tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת 2006 הוקמה "הברית לשיקום השלום ולסיכול טרור" (Alliance for the Restoration of Peace and Counter-Terrorism, בראשי תיבות ARPCT) כברית בין ראשי הצבאות הפרטיים החילונים ברובם במוגדישו.
מטרתם הייתה להתנגד לארגון איחוד בתי הדין המוסלמיים.
קיימות טענות שה-CIA תמך כספית בארגון.
שיא כוחו של איחוד בתי הדין המוסלמיים
עד יוני 2006 הצליח איחוד בתי הדין המוסלמיים להשתלט על הבירה מוגדישו בקרב מוגדישו השני.
הם גירשו את חברי "הברית לשיקום השלום ולסיכול טרור" ממוגדישו, והצליחו לשכנע או לאלץ את ראשי הצבאות הפרטיים להצטרף אליהם.
בסיס הכוח שלהם גדל כשהתפשטו לגבולות של פונטלנד והשתלטו על מרכז ודרום ג'וּבָּלנד.
בסיס הכוח הגדל של התנועה האסלאמית והמיליטנטיות שלה הובילו למלחמה גלויה בין התנועה לקבוצות אחרות בסומליה, כולל "הממשלה הפדרלית הזמנית" (TFG), פונטלנד וגאלמודוג .
האחרונה הוקמה כמדינה אוטונומית במיוחד על מנת להתנגד למוסלמים הקיצונים.
הם גם גרמו להתערבות אתיופיה, שתמכה בכוחות החילוניים של סומליה.
איחוד בתי הדין המוסלמיים שנתמך על ידי אריתריאה, יריבה מסורתית של אתיופיה ועל ידי מוג'אהדין נוכרים, הכריז ג'יהאד על אתיופיה בתגובה לכיבוש גדו והתפרסות כוחותיה סביב בַּיְידואה .
ההתערבות האתיופית והתמוטטות איחוד בתי הדין המוסלמיים
ב-20 בדצמבר 2006 החל קרב באידואה בין איחוד בתי המשפט המוסלמיים לממשלה הפדרלית הזמנית (TFG) המתוגברים בצבא האתיופי.
קרבות פרצו גם סביב העיירות הסומליות בַּנְדֶרְדְלֵיי במחוז מודוג ובֵּלֶדְוֶויְינֶה במחוז היראן .
מטרת איחוד בתי הדין המוסלמיים הייתה לסלק את האתיופים מאדמת סומליה, אך הם הובסו בכל הקרבות העיקריים ונאלצו לסגת למוגדישו.
לאחר הקרב האחרון בג'והַר ב-27 בדצמבר התפטרו מנהיגי איחוד בתי הדין המוסלמיים.
ב-31 בדצמבר 2006, לאחר קרב ג'יליב, נפלה קִיסְמָיוֹ לידי הכוחות ה-TFG והכוחות האתיופיים ב-1 בינואר.
ראש הממשלה עלי מוחמד גֵדי קרא להתחיל בתהליך פירוק נשק בסומליה.
בינואר 2007 התערבה ארצות הברית בעימות בפעם הראשונה מאז השתתפה בכוח האו"ם בתחילת שנות ה-90 כשביצעה תקיפות אוויריות באמצעות תותחי מטוסי AC-130 נגד עמדות המיליציות המוסלמיות בראס קמבוני על חוף הים בגבול בין סומליה לקניה, בניסיון להרוג פעילים של אל-קאעידה שלכאורה היו חלק מכוחות איחוד בתי הדין המוסלמיים.
דיווחים בלתי מאושרים טוענים כי יועצים אמריקנים עזרו לכוחות הקרקע האתיופיים והסומליים מתחילת הלחימה.
כוחות ימיים נפרסו מול החוף כדי למנוע בריחה דרך הים, והגבול עם קניה נסגר.
התקוממות מוסלמית והתחדשות הלחימה הבין-שבטית
עם תבוסת צבא איחוד בתי הדין המוסלמיים בשדה הקרב, התפזרו לוחמיו והחלו במלחמת גרילה נגד האתיופים וכוחות הממשלה הסומליים.
במקביל, עם סיום המלחמה בין איחוד בתי הדין המוסלמיים לממשלה הפדרלית הזמנית החלו מחדש העימותים הישנים בין השבטים.
על מנת לסייע בביסוס הביטחון, הוקם כוח אפריקאי בן 8,000 איש בשם "משימת האיחוד האפריקאי לסומליה" (African Union Mission to Somalia, בראשי תיבות AMISOM).
כוח זה הרחיב את מעורבותן של מדינות אפריקה השונות בעימות, משום שבניגוד לכוח שמירת השלום הקודם שהורכב ממדינות בקרן אפריקה בלבד (IGAD), כלל כוח זה מדינות מרחבי האיחוד האפריקאי.
הקבוצה האסלאמיסטית המובילה את לוחמת הגרילה, הידועה כ"תנועת ההתנגדות העממית בארץ של שתי ההגירות" או בשמה המקוצר א-שבאב, התחייבה להתנגד לנוכחות של כוחות זרים, וקיימה התחייבות זו באמצעות סדרה של פיגועי התאבדות, ב-1 בספטמבר 2014 הרג מל"ט אמריקאי את מנהיג הארגון אחמד גודאן.
חווה עבדי, שהייתה רופאת הנשים הראשונה בסומליה, הקימה בזמן מלחמת האזרחים עמותה שמספקת מקלט לפליטי המלחמה.
בשנת 2012 היו במקלט יותר מ-90,000 פליטים, רובם נשים וילדים.
על מפעלה זה, הייתה מועמדת לפרס נובל לשלום בשנת 2012, וזכתה בפרסים רבים אחרים.
מלחמת האזרחים האירית הייתה מאבק מזוין שהתרחש מיד לאחר מלחמת העצמאות האירית.
המלחמה התלוותה להקמתה של מדינת אירלנד החופשית, אשר הייתה ישות עצמאית מהממלכה המאוחדת, אך עדיין בתוך תחומי האימפריה הבריטית.
מלחמת האזרחים נערכה בין שני צדדים לוחמים - תומכי האמנה האנגלו-אירית ומדינת אירלנד החופשית בראשות הממשלה האירית הזמנית (שהפכה מאוחר יותר לממשלת מדינת אירלנד החופשית) ומתנגדי האמנה ותומכי הקמת רפובליקה אירית עצמאית לחלוטין בראשות ארגון ה-IRA, שראו באמנה מעשה בגידה ברפובליקה האירית שהוכרזה במהלך מרידת חג הפסחא.
במלחמה נהרגו יותר חיילים ואזרחים מאשר במלחמת העצמאות שקדמה לה והיא הותירה את החברה האירית שסועה ומפולגת למשך דורות רבים.
כיום, שתי המפלגות העיקריות באירלנד, פיאנה פול ופינה גייל, מהוות המשך ישיר של שתי הקבוצות שלחמו במלחמה - מתנגדי ותומכי האמנה בהתאמה.
באמנה האנגלו-אירית הסכימו הצדדים הלוחמים במלחמת העצמאות האירית (הרפובליקה של אירלנד מחד והממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד מאידך) על הפסקת הלחימה.
האמנה הביאה להקמתה של מדינה אירית עצמאית ולה צבא ומשטרה משלה.
האמנה גם התירה בידי ששת המחוזות הצפון-מזרחיים של אירלנד (פרמנה, ארמה, דאון, לונדונדרי, טיירון ואנטרים), בהם היה ריכוז משמעותי של נוצרים פרוטסטנטיים, את הבחירה האם להישאר חלק מהמדינה האירית החדשה או האם לשוב לשלטון הבריטי.
ששת המחוזות החליטו במשאל עם על חזרתם המיידית לממלכה המאוחדת.
כמו כן, אירלנד לא הוקמה כרפובליקה, כפי ששאפו מנהיגיה ומובילי מורדיה, אלא כדומיניון אוטונומי בתחומי האימפריה הבריטית, כשהמלך הבריטי נותר ראש המדינה שלה, בדומה לקנדה או לאוסטרליה.
המשא ומתן ליצירת מעמד הדומיניון האירי החל עוד לפני המגעים לחתימת האמנה, בשיאה של המלחמה, אך מנהיג השין פיין, איימון דה ואלירה, דחה את ההצעה על הסף.
באמנה גם הוסכם שכל חבר באירכטס האירי יישבע אמונים למדינתו, אך גם למלך הבריטי, ליורשיו ולבריטניה עצמה.
שבועת אמונים זו היוותה מוקד מחלוקת חריף בקרב הרפובליקנים האירים.
מייקל קולינס, נציג אירלנד במשא ומתן לחתימת האמנה הצהיר כי: "האמנה לא סיפקה לנו חופש מוחלט, אותו מבקשים כל עמי העולם לסגל, אך היא החופש לחתור לחופש".
מן הצד השני של המתרס, האמינו מתנגדי האמנה בשנת 1922 כי החתימה על האמנה לנצח תמנע מאירלנד עצמאות מוחלטת.
השסע בנוגע לאמנה האנגלו-אירית היה אישי מאוד באופיו.
רבים מהמנהיגים משני צידי המתרס היו חברים קרובים ושותפים לנשק במהלך מלחמת העצמאות ובכך הפך הסכסוך למורכב יותר.
הוא טען כי הוא חש נפגע מאוד כשדה ואלירה לא הסכים לעמוד לצד ההסכם שנחתם בין קולינס לדייוויד לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה ווינסטון צ'רצ'יל, שר המושבות הבריטי.
מן הצד השני, דה ואלירה זעם שקולינס וארתור גריפית' חתמו על האמנה מבלי להתייעץ עימו או עם הקבינט האירי כפי שהורה.
ההסכמה בנוגע לאמנה עברה באופן דחוק בדאל הראשון ב-7 בינואר 1922, כש-64 מהחברים תמכו בו, אך 57 התנגדו.
על מנת שהבריטים יעבירו לממשלה הזמנית אמצעים אלו, היה על כל חבר בממשלה לחתום בכתב את הסכמתו לכלל סעיפי האמנה.
בעקבות אשרור האמנה, התפטר דה ואלירה מתפקיד נשיא הרפובליקה ולא הצליח להיבחר לתפקיד בשנית, ברוב דומה לרוב מאשררי האמנה - 60 מתנגדים (בדומה ל-64 תומכי האמנה) מול 58 תומכים (בדומה ל-57 מתנגדי האמנה).
הוא ניסה לאתגר את חוקיות אשרור האמנה בטענה כי חברי הדאל, בעצם אשרורה, חטאו לשבועת האמונים שלהם לרפובליקה האירית, כי הם בעצם ביטלו אותה.
הוא ניסה לקדם יוזמה שבמסגרתה המדינה האירית תהפוך לרפובליקה ולא תהיה חברה מלאה בחבר העמים הבריטי, אלא שותפה חיצונית לו.
רפובליקות לא יכלו להיות חברות בחבר העמים הבריטי באותה התקופה, מאחר שהייתה חובה להישבע אמונים למלך הממלכה המאוחדת - רק בשנת 1949, על מנת לאפשר את הצטרפותה של הודו לחבר העמים, הותרה הצטרפותן של רפובליקות.
בתחילת מרץ 1922, הקים דה ואלירה את מפלגת קומן נה פובלכטה (בעברית: האיחוד הרפובליקני), אך עדיין נותר חבר בשין פיין.
ב-17 במרץ הוא יצא לסבב נאומים במנסטר, שנחשבה לפרובינציה הרפובליקנית (תומכת הרפובליקה) הגדולה ביותר.
דה ואלירה יצא בהצהרות שנויות במחלוקת בנאומים שנשא בקאריק-און-שור, ליסמור, דונגרבן, וווטרפורד, כשהבולטת שבהן הייתה: "אם תתקבל האמנה, המלחמה למען החירות תמשיך והעם האירי, במקום להילחם בכוחות זרים, יאלץ להילחם בחיילים אירים השייכים לממשלה אירית, שהוקמה בידי אירים".
מספר ימים לאחר מכן, בנאומו בעיירה ת'רלס, חזר דה ואלירה על טיעוניו אלו והסיף כי: "ה-IRA יהיה מוכרח לפלס לעצמו נתיב בדם חיילי הממשלה האירית ואף בדמם של חלק מחברי הממשלה האירית על מנת להשיג את חירותו".
במכתב ששלח לאינדיפנדנט האירי ב-23 במרץ, אישר דה ואלירה את נכונות הדיווח שלהם בנוגע לנאומו בת'רלס, אך גינה את פרסומו.
רבים מקציני ה-IRA התנגדו לאמנה ובכנס צבאי של הארגון במרץ 1922 אף דחו את סמכותו של הדאל להסכים לה.
מנגד, ב-28 באפריל, על מנת לקדם את אשרור האמנה, טען שר ההגנה האירי, ריצ'רד מולקהי, שהקצינים לא הצליחו לקיים כנס כזה בשל המצב הביטחוני בדבלין, אך נציגיהם החליטו שכן לקבל את החלטתו של הדאל.
בתגובה, מתנגדי האמנה מקרב ה-IRA הקימו רשות מבצעת משלהם בשם "המנהל הצבאי" והכריזו שהיא הממשלה האמיתית של אירלנד.
מעבר לכך, מולקהי החל לדווח על פשעים לכאורה שביצעו חברי ה-IRA מתנגדי ההסכם ברחבי אירלנד, על מנת להביא להדחתם.
הבעיה העיקרית בפיצול הכבד ב-IRA הייתה שהוא נותר כוח השיטור היחיד באירלנד לאחר התפוררותה של המשטרה האירית הרפובליקנית (IRP) והתפרקותה של המשטרה האירית המלכותית (RIC).
קולינס הקים את "ועדת איחוד הצבא" על מנת לאחד מחדש את ה-IRA.
הוא ביסס ברית-בחירות עם תומכיו מתנגדי ההסכם של דה ואלירה על מנת לרוץ יחד לבחירות הראשונות של מדינת אירלנד החופשית ולהקים יחדיו קואליציה לאחר מכן.
כמו כן, הוא ניסה להגיע לפשרה עם מנהיגי ה-IRA שהתנגדו לאמנה בכך שהסכים שאחרי הבחירות יחוקקו חוקה רפובליקנית חדשה ללא זכר למלך הבריטי.
מנהיגים ב-IRA כליאם לינץ' היו מוכנים לקבל את הפשרה הזו.
אולם, הצעה זו הגיעה לאוזני הבריטים, שהטילו עליה וטו, מאחר שטענו כי היא נוגדת את תנאי האמנה האנגלו-אירית ואיימו בהתערבות צבאית אם לא יקוימו כל סעיפי האמנה.
קולינס הסכים לדרישותיהם ונסוג מהבטחותיו למתנגדי האמנה וברית-הבחירות בוטלה.
ב-18 ביוני 1922, מתנגדי ותומכי ההסכם רצו בבחירות כסיעות יריבות ושתיהן כינו את עצמן שין פיין.
מפלגת השין פיין תומכת האמנה ניצחה בבחירות עם 239,193 קולות לעומת 133,864 למפלגת השין פיין מתנגדת האמנה.
247,226 קולות נוספים ניתנו למפלגות אחרות, אשר רובן גם כן תמכו בהסכם.
עמדת 132,570 בוחרי מפלגת הלייבור בנוגע לאמנה הייתה לא ברורה ומנהיגיה ניסו להצטייר יותר כמשכיני שלום מאשר כמובילי דעה.
תוצאות הבחירות הוכיחו כי רוב העם האירי קיבל את האמנה ואת הקמתה של מדינת אירלנד החופשית, אך דה ואלירה, תומכיו ורוב שדרת הפיקוד והלוחמים של ה-IRA הוסיפו להתנגד לה.
דה ואלירה צוטט באומרו: "לרוב אין זכות לטעות".
תחת הנהגתם של מייקל קולינס וארתור גריפית', החלה ממשלת אירלנד הזמנית תומכת האמנה בהקמתה של מדינת אירלנד החופשית והקימה את הצבא הלאומי על מנת להחליף את ה-IRA וכן, כוח משטרתי חדש.
חייליו מתנגדי ההסכם של ה-IRA החלו פושטים על בסיסי הצבא הבריטיים הישנים והחלו ליטול את נשקיהם ועמדותיהם.
על כן, בפועל, הממשלה האירית הזמנית שלטה בקיץ 1922 רק על דבלין ועל אזורים מצומצמים אחרים כמו מחוז לונגפורד, בהם יחידות ה-IRA תמכו באמנה.
בסופו של דבר, הלחימה פרצה כשהממשלה הזמנית ניסתה להחיל את ריבונותה על יחידות חמושות היטב ובלתי מתפשרות של ה-IRA מתנגדי האמנה.
ב-14 באפריל 1922, 200 לוחמי IRA מתנגדי האמנה בהובלתו של רורי או'קונור, השתלטו על ארבעת בתי המשפט בדבלין ועל מספר בניינים אחרים במרכזה והתבצרו בהם.
הלוחמים קיוו שמעשיהם יובילו לעימות מחודש עם הבריטים, אשר יאחד את שני הפלגים האירים מחדש כנגד האויב הבריטי המשותף.
אולם, בעיני אלו שהיו נחושים להפוך את מדינת אירלנד החופשית למדינה בעלת שלטון עצמאי ובר קיימא, מצב זה היה למעשה מרד, שהם אלו שיהיו חייבים לדכאו ולא הבריטים.
ארתור גריפית' תמך בשימוש בכוח כנגד המורדים באופן מיידי, בעוד מייקל קולינס ביקש להימנע בכל מחיר ממלחמת אזרחים והותיר את הבניינים הכבושים בידי המורדים.
באותה העת, הצליחה מפלגת השין פיין תומכת האמנה להבטיח לעצמה רוב ניכר בבית הנבחרים, יחד עם מפלגות אחרות שתמכו בה.
כמו כן, קולינס היה נתון ללחץ כבד מצד הבריטים להחיל את ריבונות ממשלתו על המורדים בדבלין.
מעורבותה של הממשלה הבריטית בנעשה בדבלין החלה להתגבר, בייחוד לאחר הירצחו של הנרי יוז וילסון, שהיה יועץ בכיר לענייני ביטחון של ג'יימס קרייג, ראש ממשלת צפון אירלנד.
וילסון נרצח על ידי איש IRA בלונדון ב-22 ביוני 1922 והאחריות על הרצח לא נטענה על ידי אף אחת מרשויות ה-IRA.
וינסטון צ'רצ'יל הניח כי האחריות לרצח הייתה של ה-IRA מתנגדי האמנה והזהיר את קולינס כי הוא יורה לצבא הבריטי לתקוף את ארבעת בתי המשפט אלא אם הממשלה האירית הזמנית תעשה זאת בעצמה.
למעשה, הקבינט הבריטי כבר החליט על מתקפה על ארבעת בתי המשפט ב-25 ביוני, במבצע שהיה אמור לכלול טנקים, תותחי הוביצר ומטוסים.
אולם, בעצתו של הגנרל נוויל מקרידי, שהיה מפקד חיל המצב הבריטי בדבלין, התוכנית בוטלה ברגע האחרון.
טיעונו של מקרידי היה שמעורבות בריטית בסכסוך הפנים-אירי תאחד את הפלגים האירים כנגד האמנה ועל כך לקולינס ניתנה הזדמנות נוספת לפנות את ארבעת בתי המשפט מהמורדים.
המתקפה על ארבעת בתי המשפט
הקש האחרון מבחינתה של ממשלת מדינת אירלנד החופשית הייתה חטיפתו של ג'יי ג'יי או'קונל ב-26 ביוני על ידי מתפרעי ארבעת בתי המשפט, בתגובה למעצרו של לאו הנדרסון, גנרל בצבא הלאומי החדש, שהיה מתנגד לאמנה.
קולינס נתן למתבצרים בארבעת בתי המשפט הזדמנות אחרונה לפנות את המבנה עד ה-27 ביוני, ומשסורב, החליט כי עליו לסיים את העימות באמצעות הפצצתו של המבנה עד לכניעת המתבצרים.
הממשלה הזמנית מינתה את קולינס לראש המטה הכללי של צבא מדינת אירלנד החופשית.
מתקפה זו לא הייתה ליריית הפתיחה של המלחמה, שכן חילופי אש כבר התקיימו בין הפלגים ברחבי המדינה במהלך עזיבת הבריטים.
אולם, נקודה זו היוותה את "נקודת האל-חזור", כשמלחמה כוללת הוכרזה בפועל בין הצדדים ומלחמת האזרחים החלה באופן רשמי.
קולינס הורה לריצ'רד מולקהי לקבל את הצעת הבריטים לשני תותחי 18 ליטראות לשימוש צבא מדינת אירלנד החופשית.
כוחות מתנגדי האמנה שהתבצרו בארבעת בתי המשפט היו מעטים, והם נכנעו לצבא מדינת אירלנד החופשית לאחר שלושה ימים של הפצצות ופשיטות על המבנה.
טרם כניעתם, פיצוץ עצום החריב את האגף המערבי של המבנה, כולל הארכיון הלאומי של אירלנד (PRO), פגע ברבים מכוחות מדינת אירלנד החופשית שהתחילו להשתלט על המבנה והשמיד עשרות אלפי תיעודים ומסמכים היסטוריים.
כוחות הממשלה טענו כי האגף מוקש ופוצץ בכוונת תחילה.
היסטוריונים חלוקים בשאלה האם האגף פוצץ בכוונה, תוך הנחת מוקשים ופיצוצם על ידי כוחות הרפובליקנים הנסוגים, או האם הייתה זו טעות, כאשר מאגר הנשק של המתבצרים התלקח בשל ההפצצות של מדינת אירלנד החופשית על המבנה.
במקום נמצאו שרידים של ג'ליגנייט, ומסמכים יקרי ערך המשיכו להתעופף ברחבי העיר גם מספר ימים לאחר הפיצוץ.
קרבות ארעיים החלו לפרוץ ברחבי דבלין עד ה-5 ביולי, עת יחידות IRA מתנגדות אמנה מחטיבת דבלין, בראשותו של אוסקר טריינור, השתלטו על רחוב או'קונל והביאו לתחילתו של שבוע לחימה עז שעלה לצדדים בכ-65 הרוגים וכ-280 פצועים.
בין ההרוגים היה גם המנהיג הרפובליקני קהל ברו.
בנוסף, מדינת אירלנד החופשית לקחה כ-500 שבויים רפובליקנים וההערכות הן שיותר מ-250 אזרחים נהרגו במהלך הקרבות.
כשהלוחמה בדבלין שככה, הממשלה האירית שלטה בדבלין בחוזקה וכוחות מתנגדי האמנה התפזרו ברחבי המדינה, בעיקר בדרום ובמערב.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, אולצו תושביה של אירלנד וחברי ה-IRA בפרט לבחור צד.
תומכי האמנה נודעו כצבא המדינה החופשית, או הצבא הלאומי ולעיתים נקראו גם "Staters" (תרגום חופשי: אנשי המדינה) בידי אויביהם.
מתנגדי האמנה קראו לעצמה רפובליקנים ובידי מדינת אירלנד החופשית נקראו "Irregulars" (תרגום חופשי: חיילי מילואים).
ה-IRA מתנגדי האמנה טענו כי הם מגנים על הרפובליקה שהוכרזה ב-1916 בזמן מרידת חג הפסחא, אשר אושררה על ידי הדאל הראשון והוזנחה על ידי אלו שקיבלו את הפשרה שהייתה מדינת אירלנד החופשית בעיניהם.
איימון דה ואלירה הכריז שישרת כמתנדב IRA רגיל והשאיר את הנהגת מתנגדי האמנה לליאם לינץ', ראש המטה הכללי של ה-IRA.
ואכן, דה ואלירה לא היה מעורב כמעט כלל במבצעים ובהכנות הצבאיות.
הניהול הצבאי של המלחמה היה בידיו של לינץ' עד ה-10 באפריל 1923, כשנהרג, אז עבר הפיקוד אל פרנק אייקן.
מלחמת האזרחים פילגה את הצבא האירי הרפובליקני.
כשפרצה מלחמת האזרחים, ה-IRA מתנגדי האמנה התרכזו בעיקר בדרום ובמערב, והיו גדולים במספרם מאלו שתמכו באמנה - בערך ב-4,000 איש.
מעבר לכך, בשורות ה-IRA מתנגדי האמנה היו רבים מלוחמי הגרילה המנוסים ביותר באירלנד.
כוחו על הנייר של הצבא האירי הרפובליקני בתחילת 1922 היה 72,000 לוחמים, אך רובם גויסו לאחר הפסקת האש עם הבריטים ולא השתתפו במלחמת העצמאות וגם לא ישתתפו במלחמת האזרחים.
לפי הערכותיו של מולקהי, ה-IRA מתנגדי האמנה מנו בתחילת המלחמה כ-12,900 לוחמים וכ-6,780 רובים.
אולם, ה-IRA מתנגדי האמנה חסרו שדרת פיקוד יעילה, אסטרטגיה ברורה או מספיק נשק.
הציוד של מתנגדי ההסכם לא תאם לחלוטין את סוג הלחימה - לא היו להם מספיק תת מקלעים, ורוב לוחמיהם היו חמושים בשוטגאן, באקדחי יד ובמקלעים כבדים, שלא היו אפקטיביים בלוחמה העירונית.
היו בידיהם גם שריוניות רבות, אותן לקחו מהכוחות הבריטיים כשעזבו את אירלנד.
כמו כן, לא היה בידיהם שום סוג של ארטילריה, ועל כן נאלצו בעיקר להתגונן במהלך רוב המלחמה.
מנגד, מדינת אירלנד החופשית הצליחה להגדיל את כוחותיה באופן דרמטי לאחר תחילת המלחמה.
מייקל קולינס ומפקדיו יכלו לבנות צבא שיוכל להכריע את אויביו בשדה הקרב.
האספקה הבריטית לממשלה כללה ארטילריה, מטוסים, שריוניות, מקלעים, נשק קל ותחמושת, אשר סיפקו את צורכי הצבא החדש.
רק בשלושת החודשים הראשונים למלחמה סיפקו הבריטים כ-27,000 תת-מקלעים, 250 מקלעים ו-18 תותחי 18 ליטראות.
הצבא הלאומי מנה כ-14,000 לוחמים באוגוסט 1922 ועד סוף אותה השנה מנה כ-38,000 לוחמים - עד תום המלחמה הצבא כבר מנה כ-55,000 לוחמים ו-3,500 קצינים.
כמו ה-IRA מתנגדי האמנה, גם שורשיו של הצבא הלאומי היו נטועים ב-IRA המקורי שלחם בבריטים במלחמת העצמאות.
הקצינים הטובים ביותר של קולינס הגיעו מיחידת העילית של חטיבת דבלין ומיחידת המודיעין של ה-IRA.
עד לפרוץ המלחמה, רק לוחמים מה-IRA יכלו להתגייס לצבא הלאומי, אך עם תחילתה הוסרו הגבלות אלו.
קריאה לאומית לגיוס יצאה ב-7 ביולי והממשלה קראה לתושביה להתגייס לחצי שנה - אלפים נענו לקריאה.
רבים מהמתגייסים היו יוצאי הצבא הבריטי שלחם במלחמת העולם הראשונה, במסגרת הרגימנט האירי, אך רבים אחרים היו מתגייסים צעירים ללא ניסיון צבאי.
חוסר ניסיון צבאי זה והיעדר משמעת צבאית היוו בעיה ממשית לצבא החדש.
בעיה משמעותית נוספת של הצבא הלאומי הייתה היעדרם של קצינים מנוסים בשורותיו.
20% בלבד מהקצינים שימשו קודם לכן כקצינים בצבא הבריטי, מהם רק כ-50% שירתו במלחמת העולם הראשונה, דוגמת אמט דלטון.
חלק מהקצינים גם שירתו בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
הרפובליקנים השתמשו בעובדה זו בתעמולתם כנגד ממשלת מדינת אירלנד החופשית - הם טענו כי הצבא הלאומי הוא רק בא כוחם של צבאות זרים ובראשם בריטניה עצמה.
אולם, למעשה, גם חלק נכבד משדרת הפיקוד של הצבא הרפובליקני הייתה מורכבת מקצינים בצבא הבריטי, כמו טום בארי וארסקין צ'ילדרס.
כיבוש הערים הגדולות על ידי המדינה החופשית
דבלין נותרה בידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית והמאבקים החלו לפרוץ במספר מוקדים ברחבי המדינה.
בתחילת המלחמה, החזיקו כוחות מתנגדי ההסכם בקורק, לימריק וווטרפורד והקימו בפועל את "רפובליקת מנסטר" בדרום אירלנד, בה שלטו.
אולם, מאחר שמתנגדי ההסכם לא היו חמושים כראוי למלחמת קונבנציונלית, ליאם לינץ', מפקד כוחות המתנגדים, לא היה יכול לנצל את יתרונו בכוח אדם ובשטחים.
הוא קיווה בפשטות להמשיך להחזיק בשטחים שכבר היו בידיו מספיק זמן על מנת שהבריטים יהיו מוכנים לדון מחדש באמנה.
בדרום, הנחיתה התבצעה בעיר קורק במחוז קורק ובעיר טרלי במחוז קרי.
לימריק ווטרפורד נפלו ב-20 ביולי וקורק נפלה ב-10 באוגוסט, לאחר שכוח מונחת נוסף פרץ דרך אל תוך העיר.
המשלחת הימית לכיוון מאיו כמעט ולא נתקלה בהתנגדות והבטיחה של שלטון המדינה החופשית במערב המדינה.
על אף שבמספר מוקדים הרפובליקנים הראו התנגדות חריפה לכוחות של המדינה החופשית, הם לא הצליחו להביס אותם אפילו בקרב אחד.
ניצחונותיה של הממשלה הזמנית בערים הגדולות הציתו תקופה של לוחמת גרילה בשטחים הפתוחים הנרחבים במדינה.
לאחר נפילתה של קורק, ליאם לינץ' הורה ליחידות ה-IRA מתנגדות ההסכם להתפזר בשטחי אירלנד וליצור יחידות תגובה מהירה, כמו אלו ששימשו במלחמת העצמאות כנגד הבריטים.
הם התבססו באזורים נוחים ולא מיושבים בצפיפות - בעיקר במחוזות קורק, קרי, וקספורד, סליגו ומאיו.
קרבות מקוטעים החלו לפרוץ באזור דאנדוק, שם פיקד על הכוחות פרנק אייקן ובאזור דבלין, שם בוצעו מתקפות חוזרות ונשנות, אם כי קטנות, על הכוחות של מדינת אירלנד החופשית.
באוגוסט ובספטמבר 1922, כוחות מתנגדי האמנה ניהלו מתקפות גרילה נרחבות כנגד כוחות מדינת אירלנד החופשית, וגרמו להם לאבדות כבדות בכל השטחים שכבשו עד לאותו שלב.
ראש הממשלה ומפקד הצבא, מייקל קולינס, נהרג במארב של כוחות מתנגדי האמנה סמוך לביתו במחוז קורק.
מותו של קולינס תרם למרמור ששרר בקרב הנהגת מדינת אירלנד החופשית ולכעסם על מתנגדי האמנה וככל הנראה תרם להתדרדרות הלחימה למעגל זוועות ופעולות תגמול.
גם ארתור גריפית', נשיא מדינת אירלנד החופשית, נפטר כתוצאה מגידול במוחו עשרה ימים לפני מותו של קולינס ובכך הותירו שניהם את הנהגת המדינה לוויליאם תומאס קוסגרייב ואת הנהגת הצבא לריצ'רד מולקהי.
לתקופה קצרה, עם העלייה בכמות הנפגעים ועם מותן של שתי הדמויות החשובות ביותר בהנהגה שלה, היה נראה שמדינת אירלנד החופשית עומדת לקרוס.
אולם, עם הגיע החורף, קשייהם של הרפובליקנים הפכו חמורים יותר והאבדות שהם הצליחו להסב לכוחות הממשלה הצטמצמו.
לדוגמה, במחוז סלייגו 54 חיילי הצבא הלאומי נהרגו במהלך המלחמה, אך רק שמונה לאחר חודש ספטמבר.
כתוצאה מכך, כוחות המדינה החופשית החלו להתקיף ולהשמיד את יחידות הגרילה של הרפובליקנים - במחוזות סלייגו ומית' ובקונמארה שבמחוז גולוויי וכן, בבירה דבלין.
בשאר חלקי המדינה, החיילים הרפובליקנים התפצלו לקבוצות קטנות יותר על מנת להסתתר מכוחות הממשלה, בדרך כלל תשעה או עשרה אנשים בכל יחידה.
באוקטובר 1922 הקימו איימון דה ואלירה וחברי הפרלמנט מתנגדי האמנה ממשלה רפובליקנית משלהם, כאופוזיציה לממשלה הזמנית של מדינת אירלנד החופשית.
אולם, באותו שלב לכוחות מתנגדי ההסכם לא היו כמעט שטחים למשול עליהם ולממשלה כמעט ולא היו שום סמכויות על האוכלוסייה - המהלך היה סמלי בעיקרו.
עד תחילת שנת 1923, פעולות הגרילה של מתנגדי האמנה הצטמצמו לפעולות חבלה והשמדה של תשתיות ציבוריות כמו כבישים או מסילות רכבת.
כמו כן, החלו החיילים הרפובליקנים לשרוף את בתיהם של חברי הפרלמנט ושל חברי מעמד בחברה האירית שנקרא אנגלו-אירים.
ב-27 בספטמבר 1922, שלושה חודשים לאחר פרוץ המלחמה, הניחה הממשלה הזמנית של מדינת אירלנד החופשית בפני הדאל אירן הצעת חוק לחיזוק כוחו של הצבא - הרחבת סמכויותיהם של בתי המשפט הצבאיים והעברת חלק מהסמכות השיפוטית של מערכת המשפט האזרחית אל זו הצבאית, לפחות בכל אשר הנוגע במתנגדי הממשל.
הצעת החוק, שנודעה בציבור כ"הצעת החוק להגנת הציבור", אכן העצימה את כוחה של מערכת המשפט הצבאית, והסמיכה אותה לגזור עונשי מאסר עולם וגזרי דין מוות על אישומים כמו "סיוע או עידוד פגיעה בכוחות המדינה", "החזקת נשק, תחמושת או חומרי נפץ ללא אישור הממשל" או "זריעת הרס או הצתה מכוונות".
השלב האחרון במלחמת האזרחים התאפיין בהתדרדרות מתמדת אל רצף של מעשי זוועות שהותיר מורשת מרירה בפוליטיקה האירית ובעם האירי כולו.
ממשלת מדינת אירלנד החופשית החלה מוציאה להורג אסירים רפובליקנים ב-17 בנובמבר 1922 - הראשונים היו חמישה חברי IRA שהוצאו להורג בכיתת יורים.
ב-24 בנובמבר הוצא להורג הסופר והגנרל ארסקין צ'ילדרס, שהואשם בהברחת נשק לטובת הכוחות הרפובליקנים.
בסך הכל, מתוך 12,000 אסירים רפובליקנים, 81 הוצאו להורג במהלך המלחמה בסמכות מערכת המשפט האירית.
כפעולת תגמול, ה-IRA מתנגדי האמנה התנקשו בחבר הפרלמנט שון היילס, שהיה נאמן לממשלת מדינת אירלנד החופשית.
בתגובה, הוציאה הממשלה להורג ארבעה ממנהיגי הרפובליקנים, מנהיג אחד מכל פרובינציה אירית - רורי או'קונור, ליאם מלואוס, ריצ'רד בארט וג'ו מקלבי.
בנוסף, כוחות מדינת אירלנד החופשית פתחו בתי דין שדה, בעיקר במחוז קרי, בו לוחמת הגרילה הייתה הקשה ביותר, והחלו להוציא להורג לוחמים רפובליקנים במשפטי שדה.
המקרה הנודע ביותר התרחש בעיירה באליסיד, בה נקשרו תשעה לוחמים רפובליקנים למוקש - המוקש התפוצץ, שמונה מהלוחמים נהרגו ולוחם אחד, סטיבן פולר, שרד עם כוויות ופציעות קשות את האירוע והחיילים הניחו לו לברוח מהמקום.
הכנסייה הקתולית הודיעה על תמיכתה בממשלת מדינת אירלנד החופשית, הכריזה עליה כממשלה החוקית של המדינה, הוקיעה את מתנגדי האמנה וסירבה לנהל סקרמנט בהלוויותיהם.
בתחילת 1923, היכולת ההתקפית של הרפובליקנים נשחקה לחלוטין, ובפברואר 1923, כשהמנהיג הרפובליקני ליאם דיסי נשבה בידי כוחות מדינת אירלנד החופשית, הוא קרא לנאמניו ולרפובליקנים כולם לסיים את המלחמה ולהגיע לפיוס עם מדינת אירלנד החופשית.
גם ההוצאות הרבות להורג, 34 מהן בחודש פברואר 1923 בלבד, השפיעו לרעה על רוח הקרב הרפובליקנית.
בנוסף, מבצעיו של הצבא הלאומי בשטח שברו ופירקו לאט ובדיוק רב את כל הריכוזים האחרונים של הכוחות הרפובליקנים.
ההתקדמות של הצבא הלאומי וההתפוררות של הכוחות הרפובליקנים המשיכו במרץ ובאפריל 1923. כשניצחונה של מדינת אירלנד החופשית החל להיות מורגש בשטח, דה ואלירה ביקש מהנהגת ה-IRA לבקש ממדינת אירלנד החופשית הפסקת אש, אך ה-IRA סירב.
ראשי ה-IRA נפגשו ב-23 במרץ במחוז טיפררי על מנת לדון בעתיד המלחמה.
הם הותירו לאיימון דה ואלירה להשתתף בוועידה, לאחר ויכוח קצר, אך לא ניתנה לו כל זכות הצבעה.
טום בארי הציע לסיים את המלחמה, אך הצעתו נדחתה ברוב של שישה מול חמישה.
ליאם לינץ', המנהיג הרפובליקני, נהרג בהתנגשות עם כוחות מדינת אירלנד החופשית בהרי נוקמילדאון במחוז טיפררי כחודש לאחר מכן.
באותה ההתנגשות נשבו ארבעה מנהיגים נוספים של ה-IRA - דן ברין, טוד אנדרוס, שון גיינור ופרנק בארט.
ייתכן כי מותו של לינץ' התיר למנהיגים רפובליקניים פרגמטיים יותר כפרנק אייקן לתפוס את הפיקוד על הכוחות מתנגדי האמנה.
ואכן, אייקן מונה לראש מטה ה-IRA וקרא לסיום מה שקרא לו "המאבק העקר הזה".
30 ימים לאחר שירש אייקן את ראשות ה-IRA הוא הכריז על הפסקת אש מצידם של מתנגדי האמנה.
ב-24 במאי 1923 אייקן הורה לחייליו לרדת למסתור על מנת שלא יכנעו או יתפתו להמשיך בלחימה.
איימון דה ואלירה תמך בפקודת הפסקת האש והוציא הצהרה רשמית ללוחמים מתנגדי האמנה ב-24 במאי:
ממשלת המדינה החופשית החלה במשא ומתן לשלום במאי, אך השיחות התפוצצו מספר ימים לאחר תחילתו.
בית המשפט העליון של אירלנד הכריע ב-31 ביולי 1923 כי מצב המלחמה תם - כתוצאה מכך היה על המדינה החופשית לשחרר מכלאם את הרפובליקנים אשר נאסרו במהלך המלחמה מתוקף המשפט המקובל, שהיה תקף רק בזמן מלחמה והיה לא חוקי כעת משתמה.
ללא שלום בר קיימא, כשהיא מחזיקה ב-13,000 אסירים ומודאגת מפריצה מחודשת של העימותים, החליטה ממשלת מדינת אירלנד החופשית על חקיקת שני חוקי חירום באוגוסט 1923, על מנת להמשיך להחזיק במעצר את החיילים הרפובליקנים.
אלפי רפובליקנים וחברי IRA (כולל איימון דה ואלירה בעצמו) נאסרו על ידי המדינה החופשית בחודשים שלאחר תום המלחמה - וזאת לאחר שהשליכו את נשקם וחזרו לבתיהם.
ב-27 באוגוסט 1923, נערכו במדינה בחירות כלליות, ובהן זכתה ב-40% מפלגת "קומן נה נגייל" (גלגולה הראשון של מפלגת פינה גייל), אשר תמכה בכינונה של מדינת אירלנד החופשית.
הרפובליקנים, שיוצגו בבחירות על ידי מפלגת שין פיין, זכו רק ב-27% מהקולות, וזאת בעיקר מאחר שרבים ממועמדיה ותומכיה עדיין ישבו במאסר טרם, במהלך ולאחר הבחירות.
באוקטובר 1923 כ-8,000 מתוך 12,000 האסירים הרפובליקנים פתחו בשביתת רעב.
השביתה ארכה כ-41 ימים ועל אף שכמה מן השובתים מתו במהלכה, היא לא הצליחה לסייע להם במצבם.
אולם, מרב הנשים העצורות כן שוחררו לאחר תום השביתה, והתנועה הרפובליקנית החלה לרכז את מאמציה בשחרור האסירים.
מתקפות על לויאליסטים במהלך המלחמה
כחלק מהניסיון להזדהות עם מאבק זה, הרפובליקנים תקפו את בעלי האדמות האנגלו-אירים ולויאליסטים פרוטסטנטיים אחרים.
בסך הכל כ-192 אחוזות של בעלי אדמות ופוליטיקאים של מדינת אירלנד החופשית הוצתו ונהרסו על ידי הרפובליקנים במהלך המלחמה.
הסיבה הרשמית למתקפה על בתיהם של בעלי האדמות הייתה שחלקם הפכו לבעלי תפקידים במדינת אירלנד החופשית.
באוקטובר 1922 נציגות של בעלי אדמות יוניוניסטים נפגשה עם ויליאם תומאס קוסגרייב על מנת להציע את תמיכתם במדינת אירלנד החופשית וחלקם גם קיבלו תפקידים בסנאט של מדינת אירלנד החופשית.
בין הבתים שהוצתו ניתן למנות את ביתו של רוזן מאיו בסמיכות לנאס ואחוזות של סנאטורים במאיו, קלונמל, סטילורגן ודבלין.
אולם, בנוסף להצטרפותם לצד המדינה החופשית, היו עוד גורמים מאחורי האיבה שרחשו הרפובליקנים כלפי מעמד בעלי האדמות הישן.
רבים, אך לא כל בעלי האדמות, תמכו בבריטניה במהלך מלחמת העצמאות האירית.
תמיכה זו לרוב הייתה מוראלית, אך לעיתים הייתה אקטיבית באופיה.
תקיפות אלו היו אמורות להיפסק עם חתימת הסכם הפסקת האש בין בריטניה לאירלנד בתום מלחמת העצמאות, אך הן נמשכו גם לאחריה וביתר שאת עם פרוץ מלחמת האזרחים.
במהלך המלחמה הכוחות הרפובליקניים היו משתלטים על בתי בעלי האדמות על מנת להשתכן בהם.
מתקפות רבות נערכו על בתי לויאליסטים בתחילת 1923 - 37 בתים הועלו באש בינואר ובפברואר בלבד.
פרוטסטנטים רבים עזבו את אירלנד בעקבות מאורעות מלחמות העצמאות והאזרחים.
ההערכה היא שכ-41,000 פרוטסטנטים, אשר לא היו להם קשרים עם הממשל הבריטי כלל, עזבו את דרום אירלנד בין 1919 ו-1923. בסך הכל, בין 1911 ל-1926, אחוז הפרוטסטנטים בדרום אירלנד צנח מ-10.4 אחוזים ל-7.4 אחוזים.
מלחמת האזרחים, על אף משכה הקצר, הייתה עקובה מדם.
היא עלתה בחייהן של דמויות ציבוריות רבות משני צדי המתרס - מייקל קולינס, קהל ברו, ארתור גריפית' וליאם לינץ'.
שני הצדדים הוציאו לפועל פעולות ברוטאליות - מתנגדי האמנה התנקשו בחברי אירכטס רבים ושרפו מבנים היסטוריים ופרטיים, בעוד ממשלת מדינת אירלנד החופשית הוציאה להורג אסירים פוליטיים ומתנגדי משטר רבים, באופן חוקי ורשמי או שלא.
מספרים מדויקים של הרוגים ופצועים אינם קיימים.
תומכי האמנה ומוסדות השלטון ספגו בין 800 ל-1,000 הרוגים ובצד השני המספר אף גבוה יותר.
המחקר העדכני בתחום מסיק כי מניין ההרוגים בצד מתנגדי האמנה מגיע כמעט ל-2,000. ההערכות בנוגע למספר הלוחמים והאזרחים ההרוגים הכולל עומדות על בין 1,500 ל-4,000, על אף שהמספר האחרון נחשב למעט גבוה מדי.
כוח השיטור החדש שהוקם במדינת אירלנד החופשית, הגארדה שיכנה, לא היה מעורב במלחמה, מה שהפך אותו לשירות משטרתי לא חמוש ונייטרלי מבחינה פוליטית, שהוסכם על כל הצדדים לפקח על הפסקת האש לאחר המלחמה.
ממשלת מדינת אירלנד החופשית הורתה לפרק את הארגון מנשקו ביוני 1922 על מנת לזכות באמון הציבור, ובדצמבר אותה השנה ה-IRA אף הורה לא לפגוע בשוטרים המשתייכים אליו.
המחלקה לחקירות פליליות, שמנתה כ-350 שוטרים בלבוש אזרחי, פעלה במהלך המלחמה בשירות מדינת אירלנד החופשית ותרמה רבות בלכידת מנהיגי מתנגדי האמנה.
המחלקה פורקה באוקטובר 1923, מעט לאחר תום המלחמה.
בעת שעזבו כוחות הרפובליקנים את עמדותיהם ביולי ואוגוסט 1922, הם העלו באש בניינים ומשרדים רבים בהם ישבו.
בנוסף, לוחמת הגרילה הממושכת גרמה להרס רב לתשתיות, בעיקר למסילות רכבת שונות, מהן נפגעה מדינת אירלנד החופשית שזה עתה הוקמה.
הנזק החומרי שיצרה המלחמה מוערך בכ-30 מיליון לירות שטרלינג, בנוסף ל-17 מיליון לירות שטרלינג שהשקיעה בה מדינת אירלנד החופשית.
הגירעון של מדינת אירלנד החופשית עמד בשנת 1923 על 4 מיליון לירות שטרלינג.
מצבה הכלכלי המוחלש הוביל לחוסר יכולתה לשלם את חלקה בחוב האימפריאלי, כפי שהתחייבה לבריטניה במסגרת האמנה אנגלו-אירית.
מצב זה השפיע על דיוני הגבול שנערכו בין הצדדים בשנים 1924–1925, במסגרתם אירלנד קבלה ללא עוררין את גבולה הקבוע עם צפון אירלנד, בתמורה לוויתור על חובה לממלכה המאוחדת.
בנוסף, מדינת אירלנד החופשית נדרשה לשלם על הנזקים שנגרמו לרכוש במלחמת האזרחים.
מלחמת האזרחים האירית גרמה לדעיכת הלחימה בממלכה המאוחדת של קבוצות איריות חמושות בצפון אירלנד.
מייקל קולינס, ראש ממשלת מדינת אירלנד החופשית וג'יימס קרייג, ראש ממשלת צפון אירלנד, אף חתמו על הסכם על מנת להביא לסיום העימותים.
אולם, קולינס סיפק בחשאי נשק וכספים ליחידות ה-IRA שנותרו בצפון אירלנד עד מותו.
בגלל העיסוק המועט בצפון אירלנד וחולשת היחידות האיריות של ה-IRA שנותרו בה, הצליחה המדינה החדשה שנוצרה בה לגבש את עצמאותה ולהביא לביסוס קיומה לעתיד הנראה לעין.
במצב עניינים בו לא הייתה מתרחשת מלחמת האזרחים, ייתכן שעיסוקה של מדינת אירלנד החופשית הייתה בהשבת ששת המחוזות הצפוניים לתחומה.
רק לאחר שהפסידו במלחמת האזרחים, החלו מתנגדי האמנה לשקול מאבק חמוש בשלטון הבריטי בצפון אירלנד.
היחידות הצפוניות של ה-IRA אף תמכו במדינת אירלנד החופשית במהלך המלחמה בשל מדיניותו של קולינס כלפיהם ומעל ל-500 מהם הצטרפו לצבא הלאומי.
ב-1926, לאחר שנכשלו בניסיון לשכנע את רוב יחידות ה-IRA מתנגדות האמנה או את מפלגתם, שין פיין, בכך שיש לקבל את הסטטוס קוו הנוכחי כבסיס להקמת הרפובליקה עתידית, פרשו איימון דה ואלירה ופרנק אייקן יחד עם הפלג שתמך בהם מהמפלגה על מנת להקים את מפלגת פיאנה פול.
בעוד שפיאנה פול תהפוך בעתיד למפלגה הדומיננטית בפוליטיקה האירית, השין פיין הפכה למפלגה סקטוריאלית קטנה ומבודדת.
הצבא האירי הרפובליקני, שאז עוד היה ארגון גדול ומשפיע, אפילו יותר מהשין פיין, העביר את תמיכתו מהמפלגה אל פיאנה פול, עד שהוצא מחוץ לחוק על ידי דה ואלירה ב-1935.
ב-1927 חברי מפלגת פיאנה פול נשבעו את שבועת הנאמנות של מדינת אירלנד החופשית והסכימו להיכנס לדאל אירן, לאחר שהכירו בלגיטימיות של מדינת אירלנד החופשית, אשר החלה לנוע לעבר עצמאות מוחלטת מהממלכה המאוחדת באותה התקופה.
ב-1931 חוקק הפרלמנט הבריטי את חוק וסטמינסטר, אשר הכיר למעשה בעצמאותם של הדומיניונים מהאימפריה הבריטית, כולל של מדינת אירלנד החופשית, אך הותיר את בית המלוכה בראשותם.
פיאנה פול תחת דה ואלירה נבחרה לשלטון בשנת 1932 והחלה במסע לביטול האמנה האנגלו-אירית בפועל - הם ביטלו את שבועת הנאמנות, הסירו את המושל הכללי הבריטי מתפקידו וביטלו את הסנאט, שנשלט בידי היוניוניסטים ותומכי האמנה.
ב-1937 הועברה בפרלמנט אמנה חדשה, שהעמידה בראש המדינה נשיא וביטלה כל קשר בין אירלנד לבין המלוכה הבריטית, ביטלה למעשה את מדינת אירלנד החופשית וכללה טענת בעלות על צפון אירלנד.
בשנה שלאחר מכן, הממלכה המאוחדת השיבה ללא תנאים את נמלי הים באירלנד שהיו ברשותה מתוקף תנאי האמנה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939, יכלה אירלנד להדגים את עצמאותה בכך ששמרה על נייטרליות, על אף שתמכה באופן מרומז ובזהירות בבעלות הברית.
לבסוף, ב-1948, ממשלת אחדות שכללה את שני הצדדים שלחמו במלחמת האזרחים (תומכי האמנה ממפלגת פינה גייל ומתנגדי האמנה ממפלגת קלאן נה פובלכטה), החליטה על פרישה מחבר העמים הבריטי, ושינתה את שמה ממדינת אירלנד החופשית לרפובליקה של אירלנד.
עד שנות ה-50, כל הנושאים עליהם נסובה מלחמת האזרחים האירית יושבו.
כמו ברוב מלחמות האזרחים, הותירה מלחמת האזרחים האירית אחריה מורשת מרירה, הממשיכה להשפיע עד עצם היום הזה על הפוליטיקה באירלנד.
שתי המפלגות הגדולות באירלנד במשך רוב ההיסטוריה שלה הן פיאנה פול ופינה גייל - שתיהן גלגולים של מתנגדי ההסכם ותומכיו בהתאמה.
יתרה מזאת, ילדיהם של רבים מהם הפכו גם הם לפוליטיקאים, מה שגרם לשעתוק האיבה האישית בין הצדדים גם בדורות הבאים.
בשנות ה-30, לאחר שפיאנה פול עלתה לשלטון, רבים האמינו כי מלחמת האזרחים עומדת לפרוץ בשנית - אך המשבר חלף ועד שנות ה-50 האלימות כבר לא הייתה נוכחת קבועה בפוליטיקה של הרפובליקה האירית.
אולם, ניתוקו של ה-IRA ממוסדות המדינה הרשמיים ממשיך עד לעצם היום הזה.
רק בשנת 1948 חדל הארגון מלפגוע בכוחות מדינת אירלנד החופשית כשזו הפכה לרפובליקה האירית.
מיקודו עבר אז להפסקת השליטה הבריטית בצפון אירלנד.
המועצה הצבאית של הארגון עדיין טוענת שהיא הממשלה הזמנית הלגיטימית של הרפובליקה האירית שהוכרזה ב-1918 ושבוטלה במסגרת האמנה האנגלו-אירית ב-1921.
מלחמת האזרחים בסוריה היא סכסוך רב-שכבתי ומתמשך שהחל ב-15 במרץ 2011 עם גל הפגנות נגד משטרו הרודני של בשאר אל-אסד כחלק מ"האביב הערבי".
ההפגנות כוונו נגד הדיכוי, השחיתות, הפגיעה בזכויות אדם והשלטון הדומיננטי של העדה העלווית.
המשטר הגיב להפגנות באלימות קשה ואף ביצע הפגזות כבדות על ריכוזי אוכלוסייה.
כתוצאה מהדיכוי האלים החלו עריקות מצבא סוריה והוקם "הצבא הסורי החופשי", שהוביל מרד מזוין נגד אסד.
המרד הידרדר במהרה לכדי מלחמת אזרחים מורכבת ומרובת צדדים.
מלחמת האזרחים הביאה להופעת ארגוני טרור אסלאמי כמו ג'בהת א-נוסרה והמדינה האסלאמית (דאעש), שהכריז על ח'ליפות אסלאמית בשטחים נרחבים בסוריה ובעיראק ב-2014. הפילוגים בין ארגוני הג'יהאד למורדים המתונים, כמו הכורדים, הובילו לקרעים בתוך האופוזיציה.
נכון לשנת 2025, מלחמת האזרחים בסוריה היא המלחמה הקטלנית ביותר של ה, במהלכה בוצעו מעשי טבח רבים והמוניים, כולל שימוש בנשק כימי, בראש ובראשונה המתקפה בע'וטה באוגוסט 2013 שגבתה מאות קורבנות.
בעקבות זאת, הושגה עסקה לפירוק סוריה מנשק כימי בפיקוח בין-לאומי.
למרות זאת, דווח על המשך השימוש בגז כלור בעיר חומס.
מלבד זוועות הלחימה, גרמה המלחמה למשבר פליטים חמור, במיוחד משבר ההגירה לאירופה, לקריסת תשתיות, ולזליגת הלחימה למדינות שכנות.
הסכסוך הבין-לאומי בסוריה נותר בעיצומו, עם השפעות רחבות טווח על המזרח התיכון והעולם.
ב-27 בנובמבר 2024, לאחר כמעט 14 שנות לחימה, פתחו המורדים במתקפת פתע בה כבשו את דמשק.
אסד נמלט לרוסיה, שלטונו נפל ונתפס בידי קבוצות מורדים עוינות זו לזו, ובראשן הארגון היאת תחריר א-שאם.
מספר חודשים לאחר מכן, בעקבות ניסיון התקוממות של העלווים, טבחו אנשי המשטר החדש בקרוב ל-1000 עלווים, כולל נשים וילדים.
מאז שנת 1962 מנוהלת סוריה תחת חוקי חירום, אשר מנטרלים בפועל את רוב ההגנות החוקתיות של האזרחים.
האופוזיציה האסלאמית הסונית שהתנגדה לשלטון העלווים, כמו גם להגמוניה של מפלגת הבעת', בעלת האידאולוגיה החילונית, ניסתה להתקומם נגד המשטר הדיקטטורי בסוריה.
ב-26 ביוני 1980, ניצל חאפז אסד מניסיון התנקשות בחייו.
לאחר מכן, החלו מהומות והפגנות רחבות היקף, שדוכאו באלימות ברחבי סוריה.
ההתקוממות הגיעה לשיאה בעיר חמאת, שבה נערך, בפקודת אסד האב, טבח חמאת שבמהלכו נהרגו בין 3,000 (לפי הממשלה הסורית) ל-40,000 (לפי הערכת מקורות חיצוניים) תושבים.
הרבעים העתיקים בעיר נחרבו עד היסוד ומשפחות שלמות נהרגו.
עם עלייתו לשלטון, הבטיח בשאר אסד לבצע רפורמות, אך לא עשה שום דבר משמעותי בכיוון זה.
בנוסף, המדינה נפגעה משלוש שנות בצורת רצופות בין השנים 2006–2009, שנוסף להן ניהול כושל של המשבר שהן יצרו.
יתרה מכך, סוריה פנתה בשנת 2009 לאו"ם וביקשה סיוע על רקע היותה 'נפגעת משינוי האקלים', אך האו"ם דחה את בקשתה בקובעו שהיא לא הפעילה את תוכניות החירום שלה לשְנות בצורת.
ערב מלחמת האזרחים מנתה אוכלוסיית סוריה כ-22.5 מיליון נפש.
בעקבות המקרה והמתח החריף בין כוחות הביטחון ותושבי העיר, התקיימו ב-18 וב-19 במרץ ההפגנות הגדולות ביותר בסוריה מאז ניסיון ההפיכה של האחים המוסלמים.
על פי ההשערות, גרעין התסיסה צמח מעשרות אלפי פלאחים מובטלים שעזבו את שדותיהם וכפריהם ונדדו לדרעא בעקבות שנות הבצורת.
כמו כן, המהומות שהחלו בדרעא גלשו לערים אחרות באזור החורן.
תוך שבוע, התרחבו המהומות והגיעו אפילו ללטקיה, מעוזו של הנשיא.
למעשה, התקיימו הפגנות כמעט בכל ערי סוריה.
בין היתר החלו בתקופה זו גם המהומות בעיר חמאת אשר הייתה למעוז האחים המוסלמים.
ב-3 באפריל הטיל אסד את הרכבת הממשלה על שר החקלאות בממשלה היוצאת, עאדל סַפַר.
ב-8 באפריל התגברו שוב ההפגנות, לאחר דרשות יום השישי, והגיעו גם לערים הגדולות.
כוחות הביטחון ירו אש חיה לעבר המפגינים והרגו רבים מהם.
אסד ניסה פעם נוספת למתן את הלהבות על ידי הודעה על ביטול חוקי החירום במדינה, אך ההפגנות לא שככו.
כמה מאות חברי פרלמנט וחברי מפלגת הבעת' מהאזורים שבהם התלקחו המהומות הקשות ביותר התפטרו כמחאה על האלימות הממשלתית.
במהלך החודש, פורסם ברשת אל-ג'זירה סרטון וידאו המתעד את גופתו של חמזה עלי אל-ח'טיב, ילד סורי בן 13, אשר נעצר על ידי כוחות צבא במהלך הפגנה בדרעא, ובהמשך גופתו הוחזרה למשפחתו ועליה סימני התעללות ניכרים.
פרסום הסרטון, וכן צילומים מתוכו, הובילו להתלהטות נוספת של הרוחות, ולזליגת המהומות לאזורים נוספים ברחבי סוריה.
ב"יום הנכבה", 15 במאי 2011, הגיעו כמה מאות פלסטינים תושבי סוריה לגבעת הצעקות ברמת הגולן, סמוך לגבול עם ישראל, ופרצו את גדר הגבול עם ישראל.
ב-18 במאי 2011 הטיל נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, סנקציות אישיות על נשיא סוריה בשאר אסד וראשי הממשל שלו.
בהמשך, בעקבות הסנקציות האמריקאית והסלמת האלימות, הטילו גם האיחוד האירופי ומדינות ערב סנקציות משלהן, אך אלה לא מנעו מהשלטון הסורי להמשיך בדיכוי האלים של המפגינים.
באותו חודש הטיל אסד מצור על חומס, שבה החלו החיילים העריקים להתארגן להקמת הצבא הסורי החופשי.
ב-6 ביוני 2011 נהרגו 120 אנשי כוחות הביטחון הסוריים.
המשטר טען שהם נפלו למארב של כוחות האופוזיציה, אך אלה טענו שהחיילים הוצאו להורג על ידי המשטר.
מחשש לגורלם התגבר זרם הפליטים לטורקיה, שהסכימה לקלוט אותם ואף הקימה עיר אוהלים לצורך כך.
יתרה מכך, טורקיה התחילה לדרוש בתוקף להפסיק את הדיכוי האלים, חרף יחסיה הטובים עם סוריה בתקופה שקדמה למשבר.
ב-10 ביוני 2011, בחר אסד לראשונה להשתמש בכוח אווירי נגד המתקוממים, ומסוקים ירו לעבר מפגינים בעיר מערת א-נועמאן.
השלטון ניסה לשדר עסקים כרגיל ואף לרמוז שהעם תומך בנשיא וארגן ב-15 ביוני 2011 הפגנת תמיכה ענקית בנשיא אסד.
כל האמצעים האלימים לא עזרו וב-8 ביולי הפגינו כחצי מיליון איש בעיר חמאת.
ב-29 ביולי 2011 הקימו עריקי הצבא הסורי ארגון בשם "הצבא הסורי החופשי", אך כוחות אלה לא היו מאורגנים ויחסיהם עם גורמים פוליטיים באופוזיציה הסורית, המאוגדים במסגרת המועצה הלאומית של סוריה, היו קרים.
הארגונים היו חלוקים בשאלת אופי המאבק: בעוד הצבא הסורי החופשי צידד במאבק בהמשך ההתקוממות האלימה, ניסתה המועצה הלאומית לפעול באופן לא אלים על ידי הכרזה על שביתות.
מטה הצבא הסורי החופשי הוקם בעיר חומס.
בתחילה מנו כוחות הצבא הסורי החופשי עשרות מעטות של חיילים, אך עם הזמן גדל המספר לעשרות אלפים.
למרות הגידול במספרו, התקשה הצבא הסורי החופשי להתמודד עם כוחות הביטחון של הממשלה, גם בגלל נחיתותו בנשק כבד והסיוע שהוגש לממשל על ידי גורמי חוץ, כמו איראן, סין ורוסיה.
ב-8 באוגוסט 2011 הדיח אסד את שר ההגנה, עלי חביב, מתפקידו ומינה את הגנרל דאוד רג'חה במקומו.
למחרת דיווחו כלי התקשורת כי עלי חביב נמצא מת בביתו, אך כעבור כמה שעות נראה חביב בטלוויזיה והזים את השמועות שחוסל.
בסוף 2011 הסכימה סוריה לכניסת פקחים של הליגה הערבית, אך שליחותם לא הפסיקה את ההרג.
הצבא הסורי החופשי פתח במתקפה וכבש את העיירה זבדאני ואת העיר דומא.
ב-30 בינואר 2012 יצא צבא סוריה למתקפת-נגד בפרברי דמשק.
ב-4 בפברואר 2012 תקפו כוחות סוריה וחזבאללה את העיר חומס, וכ-337 איש נהרגו בתקיפה ואלפים נפצעו.
במשך יותר משלושה שבועות ניטשו בחומס קרבות עזים בין כוחות אסד לבין המורדים, שבמהלכם הפגיז צבא סוריה את העיר באמצעות שריון וארטילריה.
לאחר מכן נכנסו כוחות קרקעיים של צבא סוריה והשתלטו על מרבית שטחי העיר.
משוער כי בחודש פברואר נהרגו בחומס כ-700 בני אדם.
נפילתה של חומס, שהייתה גרעין השליטה של "הצבא הסורי החופשי", הגורם החילוני והמתון יותר במרד, הקלה על גורמים ג'יהאדיסטים להשתלט על המאבק נגד כוחות אסד.
כמה חודשים לאחר מכן, בקיץ 2012, שחרר אסד מהכלא אלפי אסירים ג'יהאדיסטים, אשר נתפסו על ידי אנשי המודיעין הסורי או הוסגרו לסוריה מאחת המדינות השכנות מאז ראשית שנות ה-2000, בטענה של 'בניית אמון' עם האופוזיציה בגלות.
ככל הנראה מטרתו הייתה לאפשר לג'יהאדיסטים להשתלט על כוחות המורדים, במטרה לצבוע את המרד נגדו כמרד ג'יהאדיסטי ולרכוש טווח פעולה רחב יותר מדעת הקהל העולמית.
בחודשים מאי ויוני 2012 אירעו מעשי טבח בחמה, בדרעא ובמקומות נוספים בסוריה, שגררו גל גינויים בעולם.
בפיצוץ 18 ביולי 2012 בדמשק, שהתרחש במטה הראשי של הלשכה לביטחון לאומי, נהרגו או נפצעו מספר בכירים במשטר אסד.
דאוד ראג'חה, שר ההגנה הסורי; אסף שווכאת, סגן שר ההגנה וגיסו של הנשיא בשאר אל-אסד; חסן עלי טורקמאני, שר ההגנה והרמטכ"ל לשעבר, עוזר לסגן הנשיא; הישאם אל-איח'תיאר, ראש הלשכה לביטחון לאומי.
ב-24 ביולי 2012 פתח צבא סוריה במתקפה כבדה נגד עיירה בפרברי דמשק שנכבשה לפני כן בידי המורדים, ונגד העיר חלב, המאוכלסת ביותר בסוריה.
במהלך הלחימה בחלב טענו המורדים כי כבשו יותר מ-60% משטח העיר.
כמו כן היו קרבות עזים בשכונות הדרומיות והמזרחיות של דמשק במשך כמה שבועות.
ב-1 באוקטובר 2012 נהרג מפקד כוח המשימה של חזבאללה בסוריה, אבו עבאס, על ידי המורדים.
בדצמבר 2012 ירה צבא סוריה לראשונה טילי סקאד וטילי M-600 לעבר המורדים.
בפברואר 2013 נהרג מפקד המשלחת של משמרות המהפכה האיראניים ללבנון, הגנרל חסן שאטרי, הידוע גם בשם "המהנדס חוסאם ח'וש נויס".
קיימים דיווחים סותרים על נסיבות מותו: דיווח אחד מצביע על כך שהוא נהרג בדרכו מדמשק לביירות על ידי מארב של המורדים, ואילו דיווח אחר מציין כי נהרג בתקיפת חיל האוויר על משלוח הנשק לחזבאללה.
ב-21 בפברואר נערכה מתקפת מתאבדים על מוסדות השלטון בדמשק.
בחודש יוני 2013 הצליח צבא סוריה, תוך הסתייעות בכוחות חזבאללה, להשתלט מחדש על העיר קוסייר, שעל הדרך שבין הבירה דמשק לחוף הים התיכון ובסמוך לגבול סוריה–לבנון, מיקום המקנה לה חשיבות אסטרטגית.
ב-16 בנובמבר 2013 נהרג מפקד המבצעים של ארגון חזבאללה בסוריה, עלי שביב, בקרבות עם המורדים.
ב-12 בדצמבר 2013 נמלט מפקד הצבא הסורי החופשי סלים אידריס מסוריה לקטר לאחר שלוחמי ג'יהאד השתלטו על בסיסו בגבול עם טורקיה.
בעקבות התקרית הפסיקו ארצות הברית ובריטניה את משלוחי הנשק אל המורדים מחשש שיזלגו לכוחות המוג'אהדין בסוריה.
לחימה פנימית בין המורדים (ינואר)
בתחילת שנת 2014 החלה לחימה פנימית בין ארגוני המורדים ושני הצדדים רשמו הישגים טריטוריאליים במקביל.
הצבא הסורי החופשי, צבא המוג'אהדין והחזית האסלאמית לחמו לחימה עזה נגד מדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט (דאעש) בצפון המדינה.
ארגוני המורדים תקפו עמדות של דאעש במחוזות אידליב וחלב, ועד 5 בינואר 2014 השתלטו המורדים על 80% מהשטחים שהיו בידי דאעש בפאתי אידליב ועל 65% משטחיו בעיר חלב ובסביבתה.
ב-13 בינואר 2014 דווח כי דאעש הצליחו להשתלט על מרבית מחוז א-רקה ולכבוש את הערים אל-באב ובְּזַאעַה במחוז חלב, בזמן שהמורדים השתלטו על ג'ראבלוס , השוכנת ליד הגבול עם טורקיה.
ב-14 בינואר דווח כי המורדים השתלטו על שלוש עיירות במחוז חלב, בזמן שארגון המדינה האסלאמית ביסס את אחיזתו בעיר א-רקה לאחר שכיסי ההתנגדות האחרונים של המורדים נסוגו.
באותו זמן השתלטו המורדים גם על בית הסוהר בג'ראבלוס, ושחררו 70 אסירים שנפלו בשבי דאעש.
ב-1 בפברואר 2014 תקפו לוחמי דאעש את מפקדות ארגון לואא א-תווחיד בחלב והרגו את מפקדו עדנאן בַּכּّוּר ו-15 מורדים נוספים.
ביום למחרת הודיע ארגון אל-קאעידה שהוא מתנער מהמדינה האסלאמית ומפעולותיה בסוריה.
ב-8 בפברואר 2014 תקפו ארגון ג'בהת א-נוסרה וארגוני מורדים נוספים עמדות של המדינה האסלאמית במחוז דיר א-זור.
כמו כן, דווח כי מפקד האזור מטעם המדינה האסלאמית, אבו דג'אנה, נהרג בעימותים.
בין 10 בפברואר ל-12 בפברואר נסוגו לוחמי המדינה האסלאמית מהמחוז ועיר בירתו דיר א-זור כמעט לחלוטין.
המשך המתקפה של צבא סוריה וחזבאללה (ינואר–מרץ)
ב-4 במרץ צבא סוריה השתלט על העיירה א-סחל (السحل) באזור הרי קלמון.
ב-8 במרץ כוחות המשטר כבשו את זרה שבמחוז חומס וחסמו עוד יותר את נתיבי האספקה של המורדים מלבנון.
ב-11 במרץ הצבא וחזבאללה טיהרו את אזור חוות רימה בדרכם למתקפה על יברוד.
ב-16 במרץ הם נכנסו ליברוד, אחרי שלוחמי הצבא הסורי החופשי נסוגו במפתיע והשאירו את לוחמי ג'בהת א-נוסרה להילחם לבדם.
ב-19 במרץ השתלט צבא סוריה על ראס אל-עין שליד יברוד, לאחר יומיים של לחימה, ועל אל-חוסן שבמחוז חומס, בזמן שהמורדים במחוז דרעא השתלטו על בית הסוהר המרכזי ושחררו מאות אסירים.
ב-20 במרץ שחרר צבא סוריה את מבצר קראק דה שבלייה.
ב-20 במרץ השתלט הצבא מחדש על הכפרים פליטה וראס אל-מערה שליד הגבול עם לבנון.
ב-22 במרץ כבשו המורדים את מעבר הגבול קסאב שבמחוז לטקיה.
במהלך הקרבות נהרג הילאל אל-אסד , מפקד כוחות המשמר הלאומי בלטקיה ובן דודו של בשאר אל-אסד.
ב-4 באפריל השתלטו המורדים על העיירה באבולין במחוז אידליב.
ב-9 באפריל, צבא סוריה כבש את העיירה רנכוס שבאזור הקלמון.
ב-12 באפריל המורדים בחלב הסתערו על אזור התעשייה שבשליטת המשטר במטרה לנתק את קווי האספקה של הצבא באזור.
ב-26 באפריל צבא סוריה השתלט מחדש על העיר זבדאני.
המורדים כבשו את הבסיס של חטיבה 61 בדרעא.
ב-7 במאי החלה הפסקת אש בעיר חומס.
ארגוני המורדים התפנו מהעיר, שחזרה לשליטת הממשלה, בתמורה לשחרור אסירים ופתיחת מעבר חופשי לסיוע הומניטרי לנובול וא-זהרא , שתי מובלעות שיעיות שכותרו על ידי המורדים.
ב-18 במאי מת מפצעיו מפקד מערך הנ"מ של צבא סוריה, גנרל חוסיין איסחאק, שנפגע קודם לכן במהלך מתקפה של המורדים על בסיס נ"מ באזור מליחה , פרבר דרום-מזרחי של דמשק.
המורדים השתלטו על העיירה תל מלח , שבמחוז חמאת, והרגו 34 חיילים.
ב-3 ביוני 2014 התקיימו בחירות לנשיאות סוריה באזורים שבשליטת ממשלת סוריה.
בפעם הראשונה בהיסטוריה של סוריה יותר מאדם אחד הורשה להיות מועמד לנשיאות.
יותר מ-9,000 תחנות הצבעה הוקמו באזורים אלו.
על פי בית המשפט החוקתי העליון של סוריה, 11.63 מיליון סורים הצביעו (אחוז ההצבעה עמד על 73.42%).
הנשיא בשאר אל-אסד זכה בבחירות עם 88.7% מקולות הבוחרים.
חסן א-נורי הגיע למקום השני עם 4.3% מקולות הבוחרים ומאהר חג'אר הגיע למקום האחרון עם 3.2% מהקולות.
ארצות הברית, האיחוד האירופי ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ טענו כי הבחירות היו לא לגיטימיות ו"הצגה".
בשל שליטת המורדים, הכורדים והמדינה האסלאמית על שטחים מהמדינה, ב-60% מחלקי סוריה לא התקיימו בחירות.
מתקפת המדינה האסלאמית והמשך הלחימה (יוני–אוגוסט)
ב-5 ביוני החל דאעש לכבוש שטחים נרחבים בעיראק בנוסף לכלי נשק כבדים ולציוד שבזז מצבא עיראק, שחלק ממנו העביר לתוך שטחי סוריה.
ב-14 ביוני כוחות המשטר כבשו מחדש את העיירה כסב שבמחוז לטקיה, בזמן שהמורדים השתלטו על תל אל-גֻ'מוּע שליד העיר נווה שבמחוז דרעא ונכנסו מחדש לשטחי הרי קלמון.
ב-7 באוגוסט השתלטו לוחמי דאעש על בסיס אוגדה 93 בא-רקה, כשהם השתמשו בכלי הנשק שהשיגו במהלך המתקפה בעיראק.
ב-13 באוגוסט כבש דאעש כמה עיירות מידי המורדים במחוז חלב.
ב-19 באוגוסט הוצא להורג העיתונאי האמריקני ג'יימס פולי בידי דאעש, שאנשיו טענו כי מדובר בנקמה על המתקפה האווירית של ארצות הברית בעיראק נגד יעדי הארגון.
באותו סרטון הוצג גם סטיבן סוטלוף, אמריקני יהודי שנחטף בגבול בין סוריה לטורקיה באוגוסט 2013.
ב-24 באוגוסט השתלטו כוחות דאעש על בסיס חיל האוויר של צבא סוריה בטבקה אחרי כשבועיים של קרבות עזים.
שבויים מקרב כוחות הממשלה הוצאו להורג ותיעוד של ההוצאה ההמונית להורג פורסם ביוטיוב.
מספר ההרוגים בתקרית נע בין 120 ל-250.
ב-27 באוגוסט השתלטו כמה ארגוני מורדים, בהם ג'בהת א-נוסרה, על מעבר הגבול בקוניטרה בתום קרבות עזים עם צבא אסד.
במהלך חילופי האש נפצע גם קצין צה"ל באורח בינוני ובתגובה תקף צה"ל כמה יעדים בסוריה.
המצור על כובאני ומתקפת הקואליציה נגד המדינה האסלאמית (ספטמבר–דצמבר)
ב-2 בספטמבר פרסם ארגון המדינה האסלאמית סרטון שבו תועדה הוצאתו של סטיבן סוטלוף היהודי להורג.
ב-11 בספטמבר אישר נשיא ארצות הברית ברק אובמה לתקוף יעדים של המדינה האסלאמית בסוריה ושלושה ימים מאוחר יותר פרסם הארגון תיעוד חדש, שבו נראית הוצאתו של הבריטי דייוויד היינס להורג.
ב-19 בספטמבר כבשו לוחמי המדינה האסלאמית 16 כפרים כורדיים בצפון סוריה כחלק ממתקפה נרחבת לכיבוש העיר כובאני.
ב-22 בספטמבר תקפו כלי טיס של ארצות הברית ושל בעלות בריתה הערביות – ירדן, סעודיה, קטר, ירדן ואיחוד האמירויות הערביות – מטרות של המדינה האסלאמית ושל קבוצת ח'וראסאן.
ב-6 באוקטובר הצליחו לוחמי המדינה האסלאמית לחדור לשטחה של כובאני ולהשתלט על אזור התעשייה ועל שתי שכונות בתום קרבות עזים עם לוחמי ה-YPG.
ב-11 באוקטובר, כשהם שולטים על מחצית משטחה של כובאני, ניסו כוחות של המדינה האסלאמית להשתלט על מרכז העיר, אך נהדפו על ידי הלוחמים הכורדים, שהסתייעו בהפצצות כוחות הקואליציה מהאוויר.
בין התאריכים 13–15 באוקטובר ביצעו כוחות הקואליציה 39 תקיפות אוויריות, ובכך אפשרו ללוחמים הכורדים להשיב לידיהם את השליטה על חלקים מהעיר.
התקיפות בשלב זה הפכו למתואמות יותר, כאשר הכורדים העבירו לארצות הברית מטרות על הקרקע שבהן פגעו כלי הטיס של הקואליציה.
ב-11 בנובמבר טען סליח מוחמד, מראשי האוטונומיה הכורדית, כי הכוחות המקומיים הדפו את לוחמי המדינה האסלאמית מאזורים נרחבים בדרום כובאני וכי הם מתקדמים "רחוב אחר רחוב".
ב-24 בנובמבר דווח כי בקרבות בין לוחמי מיליציית ה-YPG לבין לוחמי המדינה האסלאמית נהרגו 18 מאנשי הארגון ועוד כמה לוחמים כורדים, ובסופם הצליחו הכורדים להתקדם במזרח העיר ובצפון-מזרחה.
במקביל ללחימה בכובאני, המשיכו צבא סוריה ומיליציות הנאמנות למשטר לנסות ולכבוש מחדש שטחים מידי ארגוני המורדים השונים.
ב-23 באוקטובר השתלט צבא סוריה על העיירה מורכּ שנמצאת בין הכביש המהיר המחבר את העיר חמה ואת העיר חלב אחרי חודשים של לחימה עם המורדים.
עם זאת, ב-7 בנובמבר כוחות של ג'בהת א-נוסרה כבשו שלושה כפרים במחוז אידליב, שבצפון-מערב סוריה.
יומיים לאחר מכן, הצליחו כוחות של ג'בהת א-נוסרה וארגוני מורדים נוספים לכבוש את העיר הדרומית נווה מצבא סוריה אחרי חודשים של לחימה.
ב-26 בנובמבר דיווח הארגון הסורי לזכויות אדם כי 95 בני אדם נהרגו בהפצצות חיל האוויר של סוריה בעיר א-רקה, שהוכרזה כבירת המדינה האסלאמית.
ההפצצות היו חלק משינוי אסטרטגיה של המשטר בדמשק, שעד אז לא הרבה לתקוף את העיר שהפכה למעוז המדינה האסלאמית.
למחרת הרגו כוחות המשטר בסיוע לוחמי חזבאללה כ-30 מורדים במארב בפרבריה המזרחיים של הבירה דמשק כחלק ממתקפה לטיהור מקום מושבו של אסד מגורמים עוינים לשלטונו.
ב-4 בדצמבר פתחו לוחמי המדינה האסלאמית במתקפה על בסיס חיל אוויר בעיר דיר א-זור, כשפוצצו מכונית תופת בסמוך למבנה שבו התרכזו כוחות המשטר והפציצו את הבסיס ואזורים נוספים בעיר שנשלטים על ידי אסד.
כעבור שלושה ימי לחימה, הצליחו הכוחות הסוריים להדוף את המתקפה ולוחמי המדינה האסלאמית נסוגו מחלק במתחם הבסיס שאותו הצליחו לכבוש.
הארגון הסורי לזכויות אדם דיווח כי במתקפה נהרגו יותר מ-100 לוחמי המדינה האסלאמית ועוד 59 חיילים ולוחמי מיליציות הנאמנות למשטר.
ב-15 בדצמבר כבשו לוחמים מארגון ג'בהת א-נוסרה ומארגוני מורדים נוספים שני בסיסים של צבא אסד בוואדי א-דיף ובחאמדיה, שבמחוז אידליב, אחרי שנתיים של לחימה מתמשכת.
בשנת 2015 חלה החרפה משמעותית בלחימה בסוריה.
בינואר כבשה קואליציית המורדים "החזית הדרומית" את בסיס חטיבה 82, שבמחוז דרעא בדרום המדינה, אשר שימש את כוחות המשטר להפגזת אזורים בשליטת המורדים.
במרץ, מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה החלטה 2209 שעסקה בשימוש בנשק כימי בלחימה בסוריה.
בהמשך השנה העמיקה רוסיה את מעורבותה בלחימה והציבה בסוריה מטוסי קרב וכוחות קרקע, שלחמו לצד משטר אסד, תוך תקיפת כלל קבוצות המורדים וגרימת אבידות כבדות באזרחים.
מעורבות זו הגבירה את זרם הפליטים שברחו מסוריה.
באוקטובר יצא אסד לראשונה מאז תחילת המלחמה לביקור ברוסיה.
בדצמבר 2015 כוחות הממשלה כבשו מחדש בסיס במרג' אל-סולטן.
מלחמת האזרחים זלגה גם ללבנון, בעיקר עקב מעורבותם של לוחמי חזבאללה לצד כוחות הצבא הסורי.
ב-12 בנובמבר ביצע ארגון המדינה האסלאמית שני פיגועים בביירות, שבהם נהרגו 43 בני אדם.
בשנת 2016 המשיכה רוסיה במעורבות אינטנסיבית לצד אסד.
בפברואר דווח כי מספר ההרוגים במלחמה הגיע לכ-470,000, ולמעלה מ-1.9 מיליון נפצעו עד הפסקת אש בין המשטר למורדים, אשר לא כללה את דאעש, בסוף אותו חודש.
במרץ הודיעה רוסיה על נסיגת כוחותיה מסוריה, אך המשיכה לתמוך בצבא אסד, שכבש מחדש את העיר תדמור.
באוגוסט פתחה טורקיה במבצע "מגן הפרת" יחד עם האופוזיציה הסורית, במטרה להרחיק את דאעש והכורדים מאזורי הגבול הטורקי עד נהר הפרת.
ב-10 בספטמבר 2016, ארצות הברית ורוסיה חתמו בז'נבה על הסכם לצמצום הלחימה בסוריה, ושיתוף פעולה בלחימה במדינה האסלאמית.
למרות זאת בהמשך החודש ספגה חלב הפצצות כבדות של צבא סוריה.
בדצמבר 2016 תדמור נכבשה מחדש על ידי המדינה האסלאמית.
בשנת 2017 המשיכו המלחמה והמשברים ההומניטריים להתעצם.
במרץ דווח כי מעל 5 מיליון סורים הפכו לפליטים, בנוסף ל-6.3 מיליון עקורים בתוך סוריה.