tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המכ"ם הותקן על המל"ט לאחר שהדור הקודם ("גנט") נחל כישלון באיסוף מודיעין בערפל ועננות.
MTS AN/AAS-52 – מטען ייעודי של המל"ט פותח על ידי חברת ריית'יאון (Raytheon).
המטע"ד כולל בתוכו מצלמת אלקטרו-אופטית לשימוש ביום, מצלמת אינפרא-אדום לשימוש בלילה או במצבי ראות נמוכה, ציין לייזר להכוונות טילי "הלפייר" וכלי נשק מונחים אחרים, מט"ל (מד טווח לייזר) ופנס.
בנוסף לזה במטע"ד כלולות פונקציות רבות אחת מהן היא איחוד תמונה שמצולמת בעזרת מצלמת יום ולילה לתמונה אחת על מנת לאפשר למפעילים לקבל תמונת טובה יותר.
חשוב מאוד לציין שאי אפשר להשתמש במצלמת יום ולילה בו זמנית אך בהחלט אפשר לקבל תמונת מכ"ם ותמונת מצלמה בו זמנית.
טילי נ"ט מסוג AGM-114 הלפייר – הטיל פותח בשנות ה-70 בארצות הברית על ידי חברת לוקהיד מרטין (Lockheed Martin).
בראש הטיל ישנו חיישן אינפרא אדום שמאפשר לטיל להתביית על כתם לייזר ולעקוב אחריו עד לפגיעה במטרה.
דרך נוספת להנחות את הטיל היא על ידי מכ"ם, הטיל מסוגל לקרוא פקודות מכ"ם ולנווט את עצמו אל המטרה.
הטיל נחשב לאחד הטילים היעילים ביותר בצבא ארצות הברית.
הטווח המקסימלי של הטיל הוא 8 ק"מ, המל"ט בעל יכולת נשיאה של שני טילים מסוג זה ובעל יכולת הכוונת עצמית על מטרה בעזרת המטע"ד שהוא נושא.
טילי אוויר-אוויר מסוג FIM-92 סטינגר - הטיל פותח בסוף שנות ה-60 על ידי חברת ג'נרל דיינמיקס .
הטיל הוא אוויר-אוויר למרחקים קטנים והוא הנגזרת של הטיל FIM-92 Stinger המקורי המשוגר מאודמה.
הטיל מתביית על המטרה שלו על ידי זיהוי כתם אינפרא-אדום והטווח היעיל שלו הוא עד 8 ק"מ.
טילי אוויר-קרקע מסוג Griffin - הטיל פותח על ידי חברת ריית'יאון לחימוש כלי טיס בלתי מאוישים.
המל"ט "פרדטור" בעל יכולת נשיאה של 2 טילים מסוג זה.
הטיל בעל אופן פעולה דומה מאוד לשל "הלפייר" מתביית על כתם לייזר ועוקב אחריו עד הפגיעה במטרה.
בנוסף לזה הטיל יכול לנווט את עצמו הישר למטרה על ידי GPS.
MRP (ר"ת Material Requirements Planning, תרגום מילולי: תכנון דרישות חומרים) היא שיטת בקרה לניהול המלאי בתהליכים עתירי מלאי, ובפרט בתהליכים תעשייתיים.
השיטה משמשת לתכנון פיקוח ייצור (תפ"י), לתכנון לוחות זמנים ולניהול מלאי.
שימוש ב-MRP מיועד להשיג בו זמנית שלוש מטרות:
הבטחה של זמינות חומרי הגלם הדרושים לייצור ומוצרים מוכנים לאספקה ללקוח.
תחזוקה קבועה של רמות המלאי הנמוכות ביותר האפשריות.
תכנון פעולות הייצור, לוחות הזמנים והרכש.
הצורך בשיטת MRP נבע מהמורכבות ההולכת וגדלה של הייצור התעשייתי.
כאשר מפעל מייצר מוצר פשוט, או אפילו מוצר יחיד ללא תלות בחלקים רבים, ניתן לנהל את הייצור ללא קושי מיוחד.
אולם כאשר מדובר במוצרים מורכבים, הכוללים עץ מוצר רב־שלבי עם חלקים ותתי־חלקים, או בייצור מקביל של מוצרים שונים, ניהול הדרישות נעשה מסובך בהרבה.
המטרה המרכזית של המפעל היא לספק את המוצרים בזמן ובאיכות הנדרשת, אך בפועל התעוררו קשיים: כדי להימנע מחוסרים ועצירות בקו הייצור, נהגו להגדיל מאוד את רמות המלאי.
פתרון זה הבטיח זמינות חלקית בלבד כיוון שגרם לסיבוכיות בניהול המלאי, וכן יצר בעיה תזרימית משמעותית: הון רב "ננעל" במלאי וגרר עלויות אחזקה גבוהות.
כבר בשלב מוקדם היה ידוע כיצד ניתן לחשב את הדרישות בצורה שיטתית, אך יישום חישובי MRP באופן ידני דרש משאבים רבים של זמן, כוח אדם ודיוק, ולכן ניתן היה לבצעו בתדירות נמוכה, למשל אחת לחודש.
כתוצאה מכך, תוכניות שנבנו התיישנו במהירות ואיבדו קשר למציאות המשתנה.
רק עם התפתחות המחשוב ניתן היה להריץ חישובי MRP בתדירות גבוהה יותר (תדירות נפוצה היא אחת לשבוע), באופן שמאפשר שמירה על איזון בין עדכניות התכנון לבין יציבות תפעולית.
עקרון היסוד של השיטה היא הדרישה למוצר הסופי (מה וכמה צריך לספק ללקוח).
התכנון מתחיל ממה שהלקוחות הזמינו בפועל או על סמך תחזית מדויקת ככל הניתן של הזמנות או ביקושים צפויים.
יתר החישובים נגזרים מהדרישה הזו.
היתרון בגישה זו הוא שהמערכת מותאמת ישירות לשוק: היא נמנעת מייצור יתר ומנפח מלאי עודף, ומצמצמת סיכון למחסור.
פיצוץ עץ המוצר (באנגלית BOM Explosion): בתהליך זה מפרקים את המבנה ההיררכי של עץ המוצר לרמת חומרי הגלם, ומכפילים לפי כמויות נדרשות לכל מוצר ולכמות ההזמנות בפועל.
התוצאה היא רשימה שטוחה של המלאי הדרוש לפי כמויות כוללות.
החישוב לוקח בחשבון את מצב המלאי הקיים ואת ההזמנות שכבר נמצאות בתהליך, ומחשב רק את הדרישות הנוספות (נטו) שיש להשלים.
תזמון דרישות הכולל מועד הזמנה או ייצור לכל רכיב, בהתאם לזמני האספקה והייצור הצפויים.
החישוב נעשה מהדרישה של המוצר הסופי אחורה, כדי להבטיח שהרכיבים יהיו זמינים בדיוק בזמן הדרוש לייצור.
מאחר שהמציאות משתנה (ביקוש, זמינות חומרים, זמני אספקה), נדרשת הרצה מחזורית של החישוב על מנת לשמור על רלוונטיות התכנון.
בהרצה מחזורית של החישוב, המערכת מקבלת כמה נתונים:
רשימת הזמנות והביקוש למוצרים סופיים: תחזית הביקושים, הזמנות לספק.
רמות מלאי וזמני אספקה צפויים (Lead Time) של מלאי שהוזמן ומלאי שנוצר צורך להזמין.
זמני הייצור והאספקה של הרכיבים שיש לייצר.
לאור נתונים אלו, המערכת מחשבת כמה מכל רכיב דרוש לייצור המוצרים הסופיים, מתי כל רכיב צריך להיות זמין, באילו רכיבים ניתן להשתמש מהמלאי הקיים ואילו יש להזמין או לייצר.
התוצאה היא תכנון מפורט של הזמנות רכיבים, חומרים ותתי־חלקים, כולל לוחות זמנים מדויקים.
כל שינוי בהזמנות הלקוחות, זמני האספקה או רמות המלאי דורש הרצה מחודשת.
תדירות ההרצה מושפעת מהמורכבות והיקף הייצור במפעלים מודרניים בדרך כלל פעם בשבוע, אך ייתכנו הרצות יומיות או תכופות יותר אם יש צורך בעדכניות גבוהה.
מבחינה "אידיאלית" הרצות תכופות מובילות לקבלת החלטות אופטימלית, אך בפועל התוצאה עלולה להוביל ל"רעש" במערכת כתוצאה משינויים תכופים מדי, הדורשים גם הם תשומות כוח אדם.
למרות יתרונות ה-MRP, השיטה עדיין רגישה לשינויים בלתי צפויים בביקוש או באספקת רכיבים.
לכן נדרשים לעיתים גם מרווחי ביטחון או אסטרטגיות גמישות אחרות לצדה.
תוכנות MRP הן מערכות מחשוב שמיישמות את עקרונות ה-MRP לניהול ייצור ומלאי.
הן מאפשרות תכנון חומרים, רכיבים ותהליכי ייצור באופן אוטומטי ומדויק, בהתאם לדרישות המוצר הסופי.
ניתן לחלק אותן למספר סוגים עיקריים:
MRP בסיסיות (Standalone MRP): מערכות פשוטות שמבצעות חישוב דרישות חומר בלבד, ללא אינטגרציה עם תחומים אחרים במפעל.
מתמקדות ב"תכנון לפי ביקוש" ובתזמון רכיבים, אך דורשות עדכון ידני של נתונים כמו מלאי או הזמנות.
MRP משולבות (MRP II): גרסה מתקדמת הכוללת בנוסף לתכנון חומרים גם תכנון קיבולת ייצור, כוח אדם ומשאבים אחרים.
מאפשרות אינטגרציה עם לוחות ייצור, ניהול עלויות ודוחות תפעוליים.
ERP עם מודול MRP: אלו הן התוכנות הנפוצות יותר נכון לעשור השלישי של המאה ה-21. אלו הן מערכות ERP מודרניות כוללות מודול MRP כחלק מהמערכת הרחבה לניהול כל המפעל.
הן מאפשרות אינטגרציה מלאה בין ייצור, רכש, מלאי, כספים ולוגיסטיקה, ומספקות עדכניות גבוהה יותר ויכולת הרצות תכופות.
תכונות עיקריות של תוכנות MRP
חישוב אוטומטי של דרישות רכיבים ותזמון.
קישור למלאי קיים והזמנות פתוחות.
עדכון מחזורי והתאמה לשינויים בביקוש או בייצור.
דוחות ותצוגות שמסייעות בקבלת החלטות ניהוליות.
MQ-9 ריפר (Reaper; מאנגלית: קוֹצֵר, השם גם מרמז למלאך המוות, שכינויו הוא The Grim Reaper; כינויו המקורי היה RQ-9 פרדטור B) הוא כלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) בעל יכולת תקיפה שפותח על ידי ג'נרל אטומיקס אירונאוטיקל סיסטמס.
ה-MQ-9 ריפר גדול יותר מקודמו, ה-MQ-1 פרדטור, ובעל יכולת נשיאת חימוש במשקל הגדול פי 15 ומהירות שיוט גבוהה פי 3, בהשוואה ל-MQ-1. הוא יכול לשאת עד 4 טילי AGM-114 הלפייר.
כטב"ם מדגם MQ-9 ריפר חיסל את קאסם סולימאני ב-3 בינואר 2020.
בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פורסם כי כטב"מים אמריקאיים מדגם MQ-9 טסו בשמי רצועת עזה למטרות איסוף מודיעין.
ב-8 בנובמבר 2023, במקביל לאותה מלחמה, כטב"ם אמריקאי מדגם זה יורט על ידי כוחות החות'ים בתימן בטענה שנועד לריגול לטובת ישראל.
ב-26 באפריל 2024 יורט כטב"ם אמריקאי נוסף מדגם זה על ידי כוחות החות'ים בתימן.
ב-04 אוגוסט 2024 יורט שוב כטב"ם נוסף מדגם זה על ידי כוחות החות'ים בתימן באזור סעדה.
ב-28 בדצמבר 2024, הודיעו החות'ים כי יירטו כטב"מ נוסף מסוג זה בשמי מחוז אלביצ'אא'.
– חיל האוויר מפעיל מאות מל"טים מסוג זה, סוכנות המכס והגנת הגבולות
– חיל האוויר המלכותי מפעיל 12 מל"טים
– חיל האוויר האיטלקי קנה 6 מל"טים אך אחד הופל.
– חיל האוויר הספרדי מפעיל 3 מל"טים
– חיל האוויר הבלגי מפעיל 4 מל"טים
– חיל האוויר ההולנדי מפעיל 4 מל"טים
– חיל האוויר הצרפתי קנה 16 מל"טים אך אחד הופל.
– חיל האוויר ההלני מפעיל 3 מל"טים
– חיל האוויר ההודי מפעיל 2 מל"טים חכורים
– חיל האוויר הטאיוואני מפעיל 4 מל"טים
– לאחר הסכם הנורמליזציה עם ישראל ב-2020, ארצות הברית אישרה מכירת 4 מל"טים למרוקו
MPEG-2 הוא תקן פופולרי לדחיסה וקידוד דיגיטלי של וידאו ואותות שמע (Audio) שפותח על ידי Moving Picture Experts Group (ראשי התיבות של MPEG).
התקן מבוסס על שיטות דחיסה מאבדת נתונים (lossy).
התקן נוצר כשדרוג ל-MPEG-1 שקדם לו והוא מבוסס עליו.
הוא בעל תאימות לאחור ומכיל את כל התכונות של MPEG-1, אך עולה עליו באיכות התמונה והשמע, באיכות הדחיסה, ובגמישותו הרבה.
הוא נועד להחליף את ישומי הווידאו האנלוגי ונפוץ כיום ברוב ישומי הטלוויזיה הדיגיטלית כמו שידורים בלוויין ובכבלים, נגני DVD ועוד.
במרבית היישומים יהיו מאפייני התצוגה כמו גודל התמונה ותדר התצוגה זהים לאלו ששימשו בטלוויזיה בעלת הפרדה סטנדרטית (SD).
ישומי טלוויזיה בהפרדה גבוהה (HDTV) מבוססים בדרך כלל על תקן MPEG-4 המתקדם יותר.
התקן מחולק לפרקים בהתאם לסוגי המידע בהם הוא מטפל.
העיקריים שבהם מתייחסים למערכת (system), לווידאו ולשמע.
חלק 1 - המערכת, מתאר אפשרויות לפורמט מכל עבור המדיה: transport stream אשר מותאם לשידור זורם, כגון שידורי טלוויזיה, ו - program stream אשר מותאם לקובץ בהתקן אחסון כגון DVD.
חלק 2 - הווידאו, מתאר את מבנה הנתונים והאלגוריתמים לדחיסת הווידאו.
חלק 3 ו-7 - השמע, מתאר את מבנה הנתונים והאלגוריתמים לדחיסת שמע.
חלקים נוספים מכילים הנחיות לבדיקה ותוספות שונות.
השימוש בקוד MPEG-2 דורש מקודד, אשר הופך את המידע המקורי (תמונה וקול) לרצף של קוד דיגיטלי שיקרא זרם MPEG, ומפענח אשר קורא את הרצף ומשחזר את המידע המקורי.
זרם של קוד MPEG מכיל כמה זרמים בסיסיים (Elementary Stream) שונים ונבדלים.
במקרה הפשוט יהיו אלה זרם השמע וזרם הווידאו.
כל אחד מהזרמים נקצץ לחבילות בסיסיות (Packet) בגודל קבוע והחבילות "נארזות" מחדש, לסירוגין, בלווית תקורה מתאימה (Header) כך שהמפענח יוכל לזהות את מקורן ולבנות מחדש את הרצף.
רמת המערכת מכילה גם נתונים שאינם שמע או וידאו כגון כתוביות, תאריך, מידע על הסרט ועוד.
בגלל השוני בישומים וצורת השימוש מבחינים בין מערכת שנועדה לשידורים, Transport Stream ובין זו שמיועדת לקובצי אחסון כמו ב-DVD שנקראת Program Stream.
קובץ ב-DVD למשל יכול להכיל כמה זרמי שמע לתמיכה בשפות שונות.
לעומת זאת, זרם משודר יכיל בדרך כלל כמה ערוצי טלוויזיה שונים ואת לוח השידורים.
כל אחת מהמערכות משתמשת בחלק מהאפשרויות הרבות שמציע MPEG-2.
תצוגת וידאו מורכבת מרצף של תמונות.
זרם הווידאו של MPEG-2 מורכב מרצף של נתונים דחוסים המאפשרים לשחזר ולהציג את התמונות בזו אחר זו.
בשידור של זרם וידאו או בקריאה מנגן DVD, חייב קצב התמונות בקוד להתאים לקצב התצוגה, כלומר 25 או 30 תמונות בשנייה, תלוי בשיטת התצוגה, PAL או NTSC.
כל תמונה יכולה להופיע כיחידה אחת, תמונת מסגרת (Frame), או כשתי תמונות שדה (Fields) עוקבות המכילות לסירוגין את קווי התצוגה האי-זוגיים והזוגיים.
שידור ותצוגה בשיטה זו נקראים סריקה שלובה (Interlaced).
תקן MPEG-2 תומך בשני סוגי התמונות.
במקרה של תמונות שדה, התמונות ישודרו ויוצגו בתדר כפול.
התמיכה בתמונות שדה (Field Picture) היא אחד השיפורים בהשוואה ל-MPEG-1.
המידע המשמעותי מבחינה כמותית בזרם MPEG הוא אות החוזי (התמונה).
יש שתי רמות בהן דוחסים את המידע:
דחיסה מרחבית - כלומר דחיסת המידע שבמרחב התמונה.
דחיסה זאת נעשית ברמת התמונה הבודדת.
כל מסגרת וידאו היא למעשה תמונה דיגיטלית והיא נדחסת בשיטות המקובלות לדחיסת תמונות, באופן דומה לדחיסת JPEG, תוך ניצול העובדה שהעין האנושית מתעלמת מחלק משמעותי מהמידע שבתמונה (למשל, הרגישות לצבע נמוכה יותר מהרגישות לערכי בהירות).
בנוסף מנצלת הדחיסה את העובדה שחלק מהמידע בתמונה חוזר על עצמו (למשל, פיקסלים סמוכים דומים זה לזה).
דחיסה זו מנצלת את העובדה שבדרך כלל בצילום וידאו יהיו שתי תמונות עוקבות כמעט זהות זו לזו.
לפיכך, אם תמונה אחד קודדה במלואה, מספיק לקודד את ההבדלים כדי לקבל את התמונה הבאה.
קוד ה-MPEG-2 של התמונה מאפשר למפענח לשחזר את התמונה שתוצג.
מכיוון שחלק מהתמונות נשמרות במלואן בעוד שרוב התמונות שומרות רק את ההבדלים, קיימים ב-MPEG-2 כמה סוגי תמונות (אף על פי שתמונה יכולה להיות מסוג מסגרת (Frame) או שדה (Field), המונח הנפוץ הוא Frame והוא מתייחס רק לשיטת הקידוד שלהלן).
הקוד מאפשר לשחזר את התמונה המלאה באופן עצמאי, ללא תלות בתמונה אחרת.
התמונה המקודדת, שתוצג רק בהמשך, מכילה את השינוי מתמונת ה-I או ה-P שקדמה לה ומבוססת עליה (מסומנת באות P).
מכילה את ההבדל מתמונת I או P שקדמה לה וגם מזאת שבאה אחריה, כלומר השחזור הוא לשני הכיוונים וזה מקור השם.
כמות המידע המקודד בתמונה זו היא הקטנה ביותר.
איכות התמונה פחותה ואילו הדחיסה מקסימלית.
מכיוון שפיענוח תמונת B מבוסס על תמונת P שתוצג אחריה, יש צורך לפענח את תמונת ה-P לפני תמונת ה-B.
על כן, בקוד שבזרם ה-MPEG-2 חייבת תמונת P להופיע לפני תמונת ה-B שתלויה בה.
כלומר, סדר הופעת התמונות בקוד אינו זהה לסדר התצוגה.
כדי לפענח תמונת B יש צורך בזיכרון שישמור את שתי התמונות האחרות.
כל רצף תמונות לפיענוח חייב להתחיל בתמונה מסוג I.
רצף תמונות נקרא GOP (ראשי תיבות של Group Of Pictures).
רצף התמונות הוא לרוב (...IBBPBBP(IBBP אך ניתן להגדיר רצף אחר.
ככל שיהיה הרצף ארוך תושג דחיסה רבה יותר, שכן כמות המידע בתמונת I גבוהה בסדרי גודל.
מצד שני, כאשר מתחילים בפיענוח זרם וידאו, למשל אחרי החלפת ערוץ בממיר, יש להמתין להופעה של תמונת I כדי להתחיל את פענוח התמונות, שכן יתר התמונות מתבססות עליה.
לכן תופיע תמונת I בדרך כלל בכל חצי שנייה.
MPEG-2 תומך בשני תקנים לקידוד ודחיסה של אותות שמע.
MP3, שהופיע כבר ב-MPEG1, שופר ושודרג כדי לאפשר שמע ב-5 ערוצים, כמו במערכת קולנוע ביתי.
כן נוספה שיטה חדשה ועדיפה - AAC.
זרמי השמע והווידאו שהם כאמור זרמים נפרדים מכילים אותות תזמון כדי לסנכרן בין הסרט לפס הקול.
MPTP (שם מלא: 1-methyl-4-phenyl-1,2,3,6-tetrahydropyridine) הוא רעלן עצבי (נוירוטוקסין) שהורס תאי עצב בחומר השחור וכך גורם לתסמינים דמויי מחלת פרקינסון.
החומר שימש כמודל למחקר מחלות בבעלי חיים.
MPTP יכול להיווצר בטעות תוך כדי ניסיון לייצר MPPP (סם אופיאטי סינתטי) וכך הוא התגלה לראשונה.
MPTP מסוגל לעבור במחסום הדם-מוח.
במוח הופך האנזים מונואמין אוקסידאז B (MAO-B) את ה-MPTP לקטיון 1-methyl-4-phenylpyridinium (MPP+) אשר פוגע בתאי עצב מייצרי דופמין.
בניסויים במכרסמים לא נראתה השפעה פרקינסונית של MPTP זאת מאחר שרמות האנזים MAO-B אצלם נמוכות יותר מבקופי-אדם ומבני אדם.
MQV (קיצור של Menezes-Qu-Vanstone) הוא פרוטוקול שיתוף מפתח קריפטוגרפי עם אימות, שפותח ב-1998 על ידי אלפרד מנזס וסקוט ונסטון מאוניברסיטת ווטרלו, מינגהו קו מחברת Certicom, בשיתוף עם לורי לאו וג'רי סולינס מה-NSA.
פרוטוקול MQV מבוסס על פרוטוקול דיפי-הלמן, הוא היעיל ביותר מסוגו וניתן להפעילו בכל חבורה ציקלית סופית, במיוחד בחבורת עקום אליפטי (במקרה זה מסומן בקיצור ECMQV).
כמו כן קיימות שתי וריאציות נוספות של הפרוטוקול; העברת מפתח מאומת במהלך יחיד, המתאים לסביבה בה רק צד אחד מקוון וכן העברת מפתח בשלושה מהלכים המספק אימות דו צדדי.
הפרוטוקול מפורט בתקן SEC 1 של איגוד SECG (שנוסד על ידי סרטיקום) ושולב בתקן IEEE P1363, בתקנים ANSI X9.63, X9.42 וכן RFC-5656 של IETF.
כמו כן נכלל על ידי NSA בחבילה הקריפטוגרפית Suit B לפי המלצות NIST SP 800-56A.
ייתכן שכמה מגרסאות הפרוטוקול מוגנות בפטנט.
גרסאות מתקדמות של הפרוטוקול אטרקטיביות במיוחד להצפנת תקשורת אלחוטית ברשתות מקומיות כמו IEEE 802.11 או לטווחים בינוניים כמו WiMAX, כאשר משתמשי הקצה הם בדרך כלל מכשירים המוגבלים במשאבים וברוחב פס.
מאז המצאת המפתח הציבורי על ידי דיפי והלמן ופתרון בעיית הפצת המפתחות פותחו מספר פרוטוקולים קריפטוגרפיים להעברת מפתח סודי.
החסרון בפרוטוקול דיפי הלמן במתכונתו המקורית שהוא אינו מספק אימות זהויות ולכן חשוף להתקפת אדם באמצע.
אפשר להוסיף מרכיב אימות על ידי חתימה דיגיטלית או תעודת מפתח ציבורי החתומה על ידי רשות מאשרת.
משיקולי יעילות נעשו מאמצים לפתח פרוטוקולים המספקים אימות עקיף כחלק אינטרגלי ללא צורך בתהליכים נפרדים ובהתערבות צד שלישי.
בסיום הפרוטוקול יכולים המשתתפים הלגיטימיים להיות סמוכים ובטוחים שמלבדם אין איש יודע מהו המפתח הסודי המשותף.
בעיקרון אפשר להשתמש בו כמפתח הצפנה להצפנת ההתקשרות ביניהם.
מטעמי ביטחון מומלץ לא להשתמש בו ישירות אלא לגזור ממנו מפתח אחר באמצעות פונקציית גזירת מפתח (Key derivation function) בקיצור KDF.
המפתח הסודי המשותף שנגזר בסופו של דבר נקרא מפתח שיחה, כשמו הוא נועד להתקשרות אחת או מספר התקשרויות מוגבל כשלאחריהן מושמד.
יש לשים לב שקיימת הבחנה בין המפתחות הציבוריים הארעיים (ephemeral key) שנוצרים באקראי בכל ריצת הפרוטוקול, לבין המפתחות ארוכי-הטווח שברשות המשתתפים.
גם במסגרת פרוטוקול MQV ההנחה היא שהמשתתפים בפרוטוקול אימתו את המפתחות הציבוריים ארוכי הטווח שלהם בדרך מוסכמת לפני ריצת הפרוטוקול.
לעומת זאת אין צורך באימות המפתחות הארעיים כיוון ש-MQV מבצע אימות עקיף.
פרוטוקול שיתוף מפתח קריפטוגרפי בטוח אמור להתמודד עם התקפות פסיביות, שבהן התוקף מנסה לנחש את המידע הסודי על ידי התבוננות בחילופי המהלכים.
ההנחה היא שמסרי הפרוטוקול מועברים בערוץ הפתוח שניתן לציתות על ידי כל גורם עם ציוד מתאים.
וכן נגד התקפות אקטיביות בהן התוקף יכול גם ל'הזריק', ליירט, למחוק, לשנות ואו לשכפל מסרים.
ביתר פירוט הפרוטוקול אמור לסכל את ההתקפות הבאות:
מפתח ידוע (known-key); הפרוטוקול ייוותר בטוח נוכח מצב שבו נחשפו לעיני התוקף מפתחות שיחה אחרים (שנוצרו בעבר על ידי הפרוטוקול).
שמירת סודיות קדימה (forward secrecy) או סודיות מושלמת קדימה; גם אם מפתח ארוך-טווח של אחד המשתתפים נחשף, הדבר לא ישפיע על סודיות מפתחות שיחה שנוצרו לפני החשיפה.
מניעת התחזות (impersonation); במצב שבו המפתח הפרטי של אחד המשתתפים ידוע לתוקף לא יתאפשר לו לעשות בו שימוש כדי להתחזות לאחרים כלפי משתמש זה (ברור שבמקרה כזה התוקף מסוגל להתחזות למשתמש הלגיטימי הזה כלפי אחרים כיוון שהמפתח הפרטי מייצג בעצם את זהותו, אך ההפך אינו מחויב המציאות ואף רצוי למנוע).
שיתוף לא ידוע (unkown key-share); התוקף לא יצליח לגרום למשתתף אחד לשתף איתו מפתח סודי בעוד שהלה סבור בטעות ששיתף מפתח עם מישהו אחר (כלומר צד אחד מאמין נכון שהוא משתף מפתח עם מישהו שהוא מכיר בעוד שהצד השני למעשה משתף בלא ידיעתו מפתח עם התוקף וסבור שהוא מישהו אחר).
שליטה; אף אחד מהצדדים לא יוכל לאלץ את מפתח השיחה שיהיה ערך כלשהו לפי בחירתו.
יעילות; מספר המהלכים צריך להיות המינימלי האפשרי וכן תעבורת רשת נמוכה (סך כל הסיביות ששודרו).
אפשר לממש את פרוטוקול MQV בתת-חבורה של החבורה הציקלית מסדר ראשוני, למשל המפתח הפרטי הוא השלם והציבורי הוא כאשר יוצר של השדה.
במקרה זה המפתחות צריכים להיות בגודל של מעל 2000 ספרות בינאריות לעומת זאת יש יתרון ביישום הפרוטוקול בעקום אליפטי מכיוון שהוא מציע ביטחון זהה עם מפתח קצר משמעותית (בין 160 ל-512 סיביות נכון לשנת 2015).
מסיבה זו תיאור הפרוטוקול מתמקד בעקום אליפטי.
מניחים שהפרמטרים הציבוריים של העקום ידועים לכל המשתתפים.
וכן כל מפתח ציבורי (שהוא נקודה בעקום) מאומת ונבדק שהוא עומד בהגדרות המערכת.
אינו שווה (הנקודה באין סוף).
הקואורדינטות הם אלמנטים של השדה .
הבדיקה האחרונה יקרה במונחי מחשוב ולכן נוטים בדרך כלל להימנע ממנה.
אפשר במקום זאת לוודא שהמפתח המשותף שהופק בסיום הפרוטוקול הוא נקודה בתת-חבורה הנוצרת על ידי כלומר .
פרוטוקול דיפי-הלמן הבסיסי בעקום אליפטי (ללא אימות)
פרוטוקול דיפי-הלמן בעקום אליפטי ללא אימות (נקרא בקיצור ECDH) אנלוגי לפרוטוקול דיפי הלמן בחבורה רגילה.
נתונים פרמטרי התחום של העקום לפי הגדרות התקן: , העקום האליפטי הוא כאשר הסדר של השדה וכן מקדמים של משוואת העקום, היא נקודת הבסיס, הסדר הראשוני של נקודת הבסיס, פקטור משלים כך שמתקיים ו- מייצג את מספר הנקודות בעקום .
המשתתפת עם מפתח סודי שהוא שלם אקראי והמפתח הציבורי (תוצאת כפל סקלארי של נקודת הבסיס ב-) מסומנת בקיצור והמשתתף עם מפתחות בהתאמה, רוצים לשתף ביניהם סוד , תחילה הם מחליפים ביניהם מפתחות ציבוריים ואז מחלצים את הסוד המשותף כדלהלן:
היות שמתקיים , הסוד המשותף הוא הנקודה .
במקור הוצעו שלוש וריאציות של הפרוטוקול; שיתוף במהלך יחיד כך שרק צד אחד מקוון, בשני מהלכים עם אימות חד כיווני ובשלושה מהלכים עם אימות דו כיווני.
יהי פרמטר ביטחון של הפרוטוקול (אורך בסיביות), כלומר .
אם נקודה כלשהי בעקום הוא פונקציה שממפה נקודה בעקום למספר שלם כדלהלן; כאשר הוא השלם המייצג את הקואורדינטה של הנקודה .
כדי לטשטש אינטראקציה אפשרית בין הפונקציה לבין העקום האליפטי (שעלולה לפתוח פתח להתקפת התנגשות) יש כאלו שממליצים להשתמש בפונקציית גיבוב.
פרוטוקול 1 - שיתוף מפתח עם אימות בשני מהלכים
מייצרת מספר אקראי בטווח ומחשבת את את התוצאה משדרת ל-.
מייצר מספר אקראי בטווח ומחשב את ושולח את התוצאה ל-.
מוודה את תקפות הערכים ומחשבת את ואת .
אם אחד הערכים אינו תקף או ש- אז מסיימת את הפרוטוקול בכישלון.
בודק תקפות באופן דומה, מחשב את ואת .
כאמור לפי הצעה של מספר מומחים כדי למנוע את התקפת שיתוף לא ידוע (להלן) כדאי להשתמש בפונקציית KDF מוסכמת על עם מידע משותף כלשהו שמכיל את זהות המשתתפים בפרוטוקול ולהשתמש בתוצאה האחרונה כמפתח שיחה.
וכן מומלץ לכלול בכל המסרים של הפרוטוקול את זהות המשתתפים.
הפרוטוקול לא הוכח באופן פורמלי כבטוח אך לטענת המפתחים קיימת סברה היוריסטית שהוא מספק אימות הדדי של המפתח באופן עקיף וכן שהוא עמיד כנגד ההתקפות המתוארות לעיל; מפתח שיחה ידוע, שמירת סודיות קדימה, מניעת התחזות ושליטה.
חשיפת המפתחות הזמניים אינה מסכנת את חשיפת המפתחות הפרטיים ארוכי הטווח של המשתתפים ולא את מפתח השיחה .
הערכים ו- משמשים למעשה כחתימה עקיפה של המשתתפים על המפתחות הציבוריים הזמניים שלהם ו- בהתאמה.
אפשר לראות שהפרוטוקול נכון כי:
לעומת פרוטוקול דיפי הלמן הבסיסי שבו .
כמו כן כדי לשפר יעילות הביטוי מנצל רק מחצית מסיביות הקואורדינטה של הנקודה, זאת כדי להקל על פעולות הכפל הסקלארי בסעיפים 3 ו-5 והכפל ב- נועד להבטיח שהסוד המשותף יהיה נקודה בתת-חבורה מסדר בעקום האליפטי.
כמו כן היות שאת אפשר לחשב מראש יוצא שכל צד מבצע רק 1.5 פעולות כפל סקלארי און ליין.
פרוטוקול 2 - שיתוף מפתח עם אימות במהלך אחד
המטרה היא ש- ו- ישתפו מפתח סודי על ידי מהלך יחיד מ- ל-.
מצב זה רצוי במקרה שרק משתמש אחד מקוון כמו ביישומי דואר אלקטרוני.
מייצרת מספר אקראי בטווח ומחשבת את ושולחת את התוצאה ל-.
מוודה תקפות ערכים ומחשב את ואת .
מטבע הדברים היות ש- אינו תורם למהלכי הפרוטוקול בערך אקראי משלו, חסרים בפרוטוקול הגנה מפני התקפת מפתח ידוע ושמירת סודיות קדימה.
פרוטוקול 3 - שיתוף מפתח מאומת עם אישור דו צדדי
הגרסה הזו של פרוטוקול 1 מנצלת פרימיטיב קריפטוגרפי נוסף שמספק אימות כמו MAC כדי לבצע אימות ואישור דו צדדי.
וכן בפרוטוקול הבא הערכים ו- הם פונקציית לגזירת מפתח.
למשל אם הערך הוא אפשר לממש פונקציית גיבוב בטוחה כמו SHA-2 של כשהוא משורשר עם ערך נוסף, כך וכן .
מייצר מספר אקראי בטווח , מחשב את ושולח את התוצאה ל-.
מחלץ את הערך שהוא הקואורדינטה של הנקודה ומחשב את ואת .
מחשב את ושולח את תג האימות יחד עם ל-.
מחשבת את ואת ובודקת שהנקודה תקינה.
מחלצת את הערך שהוא פונקציה של הקואורדינטה של הנקודה ומחשבת את הערכים , .
מחשבת את ושולחת את התג ל-.
מחשב את ומוודה שהתוצאה זהה לתג שקיבל מ-.
כאמור ביטחון הפרוטוקול היוריסטי בלבד, כולל את כל התכונות המצוינות לעיל ויעיל במיוחד.
ב-2005 פרסם הוגו קרווציק מאמר שבו הוא מבקר את ביטחון MQV תחת מודלים של ביטחון ידועים ומציין שהתגלו על ידו כמה חולשות בפרוטוקול.
אף על פי שהפרוטוקול זכה לפופולריות רבה וה-NSA הכליל אותו ברשימה הנבחרת של אלגוריתמים שעברו בדיקה של קריפטאנליסטים מקצועיים, הרי שלא ניתנה הוכחה פורמלית לביטחונו במונחים של ביטחון סמנטי לפי מודל סיבוכיות סטנדרטי או במסגרת מודל אורקל אקראי.
הוגו הציע לתקן את הליקויים שמצא על ידי אלגוריתם משופר משלו שנקרא HMQV שפועל עם פונקציית גיבוב ומציע יעילות דומה למקורי ועם ביטחון מוכח.
אלפרד מנזס ביקר את ממצאיו של הוגו וטען כי HMQV אינו בטוח יותר ומציג התקפה ריאליסטית במודל קנטי-קרווציק שבה אפשר לחשוף את המפתח הפרטי של המשתתפים.
וכן מצא לדבריו שגיאות קריטיות בהוכחות המתמטיות שהובאו על ידי קרווציק.
התיקון שהציע מנזס נקרא HMQV-1 והוא גרסה מתוקנת שעמידה בפני ההתקפה המצוינת (אולם בשל התיקון אינה מהירה יותר מהמקורית).
קרווציק הגיב על טענות מנזס במאמר משלו וסתר חלק מהן.
ב-HMQV הבדיקה הזו הוסרה לטובת יעילות בטענה שאינה מוסיפה לביטחון האלגוריתם לפי מודל אורקל אקראי.
על כל פנים, הוספת פונקציית גיבוב לפרוטוקול MQV כפי שהציע קרווציק מקובלת כיום כיוון שהיא יעילה למדי ואינה מסכנת את ביטחון הפרוטוקול.
השוואת פרוטוקול HMQV לעומת MQV (בחבורה ציקלית רגילה)
נתון פרוטוקול דיפי הלמן הבסיסי (שאינו מאומת), בו המשתתפת עם מפתח פרטי והמפתח הציבורי והמשתתף עם מפתחות בהתאמה, רוצים לשתף ביניהם מפתח סודי הם פועלים כך; שולחת ל- את וכן שולח ל- את .
המפתחות ו- הם המפתחות הפרטיים הזמניים של ו- בהתאמה ואילו ו- הם המפתחות הציבוריים המתאימים.
בשני הפרוטוקולים ו- מריצים את פרוטוקול דיפי-הלמן הבסיסי ואז:
כעת שני המשתתפים מחלצים את הסוד המשותף
פרוטוקול MQV פרוטוקול HMQV ,
הסברה היא שהפרוטוקול בטוח כנגד ההתקפות המצוינות לעיל; מפתחות ידועים, שמירת סודיות קדימה, התחזות ושליטה.
בהנחה שבעיית הלוגריתם הדיסקרטי ובעיית דיפי-הלמן קשות לפתרון, אם כי לא ניתנה כל הוכחה פורמלית.
מסרי הפרוטוקול זהים לפרוטוקול דיפי-הלמן הבסיסי מסיבה זו הוא בעל תפוקה ורוחב פס טובים יותר מדיפי-הלמן שאומת באמצעות חתימה דיגיטלית.
אולם פרוטוקול MQV (גרסה 1) אינו מספק שמירת סודיות קדימה במובן החזק.
כלומר לפי המפתחים התכונה הזו מתקיימת רק כאשר המשתתפים בפרוטוקול הגונים, כלומר מבצעים את מהלכי הפרוטוקול כראוי.
בעוד שאם אחד מהם אינו הגון ייתכן שסודיות קדימה לא תושג.
אפשר לנסח את המודל בשני אופנים.
בראשון המפתח הפרטי הקבוע של אחד מהצדדים המשתתפים בפרוטוקול נחשף ובמודל החמור יותר כל המידע הפרטי של המשתתף נחשף.
אם יוזם ההתקשרות נפרץ וכל המידע הפרטי שלו נחשף לתוקף לאחר תחילת ההתקשרות, אם החשיפה ארעה לפני שקיבל בחזרה את התגובה של המשתתף האחר הרי שהתוקף יכול להשיג את מפתח השיחה.
כמו כן מציינים שהפרוטוקול יכול להיות בטוח רק במסגרת שבה כל משתמש מחזיק במפתחות הצפנה ארוכי טווח ובמפתחות ארעיים חד פעמיים, מסיבה זו פרוטוקול 2 לא בטוח.
גרעין התחלתי, Nonce, וקטור האתחול וכדומה.
ערכים כאלו יכולים להתגלות לתוקף בדרכים אחרות כמו דליפה עקב יישום גרוע של האלגוריתם בתוכנה או בהתקפת ערוץ צדדי כמו קרינה אלקטרומגנטית וכדומה).
בכל אופן לאחר מספר ריצות של הפרוטוקול, המשתתף יכול לחשוף את המפתח הפרטי של הצד השני ולהתחזות אליו.
הממצאים מראים שביטחון הפרוטוקול מצטמצם ל- ולא כאשר הוא סדר השדה.
פרוטוקול MQV (פרוטוקול 1) אינו פתור את בעיית "שיתוף לא ידוע" לעיל, כלומר אפשר לבצע התקפה של קליסקי כדלהלן: המצותת מיירטת את מפתח הציבורי המיועד ל- ומחליפה אותו ב- מחשבת את וכן את ואז רושמת את המפתחות הללו אצל הרשות המאשרת כדי שיהיו תקפים ושולחת את ל-.
המשתמש מגיב במשלוח ל- והיא מעבירה אותו הלאה ל- ללא שינוי.
כעת ו- שיתפו את בזמן ש- משוכנע כל העת שהוא משתף מפתח עם בעוד שלמעשה הוא שיתף מפתח עם .
ישנן שתי דרכים לפתור בעיה זו, האחת להוסיף את זהות המשתתפים לכל מהלכי הפרוטוקול והשנייה להוסיף מהלך שלישי כמו בפרוטוקול 3.
MRC (ראשי תיבות של Maximal-Ratio Combining תרגום: "מִשְׁקוּל יחס-מקסימלי" ולפעמים מכונה גם ratio-squared combining או predetection combining) היא מושג בטלקומוניקציה, שיטה גיוון (Diversity) בה:
השבח של כל ערוץ נתון ביחס לשורש ממוצע הריבועים של עצמת האות וביחס הפוך לממוצע הריבועים של רמת הרעש בערוץ.
ערכי מישקול שונים ניתנים לכל ערוץ.
MRC הוא שיקלול אופטימלי עבור ערוצי AWGN בלתי תלויים.
MRC יכול לשחזר את האות לצורתו המקורית.
לדוגמה: אומדן הריבועים הפחותים במקרה של גיוון ב-Rx (אנטנות קליטה)
נניח דוגמה של מקלט בעל N אנטנות.
במקרה זה, וקטור המתקבל במקלט הוא:
כאשר זה וקטור הרעש .
בהינתן קריטריון זיהוי ML (סבירות מרבית), הליך הזיהוי ניתן להיכתב כ:
כאשר הוא פתרון הריבועים המינימליים למודל דלעיל.
פתרון הריבועים המינימליים במקרה זה הוא ידוע גם כמשקול יחס מקסימלי - MRC.
במקרה של N אנטנות ניתן לכתוב:
מכך ניתן לראות כי האות מכל אנטנה "מסובב" וממושקל על פי הפאזה והעצמה של כל הערוץ, באופן כזה שהאותות מכל האנטנות משולבות ומסתכמות כך שהיחס בין האות לרעש מקסימלי.
MP Lafer היא מכונית רודסטר בסגנון רטרו, בעלת מרכב פיברגלס, מתוצרת יצרן הרכב הברזילאי Lafer S.A אשר יוצרה בין השנים 1974–1990.
מטה ומפעל החברה מוקם בסאן פאולו, ויוצרו בו 4,300 יחידות.
כ-1,000 יחידות יוצאו ברובם לאירופה ומיעוטם לארצות הברית.
דגם ה"MP Lafer" דמה חיצונית למכוניות הספורט הבריטיות הקלאסיות שיוצרו בשנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, בעיקר לדגם "MG T-type" ולדגם מורגן פלוס 4.
מנוע פולקסווגן - 4 צילינדרים בוקסר מסוג
תמסורת, מערכת היגוי ומתלה - נלקחו מפולקסווגן חיפושית
MPM Erelis (לשעבר PS 160) היא המכונית הראשונה שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הצרפתית-רוסית MPM Motors משנת 2016. זוהי גרסה משופרת של רכב ה-Tagaz Aquila שייצרה TagAZ.
במקור נקראה PS160 והמפתחים שינו את שמה ל"Erelis" (ארליס) באוגוסט 2018. הארליס הוא הדגם הראשון של מגוון כלי רכב שפותחו על ידי MPM Motors במטרה להציע מכונית ספורט במחיר שווה לכל נפש.
פירושו של ארליס הוא עיט בליטאית, ודגמים עתידיים מתוכננים להיקרא גם עיט בשפות שונות.
במהלך פיתוחו, MPM PS160 קיבל מנוע בנזין יחיד, מדגם מיצובישי אוריון בנפח 1.6 ליטר (4G18S) המפיק 100 כ"ס.
לאחר מכן, לאחר חתימת הסכם עם קבוצת PSA, הוא הוחלף במנוע תלת צילינדר בנפח 1.2 ליטר טורבו PSA המפיק המחובר לתיבת הילוכים בעלת 6 הילוכים, עוברת מתחת למוט של 150 ג' / קמ"ש CO2. שינוי זה במנוע פיג'ו-סיטרואן מלווה בשינוי שמו.
ארליס הופיע לראשונה בפומבי בתערוכת הרכב של פריז 2018.
MPM Erelis מציע חבילה אחת בלבד עם הציוד הבא:
MRC-5 (רא"ת: מועצת המחקר הרפואי זן תאים 5) הוא קו תרבית תאים דיפלואידי המורכב מפיברובלסטים, שפותח במקור מרקמת הריאה של עובר זכר לבן אשר הופל בשבוע ה-14. קו התאים בודד על ידי ג'יי.פי.
ג'ייקובס ועמיתיו בספטמבר 1966 מהשתכפלות השביעית של האוכלוסייה של הזן המקורי, וידוע שתאי MRC-5 עצמם מגיעים להזדקנות תאית לאחר כ-45 הכפילות השתכפלותיות אוכלוסייה.
תאי MRC-5 משמשים כיום לייצור מספר חיסונים, כולל נגד הפטיטיס A, וריצלה זוסטר ופוליו.
החלפת תוויות מרובות פרוטוקולים היא טכניקת ניתוב ברשתות טלקומוניקציה אשר מנתבת נתונים מצומת אחד למשנהו על בסיס תוויות נתיב קצרות ולא כתובות רשת ארוכות, דבר החוסך בדיקות מורכבות בטבלת ניתוב ומזרז את תזרימי התנועה.
תוויות אלה מזהות קישורים וירטואליים (נתיבים) בין צמתים ולא נקודות קצה (כגון מחשב, שרת, טלפון ועוד).
חבילת MPLS יכולה לעטוף חבילות נתונים של פרוטוקולי רשת שונים ומכאן השם "מרובה-פרוטוקולים".
MPLS תומך במגוון טכנולוגיות גישה, כולל T1, E1, ATM, Frame Replay ו-DSL .
ב-MPLS, חבילות נתונים מקבלות תוויות מסוימות, וההחלטות על העברת חבילות הנתונים מתקבלות אך ורק על סמך תוכן תווית זו, ללא צורך בבחינת החבילה עצמה - דבר המאפשר יצירת מעגלים מקצה לקצה בכל סוג של קו תקשורת ובאמצעות כל פרוטוקול.
היתרון העיקרי של טכניקה זו הוא ביטול התלות בטכנולוגיה ספציפית של שכבת הקו של מודל ה-OSI, שכבה מספר 2, כגון ATM, Frame Relay, רשת אופטית סינכרונית (SONET) או אתרנט, וביטול הצורך ברשתות מרובות בשכבת הקו בשביל לספק סוגים שונים של תעבורה.
MPLS שייכת למשפחת רשתות העובדות בטכניקת מיתוג מנות (packet-switched networks).
MPLS פועלת בשכבה הנחשבת להיות בין ההגדרות המסורתיות של השכבה השנייה של מודל ה-OSI, שהיא שכבת קישור נתונים, ובין השכבה השלישית שהיא שכבת הרשת.
בעקבות זאת מכונה לעיתים קרובות פרוטוקול "שכבה 2.5".
MPLS תוכננה על מנת לספק שירות מסירת נתונים אחיד, ללקוחות המשתמשים ברשתות המבוססות על מיתוג מעגלים וללקוחות המשתמשים ברשתות מבוססות מיתוג מנות המספקים מודל דאטאגרמה (datagram).
במודל זה, כל דאטאגרמה היא עצמאית, יחידה בפני עצמה, וכל חבילת נתונים מנותבת באופן שונה ברשת.
כיוצא מכך כל חבילת נתונים מכילה תקורה המכילה מידע על היעד.
MPLS עובד על ידי הוספת תקורת MPLS בתחילתה של כל חבילת נתונים, כאשר המידע שנוסף מכיל תווית אחת או יותר.
זוהי למעשה מחסנית התוויות (Label Stack).
כל רשומה במחסנית התווית (Label Stack) מכילה ארבעה שדות:
ערך תווית באורך 20 סיביות.
תווית עם הערך 1 מייצגת את תווית ההתראה של הנתב (router alert label).
אופציה זו מסמנת לנתב שמקבל את החבילה שיש לבדוק אותה לפני העברתה.
שדה Traffic Class (TC) באורך 3 סיביות עבור QoS (איכות שירות) ו-ECN (בקרת גודש מפורשת).
דגל S (Bottom of stack) באורך סיבית אחת.
אם דגל זה דלוק, המשמעות היא שהתווית הנוכחית היא האחרונה ב-Stack.
(תווית ההתראה, router alert label, יכולה להיות מוצגת בכל מקום בתקורה חוץ מאשר במקום זה)
שדה TTL (Time to Live) באורך 8 סיביות.
כיוון הקריאה הוא מימין לשמאל בתרשים הבא:
חבילות עם תווית MPLS מנותבות לאחר בדיקה/החלפה של תווית במקום בדיקה בטבלת הניתוב של פרוטוקול ה-IP.
היסטורית, כאשר MPLS נוצר לראשונה, בדיקת התוויות והחלפת התוויות היו מהירות יותר משימוש בטבלת ניתוב או מבדיקה במאגר RIB (Routing Information Base), מכיוון שהן יכולות להתרחש ישירות ברמת כרטיס הרשת ולהימנע מהצורך להשתמש במערכת ההפעלה.
עם זאת, על מנת שנתבים יזהו את תקורת ה-MPLS יש לציין את הנוכחות של תווית כזו לנתב/מתג.
במקרה של חבילות Ethernet זה נעשה באמצעות שימוש בשדה ה-EtherType עם הערכים 0x8847 או 0x8848 ל-unicast או ל-multicast בהתאמה.
נתב שמבצע את פעולת הניתוב בהתבסס על תווית MPLS בלבד נקרא label switch router, או בקיצור LSR.
זהו סוג של נתב הממוקם באמצע רשת ה-MPLS, והוא אחראי על החלפת התוויות על מנת לנתב את חבילות הנתונים.
כאשר נתב LSR מקבל חבילה, הוא משתמש בתוויות שכלולה בה כאינדקס לתוך טבלה כדי להסיק את הצומת הבא (next hop) ואת התווית הבאה לחבילה.
התווית הישנה לאחר מכן מוסרת מהתקורה ומוחלפת עם התווית החדשה לפני שהחבילה מועברת הלאה.
נתב קצה (LER או edge LSR) הוא נתב שפועל בקצה רשת MPLS ומתפקד כנקודת הכניסה והיציאה לרשת.
נתבי LER מוסיפים (push) תווית MPLS לחבילת נתונים נכנסת ומסירים (pop) תווית כזו מחבילת נתונים יוצאת.
כאשר נתב LER מעביר חבילת IP לתוך רשת MPLS, הוא משתמש במידע ניתובי כדי להחליט על התווית המתאימה לחבילה, מוסיף לה את תווית זו כנדרש, ומעביר את החבילה עם התווית הלאה אל תוך רשת ה-MPLS.
בצורה דומה, כאשר LER מקבל חבילת נתונים בעלת תווית שמיועדת לצאת מרשת ה-MPLS, הוא מוריד ממנה את התווית ומעביר את התוצאה בעזרת חוקי ניתוב IP רגילים.
נתבי LSR ברשתות MPLS מחליפים תוויות ומידע נוסף אחד עם השני בעזרת שיטות מוסכמות כדי לבנות תמונה שלמה של הרשת, כך שיוכלו להשתמש במידע הזה כדי להעביר חבילות נתונים.
תוויות יכולות להיות מופצות בין נתבי LER ונתבי LSR בעזרת פרוטוקול ה-Label Distribution Protocol, או בקיצור LDP.
לחלופין, תוויות יכולות להיות מופצות גם בעזרת ה-Resource Reservation Protocol, או RSVP.
שימוש נפוץ ב-MPLS הוא בניתוב של חבילות מידע IP על מנת ליצור רשתות וירטואליות פרטיות (VPNs) בין אזורים מרוחקים גאוגרפית.
ישנם מספר אפשרויות לשימוש ב-MPLS לצורך זה, שנמצאות בשימוש כיום:
סוג זה של VPN מהווה שירות של "נתב בענן" ומאפשר המשכיות של VLANs בין אתרים שונים
בואינג MQ-28 גוסט באט , הידוע כפרויקט וינגמן הנאמן, הוא כטמ"ם חמקני רב-תכליתי המפותח על ידי בואינג אוסטרליה עבור חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
הוא מתוכנן כמטוס מכפיל כוח המסוגל לטוס לצד כלי טיס מאוישים לתמיכה ולביצוע משימות אוטונומיות באופן עצמאי תוך שימוש בבינה מלאכותית.
המטוס יהיה מטוס הקרב הראשון שתוכנן ופותח באוסטרליה מזה למעלה מיובל.
ב-21 בספטמבר 2021, חשפה בואינג אוסטרליה את השקת מתקן ייצור חדש עבור המטוס הבלתי מאויש שלה בנמל התעופה בקווינסלנד.
החיל האוויר האוסטרלי תכננה בתחילה לקנות שלוש מערכות כחלק מתוכנית הפיתוח המתקדם של וינגמן.
שלושת המל"טים נבנו בפס ייצור אוטומטי בבריסביין, קווינסלנד.
קו הייצור הוא הוכחה לקונספט לייצור בקנה מידה מלא.
ההזמנה הוגדלה לשש עם חוזה של 115 מיליון דולר אוסטרלי לאחר הטיסה הראשונה.
הMQ-28 הוא כלי טיס בלתי מאויש המשלב בינה מלאכותית ומשתמש חרטום מודולרי בה ניתן להסיר כל אף המוטס ולהחליף במהירות באף אחר עם סט אחר של ציוד או חימוש למשימות שונות: לחימה, סיור ולוחמה אלקטרונית.
תפקידו יהיה לתמוך במטוסים מאוישים של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי כגון F-35, F/A-18F ו-E-7 למטרת הגנה ומעקב.
המל"ט יתוכנן לפעול כמל"ט שנשלט על ידי מטוס אב כדי לבצע משימות כמו חיפוש או תקיפת אויבים אם יותקף וכן לפעול באופן עצמאי.
מטוס הבואינג MQ-25 סטינגריי הוא מזל"ט תדלוק אווירי שנבע מתוכנית מערכת תדלוק אווירית מבוססת-נשא (CBARS), שצמחה מהתוכנית המוקדמת יותר למעקב ותקיפה מוטסת ללא טייס (UCLASS).
הצי של ארצות הברית החל את מאמציו לפתח מל"ט לנושאות המטוסים שלו בשנת 2006. הקונספט המקורי של UCLASS היה עבור פלטפורמת תקיפה חמקנית המסוגלת לחדור להגנה אווירית של האויב.
בשנת 2012 דוללו דרישות הקטלניות והתקיפה על מנת ליצור כלי טיס מוכוון מודיעין, מעקב וסיור שניתן לפתח במהירות לביצוע משימות נגד טרור בעצימות נמוכה.
ב-1 בפברואר 2016, לאחר עיכובים רבים עקב השאלה האם UCLASS יתמחה בתפקידי תקיפה או מעקב וסיור, דווח כי חלק ניכר מהמאמץ יופנה לייצור מתדלק אווירי בגודל זהה ל-F-18 של הצי, בתור מערכת תדלוק אווירית לנושאות המטוסים (CBARS), עם יכולות מסוימות לממסר תקשורת, מודיעין ויכולות תקיפה דומות לגרסה עתידית של המטוס.
ביולי 2016, הוא נקרא באופן רשמי "MQ-25A Stingray" לאחר שנקרא RAQ-25A בצי ארצות הברית בעבר.
ככל הנראה, הפנטגון ביצע את השינוי בתוכנית כדי לטפל במחסור הצפוי במטוסי הקרב על ידי הפניית כספים לרכישת F/A-18E/F סופר הורנט נוספים ולהאיץ את הרכישות והפיתוח של ה-F-35C.
קבלת ה-CBARS כמל"ט הראשון המבוסס על נושאות מטוסים מספקת גשר פחות מורכב מהמטוס העתידי פרויקט F/A-XX, אם זה יהיה פלטפורמת תקיפה בלתי מאוישת.
זה גם נותן מענה לצורך של המובילים במטוס תדלוק אורגני, שהוצע כמשימה עבור UCLASS מאז 2014, 20%–30% מהסופר הורנטס המבצעים את המשימה בצורה יעילה וחסכונית יותר מאשר שאר מטוסי הצי.
ארבעה חוזי פיתוח ללוקהיד מרטין, בואינג, נורת'רופ גרומן וגנרל אטומיקס הוצאו ב-2016, עם הצעת מחיר רשמית ב-2017:
בואינג – סיימה בחשאי לבנות את העיצוב שלה בשנת 2014 כאשר תוכנית UCLASS הושהתה, והחייתה אותו בשביל תוכנית CBARS.
ב-19 בדצמבר 2017, חשפה בואינג את האב-טיפוס שלה, המשלב לקחים שנלמדו ממל"ט וממל"טים האחרים שלה.
עיצוב ה-MQ-25 של בואינג אינו חדש עבור משימת התדלוק, אבל בואינג אומרת שזה נשקל בעת התכנון.
גנרל אטומיקס – הציעה את קונספט Sea Avenger על בסיס ה-MQ-20
נורת'רופ גרמן – הציעה את קונספט X-47B .
לוקהיד מרטין – הציעה את קונספט Sea Ghost על בסיס ה-RQ-170 סנטינל.
נורת'רופ גרמן הודיעה ב-25 באוקטובר 2017 שהיא מושכת את ה-X-47B שלה מתחרות MQ-25, ואמרה שהחברה לא הייתה מסוגלת לבצע את התוכנית לפי תנאי המכרז.
בסופו של התהליך נבחר העיצוב של בואינג.
בדצמבר 2020, בואינג פרסמה סרטון המראה את הטיסה הראשונה של ה-MQ-25 עם מערכת אחסון תדלוק אווירית מותקנת חיצונית של חברת .
ב-4 ביוני 2021, נערך מבחן התדלוק הראשון, כאשר ה-MQ-25 מספק דלק ל-F/A-18F סופר הורנט.
מקורו של ה-MQ-25 ב שב, אילינוי, עם תמיכה של .
המשימה נמשכה כ-4.5 שעות כאשר שני המטוסים ביצעו מספר רב של חיבורים יבשים או רטובים במשך יותר מ-10 דקות ובסך הכל הועברו 325 פאונד של דלק.
בדיקות תדלוק נוספות בוצעו עם E-2 ו-F-35C.
- צי ארצות הברית מתוכנן רכישת 72 כלי טיס בעלות 13 מיליארד דולר.
טייסת האימונים הראשונה, VUQ-10, תוקם ב ב-1 באוקטובר 2021. בנוסף מתוכננות שתי טייסות מבצעיות: VUQ-11 ו-VUQ-12.
ה- MQ-20 אוונג'ר (לשעבר Predator C) הוא הגרסה הכי חדשה של מל"טי תקיפה, בעל יכולת חמקנית.
שנבנה על ידי ג'נרל אטומיקס מערכות אווירונאוטיקה (חברת בת של ג'נרל אטומיקס) עבור צבא ארצות הברית.
בניגוד למל"טים הקודמים של החברה ה-MQ-1 פרדטור ו-MQ-9 ריפר, ה-MQ-20 מופעל על ידי מנוע טורבו-פאן, והעיצוב שלו כולל תכונות חמקנות כמו אחסון נשק פנימי ומפליטה בצורת S להפחתת חתימות אינפרא אדום ורדאר .
הטיסה הראשונה שלו התרחשה ב-4 באפריל 2009.
ה- MQ-20 יתמוך באותם כלי נשק כמו ה-MQ-9, וישא את מכ"ם הצמצם הסינתטי Lynx וגרסה של מערכת המיקוד האלקטרו-אופטית של ה-F-35, המכונה מערכת ALERT.
האוונג'ר ישתמש באותה תשתית תמיכה קרקעית כמו ה-MQ-1 וה-MQ-9, כולל תחנת הבקרה הקרקעית ורשתות תקשורת קיימות.
חיל האוויר של ארצות הברית - מטוס אחד
לקוח לא מזוהה של ממשלת ארצות הברית - שבעה מטוסים
מוטת כנפיים:20 מטר זווית טאטוא 17°
מפרץ נשק פנימי עם קיבולת של 1,600 ק"ג.
חברת הפטנטים על סרטי קולנוע (MPPC), (באנגלית בשם מלא: Motion Picture Patents Company) הידועה גם בשם Edison Trust, שנוסדה בדצמבר 1908 ופורקה ב-1915 לאחר סכסוכים בתוך תעשיית הקולנוע, הייתה "חברת נאמנות" או בקיצור "נאמנות" של כל חברות הסרטים הגדולות בארצות הברית ושל סניפים זרים מקומיים.
במקור היה זה צורת תאגיד שנוצר בארצות הברית של אמריקה כדי לעקוף חקיקה נגד מונופולים.
מהותו הוא שהחברות המשתתפות יוצרות מרכז בקרה משותף, שהוא ישות משפטית עצמאית.
צורה אחת של נאמנות היא חברת אחזקות המופקדת על ניהול נכסים כלומר holding.
מפיץ הסרטים המוביל ( ג'ורג' קליין )
והספק הגדול ביותר של מלאי סרטים גולמיים (פילם לצילום), קודאק
ה-MPPC סיימה למעשה את שליטת הסרטים הזרים על מסכי ארצות הברית, הסדירה את אופן ההפצה וההצגה של הסרטים בארצות הברית, ושיפרה את איכות סרטי הקולנוע בארצות הברית על ידי התחרות הפנימית.
הוא לא עודדה את כניסתם של חבריה להפקת סרטים עלילתיים (באורך מלא), ואת השימוש במימון חיצוני, שניהם פעלו לדעתה לרעת חבריה בסופו של דבר.
ל-MPPC קדמה מערכת הרישוי של אדיסון, שהיה בתוקף בשנים 1907–1908, שעל פיה עוצבה ה-MPPC.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, תומאס אלווה אדיסון היה הבעלים של רוב הפטנטים הגדולים בארצות הברית שהיו קשורים למצלמות קולנוע.
תביעות הפטנטים של חברת Edison Manufacturing נגד כל אחד מהמתחרים המקומיים פגעו בתעשיית הקולנוע בארצות הברית, והפחיתו את מספר ההפקות בעיקר לשתי חברות: אדיסון וביוגרף, שהשתמשו כל אחת בעיצוב מצלמה שונה.
זה הותיר ליריביו האחרים של אדיסון אפשרות מועטה, למעט ייבוא של סרטים צרפתיים ובריטיים.
מאז שנת 1902, אדיסון הודיע למפיצים ולמציגים שאם לא ישתמשו במכונות ובסרטים של אדיסון באופן בלעדי, הם יהיו כפופים לתביעה משפטית בגין "תמיכה בהפקת סרטים שמפרים את הפטנטים של אדיסון".
מותשים מהתביעות, מתחריו של אדיסון - Essanay, Kalem, Pathé Frères, Selig ו-Vitagraph - פנו אליו ב-1907 כדי לנהל משא ומתן על הסכם רישוי, שגם לובין הוזמן להצטרף אליו.
יוצר הסרטים הבולט היחיד שהוחרג מהסכם הרישוי היה ביוגרף, שאדיסון קיווה להוציאה מהשוק.
אף מועמד נוסף לא היה יכול להפוך לבעלי רישיון.
מטרת הסכם הרישוי הייתה, לפי עורך הדין של אדיסון, "לשמור על עסקיהם של היצרנים הנוכחיים ולא לפתוח את התחום בפני מתחרים".
בפברואר 1909, מפיקים אירופאים גדולים ערכו את קונגרס הקולנוע בפריז בניסיון ליצור ארגון אירופי דומה.
קבוצה זו כללה גם את חברי MPPC, פאתה ו-Vitagraph, שהיו להן תחומי הפקה והפצה אירופיים נרחבים.
הקרטל האירופי המוצע הזה נכשל בסופו של דבר כאשר פאתה, אז עדיין החברה הגדולה בעולם, פרשה באפריל.
ביוגרף נקמה על כך שהודרה מהסכם הנאמנות, על ידי רכישת הפטנט של "לולאת לאתאם" , תכונת מפתח מרכזית של כמעט כל מצלמות הקולנוע שהיו בשימוש אז.
אדיסון תבע כדי להשיג שליטה בפטנט.
לאחר שבית משפט פדרלי אישר את תוקפו של הפטנט ב-1907, אדיסון החל במשא ומתן עם ביוגרף במאי 1908 לארגון מחדש של מערכת הרישוי של אדיסון.
הנאמנות שנוצרה אספה 16 פטנטים לסרטי קולנוע.
עשרה נחשבו לבעלי חשיבות מינורית.
השישה הנותרים היו שייכים (שלושה מהם) אחד לסרטים, אחד למצלמות ואחד ללולאת לאתאם.
שלושה נוספים היו שייכים למקרנים.
ה-MPPC ביטל את המכירה המוחלטת של סרטים למפיצים ולמציגים, והחליפה אותה בהשכרות, שאפשרו בקרת איכות על הדפסים שהוצגו כעבור זמן רב מעבר לשיא שלהם.
כמו כן, הנאמנות קבעה תעריף שכירות אחיד לכל הסרטים המורשים, ובכך הסירה את המחיר כגורם עבור המציג בבחירת הסרט, לטובת בחירה שנעשתה על פי איכות, מה שעודד בתורו את שדרוג ערכי ההפקה.
MPPC הקימה גם מונופול על כל היבטי יצירת הסרטים.
קודאק (Eastman Kodak) היה הבעלים של הפטנט על מלאי הסרטים הגולמיים (פילם הצילום), והחברה הייתה חברה בנאמנות ובכך הסכימה למכור פילמים רק לחברים אחרים.
כמו כן, השליטה של הנאמנות בפטנטים על מצלמות קולנוע הבטיחה שרק אולפני MPPC יוכלו לצלם והפטנטים של המקרנים אפשרו לנאמנות לערוך הסכמי רישוי עם מפיצים ובתי קולנוע – וכך לקבוע מי יקרין את סרטיהם והיכן.
הפטנטים שבבעלות MPPC אפשרו להם להשתמש בפקידי אכיפת החוק הפדרליים כדי לאכוף את הסכמי הרישוי שלהם ולמנוע שימוש לא מורשה במצלמות, בסרטים, במקרנים ובציוד אחר שלהם.
במקרים מסוימים, ה-MPPC עשה שימוש גם בבריונים שכירים ובקשרים לאספסוף כדי לשבש באלימות הפקות שלא קיבלו רישיון מהנאמנות.
MPPC גם הסדירה בקפדנות את תוכן ההפקה של הסרטים שלהם, בעיקר כאמצעי לבקרת עלויות.
סרטים הוגבלו בתחילה לאורך סליל אחד (13–17 דקות), למרות שהתחרות מצד מפיקים עצמאיים וזרים ב-1912 הובילה להכנסתם של שני גלגלים, וב-1913, שלושה וארבעה גלגלים.
יוצרי סרטים עצמאיים רבים, ששלטו מרבע עד שליש מהשוק המקומי, הגיבו להקמת ה-MPPC על ידי העברת פעילותם להוליווד, שהמרחק שלה מבסיס הבית של אדיסון בניו ג'רזי הקשה על ה-MPPC לאכוף את הפטנטים שלה.
בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים במעגל התשיעי של ארצות הברית, שבסיסו בסן פרנסיסקו, קליפורניה, ומכסה את האזור, נרתע מאכיפת תביעות פטנטים.
דרום קליפורניה נבחרה גם בגלל מזג האוויר היפה שלה לאורך כל השנה והאזור הכפרי המגוון; הטופוגרפיה שלו, האקלים הצחיח למחצה וההשקיה שהייתה נרחבת והעניקו לנופים את היכולת להציע סצנות צילום של סרטים המתרחשים במדבריות, בג'ונגלים ובהרים גדולים.
להוליווד היה יתרון אחד נוסף: אם אולפן ללא רישיון נתבע, זה היה רק מאה מייל "לרוץ לגבול" ולצאת מארצות הברית למקסיקו, שם הפטנטים של הנאמנות לא היו בתוקף ולכן הציוד לא יכול היה להיתפס.
הסיבות לירידת קרנה והשפעתה של MPPC הן רבות.
המכה הראשונה הגיעה ב-1911 כאשר איסטמן קודאק שינתה את החוזה הבלעדי שלה עם MPPC כדי לאפשר לקודאק, שהובילה את התעשייה באיכות ובמחיר, למכור את מלאי הסרטים הגולמיים שלה לעצמאים ללא רישיון.
מספר בתי הקולנוע שהציגו סרטים עצמאיים גדל ב-33 אחוזים תוך 12 חודשים, למחצית מכלל בתי הקולנוע.
סיבה נוספת הייתה הערכת יתר של MPPC לגבי יעילות השליטה בתעשיית הקולנוע באמצעות ליטיגציה על פטנטים והדרה של עצמאיים מרישוי.
התהליך האיטי של השימוש בבלשים לחקירת הפרות פטנטים, וקבלת צווי מניעה נגד המפרים, גבר על העלייה הדינמית של חברות חדשות במקומות מגוונים.
למרות העלייה בפופולריות של סרטים באורך מלא בשנים 1912–1913 על ידי מפיקים עצמאיים ויבוא זר, ה-MPPC נרתע מאוד לבצע את השינויים הדרושים להפצת סרטים ארוכים כאלה.
אדיסון, ביוגרף, Essanay ו-Vitagraph לא הוציאו את הסרטים באורך מלא הראשונים שלהם עד 1914, לאחר שעשרות, אם לא מאות, סרטים עלילתיים, יצאו לאקרנים על ידי מפיקים עצמאים.
תמלוגי הפטנטים ל-MPPC הסתיימו בספטמבר 1913 עם פקיעת תוקפו של אחרון הפטנטים שהוגשו באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19 עם תחילת ההפקה ותערוכות הסרטים המסחריים.
כך איבדה MPPC את היכולת לשלוט בתעשיית הקולנוע האמריקאית באמצעות רישוי פטנטים ונאלצה להסתמך במקום זאת על חברת הבת שלה, חברת הסרטים הכללית (General Film Company), שהוקמה ב-1910, אשר הפכה למונופול בהפצת הסרטים בארצות הברית.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 קטע את רוב השוק האירופי, שמילא חלק משמעותי הרבה יותר מההכנסות ומהרווח עבור חברי MPPC מאשר עבור העצמאים, שהתרכזו במערבונים שיוצרו עבור השוק האמריקאי בעיקרו.
הסוף של MPPC הגיע עם החלטת בית משפט פדרלי במשפט ארצות הברית נגדה, כשב-1 באוקטובר 1915, קבעה כי מעשיו של MPPC חרגו "הרבה מעבר למה שצריך כדי להגן על השימוש בפטנטים או על המונופול שנלווה אליהם" ולפיכך, מהווה ריסון בלתי חוקי של סחר במסגרת חוק ההגבלים העסקיים של שרמן.
בית משפט לערעורים דחה את הערעור של MPPC, והפסיק את פעילות החברה באופן רשמי ב-1918.
MPPT (ראשי תיבות באנגלית של: Maximum Power Point Tracking, ולפעמים רק PPT (בהתאמה) היא טכניקה המשמשת עם מקורות כוח משתנים כדי למקסם את מיצוי האנרגיה כשהתנאים משתנים.
הטכניקה משמשת לרוב עם מערכות סולאריות פוטו-וולטאיות (PV), אך ניתן להשתמש בה גם עם טורבינות רוח, מערכות העברת כוח אופטי, ותרמו-פוטו-וולטאיזם.
למערכות PV סולאריות יש קשרים משתנים למערכות אינוורטר, רשתות חיצוניות, סוללות ועומסי חשמל אחרים.
הבעיה המרכזית בה מטפל MPPT היא שיעילות העברת הכוח מהתא הסולארי תלויה בכמות אור השמש הזמינה, בהצללה, בטמפרטורת הפנל הסולארי ובמאפיינים החשמליים של העומס החשמלי.
מכיוון שתנאים אלו משתנים, מאפיין העומס (עכבה) שנותן את העברת הכוח הגבוה ביותר משתנה.
המערכת עוברת אופטימיזציה כאשר מאפיין העומס משתנה כדי לשמור על העברת הכוח ביעילות הגבוהה ביותר.
מאפיין עומס אופטימלי זה נקרא "נקודת הכוח המקסימלית" (MPP).
MPPT הוא תהליך התאמת מאפיין העומס ככל שהתנאים משתנים.
ניתן לעצב מעגלים כדי להציג עומסים אופטימליים לתאים הפוטו-וולטאיים ולאחר מכן להמיר את המתח, הזרם או התדר כך שיתאימו להתקנים או למערכות אחרות.
ניתן לנתח את הקשר הלא ליניארי של תאים סולאריים בין טמפרטורה להתנגדות הכוללת בהתבסס על עקומת המתח הנוכחי (IV) ועקומת מתח הכוח (PV).
MPPT דוגם פלט תא ומחיל את ההתנגדות (עומס) המתאימה כדי להשיג הספק מקסימלי.
התקני MPPT משולבים בדרך כלל במערכת ממירי מתח חשמלי המספקת המרת מתח או זרם, סינון וויסות להנעת עומסים שונים, כולל רשתות חשמל, סוללות או מנועים.
ממירי שמש ממירים מתח DC למתח AC ועשויים לשלב MPPT.
ההספק ב-MPP (מסומן Pmpp) הוא תוצר של מתח ה-MPP (מסומן Vmpp) וזרם MPP (מסומן Impp).
באופן כללי, לעקומת ה-PV של מערך סולארי מוצל חלקית יכולה להיות שיאים מרובים, וכמה אלגוריתמים יכולים להיתקע במקסימום מקומי ולא במקסימום הגלובלי של העקומה.
MQTT (ראשי תיבות של Message Queuing Telemetry Transport) הוא פרוטוקול תקשורת קל משקל אשר משמש להעברת הודעות בין מכשירים ברשת.
הפרוטוקול פותח על מנת לענות על הצורך בתקשורת פשוטה ויעילה בין חיישנים ומכשירים, ומאופיין בכך שהוא חסכוני במשאבים וידידותי לשימוש בסביבות שבהן רוחב הפס מוגבל, כמו רשתות סלולריות או רשתות IoT (האינטרנט של הדברים).
הפרוטוקול MQTT נוצר בשנת 1999 על ידי אנדי סטנפורד-קלארק מחברת IBM וארלן ניפר, שעבד אז ביורוטק.
הם רצו לפתח דרך יעילה לתקשר עם חיישנים ומכשירים מרוחקים שעוקבים אחרי צינורות נפט.
התקשורת התבצעה דרך לוויינים שהיו יקרים מאוד, ולכן הם חיפשו פרוטוקול שיעביר מידע בצורה חסכונית, לא יכביד על חיבור האינטרנט ולא יצרוך הרבה סוללה.
בשנת 2013, IBM הגישה את MQTT v3.1 לגוף המפרט OASIS עם אמנה שהבטיחה שיתקבלו רק שינויים קלים במפרט.
לאחר השתלטות על התחזוקה של התקן מ-IBM, OASIS הוציאה את גרסה 3.1.1 ב-29 באוקטובר 2014. שדרוג משמעותי יותר לגרסה 5 של MQTT, המוסיף מספר תכונות חדשות, שוחרר ב-7 במרץ 2019.
ב-2013, IBM שחררה את תקן MQTT לציבור, והעבירה את האחריות על התקן לארגון OASIS.
מאז, הפרוטוקול עבר עדכונים, והגרסה המתקדמת ביותר שלו, MQTT 5, יצאה ב-2019 עם תוספות חדשות.
בנוסף, נוצרה גרסה בשם MQTT-SN, שמתאימה במיוחד למכשירים קטנים שמחוברים ברשתות חסכוניות באנרגיה כמו Zigbee.
אופן הפעולה של פרטוקול MQTT בין מכשירים ברשת עובד במודל שנקרא Pub/Sub (פרסם/הירשם).
המודל הזה מאפשר למכשירים לשתף מידע בצורה גמישה ויעילה.
במערכת כזו יש שלושה מרכיבים עיקריים:
מפרסמים (Publishers) – מכשירים ששולחים מידע על נושאים מסוימים.
למשל, חיישן שמודד טמפרטורה יכול לפרסם נתונים בנושא "חדר1/טמפרטורה".
מנויים (Subscribers) – מכשירים שמבקשים לקבל עדכונים על נושאים שחשובים להם.
בדוגמה, מערכת מיזוג אוויר יכולה להירשם לנושא "חדר1/טמפרטורה" כדי לקבל את נתוני החיישן ולעדכן את הטמפרטורה בחדר.
מתווך (Broker) – שרת שמנהל את כל ההודעות ומחבר בין המפרסמים והמנויים.
הוא מקבל את ההודעות מהמפרסמים, ומעביר אותן רק למנויים המתאימים.
היתרון במודל הזה הוא שהמפרסמים והמנויים לא צריכים להכיר זה את זה – המתווך דואג להעביר את ההודעות.
כך, מפרסם אחד יכול לשלוח הודעה להרבה מנויים, ומנוי אחד יכול לקבל הודעות מהרבה מפרסמים, בקלות וללא צורך בחיבורים ישירים בין כל מכשיר ומכשיר.
עוד תכונות של פרוטוקול MQTT
המידע במערכת מאורגן בנושאים, כמו "חדר1/טמפרטורה".
כך כל מכשיר יכול לבחור את הנושא שבו הוא מתעניין.
אם המתווך מקבל הודעה בנושא שאין לו כרגע מנויים עליו, הוא פשוט זורק את ההודעה, אלא אם היא מוגדרת כהודעת "שימור" שתישמר למנויים עתידיים.
MQTT בנוי כך שהודעות יכולות להיות קטנות מאוד, כדי לחסוך ברוחב פס ולהתאים למכשירים עם סוללה חלשה.
MQTT מבוסס על פרוטוקול TCP להעברת נתונים, כאשר הנתונים נשלחים בטקסט פשוט (ללא הצפנה).
כדי להבטיח את פרטיות התקשורת, ניתן להפעיל הצפנה באמצעות TLS.
כברירת מחדל, הפורט 1883 משמש לתקשורת לא מוצפנת, ואילו הפורט 8883 מיועד לתקשורת מוצפנת.
מתווך MQTT הוא תוכנה שפועלת על מחשב (בתשתית מקומית או בענן) ויכולה להיות נבנית עצמאית או מנוהלת על ידי ספק חיצוני.
קיימות גרסאות קוד פתוח וגרסאות קנייניות למתווך.
המתווך מתפקד כמו משרד דואר.
לקוחות MQTT אינם משתמשים בכתובת חיבור ישירה של הנמען, אלא בכותרת נושא הנקראת "Topic".
כל מי שנרשם לנושא מקבל עותק מכל ההודעות עבור אותו נושא.
מספר לקוחות יכולים להירשם לנושא אחד ממתווך יחיד (יכולת מרובה משתתפים), ולקוח יחיד יכול לרשום נושאים ממספר מתווכים (יכולת רבים לאחד).
כל לקוח יכול גם לשלוח וגם לקבל נתונים באמצעות פרסום והרשמה, כלומר המכשירים יכולים לפרסם נתוני חיישנים ועדיין לקבל מידע קונפיגורציה או פקודות שליטה (MQTT הוא פרוטוקול תקשורת דו-כיווני).
כך ניתן לשתף נתונים, לנהל ולשלוט במכשירים.
לקוח לא יכול לשדר את אותם נתונים למספר נושאים בבת אחת, ועליו לפרסם מספר הודעות למתווך, כל אחת עם נושא בודד.
באדריכלות MQTT, המכשירים והיישום על השרת מנותקים זה מזה.
כך נשמרת הפרדה בין המידע של כל לקוח.
ניתן להגדיר את MQTT להשתמש בהצפנה באמצעות TLS ולהגן על החיבור עם תעודת אבטחה, שם משתמש וסיסמה.
בנוסף, ניתן להגדיר שהחיבור ידרוש תעודה שהלקוח מספק ושעליה להתאים לגרסת השרת.
במקרה של כשל, המתווך והתוכנות על הלקוחות יכולים לעבור אוטומטית למתווך גיבוי.
מתווכי גיבוי יכולים גם לחלוק את העומס בין מספר שרתים באתר, בענן או בשילוב של שניהם.
המתווך תומך גם במפרט הסטנדרטי של MQTT וגם בגרסה התואמת MQTT, כגון Sparkplug.
ניתן לעשות זאת על אותו שרת, בו זמנית, וברמות אבטחה זהות.
המתווך עוקב אחר כל המידע על החיבור כשהמכשיר מתחבר ומתנתק, בתכונה הנקראת "מושבים מתמשכים".
במצב זה, המתווך שומר מידע על כל לקוח, נושאים שכל לקוח נרשם אליהם, וכל הודעה לנושא עם QoS של 1 או 2.
היתרונות המרכזיים של מתווך MQTT הם:
מבטל חיבורים פגיעים ולא מאובטחים של לקוחות, אם הוגדר כך
יכול להתרחב בקלות ממכשיר יחיד לאלפים
מנהל ועוקב אחר כל מצבי החיבור של הלקוחות, כולל אישורי אבטחה ותעודות, אם הוגדר כך
מפחית את עומס הרשת מבלי להתפשר על האבטחה, אם הוגדר כך (ברשתות סלולריות או לווייניות)
הנה דוגמה לפרויקט ב-ESP32 (בתור "מנוי") שמשתמש בפרוטוקול MQTT כדי לבדוק מה מזג האוויר ולעדכן תצוגה עם טמפרטורה מעודכנת:
חיבור ל-WiFi: הקוד מתחיל בחיבור של ה-ESP32 לרשת ה-WiFi.
חיבור לשרת MQTT: לאחר החיבור ל-WiFi, ה-ESP32 מתחבר לשרת MQTT.