tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם השנים הפכה לפעילה מרכזית בתנועת השלום, ושימשה כיו"ר השלוחה השוודית של ליגת נשים בין-לאומית לשלום וחירות בין השנים 1915 ל-1918. בשנת 1925 השתתפה בכנס של מועצת נשים בין-לאומית שאורגן על ידי האגודה הלאומית לזכות הבחירה לנשים בוושינגטון די.
סי., ודיווחה על הדיונים בכתב העת Hertha, מגזין שהוקדש לתנועת הנשים.
אנה קלמן נפטרה ב-1940 בסטוקהולם.
אנו – מוזיאון העם היהודי (עד מרץ 2021 נקרא בית התפוצות) הוא מוזיאון העוסק בעמיות וזהות יהודית, ומקדם רב-תרבותיות ורב-גוניות בעם היהודי.
נוסד בשנת 1978, ושוכן בקמפוס אוניברסיטת תל אביב.
מטרתו לשמש מרכז לשיח יהודי, למעורבות וללימוד מתוך ראייה פלורליסטית ומקיפה ולאפשר למבקרים מכל העולם להכיר את סיפורו של העם היהודי ולעמוד על ייחודו, דרך תצוגות הקבע, תערוכות מתחלפות, אירועים וכנסים בנושא זהות ועמיות, אמנות, תרבות והיסטוריה.
מאגרי המידע – שנאספו במשך 30 שנים ופתוחים כעת לקהל הרחב גם דרך האינטרנט – עשירים בתמונות, סרטים, מוזיקה יהודית, גנאלוגיה ועוד.
כמו כן מקיים המוזיאון פעילויות חינוכיות לתלמידים, לנוער מישראל ומחוצה לה, לסטודנטים ולחיילים; השתלמויות למורות, סיורים וסמינרים.
בחודש מרץ 2021, לאחר עשר שנות תכנון ושיפוץ יסודי, המוזיאון נפתח מחדש למבקרים תחת שמו המעודכן "אנו – מוזיאון העם היהודי".
למוזיאון נוספו שלוש קומות וארבעה אגפים חדשים.
השם "אנו" נבחר כחלק ממהלך מיתוג מחדש תוך רצון לשקף מגוון רחב של זהויות המרכיבות את סיפורה של היהדות, והעובדה שהשם "אנו" קל לביטוי בכל השפות.
בית התפוצות הוא חברה לתועלת הציבור (חל"צ).
בשנת 2005 אושר בכנסת חוק בית התפוצות, תשס"ו–2005, המגדיר את בית התפוצות כ"מרכז לאומי לקהילות ישראל בארץ ובעולם".
ציר כלל פעילותו של המוזיאון הוא סיפורו של העם היהודי.
תצוגת הקבע, התערוכות המתחלפות וגלריית המשפחה (המיועדת לילדים) מציגות בפני המבקרים פרקים שונים בסיפור היהודי ומעלות היבטים של התרבות היהודית כתרבות מגוונת ועתירת רבדים.
הן מעלות סיפור על אנשים ונשים, מבוגרים וילדים, משפחות וקהילות, תוך התייחסות למסורות ולאורחות החיים שהתפתחו במשך אלפי שנים בארצות שונות, וליצירה הרוחנית והאמנותית העשירה שיצרו יהודים במהלך הדורות.
בית הספר הבין לאומי ע"ש קורת ללימודי העם היהודי
בית הספר מרכז את הפעילות החינוכית בבית התפוצות.
ייעודו לטפח אנשי ונשות חינוך לעמיות יהודית, לשמש בית יוצר לתוכניות עמיות יהודית המשלבות בין חוויה לידע, ולשרת כמצע להגדרתו וקידומו של החינוך לעמיות יהודית בארץ ובעולם.
התוכניות השונות שמפתח ומפעיל צוות בית הספר פונות לילדים ומבוגרים מהארץ ובחו"ל, ועוסקות בזהות יהודית, בין היתר תוך התאמה לתערוכות השונות.
בית הספר פועל בשלושה שדות מרכזיים:
השתלמויות וימי עיון לאנשי חינוך ומנהיגות חינוכית
לצד התוכניות החינוכיות המיועדות למבקרי המוזיאון, לבתי ספר וארגונים שונים, פונה בית התפוצות לקהל הרחב ומציע סדנאות וסדרות מפגשים עם מרצות ומרצים מומחים בתחומם, בתחומי תרבות מגוונים: קולנוע, אמנות, פולקלור, ספרות ועוד.
במוזיאון מתקיימות גם סדנאות קולנוע המבוססות על האוסף של המרכז לתיעוד חזותי בבית התפוצות, אוסף הכולל סרטים דוקומנטריים נדירים וסרטי חובבים משנות ה-20 של המאה העשרים ואילך, לצד סרטים שמופקים כיום בישראל וברחבי העולם.
הסרטים מתעדים ומנציחים חיים יהודיים בזמנים ובמקומות שונים.
הם מאפשרים להכיר עולמות ישנים וחדשים, מסורת ומודרניות, להתוודע אל רוח התקופה שבה נוצרו ולעמוד על הקשר ההדוק בין קולנוע, היסטוריה, זהות וזיכרון.
סדנאות הקולנוע מותאמות לקהלים מגוונים: תלמידים, מורים, אנשי חינוך, צה"ל והקהל הרחב.
ביותר משלושים שנות קיום המוזיאון, נאספו בארכיון בית התפוצות כמות גדולה של חומרים בחמישה מאגרי מידע המתעדים את העם היהודי לדורותיו: תרשימים גנאלוגיים (אילנות יוחסין/עצי משפחה), שמות משפחה, קהילות יהודיות, תיעוד חזותי (צילומים, תמונות וסרטים) ומוזיקה יהודית.
בשנת 2016 הונגשו כל מאגרי המידע וכעת ניתן לעיין בהם באופן מקוון ובחינם.
כמו כן, בית התפוצות הוא המוזיאון הראשון בישראל המספק גישה חופשית למידע באמצעות API.
המרכז לתיעוד חזותי (על שם ברנרד ה' ומרים אוסטר) – אוסף תצלומים על נושאים יהודיים מהגדולים בעולם.
במרכז גם אוסף סרטים ובו יותר מ-1,000 סרטים.
המרכז לגניאלוגיה יהודית (על שם דאגלס א' גולדמן) – מכיל אלפי אילנות יוחסין של משפחות יהודיות מרחבי העולם.
יותר משלושה מיליוני שמות כבר רשומים במרכז לגניאלוגיה יהודית בבית התפוצות, ושמות חדשים נוספים מדי שעה.
באמצעות מאגר זה ניתן להתחקות אחר שורשים משפחתיים, לתעד ולהנציח את אילן משפחה עבור הדורות הבאים, ולהוסיף עוד ענף לאילן המשפחתי הגדול של העם היהודי.
המרכז למוזיקה יהודית (ע"ש פהר) – אוסף של אלפי הקלטות של מוזיקה יהודית לגווניה ולעדותיה – שירים מסורתיים, נעימות, תפילות ויצירות מוזיקליות וכן ערכים על מוזיקאים ומשוררים יהודים.
מאגר שמות המשפחה (על שם ממי דה-שליט) – אחד ממאגרי המידע הייחודיים למוזיאון המונה מעל ל-20,000 ערכים, ומכיל מאמרים קצרים על פירוש, מקור, והתפתחותם ההיסטורית של שמות משפחה של יהודים מכל העולם.
המפעל החל בשנות ה-80 של המאה העשרים, וגדל במהירות.
זהו האוסף הדיגיטלי היחיד בעולם של שמות משפחה יהודיים, וככזה מטרתו היא לשמר היבט חשוב במורשת היהודית, ולהבטיח את שימורו גם למען הדורות הבאים.
מאגר הקהילות – נתונים היסטוריים, גאוגרפיים, ודמוגרפים על מספר גדול של קהילות יהודיות בכל רחבי העולם בעבר ובהווה.
מאגר האישים – אלפי ביוגרפיות של יהודים מפורסמים מכל קהילות ישראל.
הרעיון להקים את בית התפוצות הועלה לראשונה עוד בסוף שנות החמישים של המאה העשרים; משתתפי ישיבת המליאה של הקונגרס היהודי העולמי, שהתכנסו ב-1959 בסטוקהולם, החליטו להקים בישראל מוסד הנושא את שמו של ד"ר נחום גולדמן, מייסדו ונשיאו של הקונגרס היהודי העולמי.
המוסד נועד להוות "ביטוי חי" לקשרים המחברים את הקהילות בתפוצות לישראל.
ד"ר גולדמן, מצִּדו, שאף להקים בישראל מוזיאון שינציח את העולם היהודי שנכחד בשואה ובה בעת יראה, במיוחד לדור הצעיר של הישראלים, את מהותה של תופעת גולה בתולדות העם היהודי.
לפני הקמת המוזיאון הייתה התלבטות לגבי מיקום המוזיאון, אם ראוי להקימו בתל אביב או בירושלים, לבסוף נפלה החלטה להקימו בתל אביב.
אבן הפינה לבניין הונחה ב-20 באוקטובר 1966, במעמד נכחו נשיא מדינת ישראל זלמן שזר, ג'ורג' וייז נשיא אוניברסיטת תל אביב, ד"ר נחום גולדמן, ומרדכי נמיר ראש עיריית תל אביב.
תהליך הקמת המוזיאון נמשך כשני עשורים, וידע עליות ומורדות.
אבא קובנר גיבש את הקונספציה של התצוגה הקבועה המבוססת על חלוקה פנימית של המוזיאון לשישה שערים נושאיים.
ישעיהו (שייקה) וינברג עמד בראש צוות ההקמה והיה למנהלו הראשון של המוזיאון.
ד"ר אלי בן-גל סייע בתכנונו והקמתו של המוזיאון וכיהן במשך 20 שנה בתפקיד ההיסטוריון הראשי של המוסד.
אדריכל המוזיאון היה יצחק ישר.
בית התפוצות נחנך במאי 1978 ונחשב אז לאחד המוזיאונים החדשניים ביותר בעולם – מוזיאון המבוסס על שחזורים ולא על מוצגים מקוריים, וכן ובזכות השימוש המפותח באמצעי תצוגה שנחשבו לחדשניים, כולל שימוש חלוצי במחשבים.
בשנת 1985 הוענק לבית התפוצות פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
כעופרת הרקיע – דיסק מוזיקלי
בשנת 2000 הוציא בית התפוצות דיסק בשם "כעופרת הרקיע", שכלל יצירות מאת מלחינים יהודים, ישראלים וצ'כים, בהשראת זיכרון גטו טרזין.
בין היצירות שהושמעו בדיסק היו "שמי עופרת" של חיים פרמונט, "מקום אישי" של בן-ציון אורגד, "קונצ'רטינו" של ארווין שולהוף ועוד יצירות של המלחינים גדעון קליין, ויקטור אולמן וראובן סרוסי.
השתתפו בביצוע היצירות בדיסק מירה זכאי, יונתן זק, התזמורת הסימפונית תל אביב, אנסמבל מוזיקה נובה, מקהלת האיחוד והמנצחים אבנר איתי, איתי טלגם, ולאונטי וולף.
ראשית שנות ה-2000: המשבר והשיקום
בראשית המאה ה-21 נקלע בית התפוצות למשבר קשה, שהגיע לשיאו בקיץ 2003. קיצוץ מתמשך בהקצבת ממשלת ישראל למוזיאון; ירידה ניכרת במספר התיירים והמבקרים כתוצאה מהאינתיפאדה השנייה; מחסור בתרומות והתיישנות התצוגה – כל אלה הביאו את בית התפוצות למשבר שבו עמד על סף סגירה.
להצלת המוזיאון התגייסה קבוצה של אנשי ציבור ובראשם ראש עיריית תל אביב לשעבר שלמה להט (צ'יץ'), שאף רתם את ראש הממשלה, אריאל שרון, להצלתו.
אריאל שרון ביקר במוזיאון, והתחייב בשם ממשלת ישראל שבית התפוצות לא ייסגר.
בתחילת שנת 2004 גובשה "חבילת הצלה" בסכום של ארבעה מיליון דולר, שנועדה להבריא את המוזיאון.
ל"חבילת ההצלה" היו שלושה שותפים: ממשלת ישראל, התורם ליאוניד נבזלין (באמצעות קרן נדב) וועידת התביעות.
בה בעת הוחל בכנסת בפעילות להעברת חוק בית התפוצות, אשר יבטיח את המשך קיומו של המוזיאון.
החוק אושר ב-6 בדצמבר 2005, והוא מגדיר את בית התפוצות כמוסד לאומי – "המרכז הלאומי לקהילות ישראל בארץ ובעולם," וככזה הוא גם ראוי לתקצוב ממשלתי.
במסגרת הארגון מחדש הוקם חבר נאמנים בינלאומי ובו דמויות מובילות בציבוריות הישראלית וכן ראשי קהילות יהודיות בתפוצות.
בתמיכת קרן נדב, שהוקמה על ידי ליאוניד נבזלין, הוחל בגיבוש תוכנית פיתוח ארוכת-טווח שמטרתה לקדם את המוזיאון ולהפכו למרכז עולמי, חדשני ומודרני של חוויה ליהודים מכל העולם.
במסגרת זו גם הוקם בית הספר הבינלאומי ללימודי העם היהודי.
המוזיאון מאוגד תחת חברה מעורבת בבעלות ממשלת ישראל, אוניברסיטת תל אביב, הסוכנות היהודית והקונגרס היהודי העולמי.
2008 – שיפוץ קומת הכניסה והרחבתה: במהלך שנה זו, הורחבה קומת הכניסה של בית התפוצות ואוחדה עם הקומה הראשונה בבניין החדש על שם אברהם ואדיתה שפיגל.
אדריכל השיפוץ היה דניאל מינץ.
לאחר תכנון ובנייה מחודשת של כ-10 שנים ע"י האדריכל דניאל מינץ, נפתח המוזיאון לקהל, במרץ 2021. במוזיאון, המתפרס על כ-7,000 מ"ר, מוצגים היצירה והפריחה התרבותית של קהילות העם היהודי לאורך הדורות.
תצוגת הקבע החדשה מספרת את סיפורו הייחודי והמתמשך של העם היהודי מתקופת האבות ועד ימינו, באמצעים טכנולוגים חווייתיים ואינטראקטיביים.
מטרתה לעורר שייכות ולחבר את הנרטיב האישי של כל מבקר יהודי לסיפור היהודי הכללי, ולעורר אמפתיה ועניין במבקר הלא יהודי.
במוזיאון כ-600 פריטים הקשורים באמנות וביצירה היהודית.
בחודש מאי 2023 הודיע המוזיאון כי קודקס ששון, התנ"ך העתיק והשלם ביותר, בן למעלה מ-1,100 שנה, נרכש על ידי אגודת הידידים של המוזיאון בארצות הברית ובפרט על ידי אלפרד מוזס, שגריר ארצות הברית ברומניה לשעבר.
במכירה פומבית בבית המכירות סותביס בניו יורק במחיר 38.1 מיליון דולר.
כתב היד היהודי היקר ביותר שנמכר אי פעם, יוצג בקביעות כחלק מהתצוגה של המוזיאון.
הפסיפס – זהות ותרבות בת זמננו דרך הפולקלור, האמנות, השפה והספרות, כפי שבאו לידי ביטוי בתוך העם ובתרומה לאנושות.
המסע – הסיפור ההיסטורי של העם היהודי לאורך הדורות מהעת העתיקה עד ימינו.
דרך ההגירות היהודיות, המרכזים היהודיים, התרבות, תקומת העם, הקמת המדינה והקהילות בנות זמננו, על מגוון האירועים שחווה העם ברדיפות, לצד שגשוגו.
היסודות – במימד הלאומי – הבסיס המשותף לעם היהודי כמו השבת, הברית, מעגל השנה וציוני דרך בחיי האדם, ובמימד העולמי – התנ"ך והשפעתו על תרבויות בעולם.
הללו-יה – 21 מודלים של בתי הכנסת מאז ועד היום, המאירים את חיי הקהילות השונות לאורך השנים, ולצדם פריטים טקסיים או מקוריים של בית הכנסת או הקהילה המיוצגת על ידו.
אנהיים היא עיר במחוז אורנג', קליפורניה שבארצות הברית, הנמצאת במטרופולין העיר לוס אנג'לס.
על פי מפקד האוכלוסין, בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 336,000 תושבים, והיא העיר המאוכלסת ביותר במחוז אורנג' והעשירית בקליפורניה.
היישוב נוסד על ידי אמריקאים ממוצא גרמני בשנת 1857 והפך לעיר ב-10 בפברואר 1870. אנהיים הייתה למרכז תעשייתי המתמחה בעיקר בייצור רכיבים אלקטרוניים.
כמו כן מיוצרים בעיר שימורי פירות.
בשנת 1955 הוקם בעיר פארק השעשועים דיסנילנד.
שם העיר מורכב מהמילה "אנה" הלחם של קיצור שמו של נהר סנטה אנה המצוי בקרבת מקום והמילה "היים", שמשמעותה "בית" בגרמנית.
בשנת 2020 היו בעיר 346,824 תושבים ב-103,570 משקי בית, עלייה של כ-10,000 נפשות מאז מפקד האוכלוסין הקודם ב-2010. 35% מהתושבים נולדו מחוץ לארצות הברית ו-54% הגדירו עצמם כהיספנים או לטינים-אמריקאים (מכל גזע שהוא).
23.2% היו לבנים שאינם היספנים, 17.3% אסייתים אמריקאים ו-2.7% שחורים או אפרו-אמריקאים.
12.3% הגדירו עצמם כמשתייכים לשני גזעים או יותר.
אנהידריד הוא תרכובת כימית המורכבת ממולקולה של חומצה (או משתי מולקולות מחוברות של חומצה), ממנה/מהן נטלו מולקולת מים אחת.
ניתן להגדיר אנהידריד גם כתחמוצת של יסוד אל-מתכתי.
פירוש המילה ביוונית הוא "נטול מים", ממנו גם נגזר המינוח העברי "אלמימה".
כששתי מולקולות של חומצה גופרתית (H2SO4) מגיבות ביניהן, מתקבלת גופרית תלת-חמצנית (SO3), הנקראת גם אנהידריד גופרתי.
זוהי, אם כן, תחמוצת של יסוד אל-מתכתי (גופרית), וכן שתי מולקולות חומצה (במקרה זה הן אינן מחוברות) מהן נטלו מולקולת מים.
כששתי מולקולות של חומצה קרבוקסילית מגיבות ביניהן, הן מתחברות האחת לשנייה תוך פליטת מולקולת מים.
לדוגמה, שתי מולקולות חומצה אתנואית (CH3COOH, חומצה אצטית, המרכיב העיקרי בחומץ) מגיבות ליצירת אנהידריד אצטי (או אצטט אנהידריד, אנהידריד אצטט, CH3O)2O)).
יון פירופוספט P2O74− הוא אנהידריד המגיב באופן ספונטני עם מולקולת מים לקבלת שני יוני זרחה HPO42−.
האנרגיה החופשית המשתחררת בתגובה, 31.8 קילוג'אול למול, משמשת במגוון עצום של תהליכים בביולוגיה של התא.
אנו החיים הוא שמו של הרומן הראשון של איין ראנד, הכולל היבטים אוטוביוגרפיים רבים מתקופת חייה בברית המועצות.
הרומן, שבו נימה אנטי-טוטליטרית חריפה, פורסם לראשונה בשנת 1936. הוא לא זכה תחילה להצלחה משמעותית, אולם דבר זה השתנה לחלוטין עם השנים שחלפו וכיום עומד מספר העותקים שנמכרו מהספר על מעל לשלושה מיליון.
הספר זכה לקבלת פנים צוננת עם צאתו לאור אך ברבות השנים זכה להצלחה מסחררת.
איין ראנד סיימה את כתיבת "אנו החיים" כבר ב-1934 (הוא נקרא תחילה Airtight), אולם במשך כשנתיים סירבו מספר רב של מו"לים להוציאו לאור.
גם הוצאת מקמילן, שהוציאה את הספר לאור בסופו של דבר עשתה כן בלי להשקיע דבר כמעט בשיווק ורק לאחר חילוקי דעות חריפים בתוכה, בעיקר עקב התנגדות גרנוויל היקס, אחד העורכים שלה, שהיה באותה תקופה חבר המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
הספר זכה בארצות הברית לביקורות פושרות למדי ונמכרו פחות משלושת אלפים עותקים שלו.
כשנה לאחר צאתו של הספר לאור בארצות הברית הוא יצא לאור גם בבריטניה ואחר כך גם באוסטרליה, בדנמרק ובאיטליה, שם הצליח הרבה יותר, דבר שגרר עלייה במכירות גם בארצות הברית.
ב-1940 הספר הומחז, אך ירד מהר מאוד מעל במות ברודוויי בשל הביקורת הקטלנית שספג.
ב-1942 הופק באיטליה סרט בשני חלקים (Noi Vivi, Addio, Kira), על פי הספר.
משטרו הפשיסטי של מוסוליני נטה תחילה לאסור את הפצת הסרט, אחר כך אישר אותו בשל מיקומו בברית המועצות והמחשבה שהוא תוקף את הקומוניזם ולכן הוא "טוב" לשלטונות.
לנוכח הצלחתו של הסרט באיטליה הבינו הנאצים בעלי בריתו של מוסוליני, שהסרט תוקף באותה מידה גם את הפשיזם וגרמו לשלטונות לעצור את ההקרנות.
הרבה אחרי גמר מלחמת העולם השנייה, בשנות הששים ושוב בשנות השמונים הופקו גרסאות חדשות של הסרט האיטלקי, בתרגום אנגלי.
הספר עצמו יצא שוב לאור בכמה מהדורות שהפכו לרבות מכר בשנים 1959 (כריכה קשה בהוצאת רנדום), 1960 (כריכה רכה) ולאחר מכן.
סיפור העלילה מתחיל בשנת 1917 בתקופה שאחרי המהפכה הקומוניסטית.
קירה ארגונובה, בתו של קפיטליסט בורגני, חוזרת לפטרוגרד עם משפחתה אחרי גלות ממושכת ומגלה כי כל רכושה הוחרם והמשפחה עוברת להתגורר בבית דודתה של קירה.
ההישרדות, כפי שמגלים קירה ומשפחתה במהרה, אפשרית רק למי שמוכן לכרות ברית עם השליטים החדשים במדינה ולזכות באמונו של הממסד הקומוניסטי.
קירה נרשמת למוסד הטכנולוגי, כדי להגשים את חלומה להפוך למהנדסת.
היא פוגשת, במקביל, את ליאו קובלנסקי, צעיר מרדני המעורר את התפעלותה.
שניהם חשים עוינות עמוקה ובוז למשטר הדיכוי הקומוניסטי ומתכננים להימלט יחד מן הארץ, אך נתפשים על-ידי השלטונות.
ליאו נכלא, אך קירה מסתייעת בעמיתה ללימודים, אנדרי טגנוב, החבר במפלגה הקומוניסטית, כדי להינצל ממאסר, ומצליחה מאוחר יותר לשחרר גם את ליאו.
השניים עוברים לגור יחד, אך בעוד שקירה מוכנה להתפשר ולשתף פעולה עם המערכת עד שתוכל לממש את חלומה ולהימלט, ליאו מסרב להתפשר ומסרב לעבוד במוסד בבעלות המדינה.
הוא פותח חנות קטנה, המשמשת כיסוי לפעילות בשוק השחור, אך אנדריי, המאוהב בקירה, מביא ללכידתו וכליאתו.
קירה מנסה להסתייע באנדריי כדי לשחרר את לאו מכלאו, ומסכימה להפוך לפילגשו של אנדריי כדי להצילו.
כאשר ליאו משתחרר מכלאו, הוא אדם מובס—שבור, שתיין וחולה בדלקת ריאות.
קירה, בסיוע אנדריי, מצליחה להביא לשליחתו לחופשת החלמה, אך חשדם של אנשי המפלגה ביחס לחולשתו של אנדריי לקירה מתעורר ומביא לאבדן כוחו במפלגה.
אנדריי, המאוכזב מהרעיון הקומוניסטי ומהגילוי שקירה מאוהבת בליאו, שולח יד בנפשו.
קירה מחליטה לנטוש את ליאו המובס ועושה ניסיון אחרון לחצות את הגבול לפינלנד, אך נורית על-ידי צלף.
אנו החיים - תרגמה: שושנה עין-גד; ערך: אברהם בירמן; הוצאת מ.
אנו החיים - תרגמה: שרון פרמינגר; הוצאת אנכי, 2022.
אנהידריט הוא מינרל המורכב מסידן וסולפט (תחמוצת הגופרית) והרכבו הכימי הוא CaSO4. הרכב זה דומה להרכב המינרל גבס הנפוץ יותר, למעט המים ואכן משמעות שמו של המינרל הוא "חסר מים".
בחשיפה למים האנהידריט סופח את המים והופך לגבס.
אנהידריט מצוי לעיתים קרובות במרבצי מלח יחד עם גבס.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1794 במכרה מלח בטירול.
בתצורה זו העומק בו מצוי המינרל הוא קריטי מכיוון שבסמוך לפני הקרקע אנהידריט משתנה לגבס על ידי ספיחה של מי תהום.
מתמלחת ימית שוקע סולפט הסידן בדרך כלל כגבישים של גבס, אך אם התמלחת מכילה עודף של נתרן או אשלגן כלוריד שוקע אנהידריט.
זו גם אחת מהשיטות להכין את המינרל באופן מלאכותי והיא זהה לצורה בה הוא נוצר בטבע, המינרל נפוץ באגני השקעה של מלחים.
את השם אנהידריט טבע אברהם גוטלוב ורנר ב-1804, בשל המחסור במים בתהליך ההתגבשות בהשוואה לקיומם בגבס.
שמות נוספים שקיבלו סוגים של אנהידריט הם מוריאסיט וקרסטניט.
הראשון, שם קדום יותר ניתן תחת הרושם שהחומר הוא כלוריד (מוריאט).
סוג גרגרי מתפצל של אנהידריט מוולפינו שליד ברגאמו בלומברדיה מכונה וולפיניט.
סוג זה נהוג לחתוך וללטש למטרות קישוט.
אנהידריט שצבעו כחול-לילך קרוי "אנג'ליט" בשל צבעו ה"מלאכי" (אנג'ל בלועזית).
השימושים הנפוצים באנהידריט הם, כמקור לחומצה גופריתית, לדישון.
כמו כן מוסיפים אנהידריט לסוגי מלט מסוימים.
מקומות ראויים לציון שבהם מצוי אנהידריט הם מקסיקו, פרו, גרמניה וניו מקסיקו.
בישראל יש אנהדריט בסלעי הכיסוי של הר סדום.
אנהיים דאקס היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מאנהיים, קליפורניה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית הפסיפי שבחטיבה המערבית.
הקבוצה נוסדה ב-1993 על ידי חברת וולט דיסני תחת השם מייטי דאקס אוף אנהיים (Mighty Ducks of Anaheim), שם שנגזר מסרט הילדים "אלופים על הקרח" (The Mighty Ducks) שהפיקה החברה.
ב-2006, לאחר שהקבוצה נמכרה לבעליה הנוכחיים, שונה שמה לשמה הנוכחי.
הדאקס זכו פעם אחת בגביע סטנלי, ב-2007.
הקבוצה החלה לפעול ב-1993 תחת זיכיון שקיבלה חברת וולט דיסני להפעיל קבוצה באנהיים, בקרבת דיסנילנד.
ההתעניינות של חברת דיסני בקבוצת NHL באה משילוב של הצלחת הסרט "אלופים על הקרח" והפופולריות הגואה של קבוצת ה-NHL השכנה, לוס אנג'לס קינגס, שהגיעה ב-1993 לסדרת הגמר על גביע סטנלי כשבשורותיה גדול השחקנים בכל הזמנים, וויין גרצקי.
שמה של הקבוצה, והקישור שלה לקבוצת הילדים הדמיונית שכיכבה ב"אלופים על הקרח", זכו לביקורת וללעג מצד רבים.
המעצבים הגרפיים של דיסני עיצבו מדי הקבוצה בצבעי ירוק וסגול, ואת לוגו הקבוצה, שבמרכזו מסכת שוער קלאסית מהסוג שהיה נפוץ לפני פיתוח קסדת השוער המודרנית, שתווי פניה הזכירו לרבים את פניו של דונלד דאק.
המדים והלוגו שימשו את חברת דיסני מאוחר יותר בשני סרטי ההמשך ל"אלופים על הקרח".
הקבוצה החלה את דרכה ב-NHL בעונת 1994 באולם ביתי חדש שנבנה במיוחד עבורה באנהיים.
חברת המים המינרלים "ארוהד" רכשה את הזכויות על שמו של האולם, שנודע בשם "ארוהד פונד" ("האגם של ארוהד") ובקיצור ה"פונד" (כיום הונדה סנטר).
רון וילסון היה מאמנה הראשון, והקבוצה הצליחה כבר בדראפט הראשון בו השתתפה בקיץ 1993 לשים את ידה על הכוכב הצעיר פול קאריה שהפך לאחד מכוכביה הגדולים בכל הזמנים.
קאריה הגיע ממכללה בארצות הברית, דבר נדיר למדי באותם ימים, ולא דרך המסלול המקובל של ליגות הצעירים בקנדה.
הוא נשאר שנה נוספת במכללה שלו ולא היה זמין לקבוצה בעונת 1994, אותה סיימו המייטי דאקס עם 33 ניצחונות ו-71 נקודות - מאזן סביר לקבוצת התרחבות, אולם מאזן שלא הספיק לעלייה לפלייאוף.
קאריה הגיע לקבוצה בעונת 1995, שהחלה לבסוף באיחור של ארבעה חודשים עקב סכסוך עבודה בליגה, והדאקס סיימו אותה אחרונים בבית הפסיפי למרות 18 שערים ו-21 אסיסטים של קאריה בעונה המקוצרת שכללה 48 משחקים בלבד.
קאריה המשיך להוביל את התקפת המייטי דאקס גם בעונת 1996 כאשר באמצע העונה זכה לחיזוק - בעסקת ענק של המייטי דאקס עם ונקובר קנאקס הגיע לקבוצה כוכב ההתקפה הפיני טמו סלאנה.
קאריה סיים את העונה עם מאזן אישי מצוין של 108 נקודות - 50 שערים ו-58 אסיסטים - וסלאנה הוסיף 36 נקודות ב-28 המשחקים שהספיק לשחק בקבוצה מאז שנרכש.
המייטי דאקס היו קרובים מאוד לעלייה ראשונה לפלייאוף כשסיימו בשוויון נקודות עם ויניפג ג'טס בקרב על הכרטיס השמיני והאחרון של החטיבה המערבית, אולם הג'טס ניצחו משחק אחד יותר, ולכן עלו הם לפלייאוף והמייטי דאקס נשארו בחוץ.
השילוב של קאריה וסלאנה בהתקפת הקבוצה המשיך להיות מצוין בעונת 1997 כאשר סלאנה כבש 51 שערים ומסר 58 אסיסטים (109 נקודות) וקאירה הוסיף 99 נקודות משל עצמו למרות שהחמיץ 13 משחקים בשל פציעה.
ההצטיינות של שניהם הובילה את המייטי דאקס למאזן חובי בפעם הראשונה בתולדותיהם עם 36 ניצחונות לעומת 33 הפסדים ו-13 תיקו, ובסך הכל 85 נקודות שהספיקו למקום שני בבית הפסיפי ועלייה ראשונה לפלייאוף.
בסיבוב הראשון בפלייאוף פגשו המייטי דאקס את פיניקס קויוטיס ונקלעו לפיגור 3:2 בסדרה לאחר שנוצחו במשחק החמישי ב"פונד".
המשחק השישי בפיניקס נגרר להארכה בה הצליח קאריה לכבוש שער ניצחון ולהביא את הסדרה למשחק שביעי ומכריע ב"פונד", אותו ניצחו המייטי דאקס בקלות ועלו לסיבוב השני.
בסיבוב השני נוצחו המייטי דאקס בכל ארבעת המשחקים על ידי דטרויט רד וינגס והודחו, אם כי שלושה מתוך ארבעת ההפסדים היו לאחר הארכה.
סכסוך חוזי הוביל להשבתתו של קאריה בתחילת עונת 1998, אותה פתחו בשני משחקים היסטוריים מול ונקובר קנאקס, משחקי עונה רגילה לכל דבר שהתקיימו בטוקיו בפעם הראשונה בתולדות ה-NHL.
קאריה, שמשפחתו היא ממוצא יפני, לא שיחק במשחקים לאכזבת הקהל.
כשחזר לבסוף קאריה, הוא שיחק ב-22 משחקים והספיק לצבור בהם 31 נקודות בטרם נפצע וסיים את חלקו בעונה.
סלאנה נשא בעול לבדו, אך 86 הנקודות שלו לא הספיקו למייטי דאקס שסיימו עם מאזן חלש של 26 ניצחונות, 43 הפסדים ו-13 תיקו.
קאריה וסלאנה חזרו לשחק ביחד עונה מלאה ב-1999 והמשיכו להצטיין, כאשר סלאנה סיים עם 107 נקודות וקאריה עם 101. הקבוצה הגיעה למאזן חיובי ועלתה לפלייאוף, אולם כמו שנתיים קודם לכן נוצחו על ידי דטרויט רד וינגס בארבעה משחקים בלבד.
בניגוד ל-1997, הפעם היו המשחקים ברובם חד צדדיים והמייטי דאקס לא היוו יריב שקול.
יכולת ההבקעה של קאריה וסלאנה הוקהתה מעט בעונת 2000, אולם עדיין נשארו שניהם המבקיעים המצטיינים של הקבוצה.
היכולת של שניהם לא הספיקה לקבוצה, שסיימה במקום האחרון בבית הפסיפי.
המייטי דאקס המשיכו לדשדש בתחילת עונת 2001 כאשר התפוקה ההתקפית של קאריה וסלאנה המשיכה לרדת.
עם תום מועד ההעברות החליטה הנהלת הקבוצה שהשילוב ביניהם מיצה את עצמו והעבירה את סלאנה תמורת שחקנים ובחירות דראפט לסן חוזה שארקס.
המייטי דאקס סיימו את העונה במאזן של 25 ניצחונות לעומת 42 הפסדים, 8 תיקו ו-3 הפסדים בהארכה, המאזן הגרוע ביותר בחטיבה המערבית.
עונת 2002 לא הייתה טובה בהרבה, כאשר קאריה המשיך לרדת בתפוקתו וסיים עם 57 נקודות בלבד.
לעומת זאת הצליחו המייטי דאקס לייצב את עמדת השוער כאשר ז'אן-סבסטיאן ז'יגר, שעלה באמצע העונה הקודמת מהליגות המשניות, ביסס את עצמו כשוער הראשון של הקבוצה והציג יכולת טובה.
בעזרת יכולתו של ז'יגר בשער השתפרה יכולתה של הקבוצה לקראת סיום העונה, והמנהל בראיין מארי החליט שהזמן המתאים להתמודדות בצמרת הגיע.
בשורה של עסקאות עם סיום העונה חיזק מארי את הקבוצה בחלוץ הוותיק אדם אוטס שהוחתם כשחקן חופשי ובחלוץ כוכב נוסף, הצ'כי פטר סיקורה שהגיע מניו ג'רזי דווילס.
ריצת הפלייאוף של 2003 ועזיבתו של פול קאריה
עם שחקני הרכש החדשים ועם מאמן חדש, מייק בבקוק, החלו המייטי דאקס את עונת 2003 בצורה פושרת.
היכולת של הקבוצה השתפרה במחצית השנייה של העונה בעיקר בהגנה, עם רכישתו של המגן הלטבי סנדיס אוזולינש מפלורידה פנתרס, ולקראת סיום העונה הרגילה חיזקה הקבוצה גם את ההתקפה שלה כשלקבוצה הגיעו החלוצים סטיב תומאס ורוב נידרמאייר.
הקבוצה סיימה את העונה הרגילה עם מאזן מצוין 40 ניצחונות מול 27 הפסדים, 9 תיקו ו-6 הפסדים בהארכה, ובסך הכל 95 נקודות בטבלה - המאזן הטוב בתולדותיה, אולם מול מאזני הקבוצות האחרות הוא הספיק לעלייה לפלייאוף רק מהמקום השביעי במערב.
הדירוג הנמוך של המייטי דאקס הביא אותם למפגש פלייאוף מול דטרויט רד וינגס, הקבוצה שהדיחה אותם בשתי עונות הפלייאוף הקודמות שלהם ושמולה לא ניצחו הדאקס ולו משחק פלייאוף אחד.
במשחק הראשון בדטרויט תקפו הרד וינגס את שערו של ז'יגר והכו לעברו 64 מכות, אולם ז'יגר ספג רק שער אחד והמשחק הסתיים בשוויון ונכנס להארכה, ולאחר מכן להארכה שנייה ושלישית.
בהארכה השלישית כבש פול קאריה שער ניצחון בניגוד גמור למהלך המשחק.
הניצחון המפתיע השפיע על המשך הסדרה, והמייטי דאקס הביסו את הרד וינגס בארבעה משחקים.
בסיבוב השני פגשו המייטי דאקס עוד קבוצה שנחשבה לעדיפה עליהם, דאלאס סטארס שסיימה את העונה הרגילה עם המאזן הטוב ביותר בליגה.
גם בסדרה הזו נמשך המשחק הראשון הרבה מעבר לזמן החוקי, כאשר רק בהארכה החמישית הצליח פטר סיקורה להכריע אותו עבור המייטי דאקס.
המייטי דאקס ניצחו בדאלאס גם במשחק השני ויצרו לעצמם יתרון מכריע שעזר להם לנצח את הסדרה בשישה משחקים ולעלות בפעם הראשונה לגמר החטיבה המערבית.
בגמר החטיבה המערבית פגשו המייטי דאקס קבוצה מפתיעה נוספת, מינסוטה ויילד, קבוצה שהחה לשחק בליגה רק בעונת 2001. זו הייתה הסדרה של השוער ז'אן-סבסטיאן ז'יגר, שספג רק שער אחד בארבעת משחקי הסדרה, והמייטי דאקס עלו לסדרת הגמר על גביע סטנלי לראשונה בתולדותיהם.
בסדרת הגמר המתינה להם ניו ג'רזי דווילס, מפגש שהיה גם מפגש בין שני אחים - חלוץ המייטי דאקס רוב נידרמאייר ואחיו סקוט, מגן הדווילס.
הסדרה הגיעה למשחק שביעי ומכריע כאשר כל קבוצה מנצחת במשחקיה הביתיים.
המשחק השביעי לא היה יוצא דופן, והדווילס, שאירחו אותו, גם ניצחו בו וזכו בגביע סטנלי.
למרות ההפסד, נבחר שוער המייטי דאקס זאן-סבסטיאן ז'יגר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית' - מקרה נדיר בו הזוכה הגיע דווקא מהקבוצה המפסידה.
עם תום העונה המרשימה תם גם עידן בקבוצה כאשר פול קאריה עזב את הקבוצה לקולורדו אוולאנש, שם חבר שוב לטמו סלאנה.
המייטי דאקס ניסו למלא את החלל שהותיר אחריו פול קאריה עם רכש של כוכב ההתקפה הוותיק של דטרויט רד וינגס, סרגיי פיודורוב.
אולם פיודורוב אכזב ביכולתו, וכמוהו גם השוער ז'אן-סבסטיאן ז'יגר שלא הזכיר את יכולתו מהעונה הקודמת.
המייטי דאקס סיימו עם 29 ניצחונות בלבד ומאזן שלילי והחמיצו את הפלייאוף.
העונה המבוטלת של 2005 פגעה בתוכניותיה של חברת וולט דיסני למכור את הקבוצה.
רק לקראת אמצע 2005 מצאה חברת דיסני קונים לקבוצה - הנרי סמואלי, מייסד חברת התקשורת ברודקום, ואשתו סוזן.
הזוג סמואלי התחייב להשאיר את הקבוצה באנהיים, ועמד בהתחייבותו.
למנהל הקבוצה מונה בראיין ברק, שהיה נשיא ומנהל בונקובר קנאקס.
הוא הביא איתו את המאמן רנדי קרלייל שאותו הכיר כשאימן קבוצה-בת של הקנאקס בליגה משנית.
שינויים משמעותיים חלו בקבוצה גם לפני ובמהלך עונת 2006. המגן המצטיין סקוט נידרמאייר חתם בקבוצה והפך מיד לקפטן שלה, וגם זכה לשחק בקבוצה עם אחיו, רוב.
טמו סלאנה שכיכב בקבוצה בשנות ה-90 חזר לקבוצה, ולעומת זאת סרגיי פיודורוב שהמשיך לאכזב שוחרר במהלכה.
גם בדראפט נחלו המייטי דאקס הצלחה כאשר ראיין גצלף, קורי פרי וסטיב קוניץ התגלו כולם כבחירות מוצלחות.
השוער הרוסי איליה בריזגלוב התגלה כאלטרנטיבה ראויה לז'אן-סבסטיאן ז'יגר, והשניים חלקו את עמדת השוער.
סלאנה הפיק עונת חזרה משובחת עם 40 שערים ו-50 אסיסטים, והחלוץ אנדי מקדונלד, שלא צבר למעלה מ-30 נקודות באף אחת מארבע עונותיו הקודמות בקבוצה, פרץ עם 85 נקודות.
המייטי דאקס סיימו את העונה עם 98 נקודות בטבלה וחזרו לפלייאוף.
הרוטציה בין בריזגלוב וז'יגר בשער המשיכה גם בסיבוב הראשון בפלייאוף, כאשר בתום חמישה משחקים פיגרו המייטי דאקס 3:2 בסדרה מול קלגרי פליימס.
יכולת טובה של בריזגלוב שספג רק שער אחד בשני המשחקים האחרונים סייעה למייטי דאקס להפוך את הסדרה ולנצח אותה בשבעה משחקים.
בריזגלוב נשאר יציב בעמדת השוער בסיבוב השני שבו הביסו המייטי דאקס בקלות את קולורדו אוולאנש.
בגמר החטיבתי השני בתולדותיהם פגשו המייטי דאקס את אדמונטון אוילרס, שעלתה לפלייאוף מהמקום השמיני במערב בלבד.
למרות יתרון הביתיות של המייטי דאקס הפתיעו האוילרס והדיחו את המייטי דאקס בחמישה משחקים.
הקבוצה התייצבה לעונת 2007 עם מדים חדשים בצבעי שחור-זהוב-כתום, לוגו חדש ושם חדש - אנהיים דאקס.
בכך נותק גם באופן סמנטי הקשר בין הקבוצה לחברת וולט דיסני.
להשלמת הפזל המקצועי נרכש מאדמונטון אוילרס אחד המגינים הטובים בליגה, כריס פרונגר.
סלאנה, מקדונלד וקוניץ הובילו את ההתקפה, כאשר פרונגר וסקוט נידרמאייר, למרות הפציעות, היו מעוזי ההגנה ותרמו גם תרומה התקפית גדולה.
בסיבוב הראשון בפלייאוף גברו הדאקס על מינסוטה ויילד בחמישה משחקים.
את הסיבוב השני פתחה הקבוצה בניצחון 5:1 על ונקובר קנאקס כאשר ז'אן-סבסטיאן ז'יגר חזר לעמדת השוער הראשון ומקדונלד כבש שלושער, אולם המשחקים הבאים היו שקולים הרבה יותר, כאשר שלושה מהם הגיעו להארכה בטרם ניצחו הדאקס בסדרה בחמישה משחקים.
בגמר החטיבתי פגשו הדאקס את דטרויט רד וינגס, המדורגת ראשונה במערב.
לאחר הפסד במשחק הראשון הצליחו הדאקס לקחת את יתרון הביתיות עם ניצחון בהארכה משער של סקוט נידרמאייר שקיבל את האסיסט מאחיו רוב.
הסדרה המשיכה להיות הפכפכה כאשר הרד וינגס ניצחו באנהיים במשחק השלישי, והדאקס הישוו את הסדרה במשחק הרביעי.
המשחק החמישי בדטרויט התנהל בעליונות של הרד וינגס, אולם יכולת מצוינת של ז'יגר בשער איפשרה להם יתרון של 1:0 בלבד.
בדקה האחרונה של המשחק הוציאו הדאקס את ז'יגר והכניסו שחקן שדה נוסף בניסיון להשוות - והניסיון הצליח, כאשר סקוט נידרמאייר השווה 47.3 שניות לסיום.
טמו סלאנה השלים את המהפך בהארכה, והדאקס עלו ליתרון בסדרה לפני המשחק השישי באנהיים.
במשחק השישי כמעט שמטו הדאקס יתרון של 3:0, אולם הצליחו לנצח 4:3 ולעלות בפעם השנייה בתולדותיהם לסדרת הגמר על גביע סטנלי, מול אוטווה סנטורס.
במשחק הראשון בהונדה סנטר חזרו הדאקס מפיגור וניצחו 3:2 משער של טרוויס מואן שלוש דקות לסיום.
גם המשחק השני הוכרע בדקות האחרונות, משער יחיד של סמי פלסון שהביא לדאקס יתרון של 2:0 בסדרה.
הסנטורס ניצחו במשחק השלישי באוטווה, אולם שני שערים של אנדי מקדונלד בתוך דקה הביאו לדאקס ניצחון במשחק הרביעי ויתרון גדול כאשר הסדרה חזרה לאנהיים.
הדאקס עמדו במשימה, הביסו את הסנטורס 6:2 במשחק החמישי והביאו בפעם הראשונה את גביע סטנלי לקליפורניה.
סקוט נידרמאייר זכה בגביע קון סמיית' כ-MVP של הפלייאוף.
כמו 10 שנים קודם לכן כשעשו היסטוריה עם המשחקים בטוקיו, עשו זאת שוב הדאקס כאשר שיחקו שני משחקי עונה רגילה מול שכניהם, לוס אנג'לס קינגס, בלונדון - הפעם הראשונה בתולדות ה-NHL שמשחקי עונה רגילה התקיימו באירופה.
שניים שלא השתתפו במשחקים היו טמו סלאנה וסקוט נידרמאייר ששקלו לפרוש מפעילות ולא פתחו את העונה עם הקבוצה.
במקומם החתימה הקבוצה שני שחקנים וותיקים, החלוץ טוד ברטוזי והמגן מת'יו שניידר.
סלאנה ונידרמאייר שבו לבסוף, והקבוצה שפתחה חלש את העונה השתפרה בצורה ניכרת וסיימה את העונה עם מאזן טוב של 47 ניצחונות, 27 הפסדים ו-8 הפסדים בהארכה/מכות עונשין.
בפלייאוף נקלעו הדאקס לפיגור גדול כשהפסידו בשני המשחקים הראשונים בהונדה סנטר מול דאלאס סטארס, פיגור ממנו הדאקס לא הצליחו להיחלץ והודחו בשישה משחקים.
בסיום העונה עזבו שניידר וברטוזי את הקבוצה.
השוער ז'יגר פתח את עונת 2009 ביכולת לא טובה, והשוער המחליף השווייצרי יונס הילר הלך והשתלט על עמדת השוער הראשון.
ללא קוניץ, פלסון ומואן שהועברו מהקבוצה לקראת סיום העונה עלו הדאקס בקושי לפלייאוף מהמקום השמיני במערב, לסדרת פלייאוף קשה מול הקבוצה עם המאזן הטוב ביותר בליגה, סן חוזה שארקס.
שני משחקים מצוינים של הילר בשער הביאו לדאקס שני ניצחונות חוץ בפתיחת הסדרה.
הילר המשיך להצטיין גם בהמשך הסדרה, כאשר הדאקס ניצחו אותה בשישה משחקים והפתיעו את השארקס.
בסיבוב השני פגשו הדאקס את האלופה היוצאת, דטרויט רד וינגס, לסדרת פלייאוף חמישית בין הקבוצות בהיסטוריה הקצרה של הקבוצה.
הילר המשיך להפגין יכולת גבוהה והדאקס הביאו את הסדרה למשחק שביעי ומכריע בדטרויט, וחזרו בו מפיגור 3:1 לשוויון 3:3 בשליש השלישי.
לבסוף נחלו הדאקס אכזבה כאשר ספגו שער בדקות האחרונות של המשחק והודחו.
עם סיום העונה עזבו את הקבוצה כריס פרונגר ורוב נידרמאייר, והקבוצה החתימה את החלוץ הפיני הוותיק סאקו קויבו שכיכב שנים רבות במונטריאול קנדיאנס.
עונת 2010 הייתה קשה לדאקס, שסיימו במאזן פושר והחמיצו את הפלייאוף לראשונה מאז עונת 2004. סקוט נידרמאייר הודיע לאחר סיום העונה על פרישה ממשחק פעיל, ונשאר בדאקס כחלק מהצוות המקצועי.
ב-25 בינואר 2011 הוגשה נגד הדאקס תביעה משפטית על ידי ג'ייסון ביילי, שחקן יהודי-קנדי שנבחר בדראפט על ידי הדאקס ב-2005. ביילי לא הגיע לסגל הקבוצה ושיחק בקבוצה-בת שלה בליגה משנית, שם, לטענתו, סבל מהערות חוזרות ונשנות על רקע אנטישמי מצד צוות האימון, בעוד הנהלת הדאקס התעלמה מתלונותיו.
התביעה המשפטית הביאה גם לפתיחת חקירה של ה-NHL שנושא.
החקירה וההליכים המשפטיים נמשכו עד לנובמבר באותה שנה, כאשר ביילי משך את תביעתו מבית המשפט ללא פיצוי.
בעונת 2011 שבו הדאקס אל הפלייאוף עם מאזן נאה של 47 ניצחונות ו-99 נקודות בטבלה, ומעל כולם בלט החלוץ קורי פרי, שנבחר ל-MVP של העונה וזכה בגביע הארט, לאחר שכבש 50 שערים וזכה גם בגביע מוריס "רוקט" רישאר.
למרות זאת, הדאקס נוצחו בסיבוב הראשון של הפלייאוף בשישה משחקים על ידי נאשוויל פרדטורס.
בעונת 2012 סיימו הדאקס במאזן פושר של 34 ניצחונות ו-80 נקודות.
עונה חזקה יחסית של שאר קבוצות הבית הפסיפי הביאה את הדאקס למקום האחרון בבית ולהחמצת הפלייאוף.
בעונת 2012/13 המקוצרת זכתה הקבוצה באליפות הבית הפסיפי ועלתה לפלייאוף כמדורגת שנייה במערב, אך נכנעה בשבעה משחקים לדטרויט רד וינגס והודחה בסיבוב הראשון.
בעונת 2013/14 קבעה הקבוצה מספר שיאי מועדון, כגון עשרה ניצחונות רצופים במהלכה, כולל ניצחון 1:9 על ונקובר קנאקס שהיה הניצחון הגבוה בתולדות הקבוצה, וסיימה את העונה עם שיא מועדון נוסף של 116 נקודות בטבלה שהקנה לה את המקום הראשון בחטיבה המערבית לקראת הפלייאוף.
גם הפעם הסתיים מסע הפלייאוף בהפסד במשחק שביעי ומכריע, הפעם בסיבוב השני מול לוס אנג'לס קינגס.
לאחר ההדחה מהפלייאוף נפרדה הקבוצה מכוכבה הוותיק, טמו סלאנה, שהודיע על פרישה ממשחק פעיל.
2014 - 2018: הצלחות בעונה וכישלונות בפלייאוף
עם רכש מוצלח ובראשו אחד מכוכבי ההתקפה של הליגה, ראיין קסלר שהגיע מונקובר קנאקס, סיימו הדאקס את העונה הרגילה של 2014/15 עם 109 נקודות ובמקום הראשון בחטיבה המערבית.
ההצלחה נמשכה בשני הסיבובים הראשונים בפלייאוף עם ניצחונות על ויניפג ג'טס וקלגרי פליימס, כאשר הם שומטים משחק אחד בלבד בשתי הסדרות (מול הפליימס).
בגמר החטיבתי מול שיקגו בלאקהוקס לא הצליחו הדאקס לממש יתרון 3:2 בסדרה, נוצחו בשני המשחקים האחרונים והודחו.
הדאקס המשיכו להיות דומיננטיים בבית הפסיפי וזכו בו בפעם הרביעית ברצף ב-2015/16, אך גם באותה עונה נוצחו במשחק שביעי ומכריע - בידי נאשוויל פרדטורס בסיבוב הראשון.
זכייה חמישית רצופה בבית הפסיפי שוב הביאה למפח נפש בפלייאוף גם ב-2016/17, כאשר הדאקס נוצחו בגמר החטיבתי, שוב על ידי הפרדטורס.
השילוב של הצלחה בעונה הרגילה וכישלון בפלייאוף נמשך גם ב-2017/18, כאשר עונה רגילה טובה עם 44 ניצחונות ו-101 נקודות בטבלה הסתיימה בתבוסה מול סן חוזה שארקס בסיבוב הראשון בפלייאוף.
2018 - ההווה: מחוץ לפלייאוף
התחלה טובה של העונה הרגילה ב-2018/19 העלתה את הדאקס לצמרת הבית הפסיפי, אך ככל שהתקדמה העונה דעכו ביצועי הקבוצה והיא הידרדרה במורד הטבלה, ובסופו של דבר לא היוותה גורם במירוץ לפלייאוף והחמיצה אותו לראשונה מאז 2012. מאז לא עלתה הקבוצה לפלייאוף.
היריבות עם לוס אנג'לס קינגס
לדאקס יריבות מסורתית עם לוס אנג'לס קינגס עקב היותן של לוס אנג'לס ואנהיים ערים שכנות בדרום קליפורניה.
היא מכונה "עימות הכביש המהיר" (freeway faceoff) בשל היותן של שתי הערים מקושרות בנסיעה קצרה על הכביש הבין-מדינתי 5.
אנהדוניה (בלועזית: Anhedonia; מיוונית: αν (אנ) - ללא, ηδονή (הדונה) - הנאה; על פי האקדמיה ללשון העברית: אִי-נֶהֱנוּת) היא היעדר יכולת לחוות הנאה מגירויים שבאופן נורמלי יהיו מתגמלים.
למשל: אירועי חיים הנחשבים למהנים, כגון אכילה, פעילות גופנית, ואינטראקציות חברתיות או מיניות.
הדוניזם היא התורה שלפיה ההנאה או האושר (של החושים, או לפי חסידי אפיקורוס - של הנפש כולה) צריכה להיות השאיפה המרכזית בחיים.
אנהדוניה מזוהה כאחד מתסמיני המפתח של דיכאון ב-DSM וב-ICD.
אנהדוניה קיימת גם בסכיזופרניה, שבה היא אחד מארבעת התסמינים השליליים העיקריים להפרעה (שלושת הנוספים הם אפקט שטוח, אלוגיה ואבוליציה), וכן גם בהפרעה סכיזואפקטיבית, בהפרעת אישיות סכיזואידית ובהפרעות נפשיות נוספות.
המושג אנהדוניה הונהג לראשונה בפסיכולוגיה המערבית על ידי תאודול ריבו בספרו "הפסיכולוגיה של הרגשות" בשנת 1896.
אנהדוניה יכולה לנבוע מההתמוטטות במערכת החיזוק של המוח, שקשורה במוליך העצבי דופמין.
מחקרים שבוצעו על ידי Paul Keedwell, MD באוניברסיטת קולומביה, מצאו כי מוחותיהם של משתתפים שהיו בדיכאון קליני נאלצו לעבוד קשה יותר כדי לחוות את תהליך ההתנסות במערכת החיזוק.
למרות שהמחקרים הקודמים האמינו שדופמין מעורב בעיקר בחוויה הסובייקטיבית של הנאה, ב-20 השנים האחרונות התרחש שינוי בתפיסה הרעיונית, וכיום הדעה המקובלת היא שדופמין משפיע בעיקר על היבטים שונים של ציפייה במערכת החיזוק, למידה ומוטיבציה.
אנהדוניה היא גם תופעת לוואי נפוצה יחסית של נוירולפטיות antidopaminergic או תרופות אנטי-פסיכוטיות, כמו גם תופעת לוואי של גמילה מחומרים מעוררים כמו phenethylamines, או אמפטמינים.
ניתן להבחין בסוגים רבים של דיכאון פתולוגי.
לפעמים מתקיים רק חוסר שמחה פסיבית, קדרות, נכאים ותוגה, רפיון, דכדוך, חוסר עניין ולהט וחוסר השתחררות.
פרופ' ריבו (Ribot) הציע את השם אנהדוניה כדי לייעד לבסס וליישב את המצב הזה.
"המצב של anhedonia, אם יורשה לי לטבוע מילה חדשה כדי להתאים ולהשוות את המצב הזה עם analgesia (חוסר רגישות לכאב, אַל-כְּאֵב; השקטת כאב)", הוא כותב, "נחקרה מעט מאוד, אבל היא קיימת."
אנהדוניה יכולה להיות מאופיינת בהפרעות נפשיות שכוללת הפרעות במצב רוח, הפרעה סכיזואפקטיבית, הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות סכיזואידית וסכיזופרניה.
לדוגמה, קריטריון 7 DSM-IV להפרעת אישיות גבולית: "רגשות כרוניים של ריקנות." תוצאות מצביעות על כך שהריקנות קשורה במידה זניחה לשעמום, שקשור בקירוב הדוק לרגש של חוסר תקווה, מבודד פתולוגית, ומבודד, והוא מניב חזק של דיכאון ומחשבות אובדניות (אך לא חרדה או ניסיונות התאבדות).
ממצאים העולים בקנה אחד עם הבדיקה החדשה של DSM-IV לגבי קריטריון 7 להפרעת אישיות גבולית.
בנוסף, ממצאים מצביעים על כך שריקנות פתולוגית נמוכה משפיעה משמעותית וחיובית במצוקה פסיכיאטרית.
אנשים שסכיזופרניה תקפה לגביהם לעיתים קרובות מתארים את עצמם בתחושה רגשית של ריק.
הפרעות מצב רוח נצפות באופן תדיר ובדרך כלל בהפרעות פסיכיאטריות רבות.
שינויים במצבי רוח מטרידים עלולים להתרחש כתוצאה מאירועי חיים מלחיצים והם אינם נדירים בתקופות של מחלה גופנית.
בעוד אנהדוניה יכול להיות תכונה של שינויים במצב רוח כזה, קיומו של האחד לא בהכרח מעיד על קיומו של השני.
הזמרת הרוסייה יאנקה דיאגילבה הקליטה ב-1989 אלבום בשם "Ангедония" (אנהדוניה ברוסית) ששיר הנושא שלו עוסק בחוסר היכולת לחוות הנאה.
למרות שבפועל דיאגילבה לא אובחנה כאנהדונית אלא כמתמודדת עם דיכאון, היא ראתה את עצמה כסובלת מההפרעה לאחר ששמעה אודות המושג וייחסה אותו למשברים שחוותה בחייה והשפעתם עליה.
אנו, ילדי הפלא הוא סרט קולנוע מערב-גרמני בבימויו של קורט הופמן שיצא לאקרנים ב-28 באוקטובר 1958. התסריט, מאת היינץ פַּאוּק וגינטר נוימן, מבוסס על רומן סאטירי בשם זה מאת הוגו הארטוּנג שראה אור ב-1957.
הסרט מעביר ביקורת על החברה הגרמנית מעליית הנאצים ועד אחרי מלחמת העולם השנייה.
עד לשנת 1967, ועל אף שעבר את אישורה של המועצה לביקורת סרטים, נאסר הסרט להקרנה בישראל, זאת בשל האיסור על הקרנת סרטים מערב-גרמניים שאינם קופרודוקציה.
הסרט מציג את דמויותיהם המנוגדות של שני חברים לספסל הלימודים: האנס בֶּקֶל, עיתונאי גרמני אנטי-נאצי, וכנגדו ברונו טִיכֶס, נאצי אופורטוניסט, שאינו משנה את דעותיו גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
הסרט עוקב אחר חייו של האנס בֶּקֶל לאורך 40 שנה, החל מהמפגש המדומה של בן כיתתו ברונו טִיכֶס עם הקיסר וילהלם השני ועד לנס הכלכלי של גרמניה לאחר המלחמה (ומכאן גם הרמיזה לאותו פלא בשם הסרט).
בעוד טיכס מנצל את עליית השלטון הנאצי לקידום טובתו האישית, מבקש בקל לשמור על ערכיו, תוך כדי שהוא מאמין כי מדובר בתופעה זמנית בלבד.
במהלך שנות השלטון הנאצי מאבד בקל העיתונאי את משרתו; חברתו הראשונה, ורה, מהגרת מגרמניה עם אביה, וכך עושה גם חברו היהודי לספסל הלימודים, זיגמונד.
קירסטן הדנית, שלה הוא נישא, ומשפחתה עוזרים לו במהלך התקופה הקשה.
עם תום המלחמה מצליח בקל למצוא עבודה כעורך ספרותי בעיתון מכובד.
במקביל צולח גם טיכס את השינוי במדינה והופך במהרה לתעשיין עשיר.
בקל, שלא רואה בעין יפה את הצלחתו של טיכס הנאצי בגרמניה הדמוקרטית, מפרסם כנגדו מאמרים בעיתונו.
טיכס, הנמנה עם המפרסמים באותו עיתון, פונה לממונים על בקל ומצליח להביא לצינזורו; אך בבואו לצאת ממערכת העיתון, נופל טיכס לתוך פיר המעלית ומוצא את מותו.
בעת נפילתו לפיר נשמע הקריין אומר כי "אין די מעליות מקולקלות כדי להיפטר מכל הברוּנוֹאים".
בסצנת הסיום של הסרט נראית הלווייתו המרשימה של טיכס, וברקע מקוריינות המילים "יש רבים כמותו בקרבנו, אנו מזהירים את החיים".
"אנו, ילדי הפלא" הוא – יחד עם "הגנרל של השטן" (Des Teufels General, הלמוט קוֹיְנְטֶר, 1955) ו-"ורדים לפרקליט המדינה" (Rosen für den Staatsanwalt, וולפגנג שְטַאוּדְטֶה, 1959) – מהסרטים הגרמניים הבודדים משנות ה-50 של המאה ה-20 שמתמודדים עם תקופת הרייך השלישי.
הסרט מציג את חוסר-האונים של אנשים הגונים, שחסרים כוח להתנגד לעליית הנאצים, המוצגים כטיפשים ולא-מוסריים.
הסיפור מוצג בתוך סיפור מסגרת באווירה קברטית, שעושה שימוש בטכניקות קולנועיות ישנות: השחקנים-קברטיסטים וולפגנג נוֹיְס ווולפגנג מילר ניצבים על במה, לפני המסך שעליו מוקרן הסרט-שבתוך-הסרט, ומציגים את סיפורו של בקל, פרק אחר פרק.
נויס, הקוֹנְפֵרֶנְסְיֶיה (conférencier), מבאר את התמונות, ומילר מלווה אותו בפסנתר, כפי שהיה נהוג בסרטים אילמים.
עד מהרה הופכת ההצגה הנוסטלגית – על חילופי-הדברים המלוטשים, השירים העוקצניים ומנגינת הרקע – לשמש ככלי להסטת המוקד מסיפורו הדרמטי של בקל אל עבר ביקורת כנגד אורח-החיים הגרמני לאחר המלחמה.
צילומי הסרט החלו ב-13 במאי 1958 והסתיימו במהלך חודש יוני של אותה שנה.
הסרט צולם במינכן, ורונה, סיציליה ודנמרק.
במרץ 2007 יצאה גרסת DVD של הסרט.
מספר חודשים קודם לכן יצא הסרט גם במסגרת אוסף DVD של סרטים משנות החמישים.
בשנת 1959 זכה הסרט במדליית הכסף של פרס הקולנוע הגרמני; רוברט גראף, המגלם את דמותו של ברונו טיכס, זכה אף הוא במדליית כסף של אותו הפרס.
באותה שנה זכה הסרט גם במדליית הזהב (הפרס השני בחשיבותו, מתחת ל-Grand prix) של פסטיבל הסרטים הבינלאומי הראשון במוסקבה.
יוהנה פון קוצ'יאן (von Koczian), המגלמת את קירסטן, זכתה על משחקה בסרט בתואר השחקנית הטובה ביותר לשנת 1958 מטעם איגוד מבקרי הסרטים של מערב גרמניה.
בשנת 1960 זכה הסרט בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בשל האיסור הגורף שהיה קיים על הקרנת סרטים גרמניים שאינם קופרודוקציה, נאסר בשנת 1960 הסרט להקרנה פומבית בישראל.
איסור ההקרנה היה בניגוד לדעתה של המועצה לביקורת סרטים, שביקשה לאשר את הקרנתו בשל תכניו הביקורתיים כלפי גרמניה הנאצית.
ב-22 במרץ 1960, מספר חודשים לפני קבלת ההכרעה בממשלה, נערכה בקולנוע ציון שבירושלים הקרנה חגיגית של הסרט למוזמנים ובכירי ממשל.
ב-3 ביולי אותה שנה פסלה הממשלה את הקרנת הסרט, בטענה כי למרות רמתו האמנותית הגבוהה, הסרקזם שבו עשוי להתפרש שלא כהלכה בידי הנוער ואנשים שאינם דוברים את השפה.
למרות האיסור הוקרן הסרט במשך חודשים רבים בהקרנות סגורות ולא רשמיות ברחבי ישראל.
באפריל 1967 בוטל האיסור על הקרנת סרטים תוצרת גרמניה בישראל, אולם רק בחלוף מספר חודשים נוספים הגיע הסרט לבתי הקולנוע בישראל.
אנהרמוניה הוא מונח המשמש בתאוריית המוזיקה המודרנית לתיאור דרכים שונות "לאיית" את שמו של תו אחד: לדוגמה מי♯ = פה = סול♭♭, דו♯ = רה♭ וכן הלאה.
שני צלילים שנשמעים זהים אך מוגדרים בצורות שונות נקראים "שוי-ערך אנהרמוניים"; שוי-ערך אנהרמוניים הם הומונימים, או שוי-צורה, מוזיקליים.
יחסים אנהרמוניים יכולים להתקיים, בעיקרון, רק במערכת מושווית של אוקטבה המתחלקת לשנים-עשר חצאי-טונים שווים; אך גם במערכות אינטונציה שבהן שני צלילים שוי-ערך, כמו סי♭ ולה♯, למשל, אינם מבוצעים באותו גובה בדיוק, המאזין עשוי לתפוס את שניהם כאותו צליל, והמלחין יעשה שימוש בזהות הצלילים כפי שהם נקלטים אצל המאזין.
במודולציה אנהרמונית נעשה שימוש בשינוי שמו של הסולם, בדרך כלל במעבר מסולם מז'ור לסולם מינור (למשל, מ-דו♯ מינור ל-רה♭ מז'ור, כמו בפנטזיה-אימפרומפטי אופוס 66 של שופן).
במוזיקה של יוון העתיקה השתמשו במושג אנהרמוניה כטטרקורד.
ג'וליאן ראשטון, "אנהרמוניה" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין.
"אנו נושאים לפידים" הוא שיר חנוכה ציוני אשר נכתב בשנות השלושים המוקדמות על ידי אהרן זאב והולחן בידי מרדכי זעירא.
השיר מושר בטקסים ציוניים רשמיים שונים.
מילות השיר נכתבו על ידי אהרן זאב, משורר ומחנך באחד מבתי החינוך של זרם העובדים, ולימים קצין חינוך ראשי בצה"ל, למצעד חנוכה שהונהג שם.
ברבות הימים זכה הזמר להצלחה והפך לשיר חנוכה כללי ומקובל.
השיר מושר מדי שנה בעת הדלקת המשואות ביום העצמאות בהר הרצל.
לעיתים המנגינה מנוגנת במצעדים צבאיים בישראל בנוסף למארש צה"ל.
השיר בכללו מתאר עבודה קשה ומאומצת עד ההגעה למטרה ("בסלע חצבנו עד דם ויהי אור").
מקובל לראות במילות השיר תכנים חילוניים מובהקים, אשר כופרים במסורת הדתית ובכללם:
המילים "נס לא קרה לנו, פך שמן לא מצאנו" חוזרות על עצמן לאורך השיר מספר פעמים כדי להדגיש את אי התערבות האל בנעשה.
בסיום השיר מופיעות המילים "בסלע חצבנו עד דם, ויהי אור", כדי לקרוא תיגר על סיפור הבריאה התנכ"י בו האור לא נוצר בידי אדם אלא על ידי דבר האלוהים, כשאמר "יהי אור".
בבית האמצעי מופיע הקטע "לעמק הלכנו ההרה עלינו, מעיינות האורות הגנוזים גילינו" כאמירת נגד לצו האלוהי, המופיע בהקשר איסור העלייה להר סיני .
בנימין זרעוני, שהיה מפקד באצ"ל, חיבר גרסה חלופית לשיר, על פי הלחן המקורי, בה הושמטו תכנים אלו והוחלפו בקריאה למרד.
אנהידריד אצטי (ACETIC ANHYDRIDE) הוא תרכובת אורגנית שנוסחתה CH3CO)2O) מסומן גם כ Ac2O.
החומר הוא אנהידריד (אלמימה) של חומצה אצטית וזהו האנהידריד הפשוט ביותר שניתן לבודד.
אנהידריד אצטי הוא נוזל שקוף שריחו כשל חומצת חומץ בשל התגובה עם אדי מים שבאוויר.
אנהידריד אצטי מופק מתגובת דה-הידרציה של חומצה אצטית ב-800°C.
נדרשת הפרדת התוצרים כדי למנוע תגובה מחודשת עם המים לפרוק התוצר.
החומר מופק גם בתגובת פחמן חד-חמצני CO עם מתיל אצטט (אסתר של מתנול וחומצה אצטית) בתגובה:
בתהליך הופך המתיל אצטט למתיל יודיד ומלח אצטט.
הCO מגיב עם מתיל יודיד לקבלת אצטיל יודיד CH3C(O)I שמגיב עם מלח האצטט או עם חומצה אמטית לקבלת התוצר.
הקטליזטורים הוא רודיום יודיד RhI3 וליתיום יודיד LiI.
כיוון שהאנהידריד אינו יציב במים התגובה מבוצעת בממס אל מיימי.
אנהידריד אצטי הוא ריאגנט למגוון תגובות אצטיליציה (acetylation) כלומר הוספת קבוצת אצטיל CH3CO למולקולות, בעיקר של כהלים ואמינים.
ניתן לראות באנהידריד מקור ל+CH3CO, בתגובות אלו כך למשל בתגובה בין אנהידריד אצטי לאתנול להפקת אתיל אצטט
לפעמים בסיס כפירידין משמש כקטליזטור לתגובות אלו.
אנהידריד אצטי שימש לייצור צלולוז-אצטט (פולימר ששימש לייצור סרטי צילום וסיבים) מצלולוז.
החומר משמש לייצור אספירין מחומצה סליצילית
שימור עץ על ידי החדרת האנהידריד לעץ הגולמי באוטוקלב
ייצור עמילן מעובד לתעשיית המזון
אנהידריד אצטי הוא חומר מגרה ודליק.
בנוכחות מי חמצן נוצר החומר הנפיץ דיאצטיל פראוקסיד.
אנואה ההרים (שם מדעי: Bubalus quarlesi) הוא מין של תאו קטן בתת-סוג אנואה האנדמי לאינדונזיה וחי באי סולאווסי ובאי השכן בוטון.
אנואה ההרים הוא מין תאו קטן הדומה לאנטילופה; גובהו בכתפיים: 75-70 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 153-122 ס"מ, אורך זנבו: 27-24 ס"מ, ומשקלו פחות מ-150 ק"ג.
לזכרים ולנקבות זוג קרניים קצרות וישרות באורך של 10–15 ס"מ, הצומחות מעט בזווית לאחורה; בשונה מאנואה השפלה קרניו אינם צומחות בצורת V.
לאנואה ההרים פרווה ארוכה וצמרירית יותר מאנואה השפלה, בצבע חום כהה-שחור, ומספר מצומצם של נקודות לבנות על הרגלים.
לזכרים פרווה כהה יותר משל הנקבות.
בית גידולו כולל יערות גשם טרופיים ואזורים בעלי צמחייה סבוכה ומקורות מים זמינים, בגובה של 2,300 מטר מעל הים בהם הפרעת האדם נמוכה.
האנואה חי בזוג או לבדו ופעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הצהריים המאוחרות; בשאר היום הוא ינוח ויעלה גרה מתחת לגזעי עצים שנפלו, סלעים, ובחללי שורשים של עצים.
לעיתים קרובות מין זה מתפלש במים או בבוץ.
ההיריון נמשך 275–315 ימים לאחריהם נולד עגל אחד בצבע חום בהיר המשתנה לכהה עם הזמן.
העגל נגמל בגיל שישה עד שבעה חודשים, ומגיע לבגרות בגיל שנתיים עד שלוש.
תזונתו של האנואה כוללת עשבים, עלים, וטחבים.
האנואות משתמשים בקרניהם כדי לפלס דרך בצמחייה או לחפור באדמה.
הזכרים אינם טריטוריאליים אך ישתמשו בקרניים להצגת דומיננטיות על ידי דקירה עם חודו של הקרן בגוף היריב, או לקרבות על ידי ניסיון לפצוע את היריב בבטן וגוף.
החל משנת 1980 האוכלוסייה נמצאת בירידה, וכיום מצבו של אנואה ההרים בדומה לאנואה השפלה מוגדר ב"סכנת הכחדה" (EN) על ידי IUCN בשל ציד לבשרו ואובדן בית גידול למטרות עצים או להתיישבות אנושית.
ארגון השימור העולמי העריך כי יש כיום 2,500 פרטים ורובם נמצאים באזורים מוגנים.
אף על פי שהאנואה נחשב מוגן בחוק האינדונזי משנת 1931 האכיפה מנוהלת באופן גרוע, ומלבד זאת תועדו מספר מקרים בהם ירו חיילים אינדונזים באנואות ככל הנראה בשל תוקפנותם של אלו כאשר הם מבוהלים.
תוחלת חייו של האנואה 20–25 שנים.
אנואה השפלה (שם מדעי: Bubalus depressicornis) הוא מין של תאו, האנדמי לאינדונזיה וחי רק באי סולאווסי בשטח של 5,000 קמ"ר.
לאנואה השפלה פרווה בצבע חום בהיר-שחור, מספר נקודות לבנות על הלחיים, רצועה לבנה בתחתית הצוואר, הרגליים לבנות ולעיתים שחורות עם נקודות לבנות, זוג קרניים בצורת V ובאורך של 30 ס"מ לזכרים, ו-25 ס"מ לנקבות.
אנואה השפלה גדול יותר מאנואה ההרים, גובהו בכתפיים 70–106 ס"מ, אורך ראשו וגופו 160–180 ס"מ, זנבו ארוך יותר ומגיע עד 40 ס"מ, משקלם של הזכרים עד 300 ק"ג, ושל הנקבות עד 150 ק"ג, הזכרים גבוהים וכהים יותר מהנקבות.
כפי ששמו מרמז הוא חי בעיקר ביערות גשם הנמצאים באזורים נמוכים, אנואות השפלה נמצאו גם באזורים גבוהים, ביצות, ובעבר אף באזור החוף.
אנואה השפלה הוא בעל חיים יחידאי הפעיל בשעות הבוקר, הצהריים והערב.
כמו שאר התאואים הוא מבלה את זמנו בהתפלשות במים או בבוץ.
בשאר היום הוא ינוח בצמחייה צפופה או במקומות מסתור אחרים.
הזכרים טריטוריאליים ויסמנו את שטחם על ידי שתן או שפשוף הראש בעצים וצמחים אחרים.
ההריון נמשך 275–315 ימים ובסופם נולד עגל אחד עם פרווה בהירה המתכהה בחלוף הזמן.
העגל נגמל אחרי 6–9 חודשים ומגיע לבגרות בגיל שנתיים עד שלוש.
תזונתם כוללת צמחי מים, שרכים, דשאים, ג'ינג'ר, דקלים, ופירות שנפלו מעצים, כמו כן, לעיתים קרובות הם מלקקים מלח.
אנואות רועים לפעמים עם בבירוסות.
מצבו של אנואה השפלה הוא "סכנת הכחדה" בשל אובדן בית גידול הכולל בירוא יערות ויבוש ביצות, לצורך שטחי מרעה או חקלאות, וציד למכירת בשרו או למטרות שונות ברפואה הסינית, קיימים שמורות מוגנות אולם אין בהם אכיפה רצינית על הציד וייתכן כי בקרוב מצבם יהיה "נכחד בטבע".
האוכלוסייה העולמית מוערכת בכ-5,000 פרטים.
תוחלת חייו של אנואה השפלה כ-20 שנים.
אנו בונגר היא להקת אינדי-פופ גרמנית, שהוקמה בעיר לר בשנת 2007. הטקסטים של הלהקה הם מלנכוליים בטבעם ומבחינה מוזיקלית הלהקה מגדירה עצמה כשילוב של אינדי, פופ ופולק.
הסאונד של הלהקה מאופיין על ידי נגינת הפסנתר של הסולן אנו בונגר.
אנו בונגר עבד תחילה כפסנתרן במלונות, מועדוני גולף, קבלות פנים וכדומה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 2006 החל לכתוב ולהלחין שירים.
זמן לא רב לאחר מכן, מתוך הפרויקט הפרטי שלו צמח הרכב מוזיקלי שכלל את ברנד פריקה כבסיסט ונילס דיטריך כמתופף.
הלהקה אנו בונגר ניגנה עד היום יותר מ-250 קונצרטים בגרמניה, אוסטריה, שווייץ והולנד והיוו מופע פותח למספר מוזיקאים ולהקות, ביניהם: ג'יימי קולום, טראוויס, Gisbert zu Knyphausen, בוסה, Katzenjammer.
הם גם הופיעו על במות הפסטיבלים: פסטיבל ברלין, Omas Teich Festival, פסטיבל התיאטרון בפארק אולימפיה, Reeperbahn Festival ו-N-Joy Starshow.
בסוף 2008, סיבובי ההופעות הבלתי נלאים של הלהקה, עוררו את תשומת לבה של חברת התקליטים PIAS Germany.
חצי שנה מאוחר יותר, הלהקה מצאה את עצמה באולפני מורמאן בבוכום, מקליטה את אלבומה הראשון ביחד עם המפיק המוזיקלי אוליבר צולך.
אלבום הבכורה, 'Ein bisschen mehr Herz' (בתרגום חופשי: 'קצת יותר לב') יצא לאור ב-19 בפברואר 2010 בגרמניה, אוסטריה ושווייץ.
האלבום סוקר בדרך קבע בכמה מגזיני מוזיקה חשובים וקיבל ביקורות חיוביות מאוד.
הסינגלים 'Herzschlag' ('פעימת לב'), 'Hier & Jetzt' ('כאן ועכשיו'), ו-'Ein bisschen mehr Herz', שודרו בתחנות רדיו גדולות.
אחד השיאים היה ההזמנה לתוכנית הלייט-נייט "Inas Nacht" של אינה מילר, שם ניגנה הלהקה את השיר 'Pass auf DIch auf' ('שמרי על עצמך').
בסתיו 2011, באולפן ברובע קרויצברג בברלין, החלה הלהקה לעבוד על אלבומה השני ביחד עם המפיק המוזיקלי טוביאס זיברט.
בנוסף לכלים המוכרים (פסנתר, בס ותופים) מופיעים באלבום גם כלים אחרים, ביניהם: טרומבון, דולצימר, קרן יער, חישורים של גלגל אופניים, הרמוניום, רודס ומקהלה של 18 אנשים שתורמים במידה מרובה הן לתוכן והן לסאונד של האלבום שמוגדר כאלבום קונספט.
הזמרת אלין כהן תורמת את קולה בשיר השמיני באלבום, 'Ich möchte noch bleiben, die Nach ist noch jung' ('אני רוצה להישאר, הלילה עדיין צעיר').
האלבום יצא בשם Wir Sind Vorbei ב-9 במרץ 2012, בגרסה דיגיטלית, CD ו-LP.
במרץ 2013 התקיים סיבוב הופעות אחרון בהרכב המייסד.
מאז אפריל 2013 שמו "אנו בנגר" שוב היה פרויקט סולו.
הקונצרטים מנוגנים בהרכבים שונים, אך בעיקר עדיין עם המתופף נילס דיטריך ולהקה חדשה בשם Woods of Birnam, המורכבת מהשחקן כריסטיאן פרידל וחברי הלהקה פולרקרייס 18.
אנו (Anu או An) היה אל במיתולוגיה השומרית, אביהם של אנכי ואנליל וסבו של מורדוכ.
מאוחר יותר מופיע במיתולוגיה הבבלית, בשם מרדוך.
נחשב לאל השמים, אל גן העדן, אדון קבוצות הכוכבים ומלך האלים, הרוחות והשדים, שהבולטת שבהם היא השדה למשטו (Lamashtu).
מקום מושבו היה באזורים השמימיים הגבוהים ביותר.
לפי האמונה היה בכוחו לשפוט את מי שביצע פשעים, והוא יצר את הכוכבים כחייליו, וכל דבר שהוא הביע במילים הפך למציאות.
אנו היה אחד האלים העתיקים ביותר בפנתאון וחלק משלישייה הכוללת את אנליל (אל האוויר) ואנכי (אל המים) השומריים.
אנו מתואר בדרך כלל עם כיסוי ראש ועליו קרניים כסימן לכוחו.
הוא מופיע במיתולוגיה השומרית לפני 3000 לפני הספירה כשבמקור הוא תואר כשור גדול ועיר הקודש שלו הייתה אוּרוּכּ (ארך), ובדיר היה מרכז נוסף חשוב בפולחנו, אשר כמו אורוכ, החזיקה בתואר "עירו של אנו".
בלַגַש הקים גודאה מקדש לכבוד אנו (בערך 2124–2144 לפנה"ס), ובאור הקים לכבודו אור-נמו מקדש וגן (בערך 2095–2112 לפנה"ס).
אנו היה הצאצא של זוג האלים הראשון אן וכי.
זוגתו הראשונה הייתה אנתו, אלת הבריאה, ויורשם היה אנונכי, אל השאול, ואוטוכי שהיו שבעה שדים רעים.
לאחר שאנטו עזבה את כדור הארץ, החליפה את מקומה אִינַנַ (אשתר), בשמה הוא שלח אחרי גילגמש ואנכידו את "שור השמים", אך לאחר שהם הביסו אותו ואת המפלצת חמבבה, החליט אנו שעל אחד מהם למות ואנכידו חלה לפתע וסיים את חייו.