tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1996 שוב היה פארב השחקן הדומיננטי בליגה, הוא רשם בה 3,899 יארד ו-39 טאצ'דאונים, ונבחר בפעם השנייה ברציפות -MVP.
הפאקרס סיימו במאזן מצוין של 3-13 והעפילו לסופרבול.
במשחק האליפות מול הניו אינגלנד פטריוטס מסר פארב לשני טאצ'דאונים, והבקיע אחד נוסף בריצה, הפאקרס ניצחו 35–21, וזכו בגביע וינס לומברדי.
ב-1997 סיימו הפאקרס שוב במאזן 3-13 והעפילו לסופרבול אך הפעם הפסידו לדנבר ברונקוס 31-24. פארב נבחר בסיום העונה הסדירה ל-MVP בפעם השלישית ברציפות, לאחר שהשיג 4,212 יארד ו-31 טאצ'דאונים.
בין השנים 1998 ל-2007 הוביל פארב את הגרין ביי פאקרס עוד חמש פעמיים לפלייאוף.
ב-2007, במה שנראה כעונת הפרישה שלו, שבר פארב שיאי NFL במספר המסירות לטאצ'דאונים לאורך הקריירה, במספר היארדים, ובמספר הניצחונות של קוורטרבק פותח.
הפאקרס העפילו באותה עונה עד גמר ה-NFC אך הפסידו 23-20 לניו יורק ג'איינטס.
לאחר סיום העונה, במרץ 2008, הודיע פארב באופן רשמי על פרישתו ממשחק פעיל.
בתחילת יולי החלו להתפרסם ידיעות על כוונתו של פארב לחזור בו מפרישתו, ואכן באמצע החודש שלח פארב מכתב לפאקרס ובו ביקש את שחרורו, על מנת שיוכל לשחק בקבוצה אחרת.
הפאקרס ניסו להניא אותו מכוונתו זו, ואף הציעו לו תשלום של 20 מיליון דולר אם יישאר לא פעיל.
בתחילת אוגוסט הוסכם על מעבר של פארב לניו יורק ג'טס בתמורה לקבלת בחירת דראפט עתידית, ופארב פתח את עונת 2008 במדי הג'טס כשהוא ממשיך את רצף המשחקים שלו.
למרות משחק שיא שלו במחזור הרביעי נגד אריזונה קרדינלס בו מסר ל-6 טאצ'דאונים (שיא קריירה), לא הצליחו פארב והג'טס להעפיל לפלייאוף.
בפברואר 2009 הודיע פארב פעם נוספת על פרישתו ממשחק פעיל, במהלך השנה התאמן עם מינסוטה ויקינגס אך הודיע שלא ישחק בה, למרות זאת באוגוסט 2009 חתם בקבוצה על חוזה לשנתיים.
את עונת 2009 עם הוויקינגס פתח במאזן של שישה ניצחונות ללא הפסד, במחזור הרביעי הוביל את מינסוטה לניצחון על קבוצתו לשעבר הגרין ביי פאקרס, במשחק המרכזי של המחזור (Monday Night Football).
פארב מסר ל-3 טאצ'דאונים ו-271 יארד והיה לשחקן הראשון שניצח במהלך הקריירה שלו את כל 32 הקבוצות בליגת ה-NFL.
את העונה סיים פארב עם 33 טאצ'דאונים ו-7 חטיפות בלבד (המספר הנמוך ביותר בקריירה שלו) והויקינגס סיימו בראשות הבית במאזן 4-12. במשחק הראשון בפלייאוף זרק פארב ל-4 טאצ'דאונים ללא חטיפות והוביל את מינסוטה לניצחון על דאלאס קאובויס 3-27. בכך היה לקוורטרבק המבוגר ביותר בתולדות ה-NFL המשיג ניצחון בפלייאוף.
בגמר ה-NFC הפסידו פארב ומינסוטה לניו אורלינס סיינטס 31-28 לאחר הארכה.
את עונת 2010 פתח פארב לאחר מסכת התלבטויות באשר להמשך הקריירה ונעדר מחלק ניכר ממחנה האימונים של מינסוטה, במהלך העונה נפצע ברגלו אך המשיך לפתוח בהרכב, במשחק נגד באפלו בילס, במחזור ה-13, נפצע בידו הזורקת כבר בפתיחה ולא שב למשחק.
הפציעה השביתה אותו גם מחזור לאחר מכן והוא לא פתח בהרכב, לראשונה לאחר 297 פתיחות רצופות בעונה הסדירה ו-321 כאשר מכלילים פתיחות במשחקי פלייאוף, שנפרסו על פני 19 עונות.
פארב שב למגרש במחזור ה-14 אך נפצע פעם נוספת וסבל מזעזוע מוח שמנע ממנו לשחק עד תום העונה.
בתום העונה הודיע כי סיים את הקריירה שלו כשחקן.
פארב נשוי ואב לשתי בנות.
במהלך השנים סבל ממספר משברים וטרגדיות משפחתיות שזכו לפרסום רב:
בדצמבר 2003 הדרדרה מכוניתו של אביו לתעלה בשולי הכביש, והוא נמצא בה ללא רוח חיים, ניתוח לאחר המוות קבע שמותו נגרם כתוצאה מהתקף לב.
על אף המקרה, בחר פארב לשחק יום למחרת במשחק הראשי של המחזור (Monday Night Football) נגד האוקלנד ריידרס, הוא מסר ל-399 יארד ו-4 טאצ'דאונים בניצחון הפאקרס 7-41. כמה חודשים מאוחר יותר נהרג גם גיסו בתאונת דרכים.
באותה שנה אובחן אצל אשתו סרטן השד ממנו התאוששה לאחר קבלת טיפולים אינטנסיביים, בני הזוג הקימו קרן צדקה להעלאת המודעות ולסיוע לנפגעות המחלה.
באוגוסט 2005 נחרב בית משפחתו של פארב במיסיסיפי כתוצאה מהוריקן קתרינה.
במהלך השנים פיתח פארב התמכרות למשככי כאבים שקיבל בעקבות פציעות וטיפולים שעבר, ב-1996 אף אושפז לגמילה למשך 46 יום.
פארב הופיע ב-1998 בסרט שובר הקופות משתגעים על מרי בתפקיד עצמו, כחבר לשעבר של מרי (קמרון דיאז).
פארב משמש כפרזנטור של מספר חברות מסחריות, בהן חברת הג'ינסים רנגלר, ורשת חנויות הכלבו סירס.
ב-2010 החלה הנהלת ה-NFL לחקור דיווחים על התנהגות פסולה של פארב מתקופתו בניו יורק ג'טס.
על פי הפרסומים פארב שלח הודעות סקסיסטיות לאחת מעובדות המועדון, השאיר הודעות גסות בתא הקולי שלה ושלח לטלפון סלולרי תמונות של איבר מינו.
בסוף השנה פרסם קומישינר הליגה כי לא ניתן להוכיח כי התמונות נשלחו על ידי פארב וכי נעשתה עבירה על ידו.
עם זאת נקנס פארב ב-50,000 דולר על חוסר שיתוף פעולה עם החקירה.
בתחילת 2011 פורסם כי הוגשה נגד פארב והג'טס תביעה אזרחית לתשלום פיצויים בגין הטרדה מינית של שתי מעסות, שעבדו עבור הקבוצה.
ב-2022 הגישה מחלקת הרווחה של מדינת מיסיסיפי תביעה אזרחית נגד פארב ואחרים בגין הסטת תקציבים לא תקינה ממשאבי המחלקה, בין השאר לטובת פעילויות הקשורות בארגוני צדקה של פארב או למטרות עסקיות שלו.
בספטמבר 2024 חשף במהלך שימוע בפני ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים של ארצות הברית כי אובחן כחולה במחלת פרקינסון.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024, פארב הופיע בפרסומת טלוויזיה מקומית באוקטובר כדי לתמוך בדונלד טראמפ.
ספורטאי השנה של ספורטס אילוסטרייטד (2007)
בחירה לנבחרת העשור של שנות ה-90.
בחירה להיכל התהילה של הפוטבול המקצועני
מאזן ניצחונות: 186 ניצחונות לעומת 111 הפסדים (שני בכל הזמנים בניצחונות)
יחס מסירות לטאצ'דאון מול חטיפות: 508 טאצ'דאונים לעומת 336 חטיפות (חמישי בכל הזמנים במסירות לטאצ'דאון)
סך הכול יארדים במסירה: 71,838 (רביעי בכל הזמנים)
מאזן ניצחונות: 13 ניצחונות לעומת 11 הפסדים
יחס מסירות לטאצ'דאון מול חטיפות: 44 טאצ'דאונים לעומת 30 חטיפות
סך הכול יארדים במסירה: 5,855
ברטרם קלולי פרימן היה כדורגלן אנגלי שנחשב לאחד ממבקיעי השערים הטובים ביותר בתקופתו.
פרימן נולד בהנדסוורת' שבברמינגהאם, ולמד בבית הספר גואר סטריט שבאזור אסטון, היכן שהתבלט כמבקיע שערים מצטיין.
הוא סיים את לימודיו עם שני משחקים שבהם הבקיע שבעה ותשעה שערים בהתאמה.
בגיל 16 הוא עבר לשחק בגואר סטריט אולד בויז, ולאחר מכן הוא עבר לאסטון מאנור.
כששיחק שם הוא אותר על ידי אסטון וילה, וחתם על חוזה מקצוען עם המועדון באפריל 1904. פרימן לא היה חלוץ גבוה ולא הצליח להותיר רושם רב בווילה פארק.
הוא מעולם לא הצליח להגיע עד להרכב הראשון של המועדון לפני שהועבר לוולוויץ' ארסנל בנובמבר 1905.
הופעת הבכורה של פרימן בארסנל הייתה במשחק החוץ מול נוטינגהאם פורסט ב-25 בנובמבר, והוא הבקיע את השער היחיד של ארסנל בהפסד 1 - 3. בעונתו הראשונה הוא הבקיע בסך הכל 12 שערים ב-21 משחקים.
פרימן הוביל את ארסנל לחצי גמר גביע ה-FA עם שני שערים נגד מנצ'סטר יונייטד בסיבוב הרביעי, אך בחצי הגמר הודח המועדון לאחר הפסד 0 - 2 לניוקאסל יונייטד.
התותחנים סיימו במקום השביעי בעונת 1906/1907, כאשר פרימן מבקיע שמונה שערים ב-12 משחקי ליגה.
בעונה זו פרימן לא נטל חלק במשחקי הגביע, למרות הגעה נוספת לחצי הגמר.
הוא נאלץ להתחרות על מקומו בהרכב עם פיטר קייל, ומספר הופעותיו הצטמצם במידה ניכרת; מצב זה נמשך גם בעונה שלאחר מכן, כאשר פרימן משתתף ב-15 משחקי ליגה בלבד שבהם הבקיע ארבעה שערים.
כיוון שפרימן לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב החליט המאמן החדש ג'ורג' מורל לשחררו לאברטון באפריל 1908. בביוגרפיה של פרימן בספר "Arsenal Who's Who" נטען כי מהלך זה היה "אחת מטעויות ההעברה הגדולות ביותר בשנים הראשונות".
בשלוש העונות שלו בארסנל הוא הבקיע סך כולל של 24 שערים ב-49 משחקי ליגה וגביע.
לאחר חוות דעת חיובית של אחד מהדירקטורים בהנהלת אברטון הוחלט להחתים את פרימן ולשלם תמורת כרטיס השחקן שלו 350 לירות שטרלינג.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול ליברפול ב-17 באפריל 1908, והשתתף בארבעת המשחקים האחרונים של העונה שבהם הבקיע שער אחד.
הוא שיחק היטב לצידו של טים קולמן ששיתף עמו פעולה בארסנל והצטרף לאברטון שבועות אחדים לפני פרימן.
בעונתו המלאה הראשונה באברטון הוא הבקיע 38 שערים ב-37 משחקים, וזכה בתואר מלך השערים של הליגה.
פרימן וקולמן, שהבקיע 20 שערים, הובילו את אברטון למקום השני בפער של שבע נקודות מניוקאסל יונייטד שבמקום הראשון.
בין ה-10 באוקטובר ל-12 בדצמבר הוא השתתף בעשרה משחקים והבקיע בכל אחד מהם (17 בסך הכל), כולל שלושער מול שפילד יונייטד וסנדרלנד.
38 השערים של פרימן גרמו לשבירת שיאו של סם רייבולד מליברפול (31 בעונת 1902/1903), ורק בעונת 1925/1926 נשבר שיאו של פרימן על ידי טד הארפר שהבקיע 43 שערים.
פרימן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה במשחק מול נבחרת ויילס ב-15 במרץ 1909, במסגרת אליפות הבית הבריטית.
פרימן הבקיע את השער השני בניצחון האנגלי 2 - 0. הוא עלה בהרכב גם במשחק מול נבחרת סקוטלנד ב-3 באפריל, שהסתיים בניצחון 2 - 0 משערים של ג'ורג' וול.
הוא השתתף במשחק של נבחרת הפוטבול ליג מול נבחרת הליגה האירית ב-1909, והבקיע בו ארבעה שערים.
בעונת 1909/1910 הבקיע פרימן 22 שערי ליגה, והוביל את אברטון למרכז הטבלה בלבד.
הוא הוביל את המועדון לחצי גמר גביע ה-FA עם ארבעה שערים כולל צמד מול קובנטרי סיטי בסיבוב הרביעי, אך בשלב זה הודח המועדון על ידי בארנסלי.
העונה שלאחר מכן החלה בצורה לא טובה עבור פרימן, ובאמצע נובמבר הוא איבד את מקומו בהרכב לג'ורג' ביר שהגיע מבלקפול.
פרימן נאבק על מנת להרשים את הנהלת אברטון עם 67 שערים ב-94 משחקים, ולבסוף הוא הורשה לעזוב כיוון שההנהלה האמינה שהוא מעבר לשיאו.
משחקו האחרון באברטון היה מול ארסנל (מועדונו הקודם) ב-11 במרץ 1911.
פרימן עבר לברנלי תמורת סכום של 800 לירות שטרלינג.
באותה תקופה המועדון התמודד עם קשיים כלכליים גדולים, ובמשך עשר שנים שיחק בליגה השנייה.
אולם, בעקבות הצלחה מסוימת בגביע ה-FA השתפר מצבו הכלכלי של המועדון, והמאמן ג'ון האוורת' הצליח לשכנע את הנהלת המועדון להביא שחקנים לא מקומיים.
פרימן ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול וולבס ב-15 באפריל 1911. בעונה שלאחר מכן הוא גמל להאוורת' על האמון שנתן בו, והבקיע 20 שערים ב-19 משחקי ליגה.
במרץ הספיקו שעריו של פרימן בברנלי על מנת להעפיל למקום הראשון בליגה ולפתוח פער של שבע נקודות מדרבי קאונטי.
אולם, היעדרותו של דיק לינדלי הייתה אחד מהגורמים שתרמו לירידה ביכולת ולכך שהמועדון סיים לבסוף במרחק של 2 נקודות מצ'לסי והחמיץ את העלייה.
למרות זאת הצליח פרימן לסיים את העונה עם 32 שערים ב-33 משחקים, וחזר להרכב של נבחרת אנגליה.
פרימן הבקיע 15 שערים ברצף של עשרה ניצחונות ליגה בין נובמבר 1912 לינואר 1913. האוורת' בנה הרכב שמטרתו הייתה לעלות לליגה הבכירה ולהישאר שם.
השחקנים שהוחתמו על ידו הרכיבו את השלד של ברנלי במשך השנים הבאות, ורובם הפכו לשחקני נבחרת.
באמצע פברואר המועדון היה ממוקם בפסגת הליגה, ופרימן הוביל את השחקנים לחצי גמר גביע ה-FA מול סנדרלנד, לאחר שהבקיע שערים מול מידלסברו ובלקברן רוברס בסיבובים הקודמים של הטורניר.
המשחק הראשון בחצי הגמר הסתיים בתיקו 0 - 0, ואילו השני הסתיים בניצחון של סנדרלנד בתוצאה 3 - 2. משחקי גביע ה-FA גרמו להסחת הדעת מהליגה, וכתוצאה מכך ירד המועדון למקום השני.
פרימן סיים את העונה עם 31 שערים ב-37 משחקים, וסייע לברנלי לסיים במקום השני ולהבטיח את החזרה לליגה הבכירה לאחר 13 שנים.
הצלחתם של פרימן וברנלי גרמה לכך שהוא ייחשב למועמד לזימון לנבחרת, אך לבסוף בוחרי השחקנים העדיפו על פניו את ג'ורג' אליוט והארי המפטון בעמדת החלוץ המרכזי.
לפיכך, הקריירה הבינלאומית של פרימן הסתיימה עם שלושה שערים בחמישה משחקים, שארבעה מתוכם הסתיימו בניצחון ואחד בתיקו.
פרימן וברנלי לא הצליחו לשחזר את יכולתם הטובה בעונה הראשונה בליגה הבכירה, ולבסוף המועדון סיים במקום ה-12 כאשר פרימן מבקיע 16 שערים ב-31 משחקים.
בגביע ה-FA המועדון נחל הצלחה רבה, והצליח להגיע עד למשחק הגמר, שם התמודד מול ליברפול.
משחק הגמר נערך באצטדיון של קריסטל פאלאס ב-25 באפריל, בנוכחותו של המלך ג'ורג' החמישי שהיה המונרך הבריטי הראשון שנכח במשחק גמר גביע.
המשחק עצמו לא היה מותח כמו משחקי הסיבובים שקדמו לו.
בדקה ה-58 הבקיע פרימן את השער היחיד במשחק, שבעקבותיו זכה המועדון בפעם הראשונה בגביע ונכון ל-2008 גם האחרונה.
פרימן החל את עונת 1914/1915 ביכולת גבוהה, והבקיע עשרה שערים ב-11 משחקי הליגה הראשונים.
יכולת ההבקעה שלו ירדה לקראת סוף העונה, והמאמן ג'ון האוורת' ניסה למקמו בעמדת קיצוני ללא הצלחה.
רצף של תוצאות טובות בסיום העונה גרם לכך שהמועדון הצליח לסיים במקום הרביעי.
בתקופה זו הופסקו משחקי הכדורגל הרשמיים כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, אך למרות זאת חזר פרימן לברנלי עם חידוש המשחקים התחרותיים.
הוא זכה בתואר מלך השערים של המועדון למרות שהבקיע רק 12 שערים בעונה הראשונה שלאחר המלחמה, והוביל את ברנלי למקום השני בפער של תשע נקודות מווסט ברומיץ' אלביון שבמקום הראשון.
ב-21 בפברואר 1920 הוא הפך לשחקן הראשון בתולדות ברנלי שמבקיע 100 שערי ליגה, לאחר שכבש שער בניצחון 2 - 0 על דרבי קאונטי.
שערו האחרון הובקע בניצחון 2 - 1 על סנדרלנד ב-20 במרץ.
פרימן השתתף בשלושת המשחקים הראשונים של העונה הבאה, שכולם הסתיימו בהפסד.
כתוצאה מכך הוא איבד את מקומו בהרכב לג'ו אנדרסון.
המועדון לא הפסיד בשלושים משחקי הליגה הבאים, אך היה זה גם סוף דרכו של פרימן בברנלי.
הופעתו האחרונה הייתה בהפסד 0 - 3 להאל סיטי במשחק גביע ה-FA שנערך ב-19 בפברואר 1921, כאשר עלה כמחליף במקום אנדרסון.
בעשר שנותיו בברנלי הוא הבקיע 115 שערים ב-189 משחקי ליגה.
לקראת עונת 1921/1922 הצטרף פרימן לוויגאן בורו מהליגה השלישית הצפונית, הבקיע 12 שערים ב-25 משחקי ליגה, וזכה בתואר מלך השערים של המועדון.
לאחר מכן הוא שיחק בקטרינג טאון ובקידמינסטר האריירס, ולבסוף פרש מכדורגל.
ברטה השמנה או ברטה הגדולה היה כינויו של תותח-על מטיפוס הוביצר מתוצרת קרופ שהיה בשימוש צבא האימפריה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
התותח הענק נבנה במיוחד על מנת להבקיע את הביצורים שהקימה בלגיה על גבולה עם גרמניה, שלב חיוני במימוש תוכנית שליפן הגרמנית לכיבוש צרפת.
תכנון התותח החל לפי הזמנת משרד המלחמה של האימפריה הגרמנית, עוד בשנת 1904 לאחר לימוד אופן הפעלת ארטילריה כבדה לשבירת המצור בפורט ארתור במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
במצור הפעילו היפנים אשר תותחי-חוף בקוטר 280 מ"מ אותם עקרו מתושבתם הקבועה והשתמשו בהם לירי תלול-מסלול מול הביצורים, כך שהפגזים נפלו מלמעלה על גג הביצור.
בתחילה בנתה קרופ מספר אבות טיפוס, בעלי קליבר הולך וגדל.
משנתברר כי ניתן היה להניע אותם רק על גבי מסילת ברזל הם נזנחו.
התותח הסופי היה שונה מאבות הטיפוס שקדמו לו כיוון שיוצר תוך הקפדה על יכולת הובלה בכביש (בעל גלגלים ונגרר על ידי טרקטור, ולא על גבי מסילת ברזל), תפעול על ידי צוות קטן יחסית וקצב אש גבוה ככל האפשר.
במרץ 1914 הודגמה הגרסה הסופית של ההוביצר בפני וילהלם השני, קיסר גרמניה ובכירים נוספים.
התותח זכה לכינוי "ברטה השמנה" על שם בתו של פרידריך אלפרד קרופ, שירשה את מפעלי קרופ ב-1902.
עם פרוץ המלחמה באוגוסט היו מוכנים רק שני תותחים, אך ייצורם נמשך לאורך המלחמה.
הופעתו הראשונה של התותח בשדה הקרב הייתה עם פרוץ המלחמה במתקפות על ביצורי לייז', נאמור ואנטוורפן בבלגיה וקו הביצורים בצפון צרפת.
ההתקפה הצליחה לפורר את הביצורים וזיכתה את התותח בתהילה של "נשק פלא" (גרמנית: Wunderwaffe).
יכולת "פלאית" זו נבעה מהסיבה שהביצורים נבנו בשנות ה-80 של המאה ה-19 מבטון לא מזוין.
בהתקפה על ביצורי ורדן בפברואר 1916 כשלה ההפגזה, ולא הצליחה למוטט את הביצורים שנבנו מבטון מזוין, אך גרמה להם נזק.
כישלון זה גרם להפסקת ייצור התותחים, לאחר שייוצרו בין 12 ל-18 פריטים.
מפעלי קרופ העשירו את הפלדה לייצור הקנה בכמות קטנה של היסוד מוליבדן.
המוליבדן שהוסף לפלדה העלה את נקודת ההתכה של הפלדה ל-2,620 מעלות צלזיוס, כאלף מעלות יותר מעל נקודת ההתכה של ברזל.
כן ביטל המוליבדן את תכונת הפריכות של הפלדה המתגלה בטמפרטורות גבוהות וגורמת להסדקותה.
רק ב-1916, באמצעות הנדוס לאחור של שרידי קני תותח גילו הבריטים שהפלדה של קרופ הכילה מוליבדן והחלו להשתמש בעצמם ב"פלדת מולי" לייצור שריונות טנקים.
ברט יאנג היה שחקן קולנוע, צייר ומחבר אמריקאי, התפרסם בזכות הופעתו כפולי בדרמת האגרוף "רוקי", תפקיד שהקנה לו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1976.
נולד בשם ג'רי דה-לואיז ברובע קווינס, ניו יורק, בנם של ג'וזפין ומייקל.
למד משחק בבית ספר למשחק "אולפן השחקנים" שבמנהטן תחת הדרכתו של לי סטרסברג.
הופיע לראשונה ב-1973 בדרמה האירוטית של מרק ריידל "סינדרלה ליברטי", בנוסף הופיע בחלק קטן בסרטו של רומן פולנסקי "צ'יינהטאון".
יאנג שיחק בתפקיד המשני בדרמת האגרוף של ג'ון ג.
אבילדסן "רוקי", בסרט מגלם את פולי, אדם מבוגר אשר עובד באיטליז וחברו של גיבור העלילה רוקי "הסייח האיטלקי" בלבואה.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ליאנג.
סרט ההמשך יצא שלוש שנים לאחר מכן, בסרט פולי מתקשה עם העובדה, אך לבסוף משלים עם כך שאחותו הקטנה אדריאן היא ארוסתו של חברו הטוב ביותר, רוקי.
בסרט השלישי מוצא עצמו פולי אדם מבוסס בביתם של רוקי ושל אדריאן, בסרט הרביעי הוא מתלווה לרוקי ואשתו לקרב אגרוף על אדמת רוסיה, בחמישי חוזר לאזור מגוריו בפלורידה לאחר שמשפחתו של רוקי יורדת מנכסיה.
בסרט ההמשך השישי שיצא ב-2006 בו נפטרה אחותו אדריאן מצטייר פולי כאדם זקן בודד ומיוסר.
סרט נוסף בו השתתף יאנג היה סרט הפשע של סרג'ו לאונה "היו זמנים באמריקה", שם גילם את ג'ו מינלדי גנגסטר מדטרויט.
ב-1989 הופיע בקומדיה "ללכת מעבר לסיפון".
ב-1999 הופיע בתפקיד משני בקומדיית הפשע "מיקי עיניים כחולות".
שיחק ב-2002 בדרמה הקומית העצמאית המצליחה "טראנסאמריקה".
ליאנג בת אחת מאשתו גלוריה שנפטרה ב-1974, התגורר בשנותיו האחרונות ברובע הברונקס שבניו יורק.
החבורה שלא יכלה לירות ישר (1971)
ברוקלין - תחנה אחרונה (1989)
לפני שנשים למדו לעוף (1997) – סרט טלוויזיה של ABC
ברטה זאריק-בלאה הייתה שחיינית אוסטרית, בעלת מדליית ארד אולימפית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה זאריק במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 6:17.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 5:52.8 דקות וגרמניה (6:04.6 דקות).
ויחד עם מרגרט אדלר, קלרה מילך ויוזפינה שטיקר, הן הפכו לנשים הראשונות מאוסטריה שזכו במדליה אולימפית.
בנוסף, היא סיימה במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:38.6 דקות.
ברטה אורדנג הייתה אוצרת ובעלת גלריה בישראל ובארצות-הברית.
חשיבותה של אורדנג הייתה בגילוי, עידוד וטיפוח אמנים ואמנות מופשטת ומושגית בישראל, וכן בפרסום האמנות הישראלית והפצתה בארצות-הברית במשך כ-45 שנים.
ברטה אורדנג קוזין נולדה בלונדון, אנגליה ב-1912 למשפחה צנועת אמצעים.
אורדנג למדה בבית-ספר התיכון היוקרתי לבנות North London Collegiate School.
לאחר מכן למדה עיתונאות ותולדות-האמנות באוניברסיטת לונדון, וכן צרפתית ואסתטיקה באוניברסיטת הסורבון בפריס.
במקביל, למדה מיומנויות ניהול משרד.
בתקופת לימודיה הייתה פעילה בתנועת הנוער הסוציאליסטית "הבונים" ובהסתדרות הסטודנטים הציונים בלונדון.
ב-1932 ביקרה אורדנג לראשונה בישראל.
ב-1934 החליטה לממש את האידאולוגיה הציונית שלה ועלתה לארץ.
תחילה התיישבה בחיפה ועבדה כמזכירתו של קולונל פרדריק קיש, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
ב-1935 הכירה את טוביה אורדנג, אגרונום יליד לטביה.
הם נישאו ב-1936 ועברו להתגורר בירושלים.
לזוג אורדנג נולדו שלוש בנות.
בתה דפנה עבר הדני הייתה סופרת, מתרגמת ומשוררת.
בת נוספת, מרים (מירי), נישאה לפרופ' נרי לאופר, פרופסור מן המניין למיילדות וגינקולוגיה בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אורדנג עבדה בקונסוליה הפרסית בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה לצבא הבריטי ושירתה כקצינה במחלקת התעמולה ברדיו, שם שידרה לארצות האויב.
ב-1948 במלחמת השחרור נהרג בעלה, , כשעלה על מוקש בירושלים.
ב-1949 נסעה אורדנג ללונדון וניהלה את מחלקת ההסברה של הסוכנות היהודית.
ב-1950 חזרה לארץ וניהלה את חגיגות חצי היובל לאוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל, יזמה בניית שני מבני מגורים כאגודה שיתופית בשכונת בית-הכרם בירושלים.
ב-1952 עברה להתגורר שם עם בנותיה.
פעילות בשדה האמנות בישראל ובארצות-הברית
ב-1952 החלה אורדנג לעסוק במכירת חפצי אומנות איכותיים מהבית.
ב-1955 פתחה את הגלריה הראשונה שלה לאמנות: גלריה רנה ברחוב ינאי 1 בירושלים.
באותה עת פעלו בירושלים רק עוד שתי גלריות לאמנות, גלריה ספראי וגלריה נורה.
בגלריה רנה התמקדה אורדנג בקרמיקה איכותית, בתכשיטים, בעבודות "משכית" ובתשמישי קדושה, והציגה אמנות פיגורטיבית ואמנות מופשטת.
בגלריה נערכו תערוכות לציירים ירושלמים ביניהם יוסי שטרן, אבשלום עוקשי, משה מוקדי, מוטקה בלום, יונה מאך, פימה (אפרים רויטנברג) ועוד.
בשלב מאוחר יותר הוצגו עבודותיהם של אמנים נוספים, ביניהם אביגדור סטימצקי, משה הופמן, חגית לאלו ואיקה בראון.
ב-1956 נסעה אורדנג לארצות-הברית ובמשך למעלה משנה הציגה יצירות אמנות ישראליות בגלריות ובבתים פרטיים.
ב-1957 חזרה לארץ והמשיכה בפעילותה בגלריה רנה.
ב-1960 העבירה אורדנג את הגלריה מרחוב ינאי לחלל גדול יותר בן שתי קומות ברחוב שלומציון המלכה בירושלים.
בקומה הראשונה הוצגו תערוכות קבוצתיות בהשתתפות אמנים מ"אופקים חדשים", ביניהם יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן.
אליהם נוספו אמנים ידועים אחרים, ביניהם: איקה בראון, חגית לאלו, אביבה אורי, יהושע נוישטיין, פנחס כהן גן, מיכאל גרוס, מיכה אולמן, משה גרשוני, מיכאל גיטלין, משה קופפרמן ובני אפרת.
בקומה השנייה הוצגו תערוכות יחיד של אמנים בראשית דרכם, ביניהם רפי לביא, יוסל ברגנר וליאון אנגלסברג.
מדי שנה נערכו בגלריה תערוכות אביב וסתיו.
אורדנג הקפידה על טקסטים מלווים וקטלוגים בתערוכותיה.
לשם כך גייסה אמנים ואנשי רוח וגם כתבה בעצמה.
מיכה אולמן תיאר את חוויותיו כצופה בגלריה: "זה היה המקום היחיד בירושלים בו אפשר היה לראות זריצקי, שטרייכמן, אריה ארוך, אביבה אורי, רפי לביא ואחרים.
זה היה חידוש בשבילי, מאוד שונה ממה שלימדו אז בבצלאל...".
ברטה אורדנג גילתה אמנים צעירים בעלי כישרון, הציגה את עבודותיהם, האמינה בחדשנותם וסייעה להכרה בהם בעולם האמנות.
לדברי יונה פישר היה ניתן להבחין כי "אלה האמנים של ברטה.
באותן שנים לא הייתה עוד גלריה שהיה לה מעמד כזה".
אורדנג גיבשה קו מנחה ייחודי בבחירת עבודות לתערוכות: יצירות מינימליסטיות, מעוטות צבע ומופשטות.
ייתכן וההסבר לנטייתה לאמנות מופשטת מצוי באמירתה כי "מה שמוביל אותי בכל מה שאני עושה זה שאנחנו העם היחידי בעולם הזה שאין לנו אל עם דמות אלא יש לנו אל לגמרי מופשט".
הביטוי "אל ללא דמות" היה שגור בפיה.
התערוכות שאצרה אורדנג בגלריה רנה עוררו התעניינות רבה.
הגלריה הפכה למוקד בעל חשיבות לאמנים הירושלמים ולאמנות הישראלית בכלל.
ב-1969 עזבה אורדנג את הגלריה ברחוב שלומציון ופתחה גלריה בביתה בבית-הכרם.
שם ערכה סדרת תערוכות בשם "בחירת האספן".
בסדרה הוצגו עבודותיהם של אמני "אופקים חדשים" לצד אביבה אורי, אריה ארוך, משה קדישמן, יגאל תומרקין ואחרים.
הסדרה זכתה לסיקור נרחב בעיתונות ולהתעניינות רבה מצד אוצרים, אמנים ואספנים.
התערוכות הללו תרמו לקביעת רף איכות שהלך והתגבש בירושלים.
משנת 1963 יצאה ברטה אורדנג לנסיעות שנתיות לארצות-הברית.
היא יצרה קשרים עם אוצרים ומנהלי מוזיאונים והציגה תערוכות קבוצתיות של אמנים ישראלים ברחבי ארצות-הברית.
בתערוכות הוצגו אמנים מובילים מ"אופקים חדשים" בשילוב אמני הדור העוקב.
ב-1969 היא אצרה את Israel on paper במוזיאון לאמנות בסן פרנסיסקו ואת A Leap of Faith בגלריה לאמנות באוניברסיטת מדינת ניו-יורק באולבני.
ב-1970 אורדנג הציגה אמנים ישראלים במוזיאון לאמנות באטלנטה וכעבור שנה אצרה בגלריית האמנות של אוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק את התערוכה Looking up.
ב-1972 פתחה אורדנג גלריה לאמנות ישראלית בניו-יורק.
בתחילה קראה לה Rina Gallery, לאחר מכן שונה השם ל-Bertha Urdang.
הגלריה הייתה ממוקמת ברחוב 74 מזרח במנהטן.
מטרתה של אורדנג הייתה לפתוח את שערי העולם בפני אמנים ישראלים, להציג ולקדם את האמנות הישראלית העכשווית האוונגרדית ולשווקה לקהל האמריקאי.
פתיחת גלריה לאמנות ישראלית בניו-יורק הייתה בעיניה שליחות וציונות ובלשונה "להביא אור לגויים".
סביב הגלריה התגבשה קהילת אמנים, שבמרכזה בני אפרת, מיכאל גיטלין, פנחס כהן גן ויהושע נוישטיין.
ארבעתם נכחו בניו יורק והציגו בגלריה דרך קבע.
כך למשל, נרכשו עבודותיו של בני אפרת לאוספי מוזיאון גוגנהיים ו-MOMA בניו יורק, הודות לפעילותה של אורדנג.
בין האמנים הרבים הנוספים שהוצגו בגלריה היו נחום טבת, משה קופפרמן ומיכה אולמן.
אורדנג החלה עוד ב-1966 להציג את עבודותיו של משה קופפרמן בגלריה בשלומציון המלכה בירושלים, מאז נכח ברציפות בתערוכות שאצרה.
ב-1971 החלה למכור את עבודותיו של מיכה אולמן למוזיאונים בארצות-הברית, בהם גוגנהיים בניו יורק, כללה את עבודותיו בתערוכות קבוצתיות ואצרה לו תערוכות יחיד.
במהלך מעל 20 שנות פעילותה, זכתה הגלריה בניו-יורק לפרסום רב ולסיקור נרחב בעיתונות המקצועית.
בנוסף לפעילותה בגלריה, אורדנג המשיכה ליזום ולאצור תערוכות בגלריות אוניברסיטאיות ובמוזיאונים בארצות-הברית בשנות ה-70 וה-80. ב-1975 היא ארגנה את התערוכה "שלושה ציירים ישראלים": מיכאל גרוס, יהושע נוישטין ומשה קופפרמן" במוזיאון לאמנות בווסטר, מסצ'וסטס.
ב-1978 ארגנה תערוכות ללארי אברמסון, יהושע אלירז ובני אפרת במוזיאון וודסוורת' את'יניום לאמנות, הרטפורד, קונטיקט.
אורדנג הצליחה להטמיע את האמנות המושגית הישראלית באוספי מוזיאונים מרכזיים בארצות-הברית ובאוספים פרטיים, ובכך תרמה להכרתם של אמנים ישראלים צעירים.
יגאל צלמונה הגדיר את פעילותה כ"אחת ההרפתקאות המרתקות בתחום הפצת האמנות הישראלית [...] בפעם הראשונה בתולדותיה הייתה האמנות הישראלית לא רק מוכרת במרכזי האמנות בעולם אלא גם חשובה ורלוונטית" בזכות פעילותה של אורדנג והודות לרמתם האמנותית הגבוהה של האמנים, שבחרה בקפידה".
בשנת 1993 סגרה אורדנג את הגלריה בניו-יורק וחזרה להתגורר בירושלים, שם חידשה את פעילותה בביתה בבית-הכרם ואצרה תערוכות קבוצתיות ותערוכות יחיד לאמנים.
ברטה אורדנג הקדישה את חייה למען חיזוק והכרה של אמנים ישראלים מעבר לגבולות המדינה.
עבודות אמנות שהוצגו בגלריות שלה נמכרו או נתרמו לאספנים ולמוזיאונים רבים בישראל ובעולם.
ברטה אורדנג נפטרה ב-2001 בירושלים.
תערוכות לכבודה ותערוכות מהאוסף שלה
1995 - "בחירת האספן: המבט של ברטה אורדנג", (מקום לאמנות עכשווית אצל דפנה נאור, ירושלים), אוצרת: דפנה נאור, בהשתתפות מיכה אולמן, אריה ארוך, יהושע נוישטיין, משה קופפרמן ואחרים.
1997- "מחווה לברטה אורדנג ליום הולדתה ה-85",(גלריה ארטספייס, ירושלים), אוצרת: לינדה זיסקויט, בהשתתפות מיכה אולמן, בני אפרת, מיכאל גרוס, יהושע נוישטיין, זליג סגל, שרון פוליאקין, אפי רוסק, אלדד שאלתיאל ואירית חמו.
1997- "קו: המחשת הקו הבלתי מתפשר של גלריה ברטה אורדנג", (הגלריה לאמנות באום אל פאחם), אוצרת: שלומית שקד, בהשתתפות מיכה אולמן, אביבה אורי, בני אפרת, אריה ארוך, מיכאל גיטלין, פנחס כהן גן, יהושע נוישטיין, זליג סגל, משה קופפרמן ואחרים.
2017- "על קבוצת הדפסים של אלימה מעיזבון ברטה אורדנג", (גלריה אלמסן), אוצרת: נטע לאופר.
2020- "ברטה אורדנג: גלריה משלה", (מוזיאון ישראל, ירושלים), אוצרת: רונית שורק.
2022- "הבחירות של ברטה", (משכן לאמנות עין חרוד), האוצרים: רונית שורק ויניב שפירא.
הברונית ברטה פון זוּטנֶר (גרמנית: Bertha von Suttner; 9 ביוני 1843 - 21 ביוני 1914) הייתה סופרת צ'כית-אוסטרית, ופעילת שלום פציפיסטית.
בשנת 1905 הייתה לאישה השנייה שקיבלה פרס נובל והראשונה שקיבלה את פרס נובל לשלום וכלת הפרס האוסטרית הראשונה.
ברטה פון זוטנר נולדה בשנת 1843 וגדלה למשפחת אצולה באחד המבנים המפורסמים של העיר פראג (ארמון גולץ-קינסקי).
הוריה, איש הצבא האוסטרי, (פילדמרשל-לויטננט) פרנץ דה פאולה יוזף גרף קינסקי פון וכיניץ אונד טטאו (Franz de Paula Josef Graf Kinsky von Wchinitz und Tettau), וסופי וילהלמינֶה פון קרנר (Sophie Wilhelmine von Körner), שהייתה צעירה ממנו בחמישים שנה.
סופי הייתה אומנת למשפחות עשירות.
זוטנר הורחקה מהאריסטוקרטיה האוסטרית הגבוהה בשל מוצאה המעורב.
כנערה, הצטיינה בשפות צרפתית, איטלקית ואנגלית תחת השגחתם של מורים פרטיים.
היא גם הייתה פסנתרנית וזמרת חובבנית מצטיינת.
בקיץ 1856, אמה ודודתה של זוטנר יצאו להמר בוויסבאדן, בתקווה לשוב עם הון גדול.
אולם ההפסדים שלהן היו כה כבדים שהן נאלצו לעבור לגור בווינה.
במהלך המסע, זוטנר קיבלה הצעת נישואין מהנסיך פיליפ צו זיין-ויטגנשטיין-ברלבורג (Philipp zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg), שנדחתה בשל גילה הצעיר.
המשפחה חזרה לוויסבאדן בשנת 1859, אך גם מסעם השני נכשל באופן דומה והם נאלצו לעבור לבית קטן בקלוסטרנויבורג .
זמן קצר אחרי מאורעות אלה, זוטנר פרסמה נובלה ראשונה.
זוטנר ואמה המשיכו לנסות להמר ולחפש חתן אמיד כלכלית.
תוכניות אלו לא עלו יפה.
בשנת 1873 מצאה זוטנר תעסוקה כמורה פרטית ובת לוויה לארבע בנותיו של קארל פון זוטנר (Karl von Suttner), שהיו בגילאי 15–20. משפחת זוטנר גרה במרכז וינה במהלך השנה, ובילתה את חופשת הקיץ בטירת הרמנסדורף (Schloss Harmannsdorf) בדרום אוסטריה.
זוטנר חיבבה את ארבע תלמידותיה הצעירות, שנתנו לה את שם החיבה Boulotte, בשל גמלוניותה, שם שהיא מאוחר יותר אימצה ככינוי ספרותי בצורת "B.
באותה עת היא התאהבה בארתור גונדאקר (Arthur Gundaccar), שהיה צעיר ממנה בשבע שנים.
הם התארסו, אך לא יכלו להינשא בגלל התנגדותה של משפחת פון זוטנר.
בשנת 1876, בעידוד מעסיקיה, ענתה זוטנר למודעה בעיתון, והפכה לזמן קצר למזכירתו ומנהלת משק הבית של אלפרד נובל בפריז.
בשבועות הספורים שלה בתפקיד, הפכו זוטנר ונובל לידידים, אולם היא חזרה לווינה כדי להתחתן עם גונדאקר.
הזוג הצעיר ברח על מנת להתחתן בסתר בחבל סמגרלו (בגאורגיה המודרנית).
הזוג השתקע בכותאיסי, ומצא עבודה בהוראת שפות ומוזיקה לילדי האצולה המקומית.
אך הם חוו קושי רב, למרות הקשרים החברתיים שלהם, וגרו בבית עץ קטן.
בשנת 1877, בתחילת המלחמה בין רוסיה וטורקיה, החמיר מצבם, אף על פי שארתור הצליח לדווח לעיתון הווינאי החשוב "נוֹיֶה פְרַיֶה פְּרֶסֶה".
בתקופה זו, גם זוטנר כתבה, לעיתים קרובות, עבור העיתונות האוסטרית, ועבדה על הנובלות המוקדמות שלה.
לאחר המלחמה ניסה ארתור להקים עסק קורות עץ, אך כשל.
זוטנר ובעלה, ארתור, היו מבודדים חברתית בגאורגיה; מצבם הכלכלי הקשה צמצם את קשריהם החברתיים עם המעמד הגבוה והם מעולם לא היו בקיאים בשפות המקומיות (גאורגית ומגרלית).
בעוד שהכתיבה של ארתור בתקופה זו הושפעה מנושאים מקומיים, כתיבתה של זוטנר לא הושפעה באופן דומה מהתרבות הגאורגית.
אולם, נראה שהפלורליזם הדתי שחוותה בגאורגיה גרם לה, מאוחר יותר, לדחות את תפיסת האמת האבסולוטית של הקתוליות הרומית ולאמץ פרספקטיבה ליברלית יותר של הנצרות.
ב-1882 החליטו זוטנר ובעלה לעבור לטביליסי, שם עסק ארתור בכל עבודה שהצליח למצוא: ראיית חשבון, בנייה ועיצוב בעוד שזוטנר התרכזה בכתיבה.
היא הייתה העוזרת של הכותב הגרמני מיכאל גאורג קונראד (Michael Georg Conrad), וכתבה בעצמה בכתבי עת שונים.
"אמת ושקרים", היה החיבור המשמעותי הראשון שלה שהתפרסם.
החיבור דן בנטורליזם של אמיל זולא.
המאמר הפוליטי המשמעותי הראשון של זוטנר, "רשימת המלאי של הנשמה", פורסם בלייפציג בשנת 1883. ברשימה זו, נקטה זוטנר עמדה מתקדמת בעד פירוק הנשק, וטענה ששלום עולמי הוא בלתי נמנע בשל התקדמות טכנולוגית.
השקפה שהייתה גם מקובלת על חברה אלפרד נובל.
עם פרוץ המשבר הבולגרי בשנת 1885, הזוג חש פחות ופחות בטוח בגאורגיה, בשל עליה בביטויי העוינות נגד אוסטרים שמקורה בדומיננטיות הרוסית שם.
באותה תקופה, הוריו של ארתור אישרו את הנישואים, והזוג התקבל בברכה באוסטריה; הם שבו במאי 1885.
כאשר קרל וילהלם דיפנבאך הגיע לוינה בשנת 1897 היא תמכה בפעילתו וארגנה כנס לכבודו.
עם חזרתם לאוסטריה זוטנר המשיכה את פעילותה העיתונאית והתמקדה בלימודי סכסוך ושלום.
היא התכתבה עם הפילוסוף הצרפתי ארנסט רנן והושפעה מאיגוד הגישור והשלום הבינלאומי שהוקם על יד הודג'סון פראט בשנת 1880.
בשנת 1889, זוטנר הפכה לדמות מובילה בתנועת השלום האוסטרית עם פרסום הרומן הפציפיסטי שלה, "הניחו את הנשק!" (Die Waffen nieder!).
הספר פורסם ב-37 מהדורות שונות, ותורגם ל-12 שפות.
היא כתבה מאמר בעיתון נויה פרייה פרסה בו קראה להקמת ארגון שלום אוסטרי (Gesellschaft der Friedensfreunde).
בשנה שלאחר מכן, זוטנר ייסדה את אגודת השלום הגרמנית (Deutsche Friedensgesellschaft) ונתמנתה ליושבת ראש האגודה.
בין השנים 1892–1899. זוטנר זכתה למוניטין בינלאומי כעורכת העיתון הפציפיסטי "הניחו את הנשק!", שנקרא על שם ספרה.
בשנת 1897 היא הציגה לקיסר האוסטרי פרנץ יוזף הראשון רשימת חתימות שהפצירה בו להקים בית משפט בינלאומי.
כמו כן, לקחה חלק בכינוס בינלאומי למען השלום בהאג ובניסוח אמנות האג הראשונות בשנת 1899, אך ציפיותיה הגבוהות לא התממשו.
זוטנר חיבבה את תאודור הרצל ואף סייעה לו להתקבל אצל הצאר הרוסי.
היא אהדה את העניין הציוני.
עם מות בעלה של זוטנר בשנת 1902, היא נאלצה למכור את טירת הרמנסדורף ולעבור לווינה.
בשנת 1904 היא נאמה בפני הקונגרס הבינלאומי לנשים בברלין ובמשך שבעה חודשים נסעה ברחבי ארצות הברית, השתתפה בקונגרס השלום העולמי בבוסטון ונפגשה עם הנשיא האמריקאי תאודור רוזוולט.
לפני נישואיה עבדה פון זוטנר עם אלפרד נובל לתקופה קצרה והם המשיכו להתכתב עד מותו בשנת 1896. נראה שהשפיעה רבות על החלטתו של אלפרד נובל לייסד את פרס נובל לשלום.
זוטנר זכתה בפרס נובל לשלום החמישי ב-10 בדצמבר 1905. הענקת הפרס התרחשה ב-18 באפריל 1906 בקריסטיאנה (כיום אוסלו).
בשנת 1907 היא נכחה בוועידת השלום השנייה בהאג, שדנה בהיבטים שונים של חוקי מלחמה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, זוטנר המשיכה לטעון נגד חימוש בינלאומי.
ב-1911 היא מונתה לחברה במועצה המייעצת לקרן קרנגי לשלום .
זוטנר הושפעה מכתביהם של עמנואל קאנט, הנרי תומאס באקל, הרברט ספנסר גסר, צ'ארלס דרווין ולב טולסטוי (ששיבח את ספרה של זוטנר "הניחו את הנשק!").
היא הגתה את מושג השלום כמצב עצמאי, שנפגע על ידי סטיות אנושיות בדמות מלחמה ומיליטריזם.
לכן, היא הדגישה שיש לדרוש את הזכות לשלום תחת החוק הבינלאומי שכן היא חיונית בהיסטוריה במובן אבולוציוני (דארוויניסטי).
זוטנר הייתה גם עיתונאית מצוינת, חדת אבחנה ופרשנית פוליטית מיומנת.
ב-21 ביוני 1914, שבועות ספורים לפני שהמלחמה פרצה, היא נפטרה ממחלת הסרטן ולא הספיקה להשתתף בקונגרס השלום העולמי שנערך באותה השנה, בווינה בסתיו.
בשנת 1999 החלו להטביע את דיוקנה על הצד הלאומי של מטבעות ה-2 אירו האוסטרים.
ברנרד קארל "ברט" טראוטמן היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת השוער.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 17 בלבד, התגייס ללופטוואפה ושירת כצנחן.
הוא נלחם בחזית המזרחית במשך שלוש שנים, וזכה בחמש מדליות הצטיינות כולל צלב הברזל.
לאחר מכן, עבר טראוטמן לחזית המערבית, שם נשבה על ידי הצבא הבריטי.
כאחד מ-90 הניצולים היחידים מהגדוד שלו, הועבר טראוטמן בסוף המלחמה למחנה שבויים בלנקשייר.
טראוטמן סירב להצעה לחזור לגרמניה, ועם שחרורו ב-1948, החל לשלב את עבודות המשק המקומי עם משחקי הכדורגל של קבוצת סט.
הלן הקנו לו מוניטין של שוער מוכשר, וקבוצות הפוטבול ליג החלו להראות התעניינות בשירותיו.
באוקטובר 1949, חתם במנצ'סטר סיטי, מועדון ששיחק בזמנו בליגה הבכירה ביותר באנגליה - הליגה הראשונה.
החלטת המועדון להחתים צנחן לשעבר ממדינות הציר, גרמה לגל מחאות, כשהשיא היה הפגנת 20,000 איש נגד החתמת טראוטמן.
במשך הזמן, בעיקר עקב יכולותיו הטובות בשער הסיטי, הוא החל לקבל את תמיכת האוהדים, והחמיץ חמישה משחקים בלבד מתוך 250 משחקיו הראשונים בקבוצה.
בזכות הופעתו ההירואית בגמר הגביע האנגלי 1956, זכה טראוטמן בפרס כדורגלן השנה באנגליה וקבע את אחד מציוני הדרך החשובים ביותר בתולדות הגביע האנגלי.
כשנותרו 17 דקות לסיום המשחק, ספג טראוטמן פגיעה קשה בראשו לאחר שגלש לרגלי פיטר מרפי - חלוצה של ברמינגהאם סיטי.
למרות הפגיעה, החליט טראוטמן להמשיך לשחק, ואף ביצע מספר הצלות מכריעות שהובילו את הסיטי לניצחון 1-3. בטקס חלוקת המדליות, נראה צווארו של טראוטמן כפוף ועקום; ושלושה ימים לאחר מכן, התברר כי הוא שבר את הצוואר במהלך המשחק.
טראוטמן המשיך לשחק במנצ'סטר סיטי עד 1964, כשבאמתחתו 545 משחקים.
אחרי שסיים את הקריירה ככדורגלן, עבר טראוטמן לאימון.
בתחילה הוא אימן מספר קבוצות מהליגות הנמוכות של אנגליה וגרמניה, ואחר כך הצטרף לתוכנית פיתוח של התאחדות הכדורגל הגרמנית, ששלחה אותו לאמן בבורמה, טנזניה ופקיסטן.
בשנת 2004, הוא קיבל את דרגות הקצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית, כהוקרה על קידום היחסים בין אנגליה לגרמניה דרך הכדורגל.
ברנרד טראוטמן נולד ב-22 באוקטובר 1923 בוואלה - אזור מעמד הביניים הממוקם מערבית לברמן, כבן הבכור לפועל במפעל דשן ולעקרת בית.
שלוש שנים אחריו, נולד אחיו קרל היינץ, עמו הייתה לו מערכת יחסים קרובה.
המצב הכלכלי הקשה בגרמניה בתחילת שנות ה-30, אילץ את המשפחה למכור את ביתם ולעבור לדירה קטנה באזור מעמד הפועלים של ברמן, שם חי טראוטמן עד שנת 1941. כבר מגיל צעיר גילה התעניינות רבה במקצועות הספורט השונים, והצטיין במיוחד בכדורגל, כדוריד ומחניים.
לבסוף, החליט להצטרף לימק"א והחל לשחק בקבוצת הכדורגל של הארגון.
למרות התלהבותו הרבה, הרגיש טראוטמן שהארגון לא מספק את צרכיו, ולכן באוגוסט 1933, הצטרף לנוער ההיטלראי.
בשנה שאחריה, כבר זכה טראוטמן במספר תחרויות אתלטיקה מקומיות, ואף קיבל תעודת הצטיינות חתומה בידי נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג.
בערב מלחמת העולם השנייה, עבד טראוטמן כמכונאי מכוניות.
ב-1941 הצטרף טראוטמן ללופטוואפה, בתחילה כמפעיל רדיו.
במהלך אימוניו לא הראה טראוטמן כישרון מיוחד לעבודת הרדיו, ולכן הועבר לשפנדאו כדי להיעשות צנחן.
בתחילה הוצב בבסיס בפולין שהיה רחוק מהפעילות המלחמתית, ואפשר לטראוטמן ולגדודו לעסוק הרבה בספורט כדי להעביר את הזמן.
חסר המעש במחנה השפיע על טראוטמן והוא החל להשתטות.
באחת הפעמים הוא ביצע חבלה במכונית צבאית, שגרמה לשריפת היד של הסמל שלו.
טראוטמן הועמד למשפט בבית דין צבאי, ונגזרו עליו שלושה חודשי מאסר.
כבר עם תחילת מאסרו הוא חלה בדלקת התוספתן, ובילה את שארית המאסר בבית החולים הצבאי.
באוקטובר 1941, הוצב טראוטמן מחדש בדניפרופטרובסק, אוקראינה, שם החלו הגרמנים להיחלש, עקב החורף שקרב ובא.
היעד המרכזי של יחידתו של טראוטמן היה הפצצת נתיבי האספקה של הצבא הסובייטי - פעולה אותה ביצעו בהצלחה רבה.
למרות הצלחת הגרמנים, החלו הסובייטים להשיב מלחמה וכשעזבה יחידתו של טראוטמן את החזית המזרחית, נותרו בה רק 300 חיילים מתוך האלף שהיו בה בתחילה.
במהלך שירותו בחזית המזרחית, זכה טראוטמן בחמש מדליות הצטיינות, כולל צלב הברזל, דרגה ראשונה - העיטור השני בחשיבותו בגרמניה הנאצית.
כשהועלה לדרגת פלדוובל (Feldwebel) (מקבילה לסמל), הצטרף טראוטמן ליחידה חדשה שהורכבה כולה משרידי גדודים וחטיבות שהושמדו כמעט כליל בחזית המזרחית.
היחידה החדשה הוצבה בצרפת כהכנה לפלישה עתידית (ואכן, בהמשך בוצעה פלישה לנורמנדי).
ב-1944, לאחר הפצצה בעיר קליב, נותר טראוטמן אחד הניצולים המעטים של יחידתו, והחליט לחזור לביתו שבברמן.
באותו זמן, חיילים ללא אישורי עזיבה רשמיים היו נורים למוות, ולכן טראוטמן היה צריך להתחמק משני הצדדים הלוחמים - גם מהגרמנים וגם מבעלות הברית.
למרות זאת, מספר ימים לאחר בריחתו, הוא נתפס על ידי שני חיילים אמריקאים.
משהחליטו החיילים שטראוטמן לא יכול לספק להם מידע נחוץ, החליטו לשחררו.
מיד לאחר מכן, הגיע טראוטמן לאזור בשליטה בריטית, ונתפס על ידי חיילי המלך.
טראוטמן, שנשבה בעבר בידי הרוסים ובידי הצרפתים - אך ברח, הבין שסוף המלחמה מתקרב והחליט לא לברוח בפעם השלישית.
בתחילה, שהה טראוטמן במאסר בקרבת אוסטנדה, בלגיה, ומשם הועבר למתקן כליאה באסקס - שם עבר חקירה מקיפה.
טראוטמן, שכבר מגיל צעיר עבר תהליך של אינדוקטרינציה על ידי הצבא הגרמני, סווג על ידי החוקרים כאסיר בדרגה ג', שמשמעותה אדם המאמין ותומך בנאציזם.
משם עבר טראוטמן, ביחד עם עוד אסירים בדרגה ג', למחנה שבויי מלחמה בקרבת נורת'וויץ', צ'שייר.
במהרה, הורד טראוטמן לדרגה ב', שסיווגה אותו כ"לא-נאצי", ולכן הוא הועבר למחנה בלנקשייר, שם שהה עד שנת 1948. במחנה נערכו משחקי כדורגל באופן קבוע, וטראוטמן היה שותף להם בתור שחקן שדה.
למרות זאת, באחד המשחקים נפצע טראוטמן, והוא ביקש לעבור ולשחק כשוער.
מאותו משחק, הוא כבר לא עזב את השער, ואף החל להיקרא "ברט", עקב בעיית האנגלים להגות את קיצור שמו המקורי, ברנד.
עם סגירת מחנה השבויים ב-1948, טראוטמן סירב להצעה לחזור לגרמניה והחליט להישאר באנגליה.
בתחילה עבד בחווה מקומית, ולאחר מכן עסק בסילוק פצצות בעיר יוטון, מרזיסייד.
תוך כדי עבודתו החל טראוטמן לשחק במועדון החובבני, סט.
הלן טאון, שם פגש את מרגרט פרייר - בתו של מזכיר הקבוצה ואשתו לעתיד.
במהלך עונת 1948/49, תצוגותיו המצוינות של טראוטמן בשער עשו לו שם, וקהל רב החל להגיע למשחקי הקבוצה.
השיא היה בגמר גביע מהון המקומי, שמשך אליו קהל של 9,000 איש שבאו לראות את טראוטמן.
לקראת פתיחת עונת 1949/50, החלו קבוצות הפוטבול ליג להתעניין בשירותיו של השוער הגרמני המוכשר.
הראשונה שהציעה לו חוזה הייתה מנצ'סטר סיטי, וב-7 באוקטובר 1949, חתם טראוטמן בקבוצה.
חלק ניכר מאוהדי מנצ'סטר סיטי לא היו מרוצים מהגעת חייל לופטוואפה לשעבר לקבוצתם.
מספר רב של בעלי מנויים שנתיים הודיעו על חרם צרכנים, וקבוצות אוהדים מכל רחבי אנגליה שלחו מכתבים נזעמים להנהלת הקבוצה.
בנוסף למוצאו מעורר המחלוקת, נאלץ טראוטמן להתמודד עם אתגר לא פשוט אחר - החלפתו של השוער פרנק סוויפט, אחד השוערים הגדולים בתולדות מנצ'סטר סיטי.
למרות ספקותיו לגבי החתמת טראוטמן, החליט קפטן הקבוצה - אריק ווסטווד, בוגר מבצע נורמנדי - לקבל אותו בזרועות פתוחות והוסיף כי "אין מלחמה בחדר ההלבשה".
משחק הבכורה של טראוטמן היה ב-19 בנובמבר 1949 נגד בולטון וונדררס, ואחרי הופעה טובה שלו במשחק הבית הראשון של הקבוצה, ההתנגדות לו קטנה והאוהדים החלו להכיר בכישרונו הרב.
למרות זאת, הוא עדיין ספג קריאות נאצה במשחקי החוץ של הקבוצה - דבר שהשפיע עליו רבות במשחקיו הראשונים.
בדצמבר 1949, במשחק נגד דרבי קאונטי, הקהל לא הפסיק להקניט אותו עד שספג שביעייה.
בינואר 1950, יצאה מנצ'סטר סיטי למפגש נגד פולהאם, במה שהיה לביקור הראשון של טראוטמן בלונדון.
המשחק זכה לסיקור עצום בתקשורת האנגלית, וחלק מכתבי הספורט המובילים במדינה חיכו לרגע שבו יראו את טראוטמן בפעם הראשונה.
למשחק עצמו הגיעה סיטי כשהיא נאבקת בתחתית הליגה, וציפתה לחטוף תבוסה כואבת מפולהאם.
למרות זאת, תצוגת ענק של טראוטמן בשער מנצ'סטר סיטי, הובילה להפסד מינימלי של 1-0 בלבד.
עם שריקת הסיום זכה טראוטמן לקימת כבוד ולמחיאות כפיים סוערות מכל הנוכחים בקרייבן קוטג', ואף זכה לשבחים משחקני שתי הקבוצות.
בסיום השנה ירדה מנצ'סטר סיטי לליגה השנייה, לאחר ששהתה בתחתית במשך רוב העונה.
עונה לאחר מכן חזרה מנצ'סטר סיטי לליגה הראשונה, וטראוטמן החל לבסס את מעמדו כאחד השוערים הטובים באנגליה, תוך כדי שהוא מחמיץ רק חמישה משחקים מ-250 משחקי הקבוצה שנערכו מאז השיבה לליגה.
יכולתו הטובה של טראוטמן הגיעה לפרסום גם במולדתו - דבר שגרם לקבוצת שאלקה 04 להציע 1,000 פאונד למנצ'סטר סיטי תמורת שירותיו.
הסיטי סירבו להצעה, בטענה שטראוטמן שווה פי 20 יותר ממה ששאלקה הציעה עליו.
באמצע שנות ה-50 החל מאמן מנצ'סטר סיטי, לס מק'דאוול, לפתח שיטת משחק שבה החלוץ האמצעי של הקבוצה מהווה תפקיד מרכזי.
שיטת המשחק החדשה נקראה "תוכנית ריווי" על שמו של דון ריווי - חלוץ מנצ'סטר סיטי שהיה איש מפתח במערך.
השיטה החדשה גם דגלה בהשגת הכדור בכל זמן אפשרי, דבר שאילץ את טראוטמן לעשות שימוש רב בזריקות הכדור עם ידיו.
בתקופתו של טראוטמן, נהגו השוערים לבעוט את הכדור רחוק ככל שיכלו.
בניגוד אליהם, טראוטמן - שהושפע מהשוער ההונגרי גיולה גרוסיץ' - התחיל את התקפות הקבוצה בזריקת הכדור מידיו לכיוון האגפים, במטרה לחפש שחקנים פנויים.
שחקני האגף שהיו מקבלים את הכדור מטראוטמן, היו מוסרים אותו לריווי, שבעת קבלת הכדור החל לפתח את ההתקפה.
הטקטיקה החדשה סייעה לסיטי להעפיל לגמר הגביע האנגלי ב-1955, שם פגשה את ניוקאסל יונייטד - מחזיקת הגביע ב-1951 וב-1952. טראוטמן קבע תקדים נוסף, כשהפך לכדורגלן הגרמני הראשון שזוכה לשחק בגמר הגביע האנגלי.
במשחק עצמו, ניוקאסל כבשה שער כבר בדקה הראשונה, ובדקה ה-18 נשארה סיטי בעשרה שחקנים לאחר פציעתו של ג'ימי מדווס (באותה תקופה לא הותרו חילופין).
חסרונו של מדווס על המגרש הורגש בצורה ניכרת, והדבר פגע בכל צורת המשחק של מנצ'סטר סיטי.
אף על פי שסיטי הצליחה להשוות את התוצאה כבר במחצית הראשונה, היא ספגה שני שערים בתחילת המחצית השנייה, ובסופו של דבר הפסידה 3-1.
עונה לאחר מכן, סיימה סיטי במקום הרביעי בליגה והצליחה להעפיל בפעם השנייה ברציפות לגמר הגביע.
טראוטמן - שהיה אחד משחקניה החשובים ביותר של הקבוצה, זכה יומיים לפני הגמר בפרס כדורגלן השנה באנגליה, והפך לשוער הראשון שזוכה בתואר הנחשק.
בגמר עצמו, פגשה סיטי את ברמינגהאם סיטי, שנחשבה לקבוצת צמרת חזקה.
שחקני מנצ'סטר סיטי, שהיו פחות לחוצים במשחק זה מאשר בגמר של השנה שעברה, הצליחו לכבוש כבר בדקה השלישית מרגלי ג'ו הייז.
בדקה ה-15, הצליחה ברמינגהאם להשוות, והמחצית הראשונה הסתיימה בשוויון 1-1. השוויון נשאר עד אמצע המחצית השנייה, אז הצליחה מנצ'סטר סיטי לכבוש שני שערים מהירים, שנתנו לה יתרון של 1-3. בדקה ה-75, צלל טראוטמן כדי לאסוף את הכדור, ובדרכו לרצפה פגע ראשו ברגליו של פיטר מרפי - חלוץ ברמינגהאם סיטי.
חילופים לא היו אפשריים באותם ימים, וטראוטמן - שבקושי הצליח לעמוד על רגליו, נאלץ להמשיך לשחק.
במשך רבע שעה, הגן טראוטמן על צווארו ועל שערו, ומנע מברמינגהאם לכבוש שערים נוספים.
בטקס חלוקת המדליות, בנוכחותו של הנסיך פיליפ, נראה צווארו של טראוטמן כפוף ועקום, אך אף אחד לא שיער את חומרת הפציעה.
טראוטמן, שהוזמן לסעודת הניצחון שנערכה בערב שאחרי המשחק, לא היה מסוגל להזיז את ראשו, והחליט להישאר בביתו על מנת לנוח.
יום לאחר מכן, כשראה שהכאב לא עובר, החליט טראוטמן להגיע לבית החולים, שם נאמר לו שהוא סובל מהתכווצות שרירים בלבד.
שלושה ימים אחר כך, הוא הגיע לחוות דעת שנייה אצל רופא ממנצ'סטר.
צילום רנטגן גילה שהוא סובל מחמישה נקעים בחוליות עמוד השדרה - נזק שיכול היה לעלות בחייו.
הבראתו של טראוטמן ארכה מספר חודשים, דבר שגרם לכך שהוא החמיץ את רוב עונת 1956/57. בדצמבר של אותה עונה, שיחק טראוטמן בשני משחקים של קבוצת המילואים, אך בשניהם נראה היה כי הוא סובל מחוסר ביטחון.
ב-15 בדצמבר הוא חזר לשער הקבוצה הראשונה, למשחק נגד וולברהמפטון וונדררס, אך ספג שלושה שערים.
בעקבות יכולתו החלשה של טראוטמן במשך העונה, חלק מהתקשורת ומאוהדי הקבוצה קראו לו לפרוש ממשחק, בעוד שרבים מהאנשים ביקרו את המועדון בטענה שמכריחים אותו לשחק אף על פי שהוא עוד לא החלים מהפציעה הקשה.
העונה שלאחר מכן הייתה יוצאת דופן מבחינתה של מנצ'סטר סיטי, שהפכה לקבוצה האנגלית הראשונה והיחידה עד כה, שכובשת וסופגת למעלה ממאה שערים במהלך העונה.
טראוטמן שיחק ב-34 משחקי ליגה באותה שנה, ואף על פי שלא עמד בשער בתבוסה 9-2 לוסט ברומיץ' אלביון, הוא ספג שמונה שערים בהפסד 8-4 ללסטר סיטי.
ההפסד ללסטר היה המשחק בו טראוטמן ספג את מספר השערים הרב ביותר בקריירה שלו, ואת העונה כולה הוא סיים רק עם שני משחקים ללא ספיגה.
במשחק שיחקה קבוצה מאוחדת של מנצ'סטר סיטי ומנצ'סטר יונייטד בהנהגתם של טראוטמן, בובי צ'רלטון ודניס לאו נגד קבוצת "כוכבי אנגליה" שכללה את טום פיני, סטנלי מתיוס וג'ימי ארמפילד.
אחרי שעזב את מנצ'סטר סיטי, קיבל טראוטמן הצעה מהקבוצה הקטנה וולינגטון טאון, שהציעה לו 50 פאונד למשחק.
למרות גילו המבוגר, הגיעו צופים רבים כדי לחזות בשוער הגרמני במשחק הבכורה שלו נגד הרפורד יונייטד.
למרות זאת, במשחקו השני בקבוצה, הורחק טראוטמן עקב התנהגות אלימה, ולא חזר יותר לשחק כדורגל.
למרות שנחשב לאחד השוערים הטובים בתקופתו, מעולם לא שיחק טראוטמן בנבחרת הלאומית של מולדתו, גרמניה.
ב-1953, הוא נפגש עם מאמן נבחרת גרמניה דאז, ספ הרברגר, שהסביר לו שסיבות פוליטיות והעובדה שטראוטמן מעולם לא שיחק בליגה הגרמנית, מונעות ממנו לזמן אותו לסגל הנבחרת.
כתוצאה מכך, טראוטמן לא זכה לשחק עם גרמניה במונדיאל 1954, אותו היא סיימה כאלופת העולם.
הניסיון הבינלאומי היחיד של טראוטמן הגיע רק ב-1960, כאשר הפוטבול ליג הסכימה ששחקנים לא-אנגלים ייצגו אותה במשחקי ידידות נגד ליגות אחרות.
בחלק ממשחקים אלו שימש טראוטמן כקפטן, ויצא לו לשחק נגד נבחרות הליגה האירית והליגה האיטלקית.
לאחר מספר חודשים בהם הרהר טראוטמן בעתידו, הוא קיבל הצעת אימון מנשיא סטוקפורט קאונטי.
באותו זמן, סטוקפורט הייתה קבוצת ליגה נמוכה עם תקציב קטן, ובהנהלה ציפו שהגעתו של טראוטמן תשפר את התדמית של המועדון.
רבים מתושבי סטוקפורט אהדו את שתי הקבוצות של מנצ'סטר, ולכן טראוטמן והנהלת המועדון החליטו להעביר את משחקי הקבוצה לימי שישי, בהם אף אחת מהקבוצות של מנצ'סטר לא משחקת.
מהלך זה שיפר את הכנסות הקבוצה, אך לא הצליח לשפר את מצבה בטבלה.
ב-1966, לאחר חילוקי דעות עם נשיא המועדון, החליט טראוטמן להתפטר מאימון הקבוצה.
בין השנים 1967 ל-1969, אימן טראוטמן בשתי קבוצות מהליגה המערב-גרמנית השנייה (פרוסיה מינסטר ואופל רוסלסהיים), אך לא הגיע עימן להישגים משמעותיים.
ב-1972, הצטרף טראוטמן לתוכנית פיתוח של התאחדות הכדורגל הגרמנית, שהחליטה לשלוח אותו לאמן במדינות מתפתחות, שלא קיימת בהן מערכת כדורגל מסודרת.
המדינה הראשונה אליה נשלח טראוטמן הייתה בורמה, עימה העפיל לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מינכן.
שנה לאחר מכן, זכה איתה בגביע הנשיא - טורניר שמשתתפות בו מדינות מדרום-מזרח אסיה.
אחרי שעזב את בורמה, אימן טראוטמן גם בטנזניה, ליבריה, פקיסטן ותימן, עד שב-1988 הודיע על פרישה מאימון.
היו רק שני שוערים בעלי יכולת עולמית.
אחד היה לב יאשין, והשני היה ילד גרמני ששיחק במנצ'סטר - טראוטמן.
במהלך השנים, זכה טראוטמן למחמאות רבות מצד עמיתיו למקצוע.
השוער הרוסי לב יאשין, שבעצמו נחשב לאחד מגדולי השוערים בכל הזמנים, תיאר אותו ואת טראוטמן כ"שני השוערים היחידים שהיו בעלי יכולת עולמית".
חברו למנצ'סטר סיטי, ניל יאנג, אמר ש"הדרך היחידה להכניס לו שער בבעיטה היא לא לבעוט אותה בכלל".
סגנונו האידיוסינקרטי של טראוטמן השפיע על דורות רבים של שוערים, ואף שימש כמקפצה לקריירה שלהם.
שוער העבר של ארסנל, בוב וילסון, הגדיר את טראוטמן כ"גיבור ילדותו", ואילו גורדון בנקס אמר שלטראוטמן הייתה השפעה על סגנון המשחק שלו.
גם התקשורת לא יכלה להתעלם מתרומתו הרבה של טראוטמן לכדורגל, כשההוכחה לכך היא הדירוג במקום ה-19 ברשימת השוערים הגדולים בכל הזמנים שנערכה על ידי הדיילי מייל.
ב-ESPN, תיארו את טראוטמן כאחד מהשוערים הגדולים בתולדות הגביע האנגלי, ואילו העצירה שלו בגמר הגביע ב-1956 נגד פיטר מרפי מברמינגהאם, נבחרה לעצירה הגדולה ביותר בתולדות המפעל.
בשנת 2004, הוא קיבל תואר קצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית, כהוקרה על קידום היחסים בין אנגליה לגרמניה דרך הכדורגל, ובכך הפך לאדם הראשון שחבר במסדר האימפריה הבריטית וגם מחזיק בצלב הברזל הגרמני.
שנה לאחר מכן, הוא נבחר להיכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי, והפך לכדורגלן הגרמני הראשון שחבר בו.
בשנת 2019, הוקרן הסרט הסיפור של טראוטמן.
ב-1950 נישא טראוטמן למרגרט פרייר, ילידת מנצ'סטר, אך הזוג התגרש בשנת 1972. לזוג היו שלושה ילדים: ג'ון, מארק וסטפן.
בנו הבכור - ג'ון, נהרג בתאונת דרכים מספר חודשים לאחר גמר הגביע האנגלי ב-1956, כשהוא בן חמש בלבד.
לפי טראוטמן, זו הייתה הסיבה המרכזית לגירושים ממרגרט, שלא הצליחה להתגבר על מות בנה.
בשנות ה-70, בזמן שחי בבורמה, פגש טראוטמן את אשתו השנייה - אורסולה ואן דאר היידה, ילידת גרמניה.
גם נישואים אלו לא החזיקו מעמד, והזוג התגרש בשנת 1982.
מאז שנת 1990 ועד למותו ב-19 ביולי 2013, חי טראוטמן עם אשתו השלישית, מארליס, בבית נופש קטן ליד ולנסיה.
במקביל, הוא ייסד את "קרן טראוטמן", שמטרתה שיפור יחסי אנגליה-גרמניה דרך הכדורגל.
לפי דבריו, הוא המשיך להגיע למנצ'סטר מדי פעם על מנת לצפות במשחקיה של מנצ'סטר סיטי, ואם לא, הוא השתדל לראות את כל משחקיה בטלוויזיה.
בנוסף, הוא אמר ש"אני אוהב את נבחרת אנגליה ואוהד אותה - אפילו אם היא משחקת נגד גרמניה!".
ברטה לנדסמן (Bertha Landsman; 12 ביוני 1882 – 5 בספטמבר 1962) הייתה אחות ואשת הרפואה הציבורית בהסתדרות הציונית הדסה שהקדישה את חייה לעזרה וטיפול באמהות ותינוקותיהן.
פועלה הידוע ביותר הוא הקמת התחנות לאם ולילד הידועות כתחנות "טיפת חלב" בארץ ישראל בשנת 1922.
ברטה לנדסמן נולדה בעיר ז'יטומיר שבאוקראינה בקיץ 1882. אביה, משה לנדסמן, נולד גם הוא באוקראינה, שם פגש את אשתו ג'סי וגמן.
השניים נישאו בשנת 1880 והביאו לעולם חמישה ילדים.
בשנת 1896 היגרה המשפחה לניו יורק שבארצות הברית, שם נפטרו ההורים.
אביה נפטר בשנת 1941 ואימה בשנת 1949. בשנת 1913 סיימה לנדסמן את לימודיה כאחות מוסמכת בבית הספר לאחיות "לבנון" (כיום ברונקס לבנון) שבניו יורק.
במהלך השנה האחרונה ללימודיה התראיינה לנדסמן אצל הנרייטה סאלד, שחיפשה שתי אחיות אותן תוכל לשלוח לירושלים לשם עזרה וסיוע בבית החולים 'הדסה' בעיר.
מכיוון שניסיונה המעשי לא היה רב, לא נבחרה לנדסמן לתפקיד, אך הפגישה עם סאלד הייתה עבורה בלתי נשכחת.
בין השנים 1913–1920 עבדה כאחות בריאות הציבור במחלקת הבריאות העירונית בניו יורק, בתחנות בריאות לתינוקות ובהנחלת החינוך להיגיינה בבתי ספר ובמחלקת הרווחה בבית החולים הר סיני בניו יורק.
כמו כן, הייתה פעילה ברשת המרכזים לחלוקת חלב לתינוקות בניו יורק שהפעיל הנדבן היהודי נתן שטראוס.
בתחנות אלו ניתנו לאימהות בקבוקי חלב כדי להבטיח הזנה ראויה של ילדיהן.
בשנת 1919 עברה לנדסמן לגור באטלנטה ג'ורג'יה, שם עבדה בבית מרפא לחולי שחפת, ובשנת 1920 עלתה ארצה במסגרת גל עלייה של מומחי רפואה וסיעוד שבאו להשתלב בפעילות "היחידה הרפואית" בארץ אשר נלחמה במחלת השפעת ועזרה בבניית שירותי רפואה וקידומם.
באותה שנה הצטרפה לשורות קבוצת עזרה מדיצינית ציונית אמריקנית (קעמצ"א).
היא עבדה במשך שנתיים במחלקת הילדים בבית החולים 'הדסה' בירושלים ולאחר מכן יסדה את המחלקה לשירות ציבורי בהדסה, בה עבדה עד שנת 1936.
לנדסמן ארגנה והקימה בשנת 1922 את רשת התחנות לאם ולילד, שנודעה כעבור מספר שנים בתור טיפת חלב, הייתה שותפה ב"הסתדרות נשים עבריות" והמחלקות שבהנהגתה פעלו בסטנדרטים גבוהים שתאמו את הסטנדרטים האמריקאים.
היא לא נישאה מעולם ולא היו לה ילדים.
הקמת התחנות לטיפול בתינוקות ובנשים הרות
התחנה לטיפול בתינוקות ובנשים הרות שהקימה ברטה לנדסמן בעיר העתיקה בירושלים בשנת 1922 הייתה לדגם כלל ארצי.
הוחלט בהנהגת הנהלת בית החולים 'הדסה', לרכז את פעילות חלוקת החלב בתחנות האם והילד ולהעביר את ההדרכה לאימהות הצעירות בשפות שונות; ערבית, גרמנית, אנגלית ועוד.
לנדסמן ראתה בתחנות לאם ולילד מרכז להדרכה, הוראה והנחיה לטיפול בתינוקות, ולא כמרכז חלוקה לקבלת מצרכים חיוניים לטיפול בתינוקות.
על כן, ביקשה לבסס את התחנות כמרכזים עבור האימהות שמבקשות ללמוד כיצד לטפל בתינוקותיהן ולא במטרה לקבל מצרכים כמו חיתולים או בגדים.
בשנים הבאות התרחבה רשת התחנות של 'הדסה' בהנהגתה של לנדסמן.
העלויות והאחזקה של התחנות היו מרובות וגבוהות והיה עליהן לגייס תרומות הן מהממשלה והן מארצות הברית על מנת להצליח ולטפל בכל התינוקות וכן במחלת המלריה שהתפשטה בארץ בשנים אלו.
במאמרה "עזרה ראשונה לתינוק" שפורסם בעיתון Palestine Post בשנת 1939, תיארה לנדסמן את התרחבותה של פעילות התחנה ואת פתיחתן של תחנות שירות גם בשכונות מוסלמיות ונוצריות בירושלים.
היא ציינה כי היא וחברותיה עשו הכל על מנת לדאוג כי גם אוכלוסייה זו תקבל תקציב דומה לתחנות השירות בשכונות היהודיות.
האחיות הדריכו באופן אישי את הנשים שביקרו בתחנות.
אחת למספר שבועות קיימו הרצאות קבוצתיות שכללו הדגמות במגוון נושאים, ביניהם, 'התפתחות העובר', 'הכלכלה בשעת ההריון', 'ההיגיינה האישית בשעת ההריון', 'הטיפול בשד וההלבשה' ו'האמבטיה'.
בחלק מהתחנות התקיימו גם שיעורים קבוצתיים בבתיהן של האמהות הצעירות.
כל זאת במטרה לרכוש את אמונן של הנשים ולהביא לעליית קרנו של שירות זה שביסודו רפואה מונעת לתינוקות, אותו ניסתה לנדסמן להנחיל בשירותי הרפואה ביישוב העברי המתפתח.
הקשיים בניהול תחנות "טיפת חלב"
תפקידה של ברטה לנדסמן העמיד אותה בפני אתגרים רבים.
ראשית, עבודתה עם אמהות מתרבויות שונות.
נשים אשר עלו מארצות שונות הגיעו עם ידיעות מגוונות לגבי טיפול בתינוקות ולנדסמן הייתה צריכה להתמודד עם השוני התרבותי ולהתאים עצמה.
בשנת 1927 פנו אליה נשות שכונת בת גלים בחיפה, באותם ימים אוכלוסייה אמידה, בבקשה ש'הדסה' תפתח בשכונתן תחנת "טיפת חלב".
לנדסמן דחתה את בקשתן מכיוון שסוג האימהות בשכונה היה "משכיל בעיקרו" ועל כן טיפולן בתינוקות היה משביע רצון מבחינתה וכי יש לפנות תחילה לאמהות שעדיין לא יודעות איך לטפל בצורה נאותה בילדיהן.
לנדסמן זיהתה את הצורך לפתוח תחנות טיפת חלב באזורים בהם נזקקו לעזרתה, אך בשל התקציב הדל, העדיפה להתייחס לנחיצות בפתיחת התחנות תוך מחשבה מערכתית.