tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את התואנה לפיטורי ביסמרק מצא וילהלם בעניין פעוט.
ביסמרק, שניסה להגדיל את השפעתו על ענייני הממלכה נזכר בקיומו של צו מלכותי מ-1852 שעליו חתם מלך פרוסיה דאז, פרידריך וילהלם הרביעי, ולפיו, פרט לשר המלחמה, על השרים להיוועץ בקנצלר בטרם ייפגשו עם המלך.
וילהלם דרש מביסמרק לבטל את הצו, וב-17 במרץ 1890 שלח אל הקנצלר אולטימטום שקבע כי עליו לבטל את הצו או להתפטר.
מכיוון שכך, הגיש ביסמרק את התפטרותו, שאותה קיבל הקיסר באופן מיידי.
ברור שבעניין זה לא היה כשלעצמו כדי להוביל לפיטורי הקנצלר.
קיימות תאוריות שונות באשר לסיבות עמוקות יותר, ובהן גרסתו של ההיסטוריון בן התקופה הנס דלבריק, שנהנה מאמונם של כמה מהפועלים מאחורי הקלעים, שלפיה העילה האמיתית לפיטורים הייתה חוסר רצונו של וילהלם לשתף פעולה בשינוי חוקתי שיבטל את זכות הבחירה לכל, ויאפשר לקנצלר לשלוט ללא צורך ברוב בפרלמנט.
ביסמרק פוטר, והוא בן 75. הוא הוחלף בלאו פון קפריבי.
את שנותיו האחרונות בילה בכתיבת זכרונותיו ("Gedanken und Erinnerungen" – "מחשבות וזכרונות").
מת ב-1898 בפרידריכסרוה (Friedrichsruh, ועל קברו הוא ביקש לכתוב ביום מותו "Ein treuer deutscher Diener Kaiser Wilhelms I" - "משרת גרמני נאמן של הקייזר וילהלם הראשון".
הישגיו של ביסמרק בתחום מדיניות החוץ נמחקו בתקופת שלטונו של וילהלם השני, הברית עם רוסיה בוטלה ב-1890, ובתוך שני עשורים כרתו רוסיה ובריטניה בריתות עם צרפת, מהלכים שהובילו למלחמת העולם הראשונה.
הוא עצמו, בשנת חייו האחרונה, חזה במדויק שמלחמה עולמית תפרוץ בעקבות "איזו שטות ארורה כלשהי בבלקנים", כפי שאכן קרה לאחר רצח פרנץ פרדיננד.
ב-1847 נישא ליוהאנה פון פוטקמר ולזוג נולדו שני בנים ובת.
בניו מילאו אף הם תפקידים פוליטיים, והבכור הרברט אף מונה לשר חוץ בממשלתו של ביסמרק ב-1886. בניו של ביסמרק התפטרו ממשרותיהם עם התפטרותו.
על שמו נקראו אוניית המלחמה הגרמנית "ביסמרק", וכן בירת דקוטה הצפונית, ביסמרק.
בשנת 1901 הוקמה לזכרו בכיכר הרפובליקה שבברלין, לפני בניין הרייכסטאג, אנדרטת ביסמרק.
ב-1938 הועברה האנדרטה לכיכר הכוכב הגדול בטירגרטן שבברלין.
מצר ביסמרק המפריד בין ארכיפלג וילהלם וארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה נקרא בשנת 1974 על שמו של אוטו פון ביסמרק.
אוטו סקורצני היה קצין ממוצא אוסטרי, שהתנדב לשרת בוואפן אס אס ('האס אס החמוש') בגרמניה הנאצית.
משלהי 1943 עד לסוף מלחמת העולם השנייה פיקד על יחידת קומנדו מיוחדת של הוואפן אס אס, שלחמה לצד הוורמאכט וביצע פשעי מלחמה רבים.
בתום המלחמה השכיר שירותיו בתחומי המודיעין והריגול הבינלאומי, בין השאר עבד בשביל חואן פרון, גמאל עבד אל נאצר ובמצרים גם אימן את יאסר ערפאת.
בשנותיו האחרונות אף עבד בשביל המוסד.
סקורצני נולד בווינה, אוסטריה, למשפחה עם מקורות פולניים.
במהלך לימודיו באוניברסיטה עסק בסיף ומאחד הקרבות שבהם נפצע נותר בפניו סימן ההיכר שלו: צלקת סיף עמוקה ובולטת על לחיו השמאלית.
במאי 1932 הצטרף למפלגה הנאצית האוסטרית, ולטענתו הציל את הנשיא וילהלם מיקלס מהתנקשות של נאצים בזמן האנשלוס.
נטען כי סקורצני השתתף בליל הבדולח בווינה, והוביל חוליה ששרפה בית כנסת ברובע התשיעי.
ב-1940, אחרי שפרצה מלחמת העולם השנייה, התנדב לדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה; הוא השתתף בקרבות ברחבי אירופה ובחזית המזרחית.
אחרי פציעה הוא הועבר לתפקיד מטה בברלין, שם השתלם בנושא לחימת קומנדו והצטרף לארנסט קלטנברונר ולולטר שלנברג.
בהמשך קיבל פיקוד על יחידת קומנדו של האס אס, כשמשימתו הראשונה הייתה לנסות לחבור לכוחות של שבטים מורדים באיראן ולהפעילם בביצוע חבלות במסילת הברזל הטרנס-איראנית ששימשה להובלת אספקה מבעלות הברית לברית המועצות.
פעולתו המפורסמת ביותר הייתה פשיטת גראן סאסו לחילוץ הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני מכלאו לאחר שהודח.
סקורצני הצטרף לכוח פשיטה של צנחנים גרמנים בספטמבר 1943, במבצע מוטס ראשון מסוגו שבו נחת הכוח הגרמני בדאוני הסתערות על פסגת הר גבוה שם היה מוסוליני כלוא תחת שמירה כבדה.
כהוקרה על המבצע המוצלח עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
במבצע לחילוץ מוסוליני היה סקורצני בדרגה מקבילה לסרן, ובזכות הצלחותיו במבצע זה ובמבצעים נוספים של יחידתו, שהפכו אותו לחביבו של היטלר, הוא זכה בסוף המלחמה לדרגת אוברשטורמבאנפיהרר (מקבילה לסגן-אלוף).
יחידת הקומנדו שלו הורחבה לכדי חטיבת כוחות מיוחדים, שכללה גם יחידה גדולה של חיילים דוברי שפות זרות שאומנו ללחימה בשטחי אויב תוך התחזות לחיילי האויב, וכן יחידת הקומנדו הימי הגרמני, ועוד.
אחרי המלחמה הואשם סקורצני במשפטי דכאו בפשעי מלחמה בשל מבצע שבו התחזו אנשיו לחיילים אמריקנים בעת הקרב על הבליטה, אך זוכה מאשמה לאחר שקצין מקביל לו בכוחות המיוחדים הבריטיים העיד לטובתו שבעלות הברית השתמשו בשיטות דומות.
בעודו במעצר הצליח להימלט, כנראה בסיועם של אנשי אס אס לשעבר שהיו מחופשים במדי המשטרה הצבאית האמריקנית.
מאוחר יותר טען שהדבר התאפשר בשיתוף פעולה עם שירותי המודיעין האמריקניים.
לאחר בריחתו השתקע בספרד בחסות משטרו של פרנקו וחזר למקצועו האזרחי מלפני המלחמה – מהנדס בניין.
הוא הקים חברה משגשגת, כשבמקביל היה מעורב בסחר נשק וכן בארגון "אודסה", שסייע לפושעים נאצים נמלטים.
תקופה מסוימת שהה בארגנטינה וחבר למשטר של חואן פרון ואשתו אווה פרון, שעימה קשר קשרים הדוקים.
בפועל הוא עסק בייעוץ בנושאי חקירות ומודיעין, וכן באימון והדרכת המשטרה המקומית.
ב-1966 היה שותף להקמתו של ארגון ספרדי בעל נטיות נאו-נאציות בשם CEDADE.
בהמשך עלה שמו כיועץ צבאי במצרים למשטרו של מוחמד נגיב והקולונל נאצר.
שם עסק, ביחד עם קצינים נאצים לשעבר אחרים, באימון צבא מתנדבים ערבי בלוחמת גרילה כשיעדם המתוכנן היו הכוחות הבריטיים באזור תעלת סואץ.
כמו כן אימנו והכשירו פליטים פלסטינים לפעול כפדאיון, בהסתננות לישראל למטרות חבלה מתוך רצועת עזה, בשנים 1953–1954. אחד הפלסטינים שעימם קשר יחסי ידידות ממושכים היה יאסר ערפאת הצעיר.
ב-1964 גויס סקורצֵני על ידי אברהם אחיטוב ורפי איתן לשרת את "המוסד" במסגרת "מבצע עומר".
עזרתו הייתה נחוצה לאיתור המדענים הגרמנים, להשתמש בו נגד הנאצים – מדענים של היטלר שעסקו בפיתוח טילים עבור מצרים שהיוו איום על ישראל.
לאחר מבצע חטיפת אדולף אייכמן חשש סקורצני, כמו נאצים רבים אחרים, מגורל דומה, ושיתוף הפעולה איתו הותנה בהבטחה מצד ראש ממשלת ישראל ש"המוסד" לא יפגע בו לרעה.
סקורצני יצר עבור המוסד שורה של קשרים, שבזכותם גויסו כמה סוכנים שהשתתפו בפרויקט הטילים הגרמני במצרים.
כך נפרס לעיני ישראל כל מערך המדענים הגרמנים, ובהמשך סוכל פרויקט הטילים באמצעים מדיניים, לאחר שהפרטים הוצגו במלואם לפרנץ יוזף שטראוס, שר ההגנה של מערב גרמניה.
סקורצני מת במדריד ב-1975 ממחלת הסרטן.
גופתו נשרפה ואפרו נטמן בבית העלמין דבלינג שבווינה.
עד יום מותו הוא לא הביע כל חרטה על מעשיו, ודבק באידאולוגיה הנאצית.
בהלווייתו נכחו עשרות קולגות לשעבר שהצדיעו במועל יד.
אוטו ניקולאי (Carl Otto Ehrenfried Nicolai; 9 ביוני 1810 – 11 במאי 1849) היה מנצח ומלחין גרמני.
ניקולאי נולד בעיר קניגסברג בפרוסיה.
בגיל צעיר החל ללמוד נגינה בפסנתר.
בגיל 17 עבר לברלין לאחר מריבה עם אביו והמשיך את לימודי המוזיקה אצל המורה המפורסם דאז קרל פרידריך צלטר.
בשנת 1833 עבר לרומא שם שימש כנגן אורגן בשגרירות הפרוסית.
ב־1837 עבר לווינה שם התפרסם כמנצח ומלחין.
ב־1847 עבר לברלין שם מונה למנצח המקהלה בקתדרלה של העיר.
ב־9 במרץ 1849 ניצח בבית האופרה של ברלין על הצגת הבכורה של האופרה שהלחין - נשי וינדזור העליזות.
האופרה זכתה להצלחה גדולה אולם ניקולאי לא זכה לקצור את פירותיה.
הוא נפטר באופן פתאומי משבץ חודשיים לאחר מכן.
ניקולאי כתב עוד חמש אופרות ויצירות למקהלה ותזמורת.
רק האופרה "נשי וינדזור העליזות" שרדה ומועלית מדי פעם עד ימינו.
בעיקר משמיעים את הפתיחה המפורסמת לאופרה זו.
אוטו לודוויג פְּרֶמִינְגֶר היה במאי קולנוע יהודי-אמריקאי יליד אוסטרו-הונגריה.
ביים למעלה מ-35 סרטים באורך מלא לאורך כחמישים שנות יצירה.
פרמינגר נודע בסרטי מסתורין בסגנון הפילם נואר, כגון "לאורה" (1944) ו-"Fallen Angel" (1945).
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 ביים מספר עיבודים לקולנוע של רומנים רבי-מכר ומחזות.
חלק מעבודותיו פרצו גבולות בכל הקשור להיתרי הצנזורה של אותם הימים, כיוון שעסקו בנושאים שהיו בבחינת טאבו בהוליווד, כגון התמכרות לסמים ("האיש בעל זרוע הזהב", 1955), אונס ("אנטומיה של רצח" – Anatomy of a Murder, 1959), והומוסקסואליות ("הסנאט ימליץ ויאשר", 1962).
הוא היה מועמד פעמיים לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, ואף שיחק במספר סרטים.
בישראל התפרסם בעיקר בתור המפיק והבמאי של סרט הקולנוע "אקסודוס".
הסרט, שזכה להצלחה עולמית, צולם בישראל ועסק בהעפלה ובמאבק להקמת מדינת ישראל מנקודת מבט אוהדת למפעל הציוני.
פרמינגר נולד בעיירה ויז'ניץ בתחומה של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה).
אביו, מרקוס, שימש תובע כללי בשירות האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובית הוריו של פרמינגר היה מבוסס כלכלית.
לאחר רצח פרנץ פרדיננד בשנת 1914, אשר סימן את תחילתה של מלחמת העולם הראשונה, פלשו כוחות רוסיה למזרח אירופה.
משפחת פרמינגר, כמו רבים אחרים, נמלטו כפליטים ממחוז צ'רנוביץ לאוסטריה, שם קיוו למצוא מקלט.
מרקוס פרמינגר קיבל משרת תובע בעיר גראץ, ושם העמיד לדין סרבים וקרואטים אשר נחשדו כאויבי האימפריה.
אוטו פרמינגר היה כבן תשע כאשר משפחתו השתקעה בגראץ, ונשלח לבית ספר קתולי, ללא כל חינוך יהודי.
אף על פי שלא אחת הושם ללעג בשל דתו, אביו חינכו להתגאות בהיותו יהודי.
שנה לאחר שעקרו לגראץ, זומן אביו לבירה וינה שם הוצעה לו משרת התובע הכללי של האימפריה, זאת בתנאי שימיר דתו לנצרות.
אף שסירב, זכה בסופו של דבר במשרה.
בשנת 1915 עקרה המשפחה לווינה, בה טען אוטו כי נולד, שנים אחר כך.
בגיל 10 החל אוטו פרמינגר מתעניין באמנויות הבמה, ובלוויית סבתו ביקר לעיתים קרובות בבורגתיאטר, תיאטרון החצר הקיסרי בעיר.
בצעירותו שאף פרמינגר להיות שחקן תיאטרון.
כבר בהיותו נער היה מסוגל לצטט בעל פה רבים מן המונולוגים של המחזות הקלאסיים, ולא התבייש להופיע בפני קהל.
הופעתו המוצלחת ביותר הייתה בספרייה הלאומית האוסטרית, כאשר נאם את הספד מרקוס אנטוניוס מתוך המחזה יוליוס קיסר.
פרמינגר אהב לקרוא מחזות, לחזות בהם, ולאחר זמן אף להפיקם.
בהדרגה החל להחמיץ ימי לימודים לטובת התיאטרון.
אביו, בזכות תפקידו הציבורי רם המעלה, שיפר את מצבה הכלכלי של המשפחה, למרות מצבה המתדרדר של אוסטריה במלחמה, ובשנת 1916 עקרה המשפחה לבית ברובע יוקרתי בעיר.
לכל אורך המלחמה המשיך פרמינגר ליהנות מחיי תרבות עשירים.
עם תום המלחמה פתח אביו משרד פרטי לעריכת דין, תוך שהוא מנחיל לבניו, אוטו ואחיו אינגו, ערכים ליברליים וסובלנות כלפי דעות נוגדות.
לאורך כל חייו היה פרמינגר מזוהה עם דעות ליברליות-דמוקרטיות.
בגיל 16 זכה פרמינגר בתפקיד ליסנדר במחזה חלום ליל קיץ.
בשנת 1923, בגיל 17, הכריז מורו לעתיד, במאי התיאטרון מקס ריינהרדט, על תוכניתו לפתוח להקת תיאטרון בווינה.
מאותה עת החל אוטו לכתוב מכתבים לריינהרדט, כשהוא מבקש הזדמנות לבוא ולהיבחן ללהקה, אך ללא הועיל.
לאחר שאמר נואש, והפסיק לבקר במשרד הדואר כדי לבדוק אם זכה למענה, הגיעה תשובתו של ריינהרדט עם תאריך לבחינה.
אוטו שלא אסף את הדואר בזמן, החמיץ את הבחינה ביומיים.
מיד לכשגילה זאת, החל פרמינגר מחכה לריינהרדט ליד כניסת השחקנים לתיאטרון, בתקווה לפגוש את הבמאי ולבקש הזדמנות נוספת.
ההזדמנות ניתנה לו והוא התקבל מיידית ללהקת התיאטרון.
כדי לזכות בברכת אביו לדרכו המקצועית, השלים פרמינגר את לימודי התיכון ואף לימודי משפטים באוניברסיטת וינה, תוך שהוא משלב בין לימודיו והתחייבויותיו לתיאטרון.
עד מהרה התפתח יחס של אמן ושוליה בין ריינהרדט ופרמינגר.
כאשר פתח התיאטרון את דלתותיו ב-1 באפריל 1924, פרמינגר הופיע בתפקיד סבל רהיטים במחזהו של קרלו גולדוני "משרתם של שני אדונים".
תפקידו הבא היה במחזה הסוחר מוונציה בבימוי ויליאם דיטרלה.
ריינהרדט זיהה עד מהרה את כישוריו המינהליים של פרמינגר ומינה אותו לעוזרו בבית הספר למשחק שפתח בווינה.
זמן קצר אחר כך מאס פרמינגר בתפקיד ועזב את תאטרונו של ריינהרדט.
ניסיונו בעבודה לצד הבמאי הנודע אפשר לו לקבל תפקידים בתיאטראות אחרים בעולם הדובר גרמנית, ולאחר שעבר בין מספר תיאטראות, החליט להפסיק עבודתו כשחקן ולהתרכז בבימוי.
את תפקידו הראשון כבמאי קיבל בעיר אוסטי נאד לאבם (Ústí nad Labem), בצ'כיה של היום, שם ביים מגוון מחזות, חלקם פרובוקטיביים.
פרמינגר נהנה לגלות כישרונות צעירים בתיאטרון, אולם סבל בגלל מזגו הסוער וחוסר יכולתו לשתף פעולה.
בשנת 1930 פנה אליו תעשיין עשיר מן העיר גראץ בהצעה לביים את סרט בשם "המאהב הגדול" .
אף שהיה חסר ניסיון בבימוי קולנוע, פרמינגר קיבל את המשימה.
הסרט הוקרן לראשונה בתיאטרון הקיסר בווינה ב-21 בדצמבר 1931, וזכה להצלחה בקרב המבקרים ובקופות.
בשנת 1931 התאהב פרמינגר במריון מיל, שהייתה נשואה באותה עת לאחר, ונישא לה בקיץ 1932, רק שלושים דקות לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון.
לפרמינג'ר היה רומן עם החשפנית הנודעת ג'יפסי רוז לי ונולד לו ילד ממנה.
פרמינג'ר הכיר בו לאחר שנים רבות.
בעת צילומי "כרמן ג'ונס" התאהב בשחקנית השחורה דורותי דאנדריג' והם ניהלו רומן 'אסור' כמה שנים, עד לפרידתם הסופית.
בחודש אפריל 1935, בעודו נמצא בעיצומה של עבודה על מחזה, הוזמן פרמינגר על ידי במאי הקולנוע האמריקאי ג'וזף שנק לפגישה בבית מלון בווינה.
שנק התמנה בשנת 1924 לנשיא חברת ההפצה יונייטד ארטיסטס ובשנת 1934 ייסד את חברת המאה ה-20 ואחר כך רכש את חברת פוקס והפכה לפוקס המאה ה-20. שנק חיפש אותה עת כישרונות בימוי לחברתו וכבר בעת פגישתו של פרמינגר הציע לו לבוא ולעבוד עבור פוקס המאה ה-20 בלוס אנג'לס.
בחודש אוקטובר 1935 הגיע פרמינגר עם אשתו לניו יורק ומשם המשיך להוליווד.
פרמינגר החל מיד לעבוד באולפני הקולנוע.
כבר מעת תחילת עבודתו בלטה יעילותו של פרמינגר בעבודת הבימוי, תוך שהוא משלים סרטים בלוח זמנים קצר מן המתוכנן ובמסגרת התקציב שניתן להם.
סרטו הראשון בהוליווד, אשר נעשה בתקציב צנוע, הוצג בנובמבר 1936. אף סרטו השני, אשר הוקרן לראשונה בספטמבר 1937, היה סרט דל תקציב.
בחודש נובמבר 1937 קיבל פרמינגר את תפקיד הבמאי לסרט "החטוף", על פי ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון, שזכה לתקציב הגבוה ביותר עד לאותה עת באולפני פוקס.
אולם במהלך העבודה על הסרט התגלו חילוקי דעות בין פרמינגר לבין דריל זנוק, מבעלי פוקס ומנהלה האומנותי, ופרמינגר הודח מתפקידו ושמו הוסר מן הסרט.
הוא כשל בניסיונו למצוא עבודה באולפנים אחרים בהוליווד, ומצא עצמו מובטל, רק שנתיים לאחר שהגיע לארצות הברית.
בזמנו הפנוי החל פרמינגר בלימודי היסטוריה אמריקאית באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והחליט לשוב לבימוי בתיאטרון.
הוא עבר לביים בברודוויי וזכה להצלחה מסחרית במספר מחזות, באחד מהם אף שיחק בתפקיד גרמני נאצי.
בעת עבודתו כבמאי תיאטרון הוצעה לפרמינגר משרת מרצה בבית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת ייל, והוא החל משלב את עבודת הבימוי עם הוראה.
בזכות משחקו בתפקיד נאצי, הוצע לו תפקיד בסרט, Margin for Error, אשר הופק באולפני פוקס המאה ה-20 ופרמינגר שב להוליווד.
את הסרט היה אמור לביים הבמאי הנודע ארנסט לוביטש, אולם לוביטש הפסיק עבודתו באולפן זמן קצר לאחר תחילת ההפקה ופרמינגר ביקש וקיבל את תפקיד הבמאי בסרט בו הופיע לצד מילטון ברל וג'ואן בנט.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1943.
לאחר הצלחתו בבימוי לורה, פרמינגר ציפה כי אולפני פוקס יקדמוהו לעבודה על סרטים בעלי תקציב גבוה, אולם תחת זאת הוא התבקש להחליף את ארנסט לוביטש, לאחר שהאחרון קיבל התקף לב באמצע עבודתו על הסרט "שערורייה מלכותית" (A Royal Scandal), עיבוד של סרטו האילם משנת 1924, "גן העדן האסור".
הסרט קיבל ביקורות פושרות והכנסותיו לא השיבו את ההשקעה בו.
בסרטו הבא של פרמינגר, Fallen Angle (1945), הוא שב לסגנון הפילם נואר שהקנה לו את הצלחתו בסרט "לורה".
בסרט, רמאי ורודף נשים נקלע לעיירה קטנה בקליפורניה, שם הוא מחזר אחר מלצרית רווקה ומבוססת.
כאשר גופת המלצרית נמצאת, הנווד הופך לחשוד העיקרי.
על אף סגנונו של הסרט, הצלחתו בקופות הייתה קטנה מזו של "לורה".
סרטו הבא של פרמינגר, Centennial Summer (1946), היה הסרט הראשון שביים ואשר הוסרט כולו בצבע.
היה זה סרט מוזיקלי שעלילתו נסובה סביב יריבות בין שתי אחיות על אהבתו של אותו גבר.
הסרט זכה להצלחה פושרת בעיני המבקרים ובקופות.
לעומת זאת, שכרו של פרמינגר לקראת סוף שנת 1946 היה אחד הגבוהים באולפני פוקס המאה ה-20, והוא השתכר 7,500 דולר לשבוע.
בשנת 1947 שוכנע פרמינגר לביים את הסרט "לנצח אמבר", עיבוד לספרה של קתלין וינזור.
על סרטו זה אמר פרמינגר כי היה הסרט היקר ביותר שעשה, וגם הגרוע ביותר.
ג'ואן קרופורד כיכבה בסרטו הבא, Daisy Kenyon, לצד הנרי פונדה ודיינה אנדרוז.
הסרט, שיצא לאקרנים בשנת 1947, זכה להצלחה בינונית בלבד בקופות.
את הסרט That Lady in Emine, בכיכובם של בטי גרייבל ודגלס פיירבנקס, ביים פרמינגר בעקבות מותו הפתאומי של הבמאי ארנסט לוביטש בחודש נובמבר 1947. הסרט הוצג לראשונה בחודש יולי 1948 וזכה לתשומת לב רבה בזכות העובדה כי לוביטש היה הבמאי שהחל בעבודה על יצירה זו.
סרטו הבא של פרמינגר היה עיבוד קולנועי ליצירה היסטורית של אוסקר ויילד, "מניפתה של ליידי וינדרמיר", אשר נקרא "המניפה".
הסרט, שיצא לאקרנים בשנת 1949, לא זכה לתשומת לב רבה.
ב-1953 שיחק בסרטו של בילי ויילדר סטלאג 17. ב-1954 ביים את "נהר האבדון" עם רוברט מיצ'ם ומרילין מונרו.
ב-1955 ביים את הסרט "משפטו של בילי מיטשל" עם גרי קופר.
ב-1958 ביים והפיק את הסרט שלום לך, עצבות לפי ספרה של פרנסואז סאגאן.
ב-1963 הפיק וביים את הסרט "הקרדינל".
שנות השיא של פרמינג'ר היו בשנות החמישים, עם שורה של הצלחות הן בקופה והן בביקורת.
במיוחד היה נערץ על ידי מבקרי הקולנוע הצרפתיים.
באמצע שנות השישים החל לסבול מירידה ואף איבד את אמון האולפנים הגדולים בו.
עם זאת, עדיין הצליח לבלוט.
סרטו האחרון -"הגורם האנושי", ע"פי הרומן המופתי של גרהם גרין, לא זכה בשעתו להצלחה,גם בשל קשיי הפצה.
היה זה עיבוד נאמן ומרשים (תסריט - המחזאי טום סטופארד),עם שחקנים מעולים כניקול וילייאמסון,ג'ון גילגוד, רוברט מורלי, ריצ'רד אטנבורו ואחרים.
שנים מאוחר יותר, לאחר מותו של פרמינג'ר, נתגלה הסרט מחדש וזכה להערכה לה הוא ראוי.
בשנותיו האחרונות סבל מסרטן ומאלצהיימר ועל כן נעלם מן החיים הציבוריים.
אחיו הצעיר אינגו היה סוכן ספרותי ומפיק סרטים.
אוטו נתן היה כלכלן גרמני שברח לארצות הברית ולימד באוניברסיטת פרינסטון (1933-1935), אוניברסיטת ניו יורק (1935-42), וואסר קולג' (1942-44) ואוניברסיטת הרווארד (1946-52).
נתן יליד, גרמניה, קיבל את תואר הדוקטורט ב-1920. הוא עבד בתחום הבנקאות בלונדון ובבריסל, ובין השנים 1920 ל-1933 היה יועץ כלכלי במשרד לסטטיסטיקה בממשלה הגרמנית ובשנת 1927 היה שליח הגרמני לוועידת הכלכלה העולמית בז'נבה.
מכיוון שהיה סוציאליסט, לאחר עלית היטלר לשלטון ברח מגרמניה לארצות הברית.
הוא שירת בממשל הובר ורוזוולט וחיבר דוחות כלכליים על גרמניה הנאצית.
נתן היה חבר קרוב של אלברט איינשטיין, במשך שני העשורים האחרונים לחייו.
הוא פגש את איינשטיין לראשונה בפרינסטון לאחר ששניהם ברחו מגרמניה בתחילת שנות ה-30, ומהר מאוד התפתחה ביניהם ידידות קרובה.
גם לאחר שעזב את פרינסטון המשיך להתכתב עמו, ואף שימש לאיינשטיין יועץ משפטי בנושאים אישיים ופיננסים.
איינשטיין מינה את נתן כנאמן שותף לעזבונו יחד עם מזכירתו, הלן דוקאס, וכמוציא לפועל של העיזבון.
השניים ליקטו ואיתרו חומרים, מכתבים וכתבי יד לארכיון במשך שנים רבות לאחר מותו של איינשטיין ב-1955. נתן שמר בקנאות על מידע שחשף פרטים אישיים מחייו של איינשטיין והגיע לבית משפט כדי למנוע פרסומים הקשורים לחייו האישיים.
בדצמבר 1981 שישה שבועות לפני פטירתה של דוקאס, הארכיון הועבר לאוניברסיטה העברית.
מכוון שנתן נחשד באהדה לקומוניזם, הוא נתקל גם בבעיות בארצות הברית בתקופת המקרתיזם.
ב-1955 נמנעה ממנו קבלת דרכון כדי לצאת לאירופה לאסוף חומרי ארכיון ולהשתתף בחגיגות חמישים השנה לתורת היחסות בברן.
רק כעבור שנתיים וחצי, ובהתערבות בית המשפט, הסכים הממשל להנפיק לו דרכון.
בשנת 1960 פרסם את הספר "Einstein on Peace", אסופה ראשונה של כתבים ומכתבים של איינשטיין שערך ותרגם ביחד עם היינץ נורדן ועסקו במחשבה המדינית והפוליטית של איינשטיין.
אוטו פון בֶּלוֹ היה גנרל גרמני, מפקד ארמייה בחיל הרגלים בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בלו כיהן כמפקד קבוצת ארמיות מטעם מעצמות המרכז בחזית המקדונית ובהמשך בחזית האיטלקית ובחזית המערבית.
פון בלו נולד למשפחה עם רקע צבאי.
אביו היה גנרל בצבא הפרוסי ופון בלו הצעיר עבר את מסלול החיול והקצונה הפרוסים המסורתיים.
ב-1887 סיים את האקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין ושנתיים מאוחר יותר הועלה לדרגת קפטן והוצב מזרחית לנהר האלבה.
ב-1905 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד גדוד רגלים וב-1909 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבה.
ב-1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-2 במזרח פרוסיה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון בלו מפקד קורפוס המילואים ה-1 והוצב באזור קניגסברג.
ב-20 באוגוסט 1914 לחם הקורפוס שבפיקודו באגף הימני של הארמייה השמינית מול צבא האימפריה הרוסית בקרב גומבינן במסגרת החזית המזרחית.
בהמשך לחם בקרב טננברג אשר בעקבותיו הועלה לדרגת גנרל וב-7 בנובמבר 1914 מונה למפקד הארמייה השמינית.
בפברואר 1915 זכה לעיטור פור לה מריט על חלקו בקרב השני על האגמים המאזוריים.
ב-26 במאי 1915 מונה למפקד ארמיית הניימן ששמה שונה ב-30 בדצמבר לארמייה השמינית החדשה.
ב-5 באוקטובר 1916 סיים את תפקידו, כאשר כוחותיו הצליחו להתקדם עד הנהר דווינה סמוך לריגה.
אוטו פון בלו היה בן דודו של הגנרל פריץ פון בלו, שלחם אף הוא בצבא הגרמני, עניין שגרם לבלבול רב בקרב גורמי המודיעין של מדינות ההסכמה ונטע תחושה שפון בלו מצוי במספר חזיתות בו זמנית.
בשלהי אוקטובר 1916 הוצב פון בלו בחזית המקדונית וכיהן כמפקד כוחות מעצמות המרכז בזירה, בהיקף של קבוצת ארמיות שכונתה קבוצת הארמיות בלו.
הכוחות שתחת פיקודו לא הצליחו לפרוץ את קווי ההגנה האנגלו-צרפתים ולכבוש את העיר סלוניקי, עניין שהוביל לסיום תפקידו באזור.
ב-22 באפריל 1917 הועבר מהחזית המזרחית לחזית המקדונית הגנרל פרידריך פון שולץ ופון בלו הועבר לפקד על הארמייה השישית בחזית המערבית.
ב-9 בספטמבר 1917, נשלח להקים את הארמייה ה-14 האוסטרו-גרמנית בחזית האיטלקית.
ב-24 באוקטובר 1917 פיקד פון בלו על כוחות מעצמות המרכז בקרב קפורטו שהסתיים בתבוסה קשה לצבא ממלכת איטליה ולמעשה ניטרל את כוחה והשפעתה בחזית למשך מספר חודשים.
לאחר הצלחתו בחזית האיטלקית הועבר פון בלו לחזית המערבית כדי לגרום בה למפנה ובינואר 1918 מונה למפקד הארמייה ה-17 כחלק מקבוצה בת שלוש ארמיות שביצעו את מתקפת האביב של הגנרל לודנדורף.
המתקפה הניבה השגים טריטוריאליים מסוימים אך נבלמה באזור הנהר סום.
בשלב זה אזלו לגרמנים עתודות כוח האדם והציוד וכך ניצבו בעמדת נחיתות במתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה, שהובילה לנסיגה רחבה שלהם לאורך כל החזית אל עבר הגבול הגרמני ולבסוף לסיום המלחמה.
באוקטובר 1918 מונה פון בלו למפקד הארמייה הראשונה במקום ברונו פון מודרה.
המינוי בוצע כאשר הנסיגה הגרמנית מאזור ריימס אל עבר גבולות גרמניה הייתה בעיצומה ולפון בלו לא הייתה השפעה על נטייתה של החזית לטובת מדינות ההסכמה.
עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון בלו את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית, וב-28 בדצמבר 1918 מונה למפקד הקורפוס ה-17, עליו פיקד עד ה-26 ביוני 1919, ולאחר מכן פרש משירות צבאי.
אוטו פאול אֶבֶּרְהַארד פֶּלְצֵר היה אתלט גרמני.
היה שיאן עולם בריצות למרחקים בינוניים.
בריצת 800 מטר לאחר שיפור שיאו בן ה-14 שנים של טד מרדית' האמריקאי, בריצת 1000 מטר ובריצת 1500 מטר לאחר שיפור שיאו של פאבו נורמי מפינלנד.
הוא אתלט הראשון מתוך שניים בלבד, שהחזיק בו זמנית בשיאי העולם בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר, 50 שנה עד שסבסטיאן קו הבריטי הצליח לקבוע הישג זה.
פלצר היה קורבן של הנאצים בשל היותו הומוסקסואל.
כילד בריאותו הייתה לקויה, אך הוא התגבר וגדל להיות אתלט מעולה.
בשנת 1918 החל ללמוד באוניברסיטת מינכן.
הוא הצטרף למועדון האתלטיקה ושם כונה "אוטו המוזר" ("Otto der Seltsame").
בשנת 1922 זכה לראשונה באליפות גרמניה.
בשנת 1925 קיבל את הדוקטורט.
ב-3 ביולי 1926 הוזמן פלצר להשתתף באליפות איגוד החובבים באתלטיקה של אנגליה, שנערכה באצטדיון סטמפורד ברידג' שבלונדון.
הוא ניצח בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:51.6 דקות, שיפור לשיאו הוותיק בן ה-14 שנים של טד מרדית' מארצות הברית (1:51.9 דקות).
בריצה זו ניצח את דאגלס לאו, האלוף האולימפי (פריז 1924) בריצה זו ומי שלימים ינצח בריצה זו גם באולימפיאדה הבאה (אמסטרדם 1928).
גרמניה לא הורשתה להשתתף במשחקים האולימפיים שנערכו בפריז בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בתחרות שנערכה בקולומב פרבר של פריז, צרפת ביולי 1927 קבע פלצר בריצת 1000 מטר שיא עולם חדש של 2:25.8 דקות.
לאחר שגרמניה הורשתה להשתתף במשחקים האולימפיים, תקופה קצרה לפני אולימפיאדת אמסטרדם (1928) נפצע פלצר במהלך משחק כדוריד.
הוא אמנם החלים ואף נבחר לתפקיד קפטן הנבחרת, אך לא הצליח להעפיל לשלב הגמר בריצת 800 מטר לאחר שקבע תוצאה של 1:56.3 דקות.
גם בריצת 1500 הוא לא הצליח להעפיל לריצת הגמר, כמו שלושת הרצים האחרים מגרמניה שעלו לגמר.
בתחרות שנערכה באולם בשנת 1932 קבע פלצר בריצת 1000 מטר שיא אירופה חדש של 2:30.8 דקות.
פלצר נבחר שוב לקפטן נבחרת גרמניה באתלטיקה לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
במשחקים עצמם הוא סיים במקום תשיעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:55.0 דקות, לאחר שנאלץ לרוץ בתנאים גרועים, עם נעלי מסמרים על המסלול הקשה.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:53.6 דקות ועלה חמישי לריצת הגמר.
את ריצת ה-1500 מטר שבה השתתף, הוא לא סיים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי עם הרביעייה הגרמנית בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:14.4 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:08.2 דקות, בריטניה (3:11.2 דקות) וקנדה (3:12.8 דקות).
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הצטרף פלצר למפלגה הנאצית ולאס אס.
ביוני 1935 הוא נידון למאסר של 18 חודשים בשל קיום יחסים הומוסקסואלים עם צעירים, לפי סעיף 175 לחוק העונשין הגרמני.
הוא שוחרר בטרם עת בתנאי שתיפסק מעורבותו בספורט, אך נעצר בשנית ב-1937. לאחר תקופה שבה בילה בדנמרק, בפינלנד (סבל מברונכיטיס חסימתית) ובשוודיה חזר לגרמניה בשנת 1941, לאחר שהיה סמוך ובטוח כי ההאשמות נגדו יבוטלו, אך הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן שם שהה עד לשחרור המחנה ב-5 במאי 1945.
בשנות ה-50, נחשבה ההומוסקסואליות של פלצר עדיין לעבירה פלילית בגרמניה וגרמה לסכסוך בינו לבין איגוד האתלטיקה הגרמני.
האפשרויות שלו לאמן בגרמניה היו מאוד מוגבלות.
למרות זאת, הוא קיבל עמלה מעיתון גרמני עבור סיקור אולימפיאדת מלבורן (1956).
לאחר המשחקים ניסה להתקבל לאיגודי אתלטיקה לאומיים שונים כמאמן, אך ללא הצלחה.
בסופו של דבר, הגיע פלצר להודו ושם אימן באצטדיון הלאומי בניו דלהי וייסד את המועדון הנוער האולימפי של דלהי.
לאחר מכן הונצח שמו, בכך שהמועדון נקרא על שמו.
במהלך שנות השישים היגר פלצר לקליפורניה, ארצות הברית, שם המשיך בלימודים אקדמיים והוסמך לדוקטור בתחום המדעים המדויקים באוניברסיטת ברקלי.
לאחר התקף לב שעבר בשנת 1967, שוכנע לחזור לגרמניה, שם טופל בבית חולים בהולשטיין.
בשנת 1970 לאחר שהשתתף במפגש ספורטאים שנערך באוטין שבהולשטיין, נמצא פלצר מוטל מת בדרך למגרש חניה.
פלצר קבע 4 שיאי עולם ו-16 שיאי גרמניה אישיים
פלצר זכה ב-14 תוארי אליפות גרמניה אישיים
אוֹטוֹ פרְננדוֹ פֶּרֶס מוֹלִינָה (בספרדית: Otto Fernando Pérez Molina; נולד ב-1 בדצמבר 1950) הוא איש צבא, גנרל בדימוס, ופוליטיקאי גואטמלי, שכיהן כנשיא גואטמלה בין התאריכים 14 בינואר 2012 – 3 בספטמבר 2015.
פרס מולינה ניצח בבחירות הכלליות לנשיאות גואטמלה ב-2011, כמועמד מטעם המפלגה הפטריוטית.
קודם לכן היה קצין צבא ושימש כראש המודיעין הצבאי.
פרס החל את כהונתו כנשיא ב-14 בינואר 2012.
פרס הוא בוגר האקדמיה הצבאית הלאומית ומכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני.
במהלך שירותו בצבא שימש כמנהל המודיעין הצבאי והמפקח הכללי של הצבא.
בשנת 1983 היה חבר בקבוצת קציני צבא שתמכה בהפיכה של שר ההגנה אוסקר מחייה, הפיכה שבוצעה נגד הנשיא אפרין ריוס מונט.
בתקופת כהונתו כראש המודיעין הצבאי בשנת 1993, היה לו חלק בהדחת הנשיא חורחה סראנו, לאחר שהאחרון ניסה לכפות את המשך שלטונו באמצעו פיזור הקונגרס ושינוי הרכב בית המשפט העליון.
בעקבות האירועים, מינה אותו הנשיא החדש, רמירו דה לאון לראש הסגל הנשיאותי שלו, תפקיד אותו מילא עד 1995. פרס גם ייצג את הצבא במשא ומתן שהוביל להסכם השלום ב-1996, ושם קץ למלחמת האזרחים שנמשכה כ-30 שנה.
בין השנים 1998 ו-2000 ייצג את גואטמלה בוועדת הביטחון של ארגון מדינות אמריקה.
בינואר 2000 פרש לחלוטין מהצבא.
ב-24 בפברואר 2001, ייסד פרס את המפלגה הפטריוטית (Partido Patriota).
קדמו לכך מספר תקריות בהן חמושים רעולי פנים ירו לעבר בנו, בתו, ושניים ממקורביו נרצחו.
אף אחת מהתקריות לא פוענחה, ואולם גורמים במדינה סבורים שהאירועים הם על רקע יריבות פוליטית.
בבחירות שנערכו ב-2003, התמודדה המפלגה במסגרת משותפת עם שתי מפלגות נוספות, תחת השם "הברית הלאומית הגדולה" (Gran Alianza Nacional), ופרס נבחר מטעמה לקונגרס.
ב-2007 התמודד מטעם המפלגה על הנשיאות.
סיסמת הבחירות שליוותה אותו הייתה "יד קשה, ראש ולב" ("Mano dura, cabeza y corazón") והקמפיין התמקד בגישה מחמירה כלפי ההתמודדות עם הפשיעה.
בסיבוב הבחירות הראשון דורג פרס שני עם 23.5% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני הפסיד לאלווארו קולום, לאחר שצבר 47.2% מהקולות.
במהלך מערכת הבחירות נרצחו כמה מהפעילים במפלגה, בהם מזכירת המפלגה בקונגרס ועוזרתו של פרס, אאורה מרינה סלסאר קוטסאל.
בשנת 2011 התמודד פעם נוספת על תפקיד הנשיא.
בסיבוב הראשון קיבל 36.1% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני גבר על מנואל בלדיסון ברוב של 53.7% מהקולות.
המפלגה הפטריוטית הכפילה את כוחה מ-30 חברי קונגרס ל-56. במהלך מערכת הבחירות פנה ארגון הילידים Waqib Kej לאו"ם בטענה שפרס ביצע פשעי מלחמה במהלך מלחמת האזרחים, ב-1982.
בדצמבר 2013 ביקר בישראל בראש משלחת שרים, ובכך היה לנשיא גואטמלה הראשון אי פעם המבקר בה.
הוא נועד עם ראש הממשלה, שר הביטחון ואישים נוספים.
באפריל 2015 תובעים בינלאומיים, בסיוע האו"ם, הציגו ראיות לקיומה של פרשיית שחיתות שלטונית.
במאי התפטרה סגנית הנשיא, רוקסנה בלדטי.
באוגוסט תובעים גואטמלים הציגו ראיות למעורבותו של מולינה בפרשייה.
ב-2 בספטמבר הגיש מולינה את התפטרותו מהנשיאות, ויום לאחר מכן נעצר.
סגנו, אלחנדרו מלדונאדו אגירה, החליפו ליתרת תקופת כהונתו.
אוטו היינריך "פים" פרנק היה איש עסקים יהודי-גרמני ואביהן של אנה פרנק ומרגוט פרנק.
פרנק נלכד על ידי הנאצים במחבוא באמסטרדם, והועבר עם כל בני משפחתו למחנה ריכוז.
הוא היה הניצול היחיד ששרד את השואה מבני המשפחה, ירש את כתב היד של יומנה של אנה פרנק, והקדיש את חייו לפרסום היומן והפיכתו לזיכרון עבור בני משפחתו שנרצחו ולקורבנות הרבים שנטבחו בשואה מבלי להשאיר עקבות.
אוטו פרנק נולד בעיר פרנקפורט שבגרמניה, בנם השני של מיכאל פרנק (1909-1851) ואליס שטרן פרנק (1953-1865).
היו לו שני אחים: רוברט והרברט, ואחות אחת, הלן (לני).
לסבו זכריה פרנק (1884-1811) היו ילדים שחיו בגרמניה וחלק בצרפת, שם הקימו את הענף הצרפתי של משפחת פרנק.
בן דודו של אוטו, ז'אן מישל פרנק, היה מעצב רהיטים ידוע.
שירת בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה כלוחם, הועלה לדרגת סגן ופיקד על כוחות במספר קרבות.
באחד מהקרבות בהם השתתף, נהרגו שני בני דודיו, אוסקר וג'ורג' פרנק, שלחמו בצד הצרפתי.
לאחר המלחמה עבד פרנק בבנק שבבעלות המשפחה עד לפשיטת הרגל של הבנק בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים.
ב-12 במאי 1925 נשא לאשה את אדית הולנדר, בת למשפחת תעשיינים.
בתם הבכורה מרגוט פרנק נולדה ב-16 בפברואר 1926, ואחריה נולדה אנה ב-12 ביוני 1929.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 החל פרנק לחפש מקלט מהגזירות והרדיפות נגד יהודים.
באותה שנה עקרה המשפחה לעיר אאכן, שם התגוררו הורי אדית פרנק.
הוא החל את קשריו עם חברת המזון "אופקטה", ויזם את הקמת סניף הולנד של החברה, במטרה לעקור עם המשפחה להולנד.
באמסטרדם פתח אוטו פרנק סניף של חברת "אופקטה", שעסקה בהפצה של פקטין לשימוש בתעשיית המזון.
משרדי החברה נקבעו בבית הידוע כ"בית אנה פרנק".
בשנת 1934 הגיעה אנה בלווית אמה ואחותה לאמסטרדם, והמשפחה השתכנה בבית מגורים בכיכר מרוודה (הולנדית: Merwedeplein) שבעיר.
בשנת 1938 פתח אוטו פרנק חברה בשם "פקטקון" (Pectacon), שעסקה במכירה בסיטונאות של חומרים המשמשים בתעשיית השימורים, כגון תערובות תבלינים ומלחים.
בחברה זו הועסק הרמן ואן פלס, קצב גרמני-יהודי, אף הוא פליט, כמומחה ויועץ.
בשנת 1939 הצטרפה סבתה של אנה, רוזה הולנדר, למשפחת פרנק, והתגוררה במחיצתם עד מותה בשנת 1942.
בשנת 1938 ניסה אוטו פרנק להשיג ויזה למשפחתו לארצות הברית, אך בקשתו נדחתה.
בשנת 1940 ניסה לקבל ויזה למשפחתו לקובה, ובקשתו אושרה חלקית – רק הוויזה שלו אושרה, אך היא בוטלה עם פלישת גרמניה להולנד.
בשנת 1941, על מנת להימנע מהחרמת חברת "פקטקון" על ידי השלטונות – בהיותה חברה בבעלות יהודית, העביר אוטו פרנק את החברה ומניות השליטה בה לידי יוהנס קליימן (Johannes Kleiman).
החברה פורקה, וכל נכסיה הועברו ליאן חיס (Jan Gies).
בדצמבר של אותה שנה העביר אוטו פרנק את חלקו בחברת "אופקטה" לחברה החדשה של חיס.
כתוצאה ממהלכים אלו הובטחה למשפחת פרנק הכנסה כספית קטנה, שהבטיחה קיום בדוחק.
בחודשים הראשונים של שנת 1942 הפך אוטו פרנק, בשיתוף עובדיו הקרובים בחברת "אופקטה", את החלק האחורי של בית המשרדים ברחוב פרינסנחראכט 263 (Prinsengracht, בעברית: "תעלת הנסיך"), שלא היה עד אז בשימוש, למקום מסתור עבור משפחת פרנק.
הדבר נעשה בפקודת הגרמנים כדי להכביד על מטוסי צבאות בעלות הברית במציאת דרכם בלילות, והקטין את סיכויי ההתגלות של המסתתרים בבית האחורי.
אוטו פרנק החליט כי הגיעה העת לעבור למחבוא המוכן.
מאחר שליהודים לא הותר להשתמש בתחבורה הציבורית, נאלצו בני המשפחה ללכת אל המחבוא כשהם לובשים שכבות מספר של פריטי לבוש, מחשש שיעוררו חשד וייעצרו אם ייראו הולכים עם מזוודות.
המחבוא, (הולנדית: Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, היה חלל בן 3 קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה.
בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו היה צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג.
בבוקר 4 באוגוסט 1944 בין עשר ועשר וחצי עצרה מכונית ליד בית 263 בפרינסנחראחט, ולמחבוא פרצו שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (גרמנית: Ordnungspolizei), שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום.
בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה נוספים.
משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו, ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים, ולאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
בריאיון שנתן לעיתונות ההולנדית בשנת 1964 הודה זילברבאואר בחלקו במעצר אנה פרנק ומשפחתה.
הוא טען כי שמו של המלשין שהסגיר את המסתתרים לגסטאפו אינו ידוע לו וכי מפקדו הישיר באותה תקופה התאבד עם כניעת גרמניה הנאצית.
עם זאת, הוא זכר היטב את אירוע המעצר.
לדבריו, הוא שאל את אוטו פרנק כמה זמן הם שהו במחבוא, ותשובתו של פרנק שהם התחבאו שם כשנתיים וחודש, הדהימה אותו.
אוטו פרנק הראה לו סימנים שנחרטו על קיר המחבוא ותיעדו את צמיחתה לגובה של אנה פרנק.
זילברבאואר סיפר כי פנים אל פנים נראתה אנה פרנק מבוגרת ויפה יותר מהנראה בתמונותיה, וציין כי בעת המעצר הוא אמר לאוטו פרנק "יש לך ילדה מקסימה".
ביום 3 בספטמבר 1944 יצאה קבוצת דיירי המחבוא במשלוח האחרון מווסטרבורק לאושוויץ, והגיעה לשם לאחר מסע של 3 ימים.
באושוויץ נערכה סלקציה לאסירים במשלוח, ומתוך 1,019 נשלחו 549 מיד להשמדה.
קבוצת המסתתרים במחבוא שרדה את הסלקציה הראשונית, אך נשות משפחת פרנק הופרדו מאבי המשפחה והקשר נותק.
אוטו פרנק הועבר למחנה הגברים, שם שהה עד לשחרור המחנה על ידי הצבא האדום ביום 27 בינואר 1945. לאחר השחרור החל אוטו פרנק את מסעו חזרה להולנד, והחל לחפש את בני משפחתו, אך התברר לו כי אשתו ובנותיו נספו.
מכתב ששלח אוטו פרנק למשפחתו בבזל ב-15 במאי 1945, מהספינה "מונויי", בדרכו חזרה להולנד
בחודש יולי 1945, לאחר שהצלב האדום אישר את דבר מותן של האחיות לבית פרנק, מסרה מיפ חיס את הניירות שנמצאו במחבוא לאחר פשיטת הגסטאפו, ניירות ששמרה על מנת למסור חזרה לאנה פרנק – לכשתחזור.
בעדות מאוחרת ציין אוטו פרנק כי אף על פי שידע על כתיבת היומן הוא לא תיאר לעצמו כי התוצאה של עבודתה של אנה תהיה תיאור מדויק של הזמן שעבר על חבורת המסתתרים במחבוא.
בזיכרונותיו הוא מתאר את התהליך הכאוב של קריאת היומן שכתבה בתו המנוחה, זיכרונות של רגעים ואירועים שתוארו ביומן מעורבים בזיכרון של אנה מקריאה קטעים מכתביה.
לזיכרונות אלו נוספה ההכרה – לראשונה – בעולמה הפרטי של אנה פרנק, עולם המתואר בפירוט ביומן אך לא נחלק עם איש מעולם.
הוא מציין: "עבורי הייתה זו התגלות...
לא ידעתי על עומק מחשבותיה ורגשותיה...
היא שמרה בקרבה את כל הרגשות הללו".
לאחר פרסום היומן הפך אוטו פרנק לשומר על מורשת בתו אנה, ונותר בתפקיד זה עד ליום מותו.
במחקר על חיי אנה פרנק מצוטט אוטו פרנק: "זה תפקיד ייחודי, במהלך חיים רגיל של משפחה זה תפקידו של הילד של אדם מפורסם לשאת בכבוד והנטל של השמירה על הגחלת, במקרה שלי התהפכו היוצרות".
הוא גם חזר על דברי המוציא לאור של היומן בנוגע להצלחה הלא-צפויה של הספר: "הוא אמר שהיומן מכיל ומכסה את כל תחומי החיים והעניין האנושי כך שכל קורא מוצא דבר מה הנוגע לו באופן אישי".
על מנת להביא את היומן לדפוס שילב אוטו פרנק, בסיוע קרובי משפחה משווייץ, את שתי הגרסאות, הוא צינזר קטעים מהיומן בהם אנה משתלחת בהוריה, ובעיקר באם, וקטעים הנוגעים למיניות המתעוררת אצל אנה במהלך השנים במחבוא.
הוא החזיר את השמות המקוריים של בני המשפחה אך הותיר את שמות העט הבדויים של שאר הנפשות הפועלות.
בשנת 1947 יצא לאור הספר "יומנה של אנה פרנק".
כשנתיים לאחר מכן, ב-1949, הוציא לאור אוטו פרנק את הספר "סיפורים מן האגף הנסתר", שהכיל סיפורים קצרים שכתבה בתו אנה, במקביל לכתיבת יומנה.
ב-10 בנובמבר 1953 התחתן אוטו פרנק עם אשתו השנייה, ניצולת אושוויץ ותושבת אמסטרדם אלפרידה גרירינגר (1905–1998), והזוג עבר להתגורר בעיר בזל, שם התגוררו רבים מקרובי משפחתו וילדיהם, אותם שיתף בחוויותיו.
ב-3 במאי 1957 הקימו אוטו פרנק ויוהנס קליימן את קרן אנה פרנק, שמטרתה לאסוף כסף על מנת לרכוש את בית אנה פרנק ולשמרו.
באוקטובר באותה שנה, בשל הלחץ הציבורי וחרם צרכנים, החליטה החברה אשר בבעלותה המבנה לתרום אותו לקרן.
בכספי הקרן נרכש המבנה הסמוך על מנת להקים מבנה כניסה למוזיאון.
יתר מבני גוש הבניינים נהרסו כמתוכנן.
המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1960. כ-9,000 מבקרים ביקרו במוזיאון בשנת קיומו הראשונה, וכעבור עשור ביקרו במוזיאון כ-20,000 מבקרים מדי שנה.
בשנת 1970 שופץ המבנה כדי להתאימו למספר המבקרים ההולך וגדל, ובשנת 1999 שופץ בשנית.
אוטו פרנק נפטר ב-19 באוגוסט 1980 בבזל מסרטן הריאה, הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה, אלפרידה, ואת בתה מנישואיה הראשונים, אווה שלוס.
כמו כן שרדה גם אחותו של אוטו, לני אליאס, עם שני בניה, אחיו הרברט ומשפחתו ומשפחת אחיו הבכור רוברט.
נילס אוטו גוסטב נורדנשלד (בשוודית: Nils Otto Gustaf Nordenskjöld; 6 בדצמבר 1869 - 2 ביוני 1928) היה חוקר קוטב, גאוגרף וגאולוג שוודי-פיני.
נולד בסמולנד שבשוודיה למשפחה נודעת, דודו היה חוקר הקוטב אדולף אריק נורדנשלד, הוריו היו בני-דודים.
ב-1894 החל ללמוד גאולוגיה באוניברסיטת אופסלה והתקדם לדרגת פרופסור.
במהלך 1895–1897 נסע במשלחת חקר מינרולוגית לפטגוניה וארץ האש.
ב-1898 נסע לאלסקה וטריטוריית יוקון.
בשנים 1901–1904 הוביל את המשלחת השוודית לאנטארקטיקה (Första svenska Antarktisexpeditionen).
הספינה "אנטארקטיק" יצאה מנמל גטבורג אל איי פוקלנד ומשם המשיכה לכיוון חצי האי האנטארקטי.
נוררדנשלד וצוותו נחתו באי הזעיר סנואו היל ונותרו שם במשך החורף (הדרומי) של שנת 1902, בעוד הספינה תחת פיקוד הקברניט קארל אנטון לארסן הפליגה חזרה לפוקלנד.
בקיץ שלאחר מכן (סוף נובמבר 1902), בדרכה חזרה על מנת לאסוף את נורדנשלד וצוותו, נלכדה הספינה בקרח והתקדמה באיטיות רבה, תוך לחץ קרח ששיבש את נתיבה המתוכנן כליל.
ב-12 בפברואר 1903 טבעה הספינה כ-40 ק"מ מן האי פולט () ועד ה-28 בחודש הצליח לארסן לחלץ את צוותו בשלום אל האי למשך החורף.
שני הצוותים נפגשו בסוף 1903 במפרץ התקווה () וחולצו על ידי ספינה ארגנטינאית.
קודם לכן, באוגוסט 1903, נחשב לנעדר ונשלחה ספינה לחפש אחריו.
במהלך השהייה החורפית במזרח חצי האי האנטארקטי הצליחה משלחתו המפוצלת של נורדנשלד לחקור את חופי החצי האי וארכיפלג האיים הסמוך.
המחקר הניב דוגמאות גאולוגיות רבות ותיאורי בעלי חיים.
למרות ההצלחה המדעית והשם שהקנתה המשלחת לנורדנשלד בשדה המדעי, היא הותירה אותו שקוע בחובות כבדים.
ב-1905 מונה לפרופסור לגאולוגיה וגאוגרפיה באוניברסיטת גטבורג.
ב-1909 נסע בראש משלחת חקר גאולוגית לגרינלנד וב-1920–1921 שב לדרום אמריקה וחקר את צ'ילה ופרו.
אלברט תיאודור אוטו פון אמיך היה איש צבא פרוסי-גרמני שנטל חלק מכריע בקרב לייז', הראשון שבקרבות מלחמת העולם הראשונה.
פון אמיך התגייס לצבא הפרוסי ב-1866, ונלחם בשורותיו במלחמת צרפת–פרוסיה.
לאחר מכן מילא פון אמיך בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1901 מונה למפקד הבריגדה ה-31, בשנת 1905 מונה למפקד הדיוויזיה ה-10, ובשנת 1909 מונה למפקד הקורפוס ה-10.
עם פרוץ המלחמה היה פון אמיך מפקד הקורפוס ה-10 שהיה חלק מהארמייה השנייה.
ב-4 באוגוסט 1914 פלשה גרמניה אל בלגיה הנייטרלית, ובמטרה לקצר את הדרך לצרפת חיילי צבא הקיסרות הגרמנית פלשו אל העיר לייז' השוכנת על הגבול עם גרמניה.
פון אמיך פיקד על ארמיית המז - כוח מיוחד שיועד לכבוש את ביצורי לייז' יחד עם אריך לודנדורף.
מול 59,800 החיילים הגרמנים של אמיך עמדו 36,000 חיילים בלגים בפיקודו של הגנרל ז'ראר למאן, תוך 13 ימים נפלה העיר לייז' בידי הגרמנים.
לאחר הכישלון בקרב על המארן השתתף פון אמיך במלחמת החפירות בחזית המערבית.
באפריל 1915 הועבר פון אמיך לחזית המזרחית, והשתתף שם במתקפת גורליצה-טרנוב.
פון אמיך מת ב-22 בדצמבר 1915 בהנובר בגיל 67 בזמן שניצחונה של גרמניה עוד נראה מובטח.
אוטו פון גריקה היה מדען, ממציא ופוליטיקאי גרמני.
תרומתו העיקרית הייתה בחקר הפיזיקה של הריק.
פון גריקה נולד במגדבורג, סקסוניה תחתית, גרמניה.
למד באוניברסיטאות של הלמשטדט, לייפציג, ינה וליידן.
בתום לימודיו יצא למסע לימודי באנגליה וצרפת.
ב-1626 נבחר לחבר מועצת העיר.
במועצה היה "שר" הבינוי (Bauherr) ובהמשך, במהלך הקרבות נגד הקתולים בשנים 1629–1631, היה "שר" ההגנה (Schutzherr).
הוא ניצל מ"הטבח של מגדבורג", שלאחר ניצחון הקתולים, אולם אלו כלאו אותו.
לאחר גירוש הקתולים מהעיר הוא שוחרר תמורת כופר, ובהמשך פעל בשירות השוודים שהנהיגו את המחנה הפרוטסטנטי.
בין השאר שימש עבורם כמהנדס ביצורים בארפורט.
למגדבורג חזר ב-1632. בשנת 1666 לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק לו את תואר האצולה "פון".
ב-1681 עבר להתגורר בהמבורג אצל בנו האנס, שהיה שגריר ברנדנבורג בעיר.
פון גריקה נפטר בהמבורג, ב-1686 ונקבר בעיר הולדתו מגדבורג.
תרומתו המדעית העיקרית הייתה בחקר הוואקום.
בעקבות גלילאו, טוריצ'לי ופסקל עסק בניסויים באוויר: מדד את משקלו, הראה שהוא מתפשט בחימום, הראה שהאוויר משמש מדיה להתפשטות הקול ושנר כבה בריק.
ב-1650 המציא את משאבת הוואקום.
המשאבה שלו הייתה בנויה מגליל מתכת, בוכנה ושני שסתומים.
ב-1654 הציג את המשאבה והניסויים שלו בפני הקיסר פרדיננד השלישי באספת הרייכסטאג ברגנסבורג.
באירוע זה ביצע לראשונה את ניסוי חצאי הכדור של מגדבורג המפורסם.
שני חצאי כדורים ממתכת הוצמדו ורוקנו מאוויר.
לאחר מכן 30 סוסים, 15 מכל צד, לא הצליחו להפריד ביניהם.
פון גריקה חזר על הדגמה זו בעירו מגדבורג בשנת 1656, הפעם עם 8 סוסים מכל צד.
הדגמה נוספת ערך בברלין בפני פרידריך וילהלם מברנדנבורג, עם 24 סוסים.
נראה שניתן לייחס לפון גריקה את המצאת המיכשור לייצור חשמל אלקטרוסטטי.
הוא בנה ב-1663 מתקן לייצור חשמל אלקטרוסטטי על ידי שפשוף ביד של כדור גפרית מסתובב.
באמצעותה גילה את הדחייה האלקטרוסטטית.
בנוסף גילה את תופעת התפרקות חשמלית מחודים והולכה בתיל.
רוב תגליותיו באלקטרוסטטיקה נשכחו, וחזרו ונתגלו מחדש מאוחר יותר.
ב-1626 נבחר לראשונה לחבר מועצת העיר.
הוא ניצל מ"הטבח של מגדבורג", נכלא, ושב לעיר רק ב-1632. עם שובו חזר לפעילות הציבורית כחבר המועצה ופעל רבות לשיקומה של העיר.
ב-1641 התמנה ל"שר" האוצר (kämmerer) של העיר, ומ-1646 עד 1681 שימש כראש העירייה במהלך חייו מילא פון גריקה תפקידים דיפלומטיים רבים, בשליחות העיר.
בין השאר השתתף ב-1648 במשא ומתן לקראת שלום וסטפאליה.
ב-1666 שליט ברנדנבורג מינה אותו לחבר המועצה (Rat) של נסיכות ברנדנבורג.
האוניברסיטה של מגדבורג נקראת על שמו.
בשנת 2002 הוציא הדואר הגרמני בול לציון 400 שנה להולדתו.
בשנת 1969 הוציא הדואר המזרח גרמני בול לזכרו.
אוטו פאול הרמן דילס היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1950 במשותף עם קורט אלדר, על עבודתם לפיתוח תגובת דילס-אלדר, שיטה לסינתזת מולקולות טבעתיות בעזרת מולקולות בעלות שני קשרים כפולים (דיאן).
דילס נולד בהמבורג שבגרמניה, ועבר עם משפחתו לברלין כשהיה בן שנתיים.
הוא החל את לימודיו באוניברסיטת ברלין ב-1895, שם למד כימיה אצל הרמן אמיל פישר, וסיים את לימודיו ב-1899. דילס נישא לפאולה גייר ב-1909, ולזוג נולדו שלושה בנים ושתי בנות.
שניים מבניו נהרגו במלחמת העולם השנייה.
בין תחביביו של דילס נמנו קריאה, מוזיקה וטיול, ובצעירותו עסק בטיפוס הרים.
בהמשך עסק בכימיה אורגנית, והציג לראשונה את השימוש בסלניום כמגיב ספציפי בתגובת הדהידרוגנציה של תרכובות ארומטיות (1927).
תרומתו המפורסמת ביותר הייתה עם עמיתו קורט אלדר, לפיתוח שיטה לסינתזה של מולקולות טבעתיות תוך שימוש במולקולה בעלת שני קשרים כפולים (דיאן) ומולקולה נוספת.
תגובה זו מייצרת תרכובת טבעתית (בעלת טבעת אחת או יותר) בלתי רוויה, כלומר בעלת לפחות קשר כפול אחד.
שיטה זו נקראת תגובת דילס-אלדר על שם מפתחיה, והיא מרכזית בעולם הכימיה האורגנית, ובמיוחד בקרב תגובות היוצרות קשרי פחמן-פחמן.
אוטו ארנסט אוגוסט אנטון הרמן פון לאוּונשטיין היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוס ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המזרחית.
פון לאוונשטיין נולד בלינבורג שהשתייכה לממלכת פרוסיה לאוטו פון לאוונשטיין, פוליטיקאי.
ב-1875 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1910 מונה למפקד החטיבה ה-38, ובשנת 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-14.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון לאוונשטיין ראש מטה הארמייה השנייה שכבשה את לייז' והמבצרים שסביבה עד ה-16 באוגוסט, וניצחה את הצרפתים בקרבות שרלרואה וסן-קנטן, אולם לבסוף הוכתה בקרב על המארן, ונאלצה לסגת אל מעבר לנהר האן.
ב-24 בדצמבר מונה פון לאוונשטיין למפקד קורפוס המילואים ה-39 בחזית המזרחית כחלק מהארמייה העשירית, ונטל חלק בקרב השני על האגמים המזוריים.
באפריל 1915 מונה פון לאוונשטיין למפקד פלגת הארמייה לאוונשטיין שכללה את קורפוס המילואים ה-39, קורפוס הפרשים ה-1, וכוח מאולתר בפיקודו של פריץ מקסימיליאן פון פפריץ.
פלגת הארמייה השתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב באגף הצפוני, וסייעה בכיבוש קורלנד.
ב-7 ביולי 1916 פרש פון לאוונשטיין מתפקידו עקב מחלה קשה, וחודש לאחר מכן מת בדיסלדורף, והוא בן 59.
גנרל היינריך אוטו ארנסט פון קנובלסדורף היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון קנובלסדורף נולד ב-31 במרץ 1886 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-94 (התורינגי ה-5 - הדוכס הגדול של סקסוניה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-18 באוגוסט 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-22 במרץ 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-28 באוקטובר 1918 נפצע פון קנובלסדורף באורח קשה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית סקסה-ארנסטין עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון קנובלסדורף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1929 הועלה פון קנובלסדורף לדרגת מיור, ולאחר מכן שירת ארבע שנים כמדריך בבית הספר לתותחנים בברלין.
ב-1 ביוני 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-102, וב-1 בינואר 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ המלחמה היה פון קנובלסדורף ראש מטה מפקדת משמר הגבול ה-3, שהפכה ב-18 באוקטובר 1939 לקורפוס ה-33. ב-1 בפברואר 1940 מונה פון קנובלסדורף למפקד הדיוויזיה ה-19, ולחם עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מהקורפוס ה-11 ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-4 וה-28 לסירוגין, במסגרת הארמייה השישית.
ב-1 בנובמבר 1940 הוסבה הדיוויזיה ה-19 לדיוויזיית הפאנצר ה-19. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון קנובלסדורף עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, והשתתף עימה בקרב ביאליסטוק-מינסק ובקרב סמולנסק.
ב-17 בספטמבר 1941 קיבל פון קנובלסדורף על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם פון קנובלסדורף עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת הארמייה התשיעית ולאחר מכן במסגרת הארמייה הרביעית, וב-6 בינואר 1942 פרש מתפקידו בעקבות מחלה קשה.
לאחר החלמתו מונה פון קנובלסדורף ב-1 במאי 1942 למפקד הקורפוס ה-10, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 ביוני 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-2, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-1 באוגוסט 1942 הועלה פון קנובלסדורף לדרגת גנרל חיל השריון, וב-10 באוקטובר 1942 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24, שהיה חלק מהארמייה ההונגרית השנייה במסגרת קבוצת ארמיות B.
ב-1 בדצמבר 1942 מונה פון קנובלסדורף למפקד קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חלק מפלגת הארמייה הולידט במסגרת קבוצת ארמיות דון, ולחם עמו בקרבות הקשים על נהר הצ'יר.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון קנובלסדורף ב-16 בפברואר 1943 את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
במרץ - אפריל 1943 לחם פון קנובלסדורף עם הקורפוס שבפיקודו בקרב חרקוב השלישי, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן כחלק מפלגת הארמייה קמפף, במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ביולי 1943 לחם פון קנובלסדורף עם הקורפוס שבפיקודו בקרב קורסק, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ועל פעולותיו בקרבות קיבל פון קנובלסדורף ב-12 בנובמבר 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-6 באוקטובר 1943 פרש פון קנובלסדורף מתפקידו בעקבות מחלה, והועבר לעתודת המילואים.
ב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו בקרבות הקשים באזור ניקופול.
במרץ הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השמינית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ובאוגוסט הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית שהייתה חלק מקבוצת ארמיות מרכז.
ב-6 בספטמבר 1944 מונה פון קנובלסדורף למפקד הארמייה הראשונה כחלק מקבוצת ארמיות G, ולחם עימה בהצלחה בקרב על מץ, וב-21 בספטמבר 1944 קיבל פון קנובלסדורף תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-30 בנובמבר 1944 פרש פון קנובלסדורף מתפקידו, והועבר לעתודת המילואים, וב-6 באפריל 1945 נלקח פון קנובלסדורף לשבי האמריקני.
ב-21 בדצמבר 1947 שוחרר פון קנובלסדורף מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר פון קנובלסדורף בהנובר עד למותו ב-21 באוקטובר 1966.
אוטו פורטר הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
בשנתו האחרונה שיחק בקבוצת יוטה ג'אז מליגת ה-NBA.
פורטר נולד בסנט לואיס שבמיזורי, בנם של אלינור ואוטו פורטר, שני הוריו היו כדורסלנים מצטיינים.
ב-2011 החל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'טאון, בשנתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצע של 9.7 נקודות ו-6.8 ריבאונדים למשחק, בעונתו השנייה רשם ממוצע של 16.2 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק.
הוא נבחר בתום העונה לשחקן השנה בליגת ביג איסט ולחמישיית העונה ב-NCAA.
לאחר ההפסד בסיבוב הראשון של טורניר אליפות המכללות בכדורסל הודיע פורטר כי לא ימשיך באוניברסיטה ויעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
פורטר נבחר במקום השלישי בסיבוב הראשון של דראפט ה-NBA ב-2013 על ידי וושינגטון ויזארדס.
טרם פתיחת העונה נפצע בירכו והחמיץ את 18 המשחקים הראשונים של הקבוצה.
הוא רשם את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-6 בדצמבר 2013. במהלך העונה הראשונה שותף פורטר בכ-8.6 דקות בממוצע למשחק ללא תרומה משמעותית, ובשתי סדרות הפלייאוף מיעט לשחק.
בעונת 2014/2015 רשם 6 נקודות ו-3 ריבאונדים בממוצע למשחק, במהלך הפלייאוף הפך לשחקן חשוב ברוטציה של וושינגטון, כששותף במשך 33.1 דקות בממוצע למשחק ורשם ממוצעים של 10 נקודות ו-8 ריבאונדים.
בעונת 2015/2016 הפך לשחקן החמישייה הפותחת של הקבוצה ורשם שיפור בכל אחד מהפרמטרים הסטטיסטים.
במהלך עונתו השישית בוושינגטון, , נשלח פורטר בטרייד לשיקגו בולס בתמורה לבובי פורטיס וג'בארי פארקר.
בשל פציעה בכף רגלו, שותף ב-14 משחקים בלבד בעונת .
במרץ 2021 הועבר יחד עם ונדל קרטר בטרייד לאורלנדו מג'יק, תמורת ניקולה ווצ'ביץ' ואל-פארוק אמינו.
באוגוסט 2021 חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס וזכה עימה באליפות הליגה באותה עונה.
ב-6 ביולי 2022, פורטר חתם עם טורונטו ראפטורס על חוזה לשנתיים על סך 12.4 מיליון דולר.
ב-10 בינואר 2023, לאחר ששיחק רק שמונה משחקים בעונה, עבר ניתוח ברגל שמאל וסיים את העונה.
ב-8 בפברואר 2024, הועבר פורטר בטרייד ליוטה ג'אז לצד קיירה לואיס ג'וניור ובחירת בסיבוב הראשון בדראפט 2024 בתמורה לקלי אוליניק ואוצ'אי אובאג'י.
עם זאת, הוא לא שיחק באף משחק עבור הג'אז והם ניפו אותו מהסגל ב-11 במרץ 2024. לאחר מכן הודיע פורטר על פרישה מכדורסל.
אוטו פון פליסקו (; 20 ביוני 1852 – 26 במרץ 1925), היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
פון פליסקו נולד ב-20 ביוני 1852, בויימאר שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
ב-1872 התגייס פון פליסקו לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט המשמר ה-1. בהמשך מילא פון פליסקו תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1905 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט משמר הגרנדירים ה-1 (אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה).
בשנת 190 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת המשמר ה-1. בשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-25 (הדוכסות הגדולה של הסן).
בשנת 1914 הועלה פון פליסקו לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-11.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון פליסקו מפקד הקורפוס ה-11 שהיה חלק מהארמייה השלישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות.
לאחר מכן הועבר לחזית המזרחית, שם לחם פון בקרב הראשון על האגמים המזוריים, ולאחר מכן בקרבות שונים, ביניהם מתקפת גורליצה-טרנוב והנסיגה הגדולה.
בשנת 1917 הועבר שוב לחזית המערבית, וב-12 במרץ 1917 מונה למפקד הקורפוס ה-8. ב-10 במאי 1917 פרש לביתו עקב בריאותו הלקויה, וב-16 באוגוסט 1917 קיבל את עיטור הפור לה מריט.
פון פליסקו נפטר בקאסל ב-26 במרץ 1925 והוא בן 73 שנים.
אוטו פרוינדליך היה צייר ופסל גרמני ממוצא יהודי, מאמני הדור הראשון של האמנות המופשטת.
נולד בשטולפ (Stolp) בפומרניה שבפרוסיה (כיום סלופסק, Słupsk, שבפרובינציית פומרניה הפולנית).
למד רפואת שיניים לפני שבחר להפוך אמן.
עבר לפריז ב-1908, והתגורר בקומונה במונמארטר, שנקראה לה באטו-לאוואר - "סירת המכבסה" (Le Bateau-Lavoir), שבה גרו גם פבלו פיקאסו, אמדאו מודיליאני וז'ורז' בראק.
אחרי מלחמת העולם הראשונה הפך פעיל פוליטית, כחבר קבוצת נובמבר.
ב-1919 ארגן את תערוכת הדאדא הראשונה בקלן, יחד עם מקס ארנסט ויוהאנס תיאודור בארגלד .
לאחר 1925 עבד בעיקר בצרפת.
בגרמניה, עבודתו הוקעה על ידי הממשל הנאצי כמנוונת, והוסרה מתערוכות.
כמה מעבודותיו המוחרמות הוצגו בשנת 1937 בתערוכת האמנות "אמנות מנוונת", שהציגה את מה שהיה בעיני הנאצים מושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית.
פסלו המונומנטלי "Der Neue Mensch" ("האדם החדש") הוצג בתערוכה, וצילום לא-מחמיא שלו הוצג כאיור העטיפה של קטלוג התערוכה.
הפסל לא התקבל מעולם בחזרה, וההנחה היא שהוא נהרס.
אחד מפסליו האחרים שהוחרם, מ-1925, נמצא בחפירות לתוואי רכבת תחתית בברלין, ומוצג כיום במוזיאון החדש בברלין.
בצרפת הצטרף ל"איחוד האמנים הגרמנים החופשים" (Union des Artistes Allemands Libres), אגודת אמנים גרמנים שחיו בפריז לאחר עליית הנאצים לשלטון, לצד מקס ארנסט, הנס הארטונג וגרט וולהיים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצר פרוינדליך על ידי השלטונות הצרפתיים, אך שוחרר לאחר זמן קצר, בעקבות לחצים שהפעיל פבלו פיקאסו.
ב-1943 נעצר ונשלח למיידנק, ונרצח ביום הגיעו לשם.
בשנת תשל"ח 1978, במלאת מאה שנה להולדתו, הוצגה במוזיאון ישראל תערוכה לזכרו, שאצר יונה פישר.
גם ב-2017 הציג מוזיאון ישראל תערוכה עם יצירותיו.