tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתפקידו זה עמד בראש מערך השירותים הדתיים לקהילה היהודית (האשכנזית) במדינה.
הוא הופקד על פיקוח וקיום חוקי התורה וההלכה בחיי הקהילה, נתן מענה והכוונה בענייני דת, והנפיק אישורים ותעודות רשמיות למגוון הליכים דתיים – כגון אישורי נישואין וגירושין, כשרות, קבורה וכדומה.
ברבנותו יזם והוציא לפועל שורת תוכניות ויוזמות קהילתיות, שבאמצעותן קיבלו אלפי אנשים שירות וסיוע בעניינים דתיים שונים.
בנוסף לתפקידיו הפנים-קהילתיים, דוידוביץ' ייצג את הקהילה היהודית במסגרות ציבוריות שונות.
הוא השתתף בפורומים וביוזמות של דיאלוג בין-דתי בארגנטינה, ותרם לחיזוק שיתוף הפעולה והדו-קיום בין מנהיגי דתות וקבוצות אתניות במדינה.
במהלך כהונתו התייחס הרב דוידוביץ' גם לסוגיות ציבוריות והלכתיות אקטואליות.
כך למשל, במאי 2020 – בתקופת מגפת הקורונה – פרסם הודעה פומבית המגנה זוגות מהקהילה שקיימו חתונות בניגוד להגבלות הסגר, והבהיר שהרבנות בראשותו לא אישרה ולא הסכימה למעשיהם.
באפריל 2022, לאחר תשע שנות כהונה, הודיע הרב גבריאל דוידוביץ' על סיום תפקידו כרב הראשי האשכנזי של ארגנטינה.
בליל 25 בפברואר 2019 הותקף הרב גבריאל דוידוביץ' באלימות קשה בביתו שבשכונת באלוואנרה, בואנוס איירס.
לפי הדיווחים, כנופיית פורצים פרצה לבית בשעה 2:00 לפנות בוקר, קשרה את רעייתו של דוידוביץ' והכתה אותו נמרצות.
במהלך התקיפה צעקו התוקפים לרב: "אנחנו יודעים שאתה הרב של AMIA" הפורצים שדדו כסף וחפצי ערך מהבית, והותירו את הרב חבול קשות, עם מספר שברים בצלעותיו.
דוידוביץ' פונה לבית חולים מקומי במצב קשה, ואושפז לטיפול בשל פציעותיו הקשות.
האירוע עורר דאגה וזעם רב בקהילה היהודית בארגנטינה ומחוצה לה.
איגוד הקהילות היהודיות (DAIA) גינה את המעשה כ"תקיפה אנטישמית ברוטלית".
נשיא ארגנטינה מאוריסיו מאקרי פרסם בטוויטר איחולי החלמה לרב, תוך הבטחה שהרשויות יעשו הכל כדי לאתר את האחראים.
גם ראש הממשלה בנימין נתניהו התייחס לאירוע וגינה אותו בחריפות, בהצהירו כי "יש להילחם באנטישמיות המרימה ראש"
במרץ 2019 עצרה המשטרה שני חשודים במעשה התקיפה.
בחודש אפריל נעצרו שלושה חשודים נוספים, ובתחילת יולי 2019 הודיעו הרשויות בארגנטינה כי נתפס חבר הכנופיה האחרון שהיה מעורב באירוע.
לפי גורמי החקירה, העצורים היו חלק מארגון פשיעה מקומי שפעל למטרות שוד.
הרב דוידוביץ' שוחרר מבית החולים אחרי כשבוע וחצי, ובהמשך התאושש מפצעיו ושב בהדרגה לתפקוד ולמילוי תפקידיו בקהילה.
גבריאל ויידנר (בהולנדית: Gabrielle Weidner; 17 באוגוסט 1914 בבריסל – 17 בפברואר 1945 בקניגסברג בנאומרק) הייתה לוחמת מחתרת הולנדית שמילאה תפקיד פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
גבריאל ויידנר נולדה בבריסל להורים הולנדים.
היא בילתה את ילדותה בשווייץ, קרוב לגבול הצרפתי.
אביה, יוהאן הנרי ויידנר האב, לימד לטינית ויוונית בכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי בקולונז'-סו-סאלוו, כפר בצד הצרפתי של הגבול.
היא למדה בבית ספר תיכון בלונדון, שם למדה לדבר בכמה שפות.
אישה דתית מאמינה, גבריאל חיה ועסקה בעבודה כנסייתית עבור הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי בפריז עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם הכיבוש הגרמני של צרפת, היא ברחה יחד עם אחיה יוהאן הנדריק ויידנר ואחרים לליון, בחלק הלא כבוש של צרפת.
לאחר חתימת ההסכם ב-22 ביוני 1940 עם הנאצים ליצירת צרפת של וישי, היא חזרה לפריז בעוד אחיה הלך לליון שם הקים את המחתרת "דאץ'-פאריס".
בפריז, היא חידשה את עבודתה עבור כנסיית האדוונטיסטים של היום השביעי.
בעזרת אחיה ומתנדבים נוספים, היא תיאמה בסתר תוכניות להצלת אנשים שנמלטו מפריז הכבושה, לאורך נתיבי דאץ'-פאריס החוצים את צרפת לשווייץ או לספרד.
כך סייעה להציל לפחות 1,080 איש, כולל 800 יהודים הולנדים ויותר מ-112 טייסים של בעלות הברית שירדו.
בפברואר 1944, שליחה צעירה נעצרה על ידי המשטרה הצרפתית והוסגרה לגסטפו.
בניגוד לכל הכללים, היה ברשותה מחברת שבה היו שמות וכתובות של חברי דאץ'-פאריס.
היא עונתה באכזריות על ידי שומר שטבל את ראשה במים קרים שוב ושוב.
תחת עינויים היא חשפה שמות רבים של חברי הרשת המחתרתית המרכזיים.
כתוצאה מכך, מספר גדול של חברי דאץ'-פאריס נעצרו.
שמה של אחותו של יוהאן, גבריאל, היה בין השמות במחברת.
היא נעצרה על ידי הגסטפו ונכלאה בבית הסוהר פרסן בפריז, בתקווה שחבריה ינסו לשחרר אותה.
בפרסן היא טופלה בצורה סבירה למדי, אך כאשר המלכודת הזו לא עבדה, היא נשלחה בקרון בקר למחנה ריכוז בראוונסבריק בגרמניה.
היא הובלה לקניגסברג / נאומרק, מחנה משנה לנשים של רשימת מחנות המשנה של ראוונסבריק.
המחנה כונה פטי-קניגסברג על ידי האסירים הצרפתים כדי להבחין בין הכפר בנאומרק לעיר קניגסברג בפרוסיה במזרח פרוסיה.
במחנה ריכוז זה התנאים היו בלתי אנושיים, והיא סבלה מעבודה קשה ומכות מצד משמרי המחנה.
ב-17 בפברואר 1945, מספר ימים לאחר השחרור על ידי חיילים סובייטים, גבריאל מתה בקניגסברג / נאומרק מהשפעות תת-תזונה.
ב-24 במאי 1950, גבריאל ויידנר קיבלה לאחר מותה את צלב ההתנגדות ההולנדי על מאמציה במלחמה.
בבית הקברות ההוקרה ההולנדי באורי-לה-וויל (צפונית לפריז), שמה רשום בלוחית מוקדשת ללוחמי ההתנגדות ההולנדים.
גבריאל ד'אסטרה ואחת מאחיותיה (Gabrielle d'Estrées et une de ses sœurs) היא יצירת אמנות מהמאה ה-16, אשר צוירה בידי אמן בלתי ידוע, ומתוארכת לסביבות שנת 1594. הציור שמור במוזיאון הלובר שבפריז, והוא מיוחס בדרך כלל לצייר מתוך אסכולת פונטנבלו.
גרסה נוספת של הציור, שבה הדמויות לבושות, נוצרה על ידי אותה אסכולה זמן קצר לאחר מכן.
הציור מציג את גבריאל ד'אסטרה , פילגשו של המלך אנרי הרביעי, מלך צרפת, בעת שהיא יושבת באמבטיה ואוחזת בטבעת.
לצידה יושבת אחותה, ז'וליאן-היפוליט-ז'וזפין, אשר צובטת את פטמתה הימנית של ד'אסטרה.
שתי הנשים עירומות, פרט לעגילי פנינה שהן עונדות, וגופן נראה מהמותניים ומעלה מעל שפת האמבט.
הן נחשפות לעיני הצופה דרך וילון פתוח, בדומה להצגה על במה.
ברקע ניתן לראות תופרת העובדת ליד אח גדולה, שמעליה תלוי ציור של גבר עירום.
בראשית המאה ה-17 סיפר פייר דה בורדיי, סניור דה ברנטום, סיפור על קבוצה של אנשים שבאו לצפות בציור.
הוא תיאר את הציור כמציג "גבירות יפות ועירומות" יחד באמבטיה, והוסיף כי הן "נוגעות, ממששות, לוטפות ומחבקות זו את זו באינטימיות." ברנטום טוען ששמע כי בעת שהקבוצה התבוננה בציור, אמרה "גבירה נכבדה אחת...
שאיבדה כל רסן לנוכח התמונה" לאהובהּ, כשהיא פונה אליו כאחוזת טירוף מתשוקת האהבה שראתה בציור:
"התמהמהנו כאן יתר על המידה.
הבה נעלה מיד לעגלה וניסע אל מגוריי, כי אין בי עוד כוח לכלוא את הלהט שבוער בי.
הכרח הוא כי נמהר ונכבּה אותו, כי עזה היא הבעירה שבי..."
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 הוצג הציור "גבריאל ד'אסטרה ואחת מאחיותיה" בבניין משטרת פריז (הפרפקטורה).
לדברי ד"ר ור היידן דה לאסי, במאמר משנת 1935, "איש לא ידע כיצד או מדוע הגיע לשם; [הוא הוצב] מעל דלת באחד האולמות שאליהם הייתה לציבור גישה."
בהמשך הסביר דה לאסי כי יום אחד הבחין בציור "פקיד בכיר רך-לבב" ועלה בדעתו "להסתיר את התמונה...
מעיני הקהל הסקרן על ידי תליית וילון ירוק לפניה." צעד זה רמז לכך שהפקיד ראה בתמונה תוכן ארוטי או אפילו מגונה.
עם זאת, במקום להסיר את הציור, הוא בחר להצניעו, ובכך הפך אותו לסוד גלוי - דבר שיש לקיומו משמעות, אך שאינו ראוי להיראות בגלוי.
בהמשך, כך לטענת דה לאסי, "עלה במוחו של מישהו רעיון מבריק לחשוף את [התמונה המוסתרת] לעיניהם של בעלי עין חדה לאמנות, שנקראו להשתתף באירוע אזרחי כלשהו במקום." לקראת האירוע הוזמן ניקוי יסודי של הציור, אך כאשר משכו את הווילון - התברר שנותרה רק המסגרת הריקה.
מסורתי: הכרזה על הריונה של גבריאל
מחוות הצביטה בפטמה בציור "גבריאל ד'אסטרה ואחת מאחיותיה" פורשה לעיתים כסימן סמלי להכרזה על הריונה של גבריאל מן המלך אנרי הרביעי, ולידת בנם הממזר, סזאר דה בורבון.
על פי אתר מוזיאון הלובר, "האופן המשונה והאינטימי שבו אחותה צובטת את שדה הימני של גבריאל ד'אסטרה פורש לא פעם כסמל להריונה מילדו הבלתי-חוקי של אנרי הרביעי.
פרשנות זו זוכה לחיזוק מהדמות הנשית ברקע – צעירה התופרת, אולי בגדי תינוק לקראת הלידה."
הטבעת שגבריאל מחזיקה בידיה מזוהה עם טבעת ההכתרה של אנרי הרביעי, שלפי הסברה העניק לה זמן קצר לפני מותה, כמחווה של אהבה."
במהלך המאה ה-20 וה-21 זכה הציור "גבריאל ד'אסטרה ואחת מאחיותיה" לפרשנות חדשה, הרואה בו ייצוג של הומוסקסואלית נשית, זאת על אף שהנשים המתוארות בו הן אחיות ביולוגיות.
הפרשנות המודרנית מתמקדת באינטימיות הגופנית והחושנית שבין הדמויות, המנותקת מהקשר משפחתי, ומתפרשת כסמל ליחסים לסביים.
הציור נכלל באנציקלופדיה Lesbian Histories and Cultures מאת בוני צימרמן, והוא מופיע גם באתרים העוסקים בהיסטוריה לסבית, כדוגמת Sappho.com.,
תנועת הצביטה של ז'וליאן ריתקה במיוחד את האמן מייקל טיילור, שהתייחס אליה ביצירתו ילד עם תפוח.
גם מחוץ לקהילה הלהט"בית, משמש הציור לעיתים קרובות כייצוג חזותי של לסביות.
בשנת 1991 הופיע הציור על שער המגזין הצרפתי L'Événement du jeudi, כדי ללוות כתבה בנושא "שיק לסבי".
בשנת 2002 השתמשה מפלגת הירוקים הגרמנית בצילום מחודש המבוסס על הציור, במסגרת קמפיין לתמיכה בנישואים של זוגות מאותו המין: שתי דוגמניות שחזרו את תנוחת הדמויות המקורית בקדמת התמונה, בעוד שני דוגמנים שיחזרו אותה ברקע.
גבריאל הולמס היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש הדמוקרטיה הג'קסונית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1794–1795, כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 1797–1802 ובשנים 1812–1813, כמושל קרוליינה הצפונית ה-21 בשנים 1821–1824, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1825 ועד מותו.
גבריאל הולמס נולד ליד קלינטון שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, כצעיר מבין עשרת ילדיהם של גבריאל הולמס האב ושל מרי בלאונט קאסון.
הוא התחנך באקדמיית זאיון פרנסוס שבמחוז רואן, למד באוניברסיטת הרווארד, אך לא סיים את לימודיו שם.
לאחר מכן למד משפטים בראלי בהדרכתו של ג'ון לואיס טיילור, וב-1790 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע בקלינטון.
בשנים 1794–1795 כיהן הולמס כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
בשנים 1797–1802 ובשנים 1812–1813 הוא כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
בשנים 1821–1824 כיהן הולמס כמושל קרוליינה הצפונית ה-21. בנאום ההשבעה שלו הוא ביקש שיונהג מס חינוך שישמש למימון בתי הספר לילדי המדינה.
מימון זה היה אמור לספק הזדמנויות חינוכיות לעניים.
הוא גם קידם את ביצוען של עבודות ציבוריות, אך הציע שכספי המדינה יוצאו ביותר יעילות, והנחה את האספה הכללית לתת את דעתה לצורך בדרכים וכבישים.
כמו תומאס ג'פרסון הוא שם את הדגש על המגזר החקלאי בחברה האמריקאית.
כנשיא מועצת הנאמנים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, תפקיד בו הוא שימש במקביל לכהונתו כמושל, הוא קרא לקיומם של קורסים במקצועות החקלאות, ולהקמת חווה לדוגמה לעידוד מחקר חקלאי.
הוא האמין שהדגש בחינוך צריך להינתן למקצועות שימושיים.
ב-1824 הוא אירח ברוב עם את ביקורו של הגנרל המרקיז דה לה פאייט.
בחוקת קרוליינה הצפונית הייתה אז הגבלת כהונה לתפקיד המושל של שלוש תקופות כהונה של שנה אחת כל אחת, והולמס סיים את כהונתו כמושל ב-1824.
לאחר מכן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מ-1825 ועד מותו.
בשנתיים הראשונות לכהונתו הוא היה יושב ראש ועדת ההוצאות של בית הנבחרים של ארצות הברית במחלקת הדואר.
הולמס היה נשוי למרי סמית' האנטר, ולשניים נולדו חמישה ילדים, ביניהם תאופיליוס האנטר הולמס , שהיה לוטננט גנרל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
גבריאל הולמס נפטר ליד קלינטון ב-28 בספטמבר 1829, בעת כהונתו בבית הנבחרים.
הוא נטמן בבית הקברות ג'ון סמפסון שבקלינטון.
ב-יום הזיכרון 1984 הועברה קבורתו בתוך בית הקברות על ידי האגודה ההיסטורית של מחוז סמפסון.
לזכרו קיימת גם מצבה בבית הקברות של הקונגרס.
גבריאל מוקד (במקור: מוּנְבֶז; נולד ב-27 באוגוסט 1933) הוא מבקר תרבות וספרות, סופר ועורך ישראלי, ניצול השואה.
עורך את כתב העת "עכשיו" משנת 1957 ופרופסור אמריטוס במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מוקד נולד בפולין בשם גבריאל מוּנְבֶז וגדל בוורשה.
משפחתו הגיעה לפולין במאה השש-עשרה מפורטוגל לאחר גירוש יהודי ספרד ופורטוגל בשלהי המאה החמש-עשרה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נכלאה משפחתו בגטו ורשה, הוא ואימו, מגדלנה טייכנר, נמלטו מהגטו ואביו, שהיה רופא ונשאר שם לעזור ליושבי הגטו ולמארגני המרד בגטו, נרצח על ידי הנאצים.
מוקד ואימו הסתתרו בעיר זקופנה עד לסיום המלחמה תחת זהות נוצרית ובשנת 1946 עלו לארץ ישראל.
את שם משפחתו העברי החדש, מוקד, הציע לו ידידו, המשורר דוד אבידן.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש כסגנו של אלכסנדר פן, שערך את המוסף הספרותי של העיתון "קול העם".
בסוף שנות ה-50 ייסד את כתב העת "עכשיו" יחד עם ברוך חפץ, נתן זך ועוד.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטת אוקספורד, ובעקבותיה פרסם בהוצאת אוקספורד את ספרו Particles and Ideas, העוסק במשנתו של הפילוסוף האירי ג'ורג' ברקלי.
גם את הפוסט-דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
במהלך השנים פרסם מוקד מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים בישראל ומחוצה לה העוסקים במגוון תחומים פילוסופיים.
מוקד הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, לימד במחלקות לספרות באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת חיפה.
כעורך כתב העת "עכשיו" היה אחראי לגילוים של חלק ניכר ממשוררי וסופרי דור המדינה, בהם יונה וולך, מאיר ויזלטיר, יאיר הורביץ, יוסף מונדי ועוד.
כיוצר, הוא פועל במסגרת סגנון הווריאציות והמטא-וריאציות.
שימש כיושב ראש אגודת הסופרים העבריים בשנים 2004-2001.
בדצמבר 2006 הוגש נגדו כתב אישום בחשד שמעל בכספי אגודת הסופרים בעת היותו יושב הראש שלה.
ב-24 בספטמבר 2008, אחרי הסדר טיעון, תוקן כתב האישום להפרת אמונים בתאגיד.
הוא נידון למאסר על תנאי וחויב בהשבת כספי החזר הוצאות שקיבל בניגוד לנהלים.
בהמשך התדרדר מצבו של מוקד, הוא שקע בחובות ונמצא מאויים לפינוי מדירתו.
במהלך השנים החל להוציא, יחד עם פרופ' חיים מרנץ ופרופ' קרן אלקלעי-גוט, כתב עת של משוררים וסופרים ישראלים שתורגמו לאנגלית ושל סופרים יהודים ברחבי העולם, כתב העת נקרא בתחילה "תל אביב ריוויו" ואחרי זה שונה שמו ל"ג'רוזלם ריוויו".
עד היום יצאו לג'רוזלם ריוויו כ-12 גיליונות.
מוקד היה אחראי לגילוי משוררים מרכזיים בסצנת השירה העברית, בהם יונה וולך, דפנה שחורי ומאיה בז'רנו.
מוקד היה נשוי שלוש פעמים: בשנות ה-60 היה נשוי לעפרה שונית (סמוליאנוב), משוררת שפרסמה את "הקומקום הסגול" ולימים אמה של ענבל פרלמוטר.
אחר כך נישא לדניאלה שמי.
בשנות ה-70 נישא לטובה רוזן, ונולדו לו שני בנים.
ב-1984 נרצחה אמו, מגדלנה טייכנר, בדירתה בתל אביב, במהלך שוד.
כיום הוא גרוש ומתגורר בתל אביב.
עבודתו הספרותית/הפילוסופית של גבריאל מוקד החלה בחקר כתביו של הפילוסוף ג'ורג' ברקלי העוסקים במבנה החומר והאטומים.
עמדותיו האסתטיות נסובות סביב עמדות פילוסופיות אותן הציג בספרו "השיפוט האמנותי - מיתווה לדגם אובייקטיביסטי מתון באסתטיקה" בו טען לשיפוט ביקורתי אובייקטיבי מתון.
שיפוט כזה, כך כתב, נסוב סביב התייחסות למאפייניה האובייקטיביים של יצירת אמנות שתלויים במדיום בו היא נוצרה.
לכל מדיום אמנותי כעשרה מאפיינים בולטים שעשויים להוות מוקד לשיפוט אמנותי של מאפייניה הנתפסים בחושים.
בנוסף לעמדות אותן הציג בעבודתו זו פרסם במשך השנים וריאציות: טקסטים באורך עמוד או יותר ובהם התרשמויות פילוסופיות וחווייתיות של המציאות ומוגדרת על ידו כ"פרוזה ניסיונית שבה אני מתמודד במישרין עם מצבי-דברים קיומיים.
זו יצירה אקזיסטנציאליסטית, אולי נאו-אקזיסטנציאליסטית".
את עבודתו הפילוסופית האסתטית המחיש בכרכי כתב העת 'עכשיו' שהוציא במשך השנים, ובהם דוגמאות רבות ליצירות שנשפטו באופן אובייקטיבי.
למעשה, הפילוסופיה אותה פיתח היא פילוסופיית עריכה ביקורתית.
במאמריו הפוליטיים בכתב העת עכשיו ובעיתון הארץ הוא יצא הן נגד הימין והן נגד השמאל הרדיקלי.
דברים בוטים, תל אביב, 1953
עיונים ב"מטאמורפוזיס" לפרנץ קפקא, פרקים בתולדותיה של חוויה אקזיסטנציאלית אחת, תל אביב, 1956
השיפוט האמנותי: מיתווה לדגם אובייקטיביסטי מתון באסתטיקה, תל אביב: אגודת הסופרים העברים, 1986
שבחי עדיאל עמזה, עד עולם ועידו ועינם מאת ש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1989
ארבעה משוררים - דברים על יהודה עמיחי, נתן זך, דוד אבידן ויונה וולך, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון, 2006
הוצאת המהדיר, עורכים רן יגיל ויהודה ויזן, תל אביב, 2009
בזמן אמיתי, הוצאת כתב, 2011
תפישות היהדות של חיים נחמן ביאליק, שמואל יוסף עגנון ואורי צבי גרינברג, עמדה חדשה, 2014
בגנה הצבורית, יהודה עמיחי, 1959.
הסולנית, ללי ציפי מיכאלי, 2013.
הארת שוליים, אמיר סומר, 2017.
שירים ללואיס, יאיר הורוביץ, 2018.
שלום מיכאלשווילי גילם את דמותו בסרט הביוגרפי "יונה" (2014), על פי סיפור חייה של יונה וולך.
בשנת 2019 יצא סרט דוקומנטרי על מוקד בשם "איש החרב" שיצרה שלומית כרמלי.
גבריאל (יוסף) טַלְפִיר (כ"ט בתמוז ה'תרס"א, 16 ביולי 1901 – 31 ביולי 1990) היה משורר עברי, מבקר אמנות, מוציא לאור, עורך ומתרגם.
טלפיר נולד בשם יוסף וונדרמן בשנת תרס"א-1901 בעיר סטניסלבוב שבגליציה (אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית).
סיים את התיכון בעיר הולדתו, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה.
לאחר לימודיו לימד בבתי ספר יהודיים בערים אחדות – וילנה, זמושץ', לבוב וורשה.
הצטרף בנעוריו לתנועת הנוער הציונית "החלוץ", ועלה לארץ ישראל בשנת 1925. בשנותיו הראשונות היה פועל, ועסק בעבודות שונות במקומות שונים בארץ ישראל.
משנת 1932 התמסר לעבודתו הספרותית הביקורתית והמו"לית.
שיריו הראשונים נדפסו בכתבי עת יהודיים בפולין כבר משנת 1924. לימים הוא כינס אותם בספרו "שלוש פואמות", וכלל בהן את הפואמות הגדולות שלו "לגיון" (ורשה, תרפ"ה-1925); "ג'ז בנד", פואמה ריתמית (תרפ"ז-1927); "רעב" (תרפ"ח-1928); ו"מניפסט הזרום" (תרפ"ח-1928).
בשנת 1991, במלאת שנה לפטירתו של גבריאל טלפיר, יצאו כל הפואמות שלו מחדש, בהוצאת "גזית".
בד בבד עם ראשית כתיבתו השירית הוא החל לכתוב ולפרסם ביקורות אמנותיות על אמנות הציור, היהודי והכללי.
בשנת 1932 ייסד את כתב העת לאמנות שלו "גזית", שהפך לגולת הכותרת של כל מפעלו האמנותי.
כתב העת "גזית" היה במשך שנים ארוכות כתב העת העברי היחיד שהיה מוקדש לאמנות הפלסטית, וגבריאל טלפיר בעזרת רעייתו מרים טלפיר הקדישו לו את מרב מאמציהם ומשאביהם.
לרגל יובל "גזית" ושבעים שנה לתל אביב כתב ראש עיריית תל אביב-יפו, שלמה להט, לטלפיר שאינו יכול לתאר לעצמו את העשייה האמנותית והתרבותית המקורית בעיר ללא כתב העת וללא עבודתו המסורה.
גבריאל טלפיר היה גם מתרגם, ותירגם בין השאר, ספרים משל איליה ארנבורג, אווה קירי (בתה של מאדאם קירי) ופרנץ ורפל.
כן ערך הוציא ותרגם ספרי אמנות ואלבומים שהיו בבחינת אבן פינה בסוג ספרותי זה.
בשנת 1962 התאלמן טלפיר מאשתו הראשונה, מרים טלפיר לבית שלוסברג (מקודם פריד).
ב-1963 נישא לציירת רבקה טלפיר, בתו של שח"ל ואלמנתו של הצייר רפאל מוהר (1906–1962).
אוסף קטן מעזבונו של גבריאל טלפיר נמצא היום במרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
באוסף תצלומים המתעדים את המלייה החברתי והאמנותי של טלפיר.
בנוסף, מכיל האוסף תצלומים שנאספו ופורסמו ב"גזית".
בין הצלמים שבאוסף בולטים תצלומיהם אפרים ארדה, אברהם סוסקין, וורנר בראון ואחרים.
ארכיונו של טלפיר, ובו ארכיון של "גזית", נמצא במכון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
לגיון: פאימה, הוצאת ורשה פרצים, תרפ"ה, 1924.
רעב, הוצאת זרוס, 1926. (מהדורה נוספת בהוצאת דפוס אחדות תל אביב, תרפ"ח, 1927).
שירת הפרולטריט העברי, מו"ל: דפוס קואופרטיבי אחדות, תרפ"ח, 1927. (המחיר חצי גר'מ).
ציירים בישראל בזמננו, המבוא מאת ג.
חנה אורלוף - חייה ויצירתה בצירוף ששים העתקים מפסליה, הוצאת גזית, תש"י, 1950 .
אונורה דומייה חייו ויצירתו, הוצאת גזית, תשי"א, 1951.
ציירי דמות האדם הגדול, גזית, תשי"א, 1951.
אומנות בראשית, הוצאת גזית, 1952.
גוילין: כנסת סופרים וציירים בישראל בכריכת גבריאל טלפיר, הוצאת גזית, 1954.
טלפיר, הוצאת אגודת הציירים והפסלים בישראל, בית האומנים ע"ש שאגל, 1962.
מיצירותיו של ליאור רוט, הוצאת מפעלי תרבות וחינוך, 1963.
אומנים יהודים בפריס במאה השנים האחרונות, מו"ל לא ידוע, מתוך "גשר", גיליון 3–4, (36-37), המוקדש ליום יהדות צרפת בישראל, תשכ"ד, 1963.
רימבראנדט ואן רן, רישומים, הוצאת גזית.
גזית ירחון לאמנות ולספרות, כרך כ', מארק שאגאל, הוצאת גזית, 1962.
גזית ירחון לאמנות ולספרות, כרך ל"א, ( נתה דושניצקי-קפלן ) חוברת א-ד, אפריל-יוני 1974
ציירי דמות האדם הגדולים, הוצאת גזית, 1986.
אוגוסט רודן האמנות חייו ויצירתו שיחות עם פול גסל , (פתח דבר גבריאל טלפיר, א.
רודן), תרגום מצרפתית: מרים וג.
וינסנט ון גוך, מכתבים אל אנתון ואן ראפארד, (תרגום וצירוף מבוא), הוצאת גזית, תש"ד, 1943.
שארל מוריס, פול גוגן, הזיכרון והדמיון, הגיגים, השירים בחרוזים, (נואה נואה בצירוף שלושים העתקות ציורים מתוך ההוצאה המקורית של נואה נואה), תרגום ביחד עם מרים טלפיר, הוצאת גזית, תש"ה, 1945.
פרנץ וורפל, וורדי: רומן האופרה, תורגם מגרמנית, הוצאת גזית, תשט"ו-תשי"ח, 1957
הנדריך וילם ואן לון, חיי רמברנדט עם מאתיים העתקים מיצירות האומן, הוצאת גזית, תש"י, 1949.
איליה ארנבורג, נפילת פאריס (רומן), תרגום מרוסית ביחד עם מרים טלפיר, הוצאת גזית, תל אביב, תש"י, 1949.
און קירי, מאדאם קירי, תרגום מצרפתית ביחד עם מרים טלפיר, הוצאת גזית, 1958.
גבריאל ז'ונאס ליפמן היה פיזיקאי וממציא צרפתי-יהודי יליד-לוקסמבורג, זוכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1908, על השיטה ליצירת תצלומים צבעוניים המבוססים על תופעת ההתאבכות.
ליפמן נולד למשפחה יהודית בהולריך שבלוקסמבורג.
כשהיה בן שלוש עברה משפחתו לפריז שבצרפת.
ליפמן המציא את האלקטרומטר שהוא אבי האלקטרוקרדיוגרם הראשון.
גבריאל אלחנדרו מיליטו (בספרדית: Gabriel Alejandro Milito; נולד ב-7 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בקבוצות אינדפנדיינטה, ריאל סרגוסה, ברצלונה ובנבחרת ארגנטינה.
כיום הוא מאמן את ארחנטינוס ג'וניורס.
גבריאל הוא אחיו של דייגו מיליטו, כדורגלן אף הוא.
מיליטו, יליד ברנל שבמחוז בואנוס איירס, החל את הקריירה בקבוצת אינדפנדיינטה בעוד שאחיו שיחק ביריבתה הגדולה של אינדפנדיינטה, ראסינג קלוב.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגיל 17. כבר מהשנה הראשונה שלו בקבוצה סומן מיליטו כאחד מבלמי העתיד של ארגנטינה, בנוסף ליכולתו הגבוהה הוא ניחן בכושר מנהיגות ובמהרה הפך גם לקפטן הקבוצה.
במרץ 2001 נפצע בברכו הימנית, ומשום כך הושבת לתשעה חודשים.
זמן קצר לאחר חזרתו למשחק, נפצע בשנית.
הוא זכה בתואר כדורגלן השנה בארגנטינה ב-2002 וזכה יחד עם קבוצתו באליפות ארגנטינה.
בקיץ 2003 הוא היה על סף חתימה בקבוצת הפאר ריאל מדריד שהחליטה לבסוף לא להחתימו בטענה שהשחקן אינו כשיר גופנית עקב שתי הפציעות.
על המציאה עטה סראגוסה שהחתימה את השחקן.
במדיה הפך מיליטו לאחד הבלמים הטובים בליגה הספרדית.
הוא זכה עם סראגוסה בגביע המלך הספרדי, כאשר בגמר ניצחה סראגוסה את ריאל מדריד, ובסופר קאפ הספרדי ב-2004. שמו נקשר בעבר למעבר אפשרי לקבוצות הפאר של אירופה ביניהן ברצלונה וליברפול.
בשתיים מתוך ארבע עונותיו בסראגוסה שיחק לצד אחיו הגדול, החלוץ דייגו מיליטו.
בשנת 2007 עבר גבי מילטו לקבוצת הכדורגל ברצלונה תמורת סכום של 20 מיליון אירו.
מיליטו חתם על חוזה לארבע שנים.
מיליטו התאקלם מצוין בקבוצה ונחשב לאחד ממצטייניה.
בחצי גמר ליגת האלופות, בתום משחק הגומלין מול מנצ'סטר יונייטד חש מיליטו בבעיה בברכו הימנית.
לאחר כשבוע, אובחנה חומרת הבעיה: פציעה ברצועה הצולבת הקדמית.
מיליטו נאלץ להיעדר מהמגרשים למשך כ-600 ימים - שנה ושבעה חודשים.
השתקמותו של מיליטו מן הפציעה הייתה ארוכה מן הרגיל, שכן מיליטו חש כאבים בכל פעם שהחל להתאמן.
הוא חזר להתאמן עם הקבוצה רק בנובמבר 2009, ובדצמבר השתתף במשחק ידידות של ברצלונה בכווית.
בשנת 2011 עבר מיליטו לאינדפנדיינטה, קבוצת נעוריו.
ב- 13 ביוני 2012 הודיע מיליטו על פרישה מכדורגל בשל פציעות טורדניות שתקפו אותו בתקופה האחרונה.
מיליטו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה בדצמבר 2000 במשחק הידידות מול מקסיקו.
למרות ההערכה המקצועית הרבה לה הוא זוכה בארגנטינה, מיליטו התקשה לתפוס מקום בהרכב הנבחרת, בעיקר בשל התחרות מצידם של בלמים בכירים ומנוסים יותר כדוגמת וולטר סמואל.
מיליטו היה בסגל ארגנטינה לגביע הקונפדרציות ולמונדיאל 2006. עם מינויו של אלפיו באסילה לתפקיד המאמן הפך מיליטו לשחקן הרכב ונחשב ליורשו של רוברטו אז'אלה כמנהיג הנבחרת.
גביע העולם לקבוצות - 2009
גבריאל לאמה היה מתמטיקאי ומהנדס צרפתי.
גבריאל לאמה נולד בעיר טור.
עסק בחקר מערכות קואורדינטות עקומות (Curvilinear coordinates) ועקומות דמויות אליפסה הידועות היום כעקומות לאמה.
בנוסף, עסק בנושאים בתורת המספרים ובין היתר הוכיח מקרה פרטי של המשפט האחרון של פרמה.
לאחר מכן, ניסה להוכיח את המשפט במלואו, אך שגה בהוכחה.
לאמה אף עסק בבעיות של חוזק חומרים כמו יציבות של מבני קשתות וגשרים תלויים והרבה לעסוק בתורת האלסטיות.
עסק גם בבעיות של מעבר חום.
השתמש בקואורדינטות עקומות כדי להמיר משוואות לפלס למערכת קואורדינטות אליפסואידיות.
לאמה סיים את הלימודים בבית הספר אקול פוליטקניק בשנת 1818 ואת בית הספר ההנדסי למכרות בשנת 1820. הוא נבחר למשימת סיוע יחד עם קלפרון ברוסיה ולימד במכון הנדסי בסנקט פטרבורג מתמטיקה שימושית ופיזיקה.
ברוסיה עסק גם בתכנון מבנים מיוחדים ובהם גשרים תלויים.
בשנת 1824 תכנן ובנה מכשיר הידראולי לבדיקת חוזק המתיחה של ברזל ששימש ברוסיה לבניית מבנים.
לאמה שם לב שבערך בשני שלישים מהחוזק המרבי של החומר, נוצרת בדגם מתיחה מהירה - כניעה ואחרי נקודת הכניעה נוצר צוואר בדגם שממשיכים להעמיס.
תוצאות אלה של מבחן המתיחה שמשו כנתוני תכנון והוזכרו בספרים של חוזק חומרים.
יחד עם קלפרון כתב לאמה סיכום בתורת האלסטיות של משוואות שיווי המשקל שהיו ידועות עד זמנו מהעבודות של נאוויה ושל קושי, לשימוש בפתרון בעיות של אלסטיות.
הצגת המשוואות הייתה בתוספת שימושים מעשיים.
הם השתמשו בקבוע אלסטי אחד אותו ניתן למצוא במבחן המתיחה.
הסיכום כלל גם נוסחאות חישוב עובי דופן של גוף גלילי תחת לחץ כלשהו והראו שמדובר במאמץ דו־ממדי.
הם בחנו גם בעיות של פיתול ומאמצים בגוף כדורי בלחץ פנימי או חיצוני.
הם פתרו גם בעיות מורכבות כמו גלילים אינסופיים וגופים בין משטחים אין סופיים.
המסמך סיכם את הידע התאורטי הקשור למעוות אלסטי.
הם עשו זאת בצורה ברורה ופשוטה למהנדסים.
לאמה חזר לצרפת בשנת 1831, כאשר הורעו היחסים בין רוסיה לבין צרפת.
תחילה היה מעורב בנושא מסילות הברזל אך במהרה הצטרף לסגל בית הספר אקול פוליטקניק כפרופסור לפיזיקה, שם לימד עד שנת 1844. בשנת 1843 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים.
בשנת 1837 פרסם בכתב את ההרצאות שלו בקורס בפיזיקה ובשנת 1852 יצא לאור ספרו בנושא האלסטיות.
היה זה הספר הראשון שנכתב בתורת האלסטיות.
לאמה דן בשימוש באלסטיות בהתייחס לאופטיקה, מצא את הקשר בין מאמץ לבין מעוות, עסק בבעיות של רעידות ותנועה של מיתרים, ממברנות ומוטות וכן בהתקדמות גלים בתווך אלסטי.
פיתח ביטויים כלליים בתורת האלסטיות לאנרגיית המעוות, תאוריה שקלפרון החל לעסוק בה לפניו אבל לא הייתה מוכרת עד שלאמה פרסם אותה.
בשנת 1850 היה לאמה לפרופסור בסורבון.
בשנת 1854 פרסם ספר ובו פתרון למעוותים של מעטפות כדוריות ובשנת 1859 ספר בנושא קואורדינטות קורבילינאריות והשימושים שלהם במכניקה, חום ותורת האלסטיות.
הוא חדל ללמד בשנת 1863 עקב בריאות לקויה.
לאמה נפטר בשנת 1870 בפריז.
גבריאל (גבי) כהן (30 במאי 1928 – 9 באפריל 2021) היה היסטוריון ואיש ציבור ישראלי, חבר הכנסת בכנסת השישית, פרופסור במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
כהן נולד ב-30 במאי 1928 בירושלים.
בנעוריו למד בגימנסיה העברית "הרצליה" והיה חבר תנועת הצופים.
בשנת 1946 הצטרף לשורות הפלמ"ח בחטיבת יפתח.
במלחמת העצמאות לחם כהן עם החטיבה בשלוש החזיתות בה הוצבה: בגליל המזרחי, בנגב ובמבצע דני במרכז הארץ.
לאחר המלחמה למד היסטוריה באוניברסיטה העברית.
בתום לימודיו שירת שנתיים בצה"ל שכללו שנה כראש ענף היסטוריה של צה"ל.
לאחר מכן למד לתואר שני ובשנת 1960 השתלם באוניברסיטת אוקספורד.
במקביל לכתיבת הדוקטורט שלו על "המדיניות הבריטית בארץ ישראל בשנות המנדט האחרונות", נמנה בין חברי הסגל של אוניברסיטת תל אביב כמרצה להיסטוריה של ימי הביניים והעת החדשה, בקתדרה להיסטוריה צבאית.
משנגזר דינו של ישראל בר, מונה, יחד עם מרדכי גיחון, למופקד על הקתדרה והמגמה להיסטוריה צבאית.
כן כיהן כמרכז המכון לחקר הציונות.
כהן החל לחקור את תולדות ההגנה והפלמ"ח והיה בין ראשוני החוקרים האקדמיים בתחום זה.
בשנת 1976 קודם לדרג פרופסור ומאוחר יותר נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב (1983–1986) ולחבר המועצה להשכלה גבוהה (1986).
לצד פעילותו האקדמית, כהן הצטרף בשנת 1953 למפלגת אחדות העבודה.
בשנת 1965 נבחר לכנסת השישית מטעם המערך, והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון וועדת חוקה, חוק ומשפט.
בכנסת נקשר שמו של כהן עם ההצעה למנות אומבודסמן וכן עם הנהגת נסיעה חינם לחיילים בתחבורה ציבורית.
כהן ביקש לקבוע שפרס ישראל יינתן לאדם אחד כל שנה, באופן שיעלה את יוקרת הפרס, אך הצעתו לא נתקבלה.
לאחר פרישתו מהכנסת ב-1969, כהן קיבל את הזמנתו של הרב שאר-ישוב כהן והצטרף לוועד המנהל של אגודת צדק-מדות-מוסר והמשיך את פועלו בוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת במסגרת צדק-מדות-מוסר מול גופי הממשל השונים.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית לא הוצב כהן ברשימת המערך לכנסת, בשל העמדות העצמאיות שהביע בכנסת בניגוד לעמדות סיעתו.
השאיר אחריו בת אחת, יעלה.
1. צ'רציל ושאלת ארץ-ישראל, ירושלים, תשל"ו, הוצאת יד יצחק בן-צבי.
2. הקאבינט הבריטי ושאלת ארץ ישראל : אפריל - יולי 1943, תל אביב, תשל"ו, אוניברסיטת תל אביב.
גבריאל (גבי) מימון (נולד ב-1961) הוא איש ציבור שכיהן כמנכ"ל משרד הפנים בשנים 2009–2011 ומנכ"ל משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה בשנים 2006–2009.
מימון, בוגר תואר בכלכלה, חשבונאות ומשפטים, הוסמך כרואה חשבון וכיהן כיושב ראש מחוז הדרום של לשכת רואי החשבון.
בפעילותו הציבורית שימש יושב ראש דירקטוריון "החברה לפיתוח אזורי תעשייה באר שבע".
בשנים 2001–2003 שימש מימון יועץ כלכלי לשר הפנים אלי ישי.
לאחר הקמת הממשלה ה-30 עבר למגזר הפרטי וניהל חברה למתן שירותי ייעוץ כלכלי.
בשנים 2003-2006 כיהן כחבר מועצת העיר באר שבע מטעם מפלגת ש"ס.
בשנת 2006, עם מינויו של אלי ישי לשר המסחר, התעשייה והתעסוקה מונה מימון למנכ"ל המשרד.
בשנת 2009 עבר עם ישי למשרד הפנים ומונה למנכ"ל המשרד, וליו"ר המועצה העליונה לתכנון ולבניה.
ב-18 באוקטובר 2010 נעצר מימון בחשד לקבלת דבר במרמה, במסגרת מכרז מינהל מקרקעי ישראל למגרשים ביישוב יד בנימין..
ב-20 בינואר 2011 הגיש את התפטרותו לשר הפנים.
מימון הועמד לדין וזוכה מחמת תביעה חסרת בסיס וראיות.
בנובמבר 2020 מונה לדירקטור בחברת אל על.
גבריאל גדעון הלל מוצקין (נולד ב-28 בדצמבר 1945 בירושלים) הוא פרופסור אמריטוס של הקתדרה לפילוסופיה ע"ש אחד העם באוניברסיטה העברית.
בשנים 2007 עד 2016 כיהן כראש מכון ון ליר בירושלים.
מחקריו עוסקים בהיסטוריה של הרעיונות, היסטוריה של הדת, קתוליות ומחשבה היסטורית והיסטוריה של הזיכרון.
מוצקין נולד בירושלים ב-1945 למתמטיקאי תאודור מוצקין, בנו של המנהיג הציוני אריה ליאו מוצקין.
חלק ניכר מילדותו שהה בלוס אנג'לס שם לימד אביו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מוצקין השלים תואר ראשון בהיסטוריה אירופית באוניברסיטת הרווארד.
שירת בצה"ל בחטיבת דובר צה"ל בשנים 1970-1967. השלים תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת ייל ולאחריו דוקטורט ב-1982 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בהנחיית מרטין מליה .
נושא הדיסרטציה "בעיית הטרנסנדטיות בעולם חילוני מקאנט ועד היידגר".
לאחר הדוקטורט שב לישראל ושימש כמרצה באוניברסיטה העברית בחוגים להיסטוריה, פילוסופיה וספרות גרמנית.
היה ראש מכון פרנץ רוזנצוייג לספרות ותרבות יהודית גרמנית, ראש המכון ללימודים כלליים ובשנים 2004-2001 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
כיום הוא מופקד הקתדרה על שם אחד העם באוניברסיטה העברית.
היה עמית מחקר במכון מקס פלאנק למדעי הקוגניציה והמוח, בקלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג', במכון מקס פלאנק להיסטוריה, במכון למחקר מתקדם בברלין ובמרכז למחקר בין-תחומי בבילפלד.
שימש כפרופסור אורח בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, באוניברסיטת גיסן, אוניברסיטת אמסטרדם, אוניברסיטת קונסטנץ ובבית הספר למשפטים ע"ש קרדוזו בישיבה יוניברסיטי.
ב-2007 פרש ממשרתו באוניברסיטה עקב מינויו כראש מכון ון ליר, משרה בה כיהן עד שנת 2016.
מוצקין נשוי לאמילי, אוצרת אמנות, ואב לשני בנים.
מוצקין מתמקד במחקריו בפילוסופיה של ההיסטוריה והיסטוריוגרפיה גרמנית וצרפתית.
בעבודת הדוקטורט שלו, אשר עובדה לספר, עסק מוצקין בשאלת היחס בין התהוות ההיסטוריה כמדע במאות ה-17-18 והראה את היחס בין גישה זאת לתפישת ההיסטוריה הקתולית במאה ה-19. הוא ניסה להעריך את המחויבות של היידגר למסורת של ההיסטוריה החילונית בהשוואה למחויבותו למסורת ההיסטוריוגרפיה הדתית הקתולית.
עד למחקרו של מוצקין נכתב על היידגר וההיסטוריה, אך לא בהקשר להיסטוריה של המאה ה-17 ולא בהיסטוריה הקתולית של המאה ה-19.
מוצקין הראה כי ההיסטוריוגרפיה המודרנית בנויה על מיזוג בין למדנות לבין תפישת אני המושרשת בספרות הזכרונות האישיים במאה ה-10 בגרמניה.
במחקרו העכשווי מוצקין מנסה להבדיל בין היסטוריה לזיכרון ולבסס את ההיסטוריה כמדע.
במסגרת זאת הוא מתעניין בבעיית הפרספקטיבה והרטרוספקציה.
השאלות בהן הוא עוסק הן האם יש קשר בין התפישה בה המוח עובד לתפישה הקוגניטיבית של העבר ומה הקשר בין מערכת המוח להבניית תרבות היסטורית.
מוצקין מנסה לבדוק האם אנו תופשים עבר כמו הווה, האם העבר נראה, האם הדמיון בנוי כמו תפישה או שונה מתפישה ומהי המשמעות לתפישת עבר אותו לא חוינו, בין אם הדמיון דומה או שונה מהתפישה.
עתידה לראות מונוגרפיה שלו בתחום.
"סוד ההתגלות", בתוך הספר "מיתוס - שפה - התגלות" בעריכת יוסף שורץ בהוצאת רסלינג (2019)
גבריאל יהודה (יודל) לִיכְטֶנְפֶלד (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ליכטענפעלד; Gabriel Judah Lichtenfeld; גי"ל; 1811, לובלין – כ"ו באדר ה'תרמ"ז, 22 במרץ 1887) היה יהודי-פולני משכיל, מתמטיקאי וסופר עברי נודע בזמנו.
פרסם מאמרים בעיתונים "השחר", "הצפירה" ו-Izraelita, וחיבר ספרי לימוד למתמטיקה.
חותנו של הסופר י"ל פרץ.
ליכטנפלד נולד בשנת 1811 בעיר לובלין שבפולין הקונגרסאית.
היה צאצא של רבי משה איסרלישׂ (הרמ"א), ונאמן למסורת המשפחתית, הפגין מצעירותו בקיאות בתלמוד.
בהמשך למד לטינית, גרמנית, צרפתית ופולנית, והתמקד במיוחד בלימודי פילוסופיה ומתמטיקה.
החל מהגיליון השלישי של הירחון העברי "השחר", הופיעה בעיתון סדרת מאמרים מאת ליכטנפלד, אשר הסבו אליו את תשומת הלב.
המוניטין שיצא לו הוסיף לעלות בעקבות סדרת מאמרים שפרסם על מתמטיקאים יהודים בשבועון היהודי בשפה הפולנית Izraelita.
ליכטנפלד נודע בפולמוס שלו עם חיים זליג סלונימסקי בסוגיות מתמטיות, שאף גלש לפסים אישיים.
בשנת ה'תרל"א (1870 או 1871) השיא ליכטנפלד את בתו שרה לי"ל פרץ הצעיר, בשידוך; לזוג נולדו בנים, וכעבור מספר שנים הם התגרשו.
ב-1877 הוציא ליכטנפלד עם חתנו קובץ ספרותי.
ליכטנפלד נפטר בתום מחלה ממושכת בוורשה בשנת 1887, בגיל 76.
ידיעות השיעורים: כוללות מדידת הקוים, השטחים, והגופים (י"ז לוחות נחשת), ורשה: דפוס ראטהער, תרכ"ה-1865.
עניינים שונים הנדסיים צפנת פענח: בקרת על שני ספרי ההנדסה "מוסדי חכמה" "ספר יסודי חכמת השִעור" שמחברם הוא ר' חיים זעליג סלאנימסקי, ורשה: חיים קעלטער, תרל"ד.
תוספת להערבון: והוא חלק אמצעי בין החוברת הראשונה צפנת פענח והחוברות שתבאנה אחריה, ורשה: נתן שריפטגיססער, תרל"ה-1875. (המשך הפולמוס עם סלונימסקי)
מאמר כהן ללא אלהים: מכתב ערוך נגד אברהם כהן קאפלאן, ורשה: תרל"ו-1876.
ספורים בשיר: ושירים שונים; מאת שני בעלי אסֻפות (גבריאל יהודה ליכטנפלד וי"ל פרץ), ורשה: דפוס שריפטגיסר, תרל"ז-1877.
באו חשבון: כולל למודי החשבון המורגל ולכל עניין כמה שאלות להרגיל את הקורא, ורשה: האחים שולדבערג, תרנ"ה.
גבריאל לוין (Gabriel Levin; נולד ב-1948 בצרפת) הוא מתרגם, משורר ומסאי ישראלי הכותב בשפה האנגלית.
לוין הוא בנם של הסופר מאיר לוין ושל הסופרת הצרפתית טרסקה טורס.
הוא נולד בצרפת, וגדל בארצות הברית ובישראל.
בשנת 1972 עלה לישראל וסיים תואר שני בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטה העברית בירושלים, ואחר כך עבד כפסיכולוג.
לוין מתרגם לאנגלית מעברית, צרפתית וערבית.
בין השאר תרגם שירה של יהודה הלוי ושל טהא מוחמד עלי.
כמו כן לוין פרסם מספר ספרי שירה פרי עטו.
מחזור שירים מתוך ספרו To These Dark Steps, אשר נכתב בתגובה למבצע עפרת יצוקה, עובד ליצירה מוזיקלית עבור תנור, מקהלת ילדים ואנסמבל ידי המלחין הבריטי אלכסנדר גר (Alexander Goehr).
השמעת הבכורה של היצירה בוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בספטמבר 2012. לוין שימש כעורך הראשון של הוצאת Ibis Editions, אשר מתמקדת בתרגום שירה ופרוזה מזרח תיכונית לאנגלית.
לימד באוניברסיטת וסליאן ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, במשכנות שאננים, בקולג' נוקס (Knox College) ובסיטי קולג' של ניו יורק.
גבריאל חסון (נולד ב-12 ביוני 1965) הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי ישראלי, חוזר בתשובה וחסיד ברסלב.
חסון נולד וגדל בשכונה ב' (באר שבע) למשפחה חילונית.
הוא למד במשך כעשר שנים נגינה על גיטרה ופיתוח קול בקונסרבטוריון העירוני באר שבע.
בגיל 16 עבר לתל אביב וניגן באופן מקצועי ואף ליווה את יהונתן גפן בערבי שירה במועדון "צוותא".
למד בבית הספר למוזיקה רימון ושם התחבר לאביב גפן.
בגיל 25 נסע לטייל בארגנטינה, ונשאר במנדוסה במשך שנתיים כיוון שהתאהב במקומית.
מקומי עשיר מימן לו הפקת אלבום שיצא בהפצת "סוני מיוזיק" בשתי גרסאות - אנגלית ועברית, כשהגרסה העברית הצליחה יותר.
בהקלטת הדיסק השתתף הסאונדמן הרנן רוחאס, שעבד עם להקת פליטווד מק.
למרות ההצלחה וההופעות הרבות חזר לישראל, חברתו התגיירה והוא נישא לה.
התגורר שמונה שנים בניו יורק, שם הפיק את להקת Virgin Steele וניגן עם לארי קוריאל.
הוא הוציא שם שלושה אלבומים.
בין השאר, הפיק מוזיקלית את האלבומים "טוב כמו עכשיו" ו"עולה מן הים" של סיני תור, את האלבום "אנסמבל עתניאל" של ישיבת ההסדר עתניאל, את האלבום "כנגן המנגן" של ירמיהו, ואת האלבום "אגרת" של הרב יהושע אנגלמן.
הרב גבריאל יוסף לוי (נולד ב- ז' באדר ה'תשי"ד, 10 בפברואר 1954) הוא ראש ישיבת באר התורה, יוזם ונשיא הגמ"ח המרכזי.
גדל בכפר אליהו ובשכונת רחביה בירושלים.
למד בבית ספר חורב, בישיבת קול תורה, אצל הרב שלמה זלמן אוירבך, ובישיבת פוניבז' אצל הרב אלעזר מנחם מן שך והרב שמואל רוזובסקי.
לאחר פטירתו של הרב רוזובסקי היה שותף בעריכת כתביו ושיעוריו והוצאתם לאור.
בשנת 1977 נשא את שפרה בתו של הרב אהרן פלדמן, לימים ראש ישיבת נר ישראל.
בשנת 1984 מונה למגיד שיעור בישיבת בית מתתיהו בבני ברק.
בשנת 1992 מונה לעמוד בראשות ישיבת פחד יצחק בירושלים עם הרב יונתן דייוויד.
כמו כן היה ראש הקיבוץ ומגיד שיעור בישיבת אור אלחנן.
בקיץ ה'תשנ"ג (מאי 1993) הקים את ישיבת באר התורה בשכונת בית וגן בירושלים.
בשנת 2016 עברה הישיבה לעיר בית שמש.
שיטת הלימוד של הרב לוי מתאפיינת בדרך לימודו של רבו הרב רוזובסקי.
בשל המצוקה הכלכלית של הורים במגזר החרדי הבאים להשיא את צאצאיהם, הקים הרב לוי ב-2001 את הגמ"ח המרכזי, המעניק הלוואות של מאות אלפי שקלים לאלפי משפחות חרדיות.
אביו, הרב יצחק לוי, מחבר סדרת הספרים "פרשיות בספרי הנביאים", היה מורה ללימודי תנ"ך בישיבת חורב בירושלים, בנו של רופא הילדים ד"ר יעקב לוי, ראש מחלקת ילדים בבית החולים ביקור חולים.
גיסו הוא הרב יהושע כ"ץ, רב העיר מעלה אדומים.
גיס נוסף הוא הרב אברהם אבא וינגורט, עורך ספרי הרב יחיאל יעקב וינברג.
אחיו הרב מרדכי הוא משגיח הישיבה.
הרב יעקב, נשוי לבתו של יוסף רייכמן (בעל השליטה במלון וולדורף אסטוריה ירושלים).
הרב אביגדור, לשעבר ראש ישיבת "באר התורה קריית יהודה" בכסלון, סניף של ישיבת "באר התורה".
חתנו הרב יצחק וינברג, לשעבר מוסר שיעורים לבני הקיבוץ בישיבה, כיום ר"מ בישיבת דעת אהרן ("קפלן החדשה") בראשות הרב ניסן קפלן.
גבריאל כְמוּרָה (7 במאי 1946 - 19 בנובמבר 2020) היה פסנתרן ומנצח ישראלי שפעל בגרמניה, בקדנה ובפולין.
כמורה נולד ב-1946 בוורוצלב שבפולין להורים ניצולי השואה, יחיאל כמורה וזושה לבית ליטוואק.
מגיל רך גילה עניין במוזיקה ובגיל שש החל לקבל שיעורי נגינה בפסנתר.
בגיל 11 עלה לישראל, ובשנת 1960 התקבל ללימודים בבית הספר התיכון למוזיקה ע"ש תלמה ילין בתל אביב.
מורו לפסנתר בשנים אלה היה נתן מישורי.
לאחר סיום התיכון המשיך כמורה בלימודים באקדמיה למוזיקה בתל אביב, אצל קארול קליין (פסנתר), עדן פרטוש ומרדכי סתר (הלחנה וגארי ברתיני (ניצוח).
בעזרת מלגה צרפתית נסע ב-1968 ללימודים בפריז, אצל פייר דרוו והמשיך במלגה של קרן נורמן ללימודים בווינה בשנים 1970-1969, שם למד אצל הנס סווארובסקי.
בקיץ 1969 השתתף בקורס מיוחד למנצחים צעירים בסיינה שבאיטליה בהדרכת פרנקו פרארה.
בספטמבר 1970 השתתף כמורה בתחרות למנצחים שנערכה בבזאנסון שבמזרח צרפת וזכה במקום השני.
בשנת 1971 השתתף כמורה בתחרות בינלאומית למנצחים צעירים בחסות הרברט פון קאראיין וזכה בפרס הראשון.
בעקבות זכייה זו הוזמן לנצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
באותה שנה זכה גם במדליית זהב בתחרות קנטלי בלה סקאלה במילאנו.
זכיות אלו סללו את דרכו לזירת הניצוח הבינלאומית.
ב-1974 התמנה למנהלה המוזיקלי של תזמורת בית האופרה של אאכן בגרמניה.
הוא החזיק במשרה זו עד שהתמנה ב-1983 למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוכום שבגרמניה.
ב-1987 עבר למשרת המנהל המוזיקלי של תזמורת המרכז הלאומי לאמנויות באוטווה שבקנדה.
ב-2001 התמנה למנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הלאומית של רדיו פולין בקטוביץ.
נפטר בבריסל בגיל 74 ב-19 בנובמבר 2020. הובא לקבורה בבית הקברות
גבריאל יארד (ערבית: جابريل ياريد; נולד ב-7 באוקטובר 1949) הוא מלחין צרפתי ממוצא לבנוני.
הוא מוכר בגלל הלחנותיו לסרטים רבים.
זכה בפרסי האוסקר והגראמי על המוזיקה שהלחין לסרט "הפצוע האנגלי" והיה מועמד לאוסקר באותה קטגוריה על הסרטים "הכישרון של מר ריפלי" ו"קולד מאונטן".
יארד, יליד ביירות, חי עד גיל 18 בלבנון.
הוא התחנך בבית ספר ישועי.
הוא החל לנגן בגיל שבע, להלחין בגיל 11 ובגיל 14, כאשר מורהו הפרטי לפסנתר נפטר, הוא קיבל את משרתו של מורהו כאורגניסט של אוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות.
בספרייה העצומה של האוניברסיטה הוא הכיר את יצירותיו של המלחינים הגדולים, כגון, יוהאן סבסטיאן באך, רוברט שומאן, יוהאן פכלבל ואחרים.
הוריו לא רצו קריירה מוזיקלית, ובלחצם הוא למד משפטים.
בשנות השישים המאוחרות הוא הכיר גם את המוזיקה של הביטלס ושל סטיבי וונדר.
בגיל 20 הוא החליט להפסיק את לימודי המשפטים וללכת אחר כישוריו המוזיקליים.
הוא נסע לפריז, שם התרשם ממנו מאוד אנרי דיטייה.
יארד החל ללמוד בפריז, אך בשנת 1971 ביקר את דודו בברזיל ונשאר שם שנה וחצי.
תוך זמן קצר הוא זכה להצלחה רבה מאוד בברזיל ובצ'ילה.
בחזרה בצרפת הוא היה כל-כך מבוקש בתור מנצח תזמורות, שהוא ניצח כל יום על שתיים או שלוש תזמורות, ויצירתו כמלחין נשכחה.
החל משנת 1976 הוא התחיל גם להלחין פזמונים עבור פרנסואז ארדי, ג'וני האלידיי, אנריקו מסיאס, שארל אזנבור ואחרים.
לאחר מכן גם התחיל לעבוד עבור פרסומות, עבור הרדיו והטלוויזיה.
את המוזיקה הראשונה לברט הוא כתב כבר בשנת 1975. הסרט החשוב הראשון היה בשנת 1979: Sauve Qui Peut של ז'אן-לוק גודאר.
את המוזיקה לסרט הזה כתב מבלי לראות ולו סצנה אחת מהסרט.
ככלל, יארד לא אוהב ללכת לקולנוע.
כך הוא גם נהג לעשות בסרטים הבאים.
ב-1988 הלחין את פסקול הסרט "קאמי קלודל".
אחרי יותר מ-70 הלחנות הוא קיבל על עצמו את המשימה לכתוב את המוזיקה לסרט טרויה (2004).
אומנם מבקרים חשבו, שזוהי פסגת היצירה שלו, אך המפיקים לא היו מרוצים, והוא פוטר.
בעבודותיו בולטת הנטייה לתיאור אמנות נאיבית.
גבריאל כהן נולד בפריז, 1933. עלה לישראל ב-1949. כהן היה חתן פרס ירושלים לשנת 1987. השתתף בתערוכה המקיפה "קדימה, המזרח באמנות ישראל (מוזיאון ישראל, 1998)", וזכה בפרס מרדכי איש-שלום (1999).
בשנת 2002 נערכה תערוכה מיצירותיו בבית האמנים בירושלים.
עבודותיו נמצאות באוספים שונים, ביניהם אוסף מוזיאון ישראל.
1987 - פרס ירושלים, לציור ופיסול
1999 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום.
גבריאל (גבי) חזות (נולד ב-13 במרץ 1953, כ"ו באדר תשי"ג) הוא מהנדס תעשייה וניהול ואיש היי טק.
חזות עוסק במחקר ובהוראה באקדמיה במגוון מקצועות: הנדסת תעשייה, אבטחת איכות, תקשוב, פילוסופיה יהודית, לוגיקה תלמודית, אגדות חז"ל ומידות הדרש.
בנוסף הוא מייעץ לחברות הייטק בשילוב שבין משפטים ו-AI.
חזות הוא מייסדו של פרויקט "תפוח" - מיזם למחשוב מערכת החינוך בשנות השמונים.
ייסד יחד עם הרב ד"ר מיכאל אברהם את עמותת "מידה טובה לחקר ההגיון היהודי".
תוצרי המחקר של 'מידה טובה' מפורסמים באתר המדע של בר-אילן וכן בסדרת ספרים, כולם בהוצאת ספריית בית אל.
בנוסף לנושא זה בו הוא שותף עם אברהם, חזות מציע שיטה חדשה להוראת התלמוד, בשם 'שיטה מחודשת'.
עלה לישראל בגיל צעיר מאוד אחרי שמשפחתו נדדה במרוקו מעיר לעיר בציפייה לאישור יציאה ממרוקו.
משפחתו הייתה בין הראשונות בשיכון ציבורי בעכו.
את עיקר חינוכו הדתי והציוני קיבל בסניף בני עקיבא המקומי, בבית הכנסת לצעירים ישראל הצעיר בשכונת וולפסון בעיר, ובישיבות בני עקיבא בהן למד.
למד שנתיים בכפר הרא"ה וסיים את לימודיו במגמה הריאלית בישיבת בני עקיבא בקריית שמואל.
קודם לשרותו הצבאי למד שנה אחת בישיבת מרכז הרב.
את שירותו הצבאי התחיל בהנדסה הקרבית, רוב השרות הצבאי עשה בחיל השריון וסיים אותו בפיקוד העורף בדרגת סא"ל.
השתתף במלחמת יום הכיפורים כקצין צעיר.
לאחר השחרור למד בטכניון הנדסת תעשייה וניהול.
עד להקמת חברת המחשבים היה על אחראי תכנים ומחשוב בפרויקט הטלטקסט בטלוויזיה הלימודית, יעץ למשרד הביטחון בנושאי ייצור ונוהלי עבודה לאזרחים עובדי צה"ל, הדריך בכפר הנוער הדתי בכפר חסידים וייסד את פרויקט "תפוח" במערכת החינוך.
היה הראשון שמיחשב בתי ספר במחשבי אפל.
מן הראשונים שכתב למערכת החינוך תוכנות ללימוד מחשבים במגוון תחומי דעת באפליקציות של למידה והוראה (C.A.I).
השתייך בעבר לארגון בית הלל, אך בשנת תשע"ו פרש ממנו.
ב-2001 למד לתואר שני באוניברסיטת חיפה (תולדות עם ישראל).
את התיזה כתב על מוסד ה'איבעיא', מחקר באמצעות מחשב, אצל פרופסור שולמית ולר.
ב-2002–2003 שימש מרצה לתלמוד באוניברסיטת חיפה לתלמידי תואר שני בחוג תולדות עם ישראל.
ב-2003 לימד 'לוגיקה תלמודית' במכללת אורט בראודה במחלקה להנדסת מחשבים.
ב-2012 סיים את עבודת הדוקטורט במחלקה לתלמוד של אוניברסיטת בר-אילן.
נושא העבודה: ניסוח הכלל 'דיו לבא מן הדין להיות כנדון' כתגובת התנאים להתפתחות ב'קל וחומר', בהנחיית פרופסור שמא פרידמן.
עבודה זו מביאה לידי ביטוי את הקשר בין לוגיקה ותלמוד.
כחלק מהגותו ייסד יחד עם הרב ד"ר מיכאל אברהם עמותה בשם "מידה טובה" המנסה לעורר עניין ציבורי בנושאי ההיגיון ההלכתי בכלים מודרניים, ומשתמשת בעיקר בשלוש עשרה מידות שהתורה נדרשת בהן.
העמותה מוציאה לאור ומפיצה ברשת עלוני פרשת שבוע, שמאמרים מתוכם יצאו לאור בארבעה כרכים.
במשך כשנתיים עסקו העלונים בניתוח המידות שהתורה נדרשת בהן, ולאחר מכן עברו לעסוק בנושאים שונים בהלכה.
בשנת 2010 החלה לצאת לאור סדר ספרים בשם "Studies in Talmudic Logic", העוסקת בלוגיקה של מידות הדרש.
חזות אחד מן החוקרים, כחלק מקבוצת "הלוגיקה התלמודית" באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2010 פרסם חזות את הצעתו להוראת משנה ותלמוד בעידן המחשב, בספר "שיטה מחודשת".
עיקר טענתו של חזות היא כי יש לנתח וללמוד את המשנה בכל אמצעי קיים טרם לימוד הסוגיא התלמודית.
השיטה נבחנה על ידי ד"ר יהודה שוורץ מפקח (חינוך) על התורה שבעל פה באגף המכללות של משרד החינוך.
הוא כתב על השיטה מאמר שהתפרסם בעיתון 'שמעתין', ראה להלן : קישורים.
ב-2020 הקים חזות את תנועת 'ואהבת'-עושים טוב בישראל
ב 12/24 השלים תואר דוקטוראט נוסף במשפטים ("התגבשותה של 'תורת הקל וחומר' במשפט הישראלי.
השפעת העבר על ניסוחיה ודרכי יישומה בהווה, בתחום הפלילי", אוניברסיטת חיפה, בהנחיית פרופסור דורון מנשה ופרופסור יצחק ברנד)
על פי שיטת הלימוד "השיטה המחודשת" משמשת המשנה כמקור הלימוד העיקרי טרם שניגשים ללימוד הסוגיא התלמודית הרלוונטית.
לפי "השיטה המחודשת" רוכש התלמיד מיומנויות יסוד וטכניקות חקר מודרניות ומדעיות, ככלים לניתוח המשנה כדי להשיג סימולציה שלמה ככל שניתן לדיון שהתרחש בבית המדרש התנאי והאמוראי.
שיטת הלימוד "השיטה המחודשת" אינה פרשנות חדשה למשנה, ואף לא פרשנות אקדמית.
השיטה המחודשת מניחה במודע כי פירוש האמוראי למשנה הוא הפירוש המיטבי, והשאיפה היא להבין היטב, אותו ואת פרשניו הראשונים והאחרונים.
לפי השיטה החדשה יש להבין להעריך את טקסט המשנה ללא סיוע הפרשנים כגון רש"י ותוספות, אלא על הלומד להתמודד עם הטקסט בכוחות עצמו.
גבריאל חזות ומיכאל אברהם, "מידה טובה-1 לחקר מידות הדרש בהלכה", כרך א, תשס"ה, הוצאת ספריית בית אל, ירושלים, 359 עמודים.
גבריאל חזות ומיכאל אברהם, "מידה טובה-2, לחקר מידות הדרש בהלכה", כרך ב, תשס"ו, הוצאת ספריית בית אל, ירושלים, 531 עמודים.
גבריאל חזות ומיכאל אברהם, "מידה טובה-3, כרך ג, לחקר מידות הדרש בהלכה", תשס"ו, הוצאת ספריית בית אל, ירושלים, 368, עמודים.
גבריאל חזות ומיכאל אברהם, "מידה טובה-4, כרך ד, לחקר מידות הדרש בהלכה", תשס"ו, הוצאת ספריית בית אל, ירושלים, 460 עמודים.
גבריאל חזות ומיכאל אברהם, "בנתיב המצוות, על מצוות וסוגי מצוות", תש"ע, הוצאת ספריית בית אל, ירושלים, 366 עמודים.
גבריאל חזות ומיכאל אברהם, "בצל החכמה, עקרונות פילוסופיים של עקרונות מטא הלכתיים",תש"ע, הוצאת ספריית בית אל, ירושלים, 416 עמודים.
גבריאל חזות ומיכאל אברהם, "לעשות מצוותיך, על אופני קיום ומעבר על מצוות", תשע"א, הוצאת ספריית בית אל, ירושלים, 374 עמודים.
דב גבאי, אורי שילד, מיכאל אברהם, גבריאל חזות ויוסף מרובקה, "מידות הדרש הטקסטואליות- 'כללי ופרטי', מחקרים בלוגיקה תלמודית", 2010, אוניברסיטת בר-אילן והמכללה האקדמית אשקלון.
גבריאל חזות, "'שיטה מחודשת' להוראת משנה ותלמוד בעידן המחשב".
2011, הוצאת ספריית בית אל, ירושלים.
גבריאל חזות, "'קל וחומר' ו'דיו' בספרות התנאית : מנגנון לוגי, מונחים וטכניקות מדרשיות בשפה עכשווית.
כפר חסידים, תשע"ו, גבריאל חזות, 332, V עמודים.
דף מאמרים 'מידה טובה' לחקר מידות הדרש, חולק בבתי כנסת בכל שבת קרוב לארבע שנים ברציפות.
גבריאל טוֹרֶק (15 באוגוסט 1917 – 4 בפברואר 1991) היה רופא אורתופד ישראלי, מייסד ומנהלה הראשון של המחלקה האורתופדית במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
ממייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון.
טורק החל ללמוד רפואה באירופה אך הורחק מלימודיו בשל חוקי הנומרוס קלאוזוס.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוחזק בשבי הסובייטי במשך ארבע שנים.
לאחר סיום המלחמה, שבה נספו הוריו ושתי אחיותיו, חזר ללמוד רפואה באירופה.
טורק נישא לוויולה, אף היא רופאה במקצועה לאחר שאיבדה את בעלה ומשפחתה בשואה.
השניים הצליחו להימלט מסלובקיה ועלו לארץ ישראל ב-1949. בשנת 1959 עבר עם משפחתו לבאר שבע והתגורר בשכונה ד'.
ב-26 באוקטובר 1960 הקים וניהל את המחלקה האורתופדית בבית חולים סורוקה.
המחלקה נפתחה עם 25 מיטות, ונחשבה למחלקה גדולה גם בקנה מידה ארצי של אותם ימים.
זו הייתה המחלקה שקיבלה את המאושפז הראשון שנרשם בבית החולים החדש, ילד, שאושפז עם שבר ביד.
טורק שימש גם כיושב ראש ועד רופאי בית החולים סורוקה.
יחד עם רעייתו היה בין מייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
לטורק שני ילדים, ירום וחנה, ושישה נכדים.
בתו, פרופ' חנה יבלונקה, היא היסטוריונית, חוקרת השואה, ראש המחלקה ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
על שמו רחוב בשכונת רמות באר שבע.
גבריאל מאן הוא שחקן ודוגמן אמריקאי.
ידוע בעיקר בתפקידו בתור נולן רוס בסדרת הטלוויזיה "נקמה" (2011–2015) של רשת ABC.
גבריאל מאן נולד בעיירה מידלברי (אנ'), ורמונט, בנם של אליס ג'ו איימיס, עורכת דין, ושל סטיבן סמית' מיק, פרופסור לסוציולוגיה.
מאן החל את הקריירה שלו כדוגמן מסלול מקצועי, ומאז הוא עבד עם מריו טסטינו לחברת GAP, והיה לפנים של חברת CP, עבד עבור סטיבן קליין, טיילר שילדס, מארק ג'ייקובס וקלווין קליין.
מאן למד תקופה קצרה בבית הספר למשחק בית הבובות השכונתי שבניו יורק.
החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1995, כאשר לוהק לתפקיד מזערי בסרט "סטונוול" ובהמשך השנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט הדרמה הלהט"בי "Parallel Sons" בתור סת', צעיר שמגלה את נטיותיו המיניות לאחר שנשדד על ידי צעיר אחר והשניים מפתחים מערכת יחסים מהוססת.
בשנת 1996 שיחק בתפקיד קטן בסרטה של מרי הארון "אני יריתי באנדי וורהול", המספר על חייה של ואלרי סולאנס ועל מערכת היחסים שלה עם האמן אנדי וורהול.
שנה לאחר מכן התארח בסדרת הטלוויזיה הרפואית "ER".
בשנת 2011 החל לגלם את נולאן רוס בסדרת דרמה של ה-ABC "נקמה", בתור האקר מחשבים מיליונר שמשמש כבן ברית של אמילי (אמילי ואן קאמפ), עם גישה שחצנית וכישורים חברתיים ירודים.
סיימה את שידוריה במאי 2015 לאחר 4 עונות מוצלחות, כאשר מאן כיכב בכולן.
בשל כיכובו בסדרה, הוא הוחתם בסוכנות הדוגמנות DNA וגם בסוכנות הדוגמנות Next Models.
בשנת 2016 הצטרף לעונה הרביעית של סדרת הפעולה "ריי דונובן", בתור ג'ייקוב וולר.
בשנת 2019, מאן כיכב בתור ג'ייג' סקוט במיני-סדרת המתח של נטפליקס "השלכות" בכיכובה של רנה זלווגר.
the Hulk" 2009–2010 אגדת המחפש המחפש הצעיר2 פרקים 2010–2012 האוונג'רס: סדרת האנימציה ברוס באנר / הענק הירוקדיבוב; 7 פרקים2011–2015נקמה נולאן רוסתפקיד ראשי (4 עונות); 89 פרקים2015The Mysteries of Lauraשיין אלןפרק: "The Mystery of the Locked Box"2016ריי דונובןג'ייקוב וולר6 פרקיםשעת שיארג'ילנד מייסוןפרק: "Knock, Knock...
House Creeping!"2017–2018נידוניםמרטין אגרס הייד5 פרקים2018הוואי חמש-אפסלי ברגפרק: "Aia I Hi'kua; i Hi'ialo"2019השלכותגייג' סקוט5 פרקים 2019–2020באטוומןהאש / תומאס אליוט5 פרקים 2019–2021הרשימה השחורהאיליה קוסלוב3 פרקים
הרב גבריאל טולדנו (ה' בשבט תרצ"ז, 17 בינואר 1937 - ט"ז בחשוון תשע"ז, 17 בנובמבר 2016) היה מייסד וראש ישיבת אור ברוך בירושלים וחבר מועצת חכמי התורה של ש"ס בשנות הקמתה הראשונות וממקימי ארגון מרביצי תורה.
נולד בעיר מקנס שבמרוקו, לרב שלמה טולידנו ולרבקה, בתו של הרב רפאל ברוך טולדנו שכיהן כרב העיר.
לאחר בר המצווה נשלח על ידי סבו הרב רפאל ברוך ללמוד בישיבת חכמי צרפת בראשות הרב חיים יצחק חייקין באקס לה בן.
לאחר מכן בשנת תשט"ו (1956) עבר ללמוד בישיבת פוניבז', שם היה לתלמידם של ראשי הישיבה הרב דוד פוברסקי, הרב שמואל רוזובסקי והרב שך אליו היה מקורב ביותר .
בשנת תשכ"ב (1962) נישא לגאולה ז'קלין בת הרב רפאל טולידנו שליח ציבור בבית מדרשו של סבו רבי רפאל ברוך, שהייתה מהתלמידות הראשונות של סמינר בית יעקב למורות בטנג'יר.
לאחר נישואיו התגורר בגייטסהד, שם למד בכולל אברכים במשך 7 שנים.
לאחר מכן, בשנת תשכ"ח (1968), עבר לשטרסבורג שבצרפת, שם עמד בראשות ישיבה וכולל אברכים.
בשנת תשל"א (1971) עלה לישראל והחל לכהן כר"מ בישיבת פורת יוסף.
בשנת תשל"ז (1977) הקים יחד עם אחיו, הרב מיכאל טולדנו, את ישיבת אור ברוך בשכונת בית וגן, בירושלים.
הרב טולדנו כיהן כחבר במועצת חכמי התורה של ש"ס ופרש ממנה לאחר כשלושה חדשים.
היה ממקימי וממכווני דרכו של ארגון מרביצי תורה, המאגד אברכים ותלמידי ישיבות ספרדים בעלי אוריינטציה ליטאית.
הרב טולדנו חיבר עשרה ספרים "מצעדי גבר" על תלמוד בבלי ו"גאל ישראל".
מתלמידיו הרב יצחק סבאג מרא דאתרא ומו"ץ קהילה מרכז התורה קהילת יעקב וחבר בית הדין אגודת הקהילות בצרפת.
בעשור האחרון לחייו חלה במחלת פרקינסון, נפטר בט"ז בחשוון ה'תשע"ז.
הלווייתו יצאה מישיבתו בירושלים, אל הר המנוחות שם נטמן.
הרב רפאל ברוך - ממלא מקום אביו בראשות ישיבת אור ברוך.
הרב דניאל - ר"מ בישיבת אור ברוך, חתנו של הרב יעקב משה הלל.
הרב שלמה אריה - (1960-2017) כיהן כראש ישיבת אור התלמוד.
בתו - נשואה לרב שלום ביטאן ראש ישיבת דעת חיים בשכונת בית וגן בירושלים.
גבריאל ליפקינד (נולד ב-1977) הוא צ'לן ישראלי, המתגורר בגרמניה.
הופעת הבכורה של ליפקינד הייתה בשידור רדיו בגיל שמונה.
בגיל שמונה-עשרה יצא מישראל ללימודים בשלושה קולג'ים למוזיקה.
הוא זכה בתחרויות מוזיקה והופיע עם תזמורות עד שנת 2002, כאשר הפסיק את מסעות הקונצרטים שלו למשך שלוש שנים ללימודי מוזיקה וחידושי רפרטואר.
ליפקינד הוציא שני אלבומים בשנת 2006 והוא עורך מסעות קונצרטים ביחידות ועם רביעיית ליפקינד.
גבריאל ליפקינד נולד בתל אביב, הבן השני למשפחת אקדמאים, שעלתה לישראל מברית המועצות.
הוא החל לנגן בצ'לו בגיל שש, הופיע לראשונה בשידור רדיו בגיל שמונה, ולמד באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב אצל הצ'לן עוזי ויזל.
לאחר סיום לימודיו באקדמיה למוזיקה בתל אביב, קיבל ליפקינד פטור מן השירות הצבאי ויצא ללימודים בחו"ל.
הוא סיים את האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של פרנקפורט ואת הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד
ליפקינד עבד עם גדעון קרמר, יורי בשמט, פנחס צוקרמן ויהודי מנוחין, ניגן בשידורי רדיו והופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הפילהרמונית של מינכן ותזמורת בולטימור.