tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התל היה מוקף בכוחות סורים ולחיילים הישראלים, שחלקם היו פצועים, לא נותר אלא להסתגר בבונקר ולחכות לחילוץ.
17 חיילים מהחוליות הטכניות של החטיבה נתפסו ונרצחו באותו הבוקר בידי חיילים סורים באזור חושניה.
10 חיילים מהחוליה הטכנית של פלוגה ג' מגדוד 53 הסתתרו בתוך צינור סמוך לציר הנפט.
לאחר גילויים הם נכפתו ונרצחו על ידי חיילים סורים.
שבעה נוספים מפלוגה ז', גדוד 74 נרצחו באכזריות בכפר חושניה.
גדוד המילואים של החטיבה, גדוד 39 בפיקוד סא"ל יואב וספי, עלה בצהרי יום ראשון לרמת הגולן.
באזור מעלה גמלא נתקל בגדוד תועה של חטיבה 47 הסורית ובקרב שהתפתח (יחד עם גדוד 95 של חטיבה 4) השמיד כ-10–20 טנקים סוריים, מנע מהם לרדת לכנרת והדף אותם לצומת דליות.
במהלך הלחימה נפגע הטנק של יואב וספי והוא המשיך לפקד מטנק אחר.
וספי נהרג ב-16 באוקטובר באזור כודנה, ובעקבות פעולותיו במלחמה קיבל את עיטור העוז.
גדוד 39 סופח לחטיבה 4 עד סוף המלחמה ונלחם בדרום רמת הגולן במהלך התקפת הנגד.
לקראת הערב הודיע הפיקוד לעודד ארז כי הוא רשאי לעזוב את תל פארס.
15 טנקים (עשרה טנקים של חטיבה 188 וחמישה של גדוד 82 מחטיבה 7) התחילו לרדת עם ערב מהתל מערבה, בשיירה אשר כונתה בפי הלוחמים שיירת הרפאים.
השיירה כללה גם מספר נגמ"שים ועליהם כוחות חי"ר ותותחנים שהתאספו על התל, ובסך הכל כ-120 לוחמים.
סמוך לציר הנפט נתקלו בשני טנקים סורים והשמידו אותם.
באזור גמלא נתקלו בגדוד 39 אשר לא היו מודע לתנועת הכוח.
טנקי גדוד 39 פתחו באש על שיירת הרפאים בטרם נוצר הקשר בין הכוחות והאש נפסקה.
קמב"צ גדוד 53, , נהרג מהירי.
השיירה המשיכה מערבה ולפנות בוקר הגיעה לכנרת.
במהלך הנסיגה מתל פארס נתקעו בשטח שלושה טנקים, אולם 12 טנקים ועליהם הלוחמים המותשים הגיעו לבסוף למחנה ירדן.
הסמח"ט דוד ישראלי יצא מנפח בשעות הבוקר המוקדמות יחד עם שישה טנקים אותם הצליחו חיילי החימוש להשמיש במהלך הלילה.
ישראלי לקח את הפיקוד על כוח צביקה שכלל שמונה טנקים מחטיבה 179. בשעה 9:30 הצטרף בן שהם לכוח, ו-15 הטנקים שבפיקודו החלו לבלום את טנקי חטיבה 51 הסורית על ציר הנפט, מדרום לנפח.
כוח בן-שהם המשיך בשעות הבוקר לבלום בהצלחה את חטיבה 51 מלהתקדם צפונה על ציר הנפט לכיוון נפח.
במקביל, פעל כוח שכלל כ-11 טנקים מגדוד 82 תחת פיקוד המג"ד חיים ברק יחד עם שישה טנקים מחטיבה 179 בציר "פלא", הנמצא ממזרח לציר הנפט ומוביל מחושניה, דרך סינדיאנה, לאזור נפח.
כוח ברק נתקל בטנקי T-62 של חטיבה 91 מהדיוויזיה הראשונה, אשר לחצו צפונה לנפח, והחל לספוג אבדות.
חיים ברק נפצע והפיקוד עבר לאלי גבע, מפקד פלוגה א' של הגדוד, שניהל קרב נסיגה והשהיה מול הכוח הסורי העדיף.
גבע, שכוחו סבל ממחסור חמור בתחמושת, הבין שלא יוכל להמשיך להחזיק מעמד לאורך זמן.
הוא ניסה ללא הצלחה ליצור קשר עם מפח"ט 188 ועם מפקדת האוגדה כדי לקבל הנחיות, ולבסוף התקשר למח"ט 7, ינוש בן-גל, בערך בשעה 12:00, והסביר לו את חומרת מצבו.
בן גל הורה לגבע לנתק מגע ולנוע צפונה כדי לחבור אליו בגזרה הצפונית, וזאת מבלי לעדכן את בן-שהם (שגדוד 82 היה תחת פיקודו) או את מפקדת האוגדה.
במקביל הבין מפקד חטיבה 51 הסורית כי דרכו על ציר הנפט חסומה, ושלח גדוד טנקים באיגוף מערבי כדי לעקוף את כוח בן-שהם.
בסביבות השעה 13:00 דווח לכל היחידות בשטח כי כוחות סוריים עולים על גדרות המחנה בנפח.
כוחות מחטיבה 188, 179 ו-679, פנו לעבר נפח בניסיונות להדוף את הסורים.
הקרב שהתפתח סביב השעה 14:00 בצהריים לא היה פשוט.
שריון סורי רב נמצא בקרבת המחנה ולמרות פגיעות טובות לא הצליח כוח המח"ט להדוף את הסורים.
במהלך ההסתערות על נפח נפגע טנק הסמח"ט ישראלי והוא נהרג.
המח"ט בן-שהם המשיך לבדו בהסתערות לעבר המחנה לאחר שאיבד קשר עם שאר הטנקים בכוחו.
עשרים דקות מאוחר יותר נפגעו ונהרגו מאש מקלעים גם בן-שהם וקצין האג"ם החטיבתי רס"ן בני קצין אשר עמדו חשופים בצריח.
הקרב על נפח הסתיים לקראת הערב לאחר הצטרפות כוחות מילואים מחטיבה 679, אולם חטיבה 188, שאיבדה בפחות מחצי שעה את המח"ט, הסמח"ט וקצין האג"ם שלה, נשארה, 24 שעות מפרוץ הקרבות, ללא פיקוד בכיר.
7 באוקטובר בגזרה הצפונית דמה מאוד לקודמו.
חטיבות הדרג השני הסורי (כ-140 טנקים של חטיבות 78 ו-121) ניסו לפרוץ בעמק הבכא אולם הם נעצרו על ידי טנקי גדוד 74 וחטיבה 7 אשר היו פרוסים בעמדות שולטות לאורך הרכס.
בעוד כוחות החטיבה בגזרה הדרומית נסוגו לגמרי משטח הרמה, טנקי החטיבה בגזרה הצפונית יכלו לרדת לאחור לצורך תדלוק ומילוי פגזים בטרם חזרו להגן על קו הגבול.
כוחות גדוד 53 שתפסו בתחילת המלחמה את הגזרה הדרומית כבר לא נמצאו שם.
כוחות מילואים מאוגדה 146 של משה פלד, וברשותם 160 טנקים עם צוותים רעננים, לקחו את הפיקוד על הגזרה והחלו בהתקפת נגד.
האוגדה הצליחה להתקדם צפונה על ציר אל-על-רמת מגשימים ועד הערב הגיעה לאזור הג'וחדר.
כוחות האוגדה הגיעו לתל א-סאקי, שחררו את 28 החיילים שהיו נצורים בבונקר וביניהם גם צוותי הטנקים של 188, ופינו את הפצועים וההרוגים.
במקביל, התקדמו טנקי חטיבה 179 על ציר יהודיה ודחקו את הכוחות הסורים מזרחה עד חושניה.
חטיבה 679 בלמה ניסיונות התקפה נוספים על נפח ואחר כך יצאה להתקפה לכיוון דרום-מזרח תוך שהיא כובשת את סינדיאנה ודהלמיה.
במהלך היומיים הבאים המשיכו חטיבות המילואים לדחוק את הכוחות הסורים מזרחה וב-10 באוקטובר השלימו את הכיבוש מחדש של כל שטח דרום רמת הגולן עד הקו הסגול.
גזרה צפונית - ליל הבזוקות
כוחותיו של נפשי בגזרה הצפונית המשיכו לשמור על הקו מפני התקפות סוריות חדשות לצד חטיבה 7. במהלך היום היו מספר התקפות קטנות מצד הסורים בעיקר באזור מוצבים 107 ו-109, ואלה נבלמו על ידי כוחות גדוד 74. אחר הצהריים תקפה פלוגה של טנקי T-62 את אזור מוצב 107 ונהדפה.
במהלך הלילה חדרו כוחות חי"ר סורים אל שטח ישראל, כשהם מצוידים בטילי נ"ט.
ללא אמצעי ראיית לילה התקשו הטנקים הישראלים לזהות כוח רגלי קטן המתקרב אליהם בחשכה.
בסביבות השעה 2:00 הותקף חניון הלילה של פלוגה ב'.
הפלוגה, שחנתה סמוך למוצב 105, נסוגה לאחור תוך ירי, אולם שני טנקים נפגעו והקשר עימם נותק.
מפקד הפלוגה, אבנר לנדאו, דיווח למשולם רטס, מג"ד 71 שהיה מפקד הגזרה, על ההיתקלות.
רטס הורה ללנדאו לחלץ את הטנקים שנפגעו, אולם לנדאו סירב בטענה שהשטח מוצף בכוחות קומנדו וכל כוח שישלח יפגע תוך זמן קצר.
לנדאו ביקש לחכות לבוקר, אולם רטס התעקש ולבסוף שלח את סגנו, גדעון ויילר עם שני טנקים נוספים.
שלושת הטנקים של גדוד 71 הגיעו לאזור ההיתקלות, ממזרח להר כרמים, והותקפו מיד מן המארב.
הטנקים נפגעו ומספר אנשי צוות נהרגו, ביניהם סמג"ד 71, גדעון ויילר.
באור ראשון הגיע לנדאו, מפקד פלוגה ב', לאזור לחלץ את הנפגעים.
התברר כי בשני הטנקים של פלוגתו שאיתם ניתק הקשר נהרג אחד ממפקדי הטנקים, ושאר אנשי הצוות נחלצו באופן עצמאי לאזור בוקעתא.
באזור הבוסטר אירעה חדירה דומה של חיילי חי"ר עם טילי נ"ט.
שני טנקים מגדוד 74 נפגעו ומרבית אנשי צוותם נהרגו.
9 באוקטובר - עמק הבכא
הקרבות בגזרה הצפונית בכלל ובעמק הבכא בפרט נמשכו ללא הפסקה מפרוץ הקרבות ביום שבת 6 באוקטובר.
עם זאת נהוג לייחס את הפרק הקשה ביותר במערכה ל-9 באוקטובר, שהיה היום בו הפעילו הסורים את כל כוחם בניסיון לפרוץ בגזרת עמק הבכא.
במקביל למתקפה בעמק הבכא ערכו הסורים מאמץ משני מעט דרומה משם, בפתחת קוניטרה דרום, מול מוצב 109. חטיבה 43 הסורית, מתוגברת בטנקי T-62, ניסתה לפרוץ אך נבלמה לבסוף על ידי טנקי פלוגה א' של החטיבה שניצבו באזור מאז פרוץ המלחמה.
בסביבות השעה 7:00 בבוקר נצפו מסות שריון סוריות אדירות בדרך לעמק שבין קוניטרה לתל חרמונית.
כ-150 טנקים סורים (כ-100 מתוכם היו טנקי T-62 של הדיוויזיה השלישית שטרם השתתפו בקרבות) התקדמו לעבר חמישים הטנקים הישראלים שצוותיהם לא ישנו כבר שלושה לילות.
היה זה קרב שריון קשה ביותר אשר התנהל בטווחים קצרים מאוד, לעיתים כמה עשרות מטרים בלבד.
כוח נפשי באזור הבוסטר מנה כעשרה טנקים מחטיבה 188 (טנקים נוספים של החטיבה היו עדיין פרוסים בצפון הרמה, אך לא השתתפו בקרב זה).
הטנקים הישראלים צלפו ופגעו בעשרות כלים סוריים, אך הם המשיכו להתקדם בעוד שהכוחות הישראלים הופכים דלילים יותר עקב פגיעות ומחסור בתחמושת.
שלושה חודשים לפני המלחמה היה סא"ל יוסי בן-חנן מפקד גדוד 53, אז החליף אותו עודד ארז.
ביום הכיפורים שהה בן-חנן מחוץ לישראל עם אשתו הטרייה, וכאשר שמע על המתרחש בישראל, מיהר לעלות על הטיסה הראשונה שמצא והגיע לישראל ב-8 באוקטובר.
במהלך הלילה שבין 8 ל-9 באוקטובר עלה לגזרה הצפונית ומונה למח"ט 188 החדש על ידי אלוף הפיקוד חופי.
בן-חנן הגיע למחנה ירדן, שם שהו הלוחמים משיירת הרפאים, והחל, יחד עם שמואל אסקרוב, סמג"ד 53, ושמואל בן משה, קצין השלישות החטיבתי, לבנות כוח משוריין משרידי הכוחות שנותרו.
עד הבוקר הצליח לארגן כוח של 11 טנקים.
כוח בן-חנן, אשר זכה לכינוי "התעמלות בוקר" כשם תוכנית הרדיו של אביו של בן-חנן, קיבל מרפאל איתן את הפקודה לעלות לעמק הבכא ולסייע לחטיבה 7. בסביבות 11:00 בבוקר הגיע כוח בן-חנן לסייע לכוחות חטיבה 7 הנכתשים בעמק הבכא.
כוח הטנקים הרענן העלה את המורל בצד הישראלי וסייע לשבור את ההתקפה הסורית.
בן-חנן עצמו נפצע במהלך הקרב אך המשיך לפקד על הכוח.
הסמג"ד אסקרוב, שכבר היה פצוע אך בכל זאת התעקש להצטרף לכוח, נפצע שוב, הפעם באורח קשה יותר בראשו ופונה לאחור (לאחר המלחמה הוענק לו עיטור העוז).
22-11 באוקטובר - ההבקעה לסוריה וכיבוש המובלעת הסורית
ב-10 באוקטובר החל צה"ל להתארגן לקראת פריצה לשטח סוריה.
הפריצה תוכננה בגזרה הצפונית, במטרה לאיים על דמשק.
גזרת ההבקעה חולקה לשניים: אוגדה 36 בחלק הצפוני, ומדרומה אוגדה 210 מאזור רכס הבוסטר ומוצב 107, לכיוון העיירה ח'ן ארנבה.
במהלך היום התארגנו מחדש כוחות חטיבה 188. טנקי כוח בן-חנן התארגנו במסגרת גדודית, ואליהם צורפו טנקי פלוגה ב' של הגדוד שלחמו בגזרה הצפונית מפתיחת המלחמה.
בסך הכל מנה כוח בן-חנן כ-25 טנקים.
יאיר נפשי המשיך לפקד על גדוד 74 כשלרשותו שמונה טנקים בלבד.
שני הגדודים פעלו תחת פיקוד חטיבה 7. כוח בן-חנן קיבל את המשימה לפרוץ בחלק הדרומי של אוגדה 36, כשמאחוריו נע גדוד נוסף מחטיבה 7, בעוד מצפון להם יפעל הכוח הצפוני של חטיבה 7 בשיפולי החרמון.
גדוד 74 נותר בחיפוי לחטיבה.
ביום חמישי, 11 באוקטובר, התחילה ההבקעה אל מעבר לקו הסגול, כאשר כוח בן-חנן מוביל את הפריצה בגזרה הדרומית של האוגדה.
הגדוד התקדם תחת אש ופתח נתיב בין שדות המוקשים.
מספר חיילים מהגדוד נהרגו במהלך היום.
למרות זאת הצליחו טנקי הכוח להתקדם כ-10 קילומטרים לתוך שטח סוריה עד למחנה אל פאוור.
ביום המחרת, 12 באוקטובר, המשיכו טנקי כוח בן-חנן להתקדם והגיעו אל תל א-שמס, אשר שלט על הכביש הראשי המוביל לדמשק.
הטנקים נתקלו באש חזקה מן התל ונאלצו לסגת.
בן-חנן החליט לאגף את התל מצפון, במעבר קשה דרך "הלג'ה הקטנה" (אזור טרשי מצפון לתל המורכב מגבעות בזלת קטנות המקשות מאוד על מעבר רק"ם).
שישה טנקים מכוח בן-חנן הצליחו לפלס לעצמם דרך בלג'ה ולאגף את התל מצפון, ובשעות אחר הצהריים החלו לטפס עליו.
ארבעה לוחמים נהרגו ומרבית הנותרים נפצעו והתפנו מהתל.
לאחר קרב תל א-שמס התארגנו הטנקים שנותרו מכוח בן-חנן תחת פיקודו של יאיר נפשי, מג"ד 74. גדוד 74 מנה כעת כ-22 טנקים והמשיך להשתתף בלחימה במובלעת.
התל נכבש לבסוף בליל 13–14 באוקטובר על ידי גדוד מחטיבת הצנחנים 317, כשטנקי גדוד 74 מחפים עליהם.
במהלך הלחימה במובלעת הסורית הצטרפו מספר טנקים נוספים משרידי החטיבה לחטיבות אחרות והסתפחו אליהן.
הם נלחמו בכוחות העיראקים והירדנים, שנשלחו לסייע לסורים, וסייעו לשמור על המובלעת כנגד ההתקפות של האויב.
ב-22 באוקטובר נערך מבצע קינוח, הניסיון השני לכיבוש החרמון.
6 טנקים של החטיבה בפיקוד סמג"ד 74, יוסי ניסים, השתתפו במבצע כסיוע לטור החי"ר המשוריין שעלה לחרמון.
לאחר פציעתו של יוסי בן-חנן מונה דן ורדי לפקד על החטיבה.
יומיים לאחר מינויו עלה ג'יפ הסיור עליו נסע ורדי על מוקש.
ורדי ועודד ארז נפצעו קשה.
לאחר הפסקת האש הייתה כוונה לפרק את החטיבה, אולם לבסוף הוחלט להשאירה.
במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית מונה עמוס כץ למפקד החטיבה ותחת פיקודו הוקמה החטיבה מחדש.
חטיבה 188 המשיכה להילחם במובלעת הסורית עד סוף מלחמת ההתשה במובלעת.
ביממה הראשונה למלחמה ספגה חטיבה 188 אבדות כבדות, ולמעשה נמחקה מהסד"כ הצה"לי.
בחלוף 24 שעות מפתיחת האש איבדה החטיבה חלק ניכר משדרת הפיקוד שלה (המח"ט, הסמח"ט וקצין האג"ם).
לגדוד 53 כמעט ולא נותר זכר בגזרה הדרומית ושרידיו התפנו מגזרת הלחימה.
גדוד 74 אמנם המשיך לתפקד בגזרה הצפונית, אך עבר תחת פיקודה של חטיבה 7.
למרות האבדות, המשיכו לוחמי החטיבה שפונו לאחור להילחם, על בסיס טנקים פגועים שהוחזרו לכשירות.
כוחות אלה לקחו חלק בהדיפת הסורים מרמת הגולן, השתתפו בהבקעה לסוריה ובלחימה במובלעת הסורית.
בכל ימי הלחימה נהרגו 79 חיילים מהחטיבה ורבים אחרים נפצעו.
ברמת הגולן הוקמו מספר אנדרטאות המנציחות את הנופלים בקרבות מקרב החטיבה.
לאחר המלחמה עוטר צביקה גרינגולד בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל.
יצחק בן-שהם (המח"ט), דוד ישראלי (הסמח"ט), יאיר נפשי (מג"ד 74), שמואל אסקרוב (סמג"ד 53), יוסי בן-חנן, ואחרים עוטרו בעיטור העוז.
בין מקבלי עיטור המופת: יוסי ניסים (סמג"ד 74), אורי עקביה (מפקד פלוגה ז' שנהרג בקרבות), (מפקד פלוגה ח' שנהרג בקרבות), צביקה רק (מפקד פלוגה א'), וד"ר דן אנגלהרד (רופא בגדוד 53).
חיילים נוספים זכו לעיטורים ולציונים לשבח, בהם שמואל בן משה, קצין השלישות החטיבתי.
לאחר הפסקת האש הוקמה החטיבה מחדש עם שדרת פיקוד חדשה ברובה.
גדוד 71 שהוקם ערב המלחמה ממדריכי וצוערי בית הספר לשריון ולחם תחת חטיבה 7, הועבר לחטיבה 188 והפך לגדוד הסדיר השלישי שלה.
בעוד סיפורה של חטיבה 7 זכה לתהילה לאורך השנים, סיפורה של חטיבה 188 כמעט ונשכח, הן משום שנתפסה כזו שבשטחה אירעה הפריצה והן משום שכמעט ולא נותר מי שיספר את סיפורה, שכן רבים מקציניה הבכירים נהרגו במלחמה.
במאה ה־21 חל שינוי וותיקי החטיבה החלו מספרים את סיפורם.
בשנת 2009 יצא לאור ספרו של אבירם ברקאי: "על בלימה: סיפורה של חטיבה 188 במלחמת יום כיפור", אשר תרם רבות להעלאת המודעות לסיפורה ההירואי של החטיבה במלחמה.
את הלחימה של חטיבה 188 תיאר טום קלנסי:
חטיבה 211 (עוצבת יש"י; יחידת שומרי ירושלים) הייתה חטיבת שריון סדירה למחצה, אשר הוקמה בשנת 1975 ופורקה בתחילת 1992.
החטיבה לחמה במלחמת לבנון הראשונה, לרוב כחוד החנית של ההתקדמות בציר המערבי (כביש החוף).
היא השתתפה בכיבוש צור, צידון וביירות.
בהמשך השנים שירתו יחידות החטיבה ברצועת הביטחון בלבנון ובמשימות נוספות, עד לפירוקה בשנת 1992.
החטיבה הוקמה בשנת 1975, והתבססה בתחילה על טנקי מגח 3, ומאוחר יותר הוסבה לטנקי מגח 6. בשנת 1978 קיבלה החטיבה את גדוד 429, אשר הועבר אליה מחטיבה 500. בדצמבר 1980, כחלק ממבצע רמון לפינוי חצי האי סיני הועבר לחטיבה גדוד 9 מחטיבה 14.
עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה ב-6 ביוני 1982, החטיבה בפיקודו של אל"ם אלי גבע, נועדה לעמוד בראש עוצבת הגליל במאמץ ההתקפי לאורך כביש החוף המערבי, לכיוון צידון.
החטיבה הורכבה בעת המלחמה משלושה גדודים - גדוד 429 בפיקוד סא"ל עמוס מלכא, וגדוד 126 בפיקוד סא"ל ידיד גלעד, על בסיס טנקי מרכבה, וגדוד 9 בפיקוד סא"ל שלמה אריאל עם טנקי מגח.
היא עברה אימונים רבים לקראת המלחמה ונחשבה לחטיבה איכותית במהלך תכנון המערכה.
תפקיד החטיבה בשלב הראשון היה לנוע צפונה על הציר עד לנהר הליטני, מספר קילומטרים צפונית לעיר צור, ולחכות שם להמשך פקודות לפי התגלגלות המבצע.
עם פתיחת המבצע יצאה החטיבה מאזור חניתה בשעה 11:00 בראש הכוחות הפורצים ללבנון והחלה להתקדם לכיוון מערב אל עבר ציר החוף.
היא התקדמה צפונה כאשר שני גדודים נעים על כביש החוף וגדוד שלישי נע במקביל על שיפולי הגבעות ממזרח.
בפאתי צור הוחלט לעקוף את העיר מכיוון מזרח בין מתחמי המחבלים שמדרום לעיר, זאת לפי הפקודה של תנועה מהירה ועקיפת מתחמי מחבלים עיקריים.
גדוד 126 בפיקוד ידיד גלעד שנע בראש החטיבה ביצע את העקיפה נכון והגיע לנהר הליטני בסביבות השעה 17:15, לאחר מעט יותר מארבע שעות לחימה והתקדמות.
גדוד 450 (גדוד חי"ר מבית ספר למ"כים) שנע אחרי גדוד 126, טעה בעקיפה ונכנס למארב מחבלים בצומת אל-בץ, מה שהוביל אותו להיתקלות ולחימה קשה שנמשכה כל אותו הלילה.
בלחימה זו ספג הגדוד מספר אבדות בהם מפקד הגדוד אורי גייגר.
בינתיים שאר החטיבה המשיכה להתקדם, חצה את הליטני על גשר קסמייה ועד שעות הערב הגיע לאזור סרפנד (על קו החוף בין צור לצידון).
בבוקר היום השלישי הוטל על החטיבה להשתתף בכיבוש צידון, שהפכה למעוז של כוחות מחבלים שנסוגו מדרום (אל מול התקדמות צה"ל) ולא יכלו לנוע צפונה לביירות (משום נחיתת אוגדה 96 מצפון לצידון), במקום לעקוף את העיר כפי שהייתה אמורה לעשות על פי התוכנית המקורית.
תפקיד החטיבה יחד עם אוגדה 36 היה למצוא דרך לעבור את העיר במהירות ולהתקדם צפונה, בעוד שעל עוצבת הגליל הוטל לטהר את כיסי ההתנגדות בעיר.
היה כאן שלב מאד לא נעים ...
בהמשך הלחימה, השתתפה החטיבה בכיבוש העיר דאמור ונלחמה בשטח הדרומי של ביירות באזור שדה התעופה.
לאחר מכן לקחה החטיבה חלק מכריע גם בכיבוש העיר ביירות עצמה.
לקראת הכניסה לביירות, ביקש מפקד החטיבה אלי גבע שלא לעמוד בראש החטיבה בביצוע משימת הכיבוש, זאת לטענתו מטעמים אידאולוגיים משום שלא האמין בצורך לכיבוש העיר ביירות.
בקשתו של מפקד החטיבה עוררה סערה, הוא זומן לשיחות עם הדרג הבכיר בצה"ל והודח מתפקידו מבלי יכולת לערער.
האירוע היה פגיעה מורלית קשה לחטיבה, אך עם זאת היא המשיכה במשימותיה בכיבוש ביירות, ולחמה בפאתי העיר יחד עם כוחות חטיבת גולני באזורי בורג'-אל-בוג'נה, אל-עוזא ובנמל התעופה הבינלאומי של העיר.
לאחר המלחמה ביצעה החטיבה משימות ביטחון שוטף, כמו גם שירות ברצועת הביטחון בלבנון.
החטיבה פורקה בשנת 1992 לאחר 17 שנות קיום, במסגרת צמצום סדר כוחות השריון של צה"ל.
עם פירוקה, מרבית חיילי הסדיר של החטיבה עברו לשרת בחטיבה 7 שהורכבה אף היא מטנקי מרכבה סימן 2ב.
גדוד 9 צורף לחטיבה 401 והלוחמים עברו הסבה לטנק מגח.
גדוד נחשון היה גדוד מילואים שהועבר לחטיבה עם הקמתה והוסב לגדוד סדיר.
בשנת 1981 הוסב לגדוד טנקי מרכבה.
מחנה הקבע שלו היה במישור אדומים.
עם פירוק החטיבה פורק הגדוד.
בין מפקדיו נמנו יחיעם ששון.
הגדוד הוקם בשנת 1972 כחלק מחטיבה 500, איתה הוא לחם גם במהלך מלחמת יום הכיפורים בגזרת סיני.
בשנת 1978 עם פינוי סיני הועברה חטיבה 500 לבקעה וגדוד רומח הועבר לחטיבה 211 ובסיסו היה סמוך לקיבוץ ייט"ב שבבקעה.
בתקופת מלחמת לבנון הראשונה פיקד על הגדוד עמוס מלכא (לימים מפקד החטיבה, ומאוחר יותר אלוף, מפקד מפח"ש וראש אמ"ן).
לאור משבר פיקודי שחל בגדוד לאחר מלחמת לבנון פורק הגדוד בשנת 1985 והפך לגדוד מילואים על בסיס טנקי מרכבה סימן 2ב.
לאחר מלחמת המפרץ הועבר לחטיבת שריון במילואים, שקיבלה את השם 'הראל' ואת המספר 10. בעקבות זאת החליט הגדוד להיקרא על שם גדוד "הפורצים", הגדוד הרביעי של חטיבת פלמ"ח 'הראל'.
הגדוד (והחטיבה) שייך כיום לעוצבת סיני.
הגדוד הוקם בשנת 1948 כגדוד פלמ"ח ועם פירוק הפלמ"ח שויך לגייסות השריון כגדוד חרמ"ש.
לפני מלחמת סיני הועבר הגדוד לחטיבה 7 ובמהלך המלחמה הפך לגדוד שריון ובמלחמת ששת הימים שוב חזר להיות גדוד חרמ"ש.
במהלך מלחמת יום הכיפורים לחם הגדוד במסגרת חטיבה 14. בדצמבר 1980 עבר הגדוד לחטיבה 211. לאחר פירוק החטיבה הועבר הגדוד לחטיבה 401.
- 1982מפקד החטיבה במלחמת לבנון הראשונה.
הודח מתפקידו בעקבות סרובו לפקד על החטיבה בכיבוש בירותדני בנדל1982 -מלחמת לבנון הראשונה.
מונה לאחר הדחת אלי גבעמשה יתוםסמח"ט, בזמן השהייה בלבנוןיצחקי חןבזמן השהייה בלבנוןאילן מנורבסוף זמן השהיה בלבנוןיחיעם ששון1985 - ????עמוס מלכאלימים ראש אמ"ןמיכה טמירלימים מפקד עוצבת עמוד האששי אביטלמפקד החטיבה האחרון.
חטיבה 274 (נקראה גם חטיבה 691 ועוצבת ירושלים) הייתה חטיבת שריון בצה"ל שהפעילה טנקי טירן.
החטיבה הוקמה ב-1969 ומפקדה הראשון היה אלוף-משנה גדעון אלטשולר, החטיבה איגדה תחתיה את כל יחידות טנקי הטירן, טנקי שלל שנפלו בידי צה"ל בעיקר במלחמת ששת הימים ועברו הסבה ושיפורים לשימושו.
בנוסף כללה החטיבה פלוגת סיור על ג'יפים, פלוגת קשר, פלוגת רפואה ומערך תחזוקה חטיבתי עצמאי.
הרכב הקל של החטיבה התבסס אף הוא על שלל מלחמה.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על היחידה אלוף-משנה יואל גונן, יחידות מחסני החירום של החטיבה היו במחנה חסה (גדוד 25, גדוד 227 וגדוד 228) ובמרחב שלמה (גדוד 225 ויחידה 88).
החטיבה למעט גדוד 225 ויחידה 88, שימשה כעתודה פיקודית ונערכה במרחב רפידים.
החטיבה השתתפה בקרב השריון ב-14 באוקטובר.
למחרת עברה החטיבה תחת פיקוד "כוח נמר" בפיקודו של ששון יצחקי, החטיבה לחמה בקרבות על מתחמי "חמוטל" ו"מכשיר".
במקביל ללחימת החטיבה לחמו גדוד 225 ויחידה 88 בגזרה הדרומית-מערבית של סיני, במנותק ממטה החטיבה.
52 מחיילי החטיבה נהרגו במלחמה.
בתום הקרבות נותרה יחידה 88 תחת פיקוד חטיבה 14 ממערב לתעלת סואץ.
גדוד 225 היה הבסיס להקמת חטיבה 265 תחת פיקוד אוגדה 440 ונערך מול הארמייה המצרית השלישית.
הגדודים 25, 227 ו-228 של החטיבה נערכו מול הארמייה המצרית השנייה.
לאחר המלחמה צורפה החטיבה לאוגדה 440 ומספרה שונה לחטיבה 691. החטיבה פורקה ב-1986.
תג היחידה עוצב על ידי גרשון גרא, בן דודו של אלטשולר.
התג כולל רקע שחור ומגן ירוק שהם צבעי חיל השריון, השיבולים בתג נלקחו מסמל הפלמ"ח, הכוכב הצהוב מייצג את השמש, והאריה מסמל את ירושלים.
מספר החטיבה 274 נבחר כיוון שמייצג בגימטריה את הביטוי "כח מור" על שם בתו של אלטשולר, מור.
החטיבה הוקמה מחדש ב-2010. מפקד החטיבה הוא אל"ם רפי אבירם.
+שםתקופת כהונההערותגדעון אלטשולר1969 - 1973מקים החטיבהיואל גונן1973מפקד החטיבה במלחמת יום הכיפוריםעמנואל סקל 1975לימים מפקד מפח"שעוזי לבצור1975 – 1978בני טרןהאיל סלאחרפי אבירם
חטיבה 399 (כונתה גם חטיבה 734, חטיבה 213) המכונה גם "עוצבת הצבאים", הייתה חטיבת שריון במילואים בצה"ל, שלחמה במלחמת לבנון תחת פיקוד אוגדה 90, והשתתפה בקרב סולטאן יעקוב.
החטיבה הוקמה בשנת 1978 במחנה נעורה, כחלק מחיזוק חיל השריון, והיא הייתה חלק מאוגדה 90.
במלחמת לבנון לחמה החטיבה שצוידה בטנקי M48 פטון ("מגח"), וכללה 3 גדודים: 360 (בפיקודו של דורון שטרנגר), 362 (בפיקודו של עירא עפרון), ו-363 (בפיקודו של אייל שריג) בגזרה המזרחית בפיקודו של המח"ט מיקי שחר, במסגרת אוגדה 90 בפיקודו של גיורא לב.
ב-6 ביוני גויסה החטיבה למילואים, הצטיידה במחנה נעורה ועלתה לגבול הצפון, שם התמקמה במושב בית הלל והמתינה לפקודה להיכנס.
ב-10 ביוני ב-15:30 השתלטה פלוגה כ' מגדוד 363, בפיקודו של שוקי ברוק, שהובילה בחוד אוגדה 90 באותו היום, על 'צומת המים' שעל 'ציר מיכה'.
בערב קיבלה החטיבה פקודה להקים 5 חסימות ב'משולש טובלנו', משולש דרכים מדרום לכפר סולטאן יעקוב ולהיות בכוננות לקראת תפיסת כביש ביירות דמשק.
בחוד החטיבה הועמד גדוד 362. הכוח קיבל שתי הנחיות נוספות: לא לפתוח באש על כוחות סורים נסוגים ולא לפתוח באש ללא זיהוי מדויק, עקב המצאות חטיבה ישראלית שכנה.
בסביבות שעה 24:00, מפקד גיס 446, אביגדור בן-גל, עלה על רשת הקשר הגדודית וגער במפקד הגדוד על ההתקדמות האיטית.
לאחר כחצי שעה (בין 24:30 ל-01:00) נפתחה עליהם אש מטנקים ישראלים מחטיבה 943 (באזור ג'בל ערבה, ליד א-רפיד) שסברו כי מדובר בכוח סורי.
מהאש נפגעו שני טנקים של גדוד 362 ו-5 שריונאים נהרגו.
בעקבות הפגיעה, נעצר תחילה הכוח הישראלי, אך ניתנה הוראה בקשר להשאיר את הטיפול בנפגעים לדרגי הרפואה ולהמשיך בתנועה קדימה.
הכוח הישראלי נע מזרחית לציר העיקרי באזור הציר המוביל מזרחה אל מדוחה (ציר טונשקה במפת הקוד הצה"לית) דרומית מ"משולש טובלנו".
לפתע נפתחה עליו אש נ"ט מבין הבתים שלאורך הכביש.
נראה שהייתה זו יחידת נ"ט סורית מצוידת בטילי סאגר על גבי נגמ"שי BMP.
נראה שבתחילה גם הסורים הופתעו מהימצאות הכוח הישראלי בתוך המתחם שלהם וייתכן כי אף סברו כי מדובר בטנקים סורים נסוגים.
חלק גדול מהטילים הסוריים החטיאו שכן הטווח היה קרוב מדי.
מפקד הגדוד פקד על תנועה מהירה קדימה ליציאה מטווח האש, שכן לא ידע שהוא נמצא במתחם אויב גדול.
אולם, פקודה זו החמירה את המצב וגרמה לבלבול וקושי בזיהוי מקורות הירי.
ציר התנועה נחסם בטנקים שנפגעו וטנקים אחרים שניסו לעקוף איבדו קשר האחד עם השני.
מפקדי פלוגות לא ידעו היכן נמצאים חייליהם.
לאחר זמן מה התברר כי שתי פלוגות, יחד עם מפקד הגדוד וסגנו היו בכוח הישראלי שחילץ קדימה ופלוגה אחת שנותרה מדרום לצומת והייתה נתונה לאש משני אגפים.
לאחר השעה 01:15 (ב-11 ביוני) נכשלו שני ניסיונות של הפלוגה האחורית ושל פלוגת הסמג"ד (פלוגה ו') לחלץ לאחור לאחר שנתקלו באש סורית.
לאחר כישלון ניסיונות אלו פנה מפקד הגדוד אל מפקדת החטיבה וביקש סיוע בחילוץ כוחותיו.
מפקד החטיבה פקד על פלוגה כ', גדוד 363, לחבור אל גדוד 362 ולעזור בחילוצו.
ניסיון זה נבלם כתוצאה מפגיעה של טיל סאגר בטנק המוביל של מפקד הפלוגה.
פלוגה כ' נלכדה בשטח שנשלט על ידי האש הסורית.
בשלב זה מפקד החטיבה חשש לשלוח כוחות נוספים למה שנראה לו כמלכודת סורית והפסיק ליזום פעולות לחילוץ הכוחות הלכודים.
היחידות הסוריות תקפו במשך כל הלילה מטווח קרוב את טנקי הגדוד, אולם אש המקלעים והמרגמות שנורתה על ידי צוותי הטנקים וצוותי המרגמות הפלוגתיים הרתיעה אותם והם לא הסתערו על הטנקים הישראלים.
חלק מצוותי הטנקים הישראלים שנפגעו מצאו מחסה בבתים סמוכים.
הכוח הישראלי ספג פגיעות במשך הלילה אולם אלו לא היו קשות.
מלבד בידודו, היוותה עייפות הצוותים שנלחמו כל הלילה, בעיה קשה של הכוח הישראלי.
לאחר השעה 04:00, לקראת אור ראשון החל להתברר המצב הקשה שבו נתון הגדוד, תוך שהכוחות הסוריים משגרים טילי נ"ט, אש תותחים וטנקים מהרכסים עליהם היו ממוקמים.
פלוגה מגדוד 363 מהחטיבה שנשלחה לחלץ את הגדוד נתקלה באש סורית כבדה, נעצרה ולא הצליחה לבצע את משימתה.
עם עלות השחר התחוור למפקד גדוד 362, כי אין לרמה הממונה תוכנית ברורה לחילוצו.
בשעה 08:30 ניתן סיוע אווירי.
במקביל הופנו עוד ועוד יחידות ארטילריה של הגיס לסיוע לכוח הנצור.
הסיוע הארטילרי מנע הסתערות על הכוח הישראלי הנצור אך לא מנע המשך ירי טילי נ"ט סוריים על הטנקים הישראלים.
בעיה נוספת שהכבידה על התפקוד של הכוחות הישראלים הייתה החלפת הפיקוד על הגזרה.
זו עברה מידי אוגדה 90 אל אוגדה 880 ומפקדה, יום-טוב תמיר.
הכוח הנצור, שהשתייך לאוגדה 90, התקשה להבין מה היא שרשרת הפיקוד החדשה ואילו למפקדת אוגדה 880 לקח פרק זמן ארוך יחסית לתפוס את חומרת המצב ולתכנן את חילוץ הכוח.
קצין המבצעים של הגדוד דיווח לאוגדה את מצבו ואת החלטת מפקד הגדוד לנסות לחלץ לאחור בחסות הארטילריה.
סמוך לשעת תחילת הנסיגה נפגע טנק דחפור של צה"ל וניסיון של אנשי הגדוד הנצור לפוצץ אותו נכשל.
בשעה 08:45 ניתן האות וכל הכלים הישראלים הנצורים פתחו בנסיעה מהירה דרומה תוך שהארטילריה של צה"ל הנחיתה הרעשה כבדה על המתחם כולו, במהלכה קרוב למאתיים קנים יצרו "ארגז אש" באורך כ-4 קילומטרים וירו כ-8,000 פגזים במשך 20 דקות הנסיגה.
בשעה 09:06 הודיע מפקד הגדוד בקשר "אני בחוץ".
מתוך כ-20 כלים של הכוח הנצור שהחלו בנסיגה (טנקים ונגמ"שים), כ-10 יצאו ללא פגע בעוד ש-10 כלים נפגעו במסע הנסיגה ברמות חומרה שונות.
במהלך מסע הנסיגה נהרגו ארבעה לוחמי צה"ל ושישה נפצעו.
בשנת 1986 שונה שמה לחטיבה 213, ובשנת 2003 שונה שם החטיבה, וניתן לה שמה של חטיבת הראל שפורקה באותה שנה.
שםתקופת כהונההערות מיקי שחר ????
- 1982 מפקד החטיבה במלחמת לבנון הראשונה
חטיבת רמון (חטיבה 261) היא חטיבת חי"ר במילואים בצה"ל.
החטיבה עתידה לעבור בחציון השני של 2026 לעוצבת סיני, אוגדת מילואים בפיקוד הדרום.
החטיבה החלה דרכה כחטיבת מילואים תחת פיקוד בית הספר לקצינים, אך כחלק מלקחי מלחמת חרבות הברזל הוחלט להפרידה לחטיבת מילואים נפרדת.
החטיבה לחמה בחלק ניכר ממלחמות ישראל.
עד שנת 2026, שימש בית הספר לקצינים כחטיבת מילואים "רמון" (261) שהוכפפה בחירום לאוגדת עזה על ידי גיוס שלושה גדודי מילואים (8208, גדס"ר 6261 ו-8717 "אלון") וצוערי גדוד "גפן".
החטיבה לחמה בחלק ניכר ממלחמות ישראל, ובהן, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים, מלחמת לבנון הראשונה האינתיפאדה השנייה, מבצע צוק איתן, ומלחמת חרבות ברזל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, צק"ג (צוות קרב גדודי) 8208 ביצע פשיטת חבלה בפאתי מחנה אלמע'זי במרכז רצועת עזה, המבנים שהיו מוכנים להשמדה באמצעות חומר נפץ ובהם שהו חיילי מילואים מגדוד 8208 ומגדוד 6261 של חטיבה 261 נפגעו מנ"ט שירו מחבלי חמאס וכתוצאה מכך קרסו המבנים.
בקרב נהרגו 19 מלוחמי החטיבה ושני לוחמי שריון מחטיבה 205. 24 שעות לאחר הפיצוץ שהוביל לקריסת המבנים, הושלמה המשימה ושאר המבנים הושמדו על ידי צק"ג 8208.
גדס"ר 6261 הוא גדוד הסיור במילואים (גדס"ר) של החטיבה.
היחידה מורכבת מלוחמים ומפקדים בוגרי סיירת גבעתי.
הגדס"ר לקח חלק במלחמות ומבצעים רבים, בהם מלחמת צוק איתן ומלחמת חרבות ברזל.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, גדס"ר 6261 היה מהכוחות הראשונים שהוקפצו לעוטף עזה, ונטל חלק בקרבות ההגנה על היישובים שנפגעו ב-7 באוקטובר 2023. בתחילה פעל הגדוד באזור קיבוץ רעים, ובהמשך בכפר מימון ובגזרות נוספות בדרום הרצועה עד תחילת התמרון הקרקעי.
במהלך הלחימה, לוחמי היחידה השתתפו בקרבות בשטח בנוי, לרבות באזור ח'וזאעה סמוך לניר עוז.
הגדס"ר לקח חלק בתמרון הקרקעי, במסגרתו פעל במוקדי התנגדות מבוצרים של חמאס.
שםתקופת כהונההערותסגן-אלוף אבנר הילמן1998–2011מקים הגדוד ומפקדה הראשוןסגן-אלוף רפי סויסה2011–2015מפקד הגדוד במבצע צוק איתןסגן-אלוף אבירם רינג2015–2018סגן-אלוף ליאור דדון2018–2022סגן-אלוף חנן שוורץ2022–הווהמפקד היחידה במלחמת חרבות ברזל
גדוד 8208 הוא גדוד חי"ר רגיל, הבנוי משלוש פלוגות מבצעיות, פלוגה מסייעת ופלוגת סיוע מנהלתי.
הגדוד החל דרכו בקוים ברמת סיכון נמוכה לאורך בקעת הירדן.
כחלק מתהליך השבחה של הגדוד והעלאתו לרמת גדוד מתמרן, הוזן הגדוד מיחידות קרביות.
מספר מחזורים הוזנו מחטיבת הנח"ל (חלקם היו מחלקות בני"ש בסדיר), לאחריהם מחזור מחטיבת גולני (גם בני"ש, גויסו לגדוד ב-2006), ולאחר מכן הזנה קבועה מחטיבת גבעתי.
הגדוד ביצע קוים בחטיבת שומרון (בין השאר בשבי שומרון, בקדומים, ובחווארה ב-2022), בחטיבת עציון (כגדוד היישובים ב-2019 וב-2024), בחטיבת יהודה ובחטיבה דרומית של אוגדת עזה (כיסופים בקיץ 2025).
הגדוד קיבל תעודות הצטיינות על פעילויותיו.
בשנת 2022 קיבל תעודת הצטיינות מנשיא המדינה על מספר האימונים הגבוה ביותר באוגדת עזה, למרות הקשיים בתקופת הקורונה.
בשנת 2023 קיבל תעודת הצטיינות ממפקד פיקוד מרכז האלוף יהודה פוקס: .
הגדוד השתתף במבצע צוק איתן במסגרת חיפוש מנהרות בצפון רצועת עזה.
במסגרת פעילות זו נהרג יאיר אשכנזי ז"ל, החלל הראשון של הגדוד.
בשבת-שמחת-תורה ה'תשפ"ד, ערב השבעה באוקטובר, שהו מפקדי הגדוד בנופש מבצעי עם מפקדי פיקוד דרום במלון בטבריה.
נתון זה התברר כמשמעותי ביותר, משום שאיפשר למפקדים להגיע להחלטה על גיוס הגדוד למלחמה מהר מאוד בתחילת המלחמה.
הקריאה לחיילי הגדוד להתגייס ולהגיע לימ"ח בבה"ד 1 יצאה ב-11:45. עד הערב, רוב הגדוד הקדים את ה"חייגן" הרשמי (פקודת גיוס צו 8 על ידי שיחת טלפון אוטומטית) - שצלצל רק ב-21:30 - והגיע לימ"ח.
הגדוד היה מוכן ליציאה - עם ציוד מלא ואכזריות מזוודות - תוך 24 שעות מרגע הגיוס.
הגדוד יצא לעוטף עזה אחה"צ של יום ראשון (כ"ג תשרי, 8.10).
בשבוע הראשון של המלחמה, התמקם הגדוד בתקומה ובסעד, והיה אחראי על שמירת הגזרה שבין סעד, תקומה ומפלסים.
החל מהשבוע השני למלחמה, התמקם הגדוד בגזרת כיסופים.
הגדוד החל בשיקום מוצב כיסופים לאחר הקרב שהתחולל בו, ובטיהור השטח שמסביבו ממחבלים, כלי נשק, מטענים ומגופות.
לאחר כחודש, החל באבטוח שיקום גדר שעון חול.
לאחר כחודשיים, החל בפעילות חוצת גדר בתוך רצועת עזה, של חישוף השטח הצמוד לגדר ויצירת פרימטר ההגנה.
החישוף כלל, בין השאר, גם חקירת והריסת מבנים.
בינואר 24', ביצע הגדוד פעילות גדולה של השמדת עשרות מבנים במחנה אל-מע'אזי שבמחנות המרכז ברצועה בשיתוף עם כח הנדסה של גדס"ר 6261 וכח שריון של גדוד 9206 מחטיבה 205. לקראת סוף הפעילות, לאחר שמיקשו את כלל בתי השכונה, תקפה חוליית מחבלים את הכח, וירתה טיל RPG לתוך אחד המבנים.
הטיל יזם את המוקשים והמבנה, בו שהתה אחת ממחלקות הגדוד עם הכח הממקש של הגדס"ר, התמוטט ו-19 לוחמים נהרגו (חייל אחד ניצל ויצא בכוחות עצמו מההריסות).
בנוסף, ירו המחבלים טיל RPG אל עבר אחד טנקים והרגו את מפקד הטנק ולוחם נוסף שהיה בצריח.
במהלך הלילה הצק"ג נשאר במקום לאבטח את פעילות פינוי הגופות.
בבוקר היום למחרת שב הצק"ג למקש את בתי השכונה, ו-24 שעות לאחר התמוטטות המבנים פוּצצו בתי השכונה והמשימה הושלמה.
הגדוד שוחרר לראשונה מתחילת המלחמה כחודש לאחר מכן.
לרשימת מפקדי החטיבה עד שנת 2026 ראה רשימת מפקדי בית הספר לקצינים של צה"ל.
שםתקופת כהונההערותאלוף-משנה ס'2026 -מפקד החטיבה הראשון כחטיבה עצמאית
חטיבה 179 (עוצבת ראם) היא חטיבת שריון במילואים שלחמה ברמת הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים.
החטיבה הייתה חטיבת המילואים הראשונה שעלתה לרמת הגולן, וללחימתה בשעות הבוקר ביום השני למלחמה בחזית הסורית הייתה חשיבות מכרעת בבלימת כוחות צבא סוריה בדרום רמת הגולן.
החטיבה, בפיקוד רן שריג, לחמה בדרום רמת הגולן במהלך קרבות הבלימה, השתתפה בקרבות לכיבוש המובלעת הסורית ב-11–12 באוקטובר 1973 ובקרבות במובלעת מול חילות המשלוח הערביים.
לקראת סוף המלחמה נשלחה לגזרת סיני, והשתתפה בכיבוש נמל אל-אדביה.
במהלך המלחמה איבדה החטיבה 84 מחייליה.
חטיבה 179 היא החטיבה היחידה במלחמה, שניצבה 41 ק"מ מדמשק וגם 101 ק"מ מקהיר.
החטיבה הוקמה בשנת 1955 כחטיבה 37. הייתה זו חטיבת מילואים שהשתייכה לפיקוד הצפון, וכללה שני גדודי טנקים (גדוד טנקי שרמן וגדוד טנקי AMX-13) וגדוד חרמ"ש.
החטיבה לחמה במלחמת סיני והשתתפה בקרב אום כתף.
במלחמת ששת הימים השתתפה החטיבה בכיבוש ג'נין ושכם ובכיבוש רמת הגולן.
בשנים שלפני מלחמת יום הכיפורים עברה החטיבה הסבה לטנקי שוט קל (צנטוריון משופר).
גדוד החרמ"ש 278 הפך לגדוד טנקים וגדוד 266 עבר הסבה מטנקי AMX-13 לשוט קל.
גדוד השרמנים 377 עבר לחטיבה 9, ובמקומו הוקם גדוד 96. החטיבה קלטה חיילי מילואים צעירים שהוכשרו בשירותם הסדיר על טנק השוט.
כמו כן הוקמה פלוגת סיור חטיבתית.
באוגוסט 1973 מונה אל"ם רן שריג למפקד החטיבה.
סגנו היה סא"ל גדעון צימבל.
ערב המלחמה כללה החטיבה שלושה גדודי טנקי שוט קל:
גדוד 96 בפיקוד ישראל לוין.
גדוד 266 בפיקוד עוזי מור.
גדוד 278 בפיקוד יוסי עמיר.
חטיבה 179 הייתה חטיבת הגיוס המהיר של פיקוד הצפון, והשתייכה לאוגדה 210. במקרה חירום הייתה החטיבה אמורה לקבל עדיפות במובילי טנקים ואוטובוסים כדי לזרז את התארגנותה.
במסגרת כוננות כחול לבן הועבר ימ"ח החטיבה ממחנה כורדני (אזור הקריות) למחנה פילון שליד ראש פינה.
ב-30 בספטמבר 1973 נערך לחטיבה תרגיל גיוס.
התרגיל כלל התייצבות בימ"ח פילון והכנת החטיבה ליציאה לקרב.
כחלק מהתרגיל זוודו וחומשו הטנקים של גדוד 96 באופן מלא.
עקב המתיחות עם סוריה, ביקש אלוף פיקוד הצפון יצחק חופי להשאיר את החטיבה מגויסת למספר ימים נוספים.
במטה הכללי סירבו לבקשה אך הסכימו להשאיר את הטנקים של גדוד 96 מזוודים.
כמו כן הורו במטכ"ל לחטיבה 7 לתגבר את רמת הגולן.
חטיבה 7 הגיעה בטיסה מסיני לאזור הצפון ללא הטנקים שלה, והצטיידה בטנקים של גדוד 96.
לפנות בוקר ביום הכיפורים, 6 באוקטובר 1973, כבר ידעו בצה"ל כי במהלך היום תפרוץ מלחמה.
בשעה 10 בבוקר החלו בצה"ל בגיוס מילואים שקט.
אנשי החטיבה הראשונים גויסו באמצעות חוליות גיוס שעברו בין הבתים.
בשעה 13:55 פרצה המלחמה והוחל בגיוס מלא.
חיילי החטיבה החלו להגיע למחנה פילון וגילו כי הטנקים אותם הכינו בתחילת השבוע נלקחו על ידי חטיבה 7. גדוד 266 שחייליו הקדימו להגיע הצטייד בטנקים שנותרו במחנה, אך רבים מהטנקים שנותרו בפילון היו במצב מכני גרוע.
שני הגדודים האחרים של החטיבה נשלחו למחנה נפתלי, סמוך לצומת גולני, והצטיידו בטנקים של חטיבה 164 אשר הייתה באותו זמן באימון בצאלים.
במחנה נפתלי היו הבונקרים נעולים בבונקר מרוחק והעמסתם על הטנקים הייתה גוזלת זמן יקר.
יוסי עמיר, מג"ד 278 מקיבוץ מזרע, התקשר אל יגאל מינצר מהקיבוץ וביקש ממנו לארגן שתי מלגזות ומשאיות ממפעל "תעמל" של הקיבוץ.
שני חברי קיבוץ הגיעו בשעות אחר הצהריים למחנה נפתלי עם המלגזות, פרצו את המנעולים והעבירו את התחמושת אל הטנקים.
במהלך הערב והלילה החלה להתברר תמונת הקרב הקשה ברמת הגולן.
הכוחות הסורים פרצו את קווי ההגנה בדרום רמת הגולן וחדרו אל מעבר לקו הסגול.
ההוראה לכוחות המילואים הייתה לעלות בדחיפות לרמת הגולן כל כוח טנקים, גם אם לא סיים במלואו את חימוש וזיווד הטנקים, וללא קשר למבנה האורגני המקורי.
החטיבה בקרבות הבלימה ברמת הגולן
בשעה 22:00 יצאה ממחנה פילון פלוגת טנקים ראשונה מגדוד 266. היה זה כוח המילואים הראשון שהתארגן ועלה לרמת הגולן.
הפלוגה מנתה עשרה טנקים ובראשם המ"פ אמנון שרון והמג"ד עוזי מור.
הפלוגה לא הספיקה לסיים את ההארגנות במלואה, ציוד רב היה חסר ובטנקים לא בוצע תיאום כוונות.
בכל טנק היו 12 פגזי מעיך בלבד.
הפלוגה עלתה לנפח דרך גשר בנות יעקב.
בדרך נתקעו שלושה טנקים ושבעת הטנקים הנותרים הגיעו לנפח בסביבות השעה 23:00. הכוח קיבל הוראה לעלות על ציר הנפט ולחבור לכוח צביקה, שכלל בשלב זה טנק בודד בפיקוד צביקה גרינגולד.
הכוח חבר לטנק צביקה ושמונת הטנקים המשיכו יחד דרומה לכיוון צומת משתא (צומת קשת, צומת ציר הנפט וכביש 87).
כקילומטר וחצי צפונית לצומת משתא נתקל הכוח במארב סורי, ותוך זמן קצר נפגעו חמישה מתוך שבעת הטנקים של גדוד 266. חיילים רבים נפגעו, ביניהם המג"ד עוזי מור שנפצע.
אמנון שרון, מפקד הפלוגה, נפצע ונלקח בשבי, והיה החייל היחיד מהחטיבה שנלקח בשבי בכל מהלך המלחמה.
הוא שוחרר לאחר שמונה חודשים בשבי הסורי.
אחד הטנקים של הגדוד זיהה בטעות את הטנק של צביקה גרינגולד כטנק סורי וירה בו מטווח קצר.
גרינגולד נחלץ מהטנק, תפס פיקוד על אחד משני הטנקים היחידים שלא נפגעו במארב, ותפס עמדות על ציר הנפט לשארית הלילה עם צוות טנק מגדוד 266. מרבית הפצועים התפנו לנפח על בסיס הטנק התקין השני.
אחר חצות יצאו ממחנה פילון 14 הטנקים הנותרים מגדוד 266, תחת פיקודו של הסמג"ד ברוך לנצ'נר.
בסביבות 02:00 התפצל הכוח לשניים: שישה טנקים, כולל לנצ'נר ומפקד הפלוגה ששי קרן, עלו על ציר "פלא" ובהמשך חברו לכוח של גדוד 82 שפעל בציר, תחת פיקודו של מג"ד 82 חיים ברק.
שמונת הטנקים הנותרים, בפיקודו של מפקד הפלוגה איז'ו ריבנבך, עלו על ציר הנפט לפנות בוקר וחברו לצביקה גרינגולד.
ב-7 באוקטובר בשעות הבוקר פעלו הטנקים של גדוד 266 תחת פיקוד חטיבה 188. טנקי הגדוד היוו חיזוק משמעותי לכוחות הסדירים הדלילים שנותרו בגזרה המרכזית וסייעו במאמצי הבלימה של הכוחות הסורים שהחלו להתקדם אל נפח.
אל כוח צביקה/ריבנבך על ציר הנפט הצטרף סמח"ט 188, דוד ישראלי, עם שישה טנקים נוספים ובהמשך גם מח"ט 188, יצחק בן-שהם.
כוח ריבנבך, יחד עם טנקי 188, סייע בבלימת חטיבה 51 הסורית מדרום לנפח.
במקביל, גדוד 82 יחד עם כוח הסמג"ד לנצ'נר, נתקל בטנקי T-62 של חטיבה 91 הסורית שהשתייכו לדיוויזיה הראשונה הסורית, והתקשה לעצור אותם.
טנק הסמג"ד נפגע וברוך לנצ'נר נהרג.
חיים ברק נפצע והפיקוד עבר לאלי גבע, מפקד פלוגה מגדוד 82, שניהל קרב נסיגה והשהיה מול הכוח הסורי העדיף.
הכוח סבל ממחסור חמור בתחמושת, וגבע הבין שלא יוכל להחזיק מעמד לאורך זמן.
הוא ניסה ללא הצלחה ליצור קשר עם מפח"ט 188, ולבסוף קיבל הוראה ממפקד חטיבה 7, יאנוש בן-גל, לחבור אליו בגזרה הצפונית.
נסיגת הכוח מציר פלא יצרה פרצה במערך שהגן על נפח ואיפשרה לכוחות הסורים לזרום צפונה.
בצהרי היום הגיעו הטנקים הסורים למחנה נפח.
כוח מח"ט 188 פנה צפונה ונכנס לקרב עם הטנקים הסורים אשר צבאו על גדרות המחנה.
בסופו של הקרב על נפח הצליחו הכוחות, בסיוע טנקים מחטיבה 679, להדוף את הסורים מהמחנה, אולם חיילים וטנקים רבים מגדוד 266 נפגעו.
מספר חיילים מהגדוד המשיכו להילחם במסגרות אחרות, אולם הגדוד חדל לתפקד כיחידה עצמאית.
יתרת החטיבה עולה לרמה ב-7 באוקטובר
במהלך הלילה השלימו שני גדודי הטנקים הנוספים של החטיבה את התארגנותם.
בסביבות 05:00 לפנות בוקר יצאו הטנקים ממחנה נפתלי בנסיעה דרך טבריה, עד גשר אריק.
החטיבה קיבלה הוראה להתפצל: גדוד 96, יחד עם המח"ט רן שריג, יעלה בציר יהודיה-קצביה, וגדוד 278, יחד עם הסמח"ט גדעון צימבל, יעלה בציר כורסי ויתפוס את מיצר אל-על.
רן שריג קיבל מרפול, מפקד אוגדה 36, את ההוראה להגן על הצירים בכל מחיר.
פרט לכך החטיבה לא קיבלה שום מידע מודיעיני לגבי מיקום האויב.
החטיבה עלתה לרמת הגולן בשני הצירים והייתה הכוח העיקרי שבלם את התקדמות הסורים לכנרת בשעות הבוקר ב-7 באוקטובר.
במקביל, החל להתארגן במחנה יפתח גדוד הסיור האוגדתי 134. גדס"ר 134 הוקם בשנת 1971 והשתייך לאוגדה 36. מפקדו היה חנני תבור.
במהלך הלילה הוחלט להעביר את גדוד הסיור לאוגדה 210, והגדוד צורף לחטיבה 179. גדוד 134 עלה בעקבות כוח המח"ט בציר יהודיה ובמהלך הלחימה שימש כגדוד טנקים.
טנקי גדוד 96 עלו בשדרה יחד עם המח"ט מבקעת הבטיחה לכיוון יהודיה (על כביש 87).
בשעה 7:00 הגיע לאזור צומת קצביה ונתקל בירי מטנקים סורים.
מספר טנקים נפגעו והגדוד התפרס ללחימה.
המח"ט שלח פלוגה לתל צבאח, תל קטן ממערב לשדה הלחימה.
הפלוגה נעה באיגוף אל תל צבאח, וממנו החלה לירות אל האגף של החטיבה הסורית.
בשעות הצהריים הצטרף גדוד הסיור 134 לקרב עם כ-25 טנקים.
שני הגדודים בלמו את הסורים ועד סוף היום הצליחו להתקדם עד צומת המפלים.
במהלך הקרב נפגע המח"ט רן שריג מרסיס בצוואר, והוא פונה לאחור.
גדוד 96 ספג נפגעים נוספים, ביניהם מפקד הגדוד שנפצע, וסגנו, אבנר גולדשמידט, שנהרג.
הסמח"ט, אשר היה עם גדוד 278 באל-על, נקרא לאזור כדי לתפוס פיקוד על החטיבה.
גדוד 278 בפיקוד יוסי עמיר עלה בציר מכורסי לאפיק (כביש 789), ובסביבות 7:30 התמקם במיצר אל-על.
לאחר כשעה וחצי של המתנה נתקל הגדוד לראשונה בטנקים סורים, ובמקום התפתח קרב שנמשך לאורך היום.
היו אלה חטיבות 47 ו-132 הסוריות, שהשתייכו לדיוויזיה החמישית, ונעו לכיוון הכנרת.
טנקי הגדוד החלו לנהל קרב מול הטנקים הסורים, ואט אט החל לפגוע בהם.
במהלך היום נפגעו כ-20 טנקים סורים, ולגדוד 278 נפגע טנק אחד.
בשעה 14:00 הגיעו לאזור גדוד השרמנים 377 מחטיבה 9, וגדוד 278 עבר לפעול תחת פיקוד חטיבה 9. הכוח המשותף המשיך בקרב מול הסורים, ואף הצליח להתקדם צפונה כ-4 קילומטרים.
במסגרת איגוד כוחות מחודש שהתבצע בסוף אותו היום, עבר הגדוד, יחד עם חטיבה 9, לפעול תחת אוגדה 146.
בבוקר התחדש הקרב עם הסורים, וגדוד 278 הוביל את חטיבה 9. היה זה חלק מהתקפה דו-זרועית של אוגדה 146, כשחטיבה 205 נמצאת מאחור וחטיבה 4 מתקדמת מצפון, במקביל לחטיבה 9. הגדוד השמיד טנקים סורים והתקדם עד אזור רמת מגשימים.
ברמת מגשימים עברה חטיבה 205 להוביל והמשיכה לכיוון תל סאקי.
גדוד 278 המשיך צפונה, ועבר לאגף המערבי של האוגדה.
טנקי הגדוד נתקלו באש חזקה מאזור הכפר הסורי הנטוש אום דנניר (ממזרח למושב יונתן של ימינו).
בעוד פלוגה אחת תפסה עמדות מול המתחם, הפלוגה השנייה של הגדוד יצאה באיגוף מימין, הסתערה במהירות על מתחם הנ"ט, והשמידה אותו.
כוח מפקדת החטיבה עם שני הגדודים (96 ו-134), המשיך להתקדם תוך כדי לחימה על ציר יהודיה, לכיוון חושניה.
גדעון צימבל, הסמח"ט שהחליף את רן שריג שנפצע, נהרג במהלך קרבות היום, ואת הפיקוד על החטיבה קיבל משה בר כוכבא, סגן מפקד אוגדה 210.
ביום זה השתתפו כוחות החטיבה, שהיו מפוצלים בין שתי אוגדות, בהתקפה הדו-אוגדתית על מתחם חושניה.
באזור חושניה התקבצו כוחות סורים רבים שנסוגו במהלך ימי המלחמה הקודמים, ואלה התארגנו במתחם להגנה.
בשעות הבוקר יצא גדוד 278 להתקפה על חושניה, ונתקל באש נ"ט חזקה.
גדוד 377 נקרא לסיוע וחיפה על חילוץ הנפגעים.
בצהריים יצאה לדרך התקפה שנייה על חושניה.
הפעם היה זה מאמץ שכלל את שתי האוגדות (146 ו-210), בסיוע ארטילריה.
חטיבה 179 תקפה ממערב, וגדוד 278, כחלק מחטיבה 9, תקף מדרום-מערב (מכיוון ציר הנפט ותל טליה).
במקביל, תקפה חטיבה 679 מצפון (מכיוון רמתניה).
טייסת בפיקודו של יפתח ספקטור, שנשלחה להפציץ את המטכ"ל הסורי ומשימתה בוטלה עקב עננות רבה מעל דמשק, סייעה בריכוך היעדים.
טנקי גדוד 278 הסתערו על חושניה והצליחו לתפוס אותו.
לאחר סיום הקרב בחושניה, נע גדוד 96 אל תל חזקה.
בראש התל היה מוצב 110 וחיילים שנשארו בו היו נצורים בלב השטח הסורי.
גדוד 96 חבר אל המוצב ושחרר את החיילים שהיו בו.
בשעות הבוקר המשיך גדוד 278 מזרחה אל תל פזרה, בו ישבה מפקדת הדיוויזיה הסורית הראשונה, ותפס אותו לאחר קרב.
בשעות הבוקר הסתיים המאמץ הדו-אוגדתי לכיבוש מחדש של דרום רמת הגולן עד הקו הסגול.
בשעות הצהריים השתתף גדוד 278 במתקפה של אוגדה 146 אל מעבר לקו הסגול.
הגדוד הסתער על תלי כודנה עם כוח של 15 טנקים.
הכוחות נתקלו באש חזקה, ומספר טנקים עלו על מוקשים.
עקב החשש לגורל החטיבות הקטנות והשחוקות, ניתנה הפקודה לעצור את ההתקפה ולחזור לקו הסגול.
החטיבה החלה להיערך לקראת ההבקעה לשטח סוריה, שתוכננה ליום המחרת.
רן שריג, המח"ט שנפצע בקרב ב-7 באוקטובר, ברח מבית החולים וחזר לפקד על החטיבה.
כוחות החטיבה נכנסו לחניוני לילה סמוך לקו הסגול וספגו מטחי ארטילריה מדויקים.
באחד המטחים נפגע נגמ"ש של גדוד 134 מפגיעה ישירה ושמונה לוחמים שהיו בו נהרגו.
לאחר המלחמה הוקם במקום אנדרטת הנגמ"ש והארז.
לאחר הדיפת הסורים משטחי רמת הגולן הוחלט במטכ"ל על פריצה לשטח סוריה.
כבר ביום הקודם החלו התדריכים לקראת ההבקעה ב-11 באוקטובר.
חטיבה 179 יועדה להוביל את מתקפת אוגדה 210 באזור ח'אן ארנבה, על הציר הראשי לדמשק, בזמן שאוגדה 36 תפרוץ מצפון, בשיפולי רכס החרמון.
מתחם ח'אן ארנבה, על ציר קוניטרה-דמשק (ציר אמריקה), היה מתחם מבוצר היטב, רווי שדות מוקשים ועמדות הגנתיות.
כוח החטיבה לקרב ההבקעה כלל את שני גדודי הטנקים שלה, 96 ו-134. גדוד 278 היה עדיין תחת פיקוד חטיבה 9, שעברה במהלך היום לאוגדה 210 והצטרפה ללחימה במובלעת.
בשעה 11:00 החלה אוגדה 36 להתקדם בגזרה הצפונית של אזור ההבקעה.
בסביבות השעה 13:00 החלה אוגדה 210 בתנועה.
החטיבה הובילה את ההתקפה כאשר גדוד 134 נע מצפון לציר אמריקה וגדוד 96 נע על הציר, במטרה לתפוס את ח'אן ארנבה.
גדוד מחטיבה 679 חיפה על תנועת החטיבה מאזור הבוסטר.
בפיקוד הצטברו ידיעות, שהתבררו מאוחר יותר כמוטעות, על נסיגת הכוחות הסורים מהאזור בעקבות התקדמות אוגדה 36 מצפון.
עם מעבר הקו הסגול החלו הכוחות להיתקל באש חזקה.
הכוחות ניסו לפלס מעבר בשדות המוקשים הצפופים תוך שהם סופגים אש ארטילרית וירי מתותחי נ"ט שניצבו בעמדות מוסתרות.
עקב ענני האבק והעשן מהארטילריה הרבה הפכו את כוח החיפוי של חטיבה 679 ללא יעיל.
גדוד 134 נפגע בצורה קשה וכמעט כל הטנקים נפגעו.
גם טנקי גדוד 96 ספגו פגיעות רבות, אך הצליחו לנוע מהר על הכבישו ולהיכנס לתוך ח'אן ארנבה.
מתוך כ-40 טנקים שהיו לחטיבה בתחילת המתקפה, רק שישה נותרו תקינים בסוף היום.
טנקים אלה תפסו עמדות באזור ח'אן ארנבה והמשיכו להילחם.
במהלך היום החלה הפעילות לחילוץ הנפגעים.
בשעה 15:00 הוטלה למערכה חטיבה 679. החטיבה התקדמה בפרצה שיצרה חטיבה 179, עברה את ח'אן ארנבה והתקדמה על תל שער.
גדוד 278 התקדם עם חטיבה 9 שצורפה במהלך היום ללחימה, והכוחות הגיעו עד צומת מעץ, כ-10 קילומטרים לתוך שטח סוריה.
במהלך הלילה נמשכו מאמצי חילוץ הנפגעים וטיהור השטח מחיילי חי"ר סורים שנותרו באזור.
במהלך הלילה נמשכו המאמצים לתקן טנקים שנפגעו ולשקם את כוח החטיבה.
ציר ח'אן ארנבה שטוהר במלואו רק במהלך הלילה הקשה על מעבר דלק ותחמושת לטנקים.
כוח נתי היה גדוד טנקים מאולתר שהוקם במהלך המלחמה מחיילים שחזרו מחוץ לישראל, בני ישיבות וחיילים לא משובצים.
ב-11 באוקטובר עלה כוח נתי לרמת הגולן וסופח לאוגדה 210. פלוגה ג' מכוח נתי נשלחה לתגבר את חטיבה 179, בעוד עיקר הכוח צורף לחטיבה 679. יחד עם הפלוגה מכוח נתי מנתה החטיבה בבוקר 12 באוקטובר 24 טנקים.
החטיבה נשלחה דרומה לתפוס את תל מסחרה, ובאזור התל נתקלה במתחם נ"ט גדול.
החטיבה עקפה את התל מצפון והמשיכה מזרחה לתל אל-מל ונסג'.
חטיבה 679, שהובילה את המתקפה האוגדתית בבוקר כבשה עד הצהריים את כפר נסג' ותל קורין ונעצרה.
חטיבה 179 עברה דרכה והמשיכה צפון-מזרחה לכיוון כנכר.
החטיבה נתקלה בכוח שריון סורי שחסם את הציר.
כשלרשותה נותרו 8 טנקים תקינים נעצרה החטיבה.
אחרי השעה 14:00 הגיעה לאזור חטיבה 9 ושני הכוחות תקפו את השריון הסורי והמשיכו להתקדם.
בסביבות השעה 16:00 כבשו שתי החטיבות את תל מרעי והמשיכו צפונה לכיוון כנכר.
בשעה זו זוהה מדרום כוח טנקים מחיל המשלוח העיראקי, שנשלח לעזרת סוריה.
חטיבה 679 נכנסה לקרב מול החטיבה העיראקית, ובהמשך ניתנה הוראה לחטיבות 9 ו-179 לסגת מתל מרעי אותו כבשו ולסייע בבלימת הטנקים העיראקים.
טנקי החטיבה הסתובבו לאחור ובקרבת נסג' ירו מהאגף על הטנקים העיראקים, שנסוגו לקראת הערב.
בשעות הלילה רוכזו ארבע חטיבות אוגדה 210 (חטיבות 179, 679, 205 ו-9) במארב באזור צומת מעץ-תל שער בהמתנה לכוח העיראקי הנע צפונה, כמו גם לצורך אספקה ותדלוק.
ארבע החטיבות נערכו במעין ח' אוגדתית כשחטיבה 179 תפסה את האגף הימני של המערך האוגדתי.
עם אור ראשון ב-13 באוקטובר נכנס השריון העיראקי למארב, וטנקי האוגדה פתחו באש.
טנקים עיראקים רבים נפגעו ולאחר מספר שעות נסוגו העיראקים דרומה.
גדוד הסיור 134 תפס את תל אל-מל שהיה נטוש.
גדוד 278 נע עם חטיבה 9, שכבשה מחדש את כפר נסג'.
ב-15 באוקטובר השתתפה חטיבה 179 בתמרון האוגדתי במהלכו נכבשו תלי ענתר ועלקיה.
החטיבה פעלה באגף הימני של האוגדה, מאזור תל אל-מל לכיוון דרום מזרח וניהלה קרב מול טנקים מהכוחות העיראקים.
ב-16 באוקטובר הצטרפו כוחות ירדנים ללחימה במובלעת, וחברו למתקפה משותפת עם הכוחות העיראקים בדרום המובלעת.
חטיבה 179 בלמה בשעות הבוקר את התקדמות חטיבה 40 הירדנית לאחר שתקפה אותה מהאגף, מעמדות ממזרח לתל אל-מל, ופגעה בכ-20 כלים ירדנים.
ב-17 באוקטובר יצאה החטיבה, יחד עם אוגדה 210, משטח המובלעת ועברה להתארגנות ברמת הגולן.
גדוד 278 נותר תחת פיקוד חטיבה 9 בשטח המובלעת.
ב-19 באוקטובר השתתפו טנקי גדוד 278 בבלימת המתקפה הגדולה האחרונה של הכוחות הסורים, העיראקים והירדנים.
הגדוד, יחד עם חטיבה 9, תפס עמדות על תל ענתר ובלם את התקדמות חטיבה 6 העיראקית שתקפה מדרום.
ב-20 באוקטובר בערב קיבלה החטיבה הוראה לעבור לחזית הדרום.
גדוד 278, שהיה תחת פיקוד חטיבה 9, נשאר ברמת הגולן.
הטנקים של גדוד 96 עלו על מובילים לסיני והחיילים נסעו באוטובוסים דרומה.
כעבור יום וחצי, בבוקר 22 באוקטובר, הגיעה החטיבה לחזית הדרום.
25 הטנקים של החטיבה הורדו במחנה טסה ונעו מערבה, חצו את גשר הגלילים ועברו ל"אפריקה".
החטיבה חברה לאוגדה 252 במאמצים לכתר את הארמייה המצרית השלישית.
לאחר חציית תעלת סואץ, פנתה החטיבה דרומה לכיוון ג'בל ג'ניפה, ממערב לאגמים המרים, וכבשה את שדה התעופה כברית.
ב-23 באוקטובר המשיכה החטיבה דרומה ותקפה מתחם מצרי בו היו בסיסי טילים.
בלילה המשיכה בתנועה דרומה יחד עם חטיבה 401 אל עבר אל-אדביה.
שתי החטיבות תקפו את נמלי אל-אדביה ועתקה, ממערב לסואץ.
ב-24 באוקטובר חזרה החטיבה צפונה ועלתה על כביש סואץ-קהיר.
יחד עם כוח מחטיבה 164, תקפה מתחם מצרי בצומת הצירים סרג'-עקל והשמידה אותו עד אור אחרון.
טנקי החטיבה התקדמו עד הקילומטר ה-101 בכביש לקהיר ונעצרו לחניון לילה.
באותו היום נכנסה לתוקפה הפסקת האש והסתיימה המלחמה.
גדוד 278 נשאר ברמת הגולן והשתתף במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
הגדוד תפס את אזור מזרעת בית ג'ן ובהמשך החורף שהה לסירוגין בתעסוקה מבצעית במובלעת ובאימונים ברמת הגולן.
בתחילת דצמבר 1973 פורק הגדוד המאולתר של כוח נתי ולוחמיו היוו את הבסיס להקמתו מחדש של גדוד 266, תחת פיקודו של עוזי קרן.
גדוד 96 המשיך לשהות בסיני.
הגדוד תפס את הקו מול המצרים ופעל תחת פיקוד אוגדה 252. לאחר המלחמה הוחלט להסב את גדוד 96 לטנקי טירן 6, שהתבסס על טנקי T-62 שנלקחו שלל.
למרות התנגדות החיילים צורף גדוד 96 לחטיבה 889 שהוקמה לאחר המלחמה, וישראל לוין, המג"ד, הפך לסגן מפקד החטיבה.
מרבית חיילי הגדוד המקורי פוזרו ביחידות צה"ל שונות וחלקם נקלטו בגדוד 278.
גדוד 39, שהיה גדוד טנקי שוט במילואים והשתייך לחטיבה 188 לפני המלחמה, צורף לחטיבה 179 כגדוד הטנקים השלישי שלה.
ישראל אריאלי, שהיה מ"פ בגדוד 96 בזמן המלחמה, קיבל לידיו את הפיקוד על גדוד 278, ויוסי עמיר שהיה מג"ד 278 מונה לסגן מפקד החטיבה.
לוחמי החטיבה השתחררו משירות המילואים ביום העצמאות 1974, לאחר שבעה חודשים רצופים.
במהלך המלחמה נהרגו 84 מלוחמי החטיבה.
בקיץ 1974 הוקמה ברמת הגולן אנדרטה לחטיבה 179. האנדרטה נמצאת סמוך לכביש 87, בשטח בו לחמה החטיבה בין קצביה לחושניה.
האנדרטה בנויה מגוש בזלת גדול שמשקלו כ-5 טונות, אשר הובא מאזור הכפר חימרית, בשטח המובלעת הסורית.
על האנדרטה חקוקות מילים משירו של יוסף שריג (אחיו של מפקד החטיבה, רן שריג), שנהרג ברמת הגולן באותה מלחמה: מותי בא לי פתע/ ואיני זוכר/ אם ברעם האש/ או בין קירות הפח/ הזועקים/ או שבא בלבן-לבן/ הדומם לבסוף.
בחניון מול הכניסה לקיבוץ עין זיוון הוקמה אנדרטה לזכר לחללי גדוד הסיור 134. באנדרטה מונצחים 35 נופלי הגדוד במלחמה.
במקום בו נהרגו שמונה לוחמי הגדס"ר מפגיעה בנגמ"ש ב-10 באוקטובר 1973 הוקמה אנדרטה נוספת.
בתוך הנגמ"ש הפגוע ניטע עץ ארז והוקמה אנדרטה המנציחה את שמונת ההרוגים.
חטיבה 330, המכונה גם "עוצבת אורנים", הייתה חטיבת שריון במילואים בצה"ל.
החטיבה הוקמה בשנת 1982 כחטיבת המילואים של אוגדה 252, במקום חטיבה 576 שהועברה לאוגדה 720. במהלך מלחמת לבנון הראשונה הייתה החטיבה עדיין בשלבי הקמה, אולם באוקטובר 1982 היא נשלחה לפעילות בלבנון.
בשנת 1985 פורקה חטיבה 14 במסגרת צמצום מערך השריון.
בשנת 1990 הוקמה חטיבה 14 מחדש כחטיבת מילואים של טנקי פטון על ידי שינוי השם של חטיבה 330.
בשנת 2004 נסגרה החטיבה, אולם הוקמה מחדש על ידי שינוי השם של חטיבה 896.
חטיבה 395, המכונה גם "עוצבת קלע", הייתה חטיבת שריון במילואים בצה"ל.
החטיבה הוקמה בשנת 1975 כחלק מאוגדה 194 שהוקמה לצורך חיזוק מערך חיל השריון לאחר מלחמת יום כיפור.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה גויסה החטיבה ונשלחה לרמת הגולן על מנת להחליף את יחידות אוגדה 36 שנשלחו ללבנון.
לאחר סגירתה של חטיבה 786 בשנת 1999 הועבר שם החטיבה, 'הראל', לחטיבת השריון 395, עד שזו נסגרה גם כן, בשנת 2003.
חטיבה 278, המכונה גם "עוצבת קרני ראם", הייתה חטיבת שריון בצה"ל.
בשנת 2014 החטיבה מוזגה עם חטיבה 14.
החטיבה הוקמה בשנת 1975 כחטיבת מילואים של אוגדה 220, והרק"ם שלה נועד לצורך אימון יחידות השריון בבסיס צאלים.
במהלך השנים הוסבה החטיבה לטנקי מרכבה סימן 2.
בשנת 2014, מוזגה החטיבה עם חטיבת המילואים 14 (עוצבת המחץ) במסגרת צמצום מערך השריון, והוחלט כי החטיבה הנוצרה תיקרא 14, ומספרי הגדודים (79, 87, 184) ימשיכו להיות המספרים של חטיבה 14, לשם שימור המורשת של חטיבה 14, בייחוד במלחמת יום הכיפורים.
שםתקופת כהונההערותאורי אגמון1986 – 1987יצחק תורג'מן2003 – ?שאול אבידבדודי קמחיגרמן גילטמן
חטיבה 189 (נודעה גם כחטיבה 106), המכונה גם "עוצבת כוכב האש", הייתה חטיבת שריון במילואים של צה"ל.
החטיבה הוקמה בשנת 1977 כחטיבת מילואים של אוגדה 220, אשר התבססה על טנקי שוט קל, והרק"ם שלה נועד לצורך אימון יחידות השריון בבסיס צאלים, והיא קיבלה את השם "חטיבה 106".
בשנת 1992 פורקה החטיבה, והיא אוחדה עם חטיבה 844, אשר התקיימה עד לשנת 2004 עת אוחדה עם חטיבה 460.
חטיבה 320 הייתה חטיבת שריון מילואים, אחת ממספר חטיבות שהפעילו טנקי שלל.
החטיבה הוקמה בסוף שנות ה-70, מקים החטיבה והמח"ט הראשון היה עמי מורג.
אחריו כיהן כמפקד החטיבה נתן בן ארי.
החטיבה הייתה קיימת 13 שנה, בין השנים 1977–1990. לא השתתפה בקרבות כלשהם.
החטיבה הורכבה מ-3 גדודים שכללו טנקי שלל ממלחמת יום הכיפורים: שני גדודים על בסיס טירן 6 - טנקי T-62, עם תותח 115 מ"מ וכמעט ללא שינוי מהטנק המקורי.
גדוד שלישי התבסס על טנק טירן 5 - טנקי T-55 עם תותח שריר 105 מ"מ.
במלחמת שלום הגליל היה גדוד הטירן 5 (שאויש ברובו בחיילי נח"ל מוצנח שהוסבו לשריון לפני ואחרי מלחמת יום הכיפורים) עתודה פיקודית, בין היתר לטובת מבצע שתוכנן מצפון לביירות ולא יצא לפועל.
חטיבה 265 הייתה חטיבה שריון תחת פיקודה של אוגדה 440 בפיקוד הדרום של צה"ל.
החטיבה הוקמה מיד אחרי מלחמת יום הכיפורים כחטיבת מילואים, חייליה עברו הסבה לטנקי טירן.
מפקד היחידה הראשון היה יעקב לפידות.
גדוד 225 מחטיבה 274, היה הגדוד הראשון אליו הצטרפו שני גדודים מוסבים לטנקי טירן.
החטיבה נפרסה ממערב לתעלה סואץ, לרגלי ג'בל עתקה.
בגזרה שמדרום וממערב לעיר סואץ.
במלחמת חרבות ברזל לחמה חטיבה 188 במספר רב של קרבות, ובכל זירות הלחימה המרובות.
בטבח שבעה באוקטובר, ביום הראשון של המלחמה, סייעה החטיבה רבות בהדיפת חמאס.
בשלב השני של הלחימה, בתמרון הקרקעי בעומק שטח רצועת עזה, השתתפו כוחות החטיבה בקרבות רבים, בהם קרב עזה, כיבוש מסדרון נצרים, קרב שג'אעייה, והקרב במחנות המרכז.
באמצע ינואר 2024 הועברה החטיבה, יחד עם שאר כוחות אוגדה 36, לזירה הצפונית, לניהול קרבות ההתשה עם חזבאללה ולצורך הגנה על יישובי הצפון.
עם פרוץ מבצע חיצי הצפון ותחילת התמרון הקרקעי בלבנון, כבשה החטיבה את הכפר יארון, ומאוחר יותר נכנסה עם אוגדה 36 לקרבות נוספים.
בתום התמרון בלבנון, התפצלו כוחות החטיבה לכל זירות המלחמה, בלבנון, בסוריה במסגרת מבצע חץ הבשן, בעזה במסגרת קרב ג'באליה השלישי, וביהודה ושומרון במסגרת מבצע חומת ברזל.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר הכריזה ישראל על יציאה למלחמת חרבות ברזל לשם מיטוט שלטון החמאס ברצועת עזה וחיסול כל המחבלים השוהים שם.
הקרבות ביום טבח שבעה באוקטובר