tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלגיון השתתף במלחמות דאקיה (102-101, 106-105), ובתום המערכה נשאר באפולום (כיום אלבה יוליה ברומניה) כחיל מצב.
הלגיון השלושה עשר נותר שם עד אשר פונתה דאקיה.
הלגיון השלושה עשר תמך במושל פאנוניה עילית, לוקיוס סוורוס, שצעד לעבר רומא בסוורוס בשנת 193 כדי להדיח את דידיוס יוליאנוס, שזכה לתמיכת המשמר הפרטוריאני בבירה והוכתר לקיסר.
מספר יחידות מהלגיון נלוו לסוורוס לרומא, ומאוחר יותר לחמו בפיקודו כנגד יריביו.
ייתכן כי הלגיון גם השתתף במערכה של סוורוס כנגד האימפריה הפרתית.
הלגיון השחור (בסרבו-קרואטית: Crna legija, בסרבית קירילית: Црна легија) הייתה מיליציה של האוסטאשה בהיקף של רגימנט אשר פעלה במדינת קרואטיה העצמאית והשתתפה באקציות במהלכן נעצרו יהודים מבוסניה ככלל ומסרייבו בפרט.
עוד ביצעו אנשי "הלגיון השחור" מעשי טבח באוכלוסייה ממוצא סרבי ונטלו חלק בקרבות נגד הפרטיזנים של טיטו.
הלגיון השחור הוקם באפריל 1941 על ידי חברי אוסטאשה.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והקמת מדינת קרואטיה העצמאית מנה הלגיון השחור כ-800 נושאי נשק, מרכז פעילותו היה בסרייבו והוא עסק בפעילות ביטחון פנים ורדיפת יהודים וסרבים.
באוגוסט מונה יורה פראנצטיץ' למפקד "הלגיון השחור".
באוגוסט הוחל באקציות בכל רחבי בוסניה ובראשית ספטמבר בסרייבו עצמה.
ב-4 בספטמבר1941 לפנות בוקר נעצרו 500 מיהודי העיר וגורשו למחנה הריכוז קרושצ'יצה.
משם הועברו הגברים ליאסנובאץ, והילדים והנשים למחנה לובורגראד.
יורה פראנצטיץ' פיקד על האקציה אשר בוצעה על ידי אנשי "הלגיון השחור".
בהמשך, ביצעו אנשי "הלגיון השחור" מעשי טבח באוכלוסייה הסרבית ברחבי בוסניה ותקפו את מעוזי הפרטיזנים של טיטו והצ'טניקים.
חברי הלגיון היו ברובם קרואטים ומוסלמים ממזרח בוסניה.
בדצמבר 1944 שולבו אנשי "הלגיון השחור" באוגדת הרגלים ה-5 של צבא מדינת קרואטיה העצמאית ובמאי 1945 הוא פורק סופית.
מקצת מחברי "הלגיון השחור" אשר נפלו בשבי הפרטיזנים, הוצאו להורג.
הלגיון השני אוגוסטה היה לגיון רומאי שהוקם עוד בתקופת הרפובליקה הרומית ופעל עד המאה ה-4 בבריטניה.
סמליו היו הסוס האגדי המכונף פגסוס, מזל גדי ואל המלחמה מרס.
הלגיון השני הוקם בשלהי תקופת הרפובליקה המאוחרת.
לפי סברה אחת הוקם הלגיון על ידי יוליוס קיסר בשם הלגיון השני סבינה או הלגיון השני גאליקה בשנת 48 לפנה"ס לערך.
לפי סברה אחרת הוקם הלגיון על ידי הקונסול גאיוס ויביוס פאנסה (Gaius Vibius Pansa) בשנת 43 לפנה"ס.
לאחר חיסול הכוחות הרפובליקאים בקרב פיליפי, נשבע הלגיון אמונים לאוקטביוס (לימים אוגוסטוס קיסר).
הלגיון השני המקורי פורק לאחר קרב אקטיום (31 לפנה"ס).
בשנת 25 לפנה"ס שב והוקם הלגיון בהיספניה ושימש לביצור הכוח הרומאי בפרובינקיית היספניה טארקוננסיס.
לאחר השמדתם של הלגיון השבעה עשר, הלגיון השמונה עשר והלגיון התשעה עשר בקרב יער טויטובורג נשלח הלגיון השני בשנת 9 לספירה לגרמאניה וחנה ליד מיינץ.
בשנת 43 לספירה השתתף הלגיון בכיבוש בריטניה, תחת פיקודו של אספסיאנוס.
למרות הקרבות הקשים הוכיח הלגיון עליונות והוכר כאחד הכוחות המעולים של הצבא הרומאי.
בשנת 55 הקים מבצר באיסקה דומנונירום (אקסטר של ימינו), שהיווה את בסיסו העיקרי למשך 20 שנה.
בשל בגידת אחד ממפקדיו לא השתתף הלגיון בדיכוי מרד בודיקיאה (בשנת 61), דבר שגרם למפקדו להתאבד לאחר מכן.
בשנת 66 פוצל חלק מהלגיון והועבר לגלבום (גלוסטר) ובשנת 75 הועבר לאיסקה אוגוסטה (קרליון שבדרום ויילס), שם הקים ביצורים ושהה עד סוף המאה ה-3.
ב-122 סייע הלגיון בהקמת חומת אדריאנוס.
וב-142 סייע בהקמת חומת אנטונינוס.
הלגיון השמיני אוגוסטה או לגיון אוקטבה אוגוסטה (הלגיון השמיני של אוגוסטוס) היה לגיון של הצבא הרומי הקיסרי ונוסד במקור על ידי פומפיוס בשנת 65 לפני הספירה, יחד עם הלגיונות השישי, השביעי והתשיעי.
הלגיון שירת את רומא כ-400 שנים.
הלגיון נקרא להתייצב בגאליה קיסאלפינה בשנת 58 לפני הספירה על ידי יוליוס קיסר והיווה חלק מצבאו לאורך כל מערכות מלחמת גאליה השונות.
בשנת 49 לפנה"ס, בתחילתה של מלחמת האזרחים בין יוליוס קיסר לגנאיוס פומפיוס מגנוס, הלגיון השמיני ליווה את קיסר כאשר חצה את הרוביקון לתוך איטליה.
עם זאת, לקראת סוף המלחמה, אנשי הלגיון עמדו נגדו בקרב פרסלוס.
הלגיון היה נוכח גם במצרים, כאשר קיסר כבש את מצרים עבור קלאופטרה.
ב-46 לפני הספירה הלגיון לקח חלק בקרב תאפסוס (תוניסיה המודרנית), זמן קצר לפני פירוקו.
ב-44 לפני הספירה, אוגוסטוס (שנקרא לפני הכתרתו לקיסר, אוקטביוס או אוקטביאנוס) חידש את הלגיון השמיני שעזר לו להשיג את השליטה על האימפריה.
נאמנות זו נתנה ללגיון השמיני את הכינוי אוגוסטה.
הלגיון השמיני אוגוסטה לקח חלק בפלישה הרומית לבריטניה בתקופת קלאודיוס (שנת 43 לספירה).
בשנת 69 לספירה, שנת ארבעת הקיסרים, בעקבות התאבדותו של נירון קיסר ופריצתה של מלחמת אזרחים באימפריה הרומית, הלגיון השמיני החליט לתמוך באספסיאנוס (שהוכתר בסוף המלחמה לקיסר) והצטרף לצבאו.
אנשי הלגיון השמיני לחמו גם בפרתיה עם ספטימיוס סוורוס (ששלט מ-193 עד 211) ועם יורשיו.
מרשומות עולה כי הם היו עדיין פעילים בשנים הראשונות של המאה ה-4 בגבול הריין.
משמעות הדבר היא כי ההיסטוריה של הלגיון מכסה יותר מ-400 שנים של שירות כמעט רצוף.
לפי כתובת שנמצאה, בשנת 371 הלגיון השמיני אוגוסטה היה מוצב בארגנטורטום (שטרסבורג) שהייתה חלק מהפרובינקיה גרמניה עילית.
מאוחר יותר, נאלץ סטיליקו, המצביא הרומי, להזיז את הלגיונות הגרמנים חזרה לאיטליה כדי להגן עליה מפני הפלישה הוויזיגותית.
לפי השערה זו היחידה (או הלגיון) קודמה לדרגת יחידת פלאטיני Palatini, יחידת כוחות הארמון, אשר הייתה מדורגת מתחת ליחידת הפרשים העילית שנקראה Scholae אך מעל יחידות הקומינטאטנס (comitatensis) והלימיטאני (Limitanei - כוח שהיה מסופח לפרובינקיה ספציפית ובדרך כלל היה מוצב בגבולה ותפקידו על לשמור עליה מפלישה).
הלגיון השני אדיוטריקס היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 70 בידי הקיסר אספסיאנוס.
הלגיון הוקם בשנת 70 לספירה בידי הקיסר אספסיאנוס.
כבסיס להקמת הלגיון שימשו יחידות של הצי הרומי אשר צידדו באספסיאנוס במהלך מאבקו כנגד ויטליוס.
בהקמת הלגיון היה משום תגמול למלחי הצי, ולפיכך הוא כונה גם "פיא פילדיס" (Pia Fidelis - מסור ונאמן).
בקיץ של אותה שנה מונה למפקד הלגיון קווינטוס פיטיליוס קריליס, והוא נשלח לגרמניה תחתית והשתתף בדיכוי המרד הבטאווי.
לצד הלגיון השישי ויקסטריקס, הלגיון הארבעה עשר גמינה והלגיון העשרים ואחד רפקס, הוא השתתף בקרב ליד סנטן (Xanten) שבו הובסו המורדים.
בחורף של אותה שנה הוא הוצב בניימיכן, ובתחילת השנה הבאה הוחלף בזירה זאת בידי הלגיון העשירי גמינה.
לאחר מכן הועבר הלגיון לבריטניה וסייע בדיכוי מרידות מקומיות באזור.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על נוכחות של הלגיון בדווה ולינדום.
בסביבות שנת 77 השתתף הלגיון בכיבוש האי מונה מידי שבט האורדוביקים.
בשנים הבאות, כאשר המושל הרומאי של בריטניה יוליוס אגריקולה ניסה לכבוש את שארית סקוטלנד וויילס מידי האורדוביקים, שימש הלגיון כעתודה אסטרטגית ולא לקח חלק בקרבות.
בשנת 87 הועבר הלגיון אל אזור הדנובה התחתון, ובתקופת הקיסר דומיטיאנוס סייע בהדיפת פלישות באזור.
בסיס הלגיון באותה תקופה נמצא ככל הנראה 40 ק"מ מבלגרד המודרנית, בנקודת החיבור בין הטיסה והדנובה.
בשנת 88 השתתף הלגיון במתקפה משולבת של תשעה לגיונות רומאיים על דאקיה, אולם המתקפה נבלמה בסופו של דבר בשל מרד בגרמניה עילית.
באותם ימים שרת בלגיון כטריבון צבאי הקיסר לעתיד אדריאנוס, וכן קווינטוס מרקיוס טורבו, אשר היה לימים למושל פאנוניה ולמפקד המשמר הפרטוריאני.
הלגיון השתתף במלחמותיו של טראיאנוס נגד הדאקים בשנים 101–106, ולאחר מכן הועבר בסיס הלגיון לאזור הונגריה המודרנית, רבים מחייליו גויסו מקרב המקומיים, ושימשו גם בתפקידים אזרחיים כמו סלילת דרכים ובניית מבצרים.
ב-118 הוביל הלגיון מסע מוצלח כנגד שבט הסרמטים.
חרף העובדה שבסיסו נותר בהונגריה, הלגיון או חלקים ממנו השתתפו בקרבות אחרים מדי פעם, כאשר את מקומו בגזרת הונגריה ממלא הלגיון הרביעי פלביה פליקס.
בתקופת שלטונו של אנטונינוס פיוס פעל הלגיון במאוריטניה נגד המורים.
בין 162–166 הוא השתתף במסע המלחמה של לוקיוס ורוס כנגד האימפריה הפרתית.
בין 171–173, ומאוחר יותר בין 179–180 בתקופת שלטונו של מרקוס אורליוס הוא לחם במלחמות המרקומניות, אשר במהלכן ספג אבדות כבדות וסופחו אליו חלקים מהלגיון השלישי אוגוסטה.
במהלך מלחמת האזרחים של שנת 193, תמך הלגיון בספטימיוס סוורוס, והשתתף בצעדה שלו אל רומא אשר לאחריה הוכתר כקיסר.
לאחר מכן השתתף הלגיון במסעות המלחמה של סוורוס כנגד אויבו פסקניוס ניגר, וככל הנראה גם כנגד השבטים במסופוטמיה (בשנת 195) והאימפריה הפרתית (בין 197-202).
מכאן ואילך המידע על הלגיון מועט יותר.
ידוע שבשנת 213 הוא השתתף במסע המלחמה של קרקלה כנגד האלמאנים ומאוחר יותר כנגד הפרתים.
ייתכן שהוא השתתף במסע המלחמה של גורדיאנוס השלישי כנגד האימפריה הסאסאנית, ובשנת 238 במלחמתו של קלאודיוס השני גותיקוס כנגד הויזיגותים.
סמלי הלגיון לאורך השנים היו גדי ופגסוס.
הלגיון השלישי גאליקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 49 לפנה"ס בידי יוליוס קיסר, והיה פעיל לפחות עד המאה ה-4.
הלגיון גויס בשנת 49 לפנה"ס בידי יוליוס קיסר, במהלך מלחמת האזרחים שלו.
השם "גאליקה" מראה שהוא גויס משתי הפרובינקיות של קיסר, גאליה קיסאלפינה וגאליה טרנסאלפינה.
הלגיון השתתף בקרב דיראכיום בשנת 48 לפנה"ס, ובקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס.
עם רציחתו של קיסר ב-44 לפנה"ס הצטרף הלגיון אל צבאו של מרקוס אנטוניוס.
הוא נלחם עבור הטריאומווירט השני במלחמת האזרחים של רוצחי יוליוס קיסר, ובכלל זה בקרב פיליפי ב-42 לפנה"ס.
הלגיון נותר נאמן לאנטוניוס, ונשלח לשטחיו של זה במזרח.
ייתכן שהוא היה חלק משני הלגיונות שנשלחו בשנת 37 לפנה"ס לסייע להורדוס לכבוש את ירושלים מידי מתתיהו אנטיגונוס השני.
הלגיון הצטיין גם במסע המלחמה של אנטוניוס כנגד האימפריה הפרתית בשנת 36 לפנה"ס.
לאחר תבוסתו של אנטוניוס בקרב אקטיום ב-31 לפנה"ס, סופח הלגיון לצבאו של אוגוסטוס.
אוגוסטוס הציב את הלגיון בסוריה לצד הלגיון השישי פראטה, הלגיון העשירי פרטנסיס והלגיון השנים עשר פולמינטה.
בשנת 20 לפנה"ס, השתתפו הלגיונות במסע כנגד הפרתים אשר לאחריו הצליח אוגוסטוס לגרום לפרתים להחזיר נס הלגיון ששבו בקרב חרן.
בשנים הבאות הידיעות על הלגיון קטועות.
פובליוס קווינקטיליוס וארוס השתמש בשלושה מבין הלגיונות שבסוריה כדי לדכא את המרידות בארץ ישראל של יהודה בן חזקיה, שמעון מעבר הירדן ואתרונגאיוס בשנת 4 לפנה"ס, אולם לא ידוע האם הלגיון השלישי גאליקה היה ביניהם.
בקפריסין נמצאה מצבת קבר מתקופת שלטונו של טיבריוס, של חייל מהלגיון.
הדבר מעיד על פעילות כלשהי (לא בהכרח צבאית) שלו על האי, אולם לא ידוע מה טיבה.
בשנת 45 לספירה הקיסר קלאודיוס יישב בעכו את וותיקי הלגיון יחד עם שאר הלגיונות הסוריים.
בשנת 58, בתקופת שלטונו של הקיסר נירון, השתתף הלגיון במסע מלחמה אל ארמניה.
המלך הפרתי וולוגסס הראשון הכתיר את אחיו טירידאטס הראשון כמלך ארמניה, בעוד על פי המסורת הרומאים בחרו את מלכי ארמניה.
הרומאים כבשו את עיר הבירה הארמנית ארטאקסאטה, והכתירו את הנסיך טיגראנס השישי (נכדו של אלכסנדר ונינו של הורדוס) כמלך ארמניה החדש.
עם זאת, בשל הלחץ הפרתי, מאוחר יותר הותירו הרומאים את טירידטס כמלך ארמניה בתנאי שיבקש את הסכמת רומא למלכותו.
הלגיון נותר בארמניה עד שנת 66, ועם פרוץ המרד הגדול בארץ ישראל באותה שנה, נשלח לתגבר את כוחו של קסטיוס גאלוס שלחם במורדים.
עם זאת, לאחר השמדת הלגיון ה-12 פולמינטה בקרב בית חורון, החליט הקיסר נירון לשלוח אותו אל הגבול במואסיה כחלק מכוח שכונה "צבא הדנובה".
בחורף 68–69, השתתף הלגיון במערכה מוצלחת כנגד שבט הסרמטים לצד הלגיון השמיני אוגוסטה.
עם התאבדותו של נירון ב-69, פרצה מלחמת האזרחים הידועה כשנת ארבעת הקיסרים.
כמו כל צבא הדנובה, תמך הלגיון במועמד לקיסרות אותו, אולם לא הצליח להגיע בזמן לאיטליה כדי למנוע את תבוסתו בידי ויטליוס.
צבא הדנובה חזר למואסיה, אולם מיד תמך במצביא אספסיאנוס, מפקד צבא המזרח, אשר מרד בשלטונו של ויטליוס.
תמיכתו של הלגיון השלישי באספסיאנוס הייתה הרבה פחות מובנת מאליה, כיוון שמפקד הלגיון באותה תקופה היה גאיוס דיליוס אפוניאנוס.
האחרון היה בן דודו של גאיוס דיליוס ווקולה, מפקד הלגיון העשרים ושניים פרימיגניה, אחד הלגיונות הנאמנים ביותר של ויטליוס.
הלגיון לקח חלק חשוב בקרב קרמונה אשר הסתיים בניצחון לאספסיאנוס ותבוסה מוחצת לוויטליוס.
כפרס על שירותיו, החזיר אספסיאנוס את הלגיון לסוריה, שבה נמצאו משפחותיהם של מרבית חיילי הלגיון.
מכאן ואילך הלגיון נעלם מהרשומות לזמן ממושך, אולם סביר להניח שיחידות משנה שלו השתתפו במסעות המלחמה של דומיטיאנוס וטריאנוס נגד הדאקים.
בתקופה זו שרת פליניוס הצעיר כטריבון צבאי בלגיון.
בשנת 132 השתתף הלגיון בדיכוי מרד בר כוכבא, וידוע על מספר מחייליו שעוטרו באותות גבורה על חלקם בקרבות.
בין השנים 161–166 השתתף הלגיון בהצטיינות רבה במלחמותיו של לוקיוס ורוס כנגד הפרתים.
עם רציחתו של קומודוס בשנת 192 נפתחה מלחמת ירושה בין מצביאיה של רומא.
הלגיונות בסוריה ובמזרח תמכו בפסקניוס ניגר.
ב-194 הובס ניגר בידי ספטימיוס סוורוס, והלגיון עבר לשרת אותו.
הלגיון השלישי השתתף בכל מסעות המלחמה של סוורוס כנגד הפרתים, ולאחר מכן הועבר אל הפרובינקיה סוריה פיניקיה, והקשר שלו עם הלגיונות שהיו בגבול עם הפרתים נותק.
בשנת 217 נרצח הקיסר קרקלה בחרן בידי מקרינוס, מפקד המשמר הפרטוריאני.
קרוב משפחה של קרקלה, ילד בשם אלאגבאלוס, נמלט אל מפקדת הלגיון השלישי, ומפקד הלגיון פובליוס ולריוס קומזן אאוטיכיאנוס העניק לו את תמיכתו.
מקרינוס שלח צבא כדי לדכא את המרד, אולם לפני הקרב המכריע ערק הלגיון השני פרתיקה, ומקרינוס הובס והוצא להורג.
אלאגבאלוס הוכתר כקיסר, ולאות תודה מינה את אאוטיכיאנוס למפקד המשמר הפרטוריאני.
אלאגבאלוס איבד מהר מאוד את אהדת הצבא, ובשנת 219 התמרד הלגיון השלישי כנגד שלטונו.
אלאגבאלוס דיכא את המרד, פירק את הלגיון השלישי גאליקה, וסיפח את שרידיו אל הלגיון השלישי אוגוסטה.
עם זאת, בשנת 222 הלגיון הוקם מחדש בידי יורשו של אלאגבאלוס, אלכסנדר סוורוס.
הלגיון השתתף ככל הנראה במלחמותיו של סוורוס כנגד האימפריה הסאסאנית.
בהמשך הוא הועבר מערבה, וב-251 תחת שלטונו של ולריאנוס השתתף בקרבות נגד הגותים.
באותה תקופה פיקד על הלגיון הקיסר לעתיד אורליאנוס.
בשנת 271 הלגיון השתתף בקרבות כנגד האימפריה התדמורית בראשות זנוביה.
לאחר תקופתו של אורליאנוס, אין כמעט מידע על הלגיון.
הידיעה האחרונה עליו מגיעה משנת 325. לא ידוע מה עלה בגורלו.
הלגיון השלישי אוגוסטה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בשנת 43 לפנה"ס בידי אוקטביאנוס, והיה פעיל לפחות עד המאה ה-4.
הלגיון גויס בשנת 43 לפנה"ס בידי הקונסול גאיוס ליוויוס פאנשה ואוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס).
הלגיון לחם לצד אוקטביאנוס במלחמת האזרחים של רוצחי יוליוס קיסר, אולם היסטורית השירות המדויקת שלו מבוססת על השערות בלבד.
ייתכן שהשתתף גם בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס, וככל הנראה הוא השתתף במערכה של אוקטביאנוס כנגד סקסטוס פומפיוס בסיציליה.
בשנת 36 לפנה"ס נלחם אוקטביאנוס בלפידוס באפריקה, וכנראה הלגיון השלישי לקח חלק במערכה כי ידוע שהוא היה מוצב באפריקה לפחות משנת 30 לפנה"ס.
בין השנים 17–24 לספירה, הלגיון השלישי השתתף בדיכוי המרידה של טאקפארינס בנומידיה.
בתקופה זו, מפקד הלגיון השלישי היה הפרומגיסטראט של הפרובינקיה אפריקה, וכך היה הלגיון השלישי ללגיון היחיד בצבא הרומי אשר מפקדו היה גם חבר סנאט.
ייתכן שההיסטוריון מרקוס ויליוס פטרוקולוס היה מפקד הלגיון לזמן מה.
הקיסר קליגולה סבר שמסוכן מדי שסנאטור יפקד על לגיון, ולכן שינה את התקן.
בתקופתו של נירון, פיקד על הלגיון לוקיוס קלאודיוס מקר, אשר התנגד לנירון ותמך במרד של גלבה.
מקר אף סחף אחריו גם את הלגיון הראשון מקריאנה ליבראטריקס כאשר גלבה עלה לשלטון בשנת 69, הוא חשש מאלו שהעלו אותו לשלטון, והורה בחשאי על רציחת שני מפקדי הלגיונות.
במהלך מלחמת האזרחים הידועה כשנת ארבעת הקיסרים, תמך הלגיון השלישי בתחילה בוויטליוס, אולם לאחר מכן העניק את תמיכתו לאספסיאנוס.
עם זאת, הוא לא לקח חלק בקרבות.
הלגיון השלישי נותר באפריקה במשך שנים רבות, והשתתף בדיכוי מרידות שונות של מקומיים.
יחידות משנה של הלגיון נשלחו לסוריה בשנת 115, וסייעו לקיסר טראיאנוס במערכתו כנגד האימפריה הפרתית.
בין 132–136 לקחו חלק יחידות של הלגיון בדיכוי מרד בר כוכבא בארץ ישראל.
שלושים שנה לאחר מכן השתתפו יחידות משנה של הלגיון גם במסעותיהם למזרח של לוקיוס ורוס וקרקלה.
בשנת 175 העביר מרקוס אורליוס חלק מחיילי הלגיון להונגריה כדי להשתתף במלחמות כנגד המרקומנים.
אותם חיילים סופחו לאחר מכן אל הלגיון השני אדיוטריקס אשר ספג אבדות קשות.
הלגיון השלישי השתתף ככל הנראה במלחמת האזרחים שפרצה בשנת 193 עם רציחתו של הקיסר פרטינקס, וצידד בספטימיוס סוורוס אשר הוכתר כקיסר מאוחר יותר.
הנחה זו מבוססת על כך שסוורוס העניק ללגיון את הכינוי "פיא וינדיקס" (Pia Vindex - "הנוקם הנאמן").
עם זאת, אין לכך עדות נוספת.
בתקופתו של סוורוס, השתתפו חיילי הלגיון בבניית מבצרים רבים בנומידיה, אשר חלקם קיימים עד ימינו.
במלחמת האזרחים בשנת 238 הידועה כשנת ששת הקיסרים, צידד הלגיון במקסימינוס, ונלחם כנגד גורדיאנוס הראשון ובנו גורדיאנוס השני.
המלחמה הסתיימה בניצחונו של גורדיאנוס השלישי, אשר היה נכדו של גורדיאנוס הראשון ואחיינו של גורדיאנוס השני.
גורדיאנוס הורה על פירוק הלגיון השלישי עוד באותה שנה (238).
חמש עשרה שנים מאוחר יותר, הוקם הלגיון השלישי מחדש בהוראתו של הקיסר ולריאנוס.
ולריאנוס אף העניק ללגיון את הכינוי "איטרום פיא איטרום וינדיקס" (Iterum Pia Iterum Vindex - "שוב נאמן, שוב נוקם").
הלגיון השתתף בקרבות כנגד "חמשת העמים" - פדרציה של שבטים ברברים אשר התנגדה לשלטון הרומי באפריקה.
המאבק נמשך עד 260, התחדש בשנת 289, והמרד דוכא סופית רק בשנת 297. הלגיון נעלם מהרשומות לקראת סוף המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5.
הלגיון הרביעי סקיתיקה (ברומית: Legio quarta Scythica) היה לגיון בצבא הרומי שנוסד על ידי מרקוס אנטוניוס בשנת 42 לפנה"ס.
הלגיון הוצב במאה הראשונה לספירה בגבולה המזרחי של האימפריה הרומית ושם פעל במאות הבאות, בעיקר בעימותים מול הפרתים.
הלגיון היה עדיין פעיל בסוריה במאה החמישית.
יחידות משלוח של הלגיון השתתפו בדיכוי המרד הגדול בארץ ישראל בראשיתו.
סמלו של הלגיון היה גדי.
הלגיון הוקם על ידי מרקוס אנטוניוס לקראת המערכות נגד הפרתים בשנים 40–38 לפנה"ס.
אחרי קרב אקטיום ב-31 לפנה"ס והתאבדותו של מרקוס אנטוניוס העביר אוקטביאנוס את הלגיון לפרובינקיה מואסיה שעל הדנובה התחתית.
השם "סקיתיקה" מקורו בלחימה בשבטי הסקיתים.
בשנים 6–9 לספירה היה הלגיון פעיל במלחמות של הקיסר לעתיד טיבריוס נגד האילירים והפאנונים, על פי רוב לצד הלגיון החמישי מקדוניקה.
בשנת 52 פלשו הפרתים לארמניה, ממלכה שהייתה כפופה לרומא, ובשנים 58–63 התחוללה מלחמת הירושה הארמנית בין הרומאים לפרתים.
הלגיון הרביעי סקיתיקה הובא ממואסיה, ויחד עם הלגיון השלישי גאליקה והלגיון השישי פראטה הכו את הפרתים והמלך טיגראנס השישי הוחזר בפקודת הקיסר נירון לכס מלכותו.
בשנת 62 הוכו הלגיון הרביעי סקיתיקה והלגיון השנים עשר פולמינטה בקרב ראנדֶיָה בידי הפרתים שסייעו לחילו של המלך הארמני המודח טירידאטס הראשון.
בגלל חרפת התבוסה הודחו הלגיונות הללו מזירת המלחמה.
הלגיון לקח חלק זעום בדיכוי המרד הגדול.
2,000 מלוחמיו (בערך מחצית מהמצבה המלאה) השתתפו במתקפת הנפל של קסטיוס גאלוס על ירושלים בשנת 69, אך לא לקח חלק נוסף בדיכוי המרד.
הלגיון הרביעי סקיתיקה הוצב בזאוגמה שעל נהר פרת, עיר הסְפר שתשמש כבסיסו של הלגיון החל משנת 66 ולמשך מאתיים השנים הבאות, עד להריסתה בידי הסאסאנים באמצע המאה השלישית.
בשנת 69 ("שנת ארבעת הקיסרים") צידד הלגיון, כשאר הלגיונות הרומיים במזרח, באספסיאנוס.
על אף הפגנת הנאמנות, הלגיון הרביעי סקיתיקה לא היה מעורב במערכה בארץ ישראל בפיקוד אספסיאנוס, אולי משום שנזקפו לחובתו הכניעה ב-62 מול הפרתים ותבוסת יחידותיו בפיקוד קסטיוס גאלוס בראשית המרד הגדול ב-67. עם זאת יש להניח שהלגיון נדרש בהגנת הגבול המזרחי בחבלי הפרת העילי.
ידוע כי בשנת 71 פעל הלגיון לבלימת הפרעות ביהודי אנטיוכיה.
הלגיון השתתף, ככל הנראה, במערכות נגד הפרתים במהלך המאה השנייה – בימי הקיסרים טריאנוס (114–117) ולוקיוס ורוס (161–166), וכן בשנים 181–183 בהן היה הלגיון הרביעי סקיתיקה נתון לפיקודו של ספטימיוס סוורוס, שיהיה באביב 193 לקיסר.
יחידות של הלגיון הרביעי סקיתיקה נטלו חלק גם במסעות המלחמה של סוורוס בין השנים 197 ו-202 נגד האימפריה הפרתית הנחלשת, שבמהלכם נכבשה ונבזזה בירתם קטסיפון.
אין במקורות היסטוריים אזכורים ללגיון הרביעי סקיתיקה אחרי שנת 219, שבה מרד מפקדו גליוס מקסימוס באלאגבאלוס והכריז על עצמו כקיסר עד שהובס.
מניחים שיחידות של הלגיון השתתפו במסעו של קרקלה שבמהלכם עבר בזאוגמה, וכן במערכות המגננה של סוורוס אלכסנדר מול הסאסאנים בשנות ה-30 של המאה השלישית.
כמו כן הלגיון נטל חלק במערכות של גורדיאנוס השלישי ופיליפוס הערבי, אולם לא ידוע היקף המעורבות הצבאית שלו בהן.
הוא הדין במפלה הקשה של ולריאנוס.
מפקדת הלגיון ובסיסיו מוקמו (מאז 66 ועד הכיבוש הסאסאני באמצע המאה השלישית) סמוך לעיר זאוגמה שעל הפרת העילי, בגבול האימפריות הרומית והפרתית.
יש עדויות למפעלים אזרחיים באזור שבהם נטל הלגיון חלק, כמקובל במטלות הצבא הרומי – סלילת דרכים ובניין גשרים, הקמת ביצורים וחפירת תעלות.
ב-252 נזנחו בסיסי הצבא הרומי באזור זאוגמה במתקפה של שאפור הראשון מלך הסאסאנים שבה נכבשה ונחרבה העיר.
לפי רשומות הנוטיטיה דיגינטטום, היה הלגיון הרביעי סקיתיקה בתחילת המאה החמישית עדיין בסוריה, ובסיסו נקבע ב-Oresa שבמדבר הסורי, צפונית-מזרחית לתדמור.
לא מן הנמנע שהעתקת בסיסי הלגיון נעשתה כבר בסוף המאה השלישית, בתקופת דיוקלטיאנוס, במסגרת השינויים במערכי הלימס במזרח האימפריה ובעקבות הזחת הגבול הרומי מזרחה אל תוך מסופוטמיה.
הלגיון השני ארמניקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המאה השלישית והוצב במחוז ארמניה.
הלגיון השני ארמניקה יחד עם הלגיון הראשון ארמניקה היוו את הלימיטאני שהגן על אזור ארמניה.
כתובות שנמצאו מעידות על מחנה שהקימו חיילי הלגיון באזור היישוב סטאלה (בטורקיה המודרנית).
עם התגברות האיום מצד האימפריה הסאסאנית במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית, הוצב הלגיון בעיר זביידה (ג'יזרה) לצד הלגיון השני פלאביה וירטוטיס והלגיון השני פרתיקה.
שלושת הלגיונות לא הצליחו למנוע את נפילת העיר לידי הסאסאנים ונלכדו בקרבות רחוב קשים.
אולם הלגיון כנראה שרד את הקרב, שכן ב הוא נזכר בנוטיטיה דיגניטטום.
נראה שבשלב מאוחר יותר שודרג הלגיון מלימיטאני ללגיון עצמאי בפיקודו של המגיסטר מיליטום בעצמו.
הלגיון השני הרקוליה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר מקסימיאנוס והוצב במחוז סקיתיה ליד הדנובה.
הוא הוקם בידי הקיסר מקסימיאנוס, ככל הנראה בתחילת שנות שלטונו.
הלגיון נקרא "הרקוליה" אשר משמעותו "מוקדש להרקולס".
הרקולס היה הפטרון של הקיסר מקסימיאנוס.
הלגיון הוקם במקביל ל, אשר נקרא על שם יופיטר, הפטרון של שותפו לשלטון של מקסימיאנוס - הקיסר דיוקלטיאנוס.
הלגיון השני הרקוליה הוצב לצד הלגיון הראשון יוביה במחוז סקיתיה ליד נהר הדנובה.
ייתכן שהלגיון ליווה את הקיסר גלריוס במערכתו כנגד האימפריה הסאסאנית בין השנים 296–298. כתובת הקדשה של חיילי הלגיון נמצאה בעיר סיטיפיס שבפרובינקיה מאוריטניה קיסרנסיס (כיום סטיף באלג'יריה המודרנית) מה שמראה שהלגיון, או לכל הפחות יחידות משנה שלו, הוצבו שם תקופה מסוימת.
הלגיון השני איסאורה היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית והוצב במחוז איסאוריה.
כך או כך, בסיס הקבע של הלגיון היה במחוז איסאוריה (אנטוליה) לצד הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה והלגיון השלישי איסאורה, ומכאן שמו.
שלושת הלגיונות היו בתחילה חלק מלימיטאני, אולם על פי הנוטיטיה דיגניטטום, בשלב מאוחר יותר הוא שודרג הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה לדרגת לגיון עצמאי, בעוד שני הלגיונות האחרים נותרו חלק מהלימיטאני.
ייתכן שהלגיון שרד את נפילת האימפריה הרומית והתמזג לאחר מכן עם הצבא הביזנטי המוקדם.
הלגיון השלישי איסאורה היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית והוצב במחוז איסאוריה.
כך או כך, בסיס הקבע של הלגיון היה במחוז איסאוריה (אנטוליה) לצד הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה והלגיון השני איסאורה, ומכאן שמו.
הלגיון השני איטליקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר מרקוס אורליוס בשנת 165 ושרד עד המאה החמישית.
בהמשך נוסף ללגיון השם "פיה פילדיס" אשר משמעותו הוא "האדוק והנאמן".
הלגיון הוקם בשנת 165 או 166 בידי הקיסר מרקוס אורליוס, יחד עם הלגיון השלישי איטליקה.
הקמת שני הלגיונות נעשתה כחלק מהרחבה הכרחית של הצבא הרומי לנוכח העובדה שמרקוס אורליוס ניהל באותה עת מלחמה בשבטי המרקומנים על הדנובה בזמן שעמיתו לשלטון לוקיוס ורוס לחם ב.
ייתכן ששני הלגיונות החדשים נקראו "איטליקה" כמחווה ל הוותיק אשר הפגין תעוזה במהלך מלחמותיו הקודמות של מרקוס אורליוס כנגד המרקומנים.
כדי לסמל את נאמנותו של הלגיון החדש לשני השליטים גם יחד, הוחלט שסמלו יהיה האחים התאומים רמוס ורומולוס מייסדי רומא, כאשר הם יונקים מהזאבה.
זמן קצר לאחר הקמתו קיבל הלגיון את התואר "פיה" אשר משמעו: "הנאמן".
התואר אושר שבע פעמים בידי שבעה קיסרים שונים.
מגויסי הלגיון הגיעו מאיטליה עצמה ומנוריקום.
הם הוצבו על הדנובה כהגנה מפני המרקומנים.
סביר להניח שהלגיון היה חלק מכח המשימה של הקיסר לעתיד פרטינקס (אשר כלל גם את הלגיון הראשון אדיוטריקס ואת הלגיון השלישי איטליקה) אשר לחם במרקומנים בשנת 175 ברייטה ונוריקום.
כמו כן ידוע שחיילים מהלגיון השתתפו בבניית חומות העיר סלונה (ספליט המודרנית).
הלגיון הועבר בין מספר בסיסים לאורך הדנובה, ורק בשנת 180 הוצב בבסיס קבע בלוריאקום.
הלגיון צידד בקיסר ספטימיוס סוורוס במהלך מלחמת האזרחים שהעלתה אותו לשלטון, ולפיכך העניק לו הקיסר את התואר "פילדיס" אשר משמעו: "האדוק".
ישנה מחלוקת בשאלה מתי ועל מה הוענק ללגיון התואר.
יש הסוברים שהוא הוענק לו בתחילת המלחמה כאשר סוורוס צעד לרומא כנגד דידיוס יוליאנוס והלגיון אבטח עבורו את נוריקום.
אחרים סבורים שהוא זכה בתואר מאוחר יותר כאשר סוורוס נאבק בקלאודיוס אלבינוס.
למרות שהאוכלוסייה בנוריקום אהדה את אלבינוס, הלגיון נותר נאמן לסוורוס.
סביר להניח שהלגיון סייע לסוורוס גם במלחמותיו כנגד הפרתים.
תחת שלטונו של מקסימינוס, לקח הלגיון חלק במלחמות כנגד הדאקים ובהמשך כנגד הוויזיגותים.
תחת שלטונו של גליאנוס לחם הלגיון כנגד פוסטומוס שליט האימפריה הגאלית.
הקיסר דיוקלטיאנוס פיצל את הלגיון לשלושה חלקים.
החלק הראשון נותר בנוריקום בעוד חלק אחד הוצב בלנטיה (לינץ) וחלק נוסף באיוביאקום (שטשטנאו).
הקיסר קונסטנטינוס העביר יחידות מהלגיון לדיוויטיה.
יחידות אלו הפכו לתקופה קצרה ללגיון עצמאי בשם "הלגיון השני איטליקה דיוויטינסום", ולקחו חלק חשוב בניצחונו של קונסטנטינוס על מקסנטיוס.
לא ידוע אם לאחר מכן היחידות הללו המשיכו להתקיים כלגיון עצמאי או שהתאחדו עם שאר הלגיון.
ב עדיין נמצאו יחידות הלגיון בבסיסיהן גורלו של הלגיון לאחר מכן אינו ידוע.
הלגיון השלישי איטליקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר מרקוס אורליוס בשנת 165 ושרד עד סוף המאה הרביעית.
הלגיון הוקם בשנת 165 או 166 בידי הקיסר מרקוס אורליוס, יחד עם הלגיון השני איטליקה.
כדי לסמל את נאמנותו של הלגיון החדש לשני השליטים גם יחד, הוסף ללגיון בתחילה התואר "קונקורס" ("ההרמוני").
השם "איטליקה" מרמז כי מרבית המגויסים באו מאיטליה.
לא ידוע היכן הוצב הלגיון בשנים הראשונות לקיומו, אולם הוא היה חלק מכח המשימה של הקיסר לעתיד פרטינקס (אשר כלל גם את הלגיון הראשון אדיוטריקס ואת הלגיון השלישי איטליקה) אשר לחם בשבטי המרקומנים בשנת 175 ברייטה ונוריקום.
בשנת 171 הוצב הלגיון ליד נהר הרגן ואנשיו בנו שם מחנה שנודע כ"רג'ינה קסטרה" או "הטירה על נהר הרגן".
בהמשך התפתח באזור יישוב שהפך לעיר רגנסבורג.
המחנה שבנו אנשי הלגיון הוא חריג ביחס לשאר המחנות הצבאיים מאותה תקופה, כיוון שהוא בנוי יותר במתכונת של טירה ופחות במתכונת של מחנה פתוח.
נראה שחיילי הלגיון לא הצטמצמו לאזור רגנסבורג אלא היו פרוסים בכל אזור רייטה.
הם הועסקו בעיקר בבירוקרטיה המחוזית.
הלגיון תמך בספטימיוס סוורוס כאשר זה צעד אל רומא והדיח את דידיוס יוליאנוס.
מאוחר יותר השתתף הלגיון גם במלחמותיו של סוורוס כנגד קלאודיוס אלבינוס ופסקניוס ניגר, וייתכן שאף כנגד האימפריה הפרתית.
תחת בנו של סוורוס, קרקלה, לחם הלגיון כנגד האלמאנים וכנראה גם נגד הפרתים.
כתובת מתקופת גורדיאנוס השלישי מזכירה מעורבות של חיילי הלגיון בקרבות בתקופתו.
ככל הנראה הכוונה למערכה שניהל גורדיאנוס כנגד האימפריה הסאסאנית בין השנים 243–244. הלגיון צידד בוולריאנוס במהלך המרד שלו בקיסר איימליאנוס, ועל כך זכה מאת ולריאנוס לתואר "פיה פילדיס" ("האדוק והנאמן").
תחת שלטון בנו של ולריאנוס, גליאנוס לחם הלגיון כנגד פוסטומוס שליט האימפריה הגאלית.
למרות שבסיס הלגיון נותר ברגנסבורג, ידוע כי יחידות משנה שלו לחמו תחת הקיסר אורליאנוס בשנת 273 כנגד זנוביה מלכת האימפריה התדמורית.
הלגיון עדיין היה קיים בסוף המאה הרביעית, אולם פוצל לשש יחידות נפרדות.
חמש מהן הוצבו בנקודות שונות ביערות לאורך נהר הרגן כהגנה מפני האלמאנים והאוסטרוגותים, ויחידה שישית הועברה לאיליריקום.
ידוע גם על נוכחות של חיילי הלגיון באלג'יריה באותה תקופה.
במהלך המאה החמישית נכבשה רגנסבורג בידי הבווארים.
גורל של חיילי הלגיון השלישי איטליקה לא ידוע.
הלגיון הראשון פלביה קונסטנטיה היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
ידוע כי במהלך המאה החמישית הוא היה לגיון עצמאי שהוצב במושבות המזרחיות, אולם לא ידוע בדיוק היכן.
שמו מעיד על כך שהוקם בידי הקיסר קונסטנטינוס השני אשר שלט במחצית המזרחית של האימפריה.
אין לבלבל בין הלגיון הזה לבין הלגיון הראשון פלביה גאליקנה קונסטטיה אשר הוצב בארמוריקה בחלק המערבי של האימפריה.
הלגיון הראשון פלביה גאליקנה קונסטנטיה היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
ידוע כי במהלך המאה החמישית הוא היה לגיון עצמאי שהוצב בארמוריקה, אולם לא ידוע בדיוק היכן.
שמו מעיד על כך שהוא הוקם בידי הקיסר קונסטנטינוס כלורוס אשר שלט בחלק המערבי של האימפריה בתקופת הטטרכיה.
אין לבלבל בין הלגיון הזה לבין הלגיון הראשון פלביה קונסטטיה אשר הוצב בחלק המזרחי.
הלגיון הראשון פלביה פאקיס היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה הרביעית.
ככל הנראה הוא היה בתחילה לימיטאני אולם בהמשך הפך ללגיון עצמאי.
הלגיון היה חלק מסדרת לגיונות שהוקמה יחד וכללה את הלגיון השני פלביה וירטוטיס והלגיון השלישי פלביה סאלוטיס.
ישנה מחלוקת בשאלה מי הקים את הלגיונות.
יש הסבורים שהיה זה קונסטנטינוס הראשון אולם הרוב מאחרים את ההקמה וסבורים שהיה זה קונסטנטינוס השני.
כך או כך, שני הקיסרים נקראו "פלאביוס" מה שמסביר את שמו של הלגיון.
השם "פאקיס" משמעו "של השלום", ובהקשר הזה הכוונה ככל הנראה "שומר השלום".
הלגיון שרת במושבות המזרחיות, אולם לא ידוע בדיוק היכן.
הלגיון השני פלביה וירטוטיס היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה הרביעית.
הלגיון היה חלק מסדרת לגיונות שהוקמה יחד וכללה את הלגיון הראשון פלביה פאקיס והלגיון השלישי פלביה סאלוטיס.
לצד הלגיון השני ארמניקה והלגיון השני פרתיקה, הוא הוצב בעיר זביידה (ג'יזרה).
שלושת הלגיונות לא הצליחו למנוע את נפילת העיר לידי האימפריה הסאסאנית בשנת 360 ונלכדו בקרבות רחוב קשים.
הלגיון השני פלביה סאלוטיס היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה הרביעית.
הלגיון היה חלק מסדרת לגיונות שהוקמה יחד וכללה את הלגיון הראשון פלביה פאקיס והלגיון השני פלביה וירטוטיס.
השם "וירטוטיס" משמעו "ישועה" או "הצלה".
הלגיון שרת באפריקה, אולם לא ידוע בדיוק היכן.
הלגיון הראשון פלביה מרטיס היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה הרביעית.
ידוע שהוא היה לגיון עצמאי שהוצב בגאליה.
השם "פלביה" מעיד על כך שמקימו של הלגיון השתייך לשושלת הקיסרים הפלבאיים.
השם "מרטיס" משמעו "מוקדש למרס".
אי לכך, מקים הלגיון היה כנראה הקיסר קונסטנטינוס כלורוס, כיוון ששאר קיסרי השושלת היו נוצרים ובוודאי לא היו קוראים ללגיון על שם אל פגאני.
ידוע על יחידות בשם "מרטיס" ששרתו בתקופה מאוחרת יותר באזור ארמוריקה ולאורך הריין, אולם אין זה ודאי שהן אכן השתייכו ללגיון זה.
הלגיון השני יוליה אלפינה היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
ידוע שהוא היה לגיון עצמאי שהוצב במחוז אלפס קוטייה לצד הלגיון הראשון יוליה אלפינה והלגיון השלישי יוליה אלפינה.
הלגיון השלישי יוליה אלפינה היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה החמישית.
ידוע שהוא היה לגיון עצמאי שהוצב במחוז אלפס קוטייה לצד הלגיון הראשון יוליה אלפינה והלגיון השני יוליה אלפינה.
הלגיון השני פלביה קונסטנטיה היה לגיון רומאי, אשר פעל במהלך המאה השלישית והרביעית.
הוא הוקם בשנת 296 או 297 בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, אשר החליט לקרוא לו "קונסטנטיה" אשר משמעו "האמין".
עם זאת, מקובל להאמין שהשם הוא גם מחווה לקונסטנטיוס כלורוס אשר שמו הפרטי היה פלביוס.
לצד הלגיון הראשון מקסימיאנה הגן הלגיון על דרום מצרים מפני שבטים שכנים.
בשנת 345 הועבר הלגיון הראשון לאדריאנופול (אדירנה המודרנית).
בתקופת הקיסר תאודוסיוס הראשון הוקם לגיון נוסף אשר נקרא "הלגיון השני פלביה קונסטנטיה תבאיורום" (על שם העיר תבאי במצרים) ואשר נועד להוות "לגיון תאום" ללגיון השני פלביה קונסטנטיה.
נראה כי בלגיון המקורי שולבו יחידות גרמאניות, בעוד בלגיון החדש שולבו יחידות מצריות.
הלגיון החדש הועבר לסלוניקי בעוד הלגיון המקורי נותר במצרים.
הלגיון הראשון פרתיקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס ופעל כנגד האימפריה הפרתית.
הלגיון הראשון פרתיקה הוקם יחד עם הלגיון השני פרתיקה והלגיון השלישי פרתיקה בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 197 כהכנה לקראת מסע המלחמה שתכנן סוורוס כנגד האימפריה הפרתית.
ישנם רמזים לכך שסוורוס קרא ללגיון בשם "סווריאנה אנטוניאנה".
הסיבה לכך הייתה שסוורוס דאג להפיץ שמועה שקרית שהקיסר לשעבר מרקוס אורליוס (אשר שמו הפרטי היה אנטונינוס) אימץ אותו כבן.
המסע הצליח מאוד, ושיאו היה בכיבוש עיר הבירה הפרתית קטיספון.
שלושת הלגיונות נותרו באזור גם לאחר סיום המלחמה, כיוון שסוורוס סיפח את אזור מסופוטמיה והלגיונות נותרו שם כחיל מצב.
בסיס הלגיון היה בעיר סינגרה (כיום סינג'אר), שם הוא נותר במשך מאות שנים והגן על האימפריה מפני הפרתים ולאחר מכן מפני יורשיהם הסאסאנים.
יחידות קטנות יותר של הלגיון הוצבו בליקיה ובקירנאיקה.
הלגיון השתתף ככל הנראה ברוב מסעות המלחמה שניהלו קיסרי האימפריה כנגד הפרתים והסאסאנים, אולם מידת מעורבותו המדויקת לא ידועה.
בשנת 360 הסאסאנים הצליחו לכבוש את סינגרה, ומפקדת הלגיון הועברה לקונסטנטינופול.
על פי נוטיטיה דיגניטטום, זו עדיין הייתה מפקדתה בתחילת המאה החמישית.
הלגיון השני פרתיקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס ופעל כנגד האימפריה הפרתית.
הלגיון השני פרתיקה הוקם יחד עם הלגיון הראשון פרתיקה והלגיון השלישי פרתיקה בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 197 כהכנה לקראת מסע המלחמה שתכנן סוורוס כנגד האימפריה הפרתית.
לאחר סיום המלחמה, סוורוס סיפח את אזור מסופוטמיה והלגיונות הראשון והשלישי נותרו שם כחיל מצב.
הלגיון השני לעומת זאת הוחזר לאיטליה והוצב בהרי אלבן ליד רומא עצמה.
לפיכך, הלגיון היה ידוע לעיתים קרובות בשם "הלגיון האלבני" וחייליו בשם "האלבנים".
מחנה הלגיון - "קסטרה אלבינה" יחד עם בית הקברות של הלגיון, משמש כיום כאתר ארכאולוגי.
הלגיון שימש כיחידת משטרה שחלשה על רומא ומרכז איטליה, אך גם ככח עתודה לשעת חירום.
ככל הנראה ספטימיוס סוורוס השתמש בעתודה הזו במלחמתו בבריטניה בין השנים 208–211. קרקלה השתמש בו במלחמתו כנגד האלמאנים ב-213, ומאוחר יותר במלחמתו כנגד הפרתים בין 214–217. מפקד הלגיון, מקרינוס, אשר שימש גם כמפקד המשמר הפרטוריאני, יזם קנוניה אשר במהלכה רצח את קרקלה והכתיר את עצמו כקיסר.
בחורף 217/218 נותר הלגיון באפמאה שבסוריה שם הצטרף, לצד הלגיון השלישי גאליקה, למרד של בסיאנוס הידוע יותר בכינוי אלאגבאלוס כנגד מקרינוס.
כאשר המרד הצליח ואלאגבאלוס הפך לקיסר, הוא העניק ללגיון את התואר "פיה פילדיס פליקס אטרנה" ("נאמן ואדוק ובר מזל לנצח").
במשך אחת עשרה השנים הבאות הוצב הלגיון מחוץ לאיטליה, ולקח חלק במערכות בסקוטלנד וכנגד האלמאנים והפרתים.
בשנת 231 השתתף הלגיון במסעו של אלכסנדר סוורוס כנגד האימפריה הסאסאנית.
המסע הצליח, והסאסאנים פסקו ממתקפותיהם כנגד רומא.
לאחר מכן יצא סוורוס למסע כנגד האלמאנים, וניסה לשחד אותם בזהב כדי שיפסיקו את התקפותיהם.
החיילים ראו את צעדו זה כפחדנות ורצחו אותו במיינץ.
הלגיון השני תמך בנאמנות ביורשו של סוורוס מקסימינוס תראקס, אשר סיים בהצלחה את המלחמה עם האלמאנים.
בשנים שלאחר מכן שרת הלגיון את מקסימינוס במלחמתו כנגד הסרמטים באזור הונגריה המודרנית.
לאחר מכן נאלץ מקסימינוס לצעוד חזרה לאיטליה לאחר שהסנאט הרומי התמרד והכתיר את פופיאנוס ובלבינוס כקיסרים שותפים.
מקסימינוס ולגיונותיו הטילו מצור על העיר אקוויליה.
אולם חיילי הלגיון השני התמרדו מחשש שהסנאט יורה לפגוע בבני משפחותיהם ורצחו את מקסימינוס.
בינתיים, הוכתר ברומא קיסר חדש - גורדיאנוס הראשון.
מצבה שנמצאה באפמאה מעידה שהלגיון נשבע אמונים לקיסר החדש, ואף השתתף במסע המלחמה שלו למסופוטמיה בין השנים 242–244. ב-249 הלגיון חזר לאיטליה, ושרת את הקיסר פיליפוס הערבי בתחילת שלטונו.
בהמשך סייע הלגיון לקיסר כנגד יריבו דקיוס, אולם הובס בקרב שנערך בוורונה.
בין 260–268 לחמו חיילי הלגיון לצד הקיסר גליאנוס כנגד פוסטומוס קיסר האימפריה הגאלית.
בין 272–273 הוא לחם לצד אורליאנוס כנגד זנוביה מלכת תדמור.
בשנים הבאות שרת הלגיון גם בנומידיה ובקיליקיה, אולם לא ידוע בדיוק מתי.
בשנת 312 הקיסר קונסטנטינוס הגדול פרק את המשמר הפרטוריאני כעונש על תמיכתו במקסנטיוס במהלך מלחמת האזרחים ביניהם.
מקובל להניח שבאותה העת פורק גם הלגיון השני.
עם זאת הוא הוקם מחדש בהמשך, ולצד הלגיון השני ארמניקה והלגיון השני פלביה קונסטנטיה הגן על זביידה (ג'יזרה) מפני הסאסאנים.
שלושת הלגיונות לא הצליחו למנוע את נפילת העיר לידי הסאסאנים בשנת 360. לאחר מכן לא ידוע דבר על הלגיון.
הלגיון השלישי פרתיקה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס ופעל כנגד האימפריה הפרתית.
הלגיון הראשון והשלישי נותרו באזור גם לאחר סיום המלחמה, כיוון שסוורוס סיפח את אזור מסופוטמיה והלגיונות נותרו שם כחיל מצב.
הלגיון השני לעומת זאת, חזר לאיטליה.
בסיס הלגיון היה בעיר רז'נה (כיום חאבור) בעומק הגבול.
הלגיון היה אחד מהלגיונות אשר הגנו על האימפריה בפני הפרתים ובהמשך בפני יורשיהם הסאסאנים.
הלגיון השתתף במסעות המלחמה שניהלו הקיסרים קרקלה ואלכסנדר סוורוס כנגד הסאסאנים.
ככל הנראה השתתף הלגיון גם במסעות המלחמה של גורדיאנוס השלישי, ולריאנוס ודיוקלטיאנוס, אך אין מידע מדויק על פעולותיו.
על פי נוטיטיה דיגניטטום, בתחילת המאה החמישית הלגיון עדיין היה מוצב על הגבול הסאסאני.
הלגיון הראשון פונטיקה היה לגיון רומאי, אשר פעל הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והגן על אזור פונטוס וחופי הים השחור.
הוא הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס, אשר הציב אותו בפונטוס כדי להגן על חופי הים השחור.
מטה הלגיון היה בעיר טרפזוס (טרבזון המודרנית).
על פי נוטיטיה דיגניטטום, זו עדיין הייתה מפקדתו בתחילת המאה החמישית.
יש המשערים שהלגיון שרד את נפילת האימפריה הרומית והתמזג לאחר מכן עם הצבא הביזנטי המוקדם.
הלגיון השני בריטניקה היה לגיון רומאי, אשר הוצב בבריטניה.
השם "הלגיון השני בריטניקה" נזכר רק בנוטיטיה דיגניטטום, אולם מקובל כיום להאמין כי הוא זהה עם "הלגיון השני בריטניוס" הנזכר במקורות אחרים מאותה תקופה.
כפי ששמו מעיד עליו, הלגיון הוצב בפרובינקיה הרומית בריטניה, וידוע כי הוא פעל באזור בסוף המאה השלישית, המאה הרביעית והשנים הראשונות של המאה החמישית.
עם זאת, ישנה מחלוקת בשאלה באילו נסיבות הלגיון הוקם.
ישנם הסוברים כי הקיסר גליאנוס הקים אותו על בסיס יחידות שנלקחו מהלגיון השני אוגוסטה.
דעה אחרת גורסת שהלגיון הוקם במהלך המרד של קאראוסיוס, אשר השתלט על גאליה ובריטניה והכריז על עצמו כ"קיסר הצפון" במשך שבע שנים.
לפי טענה זו, הלגיון הוקם בידי קאראוסיוס (או בידי יורשו אלקטוס), ולאחר דיכוי המרד התמזג עם הצבא הרומי הסדיר.
ישנה הערכה כי לאחר הנסיגה של הקיסר פלביוס אוגוסטוס הונוריוס מבריטניה ב-407 הלגיון פורק, אולם הדבר אינו ודאי.
הלגיון השלישי דיוקלטיאנה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והוצב במצרים.
הוא הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס לאחר שזה האחרון ארגן מחדש את הפרובינקיה הרומית במצרים בשנת 298, ולפיכך הלגיון נקרא על שמו.
הלגיון הוצב באלכסנדריה לצד הלגיון השני טראיאנה.
במהלך המאה הרביעית הועברו יחידות שונות מהלגיון לדרום מצרים, והוצבו בתבאי וקום אומבו.
בתקופת הקיסר תאודוסיוס הראשון הוקם לגיון נוסף אשר נקרא "הלגיון השלישי דיוקלטיאנה תבאיורום" (על שם העיר תבאי) ואשר נועד להוות "לגיון תאום" ללגיון השלישי דיוקלטיאנה.
הלגיון החדש הועבר למוקדון בעוד הלגיון המקורי נותר במצרים.
לפי נוטיטיה דיגניטטום בתחילת המאה החמישית הלגיון עדיין היה מוצב במצרים.
ישנם חוקרים המזהים את הלגיון הזה בתור "הלגיון התבאני" הנזכר באגדות נוצריות כמי שכל חייליו התנצרו.
חוקרים אחרים דוחים את הסיפור מעיקרו.
הלגיון השלישי הרקוליה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והוצב באיליריקום.
דיוקלטיאנוס קרא לו כך כמחווה לשותפו לשלטון מקסימיאנוס, אשר הרקולס היה פטרונו.
הלגיון נועד במקור להגן על פרובינקיה כלשהי, אולי רייטה, אולם בפועל הועבר לאיליריקום.
בסוף המאה הרביעית הועברו לאזור גם יחידות מהלגיון השלישי איטליקה.
על פי נוטיטיה דיגניטטום בתחילת המאה החמישית הלגיון עדיין היה מוצב שם.
הלגיון הרביעי מקדוניקה היה לגיון רומאי.
הלגיון הוקם ככל הנראה בשנת 48 לפנה"ס בידי יוליוס קיסר, במהלך מלחמתו כנגד פומפיוס מגנוס.
הלגיון השתתף בקרב דיראכיום (באותה שנה) ולאחר מכן נשלח למוקדון וקיבל את הכינוי "מקדוניקה".
קיסר תכנן להשתמש בלגיון בפלישתו המתוכננת אל האימפריה הפרתית, אולם עם רציחתו באידו של מארס בשנת 44 לפנה"ס, נגנזו תוכניות הפלישה.
עם מותו של קיסר פרצה ברומא מלחמת אזרחים חדשה בין סיעתו של מרקוס אנטוניוס אשר חפצה לשמר את מורשתו של קיסר, לבין סיעת רוצחיו של קיסר שהונהגה בידי גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס.
אנטוניוס זימן את הלגיון הרביעי לאיטליה כדי להילחם בקסיוס וברוטוס, אולם אז הצטרף למלחמה גורם חדש ומפתיע: אחיינו של קיסר אוקטביאנוס אשר הכריז על עצמו כיורש הליגיטימי של דודו.
כמה לגיונות, ובתוכם הלגיון הרביעי, הצטרפו אל אוקטביאנוס והנחילו לאנטוניוס תבוסה ניצחת בקרב מוטינה.
בשנת 42 לפנה"ס החליט אוקטביאנוס לכרות ברית עם אנטוניוס במטרה להביס את אויביהם המשותפים, היינו רוצחיו של קיסר.
הלגיונות הנאמנים להם, ובתוכם הלגיון הרביעי, הפליגו בחזרה למוקדון ושם הביסו את צבאם של רוצחי קיסר בקרב פיליפי.
לאחר הקרב חזר הלגיון עם אוקטביאנוס לאיטליה, שם סייע בדיכוי המרד של לוקיוס אנטוניוס.
בשנת 31 לפנה"ס הפר אוקטביאנוס את בריתו עם מרקוס אנטוניוס ותקף את נחלותיו במצרים.
הלגיון הרביעי השתתף בפלישה זו, ובין היתר נכח בקרב אקטיום.
לאחר ניצחונו במלחמה, הציב אוקטביאנוס (שכעת קיבל את התואר אוגוסטוס) את הלגיון הרביעי בהיספניה טארקוננסיס והשתמש בו כדי לדכא מרידות של שבטים מקומיות.
החל משנת 13 לפנה"ס הגזרה הייתה שקטה, ובמשך קרוב לחמישים הבאות הועסקו חיילי הלגיון בעיקר בעבודות תחזוקה שונות.
לאחר מכן הועבר הלגיון לגרמאניה סופריור והוצב באזור שהוא כיום מיינץ.
על פי השערה אחת הקיסר קליגולה היה זה שהעביר את הלגיון מהיספניה לגרמאניה מכיוון שנזקק לתגבורת במלחמתו כנגד שבט הקאטים.
השערה אחרת גורסת שהלגיון הועבר רק בשנת 41 בידי הקיסר קלאודיוס.
הסיבה להעברה הייתה ככל הנראה מכיוון שקלאודיוס נאלץ להוציא הלגיון הארבעה עשר גמינה למלחמתו בבריטניה וחיפש לגיון חדש שימלא את מקומו.
על כל פנים, בגרמאניה נאלצו חיילי הלגיון לחלוק את המחנה שלהם עם חיילי הלגיון העשרים ושניים פרימגיניה.
חיילי הלגיון הרביעי קיבלו את הצד הימני המכובד יותר של המחנה, בעוד החיילים הוותיקים של הלגיון העשרים ושניים נאלצו לעבור לחלק השמאלי.
בשנת 68 התאבד הקיסר נירון, ובכך נפתחה מלחמת האזרחים אשר נודעה בתור "שנת ארבעת הקיסרים".
הלגיון הרביעי והלגיון העשרים ושניים הכריזו על תמיכה בטוען לכתר ויטליוס והצטרפו אליו בצעדתו מגרמאניה לאיטליה.
הם הביסו את אנשיו של הטוען לכתר אותו בקרב קרמונה, והשתלטו על רומא.
חלק מהחיילים תוגמלו על נאמנותם בכך שהועברו למשמר הפרטוריאני.
אולם באותה שנה צעד אספסיאנוס עם לגיונותיו מארץ ישראל והביס את צבאותיו של ויטליוס.
הלגיון הרביעי הוחזר בחזרה למיינץ ובמשך כמה שנים המשיך להגן על גבולות האימפריה מפני השבטים.
בשלב מסוים החליט אספסיאנוס כי הלגיון איננו אמין, ולפיכך פרק אותו והקים משרידיו את הלגיון הרביעי פלביה פליקס.
הלגיון הרביעי איטליקה היה לגיון רומאי, אשר פעל בין 231 ל-400 לספירה.
הלגיון הוקם בשנת 231 בידי הקיסר אלכסנדר סוורוס.
מגויסי הלגיון הגיעו מאיטליה ומפאנוניה.
ייתכן שהלגיון השתתף במלחמתו של סוורוס כנגד האימפריה הסאסאנית באותה שנה.
מפקדו הראשון של הלגיון היה מקסימינוס תראקס.
בשנת 235 הפך מקסימינוס תראקס לקיסר בעצמו, והוביל את הלגיון במסעות מלחמה כנגד השבטים באזור הדנובה עד שנת 238. בימי הקיסר גורדיאנוס השלישי הועבר הלגיון לפרובינקיות המזרחיות ונלחם כנגד הסאסאנים.
ככל הנראה בסיס האם של הלגיון באותן השנים היה במסופוטמיה.
בימי הקיסר דיוקלטיאנוס הועבר הלגיון לגאליה.
הלגיון עדיין היה קיים ב והוא נזכר בנוטיטיה דיגניטטום כלגיון עצמאי.
ייתכן שהוא התמזג אל תוך הצבא הביזנטי.
הלגיון הרביעי פלביה פליקס היה לגיון רומאי.
בשנת 70 לספירה החליט הקיסר אספסיאנוס כי אינו יכול לבטוח בנאמנותו של הלגיון הרביעי מקדוניקה אשר במהלך שנת ארבעת הקיסרים תמך ביריבו ויטליוס, ולפיכך הוא הורה לפרק אותו.
על בסיס יחידות הלגיון הורה אספסיאנוס להקים את הלגיון הרביעי פלביה פליקס.
ללגיון החדש צורפו יחידות מגויסים חדשים מצפון איטליה ודרום גאליה.
על הקמת הלגיון החדש פיקח גנאיוס יוליוס אגריקולה (חותנו של טקיטוס).
הלגיון הועבר מגרמאניה סופריור לדלמטיה, ובסיסו היה בעיר ברנום.
הלגיון האחד עשר קלאודיה מילא את מקומו בגרמאניה.
לא ברור אם מלכתחילה נקרא הלגיון בשם "פלביה פליקס", או שמא בתחילה הוא נקרא רק "פלביה" (על שמו של אספסיאנוס ששם משפחתו היה פלביוס) ולאחר ניצחון כלשהו הוסף לו התואר "פליקס" (המאושר).
משימתו העיקרית של הלגיון הייתה להגן על גבולות האימפריה מפני השבטים הדאקים.
בשנת 86 הקיסר דומיטיאנוס ארגן מחדש את הפרובינקיות באזור, והציב את הלגיון הרביעי פלביה פליקס במוזיה סופריור.
בסיסו באותה תקופה היה בעיר סיגידונום, אם כי ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שיחידות משנה של הלגיון השתמשו גם במחנה של הלגיון השביעי קלאודיה בווימאנציום.
בשנת 88 השתתף הלגיון בפלישת ענק בסדר גודל של תשעה לגיונות לשטחי השבטים הדאקים.
הפלישה זכתה להצלחה, אולם בשנה שלאחר מכן נאלץ הקיסר להורות ללגיונות לחזור כדי לדכא מרד שפרץ בגרמאניה סופריור.
בשנים שלאחר מכן השתרר שקט יחסי בגזרה, וחיילי הלגיון הועסקו בעיקר בסלילת כבישים ובניית ערים.
בשנת 103 השתתף הלגיון במסע המלחמה של טיראנוס לשטחי דאקיה.
מסע המלחמה זכה להצלחה, ודאקיוס סיפח שטחים ענקיים באזור וקבע כעיר בירתם את סרמיזגטוסה.
הלגיון הוצב בעיר זו לזמן קצר, אולם יורשו של טריאנוס, אדריאנוס, החליט לוותר על הכיבושים בדאקיה והחזיר את הלגיון הרביעי בחזרה לסיגידונום.
יחידות משנה של הלגיון היו מפוזרות במוצבים נוספים בכל רחבי האזור.
בתקופת שלטונו של הקיסר אנטונינוס פיוס הגזרה הייתה שקטה, ויחידות משנה של הלגיון נשלחו למאוריטניה כדי להילחם בשבטים המקומיים.
כתובות של הלגיון שנמצאו בבודפשט מצביעות על כך שהלגיון הוצב בעיר זו לזמן מה.
על פי ההשערות, כאשר בשנת 162 יצא הלגיון השני אדיוטריקס למסע מלחמה כנגד האימפריה הפרתית, הורה הקיסר לוקיוס ורוס ללגיון הרביעי פלביה פליקס להחליף אותו בגזרה זו.
לאחר מכן הוחזר הלגיון לדאקיה והשתתף במסעות המלחמה של הקיסר מרקוס אורליוס באזור.
בשנת 193 פרצה באימפריה מלחמת אזרחים בין שלושה מועמדים לכתר.
הלגיון הרביעי פלביה פליקס, יחד עם שאר הלגיונות באזור הדנובה, תמך במועמדותו של ספטימיוס סוורוס.
ייתכן כי הלגיון הועבר לאנטוליה כדי לסייע לסוורוס במלחמתו כנגד יריבו פסקיניוס ניגר, אולם הדבר אינו ודאי.
לאחר שסוורוס הפך לקיסר, הוא יצא שוב למסע מלחמה כנגד האימפריה הפרתית, ולשם כך נאלץ שוב להעביר את הלגיון הרביעי פלביה פליקס לפאנוניה כדי למלא את מקומם של הלגיונת שיצאו למסע.
גורל הלגיון לאחר מכן אינו ידוע.
הלגיון השישי הרקוליה היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס והוצב במחוז פאנוניה ליד הדנובה.
הרקולס היה פטרונו של מקסימיאנוס, שותפו לשלטון של דיוקלטיאנוס.
הלגיון הוקם במקביל ל, אשר נקרא על שם יופיטר (המכונה גם יוביוס), הפטרון של דיוקלטיאנוס.
הלגיון החמישי הרקוליה הוצב לצד הלגיון השישי הרקוליה במחוז פאנוניה ליד נהר הדנובה.
הלגיון השישה עשר גאליקה היה לגיון רומי שהוקם במקור על ידי אוקטיביאנוס אוגוסטוס קיסר, בשנת 41 או 40 לפני הספירה.
מטרת הקמתו הייתה לשים קץ לכיבוש סיציליה של סקסטוס פומפייוס, מה שהעמיד את אספקת התבואה של רומא בסכנה.
הלגיון השתתף בכמה מלחמות ברחבי האימפריה, וכן במלחמות פנימיות.
הוא חדל להתקיים בשנת 70. סמל הלגיון המשוער הוא אריה.
הקיסר אספסיאנוס הקים לגיון חדש, הלגיון השישה עשר פלאביה פרימה.
הלגיון השישי היספניה היה לגיון רומאי בתקופת האימפריה הרומית המאוחרת.
מוכרות כיום רק מספר כתובות בודדות המזכירות את הלגיון השישי היספניה.
החוקר אנרי סריג (1923) סבר שהוא הוקם בשנת 68 ופורק קודם שנת 197. ישנה גרסה נוספת, לפיה היחידה נוצרה לאחר שנת 197 ופורקה סופית במהלך המשבר של המאה ה-3.
בין החוקרים ישנם המפקפקים בקיומו של הלגיון השישי היספניה, וסבורים כי ככל הנראה הכתובות המאזכרות אותו לקו בשגיאת כתיב והתבלבלו עם הלגיון התשיעי או השביעי המכונים גם בשם "היספניה".
הלגיון השישי פרתיקה היה לגיון רומאי, שהוקם בידי הקיסר דיוקלטיאנוס (284–305), בסוף המאה ה-3 לספירה.
הלגיון אורגן על ידי דיוקלטיאנוס, כנראה יחד עם הפרתיקה השלישית והשישית, כחלק מארגון מחודש של הפרובינקיות המזרחיות.
הלגיון נקרא "פרתיקה" על שם האויב – הפרתים, ששלטו באזור איראן של ימינו, והופלו על ידי האימפריה הסאסאנית כמה עשורים לפני הקמת הלגיון.
השם והמספר של לגיונות אלה נבחרו ככל הנראה בעקבות שלושת לגיונות ה"פרתיקה" שהיו כבר קיימים, וככל הנראה נבע מארכאיות.
בשנת 359 הלגיון שהוצב בעיר אמידה (דיארבקיר), הגן על אחד המבצרים שמילאו תפקיד חשוב במלחמות פרס–רומא, שכן הלגיון ישב על צומת חשובה, ליד הגשר שעל החידקל שיצר את הדרך שחיברה בין מרכז אנטוליה לאשור.
"הלהקה" הוא סרט קולנוע ישראלי, שיצא לאקרנים בשנת 1978 בבימויו של אבי נשר, על קורותיה של להקה צבאית בימי מלחמת ההתשה.
הסרט זכה להצלחה רבה בבתי הקולנוע בארץ, בעת צאתו לאקרנים צפו בו כחצי מיליון צופים.
במהלך השנים הפך לאחד מהסרטים המצליחים בתולדות הקולנוע הישראלי.
את הסרט ליווה המלחין והמעבד יאיר רוזנבלום, שהיה מנהלה המוזיקלי של להקת הנח"ל והלחין את השירים ששרה הלהקה, ומופיעה איתם גם בסרט.
השירים הוקלטו מחדש על ידי שחקני הסרט בעיבודים מחודשים שלו.
בנוסף כל השחקנים בסרט, מלבד גלי עטרי וחלי גולדנברג, הם יוצאי להקות צבאיות בעצמם, מה שהביא לשחזור חוויותיהם מתקופתם באותן להקות.
במרכזו של הסרט סכסוך ומרד בלהקה בעקבות חילוקי דעות על סולו וכבוד.
הוא מבוסס על אירועים אמיתיים, ובהם "המרד הגדול" שהתחולל בלהקת הנח"ל ב-1971, במהלך החזרות לקראת מופע גדול במלאת 30 שנה לייסודו של הפלמ"ח.
את המופע ניהל יאיר רוזנבלום, שגם הלחין את רוב השירים בו, ובהם השיר "מסביב למדורה" שכתב נתן אלתרמן במלאת לפלמ"ח שבע שנים.
רוזנבלום ייעד את הסולו בשיר לגידי גוב, אך היותו זמר חדש בלהקה הביאה למחלוקת קשה, שהביאה לפרישת רוזנבלום מהפקת המופע.
בעקבות זאת העביר רוזנבלום את השיר אל צוות הוי חטיבת הצנחנים ושלישיית פיקוד המרכז עם הסולנית דורית ראובני, והוא הושר על ידם במשותף.
הסרט, שמתרחש בין יוני 1968 למאי 1969 במהלך מלחמת ההתשה, מספר את סיפורה של להקה צבאית יוקרתית (התואמת את להקת הנח"ל במציאות).
אל הלהקה מצטרפים שלושה חיילים חדשים: גיורא דטנר, משה אלבז (המכונה "בזוקה") ונועה בר-און, וחברי הלהקה הוותיקים מקבלים את פניהם בקבלת פנים צוננת הכוללת התבדלות מהם, התנכלות והחרמה, וזאת בהתאם למסורת הנהוגה עם מצטרפים חדשים.
לאחר תקופת ההסתגלות של החיילים החדשים וכניסתה של הלהקה לשגרת הופעות, נודע למפקדי הלהקה כי הלהקה היא אחת מהמועמדות להופעה בטלוויזיה, וכי ההכרעה תהיה על פי איכות הופעותיהם בימים הבאים.
בתקופה זו נוצרים בלהקה סכסוכים ומתחים בין חבריה הוותיקים על רקע של כבוד ותפקידי סולו, וזאת מתוך שאיפה ורצון מצד חברי הלהקה להצליח ולעורר התלהבות אצל אמרגנים לצורך העסקתם בתום השירות הצבאי.
במקביל יוזמים מפקדי הלהקה (ובעיקר הבמאי) משטר חזרות ומשמעת נוקשים לנוכח ידיעתם אודות הסיכוי להופעה בטלוויזיה.
כתוצאה מלחץ מפקדיהם ומהאווירה העכורה השוררת בלהקה, במהלך אחת מהחזרות חברת הלהקה מיקי נשברת מהתנהגותו הבוטה של במאי הלהקה והיא שופכת עליו לבן ומקללת אותו, וכתוצאה מכך מיקי מסולקת מהלהקה ומועברת לקומנדו הימי.
לאחר מכן מכריזים חברי הלהקה על מרד כנגד הבמאי שלהם בתגובה לסילוקה של מיקי מהלהקה.
מרד זה מגבש את חברי הלהקה אך גם מאיים על המשך קיומה, שכן המפקדים מחליטים לפרק את הלהקה.
פקידת המפקד לא מספיקה להודיע לטלוויזיה על ביטול ההופעה, ובסופו של דבר חוזרים בהם המפקדים מהחלטת הפירוק וההופעה לבסוף מתקיימת עם מיקי שחוזרת ללהקה, וחברי הלהקה מבצעים בהופעה את "שיר לשלום".
מרבית השירים מבוצעים בסרט במלואם (כולל ההעמדה) על ידי השחקנים המשתתפים בו וכן מרבית השירים הופיעו במקור בביצועה של להקת הנח"ל, ויאיר רוזנבלום, שהיה המנהל המוזיקלי של הלהקה, עיבד אותם מחדש לצורך הפקת הסרט.
דני ליטאי, במאי הלהקות הצבאיות שעבד אף הוא רבות עם להקת הנח"ל, יצר את הכוריאוגרפיה המלווה.
בעיבודי השירים לסרט נשמר אופי הביצועים המוכר של הלהקות הצבאיות, שכלל שימוש נרחב בשירת קולות רקע לצד מספר סולנים וכן ליווי מוזיקלי מצומצם יחסית, בשל הצורך בניידות המופע והעלאתו בתנאי שטח.
בדקה 39:55 של הסרט, נראית הדמות מיקי (בגילומה של לירון נירגד) יושבת באוטובוס של הלהקה, פורטת על גיטרה ושרה את "In My Life" של הביטלס – שיר שנכתב על ידי ג'ון לנון עם לחן משותף עם פול מקרטני.
זהו הקטע היחיד בסרט שבו מושמע שיר באנגלית, והוא אינו מופיע ברשימת הפסקול הרשמית, מה שהופך אותו לפרט נדיר במיוחד בתולדות הקולנוע הישראלי.
בשנת 2006, כ-30 שנה לאחר יציאת הסרט, העלה תיאטרון הבימה את "הלהקה" כמחזמר תיאטרלי בעיבודם של ענת גוב (כתיבה) ורמי קלינשטיין (מוזיקה)
המחזמר "הלהקה" בהפקת התיאטרון הארצי
בשנת 2022 הועלה "הלהקה" בהפקת התיאטרון הארצי לילדים ולנוער כמחזמר תיאטרלי מאת אורן יעקובי, בבימויו של צדי צרפתי וניהול מוזיקלי של טל בלכרוביץ'.
הלדור קיליאן לכסנס, נכתב גם לקסנס, () (23 באפריל 1902 - 8 בפברואר 1998), שנולד בשם "Halldór Guðjónsson" ברייקיאוויק שבאיסלנד, היה סופר איסלנדי, זוכה פרס נובל לספרות.
אביו עבד בסלילת כבישים ולאחר מכן עזב את העיר כדי לעסוק בחקלאות, לכן בילה הסופר את מרבית ילדותו בין איכרים.
חיבורו הראשון, הילד והטבע, הודפס כשהיה רק בן 13 והוא חתם בשם הלדור מ"לכסנס" (לכסנס היה שם החוה של משפחתו).
בגיל 17 כבר עבר לקופנהגן לאחר שבמהלך מלחמת העולם הראשונה נדד ברחבי אירופה.
תקופה מסוימת שהה במנזר בלוקסמבורג ושאף להיות כומר.
בתקופה הזאת נטה למיסטיקה ונהה אחר האקספרסיוניזם והסופר-ריאליזם שהיו "הצעקה האחרונה" באותה תקופה.
את ההשפעות האלה מרגישים ביצירותיו מאותה תקופה.
לאחר שהיה זמן מה בסיציליה פוגשים אותו בארצות הברית שם כרת ידידות אמיצה עם אפטון סינקלר.
מנוצרי אדוק נעשה לכסנס לסוציאליסט ובמהלך שלוש השנים ששהה בארצות הברית גיבש את השקפתו הפוליטית.
לדבריו: "באמריקה ראיתי את המשטר הקפיטליסטי בצורתו המפותחת ביותר והריני אומר, כי בתנאים האמריקאים, רק שוטה לא יהפך לסוציאליסט".
לאחר שובו מאמריקה, השתקע באיסלנד ושקד על יצירתו.
את הפרסום הראשון קיבל בעקבות הספר "סאלקה ואלקה".
גם הסדרה בת ה-4 ספרים הוסיפה למוניטין שלו.
לכסנס ביקר פעמיים בברית המועצות, בשנים 1932 ו-1938 וערך בה סיורים ממושכים.
את רשמיו מהסיורים האלה כתב בשני ספרים, הדרך מזרחה וסיפור רוסי.
בשנת 1953 קיבל את "פרס השלום הבינלאומי" מידי מועצת השלום העולמית.
קבלת פרס נובל לשלום היה אופרה אחרת.
היו התנגדויות למתן הפרס לאיש שהישוה את האמנה האטלנטית ל"אגודה של סהרורי מלחמה" והיו גם התנגדויות על רקע הערכת עבודתו הספרותית.
לאחר הפשרת המלחמה הקרה ולאחר שהיה מועמד לקבלת פרס נובל לספרות שלוש שנים ברציפות, ניתן לו לבסוף הפרס, להפתעת רבים.
בשנת 1955 הוענק לו פרס נובל לספרות "על כוחו האפי התוסס חיים, שבאמצעותו החיה את האומנות הסיפורית הגדולה של איסלנד".
למרות נטיותיו החזקות אל השמאל לכסנס היה קתולי אדוק בארץ של פרוטסטנטים
בשנת 1963 ביקר בישראל כאורח ממשלת ישראל.