tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוקה מעניקה למלך אחריות מיוחדת בקידום יחסי ספרד עם חברי הקהילה ההיסטורית שלה, העמים שהיו חלק מהאימפריה הספרדית, וגם היחסים עם פורטוגל וברזיל.
מתוקף כך מכהן מלך ספרד כנשיא ארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו חברות 23 מדינות מחצי האי האיברי, אפריקה, אמריקה הדרומית והמרכזית והקריביים.
בזכות תמיכתו בדמוקרטיה ביקשו גורמים שונים באיברו-אמריקה את עצתו של המלך כיצד לעבור מדיקטטורה לדמוקרטיה.
בשל מאמציו, עד שנת 2008 נבחר המלך למנהיג הפופולרי ביותר בכל איברו-אמריקה.
המלך נעזר במשלחותיו הדיפלומטיות במשרד החוץ, וחברים בכירים במשרד עומדים לרשות המלך כאשר הוא נמצא מחוץ למדינה ומייצג את ספרד.
בית המלוכה מתאם עם משרד החוץ כדי להבטיח התקשרויות דיפלומטיות מוצלחות.
גם חברים אחרים במשפחת המלוכה, בעיקר נסיך אסטוריאס, מייצגים את המדינה בעולם.
אף על פי שהמלוכה הספרדית אינה תלויה בממשלה הנאומים המלכותיים מתאימים למדיניות החוץ של הממשלה כדי להקרין מאמץ דיפלומטי מאוחד, וכותבי הנאומים של בית המלוכה מתייעצים עם משרד החוץ כדי להבטיח שהנאומים הרשמיים ייצרו את הטון הדיפלומטי הרצוי ויקרינו תיאום בין השקפותיו של המלך למדיניות הממשלה.
כאשר יש צורך, המלך וממשלתו עשויים להתמקד בשני היבטים שונים בהתקשרות דיפלומטית כאשר המלך ידגיש היבט אחד, כגון קידום הדמוקרטיה והיחסים ההיסטוריים, בעוד שהממשלה תתמקד בפרטים של תכנון אסטרטגי ותיאום דו-צדדי.
המלך ובני משפחת המלוכה ייצגו את ספרד באירופה, אמריקה הלטינית, בארצות הברית ובקנדה, מדינות ב ובצפון אפריקה, בסין, יפן, הפיליפינים, אוסטרליה, ניו זילנד ומדינות רבות באפריקה שמדרום לסהרה.
המלך ונסיך אסטוריאס הופיעו בארגונים בין-לאומיים רבים הכוללים את האומות המאוחדות, מוסדות האיחוד האירופי, מועצת אירופה, ארגון מדינות אמריקה, אונסק"ו, ארגון העבודה הבין-לאומי והליגה הערבית.
מאז שנת 2000 ייצג פליפה את ספרד במחצית מכל ההתקשרויות הדיפלומטיות.
תפקידו של הכתר ב נעוץ במסורת ובפטריוטיות.
תפקידו של המלך הספרדי בשרשרת הפיקוד של הכוחות נקבע בחוקת 1978 ובחוקים סטטוטוריים אחרים, בהם חוקי הפרלמנט וצווים מלכותיים.
עם זאת, פרק IV של החוקה מקנה את ניהול הכוחות המזוינים וגיבוש מדיניות ההגנה הלאומית לנשיא הממשלה, פקיד אזרחי הממונה על ידי המלך ומאושר על ידי קונגרס הנציגים הנבחר, וככזה מייצג את העם הספרדי.
צו מלכותי 1310 מ-5 באוקטובר 2007 מחייב את מועצת ההגנה הלאומית לדווח למלך, וקובע כי המלך יהיה יושב ראש המועצה כאשר הוא ישתתף בישיבותיה.
מועצת ההגנה הלאומית היא הגוף המייעץ הגבוה ביותר בספרד בענייני ביטחון והגנה וממלאת את אותו תפקיד כמו המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
כ של הכוחות המזוינים נושא המלך בתפקיד הבכיר בשרשרת הפיקוד הצבאית.
דרגות המלך כוללות את הקפטן הכללי של הצבא, חיל הים וחיל האוויר, והוא הקצין היחיד בצבא שמחזיק בדרגת גנרל חמישה כוכבים זו.
"השתתפותו הישירה" של המלך בחיי הכוחות המזוינים הספרדיים נובעת מחובתו החוקתית "לתווך ולמתן" את העבודה הסדירה של מוסדות המדינה.
מיורש העצר מצופה לשרת בכוחות המזוינים, וחואן קרלוס ופליפה השישי שירתו בחילות השונים של הכוחות המזוינים לפני שהפכו למלכים.
המונרך הבהיר את רצונו לקרבה חזקה עם הכוחות המזוינים בנאומים לקציני הצבא:
באוגוסט 2023 התגייסה לצבא יורשת העצר לאונור, נסיכת אסטוריאס, כמו אביה וסבה לפניה.
בני משפחת המלוכה נבחרו באופן שגרתי בין הדמויות הציבוריות המכובדות ביותר בספרד, ובשנת 2010 כ-75% מאזרחי ספרד דירגו את המלוכה "מעל כל מוסד ציבורי אחר במדינה", לפי ד"ר חואן דיאז-ניקולאס, נשיא ה-CIS לשעבר.
המלך נחשב לרוב לאחת מעשר הדמויות הפופולריות ביותר בספרד, כאשר לא פחות מ-80% מהספרדים מאמינים שהמעבר של ספרד לדמוקרטיה לא היה מתאפשר ללא התערבותו האישית של המלך.
ההיסטוריון והביוגרף המלכותי צ'ארלס פאוול אמר ל-BBC ב-2008 כי "יש תחושה עמוקה של הכרת תודה על תפקידו של המלך במעבר לדמוקרטיה, והסקרים מראים שהוא האדם לו מיוחסת הדמוקרטיזציה בצורה החזקה ביותר.
תחושת הכרת התודה חוצה קווים מעמדיים ואידאולוגיות".
לפני המשבר הכלכלי יוחסה חלק מהפופולריות של המלוכה למאפייניו האישיים של חואן קרלוס, שהפילוסופיה שלו על משפחתו, על יושרה אישית ועל מוסר עבודה חסר אנוכיות התגלו במכתבים פרטיים לבנו פליפה, נסיך אסטוריאס, בין 1984 ל-1985, כשפליפה למד באוניברסיטה בקנדה.
לפי חואן קרלוס אסור למלך לקבל את מעמדו כמובן מאליו, אלא לעבוד לרווחת העם ו.
עם זאת, המלוכה הפכה למוקד לביקורת חריפה מצד חלק מהשמאל והימין של הקשת הפוליטית הספרדית, ומצד בדלנים אזוריים.
22% מאזרחי ספרד חשים שרפובליקה תהיה צורת ממשל טובה יותר עבור ספרד, בעוד שבדלנים ותומכי עצמאות בחבל הבסקים ובקטלוניה מוחים נגד המלוכה כסמלה של ספרד המאוחדת.
חלק מהשמאל מבקר את מוסד המלוכה כאנכרוניסטי, בעוד שהימין הרדיקלי מבקר את המלך חואן קרלוס באופן אישי משום שנתן את הסכמתו המלכותית ואישורו בשתיקה למה שהם תופסים כאג'נדה ליברלית בספרד וחילוניות של החיים הספרדיים.
המלוכה הפכה נתונה לביקורת מושחזת במהלך המשבר הכלכלי, במיוחד ב-2012 שהפכה למעין "" (שנה נוראה) עבור המלוכה, כאשר בני משפחת המלוכה נתפסו יותר ויותר כמחוץ למיינסטרים הספרדי ונגררו לשערוריות.
המלכה סופיה ספגה ביקורת ב-2008 על כך שחשפה את דעותיה נגד נישואי הומוסקסואלים בביוגרפיה שפורסמה בפומבי באותה שנה.
בשנת 2011 הואשם איניאקי אורדנגארין, דוכס פלמה דה מיורקה, בעלה של כריסטינה, נסיכת ספרד, בהלבנת הון ובחוסר תקינות על שימוש בקשר שלו למשפחת המלוכה למטרות רווח כספי אישי.
המלך צולם לבוש באפוד ציד ורובה מעל פיל מת שנשען על עץ.
על אף שהמלך נודע כחובב ציד, תמונה זו גררה ביקורת בשל ניגודה לחסותו של בית המלוכה הספרדי על הקרן העולמית לשימור חיות הבר.
אף על פי שציד פילים חוקי בשמורת הציד בבוטסואנה, הפיל נחשב למין בסכנת הכחדה על ידי הקרן, והמחאה הציבורית הובילה אותה לשלול מהמלך את חסות הכבוד שלו ביולי 2012. בשל מה שנתפס כניתוק בית המלוכה מהעם, בדצמבר 2011 ירדה התמיכה הציבורית במונרכיה לשפל חדש של 49% בלבד.
בשל השערוריות נקט המלך באמצעים כדי להחזיר את אמון הציבור במלוכה.
בעקבות השערורייה סביב דוכס פלמה דה מיורקה דיבר המלך בנאומו בערב חג המולד ב-2011 על כך שאיש אינו מעל החוק.
בנוסף התייחס המלך לביקורת המתמשכת על המלוכה על ידי פרסום התקציב שהושקע בבית המלוכה.
בשנת 2012 התנדבו המלך ונסיך אסטוריאס להפחתת שכר נוספת של 7% בהזדהות עם פקידי הממשל, והביאו את הכנסתו החייבת של המלך לשנת 2012 לכ-270,000 אירו, ושל הנסיך על 131,000 אירו.
על האירועים בספארי פרסם המלך התנצלות נדירה ואמר "אני מאוד מצטער.
סקרי דעת קהל שפורסמו באפריל 2012 חשפו כי הציבור הספרדי סלח למלך ברוב המקרים על השערוריות, אך ייחל לשקיפות רבה יותר של המלוכה.
עם זאת, הביקורת גברה יותר ויותר כלפי בכירים רבים במשפחת המלוכה, כאשר החקירות המשיכו להיות בראש הכותרות במהלך 2013, ובתחילת 2014 הראו סקרים שרוב העם תומך בפרישתו של המלך.
ב-19 ביוני 2014 ויתר חואן קרלוס על כס המלוכה לטובת בנו הפופולרי יותר, פליפה השישי, אך למרות זאת השפיעו הפרשיות על דעת הקהל הכללית על המלוכה ומאז 2018 קיים שוויון בין מונרכיסטים לרפובליקנים במדינה.
בתגובה לשערוריות הגבירו חואן קרלוס ופליפה את ההתקשרויות הציבוריות, במיוחד אלה בעלות אופי עסקי, במאמץ לקדם את "המותג ספרד", ואנשי עסקים ספרדים התגייסו למען המלך וטענו כי "מנקודת מבט תאגידית הוא השגריר מספר אחד של ספרד".
עבור תומכי המלוכה המלך הוא "משאב שאין לו תחליף" בעל יחסים מיוחדים עם מנהיגי עולם אחרים, וחואן קרלוס נחשב לזה שהקל את המתיחות בין ממשלתו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו הסוציאליסט לבין ממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, תוך סיוע בפתרון מחלוקות באמריקה הלטינית.
אחת הדוגמות המייצגות לכהונתו של חואן קרלוס הייתה עסקת הרכבת בערב הסעודית: המלך תיווך בעסקה בשווי 9.9 מיליארד דולר אמריקאי עבור קונסורציום ספרדי לבניית קו רכבת מהירה בסעודיה על ידי מינוף יחסיו האישיים עם המלך הסעודי עבדאללה, ושר החוץ מיגל מורטינוס טען כי "ללא המלך העסקה לא הייתה יוצאת לפועל".
עם זאת, במרץ 2020 נפתחה נגדו חקירה בחשד שקיבל 100 מיליון דולר מעבדאללה והעביר חלק מהם לפילגשו, ובאוגוסט הוא עזב את המדינה ל"גלות עצמית" בשל החשדות, שהובילו לחקירה נוספת בשווייץ בשל עבירות מס.
פרשה זו ייצגה הן את מעורבותו של המלך בניסיון לשפר את כלכלת המדינה, והן את פרשיות השחיתות בהן היה מעורב.
בני משפחת המלוכה מוזמנים לעיתים קרובות על ידי ארגוני צדקה, תרבות או דת ללא מטרות רווח בספרד או בעולם להפוך לפטרונים שלהם, תפקיד שמוכר על ידי החוקה הספרדית.
חסות מלכותית לארגון מקנה לו אמינות, מעלה מאוד את הפרופיל הציבורי שלו ומושכת עניין וסיקור תקשורתי רב המסייע למטרותיו של הארגון.
בני המלוכה משתמשים בידועניות הרבה שלהם כדי לסייע לארגון לגייס כספים, להשפיע או לקדם את מדיניותו.
בני משפחת המלוכה מחפשים גם מטרות צדקה ותרבותיות המעניינים אותם באופן אישי.
בתור נסיך עמד פליפה בראש קרן נסיך אסטוריאס (Fundación Príncipe de Asturias), שמטרתה לקדם "ערכים מדעיים, תרבותיים והומניסטיים המהווים חלק מהמורשת האוניברסלית של האנושות".
כיום עומדת בראש הקרן בתו לאונור, נסיכת אסטוריאס.
הקרן מעניקה מדי שנה את פרסי נסיך אסטוריאס המכירים את תרומתם של אישים, גופים וארגונים המגיעים להישגים בולטים במדעים, במדעי הרוח או בעניינים ציבוריים.
פליפה מכהן כנשיא קרן קודספה, המממנת פעילויות פיתוח כלכלי וחברתי באיברו-אמריקה ובמדינות אחרות, נשיא הסניף הספרדי של איגוד העיתונאים האירופיים ויושב ראש של כבוד של טקסי הפרסים הלאומיים של משרד התרבות.
המלכה סופיה, אשתו של חואן קרלוס, הקימה ב-1977 קרן הנקראת על שמה מתוך הונה הפרטי, ומטרתה לסייע, לקדם ולפתח את הצרכים הרוחניים והפיזיים של גברים ונשים מרקע מגוון, תוך התמקדות מיוחדת בקידמה, רווחה וצדק.
המלך חואן קרלוס והמלכה סופיה היו חברים בקבוצת בילדרברג, צוות חשיבה לא רשמי שבמרכזו יחסי ארצות הברית ואירופה.
המלך חואן קרלוס ייסד מסורת של נאומים שנתיים בערב חג המולד, מסרים אישיים שלו כמלך לאומה המשודרים ברדיו ובטלוויזיה באמצעות כלי תקשורת שונים.
המלך חואן קרלוס התייחס בדרך כלל לאתגרים חברתיים או כלכליים העומדים בפני האומה, כמו גם למסרים חיוביים של צדקה, רצון טוב ואמונה דתית.
לעיתים מקשר המלך את נאומיו לנושאים אקטואליים: ב-2004, למשל, התייחס הנאום רבות לפיגועי 11 במרץ 2004 במדריד, ב-2006 דיבר על הצורך להפוך לאומה מאוחדת נגד טרור (בתמיכה מרומזת במדיניות האנטי-טרוריסטית של ספאטרו) והזכיר את תרומתם של המהגרים לכלכלת ספרד, וב-2012 הפציר בעם להתאחד למען מאבק במשבר הכלכלי.
משק הבית המלכותי תומך ומקל על המלך ובני משפחת המלוכה במילוי האחריויות והחובות שלהם.
משק בית המלוכה ממומן באמצעות תקציבים שנתיים שמוקצים על ידי הממשלה בהתייעצות עם המלך ומובאים לאישור הקורטס חנרלס, ולאחר מכן משולמים ישירות למלך.
משק הבית המלכותי מתאם עם משרדי הממשלה השונים ומקבל את עצותיהם ותמיכתם במידת הצורך, אם כי משק הבית אינו חלק מהמינהל הממשלתי.
צוות משק הבית משרת את המונרך, ואינו מתפטר כאשר ממשלת ספרד מפורקת.
משק הבית המלכותי מנוהל על ידי ראש משק הבית, הבודק ומפקח על כל פעולות משק הבית באמצעות לשכות או משרדים שונים של המזכירות הכללית.
ראש משק הבית נעזר במזכ"ל, והמזכירות הכללית מחולקת למחלקות שונות הכוללות את המזכירות של המלך חואן קרלוס (מאז 2014), תכנון ותיאום, המזכירות של המלכה, שירותי הביטחון, תקשורת, טקסים, וניהול, תשתיות ושירותים.
לפני התפטרותו של אביו, לפליפה השישי הייתה מזכירות משלו כנסיך אסטוריאס.
הכוחות המזוינים של ספרד מיוצגים במשק הבית המלכותי על ידי ראש הלשכה הצבאית, שאינו מייעץ למלך בענייני ביטחון לאומי (זהו תפקידו של שר ההגנה), אלא מתאם פעולות וטקסים צבאיים בנוכחות וחסות מלכותית, ומכין את משפחת המלוכה לכל פעילות צבאית.
הלשכה הצבאית מנוהלת על ידי מפקד שעליו להיות לוטננט גנרל או גנרל פעיל בצבא הספרדי, ונמצא תחת פקודות ישירות של המלך.
למפקד משרד עם יועץ משפטי צבאי, מבקר וראשי מדורים לאיוש, פרוטוקול, תפעול ולוגיסטיקה.
למלך מוקצים עוזרים אישיים שיסייעו לו, לאשתו המלכה ולנסיכה סופיה.
העוזרים נלקחים מכל זרועות הכוחות המזוינים: הצבא, הצי, חיל האוויר והמשמר האזרחי.
נסיכת אסטוריאס זכאית בעתיד לעוזרים אישיים מהצבא, הצי ומחיל האוויר.
ראש משק הבית, המזכיר הכללי וראש הלשכה הצבאית נחשבים לסגל הניהולי הבכיר ושכרם דומה לזה של בכירי הממשלה.
מחלקת יחסי הציבור של בית המלוכה מנהלת ומתחזקת אתר אינטרנט רשמי מטעם משפחת המלוכה.
האתר מפרט מידע ביוגרפי על בני משפחת המלוכה הגרעינית, משרטט את פעילותם, מתעד נאומים שניתנו באירועים ומפרסם את יומן האירועים הקרובים שלהם.
בנוסף, מחלקת יחסי הציבור מפרסמת את יומן המלך על פגישותיו הפרטיות ואת פרוטוקול הפגישות, כל עוד הצד השני מסכים.
המלך פליפה והמלכה לטיסיה ממלאים תפקידים רשמיים רבים בארמון המלכותי במדריד אך מתגוררים עם משפחתם ב"ביתן", בית צנוע יחסית באחוזת אל פרדו הסמוך לארמון סרסואלה בו התגוררו חואן קרלוס וסופיה.
בתקציב השנתי לא נכללת תחזוקה של אתרי המלוכה הספרדיים, שנמצאים בבעלות המדינה ועומדים לרשות המלך כראש המדינה אך מנוהלים על ידי ה-Patrimonio Nacional (המורשת הלאומית) מטעם הממשלה.
אתרי המלוכה הספרדיים פתוחים לציבור כאשר בני משפחת המלוכה לא נמצאים בהם.
התחזוקה כוללת אחזקת שטחים, כוח אדם וקייטרינג.
התקציב מנוהל בהליכי חשבונאות מקצועיים של המינהל הציבורי, ונבדק על ידי מבקר הממשלה.
חואן קרלוס החל מסורת של חופשות משפחתיות שנתיות באי פלמה דה מיורקה, והמשפחה שוהה בארמון מריוונט שם מאז שנות ה-60. בשנת 2001 ניתנה לחואן קרלוס, הידוע כחובב שיט נלהב, יאכטה מטעם האיים הבלאריים וקונסורציום של עסקיים מקומיים, כחלק מהמאמץ לקשר את משפחת המלוכה עם האיים, ולקדם את האיים יעד תיירותי.
היאכטה, שנודעה בשם "פורטונה", נמצאת גם היא בבעלות המדינה ומנוהלת על ידי ה-Patrimonio Nacional.
כל בני משפחת המלוכה כפופים למיסוי ומגישים מדי שנה דוחות מס הכנסה ומס עושר.
מבחינה חוקתית המלך זכאי לחלק מתקציב המדינה השנתי עבור ניהול משק הבית שלו, והוא מחלק כספים אלה באופן חופשי בהתאם לחוקים.
לפי משק הבית המלכותי, "מטרת המשאבים הללו היא להבטיח שראש המדינה יוכל לבצע את משימותיו בעצמאות הנעוצה בתפקידיו החוקתיים, וביעילות ובכבוד הראויים".
התקציב השנתי משלם את התגמולים לעובדי ההנהלה הבכירה, לעובדי ההנהלה ולעובדי מדינה, לתפקידי איוש קלים אחרים ולהוצאות משרדיות כלליות.
משכורות ראש משק הבית, המזכ"ל ושאר צוות ההנהלה חייבות להיות דומות לפקידי מינהל אחרים בממשלה, אם כי הם אינם מהווים חלק מהממשלה או המינהל, לכן שכרם של חברי סגל ההנהלה משתנה בהתאם לתנודות שכר השרים בממשלה.
בנוסף, התקציב השנתי משלם עבור תחזוקה והוצאות של בכירי משפחת המלוכה המקבלים על עצמם תפקידים מלכותיים.
התקציב שאושר על ידי הקורטס לשנת 2010 היה קצת פחות מ-7.4 מיליון אירו, תקציב גדול רק במעט מזה שהושקע על המלוכה הלוקסמבורגית, המדורגת אחרונה בתקציבה.
דיווח מ-2011 חשף כי רק 9.6% מ-8.4 מיליוני האירו שתוקצבו באותה שנה עבור המלוכה משולמים לבני משפחת המלוכה כ'משכורות וחובות ייצוגיות', כאשר ההפרש הוא של הוצאות תפעול של משק בית המלוכה כגון משכורות לעובדי משק הבית, פרמיות ביטוח והתחייבויות שונות.
בשנת 2012 התדבה המלוכה לקיצוץ נוסף של 7% בשכר כהזדהות עם פקידי הממשל.
המלודרמר של מיקי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1933 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
כותרת הסרט היא שיבוש של המילה "מלודרמה", שהייתה נשמעת בתקופת מופעי המינסטרל המוקדמים.
הסרט מבוסס על הרומן נגד העבדות של הארייט ביצ'ר סטואו משנת 1852, "אוהל הדוד תום", ומככבים בו מיקי מאוס וחבריו המפיקים מחזה משלהם על רומן.
זהו הסרט ה-54 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והרביעי שיצא באותה השנה.
הסרט מציג את מיקי מאוס וכמה מהדמויות האחרות מושחרי פנים עם שפתיים מנופחות; זקן לחיים לבן עשוי מכותנה; והכפפות הלבנות הרגילות שלו.
בסרט, מיקי מאוס, מיני מאוס, גופי (שהיה ידוע אז בשם דיפי דואוג), הוראס הורסקולר, קלרבל הפרה ואחרים מציגים ביצוע קליל משלהם בתקציב נמוך לרומן "אוהל הדוד תום" מהמאה ה-19 עבור קהל בעלי חיים באסם שהוסב לתיאטרון עבור המאורע.
הוראס מגלם את הבעלים הלבן של העבד סיימון לאגרי.
מיני מגלמת את הילדה הלבנה הצעירה, אווה.
מיקי מגלם את הדוד תום הזקן, עם כותנה סביב אוזניו וסנטרו, ואת השפחה הצעירה טופסי.
קלרבל מגלמת את השפחה אליזה.
גופי מתפקד כעוזר הבמה של ההפקה.
הסרט פותח כשמיקי וקלרבל בחדרי ההלבשה שלהם מורחים איפור שחור עבור תפקידיהם (מיקי נעזר בדינמיט קטן כדי להשחיר את פניו).
הסרט מתמקד הרבה יותר במאמצי הדמויות להצליח להעלות את המחזה, מאשר בגרסה מונפשת ל"אוהל הדוד תום".
הסרט מכיל סצנות רבות של מיקי ושאר הדמויות משתמשים באביזרים מאולתרים כבדיחות ויזואליות.
הסרט סוגר עם הדמויות אשר יוצאות לקדמת הבמה לקידה, ודמותו של הוראס מוטחת בעגבניות רקובות.
כשגופי מגיח מאחורי הבמה, עוגת שוקולד מושלכת על פניו, מה שמשאיר אותו במה שנראה כמו השחרת פנים, וכאשר גופי צוחק את צחוקו המטופש הסרט מסתיים.
הוראס הורסקולר – בילי בלטשר
קלרבל הפרה – אלוויה אלמאן
אפיונים סטריאוטיפיים של אנשים שחורים היו אז נפוצים.
הסרט הוא אחד מסרטים מצוירים רבים בתקופתו שהתייחס ל"אוהל הדוד תום", ומציג את מיקי בהשחרת פנים.
מבקר הספרות הנרי לואיס גייטס ג'וניור תהה כיצד הסרט התחמק מצנזורה של נישואי תערובת, בהתחשב בכך שמיקי ומיני מגלמים את תום ואווה, והם "כמו שאומרים, מנהלים קשר, שבלתי ניתן לטעות בו".
(בנוסף, מיקי נראה קרוס-דרסינג בתפקיד טופסי).
בתחילת הסרט, קלרבל מופיעה בחדר ההלבשה שלה, מורחת פיח מתוך עששית על פניה ומשאירה אזור נרחב סביב שפתיה בלבן.
לאחר מכן מיקי נוקט בגישה "קומית" יותר להנחת האיפור שלו: הוא מכניס חזיז לפיו ומדליק אותו, אשר מתפוצץ, מה שגורם לאפר לצבוע את פניו בשחור תוך השארת אזור גדול סביב שפתיו בלבן.
בנוסף, בחדר ההלבשה שלו, מיקי קורא "אמא!" (!Mammy), קריאה המתייחסת להופעת השחרת הפנים המפורסמת של אל ג'ולסון, "My Mammy".
כתב העת "Motion Picture News" סקר את הסרט ב-1 ביולי 1933, "הפעם מיקי, הבלתי ניתן לחיקוי, מביים 'מלודרמה דוד תום', עם מגוון תקלות מונפשות בסגנון מיקי המקובל והידוע, בעוד תעלולי הקהל המונפש תורם לא מעט מהצחוקים.
זה חומר לסרט טוב, ובני הנוער, קטנים וגדולים, צריכים ליהנות ממנו".
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה התרחשה בשנים 1935–1936 עקב השאיפות האימפריאליסטיות של איטליה.
איטליה פנתה לכיבוש אתיופיה ממספר סיבות.
מוסוליני שאף למחוק את "חרפת עדווה" (1896) במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה, שבה הובסו האיטלקים בפני האתיופים ובעקבותיה נאלצו להכיר בעצמאותה של ממלכת אתיופיה.
אתיופיה עשירה באוצרות-טבע ושכנה בסמוך לשתי מושבות איטלקיות – סומלילנד האיטלקית (רוב סומליה של ימינו) ואריתריאה.
המושלים האיטלקים של אריתריאה וסומליה חששו מפני התחזקותה של אתיופיה תחת מפעל המודרניזציה של היילה סלאסי.
התפשטות טריטוריאלית הייתה מימוש האידאולוגיה הפשיסטית כחלק מחזון איטליה הגדולה והקמת האימפריה האיטלקית, כמו גם עצם המלחמה, שנחשבה כערך עליון.
תקרית גבול בדצמבר 1934 בין סיור אתיופי לאיטלקי שבה נהרגו כמה חיילים איטלקיים נתנה תירוץ לתביעות איטלקיות כלפי אתיופיה.
אתיופיה פנתה לאיטליה על מנת לפתור את הסכסוך בהתאם לחוזה ביניהן, אך איטליה הגישה אולטימטום.
אי לכך אתיופיה פנתה לחבר-הלאומים שבו הייתה חברה.
בריטניה וצרפת ניסו לפייס את מוסוליני בכוחות עצמן.
בריטניה אף הציעה בסודיות לתת שטח מאתיופיה לאיטליה ובכך לסיים את המשבר (הסכם לוואל-הור).
צבאות איטליה החלו לפלוש לאתיופיה מצפון באוקטובר 1935, ללא התנגדות כבדה.
בתגובה חבר-הלאומים הכריז על איטליה כעל תוקפן והטיל עליה סנקציות כלכליות אשר לא השפיעו על מוסוליני, בעיקר בגלל אי-ההסכמה בנוגע ליחס לאיטליה בין בריטניה וצרפת, אשר לא רצו לקרב את מוסוליני להיטלר ואי-התערבות ארצות הברית.
מוסוליני התחזק מהצלחתו והפלישה התרחבה לשתי חזיתות עד שב-5 במאי 1936 נמלט הקיסר האתיופי, היילה סלאסי, ואדיס אבבה נכבשה.
מוסוליני הכריז על איחוד אתיופיה, סומלילנד האיטלקית ואריתריאה ל"מזרח אפריקה האיטלקית".
כוחות צבא איטלקיה השתמשו ב-300 עד 500 טון של גז חרדל כדי לתקוף מטרות צבאיות ואזרחיות כאחד, למרות שאיטליה אישררה את פרוטוקול ז'נבה משנת 1925 האוסר על השימוש בנשק כימי.
גז זה הופק במהלך מלחמת העולם הראשונה והועבר לאחר מכן למזרח אפריקה.
ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר, שנכח באתיופיה באותה עת, אמר שהשימוש בגז חרדל "היה הגורם הטקטי המכריע במלחמה".
ההיסטוריון זאב לקויר העריך כי כשליש מהפגיעות באתיופים במהלך המלחמה נגרמו מנשק כימי.
חיילי צבא אתיופיה השתמשו בכדורי דום-דום, שנאסרו על ידי אמנת האג (1899), וכן התעללו בשבויי מלחמה אריתראים שלחמו בשורות צבא איטליה.
מאות לוחמים אריתראים ועשרות חיילים איטלקים עברו התעללות על ידי סירוס, וחלקם הוצא להורג.
בחודשים הראשונים של הפלישה לאתיופיה אימצו חיילי צבא איטליה מדיניות לא רשמית לפיה "אין לקחת שבויים" ולעיתים קרובות הוציאו להורג לוחמי אויב שנכנעו, בהם גם קצינים.
במאי 1936 מוסוליני הוציא צו לגרציאני לפיו "יש לירות בכל המורדים שנלקחו בשבי", ולאחר מספר שבועות ביצע גרציאני הרג המוני של "מורדים".
מוסוליני נהנה מהערצה אדירה באיטליה והפשיזם האיטלקי הגיע לשיא.
היה זה הישג בינלאומי לכוח הפשיסטי, אשר נתן עידוד למוסוליני להתערב במלחמת האזרחים בספרד ולעזור בהשתלטות הפשיסטים שם.
איטליה פרשה מחבר הלאומים, והתקרבה לגרמניה (ציר רומא-ברלין, 1936).
הוכח מחדש כי חבר הלאומים אינו מסוגל להשכין שלום ולמנוע כיבושים, ובכך מעודדת תוקפנותן של מדינות.
המערב נראה כמשותק מפני החשש שפעולותיו יחזקו את היטלר.
המדינות הדמוקרטיות לא יכלו לגבש קו אחיד, והאשימו זו את זו במשבר.
מלחמת איטליה-אתיופיה הראשונה (באיטלקית: Prima Guerra Italo-Etiopica) התחוללה בין ממלכת איטליה לבין האימפריה האתיופית בין 17 בספטמבר 1895 ל-1 במרץ 1896. ניסיונה של איטליה להשליט את מרותה על אתיופיה ולהופכה למדינת חסות במסגרת המירוץ לאפריקה נכשל כישלון חרוץ והיה דוגמה יוצאת דופן להתנגדות מוצלחת לפלישה קולוניאלית אירופית מצד מדינה אפריקנית.
ב-25 במרץ 1889, לאחר מותו של יוהנס הרביעי בקרב מטמה נגד סודן המהדיסטית, הכריז על עצמו שליט שאווה, מנליק השני כקיסר אתיופיה (שהייתה מוכרת באירופה כאביסיניה).
פחות מחודש לאחר מכן, העביר מנליק את השליטה במחוזות שלחוף הים האדום (בימינו אריתריאה) לידי האיטלקים, בתמורה להכרתם בשלטונו על אתיופיה ולסיוע צבאי וכלכלי.
מנליק ביקש לאחד את אתיופיה לאור מדיניותו של תאודרוס השני ושאף גם הוא להפוך את אתיופיה למדינה מודרנית ובעלת שלטון מרכזי חזק.
הסכם אוצ'ילי שנחתם בין הצדדים, היה שונה בגרסתו בשפה האיטלקית לעומת זו האמהרית.
על פי סעיף 17 בהסכם בגרסתו בשפה האיטלקית, הפכה אתיופיה למעשה למדינת חסות של איטליה, בעוד שבגרסה בשפה האמהרית נכתב שאתיופיה תקיים את קשרי החוץ שלה דרך איטליה רק מתוך בחירה.
דיפלומטים איטלקיים טענו שבטקסט המקורי נכלל סעיף זה גם בשפה האמהרית וכי מנליק חתם ביודעין על חוזה שעבר שינויים.
בשל סירובה של אתיופיה לקיים את סעיפי החוזה בגרסתו האיטלקית, הוחלט בממשלת איטליה על פתרון צבאי כדי לכפות את קיומו.
האיטלקים קיוו שעליונותם הטקטית והטכנולוגית והמחלוקות הפנימיות בקרב האתיופים יפצו על נחיתותם המספרית.
בפברואר 1893, לאחר שהבטיח את שליטתו באתיופיה, התכחש מנליק להסכם עם האיטלקים.
למעשה, הטיגראים והאמהרים התייצבו לצידו של מנליק במפגן של לאומיות ורגשות אנטי-איטלקיים, בעוד אחרים בעלי נאמנות מפוקפקת (לדוגמה, סולטנות אוסה) היו תחת השגחה צמודה מצד חילות מצב אימפריאליים.
מנליק הקדיש את ארבע השנים שעברו מאז חתימת החוזה כדי להתאושש ממשבר כלכלי וממגפות שהכו בבעלי החיים ובתושבי המדינה ולצבור כלי נשק מודרניים שנרכשו מהבריטים, הצרפתים והאיטלקים עצמם.
זאת בזכות נטייתם של הכוחות הקולוניאלים באירופה לאזן את שאיפות ההתפשטות של זולתם.
כמו כן, הרחיבו כוחותיו של מנליק את גבולה הדרומי-מזרחי של אתיופיה באזור אוגדן.
בדצמבר 1894 החל מרד כנגד האיטלקים באקלה גוזאי בהנהגתו של הדג'אזמץ' (מצביא) בהאתה חגוס (Bahta Hagos), אשר נתמך על ידי מנגשה יוהנס.
כוחות איטלקיים מצבאו של גנרל אורסטה ברטיארי ובפיקודו של מייג'ור פייטרו טוסלי דיכאו את המרד והרגו את חגוס.
לאחר מכן כבשו האיטלקים את בירת תיגראי, עדווה.
ברטיארי ציפה כי מנגשה יוהנס ינסה לפלוש לאריתריאה, ופגש בו בקרב קואתית בינואר 1895. האיטלקים המנצחים זינבו באתיופים הנסוגים, תוך שהם לוכדים כלי נשק ומסמכים חשובים, המוכיחים את קשריו של מנגשה יוהנס עם הקיסר מנליק.
הניצחון בקרב, יחד עם ניצחונות קודמים על הסודנים המהדים, הוביל את האיטלקים להמעיט בקשיים הצפויים להם במלחמה נגד מנליק.
בנקודה זו, פנה הקיסר מנליק לצרפת וביקש לכרות עימה ברית.
התגובה הצרפתית הייתה לנטוש את מנליק ולחתום עם איטליה על חוזה בארדו, שהבטיח את שליטת הצרפתים על תוניסיה.
לאחר שבודד בזירה הדיפלומטית, הכריז מנליק על גיוס בני שאווה והתכנסות צבאו בוור אילו (Were Ilu), עיירה בצפון-מרכז אתיופיה.
בת-ברית מפתיעה למנליק הייתה האימפריה הרוסית: משלחת דיפלומטית, שכללה נסיכים אתיופיים ואת הבישוף האישי של מנליק, הגיעה לסנט פטרסבורג ביוני 1895 הצליחה להשיג סיוע רוסי של כחמישים יועצים ומתנדבים.
העימות הבא התחולל באמבה אלגי ב-8 בדצמבר 1895, כאשר כוחות אתיופיים השמידו כוח איטלקי שהיה מחופר במבצר טבעי (אמב) והביאו לנסיגת מרבית הכוחות האיטלקיים בחזרה לאריתריאה.
הכוח הנותר בפיקודו של גנרל ג'וזפה ארימונדי הגיע למבצר איטלקי שבנייתו לא הושלמה במקלה.
ארימונדי השאיר במקום חיל מצב קטן של 1,500 אסקרי (אריתראים בשירות האיטלקים) וכ-200 איטלקים, ולקח עמו את מרבית הכוח לעדיגראת (Adigrat), בצפון תיגראי, שם התרכז הצבא האיטלקי בפיקודו של ברטיארי.
הכוחות האתיופיים הראשונים, בפיקודו של ראס מקונן, הגיעו למקלה ב-18 בדצמבר.
הם הקיפו את המבצר, אך לא תקפו, משום שהמפקד האיטלקי במקום הבטיח לנהל משא ומתן על כניעה.
בימים הראשונים של ינואר נכנס מנליק בליווי כוחות צבא גדולים לטיגראי ובמשך חמישה-עשר יום צר על מקלה תוך ניסיונות כושלים לפרוץ אליה.
לבסוף נכנעו המגינים, באישור המפקדה הראשית, ומנליק אפשר להם לעזוב עם נשקם ולהצטרף לצבאו של ברטיארי.
מנליק אף הגדיל לעשות, וסיפק לאיטלקים בהמות משא וליווי.
בעוד כמה היסטוריונים פירשו את הפעולה הנדיבה ברצונו של מנליק לנסות ולהגיע לסיום המלחמה בדרכי שלום, ההיסטוריון הרולד מרקוס מדגיש שהליווי שסיפק מנליק לאיטלקים נתן לו יתרון טקטי בכך שהצליח להתבסס בחווזיאן (Hawzien), הסמוכה לעדווה, היכן שמעברי ההרים לא נשמרו על ידי ביצורים איטלקיים.
ברטיארי, שהיה בנחיתות מספרית מכרעת, סירב ליצור מגע, בידיעה שהעדר תמיכה לוגיסטית יקשה על מנליק להחזיק כוח צבאי גדול בתנאי שדה לאורך זמן.
אולם ממשלת איטליה בראשות פרנצ'סקו קריספי לא הייתה מוכנה להשפלה בידי לא-אירופאיים, וראש הממשלה הורה מפורשות לברטיארי לצאת לקרב ולמעשה הקל מאוד על צבאו של מנליק שכבר סבל מקשיי אספקה.
התוצאה הייתה קרב עדווה, שנערך ב-1 במרץ 1896. כמעט מחצית מהכוחות האיטלקיים במזרח אפריקה היו מרוכזים במקום ולחמו בכוחות האתיופיים, שהנחילו להם תבוסה מוחצת.
הקרב עצמו נערך באזור הררי צפונית לעיירה עדווה.
הצבא האיטלקי מנה ארבע חטיבות, שכללו 19,212 חיילים (8,463 מתוכם איטלקים ו-10,749 אסקרי) ו-56 תותחים.
בקרב עצמו נטלו חלק כ-14,500 חיילים איטלקיים מול כ-100,000 חיילים אתיופיים.
ברטיארי תכנן להפתיע את הכוח האתיופי הגדול במתקפת בוקר בעוד חיילי האויב ישנים, אך לא היו מודע למנהג של הכנסייה האתיופית לקיים מיסה בכל יום ראשון בשעת בוקר מוקדמת.
כתוצאה מכך, לא הופתעו האתיופים מההתקדמות האיטלקית, ויצאו במהירות לקדם את פניהם.
על אף שהניצחון האתיופי הושג בראש ובראשונה בשל עליונות מספרית, הוכיח הצבא האתיופי במהלך הקרב גם יכולת להוציא אל הפועל את התוכנית האסטרטגית של הפיקוד האתיופי בראשות מנליק.
הצבא האתיופי סבל ממספר בעיות עיקריות: הראשונה הייתה איכותם של כלי הנשק הרוסיים שסופקו לו, אשר חובלו על ידי הבריטים והאיטלקים בעת העברתם לאתיופיה דרך השטחים שבשליטתם.
בעיה נוספת הייתה קשורה למבנה הפיאודלי של הצבא האתיופי, שהורכב מיחידות מיליציה של איכרים, ולכן היה קשה לשליטה.
היועצים הצבאיים הרוסיים יעצו למנליק לחתור להגיע לטווח מגע עם הצבא האיטלקי ולסגור במהירות את המרחק בין שני הצבאות, כדי לצמצם את הפערים באיכות כלי הנשק, בארגון וברמת האימון של החיילים ולא לאפשר לאיטלקים להפעיל ביעילות את הארטילריה שברשותם.
בהתאם לזאת תקפו חייליו של מנליק את האיטלקים במספר גלי הסתערות עד שהכריעו אותם.
בנוסף, כ-2,000 אסקרי אריתריאים נהרגו או נשבו.
היחס לשבויים האיטלקים היה סביר ביחס לנסיבות, אך האסקרי שנשבו נחשבו כבוגדים בעיני האתיופים, ולכן הם כרתו את ידם הימנית ואת כף רגלם השמאלית.
מנליק נסוג בצורה מסודרת לבירתו, אדיס אבבה, שם המתין להשפעת ניצחונו על איטליה.
רמת האבדות שספגו האיטלקים בקרב עדווה הייתה גבוהה יותר מכל קרב בהשתתפות מדינה אירופאית במאה ה-19. מהומות פרצו בכמה ערים באיטליה ובתוך שבועיים התמוטטה ממשלתו של קריספי כאשר בקרב האיטלקים חלה התפכחות מ"הרפתקאות מדיניות החוץ".
ברטיארי הואשם בפני בית דין צבאי באסמרה כאחראי לכישלון, זוכה אך הודח מפיקוד.
מנליק חתם עם האיטלקים על אמנת אדיס אבבה ב-26 באוקטובר 1896, שהתווה את הגבול עם אריתריאה והכריח את איטליה להכיר בעצמאותה של אתיופיה.
בתחילת 1897 הגיעו לאדיס אבבה משלחות מצרפת (20 במרץ) ומבריטניה (14 במאי), ששטחי מושבות שלהן גבלו באתיופיה, כדי לכרות הסכמים משלהם עם הכוח העולה החדש ולהכיר גם הם בעצמאותו.
המלחמה האיטלקית–עות'מאנית (באיטלקית: Guerra di Libia, בטורקית: Trablusgarp Savaşı) הייתה מלחמה בין האימפריה העות'מאנית לבין ממלכת איטליה שהתרחשה בין 29 בספטמבר 1911 ל-18 באוקטובר 1912, ברובה בצפון אפריקה.
בתחילת המאה ה-20 חילקו ביניהן מעצמות אירופה את אזורי השפעתן בצפון אפריקה.
צרפת קיבלה את מרוקו, בריטניה את מצרים ואיטליה את מדינת טריפולי.
בסוף ספטמבר 1911 הפגיזו אניות איטלקיות את טריפולי.
החיילים העות'מאנים עזבו את העיר והצבא האיטלקי נכנס אליו.
בהמשך יצאו החיילים האיטלקיים מן העיר לכבוש מצודות בסביבותיה.
ב-23 - 27 באוקטובר 1911 ביצעו הצבא העות'מאני וכוחות ערביים התקפת נגד והאיטלקים נאלצו לסגת חזרה אל העיר.
הכוחות העות'מאנים הקיפו את העיר וצרו עליה.
בתחילת דצמבר 1911 הצליחו האיטלקים להכות את העות'מאנים ולשחרר את המצור מעל טריפולי.
באפריל-מאי 1912 כבשה איטליה את האיים הדודקאנסיים (שם השליטה שלטון צבאי ובהמשך אזרחי שנודע כ"האיים האיטלקיים של הים האגאי").
תחילה נכבשה אסטיפליה, בגלל הנמל שלה, ולאחר מכן נכבש האי הגדול ביותר בארכיפלג, רודוס ושאר האיים.
באוגוסט-ספטמבר 1912 התקיימו שיחות שלום בין איטליה וטורקיה, שהסתיימו באוקטובר בחתימת הסכם אוּשִׁי (הידוע גם בשם הסכם לוזאן הראשון).
בהסכם הסכימה איטליה להחזיר את האיים הדודקאנסיים לטורקיה, אך הנוסח המעורפל של ההסכם אפשר לה דה פקטו להמשיך לשלוט באיים.
כמו כן העות'מאנים הסיגו את צבאם מטריפוליטניה וקירנאיקה והשאירו בהן נציגות סמלית של ה"ח'ליפות".
נסיגת הכוחות הטורקיים איפשרה לאיטלקים להעמיק בכיבוש בשטחי לוב בשנת 1913 ולאחר מכן.
ב-24 ביולי 1923, לאחר תבוסת העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה וסיום מלחמת יוון–טורקיה נחתם הסכם לוזאן, בו ויתרה האימפריה על השליטה באיים הדודקאנסיים באופן רשמי.
כתוצאה של המלחמה קיבלה איטליה את הפרובינציות העות'מאניות טריפוליטניה פזאן וקירנאיקה, שביחד יוצרות את לוב המודרנית.
למרות היקפה המוגבל, למלחמה הייתה חשיבות גבוהה בכך שערערה את מעמדה של האימפריה העות'מאנית בבלקן ועוררה את הלאומיות האתנית בשטחים שנשלטו על ידי העות'מאנים ולתושביהם הייתה זיקה למדינות שונות בחבל.
שיאו של תהליך התעוררות זה בא לידי ביטוי שנתיים מאוחר יותר כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שנוכחו באוזלת היד העות'מאנית אל מול הכוחות האיטלקים וחוסר הארגון בצבא האימפריה, תקפו החברות בליגה הבלקנית את העות'מאנים עוד בטרם הסתיימה המלחמה מול האיטלקים, מתקפה שנודעה בשם מלחמת הבלקן הראשונה.
במלחמה זו נעשה שימוש בטכנולוגיה מתקדמת.
ב-23 באוקטובר 1911, צי אווירי איטלקי טס לכיוון הקווים העות'מאנים וב-1 בנובמבר, הוטלה הפצצה הראשונה בהיסטוריה מהאוויר על הכוחות העות'מאנים בלוב.
במלחמה זו התבלטו אנוור פאשה, לימים אחד מחברי הטריומווירט שהנהיג את האימפריה העותמאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומוסטפא כמאל אטאטורק, שנשלח ללוב וביסס כך את מעמדו כקצין בצבא.
לימים גיבור מלחמת העצמאות של טורקיה והנשיא הראשון של טורקיה המודרנית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
פסל המלח הבודד הוא פסל ברונזה לזכר מלחי צי ארצות הברית, חיילי חיל הנחתים של ארצות הברית, חיילי משמר החופים של ארצות הברית וצי הסוחר של ארצות הברית.
הפסל, מעשה ידי הפסל סטנלי בלייפלד הוקם עבור אנדרטת צי ארצות הברית הממוקמת בשדרת פנסילבניה בוושינגטון בירת ארצות הברית.
המלח שהיווה השראה לפסל היה סמל דן מלוני (Petty Officer 1st class Dan Maloney).
בעת עבודת ההכנה לפסל הגיע בלייפלד לבסיס הצוללות בניו לונדון שם הוצג בפניו משמר כבוד של חיילים, אולם בלייפלד ביקש חייל טיפוסי יותר.
הפסל ניצוק מברונזה בה שולבו ברזלים מותכים משמונה ספינות שונות של צי ארצות הברית, אשר סופקו לפסל על ידי המרכז להיסטוריה של הצי.
העתקי הפסל ברחבי ארצות הברית
העתקים של הפסל הוצבו באתרי הנצחה בכל רחבי ארצות הברית:
פורט לודרדייל, פלורידה, בפארק אספלנדה.
פסל המלח צופה לעבר הנהר ניו ().
גרייט לייקס, אילינוי בבסיס ההדרכה של הצי גרייט לייקס ().
פסל המלח צופה לעבר האוקיינוס השקט ().
הפסל ניצב בכיכר ויסקונסין בסמוך לספינת המוזיאון אצ"א ויסקונסין ().
סן פרנסיסקו, קליפורניה בסמוך למצודת בייקר ).
ווטרלו, איווה במוזיאון גרוט ().
הפסל ממוקם בפארק אולד גרוב (Old Grove Park) ().
המלחמה בסלמנדרות (בצ'כית Válka s mloky) הוא רומן אלגורי, שיש הקוראים אותו כספר מדע בדיוני, מאת הסופר הצ'כי קארל צ'אפק, שיצא לאור בשנת 1936.
הספר כתוב בהומור שחור, בשנינות, באירוניה מפוכחת, אך גם מנקודת מבט אופטימית על בני האדם.
הספר מכה בקולוניאליזם, בפאשיזם, בגזענות (של הגרמנים מצד אחד ושל האמריקאים בשחורים מצד שני), מרוץ החימוש והבדלנות האמריקאית באותה עת.
ניתן להחשיב את צ'אפק כאחד החלוצים של המדע הבדיוני העוסק בחברות עתידיות בכדור הארץ והשפעת הטכנולוגיות החדישות עליהן.
ניתן להשוות את צ'אפק עם כותבים אחרים ששילבו ביצירותיהם נושאים של מדע בדיוני ועתידנות, כמו ג'ורג' אורוול ואלדוס האקסלי, אף כי התחזיות של צ'אפק אינן כה פסימיות כשלהם.
הספר, שנכתב לפני מלחמת העולם השנייה, מושפע מהמצב הכלכלי הקשה ומהמצב הפוליטי הקשה של תקופתו.
צ'אפק הסביר כי ניסה לענות על השאלה איך הייתה מתפתחת בעולם ציוויליזציה של בעלי חיים תבוניים זולת האדם, ואיך חברה זו הייתה מתנהגת אילו יכלה ליישב את העולם ולשלוט במערכות החיים.
צ'אפק מתקומם על סיווג הספר כדיסטופי והסביר שלו חשובה המציאות וכי "ספרות שאיננה רוצה להגיב למציאות זו בכל הכוח שהמילה והמחשבה רק ניחנו בו, ספרות שכזו אינה משאת נפשי." את ההשראה לרעיון הסלמנדרות הכמו-אנושיות קיבל צ'אפק מהזיהוי השגוי של מאובן סלמנדרת שויכצרי כאדם.
הסלמנדרות היו יצורים החיים במים בעלי יכולת לימוד והתרבות מהירים.
הם למדו לדבר בשפות אנוש, לעבוד, להשתמש בנשק ובכלים אחרים.
הסלמנדרות הפכו לכוח עבודה מאורגן עולמי ומגיעות לעימות עם בני האדם כדי להרחיב את תחומי המחייה שלהן ולהתאימם לקצב הגידול הטבעי המהיר שלהן.
הסלמנדרות של צ'אפק מסמלות את ההמון, את האדם הקטן ואת הבינוניות, ואלה טומנים בחובם פוטנציאל של איום מתמיד.
בסיפור הסלמנדרות עולים נושאים כמו גזענות, לאומנות, שוביניזם וטיפשות, האופייניים לתקופה ולבני אדם.
הסופר כמעט מובל בעל כורחו לסוף איום, אך מוצא פתרון יצירתי תוך כדי התלבטות בינו לבין עצמו בסוף הספר.
אחד הקטעים בספר יכול להחשב כתחזית מדויקת של הסכם מינכן שנחתם שנתיים לאחר פרסום הספר והביא לכיבוש צ'כוסלובקיה בידי הנאצים.
כאשר מתחילות הסלמנדרות בהצפת שטחים יבשתיים נרחבים כדי להגדיל את תחומי המחיה שלהן, חותמות עימן מדינות אירופה הסכם המתיר לסלמנדרות להציף ולהחריב את סין, תוך התעלמות ממחאתו הנמרצת של נציג סין - וזאת בתקווה (הנכזבת עד מהירה) כי בתמורה ימנעו הסלמנדרות מלהציף ולהחריב גם את אירופה.
תרגומו הראשון לעברית נעשה על ידי אפרים פרויד בשנת 1991. תרגום חדש מאת רות בונדי, עם אחרית דבר פרי עטה, ראה אור בשנת 2012.
המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה הייתה מלחמה אשר נערכה בין כוחות חברת הודו המזרחית הבריטית בחסות האימפריה הבריטית לבין כוחות אפגנים בשטחי אפגניסטן.
הפלישה לאפגניסטן נערכה במסגרת המשחק הגדול כתוצאה מחשש של מעורבות רוסיה באזור וחשש מפני פלישה רוסית להודו הבריטית.
המאה ה-19 הייתה בין היתר תקופה של חיכוכים רבים בין מעצמות אירופה על רקע מהלכים אימפריאליסטיים של כיבוש והרחבה של האימפריות הגדולות.
אחד החיכוכים האלו היה על השליטה באזורים של מרכז אסיה בין רוסיה לבריטניה ונודע בתור המשחק הגדול שבמרכזו ישבה אפגניסטן.
רוסיה ביצעה מהלכים באזור שהלחיצו את האימפריה הבריטית והביאו לחשש מפני פלישה ישירה של רוסיה להודו דרך אפגניסטן.
הגישה של בריטניה הייתה ליצור ברית עם אפגניסטן, כנגד רוסיה והברית שלה עם איראן.
שני הצדדים שלחו משלחות לקאבול בניסיון לחתום על הסכם עם האפגנים כנגד הצד השני.
השיחות בין הבריטים למלך האפגני דוסט מוחמד חאן הגיעו למבוי סתום לאחר שזה ביקש את עזרת הבריטים בכיבוש מחדש של פשאוור, שנלקח מהן על ידי האימפריה הסיקית בשנת 1834, בקשה שהבריטים סירבו לה.
יחסי בריטניה אפגניסטן הידרדרו כאשר גילו הבריטים שהאפגנים ניהלו שיחות גם עם הרוסים, בשלב זה החליטו הבריטים להיכנס בכוח לאפגניסטן ולהחליף את המלך האפגני דוסט מוחמד חאן במלך פרו-בריטי בצורת השאה סוג'ה דוראני.
לשם כך היו הבריטים זקוקים לצבא שיכנס לאפגניסטן ויכבוש בסופו של מהלך את העיר קאבול.
הנציגות הבריטית בהודו הייתה עד שנת 1858 חברת הודו המזרחית הבריטית, כוח שהיה שלוחה ישירה של האימפריה הבריטית וניהל את כל האינטרסים הכלכליים, מדיניים וצבאיים באזור הודו.
על חברת הודו המזרחית הוטלה המשימה להגן על האינטרס של האימפריה הבריטית בהודו ובעצם לנהל את המערכה כנגד האימפריה הרוסית.
לשם הפלישה היה צורך בגיוס כוחות רבים לעיבוי הכוחות הבריטים, גיוס זה נעשה בעיקר מכוחות בנגלים ובומביים, בנוסף לאלו היו מספר רגימנטים בריטים ומספר רגימנטים של הצבא הבריטי שחייליהם היו מקומיים הודים.
הדרך הקצרה ביותר להגיע לקאבול הייתה דרך פשאוור-ג'לאלאבאד-קאבול, דרך שעברה במעבר ח'ייבר, אך הבריטים חששו מהתקפות של שבטי האזור לכן הוחלט לנוע בנתיב דרומי יותר שהיה קואטה-קנדהאר-קאבול, נתיב שעבר במעבר בולאן .
נתיב זה האריך מאוד את הדרך ועבר בשטחים קשים למעבר, אך הקנה מעבר בטוח יותר באופן יחסי.
דוויזיית בנגאל (כ-9,500 חיילים וכ-38,000 אזרחים נלווים).
9 רגימנטים של חיל רגלים (רגימנט 13 רגלי ושמונה רגימנטים בנגאלים).
5 רגימנטים של פרשים (אחד בריטי: רגימנט 16 רומחים וארבעה בנגאלים).
כוח של ארטילרית פרשים ושתי פלוגות ארטילריה רגלית.
2 פלוגות הנדסה, פלסים וכורים.
דוויזיית בומביי בפיקוד סיר ג'ון קין (כ-5,000 חיילים).
6 רגימנטים של חיל רגלים (רגימנט המלכה 2 ו-17 רגלי וארבעה מבומביי)
3 רגימנטים של פרשים (רגימנטים המלכה 4 דרגונים קלים ושניים מבומביי)
2 סוללות מרגימנט הארטילריה המלכותי ופלוגה של פלסים וכורים.
ב-21 ביולי 1839 הגיע כוח הפלישה לעיר ע'זנה (בפרסית: غزنی) שהייתה מצודת ענק אשר נחשבה בעייני האפגנים כבלתי ניתנת לכיבוש.
ציוד המצור הכבד שהובא, הושאר מאחור משום תנאי הדרך הקשים.
ללא ציוד מצור כבד נאלץ הצבא להסתמך על התקפה חזיתית של חיל רגלים בתמיכת ארטילריה קלה בלבד.
לאחר סקירה של חומות העיר וחקירה של שבויים נתגלה שכל שערי העיר נחסמו באבן מלבד שער קאבול שנבחר לנקודת הפריצה אל העיר.
כוחות הצבא הבריטי כיתרו את העיר וכוח השאה סוג'ה שמנה בסביבות 6,000 חיילים חנה מספר קילומטרים מערבה כדי למנוע תגבורות לעיר.
ב-22 ביולי כוח השאה הותקף על ידי כוחות אפגנים שבאו לעזרת העיר אך נהדפו.
ב-23 ביולי, לפני עלות השחר, התקדמו כוחות הנדסה וחבלה תחת סיוע ארטילריה לעבר שער קאבול תוך שהם תחת אש מגני העיר.
הכוח הניח מטעני חומר נפץ בשער העיר ופוצץ אותו, מה שהשאיר את העיר פתוחה לכוח התקיפה העיקרי שכלל כוח הסתערות בן 4 רגימנטים וטור מסייע בן 3 רגימנטים.
כוח התקיפה לחם את דרכו לעבר מרכז העיר כנגד מתקפות נגד של מגני העיר ולבסוף, לפני עלות השחר, העיר הייתה ביידי הבריטים במחיר כ-200 נפגעים מכוח התקיפה וכ-500 ממגני העיר, כאשר כ-1,600 נוספים נפלו שבי בידי הבריטים.
העיר ע'זנה שימשה בסיס יציב להמשך המערכה הן מבחינת מורל הצבאות והן מבחינת אספקה.
באוגוסט 1839 הכוח הבריטי הגיע וכבש את העיר קאבול ובכך הכתיר את השאה סוג'ה דוראני כמלך אפגניסטן, המלך דוסט מוחמד חאן הובס ויצא לגלות בעיר בוכרה אליה נמלט.
מאחר שהמערכה ההתקפית הושלמה יצאו כ-8,000 חיילים מאפגניסטן חזרה להודו כאשר הם משאירים חיילות מצב קטנים יחסית בארבע הערים שנכבשו.
בשנת 1840 ניסה דוסט מוחמד חאן לכבוש את קאבול מחדש, אך נכשל, נשבה בידי הבריטים ונשלח לגלות בהודו.
בנו של הדוסט, אכבר חאן, המשיך לפקד על הכוחות האפגנים במערכה כנגד הבריטים.
חייל המצב בקאבול כלל כ-4,500 חיילים וכ-12,000 אזרחים נלווים לצבא, בפיקודו של ויליאם אלפינסטון .
המצב בעיר קאבול היה קשה, הסלידה של האפגנים מהכיבוש הבריטי גדלה עד כדי התנקשות בקצינים בריטים.
יתרה מכך, מחנה הצבא הוצא מהעיר ועבר לשטח פתוח מצפון העיר, שטח שהיה קשה להגנה.
בניסיון להתפייס עם הכוחות האפגנים בפיקודו של אכבר חאן, ויליאם הי מקנאטן שהיה המושל הבריטי בקאבול קבע להפגש עם אכבר חאן יחד עם שלושה קצינים ב-23 בדצמבר 1841 כדי להגיע להבנות והפסקת פעולות האיבה, אך בד בבד הציע סכומי כסף תמורת ראשו של אכבר חאן.
אכבר חאן שמע על הפרס הכספי טרם הפגישה ובתאריך הפגישה לקח את ארבעת חברי המשלחת ורצח אותם, את גופתו של מקנאטן הוא גרר סביב העיר והציג בבאזאר העיר לעיני כל התושבים.
המורל הירוד במחנה הבריטי והנחיתות הצבאית הובילו את אלפינסטון ב-1 בינואר 1842 להגיע להסכם עם אכבר חאן שיעניק לחיילים והאזרחים הבריטים וההודים מעבר בטוח דרך "ציר מאובטח" בהרים אל מחוץ לאפגניסטן וחזרה להודו.
ההסכמה אליה הבריטים הגיעו עם המקומיים הופרה, ואותו "ציר מאובטח" הותקף על ידי מקומיים והפך למלכודת מוות בעבור חיל המצב הבריטי שנסוג בחזרה להודו באחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה האנושית.
מבין כ-4500 הנסוגים וכ-12,000 מלוויהם, כולל נשותיהם וילדיהם, שרד רק בן אדם אחד.
לאחר השמדת צבאו של אלפינסטון הצבא הבריטי יצא במסע נקמה לקראת הנסיגה המלאה מאפגניסטן.
מלבד חיל המצב של קאבול שהושמד, היו חיילות מצב ממוקמים בג'לאלאבאד, ע'זנה וקנדהאר.
ערים אלו הותקפו על ידי כוחות אפגנים אך לא נפלו, מלבד העיר ע'זנה שאבדה לטובת האפגנים.
בשנת 1842, בעקבות חילופי שלטון בבריטניה נוצר לחץ על הצבא הבריטי לסיים את המלחמה ולהוציא את שארית הכוחות מהערים באפגניסטן זאת לאחר שחרור השבויים הבריטים שנשארו מאחור בקאבול.
באפריל 1842 יצא צבא הצלה שהורכב כדי להציל את המצב באפגניסטן בפיקודו של ג'ורג' פולוק מפשאוור דרך מעבר ח'ייבר לכיוון קאבול.
צבא ההצלה הכיל כ-8,000 חיילים (8 רגימנטים רגלים, 3 פרשים ו-2 גדודי ארטילריה) כוח זה הצליח בדרכו לקאבול, להנחיל תבוסה לאכבר חאן וצבאו.
באוגוסט 1842 יצא הכוח הבריטי מקנדהאר לכיוון קאבול, כוח זה כבש מחדש את העיר ע'זנה והחריב את חומותיה.
בספטמבר 1842, שני הכוחות נפגשו וכבשו את קאבול, שחררו את האסירים שנשבו ביידי האפגנים וכפעולת תגמול השמידו את באזאר העיר.
לבסוף נאספו חיילות המצב והצבא הבריטי כולו נסוג מאפגניסטן.
לאחר הנסיגה הבריטית מאפגניסטן רוסיה החלה באופן הדרגתי לכבוש ולספח אליה חלקים מצפון אפגניסטן.
המתיחות המתמשכת בין שתי האימפריות הובילה בסופו של דבר למלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנת 1879.
עד המלחמה המוניטין של בריטניה בהודו היה של כוח בלתי מנוצח.
הנסיגה מקאבול והשמדת צבאו של אלפינסטון היוו מכה קשה למוניטין של האימפריה הבריטית במזרח ויש שיאמרו שהיא אף תרמה להתהוות המרד ההודי בשנת 1857.
המלחמה בצפון-מערב פקיסטן היא סכסוך מזוין בין הכוחות המזוינים של פקיסטן לקבוצות מיליטנטים אסלאמיות, המורכבות מאנשי שבטים, חברי טליבאן וחברי מוג'אהדין.
העימות החל ב-2004 לאחר שהצבא הפקיסטני ניסה לתפוס חברי אל-קאעידה באזור הררי בשם ווזיריסטן.
המבצע גרם להתקוממות מזוינת מצד המקומיים, ובעקבותיו נהרגו 7,000 אזרחים ויותר מ-3,440,000 אזרחים נאלצו לנטוש את בתיהם.
לאחר ההתקפות ב-11 בספטמבר 2001, הודיעה ממשלת פקיסטן על רצונה להילחם בטליבאן, בעוד שתמכה בהם עד אז באפגניסטן.
האסטרטגיה של ממשלת פקיסטן השתנתה מספר פעמים בין ניסיונות שלום לבין חידוש התקפות.
משנת 2004 עד 2018 הותקפו יעדים בפקיסטן בידי ארצות הברית כחלק מהלחימה.
ב-1 במאי 2011, לאחר חיסולו של אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון אל-קאעידה, שהסתתר בבית מסתור באותו הזמן באבוטאבאד :
נשיא ארצות הברית ברק אובמה הכריז שהמטרה המרכזית במלחמה הושגה.
לאחר מבצע חנית נפטון, בו הרגו את אוסאמה בן לאדן, הורעו היחסים ונפסק רוב שיתוף הפעולה בין פקיסטן וארצות הברית.
המלחמה דילדלה את משאבי כוח האדם של פקיסטן, והתוצאות הראו השפעה עמוקה על כלכלתה.
עד 2014, שיעורי הנפגעים מהטרור במדינה כולה ירדו ב-40% בהשוואה ל-2011–2013, כאשר ירידות גדולות עוד יותר נרשמו בצפו- מזרח המדינה.
הפחתת פעולות האיבה שינתה בסופו של דבר את הסכסוך ממלחמה לסכסוך בעצימות נמוכה יחסית.
בשנת 2017, פקיסטן החלה בבניית גדר לאורך הגבול באורך 2,611 קילומטר (1,622 מייל) עם אפגניסטן כדי למנוע התקפות מיליטנטיות חוצות גבולות.
עד אוגוסט 2021, הושלם 90% מגדר הגבול בין שתי המדינות.
המלחמה האיומה על החמאה הוא ספר ילדים שנכתב בשנת 1984 על ידי דוקטור סוס.
הוא תורגם לעברית על ידי לאה נאור.
הספר מציג שני עמים דמיוניים, היוקים והפוקים (במקור היוקים והזוקים), החלוקים על השאלה באיזה צד של פרוסת הטוסט ראוי למרוח את החמאה.
גיבור הסיפור, שהוא סבו של הדובר הרשמי, הוא שומר החומות של היוקים.
תפקידו להגן על שטח היוקים, ולעמוד לצד החומה עם נשק שיבריח כל פוק שרוצה להתקרב לחומה.
גם מצידה השני של החומה, בשטחם של הפוקים, ישנו שומר חומות שכזה, ברנש ושמו פוקש.
במהלך הסיפור שני הצדדים מפתחים נשקים יותר ויותר משוכללים, מתוך מטרה לגבור על הנשק של השומר מן הצד השני.
לשומר יש גם תפקיד מוראלי בקרב העם, ועם התפתחות ההתרחשות נוספות לשומר גם מקהלות ולהקות שמעודדות אותו להמשיך ולהגן על הערך שעליו הם נלחמים.
בשלב מסוים של הסיפור ההמצאות של שני הצדדים מסתנכרנות והם מתחילים להגיע לחומה עם אותם נשקים, שרמת הקטלניות שלהם עולה.
ההמצאה האחרונה של שני הצדדים, ה'אוי בומרו הגדול', היא פצצה קטנה, בגודל של גרעין אבוקדו, ש"מורכבת מחומר סודי מו-קה-מול, זה יעיף את הפוקים עד אוסטו-לה-גרול".
בזמן שהסבא רץ לחומה כדי להטיל את הפצצה על הפוקים, נכנסים כל היוקים למקלטים כי ישנה סכנה.
כשהסב מגיע לחומה הוא מגלה שגם לפוקש, נציג הפוקים, יש 'אוי בומרו' משלו.
הסיפור נגמר כשהסב ופוקש עומדים שניהם על החומה, כל אחד עם האוי בומרו שלו, ואנו לא יודעים מה עומד לקרות.
הספר נכתב בזמן המלחמה הקרה ורבים ראו בו אנלוגיה למרוץ החימוש הגרעיני.
בזמן פרסומו, הספר עורר התנגדויות כיוון שהוא מתייחס בסלחנות למרוץ החימוש.
בקנדה הוא אפילו הוסר ממדפי ספריות בגלל יחסו למלחמה הקרה.
חלק מההתנגדויות נבעו מכך שנראה כי יחסו של סוס למלחמה הקרה הייתה כי ההבדלים בין הגושים זהה לוויכוח על צד הלחם בו יש למרוח את החמאה.
המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית, שהתקיימה בין השנים 32–30 לפנה"ס, הייתה המלחמה הפנימית האחרונה שניהלה הרפובליקה הרומית.
המלחמה התנהלה בין אוקטביאנוס ובין מרקוס אנטוניוס, שני הצדדים האחרונים ששרדו מההטריאומווירט השני, למרות שתעמולת המלחמה של אוקטביאנוס הציגה זאת כמלחמה בין הרפובליקה הרומית ומצרים התלמיית.
המלחמה נגמרה בניצחון אוקטביאנוס, כשאחת מתוצאותיה הייתה הפיכת הרפובליקה לאימפריה הרומית.
הסכם ברונדיסיום, אשר נחתם בשנת 40 לפנה"ס, פיצל את הרפובליקה הרומית בין אנטוניוס, אוקטביאנוס ולפידוס.
אוקטביאנוס קיבל שליטה באיטליה ובפרובינקיות המערביות, אנטוניוס בפרובינקיות המזרחיות, ולפידוס באפריקה.
בסיציליה בינתיים שלט סקסטוס פומפיוס, אשר שליטתו באי היוותה צלע רביעית במאבק הכוחות של הטריומויראט השני.
בסוף 39 לפנה"ס ביטל אוקטביאנוס את בריתו עם סקסטוס, על ידי גירושין מאשתו הראשונה סקריבוניה, אחותו של סקסטוס.
אוקטביאנוס חיפש חזית מאוחדת כנגד סקסטוס ושלח לשני הצדדים האחרים של הטריומוויראט בקשה לעזרה כנגד סקסטוס.
לפידוס התעלם מפנייתו, ואנטוניוס התנער מבקשתו בטענה שאוקטביאנוס לא הגיע לפגישתם בזמן.
אוקטביאנוס יצא לשתי מערכות מלחמה כנגד סקסטוס.
לאחר שהפסיד בראשונה, מינה את אגריפה למפקד הצי, על מנת שיבנה צי שיוכל לסקסטוס.
כחלק מההכנות, ארגן אוקטביאנוס החלפת כוחות עם אנטוניוס, בהבטיחו לאנטוניוס 20,000 חיילים למסע שתכנן אנטוניוס לפרתיה, בתמורה לשתי שייטות של 60 ספינות כל אחת.
בתיווכה של אוקטביה, הוסיף אנטוניוס 10 ספינות, והעביר לאוקטביאנוס 130 ספינות בסך הכול.
אוקטביאנוס לעומת זאת, לא עמד במילתו ולא העביר לאנטוניוס את החיילים שהבטיח.
בסיומה של המערכה הקרקעית, שכנע אוקטביאנוס את לגיונותיו של לפידוס שהגיעו מאפריקה במהלך המערכה לעבור לצידו, ועקב כך נישל את לפידוס מכוחו ובעצם הסיר אותו ממשולש הכוחות הפוליטי של הטריומוויראט.
במכה אחת ביטל אוקטביאנוס את שני הגורמים שהתחרו עמו על השפעה במערב, והיה מוכן לפנות כנגד אנטוניוס שבמזרח, כשהמערב מלוכד מאחוריו.
באותה מסגרת זמן, מרקוס אנטוניוס פתח במערכה כנגד הפרתים על מנת להוכיח את יכולתו כגנרל ועל מנת לכפר של כישלונו של קראסוס ב-53 לפנה"ס.
במערכה זו השתתפו מיטב הלגיונות שהתאמנו איתו ועם יוליוס קיסר.
עם זאת, אהדתו של אנטוניוס לחיל הרגלים ותכנון כושל של המערכה, למול טקטיקת פגע-וברח של הפרתים, גרמו בסופו של דבר לנסיגת הרומאים תוך לחימה בלתי פוסקת משטחי האימפריה הפרתית.
אנטוניוס הציג את הדברים באור חיובי ברומא, על מנת לשמור על יוקרתו.
אוקטביאנוס שמח לשמר תדמית זו, מכיוון שחשש שהזעם הציבורי בהיוודע התבוסה יכריח אותו לשלוח לאנטוניוס את אותם 20,000 חיילים שהבטיח למסע נקמה.
בשנת 35 הגיעה אוקטביה לאתונה עם תגבורת של 2,000 חיילים לבעלה, אנטוניוס.
אנטוניוס השאיר לה שם הודעה לשלוח את החיילים מזרחה, אך שהיא עצמה תחזור לרומא.
בשומעו זאת, אוקטביאנוס זעם על כך, והשתמש ביחסו של אנטוניוס לאשתו אוקטביה לטובת התעמולה שכנגד אנטוניוס.
בשנת 34 סיפח אנטוניוס את ארמניה, וביצע את תהלוכת הניצחון שלו באלכסנדריה.
בסוף תהלוכת הניצחון התבצע טקס "מתנות אלכסנדריה" , אשר אוקטביאנוס השתמש בו כדי להתנגח אנטוניוס.
בשלב זה היה ברור לשני הצדדים כי המצב אינו יכול להימשך כמו שהוא, ושהמלחמה הפכה בלתי-נמנעת.
תעמולת המלחמה שיחקה תפקיד חשוב בדרך לקרב אקטיום.
אנטוניוס בחר לבצע את מצעד הניצחון לציון כיבוש ארמניה באלכסנדריה, במקום ברומא.
בסוף המצעד, התלבש אנטוניוס כאל דיוניסוס, בעוד שקלאופטרה התלבשה כאלה איזיס, ובוצע טקס המכונה "מתנות אלכסנדריה".
ב"מתנות" אלו, חילק אנטוניוס שטחים אשר שלט עליהם לילדיה של קלאופטרה.
קיסריון הוכר כבנו של יוליוס קיסר, והוכרז כשליט מצרים לצד קלאופטרה.
לאלכסנדר הליוס ניתנו ממלכת ארמניה, מדי וכל השטחים שמעבר לנהר הפרת.
לתלמי פילדלפוס ניתנו סוריה וקיליקיה, וכל השטחים בשליטה רומית ממערב לנהר הפרת ועד לדרדנלים.
לקלאופטרה סלנה השנייה ניתנה קירנאיקה ולוב.
אוקטביאנוס ניצל את הידיעה על הטקס, ואת יחסו של אנטוניוס לאשתו אוקטביה, על מנת לצייר את הסכסוך כסכסוך רומי-מצרי, כמערב נגד המזרח.
קלאופטרה צוירה כמפתה המזרחית, אשר מרחיקה את אנטוניוס מאשתו הרומית, ומשפיעה עליו לטובתה של מצרים.
הזיכרון של מלחמות האזרחים היה טרי אצל הרומאים, ועל כן היה צריך אוקטביאנוס לתאר את הסכסוך כאחד נגד גורם זר, ולא כסכסוך פנימי-רומאי.
אוקטביאנוס אף הוציא את צוואתו של אנטוניוס ממקדש וסטה בכוח, והקריא חלקים נבחרים לסנאט.
אף כי קריאת צוואתו של אדם אשר עדיין היה בחיים הייתה למורת רוחם של רבים, לא ניתן היה להתעלם מהדברים שנכתבו.
אנטוניוס ציווה שבמקרה וימות ברומא, גופתו תילקח דרך הפורום, אל מצרים ואל קלאופטרה.
בחורף 32 החל אנטוניוס לרכז כוחות באפסוס.
בתחילת 31 הגיע עם צבאו לאקטיום, שם פגש את הצבא והצי של אוקטביאנוס.
לאחר ששני הצדדים סירבו ליזום את המהלך הראשון בקרב יבשתי מסובך, או בקרב ימי שבו הראשון שיתקדם לעבר האויב מאבד את יתרונו, חנו השניים עם צבאותיהם משני צידי המפרץ האמפרקי לחורף.
ב-2 בספטמבר 31, לאחר שראה כי לא יוכל להישאר באקטיום, החליט אנטוניוס לצאת לקרב.
בין אם כדי לנצח, ובין אם כדי לברוח, ניתן רק לשער.
קופת המלחמה שהביאה עמה קלאופטרה הוצבה על השייטת המצרית, אשר לא השתתפה בקרב.
בקרב עצמו זכה הצי של אוקטביאנוס, בפיקודו של אגריפה, לניצחון זריז.
בשלב מוקדם פקדה קלאופטרה על השייטת המצרית להרים מפרשים ולברוח מהקרב, ומשראה זאת אנטוניוס עזב את האגף הצפוני של הצי שלו, והצטרף לשייטת המצרית בבריחתה.
אקטוויאנוס ניסה להשתמש בבריחת אנטוניוס וקליאפטרה על מנת לשכנע את שאר הצי של אנטוניוס לסיים את הלחימה, שכן מפקדם ברח.
אך הצי של אנטוניס המשיך להילחם, והקרב נמשך אל הלילה.
בסופו, ניצח אוקטביאנוס ניצחון ברור, אך קופת המלחמה ברחה עם אנטוניוס, מה שהיה מאפשר לאנטוניוס בניית צי חדש, והקמת צבא חדש להמשך המלחמה, אילו השכיל להשתמש בו.
לאחר קרב אקטיום וסיום המלחמה
אנטוניוס עצמו לא הוכרע סופית באקטיום.
התעמולה של אוקטביאנוס ציירה את נסיגתו כמעשה של פחדנות, אבל היתרון המעשי של יסוד כלכלי מוצק ושטחים נרחבים לגייס מהם צבאות חדשים הפכו את הנסיגה ואפילו ההפסד המוחץ לכישלון שאפשר להתגבר עליו בהינתן אסטרטגיה מוצלחת.
כישלונו של אנטוניוס לנצל את היתרונות שהשכיל לשמר אחרי קרב אקטיום הכריע למעשה את המערכה.
לגיונותיו של אנטוניוס שנשארו ביבשה, לאחר שנודע להם על בריחתו של מנהיגם, לא בזבזו זמן ופתחו במשא ומתן עם אוקטביאנוס, ובסופו הצטרפו אליו.
גם הכוחות שהוצבו על ידי אנטוניוס בלוב עברו צד, לאחר שנודע להם על כישלון המערכה.
יוון גם כן עברה לצדו של אוקטביאנוס לאחר ששמעה על הקרב, ואוקטביאנוס אישר מחדש את המינויים הפוליטיים שביצע אנטוניוס שם.
אוקטביאנוס אמנם ניצח בקרב, אך בעיותיו הכספיות עמדו לערער את כל שהשיג.
עקב הלחץ ברומא שיצר הצבא המנופח שירש, נאלץ לחזור לרומא במקום להמשיך במערכה על מנת להרגיע את הרוחות.
אוקטביאנוס הבטיח כספים, בהשתמשו באוצר התלמי ששימש כקופת המלחמה של אנטוניוס כערבון.
ניצחון סופי על אנטוניוס היה עתה הכרח, על מנת לשמר את כל שהשיג.
אוקטביאנוס התכונן לפלישה למצרים עצמה ממזרח ומהמערב.
אנטוניוס ניסה בינתיים לשמור לצדו את בעל-בריתו הורדוס, מלך יהודה, אך לאחר שהאחרון הציע לו לחסל את קלאופטרה ולתפוס את האוצר התלמי בשם רומא (ובכך לנטרל את העילה למלחמה של אוקטביאנוס), סירב אנטוניוס והביא לעריקתו של הורדוס לאוקטביאנוס.
בהבינה את מטרת המלחמה של אוקטביאנוס, ניסתה קלאופטרה להעביר את הצי התלמי דרך היבשה לים האדום, שם תכננה להעמיס את האוצר על הספינות ולהבריחו מידי אוקטביאנוס.
אולם מלך הממלכה הנבטית הבין את משמעות העברת הצי, ובצעד שנועד להבטיח את מעמדו בעיני אוקטביאנוס, תקף ושרף את הצי התלמי במעגן.
אוקטביאנוס התקדם לעבר אלכסנדריה ואנטוניוס התקשה להדוף אותו.
ב-1 באוגוסט 31 לפנה"ס תכנן אנטוניוס לצאת לקרב אחרון כנגד אוקטביאנוס, שכבר היה בשערי אלכסנדריה, אולם הצי שנותר לו ערק לשורותיו של אוקטביאנוס, ובמהרה ערקו גם פרשיו.
משראה אנטוניוס שהקרב אבוד, ניסה להתאבד, אך הצליח רק לפצוע את עצמו פצעי מוות.
הוא הובא לידי קלאופטרה, ומת בזרועותיה.
קלאופטרה עצמה התאבדה זמן מה לאחר מכן, לאחר שנודע לה כי תובא לרומא כשלל מלחמה.
אוקטביאנוס הצליח לשים את ידו על האוצר התלמי, והביא לסופה של השושלת התלמית במצרים.
עם מותו של אנטוניוס נשאר אוקטביאנוס האדם החזק ביותר ברפובליקה הרומית, אותה הפך לקיסרות הרומית ארבע שנים מאוחר יותר.
המלחמה האיטלקית של 1526-1521, לעיתים נודעת גם כמלחמת ארבע השנים, הייתה חלק מהמלחמות האיטלקיות.
המלחמה נערכה בין ממלכת צרפת, בראשות פרנסואה הראשון, והרפובליקה של ונציה כנגד קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הנרי השמיני, מלך אנגליה, ומדינת האפיפיור.
הסכסוך נבע מבחירתו של קרל החמישי לקיסר האימפריה הרומית הקדושה (1519–1520), תואר בו חשק גם פרנסואה הראשון, ומהצורך של האפיפיור לאו העשירי לחבור בברית עם פרנסואה כנגד מרטין לותר.
המלחמה פרצה במערב אירופה בשלהי 1521, כאשר חיל משלוח צרפתי נווארי ניסה לכבוש מחדש את ממלכת נווארה בעוד הצבא הצרפתי חודר אל ארצות השפלה.
הכוחות הנווארים נהדפו על ידי צבא ספרדי חזרה לעבר הרי הפירנאים, כאשר באותה עת נבלמו גייסות קיסריים בצפון צרפת.