tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה מאהר במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:10.80 דקות אחרי השחייניות ממזרח גרמניה קאתלין נורד (2:09.51 דקות) ובריטה וויגאנג (2:09.91 דקות).
אכזבתה הייתה רבה בעיקר בשל העובדה שבמבחנים האמריקאיים היא שחתה מהר יותר מהמנצחות בתוצאה של 2:09.13 דקות.
בנוסף, היא השתתפה במשחה ל-100 מטר פרפר וסיימה במקום השביעי המאכזב בתוצאה של (1:00.97 דקות) המנצחת הייתה קריסטין אוטו ממזרח גרמניה (59.00 שניות).
מאהר התחתנה עם מייק פלנט, מחליק קרח תחרותי לשעבר.
כעת הם גרים בפיצ'טרי, ג'ורג'יה עם שני ילדיהם.
אחותה, אן נורת'אפ הייתה חברה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1996-2006.
מאהר קבעה 7 פעמים שיא עולם, זכתה ב-24 תוארי אליפות ארצות הברית ו-8 תוארי NCAA.
בשנת 1993 זכתה מאהר להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בשנים 1981 ו-1985 זכתה מאהר בתואר שחיינית השנה בעולם.
מאהר זכתה בתואר שחיינית השנה בארצות הברית בשנת 1985.
מרי הופקין היא זמרת פולק ופופ ולשית.
הופקין הייתה אחת מראשוני הזמרים שחתמו בחברת התקליטים אפל רקורדס של הביטלס.
מרי הופקין נולדה בפונטרדאו שבוויילס למשפחת דוברת ולשית, אביה של הופקין עבד כקצין-דיור.
כילדה לקחה מרי שיעורי שירה שבועיים, ושרה במקהלת הכנסייה המקומית.
בילדותה הייתה הופקין חברה בלהקה מקומית בשם "סלבי סט אנד מרי".
הופקין גם הוציאה מיני-אלבום בשפה הוולשית, בחברת תקליטים מקומית בשם "קמבריאן רקורדס".
במאי 1968, עת מלאו לה 18, השתתפה הופקין בתחרות שירה בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "אופרטוניטי נוקס" (Opportunity Knocks; 'הזדמנות דופקת בדלת'), וניצחה בה.
הדוגמנית טוויגי, שצפתה בתוכנית, התקשרה לפול מקרטני והמליצה על הזמרת הצעירה.
מקרטני שלח למשפחת הופקין מברק בו ביקש מהם לטלפן לחברת אפל רקורדס, שנוסדה כמה שבועות קודם לכן, ולבקש את "בראון".
בטלפון, הזמין בראון, שלא היה אלא מקרטני שהשתמש בשם בדוי כדי לא להפחידה, לראיון.
הופקין נסעה ללונדון, אל משרדי אפל רקורדס, ושרה וניגנה בפני פול מקרטני.
מקרטני, שהתרשם מהופקין, החתים אותה על חוזה, וכך הייתה הופקין לאחת מראשוני הזמרים שחתמו בחברת התקליטים של הביטלס.
בחודשים יוני ויולי 1968 עבדו הופקין ומקרטני על סינגל הבכורה שלה, ביצוע שלה לשיר "Those Were the Days", כשמקרטני אחראי על העיבוד וההפקה.
הסינגל יצא בממלכה המאוחדת ב-30 באוגוסט 1968. באותה השנה הוציאה סנדי שו גרסה משלה לאותו השיר, אך למרות התחרות, הגרסה של הופקין הגיעה למקום הראשון במצעד הפזמונים בבריטניה, כשהיא דוחקת את Hey Jude של הביטלס.
במצעד הבילבורד הוט 100 הגיע השיר למקום השני, וברחבי העולם נמכר הסינגל בלמעלה משמונה מיליון עותקים.
ב-21 בפברואר 1969 יצא אלבום הבכורה של הופקין, "Postcard", שהופק גם הוא בידי מקרטני.
באלבום, בו היו 14 רצועות, נכללו גרסאות כיסוי לשלושה משיריו של דונובן, שגם ניגן באלבום, ושירים מאת מיקיס תאודוראקיס, ג'ורג' מרטין, הארי נילסון ואירווינג ברלין.
האלבום הגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי, ולמקום ה-28 במצעד הבילבורד 200.
את הסינגל הבא של הופקין, "Goodbye", כתב פול מקרטני (הקרדיט ניתן ללנון-מקרטני) והוא יצא ב-28 במרץ 1969. הסינגל הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי (כשהסינגל של הביטלס במקום הראשון).
הסינגל השלישי של הופקין היה "Temma Harbour".
את הסינגל לא הפיק מקרטני אלא מיקי מוסט יצא ב-16 בינואר 1970 והגיע למקום השישי במצעד הפזמונים הבריטי.
במרץ 1970 ייצגה הופקין את בריטניה באירוויזיון.
באירוויזיון, שהתקיים בהולנד, שרה הופקין את איתו הגיעה למקום השני.
יצא כסינגל ב-23 במרץ 1970 והגיע למקום השני גם במצעד הפזמונים הבריטי.
אלבומה השני, "Earth Song, Ocean Song," יצא ב-1 באוקטובר 1971. האלבום הופק בידי טוני ויסקונטי וכלל גרסאות כיסוי לשירים שנכתבו בידי קט סטיבנס, וראלף מקטל.
ב-1971 הופקין נישאה לטוני ויסקונטי, לאחר הנישואין הורידה הופקין את רמת פעילותה בתחום המוזיקה כדי להקים משפחה.
ב-1972 נולד בנם דלני, שמאוחר יותר שינה את שמו למורגן ויסקונטי ופתח בקריירת מוזיקה משלו.
ב-1976 שבה הופקין להקליט, והוציאה את הסינגל "(Really Love Me) If You Love Me" (במקור של אדית פיאף), שהגיע למקום ה-32 במצעד הפזמונים הבריטי.
הבי-סייד, של הסינגל, "Tell Me Now," הולחן בידי הופקין עצמה.
הסינגל הבא של הופקין היה "Wrap Me In Your Arms," גם בסינגל זה הבי-סייד ("Just A Dreamer") נכתב בידי הופקין.
הופקין השתתפה באותה השנה גם באלבום הקונספט "The King of Elfland's Daughter".
ב-1976 נולדה בתם השנייה של הופקין וויסקונטי - ג'סיקה.
וב-1981 התגרשה הופקין מטוני ויסקונטי.
מרי אליס וייט בראדבורן היא שחיינית עבר אמריקאית, אלופה אולימפית, בעלת 4 מדליות מהן 2 זהב וסגנית אלופת העולם וכן פרשנית ספורט בטלוויזיה.
וייט נולדה וגדלה במרסר איילנד וושינגטון שם התאמנה במועדון השחייה צ'ינוק.
היא למדה באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל והתאמנה תחת הדרכתו של רנדי ריס.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בקראקס, ונצואלה בשנת 1983 זכתה בשתי מדליות, מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי (3:46.46 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:02.21 דקות, אחרי שיאנית העולם בת ארצה סינתיה וודהד (2:01.33 דקות).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.23 דקות, לאחר שניצחה את וודהד (1:59.50 דקות) ואת אנמארי ורסטאפן מהולנד (1:59.69 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות ונבחרת ארצות הברית זכתה בגמר לאחר מכן.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1985 זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:06.74 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:01.74 דקות, אחרי בת ארצה קרי סטיינסייפר (2:01.52 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:02.12 דקות, אחרי מזרח גרמניה שקבעה שיא עולם חדש 7:59.33 דקות ולפני הולנד 8:09.59 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:00.44 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.04 דקות ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת הייתה הייקה פרידריך ממזרח גרמניה שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:57.65 דקות.
לאחר שפרשה משחייה תחרותית סיימה תואר ראשון בהנדסת מערכות תקשורת בשנת 1989 ועבדה כפרשנית שחייה ברשת NBC באולימפיאדת ברצלונה (1992).
לאחר מכן, עבדה כפרשנית ברשת ESPN.
וייט מתגוררת בשנאנדואה ואלי וירג'יניה ועובדת ביחסי ציבור.
היא נשואה לאיש העסקים ג'ים בראדבורן משנת 1996 ולהם שתי בנות.
בשנת 2000 זכתה וייט להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מרי טיודור (Marie d'Angleterre, 18 במרץ 1496 – 25 ביוני 1533), הייתה אחותו הצעירה של הנרי השמיני, מלך אנגליה, ורעייתו של לואי השנים עשר, מלך צרפת, שהיה מבוגר ממנה ביותר מ-30 שנים.
לאחר מותו של לואי, כחודשיים לאחר המלכתה, היא נישאה לצ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון.
הנישואים, שהתרחשו בטקס סודי בצרפת, נערכו ללא הסכמת אחיה המלך.
אף שבאופן רשמי זהו מעשה שנחשב לבגידה, התערבותו של הקרדינל תומאס וולזי הביאה לחנינת הזוג בידי המלך, בתמורה לתשלום קנס.
מרי הייתה ילדתו החמישית של הנרי השביעי ושל אליזבת מיורק, והצעירה מבין הילדים ששרדו את ינקותם.
היא ואחיה הנרי היו קרובים כשהיו ילדים, ובעקבות כך האחרון קרא לבתו, מרי הראשונה, מלכת אנגליה, על שמה.
ספינת המלחמה מרי רוז (Mary Rose) נקראת גם היא על שמה.
כשהייתה צעירה, ניסה הדוכס ממילאנו לשדך לה את בנו הצעיר מקסימיליאן ספורצה, במטרה להביא את אנגליה להתערב לצדו כנגד הצרפתים.
אביה של מרי, הנרי, דחה את ההצעה מאחר שהיה בשלום עם צרפת, ומשום שלא היה מעוניין להתערב במלחמות האיטלקיות.
בצעירותה הייתה ידועה מרי כאחת מן הנסיכות היפות ביותר בכל אירופה.
היא התארסה לקרל מקסטיליה, שמאוחר יותר היה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם זאת, שינויים במערכת הבריתות האירופית הביאו לכך שהאירוסים בוטלו.
במקום זאת, באוקטובר 1514 נישאה מרי ללואי השנים עשר, מלך צרפת, כחלק מברית של אנגליה וצרפת שארגן הקרדינל וולזי.
אחת מבנות הלוויה של מרי בצרפת הייתה אן בולין, שמאוחר יותר הייתה לאשתו של הנרי השמיני, אחיה של מרי.
אף שאלו היו נישואיו השלישיים של לואי השנים עשר, לא היו לו בנים חיים, והוא ביקש להקים יורש; אולם, הוא נפטר ב-1 בינואר 1515, פחות משלושה חודשים לאחר שנישא למרי.
למרי וללואי לא נולדו ילדים.
לאחר מותו, מלך צרפת החדש, פרנסואה הראשון, ניסה לארגן נישואים למרי, אולם בלא הצלחה.
אחרי נישואיה הראשונים, מרי גמרה אומר לא להתחתן שוב דרך שידוך דיפלומטי-פוליטי.
באותו הזמן הייתה כנראה כבר מאוהבת בצ'ארלס ברנדון, הדוכס הראשון מסאפוק.
הנרי, אחיה המלך, ידע על רגשותיה, אולם רצה לעשות שימוש ברווקותה כקלף פוליטי.
כאשר שלח את ברנדון להשיב את מרי לאנגליה בינואר 1515, הוא הכריחו להבטיח כי לא יציע לה נישואין.
עם זאת, השניים נישאו בסתר בצרפת.
באופן טכני המעשה נחשב לבגידה, מאחר שברנדון נשא לאישה נסיכה מלכותית ללא הסכמתו של המלך.
הנרי זעם, והמועצה המלכותית הציעה לאסור את ברנדון ולהוציאו להורג.
בשל התערבותו של הקרדינל תומאס וולזי וחיבתו של הנרי לאחותו ולברנדון, לזוג הותר להמשיך בחייהם תחת קנס כבד בלבד.
הם נישאו באופן רשמי ב-13 במאי 1515 בארמון גריניץ'.
מרי הייתה אשתו השלישית של ברנדון, שלו היו שתי בנות מנישואיו השניים לאן בראון: אן ברנדון ומרי ברנדון.
אן בראון נפטרה בשנת 1511. מרי גידלה את בנותיה לצד ילדיה שלה.
אפילו לאחר נישואיה השניים, מרי כונתה בחצר המלכות האנגלית כ"המלכה הצרפתייה", ולא נודעה בתור "הדוכסית מסאפוק" בתקופת החייה.
את מרבית זמנה בילתה מרי במושבו של הדוכס בסאפוק.
יחסיה של מרי עם אחיה המלך נעשו מתוחים בסוף שנות ה-20, מאחר שהיא התנגדה לניסיונו של המלך לבטל את נישואיו לקתרין מאראגון, אותה הכירה במשך שנים רבות.
מרי סלדה ממאהבתו של המלך, ומלכתה לעתיד, אן בולין, אותה פגשה לראשונה עוד בחצר המלכות בצרפת.
מרי נפטרה באחוזת ווסת'ורפ (Westhorpe Hall) שבסאפוק ב-25 ביוני 1533, ונקברה בתחילה במנזר שבברי סנט אדמונדס (Bury St.
כשהמנזר נהרס במהלך פירוק המנזרים, גופתה הועברה לכנסיית סנט מרי הסמוכה.
לאחר מותה, ברנדון נישא לארוסתו של בנם הנרי, קתרין וילובי, ולשניים נולדו שני בנים.
למרי ולברנדון נולדו ארבעה ילדים, מהם שני בנים ושתי בנות:
הליידי פרנסס ברנדון (16 ביולי 1517 - 20 בנובמבר 1559), שנישאה להנרי גריי, המרקיז השלישי מדורסט; אמה של הליידי ג'יין גריי, "מלכת תשעת הימים".
הליידי אלינור ברנדון (1519 - 27 בספטמבר 1547), שנישאה להנרי קליפורד, הרוזן השני מקאמברלנד.
הנרי ברנדון, הרוזן הראשון מלינקולן (1523 - מרץ 1534).
למרי ולברנדון היו שני בנים, שלשניהם קראו הנרי.
מרי ומקס הוא סרט אנימציה אוסטרלי שיצא ב-2009, המתאר התכתבות ארוכה והשפעות הדדיות בין ילדה ואיש מבוגר בעלי קשיים שונים.
את הסרט ביים אדם אליוט והפיקה מלאני קומבס.
דמויות הסרט עשויות פלסטלינה, והמדבבים הראשיים הם פיליפ סימור הופמן, טוני קולט, אריק באנה ובתאני ויטמור; הקריינות מאת בארי המפריז.
הקרנת בכורה הייתה בערב הפתיחה של פסטיבל סאנדנס 2009. הסרט זכה ב"קריסטל אנסי" לסרטי אנימציה ביוני 2009, ובפרס האנימציה הטובה ביותר של אסיה פסיפיק בנובמבר 2009.
הסרט עוסק בנושאים כגון: הזנחה בילדות, בדידות, תסמונת אספרגר, השמנה, דיכאון וחרדה.
מרי דייזי דינקל היא ילדה בת 8 מאוסטרליה.
למרי כתם לידה על מצחה, והיא לא זוכה לפופולריות חברתית.
אמה עקרת בית אלכוהוליסטית, ואביה עובד במפעל לייצור שקיות תה.
יום אחד מחליטה מרי לברר איך מגיעים לעולם תינוקות באמריקה, ושולחת מכתב לאדם אקראי בשם מקס ג'רי הורוביץ.
מקס הוא יהודי, אכלן כפייתי ובעל תסמונת אספרגר.
מרי ומקס ממשיכים להתכתב כשני עשורים, והסרט מתאר דרך ההתכתבויות את חייהם רצופי הטרגדיות.
סיפור הסרט הוא עגמומי וכולל הומור מאופק.
הוא מוגש באנימציה מושקעת הכוללת פרטים רבים.
שחקן דמות טוני קולט מרי דייזי דינקל בתאני ויטמור מרי הצעירה פיליפ סימור הופמן מקס ג'רי הורביץ אריק באנה דמיאן פופודופולוס האמפריז בארי המספר
על פי הפתיחה, הסרט מבוסס על סיפור אמיתי.
באפריל 2009 הבהיר אליוט בראיון, כי דמותו של מקס נכתבה בהשראת "חבר עט בניו יורק אליו כתבתי מעל לעשרים שנה".
הצילום נמשך כ-57 שבועות, באמצעות 133 קבוצות נפרדות, 212 בובות ו-475 אביזרים מיניאטוריים.
מרי היגינס קלארק הייתה סופרת אמריקאית בתחום ספרי מתח.
כל אחד מ-42 הספרים שכתבה הפך לרב מכר, ומהם נמכרו למעלה מ-80 מיליון עותקים.
קלארק נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק.
גם בתה, קרול היגינס קלארק, וכלתה לשעבר, מרי ג'יין קלארק, הן סופרות של ספרי מתח.
מרי היגינס קלארק נפטרה ב-31 בינואר 2020.
בין ספריה שתורגמו לעברית בהוצאת אור עם:
העמידי פנים שאינך רואה אותה (Pretend You Don't See Her - 2002)
מרי ויגמן הייתה רקדנית וכוריאוגרפית גרמנייה, שהייתה חלוצת המחול האקספרסיוניסטי, הריפוי דרך מחול ואימון בתנועה ללא נעלי בלט.
היא דמות בולטת במחול מודרני ולימים נחשבה אחת הדמויות הסמליות ביותר של תרבות רפובליקת ויימאר.
קרולינה סופי מארי ויגמן נולדה בהאנובר, האימפריה הגרמנית.
היא החלה לרקוד בגיל מאוחר יחסית, לאחר שראתה שלושה תלמידים של אמיל ז'אק-דלקרוז, אשר לימד מוזיקה דרך שלושה עקרונות: סולפג', אלתור, יוריתמיקה.
עוד חוויה שקירבה אותה למחול הייתה קונצרט יחיד של גרטה ויזנטל.
בשנת 1913, הכירה את רודולף פון לאבאן, ובהנחייתו פיתחה טכניקת תנועה שהתבססה על ניגודים: מתיחה וכיווץ, משיכה ודחיפה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבדה כעוזרת של פון לאבאן בלייפציג.
בשנת 1918 עברה התמוטטות עצבים.
בשנת 1920, הקימה ויגמן בדרזדן בית ספר למחול שזכה לכינוי "בית הספר המרכזי בדרזדן" או פשוט "בית הספר של מרי ויגמן", שהפך מרכז למחול אקספרסיוניסטי.
התקיימה יריבות ותחרות בינו לבין בתי הספר הוותיקים למחול בדרזדן, ובמיוחד מול בית הספר של גרט פאלוקה.
היא לימדה או שיתפה פעולה עם רקדנים וכוריאוגרפים ידועים, בהם איבון גאורגי, האניה הולם, האראלד קרויצברג, מקס טרפיס, אירנה לין, אליזבט וינר, סוניה רביד, מרגרטה ואלמן, אינגה וייס, אורסולה קיין ומטה וידמר.
ויגמן ערכה מסע הופעות עם להקת הרקדנים שלה בארצות הברית בשנת 1930. תלמידים שלה יסדו בית ספר למחול בניו יורק בשנת 1931. להקות מחול קומוניסטיות בניו יורק בשנות השלושים הושפעו מהכוריאוגרפיה שלה.
בית הספר של מרי ויגמן התקיים משנת 1920 עד 1942, והמשיך לפעול תחת השלטון הנאצי, ובהתאם להנחיות הממשלה פיטרה את הרקדנים והרקדניות היהודים שעבדו עבורה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה פעילות בית הספר בהנהלת דורה הויר.
מרי פולין הול הייתה כנרת אנגליה.
הול נולדה בניוקאסל על הטיין, אנגליה.
את שיעורי המוזיקה הראשונים קיבלה מאביה, שהיה נבלן בתזמורת להקת האופרה של קארל רוזה.
היא למדה גם אצל מורה מקומית, הילדגרד ורנר.
משפחת הול נעה ברחבי המדינה בעקבות האב ועשתה שנים אחדות בגוורלפורד, כפר קטן סמוך למלוורן, ווסטרשייר.
כשמלאו למרי תשע, שמע אמיל סורה את נגינתה ויעץ להוריה לשלוח אותה לאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, אך הם דחו את הצעתו.
הול המשיכה ללמוד אצל כמה מורים ידועי-שם, בהם אדוארד אלגר ב-1894, אוגוסט וילהלמי בלונדון ב-1896, מקס מוסל בברמינגהאם ב-1898 ופרופסור קרוז ב-1900 בלונדון.
בשנת 1901, בעצת יאן קובליק, נסעה לפראג ללמוד אצל מורו לשעבר, אוטאקאר שווצ'יק.
הופעותיה הראשונות של הול היו בפראג בנובמבר 1902 ובווינה בינואר 1903. הופעת הבכורה שלה בלונדון הייתה ב-16 בפברואר 1903. בכל הופעותיה קצרה הצלחה.
הול שלטה בטכניקה, שאותה, כך גרסה, למדה מסווצ'יק.
כחלק מפועלה כמוזיקאית מצליחה היא השתתפה בסיורי קונצרטים ממושכים וביצעה תוכניות תובעניות ללא ליאות.
עובדה זו הפתיעה את המתנגדים לה שסברו, כי לא הצטיינה, למראית עין, בכוח גופני.
רייף וון ויליאמס השלים את "העפרוני נוסק" בעזרת הול והקדיש לה את היצירה.
היא ניגנה אותה בביצוע בכורה בגרסתה הראשונה, זו שנכתבה לכינור ופסנתר, בקונצרט של אגודת המקהלה של אוונמאות' ושירהמפטון, ב-15 בדצמבר 1920, ואת הגרסה לכינור ותזמורת ב"קווינ'ס הול" עם התזמורת הסימפונית הבריטית בניצוח אדריאן בולט, ב-14 ביוני 1921. בבעלותה של הול היה אחד משני כינורות ויוטי סטרדיוואריוס והיא ניגנה בו.
בשנת 1911 נישאה הול למנהל עסקיה, אדוארד בארינג; הם גרו בצ'לטנהם והיו הורים לבת אחת, פולין.
בשנת 1916 הקליטה גרסה מקוצרת של הקונצ'רטו לכינור של אדוארד אלגר בניצוח המלחין.
הול מתוארת כ"אישה מלבבת מאוד, זעירה ומלאת חיים ובעלת חוש הומור מעולה, שהצטיינה גם בנדיבות לבה."
כינור הסטרדיוואריוס משנת 1709, שבו ניגנה במשך למעלה מ-50 שנה ושנודע עם הזמן כ"סטרדיוואריוס מרי הול", נמכר ב"בית המכירות סותבי'ס" באפריל 1988 במחיר שיא של 473,000 ליש"ט לקונה אלמוני מדרום אמריקה.
מרי פותהיסריל ורגהיס הייתה רופאה הודית, מבין חלוצי תחום הרפואה השיקומית בהודו.
ב-1963, נטלה על עצמה את ניהול המחלקה הראשון לפיזיותרפיה ושיקום בהודו, בבית החולים כריסטיאן מדיקל קולג' (CMC), בוולורה.
עבודתה הייתה מרכזית להתפתחות שירותי בית החולים עד להקמת המוסד הראשון הייעודי לרפואה שיקומית בהודו, ב-1966. בהכרה בתרומותיה לתחום הרפואה, הוענק לה בשנת 1972 פרס פאדמה שרי, מבין הפרסים האזרחיים החשובים שניתנים מאת ממשלת הודו.
קרן מרי ורגהיס, שנוסד על שמה, מעניק כל שנה את פרס ד"ר מרי ורגהיס למצוינות בהעצמת יכולות, מאז 2012.
מרי ורגהיס נולדה בכפר צ'ראי, שבקוצ'ין, קרלה, הודו, למשפחה אמידה.
אביה היה מנהיג מכובד בכנסייה המקומית ובקהילה.
היא הייתה השביעית מבין שמונה ילדים במשפחה.
לאחר לימודי התיכון, מרי למדה במכללת מהראג'ה.
היא למדה לתואר שני ברפואה ב-CMC, אותו סיימה ב-1952. היא הצטרפה למחלקת הגינקולוגיה כדי להתמחות ברפואת נשים.
בזמן ההתמחות שלה, בשנת 1954, הייתה ורגהיס מעורבת בתאונת דרכים, וספגה פגיעה לחוט השדרה.
בפציעות שלה טיפל ד"ר פול בראנד, אשר לאחר מכן נהיה למנחה המקצועי שלה, תחתיו למדה מיומנויות כירורגיות לטיפול ושיקום של חולי צרעת.
היא עצמה עברה טיפול שיקומי בפרת, שבאוסטרליה, ולאחר מכן התקבלה כמתמחה במכון לרפואה פיזיקלית ושיקום בניו-יורק, בהנחיית ד"ר הווארד א.
בסיום ההתמחות בשנת 1962, היא חזרה להודו כראשת מחלקת רפואה פיזיקלית ושיקום ב-CMC.
היא קידמה את הקמת המכון הראשון לשיקום בהודו, שנפתח ב-1966. היא התמקדה בעבודת שיקום של נפגעי חוט השדרה, צרעת, ופגיעה מוחית.
היא המשיכה לעבוד בבית נוצרי המכללה-CMC עד 1976.
ב-1963 יצאה לאור הביוגרפיה שלה, בכותרת: "קח את ידי: סיפורה המדהים של ד"ר מרי ורגהיס", אותה חיברה דורותי קלארק וילסון.
בהכרה בתרומותיה לרפואה בהודו, ובפרט לתחום שיקום פיזי, הוענק לורגהיס בשנת 1972 פרס פאדמה שרי על ידי הנשיא של הודו, ורהגירי ונקטה גירי.
ב-1985 זכתה ורגהיס בפרס וורלד ויז'ן (World Vision Award).
ורגהיס נפטרה בדצמבר 1986. מרכז השיקום שיסדה שנים קודם לכן, נקרא על שמה בעקבות מותה.
קרן מרי ורגהיס, אותו הקימה זמן קצר לפני מותה, מנהל תוכניות הכשרה מקצועות לאנשים נכים ובעלי מוגבלויות.
ב-2012 נוסד בקרן גם הפרס על שמה, שמכיר במצוינות בתחום.
הברונית מריה אלכסנדרינה פון וטסרה הייתה אצילה אוסטרית, אשר ניהלה רומן עם רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה.
מרי ורודולף מצאו את מותם באופן מסתורי במה שנודע כ"פרשת מאיירלינג".
מרי נולדה בווינה ב-19 במרץ 1871. אביה היה אלבין פון וטסרה, דיפלומט בשירות החוץ האוסטרי.
אמה הייתה הלנה בלטאזי, בת למשפחה יוונית עשירה מהאי כיוס, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
משפחתה קיבלה תואר אצולה מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה רק בשנת 1870, ולפיכך נחשבה לחלק מ"האצולה החדשה", מעמד נמוך יותר מבחינה חברתית באצולה האוסטרית.
למרי הייתה אחות אחת, יוהנה, ושני אחים: לאדיסלאוס ופרנץ אלבין.
הוריה של מרי ציפו שהיא ואחותה תינשאנה לבנים ממשפחות חשובות, ובכך תסייענה להעלות את מעמדה החברתי של המשפחה.
מרי למדה ב"מכון לבנות אצולה" - פנימיות ייחודיות עבור בנות אצולה בין הגילאים 12-17, אשר נועדו להכשיר נשים צעירות לתפקידן בחברה כנשים ואמהות אריסטוקרטיות.
על פי הדעה המקובלת, בנובמבר 1888 נפגשה וטסרה לראשונה עם רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, בנם של הקיסר פרנץ יוזף ושל הקיסרית סיסי.
עם זאת, יש הסוברים שהם נפגשו וניהלו רומן עוד לפני כן.
רודולף היה באותה העת כמעט בן 30, והיה נשוי שלא באושר לסטפני, נסיכת בלגיה (הם חיו בנפרד).
וטסרה הייתה בת 17, וכבר התבלטה כנערה יפה מאוד.
גיסתו של רודולף, לואיז, נסיכת בלגיה, העידה מאוחר יתר שהפגישה הראשונה בין רודולף ומרי אירעה במהלך הופעה בבורגתיאטר.
כמו כן היא העידה שרודולף אמר כבר אז: "אני פשוט לא יכול לקרוע את עצמי ממנה."
עד מהרה החלו השניים לנהל רומן.
בעוד רודולף ראה את הרומן בצורה קלילה, והמשיך את היחסים עם שאר המאהבות שלו, ככל הנראה וטסרה באמת אהבה את רודולף, ושמרה לו אמונים.
היא קיוותה שרודולף יוכל להתגרש מסטפני ולשאת אותה לאשה, למרות שמשפחתה ניסתה להסביר לה את חוסר ההיגיון שבדבר.
הן הוריו של רודולף והן הוריה של וטסרה ידעו על הרומן והתנגדו לו.
ב-30 בינואר 1889, נמצאו לפתע וטסרה ורודולף מתים בבית הציד של רודולף בעיירה מאיירלינג (פרשת מאיירלינג).
נסיבות המוות נותרו לא ברורות במשך שנים, אולם מקובלת הסברה על פיה מדובר בהתאבדות כפולה.
הסיבה להתאבדותו של רודולף הייתה ככל הנראה יאוש ממדיניותו השמרנית של אביו, מחוסר יכולתו לממש את אהבתו, וייתכן שאף עגבת שממנה סבל.
נראה שהוא תכנן את ההתאבדות כבר חצי שנה קודם לכן, אולם חפץ להתאבד עם אחת ממאהבותיו.
השחקנית מיצי קספר (Mizzi Kaspar) אשר קיימה רומן עם רודולף, העידה מאוחר יותר שהנסיך הציע לה להתאבד עמו.
ככל הנראה רק לאחר שקספר דחתה את ההצעה (ולטענתה אף פנתה למשטרה) הוא הציע אותה לווטסרה, אשר הסכימה.
עם זאת, יש הסוברים שהשניים נרצחו בידי קרובי משפחה של רודולף.
זיטה, נסיכת בורבון-פארמה, הקיסרית האחרונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, טענה בזמנו שהם נרצחו בידי סוכנים צרפתיים ששלח ז'ורז' קלמנסו.
גרסת הרצח אכן מקובלת יותר בקרב המלוכנים האוסטרים.
יש אף תאוריות הגורסות שווטסרה הייתה בהריון, ומתה מדימום במהלך הפלה לא מוצלחת.
על פי אותן גרסאות, לאחר שווטסרה מתה, רודולף איבד את הטעם בחייו והתאבד.
ב-2015 התגלה אוסף מכתבים שכתבה וטסרה למשפחתה וחשף את תעלומת מותם, 126 שנים לאחר מכן.
המסמכים הופקדו בכספת בנק אוסטרית 36 שנה לאחר מותה, ככל הנראה על ידי משפחתה, והועברו לספרייה העירונית האוסטרית בתיקיית מכתבים שהכילו מסמכים אישיים, מכתבים, ותמונות של משפחת וטסרה.
מהמכתבים שנכתבו במאיירלינג זמן קצר לפני האירוע, עולה כי אכן השנים התאבדו עקב חוסר יכולתם לממש את אהבתם.
גופתה של וטסרה הוצאה מהמבנה במהירות ובסתר, ונקברה בהקדם האפשרי בעיירה הייליגנקרויץ, כלל ללא בדיקה.
במהלך השנים הקבר נפרץ שלוש פעמים.
ב-1946 חיילים רוסיים מכוח הכיבוש הסובייטי באוסטריה, שברו את צלחת הגרניט שמעל הקבר ופתחו את הארון בתקווה למצוא בתוכו תכשיטים.
ב-1959, רופא צעיר בשם גרד הולר, בלוויית בן משפחת וטסרה ומומחים בשימור קבורה, בחן את שרידי הגופה.
ד"ר הולר בחן היטב את הגולגולת ועצמות אחרות בחיפוש אחר עקבותיו של חור כדור, אך ציין כי לא מצא ראיות כאלה.
הולר פנה אל הוותיקן כדי לבדוק את הארכיונים שלהם מ-1889, שבהם התחקיר של האפיפיור הגיע למסקנה שרק כדור אחד נורה.
בהיעדר ראיות משפטית לכדור שני, הולר פיתח את התאוריה שווטסרה מתה בטעות, כנראה כתוצאה מהפלה, וזה היה רודולף שירה בעצמו.
ב-1991 נפרץ הקבר בפעם השלישית, הפעם על ידי הלמוט פלצלסטיינר, סוחר רהיטים מלינץ, שפיתח אובססיה לפרשת מאיירלינג.
פלצלשטיינר הוציא את העצמות בלילה לצורך בדיקה משפטית פרטית על חשבונו, שהתקיימה רק בפברואר 1993. פלצלסטיינר אמר לבוחנים כי השרידים הם של קרוב משפחה שלו שנהרג לפני כמאה שנה, אשר אולי נורה בראשו או נדקר.
הבודקים אכן אישרו שאפשרי שהגופה נורתה, אולם מכיוון שהגולגולת הייתה במצב של התפוררות, לא יכלו להכריע בבירור.
העצמות הוחזרו לקברם באוקטובר 1993. סיפורו של פלצלשטיינר דלף לעיתונות, והוא נאלץ לשלם קנס של 2,000 אירו למנזר במאיירלינג.
מרי ויטון קלקינס הייתה פילוסופית ופסיכולוגית אמריקאית.
קלקינס הייתה האישה הראשונה שהפכה לנשיאת האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA).
מרי ויטון קלקינס נולדה בהרטפורד, קונטיקט; היא הייתה הגדולה מבין חמישה ילדים.
הוריה היו וולקוט (Wolcott) ושרלוט (Charlotte) וויטון קלקינס; קלקינס באה ממשפחה מאוד מאוחדת והיו שאמרו שחייה האישיים סבבו סביבם.
היא עברה לניוטון, מסצ'וסטס בשנת 1880 עם משפחתה, עקב עבודה חדשה של אביה, ושם חיה כל חייה; כמו כן, שם היא החלה את לימודיה.
וולקוט, אביה, לקח תפקיד פעיל בהשגחה על חינוך הילדים וכשקלקינס סיימה את בית הספר התיכון, הוא תכנן את לימודיה כך שהיא תוכל להירשם ללימודים בקולג'.
בשנת 1882, קלקינס נכנסה למכללת סמית' כתלמידת שנה שנייה (sophomore); היא למדה במהלך שנה זו, אך במהלך שנת 1883, עקב מותה של אחותה, היא עברה ללמוד בעצמה מחוץ לקולג'.
במהלך שנה זו, היא לקחה שיעורים פרטיים ביוונית ואף לימדה את אחיה יוונית.
לאחר מכן, היא חזרה ללימודיה בקולג' בשנת 1884 וסיימה אותם עם דגש על פילוסופיה ולימודים קלאסיים.
לאחר סיום לימודיה, קלקינס ומשפחתה נסעו לטיול בן 18 חודשים לאירופה, שם קלקינס ניצלה את ההזדמנות וחקרה את לייפציג, איטליה ויוון.
היא גם למדה את יוון המודרנית והקדומה.
כשהיא חזרה למסצ'וסטס, אביה קבע ריאיון עם הנשיא של מכללת ולסלי – קולג' של נשים – עבור עבודת הדרכה במחלקה ללימודי יוון.
קלקינס עברה כמדריכה ולבסוף כמרצה במחלקה ללימודי יוון במשך 3 שנים.
פרופסור במחלקה לפילוסופיה הבחין בכישורי ההוראה המצוינים של קלקינס והציע לה תפקיד ללימוד פסיכולוגיה, תחום שהיה חדש בתוכנית הלימודים במחלקה לפילוסופיה.
קלקינס קיבלה את ההצעה עם האפשרות שתוכל ללמוד פסיכולוגיה במשך שנה אחת.
בתקופתה של קלקינס נשים החלו לזכות בהזדמנויות חדשות, כמו ללמוד וללמד, מה שנאסר עליהן קודם לכן.
למרות זאת, עדיין, היא נתקלה בהתנגדות ובאי-שוויון במהלך הקריירה שלה.
לא היו הרבה אפשרויות לנשים שרצו תואר בפסיכולוגיה.
קלקינס בחנה תוכניות לפסיכולוגיה בכמה אוניברסיטאות, כמו אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קלארק ואוניברסיטת הרווארד, אך היא רצתה ללמוד בסביבה עם מעבדות, ולכן האופציות היחידות לכך היו אוניברסיטת קלארק ואוניברסיטת הרווארד; ככל הנראה, עקב הקרבה לביתה בניוטון, היא רצתה להתקבל להארוורד.
עם זאת, הארוורד לא נתנה לנשים ללמוד במוסדה.
בעקבות כך, אביה ונשיא הקולג' ולסלי שלחו מכתבים לאוניברסיטת הרווארד בבקשה שתתקבל.
כך, אף על פי שהארוורד לא קיבלה את קלקינס כסטודנטית, היא נתנה לה רשות להקשיב בהרצאות.
כך, קלקינס החליטה לקחת שיעורים בהארוורד שנלמדו על ידי הפילוסוף ג'וסיה רויס; רויס השפיע על קלקינס לקחת שיעורים רגילים בהארוורד, שנלמדו על ידי הפסיכולוג והפילוסוף ויליאם ג'יימס, יחד עם גברים, אף על פי שנשיא הארוורד, צ'ארלס ויליאם אליוט התנגד ללימוד של נשים וגברים באותו חדר.
בעקבות לחץ מצד ג'יימס ורויס, ועתירה מאביה של קלקינס, אליוט אפשר לקלקינס ללמוד בשיעורים רגילים, בתנאי שלא תירשם כסטודנטית במוסדו.
אף על פי שג'אנט מאוד התרשמה מהפילוסופיה של ג'יימס, והוא החל להכניס אותה לתחום הפסיכולוגיה, ג'יימס לא היה מדען, וזה היה יותר תחום העניין שלה.
עיסוקו של ג'יימס, בין השאר ברעיון המודעות הנוטה ל"צורה אישית" והרגשות של "ו, אם, אבל", החלו את ההתעניינות הגדולה שלה בעצמי.
לאחר ההתמחות עם ג'יימס, ג'אנט עבדה יחד עם אדמונד סנפורד (Edmund Sanford) באוניברסיטת קלארק (Clark University), שלאחר מכן גם סייע לה להקים את המעבדה הראשונה של נשים במכללת ולסלי.
סנפורד אימן את קלקינס בפרוצדורות ניסוייות במעבדה, וגם עזר לה ביצירת ובהרכבת כמה כלים מעבדתיים עבור המעבדה לפסיכולוגיה של ולסלי.
בשנת 1891, קלקינס חזרה לולסלי כמייסדת תחום הפסיכולוגיה במחלקה לפילוסופיה.
מעבדת הנשים שהקימה צברה במהירות פופולריות; הסמינר המחקרי הראשון שלה הכיל יותר מ-50 סטודנטים.
ג'אנט החלה לתכנן תוכניות להמשך ההשכלה שלה בפסיכולוגיה.
סנפורד ייעץ לה כי מקומות השכלה כמו הופקינס וקלארק לא ירצו לקבל נשים כסטודנטיות, בדומה לחוויה שלה בהארוורד, דבר שגרם לה להירתע ממקומות אלו; לכן, הוא גם עודד אותה לחקור תוכניות באירופה; לדוגמה, הוגו מונסטרברג (Hugo Münsterberg) קיבל סטודנטיות למעבדתו שבפרייבורג, גרמניה.
לאחר שג'אנט הביעה את רצונה לעבוד יחד עם מונסטרברג לג'יימס, הוא אמר כי בקרוב מונסטרברג יבוא לעבוד בהארורד.
במהלך שלוש השנים בהם קלקינס עבדה עבדה יחד עם מונסטרברג, מספר מאמרים שלה פורסמו, כולל מחקר שהיא ביצעה עם סנפורד על חלומות והמאמר הראשון שלה על אסוציאציות.
במהלך הזמן הזה, קלקינס גם חקרה זיכרון, דבר שהוביל אותה להמצאת שיטת האסוציאציות הנכונה (right associates method), שידועה היום כטכניקת זוגות האסוציאציות (paired-associations technique).
קלקינס הסביבה בביוגרפיה העצמית שלה כי "על ידי הצגת סדרת צבעים מזווגים עם מספרים, היא מצאה שמספר שהופיע באופן חוזר יחד עם צבע מסוים, היה יותר סביר כי ייזכר מאשר מספר צבוע היטב או מאשר מספר שזווג אחרון עם צבע, בהופעה מחדש של צבע מסוים".
בביוגרפיה העצמית שלה, היא תיארה את מונסטרברג כ"אדם עם למידה עמוקה, מקוריות גבוהה ורב-גוניות מדהימה".
עבודה נוספת איתו כללה את מחקר החלומות שלהם.
מונסטרברג החל על ידי אימונה בפרטי ניסויי מעבדה ונתן לה בעיית מחקר שהתבססה על רישום החלומות של שניהם במהלך מספר שבועות.
במהלך שבועות אלו, הם העירו את עצמם עם שעונים מעוררים בשעות שונות בלילה, רשמו את חלומותיהם ואז חקרו אותם באופן אינטנסיבי.
המסקנה שלהם הייתה שחלומות הם לא יותר מאשר ייצור מחדש של "האנשים, המקומות והאירועים של התפיסה החושית האחרונה".
המחקר שלה על למידת אסוציאציות מזווגות תחת מונסטרברג היוותה את עבודת הדוקטורט שלה שפורסמה בשנת 1896. הארוורד סירבו לאשר את מכתב ההמלצה של המחלקה לפילוסופיה ופסיכולוגיה שיאשר עבורה את תואר הדוקטורט.
אליוט האמין מאוד בכך שעל שני המינים ללמוד בנפרד וכן כי, אף על פי שהוא הסכים כי קלקינס תהיה "אורחת", הוא ושאר ההנהלה סירבו להעניק לה את התואר.
קלקינס השלימה את שאר הדרישות עבור תואר ה-Ph.D, כולל ביצוע מבחנים ועבודות, וכן כל הפרופסורים בהארוורד המליצו עליה לקבלת התואר.
עדיין, רק בגלל המין שלה, היא לא קיבלה את הכבוד של קבלת התואר.
ג'יימס היה מודהם מכך ותיאר את הופעתה כ"בדיקה המדוקדקת ביותר עבור Ph.D שהייתה לנו בהארוורד".
עם השלמת לימודיה, היא חזרה לולסלי בשנת 1895 כפרופסור חברה בפסיכולוגיה.
שנתיים לאחר מכן היא הפכה לפרופסור לפסיכולוגיה ולפילוסופיה.
התוספת הזו אפשרה לה לחזור להרצאות על לימודים קלאסיים ויוונית.
העבודה המחקרית שלה המשיכה בזמן זה.
בתחילת שנת 1900, קלקינס החלה לפרסם סדרת מאמרים בהם היא תיארה את תחום הפסיכולוגיה כ"מדע העצמי" – זו תהיה הנחת היסוד להתפתחות פסיכולוגיית העצמי.
כפי שניתן לראות בכתביה, אף על פי שהיא הייתה מאוד אסירת תודה עבור האינדיבידואלים שקיבלו אותה, היא לא החזיקה טינה עבור אלו שלא.
למשל, במקום לבטא בוז כלפי הנהלת הארוורד שלא קיבלה את בקשתה לתואר, היא הביעה את הערכתה להארוורד על כך שאפשרו לה להשתתף בקורסים, לבצע מחקר תחת הפרופסורים שלה ולעבור עם אנשים כמו ג'יימס, סנפורד ומונסטרברג.
היא גם ציינה את סיועם של אנשים כמו רוברט מקדוגל (Robert MacDougall) וכמה אחרים נוספים שבילו איתה שנים כמייעצים ואף כחברים.
קלקינס פרסמה ארבעה ספרים ויותר ממאה מאמרים במהלך הקריירה שלה, שניהם בתחומים של פסיכולוגיה ופילוסופיה.
ספר הלימוד הראשון שלה, "מבוא לפסיכולוגיה" ("An Introduction to Psychology"), פורסם בשנת 1901. לאחר מכן היא פרסמה שני ספרים שביטאו את עמדותיה הפילוסופיות: בשנת 1907 פורסם ספרה "הבעיות הקבועות של הפילוסופיה" ("The Persistent Problems of Philosophy ") ובשנת 1918 פורסם ספרה "האיש הטוב והטוב" ("The Good Man and The Good").
קלקינס הביעה עניין בזיכרון ויותר מאוחר ברעיון העצמי.
היא בילתה שנים בניסיון להגדיר את רעיון העצמי, אבל הסיקה כי היא לא תוכל בשום דרך להגדיר אותו.
היא טענה כי אף על פי שהעצמי אינו בר הגדרה, הוא "טוטאלי ואחד מהרבה תכונות...
תחושה ייחודית שאני זה אני ואתה זה אתה...".
בשנת 1903, קלקינס דורגה במקום ה-12 ברשימה של 50 הפסיכולוגים הכי מובילים.
בשנת 1905, היא נבחרה כנשיאת האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA) ובשנת 1918 כנשיאת איחוד הפילוסופים האמריקאי (APA).
היא הייתה האישה הראשונה עם מעמד כזה בקרב שתי החברות.
היא זכתה בדוקטור כבוד לספרות בשנת 1909 מאוניברסיטת קולומביה וכן קיבלה דוקטור למשפטים בשנת 1910 ממכללת סמית.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לחברות כבוד בארגון הפסיכולוגים הבריטי.
קלקינס שירתה כחברת פקולטה בקולג' וולסלי במשך 40 שנים עד שפרשה בשנת 1929; היא מתה שנה לאחר מכן, בשנת 1930, לאחר שכתבה 4 ספרים ויותר מ-100 מאמרים בתחומי הפסיכולוגיה והפילוסופיה.
היא הכי ידועה בהישגיה בתחום הפסיכולוגיה ובמאבקיה להישגים.
לסיכום, גם לאחר שהארוורד סירבו לה לקבל תואר, קלקינס המשיכה לעבוד ולשאוף לאיכות.
ניסיונות לצדק חברתי עבור נשים
חוץ מתרומותיה לתחום הפסיכולוגיה, וויטון קלקינס הייתה תומכת נלהבת של זכויות נשים.
קלקינס הייתה סופרג'יסטית – פעילה במלחמה למען זכות הצבעה לנשים, וטענה כי במדינה דמוקרטית, שנשלטת על ידי זכות ההצבעה של אזרחיה, ושדוגלת בחינוך נשים, יש הפרדה שמבוססת על הבדלי מין שהיא מלאכותית וחסרת הגיון.
קלקינס הייתה פציפיסטית וחברת האיגוד האמריקאי לזכויות האזרח (American Civil Liberties Union).
בזמן שעבדה בוולסלי בזמן מלחמת העולם הראשונה, קולגה שלה התפטר מפני שהחזיק בהשקפות עולם פציפיסטיות.
קלקינס הביעה רצון לפרוש עקב כך שהחזיקה באותן דעות כמו הקולגה שלה, אך פרישתה לא אושרה על ידי נשיא ההנהלה.
הדוגמה הכי מוכרת של קלקינס לצדק חברתי לנשים היה הדחייה שלה מקבלת Ph.D ממכללת רדקליף – קולג' יוקרתי של נשים, ששותף עם הארווארד.
בשנת 1902, רדקליף הציע קבלת תוארי דוקטור לקלקינס ולשלוש נשים אחרות שסיימו את לימודיהן בהארוורד, אך לא קיבלו ממנו תוארי Ph.D בגלל היותן נשים.
דחייתה של קלקינס הכתה הדים לגבי היושרה והאופי שלה, בסירובה להצדיק הפרדה לא הוגנת בין גברים לנשים המבוססת על מינם.
האפליה שהיא חוותה לגבי מינה הודגמה באפיזודות מוקדמות.
בביוגרפיה העצמית שלה, קלקינס הזכירה תאריך בו, כחבר הוועד המנהלי של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA), מונסטרברג והסטודנטים שלו, יחד עם קלקינס, נפגשו לארוחת צהריים בוועד של הארווארד.
בכניסתם לשם, המלצר מחה וטען כי אסור לנשים לדרוך באולם המרכזי.
אף על פי שנראה שלקלקינס היה מאבק ממושך בתחומה, היא ביטאה בביוגרפיה העצמית שלה את תודתה לאנשים שלא הפלו אותה, כמו הגברים שעבדו במעבדתו של מונסטרברג כעוזרי מחקר וכסטודנטים, שתוארו בספרה עם הערכה רבה.
היא גם הביעה הכרת תודה למונטרברג שפתח את דלתות מעבדתו עבורה בלי היסוס.
לסיכום, קלקינס הייתה האישה הראשונה שהשלימה עבודה, מבחנים ומחקר עבור תואר הדוקטורט ואף על פי שהוא לעולם לא הוענק לה, היא נחשבת האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטורט בפסיכולוגיה.
בשנת 1891, 12 שנים לאחר שמעבדת הפסיכולוגיה הראשונה הוקמה על ידי וילהלם וונדט בלייפציג, קלקינס הקימה את מעבדת הפסיכולוגיה הראשונה שהוקמה על ידי נשים וגם את המעבדה הראשונה שהוקמה בקולג' של נשים (וולסלי קולג').
המעבדה תוקצבה ב-200$ בזמן שכל שאר המעבדות תוקצבו ב-800$ או יותר.
בזמן שעבדה במעבדה, היא גם לימדה את הקורס "לגשת לפסיכולוגיה מנקודת מבט פיזיולוגית" ("Psychology approached from the physiological standpoint").
כל 50 הסטודנטיות שנרשמו לקורס הונחו במספר תחומים בפסיכולוגיה וערכו ניסויים בנושאים כמו תחושות ואסוציאציות.
המעבדה שלה מוקמה ליד מעבדה לפיזיקה; שרפה פרצה מאותה מעבדה ושרפה את המעבדה שלה יחד עם שאר המעבדות.
לא היו נפגעים, אך המעבדה הנשית הראשונה לפסיכולוגיה נהרסה.
המעבדה נבנתה מחדש ואלינור גמבל (Eleanor Gamble) ניהלה את המעבדה לאחר קלקינס.
אולדריך ומרי אוהרה (בצ'כית: Marie Oherová; 20 בדצמבר 1907 – 24 באוגוסט 1984, Oldřich Ohera; 5 בינואר 1908 – 21 באפריל 1945) היו זוג אזרחים צ'כים, אשר הצילו יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי החבאתם מפני הנאצים והוכרו כחסידי אומות העולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942– 1945, התגוררו מרי ואולדריך אוהרה בכפר בשם זקרוב, קילומטר מהכפר טרשיצה במחוז אולומוץ אשר בצ'כיה.
כמעט כל טרשיצה ידעה על משפחת וולף היהודית, שהסתתרה במקום, אך איש לא דיווח עליהם.
ביוני 1942 קיבלו בני משפחת וולף - ברתולד, רוזאלי, בתם פליסיטאס והבן אוטו, הודעה להתייצב בבירת המחוז אולומוץ לצורך שילוח לגטו טרזיינשטט.
משפחת וולף שלחה את מזוודותיה למקום האיסוף, אך הם עצמם חיפשו מקלט במקום מסתור, אותו הכינו מראש ביער הסמוך לכפר.
ירוסלב זדריל, גנן צ'כי, שהיה מאוהב בפליסיטאס וולף בת ה-22, דאג לשלומם ולאספקת המזון.
באוקטובר 1942, עם הופעת החורף, העביר זדריל את המשפחה לבקתה קטנה בגן הירק שלו, שם הם נשארו עד האביב שלאחר מכן.
מאוחר יותר עברה משפחת וולף לצריף בבעלות פרנטישק ומארי זבוריל בכפר.
זדריל, שלא הצליח לספק מזון לארבעה אנשים לבדו, גייס את עזרתם של כפריים אחרים, ובמיוחד לודמילה טיכא, רופאת שיניים צעירה, שסיפקה למשפחה - אוכל, ספרים, סיגריות לברתולד, ונייר לאוטו הצעיר אשר ניהל יומן מהיום הראשון שלהם במסתור.
כשהחמיר המצב, בגלל נוכחותם של חיילים גרמנים בכפר, טיכא העבירה את המשפחה לכפר זקרוב, שם אכסנו אותם אולדריך ומארי אוהרה בביתם, משנת 1943 עד אביב 1945, מבלי לבקש תמורה.
ב-18 באפריל 1945, ימים ספורים לפני תום המלחמה, נכבש הכפר בידי כוחות הוולאסוב הפרו-נאצים.
כל תושבי הכפר נעצרו אך לאחר מכן שוחררו, מלבד 19 צעירים שנורו ונשרפו למוות, ביניהם היה אוטו וולף, וכן אולדריך אוהרה אשר נרצח ב-21 באפריל 1945 כשהוא בן 37.
מרי אוהרה שרדה את המלחמה ונפטרה ב-24 באוגוסט 1984 בגיל 76.
ב-1 בינואר 2000, התקיים טקס בפראג ובו יד ושם הכירו במרי ואולדריך אוהרה כחסידי אומות עולם.
ב-5 ביוני 2001 הוחלט להעניק להם מדליה לחסידי אומות עולם ושמם הונצח על קיר כבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
מרי הורנר לייל הייתה מומחית לקונכיות וגאולוגית.
היא הייתה נשואה לגאולוג הבריטי המפורסם צ'ארלס לייל וסייעה לו בעבודתו המדעית.
היא מעולם לא התפרסמה בזכות עצמה אם כי היסטוריונים מאמינים כי היא תרמה תרומות משמעותיות לעבודת בעלה.
מרי אליזבת הורנר נולדה ב-9 באוקטובר בלונדון בשנת 1808. היא הייתה הגדולה מבין שש בנות של לאונרד הורנר, פרופסור לגאולוגיה שלימד באנגליה ובגרמניה.
לאונרד הורנר היה להוט שכל ילדיו יתחנכו היטב.
מרי הפכה למומחית לקונכיות וגאולוגית בעוד אחותה הצעירה קתרין מוריי לייל הפכה לבוטנאית.
בשנת 1832 נישאה לצ'ארלס לייל (1787–1875), איתו חלקה לא רק את אהבתה לגאולוגיה אלא גם אהבתה לספרות ופיתחה את קשרי הידידות שלהם בעולם הספרות.
אחותה של מרי, קתרין נישאה להנרי אחיו הצעיר של צ'ארלס לייל.
מרי הורנר לייל ידועה בעיקר בזכות עבודתה המדעית משנת 1854, שם בחנה את אוסף חלזונות האדמה שאספה מהאיים הקנריים.
מחקר זה היה דומה למחקר שערך צ'ארלס דרווין על ציפורים וצבים באיי גלאפגוס.
מרי וצ'ארלס היו שותפים מדעיים; היא ליוותה אותו במחקרי השטח וסייעה לו ברישום ציורים גאולוגיים, דאגה לדגימות שנאספו, קטלגה את האוספים.
היא למדה ספרדית ושוודית בנוסף לשפות ששלטה בהן - צרפתית וגרמנית על מנת לסייע בתקשורת במסעותיהם.
היא כתבה את מחקריהם כאשר ראייתו של בעלה נחלשה בשנים מאוחרות יותר.
הגאולוג רודריק מורצ'יסון ציין את נוכחותה בפגישות מיוחדות של החברה הגאולוגית בלונדון וניכר שהיה לה עניין עז והבנה מעמיקה של הגאולוגיה.
היא התכתבה עם אליזבת קבוט אגאסי על הגאולוגיה הקרחונית של דרום אמריקה.
הורנר לייל גם התכתבה גם עם ויליאם פרסקוט.
היא נכחה בשיחות של בעלה עם צ'ארלס דרווין.
מרי הורנר לייל נפטרה ב־24 באפריל 1873.
מכתש בכוכב הלכת ונוס נקרא הורנר לכבודה, ראו רשימת המכתשים בוונוס .
מרי היסטר ריד הייתה ציירת ומורה קנדית ילידת אמריקה.
היא נודעה בעיקר כציירת טבע דומם פרחוני, ובשנת 1890 היא נחשבה לציירת הפרחים החשובה ביותר בקנדה.
היא גם ציירה נופים אנושיים, סצנות לילה, חללי פנים של סטודיו ודמויות.
עבודתה כציירת קשורה במובן הרחב לטונליזם ואסתטיות או "אמנות למען האמנות".
ריד נולד ברידינג, פנסילבניה ב-10 באפריל 1854. בין השנים 1883–1885 למדה ריד ציור באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה אצל תומאס אייקינס.
באקדמיה הכירה את בעלה לעתיד האמן הקנדי ג'ורג' אגניו ריד (1860–1947).
בשנים 1888–1889 למדה באקדמיה קולארוסי בפריז.
היא למדה שם שוב בשנת 1896.
במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בזמן לימודיה, לעיתים נדירות הורשו לנשים להמשיך באמנות כקריירה.
אם למדו בבית ספר לאמנות, לרוב לא למדו אותם מקצועות כמו גברים.
אף ששניהם למדו בבית ספר לאמנות, מרי הוגבלה לנושאים נשיים באופן מסורתי, ונודעה בזכות ציורי הפרחים שלה.
למרות הציפיות שנשים יישארו בבית לטפל בילדים, מרי עלתה לגדולה והפכה לאחת הנשים הראשונות שהעבודות שלה נכללו בגלריה הלאומית של קנדה.
ריד הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי ולתערוכות של איגוד האמנות של מונטריאול, ובאגודה לאמנות נשים בקנדה.
היא גם הציגה את עבודותיה בתערוכה הפאן-אמריקאית בבאפלו (1901), ובתערוכת העולמית בסנט לואיס (1904).
היא הציגה עם בעלה במוזיאון רויאל אונטריו, בסיוע אגודת הצלב האדום (1915).
היא זכתה להערכה רחבה, ולהצלחה כלכלית וזכתה לביקורות משמעותיות בעיתונות בטורונטו.
היא הפכה לחברה באגודת האמנים באונטריו בשנת 1887, ובשנת 1907 הפכה לאישה השנייה בלבד שכיהנה בוועד הפועל של האגודה.
היא הייתה גם אחת הנשים הראשונות שנבחרו כעמיתת האקדמיה המלכותית לאמנויות (RCA) בשנת 1893. היא נבחרה להצטרף לאגודה הקנדית לאמנות שימושית בשנת 1904.
מופע רטרוספקטיבי של עבודותיה של ריד נערך בשנת 1922 בגלריה לאמנות בטורונטו, לאחר מותה ב -4 באוקטובר 1921. הוא כלל 308 עבודות.
היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה לאחר מותה תערוכת רטרוספקטיבה במוסד זה.
בשנת 2000, עבודותיה של מרי הייסטר ריד התגלו מחדש כאשר גלריית האמנות של אונטריו ערכה תערוכה מעבודותיה- "שקט והרמוניה: אמנות מרי הייסטר ריד".
מֶרִי פַאנֶט וִילֶר , היא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת טקסס באוסטין.
היא חקרה בעיות זרימה בחומרים נקבוביים ויישמה את המידע התאורטי לתחומים כגון אקולוגיה, הנדסה, גאוגרפיה ועוד.
עבדה עם מודלים תלת־ממדיים ממחושבים על מנת ליצור הדמיות ריאליסטיות לבדיקת האלגוריתמים שיצרה.
זכתה במגוון פרסים, בהם פרס תיאודור פון קרמן בשנת 2009, והייתה לאישה הראשונה שזכתה במדליית ג'ון פון נוימן בשנת 2013.
מרי פאנט וילר נולדה בשנת 1938 בקוארו שבטקסס למשפחת איכרים.
בניגוד למה שהיה נפוץ בזמנו, כל דודותיה סיימו את האוניברסיטה ואמה הייתה מורה בעלת תואר שני.
בילדותה לא הוצע לה מבחר רחב של נושאי לימוד במתמטיקה, מלבד גאומטריה, אך היא הראתה עניין במספרים מגיל צעיר.
היא החלה ללמוד מדעי החברה באוניברסיטת טקסס באוסטין על מנת להגשים את חלומה להיות עורכת דין, ובו זמנית השתתפה בקורסים במתמטיקה כדי להשלים את הידע שלה.
וילר הושפעה מהשותפה שלה לחדר, שלמדה הנדסה, והחלה להתעניין באנליזה נומרית.
היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה בנוסף לתואר במדעי החברה בשנת 1960, ולאחר מכן סיימה גם תואר שני במתמטיקה בשנת 1963. היא התקבלה להיות דוקטורנטית בהנחיית הנרי רצ'פורד וג'ים דוגלס באוניברסיטת רייס באנליזה נומרית.
באותה תקופה היא התחתנה עם בן זוגה ג'ון וילר וב-1968 נולדה להם ילדה.
בשנת 1971 השלימה וילר את הדוקטורט שלה במתמטיקה באוניברסיטת רייס.
וילר עבדה באוניברסיטת רייס בשנים 1971–1995, עם הפסקה של שנתיים בין 1988 ל-1990. ב-1988 מונתה לפרופסור למתמטיקה חישובית ויישומית באוניברסיטת רייס, אישה ראשונה בתפקיד זה.
היא נבחרה לנאום בהרצאת נתר בשנת 1989. בשנת 1995 היא התחילה לעבוד באוניברסיטת טקסס באוסטין, שם היא משמשת כמנהלת המרכז למידול תת-קרקעי במכון להנדסת מחשבים ומדעים כפרופסור למכניקה הנדסית, והיא אחראית להנדסה במחלקה למתמטיקה.
וילר עסקה בעיקר באנליזה בשיטת האלמנטים הסופיים, באנליזה נומרית ובחקר משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
בעבודת הדוקטורט שלה עסקה באומדני שגיאות L2, תוך שימוש בשיטת גלרקין, לקבלת פתרונות של משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
המחקר שלה התמקד באמינות השיטות הקיימות ובשגיאות האפשריות בעת פתירת משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
המאמר שלה פורסם בעיתון המדעי SIAM ().
המאמר צוטט 869 פעמים והיה פריצת הדרך של וילר לתחום.
במשך מרבית הקרירה שלה חקרה אלגוריתמים נומריים לפתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
היא השתמשה באלגוריתמים האלו בניתוח אלמנטים סופיים, ובניתוחים שהתקבלו היא עשתה שימוש במגוון תחומים.
מאז ומתמיד הדבר הכי חשוב לווילר במחקרה היה היישום של המתמטיקה.
למרות שמרבית ניסוייה נעשו באופן תאורטי, היא פעלה על מנת ליישם את ממצאיה לתחומים לאו דווקא בעולם המתמטי.
היא חקרה מגוון ענפים מדעיים, בייחוד בתחום האקולוגי והביולוגי.
כאשר התחילה לחקור אלגוריתמים לפתירת בעיות זרימה נקבוביות, היא התחילה לעבוד עם תעשיית הנפט.
מכיוון שטקסס שופעת במכרות נפט, הנושא היה קרוב לליבה של וילר והיא השתמשה במודלים מתמטיים ממוחשבים על מנת לתעל את תהליך הקידוח, ולעשותו בצורה אקולוגית יותר.
וילר השקיעה את רוב הקרירה שלה לחקור בעיות סביבתיות כגון ניקוי מאגרים תת-קרקעיים, שפיכת פסולת רעילה, והסרת פחמן דו-חמצני.
המעבדה שלה באוניברסיטת טקסס יוצרת מודלים תלת־ממדיים ממוחשבים של מקורות גז טבעי, שוניות וחופים, ומקורות מים תת-קרקעיים כדי להראות את זרימת הנוזלים והריכוז המשתנה של הפסולת.
דרך שילוב של ענפי מדע שונים כגון מדעי המחשב, מתמטיקה וביוכימיה, וילר והצוות שלה פותרים בעיות זיהומיות במקורות האלו.
בנוסף, וילר עבדה עם חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית בנושא ההשפעה הסביבתית במפרץ צ'ספיק, במפרץ דלאוור ובמפרץ פלורידה.
במהלך שנות הקרירה שלה, כתבה וילר מעל 250 מאמרים מדעיים וערכה 7 ספרים וכתבי עת.
וילר הרצתה על מידול בעיות זרימה בחומרים נקבוביים.
פרס תיאודור פון קרמן (2009).
וילר קיבלה את הפרס הזה בזכות מחקריה בשיטות מספריות למשוואות דיפרנציאליות חלקיות, מנהיגותה בתחום החישוב המדעי, ובזכות העבודה פורצת הדרך שלה ביישום שיטות חישוב על מדעי ההנדסה והגאוגרפיה.
פרס מפעל חיים, החברה הבינלאומית לתווך נקבובי, InterPore, (פברואר 2013).
פרס זה ניתן לווילר בהוקרה על הישגיה בתחום זרימה תת-קרקעית והובלת פסולת מזהמת, ובהוקרה על תרומתה הרבה בהגברת אמינות מחקר הזרימה בתווך נקבובי.
מדליית ג'ון פון נוימן (מאי 2013).
פרס זה הוענק לווילר על עבודה בתחום הנדסה ממוחשבת, וזהו הפרס המוערך ביותר הניתן בתחום זה.
וילר הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה לקבל את הפרס הזה.
מרי היילר, באנגלית: Mary Hayllar לימים מרי ווטקינס וולס (1862–1950) הייתה אמנית בריטית ממשפחה שכללה חמישה ציירים מוכשרים.
בהנהגת אביהם, היא ואחיותיה הוכשרו במיומנויות שראו אותן מוצגות באקדמיה המלכותית.
מרי היילר נולדה ב-1862 בכיכר מקלנבורג, בלונדון, לג'יימס היילר ולאלן פיבי.
אביה היה צייר מיומן ועם הזמן היו לה שמונה אחים - ארבע אחיות וארבעה אחים.
הם גרו בקאסל פריורי בוולינגפורד ואביה סידר להם שיעורי ציור החל בשעה עשר וכלה בארבע.
הציורים שלהם היו של האנשים, המקומות והסצנות שסביבם.
הבנות נהנו גם מחיים עשירים בטניס, גינון וציור.
היא ואחיותיה למדו לשחות ולחתור.
אביה ושלוש מאחיותיה הציגו ציורים רבים באקדמיה המלכותית.
הציורים הראשונים של מרי וג'סיקה שהוצגו היו בשנת 1880. הציור של ג'סיקה נקרא "הולכת לדודים שלי" והציור של מרי נקרא " לילד הטוב".
אביה הציג שם לראשונה שלושים שנה לפני כן וכולן המשיכו כאשר הצטרפו אליהם אחיותיה אדית ב-1882 וקייט ב-1885. מרי הייתה הפחות פורייה מבין האחיות האמניות שכן ציוריה של ילדים וסצנות ביתיות היו רק באקדמיה עד 1885. ציוריה הנדירים ידועים משולחנות תה עמוסים, הם נכללים בסדרות כמו "מסיבת טניס".
בסך הכל היא ציירה כ-24 ציורים בתקופת הציור שלה שנמשכה כחמש שנים.
מרי נישאה להנרי ווטקינס וולס ב-1887 והפסיקה להציג ציורים.
היא עזבה את בית המשפחה אבל לא את ווליגפורד.
היא וילדיה מופיעים בציורי אחיותיה.
בעלה היה ראש עיריית וולינגפורד בשנת 1902. הם העסיקו תשעה משרתים ואחד מהם דיווח מאוחר יותר שבביתם היו הרבה ציורים אבל מרי מעולם לא ציירה.
נהוג לחשוב שמרי חשבה שהיא למדה היטב אך היא לא אמנית מוכשרת.
היא מתה ב-1950. הציור שלה של עונת הטניס של הדשא נמצא בגלריה לאמנות של סאות'המפטון.
למרי היילר ולהנרי היו שישה ילדים.
דורה ווטקינס נולדה ב-1886 והנרי מוריס נולד ב-1888. בתה השנייה, מיוריאל, נולדה ב-1891, ב-1913 היא נישאה לרופא.
ביאטריס הייתה הילדה הרביעית שלה שהפכה לביטיס ליל והילדה החמישית שלה ג'ויס מרי הפכה לג'ויס מרי לילי.
מרי אליזבת' וולטון הייתה ממציאה אמריקאית במאה ה-19 אשר נרשמו על שמה שני פטנטים להפחתת זיהום.
המהפכה התעשייתית, שהחלה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 לאחר מלחמת האזרחים, יצרה הגירה של עובדים לערים כמו ניו יורק על מנת לעבוד בתעשייה.
הפיתוח התעשייתי גרם לפליטת עשן גדולה ומסילות הרכבת שהסיעו עובדים לערים יצרו רעש חזק ופלטו עשן רעיל לאורך המסילות.
מרי וולטון ניהלה בניו יורק פנסיון שנמצא בשדרה 6 ורחוב 12 מול מסילת הרכבת החדשה של העיר.
וולטון, אשר נגעלה מהעשן הכהה ומשאגת מנועי הרכבת, החליטה לטפל בהם.
עיריית ניו יורק פנתה לממציאים המפורסמים ביותר באמריקה, ביניהם תומאס אדיסון, כדי שימצאו פתרון אך הם לא הצליחו.
מרי וולטון, אישה ממעמד הפועלים, חוותה את ההשפעות של בעיה זו באופן יומיומי ובעוצמה רבה יותר מאדיסון, וככל הנראה הדבר תרם להתעקשותה למצוא פתרון.
בשנת 1881 וולטון המציאה שיטה להפחתת הזיהום הנגרם כתוצאה מפליטת עשן מארובות במבני תעשייה ומגורים ומקטרים.
המערכת שלה הסיטה את העשן לתוך מכלי מים, שם נאגרו החומרים המזהמים ולאחר מכן נשטפו "לביוב, או לערוצים מתאימים אחרים להולכתם ליישוב מרוחק או למקום רצוי".
מערכת זו מנעה מפגעי עשן, ריחות ומזהמים הרבה לפני שהתפתחה מודעות ציבורית לנושאי זיהום סביבתי.
בזמנה העשן נתפס בעיקר כאי נעימות ומטרד ריח אולם וולטון סייעה מבלי משים גם להפחתת זיהום אשר עלול לגרום לסרטן.
מרי וולטון המציאה בנוסף מערכת להפחתת הרעש שנגרם על ידי פסי רכבת מוגבהים ברחבי עיר מגוריה, ניו יורק.
וולטון החלה לחפש פתרון לבעיה זו אחרי ששמעה שתומס אדיסון הצעיר ניסה לפתור אותה ונכשל.
לאחר כמה ימים של נסיעות ברכבת וולטון הבינה שקולות הרכבת מתגברים בגלל קופסאות תמיכה עשויות עץ שנמצאות על המסילות.
היא בנתה דגם מיניאטורי של המסילות במרתף הבית שלה וביצעה ניסויים עד שגילתה כי ציפוי הקופסאות בכותנה ומילוי שלהן בחול עוזרים להחליש את רעש הרכבת.
את הרעיון הגתה בהשראת השימוש בחול כדי להרגיע את צלצול הסדן ליד ביתה.
לאחר תגלית זו, וולטון הציעה להחליש את רעש הרכבת על המסילות על ידי עיטוף פסי הרכבת בקופסאות עץ מרופדות בכותנה ומלאות בחול..
המצאה זו נרשמה כפטנט ב-8 בפברואר 1881, לאחר כמה ניסויים מוצלחים.
היא נמכרה לרכבת המטרופוליטן תמורת 10,000 דולר, ומאוחר יותר נכנסה לשימוש גם בחברות רכבת אחרות אשר הגדילו את הצלחתן כתוצאה מהמערכת החדשה והידידותית לסביבה של וולטון.
אין הרבה מידע על חייה של מרי וולטון אשר יכול להסביר כיצד הצליחה, אישה בשנות ה-80 של המאה ה-19, ליצור שתי המצאות מצליחות.
בראיון שפורסם ב-1884 בתמליל השבועי של לקסינגטון, קנטקי, וולטון מצוטטת כאומרת: "לאבי לא היו בנים, והוא האמין בחינוך בנותיו.
הוא לא חסך בכאבים או בהוצאות כספיות לשם כך".
הדבר מספק הסבר כלשהו להצלחתה.
עם זאת, אין תיעוד לכך שהיא קיבלה השכלה פורמלית, או שהתמקדה בהנדסה סביבתית.
בתרבות ובתקופה בהן גדלה וולטון לא היה מקובל שנשים רוכשות השכלה ולכן נראה בלתי אפשרי שהיא קיבלה השכלה מיוחדת בתחום STEM (ראשי תיבות של Science, Technology, Engineering ו-Mathematics).
ההתקדמות הטכנולוגית וההנדסית של וולטון פתרה בעיה ממשית.
לאחר השקת המערכת בניו יורק, וולטון נסעה לאנגליה כדי לקדם את חוסמי הזיהום והרעש שלה, מכיוון שהייתה מודעת לזיהום הכבד בלונדון לאורך המהפכה התעשייתית שלהם.
ההמצאה של וולטון זכתה לשבחים על ידי פקידים בריטיים כאחת ההמצאות הגדולות של התקופה.
ההמצאה של וולטון התמקדה בעיקר במסילות ברזל מוגבהות, שכמעט כולן הוחלפו במסילות תת-קרקעיות, החל משנות ה-30. אף על פי שבעית הזיהום והרעש כבר אינה גדולה כפי שהייתה בימי חייה של וולטון, עדיין יש שימוש לפטנטים שלה למניעת זיהום ורעש.
ניתן עדיין למצוא שרידים של המסילות המוגבהות לאורך ה-Highline של ניו יורק, אשר הפך לשטח ירוק בעיר.
ישנן גם כמה מסילות רכבת גבוהות פעילות בשיקגו, והטכנולוגיה של וולטון אומצה הן ברמה מקומית והן ברמה בינלאומית.
בימינו ההשפעה של זיהום אוויר ורעש על גוף האדם ידועה לכל ולכן ניתן להעריך את ההשפעה החיובית שהייתה לוולטון על החברה.
כמויות משמעותיות של זיהום אוויר נמצאו כגורם לסרטן, ומערכת הסינון שוולטון המציאה שיפרה את איכות האוויר ובכך הקטינה כנראה תחלואה.
רעש חזק מדי או מתמשך מדי עלול לגרום לסיבוכים פיזיים כמו סיכון מוגבר לאובדן שמיעה, מתח, חרדה, דיכאון, לחץ דם ומחלות לב.
מרי וולטון עזרה לטפל בבעיות הללו, עוד לפני שהבינה אותן במלואן.
וולטון זכתה להכרה כפמיניסטית STEM ומודל לחיקוי.
"המהנדסים והממציאים הבולטים ביותר של המאה [תומאס אדיסון ביניהם] עסקו בנושא אך לא יכלו לספק פתרון, והנה, המוח של אישה עשה את העבודה..." כתב ה-Women's Journal 20 שנים לאחר מכן.
אולם כאשר מתבקשים לחשוב על ממציא, או אפילו אישה ממציאה, שמה של מרי וולטון לא מוזכר.
היא הקדימה את זמנה ביכולת הנדסית, בתפקידים מגדריים, ובאיכות אוויר ומניעת זיהום, ועדיין לא קיבלה את תשומת הלב המגיעה לה.
מרי ובסטר (1624–1696) הייתה אישה מניו אינגלנד שהואשמה במעשי כשפים.
ידועה בכינוי "מרי חצי תלויה" לאחר ששרדה ניסיון לינץ' מצד שכניה שראו בה מכשפה.
מרי ובסטר לבית ריב נולדה באנגליה.
שנת לידתה אינה ידועה אך רישומים שונים מעלים כי נולדה בין השנים 1617–1624. אביה היה תומאס ריב, וכך נקרא גם אחיה.
אמה הייתה האנה רו ריב.
משפחתה של מרי היגרה לעיירה ספרינגפילד במושבה מסצ'וסטס ביי.
בשנת 1670 התחתנה מרי עם ויליאם ובסטר והשניים גרו בעיירה פוריטנית בשם הדלי במסצ'וסטס.
היא הייתה בת 46, הוא בן 53. אין רישומים כי לזוג היו ילדים, אולם נאמר עליהם שהיו קשיי יום וחיו בבית קטן ולעיתים נזקקו לעזרה מאחרים.
שכניה של מרי נהגו לכנות אותה מכשפה והאשימו אותה בכישוף הצאן והסוסים שלהם, כדי שאלו לא יעברו ליד ביתה.
הפוריטנים האמינו כי אם "יפריעו" לנשים, כלומר יכו או יקשרו אותן, הדבר ימנע מהן להטיל כשפים.
ואכן, שכניה של מרי נהגו לחפש אחריה ולהכותה על מנת שהצאן והסוסים יוכלו לעבור ליד ביתה.
ב-1 ביוני 1683, בעודה בת 60 בערך, הואשמה מרי ב"חשד לעשיית מעשי כשפים" והובאה למשפט בפני חבר מושבעים בבוסטון.
אולם האשמות אלו בוטלו באופן רשמי, ומרי נמצאה חפה מפשע ושוחררה.
למרות שבית המשפט פסל את המקרה של מרי וזיכה אותה, בני העיירה הדלי המשיכו להאשים אותה בכשפים ולהתנכל לה.
שכניה ניסו להוציא אותה להורג בתליה בעצמם, אולם היא שרדה, מה שגרם להם לחשוד עוד יותר בכך שהיא מכשפה.
בשנת 1684, אדם בשם פיליפ סמית האשים את מרי בכך שהיא גורמת למחלתו ופועלת בשיתוף עם השטן.
סמית היה שופט, כומר ונציג העיירה הדלי.
אנשי העיירה הפוריטניים האמינו באותם זמנים כי כאשר אדם נופל למשכב, בעיקר כאשר מדובר באדם טוב, זה בעקבות עונש מאלוהים או בגלל מעורבות של השטן.