tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפילוסופיה ובפיזיקה הקדומה עלתה השערה, שמיוחסת לאריסטו, לפיה הטבע מתנגד לקיום ריק, מרווחים בתוך התווך הרציף בין הדברים.
בלטינית השערה זו קיבלה את השם "אימת הריק" , ונוסחה לעיתים בתור "הטבע מתעב ריק".
הסבר אפשרי להשערה מגיע מחסידי האטומיזם, כמו אפיקורוס ולוקרטיוס, לפיה הטבע לא מכיל ריק כיוון שהחומר הצפוף שמקיף את האזור ימלא כל ריק שנוצר.
אריסטו התנגד לריק כמונח: כיוון שהריק הוא לא כלום, ברוח מורו, אפלטון, טען שאי אפשר לטעון שהכלום קיים.
בנוסף, כיוון שריק הוא חסר כל, החושים לא יוכלו לקלוט אותו.
הרון מאלכסנדריה אתגר את התיאוריה במאה הראשונה לספירה, אך ניסיונותיו ליצור ריק מלאכותי נכשלו.
עם עליית מכניקת הזורמים במאה ה־17 התעורר דיון מחודש בתיאוריה, שהופיע בין השאר בכתיבהם של תומאס הובס ורוברט בויל, ובמאה ה־18 בכתביהם של סר אייזיק ניוטון וגוטפריד לייבניץ.
כפי שתיאר אריסטו בספרו פיזיקה:
הרעיון ה "הטבע מתעב ריק" נוסח בשנות ה-30 של המאה ה-16 על ידי פרנסואה רבלה בסדרה מספריו בשם גרגנטואה ופנטגרואל.
בתיאוריה תמך גם גליליאו גליליי בתחילת המאה השבע עשרה.
הוא הופתע מכך שהמים לא יכלו לעלות מעל לנקודה מסוימת במשאבה שלו, והוא הניח שיש גבול לתוצאה.
רנה דקארט הציע הסבר אטומי ששולל את הריק, שלא היה הגיוני לפי התיאוריה שלו.
את התיאוריה דחו מדענים אחרים, כמו תלמידו של גליליאו, אוונג'ליסטה טוריצ'לי, שחזר על ניסוי עם כספית.
בלז פסקל חזר בהצלחה על הניסויים של גליליאו וטוריצ'לי ולא ראה סיבה לכך שאי אפשר להגיע לריק מושלם באופן עקרוני.
הפילוסוף הסקוטי תומאס קרלייל הזכיר את הניסוי של פסקל באנציקלופדיה של אדינבורו.
אימריך אנדרייצ'אק (בסלובקית: Imrich Andrejčák; 12 ביולי 1941 – 5 בספטמבר 2018) היה איש צבא ופוליטיקאי צ'כוסלובקי וסלובקי.
שימש כשר ההגנה האחרון של צ'כוסלובקיה וכשר ההגנה הראשון של סלובקיה העצמאית.
נולד בעיירה הניסקה, שבמחוז קושיצה.
מגיל 15 למד בפנימיה צבאית ולאחר מכן בבית הספר לקצינים של צבא צ'כוסלובקיה.
בשנת 1961, בתום הלימודים, קיבל דרגת לוטננט.
שירת ביחידות שריון כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה.
בשנת 1971 סיים אקדמיה צבאית בעיר ברנו ומונה לתפקיד מפקד גדוד סיור.
לאחר מכן פיקד על רגימנט חרמ"ש.
ב־1976–1978 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי במוסקבה.
ב-1979 מונה למפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-14. ב-1982 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה לראש המטה של הארמייה ה-1. בשנת 1983 מונה למפקד הארמייה ה-1. הוא פיקד עליה עד לשנת 1987, אז מונה לראש מטה ובהמשך למפקד של המחוז הצבאי המזרחי.
ב-1990 מונה לתפקיד סגן שר ההגנה.
ביולי 1992, לאחר התפטרותו של לובוש דוברובסקי, מונה לתפקיד שר ההגנה של צ'כוסלובקיה.
לאחר התפרקות צ'כוסלובקיה הסתיים למעשה שירותו הצבאי של אימריך אנדרייצ'אק.
הוא קיבל תפקיד של ייעוץ נשיא סלובקיה לענייני צבא וביטחון.
ב-16 במרץ 1993 מינה אותו ראש הממשלה ולדימיר מצ'יאר לשר ההגנה הראשון של סלובקיה העצמאית.
הוא מילא את התפקיד במשך שנה אחת.
במרץ 1994 הודחה ממשלתו של ולדימיר מצ'יאר וכל שרי ממשלתו (כולל אימריך אנדרייצ'אק) פוטרו מתפקידם.
לאחר פיטוריו נבחר אנדרייצ'אק לפרלמנט הסלובקי מטעם (ĽS-HZDS).
הוא כיהן כחבר פרלמנט עד לשנת 2002.
לאחר פרישתו מחיים הפוליטיים הוא התגורר בעיר טרנצ'ין, שם מת ב-5 בספטמבר 2018
אין הנחתום מעיד על עיסתו הוא ביטוי שנטבע בצורתו זו בספרות העברית החדשה ומשמעותו היא שלא ראוי שאדם יעיד על איכות מוצריו מכיוון שהוא אינו אובייקטיבי.
בספרות חז"ל ישנו מקור המופיע מספר פעמים ועוסק בנחתום ועיסתו.
הרעיון שהתהילה של האדם צריכה לבוא מאנשים זרים, שרואים את התוצאות האמיתיות של המעשים שלו, ולא מפיו שלו עצמו, שכן הוא לא יכול להעריך את פעולותיו באופן אובייקטיבי מובע גם במשלי: ""יְהַלֶּלְךָ זָר וְלֹא פִיךָ, נָכְרִי וְאַל שְׂפָתֶיךָ".
לביטוי משמעות דומה לזה של "יהללך זר ולא פיך", אך, כפי שמובא למעלה, הוא יכול לשמש גם במקרים בהם האדם מעיד על יצירתו שהיא גרועה.
לביטוי משמעות נוספת, לפיה אין להסיק מהמוניטין של אדם (או, במובנים מודרניים יותר, המוניטין של חברה או של מותג) על איכות מוצריו, אלא יש לשפוט כל מוצר במנותק מהיצרן.
בעיתון "על המשמר" משנת 1943 נכתב: "בדרך כלל מקובל כי אין הנחתום מעיד על עיסתו.
אולם כפי הנראה שאמרה זו מופנית רק כלפי פשוטי העם...
מה שאין כן רמי היחש והמעלה.
הם מעידים השכם והערב על טיב עיסתם: 'אני הנני הלוחם הוותיק והיחיד לאחדות, לאחווה, חירות ודמוקרטיה, אני ואין בלתי...".
ב"מעריב" משנת 1986 מופיעה כתבה על דוד מגן.
כשנשאל איזה ראש עירייה היה, הוא ענה: "אין הנחתום מעיד על עיסתו...
אבל לא שכח להזכיר שלאחרונה נבחר בקולותיהם של יותר משבעים אחוז מהמצביעים".
ב"הארץ" משנת 2018, בכתבתה של חברת הכנסת מירב בן-ארי, טוען יולי אדלשטיין כלפי האשמותיו של העיתונאי גדעון לוי: "אמנם אין הנחתום מעיד על עיסתו, אך את מה שהספקתי לעשות בקדנציה הזאת, שהיא הראשונה שלי, לא יוכל לוי לקחת ממני.
בשלוש השנים האחרונות שיניתי את החיים לאנשים במדינה...".
בַּמַּבְחֵנָה, או אִין וִיטְרוֹ היא טכניקה לביצוע ניסוי, בדיקת מעבדה או הליך רפואי בסביבה מבוקרת מחוץ לאורגניזם חי בדרך כלל במבחנה או בכלים שונים.
לעומת טכניקה זו ניצבת טכניקת אִין וִיווֹ - המבוצעת בתוך או על אורגניזם חי (בדרך כלל הכוונה לניסויים בבעלי חיים או לניסויים קליניים בבני אדם, או לבדיקות רפואיות הנעשות על גופו של הנבדק).
ההבחנה בין אין ויטרו לאין ויוו היא יחסית.
יש מי שעבורו כל ניסוי הנערך בתא שלם או ביצור רב תאי הוא ניסוי אין ויוו, ויש מי שעבורו רק ניסוי הנעשה באורגניזם ששלם וגדול ניסוי אין ויוו.
לדוגמה: ניסוי בתרבית רקמה או בתולעים יכונה "אין ויוו" על ידי ביולוג של התא, אך יכונה "אין ויטרו" על ידי רופא.
דוגמה נוספת: ניסוי עם אנזימים וסובסטרטים במבחנה הוא ניסוי אין ויטרו על פי כל הגדרה.
לעומתו, ניסוי בתאי דם אנושיים או בחיידקים יוגדר על ידי ביולוג מולקולרי או ביוכימאי כניסוי אין ויוו, גם אם הוא נערך בתוך מבחנה.
זאת משום שתא הוא יצור חי.
אולם אדם העוסק במקצוע רפואי יגדיר ניסוי כזה כאין ויטרו משום שהתאים האנושיים או החיידקים הוצאו מחוץ לגוף.
בדרך כלל, זול יותר ופשוט יותר לבצע ניסוי או בדיקה אין ויטרו מאשר אין ויוו.
יש אף הטוענים שניסויים אין ויטרו הם תחליף מלא לניסויים בבעלי חיים, אולם כנגדם טוענים כי תהליכים רבים בביולוגיה או ברפואה לא ניתן לדמות במדויק, אם בכלל, במבחנה.
לכן במחקרים רבים חייבים לבצע גם בדיקות על החי (אין ויוו).
עם זאת חוקרים מחפשים שיטות להעברה של ניסויים נוספים לשיטה זו מתוך מניעים כלכליים ואתיים
בַּחַיִּים, אִין וִיווֹ הוא טכניקה לביצוע ניסוי, או בדיקת מעבדה על אורגניזם חי המשמש אורגניזם מודל.
בדרך כלל הכוונה היא לניסויים קליניים, פיזיולוגיים, פרמקולוגיים או מתחום איכות הסביבה בבני אדם, בחיות, בצמחים, בפטריות או בחד תאיים (כולל תאים סרטניים או תאי גזע מבני אדם וכולל בתרביות רקמה).
ניסויים בבעלי חיים במסגרות אחרות, כמו פסיכולוגיה ניסויית, לא זוכים לכינוי זה.
לעומת טכניקת אין ויוו ניצבת טכניקת אִין וִיטְרוֹ - ניסוי, בדיקת מעבדה או הליך רפואי המתבצעים בסביבה מבוקרת מחוץ לאורגניזם חי בדרך כלל במבחנה או בכלים שונים המכילים מולקולות ביולוגיות כגון חלבונים.
יש ניסויים שקשה לסווגם כניסויים מסוג אִין וִיווֹ או אִין וִיטְרוֹ כמו ניסוי בגוויות (למשל ניסוי סוג חדש של רצועה תותבת על ידי השתלתה בברך של אדם מת והנעת הברך המתה אלפי פעמים בעזרת מנוע).
ניסויים באורגניזמים לא אנושיים מקובלים בחקר ביולוגיה, רפואה, פסיכולוגיה, טכנולוגיה, חקלאות ואיכות הסביבה.
ניסויים בבני אדם מקובלים בתחומי מחקר אלה ובתחומים רבים במדעי החברה.
בדיקה או הליך רפואי אין ויוו על עובר ברחם מכונה אִין אוּטֶרו (לטינית: בתוך הרחם).
יצור חי המשתתף בניסוי יכול לייצג בניסוי את בני המין הטקסונומי שלו (למשל פרה המשתתפת בניסוי לשיפור תנאי הגידול של הפרות) או להשתתף בו כאורגניזם מודל (למשל עכבר המשתתף בניסוי לחיפוש תרופה עבור פרות).
ניסויים המשתמשים ביצור חי אחד כמודל ליצור חי אחר חייבים להיעשות לאחר העלאת טעון משכנע על פיו המודל אכן דומה בתכונות הרלוונטיות למה שהוא מיצג.
פעמים רבות טיעון כזה נשען על מחקר קודם, אך יש קבוצה גדולה של מחלות באדם ובבעלי חיים, שלא נחקרות ביצורים חיים אחרים כי טרם נמצא להם מודל מתאים.
ניסוי בחיית מודל עשוי להיות פשוט יותר מבחינה טכנית מאשר ניסוי בחיה או באדם שאותם המודל מדמה.
ניסוי כזה עשוי להיות גם אתי יותר מניסויים בבני אדם ובחיות הנתפסות כבעלות תודעה מפותחת יותר מזו של אורגניזם המודל.
ניסוי בשמרים או תולעים, למשל, לא גורם סבל לבני אדם או לפרות ולא מונע טיפול רפואי מאנשים בקבוצת הביקורת.
מעבר לזאת, להרבה ניסויים בבני אדם קשה למצוא מדגם גדול ומיצג וקשה גם לערוך ניסויים בבני אדם בתנאי מעבדה של ממש.
תנאי מעבדה של ממש מצריכים שכל המשתתפים בניסוי יתחילו ויסיימו את הניסוי באותו תאריך, שיחיו באותה סביבה, יאכלו אותו מזון ושלא יקבלו שום טיפול רפואי אחר בבעיה הנחקרת.
ניסוי הנעשה על איבר אמיתי של חיה, אך הוא נקצר ממנה לפני הניסוי.
אין הולכין בממון אחר הרוב הוא עיקרון הלכתי, לפיו בהכרעה לגבי עובדות הנוגעות לענייני ממונות אין משמעות לרוב ולמיעוט.
הכלל קובע כי לא ניתן לסמוך על קיומו של רוב כדי להכריע בדין ו"להוציא" ממון מחזקתו של אדם.
התלמוד מציג את העיקרון כשנוי במחלוקת בין האמוראים רב ושמואל, כאשר לדעתו של רב הולכים בממון אחר הרוב, אך ההלכה-למעשה נפסקה כדעת שמואל שאין הולכים בממון אחר הרוב.
כלל זה עורר פרשנים רבים לדון בתמיהה מה הסיבה שדווקא בדיני ממונות לא הולכים אחר הרוב למרות שהם אינם החמורים ביותר.
כך לדוגמה בעלי התוספות מקשים על דברי התלמוד שאין הולכים בממון אחר הרוב, מהעובדה שבדיני נפשות החמורים פי כמה כן הולכין אחר הרוב.
בקרב הפרשנים והפוסקים קיימות גישות שונות באשר להגדרת הכלל, כשחלקם מסייגים אותו מהותית וקובעים כי מדובר רק במקרים מיוחדים בהם הרוב חלש יותר מהרוב הרגיל.
בכל מקרה, הנימוק הבסיסי שביסוד הכלל הוא שבדיני ממונות קיימת מוחזקות משפטית של הנתבע בממון או ברכוש, ולכן הכלל הרגיל לפיו יש ללכת אחר הרוב, אינו גובר על הכלל של המוציא מחברו עליו הראיה העומד מולו.
בתלמוד מובאות שתי דוגמאות אודותיהן נאמר הכלל ש"אין הולכין בממון אחר הרוב".
לשתי דוגמאות אלה מאפיינים שונים, ופרשני התלמוד מסיקים מסקנות שונות מההבדלים ביניהן.
הדוגמה הקלאסית היא זו שחלקו בה רב ושמואל במסכת בבא בתרא:
על פי דברי התלמוד היו קיימים שני סוגי שוורים: נגחנים (בעלי מזג תוקפני) ובעלי מזג נוח.
השוורים רעי המזג לא היו שימושיים לחרישה, והמסחר בהם נעשה בדרך כלל לצורך שחיטה.
כך גם נאמר כי עובדתית, בתקופה ההיא, רוב עסקאות השוורים נעשו למטרת חרישה.
המחלוקת בין רב ושמואל כפי שבאה לידי ביטוי בסיטואציה הזו, היא במקרה בו הקונה בעסקה של מכירת שור טוען כי קיבל שור רע מזג על אף שהתכוון לקנות שור לחרישה, טענה שהופכת את העסקה למקח טעות וממילא מבטלת את העסקה מכל וכל.
לדעת רב טענתו של הקונה מתקבלת גם אם אינו יכול להביא ראיה לדבריו, מכיוון שרוב האנשים קונים שוורים לחרישה.
אך לדעת שמואל 'אין הולכין בממון אחר הרוב' ולכן לא ניתן להסתמך על העובדה שרוב העסקאות הן למטרת חרישה, ועל הקונה מוטלת חובת ההוכחה שהתכוון לרכוש שור לחרישה.
במקום אחר בתלמוד מובאת דוגמה אחרת שבה נפסק חד-משמעית כי אין הולכין בממון אחר הרוב: עסקה בה סוכם על מכירת חבית, אך בפועל נמכר כד (שקטן יותר מחבית).
עקרונית העסקה הייתה מוגדרת באופן מיידי כבטלה, אלמלא מדובר היה במקום בו מיעוט מן האוכלוסייה לא היו מבחינים בין המונחים "חבית" ו"כד", והיו קוראים גם לכד קטן בשם "חבית".
לכן, למרות טענתו של הקונה שבאומרו "חבית" הוא התכוון לחבית גדולה, אין באפשרותו לבטל את העסקה, שכן המוכר יכול לטעון שלמרות שנקט בלשון "חבית", בליבו הוא התכוון ל"כד".
מכיוון שאין הולכין בממון אחר הרוב, טענה זו קבילה על אף העובדה שרוב האנשים באותו מקום אינם קוראים לכד "חבית".
לפי ניתוח מנקודת מבט מחקרית של סוגיות התלמוד בנושא זה, רב ושמואל עצמם לא נחלקו בשאלה העקרונית אם הולכים או לא הולכים בממון אחר הרוב, אלא זהו הסבר שניתן למחלוקתם בתקופה מאוחרת יותר על ידי הסתמא דגמרא.
בנוסף, על פי ניתוח שכזה יש מקום להבחין בין הביטוי הארמי "בממונא לא אזלינן בתר רובא" (בממון לא הולכים אחר הרוב) שמופיע בתלמוד בעניין דוגמת השור, לבין הביטוי העברי המקביל "אין הולכין בממון אחר הרוב", שמופיע באופן יחידאי בתלמוד בעניין דוגמת החבית והכד.
הניסוח הפסקני של הכלל העברי הוא ככל הנראה תוספות מאוחרת בתלמוד השייכת לתקופת הסבוראים.
הנימוק הנפוץ ביותר לכלל לכאורה-תמוה זה, נעוץ בעובדה כי רוב אינו גובר על סטטוס של מוחזקות משפטית ברכוש או בכסף עליהם מתחולל הוויכוח.
עיקרון זה אינו מספק, שכן כלל אחר קובע: "רוב וחזקה, רוב עדיף", ואם כן רוב אמור לגבור על המוחזקות המשפטית.
מעבר לכך, ההשוואה לנושאים חמורים יותר - כדיני נפשות - מעוררת תמיהה כיצד ייתכן שבהם הולכין אחר הרוב ואילו בדיני ממונות הקלים יחסית לא הולכין אחר הרוב?!
מספר פרשנים התמודדו עם קושיה זו:
תוספות התייחסו ישירות לקושיה, ותירצו אותה במילים הבאות: ובתרגום לעברית: "צריך לומר כי הרוב שמוכרים לחרישה לא נחשב כמו סוגי הרוב האחרים, ולכן לא סומכים על רוב זה בדיני ממונות".
אין כל הסבר באשר ליסוד ההבדל עליו כותב התוספות, ושני הסברים אפשריים עולים בהקשר זה:
האחד שייך לרב יואל סירקיס מחבר הספר "בית חדש" ('הב"ח').
לדעתו מאפייניו של הרוב הם שהוא נכון אם בוחנים את כלל השוורים הנמכרים, אך אינו נכון אם בוחנים את מספר האנשים הקונים; שיטה זו גורסת כי מעט אנשים קונים שוורים רבים לחרישה, אך מאידך אנשים רבים קונים מעט שוורים לשחיטה.
אם כן - למרות שבהלכות רוב יש לבחון את מספר השוורים הנמכרים, ועל פי בחינה זו לפסוק - העובדה כי אנשים רבים כן קונים שור לשחיטה מערערת את הרוב הקובע כי רוב השוורים נמכרים לחרישה.
לעומתו סבור הרב אריה לייב הלר מחבר הספר "שב שמעתתא" כי הסבר זה אינו נכון, ולדעתו ההבדל בין שני סוגי הרוב נעוץ באופיו הסובייקטיבי או האובייקטיבי.
לדעתו קיימים שני סוגים של רוב: רוב אובייקטיבי שנקבע על פי המציאות, ורוב סובייקטיבי שנקבע על פי רצונות מחשבות ודרכי התנהגות של בני-האדם.
רוב סובייקטיבי אינו תקף בדיני ממונות (כפי שמתבטא בדוגמה של שור לחרישה או לשחיטה בה כל הדיון הוא אודות רצונותיו של הקונה) לעומת זאת במקרה של רוב אובייקטיבי אכן הולכין אחריו גם בדיני ממונות.
מחבר הספר תרומת הדשן טען כי חזקת ממון שונה משאר החזקות בהלכה, ועליה רוב אינו גובר; לטענתו, הכלל המוציא מחברו עליו הראיה מהווה נדבך נוסף בתוקפה של חזקת הממון, ומכאן שרוב אינו גובר על שתיהן גם יחד.
לפי פרשנות נוספת, חזקת ממון נחשבת לבעלת עוצמה רבה יותר משל חזקות אחרות מאחר שהיא מוגדרת כ"חזקה דהשתא" - בניגוד ל"חזקה דמעיקרא"; כלומר, מכיוון שמדובר בחזקה נוכחית שמצביעה על סטטוס שקיים כעת, היא בעלת עוצמה רבה יותר מחזקות המתבססות על סטטוס שהתבטל.
דעה רביעית גורסת כי מדובר בגזרת הכתוב שנגזרת מהפסוק: לפי גישה זו הפסוק נסוב אודות דיני ממונות, והוא מדגיש במיוחד את העובדה כי אך ורק שני עדים מסוגלים להוציא ממון מחזקת בעליו.
גישה דומה נמצאת אצל הרב יעקב יהושע פאלק מחבר הספר "פני יהושע", אלא שגזרת הכתוב נלמדת מפסוק אחר: , אך סביר כי הוא מתכוון שהדבר שנלמד מהפסוק הוא הכלל הקובע שהמוציא מחברו עליו הראיה - דבר שמסביר את ההיגיון ולא מסתפק בגזרת הכתוב ללא טעם.
לפי דעה חמישית הכלל שאין הולכין בממון אחר הרוב אינו מבוסס על היגיון משפטי, אלא הוא תקנת חכמים המתבססת על כוחם של חכמים להפקיר ממון של אנשים.
בבסיסן של שתי הדעות הראשונות (שהן גם המרכזיות ביותר) עומד הסברו של רבי שמעון שקופ מחבר הספר "שערי ישר".
אין מנוס מלקבוע שהמתודה על פיה מתנהגים דיני ממונות שונה מהותית מזו הקובעת את הכללים בדיני נפשות, ועל המתודה הזו כותב הרב שקופ.
כאמור, עיקרון מהותי זה עומד בבסיס ההסברים המובאים לעיל, ולפיו מובנת הקביעה כי דווקא בדיני ממונות, על אף שהם קלים יותר מבחינת המשמעויות שמאחוריהם, הכלים המשפטיים הנדרשים כדי להכריע בהם חמורים יותר מהלכת רוב שבכל ההלכה.
בדוגמה השנייה ממסכת בבא קמא, רב אינו מובא כחולק על הכלל שאין הולכין בממון אחר הרוב, ומשתמע מכך שאינו חולק על הכלל אלא על פרטיו.
קיימות כמה גישות המסבירות את השוני בין הדוגמאות בדעתו של רב בעניין החלת הכלל:
לעומת זאת כאשר השאלה היא אודות הכוונה שמאחורי הסיכום הלשוני בין השניים, יכול המוכר לטעון "אני שייך למיעוט", ולכן כשאמר "חבית" התכוון ל"כד".
פרשנות נוספת מסבירה באופן אחר מדוע רב חלוק על שמואל רק בדוגמה הראשונה בנוגע למכירת שור לשחיטה או לחרישה, אך לא בנוגע לדוגמה השנייה אודות מכירת חבית וכד.
גישה שלישית מחלקת בין שתי הדוגמאות באופן שונה.
גישה זו משתמשת בחלוקה עובדתית-היסטורית, וטוענת כי הרוב עליו מדובר במקרה של שור לחרישה או לשחיטה, הוא רוב חזק ולכן גם בממון הולכים על פיו, לעומת זאת במקרה של הכד והחבית מדובר ברוב חלש יותר, שכן מיעוט האנשים שמכנים "כד" בשם "חבית" הוא מיעוט גדול יחסית.
גם לדעתו של רב שהולכים בממון אחר הרוב, זה תקף במקרים בהם קיים ויכוח נחרץ בין התובע לנתבע אודות העסקה, אך לא כאשר שניהם אינם זוכרים וטוענים טענות שמא; במקרה זה גם 'רב' מודה לשמואל כי לא הולכים בממון אחר הרוב.
הסיבה לכך היא, ככל הנראה, שהחזקה בממון ללא טענה נחרצת מאחוריה אינה בעלת עוצמה כזאת שגוברת על רוב.
האמירה "אין הולכין בממון אחר הרוב" היא כללית, ומחוסרת הבחנה מדויקת מהו אותו "ממון" שבו לא הולכים אחר הרוב.
הפוסקים דנים בווריאציות שונות של יישומים להלכת רוב באשר לדיני ממונות:
דיון מפתיע בקרב הפוסקים, נסוב אודות רוב בפסיקה של דיינים.
בהלכה (כמו גם במשפט הכללי), רוב הדיינים הוא זה המכריע את הדיון, אך אם בממון אין הולכים אחר הרוב, לכאורה לא ניתן להכריע דיונים ממוניים על פי רוב הדיינים.
קיימות כמה אפשרויות המסבירות מדוע רוב הדיינים מכריע גם בדיני ממונות:
אפשרות חילוק ראשונה כותב הרב אריה לייב הלר מחבר הספר "שב שמעתתא", והוא מתבסס בה על חלוקה בה הוא הסביר את שיטת התוספות.
כאמור, לדעתו קיימים שני סוגים של רוב: רוב אובייקטיבי שנקבע על פי המציאות, ורוב סובייקטיבי שנקבע על פי רצונות ומחשבות של בני-האדם.
רוב סובייקטיבי אינו תקף בדיני ממונות (כפי שמתבטא בדוגמה של שור לחרישה או לשחיטה בה כל הדיון הוא אודות רצונות של הקונה) לעומת זאת במקרה של רוב אובייקטיבי (כפי שמתבטא במקרה של ספירת הדעות בקרב הדיינים) אכן הולכין אחריו גם בדיני ממונות.
תוספות במסכת בבא קמא כותב כי קיים הבדל מהותי בין הליכה אחר הרוב באופן כללי לבין הכרעה על פי רוב של דיינים, לדבריו, פסיקה על פי רוב הדיינים נובעת מכך שמיעוט הדינים נחשב כאילו אינו קיים כלל.
עקרונו היסודי של שקופ מגדיר את ההכרעה על פי הרוב בדיינים כחלק מדיני בית-דין ולא כחלק מדיני ממונות, ולכן אין כל מניעה שרוב ישמש בהם להכרעה.
הבחנה נוספת שמנסה להסביר מדוע רוב של דיינים פועל גם בדיני ממונות, מחלקת בין "רוּבָּא דְאִיתָּא קֲמָן" ("רוב שישנו לפנינו") ל"רוּבָּא דְלֵיתָּא קֲמָן" ("רוב שאינו לפנינו").
הכלל שאין הולכים בממון אחר הרוב משמש גם בעניין שונה בתחום דיני הממונות - טענת קים לי.
במקרה זה טוען אחד מבעלי הדין כי למרות שרוב הדעות ההלכתיות נוטות לרעתו בכל זאת "קים לי" (בארמית, ובעברית: מחזיק אני) כדעת המיעוט.
גם עיקרון הלכתי זה נגזר מן הכלל 'אין הולכין בממון אחר הרוב', ונסמך על העיקרון כי בדיני ממונות רוב אינו גובר על מוחזקות, שכן אחרת, אדם לא יכול היה לטעון כי הוא הולך אחר דעת המיעוט.
יישום נוסף בו קיים ספק בקרב הפוסקים, נסוב אודות מקרה בו התגלתה סתירה בדברי שני עדים, אך היא סתירה קלושה מסוג כזה שרבים האנשים שטועים בה; לדוגמה, עד אחד אומר כי המקרה היה ביום א' בחודש ולעומתו השני אומר שהוא היה ביום ב' בחודש.
דוגמה כזאת נידונה במשנה הראשונה של פרק חמישי במסכת סנהדרין במסגרת הלכות דרישה וחקירה, שם נפסק להלכה כי העדות כשרה, אך הכרעה זו מבוססת על רוב - רוב בני האדם שטועים לעיתים בימי החודש, ורק בגלל זה העדות כשרה, אך בדיני ממונות אין הולכין אחר הרוב.
בהלכה, אסופי הוא תינוק עזוב שאין לדעת האם נולד להורים יהודים או לא.
ההלכה קובעת כי ההכרעה באשר לדתו של התינוק מתקבלת על פי הלכת רוב, ובמקרה זה בודקים את דתם של רוב תושבי העיר בה הוא נמצא; אם רובם יהודים התינוק מוחזק כיהודי, ואם הם אינם יהודים הוא מוחזק כגוי.
קיימת מחלוקת ראשונים לגבי דינו של שור של יהודי שהזיק שור של תינוק שכזה; תוספות קובע להלכה כי אדם שמזיק את ממונו של "אסופי" כזה שהוכרע גורלו להיות יהודי, חייב לשלם כדין כל מזיק.
לעומתו כמה ראשונים אחרים כדוגמת רבי וידאל די טולוזא מחבר הספר "מגיד משנה", רבי יעקב בן אשר (הטור) ורבי יוסף קארו מחבר ה"שולחן ערוך", חלוקים על פסיקת התוספות, וסבורים שלהלכה אין לחייב אדם המזיק את ממונו של אסופי.
כי כשם שבכל שור של יהודי שמזיק שור של גוי היהודי פטור, כך גם במקרה של אסופי לא ניתן להכריע את יהדותו על סמך רוב - לעניין חיוב ממון, שכן אין הולכים בממון אחר הרוב.
האחרונים תמהים על שיטה זו של תוספות שכן העובדה כי חלה חובת תשלום על המזיק נובעת מהכרעה על סמך רוב - שהאסופי נמצא בעיר שרובה יהודים -, ואם כן כיצד ניתן לחייב ממון את המזיק, הרי בממון אין הולכין אחר הרוב?
שני הסברים נאמרו אודות שיטת התוספות: הראשון על ידי הרב שמואל מפיורדא מחבר הספר "בית שמואל", לדבריו קיים הבדל מהותי בין הדוגמה בה טען שמואל כי אין הולכין בממון אחר הרוב לבין מקרה של הזקת ממונו של אסופי.
שמואל שטען כי אין הולכין בממון אחר הרוב דיבר במקרה בו התבצעה זה מכבר עסקת-מכר של שור בין מוכר וקונה, וכעת הקונה תובע את כספו בחזרה בטענה כי מדובר בטעות.
במקרה זה אין הולכין בממון אחר הרוב, והדין הוא שהמקח בעינו עומד שכן הקונה העביר את הכסף מרצונו לידי המוכר, ומוחזקותו של המוכר בממון טובה יותר בעקבות כך.
לעומת זאת הזקת ממונות של אסופי היא תביעה ראשונית מצד האסופי כלפי המזיק, במקרה זה האסופי לא העביר כל סכום למזיק, ואין למזיק כל מוחזקות מיוחדת מעבר לעובדה שהממון בידו.
במקרה כזה אכן הולכין בממון אחר הרוב, והמזיק חייב לשלם.
הרב אריה לייב הלר, מחבר הספר "שב שמעתתא", סבור כי חילוקו של הרב פייבוש הוא הפוך מההיגיון.
לדעתו העובדה שהממון היה בתחילה בידי הקונה ולאחר מכן עבר למוכר מגביר את כוחו של הקונה, שכן הוא מוגדר כ"מרא קמא" - הבעלים הראשון.
לפי היגיון זה במקרה אודותיו דיבר שמואל לקונה כוח חזק יותר, ובכל זאת ההלכה היא שלא הולכין אחר הרוב והכסף נשאר אצל המוכר, על אחת כמה במקרה של הזקת ממון-אסופי שאין להוציא את הממון מידי המזיק שכן הוא מוחזק בו מאז ומעולם.
במקום שיטת הרב פייבוש, הרב הלר סבור כי את שיטת תוספות ניתן להסביר על פי דבריו במקום אחר, בו הוא כתב כי עקרונית בממון אכן הולכין אחר הרוב, ורק במקרה של שור לחרישה או לשחיטה סבר שמואל כי אין הולכין אחר הרוב מאחר שמדובר ברוב חלש במיוחד.
אין אפוטרופוס לעריות הוא כלל בהלכה היהודית, הקובע כי אין לסמוך על אף אדם בכל הקשור לשמירה על איסור עריות.
לפי הכלל, כל כללי הנאמנות המקובלים בתחומים אחרים אינם תקפים בתחום העריות.
במסכת חולין מבואר כי המקור ממנו ניתן להוכיח כי הרוב מכריע את הסוגיה, הוא הפסוק () "מַכֵּה אָבִיו וְאִמּוֹ, מוֹת יוּמָת".
הפסוק אומר שהמכה את אחד מהוריו חייב מיתה, וזאת למרות שאבהותו הביולוגית של האב נתונה בספק, שכן באופן טבעי אין שום עדות על כך.
מכאן ניתן ללמוד שמאחר ולרוב, מי שידוע כאביו של האדם הוא אכן אביו הביולוגי, ניתן להסיק כי הוא אכן אביו.
הגמרא מקשה: אולי ייתכן שחיוב המיתה על "מכה אביו ואמו" תקף רק כשידוע כי אביו ואמו לא התייחדו עם אדם נוסף, כמו למשל אם היו אסורים יחד בבית הסוהר.
על כך משיבה הגמרא כי לא ניתן לסמוך בנושא זה על הסוהרים, ולא על הכללים הרגילים האומרים כי הם אכן היו אסורים יחד ולא נכנס אדם נוסף לשם, גם אם לפי חוקי בית הסוהר הדבר היה אסור, שכן בנושא עריות אין לשום אדם נאמנות.
בתלמוד ירושלמי על מסכת כתובות כתוב כי אין ממנים אפילו חסיד שבחסידים, כלומר צדיק גמור, להשגיח על הקפדה על איסורי עריות.
כלל זה נפסק להלכה בשולחן ערוך.
קיים שימוש נוסף בברייתות המובאות בתלמוד בבלי במסכת כתובות בנוגע לאישה פנויה שהתייחדה עם גבר, אשר קיים ספק אם אותו גבר היה אדם כשר או שהוא ממזר ולכן אם הוא בא עליה היא נפסלת מלהינשא לכהן.
לפי רבן גמליאל ורבי יהודה היא נאמנת לומר שאדם כשר בא עליה, ואילו לפי רבי יהושע היא פסולה לכהונה מספק.
שאל רבי יהושע את החולקים עליו: במה שונה דינה של זו, מדינה של אישה שנשבתה לבין הגוים, שאסורה להנשא לכהן מספק?
השיבו לו רבן גמליאל ורבי יהודה: רוב עובדי כוכבים פרוצים בעריות, ולכן קיימת חזקה כי הם קיימו בשבויה מעשים האוסרים עליה להינשא לכהן.
על כך השיב רבי יהושע: "אין אפוטרופוס לעריות" וגם אצל יהודים לא יתקיימו כללי הנאמנות הרגילים האומרים כי קיימת אצלם חזקת כשרות.
בעל ההפלאה מסביר, כי רק במקרה זה חולק רבן גמליאל על הקביעה כי "אין אפוטרופוס לעריות" אבל ביתר המקרים יסכים רבן גמליאל שניתן לומר "אין אפוטרופוס לעריות", אפילו כנגד רוב, כדי לומר שקיים עדיין ספק.
ורק במקרה זה לא משתמשים בכלל כי לא ניתן להשתמש בו כדי להוכיח שוודאי האישה נבעלה.
דוגמאות לשימוש בביטוי בהקשרים שאינם הלכתיים
גם מחוץ להקשר הלכתי מקובל לצטט את הביטוי "אין אפוטרופוס לעריות", כדי לבטא את הרעיון לפיו ללא שמירה על סייגים, כל אדם עשוי לחטוא בעבירות מהתחום המיני.
במשפט בו הורשע הרב מוטי אלון בתקיפה מינית כתבה השופטת: "חז"ל כבר כתבו שאין אפוטרופוס לעריות".
בהלכה היהודית, הכלל אין איסור חל על איסור קובע כי לא יכולים לחול שני איסורים שונים על אותו דבר, שכן סברא היא שאין התורה באה לאסור דבר שאסור כבר, והתורה באה לאסור רק דברים המותרים.
כאשר האיסור השני הוא "איסור מוסיף", כלומר שהאיסור השני, מוסיף וחל בנוסף על אנשים נוספים, או שהוא אוסר דברים נוספים על האדם, הוא חל אף שכבר היה דבר זה אסור קודם.
לדוגמה, כהן גדול שבא על אשה שהיא אלמנה גרושה וחללה.
כאשר הייתה אלמנה הייתה אסורה על כהן גדול ומותרת לכהן הדיוט, נישאה שוב ונתגרשה נאסרה לכהן הדיוט משום גרושה, וזהו איסור מוסיף, ולכן תהיה אסורה לכהן גדול משום שני האיסורים.
וכן חללה שקודם נתגרשה ואחר כך נתחללה, שקודם החילול הייתה מותרת באכילת תרומה ואילו חללה אסורה, ולכן גם הוא איסור מוסיף, ולכן יהיה הכהן גדול חייב על שלושת האיסורים: אלמנה גרושה וחללה.
והכהן ההדיוט יהיה חייב שנים, גרושה וחללה.
וכן איסור אחות אשה ואיסור אשת אח, כאשר אדם נשא את אחות אשת אחיו, נמצא שאשתו כבר הייתה אסורה על אחיו לפני שהוא נשא אותה - מדין "אחות אשה", ובנישואיו הוא מוסיף איסור "אשת אח" על שאר האחים, ולכן חל איסור זה גם על האח שכבר הייתה אסורה לו.
איסור כולל הוא, כאשר חל איסור על חפצים או אנשים נוספים מלבד האובייקט שנאסר כבר, הוא חל גם על האובייקט שנאסר כבר, אגב חלותו על מה שעדיין לא נאסר.
שיטת חכמים שיש איסור חל על איסור באופן שהאיסור השני הוא "איסור חמור" (עיין ).
למשל, כאשר האיסור הראשון אסר את האובייקט רק באכילה ואילו האיסור השני אוסר אותו גם בהנאה, הוא חל על איסור אחר.
רבי יוסי הגלילי שסבור שגם איסור כולל אינו חל על איסור אחר, סבור שכאשר הוא איסור חמור, הוא חל על איסור אחר.
במסכת יבמות הגמרא דנה בדין זה בקשר להלכות ייבום.
התורה מצווה, כי כאשר אדם מת ואין לו בנים, על אחיו של המת לייבם את אשתו - להנשא לה, ולמרות שאשת אח היא אחת מהעריות, התירה התורה איסור זה לצורך מצוות יבום, בתנאי שלא תהא אסורה באיסור נוסף - כמו אחות אשה.
הגמרא דנה בקשר לאשה שהיא אסורה בשני איסורים; היא אשת אחיו של אדם מסוים, וגם אחות אשתו.
אם איסור אשת אח חל קודם, מכיוון שאשה זו נישאה לאחיו, ורק אחר כך הוא נישא לאחותה של אשה זו - דבר שגרם לאשה להיות אסורה לו באיסור אחות אשה, במקרה כזה נמצא שרק איסור אשת אח הוא זה שחל עליה.
לפי זה, לכאורה היה עליה להתייבם, שהרי היא אשת אח ולא אחות אשה.
עם זאת, אין חל עליה מצוות יבום, שכן אם יותר איסור אשת אח לצורך מצוות יבום, מיד יחול עליה האיסור השני התלוי ועומד - של אחות אשה, ואיסור זה אינו נדחה מפני מצוות יבום, ולכן אין איסור אשת אח נפקע.
בית שמאי ובית הלל נחלקו האם מותר לייבם את צרתה, כלומר אשתו השנייה של המת.
במקרה רגיל, קיים כלל האומר כי אם אחת מנשי האח המת אסורה לייבם, אסור לו לייבם גם את אחת הנשים האחרות.
לפי דעת בית שמאי, מותרת הצרה להתייבם, מפני הטעמים האמורים.
במקרה הפוך, שהאשה הייתה אסורה קודם כול באיסור אחות אשה, שכן האח החי נשא את אשתו - אחותה - לפני שהמת נשא את אשתו ובכך אסר אותה באיסור אשת אח, נחלקו בית שמאי ובית הלל.
לפי בית שמאי יש להתיר את הצרה להתייבם, שכן מכיוון שאין איסור חל על איסור, נמצא שאין אשה זו אסורה באיסור אשת אח כלל אלא רק אחות אשה, ולכן אינה אוסרת את צרתה.
חכמי המשנה והגמרא נחלקו האם יש איסור אבר מן החי בחייו של בעל חיים.
לפי רבי יהודה הנשיא "בהמה בחייה לאו לאיברים עומדת", כלומר בעל חיים שחי כל עוד איבריו מחוברים זה לזה אין איבריו עומדים לאכילה, ורק לאחר שחותכים אבר ממנו יש איסור אבר מהחי, ולפי רבי אלעזר ברבי שמעון גם בחייה הבעל חיים יש איסור אבר מהחי.
ישנם מספר הלכות התלויות בשאלה זו, אחת מהם היא על פי הכלל אין איסור חל על איסור.
אם בהמה היא טרפה, ואדם חתך אבר ממנה ואכלה, נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש האם הוא עבר על שני איסורים או על איסור אחד.
אביי מפרש את המחלוקת בצורה כזו: לפי רבי יוחנן הוא עבר על שני איסורים, שכן בהמה בחייה לאו לאיברים עומדת, ולכן על איסור אבר מהחי חל עליה עד שיחתכנה - וכבר קודם לכן חל עליה איסור טרפה, אך לפי ריש לקיש בהמה בחייה לאיברים עומדת, ושני האיסורים חלים כאחד.
גם כאשר אין איסור חל על איסור, יש לקבור את העובר בין רשעים גמורים יותר, שכן מפאת רשעתו יש להחשיבו שהוא עבר על שתי עבירות, למרות שהחלות המעשית הייתה רק על אחת
כאשר אין איסור חל על איסור, אין הכוונה שהאיסור השני אינו חל כלל, אלא "מיתלי תלי", האיסור תלוי ועומד, שבמקרה והאיסור הראשון יסתלק, יחול השני.
לכן, כאשר אשת אח שהיא גם אחות אשה נופלת לייבום, אין איסור אשת אח מותר, מכיוון שבמקרה ויותר - יחול איסור אחות אשה על אותה אשה.
מה למעשה מונע כיום את הסרת האיסור?
רבי ברוך בער לייבוביץ' מבאר, שהחפצא של איסור השני, הוא אשר מונע את האיסור הראשון מלהסתלק.
כלומר: למרות שהאיסור אינו חל למעשה על האשה, די בכך שהוא קיים באופן עקרוני כדי למנוע את הסרת האיסור הראשון, מהסיבה האמורה.
אין אלו אלא דברי נְבִיאוּת הוא פתגם המובא בספרות חז"ל מפי תנאים ואמוראים, כלפי דעות שלא נומקו.
הראשונים חלוקים בפירוש הביטוי ומשמעותו.
בספרות הרבנית המאוחרת הביטוי נפוץ כהבעת קושיה על דעה שאינה מנומקת.
במסכת בבא בתרא מובאת ברייתא העוסקת בדיני מכירה: .
במסכת עירובין מסר רבי אידי הלכה בשם רבי יהושע בן לוי, העוסקת בכללי תחום שבת: אם אדם היה בבין השמשות של ערב שבת מחוץ לעיר וקנה שביתה במקומו, מותר לו ללכת רק עד אלפיים אמה ממקומו, גם אם התברר לו בשבת שהן מסתיימות בתוך עיר.
אך אם כל העיר היא בשטח אלפיים האמה, נחשבת לו כל העיר כארבע אמות ואינה נכנסת בחשבון תחום השבת, ומותר לו ללכת את כל העיר ואחריה עד סוף אלפיים אמה מלבדה.
על הלכה זו של רבי יהושע התבטא רבי אידי: .
ניסוח שונה מעט של הפתגם מופיע במסכת בכורות.
האמורא רב פסק שאצבע עודפת שיש בה עצם ואין בה ציפורן מטמאת בטומאת מת במגע ובמשא, אך אינה מטמאת בטומאת אוהל.
על קביעה זו תמה רבי יוחנן ואמר , שהרי אם האצבע נחשבת כאבר גמור, ראוי שתטמא גם באהל, ואם אינה נחשבת כאבר ראוי שלא תטמא כלל.
דברי רבי יוחנן במסכת בכורות באו בבירור להביע ביקורת על קביעה הלכתית מתמיהה שנאמרה ללא הסבר או מקור.
כלומר, הצירוף "דברי נביאות" בא כלשון גנאי כלפי הלכה שנאמרה ללא טעם, כאילו היא נבואה מן השמים.
אולם, במשמעות הביטוי "אין אלו אלא דברי נביאות" בשתי הופעותיו נחלקו הראשונים.
יש המפרשים גם ביטוי זה כאמירה ביקורתית, בדומה לדברי רבי יוחנן, שנועדה להתנגד לדעה ההלכתית שהוצגה ללא טעם או מקור.
פירוש הפוך עולה מדברי רש"י ותוספות במסכת עירובין, ולשיטתם האמירה "אין אלו אלא דברי נביאות" לא נועדה לגנאי אלא לשבח, שלא כדברי רבי יוחנן.
לפי רש"י הכוונה היא שמכיוון שרבי יהושע בן לוי אמר חידוש הלכה גדול ללא שנתן טעם לדבריו, מן ההכרח לומר שהוא קיבל את הדברים מרבו, אך לא חידש הלכה זו מעצמו.
ר"י הזקן מפרש שכיוון שמדובר בחילוק כה גדול שנאמר ללא טעם וסברא, על כרחנו שהדברים נאמרו ברוח הקודש.
ר"י מוכיח את דבריו מן ההקשר בסוגיא במסכת בבא בתרא, העוסק בנבואה של ממש ובכוחם של חכמים העדיף מזה של הנביאים, ולכן מפרש שהביטוי "אין אלו אלא דברי נביאות" מכוון תמיד לשבח, ו"עשו דבריהן כדברי נביאות" מכוון תמיד לגנאי.
למרות דברי רש"י ותוספות, בספרות הרבנית לדורותיה התקבל הביטוי דווקא במשמעותו הראשונה, כדברי גנאי או התנגדות לדעה שלא נומקה כל צרכה.
במשמעות זו הוא משמש בלשונם של ראשונים ואחרונים רבים.
אין ארוחות חינם הוא פתגם, המופיע בגרסאות שונות, ומקורו באנגלית.
המסר העולה ממנו הוא שלא ניתן לקבל דבר ללא תמורה – ולכל מעשה או מוצר יש מחיר, גם אם אינו נראה לעין.
הפתגם משמש בארצות הברית משנות ה-30 וה-40, אך לא ידוע מתי בדיוק הופיע לראשונה.
גם השימוש בראשי תיבות של גרסאותיו השונות נפוץ: TNSTAAFL, TANSTAAFL, TINSTAAFL.
הפתגם מבוסס על צירוף אחר, ארוחת חינם, שמקורו בתרבות הברים בארצות הברית במאה ה-19, שבהם רוֹוֵחַ מבצע של הגשת ארוחה ללא תשלום ללקוחות שרכשו משקאות חריפים.
רוב מוצרי המזון שהוגשו חינם היו בעלי תכולת מלח גבוהה (כגון האם, גבינות, קרקרים מלוחים וכדומה) ולפיכך מצמיאים, כך שבעקבות אכילתם הלקוחות הזמינו משקאות נוספים.
הביטוי 'אין ארוחות חינם' קשור לפיכך לנוהג נפוץ במסחר האמריקני להבטיח 'ארוחת חינם' כביכול למי שיקנה את מוצריהם, וכן לאנשי עסקים המזמינים את שותפיהם לארוחה מפוארת.
ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה הצהיר ב-1934 נגד השחיתות: "ארוחות החינם נגמרו".
האמרה נחשבת מכוננת בהשקפת העולם הקפיטליסטית, בזכות שילובה במאמרים וכן בזכות סופר המדע הבדיוני רוברט היינליין, אשר נהג לשלב בכתיבתו באופן תכוף את הביטוי "אין כזה דבר כמו ארוחות חינם" ואת ראשי התיבות שלו ("אכדכאח"), כמו למשל ברומן שלו משנת 1966 "עריצה היא הלבנה".
בכך תרם היינליין רבות לתפוצת של הביטוי.
תרמו לתפוצת הביטוי גם כלכלנים בעלי גישה ימנית-ליברלית, ביניהם כלכלן השוק החופשי מילטון פרידמן שהשתמש בביטוי ככותרת לספרו מ-1975, הכלכלן קמפבל מק'קונל אשר ציין כי הביטוי הוא "בליבת הכלכלה", ובישראל מקפיד לעשות שימוש בביטוי זה הכלכלן עומר מואב.
אין דבר שבערווה פחות משניים הוא כלל בהלכה לפיו שינוי מעמד אישי על ידי המעשה המתאים, כמו קידושין או גירושים, אינו חל אם לא נעשה בנוכחות שני עדים כשרים.
דבר שבערווה משמעותו שינוי המעמד האישי בתחום הקשור לעריות, בעיקר קידושין וגירושין.
לכל שינוי כזה יש בהלכה היהודית מעשה מסוים שרק באמצעותו השינוי יכול לחול.
לתחילת חיי אישות יש שני שלבים.
איש הבא לקדש אישה צריך לעשות מעשה קידושין.
"האשה נקנית בכסף בשטר ובביאה" ().
קידושין אלו האמורים כאן הם נקראים בתורה אירוסין.
האירוע בלשון ימינו מכונה אירוסין, הוא "שידוכין" בלשון חכמים, וכמעט אין להם תוקף הלכתי ממשי.
בשלב השני יש לקדם את האירוסין ל"נישואין".
זה נעשה על ידי חופה.
יש לציין שבעיקרון שתי פעולות אלו יכולות להיעשות בפרקי זמן שונים.
אלא שבימינו מסיבות שונות נהגו להצמיד את החופה והנישואין לקידושין.
כדי להתיר קשר של אישות, צריך לעשות מעשה גירושין, והוא נתינת גט ליד האישה.
שלושת המעשים האלו; מעשה קידושין, מעשה נישואין ומעשה גירושין אינם יכולים לחול (לתפוס) אם לא נעשו בנוכחות שני עדים כשרים.
הכלל הזה מקורו בתחילת מסכת גיטין והוא נידון בתלמוד בעוד מקומות.
המקור מהתורה לכלל זה הוא מהפסוק; כי מצא בה ערות דבר (), בעזרת גזירה שווה מהפסוק על פי שני עדים או על פי שלשה עדים יקום דבר (), למדו חכמים () שאין קיום לדבר שבערווה בפחות משני עדים.
כמו כן כלל זה נוהג גם לגבי איסור אישה לבעלה על ידי זנות כמבואר במסכת כתובות () ונפסק בפוסקים.
לגבי היתר יבמה לשוק נחלקו הפוסקים.
בראשונים מבואר שבאופן עקרוני גם שם תקף הכלל הזה, כגון לגבי להעיד על החולץ שהוא גדול וממילא הוא בר חליצה.
אבל יש מגדולי הפוסקים שפקפק בזה.
לגבי איסורי כהונה, כגון להעיד על אישה שהיא גרושה או חלוצה או שבויה, נחלקו הפוסקים.
בראשונים מבואר שזה בבחינת דבר שבערווה.
מהרמב"ם נראה שדעתו שאין איסורי כהונה בבחינת דבר שבערווה, אבל אין הדבר מוכרע.
חוץ מאשר ב"דבר שבערווה" תפקיד העדים לברר לפנינו את המציאות.
אדם קנה חפץ מחברו, ועשה את מעשה הקניין הנדרש, הרי הדבר קנוי לו גם אם לא ראה זאת שום אדם.
אלא שאם המוכר יכחיש את מציאות המכירה לא יוכל הקונה לברר זאת ללא עדים.
אבל בעצם תפיסת מעשה הקניין (ה"חלות" בלשון ההלכה) אין לעדים כל תפקיד.
לעומת זאת בדבר שבערווה יש לעדים תפקיד יותר מהותי.
המעשה אינו חל ללא נוכחות העדים.
זו היא המשמעות של עדי קיום, כלומר הם מקיימי הדבר.
אם אדם קידש אישה ללא עדים, אין היא אשתו.
כלומר לא רק שאין אנו "יודעים" שהיא אשתו, אלא היא באמת איננה אשתו.
וכן אם גירש את האישה, כלומר נתן לה גט, ללא נוכחות עדים, האישה נשארה אשתו לכל דבר.
ישנה הקפדה מיוחדת בעדי קידושין וגירושין על בירור כשרותם, היות שכאמור אם הם אינם כשרים להעיד, הקידושין והגירושין לא יחולו.
ישנן הלכות רבות לכשרות העדים בהלכה.
מהמרכזיים שבהם; רק גברים כשרים לעדות.
רק מי שיהדותו אינה מוטלת בספק.
"גזלן" פסול לעדות, וזה כולל כל אדם שמעכב ברשותו ממון שאינו שלו, כמו הלוואה שאינה נפרעת, שכר שכיר שאינו משולם, נזק שלא פוצה.
ה דורש מעדי הקידושין להרהר בתשובה קודם שניגשים לחופה, ולקבל על עצמם לתקן כל בעיה ממונית שיש להם עם הזולת וכדומה, היות שאם הם פסולים, הרי בכך בעצם באשמתם לא יחולו הנישואין.
ישנם חוגים (כגון אצל תלמידי הרב מבריסק) בהם הזמנה להיות עד בחופה נחשבת לכיבוד גדול.
זה מראה שסומכים על אותו אדם שאין בו שום חשש פסול.
אין דנין אפשר משֶאִי אפשר הוא מושג הלכתי שמשמעותו היא שלא ניתן ללמוד שלילה של פרט מסוים בהלכה אחת מתוך היקש להלכה אחרת בה הפרט הזה אינו אפשרי טכנית.
מתוך י"ג המידות שהתורה נדרשת בהן ישנן ארבע מידות שמהותן היא לימוד הלכה מתוך הלכה אחרת: בנין אב, היקש, גזירה שוה וקל וחומר, ולגבי כל אחת מהן ישנו דיון האם כלל 'אין דנים אפשר משאי אפשר' תקף:
בנין אב - לגבי לדון אפשר משאי אפשר בבנין אב נחלקו תנאים.
לשיטת רבי אליעזר דנים ולשיטת רבי עקיבא אין דנים.
במקור נוסף נראה שאף בית שמאי ובית הלל נחלקו אודות השימוש בכלל זה בבנין אב.
היקש - נחלקו האמוראים, האם הכלל נאמר גם על לימוד מיקש: לדעת רבי עקיבא, שסבור שאין למדין אפשר משאי אפשר בבניין אב, האם הדין כך גם בהיקש, או שבהיקש אף רבי עקיבא מודה שלומדים.
ישנה דעה בראשונים ששיטת התלמוד ירושלמי היא שבהיקש דנים אפשר משאי אפשר.
גזירה שוה - מצינו בתלמוד במפורש שאין דנין אפשר משאי אפשר.
עם זאת ישנם ראשונים הסבורים שאביי ורבא חלוקים בדין זה.
קל וחומר - דין מוסכם שנאמר כלל זה.
בתלמוד מובא כלל זה במקומות רבים, ביניהם:
האם ניתן ללמוד שמצות פריה ורבייה מתקיימת בהולדת זכר ונקבה בדווקא (ולא בהולדת שני זכרים) מבנין אב מברייתו של עולם שנבראו אז אדם וחוה, למרות שאז אילו נבראו רק שני זכרים לא היה קיום לעולם.
האם ניתן להסיק שגירות חלה בטבילה ללא מילה מתוך היקש לנשים שגירותן בטבילה בלבד, למרות שאצלן מציאות המילה איננה אפשרית.
האם ניתן ללמוד שבהמת מעשר (הכוונה לבהמה שנתקדשה על ידי התהליך של מעשר בהמה) שילדה, הוולד אינו קרב מתוך גזירה שוה לקרבן בכור בהמה שאין הוולד שלו קרב, למרות שאצלו אין מציאות של וולד מכיוון שהוא תמיד זכר.
האם ניתן ללמוד שעדים שרצו לחייב מלקות והוזמו, מקבל כל אחד את כל סכום המלקות ואין מחלקים אותם ביניהם, מתוך גזירה שוה לעדים שחייבו מיתה, שכל אחד מהם מתחייב מיתה שלימה, למרות ששם אין אפשרות טכנית לחייב כל עד חצי מיתה.
האם ניתן ללמוד ששחיטת קרבן איננה חייבת להיעשות דווקא על ידי בעל הקרבן עצמו, בקל וחומר מזריקת דם הקרבן שאינו נעשה על ידי הבעלים, למרות ששם בדרך כלל אין אפשרות שהדם ייזרק על ידי הבעלים מכיוון שזריקה כשירה רק על ידי כהן (להבדיל משחיטה שכשירה אף על ידי זר).
אין דברים כאלה היא תוכנית בהנחיית החזאי דני רופ, ששודרה בערוץ 10.
בתוכנית הוצגו סרטוני וידאו, המתעדים תאונות קשות, שבאורח פלא הסתיימו ללא נפגעים בנפש.
פעמים רבות הוצגו תאונות מכוניות, ונפילות של בני אדם, ולעיתים גם תאונות יוצאות דופן, וגם תאונות שבהן מעורבים ילדים או חתולים.
הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1953, ותורגם לעברית ב-1980 בקובץ 'אין איש פה, פרט...' (בו הוא נקרא אין איש פה, מלבד -) ושוב ב-2011 בקובץ 'כתבי אייזיק אסימוב חלק 3'.
המתמטיקאי קליף אנדרסון ומהנדס החשמל ביל בילינגס עובדים במכון טכנולוגי, ובונים מחשב בגודל של כמה מטרים בלבד – קטן בקנה המידה של מחשבים משנות החמישים של המאה העשרים.
ביל משתוקק להתחתן עם חברתו מרי אן, אבל הוא ביישן מכדי להציע לה נישואין.
שני החברים עובדים על פיתוח המחשב, לו הם קוראים ג'וניור, מגדילים את יכולותיו ומקטינים את גודלו.
אבל בעת ביקור במעבדה יחד עם מרי אן הם מגלים שג'וניור מתקדם ממה שהם חשבו.
יש לו בינה מלאכותית והוא מתכנת את עצמו.
מתוסכל מחוסר ההחלטיות של ביל, קליף דורש ממנו להציע נישואים למרי אן.
מאוחר יותר מבינים ביל וקליף שהיה זה ג'וניור שאמר זאת, תוך כדי חיקוי קולו של קליף.
הוא אוסף סיפורים קצרים הכולל ארבעה עשר סיפורים קצרים מאת הסופר אייזק אסימוב, המהווה תרגום לחלק מהסיפורים שהופיעו בקובץ Nightfall and Other Stories, שאר הסיפורים תורגמו בקובץ הסיפורים שקיעה.
כל סיפור כולל הקדמה קצרה מאת אסימוב.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "מסדה" בשנת 1980, בתרגומו של אדם שרתיאל.
אין איש פה, מלבד -
הרכב זיז א' לזיז ב'
מהו הדבר הזה הנקרא אהבה?
אין אישה מעזה פניה בפני בעלה היא חזקה הלכתית לפיה נאמנת אישה בדין ודברים שבינה לבין בעלה כאשר היא טוענת את דבריה בפניו, מתוך הנחה שאם יסוד דבריה בשקר לא הייתה מעזה לטעון אותם בנוכחותו.
תוקף חזקה זו ככל החזקות הוא מדאורייתא לפי רוב ככל הפוסקים, אך ישנה דעת יחיד מן הראשונים לפיה חזקה זו מדרבנן.
בתלמוד הבבלי הובאה שיטת רבא שלדעתו אין לחזקה זו כל תוקף.
אך למעשה התקבלה חזקה זו להלכה בספרי הפוסקים ובספרות השו"ת.
יש שסברו שחזקה זו היא מקרה של חזקה אין אדם מעיז פניו בפני בעל חובו, סברתם נעוצה בהרחבה של כלל זה לכדי כך שאדם אינו מעז לשקר לעולם בפני האדם שאליו מתייחס השקר בלי זיקה לקשר מוקדם ביניהם.
בתלמוד מוזכרת חזקה זו רק לגבי נאמנותה של אישה לומר שהתגרשה גם כאשר בעלה מכחיש זאת, נאמנות זו מתבטאת בשני אופנים: א.
כאשר האישה טוענת בבית הדין בפני בעלה "גירשתני", היא נאמנת גם כאשר הוא מכחיש זאת.
כאשר האישה מקבלת קידושין מאדם אחר בפני בעלה, עולה מכך שהיא גרושה, ונאמנת על כך גם אם בעלה טוען שלא גירש אותה מעולם.
יש מן הפוסקים שהסתמכו על חזקה זו להענקת נאמנות לאישה במקרה שהיא טוענת לאין-אונות של הגבר בניגוד לעמדתו, לדבריהם גם בדבר כזה אין האישה מעזה פניה לשקר בפני בעלה, ומכך שטענה זאת עולה בבירור שדבריה נכונים.
נחלקו הראשונים ולא הוכרעה ההלכה, אם הסתמכו על חזקה זו בוודאות, גם לקולא ולהוצאת ממון, שיותר לה להינשא לאחר בעקבות טענתה ואף לגבות את דמי כתובתה מבעלה.
או שאין סומכים לגמרי על חזקה זו, אלא שאם כבר נישאת לאחר אין כופים אותם להתגרש, ואם קידש אותה אחר מחמירים להצריך אותה לקבל גט מהשני.
האחרונים כתבו שבדורות האחרונים שוררות חוצפה ופריצות בעולם וניסיון העבר מלמד שאישה מעזה פניה ומשקרת גם בפני בעלה ולכן אין להסתמך הלכה למעשה על חזקה זו, אלא לחומרא.
ואולם במקרה שישנה ראיה נסיבתית התומכת בעמדתה, נאמנת.
אין חבוש מתיר עצמו מבית האסורים הוא ביטוי שמקורו בתלמוד הבבלי שמשמעותו היא שאדם לא יכול לבצע דברים שנצרכים לו, גם בדברים שהיה יכול לבצע אילו היה צריך לעשותם לחברו.
המשל לכך הוא אסיר שאינו יכול לחלץ את עצמו מבית הסוהר.
ביטוי זה מופיע 3 פעמים בתלמוד הבבלי:
במסכת ברכות מסופר על רבי יוחנן שחלה ונזקק לכך שרבי חנינא יתן לו את ידו על מנת להעמידו מחליו.
שואלת הגמרא מדוע לא העמיד רבי יוחנן את עצמו מחליו, ומיישבת: "אין חבוש מתיר עצמו מבית האסורים".
ואף רבי יוחנן שיכל לרפא חולים אחרים, אינו יכול לרפא את עצמו, אלא הוא זקוק לעזרת אחרים.
במסכת נדרים מובא שתלמיד חכם מנדה את עצמו ומפר את הנידוי שנידה את עצמו, ומסבירה הגמרא שהחידוש בכך הוא שאין אומרים כאן "אין חבוש מתיר עצמו מבית האסורין".
במסכת סנהדרין מסופר על מלחמתו של דוד המלך עם ישבי בנוב בה השתמש אבישי בן צרויה בשם קדוש כדי להציל את דוד, ומוסבר שדוד עצמו לא יכול היה לומר שם זה משום ש"אין חבוש מוציא עצמו מבית האסורין".
במדרש רבה מובא שתפילת החולה על עצמו יפה מתפילת אחרים עליו.
הקשו על כך כמה ראשונים ואחרונים, הרי בגמרא בברכות נאמר שהחולה אינו יכול להועיל לרפואתו כמו מה שאחרים יכולים לעשות עבורו.
החזקוני ורבי אליהו מזרחי תרצו שבדרך כלל אין החולה יכול להתכוון כראוי, ולכן עדיפה תפילת אחרים עליו, אך במקרה בו החולה מצליח לכוון כראוי, תפילתו עדיפה.
לעומת זאת המהר"ל והט"ז מחלקים בין עזרה רגילה וסגולה, בה כוחו של אחר יפה מכוחו של החולה, ואילו בתפילה, בה הסיוע מגיע ממרום ולא מכוחו של המתפלל, תפילתו של החולה עדיפה על תפילת אחרים.
אין-יומהולדת (במקור באנגלית: unbirthday; בעברית ידוע גם בשמות "האין הולדת", "אין יום הולדת", "לא יום הולדת", "לאמולדת", "איהולדת" או "יום אי-הולדת") הוא אירוע בדיוני שנחגג ב-364 ימים בשנה, שאינם יום הולדתו של האדם (או ב-365 ימים בשנה מעוברת).
זהו תחדיש שטבע לואיס קרול בספרו "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", והוליד את "שיר האין יומהולדת" של וולט דיסני בשנת 1951 בסרט האנימציה "עליסה בארץ הפלאות".
אין יומהולדת ב"אליס מבעד למראה"
אין יומהולדת מופיעה לראשונה בספרו של לואיס קרול "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", הספר השני בסדרת "אליס בארץ הפלאות".
בספר, אליס מחמיאה להמפטי דמפטי על העניבה (בתחילה אליס חשבה שזו חגורה) שהוא לובש.
המפטי דמפטי מסביר לה שזוהי מתנת אין יומהולדת מהמלך הלבן והמלכה הלבנה.
אליס לא מבינה מה הכוונה במתנת אין יומהולדת, לכן המפטי דמפטי מסביר לה שזוהי מתנה שניתנת לאדם כשזה לא יום ההולדת שלו.
לאחר חישוב קצר של מספר אין יומהולדת בשנה, המפטי דמפטי מסביר לאליס שישנם 364 ימים של אין יומהולדת בשנה, בהם אפשר לקבל מתנות אין יומהולדת.
אליס שוקלת את דבריה ולבסוף מחליטה שמתנות אין יומהולדת הן "הכי טובות".
אין יומהולדת בסרט "עליסה בארץ הפלאות" של דיסני
בסרט "עליסה בארץ הפלאות" (כך נקרא בהפצה הראשונה בישראל) של חברת וולט דיסני משנת 1951 פוגשת עליסה את חתול צ'שייר המייעץ לה לבקר את הכובען המטורף, את ארנביב ואת נמנמן.
עליסה הולכת לבקרם והם מארחים אותה במסיבת תה מטורפת, בה הם חוגגים את האין יומהולדת שלהם.
לאחר שהכובען המטורף וארנביב מסבירים לעליסה מהו אין יומהולדת היא מבינה שגם לה יש אין יומהולדת, והם שרים ביחד את השיר "אין יומהולדת שמח" (מוזיקה ומילים מאת מק דוד, אל הופמן וג'רי ליווינגסטון).
בהמשך הם חוגגים גם את האין יומהולדת של מלכת הלבבות במשפט של עליסה.
אוניברסיטת מיין משתמשת במסיבות אין יומהולדת כדי לקדם את המודעות לסרטן, ולסייע לאלה הסובלים מהשפעות של סרטן הן באופן ישיר והן בעקיפין.
ישנה קבוצה ציבורית שנקראת "אין יומהולדת שמח" שבה נפגשים מדי פעם וחוגגים מסיבות אין יומהולדת.
המסיבות כוללות מסיבת תה, הקשבה למנגינת הקומקומים השורקים, משחק הכובעים, מלחמות אוכל ועוד.
קאמפ בשם אין יומהולדת שמתקיים באירועי "מידברנרות" מדי חנוכה ברחבי ישראל.
הקאמפ כולל חגיגות אין יומהולדת במהלך היום בתוך אוהל-עוגה גדול, אזור בו ישנם כלים מוזיקליים מיוחדים שמשתתפי הקאמפ מוזמנים לנגן עליהם, מסיבות, פינת זולה ועוד.
פרשנות לסרט עליסה בארץ הפלאות
באליס בארץ הפלאות הכובען המטורף חוגג את האין יומהולדת שלו, שאינו מושג בעולם של אליס – העולם שלנו.
בעולם שלנו אנשים מציינים רק את יום הולדתם – היום שאמם ילדה אותם, אחרת הם חוגגים כל יום בשנה, את הימים שבהם לא נולדו בנוסף ליום הולדתם.
במקרה זה, הכובען המטורף חייב לקיים חגיגה כל יום מה שהופך את המושג לחלש.
חגיגה נועדה להיות אירוע נדיר, משהו שלא קורה לעיתים קרובות.
אם כל יום הוא מיוחד, אז אין יום מיוחד.
לכן, המילה "לחגוג" היא חסרת משמעות בארץ הפלאות.
בספר "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם", בתרגום רנה ליטוין, 1999: אין יומהולדת.
בסרט "עליסה בארץ הפלאות", מאת אולפני וולט דיסני, בתרגומה של שפרירה זכאי (דובב לראשונה ב-1990), 1951: אין יום הולדת.
במחזה "אליס", תיאטרון גשר, מאת המחזאי רועי חן, 2015: לאמולדת.
"אין דבר" היה השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2001 בשפה העברית, על ידי הזמר הישראלי טל סונדק.
השיר הוא מסוג בלדה, ונכתב והולחן על ידי שמרית אור ויאיר קלינגר.
השיר זכה במקום הראשון בתחרות קדם-אירוויזיון לשנת 2001, ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון.
באירוויזיון היה השיר החמישי לפי סדר ההשמעה, לאחר השיר הנורווגי "On my own" שבוצע על ידי האלדור לאגרייד, ולפני "Lady Alpine Blue", השיר המייצג את רוסיה בביצוע מומי טרול.
בסיומה של ההצבעה, צבר השיר 25 נקודות (10 מצרפת, 7 מטורקיה, 6 מבוסניה והרצגובינה ו-2 מיוון), והגיע למקום ה-16 מתוך 23.
אין ישיבה בעזרה הוא כלל הלכתי הקובע שאסור לשבת בעזרה שבבית המקדש משום קדושתה.
לכלל זה ישנם חריגים, אשר זהותם נתונה במחלוקת.
הגמרא בכמה מקומות מזכירה את הכלל .
קיימת מחלוקת בין הראשונים מהו מקורו של דין זה.
לדעת הרמב"ם דין זה הוא מדיני מורא מקדש:
רש"י במסכת יומא כותב .
מדבריו עולה שדין זה הוא דין מיוחד מהתורה ואינו חלק ממצווה אחרת.
מאידך, רש"י במסכת סנהדרין כותב .
המשנה למלך התייחס לסתירה בדברי רש"י וכתב שבאמת לדעת רש"י זו הלכה למשה מסיני, והפסוקים שהוא מביא הם רק אסמכתא.
את טעם האיסור הסביר רש"י בכך ש
הוא מביא ראיה לכך שאין בדבר איסור תורה מכך שהברייתא צריכה מקור מפורש לכך שאסור לשבת בזמן קבלת הדם, בנוסף למקור האומר שקבלה כזו פסולה.
אם בכל מקרה ישנו איסור לשבת בעזרה מדאורייתא, די ללמד שהקבלה פסולה ואין צורך בלימוד מיוחד שאסור לקבלת בישיבה.
כמעט בכל המופעים של איסור ישיבה בעזרה מופיע שאיסור זה אינו חל על מלכי בית דוד.
המקור להתר הישיבה הוא הפסוק רש"י מסביר את טעם ההתר ברצון להראות את מעמדו המיוחד של מלך מבית דוד: והמאירי מוסיף .
לעומת זאת, בירושלמי כתבו שאפילו למלכי בית דוד אין ישיבה בעזרה, ומה שכתוב שדוד ישב הכוונה היא שהוא "יישב עצמו בתפילה" ולא ישב ממש.
התר זה אינו קיים במלכי ישראל, ועל פי המדרש, הבדל זה בין מלכי יהודה לישראל היווה את הגורם להקמת עגלי הזהב על ידי ירבעם בן נבט.
בספר שמואל מסופר על עלי הכהן מכאן למדו בירושלמי שאותו מצטט הראב"ד אך אינו נמצא לפנינו שגם לכהן גדול יש ישיבה בעזרה כמו למלכי בית דוד.
מאידך, במדרש על הפסוק שהובא בילקוט שמעוני נלמד מפסוק זה ש.
בניגוד ללימוד מפסוק זה, הגמרא במסכת יומא שדנה בתיאור קריאת התורה של הכהן הגדול ביום הכיפורים אומרת , ומתרצת שקריאת התורה התקיימה בעזרת הנשים שבה אין איסור ישיבה.
כדי ליישב את הסתירה בין הפסוק בשמואל האומר שעלי ישב בעזרה לבין ההלכה בגמרא האוסרת על כהן גדול לשבת, חידש הרב יעקב צבי יאליש שהתר הישיבה אינו דווקא למלך מבית דוד, אלא קיים תמיד למובחר בעם והאדם החשוב ביותר.
לאחר המלכת דוד וזרעו אחריו, מלך מבית דוד הוא תמיד החשוב ביותר, אך עד שנוסדה מלכות דוד תואר זה ניתן לכהן הגדול, ולכן עלי שהיה שופט וכהן גדול קודם שהומלך מלך על ישראל היה מותר לשבת בעזרה מכח היותו "המובחר שבעם".
תוספות ביומא מקשים על הכלל של אין ישיבה בעזרה מגמרא שבה נאמר שמותר לאכול קדשים בישיבה, אף שקדשי קדשים נאכלים רק בעזרה.
תירוצם הראשון הוא שהגמרא בזבחים עוסקת בקדשים קלים הנאכלים בכל ירושלים, ובעזרה אכן אין היתר לשבת אף לצורך אכילה.
אפשרות שנייה היא שמותר לשבת בכל פעולה שהיא צורך עבודה ומצריכה ישיבה.
אפשרות שלישית היא שבאכילת קדשים יש דין מיוחד שמותר לשבת בה.
בעוד ע"פ ההסבר הראשון, אין כל היתר לשבת אף לצורך, ע"פ התירוץ השני עולה שהאיסור הוא רק בישיבה שאינה צורך העבודה, אך בעבודת המקדש המצריכה זאת מותר לשבת.
ע"פ התירוץ השלישי אכן אין היתר לשבת לצורך עבודה, אך ישנו דין מיוחד המתיר ישיבה במהלך אכילת קדשים.
הראב"ד כותב כי אין היתר לשבת לצורך עבודה, אלא אם כן מדובר בעבודה המחייבת ישיבה ועליה להיעשות בעזרה.
לכן לשיטתו לא תותר ישיבה לצורך אכילת קדשים, שכן ניתן לאכול בעמידה, אך תותר שינה של הכהן הגדול בשבתו בלשכת פלהדרין.
בעוד פשטות והגמרא והבנת הראשונים היא שהאיסור מתייחס לפעולת ישיבה, מובאת שיטה ייחודית בפירוש ריב"א על התורה בשם רבי משה מקוצי, לפיה האיסור הוא בשהייה בעזרה לחינם:
רבי יוסף ענגיל הסתפק בדבריו, האם התכוון שישיבה מועטת לא נאסרה, אלא רק שהייה בישיבה למשך זמן מרובה; או שמא כוונתו שישיבה בהקשר זה כלל אינה מכוונת לפעולת הישיבה אלא לשהייה שלא לצורך, כשם ש"בדד ישב" אין כוונתו דווקא לישיבה.
לפי הפירוש האחרון, אין כלל בעיה בישיבה שלא לצורך, אך יש איסור להיות בעזרה, בין בישיבה בין בעמידה שלא לשם מטרה כלשהי.
"אין יותר מועדונים" הוא שיר שבוצע על ידי הזמר-יוצר הישראלי עדן חסון, מתוך האלבום הראשון שלו שמישהו יעצור אותי.
השיר זכה במקום ה-8 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשע"ט של גלגלצ ובמקום ה-33 במצעד העשור של כאן גימל.
השיר נכתב על ידי עדן חסון, הולחן על ידי חסון וסתיו בגר והופק על ידי בגר.
השיר הוא בסגנון פופ ים-תיכוני אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, העלה חסון לערוץ היוטיוב שלה את האודיו המלא של השיר.
האודיו של השיר זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-22 מיליון צפיות.
אין בתולות בקריות הוא סרט דרמה ישראלי שיצא בשנת 2018, ונכתב ובוים על ידי קרן בר רפאל.
הסרט עוקב אחר נערה מרדנית שחיה בקריית ים עם אמה ומתאהבת בעיתונאי תל אביבי שמגיע לעיר על מנת לגלות בתולת ים.
לנה (ג'וי ריגר) היא נערה מרדנית שחיה בקריית ים עם אימה (יבגניה דודינה).
בעקבות השעמום והיעדר העניין בעיר, לנה נהפכת למתוסכלת ורוצה לעבור לתל אביב, אך היא נאלצת להישאר בעיר בשביל לשמור על בת דודתה היתומה (מנואל אלקסלסי ורדי), בהוראת אמה של לנה שמנהלת בית קפה לא מוצלח על החוף.
במקביל, מתחילות לרוץ בעיר שמועות על בתולת ים שנצפתה וראש העיר (רמי הויברגר) מכריז על פרס כספי למוצא של בתולת הים, מה שגורם לעיתונאי תל אביבי בשם "צ'יפי" (מיכאל אלוני) להגיע לעיר.
לנה (ג'וי ריגר) – נערה בעלת אופי מרדני, חוסר העניין בקריית ים מתסכל אותה והיא רוצה לעבור לתל אביב אך נאלצת בהוראת אמה לשמור על בת דודתה היתומה.
צ'יפי (מיכאל אלוני) – עיתונאי תל אביבי, מגיע לקריית ים בשביל למצוא בתולת ים.
אירנה (יבגניה דודינה) – אמה החד הורית של לנה, בעלת בית קפה לא מוצלח על החוף.
ג'וי ריגר (לנה) זכתה בפרס השחקנית הזרה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
"אין כבר דרך חזרה" הוא פזמון שכתב יורם טהרלב, הלחין יאיר רוזנבלום וביצעה להקת חיל הים בשנת 1968.
השיר נכלל בשנת 1968 ב"תוכנית ח' - וביום השלישי" של להקת חיל הים.
בין חברי הלהקה באותה עת היו שלמה ארצי, ריקי גל, רבקה זהר ודבל'ה גליקמן.
השיר נכלל בפסקול הסרט "הלהקה", שבוצע לראשונה על ידי להקת הנח"ל.
כמו כן בוצע השיר במחזמר "הלהקה" בתיאטרון "הבימה".
הוא בוצע גם בסדרה "השיר שלנו".
השיר כולל סקירה של פרקים בהיסטוריה הציונית: עליית הביל"ויים, מלחמת העולם השנייה, הקמת מדינת ישראל ומלחמת ששת הימים.
לצד המלחמה מובעת בשיר השאיפה לשלום.
בתי השיר כתובים במבנה של חמשיר.
בשנת 2004 הוציא טהרלב ספר בשם "אין כבר דרך חזרה: שירים וסיפורים על ישראל אחרת".
בשנת 2007 הוציא אלבום אוסף משיריו שנקרא "אין כבר דרך חזרה".
במרץ 2025, השיקה חברת Yes קמפיין המתבסס על לחן השיר "אין כבר דרך חזרה", בכיכובם של הזמרת נועה קירל והשחקן-קומיקאי אמיר שורוש.
דן אלמגור, אפי נצר (עורכים), שירים לאוהבים לשיר, עמ' 24, הד ארצי, 1999.
קרן רוזנבלום-פולק (עורכת), תמיד עולה המנגינה: משירי יאיר רוזנבלום, עמ' 138–139, הוצאת משכל, 2013.
יגאל סלע (עורך), רונו נא: מגל אל גל: שירים, עמ' 106, תרבות וחינוך הוצאת ספרים מפקדת חיל הים, 1970.
אפי נצר (עורך), לשיר עם אפי נצר: השירים שאנו אוהבים, עמ' 12, ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, 1991.
יאיר שרגאי (עורך), לאוהבים את האביב: שירי יורם טהרלב, עמ' 34, הוצאת משרד הביטחון, 1981.
תלמה אליגון-רוז (עורכת), עכשיו שרים: שירים שטוב לשיר, עמ' 22, הוצאת כנרת, 2003.
אין בעל הנס מכיר בניסו הוא ביטוי עברי, שמקורו בתלמוד.
משמעותו המקורית היא שהאדם אינו מודע לניסים שה' עושה איתו.
מקור הביטוי בדברי רבי אלעזר, שלמד מלשון הפסוק: בָּרוּךְ ה'...
עֹשֵׂה נִפְלָאוֹת לְבַדּוֹ, משמע שהוא לבדו יודע על קיומם של הנפלאות, ומכאן הסיק רבי אלעזר:
התלמוד קושר את דברי רבי אלעזר לדברי רב יוסף.
רב יוסף מביא מעשה הממחיש את ראייתו החלקית של האדם, שלפעמים רק אחרי זמן רב מגלה האדם שדברים שגרמו לו צער נעשו לטובתו:
הראשונים קושרים את הרעיון שבביטוי זה למושג ההשגחה, שמרביתה נעשית על ידי ניסים נסתרים.