tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרויקט, בשנים 1970 ו-1971, עסק בעבודה מאוד אינטנסיבית על בניית אבות הטיפוס של פרויקט מ-2001 ושל דגון.
לקראת אמצע 1971 הדברים התחילו להיכנס לתלם כאשר כל תת-המערכות שהיוו סיכוני פתוח נבנו ונוסו בהצלחה.
במלחמת יום הכיפורים אלתא התגייסה לסייע למאמץ המלחמתי על ידי זירוז אספקות הציוד שקודם לכן שכב תקוע בוויכוחים אין ספור בין מינהל היצור ואגף פיקוח איכות והנדסה של המפעל.
מכ"מי דגון הראשונים הותקנו באח"י רשף ואח"י קשת והספיקו לתרום להצלחתו המבצעית של חיל הים בקרבות מלחמת יום הכיפורים מול חילות הים של האויב, למרות שעדיין סבל ממחלות ילדות שתוקנו תוך כדי המלחמה.
להצלחה זאת תרמו מהנדסים כמו יאיר אלון ואלי גולן שצברו בינתיים ניסיון והתמודדו עם הבעיות.
שני הפרויקטים, דגון ומ-2001, זיכו את חברת אלתא יחד עם חיל הים וחיל האוויר, בפרס ביטחון ישראל, והפכו את חברת אלתא לבית המכ"ם של ישראל בעת ההיא ומשך זמן רב אחריהם.
מערכת מכ"ם ימית - דגון הותקנה בכל 12 ספינות סער 4, אשר חלקן הוסב לספינות סער 4.5 וחלקן היו ספינות מאותו הדגם אך מסדרת בנייה חדשה.
מאוחר יותר, עם הגעת ספינות סער 5 מארצות הברית, הותקנו גם בהן מערכות דגון.
בנוסף נרכשו עוד שתי מערכות, להדרכת מפעילים וטכנאים ולתחזוקה.
בנוסף, בוצע רכש חלפים ראשוני ובהמשך נרכשו חלפים לתחזוקה שוטפת, לקראת סוף שנות ה-70, לאחר תום תקופת האחריות של אלתא ומעבר לביצוע תחזוקה שוטפת על ידי חיל הים.
תצורה ותכונות מערכת דגון ימית
תצורת מערכת דגון כללה את תת-היחידות הבאות:
אנטנת רפלקטור פרבולי רשתי בתחומים של L+S+X.
ומייצב לאופק, במישור הגלגול של הרפלקטור, בציר קו הראייה.
משדר הספק גבוה לתחום S.
משדר הספק גבוה קוהרנטי לתחום X.
משדר הספק גבוה (מגנטרון) לתחום X לניווט.
מקלט/משדר זיהוי עמית-טורף בתחום L (תת-מערכת נפרדת).
תיבת חיבור כבלי המערכת וממשקים עם הספינה.
הספק שידור תחום - X, של 25 קילו-ואט.
מהירות סיבוב אנטנה - 12/24RPM.
תחום S בלבד, רגיל או עם .
תדר שידור - קבוע או אקראי.
מתקפי שידור - קצר או ארוך.
אבולוציה של מערכת מכ"ם ימית - דגון
מתחילת ההפעלה המבצעית מערכת דגון צברה ניסיון שעזר לתקן את תקלות הילדות שלה, ומהן עלו במהלך הזמן דרישות לשיפורים במקביל ליישומים נוספים מהם נוצרו נגזרות חדשות שהתבססו על התצורה הראשונה שנכנסה לשירות בספינות.
להלן מתוארות נגזרות ושדרוגים אלו.
הנגזרת הראשונה של מערכת דגון הימית הייתה מערכת "דגון חוף" שייעודה היה עבור מערך הגילוי החופי של ישראל ובעיקר בחופי הים התיכון.
תצורה זו גם יוצאה בגרסאות להתקנה קבועה וכמערכת ניידת.
תצורת מערכת "דגון חוף" מורכבת מתת-היחידות הבאות:
אנטנת רפלקטור פרבולי רשתי בתחום S.
תיבת חיבור כבלי המערכת וממשקים.
אנטנת שידור עם שבח גבוה יותר ביחס לאנטנה של המערכת הימית.
מהירות סיבוב אנטנה של 6/12RPM.
תחום S בלבד, רגיל או MTI.
שידור בגזרת כיוון הניתנת להתאמה לכיסוי הגזרתי הנדרש במקום ההתקנה בחוף.
שדרוג מאוחר יותר במסגרתו שופרה גם יכולת המערכת החופית לגילוי מטרות קטנות על ידי הוספת יחידת עיבוד אותות ואנטנה בעלת קצב סיבוב מהיר (ראה בגלריה).
ממשק עם מערכת שליטה ובקרה ימית
שדרוג נוסף, של המערכת הימית, כלל ממשק שהעביר את כל מטרות מערכת המכ"ם באופן אוטומטי ובזמן אמת למערכת שליטה ובקרה של הספינה.
שדרוג משמעותי של מערכת דגון הימית היה על ידי תוספת יכולת גילוי טילי ים-ים, הטסים בגובה נמוך של מטרים מעטים מעל פני הים ובנוסף הם גם בעלי תדמית ושטח החזר מכ"ם נמוך מאוד.
המערכת הייתה צריכה להתמודד ולגלות את טילי הים-ים בטווחים שאפשרו את הפעלת אמצעי ההתגוננות של הספינות מפניהם בהסתברות גבוהה מאוד יחד עם קצב התראות שווא נמוך במיוחד.
משמעות שדרוג זה היא תוספת של תת-מערכת שידור וקליטה הפועלת על עיקרון של מכ"ם ולכן חייבת להיות גם קוהרנטית.
שדרוג זה בוצע על ידי תוספת משדר/מקלט,
ומעבד אות ספרתי מהיר אשר שולבו עם האנטנה וכונני תפעול ותצוגה של מערכת דגון ועם מערכת שליטה ובקרה של הספינה.
שדרוג זה מתואר ביתר פירוט בקישור זה.
מערכות המכ"ם ממשפחת דגון שירתו את חיל הים מתחילת שנות ה-70 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20. החליפו אותן מערכות מודרניות יותר, שגם הן פותחו וייוצרו בישראל על ידי מפעלי התעשיות הביטחוניות.
המערכות החדשות מותקנות בכל ספינות, קורבטות והפריגטות שבשירות פעיל בחיל הים ובמערך הגילוי של חופי מדינת ישראל.
דגוברט הראשון (Dagobert I, בלטינית: Dagobertus; 603/605 לערך – 19 בינואר 639) היה מלך הפרנקים.
הוא תואר כמלך האחרון של השושלת המרובינגית שהחזיק בכוח מלכותי של ממש, לפני שעלה המאיורדומוס (ראש הארמון) כמנהיג הפוליטי והמלחמתי.
דגוברט היה המלך הפרנקי הראשון שנקבר בקברים המלכותיים בבזיליקת סן-דני.
דגוברט היה בנם הבכור של כלותאר השני והלדטרודה (Haldetrude) (604–575) ונכדו של פרדגונד.
כלותאר שלט לבדו על כל הפרנקים מאז שנת 613. בשנת 622 הכתיר כלותאר את דגוברט למלך אוסטרזיה, כמעט בוודאות כדי לקשור את האצולה האוסטרזית לפרנקים השליטים.
בילדותו חי דגוברט תחת השגחתם של אבות השושלת הקרולינגית ובעלי הנכסים רבי ההשפעה האוסטרזים, ארנולף ממץ ופפין הזקן.
כלותאר ניסה לנהל את הבריתות הלא יציבות שהיו לו עם משפחות אצילות אחרות לאורך רוב תקופת שלטונו של דגוברט.
כאשר כלותאר העניק את אוסטרזיה לדגוברט, הוא הוציא ממנה תחילה את אלזס, הרי הווז' והארדנים, אך זמן קצר לאחר מכן אילצה אותו האצולה האוסטרזית לוותר על אזורים אלה לדגוברט.
שלטונו של פרנקי מלב אוסטרזיה קשר את אלזס קרוב יותר לחצר האוסטרזית.
דגוברט יצר דוכסות חדשה (מאוחר יותר הדוכסות של אלזס ) בדרום מערב אוסטרזיה כדי לשמור על האזור מפני הסגות גבול ושאיפות טריטוריאליות בורגונדיות או אלמאניות.
הדוכסות כללה את הווז', השער הבורגונדי והטרנסיורה .
דגוברט הפך את איש החצר שלו גונדוין – שגם הקים מנזרים באלזס ובבורגונדי – לדוכס הראשון של המדינה החדשה הזו, שהתקיימה עד סופה של השושלת המרובינגית.
בעוד שליטים אוסטרזים כמו כלותאר ודגוברט שלטו באזורים אלה במהלך חלק מהמאה ה-7, הם הפכו לבסוף לממלכות אוטונומיות.
עם מות אביו בשנת 629, ירש דגוברט את הממלכות הנויסטרית והבורגונדית.
אחיו למחצה כריברט השני, בנה של סיכילדה , דרש את נויסטריה אך דגוברט התנגד לו.
ברודולף (Brodulf), אחיה של סיכילדה, עתר לדגוברט בשם אחיינו הצעיר, אך דגוברט התנקש בחייו והפך למלך היחיד של הפרנקים.
מאוחר יותר הוא נתן את האקוויטניה לכריברט כ"פרס ניחומים".
בשנת 629 חתם דגוברט על הסכם עם הקיסר הביזנטי הרקליוס, שכלל אכיפת הטבילה הכפויה של יהודים בכל ממלכתו.
מלבד החתימה על הסכם זה, דגוברט גם נקט בצעדים להבטחת הסחר ברחבי האימפריה שלו על ידי הגנה על שווקים חשובים לאורך שפך נהר הריין בדורשטדה (Duurstede) ואוטרכט, מה שמסביר בחלקו את נחישותו מאוחר יותר להגן על הפרנקים האוסטרזים מפני האיום האווארי.
תחת שלטונם של אביו של דגוברט ומרובינגים דומים, החברה הפרנקית במהלך המאה ה-7 חוותה אינטגרציה רבה יותר (האמונה הקתולית הפכה לשלטת למשל) ומצב כלכלי משופר בדרך כלל, אך לא הייתה דחיפה ראשונית לאיחודה הפוליטי של גאליה.
כלותאר השני לא ביקש להכריח את שכניו הנויסטרים להיכנע, אלא בחר במדיניות של שיתוף פעולה.
זה לא מנע פשיטות ביזה כדי למלא מחדש את קופת השושלת, שדגוברט ביצע בספרד למשל – פשיטה אחת שם זיכתה אותו ב-200,000 סולידי זהב.
ההיסטוריון איאן ווד (Ian Wood) טוען שדגוברט "היה כנראה עשיר יותר מרוב המלכים המרובינגים" ומציין למשל את עזרתו לסיזננד הוויזיגותי – לו סייע בעלייתו לכס המלוכה הוויזיגותי בספרד - ובתמורה העניק סיסננד לדגוברט צלחת זהב במשקל של כ-230 ק"ג.
כאשר כריברט ובנו כילפריך נרצחו בשנת 632, בורגונדי ואקוויטניה היו תחת שלטונו החזק של דגוברט, והוא הפך למלך המרובינגי החזק ביותר מזה שנים רבות ולשליט המכובד ביותר במערב.
בשנת 631 הנהיג דגוברט צבא גדול נגד סאמו, שליט הוונדים הסלאבים, בין השאר לבקשת העמים הגרמאניים שחיו בשטחים המזרחיים וגם בשל המריבה של דגוברט עמו על כך שהווונדים שדדו והרגו מספר סוחרים פרנקים.
בעוד שהכוחות האוסטרזיים של דגוברט הובסו בקרב ווגסטיסבורג , בעלי בריתו האלמאנים והלומברדים הצליחו להדוף את הוונדים.
הסקסונים ניצלו את המצב באותו הזמן, והציעו לעזור לדגוברט אם יסכים לבטל את המחווה השנתית של 500 הפרות לאוסטרזים.
למרות קבלת ההסכם הזה, פרדגריוס מדווח שזה היה מועיל אך במעט, משום שהוונדים תקפו שוב בשנה שלאחר מכן.
עוד בשנת 632, אצילי אוסטרזיה מרדו תחת המאיורדומוס, פפין הזקן.
בשנת 634, דגוברט פייס את האצילים המורדים בכך שהעלה את בנו בן השלוש, סיגברט השלישי, על כס המלכות, ובכך ויתר על השלטון המלכותי במזרח ממלכתו, בדיוק כפי שאביו עשה עבורו 11 שנים קודם לכן.
דגוברט יצר תת-ממלכה של עבור בנו.
כמלך, דגוברט הפך את פריז לבירתו.
בתקופת שלטונו, הוא בנה את "הארמון הישן" במרסבורג , שכיום היא הטירה המאוכלסת העתיקה ביותר בגרמניה.
בהיותו דתי אדוק, דגוברט היה אחראי גם על בניית בזיליקת סנט דני באתר של מנזר בנדיקטיני בפריז.
הוא גם מינה את ארבוגאסט לבישוף של שטרסבורג דגוברט היה אהוב במובנים רבים על פי פרדגריוס, שכתב כי "הוא עשה צדק לעשירים ולעניים כאחד", והוסיף כי "הוא הסתפק רק במעט שינה או אוכל, ודאג רק לפעול לכך שכל בני האדם יעזבו את נוכחותו מלאי שמחה והערצה".
דגוברט נכנס להיסטוריה כאחד מגדולי המלכים הפרנקים, למרות הרקורד הצבאי הבינוני שלו (למשל תבוסותיו בידי הסקסונים והוונדים), לאחר שהחזיק באדמותיו נגד המוני המזרח ועם אצילים מרוחקים עד בוואריה, שביקשו את אדנותו.
דגוברט מת בגיל 36 בלבד, ונחשב לאחרון המלכים הגדולים של המרובינגים על ידי רוב ההיסטוריונים, אך אין זה אומר שהייתה דעיכה משמעותית בכוח הפרנקי, במיוחד לאור כתביהם של פאולוס הדיאקון ויוחנן מטולדו .
למרות שאיחד פחות או יותר את הממלכות הפרנקיות, סביר להניח שהוא לא ציפה להמשך השלטון האחדותי בהתחשב באינטרסים השונים של הפרנקים האוסטרזים והנויסטרים, מעל אלו של האקוויטנים והבורגונדים.
עם מותו של דגוברט בשנת 639, הצליח פפין הזקן להחזיר את מעמדו במץ.
דגוברט נקבר במנזר של בזיליקת סן דני, פריז, המלך הפרנקי הראשון שנקבר שם.
קבורתו בסן-דני יצרה תקדים לקבורתם של שליטי צרפת לעתיד שם.
דפוס הפילוג וההתנקשות, שאפיין את שלטונו של המלך דגוברט, נמשך במאה הבאה עד שפפין הגוץ הדיח סופית את המלך המרובינגי האחרון בשנת 751, ובכך הקים את השושלת הקרולינגית.
מלכים המרובינגים נותרו שליטים בלתי משפיעים, שירשו את כס המלכות בילדותם וחיו רק עד שהספיקו לייצר יורש זכר או שניים, בעוד שהכוח האמיתי היה בידי משפחות האצולה שהפעילו שליטה פיאודלית על רוב הארץ.
בשנות ה-30 של המאה ה-9 נכתבה ביוגרפיה של דגוברט, הגסטה דגוברטי , שנכתבה כנראה על ידי הינקמר .
הוא לרוב לא אמין, אבל מכיל מידע מסוים המבוסס על מסמכי ארכיון אותנטיים.
דגוברט הונצח בשיר Le bon roi Dagobert ("המלך הטוב דגוברט"), שיר תינוקות הכולל חילופי דברים בין המלך ליועצו הראשי, אליגיוס (אלוי בצרפתית).
החרוזים הסאטיריים ממקמים את דגוברט בעמדות מגוחכות שונות שמהן מצליחות העצות הטובות של אליגיוס לחלץ אותו.
הטקסט, שמקורו כנראה במאה ה-18, הפך לפופולרי ביותר כביטוי לרגש האנטי-מונרכיסטי של המהפכה הצרפתית.
אולם מלבד הצבת דגוברט ואליגיוס בתפקידיהם, אין לשיר דיוק היסטורי.
בשנת 1984 נוצרה קומדיה צרפתית-איטלקית באורך 112 דקות, Le bon roi Dagobert ("המלך הטוב דגוברט"), המבוססת על דגוברט הראשון.
על פי הכרוניקה של פרדגריוס לדגוברט הראשון היו "שלוש מלכות כמעט בו זמנית, כמו גם כמה פילגשים".
מלך ברטאן (rex Brittanorum) יודיכאל הגיע לקלישי (Clichy) כדי לבקר את דגוברט הראשון, אך בחר שלא לסעוד עמו בשל חששותיו לגבי בחירותיו המוסריות של דגוברט, ובמקום זאת סעד עם נציג המלך, אודוין .
הכרוניקה של פרדגריוס מונה שלוש מלכות.
ננתילדיס , וולפגונדיס (Wulfegundis) וברכילדיס (Berchildis), אבל אף אחת מהפילגשים.
בשנת 625/6 דגוברט נישא לגורמטרודה (Gormatrude), אחות אשתו של אביו סיכילדה.
לאחר שהתגרש מגורמטרוד ב-629/30, הוא הפך את ננתילדיס, משרתת סקסונית (puella) מהפמליה האישית שלו, למלכה החדשה שלו.
היא ילדה את כלוביס השני (נ' 634/5) לימים מלך נויסטריה ובורגונדיה.
זמן קצר לאחר נישואיו לננתילדיס, אישה בשם רגנטרודה ילדה לדגוברט הראשון בן, סיגברט השלישי (נולד בשנת 630/1), לימים מלך אוסטרזיה.
הועלתה השערה שרגינטרוד , אם המנזר של מנזר נונברג , הייתה בתו של דגוברט הראשון, למרות שתיאוריה זו אינה מתאימה לתאריך הלידה המשוער שלה, בין השנים 660 ל-665. היא נישאה למשפחת האגילולפינגים הבווארית, לתאודו מבוואריה או לבנו תאודברט מבוואריה .
דגוברט השני (Dagobert II; בלטינית: Dagober(c)tus; באנגלית עתיקה: Dægberht; מת ב-679) היה מלך הפרנקים מהשושלת המרובינגית, ששלט באוסטרזיה משנת 675 או 676 ועד מותו.
הוא נחשב למרטיר נוצרי לפחות מאז המאה ה-9.
אף אחד מהחיבורים ההיסטוריים של התקופה המרובינגית אינו מספק תיאור של שלטונו של דגוברט, ולכן יש לשחזר אותו מכמה מקורות שונים.
עם מות אביו המלך סיגברט השלישי בשנת 656, נשללה ממנו ירושת השלטון והוא הוגלה לאירלנד כדי שיחיה כנזיר.
את חזרתו לאוסטרזיה סידר וילפריד , הבישוף של יורק.
הוא עלה על כס המלוכה במהלך מלחמת האזרחים שנגרמה על ידי רצח המלך כילדריך השני בשנת 675. במהלך שלטונו הקצר, היה דגוברט במלחמה עם נויסטריה, חתם על הסכם שלום עם ממלכת הלומברדים באיטליה והחזיר את השימוש במטבעות זהב.
החיבור כמעט בן הזמן "חיי וילפריד" מציג את דגוברט כרודן שהשניא את הבישופים והטיל מיסים חדשים.
הוא נרצח על ידי קונספירציה של האצולה הגבוהה ביותר וירש אותו בן דודו, תיאודריך השלישי, מלך נויסטריה, שנגדו נלחם בעבר.
דגוברט היה בנו של המלך סיגברט השלישי ואישה לא ידועה.
לא סביר שהוא היה בנו של אשתו הידועה היחידה של סיגברט, כימנכילד (Chimnechild), שמתה אחריו.
לפיכך הוא היה אחיה למחצה של ביליכילד , בתה של כימנכילד מסיגברט.
הוא נקרא על שמו של סבו, המלך דגוברט הראשון (623–639).
על פי "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", המתוארך לשנת 727, לאחר מותו של סיגברט, גרימואלד הזקן, המאיורדומוס (הממונה על הארמון) ואיש הממשל החזק ביותר תחת המלך, ארגן את גילוח שיערו של דגוברט לנזורה (טונזורה ) ואת הכנסתו להשגחתו של דידו, הבישוף של פואטייה.
גילוח שיערו של דגוברט הפך אותו לבלתי כשיר לכס המלכות, שכן מלכים מרובינגים תמיד גידלו שיער ארוך.
לאחר מכן שלח דידו את דגוברט לאירלנד.
התיארוך של אירועים אלה אינו ודאי.
הם בדרך כלל מתוארכים לשנת 656, אך הוצעה גם שנת 651.
אף מקור בן הזמן אינו מתאר את תקופתו של דגוברט באירלנד.
מרווין ארצ'דול (המאה ה-18) היה הראשון לתעד את הקשר של דגוברט למקום ספציפי באירלנד.
הוא כתב שמסורת מקומית שבעל פה שמה את דגוברט במנזר סליין , מסקנה שהתקבלה על ידי כמה חוקרים מודרניים.
גרימואלד הציב את בנו, כילדברט, על כס המלכות האוסטרזי, אך הנויסטרים תחת שלטונו של כלוביס השני (639–657) אסרו את גרימואלד והביאו אותו לפריז, שם הוצא להורג "מפני שפעל נגד אדונו", כלומר, התובע המרובינגי החוקי.
בנו השני של כלוביס, כילדריך השני, שעדיין היה קטין, הוצב על כס המלכות האוסטרזי בשנת 662. הוא היה נשוי לביליכילד, אחותו למחצה של דגוברט, והושם תחת עוצרותה של כימנכילד.
בשנת 675 הוא נרצח יחד עם מלכתו ובנו.
רצח כילדריך סיפק את ההזדמנות לשובו של דגוברט, אך התוצאה המיידית שלו הייתה מלחמת אזרחים.
המאיורדומוס לשעבר, אברוין , הכריז על כלוביס השלישי, בנו של מלך נויסטריה כלותאר השלישי (658–673), כמלך באוסטרזיה, בעוד שבנו השלישי של כלוביס השני, תיאודריך השלישי, הוצב על כס המלכות של נויסטריה על ידי לאודגר.
לאחר לכידתו של לאודגר, נטש אברוין את כלוביס עבור תיאודריך, ובכך איבד את בני בריתו האוסטרזים.
במצב זה, הוחזר דגוברט מגלותו באירלנד.
בעוד ש"ספר ההיסטוריה של הפרנקים" הוא המקור היחיד לתיאור נסיבות גלותו של דגוברט, "חיי וילפריד" הוא החיבור היחיד שמתאר את שובו.
ביוגרפיה זו של הבישוף האנגלי וילפריד חוברה בעשורים הראשונים של המאה ה-8 על ידי סטיבן מריפון .
לפי סטיבן, דגוברט הוגלה לאירלנד "בנעוריו" וכשנודע לחבריו וקרוביו מאוחר יותר שהוא עדיין חי, הם ביקשו מווילפריד להביא אותו לאנגליה ומשם לשלוח אותו לאוסטרזיה.
הביוגרפיה "חיי וילפריד" אינה מציינת מי היה אחראי להחזרת דגוברט, אלא רק שאלה היו "חברים" (amici) ו"קרובי משפחה" (proximi).
ייתכן שהקרובים היו מהצד של אמו.
יש הסכמה מעטה לגבי מי החברים עשויים היו להיות, אולי וולפואלד, המאיורדומוס תחת כילדריך השני או פפין האמצעי ומרטין מלאון , שעלו לשלטון, לפי "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", לאחר "מותם של מלכים", אולי בשנת 675; או אפילו אולטן , אב המנזר של Saint-Maur-des-Fossés , שהיה אירי בעצמו ובעל קשרים באירלנד.
התאריך המדויק של הגעתו של דגוברט אינו ידוע.
כילדריך השני נהרג בשנת 675 ודגוברט ישב על כס המלכות ביולי 676.
שלטונו של דגוברט מתועד בדלילות.
"ספר ההיסטוריה של הפרנקים", בעל נקודת השקפה נויסטרית, אינו מזכיר אותו שוב לאחר תיאור גלותו.
ייתכן שמחברו לא האמין שדגוברט חזר והפך למלך, וייתכן שלא רצה לספר על כך.
ייתכן שהיעדר התיאור נובע מכך שהמחבר לא התייחס לדגוברט כמלך לגיטימי, משום שלא נבחר בתמיכת הנויסטרים, כי הוא נחשב לזר לאחר גלותו הארוכה, או מפני שהוא לא נחשב ראוי למלוכה בגלל שאמו הייתה פילגש.
רק חיבור אחד מהמאה ה-7 מתוך הממלכות המרובינגיות, "חיי סדלברגה" , מזכיר את שלטונו של דגוברט, ורק בדרך אגב.
הוא מציין כי סדלברגה העבירה את המנזר שלה מפרברי לאנגר בצפון בורגונדיה לעיר לאן בגלל אותות מבשרי רע, שהוכחו מאוחר יותר כנכונים על ידי "לחימה לאחרונה בין המלכים דגוברט ותיאודריך".
זהו האזכור היחיד למלחמה בין דגוברט ובן דודו, תיאודריך השלישי מנויסטריה.
זוהי אינדיקציה לאיבה המתמשכת בין אברוין והאוסטרזים, אם כי ייתכן שהיא החלה כסכסוך גבול בשמפאן.
העובדה שהמלחמה התנהלה בעומק בורגונדיה, שהייתה בשלטון נויסטריה, מעידה על כך שלזמן מה היוזמה הייתה בידיו של דגוברט.
ייתכן שבמהלך המלחמה הזו פתחו פפין ומרטין במתקפה על תיאודריך השלישי, שסוכלה על ידי אברוין בקרב לוקופאו , והביאה למותו של מרטין.
בעוד שקרב זה התרחש אולי לאחר מותו של דגוברט, תאריך סביר יותר הוא ספטמבר 679, כאשר דגוברט היה עדיין בחיים והיה מסוגל להוציא צווים.
עם זאת, לא ניתן לתארך במדויק את המלחמה המוזכרת ב"חיי סדלברגה".
ייתכן שהסתיימה כבר בספטמבר 677.
בשנת 676 חתם דגוברט על הסכם שלום עם הלומברדים.
ניתן לתארך את האירוע הזה בדיוק משום שהמקור הנוסף היחיד לו, החיבור "תולדות הלומברדים" , שנכתב על ידי פאולוס הדיאקון לקראת סוף המאה ה-8, מדווח על הופעת שביט באוגוסט באותה שנה.
שביט זה דווח בהרחבה ברחבי העולם מאירלנד ועד יפן.
עם זאת, פאולוס מציב בטעות את ההסכם בתקופת שלטונו של המלך הלומברדי גרימואלד , שמת ב-671, עוד לפני שדגוברט חזר מאירלנד, ואילו המלך הלומברדי בזמן הופעת השביט היה למעשה פרכטריט .
כתב הזיכיון היחיד ששרד שהונפק על ידי דגוברט, מאשר את רכושו של מנזר סטבלוט-מלמדי .
בכתב הזיכיון מתייחס דגוברט לתרומות שנתן אביו, אך אינו מזכיר את העובדה שהמנזר הוקם על ידי גרימואלד, האיש שהגלה אותו.
דגוברט חידש את הטבעתם של מטבעות זהב, שככל הנראה הושעתה על ידי כילדריך השני בסביבות 670. טרמיסיס הזהב שלו נפרד מהסגנון הפרנקי הישן והעתיק את צלב הפוטנט על שלוש מדרגות של סולידי ביזנטיים מאותה התקופה.
דגוברט היה גם המלך האחרון שבשמו נטבעו מטבעות במרסיי.
המטבע המלכותי החשוב של מרסיי, שנמשך משנת 613 עד 679, נטבע תמיד עם שם של מלך, מה שהיה יוצא דופן, שכן מטבעות פרנקיים מכילים בדרך כלל רק את שמות הטובע והמטבעה.
בשנת 679, בעת שהיה בדרכו לרומא כדי להשתתף בוועידת כנסייה, נשאר וילפריד בחצר דגוברט, שהיה אסיר תודה לבישוף על שאפשר את חזרתו מאירלנד.
דגוברט הציע למנות את וילפריד ל , אשר החיבור "חיי וילפריד" מכנה אותה "הבישופות הראשית של ממלכתו", אך וילפריד סירב.
דגוברט סיפק לו נשק ובני לוויה להמשך מסעו לרומא.
באיטליה שהה וילפריד זמן מה בחצרו של בעל בריתו החדש של דגוברט, פרקטריט.
בשלהי 679, זמן קצר לאחר ביקורו של וילפריד, נרצח דגוברט.
החיבור "חיי וילפריד" טוען שזה תוכנן על ידי "דוכסים בוגדניים" בהסכמת הבישופים.
על פי מסורת מאוחרת, הוא נהרג על ידי בן הסנדקאות שלו, יוחנן, בזמן ציד בוובר .
התאריך המסורתי של מותו, 23 בדצמבר, מבוסס גם הוא על מקורות מאוחרים, אך הוא מקובל.
לאחר מותו של דגוברט, הצליח אברוין להרחיב את סמכותו של תיאודריך השלישי על אוסטרזיה.
בנסיעתו חזרה של וילפריד דרך אוסטרזיה בשנת 680, הוא נאסר על ידי אנשיו של אברוין, שהאשימו אותו בכך שארגן את חזרתו של דגוברט.
על פי התיאור בחיבור "חיי וילפריד", דגוברט היה "מחריב ערים, בז לייעוצם של בעלי ההשפעה, מפחית את מספר האנשים עם מיסוי...
בז לכנסיות האל והבישופים שלהן".
ייתכן שציון הרס הערים מתייחס לכישלונו של דגוברט להגן עליהן כאשר אברוין הרס את הארץ לאחר ניצחונו בלוקופאו.
החיבור "חייו של וילפריד" הוא המקור היחיד המציין את ההתנקשות בחיי דגוברט, אך אישור מסוים לכך מגיע מהעובדה שהוא נערץ כמרטיר באזור הארדנים לפני סוף המאה ה-9.
ישנן טענות סותרות לגבי מקום קבורתו של דגוברט.
על פי הביוגרפיה של הבישוף אודוין מרואן, שנכתבה בתחילת המאה ה-8, נקבר דגוברט בכנסיית פטרוס הקדוש ברואן לצד קודמו, כילדריך השני, ומלכתו של כילדריך, ביליכילד, ובנו התינוק, שנקרא גם הוא דגוברט.
מקור זה מתייחס ל"דגוברט שגרימואלד עשה לו טונזורה" (גילח), מבלי להזכיר את גלותו, שובו או שלטונו.
החיבור "חיי דגוברט" , לעומת זאת, אומר שדגוברט נקבר בסטניי בכנסייה המוקדשת לרמיגיוס .
זה לא בלתי סביר, שכן סטניי הייתה במרכז אוסטרזיה.
המקור, לעומת זאת, מתוארך לשנות ה-90 של המאה ה-9 ומבלבל את דגוברט השני עם דגוברט השלישי (711–715), שמת ממחלה.
בשנת 872, פולחן דגוברט הוקם לחיים (או הוקם לתחייה) על ידי קרל הקירח, מלך פרנקיה המערבית (840–877), שהעביר את השרידים שלו לבזיליקה שנבנתה במיוחד בסטניי.
נראה שהתזמון מצביע על כך שקרל ניסה להתבסס באותו חלק של לותרינגיה שהשיג רק בשנת 870 בחוזה מרסן.
העברת השרידים מוזכרת ב"חיי דגוברט" ובכתב זיכיון שנשתמר בכרטולריום (Cartularium) של מנזר גורזה , המציג את התאריך.
ההקדש של בזיליקת סנט דגוברט ידוע מכתב זיכיון משנת 1124, גם הוא בכרטולריום של מזר גורזה.
ההקדש הועבר בשלב מסוים לביאטריס , אשתו של גודפרי המזוקן (השלישי) , דוכס לוריין התחתונה, אשר בשנת 1069 השאירה אותו למנזר גורזה.
הנזירים הפכו אותו למנזר בנדיקטיני.
יום החג של דגוברט היה 23 בדצמבר.
יום זה מצוין ב"חיי דגוברט"; בלוח השנה של קדושים הנוצרים שנעשה עבור אמה מאיטליה , אשתו של לותר, מלך צרפת (954–986), ואבד; ובאוקטריה (auctaria, תוספות מקומיות) למרטירולוגיה של אוסוארד מאזור בלגיה המודרנית.
אוקטוריום אחד, לעומת זאת, מציין את החג שלו ב-11 בספטמבר.
כתב יד מלייז' של המרטירולוגיה של אדו מווינה מציין גם הוא את מותו של דגוברט ב-23 בדצמבר.
החג של דגוברט מעולם לא היה נפוץ מחוץ לסטניי.
בדרך כלל, הוא נקשר למקומות הקשורים לדגוברט הראשון.
הוא עדיין נחגג בוורדן בסוף המאה ה-16. בשנת 1591 על הבניינים פשטו פרוטסטנטים.
השרידים של דגוברט התפזרו, וחלקם הגיעו לסן-גיסלן .
דגי זהב הוא ציור טבע דומם בשמן על בד מאת האמן הצרפתי אנרי מאטיס.
הציור נוצר בשנת 1912 והוא חלק מסדרה שמאטיס יצר בין האביב לתחילת הקיץ של אותה שנה.
בתחילת המאה ה-20, מאטיס ביסס את עצמו כמנהיג זרם הפוביזם, תנועה אמנותית שהדגישה שימוש עז בצבע ובאיכות ציורית חופשית, בניגוד לנטורליזם שאפיין את האימפרסיוניזם.
בשנת 1912, מאטיס ביקר בטנג'יר שבמרוקו, שם הבחין בהתפעלות המקומיים מדגי זהב השוחים בקערות זכוכית.
זמן קצר לאחר ביקורו במרוקו, בין האביב לתחילת הקיץ של אותה שנה, יצר מאטיס סדרת ציורים שעסקה בנושא זה, ובהם "דגי זהב".
הציור נוצר בתוך חממת הגן שבביתו באיסי-לה-מולינו, לשם עבר במטרה להתרחק מהלחץ של פריז.
המוטיב של דגים באקווריום היה דומיננטי בעבודותיו של מאטיס והפך לחלק חוזר ביצירתו בראשית ובאמצע העשור השני של המאה ה-20.
הציור "דגי זהב" משנת 1912 שונה מעבודות אחרות של מאטיס שבהן הופיעו דגי זהב, משום שהדגים עצמם מהווים את מרכז היצירה.
הצבעים הבולטים בציור משקפים את סגנון הפוביזם של מאטיס: כתום עז של הדגים מנוגד בחדות לגוונים הרכים יותר של ורוד וירוק סביב קערת הזכוכית, ולרקע הכחלחל-ירקרק.
הציור הוא טבע דומם שבו מתוארים צמחיו של מאטיס, ריהוט גנו האישי ואקווריום הדגים שלו.
אחת מהתכונות הבולטות בציור היא הדרך בה מאטיס מציג את החלל: דגי הזהב נראים משני כיוונים שונים בו-זמנית – מזווית חזיתית, שבה ניתן לזהותם בקלות, ומבט-על, שבו הם מופיעים כרמזים מופשטים במשיחות מכחול צבעוניות.
באתר Smarthistory תואר "דגי זהב" כציור המשקף כמה מהנושאים המרכזיים ביצירתו של מאטיס: שימוש בצבעים משלימים, חיפוש אחר אידיליה אוטופית, הזמנה של הצופה להתבוננות רגועה, ומבנה מרחבי מורכב.
הציור נרכש מפריז על ידי סרגיי שצ'וקין בשנת 1912 והוצג כחלק מהאוסף הפרטי שלו ב"חדר הציורים הוורודים" בביתו.
מאז שנת 1948, "דגי זהב" מוצג במוזיאון פושקין במוסקבה, רוסיה.
לציור חשיבות מיוחדת בהוראת תולדות האמנות, והוא נכלל בתוכנית AP Art History של ה-College Board.
דגי דג הקשת היא סדרת טלוויזיה מונפשת לילדים, המבוססת על הספר "דג הקשת" מאת מרכוס פיסטר.
עם זאת, סדרת הטלוויזיה אינה עוקבת אחר עלילת הספר; במקום זאת, היא לוקחת את הדמות ואת המיקום כדי ליצור סיפורים חדשים.
למטרות הסדרה, נוספו כמה דמויות ואחרות הורחבו.
בסדרה, הדגים חיים במקום בשם מפרץ נפטון (על שם נפטון, אל הים), ולומדים בבית הספר לדגים.
הסדרה כוללת גם מקום בשם "פארק ספינות טרופות", הדומה לשרידיה של הטיטניק.
AG טלוויזיה ומרצ'נדייזינג עבור סוני וונדר.
במקור היא שודרה במשך עונה אחת של 52 פרקים, מ-8 בינואר עד 24 בדצמבר 2000.
דגי דג הקשת (הידוע גם בשם "קשת") (מדובב על ידי רייס הובר) הוא דג זכר גאה ונמרץ בן 9 עם קשקשים מבריקים, והדמות הראשית בסדרה.
הוא גר עם הוריו, סול ואקווה, ואחותו בת ה-12, רובי, במערה ליד פארק ספינות טרופות.
סיסי סוסונת הים (מדובבת על ידי שנטל סטראנד) היא ילדה בת 9 בבית הספר לדגים.
היא בת ים-סוסונת ים יפהפייה, שנראית לעיתים קרובות קוראת ספרים.
בסופו של דבר היא הופכת לחברה קרובה של דג הקשת וכחולי.
היא ידידותית ויש לה שיער כתום.
כחולי (מדובב על ידי אנדרו פרנסיס) הוא חברו הטוב ביותר של דג הקשת, דג כחול בן 9, צנוע ומהורהר.
יש לו אחות קטנה בשם טורקיז.
דמותו מבוססת על הדג הכחול הקטן מסדרת הספרים "דג הקשת" מאת מרכוס פיסטר.
רובי (מדובבת על ידי קיארה זאני) היא אחותו בת ה-12 בצבע אבן האודם והשתלטנית של דגי דג הקשת.
היא לעיתים קרובות יהירה ואגואיסטית.
אף על פי שרובי מתכוונת לטובה, היא מכניסה את דגי דג הקשת לצרות באופן קבוע, כי מדי פעם היא מקנאה.
למרות זאת, היא אוהבת אותו, בדיוק כמו ההורים שלהם, אקווה וסול.
אקווה (מדובבת על ידי אלן קנדי) היא דג בצבע טורקיז ואמו של דגי דג הקשת, בעוד סול (מדובב על ידי ג'ון פיין) הוא דג בצבע סגול ואביו של דגי דג הקשת.
הם תומכים בבנם ובבתם בכל דרך אפשרית, ותמיד מעניקים להם אומץ ואהבה.
המנהל גפילטע (מדובב על ידי פרנץ' טיקנר) הוא המנהל הגאה בבית הספר לדגים, הידוע בקפדנותו בנוגע להתנהגות.
גברת צ'יפס (מדובבת על ידי אלן קנדי) היא המורה היחידה בבית הספר לדגים, ומלמדת תלמידים אמנות, היסטוריה, מתמטיקה, מדעים וספרות.
צרילה התמנונית (מדובבת על ידי קתלין בר) היא הבעלים החכמה של מסעדת המזון המהיר של נפטון ביי.
כאשר דג הקשת וחבריו מרגישים מדוכאים, היא מציעה להם עצה טובה.
היא מבוססת על התמנון החכם מהספר המקורי.
נשכני (מדובב על ידי כריסטופר גריי) ועוקץ (מדובב על ידי ביל סוויצר) הם שני בריונים בבית הספר לדגים.
אף על פי שהם לא פוגעים פיזית באחרים, הם מרבים להתעלל ולהציק לדגי דג הקשת ולחבריו.
נשכני הוא כריש, ועוקץ הוא טריגון.
שרמן החסילון (מדובב על ידי אלכס דודוק) הוא התלמיד הקטן ביותר בבית הספר לדגים, וכתוצאה מכך, הכל נראה גדול בעיניו.
סר חרב (מדובב על ידי קולין מרדוק) הוא דג חרב מקומי, בן המעמד הגבוה, ודי עסוק.
לפעמים הוא עצבני, לפעמים מנומס, ונוטה לחשוב על עצמו כנעלה על אחרים.
תרזה אליה זיסמן - סיסי
נטע שחר - גברת צ'יפס / צרילה
זהר סדן - המנהל גפילטע
גיתית שובל - אמא / רובי
גדי לוי - דמויות שונת
מבחינה בינלאומית, הסדרה שודרה ב-Rai 3 באיטליה, ב-La 2 וב-Cartoon Network (Small World) בספרד, ב-ARD בגרמניה, ב-MTV3 בפינלנד, ב-HBO Family בארצות הברית, ב-Tini Pop בבריטניה ובערוץ דיסני (Playhouse Disney) באוסטרליה.
בישראל הסדרה שודרה במקור בדיבוב עברי בערוץ 2 ומאוחר יותר בערוץ ג'וניור.
דגאדנה (באוקראינית: ДаґаДана, מוכרת בתעתיק: Dagadana) היא להקה פולנית-אוקראינית, שנוסדה בשנת 2008. פעילותה המוזיקלית מאופיינת בשילוב של יסודות מהתרבויות הפולנית והאוקראינית עם סגנונות מוזיקליים עכשוויים, בהם ג'אז, מוזיקת עולם ואלקטרוניקה.
הלהקה זכתה בפרס פרידריק בשנת 2011 בקטגוריית אלבום השנה בתחום הפולק/מוזיקת העולם.
הלהקה נוסדה לאחר מפגש בין דגה גרגורוביץ' ודנה ויניצקה בשנת 2006, במהלך סדנת ג'אז בקרקוב.
בשנת 2008 הצטרף להרכב נגן הקונטרבס מיקואיי פושפישלסקי, ובכך הפכה הלהקה לשלישייה מוזיקלית.
מאוחר יותר צורף להרכב גם המתופף ברטוש מיקואיי נזרוק, וההרכב התייצב כרביעייה.
בדצמבר 2008 יצא המיני-אלבום הראשון של הלהקה, Wygadana.
אלבום הבכורה Maleńka, שראה אור בשנת 2010, זכה לביקורות חיוביות והעניק ללהקה חשיפה תקשורתית נרחבת.
באותה שנה הופיעה הלהקה עם מוזיקאים מקומיים במרוקו.
בעקבות הצלחת האלבום, זכתה הלהקה בפרס פרידריק.
בשנת 2011 הוציאה הלהקה את אלבומה השני Dlaczego nie, בהשתתפות המוזיקאי המרוקאי חמד איית אברהים.
האלבום היה מועמד לפרס פרידריק נוסף ודורג במקום השמיני בדירוג אלבומי מוזיקת העולם של האתר הבריטי WorldMusic.co.uk.
בשנת 2012 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באוקראינה.
בשנת 2014 הוציאה הלהקה את האלבום List do ciebie, שכלל לחנים לטקסטים של המשורר יאנוש רוזביץ'.
במהלך תקופה זו צורף להרכב המתופף האמריקאי פרנק פרקר.
בשנת 2016 ראתה אור היצירה , שהועמדה לפרס פרידריק והייתה לאלבום הפולני שדורג במקום הגבוה ביותר במצעד האירופי ליצירות מוזיקת עולם.
בשנת 2019 יצא ב האלבום Gong Hei Fat Choy בהוצאת צ'יינה מיוזיק האוס, ובו השתתפה דגאדנה בשיר אחד.
באותה שנה הופיעה הלהקה בפסטיבלים בין-לאומיים כגון ""גלסטונבורי", Watchet, "ברומסגרוב" ו"רית'ם אוף דה וורלד".
בתקופת מגפת הקורונה לקחה הלהקה חלק בפרויקט Hot16Challenge.
במהלך הקריירה שלה הופיעה דגאדנה בעשרות מדינות, בהן ברזיל, מרוקו, אינדונזיה, קנדה, צרפת, הממלכה המאוחדת, אוסטריה, רומניה, מונגוליה, סינגפור וארגנטינה.
בשנת 2023 הופיעה דגאדנה יחד עם קאיה, ו-RBFO בסינגל "Jesień – tańcuj" מתוך סרט האנימציה Chłopi.
השיר הוגש לתחרות הקדם הלאומי הפנימי של פולין לאירוויזיון 2024 והגיע למקום השלישי בדירוג הסופי.
דגוסה (שהייתה ידועה כ-Degussa AG עד דצמבר 2006 ומאז כ-Evonik Degussa GmbH) היא יצרנית כימיקלים שבסיסה באסן גרמניה, שב-2007 הפכה לחברת בת של קבוצת אבוניק תעשיות , הפעילה באותו מגזר - כימיקלים מיוחדים.
"דגוסה" עצמה הוקמה ב-2001 ממיזוג של החברות "Degussa-Hüls AG" ו"־SKW Trostberg AG".
דגוסה החלה את דרכה כעסק משפחתי מפרנקפורט, שהתמחה בתחילה בטיהור וזיקוק זהב.
שמה הוא ראשי תיבות המורכבים מההברות Deutsche Gold- und Silber scheide anstalt (כלומר "חברת עיבוד זהב וכסף גרמנית").
בתקופת גרמניה הנאצית (1933–1945), "דגוסה" הייתה מעורבת עמוקות בפשעי הנאצים, כולל אספקת הגז ציקלון בה למחנות ההשמדה.
דגוסה הייתה חברה רב-לאומית שפעלה בתחום הכימיקלים המיוחדים.
בשנת הכספים 2006, הקבוצה העסיקה 36 000 עובדים והיו לה מכירות של 10.9 מיליארד אירו ורווח של 879 מיליון אירו.
והיא הייתה קבוצת הכימיקלים השלישית בגודלה בגרמניה ולמובילה העולמית בתחום הכימיקלים המיוחדים.
על בסיס סדנת צורפות שהוקמה 30 שנה קודם לכן בפרנקפורט, על ידי פרידריך ארנסט רוסלר (1813–1883).
לאחר סיפוח העיר החופשית פרנקפורט על ידי ממלכת פרוסיה בשנת 1866, עברה הסדנה לידי בניו, היינריך והקטור רוסלר.
איחוד גרמניה בשנת 1871 הוא שהוביל את הפיכת העסק המשפחתי לחברה.
יצירתו של מטבע אחד עבור הקיסרות הגרמנית החדשה - גולדמרק, הביא להוצאת כמויות עצומות של מטבעות מתכת מהמחזור (עד אז הנפיקה כל מדינה באיחוד מטבע עצמאי).
כדי לטפל במתכות היקרות ממטבעות אלה, היה צורך להקים מפעל תעשייתי.
עם הקמתה, דגוסה נהנתה מזכויות בנקאיות שהסמיכו אותה לקנות בחזרה מטבעות ולהתיך אותם כדי להפיק את הזהב והכסף.
עד מהרה, החברה הרחיבה את פעילותה וכללה הפקת מתכות מסגסוגות, תכשיטים וחפצים יקרים (במיוחד הזהבה על גביש וקרמיקה).
לשם כך, המפעל הגביר את ייצור הפרבורטים, המשמשים להפקת מתכות יקרות.
בתקופת גרמניה הנאצית (1933–1945), "דגוסה" הייתה מעורבת עמוקות בפשעי הנאצים, כולל: מעצר יהודים והחרמת רכושם, חימוש מחדש של הרייך, ניצול עובדי כפייה והשמדת יהודים.
בכבשנים של "דגוסה" נמצא זהב מכתרים דנטליים מגופותיהם של הקורבנות.
על פי דיווחים מאותה תקופה, מתכות שסיפקה "דגוסה" נועדו לפרויקט תוכנית הגרעין של גרמניה הנאצית.
בנוסף נהנתה מהאריזציה (באמצעות רכישות כפויות) של חברות, נכסים ופטנטים בבעלות או בהפעלת יהודים.
במשך שנים רבות הצליחה החברה להסתיר ולטשטש את מעורבותה בפשעי הנאצים, אף על פי שהדבר נדון במשפטי נירנברג ומוסד יד ושם הצליח לאסוף ולשמור בארכיון שלו אלפי מסמכים על מעורבות זו.
עם זאת במסגרת הסכם השילומים ממשלת מערב גרמניה הכירה שהחברה זהב שנלקח מיהודים, ובשנת 1958 כללה את פיצוי על כך בהסכם.
רק בשנת 1998 החברה הסכימה להודות בפומבי במעורבותה והזמינה את ההיסטוריון האמריקאי פיטר הייז, לחקור את פעילות הקבוצה בתקופת גרמניה הנאצית.
ספרו פורסם בשנת 2004. במקביל באותה תקופה תבעו ניצולי שואה את החברה בארצות הברית.
ב-1999 הסכימה להצטרף למימון קרן לפיצוי ניצולי רדיפות הנאצים.
רשמית, דגוסה קשורה רק בעקיפין לסינתזה של ציקלון B.
אך כ־42.5% ממניותה הוחזקו על ידי דגוסה.
בסביבות שנת 1924, קוטל חרקים זה יוצר תחת המותג דגוסה על ידי חברת בית הזיקוק לסוכר בדסאו וסופק על ידי "Degesch" ל-"Tesch & Stabenow" וללקוחות אחרים.
"Tesch & Stabenow" (שבסיסה בהמבורג) היא זו שסיפקה רשמית ציקלון B למחנה הריכוז אושוויץ בשנת 1941, ומשנת 1943 ואילך, Degesch טיפלה במשלוחים ישירות.
אף על פי שאחוז משמעותי מתפוקת קוטל החרקים יועד נגד בני אדם, אף אחד ממנהלי דגוסה לא הועמד לדין, בשל חוסר ראיות בנוגע לידיעתם על השימוש במוצר.
עד סוף שנות ה-40, כולם חזרו לתפקידיהם.
מנהל המכירות של Degesch, גרהרד פיטרס, נידון למאסר לאחר כניעת הגרמנים, בעוד שבשנת 1955 "דגוסה" ניצחה במשפט להחזרת רכושה שהוחרם.
בשנות הנס הכלכלי נגרמני התאוששה פעילות החברה במהירות.
בשנת 1965 קבוצת "דגוסה" כבר ייצרה הכנסות של 1.446 מיליארד מארק והעסיקה 12,400 עובדים.
בשנת 1980, שונה שמה הרשמי של הקבוצה ל-"Degussa AG".
פעילות הבנקאות שלה הפכה לעצמאית תחת השם "Degussa Bank GmbH" .
בשנת 1988 נכללה במדד DAX 30, של החברות הגדולות ביותר בבורסת פרנקפורט.
בשנת 1998, דגוסה התמזגה עם חברת בת של "Hüls AG" כדי לייצור את קבוצת "Degussa-Hüls AG", שבעלת המניות העיקרית שלה הייתה חברת החשמל האזורית "VEBA", והמשרד הראשי עבר לפרנקפורט אם מיין.
בשנת 2000, חטיבת המתכות היקרות של דגוסה נמכרה לקבוצת "Umicore" הבלגית.
לאחר רכישת "VIAG" על ידי "VEBA" ליצירת קבוצת האנרגיה "E.ON AG", אוחדו בשנת 2001 דגוסה-הולס וחברת בת של ויאג, "SKW Trostberg AG", כדי לייצור את קבוצת האלקטרוכימיה דגוסה, שבסיסה בדיסלדורף.
"E.ON" נותרה בעלת המניות הגדולה.
באמצעות רכישה חוזרת של מניות, הצליחה דגוסה להסיר את מניותיה ממדד DAX 30 בשנת 2002.
בשנת 2002 החל מהלך במסגרתו RAG - חברת הפחם המובילה בגרמניה הציעה לרכוש השליטה בדגוסה, כולל חילופי האחזקות בין "E.ON AG" ו-RAG.
בשנת 2003, מנכ"ל הקבוצה, אוץ-הלמוט פלכט, הודה כי דגוסה היה הבעלים של קבוצת דגש, יצרנית קוטל החרקים ציקלון B וספקית למחנות ההשמדה הנאציים בשנים 1941–1944.
באביב 2006 רכשה קבוצת RAG את כל מניות "דגוסה" שהיו בבעלות E.ON, ובכך הפכה למובילה בתחום הכימיקלים המיוחדים רגע לפני רישום החברה ב-DAX, שתוכנן לשנת 2007. כדי לממן את העסקה, נמכרה חטיבת הכימיקלים הרווחית של "דגוסה" ל־BASF.
"דגוסה" נמחקה מהמסחר בבורסה ב-2 בינואר 2007. ב-12 בספטמבר 2007, דגוסה נרכשה סופית על ידי קבוצת אווניק תעשיות.
מעורבותה של "דגוסה" בייצור ציקלון B צצה מחדש במהלך בניית אנדרטת השואה, כאשר התגלה כי הן החומר הפלסטי והן הציפוי נגד גרפיטי לבטון ששימשו באנדרטה הגיעו ממפעלי דגוסה.
הבנייה הופסקה עד להבהרת המצב.
ב-13 בנובמבר 2003, החליט מועצת אגודת הזיכרון לחדש את העבודה, מתוך מודעות מלאה למעורבותה של דגוסה, ובכך נתנה לקבוצת הכימיקלים אור ירוק להכיר בהיסטוריה שלה ולפתוח את הארכיונים שלה.
העברת זכויות השימוש בסימן המסחרי דגוסה בסחר במתכות יקרות
בשנת 2010, רכשה קבוצתו של אוגוסט פון פינק ג'וניור את הזכויות להשתמש בסימן המסחרי דגוסה למסחר במתכות יקרות.
חברת סחר המתמקדת במתכות יקרות, ונהנית לא רק מהזכות להטביע מטבעות זהב וכסף, אלא גם לסמן מטילי מתכת עם לוגו החברה, שהוא זהה לזה של דגוסה המקורית.
עד 2013, השתמשה החברה בסיסמה "דגוסה - זהב וכסף מאז 1843" בפרסומות שלה, אך נאלצה לנטוש זאת לאחר שהפסידה בערעורה בבית המשפט האזורי במינכן, בטענה שהשימוש בסיסמה הטעה את הצרכנים לגבי ההמשכיות לכאורה בפעילותן של שתי החברות.
למעשה פעילות ייצור המטילים של "Degussa AG" לשעבר נרכשה על ידי החברה הבלגית Umicore.
"דגוסה" החלה לפעול בישראל בשנות ה-70 של המאה ה-20, באמצעות סוחר זהב בשם דוד וולקן, שהקים ב-1969 חברה בשם "דומכס בע"מ" שייבא את מוצריה, בין השאר עבור צורכי התעשייה ורפואת שיניים.
ב-1985 נעצר וולקן בחשד כי העלים הכנסות בשני מיליון דולר ולא שילם עליהם מע"מ כנדרש.
אז איבד את זיכיון היבוא והוא עבר לחברת "וילהלם רוזנשטיין בע"מ".
עם זאת המשיך במסחר בזהב עם החברה.
בינואר 1993 נעצר בחשד להעלמת מס בסך 80 מיליון, שחורר בערבות, ברח לברזיל וחזר רק לאחר 30 שנה.
בפברואר 1989 פרצה סערה ציבורית לאחר שחבר הכנסת יוסי שריד חשף שהחברות: תרכובות ברום, התעשייה האווירית לישראל, חברת אלתא מערכות, והוועדה לאנרגיה אטומית מקיימות קשרים עסקיים קבועים עם "דגוסה", זאת שבועיים לאחר שהתפרסמה כמי שמסייעת ללוב בייצור נשק כימי.
אולם שר מסחר והתעשייה אריאל שרון הבהיר שאין אפשרות חוקית למנוע מהחברה לפעול בישראל, והחברה המשיכה לפעול בישראל.
ב-2004 חברת "פרוטרום" הישראלית ניהלה משא ומתן לרכישת פעילות של "דגוסה" בתחום חומרי הטעם והריח, אך העסקה לא יצאה לפועל.
דגי סחוס (שם מדעי: Chondrichthyes) היא מחלקה של מיתרניים ימיים בעלי גוף העשוי מסחוס.
במחלקה זו ישנן שתי קבוצות גדולות:
שלדם של דגי הסחוס עשוי סחוס.
עורם עבה ועליו מצויים קשקשים קשיחים.
סנפיריהם מוצקים וחסרי גמישות ומספרם אינו זוגי.
נחיריהם מצויים בקדמת הראש ופיהם בדרך כלל בתחתיתו.
לזימים אין מכסים; המים חודרים לזימים דרך שני נקבים בצד העליון של הראש.
הם חסרי שלפוחית אוויר ולכן בתוך המים הם חייבים להיות בתנועה או לרבוץ על הקרקעית (רוב דגי הסחוס הם דגים המצויים סמוך לקרקע).
חוש הריח שלהם מפותח מאוד.
ראייתם מכוונת למרחק, כך שבעזרתה הם מסוגלים לזהות טורף מרחוק.
אצל רובם ההפריה פנימית והם משריצים ולדות חיים.
הגדולים שבדגים שייכים למחלקה זאת.
כריש לווייתני שמגיע לאורך של יותר מ-12 מטרים ומשקל של 20 טונות הוא הדג הגדול ביותר החי בימינו.
הדג הטורף הגדול ביותר שחי אי-פעם הוא המגלודון (אורך של כ-15 מטרים ומשקל של 47 טונות), שקרובו הקטן ממנו – עמלץ לבן – הוא הדג הטורף הגדול ביותר כיום.
סדרה קסנקנתידה (Xenacanthida) – נכחדה
סדרה היבודונטים (Hybodontiformes) – נכחדה
דגי תנין (שם מדעי: Lepisosteidae) הם משפחת דגים יחידה בסדרה דגים תניניים (Lepisosteiformes) שבמחלקת מקריני הסנפיר ומקבוצת התמים גרמיים.
שמו של דג התנין ניתן לו בשל חרטומו, הדומה לזה של תנין.
אורך ראשו הוא כשליש מאורך גופו.
סנפיר הגב והשת של דג התנין נמצאים בבסיס הזנב ויחד עם סנפיר הזנב המעוגל מאפשרים לו תנועה מהירה וזינוק בתווך המים.
בלסתותיו הארוכות ישנן שיניים גדולות וחדות.
בשולי שלפוחית הציפה של דג התנין ישנם שקעים, המגדילים את שטח חילוף הגזים.
כדי לנשום, דג התנין עולה לפני המים.
תפוצתו של הדג במקווי מים מתוקים באמריקה הצפונית.
מזונו הוא דגים ועופות מים.
אורך הדג הבוגר הוא .
דג תנין באורך של כ-3 מטרים זוהה בעבר בצפון אמריקה.
הביצים מוטלות על הסלעים שבקרקעית המים.
לאחר הבקיעה, הדגיגים ניזונים משק החלמון שבבטנם.
הם נצמדים לעלים של צמחיית המים ושוהים שם, עד שהחלמון אוזל ואז הם יוצאים לצוד את טרפם.
חוש המגע של חרטומו רגיש מאוד והוא מסוגל לאתר את מזונו גם במים עכורים על ידי מישוש.
חלק ממיני דגי התנין ניצודים כדגי מאכל וגם לדיג ספורט, בשל גודלם המאתגר.
סוג ללא מקור Beiduyu - נכחד
סוג ללא מקור לפידוטוס (Lepidotes) - נכחד
סוג ללא מקור Isanichthys - נכחד
סוג ללא מקור Scheenstia - נכחד
סוג ללא מקור Thaiichthys - נכחד
סוג ללא מקור Pliodetes - נכחד
דגי נוי הם דגים המגודלים באקווריומים, בבריכות מים ובגנים כתחביב או למטרות אסתטיות.
דגי הנוי הראשונים של מים מתוקים גודלו כנראה במזרח הרחוק, בסין החלו לטפח זנים על פי צבעיהם, ובימי שושלת סונג, כבר רווח גידול דגי הזהב.
במאה ה-16 הגיע התחביב לאירופה, שם גם החלו להחזיק דגי נוי בצנצנות זכוכית.
עם התקדמות הטכנולוגיה, פותחו משאבות אוויר, גופי חימום, ומסננים שונים שאפשרו הקמת אקווריומים ציבוריים, או אקווריומים ביתיים גדולים.
כמו כן, אפשרה הקידמה לשלב באקווריומים יותר ויותר מינים שבעבר לא ניתן היה לגדל.
גידול דגי נוי מתועד בהיסטוריה מזה לפחות 2,000 שנה, העיסוק התפתח, ככל הנראה, מהכנסת דגים מבריכות דגים חקלאיות אל בריכות נוי בגנים.
מרבית דגי הנוי הם דגי מים מתוקים משום שהרחק מחוף הים, קל יותר לתחזק מכל מים מתוקים לגידול דגים.
אכן יש המגדלים דגי נוי של מים מלוחים, המגוונים יותר מדגי המים המתוקים ונדירותם כדגי נוי הופכת את מראיהם למעניין יותר ומרתק יותר.
מקורות דגי הנוי רבים ומגוונים, מאחר שלא מדובר במונח טקסונומי אלא במונח האוגד בתוכו בעלי חיים ממשפחות שונות שהמשותף לכולם הוא צבעם וצורתם הייחודית יוצא שמדובר במגוון גדול מאוד של סוגים שלא ניתן לתת תפוצה מלאה, למעשה ניתן לומר שתפוצת הדגים היא בכל העולם.
מקומות נוספים המאכלסים דגי נוי מים מתוקים רבים הם האגמים טנגניקה ומלאווי, אגמים אלו ידועים בעיקר בשל מגוון האמנוניים החיים במימיהם.
דגים אלו צבעוניים ביותר ונחשבים לדגים עמידים היכולים לחיות במגוון תנאים.
רוב דגי המים המתוקים אנדמיים לאזורם זאת בשל אפשרות התפשטות ונדידה יחסית מוגבלת שכן דגים אלו חיים לרוב במקווה מים סגורים.
דגי נוי של מים מלוחים לעומתם חיים באופן יחסית שווה ברחבי העולם ולא כוללים אוכלוסיות אנדמיות רבות, זאת בשל נדידות ושינוי אקלים שפקדו את האוקיינוסים במהלך ההיסטוריה וגרמו להתפשטות המינים.
רוב דגי הנוי מתגוררים בשוניות אלמוגים ברחבי העולם וחלקם הקטן חי בים הפתוח.
כיום, רוב מיני הדגים שנתפסים לגידול, מוצאם בשוניות באינדוזיה, הדגים כאמור לא ייחודיים לאזורם.
בישראל לעומתם בשל מיקומה המבודד יחסית של אילת התפתחו מינים אנדמיים רבים הכוללים כ-30% מסך המינים במפרץ אילת.
אצל הדגים יש מספר שיטות רבייה מרכזיות שכוללות בתוכן שיטות שונות לחלק מן המינים בהתאם לסביבת המחיה טבעית שלהם, קיימות שיטות חריגות המאפיינות דגים מסוימים בלבד.
נהוג לחלק את שיטות הרבייה של הדגים לכמה קבוצות עיקריות:
משריצי חיים - משפחה שבה תהליך הרבייה מתבצע על ידי הזרעת הנקבה והתפתחות הצאצאים ברחמה, מדובר בזיווג תוך גופי המתבצע על ידי הזכר המעבר את הביצים הנמצאות בתוך גוף הנקבה, שיטת רבייה זאת היא השיטה הקלה והמהירה ביותר שלא מצריכה תנאים מיוחדים בדומה לשיטות אחרות.
שיטה זו מאפיינת בעיקר מיני דגים קטנים בעלי תוחלת חיים קצרה ומסוכנת המועדים לטריפה.
שיטה זו היא השיטה הפורייה ביותר ובעלת סיכוי התמותה הנמוך ביותר.
זאת כאמור, על מנת לשמור על אוכלוסייה יציבה מפני טורפים.
בהפריה אחת ניתן להגיע אף לכ-200 שרצים, שיטת רבייה זאת מתבצעת אחת לחודש-חודשיים ומשך זמן ההריון בא נע בין 4–6 שבועות, בהתאם לכמות השרצים בבטן הנקבה.
מיני דגים המשתמשים בשיטה זו הם בעיקר ממשפחת הגמבוזיים וכוללים את הדגים: גופי, גמבוזיה, מולי, סייפן, פלאטי, פייק משריץ ועוד.
מטילי מצע - שיטה בה תהליך הרבייה מתבצע באופן הבא: הזכר מחזר אחרי הנקבה, לאחר שהנקבה נענית לו, הזוג מחפש פינה שקטה שבה יוכל להטיל את הביצים, לאחר שמוצאים מקום כזה, הזכר חופר גומה בקרקעית שבה הנקבה לאחר מכן תטיל את הביצים.
לאחר שהגומה מוכנה, מתחיל הזוג במעין מחול רבייה המתבצע באופן הבא: הנקבה מסתובבת סביב הגומה ומטילה שכבה של ביצים, הזכר לאחריה מפריש זרע ומזריע את הביצים, וכך מתבצע התהליך כמה וכמה פעמים עד שהנקבה פולטת את כל הביצים שעל גופה.
לאחר ההטלה שומר הזוג על הקן בתורות עד שהצאצאים בוקעים, זמן הבקיעה נע בין ימים אחדים לשבועות בהתאם למין הדג.
שיטה זו נחשבת כקשה ויחסית מסוכנת ומאפיינת בעיקר דגים גדולים היכולים להגן על הקן שלהם בבא העת, מיני דגים הנוקטים שיטה זו: גרום-לשון דו-ביני, אליוטי, רמירז ועוד.
זמן הדגירה נעה בין 20–30 יום.
בחלק מן המינים יש אצל הזכר בסנפיר השת מעין ציור של ביצים ("ביצי דמה") שנועדו לגרום לנקבה לחשוב שיש עוד ביצים שלא אספה וכך יש יותר זמן לזכר להפרות את הביצים הנותרות.
שיטה זו מאפיינת רק את מיני דגים ממשפחת האמנוניים, ולרוב מדובר בדגים קטנים שנמצאים כל הזמן בתנועה ולא כוללת בה דגים ממשפחות אחרות.
מיני דגים הנוקטים בשיטה זו: קרולאוס, דמסוני, אפרה ועוד.
דוגרי מערות - דגים המשתמשים בשיטה זו נוהגים לחפש מערה, לרוב טבעית אך לעיתים אף מלאכותית על ידי הדגים עצמם, ולהטיל בה את ביציהם, למרות השם של שיטה זו לא מדובר במערה אמיתית אלא בכוך קטן שבו יכולים להתרבות בני הזוג.
היתרונות של הטלה במקום זה הוא בידוד מוחלט מטורפים וחוסר יכולת של דגים גדולים לתקוף את הקן בשל חוסר נגישותו.
דגים הנוהגים להשתמש בשיטה זו אלה אנציסטרוס, פלקו זברה, ועוד.
מאחר שלא מדובר במשפחה ספציפית אלא במספר רב מהם בעלת דרישות שונות צריכים הדגים תנאים המתואמים לכל קבוצה בנפרד.
אקווריום אידיאלי משחזר את האיזון בטבע בתוך מערכת סגורה של אקווריום.
בפועל, זה כמעט בלתי אפשרי לשמור על איזון מושלם.
כדוגמה, יחסי טורף-נטרף כמעט ובלתי אפשריים לשימור אפילו באקווריום הגדול ביותר.
בדרך כלל, מגדל האקווריום חייב לשמור באופן פעיל על האיזון במערכות האקולוגיות שקיימות באקווריום.
אקווריום מים מתוקים הוא הפופולרי ביותר בתחביב, אף חנויות חיות מחמד פשוטות לעיתים קרובות מוכרות מגוון של דגים מתוקים, כגון דגי זהב, גופים ודגי מלאכי רביב.
בעוד רוב האקווריומים במים מתוקים מכילים מינים שממעטים להתרבות בשבי או שמכילים רק זכרים הצבעוניים יותר מנקבות, רבייה באקווריום היא דבר פופולרי.
דגים כגון מולי וגופי, הם בין הדגים המתרבים הכי בקלות בשבי, אך באופן קבוע גם מתרבים הרבה סוגים אחרים של אמנוניים, שפמנונאים, חריתיים, קרפיוניים, נאוויתיים ועוד.
אקווריום מים מלוחים דורש צרכים מסוימים ודרישות נוספות שלא קיימות כלל באקווריומי מים מתוקים, ובעלי החיים שבו בדרך כלל יקרים יותר.
כתוצאה מכך, ענף זה נוטה למשוך יותר מגדלים מנוסים.
אקווריום מים מלוחים יכול להיות יפה ביותר, בשל ריבוי צבעים וצורות של אלמוגים ושל הדגים המאכלסים אותם.
דגי ים מאזורים טרופיים מצריכים קירור מאחר שהם לא יכולים לגדול בטמפרטורת החדר.
המגדל יהיה חייב לספק לדגים טמפרטורה נמוכה באמצעות מיקום במקומות קרירים (כגון מרתף) ובמידה ורוצה לגדל אותם בחדר יצטרך לספק להם מערכת קירור באמצעות מקרר.
משפחות נפוצות של דגי נוי
דגים הוא המזל ה-12 בגלגל המזלות, בין דלי לטלה והשמש עוברת בו בין אמצע מרץ לסוף אפריל.
ב-21 במרץ השמש חוצה את קו המשווה השמימי בקבוצת כוכבים זו.
סמלו הוא ♓︎ - זוג דגים.
הוא ממוקם באזור של השמים הנקרא לעיתים 'הים' הודות למזלות המימיים האחרים שנמצאים בו: ארידנוס, לווייתן, דלי ועוד.
בקבוצה אין כוכבים בהירים כלל.
α בדגים הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים לבנים קרובים בבהירויות מדרגה 4 ו-5.
ζ בדגים הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים בבהירויות מדרגה 5 ו-6.
M74 היא גלקסיה בבהירות מדרגה 10, מרשימה מאוד בצילום ארוך, אך חלשה מכדי להיראות היטב בטלסקופ חובבים.
במיתולוגיה היוונית זוהתה הקבוצה כאפרודיטה וארוס המחופשים לדגים על מנת לברוח מהמפלצת טיפון, כאשר הם קשורים יחד כדי שלא להפרד.
דגי ריאות (שם מדעי: Dipnoi) היא תת-מחלקה בקבוצת דגי הגרם, שהם הן בעלי זימים (כשאר הדגים) והן בעלי ריאות (כמו חוליתנים יבשתיים).
תת-מחלקה זו התפתחה מדגי גרם.
מדגי הריאות שרדו רק מינים בודדים והם מוגדרים כמאובנים חיים משום שבמשך מאות מיליוני השנים האחרונות, מספר הפרטים החיים ששרדו בכל מין כזה היה כה קטן, עד שבימינו קל יותר למצוא מאובנים של בני מינים אלה מאשר פרטים חיים שלהם.
דגי הריאות מהווים חיזוק חשוב לטענה של חוקרי האבולוציה, שעל פיה, מוצאם של החולייתנים השייכים לקבוצת בעלי ארבע רגליים הוא מהדגים.
מדגי הריאות התפתחו גם דגי הגרם בעלי שלפוחית הציפה.
הקבוצה כוללת שתי סדרות: דגי ריאות אוסטרליים בהם מצוי מין יחיד - דג ריאות אוסטרלי ובעלי שתי ריאות בהם שתי משפחות: דגי ריאות דרום-אמריקאים ודגי ריאות אפריקנים.
דגי הריאות חיים במים מתוקים בוציים, שם כמות החמצן מועטה, ועל כן הם נושמים גם מחוץ למים.
לקראת העונה היבשה, הדג חופר מחילה.
הוא בולע את הבוץ ודוחק אותו החוצה דרך הזימים.
אז הוא מפריש סביבו ריר שמתייבש והופך לקפסולה קשה אטומה למים שמגנה עליו מהתייבשות.
הוא משאיר פתח קטן לכניסת אוויר.
הדג מוריד את קצב חילוף החומרים שלו ב-60%.
את מעט האנרגיה לה הוא זקוק הוא צורך מפירוק איטי של שומן ושרירים.
כך הוא יכול לשרוד גם 4 שנים.
כשיורד גשם, הוא מחלץ את עצמו החוצה.
דגי הריאות הם אוכלי כול, בעיקר בשר – הם טורפים דגים אחרים.
בשבי, הם מתרגלים לאכול תולעים.
כמו אצל מרבית הדגים, ההפריה היא חוץ גופית – הזכר מפריש את זרעו על הביצים אחרי שהנקבה מטילה אותן ונשאר לשמור על הביצים לאחר ההפריה.
רביית דגי הריאות בשבי נדירה.
משפחה בעלי ריאה אחת (Ceratodontidae)
סוג ומין יחיד דג ריאות אוסטרלי (Neoceratodus forsteri)
משפחה דגי ריאות דרום-אמריקאים (Lepidosirenidae)
משפחה דגי ריאות אפריקנים (Protopteridae)
מין דג ריאות אפריקני משויש (Protopterus aethiopicus)
מין דג ריאות מזרח-אפריקני (Protopterus amphibius)
מין דג ריאות מערב-אפריקני (Protopterus annectens)
מין דג ריאות אפריקני מנומר (Protopterus dolloi)
דגי ריאות אוסטרליים (שם מדעי: Ceratodontiformes) היא סדרה של דגי ריאות.
כיום ישנו רק מין אחד ששרד מהסדרה - דג ריאות אוסטרלי (Neoceratodus forsteri), המצוי בנהרות באוסטרליה.
בעבר היו מינים נכחדים רבים מהסדרה שהתפתחו החל מהדבון.
המאפיין העיקרי שלהם הוא היותם בעלי ריאה אחת בלבד (אשר נמצאת בשלפוחית אוויר) ולא שניים, כמו אצל בני הסדרה המקבילה בעלי שתי ריאות, אשר בניה מצויים כיום באפריקה ואמריקה הדרומית והם מצוידים יותר לחיי יבשה.
סדרה זו נחשבת לפרימיטיבית יותר.
עם זאת היא עדיין מותאמת יותר לחיי יבשה מרוב הדגים.
דג הריאות האוסטרלי יכול להשתמש בריאה זו כדי לשרוד בעת שהנהרות בהם חי מתייבשים.
סוג ארגנודוס (Arganodus) - נכחד
דגים אמפיביים היא קבוצה לא טקסונומית של דגים, המסוגלים לעזוב את המים ולשהות על היבשה באופן זמני.
יצורים אלו נעים בשיטות ודפוסים שונים, כגון תנועה גלית, קפיצה או מעין הילוך, ומפגינים שימוש בחלקים שונים של הגוף כמו סנפירי חזה, האגן והזנב.
בתהליך שנקרא היפוך אבולוציוני (evolutionary reversal) , חיים "כפולים" אלו התפתחו בנפרד אצל מספר מינים לאורך ההיסטוריה, אחדים נכחדו מכבר ואחרים עדיין קיימים.
אחד מהמקרים האלו נוגע לכל בעל חוליות יבשתי שחי אי פעם, והוא אכלוס הקרקע על ידי אבותיהם הקדומים הדגים.
אלו הדגים שהעזו ועלו אל היבשה, החלו לשגשג בה ולתפוס גומחות אקולוגיות פנויות, מה שהוביל לשליטה של החולייתנים עליה.
רבים מהדגים הקדומים היו בעלי איברים דמויי-ריאות, ואחרים, ביניהם דגי הריאות, עדיין מחזיקים בהם.
בשונה מהם, אצל רוב מיני הדגים המודרניים התפתחו איברים אלו לשלפוחיות אוויר, שעוזרות להם לשלוט בציפה.
בשל כך, הדגים האמפיביים החסרים את הריאות מפגינים הסתגלויות אבולוציוניות אחרות לחיים מחוץ למים, כגון צריכת חמצן מהזימים או מהעור שלהם.
בנוסף, חלק מן הדגים האמפיביים מסוגלים לראות בבירור דרך האוויר, על אף השוני בינו לבין המים.
מספר דגים בעלי "ריאות": כיום הם נחשבים נכחדים.
חלק מקבוצה זאת היו האבות הקדומים של קבוצת בעלי ארבע רגליים.
דגי ריאות (dipnoi): שישה מינים, בעלי זימים דמויי גפיים והיכולת לנשום אוויר.
יבשתנים (Oxudercinae): תת-משפחה זו היא כנראה בעלת היכולת הגבוהה ביותר להסתגלות לקרקע מבין כל הדגים.
יבשתנים נמצאים בביצות שמכילות מנגרובים באפריקה ובאוקיינוס האטלנטי-הודי, הם יכולים לשרוד ביבשה עד כשלושה ימים וחצי.
יבשתנים נושמים דרך העור שלהם ודרך הרירית שנמצאת בפיהם (קרום רירי) וגם דרך הלוע.
זה דורש מן היבשתנים להיות רטובים ומגביל אותם לאזורי מחיה לחים בלבד.
כמה צלופחאים (Anguilliformes): ישנם צלופחים, כמו צלופח אירופאי וצלופח אמריקאי, אשר יכולים לחיות ביבשה לתקופת זמן ממושכת אם האדמה לחה.
ראשנחשיים (Channidae): משפחת דגים זאת חייבת לצרוך אוויר תוך תקופות זמן מסוימות אחרת היא תטבע.
צלופח חשמלי, מין דרום אמריקאי הפותר את בעיית המחסור בחמצן במימי האמזונאס בנשימת אוויר.
דגי ריאות אפריקניים (שם מדעי: Protopteridae) היא משפחה של דגי ריאות מסדרת בעלי שתי ריאות, להם שתי ריאות מתפקדות.
במשפחה ישנו סוג אחד - דג ריאות אפריקני (Protopterus), ובו 4 מינים.
אלו דגים גדולים החיים כשמם בביצות ונהרות שונים באפריקה שיכולים להגיע לאורך 200 ס"מ.
דגי הריאות עוברים את התקופה היבשה בתוך שלוליות באדמת הביצה.
הם מתחפרים בבוץ ונכנסים לתרדמה, כשעורם עטוף בריר מיוחד המגן עליהם מפני התייבשות.
הם שבים לפעילות בעונת הגשמים.
משפחת דגי ריאות אפריקניים (Protopteridae)
דגים מזוקנים (שם מדעי: Polymixiiformes) הם סדרת דגים ימיים בעלי משפחה יחידה, דגים מזקינים ובתוכה סוג יחידי, דג מזוקן.
בסוג זה קיימים 10 מינים.
הדגים קרויים כך עקב הבינים הארוכים שמתחת ללסתם היוצרים צורת זקן.
דגים אלה נחשבים כיום לסדרה יחידה וגם יחידה בעל-סדרת Polymyxiomorpha, אך מיונם השתנה הרבה פעמים והם שויכו קודם לכן לסדרת הברקנאים.
דגים אלה חיים במצולות האוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים בעומק של עד 800 מטר.
הם קטנים ברובם אך נתפסו גם פרטים באורך 40 ס"מ.
דגי עלה (שם מדעי: Polycentridae) היא משפחה של דגים מסדרת הדקראים החיים בנהרות וביצות רדודות באמריקה הדרומית.
משפחת הננדיים הקרובה אליהם מכונה בשם "דגי עלה אסייתים" ובצורתם הם מזכירים מאוד את המשפחה.
מינים אלה דומים בצורתם לעלים שנפלו למים והם גם נעים כמו עלים שנסחפים.
הם מוסווים ביותר במים העכורים ומלאי הצמחייה של הנהרות החמימים בהם הם חיים.
ההסוואה עוזרת להם לארוב לטרף קטן כמו דגים אחרים או סרטנים ולשאוב אותו לתוך פיהם במהירות של פחות מרבע שנייה תוך הרחבת הלסת.
למעשה, גודל ראשם ומבנה הלסת שלהם, מאפשרים להם לבלוע דגים שגודלם כמעט כשלהם.
דגים אלה אהודים על חובבי אקווריומים שונים, עקב דמיונם לעלים הנושרים וצורת התנועה המיוחדת שלהם.
דגים זאביים (שם מדעי: Zoarcoidei) הם אחת מ-18 תת-הסדרות של סדרת הדקראים הגדולה.
היא כוללת כ-400 מינים ב-9 משפחות.
לדגים אלה גוף מוארך דמוי-צלופח, ראשים גדולים ומלתעות קשיחות וסנפירי גב וחזה קטנים.
חלקם מצויים באקלימים ממוזגים וקרים ושוכנים בין הסלעים.
למרות מראם המפלצתי של חלקם הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות כמו סרטנים, רכיכות וקיפודי ים.
דגים אנטארקטיים (שם מדעי: Notothenioidei) היא תת-סדרה אחת מתוך 18 תת-סדרות של סדרת הדקראים הגדולה.
דגים אלה חיים רק במימי אנטארקטיקה הקפואים וכן בימים סביבה ובאזור התת-אנטארקטי, בחופי ניו זילנד, דרום אמריקה.
הם מסוגלים לחיות בטמפרטורות נמוכות של מינוס 2 מעלות (מים מלוחים קופאים בטמפרטורות נמוכות יותר מאשר מים מתוקים בשל מליחותם), אך חלקם, החיים סמוך לחופי ניו זילנד, חיים גם במים חמימים יותר.
כמו כן הם יכולים לצלול לעומק 1,500 מ'.
הדגים מסוגלים לשרוד באזור זה עם דם קר, עקב שינויים שונים בגופם כמו אובדן המוגלובין, איבוד יכולת הציפה, תוספת שומנים ונוזלים מונעי-קפיאה בדמם.
חלק מהדגים הללו ממש שקופים ואפשר לראות את איבריהם הפנימיים.
דגים אלה משמשים מזון ליצורים גדולים מהם בשרשרת המזון, כמו פינגווינים, כלבי ים ולווייתנים.
הם עצמם טורפים יצורים קטנים יותר כמו סרטני קריל ודגים אחרים.
דְּגֵי-שֶׁמֶשׁ (שם מדעי: Molidae) היא משפחת דגי גרם מסדרת הנפוחיתאים המהווים את הגדולים שבמחלקת מקריני סנפיר.
הגדול בבני המשפחה הוא דג שמש מגובשש, השוקל 2 טון ואורכו 4.6 מטר.
שאר המינים מעט יותר קטנים אבל דומים בצורתם – גוף עגלגל ושטוח ביותר, 2 סנפירים עצומים בקצוות הגוף במקום זנב ופה זעיר ביחס לגוף.
דגי השמש קרויים כך עקב צורתם הדומה לשמש זורחת.