tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לטרפסיטון הייתה צורת במה מצוידת באנטנות ורקדנים שהופיעו עליה יצרו מוזיקה דרך תנועותיהם בתוך השדה האלקטרומגנטי.
לטרמן היה חסר ידע תאורטי מוזיקלי בסיסי ולכן פנה להיוועץ עם קלרה רוקמור, כנרת וירטואוזית שעבדה איתו עוד מהימים הראשונים של שיווק הטרמין בארצות הברית.
היא עזרה לו לשפר את המכשיר ולייצר גרסאות יותר משוכללות שלו.
טרמן ביקש את ידה מספר פעמים אך לשווא.
אסיר פוליטי וממציא בשרות מערכת הביטחון הסובייטית
ב-1938 נעלם הממציא באופן מסתורי ואף נמסר באופן רשמי על מותו.
אשתו לוויניה וידידיו חיפשו אותו אך לשווא.
היו שסברו שהתגעגע למולדת והיו שחשבו שנחטף על ידי סוכני נ.ק.ו.ד.
כעבור שנים אחדות נודע שחזר לרוסיה.
העילה לכך הייתה הסתבכויות כספיות שהיו לו בארצות הברית או הרגשתו כי תפרוץ מלחמה בקרוב.
טרמן חזר לברית המועצות בעיצומו של הטרור הגדול הסטליניסטי.
זמן קצר אחרי שובו ללנינגרד הוא נעצר ונכלא בבית הכלא בוטירקה במוסקבה.
לאחר מכן נשלח לגולאג, ליתר דיוק, למכרות הזהב בקולימה.
נטען שיחד עם קבוצת אסטרונומים היה מעורב בניסיון רצח של סרגיי קירוב באמצעות אותות רדיו, בעת ביקור במצפה פולקובו.
(קירוב נרצח למעשה, ככל הנראה, במזימה של סטלין בשנת 1934)
אף על פי שנידון כנראה לשמונה שנות מחנה והיו שמועות על הוצאתו להורג, נשאר בסופו של דבר בקולימה רק שנה ובחורף 1940 הועבר לאומסק על מנת לעבוד ב"שאראשקה" - מעבדה מסווגת ביטחונית בתוך מערכת ה"גולאג" ובה שיתף פעולה עם מדענים ומהנדסים כמו
אנדריי טופולב, סרגיי קורוליוב ואחרים.
טרמן נדרש לעסוק במחקרים בתחום הריגול האלקטרוני ובתחום הפרעת אמצעי התקשורת והקשר.הוא המציא מערכת ציתות בשם "בוראן" Bourane, אחד ממבשרי המיקרו-ריגול באמצעות לייזר כשהשתמש ממרחק באלומת של
קרינה תת-אדומה בעוצמה חלשה על מנת לגלות תנודות קוליות בשמשת חלון.
לברנטי בריה הנהיג את השימוש במכשירי "בוראן" בריגול נגד השגרירויות האירופיות והאמריקנית במוסקבה.
לפי עדויות אחדות המצאתו זו זכתה בפרס סטלין בשנת 1947, אולם שמו של טרמן שהיה באותה תקופה אסיר פוליטי אינו מוזכר בין חתני הפרס.
טרמן המציא מכשיר ציתות נוסף שכונה "הדבר" (The Thing) על בסיס חלל מהדהד בתדר גבוה שחובר למכשיר לאקטרוני פסיבי שנקרא "כריסוסטום" ("פה הזהב") ללא ספק כוח.
ה"דבר" שימש לציתות במושב שגריר ארצות הברית במוסקבה.
ב־4 באוגוסט 1945 משלחת פיונירים, מארגון הילדים הקומוניסטי היחיד והרשמי בברית המועצות, העניקה כמתנה לשגריר עותק מעץ של סמל ארצות הברית כמחוות ידידות של ברית המועצות כלפי בת בריתה במלחמה שעמדה להסתיים.
מאוחר יותר, בשנת 1952 חובב רדיו בריטי גילה במקרה את הציתות כששמע בערוץ רדיו סובייטי שיחות שניהלו האמריקאים ממשרד השגריר.
השגריר האמריקאי החדש, ג'ורג' קנאן ערך בדיקות שגילו במשרד מיקרופון ומהדהד שיכלו להיות מופעלים על ידי אותות רדיו.
כיוון שהמכשיר היה פסיבי והופעל על ידי אנרגיה אלקטרומגנטית ממקור חיצוני, הוא נחשב למבשר של טכנולוגיות RFID.
בשנת 1956 שמו של טרמן טוהר על ידי השלטון הסובייטי.
נקבע שהוא חף מפשע והתאפשר לו להמשיך לעבוד במחקרים מסווגים של מערכת המודיעין הסובייטית ולפתח מערכות ציתות עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1964.
אחרי מלחמת העולם השנייה ידע הטרמין עדנה בעולם הסאונד בהוליווד.
בביצוע שירם " התנודות הטובות" ("Good Vibrations") השתמשה להקת ביץ' בויס ב"אלקטרו-טרמין" או ה"טאנרין" -נגזרת של הטרמין שהומצאה על ידי פול טאנר.
רוברט מוג קיבל השראה מעבודתו של טרמן בהמצאת הסינתיסייזר.
בשנות ה-1980 הפיק הקולנוען סטיבן מרטין סרט תיעודי על הטרמין.
הוא פגש את קלרה רוקמור ובביקור בברית המועצות ראיין את טרמן לראשונה מאז שעזב את ארצות הברית.
בשנת 1990 אורגן מסע של טרמן לארצות הברית והוא הוזמן לראות רסיטל של טרמין באוניברסיטת סטנפורד.
טרמן נפטר ב-1993 במוסקבה בגיל 97.
לב פראי הוא דרמת פשע קומית, אלימה וסוריאליסטית משנת 1990. את הסרט כתב וביים הבמאי האמריקני דייוויד לינץ'.
הסרט מבוסס על רומן בעל אותו שם מאת הסופר והתסריטאי האמריקני בארי גיפורד.
בתפקידים הראשיים מופיעים השחקנים ניקולס קייג' ולורה דרן.
כן משתתפים בסרט דיאן לאד, איזבלה רוסליני, וילם דפו והארי דין סטנטון.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע של קאן ב־1990. כמו כן זכתה השחקנית דיאן לאד למועמדות לפרס האוסקר לשחקנית משנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט זה.
הסרט משלב בתוכו מספר סגנונות כמו דרמה, קומדיה, פשע וסרט מסע, והוא עוקב אחרי דמויותיהן של סיילור ולולה הבורחים מאימת אמה של לולה המתנגדת לקשר ביניהם.
בסרט התייחסויות לאלמנטים בולטים של התרבות האמריקנית כגון הקוסם מארץ עוץ ואלביס פרסלי.
זהו הסרט השני של לינץ' שבו שיתף פעולה עם הצוות המרכזי של סרטו הקודם, קטיפה כחולה; את המוזיקה הלחין אנג'לו בדלמנטי, על הצילום הופקד פרדריק אלמס ועל העריכה דווין דנהאם.
אחד ממפיקי הסרט, והאיש שהציע לדייוויד לינץ' לקרוא את הרומן של גיפורד היה מונטי מונטגומרי, מי שלימים יופיע בתפקיד הקאובוי בסרטו של לינץ' מלהולנד דרייב.
עם יציאתו זכה הסרט לביקורות מעורבות ובינוניות, אך עם זכייתו בדקל הזהב בפסטיבל קאן ביסס את מעמדו של לינץ' כאחד מחשובי הבמאים האמריקניים של דורו.
עלילת הסרט מתמקדת בסיילור ריפלי (ניקולס קייג') ולולה פורצ'ן (לורה דרן), צמד נאהבים צעירים מדרום ארצות הברית.
בתחילת הסרט סיילור נשלח למאסר לאחר שהוא הורג באכזריות עבריין שתוקף אותו בסכין.
מאוחר יותר יסתבר שאת העבריין שלחה מארייטה (דיאן לאד), אמה של לולה, כדי שיהרוג את סיילור משום שהיא איננה רוצה שבתה תצא איתו.
לאחר שסיילור משתחרר הוא ולולה מחליטים לברוח יחדיו ולממש את אהבתם על אפה וחמתה של מארייטה.
סיילור ולולה מגיעים לבית מלון ומתנים אהבים בלהט.
בערב הם יורדים למועדון שבמלון ושם מופיעה להקת רוק כבד בשם Powermad.
השניים רוקדים לצלילי המוזיקה כאשר לפתע בחור צעיר מנסה להתחיל עם לולה.
סיילור מתרה בו שיעזוב אותה אך זה לועג לו.
סיילור תוקף אותו ומכניע אותו ולאחר מכן אוחז במיקרופון ומתחיל לשיר, לעיני כל הנוכחים, את השיר של אלביס פרסלי Love Me.
מארייטה מבקשת מג'וני פראגוט, בלש פרטי המאוהב בה, שיעקוב אחרי הזוג ויחזיר את לולה הביתה.
במקביל מארייטה שוכרת את שירותיו של מארסלוס סאנטוס, עבריין פסיכוטי, על מנת שירצח את סיילור.
היא מספרת לו שכבר שלחה את פראגוט לעקוב אחריהם ומבקשת ממנו שלא יפגע בו.
מארסלוס מבטיח לה שלפראגוט לא יאונה כל רע.
מארסלוס יוצר קשר עם ראש מאפייה נוסף ושולח לו שני מטבעות של דולר, אחד לכל אחד מהאנשים שצריך לחסל, הלא הם סיילור ופראגוט.
סיילור ולולה מגיעים לעיירה שכוחת אל בטקסס בשם ביג טונה.
שם הוא פוגש את חברתו הוותיקה פרדיטה דוראנגו (איזבלה רוסליני).
הוא שואל אותה אם הוציאו עליו חוזה, והיא משקרת לו ועונה בשלילה.
היא מזמנת אליה את העבריין המטורף בובי פרו (וילם דפו) ומעדכנת אותו שסיילור ולולה נמצאים בביג טונה.
היא מגישה לו את אחד ממטבעות הדולר ששלח מארסלוס לשם חיסולו של סיילור ריפלי.
בובי מגיע לביג טונה ובאחד הערבים, שעה שסיילור ולולה יושבים עם שכניהם ושותים בירה קרה בערב החם, הוא מציג את עצמו בפניהם.
למחרת, כשסיילור מטפל במכונית, דופק בובי על דלת חדרם ולולה פותחת לו.
הוא מוצא את לולה לבושה בכתונת הלילה שלה ועל השטיח כתם של קיא.
הוא שואל אותה אם היא בהריון וממשיך להטריד אותה מינית באגרסיביות.
לאחר שהוא מניח לה והולך לולה חשה מושפלת ונותרת בוכייה.
בינתיים, ג'וני פראגוט נתפס על ידי אנשי המאפיה, על פי הזמנתו של מארסלוס, ומוצא להורג בירייה בסצנה גרוטסקית בהנהגתה של מאפיונרית נכה (גרייס זבריצקי).
בובי מציע לסיילור הזקוק לכסף לשדוד יחדיו חנות.
סיילור משתכנע, וביום המיועד מגיע בובי ברכב בו נוהגת פרדיטה.
השלושה נוסעים לעיירה סמוכה ושם מבצעים את השוד האלים.
בובי יוצא מדעתו ויורה למוות בשני הזבנים.
המשטרה סוגרת עליהם וכשבובי מנסה להימלט הוא יורה בשוטרים שיורים בו בחזרה.
הוא מחליט להתאבד ויורה לעצמו בראש עם הרובה שלו.
סיילור נכנע ונעצר על ידי השוטרים.
בזמן שסיילור מרצה את עונשו בכלא, לולה יולדת את בנם, פייס.
לאחר שהוא משתחרר היא נפגשת איתו בתחנת רכבת ומציגה לו את בנו.
הפגישה לא עולה יפה וסיילור מחליט לעזוב.
על אם הדרך הוא נתקל בחבורת עבריינים שמקיפה אותו, ללא כל סיבה נראית לעין.
הם מכים אותו נמרצות עד שהוא מאבד את הכרתו.
בחלומו הוא רואה את המכשפה הטובה מארץ עוץ יורדת אליו ואומרת לו שהוא צריך לבחור באהבה ולחזור ללולה.
הוא מגיע אל הכביש המוביל מתחנת הרכבת אל העיר ושם מוצא את לולה במכוניתה עם בנו.
הוא עולה על מכסה המנוע ומתחיל לשיר לה את שירו של אלביס פרסלי Love Me Tender, ובכך למעשה מציע לה נישואים.
עריכתו של הסרט הושלמה כיום אחד בלבד לפני הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל קאן.
לאחר ההקרנה זכה הסרט לתשואות סוערות מהקהל, אך כשהכריז נשיא חבר השופטים ברנרדו ברטולוצ'י, בטקס הסיום, כי לב פראי הוא הזוכה בדקל הזהב, גברו קריאות הבוז על מחיאות הכפיים.
מבקר הסרטים האגדי רוג'ר איברט היה מן המבקרים הקולניים כנגד הסרט.
הסופר בארי גיפורד סיפר כי "הייתה הרגשה שהעיתונאים התאכזבו שהסרט זכה.
כולם, החל ממגזין טיים ועד למקומונים בלונדון התאכזבו כשלא ביקרתי את הסרט ושלא אמרתי שלינץ' הרס לי את הרומן.
הם התאכזבו כשאמרתי שהסרט נפלא ושהוא קומדיה מוזיקלית שחורה ונפלאה".
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב־17 באוגוסט, 1990, ולעומת תקציב של 10 מיליון דולר הוא הכניס בקופות 14 מיליון דולר בלבד.
איברט כתב ש"דייוויד לינץ' הוא אכן במאי טוב, אך יש משהו לא כנה בסרטיו.
אם היה עושה סרט על מה שבאמת מעניין אותו היינו מקבלים יצירה משמעותית כמו ראש מחק, אך לינץ' מעדיף לשחק את המשחק שמעניק לו כותרות ליד קופות הקולנוע ולכן הוא עושה סרטים כאלה".
המגזין USA Today העניק לסרט כוכב וחצי מתוך ארבעה וקבע שהסרט הוא בדיחה רעה.
ג'ונתן רוזנבאום מהמגזין Sight & Sound כתב כי "לינץ' מתעניין כנראה רק באיקונוגרפיה ולא בדמויות אמיתיות.
כשמדובר באלימות, שחיתות, טירוף, רוע והשחתת איברים - לב פראי הוא ממש קרן השפע".
לעומתם, פיטר טראוורס מהמגזין רולינג סטון כתב כי "לינץ' הופך רומן בינוני על צמד נאהבים בורחים לסרט לוהט ופרוע המבסס את מעמדו כאחד הבמאים הגדולים של דורו"
לב אברמוביץ' נוסימבאום ([ברוסית: Лев Абрамович] 17 באוקטובר 1905, קייב, האימפריה הרוסית - 27 באוגוסט 1942, פוזיטנו, איטליה) היה סופר ועיתונאי יהודי שכפי הידוע התאסלם וכתב תחת הפְּסֵידוֹנִים 'אסד ביי', ישנם הסבורים כי השם 'קורבאן סעיד' המתנוסס מעל הספר 'אהבתם של עלי ונינו', גם הוא שם עט של נוסימבאום.
הוא כתב בשפה הגרמנית, ובין יצירותיו הספר אללה הוא אכבר, שנכתב תוך שיתוף פעולה עם העיתונאי הסופר והרופא בנימין זאב פון וייזל.
לב נוסימבאום נולד באוקטובר 1905 בקייב שבאימפריה הרוסית, לאביו אברהם לייבוסוביץ' נוסימבאום, נובוריש יהודי, יליד העיר טביליסי בירת גאורגיה, שעבר להתגורר בבאקו בירת אזרבייג'ן, והתעשר מהשקעות בנפט.
אמו, ברטה בסיה דוידובנה סלוצקין נוסימבאום, ילידת בלארוס התאבדה כאשר לב היה בגיל חמש שנים, ואביו שכר את שירותיה של אליס שולטה, אישה ממוצא גרמני, להיות האומנת של בנו.
לאחר ניצחונם של כוחות הברית במלחמת העולם הראשונה, שרר באזרבייג'ן חוסר יציבות ביטחוני, ועקב מאבקים בין כוחות פוליטיים שונים, התרחשו ברחובות באקו מעשי טבח.
בשל כך נוסימבאום ואביו נמלטו מבאקו, ובמסעם עברו בטורקסטן ובפרס.
לב שבור הוא מושג המתאר שילוב של תחושות המתרחשות במוח כגון אכזבה, כישלון וגעגוע עזים ומורגש על פי רוב בפרדות חד צדדיות רומנטיות, פרידה מאדם קרוב או במהלך דחייה חברתית.
ומתאר תחושה של אהבה אבודה וגעגוע.
קשרים חברתיים קרובים חשובים לצרכים הישרדותיים כמו: רבייה, הצורך להיות נאהב והצורך למשפחה (על פי תאוריית הצרכים).
לכן לב שבור מורגש עקב אינסטינקט הישרדותי, ושמטרתו לעודד אדם לשמור מערכות היחסים הקרובות אליו, על ידי תחושות לא נעימות כאשר יחסים אלה אובדים.
ובכך לשמור על היתרונות הקשר.
שברון לב מוביל במקרים רבים לחרדה, הוא גורם לחץ עיקרי ונמצא כגורם לאירועים של דיכאון קליני רבים, דיכאון מסוג זה מוביל למצב רוח ירוד, ומשפיע מאוד על התפקוד החברתי של הסובלים ממנו.
תחושות אלה, עלולות להביא לקרדיומיופתיה (תסמונת הלב השבור) המתוארת בדרך כלל ככאב פיזי באזור החזה, הלב או הבטן, הנובע מהלחץ הרגשי שנגרם.
במקרים קיצוניים לב שבור אף יכול לגרום להפרעת דחק פוסט טראומטית העלולה להחריף את המצב ולגרום לתגובות לחץ מוגברות ודחיה עצמית.
התמודדות האדם עם שברון לב
מודל קובלר-רוס מדבר על חמישה שלבים בהם אדם מתמודד עם אובדן (שלרוב גורם לשברון לב):
תחילה האדם מכחיש את האובדן/פרידה משוכנע שמדובר בטעות או שהדבר לא השפיע עליו.
בהמשך מתמודד עם זעם על המצב הקיים שלב זה קשה בעיקר בגלל תגובות כעס חוזרות של הסביבה.
האדם מתמקח על האבל השלב יכול להתבטא באמירות כגון "אני אעשה הכול, רק תן לי עוד כמה שנים לחיות".
דיכאון, האדם מרגיש חסר אונים וחלש שלב זה מתאפיין בתחושת אובדן חזקה.
לבסוף - קבלה, בשלב זה יש ויתור על המאבק נגד הגורל והפסקה של משא ומתן וחשבונות עם העבר ועם הסביבה.
בשלב זה האדם מסוגל לבטא מגוון של רגשות משלבים הקודמים, להשלים עם סופיות החיים ולהיפרד מהקרובים שאיבד או שעומד לאבד.
על פי אליזבת קובלר-רוס, תהליך זה קורה לכל אדם החווה אובדן או פרידה ואנשים המקבלים תמיכה מהסביבה נוטים להיות אלה המחלימים לאחר השלבים, תהליך זה קורה באופן שונה בכל אדם וקשה יותר ככל שההשקעה בזוגיות הייתה גדולה יותר.
בסיפורים וסרטים רבים מופיע המושג שברון לב, לרוב לאחר פרידה או אובדן.
במקרים רבים דמויות מתות לאחר שסבלו מאובדן.
גם בהתייחסות מקראית הביטוי מופיע:
המחזאי ויליאם שייקספיר מציג במחזה "אנטוני וקלאופטרה" את הדמות אנוברבוס אשר מת מלב שבור לאחר שבגד בחבר, גם במחזה רומאו ויוליה הציג ויליאם שייקספיר את הדמות ליידי מונטגיו מתה מלב שבור לאחר גירוש בנה.
לב שטרנברג היה אתנוגרף רוסי וסובייטי ממוצא יהודי, אשר בין השנים 1889 עד 1897 חקר את הילידים באזור סחלין ובסיביר עבור המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, בעיר ניו יורק.
שטרנברג התמחה בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת סנט פטרבורג.
מאוחר יותר הוא התמחה במשפטים באוניברסיטת נובורוזיסק.
הוא היה פעיל שהצטרף ל-Narodnaya Volya נרודניה ווליה וערך את הפרסומים שלהם הוא לא היה מרקסיסט אך הוא נעצר על ידי השלטונות הרוסיים ב-27 באפריל 1886 בגין השתתפות בנרודניה ווליה שהוכרזה כארגון טרור אנטי-צארי.
הוא שהה שלוש שנים בכלא באודסה.
לאחר מכן הוגלה למושבת העונשין בסחלין לעונש של עשר שנות מאסר.
הוא גורש מאודסה על הסירה פטרבורג ב-19 במרץ 1889, והגיע לנמל אלכסנדרובסק, סחלין, ב-19 במאי 1889.
שטרנברג העסיק את הרשויות בשל פעילותו בכל הנוגע לזכויות אסירים וכן בזכויות הילידים.
השלטונות שלחו אותו לקהילה הנידחת של ויאכטו, 100 ק"מ צפונית לפורט אלכסנדרובסק, שם החל לראשונה בעבודת השדה האתנוגרפית שלו על השבטים הילידים.
הוא חזר לביתו אך הוחזק במעצר בית שנים נוספות.
לב שטרנברג היה דמות רוסית חשובה בתחום האנתרופולוגיה החדשה.
שטרנברג, בסיועו של ולדימיר בוגוראז, ארגן את המרכז האתנוגרפי הרוסי הראשון באוניברסיטת סנט פטרסבורג, לאחר המהפכה הרוסית ב-1917.
נפטר בשנת 1927. נקבר בבית הקברות פראוברז'נסקי היהודי.
לב שחור כמו דיו הוא רומן פשע שנכתב על ידי הסופרת ג'יי קיי רולינג, תחת שם העט רוברט גלבריית'.
הרומן יצא לאור ב-30 באוגוסט 2022 והוא השישי בסדרת "קורמורן סטרייק".
בישראל, הרומן תורגם ויצא לאור ב-1 במאי 2024.
לאחר שסטרייק ורובין סועדים במלון ריץ לרגל יום הולדתה ה-30 של רובין, סטרייק מנסה לנשק את רובין.
היא נרתעת ממנו מחשש שיכחיש את הנשיקה לאחר שיתפכח.
נעלב, מתחיל סטרייק במערכת יחסים עם מדליין, מכרה של ארוסתו לשעבר, שרלוט, מערכת יחסים שהוא מסתיר מרובין.
אידי לדוול, אנימטורית שיצרה את הסדרה המונפשת המצליחה "לב שחור כמו דיו" ביוטיוב, שעתה מעובדת לסרט בנטפליקס, מבקרת בסוכנות ומבקשת מרובין לחקור את זהותו של "אנומיה", דמות מקוונת שיצרה את "המשחק של דרק", שעשועון מקוון המבוסס על הסדרה, שהחל להטריד את אידי לאחר שביקרה את השעשועון.
רובין מפנה את אדי לסוכנות אחרת עם יותר ניסיון בפשעי סייבר.
במקביל, בתוך השעשועון, נראה שלשני מנחים יש הוכחות לכך כי "אנומיה" הוא אידי, וחולקים זאת עם ג'וש בליי, יוצר-שותף של הסדרה ובן זוגה לשעבר של אידי.
זמן קצר לאחר מכן, אידי וג'וש נחטפים ועוברים התעללות פיזית לאחר שהסכימו להיפגש בבית הקברות הייגייט, בו מתרחשת עלילת הסדרה – אידי נרצחת בזמן שג'וש נותר משותק.
לאחר הירצחה של אידי, את שירותיהם של סטרייק ורובין שוכר מפיק עיבודו הקולנועי "לב שחור כמו דיו", המבקש מהם לחשוף את זהותו של "אנומיה".
לשם כך, השניים מתחילים לחקור אנשים שונים שהיו מעורבים ביצירת הסדרה ואת תושבי שכונת האומנים "נורת' גרוב ארט קולקטיב".
את חלקה הגדול של החקירה, מבצעים סטרייק ורובין באמצעות האינטרנט, שם הם מתחקים אחר "אנומיה" ודמות אחרת, "עט הצדק", שביקרה את הסדרה בהיותה גזענית, יכולתנית וטרנספובית.
בנוסף, השניים אף חוקרים את "המשחק של דרק", שם "אנומיה" מתוודה בגלוי על רצח, דבר שאליו מתייחסים המנחים האחרים מתייחסים אליו בביטול ובבדיחות; כולל שותפו, "מורהאוס".
עם זאת, נראה כי שני מנחים הקשורים ל"הלבינינג", שרת המופעל על ידי אנשי ימין קיצוני, אכן חושדים בו.
רובין ניגשת לשעשועון והופכת לשחקנית פעילה, זאת במטרה לפסול חשודים באמצעות שיטת השלילה.
במהלך השעשועון, נרמז כי מנחים בשם "לבנתצוואר" ו"מורהאוס" מנהלים מערכת יחסים, כאשר "לבנתצוואר" שולחת במקרה תמונה לשרתיו.
לאחר שעזבו את כנס הקומיק-קון, שם ראיינה רובין חשוד, סטרייק ורובין עוקבים אחר חשוד אחר, לעזרתו רובין נחלצת כאשר זר מחופש לבאטמן דוחף אותו אל פסי הרכבת בעוד הרכבת מתקרבת.
לאחר שרובין עוזרת להציל את חייו, תמונתה מתפרסמת בעיתונים, ומתברר כי היא הצילה את אוליבר פיץ', מנחה ב"משחק של דרק" וחבר ב"הלבינינג".
במשחק, "אנומיה" מתוודה על הניסיון לרצוח את אוליבר בפני אחיו של אוליבר.
זמן קצר לאחר מכן, מתפוצצת פצצה המוסווית כחבילה במשרדי הסוכנות, אף על פי שאיש לא נפגע.
פרסום דבר ההתפוצצות דוחק ב"מורהאוס" לדון בהליכה לסוכנות עם "לבנתצוואר".
סטרייק ורובין מסיקים ש"מורהאוס" הוא למעשה פרופסור נכה לפיזיקה המלמד באוניברסיטת קיימברידג' ומחליטים לראיין אותו.
עם זאת, "מורהאוס" נרצח לפני שהם מגיעים אליו.
בנוסף, סטרייק ורובין מגלים כי מנחה אחר נכנס לחשבון בשם "אנומיה", עובדה המבטלת חלק גדול ממאמציהם לשלול חשודים ולשקול את האפשרות כי "לבנתצוואר" הייתה בובת גרב שנשלטה על ידי "אנומיה" על מנת לעקוב אחר "מורהאוס".
במקביל, סטרייק מסיק כי דודהּ של אידי לא קבר את המכתב של ג'וש עם אידי.
לאחר שמצאו סימנים לביטויים מיזוגיניים ופוגעניים במכתב, השניים מבינים שמישהו עם גישה לקטיה, סוכנתו של ג'וש, החליף את המכתב המקורי.
זמן קצר לאחר מכן, בתה של קטיה מתקשרת אליהם, צורחת לעזרה.
לאחר שנסע לביתה של קטיה, גאס – בנה של קטיה שנחשף כעת כ"אנומיה" – מנטרל את סטרייק באמצעות טיזר.
רובין מפעילה אזעקת אונס לפני שהיא בורחת אל הקומה העליונה, שם היא רואה את גופתו של איניגו, בעלה של קטיה, שנרצח.
חמוש במצ'טה, גאס רודף אחריה עד שדעתו מוסחת על ידי שכנים שהגיעו בעקבות האזעקה של רובין, מה שמאפשר לה להכות אותו בחלק האחורי של ראשו.
בבית החולים, סטרייק מספר לרובין ששמה התווסף לדלת המשרד, חדשות המביאות אותה לכדי דמעות, ושהוא נפרד ממדליין.
מנגד, רובין, שהבינה שהיא מאוהבת בסטרייק לאחר שנודע לה שהוא יוצא עם מדליין, מגלה לו שהיא יוצאת עכשיו עם שוטר בשם ראיין, אותו פגשו במהלך החקירה.
אחרי שהיא עוזבת, סטרייק מהרהר בעובדה כי ייתכן שהוא החמיץ את ההזדמנות שלו לצאת עם רובין.
אנומיה – יוצר-שותף ומנחה התוכנית "המשחק של דרק", שרודף את אדי לאחר שפורסם סרטון בו היא מביעה את זלזולה כלפי התוכנית.
מורהאוס – יוצר-שותף ומנחה התוכנית "המשחק של דרק", וזהותו המקוונת של ד"ר ויקאס בארדווג', שבניגוד ל"אנומיה", אינו רודף את אדי.
לריבפצ'יאו ולורדדרק – חברי השרת "הלבינינג" ומנחים שמרכיבים תיק המתיימר להוכיח ש"אנומיה" היא אדי לפני שמתפרסם דבר הירצחה.
לבנתצוואר – מנחה שנמצאת במערכת יחסים מקוונת עם "מורהאוס".
לבבה – מנחה וזהותה המקוונת של ג'סמין וית'רהד.
שדון1 – מנחה וזהותה המקוונת של רייצ'ל לדוול.
תולעת28 – מנחה וזהותה המקוונת של זואי היי.
עט הצדק – בלוגר המבקר את "לב שחור כמו דיו", ובמיוחד את אדי לדוול, באשמת גזענות, יכולתנות, טרנספוביה ולעג למעמד הפועלים.
תלמידושללפין, ג'וליוס, ג'וני בי ומקס R – חשבונות טוויטר מיזוגיניים.
"תלמידושללפין" נקרא על שמו של רוצח ההמונים האנטי-פמיניסטי .
הספר מכר 50,738 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו לשוק בבריטניה, והתמקם במקום הראשון ברשימת 50 הספרים המובילים בבריטניה.
ג'ייק קרידג' מ"הטלגרף" העניק לרומן 3 מתוך 5 כוכבים, ותיאר את הסדרה כולה כ"סיפורת פשע מנחמת טובה", אך מנגד מתח ביקורת על אורכו של הרומן, בקביעה כי "[נראה שאין] העמקה או כיסוי טריטוריה רגשית יותר ממה שעשו הקודמים".
ב"סאנדיי טיימס" מתחו ביקורת דומה על אורכו של הרומן.
המבקרת דארה מקמנוס מ"אייריש אינדפנדנט" העניקה לרומן ביקורת חיובית, ושיבחה אותו על שילוב "עשרות דמויות, קווי עלילה מרובים, ובעיקר, המון המון דברים שקורים".
במקביל, ספגה ג'יי קיי רולינג ביקורות על תיאורה-העצמי לכאורה במהלך עלילת הרומן, בה אישה נהרגת לאחר שהואשמה בטרנספוביה, כפראפרזה על הצהרותיה השנויות במחלוקת של רולינג בנושא הטרנסג'נדרים והתגובות אותן ספגה בעקבותיהן.
האטי לינדרט מהאתר "The A.V.
Club" טענה כי רולינג סובלת מ"תסביך הקורבן".
רולינג הכחישה את הטענות כי עלילת הרומן שאבה השראה מההאשמות כלפיה בטרנספוביה, וקבעה: "את הספר כתבתי לפני שקרו לי דברים מסוימים באינטרנט".
לוטננט גנרל לב רוֺחְלִין היה מצביא רוסי במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, ואחד המפקדים היהודים הבכירים בתולדות הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
לב רוחלין שימש כמפקד קבוצת "צפון-מזרח" במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, במהלכה יחידתו כבשה בהצלחה את העיר גרוזני מידי הבדלנים הצ'צ'נים.
לאחר שירותו הצבאי היה חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית ויושב ראש ועדת ההגנה של הדומה (1996—1998).
רוחלין ייסד את התנועה לתמיכה בצבא הרוסי.
רוחלין היה הצעיר מבין שלושה ילדים במשפחתו של איש צבא יהודי, שלחם במלחמת העולם השנייה, יעקב לבוביץ' רוחלין.
ב-1948, 8 חודשים לאחר לידת בנו, נעצר יעקב לבוביץ' וככל הנראה מת בגולאג.
האם, קסניה איוואנובנה גונצ'ארובה, גידלה את שלושת הילדים לבד.
רוחלין סיים את לימודיו בבית ספר 14 על שם נאדז'דה קרופסקאיה בעיר ארלסק, שבקזחסטן ונכנס לבית הספר הגבוה לפיקוד נשק משולב שבטשקנט, אוזבקיסטן הסובייטית.
בשנת 1970 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לפיקוד נשק משולב, בהצטיינות.
אחר כך שירת בקבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית על שם פרונזה ולאחר סיום לימודיו שם, נשלח לשרת בחוג הארקטי (במחוז מורמנסק) וכן במחוזות הצבא הטרנסקווקזיים של לנינגרד ובטורקמניסטן.
בשנים 1982–1984 שירת באפגניסטן, תחילה כמפקד גדוד הרובאים הממונע ה-860 הנפרד, שהוצב בפאיזאבאד, מחוז בדאקשאן.
ביוני 1983 הוא הודח מתפקידו בשל מבצע צבאי לא מוצלח לדעת הפיקוד - במהלך קרב בחבל בחראק, נסוג גדודו מבלי להשלים את המשימה והותיר כמה כלי רכב ללוחמי המוג'אהדין.
הוא מונה לסגן מפקד גדוד הרובאים הממונע הנפרד, ה-191, בעיר ע'זני אולם פחות משנה לאחר מכן הוחזר לתפקידו הקודם.
רוחלין נפצע פעמיים בתקופת שירותו באפגניסטן, בפעם האחרונה באוקטובר 1984, עת הופל מסוקו והוא ספג פציעות מרובות ושבר בעמוד השדרה.
לאחר מלחמת אפגניסטן, בפברואר 1985, מונה רוחלין לסגן מפקד דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-58, בקיזיל-ארוואט שבטורקיסטן.
ביולי 1986 הוא הועלה בדרגה.
עקב מחלת בנו עבר לגאורגיה ובמרץ 1987 מונה למפקד דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-152, בכותאיסי.
מינואר עד אפריל 1990 פיקד על דיוויזיית הרובאים הממונעים ה-75.
סיים בהצטיינות את האקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי ב-1993 ומאז יוני 1993 היה למפקד חיל המשמר השמיני בוולגוגרד ושימש כמפקד חיל המצב של העיר וולגוגרד.
בנוסף לשירותו הצבאי ובמקביל לו עסק גם בארגון מחנה ספורט ונופש לנוער לפני גיוס.
מ-1 בדצמבר 1994 עד פברואר 1995, עמד בראש חיל המשמר השמיני בצ'צ'ניה.
החיל בפיקודו הגיע מוולגוגרד לאזור קיזליאר.
לאחר שביצע תמרון מטעה, החיל נשלח דרך ערבות דאגסטן להגן על טור החיל מפני התקפת מחבלים צ'צ'נים, שפגעו קשות ביחידות אחרות של חיילים רוסים שהתקדמו לצ'צ'ניה.
עם הגעתו לצ'צ'ניה ליד הכפר צ'רוליונאיה, יזם מהלומה ארטילרית להגן על חיילי הגדוד המבצעי ה-81 של כוחות הפנים של משרד הפנים, כאשר הותקפו על ידי לוחמיו של ג'וחר דודייב.
חייליו של רוחלין כבשו קו לאורך רכס טרסקי לא הרחק מגרוזני.
ב-15 בינואר 1995 חלקים מהחיל התרכזו 1.5 ק"מ מזרחית לעיירה טולסטוי-יורט, בפרברי גרוזני.
בהמשך חייליו כבשו את ארמון הנשיאות ויחד עם איוואן באביצ'ב הגיעו להסכם הפסקת אש עם הצ'צ'נים ב-17 בינואר 1995.
מאוחר יותר, רוחלין סירב לקבל את עיטור גיבור הפדרציה הרוסית (על כיבוש גרוזני) מידי נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין באומרו כי "במלחמת אזרחים, גנרלים לא יכולים לזכות בתהילה.
המלחמה בצ'צ'ניה אינה התהילה של רוסיה, אלא ביש המזל שלה".
ב-3 בספטמבר 1995, בקונגרס השני של מפלגת רוסיה ביתנו, הוא דורג במקום השלישי ברשימת המפלגה ל.
בדצמבר 1995, נבחר לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית והוא נבחר לשמש כיושב ראש ועדת ההגנה, המפקחת על הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-9 בספטמבר 1997 עזב את המפלגה בשל חילוקי דעות ולאחר מכן, בספטמבר 1997, יצר את "התנועה לתמיכה בצבא, בתעשייה הביטחונית ובמדע הצבאי".
הוועדה המארגנת של התנועה כללה את שר ההגנה לשעבר איגור רודיונוב, מפקד חיל הצנחנים הרוסי לשעבר ולדיסלב אחאלוב, ראש הק.ג.ב.
ב-20 במאי 1998 הודח מתפקיד יו"ר ועדת ההגנה.
בוא נחשב לאחד ממנהיגי האופוזיציה הפעילים ביותר בשנים 1997–1998 ובתקשורת האוהדת את ילצין נטען כי הוא זומם להפיל את נשיא הפדרציה הרוסית, בוריס ילצין ולהקים דיקטטורה צבאית.
ב-2 באפריל 1997 מסר דו"ח בישיבת הדומה הממלכתית, בו פרסם נתונים על אספקת נשק בלתי חוקית לארמניה בסכום של יותר ממיליארד דולר, מה שגרם לשערורייה גדולה בחוגים הפוליטיים הרוסיים דא.
לפי הגרסה הרשמית, אשתו תמרה רוחלינה ירתה לעבר רוחלין הישן, הסיבה הייתה מריבה משפחתית.
בנובמבר 2000, בית המשפט בעיר נארו-פומינסק מצא את תמרה רוחלינה אשמה ברצח בכוונה תחילה של בעלה.
בשנת 2005, היא פנתה לבית הדין לזכויות האדם והתלוננה על המעצר הארוך לפני המשפט ועל המשפט הממושך.
התלונה נענתה, כי יש לסתת פיצוי כספי בסך 8,000 אירו.
לאחר עיון חדש בתיק, ב-29 בנובמבר 2005, מצא בית המשפט בעיר נארו-פומינסק בפעם השנייה את רוחלינה אשמה ברצח בעלה וגזר עליה ארבע שנות מאסר על תנאי עם תקופת תנאי של 2.5 שנים.
למחרת הרצח, 500 מטרים מבית הקיץ של רוחלין, נמצאו שלוש גופות במכונית שרופה.
על פי הבדיקה, הם מתו מיריות בחזה ובראש.
הם זוהו כאיש המאפיה הרוסית מאודינצובו ולדימיר פרונין וחבריו אלכסנדר שצ'רבין ואנטולי קרמרנקו מצ'רניגוב.
לפי הגרסה הרשמית, הם מתו שלושה ימים לפני רצח רוחלין במהלך עימות פלילי על שליטה בחברות שמוכרות חומרי בניין.
רבים ממקורביו של רוחלין האמינו כי במציאות מדובר ברוצחים האמיתיים, שחוסלו על ידי השירותים החשאיים של הקרמלין שהסתירו את עקבותיהם ומעורבותם ברצח רוחלין.
ב-6 ביוני 2001 הוקמה מצבה על קברו.
בכפר וילגה, שבמחוז המשנה פריונז'סקי ברפובליקת קרליה, נמצא רחוב לב רוחלין.
על בית מס' 1, שהיה שייך ללב רוחלין, הותקן לוח זיכרון לזכרו.
לב סגול, עץ סגול ולפעמים אמרנת' (באנגלית purpleheart, violet wood או amaranth), מדעית "Peltogyne", הוא סוג המכיל 23 מינים מוכרים של בעלי פרחים במשפחת הקטניות.
מקורו ביערות גשם טרופיים של מרכז ודרום אמריקה, מגררו, מקסיקו, דרך מרכז אמריקה ועד דרום מזרח ברזיל.
הם עצים בינוניים עד גדולים שגדלים על לגבהים של 30-50 מטרים, עם קוטר גזע של עד 1.5 מטר.
העלים מתחלפים, מחולקים לזוג סימטרי של עלונים גדולים באורך 5-10 סנטימטרים ורוחב של 2-4 סנטימטרים.
הפרחים קטנים, עם חמישה עלי כותרת לבנים, הגדלים בקבוצה על ענפים מסועפים.
הפרי הוא תרמיל המכיל זרע בודד.
העץ משמש לתעשייה, אבל קשה לעיבוד.
העצים מוערכים לעבודות נגרות בזכות צורת ומרקם העץ היפה, שכאשר חותכים אותם, הופך במהירות מחום בהיר לצבע סגול עשיר.
חשיפה לאור אולטרה סגול (UV) מכהה את העץ לצבע חום עם גוון קל של הסגול המקורי.
ניתן למזער את האפקט הזה עם גימור המכיל מעכב UV.
העץ היבש קשה מאוד, נוקשה וצפוף עם משקל סגולי של 0.86 ק"ג למטר מעוקב.
לכן קשה לעבוד עם עץ סגול.
מאידך הוא מאוד עמיד לנזקים ובליה וכן עמיד למים.
לב סגול מוערך עבור שימוש בעבודות שיבוץ משובחות במיוחד עבור כלי נגינה, לוחות לגיטרה, חיתוך עץ, ארונות, ריצוף ורהיטים.
העץ הוא בעל ערך גם ביישומים הדורשים קשיחות ועמידות, כגון סיפון משאיות.
לֶב קוֹבַרְסְקִי היה פיזיקאי יליד רוסיה ממוצא יהודי שהתאזרח בצרפת.
הוא היה תורם חשוב, אך פחות מוכר, לפיזיקה גרעינית.
לב קוברסקי נולד בסנט פטרבורג לניקולאי קוברסקי, יהודי שהיה איש עסקים, ולזמרת האוקראינית הנוצריה אולגה ולסנקו.
הוריו לא נישאו, ובשלב מסוים נפרדו.
בעקבות המהפכה הבולשביקית, כשהיה לב בן 12, ברח אביו עם שני בניו מערבה והתיישב בווילנה (אז בפולין), שם נשא אביו לאישה יהודייה מביאליסטוק.
בצעירותו היה לב מוזיקאי מוכשר וחשב על קריירה מוזיקלית; עם זאת, האצבעות שלו גדלו מדי עבור המקלדת.
הוא קיבל תואר בהנדסה כימית מאוניברסיטת ליון ותוארי Sc.B.
מאוניברסיטת פריז, שם ביצע מחקר על ספירת נייטרונים.
מחקר במהלך מלחמת העולם השנייה
הוא הצטרף לקבוצת המחקר של פרדריק ז'וליו-קירי ב-1934, לשם הגיע ב-1937. הם ביססו ב-1939 את האפשרות של תגובת שרשרת גרעינית והפקת אנרגיה גרעינית.
תוך כדי מחקרם, מאורעות מלחמת העולם השנייה אילצו אותם לעבור בסופו של דבר לאנגליה, והם הביאו איתם 26 חביות של מים כבדים, כל המלאי שהיה באותה תקופה בעולם.
המים הכבדים ניתנו בהשאלה על ידי נורווגיה לצרפת כדי שלא ייפלו לידיים גרמניות.
הם המשיכו את המחקר שלהם במעבדת קוונדיש בקיימברידג' עבור , חלק מפרויקט בזמן המלחמה.
זמן קצר לפני כיבוש צרפת, הוברחו הרישומים והמסמכים של פרדריק ז'וליו, הנס פון הלבן ולב קוברסקי מצרפת, ובסופו של דבר הגיעו לאנגליה.
חלק מהמסמכים שנכתבו על ידי פון הלבן וקוברסקי הופקדו בחברה המלכותית בבריטניה, שם נחתמו עם הערה מג'יימס צ'דוויק, מתאריך 18 בדצמבר 1941, שבה נכתב: "המאמר הוא כזה שלא יהיה מומלץ לפרסם אותו בזמן הנוכחי".
בשנת 2007 גילתה החברה את המסמכים במהלך ביקורת בארכיון שלהם.
המסמכים מתארים כיצד לשלוט בתגובת השרשרת, מתארים את מרכיביו של כור גרעיני ומתארים כיצד מייצרים פלוטוניום.
קוברסקי עבד אז ב בקנדה, אך רק לאחר שפון הלבן הוחלף כמנהל על ידי ג'ון קוקרופט, מכיוון שהוא לא רצה לעבוד תחת פון הלבן.
הוא פיקח על בניית הכור הגרעיני הראשון של קנדה () ב ב-1945.
הוא חזר לצרפת כדי לפקח על בניית שני הכורים הצרפתיים הראשונים ב-1948 וב-1952. חבר צוות של CERN (ז'נבה) מאז שהשתתף בהקמתו ב-1953, הוא זכה לקבל את אות לגיון הכבוד בדרגת קצין, היה עמית של , וחתן ציון לשבח ופרס מהוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
לאחר פרישתו ב-1972, הוא היה פרופסור באוניברסיטת בוסטון, והתמקד באינטראקציה בין המדע לאנושות.
לב סמיונוביץ' רובינשטיין היה משורר, מסאי, עיתונאי ופעיל חברתי יהודי-רוסי.
לב רובינשטיין נולד ב-1947 במוסקבה להורים יהודים.
למד פילולוגיה במכון הפדגוגי של מוסקבה ללימודים בהתכתבות (כיום: אוניברסיטת שולוחוב מוסקבה למדעי הרוח), ובסיום לימודיו עבד שם כספרן וביבליוגרף.
קטלוג הספרייה שימש השראה ל"שירי הכרטסת" שלו.
בשנות ה-70 וה-80 הפך רובינשטיין לסופר מרכזי בסצנה הספרותית הסובייטית המחתרתית, במיוחד בגלל הקשר שלו עם הקונספטואליזם המוסקבאי .
בהמשך חייו עבר רובינשטיין לעיתונאות ואקטיביזם חברתי.
הוא זכה בפרס אנדריי בלי למדעי הרוח בשנת 1999.
נישא לאירינה גולובינסקיה ולהם בת אחת, מריה.
ב-8 בינואר 2024 נפגע בתאונת דרכים במוסקבה, ומת מפצעיו ב-14 בינואר 2024, בגיל 76.
רובינשטיין נודע בזכות "שירי הכרטסת" שלו, שבהם כל בית מיוצג בכרטיס נפרד.
כרטיסים אלה מדגישים את הטקסט כאובייקט וגם כיחידת ביטוי.
כדי לקרוא את השיר, על הקורא לקיים אינטראקציה עם הטקסט ברמה הפיזית.
כל בית הוא דיסקרטי וממוספר, יש לקרוא את הכרטיסים בסדר שנקבע.
שיריו של רובינשטיין משלבים כמה צורות של ביטוי ספרותי.
הם נעים בין שירה לפרוזה, לפעמים מאמצים צורה של משחק או אפילו מכילים רמזים לקהל.
חלק גדול מהכתיבה עצמה היא "כמו-ציטוט", ציטוט שנראה כאילו הוא מחיי היום-יום, אך במקום זאת נבנה בקפידה בסגנון ספציפי.
רובינשטיין שאל לעיתים קרובות את הסגנון של סופרים רוסים חשובים, אך הוא התאים את מילותיו שלו לסגנון זה, ומכאן יצר ציטוטים שלא היו למעשה ציטוטים.
רובינשטיין היה מזוהה לעיתים קרובות עם הקונספטואליזם המוסקבאי, תנועה אמנותית רוסית.
רובינשטיין קבע כי "הקונספטואליזם המוסקבאי מאחד את ההרגשה הפנימית שהעולם מחולק, כל הטקסטים כתובים, הציורים מצוירים.
המשימה של האמן הנוכחי היא לחשוב מחדש, לתת שם מחדש.
ולתת שם חשוב יותר מאשר לעשות." הקונספטואליזם של מוסקבה הוא גם תגובה שלילית לריאליזם הסוציאליסטי הרוסי.
אחדים מספרי שיריו שנכתבו ברוסית תורגמו לשפות אחדות, בהן אנגלית, צרפתית וגרמנית, ותרגומי שיריו פורסמו גם בכתבי עת ספרותיים ובאנתולוגיות.
במאה ה-21 הרבה רובינשטיין לכתוב מסות, שפורסמו בין היתר באתר "גראני.רו".
הוא יצא להגנת בנות להקת "פוסי ריוט" בזמן המשפט נגדן, והתנגד לכיבוש חצי האי קרים בידי רוסיה ולפלישה הרוסית לאוקראינה.
לב סולומונוביץ' סקווירסקי היה גנרל יהודי-סובייטי בצבא האדום.
נולד בעיירה סטפנצי שליד קניב במשפחה יהודית.
התגייס לצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ב-1919, השתתף בלוחמה נגד כוחות הצבא הלבן בדרום אוקראינה.
בהמשך הועבר עם יחידתו לחזית הפולנית, אך בדרך חלה בטיפוס הבהרות ואושפז בבית חולים למשך כחצי שנה.
מ־1922 עד 1924 למד בבית הספר לקציני חיל רגלים בקייב.
בתום הלימודים שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בדיוויזיה מס' 98. בשנת 1930 עבר לשרת במטה הכללי של הצבא האדום.
בשנת 1934 עבר לשרת כמדריך ומרצה באקדמיה צבאית במוסקבה.
בשנת 1938 הועלה לדרגת קולונל.
בספטמבר 1939 מונה לראש אגף המבצעים במטה הארמייה ה-14. נטל חלק במלחמת החורף.
בעקבות תפקודו הטוב במלחמה - מונה לראש המטה של הארמייה ה-14.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות הארמייה ה-14 הייתה ניהלה קרבות בגבול עם פינלנד החל מחופי ים ברנץ ועד לשטח אחראיותה של הארמייה ה-7. סווירסקי תכנן וניהל את קרבות המגננה, בם הצליחה הארמייה ה־14 לבלום את התקדמות הוורמאכט ומנע ממנו לכבוש את העיר מורמנסק.
בספטמבר 1941 הועלה סווירסקי לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש המטה של חזית קרליה.
במאי 1943 מונה למפקד הארמייה ה-26, שהייתה חלק מחזית קרליה.
פיקד עליה במהלך מתקפת ויבורג–פטרוזאבודסק.
באוגוסט 1944 - הועלה לדרגת גנרל-לייטננט.
בנובמבר 1944, לאחר חתימת הסכם הפסקת אש בין ברית המועצות לפינלנד, הועברה הארמייה ה-26 מאזור קרליה אל העורף והחלה להתכונן ללחימה בשטחה של הונגריה.
הפיקוד העליון החליט כי סווירסקי לא ימשיך לפקד על הארמייה, אלא ימונה לראש המטה של מחוז צבאי שהוקם בשטחה של בלארוס.
לאחר המלחמה המשיך סקווירסקי את השירות בכוחות המזוינים של ברית המועצות.
היה ראש מטה של מחוז צבאי אוראל מ־1946 עד 1951. לאחר מכן עבר לתפקידי הדרכה, היה מרצה בכיר באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
בשנת 1960 סיים את שירותו הצבאי.
במהלך שירותו עוטר בעיטור לנין, ארבעה עיטורי הדגל האדום, עיטור קוטוזוב מדרגה שנייה, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, 2 עיטורי הכוכב האדום.
התגורר במוסקבה, שם נפטר ב-5 באפריל 1990 .
לב קיסליוב היה ביוכימאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
לב קיסליוב נולד בשנת 1936 במוסקבה למשפחה יהודית מעורבת.
אביו היה ביולוג לב זילבר, אמו הייתה ממוצא רוסי.
בשנת 1940 אביו של קיסליוב נעצר בפעם השלישית ונשלח למחנות גולאג.
בשנת 1941 חברי המשפחה עם קרובי משפחה של האם נלקחו על ידי הנאצים לעבודות כפיה בגרמניה.
הם שרדו וחזרו לברית המועצות בשנת 1945 הודות מאצים של לב זילבר ששוחרר ממעצר בשנת 1944.
לאחר סיום בית ספר קיסליוב החל לימודים באוניברסיטת מוסקבה אותה סיים בשנת 1959. הוא לא התקבל ללימודי תואר שלישי עקב התעניינותו בגנטיקה.
קיסליוב החל לעבוד במכון לביולוגיה מולקולרית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
במסגרת המכון הוא סיים עבודת תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
בשנת 1976 הוא מונה למנהל מעבדה.
בשנת 1990 קיסליוב נבחר לחבר בהתכתבות של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1991 קיסליוב הקים כתב עת "ביולוגיה מולקולרית" ובהמשך היה עורך הראשי.
קיסליוב פעל בתחומים שונים של ביולוגיה מולקולרית.
הוא חקר מבנה חבלונים, תופעות שקשורות להתפתוח סרטן, גנום האדם ובתחומים נוספים.
בשנת 1979 לקיסליוב הוענק פרס ברית המועצות, בשנת 2004 מדליית זהב על שם אנגלגרדט של האקדמיה הרוסית ובשנת 2006 הוא התקבל למסדר הדקלים של האקדמאים הצרפתי.
קיסליוב כתב ספר על חייו אביו.
קיסליוב נפטר בשנת 2008 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לב קראסני היה גאולוג יהודי סובייטי - רוסי.
לב קראסני נולד בשנת 1911 בסנקט פטרבורג) למשפחה יהודית.
סבו היה קנטוניסט שאחרי שחרור עסק במסחר.
לב קראסני היה קרוב משפחה של גריגורי קראסני-אדמוני וולדימיר אדמוני.
אביו של לב נפטר כאשר הוא היה בן 11 ולב היה צריך לעבוד כדי לעזור לפרנס את המשפחה.
בשנת 1930 הוא סיים קורסים בגאולוגיה ובשנת 1936 לימודי גאולוגיה במכון לחקר מכרות בלנינגרד.
לאחר סיום הלימודים קראסני השתתף במספר סיורי חקר וחיפוש מחצבות במזרח הרחוק הסובייטי.
בשנת 1941 קראסני גויס לשורות הצבא האדום ועבר קורס קציני תותחנים.
הוא סיים את השירות בשנת 1945 בדרגת קפטן.
ביחד עם אמם וילדיהם הם פונו לפיאטיגורסק ונרצחו על ידי הנאצים בשנת 1942 כאשר אזור נכבש על ידי הנאצים.
לאחר שחרור מהצבא קראסני המשיך לימודי תואר שלישי וקיבל את התואר בשנת 1947. בשנות ה-50 הוא סיים עבודת פוסט דוקטורט.
משנת 1939 ועד לשנת 1971 קראסני עבד במכון לגאולוגיה בלנינגרד.
הוא עסק בחקר גאולוגי והשתתף בסיורי שטח רבים.
בשנת 1971 קראסני עבר לחברובסק והקים סניף מזרח הרחוק של מכון בו עבד.
בשנת 1975 הוא חזר ללנינגרד.
בשנים 1975–1990 קראסני היה ראש מועצה לחקר גאולוגי וגאופיזי של מסלול מסילת הרכבת באיקל-אמור.
במהלך עבודתו קראסני פרסם ספרים רבים בנושא התמחותו.
הוא יזם והוציא לאור מפה גאולוגית וטקטונית של ברית המועצות.
על פעילותו הוא קיבל פרס לנין (1970) ועיטורים נוספים.
בשנת 1970 הוא התקבל כחבר התכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לב קראסני נפטר בשנת 2008 ונטמן בסנקט פטרבורג.
לב סברדלין היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי ממוצא יהודי.
בשנת 1954 הוא זכה בתואר אמן העם של ברית המועצות.
לב סברדלין נולד בשנת 1901 באסטרחן למשפחה יהודית עניה.
מגיל 10 הוא התחיל לעבוד בעבודות מזדמנות כדי לעזור לפרנסת המשפחה.
בשנת 1919 גויס לשורות הצבא האדום והשתחרר בשנת 1922.
בשנת 1922 הגיע למוסקבה והחל ללמוד ב.
בהמשך הוא למד בבית ספר של וסבולוד מיירהולד וסיים את הלימודים בשנת 1926. סברדלין עבד בתיאטרון של מיירהולד עד לסגירתו בשנת 1938.
בשנת 1938 החל לשחק בתיאטרון וכטנגוב ובשנת 1943 עבר לתיאטרון מאיאקובסקי בו עבד עד לשנת 1969. על הצגות בתיאטרון זה הוא קיבל פעמיים את פרס ברית המועצות (1947 ו-1949).
בשנת 1924 החל להצטלם בקולנוע.
הוא שיחק בעשרות סרטים ועל השתתפותו בסרט משנת 1951 של אלכסנדר סטולפר קיבל את פרס ברית המועצות בפעם השלישית.
בנוסף למשחק, פעל סברדלין בתחום דיבוב.
בשנות ה-60 הוא לימד במכון לקולנוע על שם גרסימוב.
על פעילותו בתחום הקולנוע ותיאטרון סברדלין קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות (1954), עיטור לנין ועיטורים נוספים.
סברדלין נפטר בשנת 1969 במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
"לב שביר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים עדן חסון וששון איפרם שאולוב.
את השיר הוציאה ב-12 בספטמבר 2024 לאור חברות התקליטים שרית הפקות ואבי גואטה הפקות כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"לב שביר" נכתב, הולחן והופק על ידי תמר יהלומי ויונתן קלימי.
השיר מתאר מערכת יחסים מורכבת שמלאה בפרידות ושיקומים חוזרים ונשנים.
הדובר מנסה להבין מדוע האישה שאיתו ממשיכה להישאר עמו, אף על פי שהקשר ביניהם נגמר פעמים רבות, ומציין את הקושי לחיות אחרת בתוך הבדידות של תל אביב-יפו.
השיר מבטא את תחושת השבירות והייאוש של שני הצדדים, כשהם נמשכים אחד לשני אך לא מצליחים לקיים מערכת יחסים בריאה ומספקת.
הכאב והכמיהה לשקט ניכרים במילים, והדובר מרגיש כי מערכת היחסים הזו סוחפת אותו למקומות קשים, אך הוא עדיין מתקשה לוותר עליה.
במישור הרגשי, הדובר מביע תחושת אשמה ופחד מהאפשרות שהקשר ביניהם יסתיים סופית והאישה תבחר על פניו מישהו אחר.
הוא מדמיין את עצמו כאדם שבור, אך עם זאת, הוא ממשיך להצהיר על אהבתו אליה.
המשפט "כי בסוף כל לב שביר" חוזר לאורך השיר ומדגיש את הרגישות והשבריריות של הלבבות המעורבים בקשר, כשהם ממשיכים להישבר, אך גם נמשכים זה לזה.
העטיפה מציגה את שאולוב וחסון יושבים זה לצד זה ומנגנים בגיטרות, בלבוש אלגנטי בשחור-לבן.
שאולוב, שמשמאל, לבוש בחליפה כהה עם חולצה לבנה ומשעין את הגיטרה על ברכו תוך כדי נגינה.
חסון, מימין, לובש חולצה כהה ופתוחה ומנגן גם כן בגיטרה.
התמונה עצמה בשחור-לבן, ומעניקה לה אווירה פשוטה, אך עמוקה ומלנכולית.
בפינה העליונה של התמונה מופיע שם השיר "לב שביר" באדום.
מימין מופיעים שמות האמנים המבצעים, "עדן חסון x ששון שאולוב", בכתב יד לבן.
"לב שביר" הוא שיתוף הפעולה הראשון בין חסון לשאולוב.
הוא הגיע בשיאו למקום השני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-2.7 מיליון צפיות ביוטיוב.
לב פְרְחאלה (בצ'כית: Lev Prchala; 23 במרץ 1892– 11 ביוני 1963) היה גנרל בצבא צ'כוסלובקיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
לב פרחאלה נולד בעיר אוסטרבה בחבל בוהמיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה).
בשנת 1911, לאחר סיום בית ספר תיכון, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת וינה.
בשנת 1912 התנדב לשנת שירות בצבא האוסטרו-הונגרי, במהלכה עבר קורס קציני מילואים והועלה דרגת סגן משנה.
בתום השנה חזר ללימודים באוניברסיטה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס חזרה לשירות הצבאי.
לחם בחזית המזרחית כמפקד פלוגת מקלעים.
בשנת 1916 נפל בשבי של הצבא הרוסי.
ברוסיה התגייס ללגיונות הצ'כוסלובקיים שלחמו לצד הרוסים למען שחרור ארצם.
גם בלגיון שירת כמפקד פלוגת מקלעים.
לאחר המהפכה הבולשביקית עזבו מרבית הקצינים הרוסים את הלגיון והקצינים הצ'כים והסלובקים הזוטרים תפסו את מקומם.
לב פרחאלה מונה למפקד רגימנט ה-8 של הלגיון.
יחד עם הלגיון נטל חלק במלחמת האזרחים ברוסיה, במהלך המלחמה התקדם מהר בסולם הדרגות במאי 1919 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-3 בלגיון.
בשנת 1920 חזר לצ'כוסלובקיה יחד עם שאר חיילי הלגיון.
בשנים 1921 נשלח לצרפת, שם למד באקדמיה צבאית בפריז.
בשנת 1923 שב לצ'כוסלובקיה ומונה למפקד חטיבת קלעים הרריים.
בשנת 1924 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1927 מונה למפקד דיוויזיה ה-12 של צבא צ'כוסלובקיה.
בשנת 1928 קודם לדרגת לוטננט גנרל.
בשנת 1933 מונה למפקד המחוז הצבאי קושיצה.
בשנת 1936 קודם לדרגת גנרל ארמייה.
בספטמבר 1938, עם תחילתו של המשבר הצ'כוסלובקי וגיוס המילואים של הצבא הצ'כוסלובקי מונה לב פרחאלה למפקד הארמייה ה-4. פרחאלה היה אחד המתנגדים לכניעה בפני הגרמניה הנאצית והתעמת על כך עם הנשיא אדוארד בנש.
הוא תכנן הפיכה צבאית, שבסוף לא יצאה לפועל.
בדצמבר 1938 הודח מתפקידו כמפקד ארמייה והועבר לשרת במטה הצבא בעיר ברטיסלבה.
בהמשך התמנה למפקד כוחות הצבא הצ'כי באזור זקרפטיה.
לאחר הכיבוש ההונגרי של אזור זקרפטיה במרץ 1939, היגר לפולין.
באוגוסט 1939 הקים לב פרוחאלה בפולין את הלגיון הצ'כי והסלובקי, שהורכב ממהגרים צ'כוסלובקים.
לאחר הפלישה הנאצית לפולין ביקש לב פרחאלה מהפולנים לקבל מדים ונשק, כדי להשתתף בלחימה נגד הגרמנים הפולשים.
ב-4 בספטמבר, כשהיה ברור כי הגרמנים מתקרבים לאזור, החלה היחידה לסגת מזרחה, תחת הפצצות של הגרמנים.
הקבוצה בראשותו של לב פרחאלה הגיעה לעיר לבוב.
רוב החיילים הצ'כוסלובקים, נאלצו להיכנע לחיילי הצבא האדום.
קבוצה קטנה של כ-150 חיילים בראשותו של לב פרחאלה הצליחה לחצות את הגבול לרומניה.
מרומניה עבר פרחאלה לצרפת ומשם לבריטניה.
במהלך כל תקופת מלחמת העולם השנייה התגורר בבריטניה.
הוא המשיך להתעמת עם הנשיא הגולה אדוארד בנש, בעיקר בשל שיתופו של האחרון עם הקומוניסטים.
לכן, בשנת 1940, הדיח בנש את פרחאלה מהחברות מהצבא הצ'כוסלובקי הגולה.
בתום המלחמה לא חזר לצ'כוסלובקיה.
הוא התגורר בבריטניה ובהמשך עבר למערב גרמניה, שם התגורר במינכן.
פרחאלה היה פעיל בארגונים של הגולים מצ'כוסלובקיה.
הוא מת ב־11 ביוני 1963 במהלך החופשה באזור שטיריה שבאוסטריה.
לב יעקובלביץ' מנחימוב היה כוריאוגרף ומנהל אמנותי שפעל בברית המועצות ולאחר מכן ברוסיה.
הוא כיהן כמנהל האמנותי של תיאטרון ג'והורי בין השנים 2004 ל-2021, ועוטר בתואר "אמן מכובד של הפדרציה הרוסית" .
לב מנחימוב נולד בדגסטן, ברפובליקה העממית הסובייטית האוטונומית, למשפחה יהודית.
עוד בילדותו, החל ללמוד נגינה ולנגן בתזמורת כלי נשיפה.
כילד, הוא גם גילה תשוקה לבניית דגמי מכוניות וחלם להיות מעצב רכב.
בגיל 16 החל ללמוד לרקוד בכיתת האמן של הכוריאוגרף קאזים מנאפוב, וכשנה לאחר תום לימודיו השתלב בהופעות צוות האנסמבל.
לאחר שירותו בצבא ברית המועצות, סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון במוסקבה, ורקד בלהקה "מזכרות רוסיה" של אוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 2004 מונה למנהל האמנותי של תיאטרון הג'והורי בדרבנט.
בדרבנט הוא התגורר ברחוב קנדלקי, ונחשב לאחד המורים הטובים ביותר ללזגינקה.
הוא כיהן כראש המרכז הכוריאוגרפי לחינוך אסתטי "פירואט".
באוגוסט 2021 חלה מנחימוב במחלת הקורונה והועבר מדרבנט למוסקבה לטיפול, שם נפטר ב-14 באוגוסט מסיבוכים הקשורים לזיהום.
ארונו הוטס לישראל והוא הובא לקבורה ב-16 באוגוסט בבית הקברות בחדש בעיר חדרה.
באותו יום נערכה עצרת אבל בחצר תיאטרון הג'והורי העירוני בדרבנט לכבודו.
אשתו: מרגריטה סמנובנה מנאחימובה (1955–1996), הייתה מנצחת.
אזרח כבוד של העיר דרבנט
חתן פרס מסדר "מורשת דרבנט"
אמן אמנות מכובד של הפדרציה הרוסית
בשנת 2021 שונה שמו של תיאטרון דרבנט ל"תיאטרון ג'והורי העירוני על שם לב יעקובלביץ' מנחימוב".
ב-17 בספטמבר 2022 נחנכה אנדרטה לזכרו של לב מנחימוב בחצר "מרכז היצירה לילדים יסמין" בדרבנט.
לב אברמוביץ' קאסיל (; 10 ביולי 1905 – 21 ביוני 1970), סופר ילדים יהודי-סובייטי פופולרי, שכתב ברוסית.
לב קאסיל נולד במשפחה יהודית בעיר פוקרובסקאיה סלובודה במרכז רוסיה (כיום נמצאת העיר בתחומי מחוז סראטוב.
אביו, אברהם קאסיל, היה היה גניקולוג ואמו, אנה פרלמן, הייתה רופאת שיניים.
ללב היה אח קטן, בשם יוסף (לימים עיתונאי.
הוא נאסר והוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים).
הוא התחיל לכתוב מאמרים וסיפורים קצרים כבר בתקופת הלימודים בתיכון.
לאחר סיום בית ספר תיכון בעירו עבר למוסקבה, שם החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1927 עזב את הלימודים והתרכז בפעילות עיתונאית וספרותית.
בשנים 1927- 1937 הוא כתב מאמרים עבור עיטון איזבסטיה.
בשנים 1937 - 1942 היה העורך הראשי של ירחון לילדים.
קאסיל כתב עשרות ספרים לילדים ונוער, שהפופולרים ביותר הם "קונדויט ושוומברניה" (ספר אוטוביוגרפי על שני אחים, תלמידי בית ספר, שממצאים ארץ חדשה בשם "שוומברניה" וכותבים היסטוריה של הארץ הממוצאת) ו"שוער הרפובלקה" (ספר על קבוצת כדורגל).
חלק מספריו הוא הפך לתסריטים של סרטי קולנוע.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כתב סיפורים קצרים על ילדים שלחמו ביחידות פרטיזנים ועל ילדים שעזרו למאמץ המלחמתי בעורף.
בשנת 1943 יזם קאסיל "שבוע ספרות ילדים ונוער", אשר ממשיך להתקיים עד היום ברוסיה.
בשנות ה-50 היה קאסיל מרצה בנושא ספרות ילדים בפקולטות לספרות במסודות להשכלה גבוהה במוסקבה.
לב קאסיל נפטר בביתו ב־21 ביוני 1970 - תוך כדי צפייה במשחק הגמר של מונדיאל הוא התמוטט ומת מהתקף לב במקום.
לב קאסיל היה נשוי פעמיים.
בית משפחתו שבעיר הולדתו אנגלס (פוקרובסקאיה סלובודה לשעבר) הפך למוזיאון שלו.
רחוב, בו נמצא המוזיאון, נושא את שמו.
בעיר אנגלס מוצב פסל לזכרו.
בשנת 2015 הוציא דואר רוסיה גלויה עם בול לזכרו.
לבבות הוא משחק קלפים מסוג משחקי ה"לקיחה" או "הצבע השליט" (Trump card).
המשחק מיועד עבור ארבעה שחקנים ומטרתו היא לקבל כמה שפחות נקודות.
המשחק מסתיים כאשר ראשון השחקנים עובר את סף 100 הנקודות.
המנצח הוא בעל הנקודות הנמוך ביותר באותו שלב.
בגרסאות שונות, המשחק גם קרוי מלכה שחורה.
משתמשים בחבילה מלאה של 52 קלפים, לא כולל ג'וקרים או קלפי פרסומת למיניהם.
יש לחלק ל-4 שחקנים כאשר כל שחקן מקבל בתחילת המשחק 13 קלפים.
משמעות הדבר היא כי כל החבילה מחולקת, בלי שתישאר "קופה".
את הקלפים מומלץ לסדר לפי סימן (משמאל לימין: , , , ולפי סדר עולה (משמאל לימין: מקלף מספר שתיים ועד אס).
כל קלף לב שווה נקודה והקלף מלכה עלה שווה 13 נקודות.
סך כל הנקודות המחולקות בסיבוב אחד הוא 26.
לאחר חלוקת הקלפים, כל שחקן מעביר שלושה קלפים (הקלפים אותם הוא יעדיף שלא להחזיק, בהתחשב ביתר הקלפים שבידיו.
על פי רוב, מומלץ להעביר את שלושת הקלפים בעלי הערך הגבוה ביותר, או לנסות ליצור חוסר (Void) באחת מסדרות המיינור, קלאב ודיאמונד).
בסיבוב הראשון - לשחקן שמשמאלו, בסיבוב השני - לשחקן שמימינו, בסיבוב השלישי - לשחקן היושב מולו, ובסיבוב הרביעי לא מעבירים כלל.
בסיבוב החמישי שוב לשחקן שמשמאלו וחוזר חלילה
את המהלך הראשון יתחיל תמיד השחקן שיש לו את הקלף , ואז כל שחקן שם קלף תלתן בעל ערך כלשהו (שחקן שאין בידיו תלתן, רשאי להניח כל קלף אחר, פרט ללבבות ו-).
השחקן ששם את הקלף מהסוג ששם הראשון, בערך הגבוה ביותר, לוקח את ארבעת הקלפים (בסיבוב הראשון, יהיה זה השחקן שהניח את התלתן הגבוה ביותר), ושם אותם הפוכים לידו, ואז הוא מתחיל את המהלך הבא עם כל קלף שירצה מלבד הלבבות.
את קלף לב הראשון, ניתן להניח רק במידה ולשחקן אין אף קלף, בכל ערך שהוא, מהסוג שהניח הראשון.
במקרה כזה, הוא רשאי (אך אינו חייב) להניח קלף לב.
מרגע זה ואילך, רשאי כל שחקן הפותח סיבוב, לפתוח בלב.
לאחר 13 סיבובים, כל משתתף סופר את הנקודות שהוא אסף על פי הקלפים המונחים לידו, ואז נרשם לכל אחד את כמות נקודות אשר הוא קיבל.
בצורה כזאת משחקים עד ששחקן אחד צובר 100 נקודות, ואז הוא מפסיד והמשחק נגמר.
אסור לפתוח בקלף לב כלשהו כל עוד אף אחד מהמשתתפים לא שבר את הלב (שיחק לב כאשר לא נותרו לו קלפים בסדרה ששחקן אחר פתח בה במהלכים קודמים).
אם ביד שחקן נותרו רק לבבות והוא נדרש לפתוח, הסיבוב מסתיים אוטומטית, ורישום הנקודות מתבצע כמו במצב של "ירייה בירח" כמתואר בסעיף הבא.
שחקן שאסף את כל הקלפים ששווים נקודות (כל הלבבות ובנוסף את המלכה עלה) לא מקבל אף נקודה, וכל שאר השחקנים מקבלים 26 נקודות.
נוצר מצב של "יריה בירח"(Shoot The Moon).
לנסות להגיע לכך זו אסטרטגיה מסוכנת, אבל אם משחקים היטב, היא עשויה להתברר כמשתלמת ביותר.
בתור הראשון אין לשחק מלכה עלה או כל קלף מסדרת הלב.
יש גרסה למשחק בהן נהוג כי לקיחת הקלפים Q,J מעניקה 10- נקודות לשחקן הלוקח.
עוד גרסה היא שלקיחת הקלף Q♣ מאפסת את ערכה של Q♠ באותו סיבוב אם שחקן אחד לקח את שני הקלפים גם יחד.
לב איסאקוביץ' שֵׁסְטוֹב , שם העט של יהודה לייב שוורצמן, פילוסוף, סופר ומבקר יהודי-רוסי.
שסטוב, יליד קייב, השלים בצעירותו לימודי משפטים באוניברסיטת קייב, ובהמשך למד גם פילוסופיה וספרות.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917, יצא מרוסיה ולא שב אליה עד מותו.
הוא השתקע בפריז, בה כתב ופרסם את יצירותיו בתחומי הביקורת הספרותית והפילוסופיה.
לב שסטוב כתב על גדולי הסופרים של תקופתו: ברנדס, ניטשה וטולסטוי, דוסטויבסקי וצ'כוב.
כן עסק במשנתם של קירקגור, מרטין לותר, שפינוזה ואחרים.
תורתו הפילוסופית נולדה מביקורת הספרות שלו.
בחיבוריו התנגד לתורות האידיאליזם, ועסק לרוב בשאלות אמונה ואקזיסטנציאליזם.
נקודת המוצא למשנתו הפילוסופית הייתה נפשם של גדולי ההוגים, כפי שבאה לידי ביטוי ביצירתם.
הוא כפר ביכולת המדע העיוני לתת תשובות לכל השאלות הגדולות של הקיום.
והעמיד, בדומה לפילוסוף הדני קירקגור, את החזון הנבואי של היוצר היחיד, אל מול ההסבר המדעי הרציונלי של העולם.
לב שסטוב היה מיודד עם סופרים יהודים בני דורו, ואף ביקר בארץ ישראל באחד ממסעותיו.
הוא ביקר בארץ מסוף חודש מרץ 1936, עד אמצע מאי אותה שנה.
הוא חווה את פרוץ מאורעות המרד הערבי הגדול בתל אביב, התעכב בה לכמה שבועות, וכתב על כך מכתבים מפורטים לחבריו בצרפת.
בביקורו נשא כמה הרצאות בירושלים ובתל אביב, וגם פרסם כמה דברים בעיתון "דבר".
אורי ניסן גנסין תרגם לעברית את ספרו תחילת דברים אחרונים, וזהו כנראה התרגום היחיד מיצירתו בעברית.
ספרו "אתונה וירושלים" נלמד עד היום בחוגים האקדמיים לפילוסופיה.
לב שסטוב נפטר בפריז בשנת 1938.
במבט ראשון קשה לכנות את הגותו של שסטוב כפילוסופיה: היא אינה מציעה אחדות שיטתית, אין בה קיבוץ מגובש של טענות, או הסבר תאורטי של בעיות פילוסופיות.
רוב עבודתו של שסטוב מקוטעת וכתובה כפרגמנטים.
צורת הכתיבה נראית כפתגמים, והסגנון עשוי להיחשב יותר אינטרנטי מאשר ליניארי, עם שימוש מועט בטיעונים רטוריים מקובלים.
לעיתים נראה שהמחבר סותר את עצמו בכל עמוד, ואפילו מחפש את הכתיבה הפרדוקסלית.
הסיבה לכך היא ששסטוב האמין שהחיים עצמם פרדוקסליים במהותם, ואינם יכולים להיות מובנים באמצעות חקירות לוגיות או רציונליות.
שסטוב טוען שאין בנמצא תאוריה שיש בידיה לפתור את המסתורין של החיים.
ביסודה, אם כן, הפילוסופיה שלו אינה כזו הפותרת בעיות אלא המחוללת אותם, זאת, עם ניסיון להתחקות אחר האיכויות המסתוריות של החיים.
נקודת המוצא שלו היא לא תאוריה או רעיון, אלא ניסיון, הניסיון של הייאוש.
שסטוב מתאר אותו כאובדן ודאויות, אובדן החירות, אובדן משמעות החיים.
השורש של הייאוש הוא מה שהוא מכנה לעיתים קרובות 'צורך', ולעיתים גם 'סיבה', 'אידיאליזם' או 'גורל'.
כלומר הייאוש נובע למעשה מצורות חשיבה מסוימות שמשעבדות את החיים לרעיונות, לאידאות (אף שבד בבד יש בהם גם היבט מאוד אמיתי של העולם).
צורות חיים שמפשיטות, מכלילות ומתעלמות מהייחודיות ומהחיוניות שיש במציאות.
המושג 'סיבה', אשר בו לפי שסטוב נמצא שורש הייאוש, טומן בחובו את הקבלה ואת הציות לוודאויות שאומרות לנו שדברים מסוימים הם נצחיים, אינסופיים ובלתי ניתנים לשינוי, ודברים אחרים הם בלתי אפשריים ובלתי ניתנים להשגה.
תובנה זו של שסטוב מסבירה מדוע הפילוסופיה שלו היא צורה של אי-רציונליזם, אף על פי ששסטוב אינו מתנגד לסיבתיות או למדע בכלל, אלא רק לרציונליזם ולמדעיות.
הוא מתנגד לנטייה להגדיר את ה'סיבה' כוודאות יודעת-כל, כל-יכולה, הטוב כשלעצמו.
לפיכך, הפילוסופיה שלו יכולה להיחשב כסוג של פרסונליזם מפני שלדעתו אנשים לא יכולים להיות מצומצמים לרעיונות, מבנים חברתיים, או אחדות מיסטית.
ביצירת המופת שלו 'אתונה וירושלים' שסטוב דוחה כל אזכור של קולקטיביות או אחדות-כוללת:
"מדוע יש לייחס לאלוהים, אלוהים שאינו מוגבל בזמן או במרחב, את הכבוד והאהבה לסדר?
מדוע להמשיך ולדבר על "האחדות הכוללת"?
אם אלוהים אוהב אנשים, מה צורך יש לו בשעבודם לרצון האלוהי ולקפח מהם את רצונם שלהם, שהוא דבר הערך היקר ביותר שהוא עצמו הרעיף עליהם?
היוצא מכך שהרעיון של "האחדות המוחלטת" הוא רעיון מופרך לחלוטין...
ומה רבה תהיה ההקלה כאשר יגלו לפתע שהאלוהים החי, האלוהים האמיתי, בשום אופן אינו דומה למה שהראתה הסיבה עד כה".
בטיעוניו ובדרך התקפתו על "המובן מאליו", שסטוב רומז שבעצם כולנו נשארים לבד עם הסבל שלנו, ואין לנו יכולת להיעזר לא באחרים, ואף לא על ידי הפילוסופיה.
דבר זה יכול להסביר את היותה של הגותו חסרת מסגרת פילוסופית-שיטתית.
אולם הייאוש אינו סוף פסוק בהגותו של שסטוב, הייאוש אינו המילה האחרונה הוא "המילה הלפני אחרונה" (Penultimate words).
המילה האחרונה אינה ניתנת לביטוי בשפה אנושית, ולא ניתן להציגה על יד תאוריה כלשהי.
אמת, הפילוסופיה של שסטוב מתחילה בייאוש ואף החשיבה שלו היא חשיבה נואשת, אלא שההגות שלו מנסה להצביע על משהו מעבר לייאוש ואף מעבר לפילוסופיה.
שסטוב מכנה מצב תודעה זה בשם 'אמונה'.
לא אמונה שטחית מצד אחד, ואף לא ודאות מן הצד השני.
לדעתו יש למצוא דרך אחרת של חשיבה שמתעוררת בעיצומו של הספק ובחוסר הביטחון העמוק ביותר.
דרך זו נעשית על ידי ההבנה החוויה העמוקה כי "הכול אפשרי" (דוסטויבסקי), ההבנה כי ההפך מההכרח הוא לא הגורל או המקרה, אלא האפשרות שקיים חופש ללא גבולות, ללא קירות או גבולות שהוא מתת-אל.
שסטוב טוען שיש להמשיך להיאבק ולהילחם נגד הגורל וההכרח, גם כאשר התוצאה המיוחלת והרצויה אינה מובטחת.
המילים האחרונות של ספרו האחרון, אתונה וירושלים, הן: "פילוסופיה היא לא 'מחשבה על', היא מאבק, והמאבק הזה אין לו סוף".
שסטוב היה נערץ מאוד ומכובד על ידי הוגים וסופרים ברוסיה ובמערב אירופה: ניקולאי ברדיאייב וסרגיי בולגאקוב ברוסיה, ז'ול דה גוטייה, ז'ורז' בטאיי ואלבר קאמי בצרפת, דייוויד הרברט לורנס, ישעיה ברלין וג'ון מידלטון מורי באנגליה.
כיום, שסטוב ידוע פחות בעולם דובר האנגלית.
זאת, משום שעבודותיו לא היו זמינות בקלות, ובנוסף הנושאים הספציפיים שהוא דן בהם לא היו 'אופנתיים' ואף 'זרים'.