tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיבור תפסיר סורת אל-כות'ר (تفسير سورة الكوثر) נחשב לאחד החיבורים החשובים של עלי מוחמד שיראזי בין התקופה 1845–1846 כשהיה נמצא בשיראז, החיבור מכיל מילים ומכתבים מופשטים שהם אמורים להיות פרשנויות, לכן היה כמעט קשה לקרוא אותו, גם החיבור הכיל חדית'ים (أحاديث).
באב ציין בדוקטרינת אל-רכן אל-ראבע (عقيدة الركن الرابع) שהדת מתבססת על ארבעה עקרונות שהם אל-תוחיד (التوحيد), הנבואה (النبؤة), אל-ולאיה (الولاية), השיעה (الشيعة), באב הזכיר בתפסיר סורת אל-בקרה (تفسير سورة البقرة) שהשיעה הם אל-רכן אל-ראבע (الركن الرابع) וציטט את זה בחדית'.
דוקטרינת אל-רכן אל-רבע (عقيدة الركن الرابع) התפתחה על ידי קרת אל-עין (قرة العين) שהייתה מתומכי הבאביזם והעבירה שיעורים בכרבלא ונרצחה בעקבות תמיכתה בבאב.
קרת אל-עין (قرة العين) מתארת את האמאמים והנביא מוחמד כסמלים לידע האל, סמלים שהופיעו בתקופות שונות כבני אדם מושלמים בסגנונות שונים.
עלי מוחמד שיראזי הדגיש את חשיבות הצורך שיהיה בן אדם שנושא בידע האלוהי בכול תקופה, כלומר, העולם אינו נטול מהוכחות האל, לכן, צריך תמיד שיהיה מישהו שליח של אלוהים שמחזיק בצווי האל, האל שבחר בו ולימד אותו השאיפות שלו והפך אותו לשליחו, כלומר, הפך אותו לבאב (الباب) לברואים כולם.
אלוהים שלח נביאים לעולם והאחרון היה הנביא מוחמד ואחריו היו האימאמים עד האימאם הנעלם, לכן היה צורך לבן אדם שידריך את הברואים.
אחרי מותם של האימאים שיח' אחמד אל-אחסאאי (الشيخ أحمد الاحسائي) והאימאם סייד כאזם אל-רשתי (سيّد كاضم الرشتي), באב טוען שאלוהים רצה להציג אותו כהוכחה אלוהית וגם כשליחו, בכך עלי מוחמד שיראזי הכריז על עצמו כבאב ושליח האל בשנת 1844 אחרי מותם של שני האימאמים השיעים.
בכמה מחיבוריו של הבאב מוזכרת דמות מעין משיחית העתידה להופיע ולהושיע את האנושות בכלל ואת קהילת המאמינים הבאבית בפרט.
דמות זו, הנקראת "זה שאלוהים יגלה (לאנושות)" (מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה, בערבית: من يظهره الله), מזוהית בדת הבהאית עם בהאא אללה.
ה"באב" עצמו היה "רק טבעת על ידו של זה שאלוהים יגלה".
20 שנים לאחר מותו של ה"באב", יותר מ-25 אנשים טענו כי הם ה"מובטח", החשוב ביניהם היה בהאא אללה.
טרם מותו של ה"באב", הוא כתב מכתב לסובח-י אזל (אחיו למחצה והצעיר יותר של בהאא אללה), מכתב שנחשב לצוואתו.
במכתב הוא מינה את סובח-י אזל למנהיג הקהילה הבאבית, לאחר מותו.
הוא גם ציווה לציית ל"מובטח" לכשזה יופיע.
בהאא אללה טען ב-1853, במהלך כליאתו בסיאה צ'אל ("הבור השחור") בטהראן, כי הוא זכה לביקור מ"בתולת גן העדן", שהעניקה לו את המשימה לשמש כשליחו של אלוהים.
עשר שנים לאחר מכן בבגדאד, הוא הכריז על כך לראשונה באופן פומבי.
מרבית הבאבים זיהו אותו כ"זה שאלוהים יגלה", והחלו לקרוא לעצמם בהאים.
סובח-י אזל ערער על הכרזתו של בהאא אללה, וכך גם כל שאר האנשים שטענו כי הם "המובטח".
מדווח, כי לאחר שקיבל את המכתב הרשמי מבהאא אללה, הוא טען כי זכה להתגלות אלוהית משלו; אולם הוא הכחיש זאת מאוחר יותר.
מאמיניו של סובח-י אזל היו ידועים בשם "באיאנים" או "אזלים".
עבור הבאבים שלא הסכימו כי בהאא אללה הוא ה"מובטח", המשיך סובח-י אזל לשמש כמנהיג, עד מותו ב-1912. השאלה האם היו לו יורשים שנויה במחלוקת.
מקורות בהאים טוענים כי 11 מתוך 18 מ"העדים" שמינה הפכו לבהאים, ובכלל זה בנו של סובח-י אזל.
האדם שכביכול הוא מינה לרשת אותו, האדי-י דאוּלאת-אבאדי, הכחיש בפומבי את אמונתו ב"באב" ובסובח-י אזל.
טענתו של בהאא אללה התחזקה עוד יותר, לאחר ויכוח דוקטריני עם סובח-י אזל.
מרבית חסידיו של ה"באב" עזבו את סובח-י אזל, והפכו לבהאים.
כיום, הבהאים מונים כשישה מיליון מאמינים, והאזלים (או באיאנים) מונים כאלף איש.
(1891), A Traveller's Narrative, כולל הקדמה ארוכה, את התרגום עצמו ונספחים.
עלי מוחמד מוג'ור הוא ראש ממשלת תימן לשעבר.
מוג'ור כיהן כראש ממשלה מ-7 באפריל 2007, אז החליף את עבד אל-קאדר באג'מאל, עד 10 בדצמבר 2011, אז הוחלף על ידי מוחמד בסינדוואה.
קודם לכן כיהן כשר החשמל.
מוג'ור הוא חבר מפלגת השלטון, הקונגרס הכללי העממי.
עלי מאהר באשה היה פוליטיקאי מצרי.
הוא שרת כראש הממשלה המצרי בארבע קדנציות מטעם המפלגה המאוחדת, מפלגת אל-ופד ומפלגת החוקה הליברלית:
מאהר כיהן כראש הקבינט המלכותי של המלך פואד הראשון ב-1935 והיה שותף לחצר המלוכה ואהוד עליה.
באותו זמן התגבשה אופוזיציה חזקה כנגד ממשלתו של מוחמד תאופיק נסים מצד מפלגת הוופד.
לאור התסיסה הרבה שיצרה הוופד במצרים, החזיר פואד את החוקה של 1923 על כנה.
נסים התפטר, ועלי מאהר מונה כראש ממשלה בידי פואד.
הוא הקים ממשלה קואליציונית כדי לקיים את הבחירות ב-1936. בבחירות אלו ניצחה מפלגת הוופד ומוסטפא א-נחאס עלה לשלטון.
ב-1939 החליט המלך פארוק הראשון לחזור ולהיות גורם כוח משמעותי בזירה הפוליטית המצרית.
הוא הפיל את ממשלת הוופד ומינה את מאהר שנית לראש הממשלה.
עלי מאהר מינה את עזיז עלי אל-מצרי שהיה ידוע כאוהד גרמני למפקד הצבא.
עד מהרה עלי מאהר הודח ב-1940 על ידי השלטון הבריטי, בשל החשש מקשרים עם מדינות הציר ומכך שאלו יוכלו לקבוע את הממשלה המכהנת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בעת מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952, מינו אלו את מאהר לראש הממשלה בשל התחושה כי יוכלו לסמוך עליו, אך הוא פוטר זמן קצר לאחר מינויו בעת שהתנגד לרצון הקצינים לקדם רפורמות אגרריות.
מוחמד עלי כרימי פשאקי (; נולד ב-8 בנובמבר 1978 בשאח'ריאר) הוא כדורגלן עבר איראני ששיחק בעמדת הקשר.
כרימי החל את דרכו במועדון הכדורגל פתח טהראן .
בגיל 20 עבר לקבוצת פרספוליס, עמה זכה פעמיים באליפות המדינה, ופעמיים במקום השלישי באליפות אסיה לקבוצות.
במקביל, הצטרף ב-1998 לסגל נבחרת איראן בכדורגל.
ביצועיו במסגרת הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2002 הביאו להתעניינות מצד קבוצות שונות מחוץ לאיראן, בהן קבוצות אירופאיות כאתלטיקו מדריד.
כרימי העדיף להישאר קרוב לאיראן, וב-2001 הצטרף לקבוצת אל-אהלי מדובאי, בשורותיה שיחק במשך ארבע עונות.
בשנת 2004 הוענק לו תואר כדורגלן השנה באסיה.
בסופו של דבר הגיע כרימי גם לאירופה, כשהצטרף ב-2005 לשורותיה של באיירן מינכן מהבונדסליגה הגרמנית.
כרימי הרשים כשהבקיע שער כבר במשחקו הראשון במדי הקבוצה, נגד באייר לברקוזן, וכן במשחקו הראשון בליגת האלופות, נגד ראפיד וינה.
הוא המשיך להצטיין במדי הקבוצה, אך בשל פציעה שסבל ממנה במחצית 2006 נאלץ להיעדר במשך שישה שבועות מהמגרשים, ואף החמיץ את מונדיאל 2006 בו השתתפה נבחרת איראן.
עזיבתו של מיכאל באלאק בראשית עונת 2006/07 יצרה עבור כרימי הזדמנות לחזק את מעמדו בקבוצה, אך הוא לא הצליח לחזור לכושרו לאחר הפציעה.
מעמדו בקבוצה נחלש בהדרגה, במיוחד לאחר פיטורי המאמן פליקס מגאת ומינויו של אוטמאר היצפלד.
בסיום העונה עזב כרימי את באיירן.
לאחר שקיבל הצעות ממספר קבוצות באירופה ובמפרץ הפרסי, הצטרף כרימי ב-2007 לקבוצה הקטרית מועדון ספורט קטר.
כעבור עונה אחת בקבוצה זו שב לפרספוליס, ובשנת 2010 הצטרף לסטיל אזין.
באוגוסט אותה שנה השעתה אותו הקבוצה וקנסה אותו ב-40 אלף דולר, מאחר שלא הקפיד לצום בחודש הרמדאן.
משחק הבכורה של כרימי בנבחרת איראן היה באוקטובר 1998, במשחק נגד נבחרת כווית.
באותה שנה זכה עם הנבחרת במקום הראשון במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק.
במשחקי גביע אסיה בכדורגל שנערכו ב-2004, בהם סיימה איראן במקום השלישי, הבקיע לזכותה כרימי חמישה שערים, והוא סיים כמלך השערים של הטורניר ביחד עם הבחרייני עלא חובייל.
נכון לשנת 2010, שיחק כרימי 112 משחקים במדי נבחרת איראן (שני בכל הזמנים), והבקיע לזכותה 36 שערים (שלישי בכל הזמנים).
בשנת 2008 הושעה כרימי מהנבחרת, לאחר שמתח ביקורת על פדרציית הכדורגל האיראנית, אך הוא הושב אליה בהתערבותם של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ושל נכדו של רוחאללה ח'ומייני, חסן.
באוקטובר אותה שנה הודיע בעצמו על פרישתו מהנבחרת, אך הוא שב אליה בסופו של דבר בפברואר 2009. ביוני 2009 שוב נדרש לפרוש מהנבחרת, לאחר שבמשחק נגד נבחרת קוריאה הדרומית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 ענד צמיד ירוק, כאות הזדהות עם המחאה העממית נגד תוצאות הבחירות באיראן.
יחד עם כרימי הורחקו מהנבחרת שלושה כדורגלנים נוספים שביצעו אקט דומה, מהדי מהדווי-כיא, חוסיין קעבי ווחיד האשמיאן.
לאחר הבהרות שביקשה פיפ"א, הודיעה התאחדות הכדורגל האיראנית כי לא ננקטו כל צעדים משמעתיים נגד אף אחד מהשחקנים.
במרץ 2010 שב לשחק במדי הנבחרת, במשחק נגד תאילנד במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2011.
בספטמבר 2022 פרסם ציוץ בדף הטוויטר שלו בו הוא קורא להפיכה על רקע המחאה נגד השלטון.
השלטונות באיראן בתגובה החרימו את ביתו.
עלי סלים (באורדו: سلیم; נולד ב-1980), הידוע יותר בשם האלטר אגו שלו, בֶּגוּם נַוַואזִישׁ עלי, הוא מנחה טלוויזיה, שחקן, חקיין ותסריטאי פקיסטני.
את ראשית פרסומו קנה לו בחיקוי ראש ממשלת פקיסטן המנוחה, בנזיר בהוטו.
בהמשך דרכו פרץ לתודעה הציבורית בהופעותיו בדמות הקרוס-דרסר בגום (אורדו: "גברת") נוואזיש עלי, שאיתה הגיש את תוכנית האירוח "Late Night with Begum Nawazish Ali".
דמות זו של גברת עלי, אלמנה מטופחת בגיל העמידה, עטוית סארי מסורתי, קיבלה את צופיה בחדר האורחים שלה בשבת בערב לשעה של רכילות ושיחות על ענייני דיומא; עם הנשים המתארחות בתוכנית היא מחליפה עצות בענייני אופנה, ועם אורחיה הגברים (ואפילו עם מולות) היא מפלרטטת ללא בושה.
בתוכנית התארחו שחקנים ופוליטיקאים, שהשתתפו בראיונות שבהם הציג להם סלים שאלות רומזניות ופרובוקטיביות.
בעקבות לחץ מממשלת פקיסטן הופסקה התוכנית.
סלים הופיע בערוץ הטלוויזיה דובר האנגלית Dawn News וברשתות הטלוויזיה AAJ TV ו-Geo TV.
סלים פתוח לגבי זהותו המינית.
הוא נוהג להצהיר כי הוא חש גם גבר וגם אישה, וכי הוא מנסה תמיד למצוא את האיזון בין שני המגדרים.
עלי יששכר מרצבך (נולד ב-11 בפברואר 1950) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן, חוקר בתחום תורת ההסתברות, והחל מאפריל 2021 משמש כנשיא מכללה ירושלים.
עלי מרצבך נולד בשנת 1950 בפריז ועלה ארצה בגיל 17, מיד עם סיום לימודיו בתיכון, ולמד שנה בישיבת באר יעקב.
למרות התנגדות הישיבה, התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל.
בשנת 1972 קיבל תואר ראשון בהצטיינות במתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1974 קיבל בה תואר שני במתמטיקה.
בשנת 1979 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, על עבודה שכותרתה "Multi-parameter stochastic processes and martingales".
לאחר סיום הדוקטורט זכה מרצבך במלגת רוטשילד ויצא ללימודי הפוסט דוקטורט בצרפת (באוניברסיטת פייר ומארי קירי ובאקול פוליטקניק).
בשנת 1980 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן כמרצה, ומאז 1993 הוא פרופסור מן המניין במחלקה למתמטיקה.
במהלך השנים שימש בתפקידים רבים באוניברסיטה, ביניהם ראש המחלקה למתמטיקה, דקאן הפקולטה למדעים מדויקים ועוד.
היו לו מינויים שונים באוניברסיטת פריס וכן באוניברסיטת אוטווה שבקנדה.
מרצבך הוא זוכה פרס לב, פרס המוענק מדי שלוש שנים לאישים בולטים על מפעל חיים בתחום תורה עם דרך ארץ, לשנת 2017. בנוסף, מרצבך זכה בפרס כץ לשנת 2022, פרס על יישום והפעלת ההלכה בחיים המודרניים, ביצירות שבכתב ובמפעלים מעשיים.
בשנת 2017 הוציא את 'עלי הגיון', פנקס המכיל מאות חידות לשוניות על פרשות השבוע והמועדים.
בשנת 1985 הקים את היחידה לייעוץ סטטיסטי, הנותנת שירותים לחוקרים, לחברות, לבתי-חולים שונים ולמוסדות חינוך.
בשנים 1991–1993 שימש ראש המחלקה למתמטיקה ולמדעי המחשב.
הוא היה בין המדענים הראשונים שפעלו למען הקמת מסגרות מתאימות לקליטת המדענים העולים החדשים מברית המועצות.
בשנת 1991 הקים את היחידה למתמטיקה תעשייתית בה הועסקו בעיקר עולים מברית המועצות.
היחידה ביצעה פרויקטים עבור חברות גדולות בישראל ובחו"ל.
שימש יו"ר הוועדה לקשרים עם מערכות חינוך (בתי ספר) בשנים 1995–1996 ובהמשך כיו"ר הוועדה לאופיה של האוניברסיטה במשך כמה שנים.
כמו כן שימש שנים רבות כחבר הוועדה המרכזת של האוניברסיטה.
בשנת 1997 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה למדעים מדויקים.
החל משנת 1999 ועד 2003, היה יושב ראש הוועדה לתואר שלישי של אוניברסיטת בר-אילן, ויו"ר ועדת המלגות.
בשנת 2001 הקים סמינר מחקרי בתחום "הבסיס המדעי של הלוח העברי".
משמש גם כיושב ראש המכון למתמטיקה ואסטרונומיה במקורות היהדות.
במסגרת זו, מארגן גם כנסים וימי עיון לנוער.
בשנת 2006 התמנה לראש מערך המכללות האזוריות והמכינות של בר-אילן.
תפקיד זה כולל אחריות אקדמית על 4 מכללות אזוריות (אשקלון, צפת, כנרת וגליל מערבי), מכללות חרדיות, תוכניות אקדמיות לזרועות הביטחון ומכינות אקדמיות לאוכלוסיות שונות במרכז ובפרפריה.
סיים תפקיד זה בסוף ספטמבר 2011.
בשנת 2009 הקים תוכנית לימודים חדשה לתואר שני בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן: "מדע, הלכה וחינוך", והוא עומד בראש התוכנית.
פרופ' מרצבך היה מורה והוא בעל תעודת הוראה.
לימד ומלמד במכללה ירושלים (מכללה אקדמית להוראה).
שימש ראש אקדמי של מכללת יהודה ושומרון באריאל.
חבר במועצה אקדמית במוסדות אקדמיים שונים, בוועד המנהל של המרכז האקדמי לב ואוניברסיטת אריאל, ובסנאט של אוניברסיטת בר-אילן.
ארגן עשרות כנסים מדעיים בינלאומיים (ארגון מדעי, ניהולי ותקציבי).
בשנת 2005 ניהל בית ספר קיץ למחקר מתמטי באיטליה.
הקים את המכון לחקר הקהילה בהלכה.
בשנת 2015 העיד כעד מומחה שמשחק הקלפים "טקסס הולדם" מבוסס יותר על מיומנות השחקנים מאשר על מזל, ולכן אינו בגדר "משחק אסור", אך בית המשפט לא קיבל את עמדתו.
משנת 2015 משמש פרופ' מרצבך כנציב קבילות סטודנטים באוניברסיטת אריאל.
היה גזבר האיגוד למתמטיקה בישראל בין השנים 1981–1983, חבר הנהלת האגודה הישראלית לסטטיסטיקה בין השנים 1987–1989, וחבר בוועדת האתיקה המקצועית לסטטיסטיקה בישראל.
מאז 1989 הוא חבר המועצה הציבורית לסטטיסטיקה שליד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
היה חבר במספר ועדות ממלכתיות מטעם משרד הפנים (הנהגת שעון קיץ).
במשרד החינוך היה חבר בוועדת המקצוע מתמטיקה, בוועדת פיז"ה ועוד.
כמו כן הוא פעיל בוועדות שונות במועצה להשכלה גבוהה, בקרנות מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והקרן הלאומית למדע (שיפוט מדעי ותקציבי).
בשנים 2015-2021 היה חבר בוועדת המינויים העליונה (מקצועות מדעי הטבע) של המל"ג.
באפריל 2021 מונה לשמש כנשיא מכללה ירושלים.
חבר ועדת סל התרופות לשנת 2025.
פרופ' מרצבך הוזמן לעשרות כנסים מתמטיים בינלאומיים, וכתב כ-70 מאמרים מדעיים בכתבי-עת בינלאומיים.
כתב ספר לימוד בעברית בתורת ההסתברות (עם פרופ' א.
שומרון, הוצאת אקדמון, 4 מהדורות), מספר ספרי מחקר בתורת ההסתברות ומשמש כעורך של חמישה כתבי-עת מדעיים.
הקים וערך את כתב העת "הגיון - מחקרים בדרכי חשיבה של חז"ל" (עם פרופ' משה קופל).
כתב העת הפך לאחר 5 גיליונות למדור בכתב העת האקדמי לתורה ומדע "בד"ד" שמאז שנת 2007 (נכון ל-2019) הוא העורך הראשי שלו.
בשנת 2009 חיבר את הספר "הגיון הגורל - משמעות הפיס והאקראיות ביהדות" (הוצאת ראובן מס).
בשנת 2021 חיבר את הספר "הלוח העברי הקבוע - תולדות ומבנה" יחד עם ד"ר ערן רביב (הוצאת כרמל).
פרופסור מרצבך עוסק בתורת ההסתברות.
הוא מתמחה בתחום התהליכים הסטוכסטיים ופיתח תאוריה חדשה של "תהליכים סטוכסטיים מוצמדי קבוצות".
תורה זו היא הכללה של התהליכים הסטוכסטיים הקלאסיים: תהליך סטוכסטי הוא אוסף של משתנים מקריים שיש להם התפתחות בהתאם לציר הזמן.
בתאוריה החדשה, במקום ציר הזמן לוקחים אוסף של קבוצות מתוך מרחב טופולוגי.
התהליך אינו תלוי בזמן אלא בקבוצות מסוימות.
על ידי זה מאבדים את יחס הסדר הרגיל ובמקומו מופיע סדר חלקי של הכלה בין קבוצות.
ניתן להגדיר מושגים חדשים כמו מרטינגל, תהליכים נקודתיים ולפתח משפטים חדשים.
לתאוריה זאת שימושים בגאומטריה סטוכסטית ובסטטיסטיקה מרחבית.
בשנת 2000 פרסם ספר (עם עמיתה מקנדה פרופ' ג.
בתאוריה זו, המושגים הבאים נחקרו: תורת המרטינגלים, תהליכי מרקוב, תהליכים גאוסיאנים, תהליכי לוי.
פרופ' מרצבך השיג משפטים חדשים רבים המאפשרים להבין טוב יותר את ההתנהגות של תהליכים אקראיים אלו.
כמו כן הוא פיתח כלים מתמטיים כמו "קבוצות עצירה" ו"נייחות קבוצתית" המאפשרים לחקור את התהליכים הסטוכסטיים מוצמדי קבוצות ולהשתמש בתוצאות לחקר הגאומטריה הסטוכסטית.
נשוי למרים לבית פיקאר, (מרצה במכללה להוראה בירושלים, משרד החינוך), מתגורר בשילה, אב ל-10 ילדים.
הוריו, ד"ר עזריאל ושושנה, שעלו לישראל בעקבותיו, נהרגו בתאונת דרכים בצומת נצרים ב-1985. אחיו, הרב דן מרצבך, נהרג ב-11 בנובמבר 2011, כאשר נסע עם רכבו מעתניאל למערת המכפלה, וכוח צה"ל שחשד שמדובר במחבל ירה בו למוות.
אח נוסף שלו הוא הרב ראובן מרצבך מראשי נטורי קרתא.
גיסו הוא ד"ר מיכאל ויגודה.
אחד מבניו הוא הרב הלל מרצבך, מחבר סדרת ספרי "שירת הים" ללימודי ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל, ורב קהילה ביד בנימין.
בעבר שימש כרב אולפנת דרכי נעם וראש כולל ההלכה בישיבת תורת החיים.
בתו בת-שבע היא ר"מית במדרשת מגדל עז ונשואה לרב נעם סמט ראש ישיבת שיח יצחק.
נכדו, סמ"ר גלעד נחמיה ניצן נהרג ביום ה-28 של מלחמת חרבות ברזל בצפון רצועת עזה.
עלי נסאר הוא במאי ותסריטאי ערבי-ישראלי.
נסאר נולד בעראבה, בן למשפחה בת 14 נפשות.
בילדותו לצד העבודה בחלקה המשפחתית, צפה בסרטים מצריים ואופרטות לבנוניות אשר הקסימו ושבו אותו.
ב-1975 הגשים את חלומו והוא קיבל מלגה מהמפלגה הקומוניסטית ללימודים גבוהים במוסקבה.
למד משחק במוסקבה ובשנת 1981 סיים לימודי תואר שני בבימוי באקדמיה לקולנוע במוסקבה.
אחר כך ביים סרטים תיעודיים.
כשחזר לישראל יסד בעראבה קבוצת תיאטרון וביים ארבע הצגות.
אחר כך נסאר עבד כצלם היומון "אל-איתיחאד" היוצא לאור בחיפה.
בשנת 1983 כתב וביים את הסרט התעודי "סיפורה של עיר לחוף הים", סרט פוליטי על שכונת עג'מי, שלא הופץ לציבור.
גורל דומה אירע גם לסרטו השני, "המינקת" משנת 1994.
בשנת 1997 יצא לאקרנים סרטו הארוך הראשון, "שביל החלב".
הסרט מביא את סיפורו של כפר ערבי בגליל בשנת 1964 כמראה של החברה באותה תקופה, דרך סיפורו של מברוק (סוהיל חדאד), פועל פשוט וקשה יום ומוכתר הכפר (מכרם ח'ורי).
הסרט, שמומן על ידי "הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים", הוקרן בסינמטקים במשך זמן רב, זכה בפרס התסריט הישראלי הטוב בפסטיבל ירושלים בשנת 1997, והשתתף במספר פסטיבלי סרטים בינלאומיים.
עם זאת, הסרט עורר האשמות בקרב הקהל הערבי: משרד התרבות בתוניסיה סירב להפיץ את "שביל החלב" בטענה שהבמאי ישראלי, ובעיתון האופוזיציה המצרית "אלאהלי" נכתב שהסרט "מריח כסף ישראלי".
נסאר הואשם כי מכר את הבעיה הפלסטינית בתמורת לתקציב שקיבל מהממשלה.
בשנת 2002 יצא לאקרנים סרטו "בחודש התשיעי", שעלילתו מתרחשת בכפרו עראבה.
הסרט היה מועמד ל-7 פרסי אופיר אך לא זכה באף קטגוריה.
בשנת 2007 יצא לאקרנים סרטו "מחכים לסלאח א-דין", על פי הרומן "הנעדר 2000" מאת סוהיל כיואן.
הסרט עוקב אחר ג'מאל, אשר נקרע במשולש אהבים בין אשתו עביר לבין אהבתו הראשונה.
הוא מחליט לעזוב את עביר ואת הכפר בו הוא גר ויוצא לעיר הגדולה בעקבות אהובתו הישנה, לילה.
בעקבות כך הוא יוצא למסע עצמי, שבמהלכו הוא מגלה את אכזבתו מאורח החיים ומאידאולוגיות שבחר.
שיחק בסרטו של אבישי סיון "המשוטט", שיצא בשנת 2010.
בשנת 2015 ביים את "לכודים בתוך הרשת", סדרת מקור שהפיקה רשות השידור ושודרה בערוץ 33 ואחר-כך בערוץ הראשון.
עלי ארדשיר אַאמוׂלִי לאריג'אני (בפרסית: علی اردشیر آملی لاریجانی; נולד ב-1 בינואר 1958 בנג'ף שבעיראק) הוא פוליטיקאי איראני, יו"ר המג'לס (הפרלמנט) האיראני (2008–2020).
מאז אוגוסט 2025, מכהן בשנית כמזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי לאחר שמונה על ידי נשיא איראן מסעוד פזשכיאן.
בעבר שימש כמזכיר המועצה מ-15 באוגוסט 2005 עד 20 באוקטובר 2007 כשמונה על ידי נשיא איראן לשעבר מחמוד אחמדינז'אד.
לאריג'אני היה אחד משני נציגיו של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי במועצה, יחד עם חסן רוחאני.
בתפקידו כמזכיר המועצה כיהן כנושא ונותן הראשי בנושאי הביטחון הלאומי, כולל בנושא תוכנית הגרעין האיראנית.
עלי לאריג'אני נולד ב-1 בינואר 1958 בנג'ף שבעיראק למשפחה שמקורה מהעיר אמול ממחוז מאזנדראן.
אביו, אייתוללה מירזא האשמי אַאמוׂלִי, שימש כאייתוללה בעיר נג'ף לאחר שהוגלו על ידי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי.
הוא אחיהם של סאדק לאריג'אני, יו"ר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר, של מוחמד ג'וואד לאריג'אני, של באקר לאריג'אני, נשיא אוניברסיטת טהראן למדעי הרפואה, ושל פאזל לאריג'אני, נספח התרבות של איראן באוטווה.
ב-1979, לאחר המהפכה האסלאמית, חזרה המשפחה לאיראן.
בהשכלתו, ד"ר לאריג'אני הוא בוגר תואר ראשון במדעי המחשב ובמתמטיקה מאוניברסיטת שריף לטכנולוגיה, ובעל תואר שני ודוקטורט בפילוסופיה מערבית מאוניברסיטת טהראן.
בשנים 1981–1989 כיהן כסגן שר העבודה והעניינים החברתיים בממשלתו של מיר-חוסיין מוסאווי.
לאחר התפטרותו של מוחמד ח'תאמי ממשרת שר התרבות וההדרכה האסלאמית, מונה לאריג'אני לשר בפועל, והמינוי אושרר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר 1992.
ב-21 ביולי 1994 התמנה לראש רשות השידור האיראנית, וכיהן בתפקיד זה עשר שנים, עד 21 ביולי 2004.
באוגוסט 2004 הפך ליועצו לענייני ביטחון של המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
לאריג'אני היה מועמד לנשיאות בבחירות 2005, וסיים את המירוץ במקום השישי, לאחר שקיבל 5.94% מהקולות.
הוא נבחר כמועמדה של המועצה לתיאום כוחות המהפכה, גוף שהורכב ממפלגות שמרניות וארגונים בעלי השפעה, אך בסופו של דבר התברר כי זכה לפופולריות הנמוכה ביותר מבין שלושת המועמדים השמרנים – האחרים היו מחמוד אחמדינז'אד (שזכה בבחירות בסיבוב השני) ומוחמד באקר קאליבאף.
בשנת 2005 נתמנה למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, גוף העוסק בין היתר במדיניות הגרעין של איראן.
בבחירות למג'לס במרץ 2008 זכה לאריג'אני במושב מטעם העיר קום.
במאי 2008 נבחר ליו"ר המג'לס השמיני, וב-2012 וב-2016 נבחר גם לראשות המג'לס התשיעי והעשירי בהתאמה.
בבחירות פברואר 2020 הוא לא התמודד.
ב-12 באוקטובר 2022, במהלך ההפגנות באיראן נגד חובת עטיית החג'אב, היה לאריג'אני הבכיר הפוליטי הראשון באיראן שמתח ביקורת על הדיכוי הקשה של המשטר האיראני (שבמהלכו מתו מאות אנשים), וטען שעל המשטר להיות סבלני יותר כלפי הצעירים שרוצים חופש מדת.
הוא הוסיף כי "ממשלה אסלאמית פירושה שאנשים מנהלים את חייהם בעצמם.
ב-14 בנובמבר 2024, לאחר שנפגש עם בשאר אל-אסד, ישראל ביצעה גל תקיפות בעודו בדמשק.
בגל התקיפות, ישראל תקפה גם באזור שכונת הווילות באל-מאזה ליד שגרירות איראן, ששם לפי דיווחים שהה לאריג'אני, ולאחר התקיפות הוא דווח כ"מנותק קשר".
לאחר מספר שעות דווח שבזמן התקיפה היה לאריג'אני בפגישה נוספת, שלפי הדיווחים, לא הייתה אמורה לקרות באותו זמן.
בתקיפה נהרגו מספר יועצים שהגיעו עם לאריג'אני לדמשק.
ב-5 באוגוסט 2025 מונה בשנית למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי על ידי הנשיא מסעוד פזשכיאן והחליף את עלי אכבר אחמדיאן.
הוא חתנו של אייתוללה מורתזא מוטהרי, לאחר שנשא לאישה את בתו פַרידֶה.
יש לו שתי בנות ושני בנים.
עלי סלימאן הוא שחקן ערבי-ישראלי.
עלי סלימאן נולד וגדל בנצרת בתור בן הזקונים במשפחה של 12 ילדים.
משפחתו עזבה ב-1948 בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות את ביתם בכפר ספורייה (מושב ציפורי כיום).
חלק מבני המשפחה עזבו ללבנון למחנות הפליטים עין אלחלווה ונהר אל-בארד; חלקם האחר מתגוררים בסוריה ואף בירדן.
מרבית בני המשפחה מתגוררים כיום בנצרת.
מבחינה לאומית בהזדמנויות שונות הזדהה כפלסטיני.
כאזרח ישראל העיד שאזרחות זו יצרה מורכבות בתפיסתו בעיני ערבים ממדינות אחרות.
הוא למד בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין והוא בוגר שנתון 2000 של בית הספר.
איתו בכיתה למדו בין השאר יובל סגל, דורית בר-אור ונתי אורנן.
בתום לימודיו הצטרף לתיאטרון קומדיה דל'ארטה בלונדון.
סלימאן שיחק בסרטים וסדרות של יוצרים ישראלים, פלסטינים, אירופאים ואמריקאים שונים.
בשנת 2005 הוא כיכב בסרטו של האני אבו אסעד "גן עדן עכשיו", שזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2007 הופיע בסרטו של פיטר ברג, "הממלכה" לצידו של ג'יימי פוקס.
בשנת 2008 שיחק בסרטו של ערן ריקליס "עץ לימון", שם הוא גילם דמות של עורך-דין; בסרט של רידלי סקוט "גוף השקרים" הוא גילם את דמותו של עומר צדיקי.
סלימאן שיחק ביחד עם יואב בר-לב בהצגה "אח-אח-בום-טראח".
ההצגה, שנכתבה על ידי יואב בר-לב ונורמן עיסא, עלתה על במת התיאטרון הערבי-עברי בשנים 2003–2008. היא הועלתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2003, שם זכתה בפרס ראשון לבימוי (עיסא), ולתפאורה ותאורה (זיו וולושין).
כמו כן זכתה ההצגה ב"ציון לשבח למחזה ולמשחק".
ההצגה רצה עד 2008 בעשרים פסטיבלים להצגות ילדים ברחבי תבל.
היא הועלתה בין השאר ביפן, קוריאה, אוזבקיסטן, ספרד, גרמניה, אוסטריה, ואוסטרליה.
זהו סיפור דמיוני על שני אחים (או חברים) שאינם יכולים לחיות זה במחיצת זה, אך גם לא מסוגלים להיפרד.
זהו משל, כשהנמשל הוא יצחק וישמעאל, אף שהם אינם מוזכרים במפורש בהצגה, אך אשר היוו השראה למחזה.
ב-2009 שיחק סלימאן במחזה "ראשים מוחלפים" (עיבוד של נעה דר, שגם ביימה את "היואדאנה" של המחזאי ההודי הנודע גיריש קרנאד) שעלה על במת "הזירה הבין תחומית".
בשנת 2014, סלימאן שיחק בהצגה "רוח ים" בתיאטרון חיפה; עיבוד של אופירה הניג וח'ליפה נאטור לספר "יחסי הסודיים עם קרלה ברוני" מאת עלאא חליחל, בבימויה של הניג עצמה.
בשנת 2017 גילם את אבו עומאר במיני-סדרה הבריטית "המדינה", מבית ערוץ 4 ונשיונל ג'יאוגרפיק, לצדם של היאם עבאס וכרים קאסם.
בשנת 2018 הוא גילם קצין תימני במיני-סדרה האמריקאית "המגדלים הגבוהים" ברשת "Hulu", המבוססת על ספרו באותו שם של לורנס רייט משנת 2006.
בשנת 2021 שיחק בסרט הדרמה השנוי במחלוקת "אמירה", של הבמאי המצרי מוחמד דיאב שהיה אמור לייצג את ירדן בטקס פרסי האוסקר, אך לאחר שארגוני אסירים פלסטינים מחו נגד אופיו של הסרט, ירדן החליטה לא לשלוח אותו לאוסקר.
בשנת 2022 שיחק בסרט "השחייניות" בבימויה של סאלי אל-חוסייני.
בשנת 2024 שיחק את צ'יק בסרט הדרמה האמריקאי "המרוץ לניצחון של ארתור" לצדו של מארק וולברג.
+שנהסדרהתפקידהערות2000פאזללקוחפרק2009מסודריםסאלח זביידיפרק2011הומלנדוורזיר זאפירפרק: "Pilot"ההבטחהמוחמד אבו חסן4 פרקים2015משפחה טובהראשיד טראזיפרק: "1.11"2016המדרשהסעיד עדנאןפרק: "Mivtza Sofia"2017המדינהאבו עומאר3 פרקים2018המגדלים הגבוהיםגנרל קמיש4 פרקיםג'ק ראייןמוסא בין סולימאןתפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים2020ג'ודהריאדפרק: "#2.1"2025מטרה ראשונית ד"ר אקרם ניזאר5 פרקים2025 - הווהבית דודשאולתפקיד ראשי (2 עונות); 16 פרקים
עלי משפט הוא אחד מכתבי העת משפטיים של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
כתב העת נוסד בשנת 1998 במרכז האקדמי למשפט ולעסקים, שבשעתו נקרא "המכללה למשפטים רמת גן".
העורך הראשי והמייסד הוא השופט רחמים כהן.
העורך כיום הוא פרופ' אבישלום וסטרייך.
כתב העת מעודד שיח משפטי ומחקרי ומשמש פלטפורמה אקדמית לאנשי מחקר ואקדמיה מתחום המשפטים.
בכתב העת פורסמו מאמרים ודברי הגות של מרצים וחוקרים ידועים, בהם אהרן ברק, מרדכי קרמניצר, ש"ז פלר, מרים גור אריה ודורית ביניש.
כתב העת יוצא לאור פעם בשנה, וחברי המערכת הם סטודנטים מצטיינים למשפטים.
המאמרים המתפרסמים עוברים הליך שיפוט וביקורת עמיתים, עריכה לשונית ומבנית, כדי להתאים לסטנדרטים אקדמיים.
עלי משפט מופץ חינם מדי שנה למרצים בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות ובמכללות בארץ, לשופטים בכל הערכאות ולמשרדי עורכי דין.
מאמרים מלאים מתוך עלי משפט זמינים לקריאה גם באופן מקוון, באתר האינטרנט של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, וכן במאגרים "פדאור" ו"נבו".
כרך ז' שיצא לאור בשנת 2009 הוקדש לראיונות עם שופטיה הבולטים של ישראל בדימוס: מאיר שמגר, צבי טל, יצחק זמיר, אליעזר גולדברג, יצחק אנגלרד, דליה דורנר, יעקב טירקל ומישאל חשין.
כרך ט' שיצא לאור בשנת 2011 הוקדש לזכרו של פרופ' סטיב גולדשטיין, מדקאני הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית ועורך Israel Law Review, אשר הרצה במרכז האקדמי למשפט ולעסקים בין השנים 2003-1996.
כרך י' שיצא לאור בשנת 2012 הוקדש בחלקו לראיונות עם חוקרי משפט בולטים אשר פרשו לגמלאות.
הראיונות עסקו בתחומי המחקר וההוראה כמו גם על תפיסת עולמם בנושאים מגוונים.
התראיינו: פרופ' יוסף גרוס, פרופ' יצחק הדרי, פרופ' יהושע ויסמן, פרופ' ש"ז פלר, פרופ' שמואל שילה ופרופ' עמוס שפירא.
האייתוללה סייד עלי אל-חוסייני א-סיסתאני הוא איש דת שיעי החי בעיראק הנחשב כיום לסמכות הדתית הבכירה בקרב השיעים בעולם.
האייתולה א-סיסתאני נולד בשנת 1930 בעיר משהד שבאיראן.
משפחתו הייתה ידועה בשורשיה הדתיים וטענה כי שורשים אלו מגיעים עד לחוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד.
סיסתאני רכש את השכלתו הדתית כבר מילדותו, תחילה במשהד ואחר כך בעיר קום.
הוא למד מדעים תאולוגיים ומדעים מדויקים ממלומדי דת בולטים כמו האייתוללה סייד חוסיין בורוג'רדי.
בשנות העשרים המוקדמות לחייו עזב סיסתאני את איראן כדי להמשיך בלימודיו בעיראק, בחווזה של נג'ף (מרכז הלימוד החשוב בשיעה), אצל האייתוללה אבו אל-קאסם אל-ח'ואי ועד מהרה הפך לחביב שבתלמידיו.
בגיל 31 הגיע סיסתאני לדרגת מוג'תהד, דרגה דתית גבוהה שבה חכם הדת יכול לפסוק בענייני הלכה ולחדש הלכות על פי לימודיו או סמכותו.
בשנת 1992, כשהאייתוללה אל-ח'ואי נפטר, ירש את מקומו עבד אל-אעלא א-סבזווארי לזמן קצר עד שנפטר ב-1993. לאחר מותו של א-סבזווארי הפך סיסתאני למרג'ע היחיד (הסמכות הדתית העליונה) ולאייתוללה הגדול.
סיסתאני ירש את תומכיו של האייתוללה אל-ח'ואי ואף הצליח להוסיף רשת תומכים בזכות למדנותו הרבה וידיעותיו הרחבות.
אצל מאמינים שיעים רבים נחשב סיסתאני לבעל הדרגה הגבוהה ביותר בקרב המוג'תהידים וחכמי הדת ברחבי העולם האסלאמי ובמיוחד בחצרות נג'ף וקום.
חוקרים שונים טוענים כי לפחות 80% מהשיעים בעיראק תומכים בסיסתאני ויותר מ-15 מיליון שיעים עיראקים רואים בו דמות שיש לחקות את מעשיה ורעיונותיה (מרג'ע תקליד).
במהלך שלטונו של סדאם חוסיין ומפלגת הבעת' העיראקית, סיסתאני לא נפגע מהדיכוי והרדיפות האלימות שנעשו נגד אנשי דת רבים.
עם זאת, מסגדו של סיסתאני נסגר בכוח בשנת 1994 ולא נפתח מחדש עד לפלישה האמריקנית ב-2003.
כאשר משטרו של סדאם הופל על ידי הקואליציה הבין-לאומית שבהנהגת ארצות הברית, לא הייתה קבוצה או דמות פוליטית אמינה דיה בעיראק שתוכל לאגד ולהנהיג את המדינה.
סיסתאני הצליח למשוך תשומת לב בין-לאומית כמי שיכול למלא את החלל הזה.
עובדת היותו סמכות דתית שיעית אפשרה לו למלא את תפקיד נציג הקהילה השיעית ולהיות נקודת ההסכמה עבור הענפים הפוליטיים השונים בקהילה זו.
יתר על כן, קשריו הטובים עם אנשי הדת שבאיראן, שהרבה מהם היגרו לאיראן מעיראק בעת משטרו של סדאם, העניקו לסיסתאני את היכולת לטפל ולשלוט בצורה מיטבית ביחסים שבין עיראק ואיראן.
הפלת משטרו של סדאם תרמה אף היא ליכולת של סיסתאני לתקשר ולהיות נגיש לכלל העם העיראקי ובכך בהדרגה להיות דמות מוערכת גם בקרב הקהילה הסונית והכורדית שבעיראק.
סיסתאני מילא תפקיד מפתח בהליכים הפוליטיים שבאו בעקבות הפלישה האמריקנית לעיראק בשנת 2003. ואף כי העדיף ליצור רושם שהוא לא מערב דת ופוליטיקה, הוא היווה מרכיב חשוב בהקמתה של הממשלה הדמוקרטית הראשונה בעיראק והוביל את הקריאה ב-2004 לערוך בחירות.
סיסתאני הוציא פתווה (פסק הלכה) שבו קבע כי על מחוקקי החוקה בעיראק להיבחר ולא להתמנות על ידי הממשלה העיראקית שארצות הברית קבעה באותו זמן.
הוא אף הגדיל לעשות ופרסם פתווה המורה לנשים שיעיות להצביע באותן בחירות גם אם בעליהן אסרו עליהן זאת.
אין ספק כי מהלך זה ומהלכים נוספים שהגה סיסתאני תרמו לניצחון השיעים בבחירות של שנת 2005.
דוגמה נוספת לניסיון פיוס ואיחוד ניתן לראות בפברואר 2006 וביוני 2007 כאשר טרוריסטים סונים הפציצו בעיר סמארה את המסגד השיעי אל-עסכרי.
קריאתו של סיסתאני לאיחוד כלל עדתי ולשלום בעיראק מנעה גל של אלימות ומלחמה עדתית בעיראק.
על פעולות מעין אלו צבר סיסתאני הערכה בין-לאומית ואף עלו קריאות במהלך השנים להעניק לו פרס נובל לשלום.
סיסתאני מוביל שיעיות מתונה ומודרנית יחסית הדוגלת בדמוקרטיה ובחירות חופשיות.
ד"ר באבאק רחימי (Babak Rahimi) טען כי סיסתאני נחשב כוח ממתן שמוביל את תהליך הדמוקרטיזציה והשלום בעיראק ובנוסף נחשב גם ככוח מתון בתוך המזרח התיכון.
סיסתאני תומך במדינה איסלאמית, אך לא בתאוקרטיה כמו באיראן השכנה.
סיסתאני אמר כי שום חוק בעיראק לא צריך להתנגש עם עקרונות האסלאם והוא רוצה שהאסלאם יוכר בחוק כדת של רוב העיראקים.
בד בבד, סיסתאני טוען שאסור לדת להתערב בענייני המדינה וצריכה להיות הפרדה בין הרשות הדתית לרשות המדינית.
סיסתאני מסייג זאת מעט באומרו כי תפקידה של הרשות הדתית לשמש כיועצת בענייני מוסר כיוון שמוטלת עליו האחריות הדתית להורות את דרך הישר ולמנוע מהם מלעשות רע.
ולכן, מסיבה זו, לגיטימי לשיטתו להפעיל כל סוג של לחץ על הממשלה.
חשוב להדגיש את ההבדל בין גישתו הפוליטית של סיסתאני לבין גישת השלטון השיעי באיראן.
השלטון השיעי באיראן תומך בגישה הפוליטית הנקראת "שלטון חכם ההלכה" (וילאית אל-פקיה).
גישה זו צברה תאוצה לאחר מהפכתו של האייתוללה ח'ומייני באיראן בשנת 1979 ונמשכת עד היום.
גישה זו תומכת ברעיון כי המדינה והממשלה צריכות להיות מנוהלות על ידי אנשי הדת ובהתאם לחוק האסלאמי.
מנגד, סיסתאני משתייך לאסכולה השיעית השתקנית והמתונה אשר לפיה איש הדת מדיר עצמו מן הפוליטיקה.
עם זאת, סיסתאני פיתח מודל שתקני מיוחד משלו – הוא אינו ממלא שום תפקיד פוליטי או ציבורי אך למרות זאת, הוא הפך לאחת הדמויות המשפיעות בפוליטיקה העיראקית.
בנוסף לכך, סיסתאני, בניגוד לאייתוללה ח'ומייני אינו מעוניין לעמוד בראש השלטון במדינה.
לדידו, על אנשי דת להימנע מכניסה לממשלה ולפוליטיקה ובמקום זאת ליישם השפעה שקטה.
מחלוקת זו הנמצאת בקרב הקהילה השיעית, לגבי היחס הראוי בין דת לפוליטיקה, מתבטאת ביחסים האמביוולנטיים שיש לסיסתאני עם הממשל באיראן.
מצד אחד ניתן לראות כי סיסתאני משדר קרבה לאיראנים ותומך בהסכמים מדיניים איתם וזאת למרות הסנקציות האמריקניות על איראן.
מצד שני, סיסתאני נזהר מאוד ומתייחס בחשדנות כלפי הממשל האיראני כפי שניתן לראות זאת בסירובו בעבר להיפגש עם קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה, ובאופן דומה בדחייתו פגישה עם מחמוד אחמדינז'אד, נשיא איראן לשעבר.
גם יחסיו של סיסתאני עם ארצות הברית התאפיינו באמביוולנטיות, אף על פי שסיסתאני לא העדיף עימות אלים עם ארצות הברית, הוא התריס נגד רשויות ארצות הברית כאשר תוכניותיהן היו מנוגדות לדעותיו, למשל ב-2004, כשקרא להקדמת הבחירות בניגוד לתוכניותיהם של האמריקנים.
גם בעשור השני של המאה ה-21 התרחשו מספר משברים שהחזירו את סיסתאני לתפקיד של "פוסק פוליטי".
אחד מהמשברים המשמעותיים ביותר שהתרחשו היה בשנת 2014 עם עליית ארגון המדינה האסלאמית (דאעש).
לנוכח האיום מצד ארגון מיליטנטי זה, פרסם סיסתאני פתווה הקוראת לאזרחי עיראק "להגן על המדינה, על תושביה, על כבוד אזרחיה ומקומותיה הקדושים".
במקביל, דחף סיסתאני להחליף את הממשלה העיראקית ואת העומד בראשה – נורי אל-מאלכי, שלא הצליחו להתמודד כראוי מול דאעש.
בתגובה למהלך זה של סיסטאני אלפים הצטרפו לכוחות המזוינים במאבק מול דאעש ובד בבד נורי אל-מאלכי התפטר מתפקידו.
בנובמבר 2019, לאחר שהממשלה העיראקית הגיבה באלימות נגד הפגנות נרחבות, שמחו על שחיתויות ושירותים לקויים במערכות המדינה, קרא סיסתאני לממשלה להתפטר, לקיים רפורמה בבחירות ולהקדימן.
בהמשך לכך וכבר באותו החודש, ראש הממשלה עאדל עבד אל-מהדי התפטר מתפקידו, והפרלמנט עבר שינוי גדול בבחירות בדצמבר.
סיסתאני בן ה-94 נמנע מלהופיע בציבור ומפרסם את הצהרותיו על ידי דוברים ומתווכים.
ביוני 2025, יצא עבד אל-מהדי אל-כרבלאי נציגו של עלי סיסתאני בקריאה לפרק את המיליציות הפרו איראניות בעיראק, אל-חשד א-שעבי, ולמסור את הנשק שלהן למדינה.
עלי סלאם , המכונה אבו מאהר (ابو ماهر), הוא פוליטיקאי ואיש עסקים ערבי-ישראלי שכיהן כראש עיריית נצרת בשנים 2014–2025.
סלאם נולד בנצרת, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית-סונית.
הוא בן בכור לאביו שעבד במפעל דובק לסיגריות.
כשהבין את הצורך הגדל במקומות רבים, הקים באזור העיר חדרה את חברת שירותי התחזוקה "בני עלי סלאם 2000 בע"מ".
משנת 1993 הוא מכהן כחבר מועצת העיר נצרת ומשנת 1998 כיהן כסגנו של ראש עיריית נצרת, ראמז ג'ראיסי.
בשנת 2003 הפך גם לממלא-מקומו (מ"מ) של ראש העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו ב-22 באוקטובר 2013, התמודד סלאם על ראשות העירייה בראש הרשימה העצמאית "נאסרתי" .
בתום ספירת הקולות הוכרז סלאם כזוכה, בהפרש של 22 קולות בלבד.
יריבו, ראש העירייה היוצא באותה עת ראמז ג'ראיסי, ערער לבית המשפט המחוזי על פסילתן של 47 מעטפות הצבעה, ולאחר שערעורו התקבל ונספרו הקולות שבמעטפות אלה, התברר שג'ראיסי הוא הזוכה, בהפרש של 9 קולות בלבד.
עלי סלאם ערער אף הוא, ואליו הצטרף היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בהמלצה לערוך בחירות חוזרות בעיר, אך הערעור וההמלצה נדחו.
ב-11 בפברואר 2014 הפך בית המשפט העליון את ההחלטה והורה על קיום בחירות חוזרות לראשות העיר נצרת בתוך 30 יום.
הבחירות החוזרות נערכו ב-11 במרץ 2014, ובהן זכה סלאם בהפרש של כעשרת אלפים קולות.
בעקבות ההפגנות שבחלקן היו אלימות בנצרת שהתרחשו באוקטובר 2015 גינה סלאם את חבריה הערבים של הרשימה המשותפת שלטענתו "משלהבים את הרוחות, מתסיסים את הצעירים ופוגעים בדו-קיום ובפרנסת העיר".
בתוך כך עצר סלאם את רכבו, בסמוך ליו"ר הרשימה המשותפת ח"כ איימן עודה, בזמן שזה התראיין לתקשורת וצעק לעברו "תלך - אני לא צריך לראות אותך בנצרת!
תעוף מכאן אתה ואנשים כמוך!"
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021, הביע תמיכה מסויגת בבנימין נתניהו ואכזבה מהרשימה המשותפת בעת ביקור בחירות של נתניהו בנצרת.
דווח בתקשורת כי סלאם אף קיבל באותה עת הצעת שריון בליכוד.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024, התמודד שוב ונבחר לקדנציה שלישית לאחר שקיבל 51.5% מהקולות מול שריף זועבי שקיבל 46.4% מהקולות.
ב-23 ביוני 2025 קיבל שר הפנים משה ארבל את המלצות הוועדה, והחליט לפזר את מועצת העיר ולהדיח את סלאם מתפקידו.
בדצמבר 2025 נעצר סלאם בחשד שבעת שכיהן כראש העיר העביר סכומי כסף גדולים לארגון הפשע "בכרי".
עלי סלאם נשוי ואב ל-11 ילדים.
בנו, באסל, רצח את אשתו בשנת 2010 בירי בדירתם ונידון למאסר עולם.
שנה לאחר מכן יזם עלי 'סולחה' עם החמולה של כלתו שנרצחה, במסגרתה הוענקו חצי מיליון ש"ח לילדים.
עלי מוחמד אל פאז הוא כדורגלן ניז'רי, בעל מעמד של תושב ארעי בישראל, המשחק בעמדת הקשר במכבי חיפה מליגת העל ובנבחרת ניז'ר.
מוחמד נולד בגאנה, לאב מוסלמי מניז'ר ולאם נוצרייה מגאנה.
אביו הלך לעולמו כשהיה בן 14. מוחמד טוען שהוא נוצרי אדוק.
מוחמד התחיל את הקריירה שלו בנוער של פאן הניז'רית.
בגיל 17 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של פאן הניז'רית.
בשנת הצטרף למחלקת הנוער של בורדו הצרפתית והתאמן לסירוגין עם קבוצת המילואים – אך לא-קיבל בה דקות משחק, ובסיום העונה חזר לפאן הניז'רית.
בקיץ חתם בבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית.
ב-7 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בהפסד 1–4 להפועל בני לוד.
ב-19 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–2 נגד אותה הפועל בני לוד.
ב-6 ביולי 2016 חתם על חוזה למשחק במדי מכבי נתניה מהליגה הלאומית.
ב-17 במרץ 2017 מוחמד הבקיע את שער הבכורה שלו בנתניה בניצחון 4–0 נגד הפועל קטמון ירושלים.
מוחמד סיים את העונה עם שער אחד וחמישה בישולים והיה ממצטייני העונה שהסתיימה בהעפלה לליגת העל עם קבוצתו מכבי נתניה מהמקום הראשון בטבלה, למרות עונש של הפחתת תשע נקודות ממאזן הקבוצה בתחילת העונה.
ב-22 בינואר 2018 חתם מוחמד על חוזה חדש ומשודרג במכבי נתניה עד לסוף עונת 2019/20, במסגרתו בוטל סעיף השחרור של השחקן שעמד בחוזה הקודם על סך של מיליון דולר.
בחוזה המשודרג הועמד סעיף השחרור שלו על סך של 2.5 מיליון דולר.
ב-10 ביוני 2019 חתם מוחמד בבית"ר ירושלים לשלוש עונות, תמורת כ-1.5 מיליון יורו על 60 אחוז מכרטיסו.
ב-28 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה במדי בית"ר ירושלים במסגרת שלב הבתים של גביע הטוטו.
ב-27 באוקטובר 2019 הבקיע מוחמד את שער הבכורה במדי הקבוצה, בניצחון הקבוצה בליגת העל 2–0 על בני יהודה תל אביב.
ב-22 ביוני 2021 חתם לשלוש שנים במכבי חיפה את הופעת הבכורה ערך ב-7 ביולי 2021 במשחק הבכורה וכן משחקה הראשון של מכבי חיפה בשלב המוקדמות הראשון של ליגת האלופות 2021/2022, שהסתיים בתיקו ביתי 1–1 מול קאיראט אלמטי הקזחית.
ב-29 באוגוסט ערך הופעת בכורה בליגת העל במדי הקבוצה, בתיקו 0–0 עם הפועל חדרה.
בסיום העונה, זכה לראשונה באליפות ליגת העל הישראלית עם קבוצתו.
ב-3 באוגוסט 2022 כבש שערי בכורה בקבוצה כשכבש צמד שערים במשחק הראשון של קבוצתו בשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות 2022/2023, בניצחון קבוצתו בתוצאה 0–4 על אפולון לימסול הקפריסאית.
ב-6 בספטמבר 2013 ערך מוחמד את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר הבוגרת, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 מול בורקינה פאסו, במסגרת מוקדמות נבחרות אפריקה למונדיאל 2014. לזכותו 39 הופעות במדי נבחרת ניז'ר.
ב-25 באוגוסט 2022, שרת הפנים איילת שקד אישרה שמוחמד יקבל מעמד של תושב ארעי בישראל למשך שנה בלבד.
על כן, רישומו השתנה בהתאחדות לכדורגל כ"ישראלי", הוא איננו נמנה עוד על תקן שחקן זר, ועקב כך גם לא נספר כחלק ממכסת השחקנים הזרים של קבוצתו באותה עת מכבי חיפה.
מתוך כך, עלתה ביקורת נגד השרה איילת שקד שמשרדה פגם שוב בעיקרון הציונות השורשי של מדינת ישראל, כשהם מוחים על אזרוח זרים ובפרט ספורטאים זרים שבאים על חשבון ישראלים.
"ראדֶן" עלי סַסטרואמיג'ויו (באינדונזית: Ali Sastroamidjojo או Ali Sastroamijoyo; 21 במאי 1903 גראבאג, ג'אווה המרכזית, אז איי הודו המזרחיים ההולנדיים – 13 במרץ 1976, ג'קרטה) היה פוליטיקאי ודיפלומט אינדונזי, ראש ממשלת אינדונזיה בשנים 1953–1955 ו-1956–1957 תחת נשיאותו של סוקרנו.
בין 1948–1949 היה שר החינוך ובשנים 1956–1957 שר הביטחון כשר הביטחון של אינדונזיה.
ססטרואמיג'ויו כיהן בשנים 1950–1955 כשגריר הראשון של ארצו בארצות הברית, קנדה ומקסיקו ובשנים 1957–1960 כיהן כנציג הקבוע (שגריר) של אינדונזיה באו"ם.
בין השנים 1960–1966 עמד בראש המפלגה הלאומית האינדונזית מיסודם של סוקרנו ואחרים.
בשנת 1955 הוא נבחר ליושב ראש הוועידה האפרו-אסייתית בבאנדונג.
ססטרואמיג'ויו נולד בשנת 1903 בגראבאג מרבאבו (Grabag Merbabu), עיירה למרגלות ההר מרבאבו, במרכז ג'אווה, אז במושבה ההולנדית בשם איי הודו המזרחיים ההולנדיים, המהווים בימינו את אינדונזיה, כ־20 ק"מ מן העיר מאגלנג.
הוא היה הילד האחד עשר מתוך תריסר ילדיה של משפחת אצילים מהדרגה הנמוכה ("פְּריאַי") של תת-המחוז ("קבופאטן") מאגלנג.
ססטרואמיג'ויו האב כיהן כפקיד בכיר בממשל של תת-המחוז.
הוא גדל ביישוב הולדתו על ברכי האסלאם הסוני, התרבות המערבית והתרבות הג'אוונית המקומית.
רכש ידידים בני משפחות איכרים, איתם נהג לשחק.
בהמשך עברה המשפחה לעיר מאגלנג, בה קיבל ססטרואמיג'ויו חינוך מערבי ובמקביל למד היטב את השפה הג'אוונית ואת מצוות האסלאם.
בדומה לרבים מבני האצולה המקומית, למד ססטרואמיג'ויו בבית ספר הולנדי - בית הספר ע"ש המלכה וילהלמינה.
מאוחר יותר נסע להולנד ללמוד משפטים באוניברסיטת ליידן.
בתום לימודיו קיבל בשנת 1927 תואר מוסמך למשפטים,
מגיל צעיר היה פעיל ססטרואמיג'ויו בארגונים שנאבקו בשלטון הקולוניאלי - כמו "יונג ג'אווה" (ג'אווה הצעירה) (1922-1918) ובשורות האיגוד הלאומי האינדונזי (Perhimpunan Indonesia) 1928-1923) שעל יסודו קמה המפלגה הלאומית האינדונזית בראשות סוקרנו.
מפלגה זו שאפה לשחרור מהמעצמה הקולוניאלית - הולנד.
בחשד לעידוד ההתנגדות לכיבוש ההולנדי נעצר ססטרואמיג'ויו בספטמבר 1927 על ידי המשטרה ההולנדית יחד עם מוחמד האטה, נאסר פמונצ'אק ועבדול מג'יד אך בהמשך זוכה.
בשנת 1928 הוא פתח משרד עורכי דין יחד עם מ.
יחד עם ד"ר סוקימן ויריוסנג'ויו פרסם את העיתון "ג'נגט" בסוראקרטה.
בשלב מסוים עזב את המפלגה של סוקרנו (שבה היה חבר משנת 1928) כדי להצטרף ב-1937 לסיעה של סרטונו, גרינדו (Gerindo).
אחרי השגת העצמאות חזר למפלגה הלאומית.
באוגוסט 1944 תחת הכיבוש היפני, התמנה ססטרואמיג'ויו על ידי שלטונות הכיבוש כ"ראש הלשכה לכלכלת העם" - מנגנון שהיה אמור להעביר נדל"ן שבבעלות הולנדית לידיים מקומיות, שהיו זכאיות גם לסיוע כספי מהיפנים.
אולם יישום סוגיה זו התנהל בקצב איטי מאוד.
ססטרואמיג'ויו שימש כסגן שר ההסברה בממשלה הרפובליקנית הראשונה של סוקרנו.
הקונגרס הראשון לתרבות שהתקיים בג'וג'קרטה ב-1948 הסתייג מאפשרות של התערבות יתר של המדינה בעיצוב התרבות, שהזכירה לו את הדוגמה השלילית של הכובשים היפנים.
בשנים 1948–1949 נכנס ד"ר עלי ססטרואמיג'ויו לממשלות של אמיר שריפודין ומוחמד האטה כשר החינוך הלאומי.
בעת מבצע דיכוי של השלטונות ההולנדים נעצר עלי בדצמבר 1948 ואחר כך שוחרר בתחילת שנת 1949.
באוגוסט 1948-נובמבר 1949 היה חבר במשלחת האינדונזית בוועידת השולחן העגול בהאג שדנה בהקמת המדינה האינדונזית העצמאית, בהתחלה במתכונת פדרטיבית.
ביולי 1949 התפטר מתפקיד השר כדי להתמקד במשא ומתן עם הולנד.
ב-27 בדצמבר 1949 הושג הסכם שבו הכירה הולנד בריבונות אינדונזיה.
בשנים 1950–1955 כיהן ססטרואמיג'ויו כשגריר הראשון של ארצו בארצות הברית, והחל מ-1953 גם בקנדה ומקסיקו.
ממשלתו הראשונה "מדיניות עצמאית ופעילה" ביחסי חוץ
ביולי 1953 בגלל משבר ממשלתי שב לארצו וב-30 ביולי 1953 החליף את ווילופו בתפקיד ראש הממשלה.
עמד בראש ממשלת קואליציה שבה מילא גם את תפקיד כשר הביטחון.
הממשלה לא כללה שרים קומוניסטים אך נהנתה מתמיכה מסוימת מצד הקומוניסטים.
שר אוצר מטעם המפלגה הלאומית היה אונג אן די, ממוצא סיני, דבר שהיה נדיר בזירה הפוליטית האינדונזית.
בנובמבר 1954 הצליחה ממשלתו לשרוד משבר שבזמנו נטשו את הקואליציה שלושת השרים מטעם מפלגת "אינדונזיה הגדולה" שמחתה נגד המדיניות הכלכלית.
בימי ממשלתו הראשונה של ססטראומיג'ויו שנמשכו כמעט שנתיים, משק המדינה הגיע למצב טוב מבחינת אספקה של אורז לכל התושבים, אך הייתה נתונה בבעיות אינפלציה, תקציב לא מאוזן, שחיתות שלטונית, מוקדי מרד אזוריים, למשל באצ'ה), מתחים בתוך הצבא (מלחמות קצינים עד כדי אנדרלמוסיה) ובין הצבא לשלטון.
הממשלה התפטרה ב-23 ביולי 1955 אחרי שהצבא לא הסכים עם מינוי ראש מטה כללי מקרב וותיקי PETA לשעבר ("צבא המתנדבים מגני המולדת" שאורגן על ידי שלטונות הכיבוש היפנים בימי מלחמת העולם השנייה)
בבחירות בשנת 1955 הישגי מדיניות החוץ האינדונזית תרמו להתחזקות הגוש שמסביב למפלגה הלאומית בראשות סוקרנו.
ד"ר ססטרואמיג'ויו היה היחיד שכיהן פעמיים כראש ממשלת אינדונזיה.
שיפור היחסים עם סין העממית
היה פעיל מאוד במדיניות החוץ.
שיפר את היחסים עם סין העממית והגיע איתה להסכם בקשר למקרים של אזרחות כפולה והצורך לבחור אזרחות אחת בלבד (1955).
כמן כן פחת שגרירות בבייג'ינג וחתם עם סין על הסכם מסחר.
עודד בהזדמנות זו הקמת חברות כלכליות בשותפות אינדונזית-סינית "שכונו על ידי המבקרים "חברות עלי-באבא".
במרץ 1954 נפתחה גם השגרירות במוסקבה.
בשנת 1955 פגש ססטרואמיג'ויו את מאו דזה-דונג שעשה עליו רושם של "אב משפחה" נערץ על ידי עמו.
ססטרואמיג'ויו השתתף לפי הזמנת ג'ווהרלל נהרו במפגש המנהיגים של חמש מדינות - הודו, פקיסטן, בורמה, אינדונזיה וציילון בקולומבו ב-28 באפריל - 2 במאי 1954 שביקשו להשפיע על השגת פתרון שלום בוועידת ז'נבה בסוגיית הסכסוך בהודו-סין.
אחר כך ביקר בדלהי, השתתף במפגש נוסף של חמש המדינות בבוגור ויזם את ארגון ועידת באנדונג של המדינות העצמאיות באסיה ואפריקה שהתקיימה באפריל 1955 בארצו.
עלי כיהן באפריל 1955 כיושב ראש ועידת באנדונג ובהזדמות זו אירח את ראש ממשלת סין, ג'ואו אנלאי.
הצלחת הוועידה בבאנדונג העמידה את אינדונזיה "על מפת העולם" כגורם משפיע.
המטרות המוצהרות של עלי ושאר יוזמי הוועידה היו צמצום המתחים הנובעים מהמלחמה הקרה וחיזוק המאבק בקולוניאליזם.
בתחום היחסים עם הולנד שתי המדינות ביטלו את האיחוד הפיקטיבי ביניהן.
עלי העלה בפני הולנד ובזירה הבינלאומית את עניין איריאן המערבית, שטח בשליטת הולנד, שאינדונזיה תבעה לעצמה.
בוועידת באנדונג הוא השיג תמיכה בעמדה האינדונזית בסוגיה זו.
ממשלת ססטרואמיג'ויו ואחרי התפטרותה ממשלת חארחאפ ארגנו בשנת 1955 בחירות כלליות ראשונות שנשארו בהיסטוריה של אינדונזיה כדגם של בחירות דמוקרטיות, חופשיות וחשאיות תוך צמצום מרבי של עימותים אלימים.
ב-20 במרץ 1956 התמנה שוב עלי לראש ממשלה.
גם הפעם הממשלה הורכבה ללא השתתפות הקומוניסטים.
יוסיף ויביסונו כיהן בה כשר האוצר וג'ואנדה העצמאי כשר התכנון הכלכלי.
הממשלה נאלצה אז להתמודד עם הידרדרות בקשרים עם הולנד, עם יריבות גוברת והולכת בין הצבא לקומוניסטים, מרד צבאי בצפון סומטרה שבזמנו דר הצבא החלפתו בתפקיד עם מוחמד האטה.
עם זאת המשיך, לעמוד מול משבר ממשלתי חוזר בדצמבר 1956, (כשפרש גם סגן הנשיא האטה).
בפברואר 1957 הציג הנשיא סוקרנו את עקרונות "הדמוקרטיה המודרכת" שלו.
במרץ פרץ מרד פרמסטה באי סולאווסי והוכרז מצב חירום בכל המדינה.
בעקבות גל של התקפות חוזרות על מדיניותו התפטר ססטרואמיג'ויו ב-14 במרץ
בשנים 1957–1960 פעל ססטרואמיג'ויו כנציג הקבוע של ארצו באו"ם.
אחר כך כיהן כיושב ראש המפלגה הלאומית האינדונזית, המפלגה העיקרית בשלטון, שבה ייצג את האגף השמאלי שלה.
בשנים 1960–1966 נמנה עם ארבעת סגני יושב הראש של הקונגרס העממי המייעץ של אינדונזיה, ובשנת 1966 היה אחד משני הסגני-יושב הראש.
אחרי האירועים שהתחילו ה-30 בספטמבר 1965 והביאו לדיכוי ניסיונות המרד בשלטון ולדיכוי המפלגה הקומוניסטית, כונס כנס חירום של המפלגה הלאומית שבו הורחקו מהנהגת המפלגה נציגי האגף השמאלי וביניהם ד"ר ססטרואמיג'ויו.
בשנת 1967 אחרי הדחת הנשיא סוקרנו נעצר ססטרואמיג'ויו על ידי הצבא אך שוחרר כעבור זמן קצר ולא הובא למשפט.
האירועים שמו קץ לקריירה הציבורית שלו.
בשנת 1976 עלי ססטרואמיג'ויו הלך לעולמו בג'קרטה בגיל 72.
בניין השגרירות האינדונזית בוושינגטון די.
תואר "גיבור לאומי של אינדונזיה"
עיטור המסדר "הכוכב של מאהאפוטרה" (Bintang Mahaputera) - דרגה ב'
ססטרואמיג'ויו פרסם מספר ספרים בתחום היחסים הבינלאומיים ומדיניות החוץ ובהיותו בעל כישורים ספרותיים חיבר בעצמו גם ספרים אוטוביוגרפיים.
1974 - Tonggak-tonggak di Perjalananku ציוני דרך במסע שלי, ספר אוטוביוגרפיה
עלי ספר : מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי הוא כתב עת מדעי העוסק בתולדות הדפוס העברי בביבליוגרפיה של הספר העברי בעבר והווה.
כתב העת יוצא לאור באופן לא סדיר החל משנת 1975 על ידי המחלקה למדעי המידע ויישומי בינה מלאכותית באוניברסיטת בר-אילן ובדפוס הוצאת אוניברסיטת בר-אילן.
שפת כתב העת היא עברית ולכל גיליון נוספים גם תקצירים בשפה האנגלית.
כתב העת החל לצאת לאור ב-1975 בעריכת ישראל מ' תא-שמע ובחסות המחלקה ללימודים ביבליוגרפיים ולספרנות (בהמשך נקראה "המחלקה ללימודי מידע", לאחר מכן "המחלקה למדעי המידע" והחל מ-2025 "המחלקה למדעי המידע ויישומי בינה מלאכותית") ביוזמתם של יצחק דב גילת, נעמי גולדפלד פוגלמן, שהייתה אז ראש המחלקה ללימודים ביבליוגרפיים ולספרנות, ותא-שמע.
תחילה יצא כתב העת בתדירות של אחת ל-8 חודשים בממוצע עד לגיליון י' שיצא לאור ב-1981 והיה האחרון בעריכת תא-שמע, שעבר לאוניברסיטה העברית.
ב-1984 התחדשה הוצאת כתב העת, הפעם בעריכת שלמה זלמן הבלין, שהתמנה באותה תקופה לראש המחלקה, והוציא לאור את כתב העת בתדירות נמוכה יותר עד גיליון י"ט שיצא לאור ב-2001. הוצאת כתב העת התחדשה ב-2008, הפעם בעריכת דב שוורץ וגילה פריבור, בתדירות ממוצעת של פחות משנתיים.
העורכים החדשים שינו את כותרת המשנה של כתב העת מ"כתב-עת לביבליוגרפיה ולחקר הספר העברי" ל"מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי" וזאת "במטרה לחשוף את החוקר גם לאמצעים הדיגיטליים העומדים לרשותו".
גליונות כתב העת זמינים למנויים באמצעות אתר JSTOR.
עַלִי סַלַאלְחָה הוא פוליטיקאי ואיש חינוך דרוזי-ישראלי, בעבר כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת מרצ.
בנוסף כיהן כמנהל בית הספר התיכון המקיף בית ג'ן והוביל אותו לראש רשימת המוסדות המעניקים זכאות לתעודות בגרות בישראל.
סלאלחה נולד בכפר בית ג'ן למשפחה ענייה, למד בבית הספר היסודי בכפר, ובתיכון ראמה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים התגייס לצה"ל, ושירותו התארך לשלוש וחצי שנים עקב מלחמת יום הכיפורים.
עם שחרורו מצה"ל למד באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודי המזרח התיכון ויחסים בינלאומיים.
עם חזרתו לכפר, לימד סלאלחה בבית הספר התיכון היחיד בכפר, "בית הספר תיכון מקיף בית ג'ן".
בשנת 1999 נבחר לנהל את בית הספר.
הוא וצוות המורים הציבו לעצמם למטרה להפוך את בית הספר "לבית הספר הטוב בעולם".
ראשית הרפורמה הייתה בקליטת כלל תלמידי הכפר ללימודים, ופיקוח למניעת העתקות.
על אף התנגדויות שונות, בתוך קצת יותר מעשור הגיע מקיף בית ג'ן לראש דירוג הזכאות לבגרות במדינת ישראל על אף הדירוג הסוציו-אקונומי הנמוך של הכפר ומיקומו בגליל הרחק ממוקדי העוצמה של המדינה.
סלאלחה שימש מנהל בית הספר בבית ג'ן קרוב לשני עשורים.
בעקבות ההצלחה של בית הספר בניהולו, הוזמן סלאלחה כדרך קבע לוועידות, ראיונות וישיבות בכנסת וברשויות השונות.
לאחר חקיקת חוק הלאום, לקח חלק פעיל במחאות העדה הדרוזית נגדו.
סלאלחה הוא חבר מפ"ם במשך כ-40 שנה.
בינואר 2019 הכריז על מועמדותו בבחירות המקדימות במפלגת מרצ לקראת הבחירות לכנסת ה-21 והוצב במקום ה-5 ברשימת המפלגה לכנסת.
כיוון שהרשימה קיבלה ארבעה מנדטים, לא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום השמיני ברשימת מרצ, אך בעקבות איחוד מרצ עם התנועה הירוקה ועם מפלגת ישראל דמוקרטית לכדי רשימת המחנה הדמוקרטי, נדחק למקום העשרים.
בבחירות לכנסת ה-24 שב לרשימת מרצ והוצב במקום ה-9 ושוב לא נכנס לכנסת.
עם התפטרותו של השר עיסאווי פריג' במסגרת החוק הנורווגי, נכנס לראשונה לכנסת.
הוא שימש כחבר ועדת הבריאות, כחבר הוועדה לזכויות הילד וכממלא מקום קבוע בוועדת החינוך.
כמו כן, היה חבר מטעם הכנסת בוועדה לבחירת שופטי קאדי-מדהב (קאדים דרוזים).
בבחירות המקדימות במפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-25 שנערכו בתאריך 23 באוגוסט 2022, נבחר במקום הרביעי, אולם לאחר שהמפלגה לא צלחה את אחוז החסימה, לראשונה בתולדותיה, לא נבחר לכנסת.
במהלך כהונתו בכנסת, סלאלחה שם לעצמו למטרה לצמצם פערי בריאות וחינוך בין המרכז לגליל ולהיות קול בטוח בעד שוויון.
הוא הגיש 22 הצעות חוק פרטיות, בהן ביטול חוק הלאום, הקפאת חוק קמיניץ, פיקוח מחירי בדיקות האנטיגן, ביטול שעון חורף, קביעת שכר לימוד במכללות ומס אפס על תרופות.
כן העביר מספר חוקים בקריאה טרומית בכנסת ה-24: הסדרת עיסוקם של הפרמדיקים, הסדרת עיסוק הרנטגנאות, הסדרת עיסוק במקצועות הבריאות – טיפול באמצעות אומנויות.
בין הישגיו המרכזיים: ניהול מאבק למען הכנסת תרופה מצילת חיים לסל התרופות בעלות של 1.183 מיליון ש"ח למטופל שמיועדת ל-24 ילדים וילדות חולים במחלה הגנטית הנדירה – היפראוקסלוריה, המובילה לפגיעה בלתי הפיכה באיברי הגוף ולמוות בגיל צעיר.
היה שותף מרכזי כחבר בוועדת הבריאות להרחבת המכשור המיוחד לבתי חולים המרוחקים ממרכז הארץ - מכשיר פט סיטי בבית החולים המשפחה הקדושה בנצרת, רובוט דה וינצ'י בביה"ח לגליל המערבי בנהרייה, מחלקת הקרנות ותא לחץ בביה"ח זיו בצפת, ומחלקת מיון ילדים מוגן בביה"ח הצרפתי בנצרת.
סלאלחה הביא לפתיחת תחנת מד"א אזורית בבית ג'ן לשירות תושבי הכפרים.
לפני פתיחת התחנה, במצב חירום היה על תושבי האזור להמתין לאמבולנס שיוצא מתחנת כרמיאל או מעלות-תרשיחא בין 30 ל-45 דקות - מצב המסכן חיים.
ב-24 בפברואר 2022, נחנכה התחנה באירוע חגיגי שבו נכחו שר הבריאות ניצן הורוביץ, חברי הכנסת מיכל רוזין, מוסי רז ופטין מולא ומנכ"ל מד"א אלי בין.
כחבר בוועדת זכויות הילד השיג הגדלת סבסוד לצהרונים באשכולות 4–5 במדד הסוציו-אקונומי שחוסך להורים בישראל מעל 3,000 ש"ח לשנה, ונלחם למען רפורמת הגיל הרך.
ב-7 ביוני 2022, עורר סלאלחה סערה בקואליציה כשצייץ בטוויטר לילה לפני הצבעה כי יצביע בעד הצעת חוק העלאת שכר המינימום ל-40 ש"ח לשעה, בניגוד לעמדת הקואליציה.
הוא היה חבר הכנסת הראשון שהביע תמיכה בחוק סמוך להצבעה.
בעקבות הציוץ והחשש לפירוק הקואליציה, ראשי הקואליציה התכנסנו ולבסוף הוסכם שחברי הקואליציה לא ינכחו בהצבעה והצעת החוק האופוזיציונית תעבור.
עלי סופאן הוא סוכן FBI לשעבר לבנוני-אמריקני שהיה מעורב במספר מבצעים נרחבים למלחמה בטרור בארצות הברית וברחבי העולם.
מאמר ב"ניו יורקר" מ-2006 תיאר את סופאן כמי שהיה קרוב יותר מכל אחד למנוע את פיגועי 11 בספטמבר, והשתמע שהוא היה מצליח לו ה-CIA הייתה מוכנה לחלוק עימו מידע.
הוא התפטר מה-FBI בשנת 2005 לאחר שביקר בפומבי את ה-CIA על כך שלא שיתף עמו מודיעין, מה שעשוי היה למנוע את הפיגועים.
בשנת 2011 פרסם ספר זיכרונות הכולל רקע היסטורי על אל-קאעידה: "הדגלים השחורים: הסיפור הפנימי של ה-9/11 והמלחמה נגד אל-קאעידה." בשנת 2017 פרסם את הספר "אנטומיה של טרור: ממותו של בן לאדן לעליית המדינה האסלאמית".
משמש כיום כמנכ"ל קבוצת סופאן ומייסד מרכז סופאן, "ארגון ללא מטרות רווח המוקדש לשמש כמשאב ופורום למחקר, ניתוח ודיאלוג אסטרטגי בנושאי ביטחון גלובליים ואיומים דחופים." סופאן הוא זוכה פרס קנדי לשנת 2018.
הוא מעריץ של המשורר חליל ג'ובראן.
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון במדע המדינה בשנת 1995 באוניברסיטת מנספילד בפנסילבניה ולאחר מכן בשנת 1997 קיבל תואר שני מאוניברסיטת וילאנובה באותו החוג.
בשנת 1999 נקרא סופאן לירדן לחקור את מזימת הפצצת המילניום בירדן.
כאן גילה קופסת מסמכים שנמסרה על ידי גורמי מודיעין ירדניים לפני החקירה, כשהיא יושבת על רצפת תחנת ה-CIA, שהכילה מפות המראות את אתרי הפצצה.
הממצא שלו "הביך את ה-CIA", על פי הפרופיל שלו ב-New Yorker משנת 2006.
בשנת 2000 הוא התמנה לחוקר הראשי של הפצצת הצוללת USS Cole.