקע או עד לגובה של 50 ס"מ.
לקן צורת כוס בעלת שכבה חיצונית של עשבים, גבעולים ועלים, בתוספת קורי עכבישים, עם שכבה עבה ועדינה יותר בפנים הכוללת פרחי קנה, שיער בעלי חיים ופלומת צמחים.
הוא ארוג סביב גבעולים אנכיים של צמחים.
התטולה מכילה 3 עד 5 ביצים בצבע ירקרק-צהוב מנומר בחום, בגודל של 18 על 13 מ"מ ובמשקל של כ-1.6 גרם כל אחת.
הדגירה מתבצעת על-ידי הנקבה ונמשכת 14 ימים; והגוזלים בוקעים ערומים ועיוורים.
שני ההורים משתתפים בגידול הגוזלים, והם פורחים מהקן בגיל 13–14 יום.
גם לאחר הפריחה מהקן, הפרחונים הצעירים ממשיכים לדרוש מזון מהוריהם במשך שבוע עד שבועיים לאחר שלמדו לעוף.
התזונה של קנית הפסים מורכבת ממגוון רחב של פרוקי-רגליים, כולל מיני בריומאים, שפיריות, חגבים, חרקים, ארינמלים, עשים, חיפושיות וזבובים.
בנוסף, היא מכילה גם חומר צמחי, כולל פירות סמבוק ופטל שחור.
בשטחי החריפה התזונה כוללת בנוסף גם ימשושים ופרחים ופירות של סלוודורה פרסית.
בסוף יולי, לפני הנדידה, נראה שקניות פסים מחפשות אתרים עם מספר רב של כנימות קנים ונשארים בהם זמן רב יותר מאשר במקומות אחרים; מחקרי טיבוע מראים כי פרטים מסוימים עשויים לעבור מרחקים ניכרים (למשל מדרום אנגליה לצפון צרפת) בחיפוש אחר מזון לפני תחילת נדידתן בפועל.
בפורטוגל, אספקת הכנימות מסתיימת מוקדם מדי מכדי שקניות הפסים יוכלו לנצל אותה, כך שקניות רבות אינן עוצרות שם וכבר אגרו שומן רב כשהן עוברות דרכה.
פרטים המצליחים לצבור את מאגרי השומן הכבדים ביותר לפני הנדידה מסוגלים לעוף ללא עצירה מאפריקה לדרום בריטניה, או מאוגנדה לעיראק, למשל.
חלקם מכפילים את משקלם הרגיל בעת ה"תדלוק" שלפני הנדידה.
קניות רזות יותר נאלצות לעשות את המסע בכמה מקטעים קצרים יותר.
קניות פסים ניזונות בצמחייה נמוכה ועבותה, בעיקר קנים וסמריים, אך גם בשדות חקלאיים ומסביב לשיחים.
מחקר שנערך באטנבורו, נוטינגהאמשייר שבאנגליה, מצא כי בתי הגידול המשמשים לחיפוש מזון במהלך עונת הקינון היו מורכבים מ-47% שטחי ביצות, בעיקר עשבי מתקה (Glyceria), 26% שיחים, 21% צמחי שדה ו-6% חורש.
טכניקות האכילה כוללות ליקוט חרקים מהצמחייה בישיבה ולפעמים גם בריחוף; וקפיצות-תפיסה, כאשר הציפור תופסת חרקים מעופפים כשהיא עפה בין עמדות.
קניות פסים נוטות לדלג בין גבעולי צמחים וללקט חרקים מתחת לעלים; הן מנצלות את הטמפרטורות הנמוכות בשעות בין הערביים ועלות השחר, אשר הופכות את הטרף שלהן לפחות נייד.
לקנית הפסים טווח תפוצה נרחב המוערך בכ-10 מיליון קמ"ר, ואוכלוסייה גדולה המוערכת בכ-7,650,000–12,900,000 פרטים בוגרים רק באירופה.
האוכלוסייה האירופית מהווה כ-60% מזו העולמית, כך שאומדן ראשוני של כלל האוכלוסייה העולמית של המין עומד על 12,750,000–21,500,000 פרטים בוגרים.
מחקר שערכה הקרן הבריטית לאורניתולוגיה הראה כי תנודות באוכלוסיית קנית הפסים נגרמות כתוצאה משיעור הישרדות של בוגרים, המושפע משינויים בכמויות המשקעים באתרי החריפה.
שינויים באוכלוסייה העולמית טרם נמדדו, וקנית הפסים מוגדרת ברמת סיכון של "ללא חשש" על-ידי BirdLife International.
קָנִית אַפְרִיקָנִית או קָנִית אַפְרִיקָאִית (שם מדעי: Acrocephalus stentoreus) היא ציפור שיר בינונית בסוג קנית.
למרות שמה העברי, כמעט כל אוכלוסייתה נמצאת מחוץ לאפריקה: היא מצויה במזרח התיכון ואסיה במספר אוכלוסיות, חלקן נודדות ורובן יציבות.
בישראל היא יציבה ומקננת מצויה בבתי גידול מתאימים.
שם המין הספציפי stentoreus מלטינית, ומשמעותו "בעל קול חזק".
מקור המילה הזו במיתולוגיה היוונית: באיליאדה של הומרוס הוזכר כי במלחמת טרויה הרה התחפשה ללוחם בשם סטנטור, המתואר כ"בעל קול של חמישים גברים" שעזר לדרבן את הלוחמים.
stentoreus (וילהלם המפריך וכריסטיאן גוטפריד אהרנברג, 1833) - יציב במצרים
levantinus (רוסלאר, 1994) - יציב ישראל, ירדן, סוריה וצפון-מערב חצי האי ערב
brunnescens (ג'רדון, 1839) - מקייץ ומקנן באזור ים סוף עד לקזחסטן והודו; אוכלוסיית אסיה נודדת כולה וחורפת בתת-היבשת ההודית
amyae (סטיוארט בייקר, 1922) - צפון-מזרח הודו, מיאנמר, תאילנד ודרום סין
meridionalis (לגה, 1875) - יציב בסרי לנקה, אנדמי
siebersi (סלומונסן, 1928) - יציב במערב ג'אווה
lentecaptus (ארנסט הארטרט, 1924) - יציב בבורנאו ומרכז ומזרח ג'אווה עד סומבווה (מערב איי סונדה הקטנים)
harterti (סלומונסן, 1928) - יציב בפיליפינים (למעט קבוצת פלאוואן וארכיפלג סולו)
celebensis (היינרות, 1903) - יציב בסולאווסי
תת-המין הבא שויך בעבר למין, אך הועבר למין קנית אוסטרלית על-ידי קונגרס האורניתולוגיה הבין-לאומי (IOC):
sumbae (ארנסט הארטרט, 1924) - האי סומבה, איי הודו המזרחיים ההולנדיים, ואינדונזיה
קנית אפריקנית היא קנית גדולה יחסית; אורכה 16–20 ס"מ, מוטת כנפיה 21–24 ס"מ, ומשקלה 21–27 גרם.
לבוגרים יש גב חום כהה וחסר פספוס, וחלקים תחתונים בהירים.
המצח משוטח, והמקור חזק ומחודד.
בדומה לרוב בנות משפחתה, הזוויגים זהים.
היא ניתנת לבלבול עם מיני קניות גדולות אחרות.
לקנית המזרחית יש גרון מפוספס קלות, בניגוד לגרון החלק של האפריקנית.
בנוסף, היא דומה למדי לקנית האירופית, אך האחרונה בעלת מקור קצר ורחב יותר, פס-הגבה נמשך גם אחרי העין, רגליים ורדרדות ולא אפורות, וחישוף האברות ארוך יותר.
ההבדלים בחישוף נובעים מההבדלים בין הרגלי הנדידה של המינים: בעוד קנית אירופית היא מין נודד, ולכן גם כנפיה ארוכות יותר וחישוף האברות ארוך יותר, הקנית האפריקנית היא מין יציב ולכן בעלת חישוף אברות קצר.
מגוון תת-המינים נבדלים זה מזה בגווני הניצוי.
התת-מין הנודד הוא בעל הגוון החום הכי עשיר בחלקים התחתונים, והתת-מין האנדמי לסרי לנקה הוא בעל הניצוי הכהה ביותר.
אחד מסימני הזיהוי העיקריים שלה הוא שירתה הרועשת והנשמעת למרחק, על אף שהיא פחות קולנית מזו של קנית אירופית.
היא מורכבת מקטעים איטיים, מקרקרים, וקשקשניים, המלווים בשריקות טיפוסיות ולפעמים גם בחיקויים.
רוב האוכלוסיות יציבות, אך הקניות המקננות בפקיסטן, אפגניסטן וצפון הודו הן נודדות וחורפות בחצי-האי ההודי ובסרי לנקה.
היא מתרבה במגוון רחב של בתי גידול ביצתיים, כולל חישות קנים גדולות, ביצות מים מתוקים, חופי אגמים ומנגרובים; ואף בשטחים מעובדים באזורים מסוימים.
בתי גידול שלא לקינון כוללים גם אזורים יבשים יותר.
התטולה מכילה 3–6 ביצים בקן בצורת סלסלה הממוקם בין הקנים.
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה מאוד עם מגמות שמוערכות כיציבות, על אף שלא נערכו אומדנים מדויקים.
לכן המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
למרות שלא נערכו אומדנים מדויקים לגודל האוכלוסייה העולמית, המין מתואר כנפוץ עד נפוץ מאוד בחלק גדול מהתפוצה שלו.
צפיפות של 10–20 פרטים מקננים להקטאר נמדדה באזור דלתת הנילוס במצרים, מרמזת כי למעלה מ-100,000 זוגות מקננים שם.
הצפיפות נראית גבוהה באופן דומה בחלק גדול מהתפוצה שלה.
קָנִית אֹרֶז (שם מדעי: Acrocephalus agricola) היא מין של ציפור שיר מהסוג קנית, שהוצב בעבר תחת משפחת הסבכיים אך כיום משויך למשפחה נפרדת, קניתיים.
זהו מין נודד, המקנן במרכז אירואסיה ואזור הים השחור וחורף בתת-היבשת ההודית.
בישראל היא מזדמנת נדירה למדי עם כ-23 תצפיות עד היום, כשרוב התצפיות התרחשו במהלך פעילות טיבוע ציפורים, אז ניתן לזהותה ביתר קלות.
שם המין הספציפי agricola מלטינית, ומשמעותו "איכר".
tangorum) נכללה בעבר (ולפעמים עודנה) כתת-מין תחת מין זה.
agricola (ג'רדון, 1845) - מצויה בקזחסטן וצפון-מזרח איראן, דרך מרכז אסיה עד למונגוליה ומערב-מרכז סין
septimus (גברילנקו, 1954) - מקייצת ומקננת במזרח אירופה, אוקראינה ומערב קזחסטן וחורפת בתת-היבשת ההודית
קנית האורז קרובה בגודלה לקנית קטנה, אורכה כ-13 ס"מ, ומוטת כנפיה כ-15–17.5 ס"מ, אך היא בעלת מקור וכנפיים קצרים יותר.
לבוגר יש גב חום חם ללא פספוס וחלקים תחתונים בהירים.
יש לה פס-גבה לבנבן ובולט ומקור קצר ומחודד.
כנפיה קצרות ומעוגלות, וכתוצאה מכך גם חישוף האברות קצר.
זנבה חלודי למדי, ארוך ורחב.
הזוויגים זהים, כמו אצל רוב הקניות, אבל הצעירים בעלי גוון חום עשיר יותר בחלקים התחתונים.
השירה מהירה ודומה לזו של קנית ביצות, ומלווה בהרבה חיקויים ושריקות האופייניות לקניות.
השירה חלשה אך גם קצבית יותר מאלו של קרובי משפחתה.
קנית האורז מקננת במרכז האזור הפלארקטי הממוזג.
היא נודדת, חורפת בבנגלדש, הודו ופקיסטן.
היא מזדמנת נדירה למערב אירופה, אם כי יש אוכלוסיות מקננות קטנות לאורך החופים המערביים של הים השחור סביב הגבול בין בולגריה ורומניה.
היא מקננת בחישות קנים, בעיקר בעלי צמיחה נמוכה ופתוחה, כמו גם בסוף ושיחים סמוכים או באשל, לעיתים קרובות בשדות אורז, גדות אגמים ובנהרות בעמקים.
באזור הים השחור עונת הקינון מתחילה באמצע מאי.
התטולה מכילה שלוש עד שש ביצים המוטלות בקן בעל צורה גלילית, גבוה ועמוק למדי, הבנוי באופן רופף מגבעולי קנה ועשב, עלים, ותפרחת קנים, השזורים סביב גבעולים אנכיים של צמחי מים ומרופדים בעשבים עדינים יותר, פרחי קנה ופלומה צמחית.
הוא תלוי מעל הקרקע או המים, בגובה של 10–200 ס"מ בין גבעולים אנכיים של צמחיית מים.
היא ניזונה בעיקר מחרקים, אך תלקט גם עכבישים ושלשולים.
קנית האורז היא מזדמנת נדירה ביותר בישראל בעונות הנדידה, עם יותר תצפיות בסתיו מאשר באביב.
כנראה בשל הקושי לזהותה בשדה, עיקר התצפיות בה נעשו במהלך פעילות טיבוע ציפורים.
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה, על אף שהיא לא הוערכה במדויק.
מגמות האוכלוסייה העולמיות מראות סימני ירידה (אם כי האוכלוסייה האירופית הקטנה דווקא מפגינה סימני עליה).
על-אף האמור, המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
באירופה מעריכים שהאוכלוסייה המקננת מונה כ-200,000–396,000 זוגות, מה שמתרגם לכ-400,000–792,000 פרטים בוגרים; אך אירופה מהווה פחות מ-10% מהתפוצה העולמית.
מחקרים מבולגריה הראו כי המין נפגע מכריתת ושריפת קנים בקנה מידה נרחב, וייבוש ביצות עלול להוות אף הוא איום על המין.
קָנִית פִינִית (שם מדעי: Acrocephalus dumetorum) היא מין של ציפור שיר מהסוג קנית, שהוצב בעבר תחת משפחת הסבכיים אך כיום מוכר כמשפחה נפרדת, קניתיים.
היא מקייצת ומקננת באזור הפלארקטי ובמזרח אירופה.
היא נודדת, חורפת בבנגלדש, הודו, סרי לנקה, ומיאנמר.
זהו אחד המינים החורפים הנפוצים ביותר באותן מדינות.
היא מזדמנת נדירה למערב אירופה.
בישראל היא מזדמנת נדירה מאוד בעונות הנדידה.
רוב התצפיות נרשמו במסגרת פעילות טיבוע ציפורים, אז ניתן לבחון מקרוב את פרטיה ולערוך מדידות שונות.
מין זה תואר לראשונה על-ידי הזואולוג הבריטי אדוארד בליית', על שמו גם נקראת הקנית באנגלית: "Blyth's reed warbler".
שם המין הספציפי dumetorum הוא מלטינית dumetum, "סבך".
לבוגרים יש גב חום קר יחסית וחסר פספוס, וחלקים תחתונים בהירים עם גוון מעט אפרפר בצדדים.
מקורה ארוך וכהה בקהצו, רגליה כהות, יש לה פס-גבה בהיר המגיע אל מאחורי העין, והיא בעלת כנפיים קצרות וחישוף-אברות קצר.
הזיהוי בתנאי שדה מאתגר: ניתן לטעות בזיהויה בקלות שכן היא דומה למדי לקניות אחרות, כמו קנית קטנה וקנית ביצות, ואף מזכירה במעט מיני שיחניות קטנות.
היא הכי דומה לקנית הקטנה, אבל גבה אפור יותר, מצחה פחות שטוח והמקור פחות חזק ומחודד.
הזוויגים זהים, כמו אצל רוב בני משפחתה, אך הצעירים בעלי גוון צהוב יותר בחלקיהם התחתונים.
בעונת הקינון, סימן הזיהוי הטוב ביותר הוא השירה האיטית והחוזרת על עצמה, שמשלבת חיקויים רבים של ציפורים אחרות, עם קטעים קשקשניים ובדרך כלל גם שריקות אופייניות.
הקריאות הן "טק" גבוה וחזק.
קנית זו הסתגלה לבתי גידול מגוונים כמו אזורי שיחים או בקרחות, לעיתים קרובות ליד מים, אך לא תמיד; והיא אינה מצויה בביצות.
בית הגידול המועדף על הקנית הפינית שונה מחישות הקנים המועדפות על קנית קטנה או מהצמחייה המדורגת של קנית הביצות: מין זה מעדיף עצים או שיחים כנקודות שירה.
היא מקננת במגוון רחב של גידולים שיחיים עם עשבים גבוהים, יערות צעירים, קרחות מגודלות, שיחי ליבנה וערבות בחורשות מוצפות, ערבות מיוערות, קרקעות חקלאיות מלאות שיחים ושולי ביצות ומקורות מים אחרים.
עונת הקינון נמשכת מסוף מאי עד יולי.
התטולה מכילה שלוש עד שש ביצים.
הקן בצורת כוס מסודרת וקומפקטית של גבעולי עשב יבשים ועלים, שורשים, סיבי צמחים, וקורי עכביש, המרופדים בגבעולים ושיער עדינים יותר, וממוקם בגובה של 10–150 ס"מ מעל פני הקרקע בסביבה עשבונית צפופה, או לפעמים בשיח או עץ קטן.
כמו רוב בני משפחתה, היא בעיקר אוכלת חרקים, אך תזונה מכילה גם עכבישאים ורגלבישאים, חלזונות קטנים, והיא תלקט גם פריטי מזון צמחיים קטנים, כולל זרעים ופירות יער.
קנית פינית היא מזדמנת נדירה ביותר בישראל בעונות הנדידה.
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה מאוד.
מגמות האוכלוסייה העולמיות מראות סימני עליה והתפשטות מערבה.
בשל כך, המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
אירופה מהווה כ-20% מטווח התפוצה הגלובלי, כך שהערכה ראשונית של גודל האוכלוסייה העולמית עומדת על כ-21,800,000–47,800,000 פרטים בוגרים, אם כי יש צורך באימות נוסף של הערכה זו.
קָנִית מִזְרָחִית (שם מדעי: Acrocephalus orientalis) היא מין של ציפור שיר מהסוג קנית, שהוצב בעבר תחת משפחת הסבכיים אך כיום משויך למשפחה נפרדת, קניתיים.
היא נודדת, מקייצת ומקננת בחלקיה הצפוניים של מזרח אסיה וחורפת בחלקיה הדרומיים ובאיים האינדונזים.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר, עם שתי תצפיות באביב: האחת בסוף פברואר 1988 והשניה בתחילת מאי 1990.
בעבר היא נחשבה לתת-מין של הקנית האירופית (A.
arundinaceus) מהמערב הפלארקטי, אך כיום היא מוכרת לרוב כמין נפרד.
שם המין הספציפי orientalis מלטינית, ומשמעותו "מזרחי".
זוהי קנית גדולה יחסית, אורכה 18–20 ס"מ ומוטת כנפיה 23–26 ס"מ.
היא בעלת גב חום עם שת חיוור יותר וקצוות לבנבנים לנוצות הזנב.
החלקים התחתונים לבנבנים, שחומים יותר בצדדים והתת-זנב.
יש לה פספוס כהה עדין וצר על הגרון והחזה.
יש לה פס-עין כהה המנוגד לפסה-גבה הבהיר.
המקור ארוך וכבד למדי בצבע חום מלמעלה וורוד מלמטה כשמבפנים תבעו כתום בוהק.
היא דומה לקנית האירופית, אך היא מעט קטנה יותר, דקה יותר ובעלת כנפיים קצרות יותר.
זנבה קצר יותר ובעל קצה רבוע יותר מזה של הקנית האפריקנית (A.
stentoreus), ויש לה חישוף-אברות ארוך יותר ומקור קצר ועבה יותר.
קצהו החיוור של הזנב ייחודי לה ומפריד בינה לבין שני המינים האחרים.
השירה מסגירה אותה באזורי הקינון, היא מורכבת מרפרטואר של מקטעים פטפטניים ותווים גרוניים ומקרקרים.
היא מבוצעת מעמדה בולטת, כמו חלקו העליון של קנה או שיח.
בשטחי החריפה היא יותר קשה לאיתור, אך ניתן לשמוע את קריאותיה הנשמעות כ-"צ'אק" רועש וקשה ממעמקי הסבך.
תפוצת הקיץ שלה מכסה את דרום סיביר, מונגוליה, צפון, מרכז ומזרח סין, קוריאה ויפן.
היא חורפת בצפון-מזרח הודו וברחבי דרום-מזרח אסיה עד לפיליפינים ואינדונזיה, ומדי פעם מגיע גם לגינאה החדשה ואוסטרליה.
היא הזדמנה פעמים בודדות לישראל ולכווית.
היא מקננת בעיקר בחישות קנים וניתן למוצאה גם בביצות, שדות אורז, שטחי עשב ושיחים שם היא תרה אחר מזונה, המורכב מחרקים וחסרי חוליות אחרים.
לקנית המזרחית יש טריטוריות קינון קטנות והן יכולות להיות בצפיפות גבוהה.
הקן ממוקם בגובה 1–1.5 מטר מעל הקרקע בין גבעולי קנים.
התטולה מכילה שתיים עד שש ביצים והדגירה עליהן נמשכת 12 עד 14 ימים.
הגוזלים פורחים בגיל 10 עד 15 ימים.
הטורפים העיקריים בקן כוללים את החמוס הסיבירי, חתולים ונחשים מהסוג כרכן.
על-אף שמגמות האוכלוסייה העולמיות מראות סימני ירידה (כנראה כתוצאה מהריסת בתי הגידול), עדיין המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
קַנִישְׁקָה הראשון (בסנסקריט: कनिष्क, ב: Κανηϸκε), קנישקה או קנישקה הגדול היה קיסר של אימפריית קושאן, שתחת שלטונו (בערך 127–150 לספירה) הגיעה האימפריה לשיאה.
הוא מפורסם בהישגיו הצבאיים, הפוליטיים והרוחניים.
צאצא של , מייסד אימפריית קושאן, קנישקה הגיע לשלוט באימפריה המשתרעת ממרכז אסיה וגנדהארה ועד ב.
הבירה העיקרית של האימפריה שלו הייתה ממוקמת בפורושאפורה (פשאוור) בגנדהארה, עם בירה מרכזית נוספת ב.
מטבעות של קנישקה נמצאו בטריפורי (ג'בלפור של ימינו).
כיבושיו וחסותו על הבודהיזם מילאו תפקיד חשוב בפיתוח דרך המשי, ובהעברת הבודהיזם מזרם המהאיאנה מגנדהארה על פני רכס קארקוראם לסין.
בסביבות שנת 127 לספירה, הוא החליף את היוונית ב כשפת הממשל הרשמית באימפריה.
חוקרים מוקדמים האמינו שקנישקה עלה לכס השלטון של אימפריית קושאן בשנת 78 לספירה, וכי תאריך זה שימש כתחילתו של .
עם זאת, כיום ההיסטוריונים כבר אינם מתייחסים לתאריך זה כתאריך העלייה לשלטון של קנישקה.
פאלק מעריך שקנישקה הגיע לכס המלכות בשנת 127 לספירה.
קיימות שתי תאוריות מאין הגיע קנישה, שתיהן מבוססות על ההנחה של שושלת קנישקה נפרדת.
הקדומה יותר של המומחה הנורווגי לתת-היבשת ההודית היא שקנישקה הגיע מ, לאחר שזומן כבעל ברית אתני בזמן הצרות לאחר תום שלטונו של .
סטן קונוב ביסס תאוריה זו על ידי ציטוט של מסורת טיבטית לפיה הגיעה משלחת מחוטאן להודו בערך בשנת 120 לספירה שהייתה בפיקודו של מלך ויג'יאקירטי יחד עם המלך קניקה ומלך גוזאן.
התאוריה הדומה של רומן גירשמן היא שקנישקה היה במקור מלך קשמיר לפני שהפך לשליט של השושלת כולה.
הוא מצטט את האפיגרף של הנזכר לעיל, שעשוי לרמוז על ששלטון קושאן הגיע לפינה הצפון-מזרחית של קשמיר, וגם את הכרוניקה , שבה רשימת מלכי שושלת טורושקה של קשמיר שבה מופיע שמו של קנישקה כשלישי ברצף, יחד עם שמותיהם של חושקה ויושקה.
לבסוף, עדות על פעילותו של קנישקה בקשמיר לטובת האמונה הבודהיסטית מעידה על כך שהוא העדיף את האזור על פני אחרים ושהוא ייסד את פשאוור כבירתו כדי להיות קרוב לקשמיר.
הוא היה ממוצא אתני של ה (月氏), קונפדרציה רופפת של עמים הודו-אירופאיים שחיו באזורי המרעה הצחיחים של אגן טארים שבאזורי שינג'יאנג וגאנסו של היום בטרם נדדו מערבה, ושפת האם שלו הייתה כנראה טוכארית.
קנישקה היה יורשו של , כפי שהוכח על ידי אילן יוחסין מרשים של מלכי קושאן, הידוע כ.
הקשר של קנישקה עם שליטי קושאן אחרים מתואר בכתובת רבאטאק כשקנישקה נכנס לרשימת המלכים ששלטו עד זמנו: קוג'ולה קדפיסס כסבא רבא שלו, כסבו, וימה קדפסיס כאביו.
האימפריה של קנישקה הייתה עצומה.
היא השתרעה מדרום אוזבקיסטן וטג'יקיסטן, צפונית לאמו דריה (אוקסוס) בצפון-מערב ועד לצפון הודו, עד ל בדרום-מזרח ( אפילו טוענת שהוא החזיק ב וסרי צ'אמפה), ושטחו כלל גם את קשמיר, שבה הייתה עיירה קנישקאפור (קניספורה של ימינו), הנקראת על שמו לא הרחק ממעבר שעדיין מכיל בסיס של סטופה גדולה.
הידע על שליטתו במרכז אסיה פחות מבוסס.
ספר האן המאוחרת, קובע שהמצביא לחם בקרבות ליד חוטאן עם צבא קושאן של 70,000 איש בראשותו של משנה למלך קושאן לא מוכר אחרת בשם שְׂיֵה (בסינית: 謝) בשנת 90 לספירה.
באן צ'או טען שהוא ניצח, ואילץ את הקושאנים לסגת על ידי שימוש במדיניות אדמה חרוכה.
השטחים של קאשגאר, חוטאן ו היו מדינות חסות סינית באגן טארים, במחוז שינג'יאנג של ימינו.
כמה מטבעות של קנישקה נמצאו באגן טארים.
נראה כי השליטה בנתיבי הסחר היבשתיים (דרך המשי) והים בין דרום אסיה לרומא העתיקה הייתה אחת המטרות האימפריאליות העיקריות של קנישקה.
את קנישקה ירש כנראה .
איך ומתי זה קרה עדיין לא ברור.
המטבעות של קנישקה מציגים דמויות של אלים הודים, יוונים, איראנים ואפילו שומרים-עילמים, המדגימות את הסינקרטיזם הדתי באמונותיו.
מטבעותיו של קנישקה מתחילת שלטונו נושאים כיתובים בשפה ובכתב יווני ומתארים אלים יוונים.
מטבעות מאוחרים יותר נושאים כיתובים ב, השפה האיראנית שבה דיברו כנראה הקושאנים, והאלים היוונים הוחלפו באלים איראנים מקבילים.
כל המטבעות של קנישקה - אפילו אלה עם כיתוב בשפה הבקטרית - נכתבו בכתב יווני שונה שהיה לו גליף אחד נוסף (Ϸ) לייצג š (ש), כמו במילה 'קושאן' ו'קנישקה'.
על המטבעות שלו, המלך מתואר בדרך כלל כאדם מזוקן לבוש במעיל ארוך ומכנסיים אסופים על הקרסול, עם להבות הבוקעות מכתפיו.
הוא נועל מגפיים מעוגלים וגדולים, וחמוש בחרב ארוכה וגם ברומח.
לעיתים קרובות רואים שהוא מקריב קורבן על מזבח קטן.
החצי התחתון האיראנו-הודי של תבליט אבן גיר בגודל טבעי של קנישקה בלבוש דומה, עם כתף רקומה מתחת למעילו ודורבנים מחוברים למגפיו תחת מכנסיו המקופלים קלות, שרד במוזיאון בקאבול עד שנהרס על ידי הטליבאן.
לכמה מטבעות בתחילת שלטונו יש כיתוב בשפה ובכתב היווני: ΒΑΣΙΛΕΥΣ ΒΑΣΙΛΕΩΝ ΚΑΝΗϷΚΟΥ, basileus basileon kaneshkou, "[מטבע] של קנישקה, מלך המלכים".
האלים היוונים, עם שמות יווניים מיוצגים על המטבעות המוקדמים האלה הם:
הכתובות ביוונית מלאות בשגיאות כתיב ותחביר.
בעקבות המעבר לשפה הבקטרית על מטבעות, האלים האיראנים וההודים מחליפים את האלים היוונים:
ΜΙΘΡΟ, ΜΙΙΡΟ, ΜΙΟΡΟ, ΜΙΥΡΟ (מיתרו, מירו, מיוֹרו, מיוּרו, וריאציות על מיתרה)
נעשה שימוש מעט בקדושים בודהיסטים
ϷΑΚΑΜΑΝΟ ΒΟΔΔΟ (שאקאמאנו בודהו, בודהה שקיאמוני)
ΜΕΤΡΑΓΟ ΒΟΔΔΟ (מטראגו בודו, בודהה מאיטריה)
נעשה שימוש מעט באלים הינדים:
מחקר מודרני מצביע על כך שאושו עשוי להיות באווסטית משולב עם שיווה.
במסורת הבודהיסטית יש הערכה רבה לקנישקה, מכיוון שהוא לא רק האמין בבודהיזם אלא גם עודד ללמוד אותו.
כהוכחה לכך, הוא ניהל את המועצה הבודהיסטית הרביעית בקשמיר כראש המועצה.
בראשה היו המלומדים הבודהיסטים ואסומיטרה ואשווגושה.
תמונות של בודהה המבוססות על 32 סימנים פיזיים נוצרו בתקופתו.
הוא עודד הן את אסכולת גנדהארה ל והן את אסכולת לאמנות (סינקרטיות דתית בלתי נמנעת שררה בשלטון קושאן).
נראה כי קנישקה אישית אימץ הן את הבודהיזם והן את האמונות הפרסיות, אך הוא העדיף את הבודהיזם, שהוכח על ידי מסירותו לתורה הבודהיסטית וסגנונות התפילה המתוארים בספרים שונים הקשורים לאימפריית קושאן.
תרומתו הגדולה ביותר לארכיטקטורה הבודהיסטית הייתה בפרושאפורה, פשאוור של ימינו.
ארכאולוגים שגילו מחדש את בסיסה בשנים 1908–1909 העריכו שלסטופה זו קוטר של 87 מטרים.
דיווחים של עולי רגל סינים כמו שׂוֵאנְדְזָאנְג מצביעים על כך שגובהה היה 600 עד 700 "רגלים" סינים (בערך 180–210 מטרים) והיא הייתה מכוסה בתכשיטים.
אומרים שקנישקה היה מקורב במיוחד למלומד הבודהיסטי , שהפך ליועצו הדתי בשנותיו האחרונות.
המטבעות הבודהיסטים של קנישקה נדירים יחסית (פחות מאחוז אחד מכל המטבעות הידועים של קנישקה).
כמה מהם מראים את קנישקה בצד הנושא ואת הבודהה עומד בצד הערך.
כמה גם מראים את בודהה שקיאמוני ומאיטריה.
כמו כל המטבעות של קנישקה, העיצוב גס למדי והפרופורציות נוטות להיות לא מדויקות; דמותו של הבודהה מוגזמת לעיתים קרובות מעט, עם אוזניים וכפות רגליים במידות גדולות פרושות זו מזו באותה צורה כמו המלך קושאן.
ידועים שלושה סוגים של מטבעות בודהיסטים של קנישקה: בודהה עומד, בודהה שקיאמוני ובודהה מאיטריה.
כמה פסלים בודהיסטים קשורים ישירות לתקופת שלטונו של קנישקה, כמו כמה פסלי בודהיסטווה מאמנות מתאורה, בעוד שבכמה אחרים מגנדהארה יש כיתוב תאריך מעידן שכיום נחשב ל, החל ב-186 עד 175 לפני הספירה.
קֶנֶל היא מנה קלאסית במטבח הצרפתי.
המנה מורכבת מתערובת דגים או בשר מוקרמים ולעיתים מצופה בפירורי לחם, המעוצבת בצורת ביצה ומבושלת, לרוב על ידי חליטה.
קנלים משמשים כבר שנים רבות כאמצעי לקישוט מנות במטבחי עילית.
עם זאת, כיום הם מוגשים לעיתים קרובות גם ברוטב כמנה בפני עצמה.
בהקשר הרחב ביותר של המונח, קנל הוא כל תערובת מזון כמו פירה, גלידה או סורבה המעוצבת לצורה זו וקישוטים חרוטיים אלו נפוצים במנות רבות במטבחים בכל רחבי העולם.
המילה "קנל" מתועדת החל משנת 1750. האטימולוגיה המקובלת גורסת כי מילה זו נגזרה מהקנודל הגרמני (כלומר, אטריות או כופתאות).
מטבחי ליון וננטואה מתהדרים במנת הקנל דה ברושה המוגשת לעיתים קרובות עם רוטב ננטואה (רוטב סרטנים) או "רוטב מוסלין" (גרסה קלילה ואווריתית לרוטב הולנדז).
המנה קנל דה ברושה ננטואה או לעיתים פשוט, "קנל ננטואה", מורכבת מקנלים של דג זאב נהרות המוגשים עם רוטב ננטואה.
דג זאב הנהרות וסרטנים עם מרכיבים מרכזיים במטבח של מחוז ננטואה.
קנלים אלו פותחו על ידי השף בונטמפ כפתרון יצירתי להתמודדות עם "העצמות הארוכות, הדקיקות והמפוצלות הרבות של זאב הנהרות".
ניתן להכין קנל דה ברושה באופנים רבים, אבל לרוב המתכונים יחילו פנדה, שהיא מעין רביכה הדומה לרוטב בשאמל, בו משולבת תערובת הדג הנטחנת על ידי העברה דרך נפה.
את הקאנלים מעצבים מהתערובת לאחר שנטחנה ונחלטה.
ניתן להגיש אותם מבושלים ברוטב או צלויים בליווי מגוון רטבים.
קניפ הוא סוג של נקניקייה המיוצרת על ידי ערבוב בשר עם דגנים (Grützwurst) הקשור לפינקל המגיע מאזור ברמן ומהמטבח של סקסוניה התחתונה בגרמניה.
קניפ עשוי מגריסי שיבולת שועל, ראש חזיר, בטן חזיר, גלדי שומן חזיר, כבד וציר ומתובל במלח, פלפל אנגלי ופלפל שחור.
קניפ נמכר בדרך כלל ביחידות של 30 ס"מ באורך ו-10–15 ס"מ עובי.
הנקניק המעושן נמכר ונצרך לאחר שנצלה, או רק עם לחם, או עם תפוחי אדמה צלויים או מבושלים ומלפפון חמוץ, דלעת חמוצה-מתוקה, רסק תפוחים וסלק או אפילו קר או חם על לחם חיטה מלאה.
לפעמים מוגשות פרוסות בוטלוורסט (נקניק דם) פריכות ומטוגנות עם קניפ - המנה הזו ידועה בסכסוניה התחתית בשם Knipp un Büddelwust.
באזור שמורת הטבע Lüneburg Heath, קניפ עשוי מבשר סוג של כבשה שחורה (Heidschnucke) והוא ידוע בשם Heidjer Knipp.
במשך זמן רב נחשב קניפ ל"אוכל של עניים", שכן הוא עשוי משאריות קצבים.
קנלאזו (בספרדית: Canelazo) הוא משקה אלכוהולי חם הנצרך בהרי האנדים של קולומביה, אקוודור, פרו וצפון ארגנטינה .
המשקה מורכב בדרך כלל מאגוארדיינטה (אלכוהול מקנה סוכר), סוכר או פאנלה (סוכר מוקשה ללא זיקוק, מקנה סוכר), ואגווה דה קנלה (מים מבושלים עם קינמון).
קנלאזו מיוצר באופן מסורתי עם אגוארדיינטה תוצרת בית, אבל נעשה שימוש גם באלכוהול בבקבוקים.
יש הרבה וריאציות על המתכון.
הוא עשוי לעיתים קרובות עם מיץ פירות (בדרך כלל מיץ נראנחילה (סוג פרי, מילולית "תפוז קטן"), אוסנה או מרקויה שהוא שעונית נאכלת בכינו העממי: פסיפלורה).
לפעמים מוסיפים ציפורן, ולפעמים משמיטים אלכוהול.
מקורו של המשקה בקולומביה, אך המשקה נצרך זה מכבר בכל הרי האנדים.
באקוודור, המשקה נמכר לרוב על ידי רוכלי רחוב במהלך החגים.
הוא פופולרי במיוחד במהלך Fiestas de Quito או חג המולד.
בשנת 2005, פירמה אחת החלה לבקבק קנלאזו ללא אלכוהול לייצוא.
קנלאזו נצרך באזורים הגבוהים הצפוניים של פרו, במיוחד סביב Ayabaca באזור Piura.
הוא מורכב מאגוארדיינטה עם סוכר (או chancaca שהוא רוטב חם מתוק מקנה סוכר) וקינמון מבושל במים.
ניתן להוסיף גם לימון וצ'יצ'ה דה ג'ורה שהוא בירת תירס.
מחוז קנלונס (בספרדית: Departamento de Canelones) הוא אחד מתשעה עשר המחוזות באורוגוואי בירת המחוז היא קנלונס, והעיר המאוכלסת ביותר בה, היא סיודד דה לה קוסטה.
מיקום המחוז הוא בדרום המדינה, גובל במחוז פלורידה מצפון, במחוזות לבז'חה ומלדונדו ממזרח, בדרום גובל בנהר ריו דה לה פלטה, בדרום מערב במחוז מונטווידאו ומחוז סן חוסה ממערב.
בחלקו המערבי והצפוני הגבול עם המחוזות האחרים הוא גבול טבעי לאורך נהר סנטה לוסיה, ובחלקו המזרחי קו הגבול הוא לאורך הנחלים קוצ'יז'ה גרנדה וסוליס גרנדה.
צפיפות האוכלוסייה בו היא השנייה במדינה, (אחרי מונטווידאו) עם 114.68 תושבים לקמ"ר.
חלק מהאזור הדרום מערבי של המחוז, הם פרוורים של העיר מונטווידאו.
נמל התעופה הבין לאומי של אורוגוואי "קרסקו" (קוד IATA הוא MVD) , נמצא במחוז זה.
מחוז קנלונס הוא אחד מהמחוזות הראשונים שהוקמו בשטח הנוכחי של אורוגוואי שנקראה אז "הפרובינציה המזרחית".
המחוז הוכרז ב-27 בינואר 1816 בחוק שהתקבל במונטווידאו קבילדו (אז - בניין הממשל) ואושר על ידי חוסה ארטיגס ב-3 בפברואר 1816, יחד עם הכרזתם של המחוזות מונטווידאו, מלדונדו, סוריאנו, סן חוסה וקולוניה.
גבולות המחוז כפי שהוכרזו בצו זה היו מנהר סנטה לוסיה ועד למחוז מונטווידאו.
כבר בשנת 1764 נוסדה העיר הראשונה במחוז, כיום .
ובשנת 1851 הוקמה העיירה סאוסה (Sauce).
הערים עם מספר התושבים הגבוה ביותר הן סיודד דה לה קוסטה ולאס פיידרס.
חלק גדול מכלכלת המחוז היא החקלאות, במחוז כרמי גפן רבים, והאזור הוא תורם מרכזי לתעשיית היין המתפתחת של אורוגוואי.
בנוסף, ישנם גידולי דגנים – בעיקר תירס, ומגוון רחב של פירות וירקות.
התיירות, באזור החוף המזרחי, היא גם מקור הכנסה חשוב במחוז, ואפשרה את התפתחותם של מרכזים עירוניים חשובים, כגון אטלנטידה.
במחוז קיימים 30 עיריות אזורית.
6) סיודד דה לה קוסטה
היא בירת המחוז והמרכז הניהולי שלו, היא אחת הערים החשובות במחוז.
אוכלוסיית העיר מונה 19,865 תושבים.
והיא נמצאת בתוך אזור מטרופולין מונטווידאו, 45 ק"מ מהבירה הלאומית.
מתגוררים בה 112,500 תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה באורוגוואי במספר התושבים.
נמצאת בדרום המחוז, ומהווה חלק מהמטרופולין של מונטווידאו, זהו אזור מגורים ושירות בעל חשיבות חיונית, ובו נמצא נמל התעופה הבינלאומי קראסקו.
בעיר ישנו אזור מסחרי גדול, המודרני ביותר במדינה כולה.
עם 71,285 תושבים, היא אחת הערים עם רמת המסחר והתעשייה הגבוהה ביותר במחוז.
ידועה כבירת הענבים והיין, והיא מרכזת את הריכוז הלאומי הגדול ביותר של ענף היין.
היא סמוכה מצד דרום לעיר לה פאס בה נמצא בית הקברות היהודי היחיד במדינה, ולעיירות פרוגרסו ו-18 דה מאז'ו מצפון, וכולם מקושרות לעיר מונטווידאו.
גרים בה 31,000 תושבים, והיא ידועה כעיר תעשייתית, וגובלת במחוז מונטווידאו.
עם 10,000 תושבים, זהו אתר הנופש העיקרי על חוף הים.
ידועה ביופייה ובשלוותה, היא מובלעת תיירותית בעלת חשיבות חיונית.
מבחינה גאוגרפית, כלכלית וחברתית הוא מורכב משלושה אזורים:
בצפון ובמרכז, מרכז חקלאי של גידולי דגנים, גפנים, ירקות ועצי פרי.
גם עשבי תיבול ארומטיים מגדלים במחוז, בעיקר בחקלאות תעשייתית ואורגנית, ויש אזורים ייעודיים לייצור חלב, שהשוק העיקרי שלהם הוא מונטווידאו.
בדרום, אזורי תעשייה, המתוחזקים על ידי ערים ושכונות לוויין של מונטווידאו.
המגזרים העיקריים שלה הם תעשיות המזון והטבק.
רצועת החוף לאורך נהר ריו דה לה פלטה, מחולקת לשני אזורים עיקריים: סיודד דה לה קוסטה, שבו יש פרברי מגורים רבים של מונטווידאו וכולל את האזורים עד נחל פנדו, ואת אזור קוסטה דה אורו, בה ישנם אתרי נופש קייציים רבים.
ומשתרע עד נחל סוליס גרנדה, המהווה את הגבול עם מחוז מלדונדו.
למחוז קנלונס הסכמי ערים תאומות עם 36 ערים ברחבי העולם: (רשימה חלקית)
מחוז סן פדרו, פרגוואי (2008)
קניסטר הודג'ס הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מארקנסו בשנים 1977 עד 1979. הודג'ס מונה לכהן בסנאט כדי למלא את שארית כהונתו של הסנאטור ג'ון מקללן לאחר מותו ב-1977.
הודג'ס נולד ב-20 באוגוסט 1938 בניופורט שבארקנסו, והיה השני מבין שישה בנים של קניסטר הודג'ס האב והארייט מוריסון הודג'ס.
בשנת 1956 השלים את לימודיו בית הספר התיכון ניופורט.
לאחר מכן למד באוניברסיטת פרינסטון, שם השלים בהצטיינות את לימודיו ב-1960 עם תואר AB בדת לאחר שהשלים תזה שכותרתה "ג'ורג' ברנאנוס: נביא של המאה העשרים".
מאוחר יותר באותה שנה, ב-26 ביוני, התחתן עם רות לינדלי ויליאמס, איתה למד בתיכון.
נולדו להם שני ילדים, קניסטר הודג'ס השלישי והארייט לינדלי הודג'ס.
השניים עברו לדאלאס שבטקסס והודג'ס למד בבית הספר לתאולוגיה של פרקינס באוניברסיטת סאות'רן מתודיסט, וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1963.
ב-1963 הודג'ס ואשתו עברו למסצ'וסטס, שם כיהן ככומר בשתי כנסיות.
במקביל, נסע באופן יומיומי לאוניברסיטת בוסטון, שם השלים תואר שני נוסף בייעוץ פסטורלי.
בשנת 1964 עברו לניו יורק, שם שירת הודג'ס כמתמחה בכמורה במוסד הכליאה רייקרז איילנד.
הודג'ס עבר לפאייטוויל שבארקנסו כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ארקנסו.
במהלך לימודיו מונה לעורך הראשי של כתב העת המשפטי של האוניברסיטה, Arkansas Law Review.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1967, הצטרף למשרד המשפחתי Hodges, Hodges, and Hodges, שבו עבדו גם אביו ואחיו.
במהלך הקריירה שלו, בנוסף לעיסוקו בעריכת דין, הודג'ס היה גם חקלאי, מטיף מתודיסטי, וכומר בבתי חולים ובבתי כלא.
הוא שימש כיועץ המשפטי של העיר ניופורט וכסגן התובע המחוזי של מחוז ג'קסון, ארקנסו, בין השנים 1967 ל-1974.
הודג'ס עבד במטה הבחירות של הסנאטור המכהן ג'ון מקללן בבחירות לסנאט בשנת 1972. מקללן ניצח את דייוויד פריור בבחירות המקדימות הדמוקרטיות, ובהמשך זכה גם בבחירות הכלליות.
בשנת 1974 תיאם הודג'ס את קמפיין הבחירות המוצלח של פריור לתפקיד מושל ארקנסו באזור המזרחי של המדינה.
בשנת 1975 שימש הודג'ס כמזכיר לענייני חקיקה של המושל דייוויד פריור.
בין השנים 1974 ל-1976 כיהן כיושב ראש ועדת המורשת הטבעית של ארקנסו, ובין השנים 1976 ל-1977 היה חבר בוועדה למשחקים ודיג של ארקנסו.
בשנת 1977 נפטר הסנאטור ג'ון ל.
המושל דייוויד פריור מינה את הודג'ס לכהן בתפקיד למשך שארית כהונתו של מקללן.
תקופת כהונתו בסנאט התאפיינה בעיקר בעמדותיו בעד אמנות תעלת פנמה ונגד מתן זיכויי מס על שכר לימוד להורי תלמידים בבתי ספר פרטיים.
הודג'ס סיים את כהונתו בשנת 1979, ובמקומו נכנס לסנאט המושל פריור, שניצח בבחירות של 1978 ונבחר לכהונה מלאה.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, חזר הודג'ס לניופורט והחל לעסוק במספר מיזמים עסקיים, כולל פיתוח נדל"ן בארקנסו ובמדינות סמוכות.
הוא היה פעיל גם במספר יוזמות אזרחיות וצדקה, בהן התזמורת הסימפונית של ארקנסו, קרן שימור הטבע של ארקנסו, Winrock International וקרן הצדק של ארקנסו.
Reading Room באוניברסיטת ארקנסו בפאייטוויל נקרא על שמם של הודג'ס ואשתו.
הוא היה דודה של ראש עיריית מיניאפוליס בטסי הודג'ס.
הודג'ס מת ממפרצת באבי העורקים בליטל רוק שבארקנסו, ב-23 במרץ 2022, בגיל 83.
קניסו מאונטיין לנדיס היה משפטן אמריקאי שכיהן כשופט פדרלי בארצות הברית וכנציב הבייסבול הראשון.
הוא זכור במיוחד בזכות טיפולו בסקנדל שבמסגרתו סילק שמונה שחקנים מהשיקגו וייט סוקס מהבייסבול המקצועי בשל קשירת קשר להפסד מכוון בסדרת העולם 1919, ודחה שוב ושוב את בקשותיהם לשיקום מעמדם.
שלטונו הנוקשה על עולם הבייסבול במשך כרבע מאה זוכה להערכה כמי שהחזיר את אמון הציבור במשחק.
חיים מוקדמים וקריירה לפני המשפט (1866–1905)
קניסו מאונטיין לנדיס נולד במילוויל, אוהיו, ב-20 בנובמבר 1866, הילד השישי והבן הרביעי של אברהם הוך לנדיס, רופא, ומרי קומלר לנדיס.
משפחת לנדיס התייחסה למנוניטים שווייצרים.
אברהם נפצע בצבא ארצות הברית בקרב קניסו מאונטיין בג'ורג'יה, וכאשר הוריו של התינוק לא הצליחו להסכים על שם, הציעה מרי לקרוא לו קניסו מאונטיין.
שניים מארבעת אחיו של קניסו, צ'ארלס ברי לנדיס ופרדריק לנדיס, הפכו לחברי קונגרס בקונגרס של ארצות הברית.
בגיל עשר החל לעבוד כשליח עיתונים.
הוא עזב את בית הספר בגיל 15 לאחר שנכשל בלימודי אלגברה.
הוא עבד בחנות כללית מקומית, ולאחר מכן כשליח ברכבת ונדליה.
לנדיס ביקש להתקבל כבלם ברכבת, אך נדחה בצחוק בשל גודלו הקטן.
לאחר מכן עבד בעיתון לוגנספורט ג'ורנל, לימד את עצמו דיווח בקצרנות והפך ב-1883 לדווח רשמי של בית המשפט המחוזי של מחוז קאס, אינדיאנה.
לנדיס כתב מאוחר יותר: "אולי לא הייתי שופט גדול או פקיד בייסבול, אבל אני גאה בכך שהייתי דווח קצרנות אמיתי." הוא שירת בתפקיד זה עד 1886. בזמנו הפנוי, הפך לאלוף במרוצי אופניים, שיחק וניהל קבוצת בייסבול.
כשהוצע לו חוזה מקצועי כשחקן, הוא דחה אותו, והצהיר כי הוא מעדיף לשחק מאהבת המשחק.
ב-1886, לנדיס נכנס לפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית, תמך בחברו צ'ארלס פ.
גריפין ניצח, ולנדיס זכה במשרה בשירות המדינה במחלקת המדינה של אינדיאנה.
בזמן עבודתו שם, הוא הגיש בקשה להפוך לעורך דין.
באותה תקופה, באינדיאנה, מועמד נדרש רק להוכיח כי הוא בן 21 ובעל אופי מוסרי טוב, ולנדיס התקבל.
הוא פתח משרד עריכת דין במריון, אינדיאנה, אך משך מעט לקוחות בשנת עבודתו שם.
בהבינו כי עורך דין ללא השכלה לא יצליח לבנות קריירה משגשגת, נרשם לנדיס ב-1889 לבית הספר למשפטים של YMCA בסינסינטי (כיום חלק מאוניברסיטת צפון קנטקי).
בשנה שלאחר מכן עבר לבית הספר למשפטים יוניון (חלק מאוניברסיטת נורת'ווסטרן), וב-1891 קיבל תואר במשפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בשיקגו, שימש כמרצה עוזר ביוניון, וביחד עם עורך הדין קלרנס דרו סייע להקים את מועדון האזרחים הבלתי מפלגתי של שיקגו, שהוקדש לרפורמות מוניציפליות.
לנדיס עבד עם חברו מהקולג' פרנק או.
לודן; השניים נקלעו לחובות כדי להרשים לקוחות פוטנציאליים, ורכשו ספריית משפטים משומשת.
במרץ 1893, מינה הנשיא גרובר קליבלנד את השופט הפדרלי וולטר קיו.
גרשם למזכיר המדינה, וגרשם שכר את לנדיס כמזכירו האישי.
גרשם, בעל קריירה ארוכה כמינוי פוליטי במחצית השנייה של המאה ה-19, כיהן בשלושה תפקידי קבינט והיה מועמד סמוי פעמיים למועמדות הרפובליקנית לנשיאות.
למרות היותו רפובליקני, תמך גרשם בקליבלנד (דמוקרט) בבחירות 1892 בשל סלידתו מהמועמד הרפובליקני, הנשיא בנג'מין הריסון.
לנדיס הופיע בפני השופט גרשם בבית המשפט.
לפי הביוגרף של לנדיס, ג'יי.
טיילור ספינק, גרשם חשב שללנדיס "יש משהו מיוחד" והאמין שכישורי הקצרנות שלו יהיו שימושיים.
בוושינגטון, לנדיס עבד קשה להגן על האינטרסים של גרשם במחלקת המדינה, ויצר קשרים עם עיתונאים רבים.
הוא היה פחות פופולרי בקרב בכירי המחלקה, שראו בו חצוף.
כאשר דלפה ידיעה על מדיניותו של הנשיא קליבלנד בנוגע להוואי, קליבלנד היה משוכנע שלנדיס הוא המקור ודרש את פיטוריו.
גרשם הגן על לנדיס, והצהיר כי קליבלנד יצטרך לפטר את שניהם, והנשיא נסוג לאחר שהתברר כי טעה בהאשמת לנדיס.
קליבלנד החל לחבב את לנדיס, וכאשר גרשם נפטר ב-1895, הציע לו את תפקיד שגריר ארצות הברית בוונצואלה.
לנדיס דחה את התפקיד הדיפלומטי, והעדיף לחזור לשיקגו כדי לפתוח משרד עריכת דין ולהינשא לויניפרד ריד, בתו של מנהל הדואר של אוטווה, אילינוי.
השניים נישאו ב-25 ביולי 1895; נולדו להם שני ילדים ששרדו, בן, ריד ג.
לנדיס, ובת, סוזן – ילד שלישי, ויניפרד, נפטר זמן קצר לאחר לידתו.
לנדיס בנה קריירה בעריכת דין תאגידית בשיקגו; כשהמשרד שגשג, הוא התערב עמוקות בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית.
הוא יצר קשר הדוק עם לודן ושימש כמנהל הקמפיין שלו למושל אילינוי ב-1904.
לודן הפסיד, אך מאוחר יותר כיהן שתי כהונות בתפקיד והיה מועמד מרכזי למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ב-1920. מושב בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז הצפוני של אילינוי היה פנוי; הנשיא רוזוולט הציע אותו ללודן, שדחה אותו והמליץ על לנדיס.
המלצות נוספות מפוליטיקאים מאילינוי הגיעו, ורוזוולט מינה את לנדיס לתפקיד.
לפי ספינק, רוזוולט רצה "שופט קשוח ואדם שחולק את השקפתו בבית משפט חשוב זה"; לודן ולנדיס, כמו רוזוולט, היו בשמאל הפרוגרסיבי של המפלגה הרפובליקנית.
ב-18 במרץ 1905, רוזוולט העביר את המינוי לסנאט, שאישר אותו באותו אחר הצהריים ללא דיון בוועדה; הוא קיבל את מינויו באותו יום.
אולם המשפט של לנדיס, חדר 627 בבניין הפדרלי של שיקגו, היה מפואר וכלל שני ציורי קיר: אחד של המלך ג'ון המעניק את מגנה כרטה, והשני של משה לפני שהשליך את לוחות הברית.
לפי הביוגרף של לנדיס, דייוויד פייטרוסה, החדר היה "בדיוק המקום לחוש הדרמטי של לנדיס.
בו הוא ינהל משפטים במשך כמעט עשור וחצי." לפי ספינק, "לא עבר זמן רב עד שכותבים בשיקגו גילו שיש להם 'דמות' על כס השיפוט."
סלואן משיקגו הרלד-אמריקן, חבר של לנדיס, זכר:
השופט תמיד היה כותרת ראשית.
הוא היה שחקן גדול, תיאטרלי במראהו, עם לסת חדה ושער לבן פרוע, והציבור תמיד מילא את אולם המשפט שלו, בידיעה שמשהו יקרה.
לאחר הפסקה דרמטית, הוא הורה לצעיר לקחת את אשתו ובתו ולחזור הביתה, והביע את חוסר רצונו שהילדה תהיה בתו של אסיר.
לפי הכתב הספורט אד פיצג'רלד במגזין ספורט, "נשים בכו ללא בושה וכל אולם המשפט פרץ בתשואות ספונטניות וממושכות."
לנדיס היה עורך דין עם ניסיון תאגידי; עם מינויו לשופט, ציפו ליטיגנטים תאגידיים שיתמוך בהם.
לפי מאמר מגזין מ-1907 על לנדיס, "תאגידים חייכו בשמחה למחשבה על עורך דין תאגידי על כס השיפוט.
בתיק מוקדם, לנדיס קנס את חברת אליס-צ'למרס בסכום המרבי של 4,000 דולר על ייבוא בלתי חוקי של עובדים, אף על פי שגיסו של אשתו כיהן בדירקטוריון החברה.
בהחלטה אחרת, הוא דחה ערעור על סמכותה של הוועדה למסחר בין-מדינתי בנוגע להנחות, פרקטיקה שנאסרה על ידי חוק אלקינס מ-1903, ובכך אפשר לוועדה לפעול נגד חברות רכבת שנתנו הנחות.
עד לעשור הראשון של המאה ה-20, מספר גופים עסקיים יצרו טרסטים ששלטו בתעשיותיהם.
טרסטים ניסו לעיתים לרכוש או לנטרל את מתחריהם, מה שאפשר להם להעלות מחירים לרמות גבוהות.
ב-1890, הקונגרס העביר את חוק שרמן נגד טרסטים, אך רק בתקופת ממשל תאודור רוזוולט (1901–1909) נעשו מאמצים רציניים לפרק או לשלוט בטרסטים.
הכוח הדומיננטי בתעשיית הנפט היה סטנדרד אויל, שבשליטת ג'ון ד.
חברות מודרניות כמו אקסון מוביל, אטלנטיק ריצ'פילד, שברון, סוהיו, אמוקו וקונטיננטל אויל מתחקות את מוצאן לחלקים שונים של סטנדרד אויל.
במרץ 1906, נציב התאגידים ג'יימס רודולף גרפילד הגיש דוח לנשיא רוזוולט, שהאשים את סטנדרד אויל בהנחות נרחבות במשלוחי נפט.
תובעים פדרליים במספר מדינות וטריטוריות ביקשו להגיש כתבי אישום נגד חלקי טרסט סטנדרד אויל.
ב-28 ביוני 1906, סטנדרד אויל של אינדיאנה הואשמה ב-6,428 עבירות על חוק אלקינס בגין קבלת הנחות על משלוחים ברכבת שיקגו ואלטון.
המשפט על 1,903 הסעיפים ששרדו את ההליכים המקדמיים החל ב-4 במרץ 1907. העובדה שהנחות ניתנו לא הוכחשה; השאלה הייתה האם סטנדרד אויל ידעה על התעריפים הרשמיים של הרכבת, והאם הייתה לה חובה לברר אם לא ידעה.
לנדיס הורה למושבעים כי "חובתה של הנאשמת הייתה לברר בחריצות ובתום לב משיקגו ואלטון...
את התעריף החוקי." המושבעים מצאו את סטנדרד אויל אשמה בכל 1,903 הסעיפים.
הקנס המרבי שלנדיס יכול היה להטיל היה 29,240,000 דולר.
כדי לסייע לשופט לקבוע את העונש, לנדיס זימן את רוקפלר להעיד על נכסי סטנדרד אויל.
המיליונר לעיתים התחמק מזימונים, ולא העיד בבית משפט מאז 1888. סגני מרשל ארצות הברית ביקרו במספר בתים של רוקפלר ובאחוזות של חבריו בתקווה למצוא אותו.
לאחר מספר ימים, רוקפלר נמצא באחוזת עורך דינו בצפון-מערב מסצ'וסטס והוגש לו הזימון.
עדותו של רוקפלר, שניתנה לאחר שהשופט אילץ אותו להמתין במהלך מספר תיקים ועדים, התגלתה כאנטי-קלימקטית, שכן הוא טען כי כמעט אין לו ידע על המבנה התאגידי או הנכסים של סטנדרד אויל.
ב-3 באוגוסט 1907, לנדיס הכריז על גזר הדין.
הוא קנס את סטנדרד אויל בסכום המרבי, 29,240,000 דולר, הקנס הגבוה ביותר שהוטל על תאגיד עד אותו תאריך.
התאגיד ערער במהירות; בינתיים, לנדיס זכה להערצה כגיבור.
לפי פייטרוסה, "חלק גדול מהאומה התקשה להאמין ששופט פדרלי סוף סוף נקט צעדים נגד טרסט – ונקט צעדים קשים."
רוקפלר שיחק גולף בקליבלנד כש הובא לו מברק עם החדשות.
הליגה הפדרלית ומקרה התינוקת אירן (1909–1917)
כחובב בייסבול מושבע, לנדיס לעיתים חמק מבית המשפט כדי לצפות במשחק של שיקגו וייט סוקס או שיקגו קאבס.
ב-1914, שתי הליגות הגדולות הקיימות התמודדו עם אתגר מליגה חדשה, הליגה הפדרלית.
ב-1915, הליגה החדשה הגישה תביעה נגד הליגות והבעלים הקיימים תחת חוק שרמן, והתיק הוקצה ללנדיס.
בעלי קבוצות הבייסבול חששו שסעיף השמירה, שחייב שחקנים לחתום על חוזים חדשים רק עם קבוצתם הקודמת, וסעיף עשרת הימים, שאפשר לקבוצות (אך לא לשחקנים) לסיים חוזים בהודעה של עשרה ימים, יבוטלו על ידי לנדיס.
לנדיס קיים דיונים בסוף ינואר 1915, והעיתונים ציפו להחלטה מהירה, בהחלט לפני תחילת אימוני האביב במרץ.
אימוני האביב חלפו, וכך גם העונה הרגילה וסדרת העולם 1915. בדצמבר 1915, ללא מילה מלנדיס, הצדדים הגיעו להסכם, והליגה הפדרלית התפרקה.
לנדיס לא פרסם הצהרה על סיבות אי-הפסיקה שלו, אך אמר לחברים קרובים כי היה בטוח שהצדדים יגיעו להסכם במוקדם או במאוחר.
רוב המתבוננים סברו כי לנדיס המתין משום שלא רצה לפסוק נגד שתי הליגות המבוססות וחוזיהן.
ב-1916, לנדיס ניהל את תיק "תינוקת ריאן" או "תינוקת אירן".
אלמנתו הטרייה של בנקאי בולט בשיקגו, אנה דולי לדג'רווד מאטרס, הביאה תינוקת מביקור בקנדה וטענה כי הילדה היא יורשתו של בעלה המנוח.
העיזבון של מאטרס היה בשווי 250,000 דולר.
עם זאת, מרגרט ריאן, מוכרת מחנות באונטריו, טענה כי התינוקת היא שלה והגישה בקשה להביאס קורפוס בבית המשפט של לנדיס.
ריאן טענה כי ילדה את הילדה בבית חולים באוטווה, אך נאמר לה כי התינוקת מתה.
בעידן שלפני בדיקות דם ו־DNA, לנדיס הסתמך על עדויות והעניק את הילדה לריאן.
התיק עורר השוואות בין לנדיס לשלמה המלך, ששפט תיק דומה.
לנדיס בוטל על ידי בית המשפט העליון, שקבע כי אין לו סמכות שיפוט בעניין.
בית משפט קנדי העניק מאוחר יותר את הילדה לריאן.
פרס תעשיית הבנייה, מחלוקת והתפטרות (1920–1922)
לאחר המלחמה, התקופה ראתה דפלציה ניכרת; המחסור בעבודה וחומרים במהלך המלחמה הוביל לשכר ומחירים גבוהים בהרבה, ובתקופת ההתאמה הכלכלית שלאחר המלחמה, השכר נחתך בצורה משמעותית.
בשיקגו, מעסיקים בתעשיית הבנייה ניסו להפחית את השכר ב-20%; כאשר האיגודים דחו זאת, התפתחה שביתה.
שני הצדדים הסכימו להגיש את העניין לבורר נייטרלי, ובחרו בלנדיס, שהסכים לקחת את התיק ביוני 1921. באותו זמן, לנדיס כבר היה נציב הבייסבול ועדיין שופט פדרלי.
בספטמבר, לנדיס פרסם את דו"חו, שהפחית את השכר בממוצע ב-12.5%.
כדי לשפר את הפריון, הוא גם ביטל הגבלות על מכונות שחסכו עבודה, קבע שיעור שעות נוספות אחיד ופתר סכסוכים סמכותיים בין איגודים.
ארגוני העבודה לא היו מרוצים לחלוטין, אך הרפורמות של לנדיס אומצו במקומות רבים ברחבי המדינה וזכו להערכה כמי שהחיו את תעשיית הבנייה.
ביקורת על כך שלנדיס מחזיק בשני התפקידים, השיפוטי והבייסבולי, החלה כמעט מיד עם הכרזת מינויו לבייסבול בנובמבר 1920. ב-2 בפברואר 1921, חבר הקונגרס בנג'מין פ.
ולטי (דמוקרט-אוהיו) הציע החלטה הקוראת להדחתו של לנדיס.
ב-11 בפברואר, היועץ המשפטי א.
מיטשל פאלמר קבע כי אין מניעה חוקית לכך שלנדיס יחזיק בשני התפקידים.
ב-14 בפברואר, ועדת המשפט של בית הנבחרים הצביעה 24–1 לחקור את לנדיס.
ריד לנדיס מאוחר יותר אמר: "[אף] אחד מחברי הקונגרס האחרים לא רצה להדיח את אבא, אבל הם כן רצו שהוא יבוא להגן על עצמו כי הם ידעו איזו הצגה זו תהיה."
אף שעזיבתו של ולטי את תפקידו ב-4 במרץ 1921 החלה תקופת רגיעה בביקורת על לנדיס, באפריל, השופט קיבל החלטה שנויה במחלוקת בתיק של פרנסיס ג'יי.
קארי, קופאי בנק בן 19 שהודה במעילה של 96,500 דולר.
קארי, התמיכה היחידה של אמו האלמנה ואחיותיו הרווקות, עורר את אהדתו של לנדיס.
הוא האשים את הבנק בתשלום נמוך לקארי, ושלח את הצעיר הביתה עם אמו.
עד 1919, השפעת המהמרים על הבייסבול הייתה בעיה במשך מספר שנים.
הבייסבול חי זמן מה בחוסר נוחות עם הידיעה ששוחד הוצע על ידי מהמרים, וכי חלק מהשחקנים קיבלו אותם.
השחקנים ידעו שזה קורה, והבעלים ידעו שזה קורה.
אך חשוב מכך, השחקנים ידעו שהבעלים ידעו – והם ידעו שהבעלים לא עושים דבר בנידון מחשש לשערורייה שעלולה לפגוע בבייסבול המקצועי.
בתנאים כאלה, ברור שלא השתלם להיות ישר.
סדרת העולם 1919 בין שיקגו וייט סוקס לסינסינטי רדס עוררה ציפייה רבה, כאשר האומה ניסתה לחזור לשגרה בתקופה שלאחר המלחמה.
הבייסבול ראה עלייה בפופולריות בעונת 1919, שקבעה מספר שיאי נוכחות.
הוייט סוקס החזקים, עם החובט הכוכב ג'ו ג'קסון "ללא נעליים" והמגישים המובילים אדי סיקוט וקלוד "לפטי" ויליאמס, נחשבו כמי שצפויים לנצח את הרדס, שהיו פחות מוערכים.
להפתעת רבים, הרדס ניצחו את הווייט סוקס, חמישה משחקים לשלושה (מ-1919 עד 1921, סדרת העולם הייתה בסדרת הטוב מתוך תשעה).
שמועות כי הסדרה תוכמנה החלו להתפשט לאחר שסיכויי ההימורים נגד ניצחון הרדס ירדו בחדות לפני תחילת הסדרה, וקיבלו אמינות נוספת לאחר שהווייט סוקס הפסידו ארבעה מחמשת המשחקים הראשונים.
סינסינטי הפסידה בשני המשחקים הבאים, והחלו ספקולציות כי הרדס מפסידים בכוונה כדי להאריך את הסדרה ולהגדיל את הכנסות הכרטיסים.
עם זאת, סינסינטי ניצחה את משחק שמונה, 10–5, וסיימה את הסדרה, כאשר ויליאמס הפסיד את משחקו השלישי (סיקוט הפסיד את השניים האחרים).
לאחר הסדרה, לפי ג'ין קרני, שכתב ספר על הסקנדל, "הייתה יותר מהתלוננות הרגילה מאלה שהימרו סכומים גדולים על הסוקס והפסידו."
הנושא של סדרת 1919 עלה שוב לעין הציבור בספטמבר 1920, כאשר, לאחר טענות כי משחק בין שיקגו קאבס לפילדלפיה פיליז ב-31 באוגוסט תוכמן, מושבעים גדולים הוקמו בבית משפט מדינתי בשיקגו כדי לחקור הימורים בבייסבול.
ויליאמס ופלש גם זומנו למושבעים הגדולים והפלילו את עצמם ואת חבריהם לקבוצה.
בסוף ספטמבר, עונת 1920 של הליגה האמריקאית הייתה אחת המרגשות בתולדותיה, כאשר הוייט סוקס, קליבלנד גארדיאנס וניו יורק יאנקיז התחרו על ההובלה בליגה.
עד 28 בספטמבר, היאנקיז היו קרובים להדחה, אך הוייט סוקס והאינדיאנס היו קרובים זה לזה בנקודות.
באותו יום, שמונת השחקנים, שבעה מהם עדיין בוייט סוקס, הואשמו.
הם הושעו מיד על ידי בעל הוייט סוקס צ'ארלס קומיסקי.
האינדיאנס הצליחו להתקדם ולזכות באליפות הליגה האמריקאית, כשהם לוקחים את האליפות בשני משחקים על שיקגו.
הבייסבול נוהל על ידי ועדת הבייסבול הלאומית, בת שלושה אנשים, שכללה את נשיא הליגה האמריקאית באן ג'ונסון, נשיא הליגה הלאומית ג'ון היידלר ובעל סינסינטי רדס גארי הרמן.
בינואר 1920, הרמן עזב את תפקידו לבקשת בעלי קבוצות אחרים, והותיר את הוועדה במבוי סתום בין ג'ונסון להיידלר.
מספר בעלי קבוצות, שלא אהבו אחד או שני נשיאי הליגות, העדיפו נציב יחיד שישלוט על המשחק, אך היו מוכנים לראות את הוועדה הלאומית ממשיכה אם הרמן יוחלף במנהיג חזק.
שמו של לנדיס הוזכר בעיתונות לתפקיד זה, והעיתון הספורטיבי המוביל החדשות הספורטיביות תמך במינויו.
הצעה נוספת, הידועה כ"תוכנית לסקר" על שם אלברט לסקר, בעל מניות בשיקגו קאבס שהציע אותה, הייתה לוועדה בת שלושה אנשים שתנהל את המשחק, שתורכב מאנשים מחוץ לעולם הבייסבול.
ב-30 בספטמבר 1920, עם חשיפת סקנדל הסוקס השחורים, נשיא הליגה הלאומית היידלר החל לתמוך בתוכנית לסקר, וביום שלמחרת, ארבע קבוצות ליגה גדולות תמכו בו.
בין השמות שנדונו בעיתונות לחברות בוועדה החדשה היו לנדיס, מזכיר האוצר לשעבר ויליאם גיבס מקאדו, הנשיא לשעבר ויליאם הווארד טאפט, והגנרל ג'ון ג'יי.
תחילת סדרת העולם 1920 ב-5 באוקטובר הסיחה את דעת הציבור מבעיות הבייסבול לזמן מה, אך הדיונים נמשכו מאחורי הקלעים.
עד אמצע אוקטובר, 11 מתוך 16 בעלי הקבוצות (כל שמונת בעלי הקבוצות מהליגה הלאומית ובעלי קבוצות הליגה האמריקאית יאנקיז, וייט סוקס ובוסטון רד סוקס) דרשו את סיום הוועדה הלאומית ומינוי ועדה בת שלושה אנשים שחבריה לא יהיו בעלי אינטרס כלכלי בבייסבול.
היידלר הצהיר על דעותיו בנוגע לדרישות הבייסבול:
"אנו רוצים יו"ר שישלוט ביד ברזל...
הבייסבול חסר יד כזו במשך שנים.
הוא זקוק לה כעת יותר מתמיד.
לכן, מטרתנו היא למנות אדם גדול שיוביל את הוועדה החדשה".
ב-8 בנובמבר, בעלי שמונה קבוצות הליגה הלאומית ושלוש קבוצות הליגה האמריקאית שתמכו בתוכנית לסקר נפגשו ובחרו פה אחד בלנדיס כראש הוועדה המוצעת.
קבוצות הליגה האמריקאית שתמכו בתוכנית איימו לעבור לליגה הלאומית, הרחק מג'ונסון, שהתנגד לה.
ג'ונסון קיווה כי הליגות המשניות יתמכו בעמדתו; כשלא עשו זאת, הוא וחמש הקבוצות "הנאמנות" הסכימו לתוכנית לסקר.
בדיונים בין הבעלים שבאו לאחר מכן, הם החליטו כי לנדיס יהיה הנציב היחיד – לא ייבחרו חברים נוספים.
ב-12 בנובמבר, בעלי הקבוצות הגיעו לאולם המשפט של לנדיס כדי לפנות אליו.
לנדיס ניהל תיק שוחד; כששמע רעש מאחורי האולם מהבעלים, הוא דפק בפטישו והשתיק אותם.
הוא אילץ אותם להמתין 45 דקות בזמן שסיים את סדר יומו, ואז נפגש עמם בחדרו.
השופט הקשיב לבעלים; לאחר שהביע התנגדות ראשונית, הוא קיבל את התפקיד לשבע שנים במשכורת של 50,000 דולר, בתנאי שיוכל להישאר על כס השיפוט הפדרלי.
במהלך תקופת כהונתו כשופט ונציב, הוא אפשר הפחתה של 7,500 דולר ממשכורתו כנציב הבייסבול כדי לשקף את משכורתו השיפוטית, ובכך להימנע מהאשמות בניגוד עניינים.
ההסכם נחתם ב-12 בנובמבר 1920, והעניק ללנדיס סמכויות נרחבות לפעול "לטובת המשחק", כולל היכולת להטיל קנסות, השעיות ואף להחרים שחקנים לצמיתות מהבייסבול המקצועי.
המינוי זכה לתמיכה ציבורית רחבה, והעיתונות ראתה בלנדיס דמות חזקה שתוכל לנקות את הבייסבול משחיתויות ולהחזיר את אמון הציבור במשחק.
לאחר מינויו, לנדיס התמקד מיד בטיפול בסקנדל הסוקס השחורים ובשיקום המוניטין של הבייסבול.
הוא הבהיר כי לא יסבול כל התנהגות שפוגעת ביושרת המשחק, והחל לפעול ביד קשה נגד שחקנים וגורמים שהיו מעורבים בהימורים או תכסיסים.
בספטמבר 1920, כאשר המושבעים הגדולים בשיקגו החלו לחקור את סקנדל הסוקס השחורים, לנדיס, שעדיין היה שופט, לא היה מעורב ישירות בחקירה.
עם זאת, לאחר שהפך לנציב, הוא לקח אחריות מלאה על ההחלטות בנוגע לשחקנים המעורבים.
ביוני 1921, שמונת שחקני שיקגו וייט סוקס שהואשמו – אדי סיקוט, ג'ו ג'קסון, קלוד ויליאמס, צ'יק גנדיל, סווד ריסברג, האפי פלש, פרד מקמולין ובאק וויבר – זוכו בבית משפט פלילי מחוסר ראיות מספיקות להרשעה.
למרות הזיכוי, לנדיס היה משוכנע כי השחקנים היו מעורבים בתכנון להפסיד את סדרת העולם 1919 בכוונה, דבר שפגע קשות באמון הציבור בבייסבול.
ב-3 באוגוסט 1921, יום לאחר הזיכוי, לנדיס פרסם הצהרה חריפה שבה הודיע על השעייתם לצמיתות של כל שמונת השחקנים מהבייסבול המקצועי: