tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוח המשוריין החזק ביותר שעמד לרשות החזית הייתה בריגדת משחיתי הטנקים ה-208, שכללה 78 משחיתי טנקים חדישים מדגם SU-100. לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית העביר הפיקוד הסובייטי העליון, שתי בריגדות נוספות (ה-207 וה-209) של משחיתי טנקים מדגם זה מהחזית האוקראינית השנייה, כדי לתגבר את כוחות החזית האוקראינית השלישית.
בסך הכל עמדו לרשות החזית יותר מ-200 משחיתי טנקים מדגם SU-100, שהיו עתידים למלא תפקיד חשוב בבלימת המתקפה הגרמנית.
היה זה הריכוז הגדול ביותר של משחיתי טנקים מדגם זה שהופעלו על ידי הצבא הסובייטי בקרב אחד, במהלך המלחמה כולה.
בניגוד לפיקוד הגרמני, הפיקוד הסובייטי העליון ראה בחזית בהונגריה חזית משנית בחשיבותה.
המאמץ העיקרי של הצבא האדום החל מינואר 1945, התמקד בנתיב הקצר ביותר לליבה של גרמניה הנאצית, בשטחי פולין, פומרניה ופרוסיה המזרחית.
כתוצאה מכך, איכות כוח האדם שנשלח להשלים את אבדות החזית האוקראינית השנייה והחזית האוקראינית השלישית, הייתה ירודה וכללה מספר רב של חיילים שגויסו בכפייה באזורים ששוחררו מידי הנאצים בברית המועצות, ונשלחו לחזית לאחר אימונים מינימליים.
בנוסף לכך, מספר כלי הרכב המשוריינים, שעמדו לרשות שתי החזיתות, היה קטן יחסית (רק ארמיית טנקים אחת, מתוך שש ארמיות הטנקים שלחמו בשורות הצבא הסובייטי, לחמה בחזית ההונגרית).
הצד הגרמני נהנה גם מעדיפות מספרית ואיכותית ניכרת בכלי רכב משוריינים על הצד הסובייטי.
הכוח הגרמני התוקף כלל, בין השאר, שלושה גדודי פאנצר כבדים, שכללו 104 טנקים כבדים מבצעיים מדגם טיגר II (קינג טיגר), שהיו עדיפים בהרבה כמעט על כל דגמי הטנקים הסובייטיים.
לפחות 70 מתוכם השתתפו באופן פעיל במתקפה הגרמנית.
הפיקוד של החזית האוקראינית השלישית פיצה על נחיתותו בשריון, באמצעות הקמת מערך הגנה מבוצר לעומק, וריכוז כמות גדולה של קני ארטילריה ואמצעי נ"ט בגזרות, בהן העריך שתונחת המהלומה הגרמנית העיקרית.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים
במחצית השנייה של פברואר 1945 גילה המודיעין הסובייטי ריכוז של כוחות שריון גרמניים חזקים, כולל ארמיית הפאנצר השישית, בצפון-מערב הונגריה, והעריך שמדובר בהכנות למתקפת נגד גרמנית גדולה.
הפיקוד הסובייטי העריך שהמתקפה הגרמנית תתמקד בגזרה שמצפון לקצה המזרחי של אגם בלטון, בין אגם בלטון לגנט (Gant).
ב-20 בפברואר העביר פיקוד החזית האוקראינית השלישית התראה כללית ליחידות החזית להתכונן להדוף מתקפה גרמנית גדולה על חזיתם, במקביל להמשך ההכנות לקראת המתקפה המתוכננת לכיוון וינה.
אולם רק ב-25 בחודש קיבלו יחידות החזית פקודה להתחיל בהכנת מערך הגנה אנטי טנקי עמוק, במטרה לבלום את המתקפה הגרמנית הצפויה.
במהלך הזמן הקצר שנותר לפני פתיחת המתקפה הגרמנית (ב-6 במרץ) הוקם מערך הגנה אנטי-טנקי רב-שכבתי בעומק 30–35 ק"מ, שכלל, בין השאר, יותר מ-70 שטחי השמדה לשריון הגרמני (אזורים אנטי טנקיים), שכל אחד מהם כוסה על ידי כמה עשרות תותחי נ"ט.
שטחי ההשמדה מוקמו באזורים שנחשבו נוחים ביותר לתנועת כוחות שריון, ולאורך צירי ההתקדמות המשוערים של הכוחות התוקפים.
מערך ההגנה שהכינו כוחות החזית בין גנט בצפון והקצה הדרום-מזרחי של אגם בלטון בדרום, הגן על גזרה ברוחב כ-85 ק"מ.
הוא כלל שלוש רצועות הגנה, שכל אחת מהן כללה מספר קווי הגנה.
רצועת ההגנה הראשונה כללה 3 קווי הגנה בעומק כולל של 5–7 ק"מ, שכל אחד מהם כלל בין אחד לשלושה קווי חפירות, שקושרו זה לזה באמצעות רשת תעלות קשר.
רצועת ההגנה השנייה נחפרה במרחק 8–12 ק"מ מאחרי רצועת ההגנה הראשונה, וכללה שני קווי הגנה, ואילו רצועת ההגנה השלישית נחפרה במרחק קצר מהגדה המערבית של הדנובה, ובמרחק קצר מדרום לתעלת בלטון-דנובה (תעלת שיו).
בין רצועות ההגנה הוקמו קווי ביניים וכל נקודות היישוב מאחורי קו החזית הסובייטי הפכו למעוזים מבוצרים.
עם זאת, לא יהיה זה נכון להשוות בין מערך ההגנה הסובייטי, שנועד לבלום את המתקפה הגרמנית מצפון לאגם בלטון, לבין מערך ההגנה העמוק, שהכין הצבא האדום בקיץ 1943 במשך חודשים ארוכים במבלט קורסק, לקראת המתקפה הגרמנית הצפויה על המבלט ("מבצע ציטדאל").
עקב הזמן המועט, שעמד לרשות כוחות החזית האוקראינית ה-3, מערך ההגנה שלהם כלל מעט פילבוקסים ועמדות מבוצרות, מכשולי נ"ט וגדרות תיל דוקרני, והורכב בעיקר מעמדות חפורות לחיל רגלים, טנקים, אמצעי נ"ט וארטילריה, וכן מספר רב של מוקשים נגד טנקים ונגד אדם (כ-1500 מוקשים בממוצע לק"מ חזית).
החזית האוקראינית השלישית ריכזה את כוחותיה העיקריים, כולל ארבעת הקורפוסים הניידים שלה, ויותר מ-70 אחוז מקני הארטילריה שלה, בגזרה הצפויה לספוג את המתקפה הגרמנית העיקרית, וצפיפות הכוחות בגזרה זו עלתה בהרבה על צפיפות הכוחות בגזרות האחרות בהן החזיקו כוחות החזית.
היא פרסה שתי ארמיות (ארמיית המשמר ה-4 והארמייה ה-26) בדרג הראשון, וארמייה נוספת (הארמייה ה-27) בדרג האופרטיבי השני, סמוך לגדה המערבית של נהר דנובה.
ארבעת הקורפוסים הניידים של החזית - קורפוסי הטנקים ה-18 וה-23, הקורפוס הממוכן ה-1 וקורפוס הפרשים ה-5 - נפרסו בין רצועת ההגנה השנייה ורצועת ההגנה השלישית של החזית, ככוח עתודה לצורך התקפות נגד על הכוחות הגרמניים, שיצליחו לחדור דרך שתי רצועות ההגנה הראשונות.
כל אחד מהקורפוסים הניידים הכין גם מערך הגנה משלו, שהורכב מרשת של נקודות מבוצרות, שבכל אחת מהן מספר טנקים, תותחים מתנייעים, תותחי נ"ט וכוח חי"ר.
הפיקוד הסובייטי דאג גם לבצע את ההכנות הלוגיסטיות הנדרשות לקראת קרב המגננה הצפוי, כולל צבירת כמויות גדולות של תחמושת ארטילרית, הקמת מספר גשרים צפים על הדנובה, והעברת קו צינור דלק אל מעבר לנהר.
עם זאת, המודיעין הסובייטי נכשל בזיהוי הגזרה הצפויה לספוג את המהלומה הגרמנית העיקרית.
כתוצאה מכך, הכוח העיקרי של ארמיית המשמר הרביעית (9 דיוויזיות רובאים של המשמר) הוצב להגן על גזרה צרה יחסית ברוחב 29 ק"מ מצפון לקצה המערבי של אגם וָלנֶצֶה (Valence), כדי לבלום אפשרות של מתקפה גרמנית מאזור זה לכיוון בודפשט, בעוד שהמתקפה הגרמנית התמקדה בגזרה שמדרום לאגם, בינו לבין אגם בלטון.
צפיפות הכוחות בגזרה זו הייתה דיוויזיה ל-3.3 ק"מ של חזית בממוצע.
בהשוואה לכך, מערך ההגנה באגף השמאלי (הדרומי) של הארמייה היה חלש בהרבה, וכלל רק בריגדה עצמאית אחת (אזור מבוצר, כוח מיוחד בסדר כוחות חטיבתי למשימות הגנתיות, שצויד בכמות גדולה מהרגיל של נשק מסייע), שנדרשה להגן על גזרה ברוחב 10 ק"מ, בין הקצה הדרום-מערבי של אגם ולנצה לשארגליש (Seregelyes).
עם זאת, כוח זה הסתייע בריכוז חזק של יחידות ארטילריה ונ"ט - 5 רגימנטים של ארטילריה מעתודות החזית, אגד ארטילרי של הארמייה, שכלל 113 תותחים כבדים, ו-4 רגימנטים של נ"ט.
בנוסף, מכיוון שבגזרה זו המרחק בין קו החזית הסובייטי לבין נהר דנובה היה הקצר ביותר, קורפוס הרובאים ה-35 של הארמייה ה-27, שהחזיק ברצועת ההגנה הסובייטית השלישית סמוך לנהר, נמצא במרחק קצר יחסית מאחורי רצועת ההגנה הראשונה, ולכן היה ביכולתו להעניק סיוע לבריגדה, שהגנה על הגזרה, במקרה הצורך.
מדרום לארמיית המשמר ה-4, הגנה הארמייה ה-26 על גזרה ברוחב 44 ק"מ, בין שארגליש לקצה הדרום-מזרחי של אגם בלטון.
הארמייה כללה 10 דיוויזיות רובאים מדולדלות מצבה (פחות מ-50 אלף חיילים בסך הכל), ששש מתוכן נפרסו להגן על רצועת ההגנה הראשונה, וארבע הנותרות הוצבו ברצועת ההגנה השנייה.
צפיפות הארטילריה הממוצעת בגזרות בהן החזיקו הקורפוסים, שהגנו על שני האגפים של הארמייה, הייתה כ-35 קני ארטילריה לק"מ חזית, בעוד שבמרכז מערך ההגנה של החזית, צפיפות הארטילריה הממוצעת הייתה כ-20 קנים לק"מ חזית.
צפיפות הארטילריה הייתה גדולה במיוחד בגזרה אותה החזיקה הדיוויזיה ה-155, שהגנה על האגף הימני של הארמייה, בין שאראגליש לתעלת שארוויז, בתפר בין הארמייה ה-26 וארמיית המשמר ה-4 (67 קני ארטילריה לק"מ חזית).
הארמייה ה-27, שהגנה על רצועת ההגנה השלישית של החזית, כללה 9 דיוויזיות רובאים מדולדלות מצבה (7 מהדיוויזיות שלה כללו פחות מ-4500 חיילים), אולם אחד משלושת הקורפוסים שלה הוצב בגדה המזרחית של נהר הדנובה.
המערכה העיקרית במהלך מתקפת אגם בלטון התחוללה בתא שטח שנתחם על ידי אגם בלטון בדרום, אגם ולנצה בצפון, נהר הדנובה במזרח ותעלת בלטון-דנובה בדרום-מזרח.
הקרקע בשטח זה היא מישורית ברובה, בגובה 100–150 מטר, אך עם לא מעט בליטות קרקע ורכסי גבעות.
זירת המערכה נחצית על ידי עמק נהר שרוויז (Sarviz), אזור ביצתי ומוצף, שנוקז רק בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר המים הזורמים מהרי באקון (Bakonyׂׂ) בכיוון דרום-מזרח לאגן נהר הדנובה, תועלו למספר תעלות ולשרשרת אגמים קטנים.
בעונת הגשמים ובעונת הפשרת השלגים (בסתיו ובאביב), התעלות עלו לעיתים על גדותיהן, הציפו את העמק ואת האזורים שסביבו, והפכו אותו למכשול מים משמעותי.
תשתית התחבורה באזור הייתה דלה ובלתי מפותחת, וכללה מעט מאוד דרכים סלולות שניתן היה להשתמש בהן בכל עונות השנה.
אגם בלטון משפיע על האקלים בסביבתו.
כמות המשקעים הממוצעת באזור שסביב האגם היא כ-600 מ"מ יותר בהשוואה לאזורים המרוחקים ממנו ומזג האוויר מעונן בדרך כלל.
מזג האוויר במחצית הראשונה של מרץ 1945 היה גשום ומעורפל, והטמפרטורה נעה בין מינוס 7 ל-4 מעלות צלזיוס.
הפשרת השלגים ביחד עם גשמי ראשית האביב, הפכו את הקרקע בזירת המערכה לעיסת בוץ עמוק, והמים העולים הציפו שטחים נרחבים באזור.
תנאי הקרקע היקשו מאוד על הפעלה יעילה של כוחות ממונעים.
מכיוון שהכוחות הגרמניים-הונגריים היו הצד התוקף, הם היו הסובלים העיקריים מתנאי הקרקע במהלך מתקפת אגם בלטון.
השריון הגרמני לא יכול היה להתפרס כהלכה, ותנועתו הוגבלה בדרך כלל לדרכים הסלולות המעטות שעברו בזירת המערכה, ואפילו כלי רכב זחליים התקשו לנוע בדרכי העפר, שהפכו לנהרות בוץ.
הקשיים של הצד הגרמני הוחמרו עקב העובדה, שחלק ניכר מכלי הרכב המשוריינים שהשתתפו במתקפה (טנקים מדגם פנתר וטיגר, ומשחיתי טנקים מדגם יאגדפנתר ויאגדטיגר) ונועדו להוביל את הכוחות התוקפים, היו במשקל כבד (מעל 45 טון), ולכן התקשו במיוחד לנוע בבוץ העמוק.
הפיקוד הגרמני המקומי היה מודאג מאוד מתנאי הקרקע הקשים.
קצין המבצעים של ארמיית הפאנצר השישית דיווח: "באזור שבין האגמים בלטון וולנצה, מצב הבוץ הפך למדאיג.
ככל שמתקרבים לאזורי הכינוס [לקראת המתקפה], יותר שטחים נמצאים מתחת למים [מוצפים] - בלתי אפשריים לתנועת כל כלי הרכב [הממונעים].
עד כמה שניתן לתצפת לשטח שבידי האויב, המצב שם נראה דומה ...
מתקפת שריון בשטח פתוח/מישורי בתנאים הנ"ל היא בלתי אפשרית".
יוזף דיטריך, מפקד הארמייה, ביקש מפיקוד קבוצת ארמיות דרום ומה-OKH לדחות את פתיחת המתקפה לפחות במספר ימים, בתקווה ששינוי במזג האוויר יגרום להפיכת הקרקע לעבירה יותר, אך נענה בשלילה.
המתקפה הגרמנית העיקרית הונחתה בגזרה צרה, שרוחבה לא עלה על 54 ק"מ, בין הקצה הדרום-מזרחי של אגם בלטון לבין אגם ולנצה.
בגזרה זו ריכז הפיקוד הגרמני 3 קורפוסי פאנצר מתוגברים וקורפוס פרשים מארמיית הפאנצר השישית ומקבוצת ארמיות באלאק, שכללו 6 דיוויזיות פאנצר, 3 דיוויזיות רגלים ושתי דיוויזיות פרשים (בסדר כוחות של בריגדות מתוגברות).
שתי דיוויזיות פאנצר נוספות (ה-6 וה-23) ובריגדת פאנצרגרנדיר אחת (ה-92) הוחזקו בעתודה.
בנוסף לפחות חלק מהיחידות של דיוויזיית הפאנצר אס אס החמישית (ויקינג) מקורפוס הפאנצר אס אס הרביעי, שנועד להגן על אגפו השמאלי של הכוח התוקף, מצפון לאגם ולנצה, הצטרפו אף הן למתקפה הגרמנית בשלביה המאוחרים.
הכוח התוקף כלל גם 2–3 גדודי פאנצר כבדים (לא ברור אם גדוד הפאנצר הכבד ה-503, שסופח לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר "פלדהרנהאלה", השתתף אף הוא במתקפה הגרמנית) וגדוד משחיתי טנקים כבדים.
בסך הכל הפעילו הגרמנים בגזרת המאמץ העיקרי שלהם כ-170 אלף חיילים, ו-517 טנקים, משחיתי טנקים ותותחי סער מבצעיים.
מספר כלי הרכב המשוריינים המבצעיים נכון ל-5 במרץ 1945. הוא אינו כולל את דיוויזיית הפאנצר ה-6 (102 טנקים ותותחי סער), שהצטרפה למתקפה רק בשלבי הסיום שלה, וכן מספר רב של כלי רק"מ, שהוחזרו לכשירות מבצעית במהלך עשרת הימים של המתקפה הגרמנית, ותגברו את הכוח התוקף.
כך למשל, ב-13 במרץ, שמונה ימים לאחר פתיחת המתקפה, כללה ארמיית הפאנצר השישית (כולל דיוויזיית הפאנצר ה-23 שסופחה עליה) 250 כלי רק"מ מבצעיים יותר מכפי שעמדו לרשותה ב-5 במרץ.
זאת על אף שבמהלך פרק זמן זה, לפחות 31 טנקים ו-11 תותחי סער של הארמייה הושמדו לחלוטין, ומספר גדול פי כמה של כלים משוריינים נפגעו בדרגות חומרה שונות.
עמק נהר שרוויז, העובר בערך במחצית המרחק בין ימת בלטון לאגם ולנצה, חילק את זירת המערכה לשניים.
מדרום לו פעלו קורפוס הפאנצר אס אס הראשון, בסיוע קורפוס הפרשים הראשון באגפו הימני.
שני הקורפוסים נועדו להתקדם לכיוון דרום מזרח, ויעדם הראשוני הייתה תעלת שיו באזור שימונטורניה (Simontornya), כ-25 קילומטר מנקודת המוצא של המתקפה.
מצפון לעמק נועדו קורפוס הפאנצר אס אס השני וקורפוס הפאנצר השלישי לתקוף מאזור סקשפהרוואר לכיוון דרום-מזרח, דרך שארושד (Sarosd), במטרה להגיע לנהר הדנובה באזור דונאיווארוש.
בניסיון לשמור על אלמנט ההפתעה עד כמה שניתן, הפיקוד הגרמני העביר את פקודות המבצע המפורטות ליחידות שנועדו לבצע את המתקפה, זמן קצר מאוד לפני מועד פתיחת המתקפה.
קורפוס הפאנצר אס אס השני, לדוגמה, קיבל את הפקודות שלו רק 16 שעות לפני שעת השין, כשיחידות החלוץ שלו נמצאו עדיין במרחק כ-20 ק"מ מעמדות הזינוק שלהן.
כתוצאה מלוח הזמנים הקצר ומקשיי התנועה בדרכים הבוציות והפקוקות, הכוחות העיקריים של הקורפוס לא הספיקו להגיע מבעוד מועד לעמדות הזינוק שלהם, ולכן לא מילאו תפקיד משמעותי ביום הראשון של המתקפה.
ההתקפה הגרמנית נפתחה ב-6 במרץ בשעה 04:00, בהפגזה ארטילרית כבדה, שארכה 30 דקות.
ביום הראשון של המתקפה לא הצליחו הכוחות התוקפים להשיג התקדמות משמעותית, לאחר שנתקלו בהתנגדות סובייטית עזה ומאורגנת היטב.
באגף הימני הקיצוני, סמוך לחופי אגם בלטון, לא הצליח קורפוס הפרשים הראשון (שתי דיוויזיות פרשים ודיוויזיית רגלים, בסיוע תותחים מתנייעים ותותחי סער) להתקדם, ונהדף לעמדות המוצא שלו בהתקפת נגד סובייטית.
קורפוס הפאנצר אס אס הראשון, שתקף מדרום-מערב לתעלת שרוויז, הצליח לחדור לעומק 2–4 ק"מ בלבד ברצועת ההגנה הסובייטית הקדמית.
מצפון-מזרח לתעלת שרוויז, הכוחות העיקריים של קורפוס הפאנצר אס אס השני לא הצטרפו למתקפה עקב האיחור בהגעה לעמדות הזינוק שלהם.
רק קורפוס הפאנצר השלישי, שתקף באגף הגרמני השמאלי, סמוך לאגם ולנצה, הצליח להשיג הצלחה מוגבלת.
הקורפוס הבקיע את החזית הסובייטית בתפר שבין הארמייה ה-26 וארמיית המשמר הרביעית, התקדם כ-4 ק"מ, וכבש את שאראגאליש (Seregelyes).
התקדמות הקורפוס איימה על עורפו של הקורפוס ה-30 מהארמייה ה-26, ופיקוד הארמייה והחזית החלו להזרים לאזור תגבורות (כולל חלק מקורפוס הטנקים ה-18), כדי לסתום את הפרצה בחזית.
בנוסף, הפיקוד הסובייטי ריכז מספר רב של קני ארטילריה ממזרח לשאראגליש, וריכוז הארטילריה בגזרה זו הגיע ל-45 קנים לק"מ חזית.
ביום השני של המתקפה (7 במרץ) נחלו הכוחות הגרמניים-הונגריים הצלחה רבה יותר.
הכוחות העיקריים של קורפוס הפאנצר אס אס השני (שתי דיוויזיות פאנצר בסיוע דיוויזיית רגלים) הצטרפו למערכה, והצליחו להתקדם לעומק 4–6 ק"מ לפני שנבלמו על ידי כוחות העתודה הסובייטיים.
התקדמות הקורפוס בוצעה על ידי יחידות החרמ"ש (פאנצרגרנדיר) שלו, כמעט ללא סיוע מצד כלי הרכב המשוריינים, שהתקשו מאוד לנוע בבוץ העמוק.
מספר טנקים שקעו בבוץ עד לגובה הצריח, והתנועה של השאר הוגבלה לדרך הסלולה היחידה בגזרה, שכוסתה באש תותחי הנ"ט הסובייטיים.
בנוסף, כוח השריון העיקרי של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-9 ספג הפגזה ארטילרית מרוכזת, בעת שניסה לחצות את תעלת שרוויז.
מדרום-מערב לתעלת שרוויז, זכה גם קורפוס הפאנצר אס אס הראשון להישגים ניכרים.
בשעות הבוקר של 7 בחודש הצליחו כוחות של הקורפוס להבקיע את מערך ההגנה של דיוויזיית המשמר ה-68, באגף הדרומי של הקורפוס הסובייטי ה-30. עד תום היום הצליחו הגרמנים לכבוש את הכפר קלוז' והדיוויזיה ה-68 נסוגה לגדה המזרחית של תעלת שרוויז, אך הצליחה להדוף את הניסיונות של לייבשטנדרטה לחצות את התעלה.
נסיגת הדיוויזיה יצרה פער בחזית הסובייטית ואפשרה לקורפוס האס אס לפנות לכיוון דרום-מזרח, ולהתקדם במקביל לעמק נהר שרוויז, לכיוון תעלת שיו.
ב-8 במרץ צברה המתקפה של קורפוס הפאנצר אס אס הראשון מומנטום, ועד תום היום הגיעו כוחותיו למרחק כ-3 ק"מ מצפון-מערב לדאג (De'g), כ-16 ק"מ מנקודת המוצא של המתקפה.
הדיוויזיות ה-233 וה-74 של הקורפוס ה-135 מהארמייה ה-26, נסוגו דרומה, בתנועה של דלת מסתובבת, כאשר אגפן הימני נשען על תעלת שרוויז, לרצועת ההגנה השנייה, שאוישה על ידי הדיוויזיה השלישית של הקורפוס.
אולם ממזרח לתעלת שרוויז, קורפוס הפאנצר אס אס השני לא נחל הצלחה דומה.
יחידות הקורפוס לא הצליחו להתקדם אל מעבר לדרך אבה-שארושד (Aba-Sarosd).
ולפי מקורות סובייטיים, במהלך היום נהדפו 9 ניסיונות התקפה של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2 באש תותחי נ"ט וארטילריה.
הבלימה הכמעט מוחלטת של התקדמות קורפוס הפאנצר אס אס השני, גרמה דאגה רבה בפיקוד הגרמני, משום שהיא יצרה פער הולך ומתרחב בינו לבין קורפוס הפאנצר אס אס הראשון, בגדה המערבית של העמק, וחשפה את אגפו השמאלי של האחרון למתקפת נגד סובייטית.
כתוצאה מכך, בליל 9/8 במרץ, סיפח פיקוד "קבוצת ארמיות דרום" את דיוויזיית הפאנצר ה-23, שנשמרה בעתודה, לקורפוס הפאנצר אס אס הראשון.
הדיוויזיה נועדה לנוע בעקבות דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 (לייבשטנדרטה אדולף היטלר), ולהיות מוכנה לחצות את עמק נהר שרוויז ולנוע לכיוון שארקרסטור (Sarkeresztur), במטרה לתקוף מהאגף והעורף את הכוחות הסובייטיים, שבלמו את התקדמות קורפוס הפאנצר אס אס השני.
ההתקדמות הגרמנית האיטית, אפשרה לפיקוד החזית האוקראינית השלישית להזרים עוד ועוד כוחות עתודה לגזרות המותקפות, ובכך להטות את מאזן הכוחות לטובת הצד הסובייטי.
הקורפוס ה-30 של הארמייה ה-26, שהחזיק בגזרה שבין תעלת שרוויז לאגם ולנצה, יחד עם בריגדת הביצורים מארמיית המשמר ה-4, תוגבר על ידי קורפוס המשמר ה-31 וקורפוס הטנקים ה-23, שהועברו מהגזרה שמצפון לאגם ולנצה, ומספר רב של יחידות ארטילריה ונ"ט מעתודות החזית.
בנוסף נשלחו לגזרה זו יחידות מהקורפוסים ה-35 וה-37 של הארמייה ה-27, שקודמו מרצועת ההגנה השלישית, סמוך לגדה המערבית של נהר הדנובה, ושני קורפוסים ניידים של החזית (קורפוס הטנקים ה-18 והקורפוס הממוכן ה-1).
הקורפוס ה-33 של הארמייה ה-27, שהוצב במקור בגדה המזרחית של הדנובה, הועבר תחת פיקוד הארמייה ה-26, ונשלח דרומה לתגבר את הקורפוסים ה-135 וה-104 של הארמייה, שהגנו על הגזרה בין תעלת שרוויז לאגם בלטון, ביחד עם קורפוס פרשי המשמר ה-5, שתי בריגדות של משחיתי טנקים (ה-208 וה-209) ושני רגימנטים אנטי טנקיים.
כוחות העתודה הסובייטיים תפסו עמדות מדרום לתעלת שיו, ובגדה המזרחית של תעלת שרוויז.
ב-9 במרץ תמונת המצב של היום הקודם חזרה על עצמה.
בליל 9/8 בחודש הצליח קורפוס הפאנצר אס אס ה-1 להבקיע דרך רצועת ההגנה הסובייטית השנייה בהתקפת לילה, ולמחרת המשיך בהתקדמותו המהירה יחסית לכיוון תעלת שיו.
בריגדת משחיתי הטנקים ה-208, שנעה צפונה לתגבר את יחידות הקורפוס ה-135, הופתעה בדרכה על ידי טנקים גרמניים, שפרצו את החזית הסובייטית, וספגה אבדות כבדות.
עד סוף היום הגיעו כוחות החלוץ של דיוויזיות הפאנצר אס אס ה-1 וה-12 עד למרחק קצר (קילומטרים בודדים) מצפון לנקודת המפגש בין תעלת שרוויז ולתעלת שיו באזור צצה (Cece)-שימונטורניה.
אולם ממזרח לעמק נהר שרוויז, שוב לא השיג קורפוס הפאנצר אס אס השני התקדמות משמעותית.
פיקוד החזית האוקראינית השלישית ריכז בגזרה זו (בין תעלת שרוויז לאגם ולנצה) את רוב כוחות העתודה שלו (שש דיוויזיות רגלים ושלושה קורפוסים ניידים), כדי לחסום בפני הגרמנים את הנתיב הקצר ביותר לנהר דנובה.
האיום שיצר התפתחות המבקע של כוחות הציר לכיוון תעלת שיו הדאיג את פיודור טולבוחין, מפקד החזית האוקראינית השלישית, ואילץ אותו לשנות את מבנה הפיקוד של כוחותיו.
הקורפוס ה-30 של הארמייה ה-26 הועבר תחת פיקוד הארמייה ה-27, שקיבלה את האחריות על הגזרה שבין עמק נהר שרוויז לאגם ולנצה, ואילו הארמייה ה-26, כולל כוחות העתודה שהועברו תחת פיקודה, נותרה אחראית לגזרה שמדרום-מערב לתעלת שרוויז, בינה לבין אגם בלטון.
טולבוחין גם פנה אל הסטבקה בבקשה לאשר לו להשתמש בארמיית המשמר התשיעית שלו, אשר נשמרה בעתודה ממזרח לדנובה, כדי לתגבר את הכוחות, שבלמו את המתקפה הגרמנית, אך נענה בשלילה.
הפיקוד העליון הסובייטי דבק בתוכנית המערכה המקורית שלו.
הוא תפס את המבקע הגרמני לכיוון תעלת שיו, כהזדמנות ולאו דווקא כאיום על יציבות החזית.
המבלט העמוק, שיצרה התקדמות הכוחות הגרמניים מדרום לאגם ולנצה, חשף את האגף השמאלי של הכוחות התוקפים למתקפת נגד סובייטית.
מתקפת הנגד נועדה להתחיל ב-15 או ב-16 בחודש, לאחר שהמתקפה הגרמנית תגיע לעצירה מוחלטת, והכוחות התוקפים יותשו.
במהלך היומיים הבאים של המתקפה (10-11.3) הואטה התקדמות הכוחות הגרמניים-הונגריים בגלל תנאי מזג אוויר קשים והקרקע הבוצית.
שני הקורפוסים, שהתקדמו ממערב לתעלת שרוויז, הצליחו לטהר את רוב השטח שמצפון לתעלת שיו מהאויב, ותפסו עמדות זינוק לקראת הסתערות אל מעבר למכשול המים של התעלה (שרוחבה היה כ-30 מטר), שנועדה להתבצע ב-12 במרץ.
בגזרת קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 הצליחו שתי דיוויזיות הפאנצר של הקורפוס להתקדם מעט מצפון ומדרום לשארקרסטור, ודיוויזיית הרגלים ה-44 טיהרה את אזורי העורף שלהן, אך באופן כללי, התקדמות הכוחות הגרמניים בגזרה שבין תעלת שרוויז לבין אגם ולנצה (5 דיוויזיות פאנצר ו-2 דיוויזיות רגלים) נבלמה כמעט לחלוטין.
לפי מקורות סובייטיים יחידות הארטילריה והנ"ט, שרוכזו בגזרה זו, מילאו תפקיד מרכזי בהדיפת התקפות גרמניות חוזרות ונשנות, וגרמו אבדות כבדות לכוחות התוקפים.
במקביל ללחימה הקרקעית התנהלה גם לחימה עזה בזירה האווירית, על השליטה בשמיים מעל שדה הקרב.
ארמיית האוויר ה-5, שהייתה מסופחת לחזית האוקראינית השנייה, הועברה דרומה כדי לסייע לארמיית האוויר ה-17 של החזית האוקראינית השלישית.
לפי מקורות סובייטיים, בין 8 ו-14 במרץ ביצעו מטוסי ארמיית האוויר ה-5 בלבד 4500 גיחות מעל שדה הקרב.
כוחות האוויר הסובייטיים התמקדו בעיקר בתקיפת כוחות הקרקע הגרמניים, ולפי טענות סובייטיות, מטוסי התקיפה מדגם שטורמוביק גרמו להם אבדות ניכרות.
קבוצת ארמיות E נתקלה ביציאתה ממוהאץ' בהתנגדות עזה של הארמייה הבולגרית הראשונה ושל הפרטיזנים היוגוסלבים של טיטו ואף היא לא הצליחה להתקדם.
ב-14 במרץ כתב יוזף גבלס ביומנו שההתקפה נכשלה.
ב-16 במרץ פתחו כוחות הצבא האדום במתקפה גדולה מצפון לאגם ולנצה, על האגף הצפוני של הכוח הגרמני התוקף, איימו לנתק אותו מעורפו, ותוך שבוע אילצו את כוחות הציר לסגת במהירות לעמדות המוצא שלהם, כדי להימנע מכיתור, תוך שהם נוטשים מאחור את מרבית הציוד הכבד שלהם.
ב-22 במרץ החלה נסיגת הכוחות הגרמניים הנותרים.
ב-30 במרץ עברה החזית האוקראינית השלישית בפיקודו של רודיון מלינובסקי את הגבול ההונגרי מערבה לאוסטריה.
ב-4 באפריל החל מבצע וינה לכיבוש הבירה האוסטרית.
וינה נפלה ב-13 באפריל, ב-15 באפריל התחולל קרב בין שרידי ארמיות הפאנצר השנייה והשישית לבין הארמיות ה-26 וה-27 ליד גראץ.
בין 16 ל-25 באפריל הושמדה הארמייה ההונגרית השלישית על ידי הארמייה ה-46 בדרכה לברטיסלאבה.
בעקבות הכישלון השתולל היטלר ודרש מיוזף דיטריך להורות לחייליו, ובפרט לחיילי דיוויזיית "אדולף היטלר", להסיר את סמלי היחידה מזרועם, כיוון ש"לא לחמו כפי שמצופה מהם".
דיטריך, שהבין בשלב זה ששלטונו של היטלר גמור, לא העביר את הפקודה לחייליו.
מתקן מעצר למהגרים הארמונדסוורת' הוא מתקן מעצר למהגרים בלתי חוקיים בהארמונדסוורת', רובע הילינגדון בלונדון, ליד נמל התעופה לונדון הית'רו.
המתקן נמצא בשכנות למתקן המעצר קולנברוק ויכול להכיל כ-615 גברים.
בשנת 2006, דיווח כתב הגרדיאן, אלן טראוויס, כי מאז מהומות שהתחוללו במתקן המעצר בשנת 2004, המקום מנוהל ביד קשה.
המפקחת הראשית של בתי הסוהר, אנה אוורס, צוטטה בכתבה באומרה כי במתקן יש שימוש מופרז בכוח.
בחודש ינואר 2008 המפקחת הראשית וצוותה ערכו בדיקת פתע במתקן וגילו שיפורים משמעותיים שיושמו בו מאז בדיקת הפיקוח הקודמת.
משנת 2000 ועד 2006 התאבדו במתקן שלושה עצירים.
מתקני המים בטירת צבי כוללים מספר מתקני מים מתקופת הקמת קיבוץ טירת צבי ב-1937. מתקנים אלו הוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרים.
מגדל המים: מגדל המים הוקם ב-1940. קיבל את מימיו ממעיין מַעְיַן אבו פראג' (מעיין הטירה) שמצפון לקיבוץ דרך צינורות מתוצרת "מנסמן" והזין את חדרי הקיבוץ.
חלקו התחתון של המגדל שימש למגורים ועל גג המגדל מוקמה עמדת תצפית (העמדה הדרום מערבית).
המגדל נזנח בשנות ה-60 של המאה ה-20 לאחר שהקיבוץ החל להשתמש במשאבות חשמליות.
לאחר נטישת התצפית שעל המגדל החלו לקנן במקום משפחת תנשמות וחברי הקיבוץ מצלמים את הקינון בעזרת מצלמות במעגל סגור.
המשאבה: המשאבה שכנה כ-5 מטר ממגדל המים.
מי המעיין זרמו לכאן מכוח הגרביטציה ומכאן נשאבו על ידי המשאבה לראש המגדל.
המקווה: שכנה גם היא בקרבת מגדל המים ובהתאם למסורת, ניזונה ממי המעין לפני שנשאבו למגדל.
מתקפת בלגורוד-חרקוב הידועה גם בשם מבצע רומיאנצב (על שם המצביא הרוסי פיוטר רומיאנצב), או קרב חרקוב הרביעי, הייתה מתקפה סובייטית גדולה, שנערכה באוגוסט 1943 באזור העיר חרקוב, במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
המבצע נערך במסגרת המערכה סביב בליטת קורסק, והיווה חלק מהתוכנית האסטרטגית, שהכין הפיקוד העליון של הצבא הסובייטי לקראתה.
המתקפה הסובייטית נפתחה ב-3 באוגוסט 1943, בהשתתפות כוחות משתי חזיתות סובייטיות.
הכוחות הסובייטיים תקפו שתי ארמיות גרמניות מקבוצת ארמיות דרום, שהחזיקו בשטח שמדרום למבלט קורסק, ולאחר כשלושה שבועות של לחימה עזה, במסגרתה ספגו שני הצדדים אבדות כבדות, שחררו את הערים בלגורוד וחרקוב ואילצו את הגרמנים לסגת מערבה עד לקו נהר פסל.
על אף שהכוחות הסובייטיים ספגו במהלך המתקפה אבדות כבדות פי כמה מאבדות הצד הגרמני, היא נחשבת כניצחון אסטרטגי סובייטי.
האבדות הכבדות, שספגה קבוצת ארמיות דרום במהלך הלחימה ביולי ואוגוסט 1943, החלישו מאוד את כוחותיה, והצלחת מבצע רומיאנצב פתחה את הדרך להמשך ההתקדמות המהירה של כוחות הצבא האדום מערבה לקו נהר הדנייפר ולכיבוש מחדש של שטח אוקראינה המזרחית במסגרת קרב דנייפר.
הפיקוד הסובייטי היה מודע לכך שהגרמנים מתכננים מתקפה חדשה בקיץ 1943, ותכנן מתקפה משלו, שתקדים את המתקפה הגרמנית.
ריכוז הכוחות הסובייטיים במבלט קורסק לא נועד בראשיתו לצורכי מגננה, אלא לצורך התקפות מתוכננות מצפון ומדרום לבליטה, שנועדו בשלב ראשון לשחרר את הערים אוריול ובלגורוד, ולאחר מכן להתקדם מערבה לקו נהר הדנייפר.
ככל שהתקרב הקיץ, נאסף יותר ויותר מידע, שהצביע על כך, שהמתקפה הגרמנית תונחת על מבלט קורסק.
הסובייטים קיבלו דיווחים על הכוונות הגרמניות מרשת הריגול של לוסי, וממקורות נוספים.
לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על מבלט קורסק (מבצע מצודה), שנפתחה ב-5 ביולי 1943, החליט הפיקוד הסובייטי, שהגיע הזמן לעבור למתקפה בהתאם לתוכנית האסטרטגית המקורית שלו.
המתקפה על מבלט אוריול הגרמני, מצפון למבלט קורסק (מבצע קוטוזוב) נפתחה כבר ב-11 ביולי, אולם המתקפה המתוכננת מדרום למבלט קורסק נדחתה לראשית אוגוסט.
הגורמים העיקריים לכך היו ההצלחה היחסית של המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של המבלט (שנמשכה עד 17 ביולי) והאבדות הכבדות שספגו שתי החזיתות הסובייטיות - חזית וורונז' וחזית הערבה - שנועדו להשתתף בה, במהלכה.
נסיגת כוחות קבוצת ארמיות דרום לקווי ההתחלה שלהם בגזרה הדרומית של מבלט קורסק, הושלמה רק ב-23 ביולי, והפיקוד הסובייטי היה זקוק לפסק זמן קצר, לצורך ארגון מחדש של כוחותיו, והשלמת האבדות של הכוחות, שנועדו לקחת חלק במתקפה המתוכננת על מרחב בלגורוד-חרקוב.
כוחות הצבא האדום שהשתתפו בשלב הפתיחה של מבצע רומיאנצב כללו שתי חזיתות סובייטיות, ועשר ארמיות.
חלק גדול מהארמיות שהשתתפו במבצע ספגו אבדות כבדות ואבדו את מרבית הציוד הכבד שלהם במהלך הדיפת המתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של מבלט קורסק.
אולם במהלך השבועיים, שחלפו בין סיום הלחימה במבלט קורסק לבין פתיחת מבצע רומיאנצב, הצליח הפיקוד הסובייטי להשלים חלק גדול מהחוסרים שלהן בכוח אדם ובכלי רכב משוריינים.
בסך הכל השתתפו במבצע (כולל עתודות, שהופעלו בשלבים המאוחרים יותר של המתקפה) 1,100,000 חיילים סובייטיים, כ-2,700 טנקים ותותחים מתנייעים, 1,300 מטוסים וכ-13,000 קני ארטילריה.
חזית וורונז' - בפיקוד ניקולאי ואטוטין:
ארמיית המשמר החמישית - בפיקוד אלכסיי ז'אדוב
ארמיית המשמר השישית - בפיקוד איוואן צ'יסטיאקוב
הארמייה ה-27 - בפיקוד סרגיי טרופימנקו
הארמייה ה-40 - בפיקוד קיריל מוסקלנקו
ארמיית המשמר המשוריינת הראשונה - בפיקוד מיכאיל קוטקוב
ארמיית המשמר המשוריינת החמישית - בפיקוד פאבל רוטמיסטרוב
הארמייה ה-38 - בפיקוד ניקאנדר צ'יביסוב
ארמיית האוויר השנייה - בפיקוד סטפן קרסובסקי
חזית הערבה - בפיקוד איוואן קונייב:
ארמיית המשמר השביעית - בפיקוד מיכאיל שומילוב
הארמייה ה-53 - בפיקוד איוואן מנאגרוב
הארמייה ה-69 - בפיקוד ואסילי קריוצ'נקין
ארמיית האוויר החמישית - בפיקוד סרגיי גוריונוב
הארמייה ה-57 (שהשתייכה לחזית הדרום-מערבית)
שתי ארמיות נוספות - ארמיית המשמר הרביעית והארמייה ה-47 - הוחזקו בעתודה לטובת המבצע.
יחידות הורמאכט, שהיו פרוסות בגזרה שמדרום למבלט קורסק, השתייכו לשתי ארמיות מקבוצת ארמיות דרום.
הפיקוד הגרמני העריך בטעות, שהאבדות הכבדות שספגו שתי החזיתות הסובייטיות, שהשתתפו בלחימה בגזרה הדרומית של מבלט קורסק, לא יאפשרו לפיקוד הסובייטי לבצע מתקפה גדולה בגזרת בלגורוד-חרקוב בטווח הזמן הקרוב.
כתוצאה מכך הועברו חלק גדול מהיחידות הניידות של קבוצת ארמיות דרום, שהיו מרוכזות בגזרה זו, לגזרות אחרות.
ערב פתיחת המתקפה הסובייטית, נותרו בגזרה שהותקפה 19 דיוויזיות גרמניות (מתוכן רק 4 דיוויזיות פאנצר), שכללו 250–300 אלף חיילים, כ-300 טנקים ותותחי סער מבצעיים, כ-800 מטוסים, וכ-3,500 קני ארטילריה.
קבוצת ארמיות דרום - בפיקוד אריך פון מנשטיין
ארמיית הפאנצר הרביעית - בפיקוד הרמן הות
הקורפוס ה-52 - בפיקוד אויגן אוט
חלק מיחידות קורפוס הפאנצר ה-48 - בפיקוד אוטו פון קנובלסדורף
פלגת הארמייה קמפף - בפיקוד ורנר קמפף (הוחלף ב-15 באוגוסט על ידי אוטו והלר)
הקורפוס ה-11 - בפיקוד ארהרד ראוס
הקורפוס ה-42 - בפיקוד פרנץ מאטנקלוט
קורפוס הפאנצר ה-3 - בפיקוד הרמן בריית
צי האוויר הרביעי - בפיקוד וולפרם פון ריכטהופן
מבצע רומיאנצב נועד להיות המתקפה האסטרטגית העיקרית של הצבא הסובייטי בקיץ 1943. לפי תוכנית הפיקוד העליון הסובייטי, המתקפה נועדה להתבצע בשני שלבים עיקריים :
בשלב הראשון נועדו הכוחות הסובייטיים להבקיע את החזית הגרמנית מדרום למבלט קורסק, להתקדם במהירות דרומה, לכתר את הכוחות הגרמניים במרחב בלגורוד-חרקוב ממספר כיוונים ולהשמיד אותם.
המאמץ העיקרי נועד להתבצע על ידי ארבע ארמיות של חזית וורונז' ולהתמקד בגזרה צרה בין בלגורוד לטומרובקה.
לאחר הבקעת החזית הגרמנית נועדו כוחות אלו, שכללו את שתי ארמיות הטנקים של החזית, להתקדם לאזור בוגודוכוב, ולאחר מכן לכתר את חרקוב מכיוון דרום-מערב.
שתי ארמיות נוספות של החזית נועדו לתקוף את החזית הגרמנית בין טומרובקה לסומי, ולהתקדם לכיוון דרום-מערב, במטרה להגן על האגף הימני (המערבי) של הכוחות העיקריים של החזית, ולמנוע מכוחות תגבורת גרמניים להגיע למרחב חרקוב.
הארמייה ה-38 של החזית נועדה לבצע מתקפת הסחה מצפון לסומי, במטרה לרתק את הכוחות הגרמניים שעמדו מולה בגזרה המרכזית של מבלט קורסק (הארמייה השנייה של קבוצת ארמיות מרכז).
בשלב השני של המבצע, לאחר השמדת הכוחות הגרמניים במרחב חרקוב, נועדו חזית וורונז' וחזית הערבה לנוע דרומה לכיוון ים אזוב, במטרה לנתק ולכתר את שאר הכוחות של קבוצת ארמיות דרום, ולהשמיד אותם, בשיתוף פעולה עם כוחות החזית הדרום-מערבית והחזית הדרומית.
המתקפה הסובייטית החדשה תוכננה היטב, וההכנות לקראתה היו נרחבות ומקיפות, וכללו ריכוז כמויות גדולות של ארטילריה בנקודות, בהן תוכננה הבקעת החזית הגרמנית.
צפיפות הארטילריה בגזרה בה נועד להתבצע המאמץ הסובייטי העיקרי הייתה חסרת תקדים, והגיעה עד כ-250 קני ארטילריה לק"מ חזית.
המתקפה נפתחה ב-3 באוגוסט עם שחר בהרעשה ארטילרית עזה, שארכה כשלוש שעות והממה את המגינים הגרמנים.
לאחר מכן תקפו יחידות הרגלים הסובייטיות את קו ההגנה הגרמני הקדמי, בסיוע מסך אש ארטילרי מתגלגל ותקיפות מאסיביות של מפציצים ומטוסי תקיפה מהאוויר.
המאמץ הסובייטי העיקרי התמקד בגזרה צרה (ברוחב כ-30 ק"מ) משני עברי העיר בלגורוד, בתפר בין פלגת הארמייה קמפף לבין ארמיית הפאנצר הרביעית.
הארמייה ה-53 של חזית הערבה בסיוע קורפוס ממוכן תקפה ממזרח לעיר, ואילו ארמיות המשמר החמישית והשישית מחזית וורונז' תקפו ממערב לה, בין בלגורוד לטומרובקה.
בגזרת המאמץ העיקרי של חזית וורונז' הצליחו יחידות הרגלים להבקיע את החזית הגרמנית ולהתקדם מספר קילומטרים.
כבר בשעות הצהריים הטיל פיקוד החזית למערכה את שתי ארמיות הטנקים שלו, שכללו יותר מ-1100 כלי רכב משוריינים, כדי להרחיב את הפרצה בקווים הגרמניים, ולהתקדם לעומק מערך ההגנה הגרמני.
שתי הארמיות תקפו זו בצד זו בגזרה צרה מאוד, ועד תום היום הראשון למתקפה התקדמו לעומק של 12–26 ק"מ, והשלימו את הבקעת שתי רצועות ההגנה הגרמניות הראשונות (מרחב ההגנה הטקטי).
הייתה זו הפעם הראשונה, בה הופעלו שתי ארמיות טנקים סובייטיות ביחד בגזרה אחת, במהלך המלחמה נגד גרמניה הנאצית.
במהלך הימים הבאים של המתקפה המשיכו ארמיות הטנקים של חזית וורונז' להתקדם במהירות דרומה, ועד תום היום החמישי (7 באוגוסט) הגיעו יחידות החלוץ של ארמיית המשמר המשוריינת ה-1 עד לאזור בוגודוכוב, כ-100 ק"מ מנקודת המוצא של המתקפה.
הארמייה נתקלה בהתנגדות גרמנית מאורגנת מועטה, ומרבית אבדותיה נגרמו כתוצאה מתקיפות מהאוויר של מטוסי הלופטוואפה, שהחל מהיום השני למתקפה הסובייטית החזירו לעצמם את השליטה בשמיים מעל זירת המערכה.
בגזרה בה החזיקה פלגת הארמייה קמפף נאלץ הקורפוס ה-11, שאוגף משני עבריו על ידי הכוחות הסובייטיים התוקפים, לפנות את העיר בלגורוד, ששוחררה על ידי יחידות מהארמייה ה-69 והארמייה ה-7 של חזית הערבה ב-5 באוגוסט, ולסגת דרומה כדי להימנע מכיתור כוחותיו.
באותו יום פתחו הארמיות ה-27 וה-40 של חזית וורונז' במתקפה על הגזרה ממערב לטומרובקה, בסיוע שלושה קורפוסי טנקים וקורפוס ממוכן, שכללו למעלה מ-400 טנקים.
המתקפה החדשה הייתה מאמץ התקפי מישני של החזית, שנועד להגן על האגף השמאלי החשוף הכוחות העיקריים שלה מפני התקפות נגד גרמניות, לבודד את זירת המערכה ולמנוע מיחידות תגבורת גרמניות להגיע למרחב חרקוב, ולהרחיב את המתקפה מערבה לכיוון נהר פסל.
כבר ביומה הראשון נחלה המתקפה הצלחה, והכוחות התוקפים הבקיעו את החזית הגרמנית והתקדמו לעומק 8–20 ק"מ.
במהלך הימים הבאים המשיכו שתי הארמיות המתוגברות להתקדם במהירות לכיוון דרום-מערב ויחידות החלוץ שלהן הגיעו עד לאזור אחטירקה.
הצלחת המתקפה של הארמייה ה-27 גרמה לכך, שהכוחות הגרמניים שהחזיקו באזור טומרובקה (דיוויזיית הפאנצר ה-19 ושתי דיוויזיות רגלים מארמיית הפאנצר הרביעית) מצאו עצמם בסכנת כיתור, והחלו לסגת דרומה בליל 6/5 באוגוסט.
אולם ב-6 בחודש כבר הגיעו יחידות ארמיית המשמר החמישית והארמייה ה-27 לאזור בוריסובקה-גולובצ'ינו, תוך שהם תופסים בדרכם מצבורי אספקה גרמניים, וכיתרו את הכוחות הגרמניים הנסוגים.
במהלך הלחימה באזור בוריסובקה נאלצו הגרמנים לנטוש או להשמיד 75 טנקי פנתר חדישים, שנמצאו בתיקונים בסדנאות השדה של רגימנט הפאנצר ה-39. אובדן משמעותי ביותר מבחינת הפיקוד הגרמני.
למחרת היום הצליחו הכוחות הגרמניים המכותרים לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית הרופפת, לאחר שספגו אבדות ניכרות, כולל כמה מאות שבויים, ולסגת דרומה.
חזיתה של ארמיית הפאנצר הרביעית עמדה בפני התמוטטות, אך בשלב זה (החל מ-6 באוגוסט) החלו להגיע לזירת המערכה העתודות הגרמניות, במטרה לייצב את החזית הגרמנית, לבלום את המשך התקדמות הכוחות הסובייטיים ולעבור למתקפת נגד.
הפיקוד הסובייטי נכשל במאמציו להכריע את המערכה במרחב חרקוב לפני הגעתן, וגם לא הצליח לגרום אבדות משמעותיות ליחידות התגבורת בדרכן לאזור, באמצעות תקיפות מהאוויר.
עד 10 באוגוסט הצליח הפיקוד של קבוצת ארמיות דרום לרכז 10 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר, כמעט כל היחידות הניידות שלו, שכללו למעלה מ-600 כלי רכב משוריינים מבצעיים, בגזרה שהותקפה.
בנוסף לכך העביר הפיקוד הגרמני 3–4 דיוויזיות חי"ר מגזרות שקטות של החזית לאזור חרקוב.
בשלב ראשון לא הצליחו העתודות הגרמניות לבלום לחלוטין את המשך ההתקדמות של הכוחות הסובייטיים התוקפים, אך הם האטו מאוד את קצב התקדמותם, וגרמו להם אבדות כבדות.
יחידות ארמיית המשמר המשוריינת ה-1 המשיכו להתקדם דרומה באיטיות, תוך הדיפת התקפות נגד גרמניות מקומיות.
ב-9 באוגוסט הן הגיעו עד לנהר מרציק, שם נתקלו בהתנגדות גרמנית עיקשת.
לאחר לחימה קשה הצליחו קורפוס הטנקים ה-6 והקורפוס הממוכן ה-3 לצלוח את הנהר ובבוקר 11 באוגוסט הגיעו לקו הרכבת חרקוב-פולטבה (אחד היעדים המרכזיים של המתקפה הסובייטית) וניתקו אותו במספר מקומות.
באותו יום הגיעו יחידות החלוץ של חזית הערבה, ושל הארמייה ה-57, לטבעת ההגנה החיצונית של חרקוב, במרחק 8–11 ק"מ מפרברי העיר.
בשלב זה של הקרב כבר נחלש מאוד כוחן של שתי ארמיות הטנקים של חזית וורונז', בעקבות האבדות הכבדות שספגו בימים הראשונים של המתקפה.
בבוקר 12 באוגוסט כללה ארמיית המשמר המשוריינת ה-1 רק 268 טנקים מבצעיים, כולל 71 טנקים קלים (כמחצית מכוחה המקורי), ואילו ארמיית המשמר המשוריינת ה-5 נותרה עם 106 טנקים מבצעיים בלבד בבוקר 11 בחודש.
חלק ניכר מכלי הרכב המשוריינים שנפגעו אמנם לא הושמדו לחלוטין, אך עדיין מדובר באחוז אבדות גבוה.
בשעות אחר הצהריים של 11 באוגוסט פתחו שתי דיוויזיות פאנצר של קורפוס הפאנצר אס אס השני בהתקפת נגד מתמקדת ממספר כיוונים על יחידות החלוץ של ארמיית המשמר המשוריינת ה-1 של חזית וורונז', שאיימו על קו הרכבת חרקוב-פולטבה.
הם הצליחו לנתק ולכתר מספר יחידות של קורפוס הטנקים ה-6, ואילצו את שאר הכוחות הסובייטיים לסגת צפונה לכיוון בוגודוכוב.
ב-14 באוגוסט נחלשה מתקפת הנגד הגרמנית, וארמיית המשמר ה-6, שנשלחה לתגבר את ארמיית המשמר המשוריינת ה-1, חידשה את ההתקדמות דרומה לכיוון קו הרכבת חרקוב-פולטבה.
אולם ב-15 הבקיע קורפוס הפאנצר אס אס השני, שתוגבר ביחידות נוספות, לעורפה של ארמיית המשמר ה-6, גרם אבדות כבדות לשתיים מהדיוויזיות שלה, ואיים לכתר אותה.
כתוצאה מכך, נאלצו הארמייה, וקורפוס הטנקים ה-6 שסייע לה, לסגת צפונה לכיוון בוגודוכוב.
רק ב-17 באוגוסט נבלמה סופית מתקפת הנגד הגרמנית בגזרת בוגודוכוב, והחזית התייצבה.
במקביל ללחימה באזור בוגודוכוב, נמשכה לחימה עזה גם במרחב חרקוב.
על העיר הגנו 4 דיוויזיות רגלים גרמניות ודיוויזיית פאנצר, שפעלו תחת פיקוד הקורפוס ה-11 של פלגת הארמייה קמפף.
הכוחות הסובייטיים התוקפים כללו את שלוש הארמיות של חזית הערבה, ואת הארמייה ה-57 של החזית הדרום-מערבית, שהועברה תחת פיקודה.
ב-13 באוגוסט הצליחו כוחותיו של קונייב, להבקיע את טבעת ההגנה החיצונית מסביב לחרקוב, והחלו להתקדם לפרברי העיר ממספר כיוונים.
ורנר קמפף, מפקד פלגת הארמייה קמפף, חזר וביקש מהיטלר אישור לפנות את חרקוב, לפני שכוחותיו יכותרו.
אולם היטלר דרש להחזיק בעיר בכל מחיר, וב-15 באוגוסט הדיח את קמפף, ומינה במקומו את אוטו והלר.
הקרבות סביב חרקוב היו קשים מאוד, ושני הצדדים ספגו במהלכם אבדות כבדות.
אולם למרות ההתנגדות הגרמנית העיקשת, ומערך ההגנה העמוק והמבוצר שהם הקימו מסביב לעיר, הצליחו כוחות הצבא האדום להבקיע ב-19 בחודש אל הפרברים הצפון-מזרחיים של חרקוב.
בקרבות המשוריינים הבאים של כוח אש ותמרון השמידו דיוויזיות האס אס טנקים סובייטיים רבים.
כדי לסייע לארמיית המשמר השישית ולארמיית הטנקים הראשונה, הצטרפה ארמיית הטנקים החמישית לחזית.
כל שלוש הארמיות הסובייטיות סבלו אבדות כבדות, וכוחות הטנקים איבדו יותר מ-800 טנקים מתוך כוח ראשוני של 1,112 טנקים.
התגובות הסובייטיות עצרו את המתקפה הגרמנית, אך תוכניות ההתקפה הנוספות שלהן בוטלו.
עם הפסקת ההתקדמות הסובייטית סביב בוגודוכוב, החלו הגרמנים כעת לנסות לסגור את הפער בין אכטירקה לקרסנוקוצק.
מתקפת הנגד החלה ב-18 באוגוסט, וב-20 באוגוסט נפגשו "טוטנקופף" ו"גרוסדויטשלנד" מאחורי היחידות הסובייטיות.
חלקים משתי ארמיות סובייטיות ושני קורפוסי טנקים נלכדו, אולם היחידות הלכודות נהנו מעדיפות על היחידות הגרמניות.
יחידות סובייטיות רבות הצליחו לפרוץ תוך כדי שהם סופגות אבדות כבדות.
לאחר המפלה הזו התרכזו הכוחות הסובייטים בחרקוב ותפסו אותה לאחר לחימה כבדה ב-23 באוגוסט.
מאידך, הגרמנים איבדו לפחות 10,000 הרוגים ונעדרים ו-20,000 פצועים, וכמות הטנקים שהם איבדו הייתה נמוכה משמעותית מהאבדות של הרוסים.
בעקבות המבצע המשיכו הסובייטים בהתקדמותם, וכעבור מספר שבועות שחררו את העיר קייב.
"מתקן שיגור" היא יצירת אמנות, שיצר האמן הישראלי גדעון גכטמן בין השנים 2006–2008.
רקטות ה"קסאם", שיוצרו על ידי ארגוני הטרור הפלסטינים ברצועת עזה על ידי שימוש בחומרים מאולתרים, הוכנסו לשימוש החל משנת 2001. העיסוק של גכטמן ברקטות אלו בא על רקע השימוש הגובר בהם בשנים 2006–2008.
"מתקן שיגור" שיצר גכטמן, הוא מערך של דגמי הרקטות, מעמדי שיגור וקופסאות אחסנה מעץ.
אלו נבנו ושוכללו בהדרגה והוצגו לראשונה בתערוכת זוכי פרסי משרד התרבות והספורט במוזיאון פתח תקווה לאמנות בשנת 2006 (25 בינואר–25 במרץ).
בתערוכה זו הוצגו שלושה דגמי-אב לטילים, מתקני תצוגה ומארז עץ אחד.
בתערוכה "Dead-Line" בית קנר בראשון לציון בשנת 2007 (2–5 ביולי) הוצגו דגמי האב ורקטות צבועות בשילובים של אדום, ירוק, שחור ולבן, המהווים את הצבעים בדגל הפלסטיני.
ובשנת 2008 הוצג המערך השלם כתערוכת יחיד בגלריה שלוש בתל אביב-יפו (18 בספטמבר-1 בנובמבר).
בשנת 2011 הוצגה העבודה בתוך שתי קופסאות אחסנה סגורות, במסגרת הביאנלה בהרצליה 20-10 באוקטובר.
כמו בעבודות אחרות של גכטמן, דגמי הרקטות מטשטשים את החיץ הנהוג בין המציאות החברתית והפוליטית לבין מעשה האמנות, על ידי שיעתוק של האובייקט הממשי אל החלל המוזיאלי.
המערך מציג גם הרהור על שימורו של מעשה האמנות – תמה בולטת נוספת ביצירתו של האמן.
אף על פי שדגמים אלו הם עקרים, עדיין הם מכילים את כל הדרוש לאחזקתם: מתקני שיגור, המהווים גם כני תצוגה וארגזי נשיאה מעץ, המאזכרים ארגזי עץ המשמשים לאחסון פסלים ויצירות אמנות במוזיאונים.
עבור תצוגה בגלריה שלוש הדפיס גכטמן חוברת טכנית המדגימה איך לבנות ולעטר את "מתקני השיגור".
חוברת זו, המכילה מפרטים טכניים, מהווה, כפי שכתב אבשלום סולימאן, דגם לאופן שבו יכולות עבודותיו של גכטמן להיות מופצות גם ללא נוכחות הפיזית של האמן.
ברשימת ביקורת בעיתון "הארץ", קשר עוזי צור את העבודה אל מכלול עבודתו של גכטמן, העסוקה בהתמודדות עם מוות ועם מערכי הנצחה:
מתקן פונגיי-רי (בקוריאנית: 풍계리 핵 실험장; בהנג'ה: 豊溪里核實驗場) היה אתר ניסויים גרעיניים בקוריאה הצפונית ואתר הניסויים הגרעיניים הגלוי היחיד במדינה.
האתר הוקם בתחילת שנות ה-2000 ומכיל 3 כניסות גלויות.
על פי צילומי לוויין, המיקום המדויק של האתר הוא 41°16′47.87″N 129°5′10.51″E, על גבעות הרים בנפת קילג'ו , צפון האמגיונג.
הוא נמצא כ-2 קילומטר דרומית למנטפסן , 2 קילומטר מערבית למחנה הוואסונג ו-12 קילומטר צפונית לכפר פונגי-רי.
היישוב הקרוב ביותר לאתר הניסויים התת-קרקעי הגרעיני הוא צ'יק-טונג, מקום מאוכלס קטן הממוקם ב-41°16′00″N 129°06′00″E.
בינואר 2013, גוגל מפות עודכנה בעדכון אשר הוסיף וכלל מיקומים שונים בקוריאה הצפונית.
ב-8 באפריל 2013, דווח שקוריאה הדרומית צפתה בפעילות בפונגי-רי, ורמזה על כך שהולך להיות ניסוי רביעי, אך הניסוי התרחש רק בינואר 2016.
ב-6 בינואר 2016, התקשורת הממלכתית של קוריאה הצפונית הודיעה על ניסוי גרעיני רביעי שבוצע בהצלחה במתקן באמצעות פצצת מימן.
תמונות לוויין שצולמו באתר בין ינואר לאפריל 2017 העלו כי ניסוי גרעיני הוכן באתר, שבוצע ב-3 בספטמבר 2017.
על פי מקורות, נאסר על אנשים מאתר הניסויים הגרעיניים פונגי-ריי להיכנס לפיונגיאנג מאז הניסוי שבוצע בשל החשש מזיהום רדיואקטיבי.
על פי דיווח העריקים, כ-80% מהעצים נבלו וכל הבארות התת-קרקעיות התייבשו באתר לאחר הניסוי הגרעיני השישי.
ב-3 וב-23 בספטמבר 2017 זוהו רעידות אדמה שנראות כמו קריסות של מנהרות בעוצמת מגניטודה של 4.1 ו-3.6 בהתאמה.
מחקר ב-17 באוקטובר 2017 שפורסם על ידי מכון ארצות הברית-קוריאה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, העלה כי הבדיקה האחרונה גרמה ל"נזק משמעותי לרשת המנהרות הקיימת מתחת להר מנטפסן".
ב-30 באוקטובר 2017, בעדות בפני הפרלמנט קוריאה הדרומית, הזהיר מנהל המינהל המטאורולוגי של קוריאה הדרומית כי "בדיקות נוספות במתקן עלולות לגרום להתמוטטות ההר ולשחרור רדיואקטיביות לסביבה." כמו כן, מדענים סינים הזהירו שאם ההר יתמוטט, הנשורת הגרעינית עלולה להתפשט על פני חצי מכדור הארץ.
ב-1 בנובמבר 2017 דיווחה תחנת הטלוויזיה היפנית TV Asahi כי על פי דיווחים לא מאומתים, כמה מנהרות קרסו באתר הניסוי ב-10 באוקטובר 2017. ונאמר כי התמוטטות ראשונית הרגה 100 עובדים, כאשר עוד 100 מצילים נהרגו בהתמוטטות שנייה.
ב-20 באפריל 2018 הודיעה ממשלת צפון קוריאה כי תשהה את הניסויים הגרעיניים ותסגור את אתר הניסויים הגרעיניים במתקן.
עם זאת, על אף שנהרסו פתחי המנהרות הפעילים, המנהרות עצמן לא נהרסו והמנהרות שמעולם לא שימשו לבדיקה לא היו חלק מההריסה, ופעילויות טיפול התגלו לאחרונה ב-25 בנובמבר 2020.
דייוויד אולברייט מהמכון למדע וביטחון בינלאומי ציין כי "הפעולה של צפון קוריאה עדיפה על הקפאה ומייצגת השבתה של אתר הבדיקה.
עם זאת, כמו שלבי השבתה רבים, צפון קוריאה עשויה לחדש את הבדיקות באתר לאחר מספר שבועות או חודשים של עבודה.
אף על פי שסביר להניח שההר הראשי לא יהיה בשימוש, ניתן יהיה להשתמש בהרים סמוכים אחרים.
ושניים מהכניסות (מספרים 3 ו-4, באמצעות המינוח הצפון קוריאני) היו ככל הנראה שלמים וניתנים לשימוש לפיצוצים גרעיניים נוספים לפני הפירוק צעדים שנעשו".
מתקני הכליאה בשינג'יאנג, הנקראים רשמית מרכזי חינוך והכשרה (בסינית: 职业技能教育培训中心) על ידי ממשלת סין, הם מחנות מעצר המופעלים על ידי ממשלת מחוז שינג'יאנג והוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית של סין.
ארגון Human Rights Watch טוען שהם משמשים למטרות אינדוקטרינציה של אויגורים ומוסלמים אחרים מאז 2017 כחלק מ"מלחמת העם בטרור", מדיניות שהוכרזה ב-2014.
המחנות ספגו ביקורת על ידי ממשלות של מדינות רבות וארגוני זכויות האדם על הפרות לכאורה של זכויות האדם, כולל התעללות, אונס ועינויים, כאשר חלק מהביקורות טוענות לדיכוי העם האויגורי ורצח עם.
כ-40 מדינות ברחבי העולם קראו לסין לכבד את זכויות האדם של הקהילה האויגורית, כולל מדינות כמו קנדה, גרמניה, טורקיה, הונדורס ויפן.
ממשלות של יותר מ-35 מדינות הביעו תמיכה בממשלת סין.
המחנות הוקמו בשנת 2017 על ידי הממשל של המזכיר הכללי של המק"ס שי ג'ינפינג.
בין השנים 2017 ל-2021 הובילו את המבצעים צ'ן קונגו, חבר הלשכה המדינית של המק"ס ומזכיר הוועדה שהוביל את ועדת המפלגה והממשלה של האזור.
על פי הדיווחים, המחנות מופעלים מחוץ למערכת המשפט הסינית; לפי הדיווחים, אויגורים רבים נכלאו ללא משפט ולא הוגשו נגדם כתבי אישום (כלומר הוחזקו מעצר מנהלי).
על פי הדיווחים, הרשויות המקומיות מחזיקות מאות אלפי אויגורים במחנות אלה וכן בני קבוצות מיעוט אתניות אחרות בסין, במטרה מוצהרת של התמודדות עם קיצוניות וטרור וקידום אינטגרציה חברתית.
כליאת האויגורים ומוסלמים טורקים אחרים במחנות מהווה את תופעת המעצר השרירותי של מיעוטים אתניים ודתיים בקנה מידה הגדול ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
נכון ל-2020, ההערכה היא כי הרשויות הסיניות עצרו עד 1.8 מיליון בני אדם, רובם אויגורים, אך בהם גם קזחים, קירגיזים ומוסלמים טורקים אחרים, נוצרים, וכן כמה אזרחים זרים, כולל קזחסטנים, במחנות המעצר החשאיים הללו הממוקמים ברחבי האזור.
במאי 2018, רנדל שריבר, עוזר שר ההגנה האמריקני לענייני ביטחון אינדו-פסיפיק, אמר כי "לפחות מיליון, אך ככל הנראה קרוב יותר לשלושה מיליון אזרחים" נכלאו במחנות מעצר, אותם תיאר כ"מחנות ריכוז".
באוגוסט 2018, גיי מקדוגל, נציג ארצות הברית בוועדת האומות המאוחדות למיגור אפליה גזעית, אמר כי הוועדה קיבלה דיווחים אמינים רבים לפיהם מיליון אויגורים הוחזקו ב"מחנות חינוך מחדש" בסין.
היו השוואות בין מחנות שינג'יאנג למהפכת התרבות בסין.
בשנת 2019 באו"ם, 54 מדינות, כולל סין עצמה, דחו את ההאשמות ותמכו במדיניות ממשלת סין בשינג'יאנג.
במכתב אחר, 23 מדינות שיתפו את החששות בדוחות הוועדה וקראו לסין לשמור על זכויות האדם.
בספטמבר 2020, המכון האוסטרלי למדיניות אסטרטגית (ASPI) דיווח בפרויקט בשם Xinjiang Data Project כי בניית המחנות נמשכה למרות הטענות הממשלתיות כי פעילותם בירידה.
באוקטובר 2020 דווח כי המספר הכולל של המדינות שהוקיעו את סין גדל ל-39, בעוד שמספר המדינות שהגנו על סין ירד ל-45. 16 מדינות שהגנו על סין ב-2019 לא עשו זאת ב-2020.
בתחילת חודש אוקטובר 2022, כחלק ממלחמת רוסיה–אוקראינה, החלה רוסיה לבצע גלי תקיפות של דאוני תקיפה וטילי שיוט ברחבי אוקראינה, רובן בין התאריכים 10–12, 21–22 ו-31 באוקטובר.
רוב המטרות שנפגעו היו מבנים אזרחיים ותשתיות אנרגיה חיוניות, כולל דיווחים על פגיעות בתוך הערים, בין היתר בקייב הבירה, לאחר שלא בוצעו בה תקיפות מאז יוני 2022. ב-15 בנובמבר החלו גלי תקיפה נוספים.
לקראת סוף נובמבר 2022 ציין ראש ממשלת אוקראינה, דניס שמיהל, שכמחצית מתשתיות האנרגיה האוקראיניות הושמדו, דבר שהותיר מיליוני אזרחים אוקראינים ללא חשמל.
במהלך התקיפות נהרגו כמה עשרות אזרחים ונפצעו מאות, בהם נשים וילדים.
לפי מינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני, כוחות רוסיים קיבלו פקודות מהקרמלין להתכונן למתקפת טילים מסיבית על תשתיות אוקראיניות אזרחיות ב-2 וב-3 באוקטובר.
ההתקפות החוזרות ונשנות על תחנות הכוח באוקראינה גרמו לפגיעה כלכלית ותשתיתית באוקראינה, דבר המשפיע על מיליוני אזרחים בתקופת החורף.
הייתה הנחה שהאסטרטגיה הרוסית כוונה לשבירת המוראל של אזרחי אוקראינה, ועל ידי כך להביא לכך שהמלחמה תסתיים.
ההתקפות הרוסיות גררו גינויים מהקהילה הבין-לאומית, כשהנציבות האירופית כינתה את ההתקפות "ברבריות" ב-10 באוקטובר, ואף הכריזה על רוסיה כעל "מדינה תומכת טרור" ב-23 בנובמבר.
המזכיר הכללי של נאט"ו, ינס סטולטנברג, תיאר את המתקפות ב-11 באוקטובר כ"מחרידות וחסרות הבחנה".
נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי תיאר את ההתקפות כ"רוע מוחלט" ו"טרוריזם".
בעקבות הישנות התקיפות, החלו מדינות ברית נאט"ו להעביר מערכות הגנה אוויריות חדשות לאוקראינה.
ראש ממשלת ישראל, יאיר לפיד, "גינה בחריפות" את הפגיעה באזרחים.
במהלך התקיפות פגעו שני טילים בדרום-מזרח פולין בסמוך לגבול האוקראיני.
ככל הנראה מדובר בטילי יירוט אוקראיני מסוג s-300 שמערכת ההשמדה העצמית שלהם לא פעלה לאחר שהחטיאו את מטרתם.
בנוסף, מספר טילים רוסיים פגעו בשטחה של מולדובה.
בדצמבר 1947 ביצעו פעילי אצ"ל שתי התקפות על שער שכם: האחת ב-12 בדצמבר והשנייה ב-29 בחודש.
ב־12 בדצמבר 1947 הטילו אנשי האצ"ל מתוך שתי מכוניות שחורות, שבהן נסעו 4 אנשים, לבושים כערבים שתי פצצות, שהורכבו בתור פחי נפט ושמשקלן נאמד ב-50 ק"ג.
הפצצות פיזרו רסיסי ברזל על הכיכר שלפני השער, ששימשה כתחנת האוטובוסים הראשית ליישובי האזור, מספר אוטובוסים נפגעו, תחנת הדלק במקום עלתה באש, שני מחסנים קטנים בקרבת מקום התמוטטו ובית הקפה הערבי שמול השער נהרס כמעט כליל.
לטענת אצ"ל נהרגו בפעולה 10 אנשים ו-50 נפצעו, בעוד שהמקורות הערביים דיווחו על שישה הרוגים ו־20 עד 40 פצועים.
הפיצוץ גרם זעזוע בקרב ערביי העיר.
ב-29 בדצמבר 1947 בשעה 12:40 בצהריים, השליכה חוליה של האצ"ל בפיקוד ישראל לוי פצצה ממונית שנסעה באזור שער שכם, מן הפיצוץ נהרגו 2 שוטרים בריטים, 11 ערבים ונפצעו 32 ערבים.
לפני שהמונית נמלטה ממקום הפיצוץ, ערבים פתחו באש לעברה, והאנשים שהיו במונית השיבו בירי בנשק אוטומטי, משם המונית נסעה עד שכונת נחלת יצחק, מבצעי הפיצוץ יצאו מן המונית וברחו, באותו יום נעצר אהרן כהן, בן 16 תושב השכונה בחשד שביצע את הפיצוץ.
בפעולות נגד של משטרת המנדט לאחר הפיצוץ, נהרג יהודי.
מתקפות הכטב"מים באיראן התרחשו בלילה שבין 28 ל-29 בינואר 2023 ובמסגרתה הופגזו מספר אתרים צבאיים באיראן, ביניהם מפעל תחמושת גדול באספהאן, בידי מספר כטב"מים בלתי מזוהים.
בשנת 2020 אירעו מספר פיצוצים באיראן - במתקנים צבאיים, וכן במפעלי תעשייה ובמתקנים המזוהים עם תוכנית הגרעין האיראנית.
חלק מהפיצוצים יוחסו, על פי גורמים זרים ולטענת השלטונות האיראניים, לישראל, כחלק מהסכסוך בין שתי המדינות.
באפריל 2021 האשימה איראן את ישראל כי ביצעה את החבלה במפעל הצנטריפוגות בנתנז, ואיימה לנקום בישראל כתוצאה מכך.
כמו כן, במהלך 2022 טענה כי עצרה מספר חמושים כורדים, שנתפסו בזמן שתכננו לפגוע במתקן צבאי רגיש באספהאן, וכי הם נשלחו על ידי ישראל.
עיתון הניו יורק טיימס דיווח כי הכטב"מים שנצפו בזמן התקיפה בליל ה-28 בינואר היו רחפנים מסוג קוודקופטר, שטווח הטיסה שלהם קצר יחסית.
כיוון שאיספהאן מצויה במרכז המדינה, הרחק מגבולותיה של איראן, העריכו בעיתון כי המתקפה שוגרה מתוככי המדינה.
ב-28 בינואר 2023, בשעה 23:30 (זמן מקומי), הותקף מפעל נשק איראני לפיתוח וייצור טילים באספהאן.
האיראנים דיווחו שהתקיפה בוצעו באמצעות רחפנים מתאבדים גדולים מסוג קוודקופטר שגרמו נזק רב למפעל.
לדברי משרד ההגנה האיראני, התקיפה אירעה ברחוב ע"ש האימאם חומייני במרכז אספהאן, וכי לא היו נפגעים בנפש והנזק לרכוש היה מינימלי.
כלי התקשורת הממלכתיים באיראן טענו שהצליחו לסכל המתקפה, וכי שניים מתוך שלושה רחפנים יורטו על ידי מערכת ההגנה האווירית.
באותו הלילה, אירעה שרפה גדולה במתקן לזיקוק נפט בתבריז.
לטענת הוול סטריט ג'ורנל, הקשר בין הפיצוץ באספהאן והשרפה בתבריז "לא ברור".
כמו כן, טענו ערוצי תקשורת שונים וביניהם ערוץ הטלוויזיה הפרסי איראן אינטרנשיונל כי אירעו פיצוצים גם בכרג' ובמתקן נפט באזרשהר.
באותו הלילה אירעה גם רעידת אדמה בעוצמה של 5.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט שמוקדה היה באזרבייג'ן וגרמה נזקים במספר ערים באיראן, דבר שגרם לבלבול בקרב הרשויות, ששיערו כי מדובר בתקיפות ובפיצוצים שאירעו ברחבי המדינה.
לטענת גורמי ממשל אלמוניים בארצות הברית, התקיפה בוצעה על ידי ישראל, למרות שישראל לא הגיבה בנושא.
הג'רוזלם פוסט הכתיר את התקיפה כהצלחה, וטען כי באיראן מנסים לשווא למזער את הנזקים.
משרד החוץ הרוסי גינה את המתקפה.
היועץ הנשיאותי של אוקראינה, מיכאילו פולודיאק, העלה ציוץ לחשבון הטוויטר שלו ובו כתב "ליל פיצוצים באיראן – מפעלי כטב"מים וטילים, מתקני זיקוק נפט.
בעקבות הציוץ, זימנה איראן את הממונה על היחסים האוקראיני לשיחת נזיפה.
מתקפות נגד נציגויות דיפלומטיות של ישראל בעולם בוצעו על ידי גופים שונים, וגרמו לדרגות חבלה ונזק שונות.
רוב המתקפות בוצעו על ידי מחבלים וארגוני טרור פלסטינים או אסלאמיים, אך הקונסוליה הישראלית בברלין הותקפה על ידי פעילי מפלגת הפועלים של כורדיסטן.
תארִיךמקוםפרטיםסוג ההתקפההרוגיםנובמבר 1956 יאנגון, בורמהבנובמבר 1956 ניסו מפגינים מוסלמים פקיסטנים לתקוף את שגרירות ישראל בבורמה, על רקע מלחמת סיני, אך נעצרו על ידי המשטרה המקומית.הסתערות, הפגנהאין8 בספטמבר 1969 האג, הולנד בון, מערב גרמניההשגרירויות בהאג ובבון ומשרד של אל על בבריסל נפגעו מהטלת רימונים תוך דקות אחדות מהשני.
שלושה עובדי אל על ולקוח נפצעו בפיגוע בבריסל, בעוד שתי ההפצצות האחרות לא גרמו לנפגעים.מטעני חבלהאין4 במאי 1970 אסונסיון, פרגוואי שני פלסטינים חמושים פרצו לשגרירות ופתחו באש.
המזכירה עדנה פאר נהרגה ועובדת מקומית נפצעה.
המחבלים נתפסו ונידונו לעונשי מאסר ארוכים.פיגוע ירי117 במאי 1971 אנקרה, טורקיההקונסול הכללי אפרים אלרום נחטף ונרצח על ידי צבא השחרור העממי של טורקיה.חטיפה ורצח111 בספטמבר 1972 בריסל, בלגיהפקיד השגרירות אופיר צדוק נורה בראשו ובבטנו.
הוא הלך לבית קפה לאחר שקיבל שיחת טלפון מאדם מרוקאי שהזדהה כמוחמד אחמד רבאט והציע לספק מודיעין.
במשפטו טען המחבל שהוא חבר בפת"ח.
מאוחר יותר נטל הארגון אחריות.ניסיון התנקשותללא19 בספטמבר 1972 לונדון, הממלכה המאוחדתהנספח החקלאי עמי שחורי נהרג מפיצוץ מטען מכתב שנשלח אליו.
ארגון ספטמבר השחור לקח אחריות.
בקרב היריות שלאחר מכן נהרגו שני בני אדם ויותר מ-33 נפצעו, רובם עוברי אורח.
לאחר 16 שעות, הוא הוכנע על ידי כוחות הביטחון של דרום אפריקה שהסתערו על הבניין.לקיחת בני ערובה21 באוגוסט 1978 בריסל, בלגיה שני בזוקות שהופנו לשגרירות התגלו ופורקו בבטחה.
אש"ף הואשם בניסיון הפיגוע.ניסיון תקיפה של רקטהאין9 באפריל 1979 ניקוסיה, קפריסיןמטען חבלה התפוצץ בשגרירות.
הארגון הפלסטיני א-סאעקה הנתמך על ידי סוריה לקח אחריות.מטען חבלה14 במאי 1979 איסטנבול, טורקיה נחשפה מזימה לחטיפת קונסולים ישראלים וארצות הברית.
מאוחר יותר באותו היום, שני מטעני חבלה התפוצצו מחוץ לשגרירות ישראל באתונה, וגרמו נזק קל לבניין.מטען חבלהאין3 באפריל 1982 פריז, צרפתרצח יעקב ברסימן טוב: צעירה ירתה והרגה את יעקב ברסימן טוב, נספח בשגרירות, מחוץ לביתו.
הפלגים החמושים המהפכניים של לבנון קיבלו אחריות לפיגוע.
המחבל נמלט.רצח14 ביוני 1982 לונדון, הממלכה המאוחדתהשגריר שלמה ארגוב נורה בראשו כשיצא מפגישה דיפלומטית במלון דורצ'סטר, וסבל מפציעות קשות עד מותו ב-2003. שלושת המחבלים, חברי ארגון אבו נידאל, נתפסו, נשפטו ונידונו ל-30–35 שנות מאסר.
הפיגוע גרם לפתיחת מלחמת לבנון הראשונה.התנקשות123 בספטמבר 1982 ולטה, מלטהאסתר מילוא, הממונה על היחסים כמעט נחטפה על ידי ארבעה מחבלים כשעמדה להיכנס למכוניתה.
הניסיון נכשל ומילו נפצעה באורח קל בלבד.