tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, הדעה המקובלת במחקר היא שמדובר באבל בית מעכה, עקב קרבתה של אבל בית מעכה לאזור שבו התחוללו קרבות בין ישראל לארם, ואילו היישוב תל אפק היה ממוקם במרחק רב, באזור מישור החוף.
"וישכב.אבי" (חלק A, שורה 3): משמעות הביטוי "שכב" היא, ככל, הנראה, במשמעות של "נפטר".
גם במקרא קרויים המתים בשם .
משמעות הפועל הארמי "יהך" זה "ילך".
הביטוי דומה לביטויים המופיעים בלשון המקרא, ובכלל זה וכן דבריו של יהושע בן נון טרם מותו: .
אחרים משחזרים את החלק החסר כ"יהך.אל.[עלמ]ה", כלומר, "הלך אל עולמו", שמופיע אף הוא במקרא: .
"ויעל.מלכי[ש]ראל" (חלקים B1-A, שורות 3–4): הביטוי "עלה" במשמעות של תקף עיר מסוימת באה לידי ביטוי, בדומה לכתובת, גם במקרא: .
בחלק זה אין נקודה המציינת רווח בין מילים, בשונה מהופעתו השנייה של הביטוי "מלך ישראל" בשורה 8 שבחלק A.
עם זאת, תארים מסוימים המציינים צירופים בכתובות עתיקות אף הם אינם כוללים רווח בין מילים.
כך, למשל, בכתובות מלכי גבל מופיע הביטוי "מלכגבל" במשמעות של "מלך גבל", ללא רווח.
גם בהמשך הכתובת, בשורה 9 שבחלק A, מופיע הביטוי "ביתדוד" באופן דומה.
נוה (1999) סבור כי הפועל אינו גזור מהפועל "עלה" אם כי מהפועל הארמי "עלל", שמשמעו "נכנס בכוח".
לדברי נוה (1999), אותו הפועל מובא במשמעות זו בחלקים שנכתבו בארמית במכתבי יב, במגילות מדבר יהודה ובגניזת קהיר.
ימאדה (1995) משער כי אותו המלך המוזכר בכתובת יכול היה להיות אחאב, ולראייה הוא מביא את שלוש מלחמות אחאב בבן הדד המוזכרות במקרא.
עם זאת, הוא מציין כי השערה זו עלולה ללקות בחסר.
לדבריו, למלחמות אחאב בבן הדד אין ראיות חוץ-מקראיות, על אחאב מסופר כי הוא היטיב לחזק את יחסיה המדיניים של ממלכתו עם שכנותיה, וב אף מצוין כי ישראל וארם לחמו שכם אל שכם מול אשור בקרב קרקר.
"קדם.בארק.אבי" (חלק A, שורה 4): "קודם לכן בארץ אבי".
נאמן (1999) משחזר את המילה "קדם" לא כתיאור זמן, אם כי כפועל במשמעות של "התקדם".
זאת, בהתבסס על זוגות הפעלים הבאים בכתובת, שבהם הפועל הראשון מופיעה בוי"ו החיבור, ואילו בפועל השני היא נעדרת.
לדבריו, ניתן לקרוא את שורה זו במילים "ויעל מלך ישראל, התקדם בארץ אבי".
עם זאת, פרשנותו זו לקטע אינה נפוצה.
המילה "ארק" משמעותה "ארץ" בארמית.
כאן קיים מעתק הגאים בין שתי השפות, שבו האות העברית עי"ן הופכת לקו"ף בארמית.
לפני גילויו של הקטע B1, הציע אחיטוב (1994) לקרוא את הקטע האמור בתור "ויעל מלך ישראל קודם לכן בארץ.
אבי...", כך שהמילה "אבי" פותחת משפט חדש, ואולי מתארת את מעשי אביו של מחבר הכתובת.
לדבריו, המילה הארמית "ארק" שפירושה "ארץ" מתייחסת תמיד לארץ מולדתו של מחבר והכתובת, ולפיכך אין כל צורך ליידע אותה.
ניתן לראות דוגמות לשימוש הזה במילה "ארץ" בכתובת זכור ובכתובות ספירה.
עם זאת, לאחר גילויו של הקטע הנוסף, נזנחה טענתו זו של אחיטוב.
"[ו]יהמלך.הדד[.]א[יתי].אנה.ויהך.הדד.קדמי" (חלקים B1-A, שורות 4–5): "וימלך (האל) הדד אותי, אני, וילך (האל) הדד מלפני" עם וי"ו ההיפוך.
הפועל "יהמלך" הוא הגרסה הארמית לפועל העברי "ימליך", בבניין "הפעיל".
בשפה הארמית במקרה זה לא הושמטה האות ה"א בתחילת השורש.
מחלק זה בכתובת מסתמן שהמלך שהורה לחקוק את הכתובת לא הגיע לשלטון באמצעות ירושה, אלא באמצעות הבסת המלך הקודם.
זאת, כיוון שהוא מציין שהוא הומלך בשם האל הדד.
הדגשה מסוג דומה, כפי שמופיע בביטוי "הדד המליך אותי, אני" ניתן לראות גם במקרא: .
המצדדים בטענה שלפיה המלך שהורה לחקוק את הכתובת היה חזאל מראים את החלק הזה בכתובת כהוכחה לטענתם, שכן חזאל עלה לשלטון רק לאחר שהרג את קודמו בן הדד, כפי שמסופר ב.
השימוש החוזר בשמו של האל הדד באירוע ההכתרה ובאירוע היציאה לקרב מעיד, לדעת נאמן (1999), שמציב הכתובת ביקש להעניק לגיטימציה להכתרתו ולמלחמותיו, שכן לפי הנאמר במקרא השיג חזאל את המלוכה בארם באמצעות הריגת קודמו בתפקיד, המלך בן-הדד השני, ולא באמצעות ירושת אביו במלוכה, כפי שמשתמע מהכתובת.
נוה (1999) מצדד בדעה זו, שכן לדבריו מלכים שהיו יורשים חוקיים של אביהם לא הומלכו במקרא, ואילו המלכים היחידים שהומלכו בטקס היו מלכים שלא היו יורשים חוקיים לאביהם.
לפיכך, בצירוף אותה השורה לכתובת העוסקת בעלייתו למלוכה, ביקש חזאל להביא גושפנקה למלכותו.
חוקרים אחדים סבורים כי אביו של חזאל שמוזכר בכתובת לא היה מלך אמיתי, ובאמצעות הזכרת האב הבדיוני העניק חזאל משנה תוקף למלכותו על ארם.
אחרים טענו כי חזאל הגיע אומנם ממשפחת המלוכה הארמית, אך היה אוזורפ וחמס את השלטון בכוח מיורשיו החוקיים.
ראייה לכך היא שמשפחות המלוכה במזרח הקדום היו גדולות מאוד, ולפיכך לא היה די מקום להזכיר את כל בני המשפחה במקורות.
ימאדה (1995) מוצא חיזוק להשערה זו.
בכתובת עצמה מוזכר "אביו" של חזאל פעמים מספר.
בלשון מקראית המילה "אב" אינה מציינת אך ורק הורה ממין זכר, והיא עשויה לציין אב קדמון.
על רבים ממלכי יהודה נאמר כי הם , כשההתייחסות לדוד אינה בתור אביו הישיר של המלך, אם כי אביו הקדמון.
אם כן, משורה זו ניתן לראות לדבריו כי חזאל היה בן סורר ממשפחת המלוכה הארמית.
שנידֶווינד (1996) מציין כי מילים בסגנון דומה מופיעות בכתובות ארכאולוגיות אחרות מהמזרח הקדום.
כך, למשל, בכתובת זכור נכתב "והמלכני.
בעלשמ[ינ.ב]חזרכ", כלומר, האל בעלשמין המליך את מציב הכתובת על אזור חדרך.
באופן דומה, במצבת מישע נכתב "אבי.מלך.על.מאב...
ואנך.מלכתי.אחר.אבי", כלומר" אבי מלך על מואב...
"[ו]אפק.מן.שבע[ת.קרו]י.מלכי" (חלקים B1-A, שורות 5–6): "ואצא משבעת ערי מלכותי" עם ו"ו ההיפוך.
בירן ונוה (1993) טענו כי לפי המילה "מלכי", המלך שאחראי היה לכתיבתה של הכתובת היה משועבד למלך אחר.
לפיכך, הוא הציע כי מחבר הכתובת הגיע מאחת הממלכות הסמוכות שהיו משועבדות לארם, כגון מעכה או בית רחוב.
עם זאת, לאחר גילויו של חלק B1, הוא פירש את המילה "מלך" כמתייחסת באופן כללי לממלכה שעליה מולך המלך, לפי הנאמר שנתגלה בשורה הקודמת, "[ו]אפק.מן.שבע[ת]".
אחיטוב (1994) טען תחילה כי את המילה "מלכי" ניתן לקרוא בניקוד אחר, בתור "מולכי", כך שמדובר במקומות שעליהם מולך המלך, וכי לא מדובר בהכרח במלך וסאל.
טענתו של אחיטוב אוששה לאחר גילויו של הקטע B1. מאוחר יותר קישר אחיטוב (2012) את המילה "מלכי" לאו דווקא ל"מלך", אלא למילה הארמית "מַלְכוּ" שפירושה "מלכות", כך שניתן לפרש את הנאמר כ"יצאתי משבע ערי מלכותי".
משמעות המילה הארמית "נפק" היא "יצא", בדומה לפועל העברי "להפיק" ולביטוי הארמי השגור "נפקא מינה", כלומר, "יוצא ממנה".
בירן (1995) שיחזר, איפוא, את האמור בחלק זה בכתובת ל"יצאתי משבעת מחוזות ממלכתי".
אחיטוב (2012) משחזר את החלק החסר בתור "שבע[ת.קרו]י.מלכי", כלומר, "שבע ערי ממלכתי" – קרייה מלשון עיר.
השימוש במספר המספר 70 נובע, ככל הנראה, מהיותו מספר טיפולוגי, והוא מופיע בנאמר גם בשורה הבאה.
"ואקתל.מל[כן.שב]ען" (חלק A, שורה 6): "הרגתי שבעים מלכים" עם ו"ו ההיפוך.
בעברית יבוא הפועל "קטל" עם האות טי"ת, ולא תי"ו.
במקור הפרוטו-שמי הפועל "קטל" בא עם האות תי"ו, וכך גם בשפה הערבית, במילה قَتَلَ.
בעברית האות תי"ו הפכה לטי"ת עקב תופעת הידמות: האות קו"ף הבאה בתחילת הפועל הייתה, בעברית מקראית, עיצור מלועלע, כלומר, עיצור שבעת הגייתו ישנה התכווצות של שרירי הלוע (מעין הגיית ע במקביל להגיית העיצור).
לפיכך, כדי להקל על ההגייה, הוסבה האות תי"ו לאות טי"ת, שהייתה גרסה מלועלעת של האות תי"ו.
עם זאת, בעברית מודרנית לא קיימים עיצורים מלועלעים, כך שההבדלים בהגייה בין השפות אינם קיימים עוד.
השורש "קטל" בצורתו "קתל" מופיע אף בכתובות ארמיות נוספות, ובכלל זה בכתובות ספירה.
ההשלמה "ואקתל.מל[כן.שב]ען", כלומר, "הרגתי שבעים מלכים" הוצעה על ידי עדה ירדני, גם בהתבסס על הופעתו של אותו המספר בשורה הקודמת.
70 הוא, כאמור, מספר טיפולוגי, המשמש לצורך דומה אף במקרא: בסיפור על מרד יהוא מסופר כי למלך אחאב היו 70 בנים: .
בניו נהרגו לבסוף על ידי צבאו של יהוא: .
הסיפור המקראי הזה מתיישב עם הכתוב בכתובת, שבה מזכיר העובדה שהוא הרג את יורם, בנו של אחאב, ולפיכך ההשלמה ל"מל[כן.שב]ען" היא אך מתבקשת.
בדומה לאחאב, גם על גדעון מסופר כי היו לו שבעים בנים, שנהרגו כולם בידי בנו אבימלך: .
הצורה שבה שם המספר בא אחרי שם העצם, ובמקרה זה, "מלכים שבעים" במקום "שבעים מלכים", מתועדת אף במקומות אחרים במקרא: .
עם זאת, נאמן (1999) נוטה לשלול את שחזור הקטע למילים "שבעים מלכים".
"אסרי.א[לפי.ר]כב.ואלפי.פרש" (חלקים B1-A, שורות 6–7): "בעלי אלפי רכב ואלפי פרשים".
הביטוי "אוסר רכב" עצמו מופיע אף במקרא: .
ההשלמה ל"א[לפי.ר]כב" מתבקשת לפי הכתוב בשורה הבאה, "ואלפי.פרש".
הצמד "רכב ופרשים" מופיע הן במקרא, כמו בפסוק , וכן בכתובות חוץ-מקראיות, כגון בכתובת זכור.
זהו חלק משוחזר שחסר בכתובת, שבא לפני שם המלך יורם, כך שמתקבל הביטוי "הרגתי את יורם".
הביטוי הוא משוחזר לפי הנאמר בשורה 8 בהקשר דומה: "הרגתי את אחזיהו" וכו'.
אחיטוב (2012) משחזר את הכתוב ל"[וקתלו.אית]" כלומר, "והרגו את" במקום "והרגתי את", תוך שהוא מתייחס לבעלי אלפי כלי הרכב ואלפי הפרשים המוזכרים קודם לכן, ולא למחוקק הכתובת.
המילה "אית" משמעה "אֵת" בארמית (השוו עם إِيَّا, "איא" בערבית), שבארמית מאוחרת התקצרה ל"את".
"[יו]רם.בר[.אחאב]" (חלק B2, שורה 7): משמעות השם "בר" היא "בן" בארמית, בדומה לשמות כגון בר כוכבא ושמעון בר גיורא.
בתחילת שורה 8 בחלק A מופיע, כאמור, הביטוי "מלך ישראל".
מלכה היחיד של ישראל ששמו הסתיים בצליל "רם" היה יורם, מה שהוביל את החוקרים להשלים את החלק החסר ל"יורם בן אחאב".
בסוף שורה 8 שבחלק B מופיע השם "...יהו בר" ובתחילת שורה 9 מופיע, כאמור, הביטוי "מלך בית דוד".
במאה ה-9 לפנה"ס, שבמהלכה, ככל הנראה, נחקקה הכתובת, היו לממלכת יהודה אך ורק שני מלכים שהיה להם שם פרטי תאופורי, שכלל בתוכו את השם המפורש, והם אחזיהו ועתליהו.
עם זאת, לפי ההקשר המקראי, אחזיהו לחם לצידו של יורם במלחמתו נגד יהוא.
נוסף על כך, הכתובת מזכירה את "מלך בית דוד".
התואר "מלך" אינו מתאים לעתליהו, שהייתה אישה.
לפיכך, סביר להניח שהמלך מבית דוד המוזכר בכתובת הוא אחזיהו.
גילוים של הקטעים B1 ו-B2 בכתובת הוביל את החוקרים לתמוך באופן חד-משמעי בהנחה שהמלחמה שעליה מספרת הכתובת היא מרד יהוא.
זאת, כיוון שבקטעים אלה מוזכרים, כאמור, המלכים יורם ואחזיהו.
בירן ונוה (1995) משחזרים את החלק החסר כ"[יהו]רם.בר[.אחאב]", עם זאת, פרשנות זו אינה מקובלת.
זאת, כיוון שבעוד שבממלכת יהודה, שמות תאופוריים כללו את השם יהוה בגרסתו המורחבת, "יהו", בממלכת ישראל הם כללו את אותו השם בגרסתו המקוצרת, "יו".
שמות תאופוריים שכללו את אותו השם בגרסתו המקוצרת בממלכת ישראל הכילו את אותו השם גם בסוף המילה.
כך, למשל, בחרסי שומרון מופיעים השמות "ידעיו" ו"שמריו" במקום "ידעיהו" ו"שמריהו", אף על פי ששמות מהסוג הראשון אינם מקובלים.
לפיכך, כיוון שיורם מלך על ישראל, הפירוש הנפוץ לאותיות החסרות הוא, אפוא, "[יו]רם.בר[.אחאב]".
"וקתל[ת.אית.אחז]יהו.בר[.יהורם]" (חלקים B2-A, שורה 8): החלק "יהורם" משוחזר על סמך המקרא, שלפיו יהורם מלך יהודה היה אביו של אחזיהו.
נאמן (1999) סבור שאין די מקום לאותיות "יהורם" או "יורם" בחלק המשוער, ולפיכך הוא העלה השערה זהירה, שלפיה ייתכן ששמו של יהורם נכתב בצורה מקוצרת "רם".
"[מל]ך.ביתדוד" (חלק A, שורות 8–9): "בית דוד" היה, כאמור, כינויה של ממלכת יהודה לפי רוב החוקרים.
המילים בכתובת תל דן הופרדו אחת מהשנייה, כאמור, באמצעות נקודה, אך שתי המילים בביטוי "בית דוד" המופיע בכתובת אינן מופרדות זו מזו באמצעות נקודה, מה שעשוי להעיד על כך שבמקור הן היו חלק ממילה אחת.
זאת, להבדיל מהנהוג בביטויים דומים מכתובות אחרות מאותו הזמן והמרחב, המופרדים כולם זה מזה ומחולקים לשניים.
כך, למשל, ב מופיע הביטוי "בית הדד"; בכתובות ספירה מופיעים הביטויים "בית אל", "בית צלל" ו"בית גש"; וב מופיעים הביטויים "בית אוכן", "בית עדן" ו"בית דבלא".
הכתובים המקראיים נוהגים אף הם באופן דומה.
לדברי רנדסבורג (1995), השימוש במילה "בית" לצורך תיאור שושלת או ממלכה היה נפוץ תחילה בשפה הארמית והתקבע בה.
רק במועד מאוחר יותר, עקב ההשפעה הארמית החזקה על השפות ב חדר הביטוי לשפות נוספות שדוברו בה, ובכלל אלה אכדית ועברית.
לראייה, מתוך 36 מופעים של ביטוי זה באכדית, 25 מופעים זמנם מתקופת שלטונה של האימפריה הבבלית החדשה ואילך, דהיינו, משלב מאוחר בהתפתחות האכדית.
עקב השתרשותו החזקה של ביטוי זה בארמית עוד ממועד מוקדם, רנדסבורג (1995) סבור שההפרדה בין שתי המילים הייתה מובנת מאליה, ולפיכך מחברה של הכתובת מלכתחילה לא טרח להפריד בין שתי המילים הללו באמצעות נקודה.
"ואשם.[אית.קרית.הם.חרבת]" (חלק A, שורה 9): השלמה משוערת, לפי הנאמר במקרא: .
"[ואהפך.א]ית.ארק.הם.ל[ישמן]" (חלק A, שורות 9–10): "ואהפוך את ארצם לשממה".
גם זו השלמה משוערת, לפי אותו הסגנון של הנאמר בשורה הקודמת, וכן לפי הנאמר בכתובת ספירה: "[יש]תחט לישמן אחוה", כלומר, "יישחת האחו שלו לישימון".
"אחרן.ולה[...]": האות אחרי ה"א עשויה להיות בי"ת, פ"א או רי"ש, אך לא ניתן להכריע בוודאות באשר לכך עקב הדמיון בין אותן האותיות בכתב העברי העתיק.
עם זאת, הגיוני להניח שמדובר היה באות פ"א, כיוון שכך ניתן לשחזר את הנאמר כ"לה[פך]" מלשון "להפוך".
שתי ההשלמות באות לפי ההקשר המקראי, שלפיו יהוא מלך על ישראל לאחר הריגתו של יורם, המוזכרת בכתובת.
על אף שיהוא לא היה צאצא ישיר של עמרי, הלה מוזכר באובליסק השחור כבנו של עמרי, אולי כיוון שממלכת ישראל זוהתה זה מכבר באופן מובהק עם עמרי.
לפיכך, אחיטוב (2012) משלים את הנאמר ככתוב לעיל.
"[ואשם.]מצר.ע[ל]" (חלק A, שורות 12–13): השלמה משוערת, בין השאר, לפי הנאמר בכתובת זכור: "ושמו כל מלכיא אל מצר על חזר[ך]", כלומר, "וכל המלכים האלה שמו מצור על חדריך".
כתום בטיחותי, הידוע גם ככתום מבהיק, הוא צבע שנועד לבלוט בסביבתו ובמיוחד להיות ניגוד לצבע הכחול של השמים.
תקן Z535.1-1998 במכון התקנים האמריקאי (ANSI) מציין כיצד הכתום הבטיחותי מוגדר במערכות הסימון השונות:
13 חלקים בצהוב, 3 חלקים באדום כהה, רבע בשחור
משתמשים בצבע הכתום הבטיחותי בעיקר עבור קונוסים, עמודים תומכים, חביות ואמצעי סימון ובטיחות באזורי בנייה אחרים.
מחלקת הרווחה האמריקאית (OSHA) מחייבת את צביעתם של אמצעי סימון מסוימים.
כתום בין-לאומי הוא צבע דומה המשמש אף הוא למטרות דומות.
קשה להבדיל בין הצבעים, זאת כנראה מפני שספקים לא תמיד נאמנים לסטנדרטים.
באופן כללי, הכתום הבין-לאומי הוא כהה יותר ובעל גוון אדמדם יותר.
למשל, גשר שער הזהב צבוע בכתום בין-לאומי.
במקרים מסוימים, כגון בחליפות ציד, משתמשים בכתום פלואורסצנטי.
כתיב פולני, המכונה גם כתיב תחילי-prefix, הוא שיטה לכתיבת ביטויים מתמטיים ולהצרנת ביטויים לוגיים.
השיטה פותחה על ידי הלוגיקן הפולני יאן לוקשביץ' בשנת 1920.
שיטה זו באה לפצות על מספר חסרונות של שיטת הכתיב הנפוצה:
הצורך להגדיר כללי קדימות אופרטורים (כלומר סדר ביצוע הפעולות).
הצורך בהליך פענוח מסובך כדי למצוא את הפונקציה שיש לחשב ראשונה.
העיקרון המנחה של הכתיב הפולני הוא כתיבת הפונקציה (האופרטור) לפני (או אחרי, בכתיב פולני הפוך המכונה גם כתיב סופי – postfix) האיברים שעליהם היא פועלת, כאשר מספר האיברים של כל פונקציה ידוע מראש.
למשל, במקום לכתוב נכתוב בכתיב הפולני .
שיטה זו איננה בשימוש בלוגיקה כיום, אך בשל העובדה שקל לנתח ביטוי בכתיב פולני באמצעות מחשב, נעשה בה שימוש במספר שפות תכנות, בעיקר בשפות תכנות מבוססות מחסנית כמו dc (desk calculator) ביוניקס, או פוסטסקריפט.
נכתוב בכתיב הפולני: (הסימן מסמן העלאה בחזקה).
במקום לכתוב את הביטוי הלוגי:
נכתוב בכתיב הפולני: (הסימן מסמן "וגם").
בשפה הכתובה, כְּתִיב, או אִיוּת, הוא צירוף אותיות האלפבית, ובמקרים מסוימים גם סימנים דיאקריטיים כגון ניקוד, לשם יצירת מילים.
הכתב, לעומת הכתיב, הוא מערכת הסימנים של השפה; הכתיב הוא השימוש שנעשה במערכת סימנים זו לצורך יצירת טקסט כתוב.
יכולת האיות נחשבת למיומנות למידה בסיסית.
המונח כתיב מתייחס לרוב לכתיב התקני או המקובל; כלומר לכתיב הנחשב "נכון".
במובן זה אפשר לדבר גם על שגיאות כתיב, כלומר על כתיבת מילים בצורה שונה מהכתיב התקני.
לכן, במונחים בלשניים, כתיב הוא מונח מרשמי (פרסקריפטיבי), כלומר הוא עוסק בשאלה איך יש להשתמש בשפה; ולא תיאורי (דסקריפטיבי), כלומר אינו עוסק בשאלה איך משתמשים בה בפועל.
המונח אורתוגרפיה מתייחס לכלל מערכת הכתיבה של השפה, כלומר לצירוף של כתב וכתיב; אך בחלק מהשפות משתמשים במונח אורתוגרפיה כדי לתאר את הכתיב בלבד.
אף על פי שאותיות האלפבית אמורות לייצג צלילים (עיצורים ותנועות) בשפה המדוברת, הכתיב מייצג רק בקירוב גס את האופן שבו מבטאים את המילים.
הסיבות לכך הן מגוונות, ביניהן:
רבות מהשפות הקיימות משתמשות במערכות אלפבית שנוצרו עבור שפות אחרות, וקשה לשקף בהן את מערכת הפונמות (הצלילים בעלי המשמעות) הנדרשות בשפה המדוברת.
לדוגמה, באלפבית הלטיני 26 אותיות, מתוכן 21 משמשות לתיאור עיצורים ו-5 לתיאור תנועות; לעומת זאת, יש באנגלית בין 14 ל-22 תנועות (כולל דיפתונגים), ו-26 או 27 עיצורים.
הכתיב בשפה הוא "שמרני", ואינו משתנה באותה המהירות כמו השפה המדוברת (במיוחד כאשר הכתיב הוא תקני; ראו להלן).
לכן הכתיב משקף לעיתים את האופן שבו ביטאו את השפה בעבר, או את מוסכמות הכתיבה בעבר, ולא את איך שמדברים בה בהווה.
דוגמה לכך הן האותיות ההומופוניות (ת-ט, ח-כ, ע-א, ס-שׂ, ק-כּ) שבעבר ייצגו צלילים שונים בשפה וכיום אין הבדל בהגייתן.
כתיב נקרא כתיב פונטי אם הוא מייצג בצורה טובה את השפה המדוברת.
אין מערכת כתיב שהיא פונטית בצורה מושלמת, בעיקר משום שהשינויים בשפה המדוברת אינם מאפשרים זאת.
כתיב נקרא כתיב אטימולוגי אם הוא משמר את ההיסטוריה של השפה ומקורות המילים יותר מאשר את דרך ביטוין בהווה.
לדוגמה, ערבית וספרדית נחשבות לשפות עם כתיב פונטי; אנגלית נחשבת לשפה עם נטייה לכתיב אטימולוגי.
היתרון של כתיב פונטי הוא שקל ומהיר יותר ללמוד אותו, הן לילדים הלומדים כתיבה בשפת אמם והן למי שלומד את השפה כשפה זרה; כאשר כותבים בשפה הנטייה לשגיאות כתיב נמוכה.
אך כאמור, כתיב אינו יכול להישאר פונטי לאורך זמן ללא ביצוע שינויים, לעיתים מפליגים.
שינויים בכתיב מקטינים את נגישות טקסטים ישנים הכתובים בכתיב עתיק.
בימינו, ברבות מהשפות מוגדרת לכל מילה צורה אחת, או מספר קטן של צורות, שהן צורות תקניות.
כתיבה בצורה שונה מהצורה התקנית נחשבת לשגיאת כתיב, גם אם הקורא מסוגל להבין את כוונת הכותב.
צורת הכתיב התקנית נקבעת על ידי גוף ממלכתי האחראי על השפה (בישראל, האקדמיה ללשון העברית), או על ידי מילונאים וגורמים אקדמיים הנחשבים לבעלי סמכות בעניין (כמו בעולם דובר האנגלית).
צורת הכתיב התקנית נלמדת במערכת החינוך, ולרוב מקפידים עליה בחומר רשמי או מודפס, כמו ספרים, עיתונים ומסמכים רשמיים.
התופעה של כתיב אחיד ותקני היא תופעה מודרנית יחסית.
בין גורמיה וזרזיה: המצאת הדפוס; התפשטות המילונאות; אימוץ של מדיניות שפה במדינות רבות באירופה (כמו צרפת, גרמניה והולנד), והקמת מוסדות האחראים על השפה; והנהגת חינוך פורמלי לכלל האוכלוסייה.
בשפות רבות שאינן שפות רשמיות או לאומיות, כמו שפות מיעוטים ושפות אזוריות, לא קיים גם כיום כתיב תקני.
בשפות שמדוברות בכמה מדינות, הכתיב התקני יכול להשתנות בין מדינה למדינה.
לדוגמה, ישנם מספר הבדלים בולטים בכתיב של האנגלית האמריקאית לעומת האנגלית הבריטית.
כמו כן, ייתכן שהכתיב התקני יתיר כמה דרכים לכתוב אותה מילה.
דוגמה בולטת היא העברית, שבה אפשר לכתוב מילים בכתיב חסר או בכתיב מלא, וכן ניתן לבחור בין כתיב מנוקד ובין כתיב חסר ניקוד.
במקרים מסוימים, כשמערכת הכתיב של שפה מסוימת נהיית מסובכת מדי, נערכים שינויים במערכת, אם באופן מאורגן ומפוקח ואם בתהליך טבעי של הכותבים בשפה.
לדוגמה, בכתיב העברי יש תהליך ארוך שנים, שנמשך עוד מימי מהמקרא, של הוספות אימות קריאה; תהליך זה יצר את הכתיב המלא והכתיב החסר.
המונח רפורמת כתיב מתייחס למקרים של שינוי מהיר ומקיף בכתיב, בעיקר שינוי אשר מוכתב על ידי גופים האחראים על הכוונת השפה.
לדוגמה, בצרפתית התקבלה לאחרונה רפורמת כתיב מקיפה בשנת 1990, שנועדה להקטין את מספר יוצאי הדופן בכתיב של השפה.
הרפורמה אושרה באופן רשמי בצרפת, בלגיה וקוויבק.
המדינות דוברות הגרמנית הסכימו על רפורמה משותפת בשנת 1996, שנועדה אף היא לפשט את הכתיב.
אף על פי שרפורמות בכתיב נועדו להקל על הקריאה והכתיבה, ניסיונות לערוך רפורמות נוטים להתקבל בקרירות ואף בדחיה על ידי אוכלוסיית הקוראים והכותבים של השפה.
לעיתים רפורמת כתיב היא חלק משינוי כולל באורתוגרפיה של השפה.
לדוגמה, כאשר בשפה הטורקית הוחלף האלפבית, מאלפבית ערבי לאלפבית לטיני, נקבעו גם סדרה של חוקי כתיב חדשים.
כאשר יש לשפה כתיב תקני, תיתכן התופעה של שגיאות כתיב, כלומר שימוש בכתיב לא תקני.
מידת המורכבות וחוסר הפונטיות של הכתיב בשפה: ככל שהכתיב של שפה פונטי פחות, יהיו יותר שגיאות כתיב.
אי הכרת הכתיב התקני: מי שהחינוך הפורמלי שלו מוגבל, או מי שכותב בשפה זרה, עשוי שלא להכיר את הצורה התקנית של כל מילה.
בשפות עם כתיב מורכב מאוד, גם אנשים משכילים עשוים לא להכיר את הכתיב של כל המילים.
ליקויי למידה, כגון דיסגרפיה, עשויים להקשות על למידת הצורה התקנית או על השימוש בה בפועל;
ליקויי זיכרון חזותי כגון דיסאורתוגרפיה עשויים לגרום לבלבול באיות של האותיות הומופוניות למשל ההבדל בין ט' ל ת'
בכתיבה מהירה או מרושלת, יכולות להיווצר שגיאות כתיב כתוצאה מחוסר תשומת לב.
בכתיבה באמצעות מקלדת מחשב, טעויות כאלה נפוצות במיוחד, ונקראות טעויות הקלדה.
במסמכים פורמליים, בספרים ובעיתונות נעשה מאמץ מיוחד להדפיס ללא שגיאות כתיב.
התהליך של מעבר על הטקסטים הכתובים, חיפוש ותיקון שגיאות הכתיב (ושגיאות אחרות בדפוס) נקרא הגהה.
באופן מסורתי נעשה תהליך זה על ידי קריאה קפדנית של קורא אחד או יותר שתפקידם למצוא שגיאות כאלה.
החל משנות ה-70, קיימות תוכנות מחשב מיוחדות, הנקראות בודקי איות, שתפקידן לסייע באיתור ותיקון שגיאות כתיב.
אף על פי שתוכנות אלה מסייעות מאוד בהגהה, לעיתים קרובות הן אינן פותרות את בעיית שגיאות הכתיב במלואה.
לעיתים נעשה שימוש מודע בכתיב לא-תקני כדי להעביר מסר או כדי למשוך את העין.
לדוגמה, בפרסומות כתובות משתמשים לפעמים בשגיאות כתיב כדי לחקות טקסט שנכתב ברישול או בזריזות (כמו הודעת טקסט, הודעת דואר אלקטרוני או טוקבק).
שימוש נוסף של כתיב לא תקני הוא כדי "לחקות" בכתב מבטא זר או לא תקני (לדוגמה, של דמות ביצירה ספרותית).
נראה שבתחילת ימי הכתיבה בעברית, נעשה שימוש באותיות לייצוג עיצורים בלבד, ללא אימות קריאה (אותיות אהו"י).
שיטה כתיבה זו התברר כקשה ביותר לקריאה, ועם השנים נעשה שימוש מעורב בשני פתרונות כדי להקל על הקריאה: אימות קריאה, וניקוד.
לאורך ההיסטוריה השימוש באימות קריאה הלך והתרחב.
כיום מקובלים שני תקנים לשימוש באימות קריאה: כתיב חסר וכתיב מלא; בפועל רבים משתמשים בעירוב של שני התקנים.
הכתיב העברי הוא אטימולוגי בכך שהוא משמר הבחנות שאינן קיימות, או כמעט אינן קיימות, בעברית מודרנית.
נראה שהבחנות מסוימות, כמו ההבחנה בין ס' ל-שׂ', לא הייתה קיימת כבר בימי חז"ל.
כללי הכתיב של העברית כיום נקבעים על ידי האקדמיה ללשון העברית, שההחלטותיה מחייבות את מוסדות המדינה.
בשנת 1727, זמן קצר לאחר הווסדה, פרסמה האקדמיה המלכותית הספרדית נורמות איות לשפה הספרדית.
עד אז לא היו נורמות אחידות לשפה הספרדית, כאשר חלק מהכותבים העדיפו כתיב פונטי ואחרים כתיב אטימולוגי.
כיום נורמות הכתיב נקבעות במשותף על ידי האקדמיות לשפה הספרדית בכל המדינות דוברות הספרדית, 22 במספר.
המהדורה האחרונה של "כתיב השפה הספרדית" (Ortografía de la lengua española) פורסמה בשנת 1999.
כתובת תאודוטוס בן וטנוס היא לוח אבן חקוק ביוונית, הנקרא על שם האיש המוזכר בה.
הכתובת שכנה ככל הנראה בחזית בית כנסת בירושלים בימי בית שני, והיא מתארת את מייסדיו.
הכתובת נמצאה בחפירות שערך ריימון וייל בעיר דוד בירושלים בשנת 1913, והיא מתוארכת למחציתה הראשונה של המאה הראשונה לספירה.
התעתיק והתרגום כפי שמובאים אצל .
תאודוטוס בן וטנוס כהן ו־
־ראש בית הכנסת (ארכיסינגוגוס) בן ראש בית כנ־
־סת, נכדו של ראש בית כנסת, ב־
־נה את בית הכנסת לשם קריא־
־ת החוק (נומוס) ולשם לימוד מצוות, ו־
־את האכסניה, את החדרים ומת־
־דו אותו (את בית הכנסת) אבותיו עם הזק־
מן התוכן ניתן להסיק כי הכתובת ניצבה בכניסה לבית כנסת (או על משקופו), שהיה בעיר דוד או בסביבתה.
מאחר שהעיר חוותה חורבן פיזי גדול בשנת 70 לספירה, קשה לדעת האם הכתובת לא הושלכה אל מורדות עיר דוד מכל מקום אחר.
הכתובת מלמדת על קיומו של בית כנסת ושל קומפלקס הארחה בירושלים, ששימש לקיום חיים יהודיים ולאירוח עולי רגל מחוץ לארץ.
מן הכתובת ניתן ללמוד על שושלת של "ראשי בית הכנסת" - תפקיד שנראה כי עבר מאב לבן, וכי נושאיו היו אחראיים על הקמתו ותחזוקתו של מוסד שכזה.
שמו הנוכרי של בעל הכתובת - תאודוטוס בן וטנוס - מלמד כי ההשפעה ההלניסטית לא פסחה באותה עת גם על אלה שראו בלימוד תורה ובקיום מצוות חלק בלתי נפרד מחייהם.
כך גם העובדה שהכתובת כתובה ביוונית, מצביעה על כך שרבים מהעולים לרגל ככל הנראה לא ידעו כלל עברית.
המעניין בתיאור תפקידיו של בית הכנסת הוא שלא מוזכרת בו כלל תפילה.
בעקבות כתובת זו בין היתר הסיק עזרא פליישר כי בתקופה זו טרם גובש עדיין תפקידו של בית הכנסת כמקום התייחדות עם האל, דבר הנפוץ הרבה יותר החל מימי המשנה והתלמוד.
בתקופה שעדיין היה המקדש קיים, ובוודאי בירושלים שסביבו, הפולחן התרכז בבית המקדש בלבד, ובית הכנסת שימש להתכנסות ציבורית ולימוד בלבד.
לעומתו טען חוקרים אחרים כי תפילה אינה נזכרת בכתובת מטעמים אחרים, כגון שכחה, הבלטת עיקר עניינו של בית הכנסת וכדומה.
לצד בית הכנסת, מציין תאודוטוס אכסניית אורחים וכן מתקני מים, בהם הכוונה ככל הנראה למקוואות.
יש לציין כי במרחק של מטרים ספורים ממקום מציאת הכתובת חשף וייל שני מקוואות טוהרה.
באין מונח ייחודי למקווה טוהרה ביוונית מציינת הכתובת מתקני מים, אך הכוונה למתקני ההטהרות האלה.
עולי רגל שהתאכסנו באכסניה הנזכרת בכתובת נצרכו להם כדי להטהר טרם כניסתם להר הבית הסמוך.
ייחודה של כתובת תאודוטוס הוא בכך שהיא הממצא הארכאולוגי היחיד מירושלים המצביע על קיומו של בית כנסת בעיר בתקופת בית שני, דבר הניכר מניתוח אפיגרפי של האותיות, הדומות לאותיות באבן הסורג ומניתוח שמות האישים המוזכרים בה.
ידוע על בתי כנסת שפעלו ברחבי הארץ בימי הבית, אך זאת בעיקר ממקורות כתובים (כמו הברית החדשה).
רק שבעה בתי כנסת זוהו מימי הבית, בהם בית הכנסת בקריית ספר (ח'רבת בד עיסא) ובמודיעין (ח'רבת אום אל עומדן) ובחרבת עתרי, בית הכנסת של גמלא, שמקורו כנראה בתקופה ההרודיאנית, ובתי הכנסת של לוחמי המרד הגדול במצדה והרודיון.
השניים האחרונים היו כנראה מבנים מאולתרים שהוקמו בתוך מבנים אחרים, ובכל מקרה לא נשתמרה בהם כל כתובת המעידה בוודאות על שימושם.
"כתונת פסים" הוא פזמון שנכתב על ידי מאיר אריאל והולחן על ידי ארקדי דוכין, והופק בשנת 1995 על ידי גלי צה"ל, כחלק ממסע הסברה של משרד הקליטה.
הפזמון מתאר את החברה הישראלית ככותנת פסים צבעונית, כמו כתונת הפסים של יוסף, כאשר כל פס מייצג מוצא תרבותי אחר.
בהתאמה, גם מבצעי הפזמון מסמלים ז'אנרים שונים וקבוצות שונות בחברה הישראלית (עדות ומיעוטים אחרים).
למרות המסר הפלורליסטי החיובי, הפזמון אינו מהסס למתוח ביקורת על תופעות של גזענות בין-עדתית בישראל, וכדגש לכך, הוא אף מסתיים בקולה של ילדה ממוצא אתיופי.
הפזמון נכתב בהשראת שירי צדקה אחרים, כמו השיר הבריטי "", השיר האמריקאי "We Are the World" והשיר הישראלי "עם אחד שיר אחד".
בשנת 2023 יצא לשיר עיבוד מחודש.
את השיר מבצעים 40 אמנים מסגנונות מוזיקה שונים: זמר עברי, רוק, פופ, ג'אז, מוזיקת נשמה ומוזיקה מזרחית.
בין הזמרים, מופיעות שתי זמרות המייצגות מיעוטים שעד אז לא השתתפו בשיר מרובה אמנים בישראל: טרנסג'נדרית (דנה אינטרנשיונל) וערביה (חיה סמיר).
בשנת 2023, ברקע המחאה נגד הרפורמה המשפטית, נטל על עצמו איגוד תעשיית התרבות והפקות הבמה בישראל בראשות יוני פיינגולד, יוזמה לקידום אחדות בתוך השסעים בחברה הישראלית בהפקה מחודשת של השיר "כתונת פסים".
כֶּתֶוואן אראחַמיָה-גראנט (בגאורגית: ქეთევან არახამია; נולדה ב-19 ביולי 1968) היא שחמטאית גאורגית-סקוטית.
נכון לספטמבר 2025, מדורגת במקום הראשון בין הנשים בסקוטלנד ובמקום ה-11 בדירוג הכללי בסקוטלנד, לפי מד כושר.
אראחמיה נולדה באוצ'מצ'ירה שברפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה (כיום אבחזיה שבגאורגיה).
בשנת 1983, בהיותה בת 15, היא זכתה באליפות השחמט לנשים של גאורגיה הסובייטית, והמשיכה וכתה גם בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1985 זכתה אראחמיה באליפות העולם בשחמט לנוער לנערות שהתקיימה בדוברנה סלובניה.
שלוש שנים מאוחר יותר זכתה במדליית כסף באדלייד.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1986, היא הגיעה לקריטריון לצורך השתתפות באליפות העולם בשחמט לנשים.
היא החלה לשאוף לתואר הנכסף של אלופת העולם בשחמט לנשים בשנות השמונים ותחילת שנות התשעים התמודדתה אראחמיה במתחרות ברמה הגבוה ביותר בעולם כשווה אל שווים.
בשנת 1987 היא זכתה לראשונה במקום השני באינטרזונל (Interzonal) לנשים, שנערך בטוזלה בוסניה והרצגובינה.
במקום הראשון זכתה ננה יוסליאני.
בשנת 1993 התעלתה מעל הציפיות וזכתה במקום הראשון בתחרות בג'קרטה ובתחרות שהתקיימה בשנת 1995 בקישינב, בתחרויות בהם ניצחה מטובי שחקניות השח בעולם.
אף על פי שזכתה בתחרויות, היו הישגיה בתחרות המועמדים נמוכים יותר, וזה מנע ממנה את ההזדמנות להתמודד על אליפות העולם.
בשנת 1996 היא נישאה לסקוטי, ג'ונתן גראנט, ועברה להתגורר עמו באדינבורו.
היא מתגוררת בסקוטלנד עד היום.
מלבד תחרויות אליפות העולם בהם זכתה אראחמיה בשנות התשעים, היא זכתה במקום הראשון בתחרות הפתוחה לנשים בביאל שבקנטון ברן ובז'נבה.
לאחר מכן, בשנת 1991, זכתה בגביע דואברל היוקרתי והייתה האישה הראשונה שזכתה בתחרות זו.
השתתפותה בטורניר ה"פרמייר היסטינגס" של קונגרס השח הבינלאומי היסטינגס, בשנים 1993/1994, הייתה אף היא הצלחה מסחררת בו זכתה במקום השלישי יחד עם רב-אמן אחר.
השגה, מבחינת הנשים היה השני בטיבו אחרי יהודית פולגאר.
בשנת 1990 שיחקה אראחמיה בהופעת בכורה מוצלחת באולימפיאדת השחמט בנובי סאד בנבחרת הנשים של ברית המועצות.
היא זכתה ב12/12 נקודות מושלמות.
אולימפיאדה זו הייתה ההתחלה לקריירה של מדליות אולימפיות בקבוצות של נבחרת הנשים של ברית המועצות ונבחרת גאורגיה.
סך הכל 9 מדליות מתוכם 2 מדליות זהב קבוצתיות ו-3 מדליות זהב אישיות.
אבל באליפות אירופה לנבחרות זכתה אראחמיה לפרסים רבים יותר.
בשנת 1997 היא זכתה בפולה קרואטיה במדליית זהב קבוצתית ומדליות כסף קבוצתית בשנים 1992 ו-2005.
בשנים 2008–2012 השתתפה באולימפיאדת השחמט הפתוחה (המבוססת רובה ככולה על גברים) בנבחרת סקוטלנד.
בשנת 2014 בארפורט היא חלקה מקום 8–9 עם טטיאנה מלמד.
כתוואן אראחמיה באולימפיאדת השחמט לנשים
בין השנים 1990 ל-2018 השתתפה כתוואן אראחמיה ב-8 אולימפיאדות שחמט לנשים:
כתוואן אראחמיה באולימפיאדת השחמט הפתוחה
בין השנים 2008 ל-2012 השתתפה כתוואן אראחמיה ב-6 אולימפיאדות שחמט פתוחות:
במקרא, הכתונת היא כמין חלוק מפשתן לבן שלבשו הכהנים במקדש, אחד מארבעה בגדי הכהונה אותם לובש כל כהן ("כהן הדיוט".
לכהן הגדול יש ארבעה בגדים נוספים).
הכתונת מכסה את גוף הכהן מהכתפיים ועד הקרסוליים, בהתאם למידת גופו המדויקת של הכהן, ויש לה שרוולים המכסים את הזרועות עד הפרק המחבר את כף היד לזרוע.
סדר לבישת בגדי הכהונה הוא: תחילה לבשו מכנסיים, לאחר מכן כתונת, ולאחריה מצנפת ואבנט.
הכתונת עשויה חוטים שכל אחד מהם שזור משישה חוטים.
היא איננה נתפרת מחלקים שונים, אלא נעשית מאריג אחד, פרט לשרוולים, אותם ניתן לארוג בנפרד ולחבר לבגד בתפירה.
על פי תיאור משלהי ימי בית המקדש השני, פתח הצוואר היה רחב, ונקשר בעזרת חוטים.
התורה מציינת את יחודה של כתונת הכהנים בביטוי "כתונת תשבץ", כלומר, ארוגה בדוגמה של משבצות.
הדוגמה אינה נוצרת מחוטים בצבע שונה, אלא על ידי הבלטת המסגרת של הדוגמה, כך שנוצר מעין כלי קיבול (כאילו הכתונת מיועדת לשבץ בה אבני חן).
רבי סעדיה גאון מציין שהדוגמה היא צורות של ריבוע בתוך עיגול, ומקור דבריו אינו ברור.
לפי אחד הפרשנים שולבו בכתונת חוטי זהב, אולם הדעה המקובלת היא שהכתונת עשויה פשתן בלבד.
דיון נוסף קיים בפרשנים לגבי כתונת של כהן רגיל ("כהן הדיוט"): הביטוי "כתונת תשבץ" נאמר בהקשר של בגדי אהרן, הכהן הגדול (), ואילו לגבי בגדי בניו, הכהנים הרגילים, נאמר באופן סתמי: "ולבני אהרן תעשה כתנות" ().
מפסוקים אלה ניתן להבין שהכתונת של הכהן הגדול שונה מזו של בניו, ואין בה משבצות.
לעומת זאת בתיאור עשיית הבגדים נאמר "ויעשו את הכתנות שש מעשה אורג לאהרן ולבניו", ומשתמע שנעשו באופן אחיד.
הדעה השנייה מתאימה יותר לדברי חז"ל ולתיאורו של יוסף בן מתתיהו.
הכתונת, ככל בגדי הכהונה, נרכשת מכספי הציבור שנתרמו לבית המקדש ("מחצית השקל"), ואסור שתהיה רכושו הפרטי של הכהן.
מכיוון שהכתונת מותאמת למידותיו האישיות של הכהן (בניגוד לבגדי כהונה אחרים, אבנט ומצנפת, שמידותיהם אחידות), מקובל היה לעיתים שכהנים מביאים את הבגד מביתם.
על כך נאמר בתלמוד:, כלומר, עליו להעביר את הבגד לבעלות הציבור, אף על פי שהבגד יופקד ברשותו בזמן עבודתו במקדש.
התלמוד אף מספר על כהנים עשירים כדוגמת רבי ישמעאל בן פאבי ואלעזר בן חרסום שהשתמשו בכתנות יקרות במיוחד.
חז"ל מייחסים לבגדי הכהונה תפקיד של כפרה על חטאיהם של ישראל, בכל בגד לפי עניינו.
לגבי הכתונת נאמר שהיא "מכפרת על שפיכות דמים".
התלמוד מסביר שכפרה זו איננה תחליף לענישת הרוצחים, אלא שבמקרה שבית הדין אינו מעניש את הרוצח, מסיבות פרוצדורליות בסדרי הדין, הדבר מטיל כתם מסוים על העם כולו, ולבישת הכתונת על ידי הכהנים מכפרת על כך.
רש"ר הירש (על ) הסביר שהרעיון הגלום בכתונת הוא הרצון לטהר ולקדש את מעשי האדם, דבר המתבטא בלבישת הבגד על הידיים והרגלים.
נכונותם של הכהנים לעשות זאת מבטאת את רוח העם בכללו, ובכך מתכפרות ומתגמדות תופעות קשות בשולי החברה.
ככל כפרה סמלית, אף זו תלויה במימושה המעשי בחיי היום יום, ולכן כפרה זו אינה מועילה כאשר שפיכות הדמים מתרבה.
כֻּתֹנֶת לַיְלָה היא פיג'מה בצורת שמלה רפויה העשויה מבד רך ונעים: כותנה, פליס, פוליאסטר, משי או סאטן.
כותנות לילה לעיתים מעוטרות בתחרה.
לכותונת לילה יכולים להיות שרוולים קצרים או ארוכים.
קיימות כתונות במגוון אורכים: כותונת לילה קצרה המגיעה עד הירכיים מכונה "בייבידול" ואילו כותנת ארוכה המגיעה עד כפות הרגליים מכונה לעיתים "נגליג'ה".
כתום זה השחור החדש היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה קומית מבית היוצר של חברת נטפליקס.
הסדרה נוצרה על ידי ג'נג'י כהן ומבוססת על ספרה האוטוביוגרפי של פייפר קרמן "כתום זה השחור החדש: השנה שלי בכלא לנשים".
העונה הראשונה עלתה לשידור ב-11 ביולי 2013, והעונה השביעית והאחרונה עלתה ב-26 ביולי 2019.
הסדרה זכתה 3 פעמים ברציפות בפרס גילדת שחקני המסך בשנים 2014–2016, בקטגוריית אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסדרה קומית.
מקור השם הוא במדי האסירים בארצות הברית שצבעם כתום.
הסדרה עוקבת אחרי פייפר צ'פמן (טיילור שילינג), אישה לבנה אנגלו-סקסית פרוטסטנטית בשנות ה-30 לחייה שמתגוררת בניו יורק.
פייפר נשלחת לכלא לתקופה של 15 חודשים בגלל פשע שביצעה לפני עשר שנים – הברחת מזוודה מלאה בכסף מעסקאות סמים.
היא ביצעה את הפשע עבור אלכס, מבריחת סמים בינלאומית ובת זוגה באותו הזמן.
העלילה עוקבת אחר הדמויות השונות בכלא ומחוצה לו, וההתמודדות של פייפר מולן.
ברוב פרקי הסדרה משולבים קטעים מהעבר של אחת מהדמויות.
פייפר נכנסת לכלא ומתרגלת לחיים בכלא.
זה מתחיל לא טוב מבחינתה כאשר רד, מנהלת המטבח, רוסייה קשוחה, לא נותנת לה אוכל לאחר שפייפר אמרה בפניה מבלי לדעת שהיא השפית שהאוכל בכלא דוחה.
במהלך העונה פייפר ואלכס, זו שגרמה לה להיכנס לכלא בעקבות הברחת סמים בזמן שהיו בנות זוג, מתקרבות והקשר של פייפר עם הארוס שלה מתערער לאחר שהוא מגלה שהקשר ביניהן שוב חוזר להתהדק.
העונה מתחילה כאשר פייפר מועברת לכלא אחר שמור יותר מהקודם לאחר שבסיום העונה הקודמת תקפה באלימות אסירה אחרת לאחר שזו ניסתה לרצוח אותה בגלל מלחמות דת אך מהר מאוד היא חוזרת לליצ'פילד.
צ'פמן נותרת לבדה בעונה זו, לאחר שאלכס מקבלת שחרור מהכלא, אך חוזרת לכלא לקראת סיום העונה לאחר שדווקא פייפר מחליטה להלשין עליה לרשויות לאחר שסיפרה להם שאלכס מפרה את תנאי השחרור שלה.
לקראת סיום העונה, הארוס של פייפר, לארי, עוזב את פייפר לטובת חברתה הטובה ביותר.
חלק גדול מעונה זו עוסק במריבה בין האסירה רד לבין אסירה ותיקה שחוזרת לכלא שנחשבת ל"אם השחורות" בכלא.
אותה אסירה מתה בסיום העונה זו בעת ניסיון בריחה.
בעונה זו אלכס ופייפר הן זוג והקשר ביניהן רואה עליות ומורדות בפרט לאחר שאלכס מגלה שפייפר היא זו שהלשינה עליה והביאה לחזרתה לכלא.
עוזר מנהל הכלא, ג'ו קפוטו, מתחיל לנהל מערכת יחסים אינטימית עם נטלי, קודמתו בתפקיד, שזו עוזבת את בעלה לאחר שבגד בה עם גבר.
הכלא נמצא על סף סגירה עד שחברה פרטית מתחילה לנהל אותו, דבר היוצר קשיים הנהלתיים איתם מתמודד ג'ו.
דאיה, אסירה מקבוצת הלטיניות נכנסה להריון מאחד הסוהרים בעונה הראשונה, הם מתכננים את חיהם ביחד, אך הוא עוזב אותה לאחר ביקור בבית משפחתה, והיא מחליטה למסור את התינוקת לאימוץ.
העונה מסתיימת כאשר רוב האסירות בורחות מהכלא לאגם סמוך לאחר שמגלות פרצה בגדר בזמן שיפוצים.
העונה מתחילה כאשר הסוהרים מגלים שהאסירות ברחו לאגם הסמוך, הם מחזירים את כולן ומתחילים לנקוט ביד קשה בהרבה ממה שנהגו וכל זה בראשותו של הסוהר הראשי החדש, דזי פיסקטלה, שהגיע מהכלא השמור.
לכלא מגיעות כמאה אסירות חדשות, והאסירות מתחילות לחיות בצפיפות גבוהה ובמחסור משאבים.
אלכס הורגת סוהר כהגנה עצמית, שנכנס במיוחד לכלא כדי להרוג אותה, כנקמה על שהפלילה את אחד האנשים שעבדה איתם בעסקי הסמים.
היא קוברת אותו בחצר בעזרת לולי ופרידה אך גופתו מתגלה בהמשך העונה במהלך עבודות בחצר.
פייפר מרבה להסתכסך בעונה זו עם אסירות בעקבות עסק פנימי לייצוא תחתונים של אסירות שפתחה בכלא.
היא מפנה אצבע מאשימה אל הלטיניות ומתחילה מעין קבוצת עליונות של אסירות לבנות.
באחת מהמריבות לקחו אותה מספר אסירות וקעקעו צלב קרס על זרועה.
לקראת סיום העונה החלו מספר מהומות בכלא בעיקר בעקבות היד הקשה בה החלו לנהוג הסוהרים כלפיהן.
הראשונה שבהן החלה כאשר הסוהרים דרשו מאחת האסירות להתקלח, לאחר שזו סירבה, הסוהרים השפילו אותה ולא נתנו לה לאכול, מה שעורר מהומה.
לאחר שהתגלתה גופת הסוהר שהרגה אלכס, למרות הוראתו של קפוטו, פיסקטלה מנהל חקירה של מספר אסירות.
בחדר בו מחכות אלו שפיסקטלה רוצה לחקור, מחליט אחד הסוהרים לכפות על האסירות לנהל קרבות אחת עם השנייה.
לאחר מכן החלה מהומה נוספת וגדולה יותר כאשר פיסקטלה מענה את רד, מנהלת המטבח, לא נתן לה לישון והשפיל אותה מול כולן.
האסירות ראו זאת ובמהלך ספונטני נעמדו כל האסירות על השולחנות בחדר האוכל ולא הסכימו להתפנות.
לאחר שהחלו הסוהרים לפנות אותן בכוח, ניסה אחד מהם להוריד את סוזן, אסירה שחורה ולא יציבה נפשית מאחר השולחנות, וזו החלה להזות.
פוסיי, אסירה נוספת, ראתה זאת וניסתה למנוע ממנו לקחת אותה.
הסוהר, לכאורה בהיסח דעת, גרם למותה של פוסיי.
מותה של פוסיי הביא למהומה גדולה.
תחילה, הסוהרים הצליחו להשתלט על המהומה שהחלה אבל לאחר שהאסירות גילו שהסוהר שהרג אותה לא יועמד לדין, החלה מהומה אשר יצאה משליטה והעונה מסתיימת כשאחת האסירות משיגה נשק שהכניס אחד הסוהרים לכלא, ומאיימת על שניים מהסוהרים.
העונה מתחילה בדיוק בנקודה בה הסתיימה הקודמת, כאשר אחת האסירות, דיאז, מכוונת אקדח לכיוונו של אחד הסוהרים ולבסוף יורה בו בעקבות לחץ שמפעילות עליה שאר האסירות.
המהומה נמשכת לאורך כל העונה, כולל מספר בני ערובה שלוקחות האסירות מקרב הסוהרים.
לאורך המהומה האסירות עושות ככל העולה על רוחן.
בשלב מסוים מחליט הסוהר הראשי, פיסקטלה, להיכנס לכלא על דעת עצמו ולוקח לחדר חשוך וצדדי מספר אסירות, כולל את אלכס ופייפר ומתעלל בהן.
עיקר ההתעללות שלו היא ברד, מנהלת המטבח, איתה אף פעם לא הסתדר.
הוא תולש את שיער ראשה באמצעות סכין.
הן מצליחות להשתחרר לאחר שפרידה, אחת האסירות המבוגרות אך האכזריות ביותר, מגלה על מעשיו ומכינה בעצמה חץ רעיל וקשת ויורה בו.
פיסקטלה מאבד הכרה והן קושרת אותו.
המהומה מסתיימת כאשר כוח מיוחד של הכלא השמור פורץ לכלא ומפנה בכוח את האסירות.
הכוח הפורץ מוצא את האסירות שקשרו את פיסקטלה אך יורה בו בטעות והורג אותו.
מנהל הכוח הפורץ מחליט לספר לאחר מכן שהם מצאו אותו מת.
בעקבות המהומות, חלק גדול האסירות מועברות לאגף אחר ושמור בהרבה ממה שהיו רגילות בליצ'פילד.
וחלקן מועברות לכלא אחר, כולל אלכס שחוזרת לליצ'פלד לאחר כמה ימים.
העונה מתחילה כאשר רוב האסירות, בזו אחר זו נחקרות על הרג פיסקטלה ומי החלה את המהומה.
לאורך כל העונה טייסטי הייתה החשודה העיקרית של החוקרים בהרג הסוהר.
ג'ו קפוטו שפוטר מניהול הכלא בעקבות המהומות והאמין שטייסטי חפה מפשע, מנסה לעזור לה לאורך המשפט אך כושל בגלל עדות שקר של אסירה אחרת, סינדי, חברתה הטובה של טייסטי.
בעקבות זאת, טייסטי נשפטת למאסר עולם.
לאחר שהאסירות מגיעות לכלא השמור הן נשלחות לאגפים שונים ומפתחות קשרים חדשים, הן נחשפות לסכסוך ישן בין האגפים ונאלצות לקחת צדדים.
חלק גדול מעונה זו מראה גם את השחיתות בקרב הסוהרים.
יחסי מין עם האסירות, הימורים ביניהם איזו אסירה תעורר מהומות, מה שגורם להם לפתות אסירות לעורר מהומות על מנת לצבור נקודות בתחרות ביניהם.
לצד זה, ישנם סוהרים בהם מתגלה צד רגיש כשהם מתמודדים עם פוסט טראומה מהמהומות.
עונה זו עוסקת גם באסירות שכבר שוחררו, בהן אליידה שמתחילה מערכת יחסים עם אחד הסוהרים הבכירים על מנת להבריח דרכו סמים לתוך הכלא.
בתחילה ללא ידיעתו ולאחר מכן בשיתוף פעולה מלא יחד.
עניין זה גורם לאותו סוהר לתת לקראת סיום העונה לפייפר שחרור מוקדם כיוון שהבין שהיא מנסה לחפש מי מכניס סמים לכלא.
בסיום עונה זו ולפני שחרורה של פייפר, מארגנת אלכס חתונה בכלא ושתיהן נישאות.
לאחר שחרורה, פייפר עוברת לגור אצל אח שלה וגיסתה.
המצב הכספי שלה קשה והיא ממורמרת ומתגעגעת לאלכס.
היא מנסה לעבוד אבל מחליפה הרבה עבודות ולא מצליחה לשרוד יותר מכמה ימים באף מקום.
אביה של פייפר ממעט לדבר איתה ועדיין כועס עליה ורק לאחר שכנועים רבים מצידה הוא מאפשר לה לעבוד במשרדו, אך הוא נותן לה יחס נוקשה במיוחד.
במקביל, אלכס סובלת מכך שסוהרת מכריחה אותה למכור בשבילם סמים ומטענים, אותה הסוהרת מנהלת קשר רומנטי עם אלכס ומתאהבת בה.
לאחר שאלכס מפסיקה את הקשר היא מנסה לסכסך בינה לבין פייפר.
מהר מאוד היחסים בין אלכס לפייפר עולים על שרטון כאשר באחד הביקורים של פייפר, אלכס טוענת שהמרחק מקשה על הקשר ביניהן ומציעה לה לקיים מערכת יחסים פתוחה - נישואים פתוחים.
בסוף העונה אותה הסוהרת משכנעת את מנהלת הכלא להעביר את אלכס לכלא אחר, וכך נעשה.
מצבן הנפשי והבריאות של מספר אסירות משתבש בעונה זו.
רד מזדקנת ונכנסת לדיכאון ובסוף העונה מראה סימנים של דמנציה.
טייסטי סובלת מדיכאון בעקבות מאסר העולם שקיבלה ואפילו מנסה למצוא סמים מסוכנים שיעזרו לה להתאבד.
בסוף העונה אליידה חוזרת לכלא ומתחרה מול דאיה בעסקי הסמים, גלוריה משתחררת מהכלא ובלנקה משתחררת ממרכז הכליאה למהגרים.
עונה זו עוסקת הרבה בכלא ומשטרת ההגירה, לאחר שמספר אסירות לטיניות שכבר שוחררו מהכלא מסתבכות עם ההגירה הנוקשה בארצות הברית.
בסצנת סיום הסדרה נראות מספר דמויות מרכזיות שכיכבו לאורך הסדרה, מתגלה מה קורה בשלב זה עם כל אחת מהן ונסגרים לצופים הרבה קצוות בנוגע אליהן.
פייפר צ'פמן (טיילור שילינג): פייפר נשלחה לכלא בעקבות הברחת כספי סמים שביצעה עבור בת זוגה לשעבר, אלכס.
בכלא, היא מנסה להתמודד עם הלחצים בחייה האישיים עם הארוס שלה, לארי, ובחייה בכלא.
כבר ביומה הראשון בכלא היא מסתבכת עם רד, ה"אמא" של הבנות הלבנות, שמשמשת כטבחית (בעונה הראשונה) ומעליבה את האוכל שלה בפניה.
בזמן שהותה בכלא, פייפר מחזיקה מעמד בזמן שהיא מנסה להבין ולמצוא את מקומה בהיררכיה הפנימית של בית הסוהר.
במהלך שהותה בכלא היא נתקלת בבת זוגה לשעבר, אלכס, ובין השתיים קיים מתח רב.
השתיים משלימות בסופו של דבר, ואף מקיימות יחסי מין.
בעונה השנייה, פייפר נשלחת לבידוד לאחר שתקפה אסירה שהתגרתה בה, ואחרי כמה חודשים בבידוד היא מועברת לכלא בשיקגו, שם היא נמצאת מספר ימים על מנת לתת עדות בנוגע לראש קרטל הסמים בו עבדה.
מחוץ לכלא, לארי בוגד בפייפר עם פולי, חברתה הטובה של פייפר, ונפרד ממנה כדי להיות עם פולי.
בעונה השלישית, אלכס חוזרת לכלא, והיא ופייפר חוזרות להיות זוג.
פייפר מתחילה לחפש דרך להשיג כסף שיהיה לה כשתשתחרר ומתחילה עסק למכירת תחתונים משומשים של אסירות אותם היא מבריחה לאחיה דרך סוהר חדש בשם גרבר, שמעביר אותם לאחיה אשר מוכר אותם ומתחלק עם פייפר, גרבר ואסירות נוספות השותפות ברווחים.
בעונה הרביעית, מתחילה פייפר להראות קשיחות כלפי האסירות החדשות.
בסוף העונה החמישית מגיעה פייפר למסקנה כי היא רוצה לבלות עם אלכס את כל חייה, היא מציעה לאלכס נישואין והשתיים מתארסות.
בעונה השישית פייפר מועברת לכלא חדש בעקבות המהומות.
במהלך העונה היא מנסה לארגן משחק קיקבול על מנת לגשר בין האגפים היריבים.
בסוף העונה, פייפר מקבלת שחרור מוקדם בעקבות התערבות סוהר.
ביומה האחרון בכלא, אלכס מארגנת חתונה לשתיהן והשתיים נישאות.
בעונה השביעית משתחררת מהכלא ומנסה לשקם את חייה.
אלכס ווס (לורה פריפון): בת זוגה לשעבר של פייפר, היא מרצה את עונשה באותו הכלא שפייפר נכנסה אליו.
אלכס גדלה עם אמא שעבדה ב-4 עבודות בו זמנית ואבא שהיה כוכב רוק גמור וחסר תועלת.
בעקבות כך, היה לה פחד תמידי לגבי המצב הכלכלי הנמוך שלה ובסופו של דבר היא מצאה את עצמה עובדת בעבור קרטל סמים בינלאומי.
בעונה השנייה, לאחר שביקשה מפייפר לשקר במשפט שהתנהל לגבי קוברה, סוחר הסמים עבורו עבדה אלכס, היא בעצמה החליטה לא לשקר ולספר את האמת, ובכך קיבלה שחרור מהכלא.
פייפר, שכועסת על אלכס על כך שלבסוף דיברה אמת וגרמה לפייפר לשקר, מדווחת לקצין המבחן של אלכס שהיא רוצה לברוח מהמדינה; קצין המבחן מגיע ורואה כי לאלכס יש אקדח והיא חוזרת לכלא.
אלכס ופייפר חוזרות להיות זוג בכלא.
בעונה השלישית, מגיעה אסירה חדשה בשם לולי, שאלכס פרנואידית לגביה וחושבת שהיא מרגלת של קוברה.
בסוף העונה השלישית, הסוהר החדש איידן, מתברר כסוכן של קוברה ומאיים על אלכס עם אקדח.
מתארסת לפייפר בסוף העונה החמישית.
בעונה השישית אלכס מנסה להגן על פייפר מפני הסתבכויות ובעקבות כך מוצאת את עצמה ביריבות בין שני האגפים.
בעקבות שחרורה המוקדם של פייפר, אלכס מארגנת לשתיהן חתונה והשתיים נישאות.
בסוף העונה השביעית מועברת לכלא באוהיו.
גלינה "רד" רזניקוב (קייט מאלגרו): אסירה רוסיה.
היא מרצה את עונשה בכלא ליצ'פילד כבר 12 שנים.
היא ובעלה היו בעלים של מסעדה שעבדה בשיתוף פעולה עם המאפיה הרוסית.
היא קרה וקשוחה, אבל בעלת צד הומוריסטי ואימהי.
רד מנהלת את מטבח בית הכלא ואת כל מה שקורה מאחורי הקלעים בבית הסוהר.
רד לקחה תחת חסותה קבוצה של נשים, שחלקן היו משתמשות בסמים בעבר ומעניקה להם הזדמנות אחת להצליח בקבוצה שלה על ידי שמירת מרחק מסמים.
בעונה השנייה היא מאבדת את הסמכות על המטבח ואת הקבוצה שלה, ומנסה להתחיל עסק חדש, בשעה שהיא מתמודדת עם חזרתה של וי, אויבת ישנה שלה.
החל מהעונה השלישית, היא מנהלת את גן הירק, בו היא מבריחה ומכניסה דברים.
בעונה החמישית רד משתתפת במהומה ומסתבכת ביריבות עם הסוהר הסדיסט פיסקטלה.
בעונה השישית רד מופללת על ידי חברותיה בארגון המהומות, ובעקבות כך נוצרת שנאה בינה לבין פרידה.
בעונה השביעית עובדת במטבח במרכז ההגירה עד שהיא מראה התחלת דמנציה בסוף העונה השביעית.
סופיה ברסט (לברן קוקס): אסירה טרנסג'נדרית.
היא מנהלת מספרה בכלא, ומתמודדת עם האתגרים הייחודיים של אישה טרנסג'נדרית בתנאי כליאה, כמו הקושי להשיג הורמונים והדעות הקדומות של האסירות האחרות.
לפני שינוי המין שלה, סופיה עבדה בתור כבאי וקראו לה מרקוס, היא נשואה לקריסטל, עוד כשהייתה גבר ולהם בן אחד.
כדי לשלם על ניתוח שינוי המין שלה, היא גנבה כרטיסי אשראי והגדילה אותם.
אשתה נשארה לצידה לאורך התהליך, ולא ידעה על ההונאה המתמשכת, בניגוד לבנה מייקל שידע והתקשה לקבל את העובדה שאביו הוא טרנסג'נדרית, ולבסוף הסגיר את סופיה למשטרה.
בעונה הרביעית נשלחת לצינוק בגלל מריבות שהייתה מעורבת בהן.
בעונה השישית סופיה מקבלת שחרור מוקדם ויוצאת מהכלא ומתאחדת עם בת זוגה.
(אחיה התאום של לברן קוקס מגלם בסדרה את סופיה לפני הניתוח).
טיפאני "פנסאטוקי" דוגט (טארין מנינג): אסירה.
נאסרה מכיוון שירתה באחות עם רובה ציד.
הפכה לנוצרייה אדוקה לאחר מעצרה.
לפני מאסרה היא הייתה נרקומנית חסרת אחריות שעברה חמש הפלות.
היא בעלת נטיות אלימות חזקות, ומאמינה שישו מדבר דרכה ונתן לה את היכולת לבצע נסים.
היא מחליטה לנקום בפייפר אחרי שזו מזלזלת בה כשהיא מסרבת להתקרב לדת בכך שמנסה לדקור אותה אך פייפר מחזירה מלחמה ושוברת לה את השיינים, מה שגרם להכנסת פייפר לצינוק, והשתלת שיניים חדשות לדוגט.
בעונה השנייה והשלישית, פינסטאקי מתחברת ל"ביג בו" בו ונהיית יותר חברותית ומסתדרת יותר עם שאר האסירות.
בעונה השלישית, היא מחליפה את מורלו בהסעות מאחר שמורלו נתנה את הוואן לאחת האסירות כדי לברוח.
כאשר מגיע הסוהר החדש, צ'ארלי, נראה בתחילה שהם מתחברים ומתאהבים אך לבסוף צ'ארלי תוקף את פינסטאקי תקיפה מינית ופוגע בה פיזית.
בפלשבקים, מגלים שכילדה, חיה פינסטאקי בבית עני והייתה במעמד נמוך.
אמה נהגה להשקותה בכמות סוכר גבוהה, על מנת לטעון בפני יועצת סוציאלית שיש לבתה בעיות נפשיות כדי לקבל כסף.
כאשר גדלה פינסטאקי מכרה את גופה תמורת כסף ועברה הפלות רבות.
בתחילת העונה השישית פינסטאקי בורחת מהכלא בעקבות המהומות אך לאחר מכן מסגירה את עצמה.
סוזן "קרייזי אייז" וורן (אוזו אדובה): אסירה.
בעונה הראשונה מפתחת אובססיה כלפי פייפר.
האסירות מכנות אותה "קרייזי אייז" (בעברית: עיינים משוגעות) בגלל הבעתה המוזרה.
היא נפגעת מאוד כשפייפר דוחה אותה אך מאוחר יותר הן נהפכות לחברות.
סוזן נקשרת לאנשים בקלות, מה שמרתיע את האסירות האחרות ממנה.
היא בעלת היסטוריה אלימה, ויש לה כישרון לקריאת ספרות ושירה.
כמו כן היא נסערת בקלות, חסרת ביטחון, רחומה ומתחשבת.
בעונה השלישית, היא מפתחת רומן עם אסירה בשם מורין.
כמו כן, החלה לכתוב סיפור בסדנה ליצירה ספרותית שהתפרסם לטובה ברחבי הכלא.
נאסרה מכיוון שילד שהזמינה לדירתה נפל אל מותו מחלון הדירה.
ניקול "ניקי" ניקולס (נטשה ליון): אסירה.
נאסרה על פריצה לבית והחזקת הרואין.
ניקי גודלה על ידי מטפלת, כשאמה, אשת חברה עשירה, גרה בבית נפרד עם החבר שלה.
השימוש בסמים הביא אותה לצורך בניתוח לב פתוח לאחר שפיתחה אנדוקרדיטיס חיידקית מה שגרם לה לצלקת בחזה.
לפני שהגיעה לכלא הסתבכה מספר פעמים כדוגמה: גנבה מונית עם חברים שלה, בעוד חבריה היו במעצר, אימה הוציאה אותה מזה בערבות.
כשהיא הגיעה לכלא ליצ'פילד, רד טיפלה בה ועזרה לה להתנקות מסמים, וניקי רואה בה דמות אם, ואף קוראת לה לעיתים 'אמא'.
ניקי היא לרוב חברותית ובדחנית, קשוחה וחולת מין.
היא עדיין מושפעת מעברה כנרקומנית ובעלת רגשות מעורבים לגבי הרואין, וכמעט מתפתה להשתמש בו שוב בעונה השנייה.
בעונה השלישית, ניקי נשלחת לאגף השמור של הכלא כאשר שיתפה פעולה עם לוסצ'ק כדי למכור סמים מחוץ לכלא, אך כשהוא שנתפס על ידי קפוטו, מאשים את ניקי.
בעונה הרביעית שוב משתמשת בסמים.
בעונה השישית ניקי מפלילה את רד על מנת לא לקבל החמרה בעונש, אולם עושה זאת בלב כבד ורד מקבלת זאת בהבנה.
בסוף העונה ניקי עורכת את החתונה של אלכס ופייפר.
בעונה השביעית עובדת במטבח במרכז ההגירה
קארי "ביג בו" בלאק (ליה דלריה) (עונות 1–5, אורחת בעונות 6–7): אסירה.
ביג בו היא לסבית מוצהרת ובעלת התנהגות ומראה חיצוני גברי.
בילדותה, אימה לא קיבלה את העובדה שבתה לסבית ומתלבשת כמו בן ולכן נותק הקשר בינן.
כאשר גדלה ונודע לה שאמה מאושפזת במצב קשה, עדיין מחליטה שלא לראות אותה.
מועברת לבית כלא באוהיו לאחר המהומות בעונה 5, ונראית בהופעות אורח קצרות בעונות 6 ו-7.
לורנה מורלו (יעל סטון): אסירה.
היא מספרת לכולן שהיא מאורסת לגבר בשם כריסטופר ומדברת הרבה על חתונתם, אך בעונה השנייה מתברר שלמעשה מורלו הייתה סטוקרית שלו, ולאחר שהוציא לה צו הרחקה שהפרה היא נכנסה לכלא.
מורלו אחראית על הסעות האסירות החדשות לכלא, עד שהביאה לרוזה את הרכב כדי לברוח בעונה השנייה.
בעונה הראשונה היא מנהלת רומן עם ניקי.
בסוף העונה השלישית היא מתחתנת עם גבר בשם ויני.
בעונה החמישית מתגלה שהיא בהריון ובסוף העונה השישית היא יולדת.
לאחר מכן, בנה נפטר מדלקת ריאות והיא ממשיכה להתנהג כאילו הוא חי.
טאשה "טייסטי" ג'פרסון (דניאל ברוקס): אסירה.
נכנסה לכלא על סחר בסמים.
גדלה בבית יתומים עד ש"וי" לקחה אותה תחת חסותה.
החברה הטובה ביותר של פוסיי.
טייסטי היא חברותית ומסתדרת עם רוב האסירות.
בעונה הראשונה שוחררה מהכלא, אך חזרה לאחר שביצעה בכוונה פשע כדי לחזור לכלא כי לא היה לה מקום לגור בו וכסף למחיה.
בעונה הרביעית מקבלת עבודה בתור מזכירתו האישית של קפוטו ומשתמשת בזה לצרכיה האישיים.
בעונה החמישית טייסטי מובילה את המאבק לשוויון הזכויות בכלא בעקבות מותה של פוסיי.
בעונה השישית מתנהל נגדה משפט על רציחתו של פיסקטלה, שנהרג בשוגג על ידי צוות הפריצה לדיכוי המהומה, שהפליל אותה.
חוזרת לשמש כמזכירה אישית לטמיקה, המנהלת החדשה של הכלא.
פוסיי וושינגטון (סמירה ויילי) (עונות 1–4, אורחת בעונות 5 ו-7): אסירה.
החברה הטובה ביותר של טייסטי.
בעבר התגוררה עם אביה בגרמניה.
אביה הוא איש צבא והיא ניהלה רומן עם בת של אחד הגנרלים האחראים על אביה של פוסיי עד שאביה ההומופוב של אותה ילד החזיר את פוסיי ואת אביה מהשליחות שלהם בגרמניה בחזרה לארצות הברית.
בעונה השלישית, היא מצטרפת ל'עדות המאמינים של נורמה' ונהפכת לאחת הקוראות המושבעות של סוזן.
פוסיי מעריצה את ג'ודי קינג שמגיעה לליצ'פילד בעונה הרביעית.
בסוף העונה הרביעית, נהרגת בטעות על ידי אחד הסוהרים במהלך מרד שהתחילו האסירות.
דמותה מופיעה בעונה החמישית בקטע פלאשבק המראה את הכרותה הראשונה עם טייסטי, ובקטע פלאשבק נוסף בעונה 7, המתרחש בציר הזמן של עונה 1.
סינדי "בלאק סינדי" טובה הייז (אדריאנה ס.
בתיכון נכנסה להריון ונתנה לאמה לגדל אותה.
הילדה חושבת שסינדי היא אחותה הגדולה.
נכנסה לכלא עקב גנבות שביצעה כאשר עבדה בביטחון בנמל תעופה.
בעונה השלישית, מתחזה ליהודייה כדי לקבל אוכל כשר מפני שהוא יותר טעים מהאוכל הרגיל, אך לבסוף היא מתחברת ליהדות, מתגיירת ואף משנה את שמה לטובה.
בעונה השישית היא משמשת עדה כנגד טייסטי.
מקבלת שחרור מוקדם מהכלא בעונה השביעית.
ג'ניי ווטסון (ויקי ג'ודי) (עונות 1–5, אורחת בעונה 7): אסירה.
נאסרה מכיוון שהסתבכה במספר גנבות עם חבר שלה.
לפני שנאסרה הייתה אצנית מפורסמת.
בעונה הראשונה נשלחה לצינוק לאחר שנעלם מברג בעת שהייתה אחראית על כלי העבודה.
בעונה השלישית, מסתבר שהיא מוסלמית, וכך מתחברת לאסירה החדשה אליסון.
נשלחת לכלא באוהיו לאחר המהומות ושבה להופעת אורח קצרה בסיום הסדרה.
גלוריה מנדוזה (סלניס לייוה): אסירה פורטוריקנית.
נכנסת לכלא בשל העלמת מס והונאה.
החל מהעונה השנייה, מנהלת את המטבח לאחר שרד פוטרה.
לגלוריה יש 2 בנים בנחמין וחוליו, והיא מודאגת מכך שאינם גדלו בחברה טובה ומתדרדרים למעשי פשע.
לאחר המהומות בכלא, מנדוזה הייתה מועמדת לשחרור מוקדם אם תעיד שמריה היא ממנהיגות המרד, אך עסקה זאת לא התממשה.
בעונה השביעית עובדת במטבח במרכז ההגירה עד לשחרורה בפרק האחרון.
במהלך העונה מגלים שיש לו עוד 2 בנות שנאלצה להשאיר בפוארטו ריקו - ססיליה "ססה" מנדוזה ואלנה מנדוזה.
לאחר שהיה לה מספיק כסף להביא אותן הן בחרו להישאר ולא להגיע לארצות הברית.
דאיינרה "דאיה" דיאז (דאשה פולנקו): אסירה פורטוריקנית.
דאיה היא בתה של אליידה.
נכנסה לכלא לאחר שכמו אמה הייתה מעורבת בעסקי הסמים עם סזאר, בן הזוג של אמה אשר איתו גם דאיה ניהלה רומן.
בילדותה, דאיה הוזנחה על ידי אמה וכשגדלה, היא הייתה צריכה לטפל באחיה הקטנים בזמן שאמה עסקה בעסקי הסמים של סזאר.
בכלא החלה לנהל רומן עם הסוהר בנט ולאחר שנכנסה להריון ממנו, היא פיתתה את הסוהר מנדז לשכב איתה כדי שתוכל להאשים אותו באונס ולגרום להריון להיראות כמו תוצאה של אונס.
בעונה החמישית דאיה לוקחת חלק פעיל במהומה ובעקבות כך העונש שלה מוארך והיא סובלת מהתנכלויות מצד הסוהרים בעונה השישית בכלא החדש.
בעונה השישית דיאז מפתחת רומן עם "דדי" ומתחילה לצרוך סמים.
בעונה השביעית מתחילה לסחור בסמים ולנהל חלק גדול מהמסחר בכלא.
אליידה דיאז (אליזבת רודריגז): אסירה פורטוריקנית.
נאסרה בגלל שותפותה לעסק סמים עם בן זוגה סזאר.
לאליידה יש 5 ילדים אך תמיד הזניחה אותם ובמקום זאת דאיה (הבכורה) טיפלה בהם.
בעונה השישית אליידה מנהלת רומן עם סוהר בבית הכלא החדש ומבריחה עמו סמים אל הכלא.
בעונה השביעית חוזרת לכלא ומתחרה עם דאיה בעסקי הסמים.
מריה רואיז (ג'סיקה פימנטל): אסירה דומיניקנית.
בעונה הראשונה הייתה בהריון בכלא, ובשנייה ילדה.
בעונה השלישית אבי בתה, ידריאל לקח את בתה מחשש שהיא מתחילה להבין מה קורה סביבה ותחשוב שהעובדה שאימה בכלא נורמלית.
בעונה השלישית עובדת בעסקי התחתונים של פייפר, ובעונה הרביעית פותחת עסק משלה בעזרת האסירות הלטיניות החדשות, מה שמוביל למלחמה בינה לבין פייפר.
בעונה החמישית, לקחה חלק גדול במהומות של האסירות וקיבלה על כך זמן נוסף בכלא.
מריצה ראמוס (דיאן גואררו) (עונות 1–5, 7): אסירה קולומביאנית.
החברה הטובה ביותר של פלאקה.
היא נאסרה בגיל צעיר על גנבת מכוניות.
בעונה השלישית עובדת בעסקי התחתונים של פייפר, אך בעונה הרביעית פורשת ועוברת לעסקי התחתונים של מריה.