tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכלול של אמונות וציפיות משותפות של חברי הארגון, אמונות וציפיות אלו יוצרות נורמות, אשר במידה רבה קובעות את ההתנהגות בארגון של יחידים וקבוצות.
אוסף של הנחות היסוד, שהומצאו, התגלו או פותחו על ידי קבוצה כדי ללמוד כיצד להתמודד עם בעיות של הסתגלות חיצונית, אינטגרציה פנימית, המתפקד מספיק זמן כדי לאשר את הכדאיות שלו, אשר מועבר אל החברים החדשים בארגון כצורת חשיבה הנכונה היחידה.
כאשר חברי הארגון הם הנכס המרכזי של החברה הנמצאים בליבה של המודל העסקי שלו נושא התרבות הארגונית מקבלת חשיבות מרכזית.
הנהלות מחפשות כל העת דרכים חדשות לשלוט בקונפליקטים, להפחית את הסיכון של התנגדות עובדים לפעולות ההנהלה לעורר ולתעל את המרץ ואת היצירתיות העובדים ולהטמיע דפוסי פעולה רצויים.
מטרת תרבות ארגונית היא מחד ליצור בסיס ערכי ונורמטיבי משותף לעובדים והנהלה המגבש אותם ומשרה לשיתוף פעולה ומאידך לספק מנגנון שליטה מתוחכם המשמש את הנהלת הארגון.
תרבות ארגונית מספקת מעין "מרשם" עבור חברי הארגון להתמודדות עם מצבים מורכבים בתנאי אי ודאות או טעוני קונפליקט פוטנציאלי בין דרישות מקום העבודה לדרישות חיצוניות, העובד בעצמו מאמץ דרך חשיבה או, במילים אחרות, כלי "תרגום" של סוגיות, רעיונות ומסרים למתכוני פעילות יומיומית המיישרים קו עם אינטרס ארגוני.
שליטה מבוססת תרבות עדיפה על שליטה היררכית הכרוכה בעלויות גבוהות וגורמת ליצירת התנגדות בקרב העובדים), על שליטה טכנית שהיא מורכבת מדי לביצוע למנהלים, גורמת ליצירת התנגדות בקרב עובדים, ולא ישימה בסביבות עבודה רבות), וכן על שליטה ביורוקרטית המגבילה גמישות ניהולית, ויוצרת תשתית להשפעת העובדים על הארגון.
בעזרת התרבות הארגונית, הנהלה מבקשת להנחיל דרכי חשיבה והתנהגות מסוימים לעובדיה.
על פי עציוני, מתקיים ניסיון להפיק את המאמצים הנדרשים מן העובדים ולכוונם באמצעות שליטה בתשתית החוויות, המחשבות והתחושות המדריכה את פעולותיהם.
שליטה נורמטיבית נשענת על גישת יחסי האנוש (מאיו).
שליטה תרבותית או נורמטיבית מאפשרת למנהלים להפעיל שליטה על ידי "תכנות" מראש של עובדים לקבלת החלטות ארגוניות (מהנדסים תרבות, קונדה).
עובדים אידיאליים הם אלה שהפנימו את המטרות והערכים (התרבות) של הארגון במערכת הקוגניטיבית והרגשית שלהם, ואינם מצריכים עוד שליטה חיצונית מחמירה ונוקשה.
מיתוסים- אלו הם תאוריות מילוליות משותפות, שאין חולקים עליהן.
על בסיסם נוצרים ומוצדקים המבנה והאסטרטגיות לפעילות הארגון.
לרוב מעורבים במיתוסים גיבורים במטרה להראות שהצלחה היא אפשרית ואנושית, עד כמה הארגון מיוחד, ועד כמה חזון והתמדה מוערכים ומתוגמלים בארגון.
סמלים- חפצים שונים המרמזים על משמעויות ספציפיות לפרטים ומשפיעים על הדרך בה האנשים תופסים את הארגון.
לדוגמה: תמונות של מייסד/מנכ"ל, חפצי אמנות, דגלים, עציצים, עתים, ספלים נושאי לוגו.
שפה- בארגונים נוצרת שפה כתובה ומדוברת האופיינית להם.
שפה זו כוללת ראשי תיבות, כינויים, סלנג, תיאורי תפקידים, פתגמים ועוד.
לארגונים רבים ז'רגון כאמצעי בעזרתו ניתן לחזק קבוצות פנים.
מטפורות כאמצעי בעזרתו ניתן לבצע מניפולציות על רגשות.
אנשים מחוץ לארגון אינם מבינים אותה, והיא משקפת את ההיבטים הייחודיים לארגון.
לדוגמה: סלנג מקצועי מחלקתי, פיטורים – "אופטימיזציית כוח אדם" .
מנהגים וטקסים- טקסים מערך יחסית מפורט, דרמטי ומתוכנן של פעילויות אשר משלבות צורות שונות של ביטויי תרבות ויש להן לרוב תוצאות יישומיות ומשמעותיות.
טקסי מעבר ('צעירות')- מסייע למעבר של הפרט מהיותו חיצוני לארגון לחבר בארגון.
From an "Outsider" to an "Insider" לדוגמה: טקסי מעבר ביחידות צבאיות.
טקסי אינטגרציה ('ותיקות')- מעודדים ומפתחים את צמיחתן של תחושות משותפות, מטרתם לכרוך את חברי הארגון יחדיו.
שומרים על מחויבותם של חברים לעתיד הארגון.
מאפשרים לחברי הארגון שאינם באים במגע יומיומי זה עם זה להיפגש ולהחליף אינפורמציה חשובה.
לדוגמה: ימי כיף מחלקתיים, מסיבות בחגים, פיקניקים של החברה וכדומה
מחקרים אלו נועדו לאמוד את התרבות הארגונית.
כך לדוגמה, ממחקרם של ג'ון קוטר וג'יימס הסקט (ובספרם "Corporate Culture and Performance") עולה כי תרבות ארגונית חזקה מבטיחה אפקטיביות גבוהה והצלחה עסקית בתנאי שהיא מעודדת הסתגלות לסביבה החיצונית.
קיימים מספר מאפיינים על פיהם נמדדת התרבות הארגונית:
גישתו של הארגון ללקיחת סיכונים.
שיתוף הפעולה בין מנהלים בדרגי ביניים לבכירים ובין עמיתים לעבודה.
מידת הסמכות והעצמאות בקבלת החלטות.
גישתו של הארגון לביצועי הארגון.
גישתו של הארגון לתגמולים, כגון קידום על בסיס ביצועים.
מחקרם של אוריילי, צטמן וקלדוול
מחקר זה, משנת 1991, ניתח את התכונות של הארגון, בנושא התאמת הציפיות של העובדים בארגון.
העובדים בארגון דירגו מה הם חושבים צריך להיות בארגון.
התקבלה רשימת תכונות שצומצמה ונותחה, נבדקו שינויי תפיסה של אנשים שעובדים והתקבלו רשימת מדדים מרכזיים לתרבות ארגונית:
חדשנות - עד כמה הארגון מעודד אנשים לחדשנות/יזמות ולוקח סיכונים.
יציבות - עד כמה קיימת דרך מסודרת לעשות דברים בארגון.
מכוונות לתוצאות - עד כמה התוצאה חשובה ולא הדרך.
שימת לב לפרטים - עד כמה מדקדקים בעשייה ויורדים לפרטים.
עבודת צוות - חשיבותה בארגון.
אגרסיביות - מידת התחרותיות וחשיבות ההצלחה והאסרטיביות בארגון.
מרכיבי התרבות הארגונית על פי סמואל
התרבות הארגונית, בדומה לתרבויות אחרות, בנויה מרובד גלוי ורובד סמוי.
המישור הסמוי כולל את התשתית הנורמטיבית שעליה בנויים המרכיבים הגלויים.
הנחות יסוד: אמיתות מובנות מאליו, שהאנשים אינם נותנים עליהן את הדעת, והן מדריכות את האנשים כיצד לפרש אירועים, כיצד לנהוג במצבים מסוימים וכיצד להרגיש בתגובה להתנסויות שונות.
ערכים חברתיים: מגדירים את המצב הרצוי ומשמשים אמות מידה מוסריים ואידאולוגיים שבאמצעותם יכולים חברי הארגון לשפוט - לטוב או לרע - מעשים ומחדלים של עצמם ושל זולתם, להעריך תוצאות ולפתח ציפיות.
כאשר הארגון אינו מתאפיין בערכים ברורים ומנוסחים היטב - מגדירים אותו כ"ארגון אנמי" שמאפייניו הם היעדר אנרגיה, אי עקביות, היעדר מוסר ואי רצון להשקיע בארגון.
נורמות התנהגות: בכל ארגון מקובלים כללי התנהגות במצבים מוגדרים, אשר נגזרים מהנחות היסוד ומהערכים החברתיים.
נורמות אלה מנוסחות בצורה מפורשת ומחייבת ומגדירות כללי נימוסין, מתי ואיך ראוי לנהוג וממה יש להימנע.
נורמות אלה מהוות אמצעים לפיקוח חברתי ומלוות בשיטת המקל והגזר כתגובה לציות או סטייה.
הנורמות לא בהכרח מוגדרות באופן רשמי.
מישור זה כולל את הביטויים הגלויים לכל במתכונת של טקסים ופולחנים, ביטויי לשון, אופני לבוש וכדומה.
יצירות התרבות: תגליות מדעיות, פיתוחים טכנולוגיים, יצירות תיאטרון קולנוע ועוד, הם פירות של מאמץ משותף המתבצע בתוך ארגונים.
התרבות הארגונית היא זו שמעודדת או מרתיעה את חברי הארגון, ומשפיעה על כמות ואופי היצירות.
שפה וסמלים: ביטויי לשון ייחודיים, קיצורי לשון ייחודיים, תוארי תפקידים, מונחים טכניים ומקצועיים, מילות קוד, סיסמאות, פתגמים ואמרות כנף, דגלים, איורים, לוגו הארגון וכיוצא באלה.
דפוסי התנהגות: בכל ארגון מתפתחים דפוסי התנהגות המאפיינים את החברים, והם הופכים להיות לסימני היכר ייחודים של הארגון ובסיס לציפיות הדדיות בין המשתתפים.
סגנון דיבור ולבוש, הרגלי עבודה, יחסים בין עמיתים ובין ממונים לכפופים.
לדוגמה, קל להבחין בהבדל בהתנהגות נותני שירות כלפי לקוחות בארגונים עסקיים לעומת ארגונים ציבוריים.
הבדלים ניכרים גם בתהליכים פנים ארגוניים כגון תכנון, דפוסי קבלת החלטות ותקשורת.
לדוגמה, בארגונים בהם מוסכמת זכותם של המשתתפים להיות מעורבים ושותפים (כמו אגודות התנדבותיות), ישנה מידה רבה של היוועצות הדדית וחילופי מידע.
או : כיצד "אלמנט תרבותי" מוטמע?
זהו למעשה תהליך למידה של הארגון, אך שאינו חייב להיות מפורש: כאשר מוצע פתרון כלשהו לבעיה שהקבוצה/ארגון ניצב בפניו,
ורק כאשר חברי הקבוצה אוחזים בתפיסה כי הפתרון עובד, אז אותו אלמנט תרבותי יאומץ, ורק במידה ופתרון זה ימשיך להביא לתוצאות לאורך זמן, הוא יילקח כמובן מאליו, ויילמד על ידי חברי ארגון חדשים.
הלכה למעשה ברמה הפרקטית מדובר על כך שתהליך למידה מסוג זה מונע על ידי ההנהלה, או מייסדי- בעלי הארגון/חברה.
למנהלים בחברה ולמניעי התהליך ישנם מספר דרכים להנחיל את אלמנט תרבותי, כאשר טכניקות הלמידה יכולות להיות מועברים בצורת מסרים מפורשים מאוד עד למסרים שאינם מפורשים (מרומזים), כביכול לא מודעים, (ישנם מצבים בהם אפילו המנהל אינו מודע ששלח אותם).
לעיתים המסרים יכולים להיות גם דו משמעיים.
המנגנונים המופיעים להלן נעים מהמפורש, לכוון הפחות מפורש:
הצהרות רשמיות של הארגון, אמנה, חומרים לצורך מיון וגיוס עובדים, ולצורך תהליך החברות של העובדים בארגון.
עיצוב פיזי של החללים בארגון: משרדים, המבנה בו יושב הארגון, וחזית המבנה באופן ספציפי.
נתינת דוגמה אישית באופן מכוון ומודע, לימוד אימון והדרכה על ידי הדמויות בעלות הסמכות והניהול בארגון.
מערכת סטטוסים ותגמולים מוצהרים, ותהליכי קידום ידועים עם קריטריונים לקידום ידועים ושקופים לשאר העובדים בחברה.
סיפורי הווי של הארגון, אגדות (legends) על הארגון ועל תהליך ייסודו, מיתוסים ידועים בארגון שמסופרים שוב ושוב במרוצת חיי הארגון, אלגוריות לגבי אנשים בארגון ואירועים שקרו.
הדגש על מה שהמובילים בארגון נותנים לו את תשומת- הלב, מודדים, ומבקרים/ מפקחים.
התגובות של המובילים לתקריות קריטיות בארגון ומשברים ארגוניים (למשל כאשר ההישרדות הארגונית בשעה קשה נבחנת, כאשר הנורמות אינן ברורות או מאותגרות, או כאשר אין ציות של הכפופים, שעת משבר עם מאורע מאיים וכדומה).
ישנם ארבעה סוגי תרבויות ארגוניות דומיננטיות:
היררכית (Hierarchy), מכירתית (Market), שבטית (Clan) ו"מכוונת המטרה" (Adhocracy).
התרבות ההיררכית- מאופיינת על ידי עיצוב הארגון כמובנה מאוד (רב שכבתי) ובעל מדד פורמליסטיקה גבוה.
ההתכוונות של הארגון היא עבור יציבות לאורך זמן, יכולת חיזוי לעתיד, ויעילות.
הארגון הוא בעל חוקים ברורים ורשמיים, ומדיניות מוצהרת, כאשר ערכיו המרכזיים הם יעילות לאורך זמן, וייצור אמין, מהיר, המתנהל בצורה חלקה.
התרבות המכירתית- תרבות זו מתמקדת על יחסי הגומלין/חליפין עם ישויות חיצוניות לארגון: ספקים, לקוחות, קבלנים, איגודים, רגולטורים וכך הלאה.
הערכים המרכזיים הם תחרותיות ופרודוקטיביות.
אלה מושגים על ידי מתן דגש חזק להצבת האנשים המתאימים בעמדות הנכונות, ורמת שליטה ארגונית גבוהה.
ההנחה המרכזית בארגון מסוג זה היא כי הסביבה החיצונית אליו היא עוינת ולא נייטרלית, ועל כן מוטל על הארגון עצמו לשפר את עמדתו התחרותית כל הזמן.
התרבות ה"שבטית"- מאופיינת על ידי עבודת צוות, מעורבות העובד ומחויבות של התאגיד/הארגון כלפי העובד.
התרבות " מכוונת המטרה"- המטרה העיקרית של תרבות מסוג זה היא לטפח יכולת התאמה, גמישות ויצירתיות כאשר ישנם תנאים של חוסר ודאות.
האתגר החשוב של ארגונים מסוג זה הוא לייצר מוצרים חדשניים ושירותים ולהתאים עצמם להזדמנויות חדשות במהירות.
מושם בה דגש חזק על אינדיבידואליות, לקיחת סיכון, וצפי לעתיד, כאשר כמעט כל עובד נעשה מעורב בייצור עם הלקוחות, במחקר ובפיתוח.
קיימת בארגונים שבהם קיימת זיקה חזקה בין ערכי הליבה לבין התרבות.
אנשים שמאמינים בערכי הליבה מרגישים שייכות לארגון) שלוחת אוניברסיטה דרבי בישראל "תרבות ארגונית)
ניתן לראות זאת באופן מובהק בארגונים כמו צבא, ארגונים דתיים, כתות וחברות יפניות הן דוגמאות לארגונים שיש להם תרבות חזקה אלו הם ארגונים שבהם קיימת הסכמה חזקה לגבי ערכי היסוד, כמעצבי התנהגות, מחויבות ושייכות ארגונית.
תוצאה ספציפית של תרבות חזקה תהיה ברמת תחלופה נמוכה של עובדים.
תרבות ארגונית חלשה היא מקום בו קיימת הסכמה חלקית לערכי המוסד אשר מעצבים התנהגות ומחויבות.
דוגמה לכך ניתן לראות במשרדי ממשלה שם רואים מעין חוסר אונים של העובדים ותסכול, מאחר שקיים במשרדים אילו מסר גלוי וסמוי יחד כלפי העובדים שלא ל"הגדיל ראש" וישנו חוסר אמון של העובדים בעצמם ובארגון.
דוגמאות לתרבויות ארגוניות בחברה ישראלית
דוגמה קלאסית לתרבות ארגונית ישראלית הוא הצבא, ערכים הצבאיים כמו אחווה, משפחתיות, סולידריות, הליכה משותפת למען מטרה משותפת, 'אחד למען כולם, כולם למען אחד' הם כור ההיתוך של ההוויה בארגון הישראלי.
מצד שני ישנם בארץ ארגונים עם תרבות אינדיבידואליסטית, כגון חברות ההייטק.
אלו הם תרבויות ארגוניות אשר דומות לתרבות האמריקאית אשר בתרבויות מסוג זה אחד הערכים החשובים הוא "להרוויח כסף" והתקדמות אישית.
המונח "תרבות הגוף" מתייחס למכלול היבטים: האימון הפיזי והספורט כחלק ממערכת החינוך, ספורט תחרותי ועממי, וטיפוח גוף בריא, חזק ויפה.
תרבות הגוף הייתה אחד המאפיינים הבולטים של החברה והתרבות שהתפתחו ביוון העתיקה, והיא קשורה קשר עמוק לפולחן, למשטר המדיני, למבנה החברה, לפילוסופיה ולאמנות.
לוקיאנוס, סופר ופילוסוף יווני מהמאה ה-2 טוען בחיבורו "על הגימנסטיקה", כי "אנו שמים לב בעיקר לכך, שאזרחינו יהיו מוכשרים בגופם, חזקים ברוחם, ובנויים לתפארת.
מכיוון שהננו משוכנעים, כי רק על ידי כך יהיו מסוגלים בימי שלום לנהל את ענייני הכלל וכן את ענייני הפרט על הצד הטוב ביותר.
ובימי מלחמה - להגן ולשמור על חופש המדינה ואושרה...."
גורמים רבים ומגוונים שחברו יחדיו ביוון יצרו את התשתית לצמיחת תרבות הגוף שאין לה אח ורע בתרבויות המזרחיות העתיקות.
לאורה של תרבות מיוחדת זו התחנכו תושביה-אזרחיה של יוון והיא ליוותה אותם לאורך חייהם.
הנתונים שהטביעו חותם עמוק על החברה היוונית בכלל ועל הנושא הנדון בפרט היו אלה:
המבנה הטופוגרפי: 80% משטחו של חצי האי הבלקני הם הרריים, חרוצי גאיות ונקיקים ונחלי איתן ואכזב.
מבנה זה דרש מהיווני כושר גופני גבוה.
אקלים נוח וממוזג, בעל שעות אור רבות ותנאים נוחים לשהייה מחוץ למבנים.
התרבות ההלנית הממזגת בין האכאי והדורי המחוספס לבין האיוני המעודן יותר.
שילוב זה הקרין היטב על הפעילות הגופנית.
יוונים רבים גרו לחוף ימים, ומתוך שערי הנמל התעשרו ונוצרו מפגשי תרבויות מעניינים ואף התרבות הגופנית הושפעה מכך.
כמו כן, יש דעה שתושבים הגרים בסמיכות לים מגלים אופי פתוח ורוחב-דעת מאשר אנשי ההרים;
הדת היוונית ייחסה לאדם מקום משמעותי ומרכזי.
ההבדל העיקרי בין בני האדם לאלים באמונה היוונית היה נצחיות האל מול זמניות חיי האדם.
היוונים יצרו את אליהם בדמותם ובצלמם.
הם ייחסו להם תכונות אופי אנושיות אך העניקו להם כוחות פיזיים על אנושיים ודימוי גוף מושלם.
תפיסה זו השפיעה גם על האידיאליזציה של גוף האדם כמושלם ביופיו שבאה לידי ביטוי באמנות, בעיקר בפיסול ובציור וגם במעמד המיוחד שניתן לפעילות הגופנית המשכללת את גוף האדם.
לתפיסה זו של האדם הייתה השפעה רבה על המקום שיוחד לתחרותיות בתחומי חיים שונים ובספורט.
צורת השלטון יוון עברה שלבים פוליטיים שונים: מחברה שבטית למלוכנית, לאריסטוקרטית ולדמוקרטית.
הדמוקרטיה מעמידה את האדם במרכז ומבליטה את תכונותיו, ממש כבספורט.
כמו כן, הדמוקרטיה העמידה במרכזה את החינוך, ובלב החינוך את הספורט מזה ואת המוזיקה (האמנויות הבסיסיות והחופשיות) מזה.
הקולוניזציה מן המאה ה-12 לפנה"ס חל ביוון תהליך של הקמת מושבות מעבר ליבשת ולים.
המפגש עם אוכלוסיות מקומיות פיתח את תאוריית העליונים (ההלנים) מול הנחותים (הברברים), וכדי להוכיח את עליונות ההלנים התפתחה, בין השאר, גם התרבות הגופנית;
יוון הייתה מורכבת מפסיפס עצום של ערי מדינה (פולאייס).
הללו נהגו להתמודד זו עם זו, במישור הצבאי ובתחומים אחרים, שאחד מהם היה הספורטיבי.
כמו כן, ריבוי המלחמות ביוון הביא כמה יזמים להציע את עריכת המשחקים האולימפיים, שיעמדו בסימן של שלום, אם כי זמני מאוד, ברחבי יוון.
חוקרים אחדים קושרים את תחילתה של תרבות הגוף ביוון לתרבות המינואית.
בממצאים מינואיים יש עדויות לביצוע תרגילי להטוטנות של נערות או נערים על גבי שוורים, כנראה כחלק אינטגרלי מפולחן המינוטאורוס.
ממצאים אחרים מעידים על קרבות אגרוף בין צעירים,
קיימת גם תאוריה לפיה מקורותיה של תרבות הגוף ההלנית הם דווקא במישור החוף הלבנוני, בפיניקיה, והיא מסתמכת על ממצאים ארכאולוגיים מהמאה ה-13 לפנה"ס שיש בהם רמז לפעילות גופנית הדומה לזו שהתגלתה ביוון, ובכללה עדויות על קיומם של משחקי ספורט "מעין-אולימפיים".
המידע העיקרי על התקופה שבין המאות 14 ל-8 לפנה"ס המכונה בשם תקופת המעבר, מגיע אלינו מיצירותיו של הומרוס האיליאדה והאודיסיאה.
התקופה הייתה משופעת במלחמות פנימיות אשר הצמיחו את דמות הלוחם, בן האצולה, כשהפעילות הגופנית משמשת דרך לשיפור מיומנותו הצבאית.
במפגשים של יוונים מערים שונות וביניהם לבין "ברברים" נערכו תחרויות ספורטיביות כשהאתלטים המתמודדים לא התחרו כבודדים, אלא כנציגי מדינותיהם (הפולאייס).
מתוך ה"אודיסיאה" של הומרוס אנו קוראים את הקטע הבא: "עד כמה עלינו על יתר העמים (הברברים) בקרבות אגרוף, בקפיצה, בהיאבקות ובריצת רגליים" (אודיסיאה ח' 103).
קטע זה המדגיש את עליונות ההלנים על הברברים מופיע בתיאור מסעו של אודיסאוס, "רב העלילה", לביתו שבאיתקה.
בני שבט הפייאוקים מבקשים להראות לאודיסיאוס את עליונותם בספורט ומפצירים בו להתמודד מולם.
בתקופה ההומרית ידועות היו "תחרויות של הכנסת אורחים" שנערכו בין בתי אצולה אשר אירחו זה את זה מדי פעם, ומתוך כך בתחרויות נטמע גם אופי חברותי.
ה"זר" (להם) אודיסיאוס, הוכיחם בדרכו שלו: "דיבר ויקם, ועליו אדרתו, ויתפוס דיסקוס עבה, גדול וכבד מכל הדיסקוסים אשר כבר זרקום כל יתר בני הפייאוקים במשחקם.
תפס (אודיסיאוס את הדיסקוס), הניעו וזרקו בזרועו הנטויה והחזקה.
זמזמה האבן במעופה והורידה ראשיהם לארץ בני הפייאוקים, כל יורדי הים המצוינים ותופסי משוטים ארוכים, ויעבור הדיסקוס (של אודיסיאוס) את סימני (מקום נחיתת הדיסקוסים שלהם) כולם ...".
מפגשים תחרותיים בתקופה זו נקשרו גם בפולחן הקבורה והאבל על מותם של הלוחמים.
באיליאדה מתוארת התחרות שערך אכילס לכבוד ידידו הנאמן פאטרוקלוס שנהרג במלחמת טרויה כחלק אינטגרלי מן הקבורה ומן ההספד.
המתמודדים היו רעיו הקצינים ומספר פרסי הזיכרון היה כמספר המתמודדים.
חלק מהם, כמעין פטישיזם והנצחת שם החלל, לא היו אלא פריטים מרכושו ומנשקו של פטרוקלוס.
בתחרויות אלה באו לידי ביטוי ערך רוח הצוות וחישול האופי.
הביטוי המובהק לחשיבותה של תרבות הגוף היו תחרויות הספורט בין ערי יוון, המשחקים הפאן-הלניים, שהחלו עם המשחקים האולימפיים בשנת 776 לפנה"ס, אך ייתכן שהתקיימו אף מאות שנים קודם לכן.
התחרויות שנערכו באולימפיה לכבודו של זאוס, אבי האלים, מדי ארבע שנים, נערכו בעירום מלא והשתתפו בהן גברים מכל ערי יוון.
מאוחר יותר התווספו להם המשחקים הפיתיים שנערכו לכבוד האל אפולון, המשחקים הנמאיים והמשחקים האיסתמיים שנערכו בסמוך לקורינתוס לכבוד האל פוסידון.
התקופה הארכאית בסימן עיצוב החינוך
התקופה הארכאית (מאות שביעית ושישית לפנה"ס) מתאפיינת בגיבוש המשטר ביוון העתיקה, בכינון הפוליס - עיר המדינה היוונית, בקולוניזציה יוונית של אגן הים התיכון, ובגיבושה ושכלולה של שיטת הלחימה ההופליטית.
בתקופה זו מתבלטות שתי ערי-המדינה אתונה וספרטה.
הראשונה עולה על הדרך של עיצוב משטרי - ממונרכיה לטימוקרטיה, לאריסטוקרטיה ולדמוקרטיה, והשנייה מעצבת באופן שמרני את משטרה המלוכני-אוליגרכי.
הראשונה שמה את הדגש על החינוך, שמשימתו לפתח אזרחים טובים למען הפוליס, לימי שלום כמו לימי מלחמה, ואילו השנייה שמה את מרכז הכובד בחינוך על ייצור חיילים למען המדינה.
החברה האתונאית, כאמור, העלתה על נס את חינוך הנוער ואת החינוך הגופני בכללו כאמצעי הכרחי להקניית אזרחות טובה ומועילה.
מטרת החינוך הייתה לצייד את הנער בסגולות גופניות ובמעלות נפשיות על מנת שיוכל, בבוא העת, לעמוד לשירות המדינה (הפוליס) ולטובתה.
מתוך כך החלה להתפתח בחינוך האתונאי השאיפה להנחיל לחניכים את האיזון ה"מושלם" בין גוף לרוח: בין החוסן הגופני לעוצמת הנפש והרוח, בחוכמה, בבינה ובנימוסים.
החינוך באתונה היה מורכב משלוש מערכות: יסודית, מרכזית ועליונה, כשבכל המערכות שולטת מדיניות הפוליס - בתכנון, ביוזמה, בהשקעה, בביצוע, בניהול ובפיקוח.
הנער האתונאי החל את פרק חינוכו מגיל 7 במוסד שהכיל בתוכו שני "מתקנים", שהם כמכלול אחד: פלאייסטרה (בית ספר להיאבקות בעיקר) ודידסקליאום (בית ספר למוזיקה - לאמנויות הבסיסיות והחופשיות).
בגיל 16 לערך הופנו הנערים להמשך חינוכם במסלול השני בגימנסיון, מוסד שהעמיד במרכזו את התרבות הגופנית מבלי להזניח את זו המוזיקלית.
בגימנסיון הנערים התאמנו והתחרו בענפי ספורט שונים בהנהלתו ובפיקוחו של הגימנסיארכוס, ממונה מטעם הפוליס.
בגיל 18 עברו הבוגרים, לאחר שעמדו בהצלחה בבחינות, לאפביון, אף הוא מוסד ספורטיבי, אך כזה שהדגיש את האספקטים הצבאיים שבפעילות הגופנית.
לאחר שנתיים של לימוד וחניכה, תוך כדי שירות צבאי הוסמכו הבוגרים כאזרחי הפוליס לכל דבר ועניין.
התחרויות הספורטיביות הממוסדות, התחרויות הפאן-הלניות, חזקו את הזהות המשותפת בחברה היוונית רבת הפיצול המדיני.
מלבד התפקיד המדיני שיקפו התחרויות את ה"רוח ההלנית": ערך המאבק כשלעצמו, הרצון להצטיין והתחרות הבריאה, הגורפת, המביאה להתקדמות החברה כולה.
ובלשונו של לוקיאנוס: "כל הטוב שרשאי בן האנוש לבקש מן האלים, זהו פרי תחרות כללית, אשר התרגילים והמאמצים של בחורינו מוליכים אליה..."
במאה השישית לפנה"ס התרבו המאבקים והמלחמות בתוך יוון שהביאו להתעצמותו של האידיאל האתלטי בדמות האדם החסון, וזה השתקף בפסלים ובציורים בני התקופה.
מאפיין צבאי זה התבטא אף בחינוך הגימנסיוני והאפביוני.
המאה החמישית לפנה"ס בסימן ה"איידוס"
לאחר המלחמה בפרסים נכנסה אתונה לתקופת תור הזהב שלה.
זו התבטאה בפריחה כלכלית, ביציבות פוליטית, בהתגבשות הדמוקרטיה, בשגשוג האמנות והאדריכלות ובתנופה פילוסופית וחינוכית.
מקום מיוחד תפס אידיאל "היופי האתלטי", שבא לידי ביטוי באימונים ובתחרויות הספורט שנערכו בעירום מלא.
אידיאל זה חייב את מידת האיזון בין הגוף והנפש מחד גיסא, לבין הכוח והיופי מאידך גיסא.
כלומר, ראוי לו לאדם - לספורטאי לרשום לזכותו הישגים אישיים מרהיבים, אולם לא פחות חשוב לבצעם בחן ובאסתטיות.
ביטוי לתמורה זו עולה מכתבי פינדארוס המשורר המפורסם של תקופה זו, שנודע במיוחד בשירים האולימפיים שלו.
הוא משרטט את תכונות הספורטאי האידיאלי, שהוא חזק ויפה ובעל "איידוס", כלומר איזון עדין בין התכונות הפיזיות לתכונות מנטאליות והתנהגותיות.
החתירה ל"איידוס" – האיזון והשילוב ההרמוני בין גוף לנפש, בין כוח לרוח, מודגשת על ידי אפלטון בחיבורו "המדינה": השילוב בין הגימנסטיקה - "הממונה על גידולו ופחיתתו של כוח הגוף והמוזיקה הוא שיוצר את הרוח ההרמונית שיש לשאוף אליה בחינוך האדם.
בבואה ציורית לתמונת מצב אידיאלית זו בולטת ב"תרגילו" של פיתגוראס, הפילוסוף והמתמטיקאי.
הוא הנחה את מילון, ספורטאי מצטיין ובעל שם, להחזיק בידו פרי רך כלשהו ולגונן עליו מפני חבריו המבקשים לחלצו מידו.
בתום התחרות המשעשעת הזו התבקש מילון להציג את הפרי לפני פיתגוראס מבלי שיורגש על הפרי סימן כלשהו למאבק שהתנהל סביבו.
כלומר נדרשה הפעלת כוח רב תוך שמירה על העדנה והרוך.
ענף מאוד מיוחד שהתפתח בתקופה זו וסימל את ה"איידוס" האידיאלי היה ה"פנתאטלון" (קרב חמישה), שמנה הרכב של חמישה ענפי ספורט: סטאדיון (מרוץ רגלי קצר), היאבקות, קפיצה לרוחק, הטלת כידון וזריקת דיסקוס.
אשר ייצגו, כל אחד בפני עצמו, תכונה נדרשת לספורטאי, בין כוח ואסתטיקה, בין זריזות ותיחכום.
התרבות האוטיסטית היא תרבותה של הקהילה האוטיסטית, המבוססת על אופני חשיבה ותחומי עניין הנפוצים בקרב אנשי הקהילה האוטיסטית.
רוב המשתתפים בתרבות האוטיסטית הם אנשי הקשת האוטיסטית, שלא כמו בתרבות החירשים, הכוללת גם רבים שאינם חירשים.
אוטיסטים רבים מאמינים שהאוטיזם אינו הפרעה, אלא שונות נוירולוגית בעלת ערך, היוצרת קבוצת מיעוט חברתית הדומה לקבוצות מיעוט אתניות וכדומה.
אמונה זו, וההשתתפות בתרבות האוטיסטית, אינן משותפות לכל אנשי הקשת האוטיסטית.
המחלוקת בסוגיה זו קשורה לתנועת הזכויות האוטיסטית.
התרבות האוטיסטית טוענת שהאוטיזם, כצורת קיום ראויה וייחודית, צריך להיות מקובל ומוערך.
אין לפחד ממנו או לנסות לרפאו.
הרבה אוטיסטים מעדיפים להיות לבדם מאשר להתחבר.
רבים מהם מעריכים מתמטיקה, מדע, מדע בדיוני ומחשבים (נושאי עניין אלו נפוצים יותר בקהילה האוטיסטית מאשר בציבור הרחב, אך ישנם אוטיסטים רבים שאינם בעלי כישרון בתחומים אלו).
אוטיסטים נוטים להתמקד גם באנתרופולוגיה, בהתבסס על החוויה האוטיסטית המשותפת של החיים במחיצת אנשים שאינם אוטיסטים, כבעלי דפוסי מחשבה לא מוכרים ובעלי תרבות מוזרה לאלו שאינם אוטיסטים.
קיימים גם אוטיסטים רבים שעוסקים בתחומים כמו מוזיקה ואומנות, ומפגינים בהם כישרון רב.
אוטיסטים רבים אומרים שהם מרגישים כמו חוצנים, או שהם מבינים איך חוצנים מרגישים.
אוטיסטים רבים מעדיפים להתגורר באזורים כפריים, לא רק כדי להגן על עצמם מפני גירוי היתר של הסביבה העירונית, אלא גם כדי להימנע מחשיפה לזיהום ולכמיקלים שהם נוטים להיות רגישים אליהם.
בספרים כמו "אקוומרין כחול 5", קובץ מאמרים מאת סטודנטים אוטיסטים, חלקם תיארו שהם מרגישים קרובים יותר לבעלי חיים ולטבע מאשר לבני אדם ושהם מעדיפים לחיות בחיק הטבע.
יחד עם זאת, עדיין לא קיים תיעוד לגבי היחס בין כמות האוטיסטים הכפריים לכמות האוטיסטים העירוניים, בין השאר מכיוון שאוטיסטים רבים לומדים לחקות התנהגות לא-אוטיסטית (מה שמכונה "מיסוך") ולכן אינם זוכים לאבחון.
קיימות שכונות מסוימות באזורים עירוניים, שאנשי הקשת האוטיסטית נוטים להתגורר בהן.
"מעיניו של זר" (מאנגלית: Through the Eyes of Aliens) מאת ג'סמין אוניל , סופרת אוטיסטית א-וורבאלית, אשר כותבת אך אינה מדברת.
היא מתארת את האוטיזם כדרך של תפיסת העולם והתקיימות בו ולא כמחלה.
זוהי השקפה המקובלת בתרבות האוטיסטית.
המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה הוא רומן שהדמות הראשית בו היא אוטיסט מתקשר.
הספר שנוי במחלוקת, מכיוון שהוא נכתב בידי מארק האדון, סופר שאינו אוטיסט, שבנה את הדמות באמצעות היכרות עם כמות קטנה של אוטיסטים ובהתבססות על "תאוריית המיינד" של סיימון בארון-כהן, שהרבה חוקרים אינם מקבלים ושרוב האוטיסטים אינם מקבלים.
אוטיסטים אחרים טוענים שהספר הוא "מדויק להדהים" בתיאורו את חוויית החיים שלהם.
גיבור הספר מסוגל לחשוב, להרגיש ולהסיק מסקנות.
הוא יוצר ומבצע תוכניות לגילוי האמת אודות משפחתו.
הוא לומד בבית ספר המלמדו לתקשר עם הזולת ולתפקד בחיי היום יום, מבלי שייאלץ להעמיד פנים שהוא "נורמלי" ומבלי שיתבייש במי שהוא.
אקוומרין כחול 5 הוא אוסף מאמרים מאת סטודנטים אוטיסטים, שערכה דון פרינס-יוז.
רובם לא אובחנו כאוטיסטים בילדותם, ומצאו דרכים לחיות בחברה שהיא מאוד זרה בשבילם.
המאמרים מתארים את היתרונות והחסרונות של האוטיזם עבור מי שמנסה להצליח באוניברסיטה, וכיצד אנשים עלולים לפרש התנהגויות אוטיסטיות פשוטות כאילו היו מחלות נפש.
סטודנטית אחת, למשל, מספרת על הצורך האוטיסטי שלה לאכול רק שניים או שלושה סוגי מזון ולהזמין את אותה המנה בכל יום.
כל חריגה משיגרה זו, גורמת לה להקיא.
חבריה וסגל האוניברסיטה חשבו בטעות שהיא סובלת מהפרעת אכילה.
ד"ר פרינס-יוז מספרת את סיפורה שלה, בספר "שירי אומת הגורילות".
ספרה של מרגרט אטווד, "בז וניאלה" (מאנגלית: עמנואל לוטם, הוצאת כנרת, 2006), מספר על אוניברסיטה הקרויה "אספרגר יו", שכל הסטודנטים הלומדים בה הם אוטיסטים במידה זו או אחרת.
הסטודנטים נוהגים לכנות אנשים לא-אוטיסטים בכנוי "נוירוטיפיקלים", ורואים אותם כמשהו שונה לחלוטין (ואולי נחות) מהם.
סופו של המין האנושי מגיע כמעט לחלוטין בגלל הדמות של בז, שהיה סטודנט באספרגר יו.
הוא האמין שהמין האנושי, לקראת סוף הספר, נידון לכליה, בגלל ניצול היתר של משאבי הטבע ובגלל השחיתות של האליטות החברתיות.
"יומן נדידה", ספרו הביוגרפי של קיושי ימשיטה, הצייר הגאון האוטיסט שזכה בכינוי 'ואן גוך היפני', מתאר את חוויותיו בתקופת נדודיו הארוכה בכל רחבי יפן.
על בסיס הספר הופקה דרמה טלוויזיונית בשם "ספר נדידתו של Hadaka-no-Taisho" ('גנרל עירום').
ספר הילדים והנוער, "איש המאפיה אל קפונה מכבס לי את החולצות", מאת ג'ניפר צ'ולדנקו, כתוב בצורת יומן אישי ועוסק בהתמודדות האח הצעיר (המספר) לאחות אוטיסטית על רקע מגוריהם בבית הכלא אלקטרז בשנות ה-30.
"חוקי הבית" ספרה של ג'ודי פיקו (מאנגלית: תמרה אבנר, הוצאת כנרת-זמורה-דביר) מספר על ג'ייקוב האנט, נער בעל תסמונת אספרגר, המואשם ברצח המורה שלו לכישורים חברתיים.
הספר בוחן את המשמעות של להיות שונה בחברה, כיצד אוטיזם משפיע על חיי המשפחה, ואיך המערכת המשפטית מתאימה את עצמה למי שמתַקשרים בחברה באופן מסוים — ונכשלת אצל מי שלא.
אתר האינטרנט תרבות אוטיסטית מכיל קישורים למגוון אתרי תרבות אוטיסטית, הכוללים גם אמנות אוטיסטית.
אוטיוי הוא ערוץ הטלוויזיה האוטיסטי.
ג'סיקה פארק היא אמנית אוטיסטית ידועה.
ישנם גם אוטיסטים רבים היוצרים קטעי וידאו ושמים אותם באתר יוטיוב.
קטע הווידאו האוטיסטי הניצפה ביותר ביוטיוב הוא "בשפתי שלי" מאת אמנדה באגס.
למרות שלתרבות האוטיסטית אין שפה משלה, ישנם ביטויים הנפוצים בין חברי הקהילה האוטיסטית.
ביטויים אלה מופיעים על פי רוב בקבוצות דיון ובפורומים מקוונים, ואחר כך הם נכנסים לשימוש אצל רוב חברי הקהילה.
מילים מסוימות, כגון אספי, הן נפוצות יותר מאחרות.
חלק מהמילים נמצאות בשימוש רק אצל האוטיסטים המתנגדים לריפוי האוטיזם.
אוטיזם אספרגר (Asperger autism) - שם נרדף לתסמונת אספרגר.
תסמונת אספרגר ידועה גם כאספרגרס.
אספרגי (Aspergian) - מילה המשמשת אוספים רבים לתאר את עצמם.
המילה מדגישה את האמונה שאוטיזם הוא תרבות.
אספי (Aspie) - שם חיבה לאדם בעל תסמונת אספרגר.
הומצא והופץ על ידי הסופרת האספית ליאן הולידיי-וילי.
יש המשתמשים בבטוי לתאר כל אדם בספקטרום האוטיסטי, לא רק איש תסמונת אספרגר.
אוטי (Autie) - שם חיבה לאוטיסט.
הופץ על ידי הסופרת האוטיסטית דונה ויליאמס.
לעיתים מתאר הכנוי רק אוטיסטים קלאסיים, ולעיתים הוא מתאר את כל אנשי הקשת האוטיסטית.
בנדוד (Cousin) - אדם שאינו אוטיסט מבחינה קלינית, אבל שקיים דמיון מספיק בינו לבין אוטיסטים כדי להפוך אותו לחלק אינטגרלי מהקהילה האוטיסטית.
לאנשים אלה לא חייב להיות אבחון פסיכיאטרי, אבל לעיתים קרובות הם מאובחנים כבעלי הפרעת אישיות סכיזואידית, הפרעת אישיות סכיזוטיפלית, הפרעת חרדה חברתית, או היפרלקסיה.
קיורבי (Curebie) - שם גנאי לאדם השואף לרפא את האוטיזם, ובמיוחד לאדם המאמין בלהט שריפוי הוא הפתרון היחיד.
אנשים כאלה זוכים בדרך כלל ליחס שלילי מהקהילה האוטיסטית.
מגוון נוירולוגי (Neurodiversity) - אידאולוגיה הדוגלת בסובלנות כלפי כל בני האדם, כולל אלה שהם בעלי חיווט נוירולוגי ייחודי (אוטיסטים, אנשים עם הפרעות קשב, וכו').
נוירוטיפיקל (Neurotypical) - אדם שאינו בקשת האוטיסטית.
אספי הדוד תום (Uncle Tom aspies) - אספי המתחנף לנוירוטיפיקלים.
תקופת העבדות בארצות הברית, הדודים תומים/תומסים (Uncle Tom / Tomas) קראו לאותם אפריקאים אמריקאים שלא רצו להיות חופשיים אלא העדיפו להיות עבדים.
אחרי ביטול העבדות, כך כינו את אותם אפריקאים אמריקאים הרואים עצמם נמוכים מהלבנים.
אספי קוויזלינג (Quisling aspies) - מושג המגביל ל"אספי הדוד תום" הנפוץ במדינות אירופה.
קוויזלינג (Quisling) זה שם משפחה של מנהיג הנאצים הנורווגיים, שבעת מלחמת העולם השנייה היה ראש הממשלה של ממשלת הבובות של נורווגיה תחת כיבוש של היטלר.
כבר במהלך מלחמת העולם השנייה הפך השם קוויזלינג (Quisling) למילה שמתארת הבוגד שמסגיר לגסטפו את בני עמו.
אוטיג'נדר (Autigender) - אדם שמרגיש שהאוטיזם שלו משפיע על הזהות המגדרית שלו.
לעיתים קרובות, אוטיסטים שאינם מדברים מסוגלים לכתוב.
גם אוטיסטים שכן מדברים מעדיפים לעיתים קרובות להתבטא בכתב.
אוטיסטים רבים מעדיפים להימצא לבדם, ולכן מעדיפים תקשורת מקוונת על פני מפגשים פנים אל מול פנים.
אוטיסטים רבים מעדיפים שלא לדבר בטלפון.
יחד עם זאת, כל צורות התקשורת הן נפוצות בקרב ציבור האוטיסטים.
התפתחות האינטרנט הועילה מאוד לציבור האוטיסטים, כשהעניקה להם אפשרויות תקשורת שלא היו קיימות בעבר.
אוטיסטים התכתבו באינטרנט עוד מימיה המוקדמים של הרשת, שכן רבים מהם עוסקים במקצועות הנדסיים ומדעיים והייתה להם גישה לרשת ממקומות עבודתם.
הסופר פול קולינס מאמין שאוטיסטים תרמו רבות לפיתוח המחשבים האישיים והאינטרנט.
הדעה הרווחת שאוטיסטים לעולם אינם נישאים, בגלל שאין להם את כישורי התקשורת הדרושים לכך, היא מוטעית.
למעשה, אוטיסטים רבים נמצאים במערכות יחסים.
אפילו אלה מביניהם שהם נטולי יצר מיני עשויים להינשא בגלל הצורך בחברה.
לאוטיסטים יש נטייה לבחור בבני זוג אוטיסטים, מכיוון שיש להם נושאי עניין משותפים ומבני אישיות דומים.
ישנן משפחות רבות שבהן גם ההורים וגם הילדים הם אוטיסטים.
לדוגמה, פול קולינס, בספרו 'אפילו לא טועים', מתאר את המאפיינים האוטיסטיים שלו, של אשתו ושל בני משפחה נוספים.
בעוד שקולינס נשוי באושר, מערכות יחסים כאלה לא תמיד עובדות.
דונה ויליאמס מספרת באוטוביוגרפיות שלה אודות נישואיה הקצרים לאוטיסט, שלא הצליחו, מכיוון שמנגנוני ההגנה של שניהם הפריעו זה לזה.
אוטיסטים מסוימים נישאים לבני זוג שאינם אוטיסטים.
דוגמה לנישואיו של איש תסמונת אספרגר לאישה שאינה אוטיסטית היא זו של כריסטופר סלייטר-ווקר ואשתו ג'יזלה.
הארגונים העולמיים של התרבות האוטיסטית הם אספים לחופש ורשת האוטיסטים הבינלאומית.
הארגון הישראלי של התרבות האוטיסטית הוא אס"י - קהילת אנשי הספקטרום האוטיסטי בישראל.
קבוצות אלו מבקשות לקדם את הסובלנות כלפי ציבור האוטיסטים.
התרבות האוטיסטית עדיין אינה מוכרת בציבור הרחב.
הקהילה האוטיסטית משתדלת להעלות את המודעות הציבורית לקיומה, אבל טבעו של האוטיזם מקשה על חברי הקהילה לקדם את המודעות הציבורית לקיומה.
בין הדוברים המרכזיים של התרבות האוטיסטית נמצאים מרטיין דקר, מחבר המאמר "במונחים שלנו: ראשיתה של התרבות האוטיסטית", ודון פרינס-יוז, מחברת הספר שירת הגורילות.
ב-18 בנובמבר 2004, אחדים מחברי הקהילה האוטיסטית יצאו בהצהרה המבקשת מהאו"ם להכיר בקהילה האוטיסטית כבקבוצת מיעוט.
חג האוטיסטים הבינלאומי, צוין לראשונה בשנת 2005, ויוזמיו מתכוונים לציינו מדי שנה ב-18 ביוני.
ביום זה חוגגים את הייחודיות הנוירולוגית של אנשי הקשת האוטיסטית.
כתב העת "ניו סיינטיסט" דן בכך במאמר שפורסם בחג האוטיסטים הבינלאומי הראשון ושכותרתו הייתה "גאים להיות אוטיסטים".
האוטיסט שדיבר לראשונה על אוטיזם במונחים של תרבות היה ג'ים סינקלייר, אשר בשנת 1992 השתתף בהקמת הארגון האוטיסטי הראשון, רשת אוטיזם בינלאומית ANI.
נציגים בולטים של התרבות האוטיסטית הם מרטין דקר, ודון פרינס-יוז, הטוענת שהתרבות האוטיסטית התפתחה בזכות האינטרנט.
הנציגים הבולטים של התרבות האוטיסטית בישראל הם חברי ארגון אס"י, ביניהם סולה שלי, בעלת הבלוג "אי-שם על הקשת" ורונן גיל, בעל הבלוג "מרק אספרגוס ללא מתכון".
נכון לשנת 2020, קיימים מספר מקרים מתועדים של התעללות באוטיסטים, שחלקם אף הסתיימו במוות של האוטיסט.
"תרבות דיגיטלית" היא הכינוי לזרם תרבותי המתקיים במרחב הממוחשב.
עם התרחבות השימוש ברשת האינטרנט, חלק ניכר מהתרבות הדיגיטלית מתרחש באינטרנט, אך לתרבות הדיגיטלית היה קיום לא מבוטל גם קודם ליצירתו, והיא ממשיכה להתקיים גם מחוץ לרשת.
התרבות הדיגיטלית באה לידי ביטוי באתרים המקדישים לה מקום נרחב, באמצעות מאמרים מקוריים, פורומים, וגרפיקה ייחודית.
כמו בכל תרבות המשתרשת אצל חבריה, לתרבות הדיגיטלית שפה, ערכים ותחומי עניין משותפים, אשר מהווים אבני יסוד לתכנים המתפרסמים באתרים העוסקים בה.
יוצרי התכנים הדיגיטליים רואים ברשת האינטרנט מנוף לביטוי רעיונותיהם, אשר ייתכן וייתפסו בעולם הקיים כלא שגרתיים.
הם עוסקים במגוון נושאים בולטים:
טכנולוגיית המידע על שלל חידושיה המתקדמים.
אמנות – תוך שימוש נרחב ביצירתיות דיגיטלית.
פילוסופיה – מחשבות ודיונים הנוגעים למדע וטכנולוגיה ויחסי הגומלין בינן ובין החיים, כמו: עתידנות, מדע בדיוני, מציאות מדומה.
יוצרי התרבות הדיגיטלית, כמו צרכניה, הם אנשים מציאותיים היוצרים זיקה הכרחית בין הקיים לווירטואלי.
הם מתנודדים תמידית בין עולם הרשת לעולם הממשי, במטרה לבנות גשר נגיש לקישור בין שני העולמות, תוך שמירה על ייחודיות והפצה המונית.
המשתתפים בתרבות הדיגיטלית משתפים בידיעותיהם אודות פיתוחים חדשניים בעולם הטכנולוגיה ולדעתם עלולים להיות מהפכניים, יוצרים דיונים פתוחים בנוגע למערכת היחסים הבלתי ניתנת להפרדה בין הטכנולוגיה לחיים מחוץ לרשת, בדמות מציאות מדומה, מדע בדיוני ועתידנות.
התרבות מהווה במה להצגת אומנות דיגיטלית, אשר משמרות את הפתיחות האופיינית ליוצרי התרבות.
שפת הביטוי שלהם עשירה במונחים הלקוחים מעולם המחשבים והם פועלים בתנאי קיום ייחודיים לרשת האינטרנט: התפוצה ההמונית והאנרכיה הכללית ברשת.
פרויקט השו"ת (שאלות ותשובות) עוסק בהקמת מאגר מידע ממוחשב של ספרות תורנית, ופיתוח מנוע חיפוש המאפשר אחזור מידע מהמאגר על פי מילות חיפוש.
הפרויקט החל בשנות השישים של המאה ה-20 במכון ויצמן למדע והיה מהראשונים בעולם לשמירה דיגיטלית של טקסט שלם לצורך חיפוש בו.
כיום מובילה אותו אוניברסיטת בר-אילן.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, חיפוש בפרויקט נעשה על ידי העברת שאלות לצוות של הפרויקט אשר הזינו אותם למחשב ולרוב לקח כמה ימים עד שהתשובה נתקבלה.
בין המזמינים קווי תקשורת היו צוות חוקרים מהאוניברסיטה העברית שניסו למפתח את ספרות השו"ת ואוניברסיטת הרווארד.
עם התפתחות טכנולוגיית המחשוב נשמר תכולת המאגר על CD-ROM ומשנת 1990 החלו למכור את המאגר לציבור הרחב לשימוש עצמי במחשב אישי.
שלום רוזנברג עמד על השינוי שיוצרת התרבות הדיגיטלית במחקר:
כולנו חונכנו כל ברכי ההבחנה התלמודית הקלאסית בין שני טיפוסים של חכמים, ה'סיני' וה'עוקר הרים'.
סקוט ניגלר הוא דוגמה לסופר שמפרסם את ספרי המדע הבדיוני והאימה שאותם כתב ומאפשר להוריד אותם ואת ההקלטות שלהם בחינם.
ג'סי האצ'ינס הלך קדימה צעד נוסף ואפשר לקוראים להפוך להיות חלק מספרו החדש שיצא באותה שנה.
ישנה האצה של פרסום ספרים דיגיטליים, ספרי האודיו הם הדוגמה לכך.
באתר כמו אודיובוקס ניתן להאזין לספרים דיגיטליים בנושאים שונים ומגוונים, ניתן להאזין לפרקים שהועלו לאתר על ידי הסופר עצמו.
באתר הפידבוקס ניתן לקרוא ספרים בכל מכשיר אשר תומך בקבצים דיגיטליים, הספרים הם מגוונים הן מלפני 400 שנה והן מהשנים האחרונות, כל ספר ניתן להוריד במספר פורמטים בהתאם למכשיר (אייפון, מחשב, נוקיה וכו').
פרויקט בן יהודה הוא אתר אשר עדיין לא ביסס מעמדו אך מפרסם מאמרים, ספרים ושירה בשפה העברית.
הבעיה היא מחסור במתנדבים עקב השפה, שיפתחו את האתר אך נכון לעכשיו הוא מתעדכן באופן קבוע.
המשורר דוד אבידן גילה עניין רב בחידושי הטכנולוגיה ובדרך לשלבם ביצירתו.
ספרו "הפסיכיאטור האלקטרוני שלי" (1974) כולל שמונה שיחות של אבידן עם תוכנית המחשב "אלייזה", של ג'וזף וייצנבאום, תוכנית שזכתה לפרסום נרחב כצעד חלוצי בבינה מלאכותית.
אתרי אינטרנט לפרסום סיפורת ושירה, כגון "במה חדשה", הפכו את פרסומן של יצירות אלה, הפצתן וקבלת משוב עליהן לקלים לאין שיעור מאשר בתקופה שדרך ההפצה היחידה הייתה הדפוס.
אמנות דיגיטלית היא אומנות בה היוצר משתמש בכלים דיגיטליים כגון מחשב או מצלמה דיגיטלית ליצירה.
ישנם סוגים רבים של אומנות דיגיטלית אשר החלה להתפתח במאה ה־20 על ידי חלוצים בתחום כגון פול בראון הרול כהן ודייוויד אם, כיום היא אחד מסוגי האמנות הנפוצה בעולם.
דוגמה לאומנות דיגיטלית נפוצה היא הציור הדיגיטלי אשר מתאפיין בכך שאינו מערב עיבוד של נתונים או מודלים.
בשיטה זו משתמש האמן בטכניקות שונות של ציור על ידי מחשב אשר מחקה את השימוש באמצעי ציור פיזיים.
התכונות ברובן כוללות אפקטים אשר שימוש בהם יביא לתוצאה של ציור בעל מאפיינים מסורתיים.
הציור הדיגיטלי נפוץ בעיקר בתעשיית הסרטים הטלוויזיה ומשחקי המחשב.
האמירה שאמן חייב לעבוד עם חומר ולכן עבודה עם תוכנות דיגיטליות אינה נקראת אומנות היא חלוקה בין אנשים שונים.
תוכנה כמו הפוטושופ שמצד אחד בעלת כלים המאפשרים לערוך מניפולציה והטעיה על תוכן התמונות ומנגד יכולה לשמש ככלי עבודה להפיכת תמונות לכלי ציור, משמשת לעזר לאמנים רבים, אשר מוצאים בתכנה זו את האפשרות לבטא את יצירתם ואמירתם באופן הוויזואלי הטוב ביותר והם מתייחסים לתכנת הפוטושופ כעוד סוג של טכניקה ליצירה.
המרחב של האמנות הדיגיטלית עדיין בשלבי התהוות והגדרה, יתרון משמעותי של זה הוא החוסר במתווים קודמים מה שמאפשר את החופש להתנסות ולנוע בין השדה הדיגיטלי לבין זה המסורתי של האמנות הפלסטית.
למשל, יוצרים כגון רועי כפרי, ניב מג'ר, אודי כגן, ערוץ הכיבוד, גיה באר גורביץ.
תחום במדעי החברה והטבע אשר מתייחס להעברת מסרים בין שני משתתפים או יותר.
המונח "משתתפים" אינו מתייחס לבני אדם בלבד, אלא אף לבעלי חיים, מחשבים ומכשירים אלקטרוניים.
התקשורת המוקדמת ביותר הייתה בעזרת שפת גוף והתפתחה לכדי תקשורת מילולית, כתב ודפוס, המצאת הרדיו והטלפון, הקרנת הסרט הראשון, הטלוויזיה האנלוגית ולבסוף רשת האינטרנט.
עם התפתחות הטכנולוגיה, הושלם המעבר מתקשורת אינטימית לתקשורת המונים.
תקשורת ההמונים פונה ביסודה לקהל רחב, אנונימי ומגוון ולכן הפצתה כרוכה בעלויות גבוהות.
הצלחת תקשורת ההמונים עיגנה את ענף התקשורת כעסק כלכלי, אשר שידור התכנים המופצים באמצעים השונים מושפע משיקולים כלכליים של המחזיקים בהם.
תהליך התקשורת עבר אף הוא מהפכה במרוצת השנים.
בתחילה היה תהליך התקשורת איטי, חד כיווני ומסורבל.
עם כניסת הטכנולוגיה לחיינו, הפך התהליך התקשורתי בין המוען לנמען למעגלי, מהיר ומיידי.
השינוי אף בא לידי ביטוי בתפקידו של צרכן התקשורת.
בימים קודמים, הצרכן היה פאסיבי וקיבל את המסר ללא אפשרות תגובה או בחירה.
כיום, בעידן האינטרנט, הצרכן תפס מקום אקטיבי ובררני, שביכולתו לבחור את התכנים אליהם נחשף.
תרבות האינטרנט, שנוצרה עם תחילת התרחבותו של השימוש באינטרנט, באמצע שנות ה-90, הביאה עימה בשורה לאלה שהיה להם מה לומר, אך לא ניתנה להם במה.
בהיותה זמינה למספר מועט של גולשים, שנחשפו לה בהתלהבות, התעוררה בה פעילות עם סממנים ראשונים של תרבות.
הפורומים שהוקמו באותם ימים, ונוצרו יש מאין, הקדישו מקום נרחב לדיאלוגים בנושאים טכנולוגיים אך גם לנושאים ברומו של האינטרנט: מה תהיה השפעתו על החברה, איך לשמור בה על מקסימום פרטיות, ומהי בכלל מציאות וירטואלית.
השלטונות מנעו כניסת "תרבות מנוונת" (מוזיקה מנוונת, אמנות מנוונת) ולעומת זאת עודדו תרבות "אנטי-פשיסטית" וקומוניסטית.
כחלק מהלאומיות המזרח גרמנית, הייתה ציפייה מזמרים לשיר בגרמנית כדי לרומם את התרבות הגרמנית, אך ברבות השנים הותר מעט הרסן וניתן היה לשיר בשפות אחרות.
שירים רבים שחוברו עסקו בהאדרת השיטה הקומוניסטית ומפלגת האיחוד הסוציאליסטי ששלטה במדינה.
יוצרים שחיברו שירים המבקרים את המשטר נרדפו קשות על ידי השטאזי.
לעומתם, יוצרים שחיברו שירים המרוממים את המשטר זכו לטיפוח ופרסום מצד השלטונות.
זמרים ששרו שירים עם ביקורת מרומזת כלפי המשטר נרדפו קשות בשנות ה-50 אך לקראת סוף שנות ה-60 גדל מעט החופש.
מוזיקה קלאסית טופחה מאוד, דוגמה לכך היא העובדה שבגרמניה המזרחית היו 50 תזמורות במדינה של כ-17 מיליון איש.
תיאטרון, כמו שאר ענפי התרבות שימש לפאר את המדינה, הקומוניזם ואת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
בתחילה, הושפע הקולנוע מברטולט ברכט, שהחזיר וקידם אומנים אנטי פשיסטיים רבים.
לאחר מכן התפתחה תעשיית תיאטרון בראשות שחקנים ממעמד הפועלים.
על אף הליברליזציה התרבותית המוגבלת של שנות ה-70 ערקו אומנים מגרמניה המזרחית עקב הצנזורה המכבידה.
אומנים אחרים ניסו לעסוק בתיאטרון לא בברלין המזרחית בירת המדינה, אלא בערים קטנות יותר.
תעשיית הקולנוע במדינה הייתה אקטיבית במידה רבה.
תעשייה זו נשלטה על ידי מונופול הסרטים DEFA (ראשי תיבות של Deutsche Film-Aktiengesellschaft).
הסרטים צולמו ברוח הריאליזם הסוציאליסטי ועסקו לרוב בשינוי שעברו הפועלים, ממצב של דיכוי תחת הרייך הישן או גרמניה הנאצית לשגשוג תחת השלטון הקומוניסטי החדש.
רבים, כמו "ארנסט תלמאן", היו בעלי טון תעמולתי ודידקטי.
במשך השנים סטו לפעמים מהמדיניות הרשמית אך לא חצו את גבול הביקורת על השלטונות.
הקולנוע המזרח-גרמני היה נתון לפיקוח פוליטי הדוק: ב-1965, כשתמה ההפשרה של חרושצ'וב עם עלייתו של ליאוניד ברז'נייב, השתנו גם הרוחות בוועד המרכזי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
שנים-עשר סרטים שנחשבו ליברליים מדי נאסרו באחת, וצונזרו עד לנפילת החומה.
סרטים אלה נודעו בשם "סרטי מרתף" או "סרטי ארנב" (על שם אחד המפורסמים שבהם, "הארנב הוא אני"' שהביע ביקורת כלפי מערכת המשפט).
מעט סרטים זרים יובאו בהתאם לרגולציות הנוקשות של המשטר הקומוניסטי.
טלוויזיה הייתה כלי תעמולה חשוב בגרמניה המזרחית.
שידורים החלו במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. מתחילת השידורים ועד סופם בין התוכניות המרכזיות הייתה "אקטואל קאמרה" - תוכנית חדשות יומית.
בתקופת הרנסאנס, שעמדה בסימן תחייתן של התרבויות הקלאסיות, ההלנית והרומית, חל שינוי קיצוני בתפיסת הגוף ביחס לימי הביניים.
בדומה לתחומי חיים אחרים ברנסאנס, גם תרבות הגוף החדשה הייתה למעשה חיקוי ושחזור של תרבות הגוף ביוון העתיקה.
בשורת הרנסאנס ביקשה לערער את המוסכמות שהורתה הכנסייה במשך דורות רבים בימי הביניים, לפיהן חיי האדם בעולם הזה הם נטולי חשיבות כשלעצמם, ואינם אלא מסדרון הכנה לחיים שלאחר המוות.
לעומת זאת, תקופת הרנסאנס שבמרכזה הועמד ההומניזם, העלתה על נס את טובת האדם, פיתוח הרוח האנושית ועידונה, ובתמצית – הצבת האדם בטבור היקום והדינמיקה החברתית, במקום האל.
ערך האבירות סייע לא מעט לחיזוק אושיות הרנסאנס - הקשר לתרבות העבר הקלאסית, שהזכירה את האפוס ההומרי, אידיאל החברה היוונית הקדומה.
אף המצב הפוליטי באיטליה, מולדת הרנסאנס, שהיה מורכב מרפובליקות ונסיכויות עצמאיות מתעשרות, אותתו במשמעות מיוחדת אודות החוליה ההיסטורית המקשרת עם תופעת ערי הפוליס ביוון הקלאסית המבוזרת.
זאת ועוד, השמת הדגש על האינדיבידואליזם והחינוך הגבוה שנועד מעיקרו לשועי העיר, הלחימו, מטעמם, את הגישור המתבקש בין יוון הקדומה לבין איטליה הרנסאנסית, ההומניסטית.
ואם לא די בכך, הרי חסידי האסכולה ההומניסטית באיטליה חתרו, בחינת התחייה הקלאסית, להבאת האדם לכדי הרמוניה כוללת ושלימה (נפש וגוף, טעם וידע, לב ורצון ועוד), ואו-אז בקעה ממיתרי גרונם הסיסמה באקורד הנושן-חדש: "נפש בריאה בגוף בריא".
הרנסאנס וההומניזם הצמיחו שורה ארוכה של פילוסופים שעסקו, בין השאר, בחשיבות החינוך הגופני והפעילות הגופנית לאדם החדש, זה שמתנתק בהדרגה מכבלי הדוגמטיות הכנסייתית, ובכך העניקו ממד מהותי ורוחני חשוב לנושא הפעילות הגופנית.
הראשון שבהם היה ויטורינו דה-פלטרה (Vitorino da Feltre 1446-1378), מבקיע הדרך החשובה באיטליה הרנסאנסית.
מלומד זה הקים במאנטואה שבצפון איטליה בית ספר כדוגמת הגימנסיון היווני בבית מפואר המשופע בחצרות ובמזרקות, וכינהו בשם "בית השמחה" (לה ג'יוקוסה").
ויטורינו גילה כלפי תלמידיו יחס אבהי.
הוא דאג למזונם ולכסותם, נטל חלק במשחקיהם ובשעשועיהם והשגיח בקפידה על התנהגותם ורמת המוסר שלהם.
בן תקופתו ומולדתו היה הפדגוג וורגריוס (Petrus Paulus Vergerius 1420-1349).
הלה פרסם ספר בשם "על מידות האציל ועל ההשכלה החופשית" בו יעד את מטרות החינוך ההומניסטי כדלהלן: פיתוח הכוחות הגופניים והשכליים גם יחד.
וורגריוס גיבש תוכנית לימודים מקיפה לנושא החינוך הגופני ובה פתח אכסניה נאה לענפי ספורט רבים.
הן דה-פלטרה והן וורגריוס ביקשו לזהות את החינוך הגופני כאמצעי להכשרת הנוער ליישום מוצלח ומשובח של המטלות העתידיות, העירוניות, ולמילוי נאות של התפקידים הצבאיים ברוח התקופה.
בן זמנם היה ווגיוס (1458-1405), שדגל ברתימת החינוך הגופני למשימות צבאיות.
היירונימוס מרקוריאליס (1606-1530) היה רופא איטלקי מפורסם שחיבר יצירה בשם "אמנות הגימנסטיקה", בה חילק את ההתעמלות לשלושה מדורים, סדורים על-פי חשיבותם: היגייני, צבאי ואתלטי.
מרקוריאליס, כמו הוגי דעות רבים באיטליה רתם מטרות נוספות לחינוך הגופני, פרי הנסיבות ההיסטוריות שאיטליה התאפיינה בהן.
לרבות הקניית המיומנות הצבאית, ייחסו אותם פילוסופים ערך רב למוניטין, ליוקרה וליכולת לנהל מדיניות אידיאלית, והוועידו בחיבוריהם מניפה של עצות ל"נסיך מתחיל", בבחינת סגולות הנקנות על ידי החינוך הגופני ותרבותו.
יודגש כי אותם הוגי דעות, ליברלים על-פי הגדרתם, הועידו מקום ראוי ומכובד למעורבות של נשים, אריסטוקרטיות מן הסתם, בספורט, ובעיקר בתחום הרכיבה והריקוד.
ההומניזם מצא את אכסנייתו הראשונה בקרב נסיכים, אריסטוקרטים, בני סוחרים אמידים ובנקאים.
הללו שביקשו להפיץ את יוקרתם בעיקר (כמעין מותג חברתי) ולהעלות על נס את המוניטין העירוני, בבחינת יריבויות חיוביות בין הערים השונות, בצפון איטליה, ומשם למערב אירופה, דאגו, בין השאר, לכונן מוסד חינוך שבאמצעותם חדר בהדרגה החינוך הגופני לתודעה החברתית.
נסיכים נשבו בקסמו וראו בו בסיס למיצוי היכולת האינדיבידואלית שלהם.
רוח הרנסאנס שנשבה בבריטניה, פרי השפעתם של הוגי דעות איטלקים שפקדו לפרקים את האי, הוועידה מקום של כבוד לפעילות הגופנית, במיוחדת מהתקופה הטיודורית, כשבבואתה משתקפת במחזות של שייקספיר.
תומאס אליוט פרסם ספר בשם "המושל", שעיקרו התמצה בלקט עצות המיועד לאציל ולאריסטוקרט, ובו זימן מקום בולט לחינוך הגופני ולפעילויות הספורטיביות.
בדומה לאיטלקים נטל אליוט מהספורט היווני והרומי אותם ענפים שנשאו חן מיוחד בעיניו כמו ריצה, שחיה וצייד.
עם זאת, בשונה מן האסכולה האיטלקית ייחס אליוט חשיבות לא רק לעיצוב האופי וסיגול האיכויות כנורמות חברתיות, אלא אף לתוצאות הפיזיולוגיות העולות מן הפעילות הגופנית, כגון התרומה למערכת העיכול, התיאבון, תוחלת החיים והמטבוליזם.
אינטלקטואל שלא נפל בחשיבותו מאליוט היה רוג'ר האשאם, המחנך המפורסם של חצר המלוכה הבריטי.
הלה העלה על נס בספרו "המורה" את הנחיצות הספורטיבית עבור הג'נטלמן או איש החצר, וכדבריו: "על ג'נטלמנים צעירים להתאמן בתרגילי חצר ושעשועים הולמים ולהתענג עליהם ...
לרכב בחינניות, לרוץ נאה ...
להשתמש בכל כלי הנשק, לירות היטב בקשת ...
לרוץ, לקפוץ, להיאבק, לשחות, לרקוד בחינניות, לשיר, לנגן בפיקחות, לצוד בעזרת בז, לשחק טניס ...".
פעילויות אלה גילמו מעין אוסף של סממני האימון האבירי מחד והנסיכי-איטלקי מאידך.
יצוין כי בית המלוכה עודד וטיפח פעילות ספורטיבית.
הנרי השמיני ניהל משחקי טניס בסאות'המפטון ב-1529 וכדורת בווייטהול.
אליוט, האשאם ואחרים כתבו את חיבוריהם מתוך זיקה אמיצה וממילא מובנת לחיי החצר הבריטיים, ואף לא אחד מהם דן במפורש בגורל בתי הספר, המכללות והאוניברסיטאות.
מוסדות אקדמיים אלה נהגו לעיתים למתוח ביקורת כנגד העיסוק בפעילות גופנית, ובשורת מקרים גילו אף עמדה נוקשה וחריפה כנגד.
ענף הכדורגל נאסר בתכלית האיסור בקיימברידג' (1574) ובאוקספורד (1584), מתוך שנתפס כאלים, כ"לא-אנגלי", וה"עבריינים" שנתפסו הורחקו לצמיתות מבין כותלי המוסדות והיו צפויים אף להלקאה או למאסר.
ניסיונות נועזים בשדה החינוך הפורמלי הצמיחו מקרבם מבקיעי דרך חלוציים כגון ריצ'רד מלקסטר, מנהל בית ספר לונדוני (1586-1560), שלא נרתע והפך לחלוץ במסלול הנחלת החינוך הגופני לתלמידי בית ספרו.
אישיות חינוכית זו מיינה בקפידה ענפי ספורט רצויים ליעדים כמו תחומי חברה וצבא והציעה חידושים בנושא כגון הדרגתיות התרגולים, חימום שקודם לפעילות וסדרת תרגילי פיוג והרפיה לאחריה.
מלקסטר ביקש להגדיר את המונח "אימון גופני" באפיון אירובי כדלקמן: "פעילות גופנית נמרצת ורצונית המשנה את קצב הנשימה, ויעדה – תקנת בריאותו של האדם והבאת הגוף לכלל הרגל מועיל וטוב".
הגדרה זו, אגב, הושפעה מהתפיסה הרמב"מיסטית שהתנסחה 400 שנה לפני כן.
בתקופה זו חלה פריחתה של הרפורמציה באירופה ששאבה את מקור חיותה מן הזרם הפרוטסטנטי.
הייתה זו תנועה למען התחדשות דתית בנצרות, שראשיתה בתביעת התיקונים של מרטין לותר (נגד הממסדיות הכנסייתית, הפרישות והסגפנות).
לותר (1546-1483) ראה בפעילות הספורטיבית מכשיר רב-ערך להשגת המטרה הנשגבת, בבחינת פעילות השוקדת על שמירת גופו של הנוצרי, שייטיב, מתוך כך, לעסוק במלאכתו.
כמו כן, טען לותר, כי שמירה על גוף חזק מאפשר להגן על החלשים וטעוני ההגנה ומתוך כך יזכה החזק להיחשב כבן אלוהים.
מתקנים נוספים כגון אולריך צווינגלי (1531-1484) וז'אן קלווין (1564-1509) ראו בחינוך הגופני ובמשחקים תועלת להגשמת המטרות הנעלות ודחו מכל וכל את ממדי ההנאה והשעשוע גרידא המקופלים בפעילות הגופנית.
אותות התקופה החדשה ניכרו היטב בהשפעתן אף על הכנסייה הממוסדת עצמה, אם כי לא חדלה להניף את דגל הקונטר-רפורמציה.
בבתי הספר של מסדרי הישועים הקפידו הנזירים להנחיל לדרדקים את ערך הבריאות וההיגיינה באמצעות החינוך הגופני.
הכנסייה הקתולית השכילה להבין כי רק בכלים המקובלים, קרי החינוך, ובגימוש עמדותיה ונירמולם תרשום לעצמה ניצחון, אם כי דחוק, על הכוחות המתחרים כגון הפרוטסטנטיים.
מתוך כך לא נתפלא אפוא אודות שורת קרדינלים שהזדרזה לראות בטיפוח משחקי הילדים מכשיר חשוב לפיתוח החשיבה ולהתקנת ההתנהגות והחיברות.
לפרסום מרשים זכה תזכירו של האפיפיור פיוס השני למלך בוהמיה, כדלקמן: "בהתייחס לאימון הגופני של הנער, עלינו לשקוד על הקניית הרגלים אשר ישמשו לו בהמשך חייו, לטובתו ...
על הנער לדעת כיצד לייצב ראש כראוי, להישיר מבטו ללא מורא ...
יש לעודד משחקים ואימוני גוף לטיפוח פעולות השרירים, ויש לעודד כל מורה ללמדם".
אין לנתק המלצות אלה מרצונה של הכנסייה לנחול ניצחון כנגד האיום הטורקי לחדור לעומק מרכז אירופה.
ההומניזם האיטלקי והרפורמציה האירופית ביקשו, כאמור, לעודד חופש אינטלקטואלי ולשקוד על הידע והדעת, ואילו ההומניסטים המאוחרים מתחו ביקורת על היסחפות הראשונים אחר החופש.
על רקע מתחים אלה ועל יסוד המשך שקיעתה של הכנסייה קמה התנועה הריאליסטית לתקנת החיים על ידי כלים השאולים מן הריאליה גופה.
ראשיה, פרנסואה רבלה (1533-1483) וג'ון מילטון (1674-1608), דרשו לשלב את החינוך הגופני במערכת החינוך הפורמלי, עם זאת טענו בזכות האופי הבלתי-פורמלי והנעים שעל שיעורי החינוך הגופני לשאת על מנת ליצור עניין רב יותר ורצוף גירויים בקרב הילדים.
ראבלה תמך ביציאת הילדים והנערים לחיק הטבע על מנת לשחק בכדור, בטניס וב"טריגון" ולאמן גופם על פי "נוסח אבירי משהו", וזאת, קודם לשיעורים העיוניים במקצועות השונים.
מילטון טען כי "יהיה זה לאושרה של הקהילייה הבריטית לו פקידים ממונים ואנשי ציבור ...
היו לוקחים לתשומת-לבם את עריכת המשחקים הציבוריים וניהול השעשועים החגיגיים ...
כאלה אשר יחזקו את גופנו ויחשלוהו בעזרת אימונים צבאיים ...".
חסידי הריאליזם החברתי, כזרם משני שנגזר מקודמו, ביקשו לעשות להכוון החינוך וניתובו כמסדרון הכנה לעולם המציאות.
אחד המובילים שבהם היה מישל דה מונטן (1592-1533), בבחינת יציר כפי ההומניזם הצפון-אירופי, אשר בשונה מהאינדיבידואליזם האיטלקי נשא זה אופי יותר חברתי ומוסרי.
מלומד צרפתי זה דגל בסיסמה: "אנו רוצים לחנך את האדם!" וחיבר ספר בשם "ניסיונות" בו הציע דרך לחסן את הנוער מפני חילופי מזג האוויר ולהרגילו לחיי פשטות וסבלנות באמצעות מערכת מעניינת של תרגול גופני.
בדומה למישל דה מונטן פעל בהולנד ההומניסט דיסדריוס ארסמוס (1563-1466).
חסידי הריאליזם החושי, בעקבות הגילויים השונים בתחומי המדע, הטכנולוגיה והגאוגרפיה, ביקשו לטפח את השיפוט העצמי והצפייה בטבע ככלים הנחוצים לאיתור האמת.
הללו דרשו כי ידיעת החיים תושג אך ורק על ידי חוקי הטבע וכוחותיו ועל דרך טיפוח חושי האדם וחידודם.
ריאליסטים אלה ביקשו לשלב את החינוך למדעים בין הפעילות הגופנית לבין השיעורים העיוניים.
קומניוס המליץ למשל לפצל את היממה לשלושה חלקים: שליש ללימוד, שליש לתרגולת גופנית ושליש לשינה.
הפעילות הגופנית בקרב היהודים בימי הביניים והרנסאנס
כמה גורמים חברו יחד והביאו לתנופה כלשהי בשדה התרבות הגופנית בקרב יהודי ימי הביניים והרנסאנס כדלקמן:
ראשית – הספרות ההלכתית של הקהילה היהודית התבססה על פסקי ההלכה הקדומים של ימי המשנה והתלמוד, אשר בהם שוקעו עדויות חיוביות בדבר הפעילות הגופנית;
שנית – יהודים התפרסמו כמתרגמים מערבית לשפות אירופיות, ובעיקר לטינית, ותחת ידם עברו ספרים קלסיים רבים שעסקו בתרבות הגוף וביחס החם כלפיה;
שלישית – רופאים יהודים ביקשו להנחיל את התודעה החיובית כלפי הבריאות וההיגיינה;
רביעית – יהודים ששרתו כחיילים, ואף כאבירים בשירות הנצרות, תרמו להעמקת התודעה באשר לשימוש בכלי נשק, במיוחד בסיוף;
חמישית – יהודים ביקשו למצוא נקודת אחיזה חיובית, מעודדת, בעולם המדיאבליסטי, הקודר לעיתים והקשה, ומצאו זאת, בין השאר בשעשועים גופניים שהתנהלו בחגים ובאירועים משפחתיים;
שישית – אין להוציא מכלל אפשרות את ממדי השפעתה של הסביבה המקומית, שתרמה להנחלת התרבות הגופנית ולהפצתה.
הדבר בלט בעיקר בסביבה העירונית ובשלהי התקופה.
מעניינת במיוחד היא גישתם של הרבנים, מנהיגיה הרוחניים של הקהילה היהודית, כלפי תרבות הגוף.
הללו הוציאו תחת ידם שורה ארוכה של היתרים לטובת העיסוק בפעילות הגופנית.
באישיות רבת פעלים זו התמזגו, כאמור, סגולות של רופא (המכיר בערך בריאות הגוף), פילוסוף (המבקש להתאים את הפילוסופיה האריסטוטלית ליהדות ולפתח באמצעותה מידה של התייחסות מעניינת לגופו של האדם) ושל פוסק הלכה (המבקש למצוא את שביל-הזהב בין ההלכה היהודית לבין הסביבה).
תרומתו המיוחדת לתרבות הגופנית שוקעה בספריו כגון "על הנהגת הבריאות" ו"פרקי משה ברפואה".
מתוך שאימץ את הרעיונות האריסטוטליים אודות חלוקת השלמויות הנמצאות באדם ושמנה את שלמות תבנית הגוף בתוכן, ומכאן שכל שלמות מהווה אמצעי להגיע למטרה הנשגבת, והיא שלמות המידות, הרי רק אדם הבריא בגופו, כך הדגיש, עשוי להגיע למעלת מוסר גבוהה ולהתברך במידות טובות.
שלמות הגוף כאמצעי לשלמות המידות בולטת בחיבורו "שמונה פרקים".
עם זאת חרד הרמב"ם מהמגמה שראתה בתרבות הגוף תכלית בפני עצמה, ואשר-על-כן, עת אימץ לעצמו את דרך המיצוע, האריסטוטלית כל-כך, העלה על נס את שביל הזהב בין הזלזול בשמירת הגוף לבין טיפוחו כתכלית בפני עצמה.