tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם קבורה חמישי, שאינו מקושר לשאר האולמות, נפתח מפתח בחצר שנמצא מימין לחזית, ובצדה המזרחי של החצר חצובים ארבעה פירי קבורה.
ב-1934, הועלו עצמותיו של יהודה לייב פינסקר ממקום קבורתו באודסה ונטמנו במערת ניקנור.
יוזם ההעלאה היה מנחם מנדל אוסישקין, שרצה להקים פנתאון לאומי במערה.
אולם רעיונו של אוסישקין לא יצא לפועל, והאדם השני והאחרון שנטמן במערה, בצהרי יום שישי, 3 באוקטובר 1941, היה אוסישקין עצמו.
לאחר קום מדינת ישראל בשנת 1948 הוקם הפנתיאון הלאומי בהר הרצל במערב ירושלים ואיתה גם בית הקברות הצבאי הראשי של מדינת ישראל ועם חלקות קבורה ממלכתיות נוספות, בין השאר מכיוון שהר הצופים היה מובלעת בשליטה ישראלית בתוך שטח שבשליטת ירדן שהיה במזרח ירושלים.
הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק
הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק הוא גן לאומי המצוי במורדותיו הדרומיים של הר הצופים וגם שייך אל האוניברסיטה העברית בירושלים הנמצאת בצמוד אליו.
בשנת 1934 התיישב בארץ האדריכל אריך מנדלסון, ובשנת 1935 הוא הגיש לאוניברסיטה תוכנית אב כוללת בה הוא שילב את המבנים הקיימים עם מבנים מתוכננים בנוגע לבית החולים תכנן מנדלסון קמפוס מודרני ובו מספר גושים של בניינים.
בנין בית החולים, מודרני בתפיסתו וצורתו הפונקציונלית מצטיין בקווים ישרים בהם שילב מנדלסון אלמנטים קישוטיים במטרה להדגיש חשיבות של חלקים מסוימים וסייע בשילוב הקמפוס בנוף ההר.
הבניין מצופה באבן מנוסרת המונחת בקווים אנכיים ולא מאוזנים כמקובל ומדגיש את היות האבן ציפוי בלבד.
בית החולים ננטש במהלך מלחמת השחרור כמו כל המוסדות והמבנים על ההר.
במשך שנים בהן עמד בית החולים בשיממונו נגרמו למבנה ולתכולתו נזקים כבדים.
לאחר איחוד ירושלים הוחלט לשקם את בית החולים.
במבט רציונלי ייתכן והיה עדיף להרוס את המבנה הישן ולבנות עליו בית חולים חדש אך הלכה למעשה היה שיקום המבנה החלטה שמקורה רגשי גם מבחינה לאומית וגם עבור ארגון "הדסה" - סגירת מעגל היסטורי והערך הארכיטקטוני של המבנה בתכנון אריך מנדלסון הכריעו את הכף בעבור שימור המבנה והתאמתו לצורכי הזמן.
בית הקברות הבריטי בירושלים (Jerusalem War Cemetery) הוא בית קברות צבאי לחללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
בית הקברות הוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה ובו נקברו חללים שנפלו במהלך הקרבות באזור ירושלים.
מיקום בית הקברות נבחר על פי מספר שיקולים ולבסוף הוקם על פסגת הר הצופים מאחר שבאותה תקופה היה ההר מחוץ לגבול המוניציפלי של ירושלים הבריטית.
על כך נוספו שיקולים מעשיים כגון ריכוז של קברים ארעיים וקרבה למפקדה, אך ערך מוסף ניתן על ידי הנוף שנשקף מהר הצופים אשר נתן ביטוי מוחשי לקונוטציות היסטוריות ודתיות של ירושלים, המקרינה מקדושתה על בית הקברות.
סך הכל, הונצח בבית הקברות הצבאי בירושלים, זכרם של 5,815 חללי מלחמת העולם הראשונה.
בית הקברות של המושבה האמריקאית בהר הצופים נמצא בגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק, בסמוך אל הכניסה הראשית של האוניברסיטה העברית בקמפוס הר הצופים.
חלקת קבורה נוספת של המושבה האמריקאית נמצאת בבית הקברות הפרוטסטנטי בהר ציון.
בית הקברות של משפחת בנטוויץ' היא אחוזת הקברים המשפחתית של הרברט בנטוויץ' ובני משפחתו.
היא נמצאת בצמוד אל בית הקברות של המושבה האמריקאית בגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק.
מלון דן ירושלים (בעבר נקרא בשמות "מלון הייאט" ו"מלון רג'נסי ירושלים") שוכן על מדרונות הר הצופים, בסמיכות לאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, ומשקיף לעבר העיר העתיקה ושכונת שייח ג'ראח.
המלון כולל 505 חדרים וסוויטות, ועל כן הוא המלון הגדול ביותר בירושלים.
גבעת התחמושת הוא הכינוי שניתן למוצב ירדני בצפון ירושלים, שבו התחולל קרב קשה במלחמת ששת הימים.
המתחם הוקם על ידי הבריטים בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים כבונקר לאחסון התחמושת של בית הספר לשוטרים שעמד סמוך למקום, על גבעה בגובה 797 מטרים מעל פני הים שהיא שלוחה של הר הצופים מכיוון צפון-מערב.
לאחר מלחמת העצמאות נותר המתחם בשליטת ירדן, עד לכיבושו במלחמת ששת הימים, בלילה שבין 5 ביוני ל-6 ביוני 1967. כיום נמצא על שרידי המוצב אתר הנצחה ממלכתי.
המבנה שוכן בסמוך אל הר הצופים, בצמוד לשכונת מעלות דפנה ואל גבעת התחמושת, בית הספר רנה קסין ואתר ההנצחה גבעת התחמושת.
שכונות הבריח הם ארבע שכונות היהודיות, בשל תפקידן - "נעילת" הר הצופים לשטח מדינת ישראל השכונות הן: מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית ("גבעת שפירא") שבצפון מזרח ירושלים.
ניתן להכליל בשכונות הבריח גם את שכונת צמרת הבירה, את מלון דן ירושלים, את מעונות הסטודנטים שבהר הצופים ואת קריית הממשלה על שם מנחם בגין, יחד עם בניין המטה הארצי של משטרת ישראל שבגבול הר הצופים ושכונת שייח' ג'ראח.
גן לאומי מורדות הר הצופים
גן לאומי מורדות הר הצופים הוא גן לאומי בהליכי ביצוע במורדות הר הצופים, שהקמתו אושרה בתחילת 2012. שטח הגן 740 דונם.
מתחם המכללות הצבאיות המיועד למכללה לפיקוד ומטה, למכללה לביטחון לאומי ולאקדמיה הצבאית, צפוי להיבנות בהר הצופים בירושלים על פני שטח של כ-32 אלף מ"ר, ועתידים לשרת בו מעל ל-1400 קצינים וחיילים.
הבסיס המתוכנן ממוקם בקרבת האוניברסיטה העברית ותחת חסותה האקדמית.
על פי דיווח מדצמבר 2013, הקמפוס קיבל בשנת 2012 את כל האישורים מהוועדה המחוזית לתכנון ובניה, אבל רה"מ בנימין נתניהו הקפיא את ההחלטה.
שייח' ג'ראח היא שכונה הממוקמת במזרח ירושלים, במורדותיו המערביים של הר הצופים.
ממזרח לשכונה נמצאת שדרות בר-לב (המכונה בפי הירושלמים "כביש מספר 1"), מצפון למושבה האמריקאית ומדרום-מערב להר הצופים והגבעה הצרפתית.
השכונה נקראת על שם חוסאם א-דין בן שרף א-דין עיסא אלג'ראחי, נסיך מאנשי חצרו של צלאח א-דין ורופאו האישי, שבנה במקום זאווייה ונקבר בה לאחר מותו בשנת 1201.
עיסאוויה הוא כפר ערבי ושכונה בעיר ירושלים השוכן במורדותיו המזרחיים של הר הצופים בצפון ירושלים, על שפת מדבר יהודה.
נכון לשנת 2014 מתגוררים בשכונה 13,571 תושבים.
השכונה גובלת בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית ובשכונות הגבעה הצרפתית וצמרת הבירה.
אחת ההשערות גורסת כי מקומה של עיר הכוהנים נוב הוא באזור זה.
במקום ישנן מערות קבורה רבות החצובות בסלע הקירטון.
הר הרצל הוא הר במערב ירושלים המשמש בית הקברות הלאומי של מדינת ישראל.
בהר נמצא בית הקברות הצבאי הראשי של המדינה וכן חלקת גדולי האומה בה קבורים מנהיגי המדינה והציונות.
בכניסה להר נמצא מוזיאון הרצל ובו שוכן מאז 2017 "היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל" שבו מונצחים כל הנופלים בהגנה על הארץ.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל נערכים בהר הרצל הטקסים המרכזיים לזכר חללי צה"ל, חללי משטרת ישראל, ונפגעי פעולות האיבה בהשתתפות ראשי המדינה, יושב ראש הכנסת, ונשיא המדינה.
במוצאי יום הזיכרון, ערב יום העצמאות, נערך ברחבת הר הרצל "טקס הדלקת המשואות" - הטקס המרכזי לפתיחת אירועי יום העצמאות.
ההר, שעד לקבורת הרצל שהביא לשינוי שמו ('הר הרצל') נקרא בערבית א-שראפה ("הנשקפת"), מתנשא לגובה של 834 מטרים מעל פני הים ונמצא במערב ירושלים, ביער ירושלים בין השכונות עין כרם, קריית היובל, בית הכרם, בית וגן, יפה נוף והר נוף.
בשנת 1948, מייד לאחר הקמת מדינת ישראל, נבחר הר הרצל להיות בית הקברות המרכזי של חללי מערכות ישראל ובית הקברות הלאומי של מדינת ישראל על ידי יוסף וייץ ש-על שמו קרוי אחד הרחובות מסביב להר.
בשנת 1949 נקבר בפסגת ההר "חוזה המדינה" בנימין זאב הרצל ומאז נקרא ההר על שמו.
בשנת 1950 הוקמה גם חלקת גדולי האומה עבור ראשי המדינה וגם הוקמה רחבת הר הרצל עבור פתיחת אירועי יום העצמאות בסמוך אל קברו של הרצל ובשנת 1951 הרחבה הורחבה לצורך טקסים גדולים יותר.
בשנת 1953 הוקמה על שלוחה מערבית של ההר שנקראה בשם: "כתף הר הרצל" מוסד יד ושם המשמש כיום אתר הנצחה לאומי להנצחת השואה ולאחר מכן החלה להקרא גבעה זו בשם: "הר הזיכרון".
בשנת 1973, זמן קצר לאחר מלחמת יום הכיפורים, הציע הרב ברוך ישר (שהתגורר בסמוך) להקים בית כנסת בצמוד אל בית הקברות הצבאי וזאת במטרה בכדי לתת לאפשר למשפחות שכולות להתפלל עבור יקיריהם שנפלו ונקברו במקום.
הכניסות להר הרצל ולבית הקברות הצבאי בו מצויות בקצה הדרומי של שדרות הרצל מתוכננות להשתדרג.
בחודש אפריל 2013 נערכה תחרות להקמת כניסה ראשית חדשה שבה יוקם גם: "מרכז מבקרים" עם אולם כנסים, במקום הכניסה הראשית הישנה.
בתחרות זכו צוות בינלאומי של אדריכלים שהציעו רצף עמודים בצד הכניסה וגג מחורר מעל שער הכניסה הקיים.
בחודש מרץ 2014 נבחר בית הקברות של הר הרצל לאחד מ-20 בתי הקברות היפים ביותר בעולם על ידי המגזין Business Insider.
בשנת 1904 נפטר בנימין זאב הרצל - חוזה מדינת היהודים.
בצוואתו ביקש להיקבר בווינה ושעצמתיו יועברו, יחד עם עצמות בני משפחתו, לקבורה בארץ ישראל בידי נציגי העם היהודי.
בשנת 1948 עוד לפני סיומה של מלחמת העצמאות, החליטה ממשלת ישראל במסגרת מאמציה לביסוס מוסדות המדינה (המוחשיים והסמליים) – להעלות את עצמותיו של הרצל ולקוברן בשטח המדינה.
בכך הייתה מעוניינת הממשלה ביצירת אתר קבורה ממלכתי וייצוגי – פנתאון של מנהיגי המדינה ושל ההנהגה הציונית שקדמו להקמתה.
לאחר הקמת המדינה הוקמה ועדה משותפת לממשלת ישראל ולהסתדרות הציונית שמטרתה הייתה מציאת מקום עבור קבורתו של הרצל וגם החלטה על תכנון אתר הקבר וסביבתו.
בראשות הוועדה עמד יוסף ויץ.
הוועדה התלבטה באשר למקום בו ייקבר הרצל, זאת מפני שעד תקופה זו, נקברו מנהיגיה של התנועה הציונית במספר רב של מקומות דוגמת בית הקברות טרומפלדור בתל אביב ובית הקברות כנרת בסמוך לקבוצת כנרת (בו נקברו ראשי הציונות הסוציאליסטית).
זאת לאחר שכשל הרעיון של מנחם אוסישקין להקים "פנתאון לאומי" במערת ניקנור שבמורדותיו הדרומיים של הר הצופים.
הוועדה, שלא הייתה מעוניינת לקבור את הרצל בבית קברות קיים, אלא ליצור אתר חדש בעל משמעות סמלית לתקומת המדינה אותה חזה, בחרה בירושלים כמקום קבורתו.
בחירה זו הייתה לצורך הדגשת ריבונותה של ישראל על העיר, שהייתה אמורה להישאר תחת ריבונות בינלאומית על פי תוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947. מבין החלופות נבחרה פסגה חשופה באזור שכונת "בית וגן" במערב ירושלים, שכונתה עד אותה תקופה בשמה הערבי "אלשראפה" ("הנשקפת").
אזור זה נכבש על ידי פלוגת יהונתן במלחמת העצמאות ב-14 ביולי 1948 ושימש כבסיס כוחות עיקרי לחיילים שנקראו לכבוש את העיר.
בין השיקולים שהובילו לבחירת האתר צוינו שליטתו הטופוגרפית על האזור (כאמור, גובה הפסגה 834 מ' מעל פני הים) וריחוקו מהקו העירוני.
בתאריך 17 באוגוסט 1949, הובאו עצמותיו של הרצל לקבורה בישראל.
טקס הקבורה נערך במעמד ראשי המדינה ומנהיגי התנועה הציונית ועל הקבר הוצבה מצבה זמנית.
בשנת 1950 נערכה התחרות לעיצוב הקבר על ידי ההסתדרות הציונית.
מדינת ישראל, שהייתה באותה תקופה בשיאו של משבר כלכלי ותחת משטר "צנע" לא יכלה להרשות לעצמה הקמת אנדרטה רחבת היקף.
לפיכך הופיעה במפרט התחרות לתכנון האתר בקשה לפשטות וצניעות המתאימות "לתנועה עממית ולמדינה צעירה שנאבקת על קיומה ועסוקה במפעל קיבוץ הגלויות" וכמו כן לא לעבור על האיסור ההלכתי בעשיית פסל.
המפרט דרש, מלבד תכנון קבר הרצל, גם את תכנון קבריהם של בני משפחתו ואת קברו של דוד וולפסון (ממשיכו של הרצל בראשות התנועה הציונית).
עד מאי 1951 הגישו את הצעותיהם לאתר 63 אדריכלים ופסלים מ-11 ארצות.
חבר השופטים החליט פה אחד ובחר את תוכניתו של האדריכל הירושלמי יוסף קלארווין (שלימים תכנן גם את משכן הכנסת בעיר).
תוכניתו של קלארווין כללה הקמת מאוזוליאום מעל הקבר בצורת כיפה בגובה של שישה מטרים אך מחוסר תקציב התוכנית נעצרה.
במהלך הזמן שבו התוכנית הוקפאה החלו לפקוד את הקבר אנשים פרטיים שהחלו לקיים טקסים פרטיים מסביב לקבר.
בשנת 1959 החליטה הנהלת ההסתדרות הציונית לגנוז את התוכנית באופן סופי ולהישאר עם מצבת אבן פשוטה.
לאחר גניזת התוכנית החלו העבודות להקמת הפארק עם הגנים מסביב לקבר ובשאר אזורי ההר בתכננו של אדריכל הנוף יעקב ניצן.
בשנת 1960 הוקמה מצבה קבועה מעל הקבר, עשויה מאבן שחורה ועליה הכיתוב - הרצל.
ליד רחבת קברו של הרצל, נקברו עצמות הוריו ואחותו שהועלו לארץ מעט אחריו.
בספטמבר 2006 הועלו עצמות ילדיו האנס ופאולינה, ונקברו גם הם בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל.
בית הקברות האזרחי הממלכתי של מדינת ישראל
בית הקברות האזרחי בהר הרצל מורכב מחלקות שונות שהקשר ביניהן הוא קבורתם בהן של אישי ציבור מפורסמים, הגם שלכל אחת מחלקות אלו היו נסיבות הקמה ייחודיות.
בשנת 1952, עם פטירתו של שר האוצר וסגן ראש הממשלה אליעזר קפלן, החליט ראש הממשלה דוד בן-גוריון לקבור את קפלן בשולי בית הקברות הצבאי בהר הרצל משום שהוא .
יוסף ויץ, שהיה אחראי על קברו של הרצל והשטח המקיף אותו, התנגד לקבורת קפלן בשטח משום שוועד הנאמנים של הר הרצל החליט שלא ייקברו אישים נוספים בהר חוץ מהרצל ומחליפו בהנהלת הסוכנות - דוד וולפסון.
ויץ הציע להקים בהר המנוחות חלקה מיוחדת שתיועד ל"אישי האומה" וקפלן ייקבר בה.
לאחר דין ודברים הורה בן-גוריון על קבורת קפלן בהר הרצל.
לאחר קבורתו של קפלן הוחלט על העברת המשך הטיפול בחלקה למחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
המצבה על קברו של קפלן, שבעקבותיה נקבע עיצוב שאר המצבות בחלקה, עוצבה על ידי מתכנן בית הקברות הצבאי בהר - אשר חירם.
באותה השנה הועלו עצמותיו של דוד וולפסון ונקברו בחלקה מיוחדת בהר הרצל.
בחלקה זו נקברו בהמשך גם שאר ראשי ההסתדרות הציונית העולמית.
עצמותיהם של בני משפחתו של הרצל, שהובאו לארץ בשלבים החל משנות ה-50 ועד שנות ה-2000, נקברו גם הן באותה חלקה.
בשנת 1964, עם העלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי הוכשרה חלקה קבורה מיוחדת עבורו ועבור בני משפחתו בסמוך לחלקת גדולי האומה.
באותה שנה, עם העלאת עצמותיהם לארץ של נספי אוניית המעפילים "סלבדור" הוקמה בסמוך לחלקת משפחת ז'בוטינסקי, חלקה מיוחדת עבורם שהוקדשה גם עבור חללים נוספים של אוניות מעפילים.
בשנת 1992 הוקמה חלקה נוספת לקבורת חללי אוניית המעפילים אגוז.
בשנת 1998 נחנכה במקום אנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל ומאז נקרא גם: יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשם: "יוֹם הַזִּיכָּרוֹן לחלְלי מערְכות ישראל וּלחללי פעולות האיבה.
בשנת 1949, במקביל לתהליך הבאתו לקבורה של הרצל (ללא קשר לעניין) החל משרד הביטחון לאתר מקומות להקמתם של מספר בתי קברות צבאיים שבהם יובאו לקבורה ההרוגים הרבים של מלחמת העצמאות.
במספר ערים נבחרו שטחים בהם יוקמו בתי העלמין הצבאיים, ומשרד הביטחון פנה אל הקרן הקיימת על מנת לאתר אזור בירושלים שבו יוקם בית העלמין הצבאי של העיר.
האתר שנבחר להקמת בית הקברות בירושלים היה חלק מהגבעה עליה הוחלט כבר קודם לקבור את הרצל.
תוכנית זו לא מצאה חן בעיני מתכנני אתר קבר הרצל שלא רצו "להאפיל" על הקבר אך התקבלה לאחר שמתכנני בית הקברות הצבאי התחייבו שהתוכנית לא תפריע לבניית האתר סביב לקבר הרצל ולבית הקברות הצבאי הוגדרו כניסות נפרדות.
אל בית הקברות החדש הועברו גופותיהם של הנופלים בקרבות על ירושלים.
לתכנון בית הקברות נבחר האדריכל אשר חירם, שהיה "אדריכל הבית" של היחידה להנצחת החייל.
בשל האילוצים הטופוגרפיים בבניית בית קברות על צלע הר, בנה חירם טרסות שיחלקו את ההר לחלקות עם קרקע ישרה.
גם המצבה הצבאית בבית קברות זה ובשאר בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל עוצבה על ידי חירם.
את הגנים בהר תכנן הגנן חיים גלעדי.
בשל מיקומו של בית הקברות בירושלים הוחלט שהוא לא ישמש רק כבית קברות אזורי אלא כבית הקברות הצבאי הלאומי.
עקב החלטה זו נקברו או הונצחו במקום גם נופלים מהתקופה שלפני הקמת המדינה שחלקם נקברו בקברי אחים – נופלי המחתרות, עולי הגרדום, לוחמי הבריגדה היהודית, צנחני היישוב, וכדומה.
בנוסף, הוקמו בהר אנדרטאות מרכזיות לקבוצות שונות שלא הובאו לקבר ישראל או שנקברו במקומות אחרים.
ההר בנוי חלקות חלקות, כאשר חללי מלחמת העצמאות, שרובם היו קבורים לפני כן בגבעת ר"ם הסמוכה, קבורים בחלקות שונות על פי אזורי הקרבות.
חללי המלחמות הבאות (עד מלחמת יום הכיפורים), נקברו בחלקות שהוקדשו לחללי אותה מלחמה.
החל ממלחמת ההתשה, נקברים כל החללים יחד על פי סדר נפילתם.
בנוסף לחלקות הכלליות נמצאות בהר גם חלקות "ייחודיות" כדוגמת חלקת עולי הגרדום, חלקת המשטרה, קברי אחים ועוד.
לזכר חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע נמצא בבית הקברות גן הנעדרים.
בשנת 1954 בעת הרחבת בית הקברות, נתגלתה במקום מערת קבורה מתקופת בית שני.
בכל חלקה בבית הקברות ישנה רחבה קטנה לטקסים ובנוסף קיימת רחבה מרכזית לטקסים גדולים יותר.
היכל הזיכרון הלאומי בהר הרצל הוא מיזם של משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום.
לצד היכל הזיכרון ימוקמו משרדי היחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון.
בהר הרצל ובבית הקברות הצבאי בו הוקמו במהלך השנים מספר רב של אנדרטאות ואתרי הנצחה, חלקם לזכר חיילים וחלקם לזכר אזרחים.
אנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא האדום במלחמת העולם השנייה
אנדרטה לזכר החיילים היהודים בצבא הפולני במלחמת העולם השנייה
אנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה - לזכר מתנדבי היישוב העברי שהתנדבו לשרת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
אנדרטת האוניה ארינפורה - לזכרם של מתנדבי היישוב העברי שאונייתם הופצצה על ידי הגרמנים.
אנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה - לזכר חברי ארגון ההגנה שנעלמו בדרך לביצוע משימת חבלה בבתי הזיקוק בטריפולי בלבנון.
אנדרטת נצר אחרון - לזכר העולים ניצולי השואה שהיו נצר אחרון למשפחתם ונהרגו במלחמת העצמאות.
גן הנעדרים - לזכר חללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע.
אנדרטה לזכר חללי הצוללת "דקר".
אנדרטת חללי פעולות האיבה - לזכר כל חללי הטרור בישראל
אתר ההנצחה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.
מוזיאון הרצל - ניצב ברחבת הכניסה הראשית, ובו תצוגה על חייו ופועלו, כולל שיחזור חדר עבודתו בווינה עם רהיטיו המקוריים.
בשנת 2005 שופץ ושודרג המוזיאון והפך לאינטראקטיבי.
מדרשת הר הרצל - מרכז חינוכי הנמצא בצמוד אל מוזיאון הרצל ליד רחבת הכניסה הראשית.
הבניין החדש הוקם בשנת 2010 והחליף את המדרשה לציונות ששכנה בבניין מוזיאון הרצל.
המדרשה הוקמה בתור המרכז הארצי ללימוד הציונות ונפתחה בשנת 2013.
גן האומות - נמצא בחלקו הדרומי של ההר, בין קברו של הרצל לרחבת הכניסה הראשית.
הגן מרוכב מעצים שניטעו בידי נשיאים וראשי מדינות שביקרו בארץ, כאשר על כל עץ מצוין שם הנוטע של אותה המדינה וסוג העץ שניטע.
השביל המחבר - מתחיל בסמוך לשער הכניסה ליד ושם ועולה משם עד סמוך לחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
השביל הוקם בשנת 2003 על יד היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון ונסלל בעבודת כפיים של חניכי תנועות הנוער הציוניות בישראל.
לאורך השביל תצוגת קבע המתארת את נתיב התקומה.
מסלול מבקרים - הוקם ב-2004 כשלב ראשון בתוכנית להקמת מרכז מבקרים בכניסה הראשית החדשה שתוקם בהר הרצל יחד עם היכל הזיכרון הלאומי.
המסלול עובר דרך שלושים נקודות ציון בהר דרך בית העלמין הצבאי, החלקה הציונית בהר וחלקת גדולי האומה.
הר המנוחות הוא בית הקברות היהודי המרכזי בירושלים החל מאמצע המאה ה־20. בית הקברות נפתח בשנת 1951, והוא נמצא על גבעת הר המנוחות, שמתנשאת לגובה 750 מטרים מעל פני הים, בצידה המערבי של ירושלים, מצפון־מערב לשכונת גבעת שאול ומעל לכביש 1.
מזרחית להר המנוחות ממוקם בית הקברות גבעת שאול, השני בגודלו מבין בתי הקברות בירושלים.
מאחר שהוא בית העלמין העירוני הרשמי, הוא מספק קבורה בחינם לאזרחי ישראל (אם כי הבחירה של החלקה נותרת בידי חברת קדישא העירונית, ואם בן זוג רוצה להיקבר בחלקה סמוכה, הוא או היא חייבים לשלם עבורה).
בית הקברות נמצא במגמת התרחבות עם חלקים חדשים הנפתחים.
בשנים האחרונות הורחב שטחו על שטח יער ירושלים.
החלקות הוותיקות בהר המנוחות מכילות קבר תת־קרקעי ומעליו אבן מלבנית גדולה שעליה חקוקים שם, תאריך ודברים בשבחו של הנפטר.
במקרה של רבנים מפורסמים שקבורים בו, כל החלק העליון של מצבת האבן חקוק בפסוקים או ביטויים המשבחים את מעשיו של המנוח.
שמותיהם של בני משפחתו של המנוח, שמתו בשואה, ולכן לא היה להם קבר לעיתים קרובות חרוטים בצד המצבה.
בחלקות החדשות בהר המנוחות הקבורה משלבת קברי קרקע דו-קומתיים לצד קבורה בקיר במבנים רב-קומתיים.
כהנים קבורים באזור נפרד מחוץ לכניסה הראשית, כדי שבני משפחותיהם שאינם מורשים להיכנס לבתי הקברות כדי למנוע טומאה יוכלו לעמוד על הכביש ולהתפלל בסמוך למקום קבורתם.
לאחר מלחמת העצמאות, כשהתברר שלא יהיה ניתן לשוב ולקבור את המתים של ירושלים בבית הקברות בהר הזיתים, פעלו השלטונות למצוא אתר חלופי לבית קברות שיהיה קרוב מספיק לעיר, והאתר של הר המנוחות נבחר.
במהלך שנת 1950 בוצעו עבודות הכשרת השטח.
בעקבות לחץ של קרובי הנפטרים שהוחזקו זמנית במחצבה בבית העלמין שייח' באדר, ביקשו בצה"ל להעביר את החללים הצבאיים לקבורה בהר הרצל.
אולם מכיוון שהחללים הצבאיים והאזרחיים היו קבורים יחד היה צורך לפנות גם את הנפטרים האזרחיים לקבורה, ובאוגוסט 1950 הועברו הנפטרים לקבורה בהר המנוחות.
לאחר קבורה חד פעמית זאת לא התבצעה במקום קבורה נוספת עד סוף שנת 1951. אחד הגורמים המעכבים היה חלוקת המקום בין חברות הקבורה השונות ובינן לבין העירייה שדרשה שהניהול האדמיניסטרטיבי יהיה בידיה.
קבורה של בודדים בהר המנוחות החלה באוקטובר 1951, על ידי אחת החברות קדישא, כאשר העירייה טוענת שהדבר נעשה בניגוד לחוק.
באוקטובר 1952 קבעה ועדת השמות הממשלתית את שם בית הקברות כ"הר המנוחות".
אחד המשתתפים בהלוויה במקום תיאר את בית הקברות בנובמבר 1951:
המצב לא השתפר במהלך החודשים לאחר מכן ובמרץ 1952 נמסר בדבר:
בהר המנוחות פעלו ארבע חברות קדישא: קהילת ירושלים, אשכנזית פרושית, אשכנזית חסידית וספרדית.
החברה קדישא של קהילת ירושלים הכינה בעזרת האדריכל ריכרד קאופמן תוכנית כוללת להר המנוחות.
בהתאם לתוכנית, יועדה פסגת ההר לשמש פנתיאון בו נקברו גדולי האומה.
שביל גישה רחב יועד להוביל אל הפנתיאון הלאומי.
אולם שאר החברות לא הכירו בתוכנית זו, טענה שאין לה תוקף והיא מקפחת אותם ובשנת 1952, התבצעה קבורה על השטח שיועד לשביל והתוכנית סוכלה.
בפנתיאון נקברו, בין השאר, פרץ סמולנסקין.
בשנת 2014 נחנכה בהר המנוחות חלקת קבורה פרטית של חברת "אוויסון ישראל" המכילה למעלה מ־400 חלקות לקבורת שדה.
בסמוך לכניסה הראשית נמצאים חלקות הרבנים הכוללות את גדולי הדור של 60 השנים האחרונות מכל רחבי העולם.
בהם רבי איסר זלמן מלצר שנקבר בהר המנוחות בשנה השנייה לפתיחתו לקבורה, והאדמו"ר אהרן רוקח מחסידות בעלז שנטמן שם אף הוא בשנים הראשונות להקמת בית הקברות.
קיימים בהר גם קברים של רבנים שקבריהם הועתקו לשם, כמו רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) ורבי מאיר שפירא.
קברים של רבנים נוספים הם של רבי משה פיינשטיין ורבי שלמה זלמן אוירבך, וכן הרב שלמה קרליבך.
ב-30 באוקטובר 2019 נחנך בית העלמין תת-קרקעי במתחם, המתחם כולל 24 אלף קברים במעמקי האדמה.
עלות הפרויקט הייתה כ-300 מיליון שקל.
בדצמבר 2024 זכה פרויקט המנהור בהר המנוחות בירושלים בפרס ארגון המנהור הבינלאומי ITA, בקטגוריית "מעבר להנדסה", על הצלחת שילוב המנהור בפתרון צרכים קהילתיים גלובליים בנושא הקבורה.
מתחת לבית הקברות הקיים, יצרו מערכת מנהרות קבורה מתקדמת, תוך שמירה על שטחים ירוקים, ובהתחשב במגבלות ההלכה היהודית.
הר הנגב (מכונה גם: הנגב המרכזי או הר הנגב המרכזי) הוא אזור הררי בנגב.
שיא גובהו 1,037 מטרים בהר רמון, הפסגה הגבוהה ביותר בדרום מדינת ישראל.
עליו נמצאת העיירה מצפה רמון, בגובה 850 מטרים מעל פני הים.
האקלים ששורר שם הוא חם ביום וקר מאוד בלילה (הטמפרטורות יורדות בו בחורף לעיתים קרובות אל מתחת ל-0 מעלות צלזיוס) ויבש (ממוצע המשקעים הוא 86 מילימטרים לשנה).
שלג יורד בו כפעם בשנה ולעיתים אף יותר.
באזור אין נחלי איתן; נחלי האכזב הבולטים שם הם נחל צין (השני בגודלו בנחלי האכזב בארץ, שנשפך אל ים המלח), נחל רמון (המנקז את מכתש רמון ונשפך לנחל נקרות), ונחל נקרות (שנשפך לנחל הערבה).
מקו פרשת המים של הר הנגב מנקזים מספר נחלים: נחל צין ונחל נקרות מנקזים את עברו המזרחי של קו פרשת המים אל דרום ים המלח והערבה, ונחל הבשור את עברו המערבי של קו פרשת המים אל הים התיכון דרך עזה.
ההר נמצא במרכז האזור המכונה כיום "הנגב".
מיקומו מדרום לרכס חתירה ורכס חצרה שבקמרי הנגב, ממערב לבקעת הערבה, מצפון למישורי פארן, חבל ארץ מישורי וגדול המפריד אותו מהרי אילת, ממזרח לחצי האי סיני ומדרום־מזרח לחולות חלוצה, המפרידים אותו ממערב הנגב.
ההר נתחם מצפון על ידי מצוק הצינים, המפריד אותו מבקעת צין, ממזרח על ידי מצוק ההעתקים, מדרום על ידי מצוקי אוביל והר כרכום, ממערב במורדות ההרים אל תוך סיני, ומצפון־מערב על ידי חולות עגור.
קו פרשת המים הישראלי עובר בו במרכזו, כך שחציו המערבי מנוקז אל הים התיכון דרך נחל הבשור וואדי אל-עריש, וחציו המזרחי מנוקז אל ים המלח דרך נחל הערבה.
פסגת ההר, הר רמון (1,037 מ'), ממוקמת סמוך למרכזו הגאוגרפי.
פסגות גבוהות נוספות באזור זה הן הר שגיא, הר עריף והר כרכום, שנמצא בקצה ההר הדרומי.
למרות מיקומו של אזור הפסגות הגבוהות ממש על גבול ישראל–מצרים, כל הפסגות נמצאות תחת שלטון ישראל.
המורדות הצפוניים של ההר, אלו שנקטעים באזור מצוק הצינים, מאופיינים בעיקר ברמות – נוף מישורי וגבוה מסביבתו, שנמצאת מחוץ לתחום ההר.
באזור זה נמצאות רמת עבדת, רמת מטרד, רמת ברנע, רמת נפחא ונוספות.
מעברן יורד תוואי השטח במערב דרך פתחת ניצנה וחולות חלוצה לכיוון מערב הנגב, ובמזרח במצוק הצינים אל בקעת צין.
במרכז ההר נמצא מכתש רמון.
מאזורו משתפלים מזרחה ודרומה המורדות המזרחיים והדרומיים של ההר, לכיוון הערבה, ומנוקזים על ידי נחלי אכזב רבים, בהם נחל רמון, נחל נקרות, ונוספים, כולם נשפכים דרך נחל הערבה אל ים המלח.
לכיוון דרום, בנוי ההר מצוקים הנופלים דרומה – בהם (מצפון לדרום): הקיר הדרומי של מכתש רמון, מצוקי עריף, צוקי אוביל וצוקי חדוד וצוקי פארן של מצוק ההעתקים.
בין המצוקים מישורים ורמות נרחבים, בהם המישר, רמת סירה, רמת חדב ורמות עומר.
שטחים אלה מנוקדים בהרים רבים דוגמת הר ילק, הר גזם, הר נקרות והר צוריעז.
ההתיישבות האנושית באזור כיום כוללת את העיירה מצפה רמון ומספר חוות בודדים.
נוסף עליהן, קיימים באזור בסיסים רבים של צבא הגנה לישראל, המשמשים בעיקר לאימונים.
התחבורה האזרחית באזור נשענת בעיקר על כביש 40, עורק ראשי בנגב כולו החוצה את ההר, ומהווה את הדרך המרכזית לאילת.
צה"ל משתמש גם בכביש 10, שעובר במערב ההר לאורך גבול מצרים, וחסום לתנועה אזרחית כמעט לאורך כל השנה.
בכלל, האזור נהנה מתיירות מדבר רבה, ועובר בו שביל ישראל.
חלק מהמסלולים בהר עוברים בתוך שטחים צבאיים סגורים, שכן צה"ל מתאמן בו רבות, ולכן טיול בהם מצריך תיאום עם מערכת הביטחון הישראלית.
יש המזהים את הר הנגב עם הר שעיר, בו התיישב העם האדומי, צאצאי עשו, על פי התנ"ך, לאחר שגירשו ממנו את החורי.
בכל מקרה, הן על פי התנ"ך והן במחקר, ידוע כי האדומים שלטו על אזור ההר עד תקופת ההתנחלות, עת נדחקו להר שעיר (המקובל כיום, ממזרח לערבה) על ידי שבט שמעון, שגם התנחל בהר זה.
בין הממצאים המזוהים עם בני שבט שמעון שנמצאו באזור זה ניתן למנות בתי ארבעת המרחבים וכתובות.
בהמשך, לאחר חורבן בית ראשון והתפרקות ממלכת יהודה, התיישבו באזור זה נבטים, והאזור נהיה לחלק מהממלכה הנבטית.
הנבטים פיתחו לאורך ההר את דרך הבשמים, דרך חשובה בין חצי האי ערב ונמל עזה בעזה, וסחרו לאורכה.
אתרים רבים של ערים עתיקות שהתקיימו לאורך הדרך נמצאו על ההר, ביניהם: חורבת קצרה, מצד נקרות, מצד סהרונים, מצד מחמל, מצד גרפון ועבדת, העיר המרכזית בדרך הבשמים.
הדרך שגשגה לאורך מאות שנים, גם כאשר הנבטים ספגו מכות בהן כיבוש עזה על ידי ממלכת החשמונאים ונפילת הממלכה הנבטית בידי האימפריה הרומית.
ההר ישב שומם במשך כ-1,500 שנים, וגם בתקופת היישוב קודם הקמת מדינת ישראל לא הוקמה בו התיישבות.
לאחר הקמת המדינה, בשנת 1952, הוקם בפאתי ההר ומחוצה לו שדה בוקר.
היישוב הראשון והיחיד בהר עד היום, העיירה מצפה רמון, הוקמה על שפת מכתש רמון בשנת 1953 כמחנה פועלים שסללו את הכביש לאילת.
כביש זה, הידוע בתור כביש 40, נחנך בשנה אחר כך כשהוא חוצה את ההר, ומחבר אותו לראשונה אל שאר חלקי הארץ.
בשנת 1989 הוכרזה שמורת טבע על מרבית שטח ההר – שמורת הר הנגב.
שמורה זו הורחבה מספר פעמים והייתה לשמורה הגדולה ביותר במדינת ישראל.
מאז פתיחתה ענף התיירות באזור נמצא בעלייה מתמדת.
שמורת הר הנגב היא שמורת טבע מוכרזת בנגב המהווה את שמורת הטבע הגדולה בישראל, כששטחה הוא 1,094,918 דונם.
השמורה הוכרזה לראשונה ב-21 בספטמבר 1989, ועברה מספר הרחבות מאז.
הר הרסס או הר נתז המים הוא מתקן בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.
המתקן מצוי בדיסנילנד שבקליפורניה, בדיסנילנד שבטוקיו ובעבר גם בממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה.
המתקן מבוסס על הסרט של אולפני וולט דיסני: "שירת הדרום".
ייחודו של המתקן - במפל בו נופלות הסירות - מפל של 15 מטרים בזווית של 45 מעלות.
ביוני 2020, עקב מחאות ג'ורג' פלויד, הכריזה חברת דיסני שהמתקן יבנה מחדש ויבוסס על הסרט "הנסיכה והצפרדע" בדיסנילנד שבקליפורניה ובממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה.
סנונית ראשונה לשינוי הופיעה ב-23 בינואר 2023 אשר בעקבותיה נסגר המתקן בממלכת הקסם באותו יום.
המתקן מציג סצנות הלקוחות מקטעי האנימציה בסרט של אולפני וולט דיסני - "שירת הדרום".
במקום בו משתרע התור בכניסה למתקן ישנו שלט האומר: "סיפור זה לא התרחש אתמול, וגם לא יום קודם לכן, אלא זמן ארוך ארוך לפני כן..."
המבקרים מובלים במתקן זה בסירות הבנויות בצורה של גזעי עץ.
הסירות מעלות את המבקרים לתוך המתקן, ולאחר מכן המבקרים עוברים דרך סבך הקוצים המתואר בסיפורי האח רמוס - ורואים משם את הסירות נופלות במפל הגדול בהמשך המתקן.
הסירות מועלות דרך טחנת קמח ושומעים את שירי הסרט "שירת הדרום" - ורואים את מגורי דמויות הסרט - "האח ארנב" (Brer Rabbit), "האח שועל" (Brer Fox), וכן מבעד לפתחי המתקן ניתן לראות את נוף הפארק.
לאחר שעוברים ליד מגורי "האח הדב" (Brer Bear), נופלים המבקרים במפל הראשון שנקרא "מפל ההחלקה" ("Slip'n Falls").
לאחר המפל נכנסים המבקרים לאזור ביצתי, פוגשים את האח צפרדע (Brer Frog) דג דגים, וכן מלכודת שנבנתה על ידי האח שועל עבור האח ארנב - ונתפס בה בטעות האח דוב.
לאחר מכן עוברים ליד האח ארנב הנועד את דלת ביתו בקרשים ומתכוון לצאת למסע, בו הוא (והמבקרים) פוגשים את האח צב, והאח תנין.
המבקרים עוברים ליד שלטים המודיעים כי הם מגיעים ל"מקום הצחוק", ולאחר שעוברים ליד האח דב המביט לתוך עץ חלול ואומר "אין כאן שום דבר מלבד דבורים" נופלים דרך מפעל למנהרה בה יש דבורים רבות.
ברקע נשמע השיר "לכל אחד יש מקום צחוק משלו!" ורואים את ראשו של האח דוב תקוע בתוך כוורת דברים ואת האח ארנב צוחק.
בהמשך עוברים ליד האח ארנב הקשור והאח שועל השופך עליו דבר על מנת שהדבורים ירדפו אחריו, ורואים את משפחתו של האח ארנב והגברת חפרפרת המספרים לילדי הארנבים, בשירה שצריך להתרחק ממקום הצחוק ולא להציק לאח שועל ולאח דוב.
שני עורבים עומדים מעלה ומספרים מה יקרה לאח ארנב, ובמעלה עליה ארוכה שהמבקרים עולים רואים את האח ארנב קשור וצועק "אל תזרקו אותי לשוחת הקוצים" - ואז המבקרים נופלים עם סירתם דרך חור בקצה ההר (ממנו נשקף נוף של כל הפארק) אל שוחת הקוצים.
משם חוזרים המבקרים אל היציאה ששומעים ורואים את החיות שרות "זיפ א די דודה" בשמחה שהארנב קיבל את עונשו על תעלוליו ויישאר לגור בשוחת הקוצים ואילו השועל נתפס על ידי תנין.
ממלכת הקסם: 2 באוקטובר 1992
דיסנילנד טוקיו: 1 באוקטובר 1992
במפל עוברים 75,500 ליטרים בכל דקה.
רוחבה של ספינת הקיטור עליה שרים דמויות האודיו אנימטרוקניס 11 מטרים וגובהה 7 מטרים.
רוקדים עליה 12 דמויות אודיו אנימטרוקניקס השרות את השיר "זיפ א די דו דה".
המפל העיקרי בגובה של 16 מטרים ובזווית של 45 מעלות.
במתקן 4 מפלים שסירות המבקרים נופלות מהן - המפל הרביעי הוא הגדול ביניהן.
מערכת הבלמים של המתקן מסוגלת לעצור סירה תוך 1.4 שניות בעת רדתה של הסירה במפל.
מהירות הסירה: 60 קמ"ש במפל העיקרי.
אורך משך הנסיעה במתקן: 10:00 דקות
משקל כל סירה: 1 טון.
ממלכת הקסם וטוקיו: 4 מושבים בכל סירה - שני מבקרים במושב.
דיסנילנד: 4 מושבים בכל סירה - מבקר אחד במושב.
מספר סירות: 54 סירות בו זמנית.
ממלכת הקסם: בצמוד לרכבת הר הרעם הגדול
דיסנילנד: בארץ החיות הקטנות, בסמוך לטירה המכושפת.
"פלאש מאונטיין" - "הר החשיפה"
בעת שסירות המבקרים נופלות במפל המרכזי של המתקן, מצלמה אוטומטית מצלמת את המבקרים.
מתקן אוטומטי זה מצוי במספר רב של מתקנים ובהם הר החלל, רכבת ההרים רוק אנד רול ומגדל האימה גבול הדמדומים שבאולפני דיסני אם ג'י אם, מתקן דינוזאור שבממלכת החיות של דיסני והמסלול הבדיקות שבאפקוט.
המתקן הפך מקור למחלוקת מאחר שמבקרות בפארק נהגו לחשוף את שדיהן בפני המצלמה.
אנשי הצוות של דיסני נהגו למחוק תמונות אלה (למגינת לבם של שאר האנשים היושבים באותה סירה - שכן תמונתם אובדת), אולם בניגוד להנחיות, חלק מאנשי הצוות שמרו לעצמם העתקים, ואלה מצאו דרכם לאינטרנט.
האירוע פורסם בעיתונות והמתקן זכה לכינוי "הר החשיפה" ("Flash Mountain").
חברת וולט דיסני הודיעה כי היא נוקטת צעדים על מנת לוודא מחיקת תמונת אלה ומניעת חשיפתן.
במהלך הנסיעה במתקן מושמעים השירים:
במתקן מצויים מספר רב של מיקים חבויים (ראה אתר הר הקסם).
בסצנת ה"זיפ - א- די - דו -דה" אחד העננים הוורודים הוא בצורת מיקי.
בתור הכניסה למתקן, הסדקים בקירות יוצרים צורה של מיקי.
במבט מקדמת המתקן לכיוון המפל - הפתח ממנו יוצאות הסירות הוא בצורת ראשו של מיקי, מוטה בזווית של 90 מעלות.
קבוצת מצופי חכות הדייג מאחורי צפרדע הקוצים היא בצורת ראשו של מיקי.
הר הקפיצה , הנקרא גם הר קדומים, הוא הר בהרי נצרת המתנשא לגובה של 397 מטר מעל פני הים.
הר הקפיצה שוכן בדרומה של העיר נצרת, והוא משקיף דרומה אל עמק יזרעאל ומזרחה אל הר תבור, הכנרת ורמת הגולן.
מקור הכינוי להר במסורת המייחסת לישו קפיצה מההר אל העמק עת נמלט ממבקשי נפשו.
מקורו של השם הר קדומים, הוא ככל הנראה בשמו של נחל קישון הזורם למרגלותיו בעמק יזרעאל, והמוזכר בדברי דבורה הנביאה: "נחל קישון גרפם נחל קדומים נחל קישון" ().
ב"מערת קדומים", "מערת קפזה" (Qafzeh Cave) או "מערת הקפיצה" שלמרגלות ההר, נמצאו שרידים חשובים של האדם הקדמון.
זו אחת הדוגמאות הקדומות בעולם לבני אדם בעלי אנטומיה מודרנית.
החפירות במקום נערכו בשנת 1933, ובהפסקות בין 1965 ל-1979. במקום התגלו כירות אש, כלי אבן מהתרבות המוסטרית, עצמות אדם ועצמות בעלי חיים, שמעידים כי המערה שימשה הן כמקום מגורים והן כאתר קבורה.
הממצאים כללו 13 שלדים שלמים, שישה מהם שייכים למבוגרים והשאר לילדים.
חמישה מבני האדם נקברו באופן מסודר בקרקע המערה, ושניים מהם נקברו מסיבה כלשהי עם קרני אייל.
ממצא חשוב נוסף היה שרידי אוכרה שנמצאו הן על עצמות והן ב-71 ריכוזים לפני שימוש, ומשמעות הדבר היא כי פולחן קבורה טקסי בעל משמעות סמלית רווח כבר לפני כ-100,000 שנים.
בברית החדשה מסופר כי ישו הרגיז את מתפללי בית הכנסת בנצרת כשרמז על היותו משיח.
בית הכנסת מזוהה לפי המסורת עם כנסיית בית הכנסת השוכנת בשוק בנצרת.
המתפללים הוציאו את ישו מהעיר וביקשו להתנכל לו, אך הוא עבר בתוכם וניצל:
מסורת זו לפיה קפץ ישו מההר אל העמק, איננה מקובלת עוד, הן בשל מרחקו של ההר מהמרכז ההיסטורי של העיר והן בשל כך שהמקורות אינם רומזים לכך.
לאחר הדברים האלה עבר ישו לפעול באזור הכנרת.
במקום שכן מנזר ביזנטי ששרידיו נמצאים על המורדות המערביים של ההר.
מסורות נוצריות לגבי מיקומו של הר הקפיצה
אחת ההתייחסויות המוקדמות ביותר להר הקפיצה בספרות הנוצרית מגיעה מהצליין האלמוני המכונה "הצליין מבורדו", שביקר בארץ ישראל במאה ה-4. בתיאור מסעותיו הוא מתאר את הר הקפיצה כאתר שבו "רצו היהודים להפיל את ישו".
סופר ביזנטי חשוב נוסף שכתב על הר הקפיצה היה ההיסטוריון אוסביוס מקיסריה, שחי במאה ה-4. בספרו "חיי קונסטנטינוס" הוא מזכיר את הר הקפיצה כאחד האתרים שבהם בנתה אמו של הקיסר קונסטנטינוס, הלנה, כנסיות בארץ הקודש.
סופרים ביזנטיים נוספים שכתבו על הר הקפיצה כוללים את הנזיר והסופר קירילוס מסקיתופוליס, שחי במאה ה-6, ואת הצליין והסופר ארקולף, שביקר בארץ הקודש במאה ה-7.
בראשית המאה ה-13, בורכרד מהר ציון, כתב: "כדי ארבעה מטחווי קשת מדרום לעיר מצוי המקום הנקרא "קפיצת האדון" ממנו רצו להפיל את ישו לתהום, אך הוא נעלם מידיהם ולפתע - הופיע על צידו האחר של ההר, ניתן לראות שם על הסלע את טביעות צורתו".
על ההר שמצפון להר הקפיצה, מעברו האחר של כביש 60, שוכנים שרידים של כנסייה נוספת מהמאה ה-19 המוכרת ככנסיית ההשלכה או כ"כנסיית ארמון הבישוף".
לפי המסורת, הבתולה מיהרה בעקבות ישו וההמון, אך משהגיעה בסמוך להר הקפיצה נתקפה בפחד.
מקום זה זוהה עם תל דיר אל-בנאת (גבעת מנזר הנשים), כקילומטר וחצי מצפון-מערב להר הקפיצה (מעבר לכביש 75), המכונה גם "גבעת הרעידה" או "הר הפחד".
על הגבעה הוקמה כנסייה יוונית-אורתודוקסית שהנציחה את האירוע.
ב-1876 נוספה לה גם כנסייה פרנציסקנית אך כיום היא נטושה, וכעת ניצבים במקום מנזר האחיות הקלריסטיות "סנט קלייר" ובה קפלה המוקדשת ל"גבירתנו של האימה" (Notre-Dame de la frayeur) ובית האבות של האחיות סנט אן.
במהלך המאה ה-20 פעלה במקום מחצבה שהביאה לחציבת חלק ניכר ממדרונו הדרום מערבי של ההר.
לאחר סיום פעולת המחצבה ונטישתה, לקראת סוף המאה ה-20, נותר במקום מראה לא טבעי, שכלל מדרונות חצובים בגובה של עשרות מטרים, הבולטים בלובנם אל מול יתר נוף הרי נצרת המכוסה ברובו בחורש טבעי.
שיקום המחצבה נראה הכרחי, ותוכניות בעניין זה קרמו עור וגידים עם תחילת המאה ה-21.
בתחילה תוכנן כביש שיעבור דרך ההר, ויחבר את עפולה ישירות עם נוף הגליל, במקום קטע הכביש התלול והמפותל העובר דרך האפיק שממערב לנחל מזרע ממערב, ומגיע לכניסה הדרומית לנצרת (צומת נצרת דרום).
פעולות התכנון והבינוי ארכו שנים, ולוו במערכה משפטית של תושבי האזור שהתנגדו לסלילת הכביש.
לבסוף, ב-19 בנובמבר 2008 נחנך הקטע בכביש 60, העובר דרך מנהרה בהר, ומקשר את עפולה לנצרת ולנוף הגליל אורכו של הקטע הוא שישה קילומטרים, ועלות סלילתו עמדה על 365 מיליון ש"ח.
קטע הכביש החדש קרוי על שמו של רפאל איתן, ומשנודע הדבר לראש עיריית נצרת ראמז ג'ראיסי בעת טקס חנוכת הכביש, עזב את המקום.
המנהרה עצמה קרויה על שם יצחק הרשקוביץ, בכיר במע"צ שנפטר בשנת 2004 בנסיבות טראגיות.
הרשויות מקדמות תוכנית מפורטת לשיקום נופי של המחצבה, לטיפוח יער טבעי והקמת פארק, שמורת נוף ואזור נופש, ובמקביל בניית שכונות מגורים נוספות באזור ההר.
לקראת ביקורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה-עשר בישראל בשנת 2009, נבנה בהר הקפיצה תיאטרון ענק היכול להכיל עד 45,000 צופים.
במקום הוקמו טריבונות מבטון ל-7,500 איש, הוכשרו שני כבישי אספלט מפותלים המטפסים אל ההר מצפון, וסמוך ממערב לו הוכשר מנחת מסוקים.
התיאטרון הוקם על ידי עיריית נצרת, קק"ל ומשרד ראש הממשלה, והאפיפיור קיים במקום מיסה המונית ב-14 במאי 2009. לפי ההערכה הגיעו כ-40,000 מתפללים להשתתף בתפילה.
הר הקוֹץ הוא הר בגובה 304 מטרים, הממוקם על הגבול בין הגליל התחתון המזרחי לבין הגליל התחתון המרכזי.
הר הקוץ נושא את שמה של משמרת הקוץ, המשמרת השביעית מבין ה-24 משמרות הכהנים.
הכהנים בני משמרה זו גלתה מיהודה לגליל לאחר חורבן בית שני, והתיישבה בכפר עיילבו, המזוהה עם היישוב בן זמננו עילבון, הנמצא בסמוך.
על הר הקוץ הוקם בשנת 1983 היישוב הקהילתי מסד ובסמוך לו אזור יפה לטיולים.
באזור ההר מגוון פרחים ממינים שונים; בין היתר ניתן למצוא בו באביב מרבדים מרשימים של בן חצב יקינתוני, ופרטים בודדים של העץ הנדיר שמיר קוצני ממשפחת האשחריים.
מההר נפרסים נופי הגליל התחתון, העליון, הכנרת, הגולן והחרמון.
על פי תמ"א 14 ממאי 1998 כלול הר הקוץ באתרים המיועדים למחצבות.
במרץ 2007 החליטה המועצה הארצית על הרחבת מחצבת פורייה במקום הקמת המחצבה בהר הקוץ ובפברואר 2008 שבה והחליטה שלא לאשר את הקמת המחצבה בהר הקוץ למרות שהרחבת מחצבת פורייה נפסלה.
החלטה זאת ניתנה על רקע התנגדויות של מועצה אזורית הגליל התחתון, החברה להגנת הטבע ועמותת אדם, טבע ודין שטענו שמחצבה בהר הקוץ תביא להרס הטבע והנוף, למפגעי רעש ואבק חריגים ביישובים הסמוכים מסד ועילבון ולסיכון ביטחוני בגלל סמיכות לימ"ח סמוך.
תומכי רעיון הקמת המחצבה טענו כי המדובר יהיה במחצבה "ירוקה", שלא תיצור מפגע סביבתי.
על פי התוכנית, המחצבה יועדה לעבודה בשלבים וקיום שיקום במקביל להמשך החציבה.
בסוף שנת 2011 המליץ בית המשפט העליון בפני המועצה הארצית לדון מחדש בנושא בהתחשב בחלוף הזמן.
הר הקפוציני (באיטלקית: Monte dei Cappuccini) היא גבעה אשר במקור שימשה להגנה על העיר טורינו והיום היא נקודת תצפית פופולרית על העיר.
היא משקיפה מצד אחד על שפלת הפו ומצד שני על הרי האלפים.
גובהה הוא 284 מטר מעל שפת נהר הפו.
במלחמת העולם השנייה המקום נפגע קשה מהפצצה אווירית.
פעולות השיקום והשחזור שבוצעו, הביאו את הכנסייה שבראש הגבעה וה"כנף" הדרומי של המנזר, לפאר שהיה בו בעבר.
הדרך למעלה הגבעה, בת 300 שנה, עוברת בפארק המצוי בגבעה.
העלייה בו, באמצעות הצמחייה שנבחרה לכך שתראה מדורגת, נותנת לעולה בה את הרגשה של עליה לפסגה.
השימוש העתיק שנעשה בגבעה היה למטרות הגנה.
ידיעות ראשונות על קיומה של כנסייה במקום יש מהמאה ה-8. שמה של הגבעה מקורו בזיכיון שקבלו מסדר הקפוצ'ין מבית סבויה להשתמש באזור הזה, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-16. בית סבויה הקים במקום כנסייה ומנזר.
העבודה להקמת הכנסייה, שהוקדשה למריה הבתולה ונקראה "Santa Maria del Monte" החלו בשנת 1583. התכנון הראשונה של "אסקניו ויטוצי" ( Ascanio Vitozzi) היה הקמת מבנה, גן עצים וצלב.
בזמן המלחמה היא נפגעה קשות מהפצצות בעלות הברית על העיר.
היא נבנתה מחדש והיום יש בה מנזר חדש והמקום משמש אכסניה ל"מוזיאון הלאומי של הרי טורינו".
המוזיאון הלאומי של הרי טורינו
המוזיאון אשר שמו המלא הוא "Il Museo Nazionale della Montagna "Duca degli Abruzzi"" הוקם בשנת 1874 באולמות של מנזר "סנטה מאריה" על "הר הקפוצ'יני".
במוזיאון תצוגה של מסמכים היסטוריים של מאתיים וחמישים שנה.
בשנת 1942 הנסיך "לואיגי אמדיאו די סבויה" - "הדוכס של האמברוצ'י" אשר על שמו נקרא המוזיאון, הקדיש את המקום למסעה של משלחת חוקרים לאלסקה ולים הצפוני.
ניתן לצפות בסרטים מאותה תקופה.
רכבת ההרים פעלה מדצמבר 1885 עד מרץ 1942. היא פסקה לפעול בשל המלחמה.
היות שטורינו הייתה העיר הראשונה באיטליה עם תאורת רחוב, כבר משנת 1882 הר קפוצ'ינו המואר בכל שעות היממה היה אטרקציה.
מסלול הרכבת היה 120 מטר, השיפוע 36 מעלות ותוך 2 דקות הרכבת עלתה את 282 המטר.
הר הסוכר (בפורטוגזית: Pão de Açúcar), או חרוט הסוכר, הוא הר השוכן בעיר ריו דה ז'ניירו בברזיל.
נופם של חופי ריו הנשקף מפסגת הר הסוכר הפך אותה (יחד עם פסגת הקורקובדו) לאחת משתי הפסגות המפורסמות בעיר.
מבחינה גאולוגית הר הסוכר הוא הר בדד עשוי גרניט, והוא מתנשא לגובה של 396 מטר מעל פני הים.
הר הסוכר נקרא כך מכיוון שהוא מזכיר חרוט סוכר מזוקק, בדומה לאלו שיוצרו בבתי החרושת לסוכר בברזיל בתקופה הקולוניאלית.
הסבר אחר לשמו של ההר הוא הקרבה שלו למילים Pau-nh-acuqua ("גבעה גבוהה") בשפת הטופי-גוארני.
ניתן לעלות לפסגת ההר ברכבל הר הסוכר (בפורטוגזית: bondinho – בּוֹנְגִ'ינְיוּ) בעל חלונות זכוכית שקופים.
הרכבל יוצא מרובע אורקה (Urca) ועושה את הדרך בת 1,400 המטרים לפסגת הר הסוכר עם עצירה אחת בפסגת הר אורקה (Morro da Urca).
ההר נחשב אטרקציה למטפסים, ובתחתיתו ממוקם אחד מאתרי הטיפוס העירוניים הגדולים בעולם, עם יותר מ-270 מסלולי טיפוס שונים.
הר הרוח הוא שלוחה של הרי ירושלים המתנשאת לגובה 774 מטר ממערב למעלה החמישה ואבו גוש.
השם ניתן להר על ידי מייסדי מעלה החמישה כתרגום לשמו הערבי והוא משקף את הרוחות הנושבות בפסגתו.
ההר נמצא מצפון לכביש תל אביב–ירושלים (כביש 1), בין נחל החמישה מצפונו, לנחל יתלה מדרומו.
בפסגתו שרידים דלים של מצודה מהתקופה הפרסית הנקראת בערבית "חורבת ערש".
מדובר מצודה רבועה, במידות 22*22 מטר.
הקירות ברוחב 2 מטר, ומחוץ לקיר המערבי בנוי מגדל.
המצודה מתוארכת לתקופה הרומית, ותפקידה לשמור על הדרך העתיקה שעברה על השלוחה, דרך שנועדה לעולי הרגל לירושלים בשלהי ימי בית שני.
במשך שנים, מלבד מספר יישובים קטנים, ההר היה שומם, ועל כן הזוג חנה ואפרים ראובני חלמו להפוך את המקום לגן פורח: "בתוך אדמות הקהק"ל בהרי יהודה, ישנו הר אחד, מערבית למעלה החמישה, הנקרא 'הר הרוח'.
ההר הזה נישא מעל פני כל סביבתו ונשקף על כל שפלת החוף, הרי אפרים ויהודה, מן הכרמל ועד שפלת יהודה בואך עזה.
אך שומם ההר, וכל מבקרהו שואף לשוב ולבקרו בהיותו גן פורח ושוקק חיים".
על שלוחתו המערבית של ההר היה כפר ערבי מוסלמי בן 302 תושבים בשם בית ת'ול השומר על צליל השם הקדום "יתלה" שהייתה במקום בנחלת שבט דן: "ושעלבין ואילון ויתלה".
הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל במסגרת מבצע דני ב-12 ביולי 1948.
ההר מוכרז כגן לאומי ועליו נטוע יער השייך לקרן הקיימת לישראל.
על המדרון הצפוני סלול הכביש אבו גוש - נטף.
בחלקו המזרחי נטוע "יער הצבא האדום".
יער זה ניטע בשנת 1950 לכבוד הצבא האדום שניצח את צבא גרמניה הנאצית בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, לאחר מערכות עקובות מדם.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים בשבת הקרובה ל-9 במאי יום הניצחון על גרמניה הנאצית וכניעתו לצבא האדוםהיו נאספים אלפי חוגגים חברי מק"י, בנק"י, מפ"ם ואנשי שמאל רבים לחגיגת הזדהות עם ברית המועצות.
על במה היו נואמים חברי כנסת של מק"י כמו מאיר וילנר, שמואל מיקוניס, תופיק טובי ואחרים, בשבח ברית המועצות ובגנות המקארתיזם האמריקאי והממשל הצבאי.
אלכסנדר פן היה קורא משיריו והקהל היה חוגג בפיקניק המוני.
עם הפילוג בין מק"י ורק"ח בעקבות ניתוק הקשרים של מק"י עם ברית המועצות, הצטמצמו החגיגות ההמוניות.
במשך שנים היה המנהג רדום, אך בשנים האחרונות חלה עליה בכמות החוגגים בפיקניק והנחת זרים.
במקום נשאר סלע גדול ועליו חקוקה הכתובת "יער זה נטעו תושבי ישראל לכבוד הצבא הסובייטי, תש"י 1950".
מערבה משם נמצא סלע הנצחה לחמשת חברי גרעין "במעלה" שנרצחו שם בהתקפה ממארב ב-9 בנובמבר 1937 בעת עבודתם.
רצח זה עורר הדים רבים בארץ והלוויתם נערכה ברוב עם בבית הקברות בקריית ענבים.
לאחר הרצח הוקם בסמוך קיבוץ מעלה החמישה כאנדרטה לזכרם.
שלום חיבר שיר לזכרם: "חמישה יצאו מולדת לבנות חמישה...
בבית עזבו אם ואחות, תינוק ואשה...
יריות פלחו את הבוקר פתאם, יריות...
פטישים בידם, בנפשם המתום נפלו חמש הגוויות..."
בחלק הצפון מערבי של ההר, ליד היישוב נטף, נחנך בשנת 1995 במלאת חמישים שנה לסיום מלחמת העולם השנייה יער זיכרון ליהדות פולין, הכולל מרכז כינוס גדול שתוכנן על ידי אד' דוד שקולניק.
ביער אבן הנצחה ליאנוש קורצ'אק ועוזרתו סטפה וילצ'ינסקה, שנספו בטרבלינקה עם תלמידיהם, שפוסלה על ידי האמנים ורדה גבעולי ואילן גלבר.
במקום גם פינת התייחדות ואבני זיכרון למספר קהילות בפולין.
שהם חלק מאתר ההנצחה ליהדות פולין.
במרחב הר הרוח "פזורות" אנדרטאות רבות נוספות, בניהן:
גלעד לזכר שנהרגו בתאונת אימונים ב-18.2.80.
גלעד לחללי טייסת 114 שנחנך בשנת 2002.
מצפה עמיחי (עמי) דוויק שנחנך בשנת 2007.
חורשה לזכר קהילת לידא שהושמדה בשואה ולזכר הפרטיזנים והלוחמים בני העיר.
בהר הרוח ישנה פריחה רבה בחודשי החורף והאביב, הכוללת נרקיס מצוי בסוף הסתיו, כלנית מצויה ורקפת מצויה בחורף וצבעוני ההרים באביב.
הר המשחה או הר המשחית הוא שמו של הר הזיתים בתלמוד ובמדרש.
מתחילת המאה העשרים מתייחס שם זה לשלוחה המערבית (מעבר לנחל קדרון) בחלק הדרומי של הר הזיתים הידועה גם בשמה הערבי ג'בל בטן אל-הווא, שבמדרונהּ שוכן הכפר סילואן.
הפסגה היא אחת משלוש פסגות בולטות על הרכס: פסגת הר הצופים (המתנשאת לגובה 826 מטר), פסגת הר הזיתים (שגובההּ 815 מטר) ופסגת הר המשחה (747 מטר).
הר הזיתים אינו מוזכר בתורה, ובשמו המפורש נזכר רק בספר זכריה.
ההר מוזכר בשמו הקדום והמקורי הר המשחית על שם הבמות שנבנו לפולחן האלילים על ההר.
בספר מלכים נזכרות פעמיים במות שבנה שלמה המלך בהר אשר על פני ירושלים; זיהוי מדויק יותר של הבמות מופיע בתיאור הרפורמות של המלך יאשיהו:
משהופסקו טקסי עבודת האלילים שונה שם ההר ל"הר המשחה" על שום שמן המשחה שהכינו מהזיתים שנקטפו על ההר, ובו משחו מלכים וכוהנים גדולים.
על פי האגדה הביאה היונה את עלה הזית אל נוח שאלו חז"ל - מהיכן הביאה אותו?
אל הר המשחה היו מוציאים מחצר המקדש את הפרה האדומה שוחטים אותה ובאפרה מטהרים את הטמאים.
האירוע נחגג ברוב עם: .
ממרומי ההר נהגו להדליק משואות על מנת להודיע בגולה על זמן ראש חודש ומועדים:
ומאות שנים לאחר חורבן בית שני עוד זכרו מטיילים יהודים את הטקס ואת המקום - הר המשחה:
בטן אל-הווא היא שכונה פלסטינית השוכנת במדרון המערבי של הר המשחה, חלק משכונת סילוואן, בה מתגוררים קרוב ל-10,000 תושבים.
מאז שנת 2001, פועלת עמותת "עטרת כהנים" במטרה לישב יהודים במקום.
הר הקסמים היא סדרת טלוויזיה לילדים בת 52 פרקים ששודרה ברשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC בין 1997 ל-1998. הסדרה שודרה גם בטלוויזיה החינוכית הישראלית ב-2001.
עלילת הסדרה מתמקדת סביב ארבעה חברים (צבה, דרקון, אריה ודובת פנדה) שגרים על הר דמיוני בשם הר הקסמים.
צבבה הוא שמה של הצבה בחבורה והיא מאופיינת באחריות וברצינות.
קוני הוא הדרקון המאופיין בחכמה ומסתוריות.
לקוני יש את היכולת לעשות קסמים, אמנם לרוב הם יוצאים לו בצורה שונה ממה שהוא תכנן.
אריק הוא האריה הניחן בשובבות ומרץ של ילד.
ודובית הוא שמה של דובת הפנדה המפונקת והילדותית.
הר המיגיטאן (בטאגאלוג: Bundok Hamiguitan) הוא הר בדרום-מזרחו של האי מינדנאו בדרום הפיליפינים, המתנשא לגובה של 1,620 מטרים מעל פני הים.
ההר והרכס בו הוא ממוקם מצטיינים בעושר ביולוגי יוצא דופן, והם חלק משטח של 68.34 קמ"ר המוגדר כפארק לאומי וכשמורת חי מאז שנת 2004. בשנת 2014 הכריז ארגון אונסק"ו על שטח של 169.23 קמ"ר ברכס המיגיטאן כאתר מורשת עולמית.
הרכס מתאפיין במורדות תלולים בשיפועים הנעים בין 50 ל-100 אחוזים, החל מגובה של 500 מטרים מעל פני הים ומעלה, והוא עשוי ברובו מאדמת חמרה.
האקלים לח משך כל חודשי השנה, אך כמויות המשקעים גדולות במיוחד בחודשים נובמבר ודצמבר.
חלקו העליון של הרכס מכוסה ביער עננים לח, בעוד שבחלקו הנמוך יותר משתרעים יערות עד.
המורדות הנמוכים של הרכס מכוסים בשטחים עשבוניים ובשיחים, וחלק מהם מעובדים על ידי תושבי האזור.
עם בעלי החיים החשובים שחיים באזור נמנים העיט הפיליפיני, הקופיף הפיליפיני, חזיר יבלות פיליפיני, אייל פיליפיני, גחן דקלים אסייתי.
הר הקטור הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, בשטח הפארק הלאומי באנף (Banff), בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 3,394 מטרים (ההר ה-31 בגובהו באלברטה), והוא מתנשא לגובה של 1,759 מטרים מעל מעבר קיקינג הורס הסמוך.
ההר ממוקם בסמוך לכביש המהיר אייספילדס, 17 קילומטרים צפונית לעיירה לייק לואיז.
ההר ממוקם מזרחית לעמק נהר בואו ודרומית מזרחית לאגם בואו.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1884 על ידי הגאולוג והחוקר ג'ורג' מרסר דוסון, והוא נקרא על שם הגאולוג ג'יימס הקטור, שהיה חלק ממשלחת פליסר.
הראשונים שטיפסו על ההר היו פיליפ ס.
פיי (Charles Fay) וצ'ארלס ס.
הר הקטור הוא אחת הפסגות הגבוהות ביותר ברכס טארארואה, בחלקו הדרומי של האי הצפוני של ניו זילנד.
ההר נקרא על שם החוקר והמגלה ג'יימס הקטור, אשר היה חוקר מוביל בחקר ניו זילנד במהלך המאה ה-19.
בהר ממוקמת אנדרטה - צלב עשוי עץ לזכר מטפסי ההרים הניו זילנדים שנפלו במלחמת העולם השנייה.
שמו בשפה המאורית של ההר הוא Pukemoumou, או "גבעת השממה".
הר הנדרסון הוא הר נישא ברכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,660 מטרים מעל פני הים, והוא נמצא 9 קילומטרים מערבית להר אולימפוס.
ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904), אשר נתנה להר את שמו.
הר הנדרסון הוא הר הממוקם מצפון לרכס מאסון שבאנטארקטיקה.
ההר מתנשא מעל מדף הקרח, 8 קילומטרים דרומית למפרץ הולם, ו-8 קילומטרים צפונית לרכס מוסון.
ההר נצפה לראשונה מתורן ספינה ב-3 בינואר 1930, ונצפה שנית ממטוס ב-5 בינואר 1930. ההר מופה לראשונה ב-14 בפברואר 1931 על ידי משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1929 על ידי דאגלס מוסון שעמד בראש המשלחת.
ההר נקרא על שם ו.
הנדרסון, מנהל משרד החוץ האוסטרלי, וחבר הוועדה האנטארקטית האוסטרלית.
הר הקטור הוא הר מכוסה שלג הממוקם בין הר פרנסיס והר פריאם בחלקו הדרומי של הרכס הטרויאני בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
גובהו של הרכס 2,225 מטרים מעל פני הים.
הרכס מופה לראשונה על ידי הסקר האנטארקטי הבריטי, בשנת 1955.
שמו של הרכס ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטית של בריטניה, והוא נקרא על שם הקטור, בנו של פריאמוס והמפקד העליון של הברית הטרויאנית המתוארת באיליאדה מאת הומרוס.
הר המפסון הוא הר בחלק הצפוני של הרי טולה בארץ אנדרבי, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 2 קילומטרים צפונית להר רודס.
Hampson), איש צוות אוניית המחקר "דיסקברי" במהלך מסע המחקר האנטארקטי הבריטי, האוסטרלי והניו זילנדי שחקר את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931.
הר הרינגטון הוא הר ברכס קווארלז, בהרי המלכה מוד באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,550 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-715 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 7 קילומטרים צפונית-מזרחית להר רות' גייד.
ההר מופה לראשונה על ידי משלחת החקר האנטארקטית בירד, בפיקודו של ריצ'רד בירד שנערכה בין השנים 1928–1930.
ההר מופה שנית, על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
Harrington), שהיה מטאורולוג בתחנת הקוטב הדרומי (התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט) בעונת החורף האנטארקטי 1962.
הר הרינגטון הוא הר בקצה המזרחי של הרי ויקטורי, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,610 מטרים מעל פני הים, והוא אחד ההרים הגבוהים בהרי ויקטורי.
ההר ממוקם מצידו המערבי של קרחון וייטהול; ו-9 קילומטרים דרומית-מערבית להר נורת'האמפטון.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1960 על ידי ועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד.
ההר נקרא על שם הגאולוג דוקטור הילרי ג'י.
הר הנדסלי הוא הר בהרי קווטרמיין, באדמת ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר הוא פסגה במסיב נובהד; והוא ממוקם 3 קילומטרים דרומית - דרום-מזרחית להר נובהד.
ההר מתנשא מעל קרחון פראר (מצפון-מערב לקרחון).
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1969, על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של ניו זילנד.
ההר נקרא על שמו של ג'סי הנדסלי (Jesse Handsley), ימאי באוניית המחקר "דיסקברי" עליה הפליגה משלחת החקר של קפטן רוברט פלקון סקוט.
הנדסלי היה אחד מאנשי משלחת המזחלות של סקוט, במסגרתה הגיעו עד קרחון פראר וקרחון טיילור, בשנת 1903.
הר הֵמְפִיל הוא הר מכוסה שלג בחלק הדרומי של הרי אנארי, באזור חוף פנל של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,800 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-2,166 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם בין ראשו של קרחון מקלין (ממזרח לו) לבין קרחון אבי.
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים של הקרקע ועל תצלומי אוויר, שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1963.
הקרחון נקרא על שמו של לוטננט הרולד ס.
Hemphill), שהיה קצין צילום, בטייסת VX-6, אשר צילמה את אזור זה של אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1962 – 1963, ובעונת המחקר 1963–1964.
הר הננג הוא ההר הרביעי בגובהו בטנזניה.
פסגתו מצויה בגובה 3,420 מטרים מעל פני הים.
ההר מצוי בתחום מחוז מניארה, בנפת הננג.
הדרך הראשית לפסגת ההר מתחילה בעיר קטש.
שמורת הטבע משתרעת על שטח של 58.66 קמ"ר.
השמורה ממוקמת על המדרון הדרום מערבי של ההר.
בתחום שמורת הטבע זורמים מספר נהרות המספקים את רוב צריכת המים של נפת הננג.
הצמחייה בשמורה מגוונת בגלל הפרשי הגבהים בה, וכוללת, בין היתר, ערער תמיר, אלביציה גומיפרה, פגרופסיס אנגולנסיס, קאת, פיקוס תונינגי, פארון הכף, אקברגיה קפנסיס, ונוקסיה קונגסטה.
בשמורה מספר זנים של חיות בר - צבי הסלעים, קוף ורווט, חזיר הסבך, בבון זית, צבוע נקוד, נמר וסוגים רבים של נחשים, ציפורים וחרקים.
הר וגיא הוא חטיבת ביניים ובית ספר תיכון אזורי על גדת נחל דן, בקיבוץ דפנה שבגליל העליון.
בבית הספר לומדים כ-1,100 תלמידים מיישובי האזור.
בית הספר "הר וגיא" נוסד בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, כבית חינוך משותף לשלושה קיבוצים: דפנה, הגושרים ומנרה, ושמו נקרא כך משום ששילב תלמידים מעמק החולה ומהרי נפתלי.
במהלך שנות ה-60 וה-70 הצטרפו אליו כל קיבוצי הקיבוץ המאוחד מאצבע הגליל ומרמת הגולן, בעוד קיבוצי איחוד הקבוצות והקיבוצים ומושבי האזור הקימו בית ספר אזורי משלהם ("עמק החולה") בכפר בלום; ואילו קיבוצי השייכים לתנועת הקיבוץ הארצי הקימו את המוסד החינוכי "עינות ירדן" בעמיר.
בעקבות איחוד התנועה הקיבוצית וטשטוש ההבדלים בין התנועות, לומדים כיום ב"הר וגיא" תלמידים מיישובים נוספים באזור, כולל מספר מושבים.
בית הספר שייך למחוז ההתיישבותי ועשייה גדולה מאד בתחום הלמידה מרחוק ותכנים אחרים הקשורים בלמידה משמעותית דיגיטלית.
את תורת הלמידה שפותחה בבית הספר מאמצים כעת גם במקומות נוספים, ועל סמך הניסיון שנרכש בו פותחה במחוז הצפון של משרד החינוך תוכנית היערכות לשעת חירום, שתיושם במקרה שבו הלימודים יושבתו עקב הרעה במצב הביטחוני.
בנוסף, מפעיל בית הספר תחנת רדיו אזורית ניסיונית, בחסות קול ישראל, מנהלת בית הספר כיום היא רוית רוזנטל.
אולם הספורט העגול הייחודי של בית הספר נבנה על ידי הקבלן יהודה שפיגל, בשיטה ייחודית שהביא לארץ מאיטליה - במסגרתה נופח בלון גומי גדול לצורת כיפה, כשעליו הותז בטון.
ביולי 2024 נפגע המבנה מטיל שנורה על ידי חזבאללה במלחמת חרבות ברזל.