tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר בעלי האחוזה היהודים דווקא עלה בשנים אלו, וצמח ל-38 בשנת 1861.
עם זאת, העוני של יהודי גליציה לא נתן לכלכה היהודית לפרוח, והמצב הכלכלי של יהדות גליציה היה דומה למצב הכלכלי של יהדות רוסיה.
כדי להתגבר על המצב הכלכלי הרע, נעזרו רוב הקהילות היהודיות בארגונים וקהילות יהודיות מבוססות ממערב אירופה ומארצות הברית.
מלחמת העולם הראשונה עד מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם הראשונה נפגעה הכלכלה היהודית בגליציה באופן קשה.
המלחמה ערערה את התשתית הכלכלית של יהודי גליציה, כשהשליטה על גליציה עברה מיד אל יד.
עם סיום המלחמה, גליציה חזרה לשלטון הפולני שהיה בה בעבר.
הכלכלה היהודית לא הצליחה להשתקם במהלך התקופה שבין המלחמות, והתפקיד הכלכלי שמילאו היהודים בגליציה כסוחרים נתפס על ידי אוכלוסיות אחרות, בעיקר על ידי הפולנים.
מדיניות המס של פולין גרמה לנזק נוסף לכלכלה היהודית, והתאגדויות של סוחרים פולנים ואוקראינים המשיכו לקום.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, קם כנגד העסקים היהודים חרם כלכלי, שגרם להרעה נוספת במצבה של הכלכלה היהודית בגליציה.
השינוי במצבה של יהדות גליציה במעבר לשלטון הסובייטי היה שינוי כלכלי ברובו, כאשר חלה הרעה נוספת במצב הכלכלי של יהדות גליציה.
עם פלישת הצבא האדום לגליציה המזרחית, חיילי הצבא התנפלו על החנויות ורכשו כל מוצר שמצאו, עד ריקון החנויות מסחורות.
הסובייטים התנגדו לכל יוזמה פרטית בתחום המסחר, וכך פגעו יהודים רבים שעסקו במסחר (אחוז היהודים שעסקו במסחר היה גבוה).
הסובייטים פעלו גם כנגד קמעונאות, אך הפעולות שלהן כנגד המסחר הקמעונאי היו מצומצמות יותר.
על מנת לחסל את המסחר הפרטי, דרשו הסובייטים שכל החנויות ייפתחו מיד, ושכל הסוחרים ימכרו את סחורותיהם במחירים שמלפני המלחמה.
בשל העובדה שלא היו לסוחרים מקורות שמהם יכלו להשיג אספקה נוספת, דרישה זו של הסובייטים למעשה פעלה לטובת מכירת כל המוצרים שהיו ברשותם של אנשים פרטיים, ובכך חיסול המסחר הפרטי.
בדומה לכך, בעלי מלאכה אורגנו באיגודים ובעלי מקצועות חופשיים נאלצו לשנות את עיסוקם.
אולם, על אף שהכלכלה היהודית ככלל ניזוקה כתוצאה מהשלטון הסובייטי בגליציה המזרחית, עבור התומכים בשלטון החדש נפתחה האפשרות להשתלב בשירות הציבורי.
בשנת 1787 הוחלט להקים בתי ספר של כיתה עד שתי כיתות אשר ישרתו את הילדים היהודים בגליציה, תחת פיקוחו של הרץ הומברג, אשר הגיע ללבוב על מנת לפקח משם על החינוך היהודי בגליציה.
הומברג החל להקים כמאה בתי-ספר מתוקנים שלמדו בהם בגרמנית, בתמיכת השלטון האוסטרי שחינך את היהודים לגרמנופיליה.
הוא נחשב בעיני היהודים לנטע זר ומושחת.
תוכנית הלימודים בבתי ספר אלו, אשר כללה לימוד דקדוק עברי, גרמנית ומדעים כלליים "הכשילה מראש" את הניסיון להעניק להם השכלה.
עד שנת 1792 הקים הומברג כ-100 בתי ספר קטנים כאלו, ברובם היו תלמידים אחדים בלבד.
בשנת 1806 נסגרו כל בתי הספר היהודיים של הומברג, על פי צו הקיסר.
כחלק משגרת היום-יום של תושבי גליציה היהודים, היהודים קיימו מצוות, כמתואר בתורה.
על חיי הדת פיקחו רבני וחכמי גליציה, אשר פתרו בעיות, מחלוקות ושאלות שעלו ברבות השנים בידי יהודי גליציה, על פי ההלכה.
בערים מסוימות ניתנה ליהודים אוטונומיה משפטית, והרבנים שימשו במקרים אלו גם כשופטים במקרה הצורך, ופסקיהם היו כמעט תמיד מחייבים.
העונש החמור ביותר שיכלו הרבנים להעניש בו את היהודים שנשפטו היה גירוש מקהילת היהודים .
יהודי שגורש מהקהילה היהודית כבר לא היה עוד חלק מן החברה היהודית המקומית, ומשם הדרך לעוני ולמוות הייתה קצרה (ללא ההגנה והתמיכה של הקהילה היהודית, התקשו היהודים המגורשים לשרוד).
בקהילות היהודיות בגליציה פעל קהל אשר היה אחראי על טבילות, בריתות מילה, חתונות, גירושין, קביעות מזוזות והלוויות.
הקהל הורכב מרב, גבאי, סופר סת"ם, חזן ומספר אנשי דת נוספים.
חברי הקהילה היהודית הקפידו על קיום מצוות ומקומות העבודה היהודיים נסגרו מוקדם בשישי, כך שהיהודים יכלו להתארגן כשורה לקראת ליל שבת.
ב-1772 החליטה מריה תרזה על משרת רב ראשי ליהודי גליציה, הרב היה אמור לשבת בבירת גליציה, לביב..
היו שלושה מועמדים בולטים, יחזקאל לנדא, אריה לייב ברנשטיין והרב של ברלין, צבי הירש.
תנועת החסידות, תנועת ההשכלה והאורתודוקסיה בגליציה
תנועת החסידות החלה להתפשט בגליציה בשנים 1772–1848, בתקופה שבין תחילת הסיפוח האוסטרי לבין אביב העמים של שנת 1848. המצוקה הכלכלית ששררה בקרב יהודי גליציה אפשרה לתנועה להתפשט במהירות בקרב הקהילות היהודיות בגליציה, כך שתוך עשורים אחדים היא הייתה התנועה השלטת בקרב הקהילות הקטנות והבינוניות בגליציה.
ככזו, היוותה תנועת החסידות הגורם המשפיע ביותר על ההווי הרוחני, החברתי, הכלכלי והדתי של הקהילות היהודיות בגליציה בתקופה זו.
בגליציה פעלו מספר חצרות חסידיות, אשר הסתעפו מכמה בתי חסידות: בית רוז'ין, בית זלוטשוב, בית פרמישלאן, בית רופשיץ ובית צאנז.
במשך תקופה ארוכה נודעו יהודי גליציה בקפדנות הדתית שלהם, ובכך שתנועת החסידות פרחה באזורם.
אולם, תהליכי המודרניזציה שהתרחשו בקרב יהודי מרכז אירופה ומזרח אירופה כתוצאה מפעילותה תנועת ההשכלה היהודית התרחשו גם הם בגליציה.
מנהיגי תנועת ההשכלה בגליציה, אשר ברובם הגיעו מהקהילות הגדולות יותר בגליציה (כמו לבוב וברודי), ראו בתנועת החסידות כמנוגדת לנאורות, וניסו להיאבק בה.
יוסף פרל, שהיה אחד מבין אותם המנהיגים של תנועת ההשכלה, נודע מאוד בשל פעילותו זו כנגד תנועת החסידות בגליציה, ובמסגרת פעילות זו פתח מספר בתי ספר מודרניים לפי תוכניתו של הקיסר האוסטרי יוזף השני.
בתי כנסת רבים שהוקמו בגליציה היו בנויים כמצודה לאור צורכי ההגנה של יהודי המקום מפני המצב הביטחוני המאתגר: אי-אהדה מצד רוב הקבוצות האתניות השכנות, פלישות מתמשכות של הטטרים והקוזאקים ומלחמות על השליטה בגליציה.
מוסדות הקהילות היהודיות בגליציה דאגו לחבריהן, והיו למוסדות בעלי ההשפעה הגדולה ביותר על מי שהיה תחתם.
המוסדות היהודיים דאגו לכלל האוכלוסייה היהודית בגליציה, כולל לחלשים, באופן בולט בהרבה לעומת המוסדות הנוצריים המקומיים.
גליציה הייתה מרכז חשוב של הספרות העברית, במיוחד מאז תקופת הסיפוח האוסטרי.
כתבי עת עבריים שונים הופיעו בגליציה והתפתחו בה.
בגליציה התיישבו שלוש אוכלוסיות עיקריות: יהודים, פולנים ואוקראינים.
בגליציה המזרחית, בנוסף ליהודים שהתיישבו במקום, רוב האוכלוסייה הייתה ממוצא אוקראיני, והפולנים היו מיעוט באוכלוסייה.
לעומת זאת, בגליציה המערבית היו הפולנים רוב מוחלט, ובחלק זה של גליציה שכנו אוקראינים אחדים בלבד.
בגליציה התגוררו גם בני מיעוטים נוספים: קוזאקים, יוונים, ארמנים, גרמנים וקתולים.
דב סדן, בן הקהילה היהודית בלבוב, סיפר על זכרונותיו ועל זיכרון אבותיו כפי שסופר מדור לדור מאותן אוכלוסיות בספרו "ממעגל הנעורים":
תושבי גליציה הפולנים העירוניים התחלקו לשתי קבוצות עיקריות: האחת – קבוצה של בני אצולה מהמעמד הגבוה אשר השתייכו לכנסייה הקתולית ונקראו מגנאטים, והשנייה – קבוצה של בני המעמד הבינוני שנוצר בגליציה, שהיה מעמדם של היהודים.
בשל היותה של יהדות גליציה קהילה מפותחת ועשירה יחסית, נקשר קשר הדוק וחשוב בין יהודי גליציה לבין בני אצולה הפולנים.
בין בני האצולה הפולנים בלטו מספר משפחות אצולה: בגליציה המזרחית - משפחת פוטוצקי, משפחת שנייאבסקי, משפחת סובייסקי ומשפחת ז'ולקייבסקי, ובגליציה המערבית - משפחת לובומירסקי ומשפחת טיצ'ינסקי .
הפולנים העירוניים לעומתם, הפגינו עוינות רבה ליהודים בשל כך שהשתייכו לאותו המעמד שאליו התיישכו היהודים, ולעיתים אף למעמד נמוך מזה של היהודים.
הם סברו כי היהודים היו נחותים מהם, וכי הם צריכים לקבל מעמד ביניים נוסף, גבוה מזה של היהודים.
בני האצולה ניצלו את היהודים מבחינה כלכלית, ובתמורה הגנו עליהם מפני זעמם של העירוניים ומפני הכנסייה הקתולית.
ריבוי של יישובים יהודיים בגליציה תאם לרצונותיהם של הפולנים בני המעמד הגבוה: היהודים יישבו והפריחו אזורים דלי-אוכלוסייה שסופחו לפולין כערים מונרכיות.
הסיפוח של אותן קהילות היה קל ביחס לסיפוח של עיירות גרמניות או ארמניות שקמו בגליציה מכיוון שהיהודים דרשו פחות זכויות מאשר הגרמנים והארמנים שהתיישבו בגליציה.
בתקופה הפיאודלית השתייכו האוקראינים, יחד עם הקוזאקים, היוונים והקתולים, למעמד הנמוך, מעמד הצמיתים.
הם היו נחותים במעמדם לעומת היהודים, ובשל כך התעוררה עוינות בין הקבוצות האתניות, שגררה גם מרידות ופרעות מצד האוקראינים והקוזאקים, ולרדיפות מצד אנשי הכנסייה הקתולית.
האוקראינים נקראו "רותנים" בפי יהודי גליציה.
באמצע המאה ה-17, ימי פרעות ת"ח–ת"ט, התקיימו פרעות גם על אדמת גליציה.
היהודים זכו להגנה מפני הפרעות בזכות המערכת הפיאודלית שהייתה בגליציה, כך שעל אף ההשפעות הכלכליות והביטחוניות של הפרעות, גדלו הקהילות היהודיות בגליציה באופן משמעותי לקראת סוף המאה.
ש"י עגנון, מגדולי הסופרים העבריים בעת החדשה ויהודי יליד העיירה בוצ'אץ' (אשר שכנה במזרח גליציה) סיפר על הקשר בין יהדות גליציה לקוזאקים בספרו "עיר ומלואה":
בשונה משאר בני המיעוטים, חלק לא קטן מאוכלוסיית הארמנים ומאוכלוסיית הגרמנים בגליציה לא היו צמיתים, אלא בני המעמד הבינוני - מעמדם של היהודים והפולנים המקומיים.
הרחבת זכויותהם של אוכלוסיית הגרמנים נעשתה לאחר פלישות הטטרים לגליציה, כשבני אצולה רבים נדרשו להקים את אחוזותיהם מחדש לאחר שנהרסו בידי הטטרים.
לשם כך נדרשו בני האצולה לקבל תמיכה של מתיישבים רבים שייסעו להם במלאכה, והגרמנים השתכנעו לעזור בכך תמורת הרחבת זכויותיהם.
בני האצולה נאצלו לעשות זאת בלית ברירה, וסבלו מחוסר אהדה מצד הפולנים המקומיים לאור המעשה.
המתיישבים הגרמנים נטמעו בתוך אוכלוסיית הפולנים עד סוף ימי הביניים, אך הובדלו מהם בזכויותיהם המורחבות אשר נשתמרו גם לאחר מכן.
בין הקבוצות האתניות לא התעוררו יחסים מיוחדים, אך הגרמנים והארמנים היוו תחרות ליהודים בענף המסחר.
כמו כן, גרמני גליציה המערבית שחיו בה בתקופה הפיאודלית התנגדו להתשפטות היהדות באזור.
בסביבתה של גליציה התגוררו גם קהילות יהודיות גדולות אחרות: יהדות ווהלין ויהדות בוקובינה.
אמנם אלו היו קהילות יהודיות קטנות בהרבה מאשר יהדות גליציה, אך בין הקהילות היה קשר הדוק שהתבטא בשיתוף פעולה מסחרי ודתי.
היחסים בין הקהילות היהודיות בגליציה לבין אותן אוכלוסיות השפיעו לא מעט על כלכלת הקהילות, ישירות (מסחר ישיר) או בעקיפין (צווים שהוטלו על היהודים כתוצאה מלחץ של הקבוצות האתניות האחרות).
גרשון בדר, מחבר הספר "מדינה וחכמיה", טוען במבוא לספר שלו כי בין יהדות רוסיה לבין יהדות גליציה שררו יחסים של זלזול מצד יהודי רוסיה, וכי משכילי רוסיה בזו למשכילי גליציה: עם זאת, הוא מזכיר בספרו אישים שדווקא חיבבו וכיבדו את משכילי גליציה, עדי כדי כך ש"".
הכינוי "גליצאי" (לעיתים גם "גליציאנר" או "גליציאנער") משמש לעיתים בתרבות ובשפת היום-יום ככינוי גנאי.
כך למשל, רווח בעבר הביטוי "גליציאנר גנב".
זכור גם הביטוי "הגליצאית מתימן" שבו השתמש ראש ממשלת ישראל לשעבר מנחם בגין כנגד חברת הכנסת גאולה כהן.
התבטאות זו של בגין אף הביאה את גצל קרסל, ביבליוגרף, סופר, היסטוריון וחוקר יליד גליציה המזרחית, לפרסם בעיתון מעריב התבטאות כנגדו בפינת "מעריב מארח", תוך שימוש בידע ההיסטורי המקצועי שצבר בחייו.
יהדות דנמרק היא קהילה יהודית קטנה יחסית, הראשונה מבין קהילות סקנדינביה.
ההיסטוריה הידועה בבירור לגביה מתחילה רק במאה ה-17. בשנות השואה ניצלו כמעט כל הקהילה יהודית הודות להירתמות העם והמדינה הדנים.
באמנות דנית מימי הביניים ישנן יצירות המכילות תיאורים של יהודים, אותם ניתן לזהות על ידי הכובע המחודד שחבשו כסימן מזהה, אך אין שום הוכחה ממשית שהיהודים אכן התגוררו במדינה באותה תקופה.
מכל מקום, עם התפשטות הרפורמציה במאה ה-16 נאסרה כניסת היהודים אל דנמרק.
היישוב היהודי הראשון בטריטוריה דנית אירע בשנת 1622 בחסות הזמנתו של מלך דנמרק כריסטיאן הרביעי, אשר שלח הזמנה ליהודים ספרדים מאמסטרדם והמבורג לבוא ולהתיישב בעיר החדשה שהקים, גליקשטאדט, כיום בשטח המדינה הגרמנית שלזוויג-הולשטיין.
מספר יהודים נאותו להזמנה, ביניהם הסוחר אלברט דיוניס, הגיעו למדינה והחלו לעבוד במסחר, כלכלנות, ייצור תכשיטים לבית המלוכה הדנית ושירות בחצר המלוכה.
בשנת 1628 הפך מעמדם של יהודי דנמרק לחוקי.
בעקבות המצב שנוצר בדנמרק, ייחלו יהודים גרמנים אשכנזים רבים לבוא ולהתגורר בה, אך היה עליהם להשיג אישור מלכותי מיוחד לפני כניסתם, ולא יאלצו לשלם קנס גבוה.
למרות זאת, רוב היהודים שהגיעו למעמד גבוה בחצר המלך היו ממוצא אשכנזי, במיוחד מהמבורג שבגרמניה.
אחד מהם הוא גבריאל מילאן, שהתנצר ובשנת 1684 מונה למושל האי סנט תומאס, לשעבר במושבה הדנית הודו המערבית הדנית.
מילאן הוצא להורג בשנת 1689, באשמת שחיתות וניצול לרעה של משרתו.
בשנת 1660, בעקבות מלחמת שלושים השנים עם שוודיה בשנת 1658, שגבתה מהדנים רבות מנחלותיהם וגרמה למשבר רציני במלוכה הדנית בתחומים שונים, הכריז המלך פרדריק השלישי על דנמרק כמלוכה אבסולוטית.
על מנת להוציא את מדינתו מן המשבר, פתח המלך את הדלת להגירת יהודים גדולה יותר, על מנת שתעזור לשיקום המסחר.
בעקבות גלי ההגירה הזו נוסדה בהתחלה קהילה יהודית בעיר פרדריסיה בשנת 1682, ולאחר שנתיים קהילה אשכנזית בקופנהגן הבירה.
היהודים באותה תקופה היו מחויבים למספר הגבלות מפלות בעלות אופי כלכלי-חברתי, ולתקופה קצרה בשנת 1782 אף אולצו להשתתף בטקסים נוצריים, אך מצד שני לא הייתה עליהם חובה לגור בגטאות והייתה להם מערכת שלטון עצמית.
יהודי דנמרק היו משכילים ותאבי דעת ותעיד על כך גם העובדה שכאשר משה מנדלסון פרסם את הכרך הראשון של תרגומו לתורה, ב-1780, היו בין מזמיניו 57 יהודים דנים.
נפתלי הרץ וייזל ויצחק אייכל, מהדמויות המובילות בתנועת ההשכלה, גדלו בקופנהגן.
עם התפשטות תנועת ההשכלה היהודית ברחבי דנמרק בסוף המאה ה-18, ביצע מלך דנמרק מספר רפורמות על מנת להקל על היהודים להשתלב בחברה ובתרבות הדנית.
היהודים הורשו להצטרף לגילדות, ללמוד באוניברסיטאות, לרכוש אדמות ולהקים בתי ספר.
ב-1805 הוקם בית ספר מודרני לבנים, לפי הדגם ה"חופשי" של יהדות ברלין וכעבור חמש שנים נפתח בית ספר דומה לבנות.
בעקבות ההשכלה התחילו היהודים לערוך רפורמות במנהגים וב-1811 נרשמו המקרים הראשונים של הלנת המת.
בהשפעתו של מנדל לוין נתנזון, מפרנסי הקהילה, מונה יצחק נוח מנהיימר כמורה בבתי הספר לבנים ולבנות ובהמשך היה הבודק בבחינות בהן חויבו הצעירים היהודים, בחינות שקיבלו את הכינוי "קונפירמציה".
בשנת 1814 קיבלו 2000 היהודים של דנמרק שוויון זכויות מלא פרט לסעיף אחד בחוק שחייב את הצעירים היהודים לעמוד במבחן בדת היהודית לפני קבלת האזרחות (כשלעומת זאת, במדינה השכנה נורווגיה נקבע בחוקה החדשה איסור על כניסת יהודים למדינה) ובשנת 1849 זכו באזרחות דנית מלאה.
המבחן בו עמדו הצעירים היהודים נערך על פי ספר לימוד שחיבר שלום כהן והושמטו ממנו רוב עיקרי האמונה היהודית והפולחנים היהודים המיוחדים.
האופי האוניברסלי תאם את דעותיהם של הפרנסים היהודים של התקופה בקופנהגן.
ב-19 במאי 1817 נערכה לראשונה הבחינה של הצעירים היהודים, באולם קונצרטים, בטקס רב רושם, בנוכחות קהל, לאחר דרשה של מנהיימר בדנית, הושרו פזמונים בדנית, בליווי עוגב.
הטקס הרשים מאוד את הנוכחים והקהילה היהודית החליטה ליזום, באותו אולם, טקסים חודשיים של "הגיגים", בימי רביעי, לאחר סגירת הבורסה לניירות ערך.
הגברים נכחו בטקס ללא כיסוי ראש.
חלק מהיהודים התחילו להתייחס לטקסי ה"הגיגים" כתחליף לתפילות הרגילות וזה גרם לתסיסה בקהילה היהודית.
המסורתיים יותר, שהשלימו עם טקס הקונפירמציה, שהיה כרוך בהוראה שלטונית, התמרמרו מאוד על טקסי ה"הגיגים".
הנושא גרם לפילוג בקהילה ואפילו משפחות התפלגו על כך.
התסיסה נמשכה שלוש שנים, שבמהלכן היו הורים שסירבו לתת לילדיהם ללמוד אצל מנהיימר ומנהיימר התלונן בפני השלטונות על מנהגים יהודים מסוימים.
הממשל נמנע מהתערבות ופרעות אנטישמיות שהתחילו ב-1818 ציננו את המחלוקת הפנימית ולבסוף בוטלו טקסי ה"הגיגים", אך טקס הקונפירמציה נמשך.
מנהיימר קיבל ב-1821 חופשה ונסע להמבורג ולברלין, לבקר בהיכלים ולקחת חלק בריטואל שלהם.
על אף שוויון הזכויות, אירעו בדנמרק בשנת 1819 מספר פרעות אנטישמיות אשר נמשכו מספר חודשים, אך ללא נפגעים בנפש ככל הידוע.
הפרעות היו מקרה יוצא דופן למדי, ובתחילת המאה ה-19 חיי התרבות היהודים-דנים הגיעו לשגשוג גדול.
יהודים רבים היו לגדולי התרבות הדנית, ביניהם הפסל קורט האראלד איזנשטיין, הבוטנאי נתנאל ואליך, מבקר וחוקר הספרות גאורג ברנדס, אחיו העיתונאי אדברד ברנדס, המדענים לודוויג לוין יעקובסון, אדולף הנובר וקרל יוליוס סלומון והסופר מאיר ארון גולדשמיט.
מספר יהודים היו פעילים בממשלה הדנית במאה ה-19: אדברד ברנדס כיהן כשר הכלכלה, הרמן טרייר כחבר פרלמנט וגאורג קוהן כיועץ משפטי.
הקהילה היהודית גדלה ביציבות עד אמצע המאה ה-19, אז הגיעה למספר תושבים של 4,200. התבוללות ואחוז ילודה נמוך הותירו את האוכלוסייה עם 3,200 חברים בשנת 1901. לאחר פרעות קישינב בשנת 1903 ומלחמת רוסיה יפן בשנת 1904 הגיעו אל דנמרק כ-200 פליטים יהודיים ממזרח אירופה.
הציונות פרצה אל דנמרק בשנת 1902 עם ייסוד התנועה הדנית הציונית.
בשנת 1912 נוסד הסניף הדני של ארגון בני ברית, ובין השנים 1914–1918, התאכלס הקונגרס הציוני בקופנהגן, בעקבות מלחמת העולם הראשונה שבה שמרה על נייטרליות.
במאה ה-19 נכנסה היהדות הרפורמית אל דנמרק על ידי מנדל לוין נתנזון, אשר הושפע מהתנועה בגרמניה, ובאופן טבעי אירעו חיכוכים בין שני הזרמים.
מינויו של הרב אברהם אלכסנדר וולף לרב הראשי של דנמרק ב-1829 הצליח להפחית במידת מה את החיכוכים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה הגרו לדמרק אלפי יהודים ממזרח אירופה.
אף על פי שהכריזה על עצמה נייטרלית, פלשו כוחות גרמניה הנאצית לדנמרק ב-9 באפריל 1940 (אירוע שנקרא "מבצע וסריבונג").
הודות להסכם שנחתם בין דנמרק לגרמניה בו אפשרו הנאצים לדנים לשמור על מוסדות השלטון - המלך כריסטיאן העשירי נותר בראש המדינה, והפרלמנט והממשלה הדנית תפקדו לכאורה כרגיל, וכן נמנעה החלת חוקי הגזע הנאציים על יהודי המדינה.
בשנת 1943 פקעה סבלנותם של הגרמנים, בעקבות התגברות התנגדות המחתרות הדנית לכיבוש, והם פיזרו את הממשלה הדנית והכריזו על משטר צבאי.
כעת הייתה הדרך פתוחה בפני הנאצים לשלוח את היהודים למחנות הריכוז ללא התנגדות, והם אכן תכננו לעשות כן.
ב-28 בספטמבר הדליף הנספח לספנות הגרמני גאורג פרדיננד דוקוויץ להנס הדטופט, יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הדנית, על מזימתם של הנאצים.
הדטופט העביר את הידיעה למחתרת הדנית ולראשי הקהילה היהודית, והיהודים ירדו למחתרת והתחבאו אצל ידידים דנים.
הפעולה התאפשרה בין השאר על סמך הכרזה פומבית של ממשלת שוודיה שהיא מוכנה לקלוט את הבורחים.
כאמור, 90% מיהודי דנמרק הוברחו אל שוודיה.
רק כ-492 יהודים נתפסו על ידי הגרמנים, ונשלחו למחנה טרזיינשטט שבצ'כוסלובקיה, אך גם לאחר מעצרם המשיכה ממשלת דנמרק לעקוב אחריהם ולשלוח להם חבילות תרופות ומזון.
הודות לכך, בסופו של דבר רק כ-150 יהודים דנים נספו בשואה.
המחתרת הדנית עמדה על כך שכל החברים שלקחו חלק בהצלת היהודים יוכרו כגוף אחד - לפיכך, הוכר העם הדני כולו "כאיש אחד" על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
ב-5 במאי 2005 הודה והתנצל ראש הממשלה הדני אנדרס פוג ראסמוסן על הסגרה של אנשים חפים מפשע, מתוכם 21 יהודים, לידי הנאצים על ידי דנמרק במהלך מלחמת העולם השנייה.
יהדות דנמרק לאחר המלחמה וכיום
רוב היהודים אשר הוברחו לשוודיה שבו לדנמרק לאחר המלחמה, ומספר היהודים חזר להיות בערך כפי שהיה לפני המלחמה.
בשנת 1968 מנתה הקהילה היהודית בדנמרק בין 6,000 ל-7,000 חברים, כשרק אחוז אחד מתגורר מחוץ לקופנהגן.
בשנים שלאחר המלחמה כיהנו יהודים במספר תפקידי מפתח בדנמרק (ארנה מלכיאור כשר התחבורה).
כיום ישנם כ-7,000 יהודים בדנמרק, רובם בקופנהגן, אך ישנן גם 3 קהילות קטנות באודנסה ואורהוס.
כיום שיעור הילודה של יהודי דנמרק מוסיף להיות נמוך.
כיום פועלות בדנמרק התנועות ויצו, חב"ד ובני ברית, ובקופנהגן פועלים בית כנסת גדול (מקום מושבו של הרב הראשי לדנמרק), בית כנסת רפורמי, מוזיאון יהודי (נפתח ב-2004), בית ספר יהודי ומקווה טהרה.
ב-13 בפברואר 2014 חתם שר החקלאות והמזון של דנמרק דן יורגנסן, חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של ראש הממשלה הלה ת'ורניג-שמידט, על תקנה האוסרת לחלוטין שחיטה דתית בתחומי המדינה.
בריאיון לערוץ הטלוויזיה הדני TV2 אמר כי "זכויות בעלי החיים באות לפני הדת".
על פי התקנה, על כל שחיטה של בעלי חיים להעשות לאחר הימום בעל החיים, דבר הנוגד את ההלכה היהודית.
התקנה לא משפיעה בצורה קשה על יהודי דנמרק כיוון שרוב הבשר הכשר הנמכר במדינה מיובא ממדינות אחרות בערך משנת 2000.
עם זאת, איסור השחיטה פוגע לא רק בקהילה היהודית, אלא אף במוסלמים הצורכים בשר שחוט ("חלאל").
לכן גם המוסלמים במדינה נאבקים באיסור השחיטה בטענה כי מדובר בהפרה זכות האזרחים לחופש דת.
בפגישה משותפת של נציגים מהקהילה היהודית והמוסלמית שנערכה בפברואר 2014 עם שר החקלאות יורגנסן, הצהיר השר שמשרדו יבדוק מחדש את הנושא ואף התנצל על הטלת איסור על השחיטה לפני פגישה עם נציגי הקהילות שמושפעות מהאיסור.
בשנים האחרונות עלה נושא ברית המילה לדיון ציבורי בכלי התקשורת בדנמרק, האם מדובר בהליך בעל יתרונות מבחינה רפואית או צעד שאינו תורם דבר לנימול או אפילו מסכן את התינוק.
פוליטיקאים רבים טענו כי יש להוציא את קיום ברית המילה אל מחוץ לחוק.
על פי רישומי משרד הבריאות הדני, מתקיימים מדי שנה בדנמרק בין אלף לאלפיים בריתות של תינוקות (בעיקר של מוסלמים), מתוכם 10-15 מילות של יהודים.
בעקבות הדיון הציבורי החליטה רשות הבריאות והתרופות הדנית לפתוח במחקר על ההיבטים הבריאותיים של ברית מילה, האם היא מעניקה יתרונות בריאותיים לנימול או שיש בה סיכון רפואי.
ביוני 2013, פרסמו ראשי רשות הבריאות והתרופות את מסקנות המחקר, לפיו לא הוכח כי לברית המילה אכן יש יתרונות רפואיים, ולכן הם אינם יכולים לפרסם המלצה לביצוע ברית מילה לתועלת רפואית.
מאידך, לא התגלה במחקר סיכון חריג בביצוע ברית המילה, ולכן אינם רואים סיבה לאסור בחקיקה את קיום המנהג.
תוצאות סקר שנערך באוקטובר 2014 בקרב אלף מאזרחי המדינה שנשאלו האם יש לאסור בחוק על קיום ברית מילה העלה כי 74 אחוזים, הביעו תמיכה בהטלת איסור מוחלט או לפחות חלקי על קיום ברית מילה בדנמרק.
רק עשרה אחוזים מהנשאלים השיבו כי יש לאפשר להורים לקבל את ההחלטה האם למול את תינוקם.
ב-22 באוקטובר 2014 נערך דיון בפרלמנט הדני סביב סוגיית ברית המילה.
מפלגות האופוזיציה, ובהן מפלגת השמאל "הברית האדומה-ירוקה" והמפלגה הליברלית הדנית, תומכות בחקיקת איסור ברית מילה.
הדיון הציבורי בנושא עלה שוב בספטמבר 2020, כאשר חבר פרלמנט בשם Simon-Emil Ammitzboll-Bille העלה לראשונה את נושא איסור ברית המילה עד גיל 18 להצבעה בפרלמנט.
עד אז, הפרלמנט דן בנושא רק מכורח עצומות אזרחיות שחצו את רף 50,000. סקר דעת קהל מהתקופה הראה כי 86% מהדנים תומכים באיסור.
ההצבעה צפויה להתקיים בפרלמנט בתחילת מארס 2021, אולם אין צפי כי תעבור.
ראש ממשלת דנמרק הודיעה כי תתנגד לאיסור וכך גם מפלגתה.
הרב הראשי לדנמרק מוכר על ידי המדינה להנפיק תעודות נישואין, תעודות לידה ופטירה.
כמו כן הוא מקבל כתב מינוי ממלכת דנמרק ומסמך חתום המאשר את בחירתו בידי הקהילה היהודית, ומשום כך הוא משתתף בטקסים שונים של הממלכה.
מהמאה ה-17 כיהנו בדנמרק הרבנים הראשיים:
מקס משה פרידיגר (1884–1947) משנת 1920. בשישי לאוקטובר 1943 הוא גורש למחנה הריכוז הנאצי טרזיינשטט.
הוא שרד את השואה וכיהן כרב ראשי עד פטירתו.
בנט (בנימין) מלכיאור כיהן משנת 1969 עד שנת 1996
בנט (ברוך דב) לקסנר נולד בשנת 1946 בדנמרק והתמנה בשנת 1996 לרב הראשי.
מאוגוסט 2014 מכהן כרב ראשי יאיר מלכיאור (נולד י"א חשון תשמ"ג), בנו של הרב מיכאל מלכיאור.
הרב יאיר מלכיאור הוא השמיני בשושלת משפחתו שמכהנים כרבנים בדנמרק.
אגף הביטחון של הקהילה היהודית בדנמרק "אקבה" ("AKVAH"), פרסם בשנים האחרונות דו"ח מפורט על אירועים אנטישמיים בדנמרק.
הדו"ח ממיין את האירועים לארבע קטגוריות: אלימות והטרדה פיזית, ביטויים אנטישמיים ואלימות מילולית, איומים, וונדליזם.
בדו"ח על שנת 2012 (התפרסם בפברואר 2013) מתועדים 40 אירועים אנטישמיים שקרו במהלך שנת 2012 כפול ממספר האירועים בשנת 2009.
הדו"ח על שנת 2013 מתעד 43 אירועים אנטישמיים.
ב-15 בפברואר 2015 נערך פיגוע מכוון כלפי הקהילה היהודית בקופנהגן, כאשר נרצח מאבטח יהודי, דן אוזן, מחוץ לבית כנסת בעיר.
ההיסטוריה היהודית בגיאנה מתחילה ככל הנראה כבר במאה ה-17. מאז ומתמיד היה במדינה בת פחות ממיליון התושבים, מספר נמוך מאד של יהודים.
עד שנות ה-30 של המאה העשרים לא הייתה קהילה יהודית מאורגנת וגם לא בית כנסת בעיר הבירה ג'ורג'טאון.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, כמה משפחות יהודיות היגרו לגיאנה הבריטית מארצות ערב כדי להימנע מרדיפות ולהרחיב הזדמנויות עסקיות.
התיעוד הקדום ביותר של יהודים בגיאנה היה באמצע שנות ה-1600, כאשר מתיישבים יהודים הגיעו למושבה ההולנדית אסקיבו.
בשנת 1658 נתנה ממשלת הולנד אישור לדוד כהן נאסי להקים מושבה של יהודים על נהר פומרון.
המושבה פרחה והפכה לנחלה מוערכת של ההולנדים, עד להשמדתה בשנת 1666 בעקבות פלישה של האנגלים מברבדוס בפיקודו של מייג'ור ג'ון סקוט.
יהודי פומרון נמלטו בעקבות השמדת המושבה בעיקר לסורינאם, שם הוענקו להם חירויות דת חסרות תקדים.
לפני מלחמת העולם השנייה נידונו מספר אפשרויות ליישוב יהודים בגיאנה אך תוכניות אלו לא יצאו אל הפועל בגלל הקושי המצופה על יהודי אירופה להתיישב באזור טרופי כמו גיאנה.
וינסטון צ'רצ'יל העלה את האפשרות להעביר עד 250,000 יהודים לגיאנה הבריטית, אך הצעתו נדחתה על ידי ראש הממשלה דאז נוויל צ'מברלין.
בתחילת 1939, 165 פליטים יהודים שנסעו ב-SS קניגשטיין מאירופה סורבו להיכנס לגיאנה וזמן קצר לאחר מכן סירבה הממשלה להגירה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, הסכים הממשל הבריטי האחראי על גיאנה לספק מחסה ל-50 פליטים יהודים שנמלטו מאירופה דרך ספרד.
פליטים אלו היגרו לאחר המלחמה.
כיום יש קהילות יהודיות ספורות בג'ורג'טאון .
ג'נט ג'אגן, יהודייה ילידת אמריקה הנשואה לאזרח הגיאני, צ'די ג'אגן כיהנה כראש ממשלה מ-17 במרץ 1997 עד 19 בדצמבר 1997, וכנשיאת גיאנה מ-19 בדצמבר 1997 עד 11 באוגוסט 1999. עם זאת, ג'אגן הפחיתה מחשיבות אמונתה, ואמרה לעיתונאי בראיון בשנת 2000 ש"יהדות לא הייתה גורם משמעותי בחיי".
ג'אגן גם הוסיפה כי נכון לשנת 2000, "אין קהילה יהודית בגיאנה".
יהדות גואטמלה היא אחת מהקהילות היהודיות במרכז אמריקה.
על פי עדויות רשומות עולה כי היהודים הראשונים שנחכו בגווטמלה היו היהודים האנוסים שברחו מן האינקוויזיציה, אך קהילה זאת כמעט "והוחלפה" כליל בידי הגירתם של קהילות שיבוע אחרי כן.
והיהודים הראשונים שהתיישבו בגואטמלה בשנת 1870, רובם מטורקיה, סוריה ומצרים.
לפני ובזמן מלחמת העולם השנייה הגיעו יהודים רבים מאירופה לגואטמלה.
ליהודים בגואטמלה חיי קהילה פעילים, הכוללים כמה בתי כנסת בעיר הבירה, כשהגדולים הם "שערי בנימין" האשכנזי (ברובע 9), ו-"מגן דוד" הספרדי (ברובע 2), את תנועת הנוער מכבי, גן ילדים, מרכזי לימוד העשרה בנושאי יהדות וציונות, וכן סניפים של ויצו, בני ברית, קרן היסוד וקק"ל.
קיים בית חב"ד פעיל המהווה בית כנסת ומאפשר למטיילים לבקר בו בתקופת החגים והוא מהווה מרכז כינוס לרבים מהישראלים המתגוררים בעיר.
בבית הקהילה פועל כלבו המאפשר רכישת אוכל כשר.
בית הקהילה הורחב בשנת 2009 ונוספו לבית הכנסת מסעדה המציעה אוכל ישראלי טיפוסי וגן רחב ידיים המאפשר קיום מופעים ואזור משחק לילדים.
הרחבה זאת התאפשרה הודות לתרומת החברים בקהילה.
כיום חיים בגואטמלה כ-900 יהודים, רובם מתגוררים בגואטמלה סיטי.
יהודי גואטמלה מתחלקים כמעט שווה בשווה בין אשכנזים וספרדים.
אחת הבעיות העומדות בפני הקהילה, בדומה לקהילות קטנות נוספות, היא ההתבוללות של הדור החדש והקושי להכיר בני זוג ולהקים משפחה.
בשנים האחרונות מנהיגה הקהילה תוכנית היכרויות לבני נוער ובוגרים בגילאי העשרים והשלושים המסייעת להכיר קהילות יהודיות נוספות באזור, לדוגמה: מקסיקו, פנמה.
כמו כן ישנה קהילה של כ-70 משפחות ישראליות באזור שחלקן הגיע לצורכי עבודה: שיכון ובינוי וחברות ביטחון עם פעילות ענפה במדינה.
וחלקם ירדו מהארץ והיגרו לגואטמלה.
על אף גודלה הקטן יחסית, יהדות גואטמלה פעילה ומשפיעה על הפוליטיקה המקומית.
הקהילה מקיימת קשרים ומסייעת לפעילות שגרירות גואטמלה ואל סאלבדור.
בשנת 2015 יוסף גרמון מונה לרב ראשי של הקהילה והוא כיהן בתפקיד חמש שנים.
|}יהדות גרמניה היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות באירופה.
קהילה יהודית זו התגוררה ומתגוררת באזורים הגאוגרפיים שזוהו עם גרמניה.
נחלות שונות בגרמניה נקראות "אשכנז" בספרות העברית העתיקה והחדשה, וגם שמה של כל יהדות אשכנז נגזר מכך.
שורשי הקהילה בגרמניה של היום הם בהגירת יהודים מעטים באלף הראשון לספירה, וסופה בחיסול כמעט מוחלט בתקופת השואה (כולל 60% מיהדות גרמניה שהיגרה החוצה בין עליית הנאצים ועד ערב מלחמת העולם השנייה).
לאחר השואה ופתיחת השערים של ברית המועצות, נוצרה קהילה של יהודים וישראלים שחזרו להתגורר בגרמניה.
נכון ל-2015, יש בגרמניה כ-200 אלף יהודים, המהווים כ-0.2% מאוכלוסיית גרמניה.
יהודי גרמניה הרימו תרומה גדולה לחיי התרבות, האמנות, הרוח והמדע של ארצה, של העולם כולו ושל כלל היהודים.
ביישוב העברי ובמדינת ישראל, כונו מהגרים מגרמניה בשם "יקים".
אין ידיעות ברורות שמצביעות על ראשיתה של ההתיישבות היהודית באזור גרמניה.
אברהם גרוסמן מביא ציטוט מפי המהרי"ל (רבי יעקב בן משה מולין) שמציין מסורות המספרות כי יהודים ישבו בגרמניה כבר בתקופת בית שני.
ידיעה מבוססת ראשונה נלמדת מאיגרת הקיסר קונסטנטינוס אל ראשי העיר קלן (קולוניה באותם הימים) משנת 321 ומסמך נוסף משנת 331 בהן יש התייחסות להתיישבות יהודית.
קהילות נוספות של יהודי גרמניה היו לאורך נהר הריין בטריר (Trier), מיינץ (Mainz), וורמס (Worms) ושפייר (Speyer).
ייתכן שקהילות אלה הוכחדו במהלך התמוטטות הקיסרות הרומית.
על פי המסמכים מהמאה הרביעית, ניתן להסיק שמעמדם המשפטי של יהודי אזור גרמניה היה דומה למעמדם בשאר חלקי האימפריה הרומית.
היהודים נהנו מזכויות אזרחיות מסוימות אבל נאסר עליהם להפיץ את דתם, להחזיק בעבדים נוצריים ולעבוד במשרות ממשלתיות מסוימות.
מלבד המגבלות האלה, ליהודים היה חופש לעסוק בכל המקצועות, ולכן הם עסקו בחקלאות, במסחר, תעשייה ובהמשך גם בהלוואת כספים.
בתחילה התקיימו תנאים אלה גם בממלכות הגרמניות החדשות שנוסדו תחת שלטון הבורגונדים והפרנקים.
זאת משום שהשפעת הכנסייה הנוצרית חלחלה לאט לאזורים אלה.
גם השליטים המרובינגיים, ששלטו באזור לאחר האימפריה הבורגונדית, לא תמכו בניסיונות הכנסייה להגביל את המעמד האזרחי והחברתי של היהודים.
האזכורים הבאים לנוכחות יהודית בערים לאורך נהר הריין שבגרמניה מתייחסים כבר למאות השמינית והתשיעית.
התיישבות יהודית באזור החלה לא לפני שנת 850.
בין המאה השמינית ל חלה הגירה של יהודים מצפון איטליה ויהודים מבבל לעבר ארצות צפון אפריקה ואירופה; בין היתר לקהילות יהדות ספרד (בעיקר), יהדות פרובנס וליהדות אשכנז שהתקיימה בין סקסוניה לאוקסיטניה והטו לעבר מערב אירופה המתפתחת במהירות את מרכז הכובד של העם היהודי.
ישנה טענה במחקר כי גם יהדות פרס הובילה לעלייה הדמוגרפית של הנוכחות היהודית בגרמניה ובצרפת ב, שכן לכאורה יהודים רבים שמאסו בחיים כד'ימים בפרס היגרו לאשכנז בחיפוש אחר חיים טובים יותר.
מתועדת גם הגירת יהודים צפון-אפריקאים, שקיימו קשרי מסחר הדדיים עם אחיהם מאשכנז ומספרד במרחבים אלה, לשם באותה העת.
עדויות מוצקות של סוחרים יהודים המתגוררים בגרמניה קיימות מתקופתו של קארל הגדול.
סוחרים אלה הגיעו לגרמניה כאשר השושלת הקרולינגית עודדה את פיתוח הסחר כחלק מפיתוח חיי העיר.
ישיבת היהודים בגרמניה הייתה רצויה לשליטים המקומיים עד סוף האלף הראשון לספירה, אך לאחר מכן המתח שנוצר בין היהודים לבין ראשיתו של מעמד הביניים הנוצרי וההתעוררות הדתית הנוצרית שליוותה את תקופת מסעי הצלב, הביאו לשינוי המצב.
מפרעות תתנ"ו ואילך התחיל תהליך ארוך של ירידה במעמדם הפוליטי והביטחוני של היהודים.
היהודים נודו חברתית והוכרחו לשאת על בגדיהם אות קלון וכן להתגורר בשכונות נפרדות.
תחומי עיסוקיהם הצטמצמו למסחר והלוואה בריבית לשכניהם הגויים.
על מנת לקבל הגנה מהשלטונות הם נאלצו לשלם מיסים רבים.
אולם הגנה זו פעמים רבות לא עזרה והמון מוסת תקף יהודים, שדד את רכושם ורצח בהם רבים.
במאה ה-12 התחילה שרשרת של עלילות דם נגד היהודים שהלכה והתרבתה.
למרות תנאי המחיה והביטחון הקשים התחזקה דמותה הדתית של יהדות גרמניה (יהדות אשכנז).
לימוד התורה וההלכה, ובעיקר פרשנות התלמוד הבבלי קיבלו דגש חזק ביותר בתוך עולמם הדתי והרוחני של יהודי גרמניה, שמתוכם קמו רבנים גדולים ובתי מדרש ממוסדים.
דורות שלמים התחנכו על שמירת היהדות בכל מחיר, גם במחיר מוות, ובשל כך התרבו בקרב יהדות גרמניה מעשים של מוות על קידוש השם.
בין השנים 1298–1349 עברו על יהדות גרמניה מספר גלים קטלניים של פרעות כאשר בכל פעם נרצחו אלפים רבים של יהודים ועשרות קהילות הושמדו:
בשנת 1298 הואשמו יהודים בעיר רטינגן כי חיללו את לחם הקודש הנוצרי.
אציל בשם רינדפלייש יצא למסע השמדה נגדם ביחד עם גלי פורעים, רצח 20,000 יהודים והשמיד 146 קהילות, בפרעות שנודעו בשם פרעות רינדפלייש.
בשנות ה-30 של המאה ה-14, בפרעות ארמלדר, הותקפו קהילות מערב גרמניה על ידי כנופיות שטבחו אלפים מהם והשמידו 80 קהילות בקירוב.
הפרעות הגיעו לשיאן בימי המגפה השחורה.
הממדים המבהילים של המגפה ואי-ידיעת גורמיה הובילו במהרה לעלילה קשה נגד היהודים.
היהודים הואשמו בהרעלת הבארות ונטבחו בהמוניהם.
300 קהילות הושמדו, רבבות יהודים עונו והוצאו להורג בשרפה ובעינויים וערים רבות גרשו את היהודים מתחומן.
כתוצאה מכך, מימי המגפה השחורה ואילך יותר ויותר יהודים נמלטו על נפשם או נדדו לארצות אירופה השונות, ובעיקר לכיוון פולין ובוהמיה, שם זכו לשלווה יחסית ולתנאים כלכליים טובים יותר.
גם לאחר המגפה השחורה היהודים חזרו אל הערים וחידשו את קהילותיהם, אולם במהלך מאות השנים לאחר מכן חזרו ונשנו מעשי גירוש מערים רבות שדלדלו את האוכלוסייה היהודית.
במאות ה-14 וה-15 ההנהגה התורנית של יהדות אירופה נמצאה במרחב הגרמני, במאה ה-16 הפכה יהדות פולין ללבה של היהדות האשכנזית, והמרכז היהודי על אדמת גרמניה הצטמק.
הגירה יהודית ממזרח אירופה לכיוון גרמניה התחדשה רק לאחר פרעות ת"ח ות"ט בשנת 1648.
היהודים חיו במצוקה כלכלית והמשיכו לסבול מדי פעם ממעשי גירוש וטבח עד למאה ה-17.
בגרמניה התקיימו קהילות עירוניות ספורות ברציפות מאז ימי הביניים, החשובה בהן הייתה פרנקפורט.
במהלך המאה ה-17 ואחריה נוסדו או חודשו קהילות רבות בגרמניה.
חלק מהקהילות נוצרו על ידי יהודי שזכה למעמד "יהודי החצר" והביא אליו עוזרים, משרתים ובני משפחה שמצדם נזקקו לנותני שירותי דת (רב, שוחט) וכך נוצרה קהילה.
בחלק ניכר מערי גרמניה הייתה זכות הישיבה בעיר כרוכה בתשלום לשליט העיר, זאת בנוסף למסי הקהילה הרגילים.
ב-1750 העניק פרידריך השני, מלך פרוסיה כתב פריבילגיה ליהודים, המחלק את היהודים לשני סוגים:
יהודי חצר (יהודי חסות), היו היהודים שמהם הפיק השלטון את התועלת הרבה ביותר.
יהודים נסבלים, היו אנשי הקהילה היהודית ובהם רבנים, חזנים ושוחטים.
אלו היו אותם אנשים שפרנסתם הייתה על מתן שירותים לקהילה עצמה והשלטון לא חש שהוא מקבל תועלת מעבודתם.
יהודים אלה לא נהנו מהזכויות שקיבלו יהודי החסות, והיו פחות מוגנים מהם.
ליהודי החצר הותר להעביר את זכות החסות לאחד מילדיהם לפי בחירתם, אולם לילד אחד בלבד.
שאר ילדיהם, אם הורשו להישאר בעיר עברו למעמד של יהודים נסבלים.
התקנון אסר על היהודים לעסוק במשלחי היד בהם עסקו העירונים הנוצרים, נאסר עליהם לרכוש בהמות פרט לאותן בהמות ששימשו כאוכל להם עצמם והותר להם לסחור בסוסים.
נאסר עליהם לייצר משקאות אלכוהוליים, נאסר עליהם לסחור במשקאות אלכוהוליים פרט ליין כשר.
נאסר עליהם להתיך מתכות יקרות אולם הותר להם לסחור בהן וגם באבני חן.
נאסר עליהם לסחור בצמר אבל הותר להם לסחור בבדי מותרות ובפרוות.
הותר להם לסחור בסחורות הבאות מפולין ובכאלו הדורשות קשרים מסחריים בארצות אחרות כגון תה, קפה, שוקולד ודבש.
ב-1812 התפרסמה בפרוסיה פקודה המעניקה שוויון זכויות ליהודי פרוסיה.
כך זכו היהודים בזכויות אזרחיות מלאות ולצדן חובות אזרחיות כמו שירות בצבא.
במאה ה-18 החלה להתפתח בגרמניה תנועת ההשכלה היהודית, שאימצה את ערכי הנאורות, עודדה השתלבות בחברה הנוצרית, ודגלה ברכישת הידע, המנהגים והשאיפות של אומות העולם שביניהן חיו היהודים.
תוכניתה של ההשכלה, שהובלה על ידי אישים כגון משה מנדלסון ונפתלי הרץ וייזל, הייתה להרחיב את אופקיה של האוכלוסייה היהודית ובמיוחד של הנוער היהודי.
כמו כן נלחמו המשכילים במה שתפשו כאמונות טפלות בקרב המוני העם.
האגודה לתרבות ולמדע של היהודים
דרך אחרת לקשור את היהדות לתרבות הגרמנית והכללית הייתה בגישה מדעית לתרבות וההיסטוריה היהודית.
האגודה לתרבות ולמדע של היהודים (Verein für Cultur und Wissenschaft der Juden) נוסדה על ידי קבוצת חברים בראשותו של יום-טוב ליפמן צונץ בשנת 1819, וראתה לעצמה כמטרה לחנך את הצעיר היהודי ל"יחסים הרמוניים" עם סביבתו, ומנגד, להציג את הערך המדעי של היהדות לציבור האינטלקטואלי הנוצרי.
כיבושיו של נפוליאון הביאו עמם מתן זכויות ליהודים בערים שנכבשו בגרמניה.
גם בפרוסיה, שלא נכבשה, נחקק חוק אמנציפציה בשנת 1812. חוק זה היה חלקי ולא העניק זכויות מלאות ליהודים.
היהודים נלחמו בבתי דין להשגת זכויותיהם.
אדוארד גאנס, ממייסדי האגודה לתרבות ולמדע של היהודים, נלחם שנים בבתי הדין כדי לקבל אישור לעבוד כמרצה באוניברסיטה בפרוסיה, אך נכשל שוב ושוב.
לבסוף לא עמד לו כוחו והוא התנצר.
המאבק לזכויות היהודים נתקל בהתנגדות של חלקים בצמרת האינטלקטואלית הלאומית-נוצרית הגרמנית.
הם נקראו כך על שם הקריאות שהשמיע ההמון בעת התנפלותו על מוסדות ציבור ודת ועל עסקים פרטיים של יהודים.
הרבנים שמשון בן רפאל הירש, זכריה פרנקל ואברהם גייגר, אבות שלושת הזרמים ביהדות גרמניה
בעשורים הראשונים של המאה ה-19 גברה ההתערות, בעיקר של הדור הצעיר, בחברה הכללית.
ישראל יעקבסון ותומכיו, מבשרי היהדות הרפורמית, ניסחו מענה משלהם באמצעות שינוי אסתטי בתפילות ולבסוף על ידי הסרה של קטעי תפילה המייחלים לחידוש עבודת הקורבנות.
דור ראשון זה, שיוזמתו הייתה מוגבלת מאוד, הוקע על ידי הרבנות המסורתית בריב ההיכל של 1818–1821. בעוד שהנצרות הפרוטסטנטית העמידה בהדרגה תשובה לביקורת הנאורות על הדת בדמות התאולוגיה של פרידריך שליירמאכר, ליהודים לא הייתה הגות מקבילה.
הצעירים המשכילים המירו באלפיהם את דתם (בשליש הראשון של המאה נטבלו כמחצית מאלה שהתגוררו בברלין).
משבר האמנציפציה בנסיכויות הגרמניות הוביל לתסיסה מצד פילוסופים יהודים כשלמה לוי שטיינהיים.
בשלהי שנות ה-30 קם גל חדש ומקיף של רפורמה בהנהגת הרב אברהם גייגר, שהסתמך על רבני הקהילות הצעירים שחויבו מזה כבר לרכוש השכלה אוניברסיטאית על ידי הממשלות.
הם ראו בפרנקל, דווקא מפני שנתפש בציבור כשומר מצוות ואדוק, איום גדול אף יותר מגייגר והסובבים אותו.
חיי הדת המסורתיים שקדמו לאמנציפציה נכחדו כמעט כליל: רק באזור פוזן, הרחק במזרח, בקהילות כפריות זעירות בעיקר בדרום-מערב ובמובלעות ספורות כמו פיורדא הוסיף לשרוד חינוך יהודי מהסוג הישן.
יהודי הארצות הגרמניות הוסיפו להיות כפופים, מכח חוק, לקהילה אחת ומאוחדת (Einheitsgemeinde) בכל יישוב.
מצב זה, והיעדרה של התארגנות עצמאית מצד הפוזיטיבים-היסטוריים, מיתן במידה רבה את הרפורמה, שנציגיה נאלצו להתפשר עם נטיית המוסדות הישנים לשמרנות ועם בעלי ההשקפות האחרות.
בברסלאו, פרנקפורט דמיין וברלין קמו קבוצות עצמאיות-למחצה על טהרת הזרם החדש (חבריהן נדרשו לשלם מסי חברות כפולים); רק זו בבירה, "הקהילה הרפורמית" תחת הרב שמואל הולדהיים ולאחריו עמנואל ריטר, האריכה ימים.
גם האורתודוקסים פנו כבר בשלב מוקדם לבדלנות.
עוד ב-1850 הקימה קבוצה קטנה של שמרנים בפרנקפורט דמיין קהילה שנהנתה מאוטונומיה חלקית והזמינו את הירש לעמוד בראשה.
ב-1876 נפתחה האפשרות לפרישה מלאה, כמו שנעשה כבר בהונגריה ברמה הארצית, כשהרשויות החילו גם על היהודים את החוקים שהתירו לנוצרים לעזוב את הכנסייה שלהם מבלי לעבור לאחרת (אלה חוקקו במסגרת מלחמת התרבות עם הקתולים).
רש"ר הירש הטיף לאורתודוקסים – שהיוו מיעוט בלתי-מבוטל, כחמישית מכלל האוכלוסייה היהודית ברייך שקם זה לא מכבר – לכונן עדות נפרדות.
קריאותיו נענו בהתנגדות אף בעירו שלו, והוא נקלע למחלוקת עם הרב הקשיש יצחק דב במברגר, שהיה שמרן ומיושן ממנו אך גם נחוש יותר לשמור על אחדות הקהל.
דעתו של במברגר גברה: רק מיעוט קטן מבין נאמני המסורת אימץ את מדיניותו של הירש, והרוב המכריע הוסיף להיכלל במסגרות הישנות, בהן קיים מוסדות נבדלים מבלי להשתתף במימון הוצאות הדת של הרוב.
חילופי האשמות ועוינות בין ה'אורתודוקסיה המתפלגת' (Austrittorthodoxie) לזו 'הקהילתית' (Gemeindeorthodoxie) הוסיפו להתקיים עד השואה.
חוק הפרישה של 1876 היווה גם מכה לרפורמים.
הסרת החיוב להשתייך לעדה העלים באחת את התמריץ של רבים מתומכיהם – שעניינם היה בעיקר חילון ומודרניזציה של הקהילה, בה היו חברים מכח חוק, ולא תוכן דתי פוזיטיבי כלשהו – והעניק לשמרנים אמצעי הרתעה בדמות איום להתפלג.
ברמת הקהילה, התנהלו חיי הדת של הרוב הלא-אורתודוקסי בתוך רצף רחב ומעורפל של פשרות מקומיות, שתואר לרוב כ"יהדות ליברלית".
הם חלקו במידה מסוימת את המוסדות תוך הקצאת כספים למטרותיהם, ובדרך כלל התפללו במניינים נפרדים עם רבנים בעלי השקפות מנוגדות (בפרנקפורט דמיין היו ב-1925 חמישה רבנים, שניים אורתודוקסים ושלושה רפורמים, וארבעה בתי-כנסת).
בזה האחרון נערך מחקר ביקורתי, אך הוא היה מוגבל וכפוף להנחת קדושתם הבלתי-מעורערת, עד כדי כך שתואר כעוסק באפולוגטיקה ותו לאו.
רבני גרמניה כולם היו מאוגדים ב"התאחדות הרבנים הכללית" (Allgemeiner Rabbiner-Verband) שקמה ב-1896. מלבדו התקיימו מסגרות קטנות לזרמים: עוד באותה שנה הוקמה "התאחדות הרבנים המסורתיים שומרי התורה" (Vereinigung traditionell-gesetzestreuer Rabbiner) על ידי הרב דוד צבי הופמן והרב מרדכי הורוביץ מפרנקפורט, שהייתה מזוהה עם האורתודוקסיה הקהילתית.
ב-1898, מתוך חתירתם לייצג את "הליברלים באמת" ולהעניק למושג משמעות ברורה, כוננו הרבנים היינמן פוגלשטיין וצזר זליגמן את "התאחדות הרבנים הליברלים" (Vereinigung der liberalen Rabbiner) שהייתה רפורמית בבסיסה.
שלמה זלמן ברויאר ייסד ב-1906 את "איגוד הרבנים האורתודוקסים" (Verband orthodoxer Rabbiner), שפעל מטעם הבדלנים.
רק הפוזיטיבים-היסטוריים מברסלאו נותרו ללא גוף רשמי: 63 רבנים שהיו מזוהים עמם כוננו ב-1909 את "ההתאחדות היהודית החופשית" (Freie jüdische Vereinigung), אך היא הייתה קצרת ימים.
רק ב-1925 הצליחו לייסד את "מפלגת האמצע הדתית" (Religiöse Mittelpartei), שפעלה בקנה מידה אזורי ומוגבל.
מלבד אלה, הוסיפה הקהילה הרפורמית הקיצונית בברלין להתקיים עד חורבן יהדות גרמניה, והייתה היחידה בארץ שמימשה באופן רדיקלי את חזונו של הזרם.
איחוד הרבנים האורתודוקסיים בגרמניה גינה את תוכניתו של הרצל למדינה ליהודים, כעברה על חוקי הדת.
ואילו הצהרה רשמית של רבנים ליברלים קבעה: "כל עוד כתבו עברית (כלומר לקהל המזרח-אירופאי), הציונים לא היו מסוכנים, עכשיו שהם כותבים גרמנית, יש לצאת נגדם".
בשנת 1880 היו היהודים 1.3% מהאוכלוסייה הכללית.
בעקבות שיעור הילודה היורד, כעבור 30 שנה ירד חלקם באוכלוסייה ל-0.9%.
כ–100,000 יהודים השתתפו במלחמת העולם הראשונה, 80% מהחיילים היהודים שירתו בחזית וכ–12,000 מהם נהרגו בקרבות.
ברחבי גרמניה הוקמו אנדרטאות לזכר חיילים יהודים שנפלו במלחמה, דוגמת אנדרטאות שהוקמו בבאדן-וירטמברג.
בשנות העשרים היו כ–600,000 יהודים בגרמניה.
היה להם שוויון חברתי והם נטמעו בחברה הגרמנית במעמד הבינוני ומעלה.
היטמעותם בחברה הבורגנית נתמכה על אידיאל הבילדונג.
במקביל השתנה מאוד הרכבה של יהדות גרמניה.
כבר בסוף המאה ה-19 ובייחוד אחרי מלחמת העולם הראשונה התחוללה הגירה המונית של אוסטיודן מהמזרח.
ב-1925 היו 107,000 יהודים ילידי ארצות חוץ במדינה; מספר זה אפילו לא כלל את צאצאי המהגרים הוותיקים יותר, ששיעורם עלה גם עקב היקף ההתבוללות בקרב היהודים הילידים (ב-1933, 44% מכלל היהודים התחתנו בנישואי תערובת, ואילו בקרב המזרחיים ידוע שאחוז נישואים אלה היה נמוך מאוד).
המתח בין היהודים הגרמנים למזרחים, שאופייה של זהותם היהודית היה אתני ובדלני יותר, התבטא בשנאה חריפה כלפי האחרונים.
עם זאת, צעירים ילידים רבים גם נסחפו ב"פולחן יהודי המזרח" (Ostjudenkult) בתחילת המאה ה-20, השם שניתן לתופעה רחבה של התעניינות והערצה ליהודי רוסיה ופולין בשל מה שנתפס כאותנטיות והשורשיות שלהם למול הבורגניות המתבוללת של דור ההורים.
יהודי גרמניה מילאו תפקיד מפתח ברפובליקת ויימאר (בין היתר, ההוגה שלה היה יהודי).
עם הקמתה, 24 יהודים נבחרו כצירים לרייכסטאג ובין 1919 ל-1924 כיהנו שישה יהודים כשרים בכירים בממשלה.
היו להם ארגונים פוליטיים ודתיים רבים, כגון "אגודת ישראל", "ברית חיילי החזית היהודים" ו"האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית".
עם זאת, היו להם מספר בעיות של ארגון הקהילות יחדיו, בעיות עם המפלגה הנאצית, ההגירה ההמונית של יהודים זרים ממזרח אירופה שהקהילה המקומית דחתה.
הרוב המוחלט של יהודי גרמניה, מכל הזרמים וההשקפות, ראו ביהדותם עניין דתי גרידא ואת לאומיותם כגרמנית (להבדיל מסתם אזרחות במדינה הגרמנית).
רק מיעוט זעיר של ציונים ילידים והיהודים המזרחיים המהגרים חשו זיקה לאומית ליהדות, הרוב המוחלט ראו עצמם כגרמנים לכל דבר ועניין.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנה זו, התפתחה מדיניותם בנושא היהודים בשתי דרכים: חקיקת חוקים וגזירות נגד היהודים, ומעשי אלימות והשפלה ללא קשר לחוק.
לאחר שקיבלו הנאצים רוב ברייכסטאג, הם החלו בחקיקה אנטישמית שמטרתה הייתה לסלק את כל היהודים מגרמניה.
משלב זה החלו פוגרומים ביהודים, יהודים פוטרו מעבודתם, ובחנויות שהיו בבעלות יהודים - הפסיקו לקנות.
ב-9 במרץ 1933 התרחשו פרעות ביהודי ברלין.
ב-11 במרץ 1933 התפרצו אנשי ה-SA (פלוגות-הסער של המפלגה הנאצית) לבניין בית המשפט בברסלאו, אז בירת שלזיה בגרמניה (בשנות האלפיים, וורוצלב בפולין), וסילקו ממנו את כל היהודים - שופטים, פרקליטים ועורכי דין.
באותו חודש היו פוגרומים ביהודים גם במקומות אחרים בגרמניה.
עם התבססות המשטר הנאצי בגרמניה, גברה המדיניות האנטי-יהודית, נחקקו חוקי נירנברג ונחקקה חקיקה אנטי-יהודית נוספת.
באוקטובר 1938 הכריזו הנאצים על גירושם של יהודי גרמניה שאזרחותם פולנית אל שטח פולין.
היהודים הועברו אל הגבול, אך ממשלת פולין סירבה לקבלם, והיהודים שהו בשטח ההפקר שבין שתי המדינות במשך החורף, ללא מזון, מים וקורת גג.
יהודי פולין ניסו לתמוך במגורשים, אך רובם מתו בתנאים קשים.
על רקע הגירוש, סטודנט יהודי בשם הרשל גרינשפן, שהוריו היו בין המגורשים, התנקש בחייו של יועץ השגרירות הגרמנית בצרפת, ארנסט פום ראט.
בתגובה להתנקשות נערך ב-9 בנובמבר 1938 פוגרום נקמה של אנשי המשטרה הפוליטית ביהודי ברלין.
במהלך הפוגרום התנפלו הפורעים על בתי יהודים, הכו אלפי יהודים, הרגו 92 יהודים, שרפו מאות בתי-כנסת, בתי-ספר וחנויות, הרסו כ–7,500 בתי-עסק ואסרו 30 אלף יהודים במחנות ריכוז.
הפוגרום כונה "ליל הבדולח", על-שם שברי הזכוכיות של חלונות-הראווה בחנויות היהודים.
מסוף שנת 1938, לאחר "ליל הבדולח", היגרו מגרמניה כ–150 אלף יהודים, ובסך הכל היגרו ממנה 304,000 יהודים ב-6 השנים הראשונות לדיקטטורה הנאצית, כ-60% מיהדות גרמניה ערב עליית הנאצים לשלטון.
בניגוד למדינות אחרות שהיו תחת שלטונה של גרמניה הנאצית בזמן השואה, ליהודי גרמניה ניתנה התקופה הארוכה ביותר לצאת מחוץ למדינה, מאביב 1933 ועד אוקטובר 1941, כאשר לכל אורך זמן זה דרבנו אותם השלטונות לעזוב את המדינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נפוצה הציונות בקרב היהודים, בעיקר האורתודוקסים.
הוקמו ארגונים להכשרת נוער לעלייה לארץ ישראל במסגרת תנועות הנוער "עליית הנוער", "עזרא", "בח"ד" ועוד תנועות שונות שנתמכו על ידי אגודת ישראל, וכך כשהנאצים עלו לשלטון הרבה מהנוער עלה לארץ ישראל וניצל מהשואה.
יהודים שהושפעו מהקו האורתודוקסי הקיצוני, פחות ראו בגרמניה את מולדתם ויותר שאפו לעבר ארץ ישראל כדוגמת חוגו של יצחק ברויאר אשר בספרו "הכוזרי החדש" כתב שהיהודים יצטרכו לעזוב את גרמניה לארץ ישראל.
בארץ ישראל, הייקים התיישבו ברחוב בן יהודה בתל אביב (קהילת איחוד שיבת ציון), ברחביה (בתי הכנסת "חורב" ו"בניין ציון"), בפתח תקווה (מקור חיים), חיפה (אהבת תורה) וביישובי פא"י כדוגמת בני ראם, בית חלקיה, חפץ חיים ושעלבים.
הם הקימו לעצמם מוסדות כדוגמת חורב, קול תורה, תפארת ישראל ועוד.
מיד לאחר השואה נספרו בגרמניה כמה עשרות אלפי יהודים, מתוך אוכלוסייה של 214,000 יהודים ערב מלחמת העולם השנייה.
בברלין לבדה נותרו כ-4,000 יהודים.
עקורים רבים משארית הפליטה המשיכו להגיע לגרמניה בשנים הבאות כתחנת ביניים להגירה סופית לארץ ישראל או לארצות המערב.
מרבית העקורים אכן היגרו מגרמניה אך מעטים מהם נותרו במדינה.
עקורים אלו הפכו לחלק עיקרי בקרב יהודי גרמניה בקהילות המאורגנות, פרט ליהדות ברלין.
בתום מלחמת העולם השנייה פעל משה פרנבך לשיקום קהילת יהודי ברלין והנהיג אותה עד לחידוש חיי הקהילה בכל תחומי החיים.
בהתאם לחוק שהתקבל בשנת 1949 יהודים שהיו בגרמניה לפני 1941 היו יכולים לבקש את אזרחותם בחזרה.
רבים מהיהודים החיים בגרמניה כיום הם יוצאי מדינות ברית המועצות לשעבר, ברובם המכריע חילונים.
מבחינה דתית כיום חיים בגרמניה מעט מאוד יהודים ששומרים על מנהג אשכנז הישן.
כמו קהילות נוספות, נטמעה רוב קהילת ה"ייקים" הדתיים בציבור הליטאי.
עם זאת כמעט בכל עיר חרדית קיימים קהילות ובתי כנסיות השומרים על המנהגים והצביון האשכנזי הוותיק, בנוסח התפילה, בניגונים ולעיתים אף בתרבות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התחילו שלוחי חב"ד להגיע לגרמניה ופתחו בפעילות חזרה בתשובה ועזרה ליהודים במדינה.
ב, פועלים בגרמניה למעלה מעשרה בתי חב"ד.
במקביל, חלק מהרבנים החרדים יוצאי-גרמניה בישראל, הורו ליוצאי גרמניה לאמץ את מנהגי ישיבות ליטא, אך הרבה מרבני ה"יקים" ראו זאת כתוצאה לא מכוונת, לאור העובדה שלא התגבשו כמעט קהילות ששמרו על מנהגי אשכנז הוותיקים.
קהילות קטנות ששומרות על המנהגים קיימות באירופה בשווייץ, מזרח צרפת (אלזס ולורן) ולוקסמבורג.
קהילה משמעותית נמלטה מפרנקפורט לאחר ליל הבדולח ועברה לוושינגטון הייטס בניו יורק, שם הקימו את בית הכנסת קהל עדת ישורון שדבק במנגינות ובנוסח המקורי.
קהילה הוקמה גם בקיבוץ חפץ חיים בישראל.
החל משנות ה-90 נפתחו בארץ על ידי מכון מורשת אשכנז מספר קהילות הממשיכות את מנהג יהדות גרמניה כשאחת הבולטות שבהן היא קהל עדת ישורון ברמות אלון בירושלים, אשר אף התחילה בפרויקט לשימור מנהג ריינוס בכלל, ומנהג פרנקפורט בפרט.
קהילות נוספות נמצאות בבני ברק, ביתר עילית וקריית ספר.
יהדות גרמניה הוחרמה, הלכה למעשה, על ידי הקהילות היהודיות בעולם ובידי מדינת ישראל.
המנהיגות היהודית טענה כי אסור ליהודים להיוותר בגרמניה לאחר השואה.
לקראת סיום שנות ה-90 נרשמה התחממות משמעותית במערכת היחסים הזו, והסוכנות היהודית וארגוניים יהודיים אחרים שבו לפעול בגרמניה.
בשנת 1990 מנתה קהילת יהודי גרמניה 26,000 יהודים, מרביתם מהגרים מארצות מזרח אירופה שאחרי מלחמת העולם השנייה וחלקם ניצולי שואה ופליטים יהודים ששבו לאחר המלחמה לחיות בגרמניה, כגון הלנה מאייר, או יהודים גרמנים ששרדו במהלך שנות השואה בגרמניה.
עם התפוררות ברית המועצות, פתחה ממשלת גרמניה את שערי המדינה בפני היהודים, בהתאם לחוק השבות הישראלי והחוק הגרמני לניצולי ספינות.
104,000 יהודים ובני משפחתם ניצלו זכות זו, בעיקר מרוסיה, אוקראינה והמדינות הבלטיות.
קהילת יהודי גרמניה היא כיום השלישית בגודלה באירופה המערבית, ומתגוררים בה כ-150,000 יהודים, מתוכם רק כ-130,000 איש רשומים כחברים בקהילות היהודיות.
כמו כן, מתגוררים בגרמניה כ-14,000 ישראלים.
בשנת 2003 הרב יצחק ארנברג הקים את ארגון ORD לתאום בין הקהילות האורתודוקסיות בגרמניה.
יהדות ברזיל היא הקהילה היהודית השנייה בגודלה באמריקה הלטינית (אחרי יהדות ארגנטינה), ותחילתה במאה ה-16 באזור מדינת ברזיל של היום.
ליהודים היה חלק עקיף ב"גילוי" ברזיל על ידי האירופים.
ייתכן מאוד שגם במסעו של קברל בו גילה את ברזיל, היו בצוותו יהודים, אם כי הדבר אינו וודאי.
בברזיל היה עץ שהיה מבוקש מאוד באירופה באותה תקופה (pau-brazil) וסוחרים היו שטים לברזיל כדי להביא ממנו לאירופה.
עקב המסעות האלו החלה להיווצר אוכלוסייה של קבע בברזיל.
בשנים 1500–1570 מספר היהודים שהיגרו לברזיל היה גדול, ובאופן הדרגתי נוצרה קהילה יהודית.
ב-1567 הוחל איסור יציאת אנוסים מפורטוגל שבשנת 1580 (כאשר פורטוגל איבדה את עצמאותה לספרד) הפך לחוק.
לכן יציאת יהודים לברזיל הפכה קשה יותר, אך למרות זאת, תמורת תשלום, ההגירה של יהודים לברזיל המשיכה.
זו הייתה תחילתה של תקופה קשה לקהילה היהודית, וחבריה נזהרו מאוד מלהבליט את יהדותם.
קיימים מספר מיתוסים, לפיהם בין כובשי ברזיל היו יהודים אנוסים.
ב-1630 כבש צי של 70 אוניות הולנדיות את מדינת פרנמבוקו באזור הצפון מזרחי של ברזיל.
בגלל התנגדות התושבים המקומיים התקופה שבין 1630–1635 הייתה לא יציבה וקשה גם ליהודים, אבל מ-1635 הקהילה היהודית בברזיל שגשגה כלכלית, חברתית ותרבותית.
בתקופה זו החלו להגיע לברזיל יהודים גם מהולנד.
יהודי הולנד היו בעיקר יהודים שנמלטו מספרד ומפורטוגל כדי ליהנות מהחופש הדתי ששרר בהולנד בזמן הייסוד מחדש של האינקוויזיציה בפורטוגל וספרד.
רבים מיהודים אלו היו סוחרים, בין השאר כיוון שידעו הולנדית וגם פורטוגזית, וחלקם היגר לברזיל.
באמסטרדם ובערים הולנדיות נוספות קמו קהילות יהודיות קטנות.
למרות זאת, נחסמו בפני היהודים אפשרויות מסחר ואף אפשרויות רבות נוספות.
הקהילה הכילה במהרה יותר חברים משיכלה לתמוך בהם.
כדי לפתוח בפני היהודים באמסטרדם אפשרויות מסחר וכדי לספק בית ליהודים שלא יכלו לממן זאת, הובילו סוחרים הולנדים משלחת שנועדה להשתלט על ברזיל ומטעי הסוכר שלה מפורטוגל שנחלשה תחת שלטון ספרדי.
על אף אזהרות מוקדמות של שנים מפני בלשים, המשלחת ההולנדית השתלטה בקלות על ברזיל וכל רסיפה בקרב השני של גואררפס.
במשך עשרים שנה, המושבה שגשגה יחד עם היהודים שבתוכה.
למרות הטינה שהופנתה כלפיהם על ידי נוצרים הולנדים ופורטוגזים, היה צורך ביהודים בתהליכי המסחר מפני שהיו היחידים שדיברו הולנדית ופורטוגזית מלכתחילה.
שלא כמו באמסטרדם ובפורטוגל, היהודים ששהו ברסיפה חוו סובלנות דתית יוצאת דופן הכוללת אישור לתהלוכות ציבוריות, ובניית בית כנסת, בתי ספר דתיים ואף מקווה.
ב-1640 נפתח בית הכנסת קהל צור ישראל.
מלחמת אזרחים שנתמכה על ידי המלכות הספרדית גרמה להרס במושבה בעוד שברזילאים-פורטוגזים, אשר היו נוצרים קתולים, לחמו לסילוק ההולנדים הפרוטסטנטים.
בעוד שמלחמת הגרילה פגעה קשות במסחר בסוכר, יהודים רבים שבו לאמסטרדם כשהשאירו חלק מהקהילה מאחוריהם.
המלחמה בין הפורטוגזים להולנדים על ברזיל הגיעה לשיאה בכניעת רסיפה ב־26 בינואר 1654. הסכם הכניעה אפשר תקופה של הנהגה בטוחה למשך שלושה חודשים, עבור הולנדים אשר ביקשו לעזוב את ברזיל.
בעוד שביטחון היהודים היה מובטח, הם בוודאי הרגישו לא בנוח כשעין האינקוויזיציה על ראשם וחיילים שוהים בבתי הכנסת שלהם.
כיוון ששטח הובלה היה נדיר מאוד, הגנרל הפורטוגזי אשר נחל ניצחון הגדיל את ביטחון הנוצרים והיהודים אשר לא נטבלו טבילה נוצרית מאז שלושת החודשים שנקצבו.
כשהגיע ה־26 באפריל 1654, נראה היה כי הפורטוגזים גירשו את כל היהודים שגרו בברזיל להולנד, לקולוניות הולנדיות בקריביים או לצפון אמריקה.
הגירה מרחבי האימפריה העות'מאנית ומאירופה
יהודים שבו לברזיל בעשור הראשון של המאה ה־19, לאחר קבלת עצמאותה וההגירה אליה עלתה במשך המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20. מרבית המהגרים בתקופה זו היו יהודים מרחבי האימפריה העות'מאנית, עם התפוררותה של זו.
מרבית המהגרים הגיעו מסוריה, טורקיה ולבנון; אך הגיעו גם יהודים מהמגרב ובפרט ממרוקו.
בסוף העשור השמיני של המאה ה־19, חברי התנועה הציונית שקלו ליישב יהודים רבים בברזיל כדי להימלט מהפוגרומים ברוסיה, אך חוקי הגירה נוקשים וסכסוך פוליטי גרמו לנטישת הרעיון.
המהגרים שבכל זאת הגיעו לברזיל באו מקהילות יהודיות שונות מכל העולם והפכו את הקהילה היהודית הברזילאית למגוונת מאוד ובדרכים רבות למיקרוקוסמוס של החברה הברזילאית ככלל.
בין המהגרים היו גם "סוחרי נשים", אשר הביאו עימם צעירות יהודיות ממזרח אירופה לעבודה בזנות (בדומה להגירה דומה בארגנטינה).
בשנות ה-90 של המאה ה-19 החלה הגירה גדולה של יהודים ממזרח אירופה לברזיל.
ברזיל לא הייתה יעד מועדף ליהודים, שהעדיפו את ארצות הברית וארגנטינה.
ממשלת ברזיל, ברצותה למשוך מהגרים, חילקה למהגרים כרטיסי נסיעה חינם לברזיל.
חלק מהמהגרים המשיכו הלאה לארגנטינה, אולם חלקם נשארו בברזיל.
רוב המהגרים היהודים התפרנסו מרוכלות בערי החוף הגדולות של ברזיל.
למרות התגברות כמות היהודים בברזיל לא נתכוננו בערים קהילות יהודיות ורוב היהודים לא נתנו לילדיהם חינוך יהודי.
בראשית המאה ה-20 רכשה יק"א שטח של 996.5 קמ"ר בדרום ברזיל לצורך יישוב איכרים יהודים שיעסקו בגידול טבק.
בשנת 1910 דווח על 300–400 יהודים, רובם מבסרביה, במושבה "פיליפסון" של יק"א.
מהגרים שהגיעו בתחילה למושבה של יק"א עברו בהמשך לערים וכך גדל מספר היהודים בערי ברזיל.
בשנת 1910 היו בפורטו אלגרה 15-20 משפחות יהודיות שקיימו פעילות יהודית משותפת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חיו בברזיל כ-5,000–7,000 יהודים, מדיניות ההגירה של ברזיל השתנתה לאחר המלחמה והיא הרשתה הגירה של מהגרים המעוניינים לעבוד בחקלאות, בלבד.