tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המלחין התלונן כי רוב האנשים לא היו מודאגים אם ההצגה טובה בפני עצמה, אלא רק אם היא טובה יותר מדרום פסיפיק - להיטם הקודם של צמד היוצרים.
אפילו מזג האוויר שיתף פעולה: גשם כבד בניו יורק נעצר בדיוק בזמן כדי לאפשר לקהל הצופים של ערב הפתיחה להגיע יבשים אל תיאטרון סנט ג'יימס.
מרגרט לנדון, מחברת הספר שעליו התבססה המחזמר, לא הוזמנה לערב הפתיחה.
הופעתו של בריינר באותו הערב הייתה מוצלחת.
לורנס ידעה שלעמיתיה היו חששות רבים, בגלל מחלתה.
הבמאי ג'ון ואן דרוטן תיאר כיצד הופעת הבכורה שלה באותו הלילה הפתיעה את כולם ופוגגה אל הדאגות: "היא עלתה על הבמה באיכות חדשה ומדהימה, כאילו ניתנה לה תוספת כוח להופעת הבמה המבריקה שלה.
הביקורות הנלהבות בעיתונים העלו את מצב רוחה של לורנס, והיא ציפתה שתגלם את דמותה של אנה למשך תקופה ארוכה, תחילה בברודוויי, אחר כך בווסט אנד בלונדון, ולבסוף בעיבוד הקולנועי של המחזמר לסרט קולנוע.
לורנס זכתה בפרס טוני על תפקידה המוביל, בעוד בריינר זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
המחזמר זכה בטוני למחזמר הטוב ביותר, והמעצבים מילזינר ושאראף קיבלו פרסים בקטגוריות שלהם.
דה לאפה זוכרת את הניגוד שבין קולה העז של לורנס במהלך השירה לבין עוצמתה של הופעתה הבימתית:
באותה העת, לורנס עדיין לא גילתה שהיא גוססת מסרטן הכבד, ומצבה החלש החריף עקב דרישות התפקיד שלה.
בגיל 52, היא נדרשה ללבוש שמלות במשקל 34 ק"ג בזמן הליכה או ריקוד לאורך מצטבר של 6.4 ק"מ במהלך 8 הופעות של 3 שעות וחצי כל שבוע.
לורנס התקשה לשאת את החום באולם התיאטרון בחודשי הקיץ.
השחקנית המחליפה שלה קונסטנס קרפנטר החלה להחליף אותה בהצגות היומיות.
מאוחר יותר באותה שנה חזר כוחה של לורנס, והיא חזרה ללוח הזמנים המלא שלה, אבל במהלך חג המולד היא נאבקה בדלקת קרום הריאה וסבלה מתשישות.
היא נכנסה לבית חולים במשך שבוע שלם של בדיקות.
רק תשעה חודשים לפני מותה, הסרטן עדיין לא זוהה.
בחודש פברואר 1952, היא חלתה שוב למשך שבוע בשל ברונכיטיס, ובעלה ריצ'רד אולדריץ' שאל את רוג'רס והמרשטיין אם ישקלו להשבית את ההפקה למשך השבוע של חג הפסחא כדי לתת לה הזדמנות להתאושש לגמרי.
הם דחו את בקשתו, אך הסכימו להחליף אותה בסלסט הולם, כוכבת ההפקה המקורית של "אוקלהומה!", למשך שישה שבועות במהלך הקיץ.
בינתיים, ביצועיה של לורנס החלו להתדרדר ברמתם, מה שגרם לקהל לאי-שקט.
רוג'רס והמרשטיין הכינו מכתב, שמעולם לא נמסר.
בסוף אוגוסט, לורנס התעלפה בעקבות הצגה יומית ונשלחה לבית חולים.
היא נכנסה לתרדמת ומתה ב-6 בספטמבר 1952, בגיל 54. נתיחה שלאחר המוות חשפה את סרטן הכבד.
ביום ההלוויה שלה בוטלה הופעת המלך ואני.
אורות ברודוויי והווסט אנד כבו באותו היום לזכרה.
היא נקברה בשמלת הנשף אותה לבשה במהלך המערכה השנייה של המחזמר.
קונסטנס קרפנטר לקחה על עצמה את תפקידה של אנה והמשיך לגלם אותו במשך 620 הופעות.
בין השחקניות הנוספות שגילמו את אנה בהפקה המקורית היו סלסט הולם, אנמארי דיקי ופטרישיה מוריסון.
מאוחר יותר, ברינר התפאר בכך שמעולם לא ניעדר מהופעה, אולם הוא כן החמיץ מספר הופעות, בין השאר בשל דלקת התוספתן.
כמו כן, במשך שלושה חודשים בשנת 1952 (ומדי פעם במהלך 1953) אלפרד דרייק החליף את בריינר.
אחד השחקנים הצעירים בהפקה, סאל מינאו, החל בתור ניצב, בהמשך הפך לשחקן מחליף ולבסוף התקדם וגילם את תפקיד הנסיך צ'וללונגקורן.
מינאו התיידד עם בריינר, והשניים שמרו הן על קשרי ידידות והן על קשרי עבודה במהלך למעלה מעשור.
שחקנית מחליפה בולטת נוספת הייתה טרי סאונדרס בתפקיד ליידי טיאנג.
סאונדרס אף גילמה את התפקיד בסרט הקולנוע משנת 1956 באותו השם.
לאחר 1,246 הופעות, ההפקה הסתיימה ב-20 במרץ 1954. נכון לאותה העת, זו הייתה ההפקה הרביעית בשיאה במספר ההופעות של מחזמר בברודוויי.
סיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית החל ב-22 במרץ 1954 בהרשי, פנסילבניה בכיכובם של בריינר ומוריסון.
סיבוב ההופעות עלה ב-30 ערים, והסתיים ב-17 בדצמבר 1956 בתיאטרון שוברט שבפילדלפיה.
ההפקה המקורית בלונדון עלתה ב-8 באוקטובר 1953 בתיאטרון דרורי ליין והתקבלה בחום על ידי הקהל והמבקרים כאחד.
את ההצגה ביים ג'רום וייט.
צוות השחקנים כלל את ואלרי הובסון, בתפקידה האחרון, כאנה; את הרברט לום בתפקיד המלך; ואת מיוריאל סמית בתפקיד ליידי תיאנג.
מרטין בנסון גילם את דמות הקראלהום, תפקיד שהוא שב לגלם גם בעיבוד הקולנועי.
איב ליסטר הייתה שחקנית מחליפה עבור הובסון, ובטווח הארוך, ג'ורג' פסטל החליף את לום.
ברוקס אטקינסון, בעל טור בניו יורק טיימס, צפה בהצגה בכיכובם של ליסטר ופסטל, וחשב שצוות השחקנים חסר ייחוד, למעט סמית, שאותה הוא שיבח הן על משחקה והן על קולה.
אטקינסון כתב: "המלך ואני היא דרמה מוזיקלית כתובה היטב, היא יכולה לשרוד ביצועים בינוניים".
זמן קצר לאחר מכן, המחזמר הועלה באוסטרליה, ביפן ובאירופה כולה.
המחזמר הועלה לראשונה בישראל בתיאטרון גיורא גודיק ב-1966. העיבודים המוזיקליים הוכנו בידי נעמי שמר, יצחק גרציאני ורפי פסחזון.
את הטקסטים עיבד יורם קניוק.
השחקנים הראשיים היו אריק לביא, יוסי גרבר, רבקה רז ונחמה הנדל.
בשנת 2000 הועלה מחזמר נוסף, בהפקת יוכלמן-אשר הפקות, שנכתב ובוים על ידי ירון כפכפי, והוצג בתיאטרון הסינרמה בתל אביב.
במחזמר, ליאת אחירון כיכבה בתפקיד אנה לאונוונס.
את תפקיד מלך סיאם גילם אלי יצפאן ולצידה תום אבני בתפקיד הנסיך צ'וללונקורן, מיכאל עינב, עידן יסקין שגילם את ניי צ'י, ארז בן שושן בתור הקרלהום, נדב ניר שלום בתפקיד לואיס לאונוונס, הדר פיינר בתפקיד הנסיכה יינג יו ועוד.
בשנת 2010 הופיעה גרסה אחרת של הסיפור, את תפקיד אנה גילמה איה כורם ומיקי גבע גילם את מלך סיאם.
בנוסף, השתתפו בגרסה זו דובי גל בתור ראש הממשלה, עודד פז ומאיר סוויסה לסירוגין בתפקיד עוזרו דים סאם, אבי קורניק גילם את בנו של מלך סיאם, צ'ולה לונגה ואלין לוי את הנסיכה טופ טים.
ב-2012 הועלה מחזמר נוסף שהופק על ידי תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, והוצג בכל רחבי ישראל, את תפקיד אנה גילמה קלייר בן דוד ומיקי לאון גילם את מלך סיאם.
בנוסף השתתפו גם יהונתן מגון, דפי אלפרן, נוי הלפרין, אור מאיר ועוד.
המחזמר עובד לסרט קולנוע באותו השם בשנת 1956 בכיכובם של יול ברינר ודברה קר.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר והיה מועמד לארבעה נוספים.
ברינר זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וקאר הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
איירין שאראף זכתה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
את הסרט ביים וולטר לאנג (שהיה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר) עם כוריאוגרפיה מאת ג'רום רובינס.
מארני ניקסון העניקה את קולה לאנה, וריטה מורנו גילמה את דמותה של טופטים.
טרי סאונדרס, פטריק אדיארטה ומרטין בנסון גילמו את דמותיהם של ליידי טיאנג, צ'ולאלונגקורן והקרלהום (בהתאמה), תפקידים שגילמו קודם לכן על במת התיאטרון.
כך גם הרקדנים יוריקו ודה לפה.
אלן מבראי הופיע בתפקיד החדש של השגריר הבריטי, בעוד סר אדוארד רמזי (שהורד בדרגה לעוזרו של השגריר) גולם על ידי ג'פרי טון.
התסריט של הסרט היה נאמן לגרסה הבימתית, אף על פי שירדו ממנו כמה שירים; הביקורות היו נלהבות.
תומאס הישאק, בספרו The Rodgers and Hammerstein Encyclopedia, כתב: "מוסכם שסרט זה הוא העיבוד הקולנועי הטוב ביותר של מחזמר מאת ר.
בתאילנד נקבע כי הסרט פוגעני כלפי המונרכיה שלהם, והחרימו הן את הסרט והן את המחזמר ב-1956.
סדרת טלוויזיה קומית ולא-מוזיקלית, בכיכובו של בריינר, עלתה לשידור בארצות הברית בשנת 1972 ב-CBS בוטלה באמצע העונה לאחר שידור 13 פרקים בלבד.
עלילת הסדרה הייתה דומה לזו של המחזמר, תוך התמקדות ביחסים בין הדמויות הראשיות.
סמנתה אגר גילמה את דמותה של אנה אוונס, עם בריאן טוצ'י בתפקיד צ'וללונגקורן, קי לוק בתפקיד הקראלהום, אריק שיי בתפקיד לואיס, ליסה לו בתפקיד ליידי תיאנג ורוזלינד צ'או בתפקיד הנסיכה סרינה.
הפרק הראשון שודר ב-17 בספטמבר 1972, והאחרון שודר ב-31 בדצמבר 1972. מרגרט לנדון לא הייתה מרוצה מהסדרה הזו והאשימה את המפיקים ב-"תיאורים לא מדויקים" של רכושה הספרותי; היא תבעה על הפרת זכויות יוצרים, אך לא זכתה.
Jerome Robbins' Broadway היה מופע Revue, בבימויו של ג'רום רובינס, שכלל סצנות רבות של כמה מהיצירות הפופולריות ביותר שהוצגו בברודוויי.
המופע רץ מפברואר 1989 ועד ספטמבר 1990 וזכה בשישה פרסי טוני, לרבות פרס טוני למחזמר הטוב ביותר לשנת 1989. ההפקה כללה את השיר Shall We Dance ואת הבלט The Small House of Uncle Thomas עם סוזן קיקוצ'י בתפקיד אלייזה.
הרקדנית יוריקו סייעה בשחזור הכוריאוגרפיה.
בשנת 1999 יצא עיבוד קולנועי של המחזמר לסרט אנימציה, אולם פרט לשימוש בחלק מהדמויות והשירים, עלילת הסרט איננה קשורה לגרסתם של רוג'רס והמרשטיין.
בהיות הסרט מכוון לקהל צופים של ילדים, העיבוד כלל דמויות של בעלי חיים חביבים, לרבות דרקון.
את קולותיהן של הדמויות דיבבו מירנדה ריצ'רדסון וכריסטיאן נול בתפקיד אנה, מרטין וידנוביץ' בתפקיד המלך, איאן ריצ'רדסון בתפקיד קראלהום ואדם ויילי בתפקיד לואי.
היצ'אק לא אהב את הסרט, אך שיבח את השירה, והוסיף כי פיצוי אחד על הסרט הוא לשמוע את ברברה סטרייסנד שרה את מחרוזת השירים "I Have Dreamed", "We Kiss in a Shadow" ו-"Something Wonderful", שנכללו באלבומה משנת 1985 באלבום "The Broadway Album" ואשר מושמעים על רקע כתוביות הסיום של הסרט.
הוא הביע פליאה "שארגון רוג'רס והמרשטיין איפשר להפיק סרט זה" וציין ש"ילדים נהנו מהמלך ואני במשך חמישה עשורים מבלי להסתמך על דרקונים מרקדים".
טד צ'אפין, נשיא הארגון, כינה את הסרט הטעות הגדולה ביותר שלו במתן אישור לעיבוד.
הביקורות שפורסמו לאחר ערב הפתיחה היו חיוביות מאוד.
ריצ'רד ווטס מהניו יורק פוסט כינה זאת "ניצחון נוסף לזוג המאסטרים".
המבקר ג'ון מייסון בראון כתב כי "הם עשו זאת שוב".
מבקר הדרמה של הניו יורק טיימס ברוקס אטקינסון כתב: "הפעם רוג'רס והמרשטיין אינם פורצים דרכים חדשות, אבל הם אמנים מושלמים של המילה הכתובה והשירה בתיאטרון, והמלך ואני הוא מחזה מוזיקלי יפהפה וחביב".
לא פחות נלהב היה ג'ון לרדנר מהניו יורקר שכתב: "אפילו אלה מאתנו שסבורים [שמחזות זמר של רוג'רס והמרשטיין הם] לא מספיק ברורים [בכל זאת] חייבים ליהנות מהאיכויות ומהמיומנויות שהמחברים והמפיקים שלהם הכניסו לתוכם".
אוטיס גרנזי כתב בניו יורק הראלד טריביון כי "מחזות זמר ושחקנים בתפקידים ראשיים כבר לא יהיו שוב אותו הדבר אחרי ליל אמש ...
יול בריינר מהווה דוגמה שיהיה קשה ללכת בעקבותיה ...
[זה] כנראה המופע הטוב ביותר של העשור".
מאזן הדעות בין מבקרי ההפקה המקורית של לונדון היה בדרך כלל חיובי, עם כמה הסתייגויות.
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמד/ת תוצאה הערות 1952 פרס טוני המחזמר הטוב ביותר השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר גרטרוד לורנס השחקן הטוב ביותר במחזמר יול ברינר עיצוב התפאורה הטוב ביותר ג'ו מיליצנר עיצוב התלבושות הטוב ביותר איירין שאראף
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמד/ת תוצאה הערות 1977 Drama Desk Award המחזמר הטוב ביותר השחקן הטוב ביותר במחזמר יול ברינר השחקנית הטובה ביותר במחזמר אנג'לה לאנסברי (1978)
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמד/ת תוצאה הערות 1979 פרס אוליבייה השחקנית הטובה ביותר במחזמר וירג'יניה מקקנה
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמד/ת תוצאה הערות 1985 פרס טוני פרס טוני מיוחד יול ברינר השחקנית הטובה ביותר במחזמר מרי בת' פיל ניהול מוזיקלי הטוב ביותר במחזמר מיטש לייגי
שנה טקס הפרס קטגוריה מועמד/ת תוצאה הערות 2001 פרס אוליבייה ההפקה הטובה ביותר של מחזמר שחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר טיה וון יי קים עיצוב התפאורה הטוב ביותר במחזמר בריאן תומסון עיצוב התלבושות הטוב ביותר במחזמר רוג'ר קירק
| colspan="2" | ההפקה המחודשת הטובה ביותר של מחזמר
| השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר
| השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר
| השחקנית הטובה ביותר במחזמר
| הבמאי הטוב ביותר במחזמר
| עיצוב התפאורה הטוב ביותר במחזמר
| עיצוב התלבושות הטוב ביותר במחזמר
| עיצוב התאורה הטוב ביותר במחזמר
| הכוריאוגרפיה הטובה ביותר במחזמר
| עיצוב הקול הטוב ביותר
"המלך דנילו" (באוקראינית: Король Данило; הופץ בגרמניה בשם "מלך הלוחמים", Koenig der Krieger) — הוא סרט פעולה היסטורי בבימויו של טאראס חימיץ'.
הקרנת הבכורה נערכה ב-22 בנובמבר 2018. תקציב הסרט הגיע מפרויקט מימון המונים והסתכם בכ-4 מיליון הריבניה; ההתרמה החלה ב-13 ביולי 2017 בפלטפורמת Na-Starte.
הסרט בוים על ידי טאראס חימיץ' בכיכובם של סרגיי יארמושנקו, יורי ויחובאנץ, מירוסלאבה ראצ'ינסקאיה, אלבינה סוטניקובה, ורוניקה שוסטקל, ויקטור לפארוביץ', אולג סיקירינסקי ורומן מוץ.
מוטו הסרט הוא "לכל כתר סיפור משלו".
תקופת המאה ה-13 היא התקופה בה הסכנה יכולה להגיע מכל כיוון ובכל רגע.
בשנת 1238 תקף דנילו, יחד עם אחיו ואסילק, את טירת הגבול.
הם שבו את אדונה, והציעו ברית נגד האיום שמגיע מהמזרח בדמות המונגולים הטטרים, שמובלים על ידי חאן באטו.
לדנילה כנסיך וולין-גליצקי שתי אפשרויות: מלחמה או ברית.
בהבנה כי לא ניתן להביס את המונגולים בכוח, דנילו מסכן הכל והולך אל מעבר לקווי האויב כדי לסכם חוזה ברית.
1238. הנסיך דנילו (דנייל מגליציה) עם אחיו בזיליק תוקפים עמדת גבול של מסדר חשאי.
בזכות תושייתו, דנילו לוכד את ראש המסדר בשבי.
האחרון משכנע את הנסיך להפוך לבעל ברית במאבק עם אויב רב עוצמה ממזרח.
באטו חאן תוקף את רוס והורס את קייב כפי שהזהיר ראש המסדר.
מתחיל גיוס המוני ומוקמות ערי-מצודות.
החלטה זו לא מוצאת חן בעיניי האצילים של גליציה, הם מוכנים לנהל משא ומתן עם החאן על מנת לדאוג לכך שענייניהם יתנהלו ללא הפרעה.
באטו חאן לא ממהר להמשיך את המתקפה, מאחר שיש לו תוכניות אחרות.
בין מקורביו של הנסיך ישנו בוגד, שפועל למען האינטרסים של האצילים מגליציה כנגד הנסיך ומשפחתו.
כאשר האצילים לא מצליחים לשכנע את דנילו לשתף פעולה, הם יוצאים למלחמה נגדו ומגייסים שכירי חרב.
דנילו מנצח במלחמה עם האצילים, אך לא בלי אבדות.
בשלב זה מגיע שליחו של האפיפיור עם הצעה, בעוד באטו חאן שולח לנסיך אולטימטום.
באותו זמן אשתו של דנילו, אנה, מתה בנסיבות מסתוריות.
שלא כצפוי, דנילו יוצא אישית לנהל משא ומתן עם חאן.
למרות האתגרים הגדולים, הוא מצליח לחזור הביתה בחיים.
בעזרת שליח האפיפיור, הנסיך זוכה בכתר והופך למלך רוס.
סרגיי יארמושנקו — המלך דנילו (נסיך קייב ונסיך וולין-גליציה)
רינאט חאירולין — באטו חאן
אולג סיקירינסקי — הורדיי מסטיסלאבוביץ'
יורי ויחובאנץ — ואסילקו, אחיו של דנילו
ויקטור לפרוביץ' — האדון ברונו
מירוסלבה ראצ'ינסקה — יפרוסיניה, אמא של דנילו
יבגניה מוץ — אנה, אשתו של דנילו
ולדימיר פרוקופייב — חייל חסר שם
אלבום הסרט מכיל 45 נעימות ושישה שירים.
הנעימה הראשונה נקראה "На віки" ("למשך מאה") והוצגה בתחילת יולי 2017. הנעימה הולחנה על ידי אנדרו פידלוז'ני, אשר גם שיחק את דמות אחד הנסיכים.
את הקליפ לשיר צילמו בקרמניץ.
צילומי הסרט נערכו בהרי הקרפטים, שם נבנתה במיוחד עיירה מימי הביניים, אשר, לאחר הצילומים, הפכה למוזיאון.
הצילומים התקיימו גם בכמעט שלושים מקומות שונים במערב ובמרכז אוקראינה.
בלו ריי הסרט שוחרר לחנויות כשנתיים לאחר מכן ב-20 במרץ 2020 ושווק בגרמניה תחת השם "מלך הלוחמים".
המלך בתולה הוא שיר מאת יוהאן וולפגנג פון גתה שנכתב בשנת 1774, וצורף בחלקו לפאוסט במערכה "ערב" כשיר ששרה מרגרטה.
ביולי 1774 כתב גתה שיר בשם "דרישת שלום מרוח הרפאים" (Geistesgruß), שנחשב לטיוטה ל"המלך בתולה".
יוהאן גוטפריד הרדר יעץ לו לבצע מספר שינויים, וביניהם לבחור כמקום העלילה את הממלכה המיתולוגית תולה, המקום הצפוני ביותר שאליו הגיעו ימאי יוון העתיקה לפי פיתאס.
מלך תולה נאמן לאהובתו, והיא לפני מותה נותנת לו גביע זהב.
דבר יקר-ערך מזה לא מוצא המלך, אשר כל אימת שהוא שותה מן הגביע, עיניו דומעות.
בראותו שיומו האחרון קרב, הוא מחלק את כל רכושו, אך לא את הגביע.
תחת זאת הוא עורך סעודת מלכים לאציליו במצודה שמעל לים.
הוא נעמד, שותה טיפה אחרונה מן הגביע, וזורק אותו אל גלי הים.
בעודו רואה את הגביע צולל למעמקים, הוא עוצם את עיניו ומת (במקור: לא ישתה עוד טיפה לעולם).
השיר הוא בלדה, ומזכיר בתוכנו אגדת עם.
הוא מתכתב עם נושאים כמו המלך ארתור ואבירי השולחן העגול, הגביע הקדוש, והסעודה האחרונה.
ב"פאוסט" מקבל השיר הד במעשי השטן.
גרטכן (מרגרטה) חולמת על אהבה רומנטית, ושרה על מלך תולה השותה מגביע זהב שנתנה לו אהובתו.
באותו הזמן השטן מחביא בחדרה בעזרת מפיסטופלס מתנה אחרת, שתקשור אותה לפאוסט.
השיר בן שישה בתים, ובחריזתו חרוז נשי וחרוז גברי.
הוא הולחן פעמים רבות, בין היתר על ידי יוהאן פרידריך רייכארדט, קרל פרידריך צלטר, פרנץ שוברט, הקטור ברליוז, היינריך מארשנר, פרנץ ליסט, רוברט שומאן, שארל גונו, והנס פון בילוב.
שיר זה היה כה ידוע בגרמניה של המאה ה-19 שמשוררים וסופרים הניחו שקהל קוראיהם מכיר אותו.
כך הוא זכה לאזכורים ביצירות רבות מסוגים שונים, בהן "הצייד והרועה" של קלמנס ברנטנו, "אלכסנדר החדש" של היינריך היינה, והספר "אֶפי בריסט" של תאודור פונטאנה.
בסביבות 1940 פרסם ולדימיר נבוקוב שני פרקים ראשונים מספר הפרוזה האחרון שלו בשפה הרוסית שעה שהחל כבר לכתוב באנגלית ועמד לנסוע מפריז לארצות הברית.
לפרק הראשון קרא נבוקוב "אולטימה תולה" שהוא מקום ההתרחשות של העלילה ולפרק השני: "סולוס רקס" שפירושו בלטינית מלך בודד (גם מצב במשחק שח מט).
בפרק זה מעלים דייגים בתרווד, במשך שלושה ימים, מי ים שהפכו ליין לאחר שהמלך השליך את הגביע לים.
המלך לואי הוא דמות בדיונית של קוף, שהופיעה לראשונה בסרט ההנפשה המוזיקלי של חברת וולט דיסני "ספר הג'ונגל".
הדמות לא הוצגה בספרו של רודיארד קיפלינג, אך הקופים שתחתיו הוצגו.
המלך לואי הוא אורנגאוטן שמולך על קופי הלנגור בג'ונגל הודי.
הוא רוצה לדעת את סוד האש ובטוח שמוגלי הנער מהג'ונגל יגלה.
בזמן שמוגלי שוחה יחד עם באלו הדוב בנהר הלנגורים חוטפים את מוגלי ומתחמקים מבאלו המנסה להחזירו ומביאים אותו אליו אל הארמון של לואי.
לואי עושה הסכם עם מוגלי שיגלה לו את סוד האש ובתמורה ישאירו בג'ונגל.
מוגלי אומר ללואי שהוא לא יודע את סוד האש אך הוא ממשיך לבלות עם לואי והקופים בשירה וריקודים ובהמשך באלו ביחד עם בגירה הנמר מנסים להציל את מוגלי מידיו ואחרי ערבוביה בין לואי לבאלו לואי מגלה שארמונו פורר.
בסרט לא ידוע מה מהות היחסים עם מוגלי.
האם חבר אליו, האם שנא אותו ורק מתוך תועלת אישית הביאו לארמונו או שהוא נייטרלי ביחסיו איתו.
דמותו של לואי באנימציה היותר ישנה מופיעה בסדרת הפריקוול לסרט "גורי הג'ונגל" ובסדרה "עולם סחרחר".
דמותו של לואי הופיעה גם בגרסת הלייב-אקשן של הסרט משנת 2016, אך הפעם לא כאורנג אוטן, אלא כקרוב משפחתו הנכחד, הגיגנטופיתקוס שהיה גדול יותר ובניגוד לאורנג אוטן מאובניו נמצאו בהודו.
בסרט להקת קופים ממינים שונים (ביניהם לנגור אפור, מקוק מזוקן ועוד מקוקים וגיבון לבן-גבות מערבי) מעבירים אותו איתם למקדש גבוה מעל הג'ונגל ובתוכו שוכן המלך לואי בצללים.
לואי מעביר למוגלי פפאיה ונותן לו להיות בן בית בארמונו בתמורה למידע על איך מדליקים אש.
מוגלי לא יודע אך המלך לואי בטוח שהוא מסתיר ממנו מידע ומחליט להשאיר אותו בארמון.
בגירה ובאלו מגיעים כאשר באלו מנסה להצטרף לשבט הקופים.
המלך לואי לא מתרשם ומורה להעיף אותו מהארמון, בעוד בגירה מחלץ את מוגלי אך מאותר בידי חלק מהקופים וכולם רודפים אחריהם.
המלך לואי הכבד מיטלטל על הקירות בניסיון לעצור את מוגלי.
הוא כמעט תופס אותו אך מוגלי מקפץ על עץ החוצה מהארמון.
לואי אומר למוגלי שאין לו כעת לאן לברוח ומגלה לו שאקלה מת.
לאחר שמוגלי לא מתרשם הוא מנסה לתפוס אותו בזרועותיו הגדולות אך בטעות מפיל את ארמונו עליו ומת, מה שמפזר את להקת הקופים.
המלך ואני הוא סרט אנימציה אמריקאי משנת 1999, המבוסס על המחזמר בעל אותו השם מאת רוג'רס והמרשטיין.
בשנת 1862, ספינה שטה מלונדון אל בנגקוק, בסיפון נמצאים אנה ליאונאונס ובנה לואיס.
ראש ממשלת תאילנד, קראלאהום השתמש בכוח האשליה על מנת ליצור נחש מים ענק שהתקיף את הספינה בזמן סערה.
אנה בעזרתו של קפטן אורטון הצילו את לואיס מטביעה.
הם התקרבו הקפטן סיפר לאנה על תרבות הממלכה.
בארמון הגדול בסיאם, מלך סיאם קיבל שפחה במתנה בשם טופטים, אישה צעירה מבורמה.
אף על פי שהובטח לה בית מחוץ לארמון, בקשתה של אנה נדחתה.
המלך גרר את אנה לסדנה שלו שם הוא בוחן את המצאותיו כגון כדור פורח ורכבת.
לואיס נלקח לסיור במחסן הנשק בידי מאסטר ליטל, שם בקושי החטיא פציעה.
נשות המלך עזרו לאנה לפרוק למרות עדותה, כאשר היא ראתה את הנסיך צ'ולאלונקורן וטופטים ביחד מדברים זה עם זה בחצר.
אנה רצתה לעזוב לאחר שלא קבלה מה שהובטח, אולם דעתה השתנתה כאשר היא פגשה את הילדים המלכותיים ואת הנסיך צ'ולאלונקורן.
כאשר קראלאהום עדיין מתכנן לזרוק את המלך, הוא כותב מכתב לאימפריה הבריטית אשר אומר שאנה בסכנה.
אנה מתחילה ללמד את הילדים, אשר הם מולם לא יצאו מחומות הארמון.
אז היא לקחה אותם מסביב לעיר כדי לראות איך אנשים חיים, דבר אשר הכעיס את המלך.
הוא רב עם אנה בעקבות הבית שהובטח לה אך היא לא קבלה.
צ'ולאלונקורן פגש את אביו על מנת לדון בענייני המסורת, רצה להיות עם טופטים ללא רשות אביו.
מבולבל, המלך התפלל אל הבודהה.
קראלאהום השתמש בכוחו על הפסלים בחדר כדי לתקוף את המלך, אולם הפנתר השחור רמה תוקף אותם.
כאשר צ'ולאלונקורן מתאמן, טופטים מגלה שהוא הנסיך והאהבה ביניהם אסורה.
אבל הוא סיפר לה שלא אכפת לו מהמסורת והוא רוצה להיות איתה.
מאסטר ליטל מגלה על היחסים ביניהם ומספר לקראלאהום אשר מתכנן לסלק את המלך בזמן הנכון.
אנה הולכת אל המלך, הוא הוטרד כאשר למד שהבריטים באים מפני שהוא לכאורה ברברי, אשר הדבר אינו נכון.
אנה הציעה למלך לערוך משתה לכבוד הבריטים כאשר הם הגיעו כדי להוכיח את התרבות שלהם.
בארוחת הערב, קראלאהום הזכיר שתליון השנהב אמור להיות אצל המלך, אשר נמצא אצל בנו, שנתן לטופטים.
כאשר הוא גילה שצ'ולאלונקורן נתן את התליון לטופטים, טופטים הובאה בידי השומרים.
והמלך דן את טופטים למוות, אולם היא וצ'ולאלונקורן ברחו אל הג'ונגל יחד עם לואיס.
כאשר הם ברחו, קראלאהום השתמש בכוחו ללוות אותם דרך הג'ונגל אל גשר חבלים, הגשר קרס וטופטים נסחפה בנהר.
המלך השתמש בכדור הפורח שלו ותפס את טופטים, והציל את כולם.
אולם לאחר המסע בחזרה לארמון, קאראלאהום ירה זיקוק והשמיד את כדור הפורח אשר נפל לאדמה והתרסק.
כולם מלבד המלך קבצו לנהר בבטחה, כאשר קראלאהום עוזב בניצחון, סר אדוארד והשומרים המלכותיים כעסו עליו וניסו להרוג את המלך.
המלך הפצוע שכב במיטה ואומר לבנו שהוא ימשול על סיאם כאשר ימות..
קראלאהום הודח מהעמדה כראש ממשלה, וכעונש הוא יעבוד באורוות הפילים כך שינקה את צורכיהם עם מאסטר ליטל בתור הבוס שלו.
הוא אז כעס עליו על שהשן האחרונה שלו נשברה.
המלך אינו מת, הוא הבריא ואנה קיבלה את ביתה מחוץ לארמון כמתנה, ושניהם רקדו יחד.
את הדיבוב ביימה והפיקה שפרירה זכאי
רמה מסינגר - אנה ליאונאונס
עפרה חזה - אנה ליאונאונס (שירה)
שייקה לוי - מלך סיאם
גיל סגל - לואיס ליאונאונס
אלון אופיר - הנסיך צ'ולאלונקורן
דב רייזר - סר אדווארד רמסיי
מיכה אוזין סליאן - קראלאהום
אוהד שחר - מאסטר ליטל
שמוליק טנא - רב חובל
שרית וינו אלעד - משרתת
יסמין עיון - אחת מילדיו של מלך סיאם
המלך דידידי (באנגלית King Dedede, ביפנית デデデ) הוא דמות בדיונית בסדרת המשחקים קירבי של חברת נינטנדו, שנוצרה על ידי מסאהירו סאקוראי ופותחה על ידי מעבדות HAL.
דידידי הופיע לראשונה בשנת 1992 במשחק הווידאו Kirby's Dream Land כאנטגוניסט הראשי, וחזר לכל שאר המשחקים בסדרה חוץ מ-Kirby & the Amazing Mirror (2004) ו- (2015) Kirby and the Rainbow Curse.
הוא גם הופיע בכמה ספרי קומיקס של קירבי, בסדרת האנימה משנת 2001 Kirby: Right Back at Ya!, ובמשחקים Super Smash Bros.
המלך דידידי הוא אויבו המושבע ובעל בריתו של קירבי, המתואר כ"פרנמי" (חבר וגם אויב) שלו.
יתר על כן, בחלק מתפקידיו כאנטגוניסט, הוא נשלט כנגד רצונו (כמו ב-Kirby's Dream Land 2 ו-Kirby's Dream Land 3) או מתגלה כגיבור במפתיע, כמו שבירת מוט הכוכב על מנת לשמור על האנשים של ארץ החלומות מוגנים במשחק Kirby's Adventure.
המלך דידידי הוא ציפור עגולה וכחולה דמוית פינגווין המתלבשת במעיל אדום, מלכותי, עם חוטי פרווה לבנים והסמל האישי שלו, גרסה מסוגננת של ידו המכהה בסימן V, מובלט על גבו.
הוא גם לובש כפפות צהובות, כובע גרב אדום דמוי כתר עם פרווה לבנה של פונפון, אבנט בצבע אדום וצהוב בצורת זיגזג וגופייה ללא שרוולים בצבע באף.
פטיש העץ הענק של דידידי הוא נשק החתימה שלו, המתואר במשחקים מסוימים כבתכונות מיוחדות המובנות בתוכו, כמו מנוע סילון רב עוצמה, מסבי דיוק, ובמשחק Kirby: Triple Deluxe תותח לייזר נטען המשמש לירי לעבר מטרות מרחוק.
על ראש פטישו מוטבע סימן צהוב בצורת כוכב על רקע אדום.
כמו קירבי, גם המלך דידידי יכול לשאוף חפצים ולירוק אותם בעוצמה אדירה, והוא יכול לשאוף אוויר בכמויות אדירות בבת אחת כדי לעוף.
אולם בניגוד לקירבי, הוא אינו מסוגל לתפוס יכולות מאויבים שנשאבו.
אנטגוניזם ותפקידו של המלך דידידי משתנים בין משחקים, החל מאנוכיות לתחרות ידידותית לעבודת צוות.
דידידי עושה ניסיונות מרובים להטיל אימה על תושבי עירו.
לדוגמה, בפרק הראשון הוא קונה מפלצת דיונון שהורגת רבים מהכבשים של ראש העיר לן בלוסטגאס, אך מכחיש זאת.
המלך דידידי מוצג בסדרה לראשונה כאנטגוניסט הראשי של המשחק Kirby's Dream Land (1992), בו הוא גונב את אספקת המזון של דרים לנד, מה שמניע את קירבי לצאת למסע לכיוון הטירה שלו ולהתעמת איתו.
במשחק Kirby's Adventure משנת 1993 וחידושו משנת Kirby: Nightmare in Dream Land 2002, דידידי מפרק את מקל הכוכב, מקור כל החלומות, למספר חלקים, ומונע מתושבי ארץ החלומות לחלום.
בנוסף לכך, דידידי מפקיד את חתיכות המקל בידי חבריו (הבוסים בהם קירבי נלחם במהלך המשחק) כדי שישמרו עליו.
קירבי מנצח אותו, אך לא ידוע בפניו שהוא רק הבוס הלפני אחרון ושבר את מקל הכוכב כדי לשמור על סיוט, שהוא בעצם הנבל, אטום במזרקת החלומות.
דידידי מסייע לקירבי להביס את סיוט ולהפסיק את מזימתו נגד ארץ החלומות.
במשחק Kirby's Dream Land 2 (1995), דידידי מופיע כבוס הלפני אחרון, ונלחם בעודו נשלט על ידי ישות דמוית רוח המכונה "Dark Matter", הבוס הסופי האמיתי של המשחק.
ב-Kirby Super Star (1996) דידידי משיב את תפקידו מארץ החלומות של קירבי במשחק "Dream Land", מופיע במיני-משחקים "מרוץ הגורמה" ו-"קירבי סמוראי", ונלחם לצד שאר הבוסים ב-"זירה".
הוא מוחזק שוב על ידי Dark Matter ב-Kirby's Dream Land 3 משנת 1997, דידידי נלחם נגד קירבי בתור הבוס האחרון לפני האזור הסודי.
המלך דידידי מופיע גם במשחק Kirby 64: The Crystal Shards משנת 2000, ועוזר לקירבי באזורים מסוימים לאחר שקירבי שוב מציל אותו מ-Dark Matter.
בנוסף, דידידי הוא דמות הניתנת למשחק בשלושת המיני-משחקים במשחק זה.
מתמונות גרסת הבטא של המשחק עולה כי דידידי היה במקור דמות הניתנת למשחק מתחילתו.
ב-Kirby Tilt 'n' Tumble (2001) דידידי גונב לעצמו את כל הכוכבים מהשמיים וקירבי צריך להילחם בו כדי להחזיר אותם.
לאחר היעדרותו מ-Kirby and the Amazing Mirror (2004), המלך דידידי מופיע כבוס הראשון ב-Kirby Squeak Squad (2007) והוא זהה להופעתו במשחקים קודמים, למעט היכולת החדשה שלו לזמן Waddle Dees.
ב-Kirby Super Star Ultra (2009), דידידי חוזר בסגנון המשחק שלו, נקמת המלך, שהוא ספין-אוף של משחק המשנה Revenge of Meta Knight.
בכל פעם שדידידי מתחיל להילחם, הוא מסמל תואר חדש, Masked Dedede, כשהוא חובש מסכת כסף עם 3 קרניים, מחזיק פטיש חדש הכולל את היכולת לירות טילים ומסוגל להסתובב עם הפטיש במהירות גבוהה.
המלך דידידי מופיע גם במשחק Kirby's Return to Dream Land משנת 2011 כדמות הניתנת למשחק במצב רב-שחקן, לצד מטה נייט ובנדנה וודל די, ב-Kirby: Triple Deluxe (2014), המלך דידידי נלכד על ידי טרנזה, וקירבי רודף אחרי טרנזה כדי לחלץ אותו.
בסוף המשחק טרנזה משתמש בכוחותיו כדי להפוך אותו ל"בובה על חוטים".
עם סיום מצב הסיפור, מצב "דידידיטור" נפתח, ומאפשר לשחקנים לשחק במשחק כדידידי.
טריפל דלוקס כולל גם מצב פלטפורמה מבוסס קצב, "Dedede's Drum Dash", בו ניתן לשחק רק כדידידי.
Drum Dash Deluxe של דידידי, גרסה משופרת ועצמאית של "Dedede's Drum Dash" שיצא ב-Nintendo eShop, מציין את הופעת הבכורה של המלך דידידי בכיכובו במשחק שלו.
הוא מופיע בסצנות ההתחלה והסיום של Kirby: Planet Robobot .
דידידי חוזר בתור בוס (בשם דידידי השרירי, מכיוון שבקרב יש לו עלייה בשרירים וכוח), ודמות ניתנת למשחק ב-Kirby Star Allies.
המלך דידידי מופיע גם במספר משחקי ספין אוף בסדרה.
הוא מופיע בתור הבוס הסופי ב-Kirby's Pinball Land משנת 1993. ב-Kirby's Avalanche משנת 1995, הוא מופיעה כיריב הסופי.
הוא מופיע כבוס הבודד ב-Kirby's Dream Course (1995), יחד עם גרסה רובוטית שלו.
במשחקKirby's Block Ball (1996) הוא בוס סופי נסתר.
במשחק (1997) נדמה שדידידי מחקה את קירבי במהלך משחק המשנה "Round Clear", בו קירבי צריך לרוקן לחלוטין את נקודות הפגיעה שלו כדי לעבור לשלב הבא.
בנוסף הייתה עוד גרסה למשחק שפורסמה רק ביפן בשנת 1998 והציגה אותו כבוס האחרון במצב סיפור קצר.
אף על פי שהוא נעדר מהסיפור המרכזי, המלך דידידי מופיע ב-Kirby and the Rainbow Curse (2015) כפסלון אספנות.
המשחק תואם גם את האמיבו שלו, שקירבי יכול להשתמש בו לצורך עלייה זמנית בנקודות הפגיעה.
ב-Kirby's Blowout Blast (2016), אף על פי שלא קיים סיפור, הוא מופיע כבוס הסופי.
Masked Dedede מופיע כבוס הסיום הסודי, לאחר שסיים את המשחק עם כל גביעי הזהב.
המלך דידידי הציג מספר הופעות מחוץ לסדרת משחקי הווידאו קירבי.
הוא מופיע בכל עיבוד של קירבי מנגה; הראשון נכתב על ידי יושיקו סאקומה, ופורסם על ידי שוגקוקן במקור בשנת 1992, והאחרון הוא מאנגה יוקי קוואקאמי מ-2012 מאת שוגקוקן, Hoshi no Kirby: Pack to Daibaku Show .
דידידי היא דמות ראשית ב-Kirby: Right Back at Ya!, בה הוא שליט ארץ החלומות שמנסה להביס את קירבי בכל מחיר, בדרך כלל על ידי הזמנת מפלצות מ-Nightmare Enterprises (NME).
דידידי הוצג גם בסדרת משחקי הווידאו Super Smash Bros.
בזמן שתוכנן במקור להכללה במשחק הראשון של הסדרה ובמשחק ההמשך שלה, הוא לא הופיע כדמות ניתנת למשחק עד ל-Super Smash Bros.
הוא חזר כדמות הניתנת למשחק ב-Super Smash Bros.
בניגוד לרוב הלוחמים במשקל כבד בסדרה, הקפיצות המרחפות שלו נותנות לו מרחק אנכי גדול באוויר.
מאז הופעתו הראשונה בארץ החלומות של קירבי, זכה המלך דידידי לקבלת פנים חיובית באופן כללי.
ב -2007, IGN העלתה השערה נכונה כי דידידי יכול להופיע בסדרת המשחקים .Super Smash Bros, מכיוון ש"הוא הנבל הקלאסי החוזר ונשנה בסדרה קירבי", ויוצרו, מסאהירו סאקוראי, הוא גם מנהל המשחק.
UGO Networks העירו כי הוא "מגניב" מכיוון שהוא "פינגווין מרושע עם כפפות." הם גם רשמו את המאבק נגד דידידי בKirby's Dream Land כקרב הבוס השביעי הקשה ביותר במשחקי וידאו ב"טופ 50" שלהם.
המלך דידידי צוטט על ידי יאהו!
קולות כאחת מחמש הדמויות המובילות ב-Super Smash Bros.
המלך הרועה (באיטלקית: Il re pastore; בגרמנית: Der König als Hirte) היא אופרה מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט משנת 1775. הלברית האיטלקית נכתבה על ידי המשורר והליברטיסט פייטרו מטסטאזיו (Pietro Metastasio), ונערכה על ידי הכומר ג'מבטיסטה וארסקו (Giambattista Varesco).
האופרה בשתי מערכות והועלתה בזלצבורג ב-23 באפריל.
האופרה המלך הרועה הוזמנה על ידי הרוזן הארכיבישוף הירונימוס יוזף פון קולורדו מזלצבורג (1732–1812) (Hieronymus Joseph von Colloredo) לכבוד ביקורו הקרוב בעיר של הארכידוכס מקסימיליאן.
מקסימיליאן היה בנם הצעיר של מריה תרזה ופרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מלותרינגיה ולאחר מכן הפך לארכיבישוף של קלן ולבישוף של מינסטר.
מוצרט קיבל את ההזמנה בתחילת האביב של 1775 והאורח היוקרתי היה צפוי להגיע באפריל.
מכיוון שלא היה הרבה זמן להלחין, היה צריך לקצר את הלברית של מטסטאזיו.
מעט נותר בכתובים על קורות היצירה לאחר מכן.
היא הוצגה שוב בזלצבורג רק ב-1906 ולאחר מכן במינכן באותה השנה.
האופרה הוצגה שוב בדסאו ב-1933, כאשר זיגפריד אנהייסר (Siegfried Anheisser) תרגם את הלברית לגרמנית.
הובלת הלחן של האופרה והתיזמור מייצגים התקדמות משמעותית בסגנון הלחנת האופרות של מוצרט.
ברצ'יטטיבים ניתן כבר למצוא רצפי צ'מבלו, ומוצאים באופרה חלקי מבוא קצרים במקום האקורדים הרגילים.
סולו הכינור, כמו גם החליל והאבוב ממלאים תפקיד משמעותי במספר מקרים, בליווי האריות.
בנוסף להרכבן של תזמורות של אותה עת, השימוש בקרנות אנגליות היה חידוש.
כמו כן יש גם הרבה יותר אלמנטים וירטואוזיים בשירת האריות מבאופרות קודמות של המלחין.
שַׂחְקָן מיקום סאונד אלכסנדר הגדול, מלך מקדוניה טֶנוֹר אמינטאס, בנו המגורש של מלך צידון אלט מסורס (היום סופרן או טנור) אליסה, נערה פיניקית מכובדת קולורטורה סופרן אגנורהֵה, אציל פיניקי, ידידו של אלכסנדר טֶנוֹר טמיריס, בתו של העריץ סטראטוס מצו-סופרן
אליסה, למרות הרקע האצילי שלה, אוהבת את אמינטס, שחי את חייו כרועה פשוט.
היא שמחה לבקר את אהובתה ולספר לו שאמה הסכימה שתינשא לו.
אלכסנדר מוקדון הביס והרג בקרב את סטראטוס, עריץ צידון שבפיניקיה, שכבש בעבר את כס המלכות שלא כדין לאחר שהדיח את אלסאוס מהשלטון.
המלך הבריח את בנו כשעוד היה ילד, כך שאמינטאס לא יודע דבר על מוצאו המלכותי.
אלכסנדר מוקדון מחליט לבקר את הצעיר במסווה בחברת אגנורה.
ההתנהגות והגישה האצילית של אמינטס משכנעת אותו שהוא באמת רואה מולו זרע מלכותי.
כשהם חוזרים לארמון, אגנורה מעוכב על ידי רועת צאן שהיא לא אחרת מאשר טמיריס, בתו של סטראטוס ואהובתו של אגנורה.
הגבר מייעץ לה לחשוף את זהותה לאלכסנדר מוקדון, אך הנערה מסרבת לעשות זאת, וכך עליהם להיפרד.
אליסה משיגה בינתיים גם את הסכמת אביה לנישואיה עם אמינטס.
היא מבשרת בשמחה את החדשות הטובות לאהובה כאשר אגנורה מפריע להם ומעביר את הזכות המלכותית לאמינטאס.
הוא מגלה לו כי אמינטאס למעשה (בפיניקית: עבד־אלנִם, עבד האלהים), השליט החוקי של צידון, וכי אלכסנדר מוקדון מבקש שאכן יעלה על כס המלוכה בצידון, לה הוא זכאי.
הוא גם מגלה לאמינטאס שאביו הורה בזמנו שבנו יובא בסוד מוצאו רק כאשר איש ראוי יגלה לו אותו.
האושר של אליסה איננו יודע גבול.
היא מציעה לדחות את החתונה, שכן המשימה החשובה ביותר כעת של אהובהּ היא לארגן מחדש את מדינתו.
אגנורה חושף בפני אלכסנדר מוקדון את זהותו של טמיריס, מבקש ממנו סליחה ומבהיר את כוונותיו לגבי הנערה: הוא רוצה להתחתן איתה.
אבל המלך מחליט בסופו של דבר שלמען השלום, ילדיהם של מלך צידון לשעבר ושל גוזל כסאו חייבים להינשא ביניהם.
טמיריס מסרבת לעשות זאת, בוחרת בעונש במקום להתמסר ליריבו של אביה.
לאחר מכן, אליסה מבקשת מהשליט לאפשר את נישואיה לאמינטאס, הרועה, שכן הוריה כבר נתנו את הסכמתם.
אבדולונימוס מופיע שוב לבוש כרועה צאן.
הוא מוותר על כס המלכות והכוח אם זה המחיר של להיות עם אהובתו.
אלכסנדר הגדול מתרגש מכך, משנה את דעתו: אליסה צריכה להיות המלכה לצד אבדולונימוס, ואגנורה צריך להתחתן עם טמיריס.
לאחר מכן הוא סולח לנערה, כי הילדים אינם אחראים לאשמת הוריהם.
לאופרה מספר רב, יחסית, של הקלטות (שמושמעת לעיתים נדירות), והן נמכרות בתקליטורים.
אלכסנדר הגדול - לואיג'י אלווה, אמינטס - ררי גריסט, אליסה - לוסיה פופ, טמיריס - ארלין סונדרס, אגנורה - ניקולה מונטי.
בהשתתפות התזמורת הקאמרית של נאפולי, בניצוחו של דניס ווהן.
אלכסנדר הגדול - ג'רי האדלי, אמינטס - אנג'לה מריה בלאסי, אליסה - סילביה נקנייר, טמיריס - איריס ורמיון, אגנורה - קלאס האקן אהנסיה.
בהשתתפות: תזמורת האקדמיה של סנט מרטין בשדות, בניצוחו של סר נוויל מרינר.
אלכסנדר הגדול - אלכסיי גריגורייב, אמינטס - יוהנטה זומר, אליסה - פרנסין קאן דר היידן, טמריס - קלאודיה פאטאקה, אגנורה - מרסל רייאנס.
בהשתתפות: תזמורת Musica ad Rhenum, בניצוחו של Jed Wentz.
ההקלטה נכונה והזמן: אוטרכט, מריה מינור, 2001. שנת פרסום: 2001. Brilliant Classic, 99717 / 1-2, 2 CD DDD סטריאו
המלך נפטון הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1932, המשמש כסרט ה-30 בסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר הופק בידי טכניקולור.
הסרט הקודם בסדרה, "פרחים ועצים", נוצר במקור כסרט בשחור-לבן.
המלך נפטון, לעומת זאת, נוצר בצבע מלכתחילה, וניצל את הטכנולוגיה החדשה באופן מקיף.
למרות שהסרט כלול ב-VHS של שנות השמונים של הסדרה ו-DVD של אוצרות וולט דיסני, הוא לא נבחר לאוסף ה-DVD של מהדורת פלטינום, בגלל עירום בתולת הים ושתייה מרובה (בגלל שהסרט פנה לקהל המבוגרים).
למרות שלא מתוארים פרטים אינטימיים של בנות הים, הן עשויות להיחשב בלתי מתאימות לקהל מודרני.
המלך נפטון מקיים חצר בקרקעית האוקיינוס.
נתיניו יצורי הים השונים מבדרים אותו ומשחקים לפניו.
האהובות עליו הן חבורה של בנות ים (כולן ברונטיות למעט בלונדינית בודדת) שנראות בגודל כף יד לצד המלך הגדול מהחיים.
לאחר שהמלך משחרר אותן לדרכן, בנות הים עולות אל פני הים כדי להתרווח על סלע ולהרגע.
חבורת פיראטים זועמים מאתרת אותן ומנסה ללכוד אותן באמצעות לאסו.
בנות הים בורחות כולן מלבד הבלונדינית אשר נלכדת בלאסו ומועלת אל ספינת הפיראטים.
לאחר מכן בת הים הצעירה והמבוהלת מותקפת על ידי הפיראטים האכזרים, אשר קופצים עליה ומושכים את שערה.
למרות זאת היא מצליחה להתנגד להם ולהדוף אותם.
המלך נפטון זועם על כך שאחת מנתינותיו האהובות נלקחה כבת ערובה והיא סובלת, והוא פותח בהתקפה על הפיראטים.
יצורי הים פועלים יחד כדי לחקות כלי מלחמה כמו מטוסים ופצצות, טורפדות, צוללות ועוד ציוד מודרני.
במהלך ההתקפה פיראט אחד גורר את בת הים ומכניס אותה לתיבת אוצר כדי לשמור אותה כנכס בעל ערך.
הפיראטים מצליחים להדוף את התקפת יצורי הים, ואז נפטון עולה אל פני השטח, מזעיק רוח סערה ויוצר מערבולת ענקית עם קלשונו.
בסופו של דבר, המלך נפטון קופץ על גבי ספינת הפיראטים, ומטביע אותה ישר לקרקעית האוקיינוס.
אין זכר לפיראטים מלבד חזה בודד שמתחיל לקפוץ מעצמו.
בת הים הבלונדינית יוצאת ממנו, מעוטרת בזהב ופנינים.
חבריה ממהרים להתפאר בתכשיטים והם מבצעים עוד בלט מים יפהפה להנאתו של המלך נפטון.
לפי ה-DVD של וולט דיסני אוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב',
שתי סצנות מהסרט הקצר, הכוללות החפת לווייתנים וכמה מסוקי תמנון, הונפשה על ידי דייוויד הנד, שימשיך לביים את הסרט "ניצחון באמצעות כוח אוויר" מ-1943.
העיצוב של המלך נפטון הוא למעשה ארכיטיפ של דיסני משנות ה-30. דיסני השתמש באותו עיצוב עבור סרטים נוספים מאותה הסדרה, "בית המלאכה של סנטה" (1932), "הלילה שלפני חג המולד" (1933) ו"התיבה של אבא נוח" (1933).
בשנת 1933 פרסמה דאבלדיי את הפופ אפ סימפוניות טיפשיות, ספר פופ-אפ הכולל איורים בצבע מלא בהשראת המלך נפטון ו"תינוקות ביער".
חברת וולט דיסני השתמשה שוב בדמותו של המלך נפטון, בסרט הקצר של מיקי מאוס משנת 1936 "מבעד למראה", כמו גם בפינגווין בעל הדם הקר, קטע בסרט "שלושת הקבלרוס" משנת 1945.
במאי הסרט הקצר, ברט גילט, השתמש בעיצוב דמות דומה עבור המלך נפטון בסרט של פליקס החתול מ-1936, "השטויות של נפטון" מסדרת הסרטים המצוירים "מצעד הקשת" של אולפני ואן ביורן.
כמה אלמנטים של הסרט הזה (במיוחד המתקפה של נפטון על הפיראטים) שימשו מאוחר יותר כרפרנס לקרב האחרון בסרט "בת הים הקטנה" משנת 1989.
המלך עומד למות הוא מחזה אבסורד צרפתי שכתב אז'ן יונסקו בשנת 1962, על מלך שאיבד שליטה על הממלכה שלו.
המחזה עוסק במלך ברנז'ה הראשון, שבשיא גדולתו היה יכול לפקד על הטבע ולאלץ אחרים לציית לרצונו.
לפי מרגריט, אשתו הראשונה, גילו היה מעל לארבע מאות שנה.
בתחילת המחזה מודיעים למלך שהוא גוסס, ושהממלכה מתפוררת סביבו.
הוא איבד את הכוח לשלוט בסובבים אותו, ובהדרגה הוא מאבד את יכולותיו הפיזיות.
המלך מתכחש למותו הקרב, ומסרב לוותר על השלטון.
מרגריט ורופאו מנסים לשכנע את ברנז'ה להתמודד עם המציאות של מותו הקרב.
מארי, אשתו השנייה של ברנז'ה, מנסה להרחיק את ברנז'ה מהידיעה על מותו.
ברנז'ה מתדרדר לרגשנות, ובסוף מקבל את העובדה שהוא עומד למות.
הדמויות נעלמות אחת אחת, ונשארים מרגריט והמלך.
בסיום המחזה נעלמים אל החושך מרגריט ואחריה המלך.
המחזה הוא שלישי בסדרת מחזות של יונסקו שגיבורם הוא בֵּרָנְזֶ'ה.
ביתר המחזות בסדרה זו ברנז'ה הוא אדם פשוט הנוטה לסנטימנטליות, ואילו במחזה שלפנינו ברנז'ה הוא מלך.
בראיון לקלוד בונפוי בשנת 1966 אמר יונסקו שמקור המחזה אינו בחלום, כפי שמתאפיינים רבים ממחזותיו, אלא "נכתב בצורה הרבה יותר מודעת.
הוא ויתר על האוונגרד, הוא הופך לקלאסי!' זו לא הייתה שאלה של בחירה בין קלאסיקה לאוונגרד.
פשוט כתבתי בסגנון אחר כי הייתי ברמה אחרת של תודעה".
יונסקו הוסיף שהמחזה נכתב בזמן שהיה חולה ומפוחד מהמוות.
הוא קיבל השראה חלקית מאובססיה של ילדות למוות שבה האמין שאפשר פשוט להימנע מלהיות חולה ולחיות לנצח.
המחזה נכתב כסוג של שיעור במוות: "אמרתי לעצמי שאפשר ללמוד למות, שאני יכול ללמוד למות, שאפשר גם לעזור לאנשים אחרים למות.
זה נראה לי הדבר הכי חשוב שאנחנו יכולים לעשות, מכיוון שכולנו גברים גוססים שמסרבים למות.
המחזה הזה הוא ניסיון להתלמדות במוות".
לדברי חוקר הדתות מירצ'ה אליאדה, המחזה "ניתן להבנה מלאה רק אם מכירים את ספר החיים והמתים הטיבטי והאופנישדות".
לס אסיף (Les Essif), בספרו "Empty Figure on an Empty Stage" מציין שהמחזה מתקרב, יותר מכל מחזותיו של יונסקו, לפרדיגמת האבסורד שהקים סמואל בקט.
למרות שבקט ויונסקו מקובצים בדרך כלל יחד תחת השם "תיאטרון האבסורד", בגלל הנושאים המשותפים להם של ניכור והקושי בתקשורת, מחזותיו של בקט מציגים בדרך כלל תמונה מופשטת ומינימליסטית, ואילו יונסקו מציג ריבוי של כאוס.
לפי אסיף, "המלך עומד למות" הוא המחזה הבקטיאני ביותר של יונסקו: "הדימוי של עולם חיצוני מתפוגג בקצב עם הכניעה של הגיבור לפנימיות תודעתו, כלומר עם התעצמות הולכת וגוברת של פנייתו פנימה.
הציר האנכי של התהום הסובייקטיבית נוגד את האופקיות של העולם החיצוני".
המחזה הוצג לראשונה בלונדון על ידי חברת הבמה האנגלית בתיאטרון רויאל קורט בשנת 1963. הבכורה שלו הייתה ב-12 בספטמבר 1963 ושיחק בה אלק גינס בתפקיד המלך.
בברודוויי הוצג המחזה מ-9 בינואר 1968 עד 22 ביוני 1968. ריצ'רד איסטון שיחק בתפקיד המלך, ואווה לה גליאן שיחקה בתפקיד מרגריט.
בשנת 2009 חזר המחזה לברודוויי עם ג'פרי ראש וסוזן סרנדון.
בשנת 1978 צולם המחזה לטלוויזיה הצרפתית, ושוב בשנת 2006. בסידני הוצג המחזה בשנת 2007.
בישראל הוצג המחזה לראשונה בשנת 1963 בתיאטרון "הבימה", בתרגומו של חיים גליקשטיין ובבימויו של אטיין דבל.
בשנת 2021 עלה המחזה בסמינר הקיבוצים בתרגומו של דורי פרנס ובבימויה של מתן דרעי בדש, ובהמשך לכך הוצג בתחילת 2023 בתיאטרון תמונע.
באוגוסט 2023 הועלה עיבוד של המחזה בתיאטרון הקאמרי בתרגומם של עירד רובינשטיין ותום חודורוב, בבימויו של רובינשטיין ובכיכובם של רמי ברוך, קרן מור ונטע גרטי.
המלכה האם הוא תואר הניתן במונרכיות לאימו של מונרך מכהן.
תואר זה נובע לרוב משילוב של שני ייחוסים: היא "מלכה" מתוקף היותה רעייתו או אלמנתו של מלך קודם, ובו-זמנית היא אימו של המלך (או המלכה) הנוכחי.
אם היא רק אימו של מלך מכהן אך לא הייתה קודם רעיית מלך, אינה זכאית לתואר "המלכה האם", והיא נקראת פשוט "אם המלך".
אם הייתה רעייתו של מלך קודם אך אינה אימו של המלך הנוכחי, תוארה ממשיך להיות "מלכה" (כמו המלכה נור, אשתו הרביעית של חוסיין, מלך ירדן, שאינה אימו של המלך עבדאללה השני).
הידועה ביותר לאחרונה שנשאה בתואר זה הייתה המלכה האם אליזבת בווס-ליון, אמהּ של מלכת בריטניה אליזבת השנייה ואלמנתו של המלך ג'ורג' השישי.
תוארה המלא "הוד מלכותה המלכה אליזבת, המלכה האם".
היא נפטרה בשיבה טובה בשנת 2002 בגיל 101, לאחר שזכתה לפופולריות אדירה בקרב הציבור הבריטי, בעיקר בזכות התמיכה המוראלית שלה בעם במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1952, עם מותו של המלך ג'ורג' השישי בבריטניה, הפכה אלמנתו, אליזבת, לאמה של המלכה הצעירה.
אמו של ג'ורג' השישי, המלכה מרי, הפכה, למעשה, למלכה האם לשעבר.
לבקשתה, תוארה שונה ל"המלכה מרי" בלבד.
עד מותה של המלכה מרי באביב 1953 היו בבריטניה שלוש מלכות: המלכה אליזבת השנייה - המלכה השולטת, המלכה אליזבת המלכה האם, והמלכה מרי, סבתה של המלכה.
בהולנד, לעומת זאת, אין שימוש בתואר 'המלכה האם': המלכה יוליאנה ויתרה על הכתר למען בתה, המלכה ביאטריקס, בשנת 1980, ומאז נודעה בתואר "הנסיכה יוליאנה".
בשנת 2013, עשתה המלכה ביאטריקס את אותו הדבר כאשר ויתרה על הכתר למען בנה הבכור, המלך וילם-אלכסנדר, ומאז היא נחשבת בפועל למלכה האם היחידה כיום בעולם אשר הייתה מלכה בפני עצמה ולא מלכה רעיה.
המלכה הוא סרט דרמה בריטי משנת 2006 בבימויו של סטיבן פרירס, אודות המלכה אליזבת השנייה (הלן מירן) המתמודדת עם מותה של הנסיכה דיאנה ועם הביקורת התקשורתית על ניכורה מן העם.
בסרט משחקים גם מייקל שין כטוני בלייר, ראש ממשלת בריטניה, וג'יימס קרומוול כפיליפ, הדוכס אדינבורו.
הסרט זכה לביקורות חיוביות והיה מועמד לשישה פרסי אוסקר שמתוכם הוא זכה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה של מירן.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית באוקטובר 2006 וב-15 בספטמבר 2006 בבריטניה.
בישראל הסרט יצא ב-25 בינואר 2007.
הסרט מתחיל ביום שלאחר הבחירות בבריטניה ב-1997, כשטוני בלייר (מייקל שין), יושב ראש מפלגת הלייבור, השיג את הרוב להרכיב ממשלה.
בלייר מגיע למלכה אליזבת (הלן מירן) במטרה להתבקש להרכיב ממשלה.
המלכה מביעה באוזניו חשש מסוים לגבי רעיונו "לחדש" את המדינה, אך בלייר מבטיח שהוא יכבד את המונרכיה.
לאחר מספר חודשים, הנסיכה דיאנה נהרגה בתאונת דרכים במנהרה ברחוב Pont de l'Alma בפריז.
המלכה מחליטה להתייחס לאירוע כאל אבל פרטי בניגוד לדעת בנה, הנסיך צ'ארלס (אלכס ג'נינגס), שסובר שצריך לפתוח את הלווייתה של הנסיכה לציבור.
ככל שהזמן עובר כך גוברת התרעומת על משפחת המלוכה עקב התנהגותה המנוכרת.
למרות הפצרותיו של בעלה, הדוכס פיליפ (ג'יימס קרומוול), שלא להתייחס לתקשורת המלכה מחליטה לצאת בשידור טלוויזיה ולנחם את העם בעצתו של בלייר.
מספר חודשים לאחר מכן, בלייר והמלכה נפגשים שנית.
במפגש בלייר מעריך שאהדתו של הציבור כלפי המלכה ומשפחתה התחזק בעקבות הפרשה.
והמלכה מביעה רצון "לחדש" את המונרכיה.
הלן מירן – אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת
מייקל שין – ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר
ג'יימס קרומוול – פיליפ, דוכס אדינבורו
הלן מקרורי – שרי בלייר
אלכס ג'נינגס – צ'ארלס, נסיך ויילס
רוג'ר אלם – רובין ג'אנוורין
סילביה סימס – אליזבת, המלכה האם
טים מקמולן – סטיבן למפורט
אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 97%.
הופעתה של הלן מירן זכתה לביקורות מהללות.
הסרט הופיע לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה ששם מירן קיבלה קימת כבוד במשך כחמש דקות.
בנוסף, הסרט קיבל מספר רב של מועמדויות וזכיות לפרסים יוקרתיים.
הסרט זכה להצלחה קופתית מרובה ברחבי העולם.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (הלן מירן)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (הלן מירן)
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (פיטר מורגן)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע (הלן מירן)
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר (הלן מירן)
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (סטיבן פרירס)
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (פיטר מורגן)
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר (אלכסנדר דיספלאט)
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (קונסטולה ביול)
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (סטיבן פרירס)
פרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר (סטיבן פרירס)
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר (מייקל שין)
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (פיטר מורגן)
פרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר (אלכסנדר דיספלאט)
פרס באפט"א לעריכה הטובה ביותר (לואיסה זאקאטרי)
פרס באפט"א לעיצוב התלבושות הטוב ביותר (קונסטולה ביול)
פרס באפט"א לעיצוב האיפור הטוב ביותר (דניאל פיליפס)
המלכה הלבנה הוא רומן היסטורי מאת פיליפה גרגורי שיצא לאור ב-2009, הראשון בסדרת הרומנים "מלחמת הדודנים".
הרומן מספר את סיפורה של אליזבת וודוויל, המלכה הרעיה של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
סדרת הטלוויזיה של BBC One, "מלכה לבנה", היא עיבוד לרומנים של גרגורי, "המלכה הלבנה", "המלכה האדומה" (2010) ו"בתו של ממליך המלכים" (2012).
רבקה פרגוסון מגלמת בסדרה את דמותה של אליזבת וודוויל.
הרומן של גרגורי, "גבירת הנהרות", שיצא לאור ב-2011 הוא פריקוול לרומן "המלכה הלבנה".
זהו סיפורה של ז'אקטה מלוקסמבורג, אמה של אליזבת.
ליידי אליזבת גריי היא אלמנה צעירה אשר מעמידה את עצמה בדרכו של המלך אדוארד הרביעי, בכוונה לבקש ממנו שיחזיר לה את אחוזתו של בעלה המנוח עבור שני בניה, אבל עבור שניהם זו אהבה ממבט ראשון.
הם מתחתנים בסתר, ונישואים אלה גורמים למחלוקת בין אדוארד, אליזבת וכל בני משפחתה לבין ריצ'רד נוויל, רוזן ווריק, שהעלה את אדוארד לשלטון.
בהנהגתה של ז'אקטה לוקסמבורג, שהייתה בעבר בת ברית של המלכה המודחת מרגרט מאנז'ו, אדוארד ואליזבת מבטיחים שידוכים ומשרות עבור אחיה ואחיותיה של אליזבת, וקרובי משפחה נוספים כדי לחזק את כוחו של אדוארד עם בעלי ברית שיעמדו לצדו נגד ווריק.
לאדוארד ואליזבת נולדות שלוש בנות.
ווריק מתמרד, ומנסה להכתיר במקום אדוארד את אחיו הצעיר ג'ורג', דוכס קלרנס.
אדוארד מסכל את תוכניתם ומתפייס עם ווריק וג'ורג' כדי לבסס את כוחו.
אבל בינתיים ווריק הוציא להורג את אביה של אליזבת, ריצ'רד וודוויל רוזן ריברס, ואת אחיה ג'ון וודוויל.
ווריק משיא את בתו הבכורה איזבל לג'ורג', אחיו של המלך, ומורד שוב.
הוא מפתה את אדוארד להגיע אל תוך ההתקוממות ומתכנן להרוג אותו.
המזימה נכשלת, ווריק וג'ורג' נמלטים לצרפת.
איזבל יולדת במהלך המסע, אבל התינוק נפטר.
ווריק מחתן את בתו השנייה אן נוויל לאדוארד מלנקסטר, בנו ויורשו של המלך המודח הנרי השישי, כדי להבטיח את בריתו עם המלכה הגולה מרגרט מאנז'ו.
ווריק פולש לאנגליה, ואדוארד שנתפס לא מוכן, ברח לפלנדריה עם אחיה של אליזבת, אנתוני.
ווריק שם במעצר את ז'אקטה באשמת כישוף, אבל היא משוחררת אחר זמן קצר בשל ידידותה עם המלכה מרגרט.
ז'אקטה מצטרפת לבתה ההרה אליזבת, שנמצאת עם ילדיה במקלט במנזר וסטמינסטר, שם ווריק אינו מטריד אותם.
אליזבת יולדת את בנו של אדוארד, שגם שמו אדוארד.
בחזרה באנגליה, אדוארד מתאחד עם אחיו ג'ורג', ומביס את כוחותיו של ווריק, שנהרג בקרב, ואחר כך מנצח את הצבא של מרגרט.
בנה אדוארד מלנקסטר אף הוא נהרג בשדה הקרב, ואדוארד רוצח את הנרי השישי השבוי בידיו, ובכך הוא מחסל את התביעה של בית לנקסטר לכס המלכות.
השלום שורר באנגליה, אבל ג'ורג' החמדן ממשיך לקשור נגד אדוארד ולחתור נגד שלטונו.
אחיהם הצעיר ריצ'רד מתחתן עם אן נוויל, שהיא כעת אלמנה.
הוא מסתייג מרצונו של אדוארד לבסס את השלום עם צרפת, במקום להילחם על זכויותיהם שם.
מותה של אליזבת מעביר את ג'ורג' על דעתו, מזימותיו והשמצותיו נגד אדוארד ואליזבת מביאים להרשעתו בבגידה.
על אף מחאותיה של האם ססילי נוויל, אדוארד מוציא להורג את ג'ורג'.
אחרי כן נפטר אדוארד, ומותיר את אחיו ריצ'רד כאפוטרופוס לבניו, אדוארד וריצ'רד.
ריצ'רד לוקח את אדוארד מחזקתו של אנתוני, אחיה של אליזבת, ובסופו של דבר אליזבת שולחת ממקום המקלט שלה נער שמתחזה להיות בנה הצעיר.
את ריצ'רד עצמו היא שולחת לפלנדריה שיחיה בסתר בשם בדוי.
ריצ'רד, שמאמין ששני יורשיו של אדוארד בידיו, מחזיק את הנערים במצודת לונדון.
ריצ'רד מכריז על נישואיהם של אדוארד ואליזבת כלא תקפים, ותופס את כס המלוכה כריצ'רד השלישי.
בינתיים, אליזבת קושרת עם גיסה, הדוכס מבקינגהאם ועם מרגרט בופורט, אמו של הנרי טיודור, הטוען לכתר מבית לנקסטר, להדיח את ריצ'רד מכסאו ולשחרר את הנסיכים שבמצודה.
הם מכריזים על אירוסיהם של טיודור ואליזבת מיורק, בתם הבכורה של אדוארד ואליזבת, כדי להשיג תמיכה את אנשי יורק לתביעה של הנרי טיודור.
הנסיכים הצעירים נעלמים, ונחשבים למתים.
אמנם אליזבת לא סלחה לריצ'רד על רציחתם של אחיה אנתוני ושל בנה ריצ'רד גריי, אבל היא חושדת שבקינגהאם, מרגרט והנרי אחראים יותר להיעלמותם של הבנים, כחלק המזימה להדיח את ריצ'רד.
אליזבת עוזבת את המקלט, ושולחת את בנותיה הגדולות לשמש נשות לוויה של המלכה אן.
אדוארד, בנם של ריצ'רד ואן, נפטר, ובהמשך אן עצמה מתה.
ריצ'רד ואליזבת הצעירה מתאהבים, אבל הוא לא מתחתן איתה, כי הוא חושש לאבד את התמיכה של הלורדים בצפון שעדיין נאמנים למשפחתה של אן.
צבאו של הנרי טיודור מגיע לאנגליה.
הספר יצא לאור בעברית בתרגומה של בתיה זיסו בשנת 2010 בהוצאת אופוס.
המלכה האדומה הוא רומן היסטורי משנת 2010 מאת פיליפה גרגורי.
זהו הרומן השני בסדרה "מלחמות הדודנים".
הספר מספר את סיפורה של מרגרט בופורט, אמו של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
ב-2013 הופקה סדרת טלוויזיה בערוץ BBC One בת 10 פרקים בשם "מלכה לבנה", עיבוד לרומנים "המלכה הלבנה" (2009), "המלכה האדומה", ו"בתו של ממליך המלכים" (2012).
השחקנית אמנדה הייל מגלמת בסדרה אל דמות של מרגרט בופורט.
הספר יצא לאור בעברית בתרגומה של בתיה זיסו בשנת 2011 בהוצאת אופוס.
במגזין Publishers Weekly נכתב על הרומן "המלכה הלבנה":
המגזין AudioFile העניק את פרס Earphones Award להקלטת האודיו של הספר, כינה את גרגורי "מלכת הרומנים ההיסטוריים הבריטיים", ושיבח את הקריאה של ביאנקה אמאטו.
המלך צ'ארלס השלישי (King Charles III) הוא מחזה מאת מייק ברטלט שעלה לבמה ב-2014. העלילה, הכתובה בחרוז לבן ויונקת מהמסורת השייקספירית, עוסקת בקורות מלכותו העתידית של צ'ארלס השלישי.
"צ'ארלס השלישי" זכה בפרס לורנס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר ב-2015, וה-BBC הפיק לו עיבוד טלוויזיוני ב-2017.
המלך צ'ארלס – מונרך בריטניה וממלכות חבר העמים.
הנסיך ויליאם – בן המלך הבכור.
הדוכסית קתרין – אשת ויליאם.
הנסיך הארי – בן המלך הצעיר.
הדוכסית קמילה – אשת המלך.
גֶ'ס אדוארדס – צעירה רפובליקנית, מאהבתו של הנסיך הארי.
ג'יימס רייס – מזכיר העיתונות המלכותי.
טריסטרם אוונס – ראש ממשלת הוד מלכותו.
מרק סטיבנס – מנהיג האופוזיציה הנאמנה של הוד מלכותו.
הארכיבישוף מקנטרברי, חברי הפרלמנט, רפובליקנים, מפגינים.
עם מות המלכה אליזבת השנייה, הנסיך מוויילס יורש את הכתר.
צ'ארלס, שחודשים מספר נותרו עד להכתרתו, חוכך כיצד יזכה באהבת נתיניו ההמומים – כפי שמוכר קבב אומר לנסיך הארי המחופש, "היא הייתה השיפוד שהחזיק יחד את כל שכבות הבשר" – כמו אמו לפניו.
הוא נחוש להיות יותר מאשר סמל לאומי פסיבי, ולהתערב בענייני הממלכה.
הוא יוזם מיד ראיון שבועי עם מנהיג האופוזיציה, בנוסף למפגש המסורתי עם ראש הממשלה שערכה אמו.
אשת בנו הבכור, קתרין, מרמזת לבעלה ויליאם כי הם ראויים יותר לכתר מאשר צ'ארלס הקשיש והלא-אהוד.
הנסיך הארי ההולל פוגש בגֶ'ס, פשוטת עם רפובליקנית, ומוקסם מהבוז שהיא רוחשת לאורח חייו.
בעקבות שורת שערוריות בעיתונות הטבלואידים, שכללו פרסום השמצות ותמונות עירום, עובר בפרלמנט חוק המטיל רגולציה מסוימת על התקשורת.
המלך, על אף תיעובו לטבלואידים, רואה בחוק החדש פגיעה בחופש העיתונות שאחריתה מי ישורנו.
הוא מביע מחאה בפני ראש הממשלה ואף מתייעץ עם מנהיג האופוזיציה, שמעודד אותו אך לא רואה מוצא מלבד מתן הסכמה מלכותית.
ראש הממשלה נזעם, ומרמז כי אם המלך לא יתעשת, הפרלמנט יבטל את הנוהג של קבלת אשרור הכתר לחוקים חדשים.
צ'ארלס, על אף שהוא נבוך ומהוסס, עומד על דעתו ושולל את ההסכמה המלכותית מחוק בריטי, לראשונה מזה יותר משלוש מאות שנה.
קתרין, הרואה בכל זאת צידוק לדעותיה לגבי היורש הראוי, אומרת לוויליאם שאל לו לצדד באביו בשאלה, למורת רוחו של הנסיך.
הן צ'ארלס והן ויליאם חווים בנפרד התגלויות של רוח הנסיכה דיאנה המתה, המבטיחה לכל אחד מהם כי יהיה "המלך הגדול ביותר שהיה לנו מעודנו."
קתרין דוחקת במלך למצוא פשרה מול הפרלמנט, ויליאם נבוך, ורק קמילה עומדת לצד בעלה.
סירוב הכתר יוצר משבר פוליטי חריף, וידידיה הרפובליקנים של ג'ס רואים בכך הזדמנות לקדם את עמדתם בעד ביטול המלוכה.
היא עצמה סונטת בהארי על היותו סרח עודף חסר תכלית לצד אחיו הבכור.
לאחר פגישה נוספת עם מנהיג האופוזיציה והיזכרות בהיסטוריה, צ'ארלס הנסער, הלכוד ללא מוצא, מחליט על צעד רדיקלי.
הוא פורץ אל הפרלמנט ומודיע על פיזורו ועל קיום בחירות חדשות.
מהומות אלימות נגדו פורצות בארץ.
הצבא פורס טנקים סביב ארמון בקינגהאם.
ג'ס מקבלת איום בסחיטה מבן-זוגה לשעבר, היודע על קשריה עם הארי ועל העניין שהטבלואידים יגלו בכך.
בארמון הנצור, הארי מספר על כך לאביו, ומפתיע את צ'ארלס כשהוא מבקש את רשותו לוותר על תאריו ולהפוך לפשוט עם, כדי שיוכל לחיות חיים רגילים לצד ג'ס.
קתרין מתעמתת עם ויליאם, ודורשת ממנו לחדול מנאמנותו העיוורת לאביו, משום שהמשבר מאיים לא רק על צ'ארלס, אלא על עצם המלוכה, על האפשרות שיירש את הכס, ובנו אחריו.
אז היא מזמינה פנימה אל ביתם את ראש הממשלה, המציע לוויליאם לפשר בין העם והפרלמנט לכתר.
מזכיר העיתונות המלכותי דוחק בצ'ארלס לכנס מסיבת עיתונאים, אך בטרם הוא מספיק לדבר, ויליאם צועד לבימה ומודיע שימלא תפקיד של מתווך במשבר.
חמת אפו של המלך בוערת בו, והוא מבין כי יד יועציו הייתה במעל.
לאחר מכן, בארמון, שני בניו וכלתו דורשים ממנו לוותר על הכס כדי שהשלום יושב לממלכה והאיום על השושלת יפוג.
שוב, רק קמילה לבדה תומכת בו.
לבסוף, ויליאם מטיח באביו דברים קשים על כך שזנח את אמו דיאנה בשעתו.
הוא קורא לו לנהוג באחריות, ומבטיח שההיסטוריונים בעתיד ישוו לכל העניין גוון חיובי, והוא ייזכר כ"מלך הגדול ביותר" וכל פגמיו יועלמו, אם רק יעשה כן.
צ'ארלס מסרב לסגת על אף הסיכון במלחמת אזרחים; הוא נכנע כשוויליאם מאיים שלא יראה עוד את ילדיו ונכדיו, וחותם על מסמך הוויתור על הכס.
הכתרתו המיועדת מוסבת להכתרתם של ויליאם וקתרין למלך ולמלכה.
הארי מודיע לג'ס כי לבקשת אחיו, הוא חוזר בו מהרעיון להפוך לפשוט עם ומנתק את הקשר עמה.