tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרכז הכובד של פעילות האגודה ממוקם במצפה הכוכבים בגבעתיים אך האגודה מקיימת גם פעילויות אסטרונומיות ארציות ובהן ערבי תצפיות רחוב מתואמים בכל רחבי הארץ, תצפיות מאורגנות בדרום הארץ, סופי שבוע אסטרונומיים, כנסים בנושאי אסטרונומיה וימי עיון.
ביטאון האגודה "אסטרונומיה" (לשעבר "כל כוכבי אור" וקודם לכן "הכוכבים בחודשם") יוצא אחת לתקופה, וכן מוציאה האגודה גם אלמנך שנתי עם האירועים האסטרונומיים הצפויים להיראות בשמי ישראל.
ידיעון האגודה הישראלית לאסטרונומיה מופץ פעם בשבועיים ומכיל עדכון דו-שבועי על אירועי השמיים הבולטים הצפויים, תצפיות והרצאות ועוד נושאים בעלי עניין.
פעילויות האגודה ממומנות מדמי חבר, מהכנסות מפעילויות, ומעת לעת היא נתמכת על ידי משרד המדע וגופים תורמים אחרים (האחרון שבהם בשנת 1999, חברת פלאפון).
לאגודה קשרים עם התאגדויות דומות בחו"ל ועם מוסדות מחקר בארץ ובעולם.
באגודה היו בעבר וישנן בהווה חטיבות תצפית.
חטיבת המטאורים בראשות אנה לוין ושי חלצי.
חטיבה זו מקיימת תצפיות מטאורים ומדווחת לארגון המטאורים הבינלאומי באופן סדיר.
בשנת 2008 התקיימו מספר סדנאות תצפיות מטאורים והוכשרו צופים חדשים, במטרה להגדיל את מספר הצופים הקבועים בישראל.
מספר החברים בחטיבה גדל מ-3 לכ-20. בשנת 2012, בה שתי מטרות המטאורים הגדולים (פרסאידים וג'מינידים) היו סמוכים למולד הירח, חל גידול נוסף בכמות הצופים.
כמו כן החטיבה מקיימת הרצאות בנושא מטאורים כפעמיים בשנה, מדפיסה חומר כתוב וכן מפרסמת תחזיות לפעילות מטרי מטאורים ברבעון האגודה ובאינטרנט.
חטיבת הכוכבים המשתנים בראשות עופר גבזו.
חטיבת זו הגיעה לשיא פעילותה בשנות ה-90, כאשר היו חברים בה כ-5 צופים קבועים אשר שלחו עשרות אלפי תצפיות (הערכות בהירות של כוכבים משתנים) בשנה לאגודת האמריקאית של צופים בכוכבים משתנים (אגודה בינלאומית, על אף שמה).
בשנת 1992 קבע ראש החטיבה, עופר גבזו, שיא עולמי של יותר מ-22,000 תצפיות בשנה אחת.
כיום רק עופר גבזו נשאר עם הידע באגודה.
נוסף עליהן יש באגודה עוד כמה חטיבות:
עוקבת אחרי התכסויות של כוכבים וכוכבי לכת מאחורי הירח ומתזמנת אותן.
על פי רוב, לתצפיות אלו אין ערך מדעי מוסף.
אחראי החטיבה הוא ד"ר יגאל פתאל.
חטיבת תצפיות רחוב, המקיימת תצפיות רחוב באזורים עמוסים כחלק מאירועים בינלאומיים ובשגרה (בדרך כלל אחת לחודש), מתוך מטרה לקרב את האסטרונומיה אל הקהל הרחב.
במהלך תצפיות הרחוב מוצבים טלסקופים בהם הקהל הרחב מוזמן לצפות בגרמי השמיים ללא תשלום.
המוקד המרכזי של תצפיות הרחוב של האגודה הוא נמל תל אביב.
חטיבת תצפיתנים - הוקמה בשנת 2014 במטרה להכשיר מדריכים נוספים לתצפיות האגודה.
האגודה הלאומית של מפתחי הגוף לחובבים הוא ארגון שיוסד בשנת 1950 כדי לקדם את תחום פיתוח הגוף בממלכה המאוחדת.
התחרות הראשונה שהיא ארגנה הייתה מר יוניברס של NABBA שנערכה ב-24 ביוני 1950 התחרות עדיין נערכת היום תחת השם "Universe Championships" (אליפות היקום).
כאשר מפתחי גוף מחוץ לממלכה המאוחדת רצו להשתתף בתחרות מר יוניברס ארצות שונות הצטרפו וכך יוסד ה-NABBA הבינלאומי.
למספר ארצות שונות יש ארגון NABBA משלהם כמו NABBA אוסטרליה, NABBA ארצות הברית, NABBA גרמניה, NABBA ישראל ועוד.
הקיצור NABBA מתייחס לארגון המקורי.
תחרויות במדינת ישראל של איגוד NABBA
תחרויות מר ישראל בתחום פיתוח הגוף התחילו כבר בשנות השמונים, תמונות מהתחרות פורסמו במגזין ספורטאון (בשחור לבן).
תחרות מר ישראל 1993 נערכה בפרדס חנה, השתתפו בא למעלה מארבעים מתחרים עד גיל 18.
תחרות מר ישראל 2006 נערכה באולם בית אבא חושי בחיפה.
תחרות מר ישראל 2010 התחרות נערכה באולם דוהל בבית דני שבשכונת התקווה תל אביב.
תחרות מר ישראל 2022 נערכה בהיכל התרבות שד' דואני פינת ז'בוטינסקי 3 יבנה.
תחרות מר ישראל 2025 נערכה באולם דוהל בבית דני בשכונת התקווה תל אביב.
האגודה הכללית לפדרציות הספורט הבין־לאומיות נוצרה כדי לקדם שיתוף פעולה בין פדרציות ספורט בין־לאומית.
עשרים ושש אגודות ספורט בין־לאומיות עזרו בהקמתה בשנת 1967. האגודה שמשה כארגון גג לכלל פדרציות הספורט הבין־לאומיות (האולמפיות ואלו שאינן אולימפיות), כמו כן האגודה ארגנה אירועי ספורט רבי ענפים.
האגודה כללה כ־97 חברות רשמיות (כמו FIBA וה־ITF), וכ־20 חברות שותפות, פדרציות אלה לא ייצגו ענף ספורט אלא ארגונים העוסקים בפעילות הקשורה בקשר הדוק לפדרציות הספורט הבין־לאומיות (כמו הוועד הפאראלימפי הבין־לאומי והאגודה הבין־לאומית למשחקים העולמיים).
באספה הכללית של שנת 2022, החברים מאשרים את פירוק ה־GAISF.
האגודה הישראלית לתקשורת (Israel Communication Association) היא הארגון המקצועי של חוקרי התקשורת בישראל.
האגודה הפועלת כעמותה הוקמה בשנת 1995 על ידי חוקרי תקשורת ובראשם פרופ' דן כספי.
האגודה, היחידה מסוגה בארץ, מאגדת כמאתיים חוקרים וחוקרות ומרצות ומרצים לתקשורת.
בין יעדיה יש למנות את קידום מחקר התקשורת והוראתה, חיזוק הבסיס המדעי של חקר התקשורת ותחומי ידע משיקים וקידום שיח ציבורי רחב ודמוקרטי בסוגיות אלו.
חברי האגודה חוקרים ומלמדים נושאים רבים בהם ישנם יחסים הדדיים בין התקשורת לבין תחומי חיים מגוונים: פוליטיקה, תרבות, חברה, ביטחון, חינוך, שפה, ספורט, שיווק ופרסום, קבוצות מיעוט, מגדר, אסדרה (רגולציה), ניהול משברים ועוד.
בראשות האגודה מכהן יושב ראש ולצידו ועד מנהל, המונה שישה חברים.
חברי הוועד המנהל ויושב הראש נבחרים על ידי האספה הכללית.
באגודה פועלות שתי קהילות: קהילת תלמידי/ות מחקר וקהילת אוריינות תקשורת.
האגודה מארגנת כנס שנתי, המתקיים באחד מהמוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
בנוסף, מוציאה האגודה לאור את מסגרות מדיה: כתב עת ישראלי לתקשורת, המוקדש לבחינה ומחקר של היבטים מגוונים בתאוריה ובפרקטיקה של התקשורת בישראל.
כתב העת מקוון וזמין לכל.
מייסד כתב העת ועורכו הראשון הוא פרופ' מוטי נייגר.
לאחריו ערכו את כתב העת פרופ' עקיבא כהן, פרופ' גבי וימן, פרופ' הלל נוסק וד"ר יובל גוז'נסקי.
פרופ' דורון שולצינר הוא העורך הנוכחי.
האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל היא ארגון אקדמי המוקדש לחקר מדעי של ההיסטוריה והתרבות של ארץ ישראל, ובמיוחד בתקופת המקרא.
האגודה נוסדה ב-28 בספטמבר 1877.
פעילותה של האגודה מתרכזת ביצירת קשר שוטף בין חבריה ובפרסום תוצאות מחקריה למעגל קוראים רחב יותר.
מדי שנתיים נערכת אספת חברי האגודה, ביחד עם כנס אקדמי בנושא משתנה, שאותו בוחרים חברי האגודה.
האגודה מוציאה לאור כתב עת שנתי (Zeitschrift des DPV), שנשלח לחבריה ללא תשלום.
המאמרים בכתב העת עוסקים בהיבטים ארכאולוגיים, טופוגרפיים, איקונוגרפיים, אתנולוגיים, פילולוגיים וספרותיים של תולדות ארץ ישראל ותרבותה, וכתב העת מכיל גם ביקורות על ספרות מקצועית אחרת בתחום.
מאז 1969 מוציאה האגודה לאור גם מונוגרפיות הרואות אור באופן בלתי סדיר תחת הכותרת "Abhandlungen des DPV", ועוסקות באותו טווח נושאים כמו כתב העת.
האגודה עומדת בקשר עם ארגונים דומים בעולם ומנהלת ספריית החלפה של כתבי עת ופרסומים אחרים העוסקים בתולדות ארץ ישראל.
ספרייה זו עומדת לרשות חברי האגודה.
האגודה נוסדה ב-28 בספטמבר 1877 ביזמתם של קרל צימרמן מבזל, אלברט סוצין מטיבינגן ואמיל פרידריך קאוטש מבזל.
מספר החברים גדל במהרה, משום שהאגודה הייתה הגוף הראשון במרחב הדובר גרמנית שהקדיש עצמו לחקר ארץ ישראל, וקיבל חברים ללא שום סייג פוליטי או דתי.
גיליון 67 של כתב העת של האגודה ראה אור בתנאים קשים בשנים 1944/5, ואז חדל כתב העת להתפרסם.
בשנת 1949 פורקה האגודה, עד לייסודה מחדש ב-31 ביולי 1952. פרסום כתב העת חודש באופן סדיר בשנת 1953. פעילות האגודה לבשה עתה אופי בינלאומי יותר, ובכתב העת התחילו להתפרסם גם פרסומים באנגלית ובצרפתית, ומספר החברים באגודה מחוץ לגרמניה גדל אף הוא.
האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה (ע"ר) היא אגודה מקצועית בעלת יסודות בני חמישים שנה של שיתוף פעולה בין אנשי אקולוגיה ומדענים בתחומי הסביבה.
חוסנה וייחודה של האגודה עומד על בסיס חבריה הכולל את מרבית אנשי המדע בתחומי האקולוגיה והסביבה בישראל, חלקם חוקרים ואנשי אקדמיה וחלקם אנשי מקצוע מובילים במגזר הציבורי, העסקי והאזרחי.
מטרותיה העיקריות של האגודה הן:
קידום התחום של מדעי הסביבה והאקולוגיה בישראל
חיזוק מעמד הקהילה המדעית בקרב הציבור
הגברת המודעות הציבורית לתחומי מדע אלה ולחשיבותם לאיכות הסביבה
יצירת חיבורים בין אנשי מדע למקבלי החלטות
והבאת ידע מדעי בפני קובעי מדיניות הסביבה בישראל
תחילת דרכה של האגודה בשנת 1970 בפגישה שזימן פרופ' עזרה זוהר (אז רופא בבי"ח תל השומר, מומחה לתזונה וקצין רפואה ראשי בצה"ל לשעבר) בביה"ח תל השומר בהשתתפות אנשים להם עניין משותף בנושא האקולוגיה והסביבה לדון בדבר הקמת האגודה.
מייסדי האגודה היו חוקרים מתחומי האקולוגיה, ההנדסה, המים ותחומי סביבה אחרים, אשר הבינו את הקשרים המחקריים והישומיים בין תחומים אלו, ונזקקו לבמה לצורך החלפת ידע מדעי.
בין מייסדי האגודה בלטו יושב הראש הראשון של האגודה- פרופ' עזרה זוהר, וכן פרופ' לב פישלזון, פרופ' זאב נווה, פרופ' מיכאל ורבורג, פרופ' יעקב תדמור ופרופ' הלל שובל.
האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה מקיימת פעילות רצופה מאז 1970, במהלכן קיימה עשרות כנסים, פרסמה אלפי מחקרים, ותרמה רבות להכרה וליוקרה של תחומי המדעים הללו.
לאגודה חשיבות ויוקרה לאומיים ועולמיים שמקורם בגודלה, בחשיבות המחקרים המוצגים בה ובתחום הרחב שחברי האגודה עוסקים בהם.
לאורך השנים נעה האגודה בין רצון להשפיע על סדר היום הציבורי ועל קביעת מדיניות וזאת על ידי הבעת עמדות בסוגיות סביבתיות, ובין מדיניות שלפיה אין לקבוע ולפרסם עמדות כאגודה, מתוך רצון לשמר מגוון דעות כמקובל באקדמיה.
האגודה הוקמה על רקע של חוסר שביעות רצון מפעילות גופי שמירת הטבע הגדולים בישראל של אותן שנים ומהגישה האקדמית לנושא שמירת טבע.
באותן שנים הגישה הרווחת הייתה הגישה הרומנטית של שימור הטבע מפני פיתוח, שקיבלה ביטוי טיפוסי בהעמדת שמורות טבע כחזות הכל, תוך הפרדה המוחלטת בין האדם החי מחוץ לשמורות, לטבע המתקיים בתוכן.
האגודה קמה על מנת להנחיל את התפיסה כי יש קשר אמיץ בין הגישה האקולוגית לגישה החברתית ולעודד התייחסות לאדם ולחברה במערכת השיקולים בנוגע לניהול מערכות טבע.
היו אלו ימי תחילתה של התנועה הסביבתית בארץ, עת הוקמו גם "השרות לשמירת איכות הסביבה" (1973), לימים המשרד לאיכות הסביבה, וארגון חיים וסביבה (1974), לימים ארגון הגג של הארגונים הסביבתיים.
בעת הקמתה של האגודה התגלע ויכוח חריף בין המדענים בעלי הגישה האקולוגית הקלאסית (שעניינה התפתחות מערכות אקולוגיות) לבין מדענים שגישתם תאמה למה שמוגדר היום סביבה (המונח "סביבה" במשמעות environment עוד לא היה מקובל אז).
הפשרה הייתה קביעת שמה של האגודה - "האגודה הישראלית לאקולוגיה" ולנושאים האקולוגיים הוקדשו במפגשים המדעיים מושבים נפרדים.
לקראת סוף שנות ה-70 תחילת שנות ה-80, החלו לפעול במסגרת האגודה יותר ויותר חוקרים מתחומי האקולוגיה והביולוגיה, שלפני כן מצאו מסגרות אחרות לקיום מפגשים מדעיים.
שילוב זה בין חוקרים מתחומים רחבים כל כך הביא לשגשוגה של האגודה.
בשנת 1984 החליטה אספת חברי האגודה, לאחר דיון דרמטי וסוער, להוסיף את הביטוי "ומדעי הסביבה" לשמה- האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה.
יושב הראש הנוכחי של האגודה הוא פרופ' רון מילוא ומנכ"ל האגודה הוא לירון מרוז.
האגודה מוציאה לאור את כתב העת השפיט "אקולוגיה וסביבה - כתב עת למדע ולמדיניות הסביבה".
הרבעון משמש אכסניה בין-תחומית למאמרים ומחקרים בעברית העוסקים בסוגיות סביבתיות עכשוויות בישראל ובמה למפגש ולדיון ציבורי בין הקהילייה המדעית, קובעי מדיניות, אנשי ממשל וארגונים סביבתיים בנושאים סביבתיים המעסיקים את הציבור בישראל.
הגיליון הראשון יצא בינואר 2010.
לאורך שנות קיומה קיימה האגודה כינוסים רחבי היקף בכל שנה, אשר הם ליבת הפעילות של האגודה.
האגודה הניחה תשתית להצגת מחקר מדעי - בכנסי האגודה, ולפרסום המחקר - בחוברות התקצירים הנלוות.
לאורך השנים הייתה זאת במה מרכזית, ולאורך שנים רבות אף הבמה היחידה, להצגתו בעברית של מחקר מדעי סביבתי שבוצע בישראל.
בעידן הטרום-אינטרנטי זה היה אף המקום היחידי בו ניתן היה להציג מחקרים, להתעדכן בחידושי המחקר בתחומים השונים וליצור מחקר רב תחומי.
במהלך הוועידה מוענק פרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
האגודה אף מקיימת באופן סדיר, אחת למספר שנים כנסים בין לאומיים, בהשתתפות מאות חוקרים מובילים מהארץ ומהעולם.
זווית – סוכנות ידיעות למדע ולסביבה
בשנת 2014 הושקה סכנות הידיעות למדע ולסביבה בישראל - "זווית", אשר מייצרת כתבות בנושאי מדע וסביבה שמתפרסמות בכלי התקשורת המרכזיים בישראל, תוך דגש על נושאים שרלוונטיים לקהל הרחב.
כתבות זווית כוללות באופן קבוע ראיונות עם מומחים מתחומם מהאקדמיה וממשרדים ממשלתיים רלוונטיים, וכולן עוברות עריכה מדעית.
הכתבות מתפרסמות מדי שבוע במדורים שונים באתרים כגון ynet, וואלה!, מאקו, הארץ ועוד.
ממשק – תוכנית יישום מדע בממשל
תוכנית ממשק אמונה על חיזוק שיתוף הפעולה וקידום הדו-שיח בין הקהילה המדעית ובין קובעי המדיניות הציבורית בישראל (להמשך קריאה בנושא).
ממשק חרתה על דגלה להיטיב את התמיכה המדעית שבבסיס גיבוש מדיניות ציבורית בעלת היבטים סביבתיים בישראל, באמצעות שילוב ידע מתחום מדעי הסביבה והאקולוגיה בתהליכי קבלת ההחלטות וביישומו בגופי הממשל.
רשת מומחי הסביבה של ישראל
האגודה מבקשת לתת מענה לצורך הגדל והולך במידע זמין בעברית אודות חוקרים ומחקרים בתחומי הסביבה והאקולוגיה.
מידע זה דרוש לטובת חיזוק שיתוף הפעולה הבין תחומי, רישות קהילת החוקרים ואנשי המקצוע, ויצירת קשר ישיר למקבלי ההחלטות, ארגוני הסביבה והציבור הרחב הזקוק לידע זה בעבודתו.
מאגר המידע יחיד מסוגו, היקפו ונגישותו בארץ, ובשל חשיבותו, זמין לכול.
החל משנת 2023, האגודה מפרסמת רשימה של סוכני השינוי הירוק המשפיעים ביותר בישראל.
האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים היא ארגון המאגד בתוכו את העוסקים במדע העשבים הרעים בישראל.
האגודה הוקמה בשנת 1964 במטרה להגביר את המודעות אצל החקלאים, המוסדות וקובעי המדיניות לצורך בחיפוש אמצעים יעילים להדברת עשבים רעים, בעלות נמוכה, תוך פגיעה אקולוגית מינימלית והקטנת הנוכחות של שאריות קוטלי עשבים בתוצרת החקלאית.
בוועד המנהל של האגודה חברים, נציגי חברות לייצור ושיווק חומרי הדברה, נציגי הקק"ל, נציגי החקלאים ונציגי המחקר.
נשיא האגודה הראשון היה ד"ר גדעון כהן.
משנת 2007 ועד 2010 מכהן בתפקיד ד"ר חנן איזנברג.
עשבים רעים היוו מאז ומתמיד מטרד לאדם ולחקלאות, והחקלאים חיפשו ומחפשים, דרכים שונות כיצד להיפטר מהם.
העשבים הרעים עלולים לצמצם יבולים חקלאים, לחסום נתיבי מים, ליצור חומר דליק ולגרום להתפשטות שרפות, לשבש בתי גידול טבעיים של צמחים ובעלי חיים, ולפגוע בנוף.
הפתרון של ניכוש העשבים באמצעים ידניים או מכניים הוא יקר, לא יעיל וגוזל זמן רב.
באפריקה, למשל, "מבזבזים" החקלאים 80% מזמנם על עקירת העשבים השוטים מהשדות.
השימוש בקוטלי עשבים, לעומת זאת, יוצר בעיות אקולוגיות קשות, כגון: פיתוח עמידות של עשבים כנגד חומרי ההדברה, פגיעה קשה בדגה ובעלי חיים עד הבאתם לכדי סכנת הכחדה וכן סיכונם של הניזונים מהתוצרת החקלאית הנושאת שאריות של רעלים.
למחקר העוסק בהדברת העשבייה חסרים משאבים, והרשויות השונות המטפלות בנושאים אלו לא מעבירות תקציבים לקידום הנושא.
לכן, בשנת 1964 התארגנה קבוצת אנשים מעובדי השירותים להגנת הצומח ולביקורת במשרד החקלאות ופיתוח הכפר, בראשותו של ד"ר גדעון כהן, והקימה את "האגודה הישראלית למדע העשבים הרעים", במטרה להגביר את המודעות לנושא בקרב החקלאים, הרשויות וכלל האוכלוסייה.
האגודה מקיימת מעת לעת כנסים, סיורים ופגישות מדעיות, קושרת קשרים עם איגודים מדעיים אחרים בישראל, ומשתתפת בכנסים של אגודות דומות בארצות אחרות, וכן של האגודה הבינלאומית למדע העשבים הרעים שהוקמה בשנת 1976.
האגודה עורכת תערוכות בנושאים בה היא עוסקת, מוציאה לאור ומפרסמת פרסומים מדעיים.
האגודה מפרסמת כתב עת בשם עלי עשב, היוצא לאור מפעם לפעם, בעריכת ד"ר ישעיהו קליפלד.
האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם (אילמ"א) היא עמותה המשמשת אכסניית-על לקהילת חוקרי המזרח התיכון, האסלאם והערבית בישראל ולמתעניינים בתחום.
אילמ"א היא גוף א-פוליטי ללא כוונות רווח.
האגודה נוסדה תחת השם "החברה המזרחית הישראלית" ביוזמת קבוצת חוקרי האסלאם והמזרח התיכון מן האוניברסיטה העברית ואנשי משרד החוץ בשנת 1949. האגודה מעודדת את הפעילות המחקרית הישראלית ואת הפצת הידע בתחומי פעילותה.
באגודה חברים נציגים ממספר אוניברסיטאות ומכללות בארץ.
לכל מוסד נציג בוועד המנהל.
בנוסף, חברים באגודה מאות חברות וחברי סגל אקדמי, פעילי ציבור ומתעניינים בתחומי פעילותה.
המוסדות החברים באגודה הם: האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת רייכמן, המכללה האקדמית גליל מערבי, המרכז האקדמי שלם, מכללת אלקאסמי, מכללת אחוה, מכללת אורנים ומכללת עמק יזרעאל.
חברי הוועד המנהל לשנת 2025: פרופ' רונן יצחק (נשיא), ד"ר סלים אבו ג'אבר, ד"ר אבישי בן-דרור, גב' שרית בן-שבת, ד"ר דורית גוטספלד, פרופ' יצחק ויסמן, ד"ר עידו זלקוביץ', ד"ר סמאח ח'ורי, ד"ר יוסרי ח'יזראן, פרופ' דניאלה טלמון-הלר, פרופ' רונן א.
כהן, ד"ר דניאל לב, ד"ר מירה צורף ופרופ' יצחק רייטר.
האגודה שותפה לטיפוח קשרי מדע ותרבות עם מדינות ערב, בין השאר באמצעות המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
אילמ"א מקיימת כנסים אקדמיים בתחומי פעילותה, ובכלל זה כנסים משותפים עם מוסדות ציבור ועם מוסדות להשכלה גבוהה.
הכנס המרכזי של האגודה נערך בכל שנה במוסד אחר להשכלה גבוהה, אליו מגיעים מאות חוקרי המזרח התיכון.
כנסים אלה פתוחים גם לקהל הרחב.
האגודה מקיימת פורומים לדיונים מחקריים.
הפורום המרכזי שלה הוא "פורום בר", על שמו של פרופ' גבריאל בר שהיה מבכירי המזרחנים.
במסגרת זו מתקיימות הרצאות של חוקרים מתחומי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, פעמיים בכל סמסטר במהלך שנת הלימודים האקדמית.
מרכזי הפורום בשנים 2026-2025 הם פרופ' דפנה אפרת ומאיר חטינה.
החל משנת 2023 מעניקה אילמ"א חסות לסדנה שנתית של חוקרים צעירים בשיתוף עם המחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן והחטיבה ללימודי המזרח התיכון במכללה האקדמית גליל המערבי.
החל משנת 2024 אילמ"א מעניקה חסות גם לפורום לחקר עולם האסלאם בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת.
כמו כן, מקיימת האגודה מאז שנת 2021 פורום לדוקטורנטים מכל האוניברסיטאות שנועד לתת להם כלים ולקדם את פעילותם המחקרית בנוסף, מקיימת אילמ"א פורום קבוע של ראשי החוגים בתחום לימודי המזרח התיכון, האסלאם והשפה והספרות הערבית מכל המוסדות להשכלה גבוהה בארץ בהם משתתפים 20 ראשי חוגים.
פרסים לחוקרי המזרח התיכון והאסלאם
אילמ"א מחלקת פרסים שנתיים לחוקרים לתואר השני והשלישי.
בין הפרסים: פרס לדוקטורט מצטיין בלימודי האסלאם והמזה"ת בני זמננו ע"ש שי בליימן, פרס אילמ"א לעבודת מ.א.
מצטיינת, פרס ע"ש דוד איילון ז"ל לדוקטורט בחקר המזרל התיכון והאסלאם בימי הביניים, פרס ע"ש עמרי ניר ז"ל לעבודת מ.א.
או דוקטורט העוסקים בחקר לבנון וסוריה.
ההחלטה על מתן הפרס נתונה בידי ועדות שיפוט שבכל אחת מהן מכהנים שלושה שופטים מבכירי החוקרים מהמוסדות האקדמיים השונים.
הפרס מחולק במושב המליאה המתקיים בכנס השנתי.
האגודה מפרסמת מאז שנת 1949 את כתב העת "המזרח החדש", המשמש כבמה העיקרית בישראל לפרסום מחקרים בעברית העוסקים בהיבטים היסטוריים ואקטואליים של המזרח התיכון, הערבית והאסלאם.
החל מסוף 2025 עורכים את כתב העת פרופ' פרומה זקס ופרופ' מאיר ליטבק.
בשנים 1964–1993 פרסמה החברה המזרחית הישראלית כתב עת בשפה האנגלית בשם Asian and African Studies שיצא לאור באוניברסיטת חיפה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התפרסמה מטעם מרכז דיין ואילמ"א הגרסה האנגלית של כתב העת Sharqiyya, אשר במסגרתה תורגמו מאמרים ומדורים נבחרים מעברית לאנגלית.
בין השנים 2005–2011 יצא לאור כתב עת אלקטרוני חצי שנתי, "רוח מזרחית", שכלל מאמרים קצרים, עבודות מחקר שהוגשו באוניברסיטאות בארץ, רשמי מסע ממדינות ערביות ומוסלמיות, מפגשים עם ותיקי חוקרי המזרח התיכון הישראלים ותרגומים של כתבות עומק, תעודות וראיונות מעיתונים וכתבי עת בערבית.
כתב העת חזר לפעילות במתכונת חדשה בשנת 2024 ויוצא אחת לשנה.
קהל היעד הוא הציבור הרחב וציבור הסטודנטים במוסדות האקדמיים.
מאז חידושו עורכים אותו רועי שלומי ומיכאל (מיקי) לוזון.
משנת 2022 מתפרסם, בשיתוף החוג למזרח תיכון באוניברסיטת חיפה, הניוזלטר "השבוע במזרח התיכון" בעריכתו של ד"ר ירון פרידמן.
בשנת 2023 פרסמה אילמ"א בשיתוף עם מכון ון ליר פודקאסט על ענייני השעה במזרח התיכון בעריכתו של ד"ר ערן צדקיהו.
מאז שנת 2010 מוענק בכל שנה אות יקיר אילמ"א לחוקרים ותיקים אשר הטביעו את חותמם בחקר המזרח התיכון, הערבית והאסלאם בישראל.
אלה החוקרים שקיבלו את אות יקיר אילמ"א:
2010: פרופ' שמעון שמיר (אוניברסיטת תל אביב), פרופ' גבי ורבורג ז"ל (אוניברסיטת חיפה), ופרופ' אהרן ליש ז"ל - (האוניברסיטה העברית)
2011: פרופ' ששון סומך ז"ל (האוניברסיטה העברית), פרופ' יעקב לנדאו ז"ל (האוניברסיטה העברית) ופרופ' בוטרוס אבו מנה ז"ל (אוניברסיטת חיפה )
2012: פרופ' יהושע בלאו ז"ל (האוניברסיטה העברית), פרופ' דוד קושניר (אוניברסיטת חיפה ) ופרופ' אמנון כהן - (האוניברסיטה העברית)
2013: פרופ' משה גיל ז"ל (אוניברסיטת תל אביב ), פרופ' חווה בר ז"ל (האוניברסיטה העברית) ופרופ' אמנון שילוח ז"ל (האוניברסיטה העברית)
2014: פרופ' שמעון בלס ז"ל (אוניברסיטת חיפה), פרופ' מרים רוזן-איילון (האוניברסיטה העברית) ופרופ' מיכאל וינטר ז"ל (אוניברסיטת תל אביב)
2015: פרופ' משה מעוז (האוניברסיטה העברית)
2016: פרופ' ג'ורג' קנאזע ז"ל (אוניברסיטת חיפה)
2017: פרופ' מאיר זמיר (אוניברסיטת בן-גוריון) ופרופ' יוחנן פרידמן (האוניברסיטה העברית)
2018: פרופ' עמליה לבנוני (אוניברסיטת חיפה) ופרופ' חגי ארליך (אוניברסיטת תל אביב )
2019: פרופ' עמי איילון (אוניברסיטת תל אביב) ופרופ' גד גילבר (אוניברסיטת חיפה)
2020: פרופ' ישראל גרשוני (אוניברסיטת תל אביב) ופרופ' אהוד טולידאנו (אוניברסיטת תל אביב )
2021: פרופ' עמנואל סיון (האוניברסיטה העברית) ופרופ' איתן קולברג (האוניברסיטה העברית)
2022: פרופ' משה שרון (האוניברסיטה העברית), פרופ' אמציה ברעם (אוניברסיטת חיפה) ופרופ' שרה סטרומזה (האוניברסיטה העברית)
2023: פרופ' אלעאי אלון (אוניברסיטת תל אביב), פרופ' רות רודד (האוניברסיטה העברית) ופרופ' מנחם מילסון (האוניברסיטה העברית)
2024: פרופ' עפרה בנג'ו (אוניברסיטת תל אביב), פרופ' אורי מ.
קופפרשמידט (אוניברסיטת חיפה) וד"ר שלמה אלון
2025: פרופ' שרה סבירי (האוניברסיטה העברית), פרופ' בנימין אברהמוב (אוניברסיטת בר-אילן) ופרופ' אשר ססר (אוניברסיטת תל אביב)
מאז הקמתה של החברה המזרחית הישראלית עמדו בראשה:
האגודה הישראלית לסוכרת (א.י.ל.) נוסדה בשנת 1954 במטרה לשפר את רווחתם לבריאותם של חולי הסוכרת, לקדם מחקר רפואי על המחלה ולקיים פעילות למניעתה.
האגודה הוקמה בשנת 1954, על ידי ארבעה מייסדים: ד"ר לודביג נלקן, ד"ר הרמן וולפסון, ד"ר לבני ופרופ' א.מ.
כיום באגודה כ-12,000 חברים, בהם רופאים, אחיות ומומחים שונים.
האגודה מספקת שירותים שונים בהם מידע רפואי וכללי דרך אתר האינטרנט של האגודה והפורומים בו ומוציאה לאור את ביטאון א.י.ל.
האגודה מפעילה קו טלפוני חם לייעוץ.
האגודה יוזמת מפגשים וכנסים מקצועיים.
מפעילה ניידת לאיתור מוקדם של סוכרת וקורסים שונים לבעלי מקצוע ולחולי סוכרת.
האגודה חברה באגודה הבינלאומית לסוכרת ובפורום האירופאי והעולמי של האגודות לסוכרת.
יו"ר האגודה הוא פרופ' מרדכי רביד.
פיתוח המחקר המדעי במטרה להביא לשיפור איכות הטיפול
הדרכת הצוות הרפואי, הפרא-רפואי (סיעוד, דיאטה) ושאר נציגי הסקציה המדעית בסוכרת ובסיבוכיה
הדרכת הסוכרתיים להיות חלק מהצוות המטפל ולקחת אחריות על בריאותם
הקמת סניפים ברחבי הארץ כדי לאפשר, שירות קרוב לבית
צעיר עבור ילדים וצעירים מגיל 0 עד 25
חינוך לבריאות חולים סוכרתיים באמצעות פרסום, הרצאות, ימי בריאות, הדרכה וקבוצות תמיכה
הפקת פרסומים מדעיים לסקציה המדעית
עידוד יצרני ויבואני מזון ואביזרי עזר לייבא ולייצר מוצרים מותאמים לצורכי הסוכרתיים שיוכרו באמצעות "תו-האגודה"
האגודה הישראלית לכרטוגרפיה ולמערכות מידע גאוגרפי היא אגודה מקצועית של מקצוע הכרטוגרפיה ומערכות מידע גאוגרפי.
האגודה הוקמה בשנת 1978 וחברה ב"אגודה הכרטוגרפית הבינלאומית (ACI)", שבו היא פעילה במסגרת ועדות בינלאומיות.
כנשיאיה שימשו גאוגרפים רבים כגון: פנחס יואלי, רון אדלר, פרופ' נפתלי קדמון.
פרופ' אמציה פלד משמש בתור נשיא האגודה ובתור יו"ר של אחת הוועדות המקצועיות האיגוד הכרטוגרפי הבינלאומי.
מקום מושבה של האגודה הוא המרכז למיפוי ישראל בתל אביב.
בין פעילויות האגודה: מפגש שנתי בנושא כרטוגרפיה ומערכות מידע גאוגרפי (GIS), וקונגרסים בינלאומיים המתקיימים כל שנתיים, תחרות ציורי ילדים, הוצאת ידיעון "קול קורא".
האגודה עובדת בשיתוף פעולה עם מוסדות אקדמיים והיא חברה באגודה הכרטוגרפית הבינלאומית.
האגודה ההיסטורית האמריקאית היא אגודת ההיסטוריונים והמורים להיסטוריה הוותיקה ביותר בארצות הברית של אמריקה, הפועלת משנת 1884.
האגודה מקדמת את חקר ההיסטוריה ואת הוראתה, וכן את שימור המקורות ההיסטוריים והנגשתם.
האגודה היא הארגון העיקרי של היסטוריונים הפועלים בארצות הברית, בעוד שארגון ההיסטוריונים האמריקאים (Organization of American Historians) הוא הארגון העיקרי של היסטוריונים החוקרים את ארצות הברית ומלמדים את עברה.
בשנת 1889 קבע הקונגרס כי האגודה תתקיים "לשם קידום לימודי ההיסטוריה, איסוף ושימור כתבי יד היסטוריים, ולשם מטרות דומות לתועלת ההיסטוריה האמריקנית והיסטוריה בארצות הברית".
האגודה מוציאה לאור את American Historical Review, מכתבי העת המובילים בעולם בתחום ההיסטוריה, והיא מקיימת כנס שנתי בהשתתפות אלפי היסטוריונים.
האגודה מחלקת מספר מלגות ופרסים מדי שנה ומממנת מחקרים שונים.
נשיא האגודה מכהן בתפקידו שנה תמימה, ובחלוף השנים נמנו על נשיאי האגודה מספר היסטוריונים ידועי שם כגון אלפרד תייר מהן (נ' 1902), פרדריק ג'קסון טרנר (נ' 1910), ג'יימס הנרי ברסטד (נ' 1928), ג'יימס הארווי רובינסון, ברנרד ביילין (נ' 1981), מיכאל רוסטובצף, פיליפ קרטין (Philip D.
Curtin) (נ' 1922), ויליאם הארדי מקניל (נ' 1917), נטלי זימון דייוויס, קרוליין ביינום ורוברט דרנטון.
בראשות האגודה עמדו גם מספר אישים שלא היו היסטוריונים מובהקים, כגון תאודור רוזוולט (נ' 1912), ווודרו וילסון (נ' 1924).
האגודה הישראלית למשפט פרטי הוקמה בשנת 2009 על ידי חנוך דגן, דפנה לוינסון-זמיר ושחר ליפשיץ.
האגודה שמה לעצמה למטרה לשמש מסגרת לקידום מחקר ושיח אקדמי בין חוקרים ישראלים בתחומי המשפט הפרטי, ללא קשר לשיוכם המוסדי או להעדפותיהם המתודולוגיות.
באגודה יותר ממאה חברות וחברים מאוניברסיטאות ומכללות בישראל ומחוץ לה.
האגודה מארגנת מדי שנה שני כנסים – האחד כנס ציבורי הפתוח לכל ובו נדונים בהרחבה עניינים משפטיים אקטואליים, והשני – כנס אקדמי שבו מוצגים מאמרים חדשניים שהוגשו על בסיס קול קורא ונבחרו על ידי ועדה מקצועית.
כנסי האגודה נערכו, בין היתר, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן ובמרכז הבינתחומי.
חברי הנהלת האגודה הנוכחיים הם יפעת הולצמן גזית, גדעון פרחומובסקי ורועי קרייטנר.
האגודה הישראלית לאפילפסיה (אי"ל) הוקמה ב- 1985 כשמטרתה לפעול לשיפור השירותים לרווחת מבוגרים וילדים עם אפילפסיה בישראל.
האגודה שואפת לפעול למען שיפור איכות חייהם של אנשים עם אפילפסיה.
לסייע לכל אדם עם אפילפסיה במגוון ההתמודדויות שהחיים מעמידים בפניו ובפני משפחתו.
לקיים מצב בו אדם עם אפילפסיה לא יופלה לרעה, יזכה לשוויון הזדמנויות ויוכל לממש את עצמו בחברה.
מטרת האגודה הרשמית הייתה: "להקים קבוצות תמיכה להורים, ילדים ומבוגרים נפגעי אפילפסיה".
בתחילה הפעילה אי"ל קבוצות הורים ונתנה בעיקר שירותי ייעוץ.
ב-1988 הצטרפה עובדת שפיתחה מערך גיוס משאבים, יצרה קשר עם קרנות והתמקצעה בתחום התרופות האנטי-אפילפטיות.
היא הרחיבה את שירותי האגודה גם לאוכלוסייה הערבית.
בשנת 2000 התמזגו שלוש האגודות שהיו אז ועסקו באפילפסיה – אי"ל שפעלה בירושלים, אפי שפעלה בתל אביב והמרכז לאפילפסיה בחיפה – לתוך אי"ל.
מאז, פעלה אי"ל כעמותה אחת עם שלושה סניפים: בירושלים, תל אביב וחיפה.
מנהל האגודה המאוחדת היה יוסֵי אונטרמן.
עד 2004 הייתה אי"ל הגוף היחיד שעסק באפילפסיה בארץ.
בשנה זו הוקם "מרכז חינוך לאפילפסיה ע"ש אניטה קאופמן", תחת חסותו של בית החולים סורוקה.
יש שיתוף פעולה מסוים בין שני הגופים בנושא הסברה על אפילפסיה.
ב-2012 הוקפאה פעילותו של סניף חיפה בשל בעיות תקציביות.
ביוני 2013 נבחרה הנהלה ציבורית חדשה לאגודה ובראשה דנה אהרון כיושבת ראש.
בהנהלה חברים גם נוירולוגים המתמחים באפילפסיה.
בעקבות המיזוג בשנת 2000 הגדירו מחדש את מטרות האגודה על פי הצעותיו של המנכ"ל.
מתן מידע, במיוחד לאנשים עם אפילפסיה ובני משפחותיהם.
הסברה בנושא אפילפסיה לציבור הרחב במטרה לצמצם את הדעות הקדומות בקשר למחלה.
פעולות שמטרתן לשנות מדיניות מפלה לגבי אנשים עם אפילפסיה.
אנשים שיש להם אפילפסיה ובני משפחותיהם.
אנשי מקצוע שיש להם קשר עם אפילפסיה: נוירולוגים, רופאי משפחה, מורים, גננות, עובדים סוציאליים.
השירותים הניתנים על ידי האגודה הם:
קו פתוח למידע בעברית, אנגלית ורוסית.
מידע מעודכן ופורום מומחים באתר האינטרנט של האגודה.
ייעוץ, הכוונה וטיפול אישי ומשפחתי.
הארגון מלווה באופן צמוד לקוחות אשר זקוקים לתמיכה והכוונה אל מול רשויות ממשלתיות וגופים אשר מונעים מהם את זכויותיהם.
ימי עיון, כנסים והרצאות לקהל הרחב
שירותי הסברה בבתי ספר וארגונים אחרים
חברי אי"ל זכאים לקבל סיוע משפטי ראשוני חינם.
דוגמת מיצוי זכויות מול המוסד לביטוח לאומי, ניהול תביעות משפטיות של עובדים מול מעסיקיהם, מיצוי זכויות של אנשים שהופלו במערכת החינוך בשל האפילפסיה ועוד.
אי"ל משתפת פעולה עם מרכז חינוך לאפילפסיה ע"ש אניטה קאופמן בבאר שבע לצורך הסברה בבתי ספר.
אי"ל יזם פרויקט סייעות לילדם הזקוקים להן והמרכז נרתם לשתף פעולה בנושא זה.
אי"ל משתפת פעולה עם "הליגה למניעת אפילפסיה" – ארגון של רופאים העוסקים באפילפסיה ומרכזו בבית החולים שיבא.
מומחים מהליגה עונים על שאלות בפורום של אתר האגודה.
הדבר מאפשר לארגון להשתתף בכנסים בינלאומיים.
בשל בעיות תקציביות מתקיים הקשר דרך האינטרנט.
חברות ב-IBE מאפשרת שיתופי פעולה ומספקת משאבים כגון חוברות הסברה וסרטונים המתורגמים על ידי אי"ל ומופצים לאוכלוסיית היעד של הארגון.
האגודה הכרטוגרפית הבין-לאומית הוא ארגון בין-לאומי העוסק בתחום הכרטוגרפיה והמיפוי.
הארגון נוסד בתאריך 9 ביוני 1959 בעיר ברן בשווייץ כדי לתת במה לכל הארגונים העוסקים בתחום המיפוי ולתרום ולעודד את המחקר בתחום ולספק טכניקות חדשות.
האספה הראשונה של הארגון נערכה בפריז בשנת 1961. המשימה של האגודה הכרטוגרפית הבין-לאומית היא לעודד את המשמעות ואת הקידום של המקצועות בתחום תוך כדי שיתוף פעולה בין-לאומי.
מאחר שמושבו של הארגון הוא בשווייץ נקבע בארגון כי 2 השפות הרשמיות יהיו אנגלית וצרפתית.
הארגון משמש גם בתור ארגון-גג המאגד תחתיו ארגונים רבים העוסקים בתחומים גאוגרפיים.
האגודה הישראלית לכרטוגרפיה ולמערכות מידע גאוגרפי משמשת בתור הנציגות הישראלית בארגון בשיתוף פעולה עם המרכז למיפוי ישראל.
החל משנת 1990, האגודה הכרטוגרפית הבין-לאומית חברה במועצת המדע הבין-לאומית.
האגודה הטבעונית היא האגודה הראשונה בעולם לקידום טבעונות, שנוסדה בנובמבר 1944 על ידי דונלד ווטסון, דורותי מורגן ווטסון, אלסי שריגלי, לסלי קרוס ושני חברים נוספים.
לצורך הקמת האגודה, טבעו דונלד ודורותי ווטסון את המושג 'Vegan' (בעברית: טבעוני).
לפני הקמת 'האגודה הטבעונית', צמחונים וטבעונים גם יחד כונו 'צמחונים'.
השימוש הראשון במושג 'צמחונות', שנעשה על ידי חברי בית אלקוט בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה, נועד לתאר תזונה ללא ממזון מן החי כלל, אולם עם כינון בבריטניה בשנת 1847, הוחלט לכלול ביצים ומוצרי חלב בהגדרת התזונה הצמחונית על מנת להתאים אותה לתזונתם של חלק מחברי האגודה.
בין השנים 1909–1912, סוגיית אכילת תוצרת בעלי חיים, במיוחד מוצרי חלב, נידונה בהרחבה באגודה הצמחונית במגזין האגודה 'The Vegetarian Messenger', וכן לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ווטסון, שהיה שנים רבות חבר באגודה הצמחונית, אימץ אורח חיים טבעוני בשנת 1942, ובשנת 1943 נאם בכנס של האגודה בנושא הימנעות מצריכת מוצרי חלב.
סיכום נאומו התפרסם במרץ 1944 במגזין האגודה.
ווטסון התנגד לא רק לצריכת בשרם של בעלי החיים, אלא לצריכת כל המוצרים מן החי.
הוא נמנע מצריכת בשר, חלב, ביצים, עור וצמר, והתנגד לצייד, דייג, ספורט דמים ולניסויים בבעלי חיים.
עקב סירוב האגודה הצמחונית לבקשתו, ווטסון פרש ממנה, ביחד עם אלסי שריגלי, זוגתו דורותי מורגן (Dorothy Morgan), לסלי קרוס (Leslie J Cross) ועוד שני חברים, על מנת להקים ארגון חדש שיקדם התנגדות מלאה לניצול בעלי חיים.
בנובמבר 1944, הקימו ששת החברים את האגודה הטבעונית, ובמהרה הצטרפו אליהם 19 פעילים נוספים.
בשנת 1988, כתב ווטסון את זיכרונותיו מהקמת האגודה הטבעונית: "היינו מעטים ופזורים למרחקים אחד מהשני.
המהדורה הראשונה של המגזין, ראתה אור ב-24 בנובמבר 1944. המגזין אפשר לווטסון ולחבריו להגיב לביקורת הרבה שנשמעה כלפיהם.
בדיעבד, טען ווטסון, כי מגזין זה הוא בבחינת מגילות מדבר יהודה של התנועה הטבעונית, משום שהוא מתאר איך הכל התחיל בזמנים כה קשים.
לסלי קרוס, מייסד חברת Plamil Foods (אחת החברות הראשונות במערב לייצור חלב סויה), סגן נשיא האגודה הטבעונית ואחד מששת פעיליה הראשונים, הציע בשנת 1949 הגדרה למושג: "העיקרון לפיו בעלי החיים ישוחררו מניצול האדם".
האגודה הטבעונית שואפת לעולם בו בעלי החיים חיים את חייהם בשלווה, ללא ניצולם על ידי האדם.
האגודה מקדמת אורח חיים המדיר ככל הניתן את כל הצורות של שעבוד ואכזריות כלפי בעלי החיים בתעשיית המזון, הביגוד, הבידור וכדומה.
כמו כן, שואפת האגודה לעולם צודק עבור בני האדם על ידי שימוש בר קיימא במשאבי הטבע על מנת לצמצם את הרעב העולמי, ולהבטיח את צורכיהם של בני הדור הקיים ובני הדורות הבאים, זאת באמצעות מעבר לתזונה טבעונית.
בשנת 1994 החליטה נשיאת הארגון, לואיס וואליס , לכונן את יום הטבעונות העולמי.
תחילה היא הציעה לציין יום זה ב-2 בספטמבר (יום הולדתו של ווטסון), אולם ווטסון סירב, והוחלט לציין יום זה בראשון לנובמבר.
התאריך המדויק של הקמת האגודה הטבעונית אינו ידוע, אולם ההשערה היא כי מדובר ב-5 או ב-12 בנובמבר 1944.
האגודה פועלת במגוון מישורים על מנת לקדם אורח חיים טבעוני:
הקניית ידע - האגודה מפעילה אתר אינטרנט ודף פייסבוק, ומפרסמת עלוני מידע, סרטונים וספרים.
תמיכה - רשתות של קשרים בין טבעונים.
סימון מוצרים טבעוניים - משנת 1990, האגודה משתפת פעולה עם חברות מסחריות על מנת לסמן את מוצריהם הטבעוניים כדי להקל על קהל הצרכנים.
האגודה מסמנת מוצרים מתחום המזון, הביגוד, הקוסמטיקה וההנעלה.
פרסום של המגזין הטבעוני - מגזין ארבעה-חודשי שנשלח בחינם לחברים של הארגון.
פרסום רשימת ה'קונה חופשי ממוצרים מהחי' - רשימה של מוצרים טבעוניים בבריטניה (מתעדכן פעם בשנתיים).
האגודה ההומניסטית הבריטית היא אגודה המקדמת הומניזם חילוני בבריטניה, ושואפת לייצג "אנשים המבקשים לחיות חיים טובים בלי אמונות דתיות או אמונות טפלות".
האגודה מקדמת קמפיינים בנושאים הקשורים להומניזם, חילוניות וזכויות אדם.
האגודה מסייעת בארגון טקסים הומניסטיים ללא גוון דתי, בהם חתונות, הלוויות ומתן שם לתינוק.
מטרות האגודה ההומניסטית הבריטית הן:
קידום הומניזם חילוני, כלומר השקפת עולם שעיקרה מחויבות לרווחת האדם, המבוססת על היגיון וניסיון.
קידום החינוך אודות ההומניזם החילוני, וכן על אמנות ומדע בהשקפה הומניסטית.
קידום שוויון ואי-אפליה והגנה על זכויות האדם, בפרט במקרים הקשורים לדת ואמונה.
קידום ההבנה בין אנשים המחזיקים באמונות דתיות ולא-דתיות, כדי לקדם שיתוף פעולה הרמוני בחברה.
בניית האגודה כארגון המייצג את כל האנשים הלא-דתיים בבריטניה.
האגודה ההומניסטית הבריטית נוסדה בשנת 1896 על ידי סטנטון קויט, אמריקאי שהיגר לבריטניה, כאיחוד של כל האגודות האתיות שפעלו באותה עת בבריטניה, ונקראה "איחוד האגודות האתיות".
נשיא האיחוד בשנת 1967, הפילוסוף אלפרד ג'ולס אייר, שינה את שם האגודה לשם הנוכחי "האגודה ההומניסטית הבריטית".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נאבקה האגודה לביטול החוק מ-1780 האוסר על פתיחת מקומות בילוי בימי ראשון, ביטול החוק מ-1944 שחייב חינוך דתי בבתי הספר, ותמכה בהצעות חוק שקידמו את חופש הביטוי, חיסול העוני, והפחתת זכויות יתר שניתנו לקבוצות דתיות.
באותה תקופה החלו אנשי האגודה לנהל טקסים הומניסטיים ללא גוון דתי, כמו חתונות, הלוויות ומתן שם לתינוק.
כמו כן ערכו טקסי איחוד אזרחי להומוסקסואלים ולסביות, בתקופה בה טקסים כאלה עדיין לא הוכרו כחוק.
האגודה קידמה גם קמפיינים לצמצום פערים חברתיים, תמכה בזכות להפלה ושאפה ליצור "חברה פתוחה".
היא נלחמה נגד הטפה דתית בערוץ הרדיו הממלכתי (BBC) והצליחה להציב נציג מטעמה במועצת הרשות.
האגודה מתנגדת לבתי ספר דתיים בבריטניה, שלטענתם פוגעים בלכידות החברתית ולא מייצגים את כלל האוכלוסייה.
האגודה ניסתה לבטל חוק מ-1944 שחייב חינוך דתי בבתי הספר, בטענה שתלמידי בתי הספר צריכים לקבל הזדמנות לשקול שאלות פילוסופיות ומוסריות, ותומכת בפלורליזם בחינוך בו כל אחד לומד על אמונותיו של האחר, כולל זרמים הומניסטיים.
האגודה מתנגדת להוראת בריאתנות בבתי הספר, וב-2011 יצאה במסע פרסום תחת הכותרת "לימדו אבולוציה, לא בריאתנות." בעקבות מסע הפרסום ביטל משרד החינוך בבריטניה מימון של בתי ספר ציבוריים שהתייחסו לבריאתנות כעובדה מדעית.
בנוסף לקידום אורח חיים אתאיסטי ואי-דת, האגודה תומכת גם בחילוניות ובהפרדת הדת מהמדינה.
כמו האגודה החילונית הלאומית, היא שואפת להפוך את הממלכה המאוחדת למדינה חילונית, "שבה יש הפרדה בין מוסדות ציבור למוסדות דתיים, ומתייחסים בה לכל האזרחים במידה שווה ללא קשר לאמונות הדתיות או הלא-דתיות שלהם."
האגודה מצביעה על הקשרים החזקים בין דת ומדינה בבריטניה:
מלכת בריטניה היא ראש הכנסייה האנגליקנית.
לכנסייה האנגליקנית ולכנסייה של סקוטלנד יש מעמד רשמי בחוק הבריטי.
26 בישופים אנגליקנים חברים מתוקף מעמדם בבית הלורדים כלורדים רוחניים.
לטענתם קיימת גם אפליה דתית במערכת החינוך ובשירותים הציבוריים.
האגודה תומכת במגוון נושאים אתיים, ביניהם:
זכותו של הפרט לסיים את חייו בכבוד.
האגודה ניסתה להעביר בפרלמנט חוקים התומכים בגישה זו, ונתנה סיוע משפטי במספר מקרים שבהם "הזכות למות" נדונה בבתי המשפט.
חקר תאי גזע עוברי למטרות רפואיות.
בזכות קמפיין של האגודה בוטל חוק האוסר על "חילול הקודש", ובמקומו חוקקו חוקים הומניסטיים האוסרים אפליה ומקדמים שוויון בין האזרחים.
בשנים 2008–2009 הובילה האגודה מסע פרסום לקידום אתאיזם תוך שימוש באוטובוס שנקרא "האוטובוס האתאיסטי" ונשא סיסמאות כמו "כנראה אין אלוהים, אז תפסיקו לדאוג ותיהנו מהחיים".
האוטובוס העלה את המודעות לאתאיזם ואף גייס תרומות בסך 155,000 לירה שטרלינג.
הקמפיין נתקל בהתנגדות רבה מצד ארגונים דתיים, רובם נוצריים.
בשנת 2011 התנגדה האגודה לציון הדת במפקד אוכלוסין שנערך בבריטניה, ועודדה מתפקדים לציין שהם לא דתיים.
לפי תוצאות המפקד, כ-25% מהמתפקדים (14 מיליון בריטים) ציינו שאינם דתיים.
מספר זה כמעט כפול מהמספר שהיה בשנת 2000.
בשנת 2014 השיקה האגודה מספר מסעות פרסום באינטרנט, בעיקר בסרטוני וידאו, וכן פרסמה כרזות ברכבת התחתית של לונדון הכוללות ציטוטים הומניסטיים של וירג'יניה וולף, ג'ורג' אליוט, ברטרנד ראסל, ג'ווהרלל נהרו ואחרים.
כרזות אלה פורסמו מאוחר יותר גם בתחנות אוטובוס בברמינגהאם, מנצ'סטר, ליברפול וערים בריטיות נוספות.
בשנת 2015 הקימה האגודה תנועת נוער בשם "BHA's youth wing" הפעילה במספר ערים בבריטניה.
האגודה חברה באיגוד ההומניסטי והאתי הבינלאומי.
האגודה נותנת חסות לדיונים פילוסופיים במסגרת הפסטיבל "HowTheLightGetsIn", פסטיבל פילוסופיה ומוזיקה המתקיים אחת לשנה בבריטניה, שמטרתו היא "להוציא את הפילוסופיה מהאקדמיה ולהכניס אותה לחייהם של האנשים".
האגודה היהודית לתרבות הייתה גוף שפעל בקרב יהודי גרמניה, תחת המשטר הנאצי, בשנים 1933-1941, בתחומי התרבות והאומנות.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, ופיטוריהם של אלפי אמני במה ומוזיקאים יהודים החל מ-1 באפריל 1933, התפתחה יוזמה להקמת אגודה יהודית שתפעל בתחומי התרבות והאומנות.
הוגי הרעיון היו הבמאי קורט באומן וקורט זינגר (1885-1944), מוזיקאי ורופא אשר כיהן בין היתר גם כמנהל האופרה של ברלין.
לאחר התדיינות עם מנהיגי הקהילה היהודית פנו זינגר ובאומן אל השלטונות הגרמניים, אשר ב-16 ביולי 1933 העניקו אישור להקמת התיאטרון, בתנאי שהמופעים יהיו פתוחים ליהודים בלבד.
הנאצים מינו את הנס הינקל, עסקן תרבות נאצי ותיק, למפקח על האגודה מטעם הממשל הגרמני.
זינגר, עמד בראש האגודה בשנותיה הראשונות, צירף לצוות ההקמה של האגודה את יוליוס באב כמומחה לתיאטרון ואת ורנר לוי כאיש לוגיסטיקה ומנהל.
באוקטובר 1933, החלה האגודה את פעילותה התרבותית בהעלאת המחזה "נתן החכם" על בימת התיאטרון של האגודה.
במקביל החלו להופיע תזמורת סימפונית, להקת אופרה ולהקת בידור והועלה מערך הרצאות בנושאים שונים בתחום התרבות.
בשנה זו עמד מספר החברים באגודה על 18,000 אנשים, מתוך 180,000 אלף חברי הקהילה היהודית בברלין.
במקביל לייסוד האגודה בברלין, החלו לקום ברחבי גרמניה אגודות תרבות אזוריות ומקומיות.
מבין האגודות הבולטות שהקימו ניתן למצוא את האגודה של קלן, שקיימה בימת תיאטרון קבועה, ואגודת פרנקפורט, שהתזמורת הסימפונית שלה הופיעה באזורים שונים ברחבי גרמניה.
באפריל 1935, עמד מספר החברים על 70,000 שלקחו חלק פעיל בכ-36 אגודות תרבות ברחבי המדינה.
האגודות השונות התאגדו תחת ארגון גג אחד שנקרא "האיגוד הארצי של אגודות התרבות" (Reichsverband der Jüdischen Kulturbünde).
התארגנות האגודות במסגרת מאוחדת, איפשרה ניהול אפקטיבי יותר של המשאבים הקיימים ועלתה בקנה אחד עם האינטרסים של הממשל הגרמני.
בשנה זו, לאור דרישה של הגסטפו, הוסר הכינוי "יהודים גרמנים" משם האגודה.
לאחר פרעות נובמבר 1938 ואירועי ליל הבדולח, נמסרה לארגון הגג האחריות על כל פעילויות היהודים בתחום התרבות, לרבות הוצאות הספרים המעטות שלא נסגרו ומערכת העיתון היחיד שעדיין הותר פרסומו על ידי השלטונות.
ב-11 בספטמבר 1941, הורה הגסטפו על סגירת האגודה, למעט מחלקת ההוצאה לאור אשר הוטמעה בהתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה.
בסך הכל, היו לאגודות התרבות השונות ארבע בימות תיאטרון (הבימה הראשית בברלין, בימת תיאטרון נוער בעיר והבימות בערים קלן והמבורג), ארבע תזמורות סימפוניות, שתי להקות אופרה (שתיהן בברלין), מקהלות שונות, שהבולטת ביניהן הייתה מקהלת מנהיים אשר כללה למעלה מ-1000 זמרים.
החל מראשיתה, התלבטו ראשי האגודה בנוגע לשאלת התוכן היהודי של הפעילות התרבותית.
מחד, עלתה הטענה כי יש לתת ביטוי בולט לתרבות הגרמנית.
מנגד, ובמיוחד עם ההחרפה בעוינות כלפי היהודים והצורך להתגונן מפני השחיקה הנפשית שנגרמה, ראו אחרים את פעילות האגודה כמכשיר להעמקת המודעות והמורשת היהודית ולשידוד מערכות רוחני.
גישה זו הפכה רלוונטית יותר במרוצת השנים, עם הטלת איסור על יהודים בשימוש באוצרות התרבות הגרמנית ובמשאביה.
החל משנת 1936 ועד הפסקת הפעילות של האגודה בשנת 1941, נעשו מאמצים לשילוב תכנים ויצירות של יהודים בהצגות התיאטרון, במיוחד ממזרח אירופה ומארץ ישראל וגם להמשיך לעלות יצירות של מלחינים יהודים שפעלו בגרמניה כמו יעקב שנברג.
האגודה הישראלית לדיפלומטיה היא עמותה שמטרתה חיזוק שירות החוץ והדיפלומטיה הישראלית.
נשיאות האגודה משמשת כגוף הייצוגי העליון של העמותה ומכהנים בה אישי ציבור בעלי ניסיון בתחום הדיפלומטיה והמדינאות.
היו"ר המכהן של האגודה הוא השגריר בדימוס פנחס (פיני) אביבי, לשעבר שגריר ישראל בטורקיה והמשנה למנכ"ל משרד החוץ.
האגודה הישראלית לדיפלומטיה נוסדה בשנת 2014 במטרה לחזק את הדיפלומטיה הישראלית ואת שירות החוץ, מתוך הכרה בחשיבותם הגוברת לביטחון המדינה ולרווחתה, נוכח ריבוי האתגרים שעמם מתמודדת מדינת ישראל בזירת יחסי החוץ והמורכבות הגדלה והולכת של המערכת הבינלאומית.
על פי החזון שניסחו מייסדיה, האגודה שואפת להנחיל בקרב הציבור הישראלי את ההכרה בחשיבות העשייה הדיפלומטית לקיומה של מדינת ישראל ולעיצוב עתידה.
במקביל, פועלת האגודה לטיפוח גאוות יחידה בקרב אנשי שירות החוץ והיא מהווה בית מקצועי וערכי עבור הדיפלומטים הישראלים לדורותיהם.
לטפח את ההכרה בתפקידה החיוני של הדיפלומטיה המקצועית לביטחון הלאומי של מדינת ישראל, לרווחתה הכלכלית, לשירות הניתן לאזרחיה בחו"ל ולמעמדה בין העמים.
להגביר את יעילותה והשפעתה של הדיפלומטיה הישראלית.
להבטיח קיומם של סטנדרטים מקצועיים גבוהים בקרב כלל נושאי התפקידים בשירות החוץ.
לפעול להגנת האינטרסים המקצועיים של הדיפלומטים הישראלים ולדאוג לרווחתם.
האגודה מקיימת כנס שנתי, בו מוצגת פעילות האגודה לאורך השנה ונדונות סוגיות שונות הנוגעות לדיפלומטיה הישראלית ולאתגרים עמם היא מתמודדת.
בכנס נוטלים חלק נבחרי ציבור, אישים מהציבוריות הישראלית ונציגי התקשורת, לצד שגרירים ודיפלומטים בעבר ובהווה.
הכנס מהווה במה ציבורית ייחודית לבחינת מצבה של הדיפלומטיה הישראלית ולהגברת המודעות וההבנה בציבור לתפקידה החיוני של הדיפלומטיה לביטחון הלאומי.
במסגרת הכנס, מוענק פרס הדיפלומטיה הישראלית על תרומה מיוחדת להתפתחות הדיפלומטיה הישראלית ולחיזוק מקצוע הדיפלומטיה.
זוכה פרס הדיפלומטיה הישראלית הראשון היה הנשיא התשיעי של מדינת ישראל, שמעון פרס.
בשנת 2018 זכה בפרס שר החוץ לשעבר משה ארנס.
את הפרס העניקו לו ראש הממשלה ושר החוץ, בנימין נתניהו, יחד עם נשיא האגודה, השגריר פיני אביבי.
האגודה הישראלית לדיפלומטיה פועלת בשיתוף פעולה עם מוסדות אקדמיים, מכוני מחקר וארכיונים ממשלתיים ופרטיים להעשרת הידע והמחקר הנוגע להתפתחות המערך הדיפלומטי ויחסי החוץ של ישראל לאורך השנים.
בנוסף, פועלת האגודה לאיסוף וריכוז ידע מדיפלומטים ישראלים בעבר ובהווה, שניסיונם המקצועי המצטבר וזיכרונותיהם מהווים מאגר ידע עצום וחסר תחליף להבנת הדיפלומטיה הישראלית והתפתחותה.
האגודה מפרסמת מעת לעת את מדד הדיפלומטיה הישראלית, שבוחן ומנתח באמצעים כמותיים את התפתחות מערך יחסי החוץ של ישראל אל מול שינויים ואתגרים בזירה הבינלאומית.
האגודה היהודית להגנת נערות ונשים הייתה אגודה יהודית בריטית שהוקמה בשנת 1885 על ידי מספר נשים פעילות, במטרה להילחם בסחר בנשים יהודיות ולסייע בשיקומן של נערות יהודיות מזרח-אירופאיות שעסקו בזנות.
בהמשך דרכה הצטרפו לפעילים בה גם גברים.
אגודה זו הובילה מאבק בין-לאומי בסחר בנשים, סייעה לקורבנות הסחר ודאגה לשקם אותן.
בתום מלחמת העולם השנייה סיימה האגודה את פעולתה.
האוכלוסייה היהודית במזרח אירופה גדלה במהירות רבה במהלך המאה ה-19. ב-1800 חיו ברוסיה, בפולין, ברומניה ובגליציה כ-1,250,000 יהודים, ואילו בשנת 1900 גדל מספרם ל-6,200,000. הגידול המהיר באוכלוסייה גרם לשינויים דמוגרפיים משמעותיים ולאנדרלמוסיה חברתית.
ההזדמנויות הכלכליות פיגרו בהרבה אחרי צרכיה של האוכלוסייה המתרבה, והמחסור יצר גל הגירה גדול; בין השנים 1880–1914 חצו כ-2,400,000 יהודים את הגבולות הבין-לאומיים.
הם עזבו את מזרח אירופה ומרכזה במטרה להגר לארצות הברית ולשפר את חייהם.
חלק מהם לא הגיע ליעד המקורי המתוכנן, ובחר להשתקע באמריקה הדרומית או במערב אירופה בעקבות אפשרויות וסיכויי הצלחה במקומות אלו.
על חלקם האחר נכפה השינוי בכוח.
לקטגוריה זו השתייכו בעיקר נערות או נשים יהודיות, מתוכן גם נשואות טריות, שפותו בדרכים שונות להשתלב בתעשיית המין שצמחה במקביל להגירה.
דוגמה לתעשייה כזו בקרב הקהילה היהודית היא הארגון צבי מגדל שפעל בארגנטינה.
הקהילה היהודית בלונדון לפני 1880 הייתה רובה ככולה מושתתת על יהודים ספרדים ומרכז-אירופאים ממעמד כלכלי גבוה.
בעקבות גל ההגירה הגדול ממזרח אירופה, חלו שינויים רבים בקהילות היהודיות במערב אירופה ובתוכם גם בבריטניה.
מרבית היהודים שהגיעו ללונדון מתחום המושב ב התרכזו באזור איסט אנד.
הם היו מזרח-אירופאים ושונים לגמרי בחזותם ובתרבותם מהקהילה היהודית הוותיקה של לונדון.
באזור שררו תנאי עוני וצפיפות בולטים ותנאי סניטציה רעועים.
תנאים אלו הביאו עימם פשיעה, ובתוכה גם "סחר עבדים לבן".
סחר העבדים הלבן היה תופעה בין-לאומית חדשה של גברים ונשים שעסקו במסחר מאורגן ומתואם בנשים יהודיות.
קשה לאמוד את מספר הנשים שנסחרו בצורה זו, אך דובר בתופעה בקנה מידה בין-לאומי, שנוכחותה הייתה מורגשת, והיא זרעה פחד בקרב היהודים בעולם; הם חששו בין היתר שהמהגרים המזרח-אירופאים העניים והקשורים לפשע יזוהו עימם וילבו את האנטישמיות.
הקמת "אגודת הנשים היהודיות למניעה והצלה"
קונסטנס רוטשילד, הרוזנת בטרסי לאחר נישואיה, הייתה מעורבת בפעילויות סיוע וחינוך למהגרים בכלל, ולמהגרים היהודים בפרט, בכל רחבי הממלכה המאוחדת.
ב-1885, בעת ביקורה בלונדון, נחשפה לבעיית הזנות היהודית בעיר.
היא נוכחה לדעת שקיימים מספר מקלטים לנשים בסיכון השייכים לכנסייה, למיסיון ולארגוני נשים נוצריים נוספים, אולם אין אף מקלט יהודי שיכול לקלוט לתוכו נשים יהודיות הרוצות להינצל מהזנות ולחזור לעולם היהודי הנורמטיבי.
התפיסה היהודית באותן שנים ראתה בנשים שעסקו בזנות כטמאות ומנודות, ולכן הקהילה היהודית לא הייתה מעוניינת לקלוט את אותן נשים חזרה לתוכה.
הרוזנת הבינה שישנן נשים יהודיות הזקוקות למקלט כזה, ולכן הגיעה למסקנה כי יש צורך בהקמת ארגון כזה לנשים יהודיות.
היא פנתה לדודניה, קלוד מונטיפיורי, ארתור ר' מורו (Arthur R.
Moro) והברונית אמה לואיזה רוטשילד וגם לחברם הרב סיימון סינגר , וביחד הקימו את "אגודת הנשים היהודיות לפעולות מניעה והצלה" .
הברונית בטרסי שימשה בתפקיד המזכירה הכללית וליידי רוטשילד התמנתה כנשיאה, בעוד שהגברים כיהנו בוועדה מלווה ל"חברת הנשים".
כמו חברות נשים אחרות שהיו בבריטניה באותה תקופה, הוקמה החברה על ידי נשות המעמד הגבוה, פעלה כארגון התנדבותי ושמה לה למטרה להציל נשים שסטו מדרכן, לאפשר להן להשתקם ולקיים חיים מהוגנים ולצאת ממעגל הזנות.
מנהיגות האגודה הבינו, עוד בתחילת הדרך, כי פעולת הצלה, טובה ככל שתהיה, לא תיתן מענה אמיתי לתופעה עצמה.
יש לעקור את הבעיה מן השורש על ידי איתור מוקדם של נשים הנמצאות בסיכון, כדי למנוע את חטיפתן ופיתוין על ידי סוחרי נשים.
הן גילו כי חלק ניכר ממלאכת הפיתוי נעשה בנמלים, בעת שהנשים ירדו מן האוניות מבולבלות וחסרות ישע, ולא היו מודעות לסכנות האורבות להן.
שם הן נתקלו בנציגים של סוחרי הנשים שהציעו להן ליווי בבטחה ליעדן, או הציעו להן עבודה בטוחה ורווחית ודרך להבטיח את עתידן בארץ החדשה.
לאחר שזיהו את הבעיה, החלו נשות האגודה להעסיק את בעלה של מנהלת בית המחסה סטרנהיים, כסוכן של האגודה בנמלים.
משימתו הייתה לאתר את הנערות שנסעו לבדן ולהציע את סיועו של הארגון.
בכך קיוו לצמצם את החשיפה של הנערות התמימות לעיסוק בזנות.
בתחילת הדרך שכרו נשות האגודה בית ששימש מעין בית מחסה קטן לאימהות חד-הוריות עם ילד אחד.
בהמשך הבינו שיש צורך בהענקת השכלה מקצועית לנשים ולנערות כדי לאפשר להן למצוא עבודה מכובדת.
הנשים המטופלות למדו להיות כובסות ומשרתות וקיבלו חיזוק רוחני על ידי תפילה.
מ"אגודת נשים" ל"אגודה היהודית להגנה על נערות ונשים"
במהלך עשר השנים הבאות הרחיבה אגודת הנשים מעט את פעילותה, הוסיפה עוד מספר בתי מחסה לסיוע לנערות והגדילה את מספר סוכני הנמל.
עם כל זאת, לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הפכה לונדון למרכז בין-לאומי של סחר בנשים, כאשר חלק נרחב ממנו נוהל על ידי סוחרי נשים יהודים, שעסקו במכירה של נשים יהודיות לבתי מרזח ברחבי העולם: בבואנוס איירס, במזרח הרחוק, בטורקיה, במצרים ובאנגליה.
המנהיגות של אגודת הנשים הבינו, כי אין ביכולתן להתמודד עם זרם הנשים הגדול במשאבים הכספיים המצומצמים שעמדו לרשותן, והן היו זקוקות למימון נוסף כדי להרחיב את פעילותן.
בעזרתו של קלוד מונטיפיורי, שהיה בקשרים מסחריים עם החברה היהודית להתיישבות (יק"א), הם פנו בבקשת סיוע לברון הירש, הבעלים של החברה.
הברון הירש הסכים לסייע, אולם התנה את הסיוע בשינוי שמו של הארגון מ"חברת הצלה" ל"אגודת הגנה".
נשות החברה קיבלו את הצעתו, והצהירו ששינוי השם הוא טבעי ומקובל עליהן לחלוטין, כי הוא ישרת שתי מטרות: ראשית, שמדובר בארגון שבראשו נשים וגברים שפעלו במשותף ולא ארגון נשים בלבד, כיוון שהגברים לקחו חלק פעיל ומרכזי בפעילותו של הארגון.
שנית, השם החדש הגדיר בצורה מדויקת יותר את פעילותו של הארגון, כי המילה "הגנה" כוללת בתוכה הצלה ומניעה.
עם שינוי שמה של האגודה הורחבו והוגדרו מטרותיה מחדש, והן החלו להופיע בדף הפתיח של הד"וחות השנתיים שלה.
המטרה העיקרית, שלא השתנתה לאורך כל שנות פעילותה של האגודה, הייתה להגן על נערות ונשים יהודיות מחיים של סבל, עבדות והשפלה, בעזרת מתן מגורים זולים, סיוע במציאת עבודה מכובדת, הכשרה מקצועית, חילוץ מגורל אכזר, שיקום ודאגה לתמיכה במתן סיוע משפטי.
מטרות האגודה המשיכו להתרחב בהתאם לצורך שגילו חבריה.
לדוגמה, כאשר גילו חברי האגודה כי קיים גם סחר בילדים, הם הוסיפו למטרותיה הצלת ילדים מחיים של סבל וסכנה.
הנהגת האגודה הורכבה מחמישה אנשים:
קונסטנס (קוני) רוטשילד, ליידי בטרסי (1843–1931) - בתו של הברון אנתוני דה רוטשילד, ממשפחת הבנקאים היהודית-אנגלית המכובדת, ולואיס מונטיפיורי.
אחרי נישואיה עסקה קונסטנס בפעילויות נדבנות שונות.
בעיקר עסקה בשיפור חייהם של עניי אנגליה, בתוכם גם היהודים.
הצטרפה ל"תנועת טמפרנס" בבריטניה, תנועה חברתית נגד צריכת אלכוהול.
לאחר מכן תמכה בנשות תנועת הסופרג'יזם וסייעה להן במאבקן הפוליטי.
אמה לואיזה פון רוטשילד (1884–1935) - ילידת פרנקפורט.
נישאה לבן דודה נתן (נתנאל) מאיר רוטשילד בשנת 1867 ועברה לחיות באנגליה.
אמה לואיזה נחשבה לאישה חזקה שהתאימה את עצמה לשינויים שחלו סביבה, והתמודדה היטב מול בעיות.
דאגתה העיקרית הייתה רווחתם של החלשים.
אחת הדוגמאות לכך הייתה שבתוך אחוזתה יצרה מערכת רווחה לכל עובדיה.
קלוד ג'וזף גולדשמיט מונטיפיורי (1858–1938) - בנו של נתנאל מונטיפיורי, בן משפחתו של משה מונטיפיורי.
קלוד למד לימודי יהדות במטרה להפוך לרב אורתודוקסי, אך בסופו של דבר פנה לכיוון יהדות ליברלית.
הוא ייסד את ארגון היהדות האנגלית הליברלית והיה הנשיא של הארגון הלאומי של היהדות הפרוגרסיבית.
במהלך חייו עזב את הרבנות לטובת פילנתרופיה יהודית ושירות ציבורי.
קלוד השתמש בקשרי המסחר שלו, בהונו ובמעמדו בקרב הקהילה, כדי ליצור קשרים חזקים עם פילנתרופים נוספים, במטרה לגייס אותם למטרות שהאמין בהם, ובין השאר למלחמה בסחר בנשים.
הוא היה הדמות החזקה ביותר, מבחינה פוליטית וכלכלית, בתוך הארגון.
הרב שמעון (סיימון) סינגר (1846–1906) - היה רב, מטיף, מרצה ומנהיג רוחני יליד לונדון.
הוא קיבל את הסמכתו לרבנות בווינה ולאחר סיום לימודיו עזב את וינה וחזר ללונדון.
בשנת 1879, עם פתיחתו של בית הכנסת ניו וסט אנד, הפך למנהיג הרוחני של קהילת בית הכנסת.
סינגר היה מוכר כסמכות רוחנית באנגליה בזכות תרגומו את הסידור לאנגלית, שנקרא עד היום על שמו "סידור סינגר".
מורו - בן דודה של הרוזנת בטרסי, עורך דין במקצועו, שהקדיש חלק ניכר מעבודתו המשפטית למלחמה בסוחרי הנשים.
הוא הופיע באירועים מרכזיים הקשורים למלחמה בסחר בנשים ופעל רבות לקדם את מאבקן של הנשים בסוחרי הנשים ואת מאבק החקיקה נגד הסחר בנשים באנגליה.
האגודה פעלה בוועדות שונות, שכל אחת מהן הייתה אחראית על תחום מסוים, כגון: הכשרה מקצועית, בתי הצלה, ועד הג'נטלמנים ועוד.
כל ועדה הייתה מורכבת ממתנדבים ועובדים בשכר, שפעלו במשותף כדי לקדם את סדר היום שהציבו לעצמם חברי הוועד המנהל של כל ועדה.
מעל לכל הוועדות היה הגוף המנהל של האגודה, שבראשו עמדה נשיאת האגודה, אמה לואיזה פון רוטשילד.
פעולותיה של האגודה התחלקו לפעילויות הצלה ומניעה, קידום חקיקה ושיתופי פעולה באנגליה ומחוצה לה.
האגודה הקימה בתים לנערות ונשים בסיכון, שהשימוש בהם היה בעלות נמוכה ביותר, כדי שנערות במצבי סיכון תוכלנה לגור בהם.
חלק מהבתים היוו מקלטים זמניים, וחלקם לשהות ארוכה.
כדי לסייע בשיקום הנערות הקימה האגודה בית ספר להכשרה מקצועית לבנות, שמטרתו הייתה לאפשר לנערות לרכוש מקצוע מכובד, כדי שהנערות תוכלנה לתמוך בעצמן כלכלית ולצאת ממעגל הזנות.
הנהלת האגודה הפעילה מספר סוכני נמל בנמלים ובתחנות הרכבת.
הם יצרו קשרים עם חברות הספנות, הקברניטים ועובדי תחנת הרכבת, כדי לאתר ולסייע לבנות שלא היו מודעות לסכנות האורבות להן, ולהציע להן פתרונות שהייה בטוחים עד שימצאו את דרכן.
האגודה הפעילה סניפים רבים בכל רחבי אנגליה.
בכל עיר שבה הייתה קהילה יהודית גדולה, הוקם סניף של האגודה כדי לסייע לנשים יהודיות המהגרות באותו מקום.
המרכזים הגדולים היו בערי נמל מרכזיות, כמו לונדון, ליברפול וסאות'המפטון.
עוד מראשית דרכה ניהלה האגודה שיתופי פעולה עם ארגונים נוצריים בתוך אנגליה, לדוגמה שיתוף הפעולה עם "חברת העזרה לנוסעות" (Travellers' Aid Society), או שיתוף פעולה עם אגודת המשמר הלאומי במאבק על חוק נגד סחר עבדים לבן, כשהמטרה המשותפת של כל הארגונים הייתה להציל נערות מידי סוחרי הנשים.
שיתופי הפעולה כללו העברת נערות נוצריות לארגונים נוצריים וקבלת נערות יהודיות מהם, תוך סיוע הדדי בחיפוש אחר נערות שנעלמו.
כמו כן, התחלקה "האגודה היהודית" בתחילת דרכה עם "חברת העזרה לנוסעות" במימון משכורתו של סוכן הנמל.