tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יהודה מורלי נולד באלג'יריה בשנת 1948. בשנת 1966 החל ללמוד ספרות, פילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטת סורבון.
במקביל למד משחק בבית הספר למשחק של ז'אק לקוק ואצל פייר דאבוש (Pierre Debauche) ואנטואן ויטז (Antoine Vitez).
את עבודת התיזה שלו בספרות כתב בנושא "תיאטרון בתוך תיאטרון בתיאטרון של ז'אן ז'נה", בהדרכתו של ז'אן ז'אק רובין (Jean Jacques Roubine).
כתב עבודת תיזה נוספת בפילוסופיה, בנושא "האיסור על הייצוג בתלמוד הבבלי", בהדרכתו של אוליביה רנו דאלון.
בשנת 1978 סיים את כתיבת הדוקטורט שלו בנושא "המקהלה בתיאטרון של פול קלודל", בהדרכתו של ברנרד דורט (Bernard Dort).
בשנות ה-70 לימד בסורבון ובאוניברסיטה בריו דה ז'ניירו.
בשנת 1980 עלה לישראל, עיברת את שמו ליהודה, והחל ללמד באוניברסיטת תל אביב - שם הוא גם ביים מחזמר שכתב בשם Strip.
בין השנים 1982–2012 לימד באוניברסיטה העברית, ושימש מספר שנים כראש החוג ללימודי תיאטרון.
בשנת 1998 התמנה לפרופסור חבר במחלקה.
במהלך שנותיו באוניברסיטה העברית שימש כמנהל האומנותי של פסטיבל טוטי פרוטי - פסטיבל תיאטרון הסטודנטים, שם הוצגו יצירותיהם הראשונות של יוצרי תיאטרון מבטיחים כגון יונתן לוי, ג'קי לוי ואחרים.
נוסף על כך, לימד גם באוניברסיטת בר-אילן, מכללת אמונה, מכללת הרצוג, מכון שכטר ובית ספר מעלה.
ספרו הראשון Jean Genet, la vie écrite (ז'אן ז'נה, החיים הכתובים) יצא לאור ב-1988 בפריז.
בשונה מהדימוי הרווח על פיו ז'נה החל בכתיבת רומנים כשהיה אסיר בכלא, וללא שום רקע ספרותי קודם, הספר מראה שכבר בילדותו נחשף לספרות ולאומנות, וכניסתו לבית הסוהר נעשתה במכוון על מנת לכתוב את יצירותיו בשקט וללא טרדות.
הספר הפך לאבן דרך משמעותית במחקר דמותו של ז'נה.
באותה השנה פרסם גם אוסף מאמרים (Les Nègres au Port de la lune) לרגל בימוי ההצגה Les Nègres מאת ז'נה על ידי Jean Louis Thamin.
ספרו השלישי(Le maître fou : Genet théoricien du théâtre (1950-1967 (האדון המשוגע: ז'נה כתאורטיקן של התיאטרון) יצא לאור ב-2009. הספר מנתח את הטקסטים התאורטיים של ז'נה על התיאטרון והאמנות.
טקסטים אלה לא נחקרו דיים, על אף שהם מציעים מפתח להבנה עמוקה של יצירתו הדרמטית של ז'נה.
בספרו טוען מורלי כי ניתן למצוא בטקסטים אלו תאוריה כוללנית על היצירתיות, כוחותיה ומגבלותיה.
בספרו הרביעיL'Oeuvre impossible : Claudel, Genet, Fellini (היצירה הבלתי אפשרית: קלודל, ז'נה, פליני) שיצא לאור ב-2013 בפריז, מתוארת ומנותחת יצירה עלומה בשם המוות עליה ז'נה עבד לאורך שנים רבות, ולעולם לא זכה לסיימה.
לטענת מורלי, היצירה הבלתי ממומשת של כל אחד מהיוצרים הללו מהווה את המפתח להבנת המפעל היצירתי כולו של אותו יוצר.
נושא המחקר השני של מורלי הוא היצירה התיאטרלית של פול קלודל, מחזאי צרפתי דגול.
הספרClaudel metteur en scène: La frontière entre les deux mondes (קלודל כבמאי: הגבול בין שני עולמות) יצא לאור ב-1998. בספר מורלי מתנגד לתפיסה המקובלת של דמותו של קלודל כסמל לתיאטרון הישן, ומגלה אספקטים חדשים ביצירתו של קלודל: בלטים מהפכניים שכתב וביים, ניסויי תיאטרון שערך ושיטה ייחודית שיצר לתיאטרון מוזיקלי דתי.
קולנוע צרפתי תחת הכיבוש הגרמני
המחקר האחרון של מורלי מוקדש לייצוג דמויות יהודיות בתיאטרון ובקולנוע של צרפת תחת הכיבוש הגרמני.
הספר Révolution au paradis : Représentations voilées de personnagesjuifs dans le cinéma de la France occupée (מהפכה בגן עדן: ייצוגים סמויים של דמויות יהודיות בקלונוע של צרפת הכבושה) שיצא לאור ב-2014 בירושלים, חושף את המסרים האנטישמיים הרבים בסרטים שצולמו בצרפת הכבושה, ובפרט בסרט הקאנוני ילדי גן העדן.
מורלי פועל גם כמחזאי ובמאי.
מחזותיו הופקו והודפסו בצרפת, ישראל וארצות נוספות.
המחזה הראשון שלו, Aventures extraordinaires (הרפתקאות מופלאות) הוצג בצרפת בשנת 1970. מה שסימן את ראשית הקריירה הציבורית של מורלי היה המחזה השני שכתב, Les Catcheuses (המתאבקות), שהוצג בשנת 1973 בבימויו של דניאל מזגיש (Daniel Mesguich), לו הקדיש מישל קורנו (Michel Cournot) ביקורת נלהבת בעיתון לה מונד.
המחזה אף הודפס ותורגם למספר שפות.
בשנת 1976 בוים המחזה על ידי ז'אן לואי מאנסו (Jean-Louis Manceau), בהצגתם של ז'ראר דרמון (Gérard Darmon) וז'אן פול באקרי (Jean-Pierre_Bacri).
בשנת 1981 מורלי ביים מחזמר בכיסאות גלגלים בבית חולים אלין ובתיאטרון החאן בשם היפה והחיה.
בשנת 1982 הוצג בתל אביב ובליון מחזהו סטריפ, שאף פורסם במגזין הצרפתי אוונט-סאן (L'Avant-scène).
כמו כן, באותו שנה כתב מורלי את המחזה גימפל תם, קומדיה מוזיקלית המבוססת על סיפור קצר מאת יצחק בשביס זינגר.
המחזה הופק בתיאטרון החאן בשנת 1983 בבימויו של מורלי.
צוות ההפקה כלל אנשי מקצוע ידועים כגון חנה הכהן (מנהלת מוזיקלית), רוני תורן (עיצוב), רפי קדישזון (מוזיקה) דניאלה מיכאלי (כוריאוגרפיה), ובתפקידים הראשיים שיחקו נתן דטנר ונירה רבינוביץ'.ההצגה זכתה להד נרחב בתקשורת הישראלית.
מחזה נוסף שהועלה בתיאטרון החאן היה ויכוח ברצלונה (1992), שהמחיז את ויכוחו הידוע של הרמב"ן עם כומר נוצרי.
מחזהו של מורלי קולות, שנכתב על בסיס סיפורו של י.ל.
פרץ מסירות נפש הועלה במספר מסגרות: בתיאטרון הפתוח (Théâtre Ouvert), בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים, ובתיאטרון אספקלריא.
מחזה נוסף של מורלי שהועלה בצרפת בשנת 1983 היה Tombeau des poupées (בית קברות לבובות).
המחזה הוצג בתיאטרון הלאומי לה-שאיו בפריז (Théâtre National de Chaillot), בהשתתפות שחקנים כגון מיכאל לונסדייל (Michael Lonsdale) ואנטואן ויטז (Antoine Vitez).
המחזה Les merveilles du fond des mers ou un chef d'œuvre à gonfler soi-même (הפלאות שבמעמקי הים, או: יצירת המופת שתוכל לנפח בעצמך), פורסם על ידי המגזין הישראלי-צרפתי Continuum בשנת 2009. המחזה Le Grand Tombeau des Beaux-Arts (הקבר בגדול של האמנויות היפות) הוצא לאור על ידי Editions Orizons, 2020.
בשנת 2018 יהודה מורלי ורועי הורוביץ יזמו את פרויקט תיאטרון קריאה הפועל דרך תיאטרון מיקרו, ירושלים.
בשלוש השנים האחרונות הוצגו במסגרת תוכנית זו מופעי תיאטרון הקריאה הבאים: וגנר לא בא בחשבון - ויקטור גורדון, חופה במרומים ע"פ י.ב.
זינגר, בהחלט מרשה לעצמי – ז'נין וורמס, ההטבלה – אלפרד סוואר ופרנו נוזיאר, ליא קניג ומרים זוהר דופקות הופעה - ירון פריד ונורה אפרון.
בשנת 2021 מורלי הפיק את המחזה מילים אחרונות, שהוא סדרה של מונולוגים המבוססת על הטקסט של Le Grand Tombeau des Beaux-Arts בעברית וצרפתית.
בעקבות נגיף הקורונה, המחזה הוצג בפורמט של תיאטרון וירטואלי.
בשנת 2022, תרגם יחד עם אשתו וביים מחדש את המחזה הגטו החדש של בנימין זאב הרצל.
פרופ' מורלי טוען, כי כתיבת המחזה על ידי הרצל הביאה למהפך ביחסו לשאלה היהודית.
ויותר מכך, הרצל החל להפנים בעקבות המחזה, שיש להקים מדינה יהודית.רועי הורוביץ ביים את עולם ללא אשמים, מחזות מאת יעקב שבתאי.
הוצג בבית התרבות של נאנטר בפריז, 1973.
הוצג בבית התרבות של העיר רן, 1975.
הוצג בתיאטרון של שאנז אליזה, 1980.
גימפל תם, הוצג בתיאטרון החאן, 1982.
הוצג בתיאטרון הלאומי של ארמון שאיו, 1983.
הוצג באוניברסיטת תל אביב, 1981. יצא לאור בהוצאת Avant-Scène ב-1986.
הוצג באוניברסיטת בר-אילן, 1992. הוצג גם בתיאטרון החאן במסגרת כנס בין לאומי לרגל 500 שנה לגירוש ספרד.
שודר ב-1993 ברדיו הצרפתי בתחנת France Culture.
הועלה באספקלריא, 2006. הועלה שוב בעיבוד מחודש ב-2012.
פורסם בכתב העת "Continuum" ב-2009.
הוצג בבית חולים אלין, 1982. הועלה בשנית בתיאטרון החאן, 1986. הועלה בשלישית באוניברסיטה העברית בבימויה של נירה מוזר, 2012.
הגטו החדש, מאת בנימין זאב הרצל.
יהודה מוריאל (כ"ה באדר ב' ה'תר"ע 4 באפריל 1910 - ה' באב ה'תשנ"ח 28 ביולי 1998) היה מורה ואיש חינוך, מרצה באוניברסיטה, מייסד ומנהל מוסדות חינוך בישראל ומחוצה לה.
זכה בפרס יקיר החינוך הדתי בתל אביב ובפרס "לכבודה של תורה", וכן בפרס הרב קוק לספרות תורנית תשמ"ה.
בעל תואר ד"ר לפילוסופיה, עסק בהוראת יהדות, תנ"ך ותפילה, ייסד וניהל בתי ספר תיכוניים בארץ ובעולם, במשך כ-30 שנה שידר מדי שבוע ברדיו קול ישראל שיחות במשנה ובהלכה, ועמד בראש המגמה הבין-מחלקתית\המחלקה ללימודי יסוד במדעי היהדות של אוניברסיטת בר-אילן.
מוריאל נולד בשם יהודה מסינג בבובריקה שבגליציה המזרחית ב-1910, תחת שלטון הקיסרות האוסטרו-הונגרית.
יהודה מוריאל היה בן יחיד לאביו, אבל לאמו נולדו ילדים מבעלה השני, אחים ואחיות למחצה.
איש מהמשפחה שנותרה בפולין לא שרד את השואה.
את אמו ראה בפעם האחרונה בעת ביקורו בפולין באב תרצ"ט אוגוסט 1939, נפרד ממנה וחזר לארץ ישראל 4 ימים לפני פלישת צבא הרייך השלישי למדינה.
בתום המלחמה נודע לו שהיא נקברה חיים על ידי הנאצים בליל הסדר.
בהיותו בן 3 התייתם מאביו ר' דוד מסינג, אמו ציפורה נישאה מחדש ושלחה אותו לגור וללמוד אצל סבו רבי שלמה זלוז'יצער, חסיד הוסיאטין.
כשהיה בן 18 נפטר סבו, והוא נותר לבדו.
עד גיל 20 חי בפולין וקיבל שם חינוך יהודי, בעיקר בלימודי גמרא.
בתקופה זו התחבר לאגודת ישראל והיה עוזרו של הרב משה חיים לאו.
כבר בנעוריו ניכר כנואם בחסד וכעוזרו של הרב לאו שנבחר כנציג אגודת ישראל לבית התחתון של הפרלמנט הפולני, היה סובב בעיירות ונואם בענייני הפוליטיקה היהודית.
בדצמבר 1930 הגיע לווינה, עמד שם בבחינות הבגרות האקסטרנית בגמנסיה וינה רפורם, ובטבת 1932 התחיל ללמוד בבית המדרש לרבנים ובאוניברסיטת וינה.
שם, בשנת 1933 נשא לאשה את בתיה (בלנקה) לבית פירסט.
עמדתו הציונית, והאדמה שהחלה לבעור תחת רגלי היהודים בווינה עם עליית הנאצים לשלטון, גרמו לו לעלות עם רעייתו הצעירה ארצה בנובמבר 1933, מיד לאחר נישואיו.
את הסרטיפיקט הוא קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים, שזה עתה נוסדה, על מנת להשלים כסטודנט את לימודי המ"א בחינוך.
שם גם כתב את הדוקטורט שלו בנושא "בדיקת החשיבה ההגיונית אצל הנוער המתבגר בבתי הספר העבריים בארץ".
הדוקטורט הוגש בא' בטבת תש"ו.
לאחר עלייתו ארצה שינה את שם משפחתו ממסינג ל'מוריאל'.
עם תום לימודיו באוניברסיטה העברית, לימד בבית ספר בעפולה, לאחר מכן לימד בבית הספר היסודי "נצח ישראל" בפתח תקווה, ובשנת תש"ח 1948 נקרא לנהל את בית הספר התיכון לבנות "ישורון" בפתח תקווה.
לאחר מכן ניהל את בית המדרש למורות ולגננות, לימים "מכללת תלפיות" במשך כ-20 שנה.
מוסד זה הסמיך מאות מורות וגננות ונודעת לו השפעה רבה על עיצוב דמותו של החינוך הדתי בישראל.
בתשכ"ט התמנה למרצה באוניברסיטה בר-אילן, בשנת תשל"ד - למרצה בכיר בה, בשנת תשל"ו, מונה לפרופסור אורח בישיבה יוניברסיטי בארצות הברית (מכון "פרקאוף") למתמחים לקראת תואר שני ושלישי.
עסק בגיבוש גישות חדשות לערכי היהדות ודרכי הקנייתם.
בתחום זה פרסם עשרות מאמרים בעיתונים וכתבי עת שונים כגון "הד החינוך", "מעיינות", "בשדה חמד", "שמעתין" ו"הצופה".
בשנים תשט"ו-תשט"ז 1956–1957 יצא בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית לדרום אמריקה להקים בה רשת של בתי ספר.
הוא יצא לשליחות דומה פעם נוספת, בשנת תשכ"ד 1964. בשליחותו הרבה לחנך לציונות ולשמירת תורה, ודחף את תלמידיו לעלות ארצה.
אחד התלמידים הללו, שהכיר לו טובה על כך, הוא פרופ' שלום רוזנברג.
בשנת תש"ך הקים את בית הכנסת לנוער "תלפיות" בתל אביב ושימש כרב בית הכנסת, אך סירב להיקרא בתואר "רב".
זאת, עד לשנת תשנ"ה, בה עזב את תל אביב ועבר לירושלים.
למוריאל ואשתו נולדה בת יחידה, בינה מוריאל, בוגרת המחזור השני של אוניברסיטת בר-אילן.
היא נישאה ונולדו לה שלושה ילדים, ביניהם הסופרת חיותה דויטש.
בינה ליבוביץ (מוריאל) נפטרה בשנת 1972, בהיותה בת 34 שנים בלבד.
את ספרו בדרך טובים הקדיש אביה לזכרה.
פרקים בתורת החינוך, הוצאת ביתן הספר, תשי"ב
עיונים במקרא - על חמשת חומשי תורה: בראשית שמות ויקרא במדבר ודברים, כולם יצאו במהדורה הראשונה בהוצאת אברהם ציוני ת"א (מהדורה שנייה בשנת תש"ן 1990 בהוצאת סיני)
בדרך טובים - מצוות שבין אדם לחברו לאור המקורות במקרא ובהלכה, הוצאת המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה, שע"י ההסתדרות הציונית, תשל"ב
הערך "החינוך בספרות התלמודית" - באנציקלופדיה יודאיקה
ישראל וארצו בתורה - הוצאת המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה, שעל יד ההסתדרות הציונית,
בסוף ימיו החל לחבר פירוש על ספר הכוזרי מאת רבי יהודה הלוי, אך לא זכה לסיימו.
יהודה דיין נבו (1 באפריל 1932 – 12 בפברואר 1992) היה קצין צה"ל אשר נפל בשבי הסורי וארכאולוג שהתמחה בהתהוות האסלאם.
אביו נפטר בהיותו בן תשעה חודשים ואמו בחרה שלא לגדלו.
הוא עבר בין משפחות אומנה שונות, וגדל בחברת הנוער נחשונים א' של קיבוץ בית אלפא.
נישא למרים דיין, והתגרש ממנה לאחר תקופה קצרה.
נבו קיבל דרגת קצין אף על פי שלא סיים קורס קצינים, והוא הדריך בקורס מכי"ם בדאמון.
בתחילת שנת 1951 נתפס עם שני חיילים נוספים על ידי כוח סורי ונשלח לכלא אל מאזה בדמשק.
לפי גרסה אחת, במהלך אימון באזור הבניאס נבו יצא לחפש שני חיילים שנותק עימם הקשר, ומצא אותם מעבר לגבול הסורי.
לפי גרסה שנייה, השלושה היו במשימת איסוף מודיעין ובמהלכו אבד הקשר עם שני חיילים.
בעיתונות התקופה הוצגו השלושה כחובבי טבע מקיבוץ דן.
נבו סיפר שבשבי עבר עינויים בתחילה ומאוחר יותר יחס טוב יותר.
שושנה הר-ציון נכלאה מאוחר יותר באותו כלא, עם שני ישראלים נוספים, והם תקשרו על ידי נקישה בקיר, אך לא נפגשו.
נבו חזר לישראל בעסקת חילופי שבויים בסוף שנת 1951. לאחר חזרתו מהשבי, עבר קורס קציני מודיעין ושובץ במודיעין פיקוד צפון.
ב-12 ביולי 1953 השתתף נבו בפעולת תגמול בנבי-סמואל, לאחר שנרצחו שני חיילים במושב אבן-ספיר.
עם הקמת יחידה 101 באוגוסט 1953, היה בין הלוחמים הראשונים ביחידה והשתתף בטבח קיביה, ולאחריו עזב את היחידה.
לעדותו, האירועים בקיביה רדפו אותו כל חייו.
לאחר שחרורו היה נבו רועה צאן בקיבוץ בית אלפא וכן עבד כמוציא לאור בירושלים.
לאחר מכן שימש כחוקר ארכאולוגיה.
בין השאר ערך נבו סקר ארכאולוגי בעמק החולה יחד עם מרים דיין, וכן סקר ארכאולוגי סביב קיבוץ מצר.
בנוסף, זיהה את העיר "צפתי", המאוזכרת במסעו של תחותמס השלישי בתל סמוך וממזרח לגבעת עדה.
בתחילת שנות השישים עבד מספר שנים על רומן היסטורי שעסק ביהודה איש קריות, אך לבסוף בחר שלא לפרסמו.
נבו היה מחלוצי חקר ראשית התקופה הערבית בארץ ישראל.
לצורך מחקריו, התגורר במדרשת שדה בוקר ומשם יצא עם משלחות מחקר לבצע את מחקריו בשטח.
את שם משפחתו המקורי דיין בחר לשנות לנבו, כדי להימנע משאלות חוזרות ביחס לקשר אפשרי עם משה דיין.
נבו חלה במחלה ממארת וב־12 בפברואר 1992 שם קץ לחייו ביריה.
יהודה נקבר בבית העלמין של קיבוץ שדה בוקר, סמוך למקום מושא מחקרו העיקרי ליד הקיבוץ שנקרא "העיר האבודה".
על ילדותו ובחרותו סופר בסדרה "רוח הדברים" של מיכאל לב-טוב, שהסריט את סיפורו של הקיבוץ בישראל.
בפתיחת הסרט מובא הסיפור על יהודה דיין נבו, המבוסס על בסיס סרט אילם צרפתי שנעשה בשנת 1952 על קיבוץ בית אלפא.
על מצבתו נחרת בהתאם לבקשתו הכיתוב "מנגד ראיתי – יהודה נבו".
כנראה פרפרזה על שינוי שם משפחתו מדיין ל-'נבו', שנודע כמקום קבורתו של משה רבנו, ועל שיר של רחל המשוררת "מנגד".
מחקריו בארכאולוגיה של ראשית האסלאם והתהוותו
נבו היה פעיל בפרויקט הארכאולוגי בנגב בנושא התקופה הערבית הקדומה והישוב הכפרי בנגב במאות ה-6–8 לספירה, בהנהלת המכון לארכאולוגיה ליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
חלק גדול מהחפירות עשה במו ידיו, ללא פועלים תוך כדי שהוא נעזר בחבריו אמנון רוטנברג ונורית צפריר.
בשנת 1981, הוא וקבוצת המחקר שלו גילו ארבע מאות כתובות סלע בערבית בכתיב כופי קדום, במדבר הנגב בישראל, ליד שדה בוקר.
תגלית זו הובילה אותו, יחד עם יהודית קורן, מידענית אקדמית מאוניברסיטת חיפה, לבחון מחדש את מקורות האסלאם ואת ההיסטוריה האסלאמית הקדומה.
האתר נקרא 'העיר האבודה' (אתר מס 92, סקר ישראל, מפת שדה בוקר מערב).באתר זוהו שרידי מסגד עם שתי קיבלות אחת הפונה לירושלים ואחת למכה כדוגמת מסגד אלקיבלתיין במדינה .
נבו הציג את התוצאות הראשונות של הפרויקט האמור בקולוקוויום הבינלאומי השלישי: מג'אהיליה לאסלאם (30 ביוני עד 6 ביולי 1985).: יהודה ד.
נבו: "שדה בוקר והנגב המרכזי.
המאה 7 עד 8." כמו כן הוא פרסם המשך מחקר במאמר על הפגניזם הערבי בנגב בתקופה הביזנטינית בקולוקוויום החמישי בסדרה זו, ב-1990. מאמרו האחרון בנושא, "Towards a Prehistory of Islam" ("לקראת פרה-היסטוריה של האיסלאם") פורסם ב-1994 לאחר מותו, בעריכת עורכי העיתון.
הטקסטים המלאים של כתובות הסלע של הנגב, כולל העתקה, פיענוח ותרגום לאנגלית, פורסמו על ידי נבו, זמירה כהן ודליה הפטמן בספרם Ancient Arabic Inscriptions from the Negev (שמוכר לפי ראשי התיבות AAIN).
בטרם הוצאת ספר זה, הממצאים פורסמו בהדרגה בין השנים 1981–1982 ו- 1986–1988. כתובות אלה היוו את הבסיס לחקירת מקורות האסלאם וההיסטוריה האסלאמית הקדומה, שהביאו אותו למסקנות הנוגדות את ההיסטוריה הרשמית של המקורות האיסלאמיים.
נבו שייך אפוא לזרם הרוויזיוניסטי ללימודי האסלאם.
בספרו Crossroads to Islam (בתרגום חופשי: צמתים בדרך לאיסלאם: מקורותיה של הדת הערבית והמדינה הערבית), שכתב יחד עם המידענית האקדמית יהודית קורן, ושהוצא לאחר פטירתו, הוא הציג תאוריה על מקורותיה והתפתחותה של המדינה האסלאמית והדת האסלאמית.
ספקנות חזקה זו הובילה לביקורת נוקבת מצד היסטוריונים אחרים.
עם זאת מחקרם של קורן ונבו המסביר את גישתם לחקר תולדות האיסלאם פורסם ב-1991 ונכלל באוסף מאמרים "רוויזיוניסטיים" (The Quest for the Historical Muhammad - בתרגום חופשי: "החיפוש אחר מוחמד ההיסטורי") שליקט וערך החוקר אבן וראק .
התאולוג הגרמני קארל היינץ אוליג (Karl-Heinz Ohlig), במאמר נרחב, בנה על התאוריה של נבו כמפורט בספרו Crossroads to Islam ופיתח אותה הלאה לכיוון אחר.
אבל כמה שנים לאחר מכן, בספר Die dunklen Anfänge ("ההתחלות האפלות") שהופיע בגרמנית בלבד, בעריכתו של אוליג, הוא פיתח את התאוריה שלו בצורה אחרת לגמרי וכבר לא מזכיר את עבודתו של נבו.
בספר זה אוליג טוען שאומנם "מוחמד" היה שם תואר ("המהולל") ולא שם אישי (טענה שנלקחת ישירות במחקריו של נבו), אבל ממשיך וטוען זה היה תואר שיוחס לישו, כלומר הנביא המהולל של הערבים היה ישו הנוצרי - דבר שמנוגד לגמרי לתאוריה של נבו.
נכתבו על התיאוריה של נבו חיבורים רבים כמו של החוקר הפולני M.
תאוריה דומה למחקרו על התהוות האיסלאם נקראת 'הגריזם'.
כמו כן מתברר כי כבר לפני כ-100 שנה לפני פיתוח אסכולת ה'הגריזם', החוקר ריינהרט דוזי (Reinhart Dozy) כתב בספרו De Israelieten te Mekka ("בני ישראל במֶכָּה"), 1864, כי האיסלאם הושפע בראשיתו מבני שבט שמעון, שפרש מהעם היהודי בתקופות קודמות ומאיחוד השבטים שנעשה על ידי משה רבנו והתיישב בחצי האי ערב.
וכי בעקבות בני שמעון, האמונה ב'גאהליה' לא הייתה כפי המתואר אמונה באלילים קדם איסלאמיים אלא אמונה באל אחד בלתי נראה 'אברהמי'.
לדעתו, גם בתנ"ך ישנם רמזים ברורים על כך כדוגמת התמעטות בלתי סבירה של שבט בני שמעון בין המנינים בספר במדבר.
בני שמעון מאלה הקפידו על מצוות מילה בלבד, כפי המתואר במעשה דינה בשכם.
כך נעדר גם אזכור שבט שמעון מצוואתו של משה בפרשת וזאת הברכה בסוף ספר דברים.
על זה יש להוסיף את מה שנכתב כי בבאר לחי רואי (זוהתה על ידי האבן עזרא בבאר זמזם במכה) הייתה בדרום וכן כי שם היה גם 'בית המדרש של שם ועבר'.
בפועל, דעתו במחקר של יהודה נבו על אי תקפותה של המסורות האסלאמיות על מוחמד קיימות שנים רבות גם בבסיס הדעה של האסלאם השיעי.
הקרן הקימת לישראל - המועצה האזורית גליל עליון, בית אוסישקין - מכון לטבע של עמק החולה.
יהודה מינינברג (13 בפברואר 1880 - 2 במאי 1945) היה בנקאי ארץ ישראלי, מייסדו של בנק למלאכה משנת 1923 (אין לבלבל עם בנק למלאכה משנת 1954) ויושב הראש הראשון שלו.
מראשוני מרכז בעלי מלאכה ומקימי שתיים משלוש השכונות בתל אביב, שנקראו ביחד לימים מרכז בעלי מלאכה (שכונה) (אזור הרחובות יוחנן הסנדלר - העבודה - יצחק נפחא כיום).
נולד בקרמנצ'וג (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה), למשפחה בעלת שורשים חסידיים, מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
ביניש מינינברג היה אחד מבניו.
למד מלאכה במטרה לקבל מקור לפרנסה.
כאשר רוב אחיו נסעו לארצות הברית, יהודה מינינברג עם משפחתו החליטו לעלות לארץ ישראל והגיעו בשנת תרס"ט.
ישנה טענה, שבתמונה מאפריל 1909 של הגרלת המגרשים לאחוזת בית, שצילם אברהם סוסקין על החולות באחוזת בית, הילד ביניש הוא אחד הילדים העומדים על גבעת החול.
לאחר הגעתו ארצה עבד יהודה מינינברג, תחילה כצבעי ולאחר מכן ניהל את המחלקה הטכנית של מרכז בעלי מלאכה שקיבלה עבודות בניין בת"א.
לאחר גירוש תושביה היהודים של תל אביב ב-1917, תוך כדי מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחת מינינברג לאזור כפר סבא והתגוררה שם יחד עם מגורשים רבים נוספים, במחנה אוהלים שהוקם בחורשת אקליפטוסים.
עם סיום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי, לקראת סוף 1918 חזרה המשפחה לנווה שלום (שכונה), בתל אביב.
בשנת 1921 יזם יהודה מיניברג, שהיה אז כבר אחד מראשי מרכז בעלי מלאכה, יחד עם מנחם שיינקין, מתתיהו וינוקור ואחרים את הקמת חלק ב' של שכונת מרכז בעלי מלאכה.
בית המשפחה נבנה ברחוב שינקין 22, הנמצא בחלק א' של אותה שכונה.
בחצר הבית נותרו עד היום שרידי בריכת הדגים שהייתה שם בזמנו, עם מזרקה מאבן.
בשנת 1922 נבחר מינינברג ליושב ראש מרכז בעלי מלאכה בתל אביב הצעירה.
הוא יזם וייסד את הבנק למלאכה (הראשון לשם זה) ב-1923 והיה יושב ראש הראשון שלו.
בנוסף, היה אחד משני מקימי הירחון, המלאכה.
בשנות חייו האחרונות פרש מפעילות ציבורית והתמקד בעיצוב צעצועים אמנותיים, אותם מכר הן בארץ ישראל והן מחוצה לה.
רבי יהודה מאיר (וילשטאט) למברט היה ראש ישיבה במץ, מנהלו הראשון של בית המדרש לרבנים בעיר, ורבה הראשי של יהדות מץ והקונסיסטוריה משנת 1850, לאחר פטירת חמיו רבי אהרן ווירמש, ועד מותו.
היה סמן שמרני ביהדות צרפת, ומראשי הלוחמים ברפורמה הדתית בקרבה.
נולד לרבי שמעון וחנה למברט ממץ, בכפר פונטפייר שבלורן, שבו כיהן אביו כרב הכפר.
כמו צעירים יהודים רבים באותה תקופה, בעקבות שלטון הטרור וסגירת הישיבות באלזס-לורן, נדד לגרמניה, ולמד בישיבתם של הרב פנחס הורוביץ (ה"הפלאה") ובנו רבי צבי הירש הורוביץ בפרנקפורט.
לאחר מכן שימש כמורה לצרפתית בבית ספר בעיר.
ב-1816 שב לצרפת והתיישב במץ.
נאמר כי שב מתוך נאמנות לארץ מולדתו.
הוא מונה לנהל את בית הספר היסודי היהודי במץ, ובמסגרת זו הדפיס בשנת תקע"ח (1818) את ספר הלימוד 'כתר תורה'.
ב-1822 נשא לאישה את מינט (מינקלא), בתו של רבי אהרן ווירמש, אז ראש הישיבה במץ וחבר בית הדין שלה, ולימים רבה הראשי של העיר.
בשנים מאוחרות יותר לימד אף הוא בישיבה שניהל חותנו.
כאשר הוסבה ישיבת מץ לבית מדרש לרבנים, בשנת ה'תק"ץ (1830), מונה הרב למברט לראש המוסד החדש, תפקיד שאותו מילא עד 1838, כאשר החליפו מאיר לאזאר.
בשנת 1836, לאחר פטירת חמיו, מונה לכהן תחתיו כרבה של מץ והקונסיסטוריה של חבל המוזל, ובתפקיד זה כיהן קרוב לשלושים שנה, עד לפטירתו.
באייר ה'תרט"ז (1856), לא השתתף באספת הרבנים המחוזיים בפריז, שהתכנסה כדי לדון ברפורמות דתיות שונות בסדרי התפילה, כיוון שכבר היה זקן וחולה מכדי לנסוע.
כאשר התייעץ עמו הרב שלמה זאב קליין מקולמאר, המליץ לו להשתתף באספה, כדי שיחזק את מתנגדי השינויים.
ברם, בהיעדרו, אכן התקבלו ברוב דעות מספר רפורמות דתיות בסדרי התפילה.
בנו היה גם הוא תלמיד חכם, ומועמד להחליף את אביו ברבנות מץ, אך הוא לא נבחר ועזב את עולם הרבנות.
נכדו שנקרא על שמו, (1863–1930) היה מזרחן ופילולוג של עברית וערבית, שעסק בין השאר בכתבי רב סעדיה גאון.
הרב למברט, בתפקידיו כרבה הראשי של מץ, יצא למספר מאבקים ציבוריים כנגד גורמים שונים שבקשו לערוך רפורמות דתיות שונות.
ב-1839, יזמה הקונסיסטוריה המרכזית בראשות אדולף כרמיה, ששאפה להוביל רפורמה דתית מסוימת בקונסיסטוריות המחוזיות, הצעת חקיקה שתעניק לה סמכות בלעדית לקבוע תיקונים בדת ובנוסח התפילה, ללא צורך בהסכמת הקונסיסטוריות המחוזיות והרבנים.
במץ, הוביל הרב למברט התנגדות ציבורית רחבה, וביוזמתו שלחו רבים מבני העיר מכתבי מחאה לשר הדתות כנגד התכנית.
ההתנגדות הציבורית הרחבה גרמה לקונסיסטוריה המרכזית לסגת מתוכניתה חלקית, ובהחלטה הסופית נקבע שתיקונים דתיים יהיו באחריות רבה הראשי של הקונסיסטוריה המרכזית, ולא באחריות חברי הקונסיסטוריה שאינם רבנים, וכן צומצמה שליטתם של חברי הקונסיסטוריה על הרבנים.
בשנת ה'תר"ו (1846), במהלך הליך האיתור למחליפו של הרב הראשי לצרפת רבי מנחם עמנואל דייץ שנפטר ב-1842, פרסמה הקונסיסטוריה שאלון, ובו התבקשו המועמדים להביע את דעתם על רשימת רפורמות דתיות, ביניהן הכנסת עוגב לבתי הכנסת, מיזוג נוסח אשכנז ונוסח הספרדים, והגדרת יהודי כמי שאחד מהוריו יהודי.
הובהר כי התשובות לשאלות הללו תשפענה על סיכוייו של המועמד כיוון שקידום רפורמות אלה חשוב מאוד לקונסיסטוריה.
בתגובה פרסם הרב למברט ב-31 במרץ 1846, יחד עם רבי זליגמן גודשו רבה של קולמר, כרוז שהדגיש את נצחיותה של התורה, את חוסר הסמכות לשנות את ההלכה ואת הסכנה שברפורמה דתית.
לבד מתפקידו הפנים-צרפתי, היווה כרוז זה גם תגובה לאספת הרבנים הרפורמים בבראונשווייג ב-1844. כתגובה לכרוז פרסם ברוך ליב צייטלין קונטרס בשם "חזות קשה", התוקף במילים בוטות את הרבנים גודשו ולמברט, ואת הכרוז שלהם על נצחיות התורה.
הרב שלמה זאב קליין, תלמידו של הרב גודשו ואז רבה של דירמנאך, כתב בתגובה את הקונטרס "מענה רך על חזות קשה", התוקף את דברי צייטלין וחולק על ראיותיו.
כתר תורה: ללמד נערי בני ישראל דת וספר , מץ 1818: ספר לימוד תלת לשוני (עברי-צרפתי-גרמני) שמטרתו הוראת יסודות היהדות לנערים, והוא מנוסח כמבחן, שבו הרב שואל את תלמידו ותלמידו משיב לו את אשר למד.
הספר מבוסס על ספרו של רבי אברהם יגל 'לקח טוב' שנועד לאותה מטרה ונבנה באותה מתכונת, וחלקים מהספר אף מועתקים מספרו של הרב יגל.
ספר זה מייצג גישה שמרנית בקרב יהדות צרפת.
בניגוד למחנכי ההשכלה הצרפתית, שראו כאחת ממטרות החינוך היהודי עידוד ההשלבות היהודית בחברה הצרפתית, מדגיש ספר זה דווקא את חשיבות המסורת היהודית, לעיתים תוך התבדלות מהחברה והתרבות הצרפתיים.
זו הסיבה כנראה שהספר אינו כולל כספרים דומים את עשרת הדברות, שנחשבו אז דוגמה למוסר טבעי ואוניברסלי, אלא דווקא את עיקרי האמונה לרמב"ם.
לפי חיים ברקוביץ, בספר זה "הפולחן היהודי מוצג כמפלט מדורסנותן של המודרנה ושל התרבות הצרפתית".
(סריקת הספר, באתר הספרייה הלאומית)
יהודה מימון (2 בפברואר 1924 – 20 בנובמבר 2020) היה חבר מחתרת החלוץ הלוחם בקרקוב ומלוחמי מרד המחתרות היהודיות בקרקוב ונודע בכינויו המחתרתי פּולדק.
עם תום השואה היה פעיל בארגוני הבריחה והנקמה בנאצים.
לאחר עלייתו ארצה שירת בחיל הים הישראלי שם התקדם לדרגת סגן-אלוף.
מימון נולד בשם לאופולד וסרמן (על שם סבו מצד אביו) בקרקוב בשנת 1924, להוריו חיה ומאיר.
גדל ברובע הפולני של העיר, בבית מסורתי בורגני.
בצעירותו התחנך בגימנסיה העברית בעיר והצטרף לתנועת נוער ציונית בשם הצופה.
פעילות הצופה נפסקה בתקופת המלחמה, אולם מימון שחיפש מקום לפעילות נפגש עם אהרון "דולק" ליבסקינד וסייע לו לארגן קבוצה מחברי הצופה שהצטרפה לתנועת הנוער עקיבא בשנת 1940. אמו ואחיו נשלחו למחנה העבודה פלאשוב, שם נרצחה אימו בירי של צלף גרמני.
אביו נשלח באקציה השנייה מהגטו למחנה הריכוז ברגן בלזן, שם נרצח אף הוא.
כחניך ופעיל בתנועת עקיבא, הצטרף מימון למחתרת 'החלוץ הלוחם' שהוקמה על ידי הנהגת תנועות הנוער הציוניות בגטו.
במסגרת פעילותו במחתרת אימץ מימון את שמו המחתרתי פולדק.
הוא שימש כקשר, בין היתר מול ארגוני המחתרת הפולנים והיה נכנס ויוצא מן הגטו במדי קצין גרמני שהצליחה המחתרת להשיג.
בהמשך, כשחלק מהנהגת המחתרת פעלה מחוץ לגטו, הופקד מימון לאחראי על חברי התנועה שנשארו בו.
בליל 22 בדצמבר השתתף בפעולת המחתרת שנודעה בשם 'ליל ציגנריה' במסגרתו תקפו בפצצות מאולתרות את בית הקפה 'ציגנריה' (שהיה מקום מפגש פופולרי לחיילים וקצינים גרמנים) וכן אתרים נוספים של הצבא הגרמני.
במקביל הדביקו חברי המחתרת כרוזים ברחבי העיר הקוראים למרד כללי, והניפו את דגלי פולין העצמאית במספר נקודות בעיר.
גם במבצע זה, תפקידו של מימון היה קשר בין חוליות המבצע השונות.
לאחר מבצע זה פעלו הגרמנים במלוא העוצמה כנגד המחתרת וראשיה ותפסו או הרגו את מרבית פעיליה.
שארית המחתרת המשיכו לפעול בעיר וביערות המקיפים את קרקוב.
במרץ 1943 נתפס פולדק בתחנת רכבת בעקבות הלשנה, לאחר שביצע שוד לשם גיוס כספים לשארית המחתרת.
נשלח לכלא מונטלופיך שבקרקוב שם עבר עינויים קשים.
באפריל אותה שנה נשלח למחנה הריכוז אושוויץ.
גם באושוויץ היה מעורב במחתרת הקומוניסטית.
בינואר 1945 הצליח לברוח מצעדת המוות עם כמה מחברי המחתרת.
עם חזרתו לקרקוב, גילה כי הקהילה היהודית בה חרבה.
לאחר השואה היה מימון פעיל בארגון הבריחה שעסק בארגונם של יהודים משארית הפליטה לעליה לארץ ישראל באמצעים לגליים ובלתי לגליים.
בהמשך הצטרף גם לארגון נקם שהונהג על ידי אבא קובנר, אשר ביקש (אך לא הצליח) לבצע פעולת נקמה רחבת היקף בעם הגרמני.
ביוני 1946 עלה ארצה, והתגורר זמן קצר בקיבוץ עין החורש, במסגרת גרעין של השומר הצעיר.
בהמשך הצטרף לפלי"ם, והוכשר בקיבוץ שדות ים כמפקד סירה.
עם הקמת חיל הים הצטרף אליו כקצין ושירת בו עד פרישתו משירות קבע ב-1972 בדרגת סגן אלוף.
לאחר הגיעו לארץ שינה מימון את שמו ושם משפחתו מלאופולד וסרמן ליהודה מימון ונישא לפרדקה ליברמן, לימים אביבה מימון שאותה הכיר באוניית המעפילים שבה עלה לארץ ולהם נולדו שני ילדים.
לאחר שחרורו הקים מימון מפעל לעיבוד שבבי לקונסטרוקציה במפרץ חיפה.
בשנת 1963 נשלח לפולין וכיהן בה כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל בורשה, כשלמעשה שימש גם כסוכן של נתיב במטרה ליצור קשר ולסייע ליהדות ברית המועצות.
ב-1968 נשלח כשליח מיוחד של מדינת ישראל לווינה במטרה לפעול לעליית שארית יהודי פולין ולקידום עלייתם של יהדות ברית המועצות.
בשנותיו האחרונות התגורר ברמת גן.
נפטר ב-20 בנובמבר 2020 ועד מותו היה אחרון הלוחמים החיים ממרד המחתרות היהודיות בקרקוב.
ב-18 בדצמבר 1996 קיבל מימון מנשיא פולין אלכסנדר קוושנייבסקי את אות צלב אושוויץ כהוקרה על פעולתו במחתרת באושוויץ.
ב-1998 קיבל מידי ראש עיריית חיפה עמרם מצנע את אות יקיר חיפה.
כמו כן קיבל את אות יקיר ההסתדרות במחוז חיפה.
מימון עסק בהנחלת זיכרון השואה והרבה להעיד בפני משלחות לפולין ובפני חניכי תנועות הנוער.
כמו כן עסק בהנצחת יהדות פולין וקרקוב בפרט.
מאיר יהודה מרמורשטיין הוא מנכ"ל עמותת עלה.
מרמורשטיין נולד בעפולה לדבורה ולחיים בן ציון מרמורשטיין יוצאי רומניה, למד בבית ספר חרדי בתל אביב, בגיל 12 החל להתקרב לאדמו"ר מסרט ויז'ניץ רבי אליעזר הגר, והחל ללמוד במוסדות החסידות.
לאחר נישואיו התגורר מרמורשטיין בחיפה, שם פתח מרכז פעילות עבור ילדים מיוחדים.
ב-1982 נפתחו גני ילדים, בית ספר ופנימייה עבור ילדים מיוחדים בשם "עלה".
עם הזמן הפך הארגון לרשת גדולה, המונה, נכון ל-2021, למעלה מ-900 ילדים.
ב-1987 קיבל מרמורשטיין את תפקיד הניהול של העמותה, ובשנת 1994 לתפקיד מנהל הרשת כולה.
יו"ר פורום המנהלים של המעונות הציבוריים לטיפול באדם המפגר
ממונה לשמש כנציג ארגונים המיצגים את אוכלוסיות נזקקות במועצת העבדים הסוציאליים – מנוי שר העבודה והרווחה.
היה יו"ר הוועדה הציבורית למציאת פתרונות דיור לציבור הדתי בחיפה.
חבר בהנהלת עיריית בני ברק.
מרמורשטיין חבר בדירקטוריון של מרכז רפואי מעיני הישועה.
מרמורשטיין נשוי להניה (לבית קוסטינר).
הוא מתגורר בבני ברק ולו שתי בנות ושלושה בנים.
יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י (1 ביוני 1889 – 2 ביולי 1981) היה רב איטלקי ומנהיג דתי וציוני של יהדות איטליה בין שתי מלחמות העולם.
ד"ר פצ'יפיצ'י היה עורך דין ושופט שלום לפרנסתו, אך את עיקר כוחו הקדיש לקירוב יהודי איטליה ליהדות ולציונות באמצעות בית הוצאה לאור שהקים, כתבי העת שערך, ובאמצעות מגע אישי עם הנוער היהודי.
על שומעי לקחו נמנו אנצו סירני, פרופ' גד בן-עמי צרפתי והרב מאיר פדואה.
פצ'יפיצ'י יצג את יהודי איטליה במספר קונגרסים ציוניים ובוועד הפועל הציוני אך נמנע מחברות במפלגה ציונית.
פצ'ייפיצ'י עלה לארץ ישראל בשנת 1934, התגורר בירושלים, כפר הרא"ה ובני ברק, אשר בה נפטר ונקבר בשנת 1981.
פצ'יפיצ'י נולד בפירנצה בירת מחוז טוסקנה באיטליה בב' סיון תרמ"ט, 1 יוני 1889 למשפחה יהודית בורגנית מסורתית שהתגוררה בעיר מאות בשנים.
הוא לא למד בחינוך יהודי אלא בבית ספר יסודי פרטי, ובגימנסיה ציבורית.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד משפטים באוניברסיטת פיזה, עד סיום לימודיו ב-1911. בתקופה זו התקרב לרב והעיתונאי דנטה לאטס, העורך של עיתון יהודי איטליה "קוריירה איזראליטיקו".
ובהשפעתו נהפכו היהדות והציונות למרכז חייו.
מורי הדרך של שנות נעוריו היה הרב ד"ר שמואל צבי מרגליות, רבה של פירנצה בין 1890 ו-1922, אשר העביר אליה מרומא את בית המדרש האיטלקי לרבנים, והרב פרופ' צבי פרץ חיות, אחד ממורי בית המדרש.
במסגרת לימודי המשפטים נדרש פצ'יפיצ'י לכתוב עבודת דוקטור והוא הקדיש את העבודה לשאלת קיום העם היהודי למרות גלותו לנוכח היעלמם של עמים רבים.
עם סיום לימודיו הזדמן למשפחת כהן בורונה וב-1915 נשא לאשה את בת המשפחה אמה תקווה, אשר ילדה ב-1917 את בתו הבכורה שרה.
אמה תקווה נפטרה ב-1918 וב-1919 נשא לאשה את חברתה מרצ'לה מלכה אסתר לבית דבנידטי ונולדו להם ארבעה ילדים.
מלכה אסתר חיתה אתו עד זקנה ושיבה ונפטרה ב-1983.
לקראת סוף 1911 השתתף פצ'יפיצ'י בוועידה הראשונה של הנוער היהודי באיטליה והטיף בה לקיום מצוות הדת.
לנוכח תגובת הקהל שהדברים היו זרים לו, החליט לקדם את רעיונותיו על ידי כתיבה עיתונאית כמפורט להלן.
עם זאת, הוא נוכח לדעת שהשיחה האישית היא הכלי היעיל ביותר לקדם את רעיונותיו.בנוסף, הקים ב-1911 קרן ללימודי עברית, הראשונה מסוגה באירופה המערבית.
עם כניסת איטליה ב-1915 לצד צרפת ובריטניה למלחמת העולם הראשונה, גויס פצ'יפיצ'י לצבא האיטלקי והפך לרב צבאי כמסופר בהמשך.
עם פרסום הצהרת בלפור נרתם פצ'יפיצ'י לפעילות ציונית מגוונת כמפורט להלן.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה פצ'יפיצ'י ארצה עם משפחתו הגרעינית, בטרם תבוא הרעה על יהודי איטליה ורבים באיטליה ובצרפת עלו בעקבותיו ארצה.
לאחר עלייתו ארצה התגורר פצ'יפיצ'י בירושלים וקיים קשרים ענפים עם ש"י עגנון, הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, וד"ר בן עמי צרפתי.
התרחק מפוליטיקה וענייני ציבור ושקע בלימוד תורה., אך בבחירות לכנסת השנייה התמודד במקום ה-5 ברשימת "אמוני ישראל" של הרב אליהו כי טוב, שלא עברה את אחוז החסימה.
מאוחר יותר עבר פצ'יפיצ'י להתגורר בכפר הרא"ה סמוך לבנותיו מרגלית בק ובונה אוירבך ומשפחותיהן.
בסוף ימיו התגורר פצ'יפיצ'י בבני ברק סמוך לבית בנו הרב יוסף פצ'יפיצ'י, ושם נפטר בג' אדר א' תשמ"א, 7 פברואר 1981. על צאצאיו נמנה נינו אבי וורצמן.
רב צבאי במלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה נלחמה איטליה לצד מעצמות המערב צרפת ובריטניה נגד קיסרות גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
פצ'יפיצ'י גויס לצבא האיטלקי ונוכח לדעת כי לשבי האיטלקי נפלו יהודים רבים שנלחמו בצבאו של הקיסר פרנץ-יוזף הראשון.
הוא עמד על הצורך לטפל בצרכי הדת של השבויים ויזם את מינויו לרב צבאי למשימה זו.
מאוחר יותר עודד את פנחס רוטנברג בפעולתו להקמת גדודים עבריים בשירות מעצמות המערב.
בעקבות הוועידה הראשונה של הנוער היהודי באיטליה ב-1911, החל פצ'יפיצ'י לפרסם סדרת מאמרים קבועה בשבועון היהודי "סטימנה איזראליטיקה" יזם יחד עם דנטה לאטס את השבועון "ישראל" והיה עורכו והמוציא לאור.
בית ההוצאה שהקים נקרא "בית ההוצאה ישראל" ומלבד השבועון "ישראל" פרסם גם דו-שבועון לילדים "ישראל לילדים- ישראל די רגזי", את הירחון "לה רזגנה מנסיל", ותרגומים לאיטלקית של ספרי יסוד והגות יהודיים רבים ומגוונים.
בנוסף, כתב ופרסם פצ'יפיצ'י ספרים באיטלקית, למשל הספר "סגולת ישראל" אשר בשמו העברי זכה להנצחה בשלט הרחוב הירושלמי המופיע בצד שמאל.
הוא עסק בתרגום ובין היתר תרגם את הספר "צ'ונדולינו".
עם קבלת הצהרת בלפור ב-1917 החל פצ'יפיצ'י בפעילות ציונית שבמסגרתה הפך לנציגה הרשמי של יהדות איטליה בוועד הפועל הציוני והשתתף בקונגרסים ציוניים.
ביתו בפירנצה היה מרכז של פעילות ציונית ובו ביקרו, בין השאר, חיים ויצמן, נחום סוקולוב, מנחם מאיר אוסישקין, משה בילינסון, אברהם הרצפלד והרב מאיר ברלין (בר-אילן).
בנוסף, קירב אליו סטודנטים ארץ-ישראלים שהתרשמו מאוד מהליכותיו ואדיקותו.
פצ'יפיצ'י הביא להחלטה בוועידת ציוני איטליה בשנת 1924, אשר נערכה בליבורנו, שכל בעל משרה או עמדה ציבורית-ציונית חייב לשמור שבת וכשרות לפחות בפרהסיה.
אולם עמדה זו נתקלה בהתנגדות קשה של זאב ז'בוטינסקי, אנצו סירני ואחרים אשר סברו כי הדרישות הללו מופרזות.
אכזבתו מעמדות אלו הובילה אותו להתמקדות בפעילות הכתיבה וההוצאה לאור.
אישיותו הכריזמטית ומסירותו לשליחות הדתית והציונית הביאו ל"שינויי עמדה בני קיימא.
בדרך זו קנה רבנו תלמידים הרבה, הביא לקיום המצוות אנשים שהיו רחוקים מכל כרחוק מזרח ממערב.
ואנשים אלו, תלמידים אלו, רבים מהם הגיעו לארץ ישראל, רבים מהם הגיעו לקיום השלם של המצוות, ובניהם ובני בניהם אחריהם", כפי שאמר תלמידו פרופ' גד בן עמי צרפתי.
הרב יהודה נאג'אר (סביב ה'תק"י, 1750 - סביב ה'תקצ"ה, 1835) היה דיין, רב ופרשן בתוניס, מחבר ספרים.
נולד בתוניס לאביו רבי יעקב.
למד אצל רבי אברהם כייאט.
וכן תלמיד חבר של רבי יוסף זרקא, ושל רבי יצחק לומברוזו.
לימים כיהן כחבר בבית דינו של גיסו רבי יצחק טייב.
תקופה קצרה התפרנס מחנות שניהל יחד עם עמיתו הרב יצחק טייב, ולאחר מכן מכר את חנותו, ונתמך על ידי הגביר ישועה נטף.
ככל הנראה, רבי יהודה שימש כר"מ בישיבה בתוניס, ובין תלמידיו נמנה ר' שלמה שמאמא.
לצד עיונו בלימודו, ניכרת מידת בקיאותו, עד שהעיר על מפרשי הגמרא האחרונים שנעלם מהם גמרא מפורשת או מדרש מפורש.
נשא ונתן בהלכה עם הרב חיד"א.
ספריו נלמדו בקרב חכמי תוניס עוד בחייו, והרב קיבל הערות מחביריו על מה שהדפיס בספריו, ולעיתים חזר בו.
עסק בהגהה וסייע בהוצאת ספרים רבים כמו כן הסכים לספרים רבים בשנת תקצ"ב חתום על פסק דין.
רבי חיים פלאג'י מכנהו: ובמקום אחר קורא לו .
גם רבי חיים בנימין פונטרימולי מכנהו בתואר הרב המפורסם.
נישא לבתו של רבי יצחק טייב.
הוא מביא חידושים רבים בספרו מאחיו, ר' שמואל.
אהלי יהודה (תקפ"ג) על הספרי.
שבות יהודה (ליוורנו תקס"א) על המכילתא
מועדי ה' (ליוורנו תקס"ח) פירוש לסמ"ג
לימודי ה' (ליוורנו תקמ"ז) הכולל 240 מערכות של עיון ופלפול למדני.
הספר נדפס פעמים רבות, בלמברג ה'תרמ"א, למברג ה'תרנ"ט ועוד כמה פעמים בדפוס צילום.
נדפס ב-2021 על ידי מכון זכרון אהרן
אלפי יהודה (ליוורנו תקנ"ד) - על מסכת שבועות
שמחת יהודה, חגי יהודה (פיסא תקע"ו) על מסכתות קטנות
יהודה אלתר מורגנשטרן (נולד בא' בסיוון תשמ"ג, 13 במאי 1983) הוא איש ציבור חרדי-ישראלי.
מכהן כמנכ"ל משרד הבינוי והשיכון.
לשעבר מנכ"ל החברה הכלכלית של בני ברק, מייסד ומנכ"ל חברת תלם, חוקר עמית במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית ודירקטור בחברת מי אביבים.
מורגנשטרן נולד לדוד ובתיה, בן רביעי מתוך שמונה.
המשפחה התגוררה תחילה בתל אביב ובשנת תשמ"ה (1985) עברה לבני ברק.
בילדותו למד בתלמוד תורה "מסורת אבות" (כיום "פני מנחם"), משם המשיך לישיבה קטנה "אמרי אמת" וישיבה גדולה "שפת אמת" (ישפ"א) – ישיבות הדגל של חסידות גור.
בזמן לימודו בישיבה גדולה, שילב בה את פעילות הארגון "דרשו", שהוקם באותה תקופה.
בבחרותו בילה רבות אצל סבו, רבי מנדל מאיר מורגנשטרן, האדמו"ר מקוצק-סוקולוב, בנו של רבי יצחק זליג מורגנשטרן.
כמו כן, למד תניא אצל המשפיע ר' חיים שלום דייטש.
בשנת תשס"ג (2003) נישא לשושי, לבית צימט, מחיפה.
אחרי החתונה למד בכולל לדיינות.
במקביל השלים בשעות הערב לימודי מתמטיקה ואנגלית במכינה קדם אקדמית.
הוא סיים את המכינה בהצלחה והתקבל כסטודנט מן המניין בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול של ה.
לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות, המשיך לתואר שני במדינת ישראל ויהדות בת זמננו באוניברסיטת חיפה, גם אותה סיים בהצטיינות.
בשנים תשע"א-תשע"ג (2011–2013) עשה שירות אזרחי ב"מפעל חסד" שפעל עם השב"ס למען שיקום אסירים בבית סוהר כרמל, וכן שירת גם במסגרת בית החולים רמב"ם, בהכנת וחלוקת אוכל לחולים.
בשנת 2009 החל לנהל את הרישום של המרכז האקדמי כרמל בחיפה, ולאחר כמה חודשים מונה למנהל הקמפוס.
הוא הצליח להעלות את מספר הסטודנטים מ-70 ל-250 תוך כשנתיים.
במקביל הרצה על החברה החרדית, לגופים ממשלתיים, אקדמיים ואף ארגונים בינלאומיים.
בשנת 2012 הקים את חברת תלם מתוך רצון לקדם תהליכי מוביליות חברתית בחברה החרדית והשתלבותם בכלכלת ישראל.
בשנים הראשונות החברה עסקה בהשמת עובדים, כשהלקוח הראשון היה החברה המרכזית למשקאות.
עם השנים והניסיון התברר שתעסוקה איכותית מצריכה הכשרה מוקדמת והחברה החלה להתמקד בהכשרות לקראת תעסוקה במגוון תחומים.
כיום חברת תלם עובדת בשיתוף פעולה עם מוסדות להשכלה גבוהה, כמו הטכניון, האוניברסיטה הפתוחה.
היא גם מעניקה שירותים של מחקר ופיתוח, הרצאות וסדנאות, מערכי הכשרה, עבור גופים פרטיים ומשרדי ממשלה.
בשנת 2012 גם הצטרף מורגנשטרן כעמית מחקר במוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית, במהלכה ניסח, יחד עם מעין שחף וד"ר ראובן גל, דו"ח המציע מדיניות לשילוב לימודי אנגלית, מתמטיקה ומדעי המחשב בחברה החרדית.
לימים, הפכה ההצעה לתוכנית הממשלתית לחינוך הבלתי פורמלי במוסדות חינוך לחרדים, בביצוע החברה למתנ"סים.
בנוסף, היה שותף בניסוח המדיניות לפיתוח הכלכלי בצפון, מבחינת דיור, תחבורה, תעסוקה וחינוך.
בשנת 2017 ניסח את התוכנית להכנסת מצוינות לחינוך החרדי.
בשנת 2016 מונה לסמנכ"ל החברה הכלכלית של עיריית בני ברק ובשנת 2018 החל לשמש כמנכ"ל בפועל.
במהלך כהונתו הוביל להסכם פיתוח מול רשות מקרקעי ישראל להוספת אלפי יחידות דיור חדשות, פיתח את אזור התעשייה בצפון העיר, קידם תוכנית התחדשות עירונית ופרויקטים נוספים.
כמו כן, ערך רפורמה ארגונית ששילשה את מחזור הכספים של החברה הכלכלית.
בשנת 2018 נבחר לרשימת 40 הצעירים המבטיחים עד גיל 40 בקטגוריית 'נבחרי ציבור' של TheMarker לשנת 2018.
בשנת 2020 החל לכהן כדירקטור בתאגיד המים מי אביבים של עיריית תל אביב וכיו"ר ועדת סיכונים בחברה.
בשנת 2022, עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע ומינויו של יצחק גולדקנופף כשר הבינוי והשיכון, מונה למנכ"ל של משרד הבינוי והשיכון.
במקביל החל לשמש כחבר במועצת מקרקעי ישראל, חבר הקרן לשטחים פתוחים ויו"ר ועדת הפטור של ועדת-משנה של רשות מקרקעי ישראל.
בעברו הוסמך, בין היתר, בתוכנית העמיתים "מעוז" לפיתוח מנהיגות ממלכתית ורב מגזרית.
רבי יהודה ליאון משקוני (נפטר סביב ה'קל"ה, 1375) היה תלמיד חכם נודד מתקופת הראשונים, מחבר פירוש אבן העזר על פירוש אבן עזרא לתורה.
נולד למשה בערך ב-1327 באוחריד שבצפון מקדוניה בנעוריו עזב את העיר בשביל "בקשת החכמה" והגיע לנגרופונטי - האי אוויה שם למד מפי רבי שמריה בן אליה האקריטי, עם מותו של רבו ב-1345 בערך הוא המשיך בנדודיו ועבר ב"מדינת ביריא" ב"אי קיאו", ב"אי קפרוס", ב"מדינת הצחוק" וב שבאנטוליה.
בשלב זה של מסעו הוא פגש את פרשן האבן עזרא רבי עובדיה המצרי ולמד אצלו מדעי הטבע (בעיקר אסטרונומיה) וערבית, מהאזכור של רבו במהלך מסעות הללו נראה שפגשו באחת הערים האלו, אך מכיוון שמזכיר גם את מסעותיו למצרים יותר סביר שפגשו שם, ולאחר מכן המשיך במסעותיו.
לאחר מכן המשיך למיורקה ולפרפיניאן שבדרום צרפת (בה נפגש עם דוד בן יום טוב), תיאור מסעותיו של משקוני מסתיים בפרפיניאן אך הוא מספר שב-1370 הוא היה במרקש שבמרוקו, במיורקה נפגש עם רבי משה נרבוני.
בפירושו לפירוש האבן עזרא בחומש שמות הוא כותב שאת פירוש זה הוא כותב בב' בשבט ה'קכ"ב ומכאן שככל הנראה התחיל לכתוב את הביאור ב-1361. לפי שטר המכירה של ספרייתו של משקוני היא נמכרה ב-1377 שנתיים לאחר פטירת אשתו מונה שנפטרה שנתיים אחריו.
עולה מכאן שהוא נפטר ב-1375. מוכר הספרייה היה בנה של אשתו מנישואים ראשונים ונראה שלא היו לו בנים.
בספרייה היו 155 ספרים, חלק גדול מהם עסק ברפואה מה שמלמד שמשקוני היה רופא.
הקדמה ומבוא לספר יוסיפון נדפס חלקית בתוך קובץ אוצר טוב בעריכת אברהם ברלינר, ברלין 1878.
משקוני כתב פירוש לשיר השירים שלא שרד, כמו כן הוא תכנן לכתוב ספרים בנושאי דקדוק, פרשנות, טעמי המצוות, זואולוגיה ועוד, ככל הנראה הוא לא הספיק לכותבם.
פירוש בשם אבן העזר לפירוש האבן עזרא לתורה, נדפס על ידי חיים קרייסל.
פירושו של משקוני לפירוש האבן עזרא הוא בסגנון שכלתני מובהק, כמעט כל עניין פילוסופי שהוא מפורש הוא מגדיר כסוד כמוס וכעניין עמוק.
הכתיבה האזוטרית עוברת בחיבורו תהליך של וולגריזציה.
מעתה אין מדרג של חשיבות בין העניינים השונים; כמעט כל תפיסה פילוסופית, מדעית, אסטרולוגית ומאגיה נהפכה לעניין שראוי להצנעה מחד גיסא, ולגילוי עצום בידי הפרשן מאידך גיסא.
בפירושו אין שיטה ערוכה ומובנית, אף על פי שתוכניות פילוסופיות נאואפלטוניות ושמרניות, למשל, שבות ונשנות בהם; כך יש ממד של שמרנות במארג הסודי והשכלתני של משקוני, מארג שיש בו היבטים רדיקליים לא מעטים.
הוא הקדיש לא מעט מאמצים להדגיש את מעמדו המיוחד של עם ישראל, אבל יש בדבריו הגדרות ושברי הגדרות שלא נמצאו רבות כדוגמתן במערב.
מבחינה זו משקוני הוא תוצר מובהק של המחשבה היהודית בביזנטיון.
רבי מנחם תמר ביקר בחריפות את פירושו.
בהקדמתו לפירושו ביקר את המפרשים עליהם חלק מורו ורבו וכתב:
"ויהי אחר הדברים האלה, והאלוהים נשא את אברהם [...] ואברהם זקן בא בימים, ויואל לבאר את התורה לפני מותו [...] בן שבעים וחמש שנה הכיר אברהם את בוראו, ונתבקש בישיבה של מעלה.
ובשנת ארבע ושישים משנותיו חיברו [...] ויי אמר: המכסה אני מאברהם סודותיי, הלא ידעתיו למען אשר יצווה את בניו ואת ביתו אחריו, תלמידיו וכל בני דורו [...] והוא ירא מחצי הסכלים [...] ויי אמר אליו: אל תירא, אברהם עבדי!
אנוכי מגן לך, שכרך הרבה מאד [...] והוכיח אברהם את המפרשים אשר קדמו לו, על אודות ביאור התורה אשר גזלו בדבריהם הבלתי מבינים לדעותיה, והשחיתו ביאורה והשיגו גבוליו.
ויחר אפו בכל איש מהם ויבז לסכל מליו, למען הביא יי על אברהם את אשר דיבר עליו.
"וישלח אברהם את ידו, וייקח את המאכלת הוויכוח האמיתי, וישחט את כל המפרשים".
רבי יהודה מֵילר (נכתב גם יודא; ז' בכסלו ה'תכ"א, נובמבר 1660, בינגן – י"ב בניסן ה'תקי"א, אפריל 1751, בון) היה רב ופוסק יהודי-גרמני, שכיהן כאב"ד דייץ , בון ומדינת קלן.
היה מרבני גרמניה הבולטים במאות ה-17 וה-18, ועמד בקשרי שו"ת עם רבים מגדולי הפוסקים בדורו.
נולד בבינגן ליוסף מילר, בנו של רבי יהודה רויטלינגן מילר אב"ד בינגן, ולאשתו זאגיל, בתו של רבי קופל סג"ל ראש בית דין בפרנקפורט.
למד בפראג בישיבתו של רבי יעקב ריישר, ואחר כך במץ אצל רבי גרשון אשכנזי.
למד בקלויז של ר' אליהו עמריך בקליווא, ומשנת ה'ת"ס (1700) בערך שימש ראש בית המדרש וראש בית הדין של קליווא.
בתקופה זו למד בהתמדה רבה ולעיתים לא היה חוזר לביתו כלל במהלך השבוע.
בשנת ה'תס"ג (1703) בערך, מונה לכהן כמרא דאתרא ואב"ד דייץ (כיום רובע של קלן), בון, ונסיכות הבוחר מקלן.
ישב לסירוגין בדייץ ובבון, שהייתה מושב אחת הקהילות החשובות בנסיכות.
היו כפופים לרבנותו גם יהודי רוזנות מארק ובישופות מינסטר.
ב-1723 חתם על חרם נגד השבתאים, יחד עם הרבנים הלל מינץ ממנהיים ומיכל בער מפרידברג.
מגיל 50, במשך ארבעים שנה התענה מדי יום חול, ולעיתים התענה במשך שבוע שלם ברצף.
בי"ב בניסן ה'תקי"א (1751), בגיל 90, נפטר בבון, ונקבר בבית הקברות של יהודי בון בריינדורף, מעבר לנהר הריין.
רבי יהונתן אייבשיץ, באותה עת רבן של קהילות אה"ו, הספיד אותו באלטונה.
בימי חייו נדפסו מתורתו רק הערות מעטות שכתב על חיבורי חתנו ר' יוסף יוזפא סג"ל.
בסדר סליחות עם פירוש שכתב ר' יוזפא, הוא כלל בראש הספר "חדוש דין ופלפלא חריפתא" מאת חמיו ר' יהודה מילר.
כאשר נדפס חיבורו של ר' יוזפא "נוהג כצאן יוסף", יצאו עליו עוררין בשל טעויות שונות שנמצאו בו, ורבה של פרנקפורט רבי יעקב פופרש ביקש מר"י מילר, חמיו של המחבר לתקן את הטעון תיקון בספר.
בשל כך חיבר ר"י מילר את קונטרס "צאן הנחלות" ובו הערות ותיקונים על הספר, שנספח אליו בחלק מן ההדפסות.
עמד במשא ומתן הלכתי ובקשרי שאלות ותשובות עם רבים מרבני יהדות גרמניה בדורו, בהם רבי יעקב ריישר, רבי דוד אופנהיים, רבי יחזקאל קצינאלפוגין, רבי יעקב פופרש, רבי צבי הירש אשכנזי, רבי אברהם ברודא, רבי משה חגיז, רבי גרשון קובלנץ, רבי יהושע השיל לבוב ועוד.
בכתב יד מצויים שלשה כרכים של שו"ת שלו, אך הם לא הגיעו לדפוס.
רק בשלהי המאה ה-20 נדפס הכרך השלישי מתוכם בידי מכון ירושלים ומכון בית אהרן וישראל.
בנוסף לכך, שאלות תשובות שלו נדפסו בספרי השו"ת של בני דורו, ותשובות בודדות נוספות שלו נדפסו במפוזר בכתבי עת תורניים.
בתשובותיו הוא עוסק לא רק בשאלות שהן הלכה למעשה, אלא גם בסוגיות שלא נוהגות למעשה בזמן הזה, כמו ענייני מצוות התלויות בארץ, קדשים וטומאה וטהרה, ואפילו נושאים כאשת יפת תואר.
נשא לאישה את פרומט, בתו של אפרים גומפריכט מקובלנץ.
חתן אחד הוא ר' יוסף יוזפא סג"ל, נכדו של רבי יוסף האן נוירלינגן ומחבר ספר "נוהג כצאן יוסף" על מנהגי פרקנפורט ופירוש "מסביר" על הסליחות.
חתנו השני, בעלה של בתו פאגיל (נפטרה בו' בשבט ה'תקמ"ג) הוא ר' אהרן שמעון מקופנהגן, ששימש סופר הקהילה של מדינת קלן, והתפרסם בעיקר בשל עריכת הקובץ "אור הישר" להגנה על כשרות הגט מקליווא.
ידוע גם על בן אחד בשם יעקב קאפיל (נפטר בכ"ח בניסן ה'תקט"ו).
בנו של יעקב, רבי אפרים גומפריך מילר, היה גם הוא אב"ד וראש ישיבה בבינגן (נפטר בט"ו באלול ה'תקס"ח).
יהודה מור (מלבסקי) (נולד ב-6 בנובמבר 1946) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל (1965) וזוכה מדליית ארד מהמכבייה (השמינית 1969) בקפיצה לגובה, מורה ומאמן אתלטיקה בעבר.
מור נולד וגדל בתל אביב.
מגיל 15 החל להתאמן בקפיצה לגובה באגודת מכבי תל אביב, בהדרכת אברהם גרין והצטיין בגיל הנוער.
באליפות ישראל שנערכה ב-1965 זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.80 מטר, לפני יוסף פיקל מהפועל רמת גן (1.70 מטר) וחגי ארליך מהפועל תל אביב (1.70 מטר).
בפברואר 1969 קבע שיא מכבי חדש של 1.89 מטר, שיפור לשיא הוותיק בן 16 השנים של אריה קלינשטוב-נווה (1.88 מטר) ובאותה שנה זכה במדליית ארד במכביה השמינית בשיא איש חדש של 1.90 מטר, אחרי קרי רוס (1.94 מטר) וג'ק שלזינגר (1.90 מטר), שניהם מארצות הברית.
מור למד במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט ובשנת 1966 קיבל תואר מורה מוסמך.
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1969, החל ללמד חינוך גופני בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה שליט ברחובות ולימד בו 37 שנים.
במסגרת פעילותו בהוראה ובהדרכת מורים, חיבר פרק נרחב בנושא האתלטיקה בספר "אות החינוך הגופני", מטעם משרד החינוך.
עם תחילת עבודתו, החל מור לאמן תלמידים באתלטיקה בחוגי בית הספר.
בשנת 1970 עבר קורס מאמנים בבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
בשנת 1977 השתתף בהשתלמות מאמנים באוניברסיטת לאפבורו בריטניה ובסיומה הוענקה לו דרגת מאמן בכיר.
בשנת 1976 הקים את אגודת מכבי ראשון לציון באתלטיקה שפעלה בניהולו עד 1982. בתחילת שנות השמונים מנתה האגודה כמאה אתלטים וארבעה מאמנים.
האימונים נערכו באצטדיון הכדורגל של שיכון המזרח.
בין האתלטים הבולטים היו חברי נבחרת ישראל, הקופצים לגובה דורון פיטובסקי, רונן הוד והרץ למרחקים בינוניים עמית נאמן.
ב-1982 הגיעה אגודת מכבי ראשון לציון למקום שלישי באליפות ישראל לאגודות.
בשנת 1983 מונה למאמן ראשי באגודת האתלטיקה של הפועל תל אביב.
האימונים נערכו במרכז הספורט הלאומי תל אביב וחלק מהאתלטים של מכבי ראשון לציון עברו אליה.
בין האתלטים המצטיינים שאימן, היו חברי נבחרת ישראל הקופצים לגובה גדעון הרמט ואיתי מרגלית, הישראלי הראשון שפרץ את מחסום ה-2.20 מ'.
בנוסף להם בלטו קופצי וקופצות הגובה רונן מדג'ר, יואב מגן, פרדי נעים, אפרת גרטש, ענת צברי והרצים למרחקים בינוניים דניאל מלול ונילי אברמסקי.
ביחד עם המאמן דוד בן סירא זכתה ב-1988 אגודת הפועל תל אביב בגביע איגוד האתלטיקה ובשנת 1990 זכתה במקום ראשון באליפות ישראל לאגודות.
בשנת 1995 פרש מאימון אתלטיקה והחל בלימודי תואר שני בבריאות הציבור ב.
בשנת 1998 הוענק לו תואר "מוסמך בבריאות הציבור" (MPH) ממוסד זה.
בשנת 1969 נישא לליאורה מור (לנגר) ולהם שני בנים וארבעה נכדים.
בסוף שנת הלימודים תשס"ו 2006 פרש לגמלאות.
יהודה עמיחי (3 במאי 1924, כ"ט בניסן ה'תרפ"ד, וירצבורג, גרמניה – 22 בספטמבר 2000, כ"ב באלול ה'תש"ס, ירושלים, ישראל) היה משורר, סופר, מחזאי ומתרגם ישראלי, חתן פרס ישראל לשירה (1982).
נחשב לפורץ דרך ומחולל מהפכה בשירה העברית החדשה, ונמנה בין הבולטים בשירה הבין-לאומית ב.
יהודה עמיחי נולד בשם לודוויג - יהודה פּפוֹיְפֶר (Ludwig- Yehuda Pfeuffer) בווירצבורג שבדרום גרמניה למשפחה יהודית אורתודוקסית, הוריו היו פרידריך מוריץ משה פפויפר (1883–1952) ופרידה לבית ואלהאוז (ילידת 1895), הייתה לו אחות בשם רחל.
בילדותו למד בגן-ילדים ובבית-ספר יהודי בשפות עברית וגרמנית.
המשפחה עלתה לארץ-ישראל כשהיה בגיל 11. תחילה התגוררו בפתח תקווה, ואחרי כשנה עברו לירושלים.
עמיחי סיים לימודיו בבית הספר התיכון הדתי מעלה בירושלים.
בשנת 1942, עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי, ושירת במצרים.
בין השאר עסק בהברחת נשק ובהעפלה.
לאחר שחרורו למד הוראה בסמינר בית הכרם בירושלים בכיתה מיוחדת לחיילים יוצאי הצבא הבריטי.
עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1948 התגייס ושירת כלוחם ב"חטיבת הנגב" של הפלמ"ח עד תום המלחמה.
בין השאר השתתף בקרב חוליקאת הקשה, בו נהרג חברו ומפקדו – אירוע ששב והופיע בשירתו ובסיפוריו, בהם בשירו המפורסם "גשם בשדה קרב", עמיחי שירת במילואים גם במלחמת סיני ב-1956 ובמלחמת יום הכיפורים ב-1973.
לאחר שחרורו מצה"ל למד ספרות ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים, ועסק בהוראה בגימנסיה העברית בירושלים, בסמינר למורי חו"ל ובבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית.
כמו כן, היה משורר אורח והרצה על כתיבה יוצרת באוניברסיטאות שונות בעולם, בהן אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת ייל.
בשנת 1955 התפרסם ספרו הראשון "עכשיו ובימים האחרים", וחולל מהפכה בשירה העברית.
בשנת 1957 זכה בפרס שלונסקי על ספר זה.
הוא היה הראשון ממשוררי דור המדינה שזכה בפרס ישראל, שהוענק לו ב-1982. בנימוקים לפרס כתבו השופטים שעמיחי "בשירתו יצר מהלך חדש בשירה העברית" ו"הביא לשנוי מהפכני בלשון הפיוטית, צירוף בין חומרים פיוטיים לחומרים השאובים מן היום יום".
ספריו של עמיחי הופיעו ברשימות רבי-המכר שפורסמו בעיתונים "הארץ" וב"ידיעות אחרונות".
ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם יחד עם עמוס עוז, א.
יהושע ועמוס איילון, מכתב בניו יורק טיימס, בו הפצירו הסופרים ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.
עמיחי הוא המשורר הישראלי המתורגם ביותר והידוע ביותר בעולם ונחשב לאחד המשוררים הבולטים והחשובים במחצית השנייה של המאה העשרים.
הוא זכה להכרה בינלאומית רחבה וספריו תורגמו ל-40 שפות.
כנסים בינלאומיים בעניין שירתו נערכו, בין השאר, באוניברסיטאות אוקספורד ב-1994 ובייל ב-2007. עמיחי היה מועמד מספר פעמים, ברשימה הסופית, לפרס נובל.
שיריו של עמיחי נכללים בתוכניות הלימודים של בתי-הספר התיכוניים הכלליים בארצות הברית וביפן, וכמו כן נלמדים בקולג'ים ואוניברסיטאות ברחבי בעולם.
רבים משירתו המתורגמת הושמעו בתחנות רדיו שונות ברחבי תבל ושיריו פורסמו בשפות שונות במגזינים רבים בעולם, בהם: New Yorker, New Republic, New York Times.
עמיחי נפטר ב-22 בספטמבר 2000 והובא למנוחות בהלוויה ממלכתית בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
במלאת שנה למותו, בספטמבר 2001, הוציא דואר ישראל בול לזכרו.
פרס יהודה עמיחי לשירה עברית, נוסד במשותף על ידי משרד החינוך ועל ידי עיריית ירושלים, ומוענק מדי שנה.
ארכיונו הספרותי של עמיחי נמכר לאוניברסיטת ייל והופקד בספרייה לספרים עתיקים וכתבי יד של המחלקה לשירה עולמית.
עמיחי חולל תמורה מהפכנית בשירה העברית בשנות החמישים.
הוא הדגיש את שירת "האני" בדור שהדגיש את שירת "האנחנו", את האידאולוגיה הקולקטיבית ואת המיתוס.
הוא השתמש בדימויים מודרניים מקוריים לתיאור רגשות ומצבים של היחיד.
שני קובצי שיריו הראשונים של עמיחי, 'עכשיו ובימים האחרים' (1955) ו"במרחק שתי תקוות" (1958) מסמלים שינוי זה.
עמיחי הפך במהרה למשורר פופולרי וידוע בציבור.
שירתו שיקפה איפוא הלכי רוח של שינוי בקרב קוראי השירה שחיפשו ביטוי חדש למציאות עולמם.
חוקר הספרות גרשון שקד אמר עליו "למדנו ממנו שאפשר להגיד דברים עמוקים ורגישים במילים פשוטות, וללא הגבהה פאתטית: שאין צורך להרעים
בתותחים ומוטב לדבר בלשון בני-אדם." בנוסף לספרי שיריו, פרסם עמיחי גם כמה רומנים, מחזות וכמה תסכיתי רדיו.
בשנת 2025 צוטטה שירתו של יהודה עמיחי בנאום חג המולד הרשמי ("Urbi et Orbi") של האפיפיור לאו ה־14 בוותיקן.
במהלך הנאום הקריא האפיפיור שורות משירו של עמיחי, מבלי לציין את שמו של המשורר במפורש, בהקשר אוניברסלי של חמלה, אנושיות ותקווה לנוכח סבל ומלחמות בעולם.
האזכור דווח בהרחבה בתקשורת הבין־לאומית, בין היתר בדיווח של רשת CNN על נאום חג המולד, וכן מופיע בנוסח הרשמי של הנאום שפורסם באתר הוותיקן.
אירוע זה הודגש כעדות נוספת להשפעתה הבין־לאומית של שירת עמיחי וליכולתה לחצות גבולות דתיים, תרבותיים ולאומיים גם עשרות שנים לאחר מותו.
יצירתו תורגמה לשפות רבות (כ-40 במספר), ובהן אנגלית, ספרדית, צרפתית וגרמנית.
לעמיחי בן בשם רון מנישואיו הראשונים עם תמר הורן ושני ילדים, בן בשם דוד ובת בשם עמנואלה מנישואיו השניים עם חנה סוקולוב.
התגורר בשכונת ימין משה בירושלים.
בתו היא הבמאית והכוריאוגרפית עמנואלה עמיחי.