tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה באקדמיה ז'וליאן במשך שלוש שנים; למד אצל ז'ול לפבר וטוני רובר-פלרי וערך את התערוכה הקטנה הראשונה שלו ב-1896.
לאחר מכן עבר לסנקט פטרבורג, שם התקבל לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות ולמד אצל ארכיפ קוינג'י.
משנת 1897 השתתף בתערוכות השנתיות שם ובשנת 1898 זכה בתואר "אמן" על ציורו "בית האלוהים".
לאחר 1917, הוא עזר בעיצוב אירועים וחגיגות מהפכניות, ארגן מופעי אמנות ואייר ספרי ילדים.
הוא גם השתתף בתערוכות האחרונות של הנודדים וב-1925 הפך לחבר ב"אגודת אמני המהפכה הרוסית".
במהלך העשור האחרון לחייו, הוא הציג קבוע באירועי האמנות הרבים בחסות המדינה וזכה להצלחה במיוחד ב"תערוכת היובל לאמנות התיאטרון והדקורטיבית" ב-1927.
ניתן לראות את יצירותיו במוזיאונים ברחבי רוסיה, אוקראינה, בלארוס וגם בארמון בלוודר בווינה שבאוסטריה.
ויקטור הרטמן היה אדריכל וצייר רוסי.
הוא היה קשור ל, מצפון למוסקבה, שנרכשה ונשמרה החל ב-1870 על ידי התעשיין והפילנתרופ סאווה מאמונטוב, והתחייה הרוסית.
ויקטור הרטמן נולד בסנט פטרבורג למשפחה ממוצא גרמני.
הוא התייתם בגיל צעיר וגדל בביתם של אחותה של אמו ובעלה אלכסנדר המיליאן, שהיה אדריכל ידוע.
הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות ובהתחלה התחיל לעבוד ב.
הוא גם עבד כאדריכל ושרטט, בין השאר, עבד על האנדרטה למלאת אלף שנה לרוסיה בנובגורוד, שנחנכה בשנת 1862. את רוב ציורי המים ורישומי העיפרון עשה במסעות מחוץ לרוסיה בשנים 1864 עד 1868, יחד עם איוואן רופט.
הרטמן היה מהאמנים הראשונים שכלל מוטיבים רוסיים מסורתיים ביצירתו.
מאז שולדימיר סטאסוב הכיר אותו לחוג של מילי באלקירב ב-1870, הוא היה חבר קרוב של המלחין מודסט מוסורגסקי.
לאחר מותו המוקדם של הרטמן ממפרצת בגיל 39 בלבד, הוצגה תערוכה של למעלה מ-400 מציוריו באקדמיה לאמנויות יפות בסנט פטרסבורג, בפברואר ומרץ 1874. התערוכה נתנה השראה למוסורגסקי להלחין את הסוויטה שלו "תמונות בתערוכה".
רוב היצירות שהוצגו בתערוכה של 1874 אבדו.
ויקטור יעקובלביץ' חסין (20 ביוני 1915 – 14 בינואר 1944) היה טייס ואלוף הפלות (לזכותו 10 הפלות אישיות של מטוסי אויב) יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
ויקטור חסין נולד בעיר ויניצה (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה) במשפחה יהודית.
למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן בבית הספר מקצועי.
עבד כמסגר במפעל כימי בויניצה, בשעות הפנאי היה חבר במועדון טיס ולמד להטיס מטוסים קלים.
בשנת 1939 התגייס לצבא האדום.
הוכשר כטייס בבית ספר לתעופה צבאית בעיר אודסה.
בסיום הלימודים הוצב ביחידת מטוסי יירוט מדגם "פוליקרפוב I-153".
מהיום הראשון של הפלישה הנאצית לברית המועצות נטל חלק בלחימה.
הוא לחם בדרום מזרח אוקראינה.
בדצמבר 1941 הועבר ליחידה, אשר לחמה באזור חרקוב.
עבר הסבה למטוסי יאק 1. נטל חלק בקרב חרקוב השני.
לאחר הכישלון בקרב נסוג עם יחידתו לסטלינגרד.
באוקטובר 1942 עבר הסבה למטוסי יאק-7. בסוף 1942 מונה למפקד טייסת.
לאחר קרב סטלינגרד הועברה היחידה, בה שירת חסין, לחזית המרכז.
לחם באזור העיר דמיאנסק שבמחוז נובגורוד.
ב-27 בפברואר 1943 נפצע קשה בקרב אווירי ונאלץ לנטוש את מטוסו.
במשך 3 ימים הוא זחל בשלג עד שהגיע אל קווי הצבא האדום.
מיוני 1941 עד פברואר 1943 ביצע ויקטור חסין 659 גיחות מבצעיות, השתתף ב-257 קרבות אוויר, במהלכן הפיל 10 מטוסי אויב באופן אישי ועוד 5 מטוסים ביחד עם טייסים אחרים.
על כך עוטר במאי 1943 בתואר גיבור ברית המועצות.
לאחר שהחלים מפציעתו הועבר לשרת ביחידת ניסוי מנועי מטוסים במוסקבה.
בשנת 2008 הוצבה אנדרטה לזכרו בעיר הולדתו ויניצה.
10 הפלות מטוסי אויב רשמיות, 5 נוספות יחד עם טייסים אחרים.
דגם מטוס אויב מספר הפלות מסרשמיט Bf 109 7 פוקה-וולף Fw 190 2 יונקרס Ju 88 1.
ויקטור פרדריק וייסקופף (Victor Frederick "Viki" Weisskopf; 19 בספטמבר 1908 - 22 באפריל 2002) היה פיזיקאי תאורטי יהודי אמריקאי יליד אוסטריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוביל את קבוצת החטיבה התאורטית של פרויקט מנהטן בלוס אלמוס, ולאחר המלחמה פעל נגד הפצת נשק גרעיני.
וייסקופף נולד בווינה למשפחה יהודית.
בשנת 1931 קיבל את תואר דוקטור בפיזיקה באוניברסיטת גטינגן בגרמניה.
ההצטיינות שלו בפיזיקה הובילה לעבודה עם הפיזיקאים הגדולים שחקרו את האטום, ורנר הייזנברג, ארווין שרדינגר ווולפגנג פאולי, ובמיוחד נילס בוהר, שהדריך את וייסקופף במכון שלו בקופנהגן.
בסוף שנות ה-30 הוא הבין שכיהודי הוא צריך לצאת מאירופה ובוהר עזר לו למצוא משרה בארצות הברית.
בשנות ה-30 וה-40 תרם רבות לפיתוח תורת הקוונטים, במיוחד בתחום האלקטרודינמיקה הקוונטית.
לדבריו, ביטחון עצמי נמוך באשר ליכולותיו המתמטיות עלה לו בפרס נובל כאשר לא פרסם תוצאות (שהתבררו כנכונות) לגבי מה שמכונה כיום הסחת לם.
אף על פי כן, הוא היה מועמד לפרס נובל לפיזיקה מספר פעמים מאוחר יותר בקריירה שלו.
מ-1937 עד 1943 היה פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת רוצ'סטר.
שם פגש את אסתר קונוול, סטודנטית לתואר שני וביחד הם גיבשו את תאוריית קונוול-וייסקופף, המתארת את תנועת האלקטרונים דרך מוליכים למחצה ואשר הובילה להבנה טובה יותר של מעגלים משולבים, ידע שהפך חיוני למחשוב מודרני.
לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרף לפקולטה לפיזיקה ב-MIT, ובהמשך מונה לראש המחלקה.
בשנת 1956 הפך לאחד החברים המייסדים של הוועדה ללימודי מדעי הפיזיקה (PSSC) ב-MIT, ופיתח תוכנית לימודים להוראת פיזיקה בבית הספר התיכון.
ב-MIT הוא עודד סטודנטים לפיזיקה לשאול שאלות ולא רק לשנן את משוואות הפיזיקה.
הוא היה מורה אהוב, ושמח לעסוק בבעיית פרמי, ולאחר מכן לעזור לתלמידים למצוא תשובות משוערות.
לדוגמה, הוא חישב את הגובה המקסימלי האפשרי של הר על פני כדור הארץ, מתוך קבועים פיזיקליים בסיסיים ידועים.
התוצאה הסופית הייתה באותו סדר גודל כמו הגובה הידוע של הר האוורסט.
בהמשך התאים את חישוביו גם למאדים ולצדק; כאשר תוצאות הסקר של Mars Orbiter Mission התגלו מאוחר יותר, הן תאמו את הגובה אותו חישב.
וייסקופף היה מייסד שותף וחבר מועצת המנהלים של "איגוד המדענים המודאגים".
היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים ובאגודה הפילוסופית האמריקאית.
כיהן כנשיא האגודה האמריקנית לפיזיקה (1960–1961) וכנשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1976–1979).
מונה על ידי האפיפיור פאולוס השישי כאחד מבין 70 חברי האקדמיה האפיפיורית למדעים ב-1975, וב-1981 הוביל צוות של ארבעה מדענים שנשלחו על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני לשוחח עם הנשיא רונלד רייגן על הצורך לאסור את השימוש בנשק גרעיני.
1971: זוכה ראשון בפרס ההרצאות לזכר ג'ורג' גאמוב מאוניברסיטת קולורדו בולדר
1972: הפרס העולמי ע"ש סינו דל דוקה
1982: עיטור אוסטרי למדע ואמנות
1983: פרס ע"ש ג'יי רוברט אופנהיימר
1990: פרס לודוויג ויטגנשטיין של קרן המדע האוסטרית
1991: מדליית הרווחה הציבורית (האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית)
2000: מדליית זהב של הרפובליקה של אוסטריה
אשתו הראשונה, אלן טוודה, נפטרה בשנת 1989. ויסקופף נפטר ב-22 באפריל 2002, והותיר אחריו את אשתו השנייה דושה, שהייתה בתו של קורבן ליל הסכינים הארוכות וילי שמיד.
ויקטור וארקוני, (במקור מיקשה וייס, בהונגרית: Várkonyi Mihály; באנגלית: Victor Varconi, קישווארדה, 31 במרץ 1891 – סנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית, 26 ביולי 1976) היה שחקן יהודי-הונגרי-אמריקאי, אחד מכוכבי הראינוע (סרט אילם) ההונגריים והאמריקאים.
מיקשה וייס נולד במשפחה יהודית כילד שביעי של סוחר הבקר הרמן וייס ושל רגינה גרוס.
אביו שלח ללמוד את הילד המוכשר וחריף השכל, שבלט בכישרונו כנואם כבר בחוג הקריאה של יום ראשון של בית הספר חטיבת ביניים.
אף על פי שהנער המתבגר היה מוקסם יותר מהשירים מאשר המספרים, הוא נסע עד מהרה לקושיצה ומשם לבודפשט, לבית ספר תיכון למסחר.
לאחר סיום לימודיו עבד כמנהל חשבונות ולאחר מכן בחברת ביטוח.
לבסוף, בעידוד מורה שלו, הוא פנה לבית הספר למשחק בבודפשט ומיד נמנה עם עשרת התלמידים שנבחרו.
בין 1910 לבין 1912, הוא היה סטודנט באקדמיה לדרמה (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע).
כבר כסטודנט העיתונים שיבחו אותו, כבעל מראה בר מזל ועתיד מזהיר.
במהלך כמעט חצי המאה של הקריירה שלו, הוא שיחק ביותר מ-120 סרטים, מתוכם 38 סרטים אילמים שנעשו בהונגריה.
הוא היה שובר הלב הראשון של תעשיית הקולנוע ההונגרית.
בין השנים 1913–1945 לא חלפה שנה אחת מבלי שהוא הסריט, אבל גם לאחר מכן הופיע בכמה סרטי קולנוע אמריקאים במשך כמה שנים.
בשנות ה-50 הוא עבר לסדרות טלוויזיה.
סרטו האחרון היה סרט המדע הבדיוני מ-1959, "צוללת אטומית", בו גילם מדען.
במהלך הקריירה הארוכה שלו שיחק שוברי לב שובי לב, נבלים מתוחכמים, דמויות היסטוריות ידועות, אך בעיקר זרים מסתוריים.
הוא קיבל את תפקידו הקולנועי הראשון בסרט "מרטה" בשנת 1913 באולפן הקולנוע המפורסם בקלוז', שהיה גם ההופעה הקולנועית הראשונה של השחקנית המפורסמת שארי פדאק.
באותה שנה, הוא שיחק את התפקיד הראשי הראשון שלו בסרט בשם "הקולט הצהוב", שהופק גם הוא בקלוז'.
מאז ועד 1919 הופיע בשישה או שבעה סרטים בשנה, ולפעמים אפילו יותר.
ב-1916 כינה העיתון בודפשטי הירלפ את וארקוני "שחקן הקולנוע ההונגרי הטוב ביותר", ואכן, במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-20, הוא היה אולי השחקן הצעיר והגבר הפופולרי ביותר בהונגריה.
משנת 1915 שירת כקצין בצבא, למשל היה בחזית המזרחית הרוסית.
במקרים כאלה הוא קיבל אישור לצאת לצילומים.
לאחר סיפוח קלוז' לרומניה, הפך לחבר בתיאטרון הלאומי בבודפשט בין אוקטובר 1918 ליוני 1920, אך הופיע באותה תקופה גם בתיאטרון מדאץ'.
הוא גר במלון רויאל, מה שמוכיח שהוא בוודאי היה כוכב מרוויח מאוד.
כשחברת הסרטים הגרמנית UFA הציעה לו חוזה, הוא ביקש ממנהל התיאטרון הלאומי חופשה של 6 חודשים, אך מכיוון שזו לא הוארכה, הוא נפרד מהתיאטרון ולא חזר לבמה והתמקד אך ורק על הקריירה הקולנועית שלו.
הוא עבד בברלין בין השנים 1920–1921 ולזמן קצר ב-1930. ההצלחה הקולנועית הגרמנית הראשונה, שהוקרנה גם בבתי הקולנוע בהונגריה בקיץ 1921, הייתה הסרט ורה ויולטה – ששמו במקור Arme Violetta – סיפורה של מוכרת פרחים.
בתפקידים הראשיים היו פולה נגרי ווארקוני.
בעוד שהפקת סרטים כמעט הופסקה בהונגריה בתחילת שנות העשרים, הוא גם הופיע ב-10 סרטים בגרמניה במהלך הקריירה הקולנועית בת השנה שלו בברלין.
עם הופעת הסקטים המדברים, בניגוד לכוכבי ראינוע אחרים, הקריירה שלו לא נעצרה.
בשל חסרונותיו הלשוניים, הוא שיחק רק זרים שדיברו אנגלית במבטא, רצוי זרים דוברי סלאבית או ספרדית.
זה כבר היה התפקיד הראשי של סרט המדבר הראשון שלו, Thunder capitane, בו גילם שודד מקסיקני, והסרט הוקרן בבכורה בדצמבר 1930 בארצות הברית.
עם זאת, מעניין שהוא לא גילם דמות ממוצא הונגרי בהוליווד, אך במקביל הופיע ב"הגמל השחור" (1931) לצד שחקן הונגרי מצליח אחר, בלה לוגוסי.
בינתיים, הוא ניסה את כוחו גם בכתיבת תסריטים, וכתב את חוויותיו במלחמת העולם הראשונה בסרט האנגלי מ-1934 Menace.
וארקוני גילם בו מהנדס שאחראי על מטעני חבלה במהלך המלחמה.
פצוע, משוחרר לאחר ניתוח מוח, הוא ממשיך כמעט בהיסח הדעת להפציץ אזרחים חפים מפשע עד שהוא מרגיש כמו עצמו על מעשיו הנוראים.
הוא חזר לארצות הברית באמצע שנות ה-30, שם קיבל אזרחות אמריקאית ב-1940. בסרטו האנטי-נאצי של ג'ון פארו מ-1944 "כנופיית היטלר" (The Hitler Gang), הוא התבקש לגלם את "האדון" השני של הרייך השלישי הגרמני, את רודולף הס סגנו של היטלר באותה התקופה.
בשנות ה-50 היה עובד של רדיו ניו יורק, וגם חזר לבמה וקיבל תפקידים בבתי הקולנוע בברודוויי, עבד גם בהפקות טלוויזיה, ופרש מעשיית קולנוע בגיל 68. אף על פי שלא חזר להונגריה, הוא הודה בביוגרפיה שלו Not Enough To Be Hungarian שמעולם לא שכח את מוריו והמאסטרים ההונגרים שלו.
הם חיו בנישואים למופת במשך 30 שנה, ובביתם ההוליוודי התקיימו חיי חברה נהדרים.
ב-1949, לאחר מות אשתו, נישא בשנית.
אשתו השנייה הייתה השחקנית לילי וארקוני עד מותה בגיל 85. הוא מת מהתקף לב בביתו בלוס אנג'לס ב-1976.
וויליאם שייקספיר: מהומה רבה על לא מאומה.
ויקטור ז'ירמונסקי היה, בלשן וחוקר ספרות סובייטי ממוצא יהודי
ויקטור ז'ירמונסקי נולד בשנת 1891 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית עם שורשים מוילנה ודאוגבפילס.
לאחר סיום בית ספר הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג אותה סיים בשנת 1912.
לאחר סיום הלימודים ז'ירמונסקי לימד במספר מוסדות להשכלה גבוהה.
בתקופת המאבק נגד קוסמופוליטיות בשנת 1949 הוא סולק מהאוניברסיטה.
בשנת 1957 ז'ירמונסקי מונה למנהל מחלקת שפות אירופאיות במכון לבלשנות של אקדמיה של ברית המועצות למדעים.
במקביל הוא חזר ללמד באוניברסיטה.
בשנת 1966 הוא נבחר לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1967 ז'ירמונסקי קיבל מדליית גתה שמוענקת על ידי מכון גתה לחוקרי גרמנית.
ז'ירמונסקי היה בין הנציגים הבולטים של אסכולה דקדוקית של לנינגרד.
בשנת 1940 הוא פרסם עבודה על דיאלקטים של יידיש בברית המועצות.
בתחום בלשנות ז'ירמונסקי חקר פולקלור גרמני וטורקי, יצירות של יוהאן וולפגנג פון גתה וג'ורג' ביירון.
ז'ירמונסקי היה מנחה למספר רב של עבודות תואר שלישי.
על פעילותו הוענקו לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל (פעמיים).
ויקטור וסילביץ' ז'לוקטוב הוא שחקן הוקי קרח רוסי לשעבר ששיחק בצסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות.
הוא זכה במדליות זהב וכסף אולימפיות וזכה בחמש אליפויות עולם.
הוא שיחק בכל הקריירה שלו במשך 13 עונות, בקבוצת הצמרת הסובייטית צסק"א מוסקבה.
הוא ייצג את נבחרת ברית המועצות ב-195 משחקים והבקיע 79 שערים.
הוא התקבל להיכל התהילה של ההוקי הרוסי והסובייטי ב-1978.
בגביע קנדה 1976, ז'לוקטוב כבש 5 שערים ו-4 אסיסטים בחמישה משחקים, והשיג את מרב הנקודות בשוויון עם בובי אור ודני פוטוון וכן בשערים עם מילאן נובי ובובי האל בטורניר, אף על פי ששיחק שני משחקים פחות מהשחקנים שאליהם השתווה.
במשך זמן מה הוא שיחק באותו הרכב עם ולדימיר קרוטוב, סרגיי מקארוב, ויאצ'סלב פטיסוב ואלכסיי קסטונוב עד שאיגור לריונוב החליף אותו.
ויקטור סמיונוביץ' וכשטיין (; נולד ב-23 בינואר 1981) הוא פרופסור לסוציולוגיה רוסי-ישראלי, הנחשב לאחד הנציגים הבולטים של המחקר הסוציולוגי העוסק בחיי היומיום במרחב הפוסט-סובייטי.
עבודתו האקדמית מתמקדת בתאוריה סוציולוגית, מיקרו-סוציולוגיה, תאוריית הפריימים, עירוניות ותהליכי וירטואליזציה חברתיים.
כיום מכהן וכשטיין כפרופסור וכראש המחלקה לסוציולוגיה בפקולטה למדעי הרוח והמדעים (FLAS) במונטנגרו.
בישראל, פעילותו האקדמית כוללת תפקידי מחקר בכירים במרכז ללימודי רוסיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אריאל.
הרקע האקדמי של וכשטיין ברוסיה כולל תואר "קנדידט" (דוקטור) למדעי הסוציולוגיה וקריירה ענפה במוסדות יוקרתיים.
הוא כיהן כראש הקתדרה לסוציולוגיה תאורטית ואפיסטמולוגיה באקדמיה הרוסית לכלכלה לאומית ומינהל ציבורי , וכן כפרופסור וכדיקן הפקולטה למדעי החברה בבית הספר הגבוה למדעי החברה והכלכלה במוסקבה ().
לצד עבודתו המחקרית, פרסם וכשטיין מספר ספרים ומאמרים שהשפיעו על השדה הסוציולוגי, ואחד מספריו המדעיים-פופולריים אף היה מועמד בשנת 2015 לפרס "פרוסבטיטל" הרוסי, המוענק על הנגשת המדע לקהל הרחב.
וכשטיין נולד ב-1981 בפנזה שברוסיה הסובייטית למשפחת עיתונאים.
את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה סיים בשנת 2002 בפקולטה לפסיכולוגיה של המכון הפדגוגי ע"ש ו.
בלינסקי בפנזה, ולאחר מכן עבר למוסקבה.
בשנת 2003 השלים תואר שני בסוציולוגיה במכללה הגבוהה למדעי החברה והכלכלה במוסקבה (МВШСЭН, "שנינקה") ותוכנית מקבילה באוניברסיטת מנצ'סטר בבריטניה.
ב-2007 סיים דוקטורט (מועמד לסוציולוגיה) בבית הספר הגבוה לכלכלה במוסקבה, על בסיס עבודת מחקר שעסקה בתאוריית הפריימים ככלי לניתוח סוציולוגי של חיי היומיום.
בשנת 2005 החל ללמד במכללה הגבוהה למדעי החברה והכלכלה.
ב-2008 מונה לראש הפקולטה למדעי החברה של המוסד, וכיהן בתפקיד עד 2022. במקביל שימש כחוקר בכיר ומרצה בבית הספר הגבוה לכלכלה, וכן כראש מרכז מחקר סוציולוגי וכדיקן הפקולטה לפילוסופיה וסוציולוגיה באקדמיה הרוסית לכלכלה ולשירות הציבורי (РАНХиГС).
על פי פרסומים בתקשורת, וכשטיין עזב את רוסיה בתחילת העשור השלישי של המאה ה-21 על רקע לחץ פוליטי על מוסדות ההשכלה הגבוהה העצמאיים.
ב-2022 הוכרז ברוסיה כ"סוכן זר".
לאחר עזיבתו את רוסיה השתקע בישראל.
הוא משמש כחוקר באוניברסיטת אריאל וכחבר צוות במרכז לחקר רוסיה בפקולטה למדעי החברה ע"ש ג.
גורדון באוניברסיטת תל אביב, ועוסק במחקר על חברה, מדיניות ומרחב פוסט-סובייטי במזרח אירופה ובישראל.
וכשטיין מתמחה בתאוריה סוציולוגית, סוציולוגיה של חיי היומיום, תאוריית הפריימים, תאוריה רשתית-אקטורית ותהליכי וירטואליזציה של חברה.
מחקריו משלבים ניתוח תאורטי עם דוגמאות אמפיריות מעולמות המשפט, התקשורת, העירוניות והחיים היומיומיים.
הוא מחברם של מאמרים רבים בכתבי עת סוציולוגיים ברוסיה ומחוצה לה, וכן מרצה מבוקש בכנסים בין-לאומיים.
בשנת 2017 השתתף בכנס ועידת TED בנובוסיבירסק ("TEDxNovosibirsk"), שבו הציג רעיונות על "האדם של העתיד" ועל שינויי מרחב ציבורי במציאות דיגיטלית.
ספרו על הסוציולוגיה של חיי היומיום ותאוריית הפריימים, שראה אור בהוצאת האוניברסיטה האירופית בסנקט פטרבורג בשנת 2011, נחשב לאחד מטקסטי היסוד בעברית הרוסית בתחום זה, ומשמש ספר חובה בקורסים באוניברסיטאות שונות.
הספר המדע-פופולרי שלו על "סוציולוגיה של חיי היומיום" היה מועמד לפרס "פרוסבטיטל" ב-2015 בקטגוריית מדעי הרוח.
וכשטיין מרבה להרצות מחוץ לאקדמיה, בין היתר במסגרת פרויקטים כמו "פוסטנאוקה" (PostNauka) ואתרי מדיה פופולריים.
סדרת הרצאותיו על סוציולוגיה של חיי היומיום ותאוריית הפריימים זמינה לצפייה ברשת, לצד ראיונות בנושאי עירוניות, מדיה חדשה ופוליטיקה של זיכרון.
Социология повседневности и теория фреймов – סוציולוגיה של חיי היומיום ותאוריית הפריימים, הוצאת האוניברסיטה האירופית בסנקט פטרבורג, 2011.
Дело о повседневности: Социология в судебных прецедентах – "התיק על חיי היומיום: סוציולוגיה בפסיקות משפטיות", מרכז היוזמות ההומניטריות, 2015.
СМОНГ – (בעברית: "סמונג") ספר מדע פופולרי שיצא לאור ב-2025 בתל אביב בהוצאת חנות הספרים "באבל", העוסק בקריאה סוציולוגית של חיי היומיום, זיכרון וטראומה.
וִיקְטוֹר אַנְדְּרִיוֹבִיץ' יוּשְצֶ'נְקוֹ (באוקראינית: Віктор Андрійович Ющенко, ; לעיתים נכתבת הצורה יושנקו, נולד ב-23 בפברואר 1954 בכפר חורוז'יבקה) הוא מדינאי אוקראיני, איש הימין המתון והפרו-מערבי, נשיאה השלישי של אוקראינה.
יושצ'נקו נולד ב-23 בפברואר 1954 בכפר חורוז'יבקה שבמחוז סומי למשפחה של מורים.
אחרי סיום לימודיו התיכוניים למד כלכלה באוניברסיטה הלאומית המערבית של אוקראינה וסיים את לימודיו שם ב-1975. לאחר ששירת שנה בצבא, עבר ב-1976 לעבוד בסניף מקומי של הבנק הממלכתי של ברית המועצות בעיירה אוליאנובקה במחוז סומי, שם עבד עד לשנת 1985, עת הועבר למחלקת ההלוואות והתקצוב של החקלאות שבקייב, בירת אוקראינה.
בשנת 1987 הוזמן על ידי ואדים הטמן לעבוד בסניף קייב של הבנק של ברית המועצות לתעשייה וחקלאות (החל משנת 1990 - בנק "אוקראינה").
בדצמבר 1989 מונה יושצ'נקו למ"מ יו"ר הוועד המפקח בבנק החקלאי-תעשייתי בקייב, תפקיד שבו שימש עד 1993.
בשנה זו הוזמן יושצ'נקו על ידי ואדים הטמן לעבוד בבנק הלאומי של אוקראינה, ואחרי התפטרותו של הטמן באותה שנה מונה לנשיא הבנק הממלכתי (משרה המקבילה לנגיד בנק ישראל בארץ).
בתקופת כהונתו בראש הבנק נערכה רפורמה מונטרית מקיפה שיצרה את המטבע הלאומי של אוקראינה, ההריבניה, נוסדו האוצר הלאומי ובית דפוס השטרות והמטבעות של המדינה.
בשנת 1998 הוא התמודד בהצלחה עם אינפלציה ומשבר כלכלי שהכו במדינה.
ב-22 בדצמבר 1999 באופן מפתיע מינה אותו הנשיא ליאוניד קוצ'מה לתפקיד ראש ממשלת אוקראינה, אחרי שהמועמד קודם ולרי פוסטובנקו לא קיבל את אמון הפרלמנט על חודו של קול.
אף על פי שקוצ'מה ראה ביושצ'נקו יריב פוליטי חשוב, הוא נאלץ למנותו בשל הצורך של אוקראינה בתמיכה כלכלית של המערב.
מינויו של יושצ'נקו אושר בפרלמנט האוקראיני ברוב מוחץ של 296 תומכים מול 12 מתנגדים.
בתקופת כהונתו הייתה באוקראינה התקדמות כלכלית ניכרת, חובות הממשלה צומצמו והתמ"ג צמח לראשונה מאז היווסדות המדינה (אם כי מבקריו של יושצ'נקו טוענים שהצמיחה נבעה מהמצב של הכלכלה העולמית בכלל ולאו דווקא מפעולותיו).
אולם, יושצ'נקו וממשלתו נכנסו לעימות חריף עם תעשייני הפחם והגז ועם הנשיא קוצ'מה, אשר יושצ'נקו האשימו בחבלה במהלכיו.
ב-29 במאי 2001 בפרלמנט האוקראיני נערכה הצבעת אי-אמון בממשלת יושצ'נקו, שבה זכתה הממשלה רק ל-69 קולות תומכים בלבד מול 263 מתנגדים ולכן הודחה.
בשנת 2002 הקים יושצ'נקו את הבלוק המפלגתי האופוזיציוני "אוקראינה שלנו", אשר זכה בכרבע מקולות הבוחרים בבחירות לפרלמנט וכך היה לסיעה הגדולה ביותר בו.
אף על פי שניסיונותיו של יושצ'נקו להתחבר עם מפלגות אופוזיציה נוספות נכשלו, הוא נחשב לראש האופוזיציה לנשיא קוצ'מה.
הפופולריות של יושצ'נקו בקרב אוכלוסיית אוקראינה המשיכה לעלות והוא היה אהוד אף יותר מהנשיא המכהן ליאוניד קוצ'מה.
בשנת 2004 הסתיימה כהונת הנשיא קוצ'מה ויושצ'נקו הכריז על עצמו כמועמד עצמאי לתפקיד הנשיא.
כמקודם, הוא חרת על דגלו את האוריינטציה הפרו-אירופית, צירוף אוקראינה לנאט"ו, מלחמה בשחיתות וליברליזם כלכלי.
יריבו העיקרי היה ראש הממשלה המכהן, ויקטור ינוקוביץ'.
מאז כהונתו כרה"מ יושצ'נקו שיפר את מנהיגותו כשצירף אליו את הליברלים והסוציאליסטים ביצרו את הגוש של "הכוח של אוקראינה" בהנהגתו יחד עם יוליה טימושנקו הרדיקלית.
במהלך מערכת הבחירות הוחדר החומר הכימי טטרכלורו-דיבנזו-דיאוקסין, ממשפחת תרכובות הדיאוקסין, למזון של יושצ'נקו.
החוקרים מצאו כי מדובר בהרעלה מכוונת, והאשם העיקרי נפל על יריבו של יושצ'נקו, ינוקוביץ'.
יושצ'נקו עלה לסיבוב השני בבחירות לנשיאות יחד עם יריבו העיקרי ינוקוביץ', תוך שהוא גובר עליו בהפרש מינימלי בסיבוב הראשון (39.87% ליושצ'נקו מול 39.23% לינוקוביץ').
בסיבוב השני נטען תחילה כי ינוקוביץ' ניצח, אך משקיפים מארצות שונות טענו לזיופים המוניים לטובת ינוקוביץ', אשר מנגד טען לזיופים לטובת יושצ'נקו דווקא.
הטענות לזיופים נבעו בין השאר מההפרש הגדול בין המדגמים (אשר נתנו ליושצ'נקו ניצחון בהפרש של 11%) לבין התוצאות הרשמיות (שנתנו את הניצחון לינוקוביץ' בהפרש של 3%).
יושצ'נקו ותומכיו סירבו לקבל את תוצאות הבחירות הרשמיות ופתחו בפעולות מחאה המוניות, אשר נודעו כ"מהפכה הכתומה".
לאחר 13 יום בית המשפט העליון של אוקראינה הכריז על הסיבוב השני של הבחירות מבוטל והורה לקיים סיבוב שני נוסף.
בסיבוב נוסף זה גבר יושצ'נקו על ינוקוביץ' עם 52 אחוז תמיכה לעומת 44 אחוז לינוקוביץ'.
הפעם היו אלה אנשיו של ינוקוביץ' אשר ערערו על התוצאות בפני בית המשפט העליון, אך הלה פסק ב-20 בינואר 2005 שהבחירות תקפות בהיעדר ראיות להפך.
ב-23 בינואר 2005 הושבע יושצ'נקו לנשיאות אוקראינה.
"100 הימים" הראשונים לכהונתו של יושצ'נקו עברו בסימן פיטורין ומינויים רחבי היקף בכל רמות הרשות המבצעת.
בין השאר, יושצ'נקו מינה את בעלת בריתו הנאמנה יוליה טימושנקו לראש הממשלה.
כמו כן, יושצ'נקו הרבה לבקר בחו"ל.
בין היעדים החשובים שבביקוריו: במוסקבה, בשטרסבורג ובארצות הברית.
עם הזמן החלו להתגלות קשיים בפעולתה של הממשלה של טימושנקו, בין השאר בשל היות הממשלה מורכבת ממספר רב של גורמים אשר לא יכלו להגיע להחלטה.
לכך נוספו גם האשמות של אנשים שונים בשחיתות, ולכן ב-8 בספטמבר 2005 יושצ'נקו חולל גל פיטורים שני ופיטר את ראש הממשלה טימושנקו עם כל הממשלה, את מזכיר מועצת הביטחון וההגנה פיוטר פורושנקו, את ראש רשות המכס ועוד מספר בכירים.
יושצ'נקו עצמו אמר על פיטוריו ההמוניים ש"הסיבה לפיטורי הממשלה היא אי-הבנת האינטרס של המדינה - לעבוד לטובת האזרח והמדינה בלבד כעדיפות הראשונה של כל עובד ציבור.
לחבריי ניתנו סמכויות רחבות-היקף, אך הם לא עמדו בציפיות" - על פי העיתון האינטרנטי lenta.ru, אשר השווה אותו לרובספייר, מנהיגה של המהפכה הצרפתית.
לממלא מקום ראש הממשלה מונה יורי יחאנורוב, אשר תואר בעיתונות כ"טכנוקראט" שאינו יכול להתחרות בנשיא מבחינה פוליטית.
ב-22 בספטמבר הביע הפרלמנט האוקראיני אמון בממשלה החדשה ברשות יורי יחאנורוב לאחר שיומיים קודם לכן היו חסרים לו רק שלושה קולות.
האישור למינויו של יחאנורוב לראש הממשלה ניתן בזכות סיעתו של ראש הממשלה לשעבר ינוקוביץ', אשר כרת ברית עם יושצ'נקו.
בשנת 2010 סיים את תפקידו.
עובדת היותה של אשתו אזרחית ארצות הברית (ממוצא אוקראיני) שעבדה במשרד החוץ האמריקאי, הביאה לביקורת חריפה נגדו מצד אויביו הפוליטיים שהאשימו אותו בהיותו מרגל אמריקאי שמנסה להכניע את אוקראינה לתכתיבים מארצות הברית ומנאט"ו.
הוא אב ל-5 ילדים וסב ל-2 נכדים.
ויקטור טרנר (28 במאי 1920 - 18 בדצמבר 1983) היה אנתרופולוג בריטי, שהשפיע רבות על תחומי דעת רבים במדעי החברה והרוח במיוחד בתחומי האנתרופולוגיה ולימודי הדתות.
את הכשרתו האקדמאית החל טרנר לפני מלחמת העולם השנייה, בלימודי ספרות בקולג' אוניברסיטאי בלונדון (UCL).
במהלך המלחמה בה לא שירת כחייל כי היה סרבן מצפון, פגש טרנר את אידית ונשא אותה לאישה.
היחסים בין השניים היו מקצועיים.
הם ביצעו יחדיו עבודות שדה רבות, ואף כתבו יחד חלק גדול מכתביו המאוחרים.
לאחר המלחמה החליף טרנר את תחום ההתמחות לימודיו לאנתרופולוגיה.
ב-1949 קיבל טרנר תואר ראשון והמשיך לדוקטורט באוניברסיטת מנצ'סטר, כאשר המנחה שלו הוא האנתרופולוג מקס גלקמן.
את שנותיו כמרצה ומחבר ספרים ומאמרים רבים הוא עשה בארצות הברית, שם לימד באוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת וירג'יניה.
טרנר היה אחד החברים המובילים בתנועה האתנוגרפית הטרנס-אטלנטית לאנתרופולוגיה סמלית ושינה יחד עם אנתרופולוגים אחרים את ההתייחסות האנתרופולוגיה לחקר הדת.
עבודת חייו הייתה בין השנים 1954-1950, עת ביצע עבודה אתנוגרפית נרחבת בקרב הנדמבו (Ndembu) בזמביה.
טרנר התמקד בשלב הלימינאלי ופיתח את המושג "קומוניטס", כחלק חשוב בשלב זה.
המושג קומוניטס מבטא את תחושת האחווה השוררת בין אלו שעוברים יחד את טקס המעבר, דבר הקורה כתוצאה מכך שכל השותפים לטקס נמצאים באותו מצב, כך שהסטטוס החברתי איתו הם מגיעים אינו משנה ואינו משפיע על מהלך טקס המעבר.
טרנר ראה בעלייה לרגל תופעה בעלת סממנים של טקס מעבר.
העלייה לרגל נעשית מחוץ למסגרת המשפחה, הקהילה והמדינה, כך שגם שהחוקים של מסגרות אלה אינם חלים עליה.
לטענת טרנר, בעת העלייה לרגל מטשטשים הבדלי המעמדות בין המשתתפים, הלבוש של כולם אחיד, ואף לא ניתן להבחין בין כהן לבין אדם פשוט.
עולה הרגל ניצב מול רצף של אובייקטים קדושים, ומשתתף בפעילויות סמליות, שלפי אמונתו יעילים בשינוי מצבו הפנימי ולעיתים גם החיצוני.
על פי טרנר, מרכזי הצליינות הפופולריים ביותר והחשובים ביותר נמצאים מחוץ ליישובים הגדולים, יש היררכיה של מקומות קדושים ובה לרוב מקום הנמצא בתוך או נמצא קרוב לעיר גדולה יהיה בעל קדושה פחותה מאשר מקום הנמצא רחוק מהבית ושעל הצליין לעשות מסע אליו ולהתנסות בקשיים בעת הגעתו אל אותו מקום.
קשיי המסע מעצימים את הקדושה.
כאשר קיים מקום קדוש אחד המהווה אתר עלייה לרגל, נוצרים סביבו עוד מקומות כאלו,
מושג הקומוניטס השפיע על אנתרופולוגים רבים, אך מנגד גם עורר חילוקי דעות נוקבים לגבי עצם התכנות האפשרות להיווצרותה של תחושת אחווה המבטלת היררכיות בין בני אדם.
בשנת 1983 ביקר טרנר בישראל ולימד סמסטר באוניברסיטת בר-אילן.
יישום תאוריית טקסי המעבר בעולם התקשורת
מהזווית התקשורתית תאוריית טקסי מעבר באה לידי ביטוי בצורה של אירועי מדיה.
אירועי מדיה הם אירועים שמכנסים יחד מספר רב של צופים דרך שידור טקסים ציבוריים בכלי התקשורת.
במהלך הצפייה נוצר מצב לימינאלי (גבולי), גם אצל הצופה וגם מבחינת האירוע עצמו.
מבחינת הצופה – נוצר מצב בו הוא זוכה להפוך לחלק מן האירוע מבלי לנכוח בו פיזית.
כלומר, הוא נמצא במצב שהוא בין לבין, "לא פה ולא שם".
יתרה מזו, גם האירוע עצמו הוא לימינאלי.
המשתתפים בטקס נמצאים באמצע של תהליך המביא לשינוי מעמדי.
בספרם, Media Events, The Live Broadcasting of History, כ"ץ ודיין מדברים על שלושה אירועי מדיה ועל ההבדלים ביניהם: כיבושים, תחרויות והכתרות.
כדוגמה לאירוע הכתרה, המחברים מזכירים את נישואי הנסיכה דיאנה לנסיך צ'ארלס וטוענים כי בטקס זה נוצרת "הכתרה של הרגשות שלנו".
במילים אחרות, ההכתרה היא אירוע שמשנה את המבנה הקיים של החיים.
זאת ועוד, דוגמה זאת מבטאת את הטענה שהטקס עצמו לימינאלי (מבטא שינוי במעמדה של דיאנה מבת למשפחת אצולה לנסיכה) וגם קהל הצופים עצמו במצב לימינאלי (הוא צופה בטקס המועבר בכלי התקשורת ונחשב לחלק ממנו מבלי להיות נוכח בו פיזית).
ויקטור יאנג היה מלחין, מעבד, כנר, ומנצח יהודי אמריקאי.
יאנג החל את הקריירה ככנר קונצרטים, אך בהמשך נכנס למוזיקה פופולרית, כשהצטרף לתזמורתו של טד פיוריטו.
באמצע שנות ה-30 עבר להוליווד, שם עסק בכתיבת מוזיקה לסרטים, בנוסף ליצירת אלבומים רבים בתחום המוזיקה הקלה.
ב-1943 היה מוענד לפרס אוסקר על פסקול המוזיקה לסרט למי צלצלו הפעמונים.
בין יצירותיו המוכרות ניתן למנות את "שבע הגבעות של רומא", "When I Fall In Love", "Blue Star", "Love Letters", ההצגה הגדולה בתבל, סקרמוש, עגילי זהב, ג'וני גיטאר, "סיפורו של ד"ר וואסל", יאנקי בחצר המלך ארתור ואת "Stella By Starlight".
יאנג היה מועמד 22 פעמים לזכייה בפרס אוסקר, אך מעולם לא זכה בו במהלך חייו.
פרס האוסקר היחיד שזכה בו ניתן לו לאחר מותו עבור כתיבת המוזיקה לסרט "מסביב לעולם בשמונים יום" שיצא בשנת 1956. ב-1951 זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הפסקול המקורי הטוב ביותר, עבור המוזיקה שהלחין לסרט "רומן בספטמבר".ב-1954 חיבר את הפסקול לסרט הקש בעץ בכיכובו של דני קיי.
נפטר בשנת 1956 בפאלם ספרינגס, קליפורניה, לאחר שלקה בדימום מוחי.
ויקטור לוּצֶה ראש האס-אה בגרמניה הנאצית לאחר חיסולו של ארנסט רהם ב"ליל הסכינים הארוכות".
בשנת 1912 התגייס לצבא הקיסרי ולחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית ונפצע קשה באחד הקרבות.
לאחר כניעת גרמניה לוצה הצטרף למפלגה הנאצית והפך להיות חבר בארגון הצבאי שלה האס-אה "החולצות החומות".
לוצה כיהן כראש האס-אה בהנובר ובפרוסיה המזרחית לפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
בשנת 1934, לאחר שהיטלר נפטר מרהם וממאות בכירים בארגון, הוא מינה את לוצה לראש הארגון ונתן לו את דרגת ה-Stabschef (ראש המטה) המקבילה לגנרל-פלדמרשל בוורמאכט ולרייכספיהרר אס אס באס-אס.
בתקופת הנהגתו של לוצה באס-אה הוא ניסה להעלות את המורל ולנסות לשחזר את ימי הזוהר של הארגון.
אולם הוא לא היה רדיקלי כמו רהם ולכן נשאר בתפקידו.
לוצה נהרג בתאונת דרכים ב-2 במאי 1943 בנסיעה לעיר ברלין.
ויקטור מאוורון היה ילד פרא צרפתי, שהתגלה בדרום צרפת במחוז אוורון.
הוא הפך למקרה הכי מתועד של ילד פרא בהיסטוריה.
ז'אן מארק גספאר איטאר, הרופא הקיסרי של המוסד לחירשים-אילמים בפריז, נטל את הילד תחת חסותו, נתן לו את השם ויקטור, אימן אותו במשך חמש שנים, ותעד את התקדמותו.
העבודה עם ויקטור והתעוד המפורט שלה הפכו לבסיס לחינוך המיוחד, שאיטאר נחשב לאביו מולידו.
לא ידוע מתי או למה ננטש ויקטור, אבל דיווחים על הימצאותו של ילד צעיר לבדו ביער החלו להצטבר מאז שנת 1794, כאשר היה ככל הנראה בן שש.
שלוש שנים אחר כך, ב-1797, הוא נלכד על ידי שלושה ציידים, ברח מהם, אבל נתפס כאשר התעכב כדי לטפס על עץ.
הציידים הביאו את הילד לעיר הקרובה, שם הפקידו אותו בידיה של אלמנה מקומית.
גם ממנה ברח, ושוב נצפה מפעם לפעם בשנים הבאות, עד שבינואר 1800 יצא מרצונו והגיע לעיירה סן סרנין סור ראנס.
הוא נראה למקומיים בן 11 או 12, והעובדה שתוך שנה בערך החל להתבגר מינית מאששת את ההשערה לגבי גילו.
הוא היה עירום, כפוף ובעל שיער ארוך ופרוע, גופו מכוסה עשרות צלקות, היה מחוסר שפה ותנועותיו היו אקראיות.
על פי עדותו של הפילוסוף פרנסואה דאגונייה "הוא הלך על ארבע, אכל צמחים, והיה שעיר, חרש ואילם".
איטאר דיווח שהילד לא לעס בעצם את האוכל, אלא נגס אותו בשיניו החותכות, בדומה למכרסמים.
הפסיכיאטר פיליפ פינל כתב דו"ח על ויקטור, שעל פיו היה "חולה נפש ואידיוט מלידה".
הנחתו של פינל הייתה שההורים שנטשו אותו ביער עשו זאת משום שהיה חריג וחסר יכולת למידה, ולא שהוא נעשה חריג וחסר יכולת למידה כי ננטש ביער וחי בבידוד.
מי שתמכו בגרסה זאת התבססו על אופי הצלקות שעל גופו (כוויות, חיתוך דמוי סכין בצווארו) ועל עורו העדין.
הוויכוח נמשך גם במאה ה-20, והנציג המובהק של מי שראה בו "ילד פרא מזויף" היה סרג' ארולה, בספרו "L'Enigme des Enfants-Loups", שבו התחקה אחרי כל הדיווחים על ילדי פרא החל במאה ה-14.
לעומת סיפורים ספק היסטוריים ספק מיתיים על ילדי פרא שגודלו על ידי חיות, הסיפור של ויקטור היה מלווה בעבודה מדעית הדוקה.
צרפת שלאחר המהפכה, בשלהי עידן הנאורות, חיפשה תשובות עובדתיות.
זמן לא רב אחרי שאותר, נבדק ילד הפרא על ידי הזואולוג פייר ז'וזף בונאטר, שהיה הראשון שפרסם דו"ח מסודר על מצבו של הילד.
הוא בחן את הרגלי התזונה שלו ומצא שהתקיים בעיקר על תפוחי אדמה, שאותם היה משליך לאש.
עוד דיווח שהוא אינו נרתע מחום וקור קיצוניים, אינו שומר מרחק מאש דולקת, ונהנה הנאה גדולה להיחשף לשלג כשהוא עירום.
הוא נלקח למוסד הלאומי לחרשים בפריז, בעיקר כדי שרוש-אמברואז סיקאר, מנהל המוסד, יוכל לחקור את יכולותיו.
סיקאר האמין שיצליח להכריע סוף סוף בשאלה שהעסיקה את המדע בתקופה ההיא: מה בדיוק מבדיל את האדם מן החיות.
אחד היסודות החשובים שנשקלו היה יכולתו של האדם ללמוד שפה.
אלא שבתום תקופה שבה נכשל בקידומו של הילד, הצטרף סיקאר לחוות הדעת שראתה בו "אידיוט".
כאן נכנס לתמונה ז'אן איטאר, הרופא של המוסד.
איטאר האמין ביכולתו של ויקטור להשתלב מחדש בחברה האנושית, אימן ולימד את ויקטור תוך שהוא יוצר שיטות ייחודיות כדי לקדם אותו, ותעד באופן מסודר את התהליך.
במקביל, הופקד ויקטור בידי אחת מעובדות המוסד, מאדאם גוארי, ששימשה לו אם אומנת עד יום מותו.
אפילו שרוב שנותיו חי במוסד לחרשים-אילמים, היה ברור שאוזניו של ויקטור שומעות, אבל באופן התגובה שלו לשמיעה היה רחוק מהנורמה.
הוא הגיב בהתלהבות לקול הקלוש ביותר של קליפת אגוז מתפצחת, אבל לא נזהר מקולות הנפץ של ירי.
"האוזן שלו", אבחן איטאר, "לא שימשה להבנת קולות, לצירופים השונים שלהם ולהבחנה ביניהם, אלא כאמצעי להישרדות, לאזהרה מפני התקרבות של חיה מסוכנת, או להזדמנות שנוצרת כשפרי נושר מהעץ".
ויקטור היה מסוגל להפיק קולות, הוא הרבה לגעות בבכי ולצחוק בקול, בדרך כלל ללא גירוי ברור, אבל הקולות הללו לא כללו הגאים - לא תנועות ולא עיצורים.
"ויקטור היה שווה ערך מבחינה נפשית ופסיכולוגית למי שנולד חרש", הסיק איטאר.
"אין טעם לנסות ללמד אותו לדבר באמצעים הרגילים של חזרה על הגאים, כי הוא בעצם לא שומע אותם."
איטאר השאיר אחריו שני דוחות מפורטים על תהלך העבודה עם ויקטור ועל התקדמותו, אחד מ-1801, לאחר חצי שנה של עבודה, שבה היה קצב ההתקדמות של ויקטור מהיר, ואחד מ-1806, לאחר חמש שנות ניסיון, שבהם ההישגים היו מזעריים.
בתום חמש השנים הללו ויתר איטאר על המשך העבודה עם ויקטור.
חמש מטרות סימן איטאר במאמץ לקדם את ויקטור: לשפר את מודעותו לגירויים סביבתיים, לעניין אותו בחיים חברתיים, להרחיב את טווח החשיבה שלו (באמצעות היכרות עם משחקים), ללמד אותו לדבר, ללמד אותו לתקשר באמצעות מערכת סמלים, דוגמת תמונות ומילים כתובות.
גירויים: איטאר היה מחסידיו של הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק, שהאמין שכל הידע מועבר אלינו באמצעות החושים.
לכן נשענה השיטה החינוכית של איטאר על גירויים ואימון חושי.
בתחילת הדרך, הוא רק התלווה לעשיות של ויקטור.
אם ויקטור הגיב חיובית לשלג – איטאר ליווה אותו בשלג.
אם ויקטור הראה עניין באור הירח – איטאר צפה איתו בירח.
כתוצאה מן העשייה המשותפת סביב הדברים האהובים עליו, נגמל ויקטור לאט לאט מהרגליו – ישיבה בפינת החדר כשהוא מצונף ותנועות חזרתיות נטולות פשר.
מקלחות חמות יותר ויותר, גרמו לו בסופו של דבר רגישות לקור, וגם רצון להתלבש (קודם העדיף עירום), ובהמשך – הביאו אותו גם לשלוט בצרכיו, כי מיטה רטובה וקרה בחורף התחילה להרתיע אותו.
לכך, הוסיף המטפל ליטופים ודגדוגים, כדי לעדן את החוויה הגופנית.
חיים חברתיים: הסביבה החברתית של ויקטור כללה בעיקר את איטאר - המחנך, ואת מאדאם גוארי - האם האומנת.
עם הזמן, ניסיונות הבריחה של ויקטור התמעטו, משום שהתרגל למאדאם גוארי כל כך, שכאשר ברח ממנה הגיב בתגובות גופניות עזות (אי שקט, רעד).
כאשר היה רואה אותה שוב - היה פורץ בבכי עז, לא מרוסן.
התגובות הרגשיות שלו כלפי איטאר היו מתונות יותר, אבל הוא נהנה מנשיקותיו וחיכה להן, וניסה, בדרכו המגושמת, ללטף ולנשק אותו בחזרה.
בשלב מאוחר יותר של החינוך, כאשר נפטר בעלה של מאדאם גוארי, הביע ויקטור לראשונה אמפתיה כלפי אדם אחר: מאדאם גוארי ערכה את השולחן כשהיא דומעת, וויקטור ניסה לנחם אותה.
משחקים: הניסיון לחשוף את ויקטור למשחקים נחל כישלון חרוץ.
חסר לו חוש המשחק שכל ילד שחי בחברה גדל איתו.
הוא קיבל משחקים בחוסר הבנה מוחלט, וכאשר הצליח - היה מעלים או משמיד אותם.
דיבור: ויקטור מעולם לא הצליח לדבר.
אחרי חמש שנות אימונים הוא הצליח להגות שתי מילים: חלב (lait), ו"או, אלהים" (Oh, Dieu) - חיקוי של קריאת ההתפעלות של מאדאם גוארי.
היו לו, מדווח איטאר, שלושה עיצורים ושתי תנועות.
איטאר הסביר את חוסר יכולתו לרכוש את הדיבור בכך ש"איבר הדיבור" לא התפתח אצלו בגיל הנכון.
כוח החיקוי שדרוש ללימוד הדיבור, הסיק איטאר, פעיל מאוד בשנות החיים הראשונות, ונחלש במהירות עם התקדמות הגיל.
על "שפת הפעולה", לעומת זאת, השתלט ויקטור בקלות יחסית, והיה מביע את עצמו בתנועות ובמחוות.
"כשמגיעה שעת הליכתו, הוא מופיע מספר פעמים בחלון ובדלת חדרו.
אם הוא מבחין אז שהאומנת שלו לא מוכנה, הוא מניח לפניה את כל החפצים הדרושים לה, ובחוסר סבלנותו הוא אף מרחיק לכת ועוזר לה להתלבש".
כאשר עייף מביקורי "סקרנים" שבאו לפגוש אותו, היה "מציג בפני כל אחד מהם...
את המקל, הכפפות והכובע שלו ודוחף אותם בעדינות.
לכיוון הדלת, שהוא מיד סוגר מאחוריהם בחוזקה".
בספרו "The forbidden experiment" ("הניסוי האסור") תוהה המחבר בן ימינו, רוג'ר שאטק, למה איטאר לא ניסה ללמד את ויקטור את שפת הסימנים, שבה השתמשו במוסד הלאומי לחרשים-אילמים החל ממחצית המאה ה-18.
התקשרות באמצעות סמלים: ויקטור הצליח לזהות צורות גאומטריות ולהבדיל ביניהן, גם כשהן מוצגות בצבעים שונים, וגם בצבע אחיד, אבל הפעילות הזאת גרמה לו לתסכול רב ולהתקפי זעם.
את תהליך הקריאה החלו כאשר איטאר היה מצייר ציור ליניארי של אובייקט (מסמר, מספריים, מברג) וויקטור מתבקש להביא אותו.
לא מיד הבין ויקטור שהציור הוא ייצוג של האובייקט, אבל כאשר זה קרה, כתב איטאר את שם האובייקט למטה.
לאט - לאט מחק את הציור, ונשאר רק שם האובייקט בכתב.
את החלק הזה לא הצליח ויקטור להבין או לזהות.
במקביל, יצר איטאר אותיות גדולות מעץ, ויחד בנו מילים.
שוב הצליח ויקטור לקרוא את המילה האהובה עליו – חלב, ומאותו רגע דאג שארבע האותיות תהיינה תמיד בכיסו, כך שתמיד יוכל לבקש חלב כשירצה.
ויקטור כמקרה פרטי ראשון של חינוך מיוחד
איטאר היה הראשון שגרס שעיכוב התפתחותי, בין שהוא נגרם מסיבות גנטיות ובין שהסיבות הן קיפוח סביבתי, ניתן לטיפול בסביבה מטפחת.
הוא האמין שאילו פגש בוויקטור בגיל צעיר יותר, היה מצליח בחינוכו הרבה יותר.
אבל, מאחר שעד גיל 12 לא חווה חוויה חברתית, נשאר ויקטור פראי.
החברה הצרפתית ראתה קשר מובהק בין שפה לאינטלקט, ומשום כך לא רק מעוכבי התפתחות הוזנחו, גם חרשים-אילמים נחשבו חסרי תקנה.
ללא טיפול של חברים או משפחה, האילמים בחברה הצרפתית חוו תנאים מחפירים.
התפנית הגיעה ב-1750 כאשר נוסד המוסד הלאומי הראשון בפריז, לחינוכם של חרשים-אלמים.
העניין החדש וההתחייבות המוסרית כלפי החרשים-אלמים נתנו השראה לאיטאר בעבודתו על השפה של ויקטור.
הוא דבק בתורתם של ג'ון לוק ואטיין בונו דה קונדיאק, שעל פיה כל הידע האנושי נרכש באמצעות החושים.
לאחר חמש שנות אימון, כשקצב ההתקדמות של ויקטור נעשה אטי יותר ויותר, איטאר חש שהוא נוחל כישלון, והתמקד בתחומים אחרים.
אבל בדו"ח שהשאיר לממונים עליו כתב: "כדי להעריך את מצבו הנוכחי של הפרא הצעיר מאוורון, יהיה צורך להיזכר במצבו בעבר.
כי בהשוואה למתבגר באותו גיל, הוא לא יותר מאשר יצור מושפל, דחוי, של הטבע, כפי שהיה של החברה.
אבל אם נגביל את עצמנו להשוואה בין מצבו שלו בעבר ובין מצבו הנוכחי של ויקטור הצעיר, אנו נדהמים מהמרחב העצום שמפריד ביניהם; אין ספק שוויקטור שונה מהפרא מאוורון, שהגיע לפריז, לא פחות מאשר מפרטים אחרים בני גילו ומינו".
בתום חמש שנים השאיר אחריו איטאר תוכנית חינוכית מסודרת, שהתבססה על אימון חושי, וששימשה בהמשך בסיס לחינוך המיוחד.
תלמידו של איטאר, אדואר סגין, אימץ את השיטה והרחיב אותה, כאשר פתח, ב-1839, את בית הספר הראשון בעולם לילדים בעלי עיכוב התפתחותי חמור.
1801: המשוררת האנגלייה בת המאה ה-18, מרי רובינסון, הייתה הראשונה שהשתמשה בדמותו של ויקטור, בשירה The Savage of Aveyron ("הפרא מאוורון").
1973: התפרסם שירה של המשוררת האמריקנית אדריאן ריץ' Meditations for a Savage Child ("מדיטציות לילד פרא"), שמשולבים בו קטעים מיומנו של ז'אן איטאר.
2003: נובלה מאת הסופרת הבריטית-אמריקנית ז'יל דאוסון (Jill Dawson) Wild Boy ("ילד פרא").
1970: L'Enfant sauvage, סרט בבימויו של פרנסואה טריפו עם ז'אן-פייר קרגול בתפקיד ויקטור, הילד הפראי, וטריפו עצמו בסרטו של דוקטור איטארד.
2008: ויקטור, ילד הפרא מאוורון, תיעוד שביים קתרין איירה
בסן סרנין-סור-ראנס הוקם פסל, מעשה ידיו של הפַּסל רומי קודראין, בדמותו של ויקטור, ילד הפרא מאוורון.
סרז' ארולס, אניגמה של ילדי הזאב.
פרנסואה פריאה וז'אן מורנון, "הטבע והסימן.
תורת ההיסטוריה של ויקטור מאוורון ", Nervure, Journal de psychiatrie, tome XVII, n o 9,דצמבר 2004 - ינואר 2005.
תיירי ג'ינסטה,, פריז, פייארד פלוריאל, קול.
(en) ר 'שאטוק, הניסוי האסור: סיפורו של הילד הפראי מאווירון.
ניו יורק: קודאנסה אינטרנשיונל, 1980.
ז'אן לוק צ'אפי,, פריז, Fayard, קול.
ויקטור פטרוביץ מאקייב (25 באוקטובר 1924 - 25 באוקטובר 1985) היה מהנדס טילים סובייטי, שהיה אחראי לפיתוח רוב הטילים הבליסטיים של ברית המועצות שנועדו לשיגור ימי מתוך צוללות.
לימים הוסבו חלק מהטילים שתוכננו על ידו למשגרי לוויינים.
משרד התכנון מאקייב פועל עד היום וממשיך לפתח טילים בליסטיים מדגמם שונים.
עסק בתכנון טילים ומנועים גם לתוכנית חלל של ברית המועצות והיה עמיתו של סרגיי קורוליוב.
R-11 - הטיל הבליסטי הראשון של ברית המועצות ששוגר מצוללת
R-21 - הטיל הבליסטי הראשון של ברית המועצות ששוגר מצוללת שנמצאה מתחת למים
R-27- הטיל הבליסטי הראשון של ברית המועצות המונע בדלק רקטי נוזלי בר אחסון, שתודלק במפעל ונופק ליחידות הצוללות של הצי
R-29 - הטיל הבליסטי המשוגר מצוללת, הראשון בעולם, שהיה בעל טווח בין יבשתי
R-29R - הטיל הבליסטי המשוגר מצוללת, הראשון בעולם בעל ראשי נפץ מתפצלים
R-39 - הטיל הבליסטי המשוגר מצוללת, הראשון בעולם בעל ראשי נפץ מתפצלים בעלי הנחיה עצמאית לכל ראש נפץ
R-29RM - טיל בליסטי בעל דיוק גבוה במיוחד
מאקייב עוטר בעיטורים רבים של ברית המועצות, ובהם:
פרס ממשלת ברית המועצות (שלוש פעמים)
נולד וגדל בלונקן, עיירה קטנה ליד סנטיאגו דה צ'ילה.
אביו היה אלכוהוליסט והתעלל באשתו תכופות.
אחרי שאביו עזב את המשפחה, דאגה אמו לבדה למשפחה.
היא שרה וניגנה בגיטרה וממנה למד את שירי העם הצ'ילאניים.
אחרי מות אמו, הפסיק את לימודי הנהלת החשבונות ולמד שנתיים תאולוגיה, אך חדל להאמין באל והפסיק את לימודיו.
חזר ללונקן ותוך התעניינות בשירי העם מהמסורת העממית, התחיל להתעניין גם בתיאטרון והחל ללמוד משחק באוניברסיטת סנטיאגו.
באותה עת, השתתף בהרבה הפקות (כמו קרמינה בוראנה) והכיר את ויולטה פרה, זמרת עם ותיקה ופעילה קומוניסטית.
בשנת 1966 יצא תקליטו הראשון של חרה שכלל מסרים פוליטיים ברורים.
הוא המשיך לעבוד כבמאי תיאטרון, אך הקדיש יותר ויותר זמן לשירים ולפעילות פוליטית.
ב-1970 הוא עזב את התיאטרון.
שיריו של ויקטור חרה עוסקים באנשים ממעמד הפועלים והתמודדותם עם הבעיות הכלכליות היומיומיות.
הוא נחשב לאחד מעמודי התווך של ה-"נואבה קנסיון", הזמר הפופולרי החדש בדרום אמריקה.
הוא גם היה חבר מוביל במחלקת האומנות של המפלגה הקומוניסטית בצ'ילה.
ב-1970 תמך חרה במועמדותו של סלבדור איינדה לנשיאות צ'ילה.
במשך שלוש שנות שלטונו של איינדה זכה חרה להצלחה ולפרסום.
ביומה השני של ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה, ב-12 בספטמבר 1973, נעצר ויקטור חרה, הובל לאצטדיון העירוני, יחד עם אלפים רבים אחרים, ועונה.
אנשי פינושה שברו את ידיו, אך הוא המשיך לשיר את המנון האונידד פופולר Venceremos ("ננצח").
לאחר מכן הוא הוכה ונורה למוות.
עותקי המאסטר של שיריו הושמדו אף הם.
ויקטור חרה הפך לאחד מהסמלים הבולטים של מאבקי השמאל בדרום אמריקה ובעולם כולו.
זמר הפולק האמריקאי פיל אוכס (Phil Ochs) ארגן בשנת 1974 מופע מחווה לזכר גיבורי המהפכה בצ'ילה, שבו השתתפו בין היתר פיט סיגר, בוב דילן וארלו גאת'רי.
ב-1985 המוזיקאי הסובייטי אלכסנדר גראדסקי יצר בהשראת האירועים הקשורים למותו של חרה את אופרת הרוק "האצטדיון" (Стадион).
בספטמבר 2003, לרגל 30 שנה להירצחו, הוחלף שמו של האצטדיון רשמית ל"אצטדיון ויקטור חרה".
בשנת 2019 הפיקה נטפליקס את הסרט טבח באצטדיון המתאר את רציחתו של ויקטור חרה וההתחקות אחרי האשמים.
בין המחזות המפורסמים אותם ביים חרה, בולטים:
1963: מעגל הגיר הקווקזי מאת ברטולט ברכט
1966: מארה סאד מאת פטר וייס
בנוסף, כעשרה מחזות של מחזאים דרום-אמריקאים, ביניהם, אלחנדרו זיווקינג (Alejandro Sieveking).
ויקטור ולדימירוביץ' חריאפה הוא כדורסלן עבר רוסי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1999–2018. גובהו 2.06 מטרים.
את הקריירה החל חריאפה בקבוצת חימיק אנגלס הרוסית, תחילה בנוער ולאחר מכן גם בבוגרים.
באמצע עונת 1999-2000 עבר לקבוצת אבטודור סראטוב.
בעונת 2000-2001 נבחר לתגלית העונה בליגה הרוסית.
לאחר שתי עונות וחצי בסרטוב הצטרף חריאפה לצסק"א מוסקבה, איתה זכה בשתי אליפויות רוסיה, ב-2003 וב-2004.
בדראפט 2004 נבחר חריאפה במקום ה-22 על ידי ניו ג'רזי נטס, והוא עבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס.
בפורטלנד לא הצליח חריאפה להרשים, וקלע 4.2 נקודות למשחק בעונתו הראשונה ו-5.8 בשנייה.
בסוף יוני 2007 עבר חריאפה בטרייד לשיקגו בולס יחד עם טיירוס תומאס, בתמורה ללמרכוס אולדרידג'.
בשתי העונות בשיקגו אכזב חריאפה ושיחק רק 8 דקות בממוצע למשחק.
בפברואר 2008 החליטה שיקגו לקנות את שארית חוזהו ולשחרר אותו, וכמה ימים לאחר מכן חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בצסק"א, איתה זכה באליפות רוסיה וביורוליג ב-2008. הוא שיחק בקבוצה עד עונת 2018 ועזב לאחר 13 עונות בסך הכל בקבוצה.
חריאפה נמנה עם סגל נבחרת רוסיה, והיה שותף בזכייתה באליפות אירופה ב-2007.
ויקטור פיידורוביץ' יָנוּקוֹבִיץ' (באוקראינית: Віктор Федорович Янукович; נולד ב-9 ביולי 1950) הוא מדינאי אוקראיני, שכיהן כנשיא אוקראינה מפברואר 2010 עד פברואר 2014. הוא כיהן כראש ממשלת אוקראינה במשך שלוש קדנציות, והיה מועמד לתפקיד הנשיא בבחירות ב-2004. בסיבוב השני של בחירות 2010 הוא זכה במקום הראשון עם 48.5% מהקולות.
בפברואר 2014 הוא נמלט לרוסיה שם קיבל מקלט מדיני, הפרלמנט האוקראיני הצביע בעד הדחתו ושלילת סמכויותיו כנשיא בשל אירועי יברומאידן.
ינוקוביץ' נולד בינקייבו, ברית המועצות (כיום מזרח אוקראינה) בשנת 1950 למשפחת פועלים.
אביו היה מכונאי רכבות ואמו אחות.
אמו נפטרה כשהיה בן שנתיים ואביו התחתן בשנית.
בשנת 1967 נידון ל-3 שנות מאסר בעוון שוד וחברות בכנופיה פלילית, ושוחרר לאחר שנה ושבעה חודשים בכלא.
בשנת 1970 הורשע בתקיפת אדם ונידון לשנתיים מאסר, אך בשנת 1978 בוטלה ההרשעה בשל חוסר ראיות.
במשך 28 שנים כיהן בתפקידי ניהול, כמנכ"ל חברת תיקוני אמצעי תחבורה של דונבס, תעשיית הפחם, והאיגוד המחוזי של דונצק לתחבורה יבשתית.
בשנים 1989 ו-1991 נבחר לנציג ועד הפועלים.
באוגוסט 1996 מונה לסגן מינהל מחוז דונצק, ובספטמבר לסגן הראשון של יו"ר המינהל האזורי.
ינוקוביץ' תומך בקו פרו-רוסי בפוליטיקה של אוקראינה, ומחוזות אוקראינה המזרחיים, הקרובים יותר מבחינה היסטורית ואתנית לרוסיה, הם בסיס התמיכה שלו.
הוא בעל תואר ראשון במכוניות ומכונאות רכב מהמכון הפוליטכני של דונצק משנת 1980. הוא קיבל תואר שני במשפט בינלאומי מהאקדמיה האוקראינית לסחר חוץ מ-2001, והוא בעל תואר שלישי בכלכלה.
מ-14 במאי 1997 עד נובמבר 2002 שימש כיו"ר המינהל האזורי של דונצק וכחבר המועצה השלישית האזורית של מחוז דונייצק.
ב-21 בנובמבר 2002 מונה לראש ממשלת אוקראינה.
ב-20 באפריל 2003 נבחר ליו"ר מפלגת האזורים.
בבחירות 2004 היה ינוקוביץ' מעורב בחשד לזיוף בחירות, דבר שהוביל למהפכה הכתומה שהובילה למשבר חוקתי ולבחירות חוזרות שבהן הפסיד.
ינוקוביץ' היה למועמד לנשיאות מטעם מפלגת האזורים.
בתקופה זו נתקף יושצ'נקו במחלה שבה הושחתו פניו באבעבועות והוא נאלץ לעבור ניתוח בפניו.
הבדיקות הרפואיות הצביעו על דיאוקסין שהוחדר למזונו והחשד נפל על ינוקוביץ'.
בבחירות שנערכו ב-21 בנובמבר 2004 ניצח לכאורה ינוקוביץ'.
אולם לפי משקיפים מקומיים וזרים רבים שיפקחו על הבחירות, הבחירות זויפו לטובת ינוקוביץ'.
כמו כן הספירה הרשמית שהעניקה יתרון של 3% ל-ינוקוביץ' הייתה שונה במידה ניכרת מתוצאות מדגם ההצבעה (שהתקיים ביציאה מהקלפיות) שהעניק ליושצ'נקו יתרון של 11%.
תומכי יושצ'נקו פתחו בגל של הפגנות, התנגדות בלתי אלימה.
ינוקוביץ' אושר רשמית כמנצח על ידי ועדת הבחירות המרכזית שלכאורה הייתה מעורבת בזיוף הבחירות.
ב-1 בדצמבר 2004 העביר הפרלמנט האוקראיני החלטה שגינתה בחריפות פעולות פרו-בדלניות (רוסית), והעבירה הצבעת אי אמון בקבינט השרים של אוקראינה, החלטה שראש הממשלה ינוקוביץ' סירב להכיר בה.
לאחר תבוסתו בבחירות לויקטור יושצ'נקו התפטר מתפקידו במפלגה.
ב-26 במרץ נבחר ליו"ר סיעת מפלגת המחוזות בראדה העליונה (הפרלמנט של אוקראינה).
ב-4 באוגוסט 2006 התמנה שוב לראש הממשלה של אוקראינה.
ב-23 בנובמבר 2007 התפטר ומונה לממלא מקום ראש הממשלה.
בבחירות שהתקיימו ב-17 בינואר 2010 לנשיאות אוקראינה קיבל ינוקוביץ' ב-35.76% מהקולות וזכה במקום הראשון.
בסיבוב השני, שנערך ב-7 בפברואר, זכה ב-48.95% מהקולות לעומת יוליה טימושנקו, שקיבלה 45.47%, ובכך זכה בבחירות לנשיאות.
הוא מונה לנשיא אוקראינה ב-25 בפברואר 2010.
בנובמבר 2013 פרצו הפגנות של גורמי אופוזיציה, על רקע סירובה של ממשלת אוקראינה לחתום על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי וכונו בשם יברומאידן.
על רקע אלימות קשה של משטרת ההפגנות, ההפגנות הפכו המוניות ונסובו סביב שאלה כללית יותר - האם אוקראינה צריכה להמשיך לנקוט מדיניות פרו-רוסית או לאמץ ערכים ליברלים ולחבור למערב.
המפגינים דרשו גם את התפטרותו של ינוקוביץ'.
בפתח שנת 2014 ההפגנות התדרדרו לכדי מהומות אלימות והתנגשויות מול המשטרה.
בהפגנות נהרגו 125 מפגינים וכן נלקחו בשבי עשרות שוטרים בידי המפגינים.
בסופו של דבר, הפרלמנט האוקראיני, הראדה העליונה, הצביע בעד הדחתו מתפקיד הנשיא ושלילת סמכויותיו.
באותו היום נמלט ינוקוביץ' מארמון הנשיאות בקייב ונסע למעוז תומכיו בעיר חרקוב.
בליל 21 בפברואר 2014 נמלט ינוקוביץ' לרוסיה.
תחילה שהה ברוסטוב על הדון בדרום רוסיה ולאחר מכן דווח בתקשורת הרוסית כי הוא חי בבארוויחה במחוז מוסקבה.
ב-25 באוגוסט 2017, הזמר וחבר הדומא הממלכתית יוסיף קובזון סיפר בראיון כי שכנו ביישוב באקובקה שבמחוז מוסקבה הוא נשיא אוקראינה לשעבר ויקטור ינוקוביץ'.
בעבר, הדאצ'ה של מרשל סמיון בודיוני הייתה ממוקמת בשטח זה.
בשנת 2019 בית משפט באוקראינה הרשיע אותו ב"פשע נגד הביטחון הלאומי" בשל ניסיונותיו לדכא את המחאות ב-2014 נגד שלטונו, שהובילו לבסוף להפלת ממשלתו.
הוא גם הורשע בכך שביקש מנשיא רוסיה ולדימיר פוטין לשלוח כוחות לפלוש למדינה אחרי שנמלט ממנה ונשלח ל-14 שנות מאסר.
ביולי 2020 פורסם שינוקוביץ' מתגורר בכפר יוקרתי בארוויחה שבאזור רובליובקה, לאחר שרכש בית תמורת 52 מיליון דולר.
על רקע המעורבות שלו בהרג מפגינים, ובקשת הסגרה מטעם באוקראינה, ינוקוביץ' מבוקש על ידי האינטרפול ולכן ממעט לצאת מרוסיה.
ויקטור טוקינג משין הייתה חברה לייצור מכשירי-גרמופון וחברת תקליטים חלוצית שהתקיימה בארצות הברית בין השנים 1901 ועד 1929.
החברה נוסדה על ידי אלדרידג' ר.
Johnson), שהיה בעל חברה שיועדה לייצור מכשירי גרמופון לשם נגינת תקליטים שיוצרו על ידי אמיל ברלינר וחברתו, ברלינר גרמופון.
ב-1901 התמזגה "ברלינר גרמופון" לתוך ויקטור.
החברה עסקה בהקלטות מוזיקה מגוונות תוך שיפור מתמיד של ציוד ההקלטה.
במקביל ייצרה מכשירים מתקדמים שידעו לנצל את איכות ההקלטה והשכילה להחתים את גדולי הכוכבים של התקופה כמקדמי מכירות.
ההקלטות, שלא נחשבו לעיסוק רציני כמו הופעה בקונצרט הועילו הן לקריירה של המקליטים, הן למכירות התקליטים והן למכירות המכשירים.
בנוסף לגרמופונים ייצרה החברה גם "ויקטרולות", רהיטי סלון מהודרים בהם משולב גרמופון עם תיבת תהודה.
בשנת 1926 מכר ג'ונסון את החזקותיו בחברה ל-"תאגיד הרדיו של אמריקה" (Radio Corporation of America) וב-1929 נוצרה חברת RCA-Victor.
בשנת 1927 נוסדה חברה-בת עצמאית של "ויקטור" ביפן בשם Japan Victor Company ובקיצור - JVC.
ויקטור הייתה חלוצת ההקלטות של זמרים ידועי שם, בראשם אנריקו קארוזו שהקליט עבור "ויקטור" בין השנים 1904 ועד 1920, מנעד קולו התאים במיוחד ליכולות ההקלטה וההשמעה של אותו זמן.
התקליטים, בעלי צד אחד ניתן לנגינה, היו עשויים גומי קשיח ושימשו בראש ובראשונה כדי להיות מקדם מכירות למכשירי הגרמופון של החברה, כהדגמת יכולת.
בנוסף הקליטו עבור ויקטור גם נלי מלבה, יאשה חפץ, סרגיי רחמנינוב, פריץ קרייזלר ואחרים.
ציוד ההקלטה לא היה רגיש דיו כדי לקלוט צלילי כלי הקשה או תזמורת בהיקף גדול ולכן התמקדו חברות התקליטים של התקופה בעיקר בהקלטת סולנים.
עם זאת הוקלטו על גבי תקליטי "ויקטור", התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת פילדלפיה בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי, תזמורת לה סקאלה בניצוחו של ארטורו טוסקניני (1921), הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של וילם מנגלברג ועוד.
"ויקטור" הקליטה, מ-1920 ואילך, גם תקליטי מוזיקת קאנטרי ו"מוזיקת גזע" (race records), לאמור מוזיקה שהולטה על ידי יוצרים אפרו-אמריקאים, בהם כמה מחלוצי הג'אז והבלוז, כוילי מקטל העיוור, ג'לי רול מורטון, גלדיס בנטלי ודיוק אלינגטון.
ב-1924 החלה ויקטור להשתמש במיקרופון חשמלי חדשני לתקופתו (ווסטרן אלקטריק).
על מנת להפיק את המקסימום מאיכות ההקלטה המשופרת היה צורך גם במכשיר נגינה חדיש.
המכשיר החדיש שווק תחת השם "אורתופוניק ויקטרולה" (Victor Orthophonic Victrola).
איכותם של גרמופונים אלו, שנבנו כרהיט עם תיבת תהודה גדולה נחשבת מעולה, חסרת תקדים ועומדת בקלות בתחרות עם מכשירים מודרניים הרבה יותר.
כאשר התמזגה "ברלינר גרמופון" ל"ויקטור", זכתה ויקטור בזכות לשימוש במותג בצפון אמריקה ואמריקה הדרומית.
מאז השתמשה ויקטור בסמל על גבי תקליטיה.
על תקליטים שהוציאה ויקטור לפני כן לא מוצג הסמל והם נקראים בפי האספנים "Pre-dog".
בבריטניה נשמרה זכות השימוש בסמל לחברת גרמופון הבריטית.
ויקטור לואי קורדונייה היה גנרל וסופר צרפתי, מפקד דיוויזיה וקורפוס בחיל הרגלים, אשר לחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, קורדונייה כיהן כמפקד הקורפוס הצרפתי בחזית המקדונית תחת פיקודו הכולל של הגנרל מוריס סראי.
קורדונייה למד באקדמיה הצבאית סן-סיר.
ב-1879 הוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן משנה, ב-1887 סיים הכשרה לתפקידי פיקוד ומטה באקדמיית המלחמה הצרפתית ומילא שורת תפקידי מטה זוטרים בגדודי רגלים.
ב-1905 הוצב לתפקידי הדרכה באקדמיית המלחמה ובהמשך פיקד על קורסי קצינים.
ב-1910 הועלה לדרגת קולונל ושנה מאוחר יותר פרסם את ספרו הראשון שעסק בנסיבות שהובילו למלחמת רוסיה–יפן ותורגם למספר שפות.
ב-1913 מונה למפקד החטיבה ה-87 של הצבא הצרפתי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצבה חטיבתו של קורדונייה בחזית המערבית ובשלהי אוגוסט 1914, נטלה חלק בקרב הארדנים במסגרת המערכה על הגבולות.
לאחר הקרב מונה קורדונייה למפקד הדיוויזיה ה-3 והוביל אותה במהלך הקרב הראשון על המארן.
ב-15 בספטמבר נפצע קורדונייה בעת הפגזה ארטילרית ופונה מהחזית.
בדצמבר חזר לפקד על אוגדתו שלחמה בקרב שמפאן הראשון.
בינואר 1915 מונה למפקד הקורפוס ה-8 בחזית המערבית.
ביולי 1916 מונה למפקד הקורפוס הצרפתי בחזית המקדונית ופעל תחת פיקודו של מפקד כוחות מדינות ההסכמה בזירה הגנרל מוריס סראי.
קורדונייה פיקד על הכוחות הצרפתיים במהלך קרב לרין אשר במהלכו כבש צבא ממלכת בולגריה את העיר פלורינה ובהמשך השתתף בקרבות לשחרור העיר.
לקורדונייה כמו לרבים מקציני מדינות ההסכמה בחזית, הייתה מערכת יחסים עכורה עם הגנרל סראי, בפברואר 1917 נאלץ לסיים את תפקידו ובמקומו מונה הגנרל פול פרנסואה גרוסטי.
קורדונייה חזר לפריז ואובחן כחולה במחלת הסרטן.
הוא אושפז בסנטוריום ולא חזר עוד לתפקיד פיקודי.
עם תום המלחמה שוחרר מהצבא.
ב-1921 הוציא לאור ספר על הקרבות בהם השתתף בחזית המערבית והרבה לכתוב מאמרים שעסקו בהפקת לקחים צבאיים ממלחמת העולם הראשונה.
קורדונייה הלך לעולמו ב-1936 והוא בן 78 שנים.
ויקטור בוריסוביץ' חריסטנקו הוא ראש ממשלת רוסיה לשעבר (24 בפברואר - 5 במרץ 2004) ושר התעשייה (מ-4 במרץ 2004 ועד לינואר 2012).
ב-1979 הוא סיים את לימודיו במכון להנדסה מכנית בצ'ליאבינסק תוך התמחות בכלכלה וניהול בנייה.
ב-1983 השלים תואר שלישי במכון לניהול במוסקבה.
במהלך סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 היה בתפקידים שונים בממשל של מחוז צ'ליאבינסק.
ביולי 1997 ויקטור כריסטנקו עבר למוסקבה והתמנה לסגן שר האוצר בממשלת ויקטור צ'רנומירדין.
באפריל 1998 התמנה לסגן ראש הממשלה האחראי על מדיניות הפיננסית.