tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, קרב זה מפורסם בתור הקרב האחרון בהיסטוריה שבו עשו שני הצדדים שימוש בספינות עץ, והקרב הימי האחרון שבו היה מעורב הצי הדני.
הן באוסטריה והן בדנמרק ישנן אנדרטאות להנצחת הקרב, והפריגטה "יוטלנד" שהשתתפה בו מוצגת כיום במוזיאון הימי באבילטופט שבדנמרק.
קרב הר תבור (תשרי ג'תתכ"ז - תשרי ג'תתכ"ז) היה קרב קטן שנערך ליד הר תבור בגליל התחתון בתחילת המרד הגדול, בין כוחות של הצבא הרומאי בפיקודו של פלאקידוס למורדים יהודים מהגליל.
תוצאת הקרב הייתה ניצחון רומאי מוחלט, והקניית השליטה על הר תבור לידי הרומאים.
לפני בוא צבאו של אספסיאנוס לארץ ישראל, כחלק מהכנותיו לקראת בואו של הצבא הרומאי, ביצר יוסף בן מתתיהו גם את הר תבור.
הוא הקיף את פסגת ההר בחומה שהקים במהירות, תוך ארבעים יום, ומילא בה מאגרי מים שהביא מתחתית ההר.
לאחר מפלות היהודים ביודפת ובטריכאי, נכנעו כל יישובי הגליל לאספסיאנוס, ורק שלושה נותרו בהתנגדותם: גמלא, גוש חלב, והר תבור.
אספסיאנוס יצא בתחילה לכבוש את גמלא, אולם לאחר שנכשלה התקפתו הראשונה על העיר, פתח במצור ממשוך עליה, ובו בזמן, שלח כוח של 600 פרשים תחת פיקודו של פלאקידוס, על מנת לכבוש את הר תבור.
מאחר שהלחימה במעלה ההר הייתה קשה במיוחד לפרשים, הגה פלאקידוס תחבולה.
הוא הזמין אותם לרדת מההר על מנת לשאת ולתת על תנאי שלום, והבטיח להם ערובות לביטחונם.
היהודים, מצידם, כלל לא רצו להיכנע לפלאקידוס, אך הגו תחבולה מצידם.
היהודים תכננו לרדת מההר, ולתקוף את פלאקידוס בהפתעה.
אך פלאקידוס עצמו התכונן לקרב נגד היהודים, וכל כוונתו הייתה להפוך את תנאי השטח לקלים יותר בעבורו.
לאחר שפלאקידוס גרר את היהודים למישור ליד ההר, פתחו אלו בהתקפה עליו.
פלאקידוס העמיד פני בורח, אולם לאחר שהרחיק את היהודים מרחק רב מההר, פנה והתקיף אותם עם פרשיו.
הוא הרג רבים מהיהודים, וחסם בפני הנותרים את הדרך חזרה להר.
חלק מהלוחמים, נטשו את ההגנה על ההר, וברחו לירושלים.
משנותרו תושבי הר תבור ללא לוחמים ועם מאגר מים מצומצם, נכנעו לפלאקידוס ונתנו לו את השליטה על הר תבור.
לאחר הניצחון בהר תבור, המשיך המצור על גמלא שבסיומו נכבשה העיר.
העיר האחרונה בגליל שנשארה במרד כנגד הרומאים הייתה גוש חלב, ולאחר שהתקרב אליה הצבא הרומאי, הבין יוחנן מגוש חלב שלא יוכל לנצח את הרומאים.
הוא ביקש הפוגה, מכיוון שהיה זה יום שבת, וניצל את הזדמנות לבריחה יחד עם מאות מלוחמיו.
הוא הצליח להגיע לירושלים, ואילו העיר נשארה על תילה, כשהבין אספסיאנוס שלא נשארו בה עוד מורדים.
"קרב העיוורים והחזירה - להיינריך פון קלייסט" (1979) הוא שמה של סדרת הדפסים מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
בשנת 1979, אחת מן השנים הפוריות ביותר ביצירתו של תומרקין במדיום ההדפס, יצר האמן סדרה של חמישה תחריטים בעקבות סיפור של היינריך פון קלייסט - "קרב העיוורים והחזיר" - שנכתב על פי כרוניקה של הנס זקס.
העלילה מתארת אירוע באאוגסבורג בו ליצן החצר של הקיסר מקסימיליאן הראשון ארגן קרב הומוריסטי בין חזירה לבין 12 עיוורים.
במהלך הקרב מכים העיוורים זה.
הסדרה הודפסה על ידי בטי אדלשטיין במהדורה בת 34 עותקים.
ההדפסים הם בגובה של כ-50 ס"מ וברוחב של כ-30 ס"מ, והם הודפסו על גליונות נייר בגובה של 76 ס"מ וברוחב של 56 ס"מ.
כל אחד מחמשת הדפסי הסדרה מפגיש בין דימויים הקשורים לסיפורו של קלייסט ולהיסטוריה הגרמנית, עם דמותו של צייר גרמני המיוצג על ידי פרט מיצירתו: חתימה של הצייר מתיאס גרונוואלד, פרט מציור של אורס גראף, דיוקן מרטין לותר על פי ציור של לוקאס קראנאך האב ודיוקן מקסימיליאן הראשון שיצר אלברכט דירר.
בסדרה שילב תומרקין בין טכניקות הדפס שונות.
בהדפס "מרטין לותר על פי ציור של לוקאס קראנאך" מן הסדרה, לדוגמה, נעשה בעזרת שתי פלטות תצריב.
באחת מהן מופיע דיוקנו של מרטין לותר, שהועבר את פלטת הפלטה בעזרת תצריב צילומי.
מאחורי פלטה זו הוסיף תומרקין פלטה נוספת, המתבססת על רישום חופשי בטכניקה של תחריט יבש.
רישום זה כולל תשליב של האותיות L ו-C, המייצגות את שמו של קראנאך, המשפט "בשנת 1938 מצמיד מרטין לוטר את פרצופו לחלון ונראה כמו חזיר SAU" בכתב ידו של האמן, ומודפס בהיפוך.
בכך רומז תומרקין על קשר היסטורי בין ההיסטוריה של גרמניה לבין תקופת השואה.
קרב המינים הוא סרט קולנוע אמריקאי-בריטי משנת 2017 בבימויים של ג'ונתן דייטון וואלרי פאריס.
קרב המינים הוא סרט ביוגרפי, דרמת ספורט, העוסק במשחק הטניס שנערך ב-1973 בין בילי ג'ין קינג ובובי ריגס, שכונה "קרב המינים".
בסרט מככבים אמה סטון וסטיב קארל.
הסרט מציג בצורה דרמטית את האירועים שהובילו למשחק הטניס שנערך בשנת 1973 בין בילי ג'ין קינג (בסרט: אמה סטון) לבין בובי ריגס (סטיב קארל), ואת חייהם האישיים.
קינג וגלדיס הלדמן (שרה סילברמן) מתעמתות עם ג'ק קרמר (ביל פולמן) שהכריז על טורניר טניס שבו שווי הפרס הראשון לנשים הוא שמינית מערך הפרס הגברים, אף על פי שמכירות הכרטיסים היו באותה הכמות.
הן מאיימות עליו שיארגנו טורניר נשים משל עצמן, אך קרמר לא נכנע לאיומים ולא מוכן לשנות את התנאים, בעודו מסביר להן את הנחיתות של ספורט טניס הנשים לעומת הגברים.
מאוחר יותר הוא מונע מהנשים להצטרף לטורניר של איגוד הטניס.
טורניר הנשים חווה קשיים בהקמה, עד שהלדמן מצליחה לגייס חסות משתלמת לטורניר מחברת הסיגריות "וירג'יניה סלים".
בילי ג'ין מתחילה לנהל רומן עם מרילין ברנט (אנדריאה ריזבורו), הספרית שלה, מה שמאיים על נישואיה ללארי (לורנס) קינג (אוסטין סטוול).
בינתיים, נישואיו של ריגס לפריסילה גלן העשירה (אליזבת שו), נתקלו בקשיים בעקבות בעיות ההתמכרות של ריגס, בין היתר, להימורים.
הוא מציע את האתגר לקינג, שמסרבת, אבל מרגרט קורט, שחקנית שהביסה לאחרונה את קינג במשחק, מקבלת את ההצעה של ריגס.
המשחק מתבצע וריגס מביס בקלות את קורט.
לאחר ההפסד הזה קינג מחליטה שהיא חייבת לקחת על עצמה את האתגר הזה ולהביס את ריגס.
היא עונה לריגס שהיא מסכימה אך בתנאי שהיא תהיה זו שתאמר את המילה האחרונה בכל מה שקשור למשחק.
קינג מתאמנת לקראת המשחק הזה באינטנסיביות רבה, בעוד ריגס נשאר יחסית אדיש וממשיך בחייו.
קינג מתנגדת לעובדה שג'ק קרמר ישדר את המשחק, ומאיימת שהיא לא תשחק אם הוא אכן יהיה השדרן במשחק הזה, ובסופו של דבר הוא מוותר על השדרנות במשחק.
ההתחלה מעט איטית עבור קינג אך בהמשך היא דוגלת באסטרטגיה אותה בנתה, מתישה את ריגס במשחק מהיר ויעיל, ומנצחת את המשחק בהפרש גדול.
אמה סטון – בילי ג'ין קינג
סטיב קארל – בובי ריגס
אנדראה רייסבורו – מרילין ברנט, מעצבת השיער של קינג והמאהבת שלה
שרה סילברמן – גלדיס הלדמן, מייסדת המגזין World Tennis
ביל פולמן – ג'ק קרמר
אלן קאמינג – טד טינלינג, מעצב האופנה וחבר קרוב של קינג
אליזבת שו – פריסיליה ווילן, אשתו של בובי ריגס
אוסטין סטוול – לארי קינג, בעלה של בילי ג'ין קינג
נטלי מוראלס – רוזמרי קזאלס, שחקנית טניס
אריק כריסטיאן אולסן – לורני קוהל, שחקן טניס צעיר וחבר של ריגס
ג'סיקה מקנמי – מרגרט קורט
מרתה מלזאק – ג'יין ברטקוביץ', שחקנית טניס
מארק הרליק – האנק גרינברג
פרד ארמיסן – ריאו בלייר
לואיס פולמן – לארי ריגס
הפקת הפרויקט הוכרזה בשנת 2015. ברי לארסון הייתה, לתקופה קצרה, מועמדת להחליף את סטון, בגלל קונפליקטים שעלו בתזמון, שבסופו של דבר נפתרו.
במרץ 2016 אנדראה רייסבורו לוהקה לתפקיד של מרילין ברנט.
מאוחר יותר באותו חודש בוצעו שלושה ליהוקים נוספים לסרט: אליזבת שו כאשתו של ריגס; אוסטין סטואל כלארי קינג, בעלה של בילי ג'ין, ושרה סילברמן כגלדיס הלדמן, מייסדת כתב העת World Tennis.
ארבעה שחקנים נוספים הצטרפו לצוות באפריל: אריק כריסטיאן אולסן כלורני קוהל, ג'סיקה מקנמי כטניסאית מרגרט קורט, אלן קאמינג כמעצב טד טינלינג, ונטלי מוראלס כשחקנית רוזמרי קזאלס.
קרב ואדי התחולל ממזרח לעיר כות, באמצע ינואר 1916 בין כוח של הצבא הבריטי לבין כוח חסימה של צבא האימפריה העות'מאנית במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב היה חלק ממערכה שהובילו הבריטים בניסיון לשחרר את הנצורים בעיר כות.
הקרב הסתיים בפריצת קו החסימה השני שהקימו הטורקים אך במחיר גבוה של נפגעים ומבלי שנפרצה הדרך לנצורים.
בניגוד לבריטים, שהטילו למערכה כוחות חזקים ומיומנים, צמצמו הטורקים את כוחותיהם במסופוטמיה והעבירו יחידות לחזיתו אחרות.
כוח זה, בפיקודו של לוטננט גנרל פנטון איילמאר, החל את המערכה עם כ-13,300 חיילים אולם כוח זה הצטמצם לאחר היקף נפגעים גדול (כ-4,000) בקרב שייח' סעד.
לאחר קרב שייח' סעד תגברו הטורקים את כוחותיהם בקו ההגנה השני בואדי להיקף של כ-20,000 חיילים שנחלקו ל-2 דיוויזיות:
הדיוויזיה ה-52: נבנתה עם פרוץ המלחמה ונשלחה תחילה למערכה בקווקז.
בנובמבר 1915 הועברה למסופוטמיה ונלחמה בקרב קטסיפון ובמצור על כות.
הדיוויזיה ה-35: הייתה מעורבת במערכה במסופוטמיה מראשיתה והשתתפה בסדרת הפסדים בקרבות במהלך נסיגתה מבצרה לבגדאד.
בקרבות אלו סבלה הדיוויזיה מנפגעים רבים ולקראת המצור על כות תוגברה בחיילים מהדיוויזייה ה-38 שגם היא סבלה מנפגעים רבים.
איילמר חילק את כוחותיו לשניים כדלקמן:
הבריגדה ה-28, בפיקוד בריגדיר גנרל ג'ורג' קמבל, תתקוף חזיתית את קו החפירות הטורקי.
שאר הכוחות של איילמאר בפיקודו של ג'ורג' יאנגהאזבנד יאגפו את הכוח הטורקי.
ב-13 בינואר 1916 החלו הכוחות הבריטים להתקדם משייח' סעד לקו העמדות הטורקי אך בגלל ערפל כבד ואיטיות הגעת הארטילריה החלה ההתקפה באיחור.
איטיות התנועה הבריטית ביטלה את גורם ההפתעה ואיפשרה לטורקים לגלות את הכוחות האוגפים ולחזק את אגפיהם.
הדיוויזיה ה-28 שתקפה חזיתית סבלה מנפגעים רבים בעוד שהכוחות האוגפים, שחסרו מפות מדויקות של השטח, לא הצליחו לבצע את תוכניתם ונסוגו.
בסיומו של יום הקרב הצליחו הבריטים להשתלט על אזור הואדי אך זה קירב אותם רק במקצת לכות ומחיר ההישג בחללים ופצועים היה גבוה מאוד.
על אף כיבוש גזרת הואדי ההתקדמות הקרקעית של הבריטית הייתה קטנה.
הצבא הבריטי: כ-1,600 פצועים וחללים.
הצבא העות'מאני: כ-530 פצועים וחללים
קרב המל התרחש ב-4 ביולי 1918 בעיירה לה המל בצפון צרפת, במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
במסגרת הקרב תקפו כוחות חי"ר אוסטרלים ואמריקאים יחד עם טנקים בריטים את העמדות הגרמניות בעיירה ובסביבתה.
המתקפה תוכננה ונוהלה על ידי לוטננט גנרל ג'ון מונש, מפקד הקורפוס האוסטרלי, ונחשבת למוצלחת מאוד.
יעדי המתקפה הושגו תוך 93 דקות, 3 דקות יותר מהזמן שהקציב לכך מונש בתכנונו.
בתחילת 1918, כתוצאה מחוזה ברסט-ליטובסק, יצאה רוסיה מן המלחמה.
כתוצאה מכך העבירה גרמניה קרוב ל-50 דיוויזיות לחזית המערבית, וב-21 במרץ 1918 יצאה למתקפת האביב, במהלכה ניסו הגרמנים לנצל את יתרון הכוחות שהיה להם, בטרם יצטרף למערכה חיל המשלוח האמריקאי, שהיה בדרכו לאירופה.
לאחר מספר הצלחות ראשוניות, בעיקר באזור הסום, נבלמה התנופה הגרמנית, ועד יוני הסתיימה מתקפת האביב עם הישגים מועטים לגרמנים.
העיירה לה המל והגבעות מסביבה היו אזור בעל חשיבות אסטרטגית לשני הצדדים.
השטח נשלט על ידי הגרמנים, שניצלו את הגבעות לשליטה על האזור ולמתקפה אפשרית בכיוון אמיין, הנמצאת כ-17 קילומטרים ממזרח.
כוחות מדינות ההסכמה נמצאו כ-2.5 קילומטרים ממערב להמל, וראו חשיבות בתפיסת האזור השולט כהכנה לקראת המתקפה הגדולה שתוכננה (מתקפת מאה הימים).
תכנון הקרב הוטל על ג'ון מונש, אשר תכנן אותו בקפדנות.
היה זה הקרב הראשון שלו כמפקד הכוחות האוסטרלים.
מונש תכנן מתקפה משולבת הכוללת כוחות רגלים, טנקים וארטילריה.
מונש האמין כי יש להגן על חיילי הרגלים ותכנן את המתקפה כך שינועו מוגנים ככל הניתן עד לעמדות הגרמנים.
למתקפה הוקצו 60 טנקי סימן 5 בריטים.
מונש ראה בטנקים כלי עיקרי לפריצת העמדות הגרמניות ותכנן את המתקפה כך שהטנקים ינועו ראשונים ויפצחו את עמדות הגרמנים, וחיילי הרגלים ינועו מוגנים בעקבותיהם, מוכנים להשתלט על עמדות נטושות ולטהר את השטח.
כדי להבטיח שיתוף פעולה מוצלח, התאמנו הרגלים האוסטרלים יחד עם כוחות השריון בחודשים שלפני הקרב.
ארבעה טנקים נוספים שימשו כטנקי אספקה להעברת ציוד לכוחות המתקדמים.
כמות האספקה שיכל טנק בודד להעביר לחזית הייתה שקולה לזו של 1,200 חיילים.
אספקה נוספת הועברה לכוחות בהצנחה על ידי מטוסים.
הארטילריה תוכננה כמסך ארטילרי מתגלגל לפני כוחות הקרקע, שינועו מוגנים מאחוריו.
מעל 600 תותחים בריטים וצרפתים רוכזו באזור כהכנה למתקפה.
בימים שלפני המתקפה ירו התותחים באופן קבוע כדי להסוות את יום המתקפה.
בשבועיים שלפני הקרב נורו פגזי עשן וגז על עמדות הגרמנים מדי יום לפנות בוקר, במטרה לגרום להם לחבוש את מסיכות הגז ביום הקרב.
כוחות מדינות ההסכמה כללו בעיקר כוחות מהקורפוס האוסטרלי.
בתחילה הוצע לצרף לכל גדוד רגלים אוסטרלי פלוגת חיילים אמריקאים כדי שאלה יצברו ניסיון קרבי וכדי לחזק את היחידות האוסטרליות השחוקות.
ביום שלפני המתקפה החליט מפקד הכוחות האמריקאים, גנרל פרשינג כי חלק מכוחותיו לא ישתתפו בקרב והדבר דרש ארגון מחדש של חלק מהיחידות האוסטרליות.
בסופו של דבר השתתפו בקרב ארבע פלוגות אמריקאיות.
סך הכוחות התוקפים היה כ-7,000 חיילים.
כן השתתפו בקרב כ-60 טנקים מחטיבת הטנקים החמישית הבריטית, ארטילריה ומטוסים.
הכוחות הגרמנים באזור כללו שתי דיוויזיות (הדיוויזיה ה-13 והמילואים ה-43) מהארמייה השנייה בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ, ובסך הכל כ-5,600 חיילים.
בליל 3 ביולי נעו הטנקים הבריטים לאזורי ההיערכות שלהם, כ-800 מטרים מאחורי הקווים הקדמיים.
בשעה 03:02 לפנות בוקר ב-4 ביולי החלה הרעשה ארטילרית על קווי הגרמנים, כמדי יום.
הגרמנים, שהורגלו לפגזי גז בהפגזות הקודמות, חבשו את מסיכות הגז שהגבילו את תנועותיהם.
מטוסים בריטים הפציצו גם כן את קווי הגרמנים.
בחסות ההפגזה התקדמו הטנקים הבריטים אל החזית.
בשעה 03:10 החלה ההפגזה העיקרית שכללה גם פגזי עשן שסיפקו מסתור לכוחות המתקדמים.
חיילי הרגלים האוסטרלים יצאו משוחותיהם והחלו להתקדם, כשמסך הארטילריה המתגלגל נמצא במרחק של עד 200 מטרים לפניהם.
במספר מקרים פגעו פגזי ארטילריה בחיילים אוסטרלים ואמריקאים והביאו לנפגעים בקרב הכוחות המתקדמים.
הכוחות האוסטרלים המשיכו להתקדם בחסות הטנקים.
במספר גזרות התעכבו הטנקים וחיילי הרגלים נאלצו להתקדם בלעדיהם.
כוחות מדינות ההסכמה ניהלו קרבות קשים בלה המל עצמה וביערות שמסביב.
בתוך 93 דקות השלימו כוחות ההסכמה את משימותיהם.
בשעה 4:45 לפנות בוקר הגיעו לכוחות בחזית הטנקים שהוקצו להעברת אספקה.
עד השעה 7:00 בבוקר השלימו האוסטרלים באופן סופי את כיבוש לה המל והאזור.
מיד לאחר תפיסת העיירה החלו הכוחות האוסטרלים בבניית הגנות מפני התקפת נגד גרמנית.
הטנקים הבריטים נשארו להגנה ולקראת הערב הוסגו לאחור.
בלילה הבא החלו הגרמנים להטריד את החיילים בחזית בירי צלפים ובהפגזות ארטילריה.
ב-5 ביולי בשעה 22:00 ניסו הגרמנים לבצע התקפת נגד, שכללה פגזי גז והסתערות של חיילי סער ורגלים.
למרות הצלחות מועטות, נהדפה ההתקפה בעזרת תגבורות שהוזרמו לאזור המתקפה.
בקרב כוחות מדינות ההסכמה היו כ-1,400 הרוגים ופצועים, מתוכם כ-1,000 נפגעים אוסטרלים, כ-300 אמריקאים, ו-13 חיילים בריטים מצוותי הטנקים.
אבדות הגרמנים כללו כ-2,000 הרוגים וכ-1,600 חיילים שנפלו בשבי, בנוסף לציוד רב.
שני חיילים אוסטרלים עוטרו בצלב ויקטוריה, העיטור הצבאי הבריטי הגבוה ביותר.
בנוסף, העניקו הבריטים עיטורים צבאיים ל-14 חיילים אמריקאים.
אחד מהחיילים האמריקאים, תומאס פופ, עוטר על פעולותיו בקרב גם במדליית הכבוד של הצבא האמריקאי.
פרט לשלושה טנקים, הגיעו כל הטנקים הבריטים ליעדיהם במהלך הקרב.
לפחות חמישה טנקים נפגעו בקרב, אולם הם תוקנו מאוחר יותר.
קרב המל הושלם בתוך 93 דקות, רק 3 דקות מעבר לזמן שהקצה מונש בתכנונו המדוקדק.
מונש זכה לשבחים רבים על ניהול הקרב.
האבדות בקרב כוחות ההסכמה נחשבות נמוכות ביחס למלחמת העולם הראשונה.
ארבעת הפלוגות האמריקאיות שהשתתפו בקרב צברו ניסיון רב, וחזרו ליחידותיהן המקוריות מיד עם תומו.
מונש שיבח את תפקוד החיילים האמריקאים.
למרות ההצלחה, פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקאי, הודיע כי יחידותיו לא יפעלו שוב תחת פיקוד כוחות ממדינות אחרות.
אף שהיה קרב בקנה מידה קטן יחסית למלחמה, הקרב הותיר חותם בכך שהיווה הדגמה מוצלחת להתקפה משולבת שכללה רגלים וטנקים, בדומה לקרב קמברה.
טקטיקות שנוסו בקרב המל נחלו הצלחה גם בקרבות בקנה מידה גדול יותר, כדוגמת קרב אמיין, והיה להם חלק גדול בהצלחת מדינות ההסכמה בהמשך המלחמה.
קרב הנהר הקפוא או קרב נהר פריגידוס היה קרב, שהתחולל בין 5 ו-6 בספטמבר 394 בין צבא האימפריה הרומית המזרחית תחת פיקודו של תאודוסיוס הראשון וצבא האימפריה הרומית המערבית תחת פיקודו של המורד והטוען לכתר אאוגניוס.
מיקומו המדויק של שדה הקרב לא ידוע.
המחקר מצביע על אזור האלפים היוליאניים, והנהר הקפוא מזוהה כנהר הסוצ'ה או נהר ה הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של תאודוסיוס, מותם של מנהיגי המורדים והחזרת האחדות לאימפריה, שסבלה ממלחמות אזרחים בלתי פוסקות.
בהיסטוריה של הכנסייה הנוצרית מצוין הקרב על הנהר הקפוא כקרב האחרון בין מנהיג עובד אלילים ומנהיג נוצרי אדוק, ואבות הכנסייה מיחסים את הניצחון להתערבות אלוהית.
היסטוריון הנוצרי בשם טיראניוס רופינוס משווה ניצחון זה לניצחונו של קונסטנטינוס בקרב גשר מילביוס.
בפרספקטיבה היסטורית נחשב קרב זה כמסמר האחרון בארון הקבורה של האימפריה הרומית המערבית, האבידות הכבדות בקרב ואבדן המנהיגות הותירו את החלק המערבי של האימפריה במצב של תשישות.
עם מותו של תאודוסיוס נחלקה האימפריה הרומית לשתי יחידות נפרדות תחת שלטון בניו, הונוריוס וארקדיוס.
האימפריה המערבית הוטלה לתוהו של מאבקים פנימיים ומאבקים עם פושטים גותים, שבסיכומו של דבר פרצו לרומא ביום ב-24 באוגוסט 410, ובזזו את העיר במשך שלושה ימים ברציפות.
בנובמבר 375 הכריזו מפקדי הצבא של הלגיונות בגאליה הכריזו על ולנטיניאנוס השני כאוגוסטוס, תואר חסר משמעות עבור ילד בן ארבע הנתון בידי קציני הצבא וככל הנראה תחת השפעה של אימו.
המתח בין השליטים של גאליה לבין הגנרלים אנשי אמונו של תאודוסיוס נבנה במהירות והגיע לשיאו בעימות בין ארבוגסט לוולנטיניאנוס כאשר הגנרל מנע מאוגוסטוס הצעיר מלצאת בראש צבא ולשמש כמפקד בפעולות צבאיות.
ולנטיניאנוס פנה לתאודוסיוס ונציגו אמברוז והתלונן על סרבנותו ומרדנותו של ארבוגסט ובמקביל הוציא מכתב בו הוא דוחה את תמיכתו בנצרות האריאנית ובו זמנית הזמין את אמברוז לבוא לווינה ולטבול מחדש כנוצרי אורתודוקסי.
גם לאחר צעד זה לא נקט תאודוסיוס בפעולה מיידית, אך בשנת 393 הוא מינה את בנו בן השמונה פלביוס אוגוסטוס הונוריוס לתפקיד אוגוסטוס במקומו של ולנטיניאנוס השני.
על מנת לנצח בקרב נדרש תאודוסיוס לשקם ולבנות מחדש את צבא האימפריה המזרחית מהתבוסה האיומה בקרב אדריאנופול בה הושמד חלק ניכר מהצבא.
המשימה הוטלה על מפקדי הצבא פלביוס סטיליקו וטימסיוס שמילאו את שורות הצבא בגיוסים מקרב שבטים גותים וונדלים.
צבא האימפריה המזרחית יצא מקונסטנטינופול במאי 394 כאשר לצבא הסדיר שגודלו הוערך ב-20,000 עד 30,000 חיילים צורפו גם יחידות משנה שונות, ובהם כ-20,000 לוחמים ויזיגותים תחת פיקודו של אלאריק הראשון.
מולם התייצב צבא של לוחמים מגאליה בעיקרם מהשבטים הפרנקיים ויחידות משבטים גרמאניים, ובהם אלמאנים, ויחידות עזר גותיות וגודלו הוערך ב-35,000 עד 50,000 לוחמים.
הצבא תחת פיקודו של תאודוסיוס חצה את האלפים היוליניים ללא התנגדות ובתחילת ספטמבר התמקמו הצבאו בעמדות זה מול זה.
מיקום המדויק של שדה הקרב לא ידוע.
מחקרים שונים מצביעים על אזורים שונים במעגל גאוגרפי לא קטן.
חלק מהמחקרים מצביעים על עמק סוצ'ה ובעיקר על חלקו העליון כזירת הקרב, זהו אזור אסטרטגי בשליטה על התנועה לאיטליה מצפון מזרח וגם החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה התחוללו בו קרבות נהר איזונצו.
מחקרים אחרים מצביעים באופן כללי על אזור עמק ויפאוה.
על פי ההיסטוריונים הנוצרים הציבו לפני הקרב ארבוגסט ואאוגניוס פסל של האל יופיטר בשדה הקרב ותלו דמויות של הרקולס על ניסי הקרב של הלגיונות על מנת לסמן את חזרתם לימי הזוהר של האימפריה הרומית תחת "הגנת" האלים הרומאים המסורתיים.
הלגיונות של תאודוסיוס תקפו ראשונים מבל לערוך סיור מכין וללמוד את פני השטח, והיחידות הגותיות שהובילו את ההתקפה נהדפו באבידות כבדות מבלי שהצליחו להגיע להישגים של ממש מול האויב.
בתום יום הלחימה שלח ארבוגסט יחידות צבא לסגור את מעברי ההרים במטרה למנוע את נסיגת צבאו של תאודוסיוס.
מהלך זה הוכח כטעות מאחר שיחידות אלו ערקו לצבאו של תאודוסיוס שניצל את תוספת כוח האדם ויצא להתקפה חוזרת.
על פי ההיסטוריונים הנוצרים צבא המאמינים נעזר ברוח עזה שהחלה לנשוב בחוזה על צבא עובדי האלילים התיאורים מוסיפים שהסערה נשלחה בתגובה לתפילתו של תאודוסיוס.
הרוח העזה סימאה את עיני הלוחמים הפאגניים והדפה לאחור את החיצים שירו.
כך זכה תאודוסיוס לניצחון מכריע.
תיאור הקרב והניצחון כאירוע בו נלחמו נוצרים כנגד עובדי אלילים מוטל בספק על ידי היסטוריונים מודרניים.
בתום יום הקרב אאוגניוס נתפס, הובא בפני תאודוסיוס והוצא להורג.
ארבוגסט הצליח להמלט משדה הקרב והתאבד.
התבוסה של צבא האימפריה המערבית הייתה מוחלטת והפרובינציות המורדות הכריזו על תמיכתן בתאודוסיוס.
הוא עצמו מת ארבעה חודשים לאחר ניצחונו והשלטון עבר לידי שני בניו, ארקדיוס ואחיו הצעיר הונוריוס, שעתיד היה לרשת את האימפריה הרומית המערבית, כשארקדיוס שולט במזרח.
קרב השוחה הוא הכינוי המקובל למצור שהטילו אנשי העיר מכה בשיתוף עם שבטים בדואים, על מוחמד עם מאמיניו בעיר אל-מדינה (אז ית'רב).
הקרב התרחש בשנת 627 ונמשך כשבועיים, עד שהסתיים בכישלון התוקפים.
הקרב קרוי על שם השוחות שחפרו אנשי אל-מדינה המוסלמים לשם הגנה על עירם.
הקרב נודע גם בשם קרב המחנות , על שם הסורה המתארת אותו ב, היא סורת אל-אחזאב (סורת המחנות).
לפי המסורת המוסלמית, הדחיפה לקרב ניתנה על ידי השבט היהודי בני נצ'יר שבאו לעיר מכה וייעצו לאנשי המקום לתקוף את העיר אל-מדינה, כדי לזכות בתמיכתו של שבט אחר.
עם זאת, חוקרים מודרניים סבורים כי אנשי מכה יצאו לקרב מתוך חשש שצבאות אל-מדינה יצאו לנקום את מות חלליהם שנפלו בקרב אוחוד, שנה וחצי קודם לכן, ולהקדים תרופה למכה בתוקפם את אל-מדינה.
אליהם נלוו שבטים בדואים שחמדו את רכושם של אנשי אל-מדינה לשם ביזתו.
מגיני אל-מדינה חפרו שוחות מחוץ לעיר, בחלקה הצפוני, וכן בתוך שכונותיה של העיר גופא.
לפי המסורת המוסלמית, אנשי אל-מדינה ביצעו זאת בעצתו של סלמאן הפרסי.
לפי המסופר בסורת אל-אחזאב שבקוראן, המצור הסתיים לאחר שסערה גדולה הכתה במחנה של אנשי מכה, מה שאילץ אותם להפסיק את המצור ולעזוב את העיר.
קרב הרקלאה התרחש בשנת 280 לפני הספירה בין הרומאים בפיקודו של הקונסול , לבין הכוחות המשולבים של היוונים מאפירוס, טרנטום, , ו בפיקודו של פירוס, מלך אפירוס.
למרות שהקרב היה ניצחון ליוונים ואבידותיהם היו נמוכות יותר מהרומאים, הם איבדו חיילים ותיקים רבים שקשה יהיה להחליף אותם על אדמה זרה.
חברי הפלג המוביל בטרנטום, הדמוקרטים תחת פילוכריס או איינסיאס, היו נגד רומא, כי ידעו שאם הרומאים ייכנסו לטרנטום היוונים יאבדו את עצמאותם.
היוונים בטרנטום פחדו מהתפשטות הרומית לאחר המלחמה הסאמניטית השלישית.
הדמוקרטים מטרנטום ידעו שברגע שרומא תסיים את מלחמתה עם הגאלים, הלוקאנים, האטרוסקים, הסאמניטים והברוטים, הם ייכנסו לטרנטום.
אירוע נוסף שהדאיג את הטרנטינים היה שהפלג האריסטוקרטי של תורי שתפס את השלטון הזמין חיל מצב רומי לעירם; הטרנטינים, שהיו רפרנטים של כל מושבות יוון הגדולה, היו מודאגים מאוד מהעובדה הזו.
לפני שעזב את אפירוס, כרת פירוס ברית ושאל חיילים וכסף מהמתיימר לכס המלכות המקדוני, תלמי קראונוס.
חברו משכבר הימים ובעל בריתו תלמי השני פילדלפוס, מלך מצרים התלמיית, הבטיח גם הוא לשלוח 9,000 חיילים ו-50 פילי מלחמה.
הוא גם גייס פרשים מתסליה וקשתים וקלעים מרודוס - מכיוון ששליטיהם רצו להימנע ממלחמה עם אפירוס.
באביב 280 לפני הספירה נחת פירוס באיטליה.
לאחר ששמעו על הגעתו של פירוס לאיטליה, גייסו הרומאים שמונה לגיונות עם כוחות עזר, בסך הכל כ-80,000 חיילים.
הם חילקו אותם לארבעה צבאות:
צבא אחד בפיקודו של ברבולה, עם פקודות להסיח את דעתם של הסאמניטים והלוקאנים כדי שלא יוכלו להצטרף לצבאו של פירוס.
צבא שני נשאר מאחור כדי לשמור על רומא.
צבא שלישי בפיקודו של הקונסול צעד נגד האטרוסקים, כדי להימנע מברית בינם לבין פירוס.
צבא רביעי בפיקודו של פובליוס ולריוס לאווינוס צעד לטרנטום.
הם גם שדדו את לוקאניה.
פובליוס לאווינוס נע לעבר הרקלאה, עיר שהוקמה על ידי הטרנטינים, מתוך כוונה לנתק את פירוס מהמושבות היווניות של קלבריה, ובכך להימנע מהתקוממותם נגד רומא.
20,000 פלנקסיאנים, 15,000 אפירוטים כולל 5,000 חיילים מוקדונים שניתנו על ידי תלמי.
4,000 פרשים, כולל הפלוגה התסלית ו-1,000 פרשים טרנטינים.
20 פילי מלחמה עם מגדלים המחזיקים חיילים.
כמות חיילי הרפובליקה הרומית בקירוב הייתה:
4 לגיונות של אזרחים רומאים שכל אחד מהם מורכב מ-4,200-5,000 חיילי רגלים בסך הכל 20,000 חיילי רגלים;
4 לגיונות של בעלות הברית של רומא: alae of socii (בעלי ברית איטלקים, שהוצבו בצדדי השורות) בסך הכל 16,800.
ברוטיים, בעלי ברית של קמפניה: 2,400 חיל רגלים קל.
חיל הפרשים; ישנם שני חשבונות שונים:
600 אקוויטים (פרשים רומיים) ו-1,800 פרשים איטלקיים של בעלות הברית, בסכום כולל של 2,400, חלקם מוצבים בהגנה על המחנה (קאסטרום) ולא לקחו חלק בלחימה הראשונית.
מקורות אחרים מציבים את חיל הפרשים על סך של 6,000 המורכב באופן הבא:
3,600 פרשים של בעלות בריתה של רומא.
1,200 פרשים קלים מדרום איטליה.
פירוס הורה לצבאו לא לצעוד אל הרומאים, כיוון שהמתין לתגבורת של בעלי בריתו.
כשהבין שתגבורת לא מגיעה, החליט להילחם ברומאים במישור ליד נהר סיריס ( כיום), בין להרקלאה.
לפני הקרב הוא שלח דיפלומטים לקונסול הרומי, והציע שיוכל לבורר בסכסוכים בין רומא לאוכלוסיית דרום איטליה.
הוא טען שבעלי בריתו הכירו בו כשופט ודרש את אותה הכרה מהרומאים.
הרומאים דחו את בקשתו, ונכנסו למישור מימין לנהר סיריס, שם הקימו מחנה.
לא ידוע כמה חיילים השאיר פירוס בטרנטום, לפי ההערכות היו עמו כ-25-35,000 חיילים בהרקלאה.
הוא תפס עמדה על הגדה השמאלית של הסיריס, בתקווה שהרומאים יתקשו לחצות את הנהר, מה שיאפשר לו יותר זמן להכין את התקפתו.
הוא הקים כמה יחידות חי"ר קלות ליד הנהר כדי להודיע לו מתי החלו הרומאים לחצות, ותכנן תחילה לתקוף אותם עם הפרשים והפילים שלו.
לולריוס לאווינוס היו תחת פיקודו כ-42,000 חיילים, כולל פרשים, וליטים ונושאי חניתות.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה ששני כוחות מלחמה המשתמשים במבנים שונים מאוד: הלגיון הרומי והפלנקס המוקדוני, נלחמו זה בזה.
עם עלות השחר החלו הרומאים לחצות את נהר סיריס.
הפרשים הרומיים תקפו את האגפים: התצפיתנים והחי"ר הקל, שנאלצו לברוח.
כשנודע לפירוס שהרומאים החלו לחצות את הנהר, הוא הוביל את הפרשים המוקדונים והתסליים שלו לתקוף את הפרשים הרומיים.
חיל הרגלים שלו, עם פלטסטים וקשתים וחיל רגלים כבד, החלו גם הם בצעדתם.
הפרשים של אפירוס שיבשו בהצלחה את מערך הקרב הרומי ולאחר מכן נסוגו.
הפלסטים, הקלעים והקשתים של פירוס החלו לירות ונושאי הסריסות שלו החלו לתקוף.
קו חיל הרגלים היה כמעט שווה לאורכו של הרומאים שכן, למרות שלפירוס היה יתרון קטן במספר, הפלנקס המוקדוני היה בתכנון רחב יותר מהלגיון הרומאי.
הפלנקסים ביצעו שבע התקפות, אך לא הצליחו לחדור את שורות הלגיון.
הוא פגש באויב שהיה חזק יותר מכל מי שפגש אי פעם.
הרומאים ביצעו שבע התקפות, אך הם לא הצליחו לשבור את הפלנקס, והקרב היה באוויר.
בשלב מסוים, הקרב הפך כל כך חזק עד שפירוס - כשהבין שאם ייפול בקרב, חייליו יאבדו לב וירוצו - החליף שריון עם אחד משומרי הראש שלו.
שומר ראש זה נהרג לאחר מכן, והידיעה התפשטה בשורות שפירוס נפל.
כוחו החל להתנדנד, והרומאים השמיעו צהלה רועמת עם השתלשלות העניינים.
כשהוא קולט את גודל המצב, רכב פירוס קדימה, חשוף ראש, לפי קווים של אנשיו כדי להראות שהוא עדיין חי.
הפגנת גבורה זו חיזקה את נחישותם.
תרועה עצומה עלתה מהקו היווני, והקרב נמשך.
מאחר שלא הצליח להשיג הישגים משמעותיים בפעולה, פירוס שחרר את פילי המלחמה שלו, שהוחזקו בהיכון עד אז.
הפרשים הרומיים איימו על האגף שלו חזק מדי.
מזועזעים למראה היצורים המוזרים והנהלים הללו שאיש לא ראה קודם לכן, ברחו הסוסים הפילו את הרוכבים מגביהם ורמסו את חיילי הרגלים.
(הרומאים קראו לאחר מכן לפילים Lūca bōs, 'שור לוקאני', על שם המיקום של המפגש הראשון שלהם עם פילים.).
פירוס שיגר אז את הפרשים התסליים שלו בין הלגיונות הלא מאורגנים, מה שהשלים את תבוסתם של הרומאים.
הרומאים נפלו לאחור מעבר לנהר ופירוס החזיק בגדה.
לדעתו של דיוניסיוס איבדו הרומאים 15,000 חיילים ואלפים נלקחו בשבי; הירונימוס קובע שנלקחו בשבי 7,000 איש.
דיוניסיוס הסתכם בהפסדיו של פירוס בסביבות 11,000 חיילים, 3,000 לפי הירונימוס.
כך או כך, זה יכול להיחשב לראשוני ניצחונות הפירוס שלו נגד רומא.
לאחר הקרב הגיעה לפירוס תגבורת מדרום איטליה.
היוונים מרגיום שרצו להצטרף אליו נטבחו על ידי חיילים רומאים בפיקודו של דקיוס ויבליוס, שהוכרז כשליט העיר.
פירוס החל אז לצעוד לעבר רומא.
הוא כבש ערים קטנות רבות בקמפניה, וכוחותיו שדדו את לאטיום.
צעדתו הופסקה באנאני, מהלך יומיים מרומא, כאשר פגש את הצבא הקונסולרי הרומי האחר בפיקודו של טיבריוס קורונקניוס.
פירוס חשש שאין לו מספיק חיילים להילחם, וידע שלאווינוס וברבולה צועדים כנראה מאחוריו.
במקום לתקוף, הוא נסוג והרומאים לא רדפו אחריו.
קרב הממזרים הוא הפרק התשיעי בעונתה השישית של סדרת הפנטזיה של "HBO, "משחקי הכס", והפרק ה-59 בסדרה.
וייס ובוים על ידי הבמאי מיגל ספוצ'ניק, והוא עלה לשידור ב-19 ביוני 2016.
במוקד עלילת הפרק עומד קרב הנושא את אותו שם בווינטרפל בין כוחותיהם המאוחדים של בית בולטון, אמבר וקארסטארק, בראשות רמזי בולטון, לבין כוחותיהם המאוחדים של העם החופשי ומשמר הלילה, בראשות ג'ון שלג.
במקביל, במירין, דאינריז טארגאריין שורפת למוות את אדוני מפרץ העבדים ואת הצי שלהם, ויארה גרייג'וי מציעה את הצי שלה ואת נאמנותה לדאינריז.
הפרק זכה לשבחים רבים מצד המבקרים, שאחדים מהם כינו אותו "יצירת מופת", וזכה לשבחים כאחד הפרקים הטובים ביותר בסדרה וכן כאחד מפרקי הטלוויזיה הגדולים בכל הזמנים.
מבקרים תיארו את קרב הממזרים כ"מפחיד, מרתק ומלהיב", שיבחו את ביצועיו של הרינגטון וכינו את האיחוד של דאינריז עם דרקוניה בתחילת הפרק כ"מרגש".
צילומי סצנת קרב הממזרים ארכו 25 ימים ודרש 500 ניצבים, 600 אנשי צוות ו-70 סוסים.
בארצות הברית, צפו בפרק 7.66 מיליון צופים בשידורו הראשוני.
הפרק זכה בפרס אמי על בימוי ותסריט מצטיינים; קיט הרינגטון היה מועמד בקטגוריית שחקן המשנה המצטיין בסדרת דרמה.
ספוצ'ניק זכה גם בפרס גילדת הבמאים של אמריקה על בימוי מצטיין בסדרת דרמה.
פרק זה סימן את הופעתם האחרונה של ארט פרקינסון (ריקון סטארק) ואיוואן רהון (רמזי בולטון) בסדרה.
דאינריז, טיריון, מיסנדיי ותולע אפור נפגשים עם האדונים, המציעים לדאינריז להיכנע.
מנגד, טוענת דאינריז שהפגישה כונסה כדי לדון בכניעת האדונים.
לאחר שהפגישה מסתיימת במבוי סתום, רוכבת דאינריז על גבו של דרוגון אל מפרץ העבדים עם ראיגל וויסריון במטרה לשרוף את הצי שלהם.
תולע אפור הורג שניים מהאדונים, וחס על חייו של יזאן; טיריון אומר לו להזהיר את האדונים האחרים מפני כוחה של דאינריז.
בינתיים, דא'אריו ובני הדות'ראקי טובחים בבני ההרפיה.
במקביל, מגיעים תיאון ויארה אל מירין במטרה לכרות ברית עם דאינריז.
השניים מציעים לה את הצי שלהם ואת נאמנותם, תמורת עזרתה בהפלת יורון ובהכרה בתביעתה של יארה על איי הברזל.
ג'ון, סאנסה, טורמונד ודאבוס נפגשים עם רמזי ואנשיו.
ג'ון מסרב להצעתו של רמזי להחליף את סאנסה תמורת חנינה, ורמזי דוחה את הצעתו של ג'ון ליישב את הסכסוך בקרב יחיד.
רמזי מתפאר בכך שהרעיב את כלביו בציפייה להאכיל את ג'ון ואת יועציו.
עם עזיבתם, מבטיחה סאנסה לרמזי שהוא ימות ביום המחרת.
במחנה, מתעקשת סאנסה שצבא סטארק קטן מדי ומזהירה את ג'ון לא לזלזל ברמזי.
בנוסף, משתפים דאבוס וטורמונד את תובנותיהם מתקופתם בשירות סטאניס ומאנס (בהתאמה), ומודים שייתכן ששירתו בעבר את האנשים הלא-נכונים.
נוסף לכך, מגלה דאבוס היכן נשרפה שירין, ומבין שהיא נהרגה על ידי מליסנדרה.
בבוקר שלמחרת, הצבאות מתאספים מחוץ לווינטרפל.
רמזי משחרר את ריקון ומורה לו לרוץ אל ג'ון תוך כדי ירי חצים לעברו.
כאשר ריקון נהרג, ג'ון הזועם מסתער על צבאו של רמזי, והקרב מתחיל, כשבתוך הכאוס המתחולל נופלים חללים רבים המצטברים לכדי חומה של גופות, המאפשרת לחיל הרגלים של בולטון להכניע את צבא סטארק.
כאשר אבירי העמק מגיעים בהובלת "אצבעון" וסאנסה, הם מרסקים את צבא בולטון ומביאים ניצחון לצבא סטארק, בעוד טורמונד הורג את סמולג'ון.
רמזי נסוג לווינטרפל ומצווה לסגור את השערים.
לאחר שהענק וון וון הורס את השערים ואנשי סטארק מציפים את המוצב, רמזי יורה בוון וון בעינו באמצעות חץ והורג אותו.
ג'ון מכניע את רמזי ומכה אותו אנושות, אך עוצר כשהוא רואה את סאנסה.
ג'ון מצווה לכלוא את רמזי, ווינטרפל שבה לידי בית סטארק.
מאוחר יותר, סאנסה מבקרת את רמזי, הכלוא בצינוק עם כלביו.
סאנסה אומרת לרמזי שבית בולטון ימות איתו, מכיוון שהוא היורש האחרון.
רמזי מתעקש שכלביו לא יפנו נגדו, אך סאנסה מזכירה לו שהוא הרעיב אותם.
הכלבים מתקרבים לרמזי המדמם כשהוא נחרד אט-אט, ואז טורפים אותו.
סאנסה עוזבת את הצינוק כשעל פניה חיוך שבע-רצון.
הפרק נכתב על ידי יוצרי הסדרה ומפיקיה בפועל, דייוויד בניוף וד.
אלמנטים מהפרק מבוססים על הרומן השישי בסדרת "שיר של אש ושל קרח", "רוחות החורף", אותו קיווה הסופר ג'ורג' ר.
מרטין להשלים ולהוציא לאור לפני שידור העונה השישית.
זמן קצר לאחר שידור הפרק, הצהירו בניוף ווייס כי קרב וינטרפל, הידוע גם כ"קרב הממזרים", קיבל השראה בעיקר מקרב קאנה וממלחמת האזרחים האמריקאית.
בניוף הצהיר כי במאי הפרק, מיגל ספוצ'ניק העיד כי בתכנון המקורי עבור כתיבת קרב וינטרפל נלקחה השראה מקרב אז'ינקור, אך בעקבות אילוצי תקציב מקור השראה זה הושמט.
וייס הצהיר שהם רצו להציג בסדרה קרב בקנה מידה אימתני: לדברי בניוף, הם היו מעוניינים להדגים את התפקיד שממלא המזל בקרב:
על השינוי שעברה דאינריז טארגאריין במהלך הסדרה, הצהיר בניוף כי לתחושתו דאני הפכה לטארגאריין כבר מתחילת העונה הראשונה.
וייס ציין כי אמנם דאני היא אינה אביה, ואינה מטורפת או סדיסטית, אך כי יש בה אכזריות טארגאריינית מסוימת שנלווית אליה מתוקף היותה בת טארגאריין.
"קרב הממזרים" הוא הפרק האחרון בו מופיע השחקן איוואן רהון, שגילם את דמותו של רמזי בולטון מאז העונה השלישית של משחקי הכס.
הופעתו הראשונה הייתה בפרק "כנפיים שחורות, מילים שחורות", בתור נער עלום-שם לכאורה שמסייע לתיאון גרייג'וי השבוי.
לפני שלוהק לגילום דמותו של רמזי, נבחן רהון לגילום דמותו של ג'ון שלג.
בריאיון, תיאר רהון את הדרך בה גילה אודות גורלה של דמותו: באותו ריאיון, אמר קיט הרינגטון על העבודה לצד רהון:
"קרב הממזרים" היה גם הפרק האחרון של ריקון סטארק (ארט פרקינסון), שהופיע בסדרה מאז פרק הבכורה, "החורף קרב".
בריאיון ל-"IGN", ציין פרקינסון כי נרמז לו אודות מות דמותו: הוא המשיך, לדברי פרקינסון, הוא הצטער על מותו של ריקון, אך כי אופן מותו היווה פיצוי על כך:
דמות נוספת שפרק זה היה להופעתה האחרונה הייתה דמותו של סמולג'ון אמבר, בגילומו של דין ס.
בריאיון, דיבר ג'אגר על ליהוקו לתפקיד: לפני שהפך לשחקן מקצועי, עסק ג'אגר בחפירת תעלות ועבד במפעל מזרנים על מנת לממן את לימודי המשחק שלו, במקביל להיותו רוכב גלגיליות מקצועי.
פרק זה היה גם להופעתו האחרונה של איאן וייט בדמותו של הענק, וון וון; וייט מגלם גם את דמותו של גרגור קלגאן בסדרה.
מפקח האפקטים המיוחדים ג'ו באואר הצהיר על ליהוקו של וייט לגילום דמותו של וון וון: .
את "קרב הממזרים" ביים מיגל ספוצ'ניק, שהופקד בעבר על בימוי הפרקים "המתנה" ו"הארדהום" מתוך העונה החמישית.
בריאיון ל"אנטרטיינמנט ויקלי" לפני שידור הפרק, ציין ספוצ'ניק שהוא גויס על ידי בניוף ווייס לעבודה על הפרק לאחר הצלחתו בעונה הקודמת; "הארדהום" זכה במספר פרסים, כולל מספר פרסי אמי לאמנויות יצירתיות.
על אופן הצילום של הפרק, הצהיר ספוצ'ניק: בניוף הצהיר כי עבודתו של ספוצ'ניק על הפרק הייתה אחת הטובות ביותר בתולדות הסדרה.
צילומי סצנת הקרב ארכו 25 ימים, ודרשו 500 ניצבים, 600 אנשי צוות ו-70 סוסים.
בניוף תיאר את הקושי שבתיאום הסוסים במהלך סצנות הקרב, וציין כי משום כך הם משמשים לעיתים רחוקות למעט ב"סרטי מלחמה בעלי תקציב גדול".
וייס הוסיף כי במהלך צילומי הסצנות שימשו ארבעה צוותי צילום.
500 הניצבים שימשו בעיקר לגילום חייליהם של שלג ובולטון.
כל צבא אומן בנפרד במטרה ליצור יריבות מחוץ למסך בין שתי הקבוצות, ובמהלך תהליך גמר ההפקה נעשה שימוש באפקטים חזותיים על מנת להרחיב את הצבאות לאלפי חיילים.
כריסטופר היביו, שמגלם את דמותו של תורמונד מארת-ענק, הצהיר על אינטנסיביות צילומי הסצנות:
בריאיון שהתקיים לאחר שידור הפרק, ספוצ'ניק פירט את תהליך צילום הקרב וכינה את "ראן" של אקירה קורוסאווה השראה בצילום הסצנות:
כשנשאל על האתגר הגדול ביותר בצילומי הקרב, אמר ספוצ'ניק: בראיון, הוא אמר שהדבר הכי קשה שהוא התבקש להציג במהלך הצילומים היה
על פי דברי הבמאי, הסצנה צולמה על קרקע פרטית בסיינטפילד, צפון אירלנד, והם קיבלו רק 12 ימים לצילום.
לאחר קריאת התסריט, ספוצ'ניק הציע לוח זמנים של 48 ימי צילום, אך הם צומצמו ל-25 ימים.
האנימציה הממוחשבת (CGI) של גוסט, זאב-הבלהות של ג'ון סנואו, הציגה אתגרים – הוא היה אמור להופיע בסצנות רבות, אך מכיוון שמדובר היה בדמות שדורשת זמן רב ומשאבים כלכליים רבים על מנת להנפיש, בסופו של דבר נאלצו צוות ההפקה לבחור בין וון וון (הענק) לבין הזאב, והזאב נותר מחוץ לסצנה.
ספוצ'ניק ציין כי אחת הסצנה המכרעות שצולמו לא הייתה מתוסרטת.
לאחר שלושה ימים גשומים, כשהם לא הצליחו להשלים את הצילומים כמתוכנן, הציע ספוצ'ניק לצלם סצנה שבה ג'ון שלג נרמס וכמעט נקבר חי תחת הגופות.
ספוצ'ניק תיאר את דמותו של ג'ון שנאבקת לצאת מההמון כמי שעוברת תהליך של "לידה מחדש".
בריאיון על סצנת "הלידה מחדש", הסביר קיט הרינגטון כי הכוונה הייתה לשקף את הסצנה של דאינריז טארגאריין בסוף הפרק "מיסה" מהעונה השלישית, שבו היא מוחזקת באוויר על ידי עבדים משוחררים מיונקאי.
ב"קרב הממזרים", מגיח ג'ון שלג מתוך ההמון המרוסק:
"קרב הממזרים" היה הפרק הראשון שבו הרינגטון ואיוואן רהון צילמו סצנות יחד ונפגשו על המסך.
רהון אמר שתמיד רצה לצלם סצנות עם ג'ון שלג: .
בריאיון נוסף, סיפר הרינגטון על הצילומים לצד רהון: רהון עצמו הוסיף:
טעות בולטת התרחשה במהלך הסצנה שבה ג'ון שלג עולה על סוסו בניסיון להציל את ריקון לפני שחציו של רמזי יגיעו אליו.
בזמן שהוא מטפס על האוכף, ניתן לראות את חרב הוואלירינית שלו, ארוך-טפר, ואת נרתיקה מתכופפים בצורה מוגזמת, מה שחושף שהיא בעצם גרסת גומי.
על הסצנה של דאינריז בתחילת הפרק, שבה שלושת הדרקונים שורפים חלק מצי האדונים, נתן ספוצ'ניק קרדיט למפקח האפקטים החזותיים ג'ו באואר ולמפיק סטיב קולבק על עבודת הגמר ההפקה: ספוצ'ניק ניסה לעצב את צילומי הקרב בהשראת צילומים של מטוסי סופרמרין ספיטפייר ממלחמת העולם השנייה בפעולה, תוך שמירה על ריאליסטיות יחסית.
ספוצ'ניק ביסס את צילומי הדרקון על צילומי חיות בר, מה שאפשר להם לשבור את הפריים: על מנת להשתיל את אמיליה קלארק בסצנה, היא רכבה על "מכשיר גימבל הידראולי רב-כיווני שנשלט מרחוק בצורת כתפיו העליונות של הדרקון"; קלארק צולמה בנפרד בבלפסט, צפון אירלנד.
"קרב הממזרים" הציג את פגישתם הראשונה של דאינריז טארגאריין, יארה ותיאון גרייג'וי, ואת פגישתה הראשונה של יארה עם טיריון לאניסטר.
ג'מה וילן, שמגלמת את דמותה של יארה, דיברה על צילומי הסצנה: .
על הדינמיקה בין שתי הנשים, וילן אמרה:
בפרק צפו 7.66 מיליון משקי בית אמריקאים בשידורו הראשון בערוץ "HBO", מעט יותר מהמדרוג של הפרק הקודם (7.60 מיליון צופים).
אחוזי צפייתו של הפרק התחרו באחוזי צפייתו של המשחק השביעי של גמר ה-"NBA 2016".
הפרק קיבל 3.9 במדד נילסן בקרב קבוצת הגיל 18–49, והיה לפרק בעל אחוזי הצפייה הגבוהים ביותר בטלוויזיה באותו לילה.
בממלכה המאוחדת, צפו בפרק 2.450 מיליון צופים בערוץ "סקיי אטלנטיק" (השידור בעל אחוזי הצפייה הגבוה ביותר של הערוץ באותו שבוע) וצבר 0.118 מיליון צופים נוספים בערוץ "timeshift".
"קרב הממזרים" זכה לשבחים רבים מצד המבקרים, והוא נחשב באופן גורף לאחד מפרקי הטלוויזיה הטובים בכל הזמנים.
מבקרים ציינו לחיוב את גודל והיקף הקרב בצפון, כמו-כן גם את הסצנה של דאינריז עם דרקוניה בתחילת הפרק.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", קיבל הפרק את הציון 98% על בסיס 65 ביקורות, עם ציון ממוצע של 9.08/10. לדברי קונצנזוס המבקרים,
מאט פאולר מ-"IGN" נתן לפרק את הציון 10/10, וכתב בביקורתו: הוא המשיך, ג'רמי אגנר מה"ניו יורק טיימס" שיבח גם הוא את הפרק: אגנר ציין בנוסף כי מותו של רמזי הייתה נקודת השיא בפרק: .
אד פאוור מ"דיילי טלגרף" ציין את נקודות המבט של הפרק על נשים חזקות: לורה פרודום מ"וראייטי" הסכימה: לדברי שרה לרסון מ"ניו יורקר",
הפרק זכה בשישה פרסי אמי לבידור בפריים טיים, מספר שיא, כולל פרסים על כתיבה ובימוי.
הפרק היה מועמד ל-32 פרסים וזכה ב-19 מתוכם.
שנה פרס קטגוריה מועמדים תוצאה סימוכין2016פרס אמי לבידור בפריים טיים שחקן המשנה המצטיין בסדרת דרמה קיט הרינגטון בימוי מצטיין לסדרת דרמה מיגל ספוצ'ניק תסריט מצטיין לסדרת דרמה דייוויד בניוף וד.
וייס ומיגל ספוצ'ניק פרס ובי תוכן לא מתוסרט פרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה הרגע שחובה לראות
קרב הפירמידות הוא ציור מאת האמן הצרפתי אנטואן-ז'אן גרו, שהוזמן בשנת 1809. היצירה מציגה את הרגע שבו נפוליאון בונפרטה נואם לחייליו ב־21 ביולי 1798, בסמוך לפירמידות גיזה, לפני תחילת קרב הפירמידות.
בציור נראה בונפרטה רכוב על סוס לבן, כשהוא מפנה את ידו לעבר הפירמידות ומעודד את צבאו במילים שנודעו לימים: "חיילים!
מראש הפירמידות האלה, ארבעת אלפים שנה מביטות בכם!".
ניצחונו של הצבא הצרפתי בקרב זה סלל את דרכו של בונפרטה לכניסה לקהיר ב־24 ביולי 1798.
במרכז הציור מתואר נפוליאון, המופיע בלבושו כגנרל של תקופת דירקטורט: מעיל כחול מעוטר ברקמות זהב, חגורה אדומה ולבנה, וכובע דו קרני שעליו נוצות אדומות ולבנות.
הוא רכוב על סוס לבן המעוטר ברסן מזרחי מפואר.
סביבו מתוארים גנרלים מן המערכה: בחזית, בראש גלוי, מוצג ז'ואקים מירא; מימין נראים דירוק, סולקובסקי, ברתייה, ז'ונו ואז'ן דה בוארנה; ומשמאל - דזה, רמפון ולאסאל.
ברקע משתרעים מישורי גיזה, כששלוש הפירמידות חופו, חפרע ומנכאורע מתנשאות מעל.
הצבא הצרפתי מתואר בנחישות מול צבא הממלוכים, שנשבר בקרב ונסוג לעבר גיזה תחת פיקודו של איברהים ביי.
הציור מדגיש את דמותו ההרואית של נפוליאון כמנהיג וכמצביא.
בחירת הרגע שבו הוא פונה לחייליו ומכוון את מבטם לעבר הפירמידות משלבת את ההקשר הצבאי עם סמלים היסטוריים ותרבותיים, ומציגה את הקמפיין המצרי כחוליה בשרשרת ההיסטוריה העולמית.
היצירה מציבה את דמותו של נפוליאון בהקשר רחב של ארבעת אלפי שנות תרבות אנושית, ובכך מעצימה את חשיבותו האישית ואת משמעות הקרב כנקודת מפנה היסטורית.
היצירה הוזמנה בשנת 1809 עבור אולם הישיבות של הסנאט הצרפתי והוצגה לראשונה בסלון של 1810. בתקופת הרסטורציה הוצאה מן התצוגה ואוחסנה במחסנים.
בשנת 1835, לאחר עלייתו של לואי פיליפ לשלטון, נרכשה היצירה עבור הגלריות ההיסטוריות בארמון ורסאי, שהוקמו והושקו בשנת 1837. באותה עת הוגדלה היצירה על ידי גרו עצמו ובעזרת תלמידו דבה.
מאז נותר הציור חלק מהאוספים של ורסאי.
קרב הנאו הוא ציור שמן מאת האמן הצרפתי הוראס ורנה, שנוצר בשנת 1824. הציור מתאר את אחד הקרבות המאוחרים במלחמות הנפוליאוניות - קרב האנאו - שהתחולל ב־30 באוקטובר 1813 סמוך לעיר הנאו, מערבית לפרנקפורט, בין צבא נפוליאון לצבא אוסטרו־בווארי בפיקודו של קרל פיליפ פון ורדה.
היצירה היא השלישית בסדרה של ארבעה ציורים שהוזמנו מורנה על ידי לואי פיליפ, דוכס אורליאן (לימים מלך צרפת).
לאחר התבוסה הצרפתית בקרב לייפציג ב־19 באוקטובר 1813, נסוג נפוליאון מערבה לכיוון צרפת.
בדרכו נתקל בצבא אוסטרו־בווארי שניסה לחסום את נתיב הנסיגה שלו.
אף על פי שצבאו של נפוליאון בונפרטה היה קטן ונחלש, הוא הצליח להביס את כוחות ורדה בקרב הנאו ולכבוש את העיר, מה שאפשר לו להמשיך את הנסיגה אל תוך צרפת.
הקרב נחשב לאחת הניצחונות האחרונים של נפוליאון לפני פלישת בעלות הברית לשטח צרפת.
הציור, שנעשה בשמן על בד, מתאפיין בקומפוזיציה פנורמית רחבת היקף המשלבת תיאור נוף עם סצנות קרב דרמטיות.
במרכז הציור נראים חיילים צרפתים מהארטילריה הכבדה ("הסוללה הגדולה") לבושים במדים כחולים, מגנים על התותחים שלהם מול הסתערות פרשים בווארים לבושים בלבן.
מימין, הגנרל אנטואן דרוֹ עומד ליד תותח יורה, בעוד פרש אוסטרי רכוב מנסה להכותו.
משמאל, פרשי המשמר הצרפתי יוצאים למתקפת נגד בהובלת הגנרל נאנסוּטי, המוצג רכוב על סוס חום.
ורנה יוצר אפקט תיאטרלי של תנועה ואנרגיה באמצעות אור וצל, ענני עשן הנמסכים בעננים, ועצים שממסגרים את מרכז התמונה.
במרחק נראים נהר קינציג, גשר אבן, ופעמוני כנסיות העיר האנאו.
בנוסף, ניתן לראות פרטים קטנים כמו קו המעוף של פגז תותח שפגע בענפי עצים – עדות לשימת הלב לפרטים.
הציור הוא השלישי בסדרה בת ארבעה ציורים שהוזמנו על ידי דוכס אורליאן, לואי פיליפ, בתקופת הרסטורציה של בית בורבון.
אף על פי שהדוכס עצמו לא השתתף בקרב הנאו, הוא רצה לקדם את תדמיתו הציבורית באמצעות זיקה לסיפורי גבורה נפוליאוניים.
הסדרה כללה ציורים של קרב ז'מפ (1821), קרב מונטריי (1822), קרב הנאו (1824), וקרב ואלמי (1826), ותפקדה ככלי תעמולה להאדרת ההיסטוריה הצבאית של צרפת ולחיזוק מעמדו של לואי פיליפ, לימים "מלך הצרפתים".
הציורים הוצגו בארמון רויאל בפריז.
כל אחד מהציורים שולם בתשלום נפרד, עבור ציור זה קיבל ורנה 10,000 פרנק.
קרב התרנגולים הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום, אשר הושלם בשנת 1846 והוצג לראשונה בסלון של פריז בשנת 1847. ציור זה נחשב ליצירה הראשונה שהביאה לז'רום פרסום והכרה רחבה, ואף זיכה אותו במדליה מדרגה שלישית.
כיום מוצג הציור במוזיאון ד'אורסה בפריז.
הציור מציג שני מתבגרים – נער ונערה – כמעט עירומים, היושבים למרגלות מזרקה ומתבוננים בקרב תרנגולים.
מאחוריהם נראית דמות של ספינקס, שפרופיל פניו נשחק עם הזמן.
הציור נעשה בסגנון "נאו-יווני" (Néo-Grec), שהתאפיין בגימור מדוקדק, צבעים בהירים ומשיחות מכחול חלקות במיוחד.
הסגנון שיקף גישה אמנותית ששילבה הומור, קלאסיקה וקלילות, בניגוד לזרמים קודמים שנקטו בגישה רצינית ומהוגנת יותר.
הציור "קרב התרנגולים" מציג קומפוזיציה עשירה של ניגודים וסמליות חזותית.
במרכז הסצנה נראים נער ונערה, שניהם כמעט עירומים, יושבים לצד מזרקה בעודם עוקבים אחר קרב בין שני תרנגולים.
הנעורים המודגשים של הדמויות מנוגדים לדמות הספינקס החרבה שבאופק, רמז לחלוף הזמן ולהבדלים בין רעננות להתפוררות.
קיים ניגוד נוסף בין הצמחייה הירוקה שבאחורי הציור לבין הענפים השבורים והעלים היבשים בחזיתו, וכן בין התרנגולים הנלחמים, כאשר אחד מהם עתיד להפסיד ואף למות.
הציור התקבל בהצלחה רבה כאשר הוצג לראשונה בסלון של 1847, ואף זיכה את ז'רום במדליה מדרגה שלישית.
בעוד מרבית המבקרים שיבחו את העבודה, היו שהצביעו על גישה מחושבת ומלאכותית.
שאר הצופים התרשמו מהדיוק, הצבעוניות והקומפוזיציה, כפי שתיאר תיאופיל גוטייה.
המקור הרעיוני לציור נבע מתבנית קלאסית של שני נערים בקרב, אך ז'רום בחר להחליף את אחד מהם בנערה.
הבחירה מדגישה גוון קליל והומוריסטי אשר אופייני לזרם הניאו־יווני שאליו השתייך האמן.
היבט נוסף שהוזכר במקור הוא המשחק הלשוני באנגלית וביוונית במילה "cock", שמקשרת בין התרנגול לבין סימבוליות מגדרית.
ישנה אפשרות שהציור מציג דינמיקה של חיזור או מאבק מגדרי, כאשר נראה שהנערה היא בעלת התרנגול המנצח.
בדומה ליצירה המוקדמת, גם ציור זה שואב השראה מהעולם הקלאסי ומעולם הדמויות המיתולוגיות של יוון העתיקה, תוך שילוב של סמלים חושניים, צעירים עירומים וסביבה פסטורלית המקנה תחושת הרמוניה ומשחק קליל עם מיניות מרומזת.
מוטיב הנעורים המוצג באמצעות זוג דמויות צעירות בעירום חלקי בשתי היצירות, כמו גם הפניה לתרבות היוונית, ממקמים את ז'רום בלב הז'אנר הנרטיבי־אקדמי של תקופתו, המאופיין בדיוק רב, קווים ברורים, וצבעוניות רכה.
עם זאת, קרב התרנגולים מציג קומפוזיציה מינימליסטית יחסית בהשוואה ליצירות הבאות של האמן, כגון "גיניקאון" משנת 1850, שם ניכר עומס חזותי מכוון ושימוש באביזרים רבים ליצירת אווירה "אותנטית" של פנים יווני נשי.
שני הציורים מתמקדים במרחב פרטי בו מוצגות דמויות עירומות, אך בעוד שקרב התרנגולים מתוחם לנקודת מבט מרומזת ובעלת דו־משמעות משחקית, הרי ש-"גיניקאון" עורר ביקורת ציבורית חריפה בשל מה שתואר כ"תצוגת עירום בלתי מוסרית".
קרב ורדן היה אחד הקרבות הגדולים שנערכו בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הוא נמשך כעשרה חודשים בשנת 1916, והצדדים היריבים ספגו במהלכו כמיליון הרוגים, פצועים ונעדרים.
הקרב החל במתקפה של הצבא הגרמני על שרשרת המבצרים הצרפתית, שהגנה על העיר ורדן.
הגרמנים הצליחו להשיג התקדמות נאה בשלבים הראשונים של המתקפה, ולכבוש חלק מהמצודות הצרפתיות, כולל מבצר דואומון, אך תוך זמן קצר נבלמה התקדמותם, והקרב הפך למערכת התשה עקובה מדם, שגררה לתוכה חלק ניכר מכוחות הצבא הצרפתי והגרמני.
הצבא הצרפתי ספג אומנם מאות אלפי נפגעים במהלך הקרבות בוורדן, אך גם הצבא הגרמני ספג אבדות כבדות מאוד, שלא נפלו בהרבה מאבדות הצד הצרפתי.
מבחינה אסטרטגית, ההתקפה הייתה אסון לגרמנים, ודאי בהשוואה לאפשרויות האחרות שהיו פתוחות לפניהם – התקדמות נוספת בחזית המזרחית, והוצאת האימפריה הרוסית מחוץ למלחמה, תוך כיבוש שדות התבואה של אוקראינה.
לאחר ניצחון הגרמנים על צרפת ב־1870 הותווה הגבול בין שתי המדינות במרחק של כשלוש מאות קילומטרים מפריז.
כדי למנוע איום על עיר הבירה, הוטל על הגנרל סאֶראֶ דה-ריביאֶר לבנות קו ביצורים לגבולה של צרפת.
דה-ריביאר הקים שורת מצודות שקועות באדמה.
בגבול שווייץ שימשה בלפור עוגן קו הביצורים, שנמשך עד גבעות אֶפינאל.
ורדן שימשה כעוגן השני של קו זה, שהמשיך ממנה עד טול.
מצפון לוורדן נמצא יער אַרגון ולאחריו גבעות הארדנים המיוערות.
הגבול הבלגי והיערות שמצפון לוורדן לא בוצרו, וורדן שימשה כנקודת המפתח לכל קו ההגנה הנ"ל.
ב־1916 היה מצבה של צרפת בכי רע.
1915 הייתה שנה של כישלונות צבאיים משמעותיים לבעלות הברית במסגרת מלחמת העולם הראשונה.
במהלך השנה נפלה סרביה, רוסיה נחלשה יותר ויותר (עד ספטמבר באותה שנה נלקחו כ־750,000 חיילים רוסים בשבי), ואיום הצוללות הגרמניות נותר ללא פתרון.
ז'וזף ז'ופר, ראש המטה הכללי של צבאות צרפת, והפילדמרשל החדש של בריטניה דאגלס הייג, נועדו ב־6 בדצמבר כדי לתכנן יחדיו את המתקפה העתידית על הסום, שהתברר כאחד מהכישלונות הכבדים ביותר לבעלות הברית במלחמה.
בעיותיו של צבא צרפת נבעו, בין השאר, מהקונספציה שבה היה שבוי.
לאחר תבוסתו של לואי נפוליאון ב־1870, עברה החשיבה הצבאית הצרפתית שינוי.
הססנותו של לואי נפוליון הוחלפה בתורתו של הקולונל לואי לויזו דה גרנמזון, ששמה מבטחה בהסתערות כידונים ובהתקפות נגד, ללא תשומת לב למחיר.
דוגמה אחת לאסון שעתידה הייתה להמיט תורה זו על צרפת היא סירובו של ז'ופר לייצר קסדות לחיילים בשלבים המוקדמים ללחימה, מתוך הטענה כי גרמניה תיפול עד שהקסדות יהיו מוכנות.
דוגמה נוספת, ומכרעת באשר לקרב ורדן, היא הוצאת חלק ניכר מהארטילריה שבמבצרי ורדן, כדי לעשות בהם שימוש במתקפות אחרות.
מבצרי ורדן, לאור תורתו של דה גראנמייזון, ביטאו פחדנות והססנות, ולא יועילו במלחמה עצמה.
פעולה זו נבעה ממחסור בארטילריה כבדה, מחמת סירוב המטה הכללי להשתמש בנשק זה.
בנוסף לכך, סבל צבא צרפת ממחסור בקצינים טובים.
לאחר פרשת דרייפוס, והזעזוע שעברה המדינה בעקבותיה, נעשה "טיהור" שיטתי בשורות הצבא הצרפתי, ובפני קצינים קתוליים רבים נחסמה אפשרות הקידום.
זאת ועוד, "הלשכה השנייה" (המודיעין הצרפתי) חישבה את מספר ההרוגים בקרבות בנוסחה, שעל פיה על כל 2 אבדות צרפתיות איבדו הגרמנים 3 חיילים.
המפקדה הראשית תכננה את מבצעיה בהתאם לנתונים אלה, שהיו כמעט הפוכים מהמציאות, ובתוך כך שלחה אלפי חיילים למותם.
מנקודת המבט הצרפתית, ההגנה על ורדן הייתה חובה פטריוטית, אך יש שראו בתפיסה זו סתירה לתפיסה הצבאית המודרנית כיוון שנסיגה אסטרטגית אל הרכסים המיוערים ממערב לוורדן הייתה יוצרת עמדת הגנה הרבה יותר קלה, וגם הייתה משחררת כוחות נוספים.
עם זאת, הדוקטרינה הצבאית הצרפתית משנת 1910, המיוצגת בתוקף על ידי ז'ופר, חיזקה את חשיבות המתקפה.
כאשר כמה קצינים, גנרל פטן והקולונל דריאן ביניהם, הביעו דאגה לגבי דוקטרינה זו, עמדתם נדחתה כתבוסתנית.
כמפקד הגזרה החשובה ביער קור ומפקד הגדודים 56 ו-59 של ה-Chasseurs à pied, דריאן ניסה שוב ושוב לשווא לשכנע את ה-GQG לבצע שיפור משמעותי במערכת החפירות הצרפתית.
בכוחות עצמו, דריאן נתן ללוחמיו לבצר את עמדתם מול המתקפה הצפויה; למרות זאת, דריאן נפל בהתקפה הראשונה ב-22 בפברואר.
משלימים להגנה משמעותית, ה-GQG וז'ופר הסתמכו על מערכת ההגנה הצרפתית בהתקפה, שעמוד השדרה שלה היה כוח הדחיפה של החייל הפשוט, שבאמצעות האומץ שלו, היה צריך להביא את היתרון המכריע.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה של 1870/71 החלה צרפת לאבטח את הגבול עם גרמניה על ידי הקמת ביצורים מודרניים, למרות האמונה שניתן להשיג ניצחון רק על ידי התקדמות חיל רגלים.
לשם כך, כמה ערים במזרח צרפת הוקפו בטבעת של מבצרים, כולל ורדן.
ורדן נחשבה בעיקר לתחליף למץ האבודה, שביצוריה הישנים הורחבו מאוד על ידי האימפריה.
בתחילת המלחמה היו מעל 40 ביצורים בורדן וסביבתה, כולל 20 מבצרים ומבצרי ביניים, שהיו מצוידים במקלעים, תצפית משוריינת וצריחי נשק וקיזמטים.
ורדן הייתה אפוא אחד המקומות המבוצרים הטובים ביותר.
סיבה נוספת להתרחבות החזקה במיוחד של מבצר ורדן הייתה המרחק הקצר של 250 ק"מ לפריז, אפילו עבור אמצעי התחבורה של אז, ומיקומו על כביש ראשי.
כבר בין 22 ל-25 בספטמבר 1914 התנהלו קרבות מול ורדן, מה שסיים את ההתקדמות הגרמנית באזור המז.
בהתרשמות כוח ההרס העצום של תותחי המצור הגרמניים מול נאמור ומול ליאז', חשיבותם של ביצורים חזקים בהתקפה עם תותחי מצור כבדים (למשל מרגמות מצור 30.5 ס"מ) נראתה אחרת מבעבר.
כמו כן, המצור על מובז' הראה לגרמנים ולצרפתים שמבצרים אינם בלתי ניתנים לחדירה, אלא שניתן 'לירות בהם' ולהביסם.
בעקבות כך ומהעובדה שהצדדים הלוחמים התרכזו בחלקים אחרים של החזית בעקבות קרבות הגבול הביאו להערכה מחדש של חשיבותה הצבאית הנמוכה של ורדן: ה-GQG בפיקודו של ז'ופר הכריז על ורדן כחלק שקט.
ב-5 באוגוסט 1915, מבצר ורדן אף הורד באופן רשמי למרכז ה־Region fortifiée de Verdun – RFV ("האזור המבוצר של ורדן").
כתוצאה מכך, בחודשים שלאחר מכן, 43 סוללות תותחים כבדות ו-11 סוללות תותחים קלות נלקחו מטבעת המבצר ומרבית מקלעי המבצרים נמסרו ליחידות שדה.
כעת כלל הקורפוס ה-30, שהיה מופקד על הגנת האזור, רק שלוש דיוויזיות:
דיוויזיית המילואים ה-72 מאזור ורדן
הדיוויזיה ה-37 מאלג'יריה הייתה מוצבת בעתודה.
גרמניה עמדה לפתוח את שנת 1916 בעמדת יתרון.
בעלות הברית לא הצליחו להבקיע את ההגנה בחזית המערבית, מה שאפשר לגרמניה להפנות חלק מכוחותיה למזרח, שם הרוסים ספגו מפלה אחר מפלה.
אומנם הקרב על המארן הסתיים בתבוסה גרמנית (לא מעט הודות ליורשו של הגראף פון שליפן, מולטקה, שהוחלף על ידי אריך פון פאלקנהיין ב־1914), אך המחסור הצרפתי בארטילריה כבדה ובמקלעים, כמו גם העובדה כי צרפת איבדה עד אז כמעט חצי מקציני הקבע שלה, הותירו את גרמניה בעמדה נוחה למדי.
עם זאת, גם גרמניה לא הייתה נטולת בעיות.
לאחר הקרב על המארן החל הקייזר, וילהלם השני, להתערב פחות בתוכניות המלחמה, והותיר את מרבית הפיקוד למטה הכללי הגרמני.
קידומם של קצינים טובים, שאינם בעלי תואר אצולה, כאריך לודנדורף ואחרים עוכב במידה רבה בשל שיטת המעמדות הגרמנית.
אי לכך, כאשר עמדה גרמניה להחליט כיצד תשתמש ביתרונה ב־1916 הייתה ידו של פאלקנהיין על העליונה.
בוויכוח, שנסוב באותו זמן בגרמניה סביב השאלה איזו חזית לחזק, נטה פאלקנהיין בבירור לטובת החזית המערבית.
בדצמבר 1915 הוא כתב תזכיר היסטורי לקייזר בו הוא ממליץ לתקוף בוורדן, המוקפת שרשרת מבצרים, כדי ש"יקיזו כוחותיה של צרפת את דמם עד מוות".
הצרפתים, טען פאלקנהיין במידה רבה של צדק, לא יעזו לפנות את ורדן, הקרובה כל כך לפריז ובעלת החשיבות ההיסטורית.
תזכיר זה פעל את פעולתו על הקייזר, שהסכים לתוכנית (בין השאר בגלל שבנו פיקד על ארמייה באזור זה).
מבצע Gericht ("גרדום" או "דין" בגרמנית) החל.
ההכנות הגרמניות למתקפה בוורדן נשמרו בסוד מוחלט.
מלבד הארמייה החמישית, לא ידע שאר הצבא הגרמני על ההתקפה המתוכננת.
אליסטר הורן טוען בספרו, "ורדן, מחיר התהילה", כי על פני הוובר נבנו עשר מסילות ברזל ו־24 תחנות רכבת חדשות.
עוד הוא מציין כי, "בשביל קורפוס אחד בלבד כללה רשימת האפסניה 6,000 מספרי־תיל, 17,000 אתים, 125,000 רימוני יד, מיליון שקי חול, 265,000 ק"ג תיל דוקרני וכו' וכו'".
140,000 חיילים גרמנים הועברו לגזרת ורדן, וכן "306 תותחי שדה ו־542 תותחים כבדים, בסיוע כ־152 'מטילי מוקשים'", 13 ברטות גדולות, 2 תותחי 380 מ"מ, 17 מרגמות 305 מ"מ ואינספור תותחי 210 מ"מ (כל הנתונים בערך זה נלקחו מספרו של הורן).
העברת כל הציוד הזה, כאמור, נעשתה בסודיות גמורה: הגרמנים החליטו לתקוף מהאזור שמצפון-מזרח לוורדן, בשל היותו מיוער ומכוסה תדיר בערפל; מעל למקומות חשופים נמתחו רשתות הסוואה ענקיות; נחפרו ה"שטולן", חפירות רחבות במיוחד, שחלקן יכלו להחזיק חצי גדוד; ונפרשה "מטרייה אווירית", שמנעה מכל סיור אווירי של בעלות הברית לגלות את המתרחש.
בינתיים פורק חלק נכבד ממצודות ורדן מהארטילריה שלהן, שהצרפתים נצטרכו לה לקרבות השדה.