tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום זאת, מושל קנזס אלפרד לנדון היה המועמד היחיד בר-קיימא, והיה מועמד בהצבעה הראשונה.
בינתיים, במרוץ שלו להיבחר מחדש, עמד דיקינסון בפני אתגר ראשוני חזק משדה צפוף של רפובליקנים אחרים שכלל את ברוקהארט.
בעוד שדיקינסון לא קיבל רוב של הקולות, הוא זכה באחוזים גדולים מספיק כדי לעלות אוטומטית לבחירות הכלליות.
יריבו הדמוקרטי כיהן כמושל איווה, קלייד הרינג.
הרינג ניצח את דיקינסון בפחות מ-36,000 קולות.
לאחר 1936, תמיכת איווה ברוזוולט ובניו דיל דעכה באופן ניכר, והתפתח פיצול מר במפלגה הדמוקרטית של איווה בין ניו דילרים ודמוקרטים בעלי אופקים עצמאיים כמו הסנאטור המכהן גאי מארק ג'ילט.
במסגרת זו, דיקינסון רץ על מושבו של ג'ילט.
עם זאת, הניסיון שלו בבחירות של 1938 היה דומה מאוד לניסיון שלו בבחירות ב-1936. לאחר קרב חזק בפריימריז הרפובליקני (שבהם ניצח את חבר בית הנבחרים לויד ת'רסטון), דיקינסון שוב הפסיד בבחירות הכלליות, הפעם בפחות מ-3,000 קולות.
לאחר שעזב את הסנאט, דיקינסון חזר בתחילה לאלגונה.
ביוני 1939, הוא הצטרף לחברת דה מוינס שבנו, ל.
קאל דיקינסון, הקים ב-1936. מעורבותו של הסנאטור לשעבר חיזקה את המוניטין של המשרד הצעיר, והיא הפכה לאחד ממשרדי עורכי הדין העסקיים המובילים בדה מוין ובמדינה.
ידוע באופן לא רשמי במשך עשרות שנים כ"פירמת דיקינסון", והיא ידועה כיום כדיקינסון, מקמן, טיילר והאגן, PC.
דיקינסון נפטר ב-4 ביוני 1968.
לסטר אלסידס לסקיי גיי (בספרדית: Lester Alcides Lescay Gay; נולד ב-15 באוקטובר 2001) הוא אתלט ספרדי-קובני, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה באולם (אפלדורן 2025) בקפיצה לרוחק.
סגן אלוף עולם עד גיל 18
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בניירובי שבקניה ביולי זכה במדליית כסף בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.79 מטר.
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס שנערכה באוקטובר זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיים במקום 24 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.69 מטר.
בחודש ינואר 2025 עבר לייצג את ספרד.
באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 8.12 מטר, אחרי בוז'ידאר סארבויוקוב מבולגריה (8.13 מטר) ומתיה פורלאני מאיטליה (8.12 מטר).
דודתו היא אתלטית העבר מייבל גיי , סגנית אלופת עולם (ברלין 2009) וזוכת מדליית ארד באליפות עולם באולם (איסטנבול 2012) בקפיצה משולשת.
לאסה סטפנז (בשוודית: Lasse Stefanz) היא להקת דאנס שוודית, שהוקמה בשנת 1967 על ידי הנס זיגפרידסון, לארס זיגפרידסון ואול יונסון.
הלהקה צברה פופולריות רבה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, בעיקר לאחר הוצאת האלבום Oh Julie.
בשנת 1987 זכתה לסה סטפנז בפרס הגראמי השוודי עבור "להקת הדאנס הטובה ביותר".
ב-1 בדצמבר אישר תאגיד השידור השוודי כי לסה סטפנז עתידה להשתתף ב"מלודיפסטיבלן" השנתי, הקדם השוודי לאירוויזיון 2024, עם השיר "En sång om sommaren".
היא התחרתה במקצה הרביעי, שנערך ב-24 בפברואר 2024 באסקילסטונה..
הערה: התאריכים המובאים בערך הם על פי הלוח היוליאני (ולא הגרגוריאני), שהיה נהוג אז באימפריה הרוסית.
לֶסְיָה אוּקְרָאִינְקַה (באוקראינית: Леся Українка) הוא שם העט של לריסה פטריבנה קוֹסַאץ'-קְבִיטְקַה (באוקראינית: Лариса Петрівна Косач-Квітка; 25 בפברואר 1871, נובוהרד-וולינסקי, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – 1 באוגוסט 1913, סוראמי, גאורגיה, שם), מהמשוררות והסופרות החשובות ביותר בספרות האוקראינית.
נולדה בשנת 1871 בעיר נובוהרד-וולינסקי שאוקראינה (אז בשטחה של האימפריה הרוסית).
אמה הייתה סופרת ואביה היה משפטן ופוליטיקאי.
למרות מוצאו הבלארוסי של אביה, הוא הקדיש את חייו לפיתוח ולהאדרת התרבות האוקראינית ותמך כלכלית בהוצאות לאור.
לאמה הייתה חשיבות עליונה בגידולה; השפה האוקראינית הייתה השפה היחידה שבה דיברו בבית ובה דיברו גם כל מוריה.
גם דודהּ, אחי אמהּ, היה מדען, היסטוריון, פילוסוף, וחוקר פולקלור, והשפיע רבות על השקפותיה.
זאת, לעומת בתי הספר הציבוריים, ששפת ההוראה בהם הייתה רוסית.
לסיה למדה לקרוא כבר בגיל ארבע.
היא ואחיה מיכאילו נהגו לקרוא יצירות ספרותיות ברוב השפות הזרות המערביות, על-מנת להבינן בשפת המקור.
אוקראינקה הושפעה רבות מהמלחין מיכולה ליסנקו.
בשנת 1879, כשהייתה בת תשע, כתבה אוקראינקה את שירה הראשון - התקווה (Надія) - שנכתב בתגובה לחדשות על גורלה של דודתה אולֶנה אנטוניבנה קוסא'ץ (מנישואים: טסלנקו-פּריחודקו), אשר נידונה לגלות בעקבות השתתפותו בתנועות פוליטיות נגד האוטוקרטיה הצארית של רוסיה.
בתקופה זו עברה משפחתה לעיר לוצק ודודה תמך בהחלטתה ללמוד שירים וסיפורי עם אוקראיניים, כמו גם את הביבליה.
בגיל 13 פרסמה אוקראינקה את השיר "שושנת העמק" או "חבצלת העמק".
השיר התפרסם בכתב העת זוריה שיצא לאור בלביב.
בגיל 17 ארגנו אוקראינקה ואחיה קבוצת ספרות, ששמה למטרה את פיתוחה של הספרות האוקראינית ותרגום קלסיקות זרות לשפה האוקראינית.
אחת מהיצירות שתרגמו הייתה "ערבים בחווה ליד דיקאנקה" של ניקולאי גוגול.
בשנת 1893 התפרסם אוסף השירה הראשון של אוקראינקה.
היות שפרסומים בשפה האוקראינית הוצאו מחוץ לחוק בתחומי האימפריה הרוסית, פורסם ספרה רק בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית (מערב אוקראינה) והוברח באופן לא חוקי לקייב.
אוקראינקה חלתה בשחפת, ומחלתה גרמה לה לעזוב את אוקראינה בחיפוש אחר מקום צחיח יותר.
כתוצאה מכך, היא ביקרה וחיה במקומות רבים בעולם, בעיקר באזורי חוף הים התיכון.
היא אהבה לחוות תרבויות אחרות, כפי שניתן להבחין בעבודתה "ההיסטוריה העתיקה של העמים האוריינטלים", שבמקור נכתב עבור קרובי משפחתה הצעירים.
הספר פורסם בלביב ואיוון פרנקו היה מעורב בפרסומו.
אוקראינקה כתבה דרמות ושירים אשר הכילו התייחסויות רבות לתרבות ולהיסטוריה של העם האוקראיני.
בגיל 26 פגשה אוקראינקה פקיד ממינסק, אשר שהה ביאלטה לצורך טיפול במחלתו.
היא התאהבה בו והשניים חיו יחד משך כארבע שנים, עד למותו.
בתקופה זו היא כתבה שירים רבים על אהבתם, שחלקם לא פורסמו.
אוקראינקה התנגדה באופן פעיל לשלטון הצארי הרוסי, והייתה חברה בארגון מרקסיסטי.
בשנת 1902 היא תרגמה את המניפסט הקומוניסטי לאוקראינית.
בשנת 1907 היא נאסרה על ידי המשטרה הצארית ונותרה תחת מעקב לאחר שחרורה.
בשנת 1907 נישאה אוקראינקה ועברה לגור בקרים ולאחר מכן בגאורגיה.
בשנת 1911 היא פרסמה את המחזה "שיר היער" (הוא תורגם לאנגלית והועלה על הבמה על ידי וירלאנה טקאץ').
במחזה קצרצר שחיברה בשם "בִּשְבִי בָּבֶל", היא מתארת ויכוח אידאולוגי בין יהודי בבל הגולים על היחס הראוי לגולה ולביטוי הרוח הלאומית; המחזה התקבל כאלגוריה נוקבת על מצב התרבות האוקראינית תחת עול האימפריה הרוסית.
אוקראינקה הלכה לעולמה ב-1 באוגוסט 1913 בעיר סוראמי שבגאורגיה כתוצאה ממחלת השחפת.
תרומתה לעם האוקראיני מודגשת רבות במקומות רבים בעולם, אך בעיקר באוקראינה, שם הוקמו פסלים רבים בדמותה ורחובות רבים נקראו על שמה.
קהילות אוקראיניות ברחבי העולם מזכירות את ייחודה במונומנטים, בספרים, בשמות רחובות ובבולים.
בשנת 2021 יצא סרט התלת-מימד מבקה: שיר היער על בסיס המחזה של לסיה אוקראינקה.
הלייסטריגונים (ביוונית עתיקה: Λαιστρυγόνες) הם שבט של נפילים אוכלי אדם המוזכרים במיתולוגיה היוונית.
על פי האודיסיאה, נקלע אודיסאוס לארץ הלייסטריגונים במהלך מסעו בחזרה לאיתקה.
לאחר ביקורו באיולה, האי של איולוס, מקבל אודיסאוס מאיולוס במתנה שק עור ובו נכלאו רוחות השמיים, למעט רוח המערב שהייתה אמורה להביאם לאיתקה בשלום.
מלחיו רודפי הבצע של אודיסאוס, שחושבים כי השק מכיל זהב, פותחים את השק כאשר אודיסאוס ישן, ומשחררים את הרוחות.
מזג האוויר משתנה לרעה, ולאחר שישה ימים ולילות של ים סוער מגיעות 12 הספינות לארץ הלייסטריגונים.
רוב הספינות עוגנות בנמל צר, שמשני צדדיו עומדים צוקים נישאים.
אודיסאוס הזהיר בוחר להשאיר את ספינתו מחוץ לנמל.
הוא שולח שלושה אנשים לתור את הארץ.
אלה פוגשים ילדה שמובילה אותם לבית הוריה, ענקים אוכלי אדם.
האב, אנטיפטס, לוכד אחד מהסיירים ואוכלו.
שני הנותרים נמלטים, אך עד הגיעם לספינות מתקבצים המוני לייסטריגונים על הצוקים שמעל הנמל, כשהם מיידים סלעי ענק בספינות, לוכדים את אנשי אודיסאוס ואוכלים אותם.
ספינתו של אודיסאוס עצמו שעוגנת מחוץ להישג ידם, לא נפגעת ואנשי צוותה ניצלים.
אודיסאוס מבתק בסכין את חבל העוגן, ובשיט מהיר מצליחים הוא ואנשיו להימלט מאימת השבט, וממשיכים ליעדם הבא - האי של קירקה.
בספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס, הערוך במתכונת האודיסיאה, נקרא הפרק השמיני בשם לייסטריגונים.
המוטיב המוביל בפרק הוא אוכל ורעב.
לסלו לובאס (בהונגרית: Lovász László; נולד ב-9 במרץ 1948 בבודפשט) הוא מתמטיקאי הונגרי, הידוע בעיקר בזכות עבודותיו בקומבינטוריקה, שעליהן קיבל את פרס וולף.
כשהיה תלמיד תיכון זכה לובאס במדליית זהב באולימפיאדת המתמטיקה הבין-לאומית (בשנים 1964, 1965 ו-1966).
הוא סיים דוקטורט במתמטיקה בשנת 1970 באקדמיה ההונגרית למדעים, בהנחיית טיבור גאלאי.
משנת 1990 שימש לובאס כפרופסור באוניברסיטת ייל והיה חבר במעבדות המחקר של מיקרוסופט עד שנת 2006. כיום הוא ראש המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בודפשט.
בשנת 1975, בעבודה משותפת עם המתמטיקאי פול ארדש, הוכיח לובאס את למת המקומיות של לובאס (lovász local lemma), שהוא משפט מרכזי בתורת ההסתברות.
בשנת 1978 הוכיח את השערת קנזר בתורת הגרפים באמצעות משפט בורסוק-אולם הטופולוגי.
צעד מפתיע זה נחשב לראשיתו של ענף הקומבינטוריקה הטופולוגית.
בשנת 1979 הוא תיאר לראשונה את מספר לובאס.
בשנת 1982 זכה בפרס פולקרסון עם עמיתים נוספים.
בשנת 1999 זכה בפרס וולף למתמטיקה "על תרומותיו היוצאות מהכלל לקומבינטוריקה, למדעי המחשב העיוניים ולאופטימיזציה קומבינטורית".
בשנת 2001 זכה בפרס גדל על עבודה משותפת עם קבוצת מדעני מחשב שהובילה לפיתוח משפט ה-PCP.
בשנת 2006 זכה בפרס ג'ון פון נוימן.
בשנים 2007–2010 שימש לובאס כנשיא האיחוד המתמטי הבין-לאומי (IMU).
הוא קיבל את פרס בויאי בשנת 2007, ונבחר כחבר בחברה המדעית המלכותית השוודית.
הוא זכה גם בחברות כבוד ב.
בשנת 2010 זכה בפרס קיוטו על תרומתו למדעי המתמטיקה בתחום אלגוריתמי מיטוב בדידים.
בשנת 2012 זכה בשנית בפרס פולקרסון.
בשנת 2021 זכה בפרס אבל (יחד עם אבי ויגדרזון).
לסלי גור הייתה זמרת אמריקאית-יהודיה מתקופת להקות הבנות.
גור ידועה בעיקר בשל להיט הפופ משנת 1963 "It's My Party", אותו הקליטה בגיל 16. בעקבות להיטה זה הפכה לאחת מזמרות פופ הנוער המוכרות ביותר בין השנים 1963–1967.
נולדה בניו יורק בשם לסלי סו גולדסטין (Lesley Sue Goldstein) וגדלה בניו ג'רזי, במשפחה יהודית אמידה.
אביה, לאו גור, היה יצרן של בגדים ובגדי-ים לילדים.
כאשר הגיע שירה It's My Party למקום הראשון במצעד הפזמונים בארצות הברית, גור הייתה תלמידת תיכון, שנה לפני סיום לימודיה.
בשלב מאוחר יותר היה השיר מועמד לפרס גראמי.
בעקבות להיטה הראשון גור הקליטה להיטים רבים נוספים, כולל Judy's Turn to Cry (הגיע למקום החמישי במצעד), She's a Fool (מקום חמישי), "You Don't Own Me" (מקום שני), That's the Way Boys Are (מקום 12).
מפיק תקליטיה היה קווינסי ג'ונס אשר הפך לאחד מהמפיקים הבולטים בעולם המוזיקה, בארצות הברית.
גור דחתה הצעות לחוזי הופעות בטלוויזיה ובסרטים והעדיפה להמשיך לימודים בשרה לורנס קולג', מכללה פרטית בניו יורק.
בחירה זו הגבילה את הופעותיה לסופי השבוע ולחופשות בלבד, ופגעה בקריירה שלה.
למרות זאת גור המשיכה להיות אחת הזמרות האהודות ביותר בארצות הברית ובקנדה במחצית שנות ה-60. גור הקליטה גם רבים מלהיטיה בשפות אירופיות: צרפתית, גרמנית ואיטלקית.
לקראת סוף שנות ה-60, עם עליית המוזיקה הפסיכדלית דעכה הצלחתה של גור.
להיטה האחרון במצעדים היה California Nights שהגיע למקום 16 בשנת 1967. בסוף שנות ה-60 הופיעה גור במועדונים קטנים ובקונצרטים.
לצד הופעותיה המשיכה בכתיבת שירים ובהלחנתם, כולל השתתפות בכתיבת פסקול הסרט תהילה, לצד אחיה מייקל גור.
שירם של האחים גור, Out Here on My Own, היה מועמד לפרס אוסקר והפך ללהיט.
בשנת 2005 שבה גור והקליטה שירים חדשים, לראשונה מאז 1976. שיריה זכו לביקורות חיוביות ואף הושמעו במספר סדרות טלוויזיה.
באותה שנה יצאה מן הארון והכריזה שהיא לסבית.
בעקבות הכרזתה, היו שמצאו רמזים לנטייתה המינית במילות השירים ששרה וחיברה שנים ארוכות קודם לכן.
בפברואר 2015 היא הלכה לעולמה אחרי מאבק בסרטן הריאה, בת 68 הייתה במותה.
לסלו סבדוש (בהונגרית: Szabados László; 11 באפריל 1911 - 28 באפריל 1992) היה שחיין הונגרי-יהודי.
בעל מדליית ארד אולימפית, שיאן עולם ואלוף אירופה.
סבדוש נולד בסבוטיקה וויבודינה שבסרביה על גבול הונגריה.
באליפות אירופה השלישית בשחייה שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 זכה סבדוש במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 9:34.0 דקות, לפני גרמניה (9:48.6 דקות) ואיטליה (9:49.0 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה סבדוש במדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:31.4 דקות, אחרי יפן שקבעה שיא עולם חדש של 8:58.4 דקות וארצות הברית (9:10.5 דקות).
לסלי אן וורן היא שחקנית קולנוע ותיאטרון יהודייה-אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב.
הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1982 על תפקידה בסרט "ויקטור ויקטוריה".
נולדה כלסלי וורנוף בניו יורק סיטי למשפחה יהודית-רוסית, בתם של קרול וויליאם.
החלה את דרכה בתור רקדנית בלט והתאמנה ב"בית ספר לבלט אמריקאי", בגיל 17 הפכה לצעירה ביותר שהתקבלה לבית ספר למשחק "אולפן השחקנים" שבמנהטן.
את הופעת הבכורה של על בימות ברודוויי עשתה ב-1963 במחזמר "110 מעלות בצל", זכתה בפרס התיאטרון העולמי ב-1965 על הופעתה במחזמר "עצבן!
את החתול!" וגילמה באותה שנה את סינדרלה בהפקה טלוויזיונית מושקעת.
ב-1967 עשתה את הבכורה שלה בקולנוע בסרט "המיליונר המאושר".
הופיעה בעונה החמישית בסדרת הפעולה "משימה בלתי אפשרית" בדמותה הראשית של דנה לאמברט וקיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר בתפקיד משני.
ב-1973 גילמה את סקרלט או'הרה במחזמר "סקרלט" המבוסס על דמותה מהסרט "חלף עם הרוח".
זכתה ב-1977 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הראשית בסדרת דרמה על תפקידה בסדרה "שדרת פארק 79".
ב-1982 שיחקה בקומדיה המוזיקלית של בלייק אדוארדס "ויקטור ויקטוריה" בתור נורמה קאסידי חברתו הטיפשה והבלתי נסבלת של קינג מרשנד (ג'יימס גארנר).
הועמדה על הופעתה בסרט לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס זהב בתפקיד המשני.
הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בשנת 1984 על תפקידה המשני בתור הזמרת גילדה בדרמה הקומית בהפקתו של סידני פולאק "שניים בראש אחד", קיבלה שבחים גם על הופעתה בסרטו הראשון של אלן רודולף, "בחר בי", בתור איב, פרוצה לשעבר הפותחת בר משקאות על שמה.
ב-1985 שיחקה את גברת סקרלט בעלת בית הבושת בקומדיית המסתורין "רמז מסתורי" המבוססת על משחק הלוח המפורסם "הרמז".
הועמדה ב-1990 לפרס גלובוס הזהב בפעם החמישית ובפעם הראשונה גם לפרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "משפחה של מרגלים".
ב-1994 הופיעה במותחן האירוטי "צבע הלילה" והייתה מועמדת לפרס פטל הזהב להופעה המשנית הגרועה ביותר.
ב-1999 גילמה תפקיד הראשי במותחן הפשע של סטיבן סודרברג "הקשר האנגלי" בתור איליין תלמידה לשעבר בבית ספר למשחק שבלוס אנג'לס.
ב-2002 הופיעה בקומדיה "המזכירה" בדמותה של ג'ואן הולוויי.
בשנת 2008 החלה לשחק בסדרת הפשע "שומרת סוד" ברשת USA.
בסדרה שיחקה בתפקיד ג'ינקס שאנון, למשך 5 עונות עד 2012.
בשנת 2017 שבה לתחום המשחק לאחר מספר שנים של היעדרות, כאשר השתתפה בדרמה הביוגרפית "אני מיכאל" לצד ג'יימס פרנקו וזאכרי קווינטו.
ב-1965 התחתנה עם המפיק ג'ון פיטרס והתגרשה ממנו ב-1977, לזוג נולד בן אחד כריסטופר פיטרס (כיום מפיק ובמאי).
התחתנה פעם נוספת בשנת 2000 עם רונלד טאפט.
לאסלו שומוג'י (בהונגרית: Somogyi László; 25 ביוני 1907 – 20 במאי 1988) היה מנצח הונגרי.
את הכשרתו המוזיקלית קיבל באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, אצל זולטאן קודאי ולאו ויינר.
בהמשך היה לפרופסור ראשון במעלה במחלקת הניצוח.
בשנותיו בהונגריה ייסד וניהל את התזמורת הסימפונית, היה המנצח הראשי של רשות השידור ההונגרית, והופיע כמנצח אורח עם בית האופרה של בודפשט.
כמו כן ניצח על רוב התזמורות החשובות בפולין, גרמניה המזרחית, רומניה, יוגוסלביה ובולגריה.
בשנת 1956, עקב המרד ההונגרי, עזב את מולדתו והיה פעיל בארצות שונות, בין השאר בדרום אמריקה.
הופעתו הראשונה בארצות הברית, עם התזמורת הסימפונית של יוסטון במרץ 1961, זכתה להצלחה רבה.
הקלטותיו של שומוג'י כוללות סימפוניות של היידן, הקונצ'רטו לפסנתר של דבוז'אק עם פירקושני לחברת ווסטמינסטר, ו של בטהובן עם דניאל בארנבוים הצעיר מאוד, לחברת MCA בשנת 1960.
לַסלוֹ רוֹט (לפי השם הפרטי בהונגרית: László Roth; ברומנית: Ladislau Roth; נודע גם בכתיב Laslo Rooth; נולד ב-4 ביולי 1920) הוא מנצח תזמורות ומקהלות, מוזיקאי, פסנתרן, מלחין, מתזמר ומעבד מוזיקלי ישראלי הפועל גם ברומניה.
בין היתר כיהן כמנצח בתזמורת הסימפונית ירושלים, המקהלה הקאמרית תל אביב, מקהלת צדיקוב וכמנהלה המוזיקלי של להקת הפולקלור "אנחנו כאן", וכתב עיבודים מוזיקליים להצגות ולאלבומים רבים.
לסלו רוט נולד ב-1920 לגיזלה וארמין רוט בעיר סאטו מארה שבעקבות מלחמת העולם הראשונה, עברה מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית לרומניה.
החל בלימודי נגינה אצל מורה פרטית בגיל 11. באותה תקופה, ב-1931 עברה המשפחה לגור בעיר טימישוארה, בה ניהל האב חנות ובית חרושת קטן לאביזרי עור.
ב-1940 ביקר רוט אצל דודנית בסאטו מארה ונשאר בחלק הצפוני של טרנסילבניה שסופח מחדש להונגריה עקב תכתיב וינה.
המשפחה התאחדה מחדש בעיר אוראדיה.
בגיל 21 החל ללמוד הלחנה וניצוח באקדמיה למוזיקה בבודפשט.
אולם ב-1943 הפסיק את לימודיו עקב חקיקה אנטישמית.
בתקופת השואה, לאחר שב-1944 הוקם זמנית גטו באוראדיה, הוא הועבר לשם עם הוריו.
לאחר שישה שבועות, ב-20 במאי 1944 נשלח עם הוריו לאושוויץ.
אמו וקרובי משפחה אחרים נשלחו מיד אל מותם.
במשך חמישה שבועות עבד בפינוי גופות מן הקרמטוריום.
לאחר מכן התנדבו הוא ואביו לחטוב עצים ביער ונשלחו למחנה חוץ של מאוטהאוזן, שפעל ליד מלק, שם הוגדרו כאסירים פוליטיים.
רוט ושבעה אסירים בעלי רקע מוזיקלי נבחרו לשמש כתזמורת המחנה.
לתזמורת לא היה פסנתר, לכן רוט למד לנגן באקורדיון.
הוא העיד: "מוזיקה אמורה לעשות את האנשים מאושרים, אבל אנחנו ניגנו בהוצאות להורג של אנשים שניסו לברוח מהמחנה".
ממאוטהאוזן הועבר רוט לאבנזה ושם שוחרר על ידי הצבא האמריקאי.
גם אביו שרד את השואה.
לאחר שחרורו למד מוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
ב-1947 שב לרומניה, שם נשכר לעבוד כמתרגל באופרה הממלכתית בטימישוארה, שנוסדה אז.
ב-1948 הופיע לראשונה כמנצח במופעי בלט ובאותה שנה מונה למנצח של אנסמבל אמנותי פועלי לשירים וריקודים "הלהבה" (Flacăra).
עם האנסמבל יצא לסבבי הופעות בבולגריה, אלבניה ויוגוסלביה.
כעבור שנה, ב-1949, קיבל מינוי רשמי של מנצח באופרה הרומנית הלאומית של טימישוארה.
באותה שנה בוצעה לראשונה בפילהרמונית יצירה שהוא הלחין, "שני ריקודים רומנים", בניצוחו של מירצ'אה פופה.
ב-1953 זכה לקבל את תפקיד המנצח הראשי של האופרה, ועד 1958 ניצח ב-734 מופעים של 35 אופרות, אופרטות ובלטים.
ב-1958, לאחר שהגיש בקשה לעלות לישראל, סולק מתפקידו.
ב-1960 עלה לישראל עם אשתו, סוזנה (לבית בריק) בנו, ועם אביו ואשתו השנייה והתיישב בבת ים.
במשך כשנתיים וחצי עבד באופרה הישראלית כמנצח ולאחר מכן ניצח על המקהלה הקאמרית תל אביב וכן ניצח על התזמורת הסימפונית ירושלים, על מקהלת קול ישראל, ועל תזמורת הבידור של קול ישראל.
ב-1965 התמנה למנצחה (השלישי במספר) של מקהלת צדיקוב וכיהן בתפקידו עד 1981. רוט כיהן בצוות השופטים הבוחנים בתוכנית "תשואות ראשונות".
הוא לימד ניצוח באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ועם תלמידותיו נמנתה נורית הירש.
לסלו רוט ניצח על פסטיבלי הזמר והפזמון ה'תשכ"ט-1969 (אשר היה הראשון ששודר בשידור חי בטלוויזיה) וה'תשל"א-1971. מ-1971, ניצח לסלו רוט על האופרה הישראלית; במסגרת זו ניצח בין היתר על האופרה "ברון הצוענים" ב-1971 וכן על הביצוע הראשון בישראל של האופרה "אאידה" ב-1972 (בתפקיד הראשי שרה נתניה דברת).
באמצע שנות ה-70 התמנה למנהל המוזיקלי של להקת הפולקלור של יוצאי ברית המועצות, "אנחנו כאן".
בסוף שנות ה-70 היה היועץ המוזיקלי/המנצח של תזמורת נתניה.
לאורך שנות פעילותו כתב לסלו רוט עיבודים מוזיקליים להצגות תיאטרון וכן לאלבומים, בהם אלבומיו של מאור כהן "פרחי הרע - מאור כהן שר בודלר" (2005) ו"החופש הגדול" (2013), אשר הופקו על ידי נכדו של לסלו רוט, פיטר רוט.
בנו, פאול רוט, גיטריסט, שירת בשנות ה-60 בלהקת פיקוד הצפון.
בשנים 1967–1968 ניצח בדרום אפריקה, ב-1968 עבד עם רדיו קופנהגן, וב-1970 ניצח למשך עונה אחת ב"לנדסתיאטר" של זלצבורג.
בשנת 1980 זכה למשרת ניצוח באופרה של מקסיקו סיטי בעקבות המלצה של פלסידו דומינגו, עמו עבד באופרה הישראלית בתחילת שנות ה-60. בשנת 1990 שב לישראל.
בשנים 1985 ו-1987 ניצח על קונצרטים בארצות הברית.
משנת 1989 החל לשתף פעולה עם בתי האופרה של טימישוארה, בראשוב ובוקרשט ברומניה.
רוט ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של סאטו מארה (Filarmonica Dinu Lipatti Satu Mare).
2019 - יקיר העיר טימישוארה ברומניה.
חבר לשם כבוד של בית האופרה בטימישוארה כאחד ממייסדיה.
ב-3 באוגוסט 2022 קיבל רוט את עיטור המסדר כוכב רומניה בדרגת אביר מטעם נשיא רומניה.
טקס הענקת האות התקיים בתל אביב במעמד השרה אורית פרקש-הכהן וחברת הכנסת לשעבר קולט אביטל, ילידת רומניה.
במהלך הטקס בירכו את רוט בווידאו השרים בני גנץ וחילי טרופר.
לאסלו הרביעי או לאסלו הקומני (בהונגרית: Negyedik László magyar király או Kún László, 1262 - 10 ביולי 1290 קֶרֶשסג) היה מלך הונגריה משושלת ארפאד, בנו ויורשו של המלך אישטוואן החמישי.
עלה על כס המלוכה בגיל 10 ושלטונו נמשך 18 שנים בין 6 באוגוסט 1272 ל-10 ביולי 1290. לסלו הרביעי נקרא "הקומני", מכיוון שאמו ארז'בט הייתה נסיכה קומנית ובמיוחד מכיוון שהוא עצמו נמשך לתרבות ולמנהגי הקומנים ובילה את זמנו בקרבם.
הוא קרא לעצמו "לסלו השלישי" מפני שדילג על בניו של המלך אימרה.
בגיל 8 השיאו אותו לאליזבט או איזבלה, בתו של קרלו הראשון, מלך סיציליה.
בגיל 10 נחטף ונכלא לסלו זמנית על ידי פאודל מורד בשם יואכים גוטקלד שביקש לסחוט את המלך.
במות המלך אישטוואן החמישי ב-6 באוגוסט 1272 הוכתר הילד כמלך בעודו שבוי.
ה"ברונים" - הפאודלים הגדולים בממלכה - בעיקר ממשפחות אבא, קסגי וגוטקלד, ניצלו את תקופת הקטינות של המלך על מנת לנכס לעצמם שטחים גדולים נוספים ולנהל ביניהם מלחמות פרטיות על ההגמוניה במדינה.
בגיל 15, בשנת 1277 הוכרז לסלו בוגר על ידי אספה של כמרים, ברונים, הונגרים וקומנים.
הוא כרת ברית עם רודולף הראשון, מלך גרמניה נגד אוטוקר השני, מלך בוהמיה.
צבאו מילא תפקיד מכריע בניצחון רודולף על אוטוקר בקרב מארכפלד ב-26 באוגוסט 1278.
לסלו לא הצליח להחזיר לידיו את הכוח השלטוני.
לגאט של האפיפיור בשם פיליפו, בישוף פרמו, שהגיע להונגריה על מנת לעזור לו לחזק את שלטונו, הוכה בהלם בראות את המלך מוקף בהמוני קומנים פאגאנים.
לסלו הבטיח שיאלץ אותם להתנצר.
עם זאת כשסירבו הקומנים להישמע לדרישות הלגאט החליט לאסלו לעמוד לצידם ונציג האפיפיור הטיל עליו חרם.
פרץ סכסוך שבמהלכו הקומנים עצרו וכלאו את הלגאט של הכס הקדוש, בעוד שחסידי האפיפיור עצרו את המלך.
הושגה בסופו של דבר הסכמה שבעקבותיה האישים העצורים שוחררו.
המלך הסכים שוב לשכנע את הקומנים להתנצר ולשנות מנהגיהם.
אבל קומנים רבים עזבו את הממלכה.
בשנת 1282 לסלו עצמו התעמת עם צבא קומני שפלש להונגריה והוא הצליח לנצח אותו.
בשנת 1285 ניצלה הונגריה גם מפלישה מונגולית.
לסלו הפך כל כך בלתי פופולרי שהואשם על ידי רבים כי הוא זה שקרא למונגולים לפלוש לארצו.
לסלו עזב את אשתו המלכה וחי בשנותיו האחרונות עם פלגשים קומניות.
הוא נהג התלוות לבני בריתו הקומנים ונדד איתם ברחבי הממלכה.
האפיפיור ניקולאוס הרביעי התכוון לארגן מסע צלב נגדו, אך לסלו נרצח בינתיים על ידי שלושה קומנים.
לסלו היה בנו הבכור של אישטוואן החמישי (הבן והיורש של בלה הרביעי), ושל המלכה ארז'בת (אליזבת) הקומנית.
האם ארז'בט הייתה בת למנהיג קומני, מקרב הקומנים שהתיישבו בהונגריה.
היא נולדה כפגנית והוטבלה לנצרות רק לפני החתונה עם אישטוואן.
לפי הכרוניקן והקפלן שימון קזאי, לסלו נולד תחת סימנו של מארס.
בשנת 1264 פרצה מלחמת אזרחים בהונגריה בין אביו של לסלו לסב, בלה הרביעי.
חיילי בלה, שעמדו תחת פיקוד הדוכסית אנה, דודתו של לסלו, כבשו את טירת שארושפטק, שבה התגוררו לסלו ואמו ולקחו אותם בשבי.
לסלו הוחזק תחילה בטירת טורוץ.
כעבור חודשיים שלח אותו סבו לחצר חתנו, הדוכס מקרקוב, בולסלב החמישי הטהור.
משם הוחזר לחיק המשפחה אחרי שנחתם בחודש מרץ הסכם השלום בין אביו ולסבו.
אישטוואן החמישי כרת בספטמבר 1269 ברית עם קרלו הראשון, מלך סיציליה, והשניים חיתנו את הילד לסלו עם הבת בת 4 של המלך הסיציליאני, איזבלה.
נישואי שני הילדים התקיימו בשנת 1270. הם היוו תפנית חשובה ביותר בתולדות הונגריה.
בלה הרביעי נפטר ב-3 במאי 1270 ואחרי שבועיים, אביו של לסלו, אישטוואן החמישי הוכתר למלך .
שלטונו של אישטוואן לא היה עדיין יציב.
מקורביו של בלה הרביעי, הדוכסית אנה והפלטין לשעבר של הממלכה, הנריק קסגי, נמלטו לצ'כיה וביקשו מזור מהמלך אוטוקר השני.
גם הבאן של סלבוניה, שהתמנה זה עתה, יואכים גוטקלד, מרד באישטוואן וחתף את לסלו הקטן בקיץ 1272. ההיסטוריון פאל אנגל סבר שככל הנראה התכוון גוטקלד לכפות על המלך החדש לחלק את הממלכה עם בנו.
המלך שם את פעמיו לסלבוניה והטיל מצור על קופריבניצה אך לא הצליח לכובשה.
הוא לקה במחלה חמורה ומת ב-6 באוגוסט 1272.
אחרי שנודע לו על מותו של אישטוואן החמישי, נסע יואכים גוטקלד יחד עם הנסיך השבוי בידיו, לסקשפהרוואר, על מנת לארגן את הכתרת הילד על כיסא מלכי הונגריה.
האם הצטרפה לטקס, מה שעורר זעם בקרב נאמני המלך המנוח.
הם האשימו אותה בשיתוף פעולה עם גוטקלד, שהיה אחד מראשי הקושרים נגד בעלה המנוח.
שר האוצר של אישטוואן, אגייד מונוסלו, הטיל מצור על ארמון המלכה, אך יואכים גוטקלד הביס אותו.
מונוסלו נמלט לסלובקיה, כבש את פוז'ון (ברטיסלאבה) והגיש אחר כך את העיר במתנה למלך צ'כיה, אוטוקר השני.
בסביבות 3 בספטמבר הארכיבישוף של אסטרגום, פיליפ טיריה, הכתיר את לסלו למלך.
בתאוריה שלט המלך בן ה-10 בחסות אמו העוצרת, אולם בפועל הייתה הממלכה בשליטת פלגי הברונים.
הנריק קסגי, שחזר מצ'כיה, לא נרתע מלרצוח את בן דודו של לסלו, בלה ממצ'ו, בחצר המלוכה, בנובמבר אותה שנה.
אחוזות רחבות הידיים שבדרום הממלכה שהשתייכו לדוכס הנרצח חולקו בין הנריק קסגי לבני בריתו.
כתגובת תגמול לפלישה ההונגרית לתוך שטחי אוסטריה ומוראביה, כוחות אוסטריים ומורביים חדרו באפריל 1273 לצפון-מערב הונגריה.
הם כבשו את הערים גיור וסומבאטהיי ושדדו את האזורים המערביים של הונגריה.
אחרי חודשיים כבש גוטקלד את שתי ערים אלה בחזרה, אולם מלך צ'כיה אוטקר השני פלש להונגריה וכבש מספר מבצרים, כולל גיור ושופרון.
יואכים גוטקלד והנריק קסגי, אותם הרחיק פטר צ'אק ובני בריתו, מן השלטון, עצרו שוב את לאסלו ואת אמו ביוני 1274. כש הצליח פטר צ'אק לשחרר את המלכה דוואגר ואת בנה, לאסלו, מידיהם, גוטקלד וקסגי חטפו את אחיו הצעיר של המלך, את אנדראש, ולקחו אותו לסלבוניה.
הם פנו אחר כך עם דרישה להעניק לילד החטוף את סלבוניה.
בספטמבר ריכז פטר צאק את כוחותיו סביב פולגארדי.
אחר כך פטר צ'אק, בליווי המלך לאסלו, יצא למסע צבאי נגד בניו של קסגי.
בסוף שנת 1274 המלך החדש של גרמניה, רודולף הראשון ולאסלו כרתו ברית נגד אוטקר השני, מלך בוהמיה.
באותם הימים לאסלו חלה אך בסופו של דבר הלחים.
הוא האמין שהחלמתו היה נס שבוצע על ידי דודתו, מרגרטה מהונגריה.
על כן החליט לנסוע לכס הקדוש על מנת לקדם את הכרתה כקדושה של הכנסייה.
בינתיים בין שני מחנות ברונים, זה של יואכים גוטקלד ולזה של פטר צ'אק פרצה מלחמת אזרחים.
המלך לאסלו השתתף במסע הצבאי של פטר צ'אק נגד אחוזת הקסגים, שנודעו כתומכים של גוטקלד.
ב-21 ביוני 1276 התכנסה אספת ברונים ואצילים אחרים בבודה ויואכים גוטקלד וחסידיו הצליחו לכפות את רצונם ולהסיר את ראשי יריביהם מעמדות הכוח שלהם.
תוך ניצול המלחמה בין רודולף הראשון ולאוטוקר השני, פלש לאסלו בסתיו לאוסטריה.
העיר שופרון הסכימה לקבל את חסותו.
אוטוקר השני הבטיח לוותר על כל אותם המבצרים שכבש בגבול המערבי של הונגריה.
בשנת 1277 פרצו סכסוכים מזוינים נוספים בתחום ממלכתו של לאסלו.
הסקסונים הטרנסילבנים כבשו והחריבו את אלבה יוליה, יחד עם מושב הבישוף של הדיוקסה הקתולית של טרנסילבניה.
בו זמנית פרץ מרד של בני בבוניץ' בסלבוניה.
גוטקלד פיקד על מסע צבאי נגדם אך הובס ונהרג בקרב באפריל 1277.
במאי 1277 אספה של כמרים, ברונים ואצילים אחרים וקומנים הכירה בלאסלו כבגיר.
מעמדות הממלכה הסמיכו את המלך בן ה-15 להחזיר את השלום הפנימי למדינה בכל אמצעי אפשרי.
לאסלו פנה קודם לתחומי אחיזתם של משפחת קסגי בטרנסדנוביה אך לא הצליח לנצח אותם.
ב-11 בנובמבר 1277 פגש בהיינבוג אן דר דונאו את רודולף הראשון של גרמניה ושניהם חידשו את בריתם הקודמת נגד אוטקר השני,
באותו זמן חיילי המלכות המשיכו במאמצים לחסל את כוח הפלגים הפאודלים.
אחרי שנכבש המבצר אדוריאן (בימינו ליוואדה, במחוז סאטו מארה) ובעליו, מיקלוש גרגייה נפל בשבי, כינס לאסלו בקיץ 1278 "אספה כללית" של שבעת המחוזות שלאורך נהר הטיסה.
האספה דנה למוות שניים מהאצילים המורדים המקומיים.
בטרנסדנוביה ניסה איוואן קסגי להשתמש בבן דוד רחוק של המלך, אנדראש הוונציאני, כלי נגד המונרך.
אנדראש ביקש לעצמו את סלבוניה ובסופו של דבר חזר לוונציה אחרי זמן קצר.
הקרב המכריע של הכוחות המאוחדים של לאסלו ושל רודולף נגד אוטקר השני התקיים ב-26 באוגוסט 1278 במארכפלד.
הצ'כים נחלו תבוסה קשה ומלכם אוטקר נהרג בשדה הקרב.
אחרי שוך הלחימה, כפי שמספר הכרוניקן שימון קזאי, הודה רודולף לבן בריתו ההונגרי על העזרה בהשגת השליטה מחדש של הגרמנים על אוסטריה ושטיריה.
השאלה הקומאנית והפלישה המונגולית 1285-1278
בתחילת שנת 1279 הגיע להונגריה הלגאט של האפיפיור, פיליפו, בישוף פרמו.
האפיפיור ניקולאוס השלישי הטיל עליו לסייע למלך לאסלו הרביעי להחזיר על כנו את השלטון המרכזי של המלך בממלכה.
בתיווך שליח האפיפיור, חתם לאסלו על הסכם שלום עם משפחת קסגי.
באותה תקופה התרשם הבישוף פיליפו כי רוב הקומאנים בהונגריה נשארו נאמנים לדת הפגאנית.
הוא אילץ את ראשי השבטים הקומאנים להבטיח באופן חגיגי כי יוותרו על מנהגיהם הפגאנים ושכנע את המלך עצמו להישבע כי ידאג לקיום הבטחתם.
אכן כונסה בטטן (בודאפוק של ימינו) אספה שהצביעה בעד חוקים שבהתאם לדרישת איש הכנסייה, דרשו מהקומאנים לנטוש את אהליהם ולעבור לחיים מיושבים בבתים.
עם זאת הקומאנים לא צייתו להוראות והמלך לאסלו, חצי קומאני בעצמו, לא הכריח אותם לעשות כן.
כנקמה הכריז הבישוף פיליפו על המלך כמנודה יחד עם ממלכתו החל מאוקטובר 1279. המלך והקומאנים פנו לאפיפיור וערערו על החלטת השליח, אולם הכס הקדוש סירב למחול להם.
כשראה זאת, בתחילת ינואר 1280 ציווה לאסלו לקומאנים לעצור את הבישוף פיליפו ולהשליך אותו לכלא.
כתגובה שליט טרנסילבניה פינטה אבא עצר את המלך והעביר אותו לידי המגנט רולנד בורשה.
כעבור פחות מחודשיים גם שליח האפיפיור וגם המלך שוחררו ולאסלו הסכים להתחייב שוב בשבועה כי יישם את החוקים בנוגע לחיזוק הנצרות בקרב הקומאנים.
אף על פי כן התנגדו הקומאנים ומרביתם החליט לעזוב את הונגריה.
לאסלו ביקש לעצור את הימלטותם ובסתיו רדף אחריהם עד סאלאנקמן (בימינו - סטארי סלאנקאמן, סרביה) אך לא הצליח למנוע מהם לחצות את הגבול.
בקיץ 1281 יצא המלך למסע צבאי נגד פינטה אבא וכבש את טירותיו.
הבישוף פיליפו מפרמו עזב את הונגריה ולפי "הכרוניקה האוסטרית בחרוזים", הטיח כי לא ישוב אליה אי פעם אפילו לא למען אלהים האב.
בשנת 1282 צבא קומאני חדר לדרומה של הונגריה והמלך "כמו יהושע הנביא נסע לבוא לקראתם ולהיאבק בהם למען עמו וממלכתו" ("הכרוניקה המאוירת").
הוא הצליח להביס את הפולשים בקרב על אגם הוד, על יד הודמזוושרהיי.
אף על פי שהדף התקפות קומאניות, הפך המלך לבלתי פופולרי על ידי משיכתו אל תרבותם ומנהגיהם של הקומנים.
למשל אימץ את תספורתם ולקח נערות קומניות לפילגשים.
לדברי לודומר, הארכיבישוף של אסטרגום, אף קיים יחסי מין בפומבי עם "אותה אשת -צפע", איידואה, שהייתה פילגשו האהובה ביותר.
אף הואשם המלך בבגידת עמו, למשל נטען שהסית את המונגולים לתקוף את הונגריה.
בפועל השתמש בספטמבר 1288 בשבויי מלחמה מונגולים, שכונו "נייגרש" nyögérs בדיכוי מרד שפרץ בחבל ספשג.
בספטמבר 1286 כלא לסלו את אשתו, איזבלה, והבטיח את כל רכושה לפילגשו.
כעבור שנה הצליח הארכיבישוף לודומר לשחרר את המלכה מן המאסר.
הוא כינס את הכמרים, את הברונים ואת האצולה הגדולה באספה בבודה והטיל נידוי על המלך.
כתגמול, שוב לפי דברי הארכיבישוף עצמו, איים המלך כי יחסל אותו ואת הבישופים הכפופים לו, בעזרת חרבות המונגולים.
בינואר 1288 האצילים ההונגרים תפסו את המלך בחבל ספשג.
אף על פי שתומכי המלך שחררו אותו מהר מן המאסר, הוא הסכים להתפייס עם הארכיבישוף לודומר.
הארכיבישוף העניק לו מחילה בתנאי שמכאן ואילך ינהל את חייו בהתאם למוסר הנוצרי.
בסופו של דבר הפר לסלו את הבטחתו, חטף את אחותו, אליזבת (ארז'בט) שהייתה אם המנזר הדומיניקני על שם הבתולה הקדושה באי הארנבים והשיא אותה בכוח עם אציל צ'כי, זאביס מפאלקנשטיין.
יתרה מזו, לפי עדותו של לודומר, הוא הצהיר: "לו היו לי עוד 15 ויותר אחיות החיות במנזר כפי שאתה אוהב, הייתי מוציא אותן משם כדי להשיא אותן חוקית או בלתי חוקית, כדי להבטיח לעצמי קבוצה מיוחסת שתתמוך ברצוני בכל כוחה"
את שנותיו האחרונות בילה לסלו הרביעי בחיי נדודים.
השלטון המרכזי נעלם, מפני שהברונים והכמרים ניהלו את הממלכה ללא תלות כלשהי במלך.
למשל איוואן קסגי ואחיו ניהלו חופשית מלחמות בארכידוכס האוסטרי אלברכט הראשון.
המלך לסלו לא התערב, אף על פי שהאוסטרים כבשו לפחות 30 מבצרים בגבול המערבי של הממלכה.
האחים קסגי הציע את כתר הונגריה לאנדראה הוונציאני שהגיע להונגריה בתחילת שנת 1290. אולם אחד מיריביהם עצרו את הטוען לכתר והסגירו אותו לארכידוכס אלברכט.
לסלו מינה אז את מיז'ה, שהתאסלם לא מכבר, בתפקיד הרם של פלטין הונגריה.
אז האפיפיור ניקולאוס הרביעי התכוון לקרוא למסע צלב נגדו.
אך -ב-10 ביולי 1290 המלך נרצח בטירתו בקרשסג (בימינו קרסיג, ברומניה, יישוב בכפר טובוליו בחבל קרישאנה, בפרטיום) על ידי שלושה קומאנים - ארבוץ, טרטל וקמנצה.
הפלטין מיז'ה ואחיה של אידואה, מיקלוש נקמו את מותו והוציאו להורג את הרוצחים.
בפקודת האפיפיור ניקולאוס הרביעי נפתחה חקירה שנועדה לגלות עם המלך מת כנוצרי רומי-קתולי.
ממצאי החקירה אינם ידועים, אבל ב"כרוניקה מבודה" (Chronicon Budense)
צוין כי לסלו הרביעי הובא לקבורה בקתדרלה של צ'נאד (צ'נאד, ברומניה של ימינו).
יורשו, אנדראה הוונציאני והאפיפיור בנדיקטוס השמיני ציינו בדבריהם את לסלו "זכרונו הידוע לרבים".
לסטרשייר הוא מחוז בצפון-מזרח אנגליה, באזור מזרח המידלנדס.
הוא גובל בנוטינגהאמשייר מצפון, לינקולנשייר מצפון-מזרח, נורת'האמפטונשייר מדרום-מזרח, ווריקשייר מדרום-ממערב, סטפורדשייר ממערב, ודרבישייר מצפון-מערב.
מקורו של שם המחוז מהעיר לסטר.
בתחומי המחוז נמצא נמל התעופה מזרח המידלנדס, כ-35 ק"מ מהעיר לסטר.
לסלו לדאני (בהונגרית: Ladányi László; 24 באוקטובר 1907, בודפשט – 8 בינואר 1992, תל אביב) היה משורר, סופר ומחזאי יהודי-הונגרי-ישראלי.
לסלו לדאני נולד בבודפשט, בירת הונגריה.
כבר בגיל צעיר זכה להוקרה כסופר.
עלה לישראל בגיל 50 והמשיך לכתוב לעיתונים בישראל ומחוצה לה בשפה ההונגרית.
בהונגריה כתב בעיקר שירים ומחזות ועם עלייתו לישראל עבר לז'אנר חדש בכתיבתו, בדמות פרוזה, סיפורים ורומנים קצרים.מבקריו השונים מעידים על סגנונו החדשני וכתיבתו המגוונת, המצטיינת בראייה ריאליסטית וסמליות פיוטית משולבות בתכנים ליריים ופילוסופיים.
המוטיב החוזר ברבים מסיפוריו הוא האדם הנסחף בזרם הגורל העיוור בצילה המאיים של המלחמה, תוך כיסופים מתמידים לשמחה וליופי.
מנגד, כתביו הסאטיריים השזורים בהומור דק מעידים על אהבתו לחיים, תוך אמונתו בניצחון ההומניזם והשכל הישר.
בשנת 1925 סיים לדאני בגרות בבית הספר התיכון שליד האקדמיה למסחר בבודפשט.
כישרון כתיבתו ניכר כבר בנעוריו.
שירו הראשון התפרסם בשנת 1923 בעיתון הספרותי – "Új Századok" (המאה החדשה) בבודפשט.
לאחר מכן שיריו הופיעו בקביעות בכתבי העת שבבירה.
משנת 1936 עד 1949 היה כתב השבועון לספרות יפה בהונגריה - "(Új Idők (1894-1949" (זמנים חדשים) שפרסם את שיריו בקביעות.
בשנת 1942 נכלל שירו באנתולוגיה "Száz év zsidó magyar költői" (מאה שנות כתיבה של משוררים יהודים הונגרים).בשנת 1940 ראה אור קובץ שיריו הראשון – "Az éjszaka csodája" (פלאי הלילה).
באותה שנה, 1940, בתקופת מלחמת העולם השנייה, כיהודי נלקח לשירות העבודה למשך כחמש שנים לסירוגין (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בפברואר 1943 קיבל חופשה ליום אחד, לחתונתו עם אדית אוטשי (Utassy Edit) אשר לה היה נשוי עד יום מותו.
תקופה קשה זו של חייו, הוא מתאר בשירים רבים וכן ברומן האוטוביוגרפי – "סחרחרת חיי".
עברו עליו שנים ארוכות של השפלות מצד מפקדיו, עבודה פיזית קשה, רעב וקור, געגועים לבית ולאשתו – אהובת חייו.
בסוף שנת 1944, כשהונגריה הייתה כבר תחת הכיבוש הנאצי והפלוגה שלו הייתה ברומניה, הצליח לברוח, להתחבא בכפרים וכך ניצל ממוות.
עם שובו לביתו בשנת 1945, לאחר המלחמה, גילה שרק אחותו ואשתו שרדו, ואילו הוריו ורבים מבני משפחתו נרצחו.
עם היווסדה של אגודת הסופרים ההונגרית בשנת 1945 התקבל לסלו לדאני כחבר מן המניין.
הוא פרסם שירים, כתבות, מחזות וסיפורי ילדים בחרוזים.
בשנת 1953 הועלה מחזה בשלוש מערכות בחרוזים מפרי עטו בתיאטרון Madách בבודפשט וזכה להצלחה רבה.
רבים מיצירותיו שודרו ברדיו, ביניהם דרמה מוזיקלית לרדיו בשלוש מערכות, דרמה סטירית בחרוזים, מערכונים קצרים, שירים ועיבודים לדרמה של יצירות שונות.בעקבות תלאות המרד ההונגרי של 1956, עזב לסלו לדאני את הונגריה, כמו גם סופרים הונגרים אחרים שלא יכלו לשאת עוד את מגבלות חופש הכתיבה של השלטון הקומוניסטי.
במאי 1957, יחד עם רעייתו אדית ובתו אוה, עלה לישראל, שבה חי עם משפחתו עד יום מותו.
בשנים הראשונות בישראל עסק לסלו לדאני בצילום לפרנסתו.
צילומיו זכו בפרסים והוצגו בתערוכות בבית העיתונאים על שם סוקולוב.
בשנים 1977-1967 עבד במשרד התקשורת כשרטט טכני.לצד עיסוקיו האחרים בישראל, המשיך בפעילותו הספרותית בשפה ההונגרית, מאות סיפורים קצרים ורומנים בהמשכים מפרי עטו הופיעו בקביעות במדורים הספרותיים של העיתונות הישראלית בשפה ההונגרית - ביומון אוי קלט (מזרח חדש), בשבועון "A hét" (השבוע) וברבעון לספרות, אומנות וחברה "Kútfő" (מעיין).
כמו כן, הוא תרגם סיפורים קצרים מעברית ומאנגלית לעיתונות ההונגרית.
בשנת 1957 התקבל כחבר ב"אגודת הסופרים ההונגריים הגולים" (Hungarian Writers Association Abroad) שמקום מושבה היה בלונדון.
פרסם סיפורים קצרים, שירים וכתבות בחו"ל בשפה ההונגרית.
בין השאר, יצירותיו פורסמו במשך כעשרים וחמש שנה בעיתון הספרותי של סופרים הונגרים גולים "Irodalmi Újság" אשר יצא לאור בלונדון ומאוחר יותר בפריס.
לדאני פעל גם ככתב חוץ ישראלי של העיתון, בשנת 1961 תיעד את משפט אייכמן בסדרת כתבות.
סיפורים קצרים מפרי עטו ראו אור במדור הספרותי של העיתון "Népszava" (קול העם) הלונדוני וכן בירחון "Látóhatár" (אופק) במינכן.
בשנת 1971 זכה לסלו לדאני בפרס הרצל ובשנת 1975 בפרס נורדאו עבור פעילותו הספרותית.
בשנת 1970 נתקבל לשורות אגודת הסופרים בישראל.
סיפורים מפרי עטו תורגמו לעברית ופורסמו במדורים הספרותיים של העיתונות העברית הישראלית וכן בירחון ספרותי.
בשנת 1970 שולב סיפורו הקצר "הפליט" באנתולוגיה של סופרים עולים "בגבולם" בהוצאת עקד.
בשנת 1989 פורסם שירו "אוטוביוגרפיה קצרה" בתרגומו של איתמר יעוז-קסט במהדורה דו לשונית של הספר "צבי הפלאות" כרך 3. פורסמו ספריו הן בהונגרית והן בעברית.
נפטר בגיל 84 ונקבר בבית העלמין הדרום.
לאחר מותו נערך ערב לזכרו בהנחיית אליהו גלאור בלשכת נורדאו בתל אביב, סניף "בני ברית" של יוצאי הונגריה.
בערב זה ובערבים ספרותיים נוספים, אשר הוקדשו ליצירותיו, הוקראו שירים מפרי עטו.
על מצבתו מילות השיר שכתב:
Az éjszaka csodája (פלאי הלילה), קובץ שירים, 1940 בודפשט;
Élet és halál között (בין חיים למוות), שיר בפרוזה, 1962;
Tűzözön (מבול האש), קובץ סיפורים קצרים, איורים: אוה לדאני - בתו, 1968 תל אביב;
חלון ברקיע, קובץ סיפורים קצרים, תרגמו מהונגרית: יעקב גת, אלי נצר, יהודית אופיר וזאב ברקאי, איורים: אוה לדאני - בתו, 1974 הוצאת מסדה, תל אביב;
A lángoló özvegy (האלמנה הלוהטת), רומן הומוריסטי וסיפורים קצרים, איורים: אוה לדאני דורי – בתו, 1980 תל אביב;
Őszi verőfény (בוהק סתווי), קובץ שירים, 1982 תל אביב;
Látomás a falnál (חיזיון ליד הכותל), רומן וסיפורים קצרים, 1984 תל אביב;
Barátom a dzsinn (ידידי השד), סיפורים קצרים, הומורסקות, שירים, 1985 תל אביב;
Életem körhintája (סחרחרת חיי), רומן וסיפורים קצרים, 1987 תל אביב;
Francia négyes (רביעייה צרפתית), סיפורים קצרים ושירים, 1989 תל אביב;
A lángoló özvegy (האלמנה הלוהטת), רומן וסיפורים קצרים, 1990 בודפשט;
גן הפרחים של אלכס, קובץ סיפורים קצרים, תרגמו מהונגרית: אלי נצר ויעקב גת, 1994 הוצאת עקד תל אביב;
1971- פרס הרצל לספרות ושירה.
לאסלו "לצי" בבאי (בהונגרית: Babai László; נולד ב-20 ביולי 1950 בבודפשט, הונגריה) הוא פרופסור למתמטיקה ולמדעי המחשב באוניברסיטת שיקגו.
מחקריו מתמקדים בתורת הסיבוכיות, אלגוריתמים, קומבינטוריקה וקבוצות סופיות, עם דגש על יחסי הגומלין בין תחומים אלה.
בשנת 2015 הוכיח שבעיית הכרעה של גרפים איזומורפיים ניתנת לחישוב בזמן קואזי-פולינומי, בהשוואה לפתרון נאיבי שרץ בזמן !n עבור קלט (גודל גרף) n.
בשנת 2017 גילה הראלד הלפגוט טעות בהוכחה זו, ובבאי תיקן את הטעות.
פרס המדינה (1988) - על הישגיו הבולטים ברמה הבינלאומית בתחום האלגברה והתיאוריה החישובית ועל ההוראה המצוינת ופעילויותיו ליצירת בית ספר.
ב-1993 זכה בפרס גדל, לצד שפי גולדווסר, סילביו מיקאלי, שלמה מורן וצ'ארלס ראקוף, על פיתוח המושג של מערכת הוכחה אינטראקטיבית.
בשנת 2015 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וזכה בפרס קנות'.
לסלו החמישי, מלך הונגריה (בהונגרית: V.
לסלו נולד ב-22 בפברואר 1440 בקומארום כלאדיסלאוס, לאחר מות אביו אלברכט השני, מלך גרמניה, לאליזבת מלוקסמבורג, בתם של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וברברה מצליה.
אמו שראתה את עצמה היורשת החוקית של ממלכת הונגריה נאבקה להכתיר את לאדיסלאוס למלך, אולם האצילים ההונגרים, מחשש לפלישה עות'מאנית, הכתירו את ולדיסלב השלישי, מלך פולין כאולסלו הראשון, מלך הונגריה, ואילו בממלכת בוהמיה לא הכתירו האצילים אף אחד לבינתיים.
האומנת של אליזבת, הלנה קוטננרין, גנבה את כתר ההכתרה של הונגריה והביאה אותו למלכה אליזבת, וב-15 במאי 1440 הוכתר לאדיסלאוס כלסלו החמישי, מלך הונגריה, אולם מלחמת האזרחים במדינה נמשכה.
למען ביטחונם והגנתם הועברו לסלו ואחותו אליזבת מאוסטריה לחסותו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1444 נהרג אולסלו הראשון, מלך הונגריה בקרב וארנה, והאצילים ההונגרים תמכו בהכתרת לאדיסלאוס כלסלו החמישי, מלך הונגריה, אולם פרידריך השלישי סירב לאפשר ללסלו לעזוב את חצרו.
בן דודו של לסלו, אולריך השני, רוזן צליה, דרש להעביר את לסלו ואחותו אליזבת לחסותו, אולם פרידריך סירב לשמוע לו.
באוקטובר אותה שנה ביקר יאנוש הוניאדי את לסלו, ולסלו הסמיך אותו לשמור על כל הטירות שברשותו, וחחיב אותו לשלם רק 24,000 פלורינים זהב בשנה.
ב-29 בינואר 1453 קיבל הדיאט ההונגרי בפרשבורג את לסלו כמלך החוקי, ללא בחירות חדשות והכתרה חדשה.
בנוסף ניתנה חנינה לכל אלה שתמכו באולסלו הראשון, מלך הונגריה, ולסלו העניק מענקים ונחלות לאלה שתמכו בו.
ב-16 באפריל אותה שנה שכנע אולריך השני, רוזן צליה את לסלו להכיר בגאורגה פודבראדי כמושל בוהמיה, ובספטמבר שכנע אולריך איצינגר, מנהל הנחלות באוסטריה, את לסלו לגרש את אולריך השני, רוזן צליה מתפקידיו.
ב-28 באוקטובר הומלך לסלו כמלך בוהמיה, ובכך בא הקץ לאינטרגנום הגדול שנמשך משנת 1440. במהלך השנה שבאה לאחר מכן שהה לסלו בפראג, אולם הממלכה נוהלה בפועל על ידי גאורגה פודבראדי.
בסוף נובמבר 1454 עזב לסלו את פראג וביקר בשלזיה ובמוראביה, שם התקבל בתשואות, ובפברואר 1455 חזר לווינה.
לסלו ניצל את הפופולריות של אולריך איצינגר, אולם על אף כל זאת החזיר את אולריך השני, רוזן צליה לתפקידו.
בשנת 1455 הכריז האפיפיור קליקסטוס השלישי על מסע צלב נגד האימפריה העות'מאנית, לאחר שהללו כבשו את רוב סרביה.
בסתיו אותה שנה הגיעו שמועות על פלישה טורקית להונגריה, ובפברואר 1456 הגיע לסלו להונגריה.
לסלו הצליח לשכנע את הדיאט ההונגרי להטיל מס מיוחד לכיסוי הוצאות הגנת הממלכה, ולאחר מכן חזר לווינה.
בתחילת יולי אותה שנה הטיל מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית מצור על נַנְדוֹרפֵהֵרְוָר, אולם יאנוש הוניאדי הדף את הטורקים בהצלחה.
כעבור זמן קצר חלה יאנוש הוניאדי בדבר, וב-11 באוגוסט מת מחוליו.
לסלו ואולריך השני, רוזן צליה חזרו להונגריה, וניסו לאלץ את בנו של יאנוש - לסלו הוניאדי לוותר על נחלות אביו, אולם לסלו התמרד וב-9 בנובמבר רצח את אולריך, והכריח את לסלו לחון אותו על כך ולהחזיר לו את נחלות אביו.
אולם רוב האצילים ההונגרים היו עוינים כלפי לסלו הוניאדי, וב-14 במרץ 1457 כלא לסלו את לסלו הוניאדי ואחיו מתיאש לאחר ששכנע אותם לבוא לבודה.
ב-16 במרץ הוצא לסלו הוניאדי להורג, לאחר שנשפט והואשם בבגידה.
בעקבות מותו פתחו בני משפחת הוניאדי במרד נגד לסלו, ובעקבות כך נאלץ לסלו בתחילת יוני לעזוב את הונגריה ולעבור לווינה.
לאחר מכן עבר לסלו לפראג, ובסתיו ביקש את ידה של מדלן מצרפת, בתם של שארל השביעי, מלך צרפת ומארי מאנז'ו.
ב-23 בנובמבר אותה שנה מת לסלו במפתיע כתוצאה ממגפה, ונקבר בקתדרלת ויטוס הקדוש.
לאחר מותו ירשו את נחלותיו באוסטריה בני דודו פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלברכט השישי, ארכידוכס אוסטריה, בהונגריה נבחר מתיאש הוניאדי למלך, וב-3 במרץ 1458 נבחר גאורגה פודבראדי למלך בוהמיה.
Gonda, 20 באוגוסט 1919 – 16 במרץ 2018) היה איש עסקים ויזם יהודי-אמריקאי יליד הונגריה, ניצול השואה.
יחד עם אשתו סוזן הוא תרם כסף רב למוסדות רפואה והשכלה גבוהה בארצות הברית ובישראל.
נולד במזטור שבהונגריה בשם לַאסלו גולדשמידט (Goldschmidt László).
שרד עם סוזן אשתו את שואת יהודי הונגריה.
ב-1947 נמלטו מהונגריה והיגרו לארצות הברית.
את הונו עשה מעסקי חכירה.
הוא ובנו לואיס הקימו את חברת ILFC .
בין המוסדות שזכו לתרומותיו: מרכז הלמידה במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה; המרכז הרפואי מאיו קליניק שבו הוקם בנין גונדה ; המרכז הרפואי האוניברסיטאי של קליפורניה ; ואוניברסיטת בר-אילן שבה הוקמו "המרכז הרב תחומי לחקר המוח על שם לסלי וסוזן גונדה" ו"הטריפלקס לננוטכנולוגיה, ע"ש לסלי וסוזן גונדה (גולדשמיד)".
עיריית תל אביב-יפו קראה לפארק בשכונת יד אליהו בעיר על שם בני הזוג גונדה.
לסלי "לס" דוד איסטרמן היה קצין וטייס יהודי בריטי ששירת בחיל האוויר המלכותי ועוטר בצלב התעופה המצוינת על פועלו במלחמת העולם השנייה.
לאחר עלייתו לישראל שירת כקצין בכיר בחיל האוויר הישראלי, היה טייס ומנהל בכיר בחברת אל על.
איסטרמן נולד בגלאזגו שבסקוטלנד וגדל בלונדון.
בנם של אסתר ואלכסנדר איסטרמן.
אביו היה עיתונאי, סופר והמנהל המדיני של הקונגרס היהודי העולמי.
ב-30 בספטמבר 1940 התגייס לחיל האוויר המלכותי, עבר קורס טיס ובמרץ 1941 הוכשר כטייס.
ביולי 1942 קיבל דרגות קצונה.
שירת כמדריך טיסה בקנדה, ושירת כטייס מפציץ אוורו לנקסטר בטייסת 115 ובטייסת 195. מספטמבר 1944 עד מרץ 1945, רשם מעל 163 שעות טיסה ב-32 גיחות הפצצה בגרמניה.
במהלך גיחת הפצצה במינכן בינואר 1945 נפגע מטוסו והחל לעלות באש, איסטרמן כיבה את השרפה, המשיך במשימה ולאחר מכן הצליח לשוב עם המטוס הפגוע חזרה לאנגליה.
מטוסו נפגע מאש נ"מ גם במשימות הפצצה בדיסבורג ובלודוויגסהאפן.
על פועלו עוטר בצלב התעופה המצוינת.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשיך לשרת כמדריך טיסה.
ביוני 1946 השתחרר מהשירות בדרגת לוטננט טיסה.
איסטרמן עלה לישראל ביולי 1949 והתגייס לחיל האוויר הישראלי, הוצב כמדריך בבית הספר למטוסים דו-מנועיים בשדה עקרון.
בינואר 1950 עבר לשרת בבסיס סירקין כבוחן טיסה ראשי בקורס טיס, ובמרץ אותה שנה מונה לקצין הדרכה ראשי של בית הספר לטיסה.
בדצמבר 1951 מונה למפקד כנף 12 ומפקד בית הספר לטיסה, תפקיד בו שירת עד יולי 1954. עבר קורס פיקוד ומטה באלבמה שבארצות הברית.
בשובו מונה למפקד טייסת תעופה בבסיס חצור ובספטמבר 1954 מונה למפקד הבסיס, תפקיד אותו מילא עד פברואר 1956.
לאחר שחרורו הצטרף לחברת אל על, שבה שימש קברניט, יושב ראש ועד צוותי האוויר, ראש אגף המבצעים, סמנכ"ל ונציב התלונות.
לסלי אן ברנדט היא שחקנית דרום אפריקאית המוכרת בעיקר מתפקידה בתור נאביה בסדרה "ספרטקוס" ברשת Starz ובשל הופעתה בתור מזיקין "מייז" סמית' בסדרת הטלוויזיה "לוציפר" של נטפליקס.
ברנדט נולדה בקייפטאון דרום אפריקה והיא דוברת אפריקאנס שוטפת.
הוקי שדה, יוגה ובייסבול הם מתחביביה הבולטים.
בשנת 1999 היגרה ברנדט עם הוריה ואחיה לאוקלנד - ניו זילנד, ברנדט החלה כמוכרת קמעונאית עד שעברה לעבוד כיועצת גיוס טכנולוגיית מידע, במקביל החלה לעבוד בדוגמנות, היא הופיעה בפרומו פרסומי למשקה "Red Bull", וכן במספר פרסומות טלוויזיה בניו זילנד.
בשנת 2008 החלה לימודי משחק והוכשרה בטכניקת מייזנר.
תפקידה המשמעותי הראשון של ברנדט היה בסדרת הטלוויזיה הניו זילנדית "חסינות דיפלומטית" שם שיחקה תפקיד ראשי, כמו כן הופיעה כתפקיד אורח במספר פרקים בסדרות "Shortland Street " ו- "This Is Not My Life" ששודרו בניו זילנד.
נבחנה באודישן לתפקיד סורה בסדרה "ספרטקוס" אך בסוף לוהקה לתפקיד נאביה, בשנת 2010 שיחקה תפקיד ראשי בספין אוף לסדרה זו "ספרטקוס אלי הזירה".
בשנת 2015 החלה לגלם תפקיד בסדרה "לוציפר" בתור מאזקין - שדה האחראית על שמירתו של לוציפר.
כמו כן שיחקה כתפקיד אורח במספר סדרות וסרטים ידועים, ביניהם: "אגדה של המחפש", "צ'אק", "CSI: ניו יורק", "ממפיס ביט", "רווקות", "גות'האם", ועוד.
בשנת 2007 הופיעה בווידאו קליפ של להקות "Nesian Mystik" ו- "Battle Circus".
בשנת 2009 החלה לצאת עם השחקן האמריקאי כריס פיין גילברט; השניים נישאו ב-2015. בנם הראשון, קינגסטון פיין ברנדט גילברט, נולד ביולי 2017.
קבוצת לסיכו בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית העוסקת בהקמת תשתיות, זכיינות ותחזוקה בתחומי צנרת, רכבות, אנרגיה ואחרים.
לסיכו היא חברה ציבורית בשליטת משפחות לשמן וסידי, ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב משנת 2017.
החברה הוקמה ב-1969 על ידי שלמה לשמן.
בשנות ה-70 הצטרפו לניהול החברה יחיאל לשמן ויהודה לשמן, בניו של שלמה, וגם יצחק סידי.
היום בין בעלי השליטה נמצאים גם דור השלישי של המשפחה: איל לשמן (בנו של יחיאל), ראובן לשמן (בנו של יהודה) וערן סידי (בנו של יצחק סידי).
בשנות ה-90 החלה לבצע עבודות תשתית עבור רכבת ישראל, בין השאר שדרוג מסילת הירקון בין ראש העין לתל אביב, על מנת לחדש את הפעלת רכבות הנוסעים עליה.
לחברה חוזה בלעדי עם חברת נתיבי ישראל לביצוע הנחת מסילות רכבת.
א.ל.א תשתיות לאיכות הסביבה - בבעלות לסיכו ואלקו
(.Lesico Inc) - החברה הוקמה ב-2018 ופועלת בארצות הברית
הנחת מסילות ברזל (מבנה עליון ו-Slab Track) בפרויקטים של חברת נתיבי ישראל להקמת מסילת העמק, מסילת עכו - כרמיאל ומסילת השרון כחלק משותפות סולל בונה, לסיכו ובאנבאו.
הקמת מגדל הצנרת להולכת הקיטור בתוך מגדל בתחנת כוח סולארית באשלים.
התקנה ותחזוקת טורבינות כח של חברת מיצובישי בתחנת הכוח של או.פי.סי אנרגיה.
עבודות במסגרת פרויקט החשמול של רכבת ישראל.
לסלו השלישי, מלך הונגריה (בהונגרית: Harmadik László magyar király, בסלובקית וקרואטית: Ladislav III; 1200 – 7 במאי 1205) היה מלך הונגריה וקרואטיה בין 1204 ל-1205.
לסלו היה בנם היחיד של אימרה הראשון, מלך הונגריה וקונסטנצה מאראגון, בתם של אלפונסו השני, מלך אראגון וסאנצ'ה מקסטיליה, מלכת אראגון.
התאריך המדויק של לידת לסלו אינו ידוע, אך סביר להניח שהוא נולד בסביבות 1200, על פי ההיסטוריונים גיולה קריסטו ופרנץ מק.
לאחר שחלה קשות, הורה המלך אימרה להכתרה של לסלו כיורש עצר בניסיון להשיג את הירושה לבנו התינוק.
ואכן, ב-26 באוגוסט 1204 הוכתר לסלו על ידי יאנוש, ארכיבישוף קלוסקה.
אימרה הגיע להסדר עם אחיו הצעיר והמתריס, אנדראש, שאותו כלא.
הוא שחרר את אנדראש, וגרם לו לחזור בתשובה למשך תקופת העוצרות של לסלו.
ב-30 בנובמבר 1204 מת המלך אימרה, ולסלו מלך במקומו.
אינוקנטיוס השלישי שלח מכתב לדוכס אנדראש, והזהיר אותו לכבד את האינטרסים של המלך.
עם זאת, אנדראש סירב לקבל את אזהרתו של האפיפיור, ותפס את הכסף שאימרה הפקיד במנזר פייליס עבור לסלו.
בהתחשב בכך שלסלו נרדף על ידי אנדראש, ברחה קונסטנצה לאוסטריה, ולקחה איתה את לסלו.
אף על פי שאנדראש עשה כל מאמץ לתפוס את המלכה קונסטנצה ואת המלך לסלו לפני שיכלו להימלט, הם הצליחו להגיע לווינה, אוסטריה.
לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, שהיה בן דודם של אימרה ואנדראש, העניק מחסה ללסלו ואמו, אף על פי שאנדראש איים עליו בפלישה.
לסלו נפטר בפתאומיות ב-7 במאי 1205, וגופתו הובאה לסקשפהרוואר לקבורה.
לסלי ריצ'רד גרובס ג'וניור היה קצין חיל הנדסה בצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט גנרל אשר פיקח על בניית בניין הפנטגון ועמד בראש פרויקט מנהטן, פרויקט סודי ביותר שבמסגרתו פותחו פצצות האטום הראשונות במהלך מלחמת העולם השנייה.
גרובס נולד באולבני שבניו יורק, בנו של כומר בצבא ארצות הברית.
בשל עבודת אביו, התגורר גרובס בילדותו במספר אתרים צבאיים.
הוא למד באקדמיה הצבאית בווסט פוינט, הצטיין בלימודיו וסיים ב-1918 רביעי בכיתתו.
לאחר סיום לימודיו גויס לחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בדרגת לוטננט משנה.
בשנת 1929 נסע לניקרגואה כחלק ממשלחת שבחנה כריית תעלה בין-אוקיאנית בשטח ניקרגואה כדי לחבר את האוקיינוס האטלנטי עם האוקיינוס השקט.
בעקבות רעידת האדמה של 1931 בניקרגואה , נפרצה מערכת אספקת המים במנגואה.
גרובס השתלט עליה, פעולה עליה זכה במדליית ההצטיינות הנשיאותית של ניקרגואה.
בשנים 1935–1936 למד בבית הספר לפיקוד בפורט לוונוורת' שבקנזס, ב-1938–1939 במכללת המלחמה, ולאחר מכן הועבר למפקדת מחלקת המלחמה.
גרובס פיתח "מוניטין של איש ביצוע, מניע לפעולה, ודבק במשימותיו".
בספטמבר 1942 מונה גרובס למנהל פרויקט מנהטן.
הוא היה מעורב במרבית ההיבטים של הפיתוח והייצור של הפצצות האטומיות.
הוא השתתף בבחירת אתרי המחקר, הפיתוח והייצור של הפרויקט, שהעיקריים שבהם היו מפעלי העשרת האורניום באתר הגרעיני באוק רידג' שבטנסי (בשמו הרשמי "קלינטון עבודות הנדסיות"), אתר המחקר של מעבדות לוס אלמוס שבניו מקסיקו ואתר ייצור הפלוטוניום בהנפורד שבמדינת וושינגטון.
הוא ניהל את מאמצי הבנייה הגדולים שנדרשו באתרי הפרויקט, קיבל החלטות קריטיות על שיטות שונות של העשרת אורניום וייצור פלוטוניום, היה מעורב אישית ברכישת חומרי גלם, פיקד על איסוף המודיעין הצבאי אודות פרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית (במסגרת משימת אלסוס) ואף סייע בבחירת הערים היפניות שעליהן הוטלו פצצות האטום.
גרובס פיקח על השמירה הקפדנית על סודיות הפרויקט רחב ההיקף ועתיר העובדים, אך לא הצליח למנוע מברית המועצות לנהל תוכנית ריגול מוצלחת, שבאמצעותה השיגו הסובייטים כמה מסודותיו החשובים ביותר של הפרויקט.
לאחר המלחמה המשיך גרובס לנהל את פרויקט מנהטן, עד שהאחריות לייצור הנשק הגרעיני עברה לוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית ב-1947. לאחר מכן עמד בראש פרויקט הנשק המיוחד של הכוחות המזוינים, שהוקם כדי לפקח על ההיבטים הצבאיים של נשק גרעיני.
לאחר שננזף על ידי ראש מטה צבא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, בשל מספר תלונות שהצטברו נגדו, נאמר לו כי לעולם לא יתמנה למהנדס הראשי של חיל ההנדסה.
שלושה ימים לאחר מכן הכריז על כוונתו לעזוב את הצבא.
הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל (גנרל שלושה כוכבים) ערב פרישתו ב-29 בפברואר 1948, כהוקרה על מנהיגותו וניהולו את תוכנית פיתוח הפצצה.
על פי חוק אישי מיוחד שחוקק הקונגרס, נקבע תאריך דרגתו רטרואקטיבית ליום 16 ביולי 1945 (התאריך שבו התבצע ניסוי טריניטי, שהיה הפיצוץ הראשון אי-פעם בהיקף גדול של פצצה גרעינית).
לסלי ריצ'רד גרובס ג'וניור נולד באולבני שבמדינת ניו יורק ב-17 באוגוסט 1896, השלישי מבין ארבעת ילדיהם של הכומר לסלי ריצ'רד גרובס האב ושל אשתו גוון לבית גריפית' (Griffith).
הוא היה ממוצא חצי ולשי וחצי אנגלי.
כמה מאבותיו היו הוגנוטים צרפתיים שהגיעו לארצות הברית במאה ה-17. אביו סיים את תפקידו ככומר של הכנסייה הפרסביטריאנית השישית באולבני בדצמבר 1896, ועבר לשרת ככומר בצבא ארצות הברית.
לאחר פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 נשלח אביו לקובה.
לאחר מכן השתתף במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ובמרד הבוקסרים.
ב-1901 עבר עם משפחתו מוונקובר ל שבמינסוטה.
לאחר מכן עברה המשפחה לפורט האנקוק שבניו ג'רזי, וחזרה לוונקובר ב-1905. האב, הכומר גרובס, אושפז בפורט בייארד לאחר שחלה בשחפת בשנת 1905, ובהמשך החליט להתיישב בדרום קליפורניה, ורכש שם בית ב.
ב-1913 החל גרובס את לימודיו התיכוניים ב, אותם סיים ב-1914. בד בבד נרשם לקורסים באוניברסיטת וושינגטון בתקווה להתקבל לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
הוא זכה לתמיכה מהנשיא וודרו וילסון, שאפשרה לו להתחרות על כניסה לאקדמיה בווסט פוינט, אך הציון שקיבל בבחינת הקבלה לא היה גבוה מספיק, והוא לא התקבל.