tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחוז זה ירד משמעותית בשנים שאחרי תחילת הטלת המכסות.
בוגרים יהודים מוסמכים נתקלו לעיתים באפליה כאשר פנו למשרות במקגיל ובאוניברסיטת טורונטו.
בשנת 1912, למרות מחאות חריפות מצד הקהילה היהודית בקנדה, אישרה ממשלת אונטריו חוקה חדשה לאוניברסיטת קווינס, עם סעיף שנועד לוודא שכל סגל ההוראה נוצרי .
ב-1919 המנהל ברוס טיילור ביטא הצהרות אנטישמיות במהלך פגישת בוגרי האוניברסיטה.
לפחות בוגר אחד מחה נגד הצהרה זו לקנצלר של האוניברסיטה.
על אף התפתחויות אלה, טולצ'ינסקי כתב כי אוניברסיטת קווינס הייתה ליברלית יותר במקצת מאשר מקגיל ואוניברסיטת טורונטו בקבלה לתלמידים יהודים ולהשכרת סגל יהודי.
בניגוד לאוניברסיטאות אחרות, קווינס קיבלה פליטים גרמנים יהודיים כסטודנטים בשנים 1930 ו-1940.
משה הרשל כתב שהאוניברסיטאות היו רק חלק מתופעה גדולה יותר של אנטישמיות שהייתה קיימת בהונגריה לאחר מלחמת העולם השנייה.
סטודנטים נוצרים, לעיתים יחד עם המורים שלהם, השתתפו בהפגנות אלימות נגד הרשמה של סטודנטים יהודים בסתיו של 1919. בעקבות האירועים הרשויות נאלצו לסגור את האוניברסיטאות באופן זמני.
זמן לא רב לאחר מכן הממשל ההונגרי הציע חוק שמגביל את ההרשמה של סטודנטים יהודים לכ-6 אחוזים מכלל אוכלוסיית האוניברסיטה.
לאחר דיונים בנושא, הפרלמנט ההונגרי העביר את חוק המכסה בהצבעה של 57 בעד ו-7 נגד.
החוק הוחל בתחילת השנה האקדמית של 1920, יחד עם גל נוסף של מהומות אנטישמיות בקמפוסים.
כמות היהודים במוסדות אקדמיים בהונגריה בתקופה זו צנחו משמעותית: באוניברסיטת בודפשט, המספר ירד מ-4,288 ל-459 בין השנים 1917 עד 1921. מספר ארגונים יהודים באירופה התנגדו לחוק המכסות ההונגרי, עם הטענה שחוק זה ייצור תקדים שמדינות אחרות ילכו בעקבותיו.
המהומות האנטישמיות נמשכו באוניברסיטאות הונגריות אל תוך שנות ה-30. סטודנטים יהודים נודו ולעיתים הותקפו פיזית.
בשנת 1933, ארגוני סטודנטים נוצריים העלו עצומה שקראה לאכיפה ממשלתית הדוקה של המכסות.
ההפרעות גרמו שנית לסגירה זמנית של האוניברסיטאות.
חקיקה אנטישמית נוספת עברה בפרלמנט ההונגרי בשנת 1939, בערב מלחמת העולם השנייה.
בין השאר, החקיקה הוסיפה להגביל את ההרשמה של יהודים לאוניברסיטאות.
משנת 2000 ואילך, ניתן למצוא ראיות שונות לאירועים אנטישמים בקמפוסים האוניברסיטאות בצפון אמריקה, אירופה ואוסטרליה, אם כי קיים חוסר הסכמה באשר לנסיבות של האירועים שדווחו.
יש הטוענים כי אקטיביזם פרו-פלסטיני בקמפוס, המעביר ביקורת על ישראל, יוצר אטמוספירה של הפחדה אנטי-יהודית שמתפרץ לעיתים בנאומי דיבה ואף אלימות.
אחרים מטילים ספק בהיקפם של האירועים האנטישמיים, גם אם לא חולקים על עצם קיומם.
לדידם, המבקרים הפרו-ישראליים לא מצליחים להפריד בין אירועים פוליטיים כנגד ישראל (הביקורת על מדיניות ישראל) לבין שנאה אתנית או דתית (האנטישמיות).
כאשר לא ניתן להפריד אנטישמיות מאנטי-ישראליות, לא ניתן להביא לשיח פורה ולגיטימי.
באוסטרליה, דניאל ויינר, חבר באיחוד האוסטרלי לסטודנטים יהודיים, אומר ש"ההשמצה שאנו חווים כסטודנטים בקמפוס… מגיע כמעט כולו מהשמאל." גרהם ליאונרד, נשיא הוועד המנהל של יהדות אוסטרליה, אומר שיולי 2006 היה החודש עם הכי הרבה אירועים אנטישמיים מאז שנת שתועדו מאז 1945. הוא מוסיף שמרבית האירועים התרחשו בקמפוסים.
בסידני, סטודנטים יהודיים החלו להסתיר את כיפותיהם עם כובעים מחשש לאנטגוניזם של הסטודנטים האחרים.
דיאון קמיין, הנשיא הוויקטוריאני לשעבר של האיחוד לסטודנטים יהודיים, אמר לעיתון האייג' (The Age):
בצרפת, פטריק קלוגמן, נשיא איגוד הסטודנטים היהודים צרפתים, כתב בלה פיגארו:
בבריטניה, הדו"ח של הקבוצה הפרלמנטרית נגד אנטישמיות דיווח כי:
החקירה שמעה שהחבר של המפלגה האיסמליסטית "חיזב אלתחריר" הוזמן לדבר באוניברסיטת קולג' לונדון.
חיזב אלתחריר היה גם פעיל בקווין מרי, אוניברסיטת לונדון, אוניברסיטת קינגסטון ואוניברסיטת ברינמינגהם.
הדו"ח מתאר כיצד "מתחים ואירועים בקמפוס לעיתים מגיעים לשיא בהצבעות של איחודי סטודנטים בנושאים הקשורים לציוניות וישראל." בדו"ח ישנן מספר דוגמאות לאירועים שהתרחשו ב-2002 באוניברסיטת מנצ'סטר בהם איחוד הסטודנטים הכריז על כך שאנטי-ציוניות היא לא אנטישמיות, ושיש להחרים מוצרים תוצרת ישראל.
בזמן ההצבעה, חולק לסטודנטים שעמדו בתור עלון שציטט מסמך נאו-נאצי מזויף בשם "הנבואה של בנג'מין פרנקלין ביחס לגזע היהודי".
העלון תיאר את היהודים כערפדים, ואמר שאם הם לא יגורשו מארצות הברית, הם "ישעבדו את המדינה וישמידו את כלכלתה".
לפי המועצה הייצוגית ליהודים של מנצ'סטר הגדולה, האחראי לעלון זה הוא "האיחוד הכללי לסטודנטים הפלסטינים".
כאשר ההצבעה החליטה כנגד החרמת מוצרים ישראליים, לבנה נזרקה לעבר חלון מגוריו של סטודנט יהודי.
במקביל פוסטר עם המילים: "לשחוט את היהודים" הודבק לדלתו הקדמית, בעוד שסכין הוצמד לדלתו האחרת.
שתי דוגמאות נוספות לשילוב הייחודי בין אנטישמיות, שנאה וביקורת פוליטית מתבטא באירוע שהתרחש ב-2017, באוניברסיטת סואס בלונדון, בו לסטודנט יהודי נאמר כי:
כמו כן, באוניברסיטת גולדסמית'ס בלונדון, המרצה היהודי לסוציולוגיה, הירש, נכתב על לוח הכיתה שלו:
סקר שפורסם בפברואר 2015 על ידי טריניטי קולג', ומרכז לואיס ד.
ברנדייס לזכויות האדם על פי חוק, מצא כי 54% מהמשתתפים היו נתונים לאנטישמיות בקמפוס או היו עדים לכך.
הסקר כלל כ-10%–12% מכל הסטודנטים בקמפוס, ולכן אינו מתיימר לייצג את התמונה במלואה.
הסקר כלל 1,157 סטודנטים יהודים ב-55 קמפוסים ברחבי הארץ.
המקור המשמעותי ביותר לאנטישמיות, לפי הסקר היה "מתלמיד יחיד" (29%).
מקורות אחרים היו: במועדונים/החברה ככלל, בהרצאה/בכיתה, באיגוד הסטודנטים ועוד.
ב-2016, מחקר שהוצג על ידי משרד התפוצות חשף ששלושה מכל ארבעה סטודנטים יהודים בארצות הברית חוו אנטישמיות באוניברסיטה, ונרשם זינוק במספר תוכניות הלימודים המוגדרות אנטי ישראליות.
בעקבות האנטישמיות באוניברסיטאות בחו"ל, מספר ארגוני הסברה ישראלים החלו להיאבק בתופעה.
מטרתם היא לייצג את התרבות הישראלית והחברתית, עם דגש על היחס לפלסטינים, ולהתמודד עם ההאשמות השונות המוטחות כנגד יהודים וישראליים.
התקווה היא שבכך ינופצו מיתוס ושמועות על אודות המצב המדיני, וכן הסטודנטים יזכו לשמוע את הצד הישראלי בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
שכן לעיתים, הפעילות הפרו-פלסטינית באוניברסיטאות מציגה תמונה שונה מאוד מזו שקיימת בתוך החברה הישראלית, וכן המטרה היא לגשר על פער זה בעזרת הסברה ודיאלוג.
ההנחה היא שככל שאי-הבנה על אודות המצב הישראלי תפחת, כך האנטישמיות שמולוות לדיון הפוליטי תפחת גם כן.
משלחת "פנים ישראליות" (Faces of Israel) הייתה משלחת של צעירים ממגוון קהילות בחברה הישראלית – ערבים, יהודים, חברים בקהילה הגאה ועוד – שיצאו למסע הסברה באוניברסיטאות מובילות בארצות הברית ובקנדה.
במסגרת מסע ההסברה, המשלחת פעלה נגד ארגונים אנטי-ישראליים בקמפוסים.
בסך הכל, המשלחת הספיקה להגיע לכ-81 אוניברסיטאות ולבוא במגע עם 5111 אנשים בפחות משבוע.
מכון ירושלים לצדק גם הוא פועל לשם אותה מטרה.
מקים הארגון, עורך הדין כלב מאיירס, מספר כיצד מדי שנה הוא בעצמו ניגש לאוניברסיטאות בחו"ל שמנהלות את "שבוע האפרטהייד הישראלי" (Israeli apartheid week), ומקימים כנס מקביל שמאפשר שיח והסברה על זכויות הפלסטיניים שמופרות במדינות ערב.
המטרה היא להסביר ש-"יש אפרטהייד במזרח התיכון, אבל האפרטהייד לא נמצא במדינת ישראל."
גם הסוכנות היהודית לוקחת חלק פעיל במאבק על התודעה הפוליטית באוניברסיטאות.
ב-2011, בעקבות העצרת הכללית של האו"ם למדינה פלסטינית, נשלחו נציגים של הסוכנות לפתוח "אוהלי הידברות" בכ-20 קמפוסים של אוניברסיטאות מובילות בצפון אמריקה.
מטרתם היא לקיים שיח אמיתי וכן על המציאות המורכבת במזרח התיכון.
בין השאר, הסוכנות היהודית מפעילה את תוכנית "עמיתי ישראל – שליחות קמפוסים", במסגרתה נשלחים נציגים, על בסיס קבוע, לקמפוסים ברחבי העולם כדי לחזק את הקשר של ישראל לתפוצות ושל הסטודנטים לישראל.
אנטישמיות קיימת בארצות הברית מזה מאות שנים.
בארצות הברית, רוב המוסדות העוסקים ביחס הקהילה הכללית אל הקהילה היהודית מבחינים בין אנטישמיות, הנמדדות במונחים של עמדות והתנהגויות; לבין הביטחון האישי והמעמד של יהודי ארצות הברית, הנמדדים על ידי אירועים ספציפיים.
תקריות אנטישמיות נמצאות במגמה של ירידה כללית במאה האחרונה, עם צמצום כללי של הגזענות שהייתה המקובלת בחברה האמריקאית, במיוחד מאז מלחמת העולם השנייה והתנועה לזכויות האזרח.
השינויים התרבותיים משנות ה-60 ואילך למאה ה-21 גרמו לשינוי גדול בעמדות הכלליות, כך שבשנים האחרונות רוב האמריקאים הצהירו על עמדות חיוביות ביחס ליהודים בסקרי דעת קהל.
בשנת 2007, חדשות ABC דיווח כי כ-6% מהאמריקנים דיווחו על היותם בעלי דעות קדומות נגד יהודים.
על פי סקר של הליגה נגד השמצה משנת 2011, רוב ברור של האמריקאים מתנגדים לאנטישמיות, כאשר 64% אף משבחים את תרומתם התרבותית של היהודים לאומה האמריקאית.
עם זאת, עדיין קיים מיעוט המחזיק בדעות שנאה כלפי יהודים, עם כ-19% מהאמריקאים אשר סוברים כי היהודים שולטים בוול סטריט.
הכחשת השואה הייתה ועודנה רק תופעה שולית בחברה האמריקאית; נכון לאפריל 2018 – רוב של 96% מהאמריקאים מאמינים שהשואה התרחשה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר חל זינוק חד באנטישמיות בארצות הברית.
הליגה נגד השמצה, מדווחת כי במהלך השנה שלאחר הטבח נרשמו למעלה מ-10,000 תקריות אנטישמיות.
מדובר במספר הגבוה ביותר של תקריות אנטישמיות בשנה, שתועדו אי פעם על ידי הליגה נגד השמצה, שהחלה לנטר את הנתונים ב-1979.
ביוני 2025 בית הנבחרים האמריקאי אישר ברוב עצום (400 בעד, אפס נגד) החלטה דו-מפלגתית לגנות את גל האלימות נגד יהודים בארצות הברית ולקרוא לפעולה נגד אנטישמיות.
את ההחלטה יזם חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ף ואן דרו מניו ג'רזי.
עמדות אמריקאים כלפי יהודים ואנטישמיות
קרפץ (1985) טוען שהאנטישמיות של שנות השמונים נובעת "פחות מדת או בוז ויותר מקנאה ופחד" כלפי השפע היהודי וכוחו הנסתר של "הכסף היהודי".
באופן היסטורי, עמדות אנטישמיות ורטוריקה נוטות לצמוח כאשר ארצות הברית מתמודדת עם משבר כלכלי חמור.
איש האקדמיה דייוויד גרינברג כתב בסלייט: "האנטי-קומוניזם הקיצוני תמיד הכיל מרכיב אנטישמי: יהודים קיצוניים, זרים, בדמונולוגיה שלהם, ניהלו את הקונספירציה הקומוניסטית".
הוא גם טען כי בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נותרו כמה קבוצות של "הימין האמריקאי קשורות קשר הדוק לאנטישמים הלא-משוחדים של שנות ה-30 שהסתערו על 'עסקת היהודים'", מונח קדום של מתנגדי הניו דיל תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
האנטישמים האמריקאים ראו את הטקסט המזויף "הפרוטוקולים של זקני ציון" כהתייחסות אמיתית לקנוניה יהודית כביכול לחתור ולהשמיד את ארצות הברית.
צורת הביטוי הוותיקה ביותר של אנטישמיות היא סדרה של סטריאוטיפים אודות יהודים, המציגים אותם כבעלי אורח חיים ותפיסות דתיות וכלכליות שאינן תואמות לאורח החיים האמריקאי, ומשום כך הם מהווים חברת שוליים מאיימת.
מרטין מרגר כותב: "קבוצה של סטריאוטיפים שליליים ברורים ועקביים, שחלקם ניתן לייחס עד לימי הביניים באירופה, הוחל על היהודים".
דייוויד שנדר כותב: "שלושה אשכולות משמעותיים של תכונות הם חלק מהסטריאוטיפ היהודי (Wuthnow, 1982): ראשית, [האמריקאים] היהודים נתפשים כבעלי עוצמה ומניפולטיביים, שנית, הם מואשמים בחלוקת הנאמנויות שלהם בין ארצות הברית וישראל, קבוצה שלישית של תכונות נוגעת לערכים חומריים, תוקפנות, התנגשות".
מוצאם העדתי של יהודי ארצות הברית
מוצאם העדתי של יהודי ארצות הברית מגוון, תחילה בהגירת יהודי ספרד ופורטוגל, יהודי פולין בתקופה הטרום סובייטית, לאחר מכן יהודי גרמניה, יהודי ברית המועצות, יהודי איראן ולבסוף יהודים ישראלים.
כל קבוצה עדתית זכתה ליחס המשלב דעות קדומות בהתייחס לאנשי ארץ מוצאם, כמו לדעות קדומות המשויכות ספציפית ליהודי אותו אזור ובנוסף לדעות אנטישמיות כלליות ובפרט אנטישמיות נוצרית.
כלומר דעות קדומות בהתייחס ל:
יהודי ספרד ופורטוגל - אנטי-ספרדיות, אנטי-פורטוגליות, האינקוויזיציה הספרדית והאינקוויזיציה הפורטוגזית;
יהודי פולין - אנטי-פולניות, יודאופולוניה, קומוניזם, מתנגדי שלטון וקוסמופוליטיות;
יהודי גרמניה - רגשות אנטי-גרמניים, מדינות הציר, חוזה ורסאי, מתנגדי שלטון;
יהודי ברית המועצות - קומוניזם, אנטי-אמריקניזם, מקארתיזם, פרשיות ריגול סובייטי בארצות הברית, מתנגדי שלטון ואוליגרכים רוסים;
יהודי איראן - אנטי-איראניות ואנטי-כורדיזם, אנטישמיות מוסלמית ומתנגדי שלטון.
יהודים ישראלים - אנטי-ציונות, האנטישמיות החדשה, ממשלת הכיבוש הציונית, אנטישמיות והתנועה לשחרור פלסטין.
מה שבראשית ההגירה וההתיישבות בארצות הברית גרם לאפליה, גזענות ולפגיעה קשה חברתית, מעמדית וכלכלית; לאור היחס הנוקשה מול הגירה ובפרט תיקון ג'קסון-ואניק, ומאוחר יותר לאור שיעורי אבטלה גבוהים והולכים לאור משברים כלכליים חוזרים ונשנים.
הפגיעה ממשיכה עד היום מבחינה חברתית, מעמדית וכלכלית כשאלו שידעו למטב את עצמם קריירית למקצועות עצמאיים הסתגלו טוב יותר.
למרות שכבודדים ובאופן עצמאי יהודי ארצות הברית שהרוויחו את הונם בארצות הברית תורמים חלק נכבד מהונם בהקשר לתרומות פנים ובפרט למטרות רווחה ופיתוח השכלה בארצות הברית.
עם זאת קיימים בודדים אחרים מבני מהמעמד הגבוה כמו רבים מבני מעמד הביניים של יהודי ארצות הברית שמקדישים מהונם, בנוסף למטרות פנים אמריקאיות, גם למטרות ציוניות וישראליות.
וזאת לרוב כתגובת נגד לאנטישמיות שצצה מדי פעם בארצות הברית, ורצון ליצור תמריץ בממשל הישראלי לטיפול ומניעת הבעיה.
כמו כשימור ופיתוח מדינת ישראל כביטוח למקרה ויאלצו לעזוב את ארצות הברית.
כשחלק אף תורמים למטרות שיח רב-תרבותי מקרב בין ישראלים ופלסטינים, מתוך רצון לקידום שלום.
עניין זה מלבה אמריקאים רבים בטענה לחוסר נאמנות יהדות ארצות הברית לארצות הברית, כמו הסטת משאבים מהכלכלה הפנים אמריקאית לטובת ישראל, כשישראל כבר מקבלת סיוע אמריקאי נכבד מהממשל האמריקאי.
חלק מהאשמות השווא האנטישמיות שהובאו על ידי הליגה נגד השמצה במחקריהם על המגמות החברתיות בארצות הברית כוללים את הטענות כי "ליהודים יש יותר מדי כוח בעולם העסקים", "היהודים מוכנים יותר להשתמש בשיטות מפוקפקות כדי להשיג את מה שהם רוצים", ו"יהודים תמיד אוהבים להיות בראש הדברים".
סוגיות אחרות הנוגעות לתשומת לב הן הטענה של השפעה יהודית מופרזת בקולנוע האמריקאי, בחדשות ובתקשורת.
סקרים שנערכו ב-1970, שכללו 4,745 לותרנים בצפון-אמריקה בגילאי 15–65, מצאו כי בהשוואה לקבוצות מיעוט אחרות, שיעור בעלי דעות קדומות כלפי יהודים בקרב הלותרנים היה הנמוך ביותר.
סקרים ומחקרים בשני העשורים האחרונים מצביעים על ירידה מתמדת בעמדות האנטישמיות, באמונות ובביטויים בקרב הציבור האמריקאי.
סקר שנערך ב-1992 על ידי הליגה נגד השמצה הראה כי כ-20% מהאמריקאים – בין 30 ל-40 מיליון מבוגרים – היו בעלי השקפות אנטישמיות, ירידה משמעותית מ-29% שנמצאו ב-1964. עם זאת, סקר אחר של אותו ארגון בנוגע לתקריות על רקע אנטישמי הראה מגמת עלייה מאז 1986.
מספר האמריקאים בעלי השקפות אנטישמיות ירד במידה ניכרת כעבור שש שנים, כאשר מחקר נוסף של הליגה נגד השמצה סיווג רק 12% מהאוכלוסייה – בין 20 ל-25 מיליון מבוגרים – כ-"אנטישמיים ברובם".
בשנת 1998 ירד מספר האמריקאים עם עמדות אנטישמיות מובהקות ל-12% מ-20% ב-1992.
"מה שמטריד אותנו הוא שרבים מההישגים שראינו בבניית אמריקה סובלנית ומקבלת יותר לא הכו שורש כפי שקיווינו", אמר אברהם ה.
פוקסמן, מנכ"ל הליגה נגד השמצה.
"אף על פי שישנם גורמים משפיעים רבים, הממצאים מצביעים על כך שאמונות אנטישמיות מחזיקות מעמד בחלק ניכר מהאוכלוסייה, כמעט 35 מיליון איש".
בסקר של הליגה נגד השמצה שנערך בשנת 2005 נמצא כי 35% מההיספנים שאינם ילידי ארצות הברית ו-36% מהאפרו-אמריקאים הם בעלי אמונות אנטישמיות חזקות, פי ארבעה יותר מאשר הלבנים (9%).
היספנים שנולדו בארצות הברית סייעו לשפר את הנתונים האלו: שיעור האנטישמיות בקרב היספנים שלא נולדו בארצות הברית עומד של 35%, אך רק 19% בקרב מהנולדים בארצות הברית.
ממצאי הסקר מגיעים בתקופה של פעילות אנטישמית מוגברת באמריקה.
בדו"ח של הליגה נגד השמצה משנת 2004 פורסם כי תקריות אנטישמיות הגיעו לרמה הגבוהה ביותר מזה תשע שנים.
בסך הכול דווחו בשנת 2004 על 1,821 תקריות אנטישמיות, גידול של 17% לעומת 1,557 מקרים שדווחו במהלך 2003.
מחקר משנת 2009 תחת הכותרת "Modern Anti-Semitism and Anti-Israeli Attitudes" (בעברית: "אנטישמיות מודרנית וגישות אנטי-ישראליות"), שפורסם בכתב העת "Journal of Personality and Social Psychology", בחן את המודל התאורטי החדש של אנטישמיות בקרב אמריקאים באזור ניו יורק רבתי באמצעות שלושה ניסויים.
המודל התאורטי של הצוות המחקרי הציע שחשיבות התמותה (להזכיר לאנשים שיום אחד ימותו) מגבירה את האנטישמיות, והאנטישמיות מתבטאת לעיתים קרובות כגישה אנטי ישראלית.
הניסוי הראשון הראה שחשיבות התמותה הובילה לרמות גבוהות יותר של אנטישמיות ורמות נמוכות יותר של תמיכה בישראל.
מתודולוגיית המחקר נועדה לעורר עמדות אנטישמיות שמסתירים אנשים מנומסים.
הניסוי השני הראה שחשיבות התמותה גורמת לאנשים לתפוס את ישראל כחשובה מאוד, אך לא גרמה להם לתפוס כל מדינה אחרת בדרך זו.
הניסוי השלישי הראה שחשיבות התמותה הובילה לרצון להעניש את ישראל על הפרות זכויות אדם, אך לא על רצון להעניש את רוסיה או את הודו על הפרות זהות של זכויות אדם.
לדברי החוקרים, תוצאותיהם "מעידות על כך שיהודים מהווים איום תרבותי ייחודי לתפיסות העולם של אנשים רבים, שהאנטישמיות גורמת לעוינות לישראל, וכי העוינות לישראל עשויה להוביל להגברת האנטישמיות".
יתר על כן, "הטוענים כי אין קשר בין אנטישמיות לבין עוינות כלפי ישראל שוגים".
בסקר משנת 2011 של עמדות אמריקאים כלפי יהודים באמריקה שפורסם על ידי הליגה נגד השמצה נמצא כי המיתון הכלכלי העולמי הגביר כמה תפיסות אנטישמיות בקרב האמריקאים.
מנהל הארגון הלאומי, אברהם פוקסמן, טען כי "עם כל הצעדים שעשינו בהפיכתנו לחברה סובלנית יותר, האמונות האנטישמיות ממשיכות להחזיק מעמד בקרב חלק קטן אך לא מהותי של הציבור האמריקאי".
באופן ספציפי, הסקר מצא כי 19% מהאמריקנים ענו "כנראה נכון" לקביעה כי "ליהודים יש יותר מדי שליטה / השפעה על וול סטריט", שעה ש-15% הסכימו עם האמירה הקשורה לכך כי היהודים "מוכנים יותר להשתמש בשיטות מפוקפקות" בעסקים.
עם זאת, הסקר בדרך כלל דיווח על עמדות חיוביות מצד רוב האמריקאים, רוב המרואיינים ביטאו רגשות פילוסמיים כאשר 64% הסכימו שיהודים תרמו רבות לתרבות החברתית בארצות הברית.
ב-2007 דווח ב-ABC News כי בסקרים קודמים, שנערכו במשך מספר שנים, נמצא כי כ-6% מהאמריקאים דיווחו כי הם בעלי דעות קדומות נגד יהודים, לעומת 25% נגד אמריקאים ממוצא ערבי וכ-10% נגד אמריקאים ממוצא היספני או לטיני.
הדיווח גם ציין כי 34% מהאמריקאים דיווח על "רגשות גזעניים כלשהם" באופן כללי כתיאור עצמי.
התפתחות האנטישמיות וסממניה בארצות הברית
התקופה הקולוניאלית וראשית ארצות הברית
למרות שיהודי ארצות הברית הורדו מתעשיות הבידור באופן שיטתי, ובפרט מהוליווד הישנה.
אלו ידעו להשתמש בכלים העומדים לרשותם, לרבות סיפוריהם האישיים מאירופה וטרם ההגירה לארצות הברית וסיפורי מחנות הקיץ לנוער יהודי בארצות הברית, תוך שימוש וקידום עצמי בהפקות עצמאיות.
כך גם החל מארוול קומיקס.
בתקופת ביניים זו עלו לקדמת הבמה ולעין הציבור האמריקאי שחקנים ובמאים כמו סטיבן ספילברג, לארי דייוויד, ברברה סטרייסנד, ג'רי סיינפלד, איימי אירווינג, יוצאי דופן היו דסטין הופמן, אליזבת טיילור, לאור יופיה הרב, וינונה ריידר ושרה סילברמן.
שפתחו צוהר לאמנים נוספים מאוחר יותר, כמו: ג'ואן ריברס, גווינת' פלטרו, אליסיה סילברסטון, פינק, מגי ג'ילנהול, ג'ייק ג'ילנהול, מנדי מור, סקרלט ג'והנסון, סת' רוגן, ג'יימס פרנקו, אנדי סמברג, אדם סנדלר, רוב שניידר, אנדי סמברג, איימי ויינהאוס אמנים שלרוב לא חשפו את יהדותם בראשית דרכם.
אנטישמים בארצות הברית, כמו אנשי גאווה לבנה, טוענים כי היהודים הורסים כל חלקה טובה אליה הם מגיעים.
בפירוש הגלויות כעזיבת היהודים את ארץ ישראל לאחר השחתה סופית של אדמת הארץ, כך שהפסיקה להניב.
כמו משתמשים בתעשיית הבידור ככלי חתרני להשחתת הנוער האמריקאי וכמניפולציה לטובת מדינת ישראל.
מתחרים בענף הבידור עושים שימוש באנטישמיות נגד אנשי בידור יהודים ככלי להורדת מתחרים על תפקידים, מועמדויות לפרסים ואף רייטינג, כמו ביטול אופציות זוגיות, גם לאור ההיצע הנמוך.
לדוגמה אדם לוין הצהיר כי ינשא ליהודיה בלבד ובסוף נישא לבהאטי פרינסלו, לאונרדו דיקפריו הצהיר כי לעולם לא יצא עם יהודיה ויצא עם בר רפאלי.
כך גם למרות שמלכלתחילא תעשיית הבידור מסווגת כלב תרבות אונס ובחזקת שור המועד להטרדות מיניות ואובדן שפיות לאור תהליכי ליהוק או חתימה על חוזים מול מפיקים מוזיקליים ארוכים עם סיכויי קבלה נמוכים, לאור היצע גדול של שחקנים, דוגמנים ואמנים.
עושים אנטישמים תירוצים שלרוב אינם עומדים במבחן שלוש ה-D לאנטישמיות, כמו במקרי: לואי סי.
קיי., ג'פרי אפשטיין והארווי ויינסטין.
יהודים מתעשיית הבידור האמריקאית טוענים כי בניגוד לסוגי אפליה אחרים בהם יש הכרה רוחבית באפליה, בהוליווד לא מכירים כלל באפליה כלפי היהודים, זאת מתוך סיווגם כחלק מהאדם הלבן.
הם עוד טוענים שבענייני ליהוק, בשונה ממגמת התאמת ליהוק על בסיס אתני לתפקידים אתנים; לתפקידי יהודים, כיום המגמה היא ללהק מתוך ככל המועמדים האפשריים ללא שיוך ליהדות, זאת למרות שליהוקים של רוסים, לטינים, אסייתים, שחורים וכו' עושים רק מתוך הקהילות.
בראשית דרכה שלטו בוול סטריט גברים פרוטסטנטים לבנים, וכל היותר הודרו או נאלצו להסתפק בשאריות ענף הכספים, כמו עבודה כפקיד בבנק.
מתקופת הקולוניזציה האירופית של אמריקה יהודים הודרו מהסקטור הציבורי, בודדים הצליחו להשתחל למשרות זוטרות במשרדי ממשלה, רבים לצבא ארצות הברית.
נכון לשנת 2025 טרם היה נשיא יהודי בארצות הברית.
הכי גבוהה שיהודים הגיעו בפוליטיקה האמריקאית היו מועמדויות לסגן נשיא ארצות הברית שלא עברו.
בסקרים שנערכו על ידי הליגה נגד השמצה בשנים 2007, 2009 ו-2011 נמצא כי שיעור גבוה של אפרו-אמריקאים מחזיקים בדעות אנטישמיות.
לדוגמה, על פי מחקר משנת 2009, כ-28% מהאפרו-אמריקאים שנסקרו הביעו דעות אנטישמיות, לעומת 8% בקרב הלבנים.
על פי סקרים קודמים של הליגה נגד השמצה, משנת 1964 ואילך, נשמרת המגמה שהאפרו-אמריקאים נוטים להחזיק באמונות אנטישמיות באופן מובהק יותר מלבנים בכל רמות ההשכלה.
אף על פי כן, אחוז האוכלוסייה המחזיקה באמונות שליליות נגד יהודים פחת במידה ניכרת גם בקרב הקהילה השחורה בתקופה זו.
בסקר משנת 1992 נמצא כי 37% מהאפרו-אמריקאים שנסקרו הציגו עמדות אנטישמיות.
בסקר שנערך בשנת 2011 נמצא כי 29% עשו זאת.
נמצא כי הרקע האישי ממלא תפקיד עצום בקרב אלו בעלי דעות קדומות לבין אלו בעלי דעות סובלניות.
בקרב אמריקאים שחורים ללא השכלה, 43% משתייכים לקבוצה האנטישמית ביותר (לעומת 18% בקרב כלל האוכלוסייה), לעומת 27% בלבד בקרב שחורים עם קצת השכלה אקדמית ורק 18% בקרב שחורים עם ארבע שנות לימוד (לעומת 5% בקרב אלו באוכלוסייה הכללית עם תואר אקדמי בן ארבע שנים).
נתונים אלו ממחקר של הליגה נגד השמצה משנת 1998 מראים דפוס ברור.
אף על פי שיעור ההשתתפות הגבוה של יהודים אמריקאים בתנועה לזכויות האזרח של שנות ה-50 וה-60, עלייתה של "תנועת הכוח השחור" ("Black Power") הובילה גם לעלייה ניכרת בכמות החיכוכים ביחסים שבין האפרו-אמריקאים לבין היהודים בארצות הברית.
בשנת 1967 פורסם מאמר במגזין הניו יורק טיימס שכותרתו "Negroes are Anti-Semitic Because They're Anti-White" (בתרגום חופשי: "כושים הם אנטישמיים כי הם אנטי-לבנים"), הסופר האפרו-אמריקאי ג'יימס בולדווין ביקש להסביר את השכיחות הגבוהה של האנטישמיות השחורה.
ישנה כת של נוצרים קיצוניים מקרב האפרו-אמריקאים המתכנה "העבריים השחורים", שדוגלת בעליונות שחורה ומחשיבה את "כל בני הגזע השחור" ל"צאצאי שבטי ישראל האמיתיים" הנוהגת להטיף לגזענות ולמעשי אלימות (כולל "שעבודם לעבדות אינסופית") כלפי כל מי שאינו שחור, ובעיקר מתמקדת ביהודים.
חלק מחברי הכת אף ביצעו פיגועים כנגד מטרות יהודיות בארצות הברית, כגון: הירי בג'רזי סיטי ב-2019.
מספר ארגונים יהודיים, ארגונים נוצריים, ארגונים מוסלמים ואקדמאים רואים ב"אומת האסלאם", ארגון אפרו-אמריקאי אסלאמי, כתנועה אנטישמית.
באופן ספציפי, הם טוענים שאומת האסלאם עוסקת בפרשנויות רוויזיוניסטיות ואנטישמיות של השואה ומעצימה את חלקם של היהודים בסחר העבדים האטלנטי.
הליגה נגד השמצה טוענת כי שר הבריאות של אומת האסלאם, עבד אל-מוחמד, האשים את הרופאים היהודים הדבקת אפרו-אמריקאים עם נגיף האיידס.
בדצמבר 2012 הכניס מרכז שמעון ויזנטל את מנהיג אומת האסלאם לואיס פרחאן לרשימת עשרת האנטישמים הבולטים בעולם.
הוא היה האמריקאי היחיד שנכנס לרשימה.
הארגון ציטט את ההצהרות שהציג באוקטובר באותה שנה בטענה כי "היהודים שולטים בתקשורת" וכי "היהודים הם העם האלים ביותר".
אומת האסלאם הכחישה שוב ושוב את ההאשמות באנטישמיות, ומנהיגה לואיס פרחאן הצהיר כי "הליגה נגד השמצה ...
משתמשת במונח 'אנטישמיות' כדי להדוף את כל הביקורת על הציונות והמדיניות הציונית של מדינת ישראל, כמו גם את כל הביקורת הלגיטימית על ההתנהגות השגויה של חלק מהעם היהודי כלפי האוכלוסייה הלא-יהודית של כדור הארץ".
אמריקאים בולטים בעלי דעות אנטישמיות
הכומר הקתולי הרדיקלי ושדרן הרדיו המפורסם צ'ארלס קוגלין היה אמריקאי אנטישמי בולט.
הוא מילא תפקיד מרכזי בהשראת הקבוצה הידועה בשם Christian Front, ארגון שתואר על ידי PBS כ-"צבא מחתרתי שתקף יהודים ברחובות ניו יורק ובמקומות אחרים".
האנטישמיות הנלהבת של קוגלין גרמה לו לעזוב את America First Committee, על אף שהיה שותף לדעת הארגון שעל ארצות הברית לא לקחת חלק במלחמת העולם השנייה.
על אף תהילתו הדמגוגית, שבין השאר שיבחה את שלטונו של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית, קאופלין הכחיש שהוא תומך באנטישמיות באומרו כי הוא רוצה שיהיו "יהודים טובים" יחד איתו.
הטפות השנאה של קוגלין זכו לגינויים חריפים בפרסומים שונים, כגון על ידי סוכנות הידיעות היהודית, וכן על ידי קתולים אמריקאים בולטים כגון פרנק ג'.
הוגאן, נשיא לשכת עורכי הדין, בתחילה, קוגלין היה דמות לא ידועה, אך עם הזמן הצליח לגבש קהל שבשיאו הגיע ל-40 מיליון איש, אולם כניסתה של ארצות הברית למלחמה נגד מדינות הציר והעלייה ברגשות אנטי-נאציים במדינה קטעו את הצלחתו.
בשנות העשרים המוקדמות, הנרי פורד מימן עיתון שבועי שפרסם דעות אנטישמיות חריפות.
עם זאת, חברת פורד מוטור הייתה בעלת מוניטין של אחת החברות הגדולות ביותר המעסיקות שחורים, ולא נאשמה באפליה נגד עובדים או ספקים יהודים.
כמו כן, הוא העסיק נשים ואנשים עם מוגבלויות בתקופה בה היה זה נדיר.
ב-1918 רכש עוזרו הקרוב ביותר של פורד ומזכירו הפרטי, ארנסט ג' ליבולד, עיתון שבועי בשם "The Dearborn Independent".
העיתון יצא לאור במשך שמונה שנים, מ-1920 ועד 1927, עם ליבולד כעורך.
כל זכייניות פורד נאלצו להפיץ את העיתון ללקוחותיהן.
בתקופה זו הופיע פורד בתור "דוברו המכובד של הימין הרדיקלי וקנאים דתיים בעלי דעות קדומות", עם קהל קוראים של כ-700 אלף איש.
הסרט התיעודי משנת 2010 "Jews and Baseball: An American Love Story" (שנכתב על ידי חתן פרס פוליצר איירה ברקוב) קובע כי פורד כתב ב-22 במאי 1920: "אם המעריצים רוצים לדעת את הבעיה עם בייסבול אמריקאי יש להם [תשובה] בשלוש מילים – יותר מדי יהודים".
בגרמניה, מאמריו האנטישמיים של פורד מ-"The Dearborn Independent" פורסמו בארבעה כרכים, תחת הכותרת "היהודי הבינלאומי", על ידי תיאודור פריץ, מוציא לאור ומייסד של מספר מפלגות אנטישמיות וחבר הרייכסטאג.
במכתב שנכתב ב-1924, תיאר היינריך הימלר את פורד כ"לוחם בעל הערך הרב ביותר, החשוב ביותר והשנון ביותר שלנו".
פורד הוא האמריקאי היחיד שהוזכר בחיוב ב-"מיין קאמפף", אם כי הוא מוזכר רק פעמיים: אדולף היטלר כתב: "רק אדם אחד גדול, פורד, על אף זעמם [של היהודים], עדיין שומר על עצמאות מלאה ...
[מתוך] בעלי השליטה של היצרנים במדינה של מאה ועשרים מיליון [איש]".
ב-1931, בריאיון לכתב חדשות של "Detroit News", אמר היטלר כי הוא רואה את פורד כ-"השראה" שלו, ומסביר את הסיבה לשמירת דיוקנו של פורד ליד שולחנו.
סטיבן ווטס כתב כי היטלר "העריץ" את פורד, והכריז כי "אעשה כמיטב יכולתי כדי ליישם את התאוריות שלו בגרמניה", ולעצב את הפולקסווגן, מכונית העם, על פי דגם T.
מקס וואלאס הצהיר כי "קיים תיעוד היסטורי על פיו ...
אדולף היטלר היה אנטישמי נלהב עוד לפני שקרא את 'היהודי הבינלאומי' של פורד".
תחת פורד, העיתון הדפיס את הטקסט האנטישמי המזויף "הפרוטוקולים של זקני ציון".
ב-1 בפברואר 1924 אירח פורד את קורט לודקה, נציגו היטלר, בביתו.
את לודקה הכיר פורד באמצעות זיגפריד וגנר (בנו של המלחין ריכרד וגנר) ואשתו ויניפרד, גם הם תומכי נאצים ואנטישמים.
לודקה ביקש מפורד תמיכה במאמץ הנאצי, אך ככל הנראה נענה בשלילה.
בעוד שמאמריו של פורד הוקעו על ידי הליגה נגד השמצה, המאמרים גינו במפורש פוגרומים ואלימות נגד יהודים, אך האשימו את היהודים במעשי התגרות שהובילו לאלימות המונית.
אף אחד מהמאמרים לא נכתב על ידי פורד עצמו, אך הוא הותיר לצרף את שמו למאמרים ככותבם.
על פי עדותו המשפטית הוא לא כתב כמעט כלום.
חברים ועמיתים לעבודה אמרו שהם הזהירו את פורד על תוכני ה-"Independent" ושהוא כנראה לא קרא את הכתבות (הוא טען שהוא רק קרא את הכותרות).
בעדות בבית המשפט בתביעת דיבה (משפט בו נתבע על ידי אחד מנשואי מאמריו בעיתון) נטען כי פורד ידע על תוכני ה-"Independent" לפני פרסומם.
תביעת דיבה הוגשה על ידי אהרון שפירו, עורך דין מסן פרנסיסקו, בתגובה להתבטאויות האנטישמיות שהובילו את פורד לסגירת ה-"Independent" בדצמבר 1927. בדיווחי חדשות באותו זמן צוטט פורד אומר שהוא מזועזע מהתוכן [האנטישמי] וטוען שלא היה מודע לטבעו.
במהלך המשפט, העורך של פורד, ויליאם קמרון, העיד כי לפורד לא היה שום קשר למאמרי המערכת, אף על פי שהם פורסמו תחת שמו ככותבם.
קמרון העיד במשפט הדיבה כי מעולם לא דן בתוכן הדפים או שלח אותם לפורד לאישורו.
העיתונאי-החוקר מקס וואלאס כתב כי אם הייתה כל מהימנות לטענה אבסורדית זו, הרי שהיא "התערערה עד מהרה כאשר ג'יימס מ.
מילר, עובד לשעבר של "Dearborn Independent", העיד בשבועה כי פורד אמר לו שהוא מתכוון לחשוף את שפירו".
וואלאס גילה גם שהתנצלותו של פורד הייתה, לפחות בחלקה, מונעת משיקולים עסקיים, שכן האנטישמיות שלו הניעה לקוחות פוטנציאליים שלא לרכוש רכבי פורד.
עד להתנצלות, מספר רב של סוחרי מכוניות, שנדרשו לוודא שקונים של רכבי פורד קיבלו את ה-"Independent", רכשו בעצמם עותקים של העיתון, אך זרקו אותם על מנת שלא להרתיע את הלקוחות.
ההתנצלות של פורד ב-1927 התקבלה יפה.
"ארבע-חמישיות מתוך מאות המכתבים שהופנו לפורד ביולי 1927 היו מיהודים, וכמעט ללא יוצא מן הכלל הם שיבחו את התעשיין".
בינואר 1937 הצהרה מטעם פורד שפורסמה ב-"Detroit Jewish Chronicle" הכחישה "כל קשר עם ההוצאה בגרמניה של הספר המכונה 'היהודי הבינלאומי'".
על פי פול ופול (1978), התנצלותו של פורד, שנכתבה על ידי אחרים, לא נחתמה על ידו, אלא חתימתו זויפה על ידי הארי ברט.
פורד מעולם לא שינה את דעותיו האנטישמיות, וב-1940 אמר: "אני מקווה לשוב ולפרסם מחדש את 'היהודי הבינלאומי'".
ביולי 1938, לפני פרוץ המלחמה, העניק הקונסול הגרמני בקליבלנד לפורד, ביום הולדתו ה-75, את פרס הצלב הגדול של הנשר הגרמני, המדליה הגבוהה ביותר שגרמניה הנאצית יכולה להעניק לזר.
ג'יימס ד' מוני, סגן נשיא ג'נרל מוטורס, קיבל מדליה דומה.
פרס צלב הנשר הגרמני הוענק גם לעוזרו האישי של הנרי פורד, ארנסט ג'.
ליבולד וגם לתומאס ווטסון, נשיא IBM, שסיפקה לנאצים את מנגנון המחשוב לניהול ההשמדה באושוויץ.
ב-7 בינואר 1942 כתב פורד מכתב אל מייסד והיו"ר הארצי של הליגה נגד השמצה זיגמונד ליווינגסטון.
מטרת המכתב הייתה להבהיר כמה תפיסות מוטעות כלליות שהוא תמך בהן במישרין או בעקיפין, אשר "מקדמות את האנטגוניזם כלפי אחי היהודים".
הוא סיכם את המכתב במילים: "תקוותי הכנה שעכשיו בארץ הזאת ובכל העולם, עם תום המלחמה, תיפסק כל שנאת היהודים והשנאה נגד כל קבוצות גזעיות או דתיות אחרות".
הפצת הספר "היהודי הבינלאומי" הופסקה בשנת 1942 באמצעות פעולה משפטית של פורד, למרות סיבוכים מחוסר זכויות יוצרים.
הפצת הספר עדיין אסורה בגרמניה.
קבוצות קיצוניות לעיתים קרובות ממחזרות את החומר; הוא עדיין מופיע באתרי אינטרנט אנטישמיים ונאו-נאצים.
במהלך מתן עדותו בנירנברג, באלדור פון שיראך, מנהיג הנוער ההיטלראי, אשר בתפקידו כמושל הצבאי של וינה גירש 65,000 יהודים למחנות השמדה בפולין, אמר:
רוברט לייסי כתב בספרו "Ford: The Men and the Machines" כי שותף עסקי של פורד דיווח כי כאשר הוצגו לו קטעי חדשות של מחנות ריכוז נאציים, הוא התעמת עם הזוועות שלהם תרם שגרמו לו להתמוטט עם שבץ – האחרון והרציני ביותר שלו".
פורד סבל בעבר משבץ והדימום המוחי האחרון שחווה היה בשנת 1947 בגיל 83.
בשנת 1923, בעת שכיהן כחבר במועצה המפקחת של אוניברסיטת הרווארד, קבע פרנקלין דלאנו רוזוולט מכסות על מנת להגביל את מספר הסטודנטים היהודים שהתקבלו ללימודים להרווארד.
בשנת 1937 מינה רוזוולט את הוגו בלאק, סנאטור אמריקאי ולשעבר חבר בקו קלוקס קלאן, לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
זמן קצר לאחר מינויו, פרסם ריי ספיגל, עיתונאי של ה-"Pittsburgh Post-Gazette", שורה של מאמרים שחשפו את מעורבותו של בלאק בקלאן, ועל כך זכה בפרס פוליצר.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-14 בספטמבר 1937, נשאל רוזוולט אם ידע או לא על מעורבותו של בלאק עם הקו קלוקס קלן.
הוא השיב בין השאר: "אני יודע רק את מה שקראתי בעיתונים ...
כבוד השופט בלאק נמצא בחו"ל, עד שלא יחזור אין תגובה נוספת".
ב-21 בספטמבר 1937, רוזוולט נשאל שוב במסיבת עיתונאים אותה השאלה.
שוב, רוזוולט הכחיש ששוחח על כך עם בלאק, וכאשר נשאל אם מחלקת המשפטים של ארצות הברית צריכה לחקור את מינויו של בלאק לבית המשפט העליון, אמר בין השאר: "לא, בוודאי לא ...
החיים הפרטיים של אדם אמורים להיות חייו הפרטיים".
ב-1939 סירב רוזוולט לאפשר למעלה מ-900 פליטים יהודים שברחו מגרמניה הנאצית על סיפון הסנט לואיס להיכנס אל ארצות הברית.
לאחר שסורבה להיכנס אל קובה, הסנט לואיס עשתה דרכה אל עבר ארצות הברית עם 907 פליטים על הסיפון.
קפטן גוסטב שרדר התקרב אל חופי פלורידה, מתוך תקווה שהוא יקבל אישור להיכנס לארצות הברית.
למרות פנייה ישירה אל הבית הלבן, רוזוולט סירב לקבל את היהודים.
קפטן שרדר שקל להשיט את הספינה לאורך החוף המזרחי על מנת לאפשר לפליטים להימלט, אך ספינות משמר החופים של ארצות הברית נשלחו אל עבר הספינה על מנת למנוע מהלך כזה.
הספינה חזרה לאירופה ומספר פליטים הורשו בסופו של דבר להיכנס אל הממלכה המאוחדת.
היסטוריונים העריכו שכרבע מהפליטים על האונייה מתו במחנות ההשמדה הנאציים.
לדברי הארווי קלמר, ששימש כעוזר בשגרירות ארצות הברית בלונדון, השגריר ג'וזף קנדי נהג להתייחס אל יהודים בכינויי גנאי (כגון kikes או sheenies).
נטען כי קנדי אמר לקלמר ש"יהודים מסוימים הם בסדר, הארווי, אבל בתור גזע הם מסריחים.
הם מקלקלים כל מה שהם נוגעים בו".
כאשר חזר קלמר ממסע לגרמניה ודיווח על שגרת ונדליזם ותקיפות אלימות כלפי היהודים על ידי הנאצים, הגיב קנדי: "ובכן, הם הביאו את זה על עצמם".
ב-13 ביוני 1938 קנדי נפגש בלונדון עם הרברט פון דירקסן, שגריר גרמניה לממלכה המאוחדת, שעם שובו לברלין טען שקנדי אמר לו כי "לא העובדה שאנחנו רוצים להיפטר מהיהודים היא שמזיקה לנו כל כך, אלא ההמולה הקולנית המתלווה למטרה זו.
[קנדי] עצמו הבין היטב את המדיניות שלנו כלפי היהודים".
דאגתו העיקרית של קנדי בנוגע לפעולות אלימות כנגד יהודי גרמניה, כגון ליל הבדולח, הייתה כי הם עוררו במערב יחסי ציבור שליליים למשטר הנאצי, חשש שהוא מסר במכתב לצ'ארלס לינדברג.
קנדי היה מיודד עם ויסקונטה ננסי אסטור, וההתכתבויות בין השניים כוללות התבטאויות אנטישמיות רבות.
באוגוסט 1940 חשש קנדי כי במהלך תקופת כהונתו השלישית כנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט יגרר למלחמה.
כפי שדיווח לאמר: "ג'ו האמין שרוזוולט, צ'רצ'יל, היהודים ובעלי בריתם יניעו את אמריקה להתקרב לארמגדון".
עם זאת, קנדי תמך בקדנציה השלישית של רוזוולט בתמורה להבטחתו של רוזוולט לתמוך בבנו, ג'וזף קנדי ג'וניור, בהתמודדותו על משרת מושל מסצ'וסטס בשנת 1942. עם זאת, גם בחודשים הקשים ביותר של מלחמת העולם השנייה, קנדי המשיך להיות "זהיר יותר" מפני יהודים-אמריקאים בולטים, כמו השופט פליקס פרנקפורטר, מאשר מפני היטלר.
קנדי אמר לעיתונאי ג'ו דינין:
גנרל צבא ארצות הברית ג'ורג' פטון ביטא בגסות ובבוטות, הן במכתבים לאשתו והן ביומניו האישיים, את דעותיו ורגשותיו האנטישמיים כלפי יהודים.
אך מעבר לכך, מעשיו שיקפו את דעותיו אלו.
אף על פי שפיקד על חיילים יהודים רבים, פטון סירב להציב קציני דת יהודיים במפקדתו.
לאחר המלחמה, כמושל הצבאי של בוואריה, הוטל עליו לנהל את מחנות העקורים בדרום גרמניה, והוא שמר על ניצולי שואה תחת משמר צבאי.
על אף שסבלו מתת תזונה, פטון סירב להעניק מנות מזון נוספות לניצולים היהודים, שמא יראו בו כמי שמעניק להם יחס מועדף על פני שבויי המלחמה הגרמניים.
במכתב שנשלח לגנרל דווייט אייזנהאואר הדן בדו"ח שחיבר ארל ג' הריסון, דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה, שאותו שלח נשיא ארצות הברית הארי טרומן לגרמניה כדי לבדוק את מחנות העקורים, ציין הנשיא בזעם כי:
ב-15 בספטמבר 1945, פטון כתב ביומנו את הדברים הבאים:
פטון המשיך וקבע כי ליהודים לא היו "שום יחסים אנושיים" וחיו בזוהמה כמו "ארבה".
ב-17 בספטמבר 1945, כותב פאטון ביומנו על הגנרל אייזנהאואר, שערך בסיור בבית כנסת מאולתר שהוקם על ידי ניצולי שואה לקראת יום הכיפורים:
פטון לא רק הפגין זלזול ושנאה כלפי ניצולי השואה היהודים, אלא אף הביע הערצה לשבויי המלחמה הנאציים שתחת אחריותו, ומתח ביקורת על תהליך הדה-נאציפיקציה ועל הרחקת חברי המפלגה הנאצית לשעבר מעמדות כוחו פוליטיות, מינהליות ושלטוניות בגרמניה.
ב-1945 הוא אמר לכתבים כי הוא אינו רואה את הצורך בדה-נאציפיקציה, והשווה את המחלוקת עם הנאציזם למאבק שבין הדמוקרטים לרפובליקנים.
הצהרותיו של פטון בפני העיתונאים, בהן פקפק במדיניות, הובילו לכך שאייזנהאואר הדיח אותו מתפקידו כמושל הצבאי של בוואריה.
האנטישמיות של נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון תועדה רבות; החוקר דייוויד גרינברג הגדיר את המוניטין ההיסטורי של ניקסון כ-"אנטישמי מתועב ונקמני".
ניקסון האמין כי רוב היהודים הם "חסרי ביטחון" וכי "זו הסיבה שהם צריכים להוכיח דברים".
בנוסף, הוא הביע פרנויה כי יהודים בלשכת הסטטיסטיקה של מחלקת העבודה של ארצות הברית תמרנו את הנתונים הכלכליים נגדו, והוא הורה בסודיות על מספר מרבי של יהודים הרשאים להיות מועסקים בתוך הסוכנות.
ניקסון טען בשלב מסוים שהיהודים עומדים מאחורי התפשטות השימוש בקנאביס באמריקה, ואמר: "...
כל אחד מהממזרים הפועלים למען לגליזציה של מריחואנה הוא יהודי, מה לעזאזל לא בסדר עם היהודים ..."
אף על פי שלרוב שמר בפרטיות על דעותיו, השמועות על דעותיו של ניקסון פגעו בו במידת מה פוליטית, וגם הכעיסו בכירים בממשל כמו ארתור ברנס, יו"ר הפדרל ריזרב, שמצא את דבריו של ניקסון מקוממים.
ניקסון אמר ליועצו צ'ארלס קולסון כי ליהודים "אישיות מאוד תוקפנית, שוחקת ומגעילה".
הוא גם אמר שיהודים נוטים פחות לשרת בצבא, ונוטים יותר לערוק, באומרו: "לא שמתי לב לשמות רבים של יהודים ברשימת החוזרים מווייטנאם, אני לא יודע איך לעזאזל הם משתמטים".
ניקסון גם אמר: "אם מסתכלים על המשלחת הקנדית-שוודית, חלק לא פרופורציונלי בהם הם יהודים, העריקים".
הוא ועוזריו עשו לכאורה הבחנה בין יהודים ישראלים, שאותם ניקסון לפחות העריץ, לעומת יהודי אמריקה.
עם זאת, ניקסון השתמש במעשים של יהודים בודדים עליהם שמע על מנת לחזק את אמונתו כי כל היהודים ראויים לבוז ולשנאה שלו.
כאשר נחשפה פרשת ווטרגייט, היו שטענו כי בילי גרהאם היה שותף לדעות האנטישמיות הרבות של הנשיא ריצ'רד ניקסון, אך הוא הכחיש טענות אלו והדגיש את מאמציו לבנות גשרים עם הקהילה היהודית.
ב-2002, המחלוקת התחדשה מחדש לאחר חשיפתן של קלטות מסווגות המאשרות את דבריו של גרהאם לניקסון כשלושה עשורים קודם לכן.
בקלטות, נשמע גרהאם מסכים ניקסון שהיהודים שולטים בתקשורת האמריקאית, באומרו כי "חייבים לשבור את האחיזה הזו, אחרת המדינה תרד לטמיון", במהלך שיחה עם ניקסון בשנת 1972. גראהם הוסיף שאם ניקסון ייבחר מחדש – הם עשויים להיות מסוגלים לעשות משהו בקשר לזה.
בשיחה, אמר ניקסון שגרהאם הוא ידיד של היהודים.
גרהאם הגיב: "אבל הם לא יודעים מה אני באמת חושב על מה שהם עושים למדינה הזאת".
כאשר הקלטות התפרסמו, גראהם התנצל ואמר: "אף על פי שאין לי זיכרון מהאירוע, אני מצטער על הדברים שאמרתי כנראה בשיחה בחדר הסגלגל עם הנשיא ניקסון ...
הם אינם משקפים את דעותי, ואני מתנצל בכנות על כל פגיעה שנגרמה מהדברים".
על פי המגזין ניוזוויק, "הזעזוע מהחשיפה [של תוכן הקלטות] הועצם בשל תמיכתו הממושכת של גרהם בישראל וסירובו להצטרף לקריאות להמרת יהודים".
בשנת 2009 קלטות נוספות של ניקסון נחשפו, שבהן הוא נשמע בשנת 1973 משוחח עם גראהם אודות טיסה 114 של ליביאן איירליינס שהופלה על ידי חיל האוויר הישראלי, וביקורה המתוכנן של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר לארצות הברית.
בשיחה, גראהם מתייחס אל היהודים כאל "בית הכנסת של השטן" והוא אומר לניקסון: "הם אלה שמוציאים את הספרות הפורנוגרפית, הם אלה שמוציאים את הסרטים הגסים האלה".
דוברו של גראהם אמר כי גראהם מעולם לא היה אנטישמי וכי ההשוואה שערך (לפי ההקשר של הציטוט מתוך חזון יוחנן) הופנתה אך ורק כלפי אלה הטוענים שהם יהודים, אך אינם מחזיקים בערכים יהודיים מסורתיים.
אוסטין אפ, מרצה לספרות אנגלית מימי הביניים באוניברסיטת לה-סאל שבפילדלפיה, נחשב למכחיש השואה האמריקאי המשמעותי הראשון.
אפ כתב בהרחבה בעיתונים ובכתבי עת, ופרסם מספר ספרים המפרטים את ההגנה על גרמניה הנאצית והכחשת השואה.
עבודתו של אפ שימשה השראה למכון לסקירה היסטורית, שהוקם בקליפורניה שנת 1978, שתפקידו היחיד הוא הכחשת השואה.
אחת הצורות המודרניות של האנטישמיות היא הכחשת השואה על ידי היסטוריונים רוויזיוניסטים ונאו-נאצים.
סקר שנערך ב-1994 על ידי הוועד היהודי-האמריקאי מצא כי הכחשת השואה היא עמדת שוליים זעירה בקרב החברה האמריקאית, כאשר 91% מהנשאלים הסכימו שהשואה התרחשה ורק אחוז אחד טען כי ייתכן והשואה מעולם לא התרחשה.
בארצות הברית יש מספר ארגונים אנטישמיים, חלקם אלימים, המדגישים את העליונות הלבנה.
ארגונים אלו כוללים, בין השאר, את הכנסיות של הזהות הנוצרית, את ההתנגדות הארית לבנה, את הקו קלוקס קלאן ואת המפלגה הנאצית האמריקנית.
מספר כנסיות פונדמנטליסטיות נוצריות, כגון הכנסייה הבפטיסטית וסטבורו, מטיפות גם הן למסרים אנטישמיים.
הארגונים הנאו-נאצים הגדולים הם המפלגה הנאצית הלאומית והתנועה הלאומית הסוציאליסטית.
רבים מחברי הקבוצות האנטישמיות הללו מגלחים את ראשיהם ומקעקעים על גופם סמלים נאציים כגון צלבי קרס, סמל האס אס, כתובת הייל היטלר ועוד.
ארגונים אנטישמיים צועדים ומטיפים למסרים אנטישמיים ברחבי אמריקה.
בסקר משנת 1998 של הליגה נגד השמצה נמצא קשר בין אנטישמיות לבין אהדה לקבוצות הימין האנטי-ממשלתיות.
אף על פי שהאנטישמיות ירדה במהלך 35 השנים האחרונות, הפעילות של כמה קבוצות אנטישמיות גברה, אולי כתוצאה מהגדלת השוליים של השקפות אנטישמיות.
בין השנים 1974 ל-1979, החברות בקו-קלוקס-קלן עלתה משפל היסטורי היסטורי של 1,500 איש עד ל-11,500 איש, ובמהלך שנות השמונים התאחדו פלגי קלן שונים עם קבוצות נאו-נאציות מפורשות יותר כמו האומות האריות.
הקמתו בשנת 1978 של המכון לסקירה היסטורית בקליפורניה סייעה לפופולריזציה של התפיסה האנטישמית שהשואה לא אירעה.
באמצע שנות השמונים דנו קבוצות כמו "Posse Comitatus" ברטוריקה אנטישמית.
בין 1986 ל-1991 גדל מספרם של גלוחי ראש נאו-נאצים פי עשרה, והגיע ל-3,500 איש ביותר מ-35 ערים שונות ברחבי ארצות הברית.
באמצע שנות ה-90 הוקמו "מיליציות" אזרחיות פרה-מיליטריות, שרבים מחבריהם הואשמו בהפצת תאוריות קונספירציה אנטישמיות והטיפה לקנאות דתית.
להקת הרוק הפלסטינית "אל-סאקרה" ביצעה שירים אנטישמיים במהלך סיבוב הופעות מחוף לחוף בארצות הברית.
בשנת 2017 יצא לאור שיר שתואר "אנטישמי", ששמו "It Is Our (Frightful) Duty To Study The Talmud" (בתרגום לעברית: "זו החובה (המבהילה) שלנו ללמוד את התלמוד".
השיר ממליץ לקוראים להתחיל עם יוטיוב על מנת ללמוד על הרעות של התלמוד.
בשיר נכתבו, בין השאר, השורות הבאות: "האם גויים (אנחנו) נועדו להיות עבדים של יהודים?" ; "האם ילדות בנות שלוש (ויום) מתאימות לנישואין ולמשגל?" ; "האם ילדים צעירים הם מטרה לגיטימית לאונס?"
בשנים האחרונות, מספר גורמים, המגיעים בו-זמנית מהשמאל הרדיקלי, מהימין הרדיקלי ומהאסלאם הרדיקלי, מקדמים את הרעיון של "האנטישמיות החדשה".
גורמים אלו נוטים להתמקד בהתנגדות להקמתה של מולדת ליהודים במדינת ישראל, ועושים שימוש בטיעונים אנטי-ציוניים על מנת לתקוף יהודים בצורה רחבה יותר.
הביקורת שלהם על ישראל ועל הציונות היא לעיתים קרובות בלתי-מידתית ומיוחדת במינה, ויש המייחסים זאת לאנטישמיות.
בהקשר של המלחמה העולמית בטרור נשמעו הצהרות, בין השאר מצד הדמוקרט פריץ הולינגס ומצד הרפובליקני פאט ביוקנן, המרמזות על כך שממשל ג'ורג' בוש יצא למלחמה כדי לזכות באהדת תומכי ישראל.
במהלך 2004, כמה אנשי ציבור בולטים האשימו את החברים היהודים בממשל בוש בהטעיית אמריקה על מנת שזו תצא למלחמה נגד סדאם חוסיין – מהלך אשר יסייע לישראל.
הולינגס טען כי הפעולה האמריקאית נגד סדאם נעשתה 'כדי להבטיח את ביטחון ישראל'.
בתוכנית אירוח בטלוויזיה, ביוקנן אמר כי "קנוניה" הצליחה "לגרור את ארצנו לסדרה של מלחמות המנוגדות לאינטרסנטים של ארצות הברית".
הולנגס כתב מאמר מערכת ב-6 במאי 2004, שהתפרסם בעיתון "The Post and Courier" בצ'ארלסטון, בו טען כי בוש פלש לעיראק משום ש"הפצת הדמוקרטיה במזרח התיכון כדי להבטיח את ביטחון ישראל תמשוך קולות יהודים מהדמוקרטים".
מבקרים של מדינת ישראל, כמו נועם חומסקי ונורמן פינקלשטיין, מטילים ספק בהיקף הנרחב של האנטישמיות החדשה בארצות הברית.
חומסקי כתב בעבודתו "Necessary Illusions" (בעברית: "אשליות הכרחיות") כי הליגה נגד השמצה מציגה כל ביקורת על המדיניות הפרו-ישראלית כאנטישמית.
פינקלשטיין הצהיר כי "אנטישמיות חדשה" היא מושג מגוחך שמציעה הליגה נגד השמצה למאבק במבקרי המדיניות הישראלית.
אינטלקטואלים יהודים רבים שנמלטו מגרמניה הנאצית בשנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, הגיעו לארצות הברית.
שם הם קיוו להמשיך את הקריירה האקדמית שלהם, אך בהיותם קומץ זעום, הם התקשו להתקבל אל המוסדות היוקרתיים של אמריקה במהלך תקופת השפל הגדול (שלוותה בזרם של אנטישמיות משלה), ובמקום זאת הם מצאו עבודה במכללות ובאוניברסיטאות המיועדות לסטודנטים אפרו-אמריקאים או במדינות הדרום.
ב-3 באפריל 2006 פרסמה הוועדה לזכויות האזרח של ארצות הברית את ממצאיה על פיהם תקריות אנטישמיות הן "בעיה חמורה" בקמפוסים ברחבי ארצות הברית.
הוועדה המליצה כי המשרד לזכויות האזרח במחלקת החינוך של ארצות הברית יגן על סטודנטים מפני אנטישמיות באמצעות אכיפה נמרצת של סעיף 6 לחוק זכויות האזרח משנת 1964 והמליצה גם שהקונגרס יבהיר כי סעיף 6 חל על אפליה נגד סטודנטים יהודים.
בפברואר 2015, מרכז לואיס ד.
ברנדייס לזכויות האדם ומכללת טריניטי הציגו תוצאות סקר ארצי של סטודנטים יהודים אמריקאים.
שיעור המשיבים על הסקר עמד על 10%–12% ולא נטען שהוא מהווה מדגם מייצג.
מהדו"ח עולה כי 54% מתוך 1,157 הסטודנטים היהודים ב-55 סטודנטים ברחבי הארץ, שהשתתפו בסקר המקוון, דיווחו על חוויות של אנטישמיות בקמפוסים שלהם במהלך סמסטר האביב של השנה האקדמית האחרונה.
סקר לאומי של תלמידי המכללות היהודים באמריקה סיפק תמונה של סוגי האנטישמיות, ההקשר והמיקום שבהם חוו מדגם לאומי גדול של סטודנטים יהודים באוניברסיטאות ובקולג'ים במשך ארבע שנים.
בתוך כך, התמקדו הממצאים המפתיעים יותר בדו"ח, בדומה לעובדה ששיעורי האנטישמיות הגבוהים דווחו גם במוסדות ללא קשר למיקום או לסוג המוסד, שהנתונים מהסקר מצביעים על כך שאפליה מתרחשת ברמה נמוכה, בפעילויות בין-אישיות יומיומיות, וסטודנטים יהודיים מרגישים שאפילו הממשל מתעלם במידה רבה מהדיווחים על אנטישמיות.
עם זאת, לא כל התגובות לסקר היו חיוביות; למשל, ה"הפורוורד" טען כי המחקר תיעד רק תמונת מצב בזמן ולא מגמה, שאין לו מדגם מייצג של סטודנטים יהודים וכי הוא פגום משום שהוא מאפשר לסטודנטים להגדיר בעצמם אנטישמיות (ובכך משאיר את המונח פתוח לפרשנות רחבה מדי).
לאחר טבח שבעה באוקטובר, חל גידול דרמטי במעשי האנטישמיות בקמפוסים בארצות הברית.
בסוף נובמבר 2023, המרכז לחקר אנטישמיות מצא כי 73% מהסטודנטים היהודים במכללה ו-43.9% מהסטודנטים הלא-יהודים חוו או היו עדים לאנטישמיות בשנת הלימודים 2023–2024.
בשנת 2023 הקונגרס היהודי האמריקאי פרסם דו"ח שמצא כי 44% מהסטודנטים היהודים נפגעו מאנטישמיות בקמפוס.
25% מהסטודנטים היהודים נמנעו מללבוש או להציג פריטים שיכולים לזהות אותם כיהודים.
יותר מ-50% מהסטודנטים היהודים הודחו או הרגישו מודרים מתלמידים אחרים יותר מפעם אחת.
בסוף 2023 דיווח הניו יורק טיימס כי כמה יהודים בהרווארד הפסיקו לחבוש כיפה בגלוי.
וכן נכתב כי לאור ההיסטוריה של המכסות האנטישמיות נגד יהודים בהרווארד, "לראות אנטישמיות שהתחדשה, היא דבר מאוד מאוד כואב עבור הרבה יהודים".
ד"ר גיי לאחר התפטרותה התנצלה על עדותה בקונגרס וכן אמרה שקריאות שנשמעו בהרווארד כמו "גלובליזציה של האינתיפאדה" ו"מהנהר ועד לים" הן אנטישמיות וקריאה לאלימות נגד יהודים.
הליגה נגד השמצה פרסמה באפריל 2014 סקירה של אירועים אנטישמיים שהתרחשו במהלך השנה הקודמת, כאשר הממצאים מצביעים על ירידה של 19% ב-2013 כחלק ממגמה של ירידה במספר האירועים הנמשכת מזה כעשור.
751 מקרים דווחו ברחבי ארצות הברית, הכוללים 31 תקיפות פיזיות, 315 תקריות של ונדליזם ו-405 מקרים של .
באפריל 2015 פרסמה הליגה נגד השמצה סקירה של אירועים אנטישמיים ב-2014. לפי הדיווחים, 912 מקרים כאלה התרחשו ברחבי ארצות הברית במהלך שנת 2014. זה מהווה גידול של 21% לעומת השנה הקודמת.
513 תקריות סווגו כ-"התעללויות, איומים ותקריות".
35% ממקרי הוונדליזם התרחשו בשטחים ציבוריים.
מניתוח הממצאים עולה כי במהלך מבצע צוק איתן חלה עלייה משמעותית במספר האירועים האנטישמיים בהשוואה לשאר השנה.
כרגיל, המספר הגבוה ביותר של תקריות אנטישמיות נמצא במדינות שבהן קיימת אוכלוסייה יהודית גדולה: 231 תקריות בניו יורק, 184 תקריות בקליפורניה, 107 תקריות בניו ג'רזי, 70 תקריות בפלורידה.
בכל המדינות הללו נספרו בשנת 2014 יותר אירועים אנטישמיים מאשר בשנה הקודמת.
לשכת החקירות הפדרלית (ה-FBI) עורך דו"ח פשיעה, שנועד לאסוף ולהעריך נתונים סטטיסטיים על עבירות שבוצעו בארצות הברית.
בשנת 2014 נרשמו 1,140 קורבנות של פשעי שנאה אנטי-דתיים, מתוכם 56.8% אנטי-יהודיים.
15,494 רשויות אכיפת החוק תרמו לדו"ח.
ביום שבת, 27 באוקטובר 2018, יורה אמריקאי נאו-נאצי אנטישמי רצח 11 יהודים בבית כנסת "קהילת עץ חיים – אור לשמחה" בפיטסבורג, פנסילבניה.
אירוע זה הוא המעשה האנטישמי הקטלני ביותר בהיסטוריה האמריקנית.
פשעי שנאה אנטישמיים בניו יורק עלו בצורה חדה בשנת 2018.
משטרת העיר ניו יורק דיווחה על עלייה של 75% בגרפיטי של צלבי קרס בין השנים 2016 ל-2018, עם עלייה מובחנת לאחר הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג.
מתוך 189 פשעי שנאה בניו יורק בשנת 2018, 150 כללו הצגה של צלבי קרס.
ב-1 בפברואר 2019 נמצאה כתובת "fucking Jews" (בעברית: "יהודים מזדיינים") על קיר בית כנסת בלוס אנג'לס.
ביום שבת, 27 באפריל 2019, התבצע אירוע ירי בבית כנסת של חב"ד בעיירה פאוויי באזור סן דייגו.
כתוצאה מכך נהרגה אישה ושלושה נוספים נפצעו.
היורה היה אמריקאי אנטישמי בן 19 בשם ג'ון ארנסט.
כשבוע לאחר פיגוע הירי בג'רזי סיטי, נעצרה ברכבת התחתית של ניו יורק מוסלמית ממוצא אפרו-אמריקאי שתקפה בגידופים ובאלימות פיזית חסיד חב"ד וסטודנטית ישראלית שנסעו ברכבת, והביעה תמיכה בעת התקיפות שלה ולאחריהן בפיגוע הירי בג'רזי סיטי "בשם האסלאם" ובעמדות של כת "העבריים השחורים".
בפברואר 2022, נמנו כבר 22 מעשי שנאה נגד יהודים.
בין היתר רוססו כתובות נאצה אנטישמיות בחזית מסעדה ישראלית "מרים", שנפתחה בשכונת אפר ווסט סייד במנהטן, ניו-יורק, כשבמקביל רוססו גם מספר כלי רכב ליד בית הכנסת "פארק איסט" בניו-יורק.
פוליטיקאים ודיפלומטים גינו את המעשים והגיעו למסעדה להזדהות.
האנטישמיות במפלגת הלייבור בבריטניה התחזקה מאז נבחר ג'רמי קורבין למנהיגה בספטמבר 2015. תקופת כהונתו הייתה רווייה בהתבטאויות אנטישמיות ואנטי-ישראליות מצד פעילים במפלגה, כולל מצד קורבין עצמו, ויהודים חברי המפלגה סבלו מהתקפות, איומים והטרדות.
הלייבור עצמה עין לנוכח התלונות וטייחה אותן, וקורבין הכחיש שיש אנטישמיות בלייבור.
בשנת 2020 התפטר קורבין מתפקידו בעקבות הפסד בבחירות, והוחלף בידי קיר סטארמר.
סטארמר הודה שיש בעיה של אנטישמיות במפלגה והכריז על רפורמה במטרה לטפל בבעיה: בין הצעדים שננקטו היו הקמת ועדת חקירה לתופעת האנטישמיות וסילוק חברים אנטישמיים משורות המפלגה, בהם קורבין עצמו.
לאחר שאמירותיהם של הפוליטיקאים נאז שאה וקן ליווינגסטון בשנת 2016 הביאו להשעייתם מחברות במפלגה, הקים קורבין את "חקירת צ'אקברטי", שמצאה כי בלייבור לא "פשטה האנטישמיות או צורות אחרות של גזענות", אם כי הייתה "אווירה רעילה מדי פעם" ו"עדות ברורה לדעות של בורות".
בשנת 2017 שונו כללי המפלגה כדי שביטויי שנאה יהפכו לעניין משמעתי.
בשנת 2018 קורבין נשאל על זה שפקפק ב-2012 בהסרת ציור קיר אנטישמי, בתגובה לפוסט בפייסבוק של האמן, ועל היותו חבר בקבוצות פייסבוק בעבר, בעיקר פרו-פלסטיניות, המכילות פוסטים אנטישמיים.
ביולי אותה שנה אימץ הוועד המנהל הארצי של הלייבור (NEC) קוד התנהגות שהגדיר אנטישמיות במובנים משמעתיים, וכלל בתוכו את הגדרת כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה (IHRA) עם שינויים בדברים הנוגעים לישראל.
בספטמבר של אותה השנה הוסיפה ה-NEC את כל 11 הדוגמאות ל-IHRA ללא הגבלה להגדרת האנטישמיות וכללה אותן בקוד ההתנהגות של המפלגה.
בפברואר 2019 פרסמה הלייבור מידע על תוצאות של חקירות בנושא תלונות על אנטישמיות כנגד אנשים בתשעת החודשים שקדמו לזה, כאשר כ-250 חברים התפטרו, גורשו או קיבלו אזהרות רשמיות, בהיקף של כ-0.06% מחברי המפלגה.
נתונים נוספים ומעודכנים פורסמו ביולי 2019. כמו כן, בפברואר 2019 התפטרו תשעה חברי פרלמנט ממפלגת הלייבור, שרובם היווה את הבסיס להקמת "הקבוצה העצמאית", מתוך שהם מבקרים את הכיוון הפוליטי השמאלי של הלייבור והטיפול שלה בטענות לאנטישמיות וברקזיט.
בחודש מאי הודיעה נציבות השוויון וזכויות האדם באנגליה על פתיחת חקירה בנוגע למפלגת הלייבור, וביולי המפלגה פרסמה חומר חינוכי בנושא אנטישמיות לכל חברי המפלגה.
באוקטובר 2019, לקראת הבחירות בממלכה המאוחדת, קייט רמסדן, מועמדת למפלגה מסקוטלנד, השוותה בבלוג שלה את מדינת ישראל לילד שעבר התעללות ובכך הפך למתעלל בעצמו, ואף טענה כי הביקורות כלפי קורבין "מנוהלות בידי הממסד העשיר", וזאת כדי להבהיר את התנגדותה ליישום אמנת המפלגה כנגד האנטישמיות.
אמירות אלו ספגו ביקורות קשות מאוד, בעקבותן עמדה רמסדן לשימוע בידי המפלגה, ולבסוף נאלצה לבטל את מועמדותה.
באוקטובר 2020 החליטה מפלגת הלייבור להשעות את ג'רמי קורבין בעקבות פרסום דו"ח האנטישמיות במפלגה, בה הומלץ לפתוח בחקירה בעניין התבטאויותיו השנויות במחלוקת על הקהילה היהודית בארצו וכן על ישראל.
עוד נקבע כי מפלגת האופוזיציה בראשותו הפרה את החוק כשהטרידה והפלתה במהלך טיפולה בטענות לאנטישמיות בקרבה.
כתוצאה, קורבין הושעה מהמפלגה עד לסיום החקירה בנושא.
בעקבות גל האנטישמיות במפלגת הלייבור בדגש על תקופת כהונתו של קורבין, קיר סטארמר (מי שהחליף את קורבין כמנהיג הלייבור) התחייב להפסיק את האנטישמיות במפלגה במהלך נאום הזכייה שלו, ואמר כי "האנטישמיות הייתה כתם על המפלגה שלנו.
ראיתי את הצער שהיא מביאה לכל כך הרבה קהילות יהודיות.
בשם מפלגת הלייבור, אני מצטער ואעקור את הרעל הזה מהשורש ואשפוט את ההצלחה לפי חזרתם של חברים יהודים ואלה שחשו שהם לא יכולים עוד לתמוך בנו".
באוקטובר 2020, לאחר פרסום הדו"ח של ועדת השוויון וזכויות האדם (EHRC) על אנטישמיות במפלגה, סטארמר קיבל את ממצאיה במלואם והתנצל בפני היהודים בשם המפלגה.
בדו"ח נאמר כי קיימת "תרבות בתוך המפלגה, שבמקרה הטוב, לא עשתה מספיק כדי למנוע אנטישמיות, ובמקרה הרע, ניתן לומר שהיא מקבלת אותה".
סטארמר הוסיף כי הממצאים "קשים לקריאה" וכי זה "היה יום של בושה למפלגת הלייבור".
מאוחר יותר באותו יום, אמר ג'רמי קורבין כי היקף האנטישמיות הוערך יתר על המידה מסיבות פוליטיות, ולאחר מכן הושעה מהמפלגה; מאוחר יותר גורש מהלייבור לאחר שעמד כמועמד עצמאי לאיסלינגטון נורת' בבחירות הכלליות ב-2024.
בפברואר 2023, רפורמות האנטישמיות של סטארמר הביאו לכך שהמפלגה לא הייתה עוד בפיקוח ה-EHRC.
אנטישמיות בממלכה המאוחדת מבטאת את השנאה והאפליה של יהודים בממלכה המאוחדת.
התמונות המוקדמות ביותר של אנטישמיות נמצאות ברשומות המס המלכותיות משנת 1233. הנוכחות היהודית באנגליה של ימי הביניים הסתיימה עם הגירוש של המלך אדוארד הראשון בשנת 1290. יהודים שהמירו את דתם הורשו להמשיך ולחיות באנגליה בבית המומרים (Domus Conversorum) בלונדון.
היהודים הורשו לחזור לממלכה המאוחדת בידי אוליבר קרומוול בשנת 1655, אף על פי שישנן עדויות כי קהילות של אנוסים חיו באנגליה גם לפני הצו של קרומוול.
גם לאחר חזרתם לאנגליה היהודים היו נתונים לאפליה ולהשפלה, שהלכו ודעכו בהדרגה במשך מאות שנים כאשר היהודים תרמו תרומה מסחרית, פילנתרופית וספורטיבית למדינה.