tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנם של ליליאן, מורה ואסטבן אצ'ווריה, טייס שעבד בחברת קובאנה דה אוויאסיון.
סבו של באואר מצד אמו היה יהודי שנמלט לשם מגרמניה הנאצית, וממנו לקח את שם המשפחה "באואר" כשם במה.
הוריו של באואר היגרו מקובה למיאמי שבפלורידה ב-4 ביולי 1960, בעקבות המהפכה של פידל קסטרו.
הוא סיים את בית הספר התיכון "מיאמי קורל פארק" ב-1974. באואר התכוון להיות מוזיקאי, אבל אז פנה למשחק ולמד ב"מיאמי-דֵייד קומיוניטי קולג", אך אז עבר לאוניברסיטת מיאמי, שם למד במחלקה לאמנויות התיאטרון ושיחק בתיאטרון "ג'רי הרמן רינג" שם התיידד עם השחקן ריי ליוטה.
תפקידו המשמעותי הראשון של באואר היה בקומדיית המצבים הדו-לשונית של PBS "¿Qué Pasa, U.S.A.?", שם גילם את בנם המתבגר של משפחה קובנית גולה במיאמי, מ-1977 עד 1979. הוא גם הופיע במיני סדרה הטלוויזיונית "מעתה ועד עולם" משנת 1980. ניתן לו קרדיט במיני-סדרה זו במספר פרויקטים מוקדמים נוספים כרוקי אֶצֶ'וַורִיָה.
ב-1981 כיכב באואר בסרט הטלוויזיה "She's in the Army Now", שם פגש את אשתו הראשונה, מלאני גריפית.
הם עברו לעיר ניו יורק וגרו בדירתו של ריי ליוטה, בעוד ליוטה עבר ללוס אנג'לס ודר בדירתם.
הן באואר והן גריפית למדו אצל המורה למשחק סטלה אדלר, והוא הופיע במספר הפקות אוף ברודוויי.
במהלך זמן זה הוא אימץ לזמן קצר את שם הבמה "רוקי אֶצֶ'וַורִיָה", לפני ששינה אותו ל"סטיבן באואר".
באואר קיבל תפקיד כמאני ריברה בסרט "פני צלקת" משנת 1983, אם כי הוא לא היה שחקן ידוע באותה עת.
המפיקים של "פני צלקת" היו משוכנעים שהוא היה האדם המתאים לתפקיד בשל מבחן הבמה המוצלח שלו, כמו גם בשל הרקע הקובני האמיתי שלו.
הופעתו זיכתה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב כשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 1984 שיחק בסרט "גונב הלבבות" בתפקיד פורץ, שפורץ לביתה של אישה עשירה ונשואה וגונב את היומן שלה.
מאז באואר ביסס את הקריירה שלו בעיקר, אם כי לא רק, על סרטי פעולה ודרמות פשע, בתפקידים גדולים וקטנים, בכללם סרטים כמו "פחד ראשוני" ו"טראפיק".
ב-1986 שיחק בסרט הטלוויזיה "חרב גדעון", שם גילם את דמותו של סוכן "המוסד" אבנר, שבמסגרת מבצע זעם האל נשלח בראש יחידת חיסול להרוג את המחבלים שהיו אחראים על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
הוא הופיע במשחק הווידאו Scarface: The World Is Yours שיצא בשנת 2006, שם דיבב סוחר סמים בשם "הסנדמן".
בשנת 2009 שיחק בסרט "ממקסיקו באהבה" לצד דנאי גרסיה.
ב-2012 הופיע במשחק Hitman: Absolution שבו דיבב דמות בשם "בירדי".
ב-2011 הופיע בסדרה "שובר שורות" בתפקיד ברון הסמים המקסיקני, דון אלדיו.
בנוסף, הופיע באותו התפקיד בסדרה "סמוך על סול" בין השנים 2018-2022.
בשנת 2021 שיחק במותחן הפשע "Flinch" ובסרט הדרמה "Women Is Losers".
בשנת 2024 שיחק בסרט הנעורים הרומנטי "חתונה יפהפייה" (אנ'), המשך לסרט "אסון יפהפה" שיצא שנה לפני כן והוא מבוסס על הרומן באותו שם מאת הסופרת ג'יימי מקגווייר.
סטיבן אנדרו בולדווין הוא שחקן קולנוע, במאי ומפיק אמריקאי.
התפרסם בזכות תפקידיו בסרטים "החשוד המיידי", "שלושה במיטה אחת", "עולם קטן שלי" ו"הפלינסטונס – ויוה רוק וגאס" ובסדרה "הרוכבים הצעירים".
בולדווין נולד במאספקוואה, ניו יורק לקרול ניוקום ולאלכסנדר בולדווין הבן.
לבולדווין שלושה אחים גדולים שזכו גם הם להצלחה בתור שחקנים: כוכב הסדרה "רוק 30" אלק בולדווין, דניאל בולדווין וויליאם בולדווין (ידועים בתור האחים בולדווין).
בתקופת התיכון שלו שר בולדווין אופרה ולאחר מכן למד ב"אקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה".
החל את דרכו כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה לפני הופעותיו הקולנועיות הראשונות בדרמות המלחמה "חיית המלחמה" בתפקיד החייל הסובייטי גוליקוב, "נולד בארבעה ביולי" ובמערבון של מריו ואן פיבלס "פלוגה".
בולדווין התגלה לראשונה ככוכב ראשי בסדרת המערבונים "רוכבים צעירים" בתפקיד הסייר באפלו ביל ובמותחן הפשע "החשוד המיידי" בו שיחק בתפקיד הפושע מקמנוס.
לאחר מכן הופיע בולדווין בקומדיה "עולם קטן שלי"בתפקיד דויל "סטאבס" ג'ונסון ובסרט הפעולה
"בריחה" בתור הפושע הנמלט לוק דוג'.
בשנת 2000 שיחק בולדווין בתפקיד ברני ראבל בקומדיה "הפלינסטונס – ויוה רוק וגאס".
ב-2002 שיחק בקומדיית ההוקי "לשבור את הקרח" בתפקיד השחקן והמאמן שון לינדן.
בשנים האחרונות החל בולדווין להפיק סרטים והתפרסם בעיקר בסדרות הריאליטי "האח הגדול" בבריטניה, "המתמחה" ו-"Scare Tactics".
לבולדווין שתי בנות: אליה והיילי בולדווין, נשוי למעצבת הגרפית הברזילאית קניה בולדווין.
ביולי 2009 הכריז בולדווין על פשיטת רגל לאחר שצבר ביחד עם אשתו חובות של כ-2.3 מיליון דולרים.
סטיבן בויד היה שחקן קולנוע צפון אירי שזכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1960 על הופעתו בסרט "בן חור".
בויד נולד בשם ויליאם מילר בעיירה גלנגורמלי שבמחוז אנטרים, צפון אירלנד למרתה בויד ולג'יימס אלכסנדר מילר, היה ילד אחד מתוך 9 אחים ואחיות.
למד הנהלת חשבונות ב"אקדמיית יוז לפרסום" ועבד בתחילת חייו כפקיד במשרד נסיעות.
החל את דרכו המקצועית בתוכניות רדיו בבלפסט ובהפקות בלונדון.
בויד זכה במהרה להגיע לתודעה העולמית כבר בשנת 1959 לאחר ששיחק בתפקיד הטריבון מסאלה בדרמת ההרפתקאות הקלאסית זוכת 11 פרסי האוסקר של ויליאם ויילר "בן חור".על תפקידו בתור מסאלה חבר ילדותו של יהודה בן חור (צ'רלטון הסטון) זכה בויד בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנה הזאת שיחק בויד גם בדרמה של ג'ין נגולסקו "הטוב ביותר מכל דבר" בתפקיד מייק רייס העורך במשרד הפרסום.
בויד הועמד בשנת 1962 בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב, הפעם בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי על הופעתו בתור סם רולינס בקומדיה המוזיקלית של צ'ארלס וולטרס "הג'מבו של בילי רוז".
בויד שיחק בתפקיד מוערך נוסף בדרמה של פיליפ דיון בהפקת מארק רובסון "המפקח" בתור הבלש ההולנדי פיטר יונגמן.
ב-1964 הופיע בויד בדרמת המלחמה התקופתית של אנתוני מאן "נפילת האימפריה הרומית" בתור ליוויוס.
שנת 1966 הייתה פורייה ביותר עבור בויד ששיחק בפנטזיית ההרפתקאות המצליחה של ריצ'רד פליישר "המסע הפנטסטי" בתור הסוכן החשאי צ'ארלס גרנט, בדרמה של ראסל רוז "האוסקר" בתפקיד כוכב הקולנוע פרנקי פיין ובתפקיד המקראי של נמרוד בסרטו של ג'ון יוסטון "התנ"ך".
ב-1968 שיחק לצידם של שון קונרי ובריז'יט בארדו במערבון של אדוארד דמיטריק "שאלקו".
בויד ערך את הופעתו האחרונה בשנת 1977 בסרט הגנגסטרים של מייקל אפטד "סקוויזי".
בויד ניהל שתי מערכות נישואין קצרות, אחת עם מרידלה די סרזנה שנמשכה שלושה שבועות עד לגירושין והשנייה עם אליזבת מילס שנמשכה 10 חודשים עד למותו של בויד.
בויד נפטר מהתקף לב ב-2 ביוני 1977 במהלך משחק גולף לו היה שותף בשכונת נורתידג' שבלוס אנג'לס, בן 45 בלבד היה במותו.
נקבר ב"פארק הזיכרון אוקווד" שבצ'סווד, לוס אנג'לס.
סטיבן אדם אמל הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי ומתאבק מקצועי, המוכר בעיקר בזכות גילום דמותו של אוליבר קווין בסדרת גיבורי-העל "החץ" ברשת The CW.
אמל נולד בטורונטו, אונטריו, קנדה, בנם של סנדרה אן בולט ותומאס ג'יי אמל.
הוא בן דודו של השחקן רובי אמל.
לאחר סיום לימודי התיכון, למד מכללת סנט אנדרו, מכללה פרטית-עצמאית לבנים בלבד בעיר אורורה שבאונטריו.
בשנת 2004 אמל הופיע לראשונה בטלוויזיה, בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "הכי גאים שיש".
בשנת 2005, גילם את אדם בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "Dante's Cove" והוא הוחלף בעונה השנייה על ידי ג'ון פלמינג.
בנוסף, הוא התארח בסדרות "אנשים יפים" ו"נעדרים".
ב-2007 אמל זכה בפרס ג'מיני על תפקיד האורח בסדרת הטלוויזיה הקנדית "ReGenesis" והיה מועמד באותה השנה לפרס ג'מיני בקטגוריית צוות השחקנים הטוב ביותר על הופעתו בדרמה הטלוויזיונית "Rent-a-Goalie".
בשנת 2010, הוא הופיע בתפקידי משנה במספר סדרות טלוויזיה ביניהן: "בלו מאונטיין סטייט" ו"CSI: מיאמי".
בשנת 2011, הופיע בעונה השנייה של הסדרה "יומני הערפד" בתפקיד אדם הזאב "בראדי", והתארח בסדרות: "CSI", "מצויד" ו"90210".
בינואר 2012 לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "החץ" מטעם רשת The CW, עיבוד טלוויזיוני של דמות הקומיקס החץ הירוק מבית DC קומיקס.
תפקיד שהעניק לו הכרה רבה והוא הופיע בתפקיד זה גם בפרק הבכורה של הסדרה "הפלאש", המתבססת על דמותו של הפלאש, בארי אלן.
ב-2015 לוהק אמל לגלם את דמותו של קייסי ג'ונס בסרט ההמשך לעיבוד הקולנועי המצליח של קבוצת גיבורי העל הבדיונית "צבי הנינג'ה", סרט ההמשך "צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים" הסרט עלה לאקרנים ב-3 ביוני 2016.
בשנת 2019 כיכב לצד בן דודו רובי אמל בסרט הפעולה-מדע בדיוני הקנדי "קוד 8", אשר מבוסס על סרט קצר באותו משנת 2016, בו גם כיכבו השניים.
בשנת 2021 החל לככב בסדרת הדרמה "Heels" בתור ג'ק ספייד, הבעלים של מופע היאבקות מקצועית שבו הוא גם משתתף כמתאבק.
ב-23 באוגוסט 2015, אמל התמודד בקרב זוגות באירוע סאמרסלאם, ובו ניצח עם נוויל את קינג בארט ואת סטארדאסט.
ב-1 בספטמבר 2018, אמל התחרה בקרב היחידים הראשון שלו באירוע All In, ובו נוצח על ידי המתאבק כריסטופר דניאלס.
ב-29 בפברואר 2020, הופיע אמל באירוע Revolution של ארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW), כשליווה את קודי רודס לקרב שלו מול MJF.
ב-8 בדצמבר 2007 נישא לדוגמנית קרוליין לורנס.
ב-25 בדצמבר 2012 נישא לדוגמנית והשחקנית האמריקאית קסנדרה ג'ין בטקס פרטי באיים הקריביים, וטקס ציבורי בניו אורלינס במאי 2013. לזוג נולדה בת באוקטובר 2013 ובן שנולד בחודש מאי 2022.
שנה סרט תפקידהערות 2007 הרסיסים של טרייסי בלש לסגור מעגל טדי גורדון 2009 צרחנים: המצודגיא 2016 צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים קייסי ג'ונס2019קוד 8גארט קלטוןגם מפיק בפועל2024קוד 8: חלק שני (אנ')גם מפיקCalamity Janeביל היקוק הפראיTBA86טרייסי
סטיבן מהרדאד בית-אשור הוא כדורגלן עבר אמריקאי-איראני.
בית-אשור התחיל את הקריירה שלו בקבוצה של תיכון ללאנד מסן חוזה.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, הצטרף לקבוצה המייצגת את אוניברסיטת סן דייגו.
בשנת נבחר על ידי סן חוזה ארת'קווייקס במקום ה-30 בדראפט ה-MLS.
ב-10 באפריל 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 1-2 נגד שיקגו פייר ב-24 באפריל 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה נגד צ'יבאס.
בשנת 2012 זכה עם המועדון במגן האוהדים.
ב-27 בינואר 2014 חתם בונקובר וייטקאפס.
ב-8 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד רד בול ניו יורק, ובמשחק זה הוא בישל שער אחד.
ב-10 באוקטובר זכה עם המועדון בגביע קסקאדיה.
בינואר חתם במועדון הכדורגל לוס אנג'לס.
ב-19 בספטמבר 2020, בית-אשור חתם בקולורדו ראפידס.
בדצמבר 2023 הודיע על פרישה ממשחק.
בית-אשור נולד בארצות הברית להורים איראנים ולכן היה זכאי לדרכון איראני.
למרות זאת, באוגוסט זומן לסגל נבחרת ארצות הברית לקראת משחק ידידות נגד אך הוא לא זכה לדקות משחק.
ב-5 באוקטובר 2013 זומן לסגל הנבחרת לקראת המשחק נגד במוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2015. ב-15 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק שנגמר בניצחון 1-2 לטובת איראן.
ביוני נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
סטיבן פונאקי אדמס הוא כדורסלן ניו זילנדי, המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA.
אדמס שיחק עונה אחת במדי אוניברסיטת פיטסבורג ונבחר במקום ה-12 בדראפט של 2013.
אדמס נולד בניו זילנד, וגדל ברוטורואה.
אדמס הוא הצעיר מבין 18 הילדים שנולדו לאביו, מחמש נשים שונות.
שישה מאחיו שיחקו בנבחרת ניו זילנד בכדורסל ואחותו, ואלרי אדמס, זכתה 4 פעמים בתואר אלופת העולם לנשים ופעמיים אלופה אולימפית בהדיפת כדור ברזל.
בנעוריו חלם אדמס להיות חקלאי, אך מותו של אביו מסרטן כשסטיבן היה בגיל 13 שינה את תוכניותיו.
על מנת להתגבר על מות האב, אחיו העביר אותו לתיכון פרטי בוולינגטון, שם החל לעסוק בכדורסל.
בשנת 2011 שיחק אדמס בקבוצת "וולינגטון סיינטס" מהליגה הבכירה בניו זילנד.
הוא זכה בתואר רוקי העונה וסייע לקבוצתו לזכות באליפות באותה שנה.
בשנת 2012 עבר לארצות הברית ושיחק במשך סמסטר אחד בתיכון נוטרה-דאם במסצ'וסטס.
בסיום השנה דורג אדמס במקום השישי ברשימת "100 השחקנים של שנתון 2012" שנערכה על ידי רשת ESPN.
בעונת 2012-13 שיחק אדמס במדי אוניברסיטת פיטסבורג ונבחר לנבחרת הרוקיז של הביג איסט.
הוא קלע 7.2 נקודות, ב-57.1% קליעה מהשדה, לקח 6.2 ריבאונדים וחסם פעמיים בממוצע למשחק.
הנתונים שהציג הציבו את אדמס במקום הראשון באחוזי קליעה, במקום השני בחסימות ובמקום השישי בריבאונדים עבור שחקן בשנה הראשונה בהיסטוריה של אוניברסיטת פיטסבורג.
ב-2 באפריל 2013 הודיע אדמס על כוונתו להתמודד בדראפט ה-NBA.
אדמס נבחר במקום ה-12 בדראפט על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר והפך להיות לשחקן הניו זילנדי הראשון שנבחר בסיבוב הראשון של הדראפט.
ב-8 בנובמבר 2013 השיג את הדאבל-דאבל הראשון שלו כשקלע 17 נקודות ולקח 10 ריבאונדים בניצחון 119 - 110 על דטרויט פיסטונס.
ב-22 במאי 2014 נבחר אדמס לחמישייה השנייה של הרוקיז במסגרת משחקי האולסטאר.
ב-22 באוקטובר 2014 ניצלה אוקלהומה את הזכות שהייתה לה והאריכה את חוזהו של אדמס ל-3 עונות.
בעונת 2014/15 הפך אדמס לשחקן חמישייה על חשבונו של קנדריק פרקינס.
חשיבותו עלתה עוד יותר בעקבות הפציעות של קווין דוראנט וראסל ווסטברוק והדבר התבטא בעליית מספר הדקות שקיבל בממוצע מ-14.8 בעונה הראשונה ל-25.3 בעונה השנייה.
ב-16 בנובמבר 2014 השיג שיא קריירה כשסיים עם 6 חסימות בהפסד 65 - 69 ליוסטון רוקטס.
ב-21 בינואר 2015 קבע שיא קריירה נוסף כשלקח 20 ריבאונדים בניצחון על וושינגטון וויזארדס.
ב-9 בפברואר נאלץ להחמיץ 3 שבועות עקב ניתוח שעשה באצבעו.
ב-23 באוקטובר 2015 האריכה אוקלהומה את החוזה עם השחקן עד סוף עונת 2016/17. שנה לאחר מכן סיכם עם אוקלוהמה להארכת חוזה ל-4 שנים נוספות במהלכן ירוויח כמאה מיליון דולר.
ב-24 בנובמבר 2020 נשלח אדמס לניו אורלינס פליקנס, במסגרת טרייד בין ארבע קבוצות בו הצטרף לקבוצה גם אריק בלדסו.
באוגוסט 2021 הועבר עם אריק בלדסו, זאייר ויליאמס ו-2 בחירות דראפט עתידיות בטרייד לממפיס גריזליס, תמורת יונאס ולנצ'יונאס, טריי מרפי ובי.
סטיבן אייברי הוא אמריקאי ממחוז מניטווק, ויסקונסין, שנכלא ל-18 שנים בלא עוול בכפו על תקיפה מינית, בשנת 1985. בעזרת פרויקט החפים מפשע של ויסקונסין, הוא זוכה לאחר בדיקת DNA נוספת של ראיות שנמצאו בזירה.
הבדיקה הצביעה על כך שגבר אחר הוא זה שביצע את התקיפה.
לאחר שחרורו מהכלא בשנת 2003, אייברי הגיש תביעה אזרחית על סך 36 מיליון דולר בנזקים נגד מחוז מניטווק, מחלקת השריף והתובע המחוזי.
בשנת 2005, בזמן שהתביעה נידונה, אייברי נעצר בחשד לרצח צלמת מקומית בשם תרזה הלבק.
הוא הורשע ברצח בשנת 2007 ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
נכון לינואר 2016, המקרה עומד לבחינה מחודשת.
המשפטים בהם הואשם אייברי, במיוחד אלו הקשורים למשפט הרצח, מסוקרים בסדרה הדוקומנטרית של נטפליקס "לעשות רוצח" ("Making a Murderer"), שעלתה לשידור בדצמבר 2015.
אייברי נולד במחוז מניטווק, ויסקונסין, לאלן ודולורס אייברי.
בבעלות משפחתו היה מגרש גרוטאות, שהיה ממוקם בשטח ביתם.
לאייברי שלושה אחים - ארל, צ'אק ובארב.
לפי הצהרת אחד מעורכי הדין שלו בשנת 1985, תיעוד מבית הספר שלו אומר שרמת ה-IQ שלו הייתה 70, ושהוא "בקושי תפקד בבית הספר".
בשנת 1982, אייברי פגש אם חד הורית בשם לוקי מת'ינסן, והם התחתנו ב-24 ביולי של אותה השנה.
נולדו להם ארבעה ילדים - רייצ'ל, ג'ני ותאומים בשם סטיבן וויל.
במרץ 1981, בגיל 18, אייברי הורשע בשוד בר עם חבר ונידון לשנתיים בכלא.
גזר הדין עוכב, ובמקומו אייברי ישב בכלא רק עשרה חודשים, וכן היה במאסר על תנאי במשך חמש שנים נוספות.
בשנת 1982, בגיל 20, אייברי וגבר נוסף הורשעו בהתאכזרות לבעלי חיים, לאחר ששפכו דלק על החתול של אייברי וזרקו אותו למדורה.
הוא נידון למאסר של תשעה חודשים.
אייברי אמר בראיון בנוגע לתקרית: "הייתי צעיר וטיפש, וביליתי עם האנשים הלא נכונים."
בשנת 1985, אייברי הואשם בתקיפת בת-דודתו לאחר שרדף אחריה עם אקדח.
בת דודתו, אשתו של סגן השריף, התלוננה בעבר על כך שאייברי חשף את עצמו בפניה כאשר נסעה ליד ביתו.
אייברי נידון לשש שנים על סיכון אדם אחר.
לפי אייברי, האקדח לא היה טעון, והוא ניסה לעצור אותה מלהפיץ שמועות שקריות עליו.
בשנת 1985, אייברי הורשע בתקיפה מינית מדרגה ראשונה, ניסיון לרצח מדרגה ראשונה וכליאה של פני ברנסטין.
אייברי נכלא ל-18 שנים על האשמות אלו, במהלכן המשיך לטעון לחפותו.
בשנת 2002, תוכנית החפים מפשע של ויסקונסין לקחה על עצמה את התיק שלו.
כתוצאה משיפורים בבדיקות DNA, היה ניתן ליצור פרופיל DNA מדויק יותר מראיות שנמצאו בזירה, שלא התאים לפרופיל ה-DNA של אייברי, וכן התאים לגרגורי אלן, אשר כבר ישב בכלא, על גזר דין של 16 שנים.
אייברי שוחרר מהכלא ב-11 בספטמבר 2003.
לאחר שחרורו מהכלא, המקרה של אייברי משך תשומת לב רבה.
ב-31 באוקטובר 2005, בית המחוקקים של המדינה העביר את הצעת החוק "אייברי", שמטרתה למנוע הרשעות שגויות.
מאוחר יותר שונה שמה של הצעת החוק ל"הצעת החוק לרפורמה במשפט פלילי."
אייברי הגיש תביעה נגד מחוז מניטווק, השריף הקודם שלו תומאס קוקורק והתובע המחוזי הקודם שלו דניס וגל, בתקווה לקבלת פיצויים על סך 36 מיליון דולר.
התביעה האזרחית הגיעה בסופו של דבר להסדר בשנת 2006, על פיו קיבל אייברי 400,000$.
ההסדר הוסכם בעקבות ההאשמות ברצח תרזה הלבק.
ב-31 באוקטובר 2005, הצלמת תרזה הלבק הייתה אמורה לפגוש את סטיבן אייברי בביתו, שנמצא בשטח מגרש הגרוטאות של משפחתו.
מטרת הפגישה הייתה לצלם את המיני-ואן של אחותו בשביל מודעת מכירה במגזין אוטו טרייד.
ב-11 בנובמבר, אייברי הואשם ברצח הלבק לאחר שמכוניתה ועצמות חרוכות התגלו בשטח מגרש הגרוטאות.
הוא דבק בגרסה האומרת שהרשויות ניסו להפליל אותו בהעלמות הלבק, על מנת להקשות עליו לנצח בתביעה נגד ההרשעה השגויה שלו בתקיפה המינית.
על מנת למנוע ניגוד עניינים, מארק ר.
רורר, התובע המחוזי של מחוז מניטווק, ביקש מרשויות המחוז השכן להנהיג את החקירה.
בכירים ממחלקת השריף של מחוז מניטווק לקחו חלק בחיפושים בטריילר של אייברי, וכן במוסך ובאדמתו.
בעקבות כך יצאו האשמות לשיבוש ראיות.
ב-2 במרץ 2006, אחיינו של אייברי, ברנדון דאסי, הואשם בלקיחת חלק ברצח מדרגה ראשונה, הטלת מום בגופה, ובתקיפה מינית מדרגה ראשונה לאחר שהודה בכך בפני החוקרים.
מאוחר יותר הוא הורשע במשפט נפרד.
עורכי הדין של דאסי הגישו ערר על סמך עקרון "הביאס קורפוס" לבית המשפט המחוזי, בטענה שהזכויות החוקתיות שלו הופרו בכך שלא הייתה לו עזרה משפטית אפקטיבית.
קן קרץ, התובע המחוזי של מחוז קלמט, צוות למקרה כתובע מיוחד והשופט במקרה היה פטריק וויליס.
ב-18 במרץ 2007, אייברי נמצא אשם ברצח הלבק וכן בהחזקה לא חוקית של נשק.
הוא נמצא לא אשם בהטלת מום בגופה.
ב-1 ביוני 2007, הוא נידון למאסר עולם ללא אופציה לשחרור מוקדם על רצח הלבק.
הוא גם נידון לחמש שנים מאסר על החזקה לא חוקית של נשק.
בינואר 2016, מגזין "People" דיווח על טיוח בעניין חבר המושבעים במשפטו של אייברי.
המגזין גילה שאחד מהמושבעים היה אביו של סגן השריף של מחוז מניטווק, וכן שמושבעת נוספת הייתה אשתו של פקיד המחוז.
המושבע ריצ'רד מהאלר, ששוחרר מהמשפט לאחר שהחלו הדיונים בעקבות מקרה חירום משפחתי, העיד לאחר המשפט על מהלכו.
לטענתו, בתחילת המשפט שבעה מהמושבעים נטו להצביע על כך שאייברי לא אשם, ונפלא מבינתו איך לבסוף פסקו שהוא אכן אשם.
מושבע נוסף אמר ליוצרי "Making a Murderer" שהוא או היא הרגיש/ה מאוימ/ת במהלך המשפט.
באוגוסט 2011, בית המשפט לערעורים של המדינה דחה את בקשותו של אייברי למשפט מחודש.
בית המשפט העליון של ויסקונסין דחה את בקשתו לבחינה מחודשת של התיק.
ב-11 בינואר 2016, אייברי הגיש ערעור נוסף, בטענה להפרה של הזכות להליך הוגן.
ביום למחרת, עו"ד קתלין זלנר הודיעה שהמשרד שלה ייצג את אייברי.
ב-20 בדצמבר 2015, הוקמה עצומה תחת הכותרת "לחנון את בני משפחת אייברי בוויסקונסין ולהעניש את המושחתים שדרסו את האנשים התמימים הללו".
הבית הלבן הגיב על העצומה ב-7 בינואר 2016, והצהיר שמכיוון שאייברי ודסי "שניהם אסירי מדינה, ולכן אין ביכולתו של הנשיא לחנון אותם.
חנינה במקרה זה צריכה להיות מוגשת ברמת המדינה, על ידי הרשויות הראויות." מושל ויסקונסין סקוט ווקר הצהיר שאין בכוונתו לחנון את אייברי.
עצומה שנייה, שכותרתה "פתיחה בחקירה פדרלית של משרדי השריף במחוז מניטווק ומחוז קלומט, ויסקונסין", הוגשה לבית הלבן ב-7 בינואר 2016.
סטיבן אדלר הוא מוזיקאי יהודי-אמריקאי.
התפרסם כמתופף של להקת ההארד רוק Guns N' Roses, איתה הגיע להצלחה בינלאומית בסוף שנות ה-80. אדלר פוטר מהלהקה בעקבות התמכרותו להירואין בשנת 1990, בעקבות פיטוריו הקים מחדש את להקתו הישנה Road Crew.
בתחילת המאה ה-21 תופף בלהקה Adler's Appetite, לה היה שותף בהקמתה בשנת 2003. משנת 2012 מתופף אדלר בלהקתו Adler.
בשנת 2016 הופיע אדלר כאורח בסיבוב הופעותיה המחודש של להקת Guns N' Roses, אליה חזרו סלאש ודאף מק'אגן.
אדלר נולד בשם מייקל קולטי בקליבלנד, אוהיו לאבא יהודי-איטלקי-אמריקאי ואמא יהודייה.
לאחר שאביו עזב את המשפחה, עבר עם אמו ללוס אנג'לס, קליפורניה.
שמו המקורי נקרא על שמו של אביו, הוא שונה לסטיבן לאחר מכן בהתאם לאמונה היהודית האוסרת קריאת בשם על אדם אחר אשר עדיין חי.
מאוחר יותר לקח את שם המשפחה אדלר מנישואי אמו למלווין אדלר.
יש לו אח מבוגר בשם קני, ואח למחצה צעיר יותר בשם ג'יימי.
אדלר גדל בעמק סן פרננדו עד גיל 13, כאשר נשלח לחיות עם סבו וסבתו בהוליווד בשל התנהגותו הרעה.
בחטיבת הביניים התיידד אדלר עם סול הדסון, שנודע מאוחר יותר בשם סלאש.
הם נפגשו כאשר אדלר ביצע תאונת סקייטבורד וסלאש עצר לעזור לו.
אחרי כיתה ט' חזר אדלר לבית הוריו בעמק עד לסוף התיכון, שבמהלכו למד לנגן בתופים.
לאחר חזרתו להוליווד ב-1983, נבחן אדלר לאודישנים למועדון.
לאחר שנכשל בו, הקים את הלהקה Road Crew - עם חבר ילדותו סלאש, אליה הצטרף דאף מק'גאגן.
סלאש פירק את הלהקה בשל חוסר יכולתם למצוא סולן הולם, כמו גם בעקבות עצלותו של אדלר בהשוואה לעצמו ולמקגאן.
מאוחר יותר הצטרף אדלר ללהקה מקומית בשם Hollywood Rose, בהשתתפות הזמר אקסל רוז והגיטריסט איזי סטראדלין.
ביוני 1985, הצטרף אדלר ללהקת Guns N' Roses, אשר נוסדה על ידי אקסל רוז, איזי סטרדלין, וכמה מחברי להקת L.A.
חבריו מלהקתו הקודמת Road Crew - סלאש ודאף מקגאגן, השלימו את הרכב הלהקה.
תחילה ניגנה הלהקה במועדוני לילה ומאוחר יותר עברה לנגן בהופעות גדולות יותר, במהלך 1985 ו-1986. לאחר שכמה וכמה חברות תקליטים גדולות עקבו אחר הלהקה, לבסוף חתמו Guns N' Roses עם גפן רקורדס במרץ 1986.
ביולי 1987 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה Appetite for Destruction, אשר זכה להצלחה גדולה ומכר כ-28 מיליון עותקים ברחבי העולם (מתוכם 18 מיליון בארצות הברית בלבד, דבר אשר הפך את האלבום לאלבום הבכורה הנמכר ביותר אי-פעם בארצות הברית).
במהלך סיבוב הופעות של הלהקה עם אליס קופר, השתכר אדלר ושבר את ידו לאחר שחבט בפנס רחוב בעקבות קטטה בבר.
בעקבות זאת הוחלף לכמה הופעות עד אשר החלים.
אדלר גאה ביהדותו דבר זה התבטא בבקשתו שלא לשים את ראשו על עטיפת האלבום Appetite for Destruction שכללה צלב נוצרי.
אדלר נעדר בשנית מהלהקה במהלך הופעתה בטקס פרסי מוזיקה אמריקאי בשנת 1989, לטענתו - בגלל שחלה בשפעת.
מאוחר יותר נחשף כי אדלר לא חלה, אלא היה מצוי בתוכנית לשיקום מסמים.
באוקטובר 1989, איים אקסל רוז לעזוב את הלהקה אם חברי הלהקה לא יפסיקו להשתמש בסמים - או במילים אחרות - "dancing with Mr.
Brownstone" - ציטוט משיר של הלהקה באותו השם אשר עוסק בשימוש בהירואין.
אף-על פי שהבטיח לנקות עצמו מהסמים, המשיך אדלר להיאבק בהתמכרותו - ממנה לא התאושש, אלא רק שנים אחרי.
בעקבות זאת, פוטר אדלר מהלהקה בתחילת שנת 1990. התמכרותו הייתה כה חמורה, שבמהלך הקלטת השיר "Civil War" לא הצליח אדלר לנגן, אפילו אחרי 20 ניסיונות.
אדלר הוחלף במתופף מאט סורום, אשר ניגן קודם לכן בלהקה The Cult.
לאחר שעזב את גאנז אנד רוזס, הקים את להקת Road Crew בהרכב חדש והספיק להקליט איתם אלבום - אך לאור בעיותיו המתמשכות של אדלר עם הסמים הלהקה פורקה.
שנה לאחר פיטוריו, ביולי 1991, הגיש אדלר תביעה נגד חברי להקתו לשעבר Guns N' Roses, בטענה שפוטר כי התרופה שלקח נגד אופיום פגעה בכושר הריכוז שלו.
אדלר טען גם כי חבריו ללהקה בעצם רצו לסלקו, לכן נאמר לו בזמנו בלהקה כי בכל פעם שישתמש בסמים - יצטרך לשלם 2000 דולר.
בסופו של דבר קיבל אדלר 2.25 מיליון דולר ו-15% מתמלוגיו על כל שיר בו היה שותף בלהקה.
ב-5 במאי 1995 נעצר אדלר בביתו באשמת פשע של החזקת הרואין.
בשנת 1996 סבל אדלר משבץ מוחי קצר, לאחר שלקח "ספידבול" - שילוב של הרואין וקוקאין בהזרקה לווריד - מה שגרם לשיתוק זמני של צד שמאל בפניו וליקוי בדיבור.
ביוני 1998, הצטרף אדלר ללהקת רוק חדשה בשם BulletBoys, יחד עם גיטריסט גאנז אנד רוזס לעתיד - DJ Ashba.
בשנת 2003 הקים אדלר את הלהקה Suki Jones (נקראה Adler's Appetite לאחר מכן), איתה ניגן שירים מאלבום הבכורה של גאנז אנד רוזס - Appetite for Destruction.
בשנת 2010 הצטרף אדלר לאלבום הסולו של סלאש, בו הקליט שיר לצידם של בסיסט Red Hot Chili Peppers - 'פלי', אליס קופר וניקול שרזינגר.
להקת Adler והופעות אורח עם גאנז אנד רוזס
בשנת 2011, הקים אדלר להקה חדשה בשמו - "Adler", איתה הוציא אלבום.
ב-14 באפריל 2012, נכנס סטיבן אדלר יחד עם ההרכב הקלאסי של גאנז אנד רוזס ל-"היכל התהילה של הרוק אנד רול".
בשנת 2013 נכנס אדלר למכון גמילה על מנת להמשיך לעבוד על התפכחותו והתנתקותו מסמים.
ב-6 ביולי 2016 הצטרף אדלר לסיבוב ההופעות המחודש של גאנז אנד רוזס - "Not in This Lifetime...
זו הייתה הופעתו הראשונה של אדלר עם הלהקה מאז 1990. מאוחר יותר הופיע שוב עם הלהקה בלוס אנג'לס ובואנוס איירס.
סטיבן אדוארד אמברוז היה היסטוריון אמריקאי והביוגרף של נשיאי ארצות הברית דווייט אייזנהאואר וריצ'רד ניקסון.
למשך זמן רב היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ניו אורלינס, ומחברם של ספרים רבים בנושא היסטוריה פופולרית אמריקאית.
בתחילת חייו המאוחרים, עם זאת, נרשמו עדויות ודיווחים המתעדים דפוסים ארוכי טווח של גנבה ספרותית ואי דיוקים ברבים מכתביו ובעבודות אחרות שפורסמו על ידיו.
אמברוז נולד בלווינגטון שבאילינוי, לרוזפה טריפה אמברוז וסטיבן הדג'ס אמברוז.
אביו היה רופא ששירת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אמברוז גדל בווייטווטר (Whitewater) בוויסקונסין, שם סיים את לימודיו התיכוניים.
בבעלות משפחתו היו גם חוות בלווינגטון ודירת נופש במחוז מרינט שבויסקונסין.
הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם היה חבר באחוות צ'י פסי ושיחק בקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת ויסקונסין במשך שלוש שנים.
במקור רצה אמברוז להשתלב בתחום הפרה-רפואה, אך שינה את רצונו ועבר ללמוד היסטוריה לאחר ששמע את הרצאה בקורס היסטוריה אמריקאית על "אמריקאים מייצגים" בשנתו השנייה.
השיעור העובר על ידי ויליאם ב.
הסלטין, לו אמברוז מייחס את העיצוב היסודי של כתיבתו וזוקף לו את התעניינותו בהיסטוריה.
בעודו בוויסקונסין, אמברוז למד במסגרת תוכנית המלגות ROTC של צי ארצות הברית.
הוא היה לבוגר אוניברסיטה ב-1957. אמברוז קיבל תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ב-1958. לבסוף קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנת 1963.
אמברוז היה פרופסור להיסטוריה מ-1960 ועד לפרישתו ב-1995. משנת 1971 ואילך לימד בפקולטה באוניברסיטת ניו אורלינס.
שם, ב-1989, זכה לכבוד שניתן רק לפקולטה שמשיגה "הוקרה לאומית או בינלאומית להוראה מצטיינת, מחקר, או הישג יצירתי אחר".
בשנים 1969–1970 היה פרופסור להיסטוריה ימית במכללת המלחמה של הצי.
התנגדותו למלחמת וייטנאם עמדה בניגוד למחקריו על "נשיאים וצבא בתקופה בה נושאים אלה נחשבו יותר ויותר על ידי עמיתיו כמיושנים ושמרנים".
אמברוז גם לימד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה (מרצה בכיר להיסטוריה; 1960-1964) ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס (פרופסור להיסטוריה; 1964-1969).
הוא מילא תפקידים שונים באוניברסיטת ראטגרס, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובמספר בתי ספר אירופאיים, בהם הקולג' האוניברסיטאי של דבלין, שם לימד כמורה להיסטוריה אמריקאית.
הוא ייסד את מרכז אייזנהאואר באוניברסיטת ניו אורלינס ב-1989 ושימש כמנהלו עד 1994. "משימתו של מרכז אייזנהאואר היא בחינת הסיבות, ההתנהלות וההשלכות של מדיניות הביטחון הלאומי האמריקאית ושימוש בכוח כמכשיר למדיניות במאה העשרים".
אמברוז תרם 150,000 דולר אמריקני למרכז בשנת 1998 כדי לטפח מאמצים נוספים לאספת היסטוריות בעל פה מוותיקי מלחמת העולם השנייה.
עבודותיו הראשונות של אמברוז עסקו במלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא כתב ביוגרפיות של הגנרלים אמורי אפטון והנרי האלק, שהראשון שבהם התבסס על עבודת הדוקטורט שלו.
בתחילת הקריירה של אמברוז, ההיסטוריון פורסט פוג, שעסק במלחמת העולם השנייה היה חונכו.
ב-1964 התמנה אמברוז לעורך עמית בפרויקט "אייזנהאואר" של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, פרויקט שמטרתו לארגן, לקטלג ולפרסם את המסמכים העיקריים של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
במסגרת עבודתו על אייזנהאואר הופיע מאמר ביקורת על הספר "הקרב האחרון" של קורנליוס ראיין, אשר תיאר את אייזנהאואר כנאיב פוליטי, כאשר בסוף מלחמת העולם השנייה הוא אפשר לכוחות ברית המועצות לכבוש את ברלין, ובכך לעצב את המלחמה הקרה שבאה בעקבותיה.
אמברוז הרחיב זאת בספרו "אייזנהאואר וברלין, 1945: ההחלטה להיעצר באלבה (1967).
אמברוז קיבל סיוע בכתיבת הספר בהערות ותגובות שסיפק אייזנהאואר, שקרא את טיוטת הספר.
ב-1964 כתב אמברוז את הביוגרפיה הרשמית של נשיא ארצות הברית וגנרל הצבא לשעבר, דווייט אייזנהאואר.
הוא פרסם ספר ראשון עסק בשנות המלחמה של אייזנהאואר, "המפקד העליון" (1970) וכן ביוגרפיה מלאה בשני כרכים (1983 ו-1984), אשר נחשבת ה"תקן" בנושא.
אמברוז גם כתב ביוגרפיה בת שלושה כרכים על ריצ'רד ניקסון.
אף על פי שאמברוז היה מבקר בולט של ניקסון, הביוגרפיה נחשבת הוגנת ופשוטה לגבי נשיאותו של ניקסון.
ביקור באספה מחודשת של ותיקי פלוגה ה' ב-1988 הניע את אמברוז לכתוב את סיפוריהם.
הוא גם כתב את "הניצחון" (1998), זיקוק של חומר מתוך ספרים אחרים המפרטים את חוויות המלחמה של אייזנהאואר.
ספר נוסף שכתב, "פראל בלו", עוסק במלחמת העולם השנייה בעיקר באמצעות חוויותיו של ג'ורג' מקגוורן, שפיקד על מפציץ B-24 צוות אשר טס משימות רבות בשמי גרמניה הנאצית.
אמברוז היה ההיסטוריון היחיד שהופיע בסדרת הטלוויזיה של ITV "עולם במלחמה" אודות מלחמת העולם השנייה.
הוא שימש יועץ היסטורי עבור הסרט להציל את טוראי ריאן.
טום הנקס, שכיכב בסרט, אמר כי "הוא שקע בקריאה ולימוד על יום הע' וחוויות הלוחמים.
מיני הסדרה "אחים לנשק" של HBO, שבה היה מפיק בפועל, סייעה בשמירה על ההתעניינות במלחמת העולם השנייה.
אמברוז כיהן כמפיק בפועל של "מחיר לשלום", סרט דוקומנטרי על המערכה באוקיינוס השקט, ו"רגעים של אמת", סרט דוקומנטרי טלוויזיוני ובו ראיונות עם ותיקי מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון הלאומי למלחמת העולם השנייה
עבודתו של אמברוז במרכז אייזנהאואר, בדגש על עבודתו עם ותיקי הפלישה לנורמנדי, עוררה בו השראתו להקים את המוזיאון הלאומי ליום הע' בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
אמברוז יזם גיוס כספים בסך 500,000 דולר.
"הוא חלם על מוזיאון שישקף את הערכתו העמוקה לחיילים האזרחים שלנו, את העובדים בעורף, את הקרבנות, והקשיים שעברו כדי להשיג ניצחון".
הוא קיבל תרומות גדולות מהממשל הפדרלי של ארצות הברית, מדינת לואיזיאנה, טום הנקס, סטיבן ספילברג, ותרומות קטנות יותר מתלמידיו לשעבר.
ב-1997 קיבל אמברוז את פרס הספרות של סנט לואיס מאוניברסיטת סנט לואיס.
בשנת 1998 הוא קיבל את המדליה הלאומית למדעי הרוח.
בשנת 2000 קיבל אמברוז את מדליית מחלקת ההגנה של ארצות הברית לשירות הציבור, פרס הכבוד הגבוה ביותר שמשרד ההגנה מעניק לאזרחים.
בשנת 2001 הוענקה לו מדליית תיאודור רוזוולט מטעם אגודת תאודור רוזוולט.
אמברוז זכה בפרס אמי כאחד המפיקים של המיני-סדרה "אחים לנשק".
אמברוז זכה גם בפרס ג'ורג' מרשל, בפרס הספרותי ע"ש אברהם לינקולן ובפרס בוב הופ של אגודת מדליית הכבוד של הקונגרס.
את אשתו הראשונה, יהודית דורלסטר, נשא לאישה ב-1957, והיו להם שני ילדים, סטפני ובארי.
יהודית נפטרה בשנת 1965, כאשר אמברוז היה 29. אמברוז התחתן עם אשתו השנייה מוירה באקלי (1939–2009) בשנת 1967, ואימץ את שלושת ילדיה, אנדרו, גרייס ויו.
לאחר שעישן במשך שנים ארוכות, הוא אובחן כחולה בסרטן הריאה באפריל 2002. מצב בריאותו הידרדר במהירות.
שישה חודשים לאחר האבחנה הוא נפטר, בגיל 66.
אחים בקרב: סיפורה של פלוגה מיתולוגית מהצניחה בנורמנדי עד כיבוש הבונקר של היטלר (1992)
אומץ ללא חת: מריוות'ר לואיס, תומאס ג'פרסון ופתיחתו של המערב האמריקאי, New York: Simon & Schuster (1996)
חיילים אזרחים: צבא ארצות הברית מהחופים של נורמנדי אל הקרב על הבליטה ועד לכניעת גרמניה, June 7, 1944 - May 7, 1945, New York: Simon & Schuster (1997)
אין עוד דבר כזה בעולם: הגברים שבנו את הרכבת הטרנס־קונטיננטלית, 1863-1869, New York: Simon & Schuster (2000)
כחול פראי: הגברים והנערים שטסו על מטוסי B-24 מעל גרמניה, New York: Simon & Schuster (2001)
אל אמריקה: הגיגים אישיים של היסטוריון, New York: Simon & Schuster (2002)
סטיבן בוצ'קו היה מפיק טלוויזיה וקולנוע, תסריטאי, וסופר יהודי-אמריקאי, זוכה שנים עשר פרסי אמי, שני פרסי אדגר, פרס גילדת הכותבים של אמריקה, ארבעה פרסי פיבודי ופרסים רבים נוספים.
מחשובי יוצרי הטלוויזיה בארצות הברית ובעולם כולו.
בין היתר יצר את סדרות הטלוויזיה: בלוז לכחולי המדים, פרקליטי אל איי, דוגי האוזר, NYPD Blue ועוד.
בוצ'קו נולד בניו יורק, ב-1943, לזוג אמנים יהודים יוצאי פולין וליטא, רודולף (כנר במקצועו) ומימי (ציירת).
הייתה לו אחות אחת, גדולה ממנו בשנתיים, שחקנית הקולנוע והטלוויזיה הידועה בזכות עצמה, ג'ואנה פרנק.
למד בבית ספר תיכון למוזיקה ואמנות בניו יורק וסיים ב-1966 תואר ראשון בתיאטרון, BFA באוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג, פנסילבניה.
בתקופת לימודיו זו, ב-1964 נישא לאשתו הראשונה גבריאלה לוין, ממנה התגרש כעבור חמש שנים.
בוצ'קו עתיד היה להינשא בהמשך חייו עוד פעמיים.
ב-1970 הוא נישא לשחקנית הקולנוע ברברה בוסום, ממנה נולדו לו שני ילדיו, אחד מהם ג'סי בוצ'קו, במאי ומפיק טלוויזיה ידוע בזכות עצמו.
בוצ'קו ובוסום התגרשו ב-1997, אחרי 27 שנות נישואין.
כעבור שלוש שנים בוצ'קו נישא בשלישית, לדיינה קאלינס, לה הוא נשאר נשוי עד פטירתו מלוקמיה, ב-2018.
בעת לימודיו באוניברסיטה קיבל בוצ'קו מלגת כתיבה מחברת MCA.
הוא ניצל עובדה זו כדי לסייע לו להתקבל לעבודת קיץ סטודנטיאלית בסרטי יוניברסל, בקליפורניה ובמהלך אותו קיץ הרשים את מנהל מחלקתו שם עד כדי כך, שהאחרון הציע לו, שכשיסיים את לימודיו יבוא לעבוד ב"יוניברסל" באופן קבוע.
בוצ'קו אכן עשה זאת ולאחר סיום לימודיו עבד ב"יוניברסל" 12 שנה כתסריטאי ולאחר מכן כמפיק, עושה דרכו אט אט במעלה סולם התפקידים בחברה.
הקרדיט הראשון שקיבל ככותב (שותף) היה ב-1967, באחת האפיזודות האחרונות של סדרת הטלוויזיה Bob Hope Presents the Chrysler Theatre, של NBC.
שנה לאחר מכן הוא היה אחד משני התסריטאים של סרט הקולנוע The Counterfeit Killer בכיכובו של ג'ק לורד.
ב-1971 היה אחד התסריטאים של העונה השלישית והאחרונה בסדרת הדרמה הטלוויזיונית The Name of the Game (1968–1971), אף היא של NBC, הסדרה הטלוויזיונית שהייתה העתירה ביותר בתקציבה באותה עת.
באותה שנה, 1971 הוא גם כתב את התסריט של האפיזודה הראשונה בעונה הראשונה (אחרי שני פרקי הפיילוט) של סדרת הטלוויזיה המצליחה קולומבו.
הבמאי של אפיזודה זו היה סטיבן ספילברג.
בוצ'קו כתב אפיזודות רבות נוספות, הן ב"קולומבו" והן בסדרות טלוויזיה אחרות כמו "איירונסייד", "מקמילן ואשתו" ועוד.
קריירת ההפקה שלו החלה עם הסרט Lt.
Shuster's Wife, בכיכובה של לי גרנט, שלא הצליח במיוחד.
בתקופה זו הוא היה גם התסריטאי של כמה סרטי קולנוע אחרים, בהם סרט המדע הבדיוני Silent Running (1972) ועוד.
ב-1978 עבר בוצ'קו מ"יוניברסל" ל-MTM Enterprises, שאפשרו לו להתמקד יותר בהפקה ופחות בתסריטאות.
הפרויקט הראשון שלו במסגרת החדשה היה סרט הקולנוע Vampire (1979), בכיכובם של ג'ייסון מילר, ג'סיקה וולטר ואחרים.
בוצ'קו היה התסריטאי והמפיק בפועל.
באותה שנה יצר (עם שותף), הפיק בפועל והיה התסריטאי של חלק מהאפיזודות בסדרת דרמת פשע טלוויזיונית כושלת יחסית בשם "פריס".
הסדרה, בכיכובו של ג'יימס ארל ג'ונס זכתה לעונה אחת בלבד ברשת CBS בטרם ירדה מהאקרנים ב-1980, אולם שנה לאחר מכן יצר בוצ'קו, הפיק בפועל ותיסרט את הסדרה המצליחה באמת, הראשונה שלו, בלוז לכחולי המדים.
סדרת דרמה משטרתית זו, שהפכה למודל עבור סדרות דומות במשך שנים אחר כך, הוקרנה ב-NBC בפריים טיים, במשך שבע עונות (1981–1987), 146 אפיזודות סך הכל וזכתה ל-98 מועמדויות לפרס אמי.
בעונתה הראשונה היא זכתה בשמונה פרסי אמי, יותר מכל סדרה טלוויזיונית אחרת בהיסטוריה, למעט "הבית הלבן".
שישה מתוך פרסי האמי בהם זכה בוצ'קו, ניתנו לו בגין סדרת טלוויזיה זו.
בוצ'קו עזב את MTM Enterprises ב-1985, בסיומה של העונה החמישית ולאחר כישלונה של אחת הסדרות הטלוויזיוניות האחרות שיצר, הפיק ותיסרט.
סמוך לאחר עזיבת MTM הקים סטיבן בוצ'קו חברת הפקות משלו, Steven Bochco Productions ומרבית יצירתו לאחר מכן נעשתה באמצעותה, בין לבדו ובין בשותפות עם אחרים.
הלוגו של החברה היה דמות מצוירת של אביו, הכנר רודולף בוצ'קו.
במקביל בשנים 1989-1987 כתב והפיק את הסדרה "הופרמן", דרמה משטרתית קומית בכיכובו של ג'ון ריטר.
בוצ'קו יצר, הפיק וכתב סדרות טלוויזיוניות נוספות וגם סרטי קולנוע, בדרך כלל דרמות פשע לסוגיהן, אך הסדרה המצליחה הבאה שלו הייתה דווקא קומית, דוגי האוזר.
הסדרה הוקרנה ברשת ABC ארבע עונות (ספטמבר 1989 - מרץ 1993) וכללה 97 אפיזודות.
ההפקה בפועל הייתה כולה של בוצ'קו.
בשנת 1990 כתב והפיק את הסדרה "שוטר רוק", סדרת משטרה חדשה בפורמט של מחזמר.
בספטמבר 1993 החלה ABC בהקרנתה של הסדרה NYPD Blue, אף היא פרי יצירתו של בוצ'קו (עם שותף).
זו הייתה הסדרה הטלוויזיונית הארוכה ביותר והמצליחה ביותר שיצר והיא הוקרנה לא פחות מ-12 עונות (ספטמבר 1993 - מרץ 2005), על פני 261 אפיזודות.
המפיק בפועל והתסריטאי (עם שותף) היה סטיבן בוצ'קו, שאף זכה בגינה באחד מפרסי האמי שלו, אחד מפרסי אדגר ושניים מפרסי פיבודי, בנוסף לפרסים אחרים.
הוא המשיך ויצר סדרות טלוויזיה אחרות גם במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-21, גם לאחר שחלה בלוקמיה, אבל אף אחת מהן לא הגיעה להצלחה המרשימה כל כך של יצירתו במאה הקודמת.
בשנת 2003 יצא לאור בהוצאת רנדום האוס ספר מתח שכתב, "מוות בהוליווד", שיצא לאור גם בעברית בהוצאת מודן.
בשנת 2006 הקים בשיתוף את האתר לשיתוף וידאו הישראלי מטהקפה את "קפה קונפידנשל", אתר להעלאת וידויי וידאו קצרים.
סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע של סטיבן בוצ'קו (רשימה חלקית)
1981, בלוז לכחולי המדים (תסריטאי ומפיק בפועל)
1983, Bay City Blues (תסריטאי ומפיק בפועל)
1986, פרקליטי אל איי (תסריטאי ומפיק בפועל)
1989, דוגי האוזר (תסריטאי ומפיק בפועל)
1990, Cop Rock (תסריטאי ומפיק בפועל)
1991, Civil Wars (תסריטאי ומפיק בפועל)
1993, NYPD Blue (תסריטאי ומפיק בפועל)
1995-1997, Murder One (תסריטאי ומפיק בפועל)
1997, Total Security (יוצר, תסריטאי ומפיק בפועל)
1997, Brooklyn South (תסריטאי ומפיק בפועל)
2000, City of Angels (תסריטאי ומפיק בפועל)
2005, אי שם (תסריטאי ומפיק בפועל)
2006-2005, גבירתי הנשיא (תסריטאי ומפיק בפועל)
2009-2008, מצדי המתרס (תסריטאי ומפיק בפועל)
2016-2014, רצח מדרגה ראשונה (תסריטאי ומפיק בפועל)
1981 - בלוז לכחולי המדים - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1981 - בלוז לכחולי המדים - פרס אמי לתסריט מצטיין בסדרת דרמה - בגין "Hill Street Station", פרק הפתיחה של הסדרה
1982 - בלוז לכחולי המדים - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1982 - בלוז לכחולי המדים - פרס אמי לתסריט מצטיין בסדרת דרמה - בגין הפרק "Freedom's Last Stand"
1983 - בלוז לכחולי המדים - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1984 - בלוז לכחולי המדים - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1987 - פרקליטי אל איי - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1987 - פרקליטי אל איי - פרס אמי לתסריט מצטיין בסדרת דרמה - בגין הפרק "The Venus Butterfly"
1989- פרקליטי אל איי - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1990 - פרקליטי אל איי - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1991 - פרקליטי אל איי - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1995 - NYPD Blue - פרס אמי לסדרת הדרמה הטובה ביותר
1981 - Humanitas Prize, בגין "בלוז לכחולי המדים"
1981 - פרס פיבודי בגין "בלוז לכחולי המדים"
1982 - פרס אדגר, בגין פרק הפתיחה "Hill Street Station" של "בלוז לכחולי המדים"
1987 - פרס פיבודי בגין "פרקליטי אל איי"
1994 - פרס גילדת הכותבים של אמריקה
1995 - פרס אדגר, בגין הפרק "Simone Says" בסדרה "NYPD Blue"
1996 - פרס פיבודי בגין "NYPD Blue"
1996 - פרס היכל התהילה של הטלוויזיה
1998 - פרס פיבודי בגין הפרק "Raging Bulls" בסדרה "NYPD Blue"
1999 - פרס גילדת הבמאים של אמריקה
סטיבן אנזונזי הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בסטוק סיטי.
אנזונזי נולד בלה גארן-קולומב פרוור של פריז לאם צרפתייה ולאב שהיגר מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
אנזונזי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ראסינג פריז.
שנה לאחר מכן, הצטרף לפריז סן-ז'רמן.
בפריז, אנזונזי תיפקד בעיקר כחלוץ וכקשר התקפי.
בהמשך, אנזונזי שיחק בליסיו, קן, בווה ואמיין.
ב-24 בנובמבר 2007 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של אמיין בניצחון 0–7 נגד ראייסם במסגרת הקופה דה פראנס.
ב-15 באפריל 2008 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה בהפסד 0–1 לבסטיה.
בסיום העונה, אנזונזי חתם על חוזה מקצועי בקבוצה.
בעונת הוסב אנזונזי לעמדת הקשר האחורי ושיחק 36 משחקי ליגה.
ב-8 במאי 2009 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לשטרסבורג, שהוביל את אמיין לירידה לליגה השלישית.
למרות הירידה, אנזונזי משך את תשומת לבן של בלקברן רוברס ופורטסמות'.
ב-30 ביוני 2009 חתם אנזונזי בבלקברן רוברס מהפרמייר ליג תמורת 650 אלף פאונד.
ב-15 באוגוסט 2009 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו בבלקברן בהפסד 0–2 למנצ'סטר סיטי.
ב-4 באוקטובר 2009 כבש אנזונזי את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–6 לארסנל.
בסיום העונה, אנזונזי נבחר לכדורגלן העונה של בלקברן בהצבעה שנערכה בקרב אוהדי הקבוצה.
באוגוסט האריך אנזונזי את חוזהו בקבוצה עד .
ב-2 באפריל 2011 קיבל אנזונזי את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו בתיקו 0-0 נגד ארסנל לאחר שנכנס עם שתי הרגליים בלורן קוסיילני.
בעקבות כך, ספג אנזונזי עונש הרחקה לארבעה משחקים על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית.
ב-26 בנובמבר 2011 פגע אנזונזי עם מרפקו בפניו של ריאן שוקרוס, במהלך משחק הליגה נגד סטוק סיטי.
עקב הפגיעה, אנזונזי הורחק לשלושה משחקים.
ב-11 בפברואר 2012 הבקיע ובישל אנזונזי בניצחון 2–3 נגד קווינס פארק ריינג'רס.
ב-31 באוגוסט 2012 חתם אנזונזי בסטוק סיטי ששילמה עליו 3 מיליון פאונד.
ב-15 בספטמבר 2012 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מנצ'סטר סיטי.
בסיום משחק זה, נבחר לאיש המשחק.
ב-29 בדצמבר 2012 הורחק בתיקו 3-3 נגד סאות'המפטון.
ראשי סטוק ערערו על הכרטיס האדום בטענה שהוא נשלף שלא בצדק, וההתאחדות האנגלית קיבלה את הערעור.
ב-12 במאי 2013 הבקיע אנזונזי את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לטוטנהאם הוטספר.
בעונת פתח אנזונזי בכל משחקי הקבוצה בליגה והוחלף רק פעמיים, וכבש שלושה שערים נגד מנצ'סטר יונייטד, טוטנהאם הוטספר וליברפול.
בסיום העונה, אנזונזי זכה בתואר כדורגלן העונה של סטוק.
ב-9 ביולי 2015 חתם אנזונזי לארבע עונות בסביליה תמורת 7 מיליון פאונד.
ב-22 באוגוסט 2015 ערך אנזונזי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה תיקו 2-2 נגד מאלגה.
בתחילת העונה, אנזונזי התקשה לקבל דקות משחק, אך במהלך העונה הצליח להשתלב בהרכב הקבוצה וזכה עימה בליגה האירופית לאחר שפתח בהרכב קבוצתו בניצחון 1–3 על ליברפול במשחק הגמר.
בינואר נבחר אנזונזי לשחקן החודש בליגה.
ב-14 באוגוסט 2018 חתם אנזונזי לארבע שנים ברומא תמורת 26 מיליון אירו.
ב-16 באוגוסט 2019, אנזונזי הושאל לגלאטסראיי לעונה אחת עם אופציה לרכישה בסוף העונה ב-16 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2020 הושאל אנזונזי לסטאד רן עד סוף העונה.
ב-29 בספטמבר 2021 אנזונזי חתם בא-ריאן מליגת העל הקטרית.
ב-25 באוגוסט 2023 חתם בקוניאספור מליגת העל הטורקית.
בצעירותו, אנזונזי שיחק בנבחרת הצעירה של צרפת.
בינואר זומן לנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אך דחה את ההצעה בגלל הבעיה הניהולית בנבחרת לטענתו.
בנובמבר אנזונזי זומן שוב לסגל הנבחרת.
באוגוסט נבדקה האפשרות כי אנזונזי ייצג את אנגליה, אך מכיוון ששיחק בנבחרת הצעירה של צרפת, הדבר לא יצא לפועל.
ב-2 בנובמבר 2017 אנזונזי זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת, לקראת משחקי הידידות נגד ו.
ב-10 בנובמבר אנזונזי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד ויילס.
אנזונזי נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 בו שיחק חמישה משחקים ביניהם הגמר עצמו, והיה שותף לזכייה של הנבחרת בתואר.
כדורגלן העונה בבלקברן רוברס (בחירת האוהדים):
נבחרת העונה בליגה האירופית: 2015/2016
סטיבן בוקסר הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
בוקסר נולד בסידקאפ שבמחוז קנט באנגליה.
תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות ג'ו באופרת הסבון של BBC One "רופאים".
ב-2008 לקח פסק זמן מהסדרה כדי לשחק בתפקיד פטרוציו בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "אילוף הסוררת", ובנובמבר 2010 חזר לשחק בסדרה בפרקים אחדים.
בוקסר כיכב בסדרות דרמה בלשיות, ובהן בשלוש עונות של הסדרה "החשוד העיקרי".
הוא הגיש תוכנית ילדים בטלוויזיה בשם ביחד עם בריל ריד, ובתוכנית ההמשך "Mooncat and Co", בה הצטרפו אליו שחקנים כגון פאט קומבס, פאם איירס, פטסי רולנדס ווילף לון.
בוקסר השתתף בדוקו-דרמה "A Royal Scandal" של ה-BBC.
ב-2005 גילם את מר סמית' בעיבוד לרומן "ימי בית הספר של טום בראון", ואת לורד מלוויל בסדרה "Garrow's Law".
עוד הופיע בפרקים בסדרות "חדר מיון", "לות'ר", "רציחות במידסומר", "האב בראון", "The Honourable Woman", ובסדרה "אנושיים".
ב-2012 הופיע בוקסר בתפקיד פרסיסקו דה אגייאר בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "הכפירה שבאהבה" מאת הלן אדמונדסון.
ממאי עד אוקטובר 2013 הופיע בתפקיד הראשי בהפקה של המחזה "טיטוס אנדרוניקוס".
מינואר עד יולי 2014 גילם בוקסר את גלוסטר במחזה "המלך ליר" מאת ויליאם שייקספיר.
בין אוקטובר 2016 למרץ 2017 עבד עם חברת From Software ודיבב דמויות במשחק הווידאו Dark Souls III.
עוד שיחק בתפקיד קפטן ריברס בעיבוד הבימתי של הרומן "Regeneration" מאת פאט בארקר.
ב-2018 הופיע בפרק בסדרה "סנס8" של נטפליקס.
סטיבן בריאן פאנל , הידוע גם בכינוי: הרוצח של כביש 40, היה רוצח סדרתי שפעל במדינת דלאוור.
הוא הורשע ברצח של ארבע נשים במחוז ניו קאסל שבמדינת דלאוור ונחשד ברצח אישה נוספת.
רוב קורבנותיו נלקחו מאזור העיר בר שליד כביש 40.
הנרצחת הראשונה הייתה שירלי אנה אליס, צעירה בת 23 הלומדת בבית ספר לאחיות.
ב-29 בנובמבר 1987 היא יצאה מבית החולים וילמינגטון, בו עזרה לחולה איידס בסביבות השעה 18:00 אחר-הצהריים, ועלתה על טרמפ בכביש 40 בדרך לביתה.
גופתה נמצאה מושלכת בצד הדרך בשעה 21:25 בידי שני נערים.
הגופה נמצאה בעירום חלקי, רגליה היו פשוקות, על הידיים והרגליים נמצאו סימני קשירה על ידי סרט הדבקה.
לא נמצאו סימנים לתקיפה מינית, אך על הגופה נמצאו סימני התעללות קשה ומתוצאות הנתיחה מסתבר כי הרוצח כרך חוט על צווארה של אליס וחבט בראשה עם פטיש עוד לפני מותה.
הנרצחת השנייה הייתה קת'רין דימארו, גרושה בת 31 שעסקה בזנות.
ב-28 ביוני 1988, כשבעה חודשים אחרי הרצח הראשון, בסביבות השעה 23:30, היא נראתה הולכת לאורך כביש 40, כשלא ברור האם היא עבדה בזנות באותו לילה.
בשעה 6:25 בבוקר פועלי בניין מצאו את גופתה העירומה מושלכת באתר בנייה.
פרקי ידיה לרגליה היו קשורים, פיה היה סתום עם סרט הדבקה, לא נמצאו סימנים לתקיפה מינית והיא נרצחה כמו אליס במכות פטיש ובחנק מחוט, אך בשונה מהרצח הראשון - גופתה של דימארו הייתה מכוסה כולה בסיבים כחולים.
כח שיטור מיוחד בשילוב יחידת הפרופיילרים של ה-FBI הגיעו למסקנה כי מדובר ברוצח סדרתי הפועל בסמיכות לכביש 40. שוטרות וסוכנות פדרליות התחפשו לזונות וניסו לדלות מידע, וכח המשימה כלל למעלה מ-60 אנשים שהוקדשו למרדף אחר הרוצח, אך הם לא מצאו כלום.
ב-22 באוגוסט 1988 נעלמה מרגרט לין פינר, צעירה בת 27 שעסקה בזנות.
מספר עדי ראייה ראו אותה עולה לפורד מסחרית כחולה הנהוגה בידי זכר לבן סמוך לכביש 13.
כשלושה חודשים לאחר מכן נמצאה גופתה מושלכת על יד תעלת "צ'ספיק–דלאוור".
הגופה הייתה רקובה במצב שלא איפשר לקבוע את סיבת המוות.
ב-14 בספטמבר 1988 שוטטה רֶנֶה טאשנר, שוטרת סמויה המחופשת לזונה, לאורך כביש 40, בניסיון ללכוד את הרוצח.
לאחר שחלפו על פניה כמה כלי רכב, היא הבחינה בפורד מסחרית כחולה שחלפה על פניה 7 פעמים בתוך 20 דקות.
היא הלכה לאזור מבודד יותר, והרכב עצר לידה.
הנהג היה לבן וטשנר שמה לב שאת הרצפה מכסה שטיח כחול.
הנהג היה עצבני, התקשה להביט לה בעיניים ולפתח שיחה והציע לה להיכנס לרכב.
היא סירבה בטענה שהיא עייפה, אבל הספיקה לתלוש כמה סיבים מן השטיח הכחול ולרשום את מספר לוחית הרישוי של הרכב.
בבדיקת מספר לוחיות הרישוי התברר כי הרכב שייך לסטיבן בריאן פאנל, חשמלאי מדלאוור בן 31, נשוי ואב לשתיים, ללא עבר פלילי.
ב-16 בספטמבר 1988 נעלמה מישל גורדון, צעירה בת 22 הידועה העוסקת בזנות לאורך כביש 40. עדים ראו אותה נכנסת לפורד מסחרית כחולה, שזוהתה כרכבו של פאנל.
ב-20 בספטמבר נמצאה גופתה מושלכת על סלעים באזור תעלת "צ'ספיק–דלאוור".
בנתיחה שלאחר המוות התברר כי היא הייתה מסוממת מקוקאין.
הקוקאין גרם לכך שליבה הפסיק לפעום ברגע שהחלו העינויים.
ב-23 בספטמבר 1988 נעלמה קת'לין מאייר, בת 26, תושבת חוות ברוקמונט.
שוטר ראה אותה עולה על פורד מסחרית כחולה בכביש 40, בשעה 21:30. הוא הספיק לרשום את לוחית הזיהוי, שהתבררה כשייכת לרכבו של פאנל.
התובע הכללי של דלוואר, צ'ארלס אורלי, אישר צו חיפוש משטרתי בטנדר של פאנל, כשבמקביל המשטרה דואגת למעצרו על עבירה אחרת, כדי שלא יראה ויחשוד.
בחיפוש ברכבו נמצאו סיבים תואמים לאלו שהיו על הקורבנות, דם, שער וסרט הדבקה מאותו סוג שהרוצח השתמש על קת'רין דימארו, הנרצחת השנייה.
ברכב נמצאה גם "ערכת עינויים", שכללה צבת, שוט, אזיקים, מחטים, סכינים ורסן.
הוא נעצר ב-29 בנובמבר 1988, שנה אחרי שרצח את הקרבן הראשון, והואשם ברצח שלוש נשים – אליס, דימארו וגורדון.
הוא החליט לשמור על זכות השתיקה.
בתחילת המשפט טען סנגורו של פאנל כי הסיבים הראשוניים שהשיגה השוטרת רנה טאשנר הושגו בצורה לא חוקית, משום שלקחה זאת ממכוניתו.
השופט ריצ'רד גבליין דחה טענות אלו ואמר כי השטיח היה גלוי לעיניה של טאשנר ברגע שפתח פאנל את הרכב, ולכן הראיה מאותם סיבים חוקית.
ברגע שאושרה ראיית הסיבים, הוכח שהיו עליהם שאריות של DNA השייכות לפאנל.
היה זה המשפט הראשון בארצות הברית שבו נעשה שימוש בראיית DNA כראיה משפטית מוחלטת.
השופט גבליין נאלץ לקבוע תקדים משפטי ולהאזין לדעת המומחים והמדענים שסייעו באימות ראיות ה-DNA.
עם זאת, הראייה החזקה ביותר נגד פאנל הייתה עדותו של עורך דינו, שהחליט להפסיק לייצג אותו עקב הדברים ששמע.
הוא העיד שפאנל סיפר לו איך הוא אסף את קת'רין דימארו, שילם לה בשביל לקיים יחסי מין ורצח אותה.
הוא הוסיף שפאנל לא הראה שום חרטה על מעשיו, ודיבר על מעשה הרצח ללא רגשות.
עדות זאת גרמה לזעזוע רב בקרב חבר המושבעים.
הפסיכיאטרים קבעו כי שפיותו של פאנל מוטלת בספק, אך הוא עדיין הואשם בשלושה מקרי רצח וודאיים.
המושבעים עיינו ודנו בראיות במשך שמונה ימים, מה שגרם לדיון להפוך לארוך ביותר בתולדות ההיסטוריה המשפטית של מדינת דלוואר.
ב-23 בנובמבר 1989 הגיע חבר המושבעים להחלטה והרשיע את פאנל ברציחת קת'רין דימארו ואנה שירלי אליס, אך זיכה אותו מחוסר ראיות ברציחת מישל גורדון.
חבר המושבעים גם החליט שלא להמליץ על עונש מוות, אלא על שני מאסרי עולם.
זמן קצר לאחר ההחלטה נשלח זר פרחים למשרד פרקליטי התביעה, ועליו פתק: "גרמתם לנו להרגיש שוב בני אדם, מנשות כביש 40".
עורך דינו של פאנל הגיש ערעור על החלטת בית המשפט בטענה חוזרת כי ראיית הסיבים אינה חוקית.
בית המשפט פסל את הערעור, ועל סמך ראיות חדשות בתיק הרשיע את פאנל גם ברציחת מישל גורדון וקת'לין מאייר.
בשלב זה פיטר פאנל את עורך דינו וביקש לייצג את עצמו, ובית המשפט אישר לו זאת.
בצעד מפתיע, פאנל הודיע בבית המשפט כי הוא מבקש שיגזר עליו עונש מוות.
הוא טען שכל החוקה מתחילה מספר התנ"ך, וברגע שבית המשפט מצא שני עדים המעידים על אשמתו, מגיע לו עונש מוות על פי חוקי התנ"ך.
בליל כל הקדושים, ה-31 באוקטובר 1991, גזר בית המשפט על פאנל עונש מוות.
על פי החוקה של מדינת דלוואר, כל פסק דין של עונש מוות מחייב דיון נוסף בבית המשפט העליון של המדינה, וב-11 בפברואר 1992 הופיע פאנל בפניהם ודרש מהם לגזור עליו עונש מוות.
פאנל היה היחיד בהיסטוריה המשפטית של מדינת דלוואר שייצג את עצמו בפני בית המשפט העליון, והיחיד שביקש לגזור על עצמו עונש מוות.
עם זאת, פאנל לא הודה בשום מעשה רצח, ודיבר על כל הפשעים בגוף שלישי, כשהוא דורש מבית המשפט לגזור על הרוצח עונש מוות, כיוון שלטענתו ניכר היה שהרוצח נהנה ממעשה הרצח בכך שהוא לא הפסיק אחרי מעשה הרצח הראשון, אלא רצח שוב ושוב.
סגן היועץ המשפטי של מדינת דלוואר התנגד לפסק עונש מוות, אך השופטים נותרו ללא שום שאלה לאחר דבריו של פאנל, וגזרו עליו עונש מוות.
ההוצאה להורג נקבעה ל-14 במרץ 1992.
שני אנשים הגישו ערעורים על הוצאתו להורג של פאנל, אך נדחו פה אחד על ידי בית המשפט.
אמנם, לאחר מכן הגישה אשתו של פאנל, וורה קתרין פאנל, ערעור על החלטת בית המשפט העליון.
היא ביקשה עזרה מהסניף המקומי של "אגודת האזרחים האמריקאית לזכויות האזרח", ופרופסור למשפטים שהיה חלק ממועצת המנהלים של האגודה החליט לצאת לעזרתה.
הוא טען בערעורו כי פאנל לא שפוי, ואין ביכולתו להבין את מלוא חומרת ההאשמות העומדות נגדו, ולכן יש לפתוח את המשפט מחדש ולא לאפשר לפאנל לייצג את עצמו.
בית המשפט דחה את הערעור פה אחד.
לפני ההוצאה להורג ניסו מספר רב של עיתונאים לבקש מפאנל להתראיין אצלם, וקיוו לחשוף את מיקום גופתה של קת'לין מאייר, שלא נמצאה.
פאנל סירב לכולם, אך סמוך למועד הוצאתו להורג הסכים להתראיין לעיתון אחד, וביקש מעורך דינו לשבת לצידו במהלך הראיון.
במהלך הריאיון לא חשף פאנל שום מידע חדש, ולא גילה את מיקום גופתה של מאייר.
ב-14 במרץ 1992, בשעה 9:49 בבוקר, הוצא פאנל להורג על ידי זריקת רעל, והיה לאדם הראשון שהוצא להורג במדינת דלאוור מזה 46 שנים, ולאדם ה-165 שהוצא להורג בארצות הברית מאז הוחזר עונש המוות לחוק על ידי בית המשפט בשנת 1976.
סטיבן ברחהאוס (בהולנדית: Steven Berghuis; נולד ב-19 בדצמבר 1991) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הקיצוני באייאקס ובנבחרת הולנד.
במאי 2015, ברחהאוס זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של הולנד.
מנגד, הוא לא שיחק ולו דקה אחת.
שנה לאחר מכן במאי 2016, ברחהאוס זומן פעם נוספת לנבחרת.
הזימון שלו ספג ביקורת נוקבת, משום שהוא שיחק רק 222 דקות במדי ווטפורד במהלך עונת 16–2015. ב-27 במאי, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים בתיקו אחת נגד נבחרת אירלנד בכדורגל, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה.
סטיבן הוא הבן של כדורגלן העבר, פרנק ברחהאוס, ששיחק בשורות פולנדם, פנלו וקמבור, ואף שותף למשחק אחד בנבחרת ההולנדית.
אחיו, טריסטאן ברחהאוס הוא גם כדורגלן.
שחקן החודש של הליגה ההולנדית (2): ספטמבר 2017, דצמבר 2017
מלך השערים של הליגה ההולנדית (1): 2019/20 (ביחד עם סירייל דסרס)
סטיבן אליוט הוא במאי ותסריטאי קולנוע אוסטרלי.
ידוע בעיקר בשל סרטו "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר".
אליוט החל את הקריירה שלו כעוזר במאי, בזמן שהקולנוע האוסטרלי היה בפריחה בשנות השמונים של המאה ה-20.
בשנת 1993, יצא סרטו "Frauds" (הונאות) בכיכובו של פיל קולינס, שנבחר לתחרות בפסטיבל הקולנוע בקאן.
סרטו השני "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר", יצא ב-1994 וזכה להצלחה רבה.
"הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" זכה בפרסי אוסקר והבאפט"א עבור התלבושות.
סרטו "Welcome to Woop Woop" , יצא ב-1997, ונבחר גם הוא לתחרות בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2007, אליוט עבד עם פרד נסירי כדי ליצור אחד מסרטוני המוזיקה היקרים ביותר בכל הזמנים.
הוסרט בלמעלה מ-15 מדינות, עם שבעה במאים.
השיר "Love Sees No Color" שואף להפיץ מסר של שלום ואהבה.
באותה שנה, אליוט עיבד את התסריט של "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" למחזמר באותו שם.
המחזמר הופק על ידי אלן סקוט בשיתוף עם Back Row Productions, מייקל צ'אג, מייקל המלין וג'ון פרוסט; ההפקה המקורית עלתה לראשונה באוסטרליה, ב-Sydney Lyric, סידני באוקטובר 2006. לאחר הצלחתו של המופע בסידני, ההפקה עברה למלבורן בשנת 2007, ולאחר מכן לניו זילנד בשנת 2008, ובחזרה לסידני לתקופה קצרה, לציון שנתיים למופע.
בעקבות ההצלחה האוסטרלית, המחזמר עלה גם בוסט אנד של לונדון, ובשנת 2011, בהפקתה של בט מידלר, בברודוויי, ניו יורק.
אליוט לקח הפסקה של כ-9 שנים מבימוי סרטים בעקבות תאונת סקי קשה.
סרטו Easy Virtue, נכתב במשותף עם שרידן ג'ובינס , ומבוסס על המחזה באותו שם של נואל קאוורד.
הסרט, בכיכובם של קולין פירת', קריסטין סקוט-תומאס, ג'סיקה בייל ובן בארנס יצא בשנת 2008. הסרט הופק על ידי ברנבי תומפסון עבור אולפני אילינג בבריטניה, והוקרן בבכורה פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2008. הוא הוקרן גם בפסטיבל ריו, פסטיבל הקולנוע ברומא ובפסטיבל פסטיבל הסרטים של לונדון.