tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספריו כוללים את "אלחֶלה ואלעשק" (הערמומיות והאהבה; תוניס, 1916), "עשק והג'ראן ומכאלפת אלאדייאן" (תוניס, 1916) ו"צדור אלאחראר קבור אלאסראר" ('לבות בני-החורין קברות הסודות'; סוסה, חש"ד) וכן סיפורים קצרים אשר פרסם מעל כתבי העת השונים שערך.
יצירותיו הספרותיות כללו גם הן מסרים משכיליים רבים.
בכתביו העיתונאיים והספרותיים הוא ייצג זרם בספרות היהודית-תוניסאית שראה בערבית ספרותית כשפה גבוהה ומכובדת יותר לכתיבה מאשר ערבית יהודית מדוברת.
כך כתביו היו מאופיינים בשימוש מצומצם במילים שאולות מעברית ומדיאלקט הערבית המדוברת ודומים יותר לערבית ספרותית (הכתובה באותיות האלפבית העברי).
במקרים שבהם השתמש במילים שלא היו נפוצות בערבית היהודית המדוברת, נהג לציין בסוגריים את משמעות המילה בצרפתית או איטלקית (באותיות עבריות).
על כך עיתונים מתחרים, כגון "אלנחלה" בעריכת העיתונאי היהודי מסעוד מעארך, שלחו חִצי ביקורת כלפיו, וטענו כי שפתו קשה לקריאה עבור קהל הקוראים.
בנוסף לשאר פעילויותיו, היה שמלה ידוע בתור אמן מלאכה העוסק בקדרות בשיטות עתיקות שהיו מקובלות בקרב יהודי תוניסיה אך הלכו ונעלמו משימוש באותה תקופה.
הוא אף הקים בית מלאכה מקומי וייצר כלי חרס וקרמיקה שריהטו הרבה ממבני הקהילה היהודית, כולל בית כנסת גדול באי ג'רבה.
שמלה זכה מהממשל הצרפתי למספר אותות כבוד על פעליו השונים, בהם Chevalier de l'Académie ואביר לגיון הכבוד (1926).)
שמלה נפטר בשנת 1938, ונזכר כאחד מחלוצי העיתונאות והספרות בערבית יהודית בתוניסיה.
העיתונאי והסופר דניאל חג'אג' מתאר בהרחבה בחיבורו על הספרות היהודית-תוניסאית את האבל ששרר בקהילה היהודית לאחר פטירתו של שמלה, ומרבה לשבח ולקלס את הנפטר, את כתיבתו וכישרונו הרטורי.
שמלה היה אב לארבעה ילדים, כמה מהם סייעו לאביהם באמנות המלאכה והמשיכו לעסוק בכך גם בהמשך חייהם.
עד היום בין צאצאיו אומני קרמיקה החיים בצרפת.
אלכסנדר דיומא, (אל)כונתי די מונתי כריסתו (הרוזן ממונטה כריסטו), תוניס: וזאן וכאסתרו, 1889
גרייס אגילר, קצת אליהוד פֿי אספאניא: מן עדאב קום אליהוד סאבק תחת סלטת רהבאן אלאנכויזיסיון (מעשה היהודים בספרד: מהייסורים שעבר העם היהודי תחת שלטון נזירי האינקוויזיציה), סוסה: מכלוף נג'אר, שנות ה-30 של המאה ה-20
(חכאית) צֻדּור אלאחראר קֻבּור אלאסראר ((מעשה) הופעת בני־החרות – קברי הסודות), סוסה: מכלוף נג'אר, 1934 (במקור יצא בהמשכים בכתב־העת אלפג'ר ב־1913)
אלצדק ואלאמאן: וחואדת אלזמאן או אלחילה ואלעשק (הכנות והביטחון: יחידות הזמן, או: התושיה והאהבה), תוניס: הדפוס המזרחי, 1916
חכאית עשק והגראן ומכאלפת אלאדיאן (מעשה אהבה ובגידה וגמול הדתות), 1916
כאמור, בשנות השלושים יצאו ספריו (המקוריים והמתורגמים) החדשים יותר בדפוס מכלוף נג'אר.
בהזדמנות זו יצאו שם גם אלה שהודפסו קודם לכן במהדורה נוספת.
יעקב שטרן (1932 – 1 באוגוסט 2008) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כראש מחלקת המבצעים במלחמת יום הכיפורים וכקצין אג"ם פיקוד הצפון במלחמת ששת הימים.
שטרן נולד בשטרסבורג שבצרפת, ב-1936 עלה לארץ ישראל, גדל ולמד בתל אביב.
כנער בתקופת מלחמת העצמאות היה חבר בלח"י.
לאחר המלחמה התגייס לצה"ל, עבר קורס קצינים ושימש מדריך בבית הספר לקצינים עד 1953. לאחר מכן שירת מפקד פלוגה וכמפקד סיירת גולני, מפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים ומדריך בקורס מפקדי פלוגות.
היה חבר במשלחת הסיוע הצבאי הישראלי לאתיופיה ומילא תפקידים באגף ההדרכה.
שירת כקצין אג"ם ובשנים 1960 עד 1962 פיקד על גדוד 12 בחטיבת גולני.
לאחר תקופת לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה שירת כסגן מפקד החטיבה.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין אג"ם בפיקוד הצפון תחת פיקודו של דוד אלעזר.
לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 3 שתחת פיקודו הפכה לחטיבה 820, חטיבה מרחבית שהייתה אחראית על הביטחון השוטף בגזרת רמת הגולן, ושירת בתפקיד עד 1970. יצא להשתלמות במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' ועם שובו מונה למפקד בית הספר לחי"ר (בה"ד 3).
ב-1972 מונה לראש מחלקת המבצעים באג"ם.
תחת אחריותו היו נושאי הכוננות, הגיוס ועדכון התוכניות המבצעיות של הפיקודים ערב מלחמת יום הכיפורים ובמהלכה.
ב-1974 מונה לראש מטה פיקוד הצפון, תחת מרדכי גור.
בתפקידיו הבאים שירת כמפקד עוצבת אתגר וכנספח צבאי בדרום אפריקה עד שחרורו ב-1983.
יעקב שלמה כהן (תרמ"ט, 1889 – תשכ"ד, 10 באוגוסט 1964) היה פעיל ציבור בקהילת יוצאי תימן ביישוב, מראשי התאחדות התימנים, מזכיר מועצת העובדים התימנים של ההתאחדות בתל אביב, ציר לאספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי.
כהן נולד בשנת תרמ"ט-1889 בנפת חובייש שבמחוז איבּ שבמערב תימן.
בשנת תרע"ב-1911 עלה לארץ ישראל.
הוא היה מראשי התאחדות התימנים בארץ, פעל לקליטת יהודי תימן, ייסד את מועצת העובדים התימנים (לשכת תעסוקה) של ההתאחדות בתל אביב ושימש כמזכירהּ.
נבחר כציר לאספת הנבחרים ולוועד הלאומי.
בשנת 1966 נקרא על שמו רחוב בתל אביב (רחוב ישכ"ן).
כהן נישא לאסתר לבית לוי והיה אב לשבעה בנים ושתי בנות.
בנו שלמה כהן (סולימאן הגדול) היה זמר ומחלוצי השירה בציבור בישראל, בנו איתמר כהן גם הוא זמר, שהיה סולן להקת הנח"ל בשנות ה-50 ובנו הצעיר דוד היה גם כן בלהקת הנח"ל.
נכדיו, בני בנו שלמה (סולימאן), גם הם זמרים: חופני כהן (סולימאן הקטן), ורדינה כהן, יזהר כהן ופנחס (פיני) כהן, שהיה סולן צוות הווי הנח"ל.
הרב יעקב שמואלביץ (נולד תשכ"ז, 7 בפברואר 1967) הוא מראשי ישיבת מיר בירושלים.
נולד לרב רפאל שמואלביץ, אז ר"מ בישיבת חברון כנסת ישראל, ולעדנה בתו של הרב אברהם פרבשטין, ראש הישיבה.
בשנת 1989 נישא לרבקה, בתו של הרב יצחק מאיר יעבץ, מחבר הספרים "אור ליהודה" ו"נחלת זאב", ולאחר נישואיו עבר ללמוד בכולל האברכים של ישיבת מיר כחברותא של אביו.
במהלך השנים היה שותף לההדרת כמה מספריו של סבו הרב חיים שמואלביץ, וערך את הספר "כנסת אברהם" בענייני מצוות ומועדים של סבו הרב פרבשטיין.
ב-2004 התמנה כר"מ בישיבת דרך חכמה וכיהן במשרתו זו עשר שנים.
ב-2014, לאחר שאביו שהתמודד עם טרשת אמיוטרופית צידית (ALS) הפסיק להעביר שיעורים, החל למלא את מקומו בישיבת מיר, ולאחר פטירת אביו באמצע ינואר 2016, התמנה תחתיו כאחד מראשי הישיבה.
הוא מעביר את ה"שיעור כללי" בבית המדרש פרידמן כיום במרכזי אחרי שהבחורים הישראלים עברו למרכזי במקביל לראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל.
יעקב שליטא (תרנ"ו, 1896–1943) רבה האחרון של טרנופול שבגליציה, נספה בשואה.
נולד בעיר זבורוב בגליציה המזרחית לרב בן ציון שליטא.
הוסמך לרבנות בהיותו בן עשרים, אז גם נשא לאישה את הענא בת הרב יהושע השל באבד, נכדו של רבי יוסף באבד, מחבר "מנחת חינוך", שהיה רב בטרנופול.
כחלק מהסדר הנישואין נקבע שבבוא היום הוא יירש את רבנות טרנופול.
עם פטירת חותנו בתרע"ט (1919) ירש את מקומו ברבנות, אך לצדו כיהן גם קרוב משפחתו, הרב דוד מנחם מאניש באב"ד מחבר שו"ת "חבצלת השרון", שהיה מבוגר בהרבה.
שני האישים הנהיגו את הרבנות בשיתוף פעולה, כאשר חוגי החסידים נהו יותר אחרי הרב באבד ואילו מתפללי "נוסח אשכנז" ראו ברב יעקב שליטא הצעיר את רבם, אם כי גם הוא נסע לעיתים לרבי מהוסיאטין ובכך זכה בהדרגה גם לאהדת החסידים.
ב-1927 נחקק חוק בפולין ולפיו בכל קהילה יכהן רב אחד בלבד, דבר שהעיב על שיתוף הפעולה בין שני הרבנים עד לפטירת הרב באבד בשנת 1938.
היה חבר באגודת הרבנים בפולין, וחתימתו מופיעה על כרוז תמיכה במוסדות בית יעקב (תר"ץ).
עם זאת, היה מאוהדי תנועת המזרחי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה טרנופול על ידי הסובייטים, בהתאם להסכם לחלוקת פולין.
מאז הפכה טרנופול מוקד לפליטים שנמלטו מהחלק הגרמני של פולין, והרב שליטא פעל רבות לעזרתם.
עם הכיבוש הגרמני של טרנופול (תמוז תש"א, יולי 1941) החלו פרעות ביהודים על ידי הגרמנים ומקומיים אוקראינים, ובין ההרוגים היה בנו של הרב שליטא.
בספטמבר עברה המשפחה לגטו, ובפברואר 1943 נספה הרב יעקב שליטא במחנה ההשמדה בלז'ץ.
יעקב (קופיק) שליש (2 במרץ 1925 – 10 בספטמבר 2018) היה עיתונאי בסוכנות הידיעות עתי"ם, לוחם פלמ"ח וממקימי קיבוץ שובל.
נולד בשנת 1925 באוקראינה להוריו חנה פסיה וצבי שדכן.
הוריו עלו לארץ ישראל ב-1925, ולאחר שאמו נפטרה ב-1926, יעקב ואחיו אליהו גדלו אצל דודתם, אחות אמם, מלכה שליש (אסט).
הוא למד מספר שנים בכפר הנוער בן שמן, שם היה תלמידו של המחנך דוקטור זיגפריד להמן.
לאחר שמצבה הכלכלי של דודתו התערער ולא יכלה לתמוך בו עוד, לקח עליו חסות המחנך חיים בר נחום, שהקים את קבוצת הנוער "עלומים", שאפשרה לבני נוער חסרי יכולת כלכלית להתחנך בבן שמן באמצעות העסקתם בעבודה במוסד.
על תקופת לימודיו בכפר הנוער נכתב הספר "מעבר לכביש או חבורת עלומים" של דבורה עומר.
בבן שמן למד עם שמעון וסוניה פרס ושם גם הכיר את אשתו לעתיד לאה שליש.
לאחר סיום לימודיו בבן שמן התגייס לפלמ"ח והושם במתקן כליאה בלטרון תקופה ארוכה עקב פעילותו כנגד הבריטים.
היה ממקימי קיבוץ שובל וכיהן כמזכיר בקיבוץ.
בנו אהוד הוא הבן הבכור של קיבוץ שובל.
ב-1953 עזבו הוא ומשפחתו את הקיבוץ יחד עם קבוצת משפחות ובודדים נוספים על רקע של חילוקי דעות פוליטיים בעקבות משפטי פראג.
בשנים שלאחר עזיבת הקיבוץ עבד כמלטש יהלומים ולאחר מכן שינה את עיסוקו והחל לעבוד כעיתונאי בסוכנות הידיעות עתי"ם.
שימש בתפקידים שונים באגודת העיתונאים בתל אביב, ביניהם מזכיר האספה הכללית, חבר ועדת האתיקה.
כמו כן, ערך את גיליונות העיתון "גן שדה ומשק" של ארגון מגדלי הפלחה במשך כ-40 שנים עד פרישתו לגמלאות.
בשנות ה-50 וה-60 היה חבר המפלגה הקומוניסטית, סניף בת ים.
בשנות השישים התמודד מטעמה על ראשות עיריית בת ים, אך לא נבחר.
ב-1965 היה אחד מחמישה ישראלים שמסעות השחמט שלהם נכללו באלבום פיד"א הבינלאומי לשנים 1945-1955. לקראת גיל 80 הוציא חוברת משיריו והגיגיו בשם "מן המחרוזת".
נפטר ב-10 בספטמבר 2018, נקבר בבית העלמין ירקון.
רבי יעקב שמחה רפיש (בכתיב יידי: רעהפיש; ה'תקס"ז, 1807 - כ"ו בניסן ה'תרל"ז, 9 באפריל 1877) היה ראב"ד ורב העיר קמפנו בפרוסיה.
ממקורביו של רבי עקיבא איגר, ומחבר הספרים "שערי שמחה" ו"משכן העדות".
נולד בראביץ' שבפרוסיה לרב משה רפיש.
למד מפי רבי אליעזר ליפמן ראוויטשער [=מראביץ'] שהיה דיין בליסא.
נישא לבת העיר קמפנו הסמוכה לפוזנא ועבר להתגורר בעיר.
בגיל צעיר (בסביבות 1827) התמנה כראש בית הדין של קמפנו.
לאחר פטירת רב העיר, רבי יוסף שמואל לנדוי (מחבר "משכן שילה" ו"גורן אטד") בשנת ה'תקצ"ו, 1835, מילא את מקומו עד שנת ה'ת"ר, 1840. בפברואר 1840 התמודד מולו בבחירות לרבנות העיר, המלבי"ם, וניצח.
הוא שב למשרת הראב"ד ושיתף פעולה עם המלבי"ם בהנהגת הקהילה.
בסך הכל כיהן ברבנות בקמפנו במשך חמישים שנה, בישיבה שניהל בעיר העביר שיעורים קבועים ורבים מתלמידיו נסמכו לרבנות.
במשרה זו כיהן עד פטירתו בכ"ו בניסן ה'תרל"ז, 9 באפריל 1877.
ספרו "משכן העדות" העוסק בענייני עדות זכה להסכמתו של רבה של פוזנא, רבי עקיבא איגר, ושל חתנו רבי משה סופר.
הרב רפיש היה אז בן שלושים, אך בחייו נדפסו רק המבוא וההסכמות לצורך גיוס "פרענומעראנטן", והוא לא הצליח להדפיס את ספריו.
ספרו "שערי שמחה" נדפס לאחר פטירתו בידי ידידו-תלמידו הרב אברהם בנימין זילברברג מווירשוב וספרו "משכן העדות" נדפס בידי בנו הרב חיים יעקב נפתלי זילברברג שהיה אף הוא תלמידו של הרב רפיש.
מלבד ספריו, נשתמרו תשובות אליו וממנו בספרי רבני זמנו, כמו: שו"ת שואל ומשיב של רבי יוסף שאול נתנזון (תליתאה, ג, אבן העזר קיד), זבד טוב של רבי דב בריש פופרש מברודי, אגודת אזוב מדברי (פיוטרקוב תרל"ט) של רבי מיכאל דב ויינגוט.
הרבנים אברהם בנימין זילברברג וחיים יעקב נפתלי זילברברג מווירשוב שעסקו בההדרת ספריו
הרב שמשון אורנשטיין רבה של קאליש.
ד"ר דוד רוזין, מהדיר פירוש הרשב"ם למקרא ומורה בבית המדרש לרבנים בברסלאו
יעקב שכטר (Jacob Schachter) אונקולוג, מומחה לסרטן העור ומלנומה, פרופסור לאונקולוגיה, משנת 2014 יושב ראש החוג לאונקולוגיה, בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב, מייסד ומנהל "מכון אלה" לטיפול ומחקר במלנומה וסרטן העור במרכז הרפואי שיבא (משנת 2004), סגן מנהל המערך האונקולוגי בשיבא
בין השנים 1969–1976 למד שכטר רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ומרכז רפואי הדסה
בין השנים 1982–1986 התמחה שכטר באונקולוגיה במרכז רפואי רבין
שכטר כיהן כסגן מנהל המכון האונקולוגי בבית חולים בילינסון והיה חבר בוועדת האתיקה של בית החולים.
בשנת 2004 ייסד שכטר את מכון אלה, לטיפול ומחקר במלנומה וסרטן העור במרכז הרפואי שיבא.
שכטר אף מנהל את המכון מאז ייסודו.
בנובמבר 2011 נבחר שכטר על ידי ועדת מכרזים לתפקיד מנהל המערך האונקולוגי בשיבא.
בוועדת המכרזים נכחו נציג הנהלת שיבא לצד נציג נציבות שירות המדינה ונציג ארגון עובדי המדינה.
שכטר נבחר ברוב קולות (למעט קולו של נציג שיבא).
לנוכח התנגדותו של מנהל "שיבא", זאב רוטשטיין, ויתר שכטר על המינוי.
שכטר מכהן כסגן מנהל המערך האונקולוגי ב"שיבא".
תחומי עיסוק וטיפול של שכטר
תחומי עיסוק וטיפול: אונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה, טיפול מתקדם לחולי מלנומה בתאי TIL ,
שכטר הפסיק כמעט לחלוטין לטפל בחולי הסרטן באמצעות כימותרפיה, וצמצם דרמטית גם את השימוש בהקרנות.
בזכות תרופות ממוקדות מטרה לטיפול במלנומה.
בשנת 2014 שכטר היה שותף במחקר תרופה ביולוגית, פורצת דרך בתחום הסרטן, ששמה פמברוליזומאב ("פמברוליסילב mk3475"),,
בשנת 2016 שכטר היה שותף למחקר פורץ דרך שהשווה 2 תכשירים אימונותראפים בטיפול בקו ראשון במלנומה גרורתית.
במחקר נבדקו לראשונה זו מול זו שתי תרופות אימונותרפיות: פמברוליזומאב (קיטרודה (Keytruda)) וירבוי ((Yervoy) (Ipilimumab הוותיקה יותר
שכטר השתתף בכ-100 עבודות מחקר.
משנת 2009 משמש שכטר כיושב ראש הוועדה המלווה הקלינית לקידום ההוראה באונקולוגיה בבתי הספר לרפואה בישראל.
משנת 2014 יושב ראש החוג לאונקולוגיה, בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, אוניברסיטת תל אביב
שכטר שותף בתכנון וביצוע של מחקרים קליניים הקשורים בפיתוח של שיטות טיפוליות חדשות במלנומה, ובמיוחד בפיתוח טיפולים חדשניים בתחום של אימונותרפיה, וכן בשילובים של טיפול קרינתי ותרופתי
ראש הפורום של האגודה הישראלית למלנומה
חבר באיגוד הישראלי לאונקולוגיה ורדיותרפיה קלינית ISCORT
חבר בוועדת ערר במשרד הבריאות לתחום האונקולוגיה
חבר בצוות המשימה הבינלאומי למלנומה (GMTF, Global Melanoma Task Force)
שכטר מכהן כמבקר עמית בכתבי העת הרפואה ו-IMAJ של ההסתדרות הרפואית בישראל.
לשכטר הוענקו פרסי הקרן הישראלית לחקר הסרטן (ICRF) והאגודה למלחמה בסרטן בשנת 2006 על פיתוח גישה חדשנית לטיפול במלנומה בשיטות אימונותרפיה.
במרץ 2010 הופיע שמו של שכטר ברשימת האונקולוגים המובילים, שהתפרסמה במעריב.
בינואר 2026 הוענק לשכטר פרס מפעל חיים מהאיגוד הישראלי לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה (ISCORT).
יעקב שמואל הלוי טרכטמן (בכתיב יידי: טראכטמאן; 2 ביוני 1831, אוברוץ', פלך ווהלין – 12 במרץ 1925, אקרמן, בסרביה, ממלכת רומניה) היה מורה, סופר, עיתונאי, פיליטוניסט עברי, ואחד מאחרוני תנועת ההשכלה העברית.
טרכטמן קיבל חינוך תורני בילדותו, אך השקיע מזמנו גם בספרות ההשכלה.
עסק בהוראה והקים בשנת 1856 בית ספר ברדומישל שבאוקראינה.
בשנים 1856–1862 התגורר בייקאטרינוסלאב, שגם שם עסק בענייני חינוך וענייני ציבור.
בשנים 1862–1882 חי באודסה, שם עבד בעסקיו של ברודסקי.
בד בבד הוא השקיע בלימוד שפות זרות.
בשנת 1882 עבר לאקרמן, בה התגורר עד סוף ימיו.
טרכטמן כיהן באקרמן כדרשן בבית הכנסת "בית אלוהים" וכמטיף להתיישבות בארץ ישראל.
מאוחר יותר הוא הצטרף לפעולות יק"א למען ההתיישבות היהודית בארגנטינה והרבה לכתוב על הנושא בעיתונות העברית.
ביתו של טרכטמן ורעייתו שרה, היה מקום מפגש לסופרים ואנשי רוח.
בשנות השישים של המאה ה-19 הוא החל לפרסם את יצירותיו, שכללו: סיפורים, פיליטונים, רשימות ומחקרים, ברוב הבמות העבריות שהיו קיימות בתקופה: הצפירה, המגיד, המליץ, השילוח, חבצלת ועוד.
בנוסף לשמו הוא חתם על פרסומיו גם בשמות עט שונים: "יעקב איש תם", "איש תימן", "יעקב לא מת", "איש מבית לוי", "סת"ם", "סופר סת"ם" ועוד.
החל מראשית המאה ה-20 פרסם ב"חבצלת" הירושלמי, אך עם סגירתו פסקו להופיע גם פרסומיו.
יעקב שמואל טרכטמן נפטר בגיל 96 באקרמן, בסרביה.
מעט מכתביו של טרכטמן קובצו בספרים וקונטרסים: "אגודה אחת" (קובץ מאמרים מהעיתונות, וכן תרגומים מספר "מסילת העושר" של בנג'מין פרנקלין), "מאמר אור תורה", "סוכת דוד הנופלת", וכן ספרים לנוער, כמו "הדודאים", "ברוך מבנים" ועוד.
טרכטמן הרבה לפרסם מאמרים עיוניים ופיליטונים כאחד, בעיתונות הרוסית המקומית ובעיתונות העברית של התקופה.
הנושאים שעסק בהם היו, בין השאר, בתחומי המדע והטבע, השפה העברית, היישוב היהודי בארגנטינה וענייני ציבור שונים.
משנות השישים נפתח פרק חדש ב"מחשבה המדעית" של יהודים, כותבים יעקב שביט ויהודה ריינהרץ, ומביאים כדוגמה את יעקב שמואל טרכטמן, מורה ומשכיל.
וכך כתב טרכטמן על המדע:
בעקבותיו של מנדלי מוכר ספרים, שהרבה לעסוק במדעי הטבע, כתב גם הוא מאמר בעיתון "הצפירה" (1862) בשם: תועלת הצפור דרור.
עם זאת, לא משך ידו מכתיבת פיליטונים, כמו "המטפחת היהודית" שפרסם בכתב העת הירושלמי, חבצלת, בשנת תרס"ט.
שם המדור היה "פיליטון - הדודאים".
לקראת כינוסו של הקונגרס הציוני הראשון פרסם טרכטמן בעיתון "המגיד" מכתב גלוי לעורך, ובו הוא מזהיר מהסכנה שנשקפת ליישוב היהודי מיוזמתו של הרצל.
העורך ענה לו שאין מקום לדאגה כי אין תכלית לציונות המדינית של הרצל, שהיא בבחינת "נשיאים ורוח וגשם אין".
בן עירו, שילדקראוט מסכם את דמותו וכתיבתו של טרכטמן: "הוא היה יהודי פיקח בעל עין חדה, בוחנת וחוש של הומור, והיה מלומד בעל ידיעות רחבות".
בספרו האוטוביוגרפי, "חבלים" מספר חיים באר את שאמר לו רבו באזהרה כנגד שיר שבאר עמד להוציא לאור: בעיירה אוברוץ' היה בית כנסת ישן שעמד במקום מזה 300 שנים.
"בבית הכנסת הזה [...] ישב בלילות מתמיד צעיר לימים, אחד מפרחי המשכילים, ובין דפי הגמרא כתב את דברי הכפירה שלו, עד שפעם אחת אחזה אש הנר שלו בפרוכת ארון הקודש והבית כולו עלה באש".
יעקב שילה (15 בנובמבר 1935 – 7 ביוני 1967) היה קצין מודיעין של חטיבת שריון, שלחם בחזית הירדנית במלחמת ששת הימים ונפל בקרב.
על פעולתו בימי המלחמה עוטר בעיטור המופת.
יעקב שילה (יצק שילק) נולד ב-1935 בקאליש שבפולין, בן יחיד להוריו ינינה ומוריס.
אמו הייתה מורה בבית ספר פולני ואביו בעל בית חרושת לטקסטיל בעיר לודז'.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בהיותו בן שלוש וחצי גר עם משפחתו בגטו ורשה.
במהלך השהיה בגטו שימש תקופה רץ בין הבונקרים.
המשפחה הצליחה לברוח מהגטו, שרדה והגיעה לאחר המלחמה לבלגיה.
המלחמה פגעה ברצף לימודיו ובבלגיה התמודד עם לימודי שפה חדשה.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר יסודי והמשיך לגמנסיה.
לימודיו בגמנסיה נקטעו כאשר הוריו שלחו אותו ללמוד בבית הספר איטון שבבריטניה, שם שהה בפנימייה.
בשל קשיים כלכליים החזירו אותו הוריו לבלגיה.
שילה עלה לישראל ב-1949, במסגרת עליית הנוער, בניגוד לרצון הוריו, עמם ניהל מאבקים על רצונו לעלות לישראל.
שהה בקיבוץ משמר העמק ואחר כך בקיבוץ גן שמואל.
לאחר תקופה קצרה, עלו גם הוריו והוא הצטרף אליהם.
הוא החל ללמוד בבית ספר שבח בתל אביב אך נאלץ להפסיק את לימודיו התיכוניים כדי לעזור בפרנסת המשפחה עקב מצבו הרפואי של אביו.
שילה התגייס לצה"ל ב-1953 בטרם מלאו לו 18. הוא שירת כצנחן, לחם במלחמת סיני וצנח בה בא-טור.
הוא המשיך לשירות קבע כמדריך צניחה.
ב-1957 נשלח לצרפת להשתלמות בבית הספר לכוחות המוטסים של צבא צרפת בעיר פו.
ב-1958 השתתף במשלחת בת חמשה מדריכי צניחה, שייצגה את ישראל בתחרות בינלאומית בצניחה חופשית בצרפת.
המשלחת הגיעה למקום הרביעי בתחרות.
ב-1959 עבר קורס קצינים והוצב כשליש בבית הספר לצניחה.
עקב פציעה, עבר ב-1960 לשרת ביחידת המחקר של חיל המודיעין כיוון שהיה דובר אנגלית וצרפתית.
באותה שנה נשלח עם קבוצה של חמשה מדריכי צניחה להעברת קורס צניחה באתיופיה.
ב-1964 הושאל שוב לצנחנים ופיקד על קורס מדריכי צניחה שהועבר לצנחנים מקונגו, לאחריו חזר לשרת במודיעין - מחקר.
בהמשך השירות הוצב במודיעין פיקוד דרום כקצין מערך.
ב-1966 סיים קורס מפקדי פלוגות בחיל השריון, והוצב לשרת במודיעין קרבי.
בתקופת ההמתנה שלפני פרוץ מלחמת ששת הימים הועלה לדרגת סרן וקיבל מינוי חרום כקצין המודיעין של חטיבת השריון 37.
לאחר פרוץ המלחמה יצאה חטיבה 37 לקרב בגדה המערבית והגיעה ממערב אל פאתי העיר שכם.
ב-7 ביוני התנדב שילה לכוון את מטוסי חיל האוויר שנתנו סיוע לחטיבה, בהסתמך על הניסיון שצבר בקשר אויר קרקע כמדריך צניחה.
כדי להגיע לעמדת תצפית מתאימה עבר שני קילומטר בנסיעה בג'יפ בשטח לא מטוהר תחת אש אויב.
לאחר מכן עלה על טנק בודד שפגש והמשיך לנוע אתו אל עמדת התצפית, תוך שהם משמידים כוח אויב שחסם את דרכו.
בהמשך נפגע מאש האויב ונהרג.
יעקב שילה היה בן 31 במותו.
לאחר נופלו הועלה לדרגת רב-סרן.
הניח אשה ובת בגיל חצי שנה.
הוא נקבר בקבורת חירום בעפולה ולימים הועבר ארונו לבית הקברות הצבאי קריית שאול לבקשת הוריו.
על פעולתו בקרב עוטר שילה בציון לשבח מטעם מפקד החטיבה אל"ם אורי רום.
שמו של יעקב שילה הונצח על גבי מספר אנדרטאות: אנדרטת חטיבה 37 בגליל, אנדרטת יד לשריון בלטרון, אנדרטת הצנחנים בתל נוף ובאתר ההנצחה לחללי קהילת המודיעין בגלילות, אנדרטת מדריכי הצניחה בבסיס חטיבת המרום בתל נוף, וכן באולם הקרוי על שמו בבה"ד 15.
יעקב (קובי) שינפלד (נולד ב-18 בדצמבר 1951) הוא תעשיין ואיש עסקים ישראלי, יו"ר הדירקטוריון ובעל שליטה בחברה הציבורית זנלכל בע"מ, יצרנית מותג השימורים "יכין", אותה ניהל במשך עשרות שנים.
יעקב (קובי) שינפלד נולד בחיפה, בנם של לאה ודב שינפלד, אח צעיר לשתי אחיות.
הוריו עלו לישראל בשנת 1933, אביו דב עלה מצ'כוסלובקיה ואימו לאה עלתה מפולין, תחילה התגוררו בתל אביב, ובשנת 1941, לאחר שאביו הצטרף לחברת זנלכל בע"מ, אותה רכש במלואה ב-1947, המשפחה השתקעה בחיפה.
דב שינפלד נפטר כשקובי היה בן 15 וחצי.
באותה עת, הוא למד בבית הספר הריאלי במגמה ביולוגית ותכנן ללמוד רפואה.
למרות זאת, לאור ציפייה להמשיך את דרכו של אביו בחברה המשפחתית, למד וסיים בהצטיינות תואר ראשון בהנדסת מזון, והשלים רבים מהקורסים של הנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני, כקצין ומפקד מחלקה בגדוד 51. כשמונה חודשים לאחר שחרורו מצה"ל פרצה מלחמת יום הכיפורים.
קובי עלה לרמת הגולן, חבר לפלוגתו הסדירה, והשתלב בלחימה מאומצת של חטיבת הגולני ברמת הגולן.
ביום האחרון למלחמה, בקרב על כיבוש החרמון, לחם ונפצע קל.
באמצע לימודיו בטכניון, בעקבות פתיחת מגמות מסוימות בקורס הטיס גם למרכיבי משקפיים, החליט שינפלד להגשים חלום ילדות, התגייס לשירות קבע והתחיל את הקורס.
כעבור שנה בקורס, לאחר שלא נשאר במגמת הקרב, בשל לקות ראייה והצורך במשקפים, שב ללימודים.
חברת "זנלכל" לייצור שימורי מזון הוקמה בשנת 1940 ונרכשה במלואה על ידי דב שינפלד בשנת 1947 במפרץ חיפה.
בתום לימודיו האקדמיים, בשנת 1979, החל שינפלד את דרכו במפעל המשפחתי כטכנולוג מזון, ובהמשך מונה למנהל התפעול.
בשנת 1983 מונה למנהל הכללי והוביל את הנפקת החברה ב.
בשנת 1986 העבירה החברה את מפעלה מחיפה למתחם חדש, בהשקעה של 12 מיליון דולר, באזור התעשייה אלון תבור שליד עפולה, על שטח של 65 דונם.
בשנת 1988 החל שינפלד להרחיב את פעילות החברה, כאשר הוביל את זנלכל לרכישת הפעילות התעשייתית של חברת "פרי-זה" שהייתה בכינוס נכסים.
בשנת 1998 רכש החברה את הפעילות התעשייתית במפעלי השימורים של "יכין תעשיות".
בשנת 2005 מונה שינפלד ליושב ראש דירקטוריון פעיל, ומינה תחתיו לתפקיד המנהל הכללי את פיני גורביץ'.
באפריל 2017 מינה שינפלד שלושה מבניו לדירקטורים בחברה.
לאחר נישואין ראשונים שנמשכו כחמש שנים, בשנת 1984 התחתן בשנית, עם דבורה כ"ץ, אלמנתו של רס"ן אהרון כ"ץ (ובתו של פרופ' דוד הרטמן), ואימץ את שני בניה.
בשנת 2007 התחתן שינפלד עם שוש ברלינסקי, אשר נפטרה כתוצאה מסיבוך של מחלת הסרטן פחות מחודש לאחר נישואיהם.
היא ניהלה, בין היתר, את גני התערוכה בתל אביב ואת המועצה להשכלה גבוהה.
רבי יעקב שׂשׂפורטשׂ (ה'ש"ע, 1610 – ה'תנ"ח, 1698) היה רב ותלמיד חכם, מגדולי ומראשוני הלוחמים בשבתאות.
נולד לרבי אהרן באוראן, אלג'יריה למשפחה מצאצאי הרמב"ן.
בגיל שמונה עשרה נבחר לכהן כדיין בקהילת תלמסאן באלג'יריה, ובגיל 24 נבחר לכהן כרבה של עיר זו, ושל קהילות נוספות בצפון אפריקה.
נרדף על ידי הממשל הספרדי והוכנס לכלא.
עקב זאת עזב את אלג'יריה למרוקו, והתיישב שם בסאלי.
מפחד הכנופיות והשלטון המושחת ברח להולנד הליברלית, והתיישב באמסטרדם בערך בשנת תי"א (1651).
בשנת תי"ב (1652) הדפיס את ספרו "תולדות יעקב", מפתח הפסוקים לתלמוד הירושלמי.
בתחילת שנת תט"ז (1656) היה בין חברי המשלחת של ר' מנשה בן ישראל לאוליבר קרומוול בלונדון כדי לבקש ממנו רשות ליישב יהודים באנגליה.
מפעם לפעם חזר לצפון אפריקה, ושלוש שנים אחר כך נשלח בשליחות דיפלומטית מטעם מלך מרוקו למלך ספרד.
בשנת תכ"ד (1664) התמנה לרב בלונדון, אך שנתיים אחר כך עזב להמבורג עקב מחלת הדבר שהשתוללה בשנת 1666. בשנים ה'תל"ח-הת"ם שהה בליוורנו, ובדצמבר 1680 הסתכסך עם הקהילה ורבניה.
בשנת תמ"ד (1684) חזר לאמסטרדם, שם עמד בראש ישיבת "עץ חיים" ולאחר פטירת הרב יצחק אבוהב דה-פונסיקה מילא את מקומו ברבנות עדת הספרדים.
נפטר באמסטרדם, בד' באייר תנ"ח (1698) ונקבר בבית הקברות הפורטוגזי בית חיים באודרקרק שליד אמסטרדם ומצבתו נשארה שלמה עד היום.
את מקומו ברבנות הקהילה מילא רבי שלמה די אוליוירה.
סביב שנת תכ"ו, החלה תנועת המשיחיות של שבתי צבי לקנות אחיזה אצל נפשות מתרבות והולכות, והוא עמל בכל כוחו לשכנע את ההמונים לא לנהות אחרי "מצג השווא", כהגדרתו, של שבתי צבי.
בספרו הגדול "ציצת נובל צבי" (ד' חלקים), אותו השלים בהמבורג בשנת תל"ג (1673), הוא פורס את כל המאורעות הקשורים בשבתי צבי, אך הספר לא נדפס בחייו, ואף לאחר מכן, עד לשנות ה-50 של המאה ה-20, לא נדפס בשלמותו.
קיצור מהספר, תחת השם "קיצור ציצת נובל צבי" (נערך על ידי היעב"ץ) יצא בשנת תצ"ז (1737) ביחד עם ספר השו"ת שלו, "אוהל יעקב".
יש הטוענים שהאגרות נגד שבתי צבי שהדפיס בספרו היו חריפות בהרבה מהאגרות ששלח בפועל, ושבדיעבד ניסה ששפורטש להעלים את העובדה שבמשך תקופה מסוימת היה יחסו לשבתאות אמביוולנטי.
אין גם להוציא מכלל אפשרות, שבאגרות, אותן שלח בפועל, חשש להביע את דעותיו התקיפות כנגד השבתאות, שהייתה אז נחלת רוב הקהילה, ואנשים שהתנגדו לה סבלו רבות.
דבריו היו בעיניו כאמת מוחלטת שאין לערער אחריה.
ציצת נובל צבי, ארבעה חלקים.
יצא במהדורה מדעית על פי כתבי יד, על ידי ישעיה תשבי בשנת תשי"ד, בהוצאת מוסד ביאליק.
רבי יעקב שמשון משפטובקה (נפטר בג' בסיוון תקס"א, 1801) היה מצדיקי הדור השלישי של תנועת החסידות, בסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בטבריה.
נולד לרב יצחק, היה הרב של סלאוויטא, שפטובקה, אומן ובאר.
למד אצל המגיד ממזריטש והרב פנחס מקוריץ.
האגדה החסידית מספרת כי הוא נודע בלמדנותו ובחריפותו ולכן הוטל עליו להפיץ את בשורת החסידות אצל רבנים ידועים.
בעקבות כך הגיע גם אל רבה של פראג, הנודע ביהודה.
הוא נוכח לדעת שהלה מזלזל בחשיבותו של הספר "תולדות יעקב יוסף" ובשל כך נכנס עמו לוויכוח, שבו ניצח.
הוויכוח האמור נדפס ככל הנראה לראשונה בספר "אמרי נועם" של הרב משה לייב שפירא, צ'רנוביץ תרמ"ד.
ככל הנראה עלה לארץ ישראל פעמיים, לראשונה בסביבות שנת תק"ן (1790) ושוב בשנת תקנ"ה (1795).
התיישב בטבריה והתעמת שם עם הרב אברהם מקאליסק.
הוא יצא לחו"ל כדי לגייס כספים עבור עולי פולין.
בשנת תקנ"ט (1799) חזר לארץ ישראל והגיע לחיפה.
בספר "שבחי הר"ן" מסופר שפגש שם במקרה את שליחו של רבי נחמן מברסלב אשר חיפש ספינה שבה יוכל רבי נחמן לחזור למולדתו.
רבי יעקב שמשון מסר את הכסף לשליח מתוך חשש שאחרת ייתפסו בידי השלטונות שחיפשו כספים אלה.
רבי נחמן ראה בכך סימן שעליו להישאר פרק זמן נוסף בארץ ישראל.
בהמשך פייס רבי נחמן בין רבי אברהם מקאליסק ובין רבי יעקב שמשון.
חתניו היו רבי יהודה מאיר שפירא משפטובקה - בנו של רבו רבי פנחס מקוריץ, ורבי ישראל יהודה לייב מקרסנה.
בשנת ה'תשע''ז הוקם בטבריה בית מדרש הנושא את שמו.
יעקב שמשון שפירא (4 בנובמבר 1902 – 14 בנובמבר 1993) היה היועץ המשפטי לממשלה הראשון, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
שפירא נולד ביֶליסַבטְגרד, באימפריה הרוסית (כיום העיר קרופיבניצקי באוקראינה) ב-1902. למד בישיבת לידא ובפקולטה לרפואה באוניברסיטת חרקוב.
היה פעיל בתנועה הסוציאליסטית-ציונית צ"ס ברוסיה והיה אסיר ציון בשנים 1923–1924 - בהיותו בן 21 נשלח לסיביר בגלל פעילות ציונית-סוציאליסטית בקרב הנוער היהודי.
עלה לארץ ישראל בשנת 1924. היה חבר חבורת "המעבר" לכיבוש העבודה בפתח תקווה, עבד בפרדסי המושבה והיה ממייסדי קיבוץ גבעת השלושה.
למד בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים, שם הוסמך לעורך דין.
היה מזכיר מפלגת אחדות העבודה בירושלים.
בשנת 1934 עבר לחיפה ועסק שם בעריכת דין.
לאחר הקמת המדינה היה מנכ"ל משרד המשפטים ושימש כיועץ המשפטי לממשלה הראשון במדינת ישראל (בין השנים 1948-1950).
במהלך מלחמת העצמאות נדרש שפירא לחקור את מעשי הטבח שבוצעו באוקטובר 1948 במהלך מבצע "חירם" על ידי חטיבות: כרמלי, גולני וחטיבה שבע.
מסקנותיו הוגשו לממשלה בדצמבר 1948. הממשלה דנה במסקנות אך הדו"ח והמסקנות נותרו חסויים מאז, למרות עתירות ודרישות ציבוריות
לפי בקשת בן-גוריון חקר את מותו של הקולונל דוד מרכוס ומסקנתו הייתה שהחייל שירה עשה זאת כשהוא עומד על המשמר בלילה, כזקיף, והתנהגותו הייתה ללא דופי.
שפירא, שהתגורר עד אז בחיפה, נזקק לדירה בתל אביב לצורך עבודתו עם משרד המשפטים.
קצין ההחרמות איתר עבורו ועבור משפחתו דירה בשדרות ח"ן שהייתה שייכת ליובל ליאון.
בספטמבר 1948 תבע ליאון את שפירא בבית המשפט, אך עתירתו נדחתה בטענה שעבודתו של היועץ המשפטי לממשלה מוגדרת "שירות חיוני לכלל" ולכן ההחרמה מוצדקת.
נבחר לכנסת השנייה והשלישית מטעם מפא"י והיה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט.
בדצמבר 1964 פרסם שפירא מאמר בעיתון מעריב בו תקף את עמדתו של בן-גוריון בעניין מינוי ועדת חקירה משפטית לעסק הביש.
במאמר זה טען שפירא כי אין לערב את הרשות השופטת בוועדה (ולו משפטית) הממונה על ידי הממשלה וכי אין למנות כחבריה שופטים (או שופטי בית המשפט העליון).
בשנת 1965 מונה על ידי מפא"י לעמוד בראש בית דין מפלגתי, אשר גירש את בן-גוריון וחבריו משורות מפא"י.
למרות זאת בבוא היום הפקיד בן-גוריון את צוואתו בידיו של יעקב שמשון שפירא ובכך נמחקו משקעי העבר ביניהם.
ב-12 בינואר 1966 מונה על ידי לוי אשכול כשר המשפטים (שאינו חבר כנסת) בממשלה ה-13 במקום דב יוסף (שתמך בעמדת בן-גוריון ואשר שימש שר משפטים בממשלת אשכול הקודמת).
בשנת 1968 הביא שפירא לכנסת את חוק ועדות חקירה, חוק המקבל, למעשה, את עמדתו של בן-גוריון בנושא.
שפירא המשיך לכהן עד 1973 (למעט תקופה קצרה) כשר המשפטים ואף נבחר לכנסת השביעית מטעם המערך.
שפירא השפיע רבות על מערכת המשפט הישראלית, דאג להחלפת החוקים העות'מאניים והמנדטוריים בחוקים ישראליים מודרניים ששילבו בתוכם ערכים מן המשפט העברי.
תמך בהתיישבות יהודית בשטחי יהודה ושומרון: "ממלחמת ששת הימים עד מלחמת יום-הכיפורים עברו שש שנים, היום עברו אחת-עשרה שנים.
בתקופה הזו איש לא הפריע לנו - לעם היהודי, למדינת ישראל, לממשלות ישראל - לחזק עמדתנו, שלא נהיה בעמדת חולשה כזאת בשטחים הנמצאים בשלטון ישראל...לא מוכרחים היו ללכת דווקא לשכם המאוכלסת בצפיפות, אבל אנחנו לא הלכנו, אנחנו לא עשינו גם במקומות אחרים".
במהלך מלחמת יום הכיפורים דרש מראש הממשלה גולדה מאיר לפטר את שר הביטחון משה דיין בשל אחריותו האישית, ומשלא נענה התפטר בעצמו ב-30 באוקטובר 1973.
יעקבוס קמבנליס (ביוונית Ιάκωβος Καμπανέλλης; 2 בדצמבר 1922 - 29 במרץ 2011) היה מחזאי, משורר וסופר יווני.
קמבנליס כתב יותר מ-30 מחזות ונחשב לגדול מחזאי יוון בעת החדשה.
הוא גם כתב טקסטים לשירים שהפכו פופולריים מאוד ביוון.
קמבנליס נולד באי היווני נקסוס ב-1922. ב-1934 עברה משפחתו לאתונה בעקבות קשיים כלכליים.
בזמן מלחמת העולם השנייה נאסר ונשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
לאחר שחרורו ושובו לאתונה החל ללמוד תיאטרון.
הרומן היחיד שכתב, "מאוטהאוזן", מבוסס על חוויותיו כעציר במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
היצירה שימשה כהשראה עבורו לכתיבת מחזור שירים - הבלדה על מאוטהאוזן - שהלחין מיקיס תאודוראקיס.
אחד השירים תורגם לעברית וידוע בביצועם (בנפרד) של ליאור ייני ושל אלינוער מואב.
קמבנליס גם כתב תסריטים לשני סרטים יוונים בולטים; "סטלה", בבימויו של מייקל קקויאניס ו"או דראקוס" בבימויו של ניקוס קונדורוס.
1963 "מאוטהאוזן", תורגם לעברית והופיע בהוצאת כתר, 2005.
יעקב (קובי) שרת (26 ביולי 1927 – 19 במאי 2022) היה עיתונאי, מתרגם, מוציא לאור ופזמונאי ישראלי.
בנו בכורו של משה שרת, ראש הממשלה השני של ישראל, מנהל "העמותה למורשת משה שרת" והמוציא לאור של כתבי אביו.
יעקב שרת למד בבית הספר התיכון בית הכרם בירושלים.
עם מוריו נמנו דוד בנבנישתי וישעיהו ליבוביץ'.
ב-1944, במסגרת הכשרה של הפלמ"ח, שהה ביישוב בית הערבה.
בגיל 17 התגייס לבריגדה היהודית, שאביו היה בין מקימיה.
היה בין מייסדי קיבוץ חצרים שבנגב.
אחר כך, למד היסטוריה רוסית בלונדון, וב־1960 שימש כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בברית המועצות וגורש ממנה ב-1961, באשמת ריגול.
בשנת 1989, תקופת האינתיפאדה הראשונה, הוציא לאור את ספרו "מדינת ישראל לבית אלטנוילנד איננה", ובו הוא ניבא את מותו של המפעל הציוני, משום שאם ה'כיבוש והדיכוי' לא ייפסקו, מרחץ הדמים במזרח התיכון לא יסתיים, דבר שחשב שיסכן את המפעל הציוני.
מפעלו הגדול היה הוצאתם לאור של יומני משה שרת, שפורסמו ב-1978 ועוררו הדים רבים.
כן הוציא לאור ספרים המבוססים על מכתביו של אביו.
ב-2012 יצא לאור ספרו "פניני קדם" בהוצאת ידיעות ספרים, אסופת פתגמים וניבים עבריים קדומים.
בין פעילויותיו חיבור פזמונים להם כתבו לחנים טובי המלחינים בזמר העברי.
בין הידועים שבהם נמנים "נגן לי ירדן", "אהבה פשוטה" ו"כנרת אחרת".
את שירו "נמה יפו" עיבד גיל אלדמע, למילים של יוסף מילוא וליצירה של יוני רכטר.
שרת היה מתרגם פורה ומגוון מאנגלית ומרוסית.
בין היתר תרגם את ספרו של בני מוריס "קורבנות: תולדות הסכסוך הציוני - ערבי", את ספרו של דזמונד מוריס, "הקוף העירום", וכן ספרי ילדים קלאסיים כספרי ההרפתקאות של פרידריך וילהלם מדר והספר "מונפליט" של ג'ון מיד פוקנר.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו בשדרות קק"ל 30.
בשנת 1993 הקים יעקב שרת את "העמותה למורשת משה שרת" ועמד בראשה עד 2022. איתו עבדה אשתו רנה שרת, גיסתו תמי גדרון (בת רבקה ודב הוז) ובנו יורם שרת כאחראי על אתר העמותה.
בהמשך הצטרף גם אחיו הצעיר חיים שרת.
מטרת הקמת העמותה הייתה לרכז, לקטלג ולהוציא לאור את כתבי משה שרת בצורה מסודרת ומוערת.
העמותה הוציאה לאור כ-20 ספרים, כולל הסדרה "דבר דבור", הכוללת 5 כרכים 1948–1952 שמרכזים את נאומי שרת ומשנתו באותה התקופה של קום המדינה.
באתר האינטרנט של העמותה אפשר לעיין חינם ב-30 מספריו, כולל אלה שיצאו לאור בחייו ולפני הקמת העמותה, ובכללם שמונת כרכי "היומן האישי" שהוציא יעקב שרת בשנת 1978. בשנים האחרונות, יצא לאור "היומן האישי" בשפה האנגלית.
יעקב שרת נפטר בתל אביב ב-19 במאי 2022, ל"ג בעומר, בגיל 94. הותיר אחריו אישה, רנה שרת, מורה למחול, כוריאוגרפית וחוקרת מחול, שלושה ילדים, יורם שרת, אורית שרת פורטר ונורית שרת, חמישה נכדים ושמונה נינים.
יעקב שמואל שפיגל (נולד ב-11 במאי 1941, י"ד באייר ה'תש"א) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, מומחה בעל שם בספרות תורנית, ובפרט בההדרת כתבי יד.
משמש כיום כראש האקדמי של פרויקט השו"ת באוניברסיטת בר-אילן.
חתן פרס הרב קוק ויקיר העיר פתח תקווה.
נולד בתל אביב לעורך הדין ד"ר יהודה שפיגל ולשרה לבית אדלר.
בוגר בבית הספר צייטלין בעיר.
בעל תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה (1965), תואר שני בתלמוד (1970) ותעודת הוראה מאוניברסיטת בר-אילן.
הוא קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת תל אביב ב-1976 (ה'תשל"ו).
תוך כדי לימודיו החל ללמד באוניברסיטת בר-אילן, ובמקביל באוניברסיטת תל אביב (שם לימד עד 1989).
ב-1989 התמנה כפרופסור חבר במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן וב-1993 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1994–1997 שימש כראש המחלקה לתלמוד.
לאחר פרישתו הוענק לו ב-4 במרץ 2010 התואר "פרופסור אמריטוס".
ב-1991 החל שפיגל לשמש כיושב ראש ועדה מייעצת אקדמית שהופקדה על קליטת הספרות התורנית בפרויקט השו"ת.
תפקיד הוועדה הוא לקבוע אילו ספרים יתווספו לפרויקט ובאיזו מהדורה של ספרים אלו יש להשתמש.
החל מ-1997 הוא עומד בראש הפרויקט מההיבט האקדמי שלו, בשיתוף עם הרב יעקב וינברגר המנהל את הפרויקט בהיבט הכלכלי והטכנולוגי.
בשנת ה'תשס"ז (2007) זכה פרויקט השו"ת בפרס ישראל לספרות תורנית – יוצרים.
שפיגל, יחד עם פרופ' אביעזרי פרנקל, שהיה הוגה ומייסד הפרויקט, ייצגו את הפרויקט בטקס קבלת הפרס.
שפיגל חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
הוא משמש גם כראש החוג לתורה שבעל פה במכללת אורות ישראל שבאלקנה וחבר במועצות האקדמיות של מכללת שערי משפט ומכללת אורות ישראל.
בנוסף למחקר והוראה הוא מסר שיעורים קבועים במשנה והלכה בבית הכנסת "היכל מאיר" בעיר מגוריו פתח תקווה.
זוכה בתואר "יקיר העיר פתח תקווה" לשנת 2020.
שפיגל עסק במחקריו במגוון רחב של תחומים במסגרת חקר הספרות התורנית.
מחקריו של שפיגל, החובש כיפה סרוגה, מקובלים הן באקדמיה והן בציבור החרדי.
חלק ממאמריו והספרים בההדרתו התפרסמו בכתבי עת חרדיים ובהוצאות ספרים חרדיות, כגון אהבת שלום.
חלקם הופיעו בכתבי עת וקבצים מדעיים (כדוגמת סידרא, עלי ספר, וקבץ על יד) וחלקם בכתבי עת וקבצים תורניים (כדוגמת מוריה, המעיין, קובץ בית אהרן וישראל וישורון).
הוא ההדיר 15 ספרים על פי כתבי יד, מהם שבע הגדות של פסח עם פירושים מחכמי הראשונים.
ספרו "עמודים בתולדות הספר העברי" (ממנו יצאו עד היום חמישה כרכים בני למעלה מ-600 עמודים כל אחד) עוסק בסוגיות שונות בהתפתחות הספרות העברית בכתבי יד ובדפוס.
על חלקו הראשון של הספר זכה שפיגל בשנת ה'תשנ"ז (1997) ב"פרס הרב קוק" מטעם עיריית תל אביב-יפו.
נשוי ליעל (לבית גילצר) ראש לשכת סגן הרקטור באוניברסיטת בר-אילן, ויש להם ארבעה ילדים:
ד"ר בועז - מרצה במרכז ללימודי יסוד ביהדות באוניברסיטת בר-אילן.
הרב אסי - חסיד חב"ד ששימש בעבר כשליח חב"ד באוניברסיטת אורגון.
דביר - מוזיקאי המשמש כמנצח מקהלת חזנים וכחזן.
מענקים שונים מטעם קרן הזיכרון לתרבות יהודית, מורשת יהדות המזרח וכן מענקים להוצאת ספרי עמודים בתולדות הספר העברי.
1998 – פרס הרב קוק לספרות תורנית על הספר "עמודים בתולדות הספר העברי", רמת גן, ה'תשנ"ו.
1998–1999 – מענק מחקר מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים על משנתו של רבי יעקב קאשטרו.
2001 – מענק מחקר מטעם יד בן צבי על פירוש פרקי אבות לרבי מתתיה היצהרי.
עמודים בתולדות הספר העברי: הגהות ומגיהים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשנ"ו (מהדורה שנייה: תשס"ה, ).
עמודים בתולדות הספר העברי: כתיבה והעתקה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ה ().
פתחי תפילה ומועד: אסופת מאמרים.
הספר כולל 32 מאמרים של יעקב שפיגל, רובם נתפרסמו בבימות שונות, ומקצתם רואים כאן אור לראשונה.
הוצאת מכללת אורות ישראל אלקנה-רחובות, תש"ע.
עמודים בתולדות הספר העברי: בשערי הדפוס, ירושלים, תשע"ד.
עמודים בתולדות הספר העברי: הדר המחבר, ירושלים, תשע"ח, 521 עמודים.
עמודים בתולדות הספר העברי: תלמיד עורך, פתח תקווה, תש"ף, 596 עמודים.
שערי תפילה ומועד: אסופת מאמרים, הספר כולל 39 מאמרים של יעקב שפיגל, רובם נתפרסמו בבימות שונות, ומקצתם רואים כאן אור לראשונה, פתח תקווה, תשפ"ד, 662 עמודים.
שו"ת ר' יוסף מליריאה וחכמי הדור בצפת.
הוצאת יד הרב נסים, ירושלים, תשמ"ח.
משא מלך לר' יוסף ן' עזרא.
הוצאת יד הרב נסים, ירושלים, תשמ"ט.
שאלות ותשובות ר' יוסף ן' עזרא.
ספר מרכבת המשנה על מסכת אבות לר' יוסף אלאשקר, מכון אורות יהדות המגרב, לוד, תשנ"ג.
(מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת, תשס"ז).
זכר צדיק – סדר חג הפסח, ההגדה ופירושה, הלכות החג ומנהגיו, תפילות ופיוטים לר' יוסף ב"ר צדיק, יוצא לאור בפעם הראשונה על פי כתבי יד.
מאת אברהם שושנה ויעקב שמואל שפיגל, מכון אופק, ירושלים, תשנ"ד ().
דברי יוסף (כולל ארבעה ספרים: עדות ביהוסף, דרך עץ החיים, רפואת הנפש, התפוח) לר' יוסף אלאשקר, יוצא לאור לראשונה על ידי משה עמאר ויעקב שפיגל, אורות יהדות המגרב, תשנ"ז (1996).
תיקון חג הפסח לתלמידי ר' יונה וחכמי קטלוניה, תפילות החג ופירושן, הגדה ופירושה, הלכות ומנהגות, יוצא לאור לראשונה.
מאת אברהם שושנה ויעקב שמואל שפיגל, מכון אופק, ירושלים, תשנ"ז ().
סדר חובת ליל שימורים: דיני ליל הסדר ופירוש ההגדה מתוך ספר שבולי הלקט לר' צדקיה ב"ר אברהם, לוד, תשנ"ח.
הגדה של פסח חקת הפסח, דיני ליל הסדר ופירוש רחב על ההגדה לר' משה פיזאנטי ור' שלמה ברוך, אורות יהדות המגרב, לוד, תשנ"ח.
הגדה של פסח, פסח דורות, דיני ליל הסדר ופירוש על ההגדה לרבי יצחק אלאחדב, ירושלים: מכון בית אהרן וישראל, תש"ס.
הגדה של פסח, פסח אחד, שלושה חיבורים מרבותינו הראשונים הכוללים דיני ליל הסדר פירוש ההגדה, מאת רבינו יצחק ב"ר ישראל, רבינו אברהם חדידה, רבינו נתן ב"ר יוסף מקלרמון, אורות יהדות המגרב, לוד, תשס"ב.
הגדה של פסח, שניים מי יודע, שני פירושים לרבותינו הראשונים, אורות יהדות המגרב, תשס"ה.
פירוש מסכת אבות לר' מתתיה היצהרי, הוצאת יד בן צבי, ירושלים, תשס"ו ().
ספר מגן אלהים, פירוש על מסכת אבות, מיוחס לרבי יצחק אבוהב, פתח תקווה ה'תשס"ז.
שיטה על מסכת בבא קמא למהריק"ש.
יצא לאור לראשונה מכתב יד, עם מבוא, מראי מקומות והערות, בשני חלקים.
מכון אהבת שלום, ירושלים, ה'תשס"ח.
אבות שלושה, שלושה פירושים לרבותינו הראשונים על מסכת אבות.
יצא לאור על פי כתבי יד, עם מבוא, מראי מקומות והערות, פתח תקווה, ה'תשע"א.
וישמע קולי, פולמוס על קריאת שמע בניגון בבית הכנסת של הקהילה האיטלקית באי קורפו, לאור מקורות נדפסים וכתבי יד, ירושלים, ה'תשע"ז.
ספר חסדי אבות, פירוש על מסכת אבות / לרבי דוד ב"ר אברהם פרווינצאלו ; יוצא לאור לראשונה, עם מבוא, מראה מקומות והערות / על ידי יעקב שמואל שפיגל.
ספר דרשות תלמיד הרא"ש על התורה, רואה אור לראשונה מתוך כתב יד עם מבוא, הערות וביאורים על ידי יעקב שמואל שפיגל, מכון בית אהרן וישראל, ירושלים, תשפ"ב
ספר נעימת הכהנים, ויכוח באיטליה בעניין ניגון ברכת כהנים ותוקפו של מנהג, על פי ספרי דפוס ומקורות נוספים מכתבי יד, תוספת בכורי קציר, מציץ ומליץ, מכת בכורות, ההדיר והתקין כולל מבוא והערות, פתח תקווה תשפ"ג
הרב יעקב שפירא (ה'תרל"ג, 1873 - ט' באייר ה'תרצ"ו, 1936) היה ראש ישיבת וולוז'ין ורב העיר.
נולד בוולוז'ין בשנת תרל"ג (1873), לר' רפאל שפירא ששימש באותה עת משנה ראש ישיבת וולוז'ין ולדרייזל בתו של הנצי"ב.
בשנת תרמ"א (1881) עבר עם משפחתו לנובו-אלכסנדרובוסק שם שימש אביו ברבנות.
בהיותו כבן שתים-עשרה, בתגובה לקונטרס חידושי תורה ששלח לסבו, כותב עליו הנצי"ב: 'בר חכים הוא לי, מחדש נפלא באמיתתה של תורה'.
בבחרותו שב לוולוז'ין שם היה לתלמידו של גיסו המבוגר ר' חיים סולובייצ'יק.
בשנת תרס"ג (1803) נתמנה כרבה של קהילת ריבנישוק שבליטא.
בשנת תרע"ב (1912) נקרא על ידי אביו לוולוז'ין לסייע לו בהנהגת הישיבה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה עם אביו למינסק.
בשנת תרפ"א (1921) נפטר אביו בגולה ושנה לאחר מכן, ביום י"ח בשבט תרפ"ב (1922) פתח ר' יעקב את שערי וולוז'ין מחדש.
פתיחתה מחדש של הישיבה עוררה התרגשות רבה כמו בתיאור הבא:על שיעוריו בישיבה מספר חתנו: .
מנהג מיוחד שהתקיים בוולוז'ין בזמנו מתאר בן העיר:
ר' יעקב נפטר לאחר מחלה ממושכת בוורשה ביום ט' באייר תרצ"ו (1936), ארונו הועבר לוולוז'ין שם נטמן באוהל ראשי הישיבה.
על שמו הוקמה ישיבת גאון יעקב בבני ברק.
למרות הקפדתו לשמר את צביונה של הישיבה, לא נמנע הרב שפירא מהחדרתה של השיטה המוסרית לוולוז'ין, ניסיון שנבלם בתקופת אביו ר' רפאל:
בתקופתו פעלו שני משגיחים, חניכי תנועת המוסר, ר' יצחק ויינשטיין ור' אברהם אדלר שהביאו עמם לישיבה את רוח אסכולת המוסר, אך עם זאת, לא קיבלה השיטה בוולוז'ין את אותו צביון שהיה לה בישיבות ליטא האחרות.
היקף כתביו וגורלם מתואר בהקדמה לספרו: :
חתנו, הרב שמעון לנגבורט, מציין כי ספרו הנדפס מבוסס על: .
ספרו גאון יעקב כולל חידושי סוגיות בעניינים שונים; קונטרס 'מטעמי יעקב' על הלכות עירוב תבשילין; קונטרס 'שחרית יעקב' מתקופת עלומיו הכוללת התכתבות ארוכה עם דודו ר' חיים ברלין, וכן קונטרס 'אמרי שפר' מבנו הבחור יצחק משה שפירא.
גאון יעקב, שיעורים בהלכה וביאורים בש"ס ופוסקים, תל אביב תשי"ג, 1953.
בניו: יצחק משה וזלמן יוסף; בנותיו: אסתר, רבקה, פסיה, וביילא אשת ממלא מקומו הרב חיים וואלקין, נספו בשואה.
בתו חנה אשת הרב שמעון לנגבורט, ראש ישיבת 'גאוני וולוז'ין' בתל אביב ואחר כך כולל וולוז'ין בבני ברק, נפטרה ללא צאצאים.
יעקב שפי (נולד ב-25 בינואר 1941) הוא איש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה.
שפי, יליד פתח תקווה, למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
פעילות הציבורית החלה במישור המקומי, בהיותו חבר מועצת פועלי פתח תקווה ויו"ר הנהלת עמותת הכדורגל של הפועל פתח תקווה.
מקצועית שימש שפי מזכיר הארגון של עובדי התעשייה האווירית.
במהלך השנים נבחר לכהן בוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית וחבר הנהלת "מבטחים".
כמו כן מונה לחבר בהנהלת ההתאחדות לכדורגל.
בשנים 1992–1996 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה והיה חבר בוועדת החינוך והתרבות, בוועדת העבודה והרווחה, בוועדה לענייני ביקורת המדינה ובוועדת האתיקה.
בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה התמודד שפי על המקום ששוריין לנציג מחוז דן.
הוא הגיע למקום החמישי מתוך שמונה, בתמיכת 3,080 קולות, ולפיכך שובץ במקום לא ריאלי ברשימת המפלגה לכנסת.
שריד נולד בשם יעקב שניידר בעיירה רפלובקה (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה).
הוא למד ב"חדר" ואחר כך בבית המדרש למורים העברי של "תרבות" בווילנה.
עבר כמורה במקומות שונים בווהלין ובמקביל היה פעיל ציבור בהסתדרות המורים העבריים בפולין.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל ועבד כמורה ומנהל בית ספר ברחובות (כיום קרוי על שמו בית הספר "שריד" בעיר זו).
לאחר שנודע לו שכל בני משפחתו נספו בשואה שינה את שם משפחתו לשריד.
מאוחר יותר התברר לו שלא כל בני משפחתו נספו ועדיין נשארו בני משפחה עם השם שניידר.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה למנהל "המרכז לחינוך" של זרם העובדים ועסק בקליטת ילדי העולים לבתי ספר של זרם העובדים.
בשנת תשי"ג עבר לעבוד במשרד החינוך, ובראשית שנת הלימודים תשט"ו התמנה לאחראי על מספר תחומים במשרד ובהם החינוך היסודי, כוח האדם בהוראה והקשרים עם הסתדרות המורים, בדרגת משנה.
בפברואר 1967 מונה על ידי השר זלמן ארן למנכ"ל משרד החינוך, לאחר התפטרותו של חנוך רינות .
הוא כיהן בתפקידו עד ספטמבר 1970, אז פרש לגמלאות והוחלף באלעד פלד.
שריד היה נשוי לדובה (דובל) לבית גרובר (התאבדה ב-1961 בעקבות מחלת הדיכאון בהיותה בת 58, לאחר שנטלה כמות גדולה של כדורים) אחותם של יוסף גדיש (ראש עיריית עכו) וסוניה רֶפֶּטוּר (אשתו של ברל רפטור), שאותה הכיר בבית המדרש למורים בווילנה.
בנו היה יוסי שריד ונכדו הוא עוה"ד והסופר ישי שריד.
בתו, הדסה אבטליון (נפטרה ב-2012), הייתה מחנכת.
שתי בנותיה של אבטליון עוסקות גם הן בחינוך: ליאת באומינגר היא פסיכולוגית חינוכית, ודלית דננברג (אשתו של הקרדיולוג פרופ' חיים דננברג) היא מחנכת בירושלים.
בתו של יוסי שריד, נעה שריד הראל, היא מנהלת בית ספר יסודי בתל אביב.
על שמו נקרא בית ספר יסודי י.שריד ברחובות.
יעקב דב תלמוד (י' בטבת ה'תרמ"ו, 18 בדצמבר 1885 – י"ט בתשרי ה'תשכ"ד, 7 באוקטובר 1963) היה מלחין חסידי פולני-ישראלי, חסיד גור ומלחין החצר של חסידות זו.
נולד בוורשה לעקיבא בן חיים תלמוד, וליענטא (יטה) לבית שפרן, משפחה של חסידי גור.
אביו היה סוחר עצים ותלמיד חכם שנפטר כשהיה צעיר.
משיכתו לנגינה הביאה אותו להקשיב בחשאי למקהלת בית הכנסת שבעירו, וכשנתפס מקשיב להם מאחורי הקיר צורף למקהלה ושם התגלה כישרונו המוזיקלי.
התחתן עם דבורה בת שמואל יצחק הלוי פרום בשנת תרע"א בוורשה.
לפרנסתו הוא עסק במסחר והיה מעורב גם בעסקנות ציבורית ביהדות החרדית של פולין.
במסגרת פעילותו התמנה לציר פולין בוועידה הראשונה של אגודת ישראל שהתקיימה בפרנקפורט, וביקר מספר פעמים בישראל.
בשנת תרצ"ג עלה עם משפחתו לישראל.
בישראל החליף משרות ועבודות שונות.
תחילה ניסה לפתוח מסעדה (שנקראה "אגודת ישראל"), מכבסה, ולבסוף התקבל לעבודה כמשגיח כשרות בבית החולים אסף הרופא.
תלמוד היה במשך שנים רבות מלחין ונגן החצר של חסידות גור, והלחין למעלה מ-1,000 ניגונים מסוגים שונים (נספרו 387 ניגונים לשמיעה בדיסקים).
ניגונים אלו הם רובם ללא מילים, והם בנויים לפי כללים קבועים.
את יצירותיו היה מחבר בעיקר פעמיים בשנה, לפני חג השבועות ולפני הימים הנוראים לטקסטים קבועים.
במשך השנה היו הלחנים מותאמים לטקסטים נוספים מהתפילה ומזמירות שבת.
יצירותיו זכו לפרסום גם מעבר לגבולות החסידות והן מוכרות כיום בקרב חלקים ניכרים מהציבור הדתי והחרדי.
החשיב עצמו כתלמידו של יעקב פראגר, מלחין החצר של חסידות אלכסנדר בשנים תרמ"ה–תר"ע, והתבטא ביידיש: 'איך בין יענקל'ס תלמיד'.
בימי חוליו הגיע האדמו"ר מגור לבקרו בבית החולים.
נפטר בליל ד' של חול המועד סוכות תשכ"ד בגיל 78. בלווייתו השתתפו אלפים.
מיצירותיו שהתפרסמו מחוץ לחסידות: ישמחו במלכותך המושר בחסידות ויז'ניץ ("היום תאמצנו" תשי"ט), לא תבושי ("היום תאמצנו" תשכ"א), ניגון שמחה לאופרוף, מארש שיר המעלות ("לכה דודי" תשכ"א), כל מקדש, אני מאמין (קטע שלישי של "במוצאי מנוחה" תשט"ז), אמר ה' ליעקב.
ליעקב בער ודבורה תלמוד, היו ארבעה ילדים ששניים מהם נפטרו בצעירותם:
סָבְקָה (כשעלתה לארץ החליפו לה את השם לשפרה) אשת מנחם גרוספלד בן שלמה זלמן גרוספלד, ולהם שני ילדים גדעון ונעמי.
ד"ר חיים יצחק, היה כותב את התווים ליצירות אביו (אשתו צפורה קנר), ולהם שני ילדים דוד תלמוד ופרופ' אילן תלמוד מרצה באוניברסיטת חיפה.
שרה ציפה (נפטרה בילדותה בשנת 1914).
ניסה להקים התיישבות יהודית בעין סיניא ליד רמאללה, והיה מראשוני תל אביב.
בכיר משפחת שרתוק ואביהם של ראש ממשלת ישראל השני משה שרת והמלחין יהודה שרת.
שרתוק נולד בעיירה פינסק שבפלך מינסק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ליהודה לייב (1839-1899) ויהודית (1841-1921), בת דב קוסובסקי, סבו מצד אביו משה אליעזר צ'רטוק (1815-1884) היה רב.
אף שלמד בצעירותו בתלמוד תורה המשיך בבית ספר ממשלתי רוסי ולא בישיבה, לאחר סיום לימודיו בגימנסיה המשיך בבית ספר גבוה בוורשה, מתוך מגמה להתבולל.
למראה פוגרום בעיר הזדעזע ו"חזר לעמו", כהגדרתו.
הוא הצטרף לסניף חובבי ציון בעיר, ובשנת 1881 נסע לאודסה וחבר לקבוצה הראשונה של ביל"ו.
הוא עלה לארץ ישראל זמן קצר לפני יתר חבריו, על מנת להכשיר את השטח וללמוד את התנאים.
עלייתו הראשונה ארצה וחזרתו לרוסיה
כאשר עלו יתר חברי קבוצתו הם נקלטו על ידי קרל נטר לעבודה במקוה ישראל, והתגוררו בבית אנטון איוב (כיום בשכונת נווה עופר).
לאחר ארבעה חודשי עבודה קשה נפטר נטר, והחבורה חיפשה מקום לעבוד בו.
שרתוק עלה עם שישה חברים לירושלים וביקש לעסוק במלאכה.
בעידודם של יחיאל מיכל פינס, דוד ילין ואליעזר בן-יהודה פתחו השבעה בית מלאכה קואופרטיבי למוצרי עץ זית ולידו אגודה בשם "שיבת החרש והמסגר", שהעלה על נס את מלאכת הכפיים כדרך להגשמה ציונית.
במקביל כתב שרתוק כתבות לעיתוניו של בן יהודה ("הצבי" ואחרים) וכן היה כתבו של העיתון האודסאי "אודייסקי ליסטוק" (Одесский листок) בארץ ישראל.
ואולם בית המלאכה לא עלה יפה, ונקלע לפשיטת רגל.
בנוסף, שרתוק לא מצא אשה כלבבו וביקש לחזור לרוסיה.
וכך ב-1886 שב יעקב שרתוק לבדו לרוסיה.
הוא חזר לפינסק עיר הולדתו, אך גם שם לא הצליח למצוא אשה שתסכים להינשא ולבוא עמו לארץ ישראל.
הוא עבר לעיר אודסה, ושם פגש בפניה לבית לב.
בני הזוג עברו להתגורר בחרסון יחד עם אחותו הצעירה של שרתוק, גוטה.
בחרסון פתח שרתוק בית מסחר, היה פעיל בסניף חובבי ציון בעיר ועסק בחינוך ובכתיבה ספרותית ועיתונאית.
בין היתר תרגם את מלחמות היהודים של יוסף בן מתתיהו לרוסית ופרסם מספר ספרונים קטנים ברוסית על תולדות ישראל.
לשרתוק הייתה חנות למכשירי כתיבה וצבעים, בה היה מתכנס ועד החוג הציוני שעמד בראשו, חוג ה"מתמרדים" והנוער.
בחרסון נולדו חמשת ילדיהם: רבקה (לימים אשת דב הוז), משה (משה שרת, ראש ממשלת ישראל השני), עדה (לימים אשת אליהו גולומב), יהודה (המלחין יהודה שרת) וגאולה.
הילדים למדו בבית ספר כללי וקיבלו גם חינוך עברי מאת המורה זאב סמילנסקי.
ב-1906 החליט שרתוק לעלות שנית לארץ ישראל.
בעולים נמנו הוא, אמו יהודית, אשתו פניה וחמשת ילדיהם, אחותו גוטה ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה.
עם הגיעם לארץ התגוררו בשכונה הנוצרית עג'מי ביפו.
לחיים חיסין ואליעזר בן יהודה נודע שה"בֶּק" אסמאעיל אל-חוסייני (דודו של המופתי הירושלמי אמין אל-חוסייני), מחכיר את אחוזתו בכפר עין סיניא (סמוך לרמאללה, על הדרך לשכם, כ-3 ק"מ מצפון לבית אל) לרגל נסיעתו לפריז, והם המליצו לשרתוק לנסות להתיישב במקום, במקום בחדרה, כפי שהתכוון.
שרתוק ו"שבטו" הגיעו לכפר, בהסכם חכירה לעשר שנים, והתיישבו בבית האחוזה הגדול, אליו הביאו את ספרייתם העברית הענפה, ופסנתר כנף – הראשון שנראה בכפר הערבי.
מטרתם הייתה לייסד התיישבות עברית, אך הם נותרו מתיישבים יהודים בודדים באזור.
במסגרת האחוזה הייתה גם טחנת קמח, ששימשה מרכז אזורי לתושבי הסביבה שהיו באים לטחון את תבואתם.
המשפחה הקימה גם בית בד במטרה לשווק שמן זית ליהודי ירושלים.
מקור פרנסה נוסף היה עדר עזים, שאותו רעו הבנים משה ויהודה.
חוויותיו של יהודה שרת במרעה וצלילי חלילי הרועים הערבים השתקפו לימים בשירים שהלחין.
המשפחה הייתה גם מוכרת את תרנגולותיה בירושלים לקראת החגים.
יהודה למד ב"כותאב" (כעין "חדר" מוסלמי), ולאחר מכן הצטרף למשה שלמד בבית ספר כפרי בביר זית.
עדה למדה בבית ספר של המיסיון באותו כפר.
לבית הספר רכבו על חמור.
פעילים ציונים (בהם יצחק בן-צבי) עלו לרגל לבקר את המשפחה המוזרה ודיווחו:
תוחלתו של שרתוק להקים יישוב יהודי נכזבה; למרות שחיו חיים טובים ובטוחים בקרב הערבים, היה חינוך הילדים לקוי, ויהודים נוספים לא הגיעו.
גם רווחי הטחנה וממכר השמן לא הצליחו לקיים את כל בני המשפחה, וב-1908 עזבו יעקב שרתוק ומשפחתו את עין סיניא אל ירושלים.
שרתוק לא שהה בירושלים זמן רב.
אף כי החמיץ את ההזדמנות להמנות על מייסדי תל אביב, היה לאחד המתיישבים הראשונים בעיר, והיה לו בה מגרש בשדרות רוטשילד 23, עליו הקים אחיו זאב בית שלימים היה למוזיאון ההגנה.
יעקב שרתוק היה לחבר הוועד המפקח על הגימנסיה הרצליה (יחד עם יהודה לייב מטמון-כהן, מרדכי בן הלל הכהן, מנחם שינקין, חיים בוגרשוב, ד"ר חיים חיסין ואחרים) ובנו משה היה לאחד מששת תלמידי המחזור הראשון של הגימנסיה (יחד עם דב הוז ואליהו גולומב, שיישאו את רבקה ועדה, בנותיו).
בתקופת עלייתו השנייה, פרסם שרתוק מאמרים רחבים בעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, שהתווכחו עם גישותיו של בן-יהודה.
על מאמרים אלה חתם בשם העט "יעקב היהודי".
ב-1911 ייסד יחד עם מרדכי וייסר, עקיבא אריה ויס ובצלאל יפה את חברת "חברה חדשה", אשר רכשה קרקעות מערבים ומכרה אותן ליהודים.
על קרקעות "חברה חדשה" הוקם רחוב אלנבי.
שרתוק נפטר בעקבות סיבוך של מחלת אסתמה, שממנה סבל כל חייו, ונטמן בבית הקברות טרומפלדור.
היה נשוי לפניה (לבית לב) ולהם חמישה ילדים:
רבקה - אשת דב הוז.
משה שרת - ראש ממשלת ישראל השני.
עדה - אשת אליהו גולומב.
הפנמה הארץ ישראלית, (מתורגם מכ"י רוסי בעריכת המחבר), ירושלים: [חמו"ל], תר"ע.
יעקב שמעוני (או סימון; 9 באפריל 1915 – 22 באוקטובר 1996) היה מורה ומזרחן ישראלי, ממקימי שרות הידיעות של ההגנה (ש"י) ומראשוני משרד החוץ הישראלי.
שמעוני נולד ב-1915 בברלין בשם יעקב סִימוֹן למשפטן פריץ סימון וללוטה לבית סלין.
ב-1933 רכש שמעוני תעודת בגרות (אביטור), בשנים 1934–1935 ריכז את תנועת "החלוץ" בגרמניה, ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל.
בארץ הצטרף לקיבוץ גבעת חיים ושימש כמורה וכמנהל בית הספר.
בין השנים 1938–1940 למד בבית המדרש למורים בירושלים.
בשנת 1941 הצטרף אל שירות הידיעות של "ההגנה" (ש"י), וריכז שם את הלשכה הערבית עד לשנת 1942. במהלך פעילותו הכין לראשונה אינדקס מסודר עם מידע ופרטים על אישים פלסטינים.
אחר כך ניהל את המחלקה ללוחמה פסיכולוגית של "ההגנה" ושל צה"ל.
הוא יזם שידורים בערבית וחיבר את מרבית "סיפורי דאוד אל נאטור".
בתקופת המנדט היה ראש מדור המחקר באגף הערבי של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
עם קום המדינה עבר למשרד החוץ.
בזמן מלחמת העצמאות היה המנהל בפועל של המחלקה לענייני המזרח התיכון במשרד החוץ.
ב-1952 נשלח לארצות הברית ושימש בתפקיד יועץ בוושינגטון הבירה.
ב-1955 מונה לשגריר בבורמה, וב-1957 כיהן כשגריר לא תושב בלאוס, בקמבודיה בציילון ובפיליפינים.
בשנים 1968-1964 שימש כשגריר בשוודיה וב-1976 מונה לשגריר בשווייץ
החל מ-1957 שימש שמעוני כמרצה אורח במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
הוא כתב ספרים ומאמרים רבים בענייני הערבים, מדינות ערב, המזרח התיכון ואסיה.
שמעוני כתב ערכים באנציקלופדיה העברית וערך בה את מדור ההיסטוריה המודרנית של המזרח התיכון.
היה בין עורכי כתב העת "המזרח החדש".
בנוסף, עסק בתרגום ספרים מגרמנית לעברית.
שמעוני היה נשוי למרים (שיינברון) מ-1938 עד למותה ב-1982 ואב לשלושה ילדים.
ארכיונו וספריו שמורים בספריית אוניברסיטת חיפה.
ערבי ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד (סדרת 'מכורה'), תש"ז.