tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבור יפן היוו הפיליפינים מקור אספקה חשוב, בעיקר של גומי, והאיים איפשרו אף שליטה על נתיבי השיט לבורנאו ולסומטרה דרכם נשלח נפט בחזרה ליפן, לכן השליטה בפיליפינים הייתה חיונית ביותר לאימפריה היפנית.
עבור ארצות הברית היה כיבוש הפיליפינים צעד אסטרטגי חשוב בדרך לבידודם של כוחות האימפריה היפנית בסין ובאוקיינוס השקט.
כיבוש הפיליפינים היה אף עניין אישי בעיני גנרל דאגלס מקארתור, מפקד כוחות בעלות הברית באוקיינוס השקט: שנתיים לפני כן נאלץ מקארתור לעזוב את הפיליפינים עקב כיבושה על ידי היפנים ונשבע לשוב.
הוא התעקש כי זוהי מחויבותה המוסרית של ארצות הברית לשחרר את הפיליפינים.
החל בספטמבר ועד אוקטובר 1944 ביצעו נושאות המטוסים של הצי האמריקאי, בפיקודו של אדמירל ויליאם הלסי, מספר משימות מוצלחות.
במהלך הקרבות בפלאו ובמורוטאי השמידו מטוסיהן כ-500 מטוסי אויב ו-180 אוניות סוחר.
פעולות מוצלחות אלה, ואלה שבוצעו בפיליפינים עצמם, באוקינאווה ובפורמוזה, הוכיחו כי הפלישה לפיליפינים היא בת-ביצוע.
בלייטה, אחד מהאיים הגדולים בארכיפלג הפיליפיני, ישנם מספר מפרצים בהם מים עמוקים וחופים חוליים, תנאים שהתאימו לביצוע נחיתה אמפיבית.
הדרכים הראשיות שנמתחו לאורך חופי האי, ושהובילו צפונה למצר סן חואנסיטו המפריד בין לייטה לאי סמאר, היוו סביבה מתאימה לתנועת טנקים ולהקמת בסיסי אוויר.
בסיסי אוויר בלייטה איפשרו לחיל האוויר האמריקאי לתקוף מטרות בכל הארכיפלג הפיליפיני.
רכס הרים מיוער שנמתח צפון לדרום חוצה את האי ומחלק אותו לשני מישורים נרחבים.
מישור לייטה, הגדול בהם, שוכן בצידו המזרחי של רכס ההרים ומכיל את רוב העיירות והדרכים באי.
המישור השני, אורמוק, ממוקם בצד המערבי של האי.
בין שני חלקי האי קישר כביש מהיר 2, שיצא מהעיר פאלו שבחלק המזרחי, עלה לחוף הצפוני, הקיף את הרכס מצפון והתעקל דרומה.
בצד המערבי עבר הכביש בעיר הנמל אורמוק סיטי, המשיך דרומה ופנה חזרה לצד המזרחי דרך הרכס.
דרום האי נותר לא מפותח בשל תנאי השטח שבו.
פסגות בגובה 1,300 מ', מערות, נקיקים וצוקים משוננים, כיאה לאי געשי, סיפקו עמדות הגנה מצוינות.
תזמון המתקפה נפל על עונת המונסון, מה שעתיד היה להקשות על תנועת הכוחות, על פעילות מטוסי החיפוי ועל הפן הלוגיסטי של המתקפה.
אוכלוסיית האי לייטה מנתה מעל 900,000 תושבים, רובם דייגים ואיכרים.
מאחר שהתושבים המקומיים תמכו בלוחמת הגרילה הפיליפינית כנגד המשטר היפני, ציפו האמריקאים לסיוע האוכלוסייה המקומית.
הערכות המודיעין האמריקאיות הצביעו על הימצאותם של כ-20,000 חיילים יפנים בלייטה, רובם השתייכו לדיוויזיה ה-16, תחת פיקודו של לטננט-גנרל שירו מאקינו.
הפלישה ללייטה הייתה המבצע האמפיבי הגדול ביותר שערכו ארצות הברית ובעלות הברית בזירה הפסיפית עד לאותו זמן.
גנרל מקארתור התמנה למפקד העליון של כל כוחות היבשה, האוויר והים שנשלחו מזירת דרום האוקיינוס השקט וממרכז האוקיינוס השקט על מנת לקחת חלק במתקפה.
סיוע ימי ואווירי סיפק בעיקר הצי השביעי של ארצות הברית, תחת פיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד.
ציו של קינקייד, שכלל 701 כלי שיט, מהם 127 ספינות מלחמה, היה אחראי על שינוע הכוחות הנוחתים והחפתם על החופים.
הצי המלכותי האוסטרלי סיפק סיוע בדמות חמש ספינות מלחמה, שלוש נחתות וחמש ספינות עזר.
כוח התקיפה העיקרי היה הארמייה השישית, תחת פיקודו של לוטננט-גנרל וולטר קרוגר.
הארמייה כללה שני קורפוסים, שכל אחד כלל שתי דיוויזיות.
הקורפוס ה-10, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל פרנקלין סיברט, כלל את דיוויזיית הפרשים הראשונה ואת הדיוויזיה ה-24. הקורפוס ה-24, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל ג'ון הודג', כלל את הדיוויזיה ה-7 ואת הדיוויזיה ה-96. הדיוויזיה ה-32, הדיוויזיה ה-77 והרגימנט ה-381 מהדיוויזיה ה-96 שימשו כוח עתודה.
יחידות נוספות שהשתתפו בפלישה כללו את גדוד ההריינג'רס השישי, עליו הוטלה משימת ההשתלטות על האיים שבפתח מפרץ לייטה, איים שאם היו נותרים בידיים יפניות היו עשויים לשבש את הנחיתה.
בסה"כ היו לרשותו של מקרוגר כ-202,500 חיילים.
בנוסף, על לייטה עצמה ציפו לנחיתה כ-3,000 לוחמי גרילה פיליפינים, תחת פיקודו של לוטננט קולונל רופרטו קנגלאון.
משימת כיבוש האי לייטה התחלקה לשלושה חלקים: החלק הראשון יחל ב-17 באוקטובר, שלושה ימים לפני הנחיתה וכ-80 ק"מ מזרחית לחופי הנחיתה, בהשתלטות על שלושה איים הנמצאים בפתח מפרץ לייטה.
ב-20 באוקטובר ינחתו הקורפוס ה-10 והקורפוס ה-24 בחופים נפרדים במזרח האי, הראשון בצפון החוף המזרחי והשני 24 ק"מ דרומית לו.
הקורפוס ה-10 ינוע צפונה ויכבוש את העיר טקלובן ואת שדה התעופה הסמוך לה, יאבטח את המצר שבין לייטה לאי סמאר וימשיך לחוף הצפוני.
הקורפוס ה-24 יאבטח את דרום מישור לייטה, והרגימנט ה-21 שלו יאבטח את המצר שבין לייטה לאיי פנאון.
בשלב השלישי של המשימה ינועו שני הגיסות בנתיבים נפרדים דרך רכס ההרים, ויטהרו את מישור אורמוק ואת חופו המערבי של האי, בזמן שיחידות אחרות יחצו את המצר לסמאר ויקימו שם ראש חוף.
הפעולות המקדימות לנחיתה על לייטה החלו ב-17 באוקטובר עם מבצע לשליית מוקשים והחפת גדוד הריינג'רס השישי והרגימנט ה-21 על שלושה איים קטנים בפתח מפרץ לייטה.
על אף תנאי מזג אוויר קשים עלו הריינג'רס על האיים סולואן (Suluan) ודינגאט (Dinagat) בשעה 12:30. בסולואן נתקלו הריינג'רס בהתנגדות קלה מצד קבוצה קטנה של מגינים יפנים, אך התגברו עליה במהרה ואף השמידו תחנת רדיו, ואת דינגאט מצאו שומם.
הריינג'רס התקינו על שני האיים אורות ניווט עבור הכלים האמפיבים שעתידים לעבור בסמוך לאיים שלושה ימים מאוחר יותר.
ביום המחרת כבשו חיילי הרגימנט ה-21 את האי הומונהון (Homonhon) ללא התנגדות.
באותו זמן סרקו יחידות חבלנים תת-מימיים את חופי הנחיתה ומצאו שהם נקיים ממוקשים.
כוחות הארמייה השישית נחתו בחופים מיועדים להם לאחר ארבע שעות של ריכוך ארטילרי, ב-20 באוקטובר בשעה 10:00. בתוך שעה מתחילת הנחיתות אבטחו הכוחות ראשי חוף עמוקים מספיק בשביל לפרוק לחוף כלים כבדים ואספקה.
רק בגזרה של הדיוויזיה ה-24 נאלצו כלים אמפיביים לפנות לחופים אחרים בשל אש היפנים, אך בשעה 13:30 אבטחו האמריקאים גם גזרה זו.
באותה עת נחת מקארתור על חופי לייטה והודיע לאוכלוסייה האזרחית כי שחרורם החל: "אנשי הפיליפינים, שבתי!
בחסד האל, ניצבים כוחותינו בשנית על אדמת הפיליפינים."
עד סוף יום הפלישה התקדמה הארמייה השישית 3 ק"מ לפנים האי ושלטה על מצר פנאון ועל הקצה הדומי של לייטה.
בגזרת הקורפוס העשירי, כבשה הדיוויזיה הראשונה את שדה התעופה בטקלובן והדיוויזיה ה-24 כבשה את גבעה 552 שחלשה על חופי הנחיתה.
בגזרת הגיס ה-24, החזיקה הדיוויזיה ה-96 בדרכי הגישה לגבעת קאטמון.
הדיוויזיה השביעית כבשה את העיירה דולאג, ובכך נאלץ מאקינו להעביר את מפקדתו 16 ק"מ לפנים האי, לעיירה דגאמי.
במהלך הימים הבאים המשיכה הארמייה השישית את התקדמות אל פנים האי, תוך התקלות בהתנגדות יפנית ספורדית ולא-מאורגנת.
הדיוויזיה הראשונה כבשה את הבירה הזמנית טקלובן ב-21 באוקטובר, וב-23 באוקטובר נכח מקארתור בטקס השבת השלטון האזרחי בלייטה.
באגף השמאלי של הקורפוס העשירי, נתקלה הדיוויזיה ה-24 בהתנגדות קשוחה.
לאחר מספר ימי לחימה קשים, ותוך כדי חיסולם של כ-800 חיילים יפנים, כבשו הכוחות את הגבעה המשקיפה על הכניסה לצפון מישור לייטה.
עד 1 בנובמבר, לאחר שבוע של התקדמות בחסות אש ארטילרית, הגיעו הרגימנטים ה-19 וה-34 לחוף הצפוני, ויום לאחר מכן כבשו את עיר הנמל קאריגארה.
התקדמות זו הותירה רק מטרה אחת - עיר הנמל אורמוק שבחוף המערבי - בידיים יפניות.
על הדיוויזיה ה-96 הוטלה משימת כיבוש גבעת קאטמון.
בהתנשאה לגובה של 430 מ', הייתה גבעה זו הנקודה הגבוהה ביותר באזור חופי הנחיתה, וסיפקה ליפנים עמדת תצפית וטיווח על הכוחות הנוחתים במפרץ לייטה.
ב-28 באוקטובר, לאחר שלושה ימי לחימה, תפסו חיילי הרגימנט ה-382 בסיס ציוד יפני כ-8 ק"מ בפנים האי, ובפעולה זו חיסלו גם 350 יפנים.
בו זמנית, החלו שני גדודים, אחת מהרגימנט ה-381 והשני מהרגימנט ה-383, לטפס במעלה הגבעה משני כיוונים מנוגדים, והכניעו את היפנים הנותרים.
עם סיום כיבוש גבעת קאטמון ב-31 באוקטובר, מצאו האמריקאים 53 עמדות משוריינות, 17 מערות ומספר עמדות ארטילריה יפנית.
באגף השמאלי של הקורפוס ה-24 נעה הדיוויזיה השביעית כנגד ארבעה שדות תעופה יפנים, בין העיירות דולאג ובוראוון (Burauen).
ב-21 באוקטובר כבש הרגימנט ה-184 את שדה התעופה בדולאג, והרגימנט ה-32 השתלט על שתי גדות נהר קאלבסאג.
הרגימנט ה-17 נתקל בהתנגדות קשוחה מאוד בסביבות העיירה בוראוון, שם נקטו היפנים בשיטות התאבדות, כגון הצמדת מטעני נפץ לטנקים האמריקאים.
לאחר מכן המשיכו חיילי הרגימנט ה-17 10 ק"מ צפונה, לעבר העיירה דגאמי.
בדגאמי עשו החיילים האמריקאים שימוש נרחב בלהביורים, ובעזרתם השתלטו על כל המוצבים היפנים עד 30 באוקטובר.
פעם נוספת נאלץ מאקינו להסיג את מפקדתו מערבה.
לאחר מכן יצאו יחידות סיור של הדיוויזיה השביעית מערבה על מנת להתחיל פעולות איסוף מודיעין במישור אורמוק.
בעוד התקדמה הארמייה השישית אל פנים האי, השיבו היפנים מלחמה באוויר ובים.
ב-24 באוקטובר כ-200-150 מטוסים יפנים עשו דרכם לעבר חופי הנחיתה העמוסים מכיוון צפון.
חמישים מטוסים אמריקאים המריאו מבסיסים קרקעיים, יצאו לפגוש בתוקפים וטענו שהפילו בין 66 ל-84 מטוסים יפנים.
במשך ארבעת הימים הבאים תקפו גלי מטוסים יפנים את החופים, בעודם גורמים נזק למצבורי אספקה על החוף ולספינות בים.
עד 28 באוקטובר, נפגעו שדות התעופה היפנים ושיירות האספקה שלהם על ידי תקיפות מטוסים אמריקאים באורח כה קשה עד שחדל הכוח האווירי של יפן מלהיות איום ממשי.
בהבינם זאת, נקטו היפנים בדרך הקמיקזה, קבוצות טייסים מתאבדים שריסקו את מטוסיהם טעוני-הפצצות היישר לתוך כלי שיט אמריקאים.
המטרה הראשונה של הקמיקזה הייתה צי המשלוח והצי המלווה האמריקאים שהתאספו במפרץ לייטה, והצליחו להטביע נושאת מטוסים מלווה והסבו נזק רב לכלי שיט אחרים.
באותה עת, התגלתה סכנה ממשית יותר לכוחות הקרקע מכיוון הים.
הפיקוד העליון של הצי הקיסרי היפני החליט להשמיד את כוחות הצי האמריקאי שסייעו לארמייה השישית בלייטה, ועל כן הטיל את כל ספינות המלחמה הנותרות שלו למערכה המכרעת.
תוכנית הצי הקיסרי הכתיבה תקיפה בשלוש קבוצות משימה: הראשונה, שכללה ארבע נושאות מטוסים ללא מטוסים על סיפוניהן, תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, תשמש פיתיון ותמשוך את הצי השלישי של הלסי צפונה, הרחק מלייטה.
אם הפיתיון מצליח, תכנסנה שתי הקבוצות האחרות, שכללו בעיקר ספינות מלחמה, למפרץ לייטה מהמערב ותתקופנה את חיל המשלוח האמריקאי.
ב-23 באוקטובר התגלו כוחות האויב בתנועתם לכיוון לייטה, והאמריקאים יצאו על מנת ליירטם.
קרב מפרץ לייטה, שהתרחש בין 23 באוקטובר עד 26 באוקטובר, היה לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה ואחד הגדולים בהיסטוריה.
בסופו ספגו היפנים תבוסה מוחצת ולאחריו חדל הצי הקיסרי היפני מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
על אף תבוסות אלה הצליחו היפנים בכל זאת להעביר עד 11 בדצמבר ללייטה יותר מ-34,000 חיילים ומעל 10,000 טון אספקה, רובם דרך נמל אורמוק ותוך אבדות קשות לשיירות האספקה בשל תקיפות אוויריות של האמריקאים.
התגבורות היפניות היוו בעיה חמורה לקרוגר ולמקארתור.
במקום פעולות השתלטות מקומיות בלבד, לאחר כיבוש המישור המזרחי, עמדה כעת הארמייה השישית בפני לחימה ממושכת בהרים ובמישור המערבי, מה שאילץ את הפיקוד להפעיל שלוש דיוויזיות עתודה נוספות, והביא לדחייה בלוח הזמנים של המערכה בפיליפינים בפרט ותוכניות המלחמה באוקיינוס השקט בכלל.
הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה ה-24 חברו יחדיו בקאריגארה ב-2 בנובמבר.
לאחר שבעה עשר ימי לחימה השיגה הארמייה השישית את כל מטרות השלב הראשון והשני של תוכנית הפלישה ואף את אחת ממטרות השלב השלישי.
בנוסף, יחידות מהדיוויזיה השביעית נעו צפונה במישור אורמוק, ולכן רק מישור אורמוק נותר בידיים יפניות.
על מנת שיוכלו לכבוש את מישור אורמוק תכנן קרוגר תנועת מלקחיים עצומה, כאשר הגיס העשירי נע דרומה דרך ההרים והקורפוס ה-24 נע צפונה לאורך החוף המערבי.
מכיוון שציפו להתנגדות קשה, הפעיל קרוגר את כוחות העתודה שלו בדמות הדיוויזיה ה-32 והדיוויזיה ה-77, ומקארתור הפעיל את הדיוויזיה המוטסת ה-11.
ב-7 בנובמבר נתקל הרגימנט ה-21 בקרב הממושך הראשון שלו בעת שהתקדם לכיוון רכס ההרים, בסמוך לעיירה קאריגארה.
הרגימנט, בסיוע גדוד נוסף, נתקל במערך מוצבים יפנים, אותם איישו חיילי הדיוויזיה הראשונה שהגיעה לא מכבר.
המוצבים התפרסו ממזרח למערב, חצו את הדרך הראשית ונשענו על מערכת מורכבת של עמדות ירי המוגנות על ידי גזעי עצים, מערכת מחילות מקשרות ועמדות הסוואה.
כל אלה הביאו את החיילים האמריקאים לקרוא לרכס "רכס שובר-הצוואר" (Breakneck Ridge).
ב-8 בנובמבר החל טייפון, והגשמים שירדו בימים שלאחר מכן היקשו עוד יותר על התקדמות האמריקאים.
על אף הגשמים והרוחות החזקות, שגרמו להתמוטטות עצים ומפולות בוץ ובכך תרמו לביצור עמדות ההגנה, המשיך הרגימנט ה-21 להתקדם ולתקוף.
האמריקאים כבשו את דרכי הגישה לגבעה 1525 ששכנה 3 ק"מ ממזרח, ובכך אילצו את היפנים למתוח את קו ההגנה שלהם לאורך של שישה ק"מ.
לאחר חמישה ימי לחימה כנגד עמדות מבוצרות, ושני לילות של הדיפת מתקפות-נגד יפניות החליט מפקד הדיוויזיה ה-24 על כיתור כפול של הכוחות היפניים.
הגדוד השני של הרגימנט ה-19 נע מזרחה מסביב לגבעה 1525 מעבר לאגפם הימני של המגינים, ונע חזרה לדרך הראשית, מדרום לרכס.
הגדוד הראשון של הרגימנט ה-34 נע מערבה מעבר לרכס והגיע לאגף השמאלי של היפנים ברכס קילאיי.
שני הכוחות האמריקאים תקפו בו זמנית, אך נכשלו בהשגת מטרותיהם.
לקח לגדוד הראשון שבועיים של מאבק בגשם ובבוץ, לעיתים בקרבה רבה לאש מרגמות ידידותית, על מנת להשתלט על רכס קילאיי, וב-2 בדצמבר השלים הגדוד את כיבוש הרכס המשקיף לדרך ההרים הראשית, אך רק ב-14 בדצמבר השלימו הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה ה-32 את כיבוש הרכסים באופן מוחלט.
בפעולה זו ספג הגדוד הראשון 26 הרוגים, 101 פצועים ושני נעדרים, בהשוואה ל-900 הרוגים יפנים.
עבור מאמציהם על רכס קילאיי ובאזורים הסמוכים זכו שני הגדודים בעיטור יחידתי נשיאותי, ומפקד הגדוד הראשון, לוטננט-קולונל תומאס קליפורד, קיבל את צלב השירות המצוין.
בעוד הגיס העשירי מתקדם בצפון דרך ההרים, נערך הגיס ה-24 לתנועה צפונה לאורך חופו של מפרץ אורמוק.
באמצע חודש נובמבר עמד לרשות הגיס ה-24 במערב לייטה רק הרגימנט ה-32, בעוד שאר יחידות הדיוויזיה השביעית עסוקים באבטחת בוראוון.
רק לאחר שהגיעה הדיוויזיה המוטסת ה-11 ב-2 בנובמבר הורה הודג' לשאר הדיוויזיה השביעית לנוע מערבה.
בליל 23 בנובמבר תקפה הדיוויזיה ה-26 היפנית לתקוף את הרגימנט ה-32. הגדוד השני של הרגימנט נהדף לאחור, אך שב וכבש את השטח שאיבד ביום המחרת.
מפקד הדיוויזיה השביעית, מייג'ור-גנרל ארצ'יבלד ארנולד, הורה לחייליו להתחפר, צירף לרגימנט את הגדוד הראשון של הרגימנט ה-184 והוסיף תגבורת בדמות גדוד הטנקים ה-767, גדוד ארטילריית השדה ה-49 וסוללת תותחי 155 מ"מ של חיל הנחתים.
היפנים הגיבו בהתקפה ארטילרית שהוציאה ארבעה תותחי 155 מ"מ מכלל פעולה בליל ה-24 באוקטובר.
גדוד ארטילריית השדה ה-57 נשלח כתגבורת, ובכך העלה את מספר סוללות התותחים לחמש.
במהלך הלילות הבאים ביצעו היפנים התקפות-נגד, זאת על אף שכל התקפה שכזו עלתה בחייהם של חיילים רבים.
ב-27 בנובמבר התהפכו היוצרות, והאמריקאים עברו להתקפה, שבסופה נהרגו 500 חיילים יפנים.
לאחר הקרב החלה הדיוויזיה השביעית להתקדם צפונה לכיוון אורמוק.
בליל 4 בדצמבר ירד גדוד הטנקים האמפיביים ה-776 למים במפרץ אורמוק, והחל לנוע צפונה כ-900 מטר לפני כוחות הקרקע.
בבוקר המחרת, נעו הטנקים האמפיביים למרחק 180 מטר מהחוף, והחלו יורים על הגבעות שעמדו בדרכם של הרגימנט ה-184 והרגימנט ה-17. טקטיקה זו הוכיחה את יעילותה בכך שזרעה בלבול וחוסר-ארגון בקרב המגינים, מלבד אלה שהתבצרו על מורדות הגבעות המרוחקות מהים.
תוך התקדמתם ספגו הרגימנטים אש מגבעה 918, ממנה ניתן היה לתצפת על עיר הנמל אורמוק.
לאחר יומיים של לחימה קשה כבשו הרגימנטים את העמדות היפניות, ולאחר מכן המשיכה ההתקדמות בקצב מואץ.
עד 12 בדצמבר הגיעו כוחות הדיוויזיה השביעית למרחק 16 ק"מ מהעיר אורמוק.
בעוד הדיוויזיה השביעית המשיכה להתקדם לכיוון אורמוק, ערכו הדיוויזיות ה-26, הדיוויזיה ה-16 היפניות ויחידות נוספות מלוזון התקפה על שדות התעופה שבבוראוון.
350 צנחנים יפנים צנחו עם שחר, 6 בדצמבר, בסמוך לשדה התעופה סן פאבלו.
אף על פי שההתקפה לקתה בחוסר תיאום בין היחידות, הצליחו היפנים להשתלט על מספר כלי נשק שנטשו בנסיגתם מהאזור, והשתמשו בהם כנגד האמריקאים בארבעת הימים הבאים.
יחידות סיוע מהדיוויזיה השביעית חשו למקום והצליחו לבלום את היפנים, עד שהגיעו למקום תגבורות בדמות הדיוויזיה ה-11 והדיוויזיה ה-38 בכוחות מספיקים על מנת להביס את הצנחנים היפנים עם ליל 11 בדצמבר.
בהתקפה ניזוקו מספרי מאגרי אספקה אמריקאים ומספר מטוסים ניזוקו על הקרקע, אך לא נודעה לה השפעה על המשך מהלכו של הקרב.
באותה עת במערב האי, נחתה הדיוויזיה ה-77 מדרום לעיר אורמוק, במהלך שעתיד להכריע את הקרב.
הכוחות שעלו לחוף לא נתקלו בכל התנגדות אך שיירות האוניות האמריקאיות סבלו מהתקפות קמיקאזה.
הנחיתה איפשרה לדיוויזיה השביעית להמשיך ולהתקדם צפונה, והיפנים מצאו עצמם לכודים בין שתי הדיוויזיות.
מפקד הארמייה ה-35, גנרל סוסאקו סוזוקי, שהיה אחראי על הגנת דרום הפיליפינים, הורה לכוחותיו שתקפו בבוראוון לסגת מהקרב, לחצות את ההרים מערבה ולסייע על הגנת מישור אורמוק, אך רק מעטים מיחידות אלה, שספגו אבדות רבות בקרב וסבלו מתת-תזונה, הגיעו מערבה וסייעו בהגנה.
הדיוויזיה ה-77 נתקלה בהתנגדות עזה בקמפ דאונס (Camp Downes), מוצב של צבא הפיליפינים מלפני המלחמה.
בסיוע גדודי ארטילריה, נכנסו החיילים האמריקאים לתוך העיר אורמוק ב-10 בדצמבר, ובמהלך האחרון לכיבוש העיר הרגו 1,506 חיילים יפנים ושבו 7, במחיר 123 הרוגים או פצועים ו-13 נעדרים.
לאחר כיבוש העיר אורמוק היו הגיס ה-24 והגיס העשירי מרחק של 26 ק"מ זה מזה, ובניהם, בעמדה מבוצרת מצפון לאורמוק, ניצב הרגימנט ה-12 היפני, שהחזיק מעמד בהתנגדותו למשך יומיים.
ב-14 בדצמבר כיתר הרגימנט ה-305 של הדיוויזיה ה-77 את העמדה היפנית, ובסיוע ארטילריה, להביורים ודחפורים משוריינים החל לסגור על המגינים.
קפטן רוברט נט, מפקד פלוגה E של הגדוד השני של הרגימנט ה-305, הוביל את פלוגתו לכיבוש העמדה תחת אש יפנית כבדה ותוך שהוא הורג מספר חיילי אויב.
על ביצועיו ועל מנהיגותו בקרב קיבל נט את עיטור מדליית הכבוד.
לאחר כיבוש אורמוק, המשיכו חיילי הדיוויזיה ה-77 צפונה בדרכם לנקודת המפגש עם הגיס העשירי, וכבשו את שדה התעופה ולנסיה, 11 ק"מ צפונית לעיר, ב-18 בדצמבר.
באותו יום השלימה הדיוויזיה הראשונה את מסעה לדרום האי.
בצפון מישור אורמוק נתקלה הדיוויזיה ה-32 בהתנגדות נחושה מצד הדיוויזיה הראשונה היפנית, לאחר שהראשונים ירדו מרכס קילאיי ונכנסו ליער הגשם שלמרגלותיו, אזור בו יכולים היו היפנים להסוות עצמם טוב יותר.
באמצעות להביורים, רימוני יד, רובים מכודנים, התקדמו החיילים האמריקאים בקצב של מטרים ספורים ביום, ובמשך חמישה ימי לחימה קשה התקדמו רק קילומטר וחצי.
פגישתם של חוליות סיור של הדיוויזיה הראשונה ושל הדיוויזיה ה-77 ב-21 בדצמבר סימנה את סגירתה הסופית של תנועת המלקחיים של הארמייה השישית במישור אורמוק.
באותה עת, נעה הדיוויזיה ה-11 במעלה ההרים מכיוון מזרח.
רגימנט הצנחנים ה-511 הגיע לאחר מסע מפרך למהונאג (Mahonag), 16 ק"מ מערבית לבוראוון, ב-6 בדצמבר, באותו יום בו נחתו הצנחנים היפנים בשדה התעופה סן פאבלו.
ב-16 בדצמבר יצאו יחידות מהרגימנט ה-32 ממישור אורמוק מזרחה במעלה הרכס, בדרכם לפגוש את יחידות הדיוויזיה ה-11 ולסייע לחצות את הרכס מערבה.
ב-23 בדצמבר נפגשו שני הכוחות והשלימו את חציית האי.
ההרגימנט ה-305 של הדיוויזיה ה-77 החל בתנועה צפונה לכיוון אזור פלומפון, בסיוע כוחות שריון.
הכוחות המתקדמים לא נתקלו בהתנגדות ממשית בדרכם צפונה, עד שהגיעו לאזור מבוצר כ-13 ק"מ מפלומפון.
על מנת להתגבר על מכשול זה נשלחה תגבורת לכוחות המתקדמים באמצעות רכבים אמפיביים ממפרץ אורמוק לפלומפון.
בסיוע מרגמות ותותחי 155 מ"מ, השתלטו כוחות הקרקע על העיירה בתוך ארבע שעות ב-25 בדצמבר.
עם כיבוש הנמל האחרון של היפנים בלייטה הודיע מקארתור על חיסול ההתנגדות באי, ולאחר מכן העביר את הפיקוד על לייטה ועל סמאר לידי הארמייה השמינית, ב-26 בדצמבר 1944. בצפון האי המשיכו חיילי הדיוויזיה הראשונה לנטרל כיסי התנגדות מפוזרים, והגיעו לחוף הצפוני ב-28 בדצמבר ובכך השלימו את כיבוש האזור הצפוני.
אף על פי כן, ההתנגדות היפנית באי לייטה נמשכה עד 31 בדצמבר, וכיבושו הסופי של האי הושלם רק ב-8 במאי 1945.
במקביל לקרבות היבשתיים התנהל קרב מפרץ לייטה.
זה היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני והצי האמריקאי, הנחשב לקרב הימי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה, ואף לאחד הגדולים בהיסטוריה.
בתגובה לנחיתת כוחות אמריקאים על האי לייטה, שלח הצי הקיסרי את מרבית כלי השיט שלו על מנת לעצור את הפלישה.
קרב לייטה היה הקרב הראשון בדרך לכיבוש מחדש של הפיליפינים ולניצחון בו הייתה חשיבות רבה להמשך המוצלח של המערכה.
האמריקאים ספגו בקרב זה 3,504 הרוגים ו-11,991 פצועים.
פגיעת קמיקאזה בסיירת הכבדה אוסטרליה במהלך הקרב הימי גרמה למותם של 30 מלחים אוסטרלים ו-64 פצועים.
בהגנה על לייטה איבדו היפנים כ-49,000 חיילים, שהם ארבע דיוויזיות ויחידות נספחות נוספות, כמו גם 26 ספינות מלחמה, 46 ספינות הובלת כוחות ומאות אוניות סוחר.
הקרב גם הפחית את היכולת האווירית של יפן בפיליפינים בכ-50%, ואילץ אותם לנקוט בשיטת הקמיקזה.
על אף הניצחון בקרב לייטה, נותרו בלוזון כ-250,000 חיילים יפנים, אך אובדן הסיוע האווירי והימי בלייטה הגביל את חופש הפעולה של ימאשיטה, מפקד הכוחות היפנים בפיליפינים, כך שבלוזון נאלצו היפנים לנקוט במלחמת התשה מגננתית, כמעט פסיבית.
לאחר אובדן הפיליפינים איבדו היפנים כל תקווה לכבוש את האיים מחדש, ולמעשה איבדו שטח בעל חשיבות אדירה ששלט על נתיבי הגישה לאיים היפנים ושממנו יכלו האמריקאים לשגר התקפה אחרונה על יפן גופא.
קרב לייז' היה הקרב הראשון במלחמת העולם הראשונה במהלכו פלשו כוחות צבא הקיסרות הגרמנית אל שטחי בלגיה.
הקרב נערך ליד העיר לייז' שבבלגיה במשך 13 ימים מ-4 באוגוסט 1914 עד ל-16 באוגוסט באותה שנה.
הפלישה לבלגיה הנייטרלית היא שגרמה לכניסתה המיידית למלחמה של בריטניה ששמרה עד אז על נייטרליות.
על אף שלבסוף העיר לייז' נכבשה על ידי הגרמנים, ביצוריה של העיר החזיקו יותר זמן ממה שציפו הגרמנים, מה שנתן עוד זמן למדינות ההסכמה לארגן את כוחותיהן לקראת המלחמה הקרבה.
חודשי הקיץ של 1914 היו עמוסים בפעילות דיפלומטית וצבאית מצד מעצמות אירופה.
ב-28 ביוני נרצח יורש הכס האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד על ידי לאומן סרבי.
אוסטרו-הונגריה ניצלה את ההזדמנות והטילה אולטימטום בן 10 נקודות על סרביה שנדרשה להסכים בתוך יומיים.
הממשלה הסרבית מילאה אחר כל דרישות אוסטרו-הונגריה מלבד אחת - וכך קרה שב-28 ביולי הכריזה אוסטרו-הונגריה על מלחמה כנגד סרביה.
אוסטרו-הונגריה גובתה על ידי מעצמה נוספת - גרמניה, ואילו סרביה זכתה לגיבוי מרוסיה.
רוסיה, בצעד שמטרתו לאיים ולהסיג את האוסטרו-הונגרים מתוכניתם כנגד סרביה, התחילה בגיוס עתודות מילואים ושליחתם אל הגבול בין המדינות.
בשלב זה גרמניה התערבה וביקשה מרוסיה להסיג את כוחותיה אחרת היא תכריז עליה מלחמה.
רוסיה סירבה וכך הצטרפו גם רוסיה וגם גרמניה למלחמה (גרמניה הכריזה מלחמה על רוסיה באופן רשמי ב-1 באוגוסט).
יומיים לאחר מכן הכריזה גרמניה מלחמה גם על בת בריתה של רוסיה - צרפת.
למטה הכללי הגרמני היו תוכניות מלחמה מוכנות כנגד צרפת ורוסיה וכחלק מתוכנית המלחמה נגד צרפת, הייתה צריכה גרמניה לפלוש גם לבלגיה הנייטרלית.
ב-4 באוגוסט נכנסו ראשוני הכוחות הגרמנים, בהנהגתו של גאורג פון דר מרוויץ, אל שטחי בלגיה.
באותו יום הכריזה בריטניה על הצטרפותה למלחמה לצידן של צרפת ורוסיה (לנוכח הפרת הנייטרליות של בלגיה, ולאחר אולטימטום לגרמניה, אשר לא נענה, להסיג את כוחותיה).
הקרב הראשון במלחמה שהייתה עתידה להימשך למעלה מארבע שנים ולגבות עשרות מיליוני פצועים והרוגים היה קרב לייז'.
צרפת ורוסיה היו בעלות ברית שהבטיחה הגנה הדדית מול תוקפנות גרמנית.
בפרוץ המלחמה גרמניה הייתה צריכה להילחם בשתי חזיתות - בחזית המזרחית כנגד רוסיה ובחזית המערבית כנגד צרפת.
על מנת להימנע ממלחמה בשתי חזיתות, שתפצל ותחליש משמעותית את גרמניה, הכין עוד קודם לכן המטה הכללי הגרמני תוכנית צבאית בשם תוכנית שליפן שנקראה על שם הגנרל אלפרד פון שליפן.
לפי התכנית, מרגע שתוכרז מלחמה ייקח לצבא הרוסי מספר שבועות עד שיתארגן ויהיה מוכן ללחימה (לפי התחזיות הגרמניות - 39 ימים) ולכן במסגרת זמן זו יש להביא להכנעתה המהירה של צרפת כמו שהוכנעה במלחמת צרפת–פרוסיה.
על מנת להכניע את צרפת מהר ככל האפשר יש לכבוש את פריז - הדרך המהירה לפריז עוברת דרך בלגיה הנייטרלית.
לכן בפרוץ המלחמה גרמניה תצטרך לפלוש אל בלגיה, לחצות אותה תוך ימים ספורים, ולהגיע לגבול צרפת.
הדרך לכיבוש בלגיה עוברת דרך לייז' שהייתה העיר המבוצרת ביותר בבלגיה באותה תקופה.
העיר וביצוריה חולשים על המעבר לכל שאר בלגיה - בין יערות הארדנים הצפופים בגבול הדרומי ועד לגבול עם הולנד בצפון.
בנוסף העיר שוכנת על קו הרכבת הראשי שמחבר בין גרמניה לבריסל ובהמשך עד לפריז.
כיבוש לייז' על ידי הגרמנים היה חיוני, כדי שיוכלו להשתמש בקו הרכבת בחופשיות ולהעביר את כוחותיהם מגרמניה לצרפת.
העיר לייז' שוכנת על גדות נהר מז שיוצר מחסום טבעי מצדה המזרחי-דרומי.
מסביב לעיר הייתה טבעת של 12 מבצרים שצוידו בכבדות והיו ערוכים למלחמה.
שישה מבצרים פנו לכיוון גרמניה והשישה האחרים היו בעורפה של העיר.
המבצרים נבנו כך שבמידה ואחד מהם מותקף, השניים הסמוכים אליו יוכלו לבוא לעזרתו.
המבצרים היו קילומטרים ספורים זה מזה ובמרחק של 6-10 ק"מ מהעיר.
חולשתם העיקרית של הביצורים הייתה עורפם שהיה חשוף להתקפות מכיוון העיר, דבר שהביא לבסוף לנפילתם.
בנוסף הביצורים נועדו לעמוד כנגד התקפות של תותחי 210 מ"מ שהיו נפוצים ב-1890 (הזמן שבו נבנו, שכן מאז לא דאגו הבלגים לחזק את הביצורים) ואילו לגרמנים ב-1914 היו תותחים כבדים יותר.
הכוח הגרמני התוקף בפיקודו של גנרל אוטו פון אמיך נקרא "ארמיית המז" והיה חלק מהארמייה השנייה בפיקודו של פילדמרשל קרל פון בילוב.
סך הכל מנה הכוח התוקף ("ארמיית המז") כ-59,800 חיילים עליהם פיקדו אוטו פון אמיך ואריך לודנדורף (לודנדורף היה משקיף מטעם מטה הפיקוד הגרמני).
הכוח הבלגי מנה רק כ-36,000 חיילים בפיקודו של הגנרל הבלגי ז'ראר למאן.
בשעות הערב של 4 באוגוסט 1914 הגיעו חיילי "ארמיית המז" אל גדות הנהר.
התוכנית המקורית הייתה לחצות את הנהר על פני גשריו הרחבים, אך להפתעתם של הגרמנים, שציפו שבלגיה לא תתנגד למעבר כוחותיהם לצרפת, הגשרים הושמדו לפני כן על ידי הבלגים.
בבוקר החמישה באוגוסט פתחו הגרמנים בהתקפת רגלים על ארבעת מבצריה המזרחיים של לייז' תוך שימוש מרובה בתותחי השדה.
הפגזים של התותחים היו קלים מכדי לפרוץ את המבצרים ולא גרמו נזק ממשי.
לעומת זאת, התותחים הבלגים קטלו את השורות הראשונות של הגרמנים.
המיעוט הגרמני שכן הצליח להגיע ליעדו - המרווח בין המבצרים (נקודה אליה לא יכלו הבלגים לכוון את התותחים) - נהרגו על ידי אש מקלעים בלגית.
נאמר כי גופות הגרמנים נערמו אחת על השנייה עד שיצרו קיר בגובה של מטר אחד.
לא משנה כמה הרגו הבלגים הגיעו עוד ועוד גרמנים.
אחד הקצינים הבלגים תיאר זאת כך:
ב-6 באוגוסט 1914 הוביל לודנדורף כוח מהחטיבה ה-14 אל המרווח שבין המבצרים פלרון ואבניה תוך כדי שחמקו בין ההפצצות של מבצר אבניה (מסיבה לא ידועה, המבצר פלרון שהיה במרחק של שלושה קילומטרים לא פתח באש).
עד לשעה שתיים בצהרי אותו יום, החטיבה פרצה את טבעת המבצרים והגיעה לפסגות שעל הגדה הימנית של המז.
אף כוח גרמני אחר לא הצליח לפרוץ את המרווח שבין המבצרים, ולכן היה על החטיבה לסגת, שכן לבדה לא הייתה יכולה לכבוש את העיר.
הפיקוד הגרמני בשטח הבין שעד שלא ייפלו כל 12 המבצרים, לא יוכלו הגרמנים להמשיך להתקדם אל עבר צרפת בהתאם לתוכנית שליפן.
יום קודם לכן ב-5 באוגוסט שלחו הגרמנים את הנספח הצבאי בבריסל לשעבר, שהכיר את גנרל למאן אישית, לשכנע אותו שייכנע ויתן לגרמנים לעבור - אחרת צפלינים ישמידו את העיר לייז'.
לאחר שלמאן סירב, נשלח צפלין מגרמניה להפציץ את העיר לייז'.
הצפלין הטיל 13 פצצות שגרמו למותם של 9 אזרחים.
הייתה זו ההפצצה האווירית הראשונה בהיסטוריה - הראשונה מבין רבות אחרות שישחקו תפקיד חשוב במלחמות המאה ה-20.
בימים שלאחר מכן המשיכו הגרמנים בשימוש בהפצצות מהאוויר כשאליהם הצטרפו תותחי ארטילריה כבדים (305 מ"מ) מתוצרת חברת סקודה האוסטרו-הונגרית שקיומם לא היה ידוע למדינות ההסכמה.
בנוסף הצטרפה להפצצה ארטילריה מסוג ברטה השמנה (419 מ"מ) שגרמה נזקים כבדים לביצורים.
הביצורים הבלגיים נועדו להתמודד עם התותחים של סוף המאה התשע-עשרה ולא עם התותחים החדשים שהיו בידי הגרמנים.
במשך עשרת ימי הלחימה הבאים (עד ל-15 באוגוסט לערך) נפלו 11 מבצרים מתוך ה-12. המבצר לונסן, בו שהה הגנרל למאן, נהרס על ידי פגז יחיד שנורה מברטה השמנה.
למאן איבד את הכרתו ונלקח על ידי הגרמנים כשבוי מלחמה.
המבצר האחרון ששרד, בונסל, נפל סופית לידי הגרמנים ב-16 באוגוסט ואיתו גם העיר לייז'.
לאחר שנכבשה העיר נסוג הצבא הבלגי אל אנטוורפן ואילו הארמיות הראשונה, השנייה והשלישית הגרמניות המשיכו אל תוך בלגיה בלא מעצור.
בירת בלגיה, בריסל, נפלה לידי הגרמנים ללא התנגדות ב-20 באוגוסט 1914 לאחר שהותקפה בידי הארמייה הראשונה בפיקודו של אלכסנדר פון קלוק.
הניצחון הגרמני לא הפתיע אף אחד מהצדדים הלוחמים, שכן אף לא אחת ממדינות ההסכמה ציפתה שהבלגים יצליחו להחזיק מעמד כנגד פלישה גרמנית.
אף על פי כן הבלגים גרמו לאבדות כבדות מהמצופה בשורות הצבא הגרמני והחזיקו מעמד במשך 12 יום.
לאחר כיבוש לייז' ההתקדמות הגרמנית בשטחי בלגיה הייתה בלתי נמנעת.
בעקבות נפילת הביצורים ירד האמון הכללי שנתנה שרשרת הפיקוד הצרפתית בביצורים מקובעים.
משום כך החליטו הצרפתים להחליש במעט את ביצוריהם בעיר ורדן.
במהלך קרב ורדן (1916) התגלתה החלטה זו כהרסנית לצד הצרפתי.
קרב לודז' נערך במלחמת העולם הראשונה בתאריכים 11 בנובמבר 1914 - 6 בדצמבר 1914 בין צבאות האימפריה הגרמנית והאימפריה הרוסית, ליד העיר לודז' (כיום בפולין), כחלק ממתקפת שלזיה הרוסית.
הקרב שהתקיים בתנאי מזג אוויר חורפי קשה, הסתיים ללא הכרעה.
הינדנבורג העביר לחזית הפולנית את הארמייה התשיעית בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן.
קונרד פון הצנדורף הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי העביר את הארמייה השנייה שלו לתפוס את מקום הארמייה התשיעית הגרמנית.
הרוסים ריכזו באזור שלוש ארמיות.
ב-11 בנובמבר החלו הגרמנים במתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של רננקמפף, ותוך זמן קצר הצליחו להביס אותה ולשבות 12,000 שבויים.
באותו זמן תקפו גם את הארמייה השנייה שהוכרחה לסגת לכיוון לודז' כדי להימנע מכיתור.
מפקד הצבא הרוסי, הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן, שחשש ממפלה דומה לזו של קרב טננברג הורה לארמייה החמישית שהייתה בכיוון שלזיה, לחזור במהירות לכיוון לודז' ולפתוח במתקפה נגד האגף הימני של הארמייה הראשונה.
הרוסים נעו במהירות והגיעו למקום תוך יומיים.
הגרמנים הופתעו מהמתקפה כאשר באותו זמן הם הותקפו מצפון על ידי הארמייה של רננקמפף.
מחשש כיתור ובגלל מזג אוויר חורפי קשה וקשיי אספקה, נסוגו הגרמנים בלוקחם עמם את השבויים הרוסים.
הם המשיכו בלחץ על לודז' אך ללא הצלחה.
לבסוף נסוגו הרוסים והקימו קו ביצורים חזק קרוב יותר לוורשה.
הרוסים הצליחו למנוע מהגרמנים לכבוש את ורשה שהייתה אחת ממטרותיהם, אבל הגרמנים מנעו מהרוסים להתקדם לעבר שלזיה.
קרב ליגניץ היה קרב מכריע, שנערך ב-9 באפריל 1241 בשלזיה, סמוך לעיר ליגניץ, במקום שנקרא בגרמנית בשם Wahlstatt שמשמעו "מקום הבחירה", בין כוחות האימפריה המונגולית שפלשו לפולין, ובין קואליציה צבאית נוצרית, שכללה כוחות פולניים, בוהמיים וגרמניים, שלחמו תחת פיקוד הדוכס הגדול הנריק השני החסוד.
הקרב (שנערך יומיים לפני תבוסת הצבא ההונגרי בקרב מוהי) הסתיים בהשמדת הצבא הפולני, ובמותם של הנריק השני ושל רבים מהאצילים הפולניים רמי הדרג שהשתתפו בו.
הכוח המונגולי שלחם בקרב ליגניץ היה חלק מהצבא המונגולי, שפלש למזרח אירופה ולאירופה המרכזית, תחת פיקוד באטו ח'אן, במסגרת הפלישה המונגולית לאירופה.
הוא כלל שני טומנים, תחת פיקוד באידר, בנו של צ'אגאטאי חאן וקאדאן, בנו של אוגדיי חאן, או טומן אחד בפיקודו של באידר (לפי מקור קונטמפורני אחד).
האימפריה המונגולית הציבה לעצמה כמטרה את כיבוש הממלכה ההונגרית.
כאמתלה לכך השתמשו המונגולים ברשות שנתן בלה הרביעי, מלך הונגריה לקומנים להתיישב בממלכתו.
לאחר מועצת מלחמה, שקיימו המונגולים בחודש דצמבר 1240, בפשמישל, שלחו למלך בלה הרביעי אולטימטום ובו דרישה להשיב לידיהם את הקומנים הבורחים, אותם ראו המונגולים כנתינים שלהם.
המונגולים ראו בפולין שטח מעבר לכיוון הממלכה ההונגרית ובנוסף לכך, רצו לכבוש אותה, כדי למנוע אפשרות שהפולנים יזרימו סיוע להונגרים.
פולין של התקופה הזאת הייתה מחולקת בין הצאצאים של שושלת פיאסט והייתה מורכבת למעשה מארבע מדינות נפרדות, כשהבכיר מבין השליטים האלה היה להלכה בולסלאב החמישי הביישן, דוכס סנדומיר וקרקוב, אך החזק מביניהם, ולכן גם מנהיגם לעת מלחמה, היה הנריק השני החסוד.
הצבא המונגולי נח במשך שנה בשטח אוקראינה של ימינו, ובפברואר 1241 חצה כוח של 70,000 פרשים מונגוליים, כשני שלישים מתוכם פרשים קלים והשאר פרשים כבדים, את הנהרות הקפואים בדרכם אל מרכז אירופה.
הכוח המונגולי התפצל לשלושה כוחות עיקריים.
הראשון, שכלל כ-20 אלף לוחמים בפיקודם של באידר וקאדאן, חדר לפולין, כוח קטן, בפיקודו של קאדאן, איגף את הונגריה מדרום וחדר לשטח טרנסילבניה ואילו הכוח המרכזי חצה את הרי הקרפטים במרץ ונכנס לממלכת הונגריה.
ההכנות לעימות ויחסי הכוחות הצבאיים
המונגולים פלשו לפולין בראשית שנת 1241. ב-13 בפברואר הם כבשו בסערה את העיר סנדומיר, וב-18 במרץ הם הביסו צבא פולני שהונהג על ידי הוויוודים של קרקוב ושל סנדומיר בקרב חמלניק.
לאחר ניצחונם הם המשיכו אל קרקוב, שננטשה על ידי תושביה ושרפו אותה.
המונגולים הטילו מצור וניסו לכבוש את העיר ורוצלב, אך לנוכח העמידה העיקשת של מגיני העיר, העדיפו להסיר את המצור ונעו מערבה בחיפוש אחר צבאו של הנריק השני החסוד, במטרה להשמיד אותו לפני שיספיק לחבור עם כוחות תגבורת מבוהמיה.
הצבא המונגולי כלל, לפי מקורות שונים, טומן אחד, או לכל היותר שני טומנים בתקן חסר (בעקבות האבדות שספג במהלך פלישתו לפולין), וחוקרים מודרניים מעריכים את כוחו בכ-8,000 עד 15,000 איש.
בניגוד לצבא הנוצרי, שהורכב ברובו מחיילים רגליים, הכוח המונגולי הורכב כולו מפרשים (קלים וכבדים), ולכן נהנה מניידות גבוהה, עובדה שהעניקה לו יתרון משמעותי.
הנריק השני, שביקש את סיועו של גיסו, וצ'סלאב הראשון, מלך בוהמיה, המתין לצבא המונגולי סמוך לחומות העיר ליגניץ, אך לא ידע מתי תגיע העזרה המובטחת.
קיימת מחלוקת בין החוקרים ביחס לגודלו של הצבא שעמד לרשותו.
לפי המקורות הקונטמפורניים, הוא כלל כ-30,000 לוחמים, מתוכם כאלפיים פרשים כבדים (אצילים פולניים, אבירים מהמסדרים הצבאיים ועוד) והשאר חיילים רגליים, רובם דלי חימוש, כולל כורי זהב מהעיר גולדברג (כיום זואוטוריה) בבוואריה.
מחקרים מודרניים מעריכים שכוחו של הצבא הנוצרי לא עלה על 8,000 לוחמים.
הנריק השני, שהיה מוטרד מכך שהמונגולים בוזזים והורסים את ארצו, החליט לוותר על הגנתם של חומות ליגניץ ונע עם צבאו אל העיר יאבור (Jawor), בקרבת ליגניץ, שם נערך על מספר גבעות נמוכות הקרויות ואהלשטאט (Wahlstadt).
הוא לא ידע, שצבאו של ויאצ'סלב הראשון מלך בוהמיה - שהיה גדול בהרבה מצבאו ולפי מספר מקורות כלל כ-50 אלף איש - נמצא במרחק שני ימי צעידה בלבד מליגניץ.
אולם המונגולים ידעו על התקרבות הצבא הבוהמי, ולכן רצו להשמיד את צבאו של הנריק השני, לפני שהצבא הבוהמי יספיק לחבור אליו.
לפי תיאור הקרב המופיע בכרוניקה של הבישוף הפולני יאן דלוגוש, שנכתבה למעלה מ-200 שנה לאחר הקרב, נחלק הצבא הפולני למספר יחידות משנה.
כוח החלוץ, בפיקודו של בולסלאב, בנו של המארגראב של מוראביה, כלל אבירים בני לאומים שונים בסיוע כוח רגלים, שהורכב מכורים דלי חימוש מבוואריה, שהיו מזוינים בכלי עבודתם.
הכוח השני, בפיקודו של סוליסלאב, אחיו של הפלטין של קרקוב, היה מורכב מתושבי העיר ואבירים מהעיר הפולנית ולקופולה (Welkopole).
הכוח השלישי, בפיקודו של הדוכס משקו מאופולה, הורכב מאבירים משלזיה עלית.
כוחות אלו נערכו מעט מאחורי כוח החלוץ ומשני עבריו, והגנו על אגפיו.
כוח העתודה, בפיקודו האישי של הנריק השני, הורכב מאצילים מאזור שלזיה ומהעיר ורוצלב ומאבירים טמפלרים מצרפת.
לפי חלק מהמקורות הנוצריים, כלל הצבא הפולני גם יחידת אבירים מהמסדר הטבטוני, אך ברשומות המסדר לא נמצא אישוש לטענה זו.
הצבא המונגולי נערך אף הוא בארבע יחידות.
שלוש מהיחידות נערכו בדרג הראשון, כאשר היחידות שהוצבו בשני האגפים של כוח החלוץ, היו במרחק ניכר ממנו, וניצלו את פני הקרקע, כדי להסתיר את נוכחותן מהצבא הנוצרי.
כוח העתודה מוקם בדרג השני, מאחורי כוח החלוץ.
בשלב הפתיחה של הקרב תקפו האבירים ממוראביה בכוח החלוץ הפולני את היחידה המונגולית שניצבה מולם, והבקיעו דרכה.
אולם כאשר הכוח הפולני נכנס לעומק המערך המונגולי, הוא הותקף מאגפיו ומעורפו על ידי שתי היחידות המונגולית, שהוסתרו בשני האגפים, ספג מטר חיצים מהקשתים הרכובים המונגוליים, והושמד כמעט לחלוטין לאחר שכותר על ידי הפרשים המונגולים.
בשלב זה הצטרפו לקרב הכוחות, שהוצבו בשני האגפים של הצבא הפולני, בניסיון להציל את כוח החלוץ שלהם, ותקפו את הפרשים המונגולים שכיתרו אותו.
הפרשים הפולניים פעלו בשיתוף פעולה עם הרגלים, שהיו מצוידים בקשת מוצלבת.
האחרונים הרחיקו את הקשתים הרכובים המונגוליים, וסיפקו לפרשים הכבדים הגנה מירי החיצים שלהם.
ידם של הפולנים הייתה על העליונה והמונגולים עמדו לסגת משדה הקרב, אולם מסיבה לא ברורה, הכוח בפיקוד הדוכס משקו מאופולה סב לאחור ונמלט משדה הקרב.
לפי הכרוניקה של דלוגוש, נגרמה נסיגת הכוח כתוצאה מתרגיל הטעיה מונגולי.
פרש הופיע לפני שורות הפולנים, זעק בפולנית "ברחו, ברחו!", וגרם לבהלה ולבלבול בקרבם.
חוקרים מודרניים משערים, שייתכן שהפרש היה רוסי, שפעל בשירות המונגולים.
כשהנריק השני ראה את נסיגת הכוח, הוא החליט להטיל לקרב את כוח העתודה שבפיקודו, והמונגולים שוב החלו להמלט משדה הקרב, אולם כנראה מדובר היה בטקטיקה מקובלת של הצבא המונגולי, נסיגה מבוימת, שנועדה למשוך את פרשי האויב למרדף בלתי מאורגן ולפרק את מערכו.
לפי הכרוניקה של דלוגוש, המונגולים השתמשו גם במסך עשן מסריח (סוג של לוחמת גזים עתיקה), שכמעט גרם לפרשים הפולניים להתעלף ומנע מהם להילחם ביעילות.
חוקרים מודרניים משערים, שמסך העשן נועד להפריד בין הפרשים בצבאו של הנריק השני, לבין הרגלים, כדי למנוע מהאחרונים לסייע לפרשים, וכן לזרוע בלבול בשורות הצבא הפולני.
בשלב זה הצטרף לקרב כוח העתודה המונגולי, וכיתר את הצבא הפולני.
המונגולים, שראו שחיציהם מתקשים להבקיע את שריון האבירים הפולניים, ירו בסוסיהם, ובדרך זאת אילצו את האבירים להילחם על רגליהם, והפכו אותם קורבן קל לפרשים הכבדים שלהם.
הנריק השני ומשמר הראש שלו ניסו להבקיע את טבעת הכיתור המונגולית, אך ניסיון הפריצה החוצה נכשל, והנריק הופל מסוסו וראשו נערף על ידי המונגולים.
הצבא הפולני הושמד כמעט לחלוטין, ולפי מקורות קונטמפורניים כ-25 אלף לוחמים נוצריים נהרגו בקרב, והמונגולים אספו בשדה הקרב תשעה שקים גדולים מלאים באוזניים של חללי האויב.
במכתב ששלח הגראנד מאסטר של המסדר הטמפלרי למלך צרפת לואי התשיעי לאחר הקרב, צוין שבמהלך הקרב אבדו למעלה מ-500 לוחמים של המסדר.
קרב לו'שונקואו (ביפנית: 旅順口の戦い) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה שנערך בלו'שונקואו (לימים תקרא פורט ארתור) שבמנצ'וריה, בין כוחות האימפריה היפנית לכוחות צ'ינג הסיניים.
במקורות מערביים מכונה קרב זה לעיתים בשם הקרב על פורט ארתור (אף על פי שהכוונה היא בעיקר לקרב שפתח את מלחמת רוסיה–יפן).
לאחר הניצחון בקרב ג'יוליאנצ'נג ובמספר תקריות אחרות, הציבו היפנים לעצמם את כיבוש לושונקואו כמטרה אסטרטגית.
לעיר הנמל נודעה חשיבות בשל אופייה הגאוגרפי, הביצורים שלה והנמל המוגן שלה, ונחשבה כבלתי ניתנת לכיבוש.
בנמל היה גם המבדוק היבש היחיד ברשות צי בייאנג, ציה הקיסרי של סין, וציוד מודרני אחר, ואובדנם פירושו אובדן היכולות לתקן ולצייד את ספינות הצי.
בנוסף, מיקומה בקצה חולש למעשה על נתיבי השייט לטיינג'ין ולבייג'ינג, ולכך נודעה חשיבות אסטרטגית רבה.
הארמייה הראשונה של צבא יפן, תחת פיקודו של גנרל איוואו אויאמה, התחלקה לשתי קבוצות.
קבוצה אחת נעה צפונה לכיוון העיר מוקדן, כפעולת הסחה, והקבוצה השנייה צעדה במורד חצי האי ליאודונג לכיוון לו'שונקואו.
הארמייה השנייה נחתה מצפון ללו'שונקואו וכבשה את העיר ב-6 בנובמבר, ובכך למעשה בודדה את עיר הנמל.
ביום המחרת כבשה הארמייה גם את דאליין ללא התנגדות מרובה, שכן מגיניה נסו דרומה.
צי ביי-יאנג, שעגן באותה עת בלו'שונקואו, קיבל פקודה מהרשויות הסיניות לסגת לנמל וייהאי-ויי, על מנת להימנע מעימות עם ספינות הצי הקיסרי היפני, שעתידות היו להגיע לאזור על מנת לסייע לכוחות הקרקע.
כך נותרו מגיני העיר חשופים למתקפה מהים.
עימותים בפאתי העיר החלו ב-20 בנובמבר, ובשעה 02:00 ב-21 בנובמבר נפתחה המתקפה היפנית.
הרעשה ארטילרית הקדימה את ההתקדמות החיילים, ועל אף שהסינים ניסו להעמיד התנגדות, היא לא הספיקה על מנת לעצור את היפנים, ששלטו בקרב.
עד שעות הצהריים התמוטטה ההגנה הסינית והיפנים השתלטו על כל עמדות ההגנה מסביב לעיר ועל מתקני הנמל, כולל המבדוק היבש.
בכניסה לעיר עצמה תלו הסינים את גופותיהם המושחתות של מספר חיילים יפנים שנהרגו, והדבר עורר זעם בקרב היפנים, כשאלה נכנסו לעיר.
בנוסף, בעיר עצמה לחמו הסינים מבית לבית, וירו על החיילים היפנים ממחסה.
בתגובה, פתחו היפנים במסע טבח חסר הבחנה, במהלכו נרצחו לפחות 2,000 בני אדם חפים מפשע.
קרב ליאו-יאנג הוא קרב במלחמת רוסיה–יפן שהתרחש בין 24 באוגוסט ל-3 בספטמבר 1904 סביב העיר ליאו-יאנג שבמחוז ליאונינג בהשתתפות מעל ל-120 אלף חיילים בכל צד.
נסיגת הכוחות הרוסים לאחר הקרב אפשרה ליפנים להכריז על ניצחון בו.
לאחר הפסד בקרב נהר יאלו וניסיון כושל לשחרר את פורט ארתור ממצור התרכז הצבא הרוסי סביב העיר ליאו-יאנג שבמחוז ליאונינג.
עוד בתחילת המלחמה נקבעה עיר זו כמיקום המפקדה הראשית של הכוחות הרוסיים.
סביב העיר נבנו שלוש מערכות הגנה תוך ניצול ביצורים קיימים והקמת חדשים.
במקביל נמשכה שליחת תגבורות והכוח הרוסי הגיע לכ-128 אלף חיילים.
למרות קבלת התגבורת המשמעותית, המשיך אלכסיי קורופטקין באסטרטגיית לחימה הגנתית, במסגרתה היה על הצבא הרוסי לנהל מערכה הגנתית.
הוא הכריז על כך שלא יעזוב את העיר.
על רקע כישלונות קודמים הכרזה זו הפיחה רוח חדשה בחיילים וקצינים.
הכוח הרוסי כלל את הקבוצה הדרומית בפיקוד גנרל ניקולאי זארובייב שכללה שלושה קורפוסים ואת הקבוצה המזרחית בפיקוד גנרל אלכסנדר בילדרלינג שכללה שני קורפוסים.
כוחות יפנים שנעו צפונה כללו את הארמייה הראשונה, השנייה והרביעית כאשר הארמייה השלישית פעלה סביב פורט ארתור.
למרות הנחיתות המספרית החליט המפקד היפני לתקוף את הביצורים הרוסים במטרה לכבוש את העיר.
עם סיום הגשמים וההתארגנות היפנית החליטו להתחיל במתקפה ב-24 באוגוסט.
ב-24 באוגוסט, החלה הארמייה היפנית הראשונה במתקפה נגד כוח של הקבוצה המזרחית של הרוסים.
המטרה הייתה לעבור את האגף השמאלי של הרוסים ולהגיע למסילת רכבת המקשרת את האזור עם הצפון.
למחרת יחידות של הארמייה השנייה והרביעית החלו במתקפה על הביצורים של הקבוצה המזרחית של הרוסים.
במשך יומיים הרוסים עמדו במתקפה אך בסופו של דבר קורופטקין החליט לסגת לקו ביצורים השני, בהתבססו על נתונים שגויים של היקף הכוח היפני.
לקראת הערב ה-28 באוגוסט התבצרו הרוסים בקו ההגנה השני.
מכיוון שהאזור היה מישורי (לעומת אזור הררי בקו הביצורים הראשון) היפנים יכלו לשלוח למתקפה כוחות גדולים.
ב-30 באוגוסט תנאי השטח המישורי אפשרו לכל הכוח היפני לנהל מתקפה משולבת באורך כל החזית.
הרוסים עמדו במתקפה ואף ארגנו מתקפות נגד.
במהלך הקרבות נוצלו רוב העתודות וחלק גדול של תחמושת.
באגף השמאלי של הרוסים הצליחו היפנים (הארייה הראשונה) לחצות את הנהר והחלו להתבסס בגדה הצפונית ובגבעות מזרחית לעיר.
אלכסיי קורופטקין חשש מכיתור ופקד על נסיגה לקו הביצורים השלישי.
תקוותו הייתה שיצליח לרכז את הכוח באגרוף ולצאת למתקפת נגד חזקה ולהביא לתבוסת הארמייה היפנית הראשונה.
ב-31 באוגוסט החל הקרב על קו הביצורים השלישי.
למרות המתקפות היפניות הרוסים עמדו על קו ההגנה ללא תזוזה.
באגף השמאלי הייתה התקדמות מסוימת של היפנים אך היא לא הייתה משמעותית.
הצבא הרוסי עמד בקו ביצורים והייתה לו עדיפות מספרית שלכאורה הייתה צריכה לאפשר לו ניצחון בקרב.
בהתאם להערכות מודרניות, לצבא רוסי היו כל הסיכויים לסיים את הקרב בניצחון וייתכן אף לכתר חלק מהכוח היפני (במיוחד הארמייה הראשונה).
המפקד העליון של היפנים אף שקל נסיגה כללית.
אך למעשה, בשטח, בערב ה-2 בספטמבר החל המטה של קורופטקין לקבל מידע על התמרונים של הכוח היפני והחל לחשוש מכיתור.
זאת בנוסף על הערכת המטה הרוסי השגויה לגבי היקף הכוח היפני - הרוסים עוד חשבו שליפנים יש עדיפות מספרית משמעותית.
על בסיס זה פקד קורופטקין על נסיגה כללית צפונה לכיוון העיר שן-יאנג.
בהיוודע על הנסיגה רוסית, היפנים החלו בהתקדמות ונכנסו לעיר.
לצבא הרוסי היו כל הסיכויים לנצח בקרב תוך ניצול עדיפות מספרית ועדיפות בכוח אש.
הססנות וחוסר יוזמה מצד המפקדים מנעו מהם לנצל הזדמנות זו.
נספחים זרים שהיו במטה היפני דיווחו על משבר גדול במהלך הקרב והתארגנות להפסקת המתקפות.
אומנם פקודת קורופטקין לסגת אפשרה ליפנים לנוע קדימה ולהשיג ניצחון טקטי.
נציג איטליה במטה הרוסי ציין שבמהלך כל הקרב קורופטקין לא ניסה ליזום פעולות, המתין לפעולות יפניות ובסופו של דבר עזב את שדה הקרב.
במהלך הקרב הוא נתן למפקדים בשטח הכשר לנסיגה טקטית וכך זרע אי-ודאות ואי-דבקות במשימה.
לאור המשבר הגדול ואבידות גדולות לא רדפו היפנים אחר הצבא הרוסי הנסוג והתרכזו במנוחה וחידוש מלאים.
זמן קצר לאחר הקרב נפל פורט ארתור.
כתוצאה מכך התפנה כוח צבאי יפני משמעותי שהיה עסוק במצור על העיר.
בהיוודע על נסיגה נוספת, הצאר החליט על שליחת כוחות נוספים בהיקף של כ-50 אלף חיילים לחזית זו.
בעקבות כך, לקראת אוקטובר 1904 הגיע הכוח הרוסי לכ-195 אלף חיילים.
קרב לה קאטו התחולל ב-26 באוגוסט 1914, לאחר נסיגת הבריטים והצרפתים מקרב מונס וכחלק מהנסיגה הגדולה למארן.
ב-25 באוגוסט בלילה דחקו כוחותיו של אלכסנדר פון קלוק הגרמני את הגיס הבריטי השני בפיקודו של גנרל הוראס סמית'-דוריאן סמוך ללה קאטו.
הגיס השני התנתק מכוחותיו של דאגלס הייג, שכללו שלוש דיוויזיות וכוח פרשים קטן והיו במרחק שמונה ק"מ מזרחה.
הגיס נקלע למצב בו גם נסיגה הייתה בהכרח חושפת אותו למתקפה גרמנית, ועל כן החליט סמית'-דוריאן לתקוף למחרת בבוקר, על אף עייפות החיילים לאחר כמה ימי לחימה בנסיגה, ובניגוד לדעת מפקדו, ג'ון פרנץ', שביקש לשמור על הצבא בכל מחיר מפני שחשש מפני "סדאן שנייה".
לרשות הגרמנים עמדו שלוש דיוויזיות שיכלו להשתתף בתקיפה באותו יום.
הגיס המזרחי בפיקודו של פון קלוק היה רחוק מדי ושני גייסות ניסו לאגף את הבריטים ממערב.
תנועה זו נעצרה על ידי הארמייה הצרפתית השישית בפיקודו של מונורי.
ב-26 באוגוסט עם שחר החלה הארטילריה הגרמנית בהרעשת הקו הבריטי שהתפרס לאורך שמונה ק"מ.
בניגוד לקרב מונס שבו התנהלו חילופי האש העיקריים באש רובים, כאן הוכיחה התותחים את יעילותם של ירי מהיר ושל פגזי רסס על כוחות חי"ר.
בעוד הבריטים פרסו את תותחיהם במרחק 50–200 מטרים מאחורי קווי החי"ר והיו חשופים לעין הגרמנים, התותחים הגרמנים ירו אש תלולת מסלול ממקום שנסתר מעין הבריטים.
לאחר אבדות כבדות, החלו להתפורר אגפי הבריטים בשעות הצהריים והחי"ר הגרמני החל בהתקדמות.
הבריטים ניסו לבלום אותם בעיקר באש רובים מתוך תעלות רדודות שנחפרו בחיפזון, טקטיקה שהאטה את הגרמנים עד שדוריאן הצליח לנהל נסיגה מסודרת כשעל אגפו השמאלי מגן כוח פרשים צרפתי, ואגפו השני חשוף.
בלילה נסוגו כוחות הבריטים והצרפתים לסן-קנטן לאחר ש-7812 בריטים נפגעו, כולל 2,600 שבויים.
כמו כן, הם השאירו מאחור 38 תותחים, לאחר שהתותחנים פירקו מרובם את הסדנים והכוונות.
מטרת הבריטים הייתה לאפשר נסיגה מסודרת של חיל המשלוח ולעכב ככל הניתן את הגרמנים בתנועתם מערבה.
מטרה זו הושגה למשך חמישה ימים, לאחר שקרב לה קאטו אילץ את הגרמנים להתארגן מחדש.
מאוחר יותר, ספג דוריאן ביקורת ממפקדו ג'ון פרנץ' שפקד עליו לסגת ולא להתעכב בלה קאטו.
קרב לותר אם ברנברג (Lutter am Barenberge) היה קרב שהתרחש במהלך מלחמת שלושים השנים בלותר אם ברנברג , בין צבא דנמרק תחת פיקודו של מלך דנמרק כריסטיאן הרביעי לבין צבא קתולי בפיקודו של הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי.
הקרב הסתיים בניצחון קתולי מוחץ, והיה אחד האחרונים בהתערבות הדנית במלחמת שלושים השנים.
קרב לכאיון היה קרב לא גדול במהלך המלחמה הקורינתית, אך השפעתו הייתה גדולה בהרבה ממספר הלוחמים שלקחו בו חלק.
הקרב התפרסם בתבוסה המוחצת שספג כוח ספרטני כבד שהורכב מהופליטים מידיהם של פלטסטים - חיילים קלי חימוש מאתונה תחת פיקודו של איפיקרטס.
התבוסה בקרב הייתה אחד הסממנים לירידת כוחו של ההופליט כזרוע עיקרית של הצבא היווני בעת העתיקה.
השפעת הקרב הדהדה הרבה מעבר לגבולות המלחמה שבמהלכה התרחש.
בעקבות הצלחת הכוחות הקלים בקרב קיבלה תנופה גדולה בתקופה ההלניסטית, במהלכה נעלמו ההופליטים כמעט כליל משדות הקרב היווניים ובמקומם נוצר סוג חיילים חדש שחימושם היה כבד מזה של הפלטסטים, אך קל בהרבה מחימוש ההופליטים - תורופורים .
צבא ספרטני גדול התמקם בלכאיון כחלק מהמאמץ הצבאי הספרטני להטיל לחץ על קורינתוס שנפלה בידי כוחות דמוקרטיים שקשרו עם האתונאים וסילקו את השלטון האוליגרכי הישן.
חלק מצבא זה שכלל פרשים ומאות הופליטים ליווה קבוצת אזרחים גדולה מאמיקלס בדרכם לחגיגה דתית.
בשלב מסוים, המשיכו הפרשים בליווי האזרחים ואילו ההופליטים שבו על עקבותיהם.
דרכם עברה בסמוך לחומותיה של קורינתוס, אך המפקד הספרטני לא חשש מהעימות כי חש ביטחון רב במספריו הגדולים.
האתונאים, שלחו כוח פלסטסטים גדול בפיקודו של איפיקרטס שיירט את הכוחות הספרטנים בסמוך לחומות.
הפלטסטים פתחו בהתקפות פגע וברח הרסניות - הם התקרבו בריצה לעבר הכוח הספרטני שצעד בדרך, הטילו בו כידונים ונסוגו במהירות לאחור ברגע שהספרטנים כבדי החימוש יצאו למרדף.
הדבר חזר על עצמו פעם אחרי פעם כשהאתונאים חומקים כל פעם מפגיעה.
הכוח הספרטני הצליח להגיע ללאכיון, אך אבדותיו היו כבדות מאוד - כ-250 הופליטים מתוך כ-600 נהרגו.
אמנם התבוסה הייתה מוחצת, לא הייתה לה השפעה כמו לקרב לאוקטרה שבו צבא ספרטני שלם שכלל למעלה מ-10,000 לוחמים ספג תבוסה מוחצת, אך היה זה סימן לבאות.
קרב לוֹס (Loos, בחולם מלא) היה החלק שנטלו הבריטים על עצמם בקרב ארטואה השלישי, אשר היה אחד מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, כאשר את הגזרות האחרות תקפו הצרפתים.
הקרב נערך בין 25 בספטמבר ל-14 באוקטובר 1915 בלוס-אן-גואל אשר בפאתי העיר ליל.
הייתה זו ההתקפה הבריטית הגדולה באותה חזית באותה שנה.
בקרב זה עשו הבריטים לראשונה שימוש בנשק כימי.
חידוש אחר באותו קרב הייתה הופעתו המשמעותית הראשונה של הצבא החדש, אותו גייסה בריטניה לאחר פרוץ המלחמה.
למרות שיפור בשיטות ובציוד הלחימה, הרי להוציא מספר הישגים מקומיים, תוך ספיגת אבדות כבדות, הבריטים לא הצליחו להבקיע את הקו הגרמני.
סיום מלחמת התנועה בסוף סתיו 1914 הביא להיווצרות בליטה בקו הגרמני, החודרת מערבה אל תוך קו מדינות ההסכמה.
מיקום הבליטה היה מצפון לאראס ומדרום ללנס, שם עבר קו החזית מצפון לדרום, ולזו היה פוטנציאל לסכן את קווי התחבורה של כוחות מדינות ההסכמה שבסמוך לחזית באותו מקום.
בין 17 בדצמבר 1914 ל-13 בינואר 1915 לחמה הארמייה העשירית הצרפתית בקרב ארטואה הראשון, תוך שהיא מקבלת סיוע מהארמיות השנייה והשמינית, בהמשך השנה נערך בסמוך קרב רכס וימי ואחריו קרב ארטואה השני.
עד לסתיו 1915, כל הקרבות האלה הביאו לשינויים מעטים בלבד בקו החזית, אם כי הבליטה הגרמנית 'ננגסה' מעט.
כללית, פני השטח בארטואה מישוריים, תוך שיפוע קל, כאשר המזרח גבוה מן המערב, אך משובצים בגבעות סלעי גיר נמוכות.
מצפון מערב לרכס וימי משתרע רכס נוטרה דאם דה לורט (Notre Dame de Lorette) העובר ממזרח למערב, בקירוב, והוא נכלל ברובו בשטח שבשליטה צרפתית, ובחלקו הקטן בשטח בשליטה גרמנית.
אותה ארמייה כללה 13 דיוויזיות, מהן שתיים בעתודה.
הגרמנים, שלא תקפו כמעט באותה שנה, הקימו קו הגנה שני חזק, מתוך כוונה לקדם אפשרות של הבקעה ראשונית של צבאות מדינות ההסכמה.
בגזרת ההתקפה פעל הקורפוס ה-4 תחת פיקודו של פרידריך זיקסט פון ארמין עם הדיוויזיות ה-7, ה-8 וה-123. כמו כן היו מעורבים כוחות מהקורפוס ה-7 בראשות הרמן פון פרנסואה עם הדיוויזיות ה-14 וה-117, דרומית לתעלת לה באסה בין לה באסה לאולוך.
הארמייה הראשונה הבריטית, בפיקודו של גנרל דאגלס הייג, החזיקה בקטע של קו החזית צפונית לצרפתים, מצפון לבליטה האמורה ועד לאיפר.
כוונתם הייתה להבקיע את קו החזית שממזרחם, בין לוס ללה בסה (La bassée) הנמצאת כעשרה ק"מ מצפון ללוס, בכוח של שני קורפוסים: הקורפוס ה-1 (הדיוויזיות ה-2, ה-7 וה-9) תחת יוברט גוף בצפון ומדרום לו הקורפוס ה-4 (הדיוויזיות ה-1, ה-15 וה-47) תחת הנרי רולינסון.
קורפוס נוסף, הקורפוס ה-11 (הדיוויזיות ה-21, ה-24 של צבא קיצ'נר והמשמר) תחת ריצ'רד האק ודיוויזיית הפרשים השלישית עמדו הכן במטרה לשגר עתודות, אשר כלקח מן הקרבות הקודמים, הוחזקו בקרבת מקום, כדי להשיג הכרעה לאחר השגת ההבקעה.
הכוח התוקף הבריטי מנה שש דיוויזיות ונהנה מיתרון מספרי בחזית אותה תקף, לעיתים עד כדי 1:7. כמו כן, במטרה לשפר את סיכויי הכוח התוקף, תוכננה התקפת הסחה, אף היא בכוח של שני קורפוסים.
כמו כן, תוכננה התקפת הסחה באזור איפר, צפונה יותר, מעבר לגבול הבלגי.
בקטע החזית שבין לנס לאראס הצרפתים תכננו לתקוף באמצעות הארמייה העשירית.
הגנרל פרדיננד פוש פיקד על המתקפה כולה, הצרפתית והבריטית כאחד.
פני השטח השטוחים וקו ההגנה הגרמני הרציף לא אפשרו איגוף או מסתור, והגבילו מאוד את אפשרות ההפתעה.
כתחליף חלקי לכך תוכננה הפגזה של ארבעה ימים כדי לערער את המערך הגרמני.
כן תוכננה התקפה בחזית רחבה, שכן ניסיון הקרבות הקודמים הורה כי בהתקפה בחזית צרה קל למגינים לרכז את אישם בתוקפים.
ב-21 בספטמבר פתחו הבריטים בהפגזה אדירה.
למרות שנורו כ-250,000 פגזים בארבעת הימים הראשונים, זו לא הביאה לתוצאות מספקות, אך כמובן שמנעה כל אפשרות של הפתעה.
בנוסף, הבריטים פזרו 140 טון של גז כלור, אשר ההכנות לשימוש בו נשמרו בסוד, בהצלחה מעורבת, שכן במספר מקרים הגז חזר ונשב לכיוון התוקפים, אשר סבלו בעטיו מ-2,632 אבדות, מהן שבעה הרוגים.
ההפגזות הבריטיות, מכאן ועד סוף הקרב, הסתייעו בתצפיות ממטוסים, ואלה אף סייעו בהפצצות טקטיות.
ההתקפה הרגלית החלה ב-25 בחודש בשעה 6:30. כבר בשלב ההתקדמות אל היעד דרך שטח ההפקר, סבלו הבריטים אבדות כבדות, אל מול אש הגרמנים, כולל מכונות ירייה, אשר ההפגזה הבריטית המקדימה לא חיסלה את קיניהן.
בכל זאת, לא מעט בשל עליונותם המספרית, הבריטים הצליחו לחדור בכמה מקומות את הקו הגרמני, וכן לכדו את העיירה לוס-אן-גואל (Loos-en-Gohelle).
כך הצליחו הבריטים לכבוש בליטה שרוחבה מצפון לדרום כשבעה ק"מ ועומקה כשלושה ק"מ, באגף הימני, הדרומי, של התקפתם, דבר שהיה הישג לא מבוטל בתנאי מלחמת החפירות.
עם זאת, החדירה לא נוצלה כהלכה.
בעיות קשר ואספקה, והתגבורות שבוששו לבוא, מנעו את הבקעת הקו הגרמני.
הקרב התחדש למחרת היום עת התקפה נוספת נקבעה לשעה 11:00. התגבורות שהגיעו לבסוף הוטלו לקרב טיפין-טיפין ובצורה זו התמסמסה יעילותן ככוח שיכול להשיג הכרעה.
ההגנה הגרמנית התייצבה, וניסיונות הבריטית להבקיעה בעזרת התגבורות - נהדפו תוך ספיגת אבדות כבדות מאוד.
בנוסף, חלק מן הכוחות התוקפים תעו בדרכם.
באחת ההתקפות איבדו 12 גדודים כ-8,000 מתוך כ-10,000 חיילים תוך ארבע שעות.
ב-28 לחודש הבריטים, אשר ספגו יותר מ-20,000 אבדות, אמרו נואש, וחדלו לתקוף, בעוד הגרמנים מצליחים בהדרגה להחזיר לידיהם עד תחילת אוקטובר חלק מן העמדות שאיבדו ביום ההתקפה הראשון, ב'מגנן הוהנצולרן' ובסביבתו, מצפון ללוס.
ב-8 באוקטובר ערכו הגרמנים מאמצים בלתי מוצלחים לכבוש חזרה את העמדות שאיבדו קודם לכן, ושנותרו באותו מועד בידי הבריטים.
התקפה בריטית אחרונה, ב-13 באוקטובר, נכשלה אף היא תוך ספיגת אבדות מחרידות.
קרב לוס וקרב ארטואה השלישי קדמו למתקפה בשמפאן בסתיו 1915 ולקרב אראס (1917).
כל אלה ועוד אחרים, כפי שמעידה סמיכות המקום של שדות הקרב, אף הם לא הביאו לתוצאות ניכרות ולשבירת הקיפאון בקווי החזית באזור.
קרב לוס לא היה אם כך, יוצא דופן מבחינה זו.
אבדות הבריטים בקרב לוס היו 59,247 חיילים (כולל מתקפת ההסחה), ואבדות הגרמנים מוערכות ב-26,000 חיילים.
עקב קרב לוס איבד הגנרל פרנץ' את מעמדו בפיקוד על חיל המשלוח הבריטי, והוחלף על ידי הגנרל דאגלס הייג.
הסופר רוברט גרייבס, אשר שירת כקצין בחזית המערב, תיאר את קרב לוס ואת הימים שאחריו בספרו "שלום ולא להתראות" (תרגום חופשי משם הספר באנגלית: "Goodbye to All That"), אחד מן הספרים הידועים ביותר אודות מלחמת החפירות.
קרב לימנובה היה קרב שהתרחש במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בין הצבא האוסטרו-הונגרי לצבא האימפריה הרוסית.
הקרב התרחש ב-1 ל-13 בדצמבר 1914, בקרבת העיירה לימנובה, והסתיים בניצחון אוסטרו-הונגרי.
ב-20 בנובמבר 1914, פתח מפקד החזית הדרום-מערבית ניקולאי איוואנוב בהתקפה לכיוון נובי סונץ' מתוך כוונה לכבוש את קרקוב מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.