tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 1988 הקימה יחד עם חברותיה קלייר קינברג וגרייסי פיילי את "ועדת הנשים היהודיות לסיום הכיבוש של הגדה המערבית ורצועת עזה" , ארגון יהודי-לסבי-פמיניסטי, שאדריאן ריץ' הייתה בין חברותיו, ועסק בסוגיות פמיניסטיות וקוויריות "מובהקות", לצד עיסוק בסכסוך הישראלי-פלסטיני מנקודת מבט פמיניסטית-קווירית-יהודית.
כמו כן, בכתיבתה ובפעילותה הפוליטית היא שומרת נאמנות לערכי תנועת "הבונד" ולסוציאליזם.
ב-2014 נמנתה על קבוצה בת יותר מ-350 ניצולי שואה יהודים ובני משפחותיהם מרחבי העולם שחתמו על עצומה אותה פרסמו ב"ניו יורק טיימס" בזמן "מבצע צוק איתן", ובה גינו בחריפות את ישראל על מעשיה במלחמה בזו הלשון:
איירין גוט אופדייק (נולדה אירנה גוט, בפולנית: Irena Gut Opdyke, באנגלית: Irene Gut Opdyke, 22 במאי 1922, קוז'יניצה – 17 במאי 2003, קליפורניה) הייתה חסידת אומות העולם מפולין.
היא החביאה 12 יהודים ששמותיהם ידועים, ואחרים הבריחה ליער.
נראה שאזהרותיה וידיעות שהעבירה הצילו עוד רבים אחרים (שלושה שמות ידועים).
אירנה גוּט נולדה למשפחה קתולית בכפר קטן במזרח פולין, ראשונה מחמש אחיות.
המשפחה עברה מקום מגורים כמה וכמה פעמים בתוך פולין בעקבות עבודתו של אביה, עד שהשתכנה בסמוך לגבול עם גרמניה.
אירנה נפרדה ממשפחה ועברה לראדום, שם היא למדה בבית ספר לאחיות.
אחרי כיבוש פולין על ידי גרמניה הצטרפה גוט למחתרת הפולנית.
היא נאנסה ביער ליד טרנופול והושארה בשלג, אך שרדה וגויסה לעבודת כפייה כאחות מתלמדת בבית חולים.
היא ברחה, נעצרה וברחה שוב.
לאחר שהצליחה לחזור לפולין תחת הגנרלגוברנמן נעצרה גוט שוב והועברה לעבודת כפייה בבית חרושת לתחמושת ומשם הועברה לנהל את המכבסה ולעזור בחדר האוכל של הקצינים במקום.
גוט הושמה לעבוד בכפייה במכבסה של הנאצים ובמטבח מועדון הקצינים מהאס-אס ומהוורמאכט, בין היתר בזכות הופעתה ה"ארית".
כאשר הגישה אוכל לשולחנותיהם נחשפה לתוכניות הגרמנים וכך העבירה ידיעות על אקציות קרובות.
היא הסתירה את עובדי המכבסה היהודים מתחת לאפו של הקצין הגרמני רב-סרן אדוארד ריגמר (Eduard Ruegemer) ולאחר מכן גם בביתו.
ריגמר לא הסגיר אותה ואת היהודים כשגילה שתיים מתוך העשרה ויותר שהסתירה אצלו, ולימים הוכר גם הוא כחסיד אומות העולם.
אחד האנשים שניצלו בזכותה הוא רומן הלר , שנולד במאי 1944 בטרנופול ולימים היה מבכירי בני ברית, סגן נשיא קרן היסוד ומזוכי עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לאחר המלחמה עבדה גוט במחנה עקורים במערב גרמניה.
היא הכירה את הדיפלומט האמריקאי ויליאם אופדייק והיגרה לארצות הברית בשנת 1948 או 1949. היא נישאה לו ב-1956 בניו יורק.
לשניים נולדה בת וגוט עבדה כמעצבת פנים.
בשתי ידיי – זיכרונותיה של חסידת אומות העולם (עם ג'ניפר ארמסטרונג.
בתרגום יעל שלמון ברנע, הוצאת סיקסק), 2022.
בשנת 1982 הכיר יד ושם בגוּט כחסידת אומות העולם.
בשנת 1995 זכתה גוט לברכה מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בשנת 1999 יצא לאור ספרה In My Hands בהוצאת אלפרד א' קנופף (ולימים: רנדום האוס).
הספר תורגם למספר שפות ונמכרו ממנו יותר ממיליון עותקים.
הספר תורגם לעברית כפי שכתוב לעיל.
המחזה Irena's Vow המבוסס על סיפורה הועלה באחד מתיאטראות אוף ברודוויי, Baruch Performing Arts Center, ובברודוויי בשנת 2009. המחזה עובד גם לסרט קולנוע באותו שם שיצא לאקרנים בשנת 2024.
באפריל 2025 עלה לאקרנים בישראל הסרט "השבועה של אירנה" המבוסס על סיפור חייה של גוּט.
אירנה סאס (בספרדית: Irene Sáez; נולדה ב-13 בדצמבר 1961) היא פוליטיקאית ונצואלית.
סאס הוכתרה ב-1981 כמלכת היופי של ונצואלה, ובתחרות הבינלאומית שנערכה בניו יורק זכתה בתואר מיס תבל.
לאחר כשנה של טיולים בעולם במסגרת תפקידה כמיס תבל, החלה ללמוד מדע המדינה באוניברסיטה, ושימשה כשנה כנציגה של תרבות ונצואלה באו"ם.
שימשה כשופטת בתחרות מיס תבל 1983.
ב-1992 בגיל 30 נבחרה סאס לראשות עיריית צ'אקאו (Chacao), אחת מחמש היחידות המוניציפליות של קראקס, בירת ונצואלה, וכיהנה בתפקיד זה עד 1999.
ב-1997 התמודדה בבחירות לנשיאות ונצואלה, והקימה את מפלגתה "תקוות חדשות-IRENE".
מצעה התבסס על הפסקת השחיתות בממשלת ונצואלה וצמצום הבירוקרטיה.
ב-1999, לאחר ההפסד במרוץ לנשיאות, נבחרה למושלת מדינת נואבה אספרטה.
היא כיהנה בתפקיד עד שנת 2000, כשהייתה בהריון.
סאס נשואה פעם שנייה, ולה בן אחד.
אירנה (לשעבר S/2003 J 5) הוא ירחו של כוכב הלכת צדק, הוא התגלה בשנת 2003 על ידי קבוצה של אסטרונומים מאוניברסיטת הוואי שהודרכה על ידי סקוט שפרד.
שמו של הירח ניתן לו בשנת 2019 והוא קרוי על שם אירנה, אלת השלום במיתולוגיה היוונית.
קוטרו של אירנה הוא 4 קילומטרים ומהירותו בעת הקפתו את צדק היא 2.31 ק"מ לשנייה.
רדיוס מסלולו של אירנה סביב צדק הוא 22,974,000 ק"מ ומשך זמן הקפתו את צדק הוא 758.341 ימים.
אירנה בעל אלבדו של 0.04 ואקסצנטריות של 0.210.
S/2003 J 5 משתייך לקבוצת הירחים קארמה אשר קרויה על שם הירח קארמה.
אירנה הייתה נסיכה מצרית מבית תלמי, בתם של המלך תלמי הראשון ותאיס.
אירנה הייתה בתו של תלמי הראשון מלך מצרים, ואשתו תאיס שהייתה הטאירה מאתונה ושימשה כפילגשו זמן רב.
לא ברור כמה חוקיים היו נישואיהם של הוריה.
היו לה שני אחים מאב ומאם: לאגוס, ולאונטיסקוס.
לא ידועים תאריכי הלידה והמוות שלה.
על פי הידוע היא נישאה לאונוסטוס (Eunostos), מלך סולוי בקפריסין.
הנישואים התרחשו ככל הנראה בין השנים 315-320 לפנה"ס, ונועדו לחזק את הקשר של מצרים עם הערים הקפריסאיות.
מעבר לכך לא ידוע עליה דבר.
אירנה האתונאית הייתה קיסרית ביזנטית, אלמנתו של הקיסר לאון הרביעי ואמו של קונסטנטינוס השישי.
אירנה עלתה לשלטון לראשונה בשנת 780 עם מותו של בעלה לאון, ובמשך עשר שנים שלטה כעוצרת וממלאת מקום בנה קונסטנטינוס, שהיה ילד צעיר במות אביו.
ב-790 הדיח קונסטנטינוס את אמו, אירנה, מהשלטון, ושלט כשליט יחיד.
שלטונו של קונסטנטינוס הסתיים באוגוסט 797 כאשר אירנה ביצעה הפיכה כנגדו ותפסה את השלטון, ובפקודתה הוא עוור והוגלה.
אירנה המשיכה לשלוט בבלעדיות כקיסרית עד להפיכה נגדה באוקטובר 802.
ילדותה ושנים ראשונות בחצר הביזנטית (750/755–775)
מעט מאוד ידוע על אירנה לפני שהיא הגיעה לחצר המלכות.
ההיסטוריון הביזנטי בן התקופה, תאופאנס, מתעד שאירנה הגיעה מאתונה לביזנטיון באחד בנובמבר 769, התארסה עם לאון בשלושה בנובמבר, ובשבעה-עשר בדצמבר נישאה וקיבלה את התואר "קיסרית" (Basilissa).
בשעת הנישואין לאון ואירנה עוד היו בנערותם, ושלושה עשר חודשים לאחר הנישואין אירנה ילדה.
כיוון שלאון היה כמעט בן עשרים בחתונה, אפשר להניח שאירנה הייתה לפחות בת ארבע-עשרה, ולכן כנראה היא נולדה בין 750 ל-755. אירנה באה ממשפחת סרנדרפיכיס היוונית (sarandapechys), אך לא ידוע דבר על הוריה מלבד טענתה של אירנה שהיא יתומה.
הבחירה באירנה כשידוך ללאון נבעה כנראה מתוך רצון לחזק את האחיזה הביזנטית במחוז היווני הלס על ידי קשרי נישואין עם משפחת אצולה מקומית, ועל ידי כך גם לקדם את התנצרותם של השבטים הסלבים במחוז.
ביום 14 בינואר 771 אירנה ילדה את בנה קונסטנטינוס השישי, ובאוגוסט 775 הקיסר קונסטנטינוס החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית נפטר, ולאון, בנו של קונסטנטינוס החמישי, עלה לשלטון.
אשתו של לאון ותקופת העוצרות (775–790)
בארבע-עשרה באפריל 776 לאון הכתיר את בנו קונסטנטינוס השישי לקיסר-שותף - תופעה נפוצה בביזנטיון, בה הכתיר האב את בנו, יורש העצר, בעודו ילד לקיסר, כדי להבטיח שאכן הוא יעלה לשלטון בבוא העת.
שלטונו של לאון נמשך עד לפטירתו בשנת 780, כנראה מתוצאה של חבישת כתר אשר גרם לזיהום בראשו והביא למותו (אם כי נסיבות מותו עדיין נתונות במחלוקת).
עם מותו של לאון ב-780 התמנתה אירנה להיות העוצרת בשמו של קונסטנטינוס הקטן, שהיה בן תשע בלבד.
עם הפיכתה לעוצרת ניצבו בפני אירנה אתגרים רבים.
מיד לאחר מותו של לאון התרחש ניסיון הפיכה מצד אחיו למחצה, אך הוא סוכל, והקושרים נענשו והוגלו.
כדי לבסס את שלטונה, אירנה השאירה בעמדות מפתח רבים מנושאי המשרות ששירתו בתקופתו של בעלה המנוח לאון, אך גם העלתה לתפקידים בכירים סריסים רבים מאנשי שלומה.
בשנת 781 ניסתה אירנה להשיא את קונסטנטינוס לבתו של קרל הגדול, רוטרודיס , אך השידוך בין רוטרודיס לבין קונסטנטינוס השישי עלה על שרטון.
תקופת העוצרות של אירנה ידועה בעיקר במהפכה הדתית שחוללה בשאלת האיקונות.
איקונות הן תמונות של קדושים נוצריים, דרכן המאמין יוצר חיבור רוחני לדמות הקדוש.
האיקונות הוצאו מחוץ לחוק ב-726 על ידי סבו של לאון הרביעי, לאון השלישי, שהנהיג מדיניות של רדיפת המאמינים באיקונות, המכונה איקונוקלאזם (ניתוץ האיקונות).
האיקונוקלאזם יצר ניתוק וסכסוך בין הכנסייה הביזנטית לכנסיות של רומא וירושלים, ולכן כשאירנה הפכה לעוצרת, הכנסייה הביזנטית הייתה מובדלת משאר העולם הנוצרי ומפולגת בתוך עצמה.
בקיץ 784, הפטריארך של קונסטנטינופול, פאול, נפל למשכב; זמן קצר לפני מותו, הוא הודה בפני אירנה, שלמרות עמדתו הרשמית הוא מתנגד לאיקונוקלאזם, וביקש ממנה לכנס ועידה כנסייתית בינלאומית, שתכיר מחדש בלגיטימיות של העמדה האיקונופילית (האוהדת את האיקונות).
בדצמבר 784 אירנה מינתה את מקורבה, תארסיוס, לפטריארך של קונסטנטינופול, וניסתה לארגן ועידה כנסייתית שתוכננה לספטמבר 786, שמטרתה הייתה לבטל את העמדה הרשמית האיקונוקלסטית.
כינוס הוועדה עלה על שרטון, כאשר חיילים אשר האמינו באיקונוקלאזם איימו על חייו של הפטריארך, ועל כן אירנה מינתה מפקדי צבא חדשים הנאמנים לה, ובמאי 787 שלחה הזמנות לכינוס שני של הוועידה בניקיאה שבאסיה הקטנה.
הוועידה שהתכנסה, המכונה הוועידה האויקומנית השביעית, גינתה את האיקונוקלאזם והתירה מחדש את האיקונות.
לאחר הוועידה הכנסייתית, יחסי החוץ של אירנה עם קרל הגדול השתנו לרעה בעקבות כיבושיו של קרל בדרום איטליה.
בעקבות זאת, אירנה ביטלה את אירוסי בנה קונסטנטינוס עם בתו של קרל, רוטרודיוס, ובנובמבר 788 קונסטנטינוס התחתן עם אישה בשם מריה.
זאת ועוד, אירנה שלחה כוחות צבאיים כנגד קרל ב-789, אך הצבא הביזנטי נחל תבוסה.
תבוסה זאת של אירנה, ובנוסף הפסדים צבאיים שהיא נחלה מול הבולגרים והערבים, הכינו את הקרקע לעלייתו לשלטון של קונסטנטינוס השישי.
שלטונו של קונסטנטינוס השישי (790–797)
ב-790 קונסטנטינוס כבר היה בן תשע-עשרה ובשל לשלטון, והוא "נמרץ ומאוד מוכשר", כדברי תאופאנס.
הוא ניסה להדיח סריס בכיר המקורב לאירנה, אך נכשל; עם זאת, ניסיון זה יצר תגובה חזקה בקרב חיילים רבים שתמכו בו, ובתגובה נשבעו אמונים לו בלבד, ולא לאמו.
אירנה חששה ממלחמת אזרחים, ולכן פרשה מהשלטון, ובאוקטובר 790 קונסטנטינוס הוכר כשליט היחיד של ביזנטיון.
עם עלייתו לשלטון יחיד, קונסטנטינוס היגלה את סריסי החצר, ואת אמו אירנה כלא בארמון אלתריוס (Ελευθέριος) עד לינואר 792.
בשנת 791 קונסטנטינוס הפסיד בקרבות מול הבולגרים והערבים, ובנוסף נחל תבוסה משפילה לבולגרים ביולי 792. בעקבות תבוסות אלו קונסטנטינוס נאלץ להתמודד עם מרידות צבאיות.
גם בחייו האישיים קונסטנטינוס לא רווה נחת – הוא מאס באשתו מריה, ובינואר 795 כפה עליה להיות נזירה ודה פקטו התגרש ממנה, ללא כל בסיס חוקי למעשיו.
בספטמבר 795 הוא התחתן מחדש, אך מכיוון שגירושיו ממריה לא היו מבוססים כדבעי, אנשי כנסייה רבים התנגדו לנישואין אלו וראו בהם ניאוף.
על רקע החולשה של קונסטנטינוס, ב-796 אירנה שיחדה אנשי צבא רבים שיעברו לצידה.
באוגוסט 797 קונסטנטינוס הבין שאין לו עוד תומכים בחצר והוא בסכנה, על כן ניסה להימלט אך נתפס, וב-19 באוגוסט אירנה ציוותה לעוור אותו.
שלטון היחיד של אירנה ומותה (797–803)
ב-797 אירנה הפכה לשליטה היחידה של ביזנטיון.
היא הטביעה מטבעות הנושאים את דיוקנה, וחוקקה חוקים חדשים.
אירנה ניסתה לשקם את יחסי החוץ של ביזנטיון, וב-798 שלחה משלחות שלום לפרנקים ולערבים.
הערבים לא היו מעוניינים בהפסקת אש, אך קרל הגדול קיבל את הצעת השלום.
במאי 799 חלתה אירנה, והסיכוי למותה יצר מאבק ירושה בין שני סריסים בכירים, סטוורקיוס (Σταυράκιος) ואאטיוס (Ἀέτιος), שניסו לקדם כל אחד את מקורביו כיורשי הכס לאחר מותה.
המאבק בין השניים הגיע לקיצו עם מותו של סטוורקיוס ביוני 799 והחלמתה של אירנה, אך עדיין אירנה איבדה שליטה על אאטיוס, שהמשיך לקדם מקורבים לו לתפקידי מפתח.
על רקע הפולמוס סביב היורש של אירנה לאור בריאותה הלקויה, התרחשו ניסיונות חיתון בין אירנה ובין קרל הגדול, שבשנת 800 הוכתר לקיסר הרומאים על ידי האפיפיור לאו השלישי.
אין הוכחה מהמקורות ההיסטוריים על כך שאירנה יזמה הצעה שכזאת.
הרמז היחיד לכך הוא טקסט לטיני קצר, שמתאר משלחת ביזנטית שהגיעה לחצר הפרנקית והציעה "למסור את האימפריה לקרל", מסר שאפשר לפרשו בדרכים שונות.
לעומת זאת, מהצד של קרל הגיעה משלחת פרנקית לביזנטיון ב-802, שדנה באפשרות הנישואין בין השניים.
אאטיוס, שצבר כוח רב, הודאג מהנישואין האפשריים בין קרל לאירנה ומכך שאירנה לא הכריזה על יורש, ולכן שיכנע את שר האוצר, ניקופורוס (Νικηφόρος), למרוד.
באוקטובר 802 ניקופורוס ביצע הפיכה והוכתר לקיסר, ובנובמבר 802 אירנה הוגלתה לאי לסבוס, עד לפטירתה שמונה חודשים אחר כך ב-803.
אירנה (ביוונית עתיקה: Εἰρήνη) היא אלת השלום במיתולוגיה היוונית.
היא המקבילה היוונית של האלה הרומית "פאקס".
היא בתם של זאוס ושל תמיס אלת הצדק.
אירנה מתוארת לרוב באמנות כאישה צעירה ויפה, האוחזת את קרן השפע וכן שרביט ולפיד.
במטבעות הנושאות את דמותה היא נראית לפעמים מחזיקה עלה זית, או עומדת ליד ערימת כלי נשק שרופים.
היא הייתה נערצת במיוחד באתונה העתיקה.
אחרי הניצחון של האתונאים על ספרטה בשנת 375 לפנה"ס, הוקמו לה מזבחות באתונה על חשבון הציבור.
בשנת 371 לפנה"ס הונהג קרבן מדינה שנתי לכבודה.
כמו כן עמד באראופגוס פסל שלה, בו היא נראית נושאת בזרועותיה את פלוטוס, אל העושר והכסף.
הפסל הוכן בידי קפיסודוטוס הזקן, וזכה לפופולריות כה רבה עד שדמותו של קפיסודוטוס הונצחה על גבי מטבעות.
הפסל המקורי אבד, אולם שרדו העתקי שיש רומיים שלו.
ההעתק המפורסם ביותר מוצג במוזיאון גליפטותק, במינכן שבגרמניה.
בפסל נראית אירנה מביטה באהבה אימהית בפלוטוס, והוא למעשה נועד להראות לציבור כי השפע משגשג תחת חסות השלום.
הפסל היה במקור באוסף של וילה אלבני ברומא, אולם נבזז בידי נפוליאון בונפרטה והובא לצרפת.
לאחר מפלתו של נפוליאון, רכש את הפסל לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
במחזהו של אריסטופאנס, "השלום", חקלאי אתונאי זקן מנסה לשחרר את אירנה מכלאה וכך לעצור את המלחמה הפלופונסית.
האסטרואיד 14 אירנה שהתגלה על ידי ג'ון ראסל הינד ב-1851, נקרא על שמה, לפי הצעתו של האסטרונום ג'ון הרשל.
אירנה הרנד הייתה ציירת אוסטרית, פעילת זכויות אדם, פעילה נגד אנטישמיות וחסידת אומות עולם.
הרנד נולדה להורים קתולים בווינה וארגנה מחאות נגד רדיפות היהודים על ידי גרמניה הנאצית.
היא ייסדה את ארגון Weltbewegung gegen Rassenhass und Menschennot (תנועה עולמית נגד שנאה על רקע גזעני וסבל אנושי) בשנת 1933 והייתה פעילה בקמפיין במסגרת זו ברחבי אירופה לפני מלחמת העולם השנייה.
הרנד לא התנגדה לשלטונו האוסטרופשיסטי של אנגלברט דולפוס ולמפלגת חזית המולדת האוסטרית בראשה עמד, אך לחמה באנטישמיות ובנאציזם.
כדי להתנגד לספרו של אדולף היטלר מיין קאמפף ("מלחמתי"), כתבה הרנד ספר בשם "מלחמתו: תשובה להיטלר מאירנה הרנד".
כאשר גרמניה הנאצית פלשה לאוסטריה ב-1938, הייתה הרנד בסיבוב הרצאות בלונדון וכך ניצלה מכיוון שהנאצים קבעו מחיר על ראשה - 100,000 רייכסמארק.
לאחר מכן היגרה לארצות הברית, שם הקימה את הפורום האוסטרי, אשר לאחר המלחמה היה הבסיס לפורום התרבות האוסטרי , בראשו עמדה.
ב-1969 קיבלה הרנד את תואר הכבוד חסידי אומות העולם מיד ושם בשם מדינת ישראל על התנגדותה לנאצים ולאנטישמיות.
הרנד מתה בניו יורק ב-1975 ונקברה ברובע זימרינג בווינה.
בשנת 2008 נקראה על שמה כיכר ברובע וידן בווינה.
אירנה, נסיכת יוון ודנמרק , הייתה בתו של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון ואשתו של הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה.
אירנה נולדה ב-13 בפברואר 1904 באתונה, לקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון וסופיה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה וויקטוריה, הנסיכה המלכותית.
אירנה בילתה את ילדותה בעיקר באתונה, אולם בקיץ היו יוצאים בני המשפחה לחופי הים התיכון, או שנסעו לבקר בגרמניה או בבריטניה.
בשנת 1927 הכריז אחיה גאורגיוס השני, מלך היוונים על אירוסיה לכריסטיאן, נסיך שאומבורג-ליפה, אחיינו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, אולם לבסוף בוטלו האירוסין וכריסטיאן התחתן עם בת דודתו פאודורה, נסיכת דנמרק.
ב-1 ביולי 1939 התחתנה עם הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה, ממנו נולד לה בן אחד - הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה.
ב-18 במאי 1941 הוכתר בעלה איימונה בארמון קווירינאלה כטומיסלב השני, מלך קרואטיה, על ידי מנהיגי תנועת האוסטאשה, שהקימו את המדינה העצמאית של קרואטיה.
בשל סכסוכים על גורל דלמאטיה, ובשל חשש לביטחונו, נשאר איימונה באיטליה, ולא עבר להתגורר בקרואטיה.
ב-3 במרץ 1942 מת אחיו הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה במחנה שבויים בריטי בניירובי, ואיימונה ירש את התואר "דוכס אאוסטה".
באותה תקופה נסעה אירנה שהייתה אחות מוסמכת לרוסיה, שם טיפלה בחיילים פצועים, וכעבור חודש חזרה לאיטליה.
ב-31 ביולי 1943 לאחר פיטורי מוסוליני, ויתר איימונה על הכתר הקרואטי, בעקבות בקשת דודנו ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
בספטמבר אותה שנה נכנעה איטליה לבעלות הברית, ובעקבות כך פתחה גרמניה הנאצית במבצע ציר לכיבוש איטליה, ואירנה יחד עם בנה התינוק, גיסתה ושתי אחייניותיה נשלחו למחנה מעצר באוסטריה, שם שהו עד סוף המלחמה.
לאחר ביטול המונרכיה באיטליה בשנת 1946, עזבה המשפחה את איטליה בשנת 1947 ועברה להתגורר בארגנטינה.
ב-29 בינואר 1948 מת בעלה הנסיך איימונה, דוכס אאוסטה בבואנוס איירס, ובנה הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה ירש את תאריו.
ביוני 1948 הותר למשפחה לחזור לאיטליה, ואירנה בילתה את שארית חייה סמוך לפירנצה.
ב-15 באפריל 1974 מתה אירנה בפיזולה, לאחר מאבק ארוך במחלה קשה.
הנסיכה אירנה הייתה צאצאית של שושלות המלוכה של בריטניה,רוסיה,פרוסיה ,יוון ודנמרק,
ובת דודתו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
אירנה ליבמן נולדה בעיר התעשייה לודז' שבפולין, בה גדלה והתחנכה, סיימה בית ספר עממי יהודי-פולני ולאחר סיומו למדה בגימנסיה בעיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נכלאה בגטו לודז', והתנדבה לעבוד בבית החולים של הגטו.
בשנת 1944 נשלחה ליבמן למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, ולאחר מכן נשלחה משם למחנה עבודה בגרמניה.
לקראת סיום המלחמה הועברה לאוסטריה, למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם ניהלה דפי יומן בפולנית וכתבה שירים וזיכרונות ילדות.
בשנת 1946 עלתה ליבמן לארץ ישראל בעזרת אנשי הבריגדה היהודית.
ליבמן נישאה והקימה משפחה בגבעתיים.
למדה בכוחות עצמה עברית ועבדה כספרנית בספרייה הטכנית של התעשייה האווירית לישראל.
בשנת 1965 יצא לאור ספרה הראשון בהוצאת אל"ף: "אורות באופק".
מאז פרסמה ליבמן ספרים רבים, רובם מיועדים לנוער.
נושאי הכתיבה העיקריים של ליבמן היו אֵימי השואה והחיים המתחדשים בישראל.
בשנת 1976 זכתה בפרס על שם יצחק למדן לספרות ילדים ונוער על ספרה "פיקי זה אני", סיפור מפיו של נער יתום על שלוש שנים מחייו, חיי אמו וחיי אחיו החייל.
בשנת 1996 זכתה בפרס על שם ברונו ברנד לספרות ילדים ונוער מטעם יד ושם, על ספרה "בדרך ללא מוצא".
הספר מתאר את סיפור גבורתם של אחדים מבין אלפי היהודים אשר התקוממו נגד הצורר הנאצי, בעיבוד ספרותי לגילאים צעירים.
סיפוריה שודרו ברדיו, ונכללים בספרי לימוד ובאנתולוגיות.
זוכה פרס יד ושםצוציק - הפרטיזן הקטןדני ספרים2001
אירנה-ז'ול ביינאמה היה מתמטיקאי וסטטיסטיקאי צרפתי.
כממשיך דרכו של לפלס הוא הכליל את שיטת הריבועים הפחותים שלו, תרם לתורת ההסתברות, להתפתחות מדע הסטטיסטיקה וליישומיהן בתחום החשבונות הכספיים, הדמוגרפיה והסטטיסטיקה החברתית.
הוא נודע בניסוח אי-השוויון צ'בישב-ביינאמה לגבי חוק המספרים הגדולים (1869).
ביינאמה, יליד פריז, למד בתיכון בעיר ברוז' (כיום בבלגיה), שבה עבד אביו כפקיד ממשלתי.
אחר כך בתיכון לואי הגדול בפריז.
אחרי שהשתתף בקרבות להגנת פריז ב-1814 נרשם ב-1815 לאקול פוליטקניק אולם נמנה עם בני המחזור שסולקו כעבור שנה מהלימודים על ידי המלך לואי השמונה עשר מסיבות פוליטיות, במקרה שלו בגלל אהדתו לנפוליאון.
באותן שנים התפרנס ביינאמה מתרגומים מכתבי עת זרים, משפות שונות, כולל רוסית.
בסופו של דבר התמנה ב-1818 למרצה זוטר באקדמיה הצבאית סן-סיר ואחרי שנתיים התחיל לעבוד במשרד האוצר.
כאן עשה קריירה מהירה והתמנה למפקח ובשנת 1834 למפקח כללי.
לאחר הקמת המשטר הרפובליקני ב-1848 פוטר בגין "חוסר רוח רפובליקנית".
ביינאמה הצליח בהמשך לקבל מינוי של מרצה לתורת ההסתברות בסורבון אך פוטר שוב בשנת 1851. תחת שלטונו של נפוליאון השלישי היה ליועץ ממשלתי לענייני סטטיסטיקה.
בשנת 1852 נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית למדעים.
במשך 23 שנה עמד בראש ועדת השופטים להענקת הפרסים לסטטיסטיקה.
הוא היה גם חבר מייסד של החברה המתמטית הצרפתית וכיהן כיושב ראש שלה בשנת 1875.
ביינאמה פרסם רק 23 מאמרים.
הראשונים בהם דנו בדמוגרפיה ובלוחות תמותה.
הוא חקר במיוחד את דעיכתן של המשפחות שהסתגרו מסיבה חברתית (למשל כאלה מן האצולה הגבוהה) בניגוד למגמת הגידול של כלל האוכלוסייה.
ביינאמה העריץ את לפלס ובהשפעת ספרו "התאוריה האנליטית של ההסתברות" (1812) הגן על ההשקפות הלפלסיאניות בפולמוס עם פואסון, לגבי גודל הרכבם של חברי המושבעים והרוב הנחוץ להכרעה במשפטים.
הוא חקר את הכללת שיטת הריבועים הפחותים של לפלס.
יחד עם ידידו, קורנו, ניסה לעשות סדר בחשבון ההסתברויות, תחום שאיבד באותם הימים את רוח ההתלהבות של מייסדיו.
חלה אז אכזבה אחרי התקוות שנתלו ביאקוב ברנולי, לפלס ופואסון, שיוכלו ליצור תיאור הסתברותי של העולם בעזרת כמה חוקים אוניברסליים.
ביינאמה תרגם לצרפתית את מחקרי ידידו המתמטיקאי הרוסי פפנוטי צ'בישב ופרסם את אי השוויון המכונה על שמם -ביינאמה-צ'בישב - שסיפק הוכחה פשוטה ומדויקת של חוק המספרים הגדולים.
ביינאמה התכתב גם עם חלוץ המחקרים הדמוגרפיים, אדולף קטלה ונקשר גם לגבריאל לאמה.
מתוך עמדה פולמוסית, מתח ביינאמה בקורת על חוק המספרים הגדולים של פואסון והתווכח עם קושי.
גם הוא וגם קושי פרסמו בערך באותו זמן בערך שיטות רגרסיה.
ביינאמה הכליל את שיטת הריבועים הפחותים.
המחלוקת הייתה על בחירת השיטה המיטבית.
קושי פיתח את התפלגות קושי על מנת לגלות מקרה שבו שיטת הריבועים הפחותים יוצרת אומד בלתי יעיל.
(תוחלת החיים החל מתחילת המאה ה-19)
(הסתברות השגיאות בשיטת הריבועים הפחותים)
(הערות על ההבדלים המבדילים את אינטרפולציית קושי משיטת הריבועים הפחותים)
(עיונים בתמיכת תגליתו של לפלס)
(על השברים המשולבים של מר צ'בישב)
אירנה בן צבי קרפלס (בסלובקית: Irene Karppelesová) הייתה שחיינית יהודייה-סלובקית וישראלית.
הייתה אלופה ושיאנית צ'כוסלובקיה ואלופה ושיאנית ארץ ישראל במשחי החזה.
קרפלס התאמנה בשחייה במועדון בר כוכבא ברטיסלאבה.
באליפות צ'כוסלובקיה לנוער שנערכה בסוף יולי 1937 זכתה קרפלס בשתי מדליות זהב במשחה ל-50 מטר חזה ובמשחה ל-100 מטר חזה, שניהם בשיא צ'כוסלובקיה לנערות חדש.
שבוע לאחר מכן, היא זכתה באליפות צ'כוסלובקיה במשחה שליחות 4x100 מטר חזה בשיא לאומי חדש.
בתחרות שנערכה במרץ 1938 היא קבעה במשחה ל-400 מטר חזה ובמשחה ל-500 מטר חזה שיא לאומי חדש.
באליפות צ'כוסלובקיה שנערכה בסוף יולי 1938 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בשיא לאומי חדש ובמשחה שליחות 4x100 מטר חזה בשיא לאומי חדש.
בישיבת היסוד של איגוד השחייה האוטונומי של סלובקיה ב-11 בדצמבר 1938, נמחקו כל השיאים הלאומיים שנקבעו על ידי שחיינים יהודים.
בישראל היא שחתה בקבוצת מכבי חיפה.
בתחרות שחייה שנערכה במאי 1940 קבעה קרפלס במשחה ל-200 מטר חזה שיא ארץ ישראל חדש של 3:27.8 דקות.
שיא זה החזיק מעמד כ-13 שנים ונשבר על ידי חיותה מרצביאק.
אירנה פורמן היא כדורגלנית עבר אוסטרית המאמנת את נבחרת הנשים האוסטרית בכדורגל.
פורמן נולדה וגדלה ברובע פנצינג בעיר וינה, והחלה לשחק כדורגל בצעירותה בעקבות אחיה.
בעת לימודיה באוניברסיטת וינה המליץ לה אחד המרצים לשחק כדורגל בצורה מקצוענית.
בשנת 2000 היא הצטרפה למועדון לינדהאוס וינה מהבונדסליגה האוסטרית, ובמדיו זכתה בשתי אליפויות, בשלושה גביעים ובסופר-קאפ האוסטרי.
היא גם השתתפה בגביע אופ"א לנשים בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון.
פורמן שיחקה בכל הקריירה שלה בלינדהאוס וינה, מלבד עונה אחת, בה שיחקה באינסברוק.
בשנים 2002–2008 שיחקה בנבחרת אוסטריה, ובסך הכל כבשה שלושה שערים ב-22 משחקים.
ב-2008 פרשה ממשחק פעיל עקב פציעה בברך.
בסך הכל שיחקה בבונדסליגה האוסטרית 129 משחקים, בהם כבשה 45 שערים.
בשנת 2008 מונתה לעוזרת מאמן נבחרת אוסטריה בכדורגל נשים, ארנסט ובר.
בשנת 2011 מונתה למאמנת הנבחרת עד גיל 19, עמה העפילה בשנת 2016 לאליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 שנערכה בסלובקיה.
בשנת 2017 שבה לשמש כעוזרת מאמן הנבחרת הבוגרת, תחת המאמן דומיניק טלהאמר.
באותה שנה הפכה לאישה הראשונה באוסטריה שעברה קורס פרו למאמנים של אופ"א.
ביורו הנשים 2017 סיימה הנבחרת במקום השלישי, בטורניר שהיה הטורניר הבכיר הראשון שלה.
ב-27 באוגוסט 2020 הודיעה התאחדות הכדורגל האוסטרית כי פורמן תמונה למאמנת הנבחרת הראשית במקומו של טלהאמר.
משחק הבכורה שלה כמאמנת ראשית היה הניצחון 5–0 על נבחרת קזחסטן במסגרת מוקדמות יורו הנשים 2022.
אירפאן קהבצ'י (בטורקית: İrfan Kahveci; נולד ב-15 ביולי 1995) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר בפנרבחצ'ה ובנבחרת טורקיה.
קהבצ'י התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גנצ'לבירלי.
בעונת הושאל להאסטפה מהליגה השלישית עד לסיום העונה, במדיה כבש 4 שערים ב-34 משחקים.
ב-29 באוגוסט 2014, קהבצ'י ערך את הופעת הבכורה שלו בגנצ'לבירלי בתיקו 1-1 נגד ריזספור.
ב-9 בנובמבר, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד קסימפשה.
ב-26 בדצמבר 2016, קהבצ'י חתם לארבע וחצי שנים באיסטנבול בשאקשהיר.
לייפציג במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-31 בינואר 2021, קהבצ'י חתם בפנרבחצ'ה לארבע וחצי שנים תמורת 7 מיליון אירו.
ב-31 באוגוסט 2016, קהבצ'י זומן לראשונה לסגל נבחרת טורקיה לקראת משחק ידידות נגד .
ב-23 במרץ 2018, קהבצ'י ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד .
אירנה גַּרְבֵּל (10 במאי 1901 – 27 במאי 1966) הייתה בלשנית ישראלית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
אירנה (לאה) גַּרְבֵּל נולדה במוסקבה בשנת 1901. אביה, אליהו גרבל, סיים לימודי משפטים והיה בעל מעמד "סוחר של הגילדה הראשונה", שהקנה לו רשות לגור במוסקבה, מחוץ לתחום המושב באימפריה הרוסית.
אירנה למדה בגימנסיה, ובשנת 1918 ברחה עם משפחתה מאימי המהפכה הרוסית לגרמניה.
בשנת 1925 נישאה גרבל לאלכסנדר חנוך, אף הוא יהודי מרוסיה, חוקר יפן וממייסדי חברת גרמניה-יפן.
למדה משפטים ופילולוגיה שמית באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1923 קיבלה תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "דיני מתנה במשפט העברי".
בשנת 1925 החלה בלימודי שפות שמיות באוניברסיטת ברלין, ובהמשך לכך החלה ללמד שם ערבית.
בשנת 1930 קיבלה תואר דוקטור נוסף, על עבודה שכותרתה: "השפעות של שפות זרות על העברית החדשה".
באותן השנים כתבה (בשם המשפחה חנוך) ערכים לאנציקלופדיה יודאיקה שיצאה לאור בברלין.
בשנת 1929 עלתה עם אמהּ לארץ ישראל, ועבדה כמורה לעברית ולערבית בבתי ספר תיכוניים ובבתי מדרש למורים.
היא נעשתה למומחית לפונטיקה ולפונולוגיה של שפות שמיות חיות ולמסורות הלשון של עדות ישראל, ועסקה ברישום מסורות לשון עבריות ולהגים שמיים מפי דובריהם.
בשנת 1937 נסעה לסוריה כדי להאזין לדיבורם של יהודי כורדיסטן.
בשנת 1946 שידרה ב"קול ירושלים" שיעורים בערבית.
משנת 1949 לימדה ארמית מדוברת וטורקית באוניברסיטה העברית.
במסגרת זו פרסמה את הספר "מבטא עברי" בשתי מהדורות.
בשנת 1964 מונתה לפרופסור חבר בחוג לבלשנות.
פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת בין־לאומיים ובכתב העת 'לשוננו' על הגיית יהודי ספרד, על המסורת הטברנית, על חלוקת התנועות אצל מדקדקים יהודיים ועל ההגיים בכנענית ובאוגריתית.
ספרה The Jewish Neo-Aramaic Dialect of Persian Azerbaijan: Linguistic Analysis and Folkloristic Texts יצא לאור בשנת 1965. הייתה עורכת מדור הבלשנות של האנציקלופדיה העברית בכרכים י"ג, ט"ז-כ' ומילואים ב', וכתבה בה ערכים בנושאי בלשנות, פולקלור ותולדות התרבות.
עסקה בעריכה ספרותית של תרגומים מגרמנית ומשוודית, בהם ספריו של אריך קסטנר.
בשנת תשי"ז (1957) נבחרה כחברה־יועצת באקדמיה ללשון העברית – האישה הראשונה בקרב חברי האקדמיה.
בזמן הדיונים במליאת האקדמיה על רפורמת הכתיב, בשנת תשכ"ב (1962), נמנתה עם המתנגדים לשיטת הניקוד החלקי והנהגת שתי שיטות ניקוד מקבילות.
בשנות השישים של חייה החלה ללמוד הונגרית.
היא גרה כל חייה עם אמהּ, פלורה גרבל, שנפטרה בנובמבר 1965. אירנה גרבל נפטרה חודשים אחדים לאחר אמהּ, ב-27 במאי 1966, ונקברה בהר המנוחות.
אירפין (באוקראינית: Ірпі́нь) היא עיר הממוקמת סמוך לנהר אירפין שבמחוז קייב.
במאה ה-17 היו כמה כפרים באזור אירפין.
אירפין נוסדה בשנת 1899 כתחנת רכבת תפעולית, במהלך בניית קו הרכבת בין קייב לקובל.
עובדי הרכבת הקימו את העיירה ליד כביש הרכבת יחד עם יישובים נוספים.
שמה של העיר נבחר בשל מיקומה ליד נהר אירפין.
מ-26 ביולי 1941, מיד לאחר קרב קייב, היא נכבשה על ידי הוורמאכט ששלט עליה עד לנובמבר 1943, אז נכבשה קייב מחדש.
רוב אוכלוסייתה היהודית נרצחה בבאבי יאר או במעשי טבח אחרים על ידי הנאצים.
אוכלוסיית העיר מונה כ-60,084 תושבים (הערכה נכון לשנת 2020).
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה התרחש בעיר קרב אירפין, במהלך ניסיונם של הכוחות הרוסים לכתר את קייב, עיר הבירה של אוקראינה, והתנגדותם של הכוחות האוקראינים להתקדמות הרוסית בפרבריה המערביים של קייב.
לכל אורכו, הקרב התאפיין בלוחמה אינטנסיבית בשטח בנוי.
הקרב נערך בין ה-27 בפברואר ל-28 במרץ 2022, והסתיים עם תבוסת הכוחות הרוסים ושחרור העיר על ידי הכוחות המזוינים של אוקראינה.
לפי מפקד האוכלוסין של 2001, רוב אוכלוסיית העיירה אירפין דוברת אוקראינית (84.81%), כאשר מיעוטם דוברי רוסית (14.48%).
אירנה גלבלום (שנקראה לאחר מכן קונטי די מאורו) (Irena Conti Di Mauro, Irena Gelblum) (31 באוקטובר 1923 - 26 באוקטובר 2009) הייתה יהודייה פולניה, חיילת בארגון היהודי הלוחם.
היא פעלה כקשרית של המחתרת היהודית עם גופים מחתרתיים שפעלו מחוץ לגטו, העבירה כספים תעודות ונשק.
הייתה פעילה גם בימי המרד הפולני שפרץ בקיץ 1944. בגין חלקה בהתקוממות היא קבלה את אות צלב הגבורה הפולני.
בנוסף, לאחר שנים, הייתה עיתונאית, משוררת ומתרגמת ספרותית.
אירנה גלבלום נולדה ב-1923 (ייתכן ב-1924), למשפחה יהודית אמידה, שהחזיקה באחוזה ובמשרתים, בגיל 18 גלבלום נאספה וננעלה בגטו ורשה, אך היא הצליחה לברוח לפני המרד והייתה פעילה במחתרת מחוץ לחומות הגטו.
משפחתה נהרגה כנראה בגטו ורשה.
היא עזבה את הגטו לפני פרוץ המרד והייתה פעילה במחתרת מחוץ לחומותיו.
לאחר נפילת המרד התגוררו בדירתה כמה מחברי הארגון היהודי הלוחם.
עד תום המלחמה הייתה לקצינת קישור של הארגון היהודי הלוחם, ובמסגרתו העבירה כספים ליהודים שהתחבאו מחוץ לגטו ועזרה למצוא לנמלטים מקומות מחבוא מחוץ לגטו.
כמו כן, ארגנה את בריחתה של רניה קוקיילקה, קשרית שפעלה בגטו, מבית הסוהר.
בביתה בוורשה היא החביאה נשק.
מארק אדלמן (מראשי מרד גטו ורשה) כינה אותה "אירקה המשוגעת" בגלל גבורתה.
עד 1944 הייתה פעילה גם במחתרת הפולנית והשתתפה בהתקוממות הפולנית.
לאחר המלחמה היא החליפה מקומות מגורים, שיתפה פעולה עם ארגון הנקם היהודי של אבא קובנר ובמסגרת זו, פעלה בגרמניה בתפקיד לא ידוע.
בתקופה זו וגם בזמן המלחמה היא שיתפה פעולה עם שמחה רותם שאתו הייתה בקשר רומנטי.
לאחר שנעצרה על ידי הבריטים ושהתה במחנה עצורים בחיפה.
בתקופה זו היא אימצה את שם המשפחה של בעלה, גבישר.
ב 1948 היא חזרה לפולין והתחילה ללמוד רפואה בעידוד של מארק אדלמן.
אולם עבדה כעיתונאית בעיתון הפולני "".
זמן קצר לאחר שובה לפולין ב-1950 נישאה לאיגנסי ונייביץ', ובשנת 1951 ילדה את בתה היחידה - ינקה.
ב-1968 כתוצאה מהתעוררות אנטישמית בפולין היא פוטרה מעבודתה.
היא נישאה לעיתונאי האיטלקי אנטוניו די מאורו, שהיה עורך היומון הקומוניסטי האיטלקי, "ל'אוניטה" ועזבה לאיטליה, שם החליפה את שמה לאירנה קונטי די מאורו.
תחת השם הזה היא זכתה לתהילה בתור משוררת איטלקית.
היא ניתקה מקורות חייה כל קשר לעברה היהודי ולמעשיה בגטו.
מאוחר יותר היא אפילו שינתה את קולה ואת דרך הדיבור שלה.
בשנות ה-80 היא חזרה לפולין בתור אירנה קונטי די מאורו, משוררת איטלקית, קתולית אדוקה.
היא הסתירה את עברה והציגה את עצמה כמשוררת פולניה ממוצא איטלקי.
כל ההכנסות ממכירת "הטרילוגיה הסיציליאנית" נתרמו לרכישת חלונות עבור מרכז הידידות האירופי לילדים, שנבנה ב-Świdnica.
לצורך זה, בשנת 2007 הקצתה לצורך כך גם את כל ההכנסות ממכירת הספר "ומה עכשיו עם האהבה הזאת?" שיצא לאור לרגל 40 שנה למסדר החיוך (פרס בינלאומי שילדים מעניקים למבוגרים כדי לכבד אותם ב"אהבתם, הטיפול והעזרה" שלהם לילדים).
על פעילותה בתחום קירוב התרבויות הפולניות והאיטלקיות, היא זכתה בפרסים ובאותות הצטיינות רבים:
באיטליה - מדליית הזהב הבינלאומית של אמנסטי בלואיג'י רוסו, פרס השירה והביקורת על העיר טגליאקוצו, הפרס המרכזי בביאנלה ה-15 של פוסיה אסנדיסטה במסינה, פרס אליו ויטוריני בסיציליה עבור מילות שיר.
בפולין - תג ההצטיינות לתרבות הפולנית, פרס זייקס, פרס השירה הבינלאומי נובמבר בפוזנן.
על עבודת צדקה לילדים - הפרס ההומניטרי של ויקטוריה ב-2002, הפסלון של פרס הילדים "לבבות" ומסדר החיוך, בשנת 2007.
היא הייתה חברה באקדמיה להיסטוריה וספרות סלאבית על שם אדם מיצקביץ' בבולוניה, חבר כבוד של האקדמיה ההרלדית לאמנויות וספרות "La Crisalide" בקטניה, פרופסור חבר כבוד של האקדמיה של סנט לוק באנטוורפן.
כאירנה קונטי, היא הייתה מחברתם של ספרי שירה, דיווחים ספרותיים וסיפורים קצרים, ומתרגמת של שירה, כולל של .
היא צוטטה, בין היתר, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ועל ידי יאן טברדובסקי.
שיריה הפולניים פורסמו על ידי בית ההוצאה לאור "צ'יטלניק" בכרכים: "Ziemia nieobiecana" ו-"ארבע עונות של שירה בלתי פוסקת" ועל ידי בית ההוצאה לאור "I Only Miłość ...", "Miłość-Czułość-Dobroć" ו-"Miłość-Pokora-".
ההוגה של "הטרילוגיה הסיציליאנית ".
אירנה היא גיבורת הביוגרפיה "בחירתה של אירנה" שנכתבה על ידי רמיגיוס גרזלה.
היא אחת הגיבורות של ספרו הביוגרפי של תדיאוש בלרסקי, "אבירי מסדר החיוך", שפורסם ב-2013.
בשנת 2020, בהקשר ליום השנה ה-78 לפרוץ מרד גטו ורשה, נחשף ציור קיר המוקדש לנשים הנלחמות במרד ורשה בתחנת המטרו סנטרום.
שם היא הונצחה כאחת מ-9 נשים יהודיות.
איראפואטו (בספרדית: Irapuato) היא העיר השנייה בגודלה (לאחר לאון) במדינת גואנחואטו שבמקסיקו.
בשנת 2005 התגוררו בעיר כ-342,561 תושבים, בעוד שבמועצה האזורית מתגוררים 529,440 תושבים.
אירפואטו שוכנת בגובה 1,724 מטרים מעל פני הים ושטח העיר הוא 845.1 קילומטרים רבועים.
אמנם אירפואטו הייתה חקלאית בעברה, אך כיום העיר נחשבת למרכז תחבורתי ותעשייתי חשוב.
הפירות והפרחים של הגנים המפוארים של איראפואטו ידועים בכל רחבי מקסיקו.
בעידן הפרה-היספני, האזור היה מיושב על ידי ציידים-לקטים ונוודים.
אט אט התפתחה חקלאות באזור.
במהלך המאה ה-16 התגלו כמויות אדירות של עפרות כסף באזור – מה שהוביל להגירה מסיבית של ספרדים.
ב-18 באוגוסט 1973 סכר בסביבת העיר מפרץ, מה שגרם להצפת העיר.
בהצפה זה נהרסו אלפי בתים ומאות בני אדם נהרגו.
אירנה ואייחו (בספרדית: Irene Vallejo, נולדה ב-1979 בסרגוסה, ספרד) היא פילולוגית וסופרת ספרדית.
היא זוכת פרסים רבים על כתיבתה, בין היתר הפרס הלאומי לספרות עיון בספרד (Premio Nacional de Ensayo) , על ספרה "הנצח בקנה הסוף: המצאת הספרים בעולם העתיק" (El infinito en un junco: la invención de los libros en el mundo antiguo) .
הספר תורגם ליותר מ-20 שפות.
ואייחו כתבה עבודה בפילולוגיה קלאסית שהקנתה לה תואר דוקטור באוניברסיטת סרגוסה ולאחר מכן באוניברסיטת פירנצה.
לאחר מכן השתקעה במחקר ובכתיבה על תפוצת הספרות בעת העתיקה.
בנוסף לכך מפרסמת ואייחו מאמרים בעיתון הספרדי "אל פאיס" בנושאי אקטואליה ולקחי העולם העתיק עבור ימינו.
ואייחו פרסמה שני ספרים ובהם קבצים ממאמריה.
בשנת 2011 פרסמה ואייחו את הרומן הראשון שלה, "האור הקבור" (La luz sepultada), שעלילתו מתרחשת ב-1936 בסרגוסה, ערב פרוץ מלחמת האזרחים בספרד.
היא פרסמה רומן שני, "משרוקית השוער" (El silbido del arquero), וכן מספר ספרי ילדים ונוער.
בשנת 2020 קיבלה ואייחו את הפרס הלאומי הספרדי למאמר עיוני על ספרה "הנצח בקנה הסוף" – האישה החמישית שקיבלה פרס זה מאז תחילת הענקתו, ב-1975. בשנת 2021 קיבלה מממשלת אראגון את פרס אראגון.
ביום קבלת הפרס נשאה בברצלונה את נאום הפתיחה של שבוע הספר הספרדי, בנוכחות ראשת העיר אדה קולאו.
פרס בוהו (Búho) מטעם מדינת אראגון (1997).
ציון לשבח מטעם חבר השופטים של הפרס הבין-לאומי לרומן היסטורי וילה דה סרגוסה (2012).
פרס Los libreros recomiendan, בקטגוריית "עיון", עבור "הנצח בקנה הסוף" (2020).
פרס החיבור הלאומי עבור "הנצח בקנה הסוף".
פרס חוסה אנטוניו לבורטה לספרות (2020).
פרס אראגון, מטעם ממשלת אראגון (2021).
פרס הראלדו לערכים אנושיים וידע (2021).* פרס "החברה הספרדית ללימודים קלאסיים" (Sociedad Española de Estudios Clásicos) להפצה, קידום והגנה על לימודים קלאסיים (2021).
אירנה במלחמה (בדנית: Erna i krig) הוא סרט מלחמה דני מ-2020 בבימויו של הנריק רובן גנץ.
הסרט עוסק באשה אשר מתגייסת לצבא הקיסרות הגרמנית ונלחמת במלחמת העולם הראשונה במטרה להגן על בנה.
אירנה ינסן (טרין דירהולם) היא אם חד-הורית המטפלת בבנה המוגבל נפשית קאלי (אליאס מונק).
הם משתייכים למיעוט הדני אשר חי בקיסרות הגרמנית.
ב-1918, קאלי מגויס לצבא הקיסרות הגרמנית.
ניסיונותיה של אירנה להציל אותו מהגיוס נכשלים, ובלית ברירה היא מתחזה לחייל בשם יוליוס רסמוסן ומתגייסת לאותה פלוגה שבה משרת בנה.
שניהם נשלחים למלחמת החפירות בחזית המערבית שם אירנה מנסה לשמור על חייו של בנה.
אירנה קונזצוב היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת בעמדת הבלמת בטורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה הגרמנית לנשים ובנבחרת ישראל.
יחד עם נועה סלימהוגיץ', מריה אלמצרי ושחר נקב הישראליות שמשחקות גם כן במדי פוטסדאם.
קונזצוב נולדה בחדרה, ישראל, להורים מהגרים מרוסיה, ולה דרכון רוסי.
קונזצוב שיחקה כדורגל מגיל צעיר, וכילדה שיחקה במחלקות הנוער של המועדון הפועל חדרה מליגת העל בכדורגל.
ב-2012 נצפתה קונזצוב על-ידי המועדון מכבי כישרונות חדרה מליגת העל בכדורגל נשים, ובהמשך עברה לשורות המועדון, בו שיחקה עד 2016.
ב-2016 עברה קונזצוב לאקדמיה לכדורגל במכון ווינגייט, במדיה ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגת העל, ב-15 בנובמבר 2016, בהפסד 3:4 למכבי חולון.
ב-2019 עברה הבלמת למועדון מכבי בנות עמק חפר, בו חתמה על חוזה לעונה אחת.
בקיץ 2020 עברה קונזצוב למועדון א.א.ל.
בנובמבר 2020, עקב תנאי עבודה קשים בקפריסין, עזבה קונזצוב את לימסול והצטרפה למכבי כישרונות חדרה.
לקראת עונת 2021/22 עברה קוזנצוב לרמת השרון.
ב-ינואר 2022 חתמה קונזצוב במדי טורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה לנשים.
את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ערכה ב-6 במרץ 2022, בניצחון 5:0 על אסן.
במאי שותפה קונזצוב בגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה 4:0 לוולפסבורג.
קונזצוב שיחקה במדי נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 16, כשהיא עורכת את הופעת הבכורה שלה במדי הנבחרת ב-2 במאי 2018, בניצחון 4:3 על מונטנגרו.
קונזצוב שיחקה מספר משחקים במדי נבחרת ישראל עד גיל 17, החל משנת 2017.
קונזצוב ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ישראל ב-20 באוקטובר 2020, בהפסד 4:0 לדנמרק.
שער עצמי שנכבש על-ידי הבלמת לא הפריע לקוזנצוב שנתנה משחק מעולה.
קוזנצוב היא אחותו של רוסלן קוזנצוב המשמש כקפטן הפועל הרצליה מליגה א'.
אירן שאש, (במקור קלנר, בהונגרית: Sass Irén; בודפשט, אובודה, 4 בפברואר 1898 – בודפשט, 3 באוקטובר 1969) הייתה סופרת, משוררת, עיתונאית יהודייה-הונגרייה.
בשל יהדותוה וכתיבתה הבקורתית על המשטר היא נכללה במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, ולאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות, ודינן היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
אירן קלנר נולדה במשפחה יהודית כבתם של דניאל קלנר (1863–1941) עובד בית חרושת, ושל בורבאלה בלכנר (1864–1939) תופרת.
היא סיימה את לימודיה באויפשט (רובע 4 של בודפשט היום) ולאחר מכן עברה את בחינות הבגרות.
היא החלה את דרכה ככתבת פוליטית וחברתית.
ידיעות של פשט (Pesti Hírlap)
מ-1928הייתה עורכת השבועון הפוליטי "הסכמה לאומית" (Országos Egyetértés)
וכן עבדה בכתב העת החשוב ניוגט
היא פרסמה כמה כרכי ספרים.
ערכה את כתב העת לנוער היהודי "תקווה" (Remény)
היא תרגמה את הרב מבכרך של היינריך היינה
בעלה היה הפקיד הטכני יוז'ף בוקור (ברגר), בנם של איגנץ ברגר ושל פפי וינקלר.
אירן שאש הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
ילדים בשכונות העוני (בודפשט, 1920)
הודעה לכפר (עם אנדור פלדש, בודפשט, 1920)
נשים יהודיות מפורסמות (1925, וינה, עם הקדמה מאת שמעון הבשי)
שיר השירים (רומן, 1926, בודפשט, עם הקדמה מאת דיולה אנדראשי)
הטרגדיה של קפטן אלפרד דרייפוס (בודפשט, 1931)
החופשה העליזה של סקונדה סבטי ופאנצי מאנצי.
אחר הצהריים של ספטמבר (סיפור נעורים.
ערב חגיגי (סיפור נעורים, בודפשט, 1940)
שני סיפורים ארצישראליים (בודפשט, 1941)
"הלב שלי במזרח...".סיפור היסטורי על יהודה הלוי (בודפשט, 1941)
סיפור חייו של דניאל המקראי (בודפשט, 1942)
סיפורה של המלכה אסתר המקראית (סיפור דתי.
סיפור דתי לנוער יהודי, (בודפשט, 1943)
קריאה דתית לנוער יהודי (בודפשט, 1943)
קריאה דתית לנוער יהודי (בודפשט, 1944)
מריה סצ'י (היא עיבדה את שירו של שאנדור פטפי לרדיו.
מוזיקה בהלחנתו של יוז'ף ראדו, 1926)
הפראטר (אופרה במערכה אחת, המוזיקה הולחנה על ידי יוז'ף ראדו, 1927)
Aranykalitka (אופרה במערכה אחת, מוזיקה בהלחנתו של יוז'ף ראדו, 1927)
הנסיך מהאגדות (אופרטה, מוזיקה בהלחנתו של יוז'ף ראדו)
אירנה דגוטיינה ( נולדה ב-1 ביוני 1949) היא רופאה ופוליטיקאית ליטאית אשר חברה במפלגת איחוד המולדת השמרנית.