tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבצע אסקורט (ספטמבר 1969), שבמהלכו הטביעו לוחמי הקומנדו הימי שתי ספינות טורפדו מצריות במעגן של חיל הים המצרי בצפון מפרץ סואץ.
מבצע זה נעשה כדי להסיר את איום הטורפדו מהנחתות הישראליות לקראת מבצע רביב.
מבצע רביב (ספטמבר 1969) שבו הובילו נחתות של חיל הים כוח שריון לגדה המצרית של מפרץ סואץ.
לפעילות המבצעית של יחידות חיל הים במהלך מלחמת ההתשה, ובראשן הקומנדו הימי, הייתה השפעה ישירה על היכולת שהפגין חיל הים במלחמת יום הכיפורים.
במלחמת ההתשה נרכשו והוטמעו בחיל הים עקרונות לחימה וערכים כמו: נכונות לפעילות מבצעית, גישה התקפית, דבקות במטרה ואומץ לב.
יתר על כן, המבצעים הרבים הכניסו את חיל הים כולו לשגרה של נוהלי קרב על כל המשתמע מכך (ייזום דחיפה וקידום מבצעים, תכנונים מבצעיים, שיתוף פעולה עם אג"ם מבצעים, חיל האוויר והפיקודים, השגת אישורים לפעולות מהמטכ"ל ומהדרג המדיני, תדרוכים, תחקירים, הפקת לקחים וכו').
בימי כהונתו של בוצר נמשך בניין הכוח בתוכנית שהחלה על ידי קודמיו.
ספינות סער החלו להגיע ואיתן נעשה שינוי גדול בסדר הכוחות של חיל הים.
הברחת ספינות שרבורג: כאשר הטילו הצרפתים אמברגו על משלוחי נשק מצרפת לישראל בדצמבר 1968, נותרו בצרפת חמש ספינות טילים מדגם סער 3. ספינות אלה חולצו מנמל שרבור במבצע מורכב (מבצע נועה) והגיעו לישראל בסוף דצמבר 1969.
הצטיידות באמצעי הגנה נגד טילים: כלקח עיקרי מטיבוע המשחתת אילת, יזם בוצר והשקיע משאבים רבים בפיתוח ובהצטיידות באמצעי הטעיה אלקטרוניים שהורכבו בספינות הטילים מיד בגמר פיתוחם.
עדיפות להתחמשות בטיל "גבריאל": לאחר שהושלמו עבודות הפיתוח והניסוי של הטיל "גבריאל" לטווח 20 ק"מ, שנועד בתחילה כנגד המשחתות מסדרת סקורי, הועלתה הצעה מהמפתחים להגדיל את טווח הטילים עד 40 ק"מ.
בוצר החליט לתת עדיפות להצטיידות הספינות בטילים כפי שהם על פני ההשקעה בפיתוח הגדלת הטווח.
היה בזה סיכון מחושב גדול מאוד.
תוצאת ההחלטה היו : מחד ש-12 מתוך 14 ספינות שייטת ספינות הטילים אכן חומשו בטילי "גבריאל", ומאידך עדיפות הטווח של טילי "סטיקס" נעשתה לבעיה המבצעית מרכזית.
סגירת הפער היוותה את הנושא העיקרי בתורת הקרב של ספינות הסער, שנבנתה אז על ידי מפקדי שייטת ספינות הטילים: הדר קמחי ושבתאי לוי.
פיתוח טיל "גבריאל" ארוך טווח התחיל לאחר המלחמה וספינות הטילים חומשו בו באמצע שנות ה-70.
ספינות סער 4: במספנות ישראל נמשכה בניית הספינות מדגם סער 4. הספינות הראשונות נמסרו לחיל הים חודשים ספורים אחרי סיום כהונתו של בוצר.
מעמד מפקד הסטי"ל : בוצר היה גאה במיוחד בגיבוי ובתמיכה שנתן להקניית עצמאות למפקדי ספינות הטילים בים.
מפקדים אלה היו צעירים בהרבה ממפקדי המשחתות בעבר.
הוא נתן חשיבות גדולה לפעילותו זו על פני הנושאים האחרים.
מעמדם המכובד של מפקדי ספינות הטילים התגבש במשך השנים והוא מקובל עד ימינו.
נחתמה עסקה לבניית שלוש צוללות גל במספנת ויקרס שבאנגליה.
הייתה זו הפעם הראשונה שחיל הים הזמין צוללות חדשות המותאמות לצרכיו, שכן עד אז נקנו צוללות ישנות מעודפי הצי הבריטי.
העסקה הבטיחה את המשך קיומה של שייטת הצוללות בחיל הים לאחר אובדנה של אח"י דקר.
במטכ"ל נעשו ניסיונות רבים להניא את חיל הים מחתימה על ההסכם ולוותר כליל על מרכיב הצוללות שלו, אך בוצר לא נכנע ללחצים.
בשל צרכים מבצעיים של צה"ל בזירת ים סוף נרכשו נחתות נוספות לחיל הים.
ראשונה הייתה אח"י בת-שבע, שהייתה הנחתת הארוכה ביותר בחיל הים, ואחריה שלוש נחתות מדגם "שקמה", שנבנו בארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
תוך כדי שירות התברר כי יש צורך באבטחה דינמית בכל שעות היממה על הגבולות הימיים.
ספינות הטילים לא עמדו בעומס, ונחתמה עסקה לבניית ספינות הדבור הראשונות בארצות הברית, ככלי השיט שישמש את חיל הים במשימות ביטחון שוטף.
ספינות הדבור הראשונות הגיעו לישראל בנובמבר 1970.
הטבעת אח"י אילת באמצעות טילי "סטיקס" שנורו מספינה מצרית (אוקטובר 1967), חייב את חיל הים להפיק לקחים ולמצוא פתרון שיאפשר לספינות הטילים של חיל הים להתגבר על איום ה"סטיקס", שהטווח וכמות חומר הנפץ שלו גדולים לאין שיעור מאלה של ה"גבריאל".
התשובה הייתה פיתוח מערכת לוחמה אלקטרונית (ל"א) שתנטרל את יתרונות ה"סטיקס".
עם קליטת ספינות הטילים, טילי ה"גבריאל" ומערכות הל"א, גובשה ותורגלה בתקופתו של בוצר תורת הלחימה של שייטת הסטי"לים.
את הפירות קצר חיל הים במלחמת יום הכיפורים, ותחת פיקודו של האלוף בנימין תלם נחל חיל הים ניצחונות בכל קרבות הטילים והשיג שליטה בזירה הימית.
בוצר סיים את תפקידו ב-1 בספטמבר 1972. לאחר שחרורו התמנה למנכ"ל חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א), שם עבד יותר מעשרים שנה.
במקביל למד משפטים ועבד כעורך דין בתחום המשפט הימי.
במהלך במלחמת יום הכיפורים, ב-8 באוקטובר, הגיע בוצר לזירת ים סוף, עליה פיקד אל"ם זאב אלמוג, כנציג מפקד חיל הים.
ב-12 באוקטובר הגיעה פקודה מאת מפקד חיל הים אל מפקד זירת ים סוף: .
עם ביטולו של "מבצע אור ירוק" חזר אלמוג לפקד על הזירה.
ב-16 באוקטובר יצא בוצר עם אח"י חץ לסיור אלים במבואות פורט סעיד.
בהמשך המלחמה שימש כעוזר למפקד חיל הים בנושא פעילות צי הסוחר.
לאחר פרישתו בילה ימים רבים בספינת המפרש שלו וערך הפלגות רבות בים התיכון.
בחודש אוקטובר 2011 נבחר בוצר ליקיר תנועת הצופים, כאיש צופי ים.
אברהם בוצר נפטר ב-3 ביוני 2012 ונקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
אברהם ארנן (הרלינג; 29 בדצמבר 1930 – 23 באפריל 1980) היה מייסד סיירת מטכ"ל ומפקדה הראשון.
ארנן נולד בירושלים בשם אברמ'לה הרלינג לנחמה ואליעזר-דב הרלינג, במשפחה דתית.
הוא היה דור שלישי בארץ, נכד ליעקב יוסף הרלינג, שהיה מראשי אגודת ישראל בירושלים.
בבעלות משפחתו היה מלון ורשבסקי בכיכר ציון.
אברהם היה הצעיר מבין שמונה אחים.
אחד מאחיו , נהרג בהתקפה על שיירת העשרה בדרך לגוש עציון.
הוא למד בבית-הספר של תנועת המזרחי, ובבית-הספר "בגרות", ולמד שנתיים באוניברסיטה העברית.
הוא היה חבר ומדריך בתנועת הצופים ויצא להכשרה חקלאית בקיבוץ.
בגיל 16 הצטרף ארנן להגנה.
כעבור שנתיים, עם פרוץ המאורעות בירושלים בשנת 1948, עבר קורס מ"כים, הוצב בגדוד מוריה של חטיבת עציוני של החי"ש, והשתתף בקרבות במרבית הגזרות בירושלים.
הוא לחם בעטרות, בנווה יעקב, בשייח' ג'ראח ובימין משה ונפצע קל בניסיון לפרוץ לעיר העתיקה דרך שער יפו.
השתתף בארגון השיירות לשכונות הספר של העיר ובמבצעי נחשון ומכבי לפריצת הדרך לירושלים הנצורה.
בתקופת המצור על ירושלים, הצטרף ארנן, בעקבות אחיו יהודה ומשה, לפלמ"ח.
הוא הוצב בגדוד הפורצים של חטיבת הראל בפיקודו של מוטקה בן-פורת.
בקרב לכיבוש הר ציון נפצע.
לאחר שהחלים חזר לגדוד, לחם בקרבות עשרת הימים ושוב נפצע ליד הר-טוב.
אחר כך, בזכות ידיעת יידיש, פיקד על מגויסי גח"ל.
במבצע חורב היה ארנן מפקד מחלקה.
בנובמבר 1949 עבר ארנן קורס קציני חי"ר וקורס סיור.
בשנת 1950 נשלח לפעילות מחתרתית במסגרת המוסד לעלייה ב' להעלאת יהודי עיראק דרך איראן.
כשסיים את שירותו בינואר 1951 השתקע לזמן קצר בקיבוץ כברי.
ב-1953 חזר לשירות קבע ומונה למפקד הבסיס הצפוני של יחידת המודיעין 154 (ששינתה את שמה מאוחר יותר ל-504), שהפעילה סוכנים מעבר לגבולות המדינה.
בתחילה נתקל ארנן בחוסר אמון ובחשדנות מצד ראשי אמ"ן ובכירי המטכ"ל, אולם בזכות עקשנותו הצליח להתגבר על קשיי ההקמה, וב-1958 הפכה היחידה לעצמאית במסגרת חיל המודיעין, עם ארנן בראשה.
בספטמבר 1960 יצא ארנן לשנת לימודים במכללה לפיקוד ולמטה, והוחלף על ידי יוסף קסטל בפיקוד על היחידה.
עם שובו קיבל לידיו שנית את הפיקוד עד לשנת 1964, אז הוחלף על ידי סגנו, דב תמרי.
בהמשך יצא להשתלמות בחיל הנחתים האמריקני ולאחריה חזר לפקד על יחידה באמ"ן.
קיבל את פרס ביטחון ישראל על תכנון מבצעי "חלוץ" ו"שרקרק" של סיירת מטכ"ל במצרים.
כיהן כראש היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין מ-1966 עד אחרי מלחמת ששת הימים, בתפקידו הבא שימש כראש מחלקת האיסוף באמ"ן.
בשנת 1968 נלווה לכוחות סיירת מטכ"ל במבצע תופת.
בשנת 1972 מונה ליועץ לענייני טרור במשרד ראש הממשלה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים התנדב לשרת כעוזר במודיעין פיקוד הצפון.
ב-1976 יצא לשליחות באפריקה, ועם שובו נתמנה למפקד בקורס מח"טים.
בשנת 1970 התגלה גידול סרטני במוחו של ארנן, אך הוא התעקש להתעלם מהמחלה ולהמשיך ולשרת בצה"ל.
לאחר פרישתו מצה"ל עבד כעוזר גנן בקיבוץ צובה.
כן השתתף כיועץ מיוחד להפקת הסרט "מבצע יונתן", בעזרת חברו, יהורם גאון.
ארנן עמד במרכזה של חבורה גדולה של אנשי ביטחון ובוהמה, יוצאי הפלמ"ח ואנשי קהילת המודיעין.
התעניין באדריכלות ואומנות ושלט בשפות רבות, ביניהן יידיש, ערבית, פרסית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית.
בשנותיו האחרונות נאבק במחלת הסרטן, עד אשר נפטר, בגיל 49, ב-23 באפריל 1980. הוא בחלקה הצבאית בהר הרצל.
על קברו נשא אהוד ברק, פקודו לשעבר, הספד ובו אמר:
יהושע שגיא כתב עליו במכתב תנחומים למשפחתו:
יוצאי סיירת מטכ"ל הקימו קרן על שם ארנן, אשר נועדה להנצחת זכרו וזכר נופלי היחידה.
הקרן מחלקת מדי שנה כ-20 מלגות לסטודנטים יוצאי היחידה ומעודדת התנדבות קהילתית.
היה נשוי לדליה ואב לשתיים.
מייג'ור אברהם באום (באנגלית Abraham J.
Baum; 29 במרץ 1921 - 3 במרץ 2013) היה קצין יהודי-אמריקאי בצבא ארצות הברית שזכה בשורה ארוכה של אותות ועיטורים צבאיים על לחימתו נגד הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
אברהם (אייב) באום נולד ברובע הברונקס בניו יורק והתפרנס כגזרן של בגדים.
ב-1941 התגייס כטוראי לחיל השריון האמריקני וטיפס במעלה הדרגות עד הגיעו לדרגת מייג'ור (רב-סרן) באפריל 1945.
בדצמבר 1943 נשלח באום, אז בדרגת סגן משנה אל מעבר לים, והשתתף בחמישה קרבות בזירה האירופאית במלחמת העולם השנייה.
בחודש מרץ 1945 לחם תחת פיקודו של גנרל ג'ורג' פטון והוטלה עליו משימה קשה שעיקרה חציית קו זיגפריד ושחרורם של 900 שבויים אמריקאים ממחנה המעצר OFLAG XIII-B ליד המלבורג (Hammelburg) בעומק שטח גרמניה.
כוח החילוץ נקרא "כוח באום" על שם מפקדו קפטן (סרן) באום וכלל: 296 חיילים ו-53 כלי רכב בתוכם, טנקים, כלי רכב נגד טנקים ומשאיות.
ב-26 במרץ 1945 תחת פיקודו של באום התקדם הכוח הצבאי לעבר היעד ונתקל בכוחות שריון ורגלים גרמנים.
במהלך הקרב נהרגו חלק מלוחמיו של באום, רובם נישבו, ואילו הוא נפצע קשה.
למרות פציעתו המשיך להילחם עד אשר נפל בשבי.
ימיו בשבי לא ארכו, והוא שוחרר כעבור זמן קצר על ידי הכוחות האמריקאיים.
לאחר המלחמה היה באום ליועץ אסטרטגי במשרד הביטחון האמריקאי.
ב-1948 במהלך מלחמת העצמאות, הגיע באום לישראל ושימש כיועץ למפקדת צה"ל.
משה דיין ציין כי חלק מהטקטיקות שלו הושפעו מעצותיו של באום.
באום התגורר ברנצ'ו ברנרדו, סן דייגו, קליפורניה.
הוא נפטר ב-3 במרץ 2013 והותיר אחריו את אשתו איילין, 2 בנים ו-2 בנות.
באום נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
על פעולתו וגבורתו בשדה הקרב עוטר באום בשורה של עיטורים בהם:
עיטור צלב השירות המצוין, העיטור השני בחשיבותו בצבא ארצות הברית, הוענק לבאום על גבורתו ודבקותו במשימה חרף פציעתו במהלך ניסיון החדירה להמלבורג (בעיטור זה עוטרו כ-5000 חיילים אמריקאים על פעילותם במהלך מלחמת העולם השנייה).
עיטור כוכב הכסף - העיטור השלישי בחשיבותו בו זכה פעמיים.
עיטור כוכב הארד - העיטור הרביעי בחשיבותו בו זכה שלוש פעמים
עיטור לב הארגמן - על פציעותיו, בו זכה ארבע פעמים
אברהם ארנון (22 בספטמבר 1887 – 23 במאי 1960) היה מבכירי אנשי החינוך המקצועיים בתקופת ייסודו של משרד החינוך ושימש כיו"ר הראשון של המזכירות הפדגוגית.
ארנון נולד בשם אברהם באבין בצ'ריקוב שברוסיה הלבנה.
בילדותו הוא עבר עם משפחתו לעיר פולוצק, בה קיבל את ראשית חינוכו בחדר ובבית הספר המקומי לבנים.
בשנת 1909 התקבל לבית הספר הגבוה למסחר ולכלכלה בקייב, במגמת כלכלה.
לאחר סיום לימודיו, בתחילת 1913, עלה לארץ ישראל.
בארץ ישראל נמנה ארנון עם ראשוני המורים האקדמאים.
הוא שימש מורה לגאוגרפיה ומתמטיקה בירושלים ובתל אביב.
היה פעיל בהסתדרות המורים וכעבור זמן נבחר ליו"ר מרכז המורים.
בסוף שנת 1919 נסע להשתלמויות פדגוגיות בארצות הברית ובאנגליה.
בשנת 1920, לקראת שנת הלימודים תרפ"א, מונה למנהל בית הספר לבנות א' בירושלים, תפקיד בו כיהן עד 1930. בתקופה זו הוא שינה את שמו לארנון.
בשנת 1930 נבחר ארנון למפקח על בתי הספר של הזרם הכללי במחוז צפון ולאחר מכן בירושלים.
הוא כיהן בתפקידו עד קום המדינה ולאחר מכן היה המפקח הראשי על בתי הספר של הזרם הכללי וליו"ר הוועד המפקח של הזרם.
עם ייסוד משרד החינוך והתרבות, בראשותו של השר זלמן שזר, הוא כיהן כסמנכ"ל המשרד.
בסוף 1951 הוא התמנה לממלא מקום מנהל אגף החינוך במשרד, תפקיד שהוחזק עד אד על ידי מנכ"ל המשרד.
ביוני 1952 מונה לאחראי על הכשרת מורים וגננות.
בספטמבר 1952 מונה ליושב ראש ועדה לבחינת גני הילדים הפרטיים, שקבעה שכר לימוד מקסימלי בגני הילדים.
עם הנהגת החינוך הממלכתי והקמת גוף מפקח אחיד מונה ארנון למפקח הראשי הכללי, תפקיד בו כיהן במהלך 1954–1955. בין השנים 1953–1957 היה יו"ר המזכירות הפדגוגית, הראשון בתפקיד זה.
בין פעולותיו העיקריות בהנהלת משרד החינוך נכללים מאבקו על איחוד זרמי החינוך ותביעתו לקביעת לימודי תולדות הציונות בתוכנית הלימודים.
בשנת תש"ך זכה בפרס ישראל בחינוך.
קודם לכן זכה בפרס טורוב.
ארנון נפטר ב-23 במאי 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקרא בית הספר "ארנון" ברמת גן ובתל אביב וקובץ ממאמריו הודפס בחוברת לזכרו.
ארנון תמך באופן עקבי בצמצום שעות הלימוד בבתי הספר.
זאת הייתה עמדתו במרץ 1921 כשרק החל לעבוד כמנהל וזאת גם הייתה עמדתו לאחר 30 שנה כשהיה מפקח ראשי במשרד החינוך והכין תוכנית לצמצום שעות הלימודים.
הוא נימק את עמדתו: "נעשו בדיקות מהו ערך השיעורים האחרונים והתברר שהשיעורים הטובים ביותר הם השני והשלישי.
השיעור הרביעי כבר חלש יותר, החמישי עוד יותר ואילו הששי נחשב על ידי מורים כבעל תועלת מועטה ביותר."
הרב אברהם אשכנזי (תקע"א, 1811 - ט' בשבט תר"מ, 22 בינואר 1880), היה רב ראשי של כל יהודי ארץ ישראל בתקופת האימפריה העות'מאנית, הראשון לציון וחכם באשי.
נולד בעיר לאריסה שבאימפריה העות'מאנית, ובשנת 1820 עלה לארץ ישראל עם אביו יעקב.
היה פעיל בגאולת קרקעות בארץ ישראל, ובין פעולותיו הייתה רכישת מערת שמעון הצדיק בירושלים, פעולה אשר נודעה לה חשיבות רבה ביישוב הישן.
נישא לשרה בת הרב יצחק פרחי.
בהמשך נישא לאמו של הרב שמעון אשריקי, ואף אימץ את זה האחרון כבן.
נבחר לדיין בבית דינו של הרב בנימין מרדכי נבון, שבספרו "בני בנימין" פרסם הרב אשכנזי את פסקיו.
בתפקיד זה שימש כשלוש שנים.
בשנת ה'תרכ"ד נבחר לכהן כאב בית דין.
ביום ה' באדר ה'תרכ"ט (1869), עם פטירתו של הרב הראשי חיים דוד חזן, הוכתר הרב אשכנזי כראשון לציון ונשא בתפקיד זה זמן ארוך יותר מארבעת קודמיו, 12 שנה, עד פטירתו.
הרב אשכנזי התפרסם בקשריו הטובים עם כל יהודי היישוב, ספרדים ואשכנזים, חתם על הסכמה לספרו של ר' עקיבה יוסף שלזינגר, בית יוסף חדש.
הודות לשליטתו בשפה היוונית, כמו בטורקית ובערבית, אף היה בקשר טוב עם אישים לא יהודיים, דוגמת הפטריארך היווני אשר היה בן-בית בביתו.
פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה אשר ביקר בארץ ישראל בשנת 1869, כיבד אותו באות כבוד על עבודתו הציבורית.
כמו כן, הרב אברהם אשכנזי קיבל מהשר משה מונטיפיורי גביע כסף מהודר עם הקדשה חרותה כאות הוקרה לפועלו הרב, ובה כתוב:
בערוב ימיו שימש כראש ישיבת "בית יעקב" ונשיא חברת "שבת אחים".
בשנת ה'תר"א, הרב אשכנזי הוציא לאור יחד עם הר"י קפילוטו את הספר "תקנות ירושלים", המכיל את כל מנהגי העיר הנוגעים לדת ולהלכה.
הרב נפטר בט' בשבט ה'תר"ם (1880) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
לאחר שנים ארוכות בהן לא אותרה המצבה שאותה ניסה לגלות נינו, שמואל אשכנזי, אחרי מלחמת ששת הימים, הצליחו בני נינו של הרב אשכנזי, שלמה ודוד, לאתר את מצבת הקבר הפגועה בשנת 2004.
בנו, הרב יצחק אשכנזי (1859–1915), היה ממקימי בית החולים משגב לדך, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים, וחבר בית הדין שעל ידה.
לאחר פטירתו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר, הוצעה לו משרת הרב הראשי, אך הוא סירב, כיוון שלא רצה לשמש ברבנות.
הניח אחריו כתבי יד רבים בשו"ת ובפוסקים.
נכדו, שלמה אשכנזי (1879–1948), היה חבר ועד שכונת אוהל משה, נישא לשמחה בת הרב משה מלכא.
אברהם ביטון (21 בפברואר 1923 - 18 בפברואר 2005) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת השישית.
ביטון נולד בשנת 1923 בארץ ישראל.
בגיל 16 החל לפעול בארגון ההגנה והתקדם בו למפקד מחלקה בחי"ש.
במלחמת העצמאות היה מפקד פלוגה בחטיבת גבעתי ולאחריה שירת בצה"ל בדרגת רב-סרן.
משנת 1947 עבד ביטון בחברת החשמל, בה היה אחראי להפעלת ציוד טכני ונבחר לשמש יו"ר המזכירות הארצית של ועד העובדים.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת השישית (1965–1969) מטעם המערך והיה חבר ועדת השירותים הציבוריים, ועדת הכספים, ועדת העבודה וועדת הפנים.
אברהם אריה לייב עקביא (יעקבוביץ; ו' באדר ה'תרמ"ב, 25 בפברואר 1882 – ט"ו בשבט ה'תשכ"ד, 29 בינואר 1964) היה סופר ומתרגם עברי, כרונולוג, חוקר הלוח העברי ותוכן.
את שם משפחתו, יעקובוביץ, עיברת ל"עקביא".
תרגם לעברית שורה של יצירות ספרותיות, בהם סיפורים ואגדות לבני נוער ולילדים, עיבד סיפורים וגם כתב בעצמו כמה סיפורים.
בשנת 1922 ערך את "שבלים – עיתון עם ציורים לבני הנעורים", בהוצאת הוועד המרכזי של הסתדרות "תרבות" בפולין (אחריו ערך אהרן ציטלין).
עקביא היה חוקר של לוח השנה העברי ושל הכרונולוגיה הישראלית, ופרסם הרבה מאמרים על הנושאים האלו בכתבי עת שונים.
מורה וחבר במקצוע זה היה לו חיים יחיאל בורנשטיין, שעליו אמר, שיש "לכנס את כל כתבי ח"י בורנשטיין המפוזרים בחוברות ובמאספים שונים ולהוציאם בהוצאה חדשה מסודרה ומתוקנה", דבר שלא יצא לפועל.
היה שותף להוצאת המהדורה החדשה של התנ"ך עם ביאור "מקרא מפורש" בתל אביב בשנת 1941. הוציא לאור את ספרו של צבי הירש יפה "קורות חשבון העיבור", וגם כתב ספר על הכרונולוגיה היהודית ועל הלכות קידוש החודש של הרמב"ם.
אחרי מותו התפרסמו בכתבי עת מאמרים שלו שנמצאו בעזבונו.
עקביא עלה לארץ ישראל בתרצ"ה (1935), ונפטר בישראל בט"ו בשבט תשכ"ד (1964), הותיר אחריו את בנו המחנך והסופר אוריאל עקביא.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
יעקבוביץ, בני מלכים: ספור מימי שיבת ציון, תל אביב: יזרעאל, תרצ"ח.
אליאב, הסב המספר (על פי החוברת "יסוד המעלה" שבספריה "לנער") (ציורים מאת נחום גוטמן), ירושלים: הקרן הקימת לישראל; תל אביב: אמנות, [1939].
לרבנו משה בן מימון (עם פרוש וטבלאות מאת א"א עקביא), תל אביב: יזרעאל, (תשט"ז).
א"א עקביא, הלוח ושמושו בכרונולוגיא: ספר עזר לכרונולוגיא טכנית והיסטורית, תל אביב: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשי"ג.
א"א עקביא (הסדיר), לוח עברי-נוצרי-מוסלמי: לשנים ה'תר"א-ה'תשכ"ח למניין יצירה: דרך פשוטה להשוואת תאריכים מלוח ללוח, תל אביב: יזרעאל, תשי"ט.
אברהם אריה עקביא, סדרי זמנים בדברי ימי ישראל: והוא ספר הכרונולוגיה של ההיסטוריה העברית, תל אביב: יזרעאל, 1943.
אגדות יפן: ממקורות שונים (תרגם מאנגלית וצרפתית: א"א עקביא; צירה: אסתר פולק), תל אביב: שחרית - ספרית לילדים ולנוער מטעם משרד החינוך והתרבות והסתדרות המורים בישראל, תש"ך.
אוד מצל מאש: ספור מימי גרוש ספרד והאינקויזציה (על פי א.ש.
אליאב), תל אביב: יזרעאל, ת"ש.
גבורי החרבן: ספור על-פי רקנדורף-פרידברג (מעבד בידי א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, תרצ"ח.
בימי בר כוכבא (מעבד על ידי ל.
בימי הבינים: שלשה ספורים מתולדות ישראל (מעבדים בידי ל.
אליאב), תל אביב: יזרעאל, תרצ"ט.
זכרונות לבית דוד, ע"פ רקנדורף, פרידברג ומקורות שונים, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ג 1963-תשכ"ד 1964.
מגלי עולם: תולדות הגדולים בגלאי ארצות וימים (עבר וספר: א.א.
פזורי שבטי ישראל: שלשה ספורים מחיי ישראל בגולה בשנות האלף שעבר (מעבדים בידי ל.
עולם האגדה: והוא ספר המיתולוגיה של יון ורומא ויתר העמים העתיקים (חבר ועבד לפי המקורות הראשיים: א"ל יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, 1943-1944.
קדוש השם: ספור מימי המגפה השחורה בגרמניה (מעבד בידי א.ל.
שלש מגלות: ספורים מהמאות הראשונות לאחר החרבן (מעבדים בידי ל.
אוצר אבוד: ועוד ספורים מספורי "אלף לילה ולילה" (מעבדים ומתרגמים בידי א"ל יעקבוביץ; ציורים: בינה גבירץ), יזרעאל, תש"ט.
קנאת אחיות: ועוד ספורים מספורי אלף לילה ולילה (מעבדים ומתרגמים בידי א.ל.
יעקבוביץ; ציורים: בינה גבירץ), תל אביב: יזרעאל, תש"ט.
הדיג והרוח: ועוד ספורים מספורי אלף לילה ולילה (מעבדים ומתרגמים בידי א"ל יעקבוביץ; ציורים: בינה גבירץ), תל אביב: יזרעאל, 1945.
מעשה בגבן: ועוד ספורים מספורי אלף לילה ולילה (מעבדים ומתרגמים בידי א.ל.
יעקבוביץ; ציורים: בינה גבירץ), תל אביב: ש' שרברק, תשט"ו.
עלי בבא וארבעים השודדים: ועוד ספורים מספורי "אלף לילה ולילה" (מעבדים ומתרגמים בידי א.ל.
יעקבוביץ; ציורים: בינה גבירץ), ש' שרברק, תשט"ו.
אורס, מתוך יומונו של עץ תפוחי זהב (תרגם מאשכנזית: א.ל.
הנס כריסטין אנדרסן, אגדות אנדרסן (תרגום: א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, 1942.
ה' אנדרסן, מלאך השנה (תרגם א"א עקביא; הציורים: בינה גבירץ), תל אביב: י' שרברק, [תש"-].
לותר ברבנק ווילבור הל, יבול החיים (עברית: א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: אמנות, תרצ"ו.
פרנסיס הודג'סון ברנט, הלורד פונטלרוי הקטן: ספור (תרגם מאנגלית: א.ל.
יעקבוביץ), ורשה: הוצאת תרבות בפולניה, תרפ"ב.
האחים גרים, אגדות האחים גרים (תרגום: א"ל יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, 1942.
גואי די מופסן, ספורים: העדי, תוחלת, החכיר (תרגם מצרפתית: א.ל.
רדקו דון, נווט האמיץ: ספור עלילות נפלאות של נער אסקימוסי (תרגם מאנגלית: א"א עקביא), תל אביב: י.
וילים סטירנס דייוויס, בלשאצר: ספור מימי גלות בבל (תרגם: א"א עקביא), תל אביב: יזרעאל, תשי"ז-1956.
ז'ורז' דימל, ודוי של חצות: סיפור (תרגם מצרפתית: א.ל.
יעקובוביץ), תל אביב: מסדה, תש"א.
וילהלם האוף, אגדות וספורים (תרגום: א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, 1944.
וילהלם האוף, הגמד חטם, תל אביב: יזרעאל, תש"ה-1945.
וילהלם האוף, קורות סעיד, תל אביב: יזרעאל, 1945.
וילהלם האוף, הלב הקר (תרגום: א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, 1945.
פלורנס סוי היס, האסקימוס הציד: ספור מחיי האסקימוסים באלסקה (תרגם מאנגלית: א"א עקביא; ציורים: בינה גבירץ), תל אביב: י.
הירברט אואילס, מזון האלים: רומן מדעי-דמיוני (תרגום: א.ל.
יעקב וסרמן, האחיות: שלש נובילות (תרגם מאשכנזית: א.ל.
יעקבוביץ), ורשה: א"י שטיבל, תר"פ.
יעקב וסרמן, אלכסנדר בבבל: רומן (תרגם: א.ל.
ז'ול ורן, סביב לעולם בשמונים יום (תרגם ועבד: ל' אליאב), תל אביב: יזרעאל, 1942.
מרק טוין, בן המלך והעני (מקצר ומתרגם מאנגלית בידי א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, 1941.
מרק טוין, תום סאויר (מקוצר ומתורגם מאנגלית בידי א.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, תשט"ז.
ג'יאוקומו ליאופרדי, שיחות ומחשבות (תרגום: א.ל.
לודלאו, בת ירושלים: ספור מימי תחלת מרד המכבים (תרגם מאנגלית: א.ל.
לודלאו, אהבת גבורים: ספור מתקופת החשמונאים (תרגם: א"ל יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, 1943.
אנדרי מורואה, המשמנאים והמרזנאים (תרגם מצרפתית: א.ל.
קרל מיי, שודדי הערבה: ספור מחיי המתיישבים במערב הרחוק באמריקה (תרגם: א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, [תש"ח].
הברון מינכהאוזן, ספורי הפלאים לברון איש מינכהוזן (מעבדים לילדים ומתרגמים בידי א.ל.
הקטור מלו, בלי משפחה (מצרפתית בעיבוד קל: אברהם א.
עקביא ויעקב עדיני; ציורים: יעקב שילה), תל אביב: יזרעאל, תשכ"ה-1964.
יונתן סויפט, גוליבר בארצות הפלאות (תרגם: א.ל.
יעקבוביץ; הציורים: בינה גבירץ), תל אביב: יזרעאל, תשי"ב.
מיגל דה סרוואנטס, דון קישוט מספר לילדים (ציורים: בינה גבירץ; תרגם: א.א.
עקביא), תל אביב: יזרעאל, תשט"ו.
ל' פיליפסון, הגבור השבוי ברומא: ספור היסטורי (תרגום חפשי לעברית על ידי א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, [תרצ"-].
לודוויג פיליפסון, ירושלים וספרד: ספור היסטורי (עברית: א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, 1936.
פיליפסון, המרד האחרון: ספור מלחמות היהודים ברומאים בימי הלל השני הנשיא (תרגום חפשי לעברית על ידי א.ל.
יעקבוביץ), תל אביב: יזרעאל, [תרצ"ו].
לואי פנדלטון, באהלי אשור: ספור מימי המלחמה עם האשורים (עברית: א.ל.
פק, אגדות המזרח (תרגם מאנגלית: א.ל.
לאונהרד פרנק, טוב הוא האדם (תרגום: א.ל.
יעקבוביץ), ורשה: דפוס הצפירה, 1920.
לואיס קרול, עליסה בארץ הפלאות (קצר ותרגם מאנגלית: א"ל יעקבוביץ; מציר על ידי א' שרברק), יזרעאל, 1940.
סידני ריד, מעשה בסינג בן-חיל (תרגם א.א.
עקביה; הציורים: בינה גבירץ), תל אביב: י.
ג'ון רסקין, מלך נחל הזהב, או האחים השחורים: ספור אגדה (תרגם מאנגלית: א.א.
עקביא; ציר: צ'ארלס סטיוארט), תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ד.
ארתור שניצלר, מיתה: נובילה (תרגם מאשכנזית: א.ל.
יעקבוביץ), ורשה: א"י שטיבל, תרע"ט.
ארתור שניצלר, פרופסור ברנרדי: קומדיה בחמש מערכות, ורשה: א"י שטיבל, תרפ"ג-1922.
הייליגע שריפטען (כתבי הקדש), איבערזעצט פון א"ל יעקובוביץ, ורשה: [חמו"ל], תרס"ט.
אברהם בויאר (31 בינואר 1907 – 18 ביולי 1979) היה איש הפועל המזרחי, מראשי הציבור הדתי בתל אביב.
כיהן במשך שנים רבות כסגן ראש עיריית תל אביב, ותקופה קצרה כציר באספת הנבחרים.
אברהם בויאר נולד ב-1907 בגליציה למשפחה מחסידות רוז'ין.
היה בעל השכלה תורנית וכללית.
בשנת 1933 נישא לחנה בתו של הרב מנחם נחום ליברזון (מגזע רבי ליבער הגדול מבארדיטשוב) מיאס רבה של קלישקוביץ ומחשובי חסידי רוז'ין לאחר נישואיו עלה לארץ ישראל.
עם בואו ארצה החל בפעילות ציבורית במסגרת תנועת הפועל המזרחי.
היה חבר הוועד הפועל של הפועל המזרחי, וממייסדי לשכות העבודה בארץ.
חבר הנהלת המועצה הדתית בתל אביב.
משנת 1946 ועד פיזורה כיהן כחבר באספת הנבחרים הרביעית מטעם רשימת "תורה ועבודה (הפועל המזרחי)".
בשנת 1950 נבחר כחבר מועצת עיריית תל אביב, ומשנת 1955 כיהן כסגן ראש העירייה.
שימש כראש מפעלי המים העירוניים ויושב-ראש הוועדה לשירותים דתיים.
היה מראשי הציבור הדתי בתל אביב ונציגו הבכיר בעירייה במשך כשלושים שנה.
בתפקידו יזם וסייע בהקמת מבני דת בעיר והיה אחראי במידה רבה על שמירת הציביון הדתי בעיר.
למרות שהיה נציג הפועל המזרחי היה מקובל על כלל הציבור הדתי והחרדי בעיר.
שמר על אורח חיים חרדי והיה מקורב לרבנים ולאדמו"רים הרבים שהתגוררו בתל אביב בשנות החמישים והשישים.
נפטר בקיץ 1979, בגיל 72. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת-משתתפים.
אחר מותו הנציחה אותו עיריית תל אביב בקריאת רחוב על שמו, בשכונת רמת אביב ג'.
את בניו שלח לישיבות של הזרם החרדי.
בניו הם: הרב יהודה בויאר, מתלמידי החזון איש; הרב ירחמיאל בויאר, לשעבר ראש עיריית בני ברק; ונחום בויאר, איש ציבור חרדי בתל אביב.
אברהם אשור (מוסלי) (1942 – 2 באוקטובר 2010) היה תת-אלוף בחיל הים, בו שימש ראש מספן המודיעין, ראש מספן כוח האדם ונספח חיל הים בוושינגטון.
לאחר פרישתו לגמלאות היה מדריך טיסה אזרחי.
אביו סברי מוסלי, עלה לישראל מדמשק שבסוריה ואמו ציפורה מביירות שבלבנון, ויחד הקימו משפחה ביישוב קריית חרושת שלמרגלות טבעון.
אברהם היה הבכור מבין שבעה ילדים, שישה בנים ובת.
האב עבד כמנהל עבודה בסולל בונה והאם הייתה עקרת בית.
המשפחה עברה לקריית אליעזר שבחיפה ואברהם הצטרף לאגודת יורדי ים זבולון כחניך בהיותו כבן עשר.
מאגודת יורדי ים זבולון הובילה הדרך לבית הספר לקציני ים.
המלצת המורים שלא לשלוח אותו לבית הספר לקציני ים עכו שנחשב ברמה גבוהה, החדירה בו מוטיבציה להצליח ולהצטיין על מנת להעמידם על טעותם.
ואכן, לאחר לימודי הכנה עצמאיים במהלך כל החופש הגדול עמד בהצלחה במבחני הכניסה והתקבל לקבוצת הקדטים ללימודים בשנת 1956.
בבית הספר השקיע בלימודים והתבלט בקבוצת הקדטים כתלמיד טוב.
תקופת הלימודים כללה הפלגות בחיל הים וצי הסוחר.
בשנת 1960 סיים את בית הספר לקציני ים והתגייס עם כל המחזור, הישר לקורס הקצינים בבה"ד 1. בהמשך עבר לקורס חובלים מחזור ט' אותו סיים ב-1962 כמצטיין וקיבל את דרגותיו מראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
ב-1963 עבר קורס קציני הכולל גם קורס קציני קשר מתקדם שנלמד בבה"ד 7. כאן התבלט ברצונו לדעת ובעיקר לפרק ולעיתים גם להרכיב (לא תמיד בהצלחה) כל מכשיר קשר עד שיעבוד.
ניסיונות דומים, שלא תמיד צלחו, נוסו במקביל על המכשור בבית.
במהלך הקורס בינואר 1964 ארעה תאונת רכבת בה נפגע גם מוסלי, דבר שלא הפריע לו להושיט יד לפצועים האחרים ולקבל על כך תעודת הוקרה משר התחבורה.
ב-1964, התחתן אשור עם אורה לבית רוזנקרנץ ומיד לאחר מכן עברו השניים להתגורר באילת.
בשנים 1964 - 1965 פיקד על ספינת טורפדו באילת.
בשנת 1965 עבר לבה"ד חיל הים כמפקד קורס החובלים מחזור ט"ו, תפקיד בו שימש עד שנת 1968.
ב-1966 נולד בנו הבכור, אמיר.
ב-1967 התחמם הגבול עם מצרים ונאצר הכריז על סגירת מצרי טיראן לשיט ישראלי.
אשור התנדב, עם קבוצה של אנשי מילואים בפיקודו של אל"ם מנחם כהן, לעבור מול עיני המצרים באוניית סוחר.
שם הספינה היה "דולפין" והדגם של ספינה זו מוצג עד היום באילת מול הנמל.
המלחמה פרצה לפני שהספינה יצאה לדרך ו"דולפין" וצוותה היו הראשונים לחצות את המצרים הפתוחים.
ב-1968 אשור היה בין הצוותים הראשונים שנשלחו לקבל את ספינות הסער בשרבור.
במהלך שהותו שם נולדה בתו, אסנת.
אשור מילא תפקיד ק' גנ"ק בספינת הטילים השלישית "אח"י מזנק" בפיקודו של צבי גבעתי, שהגיעה לישראל ביוני 1968. מאוחר יותר התמנה למפקדה של אותה הספינה עד 1971.
בתום הפיקוד על הסטי"ל שירת במשך שנתיים כקצין תכנון קשר במחלקת מבצעים לרבות במלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה, בשנת 1974, קיבל את הפיקוד על אח"י רומח (סער 4) והשיק אותה למים.
בנוסף לפיקוד על הספינה פיקד גם על פלגה 41 והועלה לדרגת סא"ל.
בהפלגת בציר ענבים פיקד על שתי הספינות: אח"י רומח (סער 4) ואח"י כידון (סער 4), שהקיפו את אפריקה והגיעו לאילת.
בשנת 1975 נכנס אשור לתחום המודיעין ונעשה עוזר לראש מספן המודיעין, תא"ל אלי לוי.
ביולי 1976 הביא לידי ביטוי את מומחיותו לקשר מבצעי כשהקים את מערך הקשר ל במטוס הבואינג בעת מבצע יונתן לחילוץ חטופי המטוס באנטבה.
ותיפקד כקצין הקשר המוטס של מבצע אנטבה.
בשנים 1976–1979 היה מדריך ראשי בקורס פיקוד ומטה זרוע הים.
בשנים 1979–1982 פיקד על בסיס אשדוד של חיל הים.
לאחר מאבק ממושך בצמרת חיל-הים, זכה הבסיס לראשונה בקליטת פלגת ספינות טילים שיועדו ל.
הנחתות של חיל הים ואוניות האם נמצאו תחת כנפי מפקד בסיס אשדוד.
אשור היה המנחה המקצועי בחיל הים לנושאים אלה.
ב-10 בדצמבר 1980, בסערה קשה, התקבלה פקודה ממפקד חיל הים, להוציא את אח"י מעוז מבסיס אשדוד לים, כדי לסייע בחילוץ עובדים שנתקעו על הדוברות בנמל חדרה.
אשור ניסה לבטל את הפקודה אך מחוסר תקשורת עם מפקד חיל הים לא הצליח.
הוא הצטרף אל מפקד אח"י מעוז, רס"ן יגאל בר יוסף, באומרו אח"י מעוז ספגה נזקים מייד ביציאה ומפקדה במפגן ימאות, הצליח להכניסה חזרה לנמל אשדוד.
במלחמת לבנון מונה אשור למפקד הכוחות הימיים ופיקד על מבצעי הנחיתה.
שר הביטחון אריק שרון ציין ב-14 ביוני 1982 לשבח את חיל הים ומנוסח הדברים עולה כי את הצל"ש הביאו הנחתות ואשור כמפקד ההנחתה.
בנוסף להכנת הנחתות הישנות לרמה שתאפשר את הביצוע, עמדו לפני מפקד הכוח הימי בעיות שעליהן נדרש אשור להחליט בים.
עד לפני הביצוע ממש דרש הכוח היבשתי שתי אפשרויות להנחתה.
הנחתת כוחות באמצעים שעמדו לחיל הים חייבה חוף תלול יחסית ונקי ממכשולים.
רצועת החוף שנבדקה מדרום לצידון, הידועה כחוף הזהראני הייתה נוחה מבחינת השיפוע אך מוקפת חגורות סלעים תת-מימיים בעומק 2–3 מטר.
בעומק זה עלולים המדחפים לפגוע בסלעים ולהישבר.
מצב שימנע אפשרות של נחיתה בלילה.
בחוף הרחוק יותר מצפון לצידון נמצאה רצועת החפה אפשרית רק כשבוע לפני הנחיתה, חוף האוולי.
למרות הודעת מפקד הנחתות מייק אלדר על הסיכון הרב בהחפה בזהרני יצא כוח הנחיתה לים כאשר שתי האפשרויות על הפרק והזהרני קרוב יותר מהאוולי כך שקיבל עדיפות.
אשור הבין יותר מכולם את המצב וכמפקד כוח הנחיתה העדיף לשכנע את מפקד האוגדה עמוס ירון במהלך השיט ולא להתעמת עם מפקד חיל הים בחוף.
ואכן במהלך השיוט השתכנע ירון והנחיתה באוולי נעשתה בהצלחה.
החלטה חשובה נוספת לקח אשור למחרת כאשר החליט להנחית את הסבב השני באור יום.
מתוך היענות לצרכים של האוגדה אף על פי שלא שותקו מקורות הירי שהפגיזו את חוף הנחיתה.
תעבורת הקשר ממפקד חיל הים השאירה את ההחלטה בידי אשור.
הנחיתה התקיימה בשעה 14:00. התותחים של המחבלים ירו.
הנפילות היו קרובות אך לא היו פגיעות.
שעתיים מאוחר יותר הגיעה הנחתת הגדולה אח"י בת שבע והתהליך חזר על עצמו.
גם הפעם לא היו פגיעות מאש המחבלים.
בשנים 1983–1985 היה אשור ראש מספן המודיעין במפקדת חיל הים והועלה לדרגת תא"ל.
לתפקיד זה תחומי אחריות מגוונים ובמהלך התפקיד עמד בקשר עם מקביליו בחיל הים המצרי.
בסיום תפקיד מפקד בסיס אשדוד, 1982, נשלח עם משפחתו למכללת הצי של ארצות הברית בניופורט לקורס פיקוד ימי במהלך הקורס רכש תואר M.A בניהול.
בנוסף ללימודים במכללה, גילה את תחביב הטיסה והוסמך כטייס במטוסים קלים.
מאוחר יותר עשה תחביב זה למקצוע ונעשה מדריך טייס אזרחי.
בשנים 1987–1990 היה נספח חיל הים בוושינגטון וקידם את הקשרים הטובים של חיל הים וישראל בארצות הברית.
במפגש מפקדים לרגל 30 שנה למלחמת לבנון הראשונה נמסרה תעודת ההוקרה למשפחתו ממפקד חיל הים רם רוטברג, לציון פעולותיו כמפקד הימי של מבצעי הנחיתה בזירה הימית במלחמת לבנון.
גאוותו הגדולה של אשור הייתה על כי במהלך כל שירותו הצבאי החזיר את כל פקודיו בשלום לביתם.
תואר BA בהיסטוריה של המזרח התיכון ובגאוגרפיה.
תואר MA בניהול ממכללת הצי של ארצות הברית בניופורט (1983).
עיסוקו העיקרי היה בהדרכת טיס למטוסים קלים.
את הכשרתו הראשונית רכש בארצות הברית ובהמשך הוסמך כמדריך טיסה בישראל.
ייצג בישראל את חברת David Clark שעוסקת בתחום אוזניות למערכות הקשר במטוסים ובנוסף עסק בשיווק מוצרים אקולוגיים המסייעים לכיבוי אש וניקוי מים.
מפקד חיל הים עמי אילון אשר יזם את פרס מפקד חיל הים לחשיבה יוצרת מינה את אשור כחבר בצוות זה.
אשור מילא את התפקיד במשך 8 שנים.
כאיש ים אהב להפליג בכל עת ביאכטה המשפחתית הנקראת כיום על שמו.
את תחביבו השני - טיסה - הפך למקצוע לאחר תום שירותו הצבאי.
אחת האהבות הגדולות ביותר שלו הייתה המוזיקה היוונית והוא הדביק את כל הסובבים אותו באהבה זו.
לאחר מחלתו ולמרות עיוורונו, רכש תחביב נוסף - נגינה בבוזוקי.
בשנת 2006 אובחן אשור כחולה סרטן המוח, מחלה אשר הובילה לעיוורונו.
במהלך מחלתו הוכר כנכה צה"ל.
הוא נלחם במחלה באומץ לב ובאופטימיות רבה והאמין שיוכל לה, עודד את הסובבים אותו ולא מנע מעצמו להשתתף באף אירוע.
הוא לא עשה לעצמו הנחות ואף המשיך לתקן אוזניות טייס על אף מצבו.
אשור נפטר ב-2 באוקטובר 2010 ונקבר בחלקת הימאים בבית הקברות עין כרמל לצלילי מוזיקה יוונית שאהב ומטס כבוד של שישה מתלמידיו עובר מעל הקבר.
השאיר אחריו את אשתו אורה, בנו הבכור ד"ר אמיר שעוסק בחקר גניזת קהיר באוניברסיטת קיימברידג'.
בתו ד"ר אסנת חוקרת מחלת הסרטן ובתו הצעירה נעמה בעלת תפקיד בכיר במשרד להגנת הסביבה.
זכרו של תא"ל אשור מועלה בשיוט שנתי הנערך בחודש ספטמבר על ידי אגודת יורדי ים זבולון בחיפה.
בשיוט משתתפות סירות מדגמים שונים של האגודות הימיות ובית הספר לקציני ים.
כמו כן משתתפת בשיוט סירת "סנונית" אשר נתרמה לאגודת זבולון על ידי משפחתו ונושאת את כינויו "מוסלי" (שם משפחתו המקורי).
הרב אברהם הכהן בהר"ן (כ' בניסן תרצ"ה, 23 באפריל 1935 – כ"ט באלול תשנ"ה, 24 בספטמבר 1995) היה איש חינוך ואיש הגות דתי, ראש אולפנת כפר פינס ואולפנת הרב בהר"ן.
נולד בשכונת שערי חסד בירושלים לרב נחום כהן-לוין, בן הרב אברהם כהן-לוין שהיה חתנו של הרב דוד בהר"ן.
אביו שימש ראש המנקרים בירושלים וחיבר את הספרים "תורת הניקור" ו"גבולות הראשונים על עבודת הניקור".
לצורך פרנסתו נסע לאמריקה כדי לשווק את ספריו.
האם, רחל מלכה, עסקה למחייתם במכירת שמרים.
בילדותו למד בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים, ולאחר מכן בישיבת חברון.
הוסמך לרבנות על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בתקופת שלטון המנדט הבריטי התגייס לאצ"ל.
בשנת תשט"ו, בהיותו בן עשרים, נסע ללמוד בישיבת לייקווד בניו ג'רזי, ולאחר מכן בישיבת רבנו חיים ברלין, שם התקרב לראש הישיבה הרב יצחק הוטנר.
לאחר שבע שנות לימוד בארצות הברית נישא, בשנת תשכ"ב, למרים סמסון, שבאה מבית חרדי ציוני בארצות הברית.
בשנת תשכ"ה פגש בניו יורק את הרב משה צבי נריה, שחיפש ראש אולפנה לאולפנת כפר פינס, והציע לרב בהר"ן את התפקיד.
בתחילה סירב הרב בהר"ן, אולם במצוות רבו הרב הוטנר ניאות לקבל את התפקיד.
כיהן בתפקיד במשך 15 שנה, עד שנת תש"מ.
לאחר שפרש מתפקידו הקים אולפנה חדשה הנושאת את שמו – "אולפנת הרב בהר"ן".
בתחילה שכנה האולפנה בהרצליה, לאחר מכן עברה לכפר סבא ולאחר כעשר שנים עברה למשכנה הנוכחי בכפר אליהו בגדרה.
נפטר לאחר מחלה בכ"ט באלול תשנ"ה, בגיל 60. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
אשתו, מרים בהר"ן, נפטרה בכ"ד באדר א' ה'תשע"ט, ונקברה אף היא בהר המנוחות.
לרב אברהם בהר"ן הייתה חיבה גדולה לארץ ישראל והוא הטיף להכנה לגאולה.
ככהן הוא הכין עצמו לרגע שבו יצטרך לשרת בבית המקדש.
לאחר חתימת הסכמי קמפ דייוויד שבהם התחייבה ישראל למסירת חבל סיני למצרים, העביר חלק מבנות האולפנה ליישוב חצר אדר לאות הזדהות עם תושבי פתחת רפיח.
הוא היה נוסע אל התלמידות פעם בשבוע ומעביר להן שיעור בספר קול התור של רבי הלל משקלוב.
רבי אברהם ביבאגו (נפטר לפני 1489; נכתב גם ביבגו וביבג'ו וביבאג' וביבאש וביבץ) היה מחכמי ספרד בדור הגירוש, רב ופילוסוף יהודי בקטלוניה במאה ה-15.
תחילה התגורר בעיר אושקה, ושם חיבר בצעירותו בשנת ר"ו 1446 פירוש על ספרו של אריסטו "האנליטיקה שבדיעבד"; בספרו הזה מופיע התייחסות לאשתו ולילדיו.
ובשנת רכ"ה 1465 השתתף בגיור והברית מילה של אנוס שחזר ליהדות בפומבי לפני חכמי המקום באושקה, ובראשם היה ביבאגו ואחיו הרופא.
ביבאגו עמד בראש ישיבה בסרגוסה שבאראגון ב-1471.
היה מבאי בית המלך חואן השני במלכות אראגון, והשתתף שם בוויכוחים עם נציגי הכנסייה הקתולית לפני המלך, וכה מספר:
ספריו העיקרים הם פירוש לפירוש של אבן רושד למטפיזיקה של אריסטו וספרו הפילוסופי המרכזי, "דרך אמונה".
ביבאגו גם כתב את הספרים "עץ חיים" ו"זה ינחמנו".
בספר "דרך אמונה" רבי אברהם ביבאגו מציג גישה פילוסופית מתונה שמאמצת מושגי יסוד אריסטוטליים ומבססת בעזרתם תפיסה שמרנית ליהדות.
דוגמה בולטת לכך היא תפיסתו לאמונה שעל שמה נקרא הספר "דרך אמונה" - הוא מאמץ מאריסטו את התפיסה שהשלמות השכלית מביאה את האדם לעולם הבא והיא פסגת ההישגים האנושיים, אך בניגוד לאריסטו הוא רואה באמונה בתורת ישראל את השלמות העליונה של השכל ולא במחקר עיוני-ביקורתי.
ספר דרך אמונה (הנקרא גם דרך אמונה הגדול) זכה לפרסום רב מיד עם צאתו לאור, והוא מצוטט על ידי דרשני התקופה פעמים רבות, פעמים רבות שלא בשמו.
בין המצטטים אותו רבי יצחק עראמה, רבי יצחק אברבנאל, רבי יעקב בן חביב, רבי מאיר אבן גבאי, רבי יוסף איש רוסהיים, רבי שלמה אלקבץ, רבי יצחק אדרבי, רבי ישראל קוריאל, רבי יהודה מוסקאטו, רבי משה מאט, רבי ישעיה הלוי הורוביץ, רבי יוסף שלמה דלמדיגו, רבי יאיר חיים בכרך ועוד.
רבי שמואל יפה אשכנזי מעתיק יותר ממאה פעמים מספרו "דרך אמונה" בספריו, בהם "יפה תואר" על מדרש רבה, ודן בדבריו.
רבי יצחק עראמה לא הזכיר בפירוש את "דרך אמונה" באף אחד מספריו, אבל העתיק פעמים רבות קטעים מהספר, ובאחד המקומות כתב על הרב ביבאגו: .
גם אברבנאל שאב הרבה מספרו, אולם לא הזכיר אותו בפירוש.
רבי יעקב בן חביב כתב עליו: .
דבריו של ביבאגו בזכות שילובה של חכמת התורה עם חכמת השכל ומורשתה של הפילוסופיה, עמדו כעבור דור אחד במרכז מתקפתו האנטי-פילוסופית של ספר 'עבודת הקודש' (חלק ג, טז ואילך) של הרב מאיר אבן גבאי, אחד מספרי המבוא החשובים והמשפיעים לתורת הקבלה.
אחיו הרופא, יצחק, הוצא להורג באינקוויזיציה באושקה, בשנת רמ"ט, 1489.
רק שניים מתוך כתביו של ביבג'ו ראו אור בדפוס.
שניהם ראו אור לראשונה בתקופת הרנסאנס במרכזי הדפוס היהודיים שקמו באימפריה העות'מאנית לאחר גירוש ספרד, זמן קצר יחסית לאחר פטירתו.
ספרו המרכזי "דרך אמונה" יצא לאור לראשונה בקושטא (קונסטנטינופול) בשנת 1521. שנה לאחר מכן, בשנת 1522, יצא לאור בסלוניקי ספרו "זה ינחמנו".
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצאו לאור שני מהדורות צילום של מהדורת דפוס ראשון של "דרך אמונה".
בשנת 1978 פרסם מוסד ביאליק קטעים נבחרים מ"דרך אמונה" בעריכתה של פרופ' חוה פרנקל-גולדשמידט.
בשנת 2025 ראתה אור מהדורה המדעית של המאמר הראשון של "דרך אמונה" בעריכתו של דניאל לוין.
אברהם אֶרלַנגֶר היה מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ במאה ה-19 וראש הקהילה היהודית האורתודוקסית בלוצרן.
אבי משפחת ארלנגר בשווייץ ובישראל, שהעמידה רבנים ואישי ציבור רבים.
נולד בעיירה גיילינגן שבבאדן, גרמניה, לשמעון ורייל ארלנגר.
בשנת 1870, בהיותו בן 17, נפטרו הוריו בזה אחר זה.
הוא עבר לעיר וירצבורג, שם התקרב לרב העיר הרב יצחק דב במברגר, אשר הייתה לו השפעה מכרעת על חייו.
כעבור זמן עבר ללוצרן והקים יחד עם אחיו הבכור איזידור את בית המסחר "האחים ארלנגר".
הקהילה היהודית בלוצרן נוסדה בשנת 1867, אולם עד בואו של ארלנגר לא היו חיי קהילה יהודיים בעיר.
בכל רחבי לוצרן התגוררו עד אז כעשרים משפחות יהודיות בלבד ולא היו להם שירותי דת.
ארלנגר דאג לכל צורכי הדת.
בכל העיר לא היה מקווה, וארלנגר הקים על חשבונו מקווה ששימש את יהודי האזור.
מקווה זה היה מהיחידים בשווייץ, ובמשך למעלה מארבעים שנה היה היחידי בלוצרן.
הוא רכש צמר גולמי כדי לטוות ממנו פתילים לציצית עבור יהודי העיר.
בחצר ביתו הוא בנה את הסוכה היחידה בעיר וכל חברי הקהילה השתמשו בסוכתו בתקופת חג הסוכות.
רק בתחילה המאה ה-20 הוחל לבנות סוכות נוספות בעיר.
בשנת 1876 נישא לברטה הרץ, בת למשפחה יהודית ידועה מהעיר האל.
בשנת 1877, עוד לפני שנולדו להם ילדים משלהם, אימצו בני הזוג ארלנגר ילד יתום.
במהלך השנים נולדו לבני הזוג ארלנגר 15 ילדים – תופעה נדירה באותה תקופה.
שניים מבניו נפטרו בגיל צעיר.
לימים הם אימצו ילד יתום נוסף – רוברט גוגנהיים.
ארלנגר שמר על אורח חיים אורתודוקסי מוקפד, והעניק חינוך ברוח זה לכל ילדיו.
לא התיר לאישה נשואה לשבת ליד שולחנו ללא כיסוי ראש.
ארלנגר יזם את הקמת בית הכנסת הגדול החדש בלוצרן, ששימש מרכז הקהילה היהודית בעיר.
במשך למעלה מארבעים שנה כיהן נשיא החברה קדישא בעיר.
ביתו היה מרכז הכנסת אורחים לתיירים, אישי ציבור רמי מעלה, רבנים וקציני צבא, וכן סטודנטים מהאוניברסיטאות בברן ובציריך.
בין אורחיו היו הכתב סופר והברון רוטשילד.
תמך בישיבות ובעניי ארץ ישראל, וכמו כן גייס כספים למען בית החולים שערי צדק.
היה ממייסדי "הארגון החופשי של היהדות האורתודוקסית" שטיפל בענייניה של היהדות האורתודוקסית בשווייץ.
בשנות מלחמת העולם הראשונה הצליח להשיג היתר שחיטה, למרות החוק השווייצרי האוסר שחיטה.
לקראת סוף המלחמה נפטרה אשתו ממגפת השפעת.
בשנת 1913 הוכתר בתואר "חבר", ולרגל יום הולדתו השבעים הוכתר בתואר "מורנו" על ידי רבני גרמניה, הונגריה ורומניה, לאות הוקרה על פועלו.
על פי צוואתו חולקו לפני הקבורה כפדיון נפש 248 פרנקים לעניי לוצרן (כמניין שמו "אברהם").
לאחר פטירתו פורסמו עליו מאמרי הערכה בעיתון "דער איזראעליט".
בין השאר נכתב: "הלך מאיתנו מנהיג, לא רק מנהיג של יהדות שווייץ, אלא של האורתודוקסיה המערב-אירופאית כולה...
לא נגזים אם נאמר שאברהם ארלנגר סימל את החיים היהודיים של שווייץ, ושל קהילת לוצרן.
הרי בעצם היה המייסד, ובמשך עשרות שנים גם המנהיג של קהילתו".
בעקבות היסודות שהעמיד התפתחה הקהילה היהודית בלוצרן, ועם השנים נוסדו בה מוסדות תורניים מפורסמים: ישיבת לוצרן, סמינר בית יעקב, תלמוד תורה לבנים ובית יעקב לבנות.
היה נשוי לברטה (לבית הרץ), ולהם חמישה עשר ילדים:
היה בעל מפעלי טקסטיל בלוצרן.
ייסד את "הארגון לקידום בתי הארחה יהודיים" והיה יו"ר הסניף השווייצרי.
ד"ר משה יהושע ארלנגר (1883 – 1963) - רופא עיניים, עלה לארץ ישראל והיה רופא העיניים בירושלים.
נשלח על ידי חברת עזרה הגרמנית, חזר לשווייץ כעבור שנתיים.
רבקה - אשת ד"ר יחיאל מיכל הלוי אשר.
עד שנת 1925 עבד בעסק המשפחתי ולאחר מכן הקים עסק עצמאי.
היה מהנדיבים הראשונים של ישיבת לוצרן.
חנה - נישאה ליהודה (ליאופולד) שוואב.
בנה הרב שמעון שוואב רב קהל עדת ישורון בוושינגטון הייטס.
בנה הרב משה שוואב משגיח ישיבת גייסטהד
בנה הרב מרדכי שוואב 'הצדיק ממונסי'.
יצחק (סאקי) – התגורר בלוצרן ובז'נבה.
נישא לרבקה לבית פרנטרוג מפיורדא.
נפתלי – הקים את מפעל "ארלנגר הבן" לטקסטיל.
נישא ליולי (יולכן; שמה העברי: ירוחם) לבית וולף, בתו של הבנקאי משה ס.
שמשון רפאל – נישא לטויבא (ארמה) וורשנר ונולדו להם אחד עשר ילדים.
השתתף בכנסייה הגדולה כנציג אגודת ישראל בשווייץ.
נישא בשנית לתאה (גיטל) פרניך.
בנו הרב אברהם ארלנגר מראשי ישיבת קול תורה.
בנו הרב עקיבא אביו של הרב אברהם ארלנגר ראש ישיבת נחלת שלמה.
וסבו של משה ארלנגר שדרן ברדיו קול ברמה.
יוסף – נהרג בתאונת דרכים בשנת 1925, בגיל 34. ייסד את "קרן עזרה יהודית של שווייץ", את ה"משרד מרכזי לעניינים יהודיים" וכן את "הנוער האגודאי" בלוצרן.
השתתף בכנסייה הגדולה הראשונה בשנת 1923 בווינה.
גיטל (קרולין) – אחרונת ילדי אברהם ארלנגר.
נפטרה בשנת 1979 ונקברה ליד הוריה.
אהרן – נפטר זמן קצר לאחר לידתו.
תרצה – אשת ד"ר בנימין (וילי) הופמן.
השתתף עם יוסף ארלנגר בכנסייה הגדולה בווינה.
מרים – אשת אהרן (הארי) גודמן, מראשי אגודת ישראל בבריטניה.
הרב אברהם הלוי בינג ידוע גם בתור מורנו רבי אברהם סג"ל בינגא (ה'תקי"ב, 1752, פרנקפורט – ה' באדר ה'תר"א, 26 בפברואר 1841, הכברג-וירצבורג).
היה מגדולי רבני יהדות גרמניה במאות ה-18 וה-19, רבה של מדינת וירצבורג בחבל פרנקוניה שבממלכת בוואריה.
מרא דאתרא, אב"ד, פוסק וראש ישיבה.
מתנגד נחרץ למשכילים הקיצונים ולרפורמים.
על תלמידיו נמנו רוב רבני נסיכויות גרמניה באזור מזרח הריין במאה ה-19. ומהם אף שימשו ברבנות ברחבי אירופה, ומראשי היישוב הישן בארץ ישראל.
נולד בפרנקפורט דמיין בשנת תקי"ב 1752 לרבי אנוש הלוי סג"ל בינג.
עוד בנעוריו נחשב כעילוי מבריק וזכה להערכה רבה מרבני עירו.
ייתכן שבתחילה למד תורה מפי רבה של העיר רבי אברהם אביש מליסא, אולם את עיקר לימודו עשה בצילו של המקובל רבי נתן אדלר, בו ראה את רבו המובהק.
גם שם תפס רבי אברהם מקום של כבוד ונחשב בקרב לומדי הישיבה ומדפיסי ספרי רבו, כ"אחד המיוחד מתלמידי רבנו".
אופנבך - בשנת תקכ"ט (1769) בגיל 17 התמנה לרב בית המדרש (Klaus-Rabbiner) בעיר אופנבך הצמודה לפרנקפורט, שם לימד תורה במשך תשע שנים, ונשא ונתן בהלכה עם חכמי פרנקפורט.
פרנקפורט – בהערכתם הגדולה של רבני קהילת פרנקפורט אליו, השיבה אותו הקהילה בחזרה אל עיר הולדתו בשנת תקל"ח (1778), ומינתה אותו לר"מ בישיבה ודיין בבית דינו של בעל ה"הפלאה" רבי פנחס הלוי איש הורוביץ, וזאת בגיל 26 בלבד.
אז החלו להסתופף סביבו ראשוני תלמידיו ושמו התפרסם ברחבי העולם התורני.
באותה תקופה המשיך לקבל תורה בבית רבו רבי נתן אדלר ואז התיידד עם החת"ם סופר שהיה צעיר ממנו בכעשר שנים.
חברות זו נשארה עד סוף ימיהם, והחת"ם סופר מביאו הרבה בתשובותיו ובחידושיו ובמכתביהם הם מכנים זה את זה "חברי".
אם כי, החת"ם סופר ראה בו את אחד מרבותיו.
מדינת וירצבורג – בחבל פרנקוניה שבממלכת בוואריה.
באמצע המאה ה-16 ציווה הקיסר פרדיננד הראשון על גירוש יהודי העיר וירצבורג.
מרגע החלת הצו, נאסר על היהודים להתגורר בתחומי העיר, אם כי הותר להם להתגורר בפרבריה.
בשנת תקנ"ו (1796), נבחר הרב בינג לשמש כרב הראשי ואב"ד של המדינה, שמנתה למעלה ממאה יישובים וקהילות.
בתקופה ההיא דנו בתי הדין הרבניים שברחבי האימפריה הרומית הקדושה בכל הסוגיות המשפטיות בתוככי הקהילה היהודית כולל דיני ממונות.
ידיו של הרב ובית דינו היו מלאות עבודה, ופסיקותיו עשו להן שם גם בקרב הקהילייה המשפטית הכללית והשלטונות, שאף שיגרו אליו מכתבי הערכה על טיב פסקיו.
כעבור שלוש שנים ממינויו כאב"ד, העניק בית המשפט העליון של המדינה הכרה רשמית לכל פסיקותיו של בית הדין בהיידינגספלד למפרע, ומכאן ולהבא.
בשנת 1803 בוטל שלטון הכמורה, והעיר סופחה לממלכת בוואריה.
ב-1805 התמנה הנסיך הבוחר מקסימיליאן יוסף ה-1 למלך בוואריה.
כחלק מרוחות הקידמה קיבל ספק הצבא של המלך, משה הירש, היתר ישיבה בעיר.
בעידודו של דיקן אוניברסיטת וירצבורג, שתמך בשוויון זכויות ליהודים, קבע המלך מדיניות פרו-יהודית, ואט אט, לראשונה מאז ימי הביניים, התחדש היישוב היהודי בווירצבורג.
ב-1808 כבר מנתה הקהילה מספר רב של יהודי חסות ויהודי חצר, ובהדרגה ניתן היתר לכלל היהודים להתגורר בעיר.
בעקבות חידוש היישוב היהודי בעיר, הגיש הרב בינג בחודש יולי 1811 בקשה אל הנסיך הגדול, שנהיה מלך בוואריה, להעביר את מושב רבנות מדינת ווירצבורג מהיידינגספלד לעיר הבירה וירצבורג.
ב-23 בספטמבר 1813 (כ"ח באלול ה'תקע"ג), הוא פנה בשנית למלך וכשלושה שבועות לאחר מכן, ב-14 באוקטובר (כ' בתשרי ה'תקע"ד) בעיצומו של חג הסוכות, הוענק לו היתר הישיבה בעיר.
כעבור כעשרה חודשים בי"ז באב (3 בספטמבר 1814) עבר להתגורר בעיר והעביר את לשכת הרבנות הראשית אליה.
תחת הנהגתו שגשגה הקהילה, ונפתחו בה ישיבה, תלמוד תורה, בית כנסת, וב-1828 כבר היו בעיר עוד שני בתי מדרש ושבעה בתי כנסת בבתים פרטיים.
זמן נישואיו לוטה בערפל, הוא נישא ככל הנראה בתקופת אופנבאך, לחוה אווה לבית מאנדעל מפרנקפורט.
ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
הרב יששכר בער – נולד בפרנקפורט, משורר ומתרגם.
כתב את התרגום הגרמני-אשכנזי למוסף של יום הכיפורים במחזור רדלהיים (תק"ס – 1800), וסייע לרב וולף היידנהיים בעריכתו.
את הערותיו שם חתם בכינוי; בב"א.
בשנת תקפ"א (1821), פרסם בווירצבורג את הספר "דודאי יששכר", המכיל שירים, מזמורים וביאור אשכנזי לשיר השירים.
נכדיו, אדולף ואיגנץ בינג , היו תעשיינים ידועים בגרמניה ובעליה של חברת הצעצועים 'בינג'
ר' ברוך בנדט – נולד בפרנקפורט, היה סוחר בעיר מרקטהיידנפלד, שבפרנקוניה התיכונה.
בנו ר' שלמה היה סוחר עורות מצליח בווירצבורג.
שני בניו נישאו לשתי אחיות.
מסופר; כי בשובו מחתונתו של הבן הצעיר, נפל הרב בינג מן הכרכרה וידו נמחצה.
על כך הגיב הוא בהומור: "זוהי סטירת לחי מרבי יהודה החסיד" - שהורה בצוואתו; ששני אחים לא יישאו שתי אחיות.
רגינה – נולדה בהיידינגספלד בשנת 1796, אולם לאחר שלקתה במחלה קשה שריתקה אותה למיטתה למשך כחמש שנים, נפטרה בעודה בת 22 בבית החולים בווירצבורג בשנת 1818.
לא ידוע מתי התאלמן מרעייתו הראשונה, אך בווירצבורג כבר חי עם הרבנית חנה, שהייתה אהודה מאוד על בנות הקהילה ונשות תלמידי בעלה.
היא נפטרה בי"ז בכסלו ה'תרט"ו (8 בדצמבר 1854), ונקברה לא הרחק מבעלה, בבית העלמין בהוכברג פרבר וירצבורג, ועל מצבתה נחקקו תוארי כבוד רבים.
בשנת תקצ"ו (1836) זימנה ממשלת בוואריה לעיר וירצבורג רבנים ואנשי ציבור מרוב קהילות פרנקוניה התחתית על מנת לדון בשאלת האמנציפציה של היהודים.
עקב מצבו הבריאותי הרופף נבצר מהרב בינג להשתתף באספה והוא ביקש את הרב יצחק דב במברגר למלא את מקומו ואף הנחה אותו מניסיונו בדרכי המאבק מול פורקי העול למיניהם.
הרב נתן מרקוס אדלר – רבה הראשי של האימפריה הבריטית, בעל "נתינה לגר".
הרב יעקב אטלינגר – אב"ד אלטונה, בעל "ערוך לנר".
הרב יצחק דב הלוי במברגר – ממשיכו ברבנות וירצבורג.
לא נמנה עם תלמידי הישיבה, אך עשה אצלו שימוש חכמים ולמד ממנו את דרכי הרבנות והפסיקה.
הרב אליעזר ברגמן – ממייסדי כולל הו"ד ומבוני היישוב הישן בירושלים.
הרב יצחק ברנייס – נודע כ"חכם ברנייס" - אב"ד המבורג.
השניים היו רבותיהם של רש"ר הירש והרב עזריאל הילדסהיימר.
הרב יעקב לוונשטיין – רב המחוז בבאדן.
הרב ד"ר יעקב רוזנברג – שימש רב ואב"ד בערים דיסלדורף, ופולדא שבגרמניה, ובמחוז חרונינגן בהולנד.
הרב יהוסף שוורץ – בעל "תבואות הארץ", פוסק חשוב במצוות התלויות בארץ, ממייסדי כולל הו"ד ומראשוני חוקרי ארץ ישראל בעת החדשה.
הרב אברהם ארלנגר (ו' בטבת ה'תרצ"ב, 16 בדצמבר 1931 – ה' בחשוון ה'תשפ"ב, 11 באוקטובר 2021) היה מראשי ישיבת קול תורה בירושלים ומחבר סדרת הספרים "ברכת אברהם".
נולד בלוצרן שבשווייץ, לרב שמשון רפאל ארלנגר, בנו של אברהם ארלנגר מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ.
אחיו הוא המקובל הרב חיים אריה ארלנגר.
היה נשוי למרים, בת הרב חיים יוסף יעקבוביץ, (נפטר בז' באב ה'תשט"ז), שהיה ר"מ בישיבת פרנקפורט.
עם עלייתו של חמיו ארצה, בשנת תרצ"ד, החל חמיו לכהן כר"מ בישיבת קול תורה.
היה מתלמידיו הראשונים של רבי יוסף דב סולובייצ'יק, ולמד גם אצל אביו הרב יצחק זאב סולובייצ'יק.
לאחר מות חמיו, התמנה בראשית שנת תשי"ז כאחד מראשי ישיבת קול תורה והעביר בה שיעורים במשך עשרות שנים.
בהגיעו לגיל שבעים פרש (שלא כמקובל בישיבות במגזר החרדי), על מנת לעסוק במסכתות הש"ס שאינן בסדר הלימודים הישיבתי.
לאחר פרישתו הוציא לאור את ספריו על מסכת שבת ומסכת מגילה.
על אף פרישתו, שמר הרב ארלנגר על קשר עם הישיבה והמשיך למסור בה שיחות מוסר לקבוצות קטנות ("ועדים") מדי שבועיים ולקראת החגים, וכן הרצה מחידושיו לפני קבוצות בחורים שבאו לביתו.
בלילות שבת העביר שיחות מוסר בישיבת קמניץ הסמוכה למקום מגוריו.
אחת לתקופה מסר שיחות בישיבת מיר.
בתשע"ח נפטרה בתו דינה ברענדל, אשת הרב שמעון פרג.
נפטר בה' בחשון ה'תשפ"ב, ונקבר בחלקת הרבנים החדשה (חלקה יט) בהר המנוחות.
בח' בתשרי ה'תשפ"ד נפטרה אלמנתו הרבנית מרים.
גיסיו הם הרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, הרב אורי שרגא קלרמן, הרב אברהם עמרם קוך (שכונה 'הצדיק מחיפה') והרב צבי ובר.
דודו הוא רופא העיניים הד"ר משה יהושע ארלנגר, שהיה רופא העיניים היהודי הראשון בארץ ישראל.
הרב יצחק זאב - ראש ישיבת 'מדרש יחיאל' ביתר עילית, כיהן בעבר כראש ישיבת 'תורת אבות' הספרדית ברכסים, ראש ישיבת כתר תורה וכר"מ בישיבת קול תורה לצעירים
הרב חיים יוסף - ר"מ בישיבת משכן ישראל
הרב אליהו - מראשי ישיבת נועם התלמוד
חתנו הרב שמעון פרג - משמש כר"מ בישיבת מיר
חתנו הרב רפאל שווב - משמש כר"מ בישיבת כנסת יצחק (מודיעין עילית)
הרב ארלנגר הוא מחבר סדרת הספרים ברכת אברהם על מסכתות רבות מהש"ס.
מדי תקופה נהג להוציא מהדורה חדשה של ספריו, כשכל מהדורה שונה באופן ניכר מקודמותיה.
כבר בחייו התקבלו ספריו במעמד דומה לזה של חיבורי גדולי האחרונים.
הרב ארלנגר הוא גם מחברם של ספרי מוסר דוגמת ספר מאור השער על שערי תשובה לרבינו יונה, וספר מאור המסילה על מסילת ישרים, וכן ברכת אברהם מאמרים והדרכות שלושה חלקים.
אברהם אשר (בהולנדית: Abraham Asscher; 16 ביוני 1884, אמסטרדם - 10 במאי 1926, לוגאנו) היה רב בהולנד.
אשר היה בנם של אליעזר אשר ורוזלי ואן-הס.
בשנת 1919 נשא לאישה את הסופרת והמחנכת קלרה פינקהוף.
נולדו להם שישה ילדים (שניים מהם נרצחו בשואה).
אשר למד בסמינר היהודי באמסטרדם, בניהולם של יוסף צבי דינר ואחריו פ.
בשנת 1913 קיבל דיפלומה של "מורה".
הוא לימד זמן מה בסמינר בו למד.
אחר כך שימש כמורה לשפות קלאסיות בגימנסיה באוטרכט ולאחר מכן בעיר סנייק.
בשנים 1918–1919 כיהן כרב בית הכנסת ההולנדי האשכנזי הראשי באמסטרדם.
בשנת 1919 הוא מונה מטעם בית הכנסת לרב הראשי של מחוז חרונינגן.
אשר תמך בציונות והיה הרב הציוני הראשון והחשוב בהולנד.
עקב מחלה, עבר אשר בשנת 1926 ניתוח בשווייץ.
הוא נפטר שם בגיל 41 ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר חרונינגן.
אברהם בֶּזָ'ה (Avraham Beja; נולד ב-1934) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר שלו הם כלכלה ניהולית, ובעיקר תורת המימון, חקר ביצועים ותורת ההחלטות.
בעבודותיו בתורת המימון חקר את שאלות הערך והמחיר של מניות ואיגרות חוב, האינפורמציה הגלומה במחירים אלה, ומנגנוני מסחר אפשריים בבורסות לניירות ערך.
מחקריו בשטחים אחרים מתייחסים בין השאר ללוגיסטיקה של מערכות שירות וייצור, לרציונליות בתהליכי החלטה אינדיבידואליים ואינטראקטיביים, ולבחינה כלכלית של עקרונות החשבונאות.
נולד בשנת 1934 בתל אביב ליעקב (ז'ק) בז'ה ואילדיס (לבית נחמיאס), שעלו לארץ ישראל מסלוניקי.
אביו היה פעיל בדור הצעיר של התנועה הציונית בסלוניקי, ובארץ בקהילת עולי יוון.
בעבודתו כמנהל הוא מונה בין השאר להיות המקים והמנהל של המפעל הראשון בארץ לייצור צמיגים (שמשון), ואחר כך למנהל מפעל המתכת "אורדן תעשיות" בנתניה.
אמו הקדישה את כל מעיניה לטיפוח המשפחה.
אברהם בז'ה גדל בתל אביב והתחנך בבית הספר לבנים ע"ש אחד העם ובתיכון עירוני א'.
בנעוריו היה פעיל כמדריך בתנועת הצופים וגם שחמטאי מצטיין.
שירת בצה"ל כקצין בחיל האוויר, ולאחר מלחמת יום הכיפורים במילואים במפקדת חיל החימוש.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממובילי היוזמה הציבורית "משה דיין לראשות הממשלה בין במסגרת 'העבודה' ובין מחוצה לה", אך מעולם לא השתייך כחבר בשום מפלגה.
היה נשוי לחוה לבית אלטס, ולהם שני בנים: יעקב (יקי) ושי (שמואל יוסף).
כיום נשוי לאהובה מרגושס, מנתחת מערכות, וגר במושב אביחיל.
למד הנדסה בטכניון ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית, והשלים דוקטורט במערכות הנדסיות-כלכליות באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית.
הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב בשנת 1967 בדרגת מרצה, כשביה"ס למנהל עסקים היה בחיתוליו.
במסגרת זו יזם את תוכניות הלימודים לתואר שני במדעי הניהול, פעל להקמת תוכנית הלימודים לתואר ראשון בניהול והיה היו"ר הראשון של תוכנית הדוקטורט.
כן שימש כמנהל המכון למחקר עסקים בישראל, יו"ר ראשון של המרכז לחקר ביצועים של אוניברסיטת תל אביב, ונשיא האגודה הישראלית לחקר ביצועים (איל"ב).
היה מופקד על הקתדרה לכלכלה פיננסית ע"ש מכס וסטפי פרלמן מהקמתה ועד פרישתו לגמלאות.
בצד כהונתו הרצופה באוניברסיטת תל אביב כיהן תקופות שונות באוניברסיטה העברית, בטכניון, באוניברסיטת ייל, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת ניו-יורק, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובאוניברסיטת צ'וללונגקורן בבנגקוק.
פעל כיועץ לבנק לאומי בנושאי ארגון ובקרה של פעילות הסניפים.