tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכמה ממדינות ניו אינגלנד, למחוזות אין תפקוד שלטוני כלשהו והם פשוט שיטה של חלוקת האדמה.
חוקת ארצות הברית קובעת שזכות ההצבעה לא תישלל בשל מוצא אתני, צבע עור, מין, או בשל גילם של אזרחים המבוגרים מ-18 שנים.
מעבר לכך המחוקקים במדינות השונות זכאים גם להסדיר את זכות ההצבעה של הבוחרים האמריקנים.
לדוגמה, מדינות מסוימות אוסרות על פושעים מורשעים להצביע בבחירות במשך תקופה קצובה או ללא הגבלה זמן.
מספר האמריקנים אשר איננו זכאי להצביע בשל הרשעות נאמד בסביבות 5.3 מיליון בני אדם.
לנשים בארצות הברית הוקנתה בשנת 1920 זכות הבחירה כאשר הוכנס התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
לכל מדינה בארצות הברית מוקצים אלקטורים במספר השווה למספרם של נציגיה בקונגרס, המורכב משני נציגיה בסנאט ומספרם המשתנה של נציגיה בבית הנבחרים (שנקבע בכל עשור על פי מפקד).
אזרחי כל מדינה אינם מצביעים בבחירות ישירות למועמדים לנשיאות, אלא לאלקטורים מטעמם.
על פי התיקון ה-12 לחוקה, כל אלקטור מצביע עבור מועמד אחד לנשיא ומועמד אחד לסגן נשיא.
לאחר שנספרים הקולות, טופסי ההצבעה המפרטים את התוצאות נחתמים ונשלחים לנשיא הסנאט – הוא סגן הנשיא המכהן.
אם אף אחד מהמועמדים לא זכה לרוב מוחלט, ההחלטה עוברת מיידית להצבעה בבית הנבחרים, שבוחר את הנשיא מבין שלושת המועמדים שזכו במספר הקולות האלקטוראליים הגבוה ביותר.
אם לא הצליח בית הנבחרים להגיע להכרעה בבחירת הנשיא עד לזמן הקבוע בחוק (צהריי 20 בינואר), ישרת סגן הנשיא הנבחר כנשיא בפועל, עד שתתקבל ההחלטה.
לאורך רוב שנותיה, עיקר הפוליטיקה של ארצות הברית נשלטה על מערכת דו-מפלגתית שמורכבת מהמפלגה הרפובליקנית והמפלגה הדמוקרטית.
ישנן עוד מפלגות צדדיות במגרש הפוליטי של ארצות הברית, למשל: המפלגה הליברטריאנית, המפלגה הירוקה, המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית והמפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית הנוכחי, דונלד טראמפ, הוא הנציג את המפלגה הרפובליקנית, בעוד שהנשיא הקודם, ג'ו ביידן, היה נציגיהם של הדמוקרטים.
לאורך ההיסטוריה, המפלגה ששלחה הכי הרבה נשיאים הייתה המפלגה הרפובליקנית, ש-19 מנשיאי ארצות הברית היו נציגיה.
על אף שדבר זה אינו מחייב, המפלגה הדמוקרטית דוגלת יותר במדיניות שמאל בעוד שהמפלגה הרפובליקנית לרוב דוגלת במדיניות ימין.
בארצות הברית ישנן קבוצות אינטרס מיוחדות שונות שמנסות להשפיע על החלטות המתקבלות על ידי הרשויות בנושאים מסוימים.
קבוצות האינטרס משתמשות בשיטות מגוונות כדי לנסות להשיג את מטרותיהן, בהן: שדלנות, קמפיינים תקשורתיים, תרגילי יחצנות, כמו גם עריכת סקרים ומחקרים.
חלק מהקבוצות נתמכות על ידי חברות או אנשי עסקים בעלי ממון רב אשר מנסים להשפיע במידה ניכרת על התהליך הפוליטי בדרכים שונות.
ישנן לדוגמה קבוצות אינטרס של חברות שונות אשר מנסות לקדם או לשמר את המצב בו החברות בארצות הברית ישלמו מיסים נמוכים ושזכותם של העובדים לשבות תוגבל, בעוד שמנגד ישנם גם איגודים מקצועיים שונים הפועלים לקבוע בחוק שכר מינימום לעובדים ופועלים לשמר את ההסכמים הקיבוציים באופן שבו לא יקפחו זכויות העובדים.
כמו כן קיימות גם קבוצות אינטרס פרטיות מסוימות המייצגות את האינטרסים של קבוצות אתניות מסוימות המנסות להשפיע על החלטות שעשויות להיות בעלות השפעה רבה על אותה הקבוצה.
עם הזמן, כמות הכספים אותם משקיעות קבוצות האינטרסים בארצות הברית ממשיכה לגדול באופן משמעותי, שכן הקמפיינים הנשיאותיים בארצות הברית הפכו ליותר ויותר יקרים עם השנים.
אמריקנים רבים סבורים כיום כי קבוצות האינטרס הללו הן כה עשירות וכה בעלות עצמה, עד שאזרחים מן השורה אינם יכולים לעשות הרבה כדי לנטרל את השפעותיהן.
בשנותיה הראשונות, היא נחשבה למדינה ממוצעת ומטה, ולא הרבתה להתערב בענייני העולם, כל עוד הדברים לא נגעו לה במישרין, אך לאורך הזמן ארצות הברית עלתה כמעצמה (כיום היא נחשבת למעצמת העל היחידה בעולם), והגבירה את ממדי התערבותה בעולם.
בלארוס היא רפובליקה נשיאותית ונשיא בלארוס הוא ראש המדינה.
הרשות המבצעת היא הממשלה; ובראשה עומד ראש הממשלה, הממונה על ידי הנשיא.
הרשות המחוקקת מורכבת מפרלמנט בן שני בתים, "האספה הלאומית", אך לנשיא יש סמכות להוציא צווים, שאינם מוגבלים בזמן, והם בעלי תוקף של חוק.
הצהרת העצמאות של בלארוס (מה-27 ביולי 1990) נבעה מתגובות להתרחשויות פוליטיות (פנימיות וחיצוניות), ובייחוד הושפעה מהכרזת העצמאות של אוקראינה, שגרמה למנהיגי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית להבין כי התמוטטות ברית המועצות קרבה.
לאחר ייסוד הרפובליקה של בלארוס ב-25 באוגוסט 1991 הפך סטניסלב שושקביץ' למנהיג הראשון של המדינה (וכיהן בתפקיד זה עד 1994).
בתקופת שלטונו קידם שושקביץ' את המעבר מן העבר הסובייטי וניסה גם לקדם יחסים עם המערב.
יורשו, אלכסנדר לוקשנקו שינה מדיניות זו ומדיניותו היא פרו-רוסית באופן מובהק.
לוקשנקו גם השיב חלק מן המשרדים והתפקידים שהיו קיימים בתקופה הסובייטית, כמו גם סמלים סובייטיים.
סגנון מנהיגותו האוטוריטרי (ויש הטוענים: הדיקטטורי) משך תשומת לב למצבה של ארצו במישור הבינלאומי.
בשל יחסים מתוחים עם מדינות המערב על רקע אופי השלטון במדינה, ועם רוסיה על רקע כלכלי, בלארוס מקיימת קשרים עם מדינות אמריקה הלטינית והמזרח התיכון, בתוכן איראן וישראל.
חוקת המדינה אושרה בשנת 1994. בשנת 2004 בוטלה פסקה שמגבילה מספר תקופות בהם מועמד לנשיא המדינה יכול לכהן בתפקיד.
בבלארוס פועלות מספר מפלגות, אך רמת השפעתם על הנעשה במדינה היא קטנה מאוד.
בשנת 2007 הוקם ארגון רוס הלבנה שמטרתו לתמוך במדיניות של לוקאשנקו.
הרפובליקה של אירלנד היא רפובליקה המחזיקה משטר דמוקרטי פרלמנטרי ייצוגי.
על אף שקיימות מספר מפלגות במפה הפוליטית של אירלנד, בפועל ישנה שליטה כמעט מוחלטת של שתי מפלגות מרכזיות: פיאנה פול ופינה גייל, יריבות היסטוריות אך שותפות במחנה המרכז.
הממשלה היא הרשות המבצעת, חקיקה מתבצעת בפרלמנט האירי בשני בתים: דאל אירן (הבית התחתון) והסנאט האירי (הבית העליון).
הרשות השופטת עצמאית לחלוטין משתי הרשויות האחרות.
תפקיד בעל התפקיד הנוכחי שיוך מפלגתי תאריך מינוי נשיאה קתרין קונולי עצמאית 11 בנובמבר 2025 טישך (ראש הממשלה) מיהאל מרטין פיאנה פול 23 בינואר 2025 טנשטה (סגן ראש הממשלה) סיימון האריס פינה גייל 23 בינואר 2025
אירלנד מתפקדת תחת חוקת אירלנד, רשמית מוכרת כבונראכט נה-היירן, אשר נכנסה לתוקף ב-1937. החוקה היא מסורת של דמוקרטיה ליברלית.
חוקה זאת מגדירה את גופי הממשל העיקריים ומעגנת זכויות בסיס.
ניתן לשנות את החוקה רק על ידי משאל עם.
משאלי העם הגדולים שנגעו לשינויים בחוקה עלו סביב הפלות, סטטוס הכנסייה הקתולית, גירושים, והאיחוד האירופי.
מנהיג המדינה באירלנד הוא הנשיא.
בשמירה על כך שאירלנד היא דמוקרטיה פרלמנטרית הנשיא ממלא תפקיד סמלי לרוב אך יש בסמכותו מספר יכולות.
התמודדות על הנשיאות פתוחה לכל האירלנדים מעל גיל 35. הנשיאים נבחרים בבחירות כלליות על ידי אזרחים אירלנד.
על המועמדים לתפקיד לקבל המלצה מלפחות 20 חברי פרלמנט או על ידי ארבע תת-מדינות איריות.
נשיא שסיים את תפקידו רשאי להציע עצמו לקדנציה שנייה.
במידה וישנו רק מועמד אחד לנשיאות אין צורך לקיים בחירות כלל והמועמד ממונה לתפקיד הנשיא מיידית.
הנשיא נבחר לקדנציה של שבע שנים, אף אדם לא רשאי לכהן יותר משתי קדנציות.
במסגרת מילוי תפקידו הנשיא נעזר בוועדה מיוחדת לענייני מדינה.
לא קיים סגן נשיא באירלנד.
אם מכל סיבה שהיא הנשיא אינו מסוגל למלא את תפקידו, תפקיד הנשיא יבוצע על ידי ועידה נשיאותית אשר מורכבת מנשיא בית המשפט העליון האירי, יו"ר הסנאט ודובר הפרלמנט.
סמכויות ביצוע מוצאות לפועל על ידי ממשלת אירלנד.
סעיף 28 של החוקה מחייב את הממשלה להכיל לא פחות משבעה חברים ולא יותר מחמישה עשר.
לרוב חברים אלו מונים את ראש ממשלת אירלנד, סגן ראש הממשלה ושלושה עשר שרים אחרים.
הטישך (ראש הממשלה האירי) ממונה על ידי הנשיא לאחר העלאתו כמועמד על ידי הדאל אירן (הבית התחתון של הפרלמנט האירי).
שאר חברי הממשלה מקבלים את מועמדותם על ידי הטישך וממונים בפועל על ידי הנשיא לאחר אישורים על ידי דאל אירן.
הממשלה חייבת לקבל את תמיכת הדאל אירן.
במידה והתמיכה מתפוגגת הטישך חייב להתפטר או לבקש מהנשיא לפזר את הדאל, דבר אשר גורם לבחירות כלליות.
הממשלה, דרך גופים ציבוריים ואזרחיים וכן גופים ממונים ממשלתית היא מעסיקה מרכזית במדינה; שלושת המגזרים הללו, לעיתים קרובות מכונים המגזר הציבורי.
הניהול בגופים אלה משתנה ביניהם, כך למשל בגופים הציבוריים לרוב ההנהלה מוגדרת בעוד בגופים ממונים ממשלתית שר הממונה עליהם עשוי למנות ועדה או נציבות.
פעילות מסחרית, אשר המדינה מתערבת בה בצורה ישירה, לרוב נעשית דרך גופים ממומנים ממשלתית, מנוהלת בצורה דומה לגופים אזרחיים לחלוטין.
השירות הציבורי באירלנד מורכב משני חלקים עיקריים, השירות הציבורי הממשלתי והשירות הציבורי של המדינה.
בעוד החלוקה לרוב היא תאורטית קיימים מספר הבדלים אופרטיביים ברורים.
מצופה מהשירות הציבורי לבצע את המוטל עליו ללא הקשר פוליטי, ואכן חלקים נרחבים ממנו מנותקים לחלוטין מכל החלטה ממשלתית.
הפרלמנט מורכב מהנשיא ושני בתים: הסנאט האירי ודאל אירן.
הדאל הוא הדומיננטי מבין השניים בחקיקה האירית.
לנשיא אין זכות וטו בחקיקה של הפרלמנט אך הוא כן יכול להעביר חוקים שעברו בפרלמנט לבחינה של הרשות השופטת לפסיקה על האם הם עומדים בתנאים שמציבה החוקה
דאל אירן: חברי הדאל נבחרים אחת לחמש שנים בבחירות ישירות פרופורציונליות ממחוזות בעלי נבחרים רבים, בשיטת הקול היחיד הנייד.
כל אזרח בריטי או אירי יכול להגיש מועמדות כל עוד הוא לפחות בן 21 וגר דרך קבע באירלנד.
מתפס הבוחרים כולל את כל האזרחים הבריטים והאירים שמתגוררים דרך קבע באירלנד ומעל גיל 18. כיום ישנם 166 חברי דאל, מהם אחד, יושב ראש הדאל, נבחר אוטומטית לקדנציה שנייה.
ראש הממשלה, סגן ראש הממשלה ושר האוצר חייבים להיות חברי דאל.
שאר חברי הממשלה יכולים להיות חברי דאל, עד שני חברי ממשלה יכולים להיות חברים בסנאט.
הדאל הוא בית הנבחרים היחיד שיכול להעלות הצעות חוק בנוגע לתקציב.
מאז שנות ה-90 המוקדמות לאף מפלגה לא היה רוב בדאל ועל כן נוצרו קואליציות כדי לנהל שלטון תקין.
הסנאט האירי: הסנאט הוא גוף מייעץ לרוב.
הוא מורכב משישים חברים הנקראים סנאטורים.
בחירות לסנאט מתרחשות לא יותר מ-90 יום לאחר בחירות כלליות לדאל.
11 סנאטורים מקבלים את המינוי שלהם מהנשיא, עוד שישה נבחרים על ידי אוניברסיטאות.
43 החברים הנותרים נבחרים על ידי ועידות מיוחדות המורכבות מ-60 חברי הסנאט היוצא, 166 חברי הדאל ו-883 חברי המועצות המקומיות של אירלנד.
לסנאט יש את הכוח לעכב חקיקה שנעשתה בדאל ויש לו עד 90 יום לבחון ולתקן חוקים שנשלחו עליו מהדאל (מלבד חקיקה תקציבית).
לסנאט יש רק 21 יום לבחון חקיקה תקציבית.
לסנאט אסור לתקן חקיקה תקציבית אך מותר לו להמליץ על שינויים לדאל.
קיימים באירלנד הן בית המשפט העליון וכן בית משפט גבוה וכן בתי משפט נמוכים יותר מבחינת ערכאות משפטיות.
שופטים ממונים על ידי הנשיא לאחר קבלת מועמדות על ידי הממשלה, ניתן להדיח אותם רק על התנהגות בלתי הולמת או על חוסר יכולת לתפקד, גם זאת רק לאחר אישור שני המושבים של הרשות המחוקקת.
הארכאה המשפטית הגבוהה ביותר לערעורים היא בית המשפט העליון אשר בראשו עומד נשיא בית המשפט ושבעה שופטים אחרים.
לבית המשפט העליון יש את הכוח של ביקורת שיפוטית ומותר לו להכריז על חוקים שעברו ברשות המחוקקת כנוגדים את החוקה.
השירות הציבורי באירלנד הוא רחב מכדי לקבל הגדרה ולעיתים גם כולל את השירות האזרחי במדינה.
השירות הציבורי נטו כולל סוכנויות ממשלתיות וגופים הנותנים שירות מטעם הממשלה אך אינם חלק מהגרעין של השירות האזרחי.
דוגמאות לגופים השייכים לשירות האזרחי באירלנד כוללות את המשמר האזרחי, הרשויות המקומיות וכן גופי חינוך מקומיים.
הממשל המקומי באירלנד נקבע על-פי חקיקת רשויות מקומיות, האחרון שבהם נחתם ב-2001, אשר קבע כי הרשויות המקומיות ינוהלו בשני משלבים.
הראשון יכלול 29 ועידות מחוזיות.
26 המחוזות ההיסטוריים במדינה קיבלו ועידה מחוזית בחלוקה החדשה מלבד העיר דבלין אשר חולקה לשלוש ועדות מחוזיות.
חמש הערים הגדולות באירלנד, דבלין, קורק, גלווי, לימריק, וווטרפורד, זכו כל אחת לוועידה עירונית משל עצמן, הזהות במעמדן לוועידות המחוזיות.
המשלב השני כולל ועידות יישוביות אשר אחראיות על שטחים קטנים יותר.
הרשויות המקומיות באירלנד אחראיות על תכנון, בניית כבישים, סניטציה, ספריות וכדומה.
תחת הסכם יום שישי הטוב וסעיף 3 של החוקה פועלת ועידה כללית וכן שישה גופי ביצוע מתאמים את הפעילות ומפעילים סמכויות ממשלתיות בתחומי ממשל שונים בכל רחבי האי אירלנד.
גופי הביצוע מחזיקים אצלם סמכויות ממשלתיות מוגבלות בשישה תחומי ממשל.
פגישות הוועדה מכנסות בהן נציגים מהממשלה של הרפובליקה של אירלנד וכן מגופים מהרשות המבצעת של צפון אירלנד.
הוועדה הושעתה מ-2002 ועד 2007 אך עם שובה של הממשלה החדשה בצפון אירלנד במאי 2007 הוועידה חזרה לפעול.
מספר מפלגות מיוצגות בדאל ומטבע הדברים נוצרות קואליציות.
השיטה האלקטורלית האירית אופיינה על ידי שליטה של שתי מפלגות וחצי, קרי שתי מפלגות גדולות השולטות ועוד מספר מפלגות קטנות הסובבות סביבן.
המפלגה השולטת כיום היא פיאנה פול, מסורתית מפלגה שמרנית מתקדמת שנוסדה ב-1927 על ידי איימון דה ואלירה.
המפלגה תפסה את השלטון בתחילה על ידי סגנון ממשל פופוליסטי שכלל חלוקה מחדש של אדמות והעדפה לאומית במסחר.
עד ימינו שמרנות מסחרית היא חלק מרכזי באופי השלטון שלה.
פינה גייל היא המפלגה השנייה בגודלה באירלנד.
למפלגה שורשים בתנועה למען הסכם של מייקל קולינס עוד בימי מלחמת האזרחים האירית.
מסורתית פיין גייל היא מפלגת שלטון החוק, כיום מפלגה נוצרית-דמוקרטית (מנהיגה הקודם גארט פיצג'ראלד הכריז עליה כסוציאל-דמוקרטית), ליברלית מבחינה כלכלית עם התיישרות לסטנדרטים אירופאים, עם מבט פרו-אירופאי מובהק.
במהלך שנות ה-20 וה-30 המפלגה בחנה את תפקודה במסגרת הפשיזם ואפילו תחזקה מיליציה חמושה משלה.
בשנים האחרונות המפלגה ניחנה בעיקר בהשקפת עולם ליברלית סוציאליסטית.
המפלגה השלישית בגודלה היא מפלגת העבודה היושבת במפה הפוליטית מעט משמאל למרכז.
לרוב מזהים את מפלגת העבודה האירית עם המגזר הציבורי ומעמד הביניים אך הקשר עם איגודי העובדים עדיין קיים.
בשמאל האירי קיימת מפלגת הירוקים וכן שין פיין, מפלגה בדלנית מלוכנית, וכן המפלגה הסוציאליסטית.
מפלגת הדמוקרטים המתקדמים הוקמה ב-1985 בתור מפלגה ליברלית אבל בתור חברי ממשלה הם השקיעו בעיקר בנושאי חופש כלכלי כגון הפרטה.
המפלגה נחלה כישלון ב-2007 ופורקה בנובמבר 2008.
יחסי החוץ של אירלנד מושפעים מאוד מהיותה חברה באיחוד האירופי על אף שיחסים דו צדדים עם ארצות הברית ובריטניה גם כן חשובים למדינה.
אירלנד היא אחת מהמדינות הקטנות באיחוד האירופי ובאופן מסורתי היא מנהלת יחסי חוץ צנועים.
אירלנד תמיד נטתה לעצמאות במדיניות החוץ שלה ועל כן מעולם לא הייתה חברה בברית צבאית כלשהי ויש לה היסטוריה ארוכה של נטרליות צבאית, כמו למשל השמירה על נטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה.
המדיניות הזאת היא שעוזרת לצבא אירלנד לסייע במשימות לשמירת שלום שהאו"ם מטיל על הצבא האירי מאז 1960.
צפון אירלנד מאז ומתמיד הייתה גורם מרכזי במדיניות החוץ של אירלנד מאז פילוג האי ב-1920. הקמתה של צפון אירלנד הביאה למאבק בין הצפוניים הלאומניים (נוצרים קתולים ברובם) אשר שאפו לאיחוד מחדש עם הרפובליקה האירית לבין הדרומיים (פרוטסטנטים ברובם) אשר שאפו לשמירה על שייכות לממלכה המאוחדת.
הקונפליקט התפוצץ בשנות ה-60 המאוחרות עם התחלת הצרות, כאשר האירועים עירבו גופים כמו המיליציות שקדמו לצבא האירי הרפובליקני, לאומניים צפוניים, המשטרה האירית והצבא הבריטי.
הצרות גרמו לאלפי מקרי מוות ברחבי צפון אירלנד אך הם גם גלשו להתקפות ופעולות אלימות ברפובליקה האירית וכן באנגליה עצמה.
מאז היווסדה סיום הקונפליקט היה משימה ראשונה במעלה עבור הממשלה האירית.
המשימה התבטאה הן במדיניות ארוכת טווח והן בשאיפה המתמדת לאחד את אירלנד.
צפון אירלנד בעבר ובהווה מהווה מוקד למתח בין ממשלת אירלנד לממשלת בריטניה.
בדרך למציאת פתרון ולהרגעת הרוחות בתקופת "הצרות" ממשלת אירלנד הצטרפה וחתמה על הסכם יום שישי הטוב.
הפוליטיקה באוסטריה מתקיימת במסגרת חוקתית של רפובליקה פדרלית המבוססת על דמוקרטיה ייצוגית, עם קנצלר המכהן כראש הממשלה ונשיא כראש המדינה.
סמכויות ביצוע נתונות בידי הממשלות, מקומיות ופדרלית.
סמכות ביצוע פדרלית מופקדת בידי הממשלה ושני בתי הנבחרים, המועצה הלאומית והמועצה הפדרלית.
מאז 1949 המפה הפוליטית נשלטת על ידי שתי מפלגות מרכזיות, מפלגת העם האוסטרית השמרנית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הממוקמת במרכז שמאל.
הרשות השופטת היא עצמאית בטבעה, ומנותקת לחלוטין מהרשויות המחוקקת והמבצעת.
הרשות השופטת פדרלית לחלוטין, לא קיימים בתי משפט נפרדים למחוזות השונים.
אוסטריה היא מדינת הלאום הומוגנית מבחינה תרבותית ואתנית המהווה זכר קטן אך מצליח של האימפריה האוסטרו-הונגרית, אימפריה שהפסיקה מלהתקיים עוד ב-1918. הישות המדינית שקדמה לרפובליקה האוסטרית היא מונרכיה חוקתית שגופיה המחוקקים הוטלו בספק מבחינת תפקוד.
אף על פי כן ניאל פרגוסון מצביע על כך שלאימפריה האוסטרו-הונגרית היה פרלמנט ייצוגי יותר מלבריטניה באותה תקופה, ושבאימפריה האוסטרו-הונגרית הונהגה על ידי קואליציית מרכז-שמאל.
הניסיון הראשון של אוסטריה להיות רפובליקה עלו בתוהו בעקבות העלויות הכלכליות הגבוהות במיוחד אשר נגבו על ידי מדינות ההסכמה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הרפובליקה האוסטרית הראשונה (1918–1938) התדרדרה לאט לאט דיקטטורה פשיסטית-קלריקלית בין 1933–1934, בעיקר בגלל האיום מבחוץ של גרמניה הנאצית.
איום זה הודגם בצורה מצוינת ב-1934 בהתנקשות בקנצלר האוסטרי אנגלברט דולפוס אשר הונהגה על ידי הנאצים.
כל משטר המזכיר רפובליקה באוסטריה הסתיים עם סיפוח אוסטריה לגרמניה באנשלוס ב-1938. עם הבסת גרמניה ב-1945 וסיום משטר מדינות ההסכמה עשר שנים מאוחר יותר, אוסטריה חזרה למשטר רפובליקה.
הכניסה למאה העשרים ואחד סימנה עבור אוסטריה חמישים שנה עם משטר יציב בעל אופי שלרפובליקה פדרלית עם חוקה.
המשטר מובל בצורה של דמוקרטיה ייצוגית ושלטון החוק.
התשתית החוקתית של הפוליטיקה באוסטריה והעוצמה של היישום של החוקה ידועים בתור חזקים בפני שינוי אך מסייעים לעדכונים נכונים.
על אף היותה מדינה קטנה יותר ממיין, סקוטלנד או הוקאידו חוקתה של אוסטריה מאפיינת אותה כרפובליקה עם תשע מדינות עצמאיות.
גם תשע המדינות העצמאיות וגם הרפובליקה הגדולה מחזיקות חוקות אשר מגדירות אותן ישויות מדיניות הנשלטות ע"פ עקרונות הדמוקרטיה הייצוגית.
על אף שמדינות אוסטריה לוקות בחסר בתחום השיפוטי והאוטונומיה שלהן היא תאורטית לרוב, מבנה הממשל האוסטרי דומה לזה של רפובליקות גדולות בהרבה ממנה כמו גרמניה וארצות הברית.
ראש המדינה באוסטריה הוא הנשיא אשר נבחר בבחירות כלליות לכהונה של שש שנים, ורשאי להיבחר לשתי כהונות רצופות בלבד.
הממשלה הפדרלית כוללת את קנצלר אוסטריה, אשר ממונה על ידי הנשיא ומספר שרים, הממונים גם הם על ידי הנשיא בהתאם להמלצותיו של ראש הממשלה, הקנצלר.
מסורתית הנשיא ממנה את ראש המפלגה בעלת מספר המושבים הגדול ביותר בפרלמנט להרכיב את הקבינט הפדרלי.
לנשיא יש את הזכות התאורטית למנות כל מי שנבחר לכהן במועצה הלאומית כשר או קנצלר, אך בפועל עליו לכבד את רצונה של המועצה הלאומית, בה מיוצגות באופן יחסי המפלגות שעל בסיס הקואליציות ביניהן יורכב הקבינט.
הקנצלר והקבינט הפדרלי תלויים באמון המועצה הלאומית והם מחויבים להתפטר אם מתקבלת הצעת אי אמון.
תפקיד הנשיא באוסטריה הוא ברובו סמלי, אך החוקה באוסטריה מאפשרת לנשיא לפזר את הקבינט או את המועצה הלאומית ולהכריז על בחירות חדשות.
האספה הפדרלית המורכבת מהמועצה הלאומית ומהמועצה הפדרלית בישיבה משותפת, היא במידה רבה מוסד טקסי.
האחריות העיקרית שלה היא השבעת הנשיא הפדרלי והיא גם יכולה לקרוא למשאל עם להדחת הנשיא במידה והנשיא הפר את החוקה.
תפקיד בעל תפקיד נוכחי מפלגה תאריך מינוי נשיא אלכסנדר ואן דר בלן ללא שיוך מפלגתי 26 בינואר 2017 קנצלר קארל נהאמר מפלגת העם האוסטרית 6 בדצמבר 2021
הדמוקרטיה באוסטריה היא שילוב של דמוקרטיה פרלמנטרית עם נשיאותית.
אך מאז הקמתה של הרפובליקה הנוכחית אף נשיא לא ניצל אף אחד מהכוחות המוזכרים לעיל, והם לרוב נמנעו מלהתערב בענייני היום יום של המדינה.
הממשל הפדרלי מושפע מאיגודים מקצועיים ושדולות אשר מאושרים בצורה רשמית על ידי המדינה.
בתקופות בהן התבסס השלטון על קואליציה של שני הגושים המרכזיים בשלטון, השמרנים והסוציאל-דמוקרטים, השיטה הזאת הובילה למצב המכונה באוסטריה פרופורצ, שיטה המובילה לכך שכלל המשרות במגזר הניהול הציבורי מחולקות שווה בשווה בין חברי שני המחנות.
בשיטה זאת מתקיים גם מצב של שיתוף כלכלי סוציו-אקונומי בין חלקי הממשל האחראים על מסחר ותעסוקה.
החלטות מסוג זה מתקבלות בישיבות בדלתיים סגורות ועוברות ללא דיון בפרלמנט לאחר מכן.
מאז כניסתה של אוסטריה לאיחוד האירופי ב-1995 אוסטריה מאצילה סמכויות ליבה לגופים על-מדינתיים בקצב הולך וגובר.
הפרלמנט האוסטרי מחולק לשני בתי נבחרים.
המועצה הלאומית מונה 183 חברים, שנבחרו לכהונה של חמש שנים בשיטת ייצוג יחסי, מרכזת את סמכות החקיקה הפדרלית של אוסטריה, והיא הבית המשפיע יותר מבין שני הבתים.
כדי להיות מיוצג במועצה הלאומית, מפלגה צריכה לזכות בלפחות ארבעה אחוזים מסך הקולות ברחבי המדינה או לזכות במושב באחד מ-43 המחוזות האזוריים באוסטריה.
בית הנבחרים שהשפעתו פחותה מבחינה פוליטית הוא המועצה הפדרלית אשר מונה 64 חברים אשר נבחרים לכהונות של בין חמש לשש שנים, התלות היא במחוז שבוחר את הנציג שלו.
כוחה של המועצה הפדרלית מוגבל, מכיוון שעל פי רוב סמכותה להטיל וטו על הצעות חקיקה שמתקבלות על ידי המועצה הלאומית, עשויה לכל היותר לעכב את הצעות החוק, בשל יכולתה של המועצה הלאומית לערער על ההחלטה.
ועידה הנקראת אוסטרייך-קונבנט (Österreich–Konvent) התכנסה ב-30 ביוני 2003 להחליט על הצעות לתיקונים לחוקה.
הוועידה כשלה להעלות הצעה שהייתה מקבלת שני שלישים מהקולות במועצה הלאומית הדרושים כדי לערוך את החוקה.
אף על פי כן על חלקים מההצעה הסופית הייתה הסכמה כוללת ועדיין ישנה ציפייה שהם ייושמו.
מאז מלחמת העולם השנייה אוסטריה נהנתה מיציבות פוליטית.
איש מדינה סוציאליסט ידוע, ד"ר קרל רנר, ארגן בימים שלאחר המלחמה שלטון אוסטרי ובחירות כלליות לשלטון נערכו בנובמבר 1945. בבחירות ההן המפלגה השמרנית זכתה במחצית מהקולות, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPO) ב-45% מהקולות והקומוניסטים בעוד כחמישה אחוזים.
הממשלה המורכבת משלוש מפלגות שלטה עד שלהי 1947 שבה הקומוניסטים עזבו את הממשלה.
הסוציאל-דמוקרטים והשמרנים הובילו קואליציה מאוחדת עד 1966. בארבע שנים לאחר מכן המפלגה השמרנית זכתה ברוב מוחלט בבחירות עד 1970 שבה היוצרות התהפכו והסוציאל-דמוקרטים זכו ברוב מוחלט לאחר מערכת בחירות שהובלה בצד שלהם על ידי המנהיג כריזמטי שלהם ברונו קרייסקי.
בין 1971 שבה הסוציאל-דמוקרטים זכו ברוב שלהם ועד 1999 הם שלטו ביד רמה, לעיתים לבד ולעיתים בקואליציה עם המפלגה השמרנית.
השנים היחידות שבהן מצב זה לא עמד היה בין השנים 86–1983 שבהן הייתה לסוציאל-דמוקרטים קואליציה עם מפלגת החירות האוסטרית.
קואליציה זאת התפרקה כאשר ירג היידר, הפוליטיקאי הלאומני הימני, הפך למנהיג של מפלגת החירות.
לאחר הבחירות ב-1999, על אף שהגיעה רק למקום השלישי, המפלגה השמרנית הקימה קואליציה יחד עם מפלגת החירות בתחילת שנת 2000, והמפלגה הסוציאליסטית ומפלגת הירוקים שימשו באופוזיציה.
בתגובה לשיתופה של מפלגת החירות בממשלה, האיחוד האירופי הטיל סנקציות סימבוליות על אוסטריה, סנקציות אלה בוטלו לאחר שישה חודשים.
ארצות הברית וישראל גם כן הפחיתו את קשריהם עם הממשלה האוסטרית.
בבחירות של שנת 2002 המפלגה השמרנית שוב זכתה ברוב, ושוב הקימה ממשלה עם מפלגת החירות, הפעם ללא תגובה בינלאומית גורפת.
ב-2005 ירג היידר פרש ממפלגתו וייסד את מפלגת הברית למען עתיד אוסטריה (BZO).
הישג השיא של המפלגה היה 21 מושבים בפרלמנט בבחירות של 2008, אך 13 ימים לאחריהן, היידר נהרג בתאונת דרכים.
מפלגת העם (OVP) הוקמה על ידי מנהיגי המפלגה החברתית-נוצרית לשעבר בשנת 1945 כמפלגה שמרנית ימנית-מרכז בעלת קשרים רופפים לכנסייה הקתולית.
תומכת במדיניות כלכלית שמרנית וכן בהפרטת התעשיות הלאומיות האוסטריות.
היא זוכה לתמיכה מצד חקלאים, בעלי עסקים קטנים וגדולים, קבוצות קתוליות, אך גם מצד מצביעים ללא השתייכות מפלגתית מסוימת, עם מעוזים באזורים הכפריים של אוסטריה.
בבחירות האוסטריות ב-2019 זכתה המפלגה ב-37.5% מהקולות והיא המפלגה הראשונה בגודלה מתוך חמש מפלגות במועצה הלאומית, עם 71 מתוך 183 מושבים.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPO) שואבת את מרב מצביעיה ממעמד הפועלים.
בהתאם, כוחה נח בעיקר בערים ובאזורים מתועשים.
ב-2002 אזורים אלו כללו 36.5% מכלל המצביעים בבחירות.
בעבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית תמכה בהתערבות ממשלתית נרחבת בתעשיות מפתח והרחבת מדיניות הרווחה.
החל מאמצע שנות ה-80 המפלגה קידמה כלכלת שוק חופשי כאשר היא מאזנת בין התקציב הלאומי לבין חברות באיחוד האירופי.
בבחירות 2019 זכתה המפלגה ב-21.2% מהקולות והיא המפלגה השנייה בגודלה עם 40 מתוך 183 מושבים.
הפוליטיקה של אוסטרליה מתנהלת כמונרכיה חוקתית ודמוקרטיה פרלמנטרית.
אוסטרליה היא פדרציה, ועל כן, הבוחרים באוסטרליה בוחרים את הפרלמנט ברמת המדינה (הסטייט) או ברמת הטריטוריה, וכן ברמה הלאומית (פרלמנט שמופרד לשני בתי מחוקקים).
הפרלמנט של אוסטרליה מחולק לשני בתי נבחרים:
בית הנבחרים האוסטרלי - מכיל 150 חברים הנבחרים לקדנציות של שלוש שנים, מאזורי בחירה עם נציג אחד עם שיטת בחירה שבה מדרגים את המועמדים על פי עדיפות.
הסנאט האוסטרלי - בסנאט חברים כ-76 סנאטורים, 12 מכל אחת משש המדינות של אוסטרליה, שניים מהטריטוריה הצפונית ושניים מטריטוריית הבירה האוסטרלית.
הבחירה של הסנאטורים מהמדינות נעשית אחת לשש שנים כך שחצי מהנבחרים מתחלפים פעם בשלוש שנים.
הבחירה של הסנאטורים מטריטוריות נעשית אחת לכשלוש שנים.
היחס בין שני בתי המחוקקים
מכיוון שכדי להעביר חוק באוסטרליה, יש צורך בחקיקה של שני בתי הנבחרים, במקרה והפרלמנטים השונים אינם מסכימים זה עם זה, תתעכב חקיקת החוק.
בחוקה האוסטרלית, סעיף 57 מותיר פתרון לבעיה זאת: בכוחו של המושל האוסטרלי לפזר את שני בתי הנבחרים ולהביא לבחירות כלליות על כל המושבים בשני בתי הנבחרים האוסטרלים.
מהלך זה הוא מסוכן פוליטית והוצא לפועל רק שש פעמים מאז שאוסטרליה זכתה לעצמאות, בשלוש מתוכן הממשלה נפלה כתוצאה מהשימוש בו.
הממשל האוסטרלי מתנהל על פי המסורת הבריטית, בעזרת ממונים על ידי המלוכה מבין חברי הפרלמנט.
הממשלה מורכבת מהמפלגה או מהמפלגות שזוכות לאמון מרוב חברי בית הנבחרים.
מקובל שראש הממשלה הוא חבר בית הנבחרים.
הפעם היחידה בהיסטוריה שבה נבחר סנאטור להיות ראש ממשלה, הוא התפטר במהירות והתמודד על מקום בבית הנבחרים.
רמת המשמעת הגבוהה הניכרת באינטריגות המפלגתיות באוסטרליה ניכרת גם בתחומי הרשות המבצעת.
מכלל השרים בממשלה האוסטרלית מצופה להגן על המשרד שלהם, ושרים בודדים אשר אינם מסוגלים לעשות כן אמורים להתפטר לאלתר.
מקרי התפטרות כאלו הם נדירים ביותר, אך נדירים אף פחות מסדקים באחידות של הקבינט האוסטרלי.
התכיפות הנמוכה של פרצות המתגלות לציבור בקבינט האוסטרלי הן עדות לכמות תשומת הלב והרצינות המוקדשת לפוליטיקה פנים מפלגתית באוסטרליה.
מפלגות לאומיות מרכזיות מאורגנות שלטו במפה הפוליטית האוסטרלית מאז עצמאותה.
ניתן לתאר את הפוליטיקה באוסטרליה מאז 1900 כעלייה מוקדמת, מתונה ויציבה של פועלים - מפלגת הלייבור האוסטרלית - והכניסה לקואליציה של קבוצות בעלות אינטרסים אחרים לשתי קבוצות עיקריות: "מפלגת מרכז ימין" בעיקרה בעלת מדיניות סוציאליסטית שמרנית עם בסיס תמיכה חזק בעסקים ובמעמד הביניים ו"מפלגת האיכרים".
על אף שישנן מפלגות אחרות הנבחרות מעת לעת במחוז זה או אחר שלוש המפלגות האלה שלטו במפה הפוליטית האוסטרלית.
לעיתים רחוקות מאוד נבחרים ממפלגות אחרות לקחו חלק בעיצוב הממשל או בחירת ממשלות
בחירות מקומיות במדינות השונות באוסטרליה נערכות אחת לארבע שנים (מלבד במדינת קווינסלנד אשר בה הבחירות נערכות אחת לשלוש שנים).
בניו סאות' ויילס, ויקטוריה, אוסטרליה הדרומית וטריטוריית הבירה האוסטרלית תאריך הבחירות קבוע בחוק.
במדינות האחרות, לראש הממשלה ישנה הזכות לקבוע את תאריך בחירות.
בכל מדינה של אוסטרליה ישנן מועצות מקומיות, אך כוחן מועט מאוד יחסית לשלטון המרכזי של המדינה.
הפוליטיקה באוקראינה מתרחשת ברפובליקה חצי-נשיאותית ייצוגית, עם מערכת פוליטית המבוססת על שיטה מרובת מפלגות.
הסמכות הביצועית מופקדת בידי הקבינט, בעוד והסמכות החקיקתית מופקדת בידי הפרלמנט.
בשנת 1991, זמן קצר לאחר שזכתה בעצמאות, מינה הפרלמנט האוקראיני ועדה פרלמנטרית לשם יצירת חוקה חדשה, יצירתה של מערכת רב-מפלגתית, וקידום מחויבות לחקיקה בנושא זכויות אדם ואזרח למען מיעוטים במדינה.
החוקה החדשה בעלת המאפיינים הדמוקרטיים, אשר נתנה תוקף לקיומה של הרפובליקה הדמוקרטית החדשה, יחד עם הגנה על זכויות וחירויות האדם הבסיסיות.
חופש הדת מובטח על פי חוק על אף שארגונים דתיים נדרשים על פי חוק להרשם אצל רשויות מקומיות ורכזים ממשלתיים אזוריים.
זכויות מיעוטים מכובדות על ידי חוק שנחתם ב-1991 אשר מבטיח למיעוטים אתניים את הזכות לבתי ספר, מתקנים תרבותיים ואת הזכות להשתמש בשפת האם שלהם בניהול חייהם הפרטיים.
על פי החוקה האוקראינית אוקראינית היא השפה הרשמית היחידה.
על אף זאת בחצי האי קרים ובחלקים ממזרח אוקראינה היכן שמתגוררים קבוצות אתניות גדולות של רוסים השימוש בשפה הרוסית הוא נרחב גם בעסקים רשמיים.
חופש הביטוי והעיתונות מוגנים על ידי חוק אך רשויות החוק לעיתים מתערבות בפעולות התקשורת בשימוש באמצעי לחץ.
בפרט הכישלון האוקראיני בניהול חקירה פנימית יסודית ושקופה בעקבות היעלמותו של העיתונאי גיאורגי גונגדזה בשנת 2000 גרם לפגיעה רצינית בתדמית הבינלאומית של אוקראינה.
איגודים מקצועיים התכנסו תחת הפדרציה של האיגודים המקצועיים.
מספר איגודים עצמאיים אשר צמחו בשנת 1992, ביניהם האיגוד העצמאי של כורי הפחם האוקראינים הקימו את הוועדה המיוחדת של איגודים מקצועיים עצמאיים.
על אף שזכות השביתה מוגנת בחוק, שביתות המבוססות לחלוטין על מניעים פוליטיים אסורות.
משלהי 2013 נערך במדינה גל מחאה, שהביא, בין היתר, להדחת הנשיא ויקטור ינוקוביץ'.
הנשיא נבחר בבחירות כלליות לקדנציה של חמש שנים.
הנשיא ממנה את ראש הממשלה, עם אישור הפרלמנט.
הקבינט כולו ממונה על ידי הפרלמנט על פי המלצה משותפת של הנשיא וראש הממשלה, כל זאת, על פי סעיף 14 של החוקה האוקראינית.
בית המחוקקים האוקראיני נקרא הראדה העליונה (הפרלמנט העליון) והוא מונה 450 חברים אשר נבחרים לקדנציה של חמש שנים.
הקדנציה הייתה של ארבע שנים עד 2006 בו שינו את החוק.
עד 2006 גם חצי מהנבחרים נבחרו בשיטת בחירות יחסית, כך שאזורים בעלי אוכלוסייה רבה יותר זכו לייצוג רב יותר וחצי מהחברים בראדה נבחרו ממחוזות שלכל מחוז היה נציג אחד.
החל מהבחירות של 2006 כל 450 חברי הראדה העליונה נבחרו מאזורי בחירה המשתנים בכמות החברים שהם שולחים לפרלמנט לפי כמות האוכלוסייה בהם.
תפקידי הראדה העליונה הם ליזום שינויים חקיקתיים, לאשרר בריתות בינלאומיות ולאשר את התקציב השנתי.
באוקראינה קיימת כמות גדולה של מפלגות.
רבות מהמפלגות בעלות כמות חברים קטנה והן אינן מוכרות לציבור הרחב.
מפלגות קטנות כאלה לרוב מתגבשות לגושי הצבעה כדי להשפיע בהצבעות בבית המחוקקים.
האמון הכללי של הציבור במפלגות באוקראינה נמוך מאוד.
בבחירות לפרלמנט שהתקיימו ב-30 בספטמבר 2007 השתתפו עשרות מפלגות, אך רק חמש הצליחו לעבור את אחוז החסימה, 3%, ולקבל ייצוג.
"מפלגת האזורים" (Партія регіонів) של ויקטור ינוקוביץ', עם 34.37% מהקולות או 175 מושבים.
"בלוק יוליה טימושנקו" (Блок Юлії Тимошенко), עם 30.71% מהקולות או 156 מושבים.
"גוש אוקראינה שלנו - הגנה עצמית עממית" (Блок Наша Україна–Народна Самооборона) של ויקטור יושצ'נקו (יושצ'נקו לא חבר בה אבל היא מייצגת את דעותיו), עם 14.15% מהקולות או 72 מושבים.
"בלוק ליטווין" (Блок Литвина), עם 3.96% מהקולות או 20 מושבים.
המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה, עם 5.39% מהקולות או 27 מושבים.
שלוש המפלגות האמצעיות נמנות יחד עם תומכי המהפכה הכתומה, והן הקימו קואליציה שאישרה ברוב דחוק את מינויה של יוליה טימושנקו לראש הממשלה.
במאי 2014 נבחר פטרו פורושנקו לנשיא קבוע, ברם הוא כיהן קדנציה אחת בלבד ובאפריל 2019 הוחלף בבחירות מסוקרות במיוחד על ידי וולודימיר זלנסקי, שהפך לנשיא היהודי הראשון בתולדות אוקראינה.
בבחירות לפרלמנט שהתקיימו ב-25 באוקטובר 2014 השתתפו עשרות מפלגות, אך רק שש הצליחו לעבור את אחוז החסימה ולקבל ייצוג.
"גוש פטרו פורושנקו" (Блок Петра Порошенка), עם 21,82% מהקולות או 132 מושבים.
"החזית העממית" (Народний фронт) של ארסני אצניוק, עם 22,14% מהקולות או 82 מושבים.
"תנועת הסיוע העצמי" (Об'єднання Самопоміч), עם 10,97% מהקולות או 33 מושבים.
"גוש האופוזיציה" (Опозиційний блок), עם 9,43% מהקולות או 29 מושבים (שבחרה לעבור לאופוזיציה ולא לשבת בקואליציה).
המפלגה הרדיקלית של אולג ליאשקה (Радикальна партія Олега Ляшка), עם 7,44% מהקולות או 22 מושבים.
"תנועת המולדת" (Батькивщина) של יוליה טימושנקו עם 5,69% או 19 מושבים.
בחירות לנשיאות ולפרלמנט - 2019
לאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות אוקראינה באפריל 2019 נכשל וולודימיר זלנסקי למנות שרים, בשל חוסר תמיכה בפרלמנט.
עקב כך החליט להקדים את הבחירות, שנועדו להתקיים באוקטובר, ליולי.
בבחירות לפרלמנט שהתקיימו ב-21 ביולי 2019 התמודדו חמש מפלגות עיקריות:
משרת העם של הנשיא זלנסקי שהייתה אמורה לגרוף לפי הסקרים בין 40 ל-50 אחוזים מן הקולות והצהירה שכל חברי הפרלמנט שלה יהיו פנים חדשות ולא פוליטיקאים מקצועיים.
המפלגה זכתה ב-43.16% מהקולות וברוב מוחלט במושבי הפרלמנט (בשל שיטת הבחירות המקצה, בנוסף ל-255 מושבי הפרלמנט המוקצים לפי אחוזי הבחירה הארצית עוד 199 מושבים לבחירה ישירה.
בקרב מושבים אלו זכתה המפלגה לבחירתם של 176 מנציגיה), שלא מצריך אותה להקים קואליציה.
הגוש הפרו-רוסי, מצע האופוזיציה - "לחיים" בראשות הטייקון ויקטור מדבדצ'וק, שקיבל את רוב התמיכה בו ממזרח המדינה זכה ל-13.05%
הסולידריות האירופית של הנשיא לשעבר פטרו פורושנקו זכתה ל-8.10%.
תנועת המולדת של יוליה טימושנקו זכתה ל-8.15%.
"הקול" (Голос) של כוכב הרוק סבטוסלב וקרצ'וק (סולן להקת אוקיאן אלזי) זכתה ל-5.8% מקולות הבוחרים.
בתי משפט גבוהים מיוחדים לתחום עיסוק ספציפי, בית המשפט הגבוה לבוררות, בית המשפט הגבוה לניהול.
בתי משפט מחוזיים לעירוערים, בתי משפט צבאיים לערעורים, בתי משפט מיוחדים לערעורים.
בתי משפט אזוריים, בתי משפט צבאיים.
חוקים, החלטות של הפרלמנט והממשלה, הצהרות נשיאותיות והחלטות של הפרלמנט של הרפובליקה האוטונומית קרים יכולים להיות מבוטלים על ידי בית המשפט החוקתי האוקראיני, אך ורק כאשר הם מפרים את החוקה האוקראינית.
שאר הפעולות נתונות לשיפוט רגיל במדינה.
בית המשפט העליון הוא הגוף המרכזי במערכת המשפט האוקראינית.
מערכת בתי המשפט מנהלת משפטים בעזרתם של חבר מושבעים.
החלטה זאת עדיין לא מיושמת בכל המקומות אך היא בדרך.
במהלך 1992 מספר ארגונים פרו-רוסים פעלו לשחרורה של קרים מאוקראינה וסיפוחיה לרוסיה.
בזמן קיומה של ברית המועצות, קרים הופרדה מרוסיה וסופחה לאוקראינה ב-1954 על ידי ניקיטה חרושצ'וב כדי לסמן 300 שנה לאמנת פריאסלב.
ביולי 1992 הפרלמנטים של אוקראינה וקרים החליטו שקרים תישאר תחת חסות אוקראינית אך תשמור לעצמה אוטונומיה תרבותית וכלכלית ניכרת, ובכך לייצר את הרפובליקה האוטונומית קרים.
אורוגוואי היא רפובליקה נשיאותית בה מתקיימות בחירות ייצוגיות, נשיא אורוגוואי הוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה.
באורווגאי מתקיימת מערכת פוליטית רב מפלגתית.
הנשיא הוא ראש הרשות המבצעת, בית המחוקקים המאוחד של אורוגוואי הוא הרשות המחוקקת.
הרשות השופטת מופרדת לחלוטין משתי הרשויות האחרות.
מסורתית, שתי מפלגות גדולות, מפלגת הקולוראדו (המפלגה האדומה, הליברלית יותר) ומפלגת הבלנקו (המפלגה הלבנה, השמרנית יותר), נאבקו מאז עצמאותה של אורוגוואי על השלטון, ומחליפות ביניהן תפקידים בין קואליציה לאופוזיציה.
בבחירות ב-2004 תפסה את השלטון, לרבות רוב בשני בתי המחוקקים וכן את עמדת הנשיא, קואליציה של מפלגות שמאל שונות: דמוקרטים נוצרים, סוציאליסטים, סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים.
בבחירות פופולריות טאבארה ואסקס נבחר להיות נשיא אורוגוואי.
באורוגוואי אושררה חוקה ראשונה ב-1830, לאחר מלחמה בת שלוש שנים שבה אורוגוואי וארגנטינה נלחמו יחדיו כפדרציה משותפת.
עם תמיכה של בריטניה נחתם ב-1828 הסכם מונטווידאו שבו ברזיל וארגנטינה הכירו בזכותה של אורוגוואי לעצמאות.
הסכם זה הניח את היסודות למדינה וחוקה אורוגוואיים.
ב-1966 נעשו ניסיונות לשנות את החוקה שהובילו לקבלה של חוקה חדשה לחלוטין ב-1967. חוקה חדשה אחרת שהוצעה ב-1980 תחת הפיכה צבאית נדחתה על הסף על ידי כלל אזורי ההצבעה.
החוקה האורוגוואית שהתקבלה ב-1967 יצרה נשיאות חזקה במיוחד, בעלת איזון חזק בין חוק למשפט.
הנשיא, אשר מתפקד גם כראש מדינה וגם כראש הממשלה, נבחר בבחירות כלליות לקדנציה של חמש שנים, עם סגן נשיא אשר נבחר באותו מעמד וההצבעה אליהם היא משותפת.
שלושה עשר שרים עומדים בראש משרדים ממשלתיים שונים ממונים על ידי הנשיא ומהווים הלכה למעשה את הקבינט של המדינה.
האספה הכללית מונה דה פקטו שני בתי נבחרים.
בית הסגנים המונה 99 חברים הנבחרים בבחירות כלליות-יחסיות לקדנציה של חמש שנים.
הסנאט אשר יש בו 31 חברים.
30 אשר נבחרים בבחירות כלליות-יחסיות וסגן הנשיא אשר עומד בראשו.
באורוגוואי מספר ערכאות משפט, הגבוהה שבהם היא בית המשפט העליון.
שופטי העליון נבחרים לקדנציה בת 10 שנים על ידי האספה הכללית.
מתחת לבית המשפט העליון ישנם בתי משפט מחוזיים ומקומיים כמו גם שופטים לתביעות קטנות.
כמו כן קיימים מערכות משפט מקצועיות כגון צבאית, ניהולית וכדומה.
החוקה האורוגוואית מאפשרת לכל אזרח לקרוא תיגר לכל חוק שהאסיפה הכללית מקבלת על ידי משאל עם, או להציע שינוי לחוקה גם כן על ידי רפרנדום.
הפוליטיקה באזרבייג'ן מתרחשת בתוך רפובליקה נשיאותית עם נשיא אזרבייג'ן כראש מדינה וראש ממשלת אזרבייג'ן כראש ממשלה.
כוח ביצועי מופעל על ידי הממשלה, כוח חקיקתי מוטבע הן בממשלה והן באספה הכללית.
הרשות השופטת עצמאית משתי הרשויות האחרות.
אזרבייג'ן הכריזה עצמאות מברית המועצות ב-30 באוגוסט 1991, עם איאז מוטאליב כנשיאה הראשון.
לאחר טבח של אזרים באזור נגורנו קרבאך במרץ 1992 מוטאליב התפטר ואזרבייג'ן חוותה תקופה קלה של אי יציבות פוליטית.
המשטר הישן החזיר את מטאליב לשלטון כבר במאי 1992 אך פחות משבוע מחזרתו של מוטאליב לכיסא הנשיאות ונסיונותיו לדחות את הבחירות הנשיאותיות ולהשהות כל פעילות פוליטית רק גרמו למפלגת האופוזיציה הגדולה לארגן פעולת התנגדות ולבצע הפיכה.
כחלק מהרפורמה שהנהיגה מפלגת האופוזיציה היו פירוק הסובייט העליון והעברת כל סמכויותיו לבית הנבחרים של אזרבייג'ן.
בבחירות ב-1992 נבחר מנהיג מפלגת הקידמה המרכזית (PFP) אבופלז אלג'יבאי כנשיאה השני של אזרבייג'ן.
הממשלה שנשלטה בעיקר על ידי ה-PFP התגלתה כחסרת יכולת לפתור את בעיות נגורנו קרבאך וכאימפוטנטית בתחום הכלכלה, באופן כללי תפיסת הציבור של הממשלה הזאת הייתה כמושחתת ומסואבת מהיסוד.
חוסר שביעות רצון בעם עלה וגבר עד שביוני 1993 אירעו אירועים אלימים של חמושים ברחובות גינג'ה, העיר השנייה בגודלה באזרבייג'ן.
כאשר חמושי התנגדות התקדמו כמעט ללא התנגדות לכיוון באקו, הנשיא הנבחר ברח למחוז הולדתו.
האספה הכללית נתנה את סמכויות הנשיא להיידר אלייב, אדם אשר לקח תפקידים בק.ג.ב.
והיה סגן נשיא ברית המועצות.
אלייב נבחר לקדנציה של חמש שנים עם מתנגד סמלי ונבחר שוב ב-1998 בבחירות דומות.
הפרלמנט האזרי הראשון נבחר ב-1995. הפרלמנט הנוכחי המונה 125 חברים נבחר בנובמבר 2000 בבחירות שהראו על התקדמות רבתי בתרבות הדמוקרטית באזרבייג'ן.
אף על פי כן הבחירות הללו לא עמדו בסטנדרטים בינלאומיים של בחירות הוגנות וחופשיות.
יו"ר הפרלמנט עמד כשני לנשיא אך החוקה השתנתה ב-2002. כיום ראש הממשלה הוא השני לנשיא.
השינוי נעשה כדי לאפשר לבן של הנשיא דאז להחליף אותו כאשר זה אושפז בבית חולים טורקי ביולי 2003. באוקטובר 2003 נערכו בחירות נשיאותיות במדינה בהן בנו של הנשיא היוצא התמודד על התפקיד.
משקיפים בינלאומיים דיווחו על הפרות רבות בהתנהלות התקינה של הבחירות הדמוקרטיות באזרבייג'ן.
ראש המדינה וראש הממשלה עומדים עצמאית מגוף המחוקקים של אזרבייג'ן.
נשיא אזרבייג'ן מתפקד כראש המדינה וכראש הרשות המבצעת.
העם בוחר את הנשיא לקדנציות של חמש שנים.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא ומאושרר על ידי האספה הכללית, כמו כן הנשיא ממנה את כל השרים הבכירים וחברי הקבינט.
באספה הכללית (מילי מג'לסי) של אזרבייג'ן ישנם 125 חברים הנבחרים לקדנציות של חמש שנים על ידי בחירות כלליות.
האספה הכללית היא הגוף היחיד המנחיל חוקים באזרבייג'ן.
בראש הרשות השופטת של אזרבייג'ן עומד בית המשפט לחוקה שהוא עצמאי רק באופן חלקי.
יפן היא מונרכיה חוקתית שבראשה עומד קיסר.
מתוקף חוקת יפן, שכוננה ב-1947, הריבונות נטועה בעם היפני, והקיסר, שמוגדר כסמל המדינה ואחדות העם, שואב את מעמדו מהעם.
כוחו של הקיסר מוגבל ביותר והוא משמש כסמל המדינה ולו תפקידים טקסיים בעיקרם כמו מתן נאום מן הכס במושב הראשון של דיאט שבו מוצגת הממשלה.
קיסר יפן הנוכחי הוא נארוהיטו, והוא המונרך היחיד בעולם המחזיק בתואר קיסר.
באופן מעשי, הסמכות השלטונית הגבוהה ביותר במדינה היא של הרשות המחוקקת – הדיאט של יפן – אשר נבחר, על שני בתיו, בבחירות כלליות.
הדיאט בוחר מבין חבריו את ראש ממשלת יפן, אשר הוא וממשלתו מדווחים לדיאט.
את משרת ראש ממשלת יפן מעניק הקיסר לאחר שהדיאט הצביע על המועמד הראוי ביותר מבין חבריו, ועליו לשמור על אמון בית הנבחרים על מנת להישאר בתפקידו.
ראש הממשלה אף משמש ראש הרשות המבצעת ובסמכותו למנות ולהדיח שרים.
מערכת המשפט ביפן התפתחה באופן עצמאי במהלך תקופת אדו, אך החל במחצית השנייה של המאה ה-19 שאבה הרשות השופטת רבות ממשפט הקונטיננטלי, בעיקר של גרמניה ושל צרפת.
למשל, ב-1896 ייסדה ממשלת יפן קודקס אזרחי שהתבסס על הדגם הגרמני, ועם מספר שינויים שנעשו לאחר מלחמת העולם השנייה, נותר על כנו עד היום.
החוקים נחקקים בדיאט ומקבלים חותמת גומי קיסרית.
החוקה הנוכחית דורשת שהקיסר יכריז על החוקים הנחקקים על ידי הדיאט, מבלי שיינתנו לו כל כוח או סמכות להתנגד להם.
מערכת בתי המשפט היפנית מתחלקת לארבע רמות: בית המשפט העליון של יפן ושלוש ערכאות נמוכות יותר: בתי משפט גבוהים, בתי משפט מחוזיים ובתי משפט השלום.
הרשות המחוקקת ביפן היא הדיאט – פרלמנט המחולק לשני בתים: הבית התחתון הוא בית הנבחרים של יפן שבו יושבים 480 נציגים הנבחרים מקרב העם אחת לארבע שנים, או לאחר פיזור הבית, והבית העליון הוא בית היועצים של יפן, שבו יושבים 242 נציגים הנבחרים לתקופת כהונה של שש שנים.
במדינה קיימת זכות בחירה כללית לכל אדם שמלאו לו 20 שנה והבחירות חשאיות.
בנוסף לחקיקת חוקים, בסמכות הדיאט לבחור את ראש הממשלה ואמון הדיאט נדרש לפעילות הממשלה, שכן לבית התחתון זכות וטו ולבית העליון אפשרות לעכב הליכים מסוימים.
ממשלת יפן היא הרשות המבצעת ביפן.
ממשלת יפן במתכונתה הנוכחית פועלת מיסודה של חוקת יפן, אם כי מועצת שרים אף התקיימה ביפן תחת חוקת מייג'י בין השנים 1889–1946, אלא שאז היא הייתה כפופה לקיסר.
ראש הממשלה הוא העומד בראש הרשות המבצעת ביפן.
הוא ממונה על ידי הקיסר לאחר שנבחר בידי הדיאט.
עליו ליהנות מאמונו של בית הנבחרים כדי להישאר בתפקיד.
מאוקטובר 2025 מכהנת סנאה טאקאיצ'י בתפקיד.
הרשות השופטת ביפן מורכבת ממספר ערכאות, כשבית המשפט העליון של יפן הוא הסמכות השיפוטית העליונה.
לבית משפט זה סמכות עליונה בפירוש החוקה ובהכרעה בשאלות הנוגעות לחוקים במדינה, ברמה הלאומית וברמה המקומית.
ביפן אין בתי דין מנהליים ושיטת המושבעים נכנסה לתוקפה ב-2009. הרשות השופטת פועלת באופן עצמאי משתי הרשויות האחרות, ואת השופטים ממנה הקיסר לפי הוראת הדיאט.
יפן היא מדינה אוניטארית בה נתמך השלטון המקומי על הממשלה הלאומית מבחינה כלכלית.
למשרד הפנים והתקשורת של יפן השפעה רבה על השלטון המקומי, וכמוהו משרדי ממשלה אחרים.
רוב ההשפעה באה בצורת תמיכה כלכלית, שכן מרבית משרדי השלטון המקומי זקוקים לכסף.
שיטה זו מכונה "אוטונומיה של שלושים אחוזים."
מערכת זו מאפשרת לרשויות מקומיות ליהנות מחופש יחסי בקביעת מדיניות.
מספר מחוזות קולקטיביים יותר, דוגמת טוקיו וקיוטו, אימצו בעבר מדיניות שהפכה לאחר זמן מה למדיניות לאומית.
יפן מחולקת ל-47 מחוזות: מחוז מטרופוליטני (טוקיו), שני מחוזות עירוניים (קיוטו ואוסקה), ארבעים ושלושה מחוזות רגילים ופרובינציה אחת (הוקאידו).
ערים גדולות מתחלקות לרבעים, המתחלקים בתורם ליחידות קטנות יותר, כגון נפות, עיירות ועוד.
לערים אוטונומיה מהשלטון המקומי במחוז בו הן שוכנות.
על מנת לקבל מעמד עיר, על היישוב להיות בעל 30,000 תושבים לפחות, כש-60% מהם עוסקים במקצועות עירוניים.
ישנן עיירות הנהנות מאוטונומיה ואפילו מספר רבעים בתוך ערים שונות.
בדומה לערים, לכל אחד מהם יש ראש עירייה ואספה מקומית.
הכפר הוא היחידה השלטונית הקטנה ביותר, והוא עשוי להקיף מספר אלפי אנשים.
גם לכפרים יש ראשי עירייה ואספה.
לפי חוק האוטונומיה המקומית, כל מחוז מחולק בתורו לערים (市) ונפות (郡).
כל נפה מתחלקת בתורה לעיירות (町) וכפרים (村).
למשל, הוקאידו מחולק לארבע עשרה נפות, המשמשות סניפים (支庁) של המחוז.
ישנם מחוזות בהם סניפים אשר ממלאים תפקידים מינהליים, מחוץ לבירה.
הנציג הבכיר של כל מחוז הוא מושל (知事) הנבחר בצורה ישירה.
חוקים ותקציבים נקבעים על ידי אספה (gikai), אשר חבריה מכהנים ארבע שנים.
רשויות מקומיות משתמשות במודל הפרדת רשויות בדומה לשלטון הלאומי.
באפשרותה של אספה מקומית לערוך הצעת אי אמון במושל או בראש העירייה, ובמקרה זה יהיה עליו לפזר את האספה תוך עשרה ימים או שיאבד את משרתו.
לאחר הבחירות נותר הנציג בתפקידו, אלא אם כן ערכה האספה הצעת אי אמון נוספת.
שיטות החקיקה העיקריות ברשויות המקומיות הן חוקי עזר ותקנות.
ביכולתה של האספה המקומית לחוקק חוקי עזר שהעונש לעובר עליהם לא עולה על שנתיים מאסר או קנס שלא עולה על מיליון ין.
תקנות נחקקות על ידי הנציג, הן נחותות ביחס לחוקי העזר, והקנסות שלהן לא עולים על 50,000 ין.
ברשויות המקומיות פועלות גם ועדות האמונות על נושאים שונים, כגון בתי ספר, ביטחון הציבור (אחראים גם למשטרה), משאבי אנוש ובחירות.
כל המחוזות נדרשים לקיים משרדים לענייני פנים, כלכלה, רווחה, בריאות, ותעסוקה.
משרדים בנושאי חקלאות, דיג, יערנות ומסחר אינם חובה, ותלויים בצרכי המחוז.
טורקיה היא דמוקרטיה נשיאותית ייצוגית.
בשנים האחרונות, רפורמות הביאו למאמצים להחליש את האחריות של הצבא בפני החוקה.
נשיא הרפובליקה הטורקית הוא האישיות הבכירה בטורקיה ומשמש כראש המדינה.
הנשיא המייצג את המדינה ואת אחדותה, מופקד על יישומה של החוקה ועל תפקודן התקין של רשויות השלטון.
תפקידיו של הנשיא והליכי בחירתו מוסדרים בסעיפים 101 עד 106 לחוקת טורקיה משנת 1982. לאחר משאל העם בטורקיה (2017), סמכויות הנשיא גדלו והמשטר בטורקיה הפכה ממשטר פרלמנטרי למשטר נשיאותי.
הנשיא המכהן מאז 28 באוגוסט 2014 הוא רג'פ טאיפ ארדואן, והוא הנשיא ה-12 של טורקיה.
ראש ממשלת טורקיה הוא ראש מועצת השרים בטורקיה.
הוא אחראי על שיתוף הפעולה בין השרים ועל מימושה של מדיניות הממשלה, ועליו לפקח על כך שהשרים פועלים בהתאם להוראות החוקה והחוק.
ראש הממשלה מתמנה בידי נשיא טורקיה מקרב חברי האספה הלאומית ועליו להציג את שריו בפני האספה.
האספה תאשר את המינוי בהצבעת אמון בתוך שבוע ולאחר שהממשלה תציג בפניה את תוכנית פעולתה.
כל אחד מהשרים אחראי בפני ראש הממשלה לעניינים עליהם מופקד משרדו ולפעולות הכפופים לו.
משרד ראש ממשלת טורקיה מכונה "באשבקנלק" (Başbakanlık).
המשרה בוטלה לאחר משאל העם בטורקיה (2017).
בבית המשפט בטורקיה קיימים כ-14,000 שופטים, כאשר משך התעסוקה הממוצע עומד על שנתיים וחצי.
האספה הלאומית הגדולה של טורקיה (המכונה בדרך כלל "האספה") היא הפרלמנט של טורקיה היושב באנקרה.
550 חברי הפרלמנט נבחרים לחמש שנים על פי מערכת מפלגתית, מ-85 אזורי בחירה.
רק מפלגות שזכו ביותר מ-10% מהקולות יכולות להיכנס לפרלמנט.
לפיכך, בבחירות האחרונות רק שלוש מפלגות הצליחו לעבור את הסף ולהיכנס לפרלמנט.
נכון לשנת 2004, היו רשומות במדינה 50 מפלגות, מהשמאל הקיצוני ועד לימין הקיצוני.
מתחת לנפות נמצאת שכבת השלטון המקומי.
כל מחוז מחולק למספר נפות (יחיד il, רבים iller).
סך הכל יש בטורקיה 81 נפות, והן נושאות בדרך כלל את שמה של בירתן (İl Merkezi - "מרכז הנפה").
בראש הנפה, שנקראה בעבר בטורקית עות'מאנית וילאייט (vilayet), עומד מושל - "ואלי" ("vali"), ומינהלת הנפה נקראת "ואליליק" (valilik).
לנפות ניתן קוד המשמש בין היתר על לוחיות רישוי הרכב שרישוין בנפה וכקידומת לכתובות המיקוד שבתחומה.
הממשל באנדורה מתבסס על דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית הכוללת מערכת רב-מפלגתית.
בראש המדינה עומדים שני נסיכים-שותפים אך תפקידם סמלי בלבד.
הרשות המבצעת במדינה היא ממשלת אנדורה.
הרשות המחוקקת היא הפרלמנט, שנקרא המועצה הכללית של העמקים.
הרשות השופטת באנדורה גם היא גוף עצמאי ונפרד משתי הרשויות האחרות.
היסטוריה של המערכת הפוליטית באנדורה
בשנת 1992, הפגינו תושבי אנדורה ודרשו הגדרה ושלטון עצמי, הממשלה התפטרה ונערך משאל עם שבו הוחלט על ביטול המשטר הפיאודלי ועל קיום בחירות.
לאנדורה אין צבא, וביטחון המדינה מופקד בידי צרפת וספרד.
ביטחון הפנים מוטל על שירות המשטרה של אנדורה.
לנשים ניתנה זכות הצבעה בשנת 1970.
חוקת אנדורה היא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של אנדורה.
לאחר אישורה על ידי משאל עם שנערך ב-14 במרץ 1993, היא נכנסה לתוקף ב-28 באפריל 1993. החוקה נחתמה על ידי הנסיכים-שותפים של אנדורה, נשיא צרפת ובישוף אורחל (בקטאלנית: Urgell).
סמכויות הרשות המבצעת באנדורה מתחלקות בין ממשלת אנדורה לנסיכים-שותפים של אנדורה.
בעבר, נסיכיה של אנדורה החזיקו בכוח הביצועי בנסיכות.
אולם, במהלך העשורים האחרונים, הועברו עוד ועוד סמכויות לראש הממשלה של המדינה.
במהלך המאה ה-11 ועד המאה ה-13, התקיים סכסוך בין שליטים מקומיים על השליטה באנדורה, שנפתר בשנת 1278 בחתימת ה"שוויון" - חוזה שקבע שהשלטון באנדורה יהיה משותף בין רוזן פווה הצרפתי (שתוארו עבר, בסופו של דבר, לשליט צרפת - מלכה ולאחר מכן נשיאה) והבישוף של אורחל, שבמחוז האוטונומי קטלוניה שבספרד.
הנסיכים-השותפים של אנדורה אינם מתגוררים בה, ולכן לא מבצעים את תפקידם באופן ישיר, אלא על ידי נציגים.
את נשיא צרפת מייצג באנדורה פטריס פור (מכהן בתפקיד מ-2024), ואת בישוף אורז'ל מייצג אדוארד איבאנייס (מכהן בתפקיד מ-2023).
הנסיכים-שותפים של אנדורה שם מפלגה כהונה EN החל מ-14 במאי 2017 ז'וזפ-ליואיס סראנו פנטינאט החל מ-12 במאי 2003
לאחר הבחירות ממנה המועצה הכללית באנדורה את ראש הממשלה (Cap de Govern), הוא ממנה את שרי הקבינט ואת המועצה המבצעת.
בשנת 1981, הוקם הוועד המנהל שהוא ממשלתה, הכולל את שווי דה למשול (ראש הממשלה) ושבעה שרים, הוקמה.
אחת לארבע שנים, לאחר הבחירות הכלליות, המועצה הכללית בוחרת את ראש הממשלה, אשר, בתורו, בוחר שאר חברי הוועד המנהל .
ראש ממשלת אנדורה שם מפלגה כהונה שאווייר אספוט זמורה דמוקרטים למען אנדורה החל מ-16 במאי 2019
הגוף המחוקק של אנדורה בנוי מבית אחד - המועצה הכללית של העמקים (Consell General de les Valls) - פרלמנט המונה 28 חברים.
החברים נבחרים ישירות על ידי העם, 14 מהם ממחוז הבחירה היחיד של המדינה ו-14 מייצגים כל אחד מ-7 מחוזות אנדורה - 2 מכל מחוז, הנבחרים מכהנים במשך ארבע שנים.
כיום (2011) יש למפלגה רוב במועצה הכללית של העמקים - היא הפרלמנט של אנדורה.
המערכת המשפטית באנדורה היא עצמאית.
בתי המשפט מיישמים את המשפט המקובל באנדורה.
באנדורה ישנם ארבעה שופטים, הנבחרים על ידי הנסיכים-השותפים של אנדורה - כל אחד שניים.
באנדורה ישנו גם בית משפט לערעורים, שתפקידו לקבל ערעורים מאזרחי אנדורה.
הגוף המשפטי העליון ביותר באנדורה מונה חמישה חברים והוא בית המשפט העליון לצדק.
לאורך רוב ההיסטוריה, אנדורה נהגה לשמור על נייטרליות עקבית, והייתה מבודדת ומנותקת מהנעשה בעולם בכלל ואירופה בפרט.
מאז אשרור חוקת אנדורה בשנת 1993, אנדורה כוננה יחסי חוץ עצמאיים, והחלה להפוך לשחקן פעיל במערכת הבינלאומית.
בחודש יולי אותה השנה, אנדורה שלחה משלחת דיפלומטית רשמית לאו"ם.
בראשית שנת 1995, ארצות הברית ואנדורה כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים.
מעבר לכך, אנדורה גם הרחיבה את יחסיה בשנים שלאחר מכן עם מדינות נוספות, בעיקר בדרום ובמערב אירופה.
שגריר אנדורה לאו"ם, מייצג את אנדורה מכורח תפקידו גם בארצות הברית, בקנדה ובמקסיקו.
לצרפת, לספרד ולפורטוגל ישנם שגרירויות באנדורה, ולשווייץ יש בה קונסוליה כללית.
בראש המדינה עומד הנשיא, ותחתיו נמצא ראש הממשלה, אשר עומד בראש מועצת השרים.
הרשות המחוקקת היא האספה הפדרלית המתחלקת לשני בתים: בית עליון, היושב במועצת הפדרציה (הגוף הייצוגי של מדינות אתיופיה) ובית תחתון, היושב בבית הנבחרים (הפרלמנט האתיופי).
בבתי הפרלמנט קיימת מערכת רב-מפלגתית.
המערכת המשפטית של אתיופיה עצמאית מהרשות המבצעת והרשות המחוקקת.
החוקה שמה דגש על זכויות אדם ומפלגת את הסמכויות בין שתי הרמות הפדרליות של המדינה ובין הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת.
ממשלת אתיופיה נתכוננה באוגוסט 1995. הנשיא הראשון היה נגסו גידדה.
הממשלה בראשות מלס זנאווי תמכה במדיניות של פדרליזם אתני והעניקה סמכויות רבות לשלטונות המקומיים האתניים.
כיום יש באתיופיה תשעה מחוזות אוטונומיים-למחצה, בעלי סמכות תקציבית עצמאית.
אתיופיה היא עדיין אחת המדינות העניות ביותר באפריקה.
אתיופים רבים נסמכים על סיוע במזון מחוץ לארץ.
ב-2004, הממשלה החלה בהעברתם של יותר מ-2 מיליון אנשים מהרמות היבשות במזרח, כשהיא טוענת כי העברה זו תקטין את המחסור במזון.
בשנת 2018, תחת שלטון אבי אחמד, אתיופיה הפגינה, באופן יוצא דופן ביחס למדיניות אפריקה, ייצוג רב יחסית של נשים בתפקידי שלטון בכירים.
עד 2019, הקואליציה השלטת הייתה האיחדג.
בשנה זו וראש הממשלה ויו"ר האיחדג, אבי אחמד, מיזג שלוש מהמפלגות המרכיבות אותה (לא כולל החזית העממית לשחרור תיגראי) למפלגת השגשוג החדשה, אשר נוסדה רשמית ב-1 בדצמבר 2019.
בנובמבר 2020 פרצה מלחמת תיגראי בין השלטון הפדרלי למפלגת החזית העממית לשחרור תיגראי.
המפלגה כרתה ברית עם ארגונים אחרים בשנת 2021.
הנשיא נבחר על ידי "בית הנבחרים העממי" לתקופת כהונה של שש שנים.
ראש הממשלה המיועד של מפלגת השלטון מובא בבחירות למועצה המחוקקת.
מועצת השרים, לפי חוקת הפדרציה (1995), מורכבת על ידי ראש הממשלה, שר וסגן ראש הממשלה ושרים שונים, כל אלו, אושרו ונקבעו על ידי בית הנבחרים העממי.
בשלב הנוכחי, משרדי הממשלה באתיופיה, כוללים את משרד החוץ, משרד החקלאות ופיתוח הכפר, משרד משאבי המים, משרד הבריאות והמשרד לאיכות הסביבה.
נשיאה וראש ממשלתה של אתיופיה תפקיד שם מפלגה כהונה נשיאת אתיופיה סאהלה-וורק זוודה עצמאית 25 באוקטובר 2018 ואילך ראש ממשלת אתיופיה אבי אחמדOPDO2 באפריל 2018 ואילך
הקואליציה באתיופיה מורכבת ממפלגה עיקרית אחת - החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית.
המפלגה היא מפלגת מרכז-שמאל, ודוגלת בסוציאל-דמוקרטיה, ובפדרליזם על בסיס אתני.
החזית הדמוקרטית העממית הדרום אתיופית;
קיימת מפלגת קואליציה נוספת במדינה, אך שולית - הכח האתיופי הדמוקרטי המואחד.
המפלגה היא מפלגת מרכז-ימין מתון, ודוגלת בדמוקרטיה חברתית, ליברליזם כלכלי, ליברליזם חברתי ובשמרנות מתונה.
האופוזיציה באתיופיה מורכבת ממספר מפלגות.
האופוזיציה מנהלת הפגנות והתנגשויות עם המשטרה, בייחוד לאחר הבחירות שהתרחשו.
הקואליציה למען דמוקרטיה ואחדות היא מפלגת האופוזיציה המרכזית.
המפלגה היא מפלגת מרכז-ימין, ודוגלת בדמוקרטיה חברתית, ליברליזם כלכלי, פמיניזם וליברליזם חברתי.
קשת אתיופיה: התנועה לדמוקרטיה וצדק סוציאלי.
קיימות שתי מפלגות אופוזיציה נוספות אך שוליות.
האחת היא המפלגה הדמוקרטית של העם הסומאלי, והאחרת היא התנועה הדמוקרטית הפדרליסטית של אורומו.
שתי מפלגות אלו הן סקטוריאליות, ותומכות ביתר אוטונומיה לאזורים המיושבים בסומלים (דרום-מזרח המדינה) ובבני שבט האורומו (דרום-מרכז המדינה), כל אחת במגזרה שלה.
אחת לחמש שנים, מתקיימות בחירות כלליות לאספה הפדרלית, הפרלמנט של אתיופיה, על שני בתיו.
תוצאות בחירות 15 במאי 2005 בבית הנבחרים שם המפלגה % מושבים בפרלמנט החזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית 59.8% 327 הקואליציה למען דמוקרטיה ואחדות 19.9% 109 הכח האתיופי הדמוקרטי המואחד 9.5% 52 המפלגה הדמוקרטית של העם הסומאלי 4.3% 24 התנועה הדמוקרטית הפדרליסטית של אורומו 2.0% 11
הנשיא וסגן הנשיא של בית המשפט הפדרלי מוצעים על ידי ראש הממשלה ונשיא המדינה, ומאושרים על ידי בית הנבחרים.
לפני 1996 אתיופיה חולקה ל-14 מחוזות.
אתיופיה תחת הממשל הפדרלי החדש חולקה מחדש על בסיס אתני למדינות אזוריות (קיליל), מחוזות, נפות ורשויות מקומיות.
אתיופיה מחולקת לתשע מדינות על בסיס אתני ושתי ערים עצמאיות: אדיס אבבה ודירה דאווה.
החוקה החדשה מסדירה את מעמד המחוזות והממשל הפדרלי.
תשע המדינות ושתי הערים העצמאיות הם:
מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום
הפוליטיקה של דרום סודאן מתייחסת למערכת הממשל בדרום סודאן, מדינה במזרח אפריקה, העם, הארגונים והאירועים הכרוכים בכך.
דרום סודאן הפכה לאזור אוטונומי בסודאן משנת 2005, לאחר חתימת הסכם שלום מקיף בין ממשלת סודאן לצבא השחרור העממי הסודאני, ועד שנת 2011 בה הכריזה דרום סודאן על עצמאותה והתנתקותה מסודאן.