tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הטביעה, אדמירל ג'ון טובי אמר, "הביסמרק ניהלה קרב אמיץ ביותר נגד סיכויים בלתי אפשריים שראויים לימים הישנים של הצי הקיסרי הגרמני, והיא ירדה למצולות כשדגליה מתנופפים".
מועצת האדמירליות פרסמה הודעת תודה למעורבים:
מבלי שידעו על גורלה של האונייה, המשיכה קבוצת מערב, בסיס הפיקוד הגרמני, לשדר לביסמרק במשך כמה שעות, עד שסוכנות רויטרס דיווחה על ידיעות מבריטניה כי האונייה הוטבעה.
בבריטניה הודיעו לבית הנבחרים על הטביעה מוקדם באותו אחר הצהריים.
אוניות המערכה קינג ג'ורג' החמישי ורודני
יצרו מגע לפני הקרב האחרון
15 מטוסי פיירי סורדפיש של נושאת המטוסים ארק רויאל
המשחתות קוסאק, סיק, זולו, מאורי
בלגנדריום של טולקין, הקרב בשדה הקֶלֶבְּרַנְט () היה קרב שנערך בין אנשי גוֹנְדוֹר והאֵאוֹתֵאוֹד, לבין הבַּלְכוֹת וקבוצת אוֹרְקִים.
הבַּלְכוֹת היו עם מבני המזרח.
הם יצאו לפשיטות לעיתים קרובות דרך יַעַראֹפֶל, עד שעמק האַנְדוּין מתחת לשדות הסיפנים נתרוקן מתושבים כמעט לחלוטין.
הוא שלח שישה פרשים ושלח אותם בזוגות בהפרשים של יום.
רק פרש אחד, ששמו בּוֹרוֹנְדִיר, הצליח להגיע אל האֵאוֹתֵאוֹד.
על השאר לא ידוע דבר, מלבד בן זוגו של בּוֹרוֹנְדִיר, שנהרג בחצים.
בּוֹרוֹנְדִיר הגיע לבסוף אל האֵאוֹתֵאוֹד כעבור חמישה ימים, שבשניים מהם לא אכל כלל.
מנהיג האֵאוֹתֵאוֹד באותם ימים, אֵאוֹרְל, חשב מעט ואמר: והחזיק את ידו את בּוֹרוֹנְדִיר כאות להבטחתו.
אֵאוֹרְל יצא בכל עוצמתו: כ-7,000 פרשים וכמה מאות קשתים רכובים.
בשלב זה קָלֵנַרְד'וֹן הוצפה בבני המזרח ובאוֹרְקִים.
גוֹנְדוֹר נודעה בתחילתה כממלכה בעלת כוח גדול, ואף בשיאה שלטה ממזרחה בחלק רב מארץ ר'וּן, ומדרום בשטחים גדולים לא פחות מארץ הָרָד, והמלכים שמעבר לגבול נתנו לגוֹנְדוֹר מס עובד רב.
אולם, בעקבות אסונות רבים שנפלו עליה בזה אחר זה, צבאה נחלש ויכולתה לפעול צבאית מחוץ לגבולותיה נעלמה כמעט לחלוטין.
האֵאוֹתֵאוֹד ספגו הרבה אבדות במלחמות עם רוכבי הקרונות.
עם זאת, לאחר שאלו נגמרו, הם שגשגו מאוד, עד שארצם כבר לא הספיקה להם.
דבר זה מובן מכך שאֵאוֹרְל יצא בכל עוצמתו, שהייתה כ-7,000 פרשים וכמה מאות קשתים רכובים.
לבַּלְכוֹת היו חימוש דל ולא היו להם פרשים רבים, בגלל שהשתמשו בסוסיהם בעיקר לסחיבת משאות, אבל הם פיצו על המחסור בנשק במספרם הרב.
מנהיגיהם נלחמו בקרונות (כמו רוכבי הקרונות, שהיו כנראה קרוביהם).
צבאו של קִירִיוֹן נותק ונהדף צפונה אל מעבר לצלוּל-זרם, שם תקף אותו צבא אוֹרְקִים מהרי האובך.
האֵאוֹתֵאוֹד באו על האויב מעורפו.
באותו רגע שבו כמעט הובס צבאו של קִירִיוֹן, נשמעו קרנות המלחמה של האֵאוֹתֵאוֹד, והפרשים תקפו את האויב מעורפו.
הקרב בשדה הקֶלֶבְּרַנְט היה קרב בלתי הוגן בעליל.
צבא הבַּלְכוֹת ככל הנראה היה גדול הרבה יותר משני הצבאות שהיו נגדו גם יחד, מה שגדל כשהתווסף אליו צבא האוֹרְקִים.
ככל הנראה, הדבר היחיד שהכריע את הקרב היה התקפת האֵאוֹתֵאוֹד מעורפו של האויב, כך שלא היה יכול להגיב ביעילות ונפוץ במהרה.
בימים הבאים אֵאוֹרְל טיהר את כל קָלֵנַרְד'וֹן מהפולשים אליה.
כאות תודה לעזרתם במלחמה, קִירִיוֹן, שליט גוֹנְדוֹר, נתן לרוֹהִירִים את מחוז קָלֵנַרְד'וֹן שיתיישבו בו, והוקמה ממלכת רוֹהָן.
מאז שתי הממלכות היו מחויבות לעזור זו לזו בשעת צרתן.
הקרב בצפון רצועת עזה היה קרב שהחל ב-18 במרץ 2025 בבית לאהיא, בבית חאנון ובג'באליה בין צה"ל לארגוני הטרור הפלסטינים, כחלק מהלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, במסגרת מבצע עוז וחרב, מבצע מרכבות גדעון, ומבצע מרכבות גדעון ב'.
ובמהלכו כוחות צה"ל כובשים את צפון הרצועה.
במהלך הקרב נהרגו 16 לוחמי צה"ל, אזרח שעבד עבור משרד הביטחון, ומספר רב של מחבלים פלסטינים.
במהלך קרב ג'באליה השלישי (2024), כוחות צה"ל כבשו חלק ניכר מצפון הרצועה והכריעו את כוחות הטרור שם.
ב-15 בינואר 2025 הגיעו ישראל וחמאס להסכמות, ובמסגרת ההסכם כוחות צה"ל נסוגו מהאזור.
במהלך מבצע מרכבות גדעון ומבצע מרכבות גדעון ב', אוגדה 162 ואוגדה 99 פועלים בצפון רצועת עזה במסגרת המבצע, תוך הסתייעות בחטיבת גבעתי, חטיבת הנח"ל, חטיבה 401, חטיבה 215, חטיבה 990, חטיבת הגפן, חטיבה 646, חטיבת יפתח, גדוד נצח יהודה, והיחידה הרב-ממדית.
ב-25 ביוני אוגדה 252 סיימה את פעילותה ברצועה ואוגדה 99 החליפה אותה.
כוחות חטיבת הנח"ל וחטיבה 401 פעלו בבית לאהיא, ובג'באליה.
מאוחר יותר חטיבה 401 חזרה לפעול בג'באליה.
כוחות חטיבת גבעתי פעלו בתחילה בגזרת ג'באליה, עברו לבית חאנון, וחזרו לג'באליה.
במהלך מבצע מרכבות גדעון ב' כוחות אוגדה 162 עברו לפעול בעיר עזה.
כוחות חטיבה 646 פעלו זמן קצר בבית חאנון.
ב-18 במרץ לאחר סיום הפסקת האש החלה ישראל במבצע עוז וחרב, ב-20 במרץ נכנסו כוחות דרך ציר החוף לאזור בית לאהיא.
כמו כן, כוחות אוגדה 36 שבו לאחר התמרון בלבנון לפיקוד הדרום, ונערכו ללחימה בגזרתו.
ב-20 במאי צה"ל פעל בבית לאהיא ותקף תשתיות טרור של חמאס.
עוצמת הפיצוצים הייתה חריגה, וחלקם נשמעו עד מרכז הארץ.
עד 30 ביוני מרחב בית לאהיא נכבש כולו על ידי צה"ל.
ב-22 במרץ פתח צה"ל במבצע בעיירה בית חאנון.
ב-19 באפריל רס"ב גאלב נסאסרה, גשש בחטיבה הצפונית, נהרג.
במהלך פעילות נורה טיל RPG על כוח איסוף קרבי.
שתי לוחמות נפצעו קשה, לאחר מכן הופעל מטען צד נגד כוח החילוץ - וממנו נהרג הגשש.
ב-24 באפריל חוליית מחבלים מבית חאנון ירתה טיל נ"ט וביצעה ירי צליפה לעבר כוח צה"ל במוצב 39, בעקבות הירי נהרג רס"ר במיל' אסף כפרי.
ב-16 במאי התחיל מבצע מרכבות גדעון ובבית חאנון פעלו כוחות אוגדה 99, חטיבת גפן, גדוד נצח יהודה, חטיבת גבעתי, וחטיבה 646, (עד 1 באוגוסט).
ב-29 ביוני החל צה"ל לתקוף מבנים בבית חאנון שמהם יורים לשדרות.
ב-4 ביולי הותר לפרסום שסמל יאיר אליהו, נהרג בתאונה מבצעית בבית חאנון.
ב-8 ביולי כוח לוחמי גדוד נצח יהודה של חטיבת כפיר עלה בבית חאנון על זירת מטעני חבלה מוטמנים, כתוצאה מכך הותר לפרסום כי נהרגו מהפיצוץ סמ"ר משה שמואל נול, סמ"ר נועם אהרון מסגדיאן, סמל משה נסים פרש, סמ"ר מאיר שמעון עמר, לוחמי הגדוד.
בנוסף הותר לפרסום כי באותה תקרית נהרג גם רס"ל (במיל') בנימין אסולין, לוחם בחטיבה הצפונית, אוגדת עזה.
14 לוחמים נוספים נפצעו בדרגות שונות.
ב-9 ביולי כוחות גבעתי החלו בכיתור בית חאנון.
בימים שלאחר מכן החלה לחימה עצימה באזור.
ב-2 באוגוסט נכנעו 3 מחבלי חמאס בבית חאנון, אז נטען כי גדוד בית חאנון הוכרע.
ב-18 במאי הוטל מצור על בית החולים האינדונזי בג'באליה, תוך הפעלת תקיפות אוויריות בסביבה.
למחרת, ב-19 במאי, הוטל מצור גם על אל-עודה וכמאל עדואן, ולאחר שלושה ימים כוחות צה"ל החלו בפעולה בתוך בתי החולים.
ב-2 ביוני כוח של לוחמים מגדוד רותם של חטיבת גבעתי עלה על מטען חבלה בג'באליה כתוצאה מהפיצוץ הנמ"ר שבו שהו הלוחמים החל לבעור, הלוחמים זינקו מהנמ"ר ולא נפגעו.
בשלב מסוים, האמר שחיפה על כבאית שהגיעה לסייע עלה על מטען והתפוצץ, כל יושביו נפגעו, שלושה לוחמים נהרגו סמ"ר ליאור שטיינברג, סמ"ר עומר ואן גלדר, סמ"ר אופק ברהנה, ושניים נפצעו באורח בינוני.
ב-10 ביוני כוחות חטיבת גבעתי, זיהו שני מחבלים שהתחזו לנשים, והרגו אותם.
ב-17 ביוני כוחות אוגדה 162 החלו בכיתור ג'באליה במטרה לאתר ולהשמיד תשתיות טרור מעל הקרקע ומתחתיה.
בימים שלאחר מכן פורסמו הודעות פינוי לאזור.
ב-25 ביוני הותר לפרסום שסמל ישראל נתן רוזנפלד, לוחם בגדוד אסף, חטיבה 401, נהרג מפיצוץ מטען חבלה בג'באליה.
ב-14 ביולי הותר לפרסום כי במהלך תקרית בג'באליה 3 לוחמים מחטיבה 401, נהרגו כתוצאה מפיצוץ בטנק: סמל יולי פקטור, סמל שלמה יקיר שרם, סמ"ר שהם מנחם.
ב-19 באוגוסט, חטיבת גבעתי, בפיקוד אוגדה 162, חזרו לפעילות רחבה במרחב ג'באליה ובפאתי העיר עזה.
ב-24 באוגוסט גם חטיבה 401 שבה לפעול בג'באליה.
ב-18 במרץ במתקפת הפתיחה של מבצע עוז וחרב נהרגו אחמד אל-חתה, שר המשפטים בממשלת חמאס ברצועת עזה ובהג'ת חסן אבו סולטאן, מנכ"ל שירות ביטחון הפנים של חמאס ברצועת עזה.
ב-27 במרץ נהרג עבד א-לטיף רג'ב ג'ומעה אל-קאנוע שפעל כאחד מדוברי הארגון.
ב-4 באפריל נהרג מוחמד חסן מוחמד עווד, מפקד במערך המודיעין הצבאי של תנועת אל-מוג'אהדין הפלסטינית בתקיפה ממוקדת על ידי השב"כ.
ב-16 במאי נהרג זאהר עליאן, מפקד משטרת בית חאנון בצפון רצועת עזה בתקיפה על ביתו שבמחנה הפליטים ג'באליה.
ב-17 במאי נהרג מועתז דיב, מפקד המערך האווירי של חמאס בצפון רצועת עזה.
ב-10 ביולי נהרגו איאד עמראן נאסר, סגן מפקד גדוד כפר ג'באליה בזרוע הצבאית של חמאס, חסן מחמוד מוחמד מרעי, מפקד פלוגה בגדוד מרכז ג'באליה שבזרוע הצבאית של חמאס ומוחמד זכי שמאדה חמד שהיה סגן מפקד פלוגה בגדוד בית חאנון שבזרוע הצבאית של חמאס בתקיפה על בית ספר.
ב-11 ביולי נהרג איאד עמראן, מפקד גדוד ג'באליה בחמאס, בתקיפה על בית ספר.
ב-16 ביולי נהרג ברהום שאהין, ראש אזור מערב עזה במנגנון הביטחון הכללי של חמאס בתקיפה במחנה שאטי.
ב-7 באוגוסט נהרג עבדאללה סעיד עבד אל-בג'ין, סגן מפקד פלוגת נוחבה בגדוד מרכז ג'באליה של ארגון הטרור חמאס, אשר פלש לישראל בטבח שבעה באוקטובר, לקח חלק בפשיטה לבסיס מת"ק ארז והשתתף בחטיפתם של החיילים רון שרמן, ניק בייזר ותמיר נמרודי.
ב-13 במאי טרם המבצע שוגרו שתי רקטות ככל הנראה מהאזור והופעלו התרעות באשקלון, באר גנים, ניר ישראל, שדרות, ניר עם, מפלסים ואיבים.
ב-21 במאי שוגרו ארבע רקטות והופעלו התרעות באשקלון, זיקים, ונתיב העשרה, שנפלו בשטח הרצועה.
ב-10 ביוני שוגרה רקטה והופעלה התרעה בחוף זיקים.
ב-20 ביוני שוגרה רקטה, שנפלה במרחב בארי.
ב-2 ביולי שוגרו שתי רקטות והופעלו התרעות בשדרות, ואיבים.
המחבלים חוסלו מספר דקות לאחר מכן.
ב-17 ביולי שוגרו שתי רקטות והופעלו התרעות במפלסים, מטווח ניר עם, ניר עם, שדרות, ואיבים.
ב-18 ביולי שוגרה רקטה והופעלה התרעה בנתיב העשרה.
לאחר הירי יצא הודעת פינוי לתושבי בית לאהיא.
ב-7 באוגוסט שוגרה רקטה והופעלה התרעה בניר עם.
ב-21 בספטמבר שוגרו שתי רקטות מג'באליה והופעלו התרעות במספר רבעים באשדוד, ניצן, ושתולים.
ב-1 באוקטובר שוגרו שתי רקטות והופעלו התרעות במטווח ניר עם, סעד, מפלסים, וכפר עזה.
בערב של אותו היום שוגרו חמש רקטות והופעלו התרעות באשדוד, ניצן, וחוף ניצנים.
ב-7 באוקטובר שוגרה רקטה והופעלה התרעה בנתיב העשרה.
במהלך הקרב במחנות המרכז, כוחות צה"ל כבשו חלק ניכר ממרכז הרצועה והכריעו את כוחות הטרור שם.
ב-15 בינואר 2025 הגיעו ישראל וחמאס להסכמות, במסגרת ההסכם כוחות צה"ל נסוגו מהאזור.
ב-18 במרץ לאחר סיום הפסקת האש החלה ישראל במבצע עוז וחרב עם סיומו, ב-16 במאי החל צה"ל בהפצצות ותקיפות אוויריות נרחבות והניע כוחות לתפיסת שטחים שולטים בשטח רצועת עזה, ובכך פתח במבצע מרכבות גדעון.
אוגדה 252 פעלה במרכז הרצועה והוחלפה ב-חטיבת האש, וחטיבה 646.
ב-19 במרץ צה"ל פתח במבצע "ממוקד" כדי לייצר אזור חיץ בין צפון הרצועה לדרומה.
על-פי דיווחים בעזה, במסגרת הפעילות טנקים של צה"ל מתקדמים בציר נצרים לעבר ציר סאלח א-דין.
דווח כי הכוחות ברצועת עזה שבו והשתלטו מחדש ביממה האחרונה על חלק מציר נצרים, והגיעו עד מרכזו.
ב-16 במאי בבוקר, כוחות צה"ל התחילו בתמרון לכיוון דיר אל-בלח, ובמקביל בוצע באזור ירי ארטילרי.
עד הערב הכוחות כבשו את העיירה אל-קרארה וניתקו את דרך סלאח א-דין.
במהלך המבצע הרס צה"ל את טחנת הקמח שנמצאה על הציר שבין ח'אן יונס לדיר אל-בלח, ואת הממגורות הגבוהות שלה שהיו סמל של הציר.
בעבר, הממגורות הללו שלטו על ציר כיסופים שהוביל לגוש קטיף.
בלילה שבין 17 ל-18 במאי תקף צה"ל את האוהל שבו שהה זכריא סינוואר בנוסייראת.
דווח כי הוא נהרג יחד עם שלושה מילדיו, אך בהמשך היום התברר כי הוא שרד את התקיפה ונפצע באורח אנוש.
מספר ימים לאחר מכן מת מפצעיו.
ב-25 במאי צה"ל תקף לעבר שכונת א-זוואידה בדיר אל-בלח והרג את אשרף אבו נאר שפעל כמנהל המבצעים של ההגנה האזרחית ברצועה.
ב-18 במאי דובר צה"ל בערבית הוציא הודעת פינוי לאל-קרארה, עיריית א-סלקא, דרום דיר אל-בלח והשכונות: ג'עפראוי, אלסאור, אבו הדאב ואסלטר.
ב-22 במאי פרסם דובר צה"ל בערבית אזהרת פינוי לתושבי דיר אל-בלח וכתב "אנו קוראים לכם לגרש את גורמי הטרור מקרבכם ולהתרחק ממבני חמאס הנמצאים בקרבתכם".
ב-26 במאי דווח על כניסת כוחות חי"ר של צה"ל לדיר אל בלח.
ב-31 במאי החל ירי אינטנסיבי ותקיפות אוויריות בדיר אל בלח.
ב-16 ביוני 2025 הותקף וחוסל, בכיר עלי סעדי וצפי אלאע'א, במסתור בו פעל, אלאע'א שימש כמפקד הצבאי של חטיבת דרום הרצועה בכתאאב אלמג'אהדין והיה צפוי לתפוס את מקומו של אסעד אבו שריעה כראש הארגון, לאחר שחוסל על ידי צה"ל ושב"כ בתחילת החודש.
יום למחרת הותקף וחוסל המחבל אבראהים אבו שמאלה, ששימש כאחראי הכספים של הזרוע הצבאית של חמאס וסייענו של ראש משרד העבודות וסגן מפקד הזרוע הצבאית, מרואן עיסא, עד חיסולו במרץ 2024. עוד באותו היום הוציא דובר צה"ל בערבית הודעת פינוי נוספת לתושבי עזה בשכונות אל-ג'לעא, העיר חמאד ואל-קרארה.
ב-24 ביוני דיווח משרד הבריאות העזתי על 31 הרוגים ומעל 140 פצועים, בעקבות אירוע ירי במהלך חלוקת סיוע.
ב-29 ביוני דובר צה"ל בערבית פרסם הודעת פינוי לתושבים באזור נוסייראת
ב-2 ביולי דובר צה"ל בערבית פרסם הודעת פינוי לתושבים באזור דיר אל בלח.
ב-21 ביולי כוחות גולני החלו להתקדם לכיוון דיר אל בלח, במבצע קצר וממוקד לסיכול תשתיות טרור.
במהלכה נפצע לוחם באורח קשה.
ב-18 במאי שוגרו שני רקטות לעבר מרחב כיסופים ב-27 ביוני שוגרה רקטה, לעבר מרחב מטווח ניר עם, היא יורטה ללא נפגעים.
ב-14 ביולי שוגרו ככל הנראה 2 רקטות.
"הקרב האחרון" הוא שיר המביע תקווה שהקרב אליו יוצאים הלוחמים יהיה הקרב האחרון.
את השיר כתב חיים חפר והלחין משה וילנסקי עבור להקת הצ'יזבטרון ב-1947. הביצוע הידוע ביותר של השיר הושר על ידי שושנה דמארי.
בתחילת 1948, לאחר פרוץ מלחמת העצמאות, הוקמה להקת הצ'יזבטרון כדי לבדר את החיילים שלחמו במלחמה.
כדי להעשיר את הרפרטואר של הלהקה הוזמנו פזמונאים ישראלים לכתוב לה שירים וביניהם חיים חפר.
חפר שמע באותה תקופה את השיר שיר אלייך של יעקב אורלנד (מילים) ומרדכי זעירא (לחן) ואהב את הלחן של זעירא וכתב את המילים עבור לחן זה.
הצ'יזבטרון החל להשמיע את השיר בלחן "הגנוב" מזעירא.
לאחר כחודשיים יצר חפר קשר עם משה וילנסקי שהחליט לכתוב לחן מקורי למילים של חפר.
הלחן של וילנסקי הוא המוכר מאז.
במקביל לביצוע השיר על ידי הצ'יזבטרון הציעו חפר ווילנסקי את השיר לשושנה דמארי, שהופיעה באותה תקופה בתיאטרון לי-לה-לו.
דמארי מספרת שהפעם הראשונה שהופיעה עם השיר הייתה בבית קפה "ירדן" ברחוב בן יהודה בתל אביב בפני מחלקת לוחמים טירונים לפני רדתם לקרב הראשון שלהם בנגב.
לפי דמארי על אף התקווה במילות השיר, רבים מחברי אותה מחלקה לא חזרו.
בהמשך התפרסם הביצוע של דמארי ברחבי ישראל והפך לגרסה המועדפת של השיר.
בנוסף לשושנה דמארי והצ'יזבטרון בוצע השיר גם על ידי הגבעטרון, להקת פיקוד הצפון, שלמה ארצי, חבורת שירו שיר, רונית אופיר, שלישיית שריד, יזהר כהן ואחרים.
ב-1966 נכלל השיר באלבום אוסף שיריו של חיים חפר, אח, פגישה שכזאת.
ב-1968 הוציאה שושנה דמארי תקליט עם הקלטות מחודשות של שיריה וביניהם גם "הקרב האחרון".
השיר בנוי משמונה בתים כשאחרי כל שני בתים יש שני בתים של פזמון:
שני הבתים הראשונים והפזמון שאחריהם מוקדשים ללוחמים היוצאים עם ערב לקרב בדרום הארץ (בַּדְּרָכִים הַמּוֹבִילוֹת דָּרוֹמָה מַחְלָקָה יוֹצֵאת לַקְּרָב...) ונפרדים מהאם או מהאהובה (עִם עֲרֹב הַיּוֹם קוֹרֵא בִּשְׁמֵךְ הַנַּעַר וְהַבֵּן לוֹחֵשׁ: אִמִּי, אִמִּי...) בלי לדעת אם יחזרו.
באופן יוצא דופן, ביחס לשירים אחרים, שינה חפר במעט את הפזמון בין החלק הראשון (המתייחס ליציאה לקרב) והפזמון בחלק השני (המתייחס לחזרה מהקרב).
מבחינה מוזיקלית השיר עצמו איטי בעוד שהפזמון מושר בסגנון יותר קיצבי.
הקרב האחרון הוא ספר משנת 1966 מאת קורנליוס ראיין, העוסק באירועים שהובילו לקרב על ברלין במלחמת העולם השנייה.
הספר, שיצא לאור בהוצאת סיימון אנד שוסטר, בנוי כנרטיב היסטורי.
הוא מבוסס על ראיונות עם מאות אנשים שהיו מעורבים בפועל, בהם אמריקנים, בריטים, גרמנים ורוסים.
ראיין קיבל גישה היסטורית ייחודית לארכיונים הסובייטיים ולגנרלים סובייטיים שהשתתפו בקרב – דבר שהיה נדיר באותה תקופה.
הספר פורסם בו-זמנית בממלכה המאוחדת, צרפת, גרמניה המערבית, איטליה, ספרד, נורווגיה, דנמרק, שוודיה, הולנד, פינלנד ופורטוגל, כאשר יצא לאור במרץ 1966. בישראל יצא הספר בשנת 1985 בהוצאת א.
הקרב האחרון עורר עניין רב בעת פרסומו.
הספר חשף כי לכידת תוכנית בעלות-הברית הסודית ביותר לחלוקת גרמניה ולכיבושה (מבצע אקליפס) בידי הגרמנים סייעה לחזק את ההתנגדות הגרמנית והאריכה את המלחמה.
עניין נוסף עוררו דבריו של גנרל אמריקני המצוטט בספר – ויליאם הוד סימפסון, מפקד הארמייה התשיעית של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה – שהביע ביטחון כי צבאו "יכול היה לכבוש את ברלין הרבה לפני הרוסים, אילולא נעצר על גדות נהר האלבה ב־15 באפריל 1945".
עיתון המפלגה הקומוניסטית הסובייטית פראבדה האשים את ראיין בניסיון להשחיר את הצבא האדום בתיאורו את הקרב על ברלין.
לאחר מותו של ראיין התגלה כי כתב להוצאה לאור של ספרי סטיבן אמברוז והאשים את אמברוז בפלגיאט: בספטמבר 1970 שלח ראיין מכתב להוצאת דאבלדיי ובו טען כי בביוגרפיה המפקד העליון (על אייזנהאואר) נכללו שני ציטוטים מתוך הקרב האחרון ללא ייחוס הולם.
חברת מטרו-גולדווין-מאייר תכננה הפקה קולנועית משותפת אמריקנית–סובייטית שתצא לאקרנים ב־1968, אך בשל קשיים כלכליים שחוותה החברה הסרט לא הופק מעולם.
הקרב על ברלין היה אחת המערכות האחרונות שהתנהלו בזירה האירופית של מלחמת העולם השנייה, והמתקפה האחרונה של הצבא האדום במסגרת המלחמה נגד גרמניה.
הקרב החל ביום 16 באפריל 1945 והסתיים ביום 8 במאי 1945, עם כניעת גרמניה הנאצית.
במסגרת המערכה השתלט הצבא הסובייטי על רוב השטח שנכלל מאוחר יותר בתחומי גרמניה המזרחית (אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה), כולל העיר ברלין, בירת הרייך השלישי.
הכוחות הנאציים שעמדו מול הצבא האדום הפגינו התנגדות עיקשת וקנאית, והסבו אבדות כבדות לשלוש קבוצות הארמיות הסובייטיות שנטלו חלק במערכה.
לפי מספר מקורות, רק בקרב עצמו השתתפו 2,500,000 חיילים.
ביום 12 בינואר 1945 פתחו הסובייטים במתקפה גדולה נגד הכוחות הגרמניים בפרוסיה המזרחית ובפולין, שנודעה בשם מבצע ויסלה-אודר.
עיתוי המבצע ומיקומו הפתיעו כליל את הפיקוד הגרמני.
קצב ההתקדמות הסובייטית היה מהיר מאוד, ולא איפשר לצבא הגרמני להתארגן מחדש.
עד סוף החודש הגיעו כוחות החלוץ של החזית הבלארוסית הראשונה אל הנהר אודר, כ-60 ק"מ בלבד מזרחית לברלין, אך הפיקוד הסובייטי העליון החליט להימנע מניצול ההצלחה לצורך כיבוש בירת הרייך השלישי, מחשש למתקפת נגד גרמנית על האגפים החשופים של כוחותיו המתקדמים.
הוא החליט שיש לאבטח את אגפיו לפני שהצבא האדום יוכל להמשיך בהתקדמותו מערבה.
שלוש ארמיות גרמניות של קבוצת ארמיות מרכז, שהחזיקו בפרוסיה המזרחית ובפומרניה, נותקו על ידי הכוחות הסובייטים המתקדמים, ולאחר מכן הושמדו בזו אחר זו.
שלוש הארמיות של קבוצת ארמיות A בשטח פולין ספגו אבדות כבדות מאוד במהלך המתקפה הסובייטית, ושרידיהן נסוגו מערבה.
עד ראשית חודש אפריל 1945 השלים הצבא האדום את השתלטותו על השטח שממזרח לנהרות אודר ונייסה (כולל שלזיה, פומרניה ופרוסיה המזרחית), חיסל את הכוחות הגרמניים שנותרו בעורפו, ואף הצליח לכבוש מספר ראשי גשר מעבר לנהר אודר באזור קוסטרין.
למרות עצות יועציו, החליט אדולף היטלר להישאר בברלין.
הוא שמע ביום 12 באפריל על מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ברדיו ומצב הרוח עלה בפיהררבונקר, בתקווה שגרמניה תינצל מנפילה בידי האויב (כפי שקרה במלחמת שבע השנים).
לסטלין היו שני יעדים מרכזיים לקראת סוף המלחמה – ראשית, לנוע מערבה במהירות הגדולה ביותר כדי להשתלט על חלק גדול ככל האפשר משטח גרמניה, ושנית, לכבוש את ברלין.
הוא היה חשדן מאוד ביחס לכוונות ארצות הברית ובריטניה, וחשש שמעצמות המערב ינסו לכבוש את ברלין לפני הצבא האדום, אף שעל פי ההסכמים החשאיים שקבעו את חלוקת גרמניה בין בעלות הברית לאחר תום המלחמה, נכללה העיר באזור השליטה הסובייטי.
הוא האיץ, לפיכך, בפיקוד הסובייטי להקדים ככל האפשר את פתיחת המתקפה הסופית לכיבוש ברלין, כדי להבטיח שהצבא האדום הוא שיכבוש את העיר.
לכיבוש הבירה הנאצית הייתה חשיבות סמלית ופוליטית גדולה מאוד מבחינת ברית המועצות.
למעצמות המערב היו אמנם תוכניות מגירה לכיבוש ברלין, שכללו, בין השאר, שימוש בכוחות מוצנחים.
אולם תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל מכיוון שגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של הכוחות האנגלו-אמריקאים בזירה האירופית, העריך שכיבוש העיר יעלה לכוחותיו בקורבנות רבים.
הוא לא היה מוכן לשלם בחיי חייליו תמורת כיבוש ברלין, משום שידע שהעיר אמורה להיכלל באזור ההשפעה הסובייטי לאחר תום המלחמה.
התרומה העיקרית של בעלות הברית המערביות לקרב על ברלין הייתה הפצצות הרבות שהונחתו על העיר במהלך שנת 1945.
ב-20 במרץ החליף גנרל גוטהרד היינריצי את היינריך הימלר כמפקד קבוצת ארמיות ויסלה.
קבוצת הארמיות הוקמה בחופזה בסוף ינואר 1945 לאחר התמוטטות קבוצת ארמיות A, כדי לסתום את הפער שנוצר בינה לבין קבוצת ארמיות מרכז, ולהגן על דרכי הגישה לברלין.
בראשית אפריל נערכה קבוצת הארמיות ויסלה על הנהר אודר.
היא כללה שתי ארמיות – ארמיית הפאנצר השלישית בפיקוד גנרל האסו פון מנטויפל, והארמייה התשיעית בפיקוד תאודור בוסה.
שתי הארמיות ספגו אבדות כבדות ביותר במהלך המערכה בפולין ובפרוסיה המזרחית (רוב היחידות של ארמיית הפאנצר השלישית הושמדו במערכה על פרוסיה המזרחית), והוקמו מחדש באמצעות תגבורות שהוזרמו מעתודות הצבא הגרמני.
חלק ניכר מהיחידות שלהן הורכב מטירונים חסרי ניסיון קרבי, או מחיילים שגויסו מדרגי העורף של הצבא הגרמני.
חלק מהדיוויזיות שהוצבו תחת פיקודו של היינריצי (בעיקר דיוויזיות הפאנצר והפאנצרגרנדיר) היו מאומנות היטב ומצוידות במיטב הציוד הצבאי הגרמני, אך לא מעט יחידות הורכבו מחיילים מבוגרים מאוד, ששירתו במשמר המולדת הגרמני ("פולקסשטורם"), או מחיילים צעירים מאוד, חברי הנוער ההיטלראי ("היטלר יוגנד"), חסרי ניסיון קרבי וציוד לחימה ראוי.
גנרל היינריצי, שנודע כאחד הטקטיקנים ההגנתיים המוכשרים ביותר בצבא הגרמני, החל מיד בהכנת תוכנית המגננה שלו.
היינריצי ריכז בגזרה זו את היחידות החזקות ביותר שעמדו לרשותו, והמהנדסים שלו הציפו חלקים מהשטח המישורי הנמוך שבין הרמות לבין האודר (אודרברוך), כדי להקשות על תנועת הכוחות הסובייטיים התוקפים.
על רמת זלו נבנו שלוש רצועות הגנה, שכללו תעלות נגד טנקים, עמדות לתותחים נגד טנקים וכן מערכת מסועפת של בונקרים.
מדרום לקבוצת ארמיות ויסלה נערכה ארמיית הפאנצר הרביעית מקבוצת ארמיות מרכז על הנהר נייסה (יובל של נהר האודר), מול כוחות החזית האוקראינית הראשונה, ובנתה מערך הגנה מבוצר על הגדה המערבית של הנהר.
ביום 9 באפריל נפלה קניגסברג לידי הצבא האדום לאחר מצור ממושך.
השלמת חיסול כיסי ההתנגדות הגרמניים האחרונים בפרוסיה המזרחית, שחררה את כוחות החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, שרותקו ללחימה באזור זה, להצטרף לשאר כוחות החזית בחזית האודר.
כתוצאה מכך יכול היה מרשל גאורגי ז'וקוב, מפקד החזית הבלארוסית הראשונה, לרכז את כוחותיו העיקריים באזור קוסטרין – פרנקפורט על נהר האודר מול העיר ברלין.
הפיקוד העליון הסובייטי ריכז 3 "חזיתות" (המונח הסובייטי לקבוצת ארמיות) לקראת המתקפה הסופית על ברלין.
לפי תוכנית המתקפה, שהושלמה בראשית אפריל 1945, נועדה החזית הבלארוסית הראשונה לתקוף מראשי הגשר שלה מעבר לאודר, ולכבוש את ברלין בהסתערות חזיתית.
במקביל ינועו כוחות החזית הבלארוסית השנייה, שהחזיקה בשטח שבין חוף הים הבלטי לעמדות שתפסה החזית הבלארוסית הראשונה, במהירות צפונה במגמה להשתלט על הנמלים החשובים בצפון מזרח גרמניה ועל דנמרק, שהייתה תחת כיבוש נאצי.
החזית האוקראינית הראשונה, שנערכה על קו נהר נייסה מדרום לחזית של ז'וקוב, נועדה להתקדם לכיוון דרום מזרח, להשתלט על דרזדן ולייפציג, ולהמשיך בתנועה לכיוון צ'כוסלובקיה.
חלק מכוחותיהם של גאורגי ז'וקוב ואיוואן קונייב נועדו לכתר את מרחב ברלין מצפון ומדרום בתנועת איגוף עמוקה.
סטלין השאיר פתוחה את האפשרות שהחזית האוקראינית הראשונה (בפיקוד איוואן קונייב) תפנה חלק מכוחותיה צפונה, ותתקוף את ברלין מדרום, במקרה שהמתקפה החזיתית של ז'וקוב תיתקל בקשיים.
הוא ניצל את היריבות האישית העזה בין שני המצביאים הסובייטים, כדי לדרבן אותם להשלים את כיבוש מרחב ברלין במהירות המרבית.
הם נהנו מעדיפות עצומה בכוח אדם ובמיוחד בציוד כבד על הכוחות הגרמניים, שהגנו על מרחב ברלין.
המתקפה של החזית הבלארוסית הראשונה החלה ב-16 באפריל לפני עלות השחר.
היא נפתחה בהפגזה ארטילרית אדירה על העמדות הגרמניות.
ז'וקוב גם השתמש ב-143 זרקורים להגנה אווירית, שכוונו ישירות אל קווי ההגנה הגרמניים, בניסיון לסנוור את המגינים.
מפקד קבוצת ארמיות ויסלה, גוטהרד היינריצי, הצליח לחזות מראש את עיתוי המתקפה הסובייטית, בהסתמכו על דיווחי המודיעין, והורה לכוחותיו לסגת לקו ההגנה השני לפני תחילת ההרעשה הארטילרית.
מהלך זה הפחית במידה רבה את האפקטיביות של ההכנה הארטילרית הסובייטית.
על גזרת רמת זלו הגנו שני קורפוסים של הארמייה הגרמנית התשיעית, שכללו כמאה אלף חיילים, למעלה מ-500 טנקים ותותחי סער וכמה מאות תותחי נ"מ 88 מ"מ, שהוסבו לשימוש כתותחי נ"ט כבדים.
הכוחות הסובייטיים התוקפים, ובראשם ארמיית המשמר השמינית בפיקוד גנרל וסילי צ'ויקוב (שמילאה תפקיד מרכזי במהלך קרב סטלינגרד), נתקלו בהתנגדות נחושה וקנאית של הכוחות הגרמניים, שהמטירו עליהם אש מעמדותיהם השולטות ברמת זלו, וכוחות השריון ספגו אבדות כבדות מאש הטנקים ותותחי הנ"ט הגרמניים.
קצב ההתקדמות של כוחותיו של ז'וקוב היה איטי ביותר, והואט לכדי זחילה כשהכוחות התוקפים הגיעו למרגלות רמת זלו.
ז'וקוב חסר הסבלנות, החליט להטיל לקרב את הארמיות המשוריינות שלו לפני שהושגה הבקעה של מערך ההגנה הגרמני העיקרי, ובכך גרם לעיכובים נוספים בהתקפה, עקב צפיפות יתר של כוחותיו, שלא יכלו להתפרס כראוי, ופקקים לוגיסטיים ענקיים שנוצרו באזורי העורף.
למרות הכישלון הסובייטי הראשוני, התקשו המגינים הגרמנים להחזיק מעמד לאורך זמן מול העדיפות הכמותית הגדולה של הכוחות התוקפים, ונדחקו אט אט לאחור.
מהלומות הארטילריה הסובייטית ותקיפות בלתי פוסקות מהאוויר על העמדות הגרמניות ועל קווי האספקה שלהם, גרמו לאבדות כבדות והיקשו על תגבור הכוחות הגרמניים.
ביום 19 באפריל, לאחר 4 ימי לחימה עקובה מדם, הצליחו הכוחות הסובייטיים להבקיע דרך רצועת ההגנה הגרמנית השלישית ולהשלים את כיבוש רמת זלו.
חלק ניכר מהכוחות הגרמנים הסדירים שהגנו על דרכי הגישה לברלין הושמדו, ובכך הוכרעה למעשה המערכה על ברלין.
אין נתונים מדויקים באשר לאבדות הצבא האדום במהלך כיבוש רמת זלו, אבל אין ספק שהן היו כבדות.
אנטוני ביוור העריך, שהחזית הבלארוסית הראשונה ספגה כ-30 אלף הרוגים במהלך קרב ההבקעה, אך לא ציין מהם המקורות עליהם הסתמך.
מספר זה נראה מוגזם מאוד נוכח העובדה, שבמהלך כל המערכה במרחב ברלין (16 באפריל עד 8 במאי 1945) ספגה החזית הבלרוסית הראשונה 37,580 הרוגים ונעדרים בסך הכל.
החוקר הרוסי אלכסיי איסייב, המסתמך על נתונים מהארכיונים הסובייטיים, טוען שהכוחות הסובייטיים ספגו כ-20 אלף נפגעים, מתוכם 5,000–6,000 הרוגים, במהלך הקרב.
אולם מספר זה מתייחס רק לאבדות שספגו שתי הארמיות (מתוך 11 הארמיות של החזית הבלארוסית הראשונה), שעמדותיהן נמצאו היישר מול הרמה, שמשני עברי העיר Seelow.
מספר הנפגעים הכולל, שספגו כוחותיו של ז'וקוב במהלך הבקעת מערך ההגנה של הארמייה התשיעית (16 עד 20 באפריל), היה כנראה 50–60 אלף איש, מתוכם למעלה מעשרת אלפים הרוגים.
בנוסף לכך איבדה החזית במהלך קרב ההבקעה כ-750 טנקים ותומ"תים, ש-320 מתוכם הושמדו לחלוטין.
במקביל למתקפה של ז'וקוב על רמות זלו, תקפה החזית האוקראינית הראשונה את המערך הגרמני על נהר נייסה, שהוחזק על ידי ארמיית הפאנצר הרביעית.
אף על פי שלקונייב (בניגוד לז'וקוב) לא היו ראשי גשר מעבר לנהר, הצליחו כוחותיו לצלוח את הנהר בחסות מסך עשן, ולהבקיע את מערך ההגנה הגרמני כבר ביום הראשון של המתקפה.
אחד הגורמים העיקריים לכך היה, שהכוחות הגרמניים שניצבו מול קונייב היו חלשים בהרבה מהכוחות שהגנו על רמות אלו, וכללו מעט יחידות ניידות ומשוריינות.
קונייב ריכז את שתי ארמיות הטנקים שבפיקודו באגפו הימני, כדי שיוכל להפנות אותם לכיוון ברלין, אם תתקבל הפקודה לכך.
ההתקדמות האיטית של כוחותיו של ז'וקוב, וחוסר יכולתו להבקיע במהירות את מערך ההגנה הגרמני בחזיתו, גרמו לסטלין לתת לקונייב אישור להפנות חלק מכוחותיו לנוע לעבר ברלין מכיוון דרום.
הכוחות הניידים של קונייב התקדמו במהירות רבה, תוך עקיפת כיסי ההתנגדות הגרמנית, חצו תוך כדי תנועה את נהר שפרה, והגיעו לפרברים הדרומיים של ברלין כבר ביום 21 באפריל.
במהלך הימים הבאים התחוללו באזור זה קרבות קשים, כאשר הכוחות המכותרים ניסו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית פעם אחר פעם, בסיוע כוחות מהארמייה הגרמנית ה-12, שבאו לעזרתם ממערב.
לפי מקורות גרמניים, כ-25 אלף חיילים הצליחו בסופו של דבר לפרוץ את הכיתור, לאחר שאיבדו את כל ציודם הכבד, לחבור עם הארמייה ה-12 ולהימלט מערבה אל מעבר לנהר האלבה בראשית חודש מאי 1945. הנותרים נהרגו או נפלו בשבי.
הכוחות הסובייטיים ספגו אף הם אבדות ניכרות במהלך הלחימה סביב "כיס האלבה".
היטלר האמין, שניתן יהיה להחזיר את המצב לקדמותו באמצעות התקפות נגד מתמקדות מדרום ומצפון, שינתקו את ראשי החץ הסובייטיים מעורפם, וישמידו את כוחות החלוץ של הצבא האדום.
הוא הורה לקורפוס הפאנצר אס אס ה-3, בפיקוד פליקס שטיינר, לתקוף מצפון את האגף הימני של ז'וקוב.
במקביל קבוצת ארמיות מרכז, בפיקוד פרדיננד שרנר, נועדה לתקוף את האגף השמאלי (הדרומי) של קונייב מדרום, בעוד הארמייה התשיעית תוקפת את אגפו הימני מכיוון קוטבוס.
אולם תוכניותיו ופקודותיו של היטלר היו מנותקות מהמציאות בשטח, והתבססו על יחידות שהיו קיימות בעיקר על הנייר.
רוב הדיוויזיות של שטיינר, למשל, הועברו תחת פיקוד הארמייה התשיעית, כדי לסייע לה בקרב על רמות זלו.
למרות, שמתקפת הנגד של שרנר על האגף הדרומי של החזית האוקראינית הראשונה נחלה הצלחה ראשונית מסוימת, היא נבלמה תוך זמן קצר.
היחידות שנועדו לבצע את התקפות הנגד לא היו מסוגלות לבצע את המשימות שהוטלו עליהם נוכח העדיפות המספרית המכרעת של כוחות הצבא האדום במרחב ברלין.
כאשר התברר להיטלר, במהלך ישיבת מטה שנערכה בשעות אחר הצהריים של 22 באפריל, שלא ניתן לבצע את התקפות הנגד המתוכננות, הוא נתקף בהתקף זעם, הכריז שהמלחמה אבודה, והודיע שאין בכוונתו לעזוב את ברלין, ושהוא יישאר בפיהררבונקר עד הסוף המר.
באותו יום נכנסה ברלין לטווח אש הארטילריה של החזית הבלארוסית הראשונה, והתותחים הכבדים של החזית פתחו בהפגזה כבדה על מרכז העיר, הפגזה שנמשכה ללא הפוגה עד לכניעתה.
הארמיות של ז'וקוב התקדמו לעבר הרבעים המזרחיים והצפון מזרחיים של העיר, בעוד שתי ארמיות מהחזית של קונייב מתקדמות לעבר הרבעים הדרומיים של העיר.
ב-20 באפריל תקפו כוחות החזית הבלארוסית השנייה, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, את מערך ההגנה של ארמיית הפאנצר השלישית על נהר האודר העליון, בין שוודט ושטטין, ועד 22 בחודש הצליחו ליצור ראש גשר בעומק 15 ק"מ בגדה המערבית של הנהר.
ביום 25 באפריל פרצו כוחות החזית מראש הגשר שלהם, הבקיעו את החזית הגרמנית, והחלו להתקדם במהירות לכיוון נמלי הים הבלטי.
ביום 24 באפריל הושלם כיתור ברלין, כאשר כוחות החלוץ של ז'וקוב וקונייב נפגשו ממערב לעיר.
ביום 26 באפריל נפגשו לראשונה כוחות אמריקנים מהדיוויזיה ה-69 של הארמייה הראשונה עם כוחות סובייטיים מדיוויזיית המשמר ה-58 של הארמייה החמישית (מהחזית האוקראינית הראשונה) בעיר טורגאו שעל נהר האלבה.
פגישה היסטורית זו בין כוחות בעלות הברית המערביות לכוחות הצבא הסובייטי, פיצלה לשניים את השטח שנותר בשליטת הנאצים בגרמניה, והיוותה צעד סמלי חשוב לקראת הכנעת גרמניה הנאצית וסיום המלחמה ביבשת אירופה.
כאשר כוחות הצבא האדום סגרו על ברלין, הכוחות הנאציים שנותרו להגן על העיר כללו פחות מ-100 אלף איש.
כ-45 אלף חיילים סדירים של הצבא והוואפן אס.אס.
(שרובם השתייכו לקורפוס הפאנצר ה-56 מהארמייה התשיעית, שנסוג אל העיר מרמות זלו), שנתמכו על ידי כוחות משטרה, יחידות נ"מ, וכמה עשרות גדודי פולקסשטורם דלי ציוד, שהורכבו ממתנדבים מבוגרים ונערים צעירים מההיטלר יוגנד.
הלמוט ויידלינג, מפקד קורפוס הפאנצר ה-56, שמונה ביום 26 באפריל לעמוד בראש הגנת העיר, ארגן מחדש את כוחותיו, וחילק את העיר ל-8 גזרות הגנה.
על אף שהוכנו תוכניות להפוך את ברלין למתחם הגנה מבוצר היטב, הושלמו רק חלק קטן מעבודות הביצורים לפני תחילת המתקפה הסובייטית.
המתקפה הסובייטית על פרברי ברלין החלה ביום 23 באפריל.
למרות החולשה היחסית של המגינים הגרמנים, הלחימה בתוך העיר הייתה קשה ביותר, וגבתה אבדות כבדות מכוחות הצבא האדום.
המגינים הנאצים עשו שימוש יעיל במטולי נ"ט אישיים מדגם פאנצרפאוסט, שנופקו להם בכמויות גדולות, והשמידו טנקים סובייטיים רבים במהלך קרבות הרחוב שהתנהלו בשטח העירוני הצפוף.
ביום 30 באפריל בשעה 4:00 אחר הצהריים התאבד אדולף היטלר.
באותו יום נותרו בעיר רק כעשרת אלפים מגינים גרמנים, שהתרכזו במרכז העיר.
בלילה שבין יום 1 במאי ליום 2 במאי, נעשה ניסיון אחרון לפרוץ את קווי הכיתור הסובייטיים, אך רק חיילים מעטים, שתקפו דרך רובע שפנדאו, הצליחו לפרוץ את הקווים הסובייטים, ומעטים עוד יותר זכו להגיע לקווי בעלות הברית המערביות ולהיכנע שם.
ביום 2 במאי, בשעות הבוקר המוקדמות, כבשו הסובייטים את הרייכסקאנצלרייה ודגל ברית המועצות הונף מעל הרייכסטאג.
הלמוט ויידלינג, המפקד הגרמני, חתם על הסכם הכניעה של שרידי הכוחות הגרמניים בברלין, במפקדתו של וסילי צ'ויקוב.
הלחימה מחוץ לעיר, באזורים ממזרח לנהר האלבה, נמשכה עד ליום 8 במאי 1945, יום כניעת גרמניה הנאצית.
הקרב על ברלין היה למעשה אקורד הסיום של גרמניה הנאצית ונפילת ברלין בידי הצבא האדום סימנה את ניצחון בעלות הברית על גרמניה הנאצית.
תושבי העיר סבלו מרעב למשך זמן רב.
זאת בשל ההפצצות האסטרטגיות של בעלות הברית על העיר וכן בשל הקרב שאירע בה.
חרף מאמצי הרשויות הסובייטיות, נותרה בעיית הרעב קשה.
בחודש יוני 1945, כאשר נכנסו האמריקנים לשטחי הכיבוש שלהם בעיר, הם גילו כי הברלינאי הממוצע חי כשהוא מקבל רק 64 אחוז מההקצבה היומית שלו (הקצבה של 1,240 קלוריות ביום).
הקרב גם מנע את תחילתו של מבצע אייזנהמר שהיה אמור לצאת לפועל בימים הראשונים של הקרב.
ביום 9 במאי 1945 חתם גאורגי ז'וקוב בברלין בשם ברית המועצות, על מסמך הכניעה של גרמניה.
הקרב על ג'נין, שנקרא גם מבצע יצחק, נערך במסגרת הלחימה בחזית הצפון במלחמת העצמאות.
במהלך המבצע, אשר נערך מ-1 ביוני בלילה כ"ד אייר ועד בוקר 4 ביוני 1948 כ"ו אייר התש"ח, תקפו כוחות של צה"ל את כוחות חיל המשלוח העיראקי, אשר נעזרו בכוחות ערביים מקומיים, באזור ג'נין.
הכוחות הישראליים הצליחו להשתלט על מרבית יעדיהם בשלבים הראשונים של המתקפה, אך ספגו אבדות כבדות כתוצאה מהתקפת נגד עיראקית עזה, ובסופו של דבר נסוגו מג'נין ומסביבתה הקרובה.
הנסיגה הישראלית לא הייתה מסודרת ומרבית ההרוגים נותרו מאחור, בשטח שבשליטה ערבית, והובאו לקבורה רק לאחר תום המלחמה.
בסוף מאי 1948, מנקודת ראות ישראלית, התייצב המצב בחזית הצפון.
ההתקפות הסוריות מדרום לכנרת נהדפו, כוחות צבא ההצלה נעקרו ממלכיה וחיל המשלוח העיראקי נכשל בניסיונו לכבוש את גשר וכאוכב אל-הווא.
חיל המשלוח העיראקי נטש את ניסיונו לתקוף בעמק הירדן, ונכנס במקום זאת לאזור השומרון, כולל צפון המשולש.
עם זאת, תנועתו של צבא עיראק הציבה בפני חזית הצפון איום חדש: באותה העת אזור נצרת היה בידי הערבים, והמרחק בין הכוחות הערביים בגליל התחתון ובין העיראקים לא עלה על 12 ק"מ.
היה חשש סביר מפני מבצע עיראקי שיבתר את עמק יזרעאל.
הציר הסביר ביותר לתנועה עיראקית כאמור היה כביש ג'נין–עפולה, אולי במתואם עם תנועה ערבית מנצרת דרומה.
עם זאת, היערכות הערבים, כפי שהתגלתה במהלך הקרב, לא הורתה על מגמה התקפית בכיוון המתואר.
המגמה העיקרית של מפקד חזית הצפון משה כרמל (זליצקי) הייתה להסיר את האיום הזה על ידי השתלטות על השלוחה המערבית של הגלבוע, על חלקו הדרומי של עמק יזרעאל, ועל צפון השומרון, כולל ג'נין.
כן נדרשו כוחות חזית הצפון לפתוח בהתקפות בגזרתם, על מנת להקל ככל האפשר על המצב בחזית המרכז, שמצבה נראה היה כקשה ביותר.
בסוף מאי ובתחילת יוני כבשו כוחות מגדודים 13 ו-14 של 'גולני' כפרים בשולי הגלבוע ובפתחת ג'נין (מבצע ארז).
הצלחת מבצע זה אפשרה את הניסיון לכיבוש ג'נין.
מהלכי חיל המשלוח העיראקי עד קרב ג'נין
ממשלת עיראק החליטה להתערב במלחמה בארץ ישראל ב-23 באפריל 1948, לאחר כיבוש חיפה על ידי כוחות ההגנה.
ב-15 במאי 1948 חצה הכוח העיראקי את הירדן במעברה ותקף במשך מספר ימים את קיבוץ גשר ואת תחנת המשטרה הסמוכה.
ב-18 במאי 1948 ניסו העיראקים לכבוש את מבצר כוכב הירדן אך נהדפו באבדות כבדות על ידי כוחות גולני.
ב-22 במאי 1948 נואשו העיראקים מלהשתלט על קיבוץ גשר וסביבתו ונסוגו מהחזית למזרח הירדן.
הם שבו וחצו את הירדן בגשר דמיה והתמקמו במשולש הערבי (צפון השומרון במרחב שכם, ג'נין, טולכרם).
מאז הגיעם לשומרון לא הראו העיראקים פעילות רבה פרט להתקפה על גאולים ב-28 במאי 1948 וכיבוש תחנת השאיבה בראש העין ב-30 במאי 1948.
ביצוע המבצע הוטל על חזית הצפון (פיקוד צפון במושגי ימינו), אשר הוקמה ימים אחדים קודם המבצע, ועליה פיקד משה כרמל (זליצקי).
הכוח עליו הוטל ביצוע ההתקפה בגזרת ג'נין היה חטיבת כרמלי, בפיקודו של מרדכי מקלף.
החטיבה סיימה כשבועיים קודם לכן את ההשתלטות על צור מחצבתה, אזור חיפה ועמק זבולון, וכעת עמדה לרשות חזית הצפון לצרכיו השונים בגזרות השונות.
החטיבה העמידה לצורך המבצע שניים מגדודיה: גדוד 21 בפיקודו של דב צסיס וגדוד 22 בפיקודו של אברהם פלד.
בנוסף, הפעילה החטיבה טור ממונע, של אוטובוסים משוריינים, בפיקוד אהרון אבנון, המאויש על ידי חניכי קורס המ"כים החטיבתי (במלחמת העצמאות הכשרת המ"כים נערכה במסגרת החטיבה), וחניכי קורסים נוספים, אשר אורגנו כפלוגה.
כן קיבלה החטיבה תחת פיקודה כוחות מחטיבת גולני: גדוד 13 בפיקודו של אברהם יפה, פלוגה מגדוד 14, ופלוגה מגדוד 15. שתי הפלוגות האחרונות אורגנו כגדוד מופחת אשר שימש כעתודה.
הסיוע הארטילרי כלל שישה תותחי 65 מ"מ ושתי מרגמות 120 מ"מ.
הכוחות נהנו מסיוע אווירי מקדים, כלומר הפצצות מן האוויר על יעדים ערביים שונים, לפני המבצע: ג'נין, אום אל-פחם, יעבד, קבטיה ושכם.
כוח המשלוח העיראקי היה בגודל של כאוגדה לא אורגנית, כלומר, צירוף של יחידות ששיוכן הקודם היה מגוון.
אלה אורגנו בשתי חטיבות, האחת ממוכנת והשנייה רגלית, אשר כוחותיה הקדמיים הגיעו לזירה ממש בהחל הקרב.
כן צורף לחיל המשלוח כוח ממוכן נוסף, בן שלושה גדודים, אשר נוספו לו גדוד ארטילריה, כוח הנדסה ועוד.
בתחילת יוני, המאמץ העיראקי העיקרי כוון מערבה, על מנת לבתר את מדינת ישראל הצעירה ב'מותניים הצרות' באזור כפר יונה.
מאמץ זה נועד להתחיל ב-4 ביוני.
כיוון שכך, רוב חיל המשלוח העיראקי התרכז באזור שכם–טולכרם–קלקיליה.
בג'נין עצמה היה בתחילת הקרב גדוד עיראקי פחות פלוגה, מחוזק בארטילריה: סוללת תותחי 3.7 אינץ'.
העיר ג'נין, שבימים כתיקונם מנתה כ-4,500 תושבים, הייתה ריקה כמעט מתושבים ערב המבצע.
את המשלטים שסביב העיר החזיקו לרוב כוחות מקומיים לא גדולים.
ג'נין נמצאת בבקעה (בקעת ג'נין) מוקפת גבעות ונשלטת באש ממזרח, ממערב ומדרום.
בקעת ג'נין, בגובה ממוצע של 100 עד 125 מ', נמשכת מן העיר צפונה, ומכיוון זה לא ניתן לשלוט באש על העיירה.
מדרום מערב לעיירה נמצא עמק דותן, שגובהו הממוצע כ-250 מ'.
לג'נין גישה נוחה מצפון, הן מכיוון עפולה, הן מכיוון חיפה, דרך מגידו, והיא מהווה למעשה את שער הכניסה לשומרון מצפון.
הגישה לג'נין מדרום קשה יותר, ועוברת בדרכים הרריות.
בקעת ג'נין מבותרת ברובה, והעבירות בה קשה.
מטרת המבצע הייתה חדירה עמוקה של צה"ל אל תוך 'המשולש', תוך הפעלת לחץ מכל הצדדים על אזור זה.
עם זאת, לא ברור האם המבצע כולו נועד לצורך כיבוש שטחים, לצורך ריתוק הכוח העיראקי, לבל יסייע ללגיון הירדני, או לצורך הסחה, לשם אותה מטרה.
לצורך השגת מטרה זו (החדירה), תוכננו:
3. הטרדת הכפרים עארה וערערה שבוואדי עארה.
4. התקפת ריתוק על טולכרם.
5. כיבוש ראש העין על ידי כוח אצ"ל (שחתם ממש באותה העת על הסכם הצטרפות לצה"ל).
המבצע עצמו כלל רק את החלק הראשון, ונועד להתחיל בלילה שבין 1 ל-2 ביוני 1948.
ג'נין נמצאת כאמור בתוך גיא ומוקפת הרים.
כדי לכובשה, הוחלט לכבוש את ההרים המקיפים אותה ממזרח וממערב, לסגור עליה כבתנועת מלקחיים ואחר כך לפרוץ לתוך העיר.
גדוד 13 של 'גולני' תוכנן לכבוש את עראנה, ג'למה ומוקייבלה ומחנה הצבא שלידה, שעל הדרך עפולה–ג'נין, עוד לפני חצות.
בהמשך אותו לילה נועדו גדודים 21 ו-22, אשר תוכננו לעבור דרך גדוד 13, לכבוש משלטים מערבית ומזרחית לג'נין, בהתאמה.
בנוסף, על הגדודים שהוזכרו היה לבצע חסימות ומיקוש דרכים, כדי למנוע הגעת תגבורות לעזרת ג'נין מכיוונים שונים.
או אז, אמור הטור הממונע לפרוץ לג'נין על הכביש המוביל אליה מצפון.
התוכנית התבססה על כך שכוחות חטיבת אלכסנדרוני יתקפו אף הם בעוצמה את העיראקים ממערב.
בפועל התקפה כזו לא התבצעה.
ב-1 ביוני בערב, בין השעות 19:00 ל-19:40, תקפו שלושה מטוסים של חיל האוויר את ג'נין.
בשעות הבאות, בלילה שבין 1 ל-2 ביוני, יצא גדוד 13 לכבוש את יעדיו: עראנה, מוקייבלה וג'למה.
הגדוד השלים אומנם את משימותיו, אלא שחל פיגור בלוח הזמנים, וכן התקבלה ידיעה מוטעית אודות הפוגה העומדת להיכנס לתוקף ב-02:00. כוחות 'כרמלי' נוכחו לדעת כי לא נותרו להם מספיק שעות חשיכה לביצוע משימתם, חזרו לבסיסם, וכאשר התבררה הטעות, דחו את המשך ההתקפה ללילה הבא.
בבוקר 2 ביוני התקיפו העיראקים בכוח של שתי פלוגות חי"ר ומספר משוריינים את המשלטים שכבשה 'גולני'.
תחילה תקפו בג'למה, ואחר כך במוקייבלה.
עד שעות אחר הצהריים ההתקפות נהדפו, והעיראקים הנסוגים הותירו בשטח שלושה משוריינים.
בשחר 3 ביוני תפסו לוחמי גדוד 13 את ח'רבת חרובה ואת גשר חרוב, כשלושה ק"מ מצפון לג'נין, לקראת כניסתו לעיירה של הטור הממונע (ר' להלן).
בליל 2–3 ביוני החלו גדודי חטיבת 'כרמלי' לנוע לעבר ג'נין.
גדוד 21 עלה על רכס ההרים המערבי וכבש אותו.
משלט אחד נתפס ללא קרב ואחר, תוך קרב קצר.
גדוד 22 השתלט, לאחר קרב קצר, על שניים משלושת המשלטים שהוקצו לו על הרכס המזרחי.
מספר שיבושים מנעו את כיבוש המשלט השלישי.
תחילה נתקלה הפלוגה שיועדה לכובשו במשוריין.
בחלופי האש עם המשוריין, שנסוג לבסוף, נהרג אחד מחיילי הפלוגה, וחל עיכוב בלוח הזמנים.
לאחר מכן, הכוח שנשלח לכבוש את המשלט ספג אש ונפגעים, ונסוג.
כוח בן שתי כיתות וחבלנים מגדוד 22, שנועד לבצע מיקוש בסמוך לעין ניני מדרום לג'נין, נתקל באש שגרמה לפצוע אחד, בעיקר מן המשטרה, רותק למקומו ולא הצליח להגיע ליעדו.
כך, מבואותיה הדרומיים של ג'נין לא נחסמו.
בבוקר 3 ביוני עשה דרכו הטור המשוריין, ובו פלוגת בית הספר למ"כים, את דרכו לתוך ג'נין, דרך המשלטים שתפס גדוד 13. לאחר שעבר את גשר חרוב, נתקל הכוח במחסום ובאש, ושני האוטובוסים המשוריינים הראשונים נפגעו בצמיגיהם ונעצרו, ולבסוף נסוגו.
הכוח ירד מן האוטובוסים, והמשיך ליעדו ברגל.
השטח היה טרשי וקשה היה להתחפר בו.
בנוסף, הכוחות שנאחזו בגבעות השולטות על העיר ציפו להמשיך הלאה, ולא להישאר במקומם, ולכן לא עשו מאמץ רציני להיאחז בשטח.
עם שחר החלו הפגזות וצליפות מכיוון בניין המשטרה שלא נכבש.
בנוסף, כוח ערבי עלה על המשלט שלא נתפס על ידי גדוד 22. פגז אחד נפל בתוך עמדת הפיקוד של גדוד 21 והרג את הסמג"ד (על שמו מחנה שרגא ליד נהריה ורחוב יהושפט בעכו) וחייל נוסף.
תושבי הכפר בורקין הסמוך החלו לצלוף על לוחמי גדוד 21 שהשיבו אש.
תחנת המשטרה הופגזה בתותחים ומרגמות.
כעבור זמן מה נחלשה האש והמצב החל להתייצב.
גדוד 5/2 של החטיבה העיראקית בפיקודו של עומר עלי חנה באותו זמן ביחד עם סוללת התותחים המסופחת אליו, בסביבות שכם לשם עבר לאחר שפינה את ג'נין יום קודם לכן.
כאשר הגיעו הפליטים מג'נין וסיפרו על התקפת היהודים החליט המג"ד בעצמו, בניגוד להוראות המפורשות שקיבל, לצאת מייד לג'נין.
מעט לאחר השעה 10:00 הבחינו חיילי גדוד 21 בעשרות כלי רכב הנעים מכיוון שכם.
מייד החלה הפגזה עזה ושיטתית על הרכס המערבי, אותו תפס הגדוד, והפצצת מטוסים.
כיוון שהסיוע הארטילרי הישראלי היה ממוקם בעמדות עורפיות מדי, ריכוז הכוחות העיראקי נותר מחוץ לטווח, ויכול היה להתארגן באופן חופשי.
ההפגזות והירי מכיוון המשטרה נמשכו אף הם.
תחת ההפגזות העיראקיות הלך והתערער מצבו של גדוד 21 במשלטים שממערב לג'נין.
להפגזות נילוו גם התקפות רגליות, אלא שאלה נהדפו.
במהלך הקרב נפצע המג"ד צסיס, ובנוסף, הקשר בין חלקי הגדוד השונים היה רופף, וכך, בעוד פלוגה אחת ספגה את מרב האש, פלוגה אחרת לא השתתפה כמעט בקרב.
תחת הלחץ והשליטה הרופפת מחלקה אחת התפוררה ונמלטה.
בהמשך נסוגה אחת הפלוגות, ובהדרגה עד סוף היום, כל הגדוד נסוג.
עם החל התקפת הנגד על גדוד 21, נדרש גדוד 22 לסייע על ידי לחץ מצידו על העיר, אולם עד סוף הקרב, כוחות הגדוד לא הגיעו לכדי התקפה של ממש כנדרש.
לנוכח המצב הקשה במשלטים, החליט כרמל להפעיל את כוח העתודה.
בשעה 14:00 נכנס לג'נין טור של משוריינים ואוטובוסים ובתוכם פלוגת בית הספר החטיבתי של 'כרמלי'.
איתם נכנסו שתי פלוגות של 'גולני'.
אלה השתלטו על חלק גדול מן העיירה.
גדוד 13 עקף את העיר ממזרח, דרך המשלטים שבידי גדוד 22, ואחר כך מדרום, כדי לחבור לגדוד 21. בשל קשיי עבירות וכיוון שחלק מן השטח כבר נתפס בידי העיראקים, לא נוצר מגע כאמור.
עם רדת הליל יצאו משה כרמל ומרדכי מקלף לעפולה כדי להתקשר משם עם יגאל ידין במטכ"ל.
כרמל הבהיר כי אי אפשר להחזיק בג'נין כטריז יחיד ב"משולש" כי כל כוח האויב יוטל שם נגדו.
אם יש כוונה לתקוף במרכז את טולכרם במטרת כיבוש, יש טעם להחזיק בג'נין ואם לא, יש לסגת מג'נין.
ידין הודיע שאין כל סיכוי לפעולה בחזית המרכז בכיוון טול כרם וביקש מכרמל להכריע בעניין הנסיגה לפי שיקול דעתו.
בחצות הודיע כרמל על החלטתו לסגת מהעיר וממשלטיה עד עלות השחר ולהיערך בשורת גבעות כ-1.5 ק"מ מצפון לעיר.
הדבר נעשה עד בוקר 4 ביוני.
קרב ג'נין היה אחד הקרבות הקשים והמרים ביותר של צה"ל במלחמת העצמאות.
בקרב נהרגו 50 לוחמים ו-83 נפצעו.
45 מההרוגים היו מגדוד 21. בגלל הנסיגה המבוהלת נשארו רוב ההרוגים בשטח.
לאחר חיפושים, שנערכו בתום הקרבות, בתיאום עם הערבים, בפיקודו של הרב הצבאי הראשי שלמה גורן, נקברו שרידיהם של 46 לוחמים בקרב זה בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים בתאריך 3 באוגוסט 1950. חמישה מהנופלים נקברו בבית הקברות הצבאי בעפולה.
מספר ההרוגים מבין הכוחות המקומיים אינו ידוע וכן לא ידוע מספר הפצועים.
הקרב הסתיים בכישלון משום שלא היה חלק ממתקפה רחבה יותר באזור השומרון, וכן לא הוערכו כראוי תנאי השטח ועוצמת הצבא העיראקי.
כן תרמו להצלחה הערבית היוזמה והפעולה הנחרצת של מפקד הגדוד העיראקי.
בכל זאת, קרב זה מנע התקפה עיראקית ב'מותניים הצרות' של ישראל, באזור כפר יונה.
הצלחה עיראקית בהתקפה כזאת הייתה הרת אסון, שכן הייתה מבתרת את ישראל לשניים.
בנוסף, קרב זה סימן את אובדן היוזמה מצד העיראקים במלחמה.
ולמעשה, החזית העיראקית 'קפאה' כמעט עד סוף המלחמה.
ב-9 ביוני 1948 נכשל ניסיון של 'גולני' לכבוש את בניין משטרת ג'נין.
חומר הנפץ שהונח ליד חומת הבניין לא יצר פרצה מספקת לחדירה.
בקרבות עשרת הימים ב-9–12 ביולי 1948 פתחו העיראקים בהתקפה חזיתית על כוחות 'גולני' מצפון לג'נין ואילצו אותם לסגת צפונה עד לקו מזאר (כיום גן נר) – זרעין (יזרעאל) – הר ברקן, שהיה נוח יותר להגנה.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם ירדן הוזז קו הגבול באזור דרומה ונספחו למדינת ישראל הכפרים הערביים סנדלה ומוקיבלה.
מדי שנה בכה' באייר יום הקרב, מארגנים קרובי משפחה של החללים אזכרה בהר הרצל ליד קבר האחים המשותף של כל הנופלים.
הקרב על אנגאור (Battle of Angaur) היה קרב במלחמת העולם השנייה, שהתחולל באי אנגאור, בדרום מערב האוקיינוס השקט (כ-860 קילומטרים ממזרח לאיים הדרומיים בפיליפינים).
קרב זה היה הקרב השישי, והאחרון, במערכה על איי מריאנה ופלאו, מערכה שהייתה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
הקרב נערך בין 17 בספטמבר 1944 ל-30 בספטמבר 1944, ובמהלכו כבשו האמריקאים את האי מידי היפנים.
אנגאור הוא אי געשי זעיר, אורכו 4.8 קילומטרים והוא מופרד מהאי פלליו על ידי מצר ברוחב 9.7 קילומטרים.
באי הייתה אוכלוסייה ילידית קטנה מאוד שהתפרנסה מחקלאות, דיג וכריית פוספטים.
ב-1944 מנה חיל המצב היפני על האי 1,400 חיילים, שהיו תחת פיקודו של מפקד גזרת פלאו, לוטננט גנרל סאדאה אינואה.
איי פלאו נמצאים, כאמור, במרחק כ-900 ק"מ מאיי הפיליפינים, מרחק שהיה מאפשר למפציצים שימריאו משדות תעופה באיי פלאו לתקוף את היפנים שם.
מיקומם זה הפך אותם ליעד אסטרטגי עבור ארצות הברית.
העובדה שהאיים היו מוגנים בכוחות חלשים בלבד הפכו אותם ליעד אטרקטיבי לאחר כיבוש איי מרשל, אולם לצי האמריקני לא היו די נחתות, והמבצע נדחה עד לסיום כיבוש איי מריאנה, דחייה שהייתה משמעותית מאוד לחיוניות המבצע.
הקרב החל ב-11 בספטמבר 1944 בהפגזת החוף מן הים על ידי אוניית המערכה טנסי, סיירות, ובהפצצה אווירית שבוצעה על ידי מפציצי SBD דונטלס, שהמריאו מנושאת המטוסים ווספ (Wasp).
שישה ימים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר, נחתה הדיוויזיה ה-81 בפיקודו של מייג'ור גנרל פול ג' מיולר, בחופים הדרום והצפון מזרחיים של האי.
המכשול המשמעותי בפני כוחות הנחיתה היו בתחילה מוקשים, כמו גם הצפיפות על החופים; התקפות נגד יפניות לא היו חזקות בשלב הראשון, אך ההתנגדות הפכה קשה יותר ויותר ככל שהתקדמו האמריקאים לכיוון "הקערה" (The Bowl), גבעה ליד אגם סאלום בחלק הצפון מערבי של האי.
בחלק זה של האי תכננו היפנים להיאחז עד הסוף המר.
החל מ-20 בספטמבר תקף הרגימנט ה-322 את "הקערה" שוב ושוב, אך 750 המגינים הצליחו להדוף את ההתקפות בסיוע ארטילריה, מרגמות, ומכונות ירייה.
אולם הרעב והצמא הגוברים והולכים של המגינים, בצד ההתקפות וההפגזות הבלתי פוסקות, החלו להשפיע על היפנים.
ב-25 בספטמבר הצליחו האמריקאים לחדור ל"קערה"; במקום להילחם ביפנים שהסתתרו במערות החליטו האמריקאים להשתמש בבולדוזרים ולחסום את הכניסות.
ב-30 בספטמבר הסתיים כיבוש האי.
עוד במהלך הקרב הוחל בבנייתם של שדות התעופה, אך הדחייה בתחילת הנחיתות באיי פלאו הביאה לכך ששדות התעופה לא היו מוכנים עד תחילת המערכה בפיליפינים, באוקטובר 1944. אדמירל ויליאם הלסי, מבכירי הצי האמריקני, טען לפני הפלישה לאיי פלאו שהמבצע לא הכרחי; היסטוריונים צבאיים רבים מסכימים לטענה זו.
לדבריהם, ההישג העיקרי היה הניסיון הקרבי שרכשה הדיוויזיה ה-81.
מיד לאחר הקרב הדיוויזיה ה-81 הצטרפה באופן מיידי לקרב על פלליו, כסיוע לדיוויזיית הנחתים ה-1 שנתקלה בהתנגדות עזה מאוד במרכז ההררי של האי.
הקרב של אוהדרה (Uedahara) היה קרב שהתחולל ביפן ב-14 בפברואר 1548. קרב זה היה ההפסד הראשון שספג טקדה שינגן והקרב הראשון ביפן בו נעשה שימוש בנשק חם.
טקדה שינגן נפגש עם צבאו שלקח את מבצר שיקה, והוביל 7,000 אנשים צפונה להתמודד עם האיום הנשקף ממורקמי יושיקיו.
את הכח של שינגן הוביל איטאגאקי נובוקוטה; כשהם פורצים חזיתית לתוך הכח של מורקמי, הקרב היה שקול, ואיטאגאקי נהרג.
לרשותו של מורקמי עמדו חמישים חיילי אשיגרו חמושים ברובים סיניים, אשר נועדו לשמש תמיכה לקשתים.
בסך הכל, 700 מאנשיו של טקדה נהרגו, כולל איטאגאקי, ושני גנרלים אחרים, אמארי טוראיסו ו האג'יקאנו דאמון.
גם שינגן עצמו נפצע בצִדו מחנית.
האוניות הבריטיות תקפו את האוניות הגרמניות; הגרמנים, שספינותיהם היו נחותות מן הספינות הבריטיות, ניסו תחילה לחמוק אך משלא הצליחו נלחמו בקרב נואש מול הבריטים.
הקרב שהיה לא יעיל הסתיים בהטבעת כל כלי השיט הגרמניים, ומיקוש חופי בריטניה נמנע.
מעבר לתוצאה טקטית זו, השפיע הקרב גם על הטקטיקה ושיטת הלחימה של שייטות ספינות הטורפדו הגרמניות, וגרם לזעזוע בצי הגרמני ולירידה באמון שרחשו מפקדי הצי הגרמני לספינות אלה.
ב-28 באוגוסט 1914 התחולל קרב מפרץ הלגולנד, הקרב הימי הראשון במלחמת העולם הראשונה.
הצי הגרמני הובס בקרב זה, ואיבד שש ספינות קלות (3 סיירות קלות, משחתת ו-2 ספינות טורפדו).
בעקבות הקרב ניתנה לצי הגרמני הקיסרי הוראה להימנע מעימות עם כוח אויב גדול יותר, כדי לא לספוג אבדות נוספות ולפגוע במורל.
מדיניות זו הותירה את הים הצפוני בשליטת הצי הבריטי, שסייר באופן קבוע באזור.
עם זאת, כוחות גרמניים ימיים קלים עדיין יצאו לסיורים באזור.
ב-17 באוקטובר 1914, בשעה 13:50, יצא כח ימי בריטי לסיור שגרתי בים הצפוני.
הכח היה חלק משייטת המשחתות השלישית, שבסיסה בהארוויץ'.
הכח היה מורכב מסיירת קלה, אה"מ אנדאונטד (Undaunted), בפיקוד קפטן ססיל פוקס, וארבע משחתות: לנוקס, לאנס, לויאל וליג'יון.
הכח היה בסיור מול חופי האי ההולנדי טסל, כאשר נתקל בשייטת בת ארבע ספינות טורפדו גרמניות.
ספינות אלו היו חלק משייטת ספינות הטורפדו השביעית של הצי הגרמני, והיו בפיקוד קורבטנקפיטן (Korvettenkapitan, דרגה המקבילה לרב-סרן) גיאורג תיהל (Thiele).
האוניות הגרמניות כנראה לא זיהו מיד את האוניות הבריטיות כאוניות אויב, שכן לא ניסו לאיים עליהן או לחמוק מהן; ייתכן שהמתינו לכוח נוסף שאמור היה לחבור עימן וסברו שזהו אותו כוח.
הספינות הגרמניות הפליגו משפך נהר אמס, ומשימתן הייתה להניח מוקשים ימיים מול חופה הדרומי של בריטניה, כולל בפתח נהר תמזה; הכוח הבריטי הצליח ליירט אותן לפני שהגיעו לאזור בו נועדה להתבצע משימתן.
כאמור, האוניות הגרמניות היו נחותות לעומת האוניות הבריטיות.
למרות שמהירותן הייתה פחות או יותר זהה - כ־28 קשר (קרוב ל-52 קמ"ש) - הרי שחימושן היה נחות בהרבה.
הסיירת הבריטית נשאה שני תותחים בקוטר 6 אינץ' (152 מ"מ) ושבעה תותחים בקוטר 4 אינץ' (כ-100 מ"מ), ואילו המשחתות הבריטיות נשאו שלושה תותחים בקוטר 4 אינץ' כל אחת.
הספינות הגרמניות, לעומתן, נשאו כל אחת שלושה תותחים בקוטר 50 מ"מ (1.9 אינץ') בלבד.
החימוש היחיד שיכול היה לאיים על הבריטים היו צינורות הטורפדו שנשאו הספינות הגרמניות: בכל ספינה היו שלושה צינורות כאלו, כל אחד בקוטר 450 מ"מ, ובכל ספינה היו חמישה טילי טורפדו.
גם לבריטים, מצידם, היו טורפדות; לסיירת היו שמונה צינורות טורפדו, וכל משחתת נשאה שני צינורות כאלו.
הספינות הבריטיות היו חדישות יותר: הספינות הגרמניות יוצרו ב-1898, ואילו המשחתות הבריטיות יוצרו בשנים 1912–1913, והסיירת הבריטית נכנסה לשירות רק חודשיים לפני הקרב.
כאשר התקרבו האוניות הבריטיות זיהו אותן הגרמנים, והחלו להתפזר ולנסות להתחמק.
"אנדאונטד", שהייתה קרובה ביותר אל הספינות הגרמניות, פתחה באש ראשונה על ספינת הטורפדו הקרובה ביותר.
ספינה זו החלה בתמרוני התחמקות, אך תמרונים אלו עלו לה באיבוד מהירות, והאוניות הבריטיות הצליחו לצמצם את הטווח.
המפקד הבריטי חשש מהתקפת טורפדו על הסיירת הבריטית, ורצה להשמיד את הספינות הגרמניות מהר ככל האפשר.
הוא הורה לארבע המשחתות שלו להתפצל לשני כוחות: "לאנס" ו"לנוקס" הסתערו על "S115" ועל "S119", ו"ליג'יון" ו"לויאל" החלו במרדף אחרי "S117" ו-"S118".
שתי האחרונות, יחד עם "אנדאונטד", הצליחו לפגוע קשות ב"S118", עד כדי כך שהגשר הועף ממנה, והיא טובעה בשעה 15:17.
במקביל, תקפו "לאנס" ו"לנוקס" את "S115", פגעו במערכת ההיגוי שלה, וגרמו לה לחוג במעגל ללא שליטה.
האש של "לנוקס" הייתה יעילה מאוד, וגם כאן נהרס הגשר לחלוטין.
למרות הנזק הכבד סירבה האונייה הגרמנית להיכנע, והמשיכה להילחם.
"S117" ו"S119", שהיו במרכז השייטת הגרמנית, ניסו לתקוף את הסיירת הבריטית בטורפדות, ואולם "אנדאונטד" הצליחה לחמוק ולא נפגעה.
המשחתות "ליג'יון" ו"לויאל", שסיימו בשלב זה את הטבעת "S118" חשו לעזרתה, ותקפו את ספינות הטורפדו הגרמניות.
"ליג'יון" פתחה באש על "S117", וזו השיבה בירי שלושת הטורפדו האחרונים שלה ולאחר מכן בירי תותחים.
האונייה הבריטית לא נפגעה והצליחה לשתק את יריבתה, שטובעה לבסוף בשעה 15:30.
במקביל לפעילותן של "ליג'יון" ו"לויאל", הצליחו "לנוקס" ו"לאנס" לפגוע ב"S115" באורח חמור.
"לאנס" הותירה את סיום הטבעת האונייה הגרמנית לאחותה, ויצאה לסייע ל"לויאל" בירי על "S119".
הספינה הגרמנית שיגרה טיל טורפדו שפגע במרכזה של "לאנס", אך לא התפוצץ.
"לאנס" ו"לויאל" הטביעו את "S119" בשעה 15:35; זו הייתה אוניית הפיקוד הגרמנית, ומפקד הכוח הגרמני גיאורג תייר נהרג יחד עם שאר הצוות.
ספינת הטורפדו האחרונה, "S115", עדיין לא טובעה למרות האש הבלתי פוסקת שנורתה עליה על ידי "לנוקס".
בסופו של דבר השתלטו מלחים בריטיים על הספינה הגרמנית, שהייתה כבר הרuסה לגמרי, ומצאו שרק מלח אחד נותר עליה בחיים.
30 מלחים גרמניים נוספים נמשו מן הים, ונלקחו בשבי.
הקרב הסתיים בשעה 16:30, לאחר ש"אנדאונטד" הטביעה את "S115" הנטושה.
לאחר הקרב שלחו הגרמנים לאזור את אוניית בית החולים אופליה כדי לסייע למלחים שספינותיהם טובעו, אך אונייה זו נעצרה בידי הבריטים בטענה שהפרה את כללי אמנות האג, המסדירים את פעולותיהן של אוניות כאלה.
הבריטים קלטו שידורי רדיו מ"אופליה", דבר שעורר חשדן, שכן הימצאות משדרי רדיו באוניות כאלו באותה תקופה הייתה דבר נדיר.
החשד התחזק לאחר שנקלטו גם שידורים מוצפנים ששידרה "אופליה", דבר האוסר על פי כללי אמנת האג.
צוללת בריטית עקבה אחרי האונייה הגרמנית, ומשהבחינו בה הגרמנים נמלטה אונייה מן המקום; הבריטים ראו בכך סימן שהאונייה עוסקת בפעילות אסורה מבחינת החוק הבינלאומי: אונית בית חולים אינה אמורה לחשוש מפני כלי שיט מלחמתי של האויב.
אוניית בית החולים נעצרה בידי משחתת בריטית.
מיד עם המעצר השליך רב החובל של "אופליה" לים ספרי צופן ומסמכים סודיים, דבר שהגביר עוד יותר את החשדות הבריטיים.