tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
להקמת האתר תרמו אגודת הידידים של יד ושם בארצות הברית ואיגודים רבים של יוצאי הארצות ("לנדסמנשאפטן").
בשנת 1979 ביקש יד ושם ממשרד האדריכלים יהלום-צור להגיש הצעות לגלעד שינציח את זכרן של 5,000 קהילות יהודיות שחרבו בשואה.
אמר האדריכל דן צור: "החלטנו לא לעצב גלעד או גן רגיל.
רצינו להראות עולם שנחרב, הריסות, אך במקביל גם את התקומה." הרעיון התבסס על התחפרות בתוך הגבעה, כדי לבטא את הפצע שנוצר בגופו של העם היהודי.
"המבנה הטופוגרפי של האתר הכתיב ירידה אליו ואחר כך עלייה לגבעה.
ביקשנו להנציח עולם שנחרב, ובה בעת לציין את תחיית המתים.
כשהתחלנו לשרטט את האתר, נזכרנו בחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל".
האנדרטה מנציחה את הרס הקהילות ולכן דבר לא נבנה מעל פני האדמה.
בקעת הקהילות נחפרה כסדרה של קברים פתוחים פעורים באדמה, מבוך של חצרות וקירות, משעולים פתוחים וחסומים.
הרעיון הראשון התבסס על חפירת המבוך בתוך הקרקע.
הרעיון נפסל כשהתברר כי הקרקע במקום רכה מדי.
הוחלט לבצע חפירה ובתוכה ליצוק את המבוך.
כחומר ליציקת המבוך נבחרו סלעים שנחצבו במחצבות אבן.
המעצבים הגרפיים דוד גרוסמן ויקי מולכו עיצבו את שמות הקהילות שנחקקו בבקעה.
השניים חקרו את המקורות העתיקים על מנת לבחור את אופן עיצוב האותיות בבקעה.
בין השאר חקרו מקורות ארכאולוגיים, לוחות עתיקים וכתובות בתי קברות באירופה.
הם שאפו לאפיין כל קהילה באותיות מיוחדות לה.
"היה לנו רעיון שמכל קהילה תילקח איזו תעודה מודפסת, ושם הקהילה יעוצב לפי אותה טיפוגרפיה.
רעיון זה הצריך עבודת הכנה עצומה בהיקפה ולכן ירד מהפרק.
במקום זאת פיתחנו אותיות המבוססות על אבן עברית עתיקה מלפני כ-2,000 שנה.
אלה אותיות שבמפתיע מצטיינות בקו מודרני.
הן הרבה יותר מודרניות מהאותיות שחקקו באירופה על מצבות."
כמקור נוסף לעיצוב האותיות תארו האדריכלים את הסיפור על רבי רבי חנינא בן תרדיון: כשהרומאים החליטו להענישו על שלימד תורה, הם עטפו אותו בספר תורה והציתוהו בעודו בחיים.
כשעלה בלהבות נשאל מה הוא רואה ואמר: "גוילים נשרפין ואותיות פורחות".
"בלועזית התבססנו על אותיות קלאסיות ונייטרליות, כיוון שאין טעם לתת לקהילות שיוך ספציפי בלועזית." לא כל שמות הקהילות מופיעים באות זהה.
"את האותיות של הערים עיצבנו אחרת כדי להעניק להן נוכחות.
ישנם שמות אשר החלטנו לכתוב באות יותר קשה ובעלת אופי מיכאני.
למשל, הכתובת 'באבי-יאר'." בתחילה תוכננה אף חקיקת שמותיהם של מחנות ההשמדה בבקעה אך הרעיון ירד מהפרק.
"זה בפירוש לא מצבה וגם לא דף גמרא.
אלו הן חתימות חקוקות באבן, למען הדורות הבאים.
לכל שם הקפדנו שיהיה מיקום מסוים ומיוחד.
חלקה קטנה, שלא תיבלע על ידי שם אחר.
הרי כל קהילה הייתה עולם ומלואו.
הקפדנו שהשמות לא יהיו מיושרים לימין כמו בספר טלפונים, אלא מפוזרים באופן אינדיבידואלי."
שמות הקהילות נחרטו על כמאה קירות המפוזרים בכעשרים חצרות.
החצרות מסודרות זו ביחס לזו על פי שושנת הרוחות, בהתאם למיקומן הגאוגרפי באירופה ובצפון אפריקה.
שמות המקומות בעברית מייצגים את שמות הקהילות כפי שהיו מכונות בפי היהודים, בעוד השמות בלועזית הם השמות המקומיים של הקהילות.
גודל האותיות מהווה אינדיקציה לגודלן היחסי של הקהילות.
שמה המקורי של הבקעה היה "בקעת הקהילות החרבות", אך עקב מחאה של יוצאי קהילת דנמרק, שכמעט כל יהודיה ניצלו מהשואה, שונה השם ל"בקעת הקהילות".
בבקעת הקהילות מתקיימים אירועים המנציחים את התרבות והמסורת היהודית, וכן פעילות חינוכית עם מורים, תלמידים וחיילים, ועצרות זיכרון וכינוסים של ניצולי שואה מארגונים שונים.
האתר משתרע על שטח נרחב לרגלי הר הזיכרון.
שטחו 24 דונמים, והכניסה אליו היא מבעד לשלושה שערים המדמים את שערי חומת ירושלים.
לאחר הכניסה לאתר, החצוב באבן, עוברים המבקרים דרך חצרות שונות, ובהן 107 קירות מצופים אבן, עליהם חקוקים שמות חמשת אלפים הקהילות שחרבו בשואה, בעיקר באירופה, אבל גם קהילות אחרות שסבלו תחת הכיבוש הגרמני ומוראותיו, כמו בתוניסיה ובלוב.
קירות הבטון המצופים לוחות אבן בעיבוד גס נראים כעשויים אבנים ענקיות הניצבות זו על זו, בדומה לבנייה ההרודיאנית היבשה המאפיינת את הכותל המערבי.
בין קירות האבן הושארו סלעים שגובהם בין שבעה לתשעה מטרים ומטרתם ליצור תחושה של אפסות האדם לעומת גודל האסון.
מיקום הקהילות והחצרות השונות הוא בהתאם למיקום הקהילות ביבשת אירופה ובצפון אפריקה.
מעל קירות החצרות צמחייה שנועדה להראות את תקומת העם היהודי אחרי השואה.
במרכז האתר מצוי בית הקהילות - מרכז חינוך ומחקר שנחנך ביוני 1993 בידי אלי ודיאנה זבורובסקי מניו יורק, לזכר משפחותיהם שנרצחו בשואה, ובו אודיטוריום, תצוגה ומחשבים שניתן לקבל בהם מידע על הקהילות.
בקעת אונו היא עמק בגוש דן.
הבקעה מהווה אזור מוניציפלי במחוז המרכז ובגבול מחוז תל אביב.
נמצאים בה היישובים והערים קריית אונו, אור יהודה, יהוד-מונוסון, גני תקווה, סביון, גת רימון, כפר מעש, מגשימים וכן החלקים המזרחיים של העיר רמת גן (תל השומר, קריית קריניצי, רמת אפעל וכפר אז"ר).
לעיתים נוהגים לראות גם את העיר גבעת שמואל כחלק מבקעת אונו, ואולם בשנים האחרונות, בשל שינוי אופיה של העיר עקב בנייה מואצת, התקרבותה לעיר פתח תקווה וסלילת כביש מכבית (כביש 471), שניתק אותה משאר חלקי הבקעה, מקובל שלא לראותה כחלק מאזור זה.
ההגדרה הממשלתית של בקעת אונו לא כללה בה את גבעת שמואל מטעמים אלה.
בתחומי הבקעה עוברים שני נחלים: נחל אונו ונחל יהוד – המהווים יחדיו את אחד מיובליו של נחל איילון.
מקור השם "בקעת אונו" הוא בספר נחמיה, שם מתואר כי סנבלט החורוני וגשם הערבי הציעו לנחמיה להיפגש עימם ב"כפירים", מקום הנמצא ב"בקעת אונו": .
העיר "אונו" הייתה עיר יהודית קדומה, הנזכרת בתנ"ך, במשנה ובתלמוד, ואשר שמה השתמר בשם "כפר עאנה" (באור יהודה דהיום).
הביטוי בקעת אונו מתייחס בטרמינולוגיה הממשלתית והאזורית, לכל האזור המתוחם כדלהלן:
בצפון: כביש 471 (מכבית) – ממחלף בר-אילן על כביש 4 (גהה), עד מחלף שעריה על כביש 40;
במערב: כביש 4 (גהה) – ממחלף בר-אילן עד מחלף מסובים.
בדרום מערב: גבולה הדרומי של עיריית אור יהודה (ורמת פנקס שסופחה אליה ב-2007) עד כביש 412;
בדרום: כביש 412 עד צומת יהוד מזרח (סביונים) וכביש 461 עד צומת הטייסים (בני עטרות);
במזרח: כביש 40, מצומת הטייסים (בני עטרות) עד צומת נחלים.
מעמדה המוניציפלי המפוצל של בקעת אונו , נתון לדיונים חוזרים ונשנים במהלך השנים וקיימות תוכניות לבצע איחודי רשויות מקיפים בו, עד כדי איחוד כל בקעת אונו לעירייה אחת (דו"ח ועדת פרופ' אריה שחר מטעם משרד הפנים משנת 1998).
תושבי שני היישובים הקהילתיים הנ"ל התנגדו נחרצות לאיחוד המוצע.
בסופו של דבר, איחודן המלא של סביון וגני יהודה, למועצה מקומית אחת, יצא אל הפועל, ואילו נוה מונוסון אוחדה עם עיריית יהוד במסגרת עיריית-גג משותפת (עיריית יהוד-מונוסון), תוך הענקת מעמד של ועד רובע עירוני לנוה מונוסון.
בשנים 2003–2007, נותר גורלה של מועצה אזורית אפעל, שסבלה מבעיות כספיות וניהוליות קשות, בלתי ברור.
במהלך השנים 2005–2006 עשו ראשי המועצה ניסיון להפוך למועצה מקומית, אך ראשי הוועדים המקומיים של רמת אפעל וכפר אז"ר התנגדו למהלך ומשרד הפנים דחה את ההצעה.
ביום 2 במרץ 2007 הודיע משרד הפנים על פירוקה לאלתר של מועצה אזורית אפעל, על סיפוחם של היישובים רמת אפעל וכפר אז"ר לעיריית רמת גן ועל סיפוחו של היישוב רמת פנקס לעיריית אור יהודה.
שתי עתירות לבג"ץ שהוגשו כנגד החלטה זו, נדחו במהלך חודש נובמבר 2007. הפירוק והסיפוח בוצעו בפועל בתחילת שנת 2008.
איחוד הרשויות המרכזי במרחב, של קריית אונו וגני תקווה, תוכנן להתבצע בשנת 2008 אך לא בוצע.
אף שהאזור מורכב מיישובים רבים בעלי אופי והיסטוריה שונים, יש אלמנטים כלכליים, חברתיים וחינוכיים רבים המאחדים אותם.
את בקעת אונו משרתים שלושה מקומונים, הזוכים לאחוזי חדירה גבוהים ("חדשות אונו", "גל גפן" ומהדורת בקעת אונו של "עיתון תל אביב").
ובנוסף להם, גם אתר חדשות מקומי של ערי בקעת אונו בשם "אונו ניוז".
לתושבי בקעת אונו קיימת מודעות פוליטית גבוהה באשר למתרחש ביישובים השכנים.
הדבר נכון במיוחד בקרב תושבים שבאו להתגורר באזור בשכונות חדשות שהוקמו מאז תחילת שנות ה-90 – קריית הסביונים (יהוד), נוה סביון (אור יהודה), נווה רבין (אור יהודה), גבעת סביון (גני תקווה), אונו החדשה ורימון החדשה (קריית אונו).
מאידך, לצד הערים הגדולות (קריית אונו, יהוד ואור יהודה) קיימים יישובים קהילתיים בעלי תודעה קהילתית חזקה ואוכלוסייה ברמה סוציו-אקונומית גבוהה, כגון סביון (מועצה מקומית), גני תקווה (עיר), נוה מונוסון (ועד רובע עירוני) וכפר מעש (מושב), הדורשים להבטיח את המשך האוטונומיה הקהילתית שלהם בכל איחוד מוניציפלי גורף עליו יוחלט.
בִּקְעַת בֵּית נְטוֹפָה היא עמק בגליל התחתון המשתרעת בין רכס תורען בדרום ורכס יודפת בצפון.
מרבית שטחה של הבקעה מנוצל לחקלאות.
הכפרים בועיינה ונוג'דאת נמצאים בחלקה הדרומי של הבקעה, על צלע הר תורען וחלק גדול מאדמת הבקעה מעובד על ידי תושביהם.
יישובים נוספים בבקעה הם כפר מנדא, רומאנה, עוזייר ורומת אל הייב, וכן אדמות חקלאיות של עראבה, ודיר חנא שבבקעת סכנין.
מזרח הבקעה מוצף ברובו לעיתים קרובות בחורף בשל העובדה כי האדמה באזור איננה מחלחלת ויוצרת שלולית חורף.
בעבר במקום השתרעה ביצה גדולה שנעלמה עם הקמת תעלות ניקוז.
בשנות ה־90 קבע בית המשפט כי אין לאפשר לרשות הניקוז לנקז את בקעת בית נטופה באופן מלא, זאת בטענה כי לבקעה יש ערך נופי וסביבתי חשוב, ויש לשמור על ערכי הטבע שבה.
מקור שמה של הבקעה הוא בבקעת בית נטופה הנזכרת במקורות חז"ל באזור זה, והשתמרות השם בצורה "אלבטוף": , וכן: .
בקעת בית נטופה נודעת בקרב מטאורולוגים בשל היותה המקום בו נמדדו הטמפרטורות הנמוכות ביותר בארץ ישראל מאז תחילת המדידות ועד לינואר 2015: 13.7 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, ב-7 בפברואר 1950.
בעבר שימשה הבקעה לגידול אבטיחים שאף יוצאו דרך נמל עכו.
המוביל הארצי עובר דרך הבקעה בדרכו מהכנרת למרכז ישראל בתעלה פתוחה, עד למאגר אשכול, הנמצא במערבה של הבקעה.
דרך נוף הר תורען עוברת ממצפה נטופה עד לקיבוץ בית רימון וממנה תצפיות יפות על הבקעה.
ליד בית רימון הוקם "מצפור לאודרמילק" על שם וולטר קליי לאודרמילק שהגה לראשונה את תוכנית המוביל הארצי ואיגום המים בבקעת נטופה.
בדרום מערב הבקעה נמצא אתר ארכאולוגי תל אל-ואויאת.
בקעצוראים (שם מדעי: Saxifragales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים מגוונים.
בסדרה קיימים מינים של סוקולנטים, צמחים מטפסים, שיחים ועצים; היא כוללת צמחים חד-שנתיים ורב שנתיים.
אף על פי שהסדרה מגוונת, קיימים קווי דמיון בין עצים שונים בה, הן מבחינת מבנה העלה, ורידיו ושפתו, והן צורת הגזע, הענפים והעלווה.
על פי ההנחה המחקרית, העצים בסדרה התפתחו מאוחר יותר מאשר מיני השיחים, ועל כן יש להם יותר סממנים מובהקים דומים.
למרבית מיני הסדרה פירות דומים: גלעין קטן המוקף ציפה עבה.
על פי מערכת המיון APG II, קיימות 13 משפחות תחת בקעצוראים:
בקעצוריים - משפחת צמח הבקעצור.
אדמוניתיים - משפחת פרח אדמונית החורש.
דומדמניתיים - משפחה של צמחים נושאי פרי, כגון הדומדמנית.
אלף העלה - משפחת הכוללת צמחי מים רבים.
טבוריתיים - משפחה של צמחים בעלי פרחים.
בקעצוריים (שם מדעי: Saxifragaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים, אשר כוללת כ-36 סוגי צמחים, מהם כ-12 צומחים באירופה.
קיימים סך הכל 460 מינים במשפחה.
משפחת הבקעצוריים מגוונת וכוללת מספר מינים חד שנתיים ורוב של מינים רב שנתיים.
הפרחים סימטריים, ומכילים איברי רבייה זכריים ונקביים.
הם כוללים בין ארבעה לחמישה עלי כותרת, ובין חמישה לעשרה אבקנים.
קיימים מינים בהם העלה מחולק לאונות ומינים בהם העלה משונן.
מרבית בני המשפחה מעדיפים אקלים קר.
בארץ צומח סוג אחד בלבד, בקעצור, ומתוכו נפוצים המינים בקעצור החורש ובקעצור שלוש האונות.
בקעצור החורש מין אנדמי לכרמל.
המין בקעצור השלוחות מגודל בגינות רבות בארץ כצמח נוי למרפסת ולצל.
בקעצור (שם מדעי: Saxifraga) הוא סוג של צמח בעל פרחים.
זהו הסוג הגדול ביותר במשפחתו, ותחתיו מצויים כ-40 מיני צמחים, רובם רב שנתיים, הנפוצים באזורים לחים וקרירים באירופה ובאסיה.
המינים החד-שנתיים גדלים בדרום תחום תפוצת הסוג.
שני מיני בקעצור חד-שנתיים צומחים בר בארץ ישראל, אולם שניהם נדירים: בקעצור החורש ובקעצור שלוש האונות (Saxifraga tridactylites).
מינים שונים בסוג זה תורבתו כפרחי נוי.
המפורסם שבהם הוא גאוות לונדון (London Pride).
ברפואה האלטרנטיבית יש שמשתמשים בתמצית בקעצור (העשויה מהרתחת העלים והפרחים) כתרופה לאבני כליות והקלה על שיגדון.
"בקעצור" הוא הלחם של המילים "בקע" ו"צור", תרגום כמעט ישיר של שמו הנפוץ באנגלית - Stonebreaker.
הצמח קיבל את שמו בעקבות השתרשות חלק ממיניו באדמות סלעיות.
יש המייחסים את השם העברי "בקעצור" לצמח הידרנג'אה (hydrangea).
גישה זו אינה עומדת בקנה אחד עם פרסומי האקדמיה ללשון העברית.
עם זאת, בהיעדר שם עברי להידרנג'אה, עדיין יש המכנים אותו "בקעצור".
בקעצור החורש (שם מדעי: Saxifraga hederacea) הוא צמח חד-שנתי קטן בסוג בקעצור שבמשפחת הבקעצוריים.
הוא גדל במזרח אגן הים התיכון, מיוון וכרתים ועד הר הכרמל בישראל.
אוכלוסיות הרריות מבודדות נמצאות גם בצפון לוב, במערב סיציליה, בכורדיסטן וארמניה.
בקעצור החורש הוא צמח מטפס חד שנתי.
פרחיו קטנים ובעלי עלי כותרת בצבע צהוב ולבן, מאוחים בבסיסם ומקובצים בצפיפות, פרח בודד על כל גבעול.
כמו רבים ממיני הבקעצור, הוא צומח בקרקע סלעית שאינה מלוחה.
בקעצור החורש הוא אחד משני מיני בקעצור הגדלים בארץ ישראל, לצד בקעצור שלוש האונות.
שמו ניתן לו בעקבות נטייתו לגדול באזורי חורש סלעי, על צלע הר ובגבעות.
הוא אינו צומח בסביבה אחרת, ואינו מתורבת.
לפרטים נוספים על מקור השם בקעצור, ראו בערך הסוג.
המין נדיר מאוד בישראל, וגדל אך ורק באזורי חורש לח וטחוב בגליל העליון בסביבות עין טמיר ליד נחל כזיב, בשמורת אשדות יגור בכרמל בעיקר בנחל יגור, וכן בחרמון.
האוכלוסיות בישראל הן הדרומיות ביותר באזור התפוצה העיקרי של המין (רק אוכלוסייה מבודדת בהרי קירנאיקה שבצפון לוב יותר דרומית מהן), ולכן חשובות במיוחד לשימור.
בקעת הנזירים היא אתר ארכאולוגי הנמצא באפיק נחל גמזו מצפון לחורבת זכריה והפארק הטכנולוגי של מודיעין-מכבים-רעות בשטח המוניציפלי של מועצה אזורית חבל מודיעין בתחומי יער בן שמן.
האתר כולל שלושה שרידים: מערת אל חביס, מערת קבורה רומית ובריכת ביר א-שמי.
הכינוי "בקעת הנזירים" נטבע על ידי הגאוגרף זהר ברעם - חוקר האזור ומנהל הכפר החשמונאי בשילת.
המערה קיבלה את השם אל חביס ב שפירושה "מערת האסירים".
המערה שימשה כנראה כמקום לינה לנזירים ולעולי רגל לירושלים.
בתוך המערה נמצאים כוכי שינה וצלבים חרוטים על הקירות.
על פי מחקר משנת 2022 נטען כי המהרי"ל דיסקין (סוף המאה ה-19) זיהה את מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים עם מערת הרשב"י.
החוקר זאב וילנאי (המאה ה-20) הציע לזהות את מערת "אל חביס" בבקעת הנזירים (מערה מהתקופה הרומית בארץ ישראל), עם "מערתא דבקע" - המערה שהסתתרו רבי שמעון ובנו, וכן עם המערה שהסתתר בה נחום איש גמזו.
השערות אלו הם על פי קרבת המערה ללוד העתיקה, בטענה כי בכל סביבתה של לוד, אין כל מערה.
והקרובה אליה ביותר היא המערה בבקעת הנזירים.
כמו כן וילנאי, ולאחריו ד"ר שמואל זילכה (תחילת המאה ה-21) הציעו אפשרות כי הבריכה העתיקה שנמצאת למרגלות המערה הנקראת "ביר-א-שאמי" מזכיר את אותה אגדה וייתכן כי פרושה 'באר שמעון'.
בשנת 2025 הוצב שילוט ברחבת מערת הנזירים המציין את המסורת המזהה במקום את מערת רשב"י - "מדברא דלוד".
כ-100 מטרים מאל חביס נמצאת מערת קבורה רומית.
המקום נסקר לראשונה על ידי שארל קלרמון-גנו בסוף המאה ה-19 ופורסם בספרו ב-1896. פתח המערה מעוצב כמכסה סרקופג ובמרכז הגמלון תבליט של עיט, סמל האימפריה הרומית.
במרכז הבקעה נמצאת בריכת מים שאורכה 15 ורוחבה עשרה מטרים.
הבריכה שימשה כנראה לאגירת מי נחל גמזו לשימוש חקלאי.
בקעת הבטיחה או בקעת בית ציידה (על שם כפר דייגים קדום שישב בה) היא בקעה בשיפולי רמת הגולן והגליל המזרחי, צפונית-מזרחית לכנרת, ובה שמורת הבטיחה.
אל הבקעה זורמים ממערב למזרח נהר הירדן העליון, נחל משושים, נחל יהודיה, נחל דליות ונחל שפמנון.
בתקופת בית ראשון שכנה בבקעת הבטיחה העיר "צר" המזוהה היום עם תל בית צידה, בירת ממלכת גשור, שבה נבנו ארמון, חומה איתנה ובניינים מרשימים.
גשור קיימה קשרים הדוקים עם המלך דוד, שנשא לאישה את מעכה, בת תלמי מלך גשור, אם בנו אבשלום.
בתקופה הרומית עברו שלוש דרכים ברמת הגולן.
המרשימה בהן, "איסטרטא דציידן" המוזכרת בתלמוד הירושלמי (מסכת עבודה זרה, פרק ה הלכה ה), הייתה דרך סלולה שהובילה מכפר נחום לכיוון הבשן ועברה בבקעת הבטיחה.
לאורך הדרך נמצאו שרידים של אבני מיל ומגדלי שמירה רומיים.
בתקופת המשנה והתלמוד היה במקום יישוב יהודי, וכנראה גם חלק מהחכמים התגוררו במקום, למשל אבא גוריון איש צידן, אבא יודן איש צידן, ורבי יוסי צידוניא.
במקום אף התגלה בית כנסת עתיק מתקופה זו.
לעומת בקעת גינוסר (המערבית) לא התקיימה כמעט התיישבות יהודית בעת החדשה בבקעת הבטיחה (המזרחית), אך מתחילת המאה ה-20 נעשו ניסיונות רבים לרכוש את קרקעות הבטיחה הפוריות על מנת ליישב בהן יהודים.
האדמות במקום נקראו "בית הבק" על שם 'עבד א-רחמן באשה אליוסף', בעל המקום, שנודע בכינויו הבק.
קבוצת יהודים מחצי האי קרים שברוסיה הגיעה לבקעת הבטיחה בסוכות 1904, חכרה את המקום וחייתה בו במשך חמש שנים.
ואולם, לאחר מגפת מלריה שהכתה בתושבים, ולאחר שלא עמדו בקשיי התחבורה בחורף, כאשר כל הדרכים היו מוצפות, ולטבריה ניתן היה להגיע רק בסירות, נטשו בשנת 1909 את מקום מושבם בבית הבק.
המומחה הגדול בנושא גבולות ארץ ישראל באותה התקופה, אהרן אהרנסון, הוא שכתב את הפרק על גבולות ארץ ישראל בתזכירי ההסתדרות הציונית לוועידת השלום בסיום מלחמת העולם הראשונה.
אהרנסון שם דגש על כך שארץ ישראל היא ארץ שחונה, שתהיה חייבת להתבסס על מקורות המים הגדולים בצפון, ולכן לדעתו הדרישה לכלול את החרמון, הירמוך, ונחלי הגולן הזורמים לכנרת בתחומי הבית הלאומי היהודי היא מחויבת המציאות.
מאביב 1930 ניהל מנהל חברת "הכשרת היישוב", יהושע חנקין, משא ומתן עם שלושת בני עבדול רחמאן על רכישת אדמותיהם בגולן ובבטיחה.
הוא הקדיש את כל מרצו להשגת האדמה, והדגיש כי אדמות בני עבדול רחמאן אינן רחוקות מקרקעות הברון בחורן, וכי רכישתן תאפשר יצירת גוש התיישבות יהודי רציף.
ב-7 ביוני 1933 כתב אליהו אילת למשה שרת, שבאותה שנה מונה לראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, על אפשרות לרכישת קרקעות בגולן ממשפחה מכובדת מדמשק, המעוניינת למכור לתנועה הציונית שטח אדמה של 450,000 דונם הנמצא מהצד המזרחי בכנרת, ובחלקו גם בגולן.
170,000 דונם נמצאו על יד הכנרת, בגבול עם ארץ ישראל, על יד חמת גדר.
בתחילה התלהב שרת מהרעיון, אך כשהובהרו לו התנגדויותיהם של שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה, גורמים סורים לאומיים ושל הנציב העליון, חזר בו מהתלהבותו.
ב-16 במרץ 1934 נחתם בתל אביב חוזה התקשרות בין חנקין לבין נציגי אחד עשר יורשי הבק, על רכישת אדמות בבטיחה ובגולן.
מדובר על שטח עצום של כ-300 אלף דונם, שעשוי היה לתת ליישוב היהודי שליטה מלאה על הכנרת מכל עבריה.
זו הייתה אמורה להיות פריצת דרך חשובה לקראת מימוש התיישבות בשטחי הגולן, החורן והבטיחה.
כדי לעקוף את האיסור הצרפתי וההתנגדות הסורית, החליט חנקין לשוות למפעל אופי כלכלי: לא תהיה זאת רכישת קרקעות, אלא הקמת מפעל פיתוח כלכלי, שחלק ממניותיו יהיו בידי סורים.
ב-24 במאי 1935 הוקמה החברה, שנקראה "החברה לפיתוח הגולן ובטיחה".
מיד לאחר מכן החלו הקשיים: יורשי הבעלים לא הצליחו לפנות את האריסים מהאדמות ולהשיג את הרישיון הדרוש להעברת הקרקע, והעיתונות הערבית גילתה כי הציונים עומדים מאחורי החברה החדשה ויצאה נגד הקנייה.
לבסוף הודיעה הממשלה הסורית בפירוש כי לא תרשה התיישבות יהודית בבטיחה.
בעקבות התפתחויות אלו, שרת, שהתייחס קודם לכך בחיוב רב לרכישת גולן ובטיחה, טען שאין עוד לעשות באותו זמן שום צעד בעניין.
אוסישקין שלח מכתב לוויצמן ולבן-גוריון, שהיו במשא ומתן עם אנשי משרד החוץ הצרפתי, על אפשרות רכישת קרקעות והתיישבות בגולן.
הוא כתב על הזדמנות לרכישת שטח של 700 אלף דונם מצפון-מזרח לכנרת, בעמק הבטיחה ובגולן, עד קוניטרה, תמורת מיליון ליש"ט, מיורשי הבק.
יוזמה זו נפלה עקב התנגדות שלטונות המנדט הצרפתי בסוריה.
באוגוסט 1936 נפגשו נציגי הסוכנות היהודית בדמשק עם אישים מרכזיים בצמרת הממשל הסורי, בתקווה ליצור שיתוף פעולה בין שתי התנועות לשחרור לאומי – הסורית והציונית – מתוך אמונה בקיום סיכוי להיענות סורית לרכישת קרקע להתיישבות בבטיחה ובגולן.
נחלי מרכז הגולן מושכים את מימיהם ממורדות התלים של רכס הגבול ומאגן ההיקוות שלמרגלותיו.
בסמוך לשפכיהם אל הכנרת, גורפים הנהרות איתם שפע של סחף, ובהגיעם אל חופי הכנרת הם מאבדים בבת אחת את אנרגיית הזרימה שלהם, כך שהם מרבידים באפיקיהם את הרבה, שהיא קרקע פורייה ביותר.
מתיישבי הגולן מחלקים ביניהם כל משבצת קרקע בבקעת הבטיחה, שהיא בית גידול אופטימלי למטעים סובטרופיים הזקוקים לשפע של מים וחום רב, בין הגידולים תמר, מנגו, ליצ'י, אבוקדו, בננות ועוד.
עם כניסתם אל הכנרת יוצרים הירדן ונחלי מרכז הגולן דלתא גם בתוך המים.
דלתא זו מושכת אליה דגה רבה.
הלגונות והחיבור שלהן לאגם הרדוד הן בית גידול חשוב להתרבות האמנונים ולאימון הדגיגים על ידם.
דייגי טבריה באים בלילות לפרוש רשת לחופי הבטיחה.
שמורת הבטיחה משתרעת על פני 6,930 דונם, ומייצגת רצף בתי גידול (בית גידול נחלי, בית גידול ביצתי, בית גידול לגוני ובית גידול אגמי).
בבטיחה יש השתנות של מפלס המים, דבר שמכתיב את מהות בית הגידול המיוחד של נחל, ביצה, לגונות ואגם, עם קשרי גומלין הדוקים ביניהם.
בתי גידול דומים הם שפכי נחלים לים ומלחות אחדות, אך הבטיחה ייחודית בהיותה ביצה בעלת לגונות וקשר לאגם מתוק.
עקב הבצורת המתמשכת בשנים 2013–2018 הלגונות התייבשו לגמרי ועל השטחים המפונים והיבשים השתלטו בעיקר עצי אשל שהוצפו בשנים הגשומות.
בשמורת הבטיחה שני מסלולים מסומנים, בערוצי נחלים.
מסלול הזאכי, שרוב ההליכה בו נעשית במים, ומסלול המג'רסה הקצר יותר ומיועד למשפחות.
יתר ערוצי הנחלים בשמורה סגורים למטיילים, בין היתר משום שמדובר באזורי ההטלה של דג האמנון.
בשנת 2004 הוקם מערך כניסה למג'רסה, המסדיר את הפיקוח וכניסת המבקרים לשמורה.
מטרת המערך היא שיפור השליטה בתנועת הקהל המבקר בשמורה, וכן שמירה על הניקיון וערכי הטבע בשמורה, תוך הפרעה מינימלית לבעלי החיים.
מערך הכניסה משמש גם כנקודת הסברה למבקרים.
מסלול הזאכי - הוא הכינוי לערוץ נחל משושים אחרי ההתמזגות עם נחל יהודיה.
הזאכי זורם לאורך בקעת הבטיחה.
שם הערוץ ניתן לו מערבית ומשמעו הוא צלול וזך.
עם זאת, יש האומרים כי נחל הזאכי נקרא על-שם יצחק עבאדי, המכונה זאכי, יהודי סורי שרכש את אדמות בית ציידא ואלה הועברו לחזקת המדינה לאחר שקמה, במסגרת הסכם עם משפחתו.
בערוץ הזאכי מסלול מסומן המחולק לתשעה מקטעים שביניהם מפרידות שמונה נקודות יציאה.
נקודות היציאה מאפשרות לעקוף את חלק הנחל וללכת על גדתו, ובכך לא לטבול בו.
אורך המסלול "הרטוב", הכולל שחייה או הליכה במים, הוא כשני קילומטר.
מסלול המג'רסה - מסלול העובר בנחל ופופולרי בעקבות עבירותו הקלה.
בפינה הצפון-מערבית של הבקעה נמצא פארק הירדן, פארק תיירות ונופש הכולל שרידי אתרים ארכאולוגיים.
בקעת אלון היא בקעה באפיק נחל אורן בהר הכרמל.
הבקעה משתרעת מערבית לעספיא ותחילתה באזור בו נשפך מצפון נחל חיק לנחל אורן.
חלקה הצפוני מערבי של הבקעה נמצא בתחום פארק הכרמל שמורת "הר אלון".
בחלקה הדרומי של הבקעה עובר שביל ישראל בדרכו מנחל חיק מצפונה להר שוקף בדרומה.
כוונה הכללי של הבקעה הוא מדרום-מזרח לצפון-מערב עד אזור "חורבת אלון" והר אלון.
תוך כדי זרימתו של נחל אורן בבקעה נשפך אליו נחל אלון שתחילתו באזור "צומת דמון" והוא זורם בכיוון כללי מצפון-מזרח לדרום-מערב.
לבקעה מבנה כללי של משולש כשקודקודה בכיוון דרום.
את הבקעה מקיפים מדרום מערב הר ערקן, מצפון הר אלון ומדרום–מזרח הר אלה.
גובהה של הבקעה מעל פני הים נע בין 323 מטר בתחילתה ליד שפך נחל חיק ועד 313 מטר לערך ליד חורבת אלון.
בקעת אלון היא אחד המקומות בכרמל בהם נמצאים שרידים של הרי הגעש תת-ימיים.
הבקעה נוצרה כתוצאה מהתחתרות נחל אורן בטוף הגעשי.
אדמת הבקעה שנוצרה כתוצאה מבליית הטוף, סובלת מבעיית חלחול מועט ואוורור לא מספיק, ולכן היא כמעט אינה מעובדת.
במרכז הבקעה יש הצטברות של אדמת סחף משכבות הגיר של ההרים מסביב.
אזור זה מעובד על ידי תושבי עספיא.
בצפון הבקעה נובע מעיין שכבה "עין אלון".
עין אלון הוא קבוצת נביעות.
שתי הנביעות המרכזיות מכוסות במבני בטון המזרימים את המים לצינורות.
ליד אחת הנביעות נמצא בית משאבה נטוש שהוקם בתקופת המנדט הבריטי על ידי משפחת קרמאן מחיפה, לצורך מפעל הטבק שפעל בדמון.
המערכת סיפקה מים גם לבית הכלא.
במורד הנחל יש נביעות קטנות נוספות.
סביב מי המעיין נמצא סבך של הרדופים וחורש של עצי אלון.
מצפון למעיינות נמצאים שרידי טחנת קמח שנבנתה כנראה בתקופה הצלבנית.
הטחנה נהרסה עם השנים, ובמלחמת העולם הראשונה הטחנה שוקמה ופעלה למשך תקופה מסוימת.
מעל גבעה המתנשאת כ-15 מטר מעל לגדת הנחל, בקצה הצפוני מערבי של הבקעה, נמצאים שרידי יישוב קדום הנקראים "חורבת אלון".
במקום נמצאו שרידים ארכאולוגים של כלי אבן וחרסים מהתקופה הנאוליתית, התקופה הכלקוליתית, התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה הממלוכית.
במקום נמצאים שרידי חקלאות עתיקה של טרסות חקלאיות, גלי סיקול אבנים, קירות תמך ושרידי קירות מבנים.
מהגבעה יורד שביל ל"עין אלון" שבאפיק הנחל אשר שימש כנראה את התושבים הקדומים.
בעבר היה במקום יישוב דרוזי המכונה על ידם בשם "ח'ירבת זרעה" (חורבת שדות המזרע) הכפר נהרס במרד הפלאחים בשנת 1840 לאחר שהעות'מאנים כבשו את האזור מחדש מידי מוחמד עלי שליט מצרים.
בשנת 2003 נבנה באזור על ידי הדרוזים מבנה קטן המנציח את זכרה של "סית ח'דרה" (הגברת הירוקה) שהתגוררה בכפר זרעא וייעצה לתושבי הכפר בסוגיות מוסריות ודתיות.
בקעת ים המלח היא אזור גאוגרפי בין הרי אדום והרי מואב שבממלכת ירדן לבין מדבר יהודה ומדבר צין שבישראל.
המקום הנמוך ביותר על פני היבשה בעולם כולו.
עומקו כ-437 מטרים מתחת לפני הים.
גאולוגית, אזור זה הוא חלק פעיל מהבקע הסורי-אפריקני וככזה הוא מהווה מוקד לרעידות אדמה.
במרכזה של הבקעה נמצא ים המלח, ששטחו נמצא בשליטה משותפת של ישראל וירדן.
הגבול בין המדינות עובר באמצעו.
האקלים בבקעת ים המלח הוא החם ביותר בישראל ובירדן, כשהממוצע בעונה החמה הוא 38 מעלות צלזיוס ובעונת החורף 20 מעלות, וכמות המשקעים נמוכה ביותר.
בעת שיורדים גשמים רבים באזור ירושלים או הר חברון, נוצרים שיטפונות בערוצים היורדים לעבר בקעת ים המלח, אשר מהווים סכנה למטיילים באזור, ואף גורמים במקרים רבים לחסימת הכבישים באזור לנסיעה.
ישנם מיני צמחים רבים המתאימים במיוחד לאקלים זה.
החקלאות באזור מתבססת על דקל תמר, ובחורש הטבעי גדלים עצי שיטה שאינם צורכים הרבה מים.
ליד מעיינות או במקום בו מי התהום קרובים לפני השטח, גדלים צמחי קנה ועבקנה.
באזור מקווי המים אפשר לצפות לפנות ערב בעדרי יעלים.
כמו כן, בשנים האחרונות הוחזרו נמרים לטבע באזור זה.
הגמל, כבעל חיים שאינו צורך כמעט שתייה, שימש בעבר כלי תחבורה נוח לאזור זה, וגם היום מגדלים הבדווים גמלים באזור.
בזוחלים נמצא החילזון הלבן, ונחש שרף עין גדי הגדל רק באזור זה, והוא מהמסוכנים שבנחשים בארץ ישראל.
באזור בקעת ים המלח נמצאת מצדה, בה התבצרו יהודים בתקופה הרומית, וכן היו שהתחבאו במערות במדבר יהודה.
בבקעת ים המלח נמצאים יישובים השייכים למועצה אזורית תמר ולמועצה אזורית מגילות, וכן יישובים השייכים למחוז כרכ.
מטיילים רבים מגיעים לאזור בקעת ים המלח כדי לראות את הנופים הייחודיים לאזור זה.
בנוסף, תיירים מן העולם מגיעים לצורכי בריאות לאזור ים המלח, שבו קרינת שמש בזווית המועילה ביותר לחולים מסוימים, וכן חולי פסוריאזיס יכולים להירפא על ידי תכונות ים המלח והשהייה באזור זה.
בשנת 438 לפנה"ס, בראשית תקופת בית שני כאשר העניק כורש עצמאות ליהודה, נכלל צפון בקעת ים המלח בתחום ממלכת יהודה.
רעידת האדמה הידועה החזקה ביותר שהייתה במאה ה-20 הייתה ביולי 1927, כשמוקד הרעש היה בצפון ים המלח.
עוצמת הרעש הייתה 6.2 בסולם ריכטר, והוא הורגש בחוזק רב בכל אזור המרכז ואף בתים רבים בירושלים ניזוקו.
באפריל 1979 הייתה שוב רעידה חזקה שמוקדה היה בדרום ים המלח ועוצמתה הייתה 5.3 בסולם ריכטר.
ב-11 בפברואר 2004 אירעה רעידה בעצמה של 5.1 בסולם ריכטר אשר הורגשה היטב באזור ירושלים ואף נפערו סדקים בבניינים רבים בתחומה.
מאז נרשמו ארבע רעידות אדמה שעוצמותיהן נעו בין 3.5 ל-4.7 בסולם ריכטר.
בִּקְעָה להתגדר בה או מקום להתגדר בו הוא ניב שמקורו בתלמוד, המתאר מצב שבו המעשה הרצוי היה מוזנח בעבר או שלא נפסקה בו הלכה (בלשוננו כיום: לָאקוּנָה), עד שהגיע אדם ו"התגדר" בתחום זה; כלומר - תיקן את המצריך תיקון, או למד וחקר את הנושא שלא נלמד בעבר, ופסק בו הלכה.
משמעות המילה "להתגדר" בביטוי זה היא לבנות גדר, להקיף שטח שהיה פרוץ ומופקר, ובהשאלה – לתקן מצב של מציאות מוזנחת.
המילה "בִּקְעָה" בביטוי זה עשויה להתפרש בשני מובנים:
רב מצא מקום פרוץ בגדר וגדר אותו.
ובהשאלה, רב תיקן ופסק הלכה בנושא שהיה פרוץ ולא מטופל.
בקעה, עמק מחוץ לעיר שלא נהגו להקיפו בגדר.
בקעה משמשת בהקשר זה כפרפרזה על הדיון ההלכתי בדיני שכנים בתחילת מסכת בבא בתרא, העוסק בהבחנה שבין גינה לבקעה; המשנה קובעת כי "גינה" הוא מקום שנהוג לגדור אותו, ואילו בקעה היא מקום שלא נהוג לגדור אותו.
כלומר, בביטוי זה נעשה שימוש במושג בקעה, כמקום שנהוג שלא לגדור אותו, כדי לתאר תחום שלא נלמד ולא נחקר עד כה, ומי שלומד או חוקר תחום זה נחשב כמי שגודר את הבקעה.
הביטוי המקובל בימינו "בקעה להתגדר בה" היא צירוף של הביטוי "בקעה מצא וגדר בה גדר" ושל הביטוי "מקום הניחו לי אבותי להתגדר בו".
בימינו הורחבה משמעות הביטוי, והיא כוללת כל מצב שבו יש תחום הפתוח לפרשנויות שונות.
בקעת יעפורי היא בקעה בצפונה של רמת הגולן ובדרום-מזרחו של החרמון, הקרויה על-שמו של מבנה הקבר המיוחס לנביא הדרוזי נבי יעפורי אשר שוכן בליבה.
גובהה של הבקעה נע מ-1,000 עד 1,100 מטרים מעל פני הים, והיא מנוקזת על ידי נחל סער.
היא תחומה על ידי כתף החרמון מצפון וממערב, גבעת הצעקות (נ.ג.
1,129) והר רם ממזרח, והר כרמים מדרום.
בחלקה הדרום-מערבי של הבקעה שוכנת ברכת רם, עמק קדום שהתמלא בסלעי בזלת, ובתוכו התפתח חרוט סקוריה.
הבקעה היא אזור חקלאי פורה, והיא ידועה במטעי התפוחים שבה.
סביב לה שוכנים היישובים מג'דל שאמס מצפון, ונמרוד ומסעדה ממערב.
בקעת הנדיב הוא עמק רחב במישור החוף, המשתרע על פני שטח של 20 קמ"ר בין מורדות הכרמל ממערב לבין רמות מנשה ממזרח וקרוי על שמו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
האזור מתאפיין בשטחים חקלאיים רבים, הכוללים בעיקר כרמי-ענבים ומטעים, ושטחי טבע נרחבים, הכוללים את אזור רמת הנדיב, יער אלונים בשמורת הר חורשן, שמורת אלוני יצחק, נחלים ומעיינות.
בבקעה אתרי מורשת הכוללים מבנים מתקופות קדומות כגון אמפיתיאטרון ופארק שוני, אמת המים "מי קדם" שהובילה מים לקיסריה ההרודיאנית, הדרך הרומית "דרך יפו" ההיסטורית, גתות, מבנים עתיקים, ועוד.
כן נמצאים באזור אתרי מורשת רבים מתקופת העלייה הראשונה, הכוללים את מושבות האזור - זכרון יעקב, בנימינה, גבעת עדה ופרדס חנה-כרכור.
בנוסף, נמצאים באזור אתרים מתקופת מחתרת "ניל"י".
בשל חשיבותו, אותר חלק ניכר מן המרחב כ-"מכלול נופי" בתמ"א 35, וכ-"מרקם מוטה שימור", הנדרש לתוכנית כוללת שתיוחד לו בלבד – תמ"מ 5/6. תוכנית זו התייחסה למרחב זה ונקראה "סובב בקעת הנדיב".
בתוכנית ניתנה התייחסות מעמיקה ל "דרך יפו" ההיסטורית, ונקבע בה כי דרך זו תהיה דרך נוף חקלאית, דרך עפר לצרכים חקלאיים ולתיירות, כחלק ממערך שימור המורשת באזור.
לאזור מגיעים לעיתים קרובות ספורטאים (רצים, רוכבי אופניים ומטיילים) ונופשים, תיירים אקולוגיים הבאים ליהנות מן הציפורים הנודדות ובעלי החיים, העושר של האלונים והעצים הייחודיים לאזור, והנחלים הרבים החוצים אותו, ותיירי מורשת אשר מעוניינים ללמוד על תקופת בית שני ועל מורשת הברון רוטשילד והחקלאות הענפה של האזור.
ביולי 2015 התארגנה קבוצת תושבים במאבק על שמירת בקעת הנדיב כאזור ירוק.
מאבק זה מתמקד בעיקר ביוזמה לסלול לאורך הבקעה כביש אזורי שיחצה אותה ויוליך מכבישי 6 ו-65 בדרום אל כבישי 4 ו-70 בצפון, וייסלל על "דרך יפו" ההיסטורית.
בקעת כְּסוּלֹת היא השלוחה הצפונית-מזרחית של עמק יזרעאל.
רוחבה של הבקעה הוא כ-5 ק"מ, ואורכה הוא כ-8 ק"מ.
היא תחומה בין רכס הרי נצרת והר תבור מצפון, ובין גבעת המורה מדרום.
רום הבקעה בחלקה הנמוך הוא כ-100 מטרים מעל פני הים, ורוב שטחה מעובד.
בשיפוליה המזרחיים של הבקעה, בסמוך לתל קשיון ולעין דור, נמצא אגן ההיקוות של נחל תבור.
לאורך שיפוליה הדרומיים של הבקעה עובר כביש 65, ולאורך גבולה המערבי עובר כביש 60.
שמה של הבקעה הוא כשמה של העיר המקראית הַכְּסוּלֹת, שנקראה גם כִּסְלֹת תָּבֹר, המזוהה עם המועצה המקומית אכסאל הנמצא בצפון הבקעה, אשר נזכר בשם זה עוד בכתבי יוסף בן מתתיהו.
בתקופת המשנה והתלמוד נקראה הבקעה בשם בקעת אכסלו.
בקעת מחמל היא בקעה בנגב בפינה הצפונית – מזרחית של מכתש רמון.
הבקעה משתרעת בין הר ארדון והמצוק הצפוני של מכתש רמון בדרום ועד מעלה נוח במזרח.
בעבר הייתה בקעת מחמל רכס וכתוצאה מבלייה ותהליך של "היפוך תבליט" העמק הסמוך אליו שנקרא עמק ארדון נהפך לגבוה מרכס מחמל כתוצאה מהבלייה והעמק הזה העמק נהפך להר ("הר ארדון") והרכס נהפך לבקעה ("בקעת מחמל"),(בגלל היותו הר ארדון גבוה יותר הוא הפך להר ומחמל לבקעה).
גובה הבקעות הוא 600 מטרים מעל פני הים, ואילו פסגות ההרים סביב מגיעות עד לרום של 1035 מטרים בהר רמון.
בקעת מחמל בצפון משתרעת מהר ארדון בדרום ועד מעלה נוח במזרח.
בקעת מחמל הייתה בעבר הר ועברה תהליך של "היפוך תבליט".
בתהליך זה הר ארדון נותר בשלמותו כיוון שהקימוט של קמר הרמון וקמרי המשנה לא פגעו בו.
בנוסף, בתהליך זה הפך עמק ארדון ל"הר ארדון" ושני ההרים הסמוכים אליו – לבקעות.
בקעת ארדון היא בקעה חולית ששטחה 30 קמ"ר בהר הנגב המזרחי.
בקעת ארדון היא חלקו המרכזי של מכתש רמון.
הבקעה מוקפת מצוקים, והקרקע שלה מכוסה מישורי חול ותלוליות חול.
הבקעה נוצרה בעקבות תהליכים של בליה וסחף.
באזור הבקעה שוכנים נחל ארדון והר ארדון.
האקלים בבקעת ארדון הוא אקלים צחיח.
מקור השם של בקעת ארדון הוא על שמו של "ארדון", בנו של כלב בן חצרון (דברי הימים א ב).
בקעת הורקניה היא בקעה ברמת המדבר בצפון מזרח מדבר יהודה.
בקעה זו, שכיוונה צפון מזרח–דרום מערב, שוברת את רצף רכסי המדבר והגבעות שממערב לה לבין הגבעות שממזרח לה ומתנשאת מעל מצוק ההעתקים של ים המלח.
הבקעה קרויה על שם מבצר הורקניה השוכן בקצה.
לאורך בקעת הורקניה עוברת דרך דרום–צפון בין מצפה שלם, חוצה את ערוץ נחל קדרון בגבולה הדרומי של הבקעה ובסמוך לנבי-מוסא מתחברת לכביש ירושלים–יריחו.
רוב שטח הבקעה מוגדר שטח אש ומשמש את צה"ל לאימוני שריון.
לאורך שנות האלפיים הועלו יוזמות להקמת נמל תעופה בינלאומי בבקעת הורקניה.
תוכנית כזו תוכננה על ידי אדריכלים ישראליים והגיעה עד לראש הממשלה.
שדה תעופה זה מוצע גם בתוכנית האב לאזור מעלה אדומים שהוכנה על ידי משרד הבינוי והשיכון.
בד בבד עם פרסום התכנית הישראלית, פורסמה בעיתונות הזרה תוכנית דומה על ידי הרשות הפלסטינית להקמת נמל תעופה פלסטיני באזור.
הדמיון בין התוכניות העלה חשד להעתקה.
בבקעת הורקניה נמצאו שלושה אתרים מהתקופה הישראלית מהמאה השביעית או השמינית לפני הספירה: כרם א סמרא, חרבת אל מכארי וחרבת אבו טבק, מה שמראה על היותה אזור חקלאי בתקופה זאת.
בקע פרגינו הוא בקע עמוק וארוך המצוי מתחת לזרם הקרח פריגנו בארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה
עומקו של העמק 1.5 קילומטרים; רוחבו 10 קילומטרים; ואורכו למעלה מ-100 קילומטרים.
בשל גודלו, בקע זה מושווה לגרנד קניון שבארצות הברית.
הבקע התגלה באמצעות מכ"ם חודר קרח במהלך סקר של זרם הקרח שנערך בשנת 2010 על ידי צוות של הסקר האנטארקטי הבריטי בשיתוף עם אוניברסיטת אברדין שחקרו את השפעת התחממות כדור הארץ על זרם הקרח שנמדד באמצעות לוויין.
הבקע נקרא על שמו של זרם הקרח אשר מתחתיו הוא נמצא.
שמו של זרם הקרח ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
זרם הקרח נקרא על שמה של ג'יין ג'י.
Ferrigno) מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
פריגנו הייתה המומחית במשך כמה עשרות שנים, החל משנות ה-70 ואילך, בשימוש בתצלומי לוויין לחקר קרחונים ולהכנת מפות, והייתה אחת מראשי הצוות מטעם הסקר הגאולוגי בהכנת מפות רדיומטריות של אנטארקטיקה.
בקעת חתרורים היא בקעה מישורית בדרום מדבר יהודה.
בקעת חתרורים משתרעת החל מן המורדות הדרומים של רכס יעלים בצפון, אל גדתו הצפונית של נחל חימר בדרום, שהוא גם גבולו הדרומי של מדבר יהודה.
אורך בקעת חתרורים לכל אורכה הוא כ־8 קילומטרים.
רוחבה של הבקעה, המשתרעת בין רכס (קמר) זוהר במערב (ראש זוהר, הר יהל, הר שלהבת והר כיפון) לרמת דרום-מזרח מדבר יהודה, קמר חתרורים (הר בן-נשר, הר חתר), מגיע עד לכ-5 קילומטר.
שטחה של הבקעה הוא כ-50 קמ"ר.
על פי מדריך ישראל הישן, גבולות הבקעה מוגדרים במדרון הקמר החל מהנקודה בה הגרדיאנט בשיפוע ההר הופך מקמר לקער דהיינו כאשר נגזרת שיפוע החתך היא 1.
הבקעה משתפעת מצפון לדרום כשבמרכזה נחל גורר.
מתחתרים ונשפכים אליה ממערב-מזרח הנחלים: (מצפון לדרום) נחל אבוב, נחל להט, נחל יהל, נחל שלהבת ונחל להבה הזורמים כולם מזרחה אל נחל גורר המנקז אותם מצפון לדרום במזרחה והנשפך לנחל חימר בדרום.
לאורך הבקעה עובר כביש 258 – כביש צפע, החל מצומת חתרורים בצפון, אל צומת החיבור לכביש מערד לשפך זוהר ועד לבאר אפעה בדרום, שנמצאת באפיק נחל חימר לכיוון כביש 25 (כביש דימונה–סדום).
על רכס זוהר התוחם את בקעת חתרורים ממערב נמצאות בארות גז טבעי של 'שדה זוהר'.
כן כתב מנחם מרקוס על נוף בקעת חתרורים: "בחבל חתרורים מופיע נוף יוצא דופן של ביתרונות (badlans) בעל מערכת ניקוז צפופה ביותר ..
קיימות כאן אלפי גבעות חרוטיות וביניהן ערוצים מתונים – כביכול מגרש ענק ששפכו בו אלפי ערימות עפר, זו ליד זו."
יהודה אלמוג (בספרו חבל ים המלח) משווה את נוף הביתרונות של חתרורים ל"גלי ים שקפאו".
דרך אדום והנס בנחל חימר
יוחנן אהרוני, לשעבר, מהארכאולוגים הבולטים בישראל, מזהה בכביש עין בוקק ערד, כביש מס 31 היום, את דרך אדום המקראית, שתחילתה במעלה זרון של היום והעוברת דרך בקעת חתרורים.
לדעתו כאן עברה דרך אדום המקראית או 'דרך מדבר אדום' שהייתה נתיב קדום שחיבר את יהודה עם אדום.
לאורך הדרך נבנו מספר מצודות אשר שמרו על העוברים בדרך ומקורות מים לשימושם.
על הדרך, שזוהתה בשנות החמישים על ידי יוחנן אהרוני' נכתב במלכים :
דהיינו היה כאן שיטפון שהגיע מהמערב, אולי שיטפון בנחל חימר שישנה דרך באפיקו ממזרח למערב .
כאן כנראה התרחש הנס שעליו ניבא אלישע הנביא :
מהות הנביעות והשיטפון של זרם מים אדומים טרם נמצא, אולם בסבירות גבוהה זהו שיטפון עם מים עם תחמוצת ברזל אדומה כמו המעיין הקרוב – עין נואית, הנמצא מעל עין בוקק בנחל בוקק המנקז חלקים מבקעת חתרורים שגם שם נובעים מים אדומים.
אי אפשר גם להתעלם מפשר הדימוי – מים אדומים ...מדרך אדום וארץ אדום הסמוכה.
כביכול זרימה תודעתית אדומה הדרושה למיגור האויב האדום, הדרך לאדום התאדמה..
המסלול המדויק של דרך אדום שעבר כאן בדרכה לעקוף את ים המלח מדרום יכול שיהיה כדלקמן:
מסלול שעבר באפיק נחל חימר.
מסלול שעבר בתוואי כביש עין בוקק ערד של היום כאשר חלקו התחתון מים המלח הוא מעלה זרון דרך מיצד זוהר.
מכיפת זרון בסוף המעלה התלול, יכול שהוא המשיך על הגדה הצפונית של נחל חימר או בקירוב בתוואי כביש 31 של היום.
זהו המעלה הטופוגרפי הנוח ביותר העולה מים המלח לרמת המדבר, מכיוון שמצוק ההעתקים שבולט לכל אורך ים המלח לא קיים בו.
רצח החייל פנחס סלע (שטינברג)
בנחל אבוב, הנשפך לבקעת חתרורים ממערב, נרצח החייל פנחס סלע (שטינברג) מחיל המדע על ידי שבט ג'אהלין בשנת 1951, כאשר המשלחת הצה"לית בתחילת שנות ה-50 חיפשה בבקעת חתרורים ומסביב לה אורניום ומינרלים מיוחדים.
בעקבות זאת גורשו או עזבו בני שבט ג'אהלין את האזור צפונה לתוך מחוז יהודה של מדינת עבר הירדן, והתיישבו באזור מעלה אדומים של היום.
בסקר הזה של חיל המדע התגלה גם אורניום.
לימים כשקדחה 'שותפות זרח' בחיפושיה אחר נפט לפי 'רישיון מאיה' אותו רישיון לחיפוש נפט בשטח של 40,000 דונם בסביבות ים-מלח התגלו באזור חתרורים, בעומק מועט גם סימנים להימצאות אורניום.
על סמך ממצאים אלה הנפיק משרד האנרגיה [בשנת 2012] לחברת 'גוליבר אנרג'י', שבראשה – מי שהיה ראש 'המוסד' מאיר דגן היתר לחיפוש אורניום בין ערד לסדום.
"זו פעם ראשונה שמשרד האנרגיה התיר לחברה ישראלית לחפש אורניום בשטח מדינת ישראל" נכתב בעיתונות.
מצודה רומית ביזנטית שחלשה על הדרך העתיקה המקשרת בין ראש זוהר מעלה זרון ומצד זוהר.
ייתכן שהמצודה הייתה חלק ממערכת קו הלימס (קו הגנה של מצודות כנגד פשיטות של ערבים ונבטים אל תוככי הארץ) הרומי ביזנטי.
השרידים הדלים מראים על בנייה פשוטה של בולבוסי גיר אשר שכיחים במרחב.
המיצד יושב בשלוחה (מתוצרת משש) שלטת שבין נחל מורג מדרום ונחל חתרורים מצפון.
באתר מבנה מרובע 22X20 מטר .בשתים מפינות המבנה -מגדלים ריבועיים.
בחצר חצוב שקע מרובע 6X7 מטר - שייתכן והיה בריכת מים שהעבודה בה לא הושלמה.
על רכס זוהר התוחמים את בקעת חתרורים ממערב נמצאים קידוחי הגז הטבעי של שדה זוהר.
אולם עיקרה המינרלוגיה של בקעת חתרורים ותצורת חתרורים מהווים הפוספאטים.
בתוכנית תמ"א/41ג' - תוכנית המתאר הארצית לכרייה וחציבה נקבע כי בקעת חתרורים נמצאת בעדיפות השנייה הארצית לכריית פוספאטים, וכי כאן נמצאים מרבצי הפוספאטים (מספרם בדו"ח 39 ,40) המתאימים לכרייה וחציבה.
מרבצים אלו הומלצו והועדפו לכרייה על ידי עורכי התמ"א הנ"ל, ונכתב שם כי פתיחת מכרה בבקעת גורר (חתרורים) באחד מריכוזי מרבצים אלה מועדף מאחר שהוא מעלה את העדיפות לריכוז הכרייה במרחב נופי זה הכולל גם את מרחב רותם שמדרום לו על פני פתיחת אזור כרייה חדש.
המסלע של תצורת חתרורים בבקעת חתרורים
תצורת חתרורים (גיל המאסטריכט) היא השם המדעי של המסלע בבקעת חתרורים.
מסלע מגוון הכולל סלעי גיר, קירטון, חווארים, חרסיות, פוספטים וגבס המעורבבים זה בזה ושעבר התמרה ושריפה ביטומנית (להלן).
הסלעים הללו ספוגים תמיסות מינרליות רבות ומשום כך הם רבגוניים מאוד: חום, ירוק, צהוב, ורוד שחור ואדום ועוד ."
האזור בו מופיעים הסלעים הצבעוניים זכה לכינוי "האזור המגוון" ("The Mottled Zone").
שטח בקעת חתרורים כולל המדרונות המשתפעים אליה הוא כ-50 קמ"ר.
אולם תצורת חתרורים משתרעת אל מעבר לבקעת חתרורים בעיקר צפונה ומזרחה, דהיינו שטח בקעת חתרורים אמנם רובה היא עם תצורת חתרורים אולם תצורת חתרורים מגיעה צפונה ומזרחה אל מעבר לקצות הבקעה ולפי מפה מצורפת.
כמו כן, מיצד חתרורים, קמר חתרורים ונחל חתרורים, גובלים אמנם בבקעת חתרורים - ולמרות שמם - אינם נמצאים בבקעת חתרורים עצמה.
על רכס זוהר ממערב לבקעת חתרורים קיימת תוכנית מאושרת לבניית אזור תעשייה, תוכנית מס'100/02/10, תוכנית שטרם מומשה .
על דרום בקעת חתרורים קיימת תוכנית מאושרת לכריה וחציבה מס' 282/03/10 .
בתוכנית תמ"א/41ג' - תוכנית המתאר הארצית לכרייה וחציבה, נקראת בקעת חתרורים- בקעת גורר ונשכח שמה הגאוגרפי גאולוגי.
בקעת יריחו היא המקטע הדרומי ביותר של בקעת הירדן, דרומית לבקעת פצאל.
הבקעה כוללת את העיר יריחו והכפרים שסביבה, וכן את היישובים הישראלים נעמה, מבואות יריחו, תמרה, בית חוגלה, אלמוג, בית הערבה וורד יריחו.
בכלל בקעת יריחו כלולה גם בקעת עוג'א, בה נמצא הכפר הפלסטיני עוג'א א-תחתא והיישובים ייט"ב ונערן.
בקעת יריחו היא בקעה מישורית בחלק הדרומי של בקעת הירדן המערבית הישראלית ובמרכזה העיר יריחו.
בקעת יריחו גובלת במזרחה בנהר הירדן, במערבה במורדות מדבר יהודה הצפוני, בצפונה בבקעת פצאל ובדרומה בים המלח.
בקעת יריחו היא החלק הדרומי של בקעת הירדן המערבית הישראלית הכוללת את (מצפון לדרום) את עמק בית שאן, בקעת צרתן, בקעת פצאל ובקעת יריחו.
בקעת יריחו, המצויה כעשרים ק"מ בלבד מזרחה ירושלים הבירה, היא גם נאת מדבר בשימוש האדם כבר מהעת העתיקה וגם פרשת דרכים חשובה במזרח התיכון שבמרכזה העיר יריחו.
את בקעת יריחו חוצה ממערב למזרח דרך מס' 1, המתחילה מכיכר השעון ביפו, דרך ירושלים, מעלה אדומים ועד לגשרי הירדן, גשר עבדאללה וגשר אלנבי בואכה רבת עמון ועד בגדד בעיראק.
דרך זו מצטלבת במזרח הבקעה עם כביש 90 העובר מצפון לדרום, ממטולה ועד שארם א-שיח'.
בבקעה שפע של מים כמו המעיינות מעיין אלישע, מעיין נערן ועוד.כן היא מנקזת את הנחלים הסמוכים אליה היורדים ממצוק ההעתקים.
בקעת יריחו שימשה ומשמשת מעין מבואה לכניסה לארץ ישראל המערבית ו 'עבר הירדן המערבי' ושמשה כמבואת כניסה גם בתקופת הכיבוש וההתנחלות שבעקבותיה.
למרות אקלימה המדברי, חלקים גדולים מהקרקע של בקעת יריחו פוריים ובהן מגדלים בעיר מטעי תמרים.
בקעת יריחו מוזכרת כבר בתנ"ך בספר דברים (.בדברים, לד,ה) מוזכר כי משה ראה את בקעת יריחו בעמדו על הר נבו.
במינוח בקעת יריחו כאזור גאוגרפי מוזכר רבות בספר יריחו וסביבותיה (קרדום, דו ירחון לידיעת הארץ 28-30 ,אב תשמ"ג ,הוצאת אריאל בעריכת אלי שילר.(שם ע' 19 ) ועוד .בקעת יריחו הוא חלקה הדרומי של נפת יריחו ,שם האזור ברשות הפלסטינית.
במרכזה של הבקעה זורם נחל פרת שמתחיל בצפון מזרח הרי יהודה, בשני יובלים: אחד ליד היישוב הישראלי עלמון ואחד הוא נחל מכמש, בין כפר אדומים לאלון מתמזגים שני היובלים לנחל הזורם אל תוך העיר יריחו ומשם לנהר הירדן.
השם 'בקעת יריחו' כתיאור לדרומה של בקעת הירדן מופיע כבר בתורה, בסוף פרשת וזאת הברכה שבה מסתיימת התורה, כאשר ה' מראה למשה את כל ארץ כנען ועבר הירדן, ובכלל זאת נאמר שם שהראה לו
מתברר כי בקעת יריחו שבמרכזה יריחו היא אחת מבקעות ההתיישבות העירוניות הקדומות בעולם התרבותי.
היישובים הקיימים היום בבקעת יריחו חוץ מהעיר יריחו, אחת הערים הקדומות בעולם, הם עוג'ה אל תחתא, ייטב, נעמה, ורד יריחו, בית הערבה, בית חוגלה ומבואות יריחו.
בקעת יריחו מצטיינת באקלימה החורפי הנוח.
האקלים החורפי הנוח של בקעת יריחו ושפע המים בבקעה הביאו כבר בתקופות קדומות את המלכים החשמונאים לבניית ארמון חורף גדול בבקעת יריחו, שהוקם בשלבים ושהשתרע על שטח גדול וכלל בין השאר כשבע בריכות שחייה מפוארות.
אף הורדוס עצמו התארח בארמון זה וכאן גם ביצע, בראשית דרכו, רצח פוליטי אכזרי — הטבעתו של הכוהן הגדול אריסטובולוס השלישי, גיסו.
את ארמונו הראשון ביריחו בנה הורדוס אל מול ארמון החשמונאים, מדרום לוואדי קלט, סמוך לדרך העתיקה העולה לירושלים והמשמשת עד היום מסלול טיולים.
ככל הנראה היה הארמון החשמונאי עדיין בשימוש בני משפחת החשמונאים בעת שבנה הורדוס את ארמונו הראשון.
מעברות הירדן המקשרות בין בקעת יריחו לעבר הירדן
המעברות, מקומות המעבר על פני הנהר הירדן בזמן השפל הם (מצפון לדרום, על פי קרדום שם ,ע' 21):
גשר אלנבי הוא המעבר העיקרי לכלי רכב בין בקעת יריחו לרבת עמון
בקעת בית דג'ן היא בקעה במזרח השומרון, בין רכס הר כביר שמצפונה לרכס איתמר שמדרומה.
גובהה כ-500 מטרים מעל פני הים.
בבקעת בית דג'ן נמצאים הכפרים בית דג'ן, בית פוריכ וסאלם, והיא נושקת לעמק המכמתת שמערבית לה, בו מצויים הכפרים דיר אל-חטב, עזמוט, עסכר, בלאטה, חווארה, וכן מחנה חורון.
בקעת בית דג'ן נמצאת במקום גבוה יחסית וקריר, עם אדמת סחף עמוקה.
מכיוון שההרים מסביבה גבוהים יותר, אוויר קר גולש מההרים לבקעה, והטמפרטורות בה בלילה נמוכות מההרים שסביבה.
חלקה המערבי של הבקעה הוא מוצאו של נחל תרצה הזורם ממזרח השומרון לנהר הירדן באזור גשר אדם.
גם מוצאו של ואדי אל-אחמר בדרומה של בקעה זו
בקעת טמון היא בקעה המשתרעת בין מזרח השומרון לבקעת הירדן.
היא נקראת על שם העיירה טמון שבדרום נפת טובאס במזרח השומרון.
חלקה המערבי של הבקעה מכונה "מחומש הכפרים" בשל 5 הכפרים הנמצאים בו והוא משתרע בעמק שבין רכס טמון בדרום להר גדיר בצפון, מהעיירה טמון עד הכפר עאטוף.
חלקה המזרחי מגיע עד היישובים הישראלים בקעות ורועי.
גובה הבקעה באזור טמון כ-300 מטרים מעל פני הים ובאזור רועי כ-20 מטרים מעל פני הים.
בערבית נקראת הבקעה: אל-בוקיעה, ובה אשכול של כפרים פלסטינים בין טמון לאל-חדידייה שממזרח לרועי וח'אלת מכחול וח'רבת סמרה שמצפון לו.
בקעת ירוחם (מכונה גם מישור ירוחם וקער ירוחם) היא בקעה מישורית, המשתרעת בין רכס ירוחם לרכס חתירה, ובה נמצאת העיירה ירוחם.
הבקעה צרה, אך אורכה מגיע לכ-30 קילומטרים, בין דימונה למישור צין (אזור שדה בוקר).
כיום ההתיישבות באזור כוללת רק את העיירה ירוחם.
לאורך כל הבקעה עובר כביש 204, המנצל את תוואי השטח המותאם יחסית שלה לעומת ההרים סביב.
הבקעה מנוקזת בעיקר אל אגם ירוחם באמצעות נחלי אכזב.
מקור השם מגיע מהעיר ירוחם, עיר יהודית קדומה שהתקיימה במקום.
בקעת חטיל היא בקעה בנגב, אשר יחד עם בקעת באר שבע ובקעת ערד יוצרת את בקעת הנגב, בקעה רחבה המפרידה בין הרי יהודה לקמרי הנגב והר הנגב ובכך חוצצת בין שני חבלי הארץ.
יישוביה נחשבים לחלק הצפון־מזרחי של מטרופולין באר שבע.
גובה הבקעה כ-380 מטרים מעל פני הים, ושטחה כ-80 קילומטר רבוע.
הבקעה תחומה ממזרח על ידי הרי יתיר והר חברון שאף תוחם אותה מצפון, מצפון־מערב על ידי יער סנסנה, ממערב על ידי גבעות גורל ומדרום על ידי בקעת באר שבע.
כל גבולותיה ברורים וחדים, למעט גבולה הדרומי עם בקעת באר שבע, שכן האזורים הגובלים לה פרט לבקעה זו הם הרריים או גבעיים ולכן מובחנים ממנה באופן בולט.
יישובי הבקעה נחשבים לחלק הצפון־מזרחי של מטרופולין באר שבע, ומקבלים מבאר שבע בירתו שירותים רבים.
בצפונה של הבקעה נמצא חבל מיתרים, חבל התיישבות גדול שבירתו מיתר.
נוסף לה נמצאים בחבל היישוב כרמית והקיבוץ כרמים.
על מזרח הבקעה משתרעת העיירה חורה, ודרומית לה היישוב א-סייד.
שאר שטח הבקעה, בעיקר בדרום־מערבה, צדה הקרוב לבאר שבע, סובל מבנייה בדואית בלתי חוקית רבה.
מצבור בנייה אחד באזור זה, אום בטין, הוסדר כחוקי, אך כפרים אחרים באזור, כדוגמת אעצם, עודם נחשבים בלתי חוקיים.
במסגרת העתקת בסיסי צה"ל לנגב, עתידה לפעול בבקעה החל משנת 2026 קריית המודיעין.
במרכז הבקעה אמור לקום פארק התעשייה שוקת, במטרה לספק תעשייה נוספת לתושביה.
לאורכו של כביש 60 בבקעה מתקיימים שדות חקלאיים.
הבקעה נחצית מצפון־מערב לדרום־מזרח על ידי כביש 31, המוביל מצד אחד לכיוון מישור החוף ומצד שני לכיוון ערד ובקעת ערד, ומדרום־מערב לצפון־מזרח על ידי כביש 60, המוביל מצד אחד לבאר שבע ומצד שני לחבל יהודה.
שני הכבישים חוצים את החבל בצורת X, ומצטלבים במחלף מיתר.
בבקעה עובר קצהו הדרומי של כביש 6, בה הוא מתחבר מכיוון השפלה לכביש 60 מכיוון באר שבע במחלף שוקת, סמוך למרכז הבקעה.
כביש 316 מוביל ממזרח הגוש במעלה הרי יתיר לכיוון דרום־מזרח הר חברון וגוש מעון-כרמל.
מתוכננת להיכנס לבקעה ממזרח מסילת גורל של רכבת ישראל ולהגיע עד מחלף שוקת שבמרכזה, לאחר מעבור ליד לקייה.
עוד מתוכננת לקום בבקעה הרכבת הקלה בבאר שבע, שתעבור לאורך כביש 60 בבקעה ותקשר אותה מחבל מיתרים דרך לקייה וקריית המודיעין אל מרכז העיר באר שבע ואל תחנות הרכבת באר שבע מרכז ובאר שבע האוניברסיטה.
בבקעה פזורים אתרים ארכאולוגיים, כשהבולטים בהם הם סנסנה המקראית בצפונה, סמוך ליער סנסנה שמחוצה לה, ותל שוקת שבמרכזה.
שני האתרים היו מיושבים בתקופה הישראלית ובעלי היסטוריה יהודית עתיקה, כאשר סנסנה מזוהה עם עצמה, אחת מערי שבט יהודה, ושוקת מזוהה עם לְבָאוֹת, אחת מערי שבט שמעון בתוך נחלת שבט יהודה.
בקעת ייט"ב היא בקעה בשיפולים המזרחיים של הרי בנימין, גב ההר, מעל דרום בקעת הירדן.
ממזרח לה רכס גבעות המפריד אותה מהבקעה.
גובהה 100 מטרים מתחת לפני הים.
מפלס דרכו בבקעה לנהר הירדן נחל ייט"ב.
בבקעה נמצאות ההתנחלויות ייט"ב, מבואות יריחו ועינות קדם.
כמו כן מתוכנת ההקצה של ייט"ב מערב ותמרה.
באזור מתגוררות כ-85 קהילות כפריות, בעיקר של בדואים וקהילות של רועי צאן פלסטינים.
במשך מספר שנים התגלעו סכסוכים בין תושבי ההתנחלויות לבין התושבים הפלסטינים, ורבים מהם עזבו אותו.
בינואר 2026 עזבו האחרונים מתושבי הכפר ראס עין אל-עוג'א, ובאזור בקעת ייט"ב נותרו התנחלויות יהודיות בלבד.
אנדרטת הנ"ד – אנדרטה בדמות אותיות "נד" לזכרם של 54 חיילי גדוד 890 "אפעה" של חטיבת הצנחנים ו-10 אנשי צוות אוויר שנהרגו כאן באסון הנ"ד – התרסקות מסוק במהלך תרגיל עוצבתי משולב בשנת 1977.
שמורת ייט"ב – המקיפה את הקטע הקניוני של נחל ייט"ב (ואדי אל-עוג'א), הכוללת בתחומה מערות, מצוקים, שרידי אמות מים ומעיין גדול (עין אל-עוג'א).
בקר IDE הוא בקר לחיבור וניהול התקנים מסוג IDE (דיסקים קשיחים, כונני CD-ROM, צורבים ועוד).
במחשב אישי מודרני מקובל שבקר כזה משולב בלוח האם.
IDE הוצג לראשונה על ידי IBM בשנת 1984 ומאז עבר שינויים רבים.
מחשבים ישנים השתמשו בבקר שהגיע בצורת כרטיס תוספת ואילו מחשבים מודרניים מכילים בקר משולב בלוח האם שלהם.
הממשק נקרא גם Advanced Technology Attachment ATA כאשר תקן ATA33 נותן קצב מקסימלי של 33 מגה סיביות לשנייה והתקן המהיר ביותר כיום ATA133 נותן קצב מקסימלי של 133 מגה סיביות לשנייה.
המהירויות בפועל נמוכות בהרבה מאחר שהכוננים עצמם איטיים יותר.
תקני SATA המשולבים בלוחות מחשבים חדשים הולכים ומחליפים את תקן ה-IDE המיושן.
רוב לוחות האם במחשבים ביתיים מכילים 2 יציאות IDE.
הכבל שמתחבר לכל יציאה מאפשר חיבור של שני התקנים, אחד ראשי ואחד משני (Master, Slave).
בכונן עצמו ניתן להגדיר מספר מצבים, ראשי או משני, או בחירה אוטומטית (CA - Cable Select) בהתאם למיקום הכבל.
דבר זה נעשה באמצעות שימוש במגשר (Jumper) שמקצר שני מגעים בהתקן.
בקר (שם מדעי: Bovini) הוא שבט בתת-משפחת הפרים, שלו חשיבות גדולה ביותר לאדם מבחינת המשק, מאחר שכמה מינים בו בויתו.
זהו שבט צעיר יחסית, אשר התפתח מאמצע המיוקן.
ביזון אמריקני מצוי באמריקה הצפונית ותאו אפריקני חי ברחבי אפריקה.
סוגי הבקר הם הגדולים, הכבדים והמגושמים במשפחת הפריים.
ראשם אינו מתרומם מעל הכתפיים.
שני הזוויגים נושאים קרניים המורכבות מציפוי קרטין על בסיס עצם מלאה.
הזנב ארוך ובקצהו ציצית שיער.
לנקבה יש עטין בעל ארבע פטמות והריונה נמשך תשעה חודשים.
בבר, מין הבקר הגדול ביותר הוא הגאור ואחריו התאו האסייתי והביזון האמריקאי.
בקר הבית יכול להיות כבד יותר בפרטים גדולים במיוחד שהואבסו.
מין: יאק הבר (Bos mutus)
מין: קופראי (Bos sauveli) - ייתכן שנכחד.
מין: בקר הבית (Bos taurus)
מין: ביזון אמריקני (Bison bison)
מין: ביזון אירופאי (Bison bonasus)
סוג: סינצרוס (Syncerus) - בו כלול מין יחיד: תאו אפריקני (Syncerus caffer)
מין: תאו אסייתי (Bubalus arnee)
מין: תאו המים ההודי (Bubalus bubalis)
סוג ומין יחיד: קייטינג-וור (Pseudonovibos spiralis) - קיומו ומעמדו הטקסונומי לא הוכח מדעית.
בנוסף מינים רבים מהשבט נכחדו.
בְּקר הבית (שם מדעי: Bos taurus) הוא חיית משק ממשפחת הבָּקָר.
נְקֵבת בקר הבית נקראת פרה, והזכר מאותו מין נקרא פר או שור (ברבים: שְוָורים).
לפי ממצאים ארכאוזואולוגיים, בקר הבית בוית לראשונה מבקר הבר במהלך התקופה הנאוליתית של הסהר הפורה, ככל הנראה לפני יותר מ-10,000 שנים.
בהודו, צפון אפריקה ואירופה הבקר המבוית הופיע כמה אלפי שנים לאחר מכן.
לפי המחקר הגנטי, במקומות אלה מוצא בקר הבית מבקר הבר המקומי, מייבוא של בקר בית מהמזרח התיכון, או מהכלאה של פרי בר מקומיים עם פרות בית מיובאות.
מספר הפרות בעולם כיום מוערך בכ-1.5 מיליארד, ברחבי העולם.
בני האדם עושים שימוש בבקר למטרות שונות בין היתר: מקור חלב לשתייה ויצור מוצרי מזון שונים, בשר למאכל ועורן המשמש כחומר גלם ליצירת מוצרים שונים.
בנוסף לכן משתמש האדם בשוורים לחרישה וכבהמת משא לגרירת משאות.
לפרות משמעות דתית בתרבויות שונות.
חלק מהפרות, בעיקר אלו המיועדות לחליבה, שוכנות במבנה הקרוי רפת והשאר ממשיכות את חייהן במרעה, באחו או בחוצות העיר.
במקרא נקרא הבקר פעמים אחדות אֶלֶף, אך רק בצורת הרבים, אֲלָפִים.
פר צעיר נקרא "עגל", ופרה צעירה – "עֶגְלָה".
קולם של כל אלו נקרא "געִייה".
המילונים העבריים של העת החדשה מציעים הגדרות שונות של השור.
על פי מילון בן יהודה השור הוא "הזכר מן הבקר, המשמש לעבודת השדה, למאכל האדם ולזבח לאלוהים".
מילון השפה העברית של גור הוא המילון הראשון המציע משמעות מיוחדת למילה זו.
הוא מגדיר את השור כ"זכר במין הבקר" אבל מציע משמעות משנית, אותה הוא מיחס לעברית המאוחרת, "שור מסֹרס העומד לעבודה" ואילו לבקר שאינו מסורס, משתמשים יותר בשם פר.
לפרה יש גוף ארוך, חזה צר ומותניים רחבות, רגליה ארוכות ודקות, עורה דק ומקומט באזור הצוואר.
צבע עורה עשוי להיות חום, שחור, לבן, או משולב בגוני שחור-לבן או חום-לבן.
לפרה יש עטינים שופעים ובהם ורידים בולטים.
גם לפרות וגם לפרים יש קרניים, אם כי בגידול תעשייתי נהוג על פי רוב לגדוע אותן.
משקלה האופייני של פרה הוא בין 400 ל-500 ק"ג, ומשקלו האופייני של פר נע בין 700 ק"ג ליותר מ-1000 ק"ג (כטונה).
עם זאת, המשקל המרבי תלוי בזן, והפרים הגדולים ביותר שתועדו שקלו למעלה מ-1,500 ק"ג.
גובה הפר/ה בכתפיים הוא 120–180 ס"מ (כגובה אדם בוגר).
לפרה, בדומה למעלי גירה נוספים, יש ארבע קיבות (הֶמסֵס – הקרוי גם כרס, קיבת הכוסות, קיבת העלעלים, והקיבה האמיתית – הנקראת גם קיבת המיצים).
הפרה בולעת את המזון כמעט מבלי ללעוס ומאחסנת אותו בקיבתה עד שהוא מותסס ומתפרק.
ההתססה והפירוק מתבצעים על ידי מיקרואורגניזמים, למשל חיידקים קדומים המצויים בקיבת מעלי הגירה ומפרקים את התאית.
התאית היא מרכיב עיקרי בדשאים, עלים או גבעולים, וכשליש ממשקל הצומח העולמי הוא תאית.
התאית היא מקור האנרגיה העיקרי אצל מעלי הגירה.