tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גויס במסגרת מאמצי ה-FBI לחדור לתוך התנועות הפועלות נגד מלחמת וייטנאם, וניתן לו השם הבדוי "מייקל קינג".
על פי סיפור הכיסוי שלו היה כהנא עיתונאי נוצרי-פרסביטריאני, שליח שירות הידיעות הדרום-אפריקאי.
הוא חדר לתנועת הימין הקיצוני האנטישמית אגודת ג'ון בירץ', פעל בה במשך כשלוש שנים וגילה את מקורות המימון שלה.
כמו כן הקים ארגון למען השתתפות ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
לטענת העיתונאים האמריקאים מייקל קאופמן וריצ'רד סברו, בזמן שעבד כהנא עבור ה-FBI הוא ניהל רומן עם דוגמנית לא-יהודיה בשם גלוריה דארגאניו.
בנוסף נטען שבשנת 1966 הוא נפרד ממנה וסיפר לה כי הוא נשוי ואב לשני ילדים ובעקבות כך היא התאבדה בקפיצה מגשר.
בשנת 1968 הוא הקים על שמה את "קרן אסטל דונה אוונס" (השם שהיא השתמשה בו בקריירת הדוגמנות שלה).
כהנא הכחיש את הקשר אך שותפתה של דארגאניו ושותפו וחבר נעוריו של כהנא, יוסף צ'ורבה אישרו את הדברים.
בשנת 1968 ייסד את הליגה להגנה יהודית (JDL), ארגון טרור יהודי-אמריקאי, כדי להגן על יהודים קשישים ועניים שהתגוררו בארצות הברית וסבלו שם מאנטישמיות.
הוא ארגן צעירים יהודים, שבדרך כלל היו מנותקים מהיהדות, החדיר בהם גאווה יהודית ואימן אותם להתגונן ולהגן על יהודים מפני התקפות אנטישמיות.
לצורך זה היה בקשר עם משפחת המאפיה קולומבו, ואף עמד ליד ראש המשפחה, ג'ו קולומבו, שהקים את "התנועה האיטלקית-אמריקאית לזכויות אזרח", כאשר זה נורה על ידי ג'רום ג'ונסון.
כהנא אישר את הפרטים בראיון שנתן למגזין "פלייבוי" בשנת 1972. ה-FBI עקב אחר פעילותו בארגון.
עם זאת, מעשיו אלו עוררו עליו את יהודי ארצות הברית שחשו מבוישים במעשהו זה וארגוני יהודים רבים גינו אותו על כך.
באחת ההזדמנויות אף שחרר קולומבו את כהנא ממעצר בערבות, לאחר שאף ארגון יהודי אחר לא נאות לעשות זאת.
לאחר השחרור ערכו שניהם מסיבת עיתונאים משותפת וכהנא צולם לוחץ את ידו של קולומבו.
הסיפור עורר הדים רבים, סוקר בעיתונים הגדולים וגרר גינויים רבים.
את מעשיו הסביר כהנא ברצון ליצור קואליציה רחבה עם כמה שיותר אמריקאים הלוחמים בקיפוח של ממשלת ארצות הברית כלפי מיעוטים שונים וכך להשיג תמיכה למלחמתו לשחרור יהודי ברית המועצות.
בדברים שנשא ביוני 1971 בפני ועידת הליגה להגנה יהודית בניו-יורק הסביר כהנא את פעולותיו: "הברית הזאת איננה עם ג'ו קולומבו, אלא עם עשרות אלפי ומאות אלפי האיטלקים האמריקאיים.
אני מוכן ללכת עם כל אדם, אם אני חושב שזה יעזור ליהודים".
בשנת 1971 התנהלו כנגדו מספר משפטים: הוא הורשע בהפרת סדר במהלך הפגנה נגד המשלחת הסובייטית ב-1969, וקיבל קנס.
בחודש מרץ נעצר יחד עם עוד אלף יהודים, בהפגנה בוושינגטון למען מסורבי העלייה, בחודש אפריל נעצר בהפגנה סוערת מול בניין המשלחת העיראקית לאו"ם במנהטן, בשל ידיעות על מעצרם של שלושים ושמונה יהודים בעיראק והחשש כי יוצאו להורג, הוא הואשם בהתפרעות חמורה, אך לבסוף זוכה מכל אשמה.
הוא הורשע בקשר לייצור חומרי נפץ בלי רישיון, כהדגמה בפני חניכים בקורס של הליגה להגנה יהודית.
כשנשאל האם ישתמש בחומרי נפץ נגד מטרות סובייטיות, ענה שלא יהסס מפני שברית המועצות היא רודנות שלא מאפשרת שום צורה של מחאה.
השופט קבע כי לא הוכח שפעולותיו של כהנא הביאו לפגיעה פיזית וגזר עליו 5 שנות מאסר על תנאי וקנס בסך 5,000 דולר.
המאבק למען יהודי ברית המועצות
כהנא השתתף בהפגנות שארגן יעקב בירנבאום למען יהודי ברית המועצות מאמצע שנות הששים, אך המאבק האזרחי הלא-אלים לא היה לטעמו ובסוף שנות הששים הוא פרש מקבוצתו של בירנבאום והחל לפעול בדרכים אחרות למען פתיחת שערי ברית המועצות ליהודים המעוניינים להגר ממנה.
פעילי הליגה להגנה יהודית בהנהגתו פעלו נגד הנציגויות והשליחים הסובייטים בארצות הברית.
פעילות זו כללה הטמנת מטענים, שמאחד מהם נהרגה מזכירה יהודייה צעירה; "פיצוץ" מופעים של אמנים שהגיעו מברית המועצות להופעות באמריקה במסגרת חילופי תרבות; איומים ברצח דיפלומטים סובייטים בתגובה להוצאה להורג של יהודים במדינתם; והפגנות סוערות שליוו דיפלומטים רוסים.
תומכיו סבורים כי פעילותו העלתה לסדר היום נושא שלממשל האמריקני לא היה עניין בו ושהיהודים וישראל היססו לעסוק בו.
במאמר הדן ברב כהנא ובתורתו כתבה כלתו, ניצה כהנא, כי הוא "הצליח להעלות את הנושא שלו לתודעה העולמית ו'להכריח' באמצעות דעת הקהל, להתנות את ההתקרבות בין המעצמות, ששתיהן רצו בה, ביחס ליברלי יותר ליהודים ובהתרת עלייתם לארץ ישראל".
דוגמה לכך אפשר לראות בדברי אסיר ציון יוסף מנדלביץ':
דעה שונה לוויליאם וקסלר, נשיא בני ברית.
במרץ 1971 אמר עליו בהקשר זה:
קשריו עם ג'וזף קולומבו, אחד מראשי המאפיה בניו יורק, הביאו את אנשי תנועתו של קולומבו לתמוך במאבקו של כהנא למען הצלת היהודים בברית המועצות ואף להשתתף באחת ההפגנות של אנשי כהנא בנושא זה.
ב-14 בספטמבר 1971 עלה לישראל ובה ייסד את התנועה הפוליטית כך.
התוכנית נחשפה בעת משלוח אמצעי הלחימה מישראל לרומא.
עם הקמת הליכוד בשנת 1973, הודיע מנחם בגין שהוא שוקל לצרף את כהנא כמועמד הליכוד לכנסת, אך הנהלת גח"ל דחתה הצעה זו.
בבחירות לכנסת השמינית בסוף שנת 1973 זכתה רשימתו של כהנא, שנקראה "רשימת הליגה", ל-0.8 אחוז מקולות המצביעים וכמעט עברה את אחוז החסימה.
הוא נכשל במאמציו להיכנס לכנסת גם בבחירות 1977 ובבחירות 1981.
במאי 1973 החל משפטם של כהנא ויואל לרנר באשמת הסתה למרד, לאחר ששלחו לערבים בישראל ובשטחים מכתבים הקוראים להם להגר תמורת סיוע כספי, אך המשפט לא הסתיים מעולם, על אף דרישת כהנא לחדשו.
אך תוכניתו השתבשה כאשר פרקליט המדינה גבריאל בך הציג מסמך שעליו חתומה גולדה מאיר, ראש הממשלה וממלאת מקום שר החוץ, והמשפט הפך למשפט בדלתיים סגורות.
בית המשפט גזר עליו שנתיים מאסר על תנאי.
באותה תקופה ניסה כהנא להקים ישיבה ביריחו אך היוזמה נכשלה.
ב-21 בפברואר 1975 גזר עליו בית משפט בניו יורק שנת מאסר בפועל לאחר שהפר צו שאסר עליו לבוא במגע עם נשק.
במהלך המאסר נאבק על זכותו למזון כשר ותביעתו התקבלה.
ב-28 באוגוסט 1979 נידון ל-3 חודשי מאסר בפועל על הפרת צו שאסר עליו להיכנס לחברון.
ב-13 במאי 1980 נעצר כהנא במעצר מנהלי לשישה חודשים באישור מנחם בגין.
בתקשורת פורסם בשם גורמי ביטחון כי המעצר קשור לכוונת אנשי "כך" לבצע פיגועים בחברון.
ערעור שהגיש על מעצרו המנהלי נדחה על ידי בית המשפט העליון, מספר רבנים ואישי ציבור כמו הרב משה פיינשטיין חתמו על מכתבי מחאה כנגד המעצר המנהלי.
כהנא טען עד סוף ימיו כי הוא אינו יודע את הסיבה למעצר.
ב-29 ביוני נגזרו על כהנא 7 חודשי מאסר בפועל על עבירות של הסגת גבול והתקהלות אסורה שביצע באוניברסיטה העברית ב-14 בפברואר 1979. ב-6 באוגוסט ביטל מנחם בגין את צו המעצר המנהלי נגד כהנא.
ביולי 1979 קיים כהנא הפגנה עם אנשיו בשכם, ובאפריל 1980 נערכה הפגנה דומה ברמאללה.
בשני המקרים הכריזו הוא ואנשיו כי "אין פלסטין" וביקשו להגיש עצומה לראשי הערים.
ב-15 בספטמבר 1980 הוא הורשע בגין כך בהפרת הסדר ובהפרעה לאנשי ביטחון, ונגזרו עליו שלושה חודשי מאסר בפועל.
ב-1982, בעת המאבק על פינוי העיר ימית, קרא למתפנים שלא להיכנס לעימות אלים עם חיילים.
כאשר במהלך הפינוי התבצרו כמה מתלמידיו במקלט ואיימו בהתאבדות, הובא כהנא לשם על ידי קציני צה"ל ושכנע אותם שלא להתאבד.
לאחר שירות צבאי במסגרת "שלב ב", ב-1982 שירת במילואים בגזרת רמאללה למשך חודש.
במהלך השירות הוכה עיתונאי ישראלי באוניברסיטת ביר זית, והסטודנטים הפורעים התבצרו במבנה וסירבו להוראות צה"ל.
עיתונאים שסיקרו את האירוע (בניגוד לצו המושל הצבאי) התמקדו בדמותו של כהנא החייל ועלתה זעקה בכלי התקשורת – להוציא אותו מרמאללה.
מפקדו של כהנא, אפרים זימן, כתב למערכת מעריב מכתב, שבו טען ל"קלות דעת" במאמר המערכת ותיאר את תפקודו של כהנא ללא דופי לאורך התקופה.
לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה ב-1984, ניהל מסע בחירות אגרסיבי שבו חזר על הסיסמה "תנו לי את הכח – אני אטפל בהם".
לסמלה של התנועה נבחר דגל צהוב ובו אגרוף קמוץ המונף אל על, כשהוא בתוך מגן דוד מלא, והמילים "רק כך" (אשר נלקחו, באופן מכוון, מסמלו של האצ"ל).
תנועת כך חרתה על דגלה את רעיון הגירוש בכוח של ערביי ישראל ודגלה במדינת הלכה – ניהול המדינה על פי חוקי ההלכה והמשפט העברי.
בספרו "לשכים בעיניכם" הציג את תפיסת עולמו:
המפלגה ערערה על הפסילה ובית המשפט העליון קבע על סמך הלכת ירדור שאין מקום לפסילת הרשימה, שכן זו אינה כופרת בעצם קיומה של המדינה, אלא שואפת לשנות בה את סדרי המשטר בלבד.
החלטה זו הביאה לכניסת מועמדים מטעם שתי הרשימות לכנסת.
בבחירות שנערכו, עברה רשימת כך את אחוז החסימה, וכהנא נכנס לכנסת כחבר יחיד מטעם סיעתו.
כבר בישיבת הכנסת הראשונה שבה השתתף (ב-13 באוגוסט 1984) חרג מהנהלים, כאשר הוסיף לנוסח המקובל של הצהרת האמונים: "מתחייב אני", את הפסוק "ואשמרה תורתך תמיד לעולם ועד".
לאחר דין ודברים קצר שהיה במליאה, קיבל יושב ראש האספה את שבועת האמונים מחמת הספק.
היו מקרים שחברי הכנסת השתמשו בנוסח "מתחייב אני, בעזרת השם", אשר לא נחשב לחריגה, אך הייתה זו פעם ראשונה שחבר הכנסת הוסיף את פסוק זה.
דא עקא, כהנא היה אזרח ארצות הברית, ואזרחותו הייתה חשובה לו משום שאילו נשללה, יכלה ממשלת ארצות הברית למנוע ממנו לקבל ויזה ובכך למנוע ממנו לגייס כספים בארצות הברית.
לפי החוק האמריקאי, מי שנשבע אמונים למדינה זרה – מתבטלת בכך אזרחותו, ואכן הוגשה נגדו תביעה על בסיס חוק זה.
בדיון שהיה בבית המשפט על תביעה זו, טען כהנא שבכוונה הוסיף את הפסוק, כדי להדגיש שחוקי התורה עומדים מעל חוקי המדינה ולכן אין זה נחשב כהצהרת אמונים למדינה אחרת.
כתוצאה מכך, החליטה ועדת הכנסת לשלול ממנו את סמכויותיו כחבר הכנסת.
הוא עתר לבג"ץ, ובג"ץ דחה את עתירתו.
עקב כך נאלץ לחזור שנית על הצהרת האמונים ללא הוספות כלשהן.
לאחר הבחירות, כאשר נשיא המדינה, חיים הרצוג, זימן התייעצויות עם הסיעות השונות לקראת הקמתה של ממשלת ישראל העשרים ואחת, הוא נמנע מלזמן את כהנא.
רבים מחברי הכנסת ראו בכהנא מוקצה מחמת מיאוס ונהגו לצאת מהמליאה בזמן נאומיו, לימים סיפרו חברי הכנסת והרבנים יעקב יוסף וחיים דרוקמן, שהם היו בין היחידים שנשארו להקשיב לנאומיו.
חלק מהצעות החוק ואי האמון שהעלה נדחו בשני קולות מתנגדים לעומת קולו שלו (זאת לאחר שבית המשפט העליון פסק כי אין לפסול הצעות חוק גזעניות בהיעדר הסמכה בתקנון הכנסת המאפשרת זאת במפורש.
בהמשך שונה בשל כך התקנון.
חלק גדול מחברי הכנסת נמנעו מכל שיח ושיג עמו.
כשיצאו מהמליאה בזמן נאומו אמר שהתקיים מה שנאמר: "מהרסייך ומחריבייך ממך יצאו" (), וגם השתמש בביטוי: "אדוני היושב ראש, כנסת ריקה".
בסקר "מודיעין אזרחי" שהתפרסם במעריב כשנה לאחר בחירתו, ב-28 באוגוסט 1985, זכה כהנא ל-11 מנדטים.
כשנה לאחר בחירתו, הגיש כהנא שתי הצעות חוק.
אחת מהן הציעה שאזרח מדינת ישראל יכול להיות רק בן העם היהודי.
לא-יהודי שיקבל את מרות היהודים, יסכים לשלם מס, ויוותר על כל תפקיד שיש בו שררה, ייחשב לגר תושב.
הוא לא יוכל להתגורר בתחומי ירושלים.
לא-יהודי שיסרב לקבל עליו את המגבלות הללו – יורחק מהמדינה, בהסכמה או בכפייה, אולם יקבל על כך פיצוי.
הצעת החוק השנייה כונתה "חוק למניעת התבוללות בין יהודים ללא יהודים ולקדושת ישראל".
בין היתר, קבעה ההצעה שיוקמו חופי ים נפרדים ליהודים וללא יהודים, שלא יינתן ללא יהודים לגור בשכונה יהודית ללא הסכמת רוב הדיירים היהודים, שייאסר על אזרחי המדינה היהודים להינשא ללא יהודים או לקיים יחסי מין עמם (ולעוברים על כך נקבע עונש מאסר), ושזוגות מעורבים יוכרחו להיפרד.
ההצעות הועתקו בחלקן מספרו של הרמב"ם "משנה תורה".
מתנגדיו של כהנא כינו את ההצעות "חוקי נירנברג", עקב הדמיון, לדבריהם, לחוקים שבהם אסרה גרמניה הנאצית על יהודים להיות אזרחי גרמניה או להתחתן עם גרמניות.
נשיאות הכנסת סירבה להתיר לכהנא להעלות את הצעות החוק הללו לדיון ובעקבות זאת הוא פנה לבג"ץ וזכה.
בפסק הדין, שניתן ב-31 באוקטובר 1985, קבע אמנם השופט אהרן ברק כי הצעות החוק "מעוררות זיכרונות מחרידים" והן עלולות לפגוע באופי הדמוקרטי של מדינת ישראל, אולם אמר גם כי "כוחנו בשמירה קפדנית על שלטון החוק ועל חוקיות השלטון, גם כאשר משמעות הדבר מתן ביטוי לדעות שאנו סולדים מהן".
פעולותיו ודבריו של כהנא עוררו פולמוס גם בקרב רבנים.
נטען כלפיו שהוא מתעלם מהמקורות המסורתיים הרבים המצדדים בסובלנות ומאידך שהוא מתעלם מהאיסור על "התגרות באומות".
עם זאת, הוא זכה להערכה מצד הרב צבי יהודה הכהן קוק, על אף שלא הסכים לעמדותיו, והרב מרדכי אליהו שהספיד אותו במסע הלווייתו.
כששלח מכתבים מהכנסת לאזרחי ישראל הערבים, ואיים עליהם בתוצאות חמורות אם לא יעזבו את המדינה או יקבלו עליהם את תנאי "גר תושב", הכנסת שללה ממנו את הזכות למשלוח דואר חינם, המוקנית לחברי הכנסת.
ב-29 באוגוסט 1984 ניסה לבקר באום אל-פחם "על מנת לעודד את תושביו להגר למדינות ערב".
כמחאה על ניסיון זה נערכה הפגנה בת 30,000 איש, יהודים וערבים, אשר הידרדרה למהומות אלימות שבהן נפצעו אזרחים ושוטרים.
בעצרות שקיים בארץ נכח קהל רב והן היוו מוקד להתנגשויות בין תומכיו, לבין אנשי שמאל שבאו להפגין נגדו.
בעצרת שערך בכיכר יהדות ווהלין בגבעתיים הפגינו נגדו גם אנשים מן הימין המתון.
ב-11 ביוני 1986, בעת דיון בכנסת על עברו של קורט ולדהיים בזמן מלחמת העולם השנייה, קרע כהנא את דגל אוסטריה על דוכן הנואמים.
בא' באלול ה'תשמ"ז (1987) הקים את ישיבת הרעיון היהודי בירושלים, בראשה עומד הרב יהודה קרויזר.
בנו, הרב בנימין זאב כהנא, היה בין ראשוני התלמידים.
שיחותיו בישיבה נכתבו על ידי תלמידו נתנאל עוזרי, ונדפסו בספר "צופה ומנהיג".
עם כניסתו לכנסת, ולאחר החשיפה למסריו ולפעולותיו (כגון הביקור באום אל-פחם), התגייסו רבים מן החברה הישראלית, בהם גופים ממשלתיים ומוסדיים כיועץ המשפטי לממשלה, צה"ל, רשות השידור, משטרת ישראל וחברי כנסת, לבלימת התופעה שהוצגה על ידם כסכנה לדמוקרטיה ולאיזון הקיים במדינת ישראל ביחסי היהודים והערבים.
היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, התבטא בריאיון לעיתון על המשמר כי בעבר ראה בכהנא וברעיונותיו תופעה חולנית אך איזוטרית, אולם לאחר כניסתו לכנסת ברור שיש להילחם כנגדה.
זמיר פנה אל ועדת הכנסת בבקשה להגביל את צעדיו של כהנא.
חברי הכנסת יוסי שריד ועדנה סולודר יזמו דיון בעניין זה בדצמבר 1984. ברוב של 12 כנגד 8 קיבלה ועדת הכנסת החלטה להגביל את חסינותו הפרלמנטרית של כהנא, ולא לאפשר לו גישה חופשית לכל מקום בו יחפוץ.
לאחר מכן אישרה מליאת הכנסת החלטה זו ברוב של 58 נגד 36. כהנא עתר לבג"ץ נגד ההחלטה וערעורו נדחה מסיבה פרוצדורלית: הוא לא טרח להגיע אל הדיון.
משטרת ישראל פעלה בהתאם להחלטה, והגבילה מאוד את תנועותיו, כך נמנע ממנו להופיע בקמפוס אוניברסיטת בר-אילן בטענה כי נוכחותו תביא להסתה כנגד סטודנטים ערבים.
אמצעי התקשורת הממלכתיים החרימו אף הם את כהנא.
בתחילת אוגוסט 1984 החליט הוועד המנהל של רשות השידור, שהייתה אז בעלת המונופול על שידורי הרדיו והטלוויזיה בישראל, כי:
משמעות החלטה זו הייתה כי הסיקור החדשותי שניתן לכהנא ולדעותיו היה מינימלי.
כהנא עתר לבג"ץ נגד ההחלטה ועתירתו התקבלה.
השופט אהרן ברק קבע כי חופש הביטוי כולל גם את החופש לבטא דעות מסוכנות, מרגיזות וסוטות, ובכלל אלו דעות גזעניות.
צה"ל החליט אף הוא להילחם בתופעה.
בחודש אוקטובר 1985 הקדישה תחנת גלי צה"ל יום שידורים "למאבק בגזענות ובכהניזם".
לאחר יום השידורים, שלח כהנא לתחנה מכתב שבו הודה על הפרסום שניתן לו חינם.
כמו כן, פורסם למפקדים תדריך מיוחד המתייחס בשלילה לכהנא ולתנועתו, וזאת בשל "הסכמה עם מוסדות המדינה ועם הרוב המכריע בחברה כי המסרים של כהנא הם גזעניים...".
הכנסת, כמוסד, הצרה את צעדיו של כהנא.
בתחילה נקבע כי אינו ראוי להגיש הצעת אי אמון בממשלה, מן הטעם שסיעת יחיד אינה יכולה לעשות כן.
כהנא עתר לבג"ץ נגד החלטה זו ועתירתו התקבלה.
כן תוקן חוק העונשין וקבע את ההסתה לגזענות כעבירה פלילית, ב, עבירה הנושאת עמה עונש של עד חמש שנות מאסר.
כן נאסרה החזקת פרסום גזעני.
נראה כי החקיקה נחקקה בעקבות דבריו של כהנא שבירך את משגרה של רקטת לאו לעבר אוטובוס ערבי.
בסמוך לחקיקה הביעה רות גביזון את הדעה כי היא תביא לצמצום יתר של חופש הדיבור לגבי הפתרון הראוי לבעיה היהודית-ערבית מחד, ומאידך תופעל במיוחד כנגד המיעוטים עליהם היא באה להגן.
בפועל לא נעשה שימוש בחקיקה זו נגד כהנא גם לאחר שהפסיק להיות לחבר הכנסת, והאדם הראשון שהורשע על פיה היה הרב עידוא אלבה בשנת 1995.
התיקון המשמעותי ביותר, שנגע בחקיקה החוקתית הבסיסית במדינת ישראל, היה חקיקת , שקבע כי רשימת מועמדים לא תשתתף בבחירות לכנסת ולא יהיה אדם מועמד בבחירות לכנסת, אם יש במטרותיה או במעשיה של הרשימה או במעשיו של האדם, לפי העניין, במפורש או במשתמע, אחד מאלה:
שלילת קיומה של המדינה כמדינת העם היהודי.
שלילת האופי הדמוקרטי של המדינה.
חוק הבחירות לכנסת תוקן על מנת להתאים לחקיקה החדשה, ונקבע שאישור השתתפות רשימה בבחירות על ידי ועדת הבחירות המרכזית מותנה בכך "שאינה מנועה מלהשתתף בבחירות לכנסת לפי ".
לאור התיקון לחוק יסוד: הכנסת נמנעה מכהנא ומרשימתו ההשתתפות בבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988. הרשימה נפסלה על ידי ועדת הבחירות, ב-5 באוקטובר 1988, ובערעור שהגישה לבית המשפט העליון אישר זה את ההחלטה.
במסגרת פסק הדין קבע נשיא בית המשפט העליון, השופט מאיר שמגר:
בערב י"ח בחשון תשנ"א (5 בנובמבר 1990), נאם כהנא במלון מריוט בניו יורק, בפני יהודים אורתודוקסיים, בניסיון לשכנע אותם לעלות לישראל.
לאחר הנאום, בעת שהקהל התגודד סביב כהנא, הגיח מתנקש לבוש כחרדי, וירה בצווארו של כהנא כדור בודד שהרגו.
הוא הובא לקבורה בירושלים; הלווייתו יצאה מ"ישיבת הרעיון היהודי" לעבר בית העלמין הר המנוחות.
השאיר אחריו אלמנה, שני בנים ושתי בנות.
אל סייד נוסייר, מוסלמי יליד מצרים הואשם ברצח, אולם חבר מושבעים פסק כי לא הוא שירה בכהנא.
אוסאמה בן לאדן, מנהיג אל-קאעדה, סייע במימון ההגנה המשפטית של נוסייר במשפט.
הוא נמצא אשם בהחזקה בלתי חוקית באקדח וירי על שוטר, ונידון לעונש המקסימלי: מאסר של עשרים ושתיים שנה.
מספר שנים לאחר הפיגוע במגדלי התאומים, הודה נוסייר ברצח, במהלך תכתובת עם אנשי הפקה של סרט דוקומנטרי אודות כהנא.
במרוצת השנים התגלה כי נוסייר השתייך לתא טרור בהנהגתו של "השייח' העיוור", עומאר עבד א-רחמאן, שניסה בשנת 1993 לפוצץ את מגדלי התאומים.
הפעם נדון נוסייר למאסר עולם.
האידאולוגיה הכהניסטית, המכונה גם "כהניזם", מבוססת על ארבעה מאפיינים עיקריים.
ביחס לאופי הדתי של המדינה וסוגיות פנים-יהודיות:
שלילת מעמדו של היהודי החילוני, השמאלני או הליברלי במדינה היהודית (זיהויו כ"מתיוון"); יש שהדברים מגיעים עד להתרת דמם של מנהיגי השמאל החילוני.
ביחס לגויים ולחיים לצדם במדינה היהודית:
בספרו "אור הרעיון" מוצגת משנתו של כהנא בצורה שיטתית.
הוא טען שדבריו בענייני דת הם אינם דעותיו האישיות אלא דעת היהדות.
הוא הרבה ללעוג ליהודים המדברים בשם היהדות, כשלמעשה, לדבריו, הם אינם מכירים כלל את מקורות היהדות האמיתיים – התנ"ך, התלמוד וההלכה, ולמעשה מייצגים את ערכי הדמוקרטיה והליברליזם אשר סותרים לדבריו את היהדות.
"לפי תרבות הנכרים אין אליל יותר נשגב ואין עגל יותר זהוב מזה של הדמוקרטיה [...] הדמוקרטיה ניתנה לחברות ולמדינות שאין להן האמת, ושעבורן כל סיעות השקר שוות הן."
ביסוד הגותו עומדים המושגים תורה מן השמים ובחירת עם ישראל.
הוא סבר שהיהדות אינה דת ואינה לאום כי אם החיבור "דת-לאום" ("Religionation").
הוא דחה את הטענה שהאמונה בבחירת ישראל וההתנגדות להתבוללות הם גזענות, מכיוון שגזענות היא עמדה שאדם אחר הוא נחות בשל גזעו, ואילו בחירת ישראל היא עיקרון דתי וגוי יכול לעבור תהליך גיור ולהפוך לשווה ליהודי.
כהנא שאף לכך שמדינת ישראל תהפוך למדינת הלכה.
הוא תמך בכך שאם הרוב יחליט על כך שבמרחב הציבורי במדינה יחולו חוקים דתיים (למשל איסור חילול שבת בפרהסיא, מכירת חזיר וכיוצא בזה), חוקים אלו יאכפו גם על המתנגדים להם.
כחבר כנסת הוא העלה הצעות חוק הלקוחות, לטענתו, מן ההלכה.
גם את האידאולוגיה הפוליטית שלו ביסס כהנא בנימוקים הלכתיים, אך בהרצאותיו הוא לרוב נימק אותה בצורה רציונלית.
הוא היה תומך נלהב בציונות, שלדעתו לא התחילה עם תיאודור הרצל והקונגרס הציוני הראשון ב-1897 אלא בהבטחת ה' לאברהם.
הוא טען שיש ניגוד בין הציונות לדמוקרטיה המערבית, שכן לפי עקרונות הדמוקרטיה אין מניעה שהערבים בישראל יהפכו לרוב, דבר המנוגד למטרות הציונות.
ראיה לניגוד בין ציונות לדמוקרטיה הוא הביא מחוק השבות, שלדעתו הוא חוק מפלה שלא היה יכול להיחקק במדינה דמוקרטית, ובכל זאת נחקק במדינת ישראל ובצדק לדעתו, משום שכל מטרתה של הציונות היא לקיים מדינה יהודית.
בהקמת מדינת ישראל הוא ראה אתחלתא דגאולה.
בהרצאותיו בארצות הברית הוא עודד עלייה.
תמך ברעיון ארץ ישראל השלמה ובסיפוח השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
כנגד הטענה שהשליטה בשטחים היא הגורם למעשי טרור מצד הפלסטינים, הוא טען שהערבים מבצעים ביהודים פרעות עוד משנת 1920, מאז שהם הבינו שהיהודים מתכננים להקים מדינה.
הוא טען כי הוא לא יצא למלחמה נגד מדינות כדי לכבוש עוד חלקים מארץ ישראל, אך אם מדינה אחרת פותחת במלחמה נגד ישראל ומפסידה – אין להחזיר לה את השטחים שנכבשו ממנה בשום אופן, הן ממניעים דתיים והן ממניעים של הרתעה.
כהנא לא האמין בשלום עם מדינות ערב, בנימוק שאין לתת בהן אמון שיעמדו בהסכמים.
הוא ראה בכך טקטיקה חדשה מצדם של הערבים: לאחר שנוכחו שאינם יכולים לנצח את ישראל במלחמה הם מנסים לקבל שטחים בהסכמים מדיניים ולאחר מכן הם יבקשו את זכות השיבה לפליטים הפלסטינים ולבסוף ישתלטו על שאר הארץ על ידי ריבוי טבעי ופעילויות טרור.
עם זאת, הוא האמין שעל ידי יצירת הרתעה ייתכן מצב של "שלום קר" בין ישראל לשכנותיה.
כהנא סבר שהפתרון היחיד לסיום הסכסוך הישראלי-ערבי ולשמירה על המדינה כמדינה היהודית הוא העברת אוכלוסין בכפייה של כל ערביי ישראל לארצות ערב, מלבד מיעוט זעיר של ערבים שיסכימו לחיות במדינה היהודית ללא זכויות.
הוא הציע שכל מי שיעזוב ללא התנגדות יקבל פיצוי כספי עבור רכושו ואילו מי שיתנגד יסולק בכוח על ידי הצבא וללא פיצויים.
הוא טען שאין בעיה מוסרית בטרנספר, כפי שהדבר התבצע כמה פעמים במהלך המאה ה-20 במדינות בעולם.
הוא קישר זאת גם לכך שלאחר ההכרזה על הקמת המדינה, ברחו יהודים רבים מארצות ערב לישראל מחשש לחייהם, ואף הותירו מאחור את רכושם, כך שגירוש הערבים מארץ ישראל ישלים את תהליך החלפת האוכלוסיות.
הוא טען כי ברור שערביי ארץ ישראל לעולם לא יסכימו לחיות תחת מדינה המגדירה את עצמה "יהודית" בחוק ובהכרזת העצמאות שלה.
ולכן הם ימשיכו לנסות להשמיד אותה וכך יימשך מעגל הדמים.
הם לא יסתפקו בנסיגת ישראל מהשטחים שנכבשו ב-67', שכן הם רואים את פלשתינה-א"י כולה כארצם ורואים ביהודים כובשים גם בתוך גבולות הקו הירוק, כפי שהתנגדו לתוכנית החלוקה של האו"ם, ובעקבותיה יצאו למלחמת השמדה.
הוא הוסיף שרק שמאלנים-ליברלים שמזלזלים בערבים, חושבים שהערבים יוותרו על חלומם להשמיד את ישראל או שיסכימו לחיות במדינה יהודית, שסמליה יהודיים ויום העצמאות שלה הוא יום הנכבה שלהם, רק בגלל רמת החיים שלהם בה.
כהנא טען כי דווקא הוא, כיהודי עם גאווה לאומית, מבין את הערבים בעלי הגאווה הלאומית, וכיוון ששני העמים רואים באותה ארץ את ארצם, אין לישראל ברירה אלא לגרש אותם.
עוד הוא טען שיש לנקוט ביד קשה כנגד מבצעי פעולות טרור ערבים, מפני שבמזרח התיכון קיימת מנטליות שונה לחלוטין מזו שבמערב.
הערבים, אמר כהנא, מעריכים רק כוח, ופעולות לא-אלימות נתפסות בעיניהם כחולשה.
לגבי יחסי ארצות הברית–ישראל דגל בניתוק הסיוע הכלכלי מאמריקה, בטענה שישראל חייבת ללמוד לעמוד על רגליה, גם אם הדבר דורש הקרבה.
הוא טען שארצות הברית אינה מסייעת לישראל בגלל הידידות ביניהן, אלא כמקובל בין מדינות, מתוך אינטרסים.
לכן, הממשל האמריקאי ימשיך לתמוך בישראל כל עוד ימשיך אותו אינטרס, ללא תלות במעשי ישראל.
לכן, מנהיגי ישראל צריכים גם הם לפעול לפי האינטרסים שלה ולא לפי תגובת העולם.
היה נשוי לליבי (לבית בלום) ולהם ארבעה ילדים:
הרב ברוך כהנא - הוא חוקר משפט עברי ועורך במכון הלכה ברורה.
ציפורה (נפטרה ביוני 2017) - הייתה נשואה לרב משה קפלן, מחברי מכון הלכה ברורה ור"מ במכון מאיר.
טובה - אשת הרב מרדכי אטינגר, ר"מ בישיבות עטרת ירושלים וחומות ירושלים, ואמו של מאיר אטינגר.
בנימין זאב (נרצח יחד עם אשתו טליה בפיגוע ירי ב-31 בדצמבר 2000) - היה ראש ישיבת הרעיון היהודי.
הקים והנהיג את ארגון הטרור כהנא חי.
אחיו הוא הרב נחמן כהנא, מחבר סדרת הספרים "מי מנוחות" על התוספות.
לאחר מותו הוקם בקריית ארבע "פארק מאיר כהנא" והוצבה בו מצבה לזכרו.
באור עקיבא נקרא רחוב על שמו.
תומכי כהנא טבעו את הביטוי "כהנא צדק" לאחר רצח כהנא.
הביטוי עדיין פופולרי בקרב תומכיו ותלמידיו, ובא לבטא את הטענה שכהנא צדק בתפיסתו לגבי הערבים בישראל.
סיסמה זו מופיעה כגרפיטי במקומות רבים בישראל.
אריאל זילבר אף כתב והקליט שיר בשם זה.
הרב בנימין זאב כהנא – בנו ומנהיג תנועת כהנא חי, נרצח גם הוא בידי מחבלים
ד"ר ברוך גולדשטיין – מספר שלוש ברשימת 'כך' לכנסת; מבצע טבח מערת המכפלה; בעקבות הטבח הוכרזו התנועות כך וכהנא חי כארגוני טרור.
הרב יהודה ריכטר – ממתבצרי "בונקר קידוש השם" בימית.
הרב יהודה קרויזר רב היישוב מצפה יריחו וראש ישיבת הרעיון היהודי.
ברוך מרזל – ראש תנועת כך לאחר רצח כהנא וראש מפלגת חזית יהודית לאומית (לימים עוצמה יהודית).
מיכאל בן ארי – היסטוריון; חבר הכנסת לשעבר בסיעת האיחוד הלאומי ויו"ר מפלגת עוצמה יהודית לשעבר.
בן ציון גופשטיין – ראש ארגון להב"ה - למניעת התבוללות בארץ הקודש.
חבר הכנסת והשר איתמר בן גביר – יו"ר עוצמה יהודית.
חבר הכנסת ניסים ואטורי ממפלגת "הליכוד" קבע, בנאום במליאת הכנסת: "כהנא צדק, בהרבה מקומות הוא צדק שאנחנו טעינו, שעם ישראל טעה.
גם הליכוד טעה שהדיר אותו."
בשנת 2011 יצר הזמר אריאל זילבר את השיר "כהנא צדק", לזכרו של הרב כהנא.
בשנת 2014 עלה ב"צוותא" מחזהו של יואב איתמר "כהנא צדק?", העוסק ברעיונותיו של כהנא, המובאים מפי בן דמותו הפועל בתל אביב 24 שנים לאחר הירצחו.
האתגר – הספר הראשון שכתב בעברית; עוסק באתגר ובייעוד של עם ישראל
לשכים בעיניכם – נכתב בשבתו במעצר מנהלי בכלא רמלה; בספר קרא להפקעת הזכויות של ערביי ארץ ישראל
על האמונה ועל הגאולה – נכתב בכלא מעשיהו ובו משנתו ההלכתית על הצעדים הדרושים להבאת הגאולה בזמננו
פירוש המכבי – פירוש על שמות, דברים, שמואל, ישעיהו, תרי עשר, תהלים, וספרים נוספים במקרא, ולצידם השוואות אקטואליות
ארבעים שנה – ספר שכתב לרגל ארבעים שנות עצמאות למדינה
אור הרעיון – ספרו האחרון ובו דיון מורחב ומפורט של הגותו
מעל בימת הכנסת – קובץ נאומיו בכנסת
סיפורה של הליגה להגנה יהודית, תורגם מאנגלית, תשס"ב.
בספר המחבר מגולל את סיפורה של הליגה שהקים למען הגנה עצמית של יהודים בפני אירועי אנטישמיות.
ספר זה הוא ספר פרוזה ואינו ספר עיון.
מכתבים לילדיו – מכתבים שכתב לילדיו במהלך היעדרויותיו הרבות מביתו לצורך פעילותו
כהן ונביא – לקט מאמרים שפורסם אחרי מותו, בשלושה חלקים; החלק השלישי יצא לאור בשנת תשע"ז
מאיר לנסקי היה מאפיונר ואיש עסקים אמריקאי-יהודי, ושותף קרוב של לאקי לוצ'יאנו, מראשי המאפיה האמריקאית.
מאיר לנסקי נולד בשם מאיר סוכובלנסקי בעיר גרודנו, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית (היום בבלארוס), להוריו, ייטה ומאקס.
בשנת 1910 הוריו של מאקס, בנימין ובאשה, עלו לארץ ישראל ותוך חודשיים נפטרו שניהם מסיבות לא ידועות.
הם נקברו זו לצד זה בהר הזיתים.
כמו משפחות יהודיות רבות באותה התקופה, חיי המשפחה היו קשים, והם החליטו להגר לארצות הברית.
בשנת 1909 נסע מאקס סוכובלנסקי לבדו לארצות הברית כדי להכין את הקרקע לבואה של המשפחה.
באליס איילנד הוא קיצר את שם משפחתו ל"לנסקי", והשתקע בברוקלין.
משפחתו הצטרפה אליו באפריל 1911. להורים לנסקי נולדו שני בנים בגרודנו (מאיר ויעקב) ושלוש בנות נולדו בארצות הברית (רוז, לנה ואסתר).
בהגיעו לגיל בר-מצווה עלה מאיר לנסקי לתורה בבית כנסת שכונתי בעיר ניו יורק.
פעילותו במאפיה האמריקאית ובפשע המאורגן
לנסקי התפרסם עוד בצעירותו כחבר בכנופיות ניו יורק יחד עם חברו מילדות, באגסי סיגל.
מאז ועד מותו הוא נשא את הכינוי "הקטן" ("ליטל" באנגלית) בגלל קומתו הנמוכה (150 ס"מ): קראו לו האיש הקטן או מאיר הקטן.
לנסקי הכיר בצעירותו את צ'רלי (לאקי) לוצ'יאנו, מהמאפיונרים האיטלקים הבולטים בניו-יורק.
שניהם התחילו בעסקים הלא חוקיים: מכירת משקאות חריפים שהייתה אסורה בשל "חוק היובש", סרסרות ועוד.
בראשית דרכו היה לנסקי בן חסותו של הגנגסטר היהודי ארנולד רוטשטיין.
אחרי תקופה מסוימת נעשה לנסקי בעל השפעה גדולה מאוד במאפיה.
בין היתר, עמד בראש מועצה שכללה את ראשי סינדיקט הפשע באמריקה.
לנסקי היה אחד היוזמים העיקריים של בתי הקזינו בלאס וגאס יחד עם חברו באגסי סיגל כמו גם של בתי הקזינו האמריקנים בקובה.
על פי הערכות שונות, הוא ניסה למנוע את חיסולו של סיגל לאחר כישלון הפרויקט בלאס וגאס וגנבת כספי חבריו, אך נכשל בכך וחיסולו של סיגל אושר על ידי מועצת הסינדיקט.
ב-1959, בגלל ההפיכה הצבאית של פידל קסטרו, נאלץ לנסקי לחסל את עסקי המלונאות וההימורים המשגשגים שלו בקובה ולעבור לאיי בהאמה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, לנסקי השתמש בקשריו כדי לפגוע בתומכי המפלגה הנאצית בארצות הברית, ולהשבית עצרות של המפלגה הנאצית האמריקנית.
לקראת מלחמת העצמאות, סייע לנסקי לרכישת נשק ולהברחתו ליישוב העברי בארץ ישראל.
בנוסף לסיוע כספי, הסיוע שלו היה בשני עניינים.
ראשית, הוא נענה לבקשתו של יהודה ארזי שפעל מטעם ההגנה בתחום אספקת הנשק, למנוע או לחבל באספקת הנשק שרכשו מדינות ערב ללא הגבלה מצד השלטונות האמריקניים.
הנשק שרכשו מדינות ערב הוטען על אוניות שעגנו בנמל ניו יורק על ידי סוורים שהיו מאורגנים באיגוד המקצועי של עובדי הנמל.
לנסקי הפעיל את קשריו עם ראש המאפיה האיטלקית ששלט באיגוד, והוא נרתם למשימה.
משלוחי נשק נפלו למים "בטעות" ואבדו, או שהוטענו על אוניות שהפליגו ליעדים שאינם במזרח התיכון.
שנית, האיגוד של הסוורים סייע לארזי להבריח לישראל נשק ואמצעי לחימה אחרים דרך נמל ניו יורק.
זו הייתה פעילות מסוכנת ובלתי חוקית כי השלטונות האמריקניים הטילו אמברגו על אספקת נשק לישראל.
ב-16 במאי 1948 יצאה גולדה מאיר בשליחות המגבית היהודית המאוחדת לארצות הברית לגייס כספים למדינת ישראל, שזה עתה הוכרז על הקמתה ושנלחמה על קיומה.
לנסקי ואנשיו תרמו מיליון דולר בעצרת המונית בניו יורק שבה גולדה מאיר נאמה.
דחיית בקשתו לעלות לישראל על-פי חוק השבות ושובו לארצות הברית
בחודש יולי 1970 ברח לנסקי לישראל והתגורר במלון דן בתל אביב.
אמנם הוא ביקר בישראל גם לפני כן, נפגש עם מכרים וידידים ואף תרם לארגונים שונים בה, אך הפעם כוונתו הייתה להשתקע בישראל לתמיד.
לנסקי היה ידוע לאורך השנים כציוני נלהב.
השלטונות בישראל הבחינו שאנשים שמוכרים כשייכים למאפיה האמריקאית מגיעים ארצה לבקרו, וחשדו שלנסקי מתכנן להעביר ארצה את מרכז פעילותו ועסקיו הלא-חוקיים ולהתחמק מחקירת הבולשת הפדרלית ושלטונות המס בארצות הברית.
הבולשת השתדלה זמן רב למצוא עדים מהימנים וראיות משפטיות שיביאו למאסרו, אבל ללא הצלחה.
החל משנת 1918 ועד שנת 1971, לנסקי הורשע בעברות זוטרות בלבד.
במשרד הפנים העריכו כי לנסקי יבקש לקבל מעמד של עולה על-פי חוק השבות שייקנה לו אוטומטית גם אזרחות ישראלית.
התקיימו התייעצויות רבות בדרגים שונים, ביניהן עם בכירי משרד המשפטים, היועץ המשפטי לממשלה מאיר שמגר ופרקליט המדינה גבריאל בך.
שר הפנים היסס והטיל ספק בכך שבג"ץ יכריע נגד העתירה של לנסקי, ונדרשו מידע וממצאים נוספים כדי לשכנעו.
פרקליט המדינה נסע לארצות הברית, נפגש שם עם התובע הכללי, ג'ון ניוטון מיצ'ל, שפתח בפניו את הארכיבים של הבולשת הפדרלית שבהם נשמרו חומרים מפלילים רבים נגד לנסקי.
לאחר שמלאו שמונה חודשים לשהותו של לנסקי בישראל, הוגשו נגדו בפלורידה כתבי-אישום בעבירות מס והוא נקרא להופיע בפני בית המשפט.
כשלא עשה כן, הורשע בביזיון בית המשפט והוצא נגדו צו מעצר.
הרשויות בארצות הברית נמנעו מלבקש את הסגרתו מכיוון שעבירות המס בהן הואשם לא היו כבדות-משקל דיין (ובוטלו לאחר מכן).
סיבה נוספת מכרעת נוספת הייתה, כי השלטונות בארצות הברית הניחו שלנסקי יקבל אזרחות ישראלית על פי חוק השבות, ויעביר לישראל את הונו, וכן שישראל לא תיתן לארצות הברית להניח את ידה על לנסקי והכספים שלו.
לנסקי פנה לשר הפנים לקבל אשרת עולה כיהודי שעולה לישראל על-פי חוק השבות, אך ב-23 בספטמבר 1971 שר הפנים דחה את הבקשה מהנימוק שחל על לנסקי סעיף 2(ב)(3) לחוק השבות, מאחר שלנסקי הוא "בעל עבר פלילי העלול לסכן את שלום הציבור".
לנסקי עתר לבג"ץ נגד ההחלטה בעזרת עורך הדין יורם אלרואי בטענה כי לנסקי חדל מכל פעילות פלילית והוא רוצה להתגורר בישראל מתוקף זכותו כיהודי.
הדיון בעתירה החל ב-22 במרץ 1972 בבג"ץ בהרכב מיוחד של חמישה שופטים: נשיא בית המשפט העליון שמעון אגרנט, ממלא מקום הנשיא יואל זוסמן, והשופטים משה לנדוי, צבי ברנזון, וחיים כהן.
ב-11 בספטמבר 1972 ניתן פסק הדין, שבו נדחתה העתירה פה אחד, חרף חפותו לכאורה של לנסקי בדין הפלילי.
לנסקי נאלץ לעזוב את ישראל בנובמבר 1972 וחזר לארצות הברית לאחר שמדינות רבות לא קיבלו את בקשת המקלט שלו.
עם נחיתתו בארצות הברית לנסקי נעצר על ידי השלטונות האמריקאים, הועמד לדין על עבירות מס ונידון למאסר של שנה וחצי, אך לבסוף בוטל אישומו.
בזקנתו סיכם לנסקי את פעילותו במאפיה במשפט המפורסם: .
לנסקי נשא לאשה את אנה לבית ציטרון ב-9 במאי 1929 בניו יורק.
כשמונה חודשים לפני נישואיו הוא קיבל אזרחות אמריקאית.
ב-13 בנובמבר 1930 נולד לזוג בנם הבכור, ברנארד, בחודש השמיני להריונה של אמו, וסבל מנכות מלידתו.
אנה האשימה את לנסקי שאלוהים מעניש אותו על פשעיו, ויחסיהם התקררו.
ב-6 בדצמבר 1937 נולדה לזוג בתם, סנדרה (סנדי), שזכתה להערצה ולתפנוקים מאביה.
עם התבגרות הילדים התגלע ויכוח נוסף בין בני הזוג בשאלת עתידם – אנה רצתה שבנה יהיה רב ואילו מאיר חלם שבנו יסיים את האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בנו סיים את האקדמיה כקצין, הוכשר כמהנדס ושירת בווייטנאם.
הבן הלך בדרכו ורחק מהוריו.
מריבות נוספות בין אנה ומאיר לנסקי היו על רקע היעדרויותיו התכופות והממושכות של לנסקי מהבית לרגל עיסוקיו הבלתי-חוקיים.
אנה ביקשה להתגרש לאחר שעברה בחיי הנישואים משברים נפשיים, התמוטטות עצבים ואשפוז במוסד פסיכיאטרי בשנת 1945. ב-13 בספטמבר 1946 הסכימו על פרידה וב-14 בפברואר 1947 הזוג התגרש פורמלית בבית משפט בגלל "התאכזרות נפשית" מצד לנסקי.
ב־12 בדצמבר 1948 התחתן לנסקי עם תלמה (טדי) שיר שוורץ, גרושה עם 2 ילדים, בטקס צנוע.
אשתו השנייה ידעה שהוא בעל עסקי הימורים, אבל לא הייתה מעורבת בהם והשלימה אתם מלכתחילה.
לנסקי בילה את שנותיו האחרונות בשלווה בביתו במיאמי ביץ'.
הוא נפטר מסרטן הריאות ב-15 בינואר 1983, בגיל 80, והשאיר אחריו אלמנה ושלושה ילדים.
על הנייר, רכושו והונו כמעט לא היו שווים מאומה.
באותה עת, האמין ה-FBI שלנסקי השאיר אחריו יותר מ-300 מיליון דולר בחשבונות בנק חסויים, אולם הארגון לא הצליח למצוא את הכספים.
מנגד טען רוברט לייסי, הביוגרף של לנסקי, כי מצבו הפיננסי היה קשה במשך שני העשורים האחרונים של חייו, וכי הוא לא עמד בתשלומים על ההוצאות הרפואיות של בנו הנכה, שנפטר בחוסר-כל.
לייסי הגיע למסקנה מהעדויות שגבה, לרבות בראיונות עם בני משפחתו של לנסקי ששרדו, שהפרסומים על הונו של לנסקי היו מוגזמים לחלוטין.
נכדו של אשתו השנייה של לנסקי רואיין על ידי טי.ג'יי אנגליש, סופר ועיתונאי אמריקני שהתפרסם בזכות ספריו העיוניים אודות עולם הפשע המאורגן ומסקרים את המשפט הפלילי, שאמר לו כי לנסקי השאיר במותו סכום של 57,000 דולר בלבד במזומן.
האנק מסיק, העיתונאי של היומון "מיאמי הארלד", שהקדיש שנים רבות לחקר על לנסקי, אמר עליו כי המפתח להבנת לנסקי מונח באנשים שסביבו: .
להאנק מסיק, ל-FBI ולתובע האזורי של מנהטן היה ברור שבפועל לנסקי שמר סכומים גדולים של כסף תחת שמות של אנשים אחרים במשך עשורים רבים, בעוד שלעצמו התרגל לשמור סכומי כסף קטנים.
על לנסקי וחבריו נוצרו מספר סרטי קולנוע, בהם "באגסי" שבו גילם אותו בן קינגסלי.
בסרט "קובה סיפור אהבה" גולמה דמותו של לנסקי על ידי דסטין הופמן.
בסרט "מאפיונרים" משנת 1991 גולמה דמותו על ידי פטריק דמפסי.
כמו כן, דמותו של המאפיונר היהודי היימן רות' בסרט "הסנדק חלק 2" מבוססת בצורה חלקית על לנסקי; בסרט זה הוזכרה גם עלייתו לישראל וסירובו של בית המשפט להעניק לו אזרחות.
נכתב אף מחזה על חייו שהועלה גם בישראל ב-2005, בכיכובו של יוסי גרבר.
דמותו של לנסקי שולבה גם בסדרת הטלוויזיה "אימפריית הפשע" (2010) בגילומו של אנטול יוסף.
בנוסף, בשנת 2011 הוציא המוזיקאי סגול 59 שיר בשם "הבלדה על מאיר לנסקי", שיר מחווה בלוזי שבו הוא מתאר את חייו של לנסקי מלידתו ועד מותו.
השיר הופיע באלבום "עוד נוסע אחד".
בשנת 2021 עלה לאקרנים הסרט דרמטי-ביוגרפי "לנסקי", שאותו כתב וביים איתן רוקאווי.
את גיבור הסרט משחק הארווי קייטל, ואת לנסקי הצעיר ג'ון מגארו.
במערכון בסדרה היהודים באים, משחק יוסי מרשק את דמותו של לנסקי, בעוד מוני מושונוב מגלם את סיגל.
במערכון הם מצליחים להתחמק מאיומים של מאפיונר יריב באמצעות האשמתו באנטישמיות כלפיהם.
במאי 2025 הוקרן בפסטיבל דוקאביב הפרק הראשון מהסדרה הדוקומנטרית "לנסקי: הגנגסטר הציוני" שיצר הבמאי הדוקומנטרי אבי מאור מרזוק על סיפורו של מאיר לנסקי וקשריו עם המפעל הציוני.
מאיר כוכב זסלבסקי (תרמ"ח, 1888 - כ"ג באדר תשכ"ח - 23 במרץ 1968 בפתח תקווה) היה איש עסקים ישראלי, נדבן ידוע ובונה בתי כנסת בפתח תקווה ובירושלים בשנות החמישים והשישים.
נולד ברוסיה ליחיאל מיכל זסלבסקי, ועלה לישראל בשנות ה-40. עבד כקבלן בניין, ולאחר שהתעשר השקיע את כספו בעסקי קולנוע ומסעדות בפתח תקווה ובתל אביב.
היה מבעלי קולנוע ארמון, קולנוע תכלת, קולנוע מגדלור (אשר נפתח ב-1935), וכן היה קשור לתיאטרון הבימה .
בגיל מבוגר חזר בתשובה, תרם לבניית בתי כנסת ומוסדות תורה והנציח את שמו על חלק מן הבניינים שתרם.
הוא התקרב לרב יוסף צבי דושינסקי ותרם למוסדותיו.
למרות עושרו, סגנון חייו היה פשוט.
הוא גר בדירה צנועה, לא החזיק רכב ולא נסע במוניות אלא באוטובוסים.
מסופר כי פעם סירב לתת תרומה לישיבה חשובה לאחר שרצו להזמין לו מונית, שכן לפי דעתו ישיבה שיש לה כסף למימון מונית לא צריכה את תרומתו.
זסלבסקי נפטר ב-1968 ונקבר בבית הקברות סגולה.
"היכל מאיר", רחוב טרומפלדור, פתח תקווה
בית כנסת ברחוב רוטשילד, פתח תקווה
בית כנסת "מקור חיים" רחוב פרנקפורטר 11, פתח תקווה
מבנה חדר האוכל בצמוד ל ישיבת לומז'ה ברחוב הרצל, פתח תקווה (שלט ההנצחה הוסר)
בית כנסת "חפץ חיים", רחוב ביאליק 34, פתח תקווה
חדר נוסף בבית הכנסת הגדול "בית יעקב", רחוב חובבי ציון, פתח תקווה
בניין ישיבת אור ישראל לצעירים, פתח תקווה
בית הכנסת "נחלת יצחק" ברחוב טרומפלדור, תל אביב
מוסדות דושינסקי, בנייני זופניק, רחוב שטראוס, ירושלים
חדר אוכל בת"ת וישיבת עץ חיים בירושלים, רח' יפו.
מאיר כליפי-אמיר (נולד ב-30 באפריל 1959), הוא אלוף במילואים בצה"ל אשר שימש בתפקידו האחרון בצה"ל כמזכיר הצבאי של ראשי הממשלות אולמרט ונתניהו.
כיהן כמנכ"ל ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית ובפנמה (FIDF).
כיום הוא איש עסקים, חבר תנועת הביטחוניסטים והנשיא של חברת התקשורת הפרו ישראלית NEWSRAEL.
כליפי התגייס לצה"ל בשנת 1977, התנדב לחטיבת הצנחנים, ושובץ בגדוד 202. בצנחנים עבר הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לגדוד כמפקד מחלקה.
במלחמת לבנון הראשונה היה מפקד פלוגה בגדוד ולחם בראש פלוגתו מהנחיתה מן הים בשפך נהר האוואלי שבקרבת צידון ועד ביירות.
בין היתר השתתף בקרב הקשה על רכס הבוקסתא, למחרת הנחיתה בלבנון, בו תקף כוח בן כשלושים מחבלים את פלוגתו שהייתה ערוכה להגנה על הרכס.
בקרב קשה, בסיוע טנקים וכוחות נוספים מן הגדוד בפיקוד דורון אביטל והסמג"ד שמאי רן, הצליחו כליפי וחייליו להדוף את התוקפים ולהרגם.
עם תום המלחמה מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד.
בשנת 1988 שימש כקצין האג"ם של חטיבת הצנחנים והשתתף בין היתר במבצע חוק וסדר.
לאחר מכן הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד גדוד 202 בחטיבה.
בתפקידו הבא שימש כסגן מפקד חטיבת הצנחנים.
בשנת 1992 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לפקד על חטיבת מילואים של הצנחנים חטיבה 55. לאחר שנה, במקביל לתפקידו כמח"ט 55 מונה לפקד על חטיבת יהודה באוגדת אזור יהודה ושומרון.
הוא פיקד על החטיבה בזמן טבח מערת המכפלה.
בשנת 1995 לאחר שסיים את לימודיו במכללה לביטחון לאומי, מונה למפקד חטיבת גבעתי.
בשנת 1997 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז.
בשנת 1999 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד עוצבת סיני, ובמקביל שימש כמפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים בזרוע היבשה.
בשנת 2001 שימש כמפקד עוצבת הגליל.
בשנת 2003 מונה לראש חטיבת התורה והדרכה באגף המבצעים במטכ"ל, ובתפקידו זה היה אמון בין השאר על אימון המפקדות הבכירות של צה"ל (המטכ"ל, הזרועות והפיקודים המרחביים) ועל כתיבת תפיסת ההפעלה של צה"ל.
בשנת 2006 הועלה לדרגת אלוף ומונה לסגן מפקד זרוע היבשה לתחומי התורה, ההדרכה והאימונים.
כמו כן עמד בראש ועדת החקירה למותם של שבעה אזרחים פלסטינים בחוף רצועת עזה ובראש צוות ועדת החקירה לתקלת הירי הארטילרי לבית חנון..
בשנת 2007, עם סיומה של מלחמת לבנון השנייה מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה אהוד אולמרט, ושמש בתפקיד זה בין היתר במבצע עופרת יצוקה.
בשנת 2010, לאחר כהונה של כשנתיים וחצי כמזכירם הצבאי של אהוד אולמרט ובנימין נתניהו, החליט לסיים את שירותו ולהשתחרר מצה"ל.
בשנים 2011-2013 כיהן כליפי כמנכ"ל קבוצת Global CST
בשנים 2014-2020 כיהן כליפי כמנכ"ל ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית ובפנמה (FIDF).
כיום הוא איש עסקים וחבר תנועת הביטחוניסטים.
החל מחודש יוני 2023 מכהן כליפי כנשיא חברת התקשורת הפרו ישראלית NEWSRAEL.
באוקטובר 2023, לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, מונה להקים ולעמוד בראש המנהלת לליווי משפחות החטופים והנעדרים במטה החטופים והנעדרים במשרד ראש הממשלה המונה כ-200 קצינים וקצינות במילואים ומעל ל-100 אזרחים מתנדבים.
בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
מתגורר בקיסריה יחד עם אשתו, תא"ל במילואים גילה כליפי-אמיר, אשר שירתה בתפקידה האחרון כיועצת הרמטכ"ל לענייני נשים, ולהם 3 ילדים.
מאיר לוין היה סופר ועיתונאי יהודי-אמריקאי, הידוע בכתיבתו על נושאים יהודיים וישראליים.
בארצות הברית נודע לוין בשל ספרו משנת 1956 "כפייה" העוסק ברציחתו של הנער בובי פרנקס על ידי הצמד לאופולד ולוב.
לוין נולד למשפחה יהודית בשיקגו ולמד באוניברסיטת שיקגו.
בעודו לומד עבד במשרה חלקית כעיתונאי עבור העיתון "שיקגו דיילי ניוז".
בשנת 1924 אירעה פרשת לאופולד ולוב, זוג נערים יהודים, שלמדו עם לוין באוניברסיטה, מן החברה הגבוהה של שיקגו, אשר רצחו את הנער בובי פרנקס בצוותא, על מנת לבצע את "הרצח המושלם", ומשפטם, בו הגן עליהם הפרקליט הנודע קלרנס דארו היה לסנסציה עולמית.
לוין סיקר את המשפט, ולאחר מכן התחיל בעבודה כעיתונאי במשרה מלאה.
בשנת 1929 פרסם את ספרו הראשון "עיתונאי" בו השתקפו חוויותיו ממקצוע העיתונאות.
ספריו מן השנים שלאחר מכן "הגשר החדש", "החבורה הוותיקה" ו"האזרחים" תיארו את חיי הקהילה היהודית בשיקגו.
בשנת 1927 שהה לוין בארץ ישראל כחצי שנה.
חלק ניכר מתקופה זו עשה בקיבוץ יגור, תקופה זו הביאה לכתיבת ספרו "יהודה" (1931), סיפור מחיי הקיבוץ בארץ, שזכה להצלחה בקרב חוגים יהודים באמריקה, והפך את לוין לאחד מהקולות החשובים של קהילה זו.
בין השנים 1933 ל-1939 שימש כמבקר קולנוע וכעורך משנה בשבועון "אסקווייר".
בשנת 1937 סיקר לוין עבור השבועון את מלחמת האזרחים בספרד.
במלחמת העולם השנייה שירת זמן מה בצבא ארצות הברית במשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (US office of war information) ולאחר מכן שימש ככתב בחזית של סוכנות החדשות "אובר-סיז", ועבור סוכנות הידיעות היהודית (JTA).
לוין היה בין מסקריה הראשונים של השואה שנחשפה בפני חילות ארצות הברית המשחררים.
מפגש מקרי עם יהודי בבית הכנסת בפריז חשף בפניו את מעשי הנאצים.
לאחר מכן הקדיש לוין את עבודתו העיתונאית לחשיפתה ותיעודה של השמדת העם היהודי בשואה.
לוין היה בין האמריקנים הראשונים שנכנסו לבוכנוואלד, מחנה הריכוז דכאו ברגן-בלזן וטרזין.
לוין החל לעסוק בגורלם של פליטי השואה.
רשימותיו על "קיבוץ בוכנוואלד" שתיארו את התארגנותם של פליטי המחנה ליצירת קיבוץ על אדמתה של גרמניה עוררו רושם ניכר בארצות הברית.
בשנת 1946 כתב תסריט לסרט בשם "בית אבי" העוסק במאמציו של ילד פליט שואה לחפש אחר הוריו.
הסרט צולם בארץ ישראל והושקעו בו כרבע מיליון דולר.
לבימויו של הסרט הובא הדוקומנטריסט האמריקני הרברט קליין, עמו היה לוין בקשר עוד מהתקופה בה סיקרו שניהם את מלחמת האזרחים בספרד.
בין כוכבי הסרט היה הפסל יצחק דנציגר שניסה את כוחו גם באומנות המשחק.
הסרט זכה להצלחה מסוימת בקרב יהודי אמריקה, והביא לתנופה מסוימת בתעשיית הקולנוע בארץ ישראל.
הציוד החדיש ששימש את קליין בהסרטה נותר בארץ, ושימש ביצירת סרטי תעודה במשך מספר שנים לאחר מכן.
הספר "בית אבי" יצא לאור בארצות הברית בשנת 1947. ספר נוסף העוסק בפליטי השואה, "אווה" יצא לאור בשנת 1959. בשנת 1950 פרסם לוין אוטוביוגרפיה בשם "החיפוש".
ב-1947 החל לוין בהפקת הסרט הבלתי חוקיים (או הבלתי לגאליים).
ארבעה מאנשי הצוות - לוין, השחקנים טרסקה טורס ויענקל מיכאלוביץ (לימים יצחק מיכאלי) והצלם ברטראן הס - הפליגו בדצמבר 1947 באוניית המעפילים "לא תפחידונו".
בשנת 1948 נישא לוין לטרסקה טורס, ולזוג נולדו שני בנים.
בנו אלי, מנישואים קודמים, הוא צייר, ואף אייר אחדים מספריו.
בנו הוא המשורר והמתרגם גבריאל לוין.
לוין היה האיש שהביא את יומנה של אנה פרנק לתודעת הקהל האמריקני, באמצע שנות ה-50. לוין קרא את הספר בצרפתית והבין מיד את חשיבותו.
הוא הביא לתרגום הספר ולרכישתו על ידי בית הוצאה אמריקני גדול, דאג לביקורות משבחות, ועיבד את הספר למחזה בשם "אנה פרנק".
המחזה "אנה פרנק" בגרסתו של לוין הועלה בשנת 1966 בישראל על ידי ידידו, הבמאי פיטר פריי, וחנך את תיאטרון צה"ל, בהפקה שהשתתפו בה שחקנים מקצועיים לצד שחקנים חיילים.
לאחר הרצה בת חודשים מספר, שזכתה להצלחה ולשבחי הביקורת, ירדה ההצגה בעקבות דרישתם של בעלי הזכויות לספרה של "אנה פרנק".
בשנת 1956 חזר לוין לסיפורם של לוב ולאופולד, שהביא לו את תחילת פרסומו כשלושים שנה קודם לכן.
הוא עיבד את סיפורם לספר בשם "כפייה", המביא את הסיפור מנקודת ראותו האישית, עיתונאי צעיר המסקר רצח מחריד של נער בן 14, ומגלה כי הרוצחים הם בני כיתתו, החובשים עמו את ספסלי האוניברסיטה.
הספר זכה לשבחים ולפרס "אדגר" מטעם התאחדות סופרי המסתורין של אמריקה.
בשנת 1957 עובד הספר למחזה, ובשנת 1959 לסרט קולנוע מצליח.
הספר נחשב למוצלחת ביצירותיו של לוין.
לאחר הצלחת "כפייה" חילק לוין את זמנו בין ארצות הברית ומדינת ישראל, עד מותו בשנת 1981 בירושלים.
ספרו האחרון "הארכיטקט" יצא לאור בשנת 1982, לאחר מותו, והוא עוסק בחייו של הארכיטקט פרנק לויד רייט.
אוה (תרגם: שמואל גילאי), הוצאת מעריב (ספרי כיס), 1960.
אנה פרנק: מחזה (תורגם על ידי שולמית גבעולי ועדנה שביט), 1957.
כפיה (תורגם על ידי ה"מ זהבית), הוצאת ידיעות אחרונות, 1960.
המבצר (תורגם על ידי רות רזניק), הוצאת א' לוין אפשטיין, 1968.
המתנחלים (תורגם על ידי רפאל ברק), הוצאת מסדה, 1976.
הרב ד"ר מאיר [מרקוס] להמן (בכתיב מיושן: לעמאן, לעהמאן או לעהמאנן; גרמנית: Marcus [Meyer] Lehmann; כ"ה בטבת ה'תקצ"א, ינואר 1831 – כ"ד בניסן ה'תר"ן, 14 באפריל 1890, מיינץ) היה רב אורתודוקסי גרמני, פובליציסט וסופר נוער.
בספריו התמקד במיוחד בקורות החיים היהודיים באירופה מראשית ימי הביניים.
נולד בוורדן שבממלכת הנובר ולמד בישיבה בהלברשטט שהקים הרב יששכר ברנד להמן כמאה ועשרים שנה קודם לכן.
לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר, והוסמך לרבנות.
המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת ברלין ובפראג, ולבסוף קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת האלה.
החל מגיל 23 נהג לחתום בתור "המאושר", עדות לכך כי הוא מאושר ביהדותו האורתודוקסית.
הרב להמן היה מייצג מובהק של האורתודוקסיה המודרנית, פרי משנתו של הרב שמשון רפאל הירש, שגרסה "יפה תלמוד תורה עם דרך ארץ".
כאשר היה בן 23 נישא לבתו של הרב שמואל בונדי, ראש הקהילה האורתודוקסית במיינץ, ועבר להתגורר שם.
בהמשך הכתירה אותו קהילה זו כרבהּ, אך הוא לא הוכר רשמית כרב על ידי השלטונות עד ל-1870, כאשר זכתה הקהילה האורתודוקסית בהכרה רשמית, לאחר מאבקים פוליטיים, שבמהלכם היו תקופות שנאסר עליו, למשל, לערוך טקסים דתיים כגון חופות.
הקים במיינץ ישיבה זעירה עם מעט תלמידים שהוא שקד על לימודם וחינוכם, לימד בה במשך 35 שנה.
בשנת 1860 ייסד הרב להמן את העיתון "דער איזראעליט" (Der Israelit), בגרמנית, שהיה לעיתון החשוב של היהודים הדתיים בגרמניה ופעל עד לעליית הנאצים לשלטון.
נפטר ממחלה, במיינץ, בגיל 59.
מפעל חייו של להמן היה כתיבת סיפורים לנוער, שבהם ראה 'צורך שעה' להצלת הדור הצעיר מהתבוללות גורפת.
חלק מסיפורים אלה היו ביוגרפיות על אישים ידועים בתולדות עם ישראל: רבי עקיבא, בוסתנאי בן חנינאי, השר מקוצי, מהר"ם מרוטנבורג, רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים, הרב יששכר ברנד להמן ועוד, ורובם היו סיפורים עלילתיים השזורים בוויכוחים אודות שמירת מצוות, אמונה, פתיחת עסקים בשבת וכדומה.
במובן זה, שפכו הטקסטים הללו אור על סוגיות מעולמה של היהדות האורתודוקסית מודרנית ברחבי גרמניה ועל האידיאלים החינוכיים שלה.
סיפוריו של הרב להמן מדויקים בדרך כלל מבחינה היסטורית, אך לעיתים יש בהם פרטי מידע או פרשנות שגויים.
כך לדוגמה, בספר "האנוסים מווילנה" כתב כי אברהם יוזפוביץ היה תלמיד של הרב משה לנדאו, בעוד שהלה התנצר כאשר היה הרב לנדאו צעיר לימים.
לא ברור האם פרטים אלה נוספו במטרה להוסיף לעלילה מתח ועניין, או שמא הרב להמן היה סבור באמת שמידע זה נכון.
ספריו של להמן תורגמו ליידיש החל משנות השבעים של המאה ה-19 ולעברית החל משנות החמישים של אותה מאה.
מאז הם יצאו לאור במהדורות רבות.
חלק מהספרים הופיעו בתרגום ליידיש בין השנים תשמ"ח-תש"ן, בהוצאת "יידישער אוצר" בניו יורק.
בין השנים תשנ"א-תשנ"ה יצאו לאור בירושלים רוב הסיפורים בתרגום חדש מאת מ.מ.
בדור האחרון יצאו רבנים ומחנכים בציבור החרדי נגד הקריאה בספריו, בטענה שהם אינם מתאימים לקו החינוכי החרדי העכשווי משום שהם כוללים תוכן לא מקובל על יחסי אהבה בין המינים וצידוד ברכישת השכלה כללית.
בעקבות כך הוצאו הספרים בעיבוד מחודש של הסופרת ר.
פרידמן, המותאם לסטנדרטים החרדים של סוף המאה ה-20.
הסיפורים היו מתפרסמים בהמשכים בעיתון "האיזראעליט", והרב להמן פרסם גם סיפורים של כותבים אחרים.
בכמה הוצאות, כולל במפעל התרגום לעברית של ספרי להמן, מיוחס לו ספר העוסק במהר"ם מרוטנבורג.
זהו פלגיאט מאוחר של מו"לים בפולין שייחסו ספר של הרב הרפורמי לודוויג פיליפסון בשם "Rabbi Meïr von Rothenburg" ללהמן ותרגמו אותו ליידיש תחת שמו של האחרון: מ' לעהמאן, אויף אייביגער תפיסה — היסטארישע ערצעהלונג, לודז': מסורה, תרפ"ו.
ממנו הופיעו בהמשך תרגומים נוספים לעברית, פורטוגזית ואנגלית.
כמו כן, גם הרומן יאקובינה נכתב על ידי שרה גוגנהיימר (בת הרש"ר הירש) ופורסם על ידו.
מלבד הספרים לנוער, כתב הרב להמן גם ספרים תורניים: פירוש על מסכת אבות בשם "מאיר נתיב" ופירוש להגדה של פסח.
כמו כן, כשהגיע יעקב ספיר למיינץ הוא הביא איתו כתב יד של מהר"ש סירליאו, ממגורשי ספרד, מעקד הספרים של החיד"א.
הרב להמן רכש ממנו את כתב היד והוציא לאור את פירוש הר"ש סיריליאו, על תלמוד ירושלמי סדר זרעים עם הערות וחידושים בשם "מאיר נתיב".
הרב מאיר נסים מאזוז (כונה: נאמ"ן ס"ט, וכן מרן ראש הישיבה; 27 במרץ 1945, י"ג בניסן ה'תש"ה – 19 באפריל 2025, כ"א בניסן ה'תשפ"ה) היה רב ופוסק תוניסאי-ישראלי, ראש ישיבת "כסא רחמים" ומוסדותיה.
בנוסף לפעילותו התורנית הרב מאזוז היה מעורב גם בתחום הפוליטי כשהפך ב-2014 למנהיגה הרוחני של מפלגת יחד - העם איתנו (שבראשות אלי ישי) ובהמשך תמך גם במפלגות יהדות התורה, עוצמה יהודית וש"ס וכן במועמדותו של שלמה קרעי במסגרת מפלגת הליכוד.
נולד בתוניס לרב מצליח מאזוז, שהיה דיין, ממנהיגי יהדות תוניסיה, ומייסד "ישיבת כסא רחמים" שם, ולכמסאנה לבית מאזוז.
למד בישיבת "חברת התלמוד" אצל הרב יצחק בוחניך.
כן למד גם אצל הרב יוסף סוסו הכהן.
בגיל 17 החל ללמד בישיבת "אוהל יוסף יצחק" של חב"ד בתוניס.
נישא לאסתר לויזה (נפטרה בט"ז כסלו תשס"א), ולהם שני בנים וארבע בנות.
לאחר שאביו נרצח על ידי מתנקש מוסלמי בשנת ה'תשל"א (1971), עלו הוא ואחיו הרבנים צמח ורחמים לישראל ובאותה שנה הקימו בבני ברק את "ישיבת כסא רחמים".
מוסדות הישיבה כוללים מעונות, גני ילדים, תלמודי תורה, בית ספר לבנות, סמינר, ישיבות קטנות, ישיבות גדולות, כוללים בבני ברק ירושלים, אלעד, עמנואל, בת ים, עכו ועוד.
במוסדות לומדים למעלה מאלף וחמש מאות תלמידים.
ב-1977 הקימו האחים את "מכון הרב מצליח" המוציא לאור סידורי תפילה, תהילים, תיקון קוראים לפי שיטת הדקדוק והנוסח של הרב מאזוז, וכן ספרים תורניים של רבנים ספרדים.
מדי שנה מקיימים מוסדותיו הילולה גדולה לזכר אביו הרב מצליח מאזוז.
בעצת מספר רבנים בימי השבעה על פטירת רעייתו בשנת תשס"א, החל הרב מאזוז למסור שיעור שבועי קבוע מידי מוצאי שבת לזכרה ולעילוי נשמתה.
השיעור החל בלימוד 'עין יעקב' בביתו, ועם הזמן התרחב והועבר לבית מדרשו.
החל משנת 2015 החל שיעורו השבועי להיות מועבר בשידור חי מידי מוצ"ש ברדיו קול ברמה, ועסק בענייני הלכה ופרשת שבוע.
במקביל השיעור שוכתב והופץ מדי שבוע בעלון - 'בית נאמן'.
בינואר 2017 הודיע על הפסקת השיעורים בעקבות הטרדות שחווה בשל תוכן שיעוריו, שכלל אזכורי ביאליק, אריסטו ואחרים.
נפטר בצהרי שביעי של פסח התשפ"ה, 19 באפריל 2025.
גולת הכותרת של מפעלו החינוכי הייתה הנחלת שיטת העיון התוניסאי בלימוד הגמרא.
על שיטה זו פרסם מאמרים רבים, שהראשונים שבהם רוכזו בשנות ה-80 על ידי הרב חיים אמסלם (לימים חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס) בחוברת בשם "דרכי העיון".
הרב מאזוז הקפיד מאוד על ההברה הספרדית המדויקת של אותיות השפה העברית, בעיקר בתפילה ובקריאת התורה, וניסה להנחיל ולשמר אותה בשיעוריו ובספריו.
בניגוד למקובל ברוב הקהילות הספרדיות, אימץ הרב מאזוז את שיטתו של הרב שאול הכהן (בעל "לחם הביכורים"), שלפיה נוסח התפילה צריך להיות על פי כללי לשון המקרא (בדרך דומה לנוסח שתוקן על ידי המדקדקים ביהדות אשכנז בדורות האחרונים).
כך לדוגמה פסק הרב מאזוז שיש לברך "בורא פרי הגָּפן" (בקמץ, כצורת הפסק) בניגוד למסורת המקובלת "הגֶּפן", וכן שיש לקרוא את הכ"ף לנוכח בקמץ (מטובךָ, בתורתךָ) בניגוד למקובל אצל הספרדים (מטובָךְ, בתורתָךְ).
למהדורה החדשה של ספר לחם הבכורים (ספרו של רבי שאול כהן בדקדוק) מצורפות הערותיו של הרב מאזוז.
הרב מאזוז חידש מספר כללים בדקדוק כחלק מעיסוקו הרב בלשון.
כך לדוגמה חידש שכפי שיש "מלעיל נסוג אחור" יש גם לפעמים "מלרע נסוג קדים".
הרב מאזוז עודד בקיאות בתנ"ך, משתמש בטקסט התנ"כי להוכחות דקדוקיות וסגנוניות ולפענוח מקורות לפיוטים ולטקסטים רבניים מליציים, ומשלב קטעי פסוקים מן התנ"ך בכתיבתו.
לא פעם מתח ביקורת על התדלדלות הבקיאות בתנ"ך.
לרב מאזוז היו ידיעות רבות בפיוט, ובפרט בפיוטי ימי הביניים בספרד.
הוא מגיה לעיתים טקסטים על פי המשקל, בפרט בפיוטים שהודפסו בסדרת המחזורים "איש מצליח" שתחת פיקוחו האישי ובקינות לתשעה באב.
בנעוריו חיבר פירוש מקיף לפיוטו של ר' יהודה הלוי "מי כמוך", הכולל מלבד פירוש העניין גם מקורות מהתנ"ך (ללא קונקורדנציה, על פי עדותו) והערות בדקדוק.
הגהותיו של הרב מאזוז לנוסח התפילה הודפסו בסידור "איש מצליח", ובסופו הובאו להן נימוקים בקונטרס "לאוקמי גרסה".
נמתחה ביקורת על גישתו, הן מהצד הספרדי המסורתי, שדבק במסורת נוסח התפילה המקובל, והן מהצד המחקרי, בטענה כי לשון התפילה אינה לשון המקרא אלא שילוב בין לשון המקרא ללשון חכמים.
במהדורות מאוחרות הודפסו הסכמות מרבנים המחזקים את ידיו, ביניהם הרב עובדיה יוסף, הרב שריה דבליצקי, ועוד.
ספרו "סֹלֶת נקיה" (הוצאת אורלי, תל אביב, התשד"מ) עוסק בהלכות עיבור החודש, ולוח השנה העברי.
השלמות ותיקונים לספר הודפסו בספר "בינה לעיתים", מהדורת "מכון הרב מצליח".
הספר יצא מחדש בשנת התשפ"ד במהדורא חדשה ומורחבת.
ביתר העניינים יש לשמור על המנהג.
הרב פרסם מאמר בנושא זה והוא מופיע בהקדמתו לספרו של רבי משה כלפון הכהן "ברית כהונה" על מנהגי ג'רבא, שם מבאר באורך את משנתו בנושא מנהגי חו"ל בארץ.
הרב מאזוז לא נרתע מחידושים הלכתיים שאינם מקובלים בציבור החרדי.
דוגמה לכך היא פסיקתו ההלכתית להטיל פתיל תכלת, הצבוע מארגמון קהה קוצים, בציצית.
הוא הורה שלא לומר תחנון ביום ירושלים, ולומר נשמת כל חי לאחר התפילה, אך גם לא נהג לומר הלל ביום זה או ביום העצמאות.
הרב מאזוז שימש כאב בית הדין לענייני ממונות "משפט צדק" שעל יד ישיבת כסא רחמים.
הוא פסק גם בשאר מקצועות התורה בשו"ת ומכתבים.
כאלף שאלות ותשובות קצרות שלו יצאו בספר "מקור נאמן א" בשנת תש"ע.
שיטתו בהלכות שבת הייתה להחמיר במקום שתיתכן פרצה.
אחת מפסיקותיו הבולטות היא ההכרזה שדעתו של רבנו תם בזמן צאת הכוכבים אינה להלכה משום שאינה מתאימה למציאות בארץ ישראל.
עם זאת, הוא הורה שראוי להחמיר בכך כדעת הרב עובדיה יוסף.
הוא עצמו נהג להחמיר אף באיסורי דרבנן, בניגוד לדעת הרב עובדיה יוסף שסובר כי יש להחמיר רק באיסורי תורה.
בתחילת מגפת הקורונה העריך הרב מאזוז שהנגיף לא יגיע לישראל ונימק זאת "כי אנחנו מקפידים על דברי התורה בנטילת הידיים ובשאר מצוות" בהתבסס על מגפות באירופה שלא פשטו ביהודים בעקבות שמירת נקיות על ידי נטילת ידיים וכדומה כמו שקרה בתקופת רבי עקיבא איגר.