tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא למד באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא שנוהלה בידי הישועים והשלים את לימודיו לתואר במשפט הקאנוני ובמשפט הרומי באוניברסיטת בולוניה ביוני 1576. תחילה עסק כמשפטן בשירות האפיפיור ברומא, ואין כל עדות שהוא עבר הסמכה לכהונה.
אבל מכיוון שבמרץ 1612 מינה אותו האפיפיור פאולוס החמישי כארכיבישוף של בולוניה, יש להניח כי הוסמך לכמורה, וב-1 במאי של אותה שנה הוא הוסמך כבישוף.
באוגוסט 1616 שלח אותו האפיפיור כנונציו לדוכסות סבויה על מנת לתווך במחלוקת שבין קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה לפליפה השלישי, מלך ספרד בנושא מרקיזות מונפראטו (Marchesato di Monferrato) שבשליטת בית גונזגה ממנטובה.
ב-19 בספטמבר 1616 מינה אותו פאולוס לכומר קרדינלי.
ב-3 בדצמבר 1618 קיבל את כובע החשמן, והכנסייה ברומא שיועדה לו בתוקף תפקיד זה הייתה סנטה מריה אין טרנספונטינה (Santa Maria in Traspontina).
החשמן לודוביסי נשאר במקום מושבו בבולוניה עד מותו של האפיפיור פאולוס החמישי כשנסע לרומא להשתתף בקונקלאווה שבה נבחר כאפיפיור.
כבר שנבחר, ובעיקר תחת השפעתו של החשמן בורגזה, הוא הבין שבגילו המתקדם (הוא היה אז בן 67), ובמצב בריאותו המעורער, הוא יהיה זקוק לאדם נמרץ שבו יוכל לשים את מבטחו שיסייע לו בניהול הכנסייה.
אחיינו, לודוביקו לודוביסי, צעיר בן 25, נראה לו כאדם המתאים, ולמרות הסיכון שיואשם בנפוטיזם, הוא מינה אותו לחשמן שלושה ימים לאחר שנבחר כאפיפיור.
באותו יום הוא גם מינה את אחיו הצעיר אורציו, אביו של לודוביקו, למפקד צבא האפיפיור (Capitano generale della Chiesa).
האחיין לודוביקו לא אכזב את דודו האפיפיור.
גרגוריוס מיעט להתערב בפוליטיקה האירופית, מעבר לסיוע הכספי בסך מיליון דוקטים של זהב שנתן לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולליגה הקתולית הגרמנית כנגד הפרוטסטנטים, כמו גם לזיגמונד השלישי ואזה, מלך האיחוד הפולני-ליטאי כנגד האימפריה העות'מאנית.
בין הפעולות הבולטות של גרגוריוס כאפיפיור היו:
ה"הכרזה כנגד קוסמים ומכשפות" (Omnipotentis Dei, 20 במרץ 1623) - הצו האפיפיורי האחרון כנגד מעשי כישוף.
הוא הפחית עונשים קודמים, ועונש מוות הוגבל לאלו ש"הוכח כי כרתו ברית עם השטן, וביצעו מעשה רצח בעזרתו".
הבולה האפיפיורית Aeterni Patris ("אב נצחי") שכתב וחתם ב-15 בנובמבר 1621, הסדירה את בחירת האפיפיור, שמאז ואילך היו צריכות להיערך בהצבעה חשאית, וכללו שלוש שיטות אפשריות: בחינה קפדנית, פשרה והכרזה פה אחד.
להקמת משרד זה הייתה גם מטרה סמויה לנסות לעקוף את ה"פדרואדו"" על ידי משלוח נציגים אפיפיורים לאזורים בשליטת ספרד ופורטוגל.
משרד זה קיים עד היום כאחת מתשע הקונגרגציות (מיניסטריונים) של הוותיקן, אם כי שמו שונה ב-1982 להקונגרגציה לבישור לאומות העולם.
הכרזה על קדושים חדשים, בהם תרסה מאווילה, פרנסיסקו חאווייר, איגנטיוס מלויולה, פיליפו נרי ואיזידור הפועל.
הוא גם הכריז על מבורכים חדשים ובהם אלויסיוס גונזגה (Aloysius Gonzaga) ופדרו מאלקנטרה (San Pedro de Alcántara).
הוא היה אחראי להבאת האמן הבולונזי גוארצ'ינו לרומא, נקודת ציון בהתפתחות הבארוק האיטלקי.
הפסל ג'ובאני לורנצו ברניני הכין פרוטומה של האפיפיור, והפסל אלסנדרו אלגארדי (Alessandro Algardi) הכין טונדו הכולל פרוטומה של האפיפיור שמצוי בכנסיית סנטה מריה אין ואליצ'לה (Santa Maria in Vallicella).
גרגוריוס החמישה עשר מת בארמון קווירינאלה ב-8 ביולי 1623, ונקבר בכנסיית סנט'איגנציו.
יורשו היה האפיפיור אורבנוס השביעי.
גרגורי לרין (נולד ב-1978) הוא תכשיטן ישראלי, מרצה במחלקה לצורפות במכללה האקדמית תל-חי.
בשנת 1997 בגיל 19 עלה לישראל ללא משפחתו ושירת שנתיים וחצי שנים בצה"ל.
לאחר שחרורו, במהלך קורס מתכת ממשרד העבודה, הוא החליט להמשיך בתחום זה באקדמיה.
הוא בוגר מכללת שנקר במחלקה לעיצוב תכשיטים (2007).
עבודותיו של לרין מתמודדות עם נושאים פיזיים ומטאפוריים כגון: אנטומיה, פטיש, גרפיטי, כירורגיה, החומרים שמרכיבים את גוף האדם, ותחומים נוספים הנחשבים טאבו.
מקורות השראתו מתחומים כגון מחקר אנטומי, כלי רפואה, העימות הפוליטי, תרבות רחוב ופולחן.
עוסק במגוון רחב של עבודות – תכשיטים, שרשראות, טבעות ואובייקטים פיסוליים – שבהן צורף חומרים מסורתיים עם חומרים חדשניים, כמו נייר, עורות, שיער, פולימרים ועוד.
בעבודותיו שילובים מורכבים בין האורגני והסינתטי, המשמשים ליצירת חומרי הגלם להצגת נושאים בעלי חותם אישי.
2012- הקבוצה "עניינים" מציגה "מה במסגרת?" ב-3 תחנות, מינכן, גרמניה.
2012- "טרנזיט" - תכשיטים עכשוויים מישראל בSchmuckmuseum, Pforzheim, גרמניה.
2011- תערוכת ניאו Gemo, מוזיאון הגמולוגית, רמת השרון.
2011- גלריית הופ התערוכה קבוצתית "עניינים", טאלין, אסטוניה.
2011- "נקודת מגע", מוזיאון ישראל, ירושלים, ישראל.
2011- "Periscoptiva" מחווה ל "פריסקופ" גלריה - 15 שנים, בית אמנים ע"ש זריצקי, תל אביב, ישראל.
2011- משם לכאן, גלריה שלמה, תל אביב.
2011- "Necroscopia", תערוכת יחיד, "פריסקופ", תל אביב.
2011- "Bijoux dIsrael" תכשיטים עכשוויים, גלריית הרברט, פריז, צרפת.
2010- אמנות סודית, אמנות עכשווית, בנק לאומי, תל אביב, ישראל.
2010- Bijoux dIsrael, תכשיטים עכשוויים, צרפת.
2010- "מגואל בדם סיפור" תערוכת יחיד, יפו עתיקות, תל אביב.
2010- "Le Rouge" תכשיטים עכשוויים, Bonaguil.
2010- "אין בעיה?" תכשיטים עכשוויים, גלריית זכוכית מגדלת, ניו ג'רזי.
2009- תערוכת שנקר, "פריסקופ", תל אביב.
2008- ראווה ברונזה פיסול, Tallinns גלריה, תל אביב.
2008- תערוכת פיסול, Sketch-Book, תל אביב.
2008- "עברית עבודה - עבודה ערבית", בית אמנים, תל אביב.
2007- ביצועים בפצ'ה קוצ'ה, תל אביב.
גרגוריוס השישה עשר היה אפיפיור מ-2 בפברואר 1831 ועד מותו.
שמו לפני הכתרתו היה ברתולומאו אלברטו קאפלארי (Bartolomeo Alberto Cappellari).
היה אפיפיור שמרני שהתנגד לרוחות של דמוקרטיזציה במדינת האפיפיור בפרט ובאירופה בכלל.
האפיפיור האחרון שנבחר לתפקיד מבלי שהיה בישוף והאחרון שנשא בשם גרגוריוס.
נולד למשפחת אצולה זעירה בבלונו (Belluno), 100 ק"מ מצפון לוונציה.
בגיל צעיר הצטרף למסדר הקמלדולגי, מסדר נזירים בנדיקטיני במנזר במוראנו שליד ונציה.
נודע כתאולוג וב-1800 נבחר לאקדמיה הקתולית.
ב-1814, לאחר שקונגרס וינה החזיר לאפיפיור את סמכותו במדינת האפיפיור עם תום מלחמות נפוליאון, מונה לכומר הראשי של מסדרו ושירת כחבר האינקוויזיציה והמועצה להפצת האמונה (Congregatio pro Propaganda Fide) של הקוריה הרומאית.
ב-21 במרץ 1825 מינה אותו האפיפיור לאו השנים עשר לקרדינל והוא נשלח לארצות השפלה לפעילות דיפלומטית להסדרת זכויותיהם של הקתולים, שליחות שהוכתרה בהצלחה.
כן גישר בין הכנסייה הארמנית הקתולית לבין האימפריה העות'מאנית.
לאחר קונקלווה בת חמישים יום נבחר לרשת את פיוס השמיני.
הוא נבחר כמועמד של פשרה לאחר 83 הצבעות ובלבה של סערה פוליטית.
שני פפאבילים (מועמדים מבטיחים) לא נבחרו, ברתולומאו פצ'ה, נונציו בכיר בשלטונו של פיוס השביעי ומזכיר המדינה בימי פיוס השמיני, שעל בחירתו הוטל וטו מצד צרפת ואימנואלה דה גרגוריו שהיה פפאביל להחלפתם הן של פיוס השמיני והן של לאו השנים עשר.
מהפכת יולי 1830 בצרפת הורידה מן הכס את בעל-הברית הקרוב של רומא ומגנה, שארל העשירי מבית בורבון.
כך נותרה מדינת האפיפיור חשופה למהפכנים וכוחות גרילה והאפיפיור נאלץ לא אחת לקרוא לעזרתו את כוחות צבא האימפריה האוסטרית שישבו בלומברדיה.
מיד עם בחירתו לאפיפיור פרצה מרידה בבולוניה בהנהגתו של ג'וזפה מציני, מייסד התנועה המהפכנית "איטליה הצעירה" (Giovane Italia).
ב-1831 התכנסו נציגים בבולוניה כפרלמנט של המחוזות המאוחדים על מנת להקים ממשל רפובליקני ולבחור ממשלה זמנית.
האפיפיור ביקש את עזרת אוסטריה והצבא האוסטרי השתלט על בולוניה, מודנה ופארמה.
עם עזיבת הצבא פרצו מיד מהומות חדשות בבולוניה והאפיפיור ביקש שוב את סיועם של האוסטרים, אשר כבשו את בולוניה שוב ונשארו בה הפעם עד 1838. מטרניך, קנצלר אוסטריה, הזהיר את מלך צרפת המתקדם, לואי פיליפ, כי אוסטריה לא תסבול התערבות צרפתית.
ואכן, ממשלת צרפת, שהייתה אז בשליטת המדינאי קזימיר פרייה השמרן והמתון, לא התערבה לטובת המהפכנים האיטלקים, ואף עצרה את אלו מהם שניסו לפעול בשטחה.
במקביל השתלט הצבא הצרפתי על אנקונה.
גרגוריוס השישה עשר התנגד לכל פיתוח טכנולוגי ובכלל זה תאורת גז ומסילות רכבת (והוא ידוע באמירתו "chemin de fer, chemin d'enfer" (בעברית: "מסילת הברזל, מסילה לגיהנום").), בהם ראה נשאי ליברליזציה, זרזים של מסחר חופשי וחיזוק הבורגנות על פני הכוחות המסורתיים.
כתוצאה משמרנותו הקיצונית פרצו מרידות במדינת האפיפיור בוויטרבו (1836), רוונה (1843) ורימיני (1845), אשר דוכאו ביד קשה.
עם זאת, תמך הכס הקדוש ביד רחבה במיזמי אדריכלות (למשל מוזיאון גרגוריאנו אטרוסקו שנוסד בשנת 1837).
תחת הוראתו נערכה עריכה מחדש של אינדקס הספרים האסורים, במסגרתה הותרה ב-1835 הוצאתם לאור של ספרי קופרניקוס, גלילאו גליליי ויוהאנס קפלר.
ב-3 בדצמבר 1839 פרסם בולה אפיפיורית בכותרת "In supremo apostolatus" ("השליחות הגבוהה ביותר"), שנשלחה כמכתב פומבי לראשי הקהילות בבלטימור, במסגרתה הבהיר את עמדת הכנסייה השוללת את סחר העבדים האטלנטי.
לעמדה כנסייתית זו הייתה השפעה על מחזיקי עבדים קתולים בארצות הברית, בעיקר במדינת מרילנד.
האפיפיור גרגוריוס השישה עשר נפטר מהתפרצות של מחלת השושנה ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
גרגוריו פלטריניירי (באיטלקית: Gregorio Paltrinieri; נולד ב-5 בספטמבר 1994) הוא שחיין איטלקי.
הוא האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), פעמיים ברציפות אלוף העולם (קאזאן 2015 ובודפשט 2017), 3 פעמים ברציפות אלוף אירופה (דברצן 2012, ברלין 2014 ולונדון 2016) ושיאן אירופה במשחה ל-1500 מטר.
אלוף העולם (קוואנגג'ו 2019), פעמיים ברציפות אלוף אירופה (2014 ו-2016) ושיאן אירופה במשחה ל-800 מטר חופשי.
הוא מתאמן בקבוצת קופרנוטו בהדרכת סטפנו מוריני.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכה פלטריניירי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:52.23 דקות, אחרי גרגה קיש (7:49.46 דקות) ולפני סרגיי פרולוב מאוקראינה (7:52.81 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים פלטריניירי במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:51.92 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 14:50.11 דקות ועלה מהמקום הרביעי.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשארטר, צרפת בנובמבר אותה שנה זכה פלטריניירי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר בתוצאה של 14:27.78 דקות, לפני סרגיי פרולוב (14:30.87 דקות) ואנתוני פנייר מצרפת (14:41.97 דקות).
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:31.13 דקות, אחרי מאס גלסנר מדנמרק (14:30.01 דקות) לפני פול יואנסן מאיי פארו (14:36.93 דקות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 זכה פלטריניירי במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:45.37 דקות, אחרי סון יאנג מסין (14:41.15 דקות) וראיין קוקריין מקנדה (14:42.48 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:50.29 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא, קטר בדצמבר אותה שנה זכה פלטריניירי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אליפות ובשיא אירופה חדש של 14:16.10 דקות לפני אוסאמה מלולי מתוניסיה שקבע שיא אפריקה חדש של 14:18.79 דקות ולפני ראיין קוקריין שקבע שיא אמריקה חדש של 14:23.35 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה פלטריניירי בשתי מדליות, זהב וכסף.
סון יאנג שיאן ואלוף העולם שעלה למשחה הגמר לא התייצב למשחה.
מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 7:40.81 דקות, אחרי סון יאנג (7:39.96 דקות) ולפני מק הורטון מאוסטרליה (7:44.02 דקות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר אותה שנה זכה פלטריניירי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 14:08.06 דקות, שיפור של למעלה מ-2 שניות לשיא הוותיק בן ה-14 שנים של גרנט האקט מאוסטרליה (14:10.10 דקות) וזכה לתואר השחיין המצטיין באליפות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה פלטריניירי במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:34.57 דקות, לפני קונור דווייר מארצות הברית (14:39.48 דקות) ובן ארצו גבריאלה דטי (14:40.86 דקות).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בוינדזור, אונטריו, קנדה בדצמבר אותה שנה זכה פלטריניירי במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:21.94 דקות, אחרי פארק טאי-הוואן מקוריאה הדרומית שקבע שיא אליפות חדש של 14:15.51 דקות ולפני וויצ'ך ווידק מפולין (14:25.37 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכה פלטריניירי בשתי מדליות, זהב וארד.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 זכה פלטריניירי בשתי מדליות, כסף וארד.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, סין בדצמבר אותה שנה הוא זכה פלטריניירי במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:09.87 דקות, אחרי מיכאילו רומנצ'וק שקבע שיא אליפות חדש של 14:09.14 דקות ולפני הנריק כריסטיאנסן מנורווגיה (14:19.39 דקות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 השתתף פלטריניירי הן בתחרויות השחייה והן בתחרויות השחייה במים פתוחים וזכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 7:39.27 דקות, לפני הנריק כריסטיאנסן (7:41.28 דקות) ודוד אוברי מצרפת (7:42.08 דקות).
מדליית כסף, במשחה שליחים במים פתוחים 4x1250 מטר חופשי משולב ביחד עם רקלה ברוני, ג'וליה גבריאלסקי ודומניקו אצ'רנצה בתוצאה של 53:58.9 דקות, אחרי גרמניה (53:58.7 דקות) ולפני ארצות הברית (53:59.0 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים (1:48:01.0 שעות), 3.6 שניות איטי ממדליית ארד.
באליפות איטליה שנערכה ב-13 באוגוסט 2020 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 14:33.10 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה פלטריניירי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.11 דקות, אחרי רוברט פינק מארצות הברית (7:41.87 דקות) ולפני מיכאילו רומנצ'וק (7:42.33 דקות).
ומדליית ארד במשחה מים פתוחים ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:01.1 שעות, אחרי פלוריאן ולברוק (1:48:33.7 שעות) וקרישטוף רשובסקי מהונגריה (1:48:59.0 שעות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 זכה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אליפות ובשיא אירופה חדש של 4:32.80 דקות, לפני רוברט פינק מארצות הברית (14:36.70 דקות) ופלוריאן ולברוק (14:36.94 דקות) ובמשחה למים פתוחים ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:50:56.8 שעות, לפני בן ארצו דומניקו אצ'רנצה (1:50:58.2 שעות) ופלוריאן ולברוק (1:51:11.2 שעות).
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה ביולי 2023 זכה במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:02.5 דקות, אחרי פלוריאן ולברוק (53:58.0 דקות) ולפני דומניקו אצ'רנצה (54:04.2 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:51:40.7 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר 2024 זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה שליחים במים פתוחים 4x1250 מטר חופשי משולב ביחד עם ג'וליה גבריאלסקי, אריאנה ברידי ודומניקו אצ'רנצה בתוצאה של 1:03:28.2 שעות, אחרי אוסטרליה (1:03:28.0 שעות) ולפני הונגריה (1:04:06.8 שעות).
מדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:42.98 דקות, אחרי דניאל וויפן מאירלנד (7:40.94 דקות) ואלייג'ה וינינגטון מאוסטרליה (7:42.95 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:55.19 דקות, ב מקום חמישי במשחה ל-5 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 51:31.7 דקות
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי תחילת אוגוסט הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 14:34.55 דקות, אחרי רוברט פינק שקבע שיא עולם חדש של 14:30.67 דקות ולפני דניאל וויפן (14:39.63 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:39.38 דקות, אחרי דניאל וויפן שקבע שיא אירופה ואולימפי חדש של 7:38.19 דקות ורוברט פינק (7:38.75 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 1:51:58.0 שעות.
בשנת 2022 זכה פלטריניירי בתואר שחיין השנה במים פתוחים
גרגורי מרטנס היה כדורגלן בלגי ששיחק בעמדת הבלם בסרקל ברוז' ובלוקרן.
בגיל 13 החל לשחק במחלקת הנוער של אנדרלכט, ובגיל 14 עבר למחלקת הנוער של דילביק ספורט.
בשנת 2006 עבר למחלקת הנוער של גנט, ולקראת עונת עבר למחלקת הנוער של סרקל ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-12 בפברואר 2011 ערך מרטנס את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-89 בהפסד 1-0 לאנדרלכט.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ערך מרטנס 4 הופעות ליגה.
ב-18 בפברואר 2012 הבקיע מרטנס את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-56 מפנדל בניצחון 3-2 על לוון במסגרת המחזור ה-26. בעונתו השנייה ערך 35 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בעונה וחצי הנוספות ששיחק במועדון הוסיף 34 הופעות ליגה ושני שערים.
ב-4 בינואר 2014 חתם מרטנס בלוקרן, גם היא מליגת העל הבלגית.
ב-18 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-90 בניצחון 3-0 על סרקל ברוז' במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
ב-27 באפריל 2015 שיחק מרטנס במשחק בין קבוצות המילואים של לוקרן ושל ראסינג גנק.
במהלך המשחק התמוטט כתוצאה מדום לב והובהל לבית החולים, שם שהה בתרדמת.
גרגוריוס הרביעי היה האפיפיור ה-101 מאוקטובר 827 ועד למותו ב-25 בינואר 844. בזמנו מוסד האפיפיורות ניסה להתערב בסכסוכים בין לואי החסיד לבניו.
בימיו גם האימפריה הקרולינגית התפצלה בשנת 843.
עוד מצעירותו גרגוריוס היה פעיל מאוד בכנסייה והיה ידוע בידיעותיו.
בזמן מותו של האפיפיור ולנטיין היה גרגוריוס חשמן ברומא.
כמועמד של האצולה, גרגוריוס נבחר פה אחד לתפקיד.
המלכתו הרשמית לתפקיד התקיימה רק ב-29 במרץ 828, לאחר שלואי אישר את בחירתו של גרגוריוס.
בחג הפסחא בשנת 833 ניסה גרגוריוס להתערב בסכסוך הירושה שבין לואי לבניו, התערבות שהובילה לסכסוכים רבים בין לואי למוסד הכנסייה.
סכסוכים אלו החריפו עד אשר כמספר בישופים כמעט יזמו את הדחתו של גרגוריוס, בטענה שמוסד הכנסייה לא אמור להתערב בענייני הממלכה.
לבסוף לואי מת בשנת 840 ולאחר מותו פרצה מלחמה בין בניו, מלחמה שפיצלה את האימפריה הקרולינגית לאחר חוזה ורדן.
בנוסף על סכסוכים אלו, גרגוריוס פעל רבות לפיתוח האדריכלי של רומא.
הוא נפטר ב-25 בינואר 844 והוחלף על ידי סרגיוס השני.
הקדוש גרגוריו ג'ובאני גאספרה בארבאריגו (באיטלקית: Gregorio Giovanni Gaspare Barbarigo; 16 בספטמבר 1625 - 18 ביוני 1697) היה קרדינל, בישוף ברגמו ופאדובה.
נחשב לפפאביל (מועמד מוביל לכהונה כאפיפיור) בקונקלוות (כינוסים לבחירת אפיפיור) של 1689 ושל 1691 אך לא נבחר מסיבות פוליטיות.
נודע כמלומד ופטרון של אוניברסיטת פדובה.
בשנת 1761 הוכתר כמבורך על ידי קלמנס השלושה עשר ובשנת 1960 הכתירו יוחנן העשרים ושלושה כקדוש.
נולד בוונציה כבן רביעי במשפחתו, אביו היה סנטור של הרפובליקה של ונציה.
משפחתו הייתה אחת ממשפחות הסוחרים העשירות והחזקות בעיר והחזיקה שני ארמונות על גדות התעלה הגדולה (אחד מהם הוא פאלאצו בארבאריגו).
בין קרוביו היו שני קרדינלים ובין אבותיו שניים שכיהנו כדוג'ים (דוכסי ונציה), מרקו בארבאריגו ואגוסטינו בארבאריגו.
הוא התחנך על ידי מורה פרטי ולמד פילוסופיה, מתמטיקה, לטינית, יוונית עתיקה ומוזיקה.
ב-1643 התלווה לשגריר ונציה למינסטר לדיונים שהתנהלו שם לקראת שלום וסטפאליה ולאחר מכן המשיך וביקר בהולנד, פלנדריה ופריז לפני ששב ללימודים באוניברסיטת פדובה.
במהלך שהותו במינסטר פגש בארבאריגו את שגריר האפיפיור לשיחות, הארכיבישוף פאביו קיגי (לימים האפיפיור אלכסנדר השביעי), שהפך למנטור שלו בהמשך חייו.
ב-1650 נכנס לפוליטיקה ונבחר לחבר מועצת הרפובליקה של ונציה (Collegio dei Savi) אולם חש שעיסוק זה אינו מושך אותו וב-1653 יצא לרומא על מנת להתייעץ עם הקרדינל קיגי.
זה יעץ לו לבחור בקריירה בתחום המנהלי של הכנסייה הקתולית וכצעד ראשון לסיים את לימודיו לתואר דוקטור במשפט קאנוני.
ב-25 בספטמבר 1655 קיבל בארבאריגו תואר דוקטור במשפט קאנוני ומשפט אזרחי ושלושה חודשים לאחר מכן הוסמך ככומר.
באפריל 1656 הזמין אותו קיגי, כעת כבר האפיפיור אלכסנדר השביעי, לכהן כפקיד בבית הדין העליון של החותם הקדוש (Supremum Tribunal Signaturae Apostolicae), המוסד המשפטי העליון של העולם הקתולי.
באותה עת לקח על עצמו גם את הטיפול בנפגעי מגפה שפגעה בטרסטוורה וטיפל בסעד לחולים ובקבורת הנפטרים.
באפריל 1660 הכתירו אלכסנדר השביעי לקרדינל.
מתוך חזונו להמשיך במפעלו של קרלו בורומאו, אשר ייסד את המערכת הקתולית של סמינרים וקולג'ים להוראה והכשרה של פרחי-כהונה, פיתח בארבאריגו את הקולג'ים בשתי הדיוקסיות שלו (מרחבי שליטה של הבישוף) ברוח ועידת טרנטו שהחליטה לשפר את השכלתם של הכמרים והנזירים.
כן תמך בלימודים גבוהים באוניברסיטאות ובפיתוח בתי דפוס.
ב-1678 אישר לאלנה קורנרו פיסקופיה, תלמידת אוניברסיטת פדובה, לקבל תואר דוקטור לפילוסופיה (אך לא לתאולוגיה).
בכך הייתה לאישה הראשונה לקבל תעודת דוקטור מאוניברסיטה.
בין היתר נשא ונתן עם המלומד הדני ניקולאוס סטנו עד שהלה המיר את דתו לקתוליות ואף הוסמך אישית על ידי בארבאריגו לכומר (לאחר מכן יעץ בארבאריגו לאינוקנטיוס האחד עשר להסמיכו לבישוף).
לאחר מותו של אינוקנטיוס האחד עשר, שבארבאריגו היה אחד מיועציו הקרובים, התכנסה קונקלווה לבחירת יורשו.
שמו של בארבאריגו הועלה כמקרה מבחן לבחירת קרדינל ונציאני.
לבסוף נבחר קרדינל ונציאני אחר, פייטרו ויטו אוטובוני, שהיה לאפיפיור אלכסנדר השמיני.
שלוש שנים מאוחר יותר, בקונקלווה של 1691, שהתכנסה לאחר מותו של אוטובוני, נחשב כבר בארבאריגו למועמד מועדף.
מועמדותו נתמכה אמנם על ידי סיעת הקרדינלים השמרניים, אולם לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה טען שבארבאריגו לא בא בחשבון משום שהוא ונציאני כקודמו בתפקיד, דבר שיעניק כוח פוליטי רב וממושך מדי לרפובליקה של ונציה.
רק לאחר חמישה חודשים הצליחו הקרדינלים להסכים ולבחור את אנטוניו פיניאטלי לאפיפיור אינוקנטיוס השנים עשר.
בארבאריגו המשיך לפעול כבישוף עד מותו.
תהליך הקאנוניזציה של בארבאריגו החל כבר ב-1716. בשנת 1761 הוכתר כמבורך על ידי קלמנס השלושה עשר.
אמו של קלמנס, ויטוריה בארבאריגו, הייתה נצר למשפחתו של הקרדינל המבורך.
בשנת 1960 הכתירו יוחנן העשרים ושלושה, שגדל בברגמו, כקדוש.
יום חגו נקבע תחילה ל-17 ביוני, אך ב-1969 הועבר ל-18 ביוני.
גרגוריוס הארבעה עשר היה אפיפיור מ-5 בדצמבר 1590 ועד מותו.
נולד בעיר הזעירה Somma Lombardo בדוכסות מילאנו.
אמו, שהייתה בת לבית ויסקונטי, מתה בלידתו.
אביו הוכתר על ידי פאולוס השלישי לכומר במעלת קרדינל בשנת 1544.
ניקולו למד בפרוג'ה ובאוניברסיטת פדובה והוסמך לכמורה.
בין השנים 1561 ל-1563 השתתף במושבי ועידת טרנטו.
ב-12 בדצמבר 1583 מינה אותו גרגוריוס השלושה עשר לקרדינל ולכומר כנסיית סנטה צ'צ'יליה אין טרסטוורה ברומא.
האפיפיור הקודם, אורבנוס השביעי נפטר לאחר שכיהן 12 ימים בלבד.
הקונקלווה התקיימה מאז מותו ב-8 באוקטובר ונמשכה כחודשיים, במהלך התנהל קרב בין תומכי פליפה השני, מלך ספרד לבין שאר הסיעות, כאשר כל מועמד שהועלה על ידי הסיעות נחסם על ידי נציגי הכתר הספרדי ולהפך.
לבסוף ניסו חלק מסיעות הקרדינלים לשתף פעולה עם נציגות הכתר ולתמוך במועמדה, ניסיון שכמעט והצליח, אך נתקל באופוזיציה חזקה שנתמכה מצדם של קרדינלים ממשפחות האצולה ספורצה ומדיצ'י שהובילו לבחירתו של ספונדראטי בן ה-55, שהיה מועמד נסבל גם מבחינת הספרדים, אם כי לא נחשב למועמד בעל סיכוי בתחילת הקונקלווה.
עם הוודע דבר היבחרו קרא לעבר הנאספים: "אלוהים ירחם עליכם, מה עשיתם?!" הוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס, לזכר קודמו, גרגוריוס השלושה-עשר.
זמן כהונתו הקצר הסתמן במעורבות גדלה והולכת של מדינת האפיפיור במלחמות הדת בצרפת, תוך זניחת המדיניות הזהירה של הכס הקדוש עד אז, שהעדיף לנסות ולאזן בין אינטרסים של ספרד ואלו של צרפת ולא לתמוך מדי בצד מן הצדדים.
ב-1 במרץ 1591 נידה האפיפיור את אנרי הרביעי, מלך צרפת הפרוטסטנטי מן הכנסייה בעוון כפירה.
הוא ארגן צבא פלישה לצרפת בראשות אחיינו והקציב סך של 15,000 סקודי לטובת מימון הליגה הקתולית בפריז.
בבולה Cogit nos מ-21 במרץ 1591 אסר על הימורים על תוצאות של קונקלוות או מינויי קרדינלים, והשית על מבצעיהם עונש של נידוי.
בבולה Bulla Cum Sicuti מ-18 באפריל הורה על שחרור העבדים הילידים בפיליפינים.
הוא מת כתוצאה מסיבוך הכרוך באבני כיס מרה גדולות.
גרגורי קיידנוב הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
נכון ליספטמבר 2025, מדורג במקום ה-46 בארצות הברית לפי מד כושר.
גרגורי קיידנוב נולד בברדיצ'ב, בשנת 1960 המשפחה עברה לקלינינגרד.
בגיל 6 הוא התחיל לשחק שחמט בהדרכת אביו.
בהמשך, הוא התחיל ללמוד שחמט באופן מסודר במועדון הפיונירים בעיר.
בשנת 1963 קיידנוב ניצח באליפות רוסיה הסובייטית בשחמט לגילאי 14. לאחר סיום בית הספר קיידנוב נסע למוסקבה והתחיל לימודי הנדסה במכון למהנדסי תחבורה.
עוד בהיותו בברית המועצות הוא השתתף במספר תחרויות בינלאומיות.
בעקבות כך, בשנת 1987 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1988 רב-אמן.
בשנת 1991 קיידנוב ומשפחתו עברו לארצות הברית.
בשנת 1992 הוא ניצח באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשחמט.
בשנת 1993 הוא נכלל בנבחרת ארצות הברית שזכתה באליפות העולם בשחמט לנבחרות.
בין השנים 1996 ל-2006 השתתף גרגורי קיידנוב ב-6 אולימפיאדות שחמט:
גרגורי סרפר (נולד ב-14 בספטמבר 1969 בטשקנט אז בברית המועצות כיום באוזבקיסטן) הוא שחמטאי עבר יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
גרגורי סרפר נולד בטשקנט, אז בברית המועצות כיום באוזבקיסטן.
הוא למד לשחק שחמט אצל סבו בגיל שש.
בשנת 1985 הוא התחיל להתאמן בבית הספר לשחמט של מיכאל בוטביניק.
לאחר התפרקות ברית המועצות הוא היה חבר נבחרת אוזבקיסטן בשחמט.
בשנת 1987 באליפות העולם לנוער עד גיל 20 הוא סיים במקום השלישי (אחרי וישוואנתן אנאנד ווסילי איוונצ'וק).
בשנת 1987 באליפות העולם לנוער עד גיל 20 הוא היה שלישי (אחרי בוריס גלפנד ווסילי איוונצ'וק).
בשנת 1989 הוא ניצח באליפות אירופה לנוער עד גיל 20.
בשנת 1996 סרפר עבר לארצות הברית.
בשנת 1999 סרפר ניצח בתחרות בינלאומית בלאס ווגאס.
באותה השנה, בגמר ארצות הברית הפתוחה בשחמט הוא הפסיד לבוריס גולקו.
בשנת 2004 ניצח סרפר באליפות ארצות הברית בשחמט.
בשנת 2007 הוא היה שלישי בתחרות בלאס וגאס.
סרפר הפסיק להשתתף בתחרויות בשנת 2008 ועבר לאימון.
בשנים 1992–1994 השתתף סרפר ב-2 אולימפיאדת שחמט:
גריגורי ויקטורוביץ' לפסברידזה , הוא זמר אסטרדה רוסי ממוצא גאורגי, אחד הזמרים הבולטים ברוסיה.
ידוע בקול הבריטון הנמוך והחזק שלו.
בשנת 2022 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
גריגורי לפס נולד ב-16 ביולי 1962 בסוצ'י במשפחה ממעמד הפועלים.
לאחר הלימודים, בו לא נבדל בציונים גבוהים, גריגורי, המשיך בלימודים בבית הספר למוזיקה.
אחר כך שירת בצבא, כשחזר ממנו החל לשיר במסעדות.
מאז ומתמיד נבדלו השירים של לפס לא רק על ידי מוזיקת שאנסון, אלא גם על ידי הקול המיוחד של המחבר.
לאחר שהבין כי כישרון לא יתפתח במסעדות בסוצ'י, לפס נוסע למוסקבה.
בשנת 1995, הוקלט אלבומו הראשון.
השיר "נטלי" (Натали) מאלבום זה הפך למאוד פופולרי והביא ללפס פִּרסוּם רחב.
הקונצרטים של לפס פופולריים מאוד.
האלבומים הבאים יצאו בשנת 1997 - "חיים שלמים", 2000 - "תודה, אנשים." לפס ביצע כמה שירים עם זמרים אחרים.
אלגרובה ולפס שרו יחד את השיר "אני לא מאמין לך" (Я тебе не верю), עם סטס פייכה - השיר "היא לא שלך" (Она не твоя), עם ולרי מילדזה השיר - "תסתובב" (Обернитесь), עם אני לוראק - השיר "מראות" (Зеркала), עם טימטי - השיר "לונדון" (Лондон).
בשנת 2004 יצא אלבום חדש, "מפרש", שהפך לאחד הטובים של לפס.
מיטב שירי האמן שוחררו בשנת 2006.
בשנת 2014 בטקס פרסי המוזיקה העולמית זכה לפס בפרס "האמן הרוסי הנמכר ביותר".
לפס חגג את יום הולדתו ה-60 ב-15 ביולי 2022 בקונצרט סולו בן שלוש שעות באצטדיון לוז'ניקי, שהסתיים הרבה אחרי חצות.
לקונצרט הגיעו כ-60 אלף צופים.
באותו יום הוענק ללפס התואר "אמן העם של הפדרציה הרוסית".
גרגוריוס החמישי היה אפיפיור מ-3 במאי 996 ועד מותו.
ברונו היה בנו של דוכס קרינתיה, שהיה נכדו של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושירת ככומר של דודנו, אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עם מותו של יוחנן החמישה עשר, הגיעו אוטו וברונו לרומא על מנת למנות את ברונו בן ה-24 לאפיפיור.
אולם, אצילי רומא בחרו בכומר יווני מקלבריה לכהונה (הוא נקרא בדיעבד האנטי-אפיפיור יוחנן השישה עשר).
אוטו השלישי הצליח לגרום לבחירתו של ברונו לאפיפיור, והוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס החמישי.
מיד לאחר מכן, ב-21 במאי, הכתיר האפיפיור החדש את דודו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אולם, עם שובו של אוטו השלישי לגרמניה, השתלטה סיעת אצילי רומא, בסיועו של בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, על כס האפיפיור, הדיחה את גרגוריוס החמישי והכתירה את יוחנן השישה עשר.
סינוד בישופים שהתכנס בפאביה ב-997 החליט להכתיר מחדש את גרגוריוס שנבחר כחוק ולנדות את יוחנן השישה עשר מן הכנסייה.
בפברואר 998 נכנס שוב אוטו השלישי לרומא בראש חייליו, על מנת לוודא שאצילי העיר לא ימרדו עוד נגד האפיפיור הנבחר.
חיילי הקיסר תפסו את יוחנן השישה-עשר, שניסה להימלט.
הם קצצו את אזניו, חתכו את אפו, עקרו את לשונו, שברו את אצבעותיו וניקרו את עיניו.
לאחר מכן הרכיבוהו הפוך על חמור והצעידוהו ברחובות רומא.
לאחר מכן נשלח לחיים בגלות במנזר פולדה.
מנהיגי המרד נתלו מחומות מבצר סנט אנג'לו.
במהלך ימי אפיפיוריותו קידם גרגוריוס ככל יכולתו את האינטרסים של דודו הקיסר ושל אצילי גרמניה.
גרגוריוס מת במפתיע בשנת 999 כשהוא בן 27 שנים בלבד.
גרגוריאן היא להקה מגרמניה שהוקמה על ידי פרנק פיטרסון ומבצעת מזמורים גרגוריאניים בהשראת שירי פופ ורוק מודרניים.
במקור, גרגוריאן הוקמה בהשראת אניגמה.
בהמשך, הלהקה הקליטה את האלבום Sadisfaction והוציאה אותו בשנת 1991. את רוב שירי האלבום ביצעו סוזנה אספלטה (אשתו של פיטרסון באותה התקופה) ובירגית פרויד.
האלבום הוא היחיד שהוקלט באותה הצורה בה הקולט.
בשנת 1998 פיטרסון, ג'אן-אריק קוהרס, מייקל סולטאו וקרסטן הוסמן החליטו להמשיך את פועלה של הלהקה, תוך שנקבע שהיא תקליט מזמורים גרגוריאניים.
הקריטריונים לבחירת השירים שהוקלטו היו קפדניים מאוד.
בנוסף למזמורים שהוקלטו מחדש, נכללו באלבומיה של הלהקה שירים מקוריים שנכתבו על ידי ג'אן-אריק קוהרס, אמיליה ברייטמן וקרסטן הוסמן.
לאחר שהתקבלה החלטה, הקליטו חברי הלהקה את האלבומים והשירים.
כל אלבום שמכיל בתוכו מזמורים גרגוריאניים, מוקלט בצורה דיגיטלית באולפני נמו; אולפני ההקלטות של פיטרסון, שנמצאים בהמבורג, גרמניה.
לאחר מכן, חברי הלהקה (שמבצעים את קולות הרקע) מקליטים את חלקיהם בסגנון כנסייתי וזאת, במטרה ליצור אווירה "קרה וטכנית" כפי שפיטרסון רצה.
בנוסף, הווידאו קליפים של הלהקה מצולמים לרוב באווירה קרה ואפלה, תוך שניתן לראות בהם אורות מעומעמים ונרות.
הקונספט של פיטרסון הוכיח את עצמו כמוצלח, היות שהלהקה המשיכה להקליט כמה אלבומים בסגנון Masters of Chant.
(אותו הסגנון שצוין לעיל) בשנת 2001 יצא האלבום Masters of Chant Chapter II, בו נכלל הלהיט "Moment of Peace", בו השתתפה שרה ברייטמן.
בשנת 2004, הוציאה הלהקה אלבום בשם The Dark Side, אשר הציג צד יותר אפל שלה, בדיוק כמו השם שלו.
(בעברית: הצד האפל) בשנת 2005, יצא אלבום האוסף The Masterpieces, אשר כלל בתוכו גם DVD, בו הוקלטה אחת מההופעות של הלהקה.
Masters of Chant Chapter V יצא לאור ב-31 במרץ 2006. בהמשך, הוציאה הלקה אלבום חגיגי בשם Christmas Chants, לכבוד חג המולד.
2010-הווה: The Dark Side of Chant ואלבומים נוספים
ב-8 בספטמבר 2010, הכריזה הלהקה על אלבום חדש, The Dark Side of Chant.
האלבום יצא לאור ב-15 באוקטובר 2010. ב-14 בספטמבר 2012, הוציאה הלהקה אלבום משותף עם הזמרת הרוסייה אווה מלי, Epic Chants.
בשנת 2017, יצאה שרה ברייטמן לסיבוב ההופעות "Royal Christmas Gala", בו השתתפה הלהקה.
גרגוריאן מופיעה בעיקר באזורים הבאים: אירופה, הרפובליקה העממית של סין, רוסיה ויפן.
חלק מההופעות שלה צולמו על גבי DVD והופצו ברחבי העולם.
הנשים של שהיו ועודן חברות בלהקה הן: אמיליה ברייטמן (הבולטת ביותר בלהקה), שרה ברייטמן, אנט סטנגברג, אנה-לנה שטראסה, שארלוט קרייכט, אווה מלי, ג'ואנה אדו, ג'וליה דורנדט, מרג'אן שאקי וסטפני הונדרמרק.
גרגוריאן הוציאה עשרה אלבומים מסדרת "Masters of Chant" ומספר אלבומים נוספים, ביניהם אלבום חג מולד.
בנוסף, הוציאה הלהקה שני סוגים של אלבומי וידאו; הופעות חיות והופעות בהן התארחו זמרים מיוחדים.
גרגוריו "גויו" בניטו רוביו (; 21 באוקטובר 1946 – 2 באפריל 2020) היה כדורגלן ספרדי, ששיחק בעמדת הבלם.
בניטו שיחק לאורך מרבית הקריירה המקצועית בקבוצת ריאל מדריד, והיה שותף להצלחותיה המקומיות בשנות ה-70, בהן שש אליפויות ספרד וחמישה גביעים, וכן להעפלתה לגמר גביע אירופה לאלופות ולגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
בניטו הלך לעולמו בגיל 73, לאחר שנדבק בקורונה.
בניטו הצטרף לקבוצת הנוער של מועדון הפאר ריאל מדריד ב-1963, כשהיה בן 17. עוד קודם לכן, כנער, עסק בענפי ספורט שונים ובגיל 15 אף היה לאלוף ספרד בגילאי בתי הספר בהטלת כידון.
לקראת עונת , ולאחר שלוש שנים בקבוצת הנוער של ריאל מדריד, הצטרף בניטו בהשאלה לקבוצה השכנה ראיו ואיקאנו, ששיחקה בליגת המשנה, שם החל את הקריירה הבוגרת שלו.
הוא שיחק במדיה במשך שתי עונות, אותן סיימה בחלקה העליון של הטבלה, ובסך הכול ערך במדיה 43 הופעות ליגה.
הוא נאלץ לקצר את עונתו השנייה במועדון, לאחר שנקרא לשירות צבאי והוצב בעיר סידי איפני שבמרוקו.
בניטו חזר לסגל קבוצת נעוריו לקראת עונת 1969/1970, תחת המאמן מיגל מוניוס.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך כשפתח בהרכב בניצחון 1–6 על אולימפיאקוס ניקוסיה במסגרת גביע אירופה לאלופות.
בליגה ערך את הופעת הבכורה שלו במחזור השביעי של העונה, ב-26 באוקטובר 1969, מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-23, כאשר פתח בניצחון החוץ 1–2 על ריאל סוסיאדד.
עד לסיום העונה ערך עשרים הופעות ליגה, כאשר ריאל סיימה שישית בלבד בטבלה, אך סייע לה לזכות בגביע המלך הספרדי באותה העונה, לאחר שפתח בכל שלביו המתקדמים של המפעל, כולל בניצחון 1–3 על ולנסיה במשחק הגמר.
בניטו תפס מקום של קבע בקבוצה בשנים הקרובות.
במהלך העשור הבא שותף בלמעלה מעשרים הופעות ליגה בכל עונה.
כבר בעונה הבאה הגיע עם קבוצתו לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם פגשה ריאל את צ'לסי האנגלית.
בניטו פתח במשחק הגמר שהסתיים בשוויון 1-1, לאחר הארכה.
יומיים אחר כך, שוב פתח במשחק הגמר החוזר, בו נכנעה ריאל 1–2. בעונת 1971/1972 היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות ספרד, הראשונה מתוך שש זכיות שלו בתואר עם הקבוצה.
הוא הוסיף ארבעה גביעים נוספים עם ריאל, כאשר בשתיים מהעונות זכה עם הקבוצה בדאבל.
בתום עונת 1981/1982, ולאחר 13 עונות בקבוצה הבוגרת של ריאל מדריד, פרש בניטו ממשחק פעיל, עם למעלה מארבע מאות הופעות רשמיות במדי המועדון.
בניטו סומן ככישרון בינלאומי מבטיח כבר בשלב מוקדם, וכשהיה בן 21 ייצג את הנבחרת האולימפית של ספרד בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), שם העפילה הנבחרת עד לשלב רבע הגמר.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ערך בניטו ב-9 במאי 1971, תחת המאמן לאסלו קובאלה, כאשר פתח בהרכב בניצחון החוץ 0–2 על במסגרת מוקדמות יורו 1972.
במהלך הקריירה הבינלאומית שלו, שנפרסה על פני שבע שנים, היה שותף בניטו לשני טורנירי מוקדמות אליפות אירופה ולשני טורנירי מוקדמות מונדיאל, אך ספרד כשלה להעפיל לטורניר גדול בתקופתו של בניטו בנבחרת.
בסך הכול ערך בניטו 22 הופעות בינלאומיות במדי נבחרת ספרד.
בניטו זכה להוקרה בפרובינציית טולדו בה נולד, כאחד הכדורגלנים הבכירים שהגיעו ממנה.
בשנת 2005 נחנך בעיר הולדתו, אל פואנטה דל ארסוביספו, מרכז ספורט עירוני על שמו של בניטו.
כמו כן, נחנך בעיר רחוב על שמו.
את שנותיו האחרונות עבר בניטו בבית אבות בעיר מדריד, כשהוא סובל ממחלת אלצהיימר.
ב-2 באפריל 2020, הלך בניטו לעולמו בגיל 73, כתוצאה ממחלת הקורונה, לאחר שבית האבות בו טופל נחשף לנגיף במהלך התפרצות נגיף הקורונה בספרד.
גרגורי ולדון מיקס הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת ניו יורק, מאז פברואר 1998. בשנים 1998–2013 נספר מחוזו של מיקס כמחוז הקונגרס השישי.
מיקס, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג את דרום-מזרח קווינס שבעיר ניו יורק.
במהלך הקונגרס ה-117 של ארצות הברית כיהן כיו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית.
מיקס נולד במזרח הארלם וגדל במיזם דיור ציבורי.
הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת אדלפי (Adelphi University) ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת הווארד.
בצעירותו עבד מיקס כעוזר תובע מחוזי וכעוזר התובע המיוחד לדיני סמים בעיריית ניו יורק, בטרם הצטרף לוועדת החקירות בנושא התנהגות בלתי הולמת ופשע מאורגן.
לאחר מכן הוא היה שופט מפקח על מערכת הפיצויים לעובדי מדינת ניו יורק.
מיקס היה חבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1993–1998 כנציג מחוז הבחירה ה-31. בראשית פברואר 1998 מיקס הושבע לתפקידו בקונגרס של ארצות הברית.
הוא תומך בביטוח לאומי ובמדיקר, ודוגל בשאיפה לאזן את תקציב המדינה הפדרלי לצד הורדת החוב הלאומי תוך ניתוב כספים לחינוך, הגנת הסביבה וביטחון לאומי.
הוא מתנגד להפרטת הביטוח הלאומי.
הוא נמנה בין התומכים הנחרצים ביותר של חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ופעל בעבר לקידום הרחבת החוק והרחבתה של תוכנית ביטוח בריאות הילדים בארצות הברית.
הוא פעל גם להגדלת המימון הפדרלי עבור תחומי מחקר להאצת רקיחת תרופות.
מיקס תומך נלהב בזכות להפיל, ולאורך כל הקריירה שלו בקונגרס הביע תמיכה בארגון "הורות מתוכננת".
ב-25 באוגוסט 2007, סילבסטר רייס, יו"ר ועדת המודיעין של בית הנבחרים, וארבעה חברי קונגרס אחרים ביקרו חיילים אמריקאים שהוצבו בדרום הפיליפינים כדי לסקור את יחסי ארצות הברית–הפיליפינים.
רייס עמד בראש המשלחת הדו-מפלגתית, שכללה את רודני פרילינגהייזן, מיקס, הת'ר וילסון ודאץ' רופרספרגר.
הם נסעו לבסיס כוח המשימה המיוחד המשותף לפיליפינים (JSOTFP), גוף בהנהגת הכוחות המזוינים של ארצות הברית, שמכשיר חיילים פיליפינים נגד טרור באזור בראנגאיי.
מיקס תמך בתוכניות האזנות הסתר נטולות-הצו של ממשל ג'ורג' ווקר בוש.
במהלך בחירות 2008 ניצב מיקס במסע בחירות טלוויזיוני לימינו של אניבאל אסבדו וילה, מושל פוארטו ריקו.
באותה התקופה דיווח העיתון "הניו יורק טיימס" כי מיקס משתמש באפשרות לנצל את כספי משלם המיסים כדי לשכור רכב לשירותו כחבר הקונגרס.
אפשרות זו אינה קיימת עבור חברי הסנאט של ארצות הברית.
רבים מחברי בית הנבחרים מעדיפים לוותר על טובת הנאה זו, אך מיקס שילם את השכירות היקרה ביותר בקרב חברי בית הנבחרים שכן מנצלים את האפשרות.
הוא השתמש בכספים ציבוריים כדי לשכור דגם לקסוס LS 460 שנת 2007 בעבור 998 דולר אמריקאי לחודש.
בשנת 2013, הארגון הלא-מפלגתי "אזרחים לאחריות ואתיקה בוושינגטון" בחר במיקס כאחד הפוליטיקאים המושחתים ביותר בוושינגטון.
זאת כתוצאה מטענות לפיהן רכש בית מגורים בסכום של למעלה מ-150 אלף דולר פחות מכפי שהיה שווה, נפגש עם נשיא ונצואלה לשעבר הוגו צ'אווס בשם תורם פוליטי, והימנעותו מפרסום גילוי נאות בלקיחת הלוואה פרטית בדו"חות רשמיים של הקונגרס.
ב-3 במרץ 2015 הטיל חרם על נאומו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בפני הקונגרס ערב הבחירות לכנסת העשרים.
ביולי 2020, לאחר הפסדו בבחירות המקדימות של אליוט אנגל, יו"ר ועדת החוץ של בית הנבחרים, הכריז מיקס על מועמדותו לתפקיד יושב הראש.
ב-3 בדצמבר אותה שנה גבר מיקס על עמיתו חואקין קסטרו ונכנס לתפקיד מיד עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
הוא השתתף במשלחת האמריקאית למזרח אסיה, בראשות ננסי פלוסי, יושבת ראש בית הנבחרים, ששהתה שם בחודש אוגוסט 2022. בין 2 באוגוסט ל-3 באוגוסט המשלחת שהתה גם בטאיוואן.
גרגורי פייפר הוא שחקן בריטי הידוע בעיקר בשל המשחק שלו בסדרת הטלוויזיה "שחיתות".
פייפר סיים תואר ראשון במכללת דודלי.
בשנת 2012 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה שחיתות.
הוא זכה בפרס מידלנדס של אגודת הטלוויזיה המלכותית בקטגוריית השחקן הטוב במסגרת המשחק שלו בעונה הראשונה של הסדרה.
שנה לאחר מכן הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה הבריטית "פרנקי".
פייפר הופיע גם בכמה הפקות תיאטרון.
בשנת 2021 שיחק בסרט "Fixed".
פייפר היה בן 13 כשהופיע לראשונה בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה הבריטית שחיתות, כשהחל לגלם את הפושע הצעיר ראייין פילקינגטון.
בעקבות תלונות של כמה צופים, רשות התקשורת הבריטית מצאה כי רשת BBC כשלה בחובת הטיפול בפייפר בכך ש-"לא הבטיחה כי יועץ או פסיכולוג לרווחת ילדים שקלו את ההתאמה או הסיכון הרגשי הפוטנציאלי למעורבותו של הילד.
בהתחשב באופי האלים של כמה מהסצנות שבהן השתתף".
פייפר שיחזר את התפקיד כאנטגוניסט בעונה החמישית.
בעונה השישית, פילקינגטון מופיע כקצין בצוות חקירת הרצח העובד בחשאי כחפרפרת עבור סינדיקט הפשע המאורגן.
שנה סדרה/סרט תפקיד הערות 2012 - 2021 שחיתות ריאן פילקינגטון 15 פרקים 2013Frankie ריצ'רד פרסטון פרק 2021 Fixed ג'ימי קלמנס סרט קולנוע
שנהכותרת קטגוריהתוצאההערות פרסי מידלנדס של אגודת הטלוויזיה המלכותית לשנת 2012שחיתות עונה 1 השחקן העולה הטוב ביותר
גרגורי מיאסויידוב היה אומן רוסי משפיע, נציג של תנועת הריאליזם.
אביו היה מאצולה מקומית, והיה מחברו של ספר שכותרתו "הסקירה הכלכלית הסטטיסטית של החלק הדרומי של מחוז טולה".
הוא החל את לימודיו בגימנסיה באוריול, אך לא השלים את לימודיו לפני שנרשם לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם מדריכיו היו קרל טימולאון פון נף ואלכסיי מרקוב.
בשנת 1862 קיבל מדליית זהב על ציורו "יציאתו של גריגורי אוטרפייב מהפונדק" (סצנה מבוריס גודונוב מאת פושקין).
לאחר שקיבל מענק על נסיעות מהאקדמיה, הוא ביקר בפריז, פירנצה, רומא וספרד במסעות לימודים.
עם שובו לרוסיה בשנת 1870, הוא קיבל תואר "אקדמאי".
זמן קצר לאחר מכן, הוא הפך לאחד ממייסדי תנועת הנודדים.
ונשאר משתתף ותומך נלהב בהם למשך שארית חייו.
ב-1876 הוא עבר לגור בחווה ליד חרקוב והחל ליצור תיאורים של חיי האיכרים.
מ-1861 עד 1881, הוא היה נשוי לפסנתרנית יקטרינה קריבצובה, אך נפרד ממנה כשהייתה בהריון עם בנו איוואן, בחשד שאיוואן אינו ילדו.[3] הוא התחתן שוב זמן קצר לאחר מכן (לאמנית קסניה איבנובה), אך חשדותיו נשארו והוא לא הרשה לקסניה להתייחס לאיוואן כאל בן.
במשך מספר שנים הופקד איוואן בטיפולו של חברו ועמיתו של מיאסויידוב, אלכסנדר קיסליוב.
בשנת 1883 היה מיאסויידוב הדגם של איוואן האיום בציור של איליה רפין "איוון האיום ובנו".
בשנת 1889, הוא רכש בית אחוזה גדול בפולטבה, הכולל פארק, בריכות וגנים, [2] שם הצטרף איוואן למשפחה.
כשהיה שם, הוא צייר מסך ועיצב תפאורה לתיאטרון המקומי.
הוא גם ארגן בית ספר לאמנות ב-1894 וכתב ספר על גינון.
הוא התפטר מהאקדמיה ב-1902, במחאה על שיטות ההוראה שלהם.
למרות שעבד במגוון נושאים, תמיד הייתה לו חיבה לציור דתי ותכנן טריפטיך של "רוסיה הקדושה" לפני מותו
הוא נקבר באחוזתו, שמאז 1926 היא מיקומו של מצפה הכוכבים הגרבימטרי של פולטבה.
גרגוֹרי אַבְּרַמוֹביץ' קְרֵיין היה מלחין רוסי ממוצא יהודי.
קריין למד במוסקבה אצל , וריינהולד גליאר ובין 1905 ל-1908 אצל מקס רגר בלייפציג.
משנת 1913 הוא השתייך, כמו אחיו אלכסנדר, לסניף המוסקבאי של החברה למוזיקה עממית יהודית.
הוא עבד כמורה לכינור ותיאוריה במוסקבה.
בשנים 1926 עד 1934 הוא התגורר עם בנו יוליאן בווינה, פריז וברלין, ולאחר מכן שוב במוסקבה ומ-1941 עד 1943 בטשקנט.
קריין הלחין סימפוניה, קונצ'רטו לכינור, "רפסודיה עברית" לקלרינט ותזמורת, השיר הסימפוני "שאול ודוד", פנטזיה קונצרטנטית לכינור ותזמורת, שלושה פרקים סימפוניים, ארבעה שירים ללא מילים ורביעיית מיתרים.
גרגורי יעקוביץ' קריס (באוקראינית: Григорій Якович Крісс; 24 בדצמבר 1940) הוא סייף עבר יהודי-סובייטי יליד אוקראינה.
אלוף אולימפי (טוקיו 1964), סגן אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968), אלוף עולם (1971), סגן אלוף עולם (1967) ו-5 פעמים אלוף ברית המועצות בדקר אישי.
בסך הכל זכה ב-4 מדליות אולימפיות, מהן 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד ב-3 אולימפיאדות וב-7 מדליות מאליפוות עולם, מהן 3 זהב, 3 כסף ו-1 ארד.
קריס נולד וגדל בקייב, אוקראינה.
בשנים 1963–1973 חבר בנבחרת ברית המועצות בסיף.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית זהב בדקר אישי, לפני ביל הוסקינס מהממלכה המאוחדת וחברו לנבחרת גורם קוסטבה.
שלושת הזוכים מהאולימפיאדה הקודמת השתתפו במשחקים אלה.
באליפות עולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1965 זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי
באליפות עולם שנערכה במוסקבה בשנת 1966 זכה במדליית כסף בדקר קבוצתי
באליפות עולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 1967 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בדקר קבוצתי ומדליית כסף בדקר אישי אחרי בן ארצו אלכסיי ניקנצ'יקוב ולפני רודולף טרוסט מאוסטריה.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה בשתי מדליות כסף בדקר אישי, אחרי יוזו קולצ'ר מהונגריה ולפני ג'אנלואיג'י סאקר מאיטליה ולא הצליח להגן על תוארו ובדקר קבוצתי.
לצידו בקבוצה השתתף היהודי יוסף ויטבסקי.
באליפות עולם שנערכה בהוואנה, קובה בשנת 1969 הוא זכה במדליית זהב בדקר קבוצתי.
באליפות עולם שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1971 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בדקר אישי לפני ניקולה גרניירי מאיטליה ורולף אדלינג משוודיה ומדליית כסף בדקר קבוצתי.
באולימפיאדת מינכן זכה במדליית ארד בדקר קבוצתי וסיים במקום 11 בדקר אישי.
ב-1989 ניכנס ליד לאיש הספורט היהודי.
גרגוריוס הפטריקי היה מנהיג ביזנטי באפריקה (תוניסיה המודרנית, מזרח אלג'יריה ומערב לוב).
גרגוריוס, קרוב משפחה של השושלת ההרקליאנית השלטת, היה פרו- כלקדוני עז והוביל מרד ב-646 נגד הקיסר קונסטנס השני על רקע תמיכתו של האחרון במונוטליזם.
זמן קצר לאחר שהכריז על עצמו כקיסר, הוא עמד בפני פלישה ערבית ב-647. הוא התעמת עם הפולשים אך הובס ונהרג בסופתולה.
אפריקה חזרה לשלטון הקיסרות לאחר מותו ונסיגת הערבים, אך יסודות השלטון הביזנטי שם התערערו אנושות.
גרגוריוס הפטריקי היה קשור בדם לקיסר הרקליוס (בשנים 610–641) ולנכדו קונסטנס השני (בשנים 641–668), ואולי היה בנו של בן דודו של הרקליוס ניקטאס.
גרגוריוס מונה לראשונה כאקסרך של אפריקה ("patrikios של אפריקה" בתאופאנס) ביולי 645, אך ייתכן שהתמנה כבר תחת הרקליוס.
האקסרכיה הייתה בתקופה זו בסערה פנימית עקב הסכסוך בין האוכלוסייה הכלקדונית האורתודוקסית בעיקרה לבין תומכי המונותליטיזם, ניסיון לפשרה בין הכלקדוניזם ממונופיזיטיזם שהגה וקידם הרקליוס ב-638. באפריקה, זו האחרונה נדונה בעיקר על ידי פליטים ממצרים.
במאמץ להפחית את המתיחות, ביולי 645 גרגוריוס אירח מחלוקת תאולוגית בקרתגו בירתו בין מקסימוס הקונפסור הכלקדוני לבין הפטריארך של קונסטנטינופול לשעבר, לבין פירוס, המונותליט.
גרגוריוס עזר להביא לפיוס בין השניים, ופירוס אימץ מחדש את העמדה הכלקדונית.
במהלך החודשים הבאים, כמה סינודים מקומיים באפריקה המשיכו לגנות את המונותלטיזם ככפירה.
בשנת 646 פתח גרגוריוס במרד נגד קונסטנס.
הסיבה הברורה הייתה תמיכתו של האחרון במונותליטיזם, אך ללא ספק הייתה זו גם תגובה לכיבוש המוסלמי של מצרים, והאיום שהציב בפני האקסרך של אפריקה.
לאור כישלונה של הממשלה הקיסרית בקונסטנטינופול לעצור את ההתקדמות המוסלמית, היה זה, במילותיו של צ'ארלס דיהל, "פיתוי גדול למושל החזק של אפריקה להתנתק מהאימפריה החלשה והמרוחקת שנראתה לא מסוגלת להגן על נתיניה".
הבדלים דוקטרינריים, כמו גם האוטונומיה הממושכת של השלטון האפריקאי, חיזקו נטייה זו.
הכרוניקאי הערבי אל-טברי טוען מנגד כי המרד של גרגוריוס התעורר בעקבות היטל של 300 לירות זהב שדרש קונסטנס.
מקורות ערביים טוענים כי לאחר שהוכרז כקיסר הוא טבע מטבעות עם דמותו שלו, אך הם לא נמצאו עד כה.
נראה שגם מקסימוס המוודה וגם האפיפיור תאודורוס הראשון עודדו או לפחות תמכו בגרגוריוס במיזם הזה.
כך כביכול האפיפיור שלח שליח להעביר חלום מאת מקסימוס, לפיו שתי מקהלות מלאכים יריבות צעקו "ניצחון לקונסטנטין [קונסטנס] אוגוסטוס" ו"ניצחון לגרגוריוס אוגוסטוס", כשהראשונה משתתקת בהדרגה והאחרונה מנצחת.
נראה כי המרד מצא תמיכה רחבה גם בקרב האוכלוסייה, לא רק בקרב האפריקאים הרומאים, אלא גם בקרב הברברים של פנים הארץ.
בשנים 642–643 כבשו הערבים את קירנאיקה ואת החצי המזרחי של טריפוליטניה, יחד עם טריפולי.
רק הוראה מהח'ליף עומר (שלט 634–644) עצרה את התפשטותם מערבה.
אולם בשנת 647, יורשו של עומר, עות'מאן, הורה לעבדאללה בן סעד לפלוש לאקסרכיה עם 20,000 איש.
המוסלמים פלשו למערב טריפוליטניה והתקדמו עד לגבול הצפוני של המחוז הביזנטי ביזאקנה.
גרגוריוס התעמת עם הערבים בשובם לסופתולה, אך הובס ונהרג.
אגאפיוס מהייראפוליס וכמה מקורות סורים טוענים שהוא שרד את התבוסה וברח לקונסטנטינופול, שם התפייס עם קונסטנס, אך רוב החוקרים המודרניים מקבלים את התיאור של הכרוניקנים הערבים על מותו בקרב.
הדיווחים הערביים גם טוענים שהמוסלמים תפסו את בתו של גרגוריוס, שנלחמה לצד אביה.
היא נלקחה חזרה למצרים כשבויה, אבל היא השליכה את עצמה מהגמל במהלך הצעדה ומתה.
לאחר מותו של גרגוריוס, בזזו הערבים את סופטולה ופשטו על פני האקסרכיה, בעוד שהביזנטים נסוגו למבצריהם.
משלא יכלו להסתער על הביצורים הביזנטים, ומרוצים מכמויות השלל העצומות שלקחו, הסכימו הערבים לעזוב בתמורה לתשלום מס כבד בזהב.
למרות העובדה שהפשיטה הערבית לא נמשכה במשך זמן מה, ושיקום הקשרים עם קונסטנטינופול, השלטון הביזנטי על אפריקה התערער מאוד בעקבות מרד גרגוריוס והניצחון הערבי.
השבטים הברברים במיוחד התנערו מנאמנותם לאימפריה, ונראה שרוב דרום תוניסיה חמקה מחוץ לשליטת קרתגו.
כך סימן קרב סופטולה את "הסוף, פחות או יותר קרוב, אך בלתי נמנע, של השליטה הביזנטית באפריקה" (דיהל).
גרגוריו ריצ'י-קורבאסטרו (באיטלקית: Gregorio Ricci-Curbastro; 12 בינואר 1853 – 6 באוגוסט 1925) היה מתמטיקאי איטלקי.
ידוע בעיקר על עבודתו בחקר תורת הטנזורים.
עם תלמידו לשעבר טוליו לוי-צ'יוויטה, הוא הוציא את המאמר המפורסם ביותר שלו, עבודה חלוצית על חשבון הטנזורים, וחתם אותו בשם Gregorio Ricci.
זוהי הפעם היחידה שריצ'י-קורבסטרו השתמש בצורה המקוצרת של שמו בחתימת פרסום כלשהו, דבר הממשיך לגרום לבלבול.
ריצ'י פרסם מאמרים גם בתחומים אחרים, לרבות ספר על אלגברה גבוהה ועל אנליזה אינפיניטסימלית, בנוסף פרסם מספר מאמרים על המספרים הממשיים, בהם הרחיב את המחקר שהחל על ידי ריכרד דדקינד.
באמצעות המאמר שהשלים יחד עם טוליו לוי-צ'יוויטה על תורת הטנזורים, פיתח אלברט איינשטיין את תורת היחסות הכללית.
בנוסף פיתח ריצ'י מושג הנקרא זרימת ריצ'י, מושג אשר עזר לפענח הוכחה להשערת פואנקרה (אחת משבע בעיות המילינום) לדברי גריגורי פרלמן שהוכיח אותה.
זוהי בעיית המילניום היחידה שנפתרה עד כה (2025).
ריצ'י-קורבסטרו זכה לכבוד רב והוקרה על תרומתו.
הוא זוכה לכבוד באזכורים באקדמיות שונות, ביניהן:
מכון ונטו למדע – Istituto veneto di scienze – מכתבים ומאמרים (מ-1892), כאשר היה הנשיא בין השנים 1916–1919.
האקדמיה לינצ'י – Accademia dei Lincei – בה היה חבר משנת 1899.
האקדמיה של פדובה – Accademia di Padova – משנת 1905.
האקדמיה של גלילי למדע – Accademia Galileiana di Scienze, Lettere ed Arti – מכתבים ומאמרים, כאשר היה הנשיא בין השנים 1920–1922.
האקדמיה למדעים של המכון של בולוניה – Reale Accademia di Bologna – משנת 1922.
היה בעל חיים פוליטיים, הן בעיירת הולדתו והן בפדובה.
אסטרואיד, 13642 Ricci, נקרא על שמו.
סטנטון הוא משפטן, אקדמאי ופעיל זכויות אדם אמריקאי.
הוא ידוע במיוחד בזכות עבודתו בתחום חקר רצח עם.
סטנטון שימש כפרופסור-חוקר ללמודי לימודי רצח עם ומניעתו באוניברסיטת ג'ורג' מייסון במחוז פיירפקס, וירג'יניה, ארצות הברית.
הוא מייסד ונשיא הארגון Genocide Watch, מייסד ומנהל הפרויקט לחקר רצח העם בקמבודיה, ויו"ר הברית נגד רצח עם.
בשנים 2007 עד 2009 כיהן כנשיא האיגוד הבינלאומית לחוקרי רצח עם.
סטנטון נמנה עם צאצאיה של פעילת זכות הבחירה לנשים אליזבת קיידי סטנטון, ושל הנרי ברוסטר סטנטון, תומך בולט בביטול העבדות.
הוא עבד כפעיל זכויות הצבעה במיסיסיפי, כמתנדב בחיל השלום בחוף השנהב, וכמנהל שטח של שירות העולם של הכנסייה/CARE International בקמבודיה בשנת 1980.
סטנטון שימש כפרופסור מחקר ללימודי רצח עם ומניעתו בבית הספר לניתוח ויישוב סכסוכים, אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, ארלינגטון, וירג'יניה, עד פרישתו בשנת 2019. בין השנים 2003 ל-2009 כיהן כפרופסור לזכויות אדם ע"ש ג'יימס פארמר באוניברסיטת מרי וושינגטון בפרדריקסבורג, וירג'יניה.
בנוסף, שימש כפרופסור למשפטים באוניברסיטת וושינגטון ולי, באוניברסיטה האמריקאית ובאוניברסיטת סווזילנד.
הוא בעל תארים מאוברלין קולג', מבית הספר לתאולוגיה של הרווארד, בית הספר למשפטים של ייל, וכן דוקטורט באנתרופולוגיה תרבותית מאוניברסיטת שיקגו.
בשנים 2001 עד 2002 היה עמית מחקר במרכז הבינלאומי ע"ש וודרו וילסון לחוקרים.
סטנטון היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת וושינגטון ולי בין השנים 1985 עד 1991, ושימש כפרופסור באוניברסיטת סווזילנד, והיה פרופסור לצדק, משפט וחברה באוניברסיטה האמריקאית.
בין השנים 2003 עד 2009, הוא היה פרופסור לזכויות אדם ע"ש ג'יימס פארמר באוניברסיטת מרי וושינגטון בפרדריקסבורג, וירג'יניה.
סטנטון ייסד את הפרויקט לחקר רצח העם בקמבודיה באוניברסיטת ייל בשנת 1981 ומאז היה כוח מניע להעמדת הקמר רוז' לדין.
סטנטון היה יו"ר הוועדת לזכויות האדם של מחלקת עורכי הדין הצעירים של לשכת עורכי הדין האמריקאית וחבר בוועדה הקבועה לסדר עולמי על פי חוק, של לשכת עורכי הדין האמריקאית.
סטנטון שימש כיועץ משפטי ל"רוח", תנועת העצמאות האוקראינית (1988–1992), עבודה שזיכתה אותו בתואר "איש השנה לשנת 1992" של ועדת הקונגרס האוקראינית של אמריקה.
סטנטון שירת במחלקת המדינה של ארצות הברית בשנים 1992 עד 1999. במסגרת תפקידו במחלקת המדינה הוא ניסח את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם שהובילו להקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה, את ועדת החקירה בבורונדי ואת נציבות הפיקוח על זרימת הנשק במרכז אפריקה.
הוא גם ניסח את החלטות האו"ם בנושא מבצעי שמירת השלום, שסייעו להביא לסיום מלחמת האזרחים במוזמביק.
בשנת 1994, זכה סטנטון בפרס וו.
אוורל הרימן מטעם איגוד שירות החוץ האמריקאי על "תרומות יוצאות דופן לעשייה הדיפלומטית המגלמות אומץ אינטלקטואלי", זאת בעקבות התנגדותו למדיניות ארצות הברית בנוגע לרצח העם ברואנדה.
סטנטון כתב את מסמך אפשרויות הפעולה של מחלקת המדינה בנוגע לדרכים להעמיד לדין את הקמר רוז' בקמבודיה.
הוא היה מעורב באופן מעמיק במשא ומתן בין האו"ם לממשלת קמבודיה, שהוביל להקמת בית הדין של הקמר רוז', ובעבורו ניסח כללי נוהל פנימיים.
סטנטון ידוע בעיקר בזכות חיבורו של "עשרת השלבים של רצח העם", מודל של תהליך רצח העם, שמשרד החוץ האמריקאי והאו"ם השתמשו בו כדי לחזות ולנקות צעדים למניעת רצח עם.
מודל עשרת השלבים שלו נמצא בשימוש בקורסים בנושא רצח עם בבתי ספר ובמכללות ברחבי העולם.
בשנת 1999 ייסד סטנטון את "משמר רצח העם" (Genocide Watch).
בין השנים 1999 ל-2000, הוא שימש גם כיו"ר משותף של קבוצת העבודה בוושינגטון עבור בית הדין הפלילי הבינלאומי .
בשנת 2004, פרסם סטנטון הצעה להקמת משרד למניעת רצח עם באו"ם.
יחד עם חברים אחרים בקמפיין הבינלאומי לסיום רצח העם, הוא נפגש עם פקידי או"ם כדי לקדם את ההצעה.
בשנת 2004 בסטוקהולם, הודיע מזכ"ל האו"ם קופי אנאן על הקמת המשרד של היועץ המיוחד של האו"ם למניעת רצח עם.
בשנת 2007 נבחר סטנטון לנשיא האגודה הבינלאומית של חוקרי רצח עם, וכיהן בתפקיד עד 2009. הוא כיהן כסגן הנשיא הראשון של האגודה בין השנים 2005 ל-2007. בשנת 2013, העניק הארגון לסטנטון את פרס השירות המצטיין והעניק לו חברות לכל החיים.
בשנת 1989, לאחר שהוביל תוכנית הכשרה למניעת רצח עם לפקידים מרואנדה והמדינות הסובבות אותה, נפגש סטנטון עם הנשיא ג'ובנאל הביארימאנה וביקש ממנו להסיר את הזהויות האתניות מתעודות הזהות הלאומיות של רואנדה, משום שתעודות הזהות יכולות לשמש לזיהוי אנשים שיירצחו ברצח עם.
הוא יעץ לנשיא שאם לא יינקטו צעדים למניעתו, יהיה ברואנדה רצח עם בתוך חמש שנים.
בשנת 2010, דרש סטנטון להעמיד לדין את רוברט מוגאבה בגין פשע רצח עם.
הוא הציע "בית דין פלילי מעורב של האו"ם וזימבבואה" בהשראת בית הדין של הקמר רוז', והוסיף כי "שלטון הטרור של מוגאבה חייב להסתיים".
בשנת 2012, קרא סטנטון לארצות הברית לשחרר את "כל הכבלים הדיפלומטיים והמודיעיניים הקשורים לטבחי גוקוראהונדי "בזימבבואה ולהסביר את החלטת ארצות הברית "לשמור על שתיקה", כדי "לנקות את מצפונה".
בפברואר 2024, "משמר רצח העם" קבע כי ישראל מפגינה כוונה לבצע רצח עם בעם הפלסטיני בעזה וכי "ישנה הסכמה הולכת וגוברת בקרב משפטנים בינלאומיים שישראל מבצעת רצח עם נגד הפלסטינים בעזה".
על פי "משמר רצח העם" פעולות ישראל עולות בקנה אחד עם ארבע מפעולות רצח העם המנויות בסעיף 2 לאמנת רצח העם.
פעולות אלו כוללות: "הרג חברי הקבוצה" ו"הטלת תנאי חיים על הקבוצה בכוונה תחילה במטרה לגרום להשמדתה הפיזית כולה או חלקה".
הארגון הצהיר כי המתקפה של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר יישמה "כוונה רצחנית מבוססת" נגד תושבי ישראל והכיר בכך ש"ישראלים חוששים בצדק מהכוונות הרצחניות של חמאס".