tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדומה לוולדמן, אפלבאום היא ג'ינג'ית בגובה מטר וחצי, סנגורית ציבורית לשעבר הנשואה לסופר, שהאמהות הפכה אותה לעקרת בית, אך היא מוצאת עיסוק זה כמשעמם.
כדי להפיג את השעמום, אפלבאום פועלת כבלשית במשרה חלקית.
ולדמן פרסמה גם רומנים אחדים.
הראשון שבהם, Daughter's Keeper ("שומרת הבת") יצא לאור בשנת 2003 ועוסק באישה צעירה, אוליביה, המעורבת בהובלת סמים, ויחסיה עם אמהּ.
הספר עוסק גם במדיניות הסמים הפדרלית, ובפרט עונש המינימום הקבוע בה, על מערכת המשפט הפלילי.
ההשראה לספר באה ממקרה אמיתי שבו טיפלה ולדמן.
בשנת 2006 יצא לאור ספרה Love and Other Impossible Pursuits (יצא לאור בעברית בשם "אהבה ועוד משימות בלתי אפשריות") עוסק בעורכת דין בוגרת אוניברסיטת הרווארד, שאיבדה את תינוקהּ עקב מוות בעריסה.
השראה לכך היווה אובדן עוברהּ עקב פגם גנטי.
בשנת 2011 עובד הספר לסרט בשם "האישה האחרת", בכיכובם של נטלי פורטמן, ליסה קודרו וסקוט כהן.
בשנת 2008 הייתה פעילה בבחירות המקדימות ובבחירות לנשיאות ארצות הברית, בתמיכה בברק אובמה, והשתתפה בוועידת המפלגה הדמוקרטית.
פרסמה גם סיפורים קצרים, בהם אחד שראה אור במסגרת אנתולוגיה בעריכת מייקל שייבון.
פרסמה טורים אישיים רבים, העוסקים באמהות, שילוב אמהות ועבודה, מיניות, יהדות, ועוד.
מאמרה Motherlove, שבו כתבה כתבה שהיחסים עם בן הזוג חשובים מהיחסים עם הילדים, פורסם במסגרת אנתולוגיה של מאמרי אמהות, וזכה לפרסום רב ולתגובות רבות כאשר פורסם מחדש ב במרץ 2005. אוסף של מאמריה ראה אור בספר "אמא רעה - כרוניקה של חטאי אימהות, אסונות קטנים ורגעי חסד אקראיים".
בשנת 2014 יצא לאור ספרה Love and Treasure (תורגם לעברית בשם "אהבה ואוצרות אחרים"), המתרחש על רקע השואה.
בשנת 2016 יזמו ולדמן ובעלה מייקל שייבון, בשיתוף ארגון "שוברים שתיקה", הפקת אנתולוגיה הכוללת מאמרים שכתבו סופרות וסופרים מן העולם על הכיבוש הישראלי.
במסגרת הפרויקט ביקרו בישראל, כ-50 סופרות וסופרים בהם דייב אגרס, ג'רלדין ברוקס, קולם טובין ומריו ורגס יוסה.
הספר יצא לאור ביוני 2017 בשם "Kingdom of Olives and Ash" ("ממלכה של זיתים ואפר") ובעברית בשם "חמישים 1967–2017 סופרות וסופרים מן העולם כותבים על הכיבוש".
בדצמבר 2017, עיתונאית הודית עוכבה על ידי אנשי הבידוק הביטחוני בנמל התעופה בן-גוריון, שתחקרו אותה לאחר שמצאו את הספר בין חפציה.
כמו כן, לא הרשו לה להמריא עם המזוודה שלה והיא נאלצה לטוס לניו יורק בלעדיה.
בינואר 2017 יצא לאור ספרה A Really Good Day ("יום ממש טוב"), והוא מתעד את ניסיונה של ולדמן בנטילת מיקרו־מינון (microdosing) של LSD, לשם התמודדות עם דיכאון, הפרעה דו-קוטבית ובעיות נפשיות נוספות.
בשנת 2019 נמנית בין יוצרות הסדרה "לא ייאמן", שעלתה בספטמבר לנטפליקס.
באפריל 2024 נעצרה על ידי משטרת ישראל במחסום ארז, בעת שניסתה, יחד עם עוד שישה פעילי "רבנים למען הפסקת אש", להכניס אורז לרצועת עזה.
יצא לאור בעברית בשנת 2004 בהוצאת אריה ניר, בשם "לונה זה ירח בספרדית".
יצא לאור בעברית בשנת 2007 בהוצאת אריה ניר, בשם "אהבה ועוד משימות בלתי אפשריות".
יצא לאור בעברית בשנת 2012 בהוצאת מודן בשם "נקודת מפגש"
יצא לאור בעברית בשנת 2014 בהוצאת מודן בשם "אהבה ואוצרות אחרים".
יצא לאור בעברית בשנת 2010 בהוצאת מודן בשם "אמא רעה - כרוניקה של חטאי אימהות, אסונות קטנים ורגעי חסד אקראיים".
, יצא לאור בעברית בשם חמישים 1967–2017 סופרות וסופרים מן העולם כותבים על הכיבוש, בעריכת איילת ולדמן ומייקל שייבון, ידיעות ספרים, 2017.
לולדמן ארבעה אחים חורגים מנישואיו הראשונים של אביה.
אחד מהם, יוסי יערי, הוא בעל עיטור המופת ממלחמת יום הכיפורים.
היא נישאה בשנת 1993 לסופר מייקל שייבון, ולהם שני בנים ושתי בנות.
הם מתגוררים בברקלי שבקליפורניה, ומשתפים פעולה במלאכת הכתיבה שלהם.
איילת השחר כהן (נולדה ב-4 בפברואר 1965) היא אמנית רב תחומית, עוסקת בהוראה, כתיבה, אוצרות וליווי אמנים.
כיהנה כראשת המחלקה לצילום במוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר ומנהלת את גלריות בית הספר.
הציגה 20 תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בישראל ומחוצה לה.
עבודותיה שמורות באוספים שונים, ביניהם מוזיאון ישראל ירושלים, מוזיאון חיפה לאמנות, המוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן ומוזיאון אשדוד.
איילת השחר כהן נולדה בשנת 1965 בנוף הגליל (נצרת עילית דאז) כבת אמצעית בין שלוש בנות.
אמה עיצבה את הבית כמרחב של טבע מלאכותי, ואביה, צלם חובב, תיעד את חיי המשפחה לאורך השנים.
צילומיה של כהן ניזונים מהארכיון המשפחתי החזותי שיצרו שני הוריה.
בשנת 1986 החלה ללמוד במדרשה לאמנות.
עם סיום לימודיה בשנת 1990, עבדה כצלמת עיתונות במקומון "חולון בת ים" ובהמשך לימדה צילום ואמנות במסגרות לימוד שונות.
בין השנים 2008–2022 כיהנה כראשת המחלקה לצילום במוסררה, בית הספר לאמנות וחברה בירושלים.
משנת 2018 מנהלת את שלוש הגלריות של בית הספר והחל משנת 2021 מלווה ואוצרת את חממת האמנים למצוינות ע"ש מנדל.
בין השנים 2009–2016 אצרה את סדרת התערוכות "שישי ראשון" במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן.
בין השנים 2013–2014 כתבה כתבות על צילום בעיתון לילדים"עיניים".
בשנת 2017 יצא לאור ספר האמנית הראשון של כהן: "מול השמש", בעריכתה של גליה יהב ובעיצובה של אביגיל ריינר.
הספר כולל שלושה מאמרים של גליה יהב ומאמר של רועי בושי.בשנת 2024 יצא לאור ספר האמנית השני של כהן, "ספר עשבים" הכולל קולאז'ים ושירים בהוצאת גלריה בארי.
כהן חוקרת סיפורים אישיים וסיפורי קהילה ומייצרת בהשראתם הצבות מותאמות חלל המורכבות ממדיומים שונים: צילום, קולאז', וידאו, פיסול, סאונד וחומרים אורגניים.
עבודתה עוסקת לאורך שנים בייצוגי נוף ובחיבור בין פנים לחוץ, בין מרחב אישי לציבורי, כמו גם בסביבות מהונדסות ומבויתות ובעולמות מוקטנים (מיניאטורות, דגמים ועצי בונסאי).
באמצעות צילום מטופל, מונטאז', רדי מייד או פוטושופ, בוראת כהן עולמות חלופיים לזיכרונות ילדות ולנופי מציאות.
עבודותיה קשות להגדרה מדיומלית שכן נעות בין צילום ישיר למטופל.
לצופה כמעט אין אפשרות לדעת מה נחתך במספריים ואוחה באמצעים דיגיטליים, ומה להפך - נבנה על המחשב והודפס ואז טופל כחומר ואובייקט, מה צולם על ידי האמנית ומה נלקח והושאל מהאינטרנט, שכן הזיווגים הלא שגורים האלו כרוכים בניתוקים, בהחפצות ובבידוד מסביבה.
בתהליכי הניתוק וההפרדה שמבצעת כהן הייצוגים אינם עוברים האחדה מחדש, אלא מוצגים כדימויים שסורסו, עוותו והופקעו ממשמעות המקור שלהם.
ביצירתה מבכרת כהן את הטעות, את אי הסדר ואת הגימור הלא חלק.
אקט הגזירה וההדבקה שבצילום המטופל, מקביל לשימוש הרווח שעושה כהן ב"טעויות", כגון השימוש במבזק "המקלקל" את התמונה.
ייצוגי הילדות, הבובות והתינוקות הופיעו בעבר בעבודתה, בעיקר בארבע סדרות עיקריות: "תינוקות" (1993-1995), "מלכות אסתר" (1995), "חיבוקים ונישוקים" (2000) ו"שיעורים באהבה" (2003-2005).
באמצעות מלאכת גזירת והדבקת אברי האישה, שלעיתים לא תואמים לקומפוזיציה, מדגישה כהן את מצבה של האישה בעולם.
בנוסף, לאורך שנים חזר בעבודותיה ייצוג עץ הבונסאי.
כהן משלבת את מסורת עצי הבונסאי עם המושג "אילן יוחסין".
ברבות מעבודותיה בנתה הדבקים (הכוללים פסלים, מונטאז'ים ותצלומים) של עץ בעציץ ושל אילן משפחתי.
בחלק מהעבודות הדיוקנאות השלובים בעצים הם של בני משפחה ובחלק אחר יצרה כהן הכפלה של העצים כך שנראים כתמונת רורשך.
כהן עוסקת גם במיתוסים ובסיפורי קהילות ויוצרת הצבות מותאמות חלל המתייחסות גם לסביבה ומשלבות בתוכן חומרים אורגניים.
על יצירתה כתבה כהן בספר "מול השמש": "הצילום הוא כלי המשמש אותי לראייה, להתבוננות בעולם, לבניית עולמות, לכניסה לתוך מרחבים עמוקים, להתוויית הדרך ולפענוח ביוגרפי.
אני עוברת בקלות בין צילום ישיר לצילום מטופל, ויוצרת חומרים שאותם אני סורקת והופכת שוב לקבצים דיגיטליים, הבנויים מחומרים גבוהים ונמוכים".
במסגרת סדרת התערוכות "שישי ראשון" לאמנים צעירים במוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן אצרה כהן במשך שמונה שנים 98 תערוכות לאמנים צעירים.
לכולם הייתה זו תערוכת היחיד המוזיאלית הראשונה.
בין האמנים שהציגה: איתן בוגנים, ליאת אלבלינג, תומר קאפ, שאשא דותן, שי זילברמן, דוד בהר פרחייה, אמיר יציב, לאה גולדה הולטרמן, חן כהן, מישל פלטניק, יעלי גבריאלי, ועוד.
עבור סדרת התערוכות יצרה כהן ביחד עם אריק פוטרמן את בלוג "שישי ראשון" ובו חומרי תיעוד וסרטוני וידאו המבוססים על ראיונות עם האמנים.
במהלך הפרויקט יצאו לאור שלושה קטלוגים מקיפים שכל אחד מהם כלל 24 תערוכות שהוצגו בסדרה.
כמו כן הוצגו שלוש תערוכות קבוצתיות לאמני הסדרה, פעם בשנתיים, וכללו עבודות חדשות שנוצרו על ידי האמנים לאחר תערוכות היחיד.
תערוכות רבות שאצרה כהן בגלריה ע"ש דרפלר בבית הספר מוסררה עסקו בבחינת גבולות מדיום הצילום ובפרט במחקר הצילום האנלוגי.
תערוכות לדוגמה: התערוכה הקבוצתית "דיוקן-עירום-טבע-דומם" הפגישה בין צלמים ותיקים וצעירים אשר יוצרים צילום שחור לבן מתוך חיבור עמוק למדיום ושימת דגש לנושאים קלאסיים ולתהליך האנלוגי.
בין הצלמים שהציגו בתערוכה - פסי גירש, שמחה שרמן, נועה צדקה, תומר קאפ, דפנה גזית, אביה וייס, יעקב ישראל ורון אמיר.
בתערוכה "עד שיחזור האור משנותיו" (הגלריה ע"ש דרפלר במוסררה, 2015) הציגו רוסטם בארימוב ורחל ארז עבודות שנוצרו באמצעות טכניקת הלוח הרטוב (קולודיון).
בתערוכה "הצילום מתגעגע לחומר", שלושת האמניות הצעירות שהציגו בתערוכה, נטע קונס, שי לי הורודי ותמר לוינסון, הפנו גב לצילום הישיר ויצרו דימוי צילומי דרך הגוף הפיזי שלהם ודרך חומרים כימיים והליכים דיגיטליים.
בשנת 2017, אחרי 27 שנות יצירה, כהן הוציאה לאור את ספר האמנית הראשון שלה - "מול השמש".
בספר 140 עמודים המחולקים לחמישה פרקים ובהם טקסטים מרכזיים לצד כשבעים תצלומים ישירים ומטופלים ואובייקטים המכילים צילום.
אל הספר מצורפת מפת דימויים כרונולוגית באמצעותה אפשר לעקוב אחר רצף של תהליכי עבודה והתפתחות של רעיונות לאורך השנים.
את הספר ערכה גליה יהב וגם כתבה את הטקסטים המרכזיים בו.
טקסטים נוספים נכתבו על ידי רועי בושי וכהן עצמה.
הספר ראה אור בתמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ובית הספר לאמנות וחברה מוסררה.
הספר יצא לאור גם באמצעות פרויקט הדסטארט.
שם הספר קשור בין היתר לאביה של כהן, שנהג להעמיד אותה לצילום מול השמש.
בפרויקט ההדסטארט כתבה כהן כי "הסנוור של האור הוא לא רק זיכרון ילדות שקשור לצילום, הוא גם מחובר לפעולה הצילומית שלי לאורך השנים, המבוססת על צילום 'לא תקין' ואלטרנטיבי, נשענת על חיפוש אחר האור ועל טעויות אופטיות וכימיות מרתקות שקרו לי בדרך והפכו לשפה צילומית."
1985–1986 – לימודי פיסול וצילום, מכללת עמק יזרעאל
מאז 2015 – לימודי כתיבה ובודהיזם במסגרות שונות
1992–1994 – מורה לצילום בבית ספר הילל ובתיכון בליך, רמת גן
1994–1997 – מרצה לצילום במדרשה לאמנות רמת השרון, במכללת בית ברל ובמכללת ספיר
1995–2002 – מרצה לצילום במכללת אסכולה-מימד בתל אביב ובסדנא לאמנות ברמת אליהו
2003–2024 – מרצה במחלקה לצילום, בית הספר לאמנות וחברה מוסררה ע"ש נגר, ירושלים
2010–2024 – מרצה במסלול לפוטותרפיה, בית הספר לאמנות וחברה מוסררה ע"ש נגר, ירושלים
2007–2023 – ראש המחלקה לצילום, מוסררה בית הספר לאמנות ע"ש נגר, ירושלים
2018–2023 – מרצה אורחת בבית הספר לעבודה סוציאלית, המחלקה לפוטותרפיה, אוניברסיטת תל אביב.
2011 – חברה בוועדת שיפוט, עדות מקומית
2016 – שופטת בוועדת פרס אמן מורה, משרד התרבות
2017 – שופטת בוועדת פרס אמן צעיר, משרד התרבות
2018 – יועצת למפעל הפיס בנושא מגזינים מקוונים
2021 – יועצת לתערוכה עם חופשי בארצנו, תערוכת המחאה הציבורית, כיכר רבין, תל אביב
2020 – חברה בוועדת שיפוט – עדות מקומית
2019 – חברה בוועדת השיפוט האמנותי של PHOTO IS:REAL
1992–1993 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1995–1996 – מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
2000 – פרס שר המדע, התרבות והספורט לעידוד היצירה
2015 – מענק לספר-אמן, מפעל הפיס
2015 – מענק מטעם קרן רבינוביץ, תל אביב.
2021 – מענק החממה, מטעם מפעל הפיס ומוזיאון פתח תקווה לאמנות
2023 – מענק מיוחד לתערוכת יחיד מטעם קרן רבינוביץ, תל אביב
קטלוגים, חוברות, הדפסים וספרי אמנית
1981 – כשהשקט שלי הולך, ספר שירים ואיורים, הוצאת "סער" ת"א
2007 – הלב זוכר, קטלוג נלווה לתערוכת יחיד במוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
2017 – מאה רפרודוקציות ממוספרות ותיקים מודפסים מתוך הפרויקט "מול השמש"
2017 – מול השמש, ספר אמנית המלווה בטקסטים אישיים ובמאמרים של גליה יהב ורועי בושי
2018 – שש גלויות אמנות במארז, הוצאה עצמית
2024 – ספר עשבים, ספר אמנית המלווה את התערוכה "בין אדמות הגופרית אל קרחוני סבאלברד", בהוצאת גלריה בארי.
איילין ריגין הייתה שחיינית וקופצת למים אמריקאית, אלופה אולימפית בקפיצה למים (אנטוורפן 1920).
ריגין נולדה בניופורט, ארצות הברית, גדלה בניו יורק סיטי ועסקה בשחייה תחרותית מגיל צעיר.
בשנת 1919, גילתה כי בשנת 1920, אולימפיאדת אנטוורפן תאפשר לראשונה לנשים להתחרות בקפיצה למים.
ריגין החלה להתאמן, אולם משלחת ארצות הברית סרבה תחילה לשלוח נשים לתחרות זו בטענה כי ענף זה אינו מתאים לנשים משום שהן עדינות.
ריגין לבסוף התקבלה למשלחת אולם התמודדה עם התנגדויות נוספות להשתתפותה עקב גילה הצעיר.
הוועד האולימפי האמריקאי סבר כי ריגין ועמיתתה לנבחרת, הלן ויינרייט , בנות ה-14 צעירות מידי כדי לייצג את ארצות הברית, אולם מאמן איגוד השחייה האמריקאי לנשים שכנע את פקידי הוועד האולימפי האמריקאי כי שתיהן לא יביכו את ארצות הברית, ולבסוף הותר להן להתחרות.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920), זכתה במדליית זהב בקפיצה למים ובכך הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזכתה במדליית זהב אולימפית בקפיצה למים, וכן לאדם הצעיר ביותר בזמנו שזכה באליפות אולימפית (בשנת 1936, הקופצת למים מרג'ורי גסטרינג זכתה בגיל 13.5 במדליית זהב אולימפית באולימפיאדת ברלין).
ארבע שנים לאחר מכן, באולימפיאדת פריז, זכתה במדליית כסף בקפיצה למים ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב.
בכך הפכה ריגין לאדם הראשון בהיסטוריה שזכה במדליה אולימפית גם בענף הקפיצה למים וגם בענף השחייה.
כמו כן, היא האדם האמריקאי היחיד בהיסטוריה להתחרות בשני ענפי ספורט אולימפיים אלו.
בתחילת שנות העשרים, השתתפה בסרטי הדרכה לשחייה.
בשנת 1925, פרשה מהספורט החובבני, הפכה למקצוענית והשתתפה בתצוגות קפיצה למים ברחבי העולם.
מאוחר יותר, הפכה לעיתונאית ספורט.
בשנת 1991, קבעה שישה שיאי עולם בשחייה בסגנון חופשי ובשחייה בסגנון גב בקטגוריית הגיל שלה (85-89).
בשנת 1967, נבחרה להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה .
"איילת אהבים" הוא פזמון שאת מילותיו כתבה נעמי שמר לשלישיית גשר הירקון למנגינת שיר של מאנוס חג'ידאקיס.
השיר יצא לאור בשנת 1965.
המוזיקאי היווני מאנוס חג'ידאקיס כתב והלחין את השיר המקורי, Ο Ταχυδρόμος πέθανε (בתרגום לעברית: "הדוור מת"), להפקה של המחזה הערב אימפרוביזציה של לואיג'י פיראנדלו, והקליטה אותו זואי פיטוסי ב-1962.
ז'ורז' מוסטקי הקליט גרסה צרפתית לשיר לאלבום הבכורה שלו, "Le Métèque", ב-1969.
נעמי שמר, שלא הייתה דוברת יוונית, השתמשה במנגינת השיר, וכתבה לו מילים חדשות לגמרי.
על ידי שלישיית גשר הירקון בתוכניתה הראשונה.
חברי ההרכב בתקופה זו היו אריק איינשטיין, יהורם גאון ובני אמדורסקי.
לתוכנית זו תרמה שמר גם את השירים "לילה בחוף אכזיב" "סרנדה לך" ו"אהבת פועלי הבניין".
בשנת 1982 הופיע השיר בספרה של שמר "ספר גימל".
לאורך השנים הוקלטו ביצועים חדשים לשיר בהם של אריק איינשטיין ויהורם גאון, יוצאי שלישיית גשר הירקון.
בשנת 1984 הקליט את השיר אריק איינשטיין בדואט עם יהודית רביץ עבור האלבום ארץ ישראל הישנה והטובה חלק ה' - נוסטלגיה.
בשנת 1987 נכלל השיר באלבום שירי מולדת ג' שהוציאה עפרה חזה, ובשנת 1995 הקליט אותו יהורם גאון עבור האלבום גאון על הירקון, שכלל ביצועים מחודשים לשירי שלישיית גשר הירקון.
איה זהבי פייגלין הוציאה בשנת 2018 גרסה מחודשת לשיר במסגרת פרויקט מכונת הזמן של תחנת כאן 88 לרגל 70 שנות עצמאות למדינת ישראל, בעיבוד משותף עם המפיק עידו מימון.
לשיר חוּבר גם ריקוד על ידי הכוריאוגרף אליהו גמליאל.
איילין מארי שולר היא חוקרת מקרא קנדית.
היא פרופסור בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת מקמאסטר בהמילטון, אונטריו.
ד"ר שולר היא אחת מהעורכים של המהדורה הרשמית של מגילות מדבר יהודה (תגליות במדבר יהודה).
היא מלמדת לימודי תואר ראשון ושני בתחום המקרא לאורך 30 שנה.
התעניינותה של שולר בלימודי דת החלה כבר בגיל צעיר כשלמדה בבית הספר התיכון של סנט מרי באדמונטון והצטרפה למוסד הנזירות הקתולי של אורסוליין.
בשנת 1970 למדה באוניברסיטת אלברטה שם סיימה תואר ראשון בהצטיינות במחלקה ללימודים קלאסיים.
שלוש שנים לאחר מכן היא למדה תואר שני במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת טורונטו.
בשנת 1984 קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת הרווארד במחלקה לשפות ותרבויות המזרח הקרוב.
נכון לעכשיו היא ממשיכה ללמד כפרופסור קבוע (משנת 1996).
במהלך עבודתה כמחנכת, מילאה תפקידים מובילים ומנהלתיים יוקרתיים כמו חברת הנהלה באגודה הקנדית למקרא (1987–1990), יו"ר משותף במדור קומראן לחברה לספרות תנ"כית (1992–1997), נשיא, האגודה הקנדית למחקרי מקרא (1994–1995), וחברת מועצת היועצים של האיגוד המקראי הקתולי (2011–2013).
בנוסף, שילר הייתה מעורב במספר ארגונים מקצועיים כמו אגודת הספרות המקראית, האגודה הקנדית ללימודי תנ"ך, האגודה הקנדית לחקר הדת, האגודה המקראית הקתולית, האיגוד הלאומי של פרופסורים לעברית ובתי הספר האמריקאיים למזרח.
ספר לכבודה התפרסם בשנת 2000, שכותרתו "תפילה ושירה במגילות ים המלח".
בספר קובץ מאמרים שהוצג בכנס לכבוד יום הולדתה ה-65 של שולר.
כרך זה משקף את מצב המחקר בתחום ומציע תובנות חדשות בנושאים עליהם כתבה שולר.
זמן העבודה על המגילות העניק לשולר הערכה עמוקה יותר של העולם היהודי בו חי ישו.
לא רק שהיא קיבלה את ההזדמנות לחיות בישראל, שם נשמרים רוב מגילות וקטעי המגילות למחקר ולעיון, אלא באמצעות הכרת היהדות הקדומה היא הצליחה לגלות מדוע הייתה הפרדה בין נוצרים ליהודים וגם כיצד הם יכולים להתחבר ולקיים אינטראקציה זה עם זה.
מאז 2007 היא הייתה חלק מגופי ייעוץ שונים, כמו של המרכז לחקר מגילות מדבר יהודה באוניברסיטת קופנהגן, והמועצה המייעצת של "המילון התאולוגי של הטקסטים המקראיים והקומראניים" (גוף מחקר גרמני).
בנוסף, היא הייתה עורכת המשנה של התנ"ך בהוצאת הרפר קולינס.
היא גם הייתה מהעורכת של האנציקלופדיה של מגילות מדבר יהודה, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד (1995–2000), ומילון התנ"ך החדש של התנ"ך.
תרומתה הבולטת הייתה ההוצאה לאור המדעית של מגילת ההודיות שנמצאה בקומראן ב-1947 במערה מס' 1 ונרכשה בידי פרופ' אליעזר סוקניק.
היא ערכה את הכרך ה-40 והאחרון של תגליות במדבר יהודה שהוקדש למגילה זו בצירוף קטעים נוספים של המגילה שנתגלו לאחר מכן.
איילין שולר, מגילת ההודיות בתוך – מנחם קיסטר (עורך), מגילות קומראן מבואות ומחקרים, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, תשס"ט עמ' 261–274
איילמר גולד האנטר-וסטון היה גנרל בריטי וחבר הפרלמנט.
"האנטר-באנטר" - כפי שכונה בצבא - הוביל את הדיוויזיה ה-29 במלחמת העולם הראשונה, אחר כך את הקורפוס ה-8 ב-1915 במשלחת הכושלת לגליפולי ולאחר מכן בחזית המערבית.
הוא היה אחד הגנרלים הידועים ביותר של הצבא הבריטי בתקופתו ונחשב לאקסצנטרי במיוחד.
האנטר-וסטון נחשב לאב-טיפוס של "הגנרלים החמורים" הבריטיים הבלתי-מוכשרים.
אוזלת היד של הקצונה הבריטית התבררה במיוחד בראשית מלחמת העולם הראשונה, אז האנטר-וסטון דגל במתקפה לאור היום.
זה גרם לאובדן גדול בקרב הכוחות, מכיוון שהמגינים יכלו בקלות להדוף את ההתקפה מעמדותיהם המבוססות.
האנטר-וסטון נולד ב-23 בספטמבר 1864 בטירת האנטרסטון, ובשנת 1884 הצטרף לחיל ההנדסה המלכותי ושירת בתפקידי פיקוד ומטה במקומות שונים.
הוא שירת תחילה בהודו, שם הוא נפצע, לאחר מכן שירת במטהו של קיצ'נר בדיכוי ההתקוממות המהדית בסודאן ובהמשך הוא נטל חלק במלחמת הבורים.
לאחר תפקידים שונים במטה הכללי הוא מונה לעוזר מנהל ההכשרה הצבאית במשרד המלחמה וקיבל את תואר אביר מסדר האמבט בשנת 1911.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה האנטר-וסטון למפקד חטיבת הרגלים ה-11, אשר הייתה חלק מהדיוויזיה ה-4, שנפרשה עם חיל המשלוח הבריטי בצרפת, והוא פיקד עליה במהלך הקרב הראשון על המארן ובקרב איפר הראשון.
כאשר החלו ההכנות למשלחת הצרפתית-בריטית לגליפולי בפיקודו של סר איאן המילטון באביב 1915, קיבל האנטר-וסטון את פיקוד הדיוויזיה ה-29 שהוקמה ב-10 בינואר 1915. עם 12 הגדודים שלו הוא היה אמור לשאת את חלקה הגדול של ההתקפה על גליפולי.
הנחיתה בכף הלס, בקצה המערבי הקיצוני של חצי האי גליפולי, ב-25 באפריל 1915 הסתיימה במרחץ דמים עבור החיילים הבריטים, אשר האנטר-וסטון, שלא הצליח לנצל את ההישגים שלו, היה אחראי לו, והדיוויזיה לא הגיעה ליעדה בקריתיה.
בחודשים שלאחר מכן התחזקו הכוחות הבריטיים והאנטר-וסטון הועלה לדרגת לוטננט גנרל, ומונה למפקד הקורפוס ה-8 שהוקם בגליפולי ב-24 במאי.
ביולי 1915 הוחזר שוב האנטר-וסטון לבריטניה בגלל מכת שמש ומאמץ יתר, שם הוא נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז צפון איירשייר באוקטובר 1916.
בינתיים חזר האנטר-וסטון לתפקידו כמפקד הקורפוס השמיני, שמאז ביטול המבצע הלא מוצלח בגליפולי שהה בצרפת.
עם הקורפוס הזה הוא השתתף במתקפת הסום ב-1 ביולי 1916. הקורפוס לא השיג אף אחד ממטרותיו, אך ספג את האבדות הגדולות ביותר.
כישלון זה מיוחס ברובו גם לחוסר הכישרון של האנטר-וסטון, שגרם לשני מוקשים להתפוצץ בטרם עת, והזהיר את הגרמנים מפני מתקפת הרגלים הממשמשת ובאה.
לאחר פירוק הקורפוס שלו בשנת 1918, עזב הגנרל האנטר-וסטון את הצבא בשנה שלאחר מכן ורק התמסר לקריירה הפוליטית שלו.
הוא היה חבר בבית התחתון במשך 27 שנים, עד לשנת 1935.
סר האנטר-וסטון מת ללא ילדים בגיל 75 ב-18 במרץ 1940, מנפילה מצריח בטירה שלו בהאנטרסטון, איירשייר.
סר ג'יימס איילמר לוות'ורפ האלדיין היה גנרל הצבא הבריטי ממוצא סקוטי.
האלדיין נולד לד"ר דניאל ראת'רפורד האלדיין ואשתו שרלוט אליזבת מבית לות'ורפ, והיה נצר ממשפחה של אריסטוקרטים סקוטיים מכובדים, הממוקמים בגלניגלס.
הוא היה בן דודו של ריצ'רד האלדיין, ויקונט האלדיין הראשון, שר המלחמה 1905–1912, שהיה אחראי על רפורמות האלדיין.
בספטמבר 1882, לאחר שלמד באקדמיה באדינבורו ובמכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט, האלדיין הוסמך כקצין בריטי ברגימנט ההיילנדים גורדון.
ב-18 בפברואר 1886 הועלה לדרגת לוטננט, וב-8 באפריל 1892 הועלה לדרגת קפטן.
בין 1894 ל-1895, האלדיין היה חלק מכוח השדה וזיריסטן והשתתף במשלחת צ'יטרל.
הוא נשלח כדי למגר את מרד אפרידיס במערכה בטירה בשנתיים הבאות (1897–1898), קיבל את אות השירות המצוין (DSO) ב-20 במאי 1898, ומאוחר יותר באותה שנה מונה לשלישו של מפקד הודו המזרחית.
האלדיין לחם במלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה, שם נלקח כשבוי.
בעודו כלוא בפרטוריה, הוא תכנן את הבריחה שהפכה את וינסטון צ'רצ'יל למפורסם.
האלדיין לא הצליח להימלט באותו זמן ובהמשך התלונן על חוסר היחס של צ'רצ'יל לאלה שהיו צריכים לברוח אתו.
עם זאת, אחר כך הצליח האלדיין בבריחתו שלו.
האלדיין מונה לתפקיד קצין מטה במחלקת המודיעין במשרד המלחמה ב-27 ביוני 1901, הועלה לדרגת מייג'ור ב-23 ביולי 1902, וקיבל דרגת ייצוג של לוטננט קולונל למחרת.
הוא היה נספח צבאי עם הצבא היפני הקיסרי מיולי 1904 עד ספטמבר 1905 במהלך מלחמת רוסיה-יפן, וליווה כוחות יפניים למנצ'וריה.
ב-16 במרץ 1906 הוא קיבל את תואר עמית מסדר האמבט, וב-29 באוקטובר 1906 הועלה לדרגת קולונל.
בשנים 1906–1909 שימש כעוזר מנהל המודיעין הצבאי.
ב-1 באוקטובר 1909 קודאלדאן הועלה לדרגת בריגדיר, ובשנת 1910 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-10.
האלדיין לחם במלחמת העולם הראשונה ובמהלך קרב איפר הראשון מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, אז חלק מחיל המשלוח הבריטי.
הוא קיבל פיקוד על הקורפוס ה-6 בצרפת בשנת 1916, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה מונה האלדיין למפקד הכללי במסופוטמיה בשנת 1920 ונשאר בתפקיד זה עד שנת 1922. הוא פרש מהצבא בשנת 1925, ומת ב-19 באפריל 1950 בביתו בלונדון.
איילת זוסמן (נולדה ב-1979) היא מאמנת התעמלות אמנותית ישראלית; המאמנת הראשית של נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית.
מספר מתלמידותיה זכו בתחרויות בינלאומיות, למשל לינוי אשרם במדליית הזהב באולימפיאדת טוקיו 2020, ונבחרת ישראל בהתעמלות אומנותית שם היא המאמנת הראשית במדליית הכסף באולימפיאדת פריז 2024.
זוסמן נולדה וגדלה בחולון, למדה במגמת בספורט בתיכון קריית שרת חולון.
בילדותה עסקה בהתעמלות אמנותית והתאמנה אצל המאמנת אירה ויגדורצ'יק.
בגיל 15 הוכתרה כאלופת ישראל.
זוסמן שירתה בצה"ל בתור מדריכת קרב מגע וכקצינת אימון גופני.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 הייתה הכוריאוגרפית של אירה ריסנזון.
תחילה שימשה ככוריאוגרפית במועדון עירוני חולון, לאחר מכן ככוריאוגרפית ומאמנת במועדון הפועל ראשון לציון וככוריאוגרפית של נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית ושל נטע ריבקין.
ב-2021 זכתה חניכתה, לינוי אשרם, במדליית הזהב באולימפיאדת טוקיו.
ב-2022 החלה לאמן את נבחרת ישראל בהתעמלות אומנותית, באותה השנה זכתה דריה אטמנוב, חניכתה של זוסמן, במדליית הזהב באליפות אירופה, ב-2023 במדליית הארד בקרב-רב באליפות העולם, וב-2024 עלתה לגמר באולימפיאדת פריז 2024, שם הגיעה למקום החמישי.
באותה אולימפיאדה, זכתה נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, שזוסמן היא המאמנת הראשית שלה, במדליית הכסף.
לזוסמן תואר ראשון במִנהל עסקים וניהול ספורט מהמרכז האקדמי רופין.
איילת טריאסט (נולדה ב-24 במרץ 1978) היא עיתונאית, מדבבת, מרצה ושדרנית רדיו ישראלית.
סבה היה הסופר והמתרגם משה יחיאל בר-און.
את תחילת דרכה המקצועית עשתה טריאסט בגלי צה"ל בשנת 1996 כחיילת, ולאחר שחרורה כאזרחית עובדת צה"ל.
בין היתר הגישה תוכניות מוזיקה כגון "בוקר טוב", "ארבע אחרי הצהריים", "שתיקת הכבישים", "לא רוצים לישון" וכן ערכה והגישה תוכניות בידור וסאטירה כמו "כוונות לילה" ו"ואקום", ותוכנית אקטואליה רכה יומית – "בוקר טוב צה"ל".
במקביל קריינה מהדורות חדשות בתחנה, והפיקה בשטח במבצע השידורים המיוחד אחרי אסון המסוקים.
מאוחר יותר הייתה ממייסדי הרדיו הבינתחומי ושימשה כמפתחת תוכן, מרצה ועורכת ראשית ובהמשך מנהלת הרדיו של ועורכת כנס Fm+ ב (אוניברסיטת רייכמן).
בשנת 2003 השתתפה במחזה "הנשים של פיקאסו" באנסמבל תיאטרון הרצליה וגילמה את דמותה של פרנסואז ז'ילו, ובשנת 2012 תרמה את קולה לדמות המספרת בסדרת האנימציה בולו בערוץ הופ!.
בשנת 2017 מונתה לתפקיד מנהלת התוכניות בגל"צ, והחל משנת 2019 מגישה בתחנה את התוכנית "האחיות גרים" לצד נועה מנהיים.
בשנת 2021 זכתה התוכנית בפרס מפקד גל"צ בתחום הפודקאסטים.
טריאסט בעלת תואר ראשון בהיסטוריה ובפסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהצטיינות יתרה במסלול הישיר לדוקטורט בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
טריאסט היא אם לבת ולבן.
איילין צ'אנג , המוכרת גם בשם העט ליאנג ג'ינג (Liang Jing, 梁京), היא מסאית, סופרת ותסריטאית ילידת סין, שבמהלך מרבית שנותיה הבוגרות חייתה בארצות הברית ואף קיבלה אזרחות אמריקאית.
הייתה מוכרת כפמיניסטית וכמי שתיארה את חיי היומיום בשנגחאי בשנות ה-40 של המאה ה-20.
צ'אנג נולדה במשפחה מיוחסת והתחנכה בשתי שפות (סינית ואנגלית) בשנגחאי.
היא הגיעה להישגים ספרותיים בולטים בין השנים 1943 ו-1945, בעת ששנגחאי הייתה תחת כיבוש יפני.
אחרי השתלטות הקומוניסטים על סין, היא עזבה את ארצה.
אנשי ספר ומבקרי ספרות סינית גילו אותה מחדש בשנות ה-60 וה-70. בד בבד עם הבחינה המחודשת של תולדות הספרות הסינית בעידן שלאחר מאו דזה-דונג, בסוף שנות ה-70ותחילת שנות ה-80, זכתה צ'אנג להצלחה בקרב הקוראים בטאיוואן בהונג קונג, בסין היבשתית ובקהילות סיניות ברחבי העולם.
בתחילת שנות ה-90 היא נהייתה שוב פופולרית בקרב הקוראים בסין היבשתית.
צ'אנג הייתה סופרת ריאליסטית ומודרנית.
תרומתה החשובה ביותר הייתה התיעוד הייחודי של תקופת המלחמה, החורג מהנרטיב המוכר של רעב לאומי ומהפכה.
היא בחרה לספר על שגרת החיים ועל זוטות לכאורה לא־רלוונטיות בחיי היומיום של גברים ונשים בתקופה שהתחוללו בה שינויים חברתיים ואלימות.
צ'אנג גם נודעה באופן שבו ראתה את ההיסטוריה המודרנית, ופרשה בפני הקוראים תחומים מגוונים ואווירה, תוך הבלטת הניגוד שבין המציאות ההיסטורית לבין הנעשה בתא המשפחתי.
צ'אנג נולדה בשנגחאי ב-30 בספטמבר 1920, והשם שניתן לה בלידתה היה ז'אנג יינג (Zhang Ying; 張煐).
היא הייתה בת בכורה להוריה, שנמנו עם משפחות אנשי ממשל וצבא בשושלת צ'ינג.
בשנת 1922, כשצ'אנג הייתה בת שנתיים, עברה המשפחה להתגורר בטיינג'ין.
כשהייתה בת שלוש הכיר לה אביה לראשונה את "שירת טאנג".
החל בשנת 1924 התעוררו מריבות תכופות בין הוריה, מאחר שאביה הביא עמו הביתה פילגשים וזונות והתמכר לאופיום.
אמהּ של צ'אנג החליטה לעזוב את האב ונסעה עם ילדיה ועם דודתהּ ללמוד בצרפת.
בשנת 1927, חזרה צ'אנג עם אמה ואחיה לסין, לאחר שאביה הבטיח לחדול מהשימוש בסמים ומהרפתקאות האהבים שניהל מחוץ למסגרת הנישואים.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1930, התגרשו הוריה, וצ'אנג ואחיה נשארו לגדול בבית האב.
בגיל 18 חלתה צ'אנג בדיזנטריה, ואביה, במקום לדאוג לה לטיפול רפואי, הִכה אותה וכפה עליה להישאר בחדרהּ במשך שישה חודשים.
צ'אנג ברחה ועברה להתגורר בבית אמהּ, שם שהתה כשנתיים, עד שיצאה ללמוד באוניברסיטה.
בהשפעת אמהּ, למדה צ'אנג כבר מגיל צעיר ציור, נגינה בפסנתר ואנגלית.
צ'אנג החלה ללמוד בבית ספר בגיל ארבע, והיו לה יכולות מצוינות באנגלית בנוסף על בקיאותה בשפה הסינית.
בשנת 1937 סיימה צ'אנג את לימודיה בבית ספר תיכון נוצרי לבנות "הקדושה מרים" בשנגחאי, אף על פי שמשפחתה לא הייתה דתית.
בשנת 1939 התקבלה צ'אנג ללימודים באוניברסיטת לונדון במלגה מלאה, אך היא לא יכלה להגיע לאנגליה בגלל המלחמה.
במקום זאת היא החלה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת הונג קונג, שם היא פגשה את פאטימה מוהידין (Fatima Mohideen; 炎櫻), שתהיה חברתה כל ימי חייה.
בדצמבר 1941, כאשר נשאר לה רק עוד סמסטר אחד להשלמת התואר, כבשה יפן את הונג קונג.
יצירותיה המפורסמות של צ'אנג נכתבו בימי הכיבוש היפני.
בשנת 1943 פגשה צ'אנג את בעלה הראשון, הו לַנצֶ'נג , סופר ופוליטיקאי סיני שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנים.
צ'אנג לא פסלה את הו, אף על פי שהוא נתפש כבוגד כי שיתף פעולה עם היפנים במהלך המלחמה.
הם התחתנו ב-1944 בטקס פרטי, שבו נכחה רק חברתהּ של צ'אנג, פאטימה.
זמן קצר לאחר מכן החליט הו לעבור לווהאן כדי לעבוד שם בעיתון.
בשעה שאושפז בבית חולים מקומי הוא פיתה אחות בת 17, שעברה להתגורר אתו.
כאשר הובסה יפן בסוף המלחמה בשנת 1945 הסתתר הו בעיר סמוכה בזהות בדויה, ובשנת 1947 התגרשה צ'אנג מבעלה.
בשנת 1956, לאחר שעברה לארצות הברית, פגשה צ'אנג במתחם מגורים לאומנים בשם "מקדואל" (בניו המפשייר) את התסריטאי והסופר האמריקאי פרדיננד רייהֶר , שהיה מבוגר ממנה בכמעט שלושים שנים.
כשנודע לצ'אנג שהיא בהיריון, היא סיפרה על כך לרייהר, והלה הסכים לשאת אותה, אך עמד על כך שהוא אינו מעוניין בילד.
זמן קצר אחר כך עשתה צ'אנג הפלה וב-11 באוגוסט של אותה שנה נישאו השניים בניו יורק.
חיי הנישואים שלהם היו סוערים בגלל מצוקות כלכליות.
צ'אנג נאלצה לנסוע מדי פעם לטאיוואן ולהונג קונג, שם כתבה תסריטים והרוויחה כסף למחייתם.
בשנות חייו האחרונות היה רייהר מרותק למיטתו בגלל סדרת התקפי לב.
ב-8 בספטמבר 1995, נמצאה גופתה של צ'אנג בדירה שבה התגוררה בשדרות רוצ'סטר בשכונת ווסטווד בלוס אנג'לס.
לדברי חבריה היא נפטרה בנסיבות טבעיות ימים אחדים לפני שבעל הדירה שלה מצא אותה, אחרי שלא ענתה לטלפונים שלו.
בתעודת הפטירה שלה צוינה סיבת המוות כמחלה קרדיווסקולרית.
בהתאם לצוואתה גופתהּ נשרפה ואפרהּ פוזר באוקיינוס השקט.
לאחר מותה מונה סונג קי (Song Qi), ידידהּ והעורך הספרותי שלה, כאחראי על יצירותיה.
כשהגיעה לגיל עשר, נתנה לה אמהּ שם חדש, איילין, וזאת לקראת כניסתה לבית ספר אנגלי.
בהיותה בבית הספר, קראה צ'אנג את חלום החדר האדום, אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים, יצירה שהשפיעה על עבודתה במהלך כל הקריירה שלה.
צ'אנג ניחנה בכישרון ספרותי רב, ודברים שכתבה התפרסמו בעיתון בית הספר.
שנה לאחר מכן, בגיל 12, התפרסם הרומן הקצר הראשון שלה.
כתיבתה של צ'אנג הושפעה מאוד מהסביבה שבה היא חיה.
שנגחאי והונג קונג בשנות ה-40 היו הרקע של מרבית הרומנים הראשונים שלה.
צ'אנג נודעה ב"אמביוולנטיות האסתטית" שלה, שכן הסגנון הסיפורי והשפה הזכירו את הרומן "מחובר הפרקים" המסורתי בעוד הרקע והקונטקסט תאמו יותר למלודרמה עירונית מודרנית.
צ'אנג גם נהגה לבחון ולחקור את הפסיכולוגיה של דמויותיה.
בשנת 1943 נפגשה צ'אנג עם העורך החשוב ג'ואו שוג'ואן והעבירה לו כמה מיצירותיה.
בעזרתו של ג'ואו נהפכה עד מהרה צ'אנג לסופרת החדשה הפופולרית ביותר בשנגחאי.
בתוך שנתיים כתבה צ'אנג שתיים מיצירותיה המפורסמות ביותר:
אהבה בעיר כבושה , מגולל את סיפורה של אישה שהתגרשה מבעלה וחזרה למשפחתה, שם היא מרגישה דחויה, כי לדעת בני המשפחה גירושיה המיטו עליהם בושה.
רווק סיני, שחזר מלימודים באנגליה, מגלה בה עניין ומערכת היחסים ביניהם, המתנהלת בשנחאי ובהונג קונג, רצופה משברים ואתגרים שכן שניהם אינם בטוחים בכנות אהבתו של האחר.
לבסוף, על רקע נפילתה של הונג קונג לידי היפנים, מבינים השניים עד כמה אהבתם אמיתית וכנה.
הקולר המוזהב , מספר על אישה ממשפחה פשוטה שאולצה להתחתן עם אדם נכה ממשפחה אמידה.
אחרי נישואיה הייתה חייבת לשרת נאמנה את בעלה, אך זכתה ליחס משפיל מבני המשפחה ואפילו מפלגשיו ומשרתיו שבזו למעמד החברתי ממנו באה.
את תסכולה היא פרקה במֵרוץ אחרי כסף וסממני עושר, אך נקודת המפנה בחייה מגיעה אחרי מותם של בעלה ואימו.
צ'אנג תרגמה את הספר לאנגלית ופישטה ביטויים באנגלית ואת מבנה המשפטים כדי להקל על הקוראים.
בשנת 1944 התפרסם קובץ סיפורים שלה – פרשיות אהבים (Romances) – שנהפך במהירות לרב מכר בשנגחאי והעלה את יוקרתה ותהילתה של צ'אנג בקרב הקוראים ואנשי הספרות הסינים גם יחד.
בשנת 1945 התפרסם קובץ מסות שכתבה – כתוב על המים (Written on Water).
הבגרות שלה ככותבת הייתה הרבה מעבר לבגרות הכרונולוגית שלה.
בהקדמה למהדורה האנגלית של הספר, כתבה ניקול הואנג (Nicole Huang), פרופסור לספרות באוניברסיטאות ויסקונסין והונג קונג: "המתכונת של מסה הייתה אמצעי שאִפשר לצ'אנג להגדיר מחדש את הגבולות בין החיים לעבודה, בין המקומי להיסטורי, ולשזור בקפידה חיים אישיים עשירים עם הדאגה לחיי רוח של הכלל.
בסין של המאה ה-20 צ'אנג ערכה ניסויים בשפה ספרותית חדשה.
במסה שכותרתה "כתיבה של עצמו" (Writing of One's Own) התייחסה צ'אנג בדיעבד לאופן שבו השתמשה בשפה פיקטיבית בנובלה "קשרים כבולים" (Chained Links).
בשנים הראשונות של הקריירה שלה, נקשר שמהּ של צ'אנג עם אמירה שיוחסה לה:
בשנת 1945 דעך המוניטין של צ'אנג בשל התרבות שהתפתחה לאחר המלחמה והתהפוכות הפוליטיות בארצהּ.
בסופו של דבר הבינה צ'אנג שקריירת הכתיבה שלה בשנגחאי הסתיימה ובשנת 1952 היא עברה מסין היבשתית להונג קונג.
בהונג קונג היא עבדה במשך שלוש שנים כמתורגמנית בעבור סוכנות ההסברה של ארצות הברית.
במהלך תקופה זו היא כתבה שתי יצירות אנטי־קומוניסטיות: שיר ניצני האורז (שהיה הרומן הראשון שכתבה בשלמותו באנגלית) וארץ חשופה (Naked Earth).
בהמשך תרגמה צ'אנג את שתי היצירות לסינית, ופרסמה אותן בטאיוואן.
במקביל תרגמה צ'אנג מגוון יצירות ספרות מאנגלית לסינית, ובהן הזקן והים של ארנסט המינגוויי והאגדה על סליפי הולו של וושינגטון אירווינג.
התרגום של הזקן והים נתפס על ידי סוכנות ההסברה של ארצות הברית כחלק מהתעמולה של ימי המלחמה הקרה.
לדעת רבים, תרגום הספר השפיע ישירות על כתיבת שיר ניצני האורז ותרגומו לסינית.
בשנת 1955 היגרה צ'אנג לארצות הברית ומעולם לא חזרה לסין היבשתית.
צ'אנג חיפשה השראה ספרותית לא רק בספרות המערב אירופית, אלא גם ברומנים מקומיים.
היא דחתה את הרעיון שהמלחמה או המהפכה נוכחים ביצירותיה, ולא הכירה בקשר שלהן לרומן מלחמה ושלום של טולסטוי.
המעבר לארצות הברית היה נקודת מפנה חשובה בקריירה הספרותית של צ'אנג – מסופרת מפורסת היא נהפכה לכותבת מן השורה.
עם הגעתה לארצות הברית היא חיפשה סוכן שיאפשר לה להתפרנס כסופרת, אך נכשלה.
מוציאים לאור דחו את יצירותיה פעמים רבות.
בשנות ה-60 חיפשה צ'אנג כל עבודה אפשרית בתרגום או בכתיבת תסריטים.
בין היתר ניסתה צ'אנג להציע להוליווד תסריט עם אלמנטים סיניים, אך ללא הצלחה, שכן לדעת הסוכן התסריט היה גדוש במידע והיו בו שינויים פסיכולוגיים רבים מדי.
לאחר שצ'אנג קיבלה אזרחות אמריקאית ב-1960, היא עברה לטאיוואן בחיפוש אחרי מקורות תעסוקה ופרנסה.
לאחר שנתיים שבה לארצות הברית.
בגידות הוא נושא המופיע ברבות מיצירותיה המאוחרות של צ'אנג, במיוחד במסה "חזרה לגבול" (A Return to the Frontier) משנת 1963 וברומן מפגשים קטנים (Little Reunions), שראה אור בשנת 2009, שנים לאחר מותה.
ואכן, מחקרים מראים כי ביצירות שכתבה צ'אנג משנות ה-60 ואילך היו הרבה יותר טרגדיות ובגידות בהשוואה ליצירותיה המוקדמות.
זמן קצר לאחר שצ'אנג הגיעה לארצות הברית היא החלה לכתוב שלושה רומנים המבוססים על מסכת חייה: נפילת הפגודה (The Fall of the Pagoda), ספר השינוי (The Book of Change) ומפגשים קטנים (Little Reunions).
את שני הראשונים היא סיימה לכתוב בשנת 1963, ויש הרואים בהם מעין ניסיון של צ'אנג להציע חלופה לסגנון שהיה מקובל אז על הזרם המרכזי באמריקה, אבל היא לא הצליחה לפרסם אותם.
הרומנים ראו אור בסופו של דבר רק בשנת 2010, חמש־עשרה שנים לאחר מותה.
עם זאת פרסום שלושת הרומנים החזיר לה את תהילתה ועורר עניין מחודש במכלול יצירתה.
בשנת 1966 קיבלה צ'אנג מגורים לצורכי כתיבה באוניברסיטת מיאמי, באוקספורד , אוהיו.
שנה לאחר מכן הייתה לה משרה זמנית במכללת רדקליף, בקיימברידג' (מסצ'וסטס).
ביוזמתו של שי-שיאנג צ'ן (Shih-Hsiang Chen), פרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הוזמנה צ'אנג בשנת 1969 לשמש חוקרת בכירה במכון ללימודי סין שבמקום.
צ'אנג חקרה הן את המונחים המיוחדים שבהם משתמשים הקומוניסטים הסינים והן את היצירה הקלאסית חלום החדר האדום.
בשנת 1971 מת שי-שיאנג, וצ'אנג נאלצה לעזוב את מכון המחקר.
בשנת 1972 עברה צ'אנג ללוס אנג'לס.
בשנותיה שם עסקה, בין היתר, בתרגום היצירה המפורסמת פרחי שנגחאי (Shanghai Flowers) שנכתבה בסוף המאה ה-19 בשפת וו.
היצירה, שאותה כתב האן באנגקינג (Han Bangqing) , עוסקת בחיי יצאניות הצמרת והפילגשים בשנגחאי בשלהי ימיה של שושלת צ'ינג, ורבים – ובראשם לו שו'ן, הו שי ואיילין צ'אנג –ראו בה יצירה קלאסית.
מאחר ששפת וו אינה מובנת לרוב הסינים בימינו תרגמה צ'אנג את היצירה למנדרינית ופרסמה את התרגום בשני כרכים.
לאחר מותה נמצא בעיזבונה גם תרגום לאנגלית של היצירה, והוא פורסם בשנת 2005 בשם The Sing-song Girls of Shanghai בעריכתה של אווה הונג (Eva Hung).
כתיבתה המאוחרת של צ'אנג הושפעה מאוד מאירועים טרגיים בחייה, והדבר בא לידי ביטוי בעיקר בתיאורים של בגידות הדדיות בין אֵם ובת.
היא שילבה את הנושא באוטוביוגרפיות רבות, וניכר היה שכתיבתה הבשילה עם השנים.
לצ'אנג היה כישרון רב בתיאור פרטי פרטים בחיי היומיום של משפחות, מה שאִפשר לקוראיה להבין לעומק את רגשותיהן של הדמויות ואת המצבים שאליהן נקלעו.
בשנת 1978 פורסמו שלוש נובלות שלה ב-Crown Magazine, ואחת מהן אף עוּבְּדָה לסרט בשם תשוקה, זהירות.
שמה של צ'אנג מופיע ברשימת ארבע הנשים הסיניות הגאונות, לצד Lü Bicheng , Xiao Hong ו-Shi Pingmei .
במהלך שנות ה-70 הייתה למורשתה של צ'אנג השפעה כה גדולה בטאיוואן, עד שקמו שם כמה דורות של סופרים הנמנים עם "אסכולת הכתיבה של צ'אנג".
כמה מהסופרים הטאיוואנים הנודעים נמנים עם אסכולה זו.
בעידן שאחרי שלטונו של מאו דזה-דונג נעשה בסין מאמץ משותף לחשוף את ההיסטוריה הספרותית הסינית מהימים שקדמו להשתלטות הקומוניסטים על המדינה.
כתוצאה מכך שטפה את סין היבשתית "קדחת" של התעניינות באיילין צ'אנג וביצירותיה.
שמה נהפך למילה נרדפת לתהילה של עידן שחלף ואיננו.
בדומה למה שקרה בטאיוואן בשנות ה-70, קבוצה של סופרות סיניות ששאבו השראה מצ'אנג פרצה לקדמת הבמה בסין בשנות ה-80 וה-90, לצד סופרים סינים אחרים שהושפעו מיצירתה של צ'אנג.
דומיניק צ'וונג (Dominic Cheung), משורר ופרופסור לשפות של דרום מזרח אסיה באוניברסיטת דרום קליפורניה טוען כי אלמלא פרצה מלחמת האזרחים בסין שבסופה השתלטו הקומוניסטים על המדינה, הייתה צ'אנג זוכה בפרס נובל לספרות.
הסרט תשוקה, זהירות, המבוסס על נובלה שכתבה צ'אנג, זכה אמנם לביקורות מעורבות בארצות הברית ובמדינות הדוברות סינית, אך הוא נחשב לאחד הסרטים הבולטים ומעוררי־הדיון בעשורים האחרונים.
הסרט זכה ב"פרס אריה הזהב" בפסטיבל הסרטים של ונציה וב"פרס סוס הזהב" ופרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של טאיפיי.
את הסרט ביים הבמאי הנודע אנג לי והשתתפו בו שניים מטובי השחקנים הסינים.
אחת מיצירותיה המפורסמות ביותר, אהבה בעיר כבושה הומחזה והועלתה על בימת התיאטרון הרפרטוארי של הונג קונג בשנים 1987, 2002 ו-2005. בשנת 2006 יצא התיאטרון לסיבוב הופעות בעולם והעלה את המחזה בניו יורק, בטורונטו ובשנגחאי, ובכך חשף את יצירתה של צ'אנג בפני קהל חדש.
בשנת 1997 נתרמו חלק מכתבי היד של צ'אנג לספריית מזרח אסיה באוניברסיטת דרום קליפורניה, לאחר שהוצגו שם לקהל הרחב.
רוב כתבי היד שנתרמו הם מהתקופה שבה שהתה צ'אנג בארצות הברית ובין היתר נכלל בה גם תרגומה לאנגלית של היצירה פרחי שנגחאי.
רשימת ספרים וסיפורים של צ'אנג שאפשר למצוא באנגלית (לחלק מהיצירות יש גם תרגומים קודמים שלא צוינו כאן).
תרגומים של צ'אנג ליצירות של סופרים אחרים:
"ורד אדום ורד לבן|נעורים" (שני סיפורים), תרגמה דנה שם-אור, הוצאת לוקוס, 2023.
רשימה הסרטים שנעשו על פי תסריטים של צ'אנג (רוב הסרטים הופקו בהונג קונג בשפה הסינית):
הסרט מבוסס על נובלה פרי עטה, אך כתב היד התפרסם כתסריט.
המדובר בסרט סנטימנטלי והעלילה מזכירה בקווים כלליים את ג'יין אייר של שרלוט ברונטה.
הסרט הוא תיאור סאטירי של חיי נשים, יחסי גברים נשים ומוסד הנישואים בשנגחאי של שנות ה-40. הסרט משמש דוגמה כיצד צ'אנג ניסתה להתאים את קומדיית המצבים המערבית לקהל הסיני.
הסרט מוגדר כדרמה קומית רומנטית והוא בוחן את יחסה של החברה הסינית לאנשים מבוגרים, אך עוסק גם בסוגיות חברתיות אחרות.
בכמה משאלים הוא נכלל ברשימת הסרטים הסינים הטובים בכל הזמנים.
צ'אנג כתבה את התסריט על בסיס רומן באותו שם שהתפרסם כמה שנים לפני כן.
הקומדיה זכתה לשבחי הביקורת כשהסרט יצא לאקרנים.
קומדיה המבוססת על תסריט משנת 1956.
קומדיה רומנטית מוזיקלית, המגוללת את סיפורה של צעירה העומדת להינשא ומתעוררים בה ספקות האם החתן המיועד ראוי לאמונהּ.
מגולל את סיפור התחרות בין שני מסעדנים המתלהט כאשר ילדיהם מחליטים להינשא.
הסרט מגולל את סיפורה של צעירה המשמשת אומנת לשני אחים קטנים אחרי מות אימם.
כשהאב מוצא כלה ומעוניין להתחתן היא תוהה עד כמה האם החורגת תיטיב עם הילדים.
סרטים שעובדו על פי רומנים וסיפורים שכתבה צ'אנג:
הסרט, המבוסס על רומן בשם זהה שכתבה צ'אנג, זכה בפרס הסרט במקורי הטוב ביותר באירוע השנתי של פרסי הקולנוע בהונג קונג .
הסרט מתרחש בסין של תחילת המאה ה-20, ומגולל את סיפור חייה של צעירה שמאולצת לשאת גבר אמיד אך חולה, אף על פי שהיא מאוהבת בצעיר הגר בשכנות.
הסרט עוקב אחרי השינוי שחל בה עם השנים וכיצד נהפכה לאישה אמידה ומרושעת.
שושנה לבנה, שושנה אדומה (Red Rose White Rose) , (1994).
הסרט מבוסס על רומן בשם זהה שכתבה צ'אנג בשנת 1944. העלילה מתמקדת בסיפור האהבה של גבר ושתי הנשים בחייו (אשתו ופילגשו) ובוחן בעדינות את דרכי ההישרדות של הנשים וגורלן הטרגי בחברה הפטריארכלית הסינית באותה תקופה.
הסרט מבוסס על הרומן בשם זה שפרסמה צ'אנג ב-1950. הסרט עוסק באהבה מוחמצת על רקע מעמדן המוחלש של הנשים בכלל והחלוקה למעמדות בחברה הסינית.
סרט של הבמאי הנודע אנג לי המבוסס על רומן בשם זה שכתבה צ'אנג בשנת 1979. העלילה מתרחשת בימי מלחמת העולם ומתארת ניסיון של סטודנטים לרצוח סוכן המשתף פעולה עם ממשלת הבובות ששלטה בסין לאחר הכיבוש היפני.
בשנת 2004 שודרה בטלוויזיה הטאיוונית סדרת טלוויזיה בשם "מורשתה של איילין צ'אנג".
את הסדרה, שבה 20 פרקים, ביים ואנג הואי-לינג .
בשנת 2005 פרסם הזמר המלזי ויקטור וונג שיר בשם "איילין צ'אנג".
בשנת 2020,לרגל מלאת 100 שנים להיוולדה, נערכה במוזיאון ובגלריית האמנות האוניברסיטאיים של הונג קונג תערוכה הכוללת תמונות ומסמכי ארכיון מחייה של איילין צ'אנג.
איילין פורסטר אגאר הייתה ציירת וצלמת ששמה נקשר בתנועה הסוריאליסטית בזכות ציוריה הסוריאליסטים, הקולאז'ים והחפצים שיצרה.
אגאר נולדה קרוב לבואנוס איירס לאב סקוטי ואם אמריקאית.
אביה מכר טחנות רוח ומכונות חקלאיות.
היא גדלה בוילה של המשפחה והיו לה מורים פרטיים לפני שהחלה ללכת לבית הספר.
המשפחה הגיעה לבריטניה בערך כל שנתיים במשך ילדותה, ומאוחר יותר, עברה המשפחה לגור בלונדון.
מאחר שנולדה למשפחה אמידה, הציפייה הייתה שתינשא למישהו במעמדה.
אך כישרונותיה האמנותיים של אגאר התגלו כבר בגיל צעיר, ומוריה עודדו אותה לפתח כישורים אלה.
בין השנים 1920–1921, למדה אגר בבית הספר לאמנות של ליאון אנדרווד ושם פגשה את הפסל האנגלי הנרי מור.
בין השנים 1921–1924 למדה אגאר בבית הספר לאומנות הידוע סלייד (Slade School of Fine Art).
שם מעגל ההיכרות האמנותית שלה גדל וכלל את מעצב התיאטרון אוליבר מסל, המאייר רקס ויסלר והצלם ססיל ביטון.
בשנת 1925 נישאה לרובין ברטלט, אך בשנת 1929 התגרשה ממנו, לאחר שהתאהבה בסופר ההונגרי ג'וזף בארד לו נישאה בשנת 1940. בזמן למודיה הפנתה עורף לעושרם של הוריה וסרבה להשתמש ברולס-רויס שהם שלחו לאסוף אותה מבית הספר.
נישואיה הראשונים יצרו למענה את האפשרות להתרחק מהם ומאורח חייהם.
יחד עם בעלה הראשון סיירה בצרפת ובספרד.
בשנה בה נישאה לראשונה הרסה אגאר את רוב עבודותיה המוקדמות.
בין השנים 1928 ו-1930 סיירו אגאר ובארד ברחבי אירופה ופגשו אנשי ספרות ואומנים ידועים, כולל המשוררים עזרא פאונד וויליאם בטלר ייטס, הצייר אדריאן סטוקס, והסופר אוולין וו.
אגאר פגשה את ג'וסף בארד, שהפך להיות בעלה השני, בשנת 1926. היא בלתה איתו את חמישים השנים הבאות ואת אהבתו לתכשיטים שילבה גם ביצירותיה.
בין השנים 1927–1928 גרו אגאר ובעלה בלונדון, אך בילו את החורפים בפורטופינו.
בשנת 1928 עברו אגאר ובעלה לפריז ושם התוודעה אל אומנים סוריאליסטים כמו אנדרה ברטון וקונסטנטין ברנקוזי.
בשנת 1930 חזרה אגאר לאנגליה וציירה את היצירה הסוריאליסטית הראשונה שלה, בשם The Flying Pillar, שמאוחר יותר נקראה Three Symbols, בהשפעת המניפסט הסוריאליסטי של ברטון.
לדבריה של אגאר היצירה מסמלת את העולם הקלאסי המתמזג עם העולם המודרני.
באותה תקופה למדה אגאר אצל הצייר המופשט פרנטישק פולטין.
עבודותיה המוקדמות, משנות העשרים, היו בעיקר ציורי דיוקנאות פוסט-אימפרסיוניסטים.
אך בעקבות הדרכתו של פולטין ופגישותיה עם אנשים שונים באותה תקופה, החלה ליצור עבודות אחרות כגון „תנועה בחלל" ו„מוזה מודרנית" (1931).
היא החלה להציג את עבודותיה בשנת 1933 כחלק מקבוצת לונדון – אומנים שמרדו בסגנון המסורתי של האקדמיה המלכותית.
באותה שנה הייתה לאגאר גם תערוכת יחיד ראשונה בגלריית בלומסברי.
בשנת 1934 שכרו היא ובעלה בית בדורסט שם פגשה את פול נאש והשניים החלו במערכת יחסים אומנותית ואישית, ויצרו יחד מספר עבודות.
בשנת 1936 מבקרי האמנות הרברט ריד ורולאן פנרוז בחרו שלושה מציוריה וחמישה מחפציה הסוריאליסטיים לתערוכת הסוריאליסטים הבין-לאומית בניו-ברלינגטון.
היא הייתה האישה הבריטית היחידה שנכללה בתוכנית, למרות שאגאר התנגדה לקרוא ליצירות שלה סוריאליסטיות היא הייתה אחת מהנשים הבודדות שהצליחו להציג בתערוכות סוריאליסטיות באנגליה וגם בארצות אחרות.
אחד הציורים היותר ידועים שלה, שנבחר להופיע בתערוכה, נקרא „קוואדריגה" (1935) הציור נעשה בהשראת תצלום של ראש סוס מהפרתנון.
אגאר הכפילה את התצלום ארבע פעמים על בד, ויצרה קשר בין עבודתה לארבעת הסוסים הקשורים לאפוקליפסה.
יצירה משמעותית נוספת הייתה גרסה מחודשת של „מלאך האנרכיה" – יציקה בגבס של ראשה שאותו כיסתה בחומרים שונים.
הגרסה השנייה של היצירה כללה רקמה, נוצות, חרוזים וקונכיות.
היא הוסיפה כיסוי עיניים כדי לשקף את חוסר הוודאות של העתיד באותה תקופה.
במשך שנות ה-30 החלה אגאר להשתמש בחומרים מן הטבע, כגון צורות מוזרות של סלעים.
היא ניסתה גם טכניקות אוטומטיות עם חומרים חדשים, צילומים, קולאג'ים וחפצים בהם השתמשה כמו בעבודה The Angel of Anarchy שיצרה בין השנים 1936–1940 והיום נמצא באוסף של מוזיאון טייט.
יצירותיה הוצגו בתערוכות בין-לאומיות סוריאליסטיות שונות בניו יורק, בטוקיו, בפריז, ובאמסטרדם.
בשנת 1940 כבר הופיעו עבודות שלה בתערוכות סוריאליסטיות באמסטרדם, בניו-יורק, בפריז ובטוקיו, אך מלחמת העולם השנייה קטעה את הקריירה של אגאר ולאחריה לא הצליחה להשיג את אותה רמת הצלחה בין-לאומית.
בשלב זה בחייה התקיימו 16 תערוכות יחיד שלה בין השנים 1946–1960. החל משנת 1965 ציירה אגאר בעיקר בצבעים אקריליים.
תערוכה רטרוספקטיבית שלה, בשנת 1987 חידשה בקצרה את העניין בעבודותה.
הקשרים ההדוקים שלה עם הקהילה הסוריאליסטית הבריטית ותפקידה כדמות נשית מובילה בתנועה הסוריאליסטית ביססה את מקומה בתולדותיה של תנועת הסוריאליזם.
בשנת 1988 היא פרסמה ספר אוטוביוגרפי ובשנת 1990 היא נבחרה כחברה באקדמיה המלכותית לאומנות (Royal Academy) באנגליה.
היא נפטרה בלונודון ונקברה בפריז.
"איילת חן" הוא פיוט מאת רבי שלום שבזי.
בקהילות יהדות תימן נהוג לשיר אותו לחתן במהלך שבעת ימי המשתה.
הפיוט שואל ביטויים וכינויים מדברי הרעיה והדוד מתוך שיר השירים.
בקהילות תימן השיר שייך לשירי הזאפה - שירי חופה אותם שרים לחתן ולכלה.
איילת חן נחשב לשיר הזאפה המרכזי אותו שרים לחתן מלוויו בדרכו לביתו לאחר תפילת שחרית בשבת שבע ברכות.
נהוג גם לשיר את הפיוט בשעת החופה.
בשנת 1975 הקליטה "צלילי הכרם" גרסה משלה לפיוט, שנכללה באלבום הבכורה "בזכרי ימים ימימה".
בשנת 1984 הקליטה עפרה חזה גרסה משלה לפיוט, שנכללה באלבום "שירי תימן".
בשנת 1999 שיתפו פעולה הזמר דקלון והצמד אורנה ומשה דץ את השיר "ונמתי שיר", שבה משולב הפיוט המקורי, לצד מילים ולחן נוספים שחיבר משה דץ.
בשנת 2004 הקליט מאיר בנאי גרסה בלחן חדש לפיוט, שנכלל באלבום "שמע קולי".
איילין לוסי "תרצה" גארווד; הייתה אמנית וחרטית בריטית, חברה בקבוצת "אמני בארדפילד הגדולה".
האמן אריק רביליוס היה בעלה מ-1930 ועד מותו ב-1942.
גארווד נולדה בשנת 1908 בג'ילינגהם, קנט, השלישית מבין חמישה ילדים.
אביה פרדריק סקוט גארווד (1872–1944) היה קצין ביחידת המהנדסים המלכותיים.
את שמה "תרצה" העניק אחיה, אזכור לתרצה בספר "שמות" במקרא, ואולי שיבוש שמה - כלומר הילדה השלישית.
היא ומשפחתה עברו מגורים בהתאם לשירות של אביה בצבא בקרוידון, ליטלהמפטון ולאחר מכן באיסטבורן.
גארווד התחנכה בבית הספר ווסט היל באיסטבורן בין השנים 1920 ל-1924, ולאחר מכן בבית הספר לאמנות באיסטבורן משנת 1925, אצל ריבס פוקס, אוליבר סניור.
כמו כן למדה חרטות עץ, עם אריק רביליוס היא עברה לקנזינגטון ב-1928. מאוחר יותר למדה בבית הספר המרכזי לאמנות .
אחד מחיתוכי העץ המוקדמים של גארווד, שהוצג בתערוכה השנתית של אגודת חרטי העץ ב-1927, זכה לשבחים ב"טיימס".
היא קיבלה על עצמה הזמנות עבור הוצאת הספרים Kynoch וכן עבודה עבור BBC - הפקת עיבוד חדש של סמל הארגון.
ב-1928 איירה גארווד אורטוריה מאת גרנוויל באנטוק, אותה כתב עבור הבי.בי.סי .
גארווד התחתנה עם אריק רביליוס בקנזינגטון ביולי 1930. בין השנים 1930 ו-1932 גרו בני הזוג בהמרסמית', לונדון, שם יש לוח זיכרון כחול על קיר ביתם.
ב-1931 הם עברו לאסקס הכפרית, שם התארחו בתחילה אצל אדוארד באודן ואשתו שרלוט בבאדרפילד הגדולה.
ב-1933 הם ציירו ציורי קיר במלון מידלנד במורקמבה.
ב-1934 הם רכשו בית בטירת הדינגהם, באסקס, ולוח כחול מנציח זאת.
לאחר שאן נולדה באפריל 1941, המשפחה עברה מהבית הקר, שהיה גם לעיתים מוצף, לחוות איירונברידג' ליד שלפורד, אסקס.
במהלך חורף 1941 גארווד חלתה; היא אובחנה כחולה בסרטן השד ועברה ניתוח חירום לכריתת שד במרץ 1942. היא כתבה את האוטוביוגרפיה שלה במרץ ובמאי 1942, תוך כדי התאוששות מהניתוח.
האוטוביוגרפיה, אשר נועדה במקור רק למשפחתה, פורסמה בשנת 2012, לאחר שנערכה על ידי בתה אן.
בזמן שנסעה לקבלת הזמנה מהוועדה המייעצת לאמני מלחמה, מטוסו של אריק רביליוס נעלם באיסלנד; מאוחר יותר נקבע כי הוא מת בהתרסקות מטוס ב-2 בספטמבר 1942. גופתו מעולם לא נמצאה.
הממשלה הבריטית עיכבה את תשלום הקיצבה על מותו של בעלה למעלה משנה.
גארווד עזבה את איירונברידג' במרץ 1944, ועברה עם ילדיה לחוות בוידלס, ליד וותרספילד, אסקס.
היא החלה לצייר בצבעי שמן וחידשה את הקריירה שלה כאמנית.
גארווד פגשה את מפיק הרדיו האנגלו-אירי הנרי סוואנזי ב-1944, והם נישאו במרץ 1946. וגרו בהמפסטד.
היא שוב אובחנה כחולה בסרטן בתחילת 1948, והתגוררה בבית אבות ליד קולצ'סטר משנת 1950, שם נפטרה בשנת 1951. היא נקברה בקופורד.
תערוכת זיכרון נערכה בגלריה באיסטבורן בשנת 1952. שניים מציוריה נמצאים בגלריה טאונר, שבה יש גם את האוסף הגדול ביותר של יצירותיו של רביליוס.
לשניהם יש גם יצירות בגלריה לאמנות פריי.
בנוסף, אחד מההדפסים שלה מוחזק על ידי מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
היא צוירה על ידי רבליוס בציור של "שתי נשים בגן" (1936), לצד חברתה שרלוט באודן.
איילת הופמן ליבזון (נולדה ב-2 באוקטובר 1979, י"א בתשרי ה'תש"ם) היא מרצה, חוקרת תלמוד והלכה ומשפטנית זוכת פרס פתאל.
איילת הופמן ליבזון נולדה וגדלה בירושלים.
לאחר סיום לימודיה בתיכון למדה במדרשת עין הנציב ולאחר מכן התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית הוראה בבסיס מחו"ה אלון ולאחר מכן כמפקדת בקורס קצינות הוראה.
למדה במדרשת לינדנבאום, במכון התלמודי-עיוני במת"ן ובתוכנית הלכה במגדל עוז.
ליבזון היא בוגרת תואר ראשון של החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, ובעלת תואר דוקטור בתלמוד מאוניברסיטת ניו יורק.
בעבר הייתה חברת סגל באוניברסיטת רייכמן במשך חמש שנים ומרצה אורחת באוניברסיטאות בארצות הברית: אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת פנסילבניה.
שימשה כיועצת לענייני הלכה למחלקת המשפטים של אמירות אבו דאבי במסגרת הסכמי אברהם.
ספרה הראשון "חוק וידע עצמי בתלמוד" (Law and Self-Knowledge in the Talmud) ראה אור בשנת 2018 בהוצאת הספרים Cambridge באנגליה ו-הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (Cambridge University Press) בארצות הברית.
הספר עוסק ביחסים שבין מומחיות לבין ידע פרטי ואוטונומיה אישית כמדדים בקביעת ההלכה.
במרץ 2023 פורסם שהופמן ליבזון היא זוכת פרס פתאל למצוינות בחקר המשפט על שם עורך דין יוסף פתאל ז"ל.
הפרס התמקד במקורות ההיסטוריים של המשפט הישראלי ובכללם בין היתר המשפט העברי והמשפט המנדטורי.
במאי 2024 פורסם שהופמן ליבזון הצטרפה לסגל אוניברסיטת בר-אילן כמרצה בכירה בחוג לתלמוד ותורה שבעל פה ובכך הפכה לאישה הראשונה המלמדת במשרה מלאה בחוג זה מאז יום היווסדו.
באוניברסיטת בר-אילן היא מלמדת שני קורסים: "ראיית פני האל: בבלי חגיגה" ו"סוגיות במחשבת חז"ל".
נשואה לעדי ליבזון, נכדו של אברהם גולדברג, חתן פרס ישראל לתלמוד.
איילת טל (נולדה ב-1962) היא חוקרת ישראלית בתחום גאומטריה חישובית וגרפיקה ממוחשבת, פרופסור מן המניין להנדסת חשמל בטכניון.
משמשת כסגנית הדיקן לתארים מתקדמים.
לטל תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1995 קיבלה דוקטורט במדעי המחשב מאוניברסיטת פרינסטון.
עבודת הגמר שלה, אנימציה והדמיה של אלגוריתמים גאומטריים, הייתה בהנחיית פרופסור דייוויד פ.
היא פרופסור להנדסת חשמל בטכניון, ומחזיקה בקתדרה ע"ש אלפרד ומריון באר להנדסה בטכניון.
בנוסף, היא משמשת כיועצת לקידום נשים במדע והנדסה באוניברסיטה.
תחומי המחקר שלה כוללים גאומטריה חישובית, גרפיקה ממוחשבת, מודלים גאומטריים ועיבוד גאומטרי.
בנוסף, היא חקרה את יישומי הראייה הממוחשבת בתחום הארכאולוגיה.
טל נשואה ויש לה שלושה ילדים
איילת בן עזר גלברד (נולדה ב-8 ביוני 1963) היא ד"ר למשפטים, חוקרת ומרצה, מנכ"לית וסגנית נשיא אוניברסיטת רייכמן המכהנת גם כדירקטורית בחברות שונות, יו"ר ועדת הביקורת של תיאטרון הבימה ויושבת ראש ועדת החברות של פורום הנשים הבינלאומי .
נולדה וגדלה בתל אביב לרחל, מורה מחנכת ובהמשך סוכנת ביטוח, ולשמואל רוסק, רואה חשבון, כבת הבכורה משלוש בנות וכצאצאית של רבי ישראל מסלנט.
למדה בבית הספר היסודי גרץ בתל אביב ולאחר מכן בבית הספר היסודי ארן בעיר, בוגרת תיכון חדש בתל אביב.
במהלך לימודיה, הייתה חברה פעילה בתנועת הצופים.
בשנת 1981, התגייסה לצה"ל ושירתה ביחידה מובחרת של חיל המודיעין.
בן עזר גלברד היא בעלת תואר "בוגר במשפטים" מאוניברסיטת תל אביב (1987), תואר "מוסמך במשפטים" בהצטיינות יתרה של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב (1991), ובעלת תואר דוקטור במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (2001).
חברה בלשכת עורכי הדין בישראל (1988).
לאורך השנים, בן עזר גלברד סיימה לימודי תעודה בהכשרות ובהשתלמויות רבות בנושאי ניהול מגוונים כגון: ניהול משברי סייבר, יצירתיות, מודלים עסקיים שוברי פרדיגמה, חדשנות עסקית, מנהיגות ופסיכולוגיה חיובית בארגונים.
בן עזר גלברד החלה את דרכה המקצועית כמתמחה בפרקליטות מחוז תל אביב (אזרחי) (1987-1988) ולאחר מכן עבדה כעורכת דין במשרד עורכי דין מוביל בלונדון (1990-1991).
בין השנים 1994-2004 הייתה בן עזר גלברד חברת סגל ומרצה בבתי ספר למשפטים במגוון מוסדות: אוניברסיטת רייכמן (אז המרכז הבינתחומי); אוניברסיטת תל אביב; אוניברסיטת חיפה והמכללה למנהל (בית הספר למנהל עסקים), כאשר תחומי הוראתה ומחקרה עסקו במשפט בינלאומי פרטי, דיני נזיקין, דיני אחריות יצרנים למוצרים פגומים ודיני תאגידים.