tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דולמן ויירה (בספרדית: Dolmen de Viera) הוא רוגם מטיפוס השוכן בסמוך לעיר אנטקרה ב שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד, שהוא בין המבנים המגליתיים החשובים ביותר באירופה.
יחד עם דולמן מנגה הצמוד אליו ותולוס אל רומרל, במרחק 1.7 קילומטרים משם, הם מהווים מכלול חשוב של האדריכלות הנאוליתית המכונה "אתר הדולמנים של אנטקרה".
הרוגם של דולמן ויירה שוכן בעמק רחב בפאתי צפון-מזרח אנטקרה.
דולמן מנגה נמצא במרחק של כ-90 מטרים בלבד ממנו.
תיארוך המבנה שנוי במחלוקת - מחקרים ישנים דגלו בגיל של כ-4,000 עד 4,500 שנים, בעוד שמחקר מאוחר יותר העריך שתאריך הבנייה מוקדם משמעותית ובכך הגדיל את גיל המבנה משמעותית לסביבות 5,000 עד 5,500 שנים, בתקופה הנאוליתית.
הדולמן התגלה בפברואר 1903 על ידי האחים חוסה ויירה פואנטס (Jose Viera Fuentes) ואנטוניו ויירה פואנטס (Antonio Viera Fuentes), שעבדו בעיריית אנטקרה.
הם כינו בתחילה את הדולמן "מערת הנערה" (Cueva Chica), כניגוד לדולמן מנגה (המכונה גם "מערת מנגה"), הגדול יותר.
אחר כך קרא הארכאולוג מנואל גומס-מורנו מרטינס (Manuel Gómez-Moreno Martínez) לאתר בשם "דולמן ויירה" לכבוד אחים אלה.
השיקום המתועד הראשון של האתר התבצע בשנת 1941 על ידי האדריכל פרנסיסקו פרייטו-מורנו אי פרדו (Francisco Prieto-Moreno y Pardo) - האדריכל השמרן של האלהמברה ואדריכל אזור האמנויות היפות של משרד החינוך.
במסגרת השיקום בוצע ניקוי המסדרון, יצירת שלוש מדרגות יורדות כדי להקל על הגישה, שחזור המדרונות באבנים וסידור השער לסגירתו.
השיקום האחרון בוצע על ידי האדריכל סירו דה לה טורה פרגוסו (Ciro de la Torre Fragoso) בשנת 2004 כאשר על מנת לפתור את בעיות השימור בגלל הנזילות דרך התל המבנים אוחדו, הניקוז השתפר ונוצר המבנה הנוכחי.
דולמן ויירה הוא בפועל רוגם, דולמן גדול המכוסה בעפר ואבנים קטנות תוך יצירת תל קטן, שמשערים ששימש אתר קבורה.
קוטרו של התל (טומולוס) של דולמן ויירה הוא כ-50 מטרים.
מעבר שתמיד פתוח ומכוון למזרח - דרום-מזרח (אזימוט 96°) מוביל אל פנים הגבעה, בערך לרמה הגבוהה ביותר של השמש בחודש יוני, שקרניה עדיין מאירות את המסדרון עם שחר.
חלק מהתל נשחק עם הזמן - ככל הנראה על ידי גשם ורוח - כך שהמגליתים באזור המסדרון הקדמי נחשפו למזג האוויר, מה שהביא להרס ניכר.
השיקום של אזור הכניסה מקביל לממדים המקוריים ומציג גם את האורתוסטטים (אבנים עומדות) ההרוסים למחצה וגושי הסלע המהוקצעים ששימשו כגג.
אורכו המקורי של המסדרון שמוביל לתא הקבורה היה כ-22 מטר, כשאורכו כיום מעט יותר מ-21 מטר, בגלל היעדר האבנים בכניסה.
הוא נבנה מגושי אבן גדולים (מגליתים) שנחצבו במדויק ומחוברים זה לזה, כנראה שש עשרה מכל צד, מתוכם שרדו ארבעה עשר על הקיר השמאלי וחמישה עשר מימין.
חמש מאבני התקרה עדיין שלמות ושתיים אינן שלמות, שלוש או ארבע חסרות.
רוחב המסדרון כ-1.30 מטר מלפנים ו-1.60 מטר בקצה.
הגובה הממוצע הוא קצת יותר משני מטרים.
המסדרון מסתיים באבן מגליתית רוחבית, שבאמצעה יש פתח מלבני של כ-60 × 80 סנטימטר, הקיים גם בדולמנים במקומות אחרים (אם כי בצורות ובממדים אחרים) המכונה לפעמים "חור הנשמה" (בצרפתית "dalle hublot").
מאחוריו תא קבורה מרובע, גדול מעט יותר מהמסדרון (רוחב ועומק כ-1.80 מטר; גובה 2.05 מטר).
דולורס לאגה הייתה רקדנית בלגית, אשתו של השחקן הבלגי ז'אן פייר לוריות.
ידועה בכך שרקדה בתיאטרון "לה מוֹנֶה" ו"בלט המאה ה-20".
לאגה למדה בלט אצל ריימונד הו.
בהיותה בת 20 נשכרה דולורס כרקדנית בתיאטרון לה מונה בשנים והפכה לרקדנית ראשית בשנה שלאחר מכן.
זכתה בתואר סולנית יחד עם יריבתה אנדרה מרלייר ורקדני הלהקה הטובים ביותר.
בגיל 36, לימדה בקונסרבטוריון "לרקוד" (בית הספר למחול של תיאטרון דה לה מונאיי, רחוב דה לה פורשה); בשנים 1968–1969 עבדה כמורה רק באותו בית ספר.
לאחר מכן לימדה בבית הספר מודרה.
דולורס לאגה הופיעה כאמנית אורחת במקומות אחרים ועיבדה כוריאוגרפיות שונות.
השיעור שלה בקונסרבטוריון למחול שימש כמודל עבור מרסל מרליאר, המאייר של מרטין דה ל'אופרה בשנת 1972.
אולימפיה בלס קונטס ד'הופמן, 22 בדצמבר 1961, בבימויו של מוריס בז'אר
התפקיד הנשי ב-16 בפברואר 1961, כוריאוגרפיה מאת מוריס בז'אר
רומיאו ויוליה, ב-17 בנובמבר 1966, כוריאוגרפיה מאת מוריס בז'אר
הרגליים העגולות ב-1966, כוריאוגרפיה מאת מוריס בז'אר
דולי הפנינים היא אופרה של ז'ורז' ביזה.
הבכורה הייתה בפריז ב-30 בספטמבר 1863. האופרה זכתה להצלחה מתונה.
זמן קצר לאחר מכן היא הוצגה גם בשפות איטלקית וגרמנית, אך לא נשארה בתוכניות בחו"ל זמן רב.
הדבר המעניין ביצירה שממנה הופק אחד מסרטי האופרה הראשונים בקולנוע (סרט מדבר).
הלברית נכתבה על ידי יוג'ין קורמון.
שחקן רמת הקול שלו ליילה סופרן קולורטורה נדיר, צייד טנור זורגה, מנהיג דולי הפנינים בריטון נוראבאד, בעל סירה, זקן הכפר בס
מקהלה: דייגים, תושבי האיים, סוחרים, פקירים.
מתרחש באי ציילון (סרי לנקה) בעבר הארוך
מקומות: מערכה 1: החוף והנמל של האי, מערכה 2: חוף סלעי נטוש, מערכה 3: תמונה 1: האוהל של זורגה, תמונה 2: חוף הים
אורך האופרה: שעה ו-45 דקות
זורגה נבחר למלך על ידי דולי הפנינים.
נדיר חוזר הביתה לאי אחרי שנים רבות, הוא עזב באותה תקופה כי גם הוא וגם חברו זורגה אהבו את ליילה.
כעת, לאחר שנפגשו שוב, הם מבטיחים בנדר ששום דבר לא יוכל לפרק את ידידותם הארוכה והכנה שוב.
אישה מצונפת שפניה מוסתרות יורדת מספינה.
שירות האלים מופקד עליה: על ידי תפילתה וחיי הבתולין שלה עליה להרחיק את הרוחות הרעות מהכפר.
נדיר מזהה את ליילה באישה והאישה מזהה גם את אהבתה הישנה.
נוראבאד מוביל את ליילה לחוף סלעי.
שם היא צריכה לחיות לבדה כדי למלא את חובותיה.
כאשר נוראבאד עוזב, נדיר מופיע.
ליילה מוחה, מנסה לדחוק את האיש ממנה, אך ללא הועיל.
נדיר יודע שאם יתגלו, שניהם ימותו ובכל זאת נשאר.
דולי הפנינים שנמלטים מהסערה מוצאים את נדיר אצל ליילה.
אז מופיע זורגה, שרוצה תחילה לסלוח לחוטאים, אך כשהוא מזהה את ליילה, הוא מוותר על כוונתו.
תמונה 1: זורגה חשב שוב על העניין והיה מוכן בנדיבות לב לסלוח, כאשר ליילה מופיעה אצלו ומתחננת לחיי אהובה.
זה מעורר מחדש את הכעס והקנאה של זורגה.
תמונה 2: האנשים מתכוננים בקדחתנות להוצאה להורג של נדיר וליילה כשלפתע כל הכפר עולה באש.
המצית היה זורגה, כך הוא מנסה להציל את חברו ואת אהובתו.
האנשים ממהרים להציל את מה שניתן להציל, האוהבים בורחים.
עם זאת, זורגה משלם על מעשהו במותו: העם פונה נגדו ומלווה אותו אל המוקד.
ביזה הלחין מוזיקה לסיפור האקזוטי שמשכנע את שומעיו גם היום.
מלחינים קודמים שעבדו על נושא אקזוטי לא הצליחו בכך, אולי זה נחשב לערך המוזיקלי הגדול ביותר של היצירה.
אפילו המשחק המקדים מבטא בדמיון את האווירה של הכפר הרחוק והמזרחי.
השפעת שהותו של המלחין באיטליה מורגשת ביצירה.
לביזה יש חוש טוב למצבים דרמטיים ולקונפליקטים טרגיים.
המלחין פנה למוזיקה בימתית עם התובנות והרעיונות הנכונים.
גם כאן התוצאה הטראגית של העלילה מוקרנת על ידי מוטיב תזכורת, כמו במקרה של כרמן.
המוזיקה מרשימה ודרמטית, עם מומנטום מסחרר, עולם הניגון צבעוני, עם הרבה פרטים נאים ושובי לב שהפכו ללהיטי אופרה.
ניתן למעשה לפרש את היצירה כצעד המשמעותי הראשון לקראת יצירת המופת של ביזה, כרמן.
הוא לא היה פופולרי בתקופתו, אלא במאה ה-20. אז יותר ויותר בתי אופרה קבעו את היצירה בתוכניותיהם.
כיום, ניתן לומר שהיצירה נמצאת ברשימת 20 האופרות המושמעות ביותר.
החלקים הידועים יותר של האופרה
Au fond du temple saint - צמד נאדיר וזורגא ממערכה 1
Je crois entender encore - הרומנטיקה של נאדיר ממערכה 1.
L'orage s'est calmé - זורגה אריה ממערכה 3
דולמה הוא מאכל המבוסס על ירקות ממולאים בבשר ואורז.
המתכון נפוץ במטבחים של אזורים שהשתייכו בעבר לאימפריה העות'מאנית והאזורים הסמוכים, בעיקר טורקיה, גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן.
בארמניה ובטורקיה המילה "דולמה" משמשת לתיאור כל פריט מזון שמכיל מלית כלשהי, אך מתייחסת באופן ישיר לשיטת בישול בה החלק הפנימי של הירק מוחלף במלית.
הירקות העיקריים המשמשים למילוי בדולמה הם חצילים, קישואים, בצלים, עגבניות, פלפלים ועלי גפן.
המלית מכילה בדרך כלל תערובת של אורז, בצל, בשר בקר טחון ומרכיבים אחרים.
להכנה, הירק מרוקן חלקית מתוכנו, וממולא בתערובת המילוי.
הירקות הממולאים בתערובת מבושלים ברוטב.
המאכל מוגש חם או קר בליווי רוטב הבישול, לעיתים גם עם יוגורט.
דולי ארנשו דה לאון היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון פיליפינית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסרטים "פסק דין", "היסטוריה ני הא" ובסרט שהביא לה הכרה בין־לאומית "משולש העצבות" זוכה דקל הזהב.
על הופעתה במשולש העצבות, היא הפכה לשחקנית הפיליפינית הראשונה שהייתה מועמדת בטקס פרסי BAFTA ובפרס גלובוס הזהב.
היא שחקנית תיאטרון מנוסה שהשתתפה ביותר מ-30 הפקות בימתיות וזכתה בפרסים רבים על הופעותיה.
בשנת 2023, ווג הבריטי ציין את דה לאון בין "30 הכוכבים המפורסמים בעולם".
דולי דה לאון נולדה וגדלה במנילה, בירת הפיליפינים, להורים עם שורשים מאילוקוס וויסאיאס שבפיליפינים.
היא למדה באוניברסיטת הפיליפינים, שם חונכה על ידי האמן הלאומי המנוח לתיאטרון טוני מבסה, וסיימה עם תואר ראשון בתיאטרון ב-1995. לאחר מכן היא החלה לשחק באופרות סבון, ואז עברה לקולנוע.
הקרדיט הראשון שלה לסרט היה ב- Shake, Rattle, and Roll III ב-1991. בראיון ל"וראייטי" תיארה דה לאון את התיאטרון כ"אהבתה הראשונה".
במשך עשרות שנים, דה לאון שיחקה במספר תפקידים, בעיקר בפיליפינים.
היא עבדה עם במאים פיליפינים ידועים, כולל לאב דיאז, אריק מאטי ואנטואנט ג'אדונה .
בשנת 2018, היא עברה אודישן ללא סוכן וקיבלה תפקיד בסרט הבין־לאומי משולש העצבות, שכתב וביים רובן אוסטלונד.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2022, שם זכה בפרס דקל הזהב.
תפקידה, אותו תיאר וראייטי כ"כזה שגונב את ההצגה", נחשב באופן נרחב כתפקיד הפריצה שלה, מקומית ובין־לאומית, ותואר על ידי דדליין כ"משהו שהיה צריך לקרות מזמן".
דה לאון חתמה כתוצאה מכך עם Fusion Entertainment לניהול בכל התחומים, כמו גם עם סוכנות גרש.
הופעתה במשולש העצבות זכתה לשבחי המבקרים, היא זכתה בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס לשחקנית המשנה הטובה ביותר, השחקנית הראשונה שקיבלה את הפרס יחד עם קי הוי קואן, ופרס שחקנית המשנה הטובה ביותר של איגוד המבקרים האמריקאי.
היא גם הפכה לשחקנית הפיליפינית הראשונה שהייתה מועמדת לפרס בטקס פרסי BAFTA ובפרס גלובוס הזהב לאחר שקיבלה מועמדויות לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
+ שנה שם התוכנית תפקיד הערות 2014 אנג דלוונג גברת.
דולן פרקינס-ולדז (נולדה ב-1973) היא סופרת אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות רומן הביכורים שלה וונץ': רומן (2010), שהפך לרב מכר.
ספר נוסף שלה, שתורגם לעברית, הוא 'קחי את ידי'.
היא יושבת ראש מועצת המנהלים של קרן PEN/Faulkner.
לדולן פרקינס-ולדז תואר BA מהרווארד.
היא השלימה דוקטורט באנגלית באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.
מאז אוגוסט 2019, היא פרופ"ח ב-American University בוושינגטון די.
ובנוסף פרסמה עד כה שלושה ספרים.
ב-2013 הוזמנה פרקינס-ולדז לכתוב מאמר מבוא למהדורה ה-37 של האוטוביוגרפיה של סולומון נורת'אפ, שתים עשרה שנים של עבדות.
פרקינס-ולדז סיפרה שהיא קיבלה השראה לכתוב את רומן הביכורים שלה, Wench: A Novel (2010), לאחר שקראה ביוגרפיה של WEB Dubois ונתקלה בהתייחסות קצרה להקמת אוניברסיטת ווילברפורס.
שם תואר כי האוניברסיטה שכנה בתחילה בבניינים ובשטחים של אתר נופש לשעבר בבעלות פרטית בשם Tawawa House, שנקרא כך על שם "המעיינות הצהובים" באזור.
המים העשירים בברזל נחשבו כבעלי סגולות רפואיות.
בין המבקרים הקבועים בקיץ באתר הנופש באוהיו בתקופת האנטבלום היו בעלי מטעים דרומיים לבנים והפילגשים-שפחות הצבעוניות שלהם.
בוונץ מתוארת ליזי, שפחה צעירה, ומערכת היחסים המורכבת שלה עם אדונה.
מתוארים גם חייהן של שלוש פילגשים צבעוניות אחרות, שליזי מכירה באתר הנופש.
הן מושפעות מכך שהן מבלות זמן במדינה חופשית, ורואות שם אנשים צבעוניים חופשיים.
הרומן פורסם על ידי הרפר קולינס בשנת 2010 ובכריכה רכה בשנה שלאחר מכן.
הספר זכה לביקורות חיוביות ולתשומת לב כרומן ביכורים.
המהדורה בכריכה רכה הפכה לרב מכר.
הרומן נבחר בשנת 2010 על ידי NPR כאחד מחמישה ספרים שיצאו באותה שנה והומלץ למועדוני ספרים בתור "משהו לדבר עליו".
הרומן השני שלה, Balm, ראה אור במאי 2015. הרומן מתרחש בשיקגו בתקופת השיקום.
הוא מתאר הילרית שחורה מטנסי בשם מאדג', שנולדנ חופשיה; ספיריטואליסטית אלמנה לבנה בשם סיידי; וגבר משוחרר בשם המפ מקנטקי, שזכה לחופש על ידי לחימה עם צבא האיחוד.
כל אחד מהם היגר לשיקגו לאחר המלחמה, יחד עם אלפי אחרים שעבדו כדי לבנות מחדש את חייהם ולחקור סוגים חדשים של חופש.
פרקינס-ולדז אמרה שהיא רצתה "להעביר את הסיפור משדה הקרב של המלחמה למקום כמו שיקגו [...] להוציא אותו מהמרחבים המסורתיים האלה כמו הדרום או אפילו מקומות כגון וירג'יניה או פנסילבניה...
ולהציב את זה במקום שהושפע לחלוטין מהמלחמה אבל עדיין, במובנים מסוימים, פריפריאלי".
הרומן השלישי של דולן , קחי את ידי, יצא לאור על ידי Berkley Books/Penguin Random House באביב 2022. בעברית יצא הספר בהוצאת אריה ניר הוצאה לאור בשנת 2023, בתרגום נעה בן פורת.
ספר זה נכתב בהשראת משפט רלף נגד וינברגר, בו תבעו האחיות מיני לי ומרי אליס רלף, בנות 12 ו-14, אשר עוקרו ללא הסכמתן ביוני 1973, במונטגומרי (אלבמה) על ידי סוכנות שפעלה במימון פדרלי.
על כך אמרה פרקינס-ולדז כי "הזכות להיות אמא והזכות שלא להרות אם רצונך בכך הן שני צדדים של אותו מטבע", וזהו הנושא אותו חוקר הספר.
2002–2003, הייתה עמיתת פוסט-דוקטורט של הנשיא במרכז ללימודי אפרו-אמריקאים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
2009, פיינליסטית לפרס רוברט אולן באטלר לסיפורת בדיונית.
2011, פיינליסטית לשני פרסי תדמית NAACP ופרס הרסטון-רייט מורשת לספרות, על הרומן שלה וונץ'''
פרס הסופר הראשון בשנת 2011 עבור וונץ על ידי הוועד השחור של איגוד הספריות האמריקאי.
קיבלה מענק DC לאמנויות כדי לסייע בהשלמת הרומן השני שלה, Balm''.
2022, פרס הספר הקולי הטוב ביותר של אודיבל עבור קחי את ידי
דולורס איילין קנון הייתה סופרת אמריקאית, היפנותרפיסטית ומוציאה לאור.
דולורס איילין טיילור נולדה בסנט לואיס, מיזורי, ב-15 באפריל 1931. הוריה היו מרי אליזבת (לבית הרדין) וארתור טיילור.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1947 כשהייתה בת שש עשרה.
קנון נודעה כפעילה בתנועת העידן החדש ומקדמת שיח פסאודו מדעי הקשור לחייזרים ולמציאויות אלטרנטיביות, התמחתה בשחזור גלגולים ופיתחה טכניקה אותה כינתה "היפנוזת ריפוי קוונטי".
היא התפרסמה בזכות מידע שפרסמה אשר לטענתה הגיע מקשר עם נוסטרדמוס באמצעות טיפולי ההיפנוזה.
בשנות ה-60, קנון החלה להשתמש בהיפנותרפיה כדי לשלוט במשקלה ולהפסיק לעשן.
היא למדה היפנוזה מבעלה, שהיה מהפנט חובב.
בזמן שבעלה הוצב בבסיס חיל הים בטקסס בשנת 1969, רופא ביקש מהזוג להשתמש בהיפנוזה כדי לעזור למטופלת שסבלה מהפרעת אכילה.
תחת היפנוזה, המטופלת החלה לטעון שהייתה פלאפר בשיקגו בשנות ה-20 במהלך חיים קודמים.
בחודשים שלאחר מכן, בני הזוג קנון המשיכו בהיפנוזה, והמטופלת טענה ופרטה על ארבעה גלגולי חיים קודמים נוספים.
עם זאת, עבודתה נעצרה כאשר בעלה נפצע בתאונת דרכים מאוחר יותר באותה שנה.
בסוף שנות ה-70, קנון חזרה להיפנוזה והשתמשה בה לטיפול בלקוחות.
לאחר מפגשי רגרסיה של גלגולי עבר עם אלפי לקוחות, היא יצרה טכניקות ותיאוריות משלה לגבי גלגול נשמות.
היא יצרה את מה שכינתה טכניקת ריפוי קוונטי בהיפנוזה (QHHT), שמאפשרת לה לתקשר עם תת-המודע של הלקוח.
היא טענה ש-QHHT שלה יכול לרפא כל מצב רפואי על ידי חיבור האדם המהופנט ל"מישור תודעה אחר".
בשנת 1985, קנון החלה להתעניין בעב"מים ובחקירת חוצנים.
היא השתמשה בטכניקות ההיפנוזה שלה עם אנשים שטענו שנחטפו על ידי חייזרים.
ממצאיה מהמפגשים הללו הובילו למספר ספרים על חוצנים.
קנון הייתה גם ראש ועידת העב"מים של הר אוזרק בין השנים 2013 ל-2014.
קנון כתבה מאמרים כלליים לעיתונים ולמגזינים.
היא עבדה ככותבת עבור ה"נורת'ווסט ארקנסו טיימס במשך עשר שנים.
עם זאת, בשל אופייה השולי של עבודתה בהיפנוזה, קנון לא הצליחה למצוא מו"ל למחקרה בשנות ה-70 וה-80. לקח לה תשע שנים למצוא מו"ל לספרה הראשון.
בשנת 1992 היא הקימה את הוצאת Ozark Mountain Publishing, שפרסמה את עבודותיה של קנון ואחרות שכתבו על נושאי העידן החדש.
ספרה הראשון שפורסם היה "שיחות עם נוסטרדמוס" בן שלושת הכרכים, שהכיל תרגום של כמעט 1,000 נבואות שלטענתה השיגה במהלך מפגשי רגרסיה מגלגולים קודמים ו"מגע נפשי ישיר" עם נוסטרדמוס.
ספר זה זכה להתייחסות בניו יורק טיימס ובוושינגטון פוסט.
אלכס הרד, מבקר בפוסט, תיאר את קנון כמילניאליסטית ש"רואה אירועים אקטואליים דרך משקפיים בצבע דם".
קנון כתבה גם על מה שלטענתה היו אינטראקציות מגלגולים קודמים עם ישו.
קנון פרסמה בסך הכל שבעה עשר ספרים המכסים נושאים של העידן החדש, כגון עולמות מחוץ לכדור הארץ, תרבויות אבודות, יקומים מקבילים, מודעות רוחנית ותעלומות כמו משולש ברמודה, מפלצת לוך נס וסטונהנג'.
חלק מספריה עסקו בעבודתה בסיוע לאנשים לשחזר את חייהם בעבר; היא טענה שהחזירה כמה לקוחות לחיים על כוכבי לכת אחרים מלבד כדור הארץ.
היא גם כתבה על האופן שבו טכניקת הריפוי הקוונטי שלה באמצעות היפנוזה יכולה לרפא איידס, סרטן, סוכרת, פצעי בשר, בעיות לב, מחלות כליות, בעיות ראייה ומצבים רפואיים אחרים.
ספריה תורגמו ליותר מעשרים שפות והיו להצלחה בינלאומית, במיוחד ברוסיה ובמזרח אירופה.
קנון הייתה דוברת תכופה בכנסים של העידן החדש.
היא דיברה בקונגרס המדעים העולמי בדנוור, קולורדו באוגוסט 1991. בנובמבר 1991, היא דיברה בתערוכה ההוליסטית הגדולה בעולם, תערוכת החיים של העידן החדש בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בדצמבר 1991, רשת הטלוויזיה היפנית TVW ראיינה את קנון לתוכנית דוקומנטרית מיוחדת; היא רואיינה בגלל ספריה על נוסטרדמוס.
בשנת 1992 היא התראיינה לתוכנית הטלוויזיה של CBS "דלתות אל הלא נודע".
כמו כן, בשנת 1992 היא סיירה בישראל, אנגליה ואירופה, שם העבירה הרצאות בקשר ליציאת ספרה "ישו והאיסיים".
היא דיברה בכנס העב"מים של אוזרק בשנת 1997.
היא גם הקימה את האקדמיה להיפנוזה לריפוי קוונטי, אשר לימדה סטודנטים מכל העולם באופן אישי, באמצעות ספרים והקלטות.
בשנת 1951 נישאה לג'וני קנון מקנזס סיטי, מיזורי, חבר בצי ארצות הברית.
בין ילדיהם נמנו הבן טום והבנות גלוריה, ג'וליה וננסי.
במשך 21 שנים, המשפחה עברה לעיתים קרובות עקב תפקידיו של בעלה בצי, לעיתים ליעדים בינלאומיים.
בעלה כמעט נהרג בתאונת דרכים בשנת 1969 והיה מרותק לכיסא גלגלים כקטוע גפיים חלקי.
המשפחה עברה למחוז מדיסון, ארקנסו, וחיה מקצבת הצבא שלו.
קנון הייתה חברה ונשיאה של אגודה המסייעת לוותיקי מלחמות זרות מוצב מספר 2956 בספרינגדייל, ארקנסו.
קנון נפטרה במרכז הרפואי האזורי של וושינגטון בפייטוויל, ארקנסו, ב-18 באוקטובר 2014. גופתה נשרפה בבית ההלוויות ברשירס בהאנטסוויל, ארקנסו.
הדולפינים הם קבוצה פרפילטית (לא טקסונומית) של יונקים ימיים השייכים לסדרת הלווייתנאים (Cetacea), ולתת-סדרה לווייתני שיניים.
הם מתחלקים לשתי על-משפחות: דולפינים ובה משפחת דולפינים יחידה – דולפיניים (אך ישנם גם פוקניים וחדשיניים, שאינם נחשבים דולפיניים), ודולפיני נהרות, ובה ארבע משפחות קטנות ומיוחדות.
חלק מהמינים בעל-משפחת הדולפינים אינם נקראים בשמם העממי "דולפינים".
דוגמה לכך היא הלווייתן הקטלן והעבשן הקטלני.
כ-50 מיני דולפינים חיים בעולם, רובם באוקיינוסים ומיעוטם במים מתוקים; לכולם שיניים קטנות וזהות שמספרן יכול להגיע ל-200. אורכם של רוב מיני הדולפינים מגיע לכשני מטרים, כאשר הזכרים ארוכים בכ-10% מהנקבות.
בטבע הדולפינים הם טורפים; דולפינים החיים בשביה יכולים להתרגל למזון אחר.
מזונם העיקרי הוא דגים, בעיקר מליחים, מקרל וסרדינים.
ישנם אף מינים הצדים תמנונים.
שמם של הדולפינים בא מהמילה היוונית הקדומה "δελφίς" ("דלפיס"), שמשמעותה "עם רחם", דהיינו: "דג" עם רחם.
משקלם של רוב המינים הוא בין 60 ל-200 ק"ג.
תוחלת חייהם של דולפינים החיים בשביה נעה בין 20 ל-25 שנים; זכרים פראיים חיים עד גיל 31 בממוצע ועד גיל 50–60 שנים, ונקבות פראיות עד גיל 46 בממוצע ובמקרים נדירים עד גיל 70–80 שנים.
מבחינה אבולוציונית התפתחו הדולפינים לראשונה לפני כעשרה מיליון שנים בתקופת המיוקן.
התנהגות, חברתיות, וקשר עם בני אדם
הדולפינים חיים בלהקות, ונחשבים לאחת החיות האינטליגנטיות ביותר בטבע.
הם בעלי יכולת למידה, ונצפו מפתחים שיטות ציד מיוחדות שיש בהן דגש על יצירתיות ועבודת צוות.
כך לדוגמה, יצירת חומת בוץ אצל דולפיני נהרות, מעקב אחר חתול ים ושימוש בו למציאת טרף חבוי, וריכוז והימום דגים באמצעות חבטות זנב.
היחס בין משקל המוח למשקל הגוף אצל הדולפינים הוא מהגבוהים בעולם החי.
על הקשר בין בני אדם לדולפינים דובר רבות.
הדולפין נחשב לחיה ידידותית לאדם.
האמריקאים אף עשו שימוש ביכולות הדולפינים על מנת להטמין מכשירי ריגול ומוקשים ימיים, במסגרת תוכנית היונקים הימיים של חיל הים האמריקני.
הדולפינים אינם מונוגמיים, ונקבה עשויה להזדווג עם כמה זכרים.
דולפינים נראו כשהם עוזרים לדולפינים פצועים ואפילו לדולפינים מתים.
נקבות הדולפין עוזרות זו לזו בגידול הצאצאים ובהדרכתם.
מיקרופונים תת-מימיים קלטו מגוון צלילים שמשמיעים דולפינים.
הם נוקשים בלסתותיהם לאות אזהרה, זכרים מייבבים כדי למשוך את תשומת ליבן של נקבות.
דולפינים גם משמיעים צלילי "קליק" שונים.
באמצעות ה"קליקים" הללו הדולפינים מנווטים את דרכם ומוצאים מזון במים, בהם הראות לא טובה.
גופים הנמצאים במים מחזירים את הדי ה"קליקים", וכך יודעים הדולפינים באיזה כיוון ומרחק נמצאים הגופים סביבם ומהי צורתם.
בשיטת התמצאות זו, הנקראת איכון הד פועל גם הסונאר.
האויבים העיקריים של הדולפינים הם הכרישים, ולעיתים הם נושאים צלקות המתעדות מפגש עם כריש.
גם הקטלנים (השייכים למשפחת הדולפיניים, אך ההתייחסות העממית אליהם היא כאל לווייתנים) ("Killer whale"), שמהירות השיוט שלהם גבוהה משל הדולפינים, טורפים לעיתים דולפינים.
אויב נוסף של הדולפינים הם הדייגים.
בסמוך למספר מיני דולפינים שוחות להקות דגי טונה.
עקב קרבה זו מוצאים דולפינים רבים את מותם, כתוצאה מהסתבכות ברשתות דיג שנפרסות לציד הטונה.
ישנם פתרונות טכנולוגיים לפתרון בעיה זו, כגון החלטת האו"ם משנת 1991 לקצר בחצי את אורך הרשתות, או שימוש ברשתות שמאפשרות היחלצות של הדולפינים.
במדינות רבות מודבקת תווית מיוחדת "Dolphin Safe" על קופסאות טונה, שמציינות כי שיטות הדיג של הטונה הן ידידותיות יותר כלפי הדולפינים.
עם זאת, שיטות דיג אלה אינן מבטיחות בוודאות שלא ניצודו דולפינים כשלל לוואי במהלך דיג הטונה.
בישראל נהגו במשך תקופה קצרה בסוף שנות החמישים אף לצוד דולפינים שהפריעו לדייגים.
תופעה ידועה נוספת בהקשר זה היא עלייתם אל החוף (החפתם) של דולפינים, שעלולה להיגרם ממגוון סיבות כמו פגיעה בסונאר שלהם, טפילים, חיידקים, מחלות ועוד.
בשל אופיים הנוח, האינטליגנציה שלהם ויחסם הידידותי לבני האדם, מוצגים דולפינים רבים בשביה בדולפינריומים ומשתתפים בהופעות מול קהל.
הדולפינים והלוויתנים התפתחו מיונקים הולכים על ארבע השייכים לסדרת מכפילי הפרסה, הכוללת גם את ההיפופוטם, החזיר והגמל.
אבותיהם עברו התאמה לחיים בים, מלפני כ-50 מיליון שנה עד לפני כ-40 מיליון שנה.
ההתאמות הרבות כוללות שינויים מרחיקי לכת במבנה השלד לאורך מיליוני שנים, כמו התפתחות הרגליים הקדמיות לסנפירים והעלמות הרגליים האחוריות לפני כ-34 מיליון שנים, והזזת חור הנשימה לחלק העליון של הראש לפני כ-35 מיליון שנים.
בדולפינים בני ימינו ניתן למצוא שתי עצמות אגן שנחשבות שריד אבולוציוני מהרגליים האחריות, בדומה לעצם הזנב של בני אדם.
סוג ומין יחיד איניה (Inia geoffrensis)
מין נהרתן האינדוס (Platanista minor)
סוג ומין יחיד פרנסיסקנה לה פלטה (Pontoporia blainvillei)
סוג ומין יחיד דולפין נהרות סיני (Lipotes vexillifer) – ייתכן שנכחד
סוג ומין יחיד לווייתן דלוע-ראש (Peponocephala electra)
סוג ומין יחיד קטלן (Orcinus orca)
סוג ומין יחיד קטלן גמדי (Feresa attenuata)
מין דולפין מצוי קצר-חוטם (Delphinus delphis)
מין דולפין מצוי ארוך-חוטם (Delphinus capensis)
מין דולפין לווייתני צפוני (Lissodelphis borealis)
מין דולפין לווייתני דרומי (Lissodelphis peronii)
מין סוסא אטלנטי (Sousa teuszi)
מין סטנלה פאנטרופית (Stenella attenuata)
סוג ומין יחיד סטנו תלום-שן (Steno bredanensis)
מין דולפינן ים תיכוני (Tursiops truncatus)
מין דולפינן אנקולי (Tursiops aduncus)
מין דולפינן אוסטרלי (Tursiops australis)
סוג ומין יחיד גרמפוס אפור (Grampus griseus)
סוג ומין יחיד דולפין פראסר (Lagenodelphis hosei)
מין דולפין אטלנטי לבן-צד (Lagenorhynchus acutus)
מין דולפין סלוד-סנפיר אוסטרלי (Orcaella heinsohni)
הנס "דולף" לונדגרן (בשוודית: Hans "Dolph" Lundgren; נולד ב-3 בנובמבר 1957) הוא שחקן קולנוע, במאי ואמן לחימה שוודי.
לונדגרן נולד בספנגה שבמחוז סטוקהולם, שוודיה כבנם של קארל הוגו יוהאן לונדגרן (1923-2000) כלכלן וסיגריד בריגיטה טג'ירנלד (1932-1992) מורה לשפות, יש לו 2 אחיות, קת'רינה ואניקה ואח צעיר, יוהאן.
לאחר שירות חובה של שנה ביחידת ארטילריה של הנחתים בצבא השוודי, למד במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם וקיבל מאוחר יותר תואר שני בהנדסה כימית מאוניברסיטת סידני.
לבסוף אף קיבל מלגה יוקרתית ללמוד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), אך החליט לפנות לכיוון לימודי משחק.
בשנת 1985 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט מסדרת ג'יימס בונד, "רצח בעיניים".
באותה שנה הגיעה הפריצה שלו כששיחק בסרטו של סילבסטר סטאלון, "רוקי 4", בתפקיד מתאגרף סובייטי בשם איוון דראגו (לתפקיד זה נבחר מתוך כ-5,000 מועמדים).
בקרב חובבי הפנטזיה והמדע הבדיוני הוא ידוע בזכות תפקידיו בסרטים "שליטי היקום" ו"חייל אוניברסלי".
לונדגרן ידוע גם בתור לוחם קראטה.
הוא היה אלוף אירופה בקראטה קיוקושינקאי בשנים 1980–1981, והשתתף בתחרויות רבות בקראטה ואגרוף.
הוא מחזיק בחגורה שחורה דאן 4 בקיוקושין.
בשנת 2010 הנחה את תחרות המלודיפסטיבלן בשוודיה, תחרות קדם-אירוויזיון המקומית.
באותה שנה חזר לקולנוע בסרטו של סטאלון "בלתי נשכחים", אחרי כמעט 15 שנים מהפעם אחרונה בה הופיע בסרט קולנוע.
רוב הסרטים בהם כיכב היו דלי תקציב ולפעמים יצאו ישירות לווידאו ול-DVD.
בשנת 2012 שיחק בסרט האקשן "חייל אוניברסלי: יום הדין" בכיכובו של ז'אן-קלוד ואן דאם, ושיחק בקומדיה "דירות קטנות" בכיכובו של מאט לוקאס.
בשנת 2016 שיחק בעונה החמישית של "החץ" בתור קונסטנטין קובאר.
בשנת 2017 השתתף בקליפ לשיר "Believer" של הלהקה אימאג'ין דראגונז.
בשנת 2018 שיחק בסרט "מים שחורים" לצידו של ואן דאם, ושיחק בסרט "קריד 2" בתור איוון דראגו, יחד עם סילבסטר סטאלון כרוקי.
בשנת 1994 נישא למעצבת התכשיטים והאופנה אנט קוויברג ולהם נולד 2 בנות: אידה סיגריד (1996) וגרטה אוולין (2001), הזוג התגרש בשנת 2011.
הוא נישא למדריכת כושר נורווגית בשם אמה קרוקדאל הצעירה ממנו ב-40 שנה בשנת 2023.
בעבר היה בזוגיות מספר שנים עם הזמרת גרייס ג'ונס כשעבד בתור המאבטח האישי שלה בתחילת שנות ה-80.
לונדגרן דובר חמש שפות: שוודית, אנגלית, גרמנית, צרפתית ויפנית.
לונדגרן הוא טבעוני מאז 2019, בעקבות צפייה בסרט "כוח טבעי".
במאי 2023 חשף בראיון כי הוא מתמודד עם סרטן במצב מתקדם אשר התגלה אצלו בשנת 2015.
דולפין (שם מדעי: Delphinus; לעיתים דולפין מצוי) הוא סוג במשפחת הדולפיניים, המכיל שני מינים: דולפין מצוי ארוך-חוטם (Delphinus capensis) ודולפין מצוי קצר-חוטם (Delphinus delphis).
דולפין מצוי ארוך-חוטם נקרא לעיתים דולפין הכף, בעוד שהדולפין המצוי קצר-החוטם נקרא, על אותו משקל, דולפין מצוי.
על אף שמו, דולפין מצוי, אין זה סוג הדולפין הפופולרי שהאדם מרבה לעשות בו שימוש לראווה וחינוך אקולוגי בתצוגות דולפינריומים, בסדרות טלוויזיה ובסרטים כדוגמת פליפר, הדולפין הפופולרי הוא הדולפינן.
למרות זאת, הדולפין המצוי היה נציג שכיח באמנות ובספרות של יוון ורומא בעת העתיקה.
שני המינים בסוג הדולפין הם בינוניים בגודלם.
אורכם של הבוגרים נע בין 1.9 ל-2.5 מטר, ועשויים לשקול בין 80 ק"ג ל-235 ק"ג אולם המשקלים הנפוצים יותר נעים בין 80 ל-150 ק"ג.
הזכרים ארוכים יותר, באופן כללי, ושוקלים יותר מהנקבות.
דוגמת הצבע של הסוג דולפין יוצאת דופן – הגב כהה והבטן לבנה, כשעל כל צד דוגמת הצבעים כשל שעון חול באפור בהיר, צהוב או מוזהב בחזית ואפור מלוכלך בגב.
הלסתות מוארכות וצרות ובהן 50 עד 60 שיניים קטנות וחדות בכל לסת.
בעבר כל הדולפינים נחשבו למין אחד בלבד, למרות המגוון הקיים ביניהם בצבע, בצורה ובגודל.
הבדל זה הביא לכך שהוצעו 20 מינים שונים תחת הסוג דולפין.
עם זאת, מדענים מקליפורניה הגיעו בשנות ה-60 של המאה ה-20 למסקנה כי קיימים שני מינים בסוג זה דולפין מצוי ארוך-חוטם ודולפין מצוי קצר-חוטם.
מיון זה אושר על ידי מחקרים גנטיים שנערכו בשנות ה-90. מחקרים אלו הציעו גם את קיומו של מין שלישי, דולפין מצוי ערבי (D.
tropicalis), המאופיין בחוטם ארוך וצר ונמצא בים האדום ובאוקיינוס ההודי.
למרות זאת, המיון הטקסונומי המקובל אינו רואה בדולפין זה כמין נפרד, אלא כתת-מין של דולפין מצוי ארוך-חוטם.
הדולפין המצוי נפוץ באזורים בעלי אקלים ממוזג, סוב-טרופי וטרופי.
הוא נפוץ בין קווי הרוחב 40 מעלות דרום ל-50 מעלות צפון.
מיני הדולפין המצוי מעדיפים אזורי מים סגורים, כמו הים האדום והים התיכון, וכן העדפתם נוטה למים עמוקים ורחוקים מהחוף או מדפים יבשתיים (אזורים המקיפים את היבשות שמימיהם יחסית רדודים), מאשר למים רדודים.
הם אינם מינים חופיים, אך ניתן למצוא אותם גם בקרבת חופים.
אוכלוסיות מסוימות נשארות באותו אזור במשך כל השנה, אולם אחרות נודדות בהתאם לעונות השנה.
גודל האוכלוסייה העולמית אינו ידוע, אולם ההערכות מונות כמה מאות אלפי פרטים.
הדולפין המצוי נמצא לרוב בקבוצות המונות 10 עד 50 פרטים, ולפעמים הם מתאספים ללהקות המונות 100 עד 2,000 פרטים.
להקות אלו הן לרוב מאוד פעילות – הדולפינים עולים אל פני המים, קופצים ומתיזים מים אחד על השני.
פעמים רבות ניתן לצפות בהם נוגחים אחד בשני ומכים אחד בשני עם הזנב או עם הסנטר.
הדולפינים נצפו מתערים עם לווייתנאים אחרים, כמו מיני הנתב.
משך ההריון הוא 11 חודשים.
הנקבה יכולה להמליט דולפין אחת לשנה עד שלוש שנים.
הדולפין מגיע לבגרות מינית בגיל חמש, ותוחלת חייו היא 20–25 שנים.
נתונים אלו הם נתונים ממוצעים, והם יכולים להשתנות בהתאם לאוכלוסייה.
הדולפין המצוי סובל ממגוון רחב של איומים, שרובם נובעים מהשפעות האדם.
אוכלוסיות של שני מיניו ניצודו על ידי דייגים בחופיה של פרו לצורכי מזון ופתיונות לכרישים.
באזורים אחרים הדולפין אינו ניצוד באופן ישיר.
כמה אלפי דולפינים נלכדו במכמורות של דייגים.
הדולפינים המצויים היו נפוצים גם במימיו המערביים של הים התיכון עד שנות ה-60, אולם מספרם באזור פחת במהירות.
הסיבות לכך עדיין לא מובנות עד שורשן, אך מאמינים כי העיקרית שבהן היא פעילות ימית מסיבית.
בארצות הברית מיני הדולפין נחשבים למינים מוגנים.
לעיתים הם נתפסים במכמורות באופן בלתי-רצוי, אולם תפוצתם בחופי ארצות-הברית עדיין גדולה.
דולפין מצוי אינו שכיח בשבי.
אולם לפחות בשלושה מקרים לאחר החפה של הדולפין המצוי הוא טופל ושוקם בדולפינריום "עולם המים" בסן דייגו, קליפורניה, ולאחר מכן נקבע כי אינו כשיר לחזור לטבע.
פרטים אלו הושארו יחד עם פרטים אחרים של דולפינן לשם תצוגה.
במקרים אחדים זכר של דולפין מצוי עיבר נקבת דולפינן, מה שהוביל ל-4 המלטות של בני כלאיים בפארק הימי.
מלבד עולם המים, ידוע על 90 פרטים של דולפין מצוי שנתפסו בטבע ומוחזקים בשבי.
הועלו טענות כי דולפין מצוי קשה להחזקה בשביה.
דולפין האמזונאס (שם מדעי: Inia geoffrensis) הוא מין במשפחת האיניים (Iniidae) מתת סדרת לווייתני שיניים.
הוא חי במים מתוקים או במי נהרות, והוא אנדמי לנהרות האמזונאס והאורינוקו.
שמות נוספים לדולפין זה הם בוטו אמזוני ופוקנת האמזונאס.
דולפין האמזונאס הראשון תואר על ידי זואולוג צרפתי בשנת 1817. המיון המקובל כיום, שנוצר ב-1998, מציב שלושה תת-מינים מתחת למין דולפין האמזונאס:
geoffrensis- נפוץ באגן האמזונאס, להוציא את אזור הניקוז של נהר המדיירה.
humboldtiana- נפוץ באגן של נהר האורינוקו.
המינים דולפין נהרות בוליביאני ודולפין נהרות ארגואיי הפכו למינים עצמאיים בסוג איניה, לאחר שבבדיקות התגלה שמבנה הלסתות של שניהם שונה מדולפין האמזונאס.
צבעו של דולפין האמזונאס יכול להשתנות: ורוד בהיר, חום כהה, אפור, כחול-אפור ולבן קרמי .
אורכו של דולפין אמזונאס בוגר הוא 2.5 מטרים, והוא שוקל כ-150 ק"ג.
סנפיריו גדולים יחסית לגודל גופו, והם מעוקמים מעט אחורה.
לדולפין המצוי אין סנפיר גבי, אולם בליטה קטנה על גבו היא בגדר שריד אבולוציוני לסנפיר גבי שהיה קיים אצלו בעבר.
החוטם שלו ארוך, דק ובולט, ויש לו 25–35 זוגות שיניים בשתי הלסתות יחדיו.
שיניו הקדמיות נבדלות משיניו האחוריות.
בעוד אלו הקדמיות משמשות בעיקר לתפיסת הטרף, שיניו האחוריות משמשות למעיכתו ולעיסתו.
לרוב הם משיגים את מזונם מקרקעית הנהר.
הם מעדיפים לאכול סרטנים ודגים קטנים.
לעיתים הם אוכלים גם צבים מזדמנים מהמין Podocnemis sextuberculata.
מרבית הפעמים המין אינו מסתובב בקבוצות המונות יותר משני פרטים, אולם בנסיבות נדירות ניתן לצפות בכ-20 דולפיני אמזונאס יחדיו.
בשונה מדולפינים אחרים, זווית סיבוב הראש של דולפין האמזונאס גדולה יחסית, וזאת בשל מבנה חוליות מיוחד.
ראייתו טובה למרות עיניו הקטנות, אולם שדה הראייה התחתון שלו מוגבל בשל לחייו הבולטות.
פתרון נפוץ לבעיה זו היא שחייה במהופך.
דולפין האמזונאס הוא המין הבטוח ביותר בעל-משפחת דולפיני נהרות.
למרות זאת, פעמיים הוא סווג כמין שמצבו פגיע על ידי IUCN (פעם ראשונה ב-1994; השנייה ב-2000).
אזורי המחיה שלו נשארים בינתיים יציבים, בניגוד גמור להידרדרות החמורה במצב בתי הגידול של דולפין נהרות סיני, נהרתן הגאנגס (Platanista gangetica) ונהרתן האינדוס (Platanista minor).
סקר אוכלוסין שלם ומדויק טרם נערך בשל קשיי הנגישות ליערות הגשם, אך אומדנים מעריכים את אוכלוסיית דולפין האמזונאס בכעשרות אלפי פרטים.
דולפין האמזונאס מעולם לא ניצוד באופן ישיר, אך ידוע על מספר תקריות בהן הרגו דייגים דולפיני-אמזונאס על מנת להגן על הדגים אותם דגו ועל כלי הדיג.
כמו כן נהרגו דולפינים באמזונאס בידי דייגים למטרות של חקלאות ימית עבור תזונה לשפמנון אוכל הנבלות Calophysus macropterus.
מאז 1988 הוצא ציד דולפין האמזונאס אל מחוץ לחוק בברזיל ובוליביה, וכן באזורים מוגנים בפרו, ונצואלה וקולומביה.
עם זאת, מוות של דולפיני אמזונאס התרחש בעקבות הרעלות כספית (הכספית נפוצה ליד מכרות זהב, שכן היא משמשת להפרדת הזהב מהסלע המקיף אותו).
כיום מודאגים המדענים מגידול האוכלוסין באזור נהרות האמזונאס והאורינוקו.
פרויקטים מסוג דומה לאלו שהחריבו אוכלוסיות דולפינים שלמות באסיה הוצעו באזור הנהרות.
תוכניות אלו זוכות להתנגדות מצד ארגוני איכות הסביבה.
דולסה מריה אספינוסה סאביניון (בספרדית: Dulce María Espinoza Saviñón; נולדה ב-6 בדצמבר 1985) היא שחקנית וזמרת מקסיקנית, חברה לשעבר בלהקת "RBD".
דולסה מריה, ואחיותיה בלנקה וקלאודיה.
נולדו במקסיקו סיטי, בירת מקסיקו למשפחה ממוצא גרמני, ספרדי ומקומי.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בגיל 5 בתוכנית "כיכר סומסום", הגרסה המקסיקנית לרחוב סומסום.
היא גם הופיעה ב"המועדון של גבי וילדי דיסקברי".
בשנת 1994 גילמה את דמותה הצעירה של דלפינה בטלנובלה "El vuelo del águila"; בה כיכבו בין היתר לאורה פלורס וסלמה הייק.
בשנת 2004 החלה לככב בתור רוברטה פארדו בטלנובלה "Rebelde" המבוססת על הסדרה הארגנטינאית המצליחה "המורדים".
היא הייתה אחת מצוות השחקנים הראשי, לצד אנאהי, מאיטה פרוני, כריסטיאן צ'אווס, אלפונסו הררה וכריסטופר אוקרמן.
הסדרה נמשכה שלוש עונות עד לסיומה ב-2006. עם כיכובה בטלנובלה, היא הפכה לאחת מזמרות להקת RBD, בהשתתפות של שאר חברי הסדרה.
בעקבות ההצלחה של הלהקה, הם הופיעו בשנת 2007 בסדרת טלוויזיה בשם "RBD La Familia" (המשפחה).
בין היתר דולסה מריה פרסמה את החברות קוקה-קולה, Garnier, Kotex ו-cklass Shoe Ware.
בשנת 2009 השתתפה בטלנובלה "קיץ של אהבה".
בשנת 2010 השתתפה בעונה השלישית של "Mujeres Asesinas".
בשנת 2016 השתתפה בטלנובלה "לב שמשקר".
בשנת 2017 שיחקה בטלנובלה "Muy Padres".
בשנת 2023 שיחקה בתפקיד הראשי בטלנובלה "Pienso en ti" בתור אמיליה ריביירו, לצדם של דוד ספדה ויולנדה ונטורה.
ב-1996 הפכה לחברה בלהקה שנקראת "קידס" שהקליטה כמה להיטים כגון: "La Mejor de Tus Sonrisas" ו-"Prende el Switch".
שלוש שנים לאחר מכן ב-1999 עזבה את הלהקה כדי להקים להקה חדשה עם חברה דניאל, אך הלהקה לא הצליחה.
בשנת 2010 החלה לעבוד על אלבום בכורה שנקרא "Extranjera", ושנה לאחר מכן בשנת 2011 הוציאה את אלבומה השני שנקרא "Extranjera Segunda Parte".
בשנת 2014 הוציאה את אלבומה השלישי, שנקרא "Sin Fronteras".
בשנת 2017 הוציאה את אלבומה הרביעי, "DM".
בשנת 2018 הודיעה דולסה על אלבומה החמישי שעתידו לצאת בסוף 2018, והוא יקרא "Origen", וציינה כי האלבום יכלול שירים שלא שוחררו מעולם, שהיא בעצמה הקליטה וכתבה.
בשנת 2020, התאחדה הלהקה למופע וירטואלי, אך דולסה מריה לא יכלה להשתתף עקב היריונה.
בשנת 2023 התאחדה שוב הלהקה לסיבוב הופעות באמריקה הלטינית ובארצות הברית בהשתתפותה של דולסה מריה.
בין השנים 2002–2005, הייתה במערכת יחסים עם השחקן אלפונסו הררה ששיחק לצידה בכיתה 406 והמורדים.
לאחר מכן יצאה עם השוער גיירמו אוצ'ואה ועם השחקן פבלו ליל.
בשנת 2016, החלה לצאת עם המפיק פאקו אלברז.
בנובמבר 2019, נישאו ובנובמבר 2020 נולדה בתם.
זהות מזויפת (2020) - ויקטוריה לאמאס
Pienso en ti (2023) - אמיליה ריביירו
דולני קובין (בסלובקית: Dolný Kubín, בגרמנית: Unterkubin - אונטרקובין, בהונגרית: Alsókubin - אלשוקובין) היא עיירה בסלובקיה על נהר האורבה במחוז ז'ילינה, בגובה 468 מטר מעל פני הים.
בדולני קובין מרכז תעשיית ברזל, אך למרות זאת בשנת 1992 היה בה ריכוז יחסית נמוך של עופרת באוויר.
לאחר הפרדות סלובקיה מצ'כיה, עברו פועלים סלובקים מאוסטרבה חזרה לסלובקיה, בין השאר לדולני קובין.
בדולני קובין מוזיאון לזכר המשורר פאבל הויזדוסלאב וגשר עץ עתיק מהארוכים ביותר במרכז אירופה.
העדות הכתובה הראשונה לעיירה דולני קובין היא מראשית המאה ה-14. מסמך משנת 1381 מעיד על סכסוך קרקעות בין בעלי הקרקעות של דולני קובין וויסני קובין.
החל מהמאה ה-15 דולני קובין נמצאת במחוז אורבה של ממלכת הונגריה.
תושביו היו צמיתים אשר עיבדו את האדמות של טירת אורבה.
דולני קובין קיבלה זכויות של עיירה ובהן הזכות לנהל שוק ויריד בשנת 1632. עם קבלת הזכויות נדרשו תושבי העיירה לבנות רק בתים יפים ונאסר על בניית בתים מעץ ובתים עם גגות קש.
הזכויות אושרו על ידי פרדיננד השני בדצמבר 1633.
בשנת 1687 הייתה העיירה מושב להנהלת מחוז אורבה ובשנת 1696 הורשה לעיירה לגבות דמי מעבר מהעוברים במעברה של האורבה בדולני קובין.
במטרה לעודד את התפתחות האזור העניק המלך קרל השישי לתושבי דולני קובין פטור מתשלום דמי מעבר במעברה של האורבה וזכות לקיים שוק נוסף.
במאה ה-18 נבנה בעיר אולם כנסים והכיכר המרכזית עוצבה מחדש.
משקים חקלאיים נדרשו להתמקם רק בחלקים החיצוניים של העיירה, כדי שהבקר לא יסתובב ברחבי העיירה.
למרות הצפה בשנת 1813 ושתי שרפות גדולות שפקדו את העיירה בשנים 1893 ו-1895 העיירה המשיכה להתפתח במהלך המאה ה-18 וה-19. כלכלת העיירה התבססה על חקלאות, במיוחד גידול בקר, וייצור בירה ושנאפס.
במאה ה-19 הייתה דולני קובין מרכז של לאומיות סלובקית ובה התגורר, בין השאר, המשורר פאבל הויזדוסלאב (Pavol Országh Hviezdoslav) ומחבר המנון סלובקיה ינקו מטושקה.
בשנת 1910 היו בעיירה כ-1800 תושבים: כ-60% סלובקים, כ-30% הונגרים וכ-10% גרמנים, רבים מהם היו יהודים, בעיקר הגרמנים.
לאחר הקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית הוקם בדולני קובין בית ספר תיכון, דבר שנמנע לפני כן על ידי השלטון ההונגרי בגלל הגילויים של לאומיות סלובקית בעיירה.
בבית הספר למדו תלמידים אשר בקשו חינוך תיכוני מכל הסביבה.
האקלים בדולני קובין הוא אירופי אופייני למקום בהרים.
ממוצע המשקעים בדולני קובין מגיע לכ 1000 מ"מ בשנה.
הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא 5.0- מעלות צלזיוס, וביולי היא 15.6 מעלות צלזיוס.
יהודים החלו להגיע לדולני קובין במאה ה-18, בימי מריה תרזה והתפרנסו בעיקר כבעלי חנויות.
בית כנסת הוקם במקום בשנת 1775 ובית ספר יהודי נוסד בדולני קובין בשנת 1851. בזכות רמתו הגבוהה, עשירי העיירה הלא יהודיים נהגו לשלוח את ילדיהם לבית הספר היהודי.
במקביל, התקיים בדולני קובין גם תלמוד תורה.
בשנת 1870 פרשו כ-40 משפחות מהקהילה והקימו קהילה רפורמית נפרדת.
בשנת 1886 הקהילות התאחדו חזרה במסגרת הסטטוס קוו.
בית הכנסת נהרס בשרפות של 1893 ו-1895 ובית כנסת אחר נבנה במקומו.
בית הכנסת משמש כיום כאולם קולנוע.
בשנת 1897 הוקמה בדולני קובין אגודה ציונית, שהייתה אחת הראשונות באימפריה האוסטרו-הונגרית.
רב העיירה משנת 1909 (בערך) עד השואה, היה רבי שבתאי פרידמן.
לפני השואה היו בדולני קובין מעל מאתיים יהודים.
כ-75% מהם נשלחו להשמדה בקיץ 1942, אך רוב הנותרים הצליחו לשרוד כאשר נמלטו לאחר ההתקוממות הסלובקית של 1944.
בית הקברות היהודי נמצא בצמוד למרכז העיר ואינו מתוחזק.
המצבות בבית הקברות מכילות כתובות בעברית וגרמנית.
דולסה דה בטטה (בספרדית: dulce de batata, מילולית: "ממתק בטטה" "ריבת בטטה" או "בטטה מתוקה") הוא קינוח מתוק ומסורתי הנהוג במטבח הארגנטינאי, הפרגוואי והאורוגוואי.
הקינוח בעל ג'לי מתוק, מרקם נוקשה כשל מרמלדה,הקינוח לרוב עשוי מבטטה אך יכול להיות גם בגרסאות אחרות כמו למשל עם- שוקולד או דובדבנים.
באופן מסחרי נמכר הקינוח בקופסאות שימורים שטוחות ועגולות, לעיתים עם תוספות כגון שוקולד.
לרוב מקובל לאכלו יחד עם גבינה צהובה.
דולפין הוא קבוצת כוכבים קטנה באזור קו המשווה השמימי שנכללה כבר ברשימת 48 הקבוצות של תלמי.
כוכבי הקבוצה יוצרים צורת מעוין עם זנב הנראה כעפיפון קטן, אך היוונים הקדומים זיהו את הצורה כדולפין.
למרות שכל כוכבי הקבוצה עמומים, קל יחסית לזהותה בשל צורת המעוין הבולטת.
β בדולפין (רוטנב) הוא כוכב זוגי נוסף במרחק של כ-100 שנות אור, המורכב מזוג כוכבים לבנים עם בהירות כוללת מדרגה 3.6, כלומר זהו הכוכב הבהיר בקבוצה.
בסמוך לזוג נמצאים 3 כוכבים נוספים שאינם קשורים לזוג.
γ בדולפין הוא גם כן כוכב זוגי במרחק של כ-100 שנות אור ונחשב לאחד הזוגות היפים שניתן לצפייה בטלסקופ חובבים.
הזוג מורכב מתת-ענק כתום עם בהירות מדרגה 4.3 ומכוכב הסדרה הראשית לבן - צהבהב עם דרגת בהירות 5.1. בסמוך לזוג נמצא זוג נוסף, עמום בהרבה עם דרגות בהירות 7 ו-8.
δ בדולפין הוא כוכב לבן - כחלחל במרחק של כ-200 שנות אור, בהירותו משתנה בין דרגות 4.4 ו-4.5.
ε בדולפין (דנב דולפים) הוא ענק כחול-לבן במרחק של כ-360 שנות אור, ובהירות מדרגה 4. פרוש שמו הוא "זנב הדולפין" בערבית.
NGC-6891 היא ערפילית פלנטרית עם בהירות נראית מדרגה 10.5.
NGC-6934 הוא צביר כדורי שמרחקו כ 52,000 שנות אור והוא נראה ככתם מעורפל עם בהירות מדרגה 8.9.
NGC-7006 הוא צביר נוסף עמום יותר עם בהירות מדרגה 10.6 ובמרחק 185 אלף שנות אור.
שמות שני הכוכבים הראשיים של הקבוצה - סואלוצ'ין (α בדולפין) ורוטנב (β בדולפין) מקורם בתעלול: הם הופיעו לראשונה בקטלוג הכוכבים שפורסם על ידי מצפה פלרמו (איטליה) ב-1814. עוזרו של מנהל המצפה באותה תקופה היה איש בשם ניקולו קסיאטורה, ושמו הלטיני היה ניקולאוס ונטור (Nicolaus Venator).
שמות שני הכוכבים (Sualocin ו-Rotanev) הם היפוכים של השם ושם המשפחה של העוזר (וכן שם המשפחה הן באיטלקית ובלטינית פירושו "צייד").
ישנם שני סיפורים מרכזיים מהמיתולוגיה היוונית הנוגעים לקבוצת הדולפין.
ע"פ הסיפור הראשון, האל פוסידון רצה לשאת לאישה את הנימפה אמפיטריטה.
היא, מצד שני, רצתה לשמור על בתוליה וברחה להרי האטלס.
פוסידון שלח אנשים למצוא אותה, ביניהם אלמוני בשם דלפינוס.
במקרה, דלפינוס היה זה שנתקל בנימפה והצליח לשכנע אותה להיענות לחיזוריו של פוסידון.
כהכרת תודה, האל שם דמות של דולפין בין הכוכבים.
האגדה השנייה מספרת על המשורר היווני אריון מהאי לסבוס (שחי במאה השביעית לפנה"ס), שהיה מוזיקאי החצר בארמונו של פריאנדרוס, שליט קורינתוס.
במהלך מסעותיו לסיציליה ואיטליה, אריון צבר הון מכובד, אשר בהפליגו חזרה מטרנטום, גרם לצוות הספינה לתכנן נגדו מזימה.
תחת איום מוות, אריון ביקש לקבל משאלה אחרונה, והצוות נענה לו.
משאלתו הייתה לשיר קינה אחרונה.
בזמן ששר, אריון הניף את עצמו מעבר למעקה הספינה וקפץ לים, שם הציל אותו דולפין שהוקסם מנגינתו.
הדולפין נשא את אריון בבטחה לחופי יוון והשאירו שם.
דולפי דרימר (ברומנית: Dolphi Drimer; 16 בנובמבר 1934, יאשי, רומניה – 1 ביוני 2014) מהנדס, דוקטור במטלורגיה, פרופסור וראש הקתדרה לטכנולוגיה של חומרי ריתוך במכון הפוליטכני של בוקרשט, רקטור האוניברסיטה האקולוגית, אמן בינלאומי בשחמט, יהודי-רומני.
דרימר הנהיג קבוצה של 26 אינטלקטואלים רומנים שייסדו ב-1990 את האוניברסיטה האקולוגית של בוקרשט.
דרימר הוא אחד משלישיית נשיאי המפלגה הירוקה של רומניה.
במשך 25 שנים היה דרימר חבר בנבחרת השחמט הלאומית של רומניה.
הוא השתתף בארבע אולימפיאדות שחמט והגיע לדרגת אמן בינלאומי.
דרימר הושעה מניהול האוניברסיטה האקולוגית בעקבות שערורייה בה הייתה מעורבת שלוחה של האוניברסיטה, שמכרה תעודות הסמכה במיליון דולרים.
דולפין וילסון (שם מדעי: Lagenorhynchus cruciger) הוא מין קטן של דולפין מהסוג דולפין בקבוקי.
נפוץ בעיקר בקוטב הדרומי ואנטארקטיקה, אך נצפה על ידי האדם לעיתים נדירות.
השם "העברי" נגזר ככל הנראה מאחד הסינונימים האחרונים: Lagenorhynchus wilsoni.
דולפין וילסון סווג לראשונה ב-1824 על ידי Qouy ו-Galmard, על סמך איור שבוצע בדרום האוקיינוס השקט ב-1820. זהו הליוויתנאי היחיד שסווג על סמך עדות ראייה בלבד, ותיאורו התקבל באופן רחב בקהילה המדעית.
עד 1960, למרות שנים רבות של ציד לווייתנים, זוהה ונבדק מין זה רק שלוש פעמים.
עד 2010 נבדקו באופן מלא רק שישה פרטים ממין זה, ו-14 פרטים נבדקו באופן חלקי.
מידע נוסף אודות המין נאסף באמצעות ארבע עמדות או סירות, שהוצבו בקוטב הדרומי בחיפוש אחר הדולפין, באזורים אליהם ספינה לא יכולה להגיע.
למרות שדולפין וילסון מסווג לסוג Lagenorhynchus, בדיקות מולקולריות שנערכו לאחרונה מצביעות על כך שייתכן כי הוא קרוב יותר אל הסוג Cephalorhynchus.
צבעו של דולפין וילסון הוא שחור ולבן; לכן הוא כונה בקרב ציידי לווייתנים בשם "פרת הים".
בכל צד בגופו קיים כתם לבן מלפנים, לאורך המקור והעין ועד הסנפיר, וכתם נוסף קיים בפלג גופו האחורי.
כתמים אלו מחוברים באמצעות פס לבן דק, כך שנוצרת מעין צורת שעון חול , שבגללה ניתן לדולפין זה כינויו באנגלית - Hourglass dolphin.
משמעות השם המדעי הלטיני של הדולפין, cruciger, היא "נושא הצלב" (cross-carrier); כינוי זה מתייחס לצורתם של החלקים השחורים בגוף הדולפין, שבמבט מלמעלה דומים לצורת צלב מלטה או צלב פאטה.
הזכרים קטנים מעט מהנקבות בגודלם, אם כי קשה להסיק זאת בהתבסס על מיעוט הפרטים שנמצאו ונבדקו על ידי בני אדם לאורך השנים.
הדולפין נפוץ באזור הקוטב הדרומי, מאנטארקטיקה ועד קו הרוחב 45 דרום.
המקומות הצפוניים ביותר בהם הוא נצפה היו קו הרוחב 36 בדרום האוקיינוס האטלנטי, וקו הרוחב 33 בדרום האוקיינוס השקט, ליד העיר ולפראיסו שבצ'ילה.
הוא נצפה בעבר בעיקר בדרום ניו זילנד, ליד איי שטלנד הדרומיים וליד ארץ האש בדרום ארגנטינה.
דולפיני וילסון נוטים לנוע בלהקות של 5–10 פרטים.
באחד המחקרים דווח על קבוצה אחת של כ-60 פרטים שנעה יחדיו.
הם חולקים באזורי האכילה עם יונקים ימיים אחרים, דוגמת גלובי שחור ולווייתן מינקי.
הם מסתובבים לעיתים קרובות בחברת לווייתנים מצויים; ציידי לווייתנים מצויים אף נהגו להיעזר בנוכחותם של דולפיני וילסון כסימן להימצאות לווייתנים אלו בסביבה הקרובה.
בדיקות שנערכו לתכולת קיבתם של דולפיני וילסון, העלו כי הם ניזונים מדיונונים ומדגים קטנים.
דולפין היא תוכנת ניהול קבצים חופשית וקוד פתוח המיועדת לשולחן העבודה של KDE.
התוכנה קיימת כברירת מחדל בגרסת KDE האחרונה (5.19), וניתנת להתקנה אף בגרסת מוקדמות יותר.
בגרסאות המוקדמות של KDE היה Konqueror ברירת המחדל כמנהל הקבצים והדפדפן של KDE, ובמשך השנים בעקבות מורכבות השימוש היחסית ב־Konqueror נשמעה ביקורת על אי היות מנהל קבצים ייעודי המתפקד בנפרד מהדפדפן.
ביקורת זו הביאה לפיתוח Dolphin, וחלקים רבים מקוד המקור של Konqueror הוסבו אליה, אף כי דפדפן ברירת המחדל Konqueror יכול עדיין לשמש כמנהל קבצים אלנטרנטיבי בעיקר למשתמשי Power User.
דולסה דה ממבריו (בספרדית: Dulce de membrillo "ריבת חבושים" בתרגום חופשי) הוא ממתק עשוי מחבושים, שמקורו בחצי האי האיברי והוא פופולרי בארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה ומקסיקו וכן באזורים רבים באיטליה.
בגרסאות מעט שונות, הוא אהוד גם בצרפת, יוון וטורקיה.
החבוש, מקורו באסיה הקטנה ובקווקז.
היוונים והרומאים, שהביאו אותו לספרד אכלו את פריו מבושל וממותק בדבש ואף הכינו ממנו ליקר.
הכנת דולסה דה ממבריו היא על ידי בישול כמויות שוות של פרי (מקולף ומגולען) וסוכר, ולאחר הקירור מתקבל גוש במרקם של ג'לי יציב מאוד.
לעיתים הג'לי נחתך (לרוב לצורת מעוינים), ולעיתים מצופה בקוקוס טחון, שקדים או פיסטוקים טחונים גס.
הוא נמכר בצורה מסחרית בקופסאות שימורים עגולות ושטוחות או בתיבות שטוחות שמאפשרות לפרוס אותו בקלות.
מקובל לאכול אותו ללא כל תוספת כקינוח סעודה, בתור טאפה (טאפס) לפני הארוחה יחד עם חריץ גבינה פיקנטית, על לחם, בתור מילוי לעוגות ומאפים מתוקים, ולעיתים גם עם בשר.
המאכל מכונה "לוזינה" בפי יהודי עיראק, ו"ממבריו" בפי צאצאי יהדות ספרד.
אדולף "דולף" שייז היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי יהודי, ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בקבוצת פילדלפיה 76' מליגת ה-NBA.
שייז נחשב לאחד מגדולי הכדורסלנים של תקופתו, ולאחד מגדולי הספורטאים היהודים בכל הזמנים.
הוא נבחר שש פעמים בקריירה לחמישיית העונה הראשונה, שש פעמים לחמישייה השנייה, תריסר פעמיים השתתף במשחק האולסטאר וכמאמן נבחר פעם אחת למאמן השנה ב-NBA.
בין השנים 1957–1963 החזיק בתואר "הקלע המוביל בתולדות ה-NBA".
בשנת 1973 נבחר להיכל התהילה של הכדורסל וב-1996 נבחר כאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
שייז נולד בעיר ניו יורק להורים יהודים ממוצא רומני שהיגרו לארצות הברית.
בנו, דני, הלך בעקבותיו והיה גם הוא כדורסלן ששיחק בליגת ה-NBA שנים רבות.
שלוש מנכדותיו, אבי, קרלה ורייצ'ל גואץ', זכו במדליית כסף בכדורעף כחלק מהמשלחת האמריקאית ב, ונכדו, מיקי פרי, זכה במדליית הזהב בריצת שליחים 4x100 ב.
בשנת 1944 החל שייז לשחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ניו יורק, בה למד במקביל גם הנדסה.
כבר בעונת ה שלו, סייע שייז לקבוצת האוניברסיטה להעפיל עד לפיינל פור טורניר אליפות המכללות בכדורסל.
בשלב חצי-הגמר של הטורניר, פגשה ניו יורק את אוניברסיטת המדינה של אוהיו במשחק שנערך במדיסון סקוור גארדן.
שתי דקות לסיום המשחק, עוד הובילה אוהיו בפער של 10 נקודות, והייתה בדרך להעפלה לראשונה זה שש שנים לגמר הטורניר, אולם שייז השתלט על המשחק והצליח להשוות ולכפות הארכה בה ניצחה קבוצתו.
ניו יורק העפילה למשחק הגמר, בו נכנעה לאוניברסיטת אוקלהומה A&M בהנהגתו של הסנטר בוב קורלנד בתוצאה 49-45.
שייז היה לשחקן המוביל של אוניברסיטת ניו יורק במשך ארבע שנותיו במכללות, ובעונת ה רשם ממוצע נקודות של 13.7 והוביל את קבוצתו למאזן של 22 ניצחונות מול ארבעה הפסדים בלבד, וזכה ב"פרס האגרטי" לכדורסלן המכללות המצטיין של מטרופולין ניו יורק.
לאחר סיום לימודיו האקדמיים, נבחר שייז בבחירה הרביעית בדראפט ה-BAA על ידי ניו יורק ניקס ובמקביל נבחר על ידי טרי-סיטיז בלאק הוקס בדראפט של ליגת ה-NBL המתחרה.
לאחר שההוקס העבירו את הזכויות להחתמתו לסירקיוז נשיונלס, בחר שייז לשחק בשורות הנשיונלס לאחר שאלו הציעו לו חוזה של 7,500 דולר, גבוה ב-50% מזה שהציעו הניקס.
שייז הגיע לקבוצה, שנוסדה רק שנתיים קודם לכן, וסיימה את שתי העונות הקודמות במאזני ניצחון-הפסד שליליים.
יחד איתו הגיע לקבוצה גם אל סרבי, גארד קשוח שעזב את רוצ'סטר רויאלס בעקבות סכסוך עם הבעלים, והצטרף לסירקיוז כמאמן-שחקן.
שייז, הביא איתו סגנון משחק ייחודי שטרם נראה בליגה.
שחקן גבוה, שנוסף על יכולת המשחק מתחת לסל, גם ידע לקלוע מבחוץ.
הוא סיים את עונת הרוקי שלו עם ממוצע של 12.8 נקודות למשחק, וסייע לקבוצתו לשפר את מאזנה ל-40 ניצחונות מול 23 הפסדים בלבד.
לקראת העונה הבאה, עונת , מוזגו ליגת ה-BAA וליגת ה-BNL לליגה אחת שנקראה ליגת ה-NBA.
סירקיוז, הממוקמת במדינת ניו יורק, שובצה לבית המזרחי.
בעונתו הראשונה בליגה, קלע שייז 1,072 נקודות, היה לקלעי השישי בטיבו בליגה והחל רצף של 12 שנים בהן היה הקלעי המוביל של הקבוצה.
שייז הוביל את הנשיונלס למאזן של 51 ניצחונות מול 13 הפסדים בלבד, המאזן הטוב ביותר בליגה ונבחר לחמישיית העונה השנייה.
לאחר שניצחו את פילדלפיה ווריורס בשני משחקים, וגברו בגמר החטיבה על הניקס בתוצאה 1–2, העפילה סירקיוז לגמר ה-NBA באופן אוטומטי.
בגמר פגשה הקבוצה את מיניאפוליס לייקרס, בהנהגתו של ג'ורג' מייקן ונכנעה לה בשישה משחקים בתוצאה 2–4.
בטרם נפתחה עונת , עזבו שלוש קבוצות את הליגה, מהלך שגרר שינוי מבני בליגה שעברה לשחק בשני בתים בלבד.
במקביל החלה הליגה במדידת קטגוריה חדשה - ריבאונדים.
שייז העלה את ממוצע הנקודות שלו ל-17.0, ועם 1,080 ריבאונדים, 16.4 בממוצע למשחק, היה למלך הריבאונדים הראשון של הליגה.
הוא נבחר במהלך העונה להשתתף במשחק האולסטאר הראשון שהתקיים, בו קלע 15 נקודות, וקטף 14 ריבאונדים, ובסיום העונה נבחר פעם נוספת לחמישיית העונה השנייה.
על אף יכולתו, סיימה סירקיוז עם 32 ניצחונות מול 34 הפסדים, והעפילה לפלייאוף מהמקום הרביעי במזרח.
סירקיוז הדיחו פעם נוספת את הווריורס בשני משחקים בסיבוב הראשון, ופגשו את הניקס בגמר האזורי, אך הפעם הייתה ידם של הניקס על העליונה לאחר שניצחו בחמישה משחקים 3-2.
בעונת שבר שייז את שורש כף ידו הימנית.
חרף הפציעה, ועל אף שידו קובעה בתחבושת גבס, המשיך שייז להשתתף במשחקי הקבוצה, והחל לפתח זריקה לסל באמצעות ידו השמאלית.
הוא תרם באותה העונה 13.8 נקודות למשחק, ובדיעבד סיפר כי פציעה זו הפכה אותו לשחקן טוב יותר, משום שכשהחלים גילה כי פיתח אמבידקסטריות שאפשרה לו מגוון התקפי רחב יותר.
בעונת הצליח שייז להוביל את קבוצתו עד לגמר ה-NBA בפעם השנייה, ולראשונה זה ארבע שנים.
הוא תרם 17.1 נקודות ו-12.1 ריבאונדים למשחק, והוסיף אחוזי קליעות עונשין של 82.7%, שני בליגה רק לביל שרמן, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה עם מאזן של 42 ניצחונות מול 30 הפסדים, ובמקום השלישי בבית המזרחי.
בשלב הבתים של הפלייאוף, ניצחה אמנם ניצחה סריקיוז את כל ארבעת משחקיה, אולם במשחק מול בוסטון סלטיקס נפגע שייז כשהופל אל הרצפה, ושבר את שורש כף היד פעם נוספת.
בגמר האזורי הדיחה ב 0-2 את הסלטיקס, והעפילה לגמר ה-NBA בו פגשה פעם נוספת את מיניאפוליס לייקרס.
בסדרת הגמר תרם שייז החבול 9.3 נקודות למשחק, אך לא הצליח לזכות באליפות הראשונה בקריירה, לאחר שמיניאפוליס גברה על קבוצתו בשבעה משחקים.
לקראת עונת התקבל בליגה חוק חדש אותו הגה דני בייסון, בעליה של סירקיוז, שנועד להאיץ את קצב המשחק - שעון זריקות.
שייז, שסגנון משחקו תמיד היה מלווה בתנועה רבה, בניגוד לסנטרים אחרים בזמנו, הסתגל במהירות לסגנון המשחק המהיר.
הוא סיים את העונה עם 18.5 נקודות, שישי בליגה, ורביעי בריבאונדים עם 12.3. סירקיוז סיימה את העונה עם מאזן של 43 ניצחונות מול 29 הפסדים, המאזן הטוב בליגה במשותף עם פורט ויין פיסטונס.
היא העפילה אוטומטית לגמר האזורי בו גברה בארבעה משחקים על בוסטון ועלתה לגמר שנה שנייה ברציפות.
בגמר ה-NBA פגשה הקבוצה את פורט ויין, שגברה בתוצאה זהה בגמר המערב על מיניאפוליס.
שייז היה לקלעי המצטיין של הסדרה עם 19.0 נקודות למשחק, כולל תצוגה של 28 נקודות בניצחון 102–109 במשחק השישי בסדרה, והוסיף 11.9 ריבאונדים בדרך לניצחון בשבעה משחקים, ולאליפות ראשונה בתולדות המועדון.
בשנים הבאות, המשיך שייז לשמור על יכולת אישית גבוהה.
הוא נבחר לאחת מחמישיות העונה בכל עונה עד והוביל את הליגה שלוש פעמים באחוזי קליעה מקו העונשין.
בעונת רשם שייז ממוצעי שיא של 24.9 נקודות למשחק, ובבחירה לתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA סיים שני רק לביל ראסל.
בשנת 1959 קלע שיא קריירה של 50 נקודות במשחק מול בוסטון סלטיקס, בעונת שבר שייז את הלסת.
הוא נאלץ להיעדר ממשחקים רבים עקב פציעתו, ופינה את מקומו כקלעי המוביל של הקבוצה להאל גריר.
שייז לא הצליח לשוב ולהביא את קבוצתו עד לגמר ה-NBA עד לפרישתו ממשחק פעיל.
בעונת עברה סירקיוז לשחק בפילדלפיה ושינתה את שמה לפילדלפיה 76', ושייז הפך למאמן-שחקן במועדון.
נשאר לעונת פרישה בה השתתף ב-24 משחקים בהם תרם 5.6 נקודות ופרש ממשחק פעיל.
בעת פרישתו היה שייז לקלעי המוביל בכל הזמנים בליגת ה-NBA עם 19,249 נקודות והחזיק בשיא נוסף, לאחר ששיחק ב-1,059 משחקים.
כמאמן הקבוצה, הוביל שייז את פילדלפיה למאזן של 34 ניצחונות מול 46 הפסדים, אך במשחקי הפלייאוף הפסיד כבר בסיבוב הראשון מול סינסינטי רויאלס.
הוא המשיך ואימן את פילדלפיה שנתיים נוספות, ואף זכה בתואר מאמן השנה ב-NBA לאחר שהוביל את הקבוצה בעונת למאזן של 55 ניצחונות מול 25 הפסדים בלבד, ועד לגמר המזרח בו הפסיד לבוסטון סלטיקס בחמישה משחקים 1–4, שאחריו עזב את הקבוצה.
לאחר עזיבתו את פילדלפיה, אימן שייז במשך זמן מה את באפלו ברייבס, ושימש כמפקח על השופטים של ה-NBA.