tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עניין הציבור התחדש בינות לבצורות קיץ וגלי חום כשג'יימס הנסן העיד בשימוע קונגרס ב־23 ביוני 1988, וקבע ברמת ביטחון גבוהה שהתחממות לטווח ארוך נמצאת בעיצומה יחד עם התחממות חמורה סביר להניח בחמישים השנה הבאות, ואזהרה מסערות ושיטפונות שסביר שיבואו איתה.
תשומת הלב שהקדישה לכך התקשורת עלתה: הקהילה המדעית הגיעה להסכמה רחבה שהאקלים מתחמם, ושסביר שהפעילות האנושית היא הסיבה העיקרית, ושתהיינה תוצאות משמעותיות אם מגמת ההתחממות לא תרוסן.
העובדות הנ"ל עודדו דיון על אודות חוקים חדשים הקשורים לרגולציה סביבתית, שגררו התנגדות מתעשיית דלקי המאובנים.
משנת 1989 והלאה, מספר ארגונים ממומנים על ידי התעשייה הכוללים את קואליציית האקלים הגלובלית (GCC) ואת מכון ג'ורג ק.
מארשל (GMI) ניסו לזרוע ספק בציבור, על ידי שימוש באסטרטגיה שכבר פותחה על ידי תעשיית הטבק.
קבוצה קטנה של מדענים שהתנגדו לקונצנזוס סביב ההתחממות הגלובלית הפכו למעורבים פוליטית, ובתמיכתם של גורמים פוליטיים שמרניים, החלו לפרסם ספרים וכתבות בתקשורת, יותר מאשר בכתבי עת מדעיים.
קבוצת המדענים הקטנה כללה חלק מאותם האנשים שהיו חלק מהאסטרטגיה שכבר נוסתה על ידי תעשיית הטבק.
ספנסר ווירט מזהה את התקופה הזאת בתור הנקודה בה ספקנות לגיטימית לגבי היבטים בסיסיים של מדע האקלים כבר לא הייתה מוצדקת, ואלו שהפיצו חוסר אמון בסוגיות אלו הפכו למכחישים.
אחרי שהטיעונים שלהם הוכחשו בקצב הולך וגובר על ידי הקהילה המדעית ונתונים חדשים, המכחישים עברו להשתמש בטיעונים פוליטיים, החלו לבצע התקפות אישיות על המוניטין של מדענים, ולקדם רעיונות כמו תאוריות קונספירציה על ההתחממות הגלובלית .
עם נפילת הקומוניזם ב־1989 וההישגים הבינלאומיים של התנועה לאיכות הסביבה ב"פסגת כדור הארץ" בריו ב־1992, מאמציהן של קבוצות הדיון השמרניות בארצות הברית פנו מקידום הפחד מהסוציאליזם לקידום הפחד מתנועות סביבתיות קיצוניות.
קבוצות דיון אלו הוקמו בשנות השבעים בתור תנועת נגד אינטלקטואלית לסוציאליזם, ופנו לעסוק בתנועות סביבתיות משום שהם ראו בהן איום למטרותיהם, שהן שימור נכסים פרטיים, סחר חופשי וקפיטליזם גלובלי.
כתנועת נגד, הם השתמשו בספקנות סביבתית כדי לקדם את הכחשת הימצאותן של בעיות סביבתיות כמו אובדן המגוון הביולוגי ושינוי אקלים.
ב-1992, דו"ח של הסוכנות להגנת הסביבה (ה-EPA) קישר בין עישון פסיבי לסרטן הריאה.
תעשיית הטבק שכרה את חברת יחסי הציבור APCO Worldwide, שהציעה את האסטרטגיה לקדם קמפיין אסטרוטורפינג (יצירת רושם של תנועת שורשית רחבה שתומכת ברעיון, אדם או מוצר מסוים) לזריעת חוסר אמון במדע על ידי קישור בין החרדה מעישון לנושאים נוספים, כמו ההתחממות הגלובלית, כדי להפנות את דעת הציבור נגד התערבות ממשלתית.
הקמפיין תיאר את חששות הציבור כ"פחדים בלתי מבוססים" שכביכול מבוססים על "מדע זבל" בלבד, בניגוד ל"מדע הנכון" שלהם.
הקמפיין בוצע דרך חברות קש, בעיקר על ידי "המרכז לקידום המדע הנכון" (TASSC) והאתר שלהם, "מדע זבל", שהפעיל סטיבן מילוי .
מזכר של חברת טבק העיר "ספק הוא המוצר שלנו היות שזו הדרך הטובה ביותר להתחרות ב'גוף העובדות' הקיים בתודעתו של כלל הציבור.
זהו גם אמצעי ליצירת מחלוקת".
במהלך שנות התשעים, קמפיין הטבק נפסק, ו־TASSC החלה לקבל מימון מחברות דלק כולל חברת הנפט אקסון מוביל.
האתר שלהם הפך לאתר מרכזי להפצת "כמעט כל סוג של הכחשת שינוי האקלים שמצא את דרכו לעיתונות הפופולרית".
בשנות התשעים, מכון מרשל התחיל בקמפיין נגד הרגולציות המתרבות על סוגיות סביבתיות כמו גשם חומצי, הידלדלות שכבת האוזון, עישון פסיבי וסכנות הדי-די-טי.
בכל אחד מהמקרים טענתם הייתה שהמדע לא מספיק ברור כדי להצדיק התערבות ממשלתית כלשהי, אסטרטגיה שהמכון שאל ממאמצים קודמים להפחית בחשיבותן של השפעות הטבק על הבריאות בשנות השמונים.
קמפיין זה יימשך גם בעשרים השנים הבאות.
דבר זה הוא דוגמה ל"נטיעת ספק" - דרך של חברות יח"צ ותאגידים כמו חברות טבק או חברות מזהמות לערער אמת מדעית כלשהי.
אנשי שיווק בתחום הטבק גילו כי מעשנים חיפשו סיבות מדוע להמשיך לעשן.
הם הבינו כי כדי לשכנע ציבור רחב למדי, אין צורך להציג לשכנע לגמרי כי עמדת הצד השני אינה נכונה - אלה להציג את הנושא כ"שנוי במחלוקת".
במצב זה אנשים רבים ימנעו מלהכריע בצורה חד משמעית בעד צד מסוים אלא יחכו "עד להכרעת הדיון".
דרך נוספת למשוך את הדיון היא על ידי שכירת מדענים (לדוגמה דרך מכון הטבק) שתפקידם המרכזי היה לערער על התזה לפיה עישון ממכר או מזיק לבריאות.
המדענים כמעט לא ערכו ניסויים שתפקידם היה לאושש תזה כזו, ובעיקר התקיפו מחקרים של מדענים שמצאו ראיות בכיוון זה ושימוש בטכניקות כמו קטיף דובדבנים - בחירת של נתונים או מחקרים בצורה סלקטיבית כדי להוכיח לכאורה שהעישון אינו מזיק או לפחות שהטענות שהוא מזיק הן מוגזמות או שנוית במחלוקת.
דרך נוספת להשפעה על הציבור הייתה על ידי מודעות שפנו ישירות לציבור והסבירו את עמדת החברות לדוגמה "מודעה כנה למעשנים" שהסביר כי חברות הטבק פועלות במרץ כדי לחקור כל חשש בריאותי שיש בטבק.
כל האמצעים האלה שימושו לא רק בתחום הטבק אלה גם בתחום האקלים וכן בתחומים נוספים כמו הכחשת נזקים של זיהום.
מאמצים אלו הצליחו להשפיע על האופן בו הציבור תופס את מדעי האקלים.
בין 1988 לשנות התשעים, השיח הציבורי עבר מלדון במדע ובנתונים על שינוי האקלים לדיון בפוליטיקה ובפולמוס הציבורי סביבו.
הקמפיין לזריעת הספק המשיך גם במהלך שנות התשעים, וכלל קמפיין פרסום שמימנו תומכי תעשיית הפחם , שמטרתו הייתה "למקם מחדש את ההתחממות הגלובלית כתאוריה ולא כעובדה".
בנוסף, ב-1998 נכתבה הצעה על ידי מכון הנפט האמריקאי בכוונה לשכור מדענים לשכנע פוליטיקאים, את המדיה ואת הציבור שמדע האקלים לא מספיק אמין כדי להצדיק רגולציות סביבתיות.
ההצעה כללה תוכנית פעולה מפורטת שעלותה 5,000,000 דולר אמריקאי "להביא להשפעה מרבית של הדעות המדעיות שעולות בקנה אחד עם ההשקפות שלנו על הקונגרס, התקשורת, ועל קהלי מפתח אחרים", במטרה "לערער את ה'דעה המדעית השוררת' ולהעלות לגביה ספקות".
ב-1998, רוס גלבספן הבחין בכך שעמיתיו העיתונאים מסכימים שקיימת התחממות גלובלית, אבל מעידים על עצמם שהם נמצאים ב"'שלב שתיים' של הכחשת משבר האקלים", וחושבים שמתן מענה לבעיה אינו כדאִי.
ספר שיצא לאור לאחר מכן באותה שנה בשם "הפוליטיקה של ההכחשה" תיאר "לחצים כלכליים ופסיכולוגיים" שגורמים להכחשת הקונצנזוס המדעי במספר סוגיות בהתחממות הגלובלית.
המאמצים שביצעו קבוצות הכחשת האקלים הוכרו כקמפיין מאורגן בתחילת שנות האלפיים.
הסוציולוגים ריילי דנלאפ ואהרון מקרייט מילאו תפקיד מרכזי במהלך זה כאשר הם פרסמו בשנת 2000 מאמר שחושף את הקשר בין קבוצות חשיבה שמרניות להכחשת שינוי האקלים.
מחקר מאוחר יותר המשיך את הטענה שקבוצות ספציפיות יוצרות ספקנות נגד שינוי האקלים – מחקר מ-2008 מאוניברסיטת מרכז פלורידה ניתח את מקורותיה של ספרות "הספקנות הסביבתית" שפורסמה בארצות הברית.
הניתוח הראה ש-92 אחוזים מהספרות הזו מזוהה בחלקה או במלואה עם צוותי חשיבה שמגדירים עצמם כשמרנים.
מחקר מאוחר יותר מ-2015 זיהה 4,556 אנשים ברשת חופפת עם 164 ארגונים שאחראים לרובו של המאמץ לגרום להמעטה בחשיבותו של שינוי האקלים בארצות הברית.
ספרו של גלבספן, "נקודת רתיחה", תיאר בפירוט את הקמפיין של תעשיית הדלקים להכחשת שינוי האקלים ולערעור אמון הציבור במדעי האקלים.
בכתבת שער של השבועון ניוזוויק מאוגוסט 2007, "האמת לגבי ההכחשה", דיווחה שרון בגלי ש"מכונת ההכחשה פועלת בכל הכוח", ואמרה שהיא "קמפיין מתואם היטב וממומן היטב", על ידי מדענים לעומתיים, צוותי חשיבה שמקדמים את רעיון השוק החופשי, והתעשייה ש"יצרו ערפל משתק של ספק סביב שינוי האקלים".
בהתייחס לעבודתם של הסוציולוגים רוברט אנטוניו ורוברט ברול , כתב ויין א.
וייט שהכחשת שינוי האקלים הפכה לעדיפות הראשונה בתוך אג'נדה רחבה יותר של הנאו-ליברלים נגד רגולציה סביבתית.
כיום, ספקנות אקלים בולטת יותר בארצות הברית, שבה התקשורת מציגה את השקפותיהן של קהילת מכחישי האקלים באופן לא פרופורציוני.
בנוסף לתקשורת, התנועה הלעומתנית המשיכה גם דרך האינטרנט, כשהיא מקבלת תמיכה מבלוגרים, מארחי רדיו, וכותבי טורים בעיתונות.
הניו יורק טיימס ועיתונים נוספים דיווחו ב־2015 שחברות הדלק ידעו ששריפת דלק וגז יכולה לגרום לשינוי אקלים ולהתחממות גלובלית כבר בשנות השבעים, ואף על פי כן מימנו מכחישים במשך שנים.
דנה נוצ'יטלי כתבה ב"גרדיאן" שבוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים ב-2015, הסכימו שצריך להפסיק להתמהמה ולהתחיל להתייחס ברצינות למניעת משבר האקלים, וקבוצה שולית וקטנה של מכחישי אקלים כבר לא זכתה להתייחסות רצינית.
ובכל זאת, הניו יורק טיימס כתב שיישום ההסכם הוא וולונטרי ויהיה תלוי במנהיגים העתידיים של העולם – וכל מועמד רפובליקני ב-2016 פקפק במדע שינוי האקלים או הכחיש אותו.
ארנסטו אראוז'ו, שר החוץ החדש שמונה על ידי הנשיא הנבחר של ברזיל ז'איר בולסונארו, קרא להתחממות הגלובלית מזימה של "מרקסיסטים תרבותיים", וביטל את מחלקת שינוי האקלים של הממשל.
סקר שביצע מגזין הניו יורק טיימס ב-2006 מצא שרק 56% מהאמריקאים מאמינים שהטמפרטורה הגלובלית הממוצעת עלתה, אף על פי שהמדענים חושבים שהיא עלתה.
בנוסף, רוב האמריקאים מאמינים שהמדענים עדיין חלוקים בדעותיהם בנושא.
מחקר שנועד לבחון האם אמריקאים לבנים שמרנים נוטים יותר להכחיש את שינוי האקלים, מצא שלא רק שהנטייה להכחשה נפוצה יותר בקרב קהל זה, אלא שהיא גם נפוצה יותר בקרב אלו שדיווחו על עצמם שהם מבינים בהתחממות הגלובלית.
חוקרים מקולג' לימן בריגס שבאוניברסיטת מישיגן דגמו השקפות שונות על ההתחממות הגלובלית ממדגם של גברים לבנים שמרנים שהיו מחולקים לשלוש קטגוריות: קטגוריה של גברים לבנים שמרנים שטוענים שהם מבינים בהתחממות הגלובלית, קטגוריה של גברים לבנים שמרנים שטוענים שהם לא מבינים בהתחממות הגלובלית, וכל השאר.
מסקנת החוקרים הייתה שרוב הגברים הלבנים השמרנים שדיווחו על עצמם כמבינים מאמינים שהמדיה מפריזה בהשפעות שיש להתחממות הגלובלית ולשינוי האקלים ושהשפעות כאלה אף פעם לא קרו בפועל.
48.4% מהגברים הלבנים השמרנים שדיווחו שהם מבינים בהתחממות הגלובלית בצורה טובה מאוד אמרו שההשפעות של ההתחממות הגלובלית לא יקרו אף פעם, בהשוואה ל-19% מאלו שדיווחו על עצמם שהם לא מבינים בנושא טוב כל כך, ו-7.4% של כל השאר.
אף שהמחקר העלה שהרבה אנשים מבולבלים כתוצאה משינוי האקלים, המחקר הראה גם שדווקא האנשים שדיווחו על עצמם כמבינים בהתחממות הגלובלית נטו יותר להכחשה.
מחקר אחר על ארצות הברית מאוניברסיטת המדינה של יוטה דן בהבדלים גאוגרפיים ברמה המדינתית והאזורית בין דעות שונות על שינוי האקלים.
צוין שם שמחקר קודם בנושא מצא שהתמיכה הציבורית במדיניות שינוי האקלים וההיבטים ההתנהגותיים של המודעות לשינוי האקלים מושפעים באופן משמעותי מהאמונות והגישות הפומביות של האדם ומהאופן בו הוא תופס סיכונים .
בנוסף, הם מושפעים מידע, רגש, אידאולוגיה, רקע דמוגרפי וחוויה אישית.
מקום המגורים של אדם יכול לגרום להבדל משמעותי, היות שישנם אנשים שחיים באזורים שבהם תדירים יותר אירועי מזג אוויר קיצוני, והחשיפה לאירועים כאלו עלולה לגרום להם לאדישות לגבי שינוי האקלים באופן כללי.
הסקרים שבוצעו במהלך המחקר הראו ש־63% מהאמריקאים מאמינים שההתחממות הגלובלית מתרחשת, 47% מאמינים שהיא נגרמת כתוצאה מהפעילות האנושית, ו־42% מהם מאמינים שרוב המדענים חושבים שהיא מתרחשת.
כחלק מהמחקר נבנה מודל שנועד לבחון את דעת הציבור בקשר לשינוי האקלים לאורך ארצות הברית.
בשעה שב־2010 יותר משני שלישים מחזאי מזג האוויר בטלוויזיה הכחישו שההתחממות הגלובלית היא אמיתית ונגרמת ברובה בגלל פעילות האדם, במרץ 2018 שיעור חזאי הטלוויזיה שקיבלו את העובדה שהאקלים משתנה גדל לתשעים וחמישה אחוזים.
המספר של כתבות ומבזקי הטלוויזיה שהוקדשו להתחממות הגלובלית גדל גם הוא, פי חמישה-עשר.
חלק מהקרדיט לעליה זו יוחס לאתר החדשות Climate Central משום שהם סיפקו שיעורים למטאורולוגים וגרפים לתחנות טלוויזיה.
קואליציית "קְלֵ֫קְזִיט" טוענת שהיא "ארגון בינלאומי חדש שמטרתו למנוע אשרורים של אמנת ההתחממות הגלובלית של פריז, המסוכנת והיקרה".
יש לה חברים ב-26 מדינות.
לפי הגארדיאן: "מנהיגי קלקזיט מעורבים באופן מסיבי בארגונים הממומנים על ידי חברות הטבק ודלקי המאובנים".
טענות ועמדות על ההתחממות הגלובלית
מספר מכחישי אקלים אומרים שמשום שפחמן דו-חמצני הוא רק גז שיורי (גז שנמצא בכמות מעטה מאוד באטמוספירה.
פחמן דו-חמצני נמצא באטמוספירה בכמות של 400 חלקיקים למיליון, או 0.04%), ההשפעה שלו על האטמוספירה יכולה להיות קטנה בלבד.
אבל מדענים יודעים יותר ממאה שנה שאפילו הכמות הקטנה הזו גורמת לחימום משמעותי, והכפלה של שיעור הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה תגרור עלייה גדולה בטמפרטורה.
הקונצנזוס המדעי, כפי שתוקצר בדו"ח ההערכה הרביעי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC) , בסקר הגאולוגי של ארצות הברית, ובדו"חות נוספים, הוא שהפעילות האנושית היא הסיבה המובילה לשינוי האקלים.
שריפת דלקי המאובנים אחראית ל-30 מיליארד טונות לערך של פחמן דו-חמצני בכל שנה, שזה פי 130 מהכמות שמיוצרת על ידי הרי געש.
מספר קבוצות טוענות שאדי מים הם גז חממה משמעותי יותר, שלא זכה להתייחסות בהרבה מודלים של אקלים.
אך בעוד שאדי מים הם אכן גזי חממה, משך החיים הקצר של אדי מים (בערך 10 ימים) בהשוואה לזה של פחמן דו-חמצני (כמה מאות שנים) מצביע על כך שפחמן דו-חמצני הוא הגורם העיקרי לטמפרטורות העולות; אדי מים פועלים כמשוב, ולא ככוח מאלץ.
בנוסף, אדי מים שולבו במודלים של אקלים מאז ראשית השימוש במודלים בסוף המאה ה-19.
מכחישי אקלים עשויים לטעון שההתחממות הגלובלית הפסיקה לאחרונה , או שהטמפרטורה העולמית למעשה יורדת, וגורמת להתקררות גלובלית .
טענות אלה מבוססות על תנודות קצרות טווח, ומתעלמות מהדפוס ארוך הטווח של התחממות.
קבוצות אלו מצביעות לעיתים קרובות על שינוי טבעי, כמו זה שנובע מכתמי שמש או קרניים קוסמיות, כדי להסביר את מגמת ההתחממות.
לפי קבוצות אלו, ישנה שונות טבעית שתפחת עם הזמן, ולהשפעה האנושית אין כל קשר אליה.
גורמים אלו כבר נלקחו בחשבון בפיתוח המודלים האקלימיים, והקונצנזוס המדעי גורס שהם לא יכולים להסביר את מגמת ההתחממות הנצפית.
הספרות של מכחישי האקלים מזכירה לעיתים קרובות את הטענה שעדיף שנחכה לטכנולוגיות טובות, זולות ויעילות יותר לפני שנטפל בשינוי האקלים.
אולם דחייה של הטיפול בשינוי האקלים למועד מאוחר יותר תחמיר את ההשלכות שלו.
הוצעו מספר תאוריות קונספירציה על ההתחממות הגלובלית, הטוענות שהקונצנזוס המדעי שיש בנושא הוא אשלייתי, או שלקלימטולוגים יש אינטרס כלכלי להזהיר על שינוי אקלים שלא לצורך.
למרות תכתובות דואר אלקטרוני שהודלפו באקלים-גייט, וכן במחקר עצמאי שכלל מספר ארצות בנושא, לא נמצאה כל עדות לכך שקונספירציה כזו היא נכונה, וקיים קונצנזוס חזק בקרב מדענים ממגוון רחב של רקעים פוליטיים, חברתיים, ארגוניים ולאומיים על היקפו וסיבותיו של שינוי האקלים.
מספר חוקרים הסיקו שכ-97% ממדעני האקלים מסכימים לקונצנזוס הזה.
ניסיונות לחזור על חלק מהמאמרים ששייכים לשלושת האחוזים שלא שייכים לקונצנזוס נכשלו, והמחקרים התגלו כשגויים, בהנחות, במתודולוגיה או בניתוח שלהם.
כאשר השגיאות תוקנו, התוצאות הצביעו שוב על שינוי אקלים מעשה ידי אדם.
בנוסף, רוב הנתונים שמשתמשים בהם במדע האקלים נגישים לציבור לצפייה ומפורשים על ידי חוקרים מתחרים וכמו כן על ידי הציבור.
ב-2012, מחקר שערך סטיבן לוונדובסקי (אז מאוניברסיטת מערב אוסטרליה), העלה שאמונה בתאוריות קונספירציה שונות, כמו זו שה-FBI היה אחראי להתנקשות במרטין לותר קינג מעלה את הסיכוי של אדם לתמוך בהכחשת שינוי האקלים.
סוגים שונים של הכחשת שינוי האקלים
ב-2004 תיאר סטפן רמסטורף , אוקיינוגרף גרמני, כיצד המדיה יוצרת את הרושם המוטעה ששינוי האקלים נמצא עדיין במחלוקת בקרב מדענים, וייחס את הרושם הזה למאמצי יח"צ של ספקני אקלים.
הוא זיהה שספקני האקלים אוחזים בעמדות שונות, וכך סיווג את ספקנות האקלים לכמה סוגים.
מאוחר יותר, המודל הזה יושם גם על הכחשת שינוי האקלים.
מכחישי/ספקני מגמה – מכחישים שיש התחממות גלובלית.
טוענים שמגמת ההתחממות הנמדדת על ידי תחנות מזג האוויר היא מלאכותית ונגרמת בגלל העיור בסביבת תחנות אלו ("אפקט אי החום העירוני").
מכחישי/ספקני ייחוס – מקבלים שקיימת מגמת ההתחממות אבל רואים סיבות טבעיות לכך, ומטילים ספק בכך שהאדם אחראי למגמות הקיימות.
חלק מהם מכחישים אפילו שהעלייה בכמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה היא אנתרופוגנית.
אחרים טוענים שהעלייה בכמות הפחמן הדו-חמצני לא יכולה לגרום להתחממות מורגשת, ושחייבים להיות הסברים אחרים – טבעיים – להתחממות.
מכחישי/ספקני השפעה – חושבים שההתחממות הגלובלית היא בלתי-מזיקה או אפילו מועילה.
למשל, שהתחממות אזורי הקוטב תאפשר גישה למאגרי נפט וגז טבעי רבים באזורי קרחונים.
בסיווג זה נעשה שימוש במדעי החברה כדי לנתח פרסומים, ולסווג הכחשת וספקנות אקלים.
לפעמים מתווספת קטגוריה רביעית בשם "מכחישי קונצנזוס", שמתארת אנשים שמטילים ספק בקונצנזוס המדעי על התחממות גלובלית שמקורה באדם.
פוואל סיפק רשימה מורחבת יותר, וכך גם מדען האקלים מייקל א.
מאן, בסולם שנקרא "שישה שלבים של הכחשה" שבו, לאורך הזמן, מכחישים מודים ומקבלים חלק מהטענות, תוך נסיגה לעמדה שעדיין דוחה את הקונצנזוס המרכזי.
ריכוז הפחמן הדו-חמצני לא באמת עולה.
אפילו אם הוא כן עולה, לעלייה אין שום השפעה על האקלים היות שאין שום עדות משכנעת על התחממות.
אפילו אם יש התחממות, זה בגלל סיבות טבעיות.
אפילו אם אי אפשר להסביר את ההתחממות בגלל סיבות טבעיות, ההשפעה האנושית היא עדיין נמוכה, וההשפעה של המשך פליטת גזי החממה תהיה מינורית.
אפילו אם ההשפעות הנוכחיות והעתידיות של האנושות על אקלים כדור הארץ הן לא זניחות, השינויים יהיו טובים עבורנו בסך הכל.
בין אם השינויים יהיו טובים עבורנו ובין אם לא, בני האדם מיומנים בהסתגלות לשינויים; חוץ מזה, זה מאוחר מדי לעשות משהו בקשר לזה, או שפתרון טכנולוגי יימצא כשבאמת נצטרך אותו.
תהליך זה משתמש באחת או יותר מהשיטות הבאות:
טענות האשמה כלפי הקונצנזוס המדעי, כולל טענות קונספירציה על נתונים מזויפים או הסתרת האמת: תאוריית קונספירציה על ההתחממות הגלובלית.
מומחים מזויפים: אנשים שמתיימרים להיות מומחים בנושא אבל השקפותיהם לחלוטין אינן עולות בקנה אחד עם הידע המבוסס בתחום.
לעיתים גם נשמעות השמצות או דחיקה לשוליים של מומחים אמיתיים בתחום.
אותה דרך יושמה בזריעת הספק בקשר להשפעת העישון על הבריאות, כאשר מספר מדענים לעומתיים התנגדו לקונצנזוס המדעי, חלק מהם הם אותם האנשים שמתנגדים לקונצנזוס סביב ההתחממות הגלובלית.
סלקטיביות, כמו קטיף דובדבנים של מחקרים לא טיפוסיים או אפילו מיושנים בתחום, באותה הדרך שבה הפולמוס סביב חיסון ה־MMR התבסס על מאמר אחד בלבד .
דוגמאות לכך הן מספר רעיונות מוטלים בספק על תקופת החום של ימי הביניים .
דרישות לא ישימות מהמחקר, שטוענות שכל חוסר ודאות בנושא מבטלת את התוקף של תחום המחקר, או הפרזה בחוסר הוודאות של הנושא תוך דחייה של מודלים מתמטיים והסתברותיים.
ב-2015, הסביבתן ביל מקקיבן האשים את הנשיא אובמה (שנחשב במידה רבה כתומך בפעולה כתגובה לשינוי האקלים) ב"הכחשת שינוי אקלים קטסטרופלית", על האישור שנתן להיתרי קידוח נפט בחופי אלסקה.
לפי מקקיבן, הנשיא גם "פתח שטחים ענקיים באגן נהר פאוודר לכרייה נוספת של פחם".
מקקיבן קרא לכך "הכחשת שינוי אקלים מסוג הסטטוס קוו", שבה הנשיא מכחיש "את משמעותו של המדע, והיא שאנחנו חייבים לשמור את הפחמן מתחת לאדמה".
מספר קבוצות, ביניהן המרכז הלאומי לחינוך מדעי, תיארו את הכחשת שינוי האקלים כסוג של פסאודו-מדע.
ספקנות אקלים אומנם דוגלת במקרים מסוימים בעשיית מחקר על שינוי האקלים, אבל היא התמקדה, במקום במחקר, בהשפעה על דעת הציבור, על החקיקה ועל התקשורת, בניגוד למדע הלגיטימי.
בביקורת על ספרו של מייקל ד.
גורדין, "מלחמת הפסאודו-מדע: עמנואל ווליקובסקי והולדתו של הפרינג' המודרני", כותב דייוויד מוריסון:
דעת הציבור על שינוי האקלים מושפעת במידה משמעותית מאופן הסיקור התקשורתי של שינוי האקלים , ומקמפיינים של הכחשת שינוי האקלים.
קמפיינים לערעור אמון הציבור במדע האקלים הקטינו את אמון הציבור בשינוי אקלים, מה שהשפיע בתורו על מאמצי החקיקה לרסן את פליטות הפחמן הדו-חמצני.
המדיה הפופולרית בארצות הברית מקדישה יותר תשומת לב לספקני אקלים מאשר לקהילה המדעית באופן כללי, ומידת ההסכמה בתוך הקהילה המדעית מעולם לא סוקרה בתקשורת באופן מדויק.
במספר מקרים, אתרי וערוצי חדשות נתנו לספקני אקלים להסביר את המדע שמאחורי שינוי האקלים במקום למומחים בקלימטולוגיה.
הסיקור התקשורתי בארצות הברית ובממלכה המאוחדת שונה מהסיקור התקשורתי המוצג במדינות אחרות, שבהן הדיווחים יותר עולים בקנה אחד עם הספרות המדעית.
מספר עיתונאים מייחסים את ההבדל להפצה של הכחשת שינוי האקלים, בעיקר בארצות הברית, על ידי ארגוני עסקים שמשתמשים בשיטות שפותחו בעבר על ידי לובי הטבק של ארצות הברית .
בצרפת, בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, הדעות של ספקני האקלים מופיעות באופן תדיר הרבה יותר באתרי חדשות שמרניים מאשר בשאר אתרי החדשות, ובהרבה מקרים דעות אלה מוצגות ללא עוררין.
מאמציו של אל גור וקמפיינים סביבתיים שונים התמקדו בהשפעותיה של ההתחממות הגלובלית והצליחו לעורר מודעות ודאגה לעניין, אבל למרות מאמצים אלו אחוז האמריקאים שמאמינים שבני האדם הם הסיבה להתחממות הגלובלית נשאר עומד על 61% בשנת 2007, ואחוז אלו שמאמינים שהמדיה הפופולרית ממעיטה בערך הסוגיה נשאר 35%.
סקר מאוחר יותר, מ-2015, מציע שבעוד שהאמריקאים נהיים מודעים יותר ויותר לסכנות ולהשלכות של שינוי אקלים עבור הדורות הבאים, רובם לא מודאגים מכך.
בסקר שבוצע ב-2004 נמצא שיותר מ-30% מהחדשות שהוצגו בעשור שקדם לסקר הקדישו תשומת לב שווה לגורמים האנושיים והלא-אנושיים להתחממות הגלובלית.
מחקר שהעריך את תפיסת הציבור בנוגע לשינוי האקלים ולפעילות הציבורית לטיפול בו, על בסיס מערכות אמונה, זיהה שבעה מחסומים פסיכולוגיים שמשפיעים על ההתנהגות שלולא הם היה קל יותר לדאוג להפחתה והסתגלות לשינוי האקלים, ולאיכות הסביבה.
המחסומים הפסיכולוגיים שהמחבר מצא הם: קוגניציה מוגבלת (למשל, בורות, הטיית האופטימיות, ועוד), השקפות עולם אידאולוגיות, השוואה לאנשים אחרים (למשל, יישור קו עם נורמות חברתיות), עלויות ומומנטום, חוסר אמון במומחים ובסמכויות, חשש מהסיכון שבשינוי, ושינויים התנהגותיים לא מספיקים.
הועלתה הצעה ששינוי האקלים יכול לעמוד בסתירה להשקפת עולם לאומית היות שמדובר בבעיה ש"איננה פתירה" ברמה הלאומית ודורשת שיתוף פעולה בין מדינות או בין קהילות מקומיות, ושלכן לאומיות עממית נוטה לדחות את המדע של שינוי האקלים.
בשיחת TED, העיר יובל נח הררי:
מצד שני, נטען שפעולה יעילה נגד שינוי האקלים היא מרובת-מרכזים יותר מאשר בין-לאומית, כלומר שהיא פועלת בטווח שלם של רמות, מקהילות קטנות לעולם כולו, ושהתגברות על שינוי האקלים תוכל להביא לעניין לאומי בקבוצות רב-צדדיות.
מכחישי אקלים עשויים להאמין ב"קריקטורה" של התערבותה של מדינה בין-לאומית שכביכול מאיימת על הריבונות הלאומית, ועשויים להשליך את האחריות על סכנות טבע כמו שיטפונות על מוסדות בין-לאומיים, בטענה שההתערבות שלהם גרמה לאסון.
מדיניותה של מפלגת העצמאות של הממלכה המאוחדת לגבי שינוי האקלים הושפעה מהמכחיש הבולט כריסטופר מונקטון , ולאחר מכן מדובר האנרגיה שלה, רוג'ר הלמר , שטען בנאום ש"זה לא ודאי שהעלייה בפחמן הדו-חמצני באטמוספירה היא אנתרופוגנית".
מאמצי שדלנות נגד רגולציה סביבתית כוללים קמפיינים ליצירת ספק בנוגע למדע שמאחורי שינוי האקלים ולהסתרת הקונצנזוס והנתונים המדעיים.
מאמצים אלו חתרו תחת אמון הציבור במדע האקלים, והשפיעו על השידול הקשור לשינוי האקלים.
ארגוני האינטרס הפוליטיים FreedomWorks ו"אמריקאים למען שגשוג", הממומנים על ידי האחים דייוויד וצ'ארלס קוק מ"קוק תעשיות", מילאו תפקיד משמעותי בכך שתמכו בתנועת מסיבת התה ועודדו את התנועה להתמקד בשינוי אקלים.
ארגונים שמרניים נוספים כמו הריטג' פאונדיישן, מכון מרשל, מכון קאטו, וה-AEI, תמכו משמעותית במאמצי השדלנות, בשאיפה לעצור או לבטל את הרגולציות הסביבתיות.
הגישה להמעטה בחשיבות שינוי האקלים הועתקה משדלני הטבק ; למרות העדות המדעית שקישרה בין טבק לסרטן ריאות, למנוע או להשהות רגולציה בתחום.
הלוביסטים, בעזרת יצירת ספק ומניפולציות על הדיון בנושא, התאמצו לפגוע באמינות של המחקר המדעי.
בנוסף, הם עבדו כדי לפגוע באמינותם של המדענים המעורבים, לחלוק על ממצאיהם וליצור ולשמר מחלוקת כביכול כדי לקדם טענות שסותרות את המחקר המדעי.
"ספק הוא המוצר שלנו", התרברב מזכר מ-1969, שכיום ידוע לשמצה.
"הספק יגן על תעשיית הטבק מהתדיינות ורגולציה בעשורים הקרובים".
ב-2006, כתב ג'ורג' מונביוט בגרדיאן על הדמיון שבין השיטות של קבוצות שמממנת אקסון מוביל, לאלו של ענקית הטבק פיליפ מוריס, כולל מתקפות ישירות על מדע מבוקר עמיתים, ומאמצים ליצור מחלוקת ציבורית וספק.
הנשיא הקודם של האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), פרדריק סייץ , שהרוויח, לפי מאמר של מרק הרטסגארד במגזין Vanity Fair, כ-585,000 דולרים אמריקאים בשנות השבעים והשמונים כיועץ לחברת הטבק ר.ג'.
ריינולדס , המשיך לשמש כיושב הראש של קבוצות כמו פרויקט המדיניות של המדע והסביבה ושל מכון מרשל שעשו מאמצים להמעיט בערך ההתחממות הגלובלית.
סייץ טען בשנות השמונים ש"ההתחממות הגלובלית היא יותר עניין של פוליטיקה מאשר של אקלים".
ססיץ חיבר את עצומת אורגון , מסמך שפורסם במשותף על ידי מכון מרשל ומכון אורגון למדע ורפואה ומתנגד לפרוטוקול קיוטו.
המסמך ו"סקירת המחקר על העדויות של ההתחממות הגלובלית" טען:
ג'ורג' מונביוט כתב בגרדיאן שהעצומה הזו, שאותה ביקר כמטעה וקשורה במימון תעשייתי, "צוטטה על ידי כמעט כל עיתונאי שטוען ששינוי האקלים הוא מיתוס".
מאמצים של קבוצות הכחשת שינוי האקלים שיחקו תפקיד משמעותי בדחייה לבסוף של פרוטוקול קיוטו בידי ארצות הברית.
מונביוט כתב על קבוצה אחרת שמומנה על ידי לובי הטבק, "המרכז לקידום המדע הנכון" (TASSC), שכיום מריצה קמפיינים נגד אמצעים שונים להילחם בהתחממות הגלובלית.
בניסיון נוסף ליצור את הרושם המוטעה של תנועה שורשית נגד "פחד בלתי מבוסס" ו"רגולציית-יתר" (Astroturfing), מונביוט טען ש-TASSC "עשתה נזק לקמפיין לעצירת שינוי האקלים יותר מאשר כל גוף אחר".
הסוציולוג הסביבתי רוברט ברול מאוניברסיטת דרקסל ניתח את המימון של 91 ארגונים שמתנגדים להגבלות על פליטות פחמן, שאותם כינה "תנועת-הנגד לשינוי האקלים".
בין השנים 2003 ל-2013, הקרנות Donors Trust ו-Donors Capital Fund ביחד היו המממנות הגדולות ביותר, שאחראיות בערך לרבע מכלל המימון, וה-AEI היה המקבל הגדול ביותר, של 16% מכלל המימון.
המחקר מצא גם שסכום הכסף שנתרם לארגונים האלו בדרכי תרומה שלא מאפשרות מעקב אחרי מקורות המימון עלה.
מספר תאגידים גדולים בתעשיית דלקי המאובנים מספקים מימון משמעותי במאמצים להטעות את הציבור על האמינות של מדע האקלים.
אקסון מוביל וקרנות משפחת קוק זוהו כמממנים משפיעים במיוחד של הכחשת שינוי האקלים.
אחרי שה-IPCC העלה את דו"ח ההערכה הרביעי שלו , ה-AEI הציע למדענים אמריקאיים, בריטים ואחרים 10,000$ בנוסף להוצאות נסיעה אם יפרסמו מאמרים שמבקרים את הדו"ח.
המכון קיבל יותר מ-1.6 מיליון דולר מאקסון מוביל, וסגן יו"ר הנאמנים של ה-AEI הוא אחד מהראשים הקודמים של אקסון, לי ריימונד .
במכתבים שנשלחו נכתב שהדו"ח של ה־IPCC כביכול איננו "מבוסס על עבודה אנליטית", וביקש מהמדענים מאמרים "שמגלים את הגבולות של תוצאות מודלי האקלים".
יותר מ-20 עובדים ב-AEI עבדו כיועצים בממשלתו של ג'ורג' וו.
למרות השכנוע הראשוני שלה שהכחשת האקלים תקטן עם הזמן, אמרה הסנאטורית ברברה בוקסר כשנודע לה על ההצעה של ה-AEI שהיא "הבינה שיש איזו תנועה מאחורי זה שלא מוכנה להרים ידיים".
החברה המלכותית של לונדון ביצעה סקר שמצא שאקסון מוביל נתנה 2.9 מיליון דולר לקבוצות אמריקאיות ש"הטעו את הציבור בקשר לשינוי האקלים", ש-39 מהן "סילפו את מדע שינוי האקלים בעזרת הכחשה מוחלטת של העדויות".
ב-2006, החברה המלכותית הציגה את דרישתה שאקסון מוביל תפסיק לממן הכחשת שינוי האקלים.
המכתב משך ביקורת, במיוחד ממכחיש האקלים טימותי בול שטען שהחברה מתאמצת "להפוך מימון פרטי למדע לפוליטי ולצנזר מחלוקת מדעית".
אקסון מוביל הכחישה שהיא ניסתה להטעות את הציבור בקשר להתחממות הגלובלית.
אחד מדובריה, גנט וולטון, אמר שהמימון המחקרי של אקסון מוביל לא אומר שהיא פועלת כדי להשפיע על המחקר, ושאקסון מוביל תומכת בנקיטת אמצעים לריסון פליטת גזי חממה.
מחקר שבוצע באוסף הארכיון של אקסון באוניברסיטת טקסס וראיונות של עיתונאים עם עובדים לשעבר בחברה מראות שדעת המדענים של החברה ועמדתם הציבורית כלפי שינוי האקלים סותרות את דבריו.
בין השנים 1989 ו-2002, קואליציית שינוי האקלים (ה-GCC) , קבוצה של עסקים מרכזיים בארצות הברית, השתמשה בשדלנות אגרסיבית ושיטות של יחסי ציבור כדי להתנגד להפחתת גזי החממה ולהילחם בפרוטוקול קיוטו.
הקואליציה מומנה בידי תאגידים וקבוצות סחר גדולות מתעשיית הדלק, הפחם והמכוניות.
ה"ניו יורק טיימס" דיווח ש"אפילו כשהקואליציה פעלה להניע את דעת הציבור [לעבר ספקנות], מומחי המדע והטכנולוגיה שלה עצמה ייעצו לה שהמדע מאחורי התפקיד של גזי החממה בהתחממות הגלובלית לא ניתן להפרכה".
בשנת 2000, פורד הייתה החברה הראשונה שעזבה את הקואליציה בעקבות לחץ של פעילי סביבה, ואחריה עזבו גם דיימלר-קרייזלר, טקסקו, החברה הדרומית , וג'נרל מוטורס.
מינואר 2009 ועד יוני 2010, תעשיית הדלק, הפחם והשירותים הציבוריים שילמה 500 מיליון דולר כהוצאות לובי נגד חקיקה שנועדה לספק מענה לבעיות שינוי האקלים.
בתחילת שנת 2015, צצו מספר דיווחים בתקשורת שטענו שנחשפו ניגודי אינטרסים בלפחות 11 מאמרים מדעיים שפרסם וילי סון מאז 2008 .
סון נחשב מדען פופולרי בקרב מכחישי האקלים.
התקשורת דיווחה שהוא קיבל בסך הכל 1.25 מיליון דולר מאקסון מוביל, החברה הדרומית, מכון הדלק האמריקאי וקרן שמנוהלת בידי האחים קוק.
צ'ארלס אלקוק, המנהל של מרכז הרווארד-סמיתסוניאן לאסטרופיזיקה, המרכז בו פעל סון, אמר שזו הייתה טעות להרשות למממנים של עבודתו של סון לאסור על חשיפת מקורות המימון, ושאיסור כזה לא יתאפשר עוד בהסכמי המענקים הבאים.
המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית מתייחדת בין שאר המפלגות השמרניות בעולם המערבי בכך שהיא מכחישה שינוי אקלים אנתרופוגני.
ב-1994, לפי מזכר שהודלף, האסטרטג הרפובליקני פרנק לונץ ייעץ לחברי המפלגה הרפובליקנית בקשר לשינוי האקלים "להמשיך להפוך את החוסר בוודאות מדעית לסוגיה עיקרית", ו"לאתגר את המדע" בעזרת "גיוס מומחים שאוהדים את השקפתכם".
(ב-2006, לונץ אמר שהוא עדיין מאמין ש"אז ב'97, '98 המדע עדיין לא היה ודאי", אבל עכשיו הוא מסכים עם הקונצנזוס המדעי).
לפי הניו יורק טיימס, מ-2008 ל-2017, המפלגה הרפובליקנית עברה מ"לדון על הדרך להילחם בשינוי אקלים שנוצר כתוצאה מהפעילות האנושית להתפלמסות שלא קיים שינוי".
ב-2011 "יותר מחצי מהרפובליקנים בבית ושלושה רבעים מהרפובליקאים האמריקאים" אמרו "שהאיום של ההתחממות הגלובלית, כדבר שנוצר מהפעילות האנושית וכתופעה מאיימת מאוד, הוא במקרה הטוב הגזמה ובמקרה הרע "מתיחה" מוחלטת, לפי ג'ודית וורנר מה"ניו יורק טיימס מגזין".
לפי חדשות NBC ב-2014, יותר מ-55% מחברי הקונגרס הרפובליקנים היו מכחישי אקלים.
לפי האתר PolitiFact , טענתו של ג'רי בראון, ש"כמעט אף רפובליקני" בוושינגטון לא מקבל את המדע של שינוי האקלים, היא "נכונה ברובה"; PolitiFact ספר "שמונה מתוך 278, או בערך שלושה אחוזים" מחברי הקונגרס הרפובליקנים ש"מקבלים את הדעה המדעית השוררת שההתחממות הגלובלית היא גם אמיתית וגם נוצרה כתוצאה מפעילות אנושית".
בשנת 2005, הניו יורק טיימס דיווח כי פיליפ קוני, לוביסט לשעבר של חברות נפט וגז, ראש צוות האקלים במכון הנפט האמריקאי וראש צוות המועצה לאיכות הסביבה של הנשיא ג'ורג' בוש, "ערך שוב ושוב דיווחי אקלים ממשלתיים באופן שהצניע את הקשר בין פליטות פחמן והתחממות כדור הארץ, על פי מסמכים פנימיים".
שרון בגלי דיווחה בניוזוויק כי קוני "ערך דוח משנת 2002 על מדע האקלים על ידי פיזור ביטויים כגון 'חוסר הבנה' ו'אי ודאות משמעותית.'" באחד הדו"חות הוא מחק פרק שלם העוסק באקלים, ובעקבות כך שלח לו לוביסט אחר פקס שאומר "אתה עושה עבודה טובה".
קוני הודיע על התפטרותו יומיים אחרי שהסיפור על התערבותו בדו"חות המדעיים התפוצץ, אבל מספר ימים אחר כך נמסר שקוני יקבל משרה באקסון מוביל.
בראיון ב-19 ביוני 2017 לרשת CNBC, מזכיר האנרגיה של ארצות הברית, ריק פרי, הודיע על קיומו של שינוי אקלים ושהאדם משפיע עליו, אבל אמר שהוא לא מסכים עם הרעיון שפחמן דו-חמצני הוא הגורם העיקרי להתחממות הגלובלית והצביע במקום זה על "מימי האוקיינוס והסביבה שאנו חיים בה".
האגודה האמריקאית למטאורולוגיה שלחה בתגובה מכתב לפרי, ובו כתבה שזה "חשוב באופן קריטי שתבין שפליטות הפחמן הדו-חמצני וגזי חממה אחרים הם הסיבה העיקרית", והצביעה על מסקנות המדענים ברחבי העולם.
הרפובליקן ג'ים בריידנסטין, הפוליטיקאי הנבחר הראשון שמכהן במשרת מנהל נאס"א, טען בעבר שהטמפרטורות העולמיות לא עולות.
חודש אחרי שהסנאט אישר את תפקידו בנאס"א באפריל 2018, הוא הודה שפליטות גזי החממה של בני האדם מעלות את הטמפרטורות העולמיות.
לפי מסמכים שהודלפו בפברואר 2012, מכון הרטלנד מפתח תוכנית לימודים לבתי ספר שמתאר את שינוי האקלים כנתון במחלוקת מדעית.
ב-2017 כתב גלן ברנץ' , סגן המנהל של המרכז הלאומי לחינוך מדעי (ה-NCSE), ש"מכון הרטלנד ממשיך לדחוף את ספרות הכחשת האקלים שלו למורים למדעים במדינה".
הוא גם תיאר איך מספר מורים למדעים מגיבים למיילים של מכון הרטלנד: "למרבה המזל, הדיוור של הרטלנד ממשיך להתקבל בספקנות ולהידחות בבוז".
ה-NCSE הכין מאגר מקורות לשיעורים בתגובה להרטלנד ולאיומים אנטי-מדעיים אחרים.
ברנץ' התייחס גם למאמר שפרסם ClimateFeedback.org שסיקר חוברת של מכון הרטלנד שכותרתה "מדוע מדענים לא מגיעים להסכמה על ההתחממות הגלובלית", שנשלחה ללא הזמנה למורים למדעים בארצות הברית.
כוונתם הייתה לשלוח את החוברת ל"יותר מ-200,000 מורים שמלמדים תלמידים מגיל הגן ועד כיתה י"ב".
כל טענה משמעותית דורגה בסולם דיוק על ידי מדענים מומחים בתחום.
באופן כללי, הם דירגו את הדיוק של החוברת בציון "F", ו"הפרק שמציג את הממצאים העיקריים היה לא נכון, מטעה, מבוסס על היגיון לקוי, או פשוט לא נכון עובדתית".
יצירת מחלוקת מלאכותית לגבי שינוי האקלים, האסטרטגיה העיקרית של הכחשת שינוי האקלים, הייתה יעילה מאוד, במיוחד בארצות הברית.
היא תרמה לרמות נמוכות של דאגה ציבורית ולחוסר פעולה ממשלתי ברחבי העולם.
סקר של אנגוס רייד מ-2010 מצביע על מגמה של עלייה בספקנות לגבי התחממות הגלובלית בארצות הברית, קנדה, ובממלכה המאוחדת.
ייתכנו מספר סיבות למגמה זו, כולל התמקדות בסוגיות כלכליות יותר מאשר בסוגיות סביבתיות, ותפיסה שלילית של האו"ם ושל תפקידו בדיון על שינוי האקלים.
סיבה אפשרית אחרת היא עייפות מהנושא, כתוצאה מחשיפת יתר: סקרים שניוניים מציעים שהציבור חושש מקיצוניות בשני הצדדים כשהוא עוסק בנושא, בשעה שסקרים אחרים הראו ש-54% מהמצביעים בארצות הברית מאמינים "שהתקשורת החדשותית מציגה את ההתחממות הגלובלית כגרועה מכפי שהיא באמת".
סקר מ-2009 בירר עד כמה הציבור מאמין בטענה ש"מספר מדענים זייפו נתונים מחקריים כדי לתמוך בתאוריות ובאמונות שלהם בקשר להתחממות הגלובלית", והראה ש-59% מהאמריקאים מאמינים שזה "סביר לפחות במידה מסוימת", ו-35% מאמינים שזה "מאוד סביר".
לפי טים וירת', "הם עיצבו את פעילותם לאור פעילותה של תעשיית הטבק.
[...] זירעו מספיק ספק, קיראו למדע 'לא ודאי' ו'במחלוקת'.
הייתה לזה השפעה עצומה על הציבור ועל הקונגרס".
הגישה הזו הופצה בעזרת התקשורת בארצות הברית, שהציגה איזון לא נכון בין מדעני אקלים לספקני אקלים.
ניוזוויק דיווח שרוב האירופאים והיפנים מקבלים את הקונצנזוס בקשר לשינוי האקלים, אבל רק שליש מהאמריקאים חושבים שלפעילות האנושית יש תפקיד משמעותי בשינוי האקלים ב-2006; 64% מאמינים שהמדענים מתווכחים ביניהם על זה "המון".
סקר של הניוזוויק מ-2007 מצא שהמספרים האלה נמצאים במגמת ירידה, אף על פי שרוב האמריקאים עדיין מאמינים שהמדענים לא היו בטוחים לגבי שינוי אקלים וגורמיו.
ראש הולט כתב קטע עבור כתב העת Science שהופיע בניוזוויק:
ניסיונותיו המכוונים של איגוד הדלקים המערבי "לבלבל את הציבור" השיגו את מטרתם.
הבלבול "החמיר בגלל דרך הטיפול של התקשורת בסוגיית שינוי האקלים".
לפי סקר של פיו, ב-2012 57% מהציבור האמריקאי לא היה מודע או דחה באופן מוחלט את הקונצנזוס המדעי לגבי שינוי האקלים.
מספר ארגונים שמקדמים הכחשת שינוי האקלים טענו שמדענים דוחים את שינוי האקלים באופן הולך וגובר, אבל הערה זו נסתרה בידי מחקר שהראה ש-97% מהמחקרים שפורסמו תומכים בקונצנזוס המדעי, ושאחוז זה גדל כלל שהזמן עובר.
הפסיכולוג החברתי קרייג פוסטר השווה את מכחישי האקלים לאנשים שמאמינים שכדור הארץ שטוח ולתגובה שהם מקבלים מהקהילה המדעית.
פוסטר טען ש"הפוטנציאל והאנרגיה הקינטית שהוקדשו לדחיית תנועת הארץ השטוחה הם בזבזניים ולא מתועלים היטב...
אני לא מבין למה שמישהו ידאג לגבי יתוש הארץ השטוחה כשהוא ניצב מול ממותת שינוי האקלים...
הכחשת שינוי האקלים אינה דורשת אמונה.
ב-2016 טען ארון מקרייט שאנטי-סביבתנות – והכחשת שינוי האקלים במיוחד – התפשטה כל כך בארצות הברית עד שהפכה ל"עיקר-אמונה מרכזי בזהות השמרנית והרפובליקנית העכשווית".
מצד שני, חברות דלק בינלאומיות התחילו להודות בקיומו של שינוי האקלים ובסכנותיו.
יצירתה של הכחשת שינוי האקלים משפיעה גם על הדרך שבה הידע המדעי מתווך לציבור.
לפי מדען האקלים מייקל מאן, "...אוניברסיטאות, ואיגודים וארגונים מדעיים, מוציאים לאור וכו' – לעיתים קרובות מדי סולדים מסיכון כשמדובר בהגנה על מדע, או תיווך של מדע, שנתפס כמאיים על ידי בעלי אינטרסים רבי-עוצמה".
"הכי קרוב אלייך" הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי הישראלי עילי בוטנר בשיתוף הזמר הישראלי אביב אלוש.
השיר יצא לאור ב-30 במאי 2018, כסינגל הראשון מתוך האלבום "הכי קרוב אלייך", על ידי חברת התקליטים NMC.
השיר נכתב על ידי עילי בוטנר ואביב אלוש, הולחן על ידי בוטנר והופק על ידי אריאל קשת, השיר הוא בסגנון הפאנק רוק (Punk rock).
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי ניב עשת כהן ואקו והועלה לערוץ היוטיוב של עילי בוטנר ב-30 במאי 2018. בקליפ ניתן לראות את בוטנר ואלוש נוסעים במכונית במדבר, במהלכו של הקליפ משתתפים אנשים מפורסמים נוספים, בין היתר הזמרת מירי אלוני והקריין דן כנר.
בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב תוך העניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
השיר הגיע בשיאו למקום ה-3 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
במצעד הרשמי של גלגלצ זכה להצלחה אף רבה יותר תוך שהגיע למקום הראשון.
במצעד השנתי של גלגלצ, דורג השיר במקום ה-7. במצעד השנתי של כאן גימל, דורג השיר במקום ה-9.
נכון לאפריל 2025, מונה הצפיות של הקליפ באתר יוטיוב עומד על כ-19 מיליון.
כמו כן, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-9 מיליון.
בפברואר 2022 חזר השיר לקבל פופולריות ברשת החברתית "טיקטוק".
"הכי ישראלי" הוא סינגל של להקת "התקווה 6", אשר יצא לאור ב-24 באוגוסט 2014, כסינגל השני וכשיר הנושא מתוך אלבומם החמישי, "הכי ישראלי".
השיר נכתב והולחן על ידי סולן הלהקה עמרי גליקמן והופק על ידי פילוני, בדומה לשאר שירי האלבום.
בשיר, אשר משלב בתוכו את סגנונות הרגאיי והמוזיקה הים-תיכונית, מתאר הדובר את אהבתו למדינת ישראל וכן מאזכר בתוכו מנהגים ומסורות מן התרבות הישראלית.
השיר זכה להצלחה בצאתו, כשהגיע למקום החמישי במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של מדיה פורסט, וכן למקומות הרביעים מצעד השבועי של רשת ג' ובמצעד הרשמי של גלגלצ.
גם במצעד השנתי של התחנה זכה השיר להצלחה, והגיע למקום השביעי.
כמו כן, השיר הפך לאחד מן הלהיטים המוכרים ביותר של הלהקה והמזוהים ביותר איתה.
יוסי חרסונסקי העניק לאלבום "הכי ישראלי" ביקורת חיובית, באומרו על השיר כי הוא "מקרב לאולם החתונות המקומי – אפרו-מזרחי-חסידי עם הרבה טחינה וקצת חריף.
תשירו ותזוזו איתם על 'במבה מסטיק עלמה מתל אביב עד בן-גוריון' שפותח רשימת מצאי של מה שאומר – אנחנו נשארים בפרובינציה.
אצלנו יש מי שמגלה מיומנות למקצבים האלו – המפיק דני 'פילוני' קרק הגיח לאולפנים של התקווה 6 להראות שהוא מבין באפרו קריבי".
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-22 באוקטובר 2014 בערוץ היוטיוב הרשמי של הלהקה, ובוים על ידי בנג'מין לידסקי וגליקמן עצמו.
בקליפ נראים חברי הלהקה במקומות שונים בישראל, ומסתיים בקטעים מתוך הופעה של הלהקה.
הכיבוש הגרמני באיי התעלה נמשך לאורך רוב שנות מלחמת העולם השנייה, מ-30 ביוני 1940 ועד שחרור האיים ב-9 במאי 1945. הבייליוויק של ג'רזי והבייליוויק של גרנזי הם שני שטחי חסות של הכתר הבריטי השוכנים בתעלת למאנש, ליד חופי נורמנדי.
איי התעלה היו החלק היחידי דה יורה של האימפריה הבריטית שנכבשו על ידי הוורמאכט במהלך המלחמה.
מתוך ציפייה לניצחון מהיר על בריטניה בעזרת הקרב על בריטניה ומבצע ארי-הים, ניסו הכובשים הגרמנים את השימוש בגישה עדינה מאוד שקבעה את מהלך העניינים לחמש השנים הבאות.
רשויות האיים אימצו גם הם גישה דומה, ובכך הובילו להאשמות כלפיהם כמשתפי פעולה.
עם זאת, בהדרגה הלך המצב והחמיר, עד אשר עם תום המלחמה הגיעו הן הכובשים והן הנכבשים למצב של כמעט חרפת רעב בחורף 1944–1945.
החל מ-3 בספטמבר 1939, כאשר הכריזה הממלכה המאוחדת מלחמה על גרמניה הנאצית, ועד 9 במאי 1940, השתנו מעט דברים באיי התעלה.
שלא כמו בבריטניה, לא הוחל גיוס חובה, אך מספר אנשים נסעו לבריטניה כדי להתגייס כמתנדבים.
הפעילות החקלאית והתיירות נמשכו כרגיל.
במרץ 1940 הרפתה ממשלת בריטניה את מגבלות הנסיעה בין בריטניה לבין האיים, ואפשרה לתיירים מבריטניה לנפוש באתרי התיירות המסורתיים של האיים כדי לאגור כוחות.
ב-10 במאי תקפה גרמניה את הולנד, בלגיה ולוקסמבורג מן האוויר והמלחמה התקרבה אל האיים עוד יותר.
המערכה על צרפת הגיעה לשיאה ב-24 במאי, יום האימפריה, כאשר המלך ג'ורג' השישי פנה לנתיניו בנאום ברדיו, באומרו, "המאבק המכריע עומד בפתח ...שאף אחד לא יטעה, אויבינו לא שואפים לכיבוש טריטוריאלי גרידא.
מטרתם היא התבוסה, המוחלטת והסופית, של האימפריה הזאת וכל מה שהיא מייצגת, ולאחר מכן כיבוש העולם כולו.
ואם שאיפתם תוגשם הם יביאו לידי הגשמה של כל השנאה והאכזריות שכבר יושמה על ידיהם".
ב-11 ביוני, כחלק מהמאמץ המלחמתי הבריטי בקרב על צרפת, יצאה משימה ארוכת טווח של חיל האוויר המלכותי הבריטי, בה השתתפו 36 מפציצי ויתלי כנגד טורינו וג'נובה שבאיטליה.
המטוסים המריאו משדות תעופה קטנים בג'רזי ובגרנזי כחלק מ"מבצע האדוק" .
כתוצאה מתנאי מזג האוויר הגיעו עשרה מפציצים בלבד אל מטרותיהם המתוכננות ושני מפציצים אבדו בקרב.
ב-15 ביוני, לאחר תבוסת בעלות הברית בצרפת, החליטה ממשלת בריטניה שאיי התעלה לא היו בעלי חשיבות אסטרטגית ולפיכך היא לא תגן עליהם, אך מידע זה לא הועבר לגרמנים.
כך, בניגוד לרצונו של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל, ויתרה הממשלה על הנכס הוותיק ביותר של הכתר "מבלי שנורתה ולו ירייה אחת".
הגרמנים לא הפיקו שום תועלת מאיי התעלה למעט הערך התעמולתי של כיבוש טריטוריה בריטית.
ב-16 ביוני הונחו סגני המושלים של כל האיים להקצות מספר רב ככל האפשר של סירות כדי לסייע לפינוי של סן-מלו.
גרנזי היה רחוק מדי לסיוע שכזה בהתראה כה קצרה.
הבייליף (שופט השלום) של ג'רזי ביקש ממועדון היאכטות של סנט הלייר לסייע.
ארבע יאכטות הפליגו מיד, ו-14 נוספות היו מוכנות תוך 24 שעות.
היאכטות הראשונות הגיעו לסן-מלו בבוקרו 17 ביוני והעלו על סיפונן חיילים מהחוף שהמתינו לספינות תובלה.
שאר היאכטות מג'רזי הגיעו ב-18 ביוני וסייעו לפנות את אחרוני הכוחות.
ב-17 ביוני נחת מטוס בג'רזי שהגיע מבורדו ועל סיפונו היה בריגדיר גנרל שארל דה גול.
לאחר הפסקה קצרה לקפה ולתדלוק, המשיך המטוס בדרכו להסטון שמחוץ ללונדון, שם ביום המחרת נשא הגנרל את נאום 18 ביוני ההיסטורי שלו אל העם הצרפתי דרך ה-BBC.
ב-20 ביוני עזבו אחרוני הכוחות את האיים.
הפינוי התרחש באופן כה מהיר עד שהמצעים והארוחות שנאכלו למחצה נותרו בטירת קורנט .
ההכרה בצורך לפינוי האזרחים מאיי התעלה הגיעה מאוחר מאוד.
ללא כל תכנון ועם שמירה הדוקה על סודיות, התקשורת בין ממשלות האיים לבין בריטניה התקיימה באווירה של מבוכה ופירוש מוטעה של המצב.
הדעות היו חלוקות, ובעקבות כך התרחשה אנדרלמוסיה של צעדי מדיניות שונים שאומצו על ידי האיים השונים.
ממשלת בריטניה גמרה אומר ליישם מדיניות שכללה הקצאת מספר גבוה של כלי שיט שיאפשרו לתושבי האיים לעזוב מתי שיחפצו בכך.
הרשויות באולדרני, שלהן לא היה אמצעי תקשורת ישיר עם בריטניה, המליצו שכל תושבי האי יתפנו, ואכן כולם למעט קומץ תושבים עשו כן.
שליטת סרק, סיביל האת'ווי, עודדה את כל תושבי האי להישאר.
בגרנזי התפנו 80% מהילדים, ובכך ניתנה להוריהם האפשרות להשאיר את הילדים עמם או לפנות אותם יחד עם חבריהם בבית הספר.
ב-21 ביוני היה ברור כבר לממשלת גרנזי שיהיה זה בלתי אפשרי לפנות את כל מי שרצה להתפנות וניתנה עדיפות לקבוצות אוכלוסייה מיוחדות בזמן שנותר.
המסר שהועבר בגרנזי השתנה לכזה ששלל את אפשרות הפינוי.
בסך הכול התפנו מהאי כ-5,000 תלמידי בית ספר וכ-12,000 מבוגרים מתוך כ-42,000 תושבי האי.
בג'רזי, שם הילדים היו בחופשה כדי לסייע באיסוף יבול תפוחי האדמה, כ-23,000 אזרחים נרשמו לפינוי.
עם זאת, רוב תושבי האי, בעקבות המלצה עקבית של ממשלת האי, בחרו להישאר, ורק כ-6,600 מתוך כ-50,000 תושבי האי עלו על ספינות הפינוי.
שרבור הסמוכה כבר הייתה תחת כיבוש גרמני עוד לפני שספינות הפינוי הרשמיות החלו לעזוב ב-20 ביוני.
הספינה הרשמית האחרונה הפליגה ב-23 ביוני.
סירות דואר ומטען המשיכו להגיע לאיים עד 28 ביוני.
רוב הילדים שפונו הופרדו מהוריהם.
כמה מהילדים המפונים קיבלו סיוע כספי מ"תוכנית משפחות האומנה לילדים שהושפעו מהמלחמה", שבאמצעותה מומן כל ילד על ידי אדם אמיד מארצות הברית.
אחת הילדות, פאולט, מומנה על ידי הגברת הראשונה, אלינור רוזוולט.
לפני הכיבוש, הממשל באיי התעלה חולק לשני שטחי חסות עם ממשל עצמאי למחצה – הבייליוויקים (Bailiwicks) של גרנזי וג'רזי – כאשר האיים הקטנים יותר חולקו ביניהם.
הנציגים הרשמיים של הכתר היו סגני המושלים, ובראש הממשל המקומי, שכלל נציגים נבחרים, עמד הבייליף (Bailiff), יחד עם מספר מצומצם של נושאי משרה רשמיים שמונו בהסכמת הכתר.
משרד הפנים הנחה את סגני המושלים, נציגי הכתר, שבמקרה של פינויים יחד עם פינוי הכוח הצבאי, על הבייליפים ונושאי המשרה המקומיים להישאר בתפקידם ולקחת על עצמם את האחריות לניהול ענייני הקהילה, כולל תחומי האחריות שהיו נתונים קודם לכן בידי סגני המושלים.
סגן מושל ג'רזי קיים דיון עם הבייליף של האי בנוגע לאפשרות שהוא יידרש למשול על פי הוראות מן הגרמנים.
הבייליף ראה באפשרות זו כסותרת את שבועת האמונים שלו, אך הונחה לפעול באופן מנוגד.
נעשו סידורים של הרגע האחרון כדי לאפשר לממשל הבריטי לפעול באופן חוקי בנסיבות הכיבוש.
פינוי סגני המושלים ב-21 ביוני וניתוק הקשר עם המועצה המלכותית מנע מתן הסכמה מלכותית לחוקים שהועברו על ידי המחוקקים.
הבייליפים לקחו על עצמם את התפקידים האזרחיים, אך לא הצבאיים, של סגני המושלים.
ממשלות הבייליוויקים שבאופן מסורתי התבססו על קונצנזוס לא התאימו לפעולות מנהליות מהירות, ולפיכך לנוכח הכיבוש הממשמש ובא, כוננו גופי ממשל קטנים יותר.
מאחר שהמועצות המחוקקות התכנסו באופן פומבי, יצירתם של גופי ממשל קטנים יותר שיכלו להתכנס בדלתיים סגורות איפשרה דיונים חופשיים יותר בסוגיות כמו השאלה עד כמה יש להענות לפקודות של הגרמנים.
בגרנזי, הצביע הפרלמנט של האי ב-21 ביוני להעביר את האחריות לניהול ענייני האי לוועדה מנהלת, בנשיאותו של התובע הכללי של האי אמברוז שרוויל, שנבחר על פני הבייליף בן ה-69, ויקטור קריי, שכן שרוויל היה בן 50 ואדם חסון יותר.
ב-27 ביוני העביר הפרלמנט של ג'רזי תקנה להעברת הסמכויות שעל פיה יאוחדו הוועדות המנהלות לשמונה מחלקות שכל אחת מהן תהיה כפופה לאחד מחברי הפרלמנט.
בראש המערכת הועמד הבייליף בן ה-48, אלכסנדר קיוטונש.
הגרמנים לא האמינו שהאיים פורזו, שכן הידיעות על הפירוז הושתקו עד 30 ביוני, והם התקדמו לעברם בזהירות.
טיסות התצפית לא הניבו תוצאות חד משמעיות.
ב-28 ביוני 1940 הם שיגרו טייסת מפציצים שחגה מעל האיים והפציצה את הנמלים של גרנזי וג'רזי.
בסנט פיטר פורט, העיירה הראשית של גרנזי, עמדה שורה של משאיות כדי להעמיס עגבניות לייצוא לאנגליה, אך מטוסי הסיור חשבו שאלו משאיות להסעת כוחות.
מתקפה דומה התרחשה בג'רזי והסתכמה בתשעה הרוגים.
בסך הכול נהרגו בהתקפות 44 תושבי האיים.
ה-BBC שידר הודעה מאוחרת שהאיים הוכרזו כעיירות פתוחות ומאוחר יותר באותו יום דיווח על הפצצות הגרמנים.
בעוד הוורמאכט עשה הכנות למבצע "חץ ירוק" (Grünpfeil), פלישה מתוכננת לאיים עם כוחות תקיפה בהיקף של שני גדודים, ביצע טייס סיור, האופטמן ליבה-פיטריץ ניסיון נחיתה בשדה תעופה נטוש בגרנזי ב-30 ביוני כדי להעריך את רמת ההגנה המקומית.
הוא דיווח על נחיתתו הקצרה לצי האוויר השלישי של הלופטוואפה שהגיע למסקנה שהאיים נטולי הגנה לחלוטין.
מחלקה של אנשי הלופטוואפה הוטסה באותו ערב לגרנזי על ידי מטוסי תובלה.
המפקח סקלפר ממשטרת גרנזי יצא אל שדה התעופה כשהוא נושא מכתב חתום על ידי הבייליף ובו צוין ש"האי הזה הוכרז אי פתוח על ידי ממשלת הוד מלכותו של הממלכה המאוחדת.
אין כאן כוחות מזוינים מכל סוג שהוא.
נושא מכתב זה הונחה להעביר את המסר הזה אליכם.
הוא אינו דובר את השפה הגרמנית".
הוא מצא ששדה התעופה נכבש על ידי הלופטוואפה.
הקצין הגרמני הבכיר, מיור אלברכט לנץ, ביקש להילקח אל האדם הבכיר באי.
הם נסעו ברכב משטרתי למלון רויאל, שם הצטרפו אליהם הבייליף, נשיא הוועדה המנהלת, ופקידי ממשל אחרים.
לנץ הכריז באמצעות מתורגמן שכעת נמצאת גרנזי תחת כיבוש גרמני.
בכך הקדים הלופטוואפה את תוכניות הפלישה של הוורמאכט.
אולדרני, בה נותרו מספר מצומצם של תושבים, נכבשה ב-2 ביולי וכוח צבאי קטן יצא מגרנזי לסרק, שנכנעה ב-4 ביולי.
הכוח הגרמני הראשון שהגיע על גבי ספינה כלל שתי יחידות נ"מ, שהגיעו לסנט פיטר פורט על סיפון אוניית משא בריטית שנלקחה כשלל, "הולנד" (SS Holland) ב-14 ביולי.
עד מהרה העמיקו הגרמנים את אחיזתם באיים.
הובאו כוחות רגלים, הוקמו עמדות תקשורת והגנה אנטי-אווירית והוסדר שירות טיסות לצרפת הסמוכה.
אנשי כוחות הצבא הבריטי רוכזו לצורך עזיבתם.
הגרמנים ארגנו את הממשל שלהם באיים כחלק ממחוז מאנש הצרפתי, שם הוא היה למעשה חלק מצרפת של וישי, אך נוהל כחלק מאזור הממשל הצבאי A שבסיסו היה בסן ז'רמן שבחלק של צרפת שהיה כבוש בידי הגרמנים.
מפקדת פיקוד השדה 515 בפיקודו של אוברסט פרידריך שומאכר הגיעה ב-9 באוגוסט 1940 לג'רזי כדי להקים מבנה פיקודי למנהל האזרחי, עם שלוחה בגרנזי (שהייתה אחראית גם על סרק), שלוחה באולדרני ונקודה לוגיסטית בגרנוויל שבצרפת.
מפקד הכוח הוציא פקודה ב-2 ביולי בגרנזי וב-8 ביולי בג'רזי שהורתה שהחוקים שהוצאו על ידי בתי המחוקקים המקומיים יקבלו הסכמה מהמפקד הצבאי ושהוראות הגרמנים ירשמו כחוקים.
בתי המשפט המקומיים ימשיכו בפעולתם, אך בתי המשפט הצבאיים הגרמנים ישפטו על עבירות על החוק הגרמני.
בתחילה הגישו הבייליפים את החוקים לאישורו של המפקד הצבאי חתומים על ידם בתוקף תפקידם כסגני מושלים.
בסוף שנת 1941 התנגד המפקד הצבאי להליך זה והחוקים שחוקקו בהמשך נחתמו פשוט על ידי הבייליפים.
השלטונות הגרמנים שינו את אזור הזמן של האיים משעון גריניץ' לשעון מרכז אירופה וכן שינו את כיוון התנועה מנהיגה בצד שמאל כנהוג בבריטניה לנהיגה בצד ימין כנהוג במדינות אירופה.
כדי שהכלכלה באיים תמשיך להתנהל הונפקו שטרות כסף של שלטונות הכיבוש.
שטרות אלו היו בשימוש הכוחות הצבאיים הגרמנים לתשלום על סחורות ושירותים.
משכורותיהם של המקומיים שהועסקו על ידי הגרמנים שולמו גם הן בכסף זה.
הגרמנים אפשרו לפעילות התרבות להמשיך, כולל פעילות של בתי הקולנוע והתיאטראות.
התזמורות הצבאיות שלהם הופיעו בפומבי.
ב-1944 הגיעה שחקנית הקולנוע הגרמניה ליל דגובר להופעות בפני החיילים הגרמנים בג'רזי ובגרנזי.
לצד גופי המנהל האזרחי, היה באיים גם מפקד צבאי.
גנרל-מיור רודולף גראף פון שמטוב (1 בספטמבר 1943 - 1 באוקטובר 1944)
גנרל-לויטננט רודולף גראף פון שמטוב (1 באוקטובר 1944 - 26 בפברואר 1945)
האיים הוחזקו על ידי הדיוויזיה ה-216 עד 30 באפריל 1941 ולאחר מכן על ידי הדיוויזיה ה-319.
את השקפתם של רוב תושבי האיים בנוגע להתנגדות פעילה לכיבוש הגרמני ניתן ככל הנראה להמחיש בדבריו של ג'ון לואיס, רופא מג'רזי.
"כל סוג של מעשה חבלה היה לא רק מסוכן, אלא גם היה יכול להשיג את התוצאה ההפוכה.
ויותר מכך, היו עלולות להיות השלכות מידיות על האוכלוסייה האזרחית שהייתה מאוד פגיעה לכל סוג של מעשה נקם".
אמברוז שרוויל הביע את דעתם של רוב תושבי האיים ב-18 ביולי 1940, כאשר הוא הלין על סדרה של פשיטות תקיפה של הקומנדו הבריטי על גרנזי.
"פעולות צבאיות מסוג זה אינן מתקבלות בברכה כלל וכלל והן עלולות לגרום לאובדן חיים בקרב האוכלוסייה האזרחית".
הוא ביקש מממשלת בריטניה להניח לאיי התעלה.
בהמשך נכלא שרוויל על ידי הגרמנים על חלקו בסיוע לשני מרגלים בריטים בגרנזי.
כאשר הוא שוחרר הוא גורש למחנה מעצר גרמני.
המצב אליו נקלע שרוויל המחיש את הקושי של ממשלת האי ואזרחיו לשתף פעולה עם הגרמנים, אך לא להגיע למצב של סיוע לגרמנים, ולשמור על רמה גבוהה ככל האפשר של עצמאות מהשלטון הגרמני.
סוגיית שיתוף הפעולה של תושבי האיים עם הגרמנים נותרה עמומה במשך שנים רבות, אך הוצתה מחדש בשנות ה-90 עם פתיחתם הארכיונים מימי המלחמה וכתוצאה מפרסום ספרה של מדליין בנטינג "הכיבוש לדוגמה: איי התעלה תחת השלטון הגרמני, 1945-1940".
שמו של אחד הפרקים בספר "התנגדות?
איזו התנגדות?" עורר את כעסם של תושבי האיים.
סוגיית שיתוף הפעולה התלקחה עוד יותר בעקבות סדרת הטלוויזיה העלילתית "אי במלחמה" משנת 2004 שבה תואר רומן בין חייל גרמני ואישה תושבת האיים ותוארה דמותו של המפקד הצבאי הגרמני באור חיובי.
הנקודה המרכזית בגישתה של בנטינג הייתה שתושבי האיים לא פעלו ברוח דבריו של צ'רציל, הם "לא לחמו בחופים, בשדות וברחובות.
הם לא התאבדו והם לא הרגו אף אחד מהגרמנים.
תחת זאת הם התרווחו, עם כמה סימנים גלויים מעטים של התנגדות, בחמש שנות כיבוש קשות, משעממות, אך יחסית שלוות, שבהן יותר ממחצית האוכלוסייה עבדה עבור הגרמנים".
בהיסטוריה הרשמית של הכיבוש, הגן המחבר צ'ארלס קרויקשאנק על מנהיגי האיים ועל ממשלותיהם.
בהנחה שמנהיגי האיים, הוא אמר, "פשוט שמרו על ראשיהם מעל המים ועשו מה שנאמר להם לעשות על ידי כוחות הכיבוש, יהיה זה כמעט בלתי ראוי לבקר אותם.
אך הם ניהלו את המלחמה המנהלית במחנהו של האויב בהזדמנויות רבות.
זה לא שהם לא ביצעו מספר שגיאות למרבה ההפתעה, אך הם לא פעלו נכון בנסיבות של הקשיים הגדולים ביותר".
חייהם של האזרחים במהלך הכיבוש גרמו להם לזעזוע.
העובדה שממשלותיהם המשיכו למשול בהם ריככה את המהלומה ושמרה על רובם במרחק מהכובשים.
רבים איבדו את מקום עבודתם כאשר בתי העסק נסגרו והיה קשה למצוא עבודה שלא אצל הגרמנים.
עם התקדמות המלחמה, נעשו החיים קשים באופן משמעותי יותר והמוראל היה ירוד, במיוחד כאשר הוחרמו מכשירי הרדיו ובוצעו גירושים בספטמבר 1942. מזון, דלק ותרופות נעשו יקרי המציאות והפשע החל לגאות.
לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 נראה השחרור יותר ויותר באופק, אך הימים הקשים עדיין עמדו בפני התושבים.
רבים מתושבי האיים ניצלו מחרפת רעב כאשר הגיעו החבילות של הצלב האדום.
עם הגעתם לאיים, פרסמו הגרמנים צווים שכפו חוקים חדשים על תושבי האיים.
בחלוף הזמן, פורסמו חוקים מגבילים נוספים שעל התושבים היה לציית.
המגבלות כללו החרמות של כלי נשק, סירות, מכשירי רדיו, כלי רכב (שהתושבים אולצו למכור), מצלמות, דלק, בתים ורהיטים.
כמו כן הוטלו מגבלות על דיג, שתיית משקאות אלכוהוליים, ייצוא סחורות, שינוי מחירים, שירים וסמלים פטריוטיים, התכנסויות של יותר משלושה אנשים, גישה לחופים, חופש הדיבור, נגישות לתרופות ופעילות מועדונים ואגודות.
בוצעו כאמור שינויים באזור הזמן של האיים ובכיוון הנסיעה של כלי הרכב והונהג קיצוב במזון.
התושבים נאלצו לסבול צנזורה, הטלות עוצר, החלפת הכספים למטבע הגרמני, ביצוע מפקד אוכלוסין, העלאת מיסים, נשיאת תעודות זהות, הלנת חיילים בבתיהם, הנהגת הגרמנית כשפת הלימוד בבתי הספר ועבודה עבור הגרמנים.
כחלק מהחומה האטלנטית בנו כוחות הכיבוש הגרמנים וארגון טודט בין השנים 1940–1945 באיי התעלה ביצורים, כבישים ומתקנים נוספים.
במכתב שיצא ב-16 ביוני 1941 מהמפקדה העליונה במערב, צוין שביצור האיים יתבצע על פי הוראות של אדולף היטלר, מאחר ש"יש לקחת בחשבון" שמתקפת בעלות הברית תתרחש בקיץ אותה שנה.
רוב העבודה בוצעה על ידי עובדים שהגיעו מחוץ לאיים, כולל אלפים שהובאו מברית המועצות וכולל עובדי כפייה יהודים בפיקוח הכוחות הגרמנים.
הגרמנים העבירו מעל 16,000 עובדי כפייה לאיי התעלה לבניית הביצורים.
על העובדים נמנו עובדים שגויסו בכפייה מכל רחבי אירופה הכבושה, כולל צרפתים, בלגים, והולנדים, מתוכם כמה מחברי תנועות המחתרת שניצלו את ההזדמנות להגעה לאיים כדי להשיג גישה למפות ולתוכניות.
ב-1941 הועברו לג'רזי מאות עובדים מאלג'יריה הצרפתית וממרוקו הצרפתית שהועברו לידי הגרמנים מממשלת צרפת של וישי.
כ-2,000 ספרדים שמצאו מקלט בצרפת לאחר מלחמת האזרחים בספרד ושהיו שם במעצר, הובאו גם הם לבצע עבודות כפייה.
רוב עובדי הכפייה מברית המועצות הגיעו מאוקראינה.
כמו כן הובאו אלף יהודים צרפתים.
הקושי בשימוש בעובדים מקומיים עלה כבר בשלבים הראשונים של הכיבוש.
בבקשה לעובדים מ-19 ביולי 1941 ציינה המפקדה העליונה במערב את "הקושי הקיצוני" בהשגת עובדים אזרחיים מקומיים.