tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת וייטנאם, הצפון וייטנאמים והסינים החליטו לדחות מחלוקות טריטוריאליות עד הבסת דרום וייטנאם.
בשעה שלוש לפנות בוקר ב-17 בפברואר 1979 סין שלחה לפתע כוחות מעבר לגבול, תקפה במקביל שישה מחוזות גבול של וייטנאם באורך של 1,200 ק"מ.
ב-18 בפברואר 1979 הכריזה ברית המועצות על תמיכתה בווייטנאם והזהירה את סין בכך שהעמידה את הכוחות המזוינים הסובייטים בסיביר בכוננות, וסיפקה לווייטנאם מידע צבאי מלוויין הריגול.
ב-5 במרץ 1979 הכריזה סין על "מטרת המלחמה" שלה ונסוגה.
סין פתחה במתקפה בתגובה לפלישת וייטנאם לקמבודיה וכיבושה על ידי וייטנאם ב-1978, כיבוש שסיים את שלטון החמר רוז' שנתמך על ידי הסינים.
צבא השחרור העממי נכנס לצפון וייטנאם וכבש מספר ערים ליד הגבול.
ב-6 במרץ 1979 הכריזה סין שהשער להאנוי פתוח, וכי משימתם הושלמה.
כוחות סיניים נסוגו בחזרה אל תוך סין.
כוחות וייטנאמיים נשארו בקמבודיה עד 1989, ומהבחינה הזו לא הצליחה סין בהשגת מטרתה: מניעת וייטנאם מלהתערב בקמבודיה.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוסדר הגבול הווייטנאמי-סיני.
עם קריסת ברית המועצות ונסיגת הכוחות הווייטנאמים מקמבודיה ב-1990, היחסים בין סין ווייטנאם השתפרו באופן משמעותי.
בשנת 2000 וייטנאם וסין פתרו בהצלחה סכסוך טריטוריאלי בגבולות היבשה והים שלהן.
בשנת 2002 ערך ג'יאנג דזה-מין ביקור רשמי בווייטנאם, שם חתם על הסכמים רבים להרחבת הסחר ושיתוף הפעולה וכן לפתרון סוגיות בולטות.
בתחום היחסים הבין־לאומיים מקובל להסתכל על הדינמיקה של וייטנאם מול הרפובליקה העממית ככזו בה וייטנאם מגיעה מעמדת נחיתות ונאלצת להגיב מעמדה זו למהלכים של המעצמה האזורית הדומיננטית.
אולם מנגד, ישנם חוקרים החושבים כי קשריה של וייטנאם מול טאיוואן, מאפשרים לווייטנאם להתנהל באופן עצמאי יחסית, ולהגיע בעמדת מיקוח שוויונית יותר מול מהלכים סיניים אזוריים דוגמת מיזם "החגורה והדרך".
כך, על פי גישה זו, מרשה לעצמה וייטנאם להתנגד מול הרפובליקה העממית, במקרים בהם היא חוששת מפגיעה באינטרסים שלה, ולדוגמה, להגיש תלונות לגורמים בינלאומיים על הפרות לכאורה של הרפובליקה העממית בים סין הדרומי המשותף לשתיהן.
וייטנאם מקפידה לתמוך באופן פומבי בעמדתה של הרפובליקה העממית לגבי "סין אחת", גישה השוללת מעשית את זכות הקיום של טאיוואן, זאת בד בבד כאשר היא מקיימת יחסי גומלין הדוקים עם טאיוואן, ואף לעיתים חולקות השתיים אינטרס משותף כנגד הרפובליקה העממית.
ברגע ששתי המדינות חידשו את קשרי הסחר בשנת 1991, היקף הסחר הבילטרלי צמח מ-32 מיליון דולר בשנת 1991 לכמעט 7.2 מיליארד דולר בשנת 2004. בשנת 2012 הסתכם הסחר ב-40 מיליארד דולר, כולל יצוא סיני בהיקף של 28.8 מיליארד דולר.
הייצוא של וייטנאם לסין כולל בעיקר נפט, פחם, קפה ומזון.
הייצוא של סין לווייטנאם כולל בעיקר תרופות, מכוניות, נפט, דשנים וחלקי רכב.
וייטנאם מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-4 קונסוליות בגואנגג'ואו, קונמינג, ננינג ושנחאי.
סין מחזיקה בווייטנאם שגרירות בהאנוי ו-2 קונסוליות בהו צ'י מין סיטי ודה נאנג.
יחסי וייטנאם–לאוס (בוייטנאמית: Quan hệ Việt Nam-Lào, בלאית: ການພົວພັນຫວຽດນາມ-ລາວ) הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס.
ימי קדם ותקופת ימי הביניים
לאוס ווייטנאם חלקו גבול משותף וכתוצאה מכך ניהלו מערכת יחסים מסובכת מאוד.
ממלכות לאוטיות התנגשו לעיתים קרובות עם שושלות וייטנאמיות ולפעמים עימותים אלה היו מתפתחים למלחמות.
התעוררו כמה עימותים בגבול ומחלוקות טריטוריאליות, אך הבולט שבהם היה הפלישה הווייטנאמית ללאוס בסוף המאה ה-15. הפלישה הרסה את לאוס במשך כמעט שנתיים.
הווייטנאמים נסוגו לאחר מכן בטווח של 10 שנים (בין 1480 ל-1490).
הווייטנאמים לא שבו ללאוס במשך 200 שנה לאחר מכן.
עם זאת, הפלישה הווייטנאמית פגעה בלאוס בכבדות וגרמה לה להיחלש קשות.
לאוס לא יכלה להתנגד לפלישות וייטנאמיות עתידיות למדינה, אף על פי שהם יצרו קשרים הדוקים יותר עם ממלכת איוטהאיה הסיאמית.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בלאוס שרר כאוס פוליטי.
הצרפתים, שגורשו מהפרוטקטורט שלהם על ידי היפנים, רצו להחזיר את השליטה בלאוס והחלו לתת חסות לכוחות הגרילה.
היפנים הכריזו על לאוס כעצמאית.
אף על פי שהמלך סיסבאנג וונג האמין שללאוס עדיין חלשה מדי לעצמאות, הוא הכריז על סיום הפרוטקטורט הצרפתי, בעוד שהוא דגל באופן לא רשמי בהשבת הצרפתים למדינה.
הוא הבהיר כי לא יצהיר על עצמאות מדינתו, מה שהוביל להתעצמות תנועת העצמאות.
גיבוש תנועה זו התקיימה בהשתתפות פעילה של השכנים הווייטנאמים.
שישים אחוזים מתושבי ששת האזורים העירוניים של לאוס היו וייטנאמים, הם מילאו תפקידי מפתח במנגנון המדינה ובגורמי אכיפת החוק.
מאז 1930 הקימה המפלגה הקומוניסטית בהודו-סין תאים וייטנאמיים מלאים בלאוס.
כוחות הפאתט לאו היו אחד הצדדים במלחמת האזרחים בלאוס (1960–1973), והובילו מאבק מזוין נגד צבא לאוס המלכותי.
לרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם (DRV) הייתה השפעה חזקה מאוד על הארגון; מאז 1968, צבא ה-DRV החליף במידה רבה את כוחות הפאתט לאו בחזית.
על פי הסכמי ויינטיאן משנת 1973, שסיימו את המלחמה, ה-PFL היה חלק מממשלת הקואליציה.
מאז 1975, התלות של לאוס בווייטנאם נתפסה כהרחבה טבעית של שיתוף הפעולה והסולידריות שלהם במהפכה, לא כשליטה וייטנאמית.
עם נסיגת הכוחות המזוינים הווייטנאמיים מלאוס, וייטנאם החלה לאבד את השפעתה במדינה זו.
בנוסף, וייטנאם מעולם לא הצליחה לספק סיוע כלכלי רחב היקף ללאוס.
וייטנאם פתחה רק 200 פרויקטי סיוע בין 1975 ל-1985, בעוד שברית המועצות סיפקה סיוע גדול בהרבה ללאוס.
לאוס הציגה אלמנטים חדשים של כלכלת שוק לפני וייטנאם, אשר קירבה אותה יותר אל סין ותאילנד.
כך, לאוס החלה לנהוג במדיניות חוץ גמישה יותר, תוך שיתוף פעולה עם חבריה החדשים.
וייטנאם, לעומת זאת, איבדה את השפעתה לשעבר במדינה הזו, אך למרות זאת היא נשארה שותפה ובעלת ברית של לאוס.
בין השנים 1989–2012, השקיעה וייטנאם בסך הכול 429 פרויקטים בשווי כולל של 4.9 מיליארד דולר בלאוס, וכיום המשקיע הזר הגדול ביותר בלאוס.
הסחר הדו-צדדי של שתי המדינות הסתכם בסוף שנת 2012 בכ-725 מיליון דולר.
לווייטנאם יש שגרירות בויינטיאן (בירת לאוס), ומחזיקה קונסוליות בלואנג פרבאנג, בפקסה ובסוואנאקת.
ללאוס יש שגרירות בהאנוי (בירת וייטנאם), ומחזיקה קונסוליות בהו צ'י מין סיטי ובדה נאנג.
יחסי וייטנאם–קניה הם היחסים שבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לרפובליקת קניה.
היחסים הרשמיים בין המדינות הם לבביים, ושתי המדינות מבקשות להרחיב את היחסים.
סגן שר המסחר הווייטנאמי, לה דונג קוואנג, צוטט ואמר כי וייטנאם תעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם קניה ותנהל קשרים מסחריים ודיפלומטיים עמוקים יותר.
בדצמבר 2019, ראש ממשלת וייטנאם נווין סואן פוק אירח את מזכירת החוץ של קניה, ד"ר מוניקה ג'ומה.
ג'ומה נפגשה גם עם סגן ראש הממשלה הווייטנאמית.
וייטנאם מבקשת לשפר את קשרי הסחר עם קניה.
הסחר בין שתי המדינות הוכפל ברבעונים הראשונים של 2010 ו-2011.
בשנת 2011 ייצאה וייטנאם סחורות בשווי מיליון דולר לקניה, ובשנת 2012 צמח הייצוא בחדות ועמד על סחורות בשווי 80 מיליון דולר.
הסחורות העיקריות המיוצאות מווייטנאם לקניה כוללות: אורז, חלקי מחשוב, חלקי אלקטרוניקה ומוצרי פלסטיק, וקניה משמשת כנקודת גישה לשווקים ברחבי מזרח אפריקה.
בשנת 2015 הפכה קניה איירווייז לחברה האפריקאית הראשונה שמספקת טיסות ישירות לווייטנאם.
שגרירות וייטנאם בטנזניה מוסמכת לפעול בקניה.
שגרירות קניה בתאילנד מוסמכת לפעול בווייטנאם.
יחסי וייטנאם–קוריאה הצפונית (בקוריאנית: 윁남사회주의공화국-조선민주주의인민공화국 관계; בוייטנאמית: Quan hệ Bắc Triều Tiên – Việt Nam) הם יחסי החוץ בין וייטנאם וקוריאה הצפונית.
קוריאה הצפונית וצפון וייטנאם כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-31 בינואר 1950. ביולי 1957, נשיא צפון וייטנאם הו צ'י מין ביקר בקוריאה הצפונית; ראש ממשלת קוריאה הצפונית קים איל-סונג ביקר בצפון וייטנאם בנובמבר-דצמבר 1958 ובנובמבר 1964. בפברואר 1961 סיכמו שתי הממשלות הסכם על שיתוף פעולה מדעי וטכני.
צפון וייטנאם התמזגה עם דרום וייטנאם בשנת 1976 והפכה למדינה המודרנית של וייטנאם.
במהלך מלחמת וייטנאם סיפקה קוריאה הצפונית סיוע כלכלי וצבאי משמעותי לצפון וייטנאם (1966: 12.3 מיליון רובל; 1967: 20 מיליון; 1968: 12.5 מיליון; 1969: 12.5 מיליון).
בשנת 1968, כ-2,000 תלמידים וחניכים וייטנאמים קיבלו חינוך חינם בקוריאה כתוצאה מהחלטה של מפלגת הפועלים הקוריאנית באוקטובר 1966, בתחילת 1967 שלחה צפון קוריאה טייסת קרב לצפון וייטנאם כדי לגבות את טייסות הקרב הצפון וייטנאמיות 921 ו-923 המגנות על האנוי.
הם נשארו עד 1968; דווח על 200 טייסים ששירתו.
בנוסף, נשלחו לפחות שני גדודים ארטילריים נגד מטוסים.
קוריאה הצפונית שלחה גם נשק, תחמושת ושני מיליון סטים של מדים לחבריהם בצפון וייטנאם.
על פי דיווחים, קים איל-סונג אמר לטייסיו "להילחם במלחמה כאילו השמיים הווייטנאמיים הם שלהם".
אולם משנת 1968 החלו היחסים בין פיונגיאנג להאנוי להידרדר מסיבות שונות.
מתוך דאגה להשאיר את ארצות הברית תקועה בווייטנאם, קוריאה הצפונית לא הסכימה עם החלטתה של צפון וייטנאם להיכנס למשא ומתן לשלום עם ארצות הברית, והגיבה בשלילה להסכם פריז ב-1973 שהוביל לסיום המלחמה.
במהלך מלחמת האזרחים בקמבודיה אישרה קוריאה הצפונית את התוכנית הסינית ליצור "חזית מאוחדת של חמש מדינות אסיה המהפכניות" (סין, קוריאה הצפונית, וייטנאם, לאוס וקמבודיה), בעוד שצפון וייטנאם דחתה אותה בטענה שחזית כזו לא כולל את ברית המועצות ותאתגר את העליונות הווייטנאמית בהודו-סין.
בערך בזמן הזה, מלחמת וייטנאם הגיעה לסיומה.
ממשלת צפון וייטנאם, בניגוד לזו של קוריאה הצפונית, הצליחה לאחד מחדש את כל המדינה עד 1975. במהלך מלחמת קמבודיה-וייטנאם , ההנהגה הצפון קוריאנית גינתה את הפלישה הווייטנאמית לקמבודיה, סירבה להכיר ברפובליקה העממית של קמפוצ'אה, והתירה לנורודום סיהאנוק הגולה להישאר בקוריאה.
לפי ההיסטוריון Balazs Szalontai, וייטנאם החלה להתרעם על מה שראתה כהתנהגותה המרוכזת בעצמה של קוריאה הצפונית, ושתי הממשלות הפכו ליריבות ולא לידידות.
בנוסף באותה תקופה נאמר כי פול פוט, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של קמפוצ'אה ומנהיג הקמר רוז', הצליח להגיע לביקור בקוריאה הצפונית, אחד משני מסעות חוץ בלבד בתקופת הנהגתו, דבר שאף הוא לא תרם ליחסי וייטנאם – קוריאה הצפונית.
בשנות ה-90 וה-2000, יחסי קוריאה הצפונית-וייטנאם פחתו עוד יותר עקב סכסוכי השקעות וסכסוכי סחר.
שגריר וייטנאם לשעבר בדרום קוריאה הוא בוגר אוניברסיטת קים איל-סונג בקוריאה הצפונית.
בנו של חבר צוות לשעבר בשגרירות וייטנאם בפיונגיאנג, שלמד גם באוניברסיטת קים איל-סונג בין השנים 1998 ו-2002, העניק ראיון ב-2004 לעיתון הדרום קוריאני The Chosun Ilbo על החוויות שחוו בזמן שחי בה.
בעוד ששכנתה הענקית, סין, היא דוגמה ברורה לרפורמה כלכלית, מומחים טוענים כי וייטנאם נתפסת כמודל טוב בהרבה על ידי קוריאה הצפונית.
הבית הלבן אישר את הפסגה המתוכננת בין המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג און לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-11 בספטמבר 2018. שר החוץ האמריקני, מייק פומפאו, הצהיר כי קוריאה הצפונית וארצות הברית "עובדות בחריצות" כדי לוודא כי התנאים היו נכונים לפסגה.
טראמפ הכריז על המדינה המארחת, וייטנאם, ועל התאריכים, 27-28 בפברואר, במהלך נאום המדינה השני שלו ב-5 בפברואר 2019.
ב-8 בפברואר 2019, הנשיא טראמפ הודיע כי האנוי, וייטנאם תארח את מפגש הפסגה.
קים ג'ונג און הגיע לווייטנאם ב-26 בפברואר בנסיעה של 60 שעות ברכבת כדי להשתתף בפסגת האנוי.
הוא התקבל בברכה על ידי הפקידים הווייטנאמיים וערך ביקור בשגרירות קוריאה הצפונית בהאנוי.
ב-1 וב-2 במרץ, קים ג'ונג און ערך ביקור רשמי בווייטנאם, 60 שנה לאחר ביקורו הראשון של סבו במדינה.
הוא פגש את הנשיא והמזכיר הכללי של וייטנאם נווין פו טרונג, ראש הממשלה נווין סואן פוק ויו"ר האספה הלאומית Nguyễn Thị Kim Ngân.
שתי המדינות הסכימו על הידוק הקשרים הדיפלומטיים והכלכלה, שנפגעה מהתמיכה הקודמת של צפון קוריאה בקמר רוז'.
יחסי וייטנאם–טורקיה הם יחסי החוץ בין וייטנאם וטורקיה.
בעוד שהיחסים בין טורקיה לווייטנאם פחות ידועים בהשוואה למדינות אחרות בעולם הסינוספירה, הצבא המונגולי שפלש לווייטנאם במאה ה-13 הורכב ברובו מלוחמים טורקים ופרסים שנלחמו במלחמה.
רבים מהם הושמדו כליל בכל שלוש הפלישות הכושלות לווייטנאם, מה שסימן את הקשר הראשון בין הווייטנאמים לטורקים.
לאחר הפלישות הכושלות, בסופו של דבר היגרו הטורקים לאנטוליה והקימו את האימפריה העות'מאנית, ולשתי המדינות לא היה קשר רשמי עד המאה ה-20.
וייטנאם עלתה לכותרות בטורקיה בשנות ה-60 בעקבות מלחמת וייטנאם, שבה התבקשה טורקיה לשלוח כוחות צבא כדי לסייע לבעלות בריתה דרום וייטנאם וארצות הברית נגד התרחבות קומוניסטית, שכן טורקיה חברה בנאט"ו.
עם זאת, טורקיה דחתה מאוחר יותר את ההצעה ואימצה גישה דיפלומטית יותר.
היחסים של טורקיה ווייטנאם נשארו לא רלוונטיים עד סוף המלחמה הקרה.
בעוד וייטנאם וטורקיה כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1978, רק בשנות ה-90 הפכה וייטנאם לשותפה כלכלית ופוליטית צומחת של טורקיה ב-ASEAN.
שתי המדינות הן כלכלות בעלות פרופיל גבוה, והן חלק מ-Next Eleven ו-CIVETS (קבוצות של מדינות שמומחים מעריכים שיהפכו בעתיד לכלכלות הגדולות בעולם), ובכך מרוויחות מוניטין וזוכות לסחר והשקעות גדולים יותר.
מבחינת וייטנאם, טורקיה נתפסת כשער להיכנס לשוק המזרח תיכוני, מה שחיזק עוד יותר את שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי מדינות.
בשנת 2017 ביקר בינאלי ילדרים ביקור רשמי בווייטנאם כדי להגביר את שיתוף הפעולה הכלכלי והפוליטי בין שתי מדינות.
טורקיה מחזיקה בווייטנאם שגרירות בהאנוי.
וייטנאם מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליה באיסטנבול.
יחסי וייטנאם–ערב הסעודית הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין הממלכה הערבית הסעודית.
לווייטנאם יש שגרירות בריאד ולערב הסעודית שגרירות בהאנוי.
על אף ששתי המדינות אינן קרובות זו לזו מבחינה גאוגרפית, לאורך ההיסטוריה היה ביניהן קשר, כשווייטנאם הייתה תחת שלטון סין.
סוחרים מוסלמים עגנו בנמלי צ'אמפה בדרכם לסין, בשלב מוקדם מאוד בהיסטוריה של האסלאם.
אחרי נפילת שושלת טאנג, בית עבאס המשיך לסחור עם וייטנאם באנאם, ומאוחר יותר עם ממלכת דאי וייט.
במקביל, הסוחרים הערבים המשיכו לסחור עם הצ'אמים במרכז וייטנאם שנשלטה אז על ידי צ'אמפה, בה התעוררה מוקדם יותר המודעות לאסלאם.
הקשר הערבי עם האוכלוסייה המקומית היה הגורם העיקרי שהוביל להתאסלמות האוכלוסייה המקומית במהלך המאה ה-15, אם כי עד אז צ'אמפה הושמדה על ידי הווייטנאמים, שראו באור שלילי את התפשטות האסלאם והגבילו אותה.
אחרי שהווייטנאמים כבשו את צ'אמפה, הסוחרים הערבים עברו לעסוק במסחר עם סיאם וסולטנות מלאקה.
מאותה עת, היחסים בין וייטנאם והעולם הערבי נכנסו לקיפאון עד הכיבוש הצרפתי במאה ה-19.
הקשרים החדשים בין וייטנאם וערב הסעודית החלו בראשית המאה ה-20 לאחר שצרפת הצליחה לכבוש את וייטנאם ולשים קץ באופן זמני לרדיפת המיעוט המוסלמי בצ'אם.
תלמיד צ'אמי, מוחמד בדרי, שביקר בערב הסעודית, נחשב לאיש הדת הסלפי הראשון בהיסטוריה של וייטנאם.
בסעודיה, בדרי ביקש להרחיב את ידיעתו על התורה האסלאמית הסעודית ולחזקה בקרב המתאסלמים והמיעוט הצ'אמי שבווייטנאם.
דרום וייטנאם וסעודיה כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1974, אך הדבר לא נמשך זמן רב.
בשל מלחמת וייטנאם, ולאחריה עד שנות ה-90, לא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין וייטנאם המאוחדת וסעודיה, שכן ערב הסעודית הייתה חלק מהגוש שהזדהה עם ארצות הברית נגד ברית המועצות הקומוניסטית שסייעה לווייטנאם.
ערב הסעודית, לצד צפון תימן ומדינות נוספות מהמפרץ הפרסי, אירחה בשנות ה-80 גם מספר קטן של פליטים וייטנאמים ממוצא ערבי וצ'אמי עקב רדיפה על רקע דת מצד המשטר הקומוניסטי בווייטנאם.
אחרי שווייטנאם החלה בתהליך ה"דוי מוי", שכלל רפורמות כלכליות ליצירת "כלכלת שוק בעלת אוריינטציה סוציאליסטית", היחסים בין המדינות החלו להשתפר.
ב-1999 ערב הסעודית הודיעה באופן רשמי על כינון יחסים דיפלומטיים עם וייטנאם.
לאחר מכן נפתחה שגרירות וייטנאם בריאד, ושגרירות ערב הסעודית בהאנוי נפתחה שנה מאוחר יותר.
מאז כינון היחסים ביניהן, שתי המדינות חוות צמיחה עקבית במסחר.
בשנת 2018 הגיע מחזור הסחר הדו-כיווני בין המדינות ל-1.8 מיליארד דולר.
בסעודיה מתגוררים בין 10,000 ל-20,000 עובדים וייטנאמים, והקהילה במדינה נחשבת לקטנה לעומת הקהילות הפיליפיניות והקהילות מדרום–מזרח אסיה.
בשנת 2014 חתמו סעודיה ווייטנאם על הסכם עבודה לחמש שנים שיאפשר הכנסת עובדים רבים יותר לסעודיה, אולם תנאי המחיה שלהם ספגו בווייטנאם ביקורת רבה בשל היחס מצד המעסיקים הסעודים לעובדים הווייטנאמים כעבדים.
בתגובה, החליטה שגרירות וייטנאם בריאד להחזיר מספר קטן של עובדים לביתם.
יחסי וייטנאם–קובה הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם לבין הרפובליקה של קובה.
היחסים מבוססים על מסחר, השקעות ואשראי הדדי שגדלו משמעותית מאז שנות ה-90 ועל היותן שתיהן מדינות סוציאליסטיות שחולקות אידאולוגיה משותפת.
המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-12 בדצמבר 1960. מאז, עבור קובה, וייטנאם היא שותפת הסחר השנייה בגודלה באסיה, אחרי סין.
וייטנאם היא בעלת ברית פוליטית וכלכלית של קובה.
המסחר בין המדינות מורכב מסחורות דוגמת אורז, טקסטיל, הנעלה, מחשבים, אלקטרוניקה, עץ וקפה.
היקף המסחר בין המדינות עומד על 200 מיליון דולר.
במהלך ביקורו בווייטנאם באוקטובר 2012, הביע מרינו מוריו, סגנו של ראול קסטרו, תקווה שווייטנאם תתמוך בקובה ובפיתוח החלקאות שלה תוך שימת דגש על גידולים תעשייתיים וגידול מזון.
בנובמבר 2018, נשיא מועצת המדינה של קובה, מיגל דיאס-קאנל ביקר בווייטנאם במסגרת סבב הביקורים הראשון שלו מחוץ למדינה אחרי שנכנס לתפקיד.
בביקורו נפגש עם עמיתו הווייטנאמי נווין פו טרונג, ולאחר פגישתם נחתמו הסכמי סחר ומימון במטרה להגדיל את המסחר.
סגן השר לכוחות המזוינים המהפכניים בקובה ביקר בהאנוי ב-18 בספטמבר 2012 ונפגש עם ראש ממשלת וייטנאם דאז, נווין פו טרונג.
ממשלת וייטנאם הצהירה על כוונתה
להגדיל את שיתוף הפעולה בתחומי הטכנולוגיה הצבאית, בניין הצבא והכשרת קצינים.
בשנות שלטונו של ראול קסטרו החלה המפלגה הקומוניסטית לערוך רפורמות במדינה והתירה יזמות ובעלות על קניין פרטי.
נווין פו טרונג, מזכ"ל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בווייטנאם ביקר בהוואנה באפריל 2012 ואילו ראול קסטרו ביקר בהאנוי ביולי אותה שנה.
במהלך ביקורו של מרינו מוריו, סגנו של קסטרו בווייטנאם באוקטובר 2012 במטרה ללמוד מהרפורמות בכלכלת וייטנאם ומכלכלת השוק הסוציאליסטית.
יחסי וייטנאם–טאיוואן הם היחסים הבילטרליים בין וייטנאם לטאיוואן.
בעקבות מעמדה הבינלאומי של טאיוואן, המדינות לא מחזיקות בקשרים רשמיים ביניהן, אולם כן מקיימות פעילות כלכלית ענפה ושיתופי פעולה שונים באופן רשמי למחצה.
החל משנת 1992 המדינות אף מארחות זו אצל זו משרדי שגרירות רשמיים למחצה.
אף על פי שהיה קשר בין טאיוואן לדרום וייטנאם לפני מלחמת וייטנאם, הקשר נותק עם ההפסד במלחמה, אולם חודש בהדרגה במחצית השנייה של שנות ה-80, ומאז שיפרו בהדרגה שני הצדדים את יחסיהם הפוליטיים והכלכליים.
אחד מעמודי התווך של ההתקרבות בין המדינות הוא ההשקעות המרובות שמזרימה טאיוואן אל ווייטנאם, כאשר במהלך שנות ה־90 הייתה טאיוואן לזמן מה המשקיעה העיקרית בווייטנאם.
נכון לסוף שנת 2021 טאיוואן היא המדינה הרביעית במידת ההשקעות שהיא מזרימה לווייטנאם, ושותפת הסחר החמישית בגודלה של וייטנאם.
לצד זאת, האינטרסים של טאיוואן ממערכת היחסים הדיפלומטית עם וייטנאם מאוימים בידי הרפובליקה העממית של סין, שגם היא מחזיקה קשרים משמעותיים עם וייטנאם.
באופן רשמי וייטנאם היא בת ברית של הרפובליקה העממית, אולם באופן מעשי מיישמת מדינות חוץ עמומה בה משתפת פעולה עם ההפובליקה העממית וטאיוואן גם יחד.
טאיוואן שלאחר מלחמת האזרחים בסין, המכנה את עצמה גם "רפובליקת סין", קיבלה בתחילה הכרה מדינית ממדינות לא מעטות, אולם תהליך פתיחותה של הרפובליקה העממית של סין למערב לקראת סוף המאה ה־20 חיזק את מעמדה הבינלאומי של הרפובליקה העממית של סין על חשבון מעמדה של טאיוואן.
בשלושת העשורים האחרונים של המאה ה־20, בעוד שותפות הסחר הבינלאומיות של הרפובליקה העממית עלו מ־60 מדינות ל־150, שותפות הסחר של טאיוואן ירדו מ־65 ל־28. קונפליקט זה על הכרה בינלאומית בין טאיוואן לסין העממית עומד ברקע ניסיונות התקרבותה של טאיוואן למדינות שונות ביחסי החוץ שלה, בניסיון להגביר את הלגיטימציה הבינלאומית שלה.
דרום וייטנאם הייתה בין המדינות שכוננו יחסים רשמיים עם טאיוואן, עוד בימי גיבוש עצמאותה של המדינה מהאימפריה הצרפתית בשנת 1954, אולם יחסים אלו הסתיימו במלחמת וייטנאם ואיחודה של וייטנאם בשנת 1975. במהלך המלחמה ברחו סינים אתניים רבים מווייטנאם לטאיוואן.
אוכלוסיית מהגרים זו חיזקה לימים את הזיקה בין המדינות, וסייעה לחזק מחדש את הקשר בהמשך.
וייטנאם המאוחדת והקומוניסטית של תום המלחמה – נכנסה אל שנות ה־80 במצב כלכלי קשה, כאשר כלכלתה נמצאת בניתוק מהמדינות המערביות, שטאיוואן נחשבה לאחת מהן.
בתחילת שנות ה־80 היית וייטנאם בצמיחה כלכלית שלילית, צניחה בתל"ג לרמה של פחות מ־200 דולר לאדם ומחסור במטבע חוץ.
כאשר הרפובליקה העממית של סין – השכנה הקומוניסטית – החלה לפתוח את כלכלתה אל המערב, וייטנאם ראתה בכך הצדקה לפעולה דומה ובשנת 1986 חוקקה מספר חוקים שעודדו השקעות זרות במדינה, וההשקעות החלו להגיע בשנים שלאחר מכן.
המדינות מהן הגיעו עיקר ההשקעות היו הונג קונג, טאיוואן, יפן, קוריאה הדרומית, סינגפור, צרפת ומספר מדינות אירופאיות נוספות.
בשנת 1988 החל הקשר המסחרי בין טאיוואן לווייטנאם עם ייבוא טאיוואני של סחורות וייטנאמיות בשווי של כ־1.5 מיליון דולר.
ושנתיים לאחר מכן כבר חצה שווי הסחר הבינלאומי בין המדינות את רף 100 מיליון הדולרים.
החל משנות ה־90 התהדקו עוד יותר הקשרים הכלכליים של וייטנאם עם מדינות האוקיינוס השקט – טאיוואן, סינגפור והונג קונג.
במקביל לתהליך פתיחת הכלכלה הווייטנאמית להשקעות, כלכלת טאיוואן עברה תהליך בו התפתחות הכלכלה נתקלת במגבלות בגלל הגאוגרפיה והדמוגרפיה של מדינת האי, וחברות טאיוואניות החלו להקים נכסים כלכליים מחוץ למדינה.
שילוב שני התהליכים יחד חיזק את הקשר הכלכלי בין המדינות, וזה הוביל בהדרגה גם לחיזוק הקשר הפוליטי.
בכנס של הפורום לשיתוף פעולה בין המדיניות הפסיפיות בשנת 1993 הכריז שר הכלכלה של טאיוואן כי מדיניותה של המדינה היא לשים דגש "לכיוון דרום" – כיוון בו נמצא ים סין הדרומי שלחופיו, בין היתר, וייטנאם.
לאחר מכן החלו ביקורים – תקדימיים לעת ההיא, ובלתי רשמיים – של נשיא טאיוואן בקרב חלק ממדינות דרום מזרח אסיה, ביניהן וייטנאם.
בתקופה זו הגבירה טאיוואן את מעורבותה בשיתופי פעולה כלכליים עם מדינות אזור זה.
במהלך שנות ה־90 התגברו ההשקעות מטאיוואן לווייטנאם, כאשר בחלק מהשנים הייתה טאיוואן המדינה ממנה הגיעה הכמות הגבוהה ביותר של השקעות זרות לווייטנאם, וכן מהכיוון השני, בתקופות מסוימות הייתה וייטנאם הייתה היעד הנפוץ ביותר להשקעות טאיוואניות.
נכון לסוף שנת 2021 טאיוואן היא המדינה הרביעית במידת ההשקעות שהיא מזרימה לווייטנאם (לאחר קוריאה הדרומית, יפן וסינגפור), עם קרוב ל־3,000 מיזמי השקעה ובערך 35 מיליארד דולר של השקעות (כאשר ההשקעות בכיוון ההפוך – מווייטנאם אל טאיוואן – עומדות על מעט פחות מחצי מיליון דולר).
עבור השוק הטאיוואני יש מספר יתרונות בהשקעה בווייטנאם, בראשם כוח עבודה זול, וגישה זולה לשטחי נדל"ן, כך שעיקר ההשקעות מוזרמות למדינה משיקולים כלכליים גרידא.
עם זאת, יש חוקרים הסוברים שחלק מניתוב ההשקעות דווקא לווייטנאם מונע גם משיקולים פוליטיים.
כך, ממשלת טאיוואן מספקת סיוע משלים לחברות הטאיוואניות שמקיימות עסקים בווייטנאם, ומסייעת בקבלת הלוואות וביטוחים המתאימים לעסקים בינלאומיים אלו.
מחקר מסוף שנות ה־90, שניסה להעריך את היקף ההשקעות, סבר כי כ־86% מהחברות הקטנות בטאיוואן (פחות מ־300 עובדים) השקיעו בווייטנאם כדי להפיק תועלת מכוח העבודה הזול במדינה, והשקעות נפוצות גם בחברות בינוניות וקטנות במדינה.
נכון לשנת 2015 מרבית ההשקעות של טאיוואן בווייטנאם הן בתחומי התעשייה והבנייה.
נכון לשנת 2021, שווי העסקאות בין המדינות עומד על כ־25 מיליארד דולר, כאשר הייצוא מטאיוואן אל וייטנאם עובר את רף ה־20 מיליארד דולר, והייצוא מווייטנאם אל טאיוואן על כ־4.5 מיליארד דולר.
וייטנאם גם מייצאת כוח עבודה לטאיוואן, כאשר נכון לשנת 2021 כ־200,000 וייטנאמים עובדים בטאיוואן – יותר מבכל מדינה אחרת.
החל משנת 1992 החלה טאיוואן לספק סיוע לווייטנאם במגוון תחומים, ביניהם סיוע באיסוף תרומות והלוואות, וסיוע בפרויקטים שונים.
אף על פי שבין השתיים אין יחסי חוץ רשמיים, הן משתפות פעולה ביניהן באמצעות גורמי תיווך לא רשמיים, דוגמת קרן ICDF הטאיוואנית.
באותה שנה, על רקע הסיוע הטאיוואני לווייטנאם, החלו המדינות לארח גורמי שגרירות רשמיים למחצה.
עוד משנות ה־90 החלה סייעה טאיוואן לווייטנאם בסוגי מיזמים מגוונים, ובהם סיוע בהרחבת כביש 5, הכביש המהיר הלאומי, תרומת ציוד, הכשרות מקצועיות לעובדים, סיוע לפיתוח החקלאי בווייטנאם, סיוע במקרים של אסונות טבע, ועוד.
עד סוף העשור השני של המאה ה־21 התרבו תחומי שיתוף הפעולה בין המדינות, והחלו לכלול גם מיזמים של בנקאות, מדע, טכנולוגיה, בריאות, חינוך, ואף חילופי השפעה תרבותית.
בשנת 2019 היו קרוב למיליון מבקרים טאיוואנים בווייטנאם, ולמעלה מ־400,000 מבקרים וייטנאמים בטאיוואן.
נכון לנתונים של שנת 2021, למעלה מ־100,000 זוגות מעורבים משתי המדינות נישאו זה עם זה ועברו לגור יחד באחת מהמדינות.
נכון לשנת 2021, כ־17,000 סטודנטים וייטנאמים לומדים בטאיוואן עם סידור מגורים זמני; כ־200,000 וייטנאמים מתגוררים בטאיוואן לצורכי עבודה.
הקונפליקט מול הרפובליקה העממית של סין
מערכת היחסים הדיפלומטית של טאיוואן עם וייטנאם מאוימת בידי הרפובליקה העממית של סין, בת ברית מסורתית של וייטנאם, שגם היא, כמו טאיוואן, מחזיקה קשרים משמעותיים עם וייטנאם.
הרפובליקה העממית רואה בטאיוואן חלק מסין, ולא מכירה בזכותה של טאיוואן לקיים מול וייטנאם שיתופי פעולה באופן עצמאי.
התקופה בה החלה טאיוואן לחזק את קשריה העסקיים עם מדינות דרום מזרח אסיה, ובהן וייטנאם, הייתה תקופה בה החלה כלכלת הרפובליקה העממית להפוך לגורם משמעותי יותר בכלכלה העולמית, וגם היא החלה בחיזוק קשריה הכלכליים עם אותן המדינות.
עם זאת, מעט לפני תקופה זו, וייטנאם והרפובליקה העממית חוו התקררות ביחסים ביניהם, והתקררות זו עמדה ברקע תעוזתה של וייטנאם להדק את ראשית יחסיה עם טאיוואן.
אך הרפובליקה העממית חזרה עם הזמן לחזק את יחסיה וייטנאם, והיקף העסקים בין הרפובליקה העממית לווייטנאם התחזק במהירות והתקרב למספרים של היקף העסקים של וייטנאם מול טאיוואן.
התערבותה של הרפובליקה העממית של סין חיבלה מפעם לפעם במאמציה של טאיוואן לחזק את הקשרים עם וייטנאם, ובין היתר גרמה לביטול קווי טיסה בין המדינות, וכן לביטולם של כנסים ופגישות בין המדינות.
וייטנאם מצידה מפעילה מדיניות חוץ עמומה בהקשר זה, ומנסה להפיק את היתרונות מקשריה עם טאיוואן והרפובליקה העממית גם יחד.
לצד זאת, מקפידה וייטנאם לתמוך באופן פומבי בעמדתה של הרפובליקה העממית לגבי "סין אחת", גישה השוללת מעשית את זכות הקיום של טאיוואן, זאת בד בבד כאשר היא מקיימת יחסי גומלין הדוקים עם טאיוואן, ואף לעיתים חולקות השתיים אינטרס משותף כנגד הרפובליקה העממית.
יחסי ונצואלה–ישראל מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה הפדרלית של ונצואלה.
ונצואלה, בדומה למדינות דרום אמריקאיות נוספות, תמכה בתוכנית החלוקה בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, והצביעה בעד קבלתה יחד עם 32 מדינות אחרות.
הנציגות הוונצואלית בישראל נפתחה בשנת 1958 בתקופה בה רנה דה סולה היה שר החוץ.
נציגה הראשון של המדינה בישראל, רומלו אראוחו, הגיע בשנת 1959 והתמקם במלון המלך דוד בירושלים.
שנה לאחר מכן נקבעה הנציגות בשכונת קטמון בעיר, בה שהתה עד שנת 1980. ב-1962 שודרגו הקשרים בין המדינות והוחלפו שגרירים רשמיים.
בין 1963–1967 שימש אלישיב בן חורין כשגריר ישראל במדינה.
במהלך 1960-1964 וינסנטה גרבאסי שימש כנציג ושגריר ונצואלה בישראל, פדרו אברו בין 1964-1969 ונפוליאון גימנז ב-1969. לאחר תחילת מלחמת ששת הימים בשנת 1967, רבים מיהודי ונצואלה עלו לישראל עבור תמיכה במאבק במדינות ערב.
בשנת 1980, כאשר ונצואלה ומדינות נוספות בחרו להעביר את השגרירויות שלהן אל מחוץ לירושלים, עקב לחץ בינלאומי שכלל בין היתר את העברת החלטה 478 של מועצת הביטחון של האו"ם, לואיס לה קורטה שימש כשגריר המדינה בישראל.
שר החוץ הישראלי, שמעון פרס, ביקר בבירה קראקס בינואר 1995, בתקופת הממשל השני של הנשיא רפאל קלדרה, עבור "חיזוק הקשרים עם מדינות ידידותיות, והעמקת שיתוף הפעולה בתחומים של תועלת הדדית".
שר החוץ של ונצואלה ציין באותה עת שקבלת הפנים שניתנה לשר החוץ פרס הייתה "חסרת תקדים".
מילוש אלקלעי שימש כשגריר ונצואלה בישראל בשנים 1992-1995.
הידרדרות היחסים בתקופת כהונתו של הנשיא הוגו צ'אווס
תחילת כהונתו של הוגו צ'אווס כנשיא ונצואלה, ב-2 בפברואר 1999, סימנה נקודת מפנה ביחסי שתי המדינות, והביאה להתדרדרות ניכרת.
ההתנגדות החריפה לפעולותיה של מדינת ישראל, ובפרט על רקע אירועי האינתיפאדה השנייה ומבצעי צה"ל ברצועת עזה, הובילו את צ'אווס לנקוט גישה ביקורתית יותר ויותר כלפי מדיניותה של ישראל, וכלפי מדינת ישראל עצמה.
הצהרותיו הפומביות בגנות ישראל, אשר בין היתר השוו את פעולותיה של ישראל למול הפלסטינים לפעולותיו של המשטר הנאצי, וכן הידוק היחסים בין ונצואלה לאיראן, גרמו לרבים בוונצואלה ומחוצה לה להאשים את צ'אווס באנטישמיות.
עם זאת, צ'אווס עצמו הצהיר מספר פעמים כי התנגדותו למדיניותה של ישראל מבוססת על פעולתה של זו "כנגד העם הפלסטיני", ואין לה שום קשר לאנטישמיות או לדעה קדומה אחרת.
צ'אווס אף הצהיר על כוונתו להילחם בגילויי האנטישמיות בוונצואלה, אשר מספרם עלה בתקופה ניכרת בתקופת שלטונו, וזאת בנוסף לפגיעה קשה במצבה של הקהילה היהודית במדינה, אשר בין השנים 2000-2010 קטנה במחצית, ומצבה הפוליטי והכלכלי הורע במידה ניכרת.
דימה חטיב מטעם רשת השידור אל-ג'זירה דיווח כי צ'אווס היה מנהיג המדינה הראשון שגינה את ישראל בחריפות על פעולותיה במלחמת לבנון השנייה, אף לפני כל מדינה ערבית או מוסלמית.
ב-3 באוגוסט 2006 הורה צ'אווס כמחאה לממונה על היחסים של ונצואלה לישראל לחזור מתל אביב לקראקס.
ב-25 באוגוסט דיווחה סוכנות הידיעות רויטרס כי צ'אווס קרא למנהיגים ישראלים לעמוד בפני משפט על רקע פעולות ישראל בעימות בלבנון.
בשיחה מביקורו בבייג'ינג אמר צ'אווס כי ישראל "עשתה משהו דומה או, אולי גרוע מכך, מי יודע, ממה שעשו הנאצים.
באותו החודש, במהלך ביקורו בסוריה, דיווח העיתון הוונצואלי, אל יוניברסל, כי ממשלות סוריה וונצואלה "דורשות מישראל לסגת מרמת הגולן".
בהמשך הגיבה ממשלת ישראל בהחזרת שגריר ישראל מוונצואלה.
בשנת 2008, במהלך המשבר הדיפלומטי בין קולומביה לאקוודור , בעקבות פלישת הצבא הקולומביאני לשטח אקוודור מעבר ליובל פוטומאיו ב-1 במרץ, אמר צ'אווס כי "ממשלת קולומביה הפכה לישראל של אמריקה הלטינית" וחזר על ביקורתו על התקפות צה"ל כנגד חמושים פלסטינים.
דבריו זכו לביקורות שליליות מצד שגריר ישראל בארגנטינה, רפאל אלדד.
היחסים בין המדינות הגיעו לשפל בעקבות מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה בתחילת שנת 2009. צ'אווס הגדיר את פעולותיה של ישראל כלפי תושבי הרצועה כ-"שואה" ו-"הפרה של החוק הבינלאומי" והצהיר כי ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש "יישפטו בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג".
בעקבות הצהרותיו הוכרז על גירושו של שגריר ישראל בוונצואלה, שלמה כהן, יחד עם כל סגל השגרירות.
כמו כן קרא צ'אווס להעמדתו לדין של נשיא ישראל שמעון פרס בפני בית הדין באשמת פשעים כנגד האנושות.
בתגובה לדברים ולגירוש השגריר הישראלי, גירשה גם ישראל את שגריר ונצואלה בישראל.
ב-14 בינואר נותקו היחסים בין שתי המדינות על ידי צ'אווס.
בעצרת שהתקיימה ביוני 2010 טען צ'אווס בנאום כי "ישראל מממנת את האופוזיציה בוונצואלה.
יש אפילו קבוצות של מחבלים ישראלים, מהמוסד, שרודפים אחרי ומנסים להרוג אותי".
בתגובה, מנכ"ל הוועד היהודי-אמריקאי (AJC), דייוויד האריס, הצהיר כי: "ההאשמות חסרות הבסיס הללו של הנשיא צ'אווס מסוכנות לחלוטין ומשמשות אותו כדי לחזק את מעמדו הפוליטי שלו".
באותו נאום, צ'אווס כינה את ישראל "מדינה טרוריסטית ורצחנית", וקילל אותה באומרו: "אני מנצל הזדמנות זו כדי לגנות שוב מעומק נשמתי ומקרבי את מדינת ישראל, ארורה, מדינת ישראל!
במהלך ביקורו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד בוונצואלה באותו החודש, הצהיר צ'אווס כי "יום אחד תועמד מדינת ישראל במקומה".
חרף ניסיונות לשיקום היחסים בשנים הבאות, ונצואלה נותרה מתנגדת מושבעת למדיניותה של ישראל, ותמכה בהקמתה של מדינת פלסטין.
לניתוק היחסים בין שתי המדינות הייתה השפעה ניכרת על היקף הסחר בין השתיים, כאשר בין השנים 2007-2008 היקף הייבוא מוונצואלה לישראל ירד ביחס של כ-82%, והיקף היצוא ירד בכ-43% באותה התקופה.
ב-13 במאי 2012 השתתף ראש עיריית קראקס, אנטוניו לדסמה, בכנס ראשי ערים של בירות ממדינות שונות בירושלים ואמר בראיון לעיתון ידיעות אחרונות כי היחסים בין ארצו לישראל "יוכלו להשתקם לאחר שצ'אווס יעזוב את תפקידו".
עם זאת, גם מותו של צ'אווס ב-5 במרץ 2013 לא הביא במשך מספר שנים להתחממות היחסים בין שתי המדינות.
בשנת 2017 הכריז נשיא ונצואלה החדש, ניקולאס מדורו, על רצון לכונן מחדש יחסים עם ישראל בעקבות פגישה עם הרב הספרדי הראשי של ונצואלה, אייזיק כהן.
עם זאת, לא חודשו היחסים בין המדינות.
במרץ 2017, לאחר חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לניקרגואה, החל משא ומתן על השבת היחסים בין ישראל וונצואלה.
שרת החוץ של ונצואלה, דלסי רודריגס, נפגשה עם מנהיגי הקהילה היהודית במדינה והצהירה על התוכניות לשקם את היחסים עם ישראל.
לאחר דיווחים רבים בעיתונות, הודיע משרד החוץ הישראלי כי היחסים בין שתי המדינות לא ישוחזרו כעת, אם כי המשרד עצמו "לא יתנגד להתפתחות כזו של אירועים, אם ההזדמנות והתנאים הנוחים לכך יתקיימו".
באוקטובר 2018 הגיעה לירושלים משלחת של אזרחי ונצואלה, כולל פקידי ממשל, אנשי עסקים וכן מנהיגים קתולים.
מטרת הביקור הייתה "להתנצל בפני היהודים ולבקש מהם להסיר את הקללה שנפלה על ארצם" לאחר שהוגו צ'אווס קילל את ישראל בשנת 2010. כדי להסיר את הקללה, פנתה המשלחת לרב הירושלמי דניאל ביטון, שהחזיק בקשרים טובים עם צ'אווס בשנים הראשונות של נשיאותו.
ב-27 בינואר 2019 הכיר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בנשיא האספה הלאומית של ונצואלה, חואן גואידו, כנשיאה בפועל של המדינה, בעקבות המשבר הנשיאותי שהחל בוונצואלה מאז ההליך והתוצאות של הבחירות לנשיאות ב-20 במאי 2018 בין מדורו וגואידו שהובילו לביקורות בינלאומיות רחבות על אמינותן.
גואידו הודה לנתניהו על תמיכתו והבטיח לשקול את החזרת השגרירים בין שתי המדינות.
באוגוסט 2019, מינה גואידו את הרב פנחס ברנר לשגרירה החדש של ונצואלה בישראל על אף אי קיומם של יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות.
במהלך מבצע עם כלביא, תמך מדורו באיראן.
אתחול היחסים וכהונת דלסי רודריגז
ב-10 בפברואר 2026, פורסם בבלומברג כי על רקע לכידתו והדחתו של ניקולאס מדורו במסגרת מבצע נחרצות מוחלטת, ונצואלה שולחת לישראל את משלוח הנפט הגולמי הראשון מזה כחמש שנים.
המשלוח מיועד לבתי הזיקוק של בזן.
יחסי ונצואלה–יוון הם היחסים הפוליטיים, המדיניים ושיתופי הפעולה בין הרפובליקה ההלנית של יוון והרפובליקה הפדרלית של ונצואלה.
שתי המדינות הללו הן חברות רשמיות של האו"ם.
לפי הנתונים של המשרד הקונסולרי, מוערך כי הקהילה היוונית בוונצואלה מונה כ-3,000 אנשים, כאשר רובם עוסקים בסחר, ופעילויות פיננסיות ועסקיות.
ישנן קהילות יווניות מאורגנות בעיקר בקראקס וכן בעיר ולנסיה, היכן שנלמדת השפה היוונית וכנסיות יווניות-אורתודוקסיות פועלות.
יוון מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס וקונסוליית כבוד במרקאיבו.
ונצואלה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה וקונסוליית כבוד בפיראוס.
יחסי ונצואלה-קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קוריאה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
ונצואלה וקוריאה הדרומית כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 באפריל 1965. שתי המדינות השתייכו לגוש המערבי שתמך בארצות הברית במלחמה הקרה.
קוריאה הדרומית מיוצגת בוונצואלה באמצעות שגרירות בקראקס.
ונצואלה מיוצגת בקוריאה הדרומית באמצעות שגרירות בסיאול.
בשנת 2015 ייצאה ונצואלה סחורה בסך 19.1 מיליון דולר אמריקאי לקוריאה הדרומית, רוב רובה של הסחורה היה נפט.
באותה השנה ייצאה קוריאה הדרומית לוונצואלה סחורה בסך 449 מיליון דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר צבעים וטכנולוגיות שונות.
יחסי ונואטו–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת ונואטו לבין רוסיה.
היחסים בין שתי המדינות החלו ב-30 ביוני 1986. בדצמבר 1991, ונואטו זיהתה את הפדרציה הרוסית כיורשה של ברית המועצות.
ב-26 ביולי 2009, לאחר שחלפו 200 שנה מאז הקמת הקשר הראשון עם ונואטו, נפתחה אנדרטה למפקד הצי הרוסי וא גולובנין בעיר פורט וילה.
שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב, שיגר מכתב ברכה לשר החוץ של ונואטו, ג'נטומן, ביולי 2009.
אין כמעט קשרים מסחריים, כלכליים והומוניטאריים בין שתי המדינות.
סך כל הסחר בין רוסיה לוונואטו הסתכם ב-15.3 אלף דולר בשנת 2013. ב-1 ו-2 באפריל 2015, נשלחו שני מטוסים של איליושין Il-76 במשקל של 60 טונות עם סיוע כלכלי למדינה ונואטו שכללו מזון, שמיכות, אוהלים וגנורטורים על מנת לסייע למדינה להתמודד עם ההשכלות של הרעידות האדמה ההרסניות בשם ממשלת רוסיה.
שר החוץ של ונואטו הביע את הכרת התודה שלו בביקור ברוסיה.
יחסי ונואטו–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת ונואטו למדינת ישראל.
לישראל ישנו שגריר למדינה, טיבור שלו-שלוסר, שאינו מוצב בונואטו אלא פועל ממשרד החוץ בירושלים ואחראי לכל איי האוקיינוס השקט, בעוד וונואטו מיוצגת בישראל דרך קונסול הכבוד שלה, בני קובו.
ונואטו וישראל כוננו יחסים דיפלומטיים ב-1993.
ב-2011 ביקר בישראל נשיא ונואטו לשעבר, לולו אביל , וב-2012 ביקר בישראל ראש הממשלה סאטו קילמן .
במהלך ביקורו חתם קילמן על הסכם בילטרלי בין שתי המדינות עם סגן ראש הממשלה ושר החוץ אביגדור ליברמן בבירה ירושלים.
בספטמבר 2016 נועד ראש ממשלת ונואטו שרלוט סלבאי עם עמיתו הישראלי בנימין נתניהו, בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק.
השניים דנו בסוגיות של שיתוף פעולה דו-צדדי.
בשלהי מאי 2017 חתם נשיא ונואטו, הנזיר בולדווין לונסדייל, על מסמך המכיר בירושלים כ-"בירתה הבלעדית והבלתי ניתנת לחלוקה של ישראל".
ונואטו הכירה בעצמאותה של מדינת פלסטין ב-21 באוגוסט 1989. ב-19 באוקטובר 1989 נכונו יחסים דיפלומטיים בין ונואטו לארגון לשחרור פלסטין ועל מדינת האיים היה אמון שגריר פלסטיני לא-תושב שעבד בקנברה שבאוסטרליה.
בשנת 2011 הייתה ונואטו לאחת מ-15 מדינות שהצביעו נגד בקשתה של הרשות הפלסטינית לחברות באונסק"ו, כחלק מרצונה להכרה בינלאומית רחבה יותר.
שר החוץ לשעבר של ונואטו, ג'ו נטומן, הביע פליאה על עמדת ממשלתו, ואמר כי הדבר נוגד את תמיכתה ארוכת הטווח של ונואטו ברשות הפלסטינית.
הוא העלה את הנושא בדיון בפרלמנט של ונואטו, שבמהלכו הבטיח לו ראש הממשלה סאטו קילמן כי "ישקול מחדש את ההחלטה".
בהזדמנות זו הבהיר קילמן את עמדתה של ממשלת ונואטו בנוגע לסוגיה הפלסטינית ואמר כי "ונואטו תמיד תתמוך בזכותם של הפלסטינים להקמת מדינה לאומית, בו בזמן עם קיומה של ישראל כמדינה עצמאית בגבולותיה הבטוחים".
נכון לשנת 2024, ונואטו היא אחת משתי המדינות היחידות באוקיאניה (לצד פפואה גינאה החדשה) אשר מכירות במדינה פלסטינית.
יחסי ונצואלה-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
סן מרינו היא מדינה נייטרלית ברוב המקרים, לכן לא יכלה לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם ונצואלה הסוציאליסטית והאנטי-אמריקנית.
קשריה עם ונצואלה היו החל מה-21 בינואר 2009 יחסים דיפלומטיים חלקיים (לפי משרד החוץ הסן מרינזי, "קונסולריים") ב-4 באפריל 2014, אחרי מות הנשיא הוונצואלני הוגו צ'אווס כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים.
בשנת 2013 ייצאה סן מרינו לוונצואלה סחורה בשווי 601 אלף דולר אמריקאי.
בשנת 2008 ייבאה סן מרינו מוונצואלה סחורה בשווי 5.3 אלף דולר אמריקאי, הסחורה כללה סירות בלבד.
סן מרינו אינה מיוצגת בוונצואלה בדרג השגרירות.
סן מרינו מיוצגת בוונצואלה בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה בקראקס, בירת המדינה.
ונצואלה אינה מיוצגת בסן מרינו באף דרג, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי ונואטו–מלזיה הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת ונואטו לבין פדרציית מלזיה.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לוונואטו הגיעה לסך 11.8 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר נפט מזוקק, שמן דקלים, פירות טרופים, מחשבים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מוונואטו למלזיה הגיעה לסך 4.09 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר שמן קוקוס ופולי קקאו.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה ממלזיה לוונואטו הגיעה לסך 9.26 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר נפט מזוקק, מיץ פירות, ברזל ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מוונואטו למלזיה הגיעה לסך 4.1 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר שמן קוקוס, פולי קקאו, חלק מטוסים ועוד.
מלזיה אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ונואטו מיוצגת במלזיה על ידי קונסוליה כללית שהיא מחזיקה בקואלה לומפור, בירת מלזיה.
יחסי ונואטו–פיג'י הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת ונואטו לבין הרפובליקה של איי פיג'י.
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מונואטו לפיג'י הגיעה לסך 2.23 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר בשמי צמחים, טלפונים, מכסי פלסטיק ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מפיג'י לוונואטו הגיעה לסך 38.8 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר מים בטעמים, אוכל לחיות, פסטה, נקניקיות ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מוונואטו לפיג'י הגיעה לסך 2.41 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר עץ, קפה, בושם צמחים, טלפונים ועוד.
באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מפיג'י לוונואטו הגיעה לסך 29.6 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בעיקר מים בטעמים, קמח לבן, אורז ועוד.
פיג'י אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ונואטו אינה מיוצגת בפיג'י, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי ונואטו–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקה ונואטו לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
פקיסטן אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ונואטו אינה מיוצגת בפקיסטן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
בשנת 2016, ייצאה ונואטו לפקיסטן סחורה בשווי 48.7 אלף דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם מוצרי טקסטיל וטלפונים.
לעומתה, פקיסטן ייצאה לוונואטו סחורה בשווי 33.2 אלף דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם מוצרי טקסטיל וציוד ספורט.
יחסי ונואטו–קנדה הם מערכת היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין קנדה.
היחסים הדיפלומטיים שבין ונואטו לקנדה כוננו ב-30 ביולי 1980. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים "קרובים ולבביים" על פי משרד החוץ הקנדי, שמבוססים בעיקר על חברות משותפת בארגונים בינלאומיים.
ונואטו חברה גם בפורום האוקיינוס השקט, בו קנדה משמשת כבת דיאלוג פוליטי.
קנדה תורמת למאמציה של ונואטו להילחם בשינויי האקלים, שעשויים להחריב את האיים, בדרכים שונות ומגוונות.
היא תרמה 15 מיליון דולר אמריקאי לקרן מיוחדת שנועדה לפעול נגד שינויי האקלים וההתחממות הגלובלית, שעשויה להטביע איים רבים בעולם, כמו ונואטו.
קנדה הביעה תמיכה בתוכנית החמש-עשרה שנתית של ונואטו - "Vanutu 2030" שבתוכה ערכים רבים שקנדה גם כן מקדמת כגון העצמת נשים ומיגור ההתחממות הגלובלית.
קנדה תומכת בזכות הנשים לשוויון בשוק העבודה ותורמת מדי שנה 3.5 מיליון דולר אמריקאי לקרן של האומות המאוחדות שמבטיחה סביבת עבודה בטוחה ושוויונית לנשים בוונואטו.
ונואטו אינה מיוצגת בקנדה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ונואטו את נציגותה בניו יורק ל על קנדה.
קנדה אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
קנדה האמינה את נציבותה הגבוהה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על ונואטו.
יחסי ונואטו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין רפובליקת ונואטו כוננו ב-1990 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם.
ונואטו מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת ונואטו, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
בין 1999 ל-2002 תמכה שווייץ בפרויקט מוזיקלי בוונואטו.
באוקטובר 2013 ביקר שר החוץ של שווייץ דידייה בורקהלטר בוונואטו לצורכי עבודה במסגרת ביקור רשמי, וכך היה בעצם ביקור רם דרג בין שתי המדינות.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מוונואטו יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ.
בסוף 2012 חיו בוונואטו 12 שווייצרים, מהם שישה החזיקו אזרחות כפולה של ונואטו ושל שווייץ.
שווייץ אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
שווייץ האמינה את שגרירותה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על ונואטו.
ונואטו אינה מיוצגת בשווייץ, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי ונואטו–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות.
היחסים הדיפלומטיים שבין ונואטו לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-10 בספטמבר 1990.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בוונואטו אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן למשך שלושים ימים.
לעומת זאת, אזרחי ונואטו שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן.
צ'ילה אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
צ'ילה האמינה את שגרירותה שבקנברה, בירת אוסטרליה הסמוכה, על ונואטו.
ונואטו אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי ונואטו–צרפת מתייחסים ליחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין רפובליקת ונואטו לרפובליקה הצרפתית.
בשנת 1906 הוחלט על שלטון משותף של בריטניה וצרפת בוונואטו, בשנת 1980 הם העניקו לה את עצמאותה.
היחסים בין צרפת וונואטו התנדנדו על ידי סדרת משברים בשנות ה-80, והתערערו לחלוטין בכמה הזדמנויות, כאשר ונואטו גירשה את שגריר צרפת בשנת 1981, בשנת 1984 ובשנת 1987. בשנת 1980, ונואטו גינתה את הניסויים הגרעיניים של צרפת בפולינזיה הצרפתית.
בשנת 1985, האונייה ריינבו וורייר של גרינפיס התקבלה על ידי ממשלת וולטר ליני בפורט וילה, ופקיד בכיר מוונואטו אף נותר על סיפונה במהלך מסע המחאה של הספינה למורורואה.
לאחר הטבעת האונייה ריינבו וורייר באוקלנד האשים ליני את צרפת בגלוי כי ביצעה "מעשה טרור".
היחסים השתפרו משנות ה-90 ואילך, והיום, צרפת מספקת סיוע בפיתוח ונואטו.
שתי המדינות חולקות גם יחסים כלכליים ותרבותיים טובים; שתי המדינות חברות בארגון הבינלאומי של לה פרנקופוני.
ונואטו מחזיקה בצרפת קונסוליה בפריז בלבד.
מאידך, צרפת מחזיקה בוונואטו שגרירות בפורט וילה בלבד.
יחסי ונצואלה-קוריאה הצפונית הם היחסים שבין רפובליקת ונצואלה לקוריאה הצפונית.
ונצואלה היא אחת מחמש המדינות היחידות באמריקה הלטינית המקיימות קשרי חוץ עם קוריאה הצפונית.
עד שנת 1974 הכירה ונצואלה אך ורק בדרום קוריאה כנציגה המדינית של חצי האי הקוריאני.
משנת 1974 הכריזה ונצואלה רשמית על הכרה בצפון קוריאה כמדינה עצמאית, ובכך הפכה עצמה לאחת מחמש המדינות היחידות באמריקה הלטינית המכירות בצפון קוריאה כמדינה.
בשנות ה-90, בעקבות משבר כלכלי קשה ותקציב זעום שקיבלה ממשלת צפון קוריאה, נאלצה הממשלה לסגור כ־30% משגרירויותיה ברחבי העולם, כולל שגרירות צפון קוריאה בוונצואלה.
המהלך פגע מעט ביחסים בין שתי המדינות, אך מתן העזרה הכלכלית לצפון קוריאה מוונצואלה נותר כשהיה.
בספטמבר 2007 ביקר המחוקק יאנג היונג-סופ הצפון-קוריאני בוונצואלה ואמר ששתי המדינות צריכות לעמוד יחד כנגד "הסחיטה והאיומים האמריקנים".
ביולי 2008 שקל נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס, לקיים פגישה עם המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג, ואף הודיע בכלי התקשורת על הפגישה המיוחלת שתיערך ככל הנראה בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
לבסוף הפגישה התבטלה מחשש לחייו של הנשיא.
בספטמבר 2013 הכריז הנשיא מדורו כי שלושה דיפלומטים אמריקאים היו אחראים לקשירת קשר והפלתו מהשלטון, כאשר ההכרזה קיבלה תמיכה רבה ממשטרו של קים ג'ונג איל.
שגריר צפון קוריאה בוונצואלה, ג'ון יונג ג'ין, בירך את נשיא ונצואלה על כך שנקט בפעולה זו, ואף הגיב כי יש לדחות את "מדיניות ההתערבות שמפעילים השגרירים האמריקאים במדינות זרות".
יונג ג'ין שב והזהיר כי אם ממשלת ארצות הברית תעז להיכנס למתקפה צבאית על ונצואלה, צפון קוריאה תיחלץ לעזרתה.
בהמשך להצהרות הללו הוקמה קרן משותפת בשם "קרן הידידות של ונצואלה והרפובליקה הדמוקרטית של קוריאה הצפונית".
באוקטובר 2013 ביקר בוונצואלה שגריר צפון קוריאה, ג'ון יונג ג'ין, המייצג את צפון קוריאה כשגריר שאינו תושב במספר מדינות.
במהלך ביקורו נפגש יונג ג'ין עם בכירים באספה הלאומית, בהם יולי ג'אבור וחוליו צ'אבז מהמפלגה הקומוניסטית של ונצואלה (PCV) והמפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה (PSUV) בהתאמה.
השגריר יונג ג'ין ניצל גם הוא את ההזדמנות להביע את תמיכתו בנשיא ניקולאס מדורו, כאשר שהה בכנס יחסי חוץ בקראקס.
ב־20 ביוני 2014 משרד החוץ של ונצואלה ביקש כי צפון קוריאה תפתח מחדש את שגרירותה במדינה.
שגרירות צפון קוריאה נפתחה מחדש שנה לאחר מכן בשכונת לה מרצדס, קראקס.
שר החוץ הוונצואליאני ויונג ג'ין חתמו באותו הזמן על הסכמת להקמת פסל ענק של מנהיגי המדינות בשתי הערים הבירות.
ב־30 בנובמבר 2018 ביקר נשיא האספה העממית העליונה קים יונג-נאם בוונצואלה כדי להיוועד עם הנשיא ניקולאס מדורו במסגרת הסיור של יונג-נאם במדינות אמריקה הלטינית, בהן קובה, מקסיקו וונצואלה.
עיתון מפלגת הפועלים הקוריאנית דיווח כי קים יונג-נאם נפגש עם מדורו בארמון מיראפורס וחתם על הסכמים.
במהלך המחאה האנטי-שלטונית נגד מדורו בוונצואלה בשנת 2019, צפון קוריאה הייתה בין 22 המדינות שהכירו בניקולאס מדורו כנשיא ונצואלה.
ממשלת צפון קוריאה אישרה כי ראי סונג-גיל, שגריר צפון קוריאה בוונצואלה המכהן, נפגש עם לורה סוארז, דיפלומט ונצואליאני המשמש כשגריר במדינות רבות באסיה ובמזרח התיכון.
השגריר סונג-גיל הקוריאני הכריז כי על שתי המדינות "לחזק את הסולידריות ושיתוף הפעולה עם מדינות סוציאליסטיות בהתאם לאידאולוגיה של שלום ורצון טוב" והוסיף כי "יש לפתח יחסים עם כל המדינות המפגינות ידידות עימנו".
יחסי ונואטו–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ונואטו לבין הרפובליקה ההלנית.
בין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת ונואטו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים עם שיתוף פעולה בין שתי המדינות בארגונים בינלאומיים דוגמת האומות המאוחדות.
אזרחים יוונים המעוניינים להיכנס ולשהות בוונואטו אינם נדרשים להצטיידות באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
אזרחים יוונים המעוניינים להיכנס ולשהות ביוון גם הם אינם נדרשים באשרת כניסה מראש על מנת לעשות כן.
ונואטו אינה מיוצגת ביוון, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון האמינה את שגרירותה שבולינגטון, בירת ניו זילנד, על ונואטו.
יחסי ונואטו–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת ונואטו לבין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בינואר 1981, כחצי שנה לאחר עצמאותה של ונואטו.
ונואטו אינה מיוצגת ביפן, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן אינה מיוצגת בוונואטו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יפן האמינה את שגרירותה שבסובה, בירת פיג'י, על ונואטו.
בשנת 2018 שוויו של הייצוא היפני לוונואטו עמד על 1,210 מיליון ין.
באותה השנה, הייבוא היפני מונואטו עמד על 7,430 מיליון ין.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2018 התגוררו בוונואטו שבעים ושישה אזרחים יפניים.
יחסי ונצואלה–יפן (בספרדית: Relaciones Japón-Venezuela, ביפנית: 日本とベネズエラの関係) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לבין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-1938.
בדומה לשאר מדינות אמריקה הדרומית, בדצמבר 1941 ונצואלה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם יפן בשל השתייכותה למעצמות הציר.
בשנת 2009, נשיא ונצואלה לשעבר, הוגו צ'אווס, ערך ביקור רשמי ביפן עם ראש הממשלה היפני, טארו אסו.
במהלך הביקור, חתמו השניים על תריסר הסכמי שיתוף פעולה בין המדינות בעיקר בתחום הנפט והגז.
2009 – הוגו צ'אווס, נשיא ונצואלה לשעבר.
בשנת 2007, תאגידי הבנקים היפניים "Marubeni" ו-"Mitsui" השקיעו בתחום הנפט בוונצואלה 3.5 מיליארד דולר.
בשנת 2008, שוויו של הייבוא היפני מוונצואלה עמד על 1 מיליארד דולר וכלל בעיקר אלומיניום, עופרת, ברזל וקקאו.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2017 התגוררו בוונצואלה 352 אזרחים יפניים.
מרבית הקהילה היפנית בוונצואלה מתגוררת בערים קראקס ופוארטו לה קרוז.
ונצואלה מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת יפן.
ונצואלה מיוצגת ביפן בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית בעיר יוקוהמה.
יפן מיוצגת בוונצואלה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקראקס, בירת המדינה.
יחסי ונואטו–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ונואטו וספרד.
בשנת 1606 היה פדרו פרננדס דה קירוס, מגלה הארצות פורטוגזי שפעל עבור בית המלוכה הספרדי, האירופאי הראשון שהגיע לאיים.
הוא האמין שהגיע לטרה אוסטרליס ולפיכך כינה את הארכיפלג בשם "לה אוסטריאליה דל איספיריטו סנטו" (La Australia del Espíritu Santo; בספרדית: "הארץ הדרומית של רוח הקודש") והקים על האי אספיריטו סנטו מושבה קצרת ימים בשם נואבה חרוסלן ("ירושלים החדשה").
ספרד מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ונואטו מאז 30 באפריל 1981. ב-14 במאי 2006 נערכו חגיגות לציון 400 שנה לגילוי האיים בידי ספרד.
היחסים הדו-צדדיים, מבחינה פוליטית ומסחרית, בין ספרד לוונואטו הם מועטים, בעיקר במסגרת שיתוף הפעולה של האיחוד האירופי עם ונואטו באמצעות תוכניות קרנות הפיתוח והסכם השותפות הכלכלית.
המדינה נמצאת בסמכותה של שגרירות ספרד בקנברה, והעניינים הקונסולריים מטופלים מהקונסוליה הכללית של ספרד בסידני, וכן בקונסוליית כבוד של ספרד בפורט וילה.
ונואטו מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה.
ספרד מיוצגת בוונואטו באמצעות שגרירותה בקנברה, אוסטרליה, כמו גם הקונסוליה הספרדית בסידני, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בפורט וילה.
יחסי ונואטו–קובה הם היחסים הבילטרליים שבין ונואטו לקובה.
יחסים אלו החלו זמן קצר לאחר שונואטו קיבלה את עצמאותה מצרפת ובריטניה ב-1980. ונואטו וקובה החלו לקיים יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1983.
ונואטו הצטרפה לארגון המדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1983, ויצרה בשנת 1986 יחסים דיפלומטיים הן עם ברית המועצות והן עם ארצות הברית.
בשנת 1984, ביקרה משלחת דיפלומטית קובנית בוונואטו על מנת לחזק את היחסים בין המדינות.
ונואטו הייתה מקום הולדתו של הסוציאליזם המלנזי , דוקטרינה שקודמה על ידי ראש הממשלה וולטר ליני , המשלבת בין סוציאליזם, נצרות וערכים מלנזיים מסורתיים, שהקנתה לוונואטו וקובה מידה מסוימת של שותפות אידאולוגית - אם כי ניתן לראות את הסוציאליזם המלנזי כקרוב יותר לקומוניזם הנוצרי מאשר למרקסיזם.
אולם בשנת 1983, שר החוץ של ונואטו, סלה מוליסה הצהיר כי הצטרפותה של ונואטו למדינות הבלתי-מזדהות נולדה מתוך רצון לנייטרליות, וכי "ממשלת ונואטו אינה דבקה באידאולוגיה כלשהי".
ליני איבד את תפקידו ב-1991, ותחת יורשו מקסים קרלוט קורמן, ההתקרבות לקובה, לוב וברית המועצות דעכה.
בשנות ה-2000, התעוררו היחסים הרדומים שבין שתי המדינות, במיוחד לאור המעורבות האזורית של קובה באוקיינוס השקט.
קובה מעניקה כיום סיוע רפואי לוונואטו ולמדינות אחרות באוקיאניה.
החל מספטמבר 2008, שבעה עשר ונואטים לומדים רפואה בקובה, כאשר הוצאותיהם משלמות על ידי הממשלה הקובנית.
במקביל, רופאים קובנים נשלחו לעבוד בוונואטו.
בספטמבר 2008 התקיימה ועידה בינלאומית בהוואנה עם נציגי ונואטו וקובה.
בוועידה דנו המשתתפים ב"חיזוק שיתוף הפעולה בתחומי הבריאות, הספורט והחינוך.
בנוסף על כך, הרשויות הקובניות התחייבו לסייע למדינות האוקיינוס השקט בהתמודדות עם משבר האקלים.
הרפובליקה של ונואטו והרפובליקה העממית של סין החלו לקיים יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-26 במרץ 1982. סין הקימה שגרירות בוונואטו בשנת 1989, ואילו ונואטו הקימה קונסוליה בסין בשנת 1999. קונסוליה זו הפכה לשגרירות בשנת 2005. שגריר סין הנוכחי בוונואטו הוא ליו קוואן.
השגריר הנוכחי של ונואטו בסין הוא שר האוצר לשעבר וילי ג'ימי.
היחסים שבין המדינות נחשבים למשגשגים מאוד.
בשנת 2006 חתמה ונואטו על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי עם סין, שלפיו סין אמורה לסייע להתפתחות הכלכלית של ונואטו ולהסיר מכסים על היבוא מהמדינה.
סין גם הוסיפה את ונואטו לרשימת יעדי התיירות המאושרים לתיירים סינים.
שר הסחר של ונואטו, ג'יימס בול, אמר כי מדינתו ביקשה גם את הסיוע של סין באספקת מכונות להקמת מפעל לייצור דלק ביולוגי.