tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוונציה, המוסקטרים אתוס, פורתוס וארמיס, בעזרתה של מיליידי דה-וינטר, גונבים שרטוטים של ספינת אוויר של לאונרדו דה וינצ'י.
עם זאת, הם נבגדים על ידי מיליידי, אשר מהממת אותם ומוכרת את התוכניות לדוכס של בקינגהאם .
שנה לאחר מכן, ד'ארטניאן עוזב את הכפר שלו בגסקוניה לפריז בתקווה להפוך למוסקטר כמו אביו, רק כדי לגלות שהם פורקו.
בבר כפרי, הוא קורא תיגר על קפטן רושפור, מנהיג השומרים האדומים של הקרדינל רישלייה ומזמין אותו לדו-קרב לאחר שנעלב על ידו, אבל רושפור יורה בו בזמן שהוא מוסח.
בפאריס, הוא נפגש בנפרד עם אתוס, פורתוס וארמיס כשהוא פוגע בכל אחד מהם שלא במתכוון וכל השלוש מזמנים אותו לדו-קרב בלוחות זמנים נפרדים.
אתוס מביא את פרתוס ואת ארמיס לדו-קרב כשלישיו וגורם בכך לד'ארטניאן לגלות את זהותם האמיתית.
השומרים של רישליה מגיעים כדי לתפוס אותם בעוון קיום דו-קרב לא חוקי ובהשראת ד'ארטניאן, המוסקטרים נלחמים יחד ומתגברים.
הארבעה מזומנים לפני המלך הצעיר לואי השלושה עשר ורישלייה קורא להעניש אותם, אבל המלכה אן מתרשמת מאומץ שלהם והמלך מברך אותם במקום זאת.
רישלייה מורה למיליידי, שותפתו, להטמין מכתבי אהבה מזויפים בין חפציה של המלכה אן, לגנוב את מחרוזת היהלומים שלה ולקחת אותם למגדל לונדון כדי לסדר זאת כך שייראה כאילו היא מנהלת רומן עם בקינגהאם, מה שייאלץ את המלך לואי להענישה ולהכריז מלחמה על אנגליה.
בשלב זה, האנשים תובעים מנהיג מנוסה יותר: את רישליה עצמו.
כדי לבטח את עצמה, מיליידי דורשת מרישלייה לחתום בכתב אישור כי היא פועלת מטעם צרפת.
המכתבים המזויפים נמצאים ונמסרים למלך לואי, שמקבל מרישלייה המלצה לפיה המלכה אן תיאלץ ללבוש את המחרוזת שלה.
אם לא תלבש, אזי תהיה זו הוכחה לכך שהרומן שלה אמיתי וצרפת תכריז מלחמה.
המשרתת של המלכה אן, קונסטנס בונסייה מגלה את תוכניתו של רישלייה ומתחננת למוסקטרים לעצור אותו.
הם יוצאים בעקבות מיליידי ובקינגהאם ללונדון, בעוד קונסטנס נלכדת על ידי רושפור בשל הסיוע שהעניקה למוסקטרים ואפשר להם לברוח ממנו.
בלונדון, מיליידי אומרת לבקינגהאם שהמוסקטרים הגיעו לנקום בו ומלמדת אותו את כל הטכניקות ומגמות הקרב שלהם.
ד'ארטנאיאן נלכד, אבל מתברר שהוא הופעל כהסחה מאחר שלפי תוכניתה של מיליידי הם "ציפו" שהמוסקטרים יעקבו אחריהם ובכך תתאפשר לחבריו ההזדמנות לגנוב את ספינתו של בקינגהאם ולהציל אותו.
העגלון של מיליידי מתגלה בתור המשרת פלאנצ'ט שמשרת את המוסקטרים, הוא מוסר אותה לאדוניו, שנוטלים ממנה את המחרוזת.
אתוס מתכונן להוציא להורג את מיליידי בעוון בגידה, אבל היא מזנקת מהאונייה, כשהיא ככל הנראה מתה בתנאים שלה.
המוסקטרים חוזרים לפאריס רק כדי שספינת האוויר תיורט על ידי רושפור בספינת אוויר גדולה בהרבה, שכן מיליידי נתנה לרישלייה עותקים מתוכניותיו של דה וינצ'י.
רושפור מציע להחליף את קונסטנס תמורת המחרוזת, אבל לוכד את ד'ארטניאן ופותח במתקפה ברגע שהוא מקבל את התכשיטים.
ספינת האוויר שלו פוגעת קשות אבל המוסקטרים משתמשים בעננים כדי לעצורת את התקפת הנגד.
הקרב מסתיים כאשר שתי הספינות כאחד, מתרסקות על נוטרדאם.
על גג הקתדרלה, ד'ארטניאן ורושפור מתעמתים בדו-קרב ובסופו של דבר רושפור נהרג.
קונסטנס נשלחת קדימה כדי להחזיר בשקט את מחרוזתה של המלכה אן.
המוסקטרים מגיעים בכדור פורח ולמען המלך לואי ואנשיו, משקרים בטענה שרושפור ניסה לחבל באוניית הספינה שבנה רישלייה עבורם, וכי הם הוציאו אותו להורג על בגידתו באישורו של רישלייה.
כדי לשכנע את המלך, אתוס מציג את אישורה של מיליידי, שהיא קיבלה מידי רישלייה.
מרוצה, הקרדינל מציע למוסקטרים מקום במשמרות האדומים שלו, אבל הם מסרבים ורישלייה מבטיח נקמה.
בינתיים, מיליידי נמצאת בחיים בתעלה האנגלית על ידי בקינגהאם, שמכריז על כוונתו לנקום.
המצלמה נסוגה לאחור כדי להראות שהוא מתקדם לכיוון צרפת עם צי מסיבי של ספינות קרב וספינות אוויר.
גבריאלה ויילד, קונסטנס בונסייה, מושא אהבתו של ד'ארטניאן
ג'יימס קורדן, פלנצ'ט, המשרת של המוסקטרים
פרדי פוקס, המלך לואי ה-13
קארסטן נורגארד, ג'וסאק, מנהיג השומרים של רישלייה
צילומי מיקום נעשו בבוואריה עם צילומי פנים באולפני בבלסברג.
מבצר מארינברג, וירצבורג, בוואריה, גרמניה
אולפני באבלסברג, פוטסדאם, ברנדנבורג, גרמניה
מעון וירצבורג, וירצבורג, בוואריה, גרמניה
חלק ניכר מהמימון לסרט הגיע ממקורות גרמניים: 4 מיליון דולר מקרן הבנק של בוואריה (BBF) וקרן הקולנוע והטלוויזיה (FFF), כ-1.3 מיליון דולר מהמועצה הפדרלית לסרטים, כ-10 מיליון דולר כהחזר מס מקרן הקולנוע הגרמנית, DFF ומיליון דולר (800,000 €) במימון סובסידיות ממועצת התקשורת של ברלין ברנדנבורג.
תקציב ההפקה היה בין 75 מיליון דולר ל-90 מיליון דולר.
הפסקול הולחן על ידי פול הסלינגר.
הלהקה הבריטית טייק ד'את כתבה את השיר הרשמי "כשהיינו צעירים" (When We Were Young); השיר שוחרר ב-22 אוגוסט 2011 בבריטניה.
יצא בגרמניה ב-1 בספטמבר 2011 והכניס 3.38 מיליון דולר.
הוא שוחרר באוסטריה באותו יום אך שם הכניס 503,239 $ בסוף השבוע הראשון.
בבריטניה, אירלנד ומלטה, הכניס 2,312,509 $, כאשר הוא שוחרר בין 12 ל-14 באוקטובר 2011. הפתיחה הגבוהה ביותר הושגה ביפן (עם 3.86 מיליון דולר).
הסרט שוחרר ב-21 אוקטובר 2011 בצפון אמריקה נפתח במקום הרביעי עם סך הכנסות של 8,674,452 $.
מאחר שהסרט שווק כסרט לצפייה בתלת מימד, הצגת הסרט באופן כזה אפשרה להגדיל את ההכנסות.
מילה יובוביץ' ביקרה את Summit Entertainment שלא "קידמה את הסרט" כהלכה כ"סרט משפחתי "בארצות הברית.
ב-Deadline Hollywood דיווחו כי האולפנים הגיבו בטענה ש"היא לא יודעת על מה היא מדברת ואנחנו לא יודעים מאיפה היא באה." ושאולי תחשוב שהיא תתקשר אלינו קודם?
זו לא הדרך הנכונה להתנהג.
אם יש לה בעיה אז שתבוא לאולפנים ונדבר על זה".
הסרט זכה לביקורות שליליות מהמבקרים, כולל ביקורת על היעדר מקוריות, הופעות משחק וסגנון חזותי מיושן.
"רק האתוס של מת'יו מקפיידן מציג מראית עין של אישיות...
ללא דרמה או יראת כבוד למקור וחוסר בכל עניין אמיתי בהיסטוריה או בספרות, הסרט מציע תענוגות קטנים עם בעיטות חזותיות שלו, שנמצאות בעיקר בסצנות ממושכות של מאבק ספינות האוויר ועבודת פעלולים גנרית שמותאמת לסרטי פעולה מהונג קונג", כך על פי סקירתו של סטיבן הולדן מהניו יורק טיימס.
"זה לא מקורי מספיק כדי להיות מצחיק, לא רציני מספיק כדי להיות מרתק, הסרט הזה נראה [כמו] נמשך לנצח, ולאחר מכן מסתיים באיום ל[סרט] המשך", היה חלק מביקורת שכתב רובי קולינס בסקירה עבור טלגרף.
בסקירה באתר עגבניות רקובות דווח כי רק 24% מתוך 90 הביקורות נתנו לסרט ביקורת חיובית, עם ממוצע של 4.1 מתוך 10. באתר Metacritic הוקצה ציון ממוצע משוקלל מתוך 100 ביקורות וניתן לסרט ציון של 35 בהתבסס על 15 ביקורות.
באתר סCinemaScore דיווחו שהצופים העניקו ציון ממוצע של "B" בסולם A+ ל-F.
שלושת המוסקטרים שוחרר ב-DVD ו-Blu-ray בארצות הברית ב-13 במרץ 2012.
שלושת המוסקטרים (בספרדית: D'Artacan y los Tres Mosqueperros, ביפנית: ワンワン三銃士/Wan Wan Sanjuushi) היא סדרת אנימה יפנית-ספרדית לכל המשפחה מסוגת הרפתקאות, קומדיה, דרמה ופנטזיה שנוצרה על ידי קלאודיו בירן בויד, פותחה על ידי טום וינר והופקה על ידי חברות BRB Internacional וניפון אולפני אנימציה.
הסדרה שודרה לראשונה ביפן בערוץ Mainichi Broadcasting System החל מה-9 באוקטובר 1981 עד ה-26 במרץ 1982, ולאחר מכן שודרה בספרד בערוץ TVE.
בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 1993. לסדרה יש עונה אחת ו-26 פרקים באורך 25 דקות.
שפת המקור של הסדרה היא ספרדית והיא דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית, אנגלית ויפנית.
האנימה מבוססת על הספר "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב, אך בשונה מהסיפור המקורי, באנימה הדמויות הן חיות מואנשות, רובן כלבים.
לסדרה נוצרה בשנת 1989 סדרת המשך בשם "שובם של המוסקטרים" המבוססת באופן רופף על הרומן "הוויקונט דה בראז'לון" שגם נכתב על ידי אלכסנדר דיומא האב.
לסדרה נוצר גם סרט טלוויזיוני המתמצת את עלילתה.
בשנת 2016 תוכנן להוציא סרט תחייה לסדרה בהנפשה ממוחשבת, אשר יצא בשנת 2021 ונקרא "דארטניאן ושלושת המוסקטרים".
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-5 באוגוסט 2021. בהשראת הסרט צפויה להיות סדרת טלוויזיה.
הסדרה מתרחשת בצרפת של המאה ה-17, ועוקבת אחרי ד'ארטניאן שנוסע מברן לפריז כדי להפוך מוסקטר של המלך לואי.
ד'ארטניאן מתיידד במהירות עם שלושת המוסקטרים, פורתוס, אתוס ואראמיס, לאחר שהוא מציל את חולייטה, עוזרת הבית של המלכה אן מאוסטריה.
יחד, ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים עוברים הרפתקאות רבות בשביל להחזיר את השלום לצרפת.
בבריטניה בסוף שנות השמונים, Video Collection International Ltd הפיצה וידאו רבים של הסדרה לאחר שידורה בערוץ BBC.
לסדרה יצא פסקול מוזיקלי בשם "Dartacan Soundtrack" שניתן להורדה מאתר האינטרנט של אמזון בבריטניה בפורמט MP3. הפסקול כולל גרסה אנגלית לשיר הפתיחה של הסדרה.
בגרסה העברית את שיר הפתיחה של הסדרה ניהל עשור אלקיים על פי תרגומו של עמרי כהן.
חיים פנירי ביצע את שיר הפתיחה בליווי שמוליק טנא, נעמי גליקסמן וניקו בר.
מדליית ארד בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע וטלוויזיה בניו יורק
אזכור מכובד בפסטיבל 'ילד בזמנו' הבינלאומי השביעי, מילאנו
פרס TP עבור סדרות הילדים הפופולריות ביותר
פרס מיוחד בתחרות הבינלאומית לילדים ונוער של ג'יג'ון
בשנת 1989 נוצרה לסדרה סדרת המשך בשם "שובם של המוסקטרים" המבוססת באופן רופף על הרומן "הוויקונט דה בראז'לון" שגם נכתב על ידי אלכסנדר דיומא האב.
כמו לסדרת המקור גם לסדרה נוצרה עונה 1 ו-26 פרקים.
הסדרה מתרחשת עשר שנים לאחר סיום הסדרה המקורית, כאשר דארטניין וחולייטה נשואים וחיים יחדיו בפריז עם שני ילדיהם.
את המוסקטרים מאחדת המלכה אן כאשר בעלה מתחיל להתנהג בחשדנות.
הסדרה שודרה לראשונה בישראל בשנת 1997 בדיבוב לעברית גם בערוץ הילדים.
לסדרת המקור ולסדרת ההמשך נוצר סרט טלוויזיוני המתמצת את עלילתם.
בשנת 2016 תוכנן להוציא לסדרה סרט תחייה בהנפשה ממוחשבת על ידי BRB Internacional, אך הוא התעכב מסיבות לא ידועות.
באפריל 2019 הוכרז ש-Apolo Films אחראים על הפקת הסרט.
ב-29 בספטמבר 2020, נודע כי הסרט מתוכנן לצאת בשנת 2021 וייקרא בשם "דארטניאן ושלושת המוסקטרים".
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-25 ביוני 2021 ובישראל ב-5 באוגוסט 2021. בהשראת הסרט צפויה להיות סדרת טלוויזיה.
שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה (בהולנדית: Driedaagse Brugge–De Panne) הוא מרוץ אופני כביש חד-יומי בדרג ה־UCI World Tour, שמתחיל בברוז' ומסתיים בדה פאנה בחודש מרץ.
משנת היווסדו של המרוץ ב-1977 עד שנת 2018, המרוץ היה במתכונת של קטעים ונערך בשלושה ימים.
בשנת 2018 המרוץ הפך לחד יומי.
המרוץ נוצר ב-1977, כחלק משבוע מרוצים שמשמש כהכנה לרונדה ון פלנדרן, בסוף מרץ או בתחילת אפריל.
השלב הראשון בדרך כלל התחיל בדה פאנה והסתיים בארדנים, השלב השני הסתיים בקוקסייד ובשל כך, בעבר המרוץ נקרא "שלושת הימים של דה פאנה-קוקסייד".
והשלב השלישי היה נגד השעון.
לפעמים, אחד מהשלבים היה מחולק לשני חלקים.
שנהרוכבתקבוצה2018יולין דורמיצ'לטון - סקוט2019קריסטן ווילדWNT - Rotor ProCycling2020לורנה ויבסקבוצת DSM (נשים)2021גרייס בראוןקבוצת בייקאקסצ'יינג'2022אליסה בלסמוטרק-סגפרדו2023פייפר ג'ורג'יTeam DSM
שלושת המוסקטרים הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1921, המבוסס על הרומן ההיסטורי בעל אותו שם מאת אלכסנדר דיומא האב.
הסרט בוים על ידי פרד ניבלו, ומככב בו דאגלס פיירבנקס בתפקיד ד'ארטניאן.
לאחר שנה הופק סרט המשך, "מסכת הברזל", ובו כיכבו שוב פיירבנקס כד'ארטניאן וניגל דה ברולייר כרישלייה.
באותה שנה הופקה בצרפת סדרת סרטי הפעולה שלושת המוסקטרים.
הידיים האתלטיות של דאגלס פיירבנקס, שמחזיקות בחרב במהלך סצנת קרב בסרט זה, נחשבות לאחד הפעלולים הגדולים של תקופת הקולנוע המוקדמת.
הביוגרף של פיירבנקס, ג'פרי ואנס, טען ששלושת המוסקטרים היה מסרטי התלבושות הגדולים של פיירבנקס, מלאים בערכי הפקה מופשטים וקישוטים.
קישוט אחד נשאר מעבר לסרט: פיירבנקס טיפח את שפמו של ד'ארטניאן עבור "שלושת המוסקטרים" והשאירו עד סוף חייו.
בויד ארווין בתפקיד הרוזן דה רושפור
סידני פרנקלין בתפקיד מסייה בונסיאו
נייג'ל דה ברוליאר בתפקיד הקרדינל רישליו
וויליס רוברס כקפטן דה טרווי
לון פוף בתפקיד האב יוזף
מרי מקלארן כמלכה אן מאוסטריה
מרגריט דה לה מוטה בתפקיד קונסטנס בונסיאו
ברברה לה מאר בתפקיד מילדי דה וינטר
וולט ויטמן כאביו של ד'ארטניאן
אדולף מנז'ו בתור לואי ה-13
שלושת המוסקטרים זו סדרת סרטי הרפתקאות אילמים צרפתית משנת 1921 בבימויו של אנרי דיאמנט-ברגר, המבוססת על הספר שלושת המוסקטרים מאת אלכסנדר דיומא האב.
באותה שנה הופק גם הסרט האמריקאי שלושת המוסקטרים.
פייר דה גואינגנד – ארמיס
פיירט מדד – מאדאם בונאסיו
ז'אן דקלוס – המלכה אן מאוסטריה
אדואר דה מקס – רישלייה
קלוד מר – מיילדי דה ווינטר
שארל דולן – האב יוסף
לואי פר פילס – גרימו
ז'רמן לרבודייר – הדוכסית דה שברוז
ג'סטון ג'קט – דה ווינטר
בלאנש אלטם – דונה אסטפנה
שלושת המוסקטרים (ידוע גם בשם שלושת המוסקטרים: יהלומי המלכה; באנגלית: The Three Musketeers) הוא סרט משנת 1973, המבוסס על הרומן שלושת המוסקטרים משנת 1844 מאת אלכסנדר דיומא.
ביים אותו ריצ'רד לסטר והוא נכתב על ידי ג'ורג' מקדונלד פרייזר.
במקור הוצע בשנות השישים לביטלס, אותם ביים לסטר בשני סרטים אחרים.
הסרט דבק היטב ברומן וכולל הומור לא מבוטל.
הוא צולם על ידי דייוויד ווטקין, עם דיוק לפרטים תקופתיים.
סצנות הקרב בוימו על ידי הכוריאוגרף ויליאם הובס.
הסרט דורג על ידי מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית בתור אחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר.
לאחר שלמד סייף מאביו, ד'ארטניאן הצעיר מגיע לפריז עם חלומות להיות מוסקטר של המלך.
לא רגיל לחיי העיר, הוא מוצא את עצמו בסדרה של צרות.
ראשית הוא מוצא את עצמו נעלב ונשדד על ידי הרוזן דה רושפור, סוכנו של הקרדינל רישלייה, ובפריז נקלע לסכסוך עם שלושה מוסקטרים, אתוס, פורתוס ואראמיס, שכל אחד מהם מאתגר אותו לדו-קרב.
כשהקרב הראשון עומד להתחיל, ג'וסאק ממשמר הקרדינל, מגיע עם חמישה אנשי חרב נוספים של שומרי הקרדינל רישלייה.
ד'ארטניאן מתייצב עם המוסקטרים במאבק מתמשך והופך לבעל בריתם בתנועת ההתנגדות לקרדינל, המעוניין להגדיל את כוחו הניכר והשפעתו על המלך, לואי ה-13. ד'ארטניאן פותח גם ברומן עם אשת בעל הדירה שלו, קונסטנס בונסיה, שהיא המלבישה של המלכה, אן מאוסטריה.
בינתיים, דוכס בקינגהאם, לשעבר המאהב של המלכה, מתייצב ומבקש משהו כדי לזכור אותה; היא נותנת לו שרשרת עם שתים עשרה יהלומים, מתנה מבעלה.
מהמשרתת הבוגדנית של המלכה, הקרדינל לומד על המפגש ומציע למלך הלא מבריק במיוחד לערוך נשף לכבודה של אשתו ולבקש שהיא תלבש את שרשרת היהלומים שנתן לה.
הקרדינל גם שולח את סוכנתו מיליידי דה וינטר לאנגליה, שמפתה את הדוכס וגונבת שניים מיהלומי השרשרת.
בינתיים המלכה מספרת על צרותיה לקונסטנס, שמבקשת מד'ארטניאן לרכוב לאנגליה ולהשיג את היהלומים בחזרה.
ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים יצאו לדרך, אך בדרך אנשי הקרדינל תוקפים אותם.
רק ד'ארטניאן ומשרתו עוברים לבקינגהם, שם הם מגלים את אובדן שניים מהיהלומים.
הדוכס מחליף את שני היהלומים וד'ארטניאן ממהר חזרה לפריז.
פורתוס, אתוס ואראמיס, פצועים אך לא מתים כפי שחשש ד'ארטניאן, מסייעים במסירת השרשרת השלמה למלכה, ומצילים את הזוג המלכותי מהמבוכה שאותה תכנן הקרדינל.
בסופו של דבר קפטן טרוויל מביא את ד'ארטניאן לחיל המוסקטרים של משמר המלך.
פרנק פינלי בתפקיד פורטוס / או'ריילי
ז'אן-פייר קאסל בתפקיד מלך לואי השלושה עשר
צ'רלטון הסטון בתפקיד קרדינל רישלייה
פיי דאנוויי בתפקיד מיליידי דה וינטר
סיימון וורד בתפקיד דוכס בקינגהאם
ראקל וולש בתפקיד קונסטנס בונסיה
ספייק מיליגן בתפקיד אדון בונסיה
הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע בצרפת תחת הפצתה של חברת ההפקות "פאתה" ב-5 באפריל 2023. הסרט, יחד עם חלקו השני, הופק בקופרודוקציה בין צרפת, גרמניה, ספרד ובלגיה בתקציב משותף של 72 מיליון יורו (78 מיליון דולר), כ-36 מיליון יורו לכל סרט ונחשב להפקה הצרפתית היקרה ביותר השנייה לשנת 2023.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והיה לשובר קופות בצרפת; כשיותר מ-3.4 מיליון כרטיסים נמכרו בצרפת ומעל 1.6 מיליון כרטיסים שנמכרו מחוצה לה.
בנוסף, זכה הסרט לשש מועמדויות בטקס פרסי הסזאר ה-49.
כשהוא בדרכו לפריז על מנת להצטרף למשמר המוסקטרים, ד'ארטניאן, צעיר גסקוני גא, כמעט נהרג בניסיון למנוע מאשת אצולה צעירה להיחטף על ידי קבוצת גברים חמושים.
בהגיעו לפריז, מבקר ד'ארטניאן את הרוזן דה טראוזוויל, מפקד משמר המוסקטרים.
טראוזוויל, שלו היכרות מוקדמת עם אביו המנוח של ד'ארטניאן, מעודד אותו להתחיל את שירותו במשמר כצוער.
מבעד לחלון, ד'ארטניאן רואה את אחד מהגברים שניסה להרוג אותו לפני ימים וממהר לצאת מהבניין במטרה להתעמת איתו.
כשהוא רודף אחרי האיש, פוגע ד'ארטניאן בלא כוונה, בשלוש הזדמנויות שונות, בשלושה מוסקטרים, אתוס, פורתוס ואראמיס, שדורשים לנקום את גאוותם האבודה באמצעות דו-קרב עמם.
בעוד שד'ארטניאן מכין את עצמו לדו הקרב הראשון, הוא מבין שסגניו של אתוס הם פורתוס ואראמיס, שנדהמים מכך שלשלושתם אותו יריב.
כאשר ד'ארטניאן ואתוס מתחילים בדו-הקרב, שומריו של הקרדינל רישלייה מופיעים ומנסים לעצור את המוסקטרים ואת ד'ארטניאן בגין דו-קרב בלתי-חוקי.
על אף שמספרם של השומרים גדול בהרבה, ארבעת הגברים מנצחים בקרב.
על אף היותו גאה בניצחונם של המוסקטרים על שומרי הקרדינל, נאלץ מלך צרפת לואי ה-13 לגנות אותם.
ד'ארטניאן מתיידד עם שלושת המוסקטרים ומגלה שפורתוס הוא דו-מיני.
ד'ארטניאן אף מוצא מקום לינה ומתאהב ממבט ראשון בקונסטנס בונסייה, עלמה צעירה העובדת עבור המלכה אן מצרפת, אשתו של המלך לואי, המאוהבת בסתר בדוכס מבאקינגהאם.
הקרדינל רישלייה זומם להוכיח את בגידתה בבעלה, מה שיוביל על פי תוכניתו, לעריפת ראשה.
במקביל, דוחקים יועציו הצבאיים והפקידותיים של המלך ואחיו הצעיר גסטון, יורשו של לואי ויריבו הפוליטי, במלך להילחם במורדים הפרוטסטנטים בלה רושל.
מנגד, לואי, שמודע להיסטוריה של מלחמות דת תחת קודמיו, מסרב לאשר להוציא לפועל את המלחמה.
אתוס מופלל ברציחתה של צעירה אלמונית שנמצאת עירומה ודקורה לידו במיטה, ונידון למוות על ידי חצר המלוכה.
ד'ארטניאן מבין כי מדובר באותה אישה צעירה שניסה להציל מחטיפה בדרכו לפריז, והמוסקטרים מחליטים לגלות את זהותה על מנת להציל את אתוס.
במהלך חקירתו, מגיע ד'ארטניאן לבית ואלקור על מנת לשוחח עם משפחה שלדעתם קשורה לאישה האלמונית; אך שם הוא פוגש אישה מסתורית בשם מיליידי דה וינטר, המתחזה לבת משפחת ואלקור.
כאשר ד'ארטניאן מבין שהיא מתחזה, מיליידי מנסה להביא למותו, אך ד'ארטניאן חומק ממנה.
במקביל, משוחרר אתוס בדרך להוצאתו להורג על ידי אחיו הצעיר, בנז'מין, המסתתר עם בני בריתו ומנהיגי המורדים הפרוטסטנטים, סן בלנקארד וברנדיקור.
המלך נותן למלכה שרשרת יהלומים במתנה, אך זו נותנת אותם לדוכס בקינגהאם כמזכרת ואות לאהבתה.
המלך, ששומע שמועות על הרומן, דורש מהמלכה לענוד את היהלומים לחתונת אחיו; וקונסטנס שולחת את ד'ארטניאן לאנגליה להשיב את היהלומים מבאקינגהאם.
מיליידי, שמתגלה כסוכנתו של הקרדינל רישלייה, גונבת את היהלומים מבאקינגהאם, אך ד'ארטניאן רודף אחריה ומשיב אותם למלכה אן בדיוק בזמן על מנת להציל את כבודה.
בחתונתם של גאסטון, דוכס אורליאן ומארי דה בורבון, דוכסית מונפנסייה, חיילים הפועלים תחת מילתו של גסטון בשורות הצבא הצרפתי המשלבים כוחות עם המורדים הפרוטסטנטים, כולל אחיו של אתוס, מנסים להתנקש בחיי המלך, אך אתוס ושאר המוסקטרים מצילים אותו.
המלך מעניק לאתוס את חנינתו ומקדם את ד'ארטניאן לדרגת סגן במשמר המוסקטרים.
בסיום הסרט, מאבד ד'ארטניאן את הכרתו ברחוב חשוך על ידי אחד מהבוגדים לאחר שהוא חוזה בניסיון לחטוף את קונסטנס ומנסה להצילה לשווא.
בסצנה המופיעה באמצע הכתוביות, מוצגת מיליידי כשהיא מדברת עם הקרדינל רישלייה ומלינה על הבעיות שהמוסקטרים גרמו למשימתה.
אווה גרין – מיליידי דה וינטר
לינה קודריי – קונסטנס בונסייה
ג'ייקוב פורצ'ן-לויד – הדוכס מבאקינגהאם
לואי גארל – לואי השלושה עשר, מלך צרפת
ויקי קרייפס – המלכה אן מאוסטריה
אריק רוף – הקרדינל רישלייה
פטריק מיל – הרוזן דה שאלה
מארק ברבה – הרוזן דה טראוזוויל
ז'וליאן פריסון – גאסטון, דוכס אורליאן
דומיניק ולאדי – מארי דה מדיצ'י
טיבו ונסו – הוראס סן בלנקארד
אלקסיס מיכאליק – וילנב דה ראדיס
שרלוט רנסון – איזבל דה ואלקור
ב-12 בדצמבר 2020, נודע לראשונה על פיתוח דואולוגיה שתתבסס על ספרו של אלכסנדר דיומא האב, "שלושת המוסקטרים.
לפי הדיווח, נודע שהדואולוגיה תבוים על ידי הבמאי מרטין בורבולון, ותתמקד במיוחד בדמויותיהם של ד'ארטניאן ומיליידי דה וינטר.
ב-11 בפברואר 2021, הוכרז רשמית בכלי התקשורת האמריקאיים על הפקת שני הסרטים, שיבוימו על ידי מרטין בורבלון ויופקו על ידי דמיטרי ראסם.
בריאיון ל"וראייטי", בורבלון התייחס להפקת הדואולוגיה בתקופת מגפת הקורונה באומרו כי "עיבוד עבודתו העשירה של דיומא מעולם לא הייתה רלוונטית יותר בימינו והרצון למופע ענקי על המסך הגדול מעולם לא היה חזק יותר".
התסריט לסרט נכתב על ידי צמד התסריטאים הצרפתים מתייה דלפורט ואלכסנדר דה לה פטלייר.
עם ההכרזה על הפקת הדואולוגיה בדצמבר 2020, המפיק דמיטרי ראסם אישר שכתיבת התסריטים הושלמו.
בנוסף, דווח כי הדואולוגיה תכלול מוסקטר כהה-עור בשם חניבעל, שתבוסס על דמותו של לואי אניבה, המוסקטר כהה-העור הראשון בשורות המוסקטרים; זאת חרף העובדה שאניבה פעל בתקופתו של לואי הארבעה עשר בעוד עלילת "שלושת המוסקטרים" מתרחשת בתקופת שלטונו של לואי השלושה עשר.
במקביל להכרזה על הפקת הדואולוגיה, אושר ליהוקם של פרנסואה סיביל, אווה גרין, ונסן קאסל, רומן דוריס, פיו מרמיי, לואי גארל, ויקי קריפס, לינה קודריי ואוליבר ג'קסון-כהן.
עם תחילת צילומי הסרט באוגוסט 2021, נודע כי ג'קסון-כהן הוחלף על ידי ג'ייקוב פורצ'ן-לויד, וכי לגילום דמותו של הקרדינל רישלייה לוהק השחקן אריק רוף.
צילומי הסרט החלו ב-16 באוגוסט 2021 בסן-מלו ואיל-דה-פרנס, בשיטת גב-אל-גב במקביל לצילומי הסרט השני, לאחר שבמקור, התעתדו להתחיל ב-13 בספטמבר 2021, והסתיימו ב-3 ביוני 2022. כל הצילומים התקיימו בצרפת, ולמעט סצנות בודדות, בסביבה טבעית ובמיקומים היסטוריים.
הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע בצרפת ב-5 באפריל 2023, תחת הפצת "פאתה", בנוסף עלה הסרט לאקרנים בבלגיה באותו היום בהפצת "Alternative Films", בגרמניה ב-13 באפריל 2023 בהפצת "Constantin Film", ובספרד, ב-14 באפריל 2023 בהפצת "DeAPlaneta".
הסרט אף עלה לאקרנים בפורמטי IMAX, 4DX ודולבי סינמה.
ב-15 ביוני 2023, נמסר מטעם "וראייטי" כי זכויות הפצת הסרט וסרט ההמשך שלו, "מיליידי", נרכשו על ידי חברת "סמואל גולדווין פילמס" וכי הסרטים יעלו לאקרנים בבתי הקולנוע בארצות הברית בדצמבר 2023 ו-2024, בהתאמה.
בהמשך, נמסר כי הסרט יופץ סימולטנית בבתי הקולנוע ובשירותי וידאו על פי דרישה בארצות הברית ב-8 בדצמבר 2023.
לקראת עליית סרט ההמשך לאקרנים בדצמבר 2023, הופץ הסרט מחדש בבתי הקולנוע בצרפת שבוע קודם לכן, ב-6 בדצמבר 2023.
לדברי "Unifrance", זכויות הפצת הסרט נרכשו על ידי מפיצים מקומיים ב-71 טריטוריות, למעט בהודו, אם כי חברות ההפצה "M International Media" ו-"PEN Marudhar/PEN India Ltd" הפיצו את הסרט בבתי קולנוע הודיים נבחרים ב-23 ביוני 2023.
ב-2 בספטמבר 2021, נחשפו תמונות סטילס ראשונות מתוך הסרט.
ב-19 באפריל 2022, פרסם המגזין הצרפתי "Première" שני קאברים בכיכוב צוות השחקנים הראשי של הסרט.
ב-5 במאי 2022, הופצו שני תמונות סטילס חדשות מהסרט.
במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן 2022, הוצג קטע בן 15 דקות מתוך הסרט.
ב-5 בדצמבר 2022, הופצו לראשונה קדימון ראשון וכרזת הסרט הרשמית של הסרט.
הקדימון הרשמי הופץ ב-15 בפברואר 2023; וב-15 במרץ 2023, הופצו כרזות נוספות לקידום הסרט.
ב-20 במרץ 2023, חשפה "Unifrance" קדימון חדש עם כתוביות באנגלית לצורך קידום ההפצה בארצות הברית.
הסרט הופץ ב-732 בתי קולנוע בצרפת, והתברג במקום השני בקופות המקומיות (שני ל"האחים סופר מריו - הסרט"), מכר למעלה ממיליון כרטיסים וגרף 5.6 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים.
בסוף השבוע השני לעלייתו, הכניס הסרט 16.6 מיליון דולר מ-21 שווקים והיה לסרט התשיעי הרווחי ברחבי העולם.
בסוף השבוע השלישי לעלייתו, מכר הסרט 2 מיליון כרטיסים בצרפת, נותר במקום השני בקופות, והכניס 24 מיליון דולר ברחבי העולם מ-30 שווקים.
בסוף השבוע השישי לעלייתו, מכר הסרט 3 מיליון כרטיסים בצרפת והתברג במקום הרביעי בקופות.
נכון לאפריל 2023, מכר הסרט למעלה מ-1.36 מיליון כרטיסים מחוץ לצרפת ביותר מ-40 שווקים.
ב-12 במאי 2023, התברג הסרט במקום השלישי בקופות בפולין ונצפה על ידי 47,000 איש בסוף השבוע הראשון לעלייתו לאקרנים.
במאי 2023, הפך הסרט לסרט הצרפתי השלישי ברווחיותו מחוץ לצרפת לשנת 2023, והרוויח מעל 8.3 מיליון יורו, עם יותר מ-1.54 מיליון כרטיסים שנמכרו.
הסרט היה לסרט הצרפתי השלישי ברווחיותו לשנת 2023, לסרט הצרפתי השמיני ברווחיותו לשנת 2023 בצרפת, ולסרט הצרפתי החמישי ברווחיותו ברחבי העולם, לאחר שמכר למעלה מ-3.4 מיליון כרטיסים בצרפת לאחר 22 שבועות בבתי הקולנוע, ו-1.65 מיליון כרטיסים מחוץ לצרפת.
שליש מסך הכנסותיו של הסרט הגיעו מאמריקה הלטינית, (378,000 במקסיקו, 106,000 בברזיל, ו-57,000 בקולומביה), ובסך הכל, הכניס הסרט 9.10 מיליון יורו מחוץ לצרפת, ו-35 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט התברג ברשימת "10 הסרטים המובילים" בקטגוריית הסרטים הזרים הנצפים ביותר בעולם בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" לאחר עלייתו לאקרנים במרכז ודרום אמריקה בשלהי נובמבר 2023. בארגנטינה ובאורוגוואי, התברג הסרט במקום השלישי ברשימה, ובמקום הרביעי ברשימה בפרו.
מ-27 בנובמבר עד 3 בדצמבר 2023, זכה הסרט ל-1.7 מיליון צפיות בנטפליקס והתברג ברשימת "10 הסרטים המובילים" ב-17 מדינות באמריקה הלטינית (למעט בברזיל).
באתר "Rotten Tomatoes", זכה הסרט לציון 98% על סמך 44 ביקורות חיוביות, עם ממוצע משוקלל של 7.50/10. באתר הקולנוע הצרפתי "AlloCiné", זכה הסרט לדירוג ממוצע של 3.7/5, על בסיס 37 ביקורות צרפתיות.
שלושת המוסקטרים: מיליידי הוא סרט הרפתקאות-פעולה צרפתי וחלקו השני של דואולוגיה, המבוימת על ידי הבמאי מרטין בורבולון עם תסריט מאת מתייה דלפורט ואלכסנדר דה לה פטלייר, המבוססת על "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב.
הסרט עלה לאקרנים בצרפת ב-13 בדצמבר 2023.
לאחר שקונסטנס נחטפת לנגד עיניו, נאלץ ד'ארטניאן לשתף פעולה עם מיילדי דה וינטר, אויבתו המסתורית והמניפולטיבית.
בעוד המלך נופל יותר ויותר תחת שליטתו של הקרדינל רישלייה, ד'ארטניאן והמוסקטרים הם המעוז האחרון המגן על צרפת מפני הכאוס; אך כשהארבעה נשאבים למזימה שמאיימת לגרור את המדינה לתוהו מוחלט ולחשוף סוד נורא מהעבר שיסכן את חברותם, הגורל מציב בפניהם בחירה איומה.
ז'וליאן פריסון – גאסטון, דוכס אורליאן'''
ב-12 בדצמבר 2020, פורסם לראשונה על פיתוח דואולוגיה שתבוסס על ספרו של אלכסנדר דיומא האב, "שלושת המוסקטרים".
על פי הדיווח, נודע שהדואולוגיה תבוים על ידי הבמאי מרטין בורבולון.
לעומת הסרט הראשון, שעתיד להתמקד בדמותו של ד'ארטניאן, הסרט השני עתיד להתמקד בדמותה של מיליידי דה וינטר.
ב-11 בפברואר 2021, הוכרז רשמית בחלק מכלי התקשורת האמריקאיים על הפקת שני הסרטים.
כמו התסריט לסרט הראשון, גם התסריט לסרט השני נכתב על ידי צמד התסריטאים הצרפתים מתייה דלפורט ואלכסנדר דה לה פטלייר.
בדצמבר 2020, המפיק דמיטרי ראסם אישר בחשבון הטוויטר הפרטי שלו שכתיבת התסריטים הושלמו.
בריאיון ל"וראייטי", בו דלפורט ודה לה פטלייר דיברו על תהליך כתיבת התסריטים, הצמד אמר כי מטרתם הייתה "לתעל את רוחו של דיומא...
אך גם עם דיאלוגים ראויים לכתיבתו של סיראנו." הצמד תיאר את תדהמתם מלגלות "עד כמה הדמויות והתמות ביצירתו של דיומא הן מודרניות, בכל הנוגע לאלימות בחברה, לשוויון זכויות הנשים ומקומן בחברה ולמלחמות הדת".
עם ההכרזה על הפקת הדואולוגיה, אושר שצוות השחקנים של הסרט הראשון – פרנסואה סיביל, אווה גרין, ונסן קאסל, רומן דוריס, פיו מרמיי, לואי גארל, ויקי קרייפס, לינה קודריי ואוליבר ג'קסון-כהן – יופיע גם בסרט השני.
עם תחילת צילומי הסרט הראשון באוגוסט 2021, נודע כי ג'ייקוב פורצ'ן-לויד יחליף את ג'קסון-כהן בגילום דמותו של הדוכס מבאקינגהאם, וכי את דמותו של הקרדינל רישלייה יגלם השחקן אריק רוף.
צילומי הסרט הראשון החלו ב-16 באוגוסט 2021 בסן-מלו ואיל-דה-פראנס, ואיתם החלו צילומי הסרט השני במקביל בשיטת גב-אל-גב, עד ל-3 ביוני 2022. במקור, צילומי הסרט התעתדו להתחיל ב-13 בספטמבר 2021.
ב-23 בנובמבר 2021, נמסר רשמית כי הסרט עתיד לעלות לאקרנים ב-13 בדצמבר 2023.
ב-11 באוגוסט 2021, ראסם חשף בתגובה לציוץ בטוויטר כי אם הדואולוגיה תצליח בקופות, האולפנים אכן ישקלו את הפקתם של סרטי המשך נוספים על בסיס הרומנים "אחרי עשרים שנה" ו"הוויקונט דה בראז'לון", המשלימים את סאגת "שלושת המוסקטרים".
בנוסף, נמסר כי סדרת טלוויזיה העתידה להתמקד בדמותו של חניבעל בגילומו של ראלף אמוסו, נמצאת כעת בתהליכי פיתוח.
ביולי 2024, הודיע המפיק דמיטרי ראסם שבכוונת צוות ההפקה לעבד למסך את הספר אחרי עשרים שנה כסרט המשך.
יציאתו לאקרנים מתוכננת לשנת 2027.
שלושת המוסקטרים, מימין לשמאל: לואי ברנדייס, בנג'מין קרדוזו והרלן סטון.
שלושת המוסקטרים היה כינוי שניתן לשלושה משופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית שכיהנו בשנים 1932–1937, ליברלים בהשקפתם, שבאופן כללי תמכו במדיניות הניו דיל של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
השלושה היו: לואי ברנדייס, בנג'מין קרדוזו והרלן סטון.
בסיועו של רוברטס, שלטו ארבעת הפרשים על רוב ההחלטות של בית המשפט, שבאמצעותן הם פסלו רבים מחוקי הניו דיל כלא תואמים לחוקת ארצות הברית.
אף על פי ששלושת המוסקטרים היו מגוונים מבחינה מפלגתית (סטון היה רפובליקני), השקפותיהם היו זהות בנוגע לחקיקת הניו דיל, וכך הם התלכדו יחדיו.
במהלך מושב בית המשפט של 1935, נהגו ארבעת הפרשים להגיע לעבודתם ולשוב לבתיהם בנסיעה משותפת במכונית אחת כדי לתאם את עמדותיהם ואת טיעוניהם.
כדי להתייצב מולם, נהגו שלושת המוסקטרים להיפגש בביתו של ברנדייס בימי שישי אחר הצהריים.
עם זאת, ארבעת הפרשים הצליחו לשלוט בהחלטות בית המשפט, ומגמה זו הובילה את הנשיא רוזוולט להגיש הצעת חוק לרפורמה בבית המשפט העליון, הצעה שנויה במחלוקת שפורסמה בפברואר 1937, למנות לבית המשפט העליון שופטים נוספים כדי לשנות את הרכבו.
פסק דין זה, בנוסף לפרישתו ביוני 1937 של ואן דוונטר והחלפתו בהוגו בלאק והחלפתו של סאת'רלנד בסטנלי ריד בינואר 1938, שניהם תומכים נלהבים של הניו דיל, שמו קץ לשליטתם של ארבעת הפרשים בבית המשפט.
ב-1941 ברנדייס, קרדוזו, באטלר ויוז כבר לא כיהנו בבית המשפט.
מכל הרכב השופטים שכיהן בתקופה זו נותרו רק סטון ורוברטס, כשסטון קודם לתפקיד נשיא בית המשפט העליון.
שלושת המוסקטרים הצליחו לכפות את השקפתם בפסקי דין רבים.
לעיתים קרובות עלה בידם לשכנע את המתנדנדנים יוז ורוברטס, להצטרף אליהם.
השלושה הצליחו לאשר את תאימותם לחוקה של רבים מחוקי הניו דיל, כמו חוק החרמת הזהב (Gold Confiscation Act ) של 1934, חוק תקני העבודה ההוגנים של 1938 , חוק רשות עמק טנסי וחוק הביטוח הלאומי .
לעיתים עלה בידם לשכנע את חלק מחבורת ארבעת הפרשים להצביע בעד חוקי הניו דיל.
שלושת הימים הבאים הוא סרט מתח אמריקאי משנת 2010 בבימויו של פול האגיס, אשר גם כתב את התסריט.
הסרט מככבים בו ראסל קרואו, אליזבת בנקס וליאם ניסן.
העלילה עוקבת אחרי ג'ון ברנן, פרופסור בקולג', המנסה לשחרר את אשתו מהכלא לאחר שהואשמה ברצח שלא ביצעה.
הסרט הופק בתקציב של כ-30 מיליון דולר והכניס כ-67.4 מיליון דולר בקופות.
עלילת הסרט עוקבת אחרי ג'ון ברנן, פרופסור בקולג', שחייו מתהפכים כאשר אשתו, לורה, מואשמת שלא בצדק ברצח עמיתה לעבודה.
אף על פי שג'ון מאמין בחפותה, כל הראיות מופנות נגדה והיא נידונה לעונש מאסר ממושך.
במהלך הזמן, ג'ון מחליט לקחת את החוק לידיו ולהוציא לפועל תוכנית לבריחתה מבית הכלא.
הוא פונה למומחים למקרי בריחה, הכוללים את דייוויד, פושע לשעבר שהתמחה בבריחות, ומתחיל לבנות את התוכנית שלו צעד אחר צעד.
במקביל, ג'ון מתמודד עם האתגרים שבגידול בנו הקטן, לוק, לבדו.
התוכנית כוללת פרטים מדוקדקים ועל ג'ון להתמודד עם שלל סיכונים בלתי צפויים, כולל מעקבים ופשיטות מצד המשטרה.
בסופו של דבר, לאחר מאמצים מסיביים ולחץ רב, ג'ון מצליח לשחרר את לורה מהכלא והשניים בורחים יחד עם בנם.
ראסל קרואו בתפקיד ג'ון ברנן – פרופסור בקולג' שמנסה לשחרר את אשתו
אליזבת בנקס בתפקיד לורה ברנן – אשתו של ג'ון, מואשמת ברצח
בריאן דנהי בתפקיד ג'ורג' ברנן – אביו של ג'ון
לני ג'יימס בתפקיד סגן נאבולסי – החוקר במקרה של לורה
אוליביה ויילד בתפקיד ניקול – חברה מסייעת לג'ון
טיי סימפקינס בתפקיד לוק ברנן – בנם הצעיר של ג'ון ולורה
ליאם ניסן בתפקיד דיימון פנדלטון – מומחה לבריחות מהכלא
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 51% בהתבסס על 177 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "מותחן דרמטי עם משחק חזק אך עם עלילה צפויה.".
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות מעורבות, עם שבחים על המשחק של ראסל קרואו אך ביקורת על הקצב והאמינות של העלילה.
שלושת הילדים הבכירים של צ'ארלס הראשון הוא ציור שמן מאת האמן הפלמי אנתוני ואן דייק, שנוצר בין נובמבר 1635 למרץ 1636. היצירה מוצגת כיום בגלריית המלכה בטירת וינדזור, כחלק מאוסף המלוכה הבריטי.
בשנת 1635 צייר אנתוני ואן דייק דיוקן של שלושת ילדיהם הבכירים של המלך צ'ארלס הראשון והמלכה הנרייט מארי, שנועד להישלח לאחותה של המלכה, כריסטין מארי, בתמורה לדיוקנאות של ילדיה של הדוכסית.
עם זאת, שליחתו של הציור התעכבה, והמלך צ'ארלס הביע תרעומת כלפי ואן דייק, לאחר שראה כי בנו הבכור, הנסיך צ'ארלס, מופיע בו כשהוא לבוש בחצאית – לבוש המזוהה עם ילדים צעירים באותה תקופה.
בתגובה לביקורת זו, ולמען ריצוי המלך, צייר ואן דייק דיוקן נוסף של אותם שלושת הילדים, שבו הופיע הנסיך כשהוא לבוש מכנסיים – סמל לבגרות ומעמד.
הציור מציג את שלושת ילדיהם הבכירים של המלך צ'ארלס הראשון והמלכה הנרייטה מריה: הנסיך צ'ארלס (לימים צ'ארלס השני), ג'יימס, דוכס יורק (לימים ג'יימס השני), והנסיכה מרי.
הילדים לבושים בלבוש מלכותי עשיר, כאשר הנסיך צ'ארלס מופיע לבוש במכנסיים – בניגוד לגרסה קודמת של הדיוקן שבה לבש חצאית, כנהוג אז אצל ילדים צעירים.
הופעתו זו נועדה ככל הנראה לרצות את אביו, המלך, אשר לפי דיווחים "כעס על הצייר ואן דייק" בשל הופעת בנו בלבוש ילדותי מדי ביצירה הקודמת.
הילדים מלווים בשני כלבי "קינג צ'ארלס ספנייל", ודינמיקה רגשית נרמזת בקשר בין שני הבנים.
ברקע תלוי וילון עשוי בד איטלקי רקום בזהב, עם דוגמת רימונים לא סימטרית – בד שהופיע גם ביצירות נוספות של ואן דייק מאותה תקופה, וכנראה שימש כאביזר סטודיו.
הצבעים ביצירה עשירים ובולטים: זהב עמוק, ורוד-שושנה וגוונים כחולים המודגשים בלבן.
הכלבים מצוירים ברהיטות יוצאת דופן, והקומפוזיציה בכללה יוצרת שילוב בין ייצוג מלכותי לבין אינטימיות משפחתית.
הדיוקן זכה לפופולריות רבה והועתק פעמים רבות.
הציור "שלושת הילדים הבכירים של צ'ארלס הראשון" מהווה קומפוזיציה קודמת לציור "חמשת הילדים הבכירים של צ'ארלס הראשון", אותו יצר ואן דייק בשנת 1637. על פי תיאור מאוסף המלוכה הבריטי, הקומפוזיציה של חמשת הילדים נוצרה בצמוד לדיוקן המוקדם יותר של שלושת הילדים, ושניהם זכו לפופולריות רבה והועתקו פעמים רבות.
השלושה – מרי, צ'ארלס וג'יימס – מופיעים בשתי היצירות, כאשר בציור המאוחר צורפו אליהם שתי אחיות נוספות: אליזבת ואן.
הקשר בין הציורים מדגיש את המשכיות הייצוג המלכותי של ילדי משפחת המלוכה ומציג את ההתפתחות בגישתו של ואן דייק לתיאור ילדות, מעמדי משפחה וסמכות חזותית.
נסיך הכתר צ'ארלס (לימים צ'ארלס השני) נראה עומד משמאל, נשען על עמוד ומאמץ את תנוחתו של איש חצר רם מעלה.
לצדו, אוחז בידו, עומד אחיו הצעיר ג'יימס (לימים ג'יימס השני).
בצד ימין ניצבת אחותם, הנסיכה מרי, בעמידה זקופה ושקולה.
הילדים לבושים בבגדים מפוארים, כראוי לדיוקן ייצוגי של חצר מלכות.
הם עומדים לפני עמוד ושני וילונות יוקרתיים, על שטיח אוריינטלי עשיר, ולרגליהם שני כלבי "קינג צ'ארלס ספנייל".
נסיך הכתר צ'ארלס לבוש מכנסי משי ווסט מהודר עם צווארון תחרה יקר, בניגוד לגרסה מוקדמת יותר של הציור (המצויה בגלריה סבאודה בטורינו), שבה הוא ואחיו ג'יימס הופיעו כשהם לבושים חצאיות.
הגרסה השמורה בדרזדן נחשבת לאחת מתוך לפחות שש חזרות סדנאיות לציור המקורי מטירת וינדזור, ואיכותה מצביעה על מעורבות ישירה של ואן דייק בביצועה.
מהציור נעשו העתקים רבים על ידי סדנתו של ואן דייק.
בין ההעתקים הידועים נמצאים גרסה השמורה בדרזדן.
הציור ככל הנראה צויר עבור המלכה הנרייטה מריה, ונמכר מבית סאמרסט לקולונל ווב ב־25 באוקטובר 1649 במחיר של 60 ליש"ט (פריט מס' 133).
לאחר הרסטורציה הושב הדיוקן לאוסף המלוכה ונרשם בשנת 1688 באולם ההמתנה הגדול של המגורים החדשים בארמון וייטהול (פריט מס' 155).
בהמשך הועבר לארמון קנזינגטון, ולאחר מכן לארמון בקינגהאם, שם תועד ב־1765 בחדר האיור השני (Second Drawing Room), המכונה גם "החדר החמים", כפי שנראה ביצירתו של הצייר יוהאן זופאני, וכן בפרסום Royal Residences משנת 1819.
שלושת חוקי הרובוטיקה הם חוקים שנוסחו על ידי סופר המדע הבדיוני והביוכימאי היהודי-אמריקאי, אייזק אסימוב, בסדרת סיפורי מדע בדיוני שכתב החל משנות הארבעים של המאה ה-20, ומאוחר יותר גם בספרים.
ב-1950 יצאה לאור אנתולוגיה של תשעה מהסיפורים המוקדמים בהם החוקים מוזכרים בשם "אני, רובוט".
החוקים נועדו להיות חלק מהתכנות הבסיסי של הרובוטים בעלי המוחות הפוזיטרוניים המתוארים בספריו של אסימוב ואף רובוט לא יכול להפר אותם מבלי לצאת מכלל פעולה, מכיוון שהחוקים מוטבעים באופן פיזי במסלולי המוח של הרובוטים.
שלושת החוקים המקוריים שהופיעו בכתבי אסימוב, כפי שתורגמו על ידי עמנואל לוטם:
"רובוט חייב להגן על קיומו, ובלבד שהגנה זו אינה עומדת בסתירה לחוק הראשון או לחוק השני".
בספר "השמש העירומה" מצוטט החוק הראשון באופן מדויק יותר: "לא יעשה רובוט דבר אשר, למיטב ידיעתו, יפגע באדם, ולא יניח, ביודעין, שאדם ייפגע במחדל".
בספר "רובוטים ואימפריה" מנוסח חוק נוסף, הקודם לשלושת החוקים המקוריים וגובר עליהם - חוק האפס.
עם זאת, למרות ש"חוק האפס" מנוסח רשמית רק במהלך עלילת "רובוטים ואימפריה", הדיון בחוק האפס מתרחש עוד בזמן עלילת הסיפור הקצר "הקונפליקט שיכול להימנע", שנים רבות לפני התרחשות עלילת "רובוטים ואימפריה", כמעין נגזרת של החוק הראשון.
0. לא יפגע רובוט לרעה באנושות ולא יניח, במחדל, שהאנושות תיפגע.
עם הוספת "חוק האפס" לקבוצת שלושת החוקים המקוריים, נוספת הסתייגות בסוף כל אחד מהחוקים, 1 עד 3, המבהירה כי על הרובוט לקיימם כל עוד הם אינם סותרים את "חוק האפס".
רובופסיכולוגיה היא ענף מדעי בדיוני החוקר את אישיותם של רובוטים בעלי בינה מלאכותית.
המונח נטבע לראשונה על ידי אייזק אסימוב בסיפורים הקצרים שבספר "אני, רובוט", אשר מציגים את ד"ר סוזן קלווין, אשר ייסדה את הענף, ושעלילותיהם סובבת סביב פתרון בעיות הקשורות להתנהגות של רובוטים.
לפי התיאור של אסימוב, רובופסיכולוגיה היא תערובת של ניתוח מתמטי ושל פסיכולוגיה מסורתית, אשר הוחלה על רובוטים.
בחקירת הרובוטים נעשה שימוש גם בפסיכולוגיה אנושית, כדי להתמודד עם "תסביך פרנקנשטיין" - פחד אי רציונלי של אנשים מרובוטים.
רובוטים ובינה מלאכותית לא מכילים מטבעם עיקרון של ציות לשלושת החוקים; היוצרים שלהם חייבים לבחור לתכנת אותם, ולגבש אמצעים לעשות זאת.
רובוטים פשוטים שכבר קיימים (לדוגמה, iRobot) ויודעים לעצור אינם יודעים לזהות כאב או פציעה שהם עלולים לגרום.
מכשירים רבים בנויים עם אמצעי הגנה פיזי, כגון פגושים, ביפרים אזהרה, כלובי בטיחות, או באזורים מוגבלי גישה למניעת תאונות.
אפילו הרובוטים המורכבים ביותר המיוצרים כיום אינם מסוגלים להבין וליישם את שלושת החוקים; יהיה צורך בהתקדמות משמעותית באינטליגנציה מלאכותית כדי לעשות זאת.
עם זאת, ככל שהמורכבות של רובוטים גדלה, כך יש עניין בפיתוח הנחיות ואמצעים תקניים להפעלתם.
בגיליון 2009 יולי/אוגוסט של מערכות חכמות IEEE, רובין מרפי (Raytheon פרופסור למדעי מחשב וההנדסה באוניברסיטת טקסס A&M) ודייוויד ד.
וודס (מנהל המעבדה למערכות קוגניטיבית להנדסה באוניברסיטת אוהיו) הציעו "שלושת חוקים אחראיים לרובוטיקה" כדרך לעורר דיון על תפקידה של אחריות וסמכות בעת תכנון לא רק פלטפורמה אחת אלא מערכת גדולה יותר שבה הפלטפורמה פועלת.
אדם לא יכול להשתמש ברובוט מבלי שמערכת עבודת אדם-רובוט תעמוד בסטנדרטים המשפטיים והמקצועיים הגבוהים ביותר של בטיחות ואתיקה.
רובוט חייב להגיב לבני האדם כמתאים לתפקידם.
רובוט חייב להיות ניחן באוטונומיה ממוקמת מספקת כדי להגן על קיומו, ובלבד שהגנה זו מספקת העברה חלקה של שליטה שאינו עומדת בסתירה לחוקים הראשון והשני.
שלושת הקופים החכמים (ביפנית: Sanzaru) הם סמל עממי שמקורו במזרח הרחוק, המתאר שלושה קופים: האחד מכסה בידיו את פיו, השני מכסה את עיניו, והשלישי מכסה את אוזניו.
הוא מבטא את העיקרון המוסרי של הימנעות מהרוע: "אל תראה רוע, אל תשמע רוע, אל תדבר רוע".
זאת מתוך כי העיסוק ברוע יוצר עוד רוע.
התיעוד המפורסם ביותר הוא גילוף מהמאה ה-17 במקדש טושוגו בעיר ניקו שביפן.
בשונה מן המשמעות המקורית, הפרשנות הנפוצה בימינו היא "העלמת עין".
כלומר, התעלמות מכוונת תוך העמדת פנים כאילו הדבר לא קרה.
במובן זה, משמשים הקופים כסמל לביטוי "לא ראיתי, לא שמעתי, לא אמרתי".
שלושת הקופים החכמים הם סמל עתיק המגלם עקרון מוסרי של הימנעות מהתעסקות בשליליות:
מיזארו: הקוף שמכסה את עיניו – "לא רואה רוע".
קיקאזארו: הקוף שמכסה את אוזניו – "לא שומע רוע".
איוואזארו: הקוף שמכסה את פיו – "לא מדבר רוע".
המקור הפילוסופי מגיע מהספר "המאמרות", שם קונפוציוס מנחה את תלמידו: "אל תסתכל במה שמנוגד לנימוסים, אל תקשיב למה שמנוגד לנימוסים, אל תדבר מה שמנוגד לנימוסים, ואל תבצע פעולה שמנוגדת לנימוסים".
לכן, הגרסה המלאה היא עם קוף רביעי, סזארו, המכסה את אבריו המוצנעים, או מצליב ידיו.
השמות היפניים של הקופים הם משחק מילים על הסיומת "זארו", שמשמעותה ביפנית עתיקה היא שלילה, אך היא נשמעת כמו "סארו", שמשמעותו קוף.
השמות מורכבים מהפעלים "איווה" (לדבר), "מי" (לראות), "קיקה" (לשמוע)
בסדרה "עניין של זמן" היה פרק ששמו "שלושת הקופים", ובו אלון (אורי גוטליב) יוצר גרפיטי של שלושת הקופים בתור אקט מחאתי נגד פסילת כתבה שלו שעסקה בפעילות של אחיו (דני שטג) בשטחים.
במערכון "החות'ים באילת" ששודר ב"ארץ נהדרת" אחד החות'ים (מריאנו אידלמן) רואה את הפסל של שלושת הקופים שמוצב שם ואומר "לא ראיתי, לא שמעתי, לא חיזנתי".
בסדרה "מקורי וחבורתו" שלושת דובי הקוואלה מעוצבים לפי שלושת הקופים: האחד שם אוזניות (לא שמעתי), השני מרכיב משקפי שמש כהים (לא ראיתי) והשלישי שם ידיים על פיו (לא דיברתי).
שלושת העקרונות של העם (במנדרינית: 三民主義) הוא שמה של פילוסופיה פוליטית, אשר פותחה על ידי סון יאט-סן כחלק מתוכנית להפוך את סין למדינה חזקה, חופשית, ומשגשגת.
הכוונה במקור להיות המדינה חופשייה מכל עול אימפריאליסטי.
עיקרון מִינצ'וּ'אֵן ("כוחו של העם") – דמוקרטיה.
בעיני סון מהות הדמוקרטיה היא הקמת משטר חוקתי-דמוקרטי מערבי.
לראייתו, הדמוקרטיה מורכבת משני חלקים עיקריים:
כוח הפוליטיקה: זהו כוחו של העם להביא לידי ביטוי את שאיפותיו הפוליטיות, בדומה לפרלמנט במדינות אחרות, והוא מיוצג על ידי הוועדה המכוננת של הרפובליקה.
כוח המשטר: זהו הכח לארגון המדינה.
בנושא זה הרחיב סון את התפיסה החוקתית המערבית של שלוש זרועות השלטון ומערכת הבלמים והאיזונים על ידי התאמת העקרונות של השיטה לשיטה בת חמש זרועות שלטון שמקורה בשיטה הארגונית העתיקה שהייתה נהוגה בסין.
"הזרוע המחוקקת", "הזרוע המבצעת" ו"הזרוע השופטת" הגיעו מהשיטה המערבית, ואילו "הזרוע המבקרת" (השקולה למבקר המדינה) ו"הזרוע הבוחנת" (השקולה לוועדת שירות המדינה) הגיעו מהשיטה הסינית המסורתית.
עקרון מִינשֶנג ("רווחת העם") – עיקרון זה מתורגם לעיתים בפשטות כסוציאליזם למרות שממשלתו של צ'יאנג קאי שק השתדלה שלא לתרגמו ככזה.
סון קבע את העיקרון בראותו בדמיונו מדינה מתועשת אשר אדמותיה מחולקות שווה בשווה בין החקלאים הסינים.
סון, שהושפע מהוגה הדעות האמריקאי הנרי ג'ורג', חילק את רווחת האדם לארבעה תחומים עיקריים: מזון, ביגוד, דיור ותחבורה וראה בעיני רוחו משטר אידיאלי אשר ידאג לרווחת העם בכלל התחומים הללו.
שלושת העקרונות של העם הוא גם שמו הרשמי של ההמנון הלאומי של הרפובליקה הסינית.
שלזוויג-הולשטיין היא אחת מ-16 המדינות המהוות את גרמניה.
זוהי אחת המדינות הקטנות בגרמניה, בשטח ובאוכלוסייה כאחד: על פני 15,799 קמ"ר (מקום 12 בגרמניה) מתגוררים (נכון ל-2018) כ-2.9 מיליון תושבים (מקום תשיעי בגרמניה).
שלזוויג-הולשטיין היא המדינה הצפונית ביותר בגרמניה, והיחידה הגובלת בדנמרק.
שלזוויג, האזור הצפוני במדינה, עבר במרוצת הדורות פעמים רבות בין גרמניה ודנמרק.
במדינה מיעוט פריזי (רוב הפריזים מתגוררים בצפון הולנד) ומיעוט דני, רובו מתגורר לאורך הגבול.
החוקה של שלזוויג-הולשטיין מדגישה את האוטונומיה התרבותית של מיעוטים אלו; פריזית ודנית הן שפות רשמיות במדינה (וכמו כן - סקסונית תחתית, השפה המדוברת בסקסוניה התחתונה).
הולשטיין, האזור הדרומי של המדינה, בעל רוב כמעט מוחלט של גרמנים.
הגבול בין הולשטיין לשלזוויג עובר בנהר ה, והולשטיין נתחמת בדרום על ידי נהר האלבה.
בשלזוויג-הולשטיין שיעור הזרים הנמוך ביותר מבין מדינות מערב גרמניה - 5% בלבד.
טורקים מהווים את עיקר הזרים (42,000).
בנוסף להם מתגוררים במדינה 14,000 פליטים לשעבר מיוגוסלביה.
ב-1996 נערך פיגוע טרור חמור נגד מעון לפליטים בליבק,
בו נהרגו עשרה פליטים ועשרות נפצעו קשה.
עד היום לא נמצאו האחראים למעשה.
רק כ-6% קתולים, השיעור הנמוך ביותר בכל מדינות גרמניה.
בירת המדינה והעיר הגדולה בה היא קיל.
עריה של שלזוויג-הולשטיין קטנות, אך לרבות מהן חשיבות היסטורית ותיירותית גדולה, כשבראשן עומדת ליבק, אשר הייתה העיר הראשית של ברית ערי הנזה והעיר השנייה בגודלה בכל גרמניה של סוף ימי הביניים, לאחר העיר קלן.
פלנסבורג (Flensburg), העיר הגדולה הצפונית בגרמניה, שוכנת על הגבול הדני ומהווה את מרכז המיעוט הדני; היא ידועה בגרמניה גם בשל סיבה טריוויאלית למדי: שם נמצא המרכז המנהל את ה"נקודות השחורות" הנצברות על ידי עברייני תנועה; העיר הפכה שם נרדף לנקודות אלו.
ערים גדולות נוספות בשלזוויג-הולשטיין הן נוימינסטר (Neumünster) ונורדרשטדט (Norderstedt).
למקומות רבים בשלזוויג-הולשטיין שמות דניים לצד השמות הגרמניים, במיוחד לאורך הגבול הדני; לחלק מהמקומות שמות פריזיים.
העיר הצפונית ביותר בגרמניה שוכנת על האי זילט שבתחומי שלזוויג-הולשטיין; באופן אירוני היא נקראת וסטרלנד (Westerland, "ארץ המערב"; בפריזית נכתב שם העיר Wäästerlön).
בעיר איטרזן נמצא גן וורדים מהגדולים בגרמניה שהוקם בשנת 1929.
בקרבת ליבק ממוקמת העיירה איסראלסדורף שלמרות שמה אין לה שום קשר לעם ישראל.
ראש ממשלת שלזוויג-הולשטיין (נכון ל-2021) הוא דניאל גינתר מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) שנבחר ב-2017. כמו כן יש בממשלתו ייצוג למפלגת הירוקים ולמפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP).
בשלזוויג-הולשטיין מפלגה ייחודית - איגוד הבוחרים של דרום שלזוויג - התומכת במתן אוטונומיה מוגברת למיעוט הדני והפריזי.
אחוז החסימה לא חל על המפלגה, בשל היותה מפלגת מיעוט, ולכן היא מיוצגת כיום בלנדטאג של שלזוויג הולשטיין עם 3 מושבים.
שלזוויג-הולשטיין היא מהמדינות החלשות כלכלית במערב גרמניה, בעיקר בשל בידודה הגאוגרפי.
שיעור החקלאים במדינה הוא מהגבוהים בגרמניה.
שיעור האבטלה במדינה ממוצע (12% נכון ל-2005).
אוכלוסיית המדינה גדלה בקצב גבוה יחסית לשאר אזורי גרמניה (כשברובם האוכלוסייה דווקא מתכווצת).
התיירות מהווה מקור הכנסה חשוב בשלזוויג-הולשטיין.
לצד ליבק שהוזכרה לעיל, תיירים רבים נוהרים לחופיה ולאייה של המדינה.
האי זילט הוא אתר גלישה ושיט אהוב.
שלזוויג-הולשטיין היא אחת מארבע המדינות היחידות בגרמניה השוכנות לחוף הים, והמדינה היחידה השוכנת לחופי הים הצפוני והים הבלטי כאחד.
תיירים גרמניים רבים עוצרים בערי המדינה בדרכם לקופנהגן ולשוודיה.
שלזוויג הוא שמו של מחוז היסטורי וגאוגרפי המתפרש על שטחי צפון גרמניה ודרום דנמרק, כאשר חציו הצפוני נמצא בחלק הדני, וחלקו הדרומי שייך למדינת שלזוויג-הולשטיין הגרמנית.
באופן מסורתי, האזור היה בעל חשיבות מסחרית וכלכלית.
כיוון ששימש כנתיב המסחר בין הים הצפוני והים הבלטי, וכאזור שדרכו התחברו נתיבי הסחר מרוסיה עם נתיבי הסחר של נהר הריין והחוף האטלנטי.
הדוכסות של שלזוויג הייתה תחת שליטה דנית משנת 1460 ועד לשנת 1864, חלק מממלכת דנמרק רבתי.
במהלך המאה ה-19 הייתה דוכסות שלזוויג, יחד עם שכנתה, דוכסות הולשטיין, מקור לחיכוכים וסכסוכי גבול בין גרמניה ודנמרק.
בשנת 1864, בעקבות מלחמת פרוסיה-דנמרק, עברו שלזוויג והולשטיין לפרוסיה, שאיחדה אותן ליחידה מדינית אחת.
בשנת 1920 חולקה שלזוויג לשני חלקים, כאשר חלקה הצפוני, צפון שלזוויג, עבר לשליטת דנמרק, וחלקה הדרומי נשאר תחת שליטת גרמניה.
שְׁלֶזְיָה (בפולנית: Śląsk, בגרמנית: Schlesien, , בצ'כית: Slezsko, בלטינית: Silesia) היא אזור היסטורי במרכז אירופה, שכיום רובו נמצא בדרום מערב פולין המודרנית.
חלקו הקטן, שלזיה הצ'כית, נמצא בצ'כיה ועוד אזור קטן משתייך היום לגרמניה.
האזור הפולני של שלזיה כולל את הווייווידות הפולניות שלזיה, שלזיה תחתית ואופולה, כמו גם חלקים מהווייווידה לובוש.
גודלו של אזור שלזיה הוא כ-40,000 קילומטרים רבועים, וכיום מתגוררים בו כעשרה מיליון תושבים.
שלזיה משתרעת משני עברי נהר האודר ולאורך המדרונות הצפוניים של הרי הסודטים והרי הבסקידים.
שלזיה מחולקת לשני חבלי ארץ מרכזיים: שלזיה תחתית - החצי המערבי, הררי יותר; ושלזיה עילית - החצי המזרחי, מישורי יותר.
הסיבה לכך שהחלק המישורי נקרא "שלזיה עילית" והחלק ההררי נקרא "שלזיה תחתית" היא מפני שהשם מתייחס למורד נהר האודר ולא לטופוגרפיה של האזור.
הגבולות של שלזיה והשליטה עליה השתנו לאורך השנים באופן תכוף.
בעוד לקראת סוף האלף הראשון האזור היה נתון לשליטה צ'כית, במאות הבאות הוא עבר לשליטה של ממלכת פולין ולאחר מכן לחזקתן של מדינות גרמניות שונות.
במהלך המאה ה-20 שינה האזור שוב בעלות, ולאחר מלחמת העולם השנייה רובו הועבר לידי פולין.
היום כבעבר אזור שלזיה מאופיין בעירוניות גבוהה, ומצויות בו ערים רבות.
הגם שהיום רובו הגדול של האזור נמצא בפולין, מבחינה תרבותית שלזיה מאופיינת בהשפעה גרמנית חזקה, הודות להיסטוריה של המקום ולמיקומו.
העיר הגדולה והחשובה באזור שלזיה היא ורוצלב שבמרכזו, כאשר עיר גדולה וחשובה נוספת היא קטוביץ המצויה בקצהו המזרחי של אזור זה.
אזור שלזיה גובל בצפון בפולין גדול, במזרח בפולין קטן, בדרום בבוהמיה ובמוראביה ובמערב בסקסוניה.
בלטינית, סלובקית ופולנית מכונה האזור בשם Śląsk, בגרמנית Schlesien, בצ'כית Slezsko ובסורבית Šlazyńska.
לדעת רבים, המקום נקרא על שמם של נהר הסלזה (Ślęza) והר הסלזה (Ślęza) - המצויים בתחומי אזור שלזיה, כארבעים קילומטרים דרומית לורוצלב.
יש חוקרים הטוענים שההר סלזה היה בעת הפרהיסטורית אזור מקודש דתית על ידי האוכלוסייה הפגאנית שבאזור.
סברה אחרת, הפופולרית בעיקר בקרב חוקרים פולנים, קושרת את השם שלזיה למילה הסלאבית העתיקה ślęg או śląg, אשר משמעותן רטיבות ולחות, עדות אולי לתנאים האקלימים של האזור.
לעומת זאת בקרב חוקרים גרמנים רבים רווחת ההנחה שהשם של אזור שלזיה נגזר משמו של שבט
בשם "סלינגים" , שבט גרמאני ונדלי שהתיישב לזמן מה באזור שלזיה.
במאה השנה האחרונות, יש רבים אשר באומרם שלזיה מתכוונים לאזור שלזיה עילית בלבד ובפרט לאזור קטוביץ, בו נוכח גם יותר הניב הפולני השלזי ויש גם הטוענים שהתרבות המקומית בו חזקה יותר.
הבחנה זו קיבלה הכרה רשמית מסוימת כאשר הווייווידה הכוללת את שלזיה עילית מכונת פשוט "שלזיה", וזו הכוללת את שלזיה תחתית מכונה "שלזיה תחתית", כמנוגד אל שלזיה גופא.
אזור שלזיה כולל את אגן ההיקוות של נהר האודר העליון והתיכון.
מקור הנהר הוא רכסי ההרים שבדרומה של שלזיה (שם בקירוב נמצא גם מקורו של נהר הויסלה), ומשם הנהר מוזן ביובלים רבים המנקזים את מימי האזור כולו.
הנהר חוצה את האזור מכיוון דרום מזרח לכיוון צפון מערב, וזורם הלאה אל עבר גרמניה של ימינו.
מבחינה גאוגרפית האזור מחולק לשני חבלי ארץ מרכזיים: שלזיה עילית (בפולנית: Górny Śląsk ובגרמנית שלזית: Oberschläsing) המחצית המזרחית של האזור, ושלזיה תחתית (בפולנית: Dolny Śląsk ובגרמנית שלזית: Niederschläsing) המחצית המערבית שלו.
אזור שלזיה עילית מהווה רמה הררית למחצה אשר גובהה הממוצע הוא כ-500 מטר מעל פני הים.
המקום במידה רבה מהווה את החלק המערבי של הרמה של פולין קטן.
את מרכז הרמה חוצה נהר האודר ובכך יוצר שפלה צרה וארוכה לכיוון צפון מערב.
שפלה זו ממשיכה מערבה אל תוך אזור שלזיה תחתית, שם השפלה הופכת מצרה לרחבה ויוצרת את המישוריות המאפיינת את אזור שלזיה תחתית.
את המישור הגדול של שלזיה תחתית אשר גובהו הממוצע הוא כ-200 מטר מעל פני הים, מפרים גבעות והרים מתונים הפרוסים מצפון ומדרום לנהר האודר.
לצד זאת, הדבר הבולט ביותר באזור שלזיה תחתית זה השליש הדרומי שלו, הרי הסודטים, מקום המנוגד במיוחד לשאר חלקי המקום.
הגם שהרים אלו נמוכים מהרי הקרפטים המצויים מעט ממערב להם, הם גבוהים במיוחד ביחס לאזור ומגיעים עד ל-1,600 מטר.
ישנם סימנים ברורים לכך שעוד במהלך התקופה הפרהיסטורית, החלה התיישבות קבע של בני אדם במקום.
סביב אזור ההר סלזה (Ślęża) נמצאו ממצאים המעידים על תרבות קלטית מפותחת יחסית, תרבות המשויכת למאה ה-4 לפנה"ס.
תנועות ההגירה על פני שלזיה נמשכו גם במאות הבאות, וסביב המאה ה-1 לספרה החלו שבטים גרמאניים פולשים לשלזיה מצפון וממערב - מסקנדינביה ומצפון גרמניה.
במהלך המאה ה-7 הגיעו לשלזיה לראשונה שבטים סלאבים, שבטים שעד למאה ה-9 כבר יצרו יישובי קבע באזור, בעיקר במזרחו.
הסלאבים יזמו מיזמי בנייה גדולים יחסית לתקופתם - הם חפרו תעלות הגנה ארוכות והקימו יישובים גדולים עם מבנים מרשימים יחסית.
+חלוקה דתית שלזיה בשנת 1900: קבוצה דתית אחוז משיעורמכלל תושבי שלזיה נוצרים קתולים 84% נוצרים פרוטסטנטים 14% יהודים 2%
הישויות המדיניות הידועות הראשונות שהתקיימו בשלזיה היו מוראביה ובוהמיה במאה ה-9. מקורן של שתי ממלכות צ'כיות אלו היה בעברם הדרומי של הרי הסודטים, אך הם הרחיבו את שליטתם צפונה אל שטחים נרחבים בשלזיה.
במהלך המאה ה-10 מיישקו הראשון, מלך פולין, איחד את רובה של שלזיה עם אזור פולין גדול שמצפון לה, ויצר את ממלכת פולין.
תחת המלוכה הפולנית ובמסגרתה, שלטו משפחות אצולה שלזיות רבות על שטחים גדולים בפולין, שטחים גם מחוץ לתחומיה של שלזיה.
בשנים אלו גם ההשפעה הגרמנית על שלזיה גדלה, כתוצאה מהגירה של חקלאים גרמנים מהאימפריה הרומית הקדושה, אשר התיישבו במקום הודות למצב הכלכלי הטוב יחסית של שלזיה.
במהלך המאה ה-12 המשיכה האצולה השלזית להרחיב את השטחים הסרים למרותה, כאשר זו רכשה לעצמה שטחים בעיקר באזור פולין קטן שבמזרח, בפרט שטחים סביב העיר קרקוב.
במהלך שלהי המאה ה-13 התחזקה בוהמיה בשנית וזו שאפה להחזיר לעצמה את השליטה על שלזיה.
בשנת 1289 ירש המלך הבוהמי ואצלב ה-2 את השליטה על אזור שלזיה עילית, ועד 1335, עם המשך ההתעצמות הבוהמית, ויתרו מלכי פולין על כל זכויותיהם בשלזיה והשטח כולו הועבר לבוהמיה.
אזור שלזיה הפך לחלק מהכתר הבוהמי תחת האימפריה הרומית הקדושה, הודות להצטרפותה של בוהמיה לקונפדרציה זו.
בשנת 1526, הארכידוכס פרדיננד הראשון מבית הבסבורג הפך למלך בוהמיה, וזו שולבה בממלכת הבסבורג אשר בסיסה היה בווינה שבאוסטריה.
במהלך המאה ה-15 נעשו מספר שינויים בגבולותיה של שלזיה, כאשר בכלל זה חלקים רבים של שלזיה שאיבדה פולין מוקדם יותר לבומיה, נרכשו מחדש על ידי מלכי פולין.
במסגרתה ניטשו על אדמת שלזיה מספר קרבות בין פרוסיה לממלכת הבסבורג האוסטרית.
קצת מאוחר בהשוואה לשלזיה הגרמנית, גם שלזיה האוסטרית עברה תיעוש ומודרניזציה.
בשנת 1900, עם ראשית המאה ה-20, מפקדי אוכלוסין שנערכו בשלזיה הגרמנית מעידים על רוב גרמני מוצק של כ-75% כאשר, רוב היתר היו פולנים.
מפקדי אוכלוסין מקבילים שנערכו בשלזיה האוסטרית מראים שגם שם הגרמנים היו קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר, אם כי אינם רוב: כ-44.5% הגדירו עצמם גרמנים, כ-33% פולנים וכ-22% סווגו כסלאבים שאינם פולנים, כאשר ככל הנראה מדובר בעיקר בצ'כים.
בשנת 1939, עת פרצה מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית לפולין.
שלזיה היה לאחד האזורים הראשונים שספג את מכות המלחמה.
בשנים הבאות המיעוט היהודי בשלזיה גורש מהאזור ורובו הוצא להורג במסגרת השואה והוקם בו מחנה העבודה וההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
במקביל, האוכלוסייה הפולנית - בעיקר אינטלקטואלים, פוליטיקאים, אנשי עסקים ובני המעמד הגבוה - סבלו מהוצאות להורג ומגירוש.
עם תום המלחמה, קבעה ועידת פוטסדאם ב-1945 את קו הגבול החדש בין גרמניה לפולין בקו הנהרות אודר-נייסה - כמאה קילומטר מערבית לגבול הקודם.
כתוצאה מכך, כמעט כל אזור שלזיה עבר לשלטון פולני, כאשר מאז ועד היום קווי הגבול המדיניים לא השתנו.
עם קביעת קו הגבול, רובה ככולה של האוכלוסייה הגרמנית גורשה מהשטחים השלזים שנפלו בפולין ובצ'כוסלובקיה אל מעבר לגבול - למזרח גרמניה ומערבה.
מייד לאחר מכן החלה גם התיישבות של פולנים באזור, פולנים אשר הגיעו למקום מחלקים אחרים של פולין.
סוף מלחמת העולם השנייה גם בישר את נפילתו של אזור שלזיה לשלטון קומוניסטי-פרו סובייטי - השטח הפולני הפך לחלק מפולין הקומוניסטית, השטח הצ'כי הפך לחלק מצ'כוסלובקיה הקומוניסטית והשטח הגרמני הפך לחלק מגרמניה הקומוניסטית (מזרח גרמניה).
תחת השלטון הקומוניסטי, עבר אזור שלזיה שיקום מואץ לצד בנייה מחדש.