tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החרם קיבל את הסכמתם של ר' יוסף קארו ואחרים.
לאחר פגיעה כלכלית חמורה בעיר הנמל וחששם של יהודי אנקונה לנקמת האפיפיור בהם, בוטל החרם על העיר.
אחרי שנואש מניסיונו להקים ליהודי ונציה מדינה יהודית על אחד האיים של ונציה, הגיע דון יוסף למסקנה שצריך ליישב את היהודים בארץ-ישראל.
הוא רכש את טבריה, בתקוה לחדש משם את עצמאות ישראל.
משפחת נשיא פעלה רבות לחידוש ושיקום היישוב היהודי בטבריה.
בתחילת המאה השש עשרה התקיים בטבריה יישוב זעיר של דייגים ובו מספר מועט של יהודים.
על פי בקשת החכירה שנמצאה בפנקסי האוצר העות'מאני, כוונתם של משפחת נשיא הייתה לפתח את הפוטנציאל החקלאי שבו תוך גידול דקלים, קני סוכר ועצי תות לייצור משי.
טבריה שהייתה רשומה עד כה כתימאר, הפכה ב-1563 להיות הקדש שהכנסותיו מיועדות לבית תמחוי שהקים הסולטאן סולימאן הראשון במערב דמשק.
בתעודות עות'מאניות אלה מתברר כי בשונה מדעתם של רוב ההיסטוריונים, העיר שניתנה בחכירה בסכום של אלף זהובים לשנה, ניתנה בפועל לשותפתו דונה גרציה ולא לדון יוסף נשיא עצמו.
בתור חוכרת המיסים לשטח הקדש היא אף קיבלה אוטונומיה משפטית, בה לא היה ניתן להעמיד אדם לדין אלא בהסכמתה או בהסכמת באי כוחה.
ברשותה היה לתפוס כל שטח פנוי בטבריה, בין לחקלאות ובין לבניין, למעט שטחם של המסגד ובית הקברות המוסלמי.
יוסף נשיא שלח בא כוח מטעמו שיפקח על בניית העיר ופיתוח החקלאות.
הוואלים (ניצבים מטעם הסולטאן) בדמשק ובצפת חויבו לסייע לו והוא הופקד אף על בניית חומה, אשר עבורה הקציב הסולטאן סלים השני 5,000 פרנק ושמונה יניצ'רים מחיל המצב בדמשק, שישמשו כשומרים.
בניית החומה, שהייתה 1,200 מטר לערך, הושלמה ב-1565 ואף החלה אז נטיעת עצי התות.
בהוראת הסולטאן, נקבעו ימי שוק קבועים והעברת מי המעיינות אל תוך העיר נעשתה על חשבונה של דונה גרציה.
ניתן לראות כי לפחות אצל הקהילות היהודיות באיטליה, פירשו בני הדור את הקמתה של טבריה מחדש כפעמי גאולה, ודון יוסף נשיא, בעל ההשפעה באיסטנבול, הצטייר כמבשרה.
הוא אף הוציא "קול מבשר" בו הוא קורא ליהודים ובעיקר לבעלי מלאכה לבוא ליישב את טבריה והעמיד ספינות לשם הבאתם בוונציה ואנקונה.
במכתביה של קהילת קורי מאיטליה בין השנים 8–1557, נכתב: "...וקבלה היא שבטבריא עתידים לחזור תחילה ומשם נעתקים למקדש".
עדות לתחושת היהודים לגבי חידוש ההתיישבות בטבריה, מובאת מידי הנוסע הפורטוגזי פנטלאו דה אביירו , שביקר בארץ ישראל סמוך לשנת 1565: "חדשות אלו הביאו שמחה גדולה לכל היהודים היושבים בארץ ישראל, מכיוון שאלה האמינו, שעם התיישבותם שם, חייב גם המשיח לבוא.
בזמן שהותי בוונציה ביקרתי, מתוך סקרנות, כמעט מדי שבת בשבתו, את בית הכנסת שלהם...הבינותי מהם, שהיו בטוחים ביותר בעצמם, כי תוך שבע או שמונה שנים יבוא המשיח...
ובדרך כזו הלכו שולל כל האנשים הנקלים האלה, אחרי רעיון ודמיון זה, בכל הארץ הקדושה כולה".
אלא שעם תום כהונתו של הסולטאן סלים השני ב-1574 ואיבוד כוחו של יוסף נשיא, הקיץ הקץ על היישוב בטבריה.
אף לא עזרה התערבותו של יהודי נוסף בעל השפעה בחצר הסולטאן, דון שלמה אבן יעיש, שניסה לקחת את טבריה תחת חסותו.
היהודים שבו לצפת ולישוביהם הקודמים ונוסעים שונים מתארים כי טבריה חזרה להיות שוממה.
כך מתארים דבריו של הנוסע הגרמני סלומון שווייגר ב-1587: "טבריה המפורסמת בלתי מאוכלסת כולה, מחמת הריבוי הגדול של נחשים ארסיים השולטים כאן".
לאחר מכן ב-1599, מתאר אקווילנטה רוקטה, כי "הלאה, במרחק ארבעה מילים בערך, לצד שמאל, בכיוון דרום, מצוי המקום שם עמדה העיר טבריה שממנה לא נותר שריד, מאחר שהיא קבורה בתוך המים ובתוך החול של אגם זה".
בישראל נקראו רחובות על שמו בערים תל אביב, ירושלים, פתח תקווה, בני ברק, בת ים, חולון, נתניה והרצליה.
כמו כן, בטבריה קרויה על שמו שכונה במרכז העיר (שידועה גם בשמה הישן, "שיכון ותיקים").
גוטרמן, אלכסנדר, יהודים ספרדיים על אדמת פולין, פעמים, גיליון מס' 18, יד יצחק בן צבי, 1984, עמ' 53–79.
הד, אוריאל, תעודות טורקיות על בניינה של טבריה במאה הט"ז, ספונות, יד בן צבי: 1966 (תשכ"ו), עמ' 193- 210.
הרוזן, יעקב, דון יוסף נשיא, מסדה, רמת גן: 1960.
הרוזן, יעקב דונה גרציה ומדינת היהודים בטבריה שבגליל, הוצ' צור אות, 1980.
לואיס, ברנרד, היהודים בעולם האסלאם, זלמן שזר, ירושלים: 1996.
קלוזנר, יוסף, דון יוסף נשיא – הדוכס של נקסוס, לעם, יפו: 1913.
שור, נתן, הניסיון להקים מדינה יהודית בטבריה על ידי דונה גרציה מנדס ודון יוסף נשיא והכשלתו בידי הפרנציסקנים, אריאל, ירושלים: 1987. עמ' 44–49.
תמר, דוד, הציפייה באיטליה לשנת הגאולה של"ה, ספונות, כרך ב, 1957, עמ' 61–88.
דון ג'ובאני (באיטלקית: Don Giovanni, הכותרת המלאה: Il dissoluto punito, ossia il Don Giovanni), היא אופרה בת שתי מערכות, אשר הולחנה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט, בעת שהותו בדירה שכורה בפראג; באותה דירה הוא כתב שתי אופרות: ד'ון ג'ובאני ונישואי פיגארו.
מספרה ברשימת קכל K.527, והיא הוצגה לראשונה ב-29 באוקטובר 1787 בתיאטרון האחוזות בפראג.
הליברטו לאופרה נכתב על ידי הליברטיסט האיטלקי לורנצו דה פונטה.
דה-פונטה גנב את הליברטו ממחזה בן מערכה אחת של הלברטיסט ג'ובאני ברטאטי.
דה-פונטה לא פיתח את עלילת הליברטו, וכתוצאה מכך, למרות שהאופרה היא בת שתי מערכות, כל האירועים המשמעותיים מסתיימים כבר במערכה הראשונה.
במערכה השנייה יודעות כבר כל הדמויות על מעשיו של דון ג'ובאני, והמעמד המרכזי בה הוא ירידתו לשאול.
ההכנסה הכספית שהביאה למוצרט הייתה מן הגדולות ביותר שקיבל מעודו, הודות לפופולריות הרבה שזכתה לה.
בפראג מוצרט נהנה מיחסם הטוב של תושבי המקום כלפיו, וביטוי שלו ביחס אליהם התפרסם: "Meine Prager verstehen mich" (הפראגים שלי מיטיבים להבינני).
ביצירה זו, החל מסביבת השנה שנכתבה והלאה עד מותו, ניכר הצפי לקראת המוות, במיוחד לאחר אבל על מות אמו, אנה מריה מוצרט (מתה ב-1778), מות אביו, ליאופולד מוצרט (מת ב-28 במאי 1787), ומות התינוק אשר ילדה לו אשתו קונסטנצה.
כאחת מאופרות רבות אשר התבססו על אגדת דון חואן, האופרה של מוצרט נחשבת מעל ומעבר לכל השוואה.
האופרה שייכת לז'אנר הדרמה ג'וקוזו, "דרמה מבודחת"; עלילה דרמטית המוצגת דרך תמונות קומיות.
בהפקה המקורית, השחקנים תמרנו בין רצ'יטטיב מדובר לבין שירת אריה, אך רוב ההפקות המודרניות משתמשות ברצ'יטטיב יבש (seco) לפי שיטתו של מוצרט.
הפילוסוף הדני סרן קירקגור כתב חיבור ארוך בספרו "או - או", בו הוא (או לפחות אחת הדמויות המגולמות בשמותיו הספרותיים) יוצא להגנת הטענה, שדון ג'ובאני היא יצירת האמנות היפה ביותר מאז ומעולם.
הסצנה המסיימת, הפינאלה, שבה דון ג'ובאני מסרב להתחרט על חטאיו, הופיעה כנושא שיחה באמנות ובפילוסופיה אצל סופרים רבים, כולל ג'ורג' ברנרד שו, שביצירתו "אדם ועל-אדם" עשה פרודיה על האופרה (עם אזכור ברור למוזיקה של מוצרט בסצנת הסיום בין דון ג'ובאני לקומנדטורה).
האופרה זכתה לגרסה קולנועית בשם "דון ג'ובאני" בשנת 1979, בבימויו של ג'וזף לוזי.
מכיוון שמנעד ואופי התפקיד הראשי ביצירה הוא בס בריטון, התפקיד בוצע הן על ידי זמרי בס והן על ידי זמרי בריטון.
חלק מהזמרים הבולטים אשר גילמו את דון ג'ובאני לאורך הדורות, בהצגותיה הרבות, היו זמרי הבס צ'זרה סייפי, אציו פינצה וסמואל ראמי, זמר הבס-בריטון ברין טרוול וזמרי הבריטון תומאס המפסון, בו סקובהוס, אנטוני מייקלס-מור ורוד גילפרי.
לפורלו משקיף על בית הקומנדטורה בזמן שאדונו, דון ג'ובאני, מתגנב פנימה במטרה לפתות את דונה אנה (אריה: "Notte e giorno faticar", אני עובד יומם וליל).
דונה אנה מופיעה רודפת אחרי דון ג'ובאני המחופש, והיא זועקת לעזרה.
אביה, הקומנדטורה, מופיע ומזמין את ג'ובאני לדו-קרב, תוך כדי שדונה אנה ממהרת להזעיק עזרה.
ג'ובאני דוקר את הקומנדטורה למוות, ובורח ללא שתיוודע זהותו.
דונה אנה חוזרת בלווית ארוסה דון אוטאביו, נבעתת, ודון אוטאביו נשבע לנקום את דם חותנו לעתיד (דואט: "Fuggi, crudele fuggi", ברח, אכזר, ברח).
כיכר לפני ארמונו של דון ג'ובאני
ג'ובאני ולפורלו שומעים אישה (דונה אלווירה) מדברת על כך שנזרקה על ידי גבר ("Ah, chi mi dice mai", אה, מי יוכל לומר לי), ג'ובאני מפלרטט איתה, אך כשהוא מזהה שמדובר באישה שהוא עצמו זרק, הוא ממהר ללכת כשהוא מורה ללפורלו לומר לדונה אלווירה את האמת עליו.
לפורלו פונה לדונה אלווירה, ובניסיון לנחם אותה, הוא שולף רשימה של "כיבושים" שעשה דון ג'ובאני.
הוא מונה את מספר הנשים בכל ארץ: באיטליה - 640, בגרמניה - 231, 100 בצרפת, 92 בטורקיה, ובספרד - 1,003. (האריה: "Madamina, il catalogo è questo", גבירתי הקטנה, זהו קטלוג הכיבושים).
כשאלווירה עוזבת, נכנסת לכיכר תהלוכת נישואים של צרלינה ומאזטו.
ג'ובאני שאוטומטית נמשך לצרלינה, מציע לערוך את משתה החתונה אצלו בארמון.
מאזטו מבין את כוונתו של ג'ובאני ומתרגז ("Ho capito!
עד מהרה מוצאים עצמם ג'ובאני וצרלינה לבד, וג'ובאני מפעיל את שיטות הפיתוי (דואט: "Là ci darem la mano").
אלווירה מגיעה ומפריעה לניסיונות הפיתוי ("Ah, fuggi il traditor", אה, נוסי מן הבוגד), אחריה נכנסים אנה ואוטאביו המתכננים את הנקמה ברוצח שזהותו עודנה לא ידועה.
הם נתקלים בג'ובאני ומבקשים את עזרתו במימוש הנקמה.
ג'ובאני, שעדיין מנסה להשיג את אנה, מתעניין מי הוא זה אשר יעז להפר את שלוותה.
אלווירה שוב מפריעה לו בניסיונות הפיתוי, כשהיא מכריזה על בגידתו בה.
ג'ובאני מתנצל בפני אנה ואוטאביו בטענה כי אלווירה אינה שפויה (קוורטט: "Non ti fidar, o misera").
כאשר ג'ובאני עוזב הוא מבטיח שוב לעזור בלכידת הרוצח, כאשר אנה מזהה את קולו של מי שניסה לפתות אותה, וכמובן הרוצח ("Or sai chi l'onore", הו, זה אשר לקח את כבודי).
אוטאביו שאינו משוכנע לגמרי בזיהוי של אנה, מחליט להניח לג'ובאני אך לפקוח עליו עין ("Dalla sua pace").
לפורלו נכנס ומיידע את ג'ובאני כי האורחים למשתה החתונה ממתינים בארמון, מאזטו מוסח מקנאתו, אך צרלינה נסערת בעקבות ניסיון הפיתוי.
ג'ובאני אינו מתרשם ובמצב רוח מרומם נכנס אל הארמון לחגוג ("Fin ch'han dal vino", סוף סוף, היין!).
צרלינה מנסה להרגיע את מאזטו כי אין מקום לדאגה, אך בדיוק כשהיא מצליחה להרגיע אותו קולו של ג'ובאני נשמע.
חשדו של מאזטו מתעורר והוא מחליט להתחבא ולראות מה תעשה צרלינה.
צרלינה בורחת בבהלה, וג'ובאני ממשיך לפתות אותה, עד שהוא נתקל במאזטו.
ג'ובאני לא מתבלבל ומסביר כי רק רצה לשמח את צרלינה שהייתה עצובה שמאזטו לא היה לצידה.
ג'ובאני מוביל את הזוג אל החדר המקושט בפאר והדר, שם ממתינים שלושה אורחים מחופשים, אלווירה, אנה ואוטאביו, המתכננים לתפוס את ג'ובאני.
בהמשך החגיגה סוחב ג'ובאני את צרלינה וממשיך בנסיונותיו, כשלפורלו מסיח את דעתו של מאזטו.
כשצעקתה של צרלינה לעזרה נשמעת, רץ לפורלו להזהיר את אדונו, וג'ובאני סוחב את לפורלו לתוך החדר בנסותו לטעון שלפורלו הוא זה שניסה לפתות את צרלינה.
אלווירה אנה ואוטאביו, ללא המסכה, אומרים כי הם יודעים הכל.
האורחים אינם מאמינים לג'ובאני ותוקפים אותו.
ג'ובאני נלחם ומצליח לברוח מהקהל הזועם.
לפורלו מאיים לעזוב את ג'ובאני, אך ג'ובאני מפתה אותו בכסף (דואט: "Eh via buffone").
ג'ובאני רוצה לפתות את המשרתת של אלווירה.
לצורך כך הוא מחליף עם לפורלו את הגלימה והכובע ומתחבא.
אלווירה מגיעה לחלון (טריו: "Ah taci, ingiusto core").
לפורלו עומד לפני הבית, וג'ובאני ממחבואו שר על כיסופיו לאלווירה ועל רצונו כביכול לחזור אליה.
אלווירה המשוכנעת שלפורלו הוא ג'ובאני יוצאת לרחוב ועוקבת אחרי לפורלוו המרחיק אותה מהבית.
ג'ובאני מנצל את ההזדמנות ומתחיל לפתות את המשרתת מלווה במנדולינה ("Deh vieni alla finestra", צאי אל החלון).
באמצע ניסיונות החיזור, מגיע מאזטו מלווה בידידיו המחפשים את ג'ובאני.
ג'ובאני המחופש ללפורלו, מביע את "רצונו" להצטרף לחיפושים.
אחרי שהוא מחלק את הקבוצה ("Metà di voi qua vadano") הוא מחרים את הנשק, משתלט על מאזטו שנותר בלתי חמוש, ובורח בצחוק גדול.
צרלינה מגיעה ומנחמת את מאזטו ("Vedrai carino").
לפורלו נוטש את אלווירה (סקסטט: "Sola, sola in buio loco", בדד, בדד במקום אפל זה).
כאשר לפורלו מנסה לעזוב את המקום מגיעים דונה אנה ודון אוטאביו ומנחמים את אלווירה.
לפורלו מתקשה למצוא את הדלת, לברוח מהזירה, וכשהוא מוצא אותה היא נפתחת בידי מאזטו וצרלינה.
האחרונים רואים אותו בלבושו של ג'ובאני ותופסים אותו מיד.
אנה ואוטאביו מצטרפים אליהם ומאיימים להרוג את לפורלו/ג'ובאני.
אלווירה, החושבת שאהובה נמצא בסכנה, מתחננת בפניהם לרחמים וטוענת כי הוא בעלה.
לפורלו מוריד את הגלימה וחושף את זהותו האמיתית.
ההלם האוחז בנוכחים מאפשר ללפורלו לנוס מהמקום ("Ah pietà signori miei").
בעקבות האירועים משתכנע אוטאביו באשמת ג'ובאני ונשבע לנקום בו ("Il mio tesoro"), אלווירה זועמת על בגידתו הנוספת של ג'ובאני ("Mi tradì quell'alma ingrata").
בית קברות, לפני פסלו של הקומנדטורה
לפורלו מספר לג'ובאני איך ניצל ברגע האחרון ממוות, אך ג'ובאני לועג לו ומספר לו איך כמעט הצליח לפתות אישה המאוהבת בלפורלו.
לפורלו איננו משועשע, ומוחה בפני ג'ובאני כי האישה יכלה להיות אשתו.
ג'ובאני צוחק על מחאתו של לפורלו, וקול יוצא מפסל הקומדנטורה מזהיר את ג'ובאני כי צחוקו לא ישמע עוד אחרי הזריחה.
ג'ובאני מורה ללפורלו להקריא לו מה כתוב על בסיס הפסל: "נקמת מותי ממתינה כאן".
לפורלו נרעד, אך ג'ובאני חסר הבושה מצווה על לפורלו להזמין את הפסל לארוחת הערב (דואט: "Oh, statua gentilissima").
לפורלו המפוחד לא מצליח להשלים את המשימה, ועל כן ג'ובאני העושה זאת חורץ את גורלו במו ידיו.
אוטאביו מבקש את ידה של אנה, אך היא מסרבת בטענה כי אין זה מתאים זמן קצר כל כך אחרי מות אביה.
אוטאביו אומר לה כי היא אכזרית, אך היא מרגיעה אותו באומרה כי היא אוהבת אותו ונאמנה לו ("Non mi dir").
ג'ובאני חוגג בחדרו המהודר עם ארוחה מפוארת ומוזיקה ברקע (המוזיקה בסגנון המאה ה-18, עם רמזים לאריה מתוך אופרה אחרת של מוצרט - "נישואי פיגארו").
לפורלו מגיש את האוכל ("Già la mensa preparata", הסעודה מוכנה).
אלווירה מופיעה, ואמרת לג'ובאני כי איננה נוטרת לו טינה יותר, רק חשה רחמים כלפיו.
ג'ובאני המופתע מכך שאיננה כועסת יותר, שואל אותה מה היא רוצה.
אלווירה מבקשת מג'ובאני לשנות את דרכיו.
ג'ובאני רק מגיב "Brava!", מתעלם ממנה, ומהלל את היין והנשים כ"תמצית ותפארת המין האנושי".
אלווירה הכועסת יוצאת מהבית וצווחתה נשמעת היטב מבחוץ.
היא רצה פנימה רק כדי להימלט מדלת אחרת.
ג'ובאני שולח את לפורלו לראות מה קרה, וגם הוא צועק וחוזר פנימה לדווח שהפסל הגיע כמובטח.
נקישה מבשרת רעות נשמעת בדלת.
לפורלו, משותק מפחד אינו מסוגל לפתוח אותה, לכן ג'ובאני ניגש ופותח את הדלת.
בפתח עומד הפסל של הקומנדטורה ("Don Giovanni!
הפסל מוכיח את בן הבליעל על חייו מרושעים והזדוניים, אך ג'ובאני מקשיח לעומתו.
הפסל שוקע באדמה, מושך את ג'ובאני איתו כאשר אש מהגיהנום סובבת את ג'ובאני השוקע באדמה.
דונה אלווירה, דונה אנה, דון אוטאביו, צרלינה ומאזטו מגיעים ומחפשים את ג'ובאני.
הם מוצאים רק את לפורלו המתחבא מתחת לשולחן והמתאר להם את מה שחזו עיניו.
מאחר שהסיפור נגמר, אוטאביו ואנה מחליטים להינשא בתום שנת האבל, דונה אלווירה תעבור למנזר, צרלינה ומאזטו פונים לביתם לסעוד יחדיו את ארוחת הערב, ולפורלו יחפש לעצמו אדון חדש.
המקהלה חותמת במסר של האופרה: "זהו סופו של עושה רֶשע - סופו של חוטא משקף את חייו" ("Questo è il fin").
בעבר נהגו מנצחים להשמיט את החלק הזה בטענה כי איננו חלק מהאופרה, אך כיום נהוג לבצע את האופרה במלואה כפי שמוצרט כתב אותה.
האופרה הועלתה לראשונה באוקטובר 1954 בביצוע תזמורתי.
בסוף ספטמבר 1963 נערכה הופעת הבכורה של ההצגה באופרה הישראלית.
בינואר 1964 הועלתה האופרה גם בביצוע התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
האופרה זכתה בשנת 2009 לביצוע קונצרטנטי עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה.
בשנת 2014 הועלתה האופרה בביצוע סולני מיתר אופרה סטודיו של האופרה הישראלית החדשה, בבימוי חלקי.
בתפקידים הראשיים: עודד רייך (דון ג'ובאני) ויאיר פולישוק (לפורלו).
בפברואר 1994 האופרה עלתה לראשונה בבימוי מלא באופרה הישראלית (במשכן בתיאטרון נגה) עליה ניצח גארי ברתיני ואותה ביים גרהם ויק בתפקיד דון ג'ובאני שר זמר הבריטון אנטוני מייקלס-מור.
בפברואר 2018 האופרה עלתה בבימוי מלא באופרה הישראלית במשכנה הנוכחי, עליה ניצח דניאל אורן ואותה ביים קספר הולטן.
בחודש מרץ 2023 עלתה האופרה בהפקה חדשה באופרה הישראלית בשיתוף עם האופרה המלכותית קובנט גרדן בלונדון, האופרה של ברצלונה והאופרה של יוסטון.
דונלד (דון) ולש Welsh; 25 בפברואר 1911 - 2 בפברואר 1990) היה כדורגלן ומאמן אנגלי.
ולש שיחק בקבוצת טורקי יונייטד ובקבוצת צ'רלטון אתלטיק, עמה זכה בגביע ההתאחדות בעונת 1946/1947 ובנבחרת אנגליה.
בעונת 1939/1940 ולש שיחק במדי ליברפול במסגרת ידידותית כאשר הכדורגל הרשמי באנגליה הוקפא בשל מלחמת העולם השנייה.
ב-1954 הפך דון ולש למאמן הראשון של ליברפול מזה 50 שנים שתחת הדרכתו ירדה הקבוצה ליגה.
למרבה האירוניה, הייתה זו היריבה העירונית אברטון שעלתה חזרה לליגה הבכירה באותה העונה.
עונה זו הייתה המשכה הישיר של קודמתה, בה סיימה ליברפול במקום ה-17 בליגה וניצלה מירידה עם ניצחון דחוק על צ'לסי במחזור האחרון.
לאחר עונה זו, נותרה ליברפול בליגת המשנה במשך 8 עונות נוספות.
ליברפול כמעט וחזרה לליגה הבכירה בעונת 1955/1956, אך לוולש לא ניתנה הזדמנות נוספת והוא פוטר באותה השנה.
עד היום נותר ולש מאמנה היחיד של ליברפול שפוטר על ידי המועדון.
לאחר הקדנציה בליברפול ניהל ולש פונדק במערב המדינה, לפני שהאהבה הכדורגל משכה אותו בחזרה לחיי האימון, הפעם בבורנמות' בליגה השלישית החדשה, לקראת פתיחתה של עונת 1958/1959. לאחר שתי עונות בינוניות (מקומות 10 ו-12) ולש פוטר ב-1961 בעקבות רצף של תוצאות לא מספקות.
ולש פנה לאמן את וייקומב וונדררס לתקופה קצרה בין יולי 1963 ונובמבר 1964 לפני שחזר למועדון בו זכה להצלחה כשחקן, צ'רלטון אתלטיק, כחבר בצוות הניהולי.
דונלד "דון" האו היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
האו נולד בוולברהמפטון ושיחק לאורך רוב הקריירה שלו במועדון וסט ברומיץ' אלביון, אליו הצטרף בדצמבר 1950. הוא חתם על חוזה מקצוען בנובמבר 1952, אך רק ב-1955 ערך את הופכת הבכורה שלו במשחק נגד אברטון.
האו שיחק בעמדת המגן, והשתתף בכ-350 משחקים במדי המועדון במשך 12 שנים, במקביל למשחקיו עבור נבחרת אנגליה שכללו בין השאר השתתפות במשחקי מונדיאל 1958.
האו הוחתם על ידי ארסנל של בילי רייט ב-1964, וזכה לקבל את סרט הקפטן של המועדון.
אולם, במרץ 1966 הוא שבר את רגלו במשחק נגד בלקפול, ומעולם לא הצליח להתאושש מספיק מהפציעה על מנת לחזור להרכב הראשון.
האו פרש מכדורגל והתמנה למאמן קבוצת המילואים של ארסנל תחת ברטי מיי, והחל לאמן את הקבוצה לאחר עזיבתו של דייב סקסטון ב-1968. המועדון זכה בדאבל ב-1971 כאשר האו הוא חלק חשוב מהצוות, אך זמן קצר לאחר מכן הוא חזר לווסט ברומיץ' כמאמן.
האו לא זכה להצלחה רבה בווסט ברומיץ', שירד לליגה השנייה ב-1973. לאחר מכן הוא עבר לטורקיה והחל לאמן את גלאטסראיי, חזר לאנגליה ואימן את לידס יונייטד, ולבסוף הצטרף לארסנל ב-1977 כעוזרו של טרי ניל.
האו גם היה חלק מצוות האימון של נבחרת אנגליה ב-1981, ועבד תחת רון גרינווד.
כאשר גרינווד פרש ב-1982 האו המשיך לעבוד תחת המאמן החדש בובי רובסון.
טרי ניל פוטר ב-16 בדצמבר 1983 והאו התמנה לממלא מקומו.
הוא קיבל את מינוי הקבע לאחר המשחק נגד לסטר סיטי ב-28 באפריל 1984. למרות הבאתם של שחקנים צעירים חדשים כגון טוני אדמס, דייוויד רוקאסל וניאל קווין, הוא לא הצליח להוביל את המועדון לתארים כלשהם.
בשלוש עונותיו של האו בארסנל המועדון סיים במקום ה-6 וה-7 (פעמיים), אם כי למשך תקופה קצרה באוקטובר 1984 הוא הוליך את הליגה.
האו התפטר מתפקידו ב-22 במרץ 1986, זמן קצר לאחר המשחק נגד קובנטרי סיטי.
בעיתוני הספורט הועלתה השערה כי ההתפטרות היא בעקבות כוונתה של הנהלת ארסנל להחליף את האו בטרי ונבלס, אך לבסוף היה זה ג'ורג' גרהאם שקיבל את המשרה.
האו הצטרף לווימבלדון כעוזרו של בובי גולד, וסייע לתכנן את האסטרטגיה שהובילה לניצחון בגמר גביע ה-FA נגד ליברפול.
האו אימן את קווינס פארק ריינג'רס בין 1989 ל-1991, ואת קובנטרי סיטי ב-1992 כמאמן זמני.
האו החל לעסוק גם בעיתונאות ובשדרנות, והפך לפרשן משחקי הסרייה א' בערוץ 4 הבריטי.
האו חזר לתחום האימון והתמנה לתפקיד עוזר המאמן של טרי ונבלס בנבחרת אנגליה באמצע שנות ה-90 (כולל יורו 1996), וב-1997 חזר לארסנל בפעם האחרונה כמאמן קבוצת הנערים.
הוא פרש מאימון בקיץ 2003 (אם כי מדי פעם מאמן קבוצות נערים ברחבי הממלכה המאוחדת), אך המשיך לכתוב מדי פעם טורי פרשנות עבור אתר האינטרנט של ה-BBC.
להאו היה טור קבוע במגזין הרשמי של ארסנל.
בשנת 2004 הוא הוכתר כאחד מ-16 השחקנים הטובים ביותר בתולדות וסט ברומיץ' אלביון, לאחר משאל שאורגן לרגל חגיגות 125 שנים להקמת המועדון.
בשלהי 2007 ובתחילת 2008 הוא עבד עם התאחדות הכדורגל של אירלנד כחלק מפאנל של שלושה אנשים שמינה את ג'ובאני טרפטוני למאמן נבחרת אירלנד.
דון הרן (22 באפריל 1936 – 15 ביוני 2016) היה פרופסור למוזיקולוגיה, שהופקד על הקתדרה למוזיקולוגיה על-שם ארתור רובינשטיין בפקולטה למדעי הרוח, חוג למוזיקולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, והיה חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
דון הרן נולד בקיימברידג' שבמסצ'וסטס (ארצות הברית).
הוא בוגר בתואר ראשון (ב.א.) בספרות צרפתית באוניברסיטת ייל (סיים בהצטיינות).
לאחר מכן למד לתואר מוסמך (מ.א.) ושלישי (דוקטור) במוזיקולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מוריו הראשיים היו אדוארד לובינסקי (1985-1908) וג'וסף קרמן (נולד ב-1924), מהם קרמן שימש כמדריכו לעבודת הדוקטור.
בסיום העבודה ב-1963 הוא עלה לארץ עם אשתו הישראלית (שלמדה גם היא באוניברסיטת קליפורניה בברקלי).
בשנים 1963–1966 הוא הרצה כמורה לתולדות המוזיקה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בירושלים.
ב-1966, שנה לאחר פתיחת החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, הוא נתמנה בו למדריך ובהמשך למרצה (1971), למרצה בכיר (1974), לפרופסור חבר (מופקד הקתדרה למוזיקולוגיה על שם עמנואל אלכסנדר, 1976) ולפרופסור מן המניין (מופקד הקתדרה למוזיקולוגיה על שם ארתור רובינשטיין, 1980).
ביציאתו לגמלאות ב-2004 נהיה לפרופסור אמריטוס (מופקד אותה הקתדרה).
הרן שימש כפרופסור אורח במרכז ללימודי ימי הביניים והרנסאנס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1993), ופרופסור אורח ב-"וילה אי טאטי" (המרכז האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד לחקר הרנסאנס האיטלקי, פירנצה, 2004).
בין מענקי המחקר להם זכה: המועצה האמריקאית לאיגודים מלומדים (American Council of Learned Societies); קרן הזיכרון לתרבות יהודית (שלוש פעמים); ספריית ניוברי, שיקגו; ספריית פולג'ר שקספיר, וושינגטון ד.סי.; האיגוד האמריקאי לפילוסופיה; האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, קרן למחקר (ארבע פעמים); הקרן על שם גלדיס קריבל דלמאס; והמכון למחקר מתקדם, פרינסטון (פעמיים).
הרן שימש כיועץ מוזיקלי במרכז התרבות של שגרירות אמריקה בישראל, שם ערך קונצרטים של מוזיקה אמריקאית והרצה על מוזיקה זו בשנים 1967–1970. הוא היה חבר במערכת המכון למוזיקה ישראלית (תל אביב) בשנים 1964–1968 ו-1972–1979 ופעל ככתב חוץ על מוזיקולוגיה בישראל, בשנים 1968–1990, לכתב העת Current Musicology.
הוא חבר המערכת של כתב העת "מן-עד" (ביטאון האיגוד הישראלי למוסיקולוגיה) מאז היווסדו ב-1978 ועורך שותף (בתחום ההיסטוריה המוזיקלית) של כתב העת Journal of Interdisciplinary Studies מאז 2008.
היה חבר האיגוד פי-בטא-קאפא; האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה (יושב ראש 1980-1978); האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה (בו נבחר כחבר כבוד ב-2006); האיגוד הבינלאומי למוזיקולוגיה, בו ישב בוועד המנהל (1992-1987) וכיהן כסגן נשיא (1997-1992); האיגוד האמריקאי לרנסאנס; האיגוד העולמי למדעי היהדות; והאיגוד האירופי למדעי היהדות.
בשנים 1996–2000 היה מנהל בפועל של המרכז לחקר המוזיקה היהודית (ליד האוניברסיטה העברית).
דון הרן היה נשוי לאיה, נכדתו של פרשן התנ"ך שמואל לייב גורדון (של"ג) ותרפיסטית למוזיקה.
מדליה מהעיר טור, צרפת, בשיתוף אוניברסיטת פראנסואה ראבלי, טור (1997).
הפרס לזכר דונלד טובי (Tovey), אוניברסיטת אוקספורד (1977).
פרס מיכאל לנדאו להישגי מחקר באומנויות (1999).
חבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2005).
אביר (cavaliere) במסדר הכוכב לסולידריות איטלקית (2006).
חבר כבוד של האיגוד האמריקאי למוזיקולוגיה (2006).
תחומי מחקר עיקריים: יחסי מילה וצליל בתקופת הרנסאנס על-פי שיקולים היסטוריים, תאורטיים ומעשיים/ביצועיים; הומניזם ומוזיקה; מוזיקה כרטוריקה; מוזיקה כלית בבארוק המוקדם; מוזיקאים יהודיים (מלחינים, זמרים, נגנים, תאורטיקנים), הן גברים והן נשים, באיטליה של המאות ה-16 וה-17; משוררות יהודיות מוקדמות, ביניהן שרה קופיה סולם; והתחלת ההיסטוריוגרפיה המוזיקלית העברית במאה ה-18.
מחקרים כלליים על המוזיקה (עם דגש על מוזיקה במאות ה-16 וה-17)
בין הנושאים אותם חקר הרן: ההיסטוריונים המוקדמים צ'רלז בורני (1814-1726) ואוגוסט וילהלם אמברוז (1876-1816) כעורכים "חלוציים" של יצירות המלחין ז'וסקן דה פרה (1521-1450) זמן רב טרם הוצאתן הביקורתית הכוללת במאה ה-20;
מושג הקרב, על היבטיו הספרותיים והמוזיקליים, ביצירות הרנסאנס;
ארגונים מחזוריים ברביעיות בטהובן המוקדמות;
המלחין דומניקו גאלי מסוף המאה ה-17 ויצירותיו "ההרואיות", לדבריו, לצ'לו סולו ללא ליווי (1691), בהן הוא הקדים בשלושים שנה את הסוויטות המפורסמות לצ'לו סולו מאת יוהאן סבסטיאן באך;
אלגנטיות כמושג יסוד בשיפוט המוזיקה במאה ה-16 על-פי הנאמר עליה בכתבי התאורטיקנים לספרות ולמוזיקה;
התחדשות המוזיקה הכלית, דהיינו, ה"רנסאנס" שלה, באופן פרדוקסאלי, ב"ימי הביניים";
קשיי הגדרה סגנונית ביצירות השייכות בכתיבתן לשתי תקופות שונות (ביניהן יצירות מאת שלמה רוסי);
מושגי כוח משתנים בתפישת המוזיקה כמטפורה לכוח, בהתייחס לשתי דמויות יסוד ביצירות המאות ה-17 וה-18, אורפאוס והרקולס; המשורר גוידו קזוני (נפטר ב-1642) המרחיב, במסה רבת הקף, על "אהבה" כמסמלת את המוזיקה על צדדיה השונים;
המלחין בנדטו מרצ'לו ואוסף יצירותיו למזמורי דוד (Estro poetico-musicale, 1724), בו ניסה לשחזר את המוזיקה בבית המקדש כדי להראות כיצד מוזיקה זו יכולה לשמש כמנוף לחידוש הקומפוזיציה ולהעמקתה בתקופתו הוא;
משה (התנ"כי) הנחשב, ביחד עם אורפיאוס ואחרים, כמשורר ומוזיקאי ב-prisca theologia ("התאולוגיה העתיקה", מושג השגור בפי הנאו-פלטוניסטים לציון גדולי התאולוגים לפני הברית החדשה);
ה-encomium (קרי, נאום שכולו דברי שבח, במקרה זה נאום לשבח המוזיקה) ומקומו המקובל כפרק פותח בספרי התאוריה המוזיקלית המוקדמים, בהתייחס למקורותיו, מרכיביו והשלכותיו;
מבט חדש על היצירה "O rosa bella" ("או שושנה היפה"), מן הידועות בין יצירות הרנסאנס המוקדם: טענת היסוד היא שמדובר, במילות השיר, ביהודייה יפהפייה בשם רוזה – המאמר מתמודד עם השאלות הביוגרפיות, הספרותיות והמוזיקליות לחיזוק הטענה;
אורפיאוס בכתבי הרטוריקאים כמשורר, מוזיקאי ומחנך: מאין הגדרות אלו?
מה תוקפן לגבי מעמדו של אורפיאוס בשירה ובמוזיקה?;
דיון בחקר המוזיקה של הרנסאנס בציון תצפיות ואתגרים חדשים לקראת המאה ה-21;
"ביזת רומא" (באנגלית Sack of Rome) כאירוע ממשי (1527) הנזכר ביצירות מוזיקליות: כיצד הוא נתפס בהן?
מה מוסיף התיאור המוזיקלי להבנת האירוע באופן היסטורי?;
סוגת ה"ברבאנו" (barabano) במאה ה-17: ביטויי סוגה זו לא רק במוזיקה של המאה ה-17 אלא גם בזו של תקופות מוקדמות ומאוחרות, כמעין רעיון קומפוזיטורי בסיסי הרץ דרך כל הספרות (בחלק הסיום של מחקר זה צוינו ההקבלות בין מנגינת ה"ברבאנו" לבין ההמנון הלאומי "התקווה");
הנושא של "קבלת החלטות" והשתקפותו ביצירות בארוקיות (מאת באך והנדל) בהן נדון, בתמליל, הצורך לבחור בין "מוסר" ו"תענוג" כשתי גברות מנוגדות (על-פי משלי, פרקים , ו);
דיון בפולמוס בין שני התאורטיקנים רבי ההשפעה במאה ה-16 ג'וספו צרלינו ותלמידו וינצ'נצו גליליי, כמייצגי הבדלי השקפות בין דור האבות לבין דור הבנים;
התאורטיקן ג'ובאני דל לאגו (מן המחצית הראשונה של המאה ה-16): קורותיו וכתביו (ביניהם מכתבים בענייני מוזיקה שנשתמרו בכתב יד בספריית הוותיקן).
מוזיקה ומילים (הקשר ביניהן בהלחנה, ביצוע, האזנה ותפישת תכנים)
בין הנושאים אותם חקר הרן: הנחיות לזמרים, בספרי התאורטיקנים המוקדמים, לביטוי מילים נאות;
תורת התאום בין הברות הטקסט לבין צלילי המוזיקה בהלחנה ובביצוע, תורה הידועה בספרות המקצועית בשם text underlay (הנחת הטקסט תחת תווי המוזיקה):
בספר Word-Tone Relations in Musical Thought ("יחסי מילה וצליל במחשבת המוזיקה") הובאו העדויות לתורה זו, על יישומיה השונים, מאז ימי קדם עד המאה ה-17, בהתייחס לזרמים הומניסטיים בהם הודגשה ה"מילה" ככוח מעצב במוזיקה;
מסקנות חדשות באותו נושא (text underlay) – בהפרש אחת-עשרה שנה מאז פרסום הספר הנזכר – המוגשות תוך כדי דיון באפשרויות הלוגיות השונות לסידור המילים ;
גילוי הכתב המוקדם ביותר (מ-1440 בערך) בו ניתנות הנחיות מפורשות להתאמת ההברות לצליליהן;
דיון בכתב היד בו נמצא כתב זה;
מה קודם למה בהלחנת המוזיקה: שיקולים לשוניים או מוזיקליים?
"גרמטיקה" (דקדוק, כאן לשון) לעומת מוזיקה כקובעת את צורת ההלחנה ותוכנה: המאבק בין המחזיקים בעמדה הראשונה לבין המחזיקים בעמדה השנייה מתואר במסה מאת ג'ן לה מינרה, זמר ומלומד בקולג' נבאר (פריז) מסוף המאה ה-15
(על הוויכוחים שהתנהלו בקולג' בין שני המחנות הורחב בספר In Defense of Music);
דעותיהם של תאורטיקנים שונים, ביניהם ג'ובאני מריה לנפרנקו, ניקולה ויצ'נטינו, ג'וספו צרלינו וגספר סטוקרוס
בנושא התאום בין מילים וצלילים;
היחס בין שירה בבית הכנסת לבין מוזיקה רב-קולית במאה ה-16: למה התכוון צרלינו כאשר העלה על נס, בחיבור בשם Sopplimenti musicali ("תוספות מוזיקליות", 1588), את טעמי המקרא כמודל לחידוש המוזיקה הרב-קולית?
שאלה זו אומרת דרשני והורחב עליה בספר In Search of Harmony: Hebrew and Humanist Elements in Sixteenth-Century Musical Thought ("בחיפוש אחר הרמוניה: יסודות עבריים והומניסטיים במחשבת המוזיקה במאה ה-16");
לקראת "קוד" רטורי בר תוקף לביצוע המוזיקה המוקדמת:
באיזו מידה עשויות הנחיות הרטוריקאים העתיקים לבחירת מילים, חיבורן למשפטים וקביעת סגנונן הנאות לשמש יסוד לביצוע המוזיקה (שלא לדבר על יצירתה)?
המדריגל האיטלקי היה הג'נר החילוני המוביל במוזיקה איטלקית של המאה ה-16.
דון הרן, בעבודת הדוקטור שלו, דן במדריגלים של פיליפ ורדלו, מגדולי המלחינים הראשונים של סוג כתיבה זה, אם לא מייסדו.
ורדלו, ממוצא פרנקו-פלמי, התיישב באיטליה בימי בחרותו ופעל שם, בעיקר בפירנצה, בשנות השלושים.
הדיסרטציה מתייחסת למכלול יצירותיו האיטלקיות (מאה ארבעים וחמש במספר) וגם למעט שנותר מיצירותיו הצרפתיות החילוניות (שנסונים, חמישה במספר).
ורדלו חיבר מדריגלים לארבעה, חמישה ושישה קולות, וזאת בתקופה בה נחשבה הכתיבה לחמישה וששה קולות, שהתבססה רק מאוחר יותר, לנועזת.
נקודת המוצא לדיון ביצירות, במחקר זה, היא דיון קודם בטקסטים מבחינה מבנית וסמנטית: רק אז, על-פי טענת המחבר, אפשר להבחין בעוצמת הביטוי שוורדלו נותן לאותם הטקסטים על צורותיהם ומשמעויותיהם השונות.
בין שאר העבודות הקשורות למדריגל: יצירתו החריגה של ורדלו בשם "?Chi bussa" ("מי דופק?") המשמשת, בדיאלוג הסאטירי והמחוספס שלה, אנטיתזה למדריגל האלגנטי הטיפוסי;
דיון ב"פרוטולה", סוג יצירה שהקדים את המדריגל בשירתו וצורותיו;
המלחין הוברט נייך כמחבר מדריגלים וכשייך לחוגי אקדמיה אינטלקטואליים ברומא של שנות הארבעים;
הוצאה כוללת, בעריכה ביקורתית, של יצירות נייך (המצביעות, במורכבותן, על תכונות מנייריסטיות – ראו תחת הפרק הבא);
דיון באוסף המדריגלים ה"כרומטיים" של צ'יפריאנו דה רורה משנת 1542 (המילה "כרומטי" כאן לא במובן המקובל של צלילים הזרים לסולם מסוים אלא במובן של צבע, דהיינו יחידות קצביות קצרות הכתובות בצבע שחור – זאת שוב תופעה המתקשרת למנייריזם);
מדריגלים "כרומטיים" שקדמו לאלה של רורה;
סוגי השירה הפרוזודיים השונים העומדים כיסוד ליצירות מדריגליות מוקדמות;
טקסטים דיאלוגיים כבסיס למדריגל: מה פירוש "דיאלוג" מבחינה ספרותית?
מהם סימני ההיכר ל"דיאלוגיות" מבחינה מוזיקלית?
הרן בחן את תופעת המנייריזם האומנותי והספרותי כגורם מעצב במדריגל האיטלקי.
בין הנושאים השונים להם התייחס כעדות להשפעת המנייריזם על המדריגל: סדרת האנתולוגיות, בעריכתו הביקורתית, של מדריגלים "בתווים שחורים" (a note nere/negre או לחלופין מדריגלים כרומטיים או a misura di breve), חמישה כרכים במספר, משנות הארבעים של המאה ה-16 – נדונות היצירות, על-פי מאפייניהן המנייריסטיים, בחלקי המבוא לכרכים אלה;
יצירותיו ה"מנייריסטיות" של המלחין הוברט נייך;
מחקרים שונים על מנייריזם במוזיקה איטלקית;
Maniera" e il madrigale" ("'מניירה' והמדריגל"), ספר ספרותי במהותו, ובו מבוא מפורט על מנייריזם והדגמת פעלוליו במאה טקסטים מדריגליים נבחרים (שנערכו בשפת המקור, איטלקית, ותורגמו לאנגלית).
מוזיקה אמנותית יהודית (מוזיקאים, מלחינים, תאורטיקנים, מושגי יסוד)
בין הנושאים בהם עסק הרן: המוזיקה בבית הכנסת, ובייחוד יסודותיה הרטוריים, כמודל לחידוש המוזיקה הנוצרית במאה ה-16 ;
ערכים אנציקלופדיים רבים על מלחינים, מוזיקאים ותאורטיקנים יהודיים ב"מילון גרוב החדש" (1980) ומהדורתו המתוקנת (2001) ; קומפוזיציה חילונית איטלקית בשם "Adonai con voi" ("ה' איתכם") בה נראה שהמשורר והמלחין (שניהם אלמוניים) מתייחסים לברית מילה – אך הטקסט כה דחוס במשמעויות נוספות שניתן להבינו לפי פרשנויות שונות;
יצירה דו-משמעית של המלחין היהודי אלגרו פורטו – ביצירה זו, שהופיעה בדפוס ב-1622, מנוסח הטקסט באופן כזה שהוא פונה, בתכניו, לשני קהלי יעד, היהודי והנוצרי;
דיון ביצירות נבחרות מן המאה ה-15 עד המאה ה-17, בהן מופיעים יהודים, בטקסטים ובמוזיקה, בסיטואציות שונות של התרחקות והתקרבות (exclusion לעומת inclusion) ביחס לנוצרים;
זרמי מחשבה שונים, חלקם ספקולטיביים, חלקם מעשיים, בכתיבה יהודית על המוזיקה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17, בהתייחס במפורט לרבנים יהודה אריה ממודנה ויהודה מוסקטו ולמלומד אברהם פורטלאונה;
כינור דוד כדימוי בקבלה והבנתו על ידי התאורטיקנים אנג'לו ברארדי ואתנזיוס קירכר, בני המאה ה-17, כסימן היכר לעוצמת המוזיקה;
הדרשה הראשונה של רב יהודה מוסקטו ובה דיון רחב במוזיקה כמשולה לתורה;
הקשרים בין דרמטורגים ומוזיקאים יהודיים בשלהי הרנסאנס, בהתייחס בעיקר ללאונה דה סומי ושלמה רוסי;
סיפורי יוסף התנ"כי כפי שהמלחין אורלנדו די לסו (1594-1532) מספר אותם ביצירותיו;
שושלת מוזיקאים ממשפחת לוי שפעלו, לאורך שלושה דורות במאה ה-16, כנגני נבל בחצר הדוכסים במנטובה;
דיון בסוגיה "האם ליהודים היה 'רנסאנס מוזיקלי' במאות ה-16 וה-17?";
השפעת טעמי המקרא על התאוריה המוזיקלית הרנסאנסית;
ה"חיפוש אחר המסורת האיטלקית הספרדית" תוך כדי התייחסות לשאלות היסוד המתעוררות בעקבות ההופעה, לאחרונה, של שתי הקלטות חדשות;
סיפורי התנ"ך כחומר יסוד לטקסטים של יצירות הרנסאנס;
מסורת וחידוש במוזיקה אומנותית יהודית מסוף הרנסאנס.
שלמה רוסי (שלמה מן האדומים)
הרן חקר את חייו ויצירתו של שלמה רוסי (שלמה מן האדומים, 1628-1570), גדול המלחינים היהודיים המוקדמים שפעל בחצר מנטובה משנת 1589 עד מותו, במספר חיבורים, כולל ספר מקיף.
הנושאים בהם נדון בשאר החיבורים הם: רוסי הנראה משתי נקודות ראות, דהיינו, כפי שהוא נתפס בעיני היהודים ומאידך בעיני הנוצרים;
יצירותיו הכליות של רוסי והשפעתן על המוזיקה הכלית בחצר וינה במאה ה-17;
מוטיב הנישואין בשיריו של רב יהודה אריה ממודנה וביצירותיו העבריות של רוסי;
מזמורי דוד כשירים רב-קוליים ("Psalms as Songs", וכו', כלומר אותם המזמורים ששמשו יסוד לאוסף "השירים אשר לשלמה");
באיזו מידה ניתן להבחין ב"עבריות" ביצירותיו העבריות של רוסי?;
רוסי כמלחין של מוזיקה לתיאטרון;
רוסי כמלחין יהודי באיטליה הרנסאנסית הנוצרית;
ענן אי-הוודאות המערפל את נסיבות חייו ויצירותיו של רוסי (לכן הכותרת למחקר זה היא "רוסי, איש המסתורין");
פרשה חדשה בחיי רוסי: שהייתו בוונציה בשנת 1622.
הרן גם ערך מהדורה ביקורתית של כל יצירות רוסי.
לאונה מודנה (יהודה אריה ממודנה)
הרב יהודה אריה ממודנה היה מיודד עם רוסי ועודד אותו בהכנת אוסף יצירותיו העבריות לבית הכנסת ("השירים אשר לשלמה").
המחקרים הקשורים למודנה הם: מוזיקה בחייו ומחשבתו ("Dum recordaremur Sion" ["בזוכרנו את ציון"], וכו');
תשובת הרב על השאלה "האם מותר לשנן את מילת השם במוזיקה?", בה הוא חושף את רעיונותיו אודות מהות המוזיקה היהודית הקדושה;
דיון בשאלה "האם מודנה היה מלחין?" בו נשקלות העדויות לאשרור או לשלילת פעילותו הקומפוזיטורית.
בין הנושאים: נשים כמשוררות של המדריגל האיטלקי, בהתייחס בעיקר לוורוניקה גמברא, ויטוריה קולונא, גספרה סטמפא וורוניקה פרנקו;
ובאשר לנשים יהודיות, רוזה לוי, משוררת, שהתנצרה ב-1565;
"מדונה בלינה" המתוארת בכתיבת המשורר והמחזאי אנדראה קאלמו כזמרת ונגנית יהודייה "מדהימה" באמצע המאה ה-16;
"מדאמה אירופה", אחותו של שלמה רוסי, שהופיעה כזמרת בחגיגות חצר מנטובה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17;
ובעיקר, שרה קופיו סולם (1641-1600), סופרת, משוררת ופטרונית של יהודים ונוצרים שנפגשו בסלון הספרותי שהקימה בביתה בגטו הוונציאני בשנות ה-20 לדיון בקשת רחבה של נושאים, כולל ספרות, שירה ודת.
על הישגי סולם כזמרת הקדיש הרן מחקר בשם "Doubly Tainted, Doubly Talented" ("פעמיים מוכתמת, פעמיים מוכשרת")
ועל חייה ויצירותיה בכלל, ספר מקיף.
מעבר למחקרים שונים בהם דובר על היבטים שונים של חקר המוזיקה בארץ
הקדיש הרן ספר שלם לנושא.
הספר נולד בעיצומו של תהליך פתיחת חוגים למוזיקולוגיה בשלוש אוניברסיטאות (האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת בר-אילן) בין השנים 1965–1970. "מוזיקולוגיה", דהיינו חקר המוזיקה, היה אז נושא חדש והספר נועד להסביר את ייחודו.
מוזיקה ישראלית בת זמננו ואירועים מוזיקולוגיים בישראל
הרן הקדיש מחקרים אחדים ליצירות פרי עטם של מלחינים ישראלים בני זמננו ולכנסים מוזיקולוגיים שהתנהלו בארץ.
בין הפרויקטים עליהם עבד הרן בשנותיו האחרונות:
Fragmenta judaeorum polyphonica (שרידי יצירות רב-קוליות פרי עטם של מלחינים יהודיים מן המאות ה-16 וה-17; מאה ושבע יצירות בשישה כרכים).
מדובר ביצירות רב-קוליות, מאת מלחינים יהודיים, לשלושה עד שמונה קולות, שנשתמרו באופן חלקי: בקול אחד או בשניים-שלושה קולות.
המלחינים שעיקר פעילותם הייתה במנטובה או בוונציה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 הם: דוד סצ'רדוטה (אוסף אחד של שמונה-עשרה יצירות חילוניות באיטלקית), דוד צ'יוויטא (אוסף אחד של שבע-עשרה יצירות חילוניות באיטלקית) ואלגרו פורטו (שלושה אוספים בהם חמישים ואחת יצירות חילוניות באיטלקית).
נוסף עליהם ישנם מלחינים בלתי מזוהים הקשורים לחוג המכרים של הרב יהודה אריה ממודנה.
היצירות תודפסנה בשישה כרכים, בתוספת אפראט ביקורתי מלא, על ידי המרכז לחקר המוזיקה היהודית בהוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים.
עם הוצאה זו, ביחד עם ההוצאה הביקורתית של כלל יצירות שלמה רוסי (13 כרכים)
לא רק שכל היצירות הרב-קוליות של מלחינים יהודיים מלפני אמצע המאה ה-17 תהיינה זמינות ללימוד וביצוע אלא שניתן יהיה לצייר תמונה חדשה של תרומת היהודים למוזיקה אומנותית רב-קולית באירופה על סף העת המודרנית.
Fragmenta judaeorum polyphonica (שרידי יצירות רב-קוליות פרי עטם של מלחינים יהודיים מן המאות ה-16 וה-17; מאה
לפרטים ראו לעיל, תחת "מחקריו העכשוויים")
(לשישה תיקוני גבהים לכרך זה ראו
תוקן ותורגם לעברית בתור "תולדות המוזיקה האירופית".
דון הנדלמן (נולד ב-24 באפריל 1939) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית וחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1998.
הנדלמן נולד בעיירה סנט אגט דמונט (St.
Agathe des Monts) בחבל קוויבק שבקנדה, וסיים שם את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1956.
ב-1960 סיים את למודיו לתואר ראשון בלימודים כללים באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, ואת התואר השני באותה אוניברסיטה במחלקה לאנתרופולוגיה קיבל בשנת 1964. עבודת המאסטר שלו הייתה בנושא ארגונים וולונטריים של מהגרים מהאיים הקריביים למונטריאול.
את לימודי הדוקטורט התחיל באוניברסיטת פיטסבורג בשנים 1964–1966. במסגרת זו ערך ב-1964 עבודת שדה בנבדה שבארצות הברית על השאמאן הנרי רופרט, והמשיך את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת מנצ'סטר באנגליה בהנחיית פרופסור מקס גלקמן.
את תואר הדוקטורט קיבל ב-1971, על עבודת השדה שערך ב"יד לקשיש" בירושלים שדנה במבנים של אינטראקציה במקום עבודה מוגן לקשישים.
בשנים 1971–1972 לימד כמרצה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1972 החל ללמד כמרצה באוניברסיטת העברית בירושלים, ב-1975 התמנה למרצה בכיר, ב-1979 מונה כפרופסור חבר, ב-1987 קודם לדרגת פרופסור מן המניין ובשנת 1998 הופקד על הקתדרה על שם אלן שיין.
ב-2005 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
הנדלמן שהה כעמית מחקר במכון למחקר חברה וכלכלה באוניברסיטת ממוריאל בניופאונדלנד, באוניברסיטת אדלייד באוסטרליה, במכון ההולנדי ללימודים מתקדמים במדעי הרוח והחברה, במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, בקולגיום השוודי ללימודים מתקדמים במדעי החברה, באוניברסיטת מנצ'סטר, באוניברסיטת ג'יימס קוק באוסטרליה, בקולגיום בודפשט ללימודים מתקדמים.
הוא שימש כמופקד על הקתדרה על שם אולוף פאלמה של מועצת המחקר השוודית במסגרת אוניברסיטת אופסלה, שימש כעמית כביר במכון מקס פלאנק להיסטוריה של המדעים בברלין, בשנים 1997–1998 עמית קרן מלן באוניברסיטת פיטסבורג 1999–2000, ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת מינסוטה.
דון הנדלמן היה נשוי ללאה שמגר-הנדלמן, שנפטרה ב-1995 והייתה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית ולהם בת, רונית ניקולסקי, חוקרת ספרות חז"ל ומרצה באוניברסיטת חרונינגן בהולנד, ושתי נכדות.
זהו ספרו הראשון של הנדלמן והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
הספר עוסק באינטראקציה בין אנשים והוא הושפע מהסוציולוג ארווינג גופמן.
הנדלמן הסיק שיחסים בין אנשים אינם ניתנים לרדוקציה, לקטגוריות ולמבנים סטטים.
הספר עוסק במשחק, לא משחק מתוכנן, אלא כזה שנובע מאינטראקציה בין אנשים.
הוא מראה כיצד התנהגויות חדשות נובעות ממה שנראה רגיל, קבוע וחוזר על עצמו, משהו אחר מתחיל ומתפתח, לעיתים מקבל תהליך זה תאוצה ולעיתים נעצר.
ספרו זה של הנדלמן ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1990. חוקרים רבים נוטים להדגיש את נושא הטקס ולהגדירו כקטגורית על שמכילה תופעות שונות.
התייחסות כוללנית כזו לטקסים אינה מאפשרת התייחסות להגיונות השונים המאפיינים ארגון פנימי של טקסים שונים.
הנדלמן היה מהאנתרופולוגים הראשונים שהתייחסו אל הארגון הפנימי של הטקס, בלי לתפוש את הטקס כראי של החברה הרחבה, ולפיכך, שניתן להבין את מה שקורה בתוך הטקס רק דרך אלמנטים בחברה החיצונית.
הוא התמקד בניסיון לגלות כמה צורות היגיון שמבדילות בין טקסים שונים, והציע להתבונן כמה שהטקס יוכל לחולל בעולם.
הטקס הוא כלי שבאמצעותו אנשים מסוגלים לייצר שינוי קוסמולוגי.
שינוי מסוג זה טיפוסי בעיקר לחברות שבהן הקוסמוס בעל מאפיינים אורגניים.
דהיינו, קוסמוס שבו כל דבר קשור בכל דבר אחד והטקס גם הוא חלק מההיגיון האורגני.
הנדלמן כתב מאמר ביחד עם פרופסור אליהוא כ"ץ, העוסק בטקסים הלאומיים בישראל: יום הזיכרון לשואה ולגבורה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ויום העצמאות, היה זה המאמר הראשון העוסק בטקסים לאומיים בישראל מנקודת מבט חברתית-תרבותית, ומאמר זה הראה לראשונה את המבנה הנרטיבי של ימי הזיכרון.
הוא הראה כיצד שלושת ימי הזיכרון מהווים חלק מנרטיב אחד.
הדבר נראה היטב כשמתבוננים במיקומם הגאוגרפי של הטקסים: מפתיחת יום השואה בפאתי הר הרצל ביד ושם ועד לפסגת ההר בפתיחת יום העצמאות.
ארגון זה משקף את הנרטיב הציוני.
ספר זה של הנדלמן ראה אור באוקספורד ובניו יורק ב-2004. הספר הוא אסופת מאמרים ועוסק בהיגיון הבירוקרטי כפי שזה בא לידי ביטוי באירועים ציבוריים בישראל.
לדעתו של הנדלמן התפקיד העיקרי של הבירוקרטיה הוא לערוך שינוי בחברה, אלא שהדבר כל כך מובן מאליו וכל כך שגרתי שאנחנו איננו שמים לב לכך.
כל המצאה ושינוי של קטגוריה חדשה משפיעה על כל כך הרבה אנשים (כך למשל יכלה ארנדט לכתוב על הפקיד שמבצע את העבודה).
עבודתה של בירוקרטיה היא מכנית, ולכן היא כמעט ואינה מושפעת מערכים חברתיים.
היא סוג של מכונה ואם מישהו מפנה את הביורוקרטים לתפקידים מסוימים הם מבצעים את המוטל עליהם.
כשראש ממשלה או שר מתחלף הביורוקרטים נשארים, כששר רוצה לשנות קשה לו לבצע שינוי.
דוגמה לאופן בו ההיגיון הביורוקראטי פועל אפשר למצוא בספר בשני מאמרים שהנדלמן כתב עם אשתו, פרופסור לאה שמגר-הנדלמן.
אחד מהמאמרים עוסק בחגים לאומיים: יום ירושלים, חנוכה, יום הזיכרון ויום העצמאות, כיצד הללו מכינים את הילד והילדה להעביר את הנאמנות שלהם מהמשפחה למדינה.
המאמר השני עוסק בימי הולדת ומראה באיזה אופן הילדים לומדים דרך טקסים כאלה להכין עצמם להיגיון ביורוקרטי במעברים האלה מגיל לגיל.
ספר זה כתב הנדלמן ביחד עם האנתרופולוג פרופסור אליוט לייטון מאוניברסיטת ממוריאל בניו פאונדלנד שבהוצאתה ראה הספר אור ב-1978. הם ערכו מחקר שדה בחבל ניו פאונדלנד על בירוקרטיה בתחום הרווחה.
הספר עוסק בהשקפת עולמם של ביורוקרטים, איך משפיעה פעילותם על האופן בו הם תופסים את לקוחותיהם.
או במילים אחרות, מהי הפנומנולוגיה של תפיסות העולם הביורוקרטי והאופן בו הן משפעיות על פעילות ביורוקרטים של רווחה.
בנושא זה כתב את המאמר "עסקאות בירוקרטיה, התפתחות יחסי פקיד-לקוח בישראל"
המאמר עוסק ביחסים שבין העובדים הסוציאליים ובין המשפחות הנמצאות בטיפולם, ודן בשאלה מדוע כאשר הן המשפחות והן העובדים הסוציאליים מעוניינים לנתק את הקשר ביניהם הקשר בכל זאת ממשיך ומתחזק לאורך שנים רבות.
הנדלמן כתב בהקדמה לספר על טקסים שערך יחד עם גלינה לינדקוויסט על חשיבות חקר הטקס כשלעצמו.
הוא מציע הצעה היוריסטית לפיה כדי לבחון את מהותו של הטקס יש בשלב ראשון להוציא את הטקס מתוך ההקשר החברתי-תרבותי הרחב יותר.
יש להתבונן במה שניתן ללמוד מהטקס כשלעצמו, רק אז להחזיר את הטקס ולבחון אותו שוב בהקשר הרחב יותר, מתוך כך ניתן להבין מה שייך לטקס כטקס ומה שייך לחיבורים בין הטקס ובין המציאות התרבותית-חברתית בה הוא נתון.
במאמר זה חיזק הנדלמן את ההבחנות בין מודלים והשתקפויות שאותם פיתח בספרו:
כלומר, הבחנה בין טקסים ששייכים למדינה המודרנית ומסובבים על השתקפויות של קטגוריות, ולעומתם טקסים בחברות מסורתיות הפועלים כמודלים שיוצרים דינמיקות של טרנספורמציה.
הנדלמן חקר את הספר הסיני The Book of Lord Shang, שלמרות שמוצאו ומקורו נתונים בוויכוח, מקובל שהוא מתייחס להתחלתה של האימפריה הראשונה בסין.
הספר הוא תוכנית לחיי המדינה המסודרים באופן פרקטי וקטגורי כזה שמעמיד את צורכי המדינה כעקרון יחיד.
הוא מתאר את המציאות הפוליטית שבה סין העתיקה, שעד אז הייתה מחולקת למלכויות קטנות הנתונות במאבקים ובסכסוכים מתמידים זה עם זה, אוחדה לראשונה.
סוג החוקים שהלורד שנג ואנשיו הביאו על מנת לארגן את החברה מחדש היה כל כך חמור שהם החזיקו מעמד 13 שנה בלבד.
אחרי כן שלטה האימפריה של העם (שושלת ההאן) שהחלה למתן את הדרישות החמורות באמצעות כניסת הקונפוציאניזם והדאואיזם.
שליטתן של האימפריות המשיכה כמעט ללא הפסקה מהמאה ה-2 לפני הספירה ועד המאה העשרים.
זו הדוגמה היחידה בעולם להמשכיות ארוכה כל כך של אימפריה.
הנדלמן כתב מאמר על הטקסים שנערכו לכבוד האל דיוניסוס באתונה.
חלק מהטקסים האלה היו מחזות שנכתבו במיוחד לכבוד אירוע זה על ידי אייסכילוס ואחרים.
הוא הסביר את הארגון הפנימי של הטקסים האלה כמערכת.
הוא הסביר את הארגון הפנימי של הטקסים לכבוד האל דיוניסוס וטען שהדרמות העתיקות האלה, שבדרך כלל נחשבות לתיאטרון בלבד, הן למעשה טקסים.
טקסים שתכנם, כלומר הדרמות המוצגות, משתנה משנה לשנה, אך נותר בכל זאת במידה רבה במסגרת הסוגה של טרגדיה וקומדיה.
אופן ארגון זה אפשר למתכונת הטקס להתייחס בכל שנה מחדש לשינויים באתונה העתיקה.
ספר זה כתב הנדלמן בצוותא עם חוקר הודו פרופסור דוד שולמן מהאוניברסיטה העברית והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-1997. הספר הוא אודות האל שיווה שמבלה את זמנו במשחק.
הנדלמן ושולמן מנסים להסביר מדוע האל במסורת השיוואית ההודית משחק בקובייה עם אשתו.
שיווה הוא אל שיודע הכול, אך למרות זאת, הוא מפסיד לפרוואטי (אשתו או החלק הנקבי שבו) באופן עקבי ואינו מבין מדוע.
במהלך המשחק שיווה מפסיד חלקים מעצמו לאשתו, ולכן הוא מוציא את אותם חלקים החוצה.
תוך כך הוא משנה את השיווי משקל הדינאמי בין השניים ויוצר קוסמוס הנמצא לעולם בתהליך של השתנות, תהליך שבאופן מתמשך מחבל באל מתוך עצמו.
זהו קוסמוס שאינו סובל שיווי משקל מפני ששיווי משקל משמעותו חוסר תנועה וחוסר תנועה משמעותו מות הקוסמוס.
וכך, האל ואשתו מתפוררים ומתאחדים מחדש אבל בעוד הם מתאחדים הם שוב מתפוררים וכן הלאה.
מאחר שהם יריבים במשחק, המשחק מפורר אותם בו בזמן וכך המשך קיומו של הקוסמוס הזה תלוי בהמשך המשחק המאיים הזה.
זהו ספר המשך לספר God Inside Out, שאף אותו חיבר דון הנדלמן עם דוד שולמן.
זהו מחקר על אחד הסיפורים המרכזיים על האל שיווה כפי שנכתב בגרסאות שונות בדרום הודו.
החכמים המתגוררים ביער האורנים עסוקים כל היום בפרקטיקות יוגה סגפניות, ומרוב עיסוקיהם שכחו את האל, את שיווה.
במעשיהם עזבו החכמים את עולמו ולכן, מבלי להבין את תוצאות מעשיהם, האל והקוסמוס הופכים זרים להם, והם שוברים את השלמות של הקוסמוס של שיווה.
לכן נכנס שיווה ליער האורנים במטרה להחזיר את היער ואת יושביו אל עצמו.
הוא מופיע יחד עם האל וישנו, בצורה של אישה מפתה.
כאשר הסגפנים שומעים על מה ששיווה עשה לנשותיהם הם מתחילים להשתמש בכישוף נגדו.
ואולם, כל כלי נשק שהם משליכים עליו הוא מנכס לעצמו כתכונה וכך הוא מחזיר את השלמות לקוסמוס שלו.
כל החלקים שאבדו לו חוזרים והופכים לחלק ממנו.
ואז שיווה מתחיל לרקוד, הריקוד הוא ריקוד של הרס ואם ימשיך הוא יהרוס את הקוסמוס כולו ואולי אף את עצמו.
ולכן, הכול מתחננים לפניו שיעצור את הריקוד.
גם הריקוד כמו משחק הקובייה, מאיים על השלמות הדינאמית של הקוסמוס.
באמצעות הריקוד האל חוזר אל תוך עצמו, הריקוד הוא יפהפה ומרתק אך בה בעת הרסני לחלוטין.
דונלד "דון" ג'יימס וורן, הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
את קריירת הפוטבול החל וורן באוניברסיטת סן דייגו סטייט.
לאחר שסיים את לימודיו, נבחר על ידי וושינגטון רדסקינס בדראפט של שנת 1979. ברדסקינס היה חלק מקו ההתקפה שכונה ה"חזירים".
יחד עם הרדסקינס זכה וורן בשלושה סופרבולים.
לאחר שפרש ב-1992 חזר לרדסקינס ב-2005 כגלאי כישרונות עבור הקבוצה עד ששוחרר מתפקידו ב-5 במאי 2010.
דון הרפר-נלסון היא אתלטית אמריקאית.
היא אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008) בריצת 100 מטר משוכות.
הרפר נולדה באיסט סנט לואיס, אילינוי.
היא מתאמנת בהדרכתו של בוב קרסי בעלה של ג'קי ג'וינר קרסי אלופה אולימפית.
למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
בשנת 2003 זכתה הרפר במדליית זהב הן באליפות ארצות הברית באתלטיקה לנוער בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.28 שניות והן במשחקים הפאן אמריקאים לנוער בתוצאה של 13.42 שניות.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 2005 סיימה הרפר במקום שמיני בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.23 שניות.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה אותה שנה היא זכתה במדליית ארד בריצה זו בתוצאה של 12.91 שניות.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 2006 סיימה הרפר במקום שביעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.02 שניות.
באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) שנערכה אותה שנה היא סיימה במקום רביעי בריצה זו בתוצאה של 12.92 שניות.
היא קבעה שיא אישי בריצה זו בתוצאה של 12.80 שניות.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בשנת 2007 סיימה הרפר במקום שמיני בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.07 שניות.
באותה שנה היא קבעה שיא אישי בריצה זו בתוצאה של 12.67 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה הרפר במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בשיא אישי של 12.54 שניות, לפני סאלי פירסון מאוסטרליה (12.64 שניות) ופריסילה לופז-שלייפ מקנדה (12.64 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיימה הרפר במקום שביעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.81 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה את שיאה האישי ואת התוצאה המהירה בתחרות כולה, 12.48 שניות, תוצאה שהייתה מאפשרת לה לזכות במדליית זהב.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה הרפר במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות, בשיא אישי חדש של 12.47 שניות, אחרי פירסון שקבעה שיא תחרות חדש ואת התוצאה הרביעית בטיבה בהיסטוריה של ריצה זו, 12.28 שניות ובת ארצה דניאל קרותרס (12.47 שניות).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה הרפר במדליית כסף ולא הצליחה להגן על תוארה, בריצת 100 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 12.37 שניות, אחרי סאלי פירסון שקבעה שיא אולימפי חדש של 12.35 שניות, ולפני בת ארצה קלי וולס (12.48 שניות).
דונלד (דון) פרדריק דרייגר היה ספורטאי ומאמן, מומחה לאמנויות לחימה אסיאתיות, מחברם של מספר ספרים על אמנויות לחימה, שתרם תרומה חשובה להפצת אמנויות אלה במרחב האמריקאי והמערבי.
לחם כחייל בחיל הנחתים האמריקני.
במהלך חייו נודע דרייגר בשם החיבה 'דון'.
בחיל הנחתים האמריקני היה בעל דרגת סרן בעת השלום ורב-סרן במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שהה כמה עשורים מחייו באזור האוקיינוס השקט וביפן, ולמד על בוריין מספר אמנויות לחימה קלאסיות של האזור.
דרייגר נולד ככל הנראה במילווקי, ויסקונסין.
ביוגרף אחד, פול נרס (הכותב עבור כתב העת "חגורה שחורה"), מציין שידוע מעט על הרקע המשפחתי של דרייגר.
כנער, דרייגר שהה מספר קייצים בקרבם של אנשי שבט אוג'יבווי בצפון ויסקונסין.
הוא צד אתם, עיסוק שהפך לתחביבו, ובתקופה מאוחרת יותר הסתייג מבילוי זה, והצדיק אותו רק כדרך לספק מזון או מתוך הגנה עצמית.
דרייגר החל להתאמן באמנויות לחימה בשיקגו בהיותו בן 7. בתחילה למד ג'יוג'יטסו, אולם במהרה עבר לג'ודו ונעשה כה מיומן עד שהגיע לחגורה חומה בגיל 10. בבגרותו התנשא לגובה של 1.88 ס"מ ושקל 88 ק"ג.
הוא התגייס לחיל הנחתים האמריקני בהיותו בן 15, במהלך השפל הגדול.
הוא לחם במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
נרס סבור ש"די ודאי שדרייגר היה באיוו ג'ימה בזמן הקרב המפורסם של פברואר-מרץ 1945 בו נפגעו כמעט 26,000 אמריקנים ונהרגו יותר מ-22,000 יפנים." דרייגר גם שירת בזמן מלחמת קוריאה.
דרייגר היה מייסד-שותף של ארגון הג'ודו הלאומי הראשון בארצות הברית, Amateur Judo Association.
נרס כותב שדרייגר היה נשוי חלק מחייו, היה לו בן, אך מעט ידוע על חייו הפרטיים.
דרייגר כתב ספרים רבים על אמנויות לחימה.
לפני שכתב אותם נכתבו רוב ספרי אמנויות הלחימה בשפות אסיאתיות.
מסטושי טקיאמה, מאסטר קראטה שוטוקאן, היה אחד מהמחברים-שותפים הידועים ביותר של דרייגר.
פרט לכתיבתו, דרייגר עבד גם תקופה קצרה בתעשיית הסרטים.
הוא שימש כמדריך אמנויות לחימה בסרט ג'יימס בונד "אתה חי רק פעמיים", שם גם שימש ככפילו של שון קונרי.
סמית, חברו הטוב ומי שהיה מחבר שותף עמו, מזכיר סיפורים ואנקדוטות שונים על דרייגר בספרו Martial Musings.
דרייגר המשיך להתאמן באמנויות לחימה במהלך חייו.
הוא התאמן עם אמני לחימה אסיאתיים שונים, גם מכיוון שהוא הוצב בזירת האוקיינוס השקט במהלך שירותו הצבאי בחיל הנחתים האמריקני, וגם מכיוון שחי ביפן במשך למעלה מעשור.
דרייגר היה חבר בניהון קובודו שינקוקאי, הארגון היפני העתיק ביותר למחקר ושימור אמנויות הלחימה הקלאסיות.
הוא גם היה הלא-יפני הראשון שהתמחה בטנשין שודן קטורי שינטו-ריו, והגיע לדרגת מדריך (קיושי מנקיו) בשיטה זו, הוא גם החזיק בדרגות גבוהות בשינדו מוסו-ריו, ג'ודו (jodo), גודו (judo) ובקנדו.
בשנותיו האחרונות דרייגר ערך מסעות באסיה.
בטיוליו אלה הוא ביקר בבתי ספר ולמד שיטות לחימה, אותן ניתח ותיעד.
מחקרים אלה פורסמו כמאמרים בכתבי עת שונים לאמנויות לחימה או נכללו בספרים.
דרייגר חי ביפן, סין, מונגוליה, קוריאה, מלזיה ואינדונזיה.
אחד מהספרים שכתב הוא .
ב-1979 ביקר דרייגר בסומטרה, שם הקבוצה עמו שהה לקתה בהרעלה.
כתוצאה מכך הוא פיתח דיזנטריה והתאשפז בבית החולים.
רגליו החלו להתנפח וגרמו לו ייסורים והיה לו קשה ללכת או להתאמן.
אחרי שנים רבות הוא הפסיק להתאמן.
כשהוא טופל בבית החולים Tripler Army Medical Center בהונולולו, התגלה כי לקה בסרטן הכבד.
הוא הלך לעולמו ב-20 באוקטובר 1982, בבית החולים לחיילים ותיקים במילווקי, ויסקונסין, מקרצינומה.
דרייגר נקבר בבית הקברות הלאומי ווד (Wood National Cemetery) במילווקי, ב-25 באוקטובר 1982.
דונלד "דון" דרייפר הוא דמות בדיונית בסדרה מד מן, המגולמת על ידי ג'ון האם.
בשלוש העונות הראשונות של הסדרה, משמש דרייפר מנהל מחלקת הקריאייטיב בחברת הפרסום "סטרלינג קופר", שפועלת בשדרות מדיסון שבמנהטן.
בעונה הרביעית עמדה "סטרלינג קופר" בפני מיזוג כפוי, ודרייפר והממונים עליו פרשו ממנה והקימו משרד פרסום אחר.
דמותו של דרייפר מבוססת במידה מסוימת על דרייפר דניאלס, פרסומאי שיצר בשנות החמישים את קמפיין "Marlboro Man" (איש מרלבורו).
ב-2009, פורטל AskMen.com בחר בדרייפר לגבר המשפיע ביותר בעולם.
באותו רשימה עקף דרייפר אישים כמייקל פלפס וברק אובמה.
דרייפר הוא דמות מסתורית - רוב הדמויות בסדרה לא יודעות על ההיסטוריה האישית שלו אלא מעט מאוד, וזהותו האמיתית ידועה למתי מעט.
עברו מתגלה בהדרגה באמצעות פלאשבקים, וידויים וביקורים של דמויות מעברו.
דון דרייפר נולד כריצ'רד "דיק" ויטמן באילינוי.