tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכה בתל אביב זכתה שמואלי בשתי מדליות כסף, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:10.18 דקות, אחרי ענת מאירי 2:09.66 דקות, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:28.59 דקות, אחרי מאירי שקבעה שיא מכביה חדש של 4:26.81 דקות.
במרתון ניו יורק שנערך באותה שנה קבעה שמואלי שיא ישראלי חדש של 2:49:52 שעות.
בשנת 1982 קבעה שמואלי במרתון בוסטון שיא ישראלי חדש של 2:44:00 שעות.
במרתון לונדון שנערך באפריל 1983 סיימה שמואלי במקום 13 בשיא ישראלי חדש של 2:40:29 שעות.
בתחרות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-12 שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף במאי 1983 זכתה שמואלי במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:53.54 דקות, אחרי בת פארמר מארצות הברית (9:25.21 דקות) ולפני מזל שלום (10:18.52 דקות).
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיימה שמואלי במקום 36 בריצת מרתון בתוצאה של 2:49:07 שעות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכתה שמואלי לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם היא סיימה במקום 30 בריצת מרתון בתוצאה של 2:42:27 שעות.
במהלך ריצת המרתון היא קבעה שיא ישראלי חדש בחצי מרתון בתוצאה של 1:17:01 שעות.
בשנת 1984 קיבלה שמואלי ממרכז הפועל את העיטור "לאיש כפועלו".
בתחרות שנערכה בהכטל, בלגיה באוגוסט 1987 סיימה שמואלי במקום שישי בריצת 5000 מטר בשיא ישראלי חדש של 16:37.7 דקות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1988 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:54.2 דקות.
בתחרות שנערכה בתל אביב באפריל 1989 קבעה שמואלי בריצת 10000 מטר שיא ישראלי חדש של 34:44.87 דקות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת 1500 מטר אחרי עדנה לנקרי מישראל (4:28.15 דקות) ולפני נורה קולאס מארצות הברית.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1990 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:11.63 דקות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1991 זכתה שמואלי במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 10:07.53 דקות.
שמואלי נשואה ואם ל-3. בשנת 1995 היא הקימה את מועדון רצי רמת השרון בו חברים ספורטאים מהבכירים בארץ לצד חובבי ריצה מהשורה.
ביוני 2000 היא שכלה את בנה אייל שנפטר מדום לב, ולזכרו מתקיים מדי שנה "מרוץ אייל" ברמת השרון.
חצי מרתון: 1:17:01 שעות (1984) שיא ישראל בעבר (תוך כדי ריצת המרתון באולימפיאדת לוס אנג'לס)
זהבה קור (נולדה ב-18 בדצמבר 1957) היא סופרת ישראלית.
קור נולדה בשנת תשי"ח במושב ניר גלים לשרה ודוד (דוגו) לייטנר.
אביה ניצול השואה מהונגריה ( עליו כתבה את הספר "הסיפור של דוגו".
אביה התפרסם בעקבות "מבצע דוגו" ) ואמה היא ילידת הארץ, ממשפחה ירושלמית של חסידי גור.
בבית הספר היסודי למדה בקבוצת יבנה הסמוכה.
בסיום לימודי התיכון התגייסה לעתודה האקדמית ולמדה ספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
בשנה הראשונה ללימודיה באוניברסיטה פגשה את אבשלום קור, שהיה באותה עת מרצה צעיר.
השניים נישאו בט"ו באב תשל"ט (1979), ונולדו להם שישה ילדים.
הזוג התגרש בשנת 2011. אחת מבנותיה היא העיתונאית מוריה קור.
קור התגוררה שנים רבות בתל אביב, ולאחר גירושיה חזרה למושב נעוריה, ניר גלים.
נישאה בשנית באפריל 2014 לד"ר רפאל זר.
קור העידה על עצמה שהחלה לכתוב מאז שלמדה לקרוא ולכתוב.
בשנת 1987 נוסד עיתון הילדים והנוער "אותיות" על ידי אורי אורבך, שבו כתבה קור סדרה בהמשכים בשם "דפי זהבה" שעסקה בחוויותיה כאם צעירה.
במשך השנים המשיכה לכתוב ב"אותיות" סדרות וסיפורים נוספים, וכיום היא כותבת בו רק לעיתים ולא באופן קבוע.
בהמשך כתבה מופע בשם "דור שני מספר דור ראשון" יחד עם חברתה תמר קאופמן, שגם אביה הוא ניצול השואה מהונגריה.
במופע מספרות הנשים על האירועים הקשים אותם חוו הוריהן בשואה.
המופע מועלה בפני תלמידי תיכון כהכנה למסע לפולין, בפני סטודנטים ועוד.
קור כתבה ספר בשם "הסיפור של דוגו", המתאר את ילדותו של אביה בתקופת השואה.
הספר תורגם לשפות הונגרית ואנגלית.
נכון לשנת 2024 פרסמה קור עשרה ספרים לבני נוער, שחלקם היו לרבי מכר.
חלקם התפרסמו קודם כסיפורים בהמשכים בעיתון "אותיות".
אחד הספרים, "עלילות לוט" שמו, נכלל ברשימת מומלצי 'מצעד הספרים' של משרד החינוך.
כיום זהבה קור מדריכה בבית העדות להנחלת זיכרון השואה בניר גלים.
עלילות לוט (דני ספרים, 1999)
אבא בחופשת לידה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001)
צנחן וחצי (ידיעות ספרים, 2002)
הסיפור של דוגו (ידיעות ספרים, 2005)
לבן-גוריון ובחזרה (ידיעות ספרים, 2011)
Dugo's Story (הוצאת המחברת, 2016)
הפרה עם הלב (הוצאת המחברת, 2017)
הפלאפל של דוגו (הוצאת המחברת, 2024) (הספר בקטלוג ULI)
זהב נורדי הוא שמה של סגסוגת מתכות המשמשת ליציקת מטבעות.
אחד מהמטבעות הבולטים שניצוקו מזהב נורדי הוא מטבע 10 כתר שוודי, שנקרא "זהב נורדי".
על אף שם הסגסוגת וצבעה הצהוב מבריק, היא אינה מכילה זהב, ותכונותיה שונות משמעותית מזהב טהור - היא אינה גמישה, משקלה קל בהרבה והיא זולה בהרבה לייצור.
הרכב הסגסוגת הוא 89% נחושת, 5% אלומיניום, 5% אבץ ו-1% בדיל.
המטבעות הנפוצים ביותר המוטבעים מזהב נורדי הם מטבעות האירו-סנט: 50 אירו-סנט, 20 אירו-סנט ו-10 אירו-סנט.
זהבה בנימין (נולדה ב-25 ביולי 1960) היא אמנית ומעצבת רב תחומית ישראלית, חיה ופועלת בירושלים.
בנימין נולדה בעיר אשדוד בשנת 1960. סבה מצד אביה הוא הרב סעוד אלמקייס ממרקש וסבה מצד אימה, הרב שמעון אסולין, היה חזן ידוע במרוקו.
אביה עלה לישראל במסגרת עליית הנוער.
מגיל צעיר גילתה עניין באמנות וביצירה, ובגיל 12 החלה ללמוד ציור שמן
לאחר שזכתה פעמיים בתחרויות ארציות על כתיבה יוצרת עד גילאי 14, הוחלט להעבירה להמשך לימודי אמנות בפנימייה של חוות הנוער הציוני בירושלים,
שם השלימה את לימודיה התיכוניים במגמת אמנות לבגרות.
התמחות בגילוף בעץ למדה בהדרכת האומן בנימין גליקמן.
עם סיום הלימודים ובעידודו של הפסל בנימין גליקמן, ניגשה בנימין לעתודה אקדמאית (שלא הייתה אז לאמנות) ופנתה להשלים את השכלתה הגבוהה באמנות במדרשה למורי אמנות ברמת השרון.
על מוריה נמנו: יאיר גרבוז, רפי לביא, רבקה סמו, דינה כהנא-גלר, יוסף שאלתיאל ורן שחורי.
בשנת 1978 הציגה זהבה בנימין תערוכה בהדפס אמנותי.
התערוכה שהתקיימה בתיאטרון ירושלים הציגה מגוון יצירות בהן ניכרת השפעתם של הפופ ארט של אנדי וורהול, ושל אמנות האינקה, סגנונות שעניינו את בנימין במיוחד.
בשנים 1978 - 1986, במקביל ללימודיה, החלה זהבה בנימין לעבוד במכון למחקר קוגניטיבי בראשות הפרופ' ראובן פוירשטיין, שם עסקה בהוראת אמנות לילדים מוגבלים.
בנוסף עבדה עם ילדים בכפר הנוער דוד רזיאל, בנחלים ובמכון למחקר של ויצו קנדה.
בשנת 1987 הקימה זהבה בנימין את חברת "הילת הכסף" לעיצוב ולייצור תכשיטים פיסוליים מכסף ואבני חן.
שיטות העבודה שלה שכוללות מחקר מעמיק ותהליך ארוך של פיתוח הביאו אותה לפנות לתחום היודאיקה.
בשנת 1989 ייסדה בירושלים את "סטודיו זהבה בנימין" לעיצוב וייצור אמנותי של חפצי חן ותשמישי קדושה להדרת בית הכנסת.
בשנים האחרונות עיקר התמחותה הוא עיצוב, תכנון ובניה של ארונות קודש ושל תיקים לספרי תורה.
עבודותיה מוצגות במאות מבנים ואתרי ציבור בארץ ובעולם, ויצירותיה הוצגו בתערוכות רבות.
עבודותיה ניתנו כשי למנהיגי המדינה ולמנהיגים מכל רחבי העולם ביניהם נשיאי ארצות הברית, בית המלוכה הירדני והמרוקאי ועוד.
לבנימין שני ילדים: דוד, דוקטורנט לאסטרופיזיקה ויהונתן, יזם סטארט אפ.
סדרת היונים שעיצבה זהבה בנימין מלווה את תהליך השלום בין ישראל לשכנותיה מראשיתו.
פסל היונה של זהבה בנימין הוענק למשתתפים בטקס חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן.
ראשי המדינה העניקו את יונת השלום של זהבה בנימין לחסן השני, מלך מרוקו, לחוסיין מלך ירדן, לנור מלכת ירדן, לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון,
למזכירת המדינה של ארצות הברית מדליין אולברייט, לנשיא המדינה עזר ויצמן,
לראש ממשלת אוסטריה, לנשיא מצרים מובארק ולמנהיגים נוספים בעולם.
1976 - תערוכת עבודות גילוף בעץ-אשדוד
1980 - השתתפות בתערוכה קבוצתית-במדרשה-רמת השרון תערוכת הדפסים מצוירים (80 יצירות) - תיאטרון ירושלים
1982- תערוכת חיתוכי עץ -הדפסים לינוליאום וציורי שמן תל אור-ירושלים
1987 - עיצוב תכשיטים ותצוגות בניו יורק וקליפורניה
1989 - עיצוב בית הכנסת "אור ברוך" ירושלים.
1993 - הקמת קיר אמנותי דקורטיבי בנושא דרכי העלייה של יהודי עיראק לישראל.
הקיר נמצא בכיכר בית תנועת המחתרת חלוצית בעיראק, גילה, ירושלים.
ארונות קודש בעיצוב חדש בארץ ישראל: היכל שלמה ובלשכות הרבנים הראשיים, ירושלים.
פרויקט עיצוב מצנפת לרב הראשי לישראל.
1994 - היונה בעיצוב זהבה בנימין ניתנת לעושי השלום בירושלים.
בנוסף עיצוב וייצור שי ע"פ סמל תיירות השלום
1995-94 - עיצוב בית הכנסת "אוהל מרדכי", הרצליה פיתוח.
1995 - שי "תיירות השלום" בעיצובה נבחר כמייצג את המשלחת האמריקאית למכבייה לאחר הירצחו של ראש הממשלה מר יצחק רבין כמשקף אחדות ורצון לשלום.
1996 - מעצבת את יונת תיירות השלום.
כתר התורה הגדול בעולם: עיצוב ובניית כתר התורה הגדול בעולם, הוצב בישיבת "חברון", ירושלים.
תערוכת יחיד המתארת תהליך בניית ארון קודש, מוצגת בכנס הרבנים במעמד ראש הממשלה בנימין נתניהו, ירושלים.
1998 - עיצוב בית הכנסת "קול אליהו" - הקהילה הלבנונית ספרדית LSC, ברוקלין, ניו יורק.
2000 - תערוכת יחיד "בין קודש לחול", מוזיאון אשדוד.
2002 - ייעוץ אמנותי ועיצוב למערת המכפלה בחברון, כולל בניית ארון קודש משולב קבוע ונייד לאולם יצחק במערה.
2003 - עיצוב מחדש של חלקת הזיכרון הממלכתית, הר הרצל, ירושלים.
עיצוב וביצוע הפרס לפסטיבל הלאדינו הראשון.
2004 - עיצוב נר הזיכרון בחלקת הנעדרים בהר הרצל, עיצוב נר הזיכרון באנדרטה לחייל הבדואי, עיצוב נר הזיכרון מפקדת פיקוד העורף.
2005 - עיצוב נר הזיכרון הממלכתי ברחבת הכותל, המודלק מדי שנה על ידי נשיא המדינה.
תערוכה יחיד של יצירות האמנית, פארק מיני ישראל.
2006 - עיצוב וביצוע מעמדי זרים ונר זיכרון למטה ההסברה לטקסים הממלכתיים של המדינה.
מעבר הסטודיו למוצא בכניסה לירושלים.
2007 - אנדרטה במשרד החוץ בירושלים.
2008 - עיצוב בית הכנסת יוצאי גאורגיה אשדוד.
2008 - עיצוב וביצוע חנוכיית השישים למדינה.
החנוכייה הוענקה כשי לנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, לנשיא שמעון פרס, לראש הממשלה אהוד אולמרט ולנשיא בית המשפט העליון.
עיצוב וביצוע פרס מוסקוביץ' לציונות.
2011 - עיצוב בית הכנסת אשדוד, ירושלים.
2012 - עיצוב מחודש של בית כנסת גאולת ישראל.
לבנימין ספרייה עשירה ובה תיעוד נדיר של בתי כנסת בארץ ובתפוצות, ותיעוד של עיטורים ייחודיים לכל קהילה וקהילה.
הספרייה משמשת למחקר כחלק מתהליך היצירה שלה.
כך מצליחה בנימין לשמר מוטיבים יהודים ולהתאימם לסגנון העכשווי.
אמנות יהודית מהעת העתיקה ועד ימינו, בארץ ובתפוצות מהווה את ההשראה ליצירתה.
בעיני רבים, זהבה בנימין שינתה את התפיסה של עיצוב בית הכנסת בארץ ובעולם.
בנימין שואפת שכל בית כנסת, ארון קודש, אתר הנצחה, ספר תורה ותשמישי קדושה, ייתנו ביטוי עיצובי לרעיון תוכני.
זהבי עצבני היא תוכנית רדיו בהגשת נתן זהבי ששודרה בתחנת הרדיו 103FM (לשעבר "רדיו ללא הפסקה") משנת 1997 עד 2022.
במסגרת התוכנית משמיע זהבי דעות לגבי ענייני השעה, לרוב דברי ביקורת.
במהלך התוכנית מאזינים שלחו פקס או עלו לשידור וניהלו דיון עם זהבי, במהלכו הביעו הם את דעתם.
חילופי הדברים עלו לעיתים לטונים גבוהים והושמעו בהם ניבולי פה.
בעקבות מקרים כאלה, הוגשו למועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לא אחת תלונות נגד זהבי והוא נקנס והושעה מספר פעמים.
התכנית עלתה לשידור לראשונה בספטמבר 1997.
בשנותיה הראשונות ארכה התוכנית 3 שעות ושודרה בימים ראשון עד חמישי מהשעה 11:00 בבוקר ועד 14:00 בצהריים, ומאוחר יותר קוצרה לשעתיים (החל בשעה 12:00) ושודרה בימים ראשון עד רביעי.
כמו כן, שודרה התוכנית בעבר בסינדיקציה גם ברדיו חיפה, ומאוחר יותר הועברה לתחנת "104.5 צפון" (לשעבר "צפון ללא הפסקה"), תחנת הבת של "103FM" באזור צפון הארץ.
בינואר 2001 עזב זהבי את התוכנית באופן זמני, ושב אליה בסוף אותה שנה.
בעבר, תפסו את משבצת השידור פעמיים בשבוע בקביעות אראל סג"ל ועורך הדין אבי ברדוגו.
בעבר שידרו כמגישים מחליפים במשבצת השידור גם רון קופמן, אריה אלדד, גבי גזית, יוסי שריד, אילן גילאון, יוסף פריצקי, זהבה גלאון, מיכאל בן ארי, אבי בניהו, שי גולדשטיין, רן אדליסט, מתי גולן, אלי מויאל, אלדד יניב, גיא פלג, רוני דניאל וחיים לוינסון.
התוכנית זוהתה עם הפתיח שלה, יצירת הג'אז Take Five של דייב ברובק, ועם "שיר החרא" של להקת הפונדקאים.
שיחות חריגות רבות שניהל עם מאזיניו מתפרסמות באתר YouTube על ידי גולשים שונים.
בתחילת 2017 להקת התקווה 6 הוציאה לאור כסינגל את השיר "משהו נעים לנשמה", המבוסס על משפט שאמר נתן זהבי באחת התוכניות.
ב-20 במרץ 2018 הודיע זהבי על יציאה ל"חופשה לא מוגבלת בזמן" מהגשת התוכנית.
לאחר כחודשיים, ב-27 במאי 2018, הודיע זהבי על שובו לתוכנית החל ב-3 ביוני באותה שנה.
ב-13 בנובמבר 2022 הושעה זהבי משידור לאחר שהתבטא באופן חריף נגד נציגי ציבור דתיים: "הייתי שמח לו כמה מכם היו קושרים את התפילין לגרון שלהם ותולים את עצמם, מרוב שהם לא עושים כלום אבל הם נציגי ציבור".
מאחר שלא התנצל על הדברים, הוחלט על השעייתו לצמיתות במרץ 2023 על ידי הנהלת תחנת 103FM, ומאז לא שב לשדר ב-103FM.
כתגובה על השעייתו, הגיש תביעת ענק כנגד התחנה.
בשנת 2025 ביצע נתן זהבי ניסיון לשדר את התוכנית באופן מקוון, על גבי פלטפורמת הפודקאסט "ביחד נצליח" של הפוליטיקאי ואיש העסקים אבי שקד.
לאחר מספר בודד של תוכניות, ביטל זהבי את הרעיון, בנימוק שאינו רוצה להיות שותף בפלטפורמה מזוהה מפלגתית.
זהבה כספי (נולדה ב-19 במאי 1945) היא חוקרת ספרות עברית ותיאטרון ישראלי, פרופסור חבר בדימוס במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
מרבית מחקריה עוסקים ביחסים המורכבים שבין ייצוגו של הפוליטי-חברתי לבין היבטים אסתטיים, ספרותיים ותיאטרוניים.
ספרה הראשון "היושבים בחושך" (2005) עוסק בניסיון לבחון את רכיביה של הזהות האנושית ואת טיבה של החוויה הקיומית החנוך-לוינית.
ספר זה ופרסומים נוספים מיצב אותה כאוטוריטה ליצירתו הדרמטית של חנוך לוין.
נולדה באוזבקיסטן לשושנה (רוז'ה) ולאברהם רוזנשר נמלטו מפולין במלחמת העולם השנייה לאוזבקיסטן שם הכירו ונישאו.
עם תום המלחמה שבו לפולין שם נולדה אחותה, לימים הסופרת ציפורה דולן.
במאי 1950 עלתה המשפחה לישראל.
תחילה שהו במחנה העולים "שער העלייה" ומשם עברו לרמלה.
מורתה של כספי בכיתה א' הייתה שולמית אלוני.
לאחר שנתיים עברו לשכונת עולים בחולון שם למדה בתיכון קוגל במגמה ספרותית.
ב-1963 החלה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות ולמדעי המדינה.
עם סיום הלימודים החלה לעבוד כמורה.
ב-1972 עברה להתגורר ברחובות, בה לימדה במשך 30 שנה בתיכון "קציר".
במהלך שנים אלה שימשה גם כרכזת שכבה וכמחליפה של מנהלת החטיבה העליונה.
בנוסף שימשה כמדריכה בספרות למורי החטיבה העליונה וכמדריכה בפרויקט "הערכה חלופית" מטעם משרד החינוך.
ב-1993 שבה ללימודים באוניברסיטה העברית וסיימה בהצטיינות תואר שני בספרות עברית.
היה "מבנה ופירוק: הכוח המדומה במחזות המוקדמים של חנוך לוין".
ב-1996 המשיכה לתואר שלישי, במסגרתו כתבה דוקטורט בנושא "בתוך המרחב הצר: סובייקט, זהות וקיום בדרמה של חנוך לוין" וסיימה בהצטיינות ב-2001. במהלך שנים אלה עבדה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשלוחה שלה ברחובות בחוג לספרות עברית ובחוג לחינוך, במחלקה להכשרת מורים.
ב-2002 התקבלה כמרצה מן המניין במחלקה לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בה לימדה עד יציאתה לגמלאות ב-2013. במקביל, במהלך 10 שנים שימשה כעורכת של "מכאן: כתב עת לחקר הספרות והתרבות היהודית והישראלית".
ב-2012 הוענק לה תואר פרופסור חבר.
החל מ-2005 כספי נמנית עם חברי הוועד המייסד וההנהלה הציבורית של "בית הספר למשחק ע"ש גודמן" בבאר שבע.
היא חברה בוועדת הרפרטואר בתחום התיאטרון של "סל תרבות ארצי" של החברה למתנ"סים ומשרד החינוך, וכן חברה ב"מועצה המדעית של האגודה לקידום חקר התיאטרון".
בנוסף, שימשה כיו"ר ועדת "פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה" של עיריית תל אביב לשנת 2008.
ב־2015 נבחרה ליושבת הראש של ועדת הרפרטואר של סל תרבות בתחום התיאטרון.
במהלך לימודי התואר הראשון באוניברסיטה העברית בירושלים הכירה את אריה כספי לימים פובליציסט ובעל טור בעיתון "הארץ" בנושאי חברה וכלכלה.
הם היו נשואים מ-1966 עד פטירתו לאחר מאבק ארוך שנים במחלת הסרטן ב-2003. בנם שי כספי הוא ד"ר לפיזיקה תאורטית ובתם גלית כספי היא סמנכ"לית בעמותה "אייסף".
מאז 1985 מתגוררת כספי במזכרת בתיה.
בריאיון לנרי ליבנה סיפרה כספי על הקשר בין פטירת בעלה ושני הוריה לבין העיסוק ביצירתו של חנוך לוין:
"היושבים בחושך: עולמו הדרמטי של חנוך לוין – סובייקט, מחבר, צופים", הוצאת כתר, ירושלים, (2005) [תורגם לפולנית על ידי הוצאת אוניברסיטת ורשה ב-2008].
הספר היה ראשון בסוגו בפרספקטיבה המקיפה והכוללת שהוא מציע על כל היצירה הדרמטית של חנוך לוין.
מאז התפרסם בעברית הפך הספר לאוטוריטטיבי בכל נוגע למחזאי חשוב זה, ומצוטט בספרים ובמחקרים שנושאם תיאטרון.
אחד מפרקי הספר תורגם לאנגלית ופורסם באחד מכתבי העת לחקר התיאטרון המובילים Theatre Research International TRI שיוצא לאור בקיימברידג'.
"הנה ימים באים: אפוקליפסה ואתיקה בתיאטרון הישראלי", בהוצאת אסף-מחקרים של אוניברסיטת תל אביב וספרא (2013) בוחן את הזיקות בין השואה מחד, והאוטופיה הציונית, מאידך, לבין חזון אחרית הימים בתיאטרון הישראלי (בספר נידונים מחזאים כמו יוסף מונדי ויהושע סובול), על רקע אירועים מרכזיים בהיסטוריה היהודית והישראלית.
"צפייה חוזרת: עיון מחודש במחזאות מקור", הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון (2013), בעריכה משותפת עם פרופ' גד קינר.
האסופה כוללת 22 מאמרים שדנים ב-25 מחזאים ו-32 מחזות, פרי מחקריהם של טובי החוקרים בארץ בתחומי חקר התיאטרון, המופע והספרות העברית.
(2005) "'זה כמו קלידוסקופ, לך תחזיק דבר חיוני, ממשי בתוך משחק הצבעים הזה': פואטיקה של פסטיש במחזה 'הנסיכה האמריקאית' לנסים אלוני", על מלכים, צוענים ושחקנים: מחקרים ביצירתו התיאטרונית של נסים אלוני, נורית יערי (עורכת), הוצאת מכון פורטר והקיבוץ המאוחד, עמ' 110–121.
(2005) "החיבור בין אלה שאין להם מה לומר ובין ההמונים שאינם מדברים - ז'אן בודריאר: על תרבות תקשורתית בעולם של הדמיות", מכאן: כתב עת לספרות ותרבות יהודית וישראלית, כרך ו' דצמבר 2005/חורף תשס"ו, עמ' 143–167.
(2008) "'הפטריוט' בשירותה של 'מלכת אמבטיה' – מלחמת ששת הימים ביצירתו של חנוך לוין", ישראל, חוברת 13, אביב תשס"ח, עמ' 249–266.
(2010) מקומו של האחר : יצר ויצירתיות בדרמה של א"ב יהושע", בתוך: מבטים מצטלבים: עיונים ביצירת א"ב יהושע, אמיר בנבג'י, ניצה בן-דב וזיוה שמיר (עורכים), הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 453–468.
(2011) מרחב-זמן בשירה הלירית העברית במעברי הדורות", הספרות והחיים: פואטיקה ואידאולוגיה בספרות העברית החדשה, איריס פרוש, חמוטל צמיר וחנה סוקר-שווגר (עורכות), הוצאת כרמל, עמ' 363–380.
(2013) "היסטוריה של פורענויות ומיתוס הקורבן", בתוך: זהבה כספי וגד קינר (עורכים), צפייה חוזרת: עיון מחודש בדרמת מקור, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמ' 97–116.
(2013) "'איך זה שאינכם מפרשים את הזמן הזה?!' החורבן ההיסטורי ו'הזמן העכשווי' בסינדרום ירושלים מאת יהושע סובול", הספרות והחיים: פואטיקה ואידאולוגיה בספרות דפים למחקר בספרות 19, עמ' 96–127.
(2014) "אפוקליפסה, מרחב וזהות במושל יריחו והמשיח מאת יוסף מונדי", מחקרי ירושלים בספרות עברית כז', הוצאת מאגנס, תשע"ד/2014, עמ' 205–232.
אחותה של הציירת בלומה אודס רונקין.
אודס שטרן נולדה ב-1916 בפלונגיאן שבליטא.
למדה בגימנסיה "תרבות" בליטא, ואחר כך למדה במשך שנתיים בפקולטה לדרמה בתיאטרון המלכותי של קובנה.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל, ב-1941 נישאה לגבריאל שטרן ושניהם השתקעו בקיבוץ מעברות ומאוחר יותר עברו לזמן קצר לקיבוץ שמיר ומשם לקיבוץ עמיר.
בזכות תפקידו כרכז תרבות בקיבוץ עמיר, בני הזוג הכירו אנשים רבים מתחום התיאטרון והאמנות, בין היתר את אויגן קולב, ואת הבמאי פיטר פריי והשחקנית בתיה לנצט.
אודס-שטרן אף עברה קורס בימוי של שלושה חודשים שאורגן על ידי הקיבוץ הארצי והצליחה במיוחד, ויהושע ברטונוב הזמין אותה להצטרף להבימה, אך היא החליטה להישאר בקיבוץ.
ב-1949 אודס-שטרן יצאה לשנת השתלמות בהוראת תרבות הגוף בסמינר הקיבוצים ואחר כך עבדה כמורה לתנועה בקיבוצים שונים במשך 17 שנה, כאשר בלילות פיסלה.
בשנת 1957, אחרי תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב, ערכה סיור לימודים באירופה, ובשנת 1958 היא ומשפחתה עזבו את הקיבוץ והשתקעו ברמת אביב ואחר כך בהרצליה.
בשנת 1960 מונה בעלה, גבריאל שטרן, למזכיר אגודת הציירים למשך שבע שנים.
החל משנות השישים אודס-שטרן הציגה בגלריות שונות בישראל ומחוצה לה.
בתחילה פיסלה בחֵמר/טרקוטה ובעץ, אך כיוון שהחלה להתעניין יותר ויותר בתנועה בחלל, אולי בגלל מקצועה כמורה לתנועה, וחומרים אתם עבדה היו אטומים ומסיביים, חיפשה אודס–שטרן חומרים "אווריריים" יותר ופנתה ליצור בברזל.
כדי להשיג קלילות לא יצקה את הברזל ולא ריתכה או חיברה לוחות ברזל, אלא עשתה שימוש בטכניקה ייחודית: היא בנתה קונסטרוקציות מחוטי ברזל מגולוונים, עליהם הוסיפה עיסה של אבקת ברזל מעורבת בדבקים חדשניים.
את הטכניקה המציא עבורה חברם הכימאי משה יניב ממכון ויצמן, שהוא גם חבר במכון פסטר בצרפת.
באוקטובר 1963 קיימה תערוכה ראשונה של פסלי הברזל בגלריה החדשה של הדסה קלצקין בתל אביב ומאז הצליחה להפיץ את יצירותיה בכל העולם, בעיקר בארצות הברית.
בחיפושיה אחר ביטוי תנועתי, התמקדה בפסליה, בין היתר גם, במעוף ציפורים, כמו למשל בפסל ציפור.
טכניקת הפיסול שלה הייתה קרובה יותר לטכניקת הכיור, ולדברי יואב בראל, היא זו איפשרה לה ליצור צורות "קרומיות" ואירודינאמיות כתנועות בחלל המדגישות את מעוף הציפורים, ובו בזמן גם לעבוד עם החומר באופן אקספרסיבי, על ידי הטקסטורות שנוצרות בעבודת הכיור.
בשנת 1964 יצאו אודס-שטרן ובעלה לחופשה בצפת והסתבר שכאבי הפרקים מהם סבלה נעלמו, והיא אף מצאה עניין באמנים המקומיים.
כתוצאה מכך, רכשו השניים בית ובין השנים 1989-1965 פתחו גלריה בצפת.
אודס-שטרן גרה ויצרה כל קיץ בצפת ובעלה היה מצטרף בסופי שבוע.
במשך כל התקופה כיהן בעלה כחבר בוועד המנהל של קריית האמנים שם.
בגיל מבוגר יותר, מכיוון שידיה רעדו, הפסיקה לפסל והחלה לצייר וללמוד ציור אצל משה רוזנטליס.
1963 תערוכת יחיד בגלריה הדסה ק.
1964, תערוכה מתמדת בקרית האמנים בצפת.
1965, תערוכה בגלריה מולטון, לונדון.
1970, תערוכה ב"שער יפו: בוושינגטון.
תערוכת יחיד בבית יד לבנים", פתח תקווה.
כמו כן הייתה חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל והשתתפה בתערוכות הכלליות והקבוצתיות של האגודה.
זהבית ופזית היא סדרת אנימציה אמריקאית המשודרת בערוץ ניק ג'וניור.
בארצות הברית הסדרה משודרת החל מה-24 באוגוסט 2015 והמדבבים המקוריים הם: אבה בלה, איזבלה צ'אמפ, אלינה פולי ובלייק ברטרנד.
בישראל הסדרה משודרת החל מה-8 בנובמבר 2015 והמדבבים לעברית הם: עינת אזולאי, בר סביר, אלונה אלכסנדר ורום קלטר.
העונה הראשונה הסתיימה בארצות הברית ב-11 במאי 2016, ובישראל ב-11 בפברואר 2016 כאשר שני פרקים מן העונה לא שודרו.
ב-11 בפברואר 2016, הסדרה חודשה לעונה שנייה וכללה דמויות חדשות ומעבר ל-CGI.
העונה הסתיימה ב-31 במרץ 2017 בארצות הברית וב-11 באפריל 2017 בישראל.
ב-21 ביוני 2016 חודשה הסדרה לעונה שלישית בת 20 פרקים.
העונה הסתיימה ב-10 במאי 2018 בארצות הברית וב-26 ביוני 2018 בישראל.
ב-24 במאי 2017 חודשה הסדרה לעונה רביעית בת 20 פרקים.
העונה הסתיימה ב-9 בפברואר 2020 בארצות הברית וב-17 באוקטובר 2022 בישראל.
זהבית ופזית מגיעות ליום שהן הופכות לג'יניות אמיתיות.
לאחר שליה נבחרת להיות מבקשת המשאלות היא זוכה בבקבוק הג'יני המיוחד ומאז הג'ניות מגשימות לה שלוש משאלות וביום, אך הן נתקלות בטעויות שאותן הן מתקנות ביחד עם ליאה.
זהבית ופזית מקבלות מהנסיכה סמירה אבני חן בצבעים שונים בעלות כוחות קסם.
זטה המכשפה הרעה רוצה לגנוב להן אותה ולהיות בעלת הכוחות העוצמתיים ביותר.
ליה וזאק מצטרפים למסע ועוזרים כנגדה, ומקבלים גישה להסתובב במפלי זהרמיי.
זאק מכיר ג'יני ששמו קאז ובהמשך העונה הוא הופך להיות הג'יני שלו.
לאחר היעלמותו המסתורית של הצבע הסגול מנהר הקשת במפלי זהרמיי, הנסיכה סמירה שולחת את ליה, זהבית ופזית לעולם "קשת זהרמיי" כדי לגלות את מקור הבעיה.
הן פוגשות את אמה, ג'ינית קשת ועוזרות לה להחזיר את כל הצבעים לנהר.
לבסוף סמירה מחליטה כי הן מוכנות לחקור את עולם קשת זהרמיי וזאק וקאז מצטרפים אליהן להרפתקאות חדשות.
כמו כן, זטה המכשפה רוצה להיות בעלת הכוחות החזקים ביותר, ולכן מחפשת אותם בקשת זהרמיי בעזרת נזבו.
דמותמדבב באנגליתמדבב בעבריתעונותאנשים / ג'יניםזהביתאבה בלהעינת אזולאי1-3פזיתאיזבלה צ'אמפבר סביר1-3ליאהאלינה פוליאלונה אלכסנדר1-3זאקבלייק ברטרנדרום קלטר1-3הנסיכה סמירהניקי סוהוענת ארליך טליה ברקאי 2-3זטהלייסי שאברעדן גמליאל ספיר דרמון 2-3קאזג'ט ג'ורגמסמאייר2-3חיותטלהדי בראדלי בייקר—1-3נהל1-3חץ1רויה2-3נזבוערן מור2-3
זהבניים (שם מדעי: Oriolidae) הם משפחה של ציפורי שיר.
הזהבניים הם ציפורים בגודל בינוני באורך 20–30 ס"מ, בעלי נוצות זהובות ושחורות, מקור גדול ואדום ועיניים גדולות אדומות.
הם חיים ברחבי אפריקה, אירופה ואסיה.
מין אחד - זהבן מחלל (Oriolus oriolus) - חולף בישראל באביב ובסתיו.
הזהבניים מצויים רוב זמנם על העצים ונסתרים בין הענפים.
הזהבניים הם קרוביהם הרחוקים של החנקניים ושל הדרונגיים (Dicruridae).
סוג Pitohui - סוג שבו 2 מינים שבנוצותיהם ישנם טוקסינים.
זהבן (שם מדעי: Oriolus) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הזהבניים.
לסוג זה שייך המין זהבן מחלל המצוי בישראל.
מבנה גופו צר ומקורו רחב וקצר.
צבע הזכרים הוא צהוב, כתום או אדמדם עם חלקים שחורים.
צבע הנקבות פחות זוהר והוא נוטה לאפור וירוק זית.
זהבה גל (נולדה ב-29 באוגוסט 1948) היא זמרת אופרה, מצו-סופרן-קולורטורה, ופרופסור לפיתוח קול ישראלית-אמריקאית.
גל למדה במחלקה לפסנתר של האקדמיה למוזיקה בירושלים, אצל בנימין אורן ויהלי וגמן.
כמו כן, למדה פיתוח קול במסגרת פרטית אצל ג'ולייט מדיוני.
בירושלים פגשה בזמרת המצו-סופרן האמריקאית ג'ני טוראל, שעודדה אותה לעבור לניו יורק כדי להמשיך ללמוד.
בשנים 1974–1978 למדה פיתוח קול אצל דניאל פארו ובמחלקת האופרה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
הוענקו לה מלגות שונות, וביניהן מלגה מלאה ללימודים ומחייה מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בזמן לימודיה, הצטרפה למרכז האופרה בג'וליארד, הופיעה בתפקיד סוזוקי (Suzuki) במאדאם באטרפליי, בניצוח מיונג וון-צ'ונג.
כמו כן, שרה שחרזדה-רוול עם הפילהרמוניה של ג'וליארד, בניצוחו של סיקסטין ארלינג.
באותו קונצרט בקרנגי הול, הופיעה באריה-דואט מתוך המתאוס-פסיון "Erbrme Dich" של באך, עם הכנר אייזק שטרן.
ב-1979 השתתפה בכיתת האומן של הטנור לוצ'אנו פברוטי בג'וליארד.
בשנת 1978 זכתה גל בתחרות בין לאומית לזמרה בפריז "Concours International de Chant de Paris" - בשני פרסים: הפרס הגדול (Grand-Prix), ובנוסף למענק הכספי, הוענק לה רסיטל דביו בפסטיבל אקס-אן-פרובאנס, בלוויו של הפסנתרן האמריקני לורנס סקרובאקס.
באותה תחרות זכתה בפרס נוסף: הפרס הראשון לביצוע שיר אומנותי צרפתי של המלחין הצרפתי דריוס מיו.
באותה שנה, הגיעה גם למקום שני בתחרות הרדיו הבווארי שבמינכן "ARD International Music Competition".
בשנת 1978 החלה את הקריירה האופראית בלה סקאלה שבמילאנו בתפקיד פיודור, בהפקה של בוריס גודונוב, מוסורגסקי, בניצוחו של קלאודיו אבאדו ובימויו של יורי ליובימוב, ושל הבאס הבולגארי ניקולאי גייאורוב.
באותה עונה 1979, הוזמנה לאופרה בפריז לשיר בבוריס גודונוב, בניצוחו של סייג'י אוזאווה ובימויו של במאי הסרטים ג'וזף לוסי.
בשנת 1984 שרה בבוריס גודונוב עם קלאדיו אבדו והתזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשנת 1979 זכתה בתחרות "Young Concert Artists NY" בניו יורק שהעניקה לה אמרגנות אמריקנית ראשונה.
באותה תחרות הוענקה לה אות הצטיינות על שם הזמרת קאתלין פרייר.
בשנת 1980 שרה את תפקיד "נערת הפרחים" באופרה "פרסיפל" מאת ריכרד וגנר, בפסטיבל זלצבורג, תחת שרביטו ובימויו של הרברט פון קאראיאן והתזמורת הפילהרמונית של ברלין.
באותה שנה שרה בבית האופרה הלאומי באמסטרדם את תפקיד "סינדרלה" באופרה לה צ'נרנטולה מאת רוסיני.
בשנת 1981 שרה את "כרובינו" בנישואי פיגארו מאת מוצרט, בבית האופרה במונטה קרלו.
בשנת 1987 שרה כרובינו בבית האופרה הוינאית ובפסטיבל סנטה-פה בניו מקסיקו.
בשנת 1994 עזבה את פריז ועברה להתגורר בניו יורק והחלה לעסוק בהוראה.
היא הצטרפה לפקולטה הווקאלית בווסטמינסטר קוויאר קולג', שבפרינסטון, ניו-ג'רזי.
היא לימדה שם כפרופסור חבר-נלווה למוזיקה במשך 21 שנים, עד שפרשה בשנת 2015. במקביל ניהלה סטודיו פרטי לזמרה בניו יורק.
בשנים 2002–2014 השתתפה בהדרכת סמינרים שנוהלו בווסטמינסטר קוויאר קולג' במסגרת "Saturday Seminars".
הסמינרים נועדו לסטודנטים, זמרים, מנצחים ומורים לפיתוח קול, עם הרצאות וכיתות אומן, בנושא הפדגוגיה של אומנות השירה הקלאסית: יציבה, נשימה, תמיכה, אקוסטיקה ורגיסטרים- בליווי אנטומיה ופיזיולוגיה ודימויים, דיקציה וחשיבות השפה בשירה, שירת לגאטו, הכנת תפקיד תיאטראלי.
סגנונם של הנדל-מוצרט-רוסיני וסגנון השירה היפה.
גל הוזמנה להרצאות וכיתות אומן באוניברסיטאות ובבתי ספר ידועים למוזיקה, כמו בית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק, באוניברסיטאות קולומביה, ייל, פרינסטון, וראטגרס, בפרי-קולג' שבג'וליארד בניו יורק, בבית ספר למוזיקה באוניברסיטת "הארט" ובבית ספר למוזיקה "קאלבארי" בקונטיקט.
בישראל הגישה כיתות אמן בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב וב.
את תפקיד המפתח בקריירה שלה, "רוזינה" ב"ספר מסיביליה", ביצעה באחת-עשרה הפקות שונות:
בשנת 1980 שרה את "רוזינה" עם האופרה של סנטיאגו, צ'ילה.
באותה שנה, שרה את אותו תפקיד בהפקה שונה, בקנדי סנטר בוושינגטון.
בשתי העונות 1981 ו-1982, הופיעה כ"רוזינה" בפסטיבל גליינדבורן באנגליה.
בשנת 1985 הופיעה עם האופרה הסקוטית.
בשנת 1987 שרה רוזינה עם בית האופרה הלאומי באמסטרדם, בהפקתו המיוחדת של הבמאי והמחזאי האיטלקי דריו פו.
בשנת 1987 שרה רוזינה בהפקה שונה בבית האופרה באוויניון בצרפת.
בשנת 1988 הופיעה בתפקיד רוזינה עם האופרה הישראלית החדשה ובאותה שנה עם האופרה של נונט.
בשתי העונות 1989 ו-1990, שרה את "רוזינה" בבית האופרה בפרנקפורט בניצוחו של אולג קטאני.
בשנת 1996 הופיעה כרוזינה עם בית האופרה של וויג'יניה, בנורפוק, ובוושיגטון
משנת 1981 התגוררה בפריז והופיעה בשתי עונות מלאות 1981, 1982, 1983 בתפקיד כרמן, בהפקתם המיוחדת של הבמאי פיטר ברוק והמלחין-המנצח מאריוס קונסטאנט, בגרסתם המיוחדת, המבוססת על האופרה כרמן של ביזה, "הטרגדיה של כרמן", שהועלתה בפריז, בתיאטרון בוף-דו-נור.
ב-1983 השתתפה בסיור עם הלהקה בציריך שווייץ, והמבורג, גרמניה.
בשנת 1983 כיכבה באחד משלושת הסרטים של "הטרגדיה של כרמן" שצולמו בו זמנית בתיאטרון בפריז לדרמה קולנועית מלאה.
הפסקול בביצוע זהבה גל, הופק לאלבום על ידי חברת EMI.
בשנים 1989, 1991, 1994 שרה את התפקידים ניקולאוס והמוזה "Nicklausse", ב"סיפורי הופמן" מאת אופנבאך באופרה הישראלית החדשה.
בשתי העונות של 1991–1992, הופיעה בתפקיד אורפאו, באורפאו ואורידיצ'ה מאת גלוק עם האופרה הישראלית
בשנת 1984 הופיעה בפסטיבל רוסיני בפזרו בתפקיד "איזולייא" באופרה "הרוזן אורי" מאת רוסיני.
בשנת 1985 שרה את תפקיד הילד באופרה הילד והקסמים מאת מוריס ראוול עם תזמורת הסוויס רומאנד בז'נבה, בניצוחו של ארמין ג'ורדן, בשידור טלוויזיוני ישיר באירופה.
תפקידים וירטואוזים באופרות של גאורג פרידריך הנדל
בשנת 1983, שרה את תפקיד אריאודנטה בבית האופרה ננסי בצרפת, תחת שרביטו של ז'אן קלוד מלגואר, בהפקה של לה סקאלה עם הבמאי פייר לואיג'י פידזי.
בשנת 1985, לציון 300 שנה למותו של הנדל, שרה את תפקיד אריאודנטה, בהפקת לה סקאלה מילנו, בתיאטרון שאנז-אליזה בפריז עם אותה הפקה, הופיעה בבית האופרה בלוזאן בשווייץ
בשנת 1985, גל החליפה את תרזה ברגנצה בתפקיד "רינאלדו" באופרה "רינלדו", בהפקתו של "פייר לואיג'י פידזי" וניצוחו של צ'ארלס מקקראס בתיאטרון שאטלה בפריז.
בשנת 1986, הופיעה בתפקיד דג'אנירה באורטורה "הרקולס" של הנדל, בתיאטרון שאטלה בפריז בניצוחו של ז'אן קלוד מלגואר ותזמורתו.
בשנת 1991, שרה טזאו באופרה "Teseo" של הנדל, בקובנט-גרדן בלודון ובפסטיבל הקיץ של אתונה באודאון הרודס-אטיקוס, תחת שרביטו של ז'אן קלוד מלגואר ותזמורתו.
בשנת 1990, שרה את תפקיד אלמירה באופרה "פלורידנטה" עם המנצח אלן קרטיס בביצוע קונצרטנטי בטורונטו קנדה, וסן פרנסיסקו בקליפורניה.
בשנת 1986, הופיעה בתפקיד הצועניה סלוד באופרה "החיים הקצרים" של מנואל דה פאייה, בהפקתו הבימתית של במאי הקולנוע הספרדי פרננדו ארבאל, בתיאטרון ננסי בצרפת.
עם אותה הפקה היא מופיעה בפסטיבל-לוזאן בשווייץ.
ובאותה עונה, בננסי, צרפת, שרה צרלינה בדון ג'ובאני, בכיכובו ובימויו של רוג'רו ריימונדי.
בשנת 1986, הופיעה בתפקיד "אוקטביה" באופרה "קלאודיו מונטוורדי - הכתרתה של פופאה" בניצוחו של מישל קורבוז בבימויים של משה לייזר ופטריק קורייה בפסטיבל לוזאן, בשווייץ.
בשנת 1988, שרה "אסטאזי Astasi" באופרה טרארה מאת אנטוניו סליירי בקרלסרוהא גרמניה, ובפסטיבל שווייצרינגן, בניצוחו של "ז'אן קלוד מלגואר" ותזמורתו.
ההפקה הוסרטה ע"י הטלוויזיה האוסטרית לווידאו מסחרי.
בשנת 1979, הופיעה במילאנו באטליה, עם תזמורת לה סקאלה בניצוחו של קלאודיו אבדו, בביצוע פולצ'ינלה סטרווינסקי.
בשנת 1979, הופיעה עם המנצח ארמין ג'ורדן ותזמורתו Orchestre de la Suisse Romande ברסיטל אריות נבחרות בז'נבה שווייץ.
בשנת 1980, הופיעה במיסה בדו מינור, מוצארט, בניצוחו של אדוארדו מאטה Eduardo Mata עם התזמורת הסימפונית הלאומית האיטלקית- RAI, שהוסרט בשידור אירופי ישיר-ארוביזיון, מקתדרלת אורבייטו באיטליה.
בשנת 1980, הופיעה עם הפילהרמונית של ניו יורק במרכז לינקולן בניו יורק, בניצוחו של דניאל בארנבוים בסימפוניה הדרמטית של ברליוז, "רומאו וז'ולייט".
בשנת 1982, הופיעה עם המנצח אדוארדו מאטה והתזמורת הסימפונית דאלאס, במרכז קנדי בוושינגטון די.
וכן בדאלאס שבטקסס בביצוע האריה הקונצרטנטית של מוצרט "Ch'io_mi_scordi_di_te?", והסוויטה של מנואל דה פאיה, "El_sombrero_de_tres_picos".
בשנת 1982, הופיעה עם המנצח אדוארדו מאטה אדוארדו מאטה עם התזמורת הלאומית "NAC" בקנדה, בביצוע "פולצ'ינלה" של סטרווינסקי.
בשנת 1983, שרה עם התזמורת הסימפונית של ברן בשווייץ בביצוע "שחרזדה" מאת מוריס ראוול, בניצוחו של אליהו עינבל.
באותה שנה, הופיעה עם המנצח פייר בולז ב"פולצ'ינלה" של סטרווינסקי בפסטיבל בדרום צרפת.
בשנת 1985, השתתפה בביצוע בכורה עולמי של הסימפוניה הרביעית "נירות זיכרון" ("Memorial Candels"), מאת המלחין האמריקני בנג'מין ליס, לטקסט של נלי זק"ש, עם התזמורת הסימפונית של דאלס בניצוח אדוארדו מאטה ובשיתוף עם הכנר פנחס צוקרמן, במרכז קנדי בוושינגטון די.
בשנת 1986, שרה את הרקווים של מוצרט עם המנצח אדו דה וארט עם התזמורת הסימפונית של פיטסבורג והתזמורת הסימפונית של יוסטון.
בשנת 1987, הופיעה בפריז, באולם Salle_Pleyel עם התזמורת הלאומית של צרפת, ב"שחרזדה" של מוריס ראוול עם המנצח ז'ק מרסייה.
בשנת 1990, חזרה ל, לביצוע סימפוניית "ירמיהו" מאת ליאונרד ברנשטיין, עם המנצחת דליה אטלס.
בשנת 1992, שרה את הסימפוניה השלישית של מאהלר עם התזמורת הסימפונית הרומנית הלאומית, בפריז, בניצוחו של הוגו ריינר.
בשנת 1993, שרה את הרקוויאם של מוצרט עם המנצח יואל לוי והתזמורת הקאמרית ההולנדית, בהיכל התרבות תל אביב.
בשנת 1997 הופיעה עם התזמורת הקאמרית של אוהיו עם "השירים היוונים" של מוריס ראוול.
בשנת 1998, 2000, 2002 שרה את הרקווים של מוריס דורופלה בכנסיית "הקולות של ההתעלות" בניו יורק, בניצוחו של דניס קין.
בשנת 1979, הופיעה גל לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, בניצוחו של זובין מהטה במבחר אריות של מוצרט ורוסיני.
בשנת 1983, חזרה להופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע שהרזאד מאת מוריס ראוול, בניצוחו של אליהו ענבל.
בשנת 1988, שרה עם זובין מהטה את הסימפוניה ה-9 של ביטהובן, בקונצרט גאלה לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
בשנת 1996, הופיעה עם התזמורת הסימפונית ירושלים, בנצוחו של תומאס הנגלברוק עם הקנטטה "לוקרציה".
בשנת 1991, חזרה לפילהרמונית לביצוע הסימפוניה הרביעית של מאהלר בניצוחו של גארי ברתיני.
כמו כן, הופיעה עם תזמורות ישראליות שונות, כמו התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הישראלית והקאמרטה הישראלית ירושלים בניצוחו של אבנר בירון.
עם התזמורת הסימפונית חיפה שרה מספר פעמים בניצוחו של סטנלי ספרבר - במיסה בדו מינור של מוצרט, סטאבט-מאטר של רוסיני, "שהרזאד" של מוריס ראוול, ואריות אופראיות.
ג'ואקינו רוסיני, "משה במצרים" - מנצח: קלאודיו סימונה, 1981 (CD), חברת דקה
אנטוניו סליירי, "Tarare" - הוקלט בפסטיבל שווצינגן, 1988 (DVD), חברת יורוארטס-ארטהאוז מוזיק
קלאודיו אבאדו מנצח על מודסט מוסורגסקי, התזמורת הסימפונית של לונדון, 1992 (CD), חברת RCA רקורדס
גדעון קליין, "Oeuvres Instrumentales et Vocales", מנצח: פאבריס פרמנטייה, 1994 (CD), חברת אריון
גאטנו דוניצטי, לילות קיץ והקנטטה תרזה וג'נפלדוני, חברת טזיס
זהב נאצי הוא זהב שגרמניה הנאצית העבירה לכאורה לבנקים במדינות זרות בזמן מלחמת העולם השנייה.
ישנה סברה שהמשטר הנאצי רושש את הקורבנות בשטחי הכיבוש שלו כדי לממן את מכונת המלחמה, וכי כל הכספים הועברו למספר מאגרים מרכזיים.
פריטי זהב שונים נסחרו בתמורה לכסף ובסחר החליפין לקחו חלק משתפי פעולה רבים.
היקף סחר זה וזהות משתפי הפעולה אינם ידועים עד להיום.
שאלת היעלמותו של הזהב הנאצי שהוברח לבנקים ברחבי אירופה בשנת 1945 הייתה נושא לספרים, תאוריות קונספירציה ותביעה משפטית שנערכה בשנת 2000 נגד בנק הוותיקן, הפרנציסקנים ונתבעים נוספים.
הארמייה השלישית של ארצות הברית שעשתה את דרכה מפרנקפורט, הגיעה לשטח שלימים יהיה בשליטה סובייטית וכבשה חלק מתורינגיה המערבית.
ב-4 באפריל 1945, האמריקאים הגיעו למרקרס, עיר הנמצאת קילומטרים ספורים בתוך תורינגיה.
בבוקר ה-6 באפריל, עצרו שני שוטרים צבאיים אמריקאים שתי נשים בעקבות עוצר לילי באזור.
מאחר שהנשים היו אזרחיות צרפתיות במנוסה, ואחת מהן הייתה בהיריון וחיפשה עזרה רפואית, השוטרים לקחו אותן אל מפקדם מוץ.
מוץ ליווה אותן מחוץ לשטח הצבאי הסגור וניהל איתן שיחה, הם הגיעו לפתח מכרה מלח במרקרס.
הנשים אמרו למוץ שהמכרה מכיל זהב שנגנב על ידי הגרמנים, יחד עם אוצרות נוספים.
כאשר הוא חזר ליחידתו הוא חלק את המידע עם שלושה ממפקדיו, אך הם לא התעניינו בו.
הוא הצליח לאסוף מספר חיילים וביניהם שבויי מלחמה בריטים, הגיע עימם למכרה ויחד הם חילצו ממנו זהב ופריטי אומנות.
בבוקר למחרת, קולונל ברנרד ד.
ברנשטיין מן המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית קרא על התגלית במגזין כוכבים ופסים.
הוא איסף את חייליו והם הניחו מטעני נפץ במכרה שגילו חלל ברוחב 23 מטרים ובעומק של 46 מטרים.
המידע על מציאת המכרה ותכולתו הגיע לידי גנרל ג'ורג' פטון, ובהוראת אייזנהאואר חקרו שוב את המכרה והוציאו ממנו את כל הפריטים שהיו בו.
תכולת המכרה הועברה במהרה לשטח שבשליטת האמריקאים מחשש שיפלו לידי הסובייטים.
הזהב הנאצי שנמכר לבנקים באירופה ולגורמים אחרים בשנת 1945 הוא הנושא של ספרים, תאוריות קונספירציה וכן תביעות משפטיות נגד בנק הוותיקן שנערכה בינואר 2000, הפרנציסקנים ואף נאשמים אחרים.
במשפט, בנק הוותיקן זוכה מאשמה ולא הוכח כי הוא אגר או סחר בזהב נאצי.
הבנק הלאומי השווייצרי, ממאגרי הזהב הגדולים במרכז אירופה לפני המלחמה, נחשב בתור יעד עיקרי דרכו יכלו הנאצים לסחור בזהב ובסחורות גנובות.
במהלך המלחמה, הבנק השווייצרי קיבל 440 מיליון דולר בזהב ממקורות נאצים, מהם כ-316 מיליון דולר מקורם בזהב גנוב.
ב-21 באוקטובר 1946, קיבלה מחלקת האוצר של ארצות הברית לידיה מסמך חשוב מהסוכן אמרסון ביגלאו.
המסמך קיבל סיווג גבוה ביותר ורק ב-31 בדצמבר 1996 רמת הסיווג שלו הורדה ובשנת 1997 הוא שוחרר לציבור.
במסמך נקבע כי בשנת 1945 עיקל הוותיקן זהב נאצי בשווי של 350 מיליון פרנקים שווייצרים, מתוכם זהב בשווי של 150 מיליון פרנקים שווייצרים הוחרמו על ידי השלטונות הבריטים בגבול אוסטריה-שווייץ.
כמו כן, נטען במסמך כי העסקה נרשמה במספר חשבונות בנק שווייצריים.
יתרה מכך, לפי המסמך זהב גנוב בשווי של 200 מיליון פרנק שווייצרי, בעיקרו מטבעות זהב, הועברו לקריית הוותיקן ולבנק הוותיקן כאשר המסייעים לתהליך ההעברה היו כמרים מהכנסייה הקתולית ופרנציסקנים.
נציגים מן הוותיקן הכחישו את אמיתות המסמך והנאמר בו.
במהלך המלחמה פורטוגל הייתה מדינה נייטרלית, והייתה אחד ממרכזי הפקת הטונגסטן שסחרה הן עם בעלות הברית והן עם מדינות הציר.
הטונגסטון היא מתכת חשובה לתעשיית החימוש, במיוחד לפגזים ולקליעים חודרי שריון.
תעשיית החימוש הגרמנית התבססה כמעט בעיקרה על אספקה שהגיעה אליה מפורטוגל.
עד תום המלחמה ולאחריה, פורטוגל הייתה המדינה השנייה שצברה וסחרה בזהב נאצי אחרי שווייץ.
בתחילה המסחר עם גרמניה התבצע בהעברת כסף אמיתי, אך אנטוניו דה אוליביירה סלזר שחשש מרמאות דרש שהכספים יועברו לבנק המדינה בצורת זהב.
לפי ההערכה כמעט 100 טונות של זהב נאצי הולבנו דרך חשבונות בנק בשווייץ, ואילו רק 4 טונות של זהב הוחזרו לבעליהם.
זהבה לופו (נולדה בשנת 1948) היא ציירת ישראלית.
לופו נולדה ב-1948 בתל אביב, דור שישי בארץ ישראל מצד אמה אסתר אזולאי, צאצאית החיד"א.
אביה, גבריאל ממשפחת בלסיאנו שמוצאה מספרד, עלה לארץ ישראל מלבנון בגיל 15.
בגיל חמש וחצי החלה לימודי מוזיקה כשכלי הנגינה פסנתר.
סיימה את הקונסווטוריון הישראלי בתל אביב והמשיכה ללימודים גבוהים באקדמיה למוסיקה תל אביב.
בין מוריה נמנו פרופ' יצחק סדאי ומרדכי סתר.
בשנת 1979 החלה את לימודיה במכון אבני לאמנות אותם סיימה בהצטיינות.
תלמידתם של יעקב וכסלר, מנחם למברגר ואבינועם קוסובסקי.
יצירתה האבסטרקטית נוגעת רבות במוזיקה המלווה אותה מאז ילדות ובכלים שרכשה מלימודיה לאורך השנים.
היא יוצרת קונטרפונקט, קומפוזיציות והרמוניות כמבנה הפוגות של באך והסונטה כשהכלים המשמשים אותה הם צבע השמן, הקו והרישום האקספרסיבי, קולאז' ניירות האורז, תווים, עיתונים בפורמטים גדולי הממדים.
כל אלו יוצרים אבסטרקט אחר ושונה המייחד את יצירתה.
בשנת 1993 נבחרה לייצג את ישראל עם ארבעה אמנים נוספים מטעם מרכז אוסטרי לשבועיים יצירה בנואייבה, אמנים למען השלום.
בשנת 1998 ייצגה את ישראל בחגיגות עצמאות - 75 של טורקיה בעיר בורסה התאומה לעיר הרצליה יחד עם 12 ערים תאומות נוספות בעולם.
לופו מרבה לתרום מיצירותיה לארגונים המסייעים לקהילות נזקקות: קרן היסוד, העמותה למען האיידס, עמותת A.L.S בתי חולים, ילדים במצוקה ועוד.
יצירותיה נמצאים באוספים ציבוריים ופרטיים רבים בין השאר באוסף בית ברל, אוסף אוניברסיטת תל אביב, אוסף מוזיאון הרצליה, אוסף ג'ורבין, אוסף סמי יוחננוף, אוסף דבורה שוקן, אנשי אקדמיה רפואה ומשפט וחברות ציבוריות ידועות.
כיום חיה ויוצרת בעיר מודיעין.
לופו היא חלק מתנועה שהפכה את המופשט המוכר והידוע לאמנות עכשווית ובתוך תנועה זו היא עומדת כאייקון של אמן אחד הנותן משמעות ושפה נוספת גם למופשט של היום.
יצירתה מזוהה בכל מקום בכתב יד ייחודי, במלודיה ובתנועתיות המוזיקליים, בקולאז' ניירות האורז והתווים, הרישום האקספרסיבי והכתיבה הנשזרים זה בזו בפורמטים גדולי הממדים המוליכים את הצופה צעד אחר צעד לתוך ליבה של היצירה.
1987 – מוזיאון בת ים, אוצר יעקוב חייט
1990 – בית האמנים ירושלים אוצר חגי שגב
1992 – מוזיאון הרצליה אוצר יואב דגון
1995 – בית האמנים תל אביב אוצר חגי שגב
1996 – ניס אקספו, צרפת בחסות מותג האפנה Faconnable
1998 – "חגיגות 75 שנים להכרזתה של הרפובליקה הטורקית" בורסה, טורקיה
1998 – "הכרמל מעבר לפינה בארץ לא נודעת" בית האמנים ירושלים
1998 – משכן האמנים הרצליה, אוצרת וורדה גנוסר
1999 – NOHO Gallery ניו יורק, בחסות קונסול ישראל לתרבות רפי גמזו
2003 – אוניברסיטת תל אביב, תל אביב
2003 – "אנטומיה של ציור" גלריה מצפה הימים
2004 – "הרמוניה" המשכן לאמנויות הבמה תל אביב, אוצר אודי רוזנוויין
2007 – "קונטרפונקט בלבן" בית האמנים תל אביב אוצר אריה ברקוביץ
2013 – "אטיוד בצבע" בית האמנים תל אביב אוצר אריה ברקוביץ
2018 – מוזיאון קסטל, אוצרת רחל זיו.
2021 - Segnalati, Budapes תערוכות בינלאומיות
2022 - תערוכה מוזיאלית בית האמנים תל אביב, תל אביב
1982 – בית האמנים תל אביב
1986 – בית האמנים תל אביב
1989 – אמני הרצלייה במוזיאון במרל גרמניה
1993 – שבועיים יצירה בנואייבה מצרים כאורחת מרכז תרבות אוסטרי בגראץ
1996 – מוזיאון ארץ ישראל, אמנים שליחים של שלום
1997 – דיסלדורף גרמניה Art Multiple
1998 – ארט אקספו פאלם ביץ, ארט אקספו ניו יורק
1998 – ארט אמסטרדם הולנד
1998 – גלריה מורייה וושינגטון
2011 – לילה לבן "מוזיקה בחלל" מוזיאון יפו העתיקה
2016 – אמנות ישראלית בווינה
2018 – אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי החברה
2019 – לונדון, אמנות ישראלית GALLERY ESPACIO
2019 – מילאנו לאונרדו דה וינצ'י, M.A.D.S GALLERY
1992 - מוזיאון הרצליה, זהבה לופו ציורים 1990–1991, אוצר ועורך: יואב דגון
בחסות ז'אן פייר בן נעים, נשיא קרן היסוד ונשיא Faconnable העולמית.
2013 - Etude in Color בית האמנים תל אביב.
אמנים ישראליים מכוננים במאה ה-21. בעריכת דורון בראונשטיין
קטלוג אמנות ישראלית A.L.S סותביס
קטלוג האמנות מוזיאון הרצליה במרל גרמניה
קטלוג אמנים שולחים שלום ד"ר יונה פישר
קטלוג האמנות סיני מרכז תרבות אוסטרי
"כאן" מגזין מציאות ישראלית באמנות גיליון מס' 49
מרכז מידע מוזיאון תל אביב
הארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל ע"ש משה ציפר הפקולטה לאמנויות אוניברסיטת תל אביב
זהבה פדנס (נולדה ב-12 בדצמבר 1954) היא רקדנית וכוריאוגרפית ישראלית, זוכת המקום השישי בגוט טאלנט ישראל.
זהבה פדנס נולדה וגדלה בקריית אתא.
פדנס היא רקדנית, עובדת סוציאלית בהכשרתה, וגרפולוגית.
נכת פוליו מגיל שנה וחצי.
למדה בבית הספר התיכון "רוגוזין" בקריית אתא.
לאחר סיום לימודי התיכון, שימשה אזרחית עובדת צה"ל בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
פדנס בעלת תואר ראשון בעבודה סוציאלית, ובוגרת לימודי תרפיה באמנות באוניברסיטת חיפה.
למדה גרפולוגיה במכללה למינהל בחיפה ובבית הספר של אילון בן יוסף.
פדנס היא עובדת סוציאלית בהכשרתה ועבדה במקצוע במשך שנים רבות.
במסגרת תפקידה עבדה בתחום בריאות הנפש ושיקום עם אוכלוסיות שונות: נוער במצוקה, משפחות בסיכון, אנשים אשר נדרשו לשרותי משרד הרווחה ועוד.
פדנס הייתה נציגת ציבור בוועדות ערר במשרד הרווחה, ועבדה בעמותות לאימוץ ילדים מחו"ל.
במהלך חייה עסקה בספורט תחרותי ובין היתר שיחקה טניס שולחן, כדורסל, טניס שדה והשתתפה בתחרויות שונות בארץ ובעולם.
בתחום טניס שדה דורגה שנייה בישראל ונשלחה על ידי התאחדות הספורט להשתתף בטורנירים שונים ברחבי העולם: אוסטרליה, אירופה, ארצות הברית ועוד.
כשהייתה פדנס בת 48 החליטה לחבור לאורן בראיר, רקדן וכוריאוגרף, שגדל להורים נכים כתוצאה מפוליו בילדות.
ביחד יצרו את הצמד "רק לגעת", המשלב אלמנטים שונים ממחול מודרני.
בראיר הוא גם מורה לריקוד ולימד את פדנס טכניקות שונות.
פדנס השתתפה כרקדנית ולמדה בקרקס הישראלי סנדסיאל, מרכז תרבות בינלאומי לתיאטרון מחול וקרקס מודרני בפארק יקום.
היצירה גרוטאה הועלתה בשנת 2019 במסגרת פסטיבל אינטימדאנס ICON של תיאטרון תמונע.
פדנס מתגוררת בחיפה, אמא לשניים וסבתא לשישה נכדים.
זהב טהור הוא בצבע צהוב-אדמדם, אך ניתן לייצר זהב צבעוני בצבעים שונים אחרים.
ניתן לסווג זהב צבעוני לשלוש קבוצות:
סגסוגות עם כסף ונחושת ביחסים שונים מביאות ליצירת זהב לבן, צהוב, ירוק ואדום.
סגסוגות מסוג זה לרוב ניתנות לריקוע.
תרכובות של מתכות ויסודות אחרים יוצרות זהב כחול וסגול, כמו גם צבעים אחרים.
חומרים אלה בדרך כלל שבירים, אך ניתן להשתמש בהם כאבני חן לשיבוץ.
טיפולי שטח, כמו שכבות תחמוצת.
זהב לבן הוא סגסוגת של זהב ומתכת לבנה אחת לפחות (בדרך כלל ניקל, כסף או פלדיום).
בדומה לזהב צהוב, טוהר הזהב הלבן נמדד בקראט.
תכונות הזהב הלבן משתנות בהתאם למתכות בהן נעשה שימוש בסגסוגת וליחסים ביניהן.
כתוצאה מכך ניתן להשתמש בסגסוגות זהב לבן למטרות רבות ומגוונות, סגסוגת ניקל למשל היא קשה וחזקה, ולכן מתאימה לייצור טבעות וסיכות.
לעומת זאת, סגסוגות כמו זהב-פלדיום הן רכות, גמישות ומתאימות לעיצובים עם אבני חן.
לעיתים צורף מומחה משלב בסגסוגות זהב-פלדיום גם מתכות אחרות, כמו נחושת, כסף ופלטינה, שמוסיפות למשקל ולעמידות.
המונח "זהב לבן" משמש באופן רחב בתעשיית התכשיטים לתיאור כל סגסוגת זהב בגוון לבן.
תכשיטים מסחריים רבים מצופים ברודיום, ונפוצה התפיסה השגויה שצבע הרודיום הוא למעשה הצבע של זהב לבן.
המונח "לבן" מכסה ספקטרום גדול של צבעים הגובל או חופף לצהוב בהיר, גוני חום ואפילו ורוד חיוור מאוד.
ציפוי רודיום מאפשר ליצרני התכשיטים להסתיר את הצבעים הלא-לבנים.
בזהב לבן טיפוסי האחוז המשקלי של הזהב הוא 90%, ו-10% במשקל מרכיב הניקל.
ניתן להוסיף נחושת כדי להגביר את הגמישות ולהקל על תהליך העיבוד של החומר.
שתי פאזות מעניקות לסגסוגות זהב-ניקל-נחושת את החוזק שלהן.
הפאזה הראשונה היא תרכובת זהב-נחושת עשירה בזהב, והשני הוא תרכובת ניקל-נחושת עשירה בניקל.
הסגסוגות המשמשות בתעשיית התכשיטים מורכבות זהב-פלדיום-כסף או זהב-ניקל-נחושת-אבץ.
פלדיום וניקל משמשים כחומרי הלבנה ראשוניים לזהב, ואבץ משמש כחומר הלבנה משני כדי לטשטש את צבע הנחושת.
הניקל המשמש בסגסוגות זהב לבן עלול לגרום לתגובה אלרגית לאורך זמן (במיוחד נפוץ עקב שעון יד).
התגובה מתבטאת בדרך כלל בפריחה קלה בעור (ומכונה "ניקל דרמטיטיס"), ומתרחשת אצל אחד מכל שמונה אנשים.
בשל כך במדינות רבות לא נעשה שימוש בניקל בפורמולות הזהב הלבן.
ברוב המוחלט של המקרים הזהב אינו זהב טהור, גם בטרם הוספת מתכות שונות לסגסוגת ליצירת זהב לבן.
לעיתים קרובות בהפקת הזהב מתקבלת סגסוגת של זהב וכספית, העלולה גם היא לגרום לתגובה אלרגית.
סגסוגות זהב צהוב 18 קראט נפוצות כוללות:
זהב אדום הוא סגסוגת של זהב-נחושת הנמצאת בשימוש נרחב לתכשיטים אופנתיים.
זהב אדום מכונה גם זהב ורוד, או "רוז-גולד".
הוא היה פופולרי ברוסיה בראשית המאה התשע-עשרה, והיה ידוע גם בשם זהב רוסי, אם כי כיום המונח הזה כמעט לא בשימוש.
במאה ה-21 הפופולריות של תכשיטים עשויים זהב אדום עלתה, וטבעות נישואין, צמידים ותכשיטים אחרים בצבע הזה הפכו לאופנתיים.
בציבור השמות "זהב אדום" או "זהב ורוד" משמשים כמעט כמילים נרדפות, אם כי למעשה החומרים נבדלים זה מזה בתכולת הנחושת.
ככל שתכולת הנחושת גבוהה יותר, כך הצבע האדום חזק יותר.
בזהב ורוד משתמשים במעט מאוד נחושת, אחריו הרוז גולד, וזהב אדום הוא בעל תכולת הנחושת הגבוהה ביותר.
ניתן להוסיף עד 15% אבץ לסגסוגות עשירות בנחושת כדי לשנות את צבען לצהוב אדמדם או צהוב כהה.
זהב אדום 14 קראט, שנמצא לרוב במזרח התיכון, מכיל 41.67% נחושת.
קיים גם זהב המכונה "זהב כתר" והוא נחשב לגרסה הטהורה ביותר של זהב אדום, כלומר בעל הקראט הגבוה ביותר, 22 קראט.
הוא שימש במאה ה-16 לייצור מטבעות משום שהיה עמיד יחסית לזהב 23 קראט שהיה נפוץ באותה תקופה.
תהליך שינוי טמפרטורה לסגסוגת זהב-נחושת-אלומיניום מקנה לה מרקם מיוחד ומראה מנצנץ.
לאחר ליטוש, החפץ עובר חימום בשמן חם ל-150–200 מעלות צלזיוס למשך 10 דקות ואז קירור בטמפרטורה של מתחת ל-20 מעלות צלזיוס.
התהליך אינו תלוי בקצב הקירור, ובסופו מתקבל משטח נוצץ.
הרכב אחד של סגסוגת של 76% זהב, 19% נחושת ו-5% אלומיניום מתאפיין בצבע צהוב, והרכב דומה של הסגסוגת של 76% זהב, 18% נחושת ו-6% אלומיניום מתאפיין בגוון ורוד.
זהב ירוק היה מוכר לבני הלידיה (כיום באזור אנטליה, טורקיה) כבר משנת 860 לפני הספירה.
הוא כונה אלקטרום, ולמעשה מדובר בסגסוגת הנוצרת באופן טבעי, של כסף וזהב.
צבעו נע בין ירוק לצהוב.
אמייל נדבק טוב יותר לסגסוגות אלה מאשר לזהב טהור.
ניתן להוסיף את המתכת קדמיום לסגסוגות זהב כדי ליצור צבע ירוק, אך בשל הרעילות הגבוהה של קדמיום השימוש מוגבל ביותר.
סגסוגת שמכילה 75% זהב, 15% כסף, 6% נחושת ו -4% קדמיום מניבה גוון ירוק כהה.
סגסוגות זהב אפור מיוצרות בדרך כלל מזהב ופלדיום.
בשל מחירו הגבוה של הפלדיום, קיימות גם חלופות זולות לזהב אפור, למשל סגסוגת של זהב עם כסף, מנגן ונחושת ביחסים מסוימים.
תרכובות זהב ומתכת ביחס סטוכיומטרי של 1:2 תמיד בעלות מבנה גביש פלואוריט ולכן מאוד שבירות.
יחסים סטוכיומטרים אחרים יגרמו לאובדן צבע.
עם זאת לעיתים נעשה שימוש ביחס כמויות אחר כדי לגרום למבנים קטנים להיות פחות שבירים.
דרך נוספת להפחתת שבירות היא הוספת כמות קטנה של פלדיום, נחושת או כסף.
לתרכובות מסוג זה לרוב עמידות נמוכה בפני קורוזיה.
האלמנטים הפחות יציבים נדחקים לסביבה החיצונית ועל פני השטח נוצרת שכבה עשירה בזהב.
יש להימנע ממגע ישיר של אלמנטים מזהב כחול וסגול עם העור מכיוון שחשיפה לזיעה עלולה לגרום לפירוק המתכת ושינוי צבעה.
זהב סגול (נקרא גם זהב אמטיסט וזהב לילך) הוא תרכובת זהב ואלומיניום.
תוכן הזהב ב-AuAl2 נע סביב 79% ולכן ניתן להתייחס אליו כזהב 18 קראט.
זהב סגול שביר יותר מסגסוגות זהב אחרות, ועשוי להיווצר מעצם המגע בין זהב ואלומיניום (תקלה חמורה כאשר התופעה מתרחשת במוצרי אלקטרוניקה).
בניגוד למתכות שהן ניתנות לריקוע, התרכובת הזו עלולה להתנפץ כתוצאה ממכה חדה.
לכן השימוש בזהב סגול הוא בעיקר כאבן חן בתכשיטים, ולא בפני עצמו.
בחומרים זולים יותר המכילים תכולה נמוכה יותר של זהב, החומר מורכב מתערובת של התרכובת עם אלומיניום טהור מוצק.
בתכולה גבוהה יותר של זהב נוצר AuAl והצבע הסגול מוגבל לכ-15% מתכולת האלומיניום.
ב-88% זהב החומר מורכב מ-AuAl ומשנה את צבעו.
למעשה ההרכב בפועל של AuAl2 קרוב יותר ל-Al11Au6 בשל מבנה הגביש.
זהב כחול הוא סגסוגת זהב עם גליום או אינדיום.
זהב-אינדיום מכיל 46% זהב (כ-11 קראט) ו-54% אינדיום, ונוצרת התרכובתAuIn2. יש הטוענים שלתרכובת זו צבע כחול בהיר, אבל לפי פענוח קואורדינטות הצבע הגוון הוא אפרפר.
זהב-גליום, AuGa2 מכיל 58.5% זהב, כלומר כ-14 קראט ובעל גוון כחלחל יותר.
נקודת ההתכה של AuIn2 היא 541 מעלות צלזיוס, ואילו של AuGa2 היא 492 מעלות צלזיוס.
AuIn2 פחות שביר מ-AuGa2, שהוא עצמו פחות שביר מאשר AuAl2.
ניתן לצפות משטח זהב או כסף סטרלינג בזהב כחול על ידי ציפוי פני השטח בזהב, ואחריו ציפוי אינדיום, כאשר עובי השכבות תואם ליחס האטומי 1:2. לאחר מכן טיפול בחום גורם לשינוי מבני במתכות וליצירת התרכובת הרצויה.
זהב שחור הוא סוג של זהב המשמש בתכשיטים.
ניתן לייצר זהב בצבע שחור בשיטות שונות:
פטינה - באמצעות מריחת תרכובות המכילות גופרית וחמצן.
בתהליך שיקוע כימי בעזרת פלזמה הכולל פחמן אמורפי
חמצון מבוקר של זהב המכיל כרום או קובלט (למשל 75% זהב, 25% קובלט).
טיפול באשלגן גופרתי לסגסוגות עשירות נחושת יוצר גוון חום עד שחור.
על ידי טיפול בחום של 700–950 מעלות צלזיוס ניתן לצפות סגסוגות המכילות קובלט, למשל 75% זהב ו-25% קובלט, בשכבת תחמוצת שחורה.
ניתן להשיג אפקט דומה גם בשימוש בנחושת, ברזל או טיטניום.
סגסוגת זהב-קובלט-כרום (75% זהב, 15% קובלט, 10% כרום) מאופיינת בשכבת תחמוצת בגוון ירוק-זית בשל תכולת הכרומיה (Cr2O3) והיא גם דקה פי חמישה מזהב-קובלט ועמידה יותר בפני שחיקה.
טכנולוגיה שהתפתחה בשנים האחרונות מאפשרת לייצר זהב שחור בעזרת ננו-מבנים על פני השטח באמצעות לייזר.
הלייזר גורם לעיוות בפני השטח של המתכת כך שנוצר שטח פנים מוגבר מאוד, אשר סופג כמעט את כל האור שפוגע בו ובכך הופך את הגוון לשחור עמוק.
שיטה זו משמשת לרוב בתעשייה הטכנולוגית, ולא לנוי בתעשיית התכשיטים.
האינטראקציה בין חלקיקי הזהב השונים משפיעה על טווח אורכי הגל שיבלעו ובכך על הצבע.
ניתן גם להשתמש בשכבת תחמוצת כדי להשיג גוון כחול בסגסוגות המורכבות 75% זהב, 24.4% ברזל ו-0.6% ניקל.
חימום לטמפרטורה של 450–600 מעלות צלזיוס ומגע עם האוויר גורם ליצירת השכבה על פני השטח.
ניתן להשיג זהב 20–23 קראט בצבע כחול עמוק על ידי טיפול בחום של 1800 מעלות צלזיוס לסגסוגת רותניום, רודיום ואלמנטים נוספים.
שכבת התחמוצת הצבעונית שנוצרת על פני השטח היא בעובי 3–6 מיקרומטר.
זהבה ושלושת הדובים הוא סרט הנפשה אוסטרלי לכל המשפחה משנת 1991, המבוסס על סיפור ילדים בעל אותו שם מאת רוברט סאותי.
הסרט נכתב על ידי לאונרד לי ורוז פיליפס, והופק באולפני ההנפשה ברבנק.
הסרט הופץ לראשונה באוסטרליה בשנת 1991 בדיבוב אנגלי.
בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בשנת 1995 בערוץ הטלוויזיה החינוכית הישראלית, ולאחר מכן הופץ בקלטות וידאו ו-DVD בהפצת קלסיקלטת.
הסרט עוקב אחר זהבה, ילדה שבדרכה הביתה דרך היער נתקלת בבית בו גרה משפחת דובים.
זהבה מחליטה להיכנס לבית, ולהפתעה המשפחה לא נמצאה בו, דבר שגרם לה מסקרנות לטעום מדייסת המשפחה, לשבת על כיסאות המשפחה, ולשכב על מיטות המשפחה.
כשמשפחת הדובים, הכוללת אבא, אמא וילד, חוזרת הביתה, היא מוצאת את זהבה.
תחילה, זהבה חששה מהמשפחה אך במהרה נוצרה ביניהם ידידות נפלאה.
מאוחר יותר, זהבה הלכה להופעה בקרקס, שם היא נחרדה לראות שמשפחת הדובים לכודה אצל קנולטי, מנהל קרקס אכזרי.
זהבה, יחד עם בונגו הליצן וחיות הקרקס, עושה הכל כדי להציל את המשפחה.
הדיבוב העברי של הסרט בוים על ידי ניקו בר, והופק על ידי אורית יואלי סנה.
הילה זינגר נאור - זהבה
דבי בסרגליק - אמא דובה / אמא של זהבה / אמא ארנבת
ניקו בר - אבא דב / מספר / אבא של זהבה / מנחה בלט / מר מקנולטי
איריס זינגר - דב דובון / בני הארנב
יוסי ברק - שופי הינשוף / בולע הלהבות
דודי בן אדרת - בונגו הליצן / הפגז האנושי