tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך תקופה זו, נצפתה עליה של למעלה ממעלת צלזיוס בשינוי הטמפרטורה היומי בכמה מקומות בארצות הברית, כלומר, פסי התעבות של מטוסים עלולים להגדיל את הטמפרטורה הלילית או להוריד את הטמפרטורה היומית בשיעור גדול בהרבה ממה שחשבו לפני תצפיות אלה.
ההשפעות על דפוסי ירידת גשמים
ייתכן שהעמעום העולמי גרם לשינויים מאסיביים בדפוסי מזג האוויר.
מודלים אקלימיים מצביעים על האפשרות שההפחתה בכמות קרינת השמש המגיעה לפני השטח תרמה לעצירתם של גשמי המונסון באפריקה שמדרום למדבר סהרה בשנות ה-70 וה-80, דבר שתרם לבצורת ולרעב המוני באזור הסאהל באפריקה.
רצועת הגשם הטרופית נעה צפונה ודרומה בהתאם לעונות השנה, ועם עלייתה צפונה היא מביאה את גשמי המונסון לאפריקה ולאסיה.
לפי ההשערה, זיהום אוויר שמקורו באירופה ובאמריקה הצפונית הביא להתקררות של אזורים מעל האוקיינוס האטלנטי, אוויר קר זה הקשה על רצועת הגשם הטרופית לנדוד צפונה, ועקב כך גרם להעתקת גשמי המונוסון לקווי רוחב דרומיים יותר.
דבר זה הוביל לבצורת מתמשכת באזור אפריקה.
הרעב ההמוני באזור הסהל הוביל למותם של מיליון איש, והשפיע על חייהם של 50 מיליון איש.
טענה זו אינה מקובלת על כולם וקשה מאוד לבדוק אותה.
כמו כן קיים חשש שמנגנון דומה עלול לשנות את דפוסי גשמי המונסון באזור הודו והמזרח הרחוק, דבר שישפיע על מילארדי אנשים.
מדענים הגיעו גם למסקנה לפיה חוסר האיזון בין העמעום העולמי וההתחממות העולמית בפני השטח מוביל לזרמי מערבולות חום חלשים יותר אל האטמוספירה.
פירוש הדבר הוא התאדות עולמית קטנה יותר ולכן משקעים המתרחשים בעולם עמום יותר וחם יותר, דבר שעלול להוביל לאטמוספירה לחה יותר בעלת פחות משקעים.
עַמְעַם (בלועזית: דִּימֶר) הוא רכיב המאפשר שינוי בשטף האור המופק מ גוף תאורה.
קיימות מספר שיטות פעולה של עמעמים:
עמעם המכיל מעגל חשמלי המשנה את צורת הגל של המתח החשמלי המגיע לנורה, ובכך מוריד או מעלה את עוצמת התאורה.
זהו סוג העמעם הנפוץ מסוף המאה ה-20.
עמעם המוריד ומעלה את המתח החשמלי.
עמעם המבוסס על נגדים משתנים.
לעמעמים המקובלים מאז סוף המאה ה-20 הנצילות החשמלית גבוהה.
בעוד שנגד משתנה מאבד אנרגיה בצורת חום (נצילות נמוכה עד 0.5), עמעם הממתג (מכבה ומדליק לסירוגין) את האנרגיה העוברת דרכו, יכול תאורטית להגיע לנצילות הקרובה ל-1.
קיימים עמעמים במגוון גדלים - החל ברכיב חשמלי, בגודל של מתג תאורה לשימוש ביתי, וכלה במכשירים להספק גבוה, המשמשים באולמות או בתאורת חוץ (למשל לתאורה בתיאטרון או להארה דקורטיבית של בניינים בלילה).
עמעמים לשימוש ביתי שמיועדים לנורות ליבון והלוגן, נשלטים לרוב באופן ישיר (ידני), אם כי קיימות גם מערכות בשליטה מרחוק (למשל X10).
עמעמים מקצועיים לתאורה פלאורסצנטית, פריקה (HID) ו-LED, נשלטים בדרך כלל באמצעות מערכות בקרה דיגיטליות (כגון DALI [ראשי תיבות של Digital Addressable Lighting Interface]) או אנלוגיות (0-10V).
אחד העמעמים הראשונים היה ה-"Safety Dimmer", שיוצר ב-1890 על ידי הממציא האמריקאי גרנויל וודס (Granville Woods).
עמעמים שהיו קיימים קודם לכן היו בלתי אמינים ונטו להישרף.
בראשית הדרך נשלטו העמעמים ידנית באמצעות מתגים גדולים.
אופן הפעלה זה חייב מעבר של מלוא ההספק החשמלי דרך העמעם - מה שלא תמיד היה נוח ולעיתים אף מסוכן, במיוחד בעמעמים של ערוצים רבים בהספק גבוה, שניתן היה למצוא, למשל, במועדוני בילוי או בתיאטראות.
עם התחלת השימוש בעמעמים מבוססי טרנזיסטור נכנסו לשוק מערכות אנלוגיות לשליטה-מרחוק (בדרך כלל בתקן 0-10V), אשר אינן קשורות להספק המעומעם ולכן צורכות הספקים נמוכים יותר, מסוכנים פחות, ובהתאם גודלן הפיזי הצתמצם משמעותית.
גם במערכות אלו כל עמעם משתמש בחוט פיקוד נפרד (אך בעל קוטר קטן בהרבה), דבר שמצריך חיווט חשמלי לעמדות בקרה של התאורה.
רוב מערכות הבקרה שמותקנות מראשית המאה ה-21 משתמשות בפרוטוקולי בקרה דיגיטליים (למשל DMX) לשליטה במספר רב של עמעמים וציוד נוסף באמצעות כבל פיקוד יחיד.
ב-1961 המציא ג'ואל ספירה (Joel Spira), מייסד חברת "Lutron Electronics", את העמעם הראשון המבוסס על התקן מצב-מוצק.
עמעם זה התבסס על מיתוג הזרם (כיבוי והדלקה) בתדר 120 הרץ (פעמיים תדר רשת החשמל בארצות הברית), חסכוני באנרגיה וניתן להתקינו בקופסה של מפסק בקיר.
עמק איילון הוא עמק השוכן בדרך שבין ירושלים לתל אביב.
לכל אורך הדורות שימש ציר תנועה חשוב לירושלים.
מיקומו של עמק איילון בין הרי ירושלים במזרח, גבעות השפלה מדרום והרי בנימין מצפון.
מימיו של העמק מתנקזים לנחל איילון שמוצאו בהרי יהודה וסופו בנהר הירקון.
יישובים הנמצאים באזור העמק הם כפר בן נון, נוף איילון, שעלבים ומשמר איילון השייכים למועצה אזורית גזר; נחשון השייך למועצה אזורית מטה יהודה, מבוא חורון השייך למועצה אזורית מטה בנימין והעיר מודיעין הנמצאת בצפון העמק.
בעמק עוברים כביש 1, כביש 424 וכביש 3 - המובילים כולם מהשפלה לכיוון הרי יהודה, וחוצה אותו גשר הרכבת של קו הרכבת המהיר לירושלים, המכונה גם גשר 6.
בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל היישוב הגדול באזור היה יאלו שבמזרח העמק, המוזכר במכתבי אל עמארנה (המתוארכים לאמצע המאה ה-14 לפנה"ס) כיישוב החולש על צומת הדרכים הראשית בין השפלה להר.
מקורו של שם העמק "אילון" הוא בשם היישוב "יאלו".
בתקופת הברזל בארץ ישראל המשיך העמק להיות צומת דרכים חשוב.
העמק מוזכר בתנ"ך כמקום קרב מלחמת מלכי הדרום נגד מלכי האמורי.
ב (במאה השנייה לפנה"ס) הקים המושל והמצביא הבכיר של הממלכה הסלאוקית בקכידס את ביצורי העיר אמאוס ניקופוליס.
בזמן מרד החשמונאים, בשנת 165 לפנה"ס, התרחש במקום קרב אמאוס בין החשמונאים וההממלכה הסלאוקית.
בתקופה הרומית נקבעה אמאוס כבירת פלך.
בזמן המרד הגדול הקים בה אספסיאנוס את מחנה הלגיון החמישי (המקדוני) (באמאוס התגלו 5 כתובות שמעידות על נוכחותו של הלגיון).
בתקופה זו נודעה אמאוס בבית המרחץ הגדול שהוקם בה, ואמת מים הוליכה אליו ממעיינות הנמצאים כיום בתחומי פארק קנדה.
לפי יוסף בן מתתיהו, לאחר דיכוי המרד הקים אספסיאנוס קולוניה באמאוס, יישב בה שמונה מאות חיילים משוחררים, פטורים מעבודות הצבא, ושינה את שמה לניקופוליס, היינו "עיר הניצחון".
התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת
בתקופה הביזנטית בארץ ישראל, בשנת 220, חודש היישוב בניקופוליס על ידי הקיסר אלאגבאלוס, ובמקום התגוררו נוצרים לצד עובדי אלילים ושומרונים.
על נוכחות האחרונים מעידות כתובות שנמצאו באתר, ואשר בהן מופיעים נוסחים שומרונים של פסוקים מהתורה.
על הנוכחות השומרונית הרבה בעיר מעידים גם תיאורי-אגב בתלמוד ירושלמי.
בעיר התגורר ההיסטוריון הרומי סקסטוס יוליוס אפריקנוס, שככל הנראה שימש כמושל היישוב.
במאה ה-4 התפתחה נוכחות דומיננטית נוצרית בעיר.
הבישוף הראשון של ניקופוליס, אשר נשא את השם פטרוס, השתתף בוועידת ניקאה בשנת 325; והבישוף שלאחריו, שכונה רופוס או פריסקיאנוס, השתתף בוועידת קונסטנטינופול הראשונה בשנת 381. בתקופה זו החלה ניקופוליס להיות מזוהה עם אמאוס שבה פגש ישו שניים מתלמידיו מייד לאחר שקם לתחייה.
כך קבעו הן אוסביוס באונומסטיקון והן הירונימוס לאחריו.
העיר החלה לשמש יעד לצליינות והוקמה בה כנסייה גדולה.
החל במאה ה-5 יוחסו תכונות מרפא למעיין בקרבת ניקופוליס, שבו לכאורה רחץ ישו את רגליו.
באותה עת פעל "השודד" קריאקוס בסביבות העיר.
קריאקוס היה נוצרי, אך הוא עמד בראשה של כנופיה שכללה נוצרים, יהודים ושומרונים.
בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל נכבש האזור בידי ההאימפריה המוסלמית בשנת 638, והעיר אמאוס נבחרה לבירת מחוז פלסטין, כפי שמציין מוקדסי שהיא שימשה "קצבה" (עיר בירה, או עיר ראשית) של המוסלמים בראשית הכיבוש.
שנה לאחר מכן פרצה בעיר מגפת דבר שנודעה בשם מגפת הדבר באמאוס , שהפילה חללים רבים בקרב תושביה ובקרב החיילים המוסלמים.
בין היתר מצא מפקד הכוח המוסלמי, שייח' עוביד, את מותו במגפה, ובערבית נקרא האתר על-שמו.
בעקבות המגפה ננטשה העיר לחלוטין והמוסלמים העבירו את בירתם לרמלה.
בתקופת ממלכת ירושלים החשיבו הצלבנים את עמק איילון כנכס אסטרטגי והקימו בו את מבצר לטרון ("לה טורון דה שבלייה" - מגדל האבירים בצרפתית), ששמו שובש ללטרון על ידי התושבים המקומיים.
באזור לטרון נערכו קרבות רבים בין הצלבנים למוסלמים.
בעמק נערכו קרבות רבים בין כוחות צה"ל וחילות הלגיון הירדני בעיקר על הרכס לטרון בשל שליטתו על הדרך לירושלים.
במלחמת העצמאות לא נכבש לטרון והיה ללשון ירדנית מוקפת בשלושה עברים בשטח ישראלי.
חלקים נכבדים מעמק איילון היו לשטח הפקר בין ישראל וממלכת ירדן.
מספר שנים לאחר המלחמה החלו חקלאים ירדנים לעבד חלקות אדמה קטנות בתוך העמק.
עם הזמן התרחב היקף השטח המעובד על ידי הירדנים וישראל נכנסה מהצד הדרום מערבי עם כלים חקלאיים כבדים לעבד שטחים בצד שלה, אירוע זה קיבל את השם "מלחמת הטרקטורים".
מנזר השתקנים החכיר את אדמותיו לקיבוץ נחשון לעיבוד.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את העמק מידי הירדנים וסיפחה אותו לשטחה.
לאחר מלחמת ששת-הימים הורחב עיבוד שטחי העמק בידי היישובים הישראליים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הפכה תחנת המשטרה בלטרון לאתר הנצחה של חיל השריון ולמוזיאון בעל אוסף גדול ומרשים של טנקים ורק"ם בשם "יד לשריון".
כמו כן, חוברו כבישי העמק לכביש 1 שמחבר בין תל אביב לירושלים.
לטרון, משטרת לטרון ("יד לשריון"), פארק עוצבות השריון
אמאוס ניקופוליס, בית השלום והמבצר הצלבני העתיק
פארק איילון - קנדה ותל איילון
גשר הרכבת מעל עמק איילון
עמק איירונברידג' הוא עמק עמוק וצר (קניון) שנוצר על ידי נהר סוורן בשרופשייר, אנגליה, ונמצא במרחק של כ-30 ק"מ בכיוון צפון-מערב מברמינגהאם.
בעבר העמק נקרא על שם הסוורן, אך כיום הוא מכונה על שם גשר הברזל המפורסם, שהיה הראשון מסוגו בעולם ונחשב למונומנט של התעשייה שהחלה באזור.
הגשר נבנה ב-1779 על מנת לחבר את העיירה התעשייתית ברוסלי עם עיירת המכרה הקטנה מדלי ועם המרכז התעשייתי המתפתח של קולברוקדייל.
לעמק יש שני יתרונות שבזכותם הוא היה בעל חשיבות רבה לתעשיינים הראשונים:
קל להפיק חומרי גלם שונים כגון פחם, עפרות ברזל, אבן גיר וחרסית לצורך ייצור ברזל, אריחים וחרסינה.
נהר סוורן הוא נתיב תחבורה נוח שדרכו ניתן להוביל את התוצרת התעשייתית אל הים.
העמק הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1986.
נהר סוורן חוצה את העמק בכיוון דרום ולעבר תעלת בריסטול.
העמק נוצר במהלך עידן הקרח האחרון כאשר קצה הנהר הצפוני שבעבר זרם באזור התחבר לאגם שנוצר כאשר הקרח בים האירי חסם את הנהר כמו סכר.
גובה פני המים באגם הלך ועלה עד שהם יכלו לזרום דרך הגבעות לכיוון דרום.
זרימה זו גרמה לתהליך בליה שיצר נתיב דרך הגבעות, והיטה את מסלולו של הסוורן לכיוון דרום לצמיתות.
שטחו של החלק של העמק שהוכרז כאתר מורשת עולמית הוא למעלה מ-3.6 ק"מ בכיוון מעלה הזרם של הסוורן, והוא מתחיל בהצטלבות עם נהר קלדברוק שליד קולברוקדייל.
באזור זה יש ריכוז גדול של אתרי כרייה, בתי יציקה, מפעלים, בתי מלאכה ומחסנים המסתמכים על רשת ישנה של נתיבי תחבורה, וכן מבנים שונים ותשתיות מהמאה ה-18 והמאה ה-19. העמק התפרסם בשל האתרים השונים השוכנים בו שמהווים ייצוג לשיטות העיקריות שאפיינו את המהפכה התעשייתית.
החל מ-1968 פעילויות השימור והמחקר השונות מתואמות על ידי קרן מוזיאון עמק איירונברידג', שאחראית גם על תפעול המוזיאונים, המונומנטים והאתרים השונים בעמק.
"העמק" היא קהילה בתוך רובע טלפורד וורקין (Telford and Wrekin).
"העמק" כולל את השטח של עמק איירונברידג' הנמצא בתוך התחום של טלפורד וורקין, והיא כוללת יישובים שונים כגון איירונברידג', קולברודייל וקולפורט (אך לא את בוילדוס וברוסלי).
ארגון אונסק"ו החליט להכריז על העמק כאתר מורשת עולמית.
בשטחי האתר יש חמישה אתרים עיקריים:
קולברוקדייל: במקום זה הקווייקר אברהם דרבי הראשון פיתח שיטה לייצור קוק ברזל, ולאחר מכן החלה מהפכת הפלדה של המאה ה-18. בתי היציקה של קולברוקדייל שגשגו במהלך המאה ה-19, ותוצרתם שווקה אף למקומות מרוחקים כגון ניו זילנד והוואי.
כיום קיימים בעיירה מבנים שונים מהמאה ה-18 וה-19 כגון בתי מגורים וכנסיות.
במבנה המכונה המחסן הגדול שוכן מוזיאון לתולדות תעשיית הברזל המקומית.
איירונברידג': עיירה זו נקראת על שם גשר הברזל שהוקם מעל הסוורן ב-1779. במהלך המאה ה-17 החלה במקום פעילות הקשורה לכרייה ולמטלורגיה.
בקצה המזרחי של העיירה עדיין נמצאים שני תנורים רמים שנבנו ב-1757.
עמק היי ברוק: בעמק זה, שבו זורם יובל קטן של הסוורן, נמצא מוזיאון בשטח 200 דונם על גבעת בליסטס הנקרא העיירה הוויקטוריאנית בליסטס היל.
בסמוך לתעלת שרוספיר שוכנים תנורים רמים שהשתמרו מאז בנייתם.
ג'קפילד: כפר קטן זה שוכן על הגדה הדרומית של הסוורן.
כלכלת הכפר מבוססת על כריית פחם, ייצור חרסית וניווט.
הכפר שימש כנמל הרישום של העמק.
נוף התרבות בעמק אורחון (רוסית Культурный ландшафт долины реки Орхон; מונגולית Орхоны хөндийн соёлын дурсгал) משתרע על פני 1,220 קמ"ר לאורך גדותיו של הנהר אורחון שבמרכז מונגוליה, במרחק כ-360 קילומטרים מערבית לעיר הבירה אולן בטור.
העמק מוקף על ידי אזור חיץ ששטחו 610 קמ"ר המגיע במקומות מסוימים עד לקו פרשת המים של העמק.
האזור הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2004. בנימוקי ההכרזה נאמר כי העמק מייצג את התפתחות המסורות הפסטרוליות הנומדיות לאורך אלפי שנים ואת הקשר בין האנשים הקבוצות השונות שחיו או עברו בעמק.
בהכרזה תוארה גם חשיבותו של העמק בהיסטוריה של מרכז אסיה לאורך אלפי שנים, וזאת כיוון שהעמק היה במרכז נתיבי סחר עתיקים שחצו את הערבה האסייתית, ביניהם דרך המשי, והפך למקום חשוב עבור האימפריה האויגורית והאימפריה המונגולית בזכות תכונותיו הגאוגרפיות (כגון אספקת מים ומחסה).
האנדרטאות לבילגה חאן וקול טיגין
האנדרטאות לבילגה חאן ולקול טיגין שוכנות באגם צאידאם בחלקו המערבי של העמק, והן נבנו על מנת להנציח את אחד משליטי האימפריה הגקטורקית ואת אחיו הצעיר שהיה אחד ממפקדי הצבא.
האנדרטאות הללו הן בין הגדולות והמרשימות מסוגן, והן מורכבות מאבנים אנכיות המעוטרות בכתב טורקי דמוי רונות, שפוענח ב-1893 וסיפק מידע על התרבות הטורקית.
בשתי האנדרטאות נמצאו שרידים של מבנים שנטען לגביהם כי היו מזבחות.
האתרים נחקרו לראשונה ב-1889, ומאז שנת 2000 יש שיתוף פעולה בין ארכאולוגים טורקים ומונגוליים בחקירת האזור.
מסביב לאתר הוקמה גדר ביטחון ובסמוך אליו נבנה בניין המשמש כמחסן וכמקום עבודה עבור החוקרים.
אנדרטת בילגה חאן נמצאת בתוך חצר מוקפת חומה.
בראש האבן נחרט דרקון מתפתל, ועל אחד מצדדיה נחרט יעל מצוי שהיה אחד מסמליהם של החאנים הטורקיים.
האבן הושענה על הצד האחורי של גוש אבן שעליו נמצא תחריט של גבר ואישה היושבים כשרגליהם משוכלות.
אנדרטת קול טיגין נבנתה באופן דומה לאנדרטת בילגה חאן, והוקמה בתוך חצר שהחומה שלה כוסתה באדמה לבנה וקושטה מבפנים בציורים צבעוניים.
אורדו-באליק, הנקראת גם מובאליק, הייתה עיר הבירה המבוצרית של האימפריה האויגורית ששלטה באזור במאה ה-8 ובמאה ה-9. העיר שימשה כמרכז מנהלי, מסחרי ותרבותי עבור רשת הדרכים של האימפריה שהשתרעה בין אסיה לאירופה.
העיר השתרעה על פני שטח של 50 קילומטרים רבועים והייתה עמדה חשובה על דרך המשי.
בתוך העיר היו ארמון, קסרקטינים, חנויות, מקדשים, מנזרים, ושטחים המיועדים לחקלאים ולבעלי מלאכה.
הריסות העיר והחומה כמעט שלא נחקרו מאז עבודתה של משלחת רוסית ב-1949. הממצאים שהתגלו בעיר כמעט ולא נחקרו.
חרחורין העתיקה הוקמה בשנת 1220 כמרכז האימפריה המונגולית של ג'ינגיס חאן.
החפירות הארכאולוגיות בהריסות העיר התנהלו לסירוגין מאז סוף המאה ה-19, אך מעל פני הקרקע נותרו ממצאים מעטים בלבד.
ב-1999 החלה סדרת חפירות על ידי ארכאולוגים מונגוליים וגרמניים שבמהלכן נחשפו מספר ממצאים חשובים כגון ארמונות, שערי העיר, בתי מלאכה ורחובות מרוצפים.
בין הפריטים הקטנים שנחשפו נמצאים כלי בית ושרידים קדושים הקשורים לאסלאם ולנסטוריאניזם.
בחפירות נחשפו עדויות לכך שארמונו של אוגדיי חאן (בנו השלישי של ג'ינגיס חאן) נבנה על משטח מוגבה, היה מכוסה בגג הבנוי מאריחים אדומים וירוקים שנתמך על ידי 64 עמודים בעיצוב אוריינטלי, רצפה המקושטת באריחי קרמיקה ירוקים, וקירות המקושטים בציורי קיר.
מנזר ארדנה זו (במונגולית: מאה האוצרות) נבנה דרומית לחרחורין בשלהי המאה ה-16, היה המנזר הבודהיסטי הראשון שנבנה במונגוליה.
בחומת המנזר משובצות 108 סטופות.
בתוך השטח המתוחם על ידי החומה היו 62 מבנים, אך 44 מתוכם נהרסו בין 1937 ל-1940 כתוצאה מפעילות השלטון הקומוניסטי שהיה במדינה.
ביתר המבנים שנותרו מבוצעות עבודות שיקום ושיפוץ, שלושה מתוכם כמקומות תפילה והיתר כמוזיאונים.
מנזר טובחון נבנה במהלך המאה ה-17 מסביב למספר מערות התבודדות, ושוכן בגובה 2,600 מטרים מעל גובה פני הים.
מייסד המנזר הוא אונדור גגין זנבזר, אחד מצאצאיו של ג'ינגיס חאן, הנחשב אחד מאבות הבודהיזם הטיבטי במונגוליה.
מנזר זה ניזוק גם כן בשלהי שנות ה-30 בגלל פעילויות הקומוניזם במונגוליה.
המבנים היחידים ששרדו הם מערות המדיטציה ושתי בארות מים.
בשנות ה-90 שוחזר חלק מהמנזר באמצעות שיטות מסורתיות.
מנזר סאנח המערבי מתוארך לשנת 1654 ושוכן על גדת הנהר הארז (Harz).
בין 1774 ל-1885 נבנו במתחם המנזר שמונה מקדשים.
הארמון בגבעת דויט נבנה במהלך המאה ה-13 או ה-14, ככל הנראה על ידי אוגודיי חאן.
מהארמון ניתן להשקיף על מספר אגמים קטנים הסמוכים לאגם הלבן שבהרי חאנגאי.
בארמון נותרו 18 מבנים, חלקם בגודל 45 על 60 מטרים.
העיירות טאליין דורבולחין, האר בונדגור ובאיאנגול אם, פזורות ברחבי העמק, ובכולן התגלו שרידים של חומה.
לפי הממצאים הראשוניים שהתגלו באזור נטען כי העיירות הן מהמאה ה-13.
ברחבי האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית פזורים שרידיהם של קברים מתקופת הברונזה, שבחלקם יש אבנים המקושטות בציורי עיזים וציורי השמש והירח.
הרי חאנגאי הקדושים ואנדור סאנט הם שני רכסי הרים הקשורים למסורות השאמאן שנטמעו בבודהיזם המקומי ועדיין רווחות באזור.
כמו כן, מוצאו של הנהר שוכן בהרי חאנגאי.
עמנואלה טרויזן סמי (איטלקית: Emanuela Trevisan Semi) היא חוקרת יהדות וקהילות ישראל ופרופסור באוניברסיטת קה פוסקרי שבוונציה.
בשנת 1970 סיימה את לימודיה באוניברסיטת קה פוסקרי בוונציה בשפות וציוויליזציות אוריינטליות.
בשנת 1971 החלה לשמש כמרצה באוניברסיטה, ובשנת 2001 מונתה לפרופסור ללימודי יהדות בעת החדשה במוסד.
היא שימשה כמרצה אורחת במוסדות הבאים: המוסד הלאומי לשפות ולציוויליזציה אוריינטלית (Institut national des langues et civilisations orientales) בפריז, בית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (School of Oriental and African Studies) בלונדון, יוניברסיטי קולג' לונדון, באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, באוניברסיטה האוטונומית של מדריד (Autonomous University of Madrid) ובאוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2002 הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 נבחרה נשיאת האגודה למדעי יהדות אתיופיה (International Society for the Study of Ethiopian Jewry) והחל משנת 2004 משמשת כסגן-נשיאת האגודה.
עמנואלה טרוויזן סמי חוקרת את כתבי הסופר א.ב יהושע.
סמי כתבה מספר ספרים, בין אלו שתורגמו לאנגלית ישנם
עמנואל סופי אן שריקי היא שחקנית יהודיה קנדית-אמריקאית.
שריקי נולדה במונטריאול, קוויבק שבקנדה, למשפחה יהודית-מרוקאית-אורתודוקסית.
אמה, ליליאן (נפטרה ב-1994), הייתה אסתטיקנית במקצועה וילידת העיר קזבלנקה שבמרוקו, ואילו אביה נולד בעיר הבירה של מרוקו רבאט.
לה אח גדול בשם סרז', וכן אחות גדולה בשם לורנס.
כבת שנתיים, היא ומשפחתה עברו להתגורר בטורונטו, אונטריו.
היא גדלה במרקהם, אונטריו, בשכונה פרברית מצפון-מזרח לעיר קנדית זו.
לה קרובי משפחה בישראל, והיא אף מבקרת אותם במדינה מעת לעת.
בילדותה, אחיה של שריקי החל לשלם עבורה כדי שתתחיל לקחת שיעורי משחק.
היא למדה במגמת דרמה בבית הספר התיכון יוניונוויל; ולאחר לימודי התיכוניים, שריקי החליטה להמשיך בקריירת משחק.
בגיל 10 קיבלה את תפקידה הראשון בפרסומת למקדונלד'ס.
בשנות ה-90 עברה שריקי לוונקובר כדי לשחק בסדרת הטלוויזיה "מי מפחד מהחושך?".
ב-2005 הופיעה בווידאו קליפ לשיר "Lips of an Angel" של להקת הרוק האמריקאית הינדר.
בהמשך עברה להוליווד ושיחקה בסרטים, בהם סרט הקומדיה "אל תתעסקו עם הזוהן" שהקנה לה את פרסומה, וכן בסרט הביוגרפי "קאדילק רקורדס" אודות חברת ההקלטות צ'ס רקורדס.
בשנים 2005–2011 גילמה את דמותה של סלואן בסדרת הדרמה הקומית האמריקאית "הפמליה" ברשת הטלוויזיה HBO.
ב-2015 חזרה שוב לגלם את הדמות, הפעם בסרט הקולנוע "הפמליה", המהווה המשך לעלילת הסדרה.
בשנים 2012–2013 גילמה את לורליי מרטינס בסדרת הדרמה המשטרתיתית האמריקאית "המנטליסט".
ב-2021 החלה לגלם את לאנה לאנג בסדרת גיבורי-העל האמריקאית "סופרמן ולויס" (שמבוססת על דמויות מבית DC קומיקס).
בספטמבר 2017, הפכה שריקי לאזרחית כפולה (קנדית) ואמריקאית.
משנת 2020 שריקי בזוגיות עם השחקן סם טראמל.
ב-2022 סיפרה כי היא עושה מדיטציה טרנסצנדנטלית.
שריקי היא אקטיביסטית פרו-ישראלית מובהקת, הפועלת למען הסברה במשך שנים רבות, עוד בטרם פרוץ טבח ה-7 באוקטובר 2023, ולאחריו עמדה באופן מלא לצד ישראל.
תפקיד חוזר (עונה 2); 13 פרקים2019המעברד"ר ליילה קיילתפקיד ראשי; 10 פרקים2021–הווהסופרמן ולויסלאנה לאנגתפקיד ראשי (2 עונות); 30 פרקים2026סנגור במבחןג'נין פריגנו עונה 4
עמנואלה עמיחי (נולדה ב-1978) היא במאית וכוריאוגרפית לבמה ווידאו.
עמנואלה עמיחי נולדה וגדלה בשכונת ימין משה, ירושלים.
אביה הוא המשורר וחתן פרס ישראל יהודה עמיחי ואמה, חנה, הייתה מרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
היא בוגרת בית ספר התיכון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים במגמת מחול (1996).
עמיחי למדה משחק בבית הספר על שם "סטלה אדלר" בניו יורק (1998)
בשנת 2000 שהתה זמן מה באירופה ושם הופיעה ועסקה בתיאטרון פיזי ותיאטרון רחוב.
בשובה לישראל פתחה יחד עם שותפה סדנת משחק בירושלים "יש מאין".
בשנת 2002 החלה בלימודים בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
באותה עת זכתה במלגת "קרן שרת" בתחום המשחק מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
בתקופה זו עבדה גם כבמאית וכתבת תרבות ברצועת תרבות לילית ב"רשת", ערוץ 2, במסגרת זאת סקרה וקיימה ראיונות אודות אירועי תרבות: מופעי מחול תיאטרון, פרפורמנס ועוד באותה שנה ביימה את הסרט התיעודי קצר "פייד אאוט", שהציג בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2004 החלה בלימודים במסגרת התוכנית הרב-תחומית לאמנויות באוניברסיטת תל אביב במחלקות קולנוע ותיאטרון .
בין השנים 2008–2010 כיהנה כאחראית תחום תיאטרון ומחול ומפיקה ראשית ב"תיאטרון המעבדה" ירושלים וכחברת ועדת הפרינג' ב"מעבדה".
ב-2010 הייתה ראשת תחום מחול בעמותת מתא"ן לקידום נוער מצטיין באמנויות.
לאורך השנים היא מלמדת ומביימת פרפורמנס במסגרות שונות: החוג לתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים, מכללה ירושלים, סטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, גודמן - בית ספר למשחק בנגב וכן קורסים וסדנאות פרטיות.
עבודות הווידאו והבמה שלה הוזמנו והוצגו בפסטיבלים ברחבי העולם.
דרכו של היוצר (2004), הצגת יחיד בביצוע ובשיתוף עם השחקן שי בן שבת המבוססת על הספר "כה אמר זרתוסטרה" מאת ניטשה.
מאחורי כל זה מסתתר אושר גדול (2004).
מופע תיאטרון מחול ושירה שמבוסס על שיריו של אביה, יהודה עמיחי, בו עמנואלה רקדה לקול הקלטה של אביה המקריא משיריו.
הוצגה במרכז ענב לתרבות, תל אביב.
במאית ושחקנית במופע "מפגש שירה" – מופע שירה ותיאטרון שעלה בירושלים, חיפה, צוותא תל אביב ועוד.
עבודת הווידאודאנס שעמיחי יצרה וביימה ביחד עם נעמה ניסים, בה שתיהן משתתפות.
ניתאי נצר צילם את העבודה בחלל של בר Salon ביפו.
עלתה לראשונה בפסטיבל הווידאודאנס הבינלאומי אונטריו בר בסינמטק תל אביב ועלתה גם בסינמטק ירושלים, אחר-כך הוצגה בהונגריה, יוון, איטליה, ברלין, סינגפור, טוקיו, ופסטיבלי וידאו דאנס שונים ברחבי תבל.
מפגש תיאטרלי מוזיקלי שביימה עמיחי, המשלב את זכרונותיה מאביה ושירתו המושרת, בו היא גם משתתפת.
הייתה בניהולו המוזיקלי של ניב קאופמן.
היצירה כלולה בסל תרבות והם מופיעים בין השאר בפני תיכונים.
סרט תיעודי קצר שביימה עמיחי.
עוסק בקולנוע אדיסון הירושלמי והריסתו.
בשנת צילום הסרט נרכש בידי חברת "קריית יואל" במטרה להקים במקומו ישיבה לאברכים.
הסרט עוסק בזכרונותיה ובזכרונות של דמויות ירושלמיות מוכרות (משפחת בנאי, קרויאנקר ועוד) ממנו וכן בקשר שבין זיכרון לקולנוע.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בירושלים, הופק בידי "תפוז\שיבא" הפקות.
כוריאוגרפית ובמאית של וידאודאנס על פי השיר "שיר אהבה" במסגרת פרויקט "זה"ב ליודה" – בו הוצגו 14 עבודות וידאו של יוצרים שונים המבוססים על ארבעה עשר משיריו של אביה, יהודה עמיחי.
בווידאודאנס השתתפו נעמה ניסים ואמרי צבי וצילם אמנון וינר.
הווידאו הוצג בסינמטק ירושלים ותל אביב פסטיבל זברה ברלין, ועוד.
Rail way - וידאודאנס - עבודת וידאו דאנס שצולמה בתחנת בהריסות תחנת הרכבת הישנה בירושלים (שכיום הפכה לטיילת).
את הווידאו צילמו אמנון וינר ודויד עמיחי.
העבודה הוצגה בפסטיבלי וידאו דאנס ביפן, הונגריה ועוד.
וידאו ארט אותו יצרה וביימה עמיחי
במסגרת הזמנה השתתפותה בסדנת יצירה בברלין של אמני וידאו ישראלים ומשוררים גרמנים (בהם יאן ואגנר).
ביוזמת פסטיבל "זברה" - פסטיבל וידאו בינלאומי בברלין לשירה בקולנוע.
העבודה הוצגה באיטליה, דנמרק, ברלין, קרואטיה.
העצב של השכן עמוק יותר (2011).
תיאטרון חזותי, במאית וכוריאוגרפית -
היום בו נקבר מרטין בובר (2011) - תיאטרון.
עבודת תיאטרון קריאה המבוססת על תסכיתו של אביה יהודה עמיחי "היום שבו קברו את מרטין בובר".
העבודה הוצגה בבכורה ב"פסטיבל בבית" במסגרת עונת התרבות ירושלים, בהשתתפות השחקנים אולה שור סלקטר ומיכה סלקטר והמוזיקאי אבי בנימין.
38 מדיטציות עם תה (2012) – עבודת וידאו על פי שיר, נעשתה במסגרת "cinepoem" - שיתוף פעולה בין משוררים בריטיים לאמני וידאו ישראלים (רן סלבין ואבי דבח) – פרשנות וידאו לשירה, אותה הציגה ב-2012 בריצ'מיקס, לונדון.
2013 - עורכת בשיתוף עם מחלקת התרבות במשרד החוץ סדרה המוקדשת לשירה ישראלית.
מאבד ממשמעותו (2013) – תיאטרון חזותי –העוסק בגוף הנשי על רבדיו צרכיו וההקשרים התרבותיים שאנו מייחסים לו.
המופע משלב רקדניות, ספורטאיות, רקדנית עמוד ועוד.
גרסה ראשונית של העבודה הועלתה בבכורה בפסטיבל א-ז'אנר בתמונע.
"ותכתוב " (2014) – תיאטרון ספרותי- במאית ויוצרת ביצירה משותפת עם הסופרת שהרה בלאו - מופע יחיד בביצוע שהרה בלאו המשלבת את סיפור יעל וסיסרא בשילוב חומרים סמי אוטוביוגרפיים של הסופרת.
"ליזיסטרטה איקס" (2014) – תיאטרון חזותי ומולטימדיה- פרשנות מקורית המשלבת עבודת במה ווידאו ליצירתו של אריסטופנס למחזה ליזסטרטה העבודה זכתה בפרס יצירה נבחרת לשנת 2015 בארופה מטעם ועדת move award הבלגית.
עלתה בבכורה באתונה בMCF -מרכז מיכאל קקויניס לתרבות.
2015- זוכת תו איכות לתיאטרון חזותי באירופה, מטעם ועדת move award עבור יצירתה "ליזיסטרטה x" - עלתה בבכורה ב-2014 באתונה וב-2015 בפסטיבל ישראל .
2012 - זוכת תו האיכות ואחד משלושת המופעים החזותיים הטובים באירופה לשנת 2013, מטעם ועדת –emix על עבודתה "העצב של השכן עמוק יותר"
2011 - זוכת פרס עיצוב התנועה והכוריאוגרפיה ביצירתה "העצב של השכן עמוק יותר" תיאטרון מחול חזותי, פסטיבל עכו.
2011 - זוכת פרס עיצוב התלבושות ביצירתה "העצב של השכן עמוק יותר" תיאטרון מחול חזותי, פסטיבל עכו.
2011 - פרס אנסמבל השחקנים, פסטיבל התיאטרון הבינלאומי "ואליס", פולין.
2010 - פרס רבינוביץ' עבור יצירה רב תחומית "העצב של השכן עמוק יותר"
2002 - פרס רבינוביץ' עבור משחק.
עמנואל שנפ (1904 – מרץ 1973) מהנדס, אבי תעשיית המצברים הישראלית.
שנפ נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית, למד בבית הספר הטכני בשרלוטנברג והוסמך כמהנדס חשמל וכימיה.
בשנים 1933-1934 תכנן את החשמל בארמון אכסינוגרד בבולגריה.
בשנת 1937 הוא יסד, יחד עם יואב אוירבוך את מפעל בת-אור לייצור מצברים.
היה זה מהמפעלים הראשונים בארץ ישראל לייצור מצברים.
בתחילת 1939 הוא לקח חלק בהקמת בית חרושת עדי לייצור מצברים שנפתח במפרץ חיפה, כמתכנן המפעל ומנהלה הטכני.
במרץ 1943, הולאם מבנה המפעל של עדי על ידי השלטונות כדי לייצר בו מצברים עבור הצבא הבריטי ושנפ עבר לנהל את המפעל המולאם.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה עבר שנפ לייצר מצברים עבור מפעל וולקן שהיה חלק מקונצרן כור.
במאי 1948, בנה שנפ דגם של מכונית חשמלית שיכולה להסיע מטען של 300 ק"ג למרחק של 125 קילומטר במהירות של 65 ק"מ לשעה.
בשנת 1951 הקים שנפ את מפעל ע.
שנפ ושות' בנתניה והיה בעל המניות העיקרי בחברה.
בתחילת שנות ה-60 מכר שנפ את חלקו במפעל ונסע לגרמניה להקים בה מפעל מצברים בחבל הרוהר.
שנפ נפטר ב-1973 ונקבר בבית העלמין הדרום.
כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, נציב שירות המדינה ויו"ר דירקטוריון בנק הפועלים.
שרון נולד בפולין, לאחר שאמו נסעה מארץ ישראל לבית הוריה ללדת אותו, וחזרה איתו לאחר הלידה.
הוא גדל בירושלים ובחיפה, למד בבית הספר הריאלי.
שירת כנוטר, עבר קורס מפקדי מחלקות בארגון "ההגנה".
שירת כקצין בצה"ל בחטיבה 7, שימש מפקד גדוד 12 וסגן מפקד חטיבת גולני וראש ענף מבצעים במחלקת מבצעים.
ב-1955 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
ב-1958 קיבל תואר ראשון בכלכלה ובמתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים וב-1960 סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה.
ב-1957 החל לעבוד במשרד האוצר, במחלקת המידע של מס הכנסה.
בתחילת 1960 מונה לסגן נציב מס הכנסה באמצע 1962 מונה לאחראי על מלוות החובה וקיבל את התואר סגן הממונה על הכנסות המדינה.
בתפקידו זה גם היה ממונה על הכנסת המחשוב לארגון.
בשנת 1965 יצא ללימודים בארצות הברית וב-1968 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במקביל שימש חוקר במעבדות IBM.
בשובו לישראל שימש מרצה במחלקה למחשבים שבאוניברסיטה העברית ולימד חקר ביצועים.
ב-1972 מונה למנכ"ל חברת קונטרול דאטה בישראל.
בינואר 1984 נכנס לתפקיד מנכ"ל משרד האוצר, כמינוי של יגאל כהן אורגד.
הוא התפטר מתפקידו באמצע השנה על רקע פריצת מסגרת התקציב לקראת הבחירות, אך מונה מחדש לתפקיד לאחר מספר חודשים, על ידי יצחק מודעי וכיהן בתפקיד עד 1987. בתקופה זו ריכז את צוות הכלכלנים ליישום תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. כמו כן כיהן כנציב שירות המדינה בפועל.
שרון המליץ על סגירת נציגויות רשות ההשקעות בארצות הברית ואי היענות מודעי להמלצתו הביאה למתח ביניהם.
בשנים 1988 עד 1990 עבד בבנק העולמי וב-1990 מונה לראש מטה הסדר הקיבוצים.
בשנים 1992 עד 1998 כיהן כיו"ר דירקטוריון בנק הפועלים.
נפטר ב-29 במאי 2021. הותיר ארבעה ילדים, נכדים ונינים.
אחד מבניו היה פרופ' אילן שרון, ארכאולוג ישראלי, באוניברסיטה העברית בירושלים, שהתמחה בתקופת הברזל ובתרבות הפיניקית.
בן נוסף, פרופ' ערן שרון, הוא פיזיקאי באוניברסיטה העברית.
עמק אָמוּק (או אמיק; בטורקית: Amik Ovası; בערבית: سهل العمق) שוכן בחלקה הדרומי של טורקיה, בחבל האטיי, בקרבת העיר אנטקיה (העיר העתיקה אנטיוכיה).
העמק ידוע באתרים הארכאולוגים הרבים שנמצאו בו.
העמק, המכונה גם "מישור אנטיוכיה", מוקף בהרים.
לעמק צורה של משולש: בקודקודו הצפוני של המשולש נמצאת העיר קיריהן (Kırıkhan), בקודקוד הדרום־מזרחי - העיר רֵיהנְלי (Reyhanlı), ובקודקוד הדרום־מערבי - העיר אנטקיה.
את העמק חוצה נהר האורונטס, שנשפך לים ליד עיר הנמל הקטנה Samandağ (סלאוקיה פייריה העתיקה).
שיטפונות נהר האורונטס הביאו לעמק אדמת סחף, שהפכו אותו לעמק פורה.
במרכז העמק השתרע בעבר אגם אנטיוכיה .
אגם זה, ששטחו היה בין 300–350 קמ"ר, נוצר מחסימתם בסחופת של אפיקי הנהרות שעברו בעמק בדרכם לאורונטס.
האגם שימש כמקור חשוב של דגים וצדפות לתושבי האזור.
האגם על הביצות שהקיפו אותו יובש בין שנות ה-50 לשנות ה-70 של המאה ה-20 לשם יצירת שדות חקלאיים והדברת המלריה.
במרכז האגם המיובש הוקם שדה־תעופה.
בתקופת הברזל התקיימה בעמק ממלכת אונקי, שנקראה בארמית "עמק".
האתרים העיקריים בעמק הם תל ג'ודאידה ותל טאיינאט.
אתרים אלה היו מיושבים מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה הביזנטית.
אתר נוסף הוא אללח', שהיה מיושב מתקופת הברונזה הקדומה ועד תקופת הברונזה המאוחרת; וכן גם תל ד'הב , השוכן בצמוד לתל ג'ודאידה וקשור אליו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נערכו בעמק סקרים ארכאולוגים על ידי המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו ועל ידי הארכאולוג הבריטי לנרד וולי.
המכון של אוניברסיטת שיקגו חזר וביצע בין השנים 1995–2005 סקרים מקיפים של האתרים הארכאולוגים בעמק.
עמק אימפריאל שוכן במחוז אימפריאל בקליפורניה שבארצות הברית.
העמק שוכן בדרום-מזרח דרום קליפורניה, ובו אזור עירוני שבמרכזו העיר אל סנטרו.
העמק גובל במזרח בנהר הקולורדו, בחלקו בימת סלטון במערב.
רחוק יותר מערבית שוכנים סן דייגו וגבול מחוז אימפריאל.
מצפון עמק קואצ'לה, שיחד עם עמק אימפריאל מהווים את שקע סלטון, או אגן קואצ'לה, כמו גם קו הגבול בין המחוזות אימפריאל וריברסייד, ומדרום קו הגבול הבינלאומי בין מדינת קליפורניה בארצות הברית לבין מדינת באחה קליפורניה במקסיקו.
המרקם התרבותי של האזור ממזג בין תרבויות של ארצות הברית ומקסיקו, בשל ההיסטוריה של האזור והמיקום הגאוגרפי לאורך הגבול הבינלאומי.
הכלכלה של עמק אימפריאל מתבססת על חקלאות.
העמק קיבל את שמו בהחלטה של חברת הפיתוח של קליפורניה במטרה למשוך מתיישבים לעמק.
המונחים "עמק אימפריאל" ו"מחוז אימפריאל" הם שמות נרדפים בקרב המקומיים.
רוב העמק שוכן מתחת לפני הים ובשל אפקט מדבר צל גשם כמעט לא יורדים בו משקעים.
יישובים קטנים קמו באזורים של אקוויפר טבעי בתחילת המאה ה-19 באתר של העיר מקסיקלי של ימינו, אבל התיישבות גדולה החלה רק בסוף המאה ה-19.
הניסיונות לגייס כסף לחברה החדשה כשלו, והתברר כי ביטי מעל בכספי החברה והיא פשטה רגל ב-1894.
רוקווד לא התייאש וב-1896 הקים את חברת הפיתוח של קליפורניה במטרה לגייס כסף, לבנות את התעלה ולמכור חלקות חקלאיות.
העבודה על תעלת ההטיה החלה מיד, ועוד בטרם זרמו מים בה החלה החברה למכור בהצלחה חלקות באזור המדברי ששמו שונה לשם הקליט "עמק אימפריאל".
ב-1904, בניסיון לפתור את הבעיה, הורה צ'ארלס רוקווד לפתוח פרצה בגדה של הנהר קולורדו, כשישה קילומטרים דרומית לשערי הכניסה המקוריים של תעלת אלאמו.
עמק אימפריאל משתרע לאורך 80 קילומטרים, מהקצה הדרומי של ימת סלטון דרומה לתוך מקסיקו, חלק משקע המשתרע מעמק קואצ'לה למפרץ קליפורניה.
העמק שוכן כמעט כולו מתחת לפני הים – 72 מטרים מתחת לפני הים בקצה של ימת סלטון.
האקלים המדברי שלו מאופיין בטמפרטורות קיצוניות ביום.
העמק היה פעם חלק ממפרץ קליפורניה, ונותק ממנו בשל הסחף שנערם במניפת הסחף שבדלתה של הקולורדו ממשקעים שהקולורדו חצב בגרנד קניון.
העמק, הגובל בדיונות חול והרים צחיחים, היה בלתי מיושב עד 1901, כאשר הושלמה כריית תעלת אלאמו שהזרימה את מי נהר הקולורדו לתוך העמק דרך מקסיקו.
מי השיטפונות בשנים 1905–1907 הרסו את תעלות השקיה ויצרו את ימת סלטון, שכיום מקבלת את מימיה מהנהר ניו (New River או Río Nuevo) ומי נגר מהחקלאות.
הנהרות בחלקו הדרומי של אגן ימת סלטון זורמים מדרום לצפון.
העמק גובל בנהר הקולורדו ממזרח, וחלקית בימת סלטון ממערב.
רחוק יותר מערבית שוכן מחוז סן דייגו.
מצפון עמק קואצ'לה, שיחד עם עמק אימפריאל מהווים את שקע סלטון, כמו גם קו הגבול בין המחוזות אימפריאל וריברסייד, ומדרום קו הגבול הבינלאומי בין קליפורניה בארצות הברית לבין באחה קליפורניה במקסיקו.
הטמפרטורות בקיץ עולות לעיתים קרובות על 38°C, אבל מסוף אוקטובר ועד אמצע אפריל הטמפרטורה היא נוחה יחסית, ולפעמים אפילו יכולה להגיע לטמפרטורות נמוכות בלתי צפויות במדבר.
במהלך החורף יש בעמק בממוצע שמונה שעות שמש ביום, והוא מקבל יותר אור שמש מכל מקום אחר בארצות הברית.
ממוצע המשקעים השנתי כפי שנמדד במשך 85 שנים הוא 74 מילימטרים, כשיוני הוא החודש היבש ביותר.
הפעם היחידה שירד שלג בעמק הייתה ב-12 בדצמבר 1932. השלג החל לרדת בשעה 08:45 בערב וב-5 בבוקר למחרת דווח על שכבת שלג בעובי 6 סנטימטרים.
באזור המטרופולין של אל סנטרו התגוררו ב-2008, על פי האומדן של לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, 163,972 תושבים, והוא מקיף את כל מחוז אימפריאל.
מרכזי האוכלוסייה העיקריים הם בראולי, קלקסיקו ואל סנטרו, שהיא מקום מושב המחוז.
במחוז אימפריאל חל הגידול היחסי הגדול ביותר בקליפורניה בין 2008 ל-2009, על פי משרד האוצר של קליפורניה.
קצב גידול של 2.2% בין 1 ביולי 2008 ו-1 ביולי 2009. קצב הגידול של המחוז היה באופן עקבי בין עשרת הראשונים ב-58 המחוזות של קליפורניה במשך שש שנים.
אל סנטרו היא המרכז התעשייתי הגדול ביותר בעמק אימפריאל, בהיותה מרכז ליצוא כמו גם משכן לעסקי המסחר, התחבורה, הסיטונאות והחקלאות.
יש גם שני מעברי גבול בינלאומי בסמוך עבור כלי רכב מסחריים ושאינם מסחריים.
על פי מפקד 2000 התגוררו בעיר 37,835 תושבים וב-2006 עלה מספרם ל-40,563. העיר שוכנת בגובה 20 מטרים מתחת לפני הים והיא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית השוכנת מתחת לפני הים.
כמחצית מהמועסקים באל סנטרו עובדים בסקטור המסחר והשירותים.
ניתן לחלק בצורה רופפת את הערים והקהילות בעמק אימפריאל לשלושה אזורים: עיירות חוף סלטון, ערי המדבר, ואזור אל סנטרו (האזור העירוני).
עיירות חוף סלטון הם היישובים הקטנים ביותר בעמק, בעבר היה מספר התושבים גדול יותר, אבל כלכלתם התבססה על שירותים לנופשים, ובשל מצבה הנוכחי של ימת סלטון אוכלוסייתם הולכת ומצטמצמת.
הערים והעיירות של אזור המדבר הם יישובים מבודדים משום שהם מרוחקים מהמרכז האורבני ואוכלוסייתם קטנה מאוכלוסיית היישובים סביב אל סנטרו.
הערים באזור אל סנטרו הם בדרך כלל גדולים מעיירות חוף סלטון וערי המדבר.
עיירות עם יותר מ-1,000 תושבים:
עיירות עם פחות מ-1,000 תושבים:
התעסוקה במחוז אימפריאל מבוססת בעיקר על המגזר הציבורי, חקלאות וקמעונאות שמייצגים 70% מכלל התעסוקה במחוז.
השירות הציבורי כולל שליש ממספר המועסקים.
חקלאות מהווה רבע מכל העבודות כאשר היבולים העיקריים הם אלפלפה, חסה, סלק סוכר וגזר.
הגידול בקמעונאות נגרם מהגידול באוכלוסייה בעמקים אימפריאל ומקסיקלי.
ב-2005 נפתח מרכז הקניות "קניון עמק אימפריאל" שמשך אליו קונים מאזור העמק, כולל תושבים ותיירים מעבר לגבול ממקסיקלי, התורמים למכירות הקמעונאיות של המחוז.
תיירות נחשבת כתעשייה משנית בעמק אימפריאל.
מבקרים רבים מגיעים לאזור כדי לבקר את ימת סלטון, האגם הגדול ביותר של קליפורניה, המקבל את מימיו מעודפים ומניקוז של תעלות ההשקיה, ואת דיונות אלגודונס.
יעד פופולרי נוסף הם הרי הגעש ובורות הבוץ של ימת סלטון, השוכנים בשדה פתוח בצד המזרחי של ימת סלטון.
הטמפרטורה של הבוץ היא בדיוק מעל טמפרטורת הסביבה וניתן ללכת ישר עד פתחי הפליטה.
עם זאת, זוהי מערכת טבעית והטמפרטורות משתנות.
המיקום מתאפיין במספר חרוטים אפורים המגיעים לגובה של שני מטרים ושקעים מלאים בוץ מבעבע.
תוואים אלה הן תוצאה של פעילות גאותרמית באזור.
טיולים בטרקטרונים הם פעילות פופולרית נוספת במהלך חודשי החורף.
"אזור הנופש המדינתי לרכבים דיונות הֶבֶּר" (Heber Dunes State Vehicular Recreation Area) שוכן דרומית לאל סנטרו, ומיועד בעיקר לתנועת רכבי שטח.
אזור הנופש של דיונות החול בעמק מושך אליו מאות אלפי נהגים חובבי נהיגת שטח בסופי שבוע טובים.
צפייה בעופות היא פעילות פופולרית, שכן באזור יש בתי גידול טבעיים ומינים נדירים.
בעמק אימפריאל יש מגוון של מסלולי גולף מצוינים לכל הרמות.
מסלולי הגולף הם בהוטוויל, בראולי ואל סנטרו.
מבצר פורט יומה שוכן על גדות נהר הקולורדו בוינטרהייבן.
הוא הוקם בתחילה לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1848, ושכן לראשונה כקילומטר לפני השפך של הנהר חילה.
מטרתו הייתה להגן על הקהילה של יומה באריזונה שזה עתה קמה בצד השני של נהר הקולורדו, ולהגן על הגבול הסמוך עם מקסיקו.
במרץ 1851 הועתק המוצב לגבעה קטנה על הגדה המערבית של הקולורדו מול העיר יומה באתר שבו היה קודם "מיסיון פוארטו דה פוריסימה קונספסיון" (Mission Puerto de Purísima Concepción).
באתר שכן קודם מחנה קלהון (Camp Calhoun) שהוקם ב-1849. פורט יומה הוקם על מנת להגן על הנתיב הדרומי של המהגרים לקליפורניה, ובמטרה להשקיט את האינדיאנים הלוחמניים בני הקווצ'אן (המכונים גם יומה) שהתגוררו באזור בקוטר 150 קילומטרים סביב המבצר.
שדה התעופה הצבאי של חיל הים האמריקאי באל סנטרו הוא משכן החורף של טייסת הראווה בלו איינג'לס.
משדה תעופה זה מתחילה עונת מופעי הראווה של הטייסת, מסורתית מחודש מרץ.
מרכז הירידים והתערוכה של עמק אימפריאל
מרכז הירידים והתערוכה של עמק אימפריאל (Imperial Valley Expo & Fairgrounds) הוא משכן ל"פייסטה והיריד של אמצע החורף בקליפורניה" (California Mid-Winter Fair and Fiesta), שהוא היריד המקומי במחוז.
הוא גם משכן למסלול מרוץ המכוניות בן 600 מטרים של עמק אימפריאל (Imperial Valley Speedway).
השם דיונות אלגודונס (Algodones Dunes) מתייחס לכלל השטח המאופיין על ידי דיונות חוליות בעוד שההגדרה המנהלית מתייחסת לחלק המנוהל על ידי לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית הקרוי "אזור הנופש דיונות החול אימפריאל" (Imperial Sand Dunes Recreation Area, לעיתים קרויים "Glamis Dunes" – "דיונות גלמיס").
דיונות החול אלגודונס הם דיונות החול הנרחבות ביותר בקליפורניה.
מערכת הדיונות משתרעת לאורך 60 קילומטרים בקצה המזרחי של האזור החקלאי של עמק אימפריאל ברצועה שרוחבה הממוצע 8 קילומטרים.
מערכת הדיונות מתחלקת לשלושה חלקים.
החלק הצפוני ידוע כ"ממות ואש" (Mammoth Wash – "נחל האכזב העצום").
דרומית לממות ואש שוכן "אזור הטבע הבראשיתי צפון דיונות אלגודונס" (North Algodones Dunes Wilderness) שהוקם ב"חוק הגנת המדבר של קליפורניה" (California Desert Protection Act) ב-1994. אזור זה סגור לכלי רכב ממונעים והגישה היא ברגל או על גב סוס.
האזור הגדול ביותר והמצוי בשימוש הנרחב ביותר מתחיל בכביש מדינתי 78 וממשיך דרומה מעבר לכביש בין-מדינתי 8. תצורות הדיונות הרחבות מציעות נוף ציורי, הזדמנות לראות צמחים ובעלי חיים נדירים, ומגרש משחקים לטרקטורונים וחובבים של סיורים מחוץ לשבילים הסלולים.
הדיונות פופולריות גם כאתר לסרטים והיו אתר לסרטים כדוגמת מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי.
נהר הקולורדו הוא יעד פופולרי לספורט המים כולל, דיג, שיט בסירות, סקי מים ואופנועי ים.
הנהר קולורדו זורם בדרום-מערב ארצות הברית וצפון-מערב מקסיקו, אורכו כ-2,330 קילומטרים, והוא מנקז חלק מהאזורים הצחיחים במדרון המערבי של הרי הרוקי.
הנהר זורם מצפון מאגם גרנד בקולורדו עד למפרץ קליפורניה.
עם זאת, במשך מרבית השנה לא זורמים מים בקולורדו מגבול ארצות הברית–מקסיקו למפרץ בשל ניצול המים לחקלאות ושתייה.
הר סלווישן (Salvation Mountain, "הר הישועה") הוא הר מלאכותי צבעוני צפונית לקאליפטריה, סמוך לסלאב סיטי (Slab City).
הוא בנוי מטיט, קש ואלפי ליטרים של צבע.
את ההר הקים לאונרד נייט (Leonard Knight) כדי להעביר את המסר כי "אלוהים אוהב את כולם".
מר נייט סירב לקבל תרומות ניכרות של כסף ועבודה מצד תומכים שרצו לשנות את המסר שלו של אהבה אוניברסלית למען או נגד קבוצות מסוימות.
הפארק המדברי המדינתי אנזה-בורגו (Anza-Borrego Desert State Park), שחלקים ממנו שוכנים בעמק אימפריאל הוא הפארק המדינתי הגדול ביותר בקליפורניה.
800 קילומטרים של דרכי עפר, 12 שטחי טבע בראשיתיים וקילומטרים של שבילי הליכה מאפשרים למבקרים הזדמנות שאין דומה לה לחוות את פלאיו של מדבר קולורדו.
הפארק קרוי על שמו של מגלה הארצות הספרדי חואן באוטיסטה דה אנסה (Juan Bautista de Anza) והשם הספרדי בורגו, או כבש גדול-קרניים.
בפארק מציע צפייה בנחלי אכזב, פרחי בר, חורשות דקלים, קקטוסים ונופים נרחבים.
המבקרים עשויים לראות קוקייה רצנית גדולה, עיט זהוב, שועל מקרוטיס, אייל פרדי שחור-זנב דרומי ותת-המין Ovis Canadensis cremnobates של כבש גדול-קרניים, כמו גם איגואנת המדבר, צ'קוואלה ועכסן עכני.
שוכן בסמוך לאוקטייו בהרי קויוט (Coyote Mountains), קניון המאובנים (Fossil Canyon) והאזור סביבו הוא אתר מעולה לחובבי סלעים וציידי מאובנים.
המאובנים במקום זה אינם דינוזאורים, אלא צדפות ואלמוגים מתקופת המיוקן כאשר האזור שכן מתחת לים.
"הנקיק הצבוע" (Painted Gorge), שוכן בצד המזרחי של הרי קויוט, בנוי מסלעי יסוד, סלעים מותמרים וסלעי משקע.
חום ותנועות טקטוניות יצרו צורות וצבעים מרהיבים.
כתום, אדום, סגול וסגלגל מעורבים בחום ושחור יוצרים לוח צבעים כאשר השמש מאירה עליהם ויוצרת צללים באתר גאולוגי מיוחד זה.
מקלט חיות הבר הלאומי אימפריאל
מקלט חיות הבר הלאומי אימפריאל (Imperial National Wildlife Refuge) מגן על בית גידול של חיות בר לאורך 50 קילומטרים של נהר הקולורדו התחתון באריזונה ובקליפורניה, כולל הקטע האחרון של הנהר לפני שהוא נכנס למקסיקו.
הנהר, האגמים והביצות שלצידו הם נווה מדבר ירוק, בניגוד להרים המדבריים המקיפים אותו.
זהו מקום מקלט וקינון לעופות נודדים וחיות בר מדבריות מקומיות.
מקלט חיות הבר הלאומי סוני בונו ימת סלטון
מקלט חיות הבר הלאומי סוני בונו ימת סלטון (Sonny Bono Salton Sea National Wildlife Refuge) שוכן 60 קילומטרים צפונית לגבול מקסיקו בקצה הדרומי של ימת סלטון.
המקלט שוכן בנתיב הנדידה הפסיפי (Pacific Flyway) של העופות הנודדים, הוא ייחודי בהיותו שוכן 69 מטרים מתחת לפני הים.
בשל מיקומו הדרומי, היותו מתחת לפני הים והיותו חלק ממדבר קולורדו נמדדים באתר טמפרטורות בין הגבוהות ביותר בארצות הברית.
הטמפרטורה ביום בין מאי לאוקטובר גבוהה בדרך כלל מ-38°C כשטמפרטורות בין 46°C ל-49°C נמדדו מדי שנה.
עיר הגבול מקסיקלי במקסיקו מציעה שירותים של עיר גדולה כדוגמת מוזיאונים, גן חיות, מרכז ספורט וכינוסים ושדה תעופה בינלאומי.
מבקרים חוצים מדי יום את הגבול מקלקסיקו בארצות הברית ברגל או במכונית.
מסעדות, דוכני טאקו, בתי מרקחת, בארים ומועדוני ריקודים הם חלק מהאטרקציות שמציעה העיר למבקרים.
דוכנים וחנויות רבות מוכרות חפצי אומנות ומזכרות מקסיקניים והם שוכנים גם במרחק הליכה קצר מהגבול.
בנוסף, תושבים רבים מקליפורניה, אריזונה ונבדה באים לקבל טיפולי שיניים או לשירותי רפואה במקסיקלי משום שהם זולים יותר מהמקבילים בארצות הברית.
הגיל המינימלי המותר לשתיית אלכוהול במקסיקו הוא 18 (בהשוואה ל-21 בארצות הברית), וחוק זה הפך את מקסיקלי ליעד נפוץ לביקורים בסוף שבוע של תלמידי בתי ספר תיכונים וסטודנטים מדרום קליפורניה.
העיר שוכנת קרוב למוקד של רעידת האדמה בבאחה קליפורניה ב-4 באפריל 2010.
אף שהאזור שוכן בקטע ממדבר סונורה המכונה מדבר קולורדו, שבו יש טמפרטורות גבוהות ומעט משקעים (כ-76 מילימטרים בממוצע לשנה), הכלכלה מבוססת במידה רבה על החקלאות בעזרת השקיה, שמימיה מגיעים כולם מנהר הקולורדו דרך התעלה הכול-אמריקנית.
אלפי דונמים של קרקע חקלאית משובחת הפכו את המדבר לאחד מהאזורים החקלאיים הפוריים ביותר בקליפורניה המגדל יבולים בשווי של מעל למיליארד דולר מדי שנה.
חקלאות היא התעשייה הגדולה ביותר בעמק אימפריאל, כשמעל לרבע מכלל המועסקים בעמק עובדים בחקלאות.
המחיר לסביבה הוא שדרומית לתעלה הנהר קולורדו לא זורם מעל לקרקע אל מקסיקו במשך מרבית השנה.
מערכת נרחבת של תעלות, סכרי ביקורת וצינורות מזרימה את המים לכל רחבי העמק.
המערכת מהווה את נפת ההשקיה אימפריאל (Imperial Irrigation District) או בראשי תיבות IID.
מערכת חלוקת המים כוללת מעל ל-2,300 קילומטרים של תעלות ומעל ל-1,800 קילומטרים של צינורות.
מספר התעלות והצינורות השונים עולה על מאה.
המים המיובאים ועונה הארוכה שבה ניתן לגדל מאפשרים שני מחזורים של יבולים בשנה, ועמק אימפריאל הוא מקור עיקרי בחורף לפירות וירקות, כותנה ודגנים לשוק האמריקני והבינלאומי.
אלפלפה הוא יבול עיקרי נוסף שגדל בעמק אימפריאל.
עודפי המים מהשדות מוזרמים דרך מערכת הניקוז התת-קרקעית לימת סלטון, שתוכננה לשמש מאגר למי נגר מחקלאות, כאשר השיקולים של איכות הסביבה לא נלקחו בחשבון.
עמק אימפריאל הפכה לחממה למיזמים של אנרגיה מתחדשת, הן אנרגיה סולארית והן אנרגיה גאותרמית.
תופעה זו מונעת בחלקה על ידי ההתחייבות של קליפורניה לייצר 33% מהחשמל שלה ממקורות מתחדשים עד 2020, קרינת השמש הגבוהה כל השנה, האבטלה הגבוהה, הקרבה למרכזי אוכלוסייה גדולים על החוף, וכן שטחים גדולים של ארץ המדבר שלא ניתן לנצלם לכל מטרה אחרת.
מרבית הקרקעות המתאימות לייצור אנרגיה ירוקה שייכת לממשל הפדרלי (לשכת ניהול הקרקעות).
נכון לאפריל 2008 קיבלה הלשכה 163 בקשות להקמת מיזמים של אנרגיה מתחדשת על שטחים בגודל 6,500 קילומטרים רבועים בקליפורניה, "כמעט כולם מתוכננים לעמק אימפריאל ולמדבר צפונית לעמק".
ב-2012 רכשה חברת סינתטיק גנומיקס (Synthetic Genomics) 33 דונם בעמק אימפריאל שבו היא מגדלת אצות במטרה להפיק מזון ודלק.
עמק אימפריאל ועמק מקסיקלי שותפים לקשר בינלאומי של התרבויות האמריקנית וההיספנית.
בצד של ארצות הברית, רוב התושבים הם אמריקנים-מקסיקנים או ממוצא לטינו-אמריקני, בעוד שהצד המקסיקני הושפע מאוד מהתרבות האמריקנית במשך עשרות רבות של שנים.
בעמק יש ייצוג רב-גזעי של אמריקנים ממוצא שחור, אירופאי, ממזרח ומדרום אסיה ואינדיאנים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 13 נפשות לקילומטר רבוע.
היו במחוז 43,891 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 4 יחידות דיור לקילומטר רבוע.
ההרכב האתני של המחוז היה 49.4% לבן, 4.0% שחור או אפרו-אמריקני, 1.9% ילידים אמריקאים (אינדיאנים), 2.0% אסיאתיים, 39.1% בני גזעים אחרים ו-3.7% משני גזעים או יותר.
72.2% מהאוכלוסייה היו היספנים או לטינו מכל גזע.
65.7% דיברו ספרדית כשפתם הראשונה ו-32.3% אנגלית.
היו 39,384 משקי בית, בהם 46.7% היו עם ילדים מתחת לגיל 18 המתגוררים עמם, 57.7% היו זוגות נשואים החיים יחד, 17.1% היו נשים ללא נוכחות של בעל, ו-20.1% לא היו משפחות.
17.1% מכלל משקי הבית היו בודדים ו-8.1% היו אנשים בגיל 65 ומעלה שגרים לבדם.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 31,870 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 35,226 דולר.
ההכנסה החציונית של גברים הייתה 32,775 דולר ושל הנשים 23,974 דולר.
ההכנסה לנפש במחוז הייתה 13,239 דולר.
מחוז אימפריאל הוא מעוז דמוקרטי בבחירות לנשיאות, לקונגרס ולרשויות המקומיות.
הרפובליקני האחרון שזכה ברוב במחוז היה ג'ורג' הרברט ווקר בוש בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988.
ב-4 בנובמבר 2008 הצביעו 69.7% מהמשתתפים בהצבעה במחוז אימפריאל בעד הצעה 8, אשר תיקנה את חוקת קליפורניה שאסרה על נישואים חד-מיניים, התמיכה הגדולה ביותר להצעה מאשר כל מחוז דמוקרטי אחר.
מחוז אימפריאל מיוצג בקונגרס של ארצות הברית על ידי המחוז ה-51 של קליפורניה, במחוז ה-56 של אספת הנבחרים של קליפורניה ובמחוז ה-40 של הסנאט של קליפורניה.
עמנואל שרפנטייה היא ביוכימאית צרפתייה, המכהנת כראש מכון מקס פלאנק לפתוגנים בברלין.
כלת פרס וולף לרפואה לשנת 2020 על "פענוח וניתוב מחדש של מערכת החיסון החיידקית CRISPR/Cas9 לעריכה של הגנום", וכלת פרס נובל לכימיה לשנת 2020 (יחד עם ג'ניפר דאודנה).
שרפנטייה נולדה בז'וביזי-סור-אורז' שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת.
בשנים 1986–1992 למדה ביולוגיה, ביוכימיה וגנטיקה באוניברסיטת פייר ומארי קירי וסיימה תואר שלישי.
לאחר מכן שימשה עוזרת הוראה במוסד.
לאחר ששבה לאירופה מונתה לראש מעבדה באוניברסיטת וינה.
היא עבדה במעבדות מקס פרוץ באוסטריה וב-2009 עברה לאוניברסיטת אומאו בשוודיה.
בשנים 2013–2015 שימשה ראש מחלקה במרכז הלמהולץ למחקר זיהומים.
ב-2015 מונתה לראש מחלקה במכון מקס פלאנק לביולוגיית זיהומים.
ב-2018 הקימה יחד עם אגודת מקס פלאנק את המכון לפתוגנים אותו היא מנהלת.
שרפנטייה התפרסמה בזכות עבודתה עם ג'ניפר דאודנה בנושא הקריספר.
ב-2012 פורסם בכתב העת Science, מאמרן שכתבו יחד עם ארבעה חוקרים נוספים, על המחקר פורץ הדרך בתחומו.
שרפנטייה היא המייסדת של החברות "CRISPR Therapeutics" ו-"ERS Genomics" שהוקמו במטרה לקדם פיתוח טכנולוגיות הנדסה גנטית של CRISPR-Cas9 ליישומים ביוטכנולוגיים וביו רפואיים.
ב-2020 זכתה בפרס נובל לכימיה יחד עם ג'ניפר דאודנה על חלקן בפיתוח השיטה לעריכה גנטית - קריספר.
שרפנטייה זכתה לאורך הקריירה בפרסים והוקרות רבים, בהם:
עמק אוונס הוא עמק צחיח במחוזות איניו ומונו במזרח קליפורניה בארצות הברית.
העמק משתרע מזרחית לרכס סיירה נבדה, דרומית-מערבית להרים הלבנים (White Mountains), וצפונית-מערבית להרי איניו (Inyo Mountains), בקצה המערבי של האגן הגדול.
פסגות ההרים מכל צד של העמק (כולל הר ויטני) מגיעים עד לגובה של 4,300 מטרים מעל פני הים כשקרקעית העמק היא בגובה 1,200 מטרים מעל פני הים, ולכן הוא אחד העמקים העמוקים ביותר בארצות הברית.
רכס סיירה נבדה מטיל צל גשם ולכן מכונה עמק אוונס "הארץ מועטת הגשמים" (The Land of Little Rain).
בעמק זרם הנהר אוונס, החל מהקלדרה הגדולה לונג ואלי קלדרה בצפון ועד אגם אוונס , אגם סגור בדרום העמק.
רוב מימיו של הנהר הוסטו בתחילת המאה ה-20 למוביל המים של לוס אנג'לס (Los Angeles Aqueduct), המקור למחצית מכמות המים שצורכת העיר לוס אנג'לס, ואגם אוונס הוא כיום אגם יבש באופן קבוע.
העמק היה ידוע לשמצה כאתר שבו התרחשו חלק מהאירועים הממושכים והעזים ביותר של מלחמות המים של קליפורניה.
אירועים אלו נתנו השראה להיבטים של הסרט "צ'יינהטאון".
העיירות בעמק כוללות את בישופ (Bishop), לון פיין (Lone Pine), אינדפנדנס (Independence) וביג פיין (Big Pine).
הכביש הראשי בעמק אוונס הוא כביש 395 של ארצות הברית.
עמק אוונס הוא גראבן, מונח בגאולוגיה מבנית המתאר גוש סלע שקוע בין שני העתקים מקבילים.
העמק הוא הגראבן המערבי ביותר בפרובינציית אגן ורכס.
העמק הוא גם חלק משקע המשתרע מאורגון ועד עמק המוות המכונה נתיב ווקר (Walker Lane).
השוליים המערביים של מרבית העמק כוללים מורנות שמקורם בסיירה נבדה.
ערימות בלתי ממוינות אלו של סלעים, גושי סלע ואבק נדחפו למקומם הנוכחי באמצעות קרחונים שזרמו מהרכס בעידן הקרח האחרון.
דוגמה מצוינת למורנה היא בכביש 168 של קליפורניה כשהוא מטפס באזור גושי הסלע המכונה "ארץ החובצה" (Buttermilk Country).
גראבן זה נוצר כתוצאה מסדרה ארוכה של רעידות אדמה שהשקיעו את הגראבן והרימו את הסיירה נבדה.
לדוגמה, רעידת האדמה של 26 במרץ 1872, שהחריבה כמעט לחלוטין את היישוב לון פיין, והייתה בדרגה 7.1 בסולם ריכטר, השלישית בעוצמתה בהיסטוריה של רעידות האדמה בקליפורניה.
הגראבן גדול בהרבה ממה שהעומק הנוכחי של העמק מרמז.
מחקר כבידה הראה שאת מרבית הגראבן ממלאת שכבה בעובי של כ-3,000 מטרים של סלעי משקע, ושמתלול תלול מאוד קבור מתחת לחלקו המערבי של העמק.
חלקו העליון של מתלול זה נחשף בהרי אלבמה (Alabama Hills).
על אף השכבה העבה של המשקעים הממלאה את העמק, הוא העמק העמוק ביותר באמריקה הצפונית, כשיש פער גובה של 3,282 מטרים בין פסגת הר ויטני, ההר הגבוה ביותר בארצות הברית מחוץ לאלסקה, בגובה 4,418 מטרים, וקרקעית העמק בלון פיין בגובה 1,136 מטרים.
המרחק האופקי בין שני האתרים הוא 20 קילומטרים.
יש בעמק אוונס הרי געש קטנים רבים, כדוגמת הר קרטר (Crater Mountain).
אתרים של עמודים משושים של בזלת מצויים למשל באתר ליטל לייק (Little Lake).
הצמחים בעמק מותאמים לבית גידול של אגם יבש.
העמק היה מיושב בשלהי הפרהיסטוריה המאוחרים על ידי הילידים בני שבט הטימבישה (Timbisha, קרויים גם פנאמינט (Panamint) או קוסו (Koso)) בקצה הקיצוני הדרומי סביב אגם אוונס, ועל ידי בני שבט מונו (המכונים גם פאיוט של עמק אוונס) בחלקים המרכזיים והצפוניים של העמק.
ילידים אלו היו בעיקר ציידים-לקטים, אם כי הם גם עסק מעט בחקלאות מבוססת השקיה.
הטימבישה מדברים בשפת טימבישה, שפה נומית, ענף במשפחת השפות היוטו-אצטקיות.
השפות הקרובות ביותר הן שפת שושוני ושפת קומנצ'י.
בני שבט מונו המזרחי מדברים ניב של שפת מונו שגם היא שפה נומית, אבל קרובה יותר לשפתם של הפאיוט הצפוניים.
בני הטימבישה מתגוררים כיום בעמק המוות ביישוב פרנס קריק, אף שלמרבית המשפחות יש בתי קיץ ביישוב לון פיין.
בני שבט מונו המזרחי מתגוררים בכמה יישובים בעמק מלון פיין ועד בישופ.
קשרי מסחר בין הילידים של עמק אוונס ושבטי החוף כדוגמת צ'ומאש הוכחו באמצעות עדויות ארכאולוגיות.
ב-1 במאי 1834 נכנס ג'וזף רדפורד ווקר (Joseph Reddeford Walker), איש הרים וסייר מנוסה לעמק אוונס דרך מעבר ווקר (Walker Pass).
ווקר והקבוצה בת 52 איש שהוביל סיירו במעלה העמק בדרכם בחזרה לאגן המבולדט (Humboldt Sink), וממנו במעלה הנהר המבולדט אל הרי הרוקי.
העמק קיבל את שמו הנוכחי ב-1845 כאשר ג'ון פרימונט קרא לעמק, לנהר ולאגם על שם ריצ'רד אוונס (Richard Owens), אחד ממורי הדרך שלו.
בעקבות הבהלה לזהב של קליפורניה הגיעו מתיישבים לעמק בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 והקימו חוות לחיות משק וכרו מכרות.
הם חיפשו זהב, אבל מצאו רק מעט כסף, עופרת ואבץ.
עימותים עם הילידים החלו עקב פלישת הלבנים לשטחם שהשתלטו על חלק ממקורות המים.
ב-4 ביולי 1862 הוקם פורט אינדיפנדס (Fort Independence) באוק קריק (Oak Creek), סמוך ליישוב אינדפנדנס של ימינו, בתקופת מלחמת האינדיאנים של עמק אוונס (Owens Valley Indian War).
ב-1863 הועברו בכפייה כ-1,000 מבני הפאיוט לשמורת אינדיאנים בפורט טג'ון (Fort Tejon), כ-200 קילומטרים דרומית משם.
כמעט כולם שבו בשנים אחר-כך, כשהם מועסקים חלקית בחוות והמשיכו באורח החיים המסורתי שלהם.
ב-1900 הפעילה הלשכה לענייני אינדיאנים שלושה בתי ספר בעמק.
המכרות הידלדלו סביב 1880, וכלכלת העמק התבססה על חקלאות בלבד, אם כי הריחוק של העמק ממרכזי אוכלוסייה הקשתה על מכירת התוצרת.
המצב השתפר לאחר שהגיעה מסילת הברזל של קרסון וקולורדו (Carson & Colorado Railroad) לעמק באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19. החקלאים בנו תעלות השקיה על מנת לנצל בצורה המיטבית את המים בעמק.
בין 1905 ל-1910 הציעה "חברת שיפור עמק אוונס" (Owens Valley Improvement Company) להקים מטעי פירות בעמק.
ביישוב חדש בשם מאנזנר (Manzanar – מספרדית – "מטע תפוחים") התיישבו כמה משפחות וגידלו פירות שונים, בעיקר תפוחים.