tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משם המשיך למרכז המוזיקלי של נאפולי ולמד בקונסרבטוריון סן פייטרו א-מיילה (San Pietro a Majella).
בנאפולי זכה מיקלה ללמוד אצל שניים מגדולי המלחינים של התקופה: סבריו מרקאדנטה וגאטנו דוניצטי.
עם חזרתו ללוקה, קיבל על עצמו מיקלה את התפקידים המסורתיים של משפחתו.
הוא שימש כנגן העוגב של קתדרלת סן מרטינו וכמאסטרו די קפלה של חצר הדוכסות.
במקביל, הוא היה מורה מוערך להרמוניה ולקונטרפונקט במכון המוזיקלי על שם פאצ'יני בעיר (Istituto Musicale Pacini, שלימים נקרא על שם לואיג'י בוקריני).
בשנת 1850 נישא לאלבינה מאג'י (Albina Magi), אחותו של אחד מתלמידיו.
הילד החמישי, שנולד בשנת 1858, נקרא ג'אקומו אנטוניו דומניקו מיקלה סקונדו מריה (על שם אבותיו) והפך לימים לאחד מגדולי מלחיני האופרה בהיסטוריה.
מיקלה פוצ'יני הלך לעולמו ב-23 בינואר 1864, כשהוא בן 50 בלבד.
מותו הותיר את אלמנתו אלבינה עם שבעה ילדים צעירים להתפרנס מהם.
על אף הטרגדיה המשפחתית, דאגה אלבינה שבנה ג'אקומו, שהיה אז בן חמש בלבד, ימשיך את המסורת המוזיקלית של משפחתו.
היא שלחה אותו ללמוד אצל דודו (אחיה), פורטונאטו מאג'י, שהחליף את מיקלה בתפקידיו בעיר.
מיקלה פוצ'יני כתב מוזיקה כנסייתית רבה, אך בניגוד לאביו, הצלחתו בתחום האופרה הייתה מוגבלת יותר.
סגנונו הושפע מהבל קנטו של מורו דוניצטי וכן מהמסורת של ג'וזפה ורדי.
Antonio Foscarini ("אנטוניו פוסקאריני") - אופרה (לא הושלמה).
Miserere ("מיזררה") לסופרן, בריטון, מקהלה ותזמורת.
מספר יצירות מגניפיקט ומוטטים לחג רוממות הצלב הקדוש.
כמו כן, הוא פרסם שני ספרי לימוד בתיאוריה של המוזיקה: אחד בנושא קונטרפונקט (Trattato di contrappunto) ואחד בנושא הרמוניה.
אדמירל מיקלוש הורטי (נאג'באניאי) (בהונגרית: Vitéz Nagybányai Horthy Miklós; 18 ביוני 1868 – 9 בפברואר 1957) היה מדינאי הונגרי שכיהן כעוצר ממלכת הונגריה ושליטה בפועל בין השנים 1920–1944. תקופת שלטונו התאפיינה במדיניות שמרנית וסמכותנית, ובניסיונות לשקם את מעמדה של הונגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה וחוזה טריאנון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוביל את ארצו לברית עם מעצמות הציר, צעד שליווה באימוץ חקיקה אנטי-יהודית ורדיפת הקהילה היהודית, אם כי כל עוד החזיק ברסן השלטון נמנע מגירוש היהודים להשמדה.
בשנת 1944, בעקבות ניסיונותיו של הורטי לנהל משא ומתן נפרד עם בעלות הברית, פלשה גרמניה הנאצית להונגריה ב"מבצע מרגרטה" והשתלטה על מוסדותיה.
זמן קצר לאחר מכן הודח הורטי מתפקידו והוחלף בממשלת בובות של מפלגת "צלב החץ", מה שהוביל לשילוחם המיידי והמהיר של מאות אלפי מיהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
לאחר המלחמה הוגלה הורטי לפורטוגל, שם חי עד פטירתו, ודמותו ההיסטורית נותרה שנויה במחלוקת עזה, בשל השילוב בין מדיניותו הלאומנית לבין חלקו באירועי השואה.
נעורים וקריירה בצי במהלך מלחמת העולם הראשונה
הורטי נולד למשפחת אצולה הונגרית והתחנך בבית הספר הצבאי לקצינים.
אף על פי שאחיו מת בתאונה בצי הקיסרי האוסטרו-הונגרי, בחר הורטי בקריירה ימית ושרת כקצין ימי ב-1886. עד 1907 שימש בתפקידי פיקוד בצי ובין 1908 ל-1914 היה שלישו הצבאי של הקיסר פרנץ יוזף הראשון שרחש לו הערכה רבה.
הורטי הצטיין במהלך מלחמת העולם הראשונה כקצין בצי האוסטרו-הונגרי והסב כמה תבוסות לצי האיטלקי.
הוא נפצע בקרב במצר אוטרנטו במאי 1917. בעקבות הצלחתו בקרבות קוּדם במרץ 1918 לעמדת מפקד הצי הקיסרי, תפקיד בו החזיק עד שקיבל מקרל הראשון, קיסר אוסטריה את פקודת הכניעה לצי המשותף של סרביה ושל המדינות החדשות סלובניה וקרואטיה, ב-31 באוקטובר 1918.
ב-16 בנובמבר 1918 הוכרזה הרפובליקה ההונגרית בראשותו של מיהאי קארואי.
קארוי פעל במצב חירום, עקב התמוטטות האימפריה האוסטרו-הונגרית, ונאלץ לוותר על שטחים רבים - מה שהפך את הונגריה למדינה ללא מוצא לים, עם צי זעיר המורכב מכמה ספינות משמר השטות על נהר הדנובה.
במצב זה לא היה כל תפקיד הולם לקצין צי כהורטי, אך זה שמר על תדמיתו כגיבור לאומי.
ממשלתו של קארוי נאלצה להתפטר ב-20 במרץ 1919, ובמקומה קמה רפובליקה סובייטית קצרת ימים, בראשותו של הקומוניסט ממוצא יהודי בלה קון.
קון נתקל בקשיים הן במדיניות הפנים, והן כלפי חוץ, כשצבא הונגריה נאלץ ללחום בצבא הצ'כי והרומני.
בחזית הפנים, בעיר סגד שבדרום מזרח הונגריה, התגבש "צבא לבן" לאומני כנגד "הצבא האדום ההונגרי" של קון, בראשו עמד הורטי.
הצבא "הלבן" הוקם ב-10 באפריל וזכה לתמיכת כוחות צרפת ששהו באזור.
ב-6 באוגוסט כבשו כוחות רומניים את בודפשט, וסילקו את קון מהשלטון.
בתמיכת החיילים הרומנים נכנס צבאו של הורטי לבודפשט ב-14 בנובמבר 1919. ב-25 בפברואר 1920 פינה הצבא הרומני את בודפשט.
תקופת שלטון הצבא הלבן בחסות הרומנים בבודפשט התאפיינה בטרור כנגד גורמי שמאל וכן ברדיפת היהודים.
בחודש מרץ 1920 חידשה האספה הלאומית ההונגרית מחדש את הממלכה ההונגרית, אך בחרה שלא להחזיר לשלטון את קרל מבית הבסבורג מגלותו באוסטריה, אלא להכריז על הורטי כעוצר לתקופת זמן בלתי מוגבלת.
הורטי היה, מעל לכל, שליט בעל סגנון סמכותי.
דעותיו הפוליטיות התאפיינו בשמרנות ימנית קיצונית.
אף על פי שזכויות האדם של היהודים נשמרו בימי משטרו בדרך כלל, הרי שמרגע שעלה לשלטון הוטלו מגבלות תחיקתיות על היהודים, וכבר בספטמבר 1920 הוגבל מספר היהודים בחינוך הגבוה.
בתחילה נמנע הורטי מאנטישמיות קיצונית כדוגמת זו של הנאצים, אך ככל שחלף הזמן, הלך משטרו והתקרב למשטרים הפשיסטיים הפרו-נאציים שקמו באירופה.
מטרתו המדינית העיקרית הייתה להחזיר את השטחים שאבדו להונגריה בחוזה טריאנון; אגב כך ראה הורטי באדולף היטלר בן ברית נאמן, שערכים רבים ממשטרו היו מקובלים עליו.
משטרו של הורטי לא היה טוטליטרי כמשטרו של היטלר, והוא איפשר קיומן של מפלגות אופוזיציה, פרט למפלגה הקומוניסטית.
המשטר היה שמרני והיווה מעין המשך למשטר הקיסרי הקודם, שנשען על אלמנטים חברתיים של האצולה הישנה והשמרנים הוותיקים.
המשבר הכלכלי של שנות השלושים, ופעילותם של קיצונים מן השמאל ומן הימין, היוו איום על המשטר, אך באופן כללי הורטי היה אהוד על העם ההונגרי, וכי משטרו היה סמכותי, אך לא רודני.
הצטרפותו לברית עם מדינות הציר איפשרה להורטי להשיב להונגריה בין השנים 1938–1940 חלקים נרחבים מן השטחים שאבדו לה, כאשר התהפוכות המדיניות באירופה, בהן פירוקה של צ'כוסלובקיה, איפשרו כיבוש שליש מסלובקיה וכן את חבל רותניה.
באוגוסט 1940, לאחר חתימת תכתיב וינה קיבלה הונגריה - בהתערבותו של היטלר - גם את צפון טרנסילבניה מרומניה, חבל שהיה בחזקת הונגריה עוד מימי הביניים.
באפריל 1941 הייתה הונגריה לחברה מלאה במחנה מדינות הציר ולקחה חלק פעיל לצידן במלחמת העולם השנייה.
ראש הממשלה פאל טלקי, שניסה למנוע התפתחויות אלו, התאבד כשהמציאות טפחה על פניו, וראש הממשלה החדש – לאסלו בארדושי, תמך במדיניות פרו-גרמנית: השיא היה השתתפותה של הונגריה, יחד עם בולגריה, בפלישה הגרמנית ליוגוסלביה.
עם פתיחתו של מבצע ברברוסה – הפלישה הגרמנית לברית המועצות – הכריזה הונגריה אף היא מלחמה על ברית המועצות, לצד גרמניה ורומניה.
בשנים אלו החל הורטי בחקיקה אנטי-יהודית נמרצת, אך בשנים 1942–1943 הוא דחה את דרישות הגרמנים לריכוז כל היהודים במחנות ולגירושם להשמדה בפולין הכבושה.
מצב היהודים בשנים אלו הלך והתדרדר; הכשירים לשירות צבאי גויסו לגדודי עבודה – לא ניתן להם נשק, אלא השתמשו בהם לעבודות כפייה ורבבות מהם נספו בתנאים הקשים.
"זרים" שנתפסו, נעצרו ולעיתים אף נרצחו.
כן נרצחו יהודים בפוגרומים שהוסוו כפעילות כנגד "פרטיזנים", אך פרט לכך דבק הורטי בדעתו שלא לשלוח את היהודים, כקיבוץ אתני, להשמדה – על אף לחץ גובר מצד ברלין.
ב-1944, עם התקדמותן של בעלות הברית, התקרב הצבא האדום לגבולות הונגריה.
הגרמנים חששו כי הורטי יחבור לצד הסובייטים, ובחודש מרץ פלשו להונגריה במבצע מרגרטה ומינו בה ממשלת בובות.
הורטי עצמו המשיך לכאורה להחזיק בתאריו, אולם איבד בפועל את כל סמכויותיו לטובת מיופה הכוח הנאצי אדמונד וזנמאייר.
הנאצים החליטו לגרש באופן מיידי כחצי מיליון מיהודי הונגריה להשמדה במזרח תוך כמה חודשים.
מאמצע מאי 1944, הופץ בעולם המערבי דו"ח ורבה-וצלר.
הדו"ח גרם בפעם הראשונה להבנה לגבי מהות והיקף ההשמדה של היהודים בשטחי הכיבוש של גרמניה הנאצית.
נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט שלח להורטי מכתב מאיים (על ידי שר החוץ קורדל הול) ב-26 ביוני.
מספר ימים אחר כך, ב-2 ביולי, הופצצה בודפשט קשות בהתקפת 600 מפציצים אמריקאים.
המכתב (עם מכתבים נוספים של מלך שוודיה, האפיפיור ועוד) יחד עם ההפצצה שכנעו את הורטי.
ב-7 ביולי הורה הורטי באופן עצמאי על הפסקת המשלוחים לאושוויץ.
בשלב זה היו כמאה וחמישים אלף יהודים בבודפשט בין החיים, אך רוב יהדות הונגריה הושמדה כבר באושוויץ על ידי הנאצים.
אחרי הפסקת המשלוחים הציע הורטי למעצמות המערב כי שארית הפליטה תישלח למדינות שתסכמנה לקבלן.
המשא ומתן על הצעה זו נמשך מספר שבועות, אך טורפד על ידי הגרמנים.
באוגוסט פיטר הורטי את ממשלת הבובות הגרמנית, ופתח במשא ומתן עם הסובייטים, אך הנאצים שוב התערבו.
בנו של הורטי, מיקלוש הורטי ג'וניור נחטף על ידי איש הקומנדו הגרמני אוטו סקורצני, והורטי נאלץ להתפטר מתפקידו כעוצר ב-15 באוקטובר.
במקומו מונה פרנץ סלשי, ראש המפלגה האנטישמית הפרו-נאצית צלב החץ לשליט במקום הורטי, ולא היה עוד תוקף להצעות להצלת שארית הפליטה של יהודי הונגריה.
את שארית המלחמה בילה הורטי במעצר בית בגרמניה, ובמאי 1945 שוחרר על ידי בעלות הברית.
למרות דרישתה של יוגוסלביה כי הורטי יישפט כפושע מלחמה, סירבו לכך בעלות הברית.
לכך תרמה השפעתו האישית של סטלין, כהכרת תודה לניסיונו של הורטי להביא לשביתת נשק בשנת 1944. הורטי שימש כעד תביעה במשפטי נירנברג ב-1946 ולאחר מכן שוחרר.
הוא התיישב באשטוריל שבפורטוגל, שהייתה אז תחת שלטונו הרודני של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר, ושם הוא מת ב-1957. זיכרונותיו, בשם "חיים למען הונגריה", יצאו לאור בשנת 1953.
הורטי נישא למגדלנה, והיה אב לשני בנים (אישטוואן הורטי ומיקלוש הורטי ג'וניור), ששימשו כעוזריו, ולשתי בנות.
בצוואתו ביקש הורטי להיטמן בהונגריה רק לאחר עזיבת החייל הרוסי האחרון את אדמתה.
בשנת 1993, עם עזיבת הכוחות הרוסיים האחרונים את הונגריה, נטמנה גופתו בעיר הולדתו, קנדרס.
מיקלוש ברודי (בהונגרית: Bródy Miklós; ברומנית: Miklós (Nicolae) Bródy; 30 במרץ 1877 – 17 בדצמבר 1949) היה מלחין, מנצח, שחמטאי יהודי-הונגרי-רומני.
בשנת 1897 חלק ברודי מקום 4–5 בתחרות ברלין (ניצח: איגנץ פון פופיל).
באותה שנה חלק מקום 3–4 בתחרות וינה (ניצח: גאורג מרקו).
בשנת 1899 הגיע למקום השלישי בתחרות בודפשט (ניצח: גזה מארוצי) ובאותה שנה חלק מקום 2–3 עם קרל שלכטר לאחר גזה מארוצי בתחרות וינה, לזכרו של איגנץ קוליש.
בשנת 1900 הגיע למקום ה-13 בתחרות פריז (ניצח: עמנואל לסקר).
בשנת 1902 הגיע ברודי למקום השמיני בתחרות הנובר (ניצח: ולטר ג'ון) בשנת 1906 הגיע למקום השלישי בתחרות גיור, אליפות הונגריה הראשונה (ניצח: זולטן פון באלה).
בשנת 1908 חלק מקום 6–7 בתחרות דיסלדורף (ניצח: פרנק מרשל).
בשנת 1909 חלק מקום 2–4 אחרי ז'יגמונד ברס בתחרות בודפשט.
בשנת 1911 חלק מקום 3–5 בתחרות בודפשט (אליפות הונגריה, ניצחו: זולטן פון באלה וז'יגמונד ברס).
בשנת 1913 חלק מקום 6–7 בתחרות בודפשט (ניצח: רודולף שפילמן).
לאחר מלחמת העולם הראשונה הפך ברודי לאזרח רומני כתוצאה מחילופי הגבולות שלאחר המלחמה.
ברודי הגיע למקום השישי בתחרות בודפשט בשנת 1921 (ניצחו: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ושוואי).
בשנת 1927 הגיע למקום השני באליפות רומניה השנייה (ניצח: אלכסנדרו טירולר).
ברודי ייצג את רומניה בשלוש אולימפיאדות שחמט:
באולימפיאדת השחמט 1926, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השנייה שהתקיימה בבודפשט בין 26 ביוני לבין 15 ביולי 1926. ברודי שיחק בלוח השני בנבחרת שהשיגה מקום שלישי באולימפיאדה וזכה במדליית ארד קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1928, אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהאג בין 21 ביולי לבין 6 באוגוסט 1928. ברודי ניצח בארבעה משחקים, סיים ארבעה בתיקו והפסיד בשמונה.
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השחמט השישית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בוורשה בין 16 באוגוסט לבין 31 באוגוסט 1935. ברודי ניצח בחמישה משחקים, סיים בתיקו שבעה והפסיד בשלושה.
הברון מיקלוש יושיקה, בשמו המלא מיקלוש אימרה פרקש יושיקה, ברון בראניצ'קאי (בהונגרית: Jósika Miklós, branyicskai báró, 28 באפריל 1794 – 27 בפברואר 1865) היה סופר, פובליציסט ומחזאי הונגרי, יליד טרנסילבניה.
השתתף במהפכה ההונגרית בשנים 1848-1849. נחשב ליוצר ז'אנר הרומן ההיסטורי בספרות ההונגרית.
לצידם של גרגיי צ'יקי וקארוי קישפלודי היה אחד המחזאים הבולטים בהונגריה במאה ה-19. היה חבר באגודת קישפלודי.
מקלוש יושיקה נולד בעיר טורדה שבטרנסילבניה, אז חלק מהממלכה ההונגרית, בימינו חלק מרומניה, כילד הרביעי מבין שבעת הילדים של הברון מיקלוש יושיקה האב ושל אלאונורה, בת לבית לאזאר.
משפחת אביו הייתה משפחת אצילים אמידה, הידועה עוד מהמאה ה-16 ושורשיהם מובילים אל אזור הבאנאט של
סברין, בדרום-מערב של רומניה של ימינו.
סבו מצד האב, אימרה יושיקה עבר לדת הקתולית בעת שרותו את הקיסרית האוסטרית מריה תרזה.
בגיל 5 התיתם מיקלוש יושיקה הבן מאמו ועבר לטיפול סבתו מצד האב, אנה בורנמיסה.
בבית סבתו, חינוכו עוצב במיוחד על ידי מורה נערץ, קולונל צרפתי לשעבר ובונה חופשי בשם לנואר דיביניון, ברון ד'ארמאן.
מגיל 10 יושיקה נשלח לפנימיה בגימנסיה של מסדר הפיאריסטים בעיר קלוז' (אז קולוז'וואר או קלאוזנבורג), הבירה ההיסטורית של טרנסילבניה.
הוא המשיך שם את לימודיו באקדמיה למשפטים.
בעת לימודיו התעניין במיוחד בספרויות הקלאסיות.
איש צבא, פוליטיקאי ואיש רוח
בהסכמת אביו, הפסיק בשנת 1811 את לימודיו על מנת להתחיל קריירה צבאית.
התגייס לגדוד דרגונים אוסטרי על-שם הנסיך אויגן מסבויה.
עם גדוד זה הגיע למקומות שונים ברחבי האימפריה, לסקסוניה וטירול, ב-1812 לגליציה ובוקובינה ובין 1813-1814 נלחם באיטליה במסגרת המאבק המלחמתי של בית הבסבורג נגד נפוליאון.
אחרי שהצטיין בקרב מינצ'ו ב-8 בפברואר 1814 הועלה לדרגת מייג'ור לטננט (סגן).
ב-18 במרץ קודם לדרגת קפטן (סרן) בגדוד רגלים שבפיקודו של הגנרל קולורדו וב-31 במרץ 1814 השתתף בכניסת הצבא האוסטרי המנצח לפריז.
נשאר בבירת צרפת לכל משך השנים שנים 1815–1816. הוחזר אחר כך לשנתיים בווינה, שם התחיל לכתוב מחזות בשפה הגרמנית, בלי הצלחה מרובה.
ב-1818 חזר יושקיה להונגריה והתחתן עם מי שהייתה אשתו הראשונה, ארז'בט קאלאי.
חיי הנישואין לא עלו יפה.
אחרי הפרידה מאשתו, הסופר, הפרוד מאשתו, שהה באחוזת אביו בנאפקור, במחוז סאבולץ' שבצפון-מזרח הונגריה והתעמק בעיסוקיו הספרותיים.
התיישב בה אחרי שנת 1824 ולעיתים שהה באחוזתו האחרת בטרנסילבניה, ביישוב בראניצ'קה (כיום - ברנישקה, ברומנית).
התחיל להיו מעורב בחיים הפוליטיים ההונגריים ובשנת 1834 נכח בדיאטה הטרנסילבנית.
ב-1834 המיר את דתו לנצרות רפורמית (קלוויניזם) והתיישב בפשט.
רק בימי הקיץ נהג לגור באחוזה שבכפר סורדוק שבאזור סילאג' (בימינו - סלאז' ברומניה), ועסק בה בחקלאות, בכתיבה ובבילויים.
בעקבותיו של מיהאי וסלני, ויתר לחלק גדול מהמסים שהאיכרים היו צריכים לשלם לו.
בעת שהותו בפשט סופרים ופוליטיקאים רבים שאותם פגש, התרשמו מאוד מטיוטות הרומנים הציג בפניהם ועודדו אותו לפרסמם.
את שמו כסופר מוכשר קנה במידה רבה הודות לרומן ההיסטורי הרומנטי שלו, "אבאפי" (1836), הנחשב לרומן ההונגרי הראשון ושתיאר בצורה פלסטית את ההווי הטרנסילבני בימי מלכותו של השליט ז'יגמונד באטורי.
כסימן להכרת זכויותיו בספרות עמו, נבחר ל"אקדמיה ההונגרית להמדעים" ולחברה הספרותית ע"ש קישפלודי.
בשנת 1841 כיהן כמנהל של אגודה זו ובשנת 1842 כסגן יושב הראש.
בשנת 1842 השתתף שוב בדיאטה הטרנסילבנית, כנציג של המחוז סולנוק והביע בפורום זה את תמיכתו באיחוד המלא בין טרנסילבניה (שהונהגה על ידי מושלים אוסטריים) ובין הונגריה.
באותה שנה נשא לאישה את הברונית יוליה פודמניצקי, סופרת בעצמה, שהיה נשוי לה באושר עד סוף ימיו.
יושיקה היה סופר מאוד פורה ועד לפריצת המהפכה בשנת 1848 כבר כתב כשישים רומנים, בנוסף למאמרים רבים.
גם מתוקף מעמדו כחבר באצולה הגבוהה וכחבר בבית העליון של הפרלמנט ההונגרי, תמך יושיקה בתנועה המהפכנית הלאומית ההונגרית בשנים 1848-1849, עמדה שהשתקפה גם בכתביו ונבחר לוועד להגנה הלאומית ההונגרי.
יחד עם הממשלה המהפכנית נדד מפשט לדברצן, אחר כך לארד ובסוף לסגד.
אחרי תבוסת הכוחות המהפכניים בוילאגוש (כיום שיריה, ברומניה), ב-13 באוגוסט 1849, הסתתר והצליח להימלט לניכר - קודם ללייפציג ודרזדן, ואחר כך לבריסל.
בבלגיה חידש בעילום שם את פעילותו הספרותית.
ב-1864 חזר חולה לדרזדן ונפטר שם בפברואר 1865.
את שיריו הראשונים פרסם יושיקה בשנים 1828-1829 במגזין הספרותי "Felső- Magyarországi Minerva" ("מינרווה של הונגריה עלית"), תחת שם העט "גאבור מארושקזי" (Gábor Marosközi).
יושיקה כתב רומנים היסטוריים ופוליטיים-חברתיים רבים, ברוח רומנטית, תחת השפעה מסוימת של וולטר סקוט.
לצורך כתיבתם חקר בצורה יסודית את הכרוניקות של ארצו.
1847 Jósika István (אישטוואן יושיקה)
1850 Die Familie Mailly (משפחת מאיאי) (בגרמנית)
(על תולדות המאבק ההונגרי לחרות) בגרמנית
Rákóczi Ferenc (פרנץ ראקוצי השני)
Végvárink - על תקופת מלכותו של גאבור בתלן
A két mostoha שני אחים חורגים
A tudós leánya (הנערה המלומדת)
A két barát (שני הידידים)
Jő a tatár (באים הטטרים)
Idegen, de szabad hazában בניכר - אבל חופשי בביתי (מכתבים
מיקלוש זריני או ניקולה זרינסקי (בהונגרית: Miklós Zrínyi, בקרואטית: Nikola VII Zrinski Čakovečki; 5 בינואר 1620 או 1 במאי 1620, אוזאל או צ'אקובץ – 28 בנובמבר 1664 גורני קושאנץ) היה מצביא, מדינאי ומשורר ממוצא הונגרי וקרואטי.
כיהן כבאן של קרואטיה בין השנים 1664–1647. חיבר את הפואמה האפית הראשונה בשפה ההונגרית – Szigeti veszedelem.
הודות לתפקידו הצבאי והפוליטי, בימי המלחמות נגד הטורקים בשנות ה-1660 זריני היה "המנהיג הבלתי מעורער של האומה ההונגרית" (M.
באגדות הקרואטיות הוא מכונה ניקולה זרינסקי צ'אקובצ'קי (איש צ'אקובץ), לפי מקום הולדתו.
היה הנין של הגנרל והרוזן מיקלוש זריני (1508–1566) או ניקולה שוביץ' זרינסקי, אחד הגבורים הלאומיים של העמים ההונגרי והקרואטי.
ניקולה השביעי מבית זרינסקי, שנודע בהיסטוריה ההונגרית כ"מיקלוש זריני", נולד בצ'אקובץ, בפי ההונגרים "צ'אקטורניה" (Csáktornya).
לפי מקורות אחרים - נולד יותר דרומה, בעיר אוזאי או אוזאל, במרכז קרואטיה, מצפון לקרלובץ.
הוא היה בן למשפחת אצילים אמידה.
אביו, יוראי החמישי זרינסקי היה קרואטי ואמו, מגדלנה (מגדולנה) סצ'י (Széchy), הייתה הונגריה.
נולד בדת הפרסביטריאנית אך הועבר מהר לדת הקתולית, כביטוי לנאמנות לקיסר אוסטריה.
למד בנעוריו את מלאכות הלחימה אצל הבישוף של זגרב, פטר דמיטרוביץ', ובחצר של הארכיבישוף של אסטרגום, פטר פאזמאן, התעמק ברזי השפות הקרואטית וההונגרית וספרותן.
בין השנים 1630–1634 למד במוסד של ישועים בעיר גראץ ובין 1634–1635 בטרנבה בסלובקיה.
בהמשך, בין השנים 1635–1637 ליווה את סנקביץ', אחד מהכמרים מאסטרגום, במסע לימודים ארוך באיטליה.
הגיע לשליטה טובה בשש שפות: קרואטית, גרמנית, הונגרית, לטינית, טורקית ואיטלקית.
לוחם אמיץ נגד השוודים והטורקים
בשנים הבאות השתכלל והצטיין ניקולה זרינסקי כאיש צבא בקרבות בגבול קרואטיה שנמצאה אז בשליטת האימפריה ההבסבורגית נגד ניסיונות הפלישה של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1645, בשלבים האחרונים של מלחמת שלושים השנים, לחם נגד הכוחות השוודים במוראביה, כשצייד וחימש את גדודו על חשבונו.
בקרב שקאלץ הצליח להשמיד חטיבה שוודית שלמה ולקחת אלפיים שבויים.
באגר הציל את חיי הקיסר פרדיננד השלישי כשהלה הופתע בלילה על ידי מתקפה שוודית בפיקודו של קרל גוסטף וראנגל.
לאחר מכן הנחית בסמוך לחלק העליון של נהר הטיסה מכה ניצחת לצבאו של ג'רג' ראקוצי הראשון, שליט טרנסילבניה.
בשובו הביתה התחתן עם הרוזנת מריה אוזבּיה דרשקוביץ'.
כהוקרה להישגיו הצבאיים, הקיסר האוסטרי העניק לזריני את התואר "קפטן של קרואטיה".
בשנת 1646 הצטיין שוב בלחימה נגד הטורקים.
לאחר מכן לקח חלק בטקס הכתרתו של הקיסר פרדיננד הרביעי.
נשא בטקס את החרב המלכותית והתמנה לבאן ו"קפטן גנרל" של קרואטיה.
בתוקף תפקיד זה ישב בראש אסיפות האצילים הקרואטים (דיאטות) ודאג להגן על זכויות הקרואטים.
הקפיד לדרוש כי ארצו לא תיחשב ל"אדמות כבושות" (partes annexae), אלא לממלכה (regnum).
גם בשנים 1652–1653 התגייס למאבק בעות'מאנים.
במקביל לתפקידיו המדיניים והצבאיים, לא זנח זריני את אהבתו לעיסוקים אינטלקטואליים ועמד בקשר מתמיד עם מלומדים כמו, למשל, ההולנדי יאקובוס טוליוס.
את רישומיו מהביקור אצל זריני, כתב טוליוס ב"אגרות המסע" שלו - Epistolae itinerariae.
בין היתר התפעל מבקיאותו של זריני בשפות.
בשנת 1655 ניסה זריני להיבחר לפלטין של הונגריה - "נאדור", אולם למרות התמיכה מצד האצילות הקטנה, הקיסר העדיף על פניו את פרנץ ושלני.
ככל הנראה קשריו של זריני עם הפרוסטנטים וההונגרים מטרנסילבניה היו בעוכריו.
אף שנת חייו האחרונה היוותה שיא של מעשי גבורה ופסגה של יוקרה.
בשנת 1663 יצא צבא טורקי בראשותו של הווזיר הגדול פאזל אהמט פאשא קפרולו למתקפה נגד הכוחות האוסטריים בהונגריה מתוך ניסיון מחודש לכבוש את וינה.
הצבא האוסטרי לא הצליח להתנגד כראוי ורק מזג האוויר הקשה הכשיל את תוכניות הטורקים.
לשם הכנות למתקפה עות'מאנית נוספת, גייסו האוסטרים עזרה ברחבי גרמניה ואף בצרפת.
זריני מונה למצביא של הצבא ההונגרי יחד עם האיטלקי ריימונדו מונטקוקולי.
כחלק מההכנות תכנן זריני להרוס את "גשר סולימאן" (גשר אסק Eszék) המבוצר, שחיבר החל משנת 1566 את דרדה לאוסייק מעל הנהר דראווה ומעל ביצות באראניה.
הריסת הגשר הייתה עשויה למנוע נסיגת הצבא העות'אמני ולהכשיל כל אפשרות של תגבור הכוחות האויבים למשך כמה חדשים.
אחרי שכבש מחדש כמה מבצרים חשובים כמו ברזנצה, בבובצ'ה ובעיר פץ', התקדם זריני 240 ק"מ בעומק שטח האויב והרס את הגשר סולימאן ב-1 בפברואר 1664.
עם זאת המשך המסע הצבאי שלו הוכשל על ידי סירובם של גנרלים אחרים של האימפריה הקדושה לשתף פעולה.
החצר בווינה חשדה כי לזריני תוכניות שאפתניות חשאיות לקדם את עצמאותה של הונגריה.
כמו כן הואשם שעל ידי בניית טירתו אוי-זריניוואר בשטח שהיה אמור להיות מפורז, בין שתי האימפריות, הפר את הסטטוס קוו ושלום השביר באזור.
המצור של קניז'ה, מבצר טורקי חשוב בדרום הונגריה, נכשל בגלל עיכוב, ככל הנראה בזדון, של הלחימה מצד מונטקוקולי, שהיה אכול קנאה כלפי זריני, ובנוסף על ידי נסיגת כוחות של המפקדים האוסטרים האחרים שלא ששו לקרב נגד הווזיר הגדול שבא להציל את המבצר.
למרות המצור הכושל, הידיעות על מסעו הצבאי הנועז של זריני הגיעו לאוזני כל חצרות אירופה והביאו לו שבחים רבים ותהילה.
השמועות אמרו שרק לזריני שמור הסוד איך ניתן לנצח את הטורקים.
הקיסר לאופולד השלישי העניק לו תואר "נסיך" והאפיפיור אלכסנדר השביעי הורה להטביע מדליה עם תמונת זריני כפלדמרשל.
פליפה הרביעי, מלך ספרד, שלח לו את עיטור גיזת הזהב ומלך צרפת לואי הארבעה עשר העניק לו את התואר הרם "פר דה פראנס" (pair de France).
אחרי ששחרר את קניז'ה מהמצור, פנה אהמט קפרילי לכיוון טירתו של זריני, אוי זריניוואר.
הכוחות של מונטקוקולי לא נקפו אצבע בזמן שזריני, שבגאוותו סירב לכל סיוע, ניסה להגן בכוחות עצמו על מבצרו.
הקיסר ריכז את הכוחות בגבול האוסטרי-טורקי והעדיף להתעלם מהמצור על זריניוואר.
לבסוף נפלה זריניוואר לידי הטורקים.
בקרב סנט-גוטהרד במערב הונגריה נעצרה התקדמות הטורקים.
תבוסת העות'מאנים יכולה הייתה להפוך להזדמנות לשחרור הונגריה מעול הסולטאן, אבל החצר בווינה העדיפה לחסוך כוחותיו בחזית האנטי-טורקית כדי להתפנות, למשל, למאבקים לירושת כתר ספרד.
מונטקוקולי נשא ונתן עם הטורקים וחתם על הסכם וושוואר, שבו ויתרה האימפריה ההבסבורגית על כיבושיה האחרונים, ויתרה על שטחים נוספים לטובת הסולטאן והתחייבה לשלם לו תשלום שנתי בשווי 200,000 גולדן, וכל זה אף על פי שרוב הזמן ידם של הכוחות בשירות הקיסר הייתה על העליונה.
זריני אץ לווינה כדי למחות נגד ההסכם, אך התעלמו מדעתו.
עזב את העיר בעוגמת נפש, לא לפני שהבטיח לשגריר הוונציאני בווינה, סגרידינו, כי הוא מוכן לסייע לרפובליקה סרניסימה במאבקה נגד הטורקים על ידי משלוח של 6,000 לוחמים.
יש סבורים שלמרות היותו עד אז נאמן לחצר האוסטרית, התחיל זריני להיות מעורב בקשר הידוע מאוחר יותר כ"קנוניית ושלני" שנועדה להחזיר את עצמאותה של הונגריה.
אך ב-18 בנובמבר 1664, נהרג זריני על ידי חזיר בר פצוע בשעת ציד, במקום הנקרא גורני קורשאנץ (Gornji Kuršanec), על יד אחוזתו בצ'אקובץ.
אחרי מותו פרחו האגדות כי נרצח בפקודת החצר של הקיסר.
אשתו הראשונה – מריה אוזביה לבית דרשקוביץ', נפטרה אחרי כמה שנות נישואים, מבלי שתלד ילדים
אשתו השנייה (נשא אותה בווינה בשנת 1652) הייתה הברונית מריה סופיה לבל.
ממנה נולדו לו 4 ילדים:
השניים האחרים היו: מריה קתרינה ואדם זרינסקי.
גיבור לאומי וגיבור תרבות של שני עמים
כפי שכתב בלטינית לידידו, האציל הקרואטי מזגרב, איוואן רוצ'יץ', "לא התכחשתי מעולם להיותו קרואטי ובן לבית זריני" (Ego mihi conscius aliter sum, etenim non degenerem me Croatam et quidem Zrinium esse scio).
בשנת 1659 הקים מיקלוש זריני מנזר פרנציסקני ביישוב הולדתו, צ'אקובץ, והקדיש אותו לוולדיסלב הקדוש.
מיקלוש זריני נחשב לבולט בין נציגי הספרות הבארוקית ההונרית.
כתב בעיקר שירים, גם ליריים - כמו "סירונית הים האדריאטי" (1651, Adriai tengernek syrenaia) וגם אפיים - "המצור על סיגטוואר" Opsidio Sigetana או Szigeti veszedelem'''.
הושפע בסגנונו על ידי הסופרים האיטלקים לודוביקו אריוסטו, טורקוואטו טאסו וג'ובאן בטיסטה מרינו.
בטירתו בצ'אקובץ, הייתה ברשותו ספרייה גדולה הידועה כ"Bibliotheca Zriniana" שהוא תרם רבות להרחבתה ולקטלוגה בשנת 1662.
במשך השנים נדדה הספרייה בכמה מקומות והצליחה להינצל ממעשי השוד שהתרחשו באחוזתו של זריני בקרואטיה אחרי ההוצאה להורג באוסטריה של אחיו, הבאן פטר זריני, בעקבות דיכוי הקשר האנטי-הבסבורגי בשנת 1671. בסופו של דבר הגיעה הספרייה לטירה בביטוב (Vöttau) בדרום צ'כיה.
בשנת 1893 נקנתה על ידי השלטונות האוטונומיים הקרואטיים והפכה לחלק מאוצר הספרים של הספרייה הלאומית האוניברסיטאית הקרואטית שקמה בזגרב.
האוסף של זריני שבזגרב כולל 731 ספרים בעלי ערך רב.
הספרייה מצוינת לשבח על ידי המלומד ההולנדי יאקוב טוליוס שביקר בה.
אורח נכבד נוסף באחוזתו של זריני בצ'אקובץ היה המלומד הטורקי אווליה צ'לבי.
1656-57 Mátyás király életéről való elmélkedések (הרהורים על חיי המלך מתיאש) (- מסה פוליטית שבו הגן על רעיון עצמאותה של הונגריה
Ne bántsd a magyart – Az török áfium ellen való orvosság 1661 (אל תיגע בהונגרי - רפואה טובה נגד האופיום הטורקי) - פמפלט פטריוטי
לדבריו, אין הונגריה צריכה לסמוך על עזרת שאר הנוצרים.
מה שהונגריה צריכה הוא "נשק, נשק ועוד נשק ונחישות חסרת פחד".
הוא מבכה את הידרדרות רוחם של ההונגרים בני זמנו, אבל עדיין תולה תקווה בחוסנו ובגבורתו של עם זה.
הוא מסיים את הספר באמרה הרומית:
Névtelen levél (מסמך נגד הגנרל מונטקוקולי– 1662) (איגרת אלמונית)
מיקלוש נֶמֶט (בהונגרית: Németh Miklós; נולד ב-14 בינואר 1948) הוא מדינאי הונגרי שכיהן כראש ממשלת הונגריה בשנים 1988–1990.
נמט נולד במונוק שבצפון-מזרח הונגריה.
היה ממנהיגי מפלגת העובדים הסוציאליסטית של הונגריה (היא המפלגה הקומוניסטית ההונגרית) עד קריסת הגוש הקומוניסטי.
כראש ממשלה (מ-28 בנובמבר 1988 עד 23 במאי 1990) התיר לאזרחי מזרח גרמניה לעבור דרך הונגריה אל המערב.
מדיניות זו תרמה רבות לנפילת חומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989.
לאחר סיום תפקידו כראש ממשלה, מונה לסגן נשיא הבנק האירופי לשיקום ופיתוח בלונדון, מוסד שהוקם בשנת 1991 לסיוע למדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר, במעבר לדמוקרטיה.
בשנת 2000 סיים את תפקידו בבנק וחזר להונגריה.
מיקלוש נמט (בהונגרית: Miklós Németh; נולד ב-23 באוקטובר 1946) הוא אתלט עבר הונגרי אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) ושיאן עולם בהטלת כידון.
הוא בנו של אימרה נמט האלוף האולימפי מלונדון 1948 ביידוי פטיש.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים נמט במקום 17 בהטלת כידון בתוצאה של 75.50 מטר.
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 1970 זכה נמש במדליית זהב בהטלץ כידון בתוצאה של 81.94 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) הוא סיים במקום שביעי בהטלת כידון בתוצאה של 81.98 מטר.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה נמט במדליית זהב בהטלת כידון בשיא עולם חדש של 94.58 מטר, כבר בסיבוב ההטלות הראשון, שיפור של 50 סנטימטר לשיאו העולמי מ-1973 של קלאוס וולפרמן מגרמניה.
שיא זה החזיק מעמד עד 23 באפריל 1980, עת בן ארצו, פרנץ פאראגי, קבע שיא עולם חדש של 96.72 מטר.
במדליית הכסף זכה האנו סיטינן מפינלנד (87.92 מטר) ובמדליית הארד זכה גאורגה מג'לה מרומניה (87.16 מטר).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים נמט במקום שמיני בהטלת כדיון בתוצאה של 82.40 מטר ולא הצליח להגן על תוארו.
בשנת 1976 זכה נמט בתואר ספורטאי השנה של הונגריה.
מיקלוש ניסלי (בהונגרית: Miklós Nyiszli; 17 ביוני 1901, שימלאו סילבאניי – 5 במאי 1956, אוראדיה) היה רופא וסופר יהודי, ניצול שואה מטרנסילבניה, רומניה, דובר הונגרית.
כאסיר הועסק כרופא פתולוג במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו וכתב ספר זיכרונות והעיד על השואה.
מיקלוש ניסלי נולד ב-1901 בעיירה שימלאו סילבאניי, בטרנסילבניה, בזמנו חלק מהונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה במשפחתו של סוחר יהודי.
אחרי לימודי רפואה באוניברסיטאות בקלוז' וברלין, קיל השתלם בפתולוגיה באוניברסיטת פרידריך וילהלם השלזית בברסלאו (1929), אז בגרמניה.
שב למולדתו ועבד בשנים 1930–1937 כרופא כללי באוראדיה, בשנים 1937–1941 בוישאול דה סוס (בהונגרית - פלשה-וישו) ובשנים 1942–1944 בספנצה (בהונגרית - ספלונצה).
פעל גם כמומחה ברפואה משפטית.
בעת הסיפוח מחדש של אזור מגוריו להונגריה, בימי משטרו של מיקלוש הורטי וממשלתו של דמה סטויאי, נשלח יחד עם אשתו ועם בתו בת ה-15 לאושוויץ-בירקנאו.
לאחר מכן נשלח למחנה אושוויץ מונוביץ כעובד כפייה בשרות מפעלי "בונה" של חברת אי גה פארבן.
בסוף יוני 1944 בגלל הכשרתו כרופא התאפשר לו לעבוד במתקן לאסירים חולים - ביתן 12 - באושוויץ בירקנאו, בו ערך ניתוחים וניסה לעזור לחולים באמצעות ציוד ותרופות מן הבסיסיים ביותר.
תחת ניהולו של הרופא הראשי של המחנה, יוזף מנגלה, הועבד ניסלי כפתולוג במחלקה החדשה לנתיחות ולניתוחים שהוקמה בתוך משרפה 2. ניסלי שוכן שם יחד עם חברי הזונדרקומנדו 12.
באמצע ינואר 1945 פונה המחנה והאסירים ששרדו הוצעדו והובלו בצעדת מוות אל מאוטהאוזן.
ניסלי הצליח להישאר בחיים ובתחילת מאי 1945 נמצא על ידי חיילים אמריקאים במחנה אבנזה הסמוך ושוחרר.
באוקטובר 1947 העיד במשפטי הפושעים הנאצים בבית הדין הבינלאומי בנירנברג, על ימיו בזונדרקומנדו באושוויץ.
ניסלי שב לאוראדיה ועבד כרופא בבית חולים משנת 1951 ועד מותו בשנת 1956 מאוטם שריר הלב.
דמותו מופיעה בסרטים "הבן של שאול" ו"האזור האפור".
בשנת 1946 פרסם באוראדיה בהונגרית ספר זכרונות ועדות בכותרת "הייתי הרופא הפתולוג של ד"ר מנגלה במשרפה באושוויץ" (Dr.
דיווח זה היה הראשון על משימות הכפייה הטרגיות של חברי הזונדרקומנדו היהודים במשרפות באושוויץ-בירקנאו ועל המרד שפרץ בתוכם.
בשנת 1947 פרסם עדותו בעיתון "וילאג" בבודפשט, תחת הכותרת "הגיהנום של אושוויץ".
עדותו בנירנברג במשפט הבינלאומי של פושעי המלחמה הנאצים ושל מנהיגי חברת אי גה פארבן, שבו העיד ב-17 ישיבות, פורסמה גם היא בעיתון "וילאג" תחת הכותרת "הייתי עד בנירנברג".
בשנים 1964 ו-1968 הופיעו אחרי מות המחבר, מהדורות חדשות של ספרו בהונגרית, תחת הכותרת "הייתי רופא באושוויץ".
הן תורגמו לרומנית בשנים 1965 ו-1971 וכללו עדויותיו בנירנברג.
בהמשך פורסמו קטעים מספרו בעיתונות הגרמנית והצרפתית והוצא לאור בניו יורק תרגום באנגלית.
בשנת 1985 הופיע בתרגום לעברית בתל אביב.
בשנת 2005 הופיע תרגום לגרמנית.
חלקים חשובים מזכרונותיו שימשו חומר לסרט האמריקאי "האזור האפור" בו מופיעה גם דמותו, בבימויו של טים בלייק נלסון, משנת 2001. דמותו של ניסלי מופיעה גם בסרט "הבן של שאול".
הייתי עוזרו של מנגלה באושוויץ, הספר תורגם לעברית על ידי מרדכי רסל, הוצאה ליפא פרידמן, 1985
סבדוש נולד בבודפשט לאב הונגרי ולאמא יהודיה, רוזה שוורץ, שהתנצרה לרגל נישואיה.
הוא החל להתאמן בטניס שולחן בגיל 13.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1929 זכה סבדוש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בתחרות לזוגות גברים עם ויקטור ברנה ובתחרות הקבוצתית.
מדליית כסף, בתחרות ליחידים לאחר שהפסיד לפרד פרי מבריטניה.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1930 זכה סבדוש ב-3 מדליות זהב, בתחרות לזוגות גברים עם ברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מריה מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1931 זכה סבדוש ב-4 מדליות זהב, בתחרות ליחידים, לאחר שניצח במשחק הגמר את אלוף העולם היוצא חברו לנבחרת ויקטור ברנה, בתחרות לזוגות גברים עם ברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מריה מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כיה בשנת 1932 זכה סבדוש ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף.
מדליית זהב, בפעם הרביעית ברציפות בתחרות לזוגות גברים עם ברנה.
מדליות כסף, בתחרות ליחידים לאחר שהפסיד במשחק הגמר לברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 נמלט סבדוש מגרמניה שבה למד באוניברסיטת ברלין לפריז, צרפת ובשנת 1936 עזב לבריטניה.
בשנת 1937 הוא ערך עם חברו לנבחרת סטיבן קלן מסע ראווה בטניס שולחן, במזרח הרחוק, בדרום אמריקה ובאוסטרליה.
בסיום המסע הוא היגר לאוסטרליה והתגורר בסידני שם פתח מועדון לטניס שולחן.
בשנת 1941 הוא נישא למרי אליס ברייצ'ר ולזוג נולד בן.
ב-12 בפברואר 1962 הוא ניפטר מדלקת ריאות.
בשנת 1987 בשל היותו יהודי מלידה נבחר סבדוש להיכל התהילה של הספורט היהודי
בשנת 1993 נבחר סבדוש להיכל התהילה הבינלאומי של טניס השולחן
מיקלוש "מיקי" פהר (בהונגרית: Miklós "Miki" Fehér; 20 ביולי 1979 בטטבאניה שבהונגריה - 25 בינואר 2004 בגימארייש שבפורטוגל) היה כדורגלן הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בגיור, מועדון כדורגל מליגת העל ההונגרית.
בשנת 1998 חתם פהר בפורטו מליגת העל הפורטוגלית, אך מעולם לא הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה הבוגרת.
כדי לצבור ניסיון הוא הושאל לסלגיירוש ולאחר מכן לספורטינג בראגה.
עונתו בספורטינג בראגה הייתה העונה המוצלחת ביותר שלו, כשהבקיע 14 שערי ליגה ב-26 הופעות.
לאחר שיו"ר פורטו רב עם סוכנו של פהר, והשחקן סירב להיפרד מסוכנו, עזב פהר והצטרף לבנפיקה ליסבון, מבכירות הקבוצות בפורטוגל.
ב-25 בינואר 2004 נכלל פהר בסגל בנפיקה ליסבון במשחק החוץ נגד ויטוריה דה גימארייש.
המשחק שודר בשידור חי בערוצי הטלוויזיה.
פהר עלה כמחליף ובישל את השער היחיד במשחק.
בתוספת הזמן קיבל פהר כרטיס צהוב, ולפתע התכופף ולאחר מכן נפל על הקרקע.
שחקני שתי הקבוצות ניגשו להעניק לפהר עזרה ראשונה לפני הגעת הצוות הרפואי.
הצוות הרפואי ביצע בפהר החייאה, ולאחר מכן הגיע למגרש אמבולנס והבהיל את פהר לבית החולים.
התקשורת הפורטוגלית סיקרה את מצבו במשך כל היום, וזמן קצר לפני חצות אושר מותו של פהר.
סיבת המוות הייתה הפרעת קצב בשל קרדיומיופתיה היפרטרופית.
כאות הנצחה החליטו בבנפיקה ליסבון לא להשתמש יותר בחולצה מספר 29, מספרו של פהר.
משלחת של המועדון, שכללה את כל שחקני הסגל, הגיעה להונגריה כדי להעניק להוריו של פהר את מדליית האליפות לעונת .
ב-9 באוקטובר 2009, יום לפני משחקן בין נבחרת פורטוגל ונבחרת הונגריה בליסבון, הניחו שחקני נבחרת הונגריה זר לזכרו ליד פסל בדמותו במגרש האימונים של בנפיקה ליסבון.
ב-10 באוקטובר 1998 ערך פהר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, כשהחליף את פרנץ הורבאט בדקה השישית בניצחון 4-0 על נבחרת אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות יורו 2000. באותו משחק הבקיע פהר את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-11 באוקטובר 2000 הבקיע פהר שלושער בניצחון 6-1 על נבחרת ליטא במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002.
השחקן ההונגרי הצעיר של השנה (1): 1997
מיקלוש השני גאראי או מיקלוש גאראי הבן (בהונגרית: II.
Garai Miklós, בקרואטית: Nikola II Gorjanski, 1433-1367) היה אציל הונגרי, שכיהן כ (נאדור) של הונגריה בשנים 1433-1402, באן של מאצ'ווה, אוסורה וסול (טוזלה של ימינו), של סלאבוניה (1402-1397), ושל קרואטיה ודלמטיה.
תחת חסותו נמצאו גם אזורי ברניצ'בו, סרם, באצ'קה, באנאט ובאראניה.
יחד עם בן בריתו המקורב שטיבור משטיבוריץ הפך גאראי לאחד מעשירי האצילים בהונגריה והחזקים שבהם לאורך 30 שנה.
גאראי ניהל את ענייניה הפנימיים של הונגריה כאדם השני אחרי המלך ז'יגמונד לבית לוקסמבורג (1437-1368).
המלך גמל לו בשנת 1416 והוסיף לשלט האצולה שלו את סמלי מסדר הדרקון (שהקים ב-1408) ומסדר הצעיף.
מיקלוש גאראי השני נולד בשנת 1366 או 1367 לאחת מהחשובות שבמשפחות האצולה ההונגרית של המאה ה-15. בנו הבכור של מיקלוש גאראי (1386 - לערך 1325) שמילא גם הוא את תפקיד פלטין הונגריה בימי המלך לאיוש הגדול לבית אנז'ו.
משפחת גאראי או בקרואטית גוריאנסקי קיבלה את שמה מאחוזתה ביישוב הכפרי גארה או בקרואטית גוריה, שעל יד העיר ג'אקובו של ימינו שבמחוז סלאבוניה של קרואטיה.
אחרי מות המלך לאיוש הוכתרה למלכה בתו הקטינה, מריה שהייתה מאורסת בהתאם לרצון המלך לנסיך הגרמני-צ'כי זיגיסמונד לבית לוקסמבורג,.
העוצרת אליזבתה מבוסניה, אלמנת המלך לאיוש, רצתה לחתן את בתה מריה בניגוד לרצון בעלה המנוח, עם הנסיך הצרפתי לואי מבית ואלואה - אורליאן, אחיו הצעיר של שארל השישי, מלך צרפת.
המלך קרלו השלישי מנאפולי (קרלו די דוראצו), קרוב משפחה של לאיוש המנוח ויליד הונגריה, נקרא להונגריה על ידי חלק מהאצילים, הדיח מהשלטון את מריה ואת אמה.
הוא הכריז את עצמו למלך הונגריה בשם קארוי השני.
כעבור זמן קצר נרצח בשיתוף פעולה של אליזבתה והפלטין מיקלוש גאראי האב.
הרצח החזיר את מריה לכס המלכות.
באוגוסט 1385 לכד זיגיסמונד את מריה ואילץ אותה להתחתן אתו, והכריז עצמו מלך הונגריה, בתמיכת ליגה של חלק מהאצולה ההונגרית.
בשנת 1386 בעיצומה של מלחמת אזרחים גאראי האב נרצח בעת שניסה להגן באחוזת משפחתו גארה (גוריאן) על שתי המלכות.
אליזבתה ומריה שמרכבתן הותקפה על ידי המורדים, האחים יאנוש ופאל הורבאטי ואיוואן פאליז'נה.
אלו פעלו, ככל הנראה, בתמיכת זיגיסמונד.
המלכות נפלו בשבי המורדים ונכלאו.
בעת המאסר, ב-1387 נפטרה אליזבתה אולי נרצחה בחניקה.
בסיוע ונציאני, זיגיסמונד שחרר משבי את אשתו הקטינה והגיע לפיוס זמני עם האצולה שהכירה בו כמלך.
אשתו מריה שמרה לו טינה כל שאר חייה כיוון שראתה בו אחראי למות אמה.
היא נפטרה כעבור מספר שנים ב-1395.
אחרי שניצל מן הטבח בגארה (1386), שבו נרצח אביו, הצטרף גאראי הצעיר לצבא המלך זיגיסמונד שהיה אז בן 18. ב-1386 מוזכר שמו כקסטלן של המבצר לוגוז' בבאנאט.
הוא הצטיין בפעילותו הצבאית בדרום ממלכת הונגריה - באזורים השייכים לקרואטיה ובוסניה של ימינו.
ב-1388 התמנה גם ל"אישפאן ראשי" (פרפקט או רוזן ראשי) (főispán) של המחוז ורץ (Verőcz) (וירוויטיצה במזרח קרואטיה)
בשנת 1388 הביס גאראי את צבאו של יאנוש הורבאט בחבל סרם, אולם בשנת 1390 נאלץ להעביר את תפקידיו לבני לושונצי.
בשנת 1392 חזר גאראי השני לקדמת הבמה הפוליטית והצבאית.
ב-1395 השתתף במסע צבאי בוולאכיה ויחד עם פטר פרני חיפה על נסיגת כוחותיו של המלך זיגיסמונד.
ב-1396 לחם בקרב ניקופול בבולגריה, בו הכוחות הנוצרים המאוחדים בראשות זיגיסמונד הובסו תבוסה קשה מידי הטורקים.
מזימות האצולה וברית מחודשת של גאראי עם המלך זיגיסמונד
תוך הפרת הבטחתו, ב-27 בפברואר 1397, יחד עם הרמן פון צילי רצח גאראי את שני האחים לאצקפי, שהיו לא חמושים, ובכך הסיר מדרכו את אחרוני יריביו המשמעותיים.
באותה שנה התמנה גאראי לבאן קרואטיה וסלאבוניה.
אחרי שבשנת 1395 נפטרה המלכה מריה, בהיעדרו של בעלה, התערער שוב השלטון המלכותי.
חלק מהמגנטים תמכו במועמדותו של לדיסלאו מסיציליה, בנו של קארלו מנאפולי, לכס המלכות.
המלך זיגיסמונד בילה חמש שנים מחוץ להונגריה, לרבות בצ'כיה, וחזר להונגריה רק בשנת 1401. גאראי לא התנגד ישירות למעצר המלך באפריל באותה שנה, מיוזמת ברונים בראשות הארכיבישוף של אסטרגום, יאנוש קאניז'אי.
הם תמכו במועמדים האחרים לכתר, במיוחד בלדיסלאו מסיציליה.
זיגיסמונד הושלך למאסר במבצר בודה או בווישגרד.
בהמשך, בתיווכו של גאראי, שהעביר לברונים כבני ערובה את אחיו הצעיר ואת בנו, הועבר המלך לטירת שיקלוש, בהשגחתו.
בעצת הרוזן הרמן השני מצילי, החליט גאראי לשחרר את זיגיסמונד אחרי 18 שבועות מאסר ולתמוך בחזרתו לשלטון.
בקיץ 1401 כרת גאראי עם המלך ברית הידועה כ"ברית שיקלוש", וזכה ממנו להבטחת תפקיד מכריע בניהול ענייני הונגריה.
הוקמה ליגת שיקלוש של תומכי המלך, בעוד שזיגיסמונד עצמו הבטיח חנינה לאצולה המורדת.
הפשרה עם האצילים הושגה באספה בפאפה ב-27 באוקטובר 1401.
האצילים בחרו בגאראי לפלטין הונגריה.
על תמיכתם בבית לוקסמבורג, זכו צילי וגאראי לגמול נאה מוונצסלאוס (וצלב הרביעי), מלך בוהמיה, אחיו של זיגיסמונד, שהיו לו אינטרסים במתרחש בהונגריה.
סוכם בנוסף שזיגיסמונד וגאראי ישאו את שתי בנותיו של הרמן צילי:ברברה ואנה.
בתור פלטין הונגריה, ליווה גאראי את זיגיסמונד לפראג.
בבירה הצ'כית של האימפריה הוכתר זיגיסמונד למלך גרמניה.
בשנת 1402 עמד גאראי לצד זיגיסמונד גם בעת השגת ההסכם לגבי ירושת כתר אוסטריה, בעוד חלק גדול מאצילי הונגריה התרחקו ממנו.
מיקלוש גאראי השני החזיק בית בבירת הונגריה, בודה.
נשמרה איגרת של הקיסר זיגיסמונד מ-26 במרץ 1416 שנשלחה מפריז, בה הוענקו לגאראי תוספת לשלט האצולה.
מיקלוש גאראי הבן נמנה עם מייסדי מסדר הדרקון.
המסדר הוקם על ידי הקיסר זיגיסמונד שכינס במסגרתו את 24 האצילים הנאמנים לו ביותר.
בשנת 1414 ליווה גאראי את הקיסר בוועידת קונסטנץ שבה נעשו הכנות להתפטרות האנטי-אפיפיור יוחנן השלושה עשר.
ב-1416 ליווה את הקיסר (שכיהן עד אז גם כמלך גרמניה) בצרפת ובאנגליה.
באנגליה עסק במשא ומתן דיפלומטי.
בשנת 1431 נסע גאראי יחד עם הקיסר לנירנברג לשם משא ומתן לשלום בין הונגריה לוונציה.
משערים כי גאראי מת בשנת 1433 ושמשרת הנאדור (פלטין) של הונגריה נותרה ריקה עד שנת 1435. אז מינה זיגיסמונד בתפקיד את מתיאש פאלוצי.
אחרי שנתיים נוספות התמנה לתפקיד לסלו הדרווארי, והוא כיהן בו עד שנת 1447. באותה שנה בא במקומו בנו של גאראי, לסלו גאראי.
מיקלוש השני גאראי היה נשוי פעמיים.
אשתו הראשונה הייתה ילנה תאודורה או תודורה מסרביה, בתו של לזר חרבליאנוביץ', שליט סרביה.
לא ידוע עיתוי נישואיו איתה.
אחרי מות תדורה שנת 1405 התחתן גאראי בשנית עם אנה פון צילי, בתו של הרוזן הרמן השני פון צילי, באן סלאבוניה, ואחותה של אשתו השנייה של המלך זיגמונד מלוקסמבורג, ברברה פון צילי.
על ידי כך הפך גאראי לגיסם של המלך ושל מלכת הונגריה.
נינתו אנה הייתה מאורסת למלך מאתיאש הוניאדי "קורבינוס".
אשתו הראשונה: ילנה תודורה לזרביץ', בתו של לזר חרבליאנוביץ' (נפטרה לפני 1405)
קטלין גאראי (מתה ב-1473/1471), אשתו של היינריך החמישי, הרוזן גוריציה
אשתו השנייה - מ-אוגוסט 1405:הרוזנת אנה פון צילי, בתו של הרמן השני פון צילי, באן סלאבוניה
דורותאה (דורוטיה) גאראי - אשתו של לסלו קניז'אי, אישפאן של שופרון, אחר כך אשתו של רנלדוס רוז'גוני
בורבאלה גאראי, אשתו של השופט הממלכתי יאנוש קורוגי (מת ב-1456)
מיקלוש פלודי (במקור משה ואטרסדורף, בהונגרית: Faludi Miklós, 3 בפברואר 1870, דווצ'ר – 1 בפברואר 1942, בודפשט) היה מנהל תיאטרון, מחזאי הונגרי-יהודי, הוא בנו של גאבור פלודי, אחיהם של התאומים ינה פלודי ושאנדור פלודי.
מיקלוש (משה) פלודי נסע בסיום בית הספר התיכון לצרפת ולאנגליה, שם למד צרפתית וגם אנגלית.
במשך שנים רבות היה פקיד ב"בנק אנגליה" בלונדון.
בשנת 1896, כשאביו גאבור פלודי, נכנס כשותף ב"תיאטרון העם" (Népszínház) הוא חזר מאנגליה ושימש כמזכיר התיאטרון עד שנת 1901 תחת ניהולו של קלמן פּורז'ולט.
מאותו זמן ועד שנת 1926 היה מעורב בניהול תיאטרון הקומדיה של בודפשט, תחילה כמחזאי ובהמשך כמנהל אמנותי.
בנדיבותו וביחסו העדין ומלא הטקט השיג את אהדת כל צוות התיאטרון.
בשנת 1911 ייסד פלודי את חברת הוניה ( Hunnia ) ופיקח באופן אישי על בניית אולפן הקולנוע הראשון בבודפשט שהיה ברחוב פנוניה.
החברה הפיקה מספר סרטים עד שהפסיקה לפעול בשנת 1913.
פלודי גם כתב ותירגם דרמות ומחזות.
בין היתר את הדרמה של בלסקו "מאדאם באטרפליי".
משנת 1929 הקשר שלו עם התיאטרון היה גם כמוציא לאור של יצירות תיאטרליות ומוזיקליות.
בין השנים 1936–1939 עבד כמחזאי וכמזכיר ב"תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház).
פלודי הכיר היטב את הספרות והדרמה של תקופתו ולכן הכניס לרפרטואר של התיאטראות בהם עבד את החשובים והמוצלחים מהמחזות על הבמות בעולם.
מיקלוש ואדאס (בהונגרית: Vadász Miklós, בודפשט, 27 ביוני 1881 – פריז, 10 באוגוסט 1927) היה צייר הונגרי-יהודי, מעצב גרפי, מעצב כרזות, מאייר.
ואדאס למד בבית הספר לאמנויות שימושיות.
באיורים שלו, בתמונות בצבעי מים ובכרזות, הוא בלט במהירה ומשך את תשומת הלב.
הוא עבד עבור המגזין בורשסם ינקו שהיה מגזין היתולי פוליטי שפורסם בבודפשט בין 1868 לבין 1938 ועבודותיו הופיעו גם בעיתון אשט.
אחר כך נסע לפריז, שם הפך לחבר מערכת של השבועון "Le Rire".
הוא אייר במיוחד את הדמויות האופייניות והטיפוסיות של חיי הכרך ברישומיו, אך צייר גם אקווארלים (תמונות בצבעי מים) עדינים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב לחלוטין בפריז.
עבודותיו התפרסמו גם בשבועון הסאטירי "L'Assiette au beurre" (בשני גיליונות כסדרה שלמה ממש).
הוא היה אחד הנציגים הבולטים של אמנות הכרזות ההונגרית של המאה ה-20. מיומנויות הגרפיקה הווירטואוזיות שלו וכישרונו כמאייר שמשתף פעולה עם הכותבים, זכו לשבחים רבים.
כמה מיצירותיו נמצאות באוסף הגלריה הלאומית של הונגריה.
במלחמת העולם הראשונה היה צייר צבאי יחד עם אישטוואן זאדור.
הוא אייר את הרומן של פרנץ מולנר, הנערים מרחוב פאל.
ינה רדישיץ': מדריך המוזיאון הלאומי ג'רג' ראט בודפשט, 1906, המוזיאון הלאומי לאומנויות שימושיות.
תמונת הכותרת היא חריטה של מיקלוש ואדאס; דיוקן ג'רג' ראט.
האפוריזמות של איזידור קנר עם רישומים מאת מיקלוש ואדאס.
תמונת הכותרת (דיוקן המחבר) והאיורים בטקסט נוצרו על ידי מיקלוש ואדאס.
מיקלוש סאבולצ'י (בהונגרית: Szabolcsi Miklós; בודפשט, 3 במרץ 1921 – בודפשט, 2 בספטמבר 2000) היה היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי, מבקר ספרות, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המנין של האקדמיה ההונגרית למדעים.
תחום המחקר העיקרי שלו היה יצירת חייו של המשורר אטילה יוז'ף, האוונגרד ההונגרי והאירופי.
בין השנים 1981 עד 1988 שימש סאבולצ'י כמנכ"ל "המכון הפדגוגי הלאומי של הונגריה" (תפקיד המכון היה לספק למוסדות החינוך עזרים וחומרים, תוכניות לימוד, תוכניות חינוך, הכנת בחינות הבגרות, ארגון תחרויות לימוד), בנוסף לכל זה היה אחראי על עריכת מחקר חינוכי, ניהול ההדרכה והפיקוח על מורים).
הוא סיים את לימודיו בשנת 1939 והתקבל למחלקה ההונגרית-צרפתית באוניברסיטת פאזמני פטר, שם סיים את לימודיו בשנת 1943. בתקופת השואה התקשה להתפרנס ולא מן הנמנע שגויס לשרות העבודה (עבודות כפייה ליהודים במסגרת הצבא ההונגרי), אך אין תיעוד על כך.
מתום מלחמת העולם השנייה, משנת 1945 עבד כמורה בתיכון עד 1953. בינתיים עבד במשך שנתיים (1948-50) גם במשרד הדת והחינוך הציבורי.
בשנים 1953–1956 היה סגן העורך הראשי של המגזין "צ'ילאג" שפירושו בהונגרית כוכב.
בשנת 1956 הצטרף למכון להיסטוריה ספרותית של האקדמיה ההונגרית למדעים כחוקר בכיר ובהמשך כראש מחלקה.
בינתיים, בין השנים 1959 עד 1961 עבד גם כעורך האחראי של המגזין "חיים וספרות" (המהדורה הראשונה של חיים וספרות פורסמה ב־15 במרץ 1957. קודמו היה "העיתון הספרותי", שמילא תפקיד פעיל בהכנת מהפכת 1956 כעיתון של אגודת הסופרים ההונגרית).
בשנים 1964 עד 1994 לימד באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם היה פרופסור במחלקה לספרות הונגרית של המאה העשרים בין 1988 ל -1994 ואחר כך יועץ מדעי עד 1995. הוא קיבל תואר פרופסור אמריטוס בשנת 1998.
בשנת 1960 הגן על עבודת המועמדות לדוקטורט שלו בלימודי ספרות, ובשנת 1963 על עבודת הדוקטורט האקדמית שלו בספרות.
הוא היה חבר בוועדה ללימודי ספרות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1965 נבחר לחבר נספח לאקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 1976 כחבר מן המניין.
בשנים 1970–1973 היה סגן נשיא המחלקה לבלשנות וספרות של האקדמיה, ואחר כך עד 1985 היה נשיא המחלקה.
לאחר מכן היה חבר בוועדה להסמכה מדעית עד 1995 ובמועצת הדוקטורט עד לפירוקה בשנת 1998. בנוסף לתפקידיו האקדמיים, בשנים 1981 עד 1984 שימש כנשיא האיגוד הבינלאומי לשפות וספרות מודרניות, שלאחריה נבחר לנשיא כבוד.
אביו, לאיוש סאבולצ'י, היה סופר, משורר ועיתונאי; דודו בנצה סאבולצ'י היה מוזיקולוג.
בשנת 1948 הוא התחתן עם היסטוריונית האמנות הדוויג מרגולס, שזכתה בתואר שני בשנת 1969.
בנו יאנוש סאבולצ'י הוא מורה, אמן שחמט, מומחה לכתיבה טכנית.
דרגת זהב של מדליית השרות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1949)
פרס המדינה (1980) - על הישגיו במחקר היוצר של יוז'ף אטילה ועל לימודיו בספרות הונגרית מהמאה העשרים.
דקלי האקדמיה דרגת קצין (צרפת, 1987)
מדליית הזיכרון של פאל דמני (2005)
מדליית זיכרון של יוז'ף אטילה (תאגידי, 2005)
שיטות המאה ה-20 לדיקת הסגנון הספרותי.
אנדרה שרנק, מיקלוש סאבולצ'י; אגודת נערי הצופים ההונגרים, עמ ', 1947 (עלוני ג'מבורי)
סוגיות של תיאור מציאות ומרדנות; האיגוד הלאומי של העיתונאים ההונגרים, Bp., 1955 (מצגות מקצועיות ודיונים של עיתונאים)
מעשר שנים של ביקורת ספרותית.
מיקלוש סאבולצ'י; אנשים משכילים, עמ ', 1955
קצת היסטוריה של ספרות הונגרית ( עם טיבור קלניקייש ויוז'ף שולר, 1961)
תחילת הקריירה של אטילה יוז'ף (1963)
אבות קדמונים ובני דורם (1964)
הליצן כדיוקן עצמי של האמן (1974)
פרשנויות נוספות לשיריו של אטילה יוז'ף.
הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת אטווש לוראנד, מאמרים שהוכנו במחלקה להיסטוריה של הספרות ההונגרית של המאה ה -19. מיקלוש סאבולצ'י.
המחלקה להיסטוריה ספרותית הונגרית, Bp., 1991
דיאלוגי מילאן פושט ; אנדאש קרישטוף קובאץ', מיקלוש סאבולצ'י; אנונימוס, עמ ', 2000 (הודאה)
חייו והקריירה של אטילה יוז'ף I - II.
אטילה יוז'ף בפריז ; .
הליצן כדיוקן עצמי של האמן ; מהדורה שנייה מחודשת; Argumentum, Bp., 2011
מיקלוש ליגטי, (במקור מוריץ לוי, בהונגרית: Ligeti Miklós; בודה, 19 במאי 1871 – בודפשט, 10 בדצמבר 1944) היה פסל יהודי-הונגרי, מן המפורסמים בין פסלי האימפרסיוניזם ההונגרי של המאה ה-19 והמאה ה-20.
מיקלוש ליגטי נולד במשפחה יהודית, בנם של שמואל לוי ויוהנה גיידושק.
תחילה למד אצל הפסל ההונגרי המפורסם ואחר כך נסע ללמוד במערב: בווינה ובפריז.
בפריז למד גם ציור, באקדמיה ז'וליאן, אך תרומתו כפסל הייתה משמעותית יותר.
הוא יצר אנדרטאות, פסלי דיוקן ודקורציה של בניינים.
עבודתו של אוגוסט רודן השפיעה רבות על יצירתו של ליגט, ועם התקרב סוף המאה לבשו יצירותיו אופי אימפרסיוניסטי.
יצירותיו ודיוקנאותיו שגולפו משיש או ניצוקו בארד מאופיינים בעושר של צורה ובאפקטי אור מסתוריים.
בנוסף לפסלים קטנים ואינטימיים יותר, הוא מילא תפקיד מרכזי בפיסול הדקורטיבי של בניינים (למשל: בניין הפרלמנט, בניין הביטוח האדריאטי, ארמון גרשם).
הפסל המפורסם ביותר שלו הוא אנונימוס בפארק העירוני של בודפשט (1903).
הפקיד וההיסטוריון האנונימי, ששום תיאור שלו לא שרד, עוצב על ידי סיגטי בברונזה בגלימת נזיר וברדס משוך על ראשו.
אור מסתורי נופל על הדמות דרך הבליטות הרבות של הפסל.
פסל נוסף שלו נחנך גם הוא בפארק העירוני חמש שנים אחר כך: יורש העצר רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה בחליפת הציד.
בשנת 1907, פיסל את אליזבת ("סיסי"), נסיכת בוואריה, אשת פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
הפסל נחצב משיש לבן והוצב בעיר סגד.
לאחר מכן פיסל בעיקר אנדרטאות ציבוריות שנעשו ברוח "הסגנון האקדמי", אך גם ביניהן ישנן כאלה שראויות לתשומת לב.
ב־29 במאי 1909 נשא לאישה את הדוויג קֶרְן (Kern Hedvig) בבודפשט.
כשראה את המחסור בחומרים לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובטוח בעצמו לאחר הצלחת תערוכתו בשנת 1913, הקים ליגטי מפעל לקרמיקה באנגיאלפלד בשנת 1920 ביחד עם המהנדס הכימי לאיוש פטריק.
בשנת 1935, הוצב פסל השחקנית "גברת דרי" בגן הורבאט ברובע 1 של בודפשט (בצד של בודה).
הפסל הנציח את השחקנית בשמלה שתאמה את סגנון התקופה עם גיטרה בידיה.
הפסל נפגע, נהרס ופורק במלחמת העולם השנייה, אך העתקי החרסינה שלה בייצור תעשיית החרסינה של הרנד היו פופולריים.
בשנת 2010 היצירה של מיקלוש ליגטי, פסל השיש הלבן, שוחזר בגודל מלא, על ידי פסל מ- בוטונד פולגאר.
האנדרטה ההרואית של ארטילריה רתומה לסוסים נחנכה בשנת 1937 בבודפשט, בכיכר דוז'ה ג'רג' של ימינו.
גם יצירה זו נפגעה במלחמת העולם השנייה, ובשנת 1960 פורקה לבסוף.
השיגדון הפריע לעבודתו, אך הוא עבד ממש עד מותו.
במרץ 1944 עבר כמה ניתוחים גדולים בסנטוריום פאשור.
מצבו לא השתפר והוא נפטר ב-10 בדצמבר באותה השנה.
בשל תנאי המלחמה, לא היה ניתן לקבור אותו תחת הפסל אנונימוס, כרצונו.
חווה (1897) (שיש, גובה 54 ס"מ; הגלריה הלאומית ההונגרית, בודפשט)
דיוקן יוז'ף ריפל-רונאי (1901) (ארד, גובה 45 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט)
נשיקה / אהבה (1901) (שיש, גובה 62 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט)
אנונימוס: פסל ציבורי (1903) (ארד, גובה 190 ס"מ; הפארק העירוני, בודפשט)
גברת קוסטולני קאן גיולה (1905) (ארד, גובה 55 ס"מ; הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט)
פסל הנסיכה אליזבת: פסל ציבורי (1907) (שיש, סגד)
פסל של רודולף, יורש העצר: פסל ציבורי (1908) הפארק העירוני, בודפשט.
מיקלוש בֶּנֶדֶק (בהונגרית: Benedek Miklós; ) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט ופרס יאסאי מארי, במאי, זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול, חבר לנצח של אגודת בני האלמוות.
אביו היה השחקן טיבור בנדק (1911–1963), בניו הם טיבור בנדק (1972–2020), שלוש פעמים אלוף אולימפי בכדורמים, ואלברט בנדק, (1980) עוזר במאי.
בנדק, יליד בודפשט, סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בשנת 1969 ואז חתם חוזה בתיאטרון הלאומי של בודפשט, שם שיחק בין השנים 1969–1983. משנת 1983 עבד ב"תיאטרון קטונה יוז'ף" עד שנת 2003. בשנים 1991–1992 ובין השנים 1993–1996 היה מנהל העסקים של "לשכת השחקנים ההונגרית".
בין השנים 1992–2007 היה מרצה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
משנת 2003 הוא היה שוב חבר בתיאטרון הלאומי של בודפשט, משם פוטר בשנת 2009 יחד עם שישה מעמיתיו השחקנים.
הוא היה פרילנסר מאז 2009. הוא היה חבר ב"משרד ההפקה אורלאי" משנת 2017.
משחקו מאופיין בתרבות, משמעת, חוש סגנון יוצא דופן, הומור עפיץ ופיקחות אירונית.
העיבוד המעמיק והקפדני של תפקידיו מתואם עם אישיותו ומראהו.
הוא "האב הרוחני" של היצירה האגדית המוזיקלית בשם "אורפום בודפשט".
מספר ההופעות הבכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון: כשחקן – 144, כבמאי – 38. ניתן לראות זאת גם ב-62 תמונות תיאטרון של המאגר.
- קולו של טדי מלדרום (שחקן: מייקל נואולס)
יוסף - קולו ההונגרי של פוטיפר (שחקן: בן קינגסלי)
צלב הקצינים של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1998)
חבר לנצח באגודת בני האלמוות (2020)
מיקלוש יולס (בהונגרית: Julesz Miklós; קישקונפלג'האזה, 12 במאי 1904 – סגד, 18 באוקטובר 1972) היה יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, רופא לרפואה פנימית, אנדוקרינולוג, מרצה בכיר (1952) ופרופסור לרפואה (1956), חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1967).
במחצית השנייה של המאה ה-20 הוא היה המייסד של אסכולה במדעי הרפואה הפנימית הקלינית, כולל אנדוקרינולוגיה.
הוא אביו של יאנוש יולס (1943), רופא ואנדוקרינולוג.
מיקלוש יולס נולד במשפחה יהודית כבנם של לאו יולס (1868–1944) שהיה מורה ופקיד בקהילה היהודית ושל רוזה האס (1871–1944).
את התואר ברפואה כללית קיבל יולס בשנת 1927 באוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), אותו השלים בשנת 1929 עם התמחות מקצועית ברפואה פנימית.
בשנים 1927 עד 1943 ביצע פעילות רפואית בבית החולים ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (כיום המרכז הרפואי הלאומי), ואילו בשנת 1929 ביצע מחקר לתקופה קצרה בבית החולים פיטייה סלפטרייר (Pitié-Salpêtrière) בפריז.
בשנת 1943 הוא הועבר לבית החולים לחולי שחפת של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי.
באוקטובר 1944 לקחו אותו (כבר בשלטון מפלגת צלב החץ) לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ואחר כך גורש למחנה הריכוז בוכנוולד, ובהמשך למחנה הריכוז אוהרדרוף.
הוא שרד ושב הביתה בשנת 1945. באותה השנה מונה לעוזר פרופסור באוניברסיטת זמלווייס בבודפשט, ומאוחר יותר עוזר פרופסור במרפאה הפנימית מספר 1 של אוניברסיטת בודפשט, ובשנת 1947 קיבל הסמכה לפרופסור בתחום האבחון המעשי של מחלות אנדוקריניות.
החל משנת 1951 המשיך ללמד כפרופסור חבר ומשנת 1956 כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בודפשט זו העצמאית כיום.
בשנת 1958 הוצע לו תפקיד ראש המחלקה לרפואה פנימית באוניברסיטת סגד והוא ניהל את עבודת המחלקה עד מותו.
במקביל, בשנים 1958–1959, היה מנהל הקליניקה הפנימית 2 של בית החולים האוניברסיטאי, ומשנת 1959 ועד מותו היה גם מנהל הקליניקה הפנימית 1.
אשתו, ארז'בט וינקלר, הייתה רופאה ועוזרת פרופסור.
הוא נשא אותה לאישה בסגד ב-10 במאי 1936. מיקלוש יולס הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי בסגד.
מחקריו התמקדו במגוון רחב של נושאים באנדוקרינולוגיה ניסיונית וקלינית ובנוירואנדוקרינולוגיה.