tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט מבוסס בחלקו על הטבח בתיכון קולומביין, אירוע ירי המוני שביצעו שני תלמידים בני-עשרה, אשר התרחש ב-20 באפריל 1999 בבית הספר התיכון קולומביין במחוז ג'פרסון שבקולורדו.
באירוע הטבח נהרגו 12 תלמידים ומורה אחד, ונפצעו 24 אנשים.
מספר הקורבנות שגבה הטבח הוא השלישי בגובהו מבין אירועי הירי שהתרחשו בבתי ספר בארצות הברית, לאחר הטבח בווירג'יניה טק בשנת 2007 והטבח באוניברסיטת טקסס בשנת 1966. בסך הכול התרחשו בארצות הברית בין השנים 1997 ל-1999 שמונה אירועי ירי בבתי ספר.
על עיסוקו של הסרט בנושא הירי בבתי הספר בארצות הברית, אמר ואן סנט: "הירי בבתי ספר באמריקה הגיע לשיא של כל הזמנים.
רציתי לעשות משהו שינסה לתפוס את האווירה של צעירים ההולכים לבית הספר בזמנים אלו".
גאס ואן סנט העריץ את הסרט "באולינג לקולומביין", אך הדגיש ש"אלפנט" מתייחס לסוגיה באופן שונה לגמרי.
בסרטו "באולינג לקולומביין", בחן מור את המניעים לאלימות והציע את פרשנותו לסוגיה, בעוד שעל פי רוג'ר איברט, ואן סנט אינו מציע תובנות על אודות מניעיהם של הרוצחים, וסרטו אינו מציג תאוריות או מסקנות כלשהן על בני נוער, על החברה, על אחזקת כלי נשק, או על אופי התנהגותו של פסיכופת.
בהקשר זה אמר ואן סנט: "לא רצינו להסביר דבר.
ברגע שמסבירים משהו ישנן חמש אפשרויות אותן שוללים, מכיוון שבוחרים בהסבר מסוים.
זה נוסף לבעיה של מתן הסבר לדבר שלא ניתן בהכרח להסבירו".
שם הסרט, "אלפנט" , הוא מחווה לסרט קצר בעל אותו שם שביים אלן קלארק עבור ה-BBC בשנת 1989, המציג את האלימות הקנאית בבתי הספר של צפון אירלנד כמצעד אנונימי של רציחות, וללא קו עלילתי.
קלארק נפטר בשנת 1990, ולכן כאשר החל ואן סנט את העבודה על הסרט הוא פנה למפיק של "אלפנט" מ-1989, דני בויל, כדי לקבל את הסכמתו לשימוש בשם.
ואן סנט סבר תחילה כי השם רומז למשל ההודי העתיק "העיוורים והפיל", שמספר על קבוצת עיוורים המנסים לתאר יחד פיל.
לצורך כך ממשש כל אחד מהם חלק אחר בגופו של הפיל, ועל כן אין הם מצליחים להגיע להסכמה כיצד נראית החיה.
בג'ייניזם מובא סיפור זה כמשל לרבדיה הרבים של האמת, שאותה ניתן לראות בדרכים שונות.
מקביל לכך הוא אחד המאפיינים הבולטים ב"אלפנט", מוטיב הצגתה של אותה התרחשות באותה נקודת זמן, מנקודת מבטן של דמויות שונות.
בהמשך גילה ואן סנט כי שם הסרט "אלפנט" משנת 1989 מתייחס לביטוי האנגלי "פיל בחדר" (Elephant in the room), המתאר אמת הברורה לכול, אך כולם מתעלמים מקיומה או נמנעים מלהתייחס אליה.
על כך אמר ואן סנט: "הנחתי שקלארק קרא לסרטו 'אלפנט' משום שהוא עסק בבעיה שקשה לזהותה, מפני שישנן דרכים שונות להסתכל עליה.
כך חשבתי במשך תקופה ארוכה, עד שקראתי ציטוט של קלארק, שבו הוא אמר שהכוונה בשם הסרט היא לביטוי 'פיל בחדר'.
אך עבורנו כיוצרי הסרט, בעת הפקתו, המשמעות המנחה הייתה משל העיוורים".
רמיזה לשם הסרט נעשית בסצנה שבה נפגשים אלכס ואריק בביתו של אלכס, בטרם עברו על הפרטים האחרונים של הטבח המתוכנן.
בזמן שאלכס מנגן בפסנתר, נראה לכמה רגעים אחד מציוריו, רישום של פיל התלוי על קיר חדרו.
מקומו של הסרט ביצירתו של ואן סנט
"אלפנט" אינו סרט המותאם למיינסטרים של קהל צופי הקולנוע.
מדובר בסרט עצמאי ודל-תקציב, וזאת על אף שבעת הפקתו כבר רכש לעצמו גאס ואן סנט מוניטין כבמאי בהוליווד.
בדומה, סרטיו "ג'רי" (2002) ו"פרנויד פארק" (2008) אף הם הופקו בתקציב דל, בתקופה שבה כבר היה ואן סנט במאי מוכר.
אלו עומדים בניגוד לסרטים אחרים שיצר, כמו "סיפורו של ויל האנטינג" (1997) ו"למצוא את פורסטר" (2000), שעליהם העיד ואן סנט כי "כוונו למשוך קהל נרחב לבתי הקולנוע".
הסגנון הוויזואלי המינימליסטי שב"אלפנט" חוזר בסרטים נוספים של ואן סנט, ומהווה סימן היכר של יצירתו.
כך למשל, תואר סרטו "ימים אחרונים" (2005) כבעל סגנון מינימליסטי, וכך גם מאופיין "ג'רי" במינימליזם, אם כי בביקורת באתר haro-online נכתב כי "ג'רי היה תרגיל במינימליזם שהיה מעט מינימלי מדי.
'אלפנט' מהווה צעד אחורה במינימליזם, אך התקדמות קדימה עבור ואן סנט".
ג'סטין הול מ-Cinema Confidential ציין את "אלפנט", לצד "ג'רי", כדוגמה לסרטים שיצר ואן סנט בשיטת ה"סינמה וריטה" (Cinéma vérité), שבה מפיח ואן סנט רוח חדשה, ולפיה הבמאי עובד ללא תסריט וללא תבנית עשייה מוכנה מראש, באופן שדורש מהצופה בסופו של דבר לנתח בעצמו את פשרו של הסרט.
נקודת דמיון נוספת בין הסרטים "אלפנט" ו"ג'רי", מצא הול בכך ששניהם "מאופיינים בקטעים ארוכים ושקטים, דלים בדיאלוג, אך נושאיהם תובעים השפעה רגשית עמוקה" ("ג'רי" עוסק אף הוא ברצח).
יאיר הוכנר, מבקר אתר "סרט", ראה ב"אלפנט" חזרה של ואן סנט ליצירת סרטים איכותיים, לעומת סרטיו הקודמים שהתאפיינו בעיניו ברמה נמוכה, כדוגמת "סיפורו של ויל האנטינג" ו"למצוא את פורסטר".
לדבריו, "אחרי תקופה ארוכה ומייאשת למעריציו הבמאי מצא בשנית את הכיוון הנכון וחוזר בגדול עם סרט בעל חזון אומנותי".
בישראל הוקרן הסרט לראשונה ב-6 במאי 2004, כמעט שנה לאחר שהוקרן בפסטיבל קאן, שבו זכה בפרס דקל הזהב.
יאיר הוכנר ציין את הסרט לחיוב בביקורתו.
לדבריו, "למרות המתח מורט העצבים, גאס ואן סנט מהפנט את הקהל בשוטים ארוכים וסוחפים, עריכת סאונד מרהיבה וצוות צעיר ואנונימי של שחקנים מוכשרים.
"אלפנט" הוא מסוג הסרטים שמעסיקים את מחשבותיכם זמן רב אחרי שתצאו מאולם הקולנוע." על עיצוב הדמויות אמר הוכנר כי "ואן סנט מספר את סיפורם של התלמידים דרך העיניים שלהם ולא שופט אותם אפילו לא לרגע אחד.
אפילו אלכס ואריק יוצאים אנושיים בצורה מפתיעה ומעוררת הזדהות".
לעומתו, כתב אביעד שמיר ביקורת מעורבת על "אלפנט" באתר "עין הדג".
מחד, ציין כי ערכו של הסרט טמון בכך ש"יש בו ביקורת מרומזת על הקלות הבלתי נסבלת בה ניתן ליצור טרגדיה בקנה מידה לאומי.
מודגם כמה קל להשיג אמצעים להטלת אסון, ומה קורה כשכל מה שמעניין אנשים הוא לצאת עם החתיך/ה של השכבה, בזמן שמצוקותיהם של תלמידים פחות פופולריים זוכות להתעלמות מוחלטת".
מאידך, ביקר את הסרט בכמה היבטים, וסבר כי "רוב השחקנים בסרט הם בני נוער חסרי ניסיון-משחק, שנאספו באקראי לתפקידים השונים", וכי "רוב השיחות האקראיות...
נראות מאולצות, ולא עוזרות ללמוד שום דבר על התלמידים", ובנוסף ציין שהסרט איטי מאוד בקצב התקדמותו.
בפסטיבל הקולנוע ה-67 בקאן, בשנת 2003, זכה "אלפנט" בפרס דקל הזהב (המוענק לסרט הטוב ביותר), וגאס ואן סנט זכה בפרס לבמאי הטוב ביותר.
הצלחתו של הסרט בפסטיבל נחשבה מפתיעה, הן בשל תקציבו הנמוך והן בשל הסרטים האחרים שמולם התמודד, שנחשבו בעלי סיכויים גבוהים יותר לזכייה, בהם סרטו של לארס פון טרייר "דוגוויל" שהיה חביב המבקרים, וסרטו של קלינט איסטווד "מיסטיק ריבר" שהיה מועמד לשישה פרסי אוסקר.
מעבר לכך, זכה הסרט בפרסים נוספים והיה מועמד לאחרים, ובהם:
האלפנט (סימונו הרשמי:(Panzerjäger Tiger (P) היה משחית טנקים כבד בשירות הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
כ-91 משחיתי טנקים מסוג אלפנט נבנו, ורובם שירתו בחזית המזרחית..
בעת שנכנס לשירות, היה האלפנט רכב משוריין בו שולבו התותח נגד-טנקי החזק ביותר שהיה בנמצא והשריון העבה ביותר בעולם, אך בגלל דברים אלו סבל הטנק מבעיות מכניות רבות (כגון שריפת המנוע או שבירת התמסורת) בגלל מסתו העצומה.
במקור, נקרא הכלי פרדיננד, על שם מתכננו פרדיננד פורשה.
האלפנט פותח בעקבות צורך במשחיתי טנקים בחזית המזרחית, שיהיו מסוגלים להתמודד בהצלחה עם הטנק הסובייטי החדש T34.
כשנקבעו המפרטים לטנקי הטיגר החדשים, הגיש פורשה הצעה משלו, שהתחרתה בזאת של חברת הנשל.
הדגם של הנשל נחשב כפשוט יותר לייצור המוני, ולבסוף הוחל בייצורו בשם טייגר 1; אך בינתיים יוצרו גם כ-100 דגמים מתכנונו של פורשה - כאמצעי ביטחון, למקרה של תקלה בלתי צפויה בייצור דגם הנשל.
עתה הציע פורשה להיטלר - שהביע התעסקות יתרה בנושאים טכניים - להסב את דגמיו למשחיתי טנקים.
ב-22 בספטמבר הוחלט כי משחיתי טנקים אלו יהיו בעלי שריון חזיתי בעובי 200 מ"מ, ותותח בקוטר 88 מ"מ.
בצוותו שישה אנשים, לרבות שני טענים לתותח 88 מ"מ.
משקלו של הטנק הגיע ל-65 טונות, זאת בעקבות שריון החזית העבה, ומשקל כה רב הגביל את מהירות הדרך וניידות הכלי.
בחלקו האחורי של הטנק הורכב תא משוריין גדול מקובע במקום צריח שהכיל את התותח ו-3 מאנשי צוות.
בגלל שהמנוע הועבר למרכז הטנק, מפעיל הרדיו והנהג הופרדו משאר אנשי הצוות ויכלו לתקשר איתם רק בעזרת רדיו פנימי.
שני המנועים מקוררי האוויר שהיו בשלדה המקורית הוחלפו על ידי שני מנועים 300 כ"ס HL 120 של מייבאך שהפעילו שני גנרטורים, שהניעו שני מנועים חשמליים שבתורם הפעילו את הזחלים.
מלבד הצריכה הגבוהה מאוד של דלק, נזקק הכלי לטיפולים רבים.
את הזחלים, לדוגמה, היה צריך להחליף כל 500 ק"מ.
באלפנט הורכב תותח 88 מ"מ מדגם PAK 43/2 L/71. ה-L/71 פותח כתחליף לתותח נ"מ 88 שהוכח כיעיל ביותר כנגד טנקי בעלות הברית במערכה בצפון אפריקה.
ל- L/71 היה קנה ארוך בהרבה מתותח ה-88 המקורי, שהעניק לו מהירות לוע גבוהה יותר, ויכולת חדירת שריון משופרת.
העדר צריח מסתובב הגביל את גזרת הירי של התותח ל-25°, וכינון התותח נעשה על ידי כיוון הכלי כולו אל המטרה.
גם כמות הפגזים של תותחו המעולה הייתה מוגבלת; בסך הכל היו בו 50 פגזים בהשוואה ל-92 בטנק הטיגר.
המחסור בתחמושת התגלה כמגבלה טקטית חמורה, למרות שחמורה ממנה הייתה העובדה שהאלפנטים לא נשאו מקלע כלל.
היה זה חיסרון קטלני למקרה שיעלה בידי רגלים של האויב להתקרב אליהם
העבודה על משחית הטנקים הושלמה בסך הכל בתוך חודשיים ובמאי 1943 היה הכלי מוכן לשימוש.
לאחר קרב קורסק בחזית המזרחית בספטמבר 1943, הוחזרו כל משחיתי הטנקים מסוג פרדיננד ששרדו את הקרב כדי לשפר אותם על סמך ניסיונם בקרב.
במהלך אוקטובר ונובמבר 1943, 48 מתוך 50 משחיתי הטנקים ששרדו עברו שדרוג ונוספו להם מקלע MG34 בקדמת הצריח כדי לשפר את יכולתם כנגד חי"ר, פתח מיוחד למפקד על הצריח כדי לשפר את יכולת הראייה שלו, וצימריט - ציפוי קרמי להגנה מפני מוקשים מגנטיים.
כל התוספות הללו ושינויים קלים אחרים העלו את משקלו של הטנק מ-65 ל-70 טון.
משחית הטנק המשופר כונה באופן לא רשמי האלפנט, וב-1 במאי 1944 נתן לו היטלר את שמו באופן רשמי.
משחיתי הטנקים פעלו ברמה פלוגתית, ולפעמים חולקו למחלקות כשחי"ר וטנקים אחרים מגנים על האגפים הפגיעים שלהם.
בהתקפה, שימש האלפנט ככלי תקיפה ראשוני.
בהגנה, הוא פעל ככוח עתודה שנועד לעצור כוחות שריון.
טבילת האש של הפרדיננד הייתה ביולי 1943, בקרב קורסק.
בקרב השתתפו כל 91 הכלים למעט שניים.
טקטיקת השריון הגרמנית בקורסק הייתה של טריז טנקים, שנקראה בפיהם פנצרקייל.
פירוש הדבר היה שהטנקים הכבדים ביותר, הטיגרים או האלפנטים היוו את חוד הטריז במתקפה, וכך הוטלה ההבקעה על הטנקים בעלי הכושר הרב יותר להנחית ולספוג את המהלומות הקשות ביותר, ואחר כך ינצלו הטנקים הקלים יותר את ההצלחה.
למרות שהצליחו להשמיד טנקים רוסיים רבים, הם סבלו מבעיות מכניות רבות.
לאחר ארבעה ימי קרבות, כמחצית מהכלים יצאו משימוש, רובם בגלל בעיות מכניות וכתוצאה מפגיעות מוקשים בזחלים.
האבדות מאש האויב היו נמוכות מאוד, בזכות השריון העבה של הפרדיננד שכמעט אף נשק נ"ט רוסי לא הצליח לחדור.
כאשר נעו האלפנטים להסתערות, נתגלעו חסרונותיהם.
הם קרטעו לאיטם מבלי להיפגע אמנם בתוך מטר האש הנ"ט החזיתית הרוסית, אבל נפגעו בשריון הצד הדק יותר שלהם על ידי הפקפרונטים שהוצבו באגפים; או מצאו עצמם, לאחר שפרצו את קווי האויב, ללא סיוע.
מרבית הטנקים הקלים יותר המלווים אותם לא הצליחו לשרוד די זמן כדי להישאר עמם, ולרוב האלפנטים לא היו מקלעים להגנה עצמית כנגד רגלי האויב.
כדברי מפקד גייסות השריון הגרמניים היינץ גודריאן:
רוב האבדות של הפרדיננד בקורסק נגרמו במתקפת הנגד של הסובייטים.
ניסיונות לגרור משם את השלדות הפגועות כדי להכשירן מחדש לקרב סוכלו, שכן רכבי החילוץ החצי זחליים בני 18 הטונות, שבהם השתמשו הגרמנים בדרך כלל, לא הצליחו להזיזם, ורק טיגרים יכלו לגרורם.
הפרדיננדים ששרדו המשיכו להילחם גם בקרב דנייפר בסוף 1943.
בשלב זה הוחזרו משחיתי הטנקים למפעל באוסטריה שם עברו שיפורים וזכו לשם אלפנט.
על אף השיפורים שהותקנו בהם, חלק מהבעיות לא תוקנו לגמרי.
ב-1944 הועברו האלפנטים לחזית באיטליה, אך לא היו יעילים בגלל משקלם העצום שמנע מהם לחצות כבישים וגשרים באיטליה.
בגלל מחסור בחלקי חילוף ננטשו מרביתם או פוצצו על ידי צוותם.
פלוגה אחת של אלפנטים נלחמה בהתקפת הסובייטים בפולין ב-1945, והאלפנטים האחרונים ששרדו השתתפו בקרב על ברלין.
יחס ההריגות לעומת אבדות של האלפנט עמד על קרוב ל-1:10, מה שהופך אותו לאחד ממשחיתי הטנקים המוצלחים ביותר בכל המלחמה.
במהלך הקרב בקורסק, גדוד משחיתי הטנקים הכבדים ה-653 (שבו פעלו האלפנטים) טען שהצליח לפגוע בכ-320 טנקי אויב ואיבד רק כ-13 משחיתי טנקים.
זאת בזכות עובי השריון וכוח האש האדיר, שנתנו לו יתרון גדול כשהיה בהגנה.
אך לעומת זאת, חוסר בניידות ובעיות מכניות לא מעטות הפחיתו מיכולתו לשמש ככלי התקפי יעיל.
רק שני אלפנטים שרדו את המלחמה.
אחד מהם נשבה על ידי הסובייטים בקורסק, והוא מוצג במוזיאון הטנקים בקובינקה ליד מוסקבה.
אחר נשבה באנציו על ידי האמריקאים, וכעת הוא מוצג במוזיאון החימוש של צבא ארצות הברית במרילנד.
אלפקה (Alpacca) היא סגסוגת המורכבת בעיקר מנחושת (כ-60%) וניקל (כ-20%).
לעיתים מכילה גם מתכות נוספות כגון אבץ (עד 20%), בדיל, עופרת וקדמיום.
נחשבת לתחליף זול ומוצלח לכסף.
אלפקה משמשת לתעשייה, תכשיטנות, כלי אוכל ושימושים רבים נוספים בשל השילוב בין מחיר זול יחסית ותכונות עיבוד טובות.
ראשית השימוש באלפקה מיוחסת לסינים, משם הגיעה המתכת בדרכי מסחר לאירופה.
במאה ה-18 נעשה שימוש בסגסוגת דומה על ידי מספר חברות בגרמניה, ובשנת 1823 נערכה תחרות למציאת התחליף הטוב ביותר לכסף.
יצרן בשם ברנדורף (Berndorf) הפיץ את המתכת מתוצרתו תחת שם המותג אלפקה (Alpacca) ומכאן נובע הכינוי הנפוץ.
עם המצאת הציפוי החשמלי למתכות, נפתחו שווקים חדשים לשימוש במתכת אלפקה, כגון חלקים בכלי נגינה, בעיקר כלי נשיפה כגון סקסופון, קלרינט ואבוב.
הסגסוגת ידועה גם בשמות: כסף גרמני, כסף חדש, פליז-ניקל וכסף-ניקל.
כלים שעשויים מחומר זה ומצופים בכסף, מסומנים באותיות EPNS.
הנסיך אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה היה בנם של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, וכיהן כשליט השלישי של דוכסות סקסה-קובורג-גותה, אותה ירש מדודו.
הנסיך אלפרד ארנסט אלברט נולד ב-6 באוגוסט 1844 בטירת וינדזור, ילדם הרביעי ובנם השני של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת המכהנת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה.
עם היוולדו היה הנסיך אלפרד השני בסדר הירושה לכתר הבריטי, אחרי אחיו אדוארד.
הנסיך הוטבל ב-6 בספטמבר על ידי הארכיבישוף מקנטרברי כאשר בין סנדקיו היו הנסיך ג'ורג', דוכס קיימברידג' (דודנה של אמו), ואלכסנדרינה, נסיכת באדן (רעייתו של דודו, ארנסט השני, דוכס סקסה-קובורג-גותה).
בגיל 14 הצטרף הנסיך אלפרד לצי המלכותי הבריטי ושנתיים לאחר מכן ביקר עם אונייתו במושבת הכף, שם הרשים את תושבי המושבה וילידיה, שקראו על שמו ושם אימו את רציף ויקטוריה ואלפרד.
בשנת 1861 ביקר בארץ ישראל, ואף ביקר בנצרת בליווי של השגריר הבריטי ג'יימס פין.
בשנת 1862, לאחר שאותון, מלך יוון ויתר על כתרו נבחר אלפרד באמצעות משאל עם כמלך החדש של יוון (קיבל 95% מהקולות), אולם ממשלת בריטניה מנעה ממנו מלתפוס את השלטון, ובמקומו הוכתר וילהלם, נסיך דנמרק.
אלפרד נשאר בחיל הים ובגיל 22 קיבל את תפקידו הראשון כמפקד פריגטה.
הנסיך נותר השני בסדר הירושה עד לתאריך 8 בינואר 1864, אז נולד בן ראשון לאחיו אדוארד ורעייתו אלכסנדרה - הנסיך אלברט ויקטור.
ב-24 במאי 1866, יום הולדתה ה-47, העניקה המלכה ויקטוריה לבנה אלפרד את התואר "דוכס אדינבורו, רוזן אלסטר וקנט", עם הקצבה שנתית של 15,000 ליש"ט.
ביוני של אותה השנה תפס אלפרד את מקומו בבית הלורדים.
בשנת 1867 יצא הדוכס למסע מסביב לעולם, והיה לנסיך הבריטי הראשון שביקר באוסטרליה.
ב-12 במרץ 1868, במהלך מסיבה בסידני, נורה הנסיך אלפרד בגבו על ידי מתנקש במה שנחשב לניסיון הרצח הפוליטי הראשון באוסטרליה.
הנסיך נפגע קרוב לעמוד השדרה אולם הצליח להתאושש מפציעתו כעבור מספר שבועות ושב לבריטניה ביוני.
בשנת 1869 יצא הנסיך למסע נוסף במסגרתו היה לנסיך הבריטי הראשון שביקר בניו זילנד, הודו, ציילון והונג קונג.
ב-23 בינואר 1874, בארמון החורף שבסנקט פטרבורג, נישא אלפרד למריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ילדתם השלישית ובתם השנייה של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ורעייתו מריה, נסיכת הסן.
הנישואים של בני הזוג לא היו מאושרים, ומריה נחשבה למתנשאת בעיני החברה הלונדונית.
יותר מכך, דרישתו של הצאר אלכסנדר השני כי יתייחסו לבתו בתואר "הוד מעלתך הקיסרית" (בניגוד לתואר "הוד מעלתך המלכותית", שהיה נהוג לדוכסית בבריטניה), וכי מעמדה יהיה גבוה משל נסיכת ויילס, הנסיכה אלכסנדרה, הכעיסה ביותר את המלכה ויקטוריה.
למריה ואלפרד נולדו שישה ילדים, מתוכם בן אחד מת בלידתו.
אלפרד, יורש העצר לדוכסות סקסה-קובורג-גותה (1874-1899) - התאבד, ככל הנראה כתוצאה ממחלת העגבת בה נדבק כששירת בצבא.
מארי, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (1875-1938) - נישאה לפרדיננד הראשון, מלך רומניה.
ויקטוריה מליטה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (1876-1936) - נישאה בראשונה לארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן (התגרשו ב-1901), ולאחר מכן לבן דודה קיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, בנו של אחיה של מריה אלכסנדרובנה, ולדימיר.
אלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (1878-1942) - נישאה לארנסט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג.
ביאטריס, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה (1884-1966) - נישאה לאלפונסו, נסיך ספרד, דוכס גליירה, נכדה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד.
המשפחה חילקה את זמנה בין אחוזתם בקנט, ביתם שבלונדון (בית קלרנס) והאחוזה המשפחתית טירת רוזנאו בקובורג, גרמניה.
בנוסף, המשפחה התגוררה מספר שנים בארמון סנט אנטון שבמלטה, שם שירת אלפרד, שקודם לדרגת אדמירל, כמפקד הצי הים-תיכוני.
ב-22 באוגוסט 1893 נפטר ארנסט השני, דוכס סקסה-קובורג-גותה, דודו של אלפרד.
הדוכס ארנסט, שהיה אחיו הגדול של הנסיך אלברט, מת ללא יורשים, ומכיוון שאדוארד, נסיך ויילס ויתר על זכותו לדוכסות, הפך אלפרד לדוכס סקסה-קובורג-גותה החדש והמשפחה עברה באופן קבוע להתגורר בקובורג.
הוא ויתר על הקצבה השנתית שלו, שניתנה לו כבן משפחת המלוכה הבריטית, ועל מקומו בבית הלורדים ובמועצת המלך, אולם הוא המשיך לקבל קצבה של 10,000 ליש"ט בשנה על מנת להמשיך להחזיק בבית קלארנס שבלונדון.
בינואר 1899, במהלך חגיגות יובל הכסף לנישואיהם של מריה ואלפרד, ירה בעצמו בנם היחיד, אלפרד, לאחר שהיה מעורב בסקנדל עם מאהבתו.
הוא שרד את הפציעה הראשונית והוריו המבויישים שלחו אותו למראנו כדי להחלים, שם נפטר מפצעיו שבועיים לאחר מכן.
הדוכס אלפרד נפטר שנה לאחר מכן, ב-30 ביולי 1900, מסרטן הגרון.
תואר הדוכסות עבר לאחיינו, צ'ארלס אדוארד.
אדינבורו על שבעת הימים, היישוב העיקרי באי טריסטן דה קונה שבדרום האוקיינוס האטלנטי, נקרא על שם הנסיך אלפרד לכבוד ביקורו באי בשנת 1867. וכן העיירה פורט אלפרד , שבדרום אפריקה.
אלפרד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה בית סקסה-קובורג-גותה (ענף של בית וטין) נולד:6 באוגוסט 1844 מת:30 ביולי 1900 ארנסט השני דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה 1893–1900 קרל אדוארד
אַלְפֶלְד או ה"נאג' אלפלד" (ה"אלפלד הגדול") או "המישור ההונגרי הגדול" ידוע גם כ"פּוּסטה" (Puszta) (בהונגרית: Alföld לפעמים Puszta, החלק בסלובקיה בסלובקית: Veľká dunajská kotlina, כלומר "המישור הגדול של הדנובה", או Východoslovenská nížina - "המישור הסלובקי המזרחי", החלק ברומניה
ה"אלפלד" מהווה מרבית המישור הפאנוני.
מבחינה גאולוגית מדובר באגן משקעים.
הוא נחצה על ידי נהרות הדנובה והטיסה.
עריה העיקריות הן: בהונגריה – סגד, דברצן, קצ'קמט וסולנוק; ברומניה – סאטו מארה, אוראדיה, ארד וטימישוארה; בקרואטיה – אוסייק, סלבונסקי ברוד וווקובאר; בסרביה – סובוטיצה, סומבור, קיקינדה, זרניאנין ובדרום – נובי סאד;
במזרח סלובקיה – מיכלובצה, ובטרנסקרפטיה באוקראינה, – אוז'הורוד.
גבולותיו הם הרי הקרפטים מצפון וממזרח, רמת הטרנסדנוביה והרי קרואטיה דרומית-מערבית ובערך – הנהר סאווה מדרום.
בסביבות 1850 היה עדיין האלפלד שטח ביצתי (שמו ההונגרי האחר – פוסטה – משמעותו "שממה") שאפשר בעיקר את גידול הבקר.
ה"אלפלד" מכוסה בימינו שדות מעובדים והאקלים מאפשר בו את גידול התירס, החמנית, העצים ובגפן.
שטח המישור הגדול ההונגרי או אלפלד בין גבולות הונגריה הוא של 52,000 קמ"ר, מה שמהווה 56% משטח הונגריה.
הנקודה הגבוהה ביותר בו הוא הופורטיו (Hoportyó) בגובה 183 מ'.
החלק הנמוך ביותר שלה הוא הנהר טיסה.
סופרים הונגרים כמו פרנץ מורה וז'יגמונד מוריץ ומשוררים כמו יאנוש אראן, שנדור פטפי וגיולה יוהאס ילידי אזור זה, לקחו השראה ביצירותיהם מן המישור הגדול.
הנהר העיקרי של המישור הוא הטיסה.
מפורסמות הן עיירות הקיט עם מרחצאות ההבראה שלהן המפוזרות ברחבי האלפלד: ברקפירדה (Berekfürdő), צ'רקסלה (Cserkeszőlő), גיולה (עיר) (Gyula), היידוסובוסלו, סנטש (Szentes) וסולנוק (Szolnok).
באלפלד מתקיימים פסטיבלי תרבות ופולקלור רבים כמו פסטיבל הצ'אנגו-ים (Csángófesztivál) ביאסברן
(Jászberény), פסטיבל הדובדבנים (Cseresznyefesztivál) בנאג'קרי (Nagykörű), פסטיבל הגולאש, (בהונגרית: גויאש) בסולנוק, יריד הגשר (Hídi Vásár) בהורטובאג', הוניאדה (הוניאליש) באופוסטאסר
החלק ההונגרי של האלפלד כולל את האזורים הבאים:
האזור שטוח לחלוטין והוא מעוצב על ידי הנהרות והנחלים החוצים אותו.
כאן נמצאות הנקודות הכי נמוכות שבאגן הקרפטים, אחת כ-2 קילומטר מרחק מטיסאסיגט, והשנייה – באזור גיאלארט לודוואר, שתיהן בגובה של 75.8 מטר, מעל פני הים.
באלפלד קיימים אגמים מלאכותיים רבים וחוצים אותו נהרות, ביניהם נהרות חשובים כמו:
החשובים שבהם הם הדנובה והטיסה.
האגם הגדול ביותר באלפלד הוא מאגר המים קישקרה Kiskörei-víztározó הקרוי גם אגם הטיסה (Tisza-tó).
חשוב כתחנה בתנועת הצפורים הוא האגם הלבן -פהר-טו (Fehér-tó) שעל יד העיר סגד, כמו כן בריכות הדגים של ביהראוגרה (Biharugrai halastavak), המושכות גם הן ציפורים רבות.
מי דגש-קאקאפוגי (Dögös-Kákafogi holtág) שבין סרווש ובין בקשסנטאנדראש נחשבים למאגר הרביעי של מים עומדים בהונגריה.
האלפלד מאוכלס בציפורים, זוחלים ודו-חיים.
מפורסם הוא הבקר, האפור של הורטובאג'.
בצומח בולטים הדגנים וצמחייה האופיינית לסביבת האגמים.
השעיר (Otus) היא הציפור הגדולה באירופה.
רוב אוכלוסיית החובות בהונגריה חיות באלפלד – בשטחים פתוחים, בערבות וכרי דשא.
את צפרדע הביצות (Rana arvalis) ניתן לפגוש באזורים הלחים, הביצתיים שבמישור ובגבעות.
הכפן המצוי מקננת במושבות בין הקנים.
הנחש Coronella austriaca, סוג של זעמני החי על מדרונות שטופי שמש או באזורים ביצתיים במישור.
החולד המערבי (Spalax leucodon) נמצא רק בכמה נקודות במישור האלפלד, כמו בבאטוניה-קיטומפוסטה (Battonya-Kistompapuszta).
הקיווית המצוייצת (Vanellus) היא ציפור השיר הנפוץ ביותר באלפלד
הצומח באלפלד הוא חלק מצמחיית ה־Eupannonicum המחולקת בכמה אזורי צמחייה
במזאפלד ובמישור שולטי: צמחיית האזור Colocense
בסביבת הדנובה והטיסה – צמחיית Praematricum
במישור דרום אלפלד ושל דראווה – צמחיית Titelicum (בדראווהף, לפי מחברים מסוימים – יש אזור צמחייה נפרד Dravense)
מעבר לטיסה (מזרחה) (טיסאנטול) – צמחיית Crisicum
באזור נירשג – אזור צמחיית Nyírségense
צפון אלפלד – אזור הצמחייה Samicum
בימינו, רוב השטח הפך לחקלאי ומגדלים בו חיטה, תירס, חמנית, תפוח אדמה, לפתית, אספסת, סלק סוכר, טבק, ירקות, כרמים, משמש ועצי פרי אחרים.
שטחי האלפלד שבתוך סרביה משתייכים ברובם לפרובינציה האוטונומית וויבודינה.
שטחי האלפלד מתחלקים בין שלוש יחידות טריטוריאליות: באצ'קה, באנאט וסרם.
החלק הקרואטי של האלפלד כולל שני אזורים: זויית הדראווה או המשולש של באראניה והמישור הסלבוני (Slavonska ravnica), שחלק ממנו הוא ה"סרם המערבי" (Srijem).
אלפלפה (שם מדעי: Medicago sativa; אספסת תרבותית) הוא מין צמח פורח בסוג אספסת שתורבת וכיום משמש מקור חשוב למספוא.
הצמח דומה בצורה בסיסית לתלתן, אלא שהוא מגדל אשכולות של פרחים סגולים קטנים.
האלפלפה הוא צמח רב שנתי שאורך חייו הוא בדרך כלל 4–8 שנים, אך יכול להגיע ל-12 שנים, תלוי בזן ובאקלים הגידול.
הצמח גדל לגובה של עד כמטר ויש לו מערכת שורשים עמוקה שעשויה להגיע לאורך של 15 מטרים, תכונה שמעניקה לו יכולת הישרדות גבוהה.
לאלפלפה פירות קטנים והשלב הראשון של צמיחתו הוא איטי, אך לאחר כמה חודשי ביסוס נוצר מעין "כתר" בראש מערכת השורשים.
"כתר" זה מכיל ניצנים רבים שמאפשרים לו לצמוח מחדש פעמים רבות לאחר קציר או מרעה.
אלפלפה מגודל בעיקר בקנדה, ארצות הברית, ארגנטינה, צרפת, אוסטרליה ובמזרח התיכון.
עונת הזריעה היא באביב או בסתיו.
לגידול טוב, עדיפה קרקע עשירה באשלגן וזרחן ודלה במלח.
בדרך כלל מתבצע קציר שלוש או ארבע פעמים בשנה אך במקומות מסוימים כגון אריזונה ודרום קליפורניה נקצרים הגידולים עד 12 פעמים בשנה.
הקציר הראשון נעשה בשלב הנביטה ומועדי הקציר הבאים הם בזמני הפריחה כיוון שאז הגידולים מכילים פחמימות בכמות הרבה ביותר.
ברוב מיני האספסת, נעשית ההאבקה על ידי דבורת הדבש.
עם זאת, בארצות הברית, התעוררה בעיה בהאבקת פרחי אלפלפה.
עלי הכותרת של האלפלפה נסגרים בעת ההאבקה ולוכדים את הדבורה בתוכם כדי להגביר את יעילות ההאבקה.
תכונה זו גורמת לדבורים המקומיות מצוקה וכדי ליהנות מצוף הפרח בלי להילכד, מפתחות הדבורים עם הזמן, שיטה לאסוף את הצוף בלי להיכנס בין עלי הכותרת, מהלך שמונע מהפרחים את ההאבקה.
כיוון שדבורים בוגרות שלמדו את שיטת ההתחמקות אינן יעילות להאבקה, נעשתה עיקר ההאבקה על ידי דבורים צעירות.
בנוסף לכך, צוף פרחי האלפלפה חסר את חומצת האמינו איזולאוצין הדרושה לזחלי דבורת הדבש.
לכן קיימת בעיה לאוכלוסיות דבורים שנזונות בעיקר ממנו.
כיום, משמשות באזורים מסוימים בארצות הברית דבורים ממשפחת הגזרניים (Megachilidae) להאבקת האלפלפה כדי למנוע בעיות אלו.
האלפלפה הוא אחד הצמחים היחידים המגלים רעילות עצמית .
צמחי אלפלפה מפרישים לאדמה חומרים שמפחיתים את שיעור הנביטה של זרעי אלפלפה, ואף מאיטים מאוד את התפתחותם של נבטי אלפלפה וצמחי אלפלפה חדשים.
כדי להתמודד עם הבעיה, נהוג להמתין לפני זריעה מחודשת של אלפלפה בשדות אלפלפה קיימים, ואף לחרוש ולהפוך שדות אלפלפה לפני זריעה מחודשת.
בגלל התכולה הגבוהה של חלבון וסיבים נוחים לעיכול שבו, הוא משמש בעיקר כמזון לפרות חולבות וכשימוש משני גם להאכלת בקר לפיטום, סוסים וצאן.
עם זאת תזונה כזאת דורשת פיקוח שכן אלפלפה עלול לגרום לנפיחות אצל בעלי חיים.
נבטי אלפלפה נאכלים על ידי האדם בסלטים ובכריכים.
עלי אלפלפה מיובשים נמכרים כתוסף תזונה בצורת גלולות, אבקה או תה.
קיימות דעות שאלפלפה מגביר את ייצור החלב גם אצל נשים מיניקות.
מקור השם המדעי של סוג האספסת כולו - Medicago, מגיע מתקופת הרומאים ובעיקר מהסופר הרומי פלדיוס בן המאה ה-4 שמזכיר בכתביו את הצמח.
הצמח נקרא בפי הרומאים כך, משום שהם סברו שהוא בא מארץ מדי (בדומה לשמו הלטיני של האתרוג - Citrus medica שהגיע גם הוא ממדי לדעת הרומאים).
למרות אזכורו של פלדיוס, אין עדויות רבות על תפוצת האלפלפה באזור הים התיכון באותה תקופה.
המילון הערבי מהמאה ה-13 "ליסאן אל-ערב" מפרש שה-"אל-פיספיסה" (אספסת) הוא מאכל בהמות.
בספרד השתבשה המילה במאה ה-14 למילה הספרדית - אלפלפה ושימשה לכינוי חציר מזן משובח לסוסים.
במאה ה-16 מתיישבי הקולניות של האימפריה הספרדית באמריקה הציגו אותו בפני המתיישבים בארצות הברית וכך נקלטה גם המילה בשפה האנגלית.
כיוון שרוב היבול העולמי של האלפלפה מגיע מצפון אמריקה ומדרומה, נקלטה המילה בשפות רבות (כמו עברית).
אלפלישטוק (Alplistock) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 2,878 מטר, מערבית לעיירה הנדג (Handegg) בקנטון ברן בשווייץ.
ההר שוכן מזרחית להר הדיאמנטשטוק (Diamantstock) ברכס ההרים שבין עמק הקרחון גריבן (valley of the Grueben Glacier) וקרחון בכליטל (Bächlital).
האזור כולו, כולל אלפלישטוק, מהווה חלק ממערכת אקולוגית ייחודית הכוללת קרחונים, מפלי מים, אגמים קרחוניים, וצמחייה אלפינית מגוונת.
מטפסי הרים ומטיילים המגיעים לאזור נהנים מנופים עוצרי נשימה של הפסגות הגבוהות ושל הקרחונים המתמשכים לאורך העמקים.
במהלך הקיץ, המסלולים המובילים אל הפסגה מציעים למטיילים חוויה מרתקת של טיפוס בינוני עד קשה, עם נופים פנורמיים מהממים של האזור כולו.
ההר והאזור שמסביבו ידועים גם בגאולוגיה הייחודית שלהם, שבה ניתן למצוא תצורות סלעיות מגוונות ושכבות גאולוגיות המשקפות את ההיסטוריה הארוכה של התפתחות האלפים.
מועדון ספורט אלפסבורג (בשוודית: Idrottsföreningen Elfsborg, נקרא גם בשם IF Elfsborg) היא קבוצת כדורגל מהעיר בורוס שבשוודיה.
הקבוצה משחקת בליגת העל השוודית והעבירה את רוב זמנה בליגה הראשונה של הכדורגל השוודי.
האצטדיון הביתי של הקבוצה הוא הבורוס ארנה, שם הקבוצה משחקת מאז 17 באפריל 2005.
המועדון נוסד בשנת 1904 על ידי קבוצה של 19 צעירים בגילאי 14-15. המועדון נוסד בשם Borås Fotbollslag (שוודית: בורוס כדורגל) ונוצר בבורוס ב-26 ביוני 1904. האיש העיקרי בהיווסדות המועדון, הוא קארל לארסון, שבנוסף לכדורגל, התאמן באתלטיקה והיאבקות.
הוא טען שהסיבה להקמת המועדון היא שמועדון הספורט העיקרי בעיר לא משלב כדורגל בתוכניתם.
מאוחר יותר, קארל לארסון גילה שיש יותר מדי מועדוני כדורגל בעיר עם השם בורוס ובשנת 1906, שם המועדון שונה ל-IF Elfsborg.
השם החדש הגיע משם המחוז אליו משתייכת העיר כך שהמועדון ייצג לא רק את העיר, אלא את כל האזור.
המוטו של המועדון הוא "Vi Tillsammans" (אנחנו ביחד).
האצטדיון הביתי של המועדון הוא בורוס ארנה.
גם נקרא בשם מבצר בורוס מאז שבורוס הפכה לקבוצה החזקה ביותר בליגת העל השוודית בעשור הראשון של המאה ה-21. אלפסבורג משתתפת במוקדמות ליגת האלופות והליגה האירופית והצליחה לעלות לגביע אופ"א בעונת 2007-08 ולגביע האינטרטוטו בשנה שלאחר מכן, המועדון זכה בשש אליפויות שוודיה, האחרון שבהם משנת 2012, ובשלושה גביעים מקומיים.
אלפנך הוא כפר בקנטון אובוולדן שבשווייץ.
שטחו המוניציפלי כולל את הכפרים אלפנך דורף, אלפנך שטט ושוריד.
הכפר מוזכר לראשונה במקור משנת 870 לערך בשם Alpenacho.
מתוכם 32.1% משמשים למטרות חקלאיות, 54.1% מיוערים, 5% הוא שטח מיושב או משמש לדרכים ו-8.9% הוא שטחי נהרות קרחונים הוא הרים.
היישוב ממוקם על הרמות שמעל שני נחלים, השלייר הגדול והשלייר הקטן.
במהלך אמצע המאה ה-19 היה הכפר יישוב ליניארי ובמאה ה-20 הוא התרחב והיה ליישוב בלתי מתוכנן וצפוף שנבנה סביב לכיכר המרכזית.
נכון לסוף שנת 2014 מונה אוכלוסיית הכפר 5,384 תושבים.
את הכפר משרתות שתי תחנות רכבת הנמצאות על קו ברינינג העובר בו בדרכו מלוצרן לאינטרלאקן.
כמו יוצאת מן הכפר הרכבת אל הר פילאטוס, שהיא רכבת גלגלי השיניים התלולה בעולם והוא מקושר בקו שיט המספק אמצעי תחבורה חלופי מלוצרן אל היישובים על חופה של ימת ארבעת הקנטונים.
אטרקציות נוספות בכפר הם שרידי אחוזה רומית ובית דפוס המופעל ידנית.
אַלְפֶקָה, נקרא גם גֶמָה או α בכתר צפוני, הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים כתר צפוני.
שמו הוא קיצור של השם בערבית: نير الفكّة - "נאיר אל-פאקא" שפירושו "הבהיר שבשבור", כלומר הכוכב הבהיר בכתר השבור, שכן זהו הכוכב הבהיר ביותר מבין ששת הכוכבים שיוצרים צורה של חצי עיגול שמזכירה כתר שבור או טבעת שבורה.
השם "גמה" (Gemma) הוא "תכשיט" בלטינית, שכן הכוכב מסמל אבן יקרה שבכתר.
אלפקה הוא כוכב כפול לוקה המורכב משני כוכבי הסדרה הראשית שמקיפים זה את זה בזמן מחזור של 17.36 ימים במסלול אליפטי כך שהמרחק ביניהם נע בין שמינית יחידה אסטרונומית ורבע יחידה אסטרונומית.
בכל מחזור עובר הכוכב העמום יותר על פני הכוכב הבהיר וגורם לירידה של כעשירית דרגה בבהירות נראית של הזוג וכאשר הכוכב הבהיר מסתיר את העמום נגרמת ירידה קטנה מאוד של כשתי מאיות דרגה בבהירות.
אלפקה A הוא כוכב הסדרה הראשית לבן עם סיווג ספקטרלי A0 V, דומה בתכונותיו לווגה.
מסתו כ-2.6 מסות שמש, רדיוסו כ-3 רדיוסי שמש וטמפרטורת פניו כ-9,700 קלווין.
הוא מאיר בעוצמה של קרוב לפי 60 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ומעט יותר מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
בדומה לכוכבים מסוגו הוא מסתובב על צירו במהירות גדולה יחסית של לפחות 127 קילומטרים בשנייה.
אלפקה B הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב עם סיווג ספקטרלי G5 V, דומה בתכונותיו לשמש.
מסתו כ-0.9 מסות שמש, רדיוסו כ-0.9 רדיוסי שמש וטמפרטורת פניו כ-5,800 קלווין.
הוא מאיר בעוצמה של כ-80% מעוצמת ההארה של השמש.
אלפקה B פולט קרינת רנטגן חזקה שנוצרת ככל הנראה משדות מגנטים המושרים כתוצאה מסיבוב בכוכב על צירו.
מהירות הסיבוב של אלפקה B היא כ-14 קילומטרים בשנייה, פי 7 יותר מהר ממהירות הסיבוב העצמי של השמש, מה שמצביע שגיל מערכת הכוכבים הוא כמה מאות מיליוני שנים, כעשירית מגילה של השמש.
אלפינזו אינסברוק הידוע גם כגן החיות האלפיני, הוא גן חיות באינסברוק, אוסטריה.
גן החיות נמצא באלפים האוסטריים בגובה של 750 מטרים, והוא אחד מגני החיות הגבוהים ביותר באירופה כולה.
באלפינזו יש 2,000 בעלי חיים מ-150 מינים.
גן החיות נוסד ב-22 בספטמבר 1962 בידי הזואולוג האוסטרי הנס פסנר (Hans Psenner) אשר פסלו מוצב בגן החיות.
הגן התמקד בתחילה בעיקר בשיקום מינים אשר נכחדו מאזור טירול או מינים בסכנת הכחדה.
בין היתר טיפל הגן בהצלחה ביעל האלפים, במגלן מצויץ צפוני ובפרס המשמש כסמלו של גן החיות.
פסנר פרש מניהולו של גן החיות בשנת 1979 והוריש את התפקיד להלמוט פכלאנר (Helmut Pechlaner).
פכלאנר פרש מניהול הגן ב-1991 וכיום הוא מנהל את גן החיות שנברון.
מאז 1991 מנהל את האלפינזו מיכאל מרטיס (Michael Martys).
ב-2002 נפתחה בגן החיות חווה מיוחדת המרכזת חיות בית טירוליות.
ניתן להגיע אל האלפינזו ברכב, או עם קו האוטובוס W.
דרך נוספת להגיע היא באמצעות רכבל היוצא מהעיר, אשר התחנה השנייה שלו נמצאת במרחק הליכה קצר מהגן.
אלפין סוג 600 היא מכונית מרוץ מתוצרת "Elfin Sports Cars" האוסטרלית אשר יוצרה בין השנים 1968–1971.
סך הכול יוצרו 26 יחידות.
מרוצי מכוניות בהשתתפות "אלפין סוג 600"
אלפיני (באיטלקית: Alpini; 'האלפים') הם יחידות לוחמה הררית מיוחדות של צבא איטליה.
יחידות האלפיני נוסדו בשנת 1872 במטרה להגן על גבולה הצפוני של איטליה, עם אוסטריה וצרפת, גבול המתפרס לאורך רכס הרי האלפים.
האלפיני נחשבות ליחידות לוחמה הררית הפעילות הוותיקות ביותר בעולם, בצבא האיטלקי יש להם מעמד של יחידות מיוחדות ויוקרתיות עם מורשת ומסורת רבה.
בדומה ליחידות דומות במדינות אחרות, חיילי האלפיני גויסו בעיקר מאזורים כפריים והרריים, סמוך לאזור בו ישרתו - כך הורכבו היחידות מלוחמים שהכירו את האופי המסוים של האלפים האיטלקים וגדלו עם הטיפוגרפיה ותנאי מזג האוויר האופייניים לאזורים אלו.
יחידות האלפיני לקחו חלק חשוב בלחימה באלפים במהלך מלחמת העולם הראשונה בעיקר בלחימה מול האימפריה האוסטרו-הונגרית והגיעו לשיאן במהלך מלחמת העולם השנייה כאשר מנו יחידות האלפיני 6 דיוויזיות עם כ-17,460 חיילים בכל דיוויזיה.
כיום כוחות האלפיני הצטמצמו לכדי שתי חטיבות לוחמות; חטיבת אלפיני טורינו השוכנת בטורינו באזור הגבול המערבי מול צרפת, ו-חטיבת אלפיני יוליה השוכנת באודינה שבאלפים היוליאניים באזור הגבול המזרחי מול אוסטריה.
שתי החטיבות כוללות שלושה רגימנטים של חיל רגלים הררי, בנוסף לרגימנט ארטילריה, רגימנט הנדסה ורגימנט לוגיסטיקה.
החטיבות פועלות תחת מפקדת חיילי האלפיני שמנהלת את האימון וההכשרה של חיילי האלפיני כחלק מדיווזיית טרידנטינה (אחת משלוש דיוויזיות סדירות בצבא האיטלקי).
לצד שתי חטיבות אלו, מפקדת האלפיני כוללת גם את 'רגימנט האלפיני המוצנח הרביעי', 'רגימנט הקשר האלפיני השני' ואת 'רגימנט אלפיני השישי' (המשמש רגימנט אימון בגובה רב).
מפקדת חיילי האלפיני - ממוקמת בבולצנו, צפון-מזרח איטליה.
הבריגדה האלפינית טאוריננסה - ממוקמת בטורינו, צפון-מערב איטליה.
הבריגדה האלפינית יוליה - ממוקמת באודינה, צפון-מזרח איטליה.
אלפנטיאזיס (בעברית: פיילת) היא התארכות והתקשות של הגפיים או חלקי הגוף כתוצאה מהתנפחות רקמות.
היא מתאפיינת בבצקת, גדילת-יתר, לייפת עורית ותת-עורית בעקבות חסימה בכלי הלימפה.
המחלה עלולה להשפיע על איברי המין.
המונח "אלפנטיאזיס" משמש לעיתים קרובות לפילאריאזיס לימפטית (פיילת טרופית), אלפנטיאזיס הנגרמת כתוצאה מתולעים טפילות, אך במשמעו הרחב עשוי לכלול מגוון מחלות של גדילת-יתר של איברי הגוף.
פילריאזיס לימפתית מתפשטת באמצעות עקיצות יתושים.
כאשר יתוש עוקץ אדם הסובל מפילריאזיס, תולעי הפילריה שבדם של אותו אדם מדביקות את היתוש.
לאחר מכן, כאשר היתוש הנגוע עוקץ אדם אחר, התולעים עוברות לזרם הדם של אותו אדם.
בדרך כלל, אדם לא נדבק מפילריאזיס בעקבות עקיצה אחת בלבד.
לרוב נדרשות עקיצות חוזרות ונשנות של יתושים במהלך מספר חודשים (או אפילו שנים) כדי שהאדם יידבק במחלה.
כאשר התולעים הללו נכנסות למחזור הדם, הן נודדות אל המערכת הלימפתית, שם הן גדלות והופכות לתולעים בוגרות.
התולעים הבוגרות עשויות לחיות עד שבע שנים.
במהלך תקופה זו הן מתרבות ומשחררות מיליוני תולעים זעירות לזרם הדם.
אלפנטיאזיס נוסטרס (Elephantiasis nostras ) כתוצאה מדלקת מתמשכת בכלי הלימפה.
פילאריאזיס לימפטית הנגרמת על ידי מספר טפילים.
למעלה מ-120 מיליון אנשים, רובם באפריקה ובדרום-מזרח אסיה חולים בה.
Nonfilarial elephantiasis מחלה במערכת החיסון המשפיעה על כלי הלימפה.
בצקת לימפטית בדרגה 3, כתוצאה מסרטן השד
אלפנטיאזיס של איברי המין כתוצאה מלימפוגרנולומה ונראום
Lymphadenectomy, פרוצדורה רפואית שכוללת הסרת בלוטות לימפה
האלפקה הסורית היא אחד משני גזעים של האלפקה ביחד עם אלפקת ההואקיה.
מתוך 3.7 מיליון פריטים בעולם, עשרה אחוזים הם מגזע הסורי.
האלפקה נקראת על שם הר סורי בדרום פרו.
מחקר אחד גילה שלאלפקות סוריות יש שערות בקוטר של פחות מ-35 מיקרומטר בתדירות נמוכה יותר.
אפשר להרביע את האלפקות הסוריות כדי להכין מהפרווה מעילים.
במיתולוגיה היוונית, אֶלְפִּיס (ביוונית עתיקה: ἐλπίς ) היא רוח התקווה, האחרונה ששוחררה מתיבת פנדורה.
היא הוצגה כאישה צעירה, בדרך כלל נושאת בידיה פרחים או את קרן השפע.
אלפיס היא ביתה של ניקס אלת הלילה הקדומה, ואמה של Pheme, אלת התהילה.
על פי הסיודוס, הטיטאן אפימתאוס היה אחראי על מתן תכונה חיובית לכל חיה.
אך כאשר הגיע הזמן לתת לאדם תכונה חיובית - לא נשאר דבר.
פרומתאוס, אחיו, הרגיש שכיוון שהאדם עליון לכל החיות האחרות, עליו לקבל מתנה ייחודית.
לכן, גנב פרומתאוס את האש מזאוס ומסר אותה לאדם.
זאוס התרגז, ויצר את האישה כעונש לאדם.
האלים קראו לה פנדורה (פאן-דורה), שפירושו "מתנת כל האלים".
היא קיבלה מהם את מתנותיהם: הפיסטוס עיצב אותה מחימר ונתן לה צורה, אפרודיטה נתנה לה יופי, ואפולו נתן לה כישרון מוזיקלי ואת היכולת לרפא.
אחריהם נתן לה זאוס תיבה (במקור של הסיודוס: כד), אמר לה לא לפתוח אותה לעולם, ונתן לה את הסקרנות.
פרומתאוס הזהיר את אחיו אפימתאוס לא לקבל מתנות מהאלים, אך האחרון לא הקשיב לאחיו, וכשפנדורה הגיעה אליו, הוא התאהב בה והתחתן איתה.
עד אז, המין האנושי חי בעולם מושלם ללא דאגות.
אפימתאוס אמר לפנדורה לא לפתוח את התיבה לעולם.
אולם, יום אחד, סקרנותה של פנדורה גברה עליה, והיא פתחה את התיבה.
במעשה זה שחררה פנדורה את כל האסונות (כדוגמת הדבר, העצב, העוני והפשע) לעולם.
פנדורה מיהרה לסגור את התיבה, אך לא רק שלא הועילה כלל בסגירת התיבה, מכיוון שכל האסונות כבר השתחררו ממנה, הסגירה אף הזיקה, מכיוון שכלאה בתוך התיבה את התקווה שהייתה בה.
העולם נשאר עגום וקר לתקופה ארוכה.
בגרסאות מאוחרות הרבה יותר, ולא על פי הסיודוס, פנדורה פתחה את התיבה בשנית ושחררה את התקווה (אלפיס, ἐλπίς) לעולם.
סיפור זה אמור להסביר את המקור לאסונות בעולם ואת המקור לתקווה שבאה חרף האסונות.
בתם של אפימתאוס ופנדורה היא פירה, שהתחתנה עם דאוקליון.
שניהם היו היחידים ששרדו את המבול.
הם יצרו מחדש את בני האדם מאבנים שזרקו מאחורי גבם.
מקבילתה של אלפיס במיתולוגיה הרומית הייתה ספס.
האסטרואיד 59 Elpis נקרא על שמה.
מתרחש באלפיס, הירח של כוכב הלכת הבדיוני פנדורה.
Final Fantasy XIV: Endwalker כולל פרח בשם אלפיס שמגיב לאנרגיה רגשית.
סופת אלפיס, שהתחילה ביוון ובטורקיה בינואר 2022 ובהמשך הגיעה לישראל.
אֵלֶפְסִינָה , וכן אֶלֶפְסִיס ואֶלֶאוּסִיס (ביוונית עתיקה: , Eleusis) היא עיר פרברית ורשות מוניציפלית באזור המטרופולין של אתונה.
היא שייכת למחוז המנהלי של מערב אטיקה ביוון.
העיר ממוקמת במישור תריאסיו , בקצה הצפוני ביותר של המפרץ הסרוני.
מצפון לאלפסינה נמצאות הערים מנדרה ומגולה.
העיר אלפסינה היא האתר שבו התקיימו המיסטריות האלפסיניות והיא מקום הולדתו של המחזאי היווני אייסכילוס.
כיום, אלפסינה מהווה מרכז תעשייתי חשוב, ובתחומה פועל בית הזיקוק לנפט הגדול ביותר ביוון.
בנוסף, העיר מארחת את פסטיבל אסכיליה, אירוע האמנות הוותיק ביותר באזור אטיקה.
ב־11 בנובמבר 2016 הוכרזה אלפסינה כבירת התרבות האירופית לשנת 2021, אך בשל מגפת הקורונה נדחתה החגיגה לשנת 2023.
אלפר גזראווג'י (בלועזית: Alper Gezeravcı נולד ב-2 בדצמבר 1979) הוא טייס צבאי והאסטרונאוט הטורקי הראשון.
הוא טס לתחנת החלל הבינלאומית ב-18 בינואר 2024 עם משימת Axiom Mission 3 (או Ax-3).
גזראווג'י נולד בסיליפקה, מרסין, טורקיה למשפחה ממוצא יורוקי, עם של נוודים.
לאחר שסיים את לימודיו לתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה באקדמיה של חיל האוויר הטורקי באיסטנבול בשנת 2001, סיים את התואר השני שלו במכון הטכנולוגי של חיל האוויר בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון בדייטון, אוהיו, ארצות הברית.
גזראווג'י שירת כטייס קרב בחיל האוויר הטורקי.
הוא גם עבד כקפטן בטורקיש איירליינס במשך שבע שנים.
גזראווג'י שימש כמפקד האגף האקדמי של טייסת התקינה וצוות אחראי ביחידת פיקוד הבסיס ה-10 באדנה.
גזראווג'י היה טייס בדרגת קולונל בצבא הטורקי.
הוא היה בין החיילים שגורשו מהצבא הטורקי (TSK) בשנת 2012 כחלק מהחקירה על קונספירציית הריגול באיזמיר.
הוא זוכה בשנת 2020, ולאחר מכן חזר לצבא הטורקי.
גזראווג'י נבחר לאסטרונאוט הטורקי הראשון מתוך 36,000 מועמדים.
מינויו לאסטרונאוט הוכרז בסוף אפריל 2023 על ידי רג'פ טאיפ ארדואן.
הוא קיבל הכשרה במשך 8 חודשים למסע בחלל, ונכנס לתקופת הסגר של שבועיים בפלורידה לפני שיגור עם צוות Ax-3 .
הוא המריא לחלל עם שיגור משימת Axiom Mission 3 של חברת אקסיום ספייס ב-19 בינואר 2024 ממתחם השיגור 39 של מרכז החלל קנדי בפלורידה על סיפון דרגון 2 של SpaceX ששוגרה באמצעות טיל פאלקון 9.
גזראווג'י הביא איתו את הדגל הטורקי, תמונות משפחתיות וכמה פריטים הקשורים לתרבות היורוק.
בנאומו הרשמי בחלל אמר (תרגום חופשי):
אני רוצה להתחיל את הרגע הזה במילותיו של אבינו הגדול, כשהטורקי הראשון נכנס לחלל למשימת החלל המאוישת הראשונה של טורקיה.
האמירה הגאונית של מוסטפא כמאל אטאטורק, מייסד הרפובליקה של טורקיה : "העתיד בשחקים!"
יחד איתו בחלל היו האסטרונאוטים מייקל לופז-אלגריה, ולטר וילדיי ומרקוס ואנדט.
גזראווג'י עבד על 13 ניסויים מדעיים בתקופה זו.
גזראווג'י שהה 21 ימים בחלל ונחת ב-9 בפברואר 2024. עם חזרתו לארצו בטיסה מארצות הברית התקבל בכבוד רב בשדה התעופה.
ב- 13 בפברואר 2024, הוא מונה כחבר מועצת המנהלים של סוכנות החלל הטורקית.
במיתולוגיה היוונית, אֵלְפִּנוֹר (נכתב גם אֵלְפִּינוֹר; ביוונית עתיקה Ἐλπήνωρ) היה לוחם יווני במלחמת טרויה, הצעיר בלוחמיו של הגיבור היווני אודיסאוס.
באודיסיאה, אלפנור נצפה בעולם המתים על ידי אודיסאוס, שלא ידע על מותו של חברו ושאל אותו כיצד איבד את חייו.
אלפנור מספר לו כי כשביקר הצוות אצל המכשפה קירקה, הוא עלה על הגג, שתה יין מכד שנתנה לו, ובשכרותו קפץ מהגג ונהרג.
בעולם המתים ביקש אלפנור מאודיסאוס לחזור לאי של קירקה ולקבור את גופתו, וכך נעשה: אודיסאוס ושאר צוותו חזרו אל האי של קירקה, קברו את אלפנור, דאגו לו להלוויה ראויה, ורק אז המשיכו במסעם לאיתקה.
אלפס קוטיאה הייתה פרובינקיה רומית קטנה שנוסדה בשנת 63 לספירה על ידי הקיסר נירון.
הפרובינקיה הייתה אחת משלוש הפרובינקיות שהשתרעו על שטחי האלפים שבין צרפת ואיטליה המודרניות, לצד אלפס מריטימה ואלפס פנינה.
בירת הפרובינקיה הייתה סגוסיו, כיום סוזה שבפיימונטה.
הפרובינקיה נקרא על שמו של שליט האזור מהמאה ה-1 לפני הספירה, מרקוס יוליוס קוטיוס.
שם הפרובינקיה שרד והוא מונצח עד היום בשמו של רכס האלפים הקוטיים הניצב בסמוך.
שורשיה של הפרובינקיה נעוצים בממלכה מקומית שנשלטה על ידי המלך מרקוס יוליוס דונוס, מנהיג שבטי הליגורים באזור עד אמצע המאה ה-1 לפני הספירה.
את דונוס ירש בנו, מרקוס יוליוס קוטיוס, שלא התנגד לשילוב ממלכתו באימפריה הרומית תחת הקיסר אוגוסטוס בשנים 15-14 לפני הספירה.
לאחר מות בנו קוטיוס השני בשנת 63 לספירה, סופח האזור לאימפריה על ידי הקיסר נירון והפך לפרובינקיה רומית באופן רשמי.
אלפס מריטימה הייתה פרובינקיה רומית קטנה שנוסדה בשנת 63 לספירה על ידי הקיסר נירון.
הפרובינקיה הייתה אחת משלוש הפרובינקיות שהשתרעו על שטחי האלפים שבין צרפת ואיטליה המודרניות, לצד אלפס קוטיאה ואלפס פנינה.
הפרובינקיה כללה חלקים ממחוזות באלפים הימיים של ימינו, ביניהם האלפים של פרובנס עילית והאלפים העליונים.
בירת הפרובינקיה הייתה קמנלום (צ'יימיז המודרנית, שהיא כיום שכונה בניס), עד שהוחלפה באבורדונום (אמברון המדורנית) במהלך שלטונו של דיוקלטיאנוס.
הפרפקטוס סיביטיום הכניעו את השבטים הליגוריים בקיץ של שנת 14 לפנה"ס.
לאחר מכן, בשנת 63 לספירה ניתנו להם זכויות לטיניות והם החלו להתנהל תחת נציב רומי.
באותה השנה הפכה קמנלום לבירת הפרובינקיה.
תחת שלטונו של דיוקלטיאנוס (284–305), הפרובינקיה הוגדלה תחת שילוב של חלקים מגאליה נארבוננסיס ואלפס קוטיאה, והעתיקה את מקומה לפרפקטורה גלאריום.
עיר הבירה הפכה להיות אבורדונום, שהייתה חלק מאלפס קוטיאה עד אז.
אלפרד אדלר היה רופא יהודי-אוסטרי מומר, ומייסד זרם הפסיכולוגיה האינדיבידואלית.
אדלר נחשב לאחת מהדמויות המרכזיות בהתפתחות הגישה ההומניסטית בפסיכולוגיה ולהוגה שתרם תרומה משמעותית להבנת הדינמיקה החברתית והאישית של האדם.
הוא היה תלמידו ועמיתו של זיגמונד פרויד, אך נפרד ממנו בשל חילוקי דעות תאורטיים, ופיתח גישה שונה לחלוטין מזו של הפסיכואנליזה הפרוידיאנית.
אדלר נולד בשנת 1870 בווינה למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני.
היה השני מבין שבעת הילדים של לאופולד אדלר (1922-1833), סוחר דגנים שמוצאו מקיטזה, בורגנלנד (אז חלק מהונגריה) ושל פאולינה בר (1906-1845), ילידת טרביטש (מוראביה).
הוא סבל בילדותו מרככת והיה חולני ומוגבל ביכולתו לשחק עם ילדים אחרים.
מוגבלותו זו עוררה בו תחושת נחיתות ביחסיו עם אחיו וחבריו, שהמריצה אותו להשקיע את מאמציו בלימודים כפיצוי על נחיתותו.
בגיל חמש חלה בדלקת ריאות קשה והרופאים ניבאו שימות, אך אדלר הצליח להתגבר עליה.
התנסות זו יחד עם מותו של אח קטן ממנו גרמו לו להחליט שמטרת חייו היא להפוך לרופא.
אדלר הכיר בהשפעה הרבה של זכרונות הילדות שלו על עיצוב חייו, ונראה כי נודעה להם השפעה רבה גם על תורתו.
כילד העריץ את אחיו הבכור, זיגמונד אדלר (יליד פינפהאוס על יד וינה, 1868) שעשה קריירה מוצלחת בתחום המסחר ורצה להצליח כמוהו.
אלפרד היה הילד המועדף של אביו, איש חרוץ ואסרטיבי, בעוד קשרו עם האם היה פחות אמיץ.
את לימודי התיכון עשה אדלר בגימנסיה הרנאלזר ברחוב קלוואריינברגגאסה (כיום "גימנסיה הרנאלזר גבלרגאסה") ועבר שם את בחינות הבגרות בשנת 1888.
בשנת 1895 השלים את לימודיו באוניברסיטת וינה והוסמך לעסוק ברפואה.
במהלך לימודיו השתייך לקבוצת סטודנטים סוציאליסטים, שם הכיר את האקטיביסטית הרוסייה ראיסה אפשטיין, לה נישא ב-1897 במוסקבה.
נולדו להם ארבעה ילדים, שניים מהם הפכו לפסיכיאטרים בבגרותם.
עם סיום לימודיו באוניברסיטה, עסק אדלר תחילה ברפואת עיניים, אחר כך עבר לרפואה כללית ופתח קליניקה משלו ברובע השני, לאופולדשטאט, ברחוב פראטר 44, לא רחוק מהפראטר הווינאי, בשכונה שבה חלק ממטופליו חיו בתנאי עוני.
ההיכרות עם מטופלים אלה חיזקה בו את אמונתו בחשיבות הגורמים הסוציו-כלכליים ביישום מקצועות הבריאות.
ב-1901 הצטרף אדלר, בעקבות הצעה של זיגמונד פרויד, לקבוצת דיון שהתקיימה בביתו של פרויד מדי שבוע, ועסקה בפסיכואנליזה.
כך עבר אדלר לעסוק בפסיכותרפיה.
הוא נמנה עם החברים המרכזיים באגודה הפסיכואנליטית של פרויד, וב-1910 אף התמנה לנשיא האגודה, אך בשנת 1911 התפטר מהנשיאות בעקבות מחלוקת עם פרויד.
ב-1912 ייסד אדלר אסכולה חדשה ששמה הפסיכולוגיה האינדיבידואלית.
אסכולה זו גורסת כי על האדם להשתתף מעשית בטיפול בעצמו וכי רק שינוי באדם עצמו והכרה שלו בחולשותיו תוך רצון עז מצדו להתגבר עליהם, יובילו להרגשה טובה יותר.
במלחמת העולם הראשונה שירת אדלר כרופא בצבא האוסטרי.
בשנים הבאות גברה השפעתו, הוא פתח מספר קליניקות לטיפול בילדים והדרכת הורים, והרצה במוסדות אקדמיים רבים באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1932 נסגרו רוב הקליניקות של אדלר באוסטריה, בשל מוצאו היהודי (אף על פי שהתנצר).
בשנת 1935, בעקבות התגברות האנטישמיות באוסטריה, היגר אדלר לארצות הברית, שם המשיך בעבודתו הטיפולית והאקדמית.
הוא נפטר מהתקף לב בשנת 1937 באברדין שבסקוטלנד.
משנת אדלר נבנתה בהשראת הפילוסופיה של עמנואל קאנט כפי שהבין אותה, מתוך הראייה שהסובייקטיבי הוא האובייקטיביות היחידה, כלומר שהמציאות שאליה נחשף האדם ואשר מלווה את חייו היא מה שהתקבל מנתוני החושים וניסיון החיים שלו, דרך העיבוד של תפיסת העולם וצורת החשיבה שלו.
המציאות של האדם היא המציאות הרלוונטית היחידה, כשהאדם משתנה המציאות משתנה.
המציאות יכולה להיות מעוצבת על ידי האופן בו אנו מגדירים אותה, האדם מפנים את משמעות המילים שהוא בחר כדי לתאר את המציאות וגוזר מכך השלכות נוספות.
העיקרון המרכזי במשנתו של אדלר הוא העיקרון של הבחירה החופשית, האדם יכול לבחור את האופן בו יפרש את המציאות ועקב כך (היות שהסובייקטיבי הוא האובייקטיבי) הוא בורא את המציאות שהוא בוחר.
בנקודה זו נבדלת תורתו של אלפרד אדלר באופן מהותי מתורותיהם של יונג ופרויד הממוקדים יותר בעבר ורואים את האדם כבעל פחות אפשרויות.
הגישה הטיפולית של אדלר ממוקדת בפתיחת אפשרויות, לאפשר לאדם לברוא לו תפישת מציאות שיש בה יותר אפשרויות ומשרתת יותר את מטרותיו.
תורת אדלר מדגישה את חשיבותן של הנחות היסוד במפגש של האדם עם המציאות, היא מבדילה בין הנחות יסוד הפותחות אפשרויות לכאלה הסוגרות אותן.
לדוגמה: הנחת יסוד הפותחת אפשרויות כמו "לטעות זה טבעי, מותר לי לטעות" מאפשרת הוויה בריאה יותר מאשר הנחת היסוד המגבילה שבאמירה "טעות היא כישלון, היא דבר שיש להימנע ממנו".
סביבה פחות קשוחה בתביעותיה תאפשר גדילה של אדם גמיש יותר שיכול להרשות לעצמו ליפול ולקום.
האדם מפתח את היכולות שזמינות לו, מי שלא נחשף בתקופה המעצבת של ילדותו לאפשרות ליפול לא יידע לעמוד בכך מאוחר יותר.
עקב כך יש חשיבות למיפוי הנחות היסוד של האדם.
במסגרת הטיפולית ניתן לגלות הנחות יסוד לא הכרחיות על ידי עימות של גישתו של אדם עם גישות של אחרים: לתאר מצב ותגובה ואז לשאול "מה אתה היית עושה במקרה כזה?", הצגת מספר אפשרויות לתגובה מצביעה על אי-הכרחיותה של הנחת היסוד וגם מצביעה על אפשרות ספציפית חלופית לראות את הדברים.
ניתן לעמת הנחות יסוד גם עם העובדה שיש מי שחי אחרת, יש מי שפועל בהתוויות שלכאורה יוצאות מכלל אפשרות על פי הנחת היסוד.
האדם יכול לבחור אילו הנחות יסוד יאמץ לעצמו על פי מאזן הרווח והפסד שמלווה כל אחת ולבחור את זו שפחות תגביל אותו.
כאשר האפשרויות רבות יותר, כשהמציאות של האדם פתוחה יותר, הוא יכול לחיות חיים שלמים ובריאים יותר.
אמירות של "צריך" ושל "אין ברירה" הן בדרך כלל הנחות יסוד מגבילות.
חינוך פותח ומאפשר הוא חינוך המציב את האפשרויות כאופציות ("אפשר") ולא כהכרח ("צריך"), כעניין של בחירה, הילד לומד לפעול לעבר מה שהוא בחר ולא לעבר מה שנכפה עליו, הוא לומד לקחת אחריות, בונה חיים של פעולה ואנרגטיות.
האדם הוא יצור חברתי ולא ניתן להבין אותו ואת מניעיו בלי לקחת בחשבון את הפן החברתי שבו, ובלי מימוש של הפן הזה ייקשה עליו להגיע להגשמה עצמית וסיפוק עמוק מחייו.
הראיה שלו סובייקטיבית, הוא רואה את המציאות דרך הפילטר של תפיסת המציאות שלו שגורמת לפרשנות שונה למצבים נתונים מאדם לאדם.
האדם ממוקד מטרה, מטרותיו משתנות ממצב למצב ומאדם לאדם אך בכל סיטואציה יש לפעולה שלו מטרה.
אפילו במצב המוקצן של פסיביות ותלותיות יש לאדם מטרה, והיא המטרה שמאחורי הבחירה בפסיביות.
בתהליך ההליכה אל המטרה כמו בכל תהליך אחר יש לאדם בחירה, הוא לעולם לא סגור בתוך אפשרות דטרמיניסטית אחת ויש לו תמיד האופציה לשנות ולהשתנות.
הוליזם פירושו שהאדם ניתן להבנה רק אם לוקחים בחשבון את כל מרכיביו, הוא בלתי ניתן להפרדה ולפיכך הוא תמיד אחראי למעשיו, מעשה לעולם אינו תולדה של חלק מסוים מהאישיות.
מכל אלה יוצא שהאדם תמיד אחראי למעשיו, הם תמיד תולדה של הבחירה שלו, אמורים לשרת את המטרות שלו ונובעים מאישיות שהיא כולית ולא נפרדת ולא ניתן לתלות את האחריות בגורם נפרד כזה או אחר של האישיות.
למעשה גם במצב של חוסר שפיות האדם אחראי למעשיו, הוא פועל לנוכח עיוות של ראיית המציאות או ניתוק מההיגיון הכללי, והשאלה העומדת גם בפניו היא "מה אני עושה עם זה?"
בניגוד לפרויד וחסידיו שהדגישו את דחפי המין והבלתי מודע הדגיש אדלר את הגורם החברתי ואת הבחירה החופשית.
על מנת להבין את האדם הוא נותן מקום מרכזי לניתוח הרקע המשפחתי והחברתי שממנו צמח ובו הוא פועל.
אדלר מטעים תפיסה הוליסטית של האדם כמכלול אחד.
אדלר לא מקבל את החלוקה של נפש האדם למרכיבים דוגמת איד, אגו, ליבידו וסופר אגו, מבחינתו כל אלה הם שמות שרירותיים למאפיינים פנימיים של נפש אחת בלתי מתחלקת של האדם.
בעוד שמרכז תשומת הלב של פרויד נמצא בעברו של האדם, עם הניסיון להבין את האירועים שעברו עליו בילדותו המוקדמת, אלפרד אדלר מתמקד באפשרויות שבפני האדם, בעתיד שלו, בפעולה שלו הנובעת מיכולת הבחירה החופשית בכל מצב.
שני מושגים אלו הם מושגי יסוד המאפיינים את תורתו המוקדמת של אדלר.
עם זאת בהמשך דרכו פיתח אדלר גישה אחרת, אשר איננה נשענת על מושגים אלו, ואשר הוא ראה כיסודית ומשמעותית יותר.
גישה מאוחרת זו היא הבסיס של רוב הגישות ה"אדלריאניות" הנפוצות כיום.
לפי התאוריה המוקדמת של אדלר כל בני האדם חווים בתחילת חייהם תחושת נחיתות – בעיקר בשל חוסר האונים של הילדות המוקדמת.
תחושת נחיתות זו הופכת לכוח מניע חשוב בהתפתחות האישיות, כאשר האדם שואף להתגבר עליה באמצעות מה שאדלר כינה "חתירה לעליונות" – כלומר, השאיפה להשתפר, להשפיע, להגיע לשלמות אישית או חברתית.
כאשר חתירה זו נעשית בדרכים חיוביות ומועילות – מדובר בהתפתחות בריאה.
אולם כאשר האדם מפתח תחושת נחיתות עמוקה מדי, או פונה לדרכי פיצוי שליליות – עלולה להתפתח "תסביך נחיתות" או "תסביך עליונות".
אדלר הושפע ברעיונותיו מהפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, במיוחד מן הרעיון של "הרצון לעוצמה" .
אדלר תרגם רעיון זה למונחים פסיכולוגיים: השאיפה לעליונות נובעת לא מרצון לשליטה אלא מצורך פנימי להתגבר על תחושת נחיתות.
בשונה מניטשה, שהדגיש את העל-אדם כישות שחורגת מהחברה, אדלר הדגיש את ההקשר החברתי, וטען שהחתירה לעליונות הבריאה היא זו המכוונת לתרומה לחברה ותחושת שייכות.
בעוד ניטשה ראה בנחיתות ביטוי לחולשה, אדלר ראה בה מצב טבעי ואף חיוני להתפתחות.
אדלר מבחין בין סוגים שונים של רגשי נחיתות:
נחיתות אישית היא נחיתות שחש האדם מול זולתו.
נחיתות קבוצתית, אדם חש שהעם, העדה, הקבוצה המקצועית, שבתוכם הוא מצוי נחותים.
נחיתות אוניברסלית, האדם חש את מגבלותיו של המין האנושי.
המתח בין תחושת נחיתות לבין השאיפה לעליונות תופס מקום מרכזי בגישתו המוקדמת.
לטענתו, תחושת הנחיתות היא הדחף הבסיסי שמניע את האדם לשאוף לגדילה, לשליטה עצמית ולמימוש עצמי, ואילו השאיפה לעליונות היא המימוש האישי של פוטנציאל זה.
כאשר מתח זה מתועל באופן חברתי, נולדת תחושת ערך ותחושת שייכות; אך כאשר הוא מופנה לאפיקים נרקיסיסטיים או תחרותיים מדי, עלולה להיווצר תחושת ניכור או נזק רגשי.
הגותו המאוחרת של אדלר הדגישה אלמנטים של שלמות והגשמה עצמית ובכך התקרבה לפסיכולוגיה ההומניסטית.
דברים שכתב גם הופכים אותו למבשר של "גישת הנראטיב" בפסיכולוגיה, הגישה העוסקת באופן שבו אדם מספר לעצמו את סיפור חייו.
בתחום החינוך ההורי היה אדלר בעל השפעה רבה.
על תפיסתו מתבסס מכון אדלר בישראל.
אדלר סבר כי ההורות צריכה לשאוף לפצות על נחיתותו של הילד, מתוך אהבתו וקבלתו.
עם זאת, פינוק יתר עלול להביא את הילד להתעלם מההכרח שיש עליו לפעול בעצמו מול נחיתותו.
התיאוריה של אדלר סובלת מאותן בעיות של תיאוריות של פסיכואנליטיקאים אחרים כמו פרויד ויונג.
היא מתקשה לעמוד בקריטריון ההפרכה של פופר, מכיוון שהיא מייצרת מעט מאוד ניבויים ברורים.
התאוריה של אדלר הביאה למחקר אמפירי בעיקר בנושא סדר הלידה במשפחה.
תחום המחקר על סדר ילודה עורר ביקורת מחקרית.
אלפרד בסטר היה סופר, תסריטאי, עורך וקומיקסאי יהודי-אמריקאי, מחשובי סופרי המדע הבדיוני של המאה העשרים.
זוכה פרס הוגו ופרסים נוספים.
ב-1988 קיבל לאחר פטירתו את פרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
בסטר הוא הסופר התשיעי שקיבל פרס זה והיחיד שקיבל אותו לאחר פטירתו.
בסטר נולד במנהטן, ניו יורק, המופיעה רבות בספריו.
אביו ג'יימס ג' בסטר, מוכר נעליים, היה בן למהגרים יהודים מאוסטריה ואמו בל (לבית סילברמן) יהודייה ילידת-רוסיה ודוברת יידיש שהתנצרה בארצות הברית.
הוא היה ילדם השני, אחרי אחותו הבכורה ריטה, שהייתה גדולה ממנו בחמש שנים.