tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לגבי טענת הנתבעים שאין להתערב בחוזה חתום, קבע בית הדין שקיום החוזים יפגע בתקנת הצבור יותר מהפגיעה הצפויה מהפרת החוזים.
בית הדין ראה חוסר תום לב בעמדותיו המתחלפות של מפעל הפיס.
למשל, בתביעה מתואר מפעל הפיס כגוף דו-מהותי, אף על פי שבהליכים משפטיים אחרים מפעל הפיס טען כי הוא גוף פרטי (למשל, בתיק עת"מ ת"א 1390/02, בו טען מפעל הפיס שאין להשוותו לגופים ציבוריים בנושא תחולת חוק חופש המידע).
בפרט, סבר בית הדין שאלמלא החשיפה הציבורית לא הייתה מוגשת תביעה.
מאידך, מהיות הכספים הנתבעים כספי ציבור, חוסר תום הלב לא הטה את הכף לטובת הנתבעים.
בסופו של דבר, בית הדין סבר שיש להשוות את תנאי שכר הנתבעים לאלה של מנכ"לי חברות ממשלתיות ולא לאלה של מנהלים במגזר הפרטי.
פסק הדין בבית הדין האזורי לעבודה
פסק דינו של בית הדין האזורי לעבודה ניתן באוקטובר 2003.
גורן פרש בגיל 65, ובתקופה בה טרם התעוררו התהיות לגבי תנאי השכר והפרישה.
לכן, בית הדין דרש את השבת הכספים רק מתאריך הגשת התביעה ב-1998 ולא מיום פרישתו של גורן ב-1994. בנוסף, ביטל בית הדין את זכותו של גורן לפיצויי הפיטורים שקיבל, בסכום של 973,037 ש"ח, והורה לו להשיבם.
גדעון גדות: גדות כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד במשך שמונה שנים מתוך חמש עשרה שנות כהונתו כיושב ראש הדירקטוריון.
בית הדין ביטל את רוב האחוזים שנצברו לפנסיה בתקופה זו, בהסתמכו על הוראות חוק שכר חברי הכנסת.
בנוסף, התיר לו בית הדין צבירה של 4% לשנה ולא 6%.
את ההפרשים היה עליו להשיב רטרואקטיבית ממועד פרישתו.
בנוסף, ביטל בית הדין את זכותו של גדות לפיצויי הפיטורים שקיבל, בסך 874,517 ש"ח, והורה לו להשיבם.
רחל גואטה: בית הדין קבע לגואטה משכורת קובעת לפנסיה של 24,691 ש"ח (במקום 41,188 ש"ח).
לדברי בית הדין, מתן פנסיה לעובד שהתפטר לפני גיל ארבעים אינו סביר.
לכן, חייב ביהמ"ש את גואטה לבחור בין השבת כל סכומי הפנסיה ופיצויי הפיטורים, וקביעת מועד הזכאות להם בגיל שישים, ובין ויתור על הזכות לפנסיה וקבלת כספי הפיצויים.
בנוסף חייב בית הדין את הנתבעים בהוצאות משפט, בסך של 35,000 ש"ח מכל אחד מהנתבעים.
בשנת 2004 ערערו שלושת הנתבעים בנפרד לבית הדין הארצי לעבודה.
המשפט נערך בפני השופטים סטיב אדלר, נילי ארד ועמירם רבינוביץ (עע 1046/04, עע 1048/04, 1086/04), שדנו בערעורים כבמקשה אחת.
באוגוסט 2005 דחה בית הדין הארצי את הערעורים והותיר את החלטת בית הדין האזורי על כנה.
הנתבעים עתרו לבג"ץ ובעקבות זאת נפתח הליך גישור, אצל השופט בדימוס יצחק זמיר.
באוגוסט 2007 נחתם הסכם פשרה בין הצדדים.
בפשרה אושררו תנאי הפנסיה של הנתבעים שנקבעו בבית הדין האזורי, אולם סכומי ההחזרים מהנתבעים הופחתו.
תשלומיהם של גדות ושל גורן נפרסו לעשר שנים, ואלה של גואטה נפרסו לחמש עשרה שנים.
ההסכם אושר על ידי היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, ולאחריו אשרר אותו בג"ץ.
פרשת הסוס הטרויאני היא פרשת ריגול עסקי שנחשפה בישראל בסוף המחצית הראשונה של שנת 2005. קצה החוט לחשיפת הפרשה הגיע לאחר שחומרים מספר חדש של אמנון ז'קונט דלפו החוצה ממחשבו האישי.
לאחר בדיקה, התברר כי חתנה לשעבר של ורדה רזיאל-ז'קונט, מיכאל האפרתי, ואשתו הנוכחית רות, פיתחו ושתלו במחשבו האישי תוכנת ריגול (שכונתה "הסוס הטרויאני" בתקשורת הישראלית).
שבועות ספורים לפני יציאת ספרו החדש לאור, שם לב ז'קונט כי תכתובות מחשבון הדואר האלקטרוני שלו נמחקו ואחרות סומנו כי נקראו.
חברי סגל באוניברסיטת תל אביב קיבלו דואר אלקטרוני שנכתב בשמו ובו נכתב כי הוא מודה שגנב מאמרים אקדמאים.
אל הדואר האלקטרוני צורפו מאמרים שכתב שהיו מאוחסנים במחשבו האישי בלבד.
בערך הויקיפדיה של ז'קונט נכתבו על ידי מיכאל ורות האפרתי דברי בלע אודותיו, בין היתר כאילו היה לו עבר פלילי וכי השתמט משירות צבאי.
קטעים מספרו פורסמו ועליהם נכתבו עשרות תגובות שליליות.
שמות המגיבים עוררו אצל ז'קונט תחושה שייתכן שמדובר באנשים שהוא מכיר.
אחד השמות היה הסיסמה לחשבון דואר האלקטרוני שלו ושם אחר היה "פלאפל התאומים" הנמצא בגבעתיים.
דברים אלו ואחרים הובילו את ז'קונט לחשוד כי מדובר במיכאל האפרתי, איתו היה בסכסוך משפטי על רקע משפחתי.
תקליטור שהונח בתיבת הדואר שלו עורר את חשדו והוא לקח אותו אל המשטרה.
חוקרי המשטרה פיצחו את תוכנת הרוגלה שהותקנה בו והגיעו אל השרת אליו נשלח כל החומר.
חוקרי המשטרה שחקרו פריצה למחשב אישי והטרדה, גילו חומר עסקי רב מאוד.
בעקבות החומר שהתגלה על השרת נחשדו 11 חוקרים פרטיים משלושה משרדי חקירות בכך שרכשו מהזוג האפרתי תוכנת רוגלה בשם "TargetEye" ושתלו אותה במחשביהן של חברות מרכזיות במשק הישראלי באמצעות תוכנה שהופצה בצורת הצעות עסקיות על גבי תקליטור ובמשלוח דואר אלקטרוני.
בין החברות שהיו קורבנות למעשה זה: הוט, פרטנר, קבוצת שטראוס, צ'מפיון מוטורס, סטימצקי, מלם מערכות, דובק ומי עדן.
מבין שלושה משרדי חקירות חברת "מודיעין אזרחי" הייתה החברה הגדולה ביותר שהייתה מעורבת בפרשה.
במאי 2005 נעצר מנכ"ל החברה יצחק רט, בחשד שהוא ומספר עובדים בחברה עשו שימוש בתוכנת הריגול, כדי להשיג מידע מחברות שונות במשק הישראלי בשביל לקוחותיהם.
ביולי 2005 הוגש כתב אישום בבית המשפט המחוזי נגד ארבעה עובדי "מודיעין אזרחי", על עבירות של: קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, חדירה לחומר מחשב כדי לעבור עבירה, החדרת וירוס למחשב, האזנת סתר שלא כדין ופגיעה בפרטיות
מפתח התוכנה וזוגתו, מיכאל ורות האפרתי, נעצרו בבריטניה והוסגרו לישראל בסוף ינואר 2006. על שניהם נגזרו במסגרת הסדר טיעון עונשי מאסר שנעו בין שנתיים לארבע שנים.
הסדר הטיעון כלל גם פיצויים בסך מיליון שקלים מכל אחד.
ההסדר הותנה בכך שרות תפליל את החוקרים הפרטיים שהם חברו אליהם.
היא העידה נגד שניים מהם ואחר כך סירבה להעיד בטענה שהדבר פוגע בבריאותה.
על כך נענשה בחודש מאסר בפועל ומאוחר יותר גם בשלושה חודשי עבודות שירות.
בנובמבר 2007 נגזרו על החוקר הפרטי אליעזר פילוסוף לפי הודאתו 15 חודשי מאסר בפועל, קנס בסך 50 אלף שקלים, ורישיון החוקר הפרטי שלו נשלל לצמיתות.
בתחילת מרץ 2007 גזר בית משפט בישראל על בעל משרד חקירות צבי קרוכמל 32 חודשי מאסר בפועל וקנס כספי בסך 225 אלף שקל בגין חלקו בפרשה.
פרשת הספינה אברהם גרץ התרחשה בשנת 1952, ועוררה הד תקשורתי רב בישראל ובעולם.
בפרשה הייתה מעורבת הספינה "אברהם גרץ" שבבעלות חברת הספנות מ.
דיזנגוף ושות', כאשר אדן גרץ, בנו של היינץ גרץ הבעלים של החברה, השתלט על הספינה במימי ארצות הברית ואיים להטביע אותה על אנשיה, אם אביו לא יתמנה לשר התחבורה של מדינת ישראל.
בשנת 1905 הקים מאיר דיזנגוף, לימים ראש עיריית תל אביב, את חברת ספנות מ.
לאחר שנים צירף אליו דיזנגוף שלושה אנשי עסקים נוספים לחברה, בהם היינץ גרץ, שנולד בגרמניה בשנת 1899. על פי הסכם בין דיזנגוף לשותפיו, עם פטירתו של אחד מהם, יעבור חלקו לשאר השותפים.
מאיר דיזנגוף נפטר ראשון בשנת 1936, אחריו נפטרו שניים מן השותפים האחרים.
לאחת מהן, בת 9,440 טון, קרא היינץ גרץ בשם "אברהם גרץ", על שם אביו.
בדצמבר 1952 הפלידה ה"אברהם גרץ" מארצות הברית לקנדה.
במהלך ההפלגה השתלט על הספינה אדן גרץ, בנו בן ה-24 של היינץ גרץ, שהיה ימאי בעל תעודת רב חובל מטעם ממשלת פנמה.
גרץ הבן סילק מן הספינה בערמה את רב החובל האיטלקי של הספינה ושיגר מן הספינה מברק לראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, בו נאמר כי אם ראש הממשלה לא ימנה את אביו היינץ גרץ לשר התחבורה, הוא יהפוך את הספינה לאלטלנה שנייה.
מברקים דומים נשלחו למנכ"ל משרד התחבורה, ליועץ המשפטי של חברת דיזנגוף חבר הכנסת יעקב שמשון שפירא ולעורך מעריב עזריאל קרליבך.
בהמשך הגיעו מהספינה מברקים נוספים בהם הודיע אדן גרץ, כי בספינה פרץ מרד של הספנים וכן היו בהם משפטים נוספים מקוטעים ובלתי ברורים.
באחד המברקים נכללה דרישה להעמיד לדין את בכירי משרד התחבורה.
הרשויות בישראל הסיקו מן המברקים כי סיבתם נעוצה במצבו הנפשי של אדן גרץ והורו במברק לאלחוטאי של הספינה שלא לציית יותר לאדן גרץ שכנראה נתבלעה דעתו, אלא לקצין הראשון של הספינה, אמריקאי לא יהודי.
האלחוטאי השיב כי אינו יכול לעשות דבר מאחר שרב החובל עומד מעליו ואקדח שלוף בידו.
הרשויות נועצו בפסיכיאטר ועל פי עצתו הבריקו לספינה כי הם מסכימים לדרישותיו של אדן גרץ, כי יעמידו לדין את אנשי הצוות המתמרדים והורו לו לפנות לנמל הקרוב.
כחצי שנה קודם לכן ביקש אדן גרץ להנהיג את הספינה כרב חובל במסעה מישראל לארצות הברית, אך מינהלת נמל חיפה לא התירה לו זאת מאחר שלא הייתה בידו תעודת רב חובל מוכרת, ורב חובל מוסמך אחר עלה לספינה ופיקד על הפלגתה.
כשעגנה הספינה בנמל ניו יורק פנה אדן גרץ לקונסוליה הישראלית וביקש היתר להפלגתה תחת פיקודו ומשנדחתה בקשתו הפליג ללא היתר.
הספינה הפליגה ארבעה ימים תחת שליטתו של אדן גרץ.
כאשר הגיעה הספינה לחופי קנדה הזמין גרץ גוררת שפגשה את הספינה במרחק של 20 מיל מן החוף, וגרץ ירד אליה כשהוא לבוש במדי שרד.
הוא הועבר על ידי רשויות ההגירה הקנדיות לבית מלון בעיר הליפקס והספינה הפליגה אל נמל סנט ג'ון בקנדה.
חברת דיזנגוף הטילה על אנשי הצוות, ככל הנראה בפיתויים כספיים, קשר של שתיקה אודות מה שקרה לספינה בהפלגתה.
ב-13 בדצמבר 1952 ערך אדן גרץ מסיבת עיתונאים במונטריאול בה הכחיש כי איים על חיי אנשיה וכי שיגר ממנה מברקים תמוהים.
הוא הצהיר כי הוא עדיין רב החובל של הספינה ודחה את הידיעות כי איים על האלחוטאי של הספינה ואילצו לשלוח מברקים לארץ שתוכנם הוכתב על ידו.
אנשי הספינה מצידם לא מסרו דבר על האירועים.
ב-16 בדצמבר הפליגה הספינה בדרכה לישראל.
ב-5 בינואר 1953 הגיעה הספינה לחיפה.
בהגיע הספינה לחיפה נאסר על אנשי צוותה להתראיין ולמסור פרטים על אשר אירע בה.
נולדה סברה כי המברקים שנשלחו מן הספינה היו ילידי רוחו של האלחוטאי.
אדן גרץ התגורר בניו יורק, מקסיקו סיטי, שווייץ, איטליה ועוד.
הוא קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה.
בשנת 1958 הופיע בארץ בתרגום לעברית ספרו הראשון של הפסיכואנליטיקאי אריך פרום "מנוס מחופש", בתרגומו של גרץ.
גרץ לא שב להתגורר בישראל והוא נפטר בשנת 2000.
בשנת 1958 הפליגה הספינה בפיקודו של רב חובל אייק אהרונוביץ', שהיה בעברו מפקד ספינת המעפילים יציאת אירופה תש"ז מטורקיה לארצות הברית ועליה מטען של מינרלים.
הדלק אזל במרחק רב מיעדה והספינה עצרה הספינה.
הוצע לקברניט לגרור את הספינה עד הנמל, אך הוא דחה את ההצעה משום שדמי גרירת הספינה, עם מטען יקר במחסניה, היו עולים על ערך הספינה.
במקום זאת אסף הקברניט את כל מכסי העץ של מחסני הספינה והסיק בהם את הדודים, והספינה הגיעה בכוחות עצמה לנמל.
בשנת 1958 הפסיקה צים את הפלגות הספינה והיא הוחכרה כממגורה צפה של חיטה.
בשנת 1960 היא נמכרה לגריטה.
פָּרָשַׁת הַמָּן היא פרשה ב (פרשת בשלח), שבה מסופר על ירידת המן לבני ישראל במהלך נדודיהם במדבר סיני.
נהוג לקשר פרשה זו לנושא הפרנסה.
על פי המתואר בתורה בחומש שמות בתחילת , בני ישראל פונים בתלונה אל משה ואהרן כי אין בידיהם אוכל, וכי הם מעדיפים מוות בעבדות מצרים, מאשר מוות מרעב במדבר סיני.
בתגובה, אלוהים אומר למשה כי מעתה ירד לבני ישראל לחם בבוקר ובשר בערב, כאשר הלחם הוא המן.
בירידת המן התרחשו מספר ניסים:
איסוף המן היה תמיד בשיעור עומר (עשירית האיפה, בין 1.5 ל-3 ק"ג) לנפש בימות השבוע,
ביום שישי ירד עומר כפול, אף עבור השבת, בעוד שבשבת לא ירד כלל מן.
בני ישראל נצטוו שלא לשמור מן מיום אחד למשנהו (למעט מיום שישי לשבת), ומן שהושאר מיום ליום נרקב.
יש הנוהגים לקרוא את פרשת המן מדי יום ביומו לאחר התפילה, ולכן היא נדפסה ברוב הסידורים לאחר תפילת שחרית.
על פי מנהג זה נקראת הפרשה מ ועד פסוק לו' כולל (שזה סוף עליית שישי,ללא פתיחת הפרק המתארת את תלונות בני ישראל).
בשבת פרשת בשלח בה קוראים את פרשת המן, יש מנהג לפזר שאריות האוכל לציפורים, וזאת בשל מדרש המספר כי בשבת הראשונה לירידת ה"מן" אמר משה כי בשבת לא ירד מן, וביום שישי תרד כמות כפולה גם בשביל שבת.
לכן מפזרים את האוכל בשבת זו, בה קוראים בתורה על ירידת המן..
בקהילות גאורגיה, נוהגים לאכול מאכל חיטה מיוחד שנקרא "קורקוטי", וזאת מפני "פרשת המן" המוזכרת בפרשה זו.
מקובל כי רוב תורותיו של רבי מנחם מנדל מרימנוב עסקו בפרשת המן, עליה הרחיב את הדיבור הן בהבנת הפרשה עצמה ומשמעותה, והן בעניין האותיות המרכיבות את המילה 'מן'.
בספר מנחם ציון שערך רבי יחזקאל פאנעט, נרשם בהקדמה ש"עשרים ושתים שנה דרוש דרש מידי שבת בשבתו על פרשת המן".
רב חסדא הביא ראיה מפרשת המן שעל אדם להשכים בערב שבת, לטרוח ולזמן הוצאת שבת.
זמן לקיטת המן, הייתה בשעת בוקר מוקדמת כמו שנאמר .
על סדר היום השישי נאמר בתורה כי , - כלומר: מיד לאחר שיביאו את המן בהשכמה, יכינו אותו לאכילה.
ומכאן, שיש להשכים ביום השישי כדי להכין את צורכי שבת.
פרשת הנוסע הסמוי הייתה מקרה בשנת 1982 בו רב חובל של אוניית משא ישראלית הוריד לים נוסע אפריקאי שעלה לספינה בחשאי לרפסודה ליד חופי מוזמביק.
נערכה ועדת חקירה לבירור נסיבות המקרה.
במשפט שנערך הורשע רב החובל ונידון לשנתיים מאסר על תנאי.
ביום שישי, 9 בנובמבר 1984, חשף יגאל סרנה בעיתון חדשות, בכתבה שלה נלווים צילומים שצולמו על ידי אחד מאנשי הצוות, שב-8 במרץ 1982 צוות אוניית משא ישראלית בשם "מורן" גילה כי בעת עגינת הספינה בנמל דאר א-סלאם בטנזניה, עלה נוסע אפריקאי צעיר לספינה.
צוות הספינה דאג לנוסע לאוכל ולשתייה והם לקחו אותו לרב חובל הספינה, אבנר גלעד.
גלעד הורה לאחד מהמלחים לבנות רפסודה ולהוריד על גביה את הנוסע לים.
אבנר גלעד הוסיף ואמר שאם הנוסע יסרב הם ישליכו אותו למים עם חגורת הצלה בלבד.
בתחילה סירבו חלק מהמלחים לבנות את הרפסודה המבוקשת אך לבסוף נכנעו ללחצים ובנו אותה.
הנוסע שניסה להתחנן על חייו וסירב לרדת, הורד בכח לרפסודה והספינה הפליגה משם.
הפרשה קיבלה תהודה גדולה בציבור בישראל.
רב חובל אבנר גלעד היה בן קיבוץ ששירת בפלי"ם והיה מן הפעילים הבולטים בהעפלה.
הוא שירת בחיל הים הישראלי ורשם לזכותו הישגים והערכה.
אף בצי הסוחר היה רב חובל מוערך ומנוסה.
עם פרוץ הפרשה תמך בו קיבוץ נחשולים ללא סייג.
בציבור הישראלי, לעומת זאת, המקרה עורר סערה גם סביב קשר השתיקה של המעורבים בה.
הספינה הייתה שייכת לחברת "תרשיש", חברת ספנות של הקיבוץ המאוחד, היו מעורבים בה מספר מלחים והיא נחשפה רק שנתיים וחצי אחרי שהתרחשה.
את הפרשה חשפו והעבירו לעיתונאי, יגאל סרנה, אייל פארן חבר קיבוץ יפתח, שהיה ימאי באוניה, וכן נגר האוניה זאב קורנברג מבית שמש, שצילם את האירוע.
בשבוע שלאחר החשיפה פרסם העיתון "חדשות" מספר כתבות המשך וגם כל כלי התקשורת האחרים בישראל דיווחו עליה בהרחבה.
לאחר שהתפרסם סיפורו של "הנוסע הסמוי" הקים שר התחבורה, ביום ראשון 11 בנובמבר, ועדת חקירה בראשות דן חירם.
ועדת החקירה קבעה, ב-18 בנובמבר כי: "רב החובל פעל בניגוד לאמות מידה מוסדיות וחוקיות".
בנוסף הועבר הדו"ח ל שיכריע אם יש להעמיד לדין את גלעד.
בוועדת החקירה אבנר גלעד טען שביצע "אקט סביר" ושהוא הוריד את הנוסע 500 מטר מהחוף.
הוא הסביר כי הורדת הנוסע בדרום אפריקה, לשם פנתה האוניה, היה מסוכן לנוסע הרבה יותר מהורדתו לים, מאחר שבדרום אפריקה שרר משטר האפרטהייד הגזעני.
דב ניצן, מנכ"ל חברת תרשיש, בעלת הספינה "מורן", טען ב-11 בנובמבר, כי האירוע מעולם לא דווח לו.
גם משרד התחבורה טען תחילה שיומן הספינה נעלם.
ב-12 בנובמבר התראיין אבנר גלעד ליגאל סרנה וטען שהאירוע דווח ונרשם ביומן האוניה, ואכן היומן נמצא ובו היה כתוב רק המשפט: "מצאנו נוסע סמוי והורדנו בחוף מוזמביק".
ב-30 בדצמבר 1984, סיימה המשטרה את חקירתה והמליצה להעמיד לדין את אבנר גלעד.
תקיפת הנוסע הסמוי נפסקה רק כאשר אחדים מאנשי הצוות נחלצו לעזרתו וחצצו בינו לבין רב החובל".
בנובמבר 1986 הרשיע שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, אמנון כרמי, את גלעד בפציעת הנוסע ובשילוח הנוסע בכלי מסוכן.
אך הוא קבע כי "לא עלה בידי התביעה להוכיח כי רב החובל התכוון במזיד לפגוע בכושי".
על גלעד נגזרו שנתיים מאסר על תנאי למשך שלוש שנים.
זאב קורנברג שסיפק את הצילומים ל"חדשות" לא קיבל תשלום עליהם, פעל מתוך עקרון, ואמר שצילם אותם מאחר שלא הסכים עם מעשי רב החובל.
אחר כך גילה ש"חדשות" מכר את הצילומים לפרסום מחוץ לישראל, ותבע את העיתון.
יגאל סרנה ואבנר גלעד נפגשו בשנת 2013 במהלך צילומי סרט דוקומנטרי על העיתון "חדשות".
גלעד לא הביע חרטה על הפרשה.
פרשת הסדר בנק לאומי עם רשויות המס האמריקאיות היא הסדר משנת 2014 בין בנק לאומי לישראל ובין משרד המשפטים של ארצות הברית והרשות לשירותים פיננסים של מדינת ניו יורק, לפיו ישלם הבנק 400 מיליון דולר עבור סגירת חקירה של חשדות שסייע ללקוחותיו האמריקאים להתחמק מתשלומי מיסים בארצות הברית.
בנוסף שילם הבנק 1.6 מיליון דולר לוועדה לניירות ערך ולבורסות (SEC).
בין בנקים אלו נמצאת גם קבוצת בנק לאומי, כמו גם שלוחות של שני בנקים ישראלים נוספים שפועלים בשווייץ, בנק הפועלים ובנק מזרחי טפחות.
באוגוסט 2013, נחתם הסכם בין הרשויות בשווייץ לבין הרשויות האמריקאיות, המעודד בנקים לשתף פעולה עם רשויות המס האמריקאיות, זאת בתמורה להסכם הפוטר אותם מהליך פלילי.
בניגוד לכך, הסכם זה לא חל על בנקים אשר נמצאו תחת חקירה באותה עת, בכללם, שלוש חברות הבת (שלוחות) של הבנקים הישראלים הפועלים בשווייץ (לאומי, מזרחי וטפחות).
יוצא איפה שהבנקים הישראלים אינם זכאים להשתתף בהסדר אוגוסט 2013 והשאלה על טיב ההסדר בין הבנקים הישראלים לרשויות המס האמריקאיות, אם יושג, נותרה פתוחה.
במסגרת ההסדר עם מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שסוכם בדצמבר 2014, נקבע שבנק לאומי ישלם לממשלת ארצות הברית 270 מיליון דולר (כ-1.06 מיליארד ש"ח).
הקנס מורכב מ-71 מיליון דולר השבת מס לרשויות המס, 157 מיליון דולר קנס של לאומי שווייץ ועוד 41 מיליון דולר קנס כללי.
עד נובמבר 2014, רשם הבנק בדוחותיו הכספיים הפרשות בסך מצטבר של כ-1.1 מיליארד ש"ח בגין הפרשה.
בנוסף לקנס מוערך כי ההוצאות המשפטיות של הבנק בגין הפרשה הסתכמו בכ-200 מיליון ש"ח.
הבנק התחייב לא לפתוח חשבונות ללקוחות אמריקאים, אלא בתנאים שיבטיחו כי החשבון יהיה מוצהר לרשויות המס האמריקאיות, וכן לסגור חשבונות של לקוחות אמריקאים המוגדרים כסרבני תשלום מס.
ההסדר כלל מסמך עם עובדות מוסכמות בקשר עם פעילות קבוצת לאומי בשנים 2002–2010, ובכלל זה פעולות שמהוות סיוע ללקוחות אמריקאים להימנעות מתשלום מיסים לרשויות המס האמריקאיות.
במסגרתו סוכם שיוגש כתב אישום מוקפא שיבוטל לאחר שנתיים אם הבנק יעמוד בתנאים שנקבעו.
ההסדר נחתם בדצמבר 2014 ואושר באותו חודש על ידי בית המשפט הפדרלי במדינת קליפורניה.
בהסדר נוסף, עם הרשות לשירותים פיננסים של מדינת ניו יורק, נקבע שעל הבנק יוטל עיצום כספי בסך 130 מיליון דולר.
בהסדר שלישי, מול הוועדה לניירות ערך ולבורסות (SEC), נקבע שהבנק ישל ל-SEC 1.6 מיליון דולר.
החברות המבטחות את הבנק שילמו לו 92 מיליון דולר כהשתתפותן בעלות ההסדר.
לטענת מתנגדיו ההסדר קודם על ידי הבנק מהטעם שהוא ימנע, לכאורה, העמדה לדין של לקוחותיו, עובדיו ומנהליו.
טענה נוספת היא שהוא נוגד את האינטרס הציבורי מכיוון שהכסף ישולם מכספי הציבור; בכללם כספי מדינת ישראל המחזיקה ב-6 אחוזים ממניות הבנק; כמו גם מכספי החוסכים לגמלאות שקרנות הפנסיה שלהם מחזיקות בחלק ניכר ממניות הבנק.
בעקבות ההסדר הוגשה בקשה לאישור תובענה ייצוגית נגד הבנק ו-19 מהדירקטורים שלו.
במסגרת הדיון בתביעות נגד הבנק אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב לבנק לאומי להקים ועדה בלתי תלויה שתדון בהשלכות הפרשה.
לראש הוועדה מונה נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב דימוס, אורי גורן.
בפשרה, שהושגה בעקבות המלצות הוועדה בין הבנק לאחדים מבכיריו, נקבע ששלושה בכירים יחזירו לבנק בונוסים שקיבלו ממנו: יו"ר הבנק, איתן רף, יחזיר 1.7 מיליון ש"ח, גליה מאור, מנכ"ל הבנק, תחזיר 2.6 מיליון ש"ח וצבי איצקוביץ, משנה למנכ"ל בנק לאומי וראש החטיבה לבנקאות פרטית ובינלאומית, יחזיר 0.8 מיליון ש"ח.
הפשרה אושרה על ידי בית המשפט המחוזי בתל אביב.
באוקטובר 2013 התחילה סדרת אירועים במשטרת ישראל במהלכה, בתוך 16 חודשים סיימו את תפקידם בצמרת המשטרה שבעה ניצבים.
על אף שכל אחד מהמקרים הוא נפרד, סמיכות הזמנים, הנסיבות וסיבות סיום התפקידים גררו התייחסות לכל המקרים כאל פרשה אחת שכונתה בתקשורת פרשת הניצבים.
בשלהי תקופת כהונתו של רב ניצב יוחנן דנינו בתפקיד המפקח הכללי של משטרת ישראל, אירעה שרשרת מקרים שבהם פוטרו או פרשו מהמשטרה שבעה קצינים בכירים בדרגת ניצב, רובם לאחר שהיו בחקירת המחלקה לחקירות שוטרים ורובם בשל חשד להטרדה מינית ועבירות מין אחרות.
גם קצינים בכירים נוספים נחקרו בחשד להטרדה מינית ועבירות מין.
ריכוז כל האירועים בפרק זמן קצר יחסית, של קצת יותר משנה, גרר התייחסות תקשורתית והתייחסות ציבורית לכל הפרשות הללו כאל פרשה אחת מתגלגלת שהעידה על סיאוב בצמרת משטרת ישראל.
ניצב ניסו שחם – מפקד מחוז ירושלים, פוטר באוקטובר 2013 לאחר שנחשד בביצוע עבירות מין בשוטרות.
במהלך משפטו הודה שחם בקיום יחסי מין עם שוטרות שהיו תחת פיקודו אך טען שהדברים היו בהסכמה ושהיחסים לא השפיעו על החלטותיו כמפקד.
באפריל 2018 הורשע בביצוע מעשה מגונה בשוטרת.
ב-14 ביולי 2020 נדחה ערעורו בבית המשפט המחוזי בתל אביב על ידי הרכב בראשות השופטת מרים דיסקין, ונקבע שהוא ירצה 10 חודשי מאסר.
ניצב מנשה ארביב – מפקד יחידת להב 433, פרש בפברואר 2014 לאחר שנחשד בקבלת טובות הנאה מאנשי חצרו של הרב יאשיהו פינטו, שהיה חשוד אותה עת בפלילים.
ניצב יוסי פריינטי – מפקד מחוז ירושלים, פרש במפתיע בספטמבר 2014 בנסיבות לא ברורות.
ניצב ברונו שטיין – מפקד מחוז המרכז, פרש בספטמבר 2014 לאחר שתועד באירוע פרטי של עורך-דין רונאל פישר, שהיה חשוד אותה עת בפלילים.
בחודש יוני 2015 נחקר שטיין, בעת שהיה בחופשת פרישה מהמשטרה, בחשדות לכאורה לקבלת טובות הנאה מרונאל פישר.
ניצב קובי כהן – מפקד מחוז ש"י, פרש בינואר 2015 לאחר שנחשד שקיים קשר אינטימי עם שוטרת שהיה עליו לקבל החלטה מקצועית בעניינה.
לאחר חקירה ובעקבות פרישתו הוחלט שלא להעמידו לדין.
ניצב ניסים מור – סגן המפכ"ל, פוטר בינואר 2015 לאחר שנחשד בביצוע עבירות מין בשוטרות תוך ניצול יחסי מרות.
בספטמבר 2016 הורשע מור, במסגרת הסדר טיעון, בהטרדה מינית ובהפרת אמונים.
ניצב חגי דותן – מפקד מחוז חוף, בפברואר 2015 הודיע לו מפכ"ל המשטרה על הכוונה לפטרו בכפוף לשימוע ולאישורו של השר לביטחון הפנים, לאחר שנחשד בביצוע הטרדות מיניות בשוטרות תוך ניצול יחסי מרות.
לאחר סיום תפקידו של דנינו כמפכ"ל, בעקבות הפרשה ובעקבות לחץ ציבורי רב, הציע השר לביטחון הפנים גלעד ארדן למנות מפכ"ל מארגון חיצוני למשטרה.
ארדן פנה לגל הירש, תא"ל במיל' בצה"ל אשר שימש במגוון תפקידים ובתפקידו האחרון שימש כמפקד עוצבת הגליל.
בשטח העוצבה עליה פיקד, נחטפו החיילים אהוד גולדווסר ואלדד רגב.
חטיפה זו הובילה לפרוץ מלחמת לבנון השנייה.
ביקורת ציבורית נרחבת הובילה לפתיחת הליך בירור על ידי היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין שהתארך ולבסוף גרר את ביטול מינויו של הירש.
לאחר התארכות תהליך המינוי, הסמפכ"ל בנצי סאו מונה כממלא מקום עד לספטמבר 2015 כאשר נבחר רוני אלשיך שכיהן בשלל תפקידים בשב"כ ומונה לסגן ראש הארגון.
כהונתו של סאו הוארכה לבסוף עד אשר אלשיך נכנס לתפקידו ב-3 בדצמבר 2015.
פרשת הפקס הוא הכינוי שניתן להדחתה של מכבי חיפה מהשתתפות במפעלים האירופיים בעונת בגין שיתופו שלא כחוק של ואליד באדיר המורחק, בעקבות הבנה שגויה של פקס שהגיע למשרדי המועדון מאופ"א.
הפרשה זכורה כסמל לניהול לא מקצועי בכדורגל הישראלי, אף על פי שמכבי חיפה נחשבה כבר בתחילת שנות האלפיים למועדון המנוהל באופן מקצועי הדומה לאופן בו מנוהלים מועדונים באירופה, ודורגה בין חמשת המחדלים הגדולים ביותר בעשור זה בכדורגל הישראלי.
ב-14 בספטמבר 2000, ראשית עונת , יצאה מכבי חיפה למשחק חוץ נגד ויטסה ארנהם במסגרת מוקדמות גביע אופ"א.
חיפה הפסידה 3:0 וסיימה את המשחק בתשעה שחקנים בעקבות הרחקתם של ואליד באדיר ואדורם קייסי.
בנוסף להשעיה מהמשחק, הורחק באדיר משלושה משחקים נוספים בעקבות הפגיעה הגסה בשחקן היריבה ההולנדית ולכן לא שותף במשחק הגומלין שנערך באצטדיון קריית אליעזר שבועיים לאחר מכן בו ניצחה חיפה בתוצאה 2:1 אך הודחה בסיכום תוצאת שני המשחקים.
את העונה סיימה מכבי חיפה כאלופת המדינה, תואר המקנה מקום במוקדמות ליגת האלופות בעונה הבאה וחיפה הוגרלה לשחק בשלב המוקדמות השני נגד האקה מליגת העל הפינית.
במשחק הראשון שנערך בפינלנד ובו לא שותף באדיר ניצחה חיפה בתוצאה 1:0. במשחק הגומלין שנערך בחיפה שבועיים לאחר מכן באדיר שותף, חיפה ניצחה בתוצאה 4:0 ואמורה הייתה לפגוש את ליברפול לצמד משחקים שיקבע את זהות העולה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-2 באוגוסט 2001, יממה לאחר המשחק, שלחה אופ"א מכתב למשרדי מכבי חיפה ובו הודעה לפיה שיתופו של באדיר נעשה שלא כחוק ולכן מוטל על חיפה הפסד טכני בתוצאה 3:0 שפירושו הפסד בסיכום שני המשחקים והדחה מהמשך ההשתתפות במפעלים האירופיים באותה עונה.
ההודעה התקבלה בשעה שמאמן חיפה, אברהם גרנט, היה בדרכו לאנגליה כדי לצפות במשחקה של ליברפול לקראת ההתמודדות הצפויה.
בדיקה שנערכה בקרב ההנהלה האדמיניסטרטיבית של המועדון העלתה כי לפני המשחק הראשון מול האקה התקבל במשרדי המועדון פקס מאופ"א שבו נכתב: "Wallid Badir is suspended for two more games" (ואליד באדיר מושעה משני משחקים נוספים), אך הגורם שטיפל בנושא ההרחקות העביר מידע לפיו באדיר מורחק משני משחקים.
המסר השגוי הביא לכך שהצוות המקצועי סבר כי לבאדיר נותר משחק אחד שבו לא יוכל לשחק לאחר שכבר ריצה את עונשו במשחק הגומלין מול ויטסה ארנהם, בעוד שלמעשה עונש ההרחקה היה תקף גם למשחק הגומלין מול האקה.
מכבי חיפה הגישה ערעור על ההחלטה ונשיא המועדון, יעקב שחר, טס לשווייץ על מנת להשתתף בדיון הערעור שהתקיים ב-7 באוגוסט.
בדיון טענה חיפה כי האשמה נופלת על ההתאחדות לכדורגל שכן היא זו שהעבירה את המידע השגוי למועדון ולכן יש לפטור את המועדון מעונש.
הערעור נדחה והאקה היא זו שהעפילה לשלב הבא ובו היא נוצחה על ידי ליברפול שהעפילה לליגת האלופות.
העתק המכתב שנשלח בפקס מוצג במוזיאון מועדון הכדורגל מכבי חיפה באצטדיון סמי עופר, כשהוא מונח בתוך מכשיר פקס ישן.
מלבד הנזק התדמיתי, הנזק הכלכלי שנגרם לחיפה מאובדן הכנסות צפויות ממכירת כרטיסים למשחק שאמור היה להיערך באצטדיון רמת גן הגדול מזכויות השידור ומהמענקים נאמד בכ-2 מיליון דולר, וזאת מבלי לחשב הכנסות אפשריות מהעפלה לליגת האלופות במקרה שבו חיפה הייתה גוברת על ליברפול בסיכום שני המפגשים.
בנוסף, כחלק מההכנות לקראת ההתמודדות על העפלה לליגת האלופות התחזקה הקבוצה בשחקני רכש בולטים ויקרים דוגמת השוער דודו אוואט והקשר הקרואטי ג'ובאני רוסו אך היא איבדה את ההזדמנות להתמודד על ההעפלה בנסיבות לא ספורטיביות, לאכזבתה.
חיפה זכתה באליפות גם בתום עונת והשתתפה במוקדמות ליגת האלופות בתחילת עונת .
בשלב האחרון לפני ההעפלה לשלב הבתים של ליגת האלופות שיחקה חיפה נגד שטורם גראץ וניצחה 5:3 בסיכום שני המשחקים כשבאדיר כובש את השער האחרון במשחק שנערך באוסטריה.
בכך, הייתה חיפה לקבוצה הראשונה מישראל המעפילה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
לאחר שזכתה באליפות בעונת , שוב השתתפה חיפה במוקדמות ליגת האלופות וגם הפעם הוגרלה לשחק בשלב האחרון לפני ההעפלה לשלב הבתים נגד ליברפול.
חיפה הפסידה 3:2 בסיכום שני המשחקים, הודחה לגביע אופ"א והגיעה בעונה זו עד לשלב שמינית הגמר.
בכדורגל הישראלי ובליגות נוספות קרו מקרים דומים שבהם נפסק ניצחון טכני בעקבות שיתוף שחקן שלא כחוק בשל אי הבנה בין המועדון שבו משחק השחקן לגוף המנהל.
בדיווחיה על מקרים מעין אלה, תקשורת הספורט בישראל נוהגת להזכיר את פרשת הפקס של מכבי חיפה.
לדוגמה, בישראל, הודחה הפועל באר שבע מגביע האינטרטוטו בעונת לאחר ששיתפה את תומר חליבה שלא כחוק.
בספרד, ריאל מדריד הודחה מגביע המלך לאחר ששיתפה את דניס צ'רישב שלא כחוק.
פרשת הפיצה היא פרשה שהעיבה על סדרת גמר הפלייאוף בין מכבי תל אביב להפועל ירושלים בעונת 1998/1999 בליגה הלאומית בכדורסל.
על פי הפרסומים, שלושה ימים לפני המשחק הראשון בסדרת הגמר, התארח סנטר הפועל ירושלים ראדיסאב צ'ורצ'יץ' בביתו של מנהל מכבי תל אביב מוני פנאן.
בעקבות פרסום הפרשה התחוללה סערה, והועלה חשד כי מכבי תל אביב יזמה את הפגישה לפני סדרת הגמר, כדי לסכם עם צ'ורצ'יץ שישחק במכבי תל אביב בעונה הבאה, בידיעה שזה עשוי להשפיע לרעה על יכולתו בסדרה.
ההפסד של הפועל ירושלים בסדרה, למרות שהיה לה יתרון הביתיות, יוחס על ידי רבים במידה מסוימת להשפעת הפרשה.
סדרת הגמר בפלייאוף של עונת 1998/1999 הפגישה את הפועל ירושלים ומכבי תל אביב.
הפועל ירושלים הגיעה לסדרה בשיאה, כאשר סיימה לראשונה בתולדותיה במקום הראשון בליגה הסדירה, שמשמעותו יתרון ביתיות בפלייאוף.
כן הציגה הקבוצה את ראדיסאב צ'ורצ'יץ', שחקן מכבי בעבר, שנבחר באותה עונה לשחקן העונה הסדירה.
מנגד, מכבי תל אביב עברה עונה קשה - במהלכה החליפה שני זרים, פיטרה מאמן, והודחה בגביע אירופה כבר בשלב שמינית הגמר.
על פי הפרסומים, שלושה ימים לפני המשחק הראשון בסדרת הגמר, התארח צ'ורצ'יץ', בביתו של מנהל מכבי תל אביב, מוני פנאן.
את הפרשה חשף עיתונאי הספורט רון קופמן בעיתון הארץ, ערב המשחק הראשון בסדרה, על סמך עדותו של שליח פיצה שהוזמן לדירתו של פנאן, ומכאן שם הפרשה.
בעקבות הפרסום, סערו הרוחות והועלה חשד כי צ'ורצ'יץ סגר את תנאיו במכבי תל אביב עוד לפני הסדרה בין הקבוצות.
פנאן וצ'ורצ'יץ' הכחישו את הטענות.
כן הפנתה התקשורת דרישה כלפי הפועל ירושלים שצ'ורצ'יץ' לא יופיע במשחק.
נשיא הקבוצה, אורי מנצור, הגיב כי "אם יש אלפית אחת סיכוי שהסיפור לא נכון", הוא לא רוצה "לפגוע בשחקן ולהרוס לו קריירה".
לאחר התפוצצות הפרשה, יו"ר הפועל דני קליין והנשיא מנצור קיימו בחדר ההלבשה שיחה קשה עם צ'ורצ'יץ', דקות לפני המשחק השני בסדרה.
במהלך אותו משחק, צ'ורצ'יץ' ירד לספסל וקילל את השניים.
במהלך הסדרה רשם צ'ורצ'יץ' יכולת חלשה ביחס ליכולת שאפיינה אותו בעונה הסדירה.
בסופו של דבר, בניגוד לציפיות המוקדמות, הפועל ירושלים שהגיעה כפייבוריטית לסדרה, הפסידה למכבי 1–3, ובכך הפסידה את האליפות.
לימים תלה מאמן הפועל ירושלים אפי בירנבוים את ההפסד בגמר ל"מחול השדים שפרץ לפני הסדרה".
בסיום העונה עזב צ'ורצ'יץ' את הקבוצה לאחר שכתוצאה מהפרשה נוצר נתק בינו לבין ההנהלה.
לאחר עונה אחת בפנרבחצ'ה, לקראת עונת 2000/2001 עבר צ'ורצ'יץ' למכבי תל אביב.
באותה עונה, כשהגיע עם מכבי לאולם מלחה, קיבל אותו הקהל במגשי פיצה וקללות.
בשנים הבאות הניפו מעת לעת אוהדי הפועל ירושלים מגשי פיצה במשחקים מול מכבי תל אביב.
בשנת 2013, בתגובה, הזמינה הנהלת מכבי תל אביב שישה מגשי פיצה והכניסה אותם למסדרון השחקנים.
פרשת המים הוא סרט דרמה משפטית אמריקאי, בבימויו של טוד היינס.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של עורך הדין רוברט בילוט, שחשף, במאבק ארוך שנים, את הקשר בין שורה ארוכה של מחלות קשות לבין חומרים מסוכנים, בהם השתמשה ענקית הכימיקלים דופונט, ונלחם לגלות את האמת לציבור.
התביעה הייצוגית שמאחוריה עמד בילוט כנגד דופונט, הביאה לתשלום של מעל 600 מיליון דולר בשנת 2017 לכ-3,500 נפגעים.
התסריט של מריו קוריאה ומת'יו קרנהן התבסס על תחקירים עיתונאיים שהתפרסמו בארצות הברית ועל ספרו של בילוט.
את דמותו של גיבור הסרט, רובי בילוט, מגלם מארק רופאלו שגם היה אחד ממפיקי הסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בנובמבר 2019 על ידי Focus Features.
עורך הדין רובי בילוט הוא שותף צעיר במשרד עורכי דין גדול ומכובד בסינסינטי, המתמחה בהגנה על חברות תעשייתיות בתחום הכימיקלים מפני תביעות בנושאים סביבתיים.
אחרי שנים של עבודה קשה במשרד, הוא מקבל מעמד של שותף באותה פירמה.
יום אחד נכנסים למשרד שני חוואים מבוגרים ודורשים לפגוש את בילוט.
אחד מהשניים, וילבור טנאנט מוירג'יניה המערבית, טוען בלהט כי חברת דופונט מפזרת חומרים מסוכנים בנחל שממנו שותה עדר הבקר שלו וכי כל פניותיו נענו בשלילה; בצר לו, שכנתו - סבתו של בילוט - המליצה לו לבקש את עזרת נכדה, עורך הדין.
בילוט מחליט לנסוע לבקר את סבתו ולראות את החווה המדוברת.
הוא משתכנע שמדובר בבעיה אמיתית, ומבקש את רשות השותף הבכיר במשרד לטפל בעניין; השותף הבכיר, כמו גם שאר השותפים, אינם רואים זאת בעין יפה - אך מאפשרים לבילוט להמשיך בעיסוקו.
בתוך זמן לא רב נמצאים בילוט ומשרדו בעימות משפטי חזיתי מול חברת דופונט, אשר מציפה את בילוט במאות ארגזי מסמכים בתקווה שיתייאש מהנושא, נוכח כמות הניירת האדירה.
בילוט אינו נרתע מעבודת המיון הקשה ומקריאת אלפי המסמכים, כשמנגד - אשתו, הנאלצת לשאת לבדה בעול גידול ילדיהם הצעירים, מתקשה לראות סיכוי במאבקו הדון-קישוטי האין-סופי.
מארק רופאלו - רוברט בילוט, עורך הדין גיבור הסרט
אן האת'וויי - שרה בילוט, אשתו
טים רובינס - טום טרפ, השותף הבכיר בפירמת עורכי הדין
ביל קמפ - וילבור טנאנט, החוואי שהתלונן ראשון על הבעיה הסביבתית
ויקטור גרבר - פיל דונלי, היועץ המשפטי של חברת דופונט
מייר וינינגהם - דרלן קיגר, אשת האזרח מגיש התביעה הייצוגית
ויליאם ג'קסון הרפר - ג'יימס רוס, שותף בפירמת עורכי הדין
ביל פולמן - הארי דיצלר, עורך הדין הראשי בתביעה הייצוגית
ב-21 בספטמבר 2018 הוכרז כי טוד היינס יביים את הסרט "Dry Run" על פי תסריט מאת מתיו קרנהן, שיופק על ידי Participant Media יחד עם מארק רופאלו.
בנובמבר 2018, רופאלו לוהק באופן רשמי לככב בסרט.
בינואר 2019 הצטרפו אן האת'וויי, טים רובינס, ביל קמפ, ויקטור גרבר, מייר ווינינגהאם, ויליאם ג'קסון הרפר, וביל פולמן לצוות הסרט, כאשר כריסטין ואצ'ון ופמלה קופלר הפיקו תחת חברת Killer Films שבבעלותן.
צילומי הסרט החלו ב-14 בינואר 2019 בסינסינטי, אוהיו.
בראיון עימו אמר הבמאי, טוד היינס, כי האתגר הגדול בסרט היה להפוך את הדיון המשפטי עמוס הפרטים לסיפור עלילתי תוך גישור על התקופה הארוכה שבה התקיימו הדיונים המשפטיים במציאות.
פרשת הנשמות המתות היא מיני-סדרת טלוויזיה רוסית משנת 2005 בבימויו של פאבל לונגין המבוססת באופן רופף על סיפורים שונים של ניקולאי גוגול, כולל "נשמות מתות".
הרשם הקולגיאלי איוואן שילר נשלח לעיר המחוזית נ' כדי לחקור את היעלמותו של הרמאי פאבל איוואנוביץ' צ'יצ'יקוב מהכלא.
הוא נבלם על ידי פקידי העירייה שמונהגים על ידי המושל א.א.
לאחר שהוא חוקר סדרת מפגשים מוזרים, שילר עצמו הופך לצ'יצ'יקוב בגמר.
פרשת המימד החמישי היא התקשרות שנערכה בין משטרת ישראל לחברת התוכנה "המימד החמישי" לביצוע עסקת רכש שלא על פי הנהלים המקובלים.
הפרשה עברה לבדיקת פרקליטות המדינה לאחר שמבקר המדינה מצא אי סדרים בעניין.
בפברואר 2020 החליט ממלא מקום פרקליט המדינה, דן אלדד, שהמשטרה תקיים חקירה פלילית בפרשה.
לאחר בחינת הדברים ולאור העובדה שקיים חשד למעורבות אנשיה בפרשה הוצאה החקירה מהמשטרה והועברה ליחידה החוקרת ברשות התחרות.
באפריל 2023 נסגר תיק החקירה.
ידיעה ראשונה על הפרשה פורסמה על ידי גידי וייץ בעיתון "הארץ" בפברואר 2019, וזכתה להד רב משום שיו"ר הדירקטוריון לשעבר של החברה, בני גנץ, התמודד לראשות הממשלה, אף על פי שהוא לא נחשד בפרשה.
המימד החמישי החזקות בע"מ הייתה חברת הזנק שהוקמה ב-2014 ופיתחה מערכות בינה מלאכותית ליישומי מודיעין צבאי, ממשלתי ואזרחי.
היא הוקמה על ידי דורון כהן, בכיר לשעבר במוסד וגיא כספי.
בשיאה העסיקה החברה כ-100 עובדים במשרדיה בתל אביב-יפו.
ב-2015 מונה בני גנץ ליו"ר מועצת המנהלים של החברה.
ב-2016 מונה רם בן ברק לנשיא החברה.
עוד שימשו כיועצים בחברה המפכ"ל לשעבר דודי כהן ומ"מ המפכ"ל לשעבר, בנצי סאו.
החברה פיתחה מערכת שנועדה לנתח כמויות גדולות של נתונים ומידע גולמיים (Big data), הנאספים בין השאר על ידי גופי ביון ואכיפת חוק.
סוגי מידע אלה כללו בין היתר הודעות טקסט, שיחות טלפון, צילומי וידאו, דואר אלקטרוני, מידע מעמדות ביקורת דרכונים, מאתרי קניות של כרטיסי טיסה, שימוש בכרטיסי אשראי, משלוחים ורשומות ברשתות חברתיות.
המערכת עשתה שימוש בטכניקות של בינה מלאכותית כדי לנתח את המידע במטרה לאתר התארגנויות טרור ופשיעה.
זאת לאחר שהממשל האמריקאי הטיל על המשקיע העיקרי שלה, ויקטור וקסלברג, מגבלות עסקיות.
ב-14 באפריל 2019 הורה השופט חגי ברנר מבית המשפט המחוזי בתל אביב, על מינוי כונס נכסים לחברת המימד החמישי, בעקבות תביעת חוב של 11 מיליון ש"ח שהגישה חברת מימון אמריקנית SQN Ventures.
במרץ 2019 פרסם מבקר המדינה יוסף שפירא דו"ח העוסק במערך הרכש של המשטרה.
בין היתר, עסק הדו"ח בהתקשרות עם "המימד החמישי" (המכונה בדו"ח "חברה א'").
לפי הדו"ח, באוגוסט 2016, לאחר שהחברה הדגימה את יכולותיה בפני המשטרה, התקיים דיון של בכירי המשטרה בראשות המפכ"ל רוני אלשיך בהשתתפות בכירי החברה, בני גנץ ודורון כהן.
בסוף הדיון הנחה המפכ"ל כי המשטרה תתקשר בהסכם עם החברה ללא מכרז.
המבקר העיר למשטרה כי "יש טעם לפגם בהשתתפות הנציגים הבכירים של חברה א' [המימד החמישי] בדיון האמור" (דו"ח המבקר, עמ' 119–120).
לפי הדו"ח, המשטרה והחברה החליפו טיוטות חוזה, בכפוף לאישור ועדת המכרזים של המשטרה וועדת הפטור באוצר, לגבי רכישת המערכת.
במסגרת טיוטת החוזה הוסכם על ביצוע פיילוט למערכת, שתוקצב בסכום של ארבעה מיליון ש"ח, וכן שאם יצליח הפיילוט תרכוש המשטרה את המערכת ושירותים הקשורים בה בסכום של 50 מיליון ש"ח.
ועדת המכרזים אישרה את ביצוע הפיילוט ונימקה את הפטור ממכרז בנימוק שעריכת מכרז עלולה לפגוע בפעילות המבצעית של המשטרה.
לצורך הפיילוט, שנערך ב-2017, רכשה המשטרה חומרה בסך 1.5 מיליון ש"ח (דו"ח המבקר, עמ' 120).
המבקר העיר ששלבים אלה בוצעו מבלי שנעשתה פנייה לחברות טכנולוגיות נוספות, דבר שפגע ביכולתן להתחרות מול המימד החמישי וצמצם את מרחב התמרון של המשטרה במהלך המשא ומתן (דו"ח המבקר, עמ' 121–123).
לאחר הפיילוט נערכה המשטרה להמשך ביצוע הפרויקט ולצורך כך פנתה למשרד החשב הכללי, שקבע שיש צורך בפרסום בקשת הפטור כדי לאפשר לספקים נוספים להביע השגות, וכן יש צורך לבצע בדיקת שוק מעמיקה.
המבקר העיר שעד מאי 2018, מועד הפנייה לנציגי משרד האוצר, לא בוצע סקר שוק מקיף (דו"ח המבקר, עמ' 125).
הוא העיר גם שהמשטרה לא שיתפה את המשרד לביטחון פנים בשלבים הראשונים של בחינת מימון הפרויקט בעזרת משטרה זרה (מימון בשיטת G2G) (דו"ח המבקר, עמ' 125–126).
עוד העיר שהמשטרה מסרה חלק מהקניין הרוחני של המדינה (כגון תורת לחימה) למימד החמישי, מתוך מחשבה שתמורתו תינתן למשטרה הנחה חד-פעמית בהתקשרות לביצוע הפרויקט, וזאת מבלי שערכו של הקניין הרוחני שנמסר הוערך כראוי (דו"ח המבקר, עמ' 126–129).
בסוף 2018 נסגרה חברת המימד החמישי.
בדצמבר אותה שנה הקים בני גנץ את מפלגת חוסן לישראל, ובפברואר 2019 מונה ליו"ר רשימת כחול לבן.
חודש לאחר פרסום דוח המבקר, טענה מפלגת הליכוד שנעשה ניסיון להוציא כספים במרמה מהמשטרה, ודרשה מן היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית כנגד גנץ, כפי שנפתחו חקירות נגד ראש הממשלה ויו"ר הליכוד, בנימין נתניהו.
הליכוד גם טען שגנץ אינו כשיר להיות ראש ממשלה אם חברה שבניהולו פשטה את הרגל, אף שהחברה לא פשטה רגל, אלא נסגרה מרצון.
במרץ 2019 פנתה תנועת אומ"ץ ליועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בבקשה לפתיחת חקירה פלילית נגד רוני אלשיך, ולבדיקת מכלול האירועים בעניין ההתקשרות בין משטרת ישראל וחברת המימד החמישי.
בנובמבר 2019 עתרה לבג"ץ עמותת "לביא זכויות האזרח מינהל תקין ועידוד ההתיישבות", נגד פרקליט המדינה והיועץ המשפטי לממשלה בדרישה שתיפתח חקירה פלילית בעניין הפרשה.
באותו חודש השיבה המדינה שחומרי החקירה נמסרו לפרקליטות ממשרד מבקר המדינה ב-22 באוקטובר 2019, והם ייבחנו לבדיקת ההיבטים הפליליים בפרשה.
בעקבות כך קבע בג"ץ שהעתירה התייתרה.
ב-20 בפברואר 2020 הודיע ממלא מקום פרקליט המדינה דן אלדד שהמשטרה תקיים חקירה פלילית בפרשה ושבמידת הצורך תעורב בחקירה גם המחלקה לחקירות שוטרים.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, הודיע שגנץ אינו חשוד בפרשה, ולכן אין צורך במעורבות של היועץ בחקירה.
ביולי 2020 פורסם שהמשטרה החליטה שלא לחקור את הפרשה, משום שייתכן שהחקירה תיגע בעבירות פליליות של שוטרים, והתיק הועבר לטיפול רשות התחרות.
לאחר מכן פורסם כי היועץ מנדלבליט העביר את ליווי החקירה מידי המחלקה הכלכלית בפרקליטות המדינה שבראשות דן אלדד, ומינה את שלמה למברגר ללוותה.
בנובמבר 2021 פורסם שרשות התחרות חקרה באזהרה אחדים מבכירי החברה, ונגבו עדויות מבכירים נוספים בחברה.
באפריל 2023 פרקליט המדינה, עמית איסמן, אימץ את המלצת המשנה לפרקליט המדינה לעניינים פליליים ופרקליטות מחוז ירושלים, והחליט לסגור את תיק החקירה בפרשת "המימד החמישי".
פרשת המניות של בנימין נתניהו או פרשת מניות הפלדה היא בדיקה משטרתית שנערכה בגין חשד טובות הנאה, שקיבל בנימין נתניהו מבן דודו נתן מיליקובסקי.
כמו כן נחשד בדיווח כוזב למבקר המדינה ופעילות בניגוד עניינים לטובת מיליקובסקי.
ב-2007 נתניהו רכש מניות בשותפות NMSD, שבבעלות משפחת מיליקובסקי, ואשר החזיקה בבעלות חלקית בחברת "Seadrift", וב-2010 מכר אותן בעסקה שהניבה לו רווח גדול.
רווח זה עורר חשד לטובת הנאה משמעותית שקיבל ממשפחת מיליקובסקי בזמן הרכישה.
עם זאת, בשל הזמן שחלף, היה קושי לאסוף ראיות מספקות, ולבסוף לא נפתחה חקירה פלילית בגין התיישנות והיעדר תשתית ראייתית.
נתניהו דיווח על אחזקת המניות בהצהרותיו למבקר המדינה בשנים 2009–2010 ואף דיווח על הרווח מהמניות בשנת 2011.
לאחר פרסום עמדת היועמ"ש נחשפה שורת עסקאות במניות "סידריפט" אשר מצביעות על כך שנתניהו רכש את המניות במחיר ששיקף את ערכן הריאלי.
יחד עם זאת, הפרשה הציפה את קשריו העסקיים של נתניהו ובן דודו, ומשום כך קבע כי 300 אלף הדולר שנתניהו קיבל ממיליקובסקי לצורך ענייניו המשפטיים מנוגדים לחוק המתנות.
באוגוסט 2007 נתניהו, כראש האופוזיציה, רכש כ-1% ממניות חברת "סידריפט" (Seadrift), בשווי 600 אלף דולר, דרך חברת "NMSD" של משפחת מיליקובסקי.
בשנת 2008 חברת "גרפטק" התחילה בהליך רכישה של שתי החברות "סידריפט" ו-"C/G", שתיהן בשליטת האחים מיליקובסקי.
ב-31 במרץ 2009 נכנס נתניהו לתפקידו כראש ממשלת ישראל.
באותה שנה נתנה ועדת ההיתרים לנתניהו היתר זמני שלא להעביר את המניות שהחזיק בחברה של בני דודיו לנאמנות עיוורת, והוא קיבל הארכה של 30 יום.
בנובמבר 2010, במסגרת עסקת המיזוג בין "סידריפט" ו"גרפטק", מכר נתניהו את מניותיו תמורת כ-16 מיליון ש"ח.
בעסקת המיזוג מכרו האחים מיליקובסקי את החזקותיהם בתמורה לכ-700 מיליון דולר, וקיבלו כ-250 מיליון דולר במזומן, 200 מיליון דולר באג"ח ועוד 24 מיליון מניות שהיו שוות ל-11.3% מ"גרפטק".
מהחלטת ועדת ההיתרים לשנת 2010 עולה כי נתניהו לא העביר בשנת 2010 לנאמנות עיוורת את מניותיו בחברת "NMDM", שפעלה בתחום תוספי הפלדה.
בפרשת רכישת המניות של נתניהו, עלו סימני שאלה בנוגע לפער בין מחיר הרכישה ב-2007 לבין מחיר המכירה ב-2010, מה שעורר חשש לטובת הנאה משמעותית מנתן מיליקובסקי.
עם זאת, לא נמצאו ראיות לקשר אינטרסים בין מיליקובסקי לנתניהו.
באפריל 2019 נפתחה בדיקה משטרתית, שכללה גביית עדויות ובחינת פניות למבקר המדינה מכהונתו של מיכה לינדנשטראוס.
חוקרי "להב 433" גבתו עדות מאדם שמסר מיוזמתו מידע והקלטות בעניין משפחת נתן מיליקובסקי.
הבדיקה משטרתית הוקפאה לפני הבחירות, וחודשה לאחריהן, לרבות פניה לרשויות בחו"ל.
ב-15 באוקטובר 2020, היועמ"ש קיבל את עמדת המשטרה והפרקליטות והודיע שלא יפתח בחקירה פלילית נגד נתניהו בפרשה.
בנימוקיו הסביר כי בשל הזמן שחלף חלה התיישנות על חלק מהעבירות, וכן היה קושי באיסוף ראיות מספקות.
לדברי מנדלבליט, בשנים 2007–2010 לא נמצא בסיס מספק בתשתית הראייתית לאינטרס של מיליקובסקי בישראל שנתניהו יכול היה לקדם – ולכן לא הייתה צדקה לחקור חשד לשוחד.
קבלת כספים בסכומים כאלה על ידי איש ציבור יכולה להוות גם עבירה של מרמה והפרת אמונים – אלא שכבר חלפה תקופת ההתיישנות על עבירות מסוג זה כשהפרשה הגיעה לידיעת הרשויות.
בנוסף מנדלבליט קבע כי בדיקות גופי האכיפה לא מצאה ראיות כי נתניהו ידע על קשר כלשהו בין "סידריפט", לבין רכישת כלי השיט מ"טיסנקרופ", שחברת "סידריפט" סיפקה לה תוספי פלדה.
בית המשפט העליון דחה עתירות שדרשו להורות ליועץ המשפטי לממשלה להפוך את החלטתו ולהורות על פתיחה בחקירה.
יחד עם זאת, בעקבות הפרשה וגילוי אופי הקשרים בין השניים, מנדלבליט שינה את גישתו וקבע כי 300 אלף הדולר שנתניהו קיבל ממיליקובסקי לצורך ענייניו המשפטיים מנוגדים לחוק המתנות.
הטענה לטובת הנאה במניות "סידריפט" מבוססת על פערים חשודים בין שווי החברה בעסקאות שונות.
לפי הפרסום בדה מרקר בשנת 2019, ב-2007 נתניהו רכש מניות לפי שווי חברה של 37.5 מיליון דולר, בעוד שב-2008 קרן "פלקון" מכרה את אחזקותיה ל"גרפטק" לפי שווי של 715 מיליון דולר – פער של פי 20 או הנחה של כ-95%.
ב-2010 גרפטק רכשה את יתר המניות לפי שווי מופחת של 421 מיליון דולר (ירידה של כ-40%), אך נתניהו הרוויח מאות אחוזים על השקעתו.
הפערים הללו, שכונו "נס כלכלי", עוררו חשד לטובת הנאה, אליו התייחס גם היועץ המשפטי לממשלה במכתב סגירת התיק.
בפברואר 2020, תיקן דה מרקר את שווי "סידריפט" לפיו נתניהו רכש את המניות מ־37.5 מיליון דולר לכ- 107 מיליון דולר.
הטעות במקור נבעה מהנחה כי המניות נרכשו מ"סידריפט" עצמה, בעוד שהן נרכשו מחברת אחזקות ממונפת שהחזיקה בבעלות חלקית בלבד ב"סידריפט".
בפברואר 2021 פורסם כי קרן "פלקון", שכאמור מכרה את אחזקותיה בשנת 2008 לפי שווי "סידריפט" של 715 מיליון דולר, רכשה את המניות בשנת 2005 לפי שווי "סידריפט" של כ-10 מיליון דולר, כעשירית מהמחיר בעסקת נתניהו.
שווי "סידריפט" צמח פי 73 בין 2005 ל־2008 בזכות תנופת תשתיות בסין וביקושי שיא לסחורות.
בנוסף, פורסם כי בחודשים שלפני עסקת נתניהו בוצעו שלוש עסקאות קניה ומכירה בהערכת שווי הוגן ולפי שווי דומה לזה שבו נתניהו רכש את המניות.
דבר זה מחזק את טענת נתניהו כי רכש את המניות במחיר ששיקף את ערכן הריאלי.
פרשת העינויים בכלא סרטוב היא פרשה מראשית המאה ה-21 שבמסגרתה אסירים בכלא סרטוב עונו עינויים קשים שאורגנו על ידי רשויות המדינה.
בעקבות חשיפת האירועים, ועדת החקירות הפדרלית של רוסיה פתחה במספר הליכים פליליים נגד המעורבים, ומספר פקידים בכירים ברשות בתי הסוהר הרוסית הודחו.
אירועי האלימות קרו נגד מורשעים בבית החולים המחוזי לשחפת מספר 1 של שירות בתי הסוהר הפדרלי של רוסיה במחוז סרטוב.
הפרשה זכתה לתהודה ציבורית הן ברוסיה והן מחוצה לה.
לפני שהמקרה זכה לפרסום נרחב, הוזכרו מספר אירועים בודדים בעיתונות המקומית.
קרובי משפחתם של אסירים ופעילים בקהילה דיברו על המצב בבית החולים בכלא סרטוב כבר מאמצע שנות האלפיים.
ב-2013, כמה כלי תקשורת פדרליים דיווחו על הפרות זכויות אדם במוסד.
ראש המזנון של בית החולים המחוזי מספר 1 דמיטרי שאדרין (עובד אזרחי של שירות בתי הסוהר הפדרלי) אישר את המידע כאשר נאם בפני חברי ועדה בדומה הממלכתית.
פעילי זכויות אדם מארגון Gulagu.net דיווחו על עינויים ואלימות במקום עוד בינואר 2021.
ב-11 במרץ 2021 העיתון קומרסאנט דיווח על פתיחת תיק פלילי במסגרת כתבה על מעשי אלימות בעלי אופי מיני שבוצעו על ידי קבוצת אנשים באכזריות במתחם בית החולים.
בתחילת ספטמבר כבר היו חמישה מקרים כאלה (שניים דווחו בכתבה על סחיטה ושלושה - במסגרת כתבה על מעשי אלימות בעלי אופי מיני).
עם זאת, עד סוף אוגוסט, אף נאשם לא הופיע בתיקים שנפתחו בוועדת החקירות הפדרלית הרוסית.
ביוני 2021, ולדימיר אושקין פנה לתובע הכללי איגור קראסנוב, ודיווח על אונס של פאבל שרמט.
ב-2 בספטמבר 2021 הופיע סרטון עם סצנות של אלימות מינית בערוץ היוטיוב של Gulagu.net.
לפי מייסד הארגון ולדימיר אוסצ'קין, התמונות צולמו בבית החולים המחוזי לשחפת מספר 1 של מנהל מחוז סרטוב של שירות בתי הסוהר הפדרלי.
ב-5 באוקטובר 2021, ולדימיר אושקין הודיע כי קיבל "ארכיון וידאו סודי" של השירותים המיוחדים, המורכב מ-40 ג'יגה-בייט של סרטונים, תצלומים ומסמכים הקשורים לעינויים ואונס במתקני מאסר.
על פי הנטען, הארכיון התקבל מאסיר שבמשך חמש שנים הייתה לו גישה למחשבי המוסד.
לאחר מכן נודע כי מדובר בסרגיי סאבלייב, אסיר שהורשע ברכישת סמים לצורך מכירה ועבד בבית החולים כמומחה טכנולוגיות מידע והיה מעורב באופן לא רשמי בעבודה התנדבותית במחלקת האבטחה של המוסד.
אוסצ'קין התייחס לארכיון זה וקבע כי המקרים "אורגנו על ידי רשויות מדינה, פקידי שירות בתי הסוהר הפדרלי ושירות הביטחון הפדרלי, שאישרו תוכניות עינויים, שצילמו הכל, תיעדו וארכבו" והקורבנות "נסחטו, גויסו, נאלצו לשתף פעולה עם המחלקה המבצעית של שירות בתי הסוהר הפדרלי ושירות הביטחון הפדרלי, תחת איומים.
לאחר פרסום הסרטון, החל שירות בתי הסוהר הפדרלי בבדיקה רשמית.
כדי לבדוק את מהימנות המידע, נשלחה קבוצת עובדים של המנגנון המרכזי של המחלקה למחוז סרטוב, בהוראת מנהל השירות אלכסנדר קלשניקוב.
ב-5 באוקטובר 2021, משרד התובע הכללי של הפדרציה הרוסית החל בחקירה משלו.
ב-6 באוקטובר 2021, ועדת החקירות פתחה 4 תיקים פליליים נוספים - שניים לפי סעיף 132 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית ושניים נוספים לפי סעיף 286 לחוק הפלילי של רוסיה הפדרציה "סמכויות מופרזות שבוצעו תוך שימוש באלימות והאיום בשימוש בה".
כל התיקים הפליליים, לרבות הראשון, הועברו לחוקרי המחלקה לחקירת תיקים חשובים במיוחד.
באותו יום, מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי, אלכסנדר קלשניקוב, עם היוודע הפרשה של עינויי אסירים, החליט לפטר את ראש שירות בתי הסוהר הפדרלי של מחוז סראטוב, אלכסיי פדוטוב.
כמו כן הודח ראש בית החולים המחוזי של שירות בתי הסוהר הפדרלי קולונל פאבל גאצנקו, סגן ראש הביטחון והמבצעים, קולונל שירות הפנים סרגיי סאלוב, ראש מחלקת המבצעים, רב-סרן שירות הפנים, אנטון בוצ'קוב וראש מחלקת הביטחון, סגן אלוף בשירות הפנים, סרגיי מלצב.
ב-7 באוקטובר 2021, יו"ר ועדת החקירה של הפדרציה הרוסית, אלכסנדר בסטריקין, הורה על העברת התיקים הפליליים שנפתחו לידי חוקרי המשרד המרכזי במוסקבה.
ב-14 באוקטובר 2021, שירות בית הסוהר הפדרלי ביקש מארגון Gulagu.net את ארכיון הווידאו עם עינויי האסירים לצורך חקירה.
נציגי הארגון נתנו את הסכמתם ומסרו למחלקה את כל קובצי הווידאו שעמדו לרשותם.
ב-5 באוקטובר 2021, מזכיר העיתונות של נשיא רוסיה דמיטרי פסקוב אמר כי "אם האותנטיות של החומרים הללו תאושר, אז זו סיבה להליכים רציניים" שיש לנקוט.
ב-6 באוקטובר 2021, נציבת זכויות האדם בפדרציה הרוסית, טטיאנה מוסקלקובה, הודיעה כי שלחה לשירות בתי הסוהר הפדרלי (FSIN) עצומה לבדיקת בית החולים המחוזי מספר 1 של מנהלת שירות בתי הסוהר הפדרלי במחוז סרטוב.
ב-7 באוקטובר 2021, אמר יו"ר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ויאצ'סלב וולודין כי הוא לקח את הנושא לבדיקה אישית.
ב-8 באוקטובר 2021, טטיאנה מוסקלקובה הודיעה כי תדווח לנשיא ולדימיר פוטין על העינויים בבית החולים בכלא ואישרה כי בכוונתה לבצע בדיקות באופן קבוע במוסד.
ב-19 באוקטובר 2021, דו"ח מצב חקירת העינויים של אסירים דווח לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ב-23 באוקטובר 2021, משרד הפנים של הפדרציה הרוסית הכניס לרשימת המבוקשים הפדרלית את האסיר לשעבר סרגיי סאבלייב, שמסר את ארכיון הווידאו על עינויים בבית החולים בכלא סרטוב לפרויקט זכויות האדם Gulagu.net, על פי הדיווחים זאת בשל חקירת "גישה בלתי חוקית למידע מחשב".
ב-28 באוקטובר 2021 הודיעה מנהלת מחוז סרטוב של משרד הפנים כי סרגיי סאבלייב הוכנס לרשימת המבוקשים הפדרלית בשל העובדה שב-30 בספטמבר 2021 נפתח נגדו תיק פלילי במסגרת סעיף 272 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית "גישה בלתי חוקית למידע מחשב".
באותו יום קיבל בית המשפט המחוזי בסרטוב החלטה שלא בפניו לעצור את סאבלייב ולהכניסו לרשימת המבוקשים הבינלאומית.
ב-2 בנובמבר 2021, נודע כי שירות בתי הסוהר הפדרלי שלח חבילת מסמכים לממשלה עם בקשה לאשר את חברת United Instrument-Making Corporation כספק היחיד בשלב הראשון של הפרויקט לדיגיטליזציה של בתי הכלא הרוסיים.
על פי מקורות בתקשורת הרוסית, בבתי כלא ובמושבות הכליאה תיפרס רשת נוירונים, שתאפשר זיהוי פניהם של מורשעים וסוהרים כאחד.
המערכת, לדבריו, תאפשר לזהות התנהגות לא טיפוסית של אסירים או עובדי מוסדות כליאה: קטטות, מכות ועוד.
לפי עיתון קומרסנט, הפרויקט יעלה לתקציב המדינה 22.5 מיליארד רובל.
ב-10 בנובמבר 2021, התובע של מחוז סרטוב, סרגיי פיליפנקו, ביטל את ההחלטה לפתוח בתיק פלילי נגד סרגיי סאבלייב.
באותו יום נודע כי 18 עובדי מחלקת מחוז סרטוב של שירות בית הסוהר הפדרלי של רוסיה פוטרו.
עוד 11 אנשים, "הובאו לאחריות משמעתית מחמירה ביותר", כך לדברי מנהל המחלקה המחוזית של השירות אנטון יפראקין.
ב-13 באוקטובר 2021, משרד המשפטים של הפדרציה הרוסית הגיש הצעת חוק ממשלתית להוציא עובדים לשעבר של מוסדות תיקון מהרכב ועדת הפיקוח הציבורית.
ב-14 באוקטובר 2021, נודע כי מועצת הפדרציה של האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית והמשרד של נציבת זכויות האדם בפדרציה הרוסית מכינים הצעת חוק שתקבע ענישה נפרדת על עינויים במושבות ובמתקני המאסר במסגרת מושב הדומה השמינית.
ב-22 באוקטובר 2021 בערוץ היוטיוב של קסניה סובצ'ק, בסיוע Gulagu.net, פורסם הסרטון "פצצה של 100 ג'יגה-בייט.
הראיון הראשון עם סרגיי סאבלייב, שגנב את "ארכיון העינויים" של שירות בתי הסוהר הפדרלי".
ב-23 באוקטובר 2021, הכנסייה הרוסית האורתודוקסית הודיעה כי היא אינה שוללת את האפשרות של ביטול פרסי כנסייה מעובדי מנהלת שירות בתי הסוהר הפדרלי של מחוז סרטוב.
ב-27 באוקטובר 2021 פרסם ולדימיר אושקין מכתב גלוי לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין והזמין אותו להחמיר את העונשים על פשעים כמו שחיתות ועינויים, כולל במתקני כליאה.
ב-29 באוקטובר 2021 פרסם מרכז לבאדה נתוני סקר, לפיהם 66% מהרוסים מאמינים שעינויים אינם מקובלים בשום פנים ואופן, 20% מאמינים שעינויים מותרים: 11% - רק במקרים חריגים שבהם זה יכול להציל חיים, 9% - רק ביחס למי שביצע פשע אלימות חמור.
45% מהמשיבים סבורים שעינויים נפוצים ביותר במערכת המוסדות של שירות בתי הסוהר הפדרלי, 41% - במשטרה, במהלך חקירה ותשאול, 18% - בוועדת החקירות הפדרלית ובשירות הביטחון הפדרלי.
פרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע עוסקת באירועים שהתרחשו בין השנים 2014–2017, במהלכן קצין מודיעין בכלא גלבוע נענה לדרישות האסיר הביטחוני מחמוד עטאללה, שסוהרות, בהן סוהרות-חיילות, ישובצו למשמרות באגפו.
במהלך המשמרות, במספר רב של אירועים, נהג עטאללה להטריד מינית את הסוהרות, הן מילולית והן פיזית.
תלונה רשמית ראשונה על הטרדה מינית הוגשה במשטרה בנובמבר 2017.
בינואר 2025 סוכם על שחרורו של מחמוד עטאללה במסגרת עסקת החטופים השנייה, אך בפברואר, שמו נמחק מהרשימה והוחלף באחר.
בית הסוהר גלבוע הוא מתקן כליאה של שירות בתי הסוהר (שב"ס) השוכן בעמק חרוד, מדרום לכביש 71, למרגלות הר הגלבוע.
בבית הסוהר גלבוע, לצד אנשי הסגל של שב"ס משרתים סוהרים וסוהרות חובה, חיילים בשירות חובה בצה"ל שהוצבו לשרת ככוח כליאה.
בשירות בתי הסוהר הודו שתלונת החיילת על שהותקפה מינית נגנזה בתחילה.
את הפרסום הראשון בפרשה חשף לירן לוי ב-5 ביוני 2018, במהדורת הערב של ערוץ 20, אז ככתב המשטרה והפלילים של הערוץ.
בפרסום הובאה עדות של סוהרת שסיפרה כי קצין המודיעין בכלא, ראני באשה, כופה עליה להשתבץ באגף הביטחוני לדרישת אסיר דומיננטי, ושם האסיר תקף אותה מינית.
בשב"ס הכחישו תחילה את הפרטים.
יומיים לאחר מכן נחשפה עדות נוספת של סוהרת אחרת, שסיפרה שקצין המודיעין ומפקדים בכלא השתמשו בה כאובייקט מיני, כאשר כפו עליה להשתבץ באגף הביטחוני לדרישת עטאללה, שם הוא תקף גם אותה מינית.
שבועיים לאחר חשיפת הפרשה פתחה היחידה הארצית לחקירות סוהרים בלהב 433, בחקירה פלילית נגד קצין המודיעין ומפקד הכלא, באסם קשקוש.
לוי המשיך לסקר את הפרשה, ובאוגוסט 2018 חשף הקלטה של קצין המודיעין בה הוא הודה כי נעשה שימוש בסוהרות למטרות מודיעיניות.
ביוני 2018 קצין המודיעין הוצא לחופשה כפויה ופעילות הסוהרות בשב"ס הופסקה.
מפקד הכלא באסם קשקוש הועבר לפקד על מתקן כליאה אחר בשב"ס, ולאחר כשנה הוא פרש לגמלאות.
ביולי 2020 הודיעה פרקליטות המדינה כי מומי למברגר, המשנה לפרקליט המדינה, החליט לסגור את התיק הפלילי נגד קצין המודיעין מחוסר ראיות, ואילו התיק נגד מפקד הכלא נסגר מחוסר אשמה.
קצין המודיעין הוחזר לתפקידו בשב"ס.
בסוף אותו חודש הודיעה פרקליטות מחוז צפון כי תגיש כתב אישום נגד מחמוד עטאללה, האסיר הביטחוני שתקף מינית את הסוהרות, בגין מעשים מגונים בשלוש סוהרות.
משפטו של עטאללה החל בבית משפט השלום בנצרת.
על פי תמלילי החקירה של קצין המודיעין, הוא הודה בחקירתו במשטרה כי ידע על התקיפות המיניות של אותו אסיר ביטחוני.
עוד הודה כי שיבץ סוהרות על פי בקשתו, ללא ידיעתן של הסוהרות את סיבת השיבוץ, וכל זאת במטרה להשיג ידיעות מודיעיניות מאותו אסיר ביטחוני.
ביולי 2022 פורסמו טענותיה של אחת הסוהרות על כך שלאחר שהושארה בכלא ביחידות (בניגוד לנהלים) עם אסיר ביטחוני נאנסה על ידו.
בחקירתו הודה עטאללה שאכן קיים יחסי מין עם הסוהרת, אולם טען להגנתו שהם התבצעו בהסכמה.
כמו כן נחשף שאותו אסיר חשוד בארבעה מקרי אונס שונים וכן שאף ביצע מעשים מגונים בשתי סוהרות שונות.
כנגד מפקד כלא גלבוע, באסם קשקוש, וקצין המודיעין רני באשה הוגשו כתבי אישום בגין הפרת אמונים ואי מילוי חובת דיווח.
עדות זו הובילה לפתיחה מחודשת של התיק על ידי פרקליט המדינה בדצמבר 2021 זאת על אף שהתיק נגד מפקד הכלא נסגר בשנת 2020 מחוסר אשמה, ונגד הקמ"ן מחוסר ראיות.
בעקבות העדות קמה סערה ציבורית, הן בכלי התקשורת והן ברשתות החברתיות.
בהמשך אותו החודש, נפתח מחדש התיק נגד הקמ"ן, ובעקבות זאת הוא פוטר ביולי 2022.
גם לירן לוי העיד בדצמבר 2021 תחת שבועה בוועדה, וסיפק פרטים שאסף על האירועים במסגרת התחקירים שערך.
במרץ 2023 הודיע פרקליט המדינה עמית איסמן, על הגשת כתבי אישום בכפוף לשימוע נגד קצין המודיעין לשעבר בכלא, ראני באשא, שפוטר משב"ס בעקבות אירועים אלו, וכן נגד מפקד כלא גלבוע לשעבר, באסם קשקוש, בגין הפרת אמונים ואי־מילוי חובה רשמית.