tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני סוף לימודיו בישיבה התחתן עם ברכה, ונולדו להם שמונה ילדים.
שימש 19 שנים כרב ומחנך בישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה, תחת הנהגתו של הרב משה צבי נריה, והיווה לתלמידיו דגם של רב וצנחן באמצע שנות השישים, דבר נדיר באותה תקופה.
ואכן רבים מתלמידיו פנו לשירות צבאי קרבי, והיו מראשוני הדתיים בסיירות המובחרות, כמו סיירת שקד.
לאחר ייסוד גוש אמונים והקמת ההתנחלויות עבר לגור בקדומים.
שימש 19 שנים כראש בית המדרש הגבוה באלון מורה וכן במגוון תפקידי חינוך נוספים.
בחוגי ישיבת מרכז הרב נחשב הרב הרלינג לדמות מופת ובעל הנהגות מיוחדות מבחינה דתית, וזכה בשל כך לכינוי "בנימין הצדיק".
לאחר מותו קובצו סיפורי מופת עליו בספר זיכרון בשם "איש ימינך".
בכ' בתשרי תשס"א (2000), שבוע אחרי נסיגת צה"ל מקבר יוסף, הצטרף לקבוצת מטיילים לסיור בהר עיבל לתצפית על שכם וקבר יוסף, לשם "שבועת אמונים ליוסף" כהגדרת הקבוצה.
אחרי תפילה במקום הותקפו בירי על ידי ערבים ממחנה הפליטים עסכר.
למרות גילו המתקדם נטל חלק בקרב יריות ממושך כנושא נשק, ביחד עם ארבעת החיילים המלווים מטעם חטיבת השומרון.
בשלב מסוים הוא נפגע בלבו ונהרג במקום.
נקבר בקדומים והוא בן 64.
חתניו הם הרב מנחם בורשטין, העומד בראש מכון פוע"ה, והפובליציסט והחוקר יואב שורק.
ב-8 באוגוסט 2019 נרצח בפיגוע נכדו, בן בתו, .
ברונו דסקר (Bruno Dössekker; נולד כברונו גרוסיאן (Bruno Grosjean) ב-1941) הוא מתחזה שווייצרי, שהתחזה לניצול שואה בשם בנימין וילקומירסקי (Binjamin Wilkomirski).
ב-1995 פרסם וילקומירסקי, שחי באזור דובר הגרמנית של שווייץ, ספר זיכרונות בשם "Bruchstücke.
Aus einer Kindheit 1939–1948" שאת שמו ניתן לתרגום כ-"קרעים – זיכרונות מילדות בתקופת המלחמה 1939-1948".
בספרו תיאר וילקומירסקי את מה שהציג כזיכרונותיו כילד בתקופת השואה.
הספר תורגם למספר שפות, כולל עברית, נמכר במספר עותקים רב וזכה לשבחים.
בספר "שאגת מעונה" (האוטוביוגרפיה של פליט השואה יעקב מארוקו, בני ברק, ה'תשנ"ח) מוזכר וילקומירסקי.
מארוקו הוא יהודי יליד פולין שהתגורר בלודז' לפני המלחמה, והספר מתאר בעיקר את חייו בתקופת השואה, בגטו לודז', בגטו ורשה ובמיידנק.
הספר מכיל מידע רב על חייהם של גדולי החסידות בפולין באותם הזמנים.
בהגיעו למיידנק הוא איבד את אשתו ובנו הקטן בנימין.
בשנת 1995, בעזרת קרובת משפחה ובעזרת ד"ר אליצור ברנשטיין הוא השתכנע שמצא את בנו.
מתברר שווילקומירסקי הוא זה שהציג את עצמו כבנו של מרוקו.
מרוקו היה יהודי חסידי, והזמין את וילקומירסקי ואת כל משפחתו לחגוג עמו ועם כל משפחתו את חג הפסח בישראל.
הוא מתאר את ההתרגשות הגדולה של המפגש, ואת המפגש בין בנו בנימין הניצול ובנו בנימין, הקרוי על שמו, שנולד לו מנישואים שניים אחרי המלחמה.
אפשר לראות תמונות של כותרות נלהבות של עיתונים ישראלים ושווייצרים ותמונות של השניים מתחבקים בחום.
הספר נחתם טרם התגלתה התרמית הצינית.
ב-1998 פרסם העיתונאי השווייצרי דניאל גנצפריד, בעצמו בן לניצולי שואה, מאמר בעיתון Weltwoche בו טען כי וילקומירסקי אינו יהודי, הוא מעולם לא היה במחנות הריכוז בתקופת השואה וכי הוא גדל כילד בשווייץ ולא במזרח אירופה.
באפריל 1999 שכרה ההוצאה לאור של הספר את ההיסטוריון השווייצרי סטפן מכלר כדי לבדוק את הטענות לזיוף.
מכלר אישר כי טענותיו של גנצפריד הן אמת והספר הוא אכן זיוף.
נולד ב-2 בפברואר 1923 בנובוגרודק, פולין.
בילדותו התחנך ב"חדר", ובו קיבל חינוך מסורתי ורכש השכלה כללית בשפה העברית.
את לימודיו השלים בנערותו בבתי-ספר פולניים ורוסיים.
וולפוביץ' ניסה לעלות לארץ ישראל בחורף 1946 באוניית המעפילים "מולדת", לאחר ששרד את השואה, שבמהלכהּ שהה במחנות ריכוז, בהם מאוטהאוזן.
אולם, בטרם הספיק להגיע לחוף-מבטחים, הוגלה לקפריסין עם תפיסת האונייה בסמוך לחופי הארץ.
בחודש ינואר 1949 הגיע לישראל והתגורר בכפר ח'רבת עזון.
תוך זמן קצר נבחר לראש הכפר.
בשנת 1950 החל לעבוד כמזכיר האיגוד המקצועי במועצת הפועלים במועצה המקומית רעננה.
בשנת 1963 נבחר לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים ביישוב, ובשנת 1968 התמנה למזכיר ארגון משקים זעירים במרכז החקלאי.
בבחירות המקומיות שהתקיימו בשנת 1969, עמד בראש רשימת המערך ונבחר לכהונת ראש המועצה המקומית, תפקיד אותו מילא במשך ארבע קדנציות עד לשנת 1989. בימי כהונתו הוקמו ברעננה מרכז-הקליטה, מרכז ספורט, בית "יד לבנים", מועדון כדורת וסקווש, קאנטרי קלאב ומבני חינוך רבים.
המועצה המקומית בתקופתו הכפילה את מספר תושביה, ובשנת 1982 קיבלה מעמד של עיר.
החל משנת 1989 וולפוביץ' כיהן בראש העמותה למען האזרח הוותיק ברעננה.
עם סיום תפקידו כראש העירייה שימש וולפוביץ' כיו"ר "העמותה למען הקשיש" ברעננה ופעל רבות למען אוכלוסיית גיל הזהב בעיר.
זאב בילסקי, אשר החליף את וולפוביץ' בתפקיד ראש העיר, העניק לו בשנת 1990 את תואר יקיר העיר רעננה.
נפטר ברעננה ב-28 בינואר 2010, ונקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
בנימין הרשב (הְרוּשוֹבסקי) ; 26 ביוני 1928 – 23 באפריל 2015) היה חוקר ספרות, מומחה לספרות השוואתית, משורר ביידיש (בשם העט ה.
בנימין) ובעברית (בשם העט גבי דניאל), מתרגם ועורך ישראלי.
כיהן כפרופסור לספרות באוניברסיטת תל אביב וכפרופסור לספרות השוואתית, ללשון וספרות עברית, וללשון וספרות סלאבית באוניברסיטת ייל.
העורך-המייסד של כתב העת Poetics Today.
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חתן פרס א.מ.ת (2005).
בנימין הרשב נולד בשנת 1928 בעיר וילנה שבפולין (כיום בירת ליטא), בנם של זוג אנשי חינוך: ד"ר אברהם הרושובסקי (אגסי), מורה להיסטוריה בגימנסיות שונות ובסמינר העברי למורים ולימים מורה בחיפה (נפטר ב-1973), ודבורה פרֶיידקֶס-הרושובסקי (1896–1985), מנהלת בית ספר היידי ע"ש ס"מ גורביץ בווילנה.
הייתה לו אחות צעירה ממנו, אטה הרושובסקי.
למד בבית ספר עממי יהודי חילוני ובגימנסיה יידית-חילונית.
בשנת 1941, עם פלישת גרמניה לברית המועצות במבצע ברברוסה, נסה המשפחה מזרחה לאורל, שם גרו עד 1946. הוא סיים את הבגרות בתיכון רוסי בשנת 1945 ולמד שנה מתמטיקה ופיזיקה בצ'קאלוב (אורנבורג), וזכה בפרס הראשון לתלמידי השנה הראשונה.
בשנים 1946–1948 חי בפולין הקומוניסטית ובגרמניה.
ב-1946 הצטרף לתנועת דרור-החלוץ הצעיר.
בשנים 1947–1948 היה עורך-משותף של כתב העת למעפיל הצעיר, "להבות", במינכן.
ב-1948 העפיל לארץ ישראל, התגייס לפלמ"ח ובמלחמת העצמאות לחם בגדוד החמישי עד 1949.
גם הוריו ואחותו עלו לישראל.
ב-1968 נרצחה אחותו בעת טיול בטורקיה.
בשנים 1948 עד 1986 חי בירושלים ובתל אביב.
בין השנים 1949–1957 למד באוניברסיטה העברית בירושלים לתואר ראשון (בהצטיינות יתרה) ושני (בהצטיינות) בספרות עברית, מקרא, היסטוריה של עם ישראל וספרות יידיש.
בשנת 1948 פרסם את ספר השירים שלו ביידיש, "שטויבן" ('אבקים'), שראה אור במינכן.
בשנת 1951 היה בין מייסדי קבוצת סופרי היידיש יונג ישראל.
באותה תקופה ייסד וערך ביחד עם אריה סיון, משה דור ונתן זך את כתב העת "לקראת".
בשנים 1957–1960 למד לדוקטורט בספרות השוואתית באוניברסיטת ייל, אצל רנה ולק (René Wellek).
בשנים 1954–1957 ו-1960–1963 לימד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1963–1966 כיהן בה כמרצה לספרות השוואתית ורוסית.
בשנת 1965 התמנה כמרצה בכיר לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1966 הקים עם תלמידו מנחם פרי את החוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשו.
באותה שנה מונה לפרופסור חבר לתורת הספרות וספרות השוואתית.
בשנת 1972 היה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1971–1973 היה פרופסור אורח לספרות השוואתית וסלאבית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ושוב ב-1977 ובסתיו 1978. בקיץ 1972 היה פרופסור לתורת הספרות בבית הספר לספרות באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
בשנים 1970–1971 ו-1973–1974 כיהן כפרופסור לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית (במקביל לפרופסורה בתל אביב).
ב-1975 הקים את המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר, ועמד בראשו עד פרישתו ב-1987. ייסד וערך את כתב העת הבינלאומי של מכון פורטר Poetics and Theory of Literature ואחרי שנסגר על ידי המו"ל הקים את כתב העת הבינלאומי Poetics Today, רבעון הנערך במכון פורטר ורואה אור בהוצאת אוניברסיטת דיוק.
בשנת 1974 ייסד ושימש עורך אחראי של סדרת "ספרות, משמעות, תרבות" בהוצאת מכון פורטר והקיבוץ המאוחד, עד 1986.
ב-1976–1977 היה חבר במרכז לתארים מתקדמים בספרות עברית באוניברסיטת אוקספורד.
בסתיו 1980 היה פרופסור אורח לספרות עברית ויהודית קלאסית ומודרנית באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1982 הופקד על הקתדרה ע"ש פורטר לתורת הספרות ופואטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בקיץ 1983 היה פרופסור בתוכנית הקיץ לפואטיקה ולימודי סטרוקטורליזם באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, ופרופסור לבלשנות וספרות יידית באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1983–1985 היה חבר במכון למחקר מתקדם בברלין.
בקיץ 1985 היה פרופסור אורח לספרות השוואתית בדארטמות' קולג' בהנובר שבניו המפשייר.
בחורף 1986 היה פרופסור אורח ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה.
וב-1986–1987 היה פרופסור אורח לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת ייל.
משנת 1986 ועד למותו התגורר בעיר ניו הייבן שבקונטיקט.
בשנת 1986 עורר סערה ציבורית, לאחר שפרסם שיר פרובוקטיבי בכתב העת לספרות ואמנות "אגרא", בו האשים את דוד בן-גוריון בכך "שסלל את דרך בורמה על עצמות נערים מן השואה".
בין השאר, חיים גורי וחנוך ברטוב דרשו לשלול ממנו את הפרופסורה.
להגנתו אמר שהשיר מבוסס על עובדות היסטוריות.
בשנת 1987 עזב את אוניברסיטת תל אביב והצטרף לסגל אוניברסיטת ייל כפרופסור לספרות השוואתית ומופקד הקתדרה ע"ש בלאושטיין לספרות ולשון עברית.
בשנת 1992 התמנה במקביל כפרופסור ללשונות סלאביות בייל.
במינויים אלה החזיק עד לפרישתו.
בשנים 1998–2000 היה מנהל לימודי התארים המתקדמים במחלקה לספרות השוואתית.
בין השנים 1971–1998 היה חבר הוועד המנהל של האגודה הבינלאומית למדעים סמיוטיים (IASS).
משנת 1972 היה חבר אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ומשנת 1993 חבר ה-Authors Guild של ארצות הברית.
בשנים 1985–1991 היה חבר הוועדה לתורת הספרות באגודה הבינלאומית לספרות השוואתית (International Comparative Literature Association,ICLA).
בשנת 1995 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנים 1995–1996 היה פרופסור מחקר (Distinguished Professor) באוניברסיטה הפתוחה.
הרשב פרסם אנתולוגיה של שיריו ביידיש, וכן שירים בעברית תחת השם "גבי דניאל".
תרגם מאנגלית, יידיש וגרמנית לעברית, ותרגם לאנגלית.
היה נשוי עד מותו למתרגמת ברברה הרשב.
בנו מהפסיכואנליטיקאית רנה מוזס-הרושובסקי, אהוד הרושובסקי, הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בנימין הרשב נפטר ב-23 באפריל 2015, בגיל 87. הוא תרם את גופתו למדע.
הותיר את אשתו, שלושה ילדים ונכדים.
בשנת 2017 יצא לאור בהוצאת כרמל קובץ מקיף של כל שיריו.
בשנת 1997 קיבל יחד עם אשתו ברברה הרשב מדליית כסף מאוניברסיטת טור ורגטה של רומא עבור תרגומיו ומחקריו.
בשנת 2004 זכה בפרס קורת (Koret Jewish Book Award) בתחום הספרות הביוגרפית, עבור ספרו בשני כרכים על מארק שאגאל, Marc Chagall and his Times ("מארק שאגאל, חייו וזמניו: נרטיב מתועד").
בשנת 2000 זכה בפרס ירושלים לשירה ע"ש אורי צבי גרינברג.
בשנת 2005 זכה בפרס א.מ.ת במדעי הרוח על מפעל חייו.
בשנת 2008 זכה בפרס עקביהו לחקר השירה העברית.
ריתמוס הרחבות: הלכה ומעשה בשירתו האקספרסיוניסטית של אורי צבי גרינברג.
תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1978.
שירי גבי דניאל, מגיש בנימין הרשב, דיוקן המשורר והערות - א"נ לוריא, ציורים - משה קופפרמן, מוציא לאור: ספרי סימן קריאה, תל אביב, תש"ן, 1990.
אמנות השירה / [הקלטת שמע].
שירת התחיה העברית : אנתולוגיה היסטורית-ביקורתית.
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תש"ס, 2000
שדה ומסגרת: מסות בתאוריה של ספרות ומשמעות.
שירת היחיד בניו-יורק: דיוקנאות של ארבעה משוררי יידיש ומבחר שיריהם בתרגום עברי.
התרבות האחרת: יידיש והשיח היהודי ; עריכת המהד' העברית: זיוה בן-פורת.
משקל וריתמוס בשירה העברית החדשה.
ירושלים: כרמל, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת תל אביב, תשס"ח, 2008.
לשון בימי המהפכה - המהפכה היהודית המודרנית ותחיית הלשון העברית.
תולדות הצורות של השירה העברית מן התנ"ך עד המודרניזם.
טאקע אויף טשיקאוועס: געבליבענע לידער, צייכענונגען - מ.
מוציא לאור: ראוון ד'וויילז: דריי שוועסטער, תשנ"ד, 1994.
גלות המשוררים: מבחר שירים 1914–1956 / מאת: ברטולט ברכט.
ערך, תרגם מגרמנית והוסיף אחרית דבר והערות: ה.
מהד' ב' ; תל אביב: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשל"ח.
משורר בניו-יורק: מבחר שירים מכל הספרים / יעקב גלאטשטיין ; ערך ותרגם: בנימין הרשב; תל אביב: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 1990.
מאניפסטים של מודרניזם / עורך - בנימין הרשב.
מהדורה מהד' ב, מורחבת ומתוקנת ; ירושלים: כרמל, תשס"א, 2001.
שירים וחזיונות / (השירים תורגמו מיידיש בידי בנימין הרושובסקי.
החזיונות...תורגמו מיידיש בידי שמשון מלצר.) בלווית מבוא מאת דב סדן ; ירושלים: מוסד ביאליק, (תש"ך)
ברכב אש: שירים ופואימות / תרגמו מיידיש: ה.
בנימין [=בנימין הרושובסקי] ואחרים, בלוית מבוא מאת דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, (תש"ך)
טוס הזהב: שירים ופואמות / משה ליב הלפרן ; תרגמו מיידיש: ה.
בנימין ואריה סיון, בלוויית מבוא מאת אליעזר גרינברג; ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ג
גלות המשוררים: מבחר שירים 1914–1956 / ברטולט ברכט ; תרגם מגרמנית: ה.
בנימין; הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ח (1978)
טביה החלבן ומונולוגים / מאת שלום עליכם.
תרגום מיידיש ואחרית דבר: ה.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשמ"ג.
סיביר: פואמה / אברהם סוצקבר.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ג.
כנפי שחם: שירים מן היומן ושירים אחרים / [מאת] אברהם סוצקבר.
תרגמו מיידיש: יעקב אורלנד, ה.
האמן במסיכת היומן: מסה מאת דן מירון.
(רישום העטיפה: יוסל ברגנר); (תל אביב): עם עובד, (תשמ"ג)
שירה מודרנית: מבחר תרגומים / בנימין הרשב; תל אביב: עם-עובד, תש"ן.
שירי גבי דניאל / מגיש בנימין הרשב ; דיוקן המשורר והערות: א.נ.
לוריא ; ציורים: משה קופפרמן.
תל אביב: הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תש"ן.
המתופף בחוצות: מבחר שירים / משה לייב הלפרן ; מבוא: בנימין הרשב [תרגום: בנימין הרשב בשיתוף עם אריה סיון]; ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ג
אינטרוספקטיביזם בניו יורק: כולל מבחר שירי א.
לילס בתרגום מיידיש / בנימין הרשב ; רוב הספר שירי א.
לילס ; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997
דיוקנאות של ארבעה משוררי יידיש ומבחר שיריהם בתרגום עברי בתרגום מיידיש / בנימין הרשב; [משירי משה לייבּ הלפרן, יעקב גלאטשטיין, א.
ליילס וציליה דראפקין]; הוצאת כרמל, 2002
כל שיריו/ אבות ישורון ; הערות: בנימין הרשב, הלית ישורון; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה-תשס"א, 2001
כינוס דומיות: מבחר שירים / אברהם סוצקבר ; תרגם מיידיש והקדים מבוא בנימין הרשב ; עוד תרגמו יעקב אורלנד...
במלכות הצלב / תרגם מיידיש: בנימין הרשב; העורך ומחבר "אחרית דבר": אברהם נוברשטרן.
ירושלים ותל אביב: בית מורשת אצ"ג ובית שלום עליכם, תשס"ז, 2006.
אכזיב, קיסריה ואהבה אחת/ יהודה עמיחי ; תחריטים: דגנית פרטוש-כהן ; עברית-אנגלית ; אנגלית: ברברה ובנימין הרשב.
ירושלים: הוצאת שוקן, תשנ"ו, 1996
מבחר משירי יהודה עמיחי לאנגלית 1948-1994 (477 עמודים) Yehuda Amichai- a life of poetry בהוצאת הרפר-קולינס, ניו יורק 1995.
זיוה בן-פורת (עורכת), אדרת לבנימין: ספר היובל לבנימין הרשב, 2 כרכים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, המכון הישראלי לפואטיקה וסמיוטיקה ע"ש פורטר – אוניברסיטת תל אביב (ספרות, משמעות, תרבות), 1999–2001.
בנימין (בנג'י) ווייס (נולד במאי 1941 בניו יורק) הוא מתמטיקאי אמריקאי-ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, הנודע בשל תרומותיו לתורה הארגודית , תורת ההסתברות, תורת המשחקים ותורת הקבוצות התיאורית .
חתן פרס ישראל למתמטיקה לשנת תשפ"ו.
ווייס נולד ב-1941 בעיר ניו-יורק לרב ולפרופסור אברהם ווייס ולפנינה לבית קרמר.
ב-1962 סיים לימודי תואר ראשון בישיבה יוניברסיטי בניו-יורק ותואר שני מבית הספר למדעים בישיבה יוניברסיטי.
ב-1965 הוענק לו תואר דוקטור במתמטיקה מאוניברסיטת פרינסטון, בהדרכתו של ויליאם פלר .
בשנים 1965–1967 עבד ב-IBM, בחטיבת המחקר של החברה , וב-1967 הצטרף למחלקה למתמטיקה ב.
מאז 1990 הוא מחזיק בקתדרה ע"ש מרים וג'וליוס ויניק.
במהלך השנים החזיק במשרות אורח באוניברסיטת סטנפורד, MSRI .
פרסם למעלה מ-180 מאמרים בנושאים מגוונים, ביניהם התורה הארגודית ודינמיקה טופולוגית, שקילות מסלולית, הסתברות, תורת האינפורמציה, תורת המשחקים, ותורת הקבוצות התיאורית.
הוא גם הציב את בעיית צביעת הכבישים (יחד עם רוי אדלר).
לווייס שבעה תלמידי דוקטורט, בהם אילון לינדנשטראוס, זוכה מדליית פילדס לשנת 2010.
ווייס נתן הרצאה מוזמנת בקונגרס הבינלאומי במתמטיקה ב-1974, היה פעמיים מרצה ראשי בכנס CBMS (בשנים 1979 ו-1995), נשא את סדרת ההרצאות מ.
פורטר באוניברסיטת רייס (, 1998).
בשנת 2000 מונה כחבר זר לשם כבוד ב.
בשנת 2012 זכה בפרס רוטשילד במתמטיקה.
בשנת 2012 מונה ווייס כחבר האגודה האמריקאית למתמטיקה.
חתן פרס ישראל בחקר המתמטיקה, מדעי המחשב והנדסת מחשבים, לשנת תשפ"ו.
בנימין (באבו) וודו (נולד ב-1978) הוא צלם-אמן ישראלי, בן לקהילת ביתא ישראל, ופעיל למען הנצחת מורשת קהילת יוצאי אתיופיה בישראל באמצעות יצירתו האמנותית.
בעל תואר הנדסאי בצילום ומדיה דיגיטלית מטעם מכללת ספיר, שער הנגב.
בשנת 2006 החל וודו לתעד בצילומיו האמנותיים את חיי קהילת ביתא ישראל ולהציג את עבודותיו לקהל הרחב.
עבודותיו בוחנות ומספרות את סיפור חייו וחיי משפחתו, קהילתו ומאבקיהם.
"שתי הסדרות למרות שונותם אוחזות זו בזו", כתבה האוצרת יהודית גואטה, בהתייחסה לתערוכת היחיד 'התעוררות' המשלבת צילומי פורטרט עצמיים וצילומי כהנים מביתא ישראל, "שתיהן יחד בונות את הזהות של בני ואת הקשיים מולם הוא מתייצב בעולם ובחברה הישראלית.
ובני נמצא שם כולו, יפה ובוטח.
לכאורה שני גופי עבודה נבדלים שצומחים מתוך מסורות צילומיות שונות ואוחזים בשפות שונות...
אך למעשה הם לכודים זה בזה.
בני וודו נולד בשנת 1978 בארנג'יג, כפר קטן ליד העיירה וזבה הנמצאת במחוז גונדר שבאתיופיה.
בנם החמישי (מבין שישה אחים ואחיות) של פנטה אבבה ווודו בדגלין ביינה.
בילדותו היה רועה צאן עם אחיו.
בסוף שנת 1984 עלה לישראל עם משפחתו לאחר מסע רגלי קשה ומפרך לגבול סודאן ושהייה ארוכה במחנה הפליטים אום רקובה מצפון לאתיופיה, בהמתנה להטסה לישראל.
במהלך השהייה במחנה נפטר אביו של בני.
במהלך שנת 1984, עם העלייה לישראל במסגרת מבצע משה, הופרד וודו הילד מאימו ומבני משפחתו ונשלח לבית הילדים "נווה-מיכאל" שבפרדס חנה.
משפחתו יושבה במרכז קליטה באשקלון ולאחר מכן הועברה למרכז קליטה בטבריה.
בשנת 1991 סיים וודו את לימודי היסוד בבית הספר נווה מיכאל.
בין השנים 1991–1997 למד בכפר הנוער אמי"ת שבכפר בתיה (כפר שהוקם ברעננה לשם קליטת ילדים אשר ניצלו מזוועות השואה), ובאוגוסט 1997 התגייס לסיירת עורב גבעתי והעביר את שירותו הצבאי בלבנון, כלוחם ומפקד כיתה, עד לשחרורו במרץ 2000.
בין השנים 2003–2004 השלים לימודי מכינה במכללת אשקלון וב-2005, אחר עבודה כמאבטח בתעשייה האווירית וטיול בארצות הברית, החל ללמוד צילום במכללה האקדמית ספיר, שער הנגב, במגמת הנדסאי צילום ומדיה דיגיטלית.
במהלך לימודיו הבין וודו כי אין בנמצא אנשים העוסקים בתיעוד צילומי-אמנותי של חיי קהילת ביתא ישראל בארץ.
תובנה זו הובילה אותו לרכוש את מצלמת הסטילס הראשונה שלו ולהתחיל בעבודת התיעוד שהפכה לו לשליחות.
בשנת 2008 רכש וודו את ציוד הסטודיו הראשון שלו והחל לצלם צילומי אמנות בסטודיו ששכר ברחובות ולהציג את עבודותיו בתערוכות ברחבי הארץ.
משך שנים השתתף בעשרות תערוכות, החשובות שבהן:
גלריית הכנסת, ירושלים, יולי 2007.
"התעוררות", תערוכה יחיד במכללת ספיר, שער הנגב, 2010.
אירועי תרבות שונים של קהילת יוצאי אתיופיה, ברחבי ישראל.
קמפיין פרסום לטובת מינהל הסטודנטים העולים (דרך מכרז של לפ"מ), 2009.
תערוכת יחיד עבור חברת אינטל קריית גת, 2011
על האמנים שהשפיעו עליו כותב וודו, "עבודתם של צלמים רבים כמו ווקר אוונס, אנסל אדמס ורוברט אדמס השפיעו עלי, אך הצילומים מתוך הספר "Africa" של הצלם הברזילאי סבסטיאו סלגאדו גרמו לי להסתכל בצורה אחרת על עולם הצילום התיעודי.
השראה לתיעוד הטקסים של יהודי אתיופיה בישראל באה מעבודותיו המדהימות של הצלם התיעודי ציון עוזרי."
החל משנת 2006, במסגרת עבודת ההתנדבות למען קהילתו, עמל וודו לתעד אירועים מרכזיים בחיי הקהילה, בהם חג הסיגד, יום הזיכרון לנספים בסודאן וטקסים וכנסים מרכזיים שונים.
"במהלך עבודתי," מספר וודו, "הבנתי שדרך ההתבוננות הייחודית שלי מבעד לעין המצלמה, אוכל לשמר את נכסיה הרוחניים והפיזיים של הקהילה האתיופית בישראל למען הדורות הבאים."
את פעילותו ההתנדבותית מממן וודו מכיסו הפרטי, כאשר הוא מתפרנס מעבודות מזדמנות וכצלם פרילנסר.
את עבודותיו השונות מציג וודו בגלריות, אירועי תרבות וכתבי עת שונים.
בשנת 2006 הרחיב וודו את פעילותו החברתית לרשת האינטרנט, ומאז הוא גם חושף ומעלה חומרים ודיונים בנושאים הקשורים ביהדות אתיופיה, באתרים ורשתות שונים כגון 'יוטיוב', 'פייסבוק' ו'קפה דה מרקר'.
במסגרת עבודתו הקהילתית תיעד וודו אירועי מחאה שונים נגד גזענות ואפליה כלפי יהודי אתיופיה, בהם:
פרשת הדם השנייה מנובמבר 2006.
הגזענות בבית הספר בפתח-תקווה, פרשה שעלתה לכותרות בדצמבר 2010.
ההפגנה נגד גזענות בקריית מלאכי מ-10 בינואר 2012.
יומה האחרון של צעדת "האזרח המודאג" של מולט אררו ואהוד צגהון, ממבשרת ציון לרחבת הכנסת ב-18 בינואר 2012.
ההפגנה ברחבת הכנסת והצעדה לבית ראש הממשלה ומשם לגן העצמאות, ב-18 בינואר 2012.
מפגן התמיכה בגן מאיר, תל אביב, וצעדת המחאה ברחבי תל אביב, בערב 25 בינואר 2012.
"פעילותי נעשית בגובה העיניים ומתוך נקודת מבט פנים קהילתית, למען היכרות עם הפנים היפות של הקהילה והצלחת קליטתה המיטבית בישראל," כותב בני וודו על עבודתו.
בכתבה לערוץ הראשון מציין האמן, בהתייחסו לעבודות מן התערוכה 'התעוררות': "אני יודע שבזמן הלא רחוק הכל ייעלם, הכל ייעלם לנו.
אנחנו צריכים לשמר את התרבות הזאתי...
זה כאב, זה כאב, אבל הוא משתנה.
זה הדבר שאנחנו צריכים לפרוץ, ולהראות שהגיע הזמן להתעורר."
רבי בנימין וולף איגר (רוטרדם, ה'תקט"ז 1756 – לייפניק, ו' בתשרי תקנ"ו, 19 בספטמבר 1795) היה רב וראש ישיבה.
כיהן כראש הישיבה בברסלאו תחת הנהלת חמיו, רב העיר יצחק יוסף תאומים.
כרבן של צילץ ולייפציג, וכרבה של לייפניק שבמוראביה, עד יום מותו.
הוא דודו ורבו של רבי עקיבא איגר מחשובי האחרונים.
רבי בנימין וולף איגר נולד ברוטרדם בשנת 1756 ליטל ולרבי עקיבא איגר מפרשבורג מחבר "משנת דר' עקיבא".
בהיותו בן עשרים ושבע התמנה לרבנות העיר צילץ.
הוא נשא לאשה בזיווג שני את גיטל, בתו של הרב יצחק יוסף תאומים רבה של ברסלאו, ונתמנה כראש הישיבה בעירו של חמיו.
בישיבה זו למדו אצלו תלמידים רבים, בהם בן אחותו רבי עקיבא איגר מחשובי האחרונים.
בנו הוא הרב עקיבא איגר (נפטר בכ"ט בתשרי תקפ"ד 1824), רב בהלברשטט.
מכונה לעיתים רבי עקיבא איגר השלישי.
רבי בנימין וולף איגר היה מחותנו של רבי יחזקאל לנדא מחבר "נודע ביהודה".
אחת מהתשובות בספר ממוענת אליו, ובה תולה ה"נודע ביהודה" את פסק ההלכה, ב.
רבים מחידושי תורתו משוקעים בספרי בני דורו, ובפרט בספרי השו"ת של בן אחותו רבי עקיבא איגר.
מרבית כתביו לא נדפסו, חלקם קיימים בכתב-יד בבית הספרים הלאומי בירושלים.
כרך מחידושיו לתלמוד בשם "יער הלבנון" נמצא בספריית הרמב"ם בתל אביב.
מעת לעת נדפסים מאמרים פרי עטו בכתבי עת תורניים שונים.
על מצבתו של רבי בנימין וולף איגר נכתב:
ארבע שנים לאחר מותו, בשנת תק"ס, עלה על כס רבנותו בלייפניק, הרב ברוך תאומים-פרנקל מחבר הספר "ברוך טעם".
רבי בנימין הכהן ויטאלי (נודע בכינויו הרב"ך; ה'תי"א 1651 – י"ז בשבט ה'ת"ץ) היה רב, פוסק הלכה ומקובל.
רבה של רג'ו אמיליה (רג'יו), ומגדולי יהדות איטליה.
תלמידו של הרמ"ז וחותנו של רבי ישעיהו באסאן.
התפרסם בתמיכתו ברמח"ל בעת הפולמוס עליו.
נולד באלסנדריה בשנת ה'תי"א לרבי אליעזר ויטאלי שהיה איש עסקים ומלומד.
התפרסם כירא שמים ולמדן, והתמחה כבר בגיל צעיר בקבלת האר"י.
הרמ"ז, רבי משה זכות, ויתר בשנת ה'ת"ל על תוכניתו לעלות לארץ ישראל, והחליט להישאר באיטליה ולנסות להיאבק במגמת ההתפשטות של הפילוסופיה על חשבון הקבלה בקרב תלמידי החכמים הצעירים בני איטליה.
לשם כך הוא קירב אליו את רבי אברהם רוויגו ואת רבי בנימין הכהן ויטאלי, והזמינם אליו לוונציה כדי להכניסם לנבכי חכמת הקבלה.
רב"ך שהה בוונציה בחודשים ינואר-אוגוסט 1671, ובמהלכם גם נסמך לרבנות בידי הרמ"ז.
הוא למד באותה עת גם אצל הרב מנחם שמשון באסולי (נפטר במנטובה, שמחת תורה, תנ"ד) אביו של רבי אביעד שר שלום באזילה.
בסוף קיץ ה'תל"א שב לאלסנדריה לבקשת אביו, ונישא לנחמה בתו של רבי משה כהן-רפא.
לאחר נישואיו עבר לגור בקזאלה מונפראטו, משם המשיך לשמור על קשר עם רבו הרמ"ז באמצעות מכתבים.
בעיר זו שהה שלוש שנים, במהלכן למד קבלה והלכה עם המקובל רבי שמשון באקי.
בקיץ ה'תל"ג עקר למנטובה ושוב התגורר ליד רבו הרמ"ז וחברו הרב רוויגו.
בשנת ה'תל"ה חזר שוב לאלסנדריה, הפעם כדי להתמנות כרב העיר.
בקיץ של אותה שנה נפטר אביו רבי אליעזר.
לאחר פטירת הרמ"ז בראשית שנת ה'תנ"ח 1697, עבר לשמש ברבנות העיר רג'יו, והתקבל בקרב יהודי איטליה כפוסק סמכותי.
רבנים אחרים (רבי משה חגיז, ורבי שלמה אאיליון) ביטלו פסקי הלכה שכתבו, לאחר שהתברר להם שדעתו הפוכה מדעתם.
ורבים אחרים פנו אליו בשאלות הלכתיות.
הוא הוצע כבורר בעת הפולמוס על כתביו והתנהלותו של רמח"ל, אולם נפטר בטרם הספיק לעשות צעדים בנושא זה.
הוא נפטר בליל שבת, י"ז בשבט ה'ת"ץ, הלילה שבין ה-3 ל-4 בפברואר 1730. ונכתבו אחריו הספדים רבים בידי אישים בולטים בני התקופה.
בתנ"ב שלח את חיים מלאך לשאול את העשיל צורף אם צדק בכך שהפסיק לכוון את כוונות האר"י בעקבות גזירת נתן העזתי.
ניתן להבין מכך שנשאר שבתאי גם לאחר ההתאסלמות.
רבי יוסף אירגס, שהיה צעיר ממנו רק בשנים ספורות, מחבר "שומר אמונים" קדמון.
רבי אביעד שר שלום באזילה, מחבר "אמונת חכמים"
רבי ישראל ברכיה פונטאלינה, מחבר "מפתחות הזוהר"(ונציה תק"ד).
רבי נתנאל פואה, המדפיס מאמשטרדם.
רבי שמשון חיים נחמני, מחבר "זרע שמשון" ו"תולדות שמשון"
שנים מתלמידיו, רבי ישעיהו באסאן, מחבר שו"ת "לחמי תודה".
ורבי מנשה יהושע פאדובה נישאו לבנותיו.
רבי בנימין היה מחבר פורה וכתב ספרים רבים.
חלקם התפרסמו כבר בחייו, וחלקם עדיין בכתב יד.
תשובות רבות שכתב נמצאים בכתבי יד, וכמה מהם התפרסמו בספרו של רבי יצחק למפרונטי פחד יצחק, ובספרי תשובותיהם של רבנים נוספים בדורו.
כן כתב מספר תשובות באיטלקית.
- שירים ופיוטים על דרך הקבלה, וכמה בקשות וסליחות.
אלון בכות על מגילת איכה; ונציה, תע"ב - פירוש על מגלת איכה בפשט.
אבות עולם על מסכת אבות; ונציה, תע"ט - פירוש גדול על פרקי אבות.
גבול בנימין על התורה ועל המועדים, אמשטרדם, תפ"ז - קובץ דרשות בשלשה חלקים.
ביאור על פרקי שירה - קובץ בית אהרן וישראל תשס"ג סיון תמוז מס' 107.
הגהות על ספר קרבן אהרן על תורת כהנים - צפונות תמוז תשנ"א מס' 12.
הגהות על ספר אוצרות חיים - הודפס בספר מקום בינה - חלק א' - וחלק ב'.
קיימים כתבי יד בהעתקתו ובהעתקת תלמידיו של כתבים שבתאיים בולטים דוגמת ספר הבריאה לנתן העזתי.
בפנקסו מובאים סיפורים רבים על שבתאי צבי.
רבי בנימין הכהן מעלי (או: מֵעֵלִי הכהן; ה'ת"ל, 1670 – ה'תצ"ה, 1735 בערך) היה רב ומקובל ירושלמי יליד חלב.
בסוף ימיו כיהן במשרת הראשון לציון.
נולד בחלב שבסוריה, וגדל בה.
הוא היה לאחד מחכמי קהילת ארם צובא, עד עלותו לארץ ישראל.
עם הגיעו לארץ ישראל, התיישב בירושלים.
שנים ספורות לאחר מכן, יצא בשליחות הקהילה בירושלים לערי פרס בסביבות שנת ה'תע"ו ועבר בדרכו בחלב.
בתום שליחותו נסע למצרים והתמנה כאב"ד בקהיר.
בשנת ה'תצ"ד (1733–1734) השתפר המצב הכלכלי בירושלים, הוא שב אליה והתמנה כאב"ד וראשון לציון.
הרב חיד"א שהכיר אותו בילדותו בירושלים מביא בספריו דברי תורה בשמו וכותב ששמע עליו ש.
הוא נפטר בירושלים כשנתיים אחרי שובו אליה, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, בסמוך לקבר זכריה.
בשנת 1960, חפרה משלחת ארכאולוגית בריטית-ירדנית וחשפה את יסודותיו של קבר זכריה, תוך שהם מסירים את כל הקברים שבאזור, שעקבותיהם לא נודעו מאז.
לאחר פטירתו התמנה כראשון לציון, הרב אליעזר נחום.
בנו הרב חיים שלום הכהן חיבר ספר על משנה תורה לרמב"ם.
החיבור במקורו השתרע על כל כרכי "משנה תורה", במספר כרכים בכתב יד, וחלקם אבד.
כרך אחד נמצא באוסף מאיר בניהו, ושאר הכרכים בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
קטעים מחיבורו זה הודפסו בכתבי עת תורניים.
גם הוא היה שד"ר ירושלים, למצרים.
נכדו הקרוי על שמו, הוא המגיה בנימין הכהן מעלי, בנו של הרב חיים שלום.
הוא נולד בירושלים והיה שד"ר טבריה למערב אירופה.
השתקע והתגורר באמסטרדם והיה אחד מרבני הקהילה היהודית בעיר, והביא בה לדפוס מספר ספרים.
אחייניו, כנראה בני אחותו, הם הרבנים האחים אברהם ורפאל מיוחס, ששימש אף הוא כראשון לציון
הרב בנימין זאב בָּכָרָךְ, ובלועזית בכר או באכער היה מזרחן ובלשן איש חכמת ישראל בהונגריה.
נולד בלִיפְּטו-סנט-מיקלוש בהונגריה (כיום בסלובקיה) למשורר שמעון בכרך, מאחרוני תנועת ההשכלה בהונגריה וסופר עברי חשוב.
היה צאצא לרב יאיר חיים בכרך, בעל ספר "חוות יאיר".
לצד חינוך מסורתי סיים גימנסיה לותרנית בפרשבורג.
ב-1867 התחיל ללמוד פילוסופיה ושפות המזרח באוניברסיטת בודפשט, ושמע הרצאות על התלמוד משמואל ליב בריל.
ב-1868 עבר לאוניברסיטת ברסלאו והמשיך ללמוד פילוסופיה ופילולוגיה, ובמקביל המשיך בלימודי יהדות בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
כיהן תקופה קצרה כרבה של סגד.
ביולי 1877 הוא מונה על ידי ממשלת הונגריה יחד עם משה בלוך ודוד קויפמן לפרופסור בבית המדרש לרבנים בבודפשט ולימד תנ"ך והיסטוריה יהודית.
החל מ-1907 לימד תלמוד והלכה.
ב-1885 מינתה קהילת פשט את בכר למנהל התלמוד-תורה, בו לימד, בין היתר, עם מיקשה וייס ודוד שיין.
בנימין בכר היה סופר פורה ופרסם למעלה מ-750 חיבורים.
כתב ערכים באנציקלופדיות שונות, והיה מהתורמים העיקריים לאנציקלופדיה היהודית.
מרבית חיבוריו נכתבו בגרמנית או הונגרית, ולבקשת חיים נחמן ביאליק, תורגמו רבים מהם לעברית על ידי אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'.
אגדת אמוראי בבל, שטרסבורג 1878
תורגם מגרמנית על ידי א"ז רבינוביץ.
תולדות המשורר נזאמי וספריו, לייפציג 1872
ר' אברהם בן עזרא המדקדק.
תולדות חיי רבי יונה ג'נאח וספריו, לייפציג 1885
נצני הדקדוק: חקירה היסטורית בקדמוניות הדקדוק העברי.
הוצאות דפוס אחדות תל אביב תרצ"ב.
אגדת אמוראי ארץ ישראל (7 חלקים).
הוצאת דביר הושלם בתל אביב תרצ"ח.
ערכי מדרש חלק ראשון, תנאים.
הוצאת דפוס אחדות תל אביב תרפ"ג.
שירי תימן: רשימות שירי בני ישראל אשר בתימן בלשון הקדש ובלשון ערב הנמצאים בכתבי יד ובספרי הדפוס, בודפשט תרע"א.
רבי בנימין זאב וולף לעוו (ה'תקל"ז, 1777 - ב' באדר ב' ה'תרי"א, 6 במרץ 1851) היה רב יליד פולין, מגדולי רבני יהדות הונגריה, מחבר סדרת הספרים "שערי תורה", רבה של העיר ורבו וראש הישיבה בה.
נולד בוודיסלב שבפולין ליוטה ולרב אלעזר לעוו.
למד בישיבתו של הרב ירמיהו רוזנבוים במטרסדורף.
כיהן כרב ברושפיצה ובשנת ה'תקע"ג, 1813, התמנה כרבה של , בוהמיה (כיום בצ'כיה), משרה בה החזיק 15 שנה.
ב-1821, תקפ"א, הוציא את הכרך הראשון בסדרת ספרי "שערי תורה" וזכה להסכמתם של רבי עקיבא איגר, החתם סופר, רבי מרדכי בנט ורבי ברוך פרנקל-תאומים.
בשנת 1827 עבר לכהן כרבה של טופולצ'אני, וכ-10 שנים מאוחר יותר נבחר לכהן כרבה של ורבו והמחוזות הסמוכים במקומו של הרב יעקב קופל אלטנקונשטט ("קופל חריף") שנפטר בפתאומיות ובנו אברהם יחזקאל רייך היה צעיר מכדי לרשת את מקומו מיד.
הוא ירש גם את מקומו של הרב הקודם בראשות הישיבה המקומית ורבים מגדולי רבני הונגריה בדור שאחריו היו תלמידיו בישיבה זו.
בנו היה הרב ירמיה לעוו מחשובי רבני הונגריה במאה ה-19 ומהבולטים ברבני קהילות הסטטוס קוו אנטה.
רבי בנימין הלוי היה מחכמי העיר צפת ומתלמידי גורי האר"י במאה ה-17. לדעת חלק מהחוקרים, רבי בנימין הוא מחברו של הספר "חמדת ימים".
נולד בערך בשנת ש"נ (או ש"מ) בצפת לרבי מאיר הלוי.
בבחרותו למד אצל רבי חייא רופא מצפת, מתלמידיו של רבי חיים ויטאל, שהיה לרבו המובהק.
רבו זה נפטר בשנת שע"ז.
מלבד רבו זה קיבל רבי בנימין גם מפי גדולי המקובלים בדורו, והסתופף בצילם, כמו מהר"ם אלשיך, רבי שלמה אלקבץ, רבי אליהו די וידאש מחבר ראשית חכמה, ועוד.
בשנת תט"ז (1656) נשלח כשד"ר על ידי קהילת צפת לאיטליה, ובין השנים תי"ז-תי"ט שהה בוונציה כאשר עיקר פעילותו התמקדה בהפצת תורת האר"י ומשנתו שלא הייתה ידועה אז גם בקרב הרבנים.
רבי בנימין הביא עמו מספר קונטרסים של כתבי האר"י שהיו אחראים רבות להתפשטות תורת האר"י באיטליה.
סביב רבי בנימין התקבצו חכמים רבים אותם לימד את תורת הקבלה, ביניהם רבי משה זכות שלמד ממנו את עיקר משנתו בקבלה.
כן מסר רבי בנימין לרמ"ז מספר חיבורים ותיקונים שידפיסם בערי איטליה.
בתקופה זו התארח רבי בנימין רבות בביתו של רבי שמואל אבוהב, רב העיר, שקיבל ממנו אף הוא רבות בקבלה.
רבי נתן נטע הנובר מחבר הסידור הקדמון שערי ציון מספר בהקדמתו שבעת שהותו בוונציה הגיע לבית מדרשו של רבי שמואל אבוהב שם שהה ידידו רבי משה זכות, וכמה חכמים מארץ ישראל, .
לאחר שובו לארץ ישראל המשיך רבי בנימין לעמוד בקשר של שאלות ותשובות בענייני קבלה עם חכמי איטליה, שראו בו "חכם וחסיד יחיד בדורו".
בארץ ישראל קיבל ממנו תלמידו רבי דוד חביליו שנתפרסם לאיש מופת.
בסוף ימיו הוכרח לצאת מארץ ישראל, ובשנת תל"ב (1671), בהיותו בדרך, נפטר בכפר סמוך לארם צובא.
בנו רבי שלמה הלוי היה מחכמי איזמיר וחתן רבי יהונתן גלאנטי (בנו של ר' משה גלאנטי).
בנימין הנריכס הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדות המגן והקשר בר.ב.
לייפציג מליגת העל הגרמנית ובנבחרת גרמניה.
הוא גדל במחלקת הנוער של באייר לברקוזן.
ב-20 בספטמבר 2015 ערך הנריכס את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את כרים בלערבי בדקה ה-78 בהפסד 0–3 לבורוסיה דורטמונד במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-18 בפברואר 2016 ערך הנריכס את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית, כשהחליף את אדמיר מחמדי בדקה ה-79 בניצחון 0–1 על ספורטינג ליסבון במסגרת המשחק הראשון בשלב 32 הגדולות לעונת 2015/2016. זו הייתה הופעתו היחידה בליגה האירופית בעונה זו, והוא ערך 9 הופעות ליגה.
בתחילת עונת 2016/2017 הפך הנריכס לשחקן הרכב בקבוצה, כשהוא פותח בהרכב בכל אחד ממשחקי הקבוצה החל מהמחזור השני.
בעונה זו הוסב לשחק בעמדת המגן הימני.
ב-14 בספטמבר 2016 ערך הנריכס את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בתיקו 2-2 נגד צסק"א מוסקבה במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2016/2017.
ב-28 באוגוסט 2018 עזב הנריכס את באייר לברקוזן וחתם במונקו מליגת העל הצרפתית על חוזה לחמש עונות.
ב-2 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 2–3 לאולימפיק מרסיי.
ב-27 באוקטובר כבש את שערו הראשון בתיקו 2-2 נגד דיז'ון.
ב-8 ביולי 2020 הושאל הנריכס לר.ב.
ב-14 באפריל 2021 חתם באופן קבוע בלייפציג.
ב-11 בנובמבר 2016 ערך הנריכס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–8 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. ביוני 2017 זומן הנריכס לסגל גרמניה לגביע הקונפדרציות 2017 במקומו של דייגו דמה שנפצע באימון.
בנימין הצדיק היה תנא שזמנו אינו ידוע.
הוא נזכר בתלמוד הבבלי פעם אחת בלבד, במסכת בבא בתרא:
מרדכי מרגליות הציע לזהות אותו עם התנא אבא בנימין הנזכר ארבע פעמים בתלמוד הבבלי בענייני אגדה.
רבי חיים ויטאל זיהה את קברו בעיר צפת.
כיום הוא מצוין ברחוב לוחמי הגטאות, ויום ההילולה שלו הוא בכ"ט באב, ערב ראש חודש אלול.
ד"ר בנימין וינדזברג (1901–1985) היה הרופא האחראי על מערך הרפואה בכפר עציון במלחמת הקוממיות, לאחר חזרתו מהשבי הירדני שירת כרופא בכיר בצה"ל בדרגת סא"ל.
וינדזברג נולד בלודז', פולין למשה וינדזברג ולפרידה לבית מרקוביץ.
ב-1917 סיים את לימודי התיכון במוסקבה.
ב-1918 החל את לימודי הרפואה בזגרב, בשנת 1920 המשיך את לימודיו ביינה.
סיים את לימודי הרפואה ב-1927 בציריך.
בין השנים 1929–1943 עבד בפולין כרופא והגיע לדרגת מנהל מחלקה.
שירת בצבא האדום ובצבא פולין במלחמת העולם השנייה והגיע לדרגת קפיטן (סרן).
על גבורתו במלחמה במדליית התהילה בשדה הקרב של צבא פולין.
בפברואר 1948 עלה וינדזברג לארץ ישראל, מלווה ברעייתו הלה חיה לבית יסלסון.
במרץ 1948 הוצב וינדזברג בכפר עציון בתור מנהל השירות הרפואי.
הוא ארגן את המערך הרפואי ואת בית החולים כך שניתן יהיה לערוך ניתוחי שדה במקום.
במהלך הקרבות טיפל בכ־300 פצועים, תחת אש כבדה.
החובשת רבקה נדיבי העידה: "היה לנו ולפצועים מזל גדול מאד שהוא היה איתנו.
ידע לנתח ולתפקד בתנאים קשים מאד והציל הרבה פצועים".
ב-12 במאי החליט להעביר את הפצועים וצוות המרפאה מכפר עציון למשואות יצחק.
המעבר נעשה בחסות החשיכה בדרך לא סלולה ומפותלת.
החלטה זו הצילה את חיי כ-35 הפצועים ועוד כ-15 אנשי הצוות הרפואי, משום שלמחרת נכבש כפר עציון בידי הלגיון הערבי וכל הלוחמים שנותרו בחיים בתום הקרב נרצחו בידי חיילי הלגיון הערבי.
לפי עדויות שרידי כפר עציון ושל ד"ר קורנבליט: "ד"ר וינדזברג, ד"ר קורינבליט, שלושה מאנשי משואות יצחק ויחזקאל א.
מכפר-עציון היו האחרונים בין ההולכים.
הם סחבו אלונקה עליה היה שכוב פצוע קשה שנאנח מדי פעם בפעם.
ב־13 במאי 1948 נפל בשבי הלגיון הערבי ושימש כרופא במחנה השבויים בירדן.
וינדזברג שירת בצה"ל כרופא צבאי בדרגת סגן-אלוף עד דצמבר 1958. וינדזברג היה בין הרופאים ניצולי השואה אשר ניסיונם הצבאי קידמם לתפקידי פיקוד בחיל-הרפואה.
מ־1958 עד 1967 היה אזרח עובד צה"ל וחבר בוועדות רפואיות בלשכת גיוס.
באוקטובר 1950 נהרג בנו היחיד, אריה (ליאוניד), בתאונת דרכים.
וינדזברג ורעייתו היו שותפים מלאים לגידול הנכדים יוסי ומשה.
נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו שנפטרה כ־3 חודשים לפניו.
בנימין ורביץ' (בסלובנית: Benjamin Verbič; נולד ב-27 בנובמבר 1993 בצליה) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדות הקשר בקבוצת לבדיאקוס ובנבחרת סלובניה.
ורביץ' החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הכדורגל צליה.
הוא גדל במחלקת הנוער שלה וב-2011 קודם לקבוצה הבוגרת.
ורביץ' שיחק בשורות צליה במשך 4 שנים (למעט תקופה קצרה בשנת 2012, במהלכה הושאלה לקבוצת שמפיון מליגת המשנה).
באפריל 2015 חתם ורביץ' על חוזה למשך 4 שנים עם הקבוצה הדנית פ.צ.
אך למרות החוזה, שיחק במדי קופנהגן רק שנתיים.
במהלך התקופה הזו זכה עם הקבוצה פעמיים ב"דאבל" (באליפות הליגה הדנית ובגביע דנמרק).
בדצמבר 2017 עבר ורביץ' לקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב.
במרץ 2022 עזב ורביץ' את דינמו קייב עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה.
חוזהו עם דינמו הושעה על פי חוקי פיפ"א חדשים, שאפשרו לשחקנים לחתום במועדונים מחוץ לאוקראינה עד ל-30 ביוני 2022, וורביץ' הצטרף ללגיה ורשה עד לתום העונה.
ביולי 2022 חתם בפנאתינאיקוס היוונית.
ורביץ' שיחק בנבחרת הנערים ובנבחרת הצעירה של סלובניה.
בנבחרת הלאומית של סלובניה משחק ורביץ' מאז מרץ 2015. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה משחק ידידות מול .
את שערו הראשון בנבחרת הבקיע לרשת של במשחק שנערך ב-11 בנובמבר 2016 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. נכלל בסגל נבחרת סלובניה ליורו 2024.
"בנימין זאב" (במילותיו הראשונות: "תשטוף את העפר מן העיניים, בנימין זאב") הוא שיר עברי שחיבר יענקל'ה רוטבליט, הלחין יאיר רוזנבלום ושרה רבקה מיכאלי.
זהו אחד מקומץ שירים בעברית העוסקים בדמותו של חוזה מדינת היהודים, בנימין זאב הרצל.
השיר התפרסם לראשונה בראשית שנות ה-70 במדורו הסאטירי של רוטבליט בעיתון "הארץ", "שחק אותה", וכעבור שנתיים הולחן על ידי רוזנבלום עבור תוכנית היחיד של מיכאלי "שעות נוספות", בניהולו המוזיקלי של אלכס וייס, שעלתה בקיץ 1974. מיכאלי, קומיקאית ובדרנית, הגישה את השיר בשירה דיבורית בסגנון קברטי.
השיר נכתב קרוב ל-70 שנה אחרי מותו של הרצל וכרבע מאה לאחר קום מדינת ישראל (המופע של מיכאלי הועלה זמן לא רב לאחר מלחמת יום הכיפורים, הנחשב לאירוע טראומטי בתולדות המדינה).
שנים אחדות קודם לכן, בראשית 1969, הוכנס למחזור שטר בעֲרִיךְ הגדול ביותר עד אותה עת – 100 ל"י – אשר נשא את דיוקנו של הרצל.
הדובר בשיר מביט ביראת כבוד בדיוקנו של הרצל הנשקף אליו מן השטר: "אני לוקח שטר של מאה, מביט על התמונה / אני מביט היטב עליך, חוזה המדינה".
הוא מתאר אותו בחיבה "יהודי יקר כזה עם זקן עד החזה", בהתייחס לזקנו האיקוני, ותוהה: מאיפה יש לו כוח להיות חוזה?".
הוא פונה להרצל ישירות בגובה העיניים – בשמו הפרטי, ובמשלב דיבורי – ומבקש: "תשטוף את העפר מן העיניים, בנימין זאב / תשטוף את העפר מן העיניים, שים יד על הלב / ותגיד לי, ככה ראית?
ככה רצית?", וזאת בהתייחס למצבה של המדינה שחזה עוד בספריו "מדינת היהודים" (1896) ו"אלטנוילנד" (1902).
בבית השני מבקש הדובר מהרצל להישיר אליו מבט "כמו אבא אוהב" (התואר המקובל "חוזה המדינה" מקנה להרצל מעין הילה של "אבי האומה") ולשתף אותו בתלאותיו המפורסמות בבקשת פתרון לשאלה היהודית ("ותגיד לי כמה רצית, כמה בכית, כמה שתית").
בבית השלישי הוא פונה אליו כחבר ומציע: "תשתה אתי כוסית אחת לחיים, תפתח את הלב / ותסביר לי איך לא נפלת, לא התבלבלת, איך לא כשלת".
בכך מתכתב השיר עם אמירות ידועות של דמויות בולטות בתנועה הציונית בתקופה שלפני קום המדינה (ובפרט ח"נ ביאליק), שביקשו לראות מדינת יהודים ובה חברה נורמלית, הכוללת גם גנב עברי וזונה עברייה – ובה בעת מותח ביקורת על דמותה של המדינה בפועל.
העיתונאי משה בן-שאול, שביקר בחזרה למופע של מיכאלי, כתב בהקשר לשיר:
גם אצל רוטבליט הציני – מכרסם משהו בלב והוא מדבר על איזשהו ערך.
וערך זה מוגש על-ידי רבקל'ה בפשטות – אך במבט עיניים נוקב.
כשהיא שרה [...] "אני מביט היטב עליך, חוזה המדינה", היא מביטה אליך.
ישר בעיניים, ותאמינו לה ולי, שקשה להביט בעיניים עם שירים פשוטים וציוניים – מבלי אותה תדמית של מצחיקת-נצח.
השיר הוגדר כ"שיר שנע על המתח שבין ציניות לכנות, אמפתיה וסאטירה".
מבקר המוזיקה והתרבות בן שלו הסכים כי השיר מבטא "אמפתיה עמוקה כלפי הרצל האדם" לצד "נימה סאטירית ברורה".
השיר זכה לגרסת כיסוי שלושים שנה מאוחר יותר, ב-2005, כאשר ביצע אותו משה בקר במופע שלו "סולו".
מילות השיר משמשות לעיתים בפיהם של ישראלים המבקשים לבקר את התנהלותה של מדינת ישראל, בפרט בהשוואה למה שחזו הרצל ומנהיגי הציונות.
על העטיפה של תקליט המופע (ישראדיסק, 1975) מתנוסס הדיוקן שהופיע על השטר של 100 לירות בלוויית דמעה גדולה הזולגת מעינו של הרצל.
בנימין (בומה) ויינברג (נולד ב-9 במרץ 1951) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת השוער.
בומה החל את דרכו במכבי שעריים.
לאחר שהצטיין באליפות צה"ל ב-1971, הציע לו מאמן נבחרת פיקוד הצפון ג'וני הרדי להצטרף למכבי חיפה, אליה הצטרף לאחר שסירב להצעה שקבל מבית"ר ירושלים.
לאחר שנפצע אנושות במלחמת יום הכיפורים ועבר שיקום ממושך, חזר ויינברג לבין הקורות במכבי חיפה.
בעונת 75–1974, עבר ליריבה העירונית, הפועל חיפה תמורת 50,000 לירות והכנסות ממשחק ידידות שנערך בין שתי הקבוצות.
באותה עונה שאותה סיימה הפועל חיפה במקום השלישי.
הוא התמודד עם אליהו בניש על אפודת השוער הראשון, כשאף אחד מהם לא זכה לעדיפות.
את העונה שלאחר מכן הוא החל כשוער ראשון, אבל ירד לספסל בעקבות יכולת לא טובה.
ויינברג קיבל הזדמנות נוספת לאחר תקרית בין השוער בניש למנהל הקבוצה.
הפעם הוא כבר לא אכזב ולאחר שהצטיין בניצחון על האלופה באר-שבע, תפס מקום של קבע בהרכב של סטלמך.
בקיץ ביקש לעזוב את הקבוצה ולחזור לרחובות, אבל מנהלי הקבוצה שכנעו אותו להישאר.
לאחר עזיבתו של איציק אנגלנדר הוא קבל את סרט הקפטן בעונת 1977/78, המשיך לעמוד בשער הקבוצה עד 1980 ובשתי עונותיו האחרונות פתח בכל המשחקים.
לפני פתיחת עונת 1980/81 פרץ מרד שחקנים בקבוצה, במטרה להחליף את היו"ר, אמנון צידון.
ויינברג שהנהיג את השחקנים כקפטן הקבוצה, שילם את המחיר כשבמקומו הוחתם יעקב אסייג שהגיע מבני יהודה.
בומה שנפגע מהמהלך עשה את הדרך ההפוכה והצטרף לבני יהודה, בה שיחק במשך כשלוש עונות, כשבמהלכן זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
ב-1984 ויינברג חזר למכבי חיפה כשוער מחליף לאבי רן, והיה שותף לאליפות השנייה של הירוקים, אף על פי שלא רשם אפילו הופעה אחת.
הוא פרש מכדורגל בגיל 34.
ויינברג נולד בישראל והתגייס לחיל השריון.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, ב-19 באוקטובר הצטרף ויינברג ליחידתו כטנקיסט באחת מיחידות השריון בסיני.
במהלך ניסיון תקיפה על מתחם מצרי הטנק של "בומה" נפגע אחרי שספג פגיעה מטיל נגד טנקים.
טנק ה"צנטוריון" החל לבעור כשהוא שלושה קילומטרים בתוך שטח מצרים, מספר שעות לאחר צליחת תעלת סואץ, הנהג נהרג, והיתר, ובתוכם ויינברג נפצעו.
ויינברג הפצוע הועבר לרפידים ומשם לבית החולים בבאר שבע, הוא נותח, ומגופו הוצאו רסיסים רבים ועבר שלושה חודשי החלמה בטרם חזר לכדורגל.
ב-2002 ויינברג נעצר בחשד שהבריח לישראל סיגריות מזויפות, והונה את רשויות המכס ביותר מ-50 מיליון שקל.
ביחד עימו נעצר שותפו, שאול שנהב.
ויינברג נשוי ליפה לבית פופובסקי ולהם שני ילדים.
הרב בנימין הכהן שקוביצקי (אדר תרל"ב 1872 – ט"ז בכסלו תרצ"ט, 9 בדצמבר 1938) היה מגיד מישרים ומראשי הרבנים במינסק.
נולד באדר תרל"ב (1872) לרב מרדכי יוסף באיישישוק הסמוכה לראדין.
בגיל תשע נסע לוילנה, למד בישיבת ריימלס ובישיבות בז'ולודק ווילקי, ותוך זמן קצר נודע כמהיר תפיסה ובעל זיכרון פנומנלי.
החל מגיל 17 החל לדרוש ברבים והתפרסם.
הוא השתחרר מן הצבא הרוסי הודות לכספים שגייס בכוחות עצמו באמצעות דרשותיו.
בראשית שנת תרנ"ו (1895), בעודו רווק, דרש זמן מה בדווינסק וברצ'יצה.
לאחר מכן עבר למינסק והחל לשמש בה כדרשן, נישא באדר תרנ"ו בראדין לנחמה קובינסקי, ושב למינסק.
בקיץ של אותה שנה (1896) נפטר המגיד הוותיק בעיר, הרב ישראל איזראליט (מכונה "המגיד מהורדנה").
מאות תושבים התאגדו סביב הרב שקוביצקי ומינו אותו למגיד מישרים.
מאז נודע שמו כ"מגיד ממינסק".
מלבד דרשותיו הרבות ברחבי העיר באירועים שונים, ייסד בעירו חברת "תפארת בחורים" ללימוד תורה לפועלים וסוחרים, והרביץ תורה בבתי כנסת בעיר.
כן היה מעורר את בעלי החנויות בעירו, מדי יום שישי, לסגור את חנויותיהם לפני כניסת השבת.
ביתו היה רחב ידיים והוא אירח בו לעיתים תכופות מגוון גדול של מבקרים.
נודע גם בשל "חולשתו" לספרים; בספרייתו האישית החזיק כ-5,000 ספרים, ביניהם עתיקים ונדירים, ואף הותקן לה קטלוג לנוחות המבקרים בה.
הבולשביקים החרימו את ביתו, וספרייתו הועברה לבית כנסת בעיר, שנחרב לאחר מכן.
בזמן מלחמת העולם הראשונה התמלאה עירו באלפי פליטים יהודים, בתוכם ישיבות על תלמידיהן וצוותן.
המגיד עמד בראש תוכניות הסיוע לפליטים.
בביתו, ובבית הסמוך לו שהיה שייך לו, התגוררו לאורך שנים מרבית הרבנים הגולים, ביניהם החפץ חיים והרב חיים עוזר גרודזינסקי.
משפחתו התגייסה כולה למפעליו, ובביתו אף זויפו מסמכים שונים אשר נדרשו לפליטים.
באותה עת פרצה מגפת טיפוס בעירו.
וחרף סכנת ההדבקה, טיפל המגיד בעצמו בחולים רבים.
בערב יום הכיפורים תר"פ (1919) נעצר בידי הבולשביקים ושוחרר לאחר עצומות ושתדלנויות.
ב-1925 נאסר בשנית עם כל רבני העיר, ועונה עד שחתם על מסמך לפיו אין רדיפות דת ברוסיה.
בראשית 1930 נאסר בשלישית, עם רבנים נוספים.
בעקבות שמועה על גזר דין מוות שנגזר עליו ועל אחרים, התערב בעניינו סנטור אמריקאי.
שנים אלה היו רוויות במסירות נפש להרבצת תורה לתלמידי ישיבה ובני העיר, והמגיד זכה בשל כך להערכה גדולה בקרב יהודי העיר.
לבסוף הוגלה לאוקראינה ושהה בה מספר שנים.
בקיץ של שנת תרצ"ד (1934) עלה ארצה עם אשתו בסיוע הרבנות הראשית והראי"ה קוק.
שהה תקופה קצרה בירושלים ולאחר מכן התגורר בתל אביב, והיה דורש בבתי הכנסת בעיר.
לפי עדויות, היה המגיד נרגש מאוד למראה בניין הארץ, ו"כשראה חלוצים עובדים בבניין, היה ניגש אליהם ומנשק להם בזרועותיהם החשופות".
הרב שקוביצקי נפטר בתל אביב ביום ט"ז בכסלו תרצ"ט (1938) לאחר מחלה קצרה, ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
הרב שמעון יעקב גליקסברג תיאר את סגנון דרשותיו ואופיו של המגיד ממינסק כמתון יחסית, אשר נטה מחד לתוכחה נוקבת אולם מאידך גם לעידוד וחיזוק שומעי לקחו:
לעיתים היה המגיד חונך דרשנים מתחילים, אשר היו מגיעים לביתו על מנת להשתלם במלאכתם.
מפעם לפעם הוזמן לדרוש בקהילות שונות ברחבי המדינה.
ידע את השפות רוסית וגרמנית, הכיר את הספרות הרוסית והיידישאית והיה מעורה בעיתונות המשכילית, והשתמש בציטטות מהן בדרשותיו.
דרשותיו הרבות לא הועלו על הכתב.
הוא נחשב לאחד מאחרוני המגידים בישראל.
אהרן אליהו גרשוני הגדיר אותו: "גדול הדרשנים של יהדות רוסיה בתקופה האחרונה".
הרב שקוביצקי נישא כבן 24 לנחמה, בת אברהם בצלאל קובינסקי מראדין, אשר נפטרה בשנת תשי"ח.
לבני הזוג ארבעה בנים ושלוש בנות.
הרב נפתלי הכהן שקוביצקי (נפטר בתשכ"ג), שימש כרבה של גייטסהד במשך 25 שנה.
בנו הרב מרדכי היה רבה של ארזי הבירה, ראש ישיבת פתחי תשובה, וראש כולל ביונהסבורג.
בתו מרים נישאה לרב בצלאל ראקוב, רבה של גייטסהד ומחבר הספר "ברכת יום טוב".
בת נוספת נישאה לרב יצחק גרינברג, משגיח בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, ומעורכי שיחות הרב אייזיק שר.
הרב בצלאל הכהן שקוביצקי (תרס"ה – תשכ"ח) – שימש ברבנות בפטרסון, היושב ראש בפועל של מרכז המזרחי העולמי, ראש מחלקת החינוך הממלכתי דתי, מערכת האנציקלופדיה התלמודית, ועוד.
מחבר "משכן בצלאל" על משנה תורה (מוסד הרב קוק, תשי"ח).
בנו הרב מרדכי כהן, נישא לבתו של הרב דב זוכובסקי והיה מראשי ישיבת סלבודקה (נפטר בשנת התשפ"א).
בתו דבורה נישאה לרב יצחק עקיבא סץ, עורך ומהדיר תורני.
הרב אריה ליב – מראשי ישיבת היכל התלמוד (נפטר בשנת תשנ"ו).
הרב אהרן – למד בישיבת חברון והיה מניצולי פרעות תרפ"ט.
התגורר בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק (נפטר בשנת תשס"ה).
רחל – נישאה לרב דוד חדש (נפטר ה'תשל"ז, 1977) מרבני ישיבת היישוב החדש, ואחיו של הרב מאיר חדש משגיח ישיבת חברון.
שרה – נישאה לד"ר יצחק יוסף חזן (תרנ"ה – תשמ"ה), רופא ומוהל בתל אביב.
רינה (תרס"ט – תשס"ח) – נישאה לאברהם לבוביץ.
אביו של המגיד, הרב מרדכי יוסף, שימש כראש ישיבה קטנה במינסק.
אחיו הרב הלל שימש כמשגיח בישיבה זו, ונספה בשואה.
בנימין וולוביץ (נולד ב-20 באפריל 1942) הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואת ילדים ובמחלות ריאה בילדים.
פרופסור בדימוס בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1964 החל לימודי רפואה באוניברסיטת פריז, אותם השלים בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
את ההתמחות ברפואת ילדים ביצע במחלקת הילדים בבית החולים בילינסון.
שירת בצה"ל כרופא בחיל הרפואה, והשתחרר בדרגת רב-סרן.
לחם במלחמת יום הכיפורים כרופא גדודי.
ביום השלישי של המלחמה הוביל את חילוץ החיילים הנצורים בבונקר של מוצב תל סאקי ברמת הגולן.
לאחר השלמת ההתמחות עבד כרופא בכיר במחלקת הילדים בבית החולים בילינסון, שם הקים וניהל את מרפאת האסתמה.
בהמשך ביצע השתלמות בתחום זה, אצל פרופסור שמעון גודפרי, מבית החולים הדסה, ירושלים.
בשנת 1983 פרסמו השניים יחד ספר הדרכה להורים בשם "אסתמה וברונכיט ספסטית בילדים".
בשנת 1996 פרסם וולוביץ ספר נוסף בשם "אסתמה: מדריך להבנת תהליכי המחלה ולאופן הטיפול בה".
בשנים 1985–1987 השתלם במחקר בתחום האסתמה, בבאפלו, ניו יורק, שם עבד במעבדת המחקר של פרופ' Ray Ogra ופיתח שיטה למדידת לויקוטריאנים בריאות.
במהלך ההשתלמות ולאחריה פרסם עשרות עבודות מחקר שהעניקו לו מינוי לפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
עם שובו לישראל עבד כרופא בכיר בבתי החולים השרון, ובהמשך במרכז שניידר בפתח תקווה, בהם הקים וניהל את מרפאות האסתמה בילדים, וכן מעבדות מחקר בתחום חקר האסתמה.
במקביל עבד כרופא בכיר במחלקת ילדים ג', עד לשנת 2009.
עבד לאורך השנים גם כרופא ילדים עצמאי וכמומחה למחלות ריאה בילדים במכבי שירותי בריאות.
לאחר סיום עבודתו במכבי ממשיך וולוביץ לעבוד כרופא פרטי.
וולוביץ יזם והשתתף בפרויקטים רבים לקידום הטיפול באסתמה בילדים, הוא עסק בהדרכות על הטיפול באסתמה בפני הורים לילדים, רופאים, אחיות, סטודנטים וקהל רחב.
ניהל בעבר את פורום אסתמה של ילדים באתר ynet, וכן מנהל את פורום אסתמה ילדים באתר zap doctors, וקהילת פייסבוק העוסקת באסתמה לילדים בה הוא עונה על שאלות בתחום האסתמה.
כמו כן השתתף בכתיבת הנחיות לטיפול באסתמה בילדים עבור מכבי שירותי בריאות ושירותי בריאות כללית.
במסגרת מעבדת המחקר שהקים ומרפאות האסתמה שניהל, ביצע וולוביץ מחקרים רבים ופרסם 82 מאמרים ועבודות מחקר, מתוכם 50 בתחום הטיפול באסתמה בילדים.
מאמריו התפרסמו בכתבי עת בתחום הרפואה, בהם New England Journal of Medicine.
הוא פיתח שיטה ייחודית לטיפול באסתמה בתינוקות ובילדים קטנים, המאפשרת להם לחיות לצד האסתמה באיכות חיים טובה.
שיטה זו הוכחה כיעילה במחקרים רבים, כולל מחקר שפורסם בשנת 2016, בו השתתפו 1,500 תינוקות וילדים מתחת לגיל 5 שקיבלו טיפול לפי השיטה שפיתח והצליחו להתגבר על מחלת האסתמה.
שיטה זו משמשת את וולוביץ בטיפול בילדים עם אסתמה.
וולוביץ שימש במשך כ-40 שנה כמרצה בכיר ופרופסור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
השתתף בלמעלה מ-40 כנסים בינלאומיים בתחום האסתמה, ועוד עשרות רבות של כנסים ופורומים רפואיים בישראל, ברבים מהם הרצה בתחום התמחותו – הטיפול במשאפי סטרואידים בהתקפי אסתמה בתינוקות וילדים.
בנוסף, כיהן כיו"ר הקואליציה הבינלאומית של המדינות המקדמות מניעת אסתמה, וכיו"ר הקואליציה הישראלית לאסתמה.
בשנת 1983 זכה וולוביץ בתואר "העובד המצטיין" מטעם נשיא המדינה על עבודתו כרופא ילדים בקהילה.
כמו כן הוא זכה במענק מחקר גדול מהקרן הדו-לאומית ארצות הברית-ישראל, למחקר בן שלוש שנים במעבדתו בישראל בתחום אנטי-לויקוטריאנים.
בנימין וולף אייבשיץ (פראג 1740 – דרזדן 18 בנובמבר 1806 ח' בכסלו ה'תקס"ז) היה מיסטיקן ומשיח שקר שבתאי, בנו של הרב יהונתן אייבשיץ.
בנימין וולף אייבשיץ נולד בפראג בשנת ה'ת"ק לרב העיר יהונתן אייבשיץ ולעלקא אשתו.
כשהיה כבן שנתיים עברה המשפחה למץ שבצרפת, וכשהיה כבן עשר עברו לאלטונה שם כיהן האב כרב קהילות אה"ו.
בגיל 15 התייתם מאמו, ובשנים שלאחר מכן יצא אייבשיץ הבן למסע בערים שונות באירופה, שבמהלכו התפרסם כבעל שם, מחולל ניסים, בעל חזיונות נבואיים ואף כמשיח.
בין השאר הוא עבר בהוצנפלוץ ובפרוסניץ, שם הייתה קהילה שבתאית שהקים לייבל מפרוסניץ .
מפרוסניץ יצא לברנו והתקבל בכבוד בביתה של השבתאית העשירה שיינדל דוברושקה אמו של משה דוברושקה, לשם הגיע מספר שנים לאחר מכן גם יעקב פרנק.
בברנו החל אייבשיץ לקבץ סביבו מאמינים שראו בו אישיות בעלת כוחות על טבעיים.
הוא ניסה להוכיח את יכולותיו המאגיות כשהראה למאמיניו בחג החנוכה "" בשמיים.
להשערת פאבל מצ'ייקו, השתמש בנימין וולף בתחזית שפרסם האסטרונום יוהאן פאליץ' מדרזדן על הופעתו הצפויה של שביט האלי בליל חג המולד 1758 (כ"ה בכסלו ה'תקי"ט), וניצל את בורות מאמיניו שלא ידעו על כך.
באותן שנים הוא היה בקשר עם ברוכיה רוסו מנהיג אחת מקבוצות השבתאים, שייעד לו לאישה את בתו או נכדתו.
לקראת סוף שנת ה'תקי"ט חזר לאלטונה וקיבץ סביבו קהילה שבתאית קטנה.
באלטונה עקב אחר אייבשיץ רבי יעקב עמדין יריבו של אביו, שהקדיש בספרו "התאבקות" את הפרקים "שחוק הכסיל", ו"יקב זאב" לדיווח על מעשיו של אייבשיץ הבן.
לפי העדויות שפרסם עמדן, ניהל בנימין וולף בבית מפואר שבנה בית כנסת שהיה למרכז שבתאי.
כשליח ציבור שימש המקובל הקשיש משה דוד מפודהייץ שראה בבנימין וולף הצעיר נשמה קדושה "שמשני אלפים שנה עד עתה לא הייתה נשמה כזו בעולם", ובין חברי המניין היו גם נתן אורהולץ רבה של שטאמפי , השבתאים מאיר פרוסטיץ ווולף עקיבש, ומספר בחורים מישיבת הרב יהונתן אייבשיץ.
הבית נחנך בשבוע שחל בו תשעה באב ה'תקי"ט, ובתשעה באב התפללו אייבשיץ וחבורתו תפילת מוסף של יום טוב, וערכו סעודה כמנהג השבתאים.
המקובל מפודהייץ מסר בבית המדרש השבתאי שיעורים בספר הזוהר גם לנשים ולבחורים.
בבית היה חדר מיוחד שבו התייחד בנימין וולף עם השכינה, וכיסא מוזהב שהיה חיקוי לכסא שלמה.
בפי מאמיניו כונה בנימין וולף "ימיני" ובני החבורה נקראו "בני מהימנותא".
הוא חיבר חיבור שנקרא "דרגא ימיני" המפרט את דרגותיו של "ימיני", ומתאר שיחות בינו לבין תלמידיו וחבריו מהעולם העליון שבהם הוא אף מגלה להם את סוד הגאולה.
בנימין וולף היה נוהג בפזרנות רבה ונתן רושם לסביבתו שהוא עשיר ובעל נכסים רבים.
הוא טען שהוא ומשרתו בקיאים באלכימיה ומסוגלים להפוך מתכות פשוטות לזהב, והפיץ שמועות על הלוואות עתק שנתן לפרדריק החמישי, מלך דנמרק.
על סמך זה הפקידו אצלו רבים ממאמיניו את כספם בתקווה לרווחים עתידיים.
המרכז השבתאי שהתקיים כמעט בגלוי בלב הקהילה היהודית החשובה עורר את קנאי אלטונה לפעול נגדו.
בכסלו ה'תק"ך שלח בחור מתלמידי הרב יחזקאל לנדא מפראג בעל נודע ביהודה מכתב לרב לנדא, וביקש ממנו שיורה לגרש מאלטונה את משה דוד מפודהייץ ואת בנימין וולף אייבשיץ.
במכתב תגובה כתב הרב לנדא שאכן הוא מתכוון להורות לרב יהונתן אייבשיץ לגרש מהעיר את משה דוד מפודהייץ, אך לגבי "הנער הבער המשוגע" בנימין וולף, הסתפק לנדא באזהרה שלא ימשיך בלימוד קבלה.
תגובה זו נחשבה פשרנית מדי בעיני רבי יעקב עמדן והוא תקף את הרב לנדא במילים קשות.
פנייה דומה נשלחה גם לרב אברהם אביש מפרנקפורט, אך היא לא זכתה למענה.
במכתב לרב יצחק הלוי הורוביץ מגלוגא הכחיש הרב יהונתן קשר בין בנו לבין המקובל השבתאי וטען שבנימין וולף רק הזמין את ר' משה דוד ללמוד בחנוכת הבית כמנהג, ונתן לו שכרו "כדרך בני המשפיע במידה גסה".
הוא הכחיש גם את הטענות על נשים ובחורים שלומדים קבלה בבית בנו וטען שבין בני העיר אין לומדי קבלה כלל, וגם המקובל מפודהייץ אינו עוסק בהוראה לאחרים.