tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת המגמה להקים בתי ספר חקלאיים ברחבי ישראל ביקשו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 בחיפה להקים בית ספר חקלאי ולצורך כך הוקצה שטח אדמה ליד טירת כרמל והושקעו בהקמה מעל חצי מיליון לירות.
מועצת עיריית חיפה אף ביקשה לספח את המקום לתחומי העיר.
הכפר היה בשלבי הקמה בתחילת 1954, ומאפריל 1954 הוחל ברישום תלמידים.
בינתיים הוחל בקיום שיעורי חקלאות לתלמידי כיתות ז'-ח' בחלק מהכפר שנקרא "חוות כרמית".
אגף נוסף אפשר לתלמידים שהיו מעוניינים בכך להשתתף בקייטנה חקלאית במקום.
את שנת הלימודים הראשונה בבית הספר החקלאי שנפתח בסתיו 1954 פתחו כ-80 תלמידים.
ב-1959, במסגרת פעילויות לקידום יחסי אפריקה–ישראל, יצאה משלחת גדנ"עים מכפר גלים, לשליחות חינוכית של שלושה שבועות במערב אפריקה - בניגריה, גאנה וליבריה.
המשלחת כללה 15 בנים ובנות תלמידי כיתות י' עד י"ב, נציגי מגזרים שונים בישראל (עירוניים ובני קיבוץ, ילידי הארץ ועולים, ונער דרוזי).
חברי המשלחת עברו מיונים ונבחרו בשל אישיותם וכישוריהם.
הם הוכשרו לקראת הנסיעה בלימוד ערכי ציונות ובמידע גאופוליטי אודות המדינות בהן יבקרו, וכן למדו שירים ישראלים, ריקודי עם ומשחקי חברה שיאפשרו להם להופיע בפני קהל וליצור קשרים עם בני נוער.
למשלחת נלווו מנהל בית הספר בכפר גלים, חגי אדר, שהיה ממארגני המשלחת ובמהלך הופעותיה ניצח על המקהלה, ומדריכי נוער.
ראש המשלחת היה סא"ל דב נשרי, מנהל מחלקת גדנ"ע באגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון, סגנו במשלחת היה סרן אבי רן (הלפרין).
בניגריה השתתפו בטקסים וקבלות פנים, בין השאר בנוכחות שר הבריאות הניגרי, בערים קנו, אנוגו - בה התארחו בפסטיבל מחול וקיימו טקסים משותפים עם הצופים המקומיים, ואיבדאן, וכן התארחו בפרלמנט.
בגאנה ביקרו באקרה הבירה ובכפרים בפנים הארץ, נפגשו עם שר החינוך ועם "גדודי הבונים והחלוצים" - כוח עבודה אזרחי מאורגן שמטרתו הייתה שיפור מצב התשתיות במדינה, וזאת בהשראת הדגם הישראלי של הגדנ"ע והנח"ל.
כמו כן השתתפו בקבלות פנים בנוכחות הנשיא קוואמה נקרומה ופרמפה השני מלך אשנטי.
בליבריה ביקרו במונרוביה הבירה והתקבלו בלשכת הנשיא, נפגשו עם נציגי תנועת הצופים המקומיים, והופיעו באוניברסיטת מונרוביה מול נכבדי המדינה והסגל הדיפלומטי.
בכל אחת מהמדינות למדו שירים מקומיים והלהיבו את הקהל כשהופיעו בשירה בשפת המקום.
העיתונות במדינות בהן ביקרו הקדישה למשלחת כתבות מאירות פנים.
שגרירי ישראל במדינות הביקור תיארו את הביקור כתרומה מוצלחת לתדמית מדינת ישראל.
בכפר פועלת פנימייה חינוכית, הקולטת והמשלבת תלמידים מרחבי ישראל.
נוסף על כך, במקום בית ספר אזורי שש-שנתי "גלים" (חטיבת ביניים ובית ספר תיכון), אליו מגיעים תלמידי היישובים הצפוניים של המועצה האזורית חוף הכרמל, וכן חניכי הפנימייה שבכפר.
בכפר פועל משק חקלאי לימודי-חינוכי, ללמידה וחקר של תלמידי בית הספר והפנימייה.
ענפי המשק החקלאי כוללים רפת, חממה, מחלבה, נוי וסביבה, פינת חי ומטעים (בעיקר בננות).
בכפר נמצאת קומונה מטעם התנועה הקיבוצית המשתלבת בעבודה במשק ובפעילות עם קבוצות הפנימייה.
בכפר פעלה מכללה להנדסאים צעירים (כיתות י"ג-י"ד), בשיתוף עם חיל האוויר, ובה מסלול לימודים לתואר הנדסאי בתחומי החשמל, האלקטרוניקה, מחשוב ובקרה.
מסגרות נוספות הפועלות בכפר הן:
"מרכזי חדשנות סביבתית" - מרכזי פעילות ולימוד, המאפשרים חוויה לימודית תוך התנסות, במטרה לפתח מודעות, מעורבות ומנהיגות בתחום הסביבה עבור תלמידי הכפר, ולהניע אותם לתרום לקהילה בתחום זה.
"הצריף של עופר", לזכרו של עופר רון.
משמש כמרכז מוזיקה עבור תלמידי הכפר.
"רדיו כפר גלים" 106 F.M, תחנה במסגרת הרדיו החינוכי המשמשת את תלמידי מגמת התקשורת בבית הספר.
פנימיית יום "מרכז שיר" - מאפשרת לתלמידי הפנימייה תגבור לימודי וחוגי העשרה אחר הצהרים.
"מרכז גישור" - עוסק בהכשרת תלמידים כמגשרים במסגרת בית הספר והפנימייה.
"מיתר" - בית חינוך פתוח ברוח דיאלוגית.
מתקן האימונים כפר גלים שכולל גם האקדמיה לכדורגל של מועדון "מכבי חיפה", עבור שחקני כדורגל צעירים מצטיינים מרחבי הארץ.
קבוצת אתגרים מרכז תעסוקה לאנשים על כל גוני הספקטרום האוטיסטי
מרכז "הגל שלי" - סניף הצפון של העמותה, המקדמת ומפתחת בני נוער במצבי סיכון באמצעות לימוד גלישת גלים.
הֲדַסִּים הוא כפר ילדים ונוער מיסודה של הדסה ויצו, הנמצא באזור מרכז הארץ, דרומית לאילנות, צפונית ליישובים כפר נטר ואבן-יהודה ומערבית לקדימה.
"הדסים" הוקם ביוזמת הדסה ויצו קנדה בשנת 1944 על ידי קבוצת מורים ומחנכים יוצאי כפר הנוער בן שמן ובראשם רחל וירמיהו שפירא כפנימייה, בית ספר ומשק עזר חקלאי מחנך..
את הכפר תכננה האדריכלית ג'ניה אוורבוך.
הכפר החל פעילותו בשנת 1947, עת קלט בעיקר עולים חדשים, חלקם ניצולי השואה וחלקם עולים מצפון אפריקה ומארצות האסלאם, וצברים, שנזקקו לסידור מחוץ לביתם.
בתחילה היה בו בית ספר יסודי בלבד, אך עם הזמן נפתחו בו גם בית ספר תיכון וסמינר למורים.
הלימודים בכפר היו במסגרת פנימייה והחניכים עסקו בעבודת כפיים, בעיקר חקלאות ושירותים, תחילה במשך ארבע שעות ביום, ובהמשך, משנות השישים של המאה הקודמת ואילך, במשך שעתיים.
הכפר החזיק רפת, לול, שדות מרעה וכן משק נוי.
משק זה עמד במרכז חגיגת הביכורים המסורתית אשר היוותה מופע ראווה רב משתתפים עם להקת ריקוד בהדרכתה של גרטה סלוס, מקהלה ותזמורת מחניכי ומורי הפנימייה ושלמענה חוברו שירים אשר הפכו לנכס צאן ברזל של הזמר העברי, פרי עטם של גארי ברתיני, גיל אלדמע, מיכאל קשטן ועוד.
חבר הכנסת שבח וייס תיאר את האווירה בהדסים במהלך ישיבה מיוחדת של הכנסת במלאת 48 שנים לכינון הכנסת בט"ו בשבט, ולציון 100 שנים להתאחדות האיכרים בישראל:
במקביל לפעילות זו התקיימה בהדסים קייטנת קיץ ידועה בהנהלתו של ולטר פרנקל בה בילו בעיקר "ילדי שמנת" במחזורים בני שלושה שבועות.
בשנת 1954 נפתח במקום סמינר למורים אשר פעל במקום במשך יותר משלושים שנה.
בין בוגריו נמנים האשם מחאמיד ודני ז'ק ורעייתו אורה.
בשנת 1964 נפטר ירמיהו שפירא.
אלמנתו, רחל, המשיכה בניהול הכפר וזאת למרות מחלת הסרטן ממנה סבלה.
עם מותה בשנת 1966 מונה למנהל הכפר ד"ר שלמה שטיינברגר (שנהר), מחנך ואיש תרבות, אשר שימש בתפקיד כחמש שנים.
בשנת 1971 התמנה למנהל הכפר אהרן אהרנסון, אגרונום ואיש חינוך (שניהל לפני כן, בין השאר, את בית הספר החקלאי בנהלל).
בתוך חמש שנות תקופתו, נפתחה בין השאר במקום חטיבת ביניים (בשנת 1972), שבה למדו גם בני היישובים אבן יהודה וקדימה.
זאת הייתה תחילת הדרך למצב הנוכחי בו משמש בית הספר של הכפר מוסד חינוכי אזורי לכל דבר.
אהרן אהרנסון נפטר בשנת 2013 ונקבר בבית העלמין בזכרון יעקב ליד בני משפחתו, משפחת אהרנסון המפורסמת.
בשנת 1976 מונה למנהל הכפר צבי לוי (שהיה קצין קבע בחיל השריון ואחר כך בחיל החינוך, ומייסד המכון לשליחים בסוכנות היהודית).
הוא ניהל את הכפר 24 שנים, והנהיג שיטות חינוך חדשניות.
על עבודתו קיבל לוי ב-1993 את פרס החינוך של משרד החינוך, ובארצות הברית קיבל את פרס The spirit of crazy horse לחינוך נוער בסיכון.
בתקופת כהונתו נקלטו בכפר עולי אתיופיה רבים שהגיעו במבצע שלמה ובמבצע משה, עולי איראן בשנות ה-80 ועולי ברית המועצות לשעבר בתחילת שנות התשעים.
בשנת 2001 שודרה בתוכנית "עובדה" כתבת תחקיר על הצלחת הכפר בהנהגת לוי בשילוב בני העליות השונות.
"הדסים" הונצח וחדר לתודעת הציבור הרחב בעיקר בזכות ספריה של גילה אלמגור, "הקיץ של אביה" ו"עץ הדומים תפוס", המספרים על ילדותה בפנימייה.
בקיץ 1983 צולם בהדסים הסרט "הפנימייה", שהופק ובוים על ידי יעוד לבנון ודורון ערן.
אף על פי שהסיפור בסרט דמיוני, יש מקבילות רבה עם סיפורו של המוסד החינוכי.
בסרט שיחקו אלון אבוטבול, סמדר קילצ'ינסקי וטוביה דובלרו ותלמידים מהפנימייה אשר שימשו שחקני משנה וניצבים בסרט.
בנוסף נטל בו חלק שמואל וילוז'ני והמוזיקה הולחנה על ידי רוני בראון, שניהם בוגרי הכפר.
בשנת 2006 הוציאו שניים מבוגריו, גדעון אריאל ואורי מילשטיין, את הספר "על מה חלמנו" ובו סיפורים על השנים הראשונות של הכפר והאנשים שעיצבו את דמותו.
בקיץ 2006, בזמן מלחמת לבנון השנייה, שהו בכפר כ-550 מפונים מהצפון.
בפאתי הכפר נמצאת שמורת הדסים אשר הוקמה ביוזמתו של אבינועם קפלן בשנת 1947 במטרה לשמר חלקת אדמה המייצגת את צמחיית האזור.
עם חקיקת חוק שמורות הטבע והגנים הלאומיים, הפכה השמורה לאחת הראשונות שהוכרזו בישראל.
בשמורה מיני צמחים המהווים דוגמה אחרונה לאוכלוסייה הטבעית של מישור החוף, בהם קורנית מקורקפת, גולנית ערבית (השמורה היא המקום היחיד מצפון לבאר שבע בו ניתן למצוא צמח זה), קידה שעירה ולוטם מרווני.
בנוסף גדלים בשמורה סייפן התבואה, אירוס ארצישראלי, בן-חצב יקינתוני, שפתן מצוי, רקפת מצויה, אלון התבור, אלת המסטיק ואשחר ארצישראלי.
לא רחוק משמורת הטבע, על גבעה הקרויה בפי אנשי הדסים "גבעת ורה", על שם ורה ויצמן, ממקימות ויצו, מצויה חלקת קבר קטנה ובה טמונים מייסדי הכפר.
זאב אלון - (1920–2004) מנהל בית הספר התיכון בין השנים 1965 ו-1989, מורה ללשון עברית וספרות, מעמודי התתוך של הכפר.
נולד בשם זאב אלכסנדר האופט במונקאץ' (מוקצ'בו), צ'כוסלובקיה.
את כל חינוכו הפורמלי קיבל בגימנסיה העברית במונקאץ', אותה ניהל ד"ר חיים קוגל, לימים ראש העירייה הראשון של חולון.
עם סיום לימודיו, בשנת 1939, ניסה להתקבל לאוניברסיטה אך סורב בגלל הנומרוס קלאוזוס.
במאי 1944 הובל יחד עם כל קהילת מונקאץ' בקרונות בקר למחנה ההשמדה אושוויץ.
שם בתהליך הקליטה ראה בפעם האחרונה את אמו אשר הופנתה בסלקציה למיתה בעוד אחותו והוא הופנו לימין, וזאת למרות נכות בולטת ברגלו שנגרמה בילדותו ואשר היוותה סימן הכר בולט ברוב חייו.
לאחר שבועיים באושוויץ הועבר למחנה חדש ליד קטוביץ ומשם, בינואר 1945 למחנה מאוטהאוזן.
עם התקרבות הכוחות הסובייטים למחנה, קיבלו האסירים הוראה לחזור ברגל 200 קמ'.
בדרך הצליח לברוח ולצעוד עד וינה שם הסתתר במרתף כנסיית סטפן הקדוש עד לסיום המלחמה.
יחד עם אחיו, משה אלון, ואחותו עבר לפעילות ב"תנועת הבריחה" בין השאר במחנה עקורים ליד מינכן, שם היה פעיל במוסד לעלייה ב', ובאיתור מוסדות חינוך לילדים.
באחת ההכשרות בבודפשט הכיר את אשתו זהבה (פילי) וייס, מורה לאומנות בוגרת סמינר למורות במישקולץ שליד בודפשט.
היא עלתה בשנת 1946 באופן חוקי והוא שנה אחריה באניית מעפילים.
בארץ הוא התמנה תחילה כמורה בבית ספר יסודי ובשנת 1948 עברו ל"הדסים": הוא כמורה ללשון ולספרות עברית, והיא כמורה לאמנות.
במהלך עבודתו בהדסים השלים לימודי תואר BA ו-MA באוניברסיטה העברית בספרות, לשון, אנגלית ופילוסופיה.
ב"הדסים", תחילה כמורה, ולאחר מכן כמורה ומנהל בית הספר התיכון, עסק רבות בקליטת הנוער שהגיע לכפר, יהודים וערבים כאחד, ותיקים ועולים, על כל הבעיות והקושי הכרוכים בכך.
תוכנית זו הכינה אותם להשתלבות מהירה בכיתות הרגילות, ולעמידה בבחינות הבגרות בציונים גבוהים ביותר, ולימים השתלבות בתפקידי מפתח בכירים בצבא ובאזרחות.
על פעילותו זו זכה בשנת 1986 בפרס ע"ש משה קול מטעם מרכז תרבות העמים לנוער ירושלים, על "מפעל חייו בשיקומן ובחינוכם של ילדים וילדי עולים בכפר הנוער "הדסים".
משה זעירי - איש חינוך, ספרות ותיאטרון.
אליעזר רפאלי - איש חינוך.
מיכאל קשטן - מחנך, מתרגם, סופר, משורר ופזמונאי.
שלום דותן - 1920–2009. נולד בשם שנדור דויטש בקאפובאר, הונגריה, למד בתיכון באוסטריה, ועלה לארץ עם אביו ב-1938. האב חזר להונגריה ושם קץ לחייו עת הטיל עצמו על הגדר המחושמלת באושוויץ.
דותן התיישב בירושלים ולמד בסמינר למורים בבית הכרם ובאוניברסיטה, שם פגש את חוה לבית ליפסקר, שהייתה לאשתו, אם בנותיו, ואחר כך למורה המיתולוגית למתמטיקה בהדסים.
השניים עברו ללמד בכפר הנוער הדסים, דותן סבר כי התנ"ך הוא "יצירה אנושית הכפופה לביקורת", וכך לימד תנ"ך והיסטוריה.
בנוסף להוראת המקרא בתיכון הדסים לימד גם במכללה למורים, בחוג לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמוסדות להשכלת מבוגרים.
דותן הוא מחברם של שני ספרים: "פרקים בתרבות המערב, מאוגוסטינוס עד היידנר" ו"מעולם המקרא - ברוח חילונית".
בערוב ימיו תכנן בקפידה את טקס ההלוויה שלו באבן יהודה, שכלל אריה מתוך "אורפיאו ואאורידיצ'ה" כסימן לאהבתו לחוה ולמוזיקה, ואת השיר "שדות שבעמק", ביטוי לזיקתו לארץ ולנופיה.
קראוס (2000-1921) - מורה לאנגלית בעל השכלה נרחבת וגישה פדגוגית ייחודית.
היה מן המורים במחנה גטו טרזיינשטט ואחר כך במחנה המשפחות באושוויץ.
זה גם נושא ספריו "רוח מן ההרים" (רומן) ו"אדמה ללא אלוהים".
אשתו דיטה הייתה הספרנית של ספרית ההשאלה באנגלית.
בני הזוג הכירו בבירקנאו שם שימשה דיטה כספרנית צריף הילדים והחביאה מפני השומרים הנאצים את ארבעת הספרים שהיו ברשותם.
הספר "הספרנית מאוושוויץ" נכתב אודות קורותיה במחנה.
טומי שחם - מורה לחינוך גופני וסגן מנהל בית הספר התיכון.
נולד בשם טומי שוורץ בניטרה, סלובקיה, ובשנת 1944 נשלח עם משפחתו למחנה סרד ומשם לאושוויץ בירקנאו, שם נותר לבד בבלוק הילדים.
בינואר 1945 היה בין משתתפי מצעד מוות שארגנו הנאצים מבירקנאו; תוך כדי הצעדה הגרמנים ברחו והילדים המשיכו לבדם עד לאושוויץ, שם שהו עד לשחרור.
שחם הוא אחד הילדים המונצחים בסרט הרוסי אודות שחרור המחנה.
אבינועם קפלן - בוטנאי, איש שמורות הטבע, מורה ומייסד המכון הביולוגי ושמורת הדסים.
סוזנה דוד - מורה לכימיה.
כלת פרס המורה המצטיין לשנת תשס"ח - 2008, מטעם החברה הישראלית לכימיה עבור החדשנות בהוראת הכימיה והמנהיגות בקרב קהילת מורי הכימיה.
אמנון איתן - מורה לאזרחות וללשון ומי שהחליף את זאב אלון בניהול בית הספר משנת 1988 ועד 2003. בתקופתו בית הספר גדל והגיע ל-1500 תלמידים.
אשתו מינה הייתה רכזת מגמות התיאטרון והקולנוע במשך שנים רבות.
נתן שחר - מעבד ומלחין שירים, מנצח מקהלות, הקים את המגמה לבגרות במקצוע המוזיקה, שהייתה המגמה הראשונה בארץ שהוקמה בבית ספר תיכון רגיל.
כמו כן הקים בשנת 1970 את "מקהלת הדסים" שהקליטה 12 תקליטים מסחריים ובהם כ-150 שירים - שירי חגים, שירי לוין קיפניס ועוד.
המקהלה גם ביצעה את שיר הפתיחה לתוכנית הטלוויזיה המיתולוגית "ריץ' רץ' ושירים רבים מתוך התוכנית עצמה.
גבי זאבי - מורה לפיזיקה, כימיה ומחשבים, נולד ב-1942 בהונגריה, עלה ארצה ב-1972 כעריק ציוני גאה עם אשתו סיגל.
ב-1973 החל ללמד בהדסים, הגיש לבגרות כ-1300 תלמידים ב-5 יחידות במשך 38 שנים (1973–2010), קיבל את התואר "המורה המצטיין של המדינה" - מטעם הפיקוח הארצי להוראת הפיזיקה, הראשון שקיבל תואר זה מהפיקוח.
כשפרש ב-2010, היה המורה הוותיק ביותר בבית הספר.
במשך 18 שנה היה רכז ארצי של בגרות המעבדה בפיקוח הארצי לפיזיקה.
רבים מתלמידיו נמצאים בפסגת התפקידים הצבאיים בתחום הטייס, המחשוב והמדע.
בית הספר הדמוקרטי לב השרון
משנת 2001 ממוקם בכפר הנוער הדסים בית הספר הדמוקרטי לב השרון, הדוגל בחינוך דמוקרטי.
בבית הספר לומדים כ-450 תלמידים מיישובי אזור השרון, החל בגיל גן חובה ועד כיתה י"ב.
בית הספר מוכש"ר (מוכר שאינו רשמי) ועל כן זוכה למימון חלקי של משרד החינוך.
כפר גבירול הוא שמה הקודם של שכונת אבן גבירול השוכנת בקצה המערבי של העיר רחובות, בצמידות לשכונת "רחובות ההולנדית".
בשנת 2008 התגוררו בשכונה למעלה מ-900 משפחות.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 מתאפיינת השכונה בבנייה לגובה שהכפילה את מספר המשפחות, כחלק ממגמת התפתחות חלקה המערבי של העיר והקמת צירי תחבורה חדשים.
השכונה נקראת על שמו של רבי שלמה אבן גבירול, מגדולי המשוררים והפילוסופים היהודיים בימי הביניים.
לפני מלחמת העצמאות שכן במקום כפר ערבי בשם אל-קוביבה , שעל שרידיו נבנתה השכונה.
בתי אל-קוביבה אוכלסו לראשונה בתחילת 1949, בעולים חדשים מבולגריה שהקמו במקום מושב בשם קובבה.
באוקטובר 1949, החליטו רוב התושבים לעזוב את בתי הכפר, ולהקים בעזרת הסוכנות היהודית יישוב חדש, כ-2 ק"מ מערבה לקובבה, בשם כפר הנגיד, על חלק מאדמות הכפר הערבי הנטוש יבנא.
במקום המשיכו להתגורר בעיקר זקנים וחולים.
בפברואר 1953 העבירו למקום תושבים שפונו ממעברת כפר-סבא.
לצריפים ושיכונים שבנתה חברת עמידר.
התושבים סבלו מקשיי פרנסה ובאוגוסט 1953, הפסיקה חברת מקורות את אספקת המים ליישוב עקב חובות.
באותה עת גרו במקום כ-2,000 תושבים שחלקם החלו לעזוב וניסו לחזור לכפר-סבא.
ביום העצמאות 1953 הוחלט לשנות את שם היישוב ל"כפר גבירול", ובינואר 1954, הוחלט לספח אותו לרחובות.
ב-1955 אירעו שני פיגועים ביישוב, ב-25 בפברואר חולית מודיעין מצרית רצחה את התושב היינריך לוי בעת שרכב על אופניו וב-29 באוגוסט, חוליית מחבלי פדאיון רצחה את יעקב חי נומה שהיה בדרכו אל הכפר זרנוגה (היום שכונה בעיר רחובות בשם קריית משה).
בשנת 1958, גרו במקום כ-100 משפחות, בבתי הכפר אל-קובייבה, שרובם היו בתי בוץ רעועים שהיו בחזקת רשות הפיתוח, כ-300 משפחות בצריפים של עמידר, ולא היו במקום תשתיות ביוב ואספקת מים לחלק מהבתים.
פינוי התושבים מבתי קוביבה והצריפים לשיכונים שנבנו שבשכונה נמשך שנים רבות, ובתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עדיין גרו רבים בתנאי דיור קשים, הקמת השיכונים נמשכה עד סוף שנות ה-70, בסך הכל הוקמו בשכונה כ-600 יחידות דיור, אך היא סבלה מתדמית ירודה.
בשנת 1980, בעת ביקור של ראש עיריית רחובות, יחזקאל הרמלך, בשכונה, נעלו אותו תושבים בתוך מועדון והוציאו את האוויר מגלגלי מכוניתו, במחאה על המצב בשכונה.
בשנות השישים הגיעו למקום עולים ממרוקו, בשנות השבעים עולים מברית המועצות ולבסוף הצטרפו גם עולים מאתיופיה.
בסוף שנות ה-90 יוזמה לראשונה תוכנית פינוי בינוי בשכונה בהיקף של 900 יחידות דיור.
אך החברה היזמית פשטה את הרגל והפרויקט התעכב.
בשנת 2003, הוגשה תוכנית חדשה לפרויקט על ידי חברת אביסרור שרכשה אותו.
הפרויקט דרש פינוי 50 משפחות שהתגוררו במקום במבנים ארעיים והבנייה בפועל החלה רק בשנת 2009. הפרויקט יכלול בסיומו 12 מגדלים בני 20 קומות ו-960 יחידות דיור.
במקביל החלו לשווק בשכונה מגרשים לפרויקטים של בנה ביתך כדי למשוך אליה אוכלוסייה חזקה,
בתחילת שנות ה-2000 החלה גם הקמתה של שכונת "רחובות ההולנדית", בצמוד לכפר גבירול ממזרח.
בשכונה כ-1,750 דירות, שנבנו על קרקע חקלאית של מושב גאליה שהופשרה לבנייה.
"רחובות ההולנדית" יצרה לראשונה רצף בנוי בין כפר גבירול לשאר חלקי רחובות.
בשנת 2006 החלה הקמתו של "מחלף כפר גבירול", שהוא למעשה הפרדה מפלסית מעל מסילת לוד-אשקלון במפגש בין כביש 410 לכביש 411.
בשנת 2009 נפתח עורק תנועה ראשי (חלקו המערבי של כביש 411) שחיבר את מערב רחובות לצומת בית עובד בואכה תל אביב.
בקיץ 2014 הסתיימה סלילתו של כביש 411 לכיוון דרום-מזרח המחבר ישירות בין צומת מערב רחובות לצומת גבעת ברנר.
ממזרח לשכונה מתוכננת הקמתה של תחנת הרכבת רחובות – ששת הימים.
כַּ֫פַר דָאן הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון שנמצא כ-3 ק"מ צפונית-מערבית לג'נין.
היישוב מונה, נכון לשנת 2006, כ-5,115 תושבים מוסלמים.
זאב וילנאי מביא גרסה נוספת לשם הכפר: כפר אדאן.
גרעין הכפר שוכן על אתר שהיה מיושב בתקופה הרומית ומאז תקופת הערבית הקדומה ואילך.
פרופסור יואל אליצור מזכיר את האמור בתלמוד הירושלמי על "רבי יוסי דכפר דן" (מכפר דן).
שדרש בהלכות בית שאן, שאינה רחוקה מהכפר הנוכחי.
צבי מסיני כותב שיש בכפר יקב קטן השייך לחמולת "אבו פָארוּק", לדבריו שם משפחה שעשוי להצביע על מקור שומרוני.
רוב האדמות החקלאיות נמצאות במישור שמצפון מזרח לכפר, עד גדר ההפרדה.
בעבר גידלו סוגים שונים של גידולי שדה וכיום יש גם חממות רבות.
את המים מפיקים התושבים מספר מעיינות בוואדי חסן (לאורך הכביש מבורקין לאל-יאמון הסמוכים) וכן מעשרות בארות שנחפרו באדמות החקלאיות שבמישור.
כפר דיסני הוא אתר קניות, הסעדה ושעשועים הממוקם באתר הנופש דיסנילנד פריז, במארן-לה-ואלה שבצרפת.
תכנון כפר הקניות וההסעדה מבוסס על תכנון דאונטאון דיסני שבאתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה.
כפר דיסני תוכנן על ידי האדריכל פרנק גרי והוא כולל מגדלים עשויים פלדת אל-חלד מוארים.
חלק ניכר מהעיצוב של גרי הוסר בעת שיפוץ הכפר בסגנון אר דקו בשנת 2005. הכפר ממוקם בסמוך לשני פארקי השעשועים של אתר הנופש: דיסנילנד פריז ופארק אולפני וולט דיסני.
בכפר מוצג המופע "באפלו ביל" מאז שנת 1992 בסגנון המופע המקורי של באפלו ביל, כאשר המופע כולל אינדיאנים, רודאו על שוורים ובאפלו ואף סוסים שהובאו מצפון אמריקה.
כמו כן בכפר חנויות רבות, בתי קולנוע ודיסקוטקים.
כפר ברו הוא ישוב המופיע בתעודות מזמן מרד בר כוכבא ומזוהה עם מינאת אל-חסן הנמצא ממזרח לים המלח, מעל המעיינות החמים (חממאת מעין) של ואדי זרקא-מעין, כחמישה קילומטרים מצפון מערב למכוור, לערך מול נחל דרגה.
הכפר מוזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו, בספרות התלמודית, באונומסטיקון של אוסביוס, בביוגרפיה של הנזיר פטרוס מאיבריה ובמפת מידבא.
הימצאותו של הכפר בתעודות מימי מרד בר כוכבא מראה כי חלק מעבר הירדן המזרחי, הפראיה, היה תחת שליטת מינהלו של בר כוכבא.
הכפר מופיע כמקום כתיבת שטר שהתגלה בפפירוס שנמצא בנחל צאלים והנקרא מס 8 (ראה להלן).
בתחילה, קרא החוקר מיליק את מקום כתיבת השטר, הנזכר בשורה 1, "כפר בביו", אך מאוחר יותר הציעו אברמסון וגינזברג כי יש לקרוא "כפר בריו/ בריי".
היגוי זה אומץ על ידי ברושי וקימרון.
הם הציעו לזהות את כפר ברו במיניאת אום-חסן, מעל המעיינות החמים של ואדי זרקא, ליד ואדי זרקא-מעין (נ.צ: 207113 ), כ 5 ק"מ מצפון מערב למכוור.
מספר מקורות קדומים אחרים מורים כי יש לחפש את "ברו" באזור זה:
"בערא" נזכרה מספר פעמים במקורות חז"ל.
במאמר הדן באזכורה של "בערא" בספרות התלמודית, טען א"ש רוזנטל כי בכל המקורות חלו שיבושי נוסח, ורק בנוסח שהובא במדרש תנחומא, אכן נזכר המקום "בערא" שבעבר הירדן.
בערך "בעל מעון (Βεελμεων)" באונומסטיקון מציין אוסביוס:
במפת מידבא נזכר המקום באופן מקוטע כ"...ערו" (...ΑΡΟΥ), מעט מזרחה לחמי קלירוהי.
ג' מנפרדי אשר בדק את המפה בתחילת המאה ה-20 קרא את האותיות APOY, אך משגרד קצת את המלט בפינת הכתובת גילה את הקצה של אות A, כלומר AAPOY (אערו) והציע להשלים את המילה ל-Βααρου ("בערו").
גם מיכאל אבי יונה השלים את השם ל"בערו" (Βααρου).
שרידי השם משובצים במפה על רקע הררי שחור, באמצעותם ביקש האמן לתאר את שפכי הלבה בהרי מואב.
בביוגרפיה של הנזיר פטרוס מאיבריה, בן המאה ה-5, שהגיעה אלינו בתרגומה הסורי בלבד, יורד פטרוס לחמי בערה לרפא את גופו שנחלש מסיגופים.
מסמכים המזכירים את כפר ברו
בעבר הירדן ובמערות במדבר יהודה התגלו מסמכים הכתובים על פפירוסים מתקופת מרד בר כוכבא.
חלק מהתעודות מזכירות את כפר ברו.
ל"אוסף נחל צאלים" יוחס גם פפירוס נחל צאלים 8, שנמצא בעיזבונו של ידין ("תעודת כפר ברו"), למערת האיגרות.
ח' אשל טען כי מקור התעודה, כמו גם תעודת "כפר ברו" שפורסמה על ידי מיליק ב-1954, עשוי להיות בעבר הירדן, בסביבתו של ואדי זרקא מעין המזוהה עם כפר ברו.
יובל שחר פקפק בדעתו של אשל, לפיה יהודים הסתתרו במערות מפלט מזרחית לים המלח - הן בזיהוי הגאוגרפי של כפר ברו, והן בהשערה כי מקור התעודות בעברו המזרחי של הים - לפחות כל עוד לא אותרו מערות מפלט באזור זה.
למרות הביקורת של יובל שחר, יש לראות בתעודות כפר ברו ייצוג לחייהם של היהודים בעבר הירדן המזרחי במהלך מרד בר כוכבא ואף לקראת סופו.
פפירוס נחל צאלים 8 נמצא בעזבונו של יגאל ידין, והיא פורסמה לראשונה ב-1986 על ידי ברושי וקימרון.
הם ציינו כי מוצאו של השטר אינו ידוע וכי "ייתכן שנתגלה במערות מורבעאת אבל קרוב יותר לשער, שנתגלה בנחל צאלים".
הם לא פסלו אף את האפשרות שמוצא התעודה בנחל חבר.
הנחתם התבססה על דברי הבדואים שמסרו את ה"השטר מכפר בביו" (לימים פפירוס נחל צאלים 8א'), כי הובא מנחל צאלים.
עדה ירדני הצליחה לקרוא מספר מילים נוספות בחלק התחתון של תעודה זו ולשייך לה חלקים נוספים שהיו מפוזרים בלוחות שונים במוזיאון רוקפלר.
בפרסום הסופי של "אוסף נחל צאלים" פורסמו עוד 22 קטעים מתעודה זו שלא נכללו בפרסום של ברושי.
על פי נוסחת התאריך בראש השטר, הוא נכתב "[ב ]..
לאדר שנת תלת לחרות ישראל על ימי שמעון בן כוסבה נשי ישר[אל בכפ]ר ברו", כלומר בשנת 135 לספירת הנוצרים.
מן התעודה עולה שיהונתן בן-עלי, תושב כפר ברו, מכר לשאול בן-חרשה, גם הוא בן אותו כפר, בית ו"דרת [=חצר] בית קורה", תמורת 36 דינרים.
מן התעודה עלה כי הסופר שכתב את פפירוס נחל צאלים 8 כתב גם את פפירוס נחל צאלים 8א'.
בשורות 1 ו 2, נזכר כפר ברו" כמקום כתיבת השטר.
בכך, התבהר הספק באשר לקריאתה של מילה זו בפפירוס נחל צאלים 8א'.
נוה הסביר כי האותיות "ו" ו- "יו", הן חלופות אורתוגרפיות המציינות o סופית, ולכן יש לקרוא Baro או Bero ולא Baru..
פפירוס נחל צאלים 8א' פורסם לראשונה על ידי מיליק בשנת 1954. זהו שטר המכר היחיד בין שטרי המכר ממדבר יהודה שאינו שטר כפול.
על פי נוסחת התאריך שבראש השטר, הוא נכתב "בעסר[ה] לאדר/איר שנת תלת לחרת ישראל בכפר בריו", כלומר בשנת 134 לסה"נ.
בתעודה זו לא נזכר במפורש מניין מרד בר כוכבא, אך לאור הקרבה בתוכן ובסגנון בין שתי התעודות מכפר ברו, ניתן לקבוע כי גם בתעודה זו התייחס המניין למרד בר כוכבא.
מן התעודה עולה שבתאריך י' באדר, חדד בן-יהודה מכפר בריו, מכר בית לאלעזר בן-אלעזר שכנו, המכונה "שטרא".
ירדני פירשה מונח זה כשוטר.
לא מן הנמנע שכינוי זה קשור למשלח ידו של
אלעזר בן-אלעזר כסופר, או "כותב שטרות".
ברעם היה יישוב יהודי בגליל העליון בתקופת המשנה והתלמוד.
תושביו נטשו אותו כנראה בתקופה הממלוכית.
קיבוץ ברעם נקרא על שמו של כפר ברעם.
הכפר ברעם אינו מוזכר במקורות היהודיים הקדומים המשנה והתלמוד, אלא רק במקורות יהודיים החל מימי הביניים המאוחרים ואילך.
נמצאו בו שרידי מבנה שסגנונם האדריכלי מתוארך למאה ה-2 עד למאה ה-3. וכן, שרידי בית כנסת, שתקופת בנייתו מתוארכת לסוף מאה ה-4 או תחילת מאה ה-5. גודלו ותפארתו של מבנה בית הכנסת העתיק, מצביע על קיומה של קהילה יהודית באתר בעת העתיקה.
מבית הכנסת הנוסף שרד משקוף בלבד והוא מוצג כיום בפריז.
קיימות עדויות של נוסעים יהודיים מימי הביניים על שני בתי כנסת.
בית הכנסת האחד, נזכר בפעם הראשונה בספר "מסע דפלסטינא" של שמואל ב"ר שמשון משנת 1210, שמצא שם קבר יהודי ומעליו בית כנסת יפה, שקירותיו עדיין עומדים.
ושוב נזכר המקום בכתבי נוסע בארץ ישראל, הקובע שבניין מפואר כזה לא ראה עוד.
מקורות יהודיים מעידים על מגורי יהודים באתר במאה ה-15, וביקורים של עולי רגל במאה ה-16.
משנת 1523 קיימת עדותו של רבי משה באסולה, שראה את שרידי בית הכנסת העתיק, שרק שני שערים נותרו ממנו, "ועל משקוף השער הקטן כתובת חקוקה בכתב מרובע, וזו לשונה:
לפני קום המדינה התקיים במקום כפר ערבי מרוני בשם כפר בירעם.
בשטח היישוב הנטוש גן לאומי ובמרכזו בית הכנסת העתיק.
החוקרים הגרמניים היינריך קוהל וקרל וטצינגר שבשנת 1905 ביצעו סקירה מקפת של בתי הכנסת בגליל, ואף חפרו אחדים מהם, קבעו על פי המוטיבים האומנותיים והעיטורים האדריכליים את תקופת בנייתם.
הארכאולוג והמזרחן הצרפתי ארנסט רנן שחקר באופן מיוחד את הכתובת על משקוף בית הכנסת הצפוני, קבע כי בית הכנסת, או לכל הפחות המשקוף, נבנו במאה השנייה.
מדרום לבית הכנסת עומדת עדיין כנסייה מרונית הפעילה בימי חג ובאירועים מיוחדים.
על פי המסורת, בשטח הכפר העתיק ברעם מצויים קבריהם של כמה דמויות מההיסטוריה היהודית.
מר זוטרא - אחד מצאצאי ראש הגולה בבבל שעלה לארץ ישראל.
עובדיה הנביא - אחד מתרי עשר הנביאים.
נחמן קטופא - ילד שביום הולדתו ה-12, פתח את פיו לראשונה, ניבא את כל העתיד לקרות עד לביאת המשיח, ומת.
קבר אסתר - גיבורת מגילת אסתר.
כפר דבורה היה יישוב יהודי בתקופת התלמוד במעלה נחל גילבון שברמת הגולן.
באתר נתגלו שרידי בית כנסת, בית מדרש, כתובות בארמית, יוונית ואחת בעברית שהיוותה חידוש במחקר, כיוון שהעידה על קיומו של בית מדרש במקום.
כמו כן נתגלו גם אבנים מעוטרות רבות משולבות בבנייה משנית ופזורות בשטח.
על חורבות כפר דבורה הוקם הכפר הסורי דאבּוריה, הנטוש כיום.
בטרם מלחמת ששת הימים, היה הכפר מיושב בידי בדואים בני שבט נערנה, אשר עשו שימוש משני באבני היישוב היהודי העתיק לצורכי בנייה.
הכפר שוכן כיום צפונית-מערבית ליישוב קדמת צבי.
בכפר נמצאו שרידים ארכאולוגיים המעידים על יישוב משגשג בתקופת המשנה והתלמוד, בהם גם שרידים של בתי בד להפקת שמן זית, שהיה כנראה הענף הכלכלי החשוב של הכפר ותרם לעושרו.
אחד הממצאים החשובים שנמצאו בכפר הוא משקוף ייחודי המעוטר בשני עופות דורסים אשר אוחזים זר במקוריהם, ועליו הכתובת:
הכתובת מתייחסת לרבי אליעזר הקפר, תנא בדור החמישי, שפעל בקצרין וסביבותיה.
המשקוף נמצא כיום במוזיאון עתיקות הגולן בקצרין.
אבן משקוף נוספת נמצאה משובצת בקירות אחד הבתים.
אורכה כמטר והיא מעוטרת בדמות עיט המחזיק זר במקורו ולצדו שני דגים.
ייתכן כי משקוף זה עיטר את בית הכנסת בכפר.
גם אבן משקוף זו כבר לא מצויה בכפר, והקיר בו הייתה משובצת התמוטט, נכון לדצמבר 2017.
כפר דן היה יישוב יהודי עתיק שהתקיים בתקופת המשנה והתלמוד, ונזכר במקורות חז"ל.
היישוב מזוהה כיום בחורבות הכפר הערבי "דנא" שברמות יששכר, בסמוך לנחל דנה.
מנגד, ייתכן כי שם היישוב הנזכר במקורות השתמר בשם היישוב "כפר דאן" שממערב לג'נין (ולחלופין, שהיו שני "כפר דן").
מלבד אזכורו היחיד בתלמוד, המקום נזכר בחיבורו של אשתורי הפרחי כפתור ופרח, אשר הזכיר כי במקום מצוין קברו של דן בן יעקב (אבי שבט דן הישראלי).
במקום נמצאה כמות גדולה של פריטים ארכיטקטוניים מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
באתר נמצאו גם משקופים עם צורת קונכייה ואריה (אשר נמצאים כיום בעין חרוד) ואופייניים לבתי כנסת עתיקים מתקופת המשנה והתלמוד בארץ.
ריכוז אבני גזית במרכז האתר מרמז על קיום מבנה ציבור, כנראה בית כנסת, במקום.
ככל הנראה, חדרה הנצרות ליישוב כמו ליישובים יהודים אחרים במרחב הזה, ועל כך מעידים משקופים עם תבליטי צלב ומנורת שבעת הקנים שנמצאו במקום.
בתקופה הצלבנית הוקם בקרבת היישוב מבצר צלבני בשם "בלוואר".
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, הוקם מדרום למקום (סמוך לנחל דנה) קבר שייח' שנקרא "קבר דנא" (שכנראה ממנו נבע הזיהוי של אשתורי הפרחי כ"קבר דן"), לצד קברים ערביים אחרים שחלקם נבנו ככל הנראה מאבנים שהובאו מהמבצר הצלבני הסמוך בלוואר.
כפר דִּיכְרִין (גם כפר דיכריא וכפר דכריא) הייתה עיירה יהודית גדולה בשפלת יהודה, אשר נזכרת מספר פעמים בספרות חז"ל.
העיירה נזכרת בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה מאוד ביהודה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא, לצד כפר שחליים וכפר ביש:
מקור שמו של היישוב לפי חז"ל הוא אפוא סברה לפיה נשות היישוב הולידו בעיקר בנים זכרים.
היישוב הקדום מזוהה כיום עם האתר הארכאולוגי הגדול ח'רבת ד'כרין שבשפלת יהודה, בסמוך מצפון מערב לקיבוץ בית ניר, בו ממצאים מן התקופה הרומית.
על שמה של העיירה הקדומה קרוי נחל דיכרין, שראשיתו בח'רבת ד'כרין, והוא עובר תחת כביש 6.
כפר ג'מאל הוא עיירה פלסטינית בנפת טולכרם במערב השומרון.
הכפר ממוקם בערך באמצע הדרך בין קלקיליה לטולכרם, ומתגוררים בו כ-3,000 תושבים.
הכפר הוא חקלאי ברובו, מגדל בעיקר גידולי זיתים והדרים.
כפר ג'אמל נמצא בגובה 257 מטר, וגובל בפלמיה במערב, כפר זיבאד במזרח, ג'יוס בדרום וכפר סור בצפון.
בסקר ארכאולוגי שנערך בשוליו הדרומיים של הכפר לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו חרסים מהתקופה הפרסית, ההלניסטית, הרומית-ביזנטית, ימי הביניים והתקופה העות'מאנית.
בסוף המאה ה-16 התקיימו בכפר 17 משפחות ו-13 רווקים – כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שונים הכוללים חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, עזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות.
בסך הכל תושבי הכפר שילמו כ-11,074 אקצ'ות.
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל בשנת 1922 שערכו שלטונות המנדט הבריטי, מנתה אוכלוסיית כפר ג'מאל 396 מוסלמים.
בימי הגירוש מתל אביב, התיישבו משפחת שלוש (37 נפשות) ועוד 115 יהודים בכפר ג'מאל.
תושבי הכפר התייחסו לאורחיהם בכבוד, התחלקו איתם במי הבארות שהוסתרו מהשלטונות העות'מאנים, וכשאימו של יוסף אליהו שלוש נפטרה, היא נקברה בשטח הכפר וכל תושביו השתתפו בהלוויה.
בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית כפר ג'אמל כללה 690 מוסלמים.
שטח הכפר התפרס על 14,945 דונם.
מתוך שטח זה, 1,702 דונם היו מטעים ואדמות להשקיה, 4,451 שימשו לדגנים, ואילו 19 דונם היו אדמות בנויות.
בשנת 1961 אוכלוסיית כפר ג'מאל כללה 1,041 תושבים.
כפר דייגים הוא כפר שכלכלתו מבוססת על דיג וקצירת מאכלי ים.
לעיתים קרובות, ממוקמים כפרי דייגים בחופים מבודדים, סביב מעגן טבעי קטן המספק מקלט בטוח לצי של סירות דיג.
יש צורך בכפר הדייגים שתהיה דרך בטוחה לאחסון דגים ולאבטחת סירות כשהן אינן בשימוש.
כפרי דייגים עשויים לפעול מחוף הים, במיוחד סביב אגמים.
לדוגמה, סביב חלקים מהאגם מלאווי, לכל כפר דייגים יש חוף משלו.
סירות דיג בכפר אופייניות, בדרך כלל, לרצועת החוף שלאורכה הן פועלות.
סירות דיג מסורתיות מתפתחות עם הזמן כדי לעמוד בתנאים המקומיים, כגון החומרים הזמינים במקום לבניית סירות, סוג תנאי הים שהסירות יתקלו בהם, והדרישות של הדיג המקומי.
חלק מכפרי הדייגים נמצאים על המים, כמו כפרי הדייגים הצפים במפרץ הא לונג בווייטנאם, כפר הדייגים טאי או בהונג קונג, וכפר הדייגים קלונג במשולש הגבולות של מלזיה, הפיליפינים ואינדונזיה.
יש כפרי דייגים שבנויים על איים צפים , כמו פומדי באגם לוקטק בהודו, והאיים הצפים של בני האורו באגם טיטיקקה שנמצא בפרו ובוליביה.
מלבד דיג, בכפרי הדייגים נמצאים, לעיתים קרובות, סדנאות למלאכת יד, תחבורה, בתי ספר ומרפאות בריאות, דיור ואספקת מים לקהילה.
בנוסף, לעיתים ליד כפרי הדייגים נמצאים מפעלים לעיבוד ושיווק דגים, וכן לבנייה ותחזוקה של סירות.
עד המאה ה-19, חלק מתושבי הכפר השלימו את הכנסתם בלקיחת חפצי ערך מספינות טרופות סמוכות והברחת סחורות.
כְּפַר דוּנִ֫ין הוא כפר שיעי לבנוני בנפת בינת ג'בייל, מחוז א-נבטיה.
כפר דונין נמצא על גבעה, בגובה של כ-580 מ' מעל פני הים, כ-18 קילומטרים מערבית לגבול ישראל (מרגליות), כ-17 קילומטרים מבינת ג'בייל – העיר הגדולה בנפה וכ-27 קילומטרים דרומית לא-נבטיה – עיר הבירה של המחוז.
הכפר נמצא בשכנות ובצמוד לכפר שהאביה (שייך לנפת צור, מחוז דרום לבנון).
ב-1875 ביקר במקום ויקטור גרן והעריך שהאוכלוסייה מונה 350 עד 400 מתואלים.
בספרו הוא כתב ש"ליד מסגד קטן יש אבנים [עתיקות] חצובות היטב, שרידי כנסייה שנהרסה, ממנה שרדו שברי עמודים וכמה כותרות שבורות, הפזורות בכמה מקומות, ובמיוחד ליד בית השייח'ים."
בשנת 1881 ביקרה במקום משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל (SWP) ותיארה אותו ככפר ששוכן על גבעה, עם בתי אבן, מאוכלס על ידי כ-150 מתואלים.
הכפר מוקף בעצי תאנה, זיתים ואדמה מעובדות.
המים מופקים ממעיין וכן מבורות מים בתוך הכפר.
במסגרת מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות של חזבאללה בכפר ובסביבתו.
כפר ברוך הוא יישוב מהתקופה הביזנטית, שמקובל לזהותו עם הכפר המודרני בני נעים.
היישוב נזכר נזכר אצל הירונימוס בתור אחת מתחנות מסעה של פאולה הקדושה, ושוב בידי קירילוס מסקיתופוליס ככפר שבסמוך אליו הוקם מנזרים בימי אותימיוס (423) ובימי סווריאנוס, תלמידו של סבאס (סביבות 515).
על פי אפיפניוס מסלמיס, במאה הרביעית היה אזור כפר ברוך כר פורה למינות גנוסטית ומניכאית.
הכותבים בני התקופה הביזנטית כתבו בלטינית וביוונית, ומכנים את הכפר בשמות "Caphar Baricha" ו"Καπαρβαρίχα", בהתאם.
במגילת הנחושת ובאיגרות בר כוכבא, שני מקורות עבריים מתקופה קודמת במקצת, עשוי להופיע שם מקום בשם "הברך".
בשני המקומות פיענוחה של המילה אינו ודאי והקריאה "הברך" הוצעה רק בתור אפשרות משנית, אולם אם הקריאה נכונה, ייתכן כי הכוונה היא לאותו כפר.
שם היישוב נשתמר עד סמוך לימינו ביישוב כפר-בריכ, המוכר כיום בשם בני-נעים.
אדוארד רובינסון הציע לראשונה את הזיהוי על סמך דמיון משמעות השמות ברוך ונעים, אך לא הזכיר וכנראה לא ידע כי בראשית התקופה הערבית היישוב נקרא השם 'כפר בריכ'.
על השם הערבי הקדום עמדו החוקרים שאחריו, כגון גרן , אלט, אבי-יונה, ושוורץ.
לגבי משמעות השם, ייתכן שהוא בא משמם של בני השבט הבדואי בני נעים שהתיישבו במקום; אולם אם כך הוא או אם לאו, ייתכן כי השם נמצא גם בזיקה לשם הקדום מבחינת משמעותם.
אם אכן יש זיקה כזו הרי היא דוגמה נוספת לתופעה של השתמרות השם הקדום על דרך התרגום, תופעה שצוינה בדרך כלל בספרות בעיקר בקשר לדן\ תל אל-קאדי, ובסימן שאלה לגבי מולדה\ ח' אל-וטן.
צורת השם כפר X אופיינית לתקופה הרומית-ביזנטית (למשל כפר טוב, וכפר ביש) אך לא לפניה, ולפיכך ייתכן ששם היישוב בתקופת המקרא היה שונה, מה גם שבאתר שלפנינו נתקיים כנראה פער בין התקופות.
זיהויו של כפר ברוך מהתקופה הביזנטית באתר שבכפר בני נעים הוא אם כן ודאי, בעקבות השיקולים לעיל והממצא הארכאולוגי המתאים.
לאור מערכת השיקולים בזיהוי יישובי ההר וספר המדבר אשר ברשימת ערי יהודה שבספר יהושע ט"ו (קבוצת הערים מספר 7), ולאור מיקום האתר, ייתכן שיש לזהותו גם עם גבעא\ה המקראית שבהר יהודה, למרות שאין זיקה בין השם המקראי לשם הביזנטי.
הכיסוי המאוחר והמודרני של הכפר צפוף במיוחד ומקשה על איתור מדויק והערכת שטח של האתר הקדום ועל מציאת חרסים, וייתכן כי תקופות שלמות חסרות או שייצוגן בממצא חלקי.
תחת מגבלות אלה, שטחו המרבי של היישוב הקדום הוערך בהיקף של בערך 15 דונם.
ראשית היישוב בתקופת הב"ק 1 (בערך 8 דונם), ולאחר פער יישובי ניכר הוא מתחדש בתקופת הברזל 2ב-ג (בערך 8 דונם).
לאחר פער יישובי נוסף וארוך, נושב המקום החל מהתקופה הביזנטית (בערך 15 דונם) ולסירוגין עד ימינו.
כיוון ששני סקרים ארכאולוגיים מדוקדקים לא העלו אף שבר מהתקופות שבין תקופת הברזל 2ב-ג לתקופה הביזנטית, הרי למרות חלקיות הממצא נראה שהאתר אכן היה נטוש אז.
נתון זה עשוי לחזק את ההנחה ששמו הקדום של האתר אולי נשכח כליל ולא נשתמר, ובתקופה הביזנטית ניתן לו שם חדש.
כְּפַר הַנָּגיד הוא מושב עובדים במישור החוף הדרומי השוכן בין יבנה בדרום, רחובות במזרח ועיינות בצפון, בתחומי המועצה האזורית גן רווה.
המושב הוקם בתחילת 1949 על ידי עולים מבולגריה שהתיישבו תחילה בבתי הכפר הערבי הנטוש אל-קובייבה (נכתב גם כ"קובבה").
באוקטובר 1949, החליטו רוב התושבים לעזוב את בתי הכפר, ולהקים בעזרת הסוכנות היהודית יישוב חדש, כ-2 ק"מ מערבה לקוביבה, בשם כפר הנגיד, על-שמו של שמואל הנגיד (מצביא, מדינאי, ומשורר שפעל בספרד, בתור הזהב של יהדות ספרד במאה ה-11), על חלק מאדמות הכפר הערבי הנטוש יבנא.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שינה המושב את אופיו, רבים מהתושבים הפסיקו לעסוק בחקלאות ובחלק גדול מהמשקים הוקמו מחסנים, משרדים ובתי מלאכה.
כְּפַר-הֶס הוא מושב עובדים בשרון, במועצה אזורית לב השרון.
נמצא כ־80 מטר מעל פני הים ושטחו 3,800 דונם.
המושב כפר הס נוסד בשנת 1930 דרומית מזרחית לפרדס תל-מונד.
גובל במושב חרות השוכן ממערב לו, במושב עין ורד השוכן מצפון לו ובטירה במזרח.
כפר הס, חרות, עין ורד, המושבה תל מונד ושכונת הפועלים כפר זיו היו חלק מ"גוש תל מונד", אחד מגושי ההתיישבות הציונית בארץ ישראל המנדטורית.
המושב קרוי על שמו של משה הס ממבשרי הציונות, שהיה גם הוגה השילוב בין ציונות וסוציאליזם.
בעבר היה המושב חלק מהמועצה האזורית הדר השרון, עד לאיחוד עם המועצה האזורית השרון הצפוני שיצר את המועצה האזורית לב השרון.
בראשיתו הושתתה כלכלת המושב על חקלאות שעיקרה פרדסי הדר, ירקות עונתיים, לולי עופות לביצים, הודים לפיטום ופרחים ליצוא וכן כוורות לדבש ופרות לחלב.
כיום רוב התושבים אינם עוסקים בחקלאות ומתפרנסים מחוץ ליישוב.
לצד זאת החקלאות מהווה נדבך חשוב בכלכלת המקום ובנוף המקיף את המושב.
לשעבר הוגדר כמושב עובדים להתיישבות שיתופית בע"מ והיה חלק מתנועת המושבים שבשליטת מפא"י ואחר כך מפלגת העבודה.
מייסדי היישוב השתייכו רובם ככולם למפלגת אחדות העבודה ואחר כך למפא"י.
בשנת 1998 הוקמה בשטחו שכונת הרחבה ותושביה שאינם חקלאים מהווים יותר ממחצית מכלל התושבים.
חלקם מבני המקום וחלקם חדשים במושב.
מייסדי המושב עלו לארץ ברובם במהלך שנות העשרים במסגרת העלייה השלישית וגם הרביעית.
רובם עלו ממזרח אירופה, מעיירות קטנות ב"תחום המושב" שבמסגרת האימפריה הרוסית לשעבר, בעיקר ממחוזות בסרביה, ווהלין וגליציה ומפולין הקונגרסאית.
מייסדי המושב התאגדו בתחילה בארגון ושמו "יזרעאל", שנועד להתיישב באדמות שיקנו מהכפר זרעין שבשולי עמק יזרעאל, ליד כפר יחזקאל.
רעיון הארגון עלה בשנת 1924, בפתח תקווה, בחדרם של הפועלים החקלאיים החלוצים חברי מפלגת אחדות העבודה, ניסן בורד ומרדכי תאני.
לאחר מספר שבועות התקיים המעמד הרשמי, במועדון הפועלים במושבה פתח תקווה, בו השתתפו עשרת מייסדי הארגון: מרדכי תאני, אהרון בן-יוסף, יהודה אבלסון, משה ברן (הדר), אברהם גוטקובסקי, ניסן בורד, דב גלונסקי, דוד דוקסין, יצחק מיטראני, יוסף ברגר ויעקב בן ציוני.
במקביל התארגנה בנפרד וללא תיאום קבוצה דומה של פועלים בחדרה שכללה תשעה חלוצים פועלים חקלאיים: חיים סגל, צבי בוטניק, ישראל לוין, יוסף יודלביץ, יעקב בורטניקר (בוקר), חיים גולדשטיין, יעקב זלצהנדלר, אברהם כפרי ושלמה ולדמן.
בהמשך חברו שתי הקבוצות לארגון התיישבות אחד.
בשנת 1929 התכנסו כולם בזכרון יעקב, עם עוד 24 מצטרפים נוספים שנוספו במשך הזמן.
אלו היו הגברים, מייסדי המושב, ו"לצידם" נשיהם וילדיהם.
לאחר מלחמת העצמאות קלט היישוב מתיישבים חדשים מניצולי השואה, ממזרח אירופה ובעיקר מבולגריה.
בהדרגה הם השתלבו ביישוב וחיזקו אותו, אך חלק מהם עזבו במוקדם או במאוחר ובני המקום מהדור השני קיבלו את משקיהם.
בני המייסדים, ילדי הארץ, ילידי שלהי שנות העשרים ושנות השלושים קיבלו את האתוס של הוריהם בשלמותו ורבים מאוד מהם המשיכו את הדרך ההתיישבותית החקלאית משלהי שנות הארבעים ובמהלך שנות החמישים.
נכדי המייסדים וניניהם כבר פחות מחויבים לאתוס החקלאי התיישבותי אך עדיין רבים מהם מוצאים את מקומם בחקלאות במושב או כתושבים הגרים בו אך עובדים מחוצה לו.
במלחמת העצמאות ניצב כפר הס בחזית, מול ה'צבא ההצלה' בכפר א-טירה וסביבתו.
חמישה מבני המושב נפלו במלחמה, בהתקפה שנכשלה בקרב טירה ב-13 במאי 1948.
אחרי המלחמה סבל המושב מאוד מפשיטות של מסתננים מרדן ואחדים מחבריו נרצחו על ידי המסתננים.
בפברואר שנת 1965, פגעו מחבלים מארגון פת"ח, שהטמינו מטעני חבלה בסילו התערובת ובאחד הבתים.
ב-11 בנובמבר 2001 נרצח על ידי מחבל, אהרון אוסישקין, רכז הביטחון של כפר הס.
על שמו נקראת כיכר הכניסה למושב (כיכר ארל'ה).
כְּפַר הָרִי"ף הוא מושב בגבול השפלה ומישור החוף הדרומי, סמוך לקריית מלאכי וצומת מסמיה.
שייך למועצה אזורית יואב והגדול ביישוביה.
היישוב מחולק למושב וותיק ולהרחבה, אשר נבנתה בשנת 1998 והכפילה את מספר התושבים.
ממזרח למושב זורם נחל הרי"ף.
בסביבתו מספר בארות קדומות ויער חרובית.
אופיו של המושב הוא חילוני ומרבית תושביו עוסקים בעבודות חוץ ובודדים ממשיכים לנהל משק חקלאי.
בין הענפים המרכזיים: מטעים, כרמים, פרדסים, שלחין, פרחים ולולים.
שייך ארגונית לתנועת "האיחוד החקלאי".
בשטחי הכפר נמצאת תחנת הרכבת קריית מלאכי – יואב.
כפר הרי"ף נוסד בשנת 1956 כמושב על אדמות הכפר הערבי מסמיה אלזע'ירה.
המושב יועד לציונים אמידים ממרוקו, שרכשו את משקיהם וזכו בתנאי דיור משופרים.
כפר הרי"ף קרוי על שמו של הרב יצחק אלפסי, מחשובי הפוסקים בימי הביניים.
מרבית העולים המקוריים בחרו לבסוף שלא לבוא או שעזבו, ואת מקומם תפסו עולים מפולין ומרוסיה, ניצולי שואה ברובם.
חלקם הגיעו למושב בגיל מבוגר יחסית, וללא ידע בחקלאות.
עם זאת, למרות הקושי והמחסור, טיפחו רובם משקים לתפארת בתוך שנים אחדות.
המשברים של שנות ה-70 וה-80 אילצו את התושבים לתת מענה לירידה ברווחיות מגידולי השדה, לכן התאגדו באגודת רם, המאגדת כ-90% מהמשקים והופכת אותם ל"משק אחד גדול", וזאת כדי להתייעל ולחסוך באמצעי היצור, כגון כלים חקלאיים ועובדים.
מספר התושבים גדל, מכיוון שאופיו הקהילתי, מיקומו האטרקטיבי וחזותו הנאה של המושב מושכים אליו משפחות צעירות.
במושב מייחסים חשיבות רבה בשמירה על הסביבה: כל הצמחייה הנשתלת בו חסכונית במים, השדות מושקים בקולחין, לתאורה הציבורית מערכת חיסכון בחשמל, וקיימים בו שני אזורי מחזור מרכזיים.
בכפר נמצאים מספר מוסדות חינוך שונים כמו: גני ילדים, צהרונים ומועדון לנוער (השייך לתנועת "האיחוד החקלאי").
בנוסף מצויים במושב גם מספר מוסדות לרווחת כלל התושבים כגון: בית עם, מרפאה, בית כנסת, צרכניה, ספריה, מגרשי ספורט וגני שעשועים.
כְּפַר-וִיתְקִין הוא מושב עובדים במערב עמק חפר, השייך למועצה אזורית עמק חפר.
היישוב קרוי על שמו של יוסף ויתקין, איש חינוך, מראשוני תנועת העבודה ודמות מפתח במעבר מהעלייה הראשונה לעלייה השנייה.
יוסף ויתקין היה מאנשי הציונות המעשית, ששלח קול קורא לצעירי ישראל בגולת רוסיה, לבוא ולהתיישב בארץ.
כרוז זה הוא שנתן את הדחיפה לעליה השנייה לארץ.
מושב כפר ויתקין הוא אחד ממושבי העובדים הגדולים בארץ.
הכפר מונה כ-150 משקים חקלאיים, כ-20 יחידות של "עובדי ציבור" ועוד 150 משקי בית בהרחבה של הכפר.
מתוך 150 המשקים החקלאיים כמחצית פעילים בחקלאות.
ענפי המשק העיקריים הם הרפת, המייצרת כ-20 מיליון ליטר חלב בשנה, פרחים ומשתלות, פרדס ומטעים אחרים ולול.
לכפר יש ועד מקומי שמנהל את הפעילות החברתית והתרבותית של חברי הכפר ותושביו.
החברים בעלי המשקים החקלאיים מאוגדים באגודה החקלאית שמנהלת את ההיבטים הכלכליים.
היישובים השכנים לכפר ויתקין הם היישוב הקהילתי חופית, המושב השיתופי בית חרות, ומעבר לכביש החוף - המושב בית ינאי.
בכפר נמצאים רוב המוסדות המשרתים את תושבי יישובים אלה וישובים נוספים מכמורת, ביתן אהרון ובת-חן.
בכלל זה בית הספר היסודי ע"ש יוסף ויתקין, גני ילדים, מרפאה, חנות מכולת, סניף דואר, מתחם ה"גוש" המרכז את פעילות תנועת הנוער, בית "יד לבנים", בית כנסת, מתנ"ס ועוד.
כפר ויתקין הוא היישוב הראשון שהוקם בעמק חפר.
מוצא המתיישבים מהעיר מז'יבוז', וולוז'ין ועיירות נוספות באוקראינה, פולין ובלארוס.
בב' בטבת תר"צ (2.1.1930) התיישבה קבוצה בת 20 חברי הארגונים "ויתקין" ו-"ג'-העמק" בבית אבן שהוקם בתקופתו של אנטואן בשארה טאיאן, בעל קרקעות מרוני שהתגורר ביפו, שמבני משפחתו נקנו אדמות עמק חפר.
הבית מכונה כיום "בית הראשונים" או "הבית הגדול" וסמוך לביתן אהרון.
קבוצה זו הייתה הגרעין להתיישבות באדמות ואדי ח'ווארת, הוא עמק-חפר.
במקום היה מבנה גדול ולידו מבנה קטן יותר שהיו בנויים אבני כורכר שנחצבו מהגבעה הסמוכה.
הבית הגדול היה בן קומה אחת שכלל החדר רחב ידיים עם תקרה גבוהה.
המתיישבים הוסיפו לו קומה שנייה בנויה מבלוקים ובטון וקירותיה מטוייחים ומסויידים שכללה מספר חדרים.
עבודת החברים הייתה לייבש את הביצות, ולהתחיל בעיבוד הקרקע בחריש, בזריעה, בנטיעת שדרות וחורשות, בניקוז תעלות וואדיות.
עיבוד האדמות בעמק חפר נתקל בקשיים מרובים, בהתנגדות של הבדואים תושבי האזור שהתקיפו את המתיישבים והפריעו לעבודות, בפגעי מזג האוויר והקדחת שהייתה באזור מכוסה ביצות זה.
המתיישבים הראשונים קיבלו הלוואה מהסוכנות לצורך קיומם בשנים הראשונות עד להקמת המשקים החקלאיים.
חברי הכפר עבדו באותה תקופה כשכירים בחדרה ובנתניה ואת עבודתם החקלאית היו עושים מוקדם בבוקר או מאוחר בערב.
תוך שנים מעטות החזירו חברי הכפר את ההלוואה שניתנה להם והמשיכו לפתח את הכפר על בסיס ההכנסות מהמשק החקלאי.
בשנים 1931–1932 הגיעו משפחות נוספות.
הן שוכנו תחילה ב"שכונת (מחנה) צריפים" מערבית ל"בית-הראשונים" והקימו שם בית-ספר, צרכנייה, מחלבה וכדומה, שהיו מאוחר יותר בסיס לתחילת בנין הכפר.
ב-1932 התאחדו שני הארגונים לארגון אחד, ארגון "ויתקין המאוחד", אשר הניח את אבן היסוד להקמתו של כפר-ויתקין.
בסוף דצמבר 1932 היו במקום כ-80 משפחות ולהן 70 ילדים.
בפסח תרצ"ג 1933 החלו להעביר את הצריפים בשלמותם ליישוב הקבע.
הצריפים הועלו על גלילי עץ ונגררו בעזרת טרקטור למרחק של כ-2 ק"מ למקום בו עומד הכפר גם כיום.
העברת 80 הצריפים ובהם צריפי המגורים ומבני הציבור נמשכה 3 חודשים.
השטח שהוקצה לאזור המגורים חולק למגרשים שנמסרו לחברים ונקבעו גם המקומות למבני הציבור במרכז הכפר.
אחד המכשולים בדרכם של חברי הכפר היה הצורך לעבור את נחל אלכסנדר בכל נסיעה לכוון חדרה.
בחודשי הקיץ הזרימה בנחל הייתה מועטת וניתן היה לחצות אותו בנסיעה במקום שנקרא בפיהם "קיר המוות", אבל בחודשי החורף הייתה הדרך חסומה.
בשנת 1935 הגיע למרפאת הכפר ד"ר חיים שיבא וערך ביקורים בישובי העמק עד נובמבר 1935. בשנת 1937 בנו חברי הכפר את "גשר העץ" שניתן היה לעבור בו את הנחל בכל עת.
גשר זה שימש את הנוסעים במקום עד חורף 1992. בשנת 1938 נבנה גשר נוסף על הנחל, "גשר הבטון" שחיבר את הכפר לכביש חדרה כפר-סבא, כביש 4 של היום.
בשנת 1939 כבר נמנו ביישוב 700 תושבים ב-150 משקים (כלומר מספר המשקים ביישוב נשאר ללא שינוי מאז הקמתו).
ביישוב קיים בית כנסת משנת ספטמבר 1933 .בית הכנסת נבנה לקראת החגים, בצריף עץ.
תחילה שימש בית הכנסת רק את ההורים המבוגרים של חברי הכפר.
מאוחר יותר החלו הילדים להגיע בחגי תשרי ולקראת בר המצווה, וכן תושבים מיישובי הסביבה.
עם גידול האוכלוסייה בכפר ובסביבה, היה צורך לבנות בניין הולם לבית הכנסת.
בשנת 1941 תוכנן הבניין על ידי האדריכל הירושלמי אליעזר ילין והמיקום החדש של בית הכנסת נקבע במקומו הנוכחי במרכז הכפר.
יסודות הבניין הונחו בשנת 1942 והקמתו הושלמה בסוף שנת 1947. על הביצוע היה אחראי האדריכל פיליפ ביהם מבית חרות.
תושבי הכפר הקימו את המזח שבחוף בית ינאי.
המזח הוקם, באופן רשמי, כדי לפרוק דשן לפרדסים ולסייע בייצוא אבטיחים, אולם עיקר הפעילות עליו הייתה פעילות העפלה והברחת נשק ללוחמי המחתרות.
אחת האוניות שפרקה שם מעפילים ונשק הייתה אלטלנה.
מקום מושבה הראשון של מועצת עמק חפר היה בכפר ויתקין, עד שעברה לאזור צומת רופין.
בינואר 1935 הונחה אבן הפינה לבניין "בית העם" בכפר ויתקין במעמד ראשי המוסדות הלאומיים והתנועתיים: הקרן הקיימת, הסוכנות, המרכז החקלאי, ההסתדרות, מפא"י ותנועת המושבים.
את המבנה תכנן האדריכל אריה שרון.
את מיקומו קבע האדריכל ריכרד קאופמן, שתכנן את הכפר כולו.
בשנת 1936 החלה הבנייה, לאחר שהתקציב הושלם בעזרת תרומתו של בן ציון הערש מדרום אפריקה אשר תרם אלף לירה א"י.
בית העם הכיל במה גדולה עם מסך מודרני ושני יציעים משני צדדיו.
כשהסתיימה בנייתו ב-1937 הוקם על גגו מגדל עץ ובו פנס איתות בשיטת מורס, לקשר בין יישובי עמק חפר.
ועידת מפא"י בשנת 1942 התקיימה בבית העם, במהלכה הצליחו דוד בן-גוריון וחברי הנהגה אחרים להעביר החלטה לחיסול הסיעות והגושים הפנימיים במפלגה.
בבית העם נערכה שוב ועידת מפא"י בה התפלגה המפלגה למפלגת מפא"י ולסיעת "אחדות העבודה".
המבנה שופץ בסביבות שנות האלפיים, ושופץ כעבור כעשרים שנה ב־2017. בית העם שופץ בתמיכת משפחת בועז איתן ומועצת עמק חפר.
בית העם המחודש נחנך במאי 2022.
בנובמבר 1951הונחה אבן הפינה לבית יד לבנים, על ידי דוד בן-גוריון, לזכר בני הכפר ושל בנים מישובי הסביבה, שנפלו במלחמת העולם השנייה ועד ימינו.
בעבר היה מעל נחל אלכסנדר גשר עץ, שקרס עקב השיטפונות.
בשנת 1986 נבנה במקומו גשר בטון.
לאחר שיקום הנחל הוקמו במקום מגדל תצפית ופינות משחק ופיקניק.
המקום משמש אזור גידול לאוכלוסיית הצב הרך
כְּפַר-הַנָּשִׂיא הוא קיבוץ ברמת כורזים מזרחית לראש פינה, בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
הקיבוץ הוקם בשנת 1948 על ידי עולים חברי גרעין "הבונים" מבריטניה שעברו הכשרה בחדרה.
בהמשך הצטרפו אליו עולים נוספים מאנגליה, שעברו בה שש שנות הכשרה עד שהורשו לעלות, וכן עולים מאוסטרליה, מדרום אפריקה, מארצות הברית ועוד.
בתחילתו היה 'יישוב משלט' בכפר הערבי הנטוש "מנסורה אל חית", בקרבת הגבול הסורי, שהוקם מדרום לראש הגשר הסורי במשמר הירדן.
תחילה נקרא "קיבוץ הבונים" על שם תנועת הנוער ממנה בא גרעין המייסדים, לאחר מכן, בדצמבר 1949, הוסב שם הקיבוץ לכפר הנשיא, על שמו של הנשיא הראשון של מדינת ישראל - חיים ויצמן.
לאחר שנתיים עלה לנקודת הקבע 2 ק"מ מערבה.
בדצמבר 1961 חובר הקיבוץ לרשת החשמל הארצית, עם סיום מבצע חיבור יישובי הגליל לרשת.
הקיבוץ עוסק בענפי חקלאות מסורתיים, כמו מטעי אבוקדו והדרים, גידולי שדה ומשתלת ערערים, לול ובקר לבשר.
מראשיתו הוחלט בקיבוץ לפתח תעשייה והוקם בקיבוץ בית יציקה.
הענף המרכזי של הקיבוץ הוא מפעל "הבונים" שבעבר עסק בייצור דגמי מכוניות גמדא וכיום עוסק ביצור ברזי תעשייה.
חברת "מצד עתרת" (על שם האתר הארכאולוגי הסמוך מצד עתרת) שנוסדה להקמת תחנת כוח הידרואלקטרית, נמצאת בבעלות משותפת של הקיבוץ ויזמים.
ענף זה נחשב לאחד היציבים והבטוחים בקיבוץ.
בקיבוץ פועלת קומונה חקלאית של ארגון "קדמה" וגם שלוחה של מכינת "גליל עליון"
בשנת 1992 הקים הקיבוץ בשותפות עם אנשי עסקים תחנת כוח הידרואלקטרית קטנה על נהר הירדן, בירדן ההררי ממזרח לקיבוץ, כשני ק"מ ורבע מדרום לגשר בנות יעקב.
התחנה כוללת ברכת אגירה גדולה על התוואי של תעלת ההטיה שישראל יצרה, ומבנה בן שתי קומות שבו הטורבינה וחדר הבקרה במורד הנחל.
כדי ליצור אגם על שטח של כ-45 דונם, הופקעו אדמות מחקלאי ראש פינה, שבתמורה קיבלו זיכיון על פיתוח תיירות באגם.
הספק התחנה המקסימלי המוצהר עומד על 2.5 מגהוואט לערך.
לצורך הקמת התחנה הוטו חלק ממי הירדן לאורך מסלול של 1,100 מטר לתוך אגם צבירה.
בקצהו הדרומי של האגם נמצא פתח צינור, היורד (נפילה של 33 מטר בגובה) לתוך התחנה ומביא את המים, הנעים במהירות רבה, אל הטורבינה.
לאחר שהם מניעים את התחנה, מוחזרים המים אל נהר הירדן.
ההתנגדות לבניית תחנת הכוח לוותה במאבק ציבורי רחב מטעם החברה להגנת הטבע שטענה כי הירדן ההררי הוא אחד מקטעי הירדן האחרונים שנותרו במצבם הטבעי.
אנשי הקיבוץ טענו בתגובה כי התחנה תספק אנרגיה חלופית ונקיה ללא כל זיהום.
חברת מצד עתרת חויבה להשאיר בכל ימי השנה נפח מסוים של מים בנתיב הטבעי של הירדן בקטע שהוסט.
כְּפַר הַמַּכַּבִּי הוא קיבוץ בעמק זבולון השוכן ליד קריית אתא ומשתייך למועצה אזורית זבולון.
הקיבוץ הוקם בשנת 1936 על ידי חמישים מאנשי "המכבי הצעיר" מגרמניה וצ'כיה (ומכאן שמו).
הרעיון שיש לקרב את המשתתפים במכביה להתיישבות בארץ ישראל הועלה על ידי מנחם אוסישקין כבר במכביה הראשונה בשנת 1932. הקבוצה הראשונה הייתה בת 50 איש מגרמניה, צ'כיה ואוסטריה, המאפיין את הקבוצה היה המקור העירוני 'חילוני' של החלוצים שהיו אוהבי ספורט, טבע, השכלה ומוזיקה קלאסית.
אדמות הקיבוץ נרכשו הודות לתנועת מכבי הצעיר ולמגבית שבוצעה לאחר פגישות עם אוסישקין.
כְּפַר הַנֹּעַר הַדָּתִי הוא כפר נוער דתי הנמצא בצפון הארץ, בתחומי מועצה אזורית זבולון, ליד כפר חסידים.
כפר הנוער הוקם בשנת 1937, וכיום הוא מונה כ-400 תלמידים.
התלמידים הם בכיתות ז'-י"ב ורוב עולים, חצי מאתיופיה, וחצי עולים מברית המועצות לשעבר וישראלים ותיקים.
התלמידים הגיעו לכפר על ידי עליית הנוער.
בנוסף ללימודים, התלמידים עוסקים בעבודות כפיים, כגון גינון ורפתנות.
בספטמבר 2018 שולבה בבית הספר כיתה שמיועדת לציבור דתי-לאומי בשם "קול צופייך".
בעברו כלל בית הספר שני נתיבים: ישיבת נחלת ישראל – ישיבה תיכונית ציונית-חסידית; ונתיב תיכון תורני-מדעי "בראשית", אך אלה הועברו מבית הספר בסיום שנת הלימודים תשע"ג, בעקבות החלטת הנהלת כפר הנוער הדתי.
כפר הנוער תוכנן על ידי האדריכל הדתי מאיר בן אורי, שתכנן ישיבות ויישובים נוספים ברחבי ישראל.
בֶּן-שֶׁמֶן (כְּפַר הַנּוֹעַר) הוא כפר נוער בקרבת המושבים בן שמן וגינתון.
בו פנימייה, בית ספר יסודי ובית ספר תיכון.
האתר שבו הוקם כפר הנוער נקרא עד לראשית המאה ה-20 בשם "בית עריף" והיה אחת מהאחוזות של הכפר הערבי נעלין.
היישוב בית עריף נזכר באונומסטיקון (אוסביוס) מן המאה ה-4 לספירה והוא מופיע גם במפת מידבא.
עם קום המדינה, הועתק השם ההיסטורי לאתרו של הכפר הערבי דיר טריף עקב המצלול הלשוני (בית עריף).
כפר הנוער נוסד בשנת 1927 על אדמות בית החרושת חדיד על ידי ד"ר זיגפריד להמן, מתוך מטרה להנחיל לילדים ולנוער ערכי ציונות, עבודת האדמה והערכת בני האדם.
מבני הכפר תוכננו על ידי האדריכל הארצישראלי פריץ קורנברג.
וילפריד ישראל שימש בתפקיד נשיא כפר הנוער בן־שמן משנות העשרים ועד יום מותו (1943).
הראשונים שהתחנכו בכפר היו ילדים מקובנה.
עם הזמן הצטרפו לכפר תלמידים חדשים מן הארץ ומחוצה לה.
ב-1932 קלט כפר הנוער את הקבוצה הראשונה של עליית הנוער, קבוצה של 12 נערים ונערות שהגיעו ארצה על ידי רחה פראייר.
קבוצה זו סימנה את תחילתה של תנועת עלייה גדולה, שמנתה בסופה מאות אלפי ילדים ובני נוער מכל תפוצות ישראל.
בימי המרד הערבי הגדול נורו יריות על הכפר לעיתים תכופות.
ב-1940 נערך בו חיפוש אחר נשק על ידי הבולשת הבריטית ונאסרו המנהל וצוות ההוראה, משפטם, משפט בן שמן, עורר סערה גדולה.
במלחמת העולם השנייה קלט הכפר כמות נכבדה של ילדים פליטים מאירופה אשר ברחו מאימי השואה.
ילדים אלו השתלבו לאחר מכן במערכות הביטחוניות וההתיישבות הציונית והיוו דוגמה מכוננת להצלחתו של כפר הנוער והצוות החינוכי שבו להנחיל ערכים תחת מחסור תקציבי ואיומים קיומיים.
חניכי וחניכות הכפר שילבו לימודי חקלאות עם אימונים מטעם ארגון ההגנה.
עד קום המדינה היה מוקף הכפר ביישובים ערביים.
לפי תוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947 היה המקום אמור להיכלל בשטח המדינה הערבית.
כפר הנוער ובצמוד אליו הכפר בן שמן (כיום - כרם בן שמן) היו במצור מיד לאחר קבלת החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, והסתמכו להגנתם על כלי נשק שנמצאו בסליק חבוי.
רוב מורי ותלמידי כפר הנוער פונו לפנימיית נעורים ליד נתניה.
אפשר היה להגיע למקום רק בשיירות.
שיירה שיצאה לבן שמן ב-14 בדצמבר 1947 הותקפה ליד מחנה בית נבאלא על ידי חיילי הלגיון הירדני ו-13 מאנשיה נהרגו (שיירת בן שמן).
לאחר מכן הסכימו הבריטים לתת ליווי צבאי לשיירות לבן שמן עד צאתם מהארץ, ואחרי צאתם, קויים הקשר רק על ידי מטוסים.
הערבים היו צולפים על מסלול הנחיתה ולאחד הטייסים, צבי זיבל, הוענק אות גיבור ישראל על אומץ ליבו בקיום הקשר עם בן שמן.
הגנת המקום הוטלה על פלוגה מגדוד 54 של חטיבת גבעתי.