tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערכת דפינת והנעת חומר הגלם
מחרטה לעיבוד עץ דומה למחרטת עיבוד המתכת אך בדרך כלל איננה כוללת סכין.
העיבוד נעשה באמצעות מפסלות חריטה מיוחדות אשר החרט מפעיל על עץ חומר הגלם, כאשר הכלי נשען על Rest tool - משטח אחיזה אשר מאפשר חיתוך החומר.
למחרטת העץ גדלים שונים, החל מדגמים קטנים לטובת עבודות עץ עדינות וכלה בדגמים גדולים לשימוש תעשייתי.
מחר - היממה שתגיע לאחר היממה הנוכחית.
בחיי היומיום, המושג מתייחס לא רק ליום הקרוב אלא גם לעתיד הקרוב.
מבחינה רשמית, ההפרדה בין היום למחר היא חצות (או הערב בחלק מלוחות השנה כמו העברי) אך מבחינה אישית, ההפרדה היא שנת הלילה (בניגוד לשנת צהריים).
לכן אנשים שנשארים ערים אחרי חצות, באמרם "מחר" כוונתם לאותה יממה.
ההתייחסות למחר עשויה להיות בעלת הקשר שלילי, של דחייה, דחיינות או סירוב, כפי שמתבטא במשפטים כמו: "אטפל בכך מחר", "אשלח לך את ההמחאה מחר", וכדומה.
דוגמה ספרותית מפורסמת לכך היא אמרתה של סקרלט או'הרה, גיבורת חלף עם הרוח - "אחרי הכול, מחר יפציע יום חדש".
הפתגם "אל תדחה למחר את מה שניתן לעשות היום" נועד למנוע דחיינות.
למולו נוצר בסלנג פתגם מנוגד, שמציע: "אל תדחה למחר מה שניתן לדחות למחרתיים..."
בסלנג הביטוי "מחר כך" הוא פרפרזה על "אחר כך" והארכתו למועד בלתי ידוע.
הביטוי בוקרה פיל מישמיש, מילולית (מערבית): "מחר ב (עונת) המשמש", מהווה הבעת סירוב כיוון שמשמעותו - דחייה לתאריך בלתי אפשרי.
זאת משום שעונת הבשלת המשמש כה קצרה עד כי התחייבות לבצע דבר מה במהלכה אינה מציאותית.
באנגלית קיים הביטוי "מחר לעולם אינו מגיע" המבטא את העובדה כי אנו חיים תמיד בהווה.
דוגמה המקצינה תפישה זו היא סרט הקולנוע "לקום אתמול בבוקר".
גישה אפוקליפטית אל המחר מייצג הביטוי "אָכוֹל וְשָׁתוֹ, כִּי מָחָר נָמוּת." (ישעיהו, כ"ב, י"ג).
בעברית המדוברת נעשות פראפרזות רבות על ביטוי זה.
אותה גישה מוצגת גם בסרטי אסונות רבים, דוגמת היום שאחרי מחר.
"עולם המחר" הוא ביטוי המתייחס לטכנולוגיה ולחברה של העתיד, לעולם המשתקף בניתוחי עתידנים, יוצרי מדע בדיוני ופילוסופים.
המחר מייצג גם את הלא-נודע, כפי שמשתקף בדברי פרננדו פסואה: "איני יודע מה יביא עמו המחר".
ספר העיון "המצאת המחר" מאת הפילוסוף דניאל ש.
מילוא, טוען כי סוד הצלחתו חסרת התקדים של המין האנושי הוא היכולת לתכנן לעתיד, ונקודת המפתח בתולדות האדם היא הרגע שבו נוצרה היכולת הזאת - "המצאת המחר".
שירים רבים מתארים את המחר.
אחד המוכרים בהם הוא שירה של נעמי שמר: "מחר".
במדעי המחשב, המחרוזת הריקה היא מחרוזת מיוחדת באורך 0. היא מסומנת על ידי "λ" ולעיתים על ידי ϵ.
המחרוזת הריקה שונה מ-Null מחרוזת ריקה מיוצגת על ידי אובייקט מחרוזת, בעוד שהשימוש ב-Null מצביע על אובייקט שאיננו קיים ולכן אינו מייצג מחרוזת.
במובן הפורמלי וגם במרבית שפות התכנות המחרוזת הריקה משמשת כמחרוזת לכל צורך ועניין ויכולה להיות ארגומנט בפעולות השונות על המחרוזת.
בשפה פורמלית, למחרוזת הריקה יש מספר תכונות:
, כלומר אורך המחרוזת הוא אפס.
תחת פעולת השרשור, המחרוזת הריקה היא איבר היחידה של האלפבית .
היפוך של המחרוזת הריקה הוא המחרוזת הריקה עצמה.
תכונות אלו תקפות במרבית שפות התכנות, אולם תלויות מימוש.
מחרוזת ריקה מסומנת לעיתים כ "" (שני סימני מירכאות ברצף) או '' (שני סימני גרש ברצף).
מחר ולתמיד (בספרדית: Mañana Es Para Siempre; באנגלית: Tomorrow Is Everlasting) היא טלנובלה מקסיקנית אשר נוצרה על ידי חברת "טלוויסה", והופקה בשנת 2008. כוכבי הטלנובלה הם: פרננדו קולונגה וסילביה נבארו.
הסדרה היא גרסה מחודשת לטלנובלה משנת 1994, "Pura Sangre".
הטלנובלה שודרה בערוץ הישראלי "ויוה" בשנת 2009.
העלילה מספרת את סיפור אהבתם של פרננדה אליסלדה, בתו של גונסלו אליסלדה, בעליה של חווה חקלאית רחבת ידיים ושל מפעל "לאקטוס" לייצור ושיווק תוצרת חלב, ושל אדוארדו קרוס, בנה של אומנת וטבחית המשפחה, סולדד קרוס.
על אף הבדלי המעמדות החברתיים ביניהם, אדוארדו ופרננדה המשיכו להיפגש ולאהוב אחד את השני, אך אהבתם נקטעת, כאשר מגיעה לאחוזה אישה מרשעת בשם ברברה גרקו, שנשלחה על ידי איש מסתורי בשם ארטמיו בראבו, אשר ברצונו להרוס את משפחת אליסלדה.
בפקודותו של ארטמיו בראבו, ברברה מחבלת ביחסיהם של פרננדה ואדוארדו, ובעזרת כישרון שכנועיה, היא מצליחה לגרום לאמה של פרננדה, מונסראט, להאמין שאדוארדו מסכן את פרננדה ומשכנעת אותה לשלוח את אדוארדו לפנימייה מרוחקת.
מטרתה הבאה של ברברה, על פי פקודתו של ארטמיו, היא להרוג את מונסראט.
לאחר שעשתה זאת, היא מצליחה להפיל את האשמה על בתם הבכורה של מונסראט וגונסלו, ליליאנה, ובכך גורמת לשליחתה לבית משוגעים.
היחידה שמצליחה לגלות את האמת מאחורי מעשיה המרושעים של ברברה, היא סולדד, אך לאחר שברברה מאיימת על בנה אדוארדו, היא נאלצת לשתוק.
חולפות 15 שנים, וברברה מתחתנת עם גונזלו אליסלדה.
לאחר שסיים את לימודיו, אדוארדו חוזר לארצו, ומגלה שפרננדה שכחה אותו ושהיא מאורסת לאיש בשם דמיאן גאיארדו, המנהל הפיננסי של חברת "לאקטוס".
דמיאן הוא למעשה מאהבה של ברברה, שהביאה אותו לחברה ולחייה של פרננדה כדי להרוס את משפחת אליסלדה.
כאשר מגיע לבית אימו, הוא מגלה מפיה את האמת על מעשיה של ברברה, אך לא מצליח לגלות על ידי מי היא נשלחה, שכן סולדד נפטרה ביום שלמחרת.
לאחר שקבר את אמו, אדוארדו נשבע לנקום בברברה גרקו, ולגרום לה לשלם על המעשים הנוראיים שעשתה לו, לאמו, ולמשפחת אליסלדה.
סילביה נבארו - פרננדה אליסלדה - הגיבורה הראשית
פרננדו קולונגה - אדוארדו חוארס/פרנקו סנטורו - הגיבור הראשי
לוסרו - ברברה גרקו/רבקה סנצ'ס - אשתו השנייה של גונזלו אליסלדה הפועלת כגייס חמישי בתוך המשפחה
רוחליו גארה - גונסלו אליסלדה/ארטמיו בראבו - אבי משפחת אליסלדה/האויב המר של משפחת אליסלדה, מפעילה של ברברה גרקו
סרחיו סנדל - דמיאן גאיארדו - בעלה של פרננדה אליסלדה ומנהל בחברת "לאקטוס"
גיז'רמו קאפטיז'ו - אניבל אליסלדה/חרונימו אליסלדה - אחיה של פרננדה, בנו הבכור של גונזלו, נשוי לפריסילה/אביו של גונזלו
מריו איוון מרטינס - סטיב נורטון - חברו הטוב של אדוארדו מארצות הברית, סמנכ"ל "פאואר מילק"
דומיניקה פלטה - ליליאנה אליסלדה - אחותה של פרננדה שאושפזה בכפייה לאחר שהואשמה ברצח אימה, מונסראט.
רוברטו פלזואלוס - קמילו אליסלדה - אחיה של פרננדה
ארלת' טראן - פריסילה אלבאר דה אליסלדה - אשתו של אניבל, אחותו של רולנדו אלבאר, בעל חברת "פרולסה" המתחרה ב"לאקטוס".
מריסול דל אלמו - אריקה אסטורגה - חברתה הטובה מילדות של פרננדה
קרלוס דה לה מוטה - סנטיאגו אליסלדה - אחיה של פרננדה
אלחנדרו רואיז - חסינטו קורדרו - חברו מילדות של אדוארדו, נשוי למרגריטה
דסיה ארקארז - מרגריטה קמפיו - חברתו מילדות של אדוארדו, נשואה לחסינטו
אליידי נונייס - גרדניה קמפיו - אחותה הקטנה של מרגריטה, מאוהבת מילדותה באדוארדו
קלאודיה אורטגה - פלור קמפיו - בת דודם של מרגריטה וגרדניה, עובדת כמזכירה ב"לאקטוס"
לואיס באיארדו - סירו פלפוקס - חברה הטוב של ליליאנה בבית החולים הפסיכאטרי והמנטור שלה
חיימה גארזה - סילבסטרה טינוקו - הנפח של הכפר, אביה של מרטינה
פביאן רובלס - ולדימיר פיניירו - חברו הטוב של דמיאן, מאוהב בפריסילה
מריאנה ריוס - מרטינה טינוקו - ביתו של סילבסטרה
בנחמין ריברו - לוסיו ברמחו - נהג משפחת אליסלדה
ריקרדו סילבה - ד"ר פלוטרקו אוברגון - מנהל בית החולים הפסיכאטרי בו מאושפזת ליליאנה, משתף פעולה עם ברברה
ג'נט רואיז - אדולפינה - אחות ראשית בבית החולים הפסיכאטרי
אדריאנה דיאז - אאורורה מנדז - אהובתו של סנטיאגו
מריה רוחו - סולדד קרוס - אימו של אדוארדו
יולנדה קיאני - אורסולה דה גאיארדו - אימו של דמיאן
מריה פראדו - דומינגה אוחדה - האפוטרופסית של אאורורה
אריקה בונפיל - מונסראט אליסלדה - אשתו הראשונה של גונזלו, אימם של אניבל, קמילו, ליליאנה, פרננדה וסנטיאגו
לואיס חימנו - האב בוסקו - הכומר המוודה של סולדד, איש סודו של אדוארדו
טניה ווסקאז - וונוס/לאבלי נורטון - חברה הטובה של מרטינה
ארצ'י לאנפרנקו - רולנדו אלבאר, מנכ"ל חברת "פרולסה"
אופליה קאנו - דולורס דה אסטורגה - אימה של אריקה
הומברטו אליסונדו - אגוסטין דה אסטורגה, אביה של אריקה
הילדה אגירה - גרסיאלה פלפוקס - אשתו של סירו
רפאל דל ויאר - סימון פלפוקס, בנו של סירו
חיימה לוזאנו - חאירו רוקה, בעל הפונדק והמסבאה העירונית
סלוודור איברה - ד"ר קרלוס ריי, מאוהב במרטינה, טיפל באביה סילבסטרה בהיותו מאושפז בבית החולים
אדית מרקז - ד"ר חולייטה סטומיור - פסיכאטרית המטפלת בליליאנה
אדאלברטו פארה - רנה מנסנארס - בלש בשירותו של ארטמיו בראבו
ססיליה גבריאלה - אלטה גרסיה אליסלדה, אשתו של חרונימו, אימו של גונזלו (מופיעה בפאלשבקים בלבד)
קלאודיה טרויו - אנה גרגוריה בראבו - אימו של ארטמיו בראבו, משרתת בבית משפחת אליסלדה, (מופיעה בפלאשבקים בלבד)
ז'קלין ארויו - תומאסה, משרתת בבית אליסלדה
דויד רנקורט - המפקח לוסויה - מפקד המשטרה האזורי
איגנסיו לופז טרסו - אייזק ניוטון, עורך הדין של סירו פלפוקס וידידו
קרלוס חמרה - חאקובו רואה, עורך דין, בן דודו של דמיאן
אדריאנה רוחו - אם המנזר בו התחנכה אאורורה
מריה מורנה - האחות פידליה, נזירה במנזר בו התחנכה אאורורה
טאו טאפיה - מנהל בית הסוהר
אנה מרטין - אישה מסתורית (מופיעה בפרק האחרון בלבד)
רפאל נובואה - מחזר עבר של פרננדה (הופעת אורח של השחקן שגילם את הדמות הראשית במקור הקולומביאני)
גוסטבו רוחו - הבישוף שמשיא את פרננדה ודמיאן
עומאר יובילי - אדוארדו כילד
ויולטה פוגה - פרננדה כילדה
ננסי טרביניו - ליליאנה כילדה
בריאם אלחנדרו - חסינטו כילד
מחר לנצח הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי מסוגת ריגול והשמונה עשר בסדרת ג'יימס בונד והשני בו מככב פירס ברוסנן כסוכן MI6 הבדוי ג'יימס בונד.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 1997. ברוס פיירסטין כתב את התסריט, והבמאי הוא רוג'ר ספוטיסווד.
SIS שולח את ג'יימס בונד לסכל בזאר טרור על הגבול הרוסי.
למרות הגיבוי ש-M (ג'ודי דנץ') מעניקה לבונד להשלים את משימתו, האדמירל הבריטי רובאק מורה לפריגטה המלכותית צ'סטר לירות טיל על הבזאר.
בונד אז מגלה ששני טילים בעלי ראש נפץ גרעיני מותקנים על מטוס קרב ונאלץ לברוח עם המטוס מספר שניות לפני שהטיל מחסל את הבזאר.
טייקון התקשורת אליוט קארוור (ג'ונתן פרייס) מתחיל ביישום תוכניתו על ידי שימוש במקודד שהושג בבזאר לפני שבונד הספיק להשמיד אותו.
איש המחשבים של קארוור, טרוריסט הסייבר הנרי גופטה (ריקי ג'יי) משתמש במקודד כדי לגרום למלחמה בין סין לבריטניה.
שר ההגנה הבריטי מורה לאדמירל רובאק לשלוח את הצי הבריטי כדי למצוא את הפריגטה ואולי להגיב במתקפת נגד מול סין, ומותיר לאם 48 שעות כדי לחקור את טביעת הפריגטה ולמנוע מלחמה בין שתי המעצמות.
M שולחת את בונד כדי לבדוק את מעורבותו של קארוור לאחר שזה משחרר כתבות חדשות בנוגע למשבר בים סין הדרומי לפני שאם בעצמה לומדת עליו.
בונד נוסע להמבורג, שם הוא פוגש את אשתו של קארוור, פריס (טרי האטצ'ר), שבעבר ניהלה עימו מערכת יחסים רומנטית, במטרה להשיג מידע שיכול לסייע לו לחדור למטה של קארוור בהמבורג.
במהלך השקת הלוויין החדש של קארוור, בונד מכניע שלושה מאנשיו של סטמפר ומפסיק את השידור של רשת הלוויינים של קארוור ולאחר מכן משיג את המקודד ובורח.
קארוור מורה למתנקש שלו, ד"ר קאופמן (וינסנט שיאבלי) להרוג את פריס וזה מחכה לבונד בחדר בית המלון שלו עם גופתה של פריס במטרה להרוג אותו ולהפלילו ברצח שלה, אך בונד מתגבר עליו והורג אותו ובורח ביחד עם המקודד.
בבסיס חיל האוויר האמריקאי באוקינאווה, בונד לומד שמישהו אכן התעסק עם המקודד, וצולל בים סין הדרומי כדי לחקור את ההריסות של הפריגטה דבנשייר, שלמעשה טבעה במים הטריטוריאליים של וייטנאם.
שם הוא פוגש בסוכנת הסינית ואי לין (מישל יאו), שנשלחה גם היא על ידי הממשל הסיני כדי לחקור את המשבר.
השניים מגלים כי אחד מטילי השיוט של הפריגטה נגנבו, אך בנקודה זו הם נתפסים על ידי אנשיו של קארוור ומועברים למטה שלו בסייגון.
שם קארוור חושף בפניהם את תוכניתו לשגר את הטיל על הממשלה הסינית כדי להשמידה ולאפשר לגנרל סיני שמשתף עימו פעולה לעלות לשלטון ולעצור לכאורה את המלחמה הקרבה בין סין לבריטניה, ולאחר מכן להעניק לעסק של קארוור זכויות שידור בלעדיות בסין למאה השנים הבאות.
בונד ולין מצליחים לברוח ומחליטים לשתף פעולה ומצליחים להסתנן לספינת החמקן של קארוור שעוגנת במפרץ הא לונג כדי למנוע ממנה לירות את הטיל על בייג'ינג.
במהלך עלייתם לספינה, ואי לין נתפסת ובונד נאלץ לתפוס את גופטה כבן ערובה כדי להביא לשחרורה, אך קארוור יורה בעצמו בגופטה לאחר שקבע כי הוא "מימש את החוזה שלו" ואין בו עוד צורך.
בונד בתגובה מפוצץ מטען נפץ שגורם נזק לספינה והופך אותה לנראית מבעד למכשירי המכ"ם של הספינות הבריטיות והסיניות שנערכות באזור.
בזמן שואי לין משתחררת ומשתקת את מנועי הספינה, בונד מצליח להרוג את קארוור באמצעות טיל הקידוח בו קארוור השתמש במקור כדי להטביע את הדבנשייר.
ואי לין נתפסת שוב על ידי סטמפר, אך בונד מצליח לשחרר אותה ולקשור את סטמפר למטען הנפץ שחיבר לטיל, וזה מתפוצץ ומטביע את הספינה ואת סטמפר.
בונד וואי לין מצליחים לברוח מבעוד מועד וחולקים רגע רומנטי בהריסות הספינה לפני שהם מחולצים על ידי חיל הים הבריטי.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות פירס ברוסנן ג'יימס בונד סוכן הוד מלכותה ג'ונתן פרייס אליוט קרוור מישל יאו טרי האטצ'ר פאריס קרוור
לאור הצלחת הסרט הקודם בסדרה "גולדן איי", היה לחץ מטעם חברת MGM ליצור סרט מצליח נוסף.
היה זה סרט בונד הראשון שנעשה לאחר מותו של המפיק אלברט ברוקולי.
הסרט חלק כבוד לברוקולי בסיום הקרדיטים.
ברוקולי ווילסון לא הצליחו לשכנע את במאי "גולדן איי" מרטין קמפבל לביים את הסרט החדש, שכן לא רצה לביים שני סרטי בונד ברציפות.
הבמאי הקנדי רוג'ר ספוטיסווד נבחר להחליפו.
מכיוון שהסדרה כבר מיצתה את כל כתבי איאן פלמינג, העלילה אינה קשורה ישירות לסיפור כלשהו, אלא מבוססת על תסריט מקורי לגמרי.
תהליך כתיבת התסריט ארך זמן רב כתוצאה ממחלוקות בין התסריטאים.
אתרי הצילום של הסרט כוללים צרפת, תאילנד, גרמניה, מקסיקו ואנגליה.
צילומי הסרט החלו ב-18 בינואר 1997.
ברוקולי בחרה במלחין דייוויד ארנולד ליצור את הפסקול בסרט, לאור המלצתו של ג'ון בארי, שהלחין רבים מהפסקולים בסדרה.
שיר הנושא נבחר ובוצע על ידי שריל קרואו.
השיר של קרואו אף היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-6 בדצמבר 1997 בלונדון.
הסרט קצר הכנסות נאות בקופות והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב למרות שקיבל ביקורות מעורבות.
בעוד מספר הצופים עלו על אלו של קודמו גולדן איי,
הרי שהיה זה סרטו היחידי של פירס ברוסנן בסדרת בונד שלא היה שובר הקופות מספר אחת, כשהוא הופץ, מאחר שבאותו יום יצא לבתי הקולנוע גם הסרט טיטניק.
מחרוזת תפילה היא חפץ טקסי המשמש במספר דתות ככלי עזר למתפלל.
מחרוזות כאלו נמצאות בשימוש באסלאם, נצרות קתולית, נצרות אורתודוקסית, הכנסייה האנגליקנית, הינדואיזם, בודהיזם, סיקיזם ובדת הבהאית.
מחרוזת תפילה משמשת ככלי עזר על מנת שאדם יוכל לספור את החזרות בתפילה או את המזמורים שיש לומר.
מחרוזת התפילה המוסלמית עשויה 99 חרוזים, המסמלים את כל 99 שמותיו של אללה המוזכרים בקוראן, או 33 חרוזים.
בין כל 11 חרוזים מפרידה דסקית.
במחרוזת המשמשת בכנסייה הקתולית 50 חרוזים, המסודרים כך שהחרוז הראשון וכל חרוז עשירי אחריו גדול יותר מתשעת הקודמים לו.
המאמין מתחיל ב "תפילת האדון" בעודו אוחז בחרוז גדול, עובר לחרוז קטן ואומר אווה מריה וכך בכל אחד מהחרוזים הקטנים שאחריו.
ס"ה 9 פעמים אווה מריה, אחרי החרוז הקטן התשיעי (החרוז העשירי בסדר החרוזים) יאמר המתפלל גם את גלוריה פאטרי.
בחרוז הבא יתחיל סדר התפילות מחדש.
מחרוזת התפילה הבודהיסטית נקראת ג'פה מאלה או מאלה, כוללת 108 חרוזים רגילים וחרוז נוסף המכונה "חרוז הגורו" החותם את המחרוזת.
מחרוזת התפילה משמשת לספירת המנטרות בסוגי המדיטציה בהן נהוג לשנן מנטרות.
ביוון ובכרתים, נהוג השימוש בקומבלוי, מחרוזת שהתפתחה ממחרוזות התפילה בתקופת הכיבוש העות'מאני, אך איבדה את הקשרה הדתי ומשמשת כיום להפגת מתח, ללא משמעות דתית או טקסית.
מחר הוא שירה של המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, אשר גם הלחינה את מילותיו.
הלחן מנוגן כמארש במפגני צה"ל ובטקסים ואירועים ממלכתיים במעגל המועדים וימי הזיכרון, וכן מושר באירועים קהילתיים ובתוכניות מוזיקה.
השיר הקורא לשלום וחוזה שלום, מושמע באירועים צבאיים ומדיניים כחלק מתפיסת העולם היהודית-הישראלית.
"מחר" הוא השיר הראשון באסופת שיריה של נעמי שמר "כל השירים", אשר ראתה אור לראשונה בתל אביב ב-1967.
השיר המחורז, הכולל חמישה בתים ופזמון, זכה לביצועים רבים, מלבד של שמר, בין השאר על ידי נחמה הנדל, להקת חיל הים, להקת הנח"ל, ירדנה ארזי, חוה אלברשטיין.
נושאי השיר הם המאוויים והתקוות לחיי שלום ויצירה בארץ ישראל.
השיר מתאר את בקשתם בכל תחומי החיים הציבוריים, ובהם בניית בתים לבני אדם, עליזות ושמחה, צמיחה ופריחה ומימוש הרצונות של כל בני האדם, ובמיוחד השכנת השלום המדיני בארץ ישראל ובסביבתה, עד כדי תיאור אוטופי של נטישת כלי הנשק, ברוח הפסוק בתנ"ך בספר ישעיהו על אחרית הימים: .
פזמון "מחר" מנוסח בחיוך ובשנינה, כביכול מודעת הדוברת לדמיוניות של המאוויים והתקוות, אבל אינה מוותרת עליהם כאפשרות עתידית:
הבית הראשון מתחיל במילים: "מחר אולי נפליגה בספינות" ובו מובעת התקווה לתנועה חופשית מחוף אילת עד החופים באפריקה, כאשר על סיפוניהן של „המשחתות הישנות", אשר תוצאנה משימוש צבאי, ותוטענה במיטב התוצרת החקלאית של מדינת ישראל אז, שמייצגם הבולט היו תפוזים.
הבית השלישי מתאר את הבתים הרבים שייבנו בעתיד ואת השירה שתצלצל בהם.
האובדן והכאב ינוחמו בצמיחה ופריחה צבעונית חדשה:
הבית הרביעי מתאר את החלום הרחוק, כאשר ישרור שלום על פני האדמות בין בני האדם והאומות השונות; המשוררת מציגה הסבה ממעמד פקודת ה"דום" הצבאית, אל חיי הנפש ואל הרגשות במילותיה:
ובהמשכו מתארות המילים את הגשמת רצונו של כל אדם במו ידיו:
מחר תמות הוא הספר השלושה-עשר בסדרת הספרים של הסופר הבריטי לי צ'יילד אודות ג'ק ריצ'ר, אשר יצא לאור בשנת 2009.
העלילה מהווה בסיס לעונה הרביעית של הסדרה "ריצ'ר".
ספר זה הוא השלושה עשר בסדרת הספרים אודות ג'ק ריצ'ר, החייל לשעבר וחוקר פרטי.
עלילת הספר מתרחשת בניו יורק.
בנסיעת לילה שגרתית ברכבת התחתית עד ריצ'ר להתאבדות אישה ביריית אקדח.
ריצ'ר, שהיה משוכנע שמדובר במחבלת מתאבדת, מתחיל לחקור את הנסיבות שהובילו את האישה להצמיד אקדח לראשה וללחוץ על ההדק.
עד מהרה מתברר לו כי בפרשה מעורבים סנטור אמריקני, אשר שירת ביחידת הקומנדו כוח דלתא, משימה סודית במיוחד שבוצעה בימי ממשל רייגן ותא טרור של אל-קאעידה שבראשו אויב חסר מעצורים.
מחרוזן דו-גוני, מחרוזן מגוון, נְחַשׁ הַמַּחֲרֹזֶת או מחרוזן הטבעות (שם מדעי: Micrelaps muelleri) הוא נחש תת-ארסי האנדמי למזרח התיכון.
המחרוזן הדו-גוני אנדמי למזרח התיכון והוא מצוי בסוריה, ירדן, לבנון וישראל.
בישראל הנחש מצוי באזורים מיושבים מצפון הארץ עד באר שבע, בבקעת הירדן או באזורים מזרחיים לארץ.
במשך היום הוא מבלה את זמנו מתחת לסלעים ופעיל יותר בלילה.
ניתן למצוא אותו במקווי מים שם שותה ואורב לטרף.
נחש זה ניזון בעיקר מבעלי חיים קטנים כמו פרוקי-רגליים, עכברים ולטאות, אך תזונתו העיקרית היא טריפת נחשים אחרים הקטנים ממנו.
הנחש עשוי להגיע לאורך של כ-60 ס"מ, אך לרוב מגיע לאורך של כ-45 ס"מ.
מראהו פסים בצבעי שחור וצהוב עד לבן.
נחש זה מוגדר כתת-ארסי בעל שיני ארס אחוריות, אך במגע עם אדם הוא אינו תוקף או נושך במטרה להכיש.
הכשה מלאה נדירה ואילו ברוב הפעמים מדובר בהכשה חלקית שאינה מתבטאת ביותר מנפיחות באזור המוכש.
לרוב כאשר רוצה במרחק מבני אדם הוא מתנשף להרחקתם.
ב-2006 פוצל מין זה לשני מינים, כאשר השני נקרא "מחרוזן אוכפים" (שם מדעי: Micrelaps tchernovi), אולם ב-2020 אוחדו שני המינים בחזרה.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 216-217
בתורת החישוביות ובתורת הסיבוכיות, מחרוזת עצה היא כלי חישוב לא יוניפורמי, שמייצג מחרוזת קבועה לכל אורך קלט אפשרי.
מחרוזת עצה יכולה להיות מכל אורך שהוא, אך מחרוזת עצה מאורך אקספוננציאלי גוררת מידית הכרעה של שפה אפשרית.
בעיית הכרעה A תוגדר להיות במחלקה אם מתקיימים התנאים הבאים: עבור כל קיימת מחרוזת עצה מאורך כך שקיימת מכונת טיורינג פולינומית דטרמיניסטית שמכריעה אותה בעזרת מחרוזת העצה.
השימוש הנפוץ ביותר במחרוזות עצה, הוא במחלקה P/Poly, כלומר במחלקה בעלת מחרוזות עצה פולינומיות באורך בקלט.
מתקיים: אם ההיררכיה הפולינומית קורסת בדרגה 2.
בהינתן מחרוזת עצה, אפילו באורך 1, ניתן להכריע בעיות לא כריעות, מכיוון שמחרוזת עצה באורך 1 מספיקה כדי להכריע שפה אונארית, ולכן הרבה פעמים נחשבת למחלקה לא מציאותית, אם כי אפשר למצוא לה קירובים מציאותיים טובים.
המחרשה הכבדה (מצרפתית: charrue; מגרמנית: Pflug; מאנגלית: Heavy plough) הייתה כלי חקלאי שימושי ביותר בימי הביניים.
התיעוד ההיסטורי המוקדם ביותר שמתייחס למחרשה זו נכתב בשנות השבעים של המאה השתים עשרה בספר שנקרא "הכרוניקה של הסלאבים".
תיעוד זה מתייחס למחרשה סלאבית שהמחקר מעריך כיום כמחרשה העונה למפרט הטכני הייחודי של מחרשה זו.
מקורה של טכנולוגיה חקלאית זו מיוחס למהגרים גרמאניים, שהגיעו למזרח אירופה וייבאו עמם את המחרשה המותאמת לאדמות כבדות.
ככל הנראה המחרשות אותן הביאו עימם המהגרים היו שונות במקצת מאותן מחרשות שזכו לתיעוד בספר "הכרוניקה של הסלאבים".
הערכות המחקר משערות כי פיתוח הכלי החקלאי המדובר התרחש עוד לפני המאה העשירית לספירה, בעוד שהפצתה למזרח אירופה מתוארכת למאה האחת-עשרה לספירה.
מחרשה זו, על-אף שמה, לא הייתה כבדה באופן עקרוני ביחס לקודמותיה, כי אם שונה בתצורתה.
השוני המהותי בין מבנה המחרשה הכבדה למבנה המחרשות הרגילות (ארטרום- צרפתית: araire; גרמנית: Haken; אנגלית: ard), היה הזרוע החורצת של כלי חקלאי זה, אשר הייתה מורכבת מלהב אופקי ולהב אנכי, בשונה מלהב אנכי בלבד.
בגלל השוני בתצורה המבנית, מחרשה זו יכלה להעמיק את התלם, ולהעמיד גדודיות מאווררות יותר; בעוד שמחרשת הארטרום הישנה הייתה מסוגלת לחרוץ את האדמה לכדי תלם רדוד בלבד.
כתוצאה מהבדלים אלו, מחרשה חדשנית זו שיפרה את הספק העבודה והעמידה תנובה חקלאית רבה יותר.
אירופה בימי הביניים הייתה מאופיינת בתצורת התיישבות חקלאית ובמנגנוני אדמיניסטרציה הנגזרים מתצורה זו.
מרבית הקהילות התפרנסו בעיקר מעבודת אדמה ומרעה, ומעט באמצעות ציד וליקוט.
השיטה הפוליטית המקובלת בתקופה זו הייתה היררכית ומוסדית, ונשענה על האיכרים שהיוו את הרוב המכריע של האוכלוסייה.
גורמים אלו מסייעים בהבנת חשיבותה והשפעתה של הטכנולוגיה החקלאית בימי הביניים, שכן חידוש טכנולוגי שכזה מביא עמו תועלת רבה לתנובה החקלאית.
המערך החברתי והפוליטי שאפיין תקופה זו נקרא "השיטה הפיאודלית".
מושג זה השתרש במאה השמונה-עשרה, על-אף שתיעודים ראשוניים המתייחסים אליו קיימים עוד מהמאה השש-עשרה.
באופן שטחי, מערך פוליטי זה יצר הפרדה בין אריסים או ואסלים לאדונים, כאשר האדונים סיפקו הגנה לוואסלים, והוואסלים סיפקו שירותים לאדונים.
האדונים בני מעמד האצולה החזיקו תחתם, על ידי הסכמי נאמנות, מיליציות אבירים, אשר באמצעותם מסוגלים היו להבטיח את שלום משרתיהם ואת שלום הווסאלים ועובדי האדמה.
כחלק ממערך חברתי פוליטי זה (השיטה הפאודו-וואסלית), הגמול המרכזי אשר לו ציפו האבירים בתמורה לנאמנותם היה ה-"פאודום".
יחידה זו היא יחידת חריש (חלקת קרקע חקלאית), שנמסרה לאביר מידי המונארך ושימשה עבורו מקור הכנסה ופרנסה.
על-פי תיעוד מסקרי קרקע, שטחו הממוצע של פאודום, על אף השוני הרב בין חלקה לחלקה, היה בין ארבעה-עשר לשמונה-עשר קילומטר רבוע בסביבות המאה השתים עשרה.
גמול זה נמדד על-פי הערך הכלכלי שמייצרת החלקה (תנובה) ולא על-פי גודלו הפיזי של השטח.
מכאן שהגדלת התוצרת החקלאית, באמצעות הטכנולוגיה- במקרה זה המחרשה הכבדה, אפשרה את הגדלת מספר האבירים שעמדו לשירות המונארך; זאת משום שיחידות הפאודום ניתנו לחלוקה ליחידות קטנות יותר, מבלי לגרוע בתפוקה החקלאית.
מעבר להשפעתה על כמות האבירים כתוצאה של מינוף וייעול השטח החקלאי, המחרשה הכבדה אפשרה למונארך לאגור יותר עודפי ייצור ולגבות יותר מיסים.
באמצעות מעבר הדרגתי לחברה המתמחה בגידול עיקרי אחד (מונוקולטורה), והוא הדגן למיניו התאפשר אחסון ארוך טווח וסחר חוצה מרחבים.
משמעות אגירה זו התבטאה בהגדלת ההון העצמי של מעמד האצולה, בצבירת נכסים ורכוש רב יותר, ובגידול במספר האיכרים שעומדים לרשות האציל.
התוצאה הבולטת ביותר של חדירת טכנולוגיה חדשה לענף החקלאות בימי הביניים באירופה הייתה הצמיחה הדמוגרפית.
הצמיחה הדמוגרפית לאחר התפשטות המחרשה הכבדה היא נושא מעט עמום, זאת בשל חלקיות התיעוד או העדרו המוחלט.
עם זאת, באמצעות חישובים כלכליים המתייחסים לרישומים חלקיים של תשלומי מיסים וריכוז תבואות, ניתן לגבש השערה גסה המשקפת את הצמיחה הדמוגרפית שהתרחשה באזורים בהם הייתה שכיחה המחרשה הכבדה (בעיקר חלקיה הצפוניים-מזרחיים של אירופה).
חישובים אלו בוצעו ביחס לאזורים בהם לא עשו שימוש בטכנולוגיה זו.
בין השנים 1000–1300 אוכלוסיית אירופה כמעט והכפילה את עצמה, כאשר צמחה מכ-40 מיליון נפשות לכ-70 מיליון נפשות.
ראוי להסתייג ולציין כי לגידול זה מספר גורמים מלבד התנופה בתוצרת החקלאית, כמו למשל הפסקת פלישות הוויקינגים.
במקביל לצמיחה הדמוגרפית בין השנים 900–1300 הכלכלה באירופה הלכה והתעצמה.
מן הגורמים הבולטים שאפשרו פריחה כלכלית זו הייתה מהפכה חקלאית-התיישבותית בכלל, ופיתוח המחרשה הכבדה בפרט.
באמצעות מחרשה זו הכשרת הקרקעות, עיבודן ותנובתן עברו תהליך מקוצר ויעיל יותר בהשוואה לחלופה הקודמת - הארטרום.
תהליכי ההתיישבות הכפרית קוצרו, וכך התאפשר לאצילים לכבוש אזורי ספר מבודדים.
אפשרות זו הייתה בעלת תועלת כלכלית רבה, אך דרשה מהאציל להעמיד בפריפריה זו אמצעי הגנה לאיכרים.
שיטת התיישבות זו כללה הקמת מבצר צבאי המגובה במעטפת התיישבות חקלאית ואוטרקית.
המחרשה הכבדה שימשה רכיב משמעותי ביותר במכלול התיישבותי זה; הן בשל קצב ההתיישבות וקצב ההסתגלות המקוצרים שאפשרה, והן בשל שסיפקה יכולת לעיבוד סוגי קרקעות כבדות, אשר לא ניתנו לעיבוד באמצעות הארטרום.
לאור הצמיחה הדמוגרפית והתנופה הכלכלית שאפיינו תקופה זו, ועל- אף ההתפשטות הגאוגרפית, החל בסביבות המאה השתיים - עשרה תהליך של עיור.
משום היכולת החקלאית לייצר די מזון להישרדות ובנוסף לזאת לאגור תבואה ולהמירה לנכסים, איכות החיים של האדם הממוצע, כולל העבדים והאיכרים, עלתה.
בשלב זה החלו לצמוח מרכזי מסחר וצריכה, ירידים אזוריים ושווקים כפריים, והחלו להיווצר צבירי התיישבות מרוכזים וצפופים.
לצורך העניין, בשנת 900 היו באירופה כ-37 ערים (המאוכלסות כל אחת ביותר מחמשת-אלפים תושבים); שלוש מאות שנים מאוחר יותר, בשנת 1200 היו כ-145 ערים, ובשנת 1300 היו כ-418 ערים.
על אף מגמה זו חיו עדיין כ-90% מהאוכלוסייה בכפרים ובתצורות התיישבות כפריות אחרות.
מחר שבת הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית בהנחייתו של צביקה הדר ובהפקת טדי יזמות והפקות ששודרה בימי שישי בערוץ רשת 13 בשנים 2017 ו-2018, לאחר שבעבר שודרה בערוץ 2 בזכיינית רשת.
בתוכנית אירח צביקה הדר שלושה ידוענים או יותר ששוחחו על מגוון נושאים.
התכנית כללה מונולוג פתיחה, קבלת אורחים, סרטון על כל אחד משלושת האורחים, "גיבור השבוע", פינה בה צביקה הציג את אחד מהאנשים שבקהל ומעשיו למען הקהילה, "רגע לפני התוכנית" - צביקה וחבריו נפגשים בבר ומדברים על האורחים שיתארחו בתוכנית.
מחר אזיל דמעה הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1955 עם סוזן הייוורד בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה של ליליאן רוט המספר את חייה כזמרת וכוכבת סרטים הנדחפת דרך קבע על ידי אמה השתלטנית ובגלל התמרדותה ומות אהובה היא נגררת לאלכוהוליזם ומידרדת לשפל המדרגה עם שברגע האחרון מצליחה להשתקם ולספר את סיפורה.
שם הספר והסרט נגזר מהסצנה בה ליליאן נשברת ובוכה, אמה מבקשת ממנה שלא תבכה עכשיו ושתשאיר את הדמעות למחר.
הסרט זכה בפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
סוזן הייוורד הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
היא מופיעה בסרט במספר קטעי שירה.
ליליאן רוט (סוזן הייוורד) היא זמרת ושחקנית ידועה שהקריירה שלה מצליחה הודות לכישרונה אך גם בגלל אמה קייטי (ג'ו ואן פליט) העומדת מאחוריה מאז שהייתה ילדה קטנה ומדרבנת אותה להקדיש את חייה לבמה.
ליליאן פוגשת באחת מהופעותיה את חבר נעוריה דייוויד טרדמן (ריי דנטון) והם מתאהבים.
דייוויד הוא עורך דין ומתחיל להיות המנהל שלה.
הם מחליטים להתחתן ולהקים משפחה אבל קייטי מתנגדת לכך ומנסה לשכנע את ליליאן כי חבל לה להפסיד את הקריירה שהשקיעה בה הרבה עד אז.
דייוויד נפטר באופן פתאומי וליליאן נכנסת לדיכאון ונדודי שינה.
כאשר אלכוהול מאפשר לה לישון, היא מתחילה לשתות ומצב הרוח שלה נע בין אגרסיביות לדיכאון.
היא מחליפה בעלים ומצבה הפיזי והאמנותי מידרדר עד שהיא מוצאת את עצמה ברחוב.
היא שוכרת חדר בקומה גבוהה של בית מלון ומתכוננת להפיל את עצמה לרחוב אך ברגע האחרון היא מתחרטת.
לבסוף היא נכנסת לסניף של אלכוהוליסטים אנונימיים ומתקבלת שם באהדה על ידי ברט מגווייר (אדי אלברט), עוברת תהליך גמילה קשה ומתאוששת.
ברט משכנע אותה להופיע בתוכנית הטלוויזיה "אלה הם חייך" ולספר על חוויותיה כאלכוהוליסטית.
"מחרוזת ירקן" הוא ספר מאת בוריס אקונין מתוך סדרת תיבת פנדורין.
הספר נושא את תת-הכותרת "הרפתקאותיו של אראסט פנדורין במאה התשע עשרה".
הספר מהווה אוסף של סיפורים קצרים ורומנים קטנים החושפים לקורא, היכן היה ומה עשה אראסט פטרוביץ' באירועים המתוארים בספרים הקודמים בסדרה ועונה על השאלות: מהיכן נלקחה מחרוזת התפילה שלו, שממנה הגיבור לעולם לא נפרד?
מדוע בדיוקנו המפורסם, פנדורין נראה עטוי במדים של סטודנט במכון למהנדסי מסילות הברזל?
כיצד הוא פגש את אנג'לינה קראשניקובה?
תרגום הספר לעברית יצא לאור במרץ 2018.
המחבר מקדיש את ספרו לעשרה סופרים, שמהם הוא הושפע בכתיבת אוסף הסיפורים:
שיגומו (סיפור) — השנה היא 1881, בעיר יוקוהמה.
הסיפור מתייחס לזמן שירותו של אראסט פנדורין כסגן הקונסול הרוסי ביפן.
תחת נסיבות מוזרות הוא מגיע למנזר בודהיסטי ביוקוהמה, שם מת נזיר, בשם מתן, שאינו אלא אציל רוסי לשעבר בשם וסבולוד ויטאלייביץ' דורונין, דיפלומט ועמיתו של פנדורין.
השמועה אומרת כי סיבת המוות של דורונין היא סיגומו: יצור דמוי זאב ענק ועכביש-ערפד.
אבל פנדורין חושד כי למותו של הנזיר יש הסבר ארצי יותר ומתחיל בחקירה משלו.
סיפור קצר זה מתרחש כולו בסלון המוסקבאי של מאדאם לידיה ניקולאייבנה אודינצובה מיד לאחר מקרה מותו של סובולב.
אחד המבקרים, ארכיפ גלאצינטוביץ' מוסטאפין, מספר על מה קרה שש שנים קודם לכן עם היעלמותה המסתורית של אחת משתי אחיות תאומות, תעלומה שלא הצליחה לפתור לא המשטרה שניהלה חקירה יסודית ולא הנסיך העשיר, אבי הנעלמת שהציע כסף, לפותר התעלומה.
לצורך פתרון המקרה, המארחת פונה לפנדורין, בעוד אודינצובה ומוסטאפין מהמרים ביניהם האם אראסט פטרוביץ' יוכל להתמודד עם המשימה.
פנדורין לא רק שפורם את המסתורין מבלי לעזוב את החדר, אלא אפילו מוצא דרך לאמת את נכונות הפתרון שלו.
מחיי השבבים (סיפור) — מוסקבה, 1883
במשרדו במוסקבה מורעל לאונרד פון מאק, הבעלים של חברת רכבות גדולה.
הגניבו ארסן לתוך ספל התה; מת גם המזכיר, שהגיש את הספל לנרצח.
הבלש הנודע מהעיר סנקט פטרבורג ואניוחין בטוח שאת הבעלים של החברה הרעיל בנו הבכור סרגיי שקיווה לתפוס את מקומו של אביו בראש העסק.
סרגיי עצמו משוכנע שהרוצח נשלח על ידי מוסולוב, הבעלים של החברה המתחרה, על מנת לגבור עליהם בתחרות העסקית.
פון מאק מבקש מדולגורוקוב לשלוח את אראסט פנדורין כדי למצוא את הרוצח ולהוכיח את הקשר שלו למוסולוב.
פנדורין מוצא את הרוצח האמיתי, כפי שעושה זאת גם ואניוחין, אך סרגיי שגה: מטרת הרוצח לא היה אביו המיליונר...
מסופר סיפור דיוקנו המפורסם של אראסט פנדורין במדים של סטודנט המכון למהנדסי מסילות הברזל.
מחרוזת ירקן (סיפור) — מוסקבה, 1884
מסוקרן, פנדורין לוקח על עצמו את החקירה.
כאן הקורא מתוודע לסיפור הופעתה של מחרוזת אבני הירקן שאראסט פטרוביץ' מחזיק עמו כל הזמן.
העכנאי של בני בסקאקוב (סיפור) — 1888.
הדמות הראשית — אניסיי צבעונימוב, עוזרו של אראסט פנדורין.
באזור כפרי מרוחק בפרברי מוסקבה חיים בני בסקאקוב.
התושבים המקומיים מספרים על אירוע משפחתי קסום המתרחש עם בני המשפחה הזאת — הקשור לנחש עכנאי.
יש הטוענים שראו נחש ענק מתחבא בביצות.
ממשלת המחוז מתלוננת בפני מוסקבה נגד הכנסייה ונציגיה שמנצלים את המצב, בעוד הכנסייה בתורה מתלוננת נגד ממשלת המחוז — על היותם אפיקורסים נטולי אמונה.
כדי להבהיר את נסיבות המקרה פנדורין נשלח יחד עם מזכירו, אניסיי צבעונימוב.
מתווספת פיקנטיות לעניין כשמתברר כי היורשת למשפחת בסקאקוב הלא-עשירה מתעשרת לפתע — בקרוב בכפר עבור הרכבת ולאחר מכן תחל בנייה בקנה מידה גדול ופיתוח הפרברים ואת הקרקע ניתן יהיה למכור בסכומים נפלאים.
עלילת "כלבם של בני בסקרוויל" מאת סר ארתור קונן דויל, הועברה לאדמת רוסיה.
עשירית האחוז (סיפור) — מוסקבה, 1890
במהלך ציד אופנתי ליד מוסקבה הנסיך בורובסקי נורה למוות במקרה — שותפו הצעיר אפאנסיי קוליביאקין, לפני הציד שתה יותר מדי ולקח את הכוונת הלא נכונה.
בהתחשב בתמימות הפושע וחוסר הכוונה בביצוע הרצח, קוליביאקין מסתכן רק בקנס וכפרה כנסייתית.
אבל עד ראייה מקרי, הצייד אנטיפ סאפריקה, לאחר הציד הגיע לתחנת משטרה וטען כי "האדון הצעיר" ירה בבירור ובמכוון.
הבעיה היא שאין שום מניע: קולביאקין ובורובסקי נפגשו רק יום אחד קודם, לא יכלו להיות שום קונפליקטים ביניהם.
מפקד משטרת מוסקבה שוברט מבקש את עזרת פנדורין בעניין עדין זה.
פנדורין מגלה כי דודו של קולביאקין, שממנו האחרון ירש הון העצום, מת בסנקט פטרבורג במהלך ארוחת ערב תחת נסיבות מאוד מחשידות, אז אפאנסיי נחשד כמי שהרעיל אותו וניצל רק בזכות אליבי מוצק, כשאכל בחברת הדוד — היה חוסר ברור במניע לרצח.
הפשע נפתר רק בזכות צירוף מקרים מדהים.
הסיפור מושפע מסיפורה של פטרישה הייסמית', "חברים מזדמנים" ומעיבודו הקולנועי — זרים ברכבת
שעת התה בבריסטול (סיפור) — בריסטול, 1891
לאחר סירובו לשרת את משפחת המלוכה (באירועי "יועץ ממלכתי") פנדורין מגורש ממולדתו ונאלץ לחיות בעוני באופן זמני בבריסטול.
הוא שכר חדר בביתה של קשישה אנגלייה, הגברת פאלמר, הוא והזקנה חורקים יחד בהצלחה את היעלמות האוצר המשפחתי של אצילה אנגלייה.
מקרה זה, או ליתר דיוק, הפרס שקיבל מוביל את פנדורין לרעיון שחקירת פשעים יכול להיות עסק טוב.
שמה של האישה הזקנה, גברת פאלמר הוא היפוך אותיות של גברת מארפל (Palmer — Marple).
עמק החלומות (רומן) — Splitstone, ויומינג, 1894
אראסט פנדורין, סטודנט במכון מסצ'וסטס לטכנולוגיה, רוכש בארצות הברית את תהילתו כבלש פרטי.
ראש סוכנות פינקרטון מבקש מהחוקר הרוסי המפורסם לעזור לאחד המיליונרים האמריקאים, יליד רוסיה, ברכישת שטח אדמה גדול, שבה נאחזת כנופיה של שודדים.
הסיפור מושפע מתוך האגדה על סליפי הולו.
לפני סוף העולם (רומן) — הכפר בוגמילובו, מחוז ארכנגלסק, 1897
ברוסיה מוכרזת תחילת רישום אוכלוסין.
במחוזות הקיסרות, היכן שפורחים המאמינים הישנים, על רקע ההכנות לתהליך זה מתרחשת סדרת טקסי התאבדות מסתוריים.
לאירועים אלה עד אראסט פטרוביץ' קוזנצוב (שאינו אלא פנדורין שמשתמש בשם בדוי כדי לשוב למולדת) יחד עם קבוצה של עוזרים שימושיים (כולל אדוק האמונה הישנה לשעבר, פסיכולוג וסמל משטרה) מנסה למנוע אסון בקנה מידה לאומי.
אסירת המגדל, או דרכם הקצרה, אך היפהפייה של שלושת החכמים (רומן) — טירת וו-גארני, בריטניה, 1899/1900. בין הדמויות הפועלות מופיעים בסיפור גם שרלוק הולמס, דוקטור ווטסון וארסן לופן.
פרשה אירונית המתארת את הלילה האחרון של המאה ה-19 שמפגישה בין שני הבלשים הגדולים לגנב לא כל כך גדול...
הולמס ווטסון, כמו גם פנדורין ומאסה מתעמתים עם הפושע ארסן לופן.
במהלך העלילה כל אחת מהדמויות מגיעה למסקנות הנכונות, עושים טעויות, אבל בסופו של דבר מתברר כי אף אחד מבין שלושת החכמים לא מקבל את מה שהוא רצה.
מחר יהיה אחרת: אהבה, אובדן והמאבק למען שוויון טרנסים הוא ספר זיכרונות אוטוביוגרפי משנת 2018 מאת הסופרת הטרנסג'נדרית שרה מקברייד.
הספר פורסם בהוצאת Crown Archetype, חברת בת של ההוצאה .
מקברייד הייתה הטרנסג'נדרית הראשון שדיבר אי פעם בוועידת המפלגה הדמוקרטית.
בנאומה של מקברייד שנערך ב-2016 נאמר המשפט "אבל אני מאמינה שמחר יכול להיות אחרת", המשפט יהווה השראה לשם הספר שתכתוב לאחר מכן.
הספר הוא ספר זיכרונות של מקברייד, הספר עלה לכותרות כאשר היא יצאה מהארון כטרנסג'נדרית וזאת בזמן שכיהנה כנשיאת אגודת הסטודנטים באמריקן יוניברסיטי בשנת 2011.
מלבד זאת הספר הוא גם הקדמה לספר של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן שכתב בעצמו את ההקדמה.
ביידן תמך במקברייד וציין כי שווין זכויות לקהילת הטרנסים בארצות הברית הוא "נושא על זכויות האזרח בימינו".
הספר סוקר רבות עוד לפני היציאה הרשמית שלו לאור, כבר באוקטובר 2017. מלבד ביידן היו אישים נוספים שהתבטאו לגבי הספר ושיבחו אותו, בין היתר הסנאטורית קמלה האריס (לימים סגניתו של הנשיא ביידן) והסופרת האמריקאית ג'ניפר פיני בוילן.
מחר ניסע ללונה פארק הוא רומן פרי עטה של אילנה ברנשטיין, שראה אור בספטמבר 2018 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר.
הספר קיבל ביקורות מצוינות וזיכה את ברנשטיין בפרס ספיר לספרות לשנת 2019. מהשורות בספר מתגוללת מציאות דיסטופית בה מתנהלים גיבוריו.
ספרה של ברנשטיין מכניס את הקורא לביתה ונבכי נפשה של אישה דיכאונית, בודדה וענייה שבריאותה הנפשית מעורערת, בחורה צעירה המגדלת לבדה את שני ילדיה הקטנים (המכונים בספר "הגדולה" ו"הקטן"), מצויה כפסע מהתמוטטות.
האישה מבטיחה לילדיה כי "מחר ניסע ללונה פארק" בעוד הביקור המצופה בלונה פארק הוא מייצג השפיות והנורמליות.
עלילת הספר דלה; כמעט דבר אינו מתרחש בימי החורף הסוערים והוא רצוף במונולוגים אישיים של הגיבורה הראשית ומסופר מנקודת מבטה.
כושר הביטוי העשיר של המספרת עומד בניגוד למציאות חייה העלובה.
הנושא המרכזי בספריה של ברנשטיין הוא מערכות יחסים בין בני זוג ובין הורים לילדים וזהו ספרה ה-12. זירת ההתרחשות המרכזית היא דירה קטנה ומדכאת בעיר המצויה בישראל של שנות ה-80 של המאה ה-20 במהלך ימים ספורים כאשר ברקע חורף קשה.
את הספר ערכה נועה מנהיים.
"ברנשטיין נותנת קול ומלים לזירה של הטראומה ברגע התרחשותה" כותב איתן גלס בהארץ.
"היא מציבה מול הקוראים את הנחווה מבחוץ כלפי פנים ומהפנים כלפי חוץ.
גיבורת ספרה נלחמת חרף מוגבלותה, חולשתה וקריסתה הקרבה, והיא נאחזת בציפורניים במסגרת כמיהתה להרפות סופית.
זו דמות הרואית בעיני, וההרואיות שלה ניכרת למול האימהות המשוחקת היטב במסגרת הקוד המוסכם הבורגני הנורמטיבי של יתר האימהות של הילדים בגינה, בגן הילדים של הילד שלה ובבית הספר של הילדה שלה".
גלאס כתב כי הרומן מהווה הישג ספרותי ויצירה וירטואוזית שמעוררת טלטלה עוצמתית.
"ספר מושלם, אבל לא ספר טוב" כותב אורין מוריס במקור ראשון.
"הספר הזה הוא שצף לא נפסק של טורי פרוזה מבריקים, מטפסים זה על גבי זה, בהתקפה גודשת השוטפת את קוראיו." כמו כן כותב מוריס כי "זה ספר ללמוד ממנו, אבל לא ספר לדבר איתו.
כי אין בו החלל שצריך להשמיע הד, וכך הוא נותר סוליפסיסטי ומוגבל.
יתום מאב, וסובל מלקות חריפה עקרונית ובלתי מטופלת במפגיע.
לקות חגיגית מאוד, והבטחה חגיגית, שאי אפשר שלא לחזור על הכותרת שמתממשת במלואה, כהבטחת האם הדפוקה אבל המקוימת לעילא: "מחר ניסע ללונה פארק"."
הסופרת דריה מעוז כתבה בישראל היום כי "הרבה עצב יש בספר.
דיכאון, גרוטסקה ומקאבריות, ולולא שני האחרונים - היה קשה מאוד לקרוא בו.
ההומור השחור מציל את הקורא מליפול לתהומות, מלעזוב את הספר כדי לא להקשות על עצמו." ומוסיפה כי הספר "חזק ומטלטל אשר מצטרף ליתר ספריה של ברנשטיין שחושפים את הסודות המושתקים של משפחות ואת הכוחנות ביחסים בין חבריהן.
אם היה מותר מבחינה חוקית ומוסרית ללהק ילדים למחזה כזה, היה אפשר לעשות פלאים עם התיאור הגרוטסקי, המוגזם, ההיפר-ריאליסטי הזה של סיטואציה משפחתית.
כמו הילדים, גם הצופים במחזה מחכים לראות איזה מופע של אימהות עומדת ברנשטיין לבשל...
האם הגיבורה תצטרף לאימהות הרצחניות, או פשוט תתפלפ באופן סופי, בלתי הפיך.
לחלופין, האם תצליח להקשיב לקול הפנימי השפוי...
לגרור את עצמה בשערות ראשה ולהעניק לילדיה יום אחד של חסד, של משפחתיות לפי הספר."
טענות בדבר דמיון ליצירה צרפתית
"בעקיפין אך באופן ברור עלתה מהכתבה טענה כי ברנשטיין העתיקה או לפחות נטלה אלמנטים רבים מהנובלה...
שפורסמה בצרפת והצליחה בה שנים לפני כן." כתב בהארץ המשפטן יובל קרניאל ארבעה ימים לאחר מכן, אשר במהלכם רעשה וגעשה קהילת הספרות הישראלית.
קרניאל כתב גם כי "כמי שעוסק 30 שנה בזכויות יוצרים אני יכול לומר כי גם לאחר שהודגשו בכתבה כל קווי הדמיון בין היצירות — עדיין הדבר רחוק מהעתקה של חלק מהותי מהיצירה המוקדמת, ובוודאי לא ניתן לקבוע שאין לקווי הדמיון האלה הסבר אפשרי אחר, שאינו העתקה."
"מחר" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע אביב גפן, ונכלל באלבומו העשירי "עם הזמן", אשר יצא בשנת 2006. השיר היה לשיר העברי המושמע ביותר באותה שנה, על פי נתוני אקו"ם.
השיר נכתב על חבר של גפן, אשר חברתו בגדה בו והם נפרדו.
הקליפ לשיר צולם ב-10 בפברואר 2006 באחת הקומות העליונות שבמגדלי עזריאלי, ובוים על ידי רועי ורנר ותמיר וקסלר.
בקליפ נראה גפן מנסה להגיע להסדר גירושין עם אשתו.
במהלך הקליפ הוא מראה לה תמונות שלה עם עוד גבר, ומאשים אותה בבגידה.
ליאת ביין מגלמת את עורכת דינו של גפן.
במהלך הקליפ אפשר לראות את חברי להקת התעויוט בתפקידים שונים: דניאל סלומון, הקלידן, בתור האחראי על הפרוטוקול; הראל בן-עמי, הגיטריסט, בתור השליח שמביא את התמונות; שלומי צידקי, הבסיסט, בתור עורך הדין של האישה; ותומר צדקיהו, המתופף, בתור האדם שמביא צלחת עוגיות.
בנוסף, עופר מאירי, אשר עיבד את השיר עם גפן, מופיע בתמונות שהשליח מביא, בתור הגבר איתו אשתו של גפן בוגדת בו.
השיר צעד 13 שבועות במצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג', כאשר בשלושה שבועות רצופים מתוכם עמד בראש המצעד.
השיר דורג במקום ה-6 במצעד הפזמונים השנתי לשנת תשס"ו.
במצעד השנתי של גלגלצ, השיר הגיע למקום ה-11.
מחר הוא ספר פנטזיה מאת גיום מוסו אשר יצא לאור ב-2013. הספר מתאר מערכת יחסים המתפתחת בין גבר ואישה, אשר כל אחד מהם חי בשנה אחרת.
הספר מכר למעלה מ-1.7 מיליון עותקים.
הספר עוקב במקביל אחרי שתי דמויות: מתיו שפירו, מרצה לפילוסופיה המתגורר בבוסטון, ואמה לבנסטיין סומליירית המתגוררת בניו יורק.
מתיו איבד את אשתו קייט בתאונת דרכים טרגית, וטרם הצליח להתאושש מהטראומה.
אמה נפגעה ממערכות יחסים רעילות, וטרם הצליחה למצוא גבר שתוכל לבטוח בו.
כאשר מתיו קונה את המחשב הישן של אמה, הוא מתחיל להתכתב אתה באמצעות הדואר האלקטרוני.
הם מנסים להיפגש, אולם מגלים לתדהמתם שכל אחד מהם חי בשנה אחרת לחלוטין.
מתיו חי בשנת 2012, בזמן שאמה חיה בשנת 2011. המחשב הישן של אמה הוא צורת התקשורת היחידה ביניהם.
מתיו מנסה לשכנע את אמה למנוע את המוות של אשתו קייט, ואמה מסכימה לאחר היסוסים מרובים.
אולם עד מהרה אמה מגלה שקייט אינה מי שהיא טוענת שהיא, והיא מסתירה סודות אפלים.
מחר אני בבית הוא שיר של להקת אתניX שיצא בשנת 1999 כחלק מהאלבום "מוריס".
השיר נחשב בעיני רבים כ"שיר נסיגת צה"ל מלבנון" (2000).
בפרויקט של אתר ynet על הסיפורים שמאחורי הלהיטים הגדולים של אתניX לקראת צאת האלבום "בטוח", סיפר זאב נחמה על השיר:
במצעד הפזמונים של רשת ג' צעד השיר כעשרה שבועות בקיץ 1999 ובשיאו היה במקום השני.
במצעד הפזמונים השנתי תשנ"ט הגיע השיר למקום ה-15.
הזמרים עמיר חדד ודוד סלם, בוגרי התוכנית "כוכב נולד 4", הוציאו ביוני 2007 וידאו קליפ בו ביצעו חידוש לשיר, והקדישו אותו לחיילים החטופים גלעד שליט, אהוד גולווסר ואלדד רגב שנחטפו ב-2006.החיילים רגב וגולדוואסר הועברו לישראל בעסקת חילופי שבויים ביולי 2008, ואילו שליט שוחרר בעסקה באוקטובר 2011.
אור טרגן, מתמודד תוכנית המציאות "כוכב נולד 10" ביצע את השיר במסגרת התוכנית בשנת 2012.
באוגוסט 2014 העלה הזמר עומרי סבח את גרסתו לשיר בעיבודו של ירדן (ג'ורדי) פלג.
בשנת 2018, יצאו אתניקס ואייל גולן במופע משותף בשם "כל המדינה שרה", בו ביצעו יחד בין היתר גם את השיר "מחר אני בבית".
הזמר עידן יניב העלה לערוץ היוטיוב שלו את גרסתו לשיר בעיבודו של ליעד גרושקה, במרץ 2024.
ואתניקס ביצעו יחד את השיר במסגרת התוכנית בערוץ כאן 11 בדצמבר 2024.
במוזיקה, ובפרט במוזיקה פופולרית, מחרוזת היא יצירה המורכבת מחלקי שירים המבוצעים בזה אחר זה ולפעמים חופפים זה את זה.
רוב המחרוזות מורכבות משירים ולא מקטעי כלי.
ממחרוזת שהיא סדרת רמיקסים נקראת מגה-מיקס .
לעיתים קרובות מורכבת המחרוזת משירים שיש ביניהם קשר כלשהו.
מחרוזת הוא צורת הפתיחה הנפוצה ביותר להפקות תיאטרון מוזיקלי.
במוזיקה הלטינית, מחרוזות ידועות כפוטפוריס או מוסייקוס.
"מחר יהיה שקט" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
את השיר הוציאה לאור בשנת 2014 חברת התקליטים פונוקול, והוא נכלל כרצועה ה-18 וכרצועה השישית באלבומים LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים וגאולה בהתאמה.
"מחר יהיה שקט" הוא אחד משני הסינגלים החדשים שיצאו במסגרת אלבום ההופעה "LIVE זאפה – הלהיטים הגדולים".
הוא הוקלט בהופעתו של אדם ב"זאפה הרצליה".
בשנת 2019 הוציא לאור את אלבומו האחרון, "גאולה", שם החליט להכניס את השיר כאחת מתשע רצועותיו.
הוא נכנס למצעד השבועי של המוביל הארצי ב-14 ביולי 2014 החמישי.
מחרוזת ענבר הוא ספר רשימות וזכרונות מימי חייו של המחבר, הסופר אלי עמיר.
יצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2023.
הספר מלווה את חייו של הסופר מילדותו בבגדאד דרך ההגירה לישראל, נערותו שעברה עליו בכפר העוורים ובקיבוץ משמר העמק.
מכאן לתפקידיו בסוכנות היהודית ובעליית הנוער.
ניסיונו הפחות מוצלח בפוליטיקה הישראלית, זכרונות מאישים שונים שאליהם היה מקורב כמו שמעון פרס, לובה אליאב, אריאל שרון ועוד.
חלק חשוב מהספר מוקדש לתרבות שעליה הוא גדל בעיראק ושנדחתה על ידי הממסד הישראלי של המדינה שזה עתה קמה.
עמיר מדגיש במספר מקומות את היותו "אִבְּן עַרְבּ" (בן ערב).
המחבר מספר אהבתו לשירי אום כולתום ומוחמד אבו אל טלב כמו למוזיקאים היהודים הגדולים שהיו בעיראק ובראשם האחים סאלח ודאוד אל-כוויתי והזמרת לילה מוראד.
ומנגד – הבושה וההסתרה שלו ושל חבריו באהבתם לאותה תרבות ערבית שהם נטשו מאחוריהם.
הוא מספר על קשריו עם אנשי תרבות בעולם הערבי כמו הסופר המצרי נג'יב מחפוז וסיפור תרגומם של ספריו לשפה הערבית והפצתם בארצות ערב.
סאם מייזר מתיידד עם סיידי גרין כשהם נפגשים בבית החולים שבו סאם מאושפז לאחר ניתוח קשה ברגלו עקב תאונת דרכים שעבר.
סיידי, שמבקרת בביה"ח, פוגשת את סאם משחק במשחק סופר מריו, ורואה אותו מצליח לעבור שלב שהיא לא הצליחה, והם מתחילים לדבר ולהתיידד.
אחות ביה"ח מבקשת מסיידי שתמשיך לבוא ולהיפגש עם סאם, כיוון שזו הפעם הראשונה שהוא מתקשר עם מישהו מאז שהגיע לביה"ח.
סיידי מקבלת בתמורה שעות התנדבות לבית הספר.
סיידי נהנית מהזמן עם סאם ולכן לא מספרת לו על כך שהמפגשים שלהם נחשבים כהתנדבות עבורה, וכשסאם מגלה זאת הוא כועס על סיידי ומנתק איתה כל קשר.
6 שנים מאוחר יותר, סאם וסיידי נפגשים בתחנת רכבת בבוסטון בדרכם לאוניברסיטה.
סיידי נותנת לסאם משחק שהיא יצרה כחלק מקורס שהיא לומדת, וברגע שסאם משחק בו הוא יודע שהוא חייב לשכנע את סיידי ליצור משחקים ביחד איתו.
בסיוע של שותפו לדירה מרקס, שהופך למפיק של המשחק שלהם, סיידי וסאם מקדישים את הקיץ להכנת המשחק "איצ'יגו" שעוקב אחר פעוט בן 3 שאובד בים, ומנסה לחזור הביתה.
איצ'יגו הופך ללהיט, והשלושה מקימים חברת משחקים ומתחילים להפיק משחקים מורכבים יותר.
במקביל מערכות היחסים שלהם הופכות למתוחות ותחרותיות יותר.
זווין מתארת בראיון לפבלישרס ויקלי, שהתחילה לכתוב את הספר עוד ב-2017, אבל שהחלקים המשמעותיים של הכתיבה שלו אירעו בעיקר בזמן מגפת הקורונה, בה אי אפשר היה לטייל לשום מקום.
עבור זווין, כתיבה על ניו יורק, קליפורניה ויפן, אפשרה לה לבקר במקומות האלו למרות שהיא הייתה בביתה.
לטענתה, משחקי מחשב הם סוג של רומן.
יש להם דמות ראשית, עלילה ואזכורים תרבותיים לספרים או למשחקים אחרים.
מבחינתה, הספר מתמקד בעיקר במערכת היחסים בת ה-30 שנה של סיידי וסאם ובשיתוף הפעולה היצירתי שלהם וכיצד הוא דוחף את שניהם להוציא את המיטב שלהם.
במובן זה, הספר הוא יותר סיפור התבגרות מאשר ספר על עולם משחקי המחשב, אם כי ניתן לראות כיצד התעשייה של המשחקים מתבגרת ומשתנה תוך כדי ההתבגרות של סאם וסיידי.
מחרטת נשק מתייחסת לכלי מכונה מיוחד המשמש בעיקר בייצור ושינוי של חלקים לסוגים שונים של כלי נשק.
כלי זה ממלא תפקיד מכריע בתעשייה הביטחונית ובייצור כלי נשק, טילים ומערכות נשק אחרות.
היא סוג של מחרטה שתוכננה במיוחד לייצור מדויק של רכיבי נשק.
שלא כמו מחרטות סטנדרטיות המשמשות לעבודות עיבוד כלליות, מחרטות נשק משלבות לרוב טכנולוגיות מתקדמות כדי לעמוד בדרישות המחמירות של ייצור כלי נשק.
מחרטות כלי נשק מילאו תפקיד מרכזי באבולוציה של ייצור כלי ירייה מאז הקמתן.
מכונות מיוחדות אלו, המאופיינות במבנה החזק שלהן ובמנועים רבי עוצמה, הופיעו כאבן יסוד בתעשיית הנשק, במיוחד מאז המאה ה-19. כניסתן של מחרטות כלי נשק מכניות סימנה התקדמות טכנולוגית משמעותית, שאפשרה ייצור המוני של כלי נשק.
פיתוח זה היה מכריע בעמידה בביקוש הגובר לנשק חם ותרם באופן משמעותי להתקדמות בטכנולוגיית הנשק.
לפני השימוש הנרחב במחרטות הללו, כלי נשק נוצרו ברובם בעבודת יד, כאשר כל רכיב דורש תשומת לב אישית ואומנות.
הופעתן של מחרטות כלי נשק במהלך המהפכה התעשייתית חוללה מהפכה בתהליך זה, ואפשרה ייצור מדויק ויעיל של רכיבי כלי ירייה מורכבים, כגון קנים ורסיברים.
זה לא רק הגביר את שיעורי הייצור אלא גם שיפר את העקביות והאמינות של כלי הנשק שיוצרו.
המשמעות ההיסטורית של מחרטות כלי נשק מודגשת על ידי תרומתם לסטנדרטיזציה של רכיבי כלי ירייה.
סטנדרטיזציה זו הייתה חיונית עבור מערכת החלקים הניתנים להחלפה, תפיסה שהיא יסודית לתהליכי ייצור מודרניים.
כתוצאה מכך, מחרטות כלי נשק לא רק סייעו בעיצוב תעשיית כלי הנשק, אלא גם השפיעו בצורה רחבה יותר על שיטות ייצור ותעשייה ברחבי העולם.
כיום, המורשת של מחרטות כלי נשק ממשיכה להשפיע על ייצור כלי ירייה מודרניים.
הדיוק והיעילות שלהם נשארים חלק בלתי נפרד בייצור כלי ירייה באיכות גבוהה, מה שממחיש את הרלוונטיות המתמשכת של מכונות אלה בהקשרים היסטוריים ועכשוויים כאחד.
דוגמאות לרכיבים המיוצרים במחרטות נשק
קנים לאקדחים: אחד החלקים החשובים ביותר של כלי נשק הוא הקנה.
מחרטות נשק משמשות לקידוח, לקדוח ולקדוח במדויק את הקדח של הקנה כדי להבטיח דיוק וביצועים מיטביים.
בריח ידני לשימוש רובה בריחי: בכלי נשק, במיוחד ברובים ואקדחים, הבורג ורכיבי הפעולה הם חיוניים לטעינה, ירי ופליטה של מחסניות.
חלקים אלה חייבים להיות מיוצרים בדיוק רב כדי להבטיח יישור תקין ותפעול חלק.
ידיות כלי ירייה: מנגנון ההדק, הכולל את ההדק, החריבה והחלקים הנלווים אליו, הוא תחום נוסף שבו דיוק חיוני.
רכיבים אלה חייבים לקיים אינטראקציה חלקה כדי להבטיח פעולת נשק אמינה ובטוחה.
תושבות ומסילות: עבור כלי נשק מודרניים, העיבוד המדויק של תושבות ומסילות כגון מסילות פיקטיני להלבשת כוונות ואביזרים אחרים אלה צריכים להיות ממוקמים ומיושרים במדויק לשימוש יעיל.
רכיבי טילים ורקטות: מחרטות נשק אינן מוגבלות רק לנשק קל; הם משמשים גם בייצור רכיבים עבור כלי נשק גדולים יותר כמו טילים ורקטות.
זה כולל חלקים כמו קונוסים, רכיבי מנוע וסנפירים אווירודינמיים הדורשים ייצור מדויק.
מנגנונים פנימיים עבור ארטילריה: המנגנונים הפנימיים של כלי ארטילריה, כגון עכוז, סיכות ירי ומנגנוני רתיעה, דורשים גם הם עיבוד מדויק.
הלחצים הגבוהים שעוברים חלקים אלו מחייבים תקני ייצור מדויקים.
חלקים דיוק קטנים: כלי נשק רבים מכילים חלקים קטנים ומורכבים כמו קפיצים, פינים וברגים שיש לייצר לפי מפרטים מדויקים להרכבה ותפקוד תקינים.
התאמה אישית ושדרוגים: מחרטות נשק משמשות גם להתאמה אישית של כלי נשק או שדרוג רכיבים לשיפור ביצועים, ארגונומיה או אסתטיקה
מַחְר֫וּנַה הוא כפר לבנוני קטן בנפת צור במחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן בגובה של 400 מטר מעל פני הים, כ-18 קילומטרים מדרום מזרח לעיר צור, כ-3.5 קילומטרים דרומית לג'וויא, כ-4 קילומטרים דרומית מערבית למג'אדל.
בשנת 1875 כתב ויקטור גרן שזהו כפר מתואלי, וציין: "ישנן עקבות של חומה מסביב, חומרי בניין [אבנים] עתיקים, קבר חצוב בסלע ומחצבה, שחלק ממנה הפך לבריכת מים".
בשנת 1881 ביקרה ביישוב משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל והם תיארו אותו כך: "כפר, בנוי מאבן, המכיל כ-150 מתואלים, ללא בתים חשובים, ממוקם על גבעה, מוקף זיתים, תאנים ואדמה לעיבוד,עם מעיין ובורות מים".
על גבעה במרכז הכפר יש חורבה עתיקה עם אבנים מסותתות המסודרות זו על זו כחלק מקיר.
ככל הנראה מדובר בשרידי מצודה קטנה.
היישוב מחרונה הפך לרשות מקומית עצמאית ב-2004.
באוקטובר 2024 במסגרת מלחמת חרבות ברזל, נדרשו תושבי הכפר להתפנות כדי לאפשר לצה"ל לתקוף מטרות של ארגון חזבאללה בכפר, מבלי שאזרחים ייפגעו.
צה"ל תקף מספר פעמים עמדות של ארגון חזבאללה במחרונה.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 1,123 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
על פי דיווח מ-2011, מספר כלל התושבים מגיע לכ-3,800, אך במהלך החופשות והקיץ, כשמגיעים תושבים שהיגרו מהכפר המספר גדל לכ-5,000.
"מחר הוא יחזור" הוא שיר שכתב והלחין דני רובס.
השיר יצא לאור לראשונה ב־1985 בביצוע להקת פיקוד המרכז בתוכניתה "בשערייך יריחו", אבל הביצוע שהתפרסם יותר הוא של רובס עצמו, שהקליט אותו שנתיים מאוחר יותר לאלבומו "פנים ושמות" (1987).
ב־23 בנובמבר 2023 פרסם רובס גרסה מחודשת לשיר.
רובס כתב את "מחר הוא יחזור" ואת "מכתב קטן" ביום השביעי של השבעה על אחיו יואב, שמת מסרטן הקיבה בהיותו חייל בזמן מלחמת לבנון הראשונה.
לימים אמר רובס שלא פחות משיש בשיר את אחיו, יש בו את עצמו כפי שהיה בעבר.
השיר מספר על חייל ששוכב בשק השינה שלו ומדמיין לעצמו את הבוקר, שבו יֵצא לחופשה ויפגוש את האנשים שהוא אוהב ומכיר.
רובס סיפר שהשיר "פרץ החוצה" והוא לא היה יכול להתמודד איתו מבחינה רגשית, ולכן מסר אותו ללהקת פיקוד המרכז, שאיתה עבד באותה העת.
השיר נכלל בתוכניתה של הלהקה "בשערייך יריחו", שעלתה ב־1985. הלהקה הקליטה את השיר בליווי כלים, כפי שעשה גם רובס כשהקליט את השיר לאלבומו "פנים ושמות", שיצא לאור ב־1987.
במשך הזמן עבר השיר תהליך של דילול הליווי הכלי בהופעותיו החיות של רובס, עד לביטולו המוחלט: "[השיר] התקלף מהקליפות של הליווי, כמו קליפות של בצל, ונשאר בשנים האחרונות עירום כביום היוולדו", סיפר רובס.
הוא החל לשיר אותו בהופעות א־קפלה, ובהמשך אפילו ללא מיקרופון – "כמו שהוא נועד להיות, כנראה, לכתחילה, מן זעקה [...]".
במשך ימי שביו של גלעד שליט (רובס מנה אותם: "1942 ימים"), היה רובס שר את השיר למענו בהופעותיו בציפייה לשחרורו ("מחר הוא יחזור").
הערה: על עטיפת הסינגל נראה רובס מניף שתי אצבעות, זאת לעומת עטיפת שיר הנושא של האלבום, "פנים ושמות", בה הוא נראה מניף אצבע אחת.
נוסף על הביצועים של להקת פיקוד המרכז ושל דני רובס, ביצעו את השיר גם גור מורד, אליעד ועמרי רוטברד.
השיר בוצע בטקס "שרים לזכרם" שהתקיים ברחבת הכנסת בליל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה תשפ"א, ב־13 באפריל 2021 בביצוע להקה צבאית.
את השיר הציגה אלה חייט, בתו הקטנה של הכבאי דני חייט, שנספה באסון האוטובוס בשרפה בכרמל ב־2010, כאשר ניסה להציל את חייהם של יושבי האוטובוס.
רן צחור יצר וביים וידאו קליפ ערוך מתוך האירוע בכנסת.
מחשב-על הוא מושג יחסי לתקופה, המתאר מחשב הנמצא בשורה הראשונה של המחשבים בעולם, מבחינת יכולות החישוב העוצמתיות שלו.
לרוב יכולות אלו באות לביטוי ביכולת לבצע חישובים מסוג מסוים במהירות גבוהה במיוחד.
מחשבי על לא נמכרים לציבור אלא משמשים למחקרים, אוניברסיטאות ותאגידים גדולים.
בין אפריל 2021 ליוני 2022, מחשב העל החזק ביותר היה פוגקו היפני, עם מעבדים מתוצרת Fujitsu, שמהירות החישוב המרבית שלו היא 442 פטה-פלופס, כמעט פי שלושה ממחשב-העל, יבמ סאמיט, שפותח ב-2018 ושביצועיו עומדים על 148 פטה-פלופס.
ביוני 2022 מחשב העל המהיר בעולם היה הפרונטיר האמריקני, המבוסס על מעבדי AMD במהירות של 1.102 אקסה-פלופס שעלותו מוערכת ב-600 מיליון דולר.
מחשב-העל אל קפיטן של חברת היולט פקארד אנטרפרייז הדיח את פרונטיר כמחשב העל המהיר בעולם, עם מהירות חישוב של 1.742 אקסה-פלופס, כפי שדווח, במהדורה ה-64 של רשימת Top500 (נובמבר 2024).
תחילה התייחסה הגדרה זו למחשבים בעלי מעבד יחיד מהיר במיוחד, לאחר מכן נכללו בה מחשבים שמהירותם מושגת באמצעות מעבדים רבים הפועלים במקביל לביצועה של משימה אחת, וכעת מורכבים מחשבי-על מאשכולות של מחשבים מרובי מעבדים.
עיבוד וקטורי, כלומר ביצוע פעולת חישוב על נתונים רבים בבת-אחת, הוא מאפיין נוסף הקיים באחוז מסוים ממחשבי-על.
הגדרה מחויכת למושג זה מיוחסת לסימור קריי, המתכנן הבולט ביותר של מחשבי-על במאה העשרים:
ובתרגום לעברית: "מחשב-על הוא מתקן להפיכת בעיות חישוביות לבעיות של קלט-פלט".
כלומר, מהירות החישוב איננה המחסום במחשב שכזה, אלא המהירות שבה מסוגלים להזין לו את הנתונים ולקבל תוצאות.
המחשב CDC 6600, שהוצג בשנת 1964, נחשב בדרך כלל מחשב העל המוצלח הראשון, וביצועיו עלו פי שלושה על המחשב שקדם לו, IBM 7030 Stretch .
מחשבי העל המודרניים בנויים רובם ככולם מעשרות אלפי מעבדים שפועלים במקביל, כשבדרך כלל כל אחד מהם מכיל או שולט על מאות או אלפי של "יחידות עיבוד" פשוטות יותר, שבדרך כלל ארוזות בשבבים מסוג GPU.