tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שאיבדו את לנארד בפלייאוף לאחר קרע חלקי ברצועה הצולבת הקדמית בברכו הימנית, הם עלו לגמר המערב בפעם הראשונה בתולדות המועדון.
ב-בעונת , הלייקרס צירפו את ראסל וסטברוק לקבוצה עם ג'יימס ודייוויס, ושוב היו פייבוריטים לזכייה במערב, בעוד הקליפרס ציפו שלנארד ייעדר במשך רוב העונה לאחר ניתוח בברכו.
הקליפרס ניצחו את המשחקים בעונה הסדירה מול הלייקרס והאריכו את רצף הניצחונות שלהם מולם לשבעה.
הקליפרס הובילו 32–7 על הלייקרס מאז 2012/13. ב-20 באוקטובר 2022, במשחקם הראשון לעונת בעונת ומשחק החזרה של לנארד, ניצחו הקליפרס את הלייקרס (שהפסידו לפני כן לגולדן סטייט ווריורס) 103–97. גם בדרבים הבאים באותה עונה ניצחו הקליפרס, בתוצאות 114–101 ו-133–115.
קום ארנה (שנודע כסטייפלס סנטר בין השנים 1999 ל-2021) הוא האולם הביתי של שתי הקבוצות מאז 1999.
חדר ההלבשה של הקליפרס קטן יותר מזה של הלייקרס.
המושבים של הארנה היו במקור בצבע סגול, המזוהה עם הלייקרס וזוהה בזמן הבנייה גם עם הלוס אנג'לס קינגס, קבוצת ה-NHL שחולקת גם היא את הסטייפלס סנטר עם הקבוצות.
המושבים הוחלפו במושבים שחורים בשנת 2005. הקליפרס הם היחידים מבין ארבע הקבוצות שמשתמשות בסטייפלס (שלוש הקבוצות שהוזכרו לפני כן והלוס אנג'לס ספארקס) ללא כרזות תלויות להנצחת אליפויות או מספרים שהוצאו לגמלאות (הקבוצה בחרה להציב את כרזות אליפויות הבית שלה במתקן האימונים שלה).
החל מעונת 2013/14, במהלך משחקי הבית שלהם הקליפרס מכסים את הכרזות של הלייקרס.
הרעיון הוצע על ידי מאמן הקליפרס, דוק ריברס.
משחקי הלייקרס כוללים תאורה דרמטית המתאפשרת בזכות אורות נוספים שנרכשו על ידי הלייקרס.
במהלך עונת 2013–14, אותה חוויה לא סופקה במהלך משחקי הקליפרס; עם זאת, נורות LED חדשות הותקנו עבור הקליפרס והקינגס לפני עונות 2014/15 שהפיקו אפקט דומה לתאורה של הלייקרס.
הלייקרס והקליפרס מרבים לשחק במשחקים כפולים בקריפטו.
קום ארנה, לאחר ששיחקו באותו יום כמעט 60 פעמים נכון ל-2012. נדרשת כניסה נפרדת לכל משחק, כאשר כל קבוצה משחקת מול יריבה שונה.
בין המשחקים, המגרש מורכב מחדש עם הרצפה של הקבוצה הביתית, אשר נבדלים רק בשיטת הצבע שלהם.
הקליפרס, שיש להם רק עדיפות שלישית מאחורי הלייקרס והקינגס לתכנון הזירה, בדרך כלל משחקים את משחק היום הפחות עדיף בליגה שבה שחקנים ומאמנים מוכרים יותר לשחק בלילה.
מחוץ ללוס אנג'לס, הפעם האחרונה שבה שוחקו שני משחקים באותו אולם ובאותו יום הייתה ב-1972.
חוזה השכירות של הקליפרס בקריפטו.
קום ארנה מסתיים ב-2024. ביולי 2020, הקבוצה קיבל את אישור העירייה לאינטואיט דום שלהם, שנמצא כבר בתהליכי בנייה.
חוזה השכירות של הלייקרס בארנה הוארך עד 2041.
עונה עונת ה-NBAנ'ניצחונותה'הפסדים % אחוז זכייה פלייאוף תוצאה סופית בפלייאוף העונהסדרה מאזן משחקי ראש בראש בעונה * ללייקרס היו יותר ניצחונות בעונה הסדירה מאשר לקליפרס † לקליפרס היו יותר ניצחונות בעונה הסדירה מאשר ללייקרס ‡ הלייקרס ניצחו בסדרת העונה הסדירה מול הקליפרס § הקליפרס ניצחו בסדרת העונה הסדירה מול הלייקרס
הדרבי של ניו יורק היא יריבות כדורסל ב-NBA בין הברוקלין נטס לניו יורק ניקס.
שתי הקבוצות משחקות בבית האטלנטי שבאזור המזרחי.
הנטס מובילים בסדרת כל הזמנים בין הקבוצות עם יתרון 112–110, אולם הניקס הם הקבוצה המצליחה יותר מבין הקבוצות בניו יורק, לאחר שזכו בשתי אליפויות ליגה ושמונה אליפויות אזוריות (בעוד שהנטס זכו רק בשתי אליפויות אזוריות).
היריבות החלה בשנת 1976 כאשר הנטס הצטרפו ל-NBA כחלק מהמיזוג של ה-ABA וה-NBA.
באותה תקופה, הקבוצה הייתה ידועה בשם ניו יורק נטס ושיחקה בנסאו קולוסיאום שבפרוורי לונג איילנד.
הקבוצה שינתה את שמה לניו ג'רזי נטס בעונה שלאחר מכן, ושיחקה בניוארק.
היריבות הפכה לדרבי עירוני כאשר הנטס עברו לברוקלין ב-2012.
כשהנטס שיחקו בניו ג'רזי כונתה היריבות בשמות כגון Turnpike Classic (קלאסיקת כביש האגרה), The Function at the Junction (הפונקציה בצומת) ו-The War Between the States (המלחמה בין המדינות).
לאחר המעבר של הנטס לברוקלין כונתה היריבות בשמות הקרב על ניו יורק (The Battle of New York) וקרב הרבעים (Battle of the Boroughs).
שתי הקבוצות נפגשו בפלייאוף ה-NBA שלוש פעמים בתולדותיהן, כשהסדרה האחרונה הייתה בסיבוב הראשון ב-.
הניקס ניצחו בשני המפגשים הראשונים, והנטס באחרון.
היריבות בין המועדונים החלה עם הקמת הנטס ב-1966 כחברה מייסדת בליגת ה-ABA בשם "ניו יורק אמריקנס".
עם העברתם ל-NBA מה-ABA עקב מיזוג הליגות ב-1976 נתבעו הניו יורק נטס על "פלישה" לטריטוריית הניקס בנסאו קולוסיאום, ונאלצו לשלם להם דמי פלישה של 4.8 מיליון דולר.
קנס זה, יחד עם דמי ההרחבה של ה-NBA, הפכו את המשך העסקתו של כוכב העל ג'וליוס ארווינג לבלתי אפשרי מבחינה כלכלית עבור הנטס, שהיו אלופי ה-ABA ב-1976, והם נאלצו למכור אותו לפילדלפיה 76'.
צעד זה הוביל את הקבוצה לתקופה של בינוניות שלקח לה שנים להתאושש ממנה.
כשהנטס החליטו לחזור למדינת ניו ג'רזי ב-1977 שוב ניסו הניקס להכשיל את המהלך ואיימו לחסום אותו בשל הפגיעה בזכויות הטריטוריאליות הבלעדיות שלהם בניו ג'רזי.
הנטס הגיבו בתביעה נגד הניקס בטענה שמעשיהם מפרים את חוקי ההגבלים העסקיים.
התביעה הוסדרה בין הקבוצות לאחר התערבות הליגה ומדינת ניו ג'רזי, והנטס הסכימו לשלם עוד 4 מיליון דולר לניקס עבור זכויות המעבר.
בין 1977 ל- שיחקו הנטס במדינת ניו ג'רזי בתור ניו ג'רזי נטס.
במהלך אותה תקופה נטתה התקשורת לסקר יותר את הניקס, ללא קשר להצלחת הקבוצה.
במשחקים בין הקבוצות בניו ג'רזי האולם היה לרוב מחולק באופן שווה בין אוהדי שתי הקבוצות, בין השאר מפני ששתי הקבוצות הופרדו רק על ידי נהר ההדסון ושמחירי הכרטיסים בניו ג'רזי היו זולים יותר מאשר במדיסון סקוור גארדן.
השנים המוצלחות ביותר של הנטס בתקופה זו היו בתחילת שנות ה-80 ותחילת שנות ה-2000, בעוד שההצלחה הגדולה ביותר של הניקס התרחשה בעיקר מסוף שנות ה-80 עד סוף שנות ה-90. הקבוצות נפגשו בסיבוב הראשון של פלייאוף ה-NBA ב- וב-, כאשר הניקס ניצחו בקלות את הנטס בשני המקרים.
היריבות החלה להתחמם בתחילת שנות ה-2000, עם הטרייד של סטפון מרבורי שנשלח לפיניקס סאנס עבור ג'ייסון קיד ב-2001 שהפך את הנטס לקבוצה החזקה ביותר באזור המזרחי.
עם החתמתו הבטיח קיד שהנטס לא ינגנו עוד כינור שני לניקס.
היריבות שוב עלתה מדרגה כשסטפון מרבורי, הרכז יליד ניו יורק שהועבר מהנטס בטרייד על קיד, הועבר לניקס ב-2004. למרבורי ולקיד הייתה יריבות משלהם, כאשר היה קונצנזוס שקיד הוא הרכז הטוב בליגה, אך מרבורי טען שהתואר מגיע לו.
בינואר 2005 מצאו את עצמם שני הכוכבים בשני הצדדים של יריבות עזה, וקבוצותיהם רצו להוכיח את עליונותן באזור המטרופולין של ניו יורק.
כמה משחקני הניקס הרחיקו לכת ואמרו שהם רצו להתמודד בפלייאוף מול ניו ג'רזי, שזכתה באליפות המזרח פעמיים ברציפות.
רצונות הניקס אכן התממשו, והנטס הביסו את הניקס בסיבוב הראשון של פלייאוף 2004 בסוויפ 4–0. הסדרה כללה יריקה מתוקשרת מאוד בין טים תומאס מהניקס לקניון מרטין מהנטס.
ב-2010 רכש מיכאיל פרוכורוב את הנטס והחל לתקוף את הניקס ובעליהם.
הוא הצהיר שהוא רוצה "להפוך את אוהדי הניקס לאוהדי נטס", וכי הוא שמח שהנטס גרמו לניקס "לשלם יותר מדי" עבור כרמלו אנתוני (על ידי הגדלת ההצעות שלהם במרוץ לרכישתו מדנוור נאגטס).
שני הצדדים החלו לשווק באגרסיביות ברחבי מנהטן וברוקלין, ולעיתים קרובות מכריזים שהם "הקבוצה הבלעדית של הרובע" עם שלטי חוצות המציגים את כוכבי העל החדשים שנרכשו על ידי הניקס והנטס, כרמלו אנתוני ודרן ויליאמס (בהתאמה).
אחד המהלכים הראשונים בתקופת בעלותו של פרוכורוב על הנטס ב-2010 היה רכישת שלט חוצות בגודל 571.5 על 251.5 סנטימטרים בו מופיעים הוא עצמו, הבעלים-השותף של הנטס ג'יי-זי והמילים "Blueprint for Greatness" ("תוכנית לתהילה") בצד של בניין ברחוב 34 והשדרה השמינית מול מדיסון סקוור גארדן, ביתם של הניקס.
הניקס הגיבו לדחיפה השיווקית של הנטס בפרסומת בטלוויזיה שבה נכתב: "אתה יכול ללכת כמונו, אתה יכול לדבר כמונו, אבל לעולם לא תהיה כמונו".
פרוכורוב הגיב: "אני חושב שהיינו רוצים יותר להיות כמו הלייקרס [שזכו אז ב-16 אליפויות, בניגוד לשתי האליפויות של הניקס]".
נשיא רובע ברוקלין מרטי מרקוביץ' כינה בלעג את הניקס "מנהטן ניקס" וטען שכל תושב ברוקלין שתומך בניקס מבצע "בגידה".
שיאו של ה"טראש טוק" בין שתי הקבוצות, כשפרוכורוב כינה את בעלי הניקס ג'יימס דולן "האיש הקטן ההוא", גרם לנציב ה-NBA דייוויד סטרן לארגן פגישה בין דולן ופרוכורוב כדי להפחית את המתיחות בין השניים.
המתיחות בין שתי המועדונים התלקחה מחדש ב-2019, כאשר הנטס החתימו את קיירי אירווינג וקווין דוראנט כשחקנים חופשיים, שני שחקנים מבוקשים מאוד על ידי הניקס.
כלי תקשורת ציינו את הדמיון של היריבות הזו לאלו של קבוצות אחרות בעיר ניו יורק, כמו יריבות ה-MLB בין הניו יורק יאנקיז מהליגה האמריקאית לניו יורק מטס מהליגה הלאומית.
הרבעים ברוקלין ומנהטן יוצגו בעבר גם ביריבות בין ברוקלין דודג'רס (כיום לוס אנג'לס דודג'רס) וניו יורק ג'איינטס (כיום סן פרנסיסקו ג'איינטס).
יריבות ה-NHL בין ניו יורק איילנדרס לניו יורק ריינג'רס חלקה גם את היריבות בין הרבעים בין 2015 ל-2020, כשהאיילנדרס שיחקו בברקליס סנטר, אולמה הביתי של ברוקלין נטס.
הדרבי של נהר ההדסון ב-MLS דומה לדרבי בכדורסל מבחינת היותו יריבות עירונית בניו יורק.
עם זאת, ניו יורק סיטי משחקת בברונקס וניו יורק רד בולס משחקת בהריסון, ניו ג'רזי, לא בברוקלין או לונג איילנד.
הדרגתיות פילטית היא מודל של אבולוציה המשער שרוב היווצרות המינים היא איטית, אחידה והדרגתית.
האבולוציה במצב זה קורית בדרך כלל על ידי טרנספורמציה של מין למין חדש (באמצעות תהליך שנקרא אנאגנזה).
בתפיסה זו לא קיים קו גבול ברור בין מין קדמון למין צאצא, אלא אם כן מתרחש פיצול.
התיאוריה מעומתת עם התאוריה של שיווי משקל מקוטע.
המילה phyletic נובעת מהמילה היוונית φυλετικός (בתעתיק ללטינית – phūletikos), שמשמעותה "מוצא" או "צאצא".
הדרגתיות פילטית מעומתת עם תאוריית שיווי המשקל המקוטע, המציעה שרוב האבולוציה מתרחשת בפרקים נדירים ומבודדים של אבולוציה מהירה, כאשר מין בודד מתפצל לשני מינים נפרדים, ואחריו יש תקופה ארוכה של אי-שינוי.
מודלים אלה מנוגדים למודל האבולוציה במהירות משתנה, שגורסת שמינים שונים מתפתחים בקצב שונה ושאין סיבה להעדיף בתיאוריה את קיומו של קצב שינוי אחד על פני קיומו של אחר.
התאוריות אינן סותרות מכיוון שכל מודל תקף בסביבה שונה.
למשל, יש בעלי חיים שלא משתנים במשך מאות מיליוני שנים, מכיוון שסביבתם כמעט לא השתנתה ולכן לא פעל עליהם לחץ הברירה הטבעית להשתנות.
מינים אלה מכונים "מאובן חי".
לעומתם, יש מינים שמשתנים עקב שינוי בתנאי הסביבה, למשל היכחדות הדינוזאורים לפני כ-66 מיליון שנה, היכחדות שפינתה נישה אקולוגית שאפשרה את התפתחות היונקים הקטנים, מהם התפתח האדם.
הביולוג האבולוציוני ריצ'רד דוקינס טוען שהדרגתיות בקצב קבוע אינה קיימת בספרות המקצועית, ולכן המונח משמש רק כאיש קש לתומכי שיווי משקל מקוטע.
בספרו השען העיוור, ציין דוקינס שדרווין עצמו לא תמך בתאוריית שיווי המשקל המקוטע, שאותה הציעו אלדריג' וגולד.
במהדורה הראשונה של על מוצא המינים, דרווין קבע כי "מינים מסוגים וממחלקות שונים לא השתנו באותו קצב, או באותה מידה.
במרבצים העתיקים ביותר מתור השלישון עדיין ניתן למצוא כמה קונכיות חיות בלב שפע צורות נכחדות.
הלינגולה (Lingula) מתור הסילור שונה אך מעט מהמינים החיים של סוג זה".
לינגולה (Lingula) היא בין הברכיופודים הבודדים ששרדו כיום אך ידוע גם ממאובנים בני למעלה מ-500 מיליון שנה.
במהדורה החמישית של "מוצא המינים", כתב דרווין כי "התקופות שבהן המינים עברו שינוי, אם כי הן ארוכות בשנים, כנראה היו קצרות בהשוואה לתקופות שבהן הם שומרים על אותה צורה", מה שמהווה מעין פשרה בין תאוריית שיווי המשקל המקוטע ותאוריית הקפיצה, לבין תאוריית ההדרגתיות.
הדרים (שם מדעי: Citrus) הם סוג עצים ירוקי עד ומניבי פרי ממשפחת הפיגמיים.
מבחינה בוטנית קבוצת ההדרים התבססה במקור על ארבעה מיני יסוד שצמחו באזורי סין והודו: פומלה, אתרוג, מנדרינה ופאפדה.
מינים אלו הופצו משם למזרח התיכון, לאירופה ולאמריקה.
כל יתר פירות ההדר המוכרים כיום הם תוצר של הכלאות טבעיות או מלאכותיות ביניהם.
כך למשל התפוז הוא הכלאה של פומלה ומנדרינה, והאשכולית, שהתגלתה לראשונה במאה ה-18 באיי ברבדוס, היא שילוב בין פומלה לתפוז.
באשר ללימון, ניתוח גנטי הפריך את ההשערה המוקדמת כי נוצר מהכלאת אתרוג וליים, והוכיח כי הוא צאצא של אתרוג וחושחש.
דוגמה נוספת היא הקלמנטינה, שהיא הכלאה של מנדרינה ותפוז.
אף שהמסורת קושרת את פיתוחה לכומר קלמאן רודייה (Clément Rodier) מאלג'יר, חוקרים והיסטוריונים סבורים כי חלקו התמצה בגילוי הפרי והפצתו, וכי ההכלאה עצמה התרחשה ללא התערבות אנושית.
מוצאם של פירות ההדר הוא בדרום-מזרח אסיה, ותפוצתם העיקרית היא באזורים המתאפיינים באקלים סובטרופי, לרבות אגן הים התיכון.
הפרי הראשון שהגיע לארץ ישראל היה האתרוג, ככל הנראה מפרס.
ממצאים ארכאולוגיים תומכים בהנחה זו: ברמת רחל בירושלים זוהתה אבקת צמחים שמקורה באתרוג המתוארכת לתקופת המלך חזקיהו, ובקפריסין נמצאו זרעי אתרוגים עוד מהמאה ה-15 לפנה"ס.
מבחינה אטימולוגית שמו של האתרוג בעברית נגזר מן המילה הפרסית "תֻרֻנְג'".
המונח הכולל "הדר" קדם להגעת הפרי לאזור, ומופיע במקרא בהקשר למצוות ארבעת המינים בספר ויקרא: "וּלְקַחְתֶּם לָכֶם בַּיּוֹם הָרִאשׁוֹן פְּרִי עֵץ הָדָר, כַּפֹּת תְּמָרִים וַעֲנַף עֵץ-עָבֹת וְעַרְבֵי-נָחַל".
בשנים 2011–2012 הגיע ייצור ההדרים העולמי לכ-131 מיליון טון.
קבוצות זן ההדרים העיקריות הן תפוזים מתוקים (52%), הדרים קטנים (21%), לימונים (12%) ואשכוליות ופומלו (6%).
רוב היבול המסחרי של פירות הדר מגודל בדרומה של יבשת אמריקה הצפונית (פלורידה וקליפורניה), וכן בדרום אמריקה (ברזיל), יפן, ואגן הים התיכון (ספרד ואיטליה).
עצי ההדר דוקרניים; הם נוחים להרכבה וניתן אף להרכיב זנים שונים של הדרים באותו העץ, כך שענף אחד יניב פרי הדר אחד וענף אחר יניב פרי הדר אחר.
גובהו של כל עץ נע בין 5 ל-15 מטרים.
פרי ההדר מתאפיין בשתי קליפות – צבעונית (בדרך כלל בצבעי צהוב או כתום) ולבנה.
בפרי 10–20 פלחים, המכילים בקבוקוני מיץ ועטופים בקליפה דקה.
טעמם של פירות ההדרים נע בדרך כלל בין מתוק לחמוץ, והם מכילים מיץ רב.
כשפירות ההדר אינם בשלים, טעמם חמוץ ומר.
שמו המדעי של טיפוס הפרי הוא הֶספרידיום (Hesperidium) שהוא מין ענבה, והוא ייחודי לענף במשפחת הפיגמיים.
עם ההדרים נמנים תפוז, הלימון, ליים, אשכולית, מנדרינה, קלמנטינה, אתרוג, פומלה, פומלית, וואמפי, תפוזינה, יוזו, קומקוואט ועוד.
על פי נתוני ענף ההדרים במועצת הצמחים, צורכים תושבי מדינת ישראל כ-200 אלף טון פרי הדר מדי שנה.
נכון ל-2010 יש בישראל כ-2,800 מגדלי פרי הדר, והם עושים זאת על פני 177 אלף דונם.
גידולי ההדרים ב-2020 עמדו על 518 אלף טון.
מסקירה של ענף ההדרים במועצת הצמחים עולה כי 90% מן היצוא ב-2020 היה של אשכוליות וקלמנטינות "אורי".
עיקר יצוא הקלמנטינה מגיע לאירופה: 45% לצרפת, 20% להולנד ו-20% לגרמניה.
נוסף על כך מדי עונה ישראל מייצאת כ-4,500 טון פומלית ואשכוליות אדומות ליפן ולקוריאה.
אשכולית אדומה ואשכולית לבנה מיוצאות מישראל גם לסין, ואלו שווקים חשובים ואיכותיים.
הדרוט היה מחוז בנגורנו קרבאך, היוצר את גבולה הדרומי.
זהו אזור הררי מאוד והכפרים בו מצויים בעיקר לאורך שני עמקי הנהר ומפוזרים במורדות הרמות בקצה הדרומי.
לאחר סיום מלחמת נגורנו קרבאך הראשונה ועד לשנת 2020 הוא כלל בתוכה גם שטחים של אזרבייג'ן שנכבשו בזמן המלחמה.
חפירות של מערת אזוק (Azokh Cave) מלמדות כי בני אנוש יישבו את האזור לאורך עשרות אלפי שנים, והוא ניחן בהיסטוריה עשירה.
האזור מורכב מהחצי הדרום-מערבי של המחוז האזרי חוג'אבנד והחצי השני הוא של המחוז מרטוני.
האזור היה תחת שליטה מוחלטת של הארמנים.
במסגרת מלחמת נגורנו קרבאך השנייה נכבש כל השטח של המחוז בידי אזרבייג'ן, ומאז טוענות שלטונות ארצאך לריבונות עליו מחדש.
הדרה חברתית היא מושג במדעי החברה ובשיח הציבורי המתאר מצבעים ותהליכים של דחיקה לשוליים, אי-שוויון, והגבלת השתתפות חברתית.
המונח משמש לניתוח האופנים שבהם יחידים וקבוצות מודרים ממוקדי כוח, משאבים והכרה, בהקשרים פוליטיים, כלכליים, תרבותיים, חינוכיים ומרחביים.
השימוש במונח הדרה נהוג בשיח פוסט-קולוניאלי, פמיניסטי וסוציולוגי, כדי לציין מבנה חברתי אי-שוויוני, המתקיים במרחב פיזי, תקשורתי או מקוון, המוציא מהכלל חברים בקבוצות מסוימות שבתוכו.
כך מבנה חברתי זה אחראי למיקומם בשולי של קבוצות מובחנות במערך החברתי, לתחושת הקיפוח, ולחוסר יכולתם להשתלב ולקחת בו חלק.
במדעי החברה "הַדָּרָה" מתייחסת להרחקה, דחיקה, אי-הכללה או מניעת השתתפות של אדם או קבוצה ממסגרת חברתית מסוימת.
השימוש במונח הדרה חברתית נכנס לשיח האקדמי והפוליטי באירופה לקראת סוף המאה ה-20, בעיקר כתחליף למושג העוני בשיח על מצוקה חברתית, מתוך ניסיון להצביע על ממדים רחבים יותר של אי־שוויון מעבר למחסור כלכלי בלבד.
עם זאת, ההגדרה התאורטית של הדרה חברתית נחשבת עמומה ועשויה להיות שנויה במחלוקת.
בספרות המחקרית מקובל לראות בהדרה חברתית תהליך חברתי מתמשך שבמסגרתו קבוצות מסוימות באוכלוסייה - והיחידים המרכיבים אותן - נדחקות לשוליים, ונמנעת מהן השתתפות מלאה בחיי החברה שבה הן חיות.
תהליך זה יוצר מרחב חברתי לא-שוויוני בו חברי קבוצות מסוימות מובחנים מאחרים על בסיס קטגוריות חברתיות וזהותיות כמו מגדר, לאום, אתניות, צבע עור, דת, גיל, מעמד חברתי-כלכלי, נטייה מינית, מוגבלות או מצב בריאותי ועוד.
מידת ההדרה החברתית של קבוצה נבחנת, בין היתר, לפי יכולתם של הפרטים המרכיבים אותה להשתתף באופן מלא בתחומי חיים מרכזיים: קיום בכבוד באמצעות צריכה בסיסית, השתתפות בשוק העבודה ובפעילות יצרנית מתגמלת, מעורבות פוליטית ואזרחית, והשתלבות ברשתות של אינטראקציה ואינטגרציה חברתית.
הדרה חברתית עשויה להיחשב לעיתים עניינית ומוצדקת בהקשרים מסוימים; כך, למשל, הדרת ילדים ממוסדות השלטון או מכוח העבודה נתפסת כהדרה עניינית הנשענת על שיקולי גיל.
לעומת זאת, כאשר הדרה אינה מבוססת על שיקולים ענייניים, היא נתפסת בחברות דמוקרטיות כאפליה פסולה, הפוגעת בזכויות יסוד ובהן הזכות לשוויון, לכבוד האדם, לחירות ולאזרחות מהותית.
המחקר מצביע על כך שהדרה חברתית נובעת לרוב משילוב של גורמים כלכליים, מוסדיים ותרבותיים.
לצד עוני ואי־ביטחון כלכלי, היא עשויה לנבוע גם מהשכלה בלתי מספקת, מבריאות לקויה, מהיעדר כישורים תעסוקתיים או חברתיים, וכן ממבנים חברתיים ופיזיים שתוכננו באופן המיטיב עם קבוצות מסוימות על חשבון אחרות.
בהקשר זה, הדרה אינה רק תוצאה של מאפייני הפרט, אלא גם של אופני ארגון, מדיניות ויחסי כוח חברתיים רחבים יותר.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 אימצו מוסדות האיחוד האירופי את המונח הדרה חברתית כקטגוריה מרכזית במדיניות החברתית.
בשנת 1989 קיבלה מועצת השרים של האיחוד האירופי החלטה הקוראת להיאבק בהדרה חברתית ולקדם אינטגרציה וסולידריות חברתית, והמאבק בהדרה הוגדר כאחת ממטרות המדיניות של האיחוד.
בספרות התאורטית נתפסת הדרה חברתית לא רק כתוצאה של פערים חומריים או מאפייני פרט, אלא כתהליך חברתי-פוליטי הקשור ליחסי כוח, להבניית זהויות ולשימור הגמוניה.
גישות אלו מדגישות כי הדרה אינה מתרחשת באופן מקרי, אלא נטועה במבנים חברתיים, בנורמות תרבותיות ובאידאולוגיות המגדירות מי נחשב לנורמלי, רצוי ולגיטימי, ומי מסומן כחריג או כ"אחר".
אחת הטענות המרכזיות בגישות אלו היא כי זהות קבוצתית וחברתית מתעצבת לא רק באמצעות הכללה, אלא גם באמצעות הוצאה מן הכלל.
תהליכי הדרה מסייעים לתחימת גבולות חברתיים ולחיזוק תחושת הלכידות והאחידות של קבוצות דומיננטיות, תוך סימון קבוצות אחרות כמי שאינן עומדות בסטנדרטים החברתיים המקובלים של נורמליות, בריאות, תפקוד או ערך.
בהקשר זה, ההדרה נתפסת כמנגנון פעיל של כוח: באמצעות שיח, ייצוגים, מוסדות ופרקטיקות יומיומיות, מעוצבת דמותו של ה"אחר" כמי שנמצא מחוץ לגבולות החברה הראויה.
תהליך זה אינו רק תיאורי, אלא נושא עמו משמעויות נורמטיביות, המצדיקות לעיתים אי־שוויון, פיקוח או הדרה בפועל ממשאבים, מזכויות ומהשתתפות חברתית מלאה.
חלק מהגישות הביקורתיות מדגישות כי הדרה חברתית כרוכה במפגש בין מערכות דיכוי שונות, כגון מגדר, אתניות, מעמד, לאום ויכולת גופנית או נפשית.
מנקודת מבט זו, קבוצות מודרות אינן עומדות מול "החברה" באופן אחיד, אלא חוות הדרה במידות ובאופנים שונים בהתאם למיקומן בצמתים של יחסי כוח חברתיים.
גישות תאורטיות אלה שימשו בסיס לניתוח ביקורתי של מדיניות ציבורית, תכנון חברתי וייצוגים תרבותיים, והן מדגישות כי מאבק בהדרה חברתית מחייב לא רק סיוע לפרטים מודרים, אלא גם בחינה מחודשת של המבנים, הנורמות וההנחות המארגנים את החברה.
אופני פעולה שנועדו להקטין או למנוע הדרה כוללים תכנון נהלים או שיטות שמחזקים נגישות, שקיפות, שיתוף הציבור, העצמה ושוויון הזדמנויות.
חנה ארנדט, אשר ראתה במרחב החברתי ככזה המאפשר לפרט להגשים את ייחודו, עסקה בהרחבה בהדרתם של עמים חסרי מדינה, וטענה כי שלילת אזרחות ושייכות לקהילה פוליטית מבטלת למעשה את ההגנה על זכויות הפרט.
לדבריה, עצם ההשתייכות לקהילה גאוגרפית וסימבולית היא תנאי מוקדם למימוש זכויות, והיעדרה עלול להוביל להדרה מוחלטת ואף להשמדה פיזית, כפי שקרה ליהודים באירופה במאה ה-20.
אחד המנגנונים השכיחים של הדרה חברתית היא שימוש בשפה שאינה נגישה לכלל הקבוצות בחברה.
כך, למשל, מסמכים משפטיים כמו חוקים, חוזים, פסקי דין, וקנסות המנוסחים בז'רגון מורכב או בשפה שאינה מובנת לקבוצה חברתית מסוימת, מקשים על אותן קבוצות לעמוד על זכויותיהם ולממשן.
טענה דומה מופנית כלפי השיח המשפטי בכללותו: בעוד שאנשים בעלי אמצעים כלכליים יכולים להיעזר באנשי מקצוע המתווכים עבורם את החוק, קבוצות עניות מתקשות לעשות כן, ולעיתים אינן מודעות לזכויות המוקנות להן.
הדרה לשונית באה לידי ביטוי גם בשילוט ובהכוונה במרחב הציבורי.
בישראל במשך שנים רבות שלטי רחובות ושילוט ציבורי הוצגו בעברית ובאנגלית בלבד, ללא שימוש בערבית, דבר שפגע בנגישות המידע עבור דוברי ערבית.
צורה נוספת של הדרה לשונית קשורה באנאלפביתיות.
במדינות רבות בעבר, ובחלק ממדינות העולם השלישי כיום, נמנעה מנשים האפשרות ללמוד קרוא וכתוב.
בהקשר של השכלה גבוהה, סוג דומה של הדרה הקשורה בהשכלה הוא נומרוס קלאוזוס - הגבלת מספר הסטודנטים בבתי ספר תיכוניים ובאוניברסיטאות על רקע פוליטי או דתי.
הדרה תרבותית מתרחשת כאשר קבוצות אליטה מחזיקות בצורות ידע, תרבות ונורמות התנהגות שאינן נגישות לקבוצות אחרות.
רכישת הון סימבולי זה דורשת לעיתים משאבים כלכליים או השתייכות למסגרות חברתיות סגורות.
ידיעה משותפת של קודים תרבותיים משמשת אז אמצעי לבדל את חברי האליטה מקבוצות הנתפסות כנחותות.
דוגמה לכך נמצאה בחברה האנגלית, שבה נלמדו טקסים ונימוסים מסוימים בבתי ספר פרטיים, שלא היו מוכרים לשכבות עניות יותר.
אמצעי התקשורת ממלאים תפקיד מרכזי בעיצוב דימויים חברתיים.
מחקרים מצביעים על כך שבישראל, קבוצות מסוימות מודרות באופן שיטתי מהייצוג בתוכניות טלוויזיה ובפרסומות, ובפרט בשעות צפיית שיא.
בין הקבוצות המוזכרות בהקשר זה נמנות נשים, חרדים, יוצאי אתיופיה וערבים.
בנוסף, מתוארת גם תופעת הגילנות, המתבטאת בהדרה של אנשים מבוגרים מהמרחב התקשורתי.
הדרה חברתית עשויה להתבצע גם באמצעים פיזיים ומרחביים.
תכנון תחבורתי או עירוני שאינו מותאם לכלל האוכלוסייה עלול להקשות על השתתפות חברתית.
דוגמאות לכך כוללות היעדר התאמות לנכים במבנים ציבוריים, תכנון רחובות המעדיף כלי רכב פרטיים על פני הולכי רגל, עיוורים, קשישים או הורים עם עגלות, וכן חסימת מדרכות באמצעות חניה.
בנוסף, תכנון של כבישים ראשיים עשוי ליצור חציצה בין שכונות עוני לבין מוקדי תעסוקה, מסחר ופנאי, ולהעמיק את בידודן.
היעדר תחבורה ציבורית נגישה לשכונות ולעיירות עניות מהווה אף הוא מנגנון הדרה.
בישראל הוזכר שיכונם של עולים חדשים ביישובים מרוחקים ממקורות השכלה ופרנסה כדוגמה לכך.
הדרה של בני נוער נחשבת לתופעה נפוצה, הקשורה למיקומם החברתי על בסיס גילם.
חוקרים מצביעים על תפקידן של מערכות החינוך וההכשרה התעסוקתית בשעתוק אי-שוויון, בין היתר באמצעות תוכניות לימודים סלקטיביות וסטנדרטים נוקשים.
ישנה טענה כי תוכנית הלימודים היא ביטוי למסורת סלקטיבית, המעשירה את התלמידים במידע ובמדיניות מסוימים התלויים בשוק הכלכלי.
כיוון שיישום הסטנדרטים הנוקשים המרכיבים את תוכנית הלימודים אינו משוחרר אף פעם מהקשר חברתי, כלכלי ומוסדי, בתי הספר משעתקים את השיח, הערכים וזכויות היתר של האליטות הקיימות, ומאפשרים לקבוצות האליטה להימצא בעמדה של כוח והשפעה אסימטרית.
פאולו פריירה תיאר תהליך זה בשם "תרבות השתיקה", שבמסגרתו מועברים ערכי התרבות השלטת באמצעות החינוך.
כך תעודות והערכה לימודית משמרות את הסדר הקיים בכך שהן מאשרות כישרונות חברתיים מסוימים ודוחות את האחרים.
לטענתו, מורים עשויים לשעתק קטגוריות תפיסה אלו על תלמידיהם מבלי להיות מודעים לכך.
תהליכי הדרה אלו נועדו, בין היתר, למקסם הצטיינות של קבוצות מסוימות באמצעות כלי בחינה מדירים כמו שיפוט תוצאה על פני תהליך, מדידה באמצעות מבחן על פני עבודה, דרישה לנייטרליות לכאורה, וקביעת קריטריונים למתן ציונים.
הדרה של פלסטינים וערבים מתוארת בספרות המחקרית בהקשרים אזוריים ולאומיים רחבים.
אדוארד סעיד הצביע על חוקים ותקנות במדינות שונות המונעים מפלסטינים סטטוס מלא של תושבים, מגבילים את חופש התנועה והעבודה שלהם, ומחייבים פיקוח מתמשך.
בהקשר הישראלי, ועדת אור קבעה כי אזרחי המדינה הערבים חיים במציאות של אפליה ממוסדת, הנובעת מהגדרת המדינה כיהודית ומתורגמת לסמלים, חקיקה ומדיניות.
מציאות זו יוצרת תחושות של הדרה וזרות.
נוסף על כך, נשים ערביות סובלות מהדרה מרובה, שכן הן מצויות בהצטלבות זהויות שוליים של מגדר, מעמד, לאום ועוני.
וסובלות מהדרה מרובה במישורים אזרחיים וחברתיים.
מחקרים רבים מצביעים על כך שבחברה הישראלית, מזרחים וערבים הן קבוצות מודרות ומוחלשות.
כך גם קבוצות כמו נכים, נפגעי נפש, להטב"ק, תושבי הפריפריה ומיעוטים נוספים.
קבוצות אלו סבלו במשך שנים ממצב של אפליה ממסדית, תרבותית וחברתית.
על אף שמצבן השתפר עם השנים, קבוצות אלו עדיין סובלות מהדרה מתמשכת.
הדרה בשיח מומחים - מחקר שבחן את השיח ההיסטורי של מומחים לקשיי למידה בישראל מצא, ששיח זה ייצר הדרה של הורים לילדים מתקשים, שנמנו על אוכלוסייה מזרחית, מעוטת השכלה וממעמד נמוך.
הורים אלו של ילדים שזוהו 'כטעוני טיפוח' תויגו 'כבעייתיים' באמצעות סדרה של סטריאוטיפים שליליים ואף הובנו כסובלים מפתולוגיה נפשית וחברתית.
הבנייה זו של הורים לילדים טעוני טיפוח כהורים "אחרים", התבטאה גם בזיהוי הקשיים של ילדיהם כנבדלים מבחינה איכותית מקשיים דומים ואף זהים של ילדים שלא נמנו על האוכלוסייה 'טעונת הטיפוח'.
הדרה טקסטואלית זו שבשיח המומחים עתידה הייתה גם למצוא ביטוי ממשי בהסללתם החינוכית מטה של הילדים 'טעוני הטיפוח' ובהדרתם בבתי ספר ובהקשרים חברתיים נוספים.
הדרה בלימודי ההיסטוריה - בעבודתו של האמן מאיר גל, "תשע מתוך ארבע מאות", מופיעה תמונה של גל אוחז בתשעת העמודים הבודדים הדנים בהיסטוריה של המזרחים מתוך ארבע מאות העמודים הדנים "בהיסטוריה של עם ישראל".
עבודה זאת מביעה מחאה על ההדרה של יהדות ארצות האסלאם מלימודי ההיסטוריה בתיכון.
הדרה בתחום הפרסום - דורית דיין בעבודת התזה שלה בדקה למעלה מ-700 פרסומות ומצאה שיש פחות מזרחים בפרסומות.
הפרסומות בהן הופיעו מזרחים היו בעיקר בתחומים לא "יוקרתיים", כגון בישול וניקיון.
הדרה בשמות הרחובות בישראל - רק מיעוט משמות הרחובות בישראל נקראים על שמותיהם של נשים, גברים מזרחים וערבים.
הדרת נשים - בולטת במיוחד הדרת נשים משמות הרחובות בערי ישראל.
בערים הגדולות רק אחוזים בודדים מהרחובות שקרויים על שמות אישים, קרויים על שמות נשים.
בתל אביב למשל, הידועה באופי הליברלי והחופשי שלה, רק 2% משמות כל הרחובות בה קרויים על שמות של נשים, ורק 5% מתוך הרחובות שקרויים על שם אישים, קרויים על שם נשים.
בערים הגדולות האחרות המצב לא שונה באופן משמעותי.
הדרת ערבים - בתל אביב יפו, בתחומי יפו עצמה, נכון לשנת 2021, רק חמישה רחובות נושאים שמות של ערבים, המהווים רוב מכריע של תושבי האזור.
יותר מ-90 רחובות נושאים עדיין שמות של מספרים, מבלי שינוצלו לצמצום חוסר האיזון הקיים שם בתחום זה.
הדרת דמויות "מזרחיות" - גם בתחום זה קיימת הדרה, גם אם אין נתונים מספריים על כך.
פרופ' מעוז עזריהו מאוניברסיטת חיפה שחוקר את הנושא צופה, שבמהלך שנות ה-20 של המאה הנוכחית ייקראו יותר ויותר שמות רחובות על שם גברים ונשים ממוצא מזרחי.
הדרה בשיח ההקרבה, השכול וההנצחה על בסיס שיוך פוליטי בעקבות השואה ומלחמת העצמאות.
חלקם של הבונדיסטים, הקומוניסטים והרוויזיוניסטים - אצ"י, שהיו הכוח המיומן והמשמעותי במרד גטו ורשה הודר מן ההיסטוריוגרפיה הישראלית לטובת חלקו של אי"ל בשר מבשרו של הממסד הארץ ישראלי.
תרומתם של שורדי השואה - מגויסי מח"ל ואחרים במלחמת השחרור, שני שלישים מהכוח הלוחם של צה"ל מקרבות עשרת הימים, לעומת חלקו של הפלמ"ח לא נודע בציבוריות הישראלית.
היחס המפלה בין השכול של רבקה גובר לשכול של רבקה גרבובסקי.
הדרה חברתית פוגעת בתנאי החיים של היחידים החווים אותה, ועשויים אף להיות מועברים מדור לדור.
תנאי ראשוני להתמודדות עמה הוא זיהוי התופעה, הכרה בקיומה והעלאתה לשיח הציבורי.
גישות שונות מדגישות מעבר מדפוסי הדרה ליחסי גומלין, המבוססים על אינטראקציה, שיתוף והכרה הדדית.
לפי תפיסות אלו, יציאה מהדרה מחייבת שינוי ביחסי הכוח ובאופני האינטראקציה בין קבוצות מודרות לבין קבוצות דומיננטיות, ופיתוח מיזמים משותפים המאפשרים השתתפות הדדית במרחב החברתי.
הדרוזאוריים (שם מדעי: Hadrosauridae) היא משפחה של דינוזאורים מתת-סדרת צרפודה והאינפרא-סדרה אורניתופודה.
פירוש השם "הדרוזאוריים" הוא "לטאות עבות" או "לטאות מסיביות" (bulky reptiles) בדומה למילה האדרון (סוג של חלקיקים אלמנטריים בפיזיקה) וללא קשר למילה "הידרו" שפירושה "מים".
הכינוי הנפוץ להדרוזאוריים הוא "הדינוזאורים הברווזניים" או "הדינוזאורים בעלי מקור ברווז" על שם המקור השטוח שהיה בחזית הפה שלהם.
הדרוזאורים היו בעלי מקור דמוי מקור ברווז.
רובם היו גדולים (בדרך כלל באורך של 9 מטר ומעלה) וחלקם הגיעו אף לאורך של 15 מטר.
הם היו יצורים חברתיים מאוד וחלקם חיו בעדרים גדולים ביותר.
הם היו אוכלי צמחים יעילים, מצוידים בשיניים מיוחדות לטחינת מזונם ולחיים שריריות מאוד.
ההדרוזאוריים ידועים בעיקר בזכות הכרבולות המוזרות שהיו על ראשם.
הפלאונטולוגים סבורים שמטרת הכרבולות הייתה תקשורת חברתית בעדר על ידי נפנוף הכרבולות בתצוגה ויזואלית או בהשמעת קולות.
ההדרוזאוריים היו מן הדינוזאורים הנפוצים והמצליחים ביותר של זמנם.
הם ידועים ממאובנים רבים, שחלק נכבד מהם השתמר במצב טוב מאוד וכללו מלבד עצמות גם טביעות עור, ביצים מאובנות, עוברים, תינוקות, צעירים ובוגרים.
הדרה לוין ארדי (נולדה ב-1963 בירושלים) היא מוזיקאית וזמרת ישראלית, סופרת, משוררת, מסאית וציירת.
בוגרת של אוניברסיטת ניו יורק (NYU) בקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2000 התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה ללא כל ניסיון רלוונטי קודם.
זכתה בבחירת המבקרים לזמרת השנה, בציון לשבח בתחרות הבינלאומית ע"ש ג'ון לנון.
זכתה בתחרויות בינלאומיות נוספות על מצוינות בכתיבת שירים, והוזמנה לנגן בפסטיבלים ברחבי אירופה, שחלקם שודרו ב-BBC World.
היא התארחה בלייב-סשן ב-BBC סקוטלנד, והוזמנה להקליט עם האחים קאמרון (שעבדו בין השאר עם טראוויס, איאן בראון, שיין מקגאוון טורי איימוס), שהפיקו עבורה מיני אלבום.
הדרה תרגמה וביצעה את הגרסה באנגלית לשיר הנושא בסרטו של תומר הימן, "I shot my love".
השיר יצא כסינגל בפסטיבל ברלין 2010. היא השתתפה בפרויקטים "שרים לאה גולדברג", "נערות רוק", "בנות חווה (אלברשטיין)" ו"שרים יהודה עמיחי", שיתפה פעולה עם ירמי קפלן, שלומי שבן, אלון עדר, רונה קינן, דן תורן ואמנים נוספים, והוציאה סינגלים עצמאיים רבים, עם אמירות חתרניות והומור עדין.
לוין ארדי מנגנת על פסנתר ושרה בעיקר באנגלית.
היא כותבת את שיריה, ולרוב גם מפיקה בעצמה.
ב-2008 הוציאה אלבום ראשון בעברית, ששילב היפ הופ ורוק אקוסטי.
בסוף 2011 נפרדה לוין ארדי מהלייבל "עננה" אחרי שבע שנים, וב-2012 הוציאה מיני-אלבום "Who's Gonna Stop Me Now" עם שירים חדשים בהפקת בנה, אדם ג'יימס לוין ארדי.
ב-2013 הוציאה אלבום כפול בפרויקט "Songs, Naked", שכלל 21 שירים אבודים, שמעולם לא הופקו כהילכתם, ונאספו לאלבום זה בגרסה ראשונית שהוקלטה בחזרות.
ב-2014 פרסמה רומן ביכורים בשם "ליקוי מאורות" שזכה בפרס סמיט על כתב היד ויצא בהוצאת "מקף-סמיט".
הספר הוא מעין יומן אלטרנטיבי טעון ועצבני של מוזיקאי הומו במשבר גיל החמישים, המגולל את מערכת היחסים המשולשת של הגיבור עם בן זוגו הצעיר ממנו, המחפש את דרכו, ועם אהובו-יריבו המיתולוגי, כוכב פופ מצליח.
ב-2015 יצא האלבום ה-13 של הדרה לוין ארדי, Rage Against the Eclipse, שבו התארחו מפיקים שונים, ביניהם גם איציק פצצתי (עומר מור).
ב-2016 פרסמה ספר שירה, "עד התוהו הבא - סטנדאפ על פי תהום", בהוצאת "הדרה מיוזיק".
הספר זכה במענק משרד התרבות לתרגום לאנגלית.
ב-2017 שחררה שני אלבומים בו-זמנית, "Love in the Wrong Times" והמיני-אלבום בעברית, "הדיבר הפנימי", שבו הקליטה מחדש את הספוקן וורד "השיר על סייד קשוע ועל ירושלים", וגם גרסה לשיר "בדקה אחת שפויה", שאותו תרגמה לאנגלית.
החל מ-2019 השתתפה ב"פסטיבל מטולה למשוררים", הן כמשוררת והן כמוזיקאית, בדיאלוג טקסטואלי ומוזיקלי לשירתם של עמוס עוז, חדוה הרכבי, אגי משעול, רחל חלפי, אהרן שבאתי, יונה וולך, רוני סומק, חזי לסקלי, יעקב ישראל דה האן, שני פוקר ועוד.
בתחילת 2023 יצא בהליקון ארומה מיוזיק האלבום "הַיֹּפִי אוֹזֵל בִּמְהִירוּת", ובו עשרה טקסטים של הדרה לוין ארדי, שהולחנו, עובדו והופקו על ידי יונתן בר גיורא ובוצעו על ידיו ועל ידי הזמרת לילך כספי.
הסינגל הראשון מתוכו, "כָּךְ חָרַב הָעוֹלָם", זכה לעשרות אלפי השמעות בדיגיטל ולביקורות מצוינות במדיות שונות.
לוין ארדי מפרסמת טורי דעות, סיפורים והארות בנושאים שונים, באתרים ובעיתונים שונים, ובפורמטים שונים (במאמרים, בספוקן-וורד ובשירה).
נושאי כתיבתה נעים בין האישי לחברתי ולפוליטי, תוך התכתבות ביקורתית נוקבת ויצירתית עם המקורות התלמודיים, ובהשראת הספרות המערבית הקלאסית.
2008 כאילו אין מחר, (אלבום ראשון בעברית)
2024 סינגל: איך הגעתי לכאן 2024 סינגל: If I Stay
1995 פאפיה זום - מסעה של מרס היפה לעידן ה-MTV - שירה - הוצאת "תמוז"
2015 ליקוי מאורות - פרוזה (רומן מוקומנטרי) - הוצאת "מקף-סמיט"
2016 עד התוהו הבא - סטנדאפ על פי תהום - שירה - הוצאת "הדרה מיוזיק"
2022 השנים העצובות - שירה־פרוזית - הוצאת "הדרה מיוזיק"
2025 היום שאחרי - שירה ומאמרים על מהמורות - הוצאת "הדרה מיוזיק"
הדריך את מנוחתו (או: הפר את מנוחתו) הוא ביטוי שמשמעו המקובל הוא הטריד את מנוחתו.
מקור המילה "הדריך" במובן זה של הביטוי הוא מהמילה השאולה "דרוך" במשמעות של מתוח ומוכן לפעולה.
מקור ההשראה לביטוי הוא בתנ"ך בפסוק (שופטים כ, מג).
הפסוק מדבר על רדיפת בני בנימין וכותב: .
הכוונה בפסוק, לפי הפרשנים וכך גם לפי הטעמים היא שכיתרו את בנימין וצעקו זה לזה רדפוהו, כשהשיגו את בנימין במקום מנוחתו צעקו שוב "רמסוהו".
משמעות המילה "הדריכוהו", בפסוק, היא א"כ כפשוטה מלשון דריכה ורמיסה.
לכאורה אין לפרש את המילה "הדריך" בביטוי הדריך את מנוחתו, מלשון רמיסה, כבפסוק, והכוונה שדרך על מנוחתו - רמס את מנוחתו, כי אז היה צריך לומר: הדריך על מנוחתו.
מאידך, יש אפשרות שהביטוי השתרש על סמך הפסוק, כשלמילה הדריך ניתנה משמעות מילולית ישירה של "רמס" ומאחר ו"רמס את מנוחתו", נכון תחבירית, השתרש "הדריך את מנוחתו" על סמך הדמיון בין המילה "דרך" למילה "רמס".
אך, כפי הנראה, מילון אבן שושן, שולל זאת, ומקור המילה "הדריך" לתאר הטרדת מנוחה הוא במילה "דרוך" במובן של מתוח ומוכן לפעולה.
מובן זה של דרוך, הוא שאול ומקורו מהנוהג שהיה מקובל לדרוך על קצה החוט של הקשת כדי למתוח אותו.
אדם דרוך נמצא בסיטואציה מנוגדת לאדם נח, ולפי זה הדריך את מנוחתו היינו הפך את מנוחתו לדריכות ומוכנות לפעולה ותגובה.
פירוש אפשרי נוסף לפסוק המקור הוא כי "מנוחה" היא מקום (אולי "מנחת", היא מלחה), ולכן הפשט של "מנוחה הדריכֻהו" עשוי להיות – "במנוחה השיגוהו".
במשמעות המקובלת של הביטוי, הטריד את מנוחתו, יש שגיאה תחבירית מסוימת בביטוי בגלל שהמילה "הדריך" היא במשקל הפעיל, משקל שאינו מתאים לפירוש המכוון של הביטוי.
תחבירית נכון יותר המשקל פעל והיה צריך לומר דרך את מנוחתו.
בנוסף לפי כוונת המילה הדריך, הרי שצריך לומר הדריך את הנח, כשהנשוא הוא האדם הנח, ולא את מנוחתו.
כי הרי המנוחה מנוגדת לדריכות, כך שאי אפשר לומר שמנוחה מודרכת, אלא שהאדם הנח הודרך (=נהיה דרוך) ולפיכך מנוחתו הוטרדה.
הביטוי משתמש ב"מנוחה" כנשוא בגלל התוצאה הישירה של דריכות האדם, והיא הפרעת מנוחתו.
הדרך הוא רומן פוסט-אפוקליפטי זוכה פרס פוליצר שנכתב בידי הסופר האמריקני קורמאק מקארתי.
הרומן יצא לאור ב-2006 בהוצאת M-71, ובעברית בתרגומו של אמיר צוקרמן ב-2009, בהוצאת מודן.
הרומן מתאר את מסעם של אב ובנו לאורך כביש בין-מדינתי באמריקה, לאחר קטסטרופה גלובלית שהשמידה את הציוויליזציה האנושית ופגעה נואשות בחיים על פני האדמה.
ההשראה לסיפור נוצרה אצל מקארתי, לדבריו, במהלך ביקור באל פאסו, טקסס, עם בנו הצעיר.
בזמן שדמיין כיצד עשויה העיר להיראות בעתיד, עלו במחשבתו "שריפות על הגבעה" ומחשבות על בנו.
אל ההשראה הראשונית הזו חזר מקארתי שנים ספורות לאחר מכן, בזמן ששהה באירלנד.
את הרומן כתב במהירות, והוא הקדיש אותו לבנו, ג'ון פרנסיס מקארתי.
"הדרך" - עוקב אחרי אב ובנו (שמותיהם לא מוזכרים לכל אורך הרומן) ההולכים לעבר האוקיינוס במשך מספר חודשים, דרך מרחב פוסט-אפוקליפטי, שנים ספורות לאחר אסון עצום ולא מוסבר.
אמו של הילד, שהייתה בהריון בזמן האסון ילדה את הבן אך לאחר חודשים של נדודים בסכנת חיים וללא תקווה, התאבדה.
האם הבינה כי אפסה התקווה צפתה כי תיאנס וביחד עם משפחתה תשמש כמזון של כנופיות שורדים אלימים.
אהבת האב לבנו - האב, גיבור הסיפור נאלץ להמשיך לגדל את בנו לבדו וממשיך לחיות במטרה אחת ויחידה, להגן על חיי בנו האהוב.
האב נושא איתו אקדח עם שני קליעים אותם הוא שומר לצורך הריגת בנו ועצמו, לאותו רגע בו יפלו בשבי הקניבלים.
רובו של הסיפור מתרחש כאשר הילד בן שש לערך.
בגיל זה הבן מבין את משמעות הסכנה לחייהם ומשמעות הנפילה בשבי.
יתר על כן, הבן מבין את דילמת ההתאבדות שעומדת בפני האב ומסכים ליישמה בעת הצורך.
"אם אמות מה תעשה", שואל הילד.
"אלך לכל מקום שתלך, אתה כל עולמי" עונה האב.
הילד משתתף עם האב בתכנון המסע דרומה אל האוקיינוס בתקווה ששם ימצאו את מעט האנשים הטובים ששרדו, ובתקווה לחמוק ממזג האוויר הקר והגשום למקום חמים ונעים.
המסע - הציוויליזציה הושמדה, ורוב המינים הוכחדו.
השמש מוסתרת באופן תמידי על ידי אובך קבוע, והאקלים השתנה והתקרר באורח קיצוני.
כשהאב והבן עוברים לאורך הנוף, הם נתקלים בסצנות זוועה, הכוללות צבא קניבלים עם עבדים ושפחות מין, עולל צלוי על גבי מדורה, ומרתף ובו נשמרים, בכאב איום, עבדים שאבריהם נקצרים שלב אחר שלב לשם אכילה.
האב והבן, לעומת הדמויות האכזריות בהן הם נתקלים, שומרים על צלם אנוש: הם אינם פוגעים במי שלא פוגע בהם ואינם אוכלים בשר אדם.
הבן מוודא תמיד שהמזון אותו הם בוזזים מאחוזות נטושות אינו שייך לאף אדם, והוא אף מבקש מאביו שוב ושוב לעזור לאנשים חסרי ישע אותם הם פוגשים.
דילמת האב - בהמשך המסע, האב מתחיל לגנוח דם, והוא יודע שמותו קרב.
השניים מגיעים לאוקיינוס ומגלים שתקוותם למצוא שורדים טובים ומזג אוויר נעים התבדתה, האב חולה מאוד מותו קרב והדילמה גדולה מתמיד, האם עליו להרוג את בנו טרם ימות האב בעצמו?
האם ראוי לחיות בכל מחיר גם במחיר עבדות ועינויים?
כשהאב קרוב למותו, והשניים עוברים בעיירת חוף נטושה חץ נורה אליהם ממארב.
האב מחפה על בנו בגופו ונפצע קשות מהחץ ברגלו.
הם ממשיכים במסע ולאחר מספר ימים מגיעים לחנות בחלקת יער.
במהלך הלילה האב גוסס שעות רבות ולבסוף מת בזרועות בנו חסר האונים.
לאחר שעות רבות של בכי וייאוש מגיע גבר אחר, שמציג עצמו כנציג קומונה של אנשים טובים שככל הנראה עקבו אחרי האב והבן במשך זמן מה וצפו בהם מרחוק.
הבן נאסף בידי הגבר ומצטרף לחבורה שכוללת עוד ילדים ואישה.
עתידו של הילד בסוף הסיפור, כמו גם זה של העולם כולו, נותר לא ברור.
הדרך זכה לשבחים ולסופרלטיבים רבים בביקורת האמריקאית מיד עם יציאתו לאור.
במרץ 2007 הוכרזה בחירתו של הספר למועדון הספרים של אופרה וינפרי.
באפריל זכה הספר בפרס פוליצר.
ב-2009 בחר המגזין טיים ברומן כספר העשור.
בשנת 2009 יצא לאקרנים עיבוד קולנועי לספר, הנקרא גם הוא 'הדרך'.
את הסרט ביים ג'ון הילקוט על פי תסריט של ג'ו פנהאל, ומככבים בו ויגו מורטנסן כאב וקודי סמית- מקפי כבנו.
הדרין השחור (באלבנית: Drini i Zi; במקדונית: Црн Дрим) הוא נהר הזורם במקדוניה ובאלבניה.
אורכו של הנהר 149 ק"מ, מהם 56 בתחומה של מקדוניה ו-93 בתחומי אלבניה.
ראשיתו בצפון אגם אוחריד, בתחומי העיר סטרוגה.
הוא מנקז את מימי האגם וזורם צפונה, ובחלקו מהווה גבול טבעי בין מקדוניה לאלבניה.
הוא מתמזג עם נהר הדרין הלבן בצפון-מזרח אלבניה, בסמוך לעיר קוקס, ושני הנהרות יוצרים את נהר דרין.
בין 1966 ל-1968 הקימה ממשלת יוגוסלביה סכרים בחלקו המקדוני של הנהר, לשם הפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
כתוצאה מכך, נוצרו לאורך חלק מתוואי הנהר אגם גלובוצ'יצה ואגם דבאר, האחרון הוא האגם המלאכותי הגדול במקדוניה.
במימי הנהר חיים קרפיונים וצלופחים.
הדרי ישראל הייתה שותפות מוגבלת שהוקמה בשנת 1952, ותפקידה שיקום ועיבוד פרדסים שהוחזקו על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים, ולזכות ביבולם.
החל משנת 1950 עיבדה יכין-חק"ל פרדסים שונים שהוחזקו על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים.
בשנת 1952 הקימו יחד האפוטרופוס לנכסי נפקדים ויכין-חק"ל, שותפות מוגבלת בשם "הדרי ישראל", שתפקידה היה לעבד את הפרדסים ולזכות ביבולם.
כל פרדס שחדל מלהיות מוקנה לאפוטרופוס, כגון שדה שנדרש על ידי המדינה לצורך התיישבות או לכל מטרה אחרת, הוצא מחזקתה של הדרי ישראל.
לאחר שרוב הפרדסים שעובדו ושוקמו על ידי הדרי ישראל נמסרו להתיישבות העובדת, והנותר נמכר, סיימה הדרי ישראל את פעולותיה בעונת הפרי 1954/1955. ניהול הקרקעות של הדרי ישראל עבר למינהל מקרקעי ישראל.
הדרזדן דולס הם צמד מוזיקאים אמריקני מבוסטון.
הלהקה שהוקמה בשנת 2000 כוללת את אמנדה פאלמר (שירה, פסנתר, מפוחית, יוקולילי) ובריאן ויגיליון (תופים, כלי הקשה, גיטרה, גיטרה בס, שירה).
השניים מתארים את סגנונם כ"פאנק קברט ברכטיאני", מונח שהומצא על ידי פאלמר כיוון שהייתה "מבועתת" מהאפשרות שהעיתונות תמציא כינוי "שיכלול את המילה גותי".
הדרזדן דולס הם חלק מתנועת קברט אפל שהחלה לתפוס תאוצה החל מראשית העשור הראשון של המאה ה-21.
הצמד הוקם שבוע לאחר שויגיליון צפה בפאלמר מופיעה במסיבת ליל כל הקדושים.
האופי הקברטי של ההופעות מתבטא גם באיפור הדרמטי והבגדים המוחצנים בהם לבוש הצמד.
הלהקה מעודדת את מעריציה להשתתף בהופעות כפסלים חיים, הולכים על קביים, יורקי אש, ואמני מיצג.
שמה המקורי של הלהקה היה "Out of Arms" ובשלב מסוים שונה לשם הנוכחי.
השם נבחר בעקבות הפצצת דרזדן, ובובות החרסינה שהיו סימן ההיכר של העיר לפני מלחמת העולם השנייה, שיר בשם זה של להקת "The Fall" והתייחסות לספרה של ו.
אנדרוז, פרחים בעליית הגג בו הגיבורים זהובי השער וכחולי העיניים מכונים "בובות דרזדן".
השם גם מתקשר לרפובליקת ויימאר ולתרבות הקברט שלה.
בנוסף, פאלמר "מחבבת את ההקבלה בין דרזדן (הרס) ובובות (תמימות, עדינות) בגלל הדמיון לדינמיקה של המוזיקה שיכולה להפוך מלחישת ילד לצווחת באנשי תוך שניות".
הצמד נכלל בהופעת וובקאסט שהייתה חלק מטקס הענקת פרס איג נובל 2002, בקיימברידג', מסצ'וסטס.
לאחר הוצאה עצמית של דמו, יצא ב-2001 אלבומם הראשון, "A Is for Accident", אוסף שכלל בעיקר הקלטות מהופעות ולאחריו, ב-2003, אלבום שנשא את שם הלהקה, שהופק והוקלט על ידי מרטין ביסי.
במרץ 2005 ליווה הצמד את ניין אינץ' ניילס בסיבוב ההופעות שלהם.
ביוני של אותה שנה, אירחו הדרזדן דולס מופע חינם בפאראדייז רוק קלאב בבוסטון.
לאחר שתקלה חשמלית עיכבה את ההופעה, הפכו רחובות העיר לבמה זמנית עבור אמנים רבים (פסלים חיים, הולכים על קביים, יורקי אש) שהגיעו מרחבי העולם כדי לבדר את הקהל.
האירוע כולו צולם ויצא לאור כ-DVD בשם "Live: In Paradise".
אלבומם השני "...Yes, Virginia" יצא לאור ב-14 באפריל 2006. בקיץ של שנה זו הופיעה הלהקה בפסטיבלים "סאות' ביי סאות'ווסט", "פסטיבל רדינג ולידס" ו"לולהפלוזה" בנוסף למופע החימום בסיבוב ההופעות של פאניק!
ביוני 2006 פרסמה פאלמר את "המדריך לדרזדן דולס", שכלל את היסטוריית הלהקה, את אלבומם הראשון, אוטוביוגרפיה חלקית, וכן את מילות השירים, תוויהם והערות.
בינואר 2007 הצמד יצא להפסקה זמנית.
פאלמר עבדה על אלבום סולו "Who Killed Amanda Palmer" וויגולין הופיע עם ג'ס מאלים וכן עם להקות בוסטוניות אחרות.
ביוני של אותה שנה הצטרפו למסע ההופעות "True Colors Tour" שכלל הופעת בכורה באולם המוזיקה רדיו סיטי וביקורת ראשונה בניו יורק טיימס.
בינואר 2008 החלו להקליט את אלבום האולפן הרביעי שלהם "...No, Virginia" שיצא במאי וכלל הקלטות בי סייד, הקלטות נדירות, הקלטות חדשות של שירים מאלבומים קודמים וגרסאות כיסוי.
מאלבום זה יצא סינגל אחד "Night Reconnaissance".
ביולי של אותה שנה יצא לאור ספרה השני של הלהקה, "The Virginia Companion".
בשנת 2008 הפסיק הצמד להופיע, כאשר לדברי ויגיליון, אין בעיות בקשר בינו ובין פאלמר והם ישובו להופיע כשיגיע הזמן הנכון.
שמועות על איחוד ב-2009 הוכחשו על ידי פאלמר, אך בספטמבר 2010 הודיעו השניים, בסרטון שהעלו ל-YouTube, על מסע הופעות חדש של הלהקה.
הדרייב אין בתל אביב היה בית קולנוע פתוח בשיטת דרייב אין, היחיד מסוגו בישראל, שפעל ברחוב אייזיק רמבה בתל אביב, מצפון למרכז הירידים וסמוך ללונה פארק.
במקום הוקם חניון מכוניות ענק, שבקצהו המזרחי מסך ברוחב של 30 מטרים, והוא הכיל 960 מקומות חנייה הערוכים בצורת מניפה, וליד כל אחד מהם רמקול שהיה מונח על חלון הרכב.
בעת פתיחתו היה מחיר הכניסה אליו 4.5 לירות למכונית.
הסרט הראשון שהוקרן במקום היה "ספר הג'ונגל", וכאשר התארכו קטעי הפרסומות שהוקרנו צפצפו הנהגים במשך דקות.
במקום נערכו גם הופעות של זמרים מפורסמים כגון הופעה של צביקה פיק.
באמצע שנות ה-80 החלו להקרין בדרייב אין סרטים פורנוגרפיים בימי שישי בלילה, ורבים העדיפו לצפות בהם בחינם מגבעת האוניברסיטה.
בעת הקמתו של הדרייב אין טרם נחנכו נתיבי איילון, ועם סלילת הכביש המהיר, היו נהגים שנהגו לעצור בשולי הכביש כדי לצפות בסרטים.
לאחר סגירת המקום תכננה עיריית תל אביב-יפו להפוך את השטח לפארק אופניים - הכולל סלילת מסלול אספלט שיפעל כקריטריום לאימוני רוכבי אופניים, אך לבסוף נעשה ניסיון נוסף בשנת 2005 להפעיל את המקום, וזה כשל.
במשך השנים שאחרי הסגירה נעשו ניסיונות למכור את השטח או להפעיל בו עסקים שונים.
בשנת 2009 הופעל במקום מסלול להדרכת נהיגה עד שלבסוף הפך לחניון.
בשנת 2011 החליטה חברת אחוזות החוף שבבעלות עיריית תל אביב, האחראית על החניונים בתל אביב, כי אגודות הסטודנטים יוכלו להקרין סרטים במקום.
בדיונים לפיתוח השטח עלו בין ההצעות הקמת קריית תקשורת שתכלול גם אולפני טלוויזיה גדולים לצילום (במקום אולפני הרצליה) וכן הציעו הקמת מעונות סטודנטים (שלבסוף קמו במתחם אוניברסיטת תל אביב ומוכרים בשם "מעונות ברושים").
ב-27 ביוני 2012 החליטה עיריית תל אביב-יפו להקים במתחם אולם ספורט רב-תכליתי, שישמש בין היתר, את קבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב, כל זאת כחלק מתוכנית לשדרוג גני התערוכה הסמוכים.
בנובמבר 2014 נפתח במתחם מרכז ספורט עירוני תל אביב-יפו, לאחר זכייתה של קבוצת שלמה במכרז על מתן חסות ושם מסחרי נקרא האולם "היכל קבוצת שלמה".
באוגוסט ובנובמבר 2020, לאחר סגירת בתי הקולנוע בעקבות מגפת הקורונה בישראל, נפתח הדרייב אין למשך מספר ימים.
הדרדסים 2 הוא סרט אנימציה ולייב אקשן מסוגת פנטזיה.
במאי הסרט הוא ראג'ה גוסנל והתסריטאי הוא ג'יי דייוויד סטם.
סרט זה הוא סרט המשך לסרט "הדרדסים" משנת 2011. הסרט יצא בארה"ב ב־31 ביולי 2013. בישראל יצא הסרט ב־1 באוגוסט באותה השנה.
היה זה סרטו האחרון של ג'ונתן וינטרס (המדבב את דרדסבא), שנפטר ב־11 באפריל 2013, והסרט הוקדש לזכרו.
לאחר אירועי הסרט הקודם, לדרדסית יש סיוטים על כך שיום אחד, הנוסחה הסודית שבעזרתה דרדסבא הפך אותה לכחולה, תתפוגג והיא תחזור לצד של גרגמל.
בינתיים הדרדסים מתכננים מסיבת הפתעה לכבוד יום ההולדת שלה, אבל כשהיא מנסה לברר מה הם מתכננים, כולם מנסים להתחמק ממנה, ודרדסית מבינה מזה שהיא לא רצויה יותר בכפר.
בפריז, צרפת, גרגמל נהפך לסלבריטאי בזכות מטה הכשפים החדש שלו.
כשגרגמל רואה שתמצית הדרדסים שלו נגמרת, הוא יוצר שני "שטותינקים", יצורים מרושעים דמויי הדרדסים, בשם וקסי והאקוס.
גרגמל פותח שער לכפר הדרדסים באמצעות מגדל אייפל כצינור העברה, ושולח את וקסי לחטוף את דרדסית שבאמצעותה הוא יוכל לקבל את הנוסחה הסודית של דרדסבא ליצירת דרדסים.
אחד מהדרדסים העדים לחטיפתה של דרדסית, מודיע על כך לדרדסבא, שמשתמש בקסם שלו כדי ליצור מספר גבישים שיאפשרו לכמה מהדרדסים לעבור ישירות למקום מגוריו של פטריק וינסלו שבעיר ניו יורק על מנת לקבל את עזרתו.
דרדסבא מייעד במקור את הגבישים לבר־מוח, בר־כוח ולנועזי, אך ביש־גדא, רגזני וגנדרני משתמשים בטעות בגבישים.
דרדסבא, יחד עם שלושת הדרדסים, מגיעים לפטריק ולגרייס מייד אחרי חגיגת יום ההולדת הרביעי של בלו, שבו הם עורכים היכרות עם בלו הקטן ועם אביו החורג של פטריק, ויקטור דויל.
הדרדסים מסבירים למשפחה את המצב אליו נקלעו, והקבוצה יוצאת לפריז.
לאחר שהגיעו לפריז, פטריק וגרייס עובדים יחד עם ויקטור כדי להסיח את דעתו של גרגמל באחת ההופעות שלו.
בהמשך ההופעה ויקטור מגיע בגלוי לקהל ומבקש מגרגמל את דרדסית, אך גרגמל הופך אותו לברווז.
כשהוא רואה גם את פטריק הוא מבין שהוא נחשף ומתחיל להיזהר מהם.
בזמן הזה הדרדסים מתגנבים אל מאחורי הקלעים כדי למצוא את דרדסית, ומגלים את מה שגרגמל מתכנן.
במקביל, דרדסית בורחת מהכלוב ווקסי והאקוס רודפים אחריה.
כשדרדסית חוזרת לסוויטה של גרגמל, גרגמל נותן לה מטה כשפים קטן משלה כאקט מעושה של חסד, בטענה שהוא אביה המקורי של דרדסית ושלדרדסבא אין שום עניין בה.
דרדסית עדיין מסרבת לתת לגרגמל את מה שהוא רוצה עד שהיא רואה שהשטותניקים מתים עקב חוסר בתמצית הדרדסים.
כשהיא מבינה כי הנוסחה הסודית היא הדרך היחידה להציל אותם, דרדסית מגלה לו את הנוסחה, וגרגמל רוקח אותה כדי להפוך את השטותניקים לדרדסים אמיתיים.
מיד לאחר שהם הופכים לדרדסים, גרגמל מכניס את שלושתם לתוך הדרדסאלאטור שלו כדי שיוכל לבצע את שאר התוכנית שלו.
ויקטור בינתיים חוזר לצורתו המקורית, פטריק מתעמת אתו על שהוא משבש להם את התוכנית וויקטור עוזב בצער.
אחר כך פטריק מתנצל (בעזרת גרייס) וויקטור חוזר לעבוד איתם.
פטריק, גרייס, ויקטור והדרדסים עובדים יחד כדי להציל את דרדסית.
הדרדסים נתפסים במהירות על ידי גרגמל ומוכנסים לתוך הדרדסאלאטור כדי לשמש כחומר לתמצית הדרדסים.
פטריק וויקטור מגיעים בזמן כדי להרוס את המכונה, אך לא לפני שגרגמל צובר מספיק כוח כדי להשתמש בשרביטו החדש נגד הדרדסים ובני בריתם.
וקסי והאקוס חוברים לדרדסים נגד אדונם לשעבר, ומצליחים להביס את גרגמל פעם נוספת.
בסוף הסרט וקסי והאקוס מצטרפים לכפר הדרדסים יחד עם חבריהם החדשים; אך לא לפני שהדרדסים נפרדים מחבריהם האנושיים, וגרגמל וחתחתול חוזרים לעולם הקסום של הדרדסים.
דרדסבא: אביהם של הדרדסים, שהופך לאביהם של וקסי והאקאס לאחר שהם הופכים לדרדסים אמיתיים ושהם נצחו את אדונם לשעבר גרגמל, שהיה אביהם.
כמו דרדסית גם וקסי והאקאס בוגדים בגרגמל ועוברים לצידם של הדרדסים וכך דרדסבא הופך לאביהם.
דרדסית: הדרדסית היחידה ממין נקבה.
אחותם הגדולה של וקסי והאקאס.
השתוטניקים פיתו אותה לחזור לצד של גרגמל.
נועזי: דרדס אמיץ ונועז, אך גם פזיז.
הוא לובש קילט ויש לו שער, דבר נדיר בקרב הדרדסים.
גנדרני: הדרדס הכי מגונדר בכפר.
גרגמל: הנבל הראשי של הסרט – מכשף מרושע בעל אף גדול וקרחת, לא יוצלח, ידוע במשפטו "אני שונא דרדסים".
הוא יצר את השטותניקים, וקסי והאקאס, כדי להביא את דרדסית לצד שלו ולנקום בדרדסים, אך הובס שוב על ידי הדרדסים וכבר לא מהווה איום.
חתחתול: חתול, עוזרו הרשע של גרגמל.
וקסי: אחותה הקטנה של דרדסית ואחותו הגדולה של האקאס.
שטותניקית שנוצרה על ידי גרגמל.
האקאס: שטותניק שנוצר על ידי גרגמל.
אחיהם הצעיר של וקסי ודרדסית.
גרייס ופטריק וינסלו: זוג שנולד להם בן.
הם פחדו בתחילה מהדרדסים כי חשבו שהם מפלצות, אך עכשיו הם עוזרים להם והם חברים שלהם.
ויקטור דויל: האב החורג של פטריק.
הפך לברווז על ידי גרגמל ושוחזר למצבו הרגיל בהמשך הסרט.
האלבום יצא לאור ב־23 ביולי 2013 תחת חברת התקליטים Kemosabe Records.
את המוזיקה המקורית לסרט כתב והלחין הייטור פרריה.
אלבום המוזיקה המקורית של הסרט נקרא "The Smurfs 2: The Score" (הדרדסים 2: הפסקול).
הזמרת בריטני ספירס הקליטה סינגל מיוחד עבור הפסקול.
ב־12 ביולי יצא הקליפ של ספירס ובו היא שילבה את שני ילדיה.
הדרום הוא קובץ תורני היוצא לאור בניו יורק מאז סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי הסתדרות הרבנים דאמריקה.
לצד חידושי תורה ופסקי הלכה, מתפרסמים ב"הדרום" גם מחקרים בהיסטוריה של עם ישראל וביוגרפיות של רבנים ודמויות בעולם היהודי.
בגיליון מ"ז של הדרום פרסם הגרי"ד סולובייצ'יק את חיבוריו המחשבתיים 'ובקשתם משם' ו'רעיונות על התפילה'.
בין הדמויות הבולטות שפרסמו חידושי תורה ומאמרי הלכה בגליונות "הדרום": הרב יחיאל יעקב וינברג, הרב יוסף אליהו הנקין, הרב אליהו חזן, הרב יהודה לייב לוין ממוסקבה, הרב אליהו כץ מברטיסלאבה, הרב ישראל זאב גוסטמן והרב אפרים גרינבלט.
אישים בולטים שפרסמו את מחקריהם בכתב העת: מאיר הרשקוביץ, יצחק לוין ונפתלי בן מנחם.
העורך המייסד של כתב העת היה הרב חיים דוב שעוועל כשלצידו הרבנים: זלמן יוסף שארפמן, ישראל קלעוואן, ונחום לאם.
לגיליון השמיני (גיליון ח-ט, ניסן תשי"ט) הצטרף כסגן עורך, הרב נחום אליעזר רבינוביץ', שגם פרסם שם מאמרים רבים.
במהלך שנות ה-60 הצטרפו כסגני-עורך, גם הרבנים דוד שלמה שפירא ואהרן ליכטנשטיין.
לאחר פטירת הרב שעוועל, יצא גיליון אחד (גיליון נב, ניסן תשמ"ג) בעריכת הרב נחום אליעזר רבינוביץ.
הגיליון שלאחריו (גיליון נג, ניסן תשמ"ד) נערך כבר בידי עורכו הנוכחי של כתב העת, הרב גדליה דוב שוורץ.
בעשור הראשון של המאה ה-21, הפסיקו גליונות כתב העת מלהופיע באופן סדיר, והם מופיעים אחת לכמה שנים.
הדרדסים הן דמויות בדיוניות שהמציא המאייר הבלגי פייר קוליפור, הידוע בכינויו "פיו" ("Peyo").
הדמויות כיכבו ברצועת קומיקס שהתפרסמה בכתב העת "ספירו" ב-23 באוקטובר 1958. מאוחר יותר, עובדו הדמויות לסדרת אנימציה טלוויזיונית בת 421 פרקים, שהופקה בידי חברת האנה ברברה ושודרה בשנים 1981–1989 ברשת NBC; וכן לסדרת סרטים הנושאת את שמן של הדמויות.
עיקר עלילת סיפורי הדרדסים נסובה סביב ניסיונותיו של המכשף המרושע גרגמל, בסיוע עוזרו חתחתול ללכוד דרדסים, אם בשם הרצון להפיק מהם זהב, ואם מתוך עוינות גרידא ("אני שונא דרדסים").
מזימותיו כושלות בזכות תושייתם של הדרדסים, ביצוע כושל של המזימות, או צירוף מקרים בר מזל.
פעמים רבות נסובה העלילה גם סביב ניסיונותיו החוזרים של גרגמל לאתר את כפרם של הדרדסים - ולמרבה מזלם של הדרדסים, אף דבר זה אינו עולה בידו.
דרדסבא: מייצג דמות אבהית לשאר הדרדסים.
בעל זקן לבן וכובע אדום (להבדיל מיתר הדרדסים שכובעם לבן).
דרדסבא הוא חכם ובעל ידע רב.
הוא קוסם בעל ניסיון רב במיוחד בהכנת שיקויים מיוחדים וכישופים.
לרוב נמצא בביתו, עוסק בקריאת ספרים או בבדיקת המצאותיו של חרוצון, לעיתים קרובות עם בר-מוח לצדו.
אחיו של קן ורון לפי הסרט החדש.
דרדסית: הייתה הדרדס היחיד ממין נקבה בכפר, עד לבואה של שובבית ודרדסיות נוספות שפגשה בסרט דרדסים: הכפר האבוד.
בעלת שיער בלונדיני גלי ארוך, ריסים ארוכים, שמלה לבנה ועקבים גבוהים.
היא מושא אהבתם של כל הדרדסים בכפר.
דרדסית נוצרה על ידי גרגמל (עונה 1 פרק 1), כדי שבעזרתה יוכל למצוא את כפר הדרדסים בכך שתגרום לקנאה ולתחרות בין הדרדסים.
גרגמל השאיר אותה ביער, שם בר-כוח נתקל בה במקרה והביא אותה איתו לכפר הדרדסים.
דרדסאבא ריחם עליה כאשר היא התחרטה על הצפת הכפר והסגירה את היותה שליחת גרגמל, ובעקבות כך הוא הסיר ממנה את הכישוף והיא הופכת מדרדסית שחורת שיער, לדרדסית בלונדינית יפהפייה וטובת לב.
בר כוח: הדרדס החזק ביותר.
מבחינה חיצונית, מבדיל אותו מהאחרים קעקוע של לב אדום על זרועו.
הוא ספורטאי וחובב הרמת משקולות.
חברו הטוב ביותר של חרוצון (פרט למריבה ביניהם בפרק "רומיאו ודרדסית"), בסרטים בר כוח הוא דמות משנית אבל בסרט "דרדסים: הכפר האבוד", הוא חוזר להיות דמות ראשית.
בר מוח: דרדס חכם, אך שחצן ומרגיז.
נוהג לצטט את דרדסאבא ונחשב לסגנו, לפחות בעיני עצמו.
בר-מוח נוהג להשתחצן בקרבתו לדרדסאבא, ולעיתים קרובות מטיף מוסר לדרדסים ומאיים עליהם שילשין עליהם לדרדסאבא.
הדרדסים אינם אוהבים את בר-מוח, וכאשר הוא מטיף להם מוסר, הדרדסים נוהגים לחבוט בו ולהעיף אותו למרחק רב והוא נוחת על ראשו.
בר-מוח הוא חברו הטוב של ביש-גדא, והדרדס הכי שנוא עליו הוא קונדסון.
רגזני: דרדס רגזן זעפן וכועס בעל גישה שלילית.