tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברגע האחרון בוטלה המשימה, והספינות שבו לפורט סעיד.
מיד עם הגיען לפורט סעיד קיבלו את הפקודה לשוב, והכוח הונחת בשפך נהר הליטני בלילה שבין 8 ביוני ו-9 ביוני.
ב-9 ביוני הפגיזו המשחתות הצרפתיות "ואלמי" ו"גפאר" (Valmy ו-Guepard) את הכוחות הבריטים המתקדמים לאורך כביש החוף.
ליד צידון נתקלה בהם המשחתת הבריטית "גֶ'נוּס" (Janus) ונפגעה קשה בחילופי האש.
כוח של שלוש משחתות בריטיות, ה"הוטספר", "אייסיס" ו"גֶ'קל" (Hotspur, Isis ו-Jackal) הגיע למקום והבריח את המשחתות הצרפתיות בחזרה לנמל ביירות.
המשחתות הצרפתיות הצליחו להימלט מהכוח הימי הבריטי בשל מהירותן העדיפה.
ה"ג'נוס" נגררה בחזרה לנמל חיפה ומשם לפורט סעיד.
ב-12 ביוני פגעו מטוסי טורפדו בריטים במכלית הצרפתית "אדור" (Adour) ליד חופי סוריה.
ב-13 ביוני גילו מטוסי יונקרס Ju 88 גרמנים את הכוח הימי הבריטי בדרכו מאלכסנדריה להפגזת מטרות בחופי לבנון.
הגרמנים נהדפו על ידי ליווי אווירי של מטוסי קרטיס P-40 וורהוק של הטייסת האוסטרלית.
ב-15 ביוני נשלחו הסיירות הקלות "פיבי" ו"ליאנדר" (Phoebe ו-Leander) והמשחתות "איילקס", "הייסטי" ו"אייסיס" (Ilex, Hasty ו-Isis) להפציץ מטרות באזור צידון.
הספינות התגלו על ידי הצרפתים וכן על ידי הגרמנים, ועמדו תחת התקפה של שני חילות האוויר.
ה"אייסיס" וה"איילקס" ספגו פגיעות קלות ונגררו לחיפה ולפורט סעיד.
בקרב זה נטל חלק הסופר רואלד דאל שהטיס מטוס הוקר הוריקן, והצליח להפיל מטוס יונקרס.
ב-16 ביוני השמידו מטוסי פיירי סורדפיש של הצי הבריטי את המשחתת הצרפתית "שבלייה פול" (Chevalier Paul) ליד חופי לטקיה שבסוריה.
המשחתות הצרפתיות "גפאר" ו"ואלמי" שאספו את המלחים מהמשחתת הטבועה (וגם את צוותו של אחד ממטוסי הסורדפיש שהופל) הותקפו על ידי משחתות בריטיות וספגו נזק קל.
ב-23 ביוני נתקלה ה"גפאר" בכוח המשחתות הבריטי ליד חופי ביירות ונפגעה מאש תותחים.
ב-25 ביוני הטביעה הצוללת הבריטית "פרת'יאן" (Parthian) את הצוללת הצרפתית "סופלר" (Souffleur) ליד חופי ביירות.
במהלך המערכה, הפציצו מטוסי וישי וגרמניה מטרות אזרחיות בחיפה ובתל אביב וגרמו לאבדות רבות בנפש.
כן הפציצו הגרמנים את דמשק, לאחר שזו נכבשה בידי הצרפתים החופשיים.
ב-9 ביוני תקפו מטוסים גרמנים את חיפה, בגל הפצצה שנמשך כחמש שעות.
ההפצצה גרמה לנזקים קלים בלבד.
עיתוני התקופה העלימו את דבר ההפצצה.
דבר כתב כי "אתמול לפני הצהריים ניתן אות אזעקה בחיפה בהתקרב מטוסי האויב אל העיר.
כעבור רבע שעה ניתן אות ארגעה.
ב-12 ביוני הפציצו הגרמנים את תל אביב וחיפה.
בחיפה נהרג אדם ונפצע אדם, ובתל אביב פגעה פצצה בבית אבות שכונה "בית האינוולידים", הרגה 13 מיושביו ופצעה 25.
ב-25 ביוני הפציצו הצרפתים את חיפה ועכו וגרמו לנזק קל בלבד.
באותו תאריך הפציצו מטוסים גרמנים את דמשק שנכבשה על ידי כוחותיו של קאטרו, וגרמו לעשרות הרוגים ולנזק כבד.
ב-2 ביולי הפציצו הצרפתים מחנה שבויים בצפון בו הוחזקו שבויים איטלקים וגרמנים.
כפי הנראה סברו שהמחנה, שהיה מואר היטב, הוא שדה תעופה של ה-RAF.
בהפצצה נהרגו 3 שבויים ונפצעו 24.
ב-3 ביולי הפציצו הצרפתים את חיפה, אך לא הצליחו לגרום לנזק משמעותי.
ההגנה האווירית בחיפה הצליחה להפיל מטוס מרטין מרילנד.
אחד מאנשי צוות המטוס הצליח להימלט מן המטוס הבוער, ונתפס על ידי נוטרים יהודים שהביאוהו לקיבוץ משמר הים שם הועבר לידי הצבא הבריטי.
ב-6 ביולי וב-19 ביולי תקפו הגרמנים את בתי הזיקוק בחיפה.
גם הפצצות אלו לא דווחו בעיתוני התקופה.
פעולות מקדימות, ושיתוף הפלמ"ח בלחימה
לפני הפלישה החלו הבריטים בהפעלת כוחות מיוחדים בעורף אנשי וישי כהכנה לפלישה.
הכוח שהוקם מנה 13 צוותים שכללו 37 לוחמים יהודים, 5 מורי דרך ערביים, ו-159 חיילים אוסטרלים.
כוח זה כלל חוליות בפיקודם של יגאל אלון ומשה דיין.
דיין ואנשיו ביצעו פעולות סיור מוקדמות עוד בשבועות שקדמו לפלישה, ובמיוחד בחנו כיצד להבטיח את דרכי הגישה מראש הנקרה צפונה לכיוון ביירות על כביש החוף.
הפלישה החלה במוצאי שבת, 7 ביוני 1941. החוליות יצאו מחניתה, מטולה, דן, דפנה, יסוד המעלה ותל חי, במטרה לנתק קווי טלפון באזור הפלישה, לתפוס גשרים אסטרטגיים, ולשמש חיל חלוץ בכיבוש כפרים באזור בינת ג'בל.
הכוח של יגאל אלון הצליח לתפוס את הגשרים על הליטאני באזור מרג' עיון, אך הסתבכותו של הכוח האוסטרלי מנעה את חבירת האוסטרלים והשימוש בגשרים, ולאחר שהחזיקו בגשרים כ-24 שעות, נאלצו לסגת, והצבא הצרפתי המגן פוצץ את הגשרים.
אנשי וישי החזיקו בעמדותיהם באזור מרג' עיון כנגד התקפות אוסטרליות עזות ממש עד לסיום הלחימה ב-14 ביולי, והעיר עצמה עברה מספר פעמים מיד ליד.
הכוח של משה דיין נשלח לתפוס גשרים אסטרטגיים באזור הכפר איסקנדרון, כעשרה קילומטרים צפונית לראש הנקרה.
הם נתקלו ביחידה צרפתית, וכבשו מבנה של תחנת משטרה.
למקום הגיעו תגבורות רבות, ובחילופי האש נפצע דיין ואיבד את עינו.
הכוח החזיק במקום עד שהגיעו אליו אנשי הצבא האוסטרלי בדרכם צפונה.
בתוככי סוריה פעלה החוליה של ישראל בן-יהודה.
עד לתחילת הלחימה לא היה לאנשי החוליה קשר עם מפקדת בעלות הברית, אך לאחר תחילת הלחימה חודש הקשר ואנשי החוליה - ישראל בן-יהודה וחיים לבקוב נשלחו לאזור חלב כדי לפגוע במתקנים של הצרפתים, שגילו עדיין התנגדות.
כאשר הגיעו אנשי החוליה לשדה התעופה בחלב גילו כי המטוסים המוצבים שם הם מטוסי דמה.
הם החליטו לפגוע במטרות אחרות וחיבלו בתחנת רכבת ובמאגרי דלק.
לאחר ביצוע הפעולות המקדמיות החלה ההתקדמות בשלושת הצירים השכם בבוקר 8 ביוני.
בגזרה המזרחית התקדמו ההודים והצרפתים עד חמישה עשר קילומטרים מדמשק בתוך ארבעה ימים, והגיעו עד סמוך לעיר אל כיסווה סביבה נערכו קרבות קשים.
בגזרה המרכזית התקדמו האוסטרלים עד מרג' עיון וכבשו שם את עמדות הצרפתים.
בגזרה המערבית הצליחו האוסטרלים להתגבר על מכשולים שהוצבו בכביש החוף, ואף לחצות את נהר הליטאני.
בקרב בנהר הליטני נעזרו האוסטרלים בכוח הקומנדו הסקוטי מספר 11. הכוח יצא לדרכו ב-7 ביוני, יום לפני הפלישה המתוכננת, כשהוא מפליג בספינת התובלה "גלנגייל" (HMS Glengyle), בליווי משחתות, ומטרתו לנחות בשפך הליטני ולהכשיר את מעבר הדיוויזיה האוסטרלית ה-7 בנהר.
כאשר נחת הכוח בשפך הנהר, חלה טעות.
מחצית הכוח נחתה מדרום לנהר ומחצית מצפונו.
עקב העיכוב במשימה החלה בינתיים הדיוויזיה האוסטרלית את התקדמותה, והכוח לא מצא עצמו בעורף האויב, אלא בלב אזור הלחימה כשהוא מנותק לשניים על ידי הנהר.
הכוח הצליח לגבור על אנשי וישי, ולחבור אל האוסטרלים, במחיר של 231 הרוגים ופצועים, כחצי מהכוח שנחת.
מפקד הכוח, ריצ'רד פדר, נהרג אף הוא בפעולה.
בכל הגזרות הייתה ההתקדמות קשה ורצופת נפגעים ואבדות.
הכוח התוקף ציפה למצוא התנגדות סמלית, ולכניעה המונית של אנשי וישי.
בפועל ניהלו אנשי וישי מגננה אגרסיבית, תוך שהם מכירים היטב את השטח, נשענים על עמדות שולטות, ונעזרים בטנקים שלא עמדו לרשות התוקפים.
בימים הראשונים של המתקפה נפצע קשה מפקד הכוחות הצרפתים, לז'נטיום, וקצינים בכירים בכוח הצרפתי נהרגו.
גם הכוחות ההודים והאוסטרלים סבלו מאבדות בקנה מידה דומה.
לאחר כשבוע של לחימה, התקדמו הכוחות הפולשים ונסמכו על קווי אספקה ארוכים.
האוסטרלים באזור מערב לבנון נלחמו בקרב צידון ובקרב ג'זין, בעוד שההודים והצרפתים נלחמו באל-כיסווה ומטרתם להגיע לדמשק.
הערכת המצב של אנשי וישי הייתה כי ניתן להכריע את הפולשים באמצעות ניתוק קווי האספקה שלהם מאחור, תוך שימוש בטנקים שלא עמדו לרשות הכוח הפולש.
ב-16 ביוני, כשבוע לאחר תחילת המתקפה, החל דנץ בסדרה של מתקפות נגד.
האוסטרלים במרג' עיון הותקפו, ונסוגו מהעיר.
באזור הר הבשן הותקפו קווי האספקה של הצרפתים וההודים, וכן הותקפו האוסטרלים בכביש החוף הלבנוני.
התקפת הנגד הקשה ביותר הייתה בקוניטרה, שם הותקף גדוד הקלעים המלכותי הראשון.
הגדוד החזיק בקוניטרה בכוח של 570 חיילי רגלים, שהנשק הכבד ביותר שלהם היה תותח נ"מ ברדה מודל 35 איטלקי בקוטר 20 מילימטרים.
אלו הותקפו במפתיע על ידי 1,500 צרפתים שנעזרו באחד עשר טנקים, עשר שריוניות, וארטילריית שדה.
בשעה 7 נכנעו 13 הקצינים ו-164 החיילים שנותרו בחיים.
כיבושה של קונייטרה היה מכה קשה לכוח התוקף, אך הוא לא הצליח לנתק את קווי האספקה של יתר החטיבה, ושל הצרפתים החופשיים, שהמשיכו בהסתערותם על דמשק.
בעקבות מתקפת הנגד הצרפתית היה ברור כי ההערכה הראשונית באשר להתנגדות הצרפתית הייתה שגויה, וכי הכוח שהוקם בחופזה והורכב מגורמים שונים לא יספיק על מנת להשלים בהצלחה את המשימה.
ויוול החליט להעמיד לרשות המתקפה כוחות רבים נוספים.
בתחילה הקצה לגנרל וילסון שתי חטיבות הודיות מדיוויזיית הרגלים הבריטית השישית, וגדוד תותחנים.
לאחר מכן הורה למפקד כוח עיראק, הגנרל אדוארד קינאן כי יעמיד את כל הכוחות העודפים העומדים לרשותו לצורך המתקפה בסוריה.
ב-21 ביוני הצליחו אנשי החטיבה ההודית והצרפתים החופשיים לכבוש את דמשק לאחר קרב קשה, וזאת על אף הפעולות של אנשי וישי באגפם וכיבושה הזמני של קונייטרה.
בשלב זה החלה המתקפה של כוח עיראק.
שני גדודים הודים נשלחו לכבוש את אזור "צוואר הברווז" שבצפון מזרח סוריה, על מנת להגן על דרכי התחבורה בין טורקיה ועיראק שעברו שם.
שתי חטיבות מדיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10, בפיקודו של הגנרל ויליאם סלים נעו דרך אבו קמאל אל דיר א-זור לאורך הפרת, כשמטרתן הסופית חלב.
"כוח חבניה" שהוקם במסגרת המלחמה האנגלו-עיראקית, בסדר גודל של חטיבה מתוגברת בכוחות ארטילריה ואוויר, לרבות יחידה של הלגיון הערבי, נע לכיוון תדמור וכבש אותה, ב-3 ביולי לאחר קרב קשה שנמשך תשעה ימים.
מתדמור התקדם "כוח חבניה" לחומס, כאשר במקביל התקדם טור של הצרפתים החופשיים מדמשק לחומס.
יחידות הדיוויזיה השישית התקדמו, במקביל, מדמשק לשדה התעופה ריאק שבלבנון, שהיה שדה התעופה הצבאי החשוב ביותר בלבאנט.
אנשי הדיוויזיה ה-7 האוסטרלית, לאחר קרבות קשים באזור דאמור ובג'זין הצליחו להתגבר על הקשיים, ועמדו להתקיף את ביירות.
ביירות הייתה מקום מושבו של דנץ, והבירה האדמיניסטרטיבית והצבאית של הלבאנט הצרפתי.
נפילתה משמעה נפילת הלבאנט הצרפתי כולו.
לאחר השבוע הראשון של יולי עמד דנץ בפני הכרעה קשה, האם להמשיך בלחימה עד הסוף, או להיכנע, כשמרבית הכוח העומד לרשותו טרם הושמד.
בתחילת יולי, כאשר ראה כי מצבו הצבאי מחמיר, החל דנץ במגעים קדחתניים עם גורמים שונים.
ממשלת וישי שלחה את ז'אק בנואה מאשן לאנקרה על מנת לנסות לקבל את הסכמת הטורקים למשלוח כוחות צרפתים דרך טורקיה הנייטרלית לחזית הלחימה בלבאנט.
בשלב זה החל דנץ במגעים דרך קונסול ארצות הברית בביירות, על מנת להביא להפסקת אש.
ב-9 ביולי הודיע צ'רצ'יל בפרלמנט כי התקבלה בקשה מדנץ להפסקת אש, וכי הוא מקבל את המגעים בברכה.
וילסון, מצידו, שעמד במצור על ביירות, הציב לדנץ אולטימטום לפנות את ביירות בתוך 24 שעות.
ב-10 ביולי הודיעה ממשלת וישי כי אין ביכולת חייליה בלבאנט להמשיך בהתנגדות
ב-11 ביולי התקבלה אצל קלוד אוקינלק, המפקד החדש של פיקוד המזרח התיכון, שנכנס לתפקידו ב-5 ביולי, הצעה מאת דנץ להפסקת אש מיידית ודיונים על בסיס מזכר שהעבירה ממשלת בריטניה לקונסול האמריקאי בביירות.
דנץ התנה את ההצעה בכך שלא יישא וייתן עם אנשי צרפת החופשית.
אוקינלק, שקיבל מהקונסול האמריקני חוות דעת כי דנץ אינו כן בדרישותיו, סבר כי ייתכן שהמדובר בניסיון למשוך זמן על מנת לאפשר קבלת סיוע גרמני והמשך המערכה, וסירב.
הוא דרש כי נציגים של צרפת של וישי יגיעו למחסום בדאמור על מנת לשאת ולתת על כניעה, עד למחרת היום בשעה 09:00 שאם לא כן יחדש את המתקפה.
ב-12 ביולי הגיעו הנושאים ונותנים משני הצדדים למחנה על שם סידני סמית בעכו, לאחר שהנציגים הצרפתים נאספו מהמחסום בדאמור בשעה היעודה.
מצד הצרפתים ניהל את המשא ומתן הגנרל דה-ורדיליאק, שכן דנץ סירב לשבת לשולחן אחד עם אנשי צרפת החופשית.
אלו, מצידם, נכחו במשא ומתן, במשלחת שעליה פיקד קאטרו, אך מנהל המשא ומתן מצד בעלות הברית, והקובע את תנאיו, היה הגנרל וילסון.
עמו נשאו ונתנו מצד בעלות הברית אייר קומודור לזלי אוסוואלד בראון (Leslie Oswald Brown) מה-RAF, וקפטיין ג'ון אנטוני ויר מורס (John Anthony Vere Morse) מהצי.
בתחילה נחתם הסכם זמני, ב-12 ביולי.
יומיים לאחר מכן, ב-14 ביולי הוא יום הבסטיליה חתמו וילסון וורדיליאק על ההסכם שכונה "הסכם עכו".
עיקרי ההסכם היו כי השטח על כל אשר בו, מתקנים אסטרטגיים, נמלים, מסילות ברזל, וכיוצא בזה, יימסר בשלמותו לבריטים.
הצרפתים שייכנעו יורשו לשוב לצרפת, כשנשקם עמם.
שבויים שנלקחו על ידי שני הצדדים יוחזרו, אולם בשים לב לכך שישנם שבויים שהועברו לצרפת, שומרים הבריטים את הזכות להחזיק קצינים צרפתים במספר שווה כבני ערובה עד שובם.
מי מהחיילים הצרפתים שירצה בכך, יוכל להצטרף לצד בעלות הברית.
הכוחות המקומיים יועמדו בפיקוד הבריטים.
הפיקוח על ביצוע ההסכם יינתן לוועדה בה שלושה בריטים ושני צרפתים.
קיום ההסכם על ידי הצדדים
ועדת הפיקוח התכנסה ב-21 ביולי, בפיקודו של מייג'ר ג'נרל ג'ון אינגליס קרייסטול (John Inglis Chrystall), קצין בריטי ממוצא ניו זילנדי ששירת במזרח התיכון.
דנץ המשיך לפקד על אנשיו שרוכזו באזור טריפולי.
הוא אסר עליהם ליצור מגע עם אנשי צרפת החופשית, ואכן רובם הפליגו בחזרה לצרפת.
רק 5,668 מתוך 37,736 החיילים הצרפתים בלבאנט הסכימו להצטרף אל צבאו של דה גול.
פינויים המסודר של היתר בוצע בשמונה שיירות ימיות שיצאו בין 7 באוגוסט ל-27 בספטמבר 1941.
זמן מה הוחזקו דנץ ו-28 מקציניו במעצר בירושלים עד לשחרור השבויים ששבו מצרפת, אך לאחר שאלו שבו, הורשה דנץ לשוב לצרפת בתחילת ספטמבר 1941. לאחר המלחמה נדון דנץ למוות כמשתף פעולה.
דה גול המתיק את עונשו למאסר עולם, וכעבור מספר חודשים, בדצמבר 1945 מת בעודו כלוא.
דה גול, שכבר נכנס ברוב טקס לדמשק ב-23 ביוני, והחל להשליט שם את שלטונו, ראה בהסכם עכו בגידה וישאית, המעבירה את הלבאנט, אדמה צרפתית, לידיה של בריטניה, ללא תמורה ראויה.
הוא זעם על הסעיפים לפיהם תקבל בריטניה את הפיקוד על החילות המקומיים, והסעיפים המעבירים לידה את החימוש הצרפתי.
ב-21 ביולי החל במגעים עם השר הבריטי לענייני המזרח התיכון, אוליבר ליטלטון.
ליטלטון מונה זה עתה לתפקיד, וקבע את מושבו בקהיר.
דה גול נפגש עמו ואיים עליו כי בתוך שלושה ימים יורה לגנרל קאטרו לקבל את השליטה האפקטיבית בסוריה ובלבנון, וזאת "מבלי שים לב לשיעור ההתנגדות בה ייתקל מאיזה צד שהוא" בסופו של דבר הגיעו הצדדים להסכם.
אדגאר דה לרמינא ומרסיאל ואלן הגיעו להבנות עם הפיקוד הבריטי, לפיהן יועבר החימוש שייתפס בשטח לידי צרפת החופשית, וכך גם הפיקוד על החילות המקומיים.
משמעותה המעשית של ההבנה הייתה כי הממשל האזרחי בסוריה ובלבנון יינתן לנציב מטעם צרפת החופשית, הוא קאטרו, אך דה גול הכיר ב"אחדות הפיקוד" והציב את אנשיו תחת פיקוד מזרח התיכון של הבריטים למטרות מבצעיות.
כן הכיר בכך שכאשר יעמידו הבריטים דרישות ביטחוניות, על השלטונות האזרחיים הצרפתיים בלבאנט יהיה להיענות להן.
ב-27 ביולי נכנס דה גול לביירות, והתקבל שם על ידי ראש הממשלה, אלפרד נקאש.
זמן מה נמשכו עוד הסכסוכים בין אנשי צרפת החופשית, ובין אנשיו של וילסון, שביקשו דריסת רגל בלבאנט, וניסו לספח אליהם יחידות צבא מקומיות.
לאחר ישיבות נוספות שהתקיימו בתחילת אוגוסט בין דה גול וליטלטון, הגיעו הצדדים להסכמה, וצרפת החופשית פרשה את שלטונה על הלבאנט הצרפתי.
לאחר נפילת שלטון וישי, התייצב שלטון אנשי צרפת החופשית בסוריה ובלבנון, בראשותו של הנציב ז'ורז' קאטרו.
להלכה, היה השלטון החדש מחויב לעצמאות סוריה ולבנון.
ב-27 בספטמבר 1941 הכריז קאטרו על עצמאות סוריה במילים "מעתה נהנית המדינה הסורית מכל הזכויות של מדינה עצמאית וסוברנית.
ההגבלות היחידות על זכויות אלו נובעות מצרכי הנהלת המלחמה והשמירה על ביטחון הארץ והשמירה על ביטחון הברית.
בו בזמן מחייבת עמדת סוריה כבת בריתה של צרפת החופשית ובריטניה שמדיניותה תהיה מתאימה למדיניות בנות בריתה." בפועל ניסו אנשי צרפת החופשית לשמור על המשטר הקולוניאלי, וזאת תוך לחצים מבפנים ומיתר בעלות הברית לקדם את עצמאות סוריה ולבנון כמובטח.
בתחילה מינה קאטרו ממשלות בסוריה ובלבנון.
ממשל זה היה מורכב מאישים מקומיים, אך אלו מונו ולא נבחרו.
בשנת 1943 נערכו בחירות בשתי המדינות, על פי חוקותיהן ששבו לתוקף לאחר שהופקעו בשנת 1939. בבחירות נבחר שוכרי אל-קוותלי לנשיא סוריה, ובשארה אל-ח'ורי לנשיא לבנון.
שתי המדינות החליטו בסמוך לאחר הבחירות לבטל את זכויות היתר של הצרפתים על פי חוקותיהן.
שתי המדינות ניהלו מאבק שהיה לעיתים אלים כנגד ניסיונות צרפת לשמור על מעמדה העדיף בשטחים אלו.
המערכה בסוריה ובלבנון הייתה בעלת השפעה מזערית כשלעצמה.
מאורעות אחרים באותה התקופה מעמידים אותה בצל - הלחימה העיקשת של רומל במדבר המערבי, שהביאה להחלפתו של ויוול באוקינלק בראשית יולי, בעוד המערכה בסוריה ובלבנון עומדת בעיצומה, ומבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, שהיוותה התפתחות חשובה לאין ערוך.
בראייה זו יש לראות את המערכה בסוריה כחלק מרכזי בשלוש המערכות במזרח התיכון, המלחמה האנגלו-עיראקית שלפניה, והפלישה הבריטית - סובייטית לאיראן שבאה לאחריה.
האיום המיידי שהביא ללחימה מלכתחילה היה האיום על נתיבי התחבורה בים התיכון ובתעלת סואץ ועל הבסיסים הבריטיים בארץ ישראל, בקפריסין ובשאר מדינות האזור.
צ'רצ'יל חזה כי "אם ישלטו הגרמנים על סוריה, יהיו מצרים, אזור התעלה החיוני ובתי הזיקוק בעבדן נתונים במישרים לאיום של התקפה אווירית מתמדת.
סכנה תהיה צפויה לקווי התחבורה היבשתיים שלנו בין ארץ ישראל לעיראק.
אפשר מאוד שיהיו לדבר הדים פוליטיים במצרים, ומעמדנו הדיפלומטי בטורקיה וברחבי המזרח התיכון יוחלש במידה חמורה".
מערכות אלו לא הביאו להסרת האיום, שכן במקביל להם התרחשה הלחימה במדבר המערבי, שם היה בידו של רומל לאיים על התעלה ועל אזור ארץ ישראל, לו היה מצליח להכריע את הארמייה השמינית.
היה צורך בתקיעת טריז בין שתי זירות הלחימה, שמצד אחד ימנע את יצירת הרצף, ומצד שני יבטיח את נתיבי האספקה שהפכו לחשובים ביותר, דרך תעלת סואץ, עיראק, איראן ומשם לדרום ברית המועצות.
דרך נתיבים אלו הועברה אספקה חיונית ביותר לברית המועצות, והאיום עליהם היווה איום אסטרטגי משמעותי, מעבר לערך הטריטוריאלי של השליטה בסוריה ובלבנון כשלעצמה.
הצלחת המערכה בסוריה מנעה את סכנת הצטרפות טורקיה למדינות הציר.
החזקת בעלות הברית בסוריה יצרה איזון שהיה בין הגורמים שמנעו, בסופו של דבר, את הצטרפות טורקיה לצד מדינות הציר, עד להכרזת המלחמה שלה על גרמניה, בפברואר 1945.
השפעת המערכה על היישוב היהודי בארץ ישראל
פעולתן של תשע חוליות הפלמ"ח, על אף שהשתתפו בה לוחמים ספורים, הייתה בעלת חשיבות רבה.
עוד בזמן בו התרחשה הפעולה ייחס לה הפיקוד של ההגנה חשיבות עליונה, אך לאחריה היא היוותה את הבסיס למיתוס שהיה בסיס לבניית הפלמ"ח ככוח לוחם.
הצלחת הפעולה היוותה בסיס לשיתוף פעולה עם הבריטים, שנזקקו לכוח ההגנה העברי הסדיר לתוכניות ההגנה על ארץ ישראל.
במסגרת זו הוקמה המחלקה הסורית של הפלמ"ח שפעלה פעולות חשאיות בסוריה ובלבנון.
לאחר קרב אל עלמיין, בו הוסרה הסכנה, הסתיים שיתוף פעולה זה, והיחסים נעכרו.
משנת 1943 ראו הבריטים את הפלמ"ח לא כשותף אסטרטגי במערכה, אלא כתנועת מחתרת העוינת את שלטונם בארץ ישראל.
מערכת היחסים המיוחדת שנרקמה בין אנשי צרפת החופשית לבין אנשי היישוב, אף היא לא האריכה ימים.
קאטרו היה ידוע בגישתו הפרו-ערבית, ובלם את שיתוף הפעולה בין אנשי הסוכנות היהודית ובין אנשיו.
עם זאת, הקשרים שנרקמו בתקופה זו היו קשרים רבי ערך לאחר הקמת מדינת ישראל, כאשר אישים שהיו פעילים בתנועת צרפת החופשית כפייר קניג, ריימון שמיטלן וז'אק סוסטל שימשו בעמדות מפתח, וישראל נזקקה לצרפת כבעל ברית אסטרטגי וספקית נשק.
במסגרת ההכנות למערכה האווירית, ובמסגרת הלקחים שהופקו ממנה, הקימו הבריטים שדות תעופה רבים בארץ ישראל, והרחיבו קיימים.
בין היתר הוקמו המנחת ברמת דוד ושדה תעופה בעקיר הוא בסיס תל נוף, שניים מהגדולים שבבסיסי חיל האוויר במדינת ישראל, וכן בסיסים ומנחתים רבים נוספים.
שיפור תעבורתי נוסף שהביאה עמה המערכה הייתה האפשרות להמשיך את קווי הרכבת המנדטורית מראש הנקרה צפונה, ובסוף שנת 1942 הגיעה הרכבת עד טריפולי, והתחברה לרשת הרכבות הבינלאומית המגיעה עד אירופה.
אבדות אנשי וישי במערכה היו כ-6,500 הרוגים ופצועים.
הבריטים ובעלי בריתם איבדו 4,600 הרוגים ופצועים.
אנשי צרפת החופשית, שתפסו את המערכה כמלחמת אזרחים בין צרפתים וצרפתים, סבלו מאבדות קשות.
מפקד הדיוויזיה הראשונה, לז'נטיום, נפצע קשה, ומפקדים בכירים כקולונל ז'נן וקפיטן הקורבטה דטרויא נהרגו.
על האבדות במערכה כתב דה גול בזכרונותיו:
המערכה שבה חוו אנשי הפלמ"ח את טבילת האש הראשונה שלהם, הותירה את חותמה על התרבות הישראלית דרך שירים כ"רבותי ההיסטוריה חוזרת" ממנו לקוחות השורות הידועות "עוד נזכור: תחת גשם עופרת; איך בסוריה צעד הפלמ"ח", או "שיר הוותיקים" של חיים גורי.
תיאור ספרותי של הלחימה נמצא בספר הילדים של ירוחם כהן "איך בסוריה צעד הפלמ"ח" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1973) המתאר פרשיות שונות מתקופת המערכה בדרך המתאימה לילדים.
כהן תיאר את חלקו במערכה גם בספרו האוטוביוגרפי "לאור היום ובמחשך", הוצאת עמיקם, תשכ"ט.
בספרו האוטוביוגרפי של רואלד דאל "Going Solo" (הוצאת ג'ונתן קייפ, לונדון, 1986; טרם תורגם לעברית) מופיע תיאור של הקרבות האוויריים במערכה בהם נטל דאל עצמו חלק.
המערכה במזרח התיכון הייתה מערכה במלחמת העולם השנייה, בה לחמו כוחות בריטים לשמירת השליטה במזרח התיכון ומניעת חדירת השפעת גרמניה הנאצית.
נגד הבריטים לחמו כוחות צרפת של וישי, אך גם כוחות מקומיים, שפעלו ממגוון של מניעים כנגד הנוכחות והמדיניות הבריטית במזרח התיכון.
הלחימה בזירה זו הושפעה מזירות אחרות, ובמיוחד המערכה בצפון אפריקה.
במהלך המערכה במזרח התיכון נאלצו הבריטים להתמודד בזירות הבאות:
ביצוע פעולות שיטור באזור ארץ ישראל שתחת שלטון המנדט הבריטי הן כנגד הערבים והן כנגד גורמים מקרב היישוב שהתנגדו לשלטונם.
דיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק.
לחימה בכוחות צרפת של וישי במהלך המערכה בסוריה ובלבנון.
שיתוף פעולה עם ברית המועצות בפלישה לפרס, על מנת למנוע את ההשפעה הנאצית על הממשל הפרסי.
על אף שאזור דרום מערב אסיה לא התפתח לכדי זירה משמעותית במלחמת העולם השנייה, לא ניתן היה לדעת זאת מראש.
נפילת צרפת במאי 1940 שהעבירה את סוריה ולבנון להשפעת משטר שיתוף הפעולה של צרפת של וישי, והתקדמות הגרמנים במדבר המערבי במהלך המערכה בצפון אפריקה, היוו איום משמעותי על הנוכחות הבריטית במצרים ובמיוחד על השליטה בתעלת סואץ, שהייתה ציר מסחרי וצבאי בעל חשיבות עליונה לבריטים.
לפני קרב אל עלמיין, והתהפכות הגלגל בזירה הסובייטית לאחר קרב סטלינגרד, עלה חשש להשתלטות גרמנית על האזור אם דרך טורקיה, או בפלישה לקפריסין או ללבנון, או באמצעות הבסת הארמייה השמינית של הצבא הבריטי במצרים.
החשש היה מפני התקדמות גרמנית דרך סיני וארץ ישראל וחבירה אל הכוחות הגרמנים שהתקיפו את הסובייטים בדרום ברית המועצות, או התקדמות לשם השתלטות על המושבות הבריטיות בהודו, וחבירה לכוחות יפן בדרום מזרח אסיה.
חששות נוספים נבעו מהנייטרליות של מדינות כטורקיה ופרס שאף נטו לעיתים אל צד מדינות הציר, ובכך איימו על נתיבי אספקה קיימים ופוטנציאליים של כוחות הברית אל ברית המועצות לאחר המתקפה הגרמנית על ברית המועצות.
כוחות חבר העמים הבריטי במזרח התיכון היו בדרך כלל תחת פיקודו של הפיקוד הכללי במזרח התיכון שישב בקהיר.
יוצאי דופן היו הכוחות בפרס שלעיתים באו תחת פיקודו של מפקד הכוחות בהודו.
המפקדים הכלליים הבריטים במזרח התיכון היו:
הרולד אלכסנדר - אוגוסט 1942 ואילך.
היחס של תושבי ארץ ישראל, יהודים וערבים, אל הממשל הבריטי, לא היה אחיד.
רבים מקרב הערבים הצטרפו אל הבריטים במאבקם כנגד הנאצים, אך רבים ראו במלחמה הזדמנות לסלק מהאזור הן את הבריטים והן את היהודים .
חלק מההנהגה הערבית הביאה גישה זו אף לצעדים מעשיים.
המופתי חג' אמין אל-חוסייני, אשר גורש מארץ ישראל, הכריז ב-25 בנובמבר 1941 ג'יהאד כנגד בעלות הברית, בחש בנעשה בעיראק והסית שם כנגד בעלות הברית, ואף הגיע לגרמניה, נפגש עם היטלר ופעל שם כמסית ותועמלן, ואף גרוע מכך .
הנאצים עודדו את הנטיות האנטי-בריטיות בקרב הערבים.
עם כל זאת, באופן כללי ניתן לציין כי לאחר דיכוי המרד הערבי הגדול, עוד בטרם פרצה המלחמה, הייתה הזירה הערבית בארץ ישראל שקטה בדרך כלל.
היישוב היהודי בארץ ישראל, תמך ברובו במחנה בעלות הברית וראה בגרמניה הנאצית אויב של האנושות - וראשית לכל, אויב של העם היהודי.
בפרוץ המלחמה הכריז דוד בן-גוריון "עלינו לעזור לאנגליה במלחמתה כאילו לא היה ספר לבן ולעמוד כנגד הספר הלבן כאילו לא הייתה מלחמה".
החבירה אל הבריטים, בעוד השואה מתרחשת באירופה, ושערי הארץ נעולים בפני המבקשים להימלט ממנה, לא הייתה החלטה קלה, אך משהוחלטה, הייתה ההנהגה המוסדית של היישוב מחויבת לה באופן מלא.
גם במהלך המלחמה, וגם כאשר היישוב המאורגן לוחם לצד הבריטים, המשיכו הבריטים במלחמתם בהעפלה, והיישוב בניסיונות להבריח את העולים ולקלוט אותם.
תקרית טראגית אירעה בנובמבר 1940 כאשר ריכזו הבריטים על האוניה פאטריה מעפילים משלוש אניות מעפילים שנתפסו ליד חופי ארץ ישראל, במטרה לגרשם למאוריציוס.
על מנת לעכב את הגירוש הטמינה ההגנה פצצה באוניה במטרה לגרום לה נזק קל, אך הנזק היה גדול מהמתוכנן והאוניה טבעה ולמעלה מ-200 מעפילים (יחד עם 50 חיילים בריטים) טבעו.
גם האצ"ל הצטרף אל אנשי ההגנה בתמיכה בבריטים, ומפקדו, דוד רזיאל אף נהרג בעיראק במהלך דיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני.
עם זאת, בשנת 1940 פרשו אנשי הלח"י מן האצ"ל, והתנגדו לבריטים התנגדות פעילה במהלך כל שנות המלחמה.
אדם בשם נפתלי לובינצ'יק אף הגדיל עשות, ויצר קשר עם גורם נאצי בלבנון בשם ורנר אוטו פון הנטיג בהצעה לשיתוף פעולה לגירוש הבריטים מארץ ישראל.
הגעתו של מנחם בגין לארץ ישראל, וגורמים נוספים, הביאו אף להכרזתו של האצ"ל על "הכרזת מרד" כנגד הבריטים, בפברואר 1944. בין הפעולות שבוצעו, ההתנקשות בלורד מוין, שר המדינה הבריטי למזרח התיכון, בנובמבר 1944. הבריטים הקצו כוחות רבים למלחמה כנגד ארגוני המחתרת.
הגלו מאות מלוחמי האצ"ל והלח"י למחנות מעצר באפריקה, ואף רצחו את מפקד הלח"י, אברהם שטרן.
עם כל זאת, יש לראות ביישוב היהודי בארץ ישראל כבן ברית אקטיבי של בריטניה.
במהלך המלחמה התנדבו 38,000 מבני היישוב לשרת בצבא הבריטי, מספר עצום ביחס ליישוב שמנה באותה עת כ־431,000 איש.
אנשי הבריגדה היהודית, צנחני היישוב, אנשי החפרים, נשות חיל העזר לנשים ושאר המתנדבים, לבשו בגאווה את המדים הבריטים, ונלחמו בכל מקום אליו נשלחו, בחזית צפון אפריקה, בצרפת, ביוון, ובאיטליה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפכה עיראק למנדט בריטי.
הבריטים העניקו עצמאות לעיראק, והמליכו עליה את פייסל הראשון.
נקבע שבמקרה של מלחמה, עיראק תעניק לבריטים שימוש בבסיסים אוויריים באזור חבניה, וכן תיתן לבריטניה להשתמש במסילות הברזל, בנמלים ובשדות התעופה שלה.
המצב בעיראק היה לא יציב, והיא סבלה מניסיונות הפיכה מצד גורמים ימניים קיצוניים.
השגריר הגרמני בעיראק פריץ גרובה הפיץ בה תעמולה פשיסטית, ואף תרגם לערבית את "מיין קמפף".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, קיימה עיראק את הבטחתה לבריטניה, ניתקה את היחסים עם גרמניה, סילקה את גרובה מהארץ, אך לא הכריזה מלחמה על גרמניה.
כאשר הצטרפה איטליה למלחמה, עיראק אפילו לא טרחה לסגור את השגרירות האיטלקית בבגדאד, וזו הפכה למרכז הפעילות הפשיסטית האנטי-בריטית בארץ.
סייע בכך המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני, שביקר בעיראק אותה תקופה.
עם פרוץ המלחמה ראש ממשלת עיראק היה נורי א-סעיד, המלך פייסל השני היה עדיין פעוט, על כן שלט בשמו העוצר עבד אל-אילה.
גם א-סעיד וגם אל-אילה, היו שניהם פרו בריטים, אולם בהדרגה גדל כוח הצבא והימין הפשיסטי, עד שבמרץ 1940, אילצו את א-סעיד להתפטר, ובמקומו מונה כראש ממשלה רשיד עאלי אל-כילאני הפרו-גרמני.
אולם ב-3 בפברואר אולץ אל-כילאני להתפטר, ובמקומו מונה טה אל-האשמי שניסה להחזיר את המצב לקדמותו.
ב-2 באפריל 1941, בעזרת הצבא, ביצע אל-כילאני הפיכה, ומינה עצמו כראש ממשלה.
העוצר נמלט ובמקומו מונה עוצר חדש פרו-נאצי.
הקושרים סילקו או הוציאו להורג פוליטיקאים פרו-בריטיים רבים, אם כי רבים נמלטו לירדן.
ב-1 באפריל 1941 היה הוורמאכט בתנופה אסטרטגית באזור הים התיכון.
מסע המלחמה בבלקנים וכיבוש יוון ויוגוסלביה התרחשו תוך כדי האירועים בעיראק, ובחודשיים שקדמו להפיכה נחת הגיעו כיבושי רומל לשיאם.
בנוסף על כך, בעלות הברית חששו שהגרמנים ינסו לחדור דרך המזרח התיכון אל אזור הודו, לשם חבירה אל כוחות בעלתם בריתם האימפריה היפנית.
ולפיכך הייתה בריטניה נחושה למנוע את חבירת עיראק למדינות הציר.
מטרתם של אל-כילאני וממשלתו הייתה, סילוק הבריטים באופן סופי מעיראק.
העיראקים האמינו שבריטניה חלשה בשל המלחמה בגרמנים, ותסכים לנהל משא ומתן בלי קשר לחוקיות הממשלה.
ב-8 באפריל, קיבל אל-כילאני מברלין את התשובה שרצה בה, "והיה ויתפתח מאבק לחירות נגד בריטניה, תגיש גרמניה - אם רק תמצא את הדרך לספקו - סיוע צבאי וכלכלי ללא השהיות." עוד באותו היום החלו הבריטים בהנחתת כוחות לעיראק.
הבריטים סירבו לדרישתו של אל-כילאני להוציא את הכוחות, ורק הנחיתו כוחות נוספים, לפיכך החלו העיראקים בפעולות אנטי-בריטיות שהובילו למלחמת בריטניה-עיראק.
האיטלקים שלחו 11 מטוסים לעזרת העיראקים, ערביי ארץ ישראל ארגנו גם הם משלחת סיוע בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י, הגרמנים הקימו טייסת ושלחו אותה אל עיראק בפיקודו של הלמוט פלמי, צרפת שלחה גם היא אספקה ותחמושת דרך סוריה ולבנון.
אולם ללא הועיל, הכוח העיראקי העיקרי הובס בחבניה, והבריטים הזרימו עוד ועוד כוחות דרך ארץ ישראל (בקרבות השתתפו גם אנשי אצ"ל בפיקודו של דוד רזיאל).
מוסול ובגדאד נפלו, אל-כילאני נמלט לגרמניה, וב-31 במאי דוכא המרד לחלוטין והוחזרה הממשלה הפרו-בריטית.
איראן, הייתה מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אולם בריטניה והאימפריה הרוסית התחרו זו בזו על השפעתן בה, בין היתר בשל מיקומה האסטרטגי וכן בשל מאגרי הנפט הגדולים שלה.
בשנת 1919 חתמו בריטניה ואיראן על "ההסכם האנגלו-איראני", שנועד לבסס את השפעתה של בריטניה באיראן.
אולם בשנת 1921, גנרל בשם רזא שא'ה, ביצע הפיכה צבאית, הכתיר את עצמו כשאה וייסד את "שושלת פהלווי".
השאה החדש נחשב לפרו-בריטי, אולם בפועל סבר שהחוזה האנגלו-איראני משפיל את איראן, וסלד מכך שהמעצמות עושות באיראן כבשלהן.
השאה שאף להפוך את ארצו מארץ ענייה וחלשה, למעצמה מזרח תיכונית מודרנית.
לשם כך סבר השאה קודם כל יש להיפטר מהנוכחות הבריטית-רוסית האימפריאליסטית.
אולם השאה הבין שכדי להפוך את ארצו למדינה מערבית, הוא זקוק לעזרת בעל ברית מערבי בתחילה ניסה לקשור קשרים עם ארצות הברית, אולם ניסיונות אלו נכשלו, בין היתר לאחר שב-1921 נרצח הקונסול האמריקני בטהראן.
גרמניה נראתה עבור האיראנים כבעל ברית נוח, מהסיבה שלא היו לה אינטרסים באזור לפני כן, והיא לא נתפסה כאימפריאליסטית.
האיראנים לא התלהבו מהנאציזם, אף על פי שהיטלר סבר שיש קרבת דם בינם לבין הגרמנים.
האיראנים אף סייעו בהצלת יהודים בשואה.
בריטניה וברית המועצות, לחצו שתיהן על השאה לגרש את 2,000 הגרמנים שחיו בארצו, אולם השאה טען שבארצו ישנם רק 1,000 גרמנים וכי נוכחותם הכרחית לתעשייה האיראנית.
ב-24 באוגוסט 1941, נמסר לשגריר הבריטי בטהראן שהגרמנים מגורשים מאיראן בקצב מזורז, אולם למרות זאת הבריטים והסובייטים לא חפצו בשליט איראני חזק, משום שהדבר הפריע לזיכיונות הנפט שלהם באזור.
ביוני 1941, פלשה גרמניה לברית המועצות ("מבצע ברברוסה") עקב כך הפכו בריטניה וברית המועצות לבעלות ברית נגד האויב המשותף.
הבריטים היו זקוקים לאיראן כדי להעביר אספקה לרוסיה, ועל כן ניצלו את סירובו של השאה לגרש את הגרמנים מארצו, ולאפשר לבריטים להשתמש במסילות הברזל האיראניות, כתירוץ לתקוף את איראן.
ב-17 באוגוסט הוגש אולטימטום לשאה ולראש הממשלה עלי מנסור לגרש את כל האזרחים הזרים מאיראן, השאה סרב, וב-25 באוגוסט, פלשו ללא הכרזת מלחמה כוחות סובייטים ובריטים לאיראן.
השאה זימן ללשכתו את שגרירי בריטניה וברית המועצות ודרש מהם לדעת מדוע פלשו הכוחות לארצו ומדוע לא הוכרזה מלחמה.
השגרירים השיבו שהדבר נעשה בגלל "התושבים הגרמנים".
השאה שאל אותם האם הם יבטלו את הפלישה אם הוא יגרש את הגרמנים, השגרירים שתקו, מה שהבהיר לשאה שהגרמנים הם רק תירוץ, לפיכך הורה השאה על גיוס כללי.
הצבא האיראני כלל בין 126,000 ל-200,000 חיילים סדירים, אולם ציודם היה דל ומיושן והם חסרו אימונים.
השאה תכנן אמנם להפוך את צבאו לצבא מודרני חזק, אולם רפורמות אלו לא הושלמו עדיין.
הכוח הפולש היה שקול פחות או יותר לצבא האיראני, אולם בניגוד לצבא האיראני מפקדיו היו מוכשרים ורבי ניסיון, והוא הסתייע בטנקים ארטילריה ומטוסים לרוב.
הפלישה החלה בהפצצות בריטיות על טהראן וקזוין, והפצצות סובייטיות על תבריז וארדביל.
התוקפים פיזרו כרוזים הקוראים לאזרחים האיראנים להיכנע, והכריזו שלא באו לכבוש את איראן אלא לשחרר אותה מהשליט הפרו-נאצי.
מפקדי הצבא האיראני הציעו לשאה להרוס את מסילות הברזל והכבישים, ולנקוט במדיניות של אדמה חרוכה, וכך לעכב את הפולשים.
אולם השאה סירב בטענה שבניית המסילות נמשכה זמן רב מדי, והן עלו כסף רב.
הבריטים הזרימו עוד ועוד כוחות דרך עיראק, ובמהרה החלה ההתנגדות האיראנית לקרוס.
ב-28 באוגוסט נכנעה אהוואז, חיילים הודים התקדמו דרך מרכז איראן, אולם נתקלו בהתנגדות קשה מצד חיל האוויר האיראני, מפקד הכוחות ההודים ויליאם סלים, הזניק את חיל האוויר המלכותי הבריטי, שגבר על האיראנים בקרב האוויר, שישה מטוסים איראניים הופלו ואף מטוס בריטי.
ב-1 בספטמבר נכבשה כרמאנשאה, במקביל התקדמו הסובייטים וכבשו את תבריז וארדביל, התנגדות אמיצה ציפתה להם בראשת, ולאחר מכן בראמסאר, כל האזרחים ממוצא גרמני, איטלקי, רומני, הונגרי, בולגרי, צרפתי ויפני, נמלטו בהמוניהם מאיראן דרך הגבול הטורקי.
ב-17 בספטמבר נכנסו הכוחות הסובייטיים לטהראן.
ב-18 בספטמבר ויתר השאה על כיסאו לטובת בנו מוחמד רזה שאה פהלווי, שהצליח להגיע להסכם שלום עם בעלות הברית במסגרתו נותרו כוחות בריטיים וסובייטיים באיראן עד 1946.
לאחר הקרבות בעיראק, הפכה שאלת שליטתן של סוריה ולבנון בידי אנשי צרפת של וישי לשאלה חשובה.
מטוס גרמני שהופל בשמי עיראק סיפק את ההוכחות לסיוע שניתן ללופטוואפה בסוריה ובלבנון.
הדבר הגביר את החשש של הבריטים כי סוריה ולבנון עתידות להיות לקרש הקפיצה של הנאצים לכיבוש ארץ ישראל מצפון ולהתקדמות לעבר תעלת סואץ ומצרים.
החשש הוגבר עם כיבוש האי כרתים על ידי כוח גרמני מוצנח, והתגברה הדאגה שמא כוח מוצנח גרמני שיגיע מכרתים יוצנח בסוריה ולבנון.
בין אפריל ליוני 1941 הרכיב הגנרל הנרי מייטלנד וילסון שעליו הוטל הפיקוד על המבצע, כוח של כ-29,000 חיילים, שכללו בריטים, אוסטרלים, הודים, אנשי פלמ"ח כמורי דרך וסיירים, וכ-5,000 מאנשי צרפת החופשית.
יחידות אלו יצאו לדרכן ב-8 ביוני 1941, אל מול התנגדות עזה.
לאחר שב-19 ביוני נכנעו שני גדודים בריטים וגדוד הודי לאנשי וישי, לאחר שכותרו ליד דמשק, ולאחר שהתקדמות האוסטרלים בלבנון נעצרה אף היא, מעט אחרי נהר הליטני הובאה למקום תגבורת של אנשי "כוח עיראק", של ארבע חטיבות נוספות.
דמשק נפלה ב-21 ביוני, וקרבות קשים שנמשכו במהלך השבועות שלאחר מכן הביאו לתבוסת אנשי וישי ביתר סוריה ובלבנון.
ב-14 ביולי חתם הגנרל אנרי פרנאן דנץ, מפקד כוחות וישי בסוריה ובלבנון על כתב הכניעה בעכו.
באיראן, השאח, רזא שאה פהלווי, שקיבל את השלטון לידיו בשנת 1923, היה ידוע בחיבתו לפאשיזם, ובאהדתו להיטלר.
היטלר הביע עניין באיראנים, הן בשל סברתו כי להם ולגרמנים מוצא גזעי משותף, והן בשל רצונו להחליש את ההשפעה הבריטית במזרח התיכון.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התיר השאח לסוכנים גרמנים פעולה חופשית בטהראן, וסייע למרד רשיד עאלי אל כילאני בבגדאד.
היה אף בכוונתו להעביר את משאבי הנפט של ארצו לשליטה גרמנית, דבר שהיה פוגע במאמץ המלחמתי של בעלות הברית פגיעה חמורה.
לאחר הצטרפות ברית המועצות למלחמה, הפכה עמדתה של איראן לקריטית.
איראן יכלה לשמש כנתיב למעבר אספקה מערבית דרושה ביותר בעת המלחמה בחזית המזרח, וזאת כאשר האספקה, לה הייתה זקוקה ברית המועצות כאוויר לנשימה, הגיעה במסלול ארוך ומסוכן דרך ארכנגלסק ומורמנסק, או דרך ארצות הברית לולדיבוסטוק.
מסלולים אלו היו מוגבלים בהיקף האספקה שניתן היה להעביר דרכם, והמסלול הארקטי עבר בשטח שהיה נתון לאיום ימי גרמני.
עמדתה של איראן שהיוותה דרך מעבר נוספת אל ברית המועצות, ומסלול יבשתי דרוש ביותר להובלת אספקה, קיבלה חשיבות רבה.
דרישות הבריטים והסובייטים כי הסוכנים הגרמנים יעזבו את טהראן, הביאו אך להפגנות פרו גרמניות, ולסירוב השאח לנקוט פעולה כלשהי.
ב-25 באוגוסט 1941 פלשו כוחות בריטים, הודים וסובייטים לאיראן.
השאח חויב לוותר על כיסאו ויצא לגלות, בתחילה במאוריטניה ולאחר מכן ביוהנסבורג.
בנו של השאח מוחמד רזה שאה פהלווי הוכתר לשאח במקומו, והסכם בריטי סובייטי ערב לשלמותה הטריטוריאלית של איראן, ולנסיגת הכוחות הזרים משטחה עם תום המלחמה.
המערכה ברצועת הביטחון היא הלחימה שהתקיימה בדרום לבנון בין צה"ל וצד"ל לבין הארגונים השיעיים אמל וחזבאללה, שנהנו מתמיכת סוריה ואיראן, בתקופה שהחלה ב-30 בספטמבר 1982, עם סיום מבצע שלום הגליל, והסתיימה ב-24 במאי 2000, עם יציאת צה"ל מלבנון.
לאחר סיום מבצע שלום הגליל, עם סילוק ארגוני הטרור הפלסטיניים, שגלו בעקבות המלחמה לתוניס, נסוג צה"ל מרוב השטח שכבש במלחמה והתייצב על גבול רצועת הביטחון, שבה שלט ארגון צד"ל בראשות אנטואן לאחד.
הלחימה המשיכה עד לנסיגה החד-צדדית של ישראל לגבול הבין-לאומי במאי 2000, שמייד אחריה קרס ארגון צד"ל ורוב מפקדיו ברחו לישראל.
ב-2020 הוכרה המערכה על ידי משרד הביטחון ושר הביטחון דאז בני גנץ כאחת ממלחמות ישראל, אורכה – 17 שנה הופך אותה לארוכה בתולדות המדינה.
במהלך מבצע שלום הגליל, שהתנהל מ-6 ביוני 1982 עד 29 בספטמבר 1982, נלחמה ישראל נגד סוריה וארגוני טרור פלסטיניים שפעלו נגד ישראל בשטח לבנון.
הלחימה החלה כאשר ישראל פלשה ללבנון ב-6 ביוני, על מנת לשים קץ להתקפות פלסטיניות משטח לבנון על תושבי צפון ישראל.
החל מאוקטובר 1982 צה"ל ביסס ופרס את כוחותיו, במוצבים שנבנו לאורך הקו שנוצר לאחר סיום המלחמה.
בד בבד, נוסד ארגון חזבאללה על בסיס פורשי אמל וחברי קבוצות אסלאמיות נוספות, אשר זכו לברכת האייתוללה חומייני ולאימונים מצד כ-1,500 אנשי משמרות המהפכה האיראניים שהקימו מחנות אימונים בבקעת הלבנון בהסכמה סורית.
חזבאללה ניסה לתפוס את מקומה של תנועת אמל (התקווה) הוותיקה, בין היתר על ידי הלהט הדתי שאפיין אותו והשכר הגבוה שהציע ללוחמיו.
ב-10 במרץ 1985 התפוצצה מכונית תופת בסמוך לשיירת כלי רכב של צה"ל ליד העיירה הלבנונית מרג' עיון.
באירוע המכונה אסון הספארי נהרגו 12 חיילי צה"ל ו-14 נוספים נפצעו.
ביוני 1985 השלימה ישראל נסיגה מרוב שטח לבנון, למעט רצועת ביטחון צרה לאורך הגבול ובה מספר מוצבים, חלקם של צה"ל וחלקם של צד"ל, כאזור חיץ עם גבול ישראל.
רוחב הרצועה היה קילומטרים ספורים במערב, ומעט יותר במזרח.
צה"ל נעזר במיליציה מקומית – צבא דרום לבנון (צד"ל), בהנהגתו של סעד חדאד ולאחר מכן אנטואן לאחד.
צד"ל ניהל במידה רבה את חיי היום יום ברצועת הביטחון, והחזיק את כלא אל-ח'יאם ומובלעת ג'זין מצפון לרצועת הביטחון.
ב-17 בפברואר 1986 נשבו שני לוחמי גבעתי על ידי חזבאללה באזור הכפר בית יאהון שמצפון לבינת ג'בייל.
בסריקות ובחיפושים אחרי שני הלוחמים, ו, נהרג לוחם פלס"ר הנח"ל, סמ"ר .
באפריל 1987 התקיימה ההתקפה השאפתנית ביותר של חזבאללה נגד צה"ל ברצועת הביטחון עד אז, במתווה של התקפה לילית על מוצב שומריה הצה"לי (בניגוד למוצב הצד"לי בעל אותו שם).
כמה עשרות מחבלים חצו את הליטני בחסות החשיכה ותקפו את המוצב בסיוע אש מרגמות משלושה מוקדים.
הייתה זו הפעם הראשונה שחזבאללה תקף מוצב צה"לי בתקיפה קרקעית נרחבת בשילוב עם נשק תלול מסלול.
בתקיפה הופעלה לראשונה על ידי הארטילריה של אוגדה 91 טקטיקה של ניתוק צירי הנסיגה של התוקפים באש ויצירת שטח הריגה אפקטיבי בין המוצב לסלוקי.
בקרב נהרגו כ-40 לוחמי חזבאללה מאש טנקים וארטילריה.
חזבאללה לא שב לתקוף את המוצב אפקטיבית עד דצמבר 1993, שאז נהרג סגן מפגיעת סאגר בטנק עליו פיקד.
ב-25 בנובמבר 1987 הצליח מחבל מ"החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית" לחדור לשטח ישראל באמצעות גלשן אוויר ולהרוג בירי שישה חיילים ישראלים ולפצוע עשרה נוספים בפיגוע שנקרא ליל הגלשונים.
במאי 1988 פרצה מלחמה בין אמל לחזבאללה על השליטה בדרום לבנון, על רקע התחרות על אותו מאגר מגויסים פוטנציאלי, וחילוקי דעות שונים בין הארגונים.
אמל, שקיבל סיוע מסוריה, הצדיק את מאבקו בחזבאללה בטיעון שחזבאללה מנסה להשתלט על דרום לבנון ולהפוך אותה למדינת הלכה איסלאמית שיעית נוסח איראן.
חזבאללה מצא את עצמו לכוד בין אמל לצה"ל, לוחמיו גורשו מדרום לבנון, ולכן הוא ביצע רק התקפות אקראיות נגד צה"ל, בעוד שבקרב שני הארגונים השיעיים נמנו כאלף הרוגים.
בסיוע איראן, הצליח חזבאללה להדוף את אמל מהפרברים השיעיים בדרום לבנון, ובסוף 1988 אף יזם מתקפת נגד והשתלט בחזרה על איקלים א-תופאח בדרום לבנון.
ב-1989 הושגה בין הארגונים הפסקת אש ראשונה, בתיווך סוריה ואיראן, במסגרת הסכם דמשק – אך היא הופרה במהרה.
ב-9 בנובמבר 1990 הושג לבסוף הסכם דמשק השני, שבו הובטחה חזרתו של חזבאללה לדרום לבנון.
הסכם זה אִפשר לחזבאללה להתקרב לסוריה ולהדק עימה את קשריו.
לאורך כל שנות העימות, מטרתו המוצהרת של חזבאללה הייתה שחרור כל האדמות הלבנוניות וסילוק צה"ל.
חזבאללה עשה מאמצים רבים לתקוף את מוצבי צה"ל בהתקפות שצולמו ושודרו בתחנת הטלוויזיה של הארגון – אל-מנאר, לגרום לנפגעים בקרב חיילי המוצבים, ולהניף את דגלו בהם.
התנועה בדרכים הפכה מסוכנת, וכוחות צה"ל הסתגרו יותר ויותר במוצביהם כאשר ארגון חזבאללה ניהל מלחמת גרילה נגד כוחות צה"ל ונגד צבא דרום לבנון.
חזבאללה התבסס בכפרים השיעיים והשתמש באוכלוסייה כמקור תמיכה פוליטי-אידאולוגי וכמחסה אנושי וכבסיס יציאה לפעולות גרילה.
חזבאללה החזיק רקטות קטיושה וגראד בכפרים על מנת ליצור משוואת הרתעה וכדי למנוע פעילות מסיבית כנגדו.
עד שנות ה-90 נמנע הארגון מירי רקטות לעבר היישובים בצפון ישראל, והתמקד ביצירת לחץ על צה"ל לאורך הקו האדום במטרה להסיגו מרצועת הביטחון.
לפי פרסומי המכון הבין-לאומי ללימודים אסטרטגיים , בין השנים 1991–1997 מנה חזבאללה בין 3,000 ל-3,500 פעילים חמושים בעיקר בנשק קל, טילים נגד טנקים, וארטילריה קנית ורקטית.
ב-2–4 במאי 1988 במסגרת "מבצע חוק וסדר" פשטו כוחות צה"ל ובהם נח"ל, צנחנים ושריון, תחת פיקודו של אל"ם שאול מופז על בסיס מחבלי חזבאללה בעיירה מיידון שבדרום לבנון.
3 חיילי צה"ל נהרגו בפשיטה ונפצעו שבעה עשר חיילים נוספים.
כ-50 מחבלי חזבאללה נהרגו בקרב, והמבנים והבונקרים ששימשו אותם נהרסו.
לקראת "ועידת מדריד" הגביר חזבאללה את פעילותו נגד צה"ל, בעיקר על ידי מארבי מטענים.
ב-29 באוקטובר 1991 נהרגו 3 חיילי צה"ל מחטיבת גולני.
מטען הצד שעליו עלה הסיור הונח כ-3 ק"מ צפונית מערבית לכפר סוג'וד בגזרה המזרחית של אזור הביטחון.
הסיור היה במשימה מבצעית איסופית.
באותו יום הותקף ממארב כוח נוסף של צה"ל באזור שתולה-זרעית.
במהלך התקיפה והמרדף נפצעו 5 חיילי צה"ל ונהרגו 2 מחבלים.
ב-13 בדצמבר 1992 חטפו פעילי חמאס את שוטר משמר הגבול נסים טולדנו ורצחו אותו, הרצח הוביל לגירושם של 415 אנשי חמאס וג'יהאד ללבנון כעבור ארבעה ימים.
במאהל המגורשים במַרג' א-זוהור, בתיווך איראני, נוצר הקשר בינם ובין חזבאללה.
המגורשים קיבלו מהם הדרכה בהרכבת מטעני נפץ ומכוניות תופת.
כשישראל החזירה את המגורשים, שימש הידע הזה בסיס שעליו השתיתו המגורשים את גלי הפיגועים בישראל באותה תקופה.
בשנת 1993 החלה הסלמה חמורה בלחימה ברצועת הביטחון.
בין 13 באפריל ל-24 במאי נהרגו תשעה חיילים ישראלים, בין 8 ל-22 ביולי נהרגו שישה חיילים ישראלים בדרום לבנון וחזבאללה שיגר רקטות לעבר יישובי הצפון מספר פעמים.
בעקבות רצף האירועים הורתה הממשלה בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין לרמטכ"ל אהוד ברק לצאת למבצע דין וחשבון.
מטרת המבצע הייתה להוציא את אוכלוסיית יישובי הצפון ממעגל הלחימה, האמצעי היה ליצור פאניקה ותנועה של פליטים על ידי הפגזה ארטילרית מסביב כפרים ובתוכם, מתוך תקווה שתושביהם ילחצו על ממשלת לבנון לפעול נגד חזבאללה.
במהלך המבצע, שנמשך שבעה ימים (מ-25 ביולי 1993 ועד 31 ביולי 1993), הותקפו כפרי חזבאללה רבים בידי תותחים, טנקים ומטוסי חיל האוויר שזרעו בהם הרס רב.
המבצע הופסק כעבור שבעה ימים, לאחר שהושגו הבנות בין ישראל לחזבאללה.
המבצע זכה לכינוי מלחמת שבעת הימים בלבנון.
ב-7 בפברואר 1994 נהרגו 4 חיילי צה"ל במארב מחבלים באזור המעלב, בין מוצבי ריחן וסוג'וד.
על-פי משה תמיר, בספרו, "מלחמה ללא אות", אמנון ליפקין-שחק, שנכנס לתפקיד הרמטכ"ל בשנת 1995, החליט על שינוי תפיסתי ביחס ללחימה בדרום לבנון – מפעילות ביטחון שוטף למלחמה.
השינוי בא לידי ביטוי בעיקר בהפניית משאבים ואמצעים – אימוני היחידות עסקו בהרחבה בתרחישי לחימה נגד גרילה, והוקם בית ספר ללחימת גרילה ששאב השראה מצבא בריטניה והידע שרכש מלחימתו בצפון אירלנד.
למרות השינוי התפיסתי ביחס ללחימה ברצועת הביטחון, הלוחמים שלחמו ברצועת הביטחון לא קיבלו את אות מלחמת לבנון הראשונה.
בינואר 2012 הסכים שר הביטחון אהוד ברק לבדוק מחדש את נושא הענקת אות לחימה "ללוחמי רצועת הביטחון" בעקבות פנייה של הפורום "רצועת הביטחון מלחמה ללא שם".
החל מסוף שנת 1995 גבר המתח בין חזבאללה לצה"ל באזור הגבול הצפוני של מדינת ישראל.
חזבאללה ירה פעם אחר פעם קטיושות לעבר יישובים ישראלים בגבול הצפון, והפר בכך את הבנות "דין וחשבון" שנחתמו עם סיום מבצע דין וחשבון (1993).
על אף ביקורם של מזכיר המדינה האמריקאי וראש ממשלת צרפת באזור, וניסיונות ההרגעה שלהם, ירי הקטיושות נמשך.
ב-9 באפריל 1996 נחת מטח קטיושות כבד על יישובי גבול הצפון.
ראש הממשלה, שמעון פרס, החליט כי ישראל לא תוכל להמשיך ולהבליג והורה לצה"ל לצאת למבצע ענבי זעם אשר מטרתו הייתה להפסיק את ירי הקטיושות ולהביא לשקט בגבול הצפוני של מדינת ישראל.
במהלך המבצע הותקפו מאות מטרות של חזבאללה הן על ידי חיל האוויר והן על ידי חיל התותחנים.
בנוסף הטיל חיל הים מצור ימי על חופיה של לבנון.
במהלך כל אותה התקופה המשיך חזבאללה לירות קטיושות לעבר שטח ישראל כאשר צה"ל מגיב בירי לכיוון עמדות הירי.
ב-18 באפריל ירתה סוללת תותחים אש לחילוץ לטובת כוח מיוחד שהיה בפעילות באזור כפר קאנא ונתקל במארב; בעת ירי אש לחילוץ, טווח הביטחון מוקטן ופגז תועה נחת בתוך הכפר, ופגע בריכוז של פליטים ובכוח האו"ם ששהה בסמוך.
מההפגזה נהרגו 102 אזרחים, ו-100 נפצעו, מתוכם ארבעה חיילים מהאו"ם.
באותו יום הותקפו גם מטרות אחרות באזור א-נבטיה שם נהרגו 11 אזרחים נוספים, בהם אישה ושבעת ילדיה.
ישראל הביעה צער על הפגיעה בחפים מפשע, אך ההרג עורר בעולם תגובות נזעמות, והחל לחץ בין-לאומי להפסקת המבצע.
בעקבות האירוע בקאנא, ראש הממשלה שמעון פרס אמר במסיבת עיתונאים: "אנו מאוד מצטערים אך איננו מתנצלים".
ב-25 באפריל התקבלה במועצת הביטחון של האו"ם החלטה שכללה גינוי מפורש לישראל, ודרישה להפסיק את הפעילות בדרום לבנון.
ישראל המשיכה בפעילות יומיים נוספים, והמבצע הסתיים בחתימת הסכם הבנות חדש בין ישראל, סוריה ולבנון ב-27 באפריל 1996 (הבנות מבצע ענבי זעם).
ב-12 בספטמבר 1997 ביצעה יחידת אגוז את מבצע נוף פראי במסגרתה נהרג האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה.
מחיר הדמים ההולך וגובר ששילם צה"ל לאורך השנים על השהות ברצועת הביטחון הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה, כמו זה של ארגון "ארבע אמהות" שהוקם לאחר אסון המסוקים.
אירועים אחרים שהגבירו את הלחץ הציבורי לפינוי היו: אסון השריפה בוואדי סלוקי, אסון השייטת ונפילתו של מפקד יחידת הקישור ללבנון, תא"ל ארז גרשטיין, בפברואר 1999.
בישראל נוצר לחץ ציבורי לצמצם את מספר ההרוגים והפצועים בלבנון, שהוביל את צה"ל לנקוט משנה זהירות בפעולותיו.
ואכן, הממוצע השנתי של ההרוגים והפצועים בקרב חיילי צה"ל פחת, מ-26 הרוגים ו-88 פצועים בשנים 1993–1997, ל-12 הרוגים ו-56 פצועים בשנת 1999, עקב אימוץ נוהלי התנהגות זהירים ומתגוננים יותר.
בינואר 2000 התנקש חזבאללה במפקד מצבא דרום לבנון, אל"ם עקל האשם, בביתו באזור רצועת הביטחון.
עקל שימש כמפקד הגזרה המערבית בצד"ל והממונה על הביטחון בארגון.
ב-5 במרץ 2000, ימים אחדים לפני שנקבר המשא ומתן במסלול הסורי באופן סופי, החליטה ממשלת ישראל בראשות אהוד ברק לסגת מדרום לבנון.
החלטה זו הגבירה את הדאגה בקרב תושבי דרום לבנון, אזרחים ואנשי צבא כאחד.
ב-6 במאי פָּקדה מפקדת החטיבה המזרחית בצה"ל על מחלקת החיילים והטנק היחיד שהיו בבסיס לסגת.
הידיעה על נסיגת המחלקה והטנק התפשטה במהירות באזור, והתושבים, שסברו שהנסיגה הכוללת החלה, ירדו אל הרחובות כשנשקם בידיהם.
לאחר שהסכימו בצה"ל לדחות את נסיגתו של הטנק נרגעו התושבים.
ב-8 במאי כינס מפקד היק"ל ישיבה בהשתתפות מפקדי החטיבה המזרחית וגדוד 10 של צד"ל והוסכמו הנקודות הבאות: צה"ל לא ייסוג מחאצביא, אלא לאחר שייסוגו מריחן לעישייה, על מנת לאפשר לפלוגה של צד"ל, שאנשיה דרוזים וישבו במוצב ריחן, לסגת דרומה.
כמו כן הוסכם שלא ייסוגו מחאצביא לפני סיום שנת הלימודים בסוף חודש יוני.
לאחר שהגדוד העשירי היה מוכן לסגת מריחן הציעו מפקדי צה"ל לדחות את הנסיגה עד שגנרל לאחד יחזור מצרפת.
ב-15 במאי פונה מוצב טייבה בגזרה המרכזית והועבר לידי צד"ל לאחריותו של גדוד 70. ב-16 במאי פונה מוצב רותם (ראס אל-בידה) על שפת הים, בקצה הצפון מערבי של רצועת הביטחון, וגדוד 81 של צד"ל קיבל עליו את האחריות.
במוצב זה הייתה תחנת מכ"ם של חיל הים.
סטי"לים של חיל הים השתתפו באבטחת הפינוי.
ב-18 במאי תקף חזבאללה את מוצב רותם אך נסוג לאחר שספג 47 הרוגים ועשרות פצועים.
ב-20 במאי תקפו לוחמי ארגון אמל את מפקדת הגדוד באל-חרדון בגזרה המערבית, אך הם נסוגו לאחר שספגו כשמונה הרוגים.
בקרב זה השתתף צה"ל בירי ארטילרי על מקום ההתקפה.
לאחר כישלון ההתקפה על מוצבי גדוד 81 במערב רצועת הביטחון, שינה ארגון חזבאללה את האסטרטגיה שלו והחל להשתמש באזרחים ובאנשי חזבאללה המוסווים כאזרחים, על מנת לחדור למוצבי צד"ל.
ב-22 במאי החלה שיירה גדולה של מכוניות אזרחיות להתקדם מאל-ע'נדוריה אל עבר נחל סלוקי ומשם נכנסה לעיירה אל-קנטרה.
באותו יום התקדמו קבוצות גדולות של אזרחים, בכללם נשים וילדים אל עבר מוצב א-טייבה ומפקד הגדוד פקד על חיילי המוצב לסגת לכפר.
באותו יום מפקד גדוד 90 יחד עם מפקד גדוד 70 הצליחו לכבוש מחדש את העיירה אל-עדייסה ללא כל התנגדות רצינית.
ב-23 במאי החלו להתקדם אל עבר מוצבי גדוד 30 קבוצה של אזרחים שהשתייכו ברובם למפלגה הלאומית הסורית, למפלגה הקומוניסטית ולמפלגה הסוציאליסטית-פרוגרסיבית של ג'ונבלאט.
הלחץ של קבוצות אלו הביא לנסיגת חיילי צד"ל ממוצבי גדוד 30. ב-23 במאי בשעה 11 בבוקר פקד צה"ל על כל יחידות צד"ל לסגת אל הגבול הישראלי עד השעה שש בערב.
רבים מחיילי צד"ל פנו צפונה כדי להסגיר את עצמם לשלטונות לבנון, ואילו אחרים פנו עם בני משפחותיהם אל מעברי הגבול בישראל.
ב-24 במאי בעקבות התמוטטות צד"ל וההתקדמות המהירה של חזבאללה, הודיע מזכיר הממשלה יצחק הרצוג כי ממשלת ישראל החליטה על הסגת כוחות צה"ל לקו הגבול הבין-לאומי.
הנסיגה החד-צדדית של ישראל הזניקה את הפופולריות של ארגון חזבאללה בלבנון.
נסיגת צה"ל מדרום לבנון נעשתה מתוקף הבטחת בחירות שנתן אהוד ברק לפני שנבחר לראשות הממשלה, שאם ייבחר לתפקיד יסיג את צה"ל מרצועת הביטחון בתוך שנה.
ההחלטה לבצע את המהלך באורח חד-צדדי, ללא הסכם עם סוריה או לבנון, הייתה פועל יוצא של כישלון המשא ומתן לשלום שניהל ברק עם סוריה בחודשים שקדמו לנסיגה.
מערכת הביטחון, שתמכה ברובה בהשגת הסדר מדיני עם הסורים ונסיגה מדרום לבנון בחסות הסדר מעין זה, התנגדה התנגדות חריפה ליציאה חד-צדדית של צה"ל, בלא ערובות או הבנות לגבי הריבון בדרום לבנון בעקבות נסיגה כזו.
החשש הרווח היה, כי נסיגה ללא הסדר תוביל להשתלטות של חזבאללה על האזורים המפונים, ולביצוע פיגועים באופן יומיומי נגד היישובים הישראליים לאורך הגבול.
באמ"ן היו מי שסברו כי מדובר במתכון ודאי להידרדרות שתוביל למלחמה עם סוריה.
ישראל יכלה להשתמש בנסיגה כדי לקבל תמיכה בין-לאומית לשם השגת רגיעה באזור הצפון.
בשנים 1984 עד 1985 היו כ-1,400 פיגועים נגד כוחות צה"ל וצד"ל שבהם נהרגו 53 חיילי צה"ל ו-263 נפצעו, 11 חיילי צד"ל נהרגו ו-35 נפצעו, 9 אנשי המשמר האזרחי (משא"ז) הדרום לבנוני נהרגו ו-18 נפצעו.
בשנת 1985 היו באזור הביטחון כ-1,260 פיגועים נגד כוחות צה"ל וצד"ל בהם נהרגו 13 חיילי צה"ל, 69 נפצעו ו-2 נעדרו, 29 חיילי צד"ל נהרגו ו-89 נפצעו, 3 אנשי משא"ז הדרום לבנוני נהרגו ו-4 נפצעו.
כמו כן נהרגו כ-22 סייענים לבנונים.
בשנת 1987 היו באזור הביטחון כ-580 פיגועים נגד צה"ל וצד"ל.
בפעילות המחבלים בשנה זו נהרגו 20 חיילי צה"ל ו-63 נפצעו, 39 חיילי צד"ל נהרגו ו-136 נפצעו.
בשנת 1989 אירעו כמה פיגועים, בהם היו לצה"ל 3 הרוגים ו-33 פצועים, ואילו לצד"ל היו 9 הרוגים ו-18 פצועים.
בשנת 1991 היו כ-185 פיגועים בהם נהרגו 9 חיילי צה"ל ונפצעו 19. לצד"ל היו 12 הרוגים ו-41 פצועים.
בשנת 1997 נהרגו 39 חיילי צה"ל (בנוסף ל-73 חללי אסון המסוקים) ו-83 נפצעו.
מספר זה לא כולל את 73 חללי אסון המסוקים.
בשנים 1998 עד 1999 נהרגו בלחימה ברצועת הביטחון, לפי דובר צה"ל, 23 חיילי צה"ל ו-57 נפצעו.
בשנת 2000 (עד הנסיגה מרצועת הביטחון ב-24 במאי) נהרגו 9 חיילי צה"ל ו-14 נפצעו.
מספר הפצועים מקרב חיילי צה"ל לא כולל את מספר הלוחמים שאובחנו כסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
בתקופה זו אובחנו חיילים הסובלים מ"הלם קרב" כסובלים מ"תסמונת וייטנאם".
ממוצע הפיגועים כנגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון היה כ-60 פיגועים לחודש.
בספירה לא רשמית שנערכה לרגל עשרים שנה לנסיגה, נמצאו 414 חיילי צה"ל שנהרגו בלבנון בין מרץ 1985 לנסיגה בשנת 2000. החל מתום מלחמת לבנון בספטמבר 1982 ל-2000 נהרגו בלבנון על פי ספירה זו 675 חיילים ואזרחים.
לאחר הנסיגה ומלחמת לבנון השנייה
לאחר הנסיגה, שרר בגבול הצפון שקט יחסי, שהופר לעיתים בהתקפות בודדות של ארגון חזבאללה לאורך הגבול – במיוחד באזור הר דב.
הרגיעה באה לסיומה באופן חד ב-12 ביולי 2006, עם חטיפת שני חיילי צה"ל אלדד רגב ואהוד גולדווסר בידי חזבאללה והריגת חיילים נוספים.
בתגובה לאירוע זה, פתחה ישראל בלחימה בחזבאללה בתוך שטח דרום לבנון, שהתפתחה למלחמת לבנון השנייה.
במלחמה ספגו שני הצדדים אבדות קשות, כאשר הצד הלבנוני ספג למעלה מ-1,200 הרוגים, מתוכם כ-800 לוחמי חזבאללה וחמושים לבנונים והצד הישראלי 163 הרוגים – 119 חיילים ו-44 אזרחים.
ב-4 בנובמבר 2020 אימץ ראש המטה הכללי רא"ל אביב כוכבי את המלצת הוועדה שמינה, בראשות רא"ל בדימוס שאול מופז, להכיר בלחימה בדרום לבנון ורצועת הביטחון, כמלחמה ממלחמות ישראל ולהעניק למשתתפים בה אות מערכה.
ההחלטה על אות המערכה תועבר לאישור שר הביטחון ולאחר מכן לאישור ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים.
את האות צפויים לקבל חיילי צה"ל ואנשי צד"ל.
המערכה הגדולה הייתה מערכת האש המרכזית מבין שלוש מערכות האש שהיו דולקות על מזבח העולה (בנוסף למערכת הקטורת ומערכת התמיד).
מערכה זו הייתה המרכזית מבין מערכות האש של מזבח העולה, משום שעליה נשרפו כל הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש לאחר שחיטתם.
אש המערכה לא הודלקה בדרך רגילה, על ידי בני אדם.
בפעם הראשונה שעבדו את עבודת הקורבנות ירדה אש מן השמיים ובערה על מזבח העולה, ומאז דאגו הכוהנים להמשיך ולכלכל אותה, כדי שלא תכבה.
מדי יום היו מסדרים לפני הקרבת קורבן התמיד, את המערכה הגדולה עם עצים בצורת שתי וערב, החלק הפנימי של העצים היה נוגע בתפוח שהוא ערימת אפר הקרבנות שעמדה באמצע המזבח.
מעל העצים היו מניחים שני גזרי עצים, אותם העלו למזבח בזמן סידור המערכות, וזאת כדי להראות שלא מחכים לנס ולא סומכים עליו.
אש המערכה הייתה פלאית, כפי שמתואר במסכת יומא, וחלו בה מספר נסים:
האש לא זזה מעולם ממזבח הנחושת, ולאחריו ממזבח העולה.
במשכן, בעת מסעות בני ישראל במדבר כיסו את האש בפסכתר.
האש הזו הייתה חזקה במיוחד, וכילתה יותר חומר בערה מאשר אש רגילה.
גם כאשר נשבה רוח חזקה, וירדו גשמים רבים, אש המערכה מעולם לא כבתה.
אפילו כל הרוחות בעולם לא הזיזו את עשן הקורבנות שנשרפו באש המערכה שעלה בקו ישר לשמים.
אש המערכה עצמה, לא העלתה עשן.
המזבח במשכן היה עשוי מעץ ומצופה בנחושת.
ומעולם אש המערכה לא שרפה את העץ או המיסה את הנחושת, אף על פי שהיא הייתה חזקה ביותר.
בימי מנשה, המלך החוטא, הסתלקה האש ונעלמה מעל גבי המזבח בגלל חטאיו הרבים.
האש מעולם לא חזרה ולכן צצו בעיות:
לא הייתה אפשרות לשרוף כמות גדולה מאוד של קורבנות ביום אחד עם אש כה קטנה, כיון שבשלשת הרגלים הקריבו מאות קרבנות ביום.
לכן שבי ציון בנו מזבח גדול יותר מהמזבח שהיה בבית המקדש הראשון כדי שהאש הגדולה יותר תאכל את כל הבשר.
אך גם זה לא עזר, ובכל זאת נשארו שאריות בשר, ליום המחרת במקדש.
העצים למערכה צריכים להיות עצים ללא תולעים.
המשנה במסכת תמיד אומרת בגמרא יש מחלוקת מה הבעיה בעצים זית וגפן.
לדעה אחת הבעיה היא שיש בהם הרבה מים, ולכן הם מעלים עשן.
לדעה השנייה הבעיה היא שאם יישרפו אותם זה ימעט ביישוב ארץ ישראל.
הגמרא מוסיפה, שלדעה זו, עצי התאנה שהביאו הם עצי תאנה שאינה עושה פירות.
את המערכה הגדולה סידרו בצד הדרומי-מזרחי של המזבח.
הכהנים מעלים עצים אל המזבח, ומוסרים אותם לכהן שזכה בתרומת הדשן, שמסדר את המערכה הגדולה.
במשנה נאמר על המערכה הגדולה .
יש מחלוקת בין המפרשים מה משמעות המילה חזית.
לדעת הרמב"ם משמעות המילה חזית היא סימון שמשם התחיל סידור המערכה.
התוספות יום טוב מסביר שלדעת הרמב"ם את שני גזרי העצים שמים במזרח כדי שיסמנו שמשם מתחילים לסדר את המערכה.