tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על הרצפה נמצאו מספר ממצאים נוספים ובהם מטבעות, חפצים שהיו ככל הנראה חלק מארון הקודש, קמעונות ושברי נרות חרס וזכוכית.
רצפת בית הכנסת דומה בסגנונה לרצפת פסיפס שהתגלתה בשרידי כנסייה בחירבת שלאל, כיום בגן לאומי אשכול, כתשעה ק"מ ממזרח למעון.
חיילים אוסטרליים גילו את הפסיפס בחירבת שלאל במלחמת העולם הראשונה ב-17 באפריל 1917, והוא הועבר לקנברה בירת אוסטרליה, ושובץ שם באנדרטת המלחמה של אוסטרליה.
על גבי הפסיפס בשלאל נמצאה הערה המתארכת את יצירתו לשנת 561 או 562 לספירה.
ייתכן ששני הפסיפסים הורכבו על ידי אותו האמן בשליש השלישי של המאה ה-6.
רצפת פסיפס מעוטרת מאותה תקופה נמצאה גם בכנסייה ביזנטית ליד כיסופים.
כנסייה זו כמו בית הכנסת במעון היו חלק מההתיישבות הצפופה שהתקיימה בתקופה זו, באזור שבין עזה לבאר שבע.
רצפת בית הכנסת במעון ניזוקה עם השנים, וב-2006 היא הועברה לשיקום במעבדות השימור במוזיאון רוקפלר בירושלים.
בשנת 2009 הוחזרה הרצפה למקומה ומעליה הוקמה סככה.
בשנת 1957 נתבקשה האמנית נעמי הנריק להכין עותק של הפסיפס עבור בית הנשיא.
בית הכנסת "בית ישראל", הידוע כבית הכנסת הפולני (יידיש: די פאלנישע שול; רשמית, בגרמנית: Vereinssynagoge in der Leopoldsgasse 29) היה בית כנסת של יוצאי גליציה בווינה שפעל בין השנים 1893–1938 ברחוב לאופולד מס.
29 ברובע לאופולדשטאדט (הרובע השני).
בית כנסת זה נהרס בליל הבדולח.
קיימות עדויות להתיישבות יהודית בווינה כבר בשנת 1194. כתוצאה מחלוקת פולין שבוצעה בשלושה שלבים בין השנים 1773–1795, סיפחה אוסטריה את האזור הדרומי מערבי של פולין, בו הקימה את ממלכת גליציה ולודומריה, שהפכה בשנת 1804 לאדמת כתר של האימפריה האוסטרית.
הקהילה היהודית הייתה הקבוצה הדתית השלישית בגודלה בעיר וכללה יהודים אורתודוקסים ורפורמים ואף חילוניים.
מעריכים כי החל משנת 1857 הגירת היהודים מגליציה לווינה התנהלה בקצב של 20,000–30,000 איש בעשור.
כתוצאה מכך האוכלוסייה היהודית בווינה גדלה מ-1.3% ב-1857 ל-12% בשנת 1890. בסוף המאה ה-19 הייתה וינה אחד המרכזים החשובים של יהדות אירופה.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית בווינה הייתה השלישית בגודלה באירופה, אחרי ורשה ובודפשט.
יהודי וינה היו מרוכזים ברובע השני, לאופולדשטאדט, בו נבנו בתי כנסת רבים של הקהילות השונות.
רוב בתי הכנסת נהרסו או ניזוקו בצורה חמורה בליל הבדולח ב-10 בנובמבר 1938. המוזיאון היהודי בווינה, יחד עם האוניברסיטה לאומנות שימושית החל בשנת 2018 בפרויקט הנצחת בתי הכנסת שנהרסו הכולל נכון להיום 26 בתי כנסת.
בשנת 1836, בתמיכתו של רבה של וינה אלעזר הלוי איש הורוויץ, הוקם ביודנגאס, לאצנהוף, ה"לאצנשול" שהיה מיועד ליהודים ממוצא פולני.
בשנת 1873 פעל ברחוב אוברה דונאושטראסה 65 בית ספר יסודי יהודי ארבע שנתי לבנים.
ב-13 בספטמבר 1878, בישיבת מועצת העיר וינה, הציג האדריכל אדוארד קייזר את פרויקט בנייתו של בית הכנסת של יהודי פולין בכתובת אוברה דונאושטראסה 65 (היום: Obere Donaustraße 75) אשר נחנך ב-11 בספטמבר 1879 ובו מקום ל-1,000 איש.
בשל קשיים כלכליים הבניין נמכר בשנת 1882, הוסב למחסן ובהמשך ניזוק קשה בשריפה.
בשנת 1882 הוקמה עמותת "בית ישראל" שמטרתה הקמת מקום תפילה ראוי לקהילת יהודי גליציה.
בישיבתו מ-17 בדצמבר 1888 החליט הוועד המנהל של בית ישראל על בנייתו של בית כנסת שיוכל לאכלס 750 איש ובמרץ 1892 הוחלט לרכוש לצורך זה חלקת אדמה צרה יחסית, ממוקמת בין שני בניינים, ברחוב לאופולדסגאסה 29 – לשעבר הגבול המערבי של הגטו היהודי – ברובע ב' של וינה.
הכסף לבנייה הגיע מאוספים ומתרומות של חברי העמותה, אך גם מהנהלת הקהילה היהודית בווינה ומהגרלה, עבורה תרם הקיסר פרנץ יוזף את הפרס המרכזי, מערכת קפה מכסף לשישה אנשים בסגנון לואי ה-14. עלויות הבנייה הסתכמו ב-75,766.93 גילדן.
האדריכל הווינאי וילהלם שטיאסני, הוזמן לתכנן את הבניין שאמור היה לכלול 450 מושבים לגברים ועזרת נשים ובה 317 מושבים.
תוכניות הבנייה אושרו ב-8 ביוני 1892, טקס הנחת אבן הפינה התקיים ב-5 במרץ 1893, וחנוכת הבית ב-8 בספטמבר 1893. המבנה שצורתו כצורת האות "ח" כלל אולם תווך ומשני צדדיו שני אגפים נוספים במרכזם גן סגור בגדר ברזל.
על מנת להקנות למבנה נוכחות בולטת, נוספה מעל האגף המרכזי כיפה גדולה בצורת בצל ובראשה מגדל.
אבל מאחר שהאגף המרכזי היה מוסג מקו הבניינים אפשר היה להבחין בה רק במבט חזיתי.
לכיפה לא היה תפקיד פונקציונלי ואי אפשר היה להבחין בה מתוך המבנה.
הכיפה הייתה מעוטרת בפסי זהב ומצופה באבן צפחה.
האגפים הצדדיים היו מעוטרים בפסים בצבעי צהוב ואדום ובאלמנטים אחרים אופייניים לסגנון הנאו מורי.
שלוש כניסות הובילו מהגינה הקדמית לפרוזדור ומשם לאולם התפילה המרכזי.
עזרת הנשים הקיפה את אולם התפילה המרכזי משלושת צדדיו.
רב בית הכנסת החל משנת 1895 היה הרב מאיר מאריזון (ששימש גם אב בית דין בווינה).
בבית הכנסת הפולני הועסקו חזנים מפורסמים כגון מאיר שור, עמנואל פרנקל, אברהם דוד פוייר ושלום ויינטראוב.
ב-14 באוקטובר 1923 נערך בבית הכנסת כנס ההקמה של הארגון האורתודוקסי "אחדות ישראל", בראשות הרב מאיר מאירזון וישראל הורנשטיין.
ארגון זה נאבק על מקום הגליציאנים בממסד היהודי האורתודוקסי בווינה.
במקום בית הכנסת הוקם מאוחר יותר בניין מגורים וקיומו של בית הכנסת שנהרס מצוין בלוח זיכרון שהוצב כאן בשנת 1990.
בית הכנסת העתיק בעזה הוא בית כנסת אשר נבנה במיומה בסביבות שנת 508 לספירה, בתקופה הביזנטית.
היום הוא נמצא בשכונת א-רימאל בעיר עזה, סמוך לנמל עזה.
בית הכנסת התגלה בשנת 1965 על ידי מצרים שחפרו במקום להנחת יסודות לבניית קזינו.
בדרום המתחם נמצאה רצפת פסיפס ובו מדליונים המכילים בעלי חיים אפריקאיים שונים, ובכניסה לאולם המרכזי דמותו של דוד המלך בדמות אורפאוס, הפורט בנבל ומקסים את החיות, ומעליו הכיתוב "דויד" באותיות עבריות.
בכתובת המרכזית של הפסיפס מופיעות המילים הבאות ביוונית: (מקביל בערך ליולי-אוגוסט של שנת 508; ספירת יהודי עזה החלה מהגירוש של גביניוס, בתקופת פומפיוס, בשנת 61 לפסה"נ).
זמן קצר לאחר הגילוי פורסם בביטאון הכנסייה האיטלקית כי "לפי ידיעות שהופיעו בעיתונות המצרית גילתה משלחת מחלקת העתיקות שרידי כנסייה מהמאה החמישית בעזה, ביניהם שני פסיפסים יפים.
בשני הפסיפסים כתובות ביוונית ובעברית".
מיכאל אבי-יונה, מבכירי הארכאולוגים בארץ, קבע מיד כי אין מדובר בכנסייה אלא בבית-כנסת.
בתקופה זו נעקר ראשו של דוד מהפסיפס על ידי אלמונים.
שנתיים אחר-כך, כשרצועת עזה נכבשה במלחמת ששת הימים, יצאו אנשי רשות העתיקות למקום ואישרו את השערתו של אבי-יונה כי זוהי רצפת בית כנסת.
ראשית, בגלל דמותו של דוד המלך כשמעליה כתב עברי.
שנית, השמות בכתובת הפסיפס הם שמות עבריים.
שלישית, בפסיפס מופיעים ציורים רבים של גפן וזית – שהם סמלים יהודיים מובהקים.
ולבסוף – מתחם בית הכנסת שנחשף בנוי כך שכיוון התפילה פונה לכיוון ירושלים, כפי שבנויים כל בתי-הכנסת בעולם.
בית הכנסת שנתגלה היה חריג בגודלו.
הוא כלל חמישה מפלסים, בעוד ששאר בתי הכנסת העתיקים בארץ ישראל כללו שלושה מפלסים בלבד.
גודלו של בית הכנסת העיד על עושרם הרב של הקהילה היהודית בעזה.
מלאכת חשיפת בית הכנסת המשיכה בניהולו של פרופסור אשר עובדיה.
פעולות החשיפה גילו כי במקום היה, בנוסף לבית הכנסת, גם מרכז קהילתי יהודי תרבותי ורוחני.
באוקטובר 1985 הונחה במקום אבן פינה לבית כנסת חדש, מתוך כוונה להקים במקום סניף של ישיבת ימית (ששכנה בנווה דקלים).
בשנים שבהן רצועת עזה הייתה תחת שליטה צבאית ישראלית, שימש בית הכנסת כמרכז מבקרים, שם יכלו ללמוד על חיי היהודים בעזה ולהתפעל מהפסיפס העתיק.
בשנות השמונים, כשהתברר כי הרצפה החשופה החלה להתפורר ולהיהרס, הוציאו אותה אנשי רשות העתיקות ממקומה, הביאו אותה לשחזור במוזיאון ישראל, ולאחר מכן העבירו אותה לתצוגה בנצרים.
בעקבות הסכמי אוסלו הועברה השליטה ברצועת עזה לרשות הפלסטינית, שלא עמדה בהתחייבויותיה לשמור על המקום.
במסמך שהוכן במערכת הביטחון ב-1997 נאמר כי הרשות הפלסטינית מונעת כניסת ישראלים לאתר בטענה כי הוא סמוך מאוד למשרדיו של יאסר ערפאת.
ב-1999 טען סגן עוזר שר התיירות והארכאולוגיה הפלסטיני כי "כתובת רצפת הפסיפס שנתגלתה בעזה זויפה בידי הישראלים כדי להוכיח את קיומו של בית כנסת עתיק, לאחר שאלה גנבו אותה למוזיאון בתוך הקו הירוק".
לאחר תוכנית ההתנתקות הועברה רצפת הפסיפס למוזיאון רוקפלר.
ב-2009 נחנך מוזיאון השומרוני הטוב, מוזיאון פסיפסים בו מוצג כיום פסיפס בית הכנסת העתיק בעזה.
החלק של דוד המנגן בנבל במוזיאון זה הוא העתק ואילו המקור נמצא במוזיאון ישראל.
ב-2011 הוקם המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון בניצן, ובו הוצב העתק משוחזר נוסף של רצפת הפסיפס של בית הכנסת העתיק בעזה.
במסגרת הסיור מקבלים המבקרים הסבר גם עליו.
ב-2023 עבר הפסיפס טיפול ייחודי להסרת שכבת הצמידה (משקעים והצטברויות על פני הפסיפס) על ידי מכונת קיטור להסרת גרפיטי.
כמו כן, תהליך השימור כלל הזרקות חומר למילוי חללים והתנפחויות, והחזרת אבנים חסרות.
בית הכנסת העתיק בעין קשתות הוא בית כנסת עתיק מתקופת המשנה והתלמוד שנחשף בדרום רמת הגולן באתר עין קשתות סמוך למושב נטור.
בית הכנסת העתיק הוא מהמפוארים והחשובים מתקופה זו שנמצאו בארץ ישראל.
האתר היה נקרא גם "קשתות רחבעם" על שם רחבעם זאבי שכיהן כשר התיירות כשאישר את תקציב החפירות בבית הכנסת ונרצח ימים ספורים לאחר מכן.
שמו המקורי של היישוב שבו היה בית הכנסת אינו ידוע בוודאות.
יש סברה שכאן היה מקומה של העיירה 'קמטריא', הנזכרת בתלמוד.
אך צבי אילן מעלה את ההשערה שזו אחת מתשע עיירות היהודית שבתחום סוסיתא שלא זוהו, אולי "עין השער" - בשל קשתות המעיין הנדמות כשער.
דופן בית הכנסת השתמרה היטב ויתר בית הכנסת שוחזר על ידי יהושע (ישו) דריי מ"המרכז לשחזור טכנולוגיה עתיקה".
בחפירות שנערכו במקום התגלו בריכות ששימשו ככל הנראה ל"מתקן תעשייתי" של הלבנת פשתן.
סבורים כי הייצור התעשייתי, עליו הייתה פרנסת תושבי המקום, הוא זה שאפשר להם את הקמת בית הכנסת המפואר יחסית.
דגם של בית הכנסת, הכולל אבנים מקוריות, מוצב באגף הארכאולוגיה של מוזיאון ישראל.
בדצמבר 2010 אישרה ממשלת ישראל מיזם לשיקום בית הכנסת במקום ושחזורו, הסדרת כביש הגישה לאתר ופיתוח סביבתי בסך 14.2 מיליון ש"ח.
המיזם נעשה במסגרת "פרויקט שיקום אתרי מורשת" של ממשלת ישראל.
את שרידי בית הכנסת גילו חוקרי הגולן לורנס אוליפנט וגוטליב שומאכר בשנת 1885. שייח' מקומי תיאר בפניהם את מבנה הקשתות מעל המעיין ואת חורבת המבנה הגדול שאותו הוא הגדיר כמבנה יהודי עתיק, הדומה לבית הכנסת העתיק שהתגלה מקודם בח'ירבת א-דיכה, בצפון בקעת בית צידה.
מרישומי לורנס אוליפנט עולה כי מתוך עיי המפולות הזדקרו שישה עמודים, שגובהם 10 עד 12 רגל (כ-3 מטר).
אוליפנט סיפר שבראש הקשתות הייתה אבן ועליה כתובת קשה לפענוח.
בשנת 1905 נחפר בית הכנסת על ידי חוקרי בתי הכנסת הגליליים היינריך קוהל וקרל וטצינגר.
החפירה הניבה תוכנית משורטטת של בית הכנסת.
בשנת 1928 סקר את האתר אלעזר ליפא סוקניק.
בחפירות שערכה המשלחת הגרמנית נחשפו חלקי בניין בגודל 13.80 מטר על 18.80 מטר.
לפני הכניסה היה מבוא, הנשען על שני עמודים, לאורך האולם היו שני טורי עמודים.
הסברה היא כי מדובר בבית בן שתי קומות, בעל כניסה יחידה ומשני עבריה חלונות.
במרכז חזית הקומה השנייה היה חלון מפואר.
לפי השרידים שנמצאו בסביבה, הגג היה גמלוני, מחופה ברעפי חרס.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים נסקר האתר בסקר חירום מטעם מדינת ישראל, בידי החוקרים קלר אפשטיין ושמריהו גוטמן.
בין השנים 1991–1995 עסקו דני אורמן, צבי אילן וצבי מעוז במחקר בתי כנסת עתיקים וביניהם גם באתר זה.
בקיץ 2003 החל פרויקט החפירה ושחזור בית הכנסת בניהולו של יהושע דריי והארכאולוגים אילנה גונן וחיים בן דוד.
כיום ניתן להבחין בקירות הדרומי והמערבי של בית הכנסת, שהיו בנויים אבני גזית.
משני צדי השער המרכזי היו מזוזות גלופות מאבן.
בקיר של בית בכפר, דרומה לבית הכנסת, שובצו אבנים מבית הכנסת.
בין התיאורים שנמצאו בשרידי בית הכנסת: נשר, אריה, רוזטות, שער, ציפור וגפן.
מבנה בית הכנסת הוא במתווה של בזיליקה בדומה לזה שבבית הכנסת שבברעם.
הממצאים העיקריים שהתגלו באתר הם כותרת מעוטרת בנשר, שני עמודים מעוטרים ששימשו לעיטור בימת בית הכנסת שהשתמרה היטב יחד עם המדרגות העולות אליה (להלן שחזור).
בסמוך לחג החנוכה תשס"ז נתגלה תבליט בצורת מנורה.
התיארוך המשוער של בית הכנסת הוא התקופה הביזנטית.
המבנה נחרב ככל הנראה בעקבות רעידת אדמה או כשל הנדסי כלשהו.
אבניו נותרו במקומן ולא נלקחו לשימושים אחרים, כנראה משום שהאתר היה נידח.
במתחם נמצאו גם שרידי בתים מהכפר היהודי שננטש.
בבית הכנסת נוסתה בפעם הראשונה שיטת שחזור חדשנית, שתוכננה על ידי יהושע דריי (ישו).
את האבנים ממספרים ומרימים בעזרת עֲגּוּרַן גדול, את המספרים והשבב שמכניסים לאבן מזינים לתוכנת מחשב המציגה היכן הונחה במקור כל אבן במבנה קודם לקריסתו.
לאחר הוצאת האבנים, והזנת הנתונים למחשב, משיבים את האבן למקומה המקורי.
בשנת 2016 הסתיים פרויקט השחזור.
גולת הכותרת של ממצאי החפירה הייתה "היכלית" - ארון הקודש מפואר, בצמוד לקיר החזית הדרומית הפונה לירושלים.
בית הכנסת העתיק (ביידיש: אַלְטֶע שׁוּל) של קרקוב הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפולין שעדיין עומד על תלו.
הוא נמצא בקז'ימייז', פרבר של קרקוב שהיה בעבר עיר עצמאית.
בית הכנסת היווה, עד השואה, אחד מבתי הכנסת המרכזיים של יהדות קרקוב.
זמן ייסודו של בית הכנסת אינו ברור.
על פי מקורות שונים, בית הכנסת נבנה בשנת 1407 או בשנת 1492 (לפני גירוש היהודים מקרקוב בשנת 1495 ומעבר קהילת קרקוב לקז'ימייז').
הוא שופץ בשנת 1570 תחת פיקוחו של אדריכל איטלקי, מטאו גוצ'י.
במהלך השיפוץ הוגבהו קירות בית הכנסת כדי שיוכל לעמוד בפני מתקפה ולהגן על הנמצאים בו, הקירות ומספר קישוטי פנים עוטרו בסגנון גותי.
בשנת 1794 נאם בבית הכנסת הגנרל הפולני תדיאוש קושצ'ושקו, וקרא ליהודים להצטרף למאבק לעצמאות פולין שבהנהגתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת נהרס ויצירות האמנות בו נשדדו על ידי הגרמנים.
בתקופות מסוימות במלחמה שימש המקום כמחסן עבור הצבא הגרמני.
בשנת 1943 הוצאו בו להורג 30 בני ערובה פולנים.
לאחר המלחמה, בשנים 1959-1956, שופץ המבנה על פי אפיונו הגותי כפי שנבנה על ידי גוצ'י.
המבנה משמש כיום כאגף של המוזיאון ההיסטורי של קרקוב, העוסק בקהילה היהודית של העיר.
בית הכנסת נבנה ככל הנראה על ידי יהודים מצ'כיה שהגיעו לקרקוב לאחר פרעות פראג ב-1389. תאריך הבנייה המשוער הוא 1407 או 1492. במקור, בית הכנסת היה עשוי מלבנים ואבן גבוה בעל שתי קומות.
קירו המזרחי היה מחובר לחומות העיר, ושימש כחלק ממערכת הביצורים.
גובה הקירות הופחת בכמה סנטימטרים בהתאמה לגובה הרחוב.
במהלך חצי השני של המאה ה-16, נוספו לבית הכנסת תוספות קרקעיות, בהן פרוזדור, בית קהל ובית נשים.
הודות לתוספות אלו, בית הכנסת הפך למרכז החיים הדתיים של יהודי קז'ימייז'.
בשנת 1557 פרצה שריפה גדולה שהרסה את המבנה כולו.
לאחר השריפה, האדריכל מטאו גוצ'י בנה מחדש את בית הכנסת בסגנון רנסאנס, תוך שמירה על התוכנית המקורית ושחזור הקימורים שלו.
הקירות של בית הכנסת הוגבהו לגובה הנוכחי והתווספו קשתות שהסתירו את הגג.
עבודות הבנייה נמשכו עד 1570.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת נהרס, והרבה מהפריטים האומנותיים שבו נשדדו.
בנוסף, המקום שימש כמחסן לצבא הגרמני.
ב-1943 בנוסף הוצאו להורג 30 פולנים בבניין.
בשנת 1903, החלה שיפוץ נוסף בשל דרישת העירייה לשיקום חזית הבניין שהייתה במצב רעוע.
ב-1956, החלו עבודות שיפוץ נוספות לאחר המלחמה, שהחזירו את המבנה למצבו המקורי תחת הנחייתם של הארכיטקטים יוסף ימרוז ויוסף פטק.
כיום, המבנה משמש כמוזיאון המוקדש להיסטוריה ולתרבות של הקהילה היהודית בקרקוב.
המוזיאון מחזיק בתערוכה המחולקת לשלושה חלקים: בית הכנסת, חגים ומנהגים שנתיים, וחיים פרטיים ומשפחתיים.
האוסף כולל פריטים אומנותיים כמו פרוכות, חנוכיות, קופות צדקה, ועוד.
אגדה מספרת כי בית הכנסת קיבל אישור לבנייה מהמלך קז'ימיר הגדול, שנתן ליהודים שתי חרבות כסף.
כיוון שהיהודים רצו לכבד את המלך, הם תלו את החרבות בפרוזדור של בית הכנסת.
אגדה נוספת מספרת שבמהלך ההקפות בשמחת תורה, פרצו הטטרים לבית הכנסת ורצחו את כל המתפללים.
מאז, בכל שנה בהקפה הרביעית בבית הכנסת, המתפללים מקיימים אזכרה לזכר האירוע.
בית הכנסת מחנה שכינה הוא בית כנסת עתיק בשפרעם.
בית הכנסת נבנה במאה ה-17 על חורבות בית כנסת קדום.
בשפרעם חייתה בתקופת בית שני קהילה יהודית והיא אף מוזכרת כאחד המקומות אליהם גלתה הסנהדרין.
הקהילה ידעה עליות ומורדות במהלך השנים ובמאה ה-17 בנתה בית כנסת במקום שבו, על פי המסורת, היה מושב הסנהדרין.
במאה ה-18 השתלט דאהר אל-עומר על אזור הגליל ושפרעם בתוכו, והזמין את היהודים לבוא ולחדש את הקהילה בשפרעם.
לשפרעם הגיעו הרב חיים אבולעפיה (השני) ותלמידיו ושיפצו את בית הכנסת.
יהודי שפרעם עזבו את העיר בעשורים הראשונים של המאה ה-20 בשל קשיי פרנסה והתגברות המתח הלאומי בין יהודים לערבים בארץ ישראל.
כאשר היהודי האחרון עזב את העיר בשנת 1920, הוא השאיר את מפתחות בית הכנסת בידי משפחה ערבית מקומית שאחראית על בית הכנסת עד היום.
בית הכנסת לאחר הקמת המדינה
בשנת 1956, הוחל בתכנון וביצוע שיפוץ בית הכנסת ועיצובו מחדש על ידי אדריכל מאיר בן אורי ובמימון משרד הדתות.
במסגרת זו עוצבה החזית בדומה לעיצובו של בית הכנסת העתיק בפקיעין עם גמלון וקרניים ומנורה גדולה בראש הגמלון, וכן תכנון ארון הקדש.
העבודה הסתיימה ב-1958. בשנת 1988 בוצע שיפוץ בבית הכנסת על ידי משרד הדתות ומשרד הבינוי והשיכון ונקבעה טבלת שיש גדולה המספרת על כך.
במהלך אירועי אוקטובר 2000, הושחת בית הכנסת ובו נקרעו ונשרפו ספרי תורה.
בשנת 2006 שופץ בית הכנסת על ידי חניכי המרכז ללימודי משטרה הנמצא בשפרעם.
בטקס שבוצע לרגל סיום השיפוץ הובעה תקווה על ידי השוטרים וראש העירייה שיהודים ישובו להתגורר בשפרעם.
ביוני 2014 שיפצו כמאה בני נוער תלמידי חטיבות הביניים והתיכונים בעיר את בית הכנסת.
לדבריהם, השיפוץ נעשה כתגובה ל"פעולות תג מחיר" והם קראו "לאותם משחיתים לבוא לשפרעם ולראות את בית הכנסת העתיק שנשאר קיים ועומד".
בחודש נובמבר באותה שנה נזרק בקבוק תבערה על בית הכנסת וגרם לו לנזק קל.
בית הכנסת הקראי באיסטנבול, המכונה גם "קול הקודש קושטה", שוכן ברובע הסקוי (Hasköy), באזור בייאורלו, שבצד האירופאי של העיר איסטנבול.
תאריך הבניה של בית הכנסת אינו ידוע, יש המתארכים אותו מוקדם עד לתקופה הביזנטית.
בית הכנסת נהרס במאה ה-16, ונבנה מחדש בשנת 1536. בשנת 1726 נחרב בשריפה, נבנה מחדש ונהרס בשנית בשריפה בשנת 1774. בין השנים 1776 ו-1780 נבנה מחדש ובשנת 1842 נעשה בו שיפוץ.
בשנת 1918 נהרס פעם נוספת בשריפה ונבנה מחדש.
במאות ה-19 וה-20, הגיעו לטורקיה קראים רבים מרוסיה, ובית הכנסת שימש אותם.
כיום חיים באיסטנבול קראים מעטים בלבד, ובית הכנסת נפתח אך ורק ביום שבת.
בית הכנסת העתיק בפיליפופוליס (פלובדיב) היה בית כנסת שפעל משלהי המאה ה-2 או ראשית המאה ה-3 ועד למאה ה-6 בעיר פיליפופוליס בפרובינקיית תראקיה של האימפריה הרומית ובהמשך של האימפריה הביזנטית (בשטחי בולגריה המודרנית).
בתקופת שליטתה של האימפריה הרומית באזור הבלקן, התיישבו סוחרים יהודים בערי החוף של הים השחור ובהמשך חצו את הדנובה לכיוון דרום אל עמק המריצה והתיישבו בפיליפופוליס הקדומה.
נתיב הסחר הקדום עבר מארץ ישראל לביזנטיון וממנה לאדריאנופול ופלובדיב, ולסוחרים היהודיים היה חלק משמעותי בסחר שהתנהל בתראקיה.
גודלו של המבנה ואופן בנייתו ועיטורו מעידים על קהילה משגשגת ובעלת איתנות כלכלית.
במקום התגלו כתובות ביוונית וריצפת פסיפס ובה סמל מנורת שבעת הקנים.
ב-250 ניזוק בית הכנסת קשות במהלך פלישת הגותים לאזור.
בית הכנסת שוקם ונבנה מחדש.
לאחר מותו של הקיסר תאודוסיוס הראשון, השליט האחרון של האימפריה הרומית המאוחדת אשר גילה מדיניות סובלנית כלפי יהודי האימפריה, חלה הרעה משמעותית במדיניות כלפיהם.
בתקופת בנו ארקדיוס, קיסר האימפריה הביזנטית ובהמשך תאודוסיוס השני נרדפו יהודי האימפריה.
בתקופה זו חרב בית הכנסת.
היסטוריונים חלוקים לגבי סיבת חורבנו של המבנה ומועדו המדויק, בין פעולה יזומה של השלטונות הביזנטיים בשלהי המאה ה-4, או ראשית המאה ה-5 לבין חורבן המקום בעקבות פלישת ההונים לאזור והחרבת פיליפופוליס ב-447. על חורבות המפלס התחתון של המבנה הוקם בית הכנסת מחדש ושב לפעילות.
הפעילות נמשכה עד לשלהי המאה ה-6 מועד בו ננטש המבנה ובהמשך הוחרב, ייתכן בשל פלישות האווארים לאזור, או בשל רדיפות הביזנטים.
המבנה היה דמוי בזיליקה וככל הנראה שימש גם כמרכז כלכלי וארגוני לקהילה.
בצמוד אליו הייתה חצר גדולה המוקפת בחומת אבן.
המפלס התחתון היה קדום יותר ועל חורבותיו הוקם מפלס חדש.
אורכו 13.5 מטרים, בעל אולם תווך ברוחב 9 מטרים ומעברים (סיטראות) ברוחב של 2.6 מטרים כל אחד.
בית התפילה פנה לכיוון דרום מזרח (ירושלים) והחצר הצמודה למבנה פנתה לכיוון צפון.
רצפת שני המפלסים עשויה פסיפס ובה מוטיבים גאומטריים לצד בעלי חיים כגון ציפורים, אריות ונמרים.
במפלס הקדום יותר שולבו מוטיבים יהודיים כגון מנורת שבעת הקנים ולולב, וכן כתובות ביוונית ביזנטית ובלטינית ובהן בין השאר הקדשה לתורמים לבניית המבנה "יצחק" ו"יוסף".
במפלס המאוחר יותר מהמאה ה-5 לא שולבו מוטיבים יהודיים.
מקטע מרצפת הפסיפס מוצג במוזיאון הארכאולוגי בפלובדיב.
השרידים ממוקמים בשדרות מריה לואיזה בפלובדיב, סמוך לבזיליקה הגדולה שאף היא ננטשה בשלהי המאה ה-6, ומתחת למבנה מגורים.
בית הכנסת העתיק בליבורנו היה בית הכנסת הגדול של העיר, ובית הכנסת הספרדי השני בגודלו באירופה אחרי בית הכנסת הספרדי באמסטרדם.
בית הכנסת, המפורסם ביותר בין בתי הכנסת העתיקים באיטליה, נהרס בהפצצה אווירית במלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1603, והיה בעת בנייתו השני בגודלו בבתי הכנסת הספרדיים באירופה אחרי בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
בשנת 1789 נוספו שינויים במבנה והחזית החיצונית קיבלה את צורתה הסופית בשנת 1875.
אולם התפילה היה הגדול בבתי הכנסת באיטליה, ועלה בגודלו על המקובל: 25.80 מטר על 28.20 מטר.
האולם ניצב לרוחב, אך ספסלי המתפללים הוצבו מקבילים זה לזה לאורכו.
העמודים והקמרונות הצלביים נשאו עליהם עזרת נשים בת שתי קומות משלושת עברי האולם.
מעל ארון הקודש החדירו שלושה חלונות צבעוניים קרני אור שמש לתאורת האולם.
המבנה חרב בהפצצה בעת מלחמת העולם השנייה ואחריה שימש המגרש שפונה מהריסות בית הכנסת כמגרש חניה.
בית הקהילה היהודית שעמד בצמוד לבית הכנסת העתיק שרד, ובסמוך אליו הוקם בחלק משטח בית הכנסת העתיק, בית כנסת חדש קטן.
דלתות ארון הקודש, שנתרמו על ידי רפאל קאסוטו, הוחבאו במחסן בזמן מלחמת העולם השנייה ושרדו את ההפצצה, אך רכיבי הכסף והפנינים בהן נשדדו.
הדלתות הובאו לארץ בידי ש"א נכון, וכעת הן מוצבות בבית הכנסת ע"ש ש"י עגנון בירושלים.
בית הכנסת העתיק בדיר עזיז הוא בית כנסת מתקופת המשנה והתלמוד בדרום רמת הגולן.
בית הכנסת נמצא ליד הכפר הסורי הנטוש דיר עזיז.
שרידי בית הכנסת התגלו לראשונה על ידי לורנס אוליפנט בסוף המאה ה-19. בית הכנסת הוא אחד משני מבני ציבור שהיו ביישוב.
בית הכנסת ממוקם על המורדות לכיוון דרום נחפר ושוחזר בחפירות ארכאולוגיות.
בשנת 1998 נערכה משלחת חפירה מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ומכללת כנרת בראשות חיים בן דוד, צבי אורי מעוז ואורן זינגבוים.
החפירות התנהלו באתר עד שנת 2004. בחפירות נחשפו אולם מלבני (בזיליקה) שמידותיו 11 מטר על 18 מטר, ובו ערמת אבני גזית, אשר לפי הסברה מקורן בבית הכנסת שחרב ב"רעש שביעית" בשנת 749 לספירה.
מתחת לרצפת האולם נמצאו מאות מטבעות, שהמאוחרים ביניהם מימי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (הרבע השני של המאה ה-6 לספירה).
בקיר הדרומי של האולם גומחה בולטת לארון הקודש.
על אחד ממשקופי בית הכנסת הקדום נמצא הכיתוב בשפה היוונית: ΑΖΙΖΟ, המצביע על כך שיש אפשרות שהשם "עזיז" קשור לשמו המקורי של היישוב התלמודי במקום.
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול" בווארנה (בלאדינו: Kal Grande) היה בית כנסת אשר פעל בעיר וארנה במזרח בולגריה בין השנים 1890–1950.
עדויות לקהילה יהודית מאורגנת בווארנה קיימות מראשית המאה ה-19. ב-1835 הגיעו לעיר עשרות רבות של פליטים יהודים מהעיר אדירנה לאחר השריפה הגדולה שכילתה את הרובע היהודי בעיר.
ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,300 נפשות, רובם ספרדים ומיעוטם אשכנזים.
קהילת וארנה הייתה מן הבודדות שבקהילות בולגריה אשר בהנהגתן כיהנו נשים ומבין 19 מנהיגי הקהילה 8 היו נשים, האחוז הגבוה ביותר בכל קהילות בולגריה.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, גורשו יהודי וארנה לערי שדה וכפרים מרוחקים ומנהיגי הקהילה נשלחו למחנה הריכוז סומוביט.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר 2,200 יהודים, רובם עלו למדינת ישראל במהלך גל העלייה ההמונית.
בית הכנסת נחנך ב-1890 וכונה "קהל גדול".
המבנה שכן בשכונה היהודית של וארנה אשר הייתה חלק מהרובע היווני של העיר.
לצד בית הכנסת שכנו מגורי הרב הראשי של הקהילה ומשרדי הקהילה.
המבנה תוכנן בסגנון אדריכלי נאו קלאסי המשולב עם סגנון נאו-מורי.
ב-1950 לאחר העלייה ההמונית לישראל הולאם המבנה.
בתקופת הרפובליקה העממית הבולגרית נמנעה מיהודי וארנה הגישה לאזור.
במגורי הרב שכנו משרדים של המודיעין הצבאי הבולגרי ובמשרדי הקהילה שכנו משרדי המטה הכללי של הצי הבולגרי.
בהמשך, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי שימש מבנה בית הכנסת כאולם אגרוף ובראשית המאה ה-21 נזנח.
המבנה הוכרז אתר מורשת בולגרי, אך לא תוחזק ותקרתו קרסה לתוכו.
נכון ל-2015 עמד המבנה חרב והוגדר כ"מבנה מסוכן".
בית הכנסת הספרדי בימין משה שבירושלים נחנך בשנת 1897 בסמוך למשכנות שאננים.
בית הכנסת הספרדי הוקם על ידי משפחות מייסדי השכונה, רובן משפחות ספרדיות, בני האוכלוסייה הירושלמית הוותיקה.
עיצובו של בית הכנסת ייחודי ומפואר.
אחרי מלחמת העצמאות אוכלסה השכונה בעולים מטורקיה ששיפצו את בית הכנסת הספרדי, הביאו איתם תשמישי קדושה וספרי תורה ומאז הוא משמש אותם לתפילה ולשמחות בנוסח יוצאי טורקיה.
משכנות שאננים "והיציאה מן החומות"
במחצית המאה ה-19 בעקבות תנאי החיים הירודים בעיר העתיקה בירושלים החל תהליך של יציאה מחומות העיר העתיקה אל המרחבים שמסביב.
השכונה הראשונה אשר נבנתה בשנת 1860 הייתה שכונת "משכנות שאננים".
ב-1892, מעל שלושה עשורים אחרי הקמת משכנות שאננים, הקימה קרן מזכרת משה מונטיפיורי את שכונת ימין משה בסמוך למשכנות שאננים על אדמות כרם משה ויהודית.
השכונה חולקה בפועל לשני חלקים שנוהלו כשתי שכונות: החלק האשכנזי בצפון והספרדי בדרום.
כל אחת משתי השכונות הקימה בית כנסת.
שני בתי הכנסת המקוריים האשכנזי והספרדי משמשים מאז הקמתם בייעודם הראשוני למרות התהפוכות באופי השכונה.
עד שהושלמה בניית בית הכנסת הספרדי, חברי הקהילה קבעו את מקום תפילתם הזמני בטחנת הקמח שכבר הייתה מושבתת.
כל בעל בית הרים תרומה לבנין בית הכנסת שנבנה בקצה הדרומי של השכונה בסמוך למשכנות שאננים.
תולדות מתחם בית הכנסת הספרדי
בשנת 1897 חנכו רבניה ונכבדיה של ירושלים, את מבנה הקבע שנבנה ברחוב מלכי בימין משה.
בית הכנסת הוקם בכספי ועד השכונה וכספים שנתרמו בידי ועד הרבנים בראשם של שמואל מיוחס, הרב יעקב חי בכור נסים (בן הראב"ד שמואל נסים), יצחק אשכנזי ואליהו פאנגיל.
את העיצוב הראשוני של בית הכנסת הספרדי יצרו משפחות מייסדי השכונה, רובן משפחות ספרדיות, אוכלוסייה ירושלמית ותיקה שהקימה את בית הכנסת בדמותה.
עיצובו של בית הכנסת הספרדי ייחודי.
ארון הקודש ניצב בפינה הצפון-מזרחית של בית הכנסת, כשבימת התפילה ניצבת במרכז האולם, באלכסון מול ארון הקודש, כך שהמתפללים פונים לכיוון הכותל המערבי.
הבימה בנויה מאבנים דמויות שיש שנחצבו עבורה בבית לחם.
התקרה המקומרת מעוטרת בציורי חיות שהם איור לפסוק מהמשנה "הווי עז כנמר וקל כנשר, רץ כצבי וגיבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים".
ההתקפות על השכונה שהחלו בימי המרד הערבי בשנות 1930 הותירו עדות בבית הכנסת בצורת צלקות רסיסי ירי שעדיין ניתן להבחין בהן.
בעקבות ההתקפות על השכונה, קבעה מפקדת ההגנה כמה סליקים להחבאת נשק בשכונה, אחד מהם היה בתוך ארון הקודש בבית הכנסת הספרדי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות החלו תושבי ימין משה לספוג פגיעות קשות מהתושבים הערבים שהתגוררו סביב העיר העתיקה עד כדי ניסיון של פורעים ערבים לפרוץ לשכונה.
עקב כך, התבקשו התושבים על ידי מוסדות היישוב להתפנות ממנה.
גם בית הכנסת פונה והפך לעמדה צבאית.
לוח זיכרון שקבוע בצדו הצפוני של בית הכנסת מנציח את בן השכונה אברהם מיכאל קירשנבוים, שנהרג בתש"ח על הגנתה.
במקלע ברן שבידו ירה קירשנבוים מאחד הגגות אל תוקפים ערבים שניסו לפרוץ לשכונה והניס אותם.
חילים בריטים שניצבו על גג מלון המלך דוד ירו בו והרגו אותו.
אחרי מלחמת העצמאות, החלה תקופה חדשה בתולדות בית הכנסת.
השכונה אוכלסה בעולים חדשים שהופנו איליה על ידי הסוכנות היהודית, רובם יוצאי טורקיה.
אחד המעשים הראשונים של עולי טורקיה היה איסוף גרוש לגרוש לטובת שיפוץ בית הכנסת הנטוש.
הבימה שוקמה וארון הקודש נבנה מחדש.
תשמישי קדושה חדשים הובאו עם העולים.
חילופי האוכלוסייה הביאו שינוי בנוסח התפילה במקום שהפך לנוסח יוצאי טורקיה.
שוב חזר בית הכנסת להיות אחד ממוקדי החיים של התושבים.
בית הכנסת ובתי השכונה ישבו על קו הגבול העירוני מ-1948 עד 1967. מטחי האש לא פסקו.
אחת הפגיעות היגיעה לבימת הקריאה בתורה.
את סימני הפגיעה רואים בצידה המזרחי של הבימה בקרבת החלונות.
המצב הביטחוני, דלות התשתיות והעוני עשו את חיי התושבים בשכונה קשים במיוחד עד לסיום מלחמת ששת הימים.
החיים בבית הכנסת עד שנת 1948
בתחילת דרכו שימש בית הכנסת את מתיישבי השכונה הספרדיים לתפילות, בהמשך התיישבו בשכונה גדולי תורה ורבנים חשובים שהתפללו ולימדו תורה בבית הכנסת.
מנהג תפילת תיקון חצות התנהל שני מישורים, רבנים ספרדיים למדניים ערכו את התיקון בביתם, אך בעלי הבתים בשכונה נהגו להגיע לבית הכנסת הספרדי על מנת לערוך אותו שם, בבית הכנסת נערכו כיתות לימוד חזנות, פיוטים ותפילה בנוסח ספרדי לצעירי המקום על מנת להכשירם לשמש בבית הכנסת בימי חול ומועד.
הרב יצחק באדהב שחי בין השנים 1859–1942 שנהג לאסוף ולחקור כתבי יד וספרי תלמוד ותנך מהמאות השלוש עשרה, התגורר בדירה זעירה מתחת לבית הכנסת בחלקה הצפוני בסמוך לקמרון, בסמטה הקטנה שנקראה מעבר בדאהב בה גר בדירתו הקטנה, לאחר מותו נקבע שמה של הסמטה על שמו.
מתפלל ידוע נוסף בבית הכנסת היה בעל בית הדפוס המאסף, רבי בן ציון אברהם קואינקה שגם הוא עסק באיסוף כתבי עת וספרים, עוד מתפללים מפורסמים היו שמואל מיוחס ויצחק דאסה.
רבה של בית הכנסת הספרדי לפני הפינוי היה הרב יעקב דאסה.
מיד אחרי מלחמת ששת הימים חל מהפך ושכונות הקו העירוני הפכו אטרקטיביות הודות למיקומן.
בהיעדר יכולת של התושבים לשלם על שיקום התשתיות בשכונה כפי שדרשו מהם, הבהירו להם כי עליהם להתפנות ממנה.
תהליך הפינוי צבר תאוצה והפך לפעולה מאורגנת, ממוסדת ומכוונת.
ב-1968 הופקעו הקרקעות מידי הדיירים על פי החלטת ועדת השרים לענייני ירושלים.
הרשויות המוסמכות היו אמורות להביא לפינוי מלא של התושבים, להעמיד לרשות המפונים "דירות מתאימות בתנאים המקובלים בפינוי משכנות עוני", לשפץ את הסמטאות ואת התשתיות ולשכן במקום אוכלוסייה מסוג אחר שתוכל להשקיע מכספה בבינוי.
הביצוע נמסר לידי החברה לפיתוח מזרח ירושלים, חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 1966 במטרה לפתח ולשקם את שכונת ימין משה ושכונת ממילא שהיו שכונות ספר.
משנת 1967 שימשה החברה כזרוע הביצועית העיקרית של ממשלת ישראל ועיריית ירושלים בפיתוח ובשיקום שכונות העיר החדשות.
דגש רב ניתן לפרויקטים תיירותיים.
מטרתה המוצהרת של החברה לפיתוח ירושלים הייתה ונותרה "לקדם ולשפר את חוויית התיירים והתושבים באתריה ולחזק את מעמדה (של ירושלים) כמוקד עלייה לרגל מכל העולם" ואכן המציאות העכשווית היא של שכונה מתוירת, שכונת יוקרה שבה חיים כיום מעט אמנים, ידוענים, בעלי הון ותושבי חוץ.
לפי דוח מבקר המדינה, דוח על הביקורת בחברה לפיתוח מזרח ירושלים מ-1993, חלק מחוכרי הבתים לא גרים בקביעות בשכונה בניגוד לתנאי החכירה וסביר להניח שהם תושבי חוץ שמגיעים לפרק זמן של חודשים אחדים בשנה.
מאז 1967, הפעילות בבית הכנסת היא למעשה מחאה חברתית נמשכת.
ותיקי ימין משה שפונו מבתיהם בניגוד לרצונם ממשיכים להגיע לבית הכנסת מדי שבת וחג ממקומות מגוריהם ברחבי ירושלים.
הם מקיימים בו שיעורים ותפילות על פי הנוסח והנעימות של יוצאי טורקיה, ורואים בכך מחאה על הפינוי.
מתפללי בית הכנסת וצאצאיהם ממשיכים להגיע ולטפח את בית הכנסת.
בבית הכנסת מתנהלות תפילות ואירועי שמחות באופן שוטף.
פעילות רבה של סיורים מצביעה על עניין רב שיש כיום ללימוד ההיסטוריה בסיורים בתוך האתרים.
כפי שציין החוקר ראובן גפני "אם אתה נכנס לבית הכנסת הספרדי בימין משה למשל אתה מוצא פגיעות ורסיסים, זכר למאורעות תרפ"ט וימי המרד הערבי הגדול.
בית הכנסת הוא מעין סוכן זיכרון של כל קהילה ושכונה.
זה מקום שהקהילה יכולה לזכור בו את המייסדים שלה, המקורות שלה והאירועים שהתרחשו במהלך השנים בשכונה".
"בית הכנסת הוא הרבה יותר ממקום תפילה – הוא גם מקום הזדהות.
כשאתה מדריך סיור בימין משה ומדלג על בית הכנסת אתה לא באמת מבין את השכונה, וזו החמצה".
ראשי מכון יד בן צבי שוכנעו לכלול את בתי הכנסת שבשכונה במרכז הסיורים.
מלאכת התחקיר ואיסוף החומר בוצעו על ידי החוקר ראובן גפני.
תחקיר שכלל סקר ארכיוני, גאוגרפי והיסטורי, ששילב בתוכו גם שיחות וראיונות עם ותיקי המתפללים והגבאים בכל קהילה וקהילה, וניסיון לדלות תיאורים ספרותיים ופולקלוריסטיים על בתי הכנסת השונים, תוך שימוש ברשת רחבה של מקורות.
בית הכנסת העתיק בסרדיס הוא אתר היסטורי שנחשב לבית הכנסת הגדול ביותר מהעת העתיקה, ואחד המפוארים ביותר שנחשפו אי פעם.
לאתר יצא מוניטין רב בשל ממדי המבנה, קישוטיו הרבים, פסיפסי הרצפה, קירות מחופי שיש צבעוני, תשמישי קדושה שונים וכתובות – יותר משמונים במספר – רובן ביוונית ושש מהן בעברית.
מאז גילויו נחשב בית הכנסת של סרדיס למונומנט היהודי המרשים ביותר מן העת העתיקה בכל אזור אסיה הקטנה והים האגאי.
שרידי בית הכנסת נמצאים בטורקיה של היום, בסמוך לכפר סארט (Sart, שנקרא גם סארטמחמוט), ששוכן כ-85 ק"מ מחוף הים המערבי על הדרך הקדומה המחברת בין הנמל של איזמיר (סמירנה הקדומה) לחבל הפנימי של אסיה הקטנה.
בית הכנסת נחשף על ידי משלחת של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ושל האוניברסיטאות הרווארד וקורנל, בשנת 1962, במסגרת החפירות בסדריס שהתקיימו בין השנים 1958–1971.
סרדיס הייתה בירתה של ממלכת לידיה הקדומה.
יש חוקרים שסבורים כי הקהילה היהודית בסרדיס נוסדה כבר בתקופת האימפריה האחמנית (334–547 לפנה"ס), כאשר סרדיס הייתה אחת הפרובינציות העיקריות.
הנחה זו מתבססת על ההשערה ש"ספרד" המוזכרת בספר עובדיה (א' פסוק כ'), היא סרדיס.
יש הסבורים כי יהודים התיישבו בסרדיס לאחר שנכבשה, נהרסה ונבנתה מחדש על ידי אנטיוכוס השלישי (213–215 לפנה"ס), שהמריץ יהודים מבבל וממקומות אחרים במסופוטמיה להתיישב בעיר (לפי קדמוניות היהודים).
בוודאות ידוע, שהייתה קהילה יהודית בסרדיס במאה הראשונה לפני הספירה.
שני מכתבים המשויכים לעיר סרדיס ומוזכרים על ידי יוספוס פלאביוס בספרו קדמוניות היהודים, מעידים על התיישבות יהודית בעיר.
מכתב אחד מהמושל (פרופרטור) לוקיוס אנטוניוס (בשנת 49 לפנה"ס), והשני של הפרוקונסול קיוס נורבאנוס פלאקוס (בשנים 36–35 לפנה"ס), כמו גם בצו העיר, מספקים את ההוכחה לכך.
שני המכתבים וצו העיר מתייחסים למקום בו היהודים יכולים להתאסף ולהתפלל.
מכאן שניתן לשער שבית הכנסת כבר היה קיים.
כתובת מאותה תקופה של האימפריה הרומית, שאבדה בינתיים, מתייחסת ספציפית למזרקה של בית הכנסת.
המבנה שנחשף מהווה שחזור חלקי של בית הכנסת בשלב האחרון שלו מהמאה הרביעית ועד חורבנו.
זהו מבנה בעל היסטוריה של מאות שנים וזה השחזור השלישי.
הוא נבנה במאה הראשונה לספירה, לאחר רעידת האדמה שהתרחשה בשנת 17 לספירה והחריבה את סרדיס ואין ודאות לגבי העת בה נרכש על ידי הקהילה היהודית.
מאז חשיפתו, בשנת 1962, התיארוך המקובל בקרב חוקרים היה אמצע המאה הרביעית, בעיקר לפי מטבעות מהמאה השלישית והרביעית שהתגלו מתחת לרצפת הפסיפס.
אבל לפי מחקר עדכני יותר, שמבוסס על בחינה מדוקדקת וניתוח מחודש של הממצאים המקוריים מתחת לרצפה, ובעיקר מטבעות מהתקופה הביזנטית המוקדמת, בית הכנסת מתוארך ככל הנראה לאמצע המאה השישית.
ישנה גם סברה נוספת, שהמבנה שימש כבית תפילה ליהודים כבר במאה השלישית או הרביעית, אך את רצפות הפסיפס הוסיפו רק במאה השישית, כשנערכו במקום שינויים ושיפוצים.
בית הכנסת נבנה מחוץ לחומה העתיקה של סרדיס אך במיקום מרכזי, והיה חלק ממתחם שהיו בו גם גימנזיום, שהוקם עוד במאה הראשונה, חנויות ובית מרחץ.
סמיכותו של בית הכנסת למבנים אלה הולידה שתי דעות על אופייה של הקהילה היהודית.
יש הסבורים, כי המבנה הוסב לבית כנסת בתקופה מאוחרת יותר, אחרי שנרכש על ידי הקהילה היהודית, ואחרים טוענים שהיות בית הכנסת (אשר נמצא מחוץ לרובע היהודי) חלק ממתחם ציבורי עם כתובות יווניות רבות, הוא ביטוי לאופייה ההלניסטי של הקהילה היהודית ועל תפקידה החשוב בחיי העיר.
בית הכנסת מזכיר במראהו בזיליקה רומית טיפוסית, מבנה מלבני מרשים מאוד באורך 95 מטרים וברוחב 18 מטרים.
היה בו מקום לאלף איש בקירוב, והוא מעיד על מספר היהודים בעיר והן על מעמדם הכלכלי והפוליטי המבוסס.
המבנה נבנה על ציר מזרח – מערב, כשהכניסה אליו היא ממזרח.
מעבר לכניסה נמצאה מבואה מקורה בצדדים אך פתוחה לשמיים במרכז, דמוית אטריום, עם מזרקה מרכזית בצורת מכתש שיש, ששימש לרחצה.
מים סופקו על ידי צינורות חרס מתחת לרצפה כששסתום מחוכם שלט בזרימת המים.
שלוש דלתות הובילו לאולם הכינוס הראשי (54×18 מ') במפלס מעט נמוך יותר.
ייתכן ששתי שורות של עמודי התמיכה בתוך האולם תמכו בגלריות צדדיות כמו גם בגג.
על הקיר המזרחי של האולם נמצאו שתי גומחות (אדיקולות אנ') משני צדי הדלת המרכזית, אחת בסגנון דורי והאחרת בסגנון קורינתי מאוחר, אשר שימשו, כנראה, כעין ארונות קודש לספרי תורה והמנורה.
במרכז האולם תמכו ארבעה לוחות שיש שהונחו על הרצפה בבימת בית הכנסת, מעבר לבימה ניצב שולחן שיש מסיבי, עם נשרים מפוסלים על רגליו, ופסלי אריות משני צדיו.
לאריות ולנשרים משמעויות סמליות: מחד, הנשר ידוע כסמל רומי, והאריות הם מוטיב קבוע באמנות של אזור לידיה, שבעת העתיקה נודע באריות הפרא שעדיין הילכו בו.
מאידך טמון בהם, בנשר ובאריה, גם סימבוליזם יהודי חזק, בעיקר האריה הוא מוטיב המופיע באמנות יהודית של העידן ההלניסטי, משום שהוא מסמל את שבט יהודה ואת ירושלים.
בקצה האולם נמצא אפסיס, שנבנה במקור עם שלוש נישות ושני מעברים אלכסוניים שהסתיימו בחומה.
שלושה נדבכים של מדרגות או ספסלים בחצי מעגל שימשו כמושבי כבוד עבור זקני בית הכנסת.
פרט לאזור סביב מזרקת החזית, הרצפות היו מקושטות בפסיפסים צבעוניים דמויי שטיח, עשירים בצורות גאומטריות, בקישוטי פרחים ובעלי חיים.
שרידי הקירות מחופים שיש צבעוני, עליהן נחרתו מספר כתובות ביוונית, המציינים שמות תורמים.
כמה מהם מזוהים כחברי מועצת העיר או כבעלי תפקיד במשרדי ממשל אחרים, וכמה מהם היו "יראי השם", גויים שבחרו להאמין באלוהי ישראל מבלי לקבל עליהם את כל מצוות התורה ובלי להתגייר.
בית הכנסת נהרס בפלישת הסאסאנים בראשות מלכם ח'וסרו השני לאסיה הקטנה בשנת 615 לספירה.
הוא מעולם לא נבנה מחדש, והקהילה היהודית בסרדיס חדלה להתקיים.
שרידי בית הכנסת חרבו כליל ברעידת אדמה שהתרחשה במאה השביעית.
שיקום אתר בית הכנסת החל בשנת 1965. מראה השרידים בימינו משקף כיצד נראה בית הכנסת בשנים האחרונות לפני שנהרס ומציב אתגר ואפשרות מיוחדים במינם לחקר קהילה יהודית חשובה באסיה הקטנה בתקופות הרומאית והביזנטית המוקדמת.
בבית הכנסת התגלו למעלה משמונים כתובות, רובן ביוונית ושש מהן בעברית.
הכתובות נחרתו על לוחות שיש, שולבו ברצפות פסיפס או עיטרו את קירות המבנה, והן נחשבות לאחד האוספים הגדולים והחשובים של כתובות מקהילה יהודית בתפוצות.
רובן נושאות אופי של כתובות הקדשה לתרומות שנעשו לבית הכנסת, לעיתים קרובות "לשם נדר", ולעיתים בשם משפחות שלמות.
בין התרומות נכללו חיפויי קירות, פסיפסים, מנורות, עמודים, מתקנים פולחניים ואף סורגי חצר.
הכתובות משקפות קהילה מבוססת היטב, שרבים מחבריה נשאו תארים רשמיים כמו חברי מועצת העיר, פקידים רומיים, ובעלי תארים של כבוד.
השמות המופיעים בכתובות הם לרוב יווניים, אך חלקם בעלי שורשים יהודיים מובהקים.
בכתובת אחת אף נזכר תורם בתואר "כהן ומורה חכמה", ככל הנראה מנהיג רוחני מקומי.
מספר כתובות כוללות את התואר "ירא השם", אשר מתפרש לרוב ככינוי לגויים שתמכו בקהילה היהודית או נמנו עם חוג שוחרי היהדות.
סגנון הכתובות, תוכנן ופריסתן מאפשרים לקבוע כי מלאכת העיטור וההקדשה התבצעה בשלבים, החל מהמאה ה-3 לספירה ועד המאה ה-6. כתובות מוקדמות יותר, המעוטרות באותיות קלאסיות ועמוקות, מופיעות בעיקר בקצוות האולם, בעוד שכתובות מאוחרות יותר, בעלות כתב שטוח וביזנטי אופייני, מרוכזות באזורים המרכזיים או בחצר.
ההיסטוריה של יהודי סרדיס מתפרשת על תקופה של כשמונה מאות שנים.
גילויו של בית הכנסת בסרדיס חשוב לצורך הבנת מעמדם של היהודים בעיר ואורח חייהם.
הוא תרם באופן משמעותי להבנה חדשה לחלוטין של יהדות הפזורה המערבית של אותה תקופה.
המחקר הראשוני על חיי היהודים בסרדיס, התבסס על חקר טקסטים עתיקים, ספרות רבנית וטקסטים נוצריים קדומים.
על בסיס מחקר זה מקובל היה לחשוב שיהודי הגולה המערבית היו סינקרטיסטים, מבודדים חברתית ותרבותית בעולם הרומי והשתייכו לשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות יותר.
"עם גטו", ללא כוח, במיעוט מספרי של 1 על 10–20 ביחס לגויים העוינים אותם.
בשנת 167 לספירה נשא מליטון, הבישוף של העיר, דרשה בפסח שקראה ליהודים כרוצחי ישו.
מליטון מצוטט לעיתים קרובות כסופר הנוצרי הראשון שהפיץ את הרעיון של רצח אל בידי היהודים.
הבנייה שלאחר מכן של בית הכנסת בסמוך למתחם המרחצאות והגימנזיום מרמזת על כך שהחסידים של מליטון לא גרמו נזק לאורך זמן לקהילה היהודית בסרדיס.
בית הכנסת כפי שעולה מין ההריסות מעיד על קהילה גדולה ועשירה שהיה בכוחה לבנות בית תפילה מפואר במיקום מרכזי בעיר.
ברחוב, לאורך הקיר הדרומי של בית הכנסת היו חנויות.
מבחינת השרידים עולה, שחלק מבעלי החנויות היו יהודים, שניהלו את עסקיהם במקביל לתושבים האחרים בעיר.
המיקום של בית הכנסת והחנויות במרחב האורבני המרכזי והכתובות שנמצאו בתוך בית הכנסת, מעידים על מעמדה המכובד של הקהילה בסרדיס וממחישים שילוב בין זהות יהודית להיטמעות תרבותית.
העובדה ש"יראי השם" היו בין התורמים לבניין בית הכנסת מלמדת על פתיחותו של המבנה לכלל תושבי העיר ועל כך שהקהילה הייתה חזקה ומקושרת.
כך גם אי־מציאת סימנים להשחתת המבנה בידי נוצרים (שכיח באתרים אחרים באסיה הקטנה) מעידה על כך שהקהילה הייתה מבוססת ויציבה.
עם זאת, יישנן גם עדויות שהתושבים המקומיים לא ראו בעיין יפה את השמירה על הלכות היהדות והתמרמרו שהיהודים לא עובדים את אלילי המקום.
למרות זאת, ידוע שהיהודים זכו לתמיכה של השלטונות הרומיים שהתירו חופש פולחן והגנו על זכויותיהם.
כפי שכתב דומיטיוס אולפיאנוס, משפטן מכובד של תחילת המאה השלישית:
"סוורוס ואנטונינוס [הקיסרים] האלוהיים אפשרו למי שדבק באמונות הטפלות היהודיות לכהן בתפקיד [ציבורי], אך גם מטיל עליהם רק את ההתחייבויות שלא יפגעו באמונות הטפלות שלהם".
בונז, במאמרה, "הקהילה היהודית בסרדיס העתיקה" (1990), טוענת כי התקופה המשוערת לרכישת בית הכנסת (כפי שטוען סיגר), הייתה תקופה של משבר כלכלי חמור ברחבי האימפריה הרומית בכלל, ובאסיה הקטנה בפרט.
לפיכך היא מסכמת כך:"אנו מאמינים, אפוא, כי נתונים אלה מוכיחים כי גם עבור סרדיס התקופה שבין השנים 260 ל־290 לספירה הייתה תקופה של משבר כלכלי ואולי גם של מהפך חברתי.
מכיוון שזה בדיוק פרק הזמן בו סיגר [חוקר עתיקות סרדיס] מעריך כי הקהילה היהודית השיגה את בית הכנסת היוקרתי שלה, אנו מניחים בצדק שיש קשר הדוק בין שני האירועים.
לכן איננו מסכימים עם ההשערה הקודמת שלפיה עדויות סרדיס מצביעות על קהילה יהודית של עושר והשפעה הולכים וגוברים, החל בתקופה ההלניסטית המאוחרת ובתחילת הרומית.
נהפוך הוא, נראה כי הקהילה היהודית של סרדיס השיגה את מעמדה הבולט רק בסוף המאה השלישית, כתוצאה ממשבר כלכלי קשה שבא בעקבות חמדנות וחוסר כישרון של קיסרי רומא במאה השלישית".
הווה אומר, שהיהודים הצליחו לנצל את המשבר ורכשו את המבנה, ובחלוף השנים הפכו אותו לבית הכנסת המפואר.
בית הכנסת העתיק של קנטרברי הוא בית כנסת בעיר קנטרברי, הבנוי בסגנון התחייה המצרית והוא אחד משניים כאלה בעולם שעדיין ניצבים על תילם.
כיום בית הכנסת משמש כחדר מוזיקה בבית הספר "קינג'ס סקול".
התיעוד המוקדם ביותר של קהילה יהודית בקנטרברי הוא משנת 1160. ידוע שהקהילה הייתה משגשגת וסחרה בתירס (תבואה) ובצמר וכן עסקה בבנקאות.
למרות פוגרומים ב־1261 וב־1264, הקהילה פרחה עד צו גירוש יהודי אנגליה, שניתן על ידי אדוארד הראשון בשנת 1290. נוכחותו מונצחת בשם הרחוב, דרך היהודים.
ידוע כי קהילה יהודית מודרנית הייתה קיימת בקנטרברי עד שנת 1720. הבניין הנוכחי תוכנן על ידי אדריכל יליד קנטרברי, נוצרי בשם חזקיה מרשל, ונבנה בשנים 1846–1848 כדי להחליף בניין שנהרס בשנת 1763 כדי לפנות מקום למסילת הברזל החדשה, שנבנתה על ידי חברת הרכבות הדרום מזרחית.
אבן הפינה הונחה על ידי סר משה מונטיפיורי בספטמבר 1847. זוג עמודים עם כותרות לוטוס מאגפים את פתח הבניין הפשוט, בגובה 40 'על 27' על 30'.
הבניין עשוי צמנט פורטלנד, המעניק מראה גרניט.
יש בימה מרכזית, שעמודיה מתהדרים בכותרות עלים של לוטוס, ועזרת נשים הנתמכת באובליסקים בסגנון מצרי.
המקווה תואר כ"מקדש מיניאטורי עם לבנים המונח בגן שמאחורי בית הכנסת".
זהו מקווה התחייה המצרי היחיד שידוע שהיה קיים.
כמו כן האתר היה הוספיס של מסדר אבירי היכל שלמה בתקופת ימי הביניים.
בתחילת המאה ה-20, הקהילה הידלדלה וזה אילץ את בית הכנסת להיסגר.
בשנת 1982, בית הספר רכש את בית הכנסת העתיק, והוא משמש כיום כאולם רסיטל למוזיקה בבית הספר.
אף על פי כן, חברי הקהילה היהודית הקטנה מתכנסים באופן קבוע בבית הכנסת העתיק למפגשי שבת קצרים ובלתי פורמליים בליל שבת.
מאז שרכש את בית הכנסת העתיק, בית הספר אפשר בנדיבות לקהילה היהודית המקומית הקטנה להשתמש מדי פעם במקום.
בשנים האחרונות נערכים בו אירועים כמו סדר פסח, חגיגות סוכות, פורים ופעילויות חברתיות אחרות, כמו גם חתונה יהודית.
אף על פי שכמה בתי כנסת וכנסיות נבנו בסגנון התחייה המצרי בתחילת המאה התשע עשרה, ידוע שרק מעטים שרדו, הם כוללים את בית הכנסת בהובארט טסמניה את הכנסייה הפרסביטריאנית שבמרכז העיר, נאשוויל, טנסי והכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה (סאג הארבור), ניו יורק.
בית הכנסת הספרדי "קהל גדול שלום" ברוסה היה בית כנסת, אשר פעל בעיר רוסה בבולגריה מ-1863 ועד 1952 ומ-1997 משמש ככנסיית "אלוהי הנבואה".
קהילה יהודית ספרדית מתועדת ברוסה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-18. הקהילה הספרדית התגוררה ברובה בשכונת חצר במרכז העיר.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת רוסה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה, מנתה 4,300 נפשות וכ-75% מהם היו ספרדים.
בתקופת בין המלחמות היו ראשי הקהל הספרדי יצחק חסון, נסים דניאל, רחמים אשרוב ויעקב משיח.
בניית בית הכנסת החלה ב-1862 והסתיימה שנה מאוחר יותר.
המבנה שכן במרכז שכונת החצר היהודית, הוא היה בן שתי קומות והקיפה אותו חצר גדולה.
בית הכנסת היה מהודר, שמעו יצא אל מחוץ לבולגריה ובעיתון החבצלת נכתב אודותיו: "עצמת תפארתו אין לתאר בחרט אנוש".
בית הכנסת הפך למרכז תרבותי וחברתי לקהילה הספרדדית של רוסה, ובו התקיימו גם טקסי חתונה של בני ובנות הקהילה והתכנסויות קהילתיות לרגל חגים ומועדים.
לאחר העלייה ההמונית לישראל נמכר המבנה ושימש כנגרייה, ובהמשך שימש כסטודיו של צייר.
ב-1997 נמכר האתר לכנסיית "אלוהי הנבואה" .
בית הכנסת הקר (ביידיש: די קאַלטע שול) היה בית כנסת בעיר מינסק שבבלארוס.
בית הכנסת נבנה, על פי חוקרים שונים, לא יאוחר מהמאה ה-16, והיה בית הכנסת הראשון שנבנה מלבנים במינסק, הוא נבנה כך כדי להגן מהקור העז ששרר בעיר בתקופת החורף (זה מקור שמו "בית הכנסת הקר").
בית הכנסת היה שייך לקהילה היהודית במינסק, אך הוא נסגר עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנות השלושים של המאה העשרים, והחזר ליהודים מיד לאחריה.
בית הכנסת היה אחד מבנייני הלבנים העתיקים ביותר בעיר.
בשנים 1965–1966 במהלך הריסת מבנים היסטוריים בניין בית הכנסת נהרס כליל.
ובמשך זמן מה שוכן בבניין אחד ממאגרי ארכיון המדינה המרכזית של מהפכת אוקטובר.
בשנת 2001 החלה הקמת חניון באתר בית הכנסת.
הקהילה היהודית במינסק הציעה לשחזר את בית הכנסת, אך האדריכל הראשי של מינסק החליט להסתפק בשלט הנצחה.
בשנת 2018 נתלה שלט מידע עם היסטוריה קצרה של בית הכנסת הקר בשפות בלארוסית ורוסית.
הבניין היה מרובע ברובו, ובנוי בסגנון גותי.
היו בו קמרונות גותיים וכל המאפיינים של הבניה הגותית המאוחרת.
בית הכנסת הקטן הוא בית הכנסת העתיק ביותר בסנקט פטרבורג.
בית הכנסת נבנה על ידי האדריכל איבן איבנוביץ' שאפוסניקוב.
התכנון הכללי של מתחם בית הכנסת, שכולל גם את בית הכנסת הגדול, אושר על ידי ממשלת הצאר הרוסי בשנת 1883. בנייתו של בית הכנסת הקטן הושלמה בשנת 1883, 7 שנים לפני שהושלמה בנייתו של בית הכנסת הגדול.
בית הכנסת נחנך ב-13 באוקטובר 1886, היום הראשון של חול המועד סוכות.
בתקופה הסובייטית שימש בית הכנסת כמרכז הרוחני של יהודי לנינגרד.
בית הכנסת פעל גם במהלך המצור על לנינגרד במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2011 החליטה הקהילה היהודית לשקם את בית הכנסת ולשחזר את מראהו המקורי.
עבודות השיקום ארכו 4 שנים.
בית הכנסת הקטן באוסייק (בקרואטית: Mala Sinagoga u Osijek) היה בית כנסת אשכנזי, שפעל בעיר אוסייק במזרח קרואטיה בין השנים 1903–1941. המבנה שרד את מלחמת העולם השנייה, ב-1970 נמכר והוסב לכנסייה פנטקוסטליסטית.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל וילהם קרל הופבאוור בדומה למבנה בית הכנסת הגדול, וניצב במנח מערב-מזרח.
המבנה שכן ברחוב מרכזי בעיר התחתית של אוסייק, בנייתו החלה ב-1902 והסתיימה שנה מאוחר יותר.
חזית הבניין נחלקת לשלושה נדבכים, כניסה מרכזית ומשני צידיה שני מגדלים.
הכניסה למבנה קמורה ומעליה ויטראז' מעוגל.
מעל דלת הכנסייה הוצב מגן דוד.
שני המגדלים צמדים למבואה, בכל אחד מהם גרם מדרגות המוביל לעזרת הנשים אשר שכנה בקומה השנייה, ולעליית הגג שהיוותה למעשה את הקומה השלישית במבנה.
ראשי המגדלים עוטרו בכיפות כסופות דמויות בצל, ועוטרו בראשם במגן דוד.
פנים המבנה נחלק לשלושה חלקים.
המבואה, אולם התפילה המרכזי, והבמה וארון הקודש.
האולם המרכזי הוא חלל עץ גדול, מקומר לצורת חבית.
לאחר המלחמה שבו שרידי הקהילה וניסו לחדש את הפעילות הקהילתית.
המבנה שרד את המלחמה, וב-1970 נמכר והוסב לכנסייה פנטקוסטליסטית.
נכון ל-2023 היה המבנה במצב טוב, וניתן היה לאתר סממנים לשימושו הקודם, כגון תבליטים של עשרת הדברות ומספר מגיני דוד.
בית הכנסת העתיק בפנגוריה הוא בית כנסת בעיר היוונית העתיקה פנגוריה שבחצי האי טאמאן (כיום דרום רוסיה).
בית הכנסת נבנה במהלך המאה ה-1 לספירה, ככל הנראה בתקופת בית שני, ופעל במשך כ-500 שנה, עד המאה השישית לספירה, בה נחרב יחד עם העיר על ידי שבטים ברברים.
מדובר בבית הכנסת העתיק ביותר בעולם שנמצא מחוץ לארץ ישראל.
ממצאי בית הכנסת ותיארוך תקופת פעילותו
בית הכנסת, שהתגלה באוגוסט 2023 בעיר העתיקה פנגוריה שכיום בדרום רוסיה, מתוארך לתקופת בית המקדש השני, ונחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים בעולם, ויש הסוברים כי הוא העתיק בעולם.
בית הכנסת נמצא בתוך רובע יהודי שעמד על תילו כ-500 שנה.
הממצאים ההיסטוריים שהתגלו בבית הכנסת כוללים ארון קודש, בימה לקריאת התורה ופמוטים בעלי שבעה קנים.
כמו כן נמצאו קופות צדקה, כיתובים בעברית על מוצרי מזון כשרים, ומצבות רבות עם סמלים יהודיים.
צורת בית הכנסת הייתה מרובעת.
אורכו 21 מטרים ורוחבו 6 מטרים, עם 2 חדרים מרכזיים.
שטח כל אחד מהחדרים היה 60 מ"ר.
בפנים בית הכנסת עמדו עמודי שיש גבוהים, קירות מקושטים בעיטורים יהודיים למיניהם, ומספר מנורות אבן גדולות.
בית הכנסת נבנה בתחילת המאה הראשונה לספירה, כאשר תחילת תקופת פעילותו של בית הכנסת מתוארכת לשנת 16 או לשנת 51. אמנם ישנה אפשרות כי בניית בית הכנסת החלה עוד ב.
בית הכנסת היה ממוקם באזור היוקרתי של העיר.
סביבו התפתח רובע יהודי הכולל יקב, גן, מבני מגורים ומערכת מים משוכללת.
במקום נמצאו 58 מטבעות נחושת.
על פי חקירת הממצאים שאותרו במקום, הקהילה היהודית המקומית נחרבה במאה השישית בידי שבטים ברברים.
העיר נבנתה מחדש לאחר כ-130 שנה, אך נעלמה שנית בין המאה השביעית למאה התשיעית לספירה.
בית הכנסת הקהילתי באספהאן (בפרסית: کنیسه جماعتی) הוא בית כנסת מהתקופה הקאג'ארית, הממוקם בעיר אספהאן, בשכונת ג'ובארה, ברחוב כמאל.
בית הכנסת הוכר כאתר מורשת לאומית מטעם הארגון למורשת תרבותית באיראן; הוא נכנס לרשימת אתרח המורשת בתאריך 10 במאי 2007 ומספרו ברשימה 19038.
בית הכנסת הקר של מויהלב (ביידיש: דִי קָאַלטֶע שוּל; בבלארוסית: Халодная сінагога на Школішчы) היה בית כנסת בעיר מוהילב, בלארוס, בסמוך להצטלבות בין רחוב Vyalikaja Hramadzianskaya (השם שונה ל: Grażdanskaya) עם רחוב: Pravaya Naberezhnaya.
בית הכנסת נבנה מעץ בסביבות שנת 1680 בסמוך ל"חדר" שהיה שם.
פנים הבית היה מעוטר כמעט כולו בציורים מפוארים.
בתחילת המאה ה-20, הגיעו למקום מספר מומחים בתחום האתנוגרפיה, כמו: אלכסנדר מילר (Alexander Miller), ש.
אנ-סקי יחד עם וכן אל ליסיצקי ויששכר בר ריבק, תיעדו וצילמו את פנים בית הכנסת.
בשנת 1918 נקבע כי בית הכנסת יהיה "ערך מוגן" על פי חוק, אך על אף זאת, נסגר בית הכנסת בשנת 1938 ופורק על ידי רשויות הממשלה.
התמונות, הרישומים והמאמר של אל ליסיצקי הם העדות שנשמרה.
לציון מקום בית הכנסת הציבו הרשויות חנוכייה.
בית הכנסת הקר, נקרא קר משום שלא היה מחומם בחורף והמתפללים חשו קור במהלך התפילות בחורף.
בית הכנסת נבנה בסביבות שנת 1680, ברובע היהודי שנקרא שקולישצה Školišča (שפירושו המילולי "בית הספר").
הציורים שעיטרו את בית הכנסת צוירו בשנות ה-40 של המאה ה-18 על ידי הצייר חיים בן יצחק הלוי סגל מהעיר סלוצק.
סגל הוא סבא רבא של הצייר המפורסם מארק שאגאל.
ליסיצקי מצא על גב ארון הקודש את הסקיצות הראשונות, בעיפרון, של האמן סגל, שבהן היו קווי המתאר של הציור כולו והן שימשו כבסיס לעבודה המאוחרת יותר בצבע.
בשנת 1918, על פי אחד הצווים הראשונים של הממשלה הסובייטית החדשה, הוכר בית הכנסת כאנדרטה של העבר והפך למוגן על ידי המדינה.
בשנת 1937 ביקרו במוגילב הסופרים הסובייטים הבלארוסיים ו שמצאו את בית הכנסת הקר במצב רעוע.
המאמר שכתב ויצ'ביץ' על בית הכנסת בשנת 1971, "זה היה במוגילב" ("Она была в Могилёве"), הוא העדות היחידה הידועה מימיו האחרונים של בית הכנסת.
מאוחר יותר, בשנת 1937 נסגר המקום על ידי הרשויות וב-1938, הוא פורק לבולי עץ ששימשו לבניית בארות.
הציורים המקוריים של ליסיצקי אבדו ותמונות של ציורי הקיר של סגל נותרו רק בתצלומים וברישומים של ריבק וליסיצקי.
הם שוכפלו בכתב העת שפרסם את מאמרו והודפסו מחדש בספרים רבים על המורשת התרבותית של יהדות מזרח אירופה.
המשלחת האתנוגרפית הידועה הראשונה שביקרה במוגילב הייתה של הארכאולוג והאתנוגרף בשנת 1908. בשנת 1913 ביקר באתר ש.
אנ-סקי, מייסד החברה האתנוגרפית ההיסטורית היהודית, יחד עם האמן והצלם שלמה יודובין, ביקר גם הוא בבית הכנסת הקר.
כמה תצלומים שצולמו על ידי מילר ויודובין נמצאים כעת ב בסנקט פטרבורג.
ככל הידוע, תשומת הלב הופנתה לבית הכנסת ולציורי הקיר שבו לאחר ומאמר של מבקרת האמנות רחל וישניצר, שפורסם בכרך ה-11 של "תולדות העם היהודי", "תולדות העם היהודי ברוסיה", בשנת 1914 יחד עם מספר תצלומים של הציורים.
אחריה הגיעו אל ליסיצקי ויששכר בער ריבק, בשנת 1916.
משלחתם של אל ליסיצקי ויששכר בר ריבק
תיאור הציורים והעתקים שלהם פורסמו במאמר המוקדש לאמנות יהודית, "על בית הכנסת במוהילב: זיכרונות", מאת אל ליסיצקי, שביקר במוגילב עם עמיתו האמן יששכר בר ריבק.
הם סיירו במספר ערים ועיירות באזור הדנייפר הבלארוסי ובליטא במטרה לזהות ולתעד בצילום את המונומנטים מהעת העתיקה היהודית.
מאמרו של ליסיצקי על בית הכנסת הקר פורסם בשנת 1923 בברלין על ידי כתב העת היהודי רימון-מילגרוים.
בית הכנסת נבנה מעץ על יסודות אבן, כפי שמקובל היה לבנות בתי כנסת מעץ באיחוד הפולני-ליטאי, שמעטים מהם נשמרו.
בית העץ המרכזי היה דומיננטי בגובהו, ולידו נבנו בתי עץ צדדיים כגלריות מקוּרות.
בחזית נוסף מבנה מחומש, שכיסה את הכניסה הראשית.
הבניין היה מכוסה בגג גמלון גבוה שבסוף המאה ה-19 או תחילת המאה ה-20 כוסה בפח.
בית הכנסת הקטן (בלדינו: Esnoga Chica) הוא בית כנסת של העדה המרוקאית שהוקם בשנת 1759 בגיברלטר.
בית הכנסת נמצא במדרחוב של גיברלטר , הרחוב השני בחשיבותו במרכז גיברלטר.
זהו אחד מארבעה בתי הכנסת שעדיין פעילים בגיברלטר.
התפילה בבית הכנסת מתקיימת בנוסח ספרדי-מרוקאי.
בית הכנסת הוקם בשנת 1759 במבנה בו שכנה ישיבה, על מנת שישמש את קהילת יהודי מרוקו.
שמו הרשמי של בית הכנסת הוא "עץ חיים".
הכינוי "בית הכנסת הקטן" ניתן לו על מנת להבדילו מבית הכנסת הגדול של גיברלטר.
בית הכנסת נהרס בזמן המצור הגדול על גיברלטר (1779–1783) ושוקם מאוחר יותר.
על פי כתובת שנמצאת על לוח בכניסה לבית הכנסת, עבר בית הכנסת בשנת 1921 שיפוץ נוסף.
בית הכנסת הראשון בנויקירכן היה בית כנסת מימי הביניים בעיר נוינקירכן שבאוסטריה תחתית, סמוך לרחוב מיהלגאסה 2.
בימי הביניים נכללה נויקירכן בתחום שטיריה ומשום כך חלקה את ההיסטוריה של יהדות שטיריה.
נראה כי היהודים הראשונים התיישבו במקום כבר בימי הביניים, בעיירה ששכנה על הדרך הכלכלית החשובה שעוברת דרך מעבר זמרינג.
בשנת 1343 נזכרות בתיעוד ארבע משפחות יהודיות.