tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי למנוע היווצרות של גלי הלם חזקים, התפלגות שטח החתך חייבת להיות חלקה ומתונה.
חוק זה מתקיים גם במהירויות העולות על מהירות הקול, אבל במקרה זה, סידור שטחי חתך הגוף היינו ביחס בין קו מאך למהירות שיוט המתוכננת (Mach Design).
לדוגמה, במאך 1.3 זווית קונוס מאך שנוצר על ידי המטוס המשייט במהירויות על קוליות הוא:
מסיבה זו מטוסים המיועדים לשייט במהירות גבוהה בדרך כלל בעלי כנפיים משוכות לאחור.
דוגמה קלאסית של תכנון פילוג שטחי החתך הוא מטוס הקונקורד, בעל כנף הדלתא הענקית.
אמנם הייתה עלייה בגרר הצורה של המטוס, אך ההורדה המשמעותית בגרר הגלים הביאה להורדת סך גרר המטוס במהירות שיוט גבוהה.
חוקרים במנהרות הרוח של מרכז המחקר שבלאנגלי החלו לעבוד על בעיית הגרר בתחום העבר קולי (במהירויות מתקרבות ועולות על מהירות הקול) עוד לפני תום מלחמת העולם השנייה.
ב -1943, ג'ון סטאק, ראש סניף המנהרה של "לאנגלי", קיבל אישור להכפיל את העוצמה במנהרה מ -8,000 כוחות סוס ל -16,000 כוחות סוס.
השדרוג, שהושלם באביב 1945, אפשר לחוקרים לייצר נתוני זרימה אמינים במנהרה למהירויות עד מאך 0.95. המנהרה הייתה גדולה מאוד יחסית לתקופה (גובה של 8 רגל - כ-2.5 מטרים) .
אחד החוקרים שעבד עם סטאק במנהרה היה מהנדס צעיר בשם ריצ'רד ט.
ויטקומב הוקסם ממטוסים בכלל ומאווירודינמיקה בפרט, מאז שהיה ילד צעיר, כשהוא בנה ובחן מספר רב של דגמים של טיסנים.
הוא הועסק על ידי מרכז המחקר לאנגלי בשנת 1943, לאחר קבלת תואר מהנדס מן המכון הפולי-טכני ווסטר (Worcester Polytechnic Institute).
מנהלי לאנגלי רצו בתחילה שיעבוד במחלקת כלי הטיס, אך ויטקומב התעקש לעבוד באווירודינמיקה.
הוא קיבל את העדפתו והוצב אצל סטאק במנהרת רוח הגדולה -8-foot high speed wind tunnel.
עד יולי 1948 פיתח ויטקומב מוניטין של מהנדס שפונים אליו לרעיונות מקוריים.
הוא הציע סדרה של ניסויים, במנהרה הגדולה, עבור מגוון רחב של תצורות שונות של מטוס עם כנפיים משוכות לאחור.
הוא קיווה שהניסויים יחשפו תצורה שתוביל לירידה משמעותית בגרר במהירויות עבר קוליות.
סדרת הניסויים נערכה בין השנים 1949 ל־1950, אך ללא תוצאות משמעותיות.
אף אחת מהקומבינציות של הדגמים עם כנפיים משוכות, לא הצליח להוריד בצורה משמעותית את הזינוק בגרר, ככל שמתקרבים למהירות הקול.
חקירת בעיית עליית הגרר מחוץ למנהרת רוח
לחוקרים הייתה חסרה ההבנה בכל הקשור להתנהגות הזרימה באזור העבר קולי.
חוקרים אחרים, עקב מגבלות הניסויים במנהרות רוח במהירויות עבר קוליות, החליטו לנקוט בשתי גישות חדשות.
הגישה הראשונה הייתה להצמיד את מודל הניסוי למטוס מאויש ומהיר, שבמהלך טיסת הניסוי יבצע צלילה מגובה רב כך שיגיע למהירויות העבר קוליות הרצויות, ובכך הזרימה על דגם המטוס היו קוליים ואף על קוליים, אף על פי שהמטוס הנושא את מודל הניסוי היה עדיין תת-קולי.
גישה שנייה הייתה שימוש ברקטות ניסוי המסוגלות להאיץ למהירויות גבוהות.
השיטה הראשונה סיפקה תוצאות בעלי דיוק יחסית נמוך.
השיטה השנייה, על אף דיוקה הרב, הייתה יקרה מאוד.
בנוסף, לא ניתן היה לקבל תמונות שלירן (Schlieren) של גלי ההלם הנוצרים בכל דרך אחרת, פרט לביצוע הניסויים במנהרת רוח.
לבסוף המהנדסים בלאנגלי, עם ויתקומב בכללם, עשו שדרוג למנהרה ויצרו "גרון מחורר" (Slotted Throat) עבור המנהרה הגדולה בשנת 1950, אשר מנע את "חניקת" צוואר המנהרה, אשר הגביל את מהירויות שהתקבלו בתא הניסוי ועתה ניתן היה להגיע למהירויות על-קוליות.
התוצאות, בייחוד אלו שנחשפו על ידי צילומי שלירן, הראו כי גלי ההלם שנוצרו כאשר זרימת האוויר התקרבה למהירות הקול היו גדולים מהצפוי בהרבה.
ההפסדים בלחצים שנגרמו כתוצאה מהיווצרות אותם גלי הלם, הם שגרמו לעלייה חדה בגרר, במהירויות עבר קוליות.
פריצת הדרך הגיעה מספר חודשים לאחר מכן כאשר ד"ר אדולף בוזמן, אווירודינמיקאי גרמני, הגיע לתת סימפוזיון.
ד"ר בוזמן היה מהמדענים הגרמנים שצבא ארצות הברית תפסו בשלהי מלחמת העולם השנייה, הובאו לארצות הברית וסייעו רבות בתחום הנדסת התעופה והיו חיוניים ל"מרוץ לחלל" בין ארצות הברית לברית המועצות וההגעה לירח, כגון ד"ר ורנר פון-בראון.
בהשראת התאוריה של ברנולי, ד"ר בוזמן תיאר את זרימת האוויר סביב גוף במהירויות עבר קוליות, כצינורות של אוויר עם שטח חתך קבוע כל עוד המהירות מתחת לאזור העבר-קולי.
במהירויות גבוהות יותר, עבר קוליות, אותם "צינורות" דמיוניים יצרו את שטח החתך שלהן, עקב העלייה במהירות.
עיקרון זה מאוד מזכיר "צינור ונטורי".
הבעיה היא שבתחום העל-קולי, תאוריית ברנולי לא תקפה.
אם במהירויות תת-קוליות, ככל שמצרים את שטח חתך הצוואר, מהירות הזרימה עולה (בדומה לצינור ונטורי), אז בתחום העל-קולי התופעה מתהפכת והצרת השטח מאטה את הזרימה, בעוד שהרחבתה מאיצה אותה.
ויתקומב התרשם מאוד מהאנלוגיה של ד"ר בוזמן.
הוא הבין שגלי ההלם היו גדולים מהצפוי, כי צינורות הזרם לא הצטמצמו ולא שינו צורה, כלומר שכל גידול מקומי באזור או בגרר, ישפיע על התצורה כולה בכל הכיוונים, ועל מרחק גדול יותר.
כלומר, לא ניתן להסתכל על הכנף ועל גוף המטוס באופן נפרד.
היה צריך להסתכל על כל אזור חתך המטוס - כנף, גוף וזנב יחד, ולנסות לשמור על עקומת הגידול ודעיכה חלקה ומתונה ככל הניתן.
בכך הגיע למעשה לחוק השטחים.
מבחינה מעשית, משמעות חוק השטחים היא שצריך לפצות על הגידול הדרמטי בגודל שטח החתך, באזור שבו הכנף מתחברת לגוף המטוס.
הפתרון היה להצר את ה"מותניים" בגוף המטוס באזור בו עובי הכנף מקסימלי, מעיין צורת "בקבוק קולה", על מנת שניתן יהיה להקטין בהדרגה את שטח החתך כשעובי הכנף נעשה קטן יותר.
אם צמצום המטוס היה בלתי אפשרי, המטוס מאחורי או לפני האגף צריך להיות מורחב כדי להפוך את השינוי שטח החתך באזור מאף של המטוס ועד לזנבו לכמה שיותר מתון, ללא שינויים דרמטיים.
השפעות פיתוח חוק השטחים של וויתקומב
שני מטוסים עברו תיכון מחדש אשר שילבו את חוק השטחים, על מנת לצמצם את גרר הגלים בהתקרב למהירות הקול.
מטוס ה-F-102A עבר "הצרת מותניים" באזור בו עובי הכנף מקסימלי, על מנת למתן את העלייה ולאחר מכן הירידה בשטח חתך המטוס.
התצורה החדשה של המטוס הקלה משמעותית על המעבר למהירות הקול עם גרר נמוך משמעותית משהיה לפני התיכון המחודש.
כתוצאה ישירה מכך, מטוס הקרב השתמש בהרבה פחות כוח על מנת להתגבר על הגרר העולה ובכך נחסכה כמות דלק משמעותית אשר הביאה שיפור משמעותי בביצועי תאוצה וטווח המטוס.
מחקרו של וויתקומב על חוק השטחים היה מסווג עד ספטמבר 1955, אך חודשיים לאחר פרסום עבודתו, קיבל וויתקומב את הגביע ע"ש רוברט קולייר (Robert J.
Collier Trophy), על ידי איגוד האווירונאוטיקה הלאומית, בהוקרה על הישגיו בחקר האזור העבר קולי, כאשר הוכיחו עד כמה משמעותי היה יישום חוק השטחים בתיכון מחדש של מטוסים ויישום קבוע, עד היום, של חוק זה בתיכון כלי טיס מהירים.
חוק השאלת ספרי לימוד, התשס"א–2000 הוא חוק שמטרותיו הן להקל את הנטל הכספי המוטל על ההורים ברכישת ספרי לימוד, וכן למנוע את המצב הקיים עובר לחקיקת החוק, לפיו כ-20% מהספרים הנלמדים כיום בבתי הספר אינם מאושרים על ידי משרד החינוך.
לאורך השנים, נוסף על תשלומי ההורים הקבועים במערכת החינוך, הורי התלמידים נדרשים להוציא מדי שנה סכומי כסף גדולים על ספרי לימוד.
ועדת טרכטנברג שבין היתר בחנה את סוגיית ההוצאה על ספרי הלימוד במערכת החינוך העריכה כי משק בית מוציא בין 600 ל-800 ₪ לתלמיד בשנה על ספרי לימוד.
על רקע הקושי הנ"ל, בשנת 2000 חוקק החוק ובמסגרתו הופעלה בבתי ספר רבים תוכנית להשאלת ספרי לימוד שבמסגרתה נרכשים ספרי הלימוד באופן מרוכז והתלמידים מחזירים את ספרי הלימוד לבית הספר לשימוש חוזר.
לחוק מספר מטרות: המטרה ראשונה היא מתן הזדמנות שווה לכל התלמידים לפתוח את שנת הלימודים עם סל ספרים מלא.
המטרה השנייה היא חינוך הילדים לערך של כבוד לספר ופיתוח תחושת אחריות אישית לרכוש שאמור לשרת את הקבוצה.
המטרה השלישית היא הקלת הנטל הכספי המוטל על ההורים.
בנוסף, הקפדה על שימוש בספרי לימוד מאושרים ועל החלפתם אחת לחמש שנים.
כמו כן, הפעלת הפרויקט תאפשר פיקוח על רכישת הספרים הן מבחינת המחיר הן מבחינה פדגוגית, ותבטיח שהחלפת מהדורות תעשה אחת לחמש שנים בלבד.
יתר על כן, הקפדה על ההוראה לרכוש אך ורק ספרים שייעשה בהם שימוש.
בשנת 2011 ועדת טרכטנברג המליצה להרחיב את התוכנית ולהפוך אותה לתוכנית חובה בכלל בתי הספר.
בעקבות זאת התרחשו שינויים בחוק ובהוראות הנוגעות להפעלת התוכנית ובתקצובה במטרה להגיע לפריסה מלאה בבתי הספר.
לפי החוק, התוכנית להשאלת ספרי הלימוד תתנהל כדלקמן:
בית הספר מקבל ממשרד החינוך תקציב ראשוני לרכישת ספרי לימוד.
בכל סוף שנת לימודים התלמידים משאירים בבית הספר את ספרי הלימוד הישנים שלהם.
התלמידים משלמים אגרה שנתית, ותמורתה מקבלים סל ספרי לימוד לשנת הלימודים החדשה.
האגרה בשנת 2003 הייתה 240 ש"ח לשנה לתלמידי בתי הספר היסודיים ו-280 ש"ח לשנה לתלמידי חטיבות הביניים ולתלמידי התיכון.
כל בית ספר רשאי להיכלל בתוכנית השאלת ספרי לימוד, בהתאם להוראות חוק זה, שני תנאים לכך: (1) מעל 90% מהורי התלמידים הסכימו להעביר את ספרי הלימוד לידי בית הספר, (2) בית הספר עמד בתנאים שקבע השר, באישור הוועדה.
תוכנית ההשאלה תתקיים לפי חוק זה תכלול ספרי לימוד בלבד; אין בהוראות חוק זה כדי למנוע מבית ספר שאין עליו חובה על פי דין ללמד בספרי לימוד מאושרים, להיכלל לתוכנית השאלת ספרי הלימוד.
השאלת ספרי לימוד תלויה בתשלום שנתי שלא יעלה על דמי שאילה מרביים שקבע השר.
הורי התלמיד השואל ספרי לימוד בבית ספר שבו קיימת תוכנית השאלת ספרי לימוד ישלמו דמי שאילה כאמור.
לא ייכללו ברשימת ספרי הלימוד של בית הספר ספרים שקיים ספק בדבר השימוש בהם.
ספר לימוד ברשימת ספרי הלימוד של בית הספר לא יוחלף אלא אם יעמוד באחד משני התנאים שלהלן: (1) חלפו חמש שנים ממועד קביעתו כספר לימוד במקצוע מסוים לכיתה מסוימת בבית הספר, (2) כעבור שלוש שנים אם בעקבות קביעתו חלו תמורות מהותיות המחייבות שינוי בספר.
כמה מבתי הספר המיישמים את הפרויקט נתקלים בקשיים בעיקר בשנים הראשונות להפעלתו.
יש מספר סיבות עיקריות לקשיים:
קושי במינוי רכז לפרויקט: רכז הפרויקט נדרש לבצע מטלות רבות והוא אינו מקבל עבורן את הגמול המגיע לו.
בית ספר יכול לתקצב את האחראי בשלוש שעות שבועיות, אך הדבר לא נעשה בשל מחסור במספר השעות המוקצב לבית ספר.
אף שמשרד החינוך הצהיר שלא ישנה את סל הספרים במשך חמש שנים, הוא משנה את תוכניות הלימודים ומעודד כתיבת ספרי לימוד חדשים ושינוי מהדורות.
הדבר גורם לחיכוכים עם מנהלי הפרויקט ברשות המקומית ועם בעלי מאגר הספרים שנגרם להם נזק כספי כבד.
שימוש בחוברות עבודה: חוברות עבודה עולות הרבה כסף והשימוש בהן מייקר במידה רבה את סל ספרי הלימוד של בתי הספר היסודיים והופך את ההשאלה לבלתי אפשרית.
ספרי הלימוד הקיימים היום בשוק הם על-פי רוב מודבקים ובעלי כריכה דקה, והדבר גורם להתבלותם המהירה ומעלה את הצורך לרכוש ספרי לימוד בכל כמה שנים.
חוסר בסיוע מגורם חיצוני עלול לגרום להורים לשלם סכום גבוה יותר ממה שמופיע בחוזר המנכ"ל.
כאשר יש חוסר בתקציב, לבית ספר אין אפשרות לרכוש מדריכים עבור המורים.
תלמידים רבים נוהגים "לקשקש" בספרי הלימוד.
חוק השימוש בהיפנוזה, תשמ"ד-1984 אוסר על מי שלא הוסמך בידי המדינה להשתמש בהיפנוזה, לרבות למטרות רפואיות.
החוק אוסר על שימוש בהיפנוזה למטרות בידור ובאופן כללי ללא רישיון.
בשנת 1975 הופנטה יפה סויסה, תלמידת בית הספר התיכון המקיף בדימונה, על ידי המהפנט אבישלום דרורי.
היא נכנסה למה שהיה נראה כתרדמת שנמשכה ימים אחדים, ורק הפסיכיאטר והמהפנט ד"ר מוריס קליינהאוז הצליח בעזרת היפנוזה להעיר אותה.
בעקבות אירוע זה נחקק חוק השימוש בהיפנוזה.
הצעת החוק הונחה על שולחן הכנסת במאי 1981 על ידי שר הבריאות אליעזר שוסטק, והחוק אושר בכנסת העשירית ב-13 ביוני 1984. החוק נכנס לתוקף ב-28 בספטמבר 1984. ישראל הייתה למדינה הראשונה בעולם שמגבילה את השימוש בהיפנוזה למטפלים מורשים בלבד.
החוק קובע שהפנוט על ידי אדם, שאיננו מוסמך ומורשה לכך, אסור, לרבות למטרות רפואיות.
לפי החוק, הרשות להפנוט תלויה בשלושה דברים:
זכאי לקבל הרשאה להיפנוט מי שנתקיימו בו אלה:
(2) הוא רופא, רופא שיניים או פסיכולוג מומחה;
(3) הוא סיים לימודי היפנוט מוכרים ועמד בבחינות שהמנהל הכיר בהן.
כמו כן, סעיף 3(א) קובע לרשאים להפנט מותר לעשות זאת רק לשם טיפול רפואי, טיפול פסיכולוגי, מחקר מדעי או רענון זיכרון במהלך חקירה משטרתית או ביטחונית, ולאחר שהמהופנט הביע את הסכמתו להיפנוט.
לפי סעיף 6(א), אין להפנט קטין, חולה נפש או פסול דין אלא למטרת איבחון או טיפול רפואי או פסיכולוגי.
בשנת 1996 ביצע הקוסם צחי וויט קסם בתוכנית פחות או יותר, בו הוא "היפנט" כביכול את אקי אבני; בעקבות התכנית הוגש כתב אישום נגד וויט, בטענה שעבר על חוק השימוש בהיפנוזה.
וויט זוכה, ובעקבות התקרית הגיש חבר הכנסת אופיר פינס-פז הצעה לתיקון החוק.
בשנת 2012 הורשעה נטלי פיק, מטפלת בעלת הסמכה בהיפנוזה קלינית, במסגרת הסדר טיעון בכך שעשתה שימוש בהיפנוזה בניגוד לחוק.
פיק ביקרה את חוק ההיפנוזה באומרה כי .
ב-2018 פרסמו שתי חוקרות מהמכללה האקדמית צפת ומהמכללה האקדמית אשקלון מאמר בו טענו כי ניסוחו העמום של החוק מסכן את חופש הדת.
ביולי 2018 הניח חבר הכנסת אורן חזן על שולחן הכנסת הצעה לביטול החוק, בטענה שהחוק , ושהחקיקה יצרה .
ההצעה לא הגיעה לדיון מקדמי.
בשנת 2021 התחדשו הניסיונות לשנות את החוק, בהובלת המנטליסט בן קלה ובתמיכת חבר הכנסת אביר קארה.
שלישיית הגשש החיוור העלתה, בהשראת מקרה אבישלום דרורי ויפה סויסה, את המערכון "חכם מימון מכה שנית", שבו גברי מהופנט במופע בדימונה והוא נזכר בילדותו.
החכם מימון, אותו מגלם שייקה מהפנט אותו בחזרה לבגרות.
נסיבות השתלשלות החוק המקורי וסיפורו של צחי וייט, אוזכרו גם בפרק "המהפנט שהסתבך" בעונה הרביעית של הבלתי חשובים.
חוק השתלת אברים, התשס"ח-2008 אושר בכנסת השבע עשרה ב-24 במרץ 2008. החוק אוסר של סחר באיברים וייבוא ויצוא איברים מישראל לשם השתלת איברים.
חוק השתלת אברים מסדיר את נושא נטילת איברים מאדם חי ומאדם שנפטר, לצורך השתלתם בגופו של אדם אחר, וכן קובע את האיסור בסחר באיברים.
החוק נחקק בשל המחסור באיברים שהביא להתפתחותה של תופעת סחר באיברים תוך ניצול מצוקתם הכלכלית של תורמים ומצוקתם הבריאותית של נתרמים.
כדי לסכל את התופעה של סחר באיברים ולפעול לצמצום המחסור בתרומת איברים להשתלה, הוצע להסדיר את נושא נטילת איברים, הקצאתם והשתלת בחקיקה ראשית.
זאת, בדרך שתבטיח פיקוח ובקרה על הליכי נטילת איברים והקצאתם להשתלה וכן הקצאה הוגנת ויעילה של איברים שניטלו מן המת לצורך השתלה.
כמו כן נקבעו בחוק המוצע הסדרים שמטרתם למנוע ניצול מצוקתם של תורם ונתרם וכן איסור פלילי על סחר ותיווך באיברים להשתלה.
הצעת החוק הוגשה לראשונה בנובמבר 2003, ועברה בקריאה ראשונה בכנסת בדצמבר של אותה שנה.
בשל פיזור הכנסת התעכבה חקיקתו של החוק.
החוק התקבל ב-24 במרץ 2008 ונכנס לתוקף ב-1 במאי 2008. הוועדה שעמלה על הכנת הצעת החוק הייתה ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
המצב בישראל טרם חקיקת החוק התאפיין בהתקדמות רפואית וטכנולוגית ניכרת, עם זאת, היה מחסור קבוע בתורמי איברים ביחס למדינות אחרות בעולם בהן הייתה קיימת כבר חקיקה מסוג זה.
כך למשל, בספרד, ברירת המחדל הוגדרה כהסכמה לתרומת איברים עם מותו של אדם, אלא אם הביע את התנגדותו לכך במהלך חייו (החל מגיל 18 ואם האדם בריא).
בנוסף לכך ישנה חובת התייעצות עם משפחת הנפטר, על מנת לבדוק האם כאשר היה בחיים הביע התנגדות כלשהי לתרומת איבריו.
מטרת החוק היא לעודד אנשים לחתום על כרטיס אדי ובכך לתת את הסכמתם לתרומת איברים.
החוק קובע כי חתימתו של אדם על כרטיס אדי מעידה על רצונו לתרום מאיבריו לאחר מותו להצלת חייהם של חולים הממתינים להשתלה.
עם זאת, ולצורך וידוא כוונותיו של הנפטר, קיימת בחוק חובת היוועצות עם משפחת הנפטר, על מנת לבדוק האם הביע התנגדות כלשהי לתרומת איבריו במהלך חייו.
לשם כך קובע החוק כי אדם שתרם מאיבריו לצורך השתלה יקבל מעמד של חולה במחלה כרונית, יהיה זכאי להטבות כספיות ופטור מתשלומים מסוימים, וכן יהיה זכאי לפיצויים ולתעודת הוקרה מהמדינה.
העובר על החוק עלול להיענש בקנס או במאסר עד שלוש שנים.
השלכות החוק והשוואה למדינות אחרות
מאז חקיקת החוק נראה כי היקף התרומות הן מן התורם החי הן מן התורם המת עלה.
המצב המשפטי בישראל דומה לזה הקיים בספרד, באנגליה ובניו זילנד בעצם קיומו של איסור מוחלט על סחר באיברים וענישה דומה (קנסות, מאסרים).
עם זאת, עדיין בכל אחת מארבע המדינות ישנו "שוק שחור" של סחר באיברים (מן החי ומן המת) ולרוב האיברים מגיעים לשוק ממדינות עולם שלישי (אשר לרוב נמצאות ביבשת אפריקה)
חוק השכרת ומכירת נכסי דלא ניידי לזרים, מס' 40 לשנת 1953 הוא חוק ירדני האוסר מכירה והשכרה של מקרקעין למי שאינו ירדני, פלסטיני או ממוצא ערבי אחר.
החוק חל גם ביהודה ושומרון, ולא בוטל גם לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנת 1971 נעשה שינוי חקיקה המאפשר לחברה רשומה ביהודה ושומרון לבצע עסקאות מקרקעין ביהודה ושומרון, בכפוף לקבלת אישור ("היתר עסקה") מראש המנהל האזרחי, ללא הבדל בין ערבים ל'זרים'.
על החוק נמתחה ביקורת בשל היותו מפלה וגזעני, והועלו הצעות חוק בכנסת וכן עתירות לבג"ץ המבקשות לבטלו.
החוק אוסר על שכירת נכס בידי אדם שאינו אזרח ירדן לתקופה העולה על שלוש שנים ללא אישור מממשלת ירדן.
סעיף 3 לחוק קובע כי אדם שאינו ירדני יוכל לרכוש מקרקעין רק אם מדובר בקרקע עירונית הנדרשת למגוריו ולניהול עסקיו בלבד.
בנוסף הותרה רכישת אדמה חקלאית באדמה בהן השתמש או הועברו אליו הזכויות קודם כניסת החוק לתוקף, באדמות שבתחום תעלת הע'ור המזרחית אם הוא גר באזור מכבר, ובתנאי שיתחייב להיות כפוף לחוקי הממלכה הירדנית.
סעיף 4 מאפשר לאדם ממוצא ערבי שאינו ירדני או פלסטיני לרכוש מקרקעין גם בקרקעות שאינן עירוניות, בכפוף ל"היתר עסקה".
ל'זרים' שאינם ממוצא ערבי אין אפשרות על פי החוק לבצע עסקאות מקרקעין מחוץ לאזורים העירוניים.
החוק הירדני הוחלף באוקטובר 2006 בחוק חדש המסדיר את הסוגיה.
החוק החדש השווה את מעמד כלל אזרחי מדינות ערביות למעמד ירדנים, והקלה את ההגבלות על לא־ערבים.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הוצא מנשר צבאי ובו הקביעה כי סדרי החוק והמשפט שעמדו בתוקפם תחת השלטון הירדני וקודם לו, ימשיכו לעמוד בתוקפם.
בהתאם לכך גם "חוק השכרת ומכירת נכסי דלא ניידי לזרים" לא תוקן, כך שעד היום חל ביהודה ושומרון האיסור למכור קרקע ל'זרים', ובכלל זה בעיקר יהודים.
בשנת 1971 נחקק הצו בדבר חוק השימוש והחזקה (תצרוף) של האישיות המשפטית בנכסי דלא ניידי, שהעניק למפקד המנהל האזרחי סמכות לתת היתר עסקה לתאגיד רשום ביהודה ושומרון לבצע עסקאות מקרקעין ביהודה ושומרון, ללא הבחנה במוצא אתני של חבריו.
מאז חקיקתו המצב המשפטי ביהודה ושומרון מאפשר למי שאינם ערבים לקנות מקרקעין בשטחים לא עירוניים, בתנאי שהם מתאגדים כחברה ומקבלים היתר עסקה.
בתקופת השלטון הירדני הסמכות לתת היתר עסקה הייתה שייכת למועצת השרים הירדנית.
מאז מלחמת ששת הימים הסמכות הרשמית לנתינת היתר עסקה היא של ראש המנהל האזרחי.
היתר עסקה נדרש לרכישת קרקע על ידי 'זרים' גם בקרקע עירונית וגם בקרקע שאינה עירונית.
בפועל, ראש המנהל האזרחי הוא קצין בצה"ל, הכפוף לשר הביטחון, כך שבקבלת ההחלטה אם לתת היתר עסקה מעורבים בדרך כלל שיקולים שונים של הדרג המדיני.
שימור האיסור למכור מקרקעין ביהודה ושומרון ל'זרים', ובפרט גואלי קרקעות ציונים, ספג ביקורת רבה בשל היותו מפלה וגזעני ובשל הפגיעה בעקרון השוויון.
כמו כן, האיסור מצטרף לסל הגבלות וחסמים הפוגעים בזכות הקניין של יהודים ביהודה ושומרון: כמו בכל מרשם מקרקעין מקובל במדינות מודרניות (כגון מרשם המקרקעין הישראלי), ערבי יכול ליהנות ממידע רשמי ומדויק על שם מי הקרקע רשומה, ולעומת זאת ליהודי אין גישה למאגר המידע על רישום המקרקעין ביהודה ושומרון.
בנוסף, את הרכישה יכול היהודי לבצע רק בשותפות בתאגיד ולא כאדם פרטי.
גם מימוש הרכישה תלוי תמיד בשיקול דעתו של גורם מדיני, שיכול להימנע מלתת היתר עסקה.
לבסוף, גם אם היהודי מחזיק בקרקע כדין, יכול שר הביטחון להוציא צו שימוש מפריע כנגד המחזיק בקרקע, גם ללא טענת בעלות של מישהו אחר, בטענה שנוכחותו במקום מפריעה לשלום הציבור.
בדו"ח הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון (דו"ח לוי) נמתחה ביקורת חריפה על המשך תחולתו של החוק ביהודה ושומרון, כמו גם על חוקים ונהלים נוספים:
ד"ר חגי ויניצקי הציע ב-2018 הצעת חקיקה צבאית ליהודה ושומרון, לפיה כל אדם כשיר לרכישת קרקע ביהודה ושומרון.
כמו כן לפי ההצעה יש לבטל את דרישת היתר העסקה.
במהלך הכנסת העשרים הגיש חבר הכנסת בצלאל סמוטריץ' 2 הצעות חוק פרטיות המבקשות לבטל את איסור המכירה לזרים.
במהלך הכנסת העשרים וארבע הניח סמוטריץ' שוב את ההצעות על שולחן הכנסת יחד עם שאר חברי הכנסת מסיעת הציונות הדתית.
הצעת חוק דומה הוגשה בכנסת העשרים וחמש על ידי חבר הכנסת משה סלומון.
גם בנובמבר 2024 הוגשה הצעת חוק דומה על ידי 40 חברי הכנסת משדולת ארץ ישראל.
שתי ההצעות אושרו בקריאה טרומית ב־29 בינואר 2025.
הביקורת כלפי האפליה המובנית במצב החוקי הקיים חלחלה גם למשרד הביטחון ולאגפים המשפטיים שלו האחראים על החקיקה ביהודה ושומרון, כך שהתובנה המוסכמת הייתה שיש לבטל את איסור המכירה ל'זרים': בדצמבר 2018 הוציא יועמ"ש איו"ש חוות דעת התומכת בביטול האיסור למכירת קרקע ל'זרים', תוך הותרת הדרישה להיתר עסקה.
בינואר 2019 הוציא משרד הביטחון חוות דעת משפטית שקבעה שיש לצמצם אף את הדרישה להיתר עסקה בנוסף לביטול איסור מכירת הקרקע לזרים.
למרות עמדת הייעוץ המשפטי של משרד הביטחון, שר הביטחון בני גנץ החליט שלא לבטל את החוק בשל חשש מחיכוך עם הרשות הפלסטינית.
בדצמבר 2020 הגישה עמותת רגבים עתירה לבג"ץ כנגד שר הביטחון בני גנץ הדורשת לחייב את משרד הביטחון והמנהל האזרחי לבטל את איסור מכירת המקרקעין ל'זרים', כפי שהמליצו הגורמים המקצועיים במשרד הביטחון.
בפברואר 2022 הצטרפו לעתירה משה זר וישראל ציגלמן שנפגעו באופן ישיר מהחוק.
בג"ץ הוציא צו על תנאי המורה לשר הביטחון להשיב מדוע לא יבוטל החוק, אך החליט לדחות את העתירה ולקבוע כי אין מקום להתערבות משפטית בסוגיה:
בפברואר 2026 הורתה ועדת השרים לביטחון לאומי על ביטול החוק.
חוק השירותים הדיגיטליים, או ה־DSA, הוא חוק שהתקבל באיחוד האירופי בשנת 2022 במטרה להגדיר את האחריות החוקית של פלטפורמות, משתמשים, וחברות ציבוריות שעוסקים בשירותים דיגיטליים, ולהגן על זכויותיהם של האזרחים גם כאשר הם גולשים באינטרנט.
החוק מבחין בין ארבעה סוגים של נותני שירותים דיגיטליים:
חברות המספקות "שירותי תיווך" – ספקי שירותי אינטרנט, חברות DNS וחברות נוספות התומכות בתשתית הכללית של האינטרנט.
חברות המספקות "שירותי אירוח" – חברות המספקות שירותי אחסון ענן או אחסון אתרים.
פלטפורמות מקוונות – בהן בעיקר אתרים המפגישים מוכרים וצרכנים, כמו חנויות מקוונות, פלטפורמות של כלכלה שיתופית, רשתות חברתיות ועוד.
פלטפורמות מקוונות "גדולות מאוד" – החוק מחריג פלטפורמות אשר נמצאות בשימוש של למעלה מ־10% מנתח השוק באיחוד האירופי (או למעלה מ־450 מיליון משתמשים), מכיוון שהן מציבות אתגרים גדולים יותר בהפצת תוכן בלתי חוקי או לגרימת נזקים חברתיים.
החוק מחייב את כל סוגי החברות במספר כללים הנוגעים לשקיפות, שיתוף פעולה מול רשויות החוק, והקפדה על זכויות יסוד בסיסיות בעולם המקוון.
לצד זאת הכללים המשותפים לכל סוגי החברות, ישנם כללים ייעודיים הרלוונטיים רק לחלק מהסוגים, ביניהם חובת דיווח על עבירות פליליות, איסור פילוח פרסומות לילדים, שיתוף פעולה בעיתות משבר, וכללים המסדירים אילו מידע חייבים ליידע את הגולשים או באילו מקרים יש לבקש את רשותם.
הכללים כתובים כך שעל הפלטפורמות הגדולות ביותר חלים כלל החוקים, והם חלים על החברות מהסוגים האחרים באופן מדורג.
חוק הרשויות המקומיות (בחירות), תשכ"ה–1965 הוא החוק המסדיר את הבחירות לרשויות המקומיות (עיריות ומועצות מקומיות, אך לא מועצות אזוריות) בישראל.
החוק אושר בכנסת החמישית ב-21 ביולי 1965. מאז אישורו תוקן החוק 54 פעמים.
בנובמבר 2008 אושר בכנסת תיקון מס' 39 לחוק, שאותו יזם חבר הכנסת יורם מרציאנו, קבע שחבר ועדה קרואה מנוע מלהתמודד בבחירות שייערכו באותה רשות מקומית לראשונה לאחר מינויו.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו הגבלה זו: "מי שמונה לוועדות כאמור ממלא תפקידי מפתח ברשות המקומית בלי שנבחר לכך.
כדי למנוע עדיפות לא הוגנת לאותם אנשים בבחירות הראשונות המתקיימות לאחר מינוים, וכדי להבטיח ניהול מקצועי של ענייני הרשות המקומית על ידי מי שמונה כאמור ללא צורך בהתחשבות בשיקולים פוליטיים, מוצע להגביל את התמודדותם בבחירות הראשונות לרשות המקומית שייערכו לאחר מינוים לוועדה."
בהתאם לתיקון מספר 44, יום הבחירות הכלליות לרשות מקומית הוא יום שבתון בתחומה של אותה רשות, וכן לגבי עובדים הרשומים בפנקס בוחרים של רשות זו, אף אם מקום עבודתם הוא ברשות מקומית שלא חל בה יום שבתון.
ביולי 2023 אושר בכנסת תיקון מס' 53 לחוק, שנחקק ביוזמת חברי הכנסת עמית הלוי, אביחי בוארון, ששון גואטה ומשה גפני.
התיקון מבטל את השינוי שנעשה בתיקון מס' 39, ומאפשר לחבר ועדה קרואה להתמודד בבחירות לרשות המקומית.
נגד תיקון זה הוגשו עתירות אחדות לבג"ץ, שפסק שהחוק לא יהיה תקף לגבי הבחירות הקרובות לרשויות המקומיות, ותקפותו תחל מהבחירות הבאות.
מועצה של רשות מקומית תיבחר בבחירות כלליות (לכל תושבי הרשות המקומית הבוגרים נתונה זכות לבחור ולהיבחר), ישירות, שוות (לכל תושב קול אחד בלבד, השווה לכל קול אחר), חשאיות ויחסיות.
זכאי להצביע בבחירות ברשות מקומית מסוימת מי שרשום בפנקס הבוחרים של אותה רשות מקומית.
הבחירות לכל המועצות יקוימו מדי חמש שנים, ביום ג' השלישי לחודש חשוון; אולם אם הייתה השנה הרביעית שלאחר הבחירות האחרונות שנה מעוברת, יקויימו הבחירות ביום ג' הראשון לאותו חודש.
במספר מקרים תיתכן הקדמתן של הבחירות או דחייתן:
ככלל, על מועד זה להיות לפחות שלוש שנים לאחר הבחירות שנערכו לרשויות הנפרדות, ואולם באישור ועדת הפנים ניתן לקבוע גם מועד מוקדם יותר.
זכאי להיכלל ברשימת מועמדים ולהיבחר כחבר מועצה מי שנתקיימו בו כל התנאים הבאים:
(1) שמו רשום בפנקס הבוחרים לאותה מועצה.
(2) ביום הגשת רשימת המועמדים הכוללת את שמו הוא בן 21 שנה ומעלה;
(3) מקום מגוריו הקבוע ביום הגשת רשימת המועמדים הכוללת את שמו הוא בתחום אותה רשות מקומית;
(4) הוא אינו פסול לפי חוק הרשויות המקומיות (הגבלת הזכות להיבחר), תשכ"ד–1964;
(5) הוא אינו שופט, דיין או קאדי;
(6) הוא לא הוכרז פסול דין לפי סעיף 8 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשכ"ב–1962;
(7) הוא לא הוכרז פושט רגל לפי פקודת פשיטת הרגל, 1936, ואם ניתן לו צו שחרור החלטי לפי הפקודה האמורה או צו המבטל את ההכרזה משום שחובותיו של פושט הרגל שולמו במלואן – עברו שנתיים ממועד תחילתו.
מי שכיהן כמנהל הכללי של רשות מקומית שלושים חודשים לפחות, אינו זכאי להיכלל ברשימת מועמדים ולהיבחר לחבר המועצה בבחירות שייערכו באותה רשות מקומית במהלך כהונתו ובבחירות כאמור שייערכו בשנתיים שמיום סיום כהונתו.
אינו זכאי להיכלל ברשימת מועמדים ולהיבחר חבר המועצה מי שנידון בפסק דין סופי לעונש מאסר בפועל לתקופה העולה על שלושה חודשים, וביום הגשת רשימת המועמדים טרם עברו שבע שנים מהיום שגמר לשאת את עונש המאסר בפועל, ובית המשפט קבע שיש בעבירה קלון.
כאשר בית המשפט לא עסק בשאלת הקלון, רשאי יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לקבוע שאין בעבירה קלון.
אדם יכול להיות מועמד לבחירות ברשות מקומית אחת בלבד.
רשאיות להגיש רשימת מועמדים אחת בלבד כל קבוצת בוחרים המונה 200 איש או שני אחוזים ממספר הבוחרים שפנקס הבוחרים (הקטן מבין השניים), וכן כל סיעה של הכנסת, כל מפלגה וכל סיעה של המועצה היוצאת.
אדם יוכל להיות מועמד ברשימת מועמדים אחת בלבד; מי שהסכים להכללת שמו בשתי רשימות מועמדים או יותר, ימחק מנהל הבחירות את שמו מכל הרשימות.
רשימת מועמדים לא תשתתף בבחירות לרשויות המקומיות אם יש במטרותיה או במעשיה, במפורש או במשתמע, אחד מאלה:
(1) שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי;
(2) שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה;
משעה 7 בערב לפני יום הבחירות וביום עצמו, לא תהיה תעמולת בחירות ברשות המקומית על ידי אסיפות, תהלוכות ושידורי רדיו.
עובדי מדינה בהם שירות התעסוקה, הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לא ישתתפו בתעמולת הבחירות וגם חברי ועדת הקלפי.
רשימות המועמדים יפורסמו ברשומות, לוחות מודעות ציבוריים ובעיירית הרשות המקומית.
מעטפות ההצבעה יהיו אטומות ופתקי ההצבעה יודפסו על פי דוגמה מאושרת בלבד.
רשימות המועמדים כולל כינוייהן והאותיות בהן סומנו יפורסמו בתחום הקלפי.
ההצבעה תותר מ-7 בבוקר עד 10 בלילה.
אפשר להזדהות באמצעות הצגת תעודת זהות, דרכון ישראלי או תעודת חוגר צבאית.
ההצבעה חשאית מאחורי פרגוד בדומה לבחירות לכנסת.
לדוגמה, אם יש 1500 קולות כשרים ו-15 חברי מועצה, הרי שהמודד למנדט הוא 100 קולות, ואחוז החסימה שעומד על 75% מהמודד למנדט יהיה 75 קולות.
פרקים אחדים עוסקים בהצבעה במקומות מיוחדים:
בחירות בבתי סוהר ובמקומות מעצר.
בחירות בבית דיור מוגן כהגדרתו בחוק הדיור המוגן, התשע"ב–2012, ובמעון לזקנים כמשמעותו בחוק הפיקוח על מעונות, התשכ"ה–1965.
הצבעת נשים השוהות במקלט לנשים מוכות.
(1) מנהל בחירות או סגן מנהל בחירות;
(2) עובד מדינה שנבצר ממנו להצביע בקלפי באזור מגוריו בשל מילוי תפקיד ביום הבחירות לצורך ניהולן;
(3) מזכיר ועדת קלפי המכהן בקלפי ברשות מקומית שאינו תושב שלה;
(4) חבר ועדת קלפי המכהן בקלפי ברשות מקומית שאינו תושב שלה, ושימש בתפקידו ביום הבחירות שש שעות רצופות לפחות;
(5) שוטר שנבצר ממנו להצביע בקלפי באזור מגוריו בשל מילוי תפקיד ביום הבחירות לצורך ניהולן.
החוק מונה עבירות זיוף רשימות בוחרים, מסירת הודעת שינוי מען כוזבת, שימוש שלא כדין במידע פנקס הבוחרים והפרעה למהלך הסדיר של הבחירות.
נמנים גם דרכי שוחד ואיום על מצביעים.
חוק השיפוט בארצות נכר הוא שמו העברי של חוק של הפרלמנט הבריטי שהתקבל בשנת 1890. שמו הרשמי של החוק הוא Foreign Jurisdiction Act, 1890.
על פי החוק הוענקו לכתר כל סמכויות החקיקה לגבי כל שטח המצוי תחת שלטון בריטי.
כן כלל החוק רשימה של חוקים בריטיים אותם מוסמך הכתר להחיל בשטחים המצויים תחת שלטונו, וזאת בתוספת הראשונה לחוק.
דבר המלך במועצה על ארץ ישראל נחקק על ידי המלך ג'ורג' החמישי מתוקף סמכותו לפי חוק זה, ובסימן 35 לדבר המלך הוחלו החוקים הבריטיים שבתוספת הראשונה לחוק, בשינויים מסוימים.
חוק וסדר היא סדרת דרמה משטרתית ומשפטית, שהופקה עבור רשת NBC האמריקנית.
הסדרה שודרה ברציפות מספטמבר 1990 עד מאי 2010 במשך 20 עונות ו-456 פרקים והייתה לאחת הדרמות הוותיקות ביותר ששודרו בארצות הברית (בפריים טיים).
יוצר ומפיק הסדרה הוא דיק וולף.
פרק הפיילוט הופק עבור רשת NBC בשנת 1988. בישראל הסדרה משודרת בערוץ HOT Zone, ובעבר שודרה בהולמרק עד 2009, בערוץ הראשון וערוץ 33, בHOT3 וכן בערוץ סטאר וורלד.
עד כה שודרו 24 עונות.
במאי 2025 דווח כי הסדרה חודשה לעונה 25.
במחצית הראשונה של כל פרק, הסדרה עוקבת אחרי צוות קטן של בלשי משטרה בעיר ניו יורק, שחוקרים פשע חמור (לרוב רצח).
במחצית השנייה, הפוקוס עובר מהחקירה המשטרתית להליך המשפטי כנגד הנאשם, המנוהל על ידי צוות קטן של פרקליטים ממשרד התובע המחוזי של מנהטן.
הסדרה מתמקדת בעיקר בעלילה המשטרתית-משפטית נטו, ולא מתעמקת בחיים האישיים של הגיבורים (מאפיין יוצא דופן בסדרה אמריקנית).
גיבורי הסדרה (אנשי המשטרה והפרקליטים) נתקלים לעיתים קרובות בקונפליקטים פנימיים ומוסריים מורכבים, שכן לעיתים החוק אינו מקביל לצדק והם נדרשים להכריע בסוגיות מוסריות קשות.
הסדרה מצולמת בניו יורק, ומרבה לעסוק בנושאים אקטואליים ומקומיים, למשל המלחמה בטרור בעקבות קריסת מגדלי התאומים.
ראשי העיר ניו יורק, רודי ג'וליאני ומייקל בלומברג, הופיעו בתוכנית מספר פעמים.
הסדרה זכתה בפרס אמי לדרמה הטובה ביותר בשנת 1997, והייתה מועמדת לפרס 11 שנים רצופות.
היא זכתה לאחוזי צפייה גבוהים מאוד בקרב הקהל המבוגר (גילאי 18 - 49), ומדי שבוע צפו בה כ-16 מיליון אמריקנים.
בשנת 2006 חוק וסדר קבלה את אחוזי הצפייה הנמוכים ביותר ביחד עם סדרת הבת "כוונה פלילית" בין 8 ל-6 מיליון צופים, ב-2007 רשת NBC היו צריכים לעשות החלטה על מי לשמור, בסופו של דבר העדיפו את הסדרה המקורית ו"כוונה פלילית" עברה לכבלים.
מאז אחוזי הצפייה עדיין יורדים בין 9 ל-8 מיליון צופים.
בשנת 2022, הסדרה חודשה לעונה 21. כל צוות השחקנים התחלף, למעט אנתוני אנדרסון (שחזר לגלם את הבלש קווין ברנרד, אך עזב בסוף העונה) וסם ווטרסטון (שחזר לגלם את התובע המחוזי ג'ק מק'קוי).
לצוות השחקנים הצטרפה השחקנית הישראלית אודליה הלוי בתור עוזרת התובע המחוזי סמנתה מארון.
מהקאד ברוקס – הבלש ג'לן שו.
הצטרף למחלק הרצח במקום הבלש קווין ברנרד.
שותפו של הבלש פרנק קוסגרוב
אודליה הלוי – עוזרת לתובע המחוזי סמנתה מארון (2022 – / עונה 21–).
סם ווטרסטון – התובע המחוזי ג'ק מק'קוי.
בעבר עוזר בכיר לתובע המחוזי וכיום משמש בתור התובע המחוזי בעצמו.
טוני גולדווין – התובע המחוזי ניקולס בקסטר (2024 – / 23–)
במהלך השנים, התחלף כל צוות שחקני הסדרה.
חלקם עברו לשחק בסדרות-בת, כמו דן פלורק ב"מדור מיוחד" וכריס נות' ב"כוונה פלילית".
פול סורבינו – פיל קרטה, בלש.
ג'רי אורבך – לני בריסקו, בלש.
מחליפו של פיל קרטה (1992–2004 / עונות 3–14), עבר לסדרת הבת חוק וסדר: משפט וצדק ונפטר במהלך צילומי העונה הראשונה.
אפאתה מרקרסון – אניטה ואן-ביורן, מפקדת מחלק הרצח.
בנג'מין בראט – ריי קרטיס, בלש.
ג'יל הנסי – קלייר קינקייד, עוזרת לתובע המחוזי.
ג'סי מרטין – אד גרין, בלש.
קארי לאוול – ג'יימי רוס, עוזרת לתובע המחוזי.
אנג'י הארמון – אביגיל קרמייקל, עוזרת לתובע המחוזי.
דיאן ויסט – נורה לוין, התובעת המחוזית.
אליזבת רוהם – סרינה סאת'רלין, עוזרת לתובע המחוזי.
פרד תומפסון – ארתור בראנץ', התובע המחוזי.
אני פרייס – אלכסנדרה בורג'ה, עוזרת לתובע המחוזי.
דניס פרינה – ג'ו פונטאנה, בלש.
מייקל אימפריולי – ניק פאלקו, בלש, מחליף זמני של אד גרין (2005 / עונה 15)
מילנה ג'וביץ – נינה קאסידי, בלשית.
ג'רמי סיסטו – סיירוס לופו, בלש.
אנתוני אנדרסון – קווין ברנארד, בלש.
לינוס רואץ' – מייקל קאטר, עוזר בכיר לתובע המחוזי.
אלנה דה לה גרזה – קוני רובירוזה, עוזרת לתובע המחוזי.
קמרין מנהיים – קייט דיקסון, מפקדת תחנת המשטרה.
ג'פרי דונובן – הבלש פרנק קוסגרוב, הצטרף למחלק הרצח במקום הבלש סיירוס לופו.
לאורך מאות הפרקים של הסדרה הופיעו מאות שחקנים בתפקיד של פרק אחד ועמם ניתן למנות את ג'ניפר גארנר, אליסון ג'אני, סמואל ל.
ג'קסון, אידי פאלקו ורבים אחרים.
הצלחת הסדרה הובילה לפיתוחן של סדרות-בת שונות.
רוב הסדרות עסקו בחקירות, אחת מהן הציגה רק את החלק המשפטי.
חוק וסדר: מדור מיוחד (1999–הווה) (בתרגום חופשי מאנגלית: "היחידה לקורבנות מיוחדים" – פשעי מין – SVU) שמתמקדת בפשעי ופושעי מין.
נכון למרץ 2021 הסדרה עדיין משודרת.
חוק וסדר: כוונה פלילית (2001–2011) (CI) סדרה שהתמקדה על הפושע עצמו, והסדרה היחידה שכמעט אינה מערבת תביעה.
ירדה מהאוויר לאחר 10 עונות.
חוק וסדר: משפט וצדק (2005–2006) (בתרגום חופשי מאנגלית: "משפט של מושבעים" – TBJ) הייתה דרמת בית-משפט והסדרה היחידה שאינה מציגה חקירות משטרתיות, וירדה לאחר עונה אחת בלבד מאחר שלא זכתה לאחוזי צפייה גבוהים מספיק.
חוק וסדר: לוס אנג'לס (2010–2011) הסדרה לראשונה מתרחשת בלוס אנג'לס, קליפורניה, בעוד שאר הסדרות מתרחשות בניו יורק.
ירדה מהאוויר לאחר עונה אחת.
חוק וסדר: פשע מאורגן (2021–הווה)כריסטופר מלוני חוזר בתור הבלש אליוט סטייבלר שבעקבות טרגדיה אישית חוזר מפרישה ומתחיל לנהל את המחלקה לרדיפת הפשע המאורגן במשטרת ניו-יורק.
במאי 2022 הסדרה חודשה לעונה שלישית.
חוק וין, או בשמו המלא: חוק ההסחה של וין, הוא חוק בסיסי בספקטרוסקופיה, העוסק בקרינת גוף שחור.
במקורו, חוק וין היה חוק אמפירי שנגזר על ידי הפיזיקאי הגרמני וילהלם וין בסוף המאה ה-19 מתוך תצפיות בלבד.
בשנת 1900, מקס פלאנק הציע תאוריה המסבירה את התופעה של קרינת גוף שחור, ובפרט גם את חוק וין.
תאוריה זו, שבמובן מסוים הייתה הבסיס לתורת הקוונטים, נחשבת היום לתורה המקובלת לתיאור התופעה.
כאן הוא אורך הגל שבו נפלטת האנרגיה בעוצמה הרבה ביותר, היא הטמפרטורה של הגוף הקורן (במעלות קלווין), ו- הוא קבוע פרופורציה הנקרא קבוע וין, שערכו הוא
כך למשל, כדי להגיע לפליטה ששיאה במרכז התחום הנראה (אורך גל של כ-550 ננומטר), נדרשת טמפרטורה של כ-5300 קלווין.
חוק וין חשוב לא רק בספקטרוסקופיה, אלא גם באסטרופיזיקה.
החוק מסביר מדוע כוכבים חמים זוהרים בכחול (אורך גל קצר יותר), וכוכבים קרים זוהרים באדום (אורך גל ארוך יותר), במה שמכונה דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל.
באמצעות חוק וין אפשר להגדיר טמפרטורת צבע.
חוק ועדות הכנסייה הנבחרות או, בשמו המלא החוק לפיקוח עדיף על ועדות כנסייה נבחרות (A bill for the better regulating of Select Vestries) הוא הצעת חוק המובאת לדיון בפני בית הלורדים במהלך טקס פתיחת הפרלמנט - הטקס הפותח את המושב השנתי של בית הנבחרים.
הצעת החוק עולה לדיון טקסי בלבד, בתום הנאום מן הכס של מלכת בריטניה, משהלורדים מתבקשים לדון בתוכן הנאום.
מטרת הדיון היא להראות באופן סמלי כי לפשוטי העם הזכות לקבוע את סדר הדיונים בפרלמנט כרצונם, ואין הם כפופים לכס.
הצעת החוק מובאת לקריאה ראשונה על ידי הלורד יושב הראש, באופן דומה לטיפול בחוק הפעולות הבלתי חוקיות המובא לדיון בפני הבית התחתון.
החוק מתייחס לוועדות כנסייה נבחרות שהוקמו בכל קהילה וקהילה מכוח חוק העניים.
ועדות אלו נפגשו בחדר המלתחה של הכנסייה המקומית על מנת לקבוע כיצד יגבו כספים וכיצד יחולקו לעניים - שיטה של מתן סעד חברתי לנזקקים בחברה בה לא היה מקובל שהשלטון מעניק סעד זה.
במהלך השנים הפכו גופים אלה לגופים מושחתים ביותר, וחוק הפיקוח על ועדות הכנסייה הועבר לראשונה בשנת 1802 (ותוקן ב-1803).
חוק התכנון והבנייה, תשכ"ה–1965 הוא חוק המסדיר את פעולתם של מוסדות התכנון בישראל מהרמה הארצית עד לרמה המקומית, את ועדות הערר, תוכניות המתאר (ארצית, מחוזית, ומקומית), שימור אתרים, סלילת דרכים, סידורים לנגישות נכים, סדרי הרישוי וכיוצא בזה.
לחוק נחקקו עד עתה 137 תיקונים.
חוק התכנון והבנייה כולל בתוכו פרוט של עבירות על חוק התכנון והבנייה ומפרט את העונשין שיש לנקוט לגבי כל עבירה על החוק.
העונשין על החוק הם למי שהורשע בבית משפט.
כל אדם אשר משתמש במקרקעין ללא היתר דינו הוא קנס ומאסר שנתיים.
כל אדם אשר עושה שימוש במקרקעין כאשר הוא סוטה מהיתר או מתוכנית, דינו הוא מאסר שנה אחת.
כל אדם שמשתמש בקרקע חקלאית בניגוד להוראות, דינו קנס ושנה מאסר.
כל אדם שעושה שימוש חורג במקרקעין לאחר התקופה שאושרה לו דינו הוא מאסר שנה.
מרגע שקיבל עובר העבירה על אחד מהסעיפים שצוינו הודעה מהוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בכתב והוא ממשיך בביצוע העבירה, גובה הקנס של עובר העבירה גדל בהתאם להתמשכותה של העבירה לאחר שקיבל את ההודעה בכתב ומשך המאסר על חלק מהעבירות יגדל גם הוא.
לאחר ההרשעה רשאי בית המשפט, בשעת גזר הדין:
להורות שהבניין או חלק ממנו שנבנו ללא היתר או בסטייה מהיתר ייהרס או יסולק על ידי הנשפט או על ידי הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה כאשר היא יכולה לחייב את הנשפט בהוצאות הביצוע.
בית המשפט רשאי לתת כל צו שהוא רואה לנכון, צו סגירה, צו אישור שימוש וצו להתאמת הבנייה להיתר או לתוכנית.
בית המשפט רשאי להורות על הנשפט להפסיק את העבודה או את השימוש במקרקעין שסוטה מהיתר או מתוכנית.
לאחר שהורשע אדם בעבירה על החוק, בית המשפט רשאי להתיר את הבנייה ולהטיל על האדם שביצע את העבירה ובנה ללא היתר, בנוסף לקנס הקבוע בחוק, קנס נוסף שגובהו הוא כפל השווי של המבנה או של התוספת למבנה שהוקמו ללא היתר.
בנוסף לכך, אם הוקם תוך סטייה מהיתר גובה הקנס יהיה כפל השווי כפי שהיה אמור להיות אילו הוקם ללא הסטייה מההיתר.
בעל ההיתר לביצוע העבודה או השימוש.
מי שמוטלת עליו חובה להשיג היתר.
בעל המקרקעין בשעת ביצוע העבירה (כל אחד מהשותפים אם ישנם כאלה).
האחראי לעבודה או לשימוש, לרבות האדריכל המהנדס או ההנדסאי האחראים לביצוע והקבלן הראשי.
מבצעי העבירה יוכלו להתגונן על ידי הוכחה שהעבירה לא נעשתה בידיעתם והם נקטו בכל האמצעים לקיום הוראות החוק בכל הנוגע לעבירה.
לא מוצאים את האדם שביצע את העבירה או שלא ניתן להוכיח מי ביצע את העבירה או שמי שביצע את העבירה מת, רשאי בית המשפט לפי דרישתה של הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה להורות לה לבצע את ההריסה.
ברגע שבית משפט אישר את צו הפסקה מנהלי עם שינויים או ללא שינויים הצו הופך לצו הפסקה שיפוטי.
צו הריסה מנהלי במקרה של בנייה ללא היתר בנייה יודבק על הקיר החיצוני של הבניין ויהיה ניתן לביצוע בתום 24 שעות משעת הדבקתו, בכל מקרה אחר בתום 72 שעות משעת הדבקתו.
למי שהוצא נגדו צו הריסה מנהלי יכול לפנות לבית משפט ולבקש למנוע את צו ההריסה.
במאי 2012 אשרה הכנסת בקריאה טרומית (אשר קדמה לה אישור בוועדת השרים לענייני חקיקה) תיקון חדש לחוק, על פיו "הריסה של מבנה המשמש לצורכי דת, יותנו באישורם של שר הפנים והשר לשירותי דת".
בעקבות ועדה להסדרת הבנייה הבלתי חוקית בראשות ארז קמיניץ, חוקק תיקון מס' 116, שנודע בשם "חוק קמיניץ", המאפשר אכיפה מנהלית נגד עבירות בנייה.
לאחר תקופה נטען כי התיקון לחוק פוגע בעיקר במבנים חקלאיים במושבים, דבר שהעלה טענות בדבר שימוש פוליטי בחוק כנגד יישובים ערביים.
בשנים שלאחר כניסת החוק לתוקף, 2017–2019, חלה ירידה של 41% בעבירות הבנייה הנפוצות, ושל 75% בעבירות הבנייה החמורות.
ראש היחידה הארצית לאכיפה, אבי כהן, דיווח כי בשנת 2019 לבדה הוצאו 1,264 דרישות לתשלום קנס מנהלי, מתוכן 496 מבנים בלתי חוקיים נהרסו על ידי הבעלים באופן עצמאי, ועוד 182 מבנים קיבלו ארכה לפינוי מרצון בפרק זמן נקוב.
37 ממקבלי הדרישות החליטו לערער.
חברה אחת שביצעה עבירת בנייה שילמה את הקנס; וכל היתר שלא הרסו ולא שילמו – 549 עבריינים – הועברו לטיפול ההוצאה לפועל.
זאת לעומת פחות מ-20% מימוש של צווי ההריסה והפסקת עבודה בתקופה שקדמה לחוק קמיניץ.
חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 136), ה'תשפ"ב–2022, המכונה חוק החשמל (אך אין לבלבל בינו ובין חוק החשמל, התשי"ד–1954), אושר בכנסת העשרים וארבע בינואר 2022, ולפיו מבנה יוכל להתחבר לחשמל, מים וטלפון גם ללא היתר בנייה ותעודת גמר, על פי מספר תנאים.
הצעת החוק הוגשה על ידי ח"כ ווליד טאהא וקבוצת חברי כנסת ערבים.
מטרת ההצעה מוצגת בדברי ההסבר:
מטרת הצעת החוק היא לאפשר את חיבורם של בתים שנבנו ללא היתר לחשמל, למים או לטלפון.
ביישובים רבים בישראל, ברובם יישובים ערביים, סבלו התושבים שנים מהיעדר תכנון, ומשום כך נבצר מתושבי יישובים אלה להוציא היתרי בנייה ולהתחבר לחשמל, למים או לטלפון.
ברוב המקרים אותם תושבים התחברו בסופו של דבר לחשמל, למים או לטלפון באופן לא חוקי.
הצעת החוק נועדה בראש וראשונה להבטיח שהחיבורים האמורים ייעשו באופן חוקי ובטוח, בין היתר משום שחיבור מבנה לחשמל באופן לא חוקי עלול להיעשות באופן לא בטוח ולסכן במידה רבה את מי שמתגורר באותו מבנה ומי שנמצא בסביבתו.
לפי המוצע, חיבור לחשמל ייעשה באופן חוקי ובטוח ובהתאם לדרישות הבטיחות של חברת החשמל.
כמו כן, מטרת הצעת החוק היא לאפשר רמת חיים נאותה לעשרות אלפי אנשים המתגוררים בבתים שנבנו ללא היתר בנייה ואינם מחוברים לתשתית ראויה המתאימה לישראל בעת הזאת.
ב-5 בינואר 2022 אישרה מליאת הכנסת את חוק התכנון והבנייה (תיקון מס' 136), התשפ"ב–2022. סיעות הליכוד, ש"ס, יהדות התורה והציונות הדתית החרימו את הדיון בשל מחאה על כך שלטענתם החוק מפלה בין מאחזים לא מאושרים של בדואים בנגב שלגביהם חל החוק, לבין מאחזים ביהודה ושומרון.
האופוזיציה נכחה במליאה אך לא השתתפה בהצבעות.
לאחר שנדחו כל ההסתייגויות אושר החוק בקריאה שלישית ברוב של 61 תומכים ושלושה נמנעים.
בענף המחשוב, חוק וירְת טוען כי "תוכנה הופכת לאיטית בקצב הגבוה יותר מהאצת החומרה".
ניבוי זה מיוחס לניקלאוס וירת, שטבע את האמרה בשנת 1995.
בהתאם לתחזית של חוק מור מ-1965, מוכפל כוח החישוב מדי שנתיים בממוצע.
עם זאת, חוק וירת קובע שאין הדבר משפיע בהכרח על המהירות בה נעשית העבודה המועילה בתוכנה.
תוכניות נוטות לגדול ולהסתבך עם הזמן, ונתיבי הריצה נוטים להתארך.
זאת ועוד, יש מתכנתים המסתמכים באופן עיוור על חוק מור ומצדיקים בעזרתו קוד מקור לא יעיל, בחושבם שקוד זה לא יהווה בעיה שהרי החומרה תהפוך למהירה יותר בכל מקרה.
תוכנה משמשת ליצירת תוכנה, ומתכנתים רבים עושים כיום שימוש בסביבות פיתוח משולבות, מהדרים, שלדי תוכנה ספריות קוד וכדומה.
שכבות תוכנה אלה מגבירות את רמת ההפשטה ומביאות את המתכנת להבנה טובה יותר של צורכי המשתמש, אך באותה העת מרחיקות אותו מהפרטים של החומרה.
כדי להביע את הפשטות האלה בשפה המובנת למעבד, נדרשות שכבות פירוש רבות ומספר גדול מאוד של הוראות מכונה.
כשתנאים אלה מתקיימים ללא בקרה מתאימה, התוצאה היא התנפחות תוכנה, הנחזית בחוק וירת.
דוגמה לחוק וירת אפשר לראות במערכות הפעלה מודרניות למחשבים אישיים.
זמן האתחול של מחשב אישי ארוך מהזמן שנדרש לאתחול מחשב בשנות השמונים או התשעים, למרות הגידול העצום שחל במהירות ובכוח החישוב של החומרה.
חוק גייטס הוא וריאציה של חוק וירת וחוק מור, הקובעת שמהירותה של תוכנה מסחרית בפיתוח יורדת ב-50% כל 18 חודשים, ולכן מונעת מהמשתמש את היתרונות הטמונים בחוק מור.
חוק גייטס מבטא את תסכולם של משתמשים רבים החשים בהאטה במהירות התוכנה מדי גרסה שהם מתקינים, האטה המחייבת אותם להחליף את החומרה בה הם משתמשים בפרקי זמן קצרים מהצפוי.
החוק נקרא על שמו של ביל גייטס אף שגייטס לא ניסח או ביטא אותו בעבר.
הוא נקרא על שמו כדי לבטא הלך רוח הומוריסטי על כך שדווקא מוצרי מיקרוסופט הולכים ונעשים איטיים יותר עם כל הוספה של טלאים או תכולות חדשים.
חוק התקציב הוא חוק שבו מאשרת הכנסת את תקציב המדינה לתקופה של שנה או שנתיים.
גישה זו, לפיה תקציב המדינה מאושר על ידי הפרלמנט, נהוגה גם במדינות נוספות.
החל משנת התקציב 1986 מלווה אישורו של חוק התקציב ב"חוק ההסדרים", שהוא שלל תיקונים בחוקים שונים, שיש להם השפעה על התקציב.
החל משנת התקציב 2004 שונה שמו של חוק זה ל"חוק המדיניות הכלכלית", אך לא חל שינוי במהותו.
בהכנתו של חוק התקציב עוסק אגף התקציבים של משרד האוצר, ולאחר אישורו בממשלה הוא מוגש לאישור הכנסת.
בחוק התקציב מוקדש פרק לכל אחד ממשרדי הממשלה ולגופים ממלכתיים נוספים (כגון הכנסת, נשיא המדינה ועוד).
כל פרק מורכב לסעיפי הוצאה לפי היחידות והפעילויות המרכיבות את הגוף המתוקצב.
בכל סעיף הוצאה מוצג התקציב בחמישה נושאים:
הוצאה: הסכום השנתי המוקצב לנושא זה.
הוצאה מותנית בהכנסה: סכום שהוצאתו מותנית בקבלת הכנסה מתאימה מאגרות, קנסות וכו'.
הרשאה להתחייב: סכום הוצאה עתידית שהגוף רשאי להתחייב עליו.
שיא כוח האדם: המספר המרבי של המשרות התקניות בגוף זה.
עבודה בלתי צמיתה (עב"צ): המספר המרבי של משרות זמניות בגוף זה.
חוק התקציב עוסק בדרך כלל בתקציב לשנה אחת.
עד לשנת 1990 החלה שנת הכספים בחודש אפריל, כך שחוק התקציב עסק בתקציב לתקופה שמתחילת חודש אפריל עד לסוף חודש מרץ שאחריו.
החל משנת 1992 שנת הכספים מתחילה בחודש ינואר, כלומר חופפת את השנה הקלנדרית.
בשנת 1991, שבה השתנה מועד תחילתה של שנת הכספים, חוק התקציב עסק בתקציב לתשעה חודשים בלבד, מאפריל עד דצמבר.
שופט בית המשפט העליון מישאל חשין ציין כי "חוקי התקציב הינם חוקים יחידים ומיוחדים, שונים מכל שאר חוקים; ומאפייניהם הייחודיים מחייבים מאליהם דרך טיפול מיוחדת בהם." עמד על כך עוד בשנת 1957 שופט בית המשפט העליון יואל זוסמן:
יש וחוקים אינם כוללים כל כללי התנהגות, ואינם מוסיפים ולא כלום למשפט במדינה; זו היא חקיקה פורמלית גרידא היוצאת מהמחוקק "במובן הארגוני" או בתור "אורגן", שאין בה משום חקיקה מהותית, מן הטעם האמור, כי כל כלל התנהגות לא נקבע בו.
דוגמה ידועה לחוק כזה, אשר אינו אלא חוק בצורתו, אך לא במהותו, הוא תקציב המדינה: נורמה המופנית לאזרחי המדינה אין בו, אף על פי כן, מפאת חשיבות העניין, נקבע התקציב על ידי הכנסת, בצורת חוק, ובלבד שלא תהא קביעתו בידיה רשות המבצעת.
אך אין בכך כדי לשנות את מהות הדברים: המדובר הוא בדבר מינהל הנעשה על ידי הרשות המחוקקת, ובצורת חוק נעשה.
נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש עמדה על מאפייניו של חוק התקציב:
ביסודו, חוק התקציב הוא חוק שנותן הרשאה לממשלה לפעולה.
בחלקו העיקרי, החוק מורכב מסעיפים סעיפים המפרטים את סכום ההקצאה לפעולות שונות במשרדי הממשלה בהתאם למדיניות הכלכלית הנקבעת על ידי הממשלה.
על פי רוב, חוק התקציב אינו כולל מימד נורמטיבי מהותי או נורמות הקובעות התנהגות מותרת ואסורה הניתנת לאכיפה.
חוק התקציב הוא למעשה מסגרת של פעולות הממשלה, שזקוקה, במבנה המשטרי שלנו, לאישור הכנסת להוצאות הנחוצות לה לשם ביצוע פעולותיה השוטפות והגשמת מדיניותה.
חוק יסודות התקציב וחוקי התקציב
לחוק יסודות התקציב קובע את מבנהו של חוק התקציב, וסעיף 3 לחוק יסודות התקציב קובע: "הממשלה רשאית להוציא בשנת כספים פלונית את הסכום הנקוב כהוצאה בחוק התקציב השנתי לאותה שנה".
בהמשך כולל חוק יסודות התקציב עוד כללים רבים הנוגעים לחוק התקציב.
על היחס המיוחד שבין חוק יסודות התקציב לחוקי התקציב עמד שופט בית המשפט העליון יצחק זמיר:
לדעתי, יש משקל לטענה כי חוק תקציב שנתי כפוף מבחינה מהותית לחוק יסודות התקציב.
אמנם נכון שחוק תקציב שנתי הוא חוק, וחוק יסודות התקציב אף הוא חוק, ולא חוק-יסוד.
נכון גם שכלל גדול בתורת המשפט הוא שחוק מאוחר גובר על חוק מוקדם.
אולם היחס בין חוק תקציב שנתי לבין חוק יסודות התקציב שונה מן היחס בין שני חוקים רגילים.
חוק תקציב שנתי הוא חוק חד-שנתי, ואילו חוק יסודות התקציב הוא חוק רב-שנתי.
חוק תקציב שנתי מתקבל בפרוצדורה מיוחדת, אפשר לומר פרוצדורה מקוצרת: הצעת התקציב השנתי אינה מופצת ברבים כתזכיר חוק על ידי משרד המשפטים, ואף אינה מתפרסמת בנייר כחול עם יתר הצעות החוק, לידיעת הציבור ולדיון בציבור, והיא אינה עוברת קריאה ראשונה מלאה, כמקובל לגבי הצעות חוק רגילות.
ראו סעיף 131 לתקנון הכנסת.
והעיקר, חוק יסודות התקציב אמור, על פי טבעו, לחול בצורה מחייבת על חוקי התקציב השנתיים.
הדבר עולה בבירור מהוראות שונות בחוק, שאין בהן תכלית או תועלת אלא אם יחולו בצורה מחייבת על חוקי התקציב השנתיים.
על יסוד כל אלה ניתן לטעון כי חוק יסודות התקציב וחוק תקציב שנתי אינם עומדים על אותה מדרגה בפירמידה של הנורמות.
אכן, גם זה וגם זה מצויים, בפירמידה זאת, באותה משבצת, היא המשבצת של חוקים, מתחת למשבצת של חוקי-היסוד ומעל המשבצת של תחיקת-המשנה.
אולם גם נורמות המצויות באותה משבצת אינן עומדות בהכרח על אותה מדרגה.
בתוך כל משבצת בפירמידה של הנורמות יש מדרגות.
כך, למשל, בחוקי-יסוד יש הוראות רגילות ויש הוראות משוריינות, ובמסגרת של תחיקת-המשנה יש תקנות (הקרויות לעיתים בשם צווים) המוצאות מכוח תקנות, ולכן הן כפופות לתקנות.
בדומה לכך אין לשלול את האפשרות שגם במשבצת של חוקים יהיה חוק מעל חוק.
גם אם אין זה רגיל, ואפילו אם בדרך כלל אין זה מצב רצוי, עדיין אפשר שזה המצב, כמצב מיוחד במינו, ביחס שבין חוק תקציב שנתי לבין חוק יסודות התקציב.
ואם כך, אפשר גם שבית המשפט מוסמך לפסול הוראה בחוק תקציב שנתי אם היא סותרת הוראה בחוק יסודות התקציב, למשל, אם הוראה בחוק תקציב שנתי בדבר תמיכה במוסדות ציבור סותרת את סעיף 3א לחוק יסודות התקציב.
אין זה אומר, כמובן, שאין בידי המחוקק לסטות בחוק תקציב שנתי מחוק יסודות התקציב, אם בשנה מסוימת ואם בדרך כלל.
אולם הדרך הראויה לעשות זאת היא, באמצעות תיקון של חוק יסודות התקציב, באופן שימנע את הסתירה.
באותו פסק דין הסכים השופט מישאל חשין עם גישתו של השופט זמיר, שבסתירה בין חוק היסודות לבין חוק תקציב שנתי שנחוק לאחריו, ידו של חוק היסודות תהא על העליונה, אך הציע דרך אחרת לריפוי הסתירה, והיא אמירה מפורשת בחוק התקציב על כך שהוא חורג מכללי חוק יסודות התקציב.
נשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, חזרה על גישתו של השופט זמיר והוסיפה:
מההירארכיה שבין חוק יסודות התקציב וחוק התקציב השנתי מתבקשת המסקנה כי על הכנסת ועל הממשלה, בהכינה את התקציב השנתי, החובה לוודא שהוראותיו תואמות את ההוראות הקבועות בחוק יסודות התקציב.
התוצאה המתחייבת מכך היא שככלל, הוראה בחוק התקציב השנתי העומדת בסתירה להוראה בחוק יסודות התקציב אינה יכולה לעמוד.
יחד עם זאת, בשל אופיו של חוק התקציב השנתי, הביקורת השיפוטית, שנועדה לבחון את חוק התקציב במישור החוקתי אל מול חוקי היסוד ובמסגרת כפיפותו לחוק יסודות התקציב, תהיה על פי טיבה מרוסנת ומצומצמת.
חוק התקציב משקף את מדיניות הממשלה ואת הבחירות הערכיות והמהותיות המתקבלות על ידי הכנסת והמיושמות בדרך של הקצאת משאבים.
קביעת המדיניות הכלכלית של המדינה היא אחת הסמכויות הבסיסיות והיסודיות של הממשלה והכנסת, ובית המשפט ימנע מלהתערב בה במסגרת ביקורתו אלא אם הפגיעה בזכויות יסוד – כפי שהיא באה לידי ביטוי בתקציב – היא משמעותית וקשה.
התפזרות הכנסת מחמת אי-אישורו של חוק התקציב
לחוק יסוד: משק המדינה קובע: "הממשלה תניח על שולחן הכנסת את הצעת חוק התקציב במועד שקבעה ועדת הכספים של הכנסת אך לא יאוחר מששים ימים לפני תחילת שנת הכספים".
לחוק יסוד: הכנסת, שנוסף לחוק במרץ 2001, קובע שאם לא נתקבל בכנסת חוק התקציב עד ל-31 במרץ של שנת התקציב, יחשב הדבר כאילו הכנסת החליטה להתפזר טרם סיום כהונתה, ויערכו בחירות לכנסת בתוך 90 ימים.
בהוראת שעה לתיקון חוק יסוד: הכנסת, שאושרה במהלך המשבר הפוליטי בישראל (2019–2020) נקבע כי בשנת 2020 המועד האחרון להגשת תקציב יחול ב-22 בדצמבר 2020 במסגרת תיקוני החקיקה להקמתה של ממשלת חילופים נקבע בהוראת שעה מועד מיוחד לאישורו של חוק התקציב לשנת 2022 (השנה שבה צפויים החילופים).
כיוון שעד ל-22 בדצמבר 2020 הממשלה כלל לא הגישה תקציב לאישור הכנסת, הכנסת העשרים ושלוש התפזרה ב-23 בדצמבר, לראשונה בתולדות הממשלה והכנסת מסיבה זו.
במאי 2021 הוציא בג"ץ התראת בטלות להוראת השעה, בנימוק שהוראת השעה "מהווה שימוש לרעה בסמכות המכוננת, שאין לקבלו".
חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנות הכספים 2003 ו-2004), תשס"ג-2003 (בקיצור: חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל) הוא חוק הדומה במהותו לחוק ההסדרים, אך הדיון בו התקיים במנותק מחוק התקציב.
החוק אושר בכנסת ב-29 במאי 2003. החוק כולל 17 פרקים, שמרביתם תיקונים עקיפים לחוקים אחרים, ומיעוטם חקיקה חדשה.
חוק זה בא לתקן חוקים שונים, לדחות את תחילתם של חוקים, לבטל חוקים וכן לקבוע הוראות נוספות, במטרה לאפשר התייעלות מבנית ארוכת טווח של המגזר הציבורי, לבצע רפורמות בענפי המשק, להשיג את יעדי התקציב ולצמצם את הגירעון הממשלתי, ההוצאה הממשלתית והציבורית והחוב הלאומי, והכל במסגרת תוכנית להבראת כלכלת ישראל.
אף שמדובר בהצעת חוק גדולה מאוד, בת 172 סעיפים, הדיון בה בכנסת הסתיים תוך חודש.
סיעות השמאל, שהתנגדו להצעה, העלו למעלה מ-8,000 הסתייגויות לה.
כדי למנוע התארכות לא סבירה של ההצבעה, החליטה ועדת הכנסת על יישום שיטה שכונתה "שיטת האקורדיון", המאפשרת הצבעה אחת על הסתייגויות דומות.
במהלך ההצבעה לאישור החוק התרחשה פרשת ההצבעות הכפולות, שבה שניים מחברי הכנסת הצביעו במקום חבריהם שנעדרו מההצבעה.
מיום אישור החוק ועד אמצע 2016 תוקן החוק 18 פעמים.
היטל על העסקת עובדים זרים
בפרק י' לחוק הוטל היטל על העסקת עובדים זרים על מעסיקו של עובד זר, באחוז מסוים מהכנסתו החייבת של העובד הזר.
בקשת הממשלה להיטל בגובה 15% נתמלאה רק בחלקה והכנסת קבעה היטל בגובה 8%, אך בשנים שלאחר מכן עלה בהדרגה שיעור ההיטל, עד ל-20%.
הפחתת משכורתם של העובדים ונושאי המשרה בשירות הציבורי
בפרק ט"ו לחוק הופחתה משכורתם של העובדים ונושאי המשרה בשירות הציבורי למשך שנתיים, בתקופה יולי 2003 - יוני 2005.
במגזר הציבורי (משרדי הממשלה, רשויות מקומיות ועוד) וכן בקרב גופים מתוקצבים וגופים נתמכים שונים נהוגה פנסיה תקציבית, שבמסגרתה העובד זכה לביטוח פנסיוני בלי שהשתתף במימון ביטוח זה (לעומת השתתפות בשיעור 5%–7% מהשכר בקרב עובדים שאינם נכללים בהסדר זה).
בפרק ט"ז לחוק נקבע שמשכרם של עובדים ונושאי משרה המבוטחים בפנסיה תקציבית ינוכה אחוז מסוים למימון הפנסיה התקציבית: תחילה 1%, ומינואר 2005 - 2%.
תיקונים עקיפים בחוק עוסקים בנושאים העיקריים הבאים:
רשויות מקומיות (סעיפים 2–6): הסדרת הארנונה; איחוד רשויות מקומיות אחדות.
תעריפי מים והיטלי הפקה (סעיפים 8–13)
דחייה וביטול של חקיקה תקציבית (סעיפים 14–24)
מס הכנסה (סעיפים 32–40): הטלת מס הכנסה על זכייה בהימורים ובפעילות נושאת פרסים; צמצום הקלות המס שניתנו לתושבי יישובים מסוימים, והוצאת מאות יישובים מרשימת היישובים המזכים בהקלת מס, ובהם כל יישובי יש"ע ורבים מיישובי הנגב; הורדה הדרגתית של שיעורי מס הכנסה.
חקלאות (סעיפים 49–57): איחוד מועצת הפירות, מועצת הירקות, מועצת צמחי הנוי והמועצה לשיווק פרי הדר למועצה אחת שתיקרא "מועצת הצמחים".
נגד פרק זה הוגש בג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל, אך העתירה נדחתה.
ביטוח לאומי: שלילת הזכות לביטוח אבטלה ממי שהוא בעל שליטה בחברת מעטים; צמצום קצבת הילדים; הצמדת גמלאות המוסד לביטוח לאומי למדד המחירים לצרכן במקום לשכר הממוצע במשק.
בריאות (סעיפים 69–72): חיוב של עקרות בית בדמי ביטוח בריאות, בסכום קבוע.
החלטה זו ספגה ביקורת, ובסופו של דבר לא מומשה ובוטלה.
הסדר קרנות הפנסיה הוותיקות (סעיפים 73–74)
חוק וסטמינסטר משנת 1931 הוא חוק של הפרלמנט הבריטי שנחקק ב-11 בדצמבר 1931, וקבע את עצמאותם של הדומיניונים של האימפריה הבריטית, תוך הקמת ממלכות עצמאיות בכל אחד מהדומיניונים, בהן שולט בית מלוכה המקביל למעשה לבית המלוכה הבריטי.
חוק זה מהווה חלק מהמשפט החוקתי של מדינות אלה עד ימינו.