tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם היחסים בין שליטי יאמטו לבקג'ה היו טובים, ויפן אף שלחה תמיכה צבאית לבקג'ה בעת הפלישה של שילה וסין לשם.
בתקופה זו הגיעו ליפן סינים וקוריאנים רבים - למשל, בעקבות הצגת בודהיזם ליפן, הגיעו מקוריאה כמרים בודהיסטים רבים.
בשנת 660, כאשר ממלכת בקג'ה נכבשה על ידי שילה, יפן קיבלה מהגרים רבים מבקג'ה, כולל משפחת המלוכה שלה.
המהגרים הביאו איתם, בנוסף לתורה הדתית, גם ידע וחידושים.
המהגרים אשר נשארו ביפן והשתלבו באוכלוסייה המקומית נקראו טוֹראָי-גִ'ין וקיבלו יחס מועדף מהשלטון.
לפי רשימת ממלכות האצולה משנת 815, כרבע מהמשפחות המוזכרות ברשימה היו בעלות שורשים בסין ובקוריאה.
היסטוריונים של אמנות נוהגים לחלק את האמנות בתקופת אסוקה לשתי תת-תקופות: אמנות אסוקה ואמנות הָאקוּהוֹ, אשר מתחילה אחרי רפורמת טאיקה בשנת 646.
האדריכלות של התקופה הושפעה רבות מהסגנונות של מדינות מזרח אסיה אחרות: למשל, מבני הפגודה של התקופה מקורם בסטופה ההודית.
ציורי הקירות בקופונים מהתקופה המוקדמת מעט דומים מאוד לציורי הקיר של שושלת טאנג ומדינת גוגוריו הקוריאנית.
הפסלים הבודהיסטים של תקופת אסוקה דומים לסגנון הסיני ומאופיינים בעיני שקד, כפלי בגדים סימטריים וחיוך ארכאי.
בתקופת אסוקה התגבשה גם השירה היפנית, וָאקָה (和歌), "השיר היפני", מונח הבא להבדיל בין שירה יפנית מקורית לבין קָנשִי, שירה סינית.
חלק גדול מהשירים אשר הרכיבו מאוחר יותר את מָאניוּשוֹ, אוסף השירה היפני הראשון, נכתבו בסוף תקופת אסוקה.
538: ממלכת בקג'ה הקוריאנית שולחת משלחת ליפן אשר מטרתה להציג את הדת הבודהיסטית לקיסר יפן.
מקורות אחרים סוברים כי המאורע התרחש בשנת 558.
585-587: בעקבות הגעת הנזירים הבודהיסטים מחצי האי הקוריאני פורצת מגפת אבעבועות שחורות.
הקיסר בידצו ואחיו, הקיסר יומאי נספים, אולם זה האחרון עושה צעד משמעותי בהפיכת הבודהיזם לדת רשמית במדינה.
593: הנסיך שוטוקו ממונה כעוצר של הקיסרית סויקו.
600: לראשונה מאז 478, ממלכת יאמטו שולחת נציגות יפנית רשמית לסין.
604: הנסיך שוטוקו מפרסם את "חוקת 17 הסעיפים", המבוססת על עקרונות קונפוציאניים, המגדירה את יפן כאימפריה, בראשה עומד הקיסר.
607: בניית מקדש הוריו-ג'י באירקוגה.
645: מהפך בחצר הקיסרית (תקרית אִישִי) מביא לחיסול משפחת סוגה ולרפורמת טאיקה.
663: הכוחות של יפן מובסים בקרב נגד הכוחות של סין וממלכת שילה.
670: חוברה רשימת משפחות האצולה הראשונה, קוֹגוֹ-נֵנגָ'אקוּ.
701: פורסם קוד טאיהו, האוסף האחרון של חוקי ריטסוריו.
תקופת האביב והסתיו (בסינית: 春秋時代) הוא כינויה של תקופה בהיסטוריה של סין הקדומה בין השנים 770 לפנה"ס ל-476 לפנה"ס.
שמה של התקופה לקוח משם הספר רשומות האביב והסתיו המיוחס לקונפוציוס, שהוא תיעוד היסטורי של השנים 722 לפנה"ס ל-479 לפנה"ס בתוך אותה תקופה.
המשכה הישיר של תקופת האביב והסתיו היא תקופת המדינות הלוחמות.
ביזור השלטון-לחימה בין מאות מדינות
במהלך התקופה התבזר בהדרגה מרכז הכוח בסין, בתקופה זו החלו שליטים צבאיים מקומיים, שהפעילה שושלת ג'ואו, לבסס את כוחם ולהתחרות על הגמוניה בתחומי ממלכת ג'ואו.
נערכו מלחמות רבות בין מאות המדינות שהרכיבו באותה תקופה את סין.
כתוצאה מעליית ונפילת מאות המדינות הזעירות ובעקבות המלחמות הודחו שליטים רבים מכסאם, ושכבת האצולה בסין התפוררה למעשה.
כתוצאה מהביזור השלטוני ועם התפשטותם של האצילים ברחבי הארץ נפוצה איתם גם ידיעת הקרוא-וכתוב אשר עד לאותה תקופה הייתה נחלתם הכמעט בלעדית של האצילים.
התפשטות הקריאה והכתיבה עודדה את חופש המחשבה וההתפתחות הטכנולוגית, מעבר לברזל מהברונזה ארד.
ותקופה זו היוותה את עידן של פריחה פילוסופית בסין.
תופעה זו, המכונה "מאה אסכולות החשיבה" (), התבטאה בצמיחת תנועות חשיבה חשובות כגון הקונפוציאניזם, הדאואיזם, הלגאליזם והמוהיזם.
לאחר זמן מה התפתחו מן הפילוסופיות השונות, כגון הקונפוציאניזם והדאואיזם, דתות במדינות השונות.
גדול הפילוסופים הסינים חי בשנים 551 לפנה"ס - 479 לפנה"ס, בעל השפעה מכרעת על תרבותה.
על פי המסורת נולד קונפוציוס בשנת 551 לפנה"ס בעיר צ'ופו, אז בירת מדינת לוּ.
תקופת הברונזה המאוחרת היא אחת התקופות החשובות בהיסטוריה של ארץ ישראל.
הייתה זו תקופת השלטון המצרי בכנען, תקופה הנקראת בהיסטוריה של מצרים: "תקופת האימפריה".
ראשיתה של תקופה זו במצרים היא בשנת 1550 לפנה"ס, אז הודח שלטון החיקסוס במצרים על ידי יעחמס הראשון ומצרים אוחדה מחדש תחת שלטון נא אמון.
בתקופת האימפריה שלטו שושלות 18, 19 ו-20. סופה של התקופה מתוארך לשנת 1200 לפנה"ס/1150 לפנה"ס בתקופתו של רעמסס השלישי; בתקופתו נחלשה מצרים ונסוגה הדרגתית מהאזור, ובמקביל אירעה פלישת גויי הים והתבססות שבטי ישראל בכנען.
בעקבות איחוד השלטון במצרים חודשה האחיזה המצרית בכנען.
במשך כל התקופה, כארבע מאות שנים, הייתה כנען חלק מהאימפריה המצרית.
שלטונה של מצרים היה ישיר, ובכנען השלטון היה באמצעות ערי מדינה ששילמו מס למצרים.
בתקופה זו חל כרסום במעמד העיר הכנענית.
זו גם תקופה של מאבקים בין מצרים וממלכות צפוניות, ממלכת מיתני בסוריה וממלכת החתים באנטוליה.
במקביל הייתה זו תקופה של קשרי מסחר בינלאומיים והתפתחות הסחר בכל האגן המזרחי של הים התיכון שכנען נטלה בו חלק פעיל.
מבחינה תרבותית הושפעה כנען ממצרים במיוחד במנהגי הקבורה, וקשרי הסחר הבינלאומיים הביאו להשפעות על התרבות המקומית.
בין שני הקצוות הללו פיתחה כנען תרבות מיוחדת שהגיעה לשיאה בתקופה זו.
תקופת הברונזה המאוחרת מתחלקת לשלוש תקופות משנה:
תקופת הברונזה המאוחרת א – LBI: תקופת הקמת האימפריה, מתוארכת לשנים 1400-1550 לפנה"ס.
הכובש הגדול היה המלך תחותמס השלישי שכבש את כל המזרח התיכון והגיע עד נהר הפרת.
השלטון נעשה באמצעות מסעות צבאיים.
תקופת הברונזה המאוחרת ב – LBII: תקופת אל עמרנה, מתוארכת לשנים 1300-1400 לפנה"ס.
נקראת על שם הארכיון שנמצא בבירתו של אחנתון שעזב את בירתו בתבאי והקים עיר בירה חדשה והשליט דת חדשה על מצרים.
תקופת הברונזה המאוחרת ג – LBIII: תקופה של שלטון צבאי ישיר באימפריה, מתוארכת לשנים 1150/1200-1300 לפנה"ס.
פרעונים מפורסמים מתקופה זו: סתי הראשון, רעמסס השני, רעמסס השלישי שושלות 19 ו-20.
תקופה זו מתחילה עם נפילת שלטון החיקסוס במצרים על ידי יעחמס הראשון, וגירושם בשנת 1560 לפנה"ס מבירתם אווריס.
לאחר מכן חצה יעחמס את סיני וצר במשך 3 שנים על העיר שרוחן עד שכבש אותה.
תעודות מתקופת יעחמס מספרות על מסע צבאי לאזור ארץ ישראל וסוריה ועל שבויים שהובאו מחוף הלבנון.
יורשיו של יעחמס, אמנחותפ הראשון ותחותמס הראשון, ניהלו מלחמות עם ממלכת מיתני, שהתפשטה דרומה והפכה במאות ה-16 עד ה-14 לפנה"ס לכוח העיקרי שעמד מול המצרים.
בראשית המאה ה-15 כבשה מיתני חלקים ניכרים מכנען.
מצרים נאלצה תמיד לייבא חומרים שונים מהצפון, במיוחד עצים לבניית ספינות שיובאו מאזור לבנון למצרים בעיקר בדרך הים.
בכל פעם שאיבדה מצרים את השלטון על כנען, היא הייתה נתונה במצוקת בנייה (דוגמה לכך מתוארת במגילת ון אמון מתקופת הברזל), ומכאן חשיבותה של כנען למלכי מצרים.
בשנת 1482 לפנה"ס יצא תחותמס השלישי למסעו הראשון לאחר שהתייצבה מולו ברית נרחבת של מלכי כנען בראשות מלך העיר קדש.
במסעו השמיני ניצח את מיתני אך לא הצליח לבסס את שלטונו בסוריה.
מסעו המכריע לכנען היה מסעו הראשון ששיאו היה בקרב מגידו שכוון כנגד הערים המורדות.
במרד השתתפו 119 ערים ומחוזות בעיקר מעמק יזרעאל, מישור חוף עכו, בקעת הירדן הצפונית, הבשן, אזור דמשק ובקעת הלבנון.
כל שמות משתתפי המרד חקוקים על גבי תבליטים על גבי קירות מקדש אמון בכרנך.
בקרב זה נחל הצבא המצרי ניצחון מוחץ.
מנהיגי הברית נמלטו למגידו והסתגרו בה.
צבא מצרים נאלץ לצור על העיר 7 חודשים עד לכניעתה.
לאחר כיבוש מגידו הקים תחותמס השלישי מערך שלטוני בכנען.
השלטון הישיר נשאר בידי המושלים המקומיים בתנאי שיקבלו על עצמם את מרות מצרים.
הם העלו מיסים, דאגו לביטחון בדרכים שבתחום הערים וסיפקו מרכבות, חילות עזר, מזון וציוד לצבא המצרי בעת שעבר בתחומי העיר במהלך מסעי המלחמה.
מספר ערי מפתח הופקעו לצורכי השלטון המצרי.
העיר העיקרית הייתה עזה שקיבלה מעמד של בירת השלטון המצרי בכנען.
ערים נוספות ששימשו את השלטון המצרי היו בית שאן, יפו, ינועם בעבר הירדן, וכן ערים בבקעת הלבנון ובחוף הפיניקי.
בראש השלטון עמד נציב ולרשותו עמדו פקידים מצריים שפיקחו בקפדנות על דרכי המסחר העיקריות, בחנו את התפוקה החקלאית ואספו את עודפי היצוא.
לרשות הנציב הועמדו יחידות צבא קטנות ששמרו על הביטחון וסייעו בגביית המיסים.
סחר החליפין בין קפריסין, מצרים והלבנט פרח.
מוצרים קיפריים וכלים מיקניים יוצאו למזרח הים התיכון.
הביטחון היחסי עודד אף סוחרים מרוחקים יותר לסחור עם כנען.
בנו, אמנחותפ השני, ערך בין השנים 1450 לפנה"ס ל-1444 לפנה"ס 3 מסעות מלחמה.
בעת המסע הראשון הגיעה המרידה עד "שמש-אדם" שבגליל התחתון.
מכאן עלה אמנחותפ השני למיתני.
מסעו השני היה גם לאזור סוריה.
שנתיים לאחר מכן יצא למסעו השלישי כדי לדכא מרידות בשרון ובעמק יזרעאל.
ב"תל כנרות" נמצא שבר של מצבה מצרית מתקופה זו שבה נזכר ניצחון על הנוכרים ממיתני, אך לא ברור האם מיתני הגיעה עד אזור זה או שהכתובת התייחסה רק לערים שהתמרדו בתמיכתה של מיתני.
במסעות האלה לא הצליח אמנחותפ להשתלט על סוריה, אבל הושג איזון בין מצרים למיתני.
שתי הממלכות קבעו את גבול תחומי ההשפעה שלהן, שעבר בין אזור קדש שבסוריה לבקעת הלבנון.
קו גבול זה תחם את מצרים עד סוף תקופת הברונזה המאוחרת ואף השתמר במקרא כגבולה הצפוני של הארץ היעודה (, ).
מוזכרים בה ה"חוֹרִים" שהם יושבי הארץ, בראש החורים עמדו מושלי הערים, משפחותיהם ואצילי הרכב שכונו "מַרְיָנוּ" (שפירושו בשפה החורית "אנשי רכב").
חלק ניכר מהאוכלוסייה מהווים החבירו שהיו נוודים למחצה.
המונח כנענים מציין בתקופה זו רק את שכבת הסוחרים ששלטה בערי החוף.
ממונח זה התגלגל השם כנען ונעשה שם הפרובינציה המצרית החל מהמאה ה-14 לפנה"ס והחליף את השמות הקודמים שהיו: "רְזֵנוּ" שפירושו כנראה ארץ הרוזנים, כלומר, ארץ המושלים, השליטים הנוכריים הם החיקסוס, ו"חוּרוּ" שפירושו ארץ החורים.
השליטה של מצרים במושלי כנען התנהלה בשתי שיטות.
השיטה הראשונה הייתה שיטת המסעות הצבאיים.
השיטה השנייה הייתה לקיחת בניהם של מושלי כנען כבני ערובה.
בני המושלים הובאו לחצר המלוכה במצרים וגדלו שם כחלק מילדי המלך.
הם למדו מצרית ואת תרבותה של מצרים.
כאשר הבן היה חוזר לעירו לשלוט בה הוא היה ספוג בתרבותה של מצרים.
במסעו השני של אמנחותפ לכנען, לאחר שחזר לסביבות מגידו לקבל את הבטחות הנאמנות של מלכי כנען, לקח אמנחותפ השני את נסיך העיר "גבע-שמן" (שיש לזהותה עם תל מעמר ליד צומת העמקים) שהובא אליו עם ילדיו ועם מקורביו, ובמקומו מינה נסיך אחר.
תקופה זו ידועה כתקופת אל עמרנה.
בתקופה זו מתרחב מאוד הידע על הנעשה בכנען בזכות הידע המתקבל ממכתבי אל עמרנה.
השליט העיקרי של התקופה היה אמנחותפ הרביעי שמרד במוסכמות, הקים דת חדשה אמונה באל אחד, האל אתון והקים עיר בירה חדשה בשם "אַחֶתְאַתון".
בשנת 1358 לפנה"ס בשנה השביעית למלכותו העביר את בירתו לעיר החדשה.
יחד איתו עבר חלק מהארכיון המלכותי שכלל מכתבים מימי אביו אמנחותפ השלישי.
הארכיון של אל עמרנה הכיל תכתובת של 27 שנים ומידע רב על ההתרחשויות הפוליטיות של התקופה.
יורשו של אחנתון תות ענח' אמון נטש את אל עמרנה ואת דרכו הדתית של אביו והחזיר את השלטון לתבאי ולפולחן הדתי הישן.
בתקופה זו שררו יחסי שלום בין מצרים למיתני.
חלה ירידה בכוחה של ממלכת מיתני ועליית כוחה של ממלכת החתים שלחצה את מיתני מהצפון.
שופילוליומש הראשון שחי באמצע המאה ה-14 לפני הספירה ערך מספר מסעות למיתני עד שכבש את בירתה "וַשוּכָני".
בעקבות כיבוש זה הפכה ממלכת החתים למתחרתה העיקרית של מצרים על השליטה בסוריה.
בעקבות לחץ החתים התערער השלטון המצרי בסוריה התיכונה.
בהרי הלבנון קמה ממלכה שנקראה "אַמוּרּוּ" שלחצה על ערי החוף באזור לבנון.
במשך הזמן הפכה הממלכה לגרורת ממלכת החתים.
במחצית השנייה של המאה ה-14 חלה התרופפות באחיזתה של מצרים בכנען.
המלך אחנתון השקיע את מרב תשומת לבו ברפורמה הדתית והזניח את הבקרה על הנעשה בתחומי האימפריה.
עם זאת שמרו מושלי ערי כנען אמונים לשלטון המצרי.
במכתבי אל עמרנה מוזכרים 27 ערים ו-25 מושלים בתחומי כנען.
13 ערים היו ערים ראשיות שחלשו על שטחים ניכרים, היתר היו ערי חסות של הערים הראשיות.
למושלי הערים היה חופש פעולה לנהל את ענייני העיר.
הייתה תחרות בין הערים השונות תוך ניסיונות לספח שטחים.
מתוך המכתבים עולה גם שהתנהל מסחר אזורי וחילופי מתנות בין השליטים השונים שכללו גם נשים, משפחות ובעלי מלאכה שונים.
המצרים דרשו מיסים כבדים של דגנים, שמן, יין, בקר, כוח אדם ועוד אשר הביאו אט אט לשחיקה כלכלית של כנען.
באזור ההר שיישובו היה דליל השתרעו שטחי השליטה של הערים על שטח נרחב.
בדרום ההר נמצאה גם העיר "ירושלים" שיריבותיה העיקריות היו גזר, גת ולכיש.
תחום שלטונו של לַבָּיָא מושל שכם השתרע על כל הר אפרים, והוא חדר בפשיטותיו גם לתחומי ירושלים, גזר, השרון ועמק יזרעאל לתחום שלטונו של בירידיה שליט מגידו.
באחד המכתבים כתוב שהחריב את שונם.
השלטונות המצרים החליטו להביאו למשפט במצרים, אולם בדרך הוא ברח ונרצח.
במכתבים יש פניות של מושלי ערים אל מלך מצרים לשלוח צבא כדי לדכא תוקפנות של מושלים אחרים.
מוזכרים גם החבירו שהיו חסרי זהות אתנית שמילאו תפקיד בסכסוכים שבין הערים השונות והעבירו את נאמנותם על פי שיקוליהם.
מוזכרים גם פורעי חוק, שודדים ורוצחים שהביאו לאובדן סחורות.
התרופפות זאת במצב הביטחון ופעילותם של פיראטים בנתיבי הים הביאה להיחלשות של השליטה המצרית על נתיבי הסחר היבשתיים ודרשו כוח צבאי.
לשם כך גויסו יורדי ים שהגיעו מארצות המערב כשכירי חרב של הצבא המצרי ויושבו לאורך דרך הים ולאורך החוף.
תקופה זו המתחילה בעלייתה של השושלת ה-19 לשלטון, התאפיינה בחידוש מאמצי המצרים לחזק את אחיזתם בסוריה מול החתים.
בכנען מתגברת התסיסה של קבוצות שונות.
המצרים עוברים לשיטה של אחזקת צבא ישיר בכנען ובסוריה, ומקימים שורה של מצודות ברחבי האימפריה, בהן הוחזק הצבא.
בין המצודות יש למנות את רפיח, אשקלון, גזר, מגידו, בית שאן בה נמצאו מקדשים מצריים, ועוד.
סתי הראשון שחי במאה ה-13 לפני הספירה ערך 3 מסעות לארץ ישראל וסוריה.
לזכר ניצחונו הציב 2 מצבות בבית שאן.
באחת המצבות מתואר ניצחונו של סתי הראשון על החבירו ב"הר יַרְמְתוּ" (רֶמֶת שבנחלת שבט יששכר).
בנו של סתי הראשון רעמסס השני ערך גם הוא מסעות מלחמה כנגד החתים.
הקרב הידוע בהם הוא קרב קדש שבעקבותיו נחתם בשנת 1259 לפנה"ס הסכם שלום בין המצרים והחתים שקרא לשלום וכלל גם ברית הגנה הדדית והסכם הסגרה.
להסכם היה נספח שקבע את הגבול בין הצדדים, שהעניק לחתים שליטה על קדש ושטחי האמורים, אבל איפשר מעבר חופשי למצרים עד לאוגרית.
קו הגבול עבר בעיר "לְבוֹא" בבקעת הלבנון.
רעמסס השני ערך מסעות נוספים לסוריה ולכנען כדי לדכא מרידות שהתחוללו בעקבות קרב קדש.
בעקבות הקרב החלה תקופה של נורמליזציה ביחסים בין מצרים והחתים שנמשכה עד לנפילת ממלכת החתים.
מימיו של רעמסס השני השתמרה תעודת "פפירוס אנאסטאזי א" הנותן תיאור מסע בדרכי כנען כולל הערים הראשיות.
התיאור כולל גם מסע מסוכן בנחל "ערונה".
מתוארת סכנת ה"שוסים" וכן מוזכר בו "ראש שבט אשר".
סופה של תקופת הברונזה חל בימיו של פרעה מרנפתח.
מרנפתח נאלץ להילחם בלובים ממערב ובפלישת גויי הים.
גורם נוסף שנכנס לאזור היו שבטי ישראל.
מרנפתח ערך בשנתו הרביעית מסע לכנען לדיכוי מרידות של מספר ערים.
מסע זה מתועד באסטלת מרנפתח שבו מוזכרת לראשונה מחוץ למקרא ישות בשם "ישראל".
מסעות ההרס של גויי הים אשר הביאו לנפילת ממלכת החתים ושל ממלכות סוריה וחוף כנען שינו את הסדר ששלט באזור מזרח הים התיכון במשך האלף ה-2 לפנה"ס.
הסתימה תקופת שלטון המעצמות הגדולות והחלה תקופה של מדינות קטנות לאומיות.
סיום התקופה לא אירע בבת אחת, ונמשך כ-50 שנה.
רעמסס השלישי ניהל שני קרבות כנגד גויי הים שבעקבותיו הושיבו אותם המצרים במצודות, וכך החל תהליך התיישבותם בארץ כנען באזור מישור החוף הדרומי.
קרבות אלה מתועדים על קירות מקדש המתים של רעמסס השלישי במדינת האבו.
במקביל התיישבו שבטי ישראל באזור ההר.
במחצית המאה ה-12 הסתיימה סופית הנוכחות המצרית בכנען והחלה "תקופת הברזל".
תמונת היישוב בכנען השתנתה מאוד במעבר מתקופת הברונזה התיכונה לברונזה המאוחרת א.
תפרוסת היישובים הייתה דומה לזו שקדמה לה, במיוחד לגבי היישובים העירוניים, אך עם זאת ניכרת ירידה במספרם הכולל של אתרים.
יישובים רבים נהרסו ולא נושבו מחדש.
גם אלה שנושבו לא חזרו לגודלם המקורי.
נהוג לייחס את ההרס למסע הכיבוש המצרי.
סימני הרס גדולים נמצאו באתרים הבאים: יריחו, תל בית מירסים, שכם, עכו, מגידו, חצור, דן, תל אל-פארעה (דרום), ותל אל עג'ול.
מתוך 54 יישובים חפורים מסוף תקופת הברונזה התיכונה רק 22 נבנו בתקופת הברונזה המאוחרת א.
בתקופת הברונזה המאוחרת ב', נושבו מחדש יישובים ותיקים ונבנו חדשים.
נמצאה גם נטישה של יישובים ותיקים כמו נוה ים.
היישובים החדשים נבנו בצירוף של מספר גורמים כגון הימצאותם של מקורות מים, בשולי אזור חקלאי או במישור החוף בקרבה לים.
דוגמה לכך הוא תל אבו הואם ששכן ליד החוף וליד מקור מים נחל קישון.
עם זאת, לא היה גידול משמעותי בסך השטח הבנוי לעומת תקופת ברונזה מאוחרת א'.
זו הייתה תקופה של סחר בינלאומי, וחלק מהיישובים נבנו על החוף כערי נמל קטנות ובכך אפשרו את הסחר שהתנהל דרך ערים אלה.
תופעה דומה נמדדה גם בתקופת הברונזה המאוחרת ג'.
נוספו בעיקר מצודות או "בתי מושל" מצרים שנבנו לאורך הדרכים הראשיות או באזורים חיוניים לשלטון המצרי בכנען.
אתר חדש שנבנה היה בדיר אל בלח.
תפרוסת היישובים בתקופה זו הייתה במישור החוף מסיני ועד לכרמל, עמק יזרעאל, עמק בית שאן, הירדן העליון ושפלת יהודה.
אזור ההר היה כמעט ריק מיישובים.
ירושלים שבתקופת הברונזה התיכונה הייתה עיר מוקפת חומה, הצטמצמה למצודה בעיר דוד.
בתקופה זו היה דגם מקובל של מבנה עיר שכלל מרכז של מבני ציבור ורצועה היקפית של בתי מגורים.
הערים כללו שטחי ציבור ליד שער העיר בהם התנהל מסחר, כן נמצאו בהם מתקנים לאגירת מזון.
אחד המבנים המרכזיים בכל עיר היה המקדש.
בערים גדולות נבנו מקדשים נוספים.
בתקופה זו כמעט ולא נמצאו ערים בצורות.
מרבית הביצורים בערים הכנעניות החלו בתקופת הברונזה התיכונה, ובתקופת הברונזה המאוחרת התושבים התבססו על הישגי הביצור של התקופה הקודמת ואין עדויות שהסוללות עברו שיפוץ.
רק במגידו נמצא שהחלקלקה עברה תיקון.
במספר ערים שנוסדו בתקופה זו נמצאו עדויות לביצורים חלשים, חומות דקות והעדר סוללות וחלקלקות.
ביישובים נמצאו מבני ציבור גדולים ששימשו כארמונות של מושלים מקומיים שנקראים "ארמונות החצר".
זהו מבנה צנוע ביחס לארמונות מצרים אבל מפואר יותר ממבנה מגורים רגיל.
המאפיין את המבנה הוא חצר מלבנית נרחבת שסביבה או בשניים מאגפיה מצויות מערכות של חדרים.
סימן היכר לארמונות אלה הוא היחס בין שטח החצר לשטח החדרים.
לרוב יחס של 1:1 ולעיתים גם יחס של 2:3. מאפיינים נוספים הם קירות עבים, יסודות מסיביים ולעיתים אף בניית מסד לבניין כולו, רצוף בחצרות ועוד.
הארמון שימש גם כמרכז אדמיניסטרטיבי והוא כלל משרדים, חדרי משמר, אורוות סוסים ומחסני מזון.
מבנים אלה ניכרים בקירות העבים שלהם המשמשים להגנה.
ארמונות מטיפוס זה נמצאו בתל מגידו, תל אל-עג'ול, תל לכיש ועוד.
ניתוח התוכניות מצביע על רציפות בלתי מופרעת של מסורת הבנייה מתקופת הברונזה התיכונה לברונזה המאוחרת.
מבנים אחרים הם "בתי מושל" מצריים שהוקמו במאה ה-13 וה-12 לפנה"ס.
מבנים אלה נבנו לצורכי הנציב או המושל המצרי.
מבנים אלה דומים בתוכנית הבניין למבנים של אצילים מצריים מתקופת הממלכה החדשה.
המבנים רבועים בעלי קירות עבים של לבנים שנבנו על גבי יסודות של לבנים וזאת על פי המסורת האדריכלית במצרים.
המבנה כלל חצר או אולם מרכזי פנימי קטן, כניסה פינתית, חדרים מסביב למבנה וחדר מדרגות לקומה השנייה במבנה.
בית המושל הראשון זוהה על ידי פלינדרס פיטרי בתל אל-פארעה (דרום) והוא קרא להם בתי מושל.
שני מבנים מפוארים התגלו בשכבה IV בבית שאן.
בבניינים נמצאו פרטים ארכיטקטוניים מצריים כגון מזוזות מגולפות וסיפים בצורת האות T.
בבניין 1500 נמצאו כתובות מצריות שזיהו את הבניין עם מושב המפקד המצרי "רעמסס-וסר-חפש" מימי רעמסס השלישי.
בניין זה היה בגודל של 21X22 מטר, עובי קירותיו 2 מטר, ועומק יסודותיו 2 מטר.
מבנים נוספים התגלו בתל חסי, תל אל-עג'ול, תל גמה ועוד.
בעיקר אתרים במישור החוף הדרומי.
את הרכב האוכלוסייה של העיר הכנענית ניתן ללמוד מרשימות השבויים.
ברשימתו של אמנחותפ השני לאחר מסעו הראשון מופיעים הנתונים הבאים:
הרשימה לאחר מסעו השני של אמנחותפ כוללת:
127 מושלי רת'נו (מושלים כנענים)
סיכום שתי הרשימות משקף את פירמידת האוכלוסייה של כנען.
השכבות השליטות מופיעות במספרים הקטנים ואילו השכבות הנמוכות מופיעות במספרים הגדולים שעיקרם חורים כלומר תושבי חורו היא כנען.
בחפירות הארכאולוגיות התגלו מקדשים רבים.
ההנחה היא שבכל אתר צריך להיות לפחות מקדש אחד.
ריבוי המקדשים שנמצאו אפשר לחוקרים לקבוע שבתקופה זאת לא היה טיפוס אחיד של מקדשים.
המקדשים מגוונים מבחינת גודל תכולה ומקום.
הגוון משקף את ההשפעות השונות שהיו על כנען בתקופה זו, את ריבוי האלים ואת האוכלוסייה ההטרוגנית.
אלה מקדשים סימטריים, בעלי קירות עבים מאוד.
משני צידי הכניסה נמצאו מגדלים.
המקדשים כללו חדר ארוך ומרכז פולחן בגומחה או בבמה בקו ישיר מפתח הכניסה.
מקדשים מטיפוס זה נמצאו במגידו, שכם ובחצור.
המקדש בחצור נמצא בשטח ח שבצפון העיר התחתית.
בתוכניתו הוא דומה למקדשים שנמצאו בצפון סוריה.
המקדש הוא כמעט מרובע בגודל חיצוני של 18X20 מטר.
עובי קירותיו כ־2.5 מטר, פינות הבניין מכוונות לארבע רוחות שמים ופתחו מדרום מזרח.
במרכז חדר הפולחן ששימש כ"דביר" נמצאו שני בסיסי עמודים שתמכו בתקרה.
משני עברי הכניסה לאורך הקירות נבנו שני ספסלים.
במרכז החצר שלפני הבניין נמצא מבנה מרובע ששימש אולי כמזבח.
נמצאו סביבו שפע עצמות בעלי חיים ואפר.
"מקדשים מרובעים" בעלי חצר מרכזית מרובעת וסביבה חדרים צרים.
מקדשים כאלה נמצאו בהר גריזים, בתל חצור ועוד.
"מקדשים בסגנון מצרי" בקבוצה זו נמצאים מקדשים שהכילו חפצים מצריים או שהאדריכלות שלהם הושפעה מהאדריכלות המצרית.
מקדשים מצריים נמצאו בבית שאן, לכיש, תמנע ועוד.
בנוסף מצאו מקדשים שונים בעלי אופי מקומי, רובם קטנים ובלי תוכנית אחידה.
הקבורה בתקופת הברונזה המאוחרת נעשתה בעיקרה בשני סוגי טיפוסי קברים: "קברי מערות" ו"קברי בורות".
חלק ממנהגי הקבורה היו נהוגים כבר בתקופות קדומות וחלקן היה חדש בכנען.
"קברי מערות" – קבורה במערות הייתה נהוגה בכנען כבר בתקופת הברונזה הקדומה.
זו הייתה הקבורה הנפוצה ביותר בתקופת הברונזה התיכונה.
קבורה במערות היא תמיד קבורה של אנשים רבים.
מערות הקבורה היו מערות טבעיות או מערות שנחצבו בידי אדם.
אנשי הברונזה המאוחרת השתמשו במערות שנכרו בתקופות קודמות ולא כרו מערות חדשות.
הם נהגו לפנות את העצמות לצדי המערה ולהניח במרכזה נקברים חדשים.
יחד עם הנקברים הונחו חפצי מנחה.
נמצאו מערות קבורה שנמצאו בהם מאות חפצים רובם כלי חרס שרובם הם העתק של מכלולי כלי החרס הביתיים.
תפוצתם של מערות הקבורה הייתה באזורי ההר ובשפלה קבורת רבים במערות המשיכה מסורות קדומות של קבורה והמשיכה להתקיים באזורים מרוחקים מן הדרכים הראשיות שהיו פחות מושפעים ממנהגים חדשים שחדרו לאזורי החוף.
"קברי בורות" – קבורה זו הייתה נהוגה אצל תושבי מישור החוף והעמקים הפנימיים.
מערות הקבורה הקדומות ננטשו ובמקומן נחפרו בורות מלבניים בחול או שנחצבו בכורכר.
לעיתים דופנו הבורות בלוחות אבן.
קברים אלה היו לרוב ליחידים.
לאחר הקבורה נסתם הבור ולא נפתח עוד.
שיטת קבורה זו שונה לחלוטין מהקבורה במערות.
שינוי זה מעיד על השינוי בעולם האמונות שעברו התושבים, וייתכן שהיא הושפעה מרעיונות מצריים בדבר הצורך לשמור את הגוף בשלמותו.
בתי קברות גדולים של קברי בורות נמצאו בתל אל-עג'ול, שם ניתן לעקוב אחרי תוספת שטחי הקבורה, כך גם נמצאו בתי קברות גדולים בתל אל-פארעה בפלמחים בתל אבו הואם ועוד.
לקראת סוף התקופה התפשט המנהג גם לעמקים הפנימיים, ונמצאו בתי קברות בעפולה ובעמק הירדן.
קברי הבורות כללו גם הם מנחות קבורה.
מנחות אלה היו שונות מהנהוג בקברי מערות.
המרכיב החשוב בהם היו קנקן אחד או שניים שניצבו בתוך הבור, הקנקנים כוסו בקערות לעיתים מיובאות שהכילו בתוכן פכיות דליה.
נמצאו בקברים אלה גם חפצי מותרות כגון חרוזים, תכשיטים וכלי נשק וכן כלים מיובאים.
נראה שרמת החיים של תושבי החוף הייתה גבוהה מאשר תושבי ההר.
בנוסף לסוגי קבורות אלה נמצאו גם שיטות קבורה המעידות על השפעה חיצונית או שהתייחדו לקבוצות אתניות זרות הכוללות: "קברי ספסל" – מערות עם ספסלי קבורה בצידן ששיקפו מנהגי קבורה קפריסאים, "קברי גומחות" – גומחות חצובות בקירות עליהן הונח המת.
קבורה זו הייתה ידועה בקפריסין.
"קברים דמויי כליה" – בקברים אלה היו אומנות שתמכו בגג.
"חדרים בנויים", "קבורה בתיבות חרס" – מנהג שמוצאו בעולם המינואי של כרתים, "קבורה בקנקנים" – נוהג שהיה נפוץ בממלכה החתית באנטוליה, קבורה ב"ארונות חרס דמויי אדם".
קברים כאלה נמצאו בדיר אל בלח ועוד.
הבסיס הכלכלי הייתה החקלאות, גידול דגנים, ירקות ופירות וכן גידול בקר וצאן.
לא נמצאו בה מחצבים למעט נחושת באזור תמנע.
אין מידע אם נחושת זו הופקה בתקופת הברונזה המאוחרת.
בתקופה זו לא היו בכלל יישובים באזור הנגב והערבה.
בכנען הייתה תעשיית קדרות מפותחת, אף על פי שהמוצרים לא היו באיכות מעולה.
הם נפלו בטיבם מכלים מיובאים.
ייתכן שתעשיית הטקסטיל הייתה כבר מפותחת ובייחוד תעשיית צביעת אריגים בארגמן.
בתל עכו נמצאו בשכבה מסוף התקופה ערמות של צדפות מפוצחות של חילזון "ארגמון".
התקיימה גם תעשיית מתכת, במיוחד תעשיית הנשק והמרכבה.
המצרים קיבלו את המרכבה מכנען.
לאחר כיבוש מגידו על ידי תחותמס השלישי נלקחו שלל שמונה מאות תשעים ושתיים מרכבות גם רכב מצופה זהב.
בנוסף נלקחו מאתיים שריונות וחמש מאות ושתיים קשתות.
גם אמנחותפ השני מספר על שלל רב שנלקח מכנען שכלל סוסים רבים ומרכבות.
בטקסטים המצריים מסופר על אומנים ובעלי מלאכה כנעניים שהיגרו למצרים וקיבלו שם עבודה במלאכות הבנייה והעיטור.
התקופה הצטיינה בסחר בינלאומי שכנען נטלה בו חלק פעיל בשל מיקומה על נתיבי המסחר היבשתיים.
בממצאים הארכאולוגיים מוצאים יותר שרידי יבוא מאשר יצוא.
המסחר התנהל על בסיס סחר חליפין.
מוצרי היצוא שהיו בעיקר עודפי ייצור חקלאי השתמרו פחות.
מלבד כלי חרס יובאו לכנען מתכות ובמיוחד נחושת שהייתה חשובה לתעשיית המתכת לצורך ייצור הברונזה.
המקור העיקרי למתכת זאת הייתה קפריסין העשירה בנחושת.
מקור הבדיל לתעשיית הברונזה אינו ידוע.
חומרים נוספים שיובאו הם זהב, כסף ושנהב.
דוגמה למטענים שנשאו הספינות אפשר למצוא בספינה מאולו-בורון שנשאה מטען של כ-10 טון מטילי נחושת, כ-40 מטילי בדיל, שנהב, זהב, ענבר ועוד.
את כלי החרס מחלקים לשתי קבוצות: כלים מייצור מקומי וכלי יבוא.
יש ריבוי בכלי יבוא המצטיינים באיכותם.
פריחת המסחר ונתיבי הים הפתוחים אפשרו רמת חיים גבוהה שאפשרה לתושבים רבים לרכוש סחורות מיובאות.
לעומתם הכלים מהייצור המקומי הם ברמה פחותה יותר.
הכלים מייצור מקומי כולם עשויים באובניים ולא נמצאו כלים ביצור ביד.
רמת הכלים נמוכה מהייצור של תקופת הברונזה התיכונה.
יש פחות הקפדה על גימור ועל פרופורציות.
חלק מהכלים מעוותים, דבר המעיד על רשלנות בשלב ייבוש הכלי לפני הכנסתו לשריפה.
נפוץ העיטור בצבע, אבל עיטור זה לא היה מוקפד.
טיפוסי הכלים הם אחידים בכל הארץ.
אחידות זאת מעידה על תעשייה סטנדרטית של בתי מלאכה המספקים כמויות גדולות של כלים לשוק הרחב.
סוגי הכלים האופייניים לתעשיית הייצור המקומי הם: פיטסים – כלי אגירה גדולים שמגיעים עד לגובה של 1.2 מטר, קנקנים – כלים לשימוש ביתי גובהם הממוצע 40–45 ס"מ, סירי בישול, קדרות – קערות עמוקות ורחבות בצורות שונות, פכים, פכיות, צפחות אשר תחילת ייצורן בתקופה זו, קערות, גביעים, קובעות ונרות.
כלי נוסף שיוצר בכנען נקרא "הקנקן המסחרי הכנעני" שהיה בעל צוואר צר, כתף שטוחה, גוף מתחדד כלפי מטה ובסיס מודגש צר ומעובה.
קנקן זה נמצא במצרים וביוון ושימש כנראה לשיווק תוצרת חקלאית מכנען, אולי שמן ויין.
ציורי קנקנים כאלה נמצאו בקברים מצרים בהם נראו אנשים פורקים סחורות מספינות סוחר כנעניות.
קנקן זה נכנס לשימוש בתקופת הברונזה המאוחרת ב והיה בשימוש עד סוף תקופת הברונזה.
הכלים המיובאים מתחלקים למספר קבוצות:
כלים מיובאים מקפריסין הכוללות את המשפחות העיקריות הבאות:
"כלים מחופים לבן" (White Slip) – הכלי האופייני למשפחה זו היא קערה חצי כדורית חסרת בסיס ולה ידית אתנח אופקית.
שמה של המשפחה בא מהחיפוי הלבן או אפור המכסה את הכלי בפנים ובחוץ.
"כלי בסיס טבעת" (Base Ring) – זו הקבוצה הנפוצה ביותר בכנען וגם מהמשפחות הנפוצות בקפריסין.
הכלים עשויים ביד מחרס אפור-חום, הכלים מאוד דקים.
הצריפה נעשתה בטמפרטורה גבוהה מאוד עד שקיבלו איכות מתכתית.
לכלים יש בסיס מאוד גבוה והוא נתן למשפחת כלים זאת את שמה.
העיטור הוא של קבוצות פסים אופקיות ואלכסוניות.
הכלים הנפוצים בקבוצה זו הפכיות והפכים.
"פכיות מקורצפות לבנות" – (White Shaved) הן עשויות ביד והידית מוכנסת לתוך גוף הכלי.
הטין מהן הן עשויות הוא בהיר לבן וגוף הכלי מקורצף בסכין.
נמצאו בכנען בתקופות הברונזה המאוחרת ב ו-ג.
"בקבוק סורי" – (Red Lustrous Wheel Made) בקבוק צר וגבוה שגופו מחופה חיפוי אדום והוא ממורק היטב.
הופיע לראשונה בתקופת ברונזה מאוחרת ב.
בתחילה חשבו שמקורו מסוריה ומכאן שמו.
"כלים מיקניים" – כלים אלה יובאו ממיקנה ביוון, או יוצרו בקפריסין בסגנון מיקני.
הכלים עשויים באובניים באיכות צריפה מעולה.
פני הכלים מעוטרים בדייקנות בדגמים גאומטריים פשוטים לרוב קבוצות של פסים מקבילים בצבע חום-אדמדם.
"כלי יבוא מצריים" – יבוא הכלים ממצרים היה מצומצם, הוא קשור בעיקר למצודות ובתי המושל בתקופת הברונזה המאוחרת ג.
הכלים שיובאו מקפריסין משמשים כמאובן מנחה לתקופה זו באתרי ארץ ישראל.
מציאתם בשכבה ארכאולוגית מהווה אינדיקציה לשייכות השכבה בה נמצאו כלים אלה לתקופה זו.
לכן המצאות כלים אלה או אי הימצאותם בחפירה ארכאולוגית מהווה אינדיקטור כרונולוגי המבדיל בין שכבה השייכת לברונזה המאוחרת לשכבה השייכת לתקופת הברזל.
בכנען רווחו מספר סוגי כתב שהיו מקובלים באזור.
השפה ששימשה לתכתובת בין מדינות הייתה האכדית שהייתה הלינגואה פרנקה של התקופה.
לשון זו נכתבה בכתב יתדות.
כל מכתבי אל עמרנה נכתבו בכתב זה.
מאחר שידיעת קרוא וכתוב לא הייתה נפוצה, כתיבת התעודות מעידה שמושלי כנען העסיקו בחצרם סופרים ומתרגמים שסייעו להם בניהול התכתובת הבינלאומית.
במגידו נמצא לוח בכתב יתדות עליו נכתב קטע מעלילות גילגמש.
לוח זה מעיד שספרות התקופה הייתה ידועה במגידו.
בנוסף לכתב היתדות נמצאו בכנען כתובות בכתב המצרי.
בכתב חרטומים נכתבו תעודות רשמיות.
דוגמה לכך הן הכתובות שהציבו מלכי השושלת ה-19 בבית שאן לזכר ניצחונם.
כתובות נוספות נמצאו על מזוזות אבן של פתחי בתים ביפו ובית שאן שנשאו שמות מלכי מצרים.
באתרים שונים מצאו גם חרפושיות של תחותמס השלישי, אמנחותפ השני, ורעמסס השני.
נמצאו גם כתובות בכתב היראטי מצרי בעיקר באתרים בדרום הארץ כדוגמת לכיש, רובן רשימות ששימשו את מערכות השלטון המצרי.
לכתיבת השפה הכנענית הומצא בתקופת הברונזה המאוחרת הכתב אלפבית פרוטו-כנעני שהוא כתב שבו כל ציור מייצג את העיצור הראשון במילה המהווה את פירוש הציור.
המצאת הכתב מבטאת את הנטיות האינטלקטואליות של הכנענים.
כתב זה התפתח מכתב פרוטו-סינאי במרכזים העירוניים בכנען.
כתב זה הוא המקור לרוב רובם של הכתבים האלפביתים המשמשים כיום, וזו נחשבת לאחת התרומות החשובות ביותר של כנען לתרבות העולמית.
למרות השלטון המצרי הממושך הדת ששלטה הייתה הדת הכנענית.
כמעט ולא מוצאים עדות לאלים מצריים.
בעת העתיקה פעמים רבות השליטים היו עובדים גם את אלוהי הארץ בה שלטו בנוסף לעבודת אלוהיהם מתוך הנחה שהאלים המקומיים הם בעלי ההשפעה בארץ זו.
פנתאון האלים הכנעני ודרכי הפולחן ידועים מתוך הכתבים שהתגלו באוגרית ומהחפירות שנעשו בארץ ישראל.
בראש האלים עמד אל שלא מילא תפקיד רב בפולחן, אשתו אשרה ילדה לו 70 בנים ובנות שכולם היו אלים הממונים על כוחות הטבע.
הבן החשוב היה הבעל שהיה אל הגשם והרוח.
בארץ כנען השחונה, בעל תפס מקום מרכזי בשל ההזדקקות לגשם.
לצידו של בעל עמדה אשתו שלעיתים מלאה את תפקידה האלה ענת ולעיתים עשתרת.
עשתרת הייתה אלת האהבה והפוריות שתוארה בדרך כלל כאישה ערומה שאברי מינה מובלטים ולעיתים התפתל סביבה נחש שהוא סמל הפוריות.
צלמיות קטנות של עשתרת היו נפוצות מאוד בכנען ונמצאו כמעט בכל בית.
בתכונות האלים הכנעניים לא הייתה דרישה למוסר או צדק.
האלים היו מלאי תאוות ושואפי תככים ומריבות.
בני האדם היו מצווים לשכך את חמתם על ידי מתן מתנות וקרבנות.
את הקרבנות היו מקריבים במקומות נישאים מתוך אמונה שמקומות כאלה הם משכן קבע או ארעי לאלים.
בנוסף בנו לאלים מקדשים בערים השונות.
מקדשים כאלה נמצאו בחפירות הארכאולוגיות בלכיש, חצור, מגידו, בית שאן ועוד.
בכנען לא הייתה נהוגה אמנות מונומנטלית כדוגמת מצרים.
הם לא הנציחו את מעשיהם בפסלים או תבליטים גדולים.
יש בכך כדי להצביע על המעמד המשני שהיה לשליטים הכנעניים באותה תקופה.
לעומת זאת הצטיינה התקופה באומנות גילוף בשנהב במיוחד בתקופה שבין סוף המאה ה-14 לתחילת המאה ה-12 לפנה"ס.
זה היה אחד מענפי האמנות החשובים בכנען.
פיסול ותבליט באבן – פיסול כזה נמצא בחצור, עשויים אבן בזלת והם קשורים בפולחן הדתי.
במקדש שבשטח ח' באזור הדביר בתוך בור נמצא פסל בזלת ללא ראש של איש יושב על כיסא.
בשטח ח נמצא גם תבליט של "אריה רובץ" באורך של 1.9 מטר וגובה 90 ס"מ גופו מגולף בתבליט ואילו ראשו ורגליו הקדמיות מפוסלים.
בחצור בשטחי חפירה אחרים נמצאו תבליטים ופסלים נוספים של אריות.
במקדש של שכבה IX בבית שאן נמצא תבליט אריה על מצבת בזלת.
המצבה שגובהה 92 ס"מ מחולקת לשתי סצנות.
בעליונה נראים אריה וכלב נלחמים זה בזה, בתחתונה האריה מוצג בצידו השמאלי כמנצח בקרב והכלב מאחוריו מוקטן, מנסה לנגוס באחורי האריה.
תבליטי אריות המגנים על כניסת מקדשים או ארמונות הם מוטיבים ידועים בעולם עתיק של צפון סוריה ואצל החתים.
בחצור נמצאו גם פסלי בזלת קטנים של דמויות גברים, תבליט גילוף של סמל "גלגל השמש" בעל ארבע קרניים ועוד.
גילופי שנהב – אמנות הגילוף בשנהב שימשה לייצור חפצים קטנים בעיקר לוחיות שטוחות ששובצו בתוך רהיטים ומוצרי עץ להוספת יוקרה.
יוצרו גם חפצים כגון קופסאות, בקבוקים ופקקים לבקבוקים שגולפו כפסל קטן.
השנהב נחשב חומר גלם יקר.
אמן השנהב הכנעני הכיר את המוטיבים שרווחו במצרים, נמצאו גם מוטיבים מהעולם המיקני, קפריסין וממלכת החתים.
ערבוב המוטיבים השונים אפיין את האמנות הכנענית.
האוסף החשוב ביותר של שנהבים נמצא בבית האוצר של מגידו.
אוסף זה נקרא "שנהבי מגידו" כלל 380 חפצים ושברי חפצים ובהם גם לוחיות ארוכות של שנהב הנושאות תמונות.
אחד החפצים החשובים שנמצאו הייתה קופסה רבועה שעל דופנותיה גולפו דמויות של אריות וספינקסים ברמת גילוף שהגיעה כמעט לרמת פיסול תלת-ממדי.(חלק מאוסף שנהבי מגידו נמצא במוזיאון רוקפלר ובמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו).
אוסף נוסף של שנהבים מגולפים נמצא במקדשי החפיר בלכיש והוא בן זמנו של אוסף מגידו.
אמנות ממתכת – אמנות המתכת התרכזה בעיקר בחפצים קטנים.
במגידו נמצאו מספר פסלים של אלים.
בחצור נמצא פר יצוק מברונזה שהתגלה במקדש ח'.
השימוש במתכות יקרות שלא לעשיית תכשיטים היה נדיר.
במקדש שעל תל לכיש נמצאה לוחית זהב מגולפת שכללה דמות של אלה ערומה הניצבת על סוס עוטה שריון קשקשים, לראשה כובע, בידיה החזיקה פרחי לוטוס.
בתל מבורך שנמצא ליד נחל תנינים נמצאה במקדש צלמית ברונזה באורך 20 ס"מ בדמות נחש מתפתל הדומה מאוד ל"נחש הנחושת" שהתגלה בתמנע
המקורות למידע על השיטות וכלי הלחימה בעולם העתיק הם מקורות מאוירים וכתובים.
הממצא הארכאולוגי עצמו הוא מועט.
בתקופה זו נוצרה האימפריה המצרית, הצלחתה נובעת מהכנסת שני כלי נשק חדשים למלחמה: המרכבה הרתומה לסוסים, וקשת בעלת טווח ירי גדול.
המרכבה – בתקופה זו השימוש בקרב היה של מרכבה קלה רתומה לשני סוסים כאשר עליה שני אנשים, לוחם ורכב.
אין מידע מי היה הגורם שהכניסה לאזור.
מציורים מצריים לומדים שהמרכבות שהיו בשימושם של הכנענים היו קלות ממרכבות המצרים.
לגלגל המרכבה הכנענית היו 4 חישורים לעומת שישה חישורים במצרית.
קשת – הקשת היה הכלי השני שפיתוחו בתקופת הברונזה המאוחרת הפך אותה לכלי מכריע בשדה הקרב.
הקשת נבנתה מעץ וגידים ודרשה כוח רב להפעלתה.
כוח זה העניק מהירות וטווח ירי גדול.
בחפירות במצרים נמצאו קשתות (בגלל היובש), וכן חצים עשויים מקנים.
בכנען בגלל הלחות, חומרים אורגניים לא נשמרים.
הקשתות מופיעות ברשימת השלל שלקח תחותמס השלישי מכנען.
בחפירות בכנען נמצאו ראשי חץ רבים עשויים ברונזה.
כלי נשק והגנה אחרים – בחפירות ארכאולוגיות נמצאו חלקי מתכת של כלים לטווח קצר, חניתות להטלה ורומחים לדקירה.
שניהם כלי נשק שהופעלו ממרכבות.
בנוסף נמצאו גם חרבות ופגיונות.
חרב אופיינית לתקופה היא "חרב המגל".
בחרב זו הצד החד הוא הצד הקמור.
חרבות מגל נמצאו בכמויות במצרים ובכנען.
לצורך יצירת חרבות המגל והפגיונות, נדרשה רמה גבוהה של ידע ביציקת מתכות.
בנוסף לכלים אלה השתמשו הלוחמים בגרזנים מסוגים שונים.
הגרזנים היפים ביותר היו "גרזיני הפותה" בגרזנים אלה מקושט חלקו האחורי (הנגדי ללהב) של הגרזן ב4–5 זיזים דוגמת אצבעות כף יד.
זיזים אלה הפכו את חלקו האחורי של הגרזן לשימושי.
גרזן פותה בעל חמישה זיזים התגלה בחפירות בית שאן.
כלי נוסף ששימש את הלוחם הכנעני היה שריון קשקשים ועל ראשו חבש הלוחם כובע מתכת.
למניעת התחממות הכובע הוא עוטר לעיתים בנוצות משתלשלות כלפי מטה או שהיו עטופים בחומרים שונים
לוחמת מצור – הצבא המצרי עסק בלוחמת מצור.
הוא העדיף שימוש במצור ארוך תוך ציפייה למחסור במים ובמזון בעיר המבוצרת, על פני פיתוח כלי פריצה לחומות.
המצור על "שרוחן" ארך 3 שנים.
ייתכן והעדר אמצעי פריצת חומות הביא לכך שהערים שנבנו בתקופה זו לא היו מבוצרות.
בכך המצרים הגבירו את שליטתם בכנען.
תקופת דגירה היא הזמן שחלף בין חשיפה לאורגניזם פתוגני, כימיקל או קרינה, ובין הופעת תסמינים.
במחלה זיהומית טיפוסית, תקופת הדגירה מציינת את הזמן הנדרש לאורגניזם הפתוגני להתרבות עד הסף בו מופיעים תסמינים במארח.
לעיתים נעשית הבחנה בין תקופת הדגירה (בין ההדבקה להופעת תסמינים) לבין התקופה החבויה (או לטנטית, בין ההדבקה ליכולת להדביק אחרים).
היחס בין התקופות השונות משתנה ותלוי במחלה: לדוגמה, אדם עלול להיות נשא של מחלות ולהדביק אחרים, מבלי להציג סימפטומים.
כמו כן, כתלות במחלה, אדם עשוי להיות מדבק או לא מדבק בתקופת הדגירה.
בתקופת הדגירה הזיהום נחשב תת-קליני.
בזיהומים נגיפיים, הנגיף משתכפל בתקופת הדגירה, להבדיל מתקופת חביון נגיפי, בו הנגיף רדום ואינו משתכפל.
דוגמה לכך הנה הדבקות ב-HIV: בשלבים ראשוניים, הנגיף יכול שלא לעורר תסמינים של מחלת האיידס, אף על פי שהנגיף משתכפל במהירות במערכת הלימפה ומגיע לעומס ויראלי גדול, ואף עלול להדביק אחרים.
המונחים "תקופת דגירה פנימית" ו"תקופת דגירה חיצונית" משמשים במחלות הנישאות באמצעות וקטור פתוגני.
תקופת הדגירה הפנימית מתייחסת לזמן הדרוש לאורגניזם להשלים את התפתחותו במארח העיקרי.
תקופת הדגירה החיצונית מתייחסת לזמן הדרוש לאורגניזם להתפתח בווקטור הנושא את האורגניזם.
לדוגמה, טפילי המלריה נדרשים לעבור התפתחות בתוך יתוש, לפני שהם מסוגלים להדביק בני אדם.
הזמן הנדרש לכך נע בין 10 ל-28 יום, כתלות במין הטפיל ובטמפרטורה.
זוהי תקופת הדגירה החיצונית של אותו טפיל.
אם יתוש לא ישרוד במשך זמן ארוך מתקופת הדגירה החיצונית, הוא לא יוכל להעביר הלאה טפילי מלריה.
לעומת זאת, אם יתוש מעביר בהצלחה את הטפיל לגוף אדם, הטפיל מתחיל להתפתח.
הזמן שבין כניסת הטפיל לגוף האדם ובין הופעת הסימפטומים הראשונים של מלריה היא תקופת הדגירה הפנימית שלו.
גורמים המשפיעים על תקופת הדגירה
תקופת הדגירה עבור מחלה מסוימת היא תוצאה של מגוון גורמים, ובכללם:
אופן החשיפה לגורם הזיהומי ומסלול כניסתו לגוף
יכולת ההתרבות של הגורם הזיהומי
דוגמאות עבור מחלות בבני אדם
עקב שונות בין-אישית, תקופת הדגירה מבוטאת תמיד כטווח.
במידת האפשר, עדיף לבטא את הממוצע ואת האחוזון העשירי וה-90, אם כי מידע זה אינו תמיד מדויק.
למחלות רבות, תקופת הדגירה היא ארוכה יותר אצל מבוגרים מאשר אצל ילדים או פעוטות.
Rocky Mountain spotted fever 2 14 ימים אדמדמת אביבית 5 15 ימים אדמת (חצבת גרמנית) 14 21 ימים סלמונלה 12 24 שעות שנית 1 4 ימים סארס 1 10 ימים אבעבועות רוח 7 17 ימים טטנוס 7 21 ימים שחפת 2 12 שבועות טיפוס הבטן 7 21 ימים
תקופת בחירות היא תקופה של חודשים אחדים לפני קיומן של בחירות לרשות שלטונית, כגון פרלמנט, נשיא ורשות מקומית.
בתקופה זו מתקיימת מערכת הבחירות, וחלים בה כללים מיוחדים על פעילותם של הגופים העומדים לבחירה.
בתקופת הבחירות מתקיימת מערכת בחירות (הנקראת גם 'מרוץ').
במערכת הבחירות מתקיימת פעילות פוליטית נמרצת שמטרתה (מבחינת כל מועמד) השגת יתרון יחסי בתוצאות הבחירות, ועיקרה מאבק פרסומי (תשדירי בחירות בטלוויזיה ברדיו ובמרשתת, שלטי חוצות, חלוקת עלוני פרסום וכדומה) רחב ואינטנסיבי על עיצוב דעת הקהל.
בבריטניה תקופת הבחירות, שנודעה בשם "Purdah", נמשכת מרגע הכרזת הבחירות (כשישה שבועות לפני מועד הבחירות) ועד שממשלה חדשה קמה לאחר קיום הבחירות.
בתקופה זו על הממשלה להימנע מיוזמות חדשות או שנויות במחלוקת, שנראות כמעניקות יתרון בבחירות למועמדים או למפלגה מסוימת.
הגבלות של תקופת בחירות חלות גם על בחירות לשלטון המקומי.
גם באוסטרליה קובעת המוסכמה שהממשלה בתקופת בחירות לא צריכה לקבל החלטות בנושאי מדינות משמעותיים ולא צריכה למנות מינויים לתפקידים רמים.
בזמן הבחירות בקנדה, פעילות הממשלה מוגבלת בענייני מדיניות, הוצאות ומינויים לעניינים שהם לפחות אחד מאלה: (1) שגרה; (2) לא שנוי במחלוקת; (3) דחוף או לטובת הציבור; (4) הפיך על ידי ממשלה חדשה ללא עלות או הפרעה מיותרת; או (5) שהסכימו על ידי מפלגות האופוזיציה לאחר התייעצות.
ממשלות צריכות להגביל את פעילותן לעסקים הכרחיים ולהימנע ככל האפשר מלחייב ממשלות עתידיות.
התקופה מפיזור הפרלמנט עד להקמת הממשלה (או או כאשר ברורה תוצאת הבחירות כי הממשלה המכהנת תוחזר) נקראה תקופת שמירה (caretaker period).
על ממשלת ספרד בתקופת בחירות (בספרדית Gobierno en funciones, ממשלה ממלאת מקום ) מוטלת המשימה להקל על ההתפתחות התקינה של תהליך ההרכבה של הממשלה החדשה והעברת הסמכויות אליה.
כמו כן, עליה להגביל את ניהולו לתפקיד הרגיל של ענייני ציבור, תוך הימנעות מלנקוט כל אמצעי אחר, למעט במקרים דחופים שהוסמכו כדין או מסיבות של אינטרס כללי.
בתקופת הבחירות חלות על הממשלה הקרויה ממשלת מעבר (באנגלית נקראת caretaker government, acting government או interim government) הגבלות שונות.
בהולנד, מקובל בהסכמות כי השלמות חקיקה, הצגת תקציב ומינויים לתפקידים בכירים הנחוצים לתפקוד רציף של השלטון מתקבלים בשיתוף פעולה בין-מפלגתי.
בפורטוגל ההתייחסות לסמכותה של ממשלת מעבר נמצאת ברמת החוקה: סעיף 186.5 קובע שממשלת מעבר "תגביל את עצמה רק לביצוע פעולות הנחוצות להבטחת הניהול של ענייני הציבור".
גם בדנמרק מתייחסת החוקה לממשלת מעבר, אך הניסוח מנוסח באופן פחות מגביל.
סעיף 15 קובע שעל ממשלה כזו "לעשות כל מה שנחוץ כדי להבטיח פעילות רציפה של ענייני הציבור עד שהממשלה החדשה תיכנס לתפקיד".
בשוודיה ובנורווגיה אין התייחסות חוקתית לנושא אך ממשלות מעבר תמיד נמנעו מקידום חקיקה והגבילו את עצמן לעניינים מנהליים.
ממשלה המכהנת בתקופה זו נקראת לעיתים "הממשלה היוצאת".
תקופת בחירות מוגדרת בחוקים אחדים, שבכל אחד מהם הגדרה משלו לתקופה זו.
חוק מימון מפלגות, תשל"ג-1973 מגדיר תקופת בחירות כתקופה המסתיימת ביום הבחירות ותחילתה –
כאשר הבחירות מתקיימות במועדן - היום ה-101 לפני יום הבחירות לכנסת;
בבחירות המתקיימות על פי חוק התפזרות הכנסת, כאמור ב לחוק-יסוד: הכנסת – היום השלישי אחרי תחילת אותו חוק;
בבחירות מוקדמות המתקיימות לפי הוראות סעיפים 11(ב) או 29(ו) לחוק יסוד: הממשלה, או לפי הוראות לחוק יסוד: הכנסת – היום השלישי אחרי היום שבו נוצרה העילה לקיום הבחירות המוקדמות.
חוק הבחירות (דרכי תעמולה), תשי"ט-1959 מגדיר תקופת בחירות –
בבחירות לכנסת – תקופה שתחילתה 90 ימים לפני יום הבחירות;
בבחירות לרשות מקומית ולראש רשות מקומית – תקופה שתחילתה ביום הגשת רשימות המועמדים לפי ;
בבחירות מיוחדות לראש רשות מקומית – תקופה שתחילתה ביום הגשת הצעת המועמד לפי סעיפים 7(ב) ו-24א (ב) לחוק הרשויות המקומיות (בחירת ראש הרשות וסגניו וכהונתם), תשל"ה-1975.
חוק מיסוי תשלומים בתקופת בחירות, ה'תשנ"ו-1996 מגדיר תקופת בחירות –
בבחירות לכנסת - תקופה של 60 ימים המסתיימת ביום ה-14 שלאחר יום הבחירות;
בבחירות מקדימות - תקופה של 30 ימים המסתיימת יום לאחר היום שבו נערכות בחירות מקדימות;
בבחירות למועצת רשות מקומית ולראש רשות מקומית - תקופה של 30 ימים המסתיימת שלושה ימים לאחר היום שבו נערכות בחירות.
בהקשרים אחרים תקופת הבחירות ארוכה יותר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש קבעה היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, שתקופת הבחירות החלה ב-20 ביוני 2022, המועד שבו ראש הממשלה וראש הממשלה החלופי הודיעו על החלטתם ללכת לבחירות.
תקופה זו תימשך עד ליום הבחירות, 1 בנובמבר, כלומר 134 ימים.
על פי לשון חוק יסוד: הממשלה, סמכויותיה של ממשלה פוקעות רק עם כינון ממשלה חדשה: .
עם זאת, ברבות השנים הורו שופטי בית המשפט העליון על הגבלות החלות על ממשלה בתקופת בחירות או לאחריהן, כל עוד לא כוננה ממשלה חדשה הנהנית מאמונה של הכנסת.
הוראות אלה מיושמות הלכה למעשה באמצעות הנחיות היועץ המשפטי לממשלה.
בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה הוגדרה מדיניות זו במילים הבאות:
בהתאם ל לחוק-יסוד: הממשלה, עקרון הרציפות חל על עבודת הממשלה, והפעילות השלטונית נמשכת כסדרה אף בתקופת הבחירות.
במילים אחרות: תקופת הבחירות אינה גוזרת חובה להימנע מכל פעולה שהיא, אלא צורך לבצע איזון עדין בין החובה להבטיח יציבות והמשכיות שלטונית, לבין חובת השמירה על איפוק וריסון בהפעלת סמכויות שלטוניות, בהינתן תשתית הממשל המיוחדת המאפיינת ממשלה בתקופת מעבר.
בשנת 2006 הורה היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז שלא לכנס את ועדת סל התרופות לפני הבחירות.
החשש היה שאם ועדת הסל, ובעקבותיה הממשלה, יחליטו לפני הבחירות על הרחבת סל התרופות, יהווה הדבר מעין שוחד בחירות.
בג"ץ דחה עתירות שהוגשו נגד הוראה זו.
לאחר התפזרותה של הכנסת התשע עשרה הורה היועץ המשפטי לממשלה שלא למנות מפכ"ל חדש בתקופת הבחירות.
נגד הנחיה זו, שהשר לביטחון הפנים ציית לה, הוגשה עתירה לבג"ץ, שדן בה לאחר הבחירות (כאשר הממשלה הייתה ממשלת מעבר) ודחה את העתירה.
בדצמבר 2014 החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו, למנות את זאב שניר למנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, אך מינוי זה הוקפא על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בנימוק שיש להימנע ממינויים בכירים בתקופת בחירות, והמינוי אושר רק לאחר הקמת ממשלה חדשה.
הדחייה נשענה על החלטת קודמו של שניר להאריך את כהונתו, העובדה שהממשלה לא פעלה עוד מכוח אמון הכנסת (אלא מתוך רציפות, עד לבחירות ולהקמת ממשלה חדשה) והחשש הגובר לשיקולים פוליטיים.
שר הדיגיטל הלאומי, דודי אמסלם, עתר לבג"ץ להורות על מינוי מנהל קבוע לרשות החברות הממשלתיות, אף שנציב שירות המדינה הורה להקפיא את פעילות ועדת האיתור בתקופת בחירות.
בסוף 2018, זמן קצר לאחר שהתפזרה הכנסת ה-20, השר לביטחון פנים האריך את כהונתו של המפכ"ל הזמני, מתוך הנחה שניתן יהיה להעביר מינוי קבע לאחר הבחירות באפריל 2019. בפועל לא הוקמה ממשלה והיו עוד שתי מערכות בחירות.
בדצמבר 2019 השר פנה ליועץ המשפטי לממשלה לצורך המינוי.
הוא השיב לשר כי אין מניעה משפטית למינוי מפכ"ל (ונציב שב"ס), וכי הדבר אף הכרחי לצורך תפקודם התקין של הגופים הללו.
"בנסיבות הנוכחיות גובר משקלם של הטעמים המצדיקים קידום מינוי מפכ"ל ונציב שב"ס קבועים, על משקל טעמי הריסון והאיפוק בתקופת בחירות", כתב.
בפועל, השר החליט לא למנות מפכ"ל.
ביולי 2022, לאחר התפזרותה של הכנסת העשרים וארבע, אישרה היועצת המשפטית לממשלה לשר הביטחון להמשיך בהליך מינוי הרמטכ"ל, בנימוק ש"שנת 2023 צפויה להיות תחילתה של תקופה קריטית מבחינה אסטרטגית, הדורשת היערכות והתמודדות עם אתגרים ביטחוניים ייחודיים וחריגים".
לצורך אישור המינוי, היה צורך למנות את יו"ר הוועדה למינוי בכירים לאחר מות יושב הראש הקודם.
לאחר עתירה, שופטי בג"ץ קבעו כי יש למנות אותו באופן זמני בלבד לצורך אישור מינוי הרמטכ"ל, חרף התנגדות היועצת המשפטית לממשלה.
לעומת זאת, מינוי גדי איזנקוט לרמטכ"ל אושר בממשלת ישראל השלושים ושלוש כשבוע לאחר שהחלה תקופת הבחירות לכנסת העשרים, אם כי רוב הליך המינוי נעשה טרם תקופת הבחירות.
בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה נקבע שאין מניעה לקיים בתקופה זו הליכים של מינויים באמצעות מכרז, משום שאלה מבוססים על אמות-מידה שוויוניות ושקופות ועל מנגנוני בחינה והערכה מקצועיים, ואסורה בהם ממילא מעורבות הדרג הפוליטי.
המשך פעילות הכנסת תלוי בהסכמות פוליטיות ובראשי הוועדות.
חוק יסוד: הממשלה וחוק יסוד: הכנסת אינם מפרטים מהן סמכויות הכנסת בפגרת בחירות.
כל שנאמר בו הוא ש"הוראות בדבר מועדי הכנסים של הכנסת ובדבר כינוס הכנסת שלא בתקופת הכנסים ייקבעו בחוק".
התוצאה היא שפעילות כנסת שהתפזרה מוכתבת באמצעות תקנון הכנסת, הסכמות, שיקול הדעת של יו"ר הכנסת וראשי הוועדות.
לפי החוק, הממשלה יכולה ליזום הצעת חוק, האופוזיציה וחברי כנסת לא יכולים להעלות הצעות חוק פרטיות.
אבל, גם היוזמות הממשלתיות הוכפפו בעת הזו ל"ועדת ההסכמות", ששולטת בין היתר על כינוס ועדות הכנסת שמטפלות בהכנת החוק לקריאה שנייה ושלישית.
ועדת ההסכמות מורכבת מנציגי קואליציה ואופוזיציה, כאשר המטרה היא לקדם רק חוקים מוסכמים.
חקיקה ביוזמת הממשלה - ללא הסכמת ועדת ההסכמות - אפשרית אם מדובר בנושאים הנוגעים לניהול שוטף של המדינה, לצורך מימוש אינטרס ציבורי מובהק, שאינו סובל דיחוי.
הנוהג בכנסת הוא שאין דיונים בחקיקה חדשה ערב בחירות, במיוחד בדיני הבחירות עצמם.
מבחינת המפלגות המתמודדות בבחירות, תקופת הבחירות היא תקופה של פעילות אינטנסיבית לשם שכנוע הבוחר לבחירה בהן.
בתקופה זו נרקמות בין מפלגות בריתות לריצה משותפת ונחתמים הסכמי עודפים.
בשלב מוקדם של תקופת הבחירות קובעות המפלגות את רשימת מועמדיהן לכנסת, בדרך של בחירות מקדימות ובדרכים אחרות להרכבת רשימה זו.
חוק מימון מפלגות מעניק למפלגות מימון מיוחד להוצאותיהן בתקופת הבחירות.
חשבונות המפלגות בתקופת הבחירות נתונים לביקורת של מבקר המדינה.
חוק הבחירות (דרכי תעמולה) קובע הגבלות שונות החלות על המפלגות בתקופת הבחירות.
לא יפרסם אדם מודעת בחירות בלי שהיא נושאת את שמו של האדם האחראי להזמנתה ואת הדרכים ליצירת קשר עימו.
לא ייעשה שימוש בתעמולת בחירות בשמו או בדמותו של איש כוחות הביטחון שנפצע או שנהרג עקב היותו איש כוחות הביטחון, או בשמו או בדמותו של נפגע פגיעת איבה, בלא הסכמתו בכתב, ואם אינו בחיים – בלא הסכמת בן משפחתו בכתב ובלבד שבן משפחה אחר לא התנגד לכך בכתב.
לא ייעשה שימוש בתעמולת בחירות בצה"ל באופן העשוי ליצור רושם כי צה"ל מזוהה עם מפלגה או עם רשימת מועמדים.
בתקופת 60 הימים שלפני הבחירות אסורה תעמולת בחירות בשידורי רדיו או טלוויזיה, למעט שידורי תעמולה בזמנים שהוקצבו לכך.
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת פועלת במשך כל הקדנציה של הכנסת, אך פעילותה נעשית אינטנסיבית יותר בתקופת בחירות.
בין פעולות הוועדה בתקופת בחירות:
קבלת רשימות המועמדים של הרשימות השונות.
דיון בבקשות לפסילת מועמדים ורשימות וקבלת החלטות בעניין זה.
פיקוח על התנהלות נאותה בהתאם לחוק הבחירות (דרכי תעמולה).
פיקוח על הוצאות המפלגות בתקופת הבחירות.
פיקוח על ההכנות לקיום הבחירות.
חוק מיסוי תשלומים בתקופת בחירות, תשנ"ו-1996 קובע כללים מיוחדים לחישוב מס הכנסה על תשלום שמקבל מי שמועסק בתקופת הבחירות בלבד מגוף הקשור בבחירות (מועמד, מפלגה, רשות הממונה על ביצוע בחירות).
המוסד לביטוח לאומי פרסם הנחיות בדבר תשלום דמי ביטוח לאומי בגין תשלום כנ"ל.
תקופת הביניים הראשונה של מצרים העתיקה, המתוארת כ"תקופה אפלה" בהיסטוריה המצרית העתיקה, נמשכה כ-125 שנים, בין השנים 2181–2055 לפני הספירה, לאחר תום תקופת הממלכה הקדומה.
תקופה זו כללה את השושלות השביעית (אם כי זו נחשבת לרוב על ידי אגיפטולוגים כמלאכותית), השמינית, התשיעית, העשירית וחלק מהשושלת האחת-עשרה.
המושג "תקופת ביניים ראשונה" נטבע בשנת 1926 על ידי האגיפטולוגים גאורג שטיינדורף והנרי פרנקפורט.
מעט מאוד עדויות מונומנטליות שרדו מתקופה זו, במיוחד מתחילת התקופה.
תקופת הביניים הראשונה הייתה תקופה דינמית שבה שלטון מצרים היה מחולק בערך שווה בשווה בין שני בסיסי כוח מתחרים.
אחד הבסיסים היה בהרקלאופוליס שבמצרים התחתונה, עיר סמוכה לאזור פיום מדרום, והשני היה בתבאי, שבמצרים העליונה.
חוקרי מצרים העתיקה מאמינים כי במהלך אותה תקופה, מקדשים נבזזו וחוללו, יצירות אמנות הושחתו ופסלי המלכים נשברו או נהרסו כתוצאה מהכאוס הפוליטי המשוער.
לאחר תקופה זו הגיעו שתי הממלכות בסופו של דבר לעימות, מה שהוביל לכיבוש הצפון על ידי מלכי תבאי ולאיחוד מחדש של מצרים תחת שליט יחיד, מנטוחותפ השני , במהלך חלקה השני של השושלת האחת-עשרה.
אירוע זה סימן את תחילתה של הממלכה התיכונה של מצרים.
אירועים שהובילו לתקופת הביניים הראשונה
נפילת הממלכה הקדומה מתוארת לעיתים קרובות כתקופה של כאוס ואי סדר על ידי ספרות מסוימת בתקופת הביניים הראשונה, אך בעיקר על ידי הספרות של תקופות עוקבות בהיסטוריה המצרית העתיקה.
הסיבות שהביאו לנפילתה של הממלכה הקדומנה הן רבות, אך חלקן היפותטיות בלבד.
סיבה אחת שמצוינת לעיתים קרובות היא שלטונו הארוך ביותר של פפי השני, הפרעה הגדול האחרון של השושלת השישית.
הוא שלט מילדותו ועד גיל מבוגר מאוד, אולי בשנות ה-90 לחייו, אך משך שלטונו אינו ברור.
הוא האריך ימים מעבר לחיי יורשיו, ובכך יצר בעיות בסדר הירושה.
כך, בתוך חוסר הארגון הזה התפורר משטר הממלכה הקדומה.
בעיה מרכזית נוספת הייתה עליית כוחם של הנומארכים המחוזיים.
לקראת סוף תקופת הממלכה הקדומה עמדותיהם של הנומארכים הפכו לתורשתיים, ולכן משפחות החזיקו לעיתים קרובות בעמדת הכוח במחוזותיהם.
ככל שכוחם והשפעתם של הנומארכים הללו גדל יותר ויותר, הם הפכו עצמאיים יותר מהמלך.
הם הקימו קברים בתחומם ולעיתים קרובות הקימו צבאות.
עלייתם של הנומארכים הרבים הללו יצרה בהכרח סכסוכים בין מחוזות שכנים, שהביאו לעיתים קרובות ליריבויות עזות ולמלחמה ביניהם.
סיבה שלישית לפירוק המלכות הריכוזית המוזכרת הייתה הרמות הנמוכות של הצפות הנילוס שייתכן ונגרמו מאקלים יבש יותר, וכתוצאה מכך יבול קטן יותר שהביא לרעב ברחבי מצרים העתיקה (ראה אירוע 4.2).
עם זאת, אין הסכמה בנושא זה.
לדברי מאנינג, אין קשר להצפות נמוכים בנילוס.
"התמוטטות המדינה הייתה מסובכת, אבל לא קשורה להיסטוריה של הצפות הנילוס."
מכיוון שמעט מאוד ידוע על שליטי התקופות הללו, לעיתים קרובות מתעלמים מהשושלות השביעית והשמינית.
מנתון, היסטוריון וכהן דת מתקופת תלמי, מתאר 70 מלכים ששלטו במשך 70 יום.
זוהי כמעט בוודאות הגזמה שנועדה לתאר את חוסר הארגון של המלוכה במהלך תקופה זו.
ייתכן שהשושלת השביעית הייתה אוליגרכיה שכללה פקידים רבי עוצמה מהשושלת השישית, שבסיסה היה בממפיס, וניסו לשמור על השליטה במדינה.
שליטי השושלת השמינית שלטו גם הם מממפיס, בטענה שהם צאצאיהם של מלכי השושלת השישית.
מעט מאוד ידוע על שתי השושלות הללו שכן מעט מאוד עדויות טקסטואליות או אדריכליות שרדו לתיאור התקופה.
עם זאת, נמצאו מספר חפצים, כולל חרפושיות שיוחסו למלך נפרקר השני מהשושלת השביעית, וכן גליל ישפה ירוק בעל השפעה סורית אשר נזקף לזכות השושלת השמינית.
כמו כן, זוהתה בסקארה פירמידה קטנה שלדעתו נבנתה על ידי המלך איבי מהשושלת השמינית.
תפקידם של מספר מלכים בעלי אזכור היסטורי אחד, כדוגמת איתנו , נותר לא ידוע.
זמן מה לאחר שלטונם המעורפל של מלכי השושלות השביעית והשמינית קמה קבוצת שליטים בהרקליאופוליס שבמצרים התחתונה.
שליטים אלה היוו את השושלות התשיעית והעשירית, שלכל אחת מהן תשעה-עשר שליטים רשומים.
על פי ההערכות, שליטי הרקלאופוליס הכריעו את השליטים החלשים של ממפיס כדי ליצור את השושלת התשיעית, אך למעשה אין ארכאולוגיה שמבהירה את המעבר, שככל הנראה היה כרוך בירידה דרסטית באוכלוסייה בעמק הנילוס.
מייסד השושלת התשיעית, אכטואס הראשון או אכטוי, מתואר לעיתים קרובות כשליט מרושע ואלים, בעיקר בכתיבתו של מנתון.
אולי זהה לואכר חֶטי הראשון (Wahkare Khety I), אכטואס תואר כמלך שגרם נזק רב לתושבי מצרים, נתפס בטירוף, ולבסוף נהרג על ידי תנין.
היה זה אולי סיפור דמיוני, אבל ואכר רשום כמלך ברשימת המלכים מטורינו.
את חטי הראשון ירש חטי השני , הידוע גם בשם מריקר (Meryibre).
אף על פי ששרדו מספר חפצים הנושאים את שמו, ישנה מעט וודאות בשלטונו.
ייתכן שהיה זה יורשו, חטי השלישי , אשר הביא מידה מסוימת של סדר לדלתא, אם כי כוחם והשפעתם של מלכי השושלת התשיעית הללו היה לכאורה חסר חשיבות בהשוואה לפרעונים של הממלכה הקדומה.
שורה מובהקת של נומארכים קמה בסיוט (או אסיוט), מחוז רב עוצמה ועשיר בדרום הממלכה ההרקלאופוליטית.
הנסיכים-לוחמים הללו שמרו על מערכת יחסים קרובה עם מלכי בית המלוכה ההרקלאופוליטני, כפי שמעידים הכתובות בקברים שלהם.
כתובות אלו מספקות הצצה למצב הפוליטי ששרר בתקופת שלטונם.
הם מתארים את נומארכי האסיוט חופרים תעלות, מפחיתים מיסוי, קוצרים יבול עשיר, מגדלים עדרי בקר ומתחזקים צבא וצי.
מחוז אסיוט פעל כמדינת חיץ בין השליטים הצפוניים והדרומיים, והנסיכים האסיוטים נשאו בנטל ההתקפות מצד מלכי תבאי.