tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך שנות ה-50 התפתחו ענפי הלול, הרפת, התפוחים, הירק, הדגים וההדרים.
עם התפתחות ענפי התעשייה והתיירות ירד משקלם של אלה, וחלקם נעלמו.
בראשית שנות ה-70 חוסלה רפת החלב.
כיום יש בקיבוץ מטעים, פרדסים, גידולי שדה ולול של עופות לבשר.
ב-1974 רכש הקיבוץ את מפעל "מפרו" לפלסי מים.
ב-1986 החל המפעל לייצר מכשירים חשמליים ידניים להסרת שיער, "סופט אנד איזי", שנקראו בהמשך "אפיליידי".
מכשירים אלה זכו להצלחה בקנה מידה עולמי, אך הקיבוץ לא השכיל לנצל את ההכנסות האדירות לפיתוח מוצרים נוספים, וכעבור 4 שנים התרסק המפעל כלכלית ונמכר לגורם חיצוני על ידי כונס הנכסים.
התרסקות זו האיצה את תהליכי ההפרטה של הקיבוץ.
כיום הקיבוץ לא מחזיק מפעלי תעשייה.
מלחמת העולם הראשונה הוצתה על ידי שרשרת אירועים שהתרחשו בעקבות רצח פרנץ פרדיננד, הארכידוכס של האימפריה האוסטרו-הונגרית ויורש העצר לכס האוסטרו-הונגרי.
הרצח אירע ב־28 ביוני 1914 בסרייבו בידי גברילו פרינציפ, סטודנט בוסני סרבי.
לשרשרת אירועים זו התווספו גורמים משמעותיים יותר, שכללו פוליטיקה לאומית, תרבויות, כלכלה, ורשת ענפה ומורכבת של בריתות ושיוויי משקל שהתפתחה בין הכוחות האירופיים השונים במהלך המאה ה־19, לאחר תבוסת נפוליאון בונפרטה ב־1815 וקונגרס וינה שבא אחריה.
המלחמה הייתה עולמית, ומרכזה באירופה, וגורמיה קשורים למדינות היבשת.
הסיבות לפרוץ המלחמה מורכבות, וגורמים רבים המעורבים זה בזה.
מדינות אירופה רצו להתחזק ולגדול, הן בחימושן והן בשטחן ובשטח הקולוניות שלהן מעבר לים.
מערכת הבריתות המסועפת בין מדינות אירופה
עיכובים וחוסר ההבנה בתקשורת הדיפלומטית
תכנון צבאי מאובן ובלתי גמיש
הקטגוריות השונות של גורמי המלחמה מקבילות לגישות השונות של ההיסטוריונים ולמתודולוגיה שלהם.
רוב ההיסטוריונים והפרשנים הפופולריים המסבירים את הגורמים למלחמה, כוללים בהם גורמים מיותר מקטגוריה אחת.
ההבדל העיקרי בינם הוא שיש המתארים את המלחמה כתוצאה הכרחית של גורמים מסוימים, ואחרים מתארים את הסיבות לה כטעויות אומללות ומקריות.
חוץ מזה לא קרה כלום
כמה משורשי המאבק נעוצים באידאולוגיות מסוימות שהשפיעו על ההתנהגות של הפוליטיקאים ואנשים אחרים במהלך השנים שלפני המלחמה.
מערכת מדינות הלאום הריבוניות, שלעיתים מכונה מערכת שלום וסטפאליה, התפתחה באירופה מאמצע המאה ה־17. ניתן לראות בלאומיות או בפטריוטיזם ביטויים אידאולוגיים פופולריים של מערכת זו.
כדי להבין את הסיבה שהעמים האירופאיים כמהו למלחמה ב־1914, ישנם היסטוריונים שמנסים לבחון את השורשים של האידאולוגיה הזו.
לאחר המהפכה הצרפתית, עלה נפוליאון בונפרטה לשלטון בצרפת.
צבאותיו של נפוליאון כבשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות חלקים נרחבים מאירופה והביאו לשם לא רק את השלטון הצרפתי, אלא גם את הרעיונות הצרפתיים, כמו לאומיות, מסירות ואהבה לעם וליחידה האתנית, שנעשו פופולריים יותר ויותר.
נפוליאון עודד את התפשטות הלאומיות, אותה הוא ראה אצל חייליו, על מנת לשפר את מכונת הלחימה הצרפתית.
העם הצרפתי החל לחוש גאווה בתרבותו ובלאומיותו, ואילו העולם ראה את הלאומיות בפעם הראשונה וראה את הכוח שהעם הצרפתי קיבל ממנה.
נפוליאון לא היה האחראי היחיד להתפשטותן של רעיונות לאומיים, אך המלחמות הנפוליאניות אכן עזרו להתפשטות של רעיונות אלה.
עליית הלאומיות הייתה גם תוצאה של גורמים טכנולוגיים וכלכליים.
עם העלייה בשיעור האוריינות באזורים שתחת תיעוש, השפה נעשתה לגורם מאחד חשוב יותר ויותר עבור האוכלוסייה.
באותו הזמן, השפה שנעשתה סטנדרטית יותר הייתה גם יותר בלעדית.
למרות זאת, פירושה של הלאומיות היה שונה עבור קבוצות שונות.
באזורים רבים הייתה הלאומיות נחלתם של אליטה קטנה מאוד, ואילו באזורים אחרים הייתה לה תמיכה עממית רחבה.
הלאומיות גם הייתה חלק מאידאולוגיות פוליטיות מגוונות כמו ליברליזם, שמרנות, או אפילו סוציאליזם.
אך הלאומיות על כל מלבושיה, אכן היוותה שינוי משמעותי מהמסורות הפיאודליות באירופה.
באור זה ניתן לראות אותה כהשפעה מפוררת על המדינות העתיקות של אירופה, שם האריסטוקרטיה ניסתה באופן נואש לשמר את הכוח המסורתי שלה.
לקראת סוף המאה ה־19, קם רעיון חדש מתוך הלאומיות.
הגם שצורות קודמות של לאומיות הדגישו את הקהילה ואת ההגדרה העצמית, התפתחה צורה חדשה הידועה כדרוויניזם חברתי, שהדגישה את התחרות בין הקבוצות הלאומיות השונות.
אידאולוגיה זו קיבלה השראה מהתאוריה המדעית של צ'ארלס דרווין, והיא השפיעה במיוחד על האליטות הפוליטיות האירופאיות.
האידאולוגיה החדשה הדגישה את המאבק האלים לקיום בין "גזעים" או "לאומים", שבו החלשים יושמדו על ידי החזקים מהם.
רעיונות אלה היו משפיעים ביותר.
רבים מהמנהיגות הגרמנית והאוסטרו-הונגרית יראו ממלחמה עתידית, שהם ראו כהכרחית, בין ה"סלאבים" ל"תרבות הגרמנית".
דרוויניזם חברתי גם השפיע על התחרות בין המדינות למושבות מעבר לים.
התפשטות קולוניאלית נחשבה חשובה להבטחת הכוח הצבאי והכלכלי של האומה כנגד יריביה.
מפלגות שמאל, בעיקר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, הגיעו להישגים גדולים בבחירות הגרמניות בשנת 1912. הממשלה הגרמנית מאותה העת עדיין נשלטה על ידי היונקרים הפרוסים שפחדו מעלייתם של מפלגות השמאל.
יש שחושבים כי הם חיפשו מלחמה חיצונית באופן מכוון כדי להסיח את דעת האוכלוסייה ולהביא לתמיכה פטריוטית בממשלה.
אחרים חושבים כי השמרנים הגרמנים היו אמביוולנטיים לגבי המלחמה, מכיוון שחששו שהפסד יביא להם אסון, וכי אפילו ניצחון במלחמה עשוי להרחיק מהם את תמיכת העם אם היא עתידה להיות ארוכה או קשה מדי.
כמה מהסיבות למלחמה קשורים למבנה של החברה האירופאית באותה תקופה ולצורה שבה היא פעלה.
בשנים שלאחר קונגרס וינה החלו מאבקים בכל אירופה בין אלה שביקשו שינוי לבין המתנגדים לו.
לקראת אמצע המאה ה-19 הייתה הלאומיות לכוח ממשי.
גל של תסיסה שטף את היבשת כולה בשנת המהפכות – 1848. בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־19 אירעו שני שינויים גדולים על המפה באירופה: האיחוד האיטלקי והאיחוד הגרמני.
שתי מדינות חדשות נוצרו על בסיס הלאומיות.
האיחוד הגרמני נעשה על ידי "קנצלר הברזל" של פרוסיה, אוטו פון ביסמרק, באמצעות סדרה של מלחמות מ־1864 עד 1871. תוספת זו של שני כוחות גדולים באירופה שינתה באופן יסודי את שיווי המשקל הפוליטי והצבאי ביבשת.
ב־1867 שינתה האימפריה ההבסבורגית באופן יסודי את מבנה הממשלה שלה, והיא נעשתה למלכות הכפולה של אוסטריה-הונגריה.
במשך מאות שנים האימפריה פעלה באופן פיאודלי, עם אריסטוקרטיה דוברת גרמנית בראשה.
אולם, עם האיום מהלאומיות העולה בתוך היחידות האתניות הרבות באימפריה, החליטו מספר גורמים, בהם הקיסר פרנץ יוזף, כי יש להגיע לפשרה כדי לשמר את הכוח של האריסטוקרטיה הגרמנית.
ב־1867 הוסכם על ה"אוסגלייך", שבו האליטה המגיארית בהונגריה נעשתה לשותפה כמעט שווה בממשלת האימפריה.
סידור זה הגדיל באופן משמעותי את חוסר שביעות הרצון אצל רבים מבני המעמד השליט הגרמני המסורתי.
כמה מהם חשבו כי מדיניות זו הייתה הרסנית לאימפריה שלהם מכיוון שהיא מנעה את שליטתם המלאה בשלטון בה.
לדוגמה, היה קשה בהרבה לאימפריה ליצור מדיניות חוץ ברורה שתתאים גם לגרמנים וגם למגיארים.
בכל חמישים השנה בין 1867 ל־1914, היה קשה להגיע לפשרות מתאימות בממשל האימפריה, וכך רבים חיפשו פתרונות לא-דיפלומטיים.
באותו זמן נעשתה פופולרית צורה של דרוויניזם חברתי בחצי האוסטרי של הממשלה, שהדגישה את החשיבות של המאבק הצבאי בין עמים ואת הצורך של עמים אלה בנשק כדי שיוכלו להילחם למען קיומם.
כתוצאה מכך, תמכו לפחות שני זרמי מחשבה במלחמה עם סרביה, אף שלעיתים אותם אנשים תמכו בשניהם:
כדי לפתור את הקיפאון הפוליטי, היו שחשבו כי צריך לקבל יותר סלאבים לאימפריה כדי להפחית את חלקם של האליטה המגיארית.
עם יותר סלאבים, יוכלו הסלאבים הדרומיים של האימפריה להכריח פשרה פוליטית חדשה שבה הגרמנים יוכלו לעמת את המגיארים כנגד הסלאבים הדרומיים.
לרעיון זה היו וריאציות אחרות, אך הרעיון המרכזי היה לפתור בעיות פנימיות על ידי כיבוש חיצוני.
פחד נוסף היה שהסלאבים הדרומיים, בעיקר תחת הנהגתה של סרביה, יתארגנו למלחמה נגד אוסטריה-הונגריה, ואפילו נגד כל התרבות הגרמנית.
מנהיגים אחדים, כמו קונרד פון הצנדורף, טענו כי יש לטפל בסרביה לפני שתעשה חזקה מדי.
פלג חשוב בממשלה האוסטרו-הונגרית הונע על ידי רעיונות אלה, ולכן תמך במלחמה בסרביה הרבה לפני שהמלחמה החלה.
חברים חשובים בקבוצה הזו היו לאופולד פון ברכטולד, אלכסנדר הויוס, יאנוס פון גיימס וגאקס.
אף שחברים אחרים של הממשלה, בעיקר פרנץ פרדיננד, פרנץ יוזף ופוליטיקאים הונגרים רבים, לא האמינו שמאבק עיקש עם סרביה יפתור את הבעיות הפנימיות של האימפריה, הפלגים הנציים השפיעו מאוד על המדיניות הממשלתית מכיוון שהם החזיקו בעמדות מפתח.
בתאוריה המרקסיסטית ובתאוריות היסטוריות דומות, המלחמה מיוחסת בעיקר לתלות החומרית, לכאורה, של המדינות האירופאיות המפותחות על האימפריאליזם.
לפי התאוריות האלה, מדינות כמו בריטניה וצרפת יכלו לשמור על כלכלות ביתיות בריאות במהלך המאה ה־19 רק על ידי השליטה והניצול של משאבים, שווקים וטריטוריות בקולוניות שלהן.
בגלל העלייה המאוחרת שלה לבימה העולמית, האימפריה הגרמנית הייתה במקום בעייתי מבחינה זו.
תחרות עזה בין הכוח הכלכלי העולה הזה לבין המעצמות האחרות הייתה התוצאה ההכרחית.
התחרות בין המעצמות התחזקה בשנות ה־80 של המאה ה־19 בשל המרוץ אחר קולוניות, שהביאה לכך שחלקים גדולים מאפריקה ואסיה נשלטו על ידי האירופאים ברבע המאה הבאה.
תחת לחץ מקבוצות מסוימות, אפילו ביסמרק הסכים לתור אחר אימפריה מעבר לים, וכך גדל המתח האנגלו-גרמני כאשר רכשים גרמניים חדשים באפריקה ובאוקיינוס השקט איימו להפריע לאינטרסים האסטרטגיים והמסחריים הבריטיים.
התמיכה של וילהלם בעצמאות המרוקאית מצרפת, העמיתה האסטרטגית החדשה של בריטניה, הביאה למשבר טנג'יר ב־1905. בזמן המשבר המרוקאי השני או משבר אגאדיר (1911), העמידה נוכחות הצי הגרמני במרוקו את הקואליציה הבריטית-צרפתית שוב בניסיון.
יש שאומרים, כי המנהיגים הפוליטיים לא הבינו נכונה את המערכת המסועפת של הבריתות שכבלה יחד את המדינות השונות באירופה לפני המלחמה.
גיוס של מדינה קטנה יחסית היה יכול לגרום לאפקט דומינו שיצא במהירות משליטה, ולערב את כל המדינות.
אולם המנהיגים דנו במשבר בין אוסטריה-הונגריה וסרביה כאילו היה מדובר בנושא מקומי.
כך האיום האוסטרו-הונגרי ב"פעולת משטרה" נגד סרביה הביא לכניסה של בריטניה למלחמה:
הסכמים של רוסיה עם סרביה מחייבים אותה להתגייס לטובתה
הגיוס הצרפתי מניע את תוכנית שליפן, ובסופו של דבר - את הפלישה הגרמנית לבלגיה
ההסכם של בריטניה עם בלגיה (הסכם לונדון משנת 1839) מחייב אותה להגן על בלגיה מכל תוקף
עם כניסתה של בריטניה למלחמה, נכנסו גם כל הקולוניות והדומיניונים הבריטיים, כשהם מציעים סיוע כלכלי וצבאי – אוסטרליה, קנדה, הודו, ניו זילנד ודרום אפריקה
יפן, שכיבדה את ההסכם הצבאי שלה עם בריטניה, מכריזה מלחמה על גרמניה
זה ייגמר עד חג המולד
האמונה כי מלחמה באירופה תהיה עניין מהיר ושהיא תוכרע עד לחג המולד נחשבת בעיני רבים כאומדן מוטעה באופן טרגי; התאוריה היא, שאם לפני המלחמה היו יודעים עד כמה היא תהיה נוראה ומתמשכת, אף מדינה לא הייתה מעזה לפתוח בה.
רעיון זה פחות מסתבר לאחר שנזכרים בתאוריה הצבאית של אותה התקופה, ובמיוחד בדעותיו של איוואן בלוך, שהיה מועמד לפרס נובל לשלום.
התחזיות של בלוך לגבי לוחמה מתועשת, שתוביל למצב של קיפאון רצחני, מלחמת התשה ואפילו למהפכה, היו ידועים מאוד בחוגים צבאיים ופציפיסטיים כאחד.
סופרים כמו ניאל פרגוסון טוענים כי התאוריות של אמונה במלחמה מהירה מוגזמות מאוד, וכי המתכננים הצבאיים, במיוחד בגרמניה, היו מודעים לאפשרות של מלחמה ארוכה, כפי שניתן לראות מההתכתבות הטלגרפית המפורסמת בין הקיסרים של רוסיה וגרמניה ("התכתבות וילי וניקי").
הוא גם טוען כי האנשים שהכירו טוב את המצב חשבו כי אין סבירות גבוהה למלחמה מהירה.
תורת ההתקפה ומלחמה על פי לוח זמנים
תאורטיקנים צבאיים מאותה התקופה האמינו כי חשוב מאוד להיות הצד המתקיף.
התאוריה הזו עודדה את כל הצדדים במלחמה להכות ראשונים על מנת לזכות ביתרון זה.
לפיכך, חלון ההזדמנויות לדיפלומטיה היה קצר יותר.
רוב המתכננים רצו להתחיל בגיוס מוקדם ככל האפשר כדי שלא ייתפסו בהגנה.
ישנם היסטוריונים שטענו כי לוח הזמנים של הגיוס היה כל כך קשוח, שברגע שהחל – אי אפשר היה לבטל אותו ללא שיבוש המדינה וגרימת מהומה בצבא.
לפיכך, המגעים הדיפלומטיים שנעשו לאחר תחילת הגיוס לא היו אפקטיביים.
הפגיעות האסטרטגית של גרמניה, שנמצאה בין שתי האויבות שלה, רוסיה ממזרח וצרפת ממערב, הביאה לפיתוחה של תוכנית שליפן.
מטרתה הייתה להוציא את צרפת מהר ככל האפשר מהמשחק, לפני שרוסיה תספיק לגייס את כל כוחותיה העצומים.
גרמניה אז תוכל להפנות את מלוא משאביה כלפי האיום הרוסי.
על אף שאלפרד פון שליפן המציא את התוכנית זמן רב לפני שפרש ב־1905, ההפסד הרוסי ליפן במלחמת רוסיה–יפן ב־1904 הציג את החולשה הארגונית של רוסיה ותרם לחזק את אמינות התוכנית.
קיום התוכנית הזו חייב את המתכננים הצבאיים של גרמניה להתקיף ראשונים ברגע שברור היה כי תהיה מלחמה, אחרת, לרוסיה יהיה זמן לגייס את כוחותיה וגרמניה תפסיד.
כאשר ברגע האחרון ניסה הקיסר וילהלם השני לבטל את התוכנית כדי למנוע את המלחמה, הוא גילה כי כבר מאוחר מדי – ביטול התוכנית יחייב ארגון מחדש של הצבא הגרמני שיותיר את גרמניה חשופה למשך מספר חודשים.
נראה כי לא היה אף מתכנן צבאי במדינות האחרות שהצליח לנחש את התוכנית של גרמניה.
כך דנו ביניהם המנהיגים של אירופה בניחותא, כשהם חושבים כי כל הצדדים יפעלו בסבלנות.
אך לגרמניה לא היה זמן לסבלנות.
בשנת 1914 השתמשו עדיין כל המדינות בטלגרף כצורת התקשורת העיקרית, מה שהביא לעיכובים של כמה שעות עד ימים.
ב־1914 היו המדינות תלויות מאוד בשגריריהן, בין השאר בשל עיכובים בתקשורת.
דבר זה הביא פעמים רבות להחלטות דיפלומטיות סובייקטיביות ולחוסר הבנה הדדי.
לאחר ההפסד הסופי של נפוליאון בקרב ווטרלו, נתכנס ב־1815 קונגרס וינה, שאורגן על ידי המנצחים העיקריים של המלחמות הנפואליאניות: בריטניה, פרוסיה, רוסיה ואוסטריה.
הדמות החשובה ביותר בקונגרס הייתה נציג אוסטריה, קלמנס ונצל פון מטרניך.
מטרניך יעץ להשיב את אירופה למצבה מלפני המהפכה הצרפתית.
הוא טען כי יש ליצור שיווי משקל של כוחות, שבו אף מדינה אירופאית לא תהיה חזקה יותר מהאחרות.
מערך זה נודע כ"קונצרט האירופאי", מערכת שבה המעצמות הגדולות יעזרו אחת לשנייה להשאיר בשלטון את האריסטוקרטיות.
על ידי מניעת נפילתה של אחת מהמונרכיות ללאומיות או לליברליזם, תימנע מהפכה חברתית מאירופה כולה.
אם לא יצליחו למנוע זאת, לדעת מטרניך, תיגרר היבשת לעוד מלחמה כללית, כפי שהיה ניתן לראות מנפוליאון והלאומיות הצרפתית.
מטרניך פחד מהלאומיות ככוח שיכול לפורר מדינות רב-אתניות כמו רוסיה והאימפריה האוסטרית.
רבים מהגורמים הישירים של מלחמת העולם הראשונה טמונים בתוצאות של מלחמת צרפת–פרוסיה, שהתחוללה בשנים 1870–1871. מאבק זה הביא לייסוד של קיסרות גרמנית חזקה ודינמית, וכך הרס את שיווי המשקל האירופאי: למדינה חדשה וחזקה זו הייתה היכולת הכלכלית והצבאית לאיים על אירופה, ובייחוד על הכוחות האירופאים הישנים.
הלאומיות הגרמנית, משאביה הטבעיים, החוזק הכלכלי שלה והרצון שלה למצוא את "מקומה תחת השמש" גרמה ליריבויות קולוניאליות וצבאיות עם המדינות האחרות, ובייחוד למרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני.
הסיפוח של מחוזות אלזס ולורן בידי גרמניה והתבוסה המשפילה בקרב סדאן עוררו שנאה צרפתית עמוקה כלפי גרמניה ורצון לנקמה.
הצרפתים רצו להתנקם לא רק על ההפסדים הצבאיים והטריטוריאליים, אלא גם על כך שצרפת כבר לא הייתה המעצמה הגדולה והחשובה ביותר באירופה.
ההפסד הצרפתי במלחמה גם גרם לחוסר יציבות פוליטי, ששיאו במהפכה ובייסוד הרפובליקה הצרפתית השלישית.
ביסמרק היה מודע לבעיות אלה בשנותיו האחרונות וניסה לפייס את הצרפתים על ידי עידוד ההתפשטות שלהם מעבר לים.
אך הרגש האנטי-גרמני הוסיף להתקיים.
הסכם צרפתי-גרמני מ־1884, שמחה כנגד ההסכמה האנגלו-פורטוגזית במערב אפריקה לא שרד לזמן רב, לאחר שהממשלה הפרו-אימפריאליסטית של ז'ול פרי בצרפת נפלה ב־1885.
גורם נוסף שתרם למלחמה היה הצטברות המתח בין גרמניה ובריטניה כתוצאה מרצונה של גרמניה להיעשות כוח ימי משמעותי.
הבריטים האמינו, כי הדבר היחיד שמחזיק יחד את האימפריה העצומה שלהם הוא כוחם הימי, ולכן חשו מאוימים מהמדיניות הימית האגרסיבית של גרמניה.
ההיבט הזה של הסכסוך בין הגושים קיבל ביטוי בולט במשבר מרוקו שקדם למלחמה.
מרכיב חשוב בחבית הנפץ הדיפלומטית היה השאיפות הלאומיות החזקות במדינות הבלקן, שפנו לאוסטריה-הונגריה או לרוסיה שיתמכו בהן.
העלייה של חוגים אנטי-אוסטריים בסרביה לאחר מהפך ב־1903 תרמה למשבר ב־1908 בעקבות הסיפוח האוסטרי החד־צדדי של בוסניה והרצגובינה, כשלחץ גרמני הכריח את רוסיה שלא להתערב בסכסוך.
בנוסף, נוצר ואקום לאחר הפלתו של הסולטאן עבדול חמיד השני על ידי הטורקים הצעירים, שמטרתם הייתה להביא לחוקה.
דאגה בחוגי השלטון הגרמניים בשל ההתאוששות המהירה של רוסיה ממלחמת רוסיה יפן לאחר 1908 הביאה לתמיכה במכה מקדימה לפני שהחימוש הרוסי המתגבר יטה את הכף נגד גרמניה ואוסטריה-הונגריה.
עד 1913, כבר האריכו צרפת וגרמניה את השירות הצבאי המיועד לחייליהן, ובריטניה חתמה על הסכמים בענייני צי ודיונים בעניינים צבאיים עם צרפת בשנה הקודמת.
תחת ההנהגה הפוליטית של הקנצלר הראשון שלה, אוטו פון ביסמרק, הבטיחה גרמניה את מקומה החדש באירופה על ידי ברית עם אוסטריה-הונגריה והבנה דיפלומטית עם רוסיה.
ביסמרק החל לתור אחר בריתות והסכמים עם מדינות נוספות.
הוא חתם הסכם שלום עם כמעט כל מדינה באירופה חוץ מצרפת.
הוא פחד מאוד ממלחמה שתהרוס את המדינה החדשה שהוא הצליח ליצור בשנות ה־60. עם מותו של וילהלם הראשון, הייתה מערכת בריתות מסועפת באירופה ששמרה על שלום קריר.
וילהלם השני, שעלה לכס הגרמני ב־1888, היה שליט צעיר שרצה לנהל את המדיניות בעצמו, למרות השיפוט הדיפלומטי החפוז שלו.
לאחר הבחירות של 1890, שבהן גדלו מפלגות המרכז והשמאל, וכן בשל חוסר הרצון שלו לרשת קנצלר שהדריך את סבו למשך רוב הקריירה שלו, ארגן וילהלם את התפטרותו של ביסמרק.
זמן קצר לאחר שרכבת האוריינט אקספרס הסיעה את נוסעיה הראשונים דרך הבלקנים לקונסטנטינופול ב־1888, קיבלו בנקאים גרמנים אישור ממנהיגים טורקים לבנות מסילת ברזל עמוק יותר לתוך האימפריה העות'מאנית.
ב־1903, מדינות אחרות באירופה הבינו כי הגרמנים מבקשים לבנות מסילת ברזל שתחבר בין גרמניה למפרץ הפרסי, וכך לעקוף את תעלת סואץ.
מדינות אלו פחדו כי הרכבת תגביר עוד יותר את היתרונות הפוליטיים והכלכליים של גרמניה.
הגורמים המדויקים של המלחמה נדונו רבות מאז תחילת המלחמה.
מיד לאחר המלחמה, התפרסמו במדינות בעלות הברית מחקרים אקדמיים רבים שהאשימו את גרמניה באחריות למלחמה.
אך מחקרים אחרים משנות ה־20 וה־30 האשימו את כל הצדדים במידה שווה.
רבים האשימו גורמים שונים כמו מערכת הבריתות החשאיות, דגש על מהירות ההתקפה, תכנון צבאי לא-גמיש, רעיונות דרווינאיים וחוסר במנגנוני הפסקה ללוחמה.
רעיונות אלה שמרו על תוקפם בעשורים שחלפו מאז.
באותו זמן, התפרסמו חיבורים רבים של פוליטיקאים ומשתתפים אחרים במלחמה שביקשו לטהר את שמם.
בגרמניה הם לרוב דחו מעליהם את האשמה, ואילו במדינות בעלות הברית הם האשימו את גרמניה או את אוסטריה-הונגריה.
הנושא היה טעון רגשית בשנים שבין המלחמות, וייתכן כי כעס שנותר בגרמניה על האשמות אלה עזר לנאצים לעלות לשלטון, שכן הם הדגישו את חוסר האשמה של גרמניה במלחמה.
ב־1961 כתב ההיסטוריון פריץ פישר ספר בעל השפעה רבה, שהאשים את גרמניה באחריות למלחמה.
פישר חשב כי לשרים רבים בממשלה הגרמנית היו תוכניות התפשטות מוגזמות, שנוסחו לאחר היתרון הסוציאל-דמוקרטי בבחירות 1912. הוא טען כי הם ביקשו להשתמש בהתפשטות חיצונית ובתוקפנות כדי למנוע לחץ פנימי ודמוקרטיזציה.
חלק ממחקרו מבוסס על "תוכנית ספטמבר" של תאובלד פון בתמן-הולווג, שתיאר את מטרות המלחמה הגרמניות.
בעקבות מחקרו של פישר צמחה אסכולה שלמה של מחקרים דומים, המדגישים את הפוליטיקה הגרמנית הפנימית.
בין החוקרים הבולטים באסכולה זו הם עמנואל גייס, וולפגנג מומזן ופולקר ברגהאן.
תאוריית "מסיבת המלחמה הברלינאית", וכן גרסאות אחרות שלה, המאשימה את הגורמים הפוליטיים הגרמניים נעשתה לאורתודוקסיה בשנים שלאחר הפרסום של פישר, אך סופרים רבים התקיפו אותה.
בתחילה הביא הרעיון לתגובה חזקה, בעיקר מהיסטוריונים גרמנים שמרנים, כמו גרהרד ריטר, שחשב כי התזה מעוותת ולא מדויקת.
ריטר חשב כי גרמניה הייתה דומה למדי לשאר המדינות, ולא ניתן לבודד אותה כאשמה הבלעדית.
ארנו מאייר ב־1967 הסכים עם כמה היבטים של התאוריה, אך חשב כי היא מבודדת את גרמניה מההקשרים ההיסטוריים שלה.
מאייר חושב כי כל המדינות פעלו באופן דומה לגרמניה בשנים שלפני המלחמה.
ויליאמסון מניח את רוב האחריות לרגלי האליטה האוסטרו-הונגרית, ולא הגרמנית, בספרו מ־1990, "אוסטרו-הונגריה והתרחשות מלחמת העולם הראשונה".
מחקרים אחרים מהתקופה האחרונה הם אלה של ניאל פרגוסון, "צער המלחמה" שדוחה לחלוטין את התזה של פישר, ומאשים את הדיפלומטיה הבריטית, ושל דייוויד פרומקין, שמאשים את גרמניה ואוסטרו-הונגריה בספרו "הקיץ האחרון של אירופה" שפורסם ב־2004.
הגזמה (הִיפֶּרְבּוֹלָה) היא אמצעי פיגורטיבי (ציור לשוני) ואמצעי רטורי שמהותו תיאור מוגזם ומופרז, מעבר לאמת הגלויה.
תיאור זה נועד להעצים את האובייקט המתואר, ובכך ליצור רושם, תדהמה ופליאה בקרב המאזינים או הקוראים.
הגזמה אינה קריקטורה: מטרתה אינה ליצור רושם מגוחך או משעשע, אלא להדגיש את האובייקט או את עמדתו של הדובר.
לצורך זה היא משמשת גם במסגרת הרטוריקה (אמנות הנאום) ובשפת הדיבור, במשפטים כגון "אבל אמרתי לך כבר מיליון פעם..." או "עמנו, הקיים לנצח נצחים..."
ניתן לממש את ההגזמה באמצעות מטונימיה, על ידי החלפת מושג מדויק במושג קרוב אליו אך גדול ממנו, כמו בדוגמת "אמרתי לך מיליון פעם" לעיל או בשורה "אותו רגע וברחובות עמדה מלכת כל האנושות" (אמיר גלבע).
לחלופין, ניתן לממש אמצעי זה גם באמצעות מטפורה או דימוי, על ידי השוואה המאדירה את האובייקט ("מנשרים קלו, מאריות גברו").
בפיוט "נשמת כל חי", הנאמר בפסוקי דזמרא של שבת, נאמר .
אמצעי זה נפוץ גם בשירה המודרנית:
"מכפר השיחים הירוקים בירוק אחר, מקן הציפורים המחליבות חלב מתוק מכל מתוק" (דברי רקע ראשוניים / ארז ביטון): כאן ישנה הפרזה בתיאור הצבע הירוק ומתיקותו של החלב.
"הערפל בינינו כחומה" (נפרדנו כך / לאה גולדברג): הפרזה בתיאור מוצקותו של הערפל באמצעות דימוי המשווה אותו לחומה, וזאת בניגוד לדימוי הריאליסטי בהמשך השיר: "הערפל תלוי כהינומה".
בסיפורו של ש"י עגנון, "הנדח", מתואר "זנביל בעל בשר שהיה מאריך בסעודת מלווה מלכה ממוצאי שבת עד ערב שבת".
הגזע הקוסמי (בספרדית: La raza cósmica) הוא מונח המגלם את הטענה כי ניתן להתעלות על תפיסות מסורתיות של גזע ולאומיות בשם הגורל המשותף לאנושות כולה.
המונח נטבע בידי חוסה וסקונסלוס קלדרון, מי שהיה שר החינוך של מקסיקו, בספרו משנת 1925 שנשא את אותו השם: "הגזע הקוסמי".
במשמעותו הראשונית ציין המונח את הטענה שהושמעה בקרב חוגים אינטלקטואליים שונים בשנות ה-20 של המאה ה-20 במקסיקו אודות התעלותם של המקסיקנים על פני שאר האנושות הודות למוצאם הגזעי המעורב.
מונח חלופי בו עשה וסקונסלוס שימוש לציון אותה המשמעות הוא "גזע הברונזה".
הגזענות הוא ספר מאת האינטלקטואל היהודי-צרפתי-תוניסאי אלבר ממי, הדן בתופעת הגזענות ובוחן סוגיות הקשורות אליה.
ממי ראה את הגזענות כנקודת מפגש בין שתי תפיסות שפיתח ביצירותיו המוקדמות, "השליטה" ו"התלות".
לדבריו, החברה האנושית מסווגת את בני האדם לשולטים ולנשלטים, לקבוצת ההתייחסות של האדם עצמו, מול "האחר".
הוא תפס את הגזענות כתופעה אנושית שכיחה ביותר, אשר לכל היותר ניתן למתן את גילוייה, אך לא להדבירה.
ככזו, הוא ראה בה עובדה חברתית ולא תופעה פסיכופתולוגית.
ממי היה סופר, סוציולוג, אינטלקטואל ופילוסוף יהודי-צרפתי ממוצא תוניסאי, שזכה לפרסום רב החל משנות ה-50. הוא נולד ב-1920 למשפחה יהודית שחיה בגטו בתוניס, למד בבית ספר יסודי ותיכון צרפתי של אליאנס בתוניס, למד פילוסופיה באוניברסיטת אלג'יר, והמשיך ללמוד בסורבון.
סיפור חייו הנטוע בשלוש תרבויות – יהודית, ערבית וצרפתית-אירופאית, ניכר היטב בספרים שפרסם.
את ספרו המפורסם ביותר, "דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש", פרסם ב-1957, ובכך היה לאחד המנסחים המרכזיים של התנועה האנטי-קולוניאלית בצרפת ובעולם כולו.
כבר בספר זה, שעסק ביחסים שבין הקולוניאליסט ל"יליד", דן ממי בגזענות, מתוך מחשבה שהגזענות היא חלק אינטגרלי ממהות הכיבוש הקולוניאלי.
את הספר הגזענות פרסם לאחר 25 שנה, ב-1982, והוא מסכם את מחשבותיו ותובנותיו של ממי בנושא זה.
הספר יצא במהדורה חדשה בשנת 1994 ותורגם לשפות רבות, בין היתר גם לעברית (1998) על ידי נורית פלד אלחנן.
לספר מצורפת הקדמה למהדורה העברית מאת המחבר עצמו, הקדמה למהדורה הצרפתית מאת ז'אן-פול סארטר ואחרית דבר מאת דוד אוחנה.
אלבר ממי פותח את ספרו בתיאור הפילוסופיה הגזענית.
הוא סוקר אותה, ודן בחוסר אמינותה הפילוסופית והלוגית.
תמצית הפילוסופיה הגזענית, לפי ממי, מתרכזת בשלוש הנחות יסוד:
בקרב בני האדם ישנם גזעים טהורים, המובחנים ביולוגית משאר הגזעים.
הטוהר הביולוגי הגזעי הופך את הגזעים הללו לנעלים יותר על פני אחרים, כאשר לעליונות הביולוגית מתלווה גם עליונות תרבותית, חברתית, פסיכולוגית ורוחנית.
העליונות-לכאורה מכשירה את הקרקע לשליטה ולזכויות יתר של הקבוצות ה"נעלות".
את הנחות היסוד הללו פוסל ממי בזו אחר זו.
הטענה בדבר קיומם של "גזעים טהורים מבחינה ביולוגית" נפסלת ראשונה.
לפי טענתו של ממי, מעולם לא התקיימה סלקציה רצונית בין בני האדם במידה כזו שלא היה ערבוב בין הפרטים השונים בקבוצה.
למעשה, בני המין האנושי כיום, כולם, הם תוצאה של ערבוב בין קבוצות שונות.
אומנם קיימים בני האדם השונים כפרטים זה מזה, וקיימות אף קבוצות מוצא בעלות מאפיינים חיצוניים דומים; אולם הערבוב המתמיד של המין האנושי במהלך ההיסטוריה מבטל את יכולתם של בני אדם להיות "טהורים" מבחינה ביולוגית.
כדוגמה לדבריו מביא אלבר ממי את העם היהודי, אשר שמר במופגן, ובאופן קפדני בהרבה ביחס לקבוצות אחרות, על אי-התערבבות עם סביבתו.
שתי סיבות הביאו לחוסר ההתערבבות המובהק יחסית: איסורים חמורים של הדת, מחד גיסא, ודחייה חברתית קיצונית (אנטישמיות) מצד אחרים, מאידך גיסא.
לכאורה היה העם היהודי אמור להיות בין העמים ההומוגניים ביותר ביחס לקבוצות מוצא אחרות.
עם זאת, העם היהודי הוא הטרוגני באופן מופגן.
קבוצות היהודים השונות, לדוגמה מצפון אפריקה, מאתיופיה, מרוסיה ועוד, דומות חיצונית במידה ניכרת לתושבי המקומות שבהם התיישבו.
למרות "טוהר הגזע" שנכפה על הקבוצה היהודית במהלך רוב שנות ההיסטוריה האנושית הידועה, קיימת בה שונות רבה שלא ניתן לבטלה.
זו אינה התייחסותו היחידה של ממי בהגותו ליהודים ולשאלת התבוללותם; גם ב"דיוקן הנכבש ולפני כן דיוקן הכובש" עסק ממי בשאלת התבוללותם של היהודים, אותם הגדיר כ"המועמדים הנצחיים להתבוללות, המהססים והנדחים תמיד".
בהמשך, ובאופן דומה, מבטל ממי את שתי הנחות היסוד הנוספות שהזכיר, הן מבחינה לוגית והן מבחינה מוסרית.
לדוגמה, ההחלטה כי שיער בלונדיני או עיניים כחולות מייצגים "טוהר" ביולוגי היא החלטה שרירותית חברתית, שאין לה קשר למדע.
באותו אופן ניתן היה לטעון ל"טוהר" של צבע שיער אחר.
ממי מציין כי המין האנושי אומנם האדיר לעיתים את היופי והאתלטיות, אולם העדפה זו לא התבטאה בכישורים יצירתיים או מנהיגותיים כלשהם.
מספר הספורטאים והדוגמנים בהנהגות הפוליטיות אינו משמעותי, ולמין האנושי קמו מנהיגים דגולים כדוגמת חניבעל שהיה שתום עין, או נפוליון שהיה נמוך קומה וללא ייחוס משפחתי, וכן אחרים, שעל יכולתם המנהיגותית אין עוררין.
מעבר ליכולות המנהיגות, הרי שגם בתחומי האמנות היוצרת או המדע אין למעשה קשר בין עליונות ביולוגית כלשהי, המתבטאת בחוסן, אתלטיות או מראה מרשים, לבין כישורים והצלחה.
טיעוניו הלוגיים של ממי בתחום זה הם רבים, אולם בסופו של דבר הוא מבהיר כי ביטול לוגי של תורת הגזענות אינו רלוונטי לענייננו כלל.
הגזענות איננה שייכת לסדר לוגי כלשהו, והבנתה אינה כרוכה בהיגיון ורציונליות.
מקור הגזענות הוא במכלול של רגשות ודעות קדומות, המספקים מענה לאלה התומכים בה.
ומכיוון שכך, הבנת הגזענות וההתמודדות עמה אינה יכולה לבוא מכיוון הטיעונים הלוגיים.
ובמילותיו של ממי לקראת סוף הספר: "...מעבר לטירוף של הגזען, טענותיו חסרות ההיגיון והסתירות שמתגלות אצלו, יש לגזענות תפקיד.
ככלל, היא מסמנת קווי מתאר ומכשירה שליטה...".
הקצנה של חרדה מהאחר השונה
ממי סובר כי הגזענות היא התנסות חווייתית, ששורשיה הפוטנציאליים קיימים בכל אדם.
שנאת הזר, החשש מפני "האחר", בעל המאפיינים השונים, כל אלה הן תחושות אנושיות כלליות.
ממי טוען כי בכל פעם שאדם נמצא במגע עם אדם או עם קבוצה של אלו השונים ממנו או אינם מוכרים לו, ובכל פעם שהוא נדרש להגן על זכויותיו מפני אחרים, הוא עלול להגיב באופן שמציין גזענות.
זרע הפורענות הגזעני נמצא בכל אדם, והאדם חייב לזהותו ולהילחם בו לפני שינבט.
באחד המאמרים הראשונים שפרסם מתאר ממי מחקר שביצע על חברי התנועה למאבק בגזענות "M.R.A.P", שהתבקשו לתאר ב"שאלון תצפית" את התייחסות חבריהם לתנועה ביחס ליהודים, ערבים, שחורים וצוענים.
תוצאות המחקר גילו כי אף שהנחקרים לא העידו על עצמם כעל גזענים, הם דיווחו על עמדות ואמירות חבריהם כדומות ביותר לעמדות ולאמירות הגזעניות הנקוטות בחברה הרחבה.
בספרו הקודם של ממי, "דיוקנו של הנכבש", הוא הנציח את הביטוי "הכובש המתנחל", כהגדרתו לקולוניאליסט, וניתח את מאפייני הכובש והנכבש.
כעת חוזר ממי לנקודה זו, ומנתח את מאפייניהם מבעד לעיני הגזענות.
לטענתו, שני הצדדים מוּנַעים על ידי הגזענות, והיא המשמרת את מצבם.
גזענות מצדו של הכובש היא הגיונית, אולם ממי מנתח ונותן דוגמאות גם לגזענות מצד הנכבש.
שנאת הזר קיימת בקרב הכובשים המתנחלים, אך לא רק בהתנחלות הקולוניאליסטית עצמה, אלא בעיקר במולדתם.
זלזול זה ב"ילידים", הגובל בהפחתת ערך ובהנחות בדבר אי-שוויון, הוא בין הגורמים שאפשרו את הקולוניאליזם מלכתחילה.
המאפיינים החיצוניים, התרבות הרצויה והערכים המוסריים נמדדים לפי קרבתם למאפייני הכובש השליט, לתרבותו ולערכיו.
כך נחווים עור בהיר, ידיעת השפה הצרפתית או האנגלית, לבוש מערבי וכדומה כרצויים.
שונותו של הזר נקבעת על ידי השליט, ונחווית ככזאת לפי ריחוקה ממאפייני הכובש השליט.
הכובש מעוניין לשנות ו"לשקם" את שונותו של הנכבש, אולם באותה נשימה להנציח את שונותו, שהיא המדד להיותו "עליון".
למעשה, קיים סף, תקרת זכוכית, שאליו לא יוכל הנכבש לעולם להגיע, סף המוּנַע ומחזק את עצמו על ידי הגזענות.
וכך על פי ממי, הגזענות היא חלק שהוא:
טענתו הייחודית של ממי היא כי גם המיעוט המדוכא נושא באחריות לגזענות, מבדיל את עצמו ומטפח בעצמו את "שנאת הזר" כלפי הכובש.
להבדיל מספרו הקודם, כאן מרחיב ממי את היריעה, ומדבר לא רק על הכיבוש-המתנחל הפיזי (הקולוניאליזם), אלא גם על היחס למיעוטים בחברה השלטת עצמה.
השחורים בארצות הברית, ההומואים ונשות התנועה הפמיניסטית, לדוגמה, אומנם דורשים שוויון, אך באותה נשימה מזלזלים ברוב השליט, מפחיתים מערכו, מגחיכים את מאפייניו, ותומכים בפעילות אקטיבית שתראה את עליונותם עליו.
במעשים אלה המיעוט מדבר בשפת הגזענות שבה הוא נלחם, ומנציח את שונותו.
עם זאת, ממי שב ומבהיר כי לא השונות היא הגורם לגזענות.
השונות היא אחד ממאפייני המין האנושי.
הפירוש הנלווה לשונות, היא הגורם.
הטיעונים הגזעניים מניחים כאקסיומה קיומן של "הוכחות", מנציחים את ההנחות, ובה בעת משתמשים בהן.
לעיתים אף אין קשר בין מאפייני המיעוט, כפי שהרוב השליט חווה אותו, לבין המציאות.
הגברים חווים את הנשים כחלשות או חסרות יכולת להחליט, לא כי הן כאלה, אלא כי טיעונים כאלה משמשים אליבי לאפליה רבת שנים.
טיעונים "לוגיים" כאלה ניתן למצוא גם אצל הסטרייטים החווים את ההומוסקסואלים כ"נשיים" ביכולותיהם ונעדרי יכולות "גבריות"; או אצל האירופאים החווים את כהי-העור כחלשים בתחומים המדעיים והאינטלקטואליים.
אין כל צורך מבחינת הגזען בבדיקת המציאות.
הגזען הוא החוקר המביא את ה"טיעונים" לכאורה, הוא השופט הבוחן אותם, והוא המוציא לאור של המסקנות הנובעות מהם.
את השניות בהנחות הגזען והאופן שבו כל טיעון יכול לשרת את המטרה, מתאר ממי כך:
הטיעונים בדבר הנחיתות מתאימים עצמם בנוחות למשתמש.
גבר יכול לדבוק בדיכוי נשים, ולהיות בו זמנית "רודף שמלות".
אדם יכול לסלוד מהומוסקסואלים, לעודד דיכויים ואלימות כלפיהם ובו בזמן ליהנות מארוטיקה או ממגע אינטימי עם גבר.
אדם יכול לחוות שחורים כנחותים, ובו בזמן לצפות שהם יביאו את קבוצת הספורט האהובה שלו לניצחון.
באופן מפתיע רואה ממי את מלחמת ההתדיינות הגזענית, שאינה חדלה להגן על עמדותיה ולהתקיף, באופן אופטימי כנקודה של אור.
הוא מכנה זאת "הפרדוקס האתי של הגזען".
בעוד שבעלי החיים הטורפים מתנפלים על טרפם ללא דיון ומשפט, לצורך אכילתו; הרי שבני האדם אומנם רוצחים, מדכאים, מנשלים ודורסים בני אדם אחרים, אולם חשים בכל אותה עת בצורך להסביר ולתת הֶכשר, צידוק כלשהו למעשיהם.
גם אם הצידוק הוא מעוּות ומסולף, הם נאחזים בו, בונים ממנו תאוריות המאפשרות את הדיכוי.
מכיוון שכך, הרי שקיים, לפי ממי, קצה חוט שממנו ניתן לפקוח את עיניהם.
לפי ממי, הטיעון הגזעני קיים לשם רווח.
הוא מנתח בספר את התורה המרקסיסטית בהרחבה, מנקודת המבט של השיח הגזעני.
לפי ההשקפה המרקסיסטית, המציאות מונעת על ידי קונפליקט כלכלי בין שני כוחות מרכזיים – מדכאים ומדוכאים.
לפי גישה זו, תורות גזעניות הן אליבי נוח למדי לצורך הפקעה וניצול של משאבים כלכליים, כמו רכוש, קרקעות וכוח אדם.
אולם ממי חולק על הגישה המרקסיסטית הגורסת שרווח נמדד בכלים כלכליים בלבד.
הרווח הנובע מהגזענות הוא אומנם לעיתים קרובות כלכלי – דבר הבא לידי ביטוי באופן מובהק בקולוניאליזם – אך הוא יכול להיות גם פוליטי, תרבותי, פסיכולוגי, וכפי שמגדיר זאת ממי "כל מה שמאפשר להשיג יתרון מתוך פיחות ערכו של הזולת".
האשמתו של שעיר לעזאזל (באנגלית, הפועל "scapegoating", מהמילה "scapegoat") היא פעולה של בחירת אדם או קבוצת אנשים והצבעה עליהם כאחראים לבעיה מסוימת.
האדם או קבוצת האנשים החפים מפשע, מואשמים בפשעי אחרים ונדרשים לכפר עליהם.
לטענת ממי, מדובר בפעולה אנושית וטבעית.
השלכת החטאים והקשיים על הזר, האחר, מאפשרת לשאת ביתר קלות מצב קשה.
ככל שהמצב קשה יותר, כך זקוקה החברה יותר ל"שעיר לעזאזל" שאליו ניתן להפנות את חצי ההאשמה.
הטלת אשם היא מהלך המקובל לא רק ביחס לקבוצות מיעוט, אלא ביחס לכל קבוצת מתחרים שונה.
אולם כאשר מדובר במיעוט שכוחותיו אינם שווים, התופעה קלה ומתבקשת יותר.
הטלת האשם היא חלק בלתי נפרד מהשיח הגזעני.
ניקוז האשם לדמותו של הזר והשונה מאפשרת את גיבוש הקבוצה ואת ליכוד השורות.
במהלך חלק גדול מההיסטוריה האנושית שימש העם היהודי כשעיר לעזאזל.
עלילות הדם כנגד יהודים הצליחו במקרים רבים לאחד את הסביבה הנוצרית כנגד הזר היהודי, ובכך לגבש את הקהילה.
בחברה המודרנית, מופנים פשעי שנאה רבים כלפי קבוצות מיעוט חלשות, המשמשות כשעיר לעזאזל.
בין קבוצות אלה ניתן לציין את היהודים, האפרו-אמריקאים, ההומואים והנשים.
מאפיין מיוחד לספר "הגזענות" הוא, שהגדרות המושג "גזענות" מובאות רק בשליש האחרון של הספר, לאחר שכבר קיים דיון עמוק במהות הגזענות.
ממי מבהיר כי בניגוד ל"היגיון" שלפיו ניתן לצפות כי הבאת ההגדרות תקדים את הדיון, הרי שמבחינתו הגדרות אינן העיקר, אלא הן סיכום של הדיון וניתוח התופעה.
בנוסף הוא מציין, כי היעדר ההיגיון כביכול שבדיון וניתוח המושג מבלי שהוגדר בתחילה, מתאימה להיעדר ההיגיון שבגזענות.
אף כי ממי מבהיר כי הוא מסתייג מהגדרה, וכי אינו מעוניין להגדיר את התופעה לפי כללים, הוא "נעתר" לציפיית הקורא ומגדיר את הגזענות כך:
המובן הצר והמובן הרחב של הגזענות
ממי מבחין בין שני מובנים למושג גזענות.
במובן הצר של המילה, קיימת הגזענות ה"קלאסית", שמשמעותה הסתמכות על מאפיינים ביולוגיים של בני אדם, התייחסות לאחרים כאל נחותים בגלל אותה שונות ביולוגית, פגיעה בהם או רמיסת כבודם, וניצולם תוך הפקת רווח מהם.
במובן הרחב של המילה, קיימת גזענות נפוצה יותר, שאינה בהכרח "ביולוגית", שניתן להתייחס אליה גם כ"הֶטֶרופוביה".
גם כאן יש התמקדות בשוני (אמיתי או מדומיין), על מנת להפחית מערכו של האדם ולהתיר פגיעה בכבודו.
לפי ממי, גזענות זו היא הנפוצה יותר, והמסוכנת יותר.
התיאורים יכולים ללבוש ולפשוט צורה, ויצליחו תמיד להנמיך את המיעוט, תוך הגבהתו של הגזען, שיישאר תמיד המהוגן ובעל התכונות הטובות.
ממי מצביע על כך כי ככל שהאדם מושפל יותר בחברה שבה הוא חי, כן ייטה יותר לשיח הגזעני.
כך לדוגמה, מלכי צרפת ואציליה לא נזקקו לגזענות כדי לשלוט בחייהם ובחיי אחרים.
הם יכלו להרשות לעצמם להתרועע עם נציגי "גזעים" שונים ואף להתייחד עם נשותיהם.
לעומתם, איש הכפר בעבר והפועל הפשוט בהווה נזקקים לשיח הגזעני על מנת לחוש בשליטה ובעליונות.
אף האדם שנמצא בתחתית הסולם מבחינה חברתית ומעמדית, תמיד יוכל, אם רק ירצה, למצוא מישהו שונה, שניתן לחוותו כ"נחות" יותר.
ממי מגדיר את הגזענות כתוקפנות.
הגזענות נובעת מפחד מפני השונה, האחר, הזר.
מרצון להגן על עצמנו ועל היקרים לנו מפניו.
כמו בעלי חיים אחרים, גם האדם חש צורך לתקוף או לברוח כאשר הוא מאוים, ותקיפה זו, היא הגזענות:
הפרזה, הכללה, ראייה דיכוטומית, "שלילתו של האדם והפיכתו לאפס", הם חלקים נוספים של השיח הגזעני.
הגזען קובע את השתייכות ה"חשוד" לקבוצה, מכליל עליו את הסטריאוטיפים הקיימים על הקבוצה המוכתמת, ובאותה נשימה מחזק את הסטריאוטיפים על הקבוצה על ידי שימוש ב"חשוד".
הפחתת הערך של הקורבן היא מתמדת.
רוב הגזענים אינם מאחלים לקורבן מוות דווקא, אולם הם רואים אותו בעיניים קומיות, בזלזול או ברחמים, ואינם מניחים שסבלו שווה.
בישראל, למשל, פגיעה בצעיר ערבי בפיגוע טרור, עשויה במקרים מסוימים להיחוות כפחות נוראה, ואפילו כהקלה, על פני פגיעה ביהודי ישראלי.
אם קיימת פגיעה בזכויותיו של הקורבן או ביחס אליו בחברה, רואה הגזען את הקורבן עצמו כגורם לכך.
הרי ה"חשוד" הוא תמיד ה"רע", ואילו הגזען הוא תמיד ה"נחמד", ה"טוב", "בעל הערכים".
חיברות, לפי ממי, היא המקור לגזענות: "לגזענות שורשים גזעיים ונפשיים, אך התנסחותה חברתית." הגזען נולד אל השיח הגזעני, אל האמירה התרבותית המתייחסת לשונֵה, מנמיכה אותו ומצדיקה זלזול בו או הפקעת זכויותיו.
השיח הגזעני נמצא במשחקי הילד בגן ובהתייחסות הגננת והמורה, בהערות של המשפחה מסביב לשולחן האוכל, ושל קרובי משפחה וחברים בסביבה.
ברחוב, בתקשורת, בדבריהם של אנשים שהתרבות מעודדת אותו להעריץ, ושייתכן שמסיבות אחרות הם ראויים להערצה.
אך החיברות הוא גם האופק לשינוי, אם ייעשו הצעדים החינוכיים שילחמו בתופעה זו.
מסקנתו של ממי מהניתוח והדיון בגזענות, היא "הבנאליות המפחידה של הגזענות", על משקל הביטוי "הבנאליות של הרוע" שטבעה הפילוסופית חנה ארנדט.
הגזענות, לפי ממי, פושה בכל מקום; אפילו בקרב אלה המגנים את הגזענות.
לעיתים יד אחת נקייה, בעוד היד השנייה נגועה בהיגדים גזעניים.
ממי נותן כדוגמה את היחס לנישואי תערובת:
ממי ממשיך ומתאר את הלך הרוח הגזעני, הקיים בדרכים שונות ובעוצמות שונות.
יש כאלה שישמרו לעצמם את עמדותיהם האישיות, בעניין קבוצת גזע, דת או נטייה מינית, ויחשפו אותן רק באוזני הקרובים ביותר.
אחרים "מכבדים" את נוהגיהם של בני המיעוט בביתם, "אך אינם יכולים לשאת את ההפגנות החברתיות והפומביות".
אחרים, שהם לעיתים תמימים יותר, ואולי מתוחכמים יותר, ייעצו לחברי קבוצת המיעוט "להנמיך ראש", "להתנהג באופן מתון", "לא לנקר עיניים", "לא להתבלט", כל אלה הם "לטובתם" ועל מנת "להגן" עליהם.
כמעט כל אדם הוא גזען שלא במודע, גזען חצי-מודע או גזען מודע.
הגזענות (או ההטרופוביה) היא אחת העובדות החברתיות המשותפות ביותר לבני אדם.
כלליותה, היקפה הנרחב, מגיעים ואף נכפים על כל אדם.
הגזענות מגיעה אל היחיד, מאחר שהיא נמצאת במוסדות, באידאולוגיות, בחינוך ובתרבות.
גם הדתות המוסריות ביותר, העיתונים המכובדים, הספרות הגבוהה, כל אלה שותפים בהפצתם של נושאים ושל דימויים גזעניים.
"...ולבסוף חיק המשפחה הוא סיר נפלא לבישולן של דעות קדומות, של פחדים ושל טינה, שילדים מעטים מאוד פטורים מהם לחלוטין.
בקיצור, הגזענות היא קודם כל אמבט תרבותי.
הילד יונק את הגזענות עם חלב אמו, החברתי והתרבותי."
הצלחתם הבלתי מעורערת של הטיעונים הגזעניים תלויה גם בנוחות שבשימוש בהם, בפיתוי הגדול להשתמש בהם על מנת להצדיק חולשות ופחדים, בהצלחות הבלתי מעורערות שהיא נוחלת, בתמיכה המוסדית בה.
ואכן, השיח הגזעני נתמך בעובדות (שאותן יצר מלכתחילה).
הנכבש לא רק הואשם בהיותו אזרח מדרגה שנייה, הוא אכן היה כזה, מאחר שלא נהנה מהזכויות שנהנה מהן הכובש המתנחל.
הנשים לא רק מואשמות בכך שיכולתן הכלכלית פחותה ושקידומן התעסוקתי נדיר יותר בחברה שרוב עובדיה גברים.
הכנסתן אכן פחותה בממוצע מהכנסת הגבר, קידומן וההזדמנויות שלהן אכן מועטים יותר.
ההסבר הגזעני מרגיע, מחניף, מצדיק ומחזק את האגו האישי והקולקטיבי של הגזען.
הגזען אינו נדרש להתאמץ בחיפושיו אחר קורבן.
מתוך אינסטינקט הוא בוחר במיעוט המדוכא והחלש, בזר ובשונה.
"...הגזענות, כדי לנחול את ניצחונה, אינה פונה אלא אל אנשים שכבר הוכו במהלך ההיסטוריה.
אל אותן חוליות חלשות של האנושות."
"...הגזענות מציעה לכל אחד את הפתרון המתאים לו.
די למצוא מישהו קטן ממך, רמוס קצת יותר ממך, לגלות קרבן מתאים, לבוז לו ולטפול עליו אשמה כלשהי.
הגזענות היא הנאה שנמצאת בהישג ידם של הכל".
הלקחים המעשיים שמונה ממי, על מנת להתמודד עם הגזענות ולטפל בה, כוללים:
לא רק לגזענותם של אחרים, אלא גם לגזענותנו שלנו, הן האישית והן הקבוצתית.
יש לשאול את עצמנו בכל עת האם בצפיותיי מהאחר אני מניח שיש לי זכות לגביו שאינה קיימת לו לגביי.
הדרך למודעות כרוכה בהבנה אמיתית של האחר.
ביכולת, בין השאר, לגלות אמפתיה כלפי האחר, לאמן את עצמנו "להיכנס לנעליו של הזולת".
המאבק בגזענות דורש חינוך מתמיד, מיום הלידה ועד המוות.
יש ללמד את הילדים הקטנים, וכן את הבוגרים, שלא רק שאין לפחד מהשונה, אלא מותר אף ליהנות ממנו.
שאהבה אמיתית של הזולת אין פירושה "לאהוב את דמותך שלך", אלא גם את מה ששייך לזולת בלבד.
ממי מציין כי הוא מודע לפער בין הציפייה לאהוב את השונה, לבין הנטייה האנושית הטבעית.
ואכן, המאבק בגזענות הוא מאבק קשה ויומיומי.
החינוך והתרבות מקורם הן בגורמי השלטון, בבעלי ההון, בבעלי הסמכויות; והן בציבור הרחב.
מכיוון ש"השנאה מזינה את השנאה", ומכיוון שלבעלי הזכויות היתרות תמיד יהיה אינטרס לשמר את המצב הקיים, שינוי כזה אינו קל.
מדיניות הציבור בנויה על שני מרכיבים: דעות ופעולות, ויש צורך להתמודד עם שניהם.
הדרך לשנות דעות קיימות, לפי ממי, היא להעמיד כנגדם דעות מנוגדות, הקוראות להפחתה של ניצול האחר ושל הפגיעה בזכויותיו.
במקביל, טוען ממי, יש להגביר את הענישה על פעולות שיש בהן גזענות.
הוא מציין כי הסיכוי לביטול מוחלט של הגזענות הוא אומנם אפסי, אך ניתן להפחית את עוצמתה.
לא די לגנות את הגזענות, יש לתקוף את התנאים המאפשרים את הופעתה.
גזענות היא חלק מדיכוי, ותמשיך להתקיים אם ימשיך להתקיים דיכוי האחר.
ממי קורא לאוניברסליות, לביטול תנאי הדיכוי הן כלפי מיעוטים במערב והן כלפי מדינות העולם השלישי, כגורם שיפחית את הסיכוי לגזענות.
ניתוח האנטישמיות ברוח הספר "הגזענות"
היהודים, לפי ממי, הם אחת הקבוצות המשמעותיות ביותר במושג הגזענות.
ניתוח היחס האנטישמי כלפי היהודים לאורך ההיסטוריה, תוך שימוש בשיח הגזעני שהביא ממי, יוכל לאשר את עיקרי ניתוחו.
כבר בניתוח ראשוני של המושג ה"אקדמי" לכאורה "אנטישמיות", קיים חוסר היגיון פנימי.
מבחינת הנצרות, שהאנטישמיות הייתה לה כדגל, הרי קיימת התעלמות נוחה מהעובדה כי הנוצרים הראשונים, כולל ישו בן האלוהים בעצמו, היו בעצמם יהודים.
דו-המשמעות כאן בולטת: העם היהודי הנבחר על ידי האל, הוא גם העם היהודי הנרדף, האשֵם בחטא הבגידה בצו האל.
לאנטישמיות היה תפקיד משמר חשוב בדת הנוצרית ובחברה הנוצרית.
השימוש ביהודים כשעיר לעזאזל, באירופה של ימי הביניים המוקדמים והמאוחרים, בעולם שבו שררו לעיתים קרובות עוני, רעב, מחסור, מחלות ומוות, היה חיוני מבחינה חברתית.
הטלת האשם על היהודים סייעה בהסבת המבט מגורמים אחרים לקשיים, והפחיתה הסיכויים להתמרמרות כנגד גורמי שלטון ודת.
אולם מעבר לכך, שנאת היהודי והשפלתו היוותה גורם משמעותי מבדל, תוך הבלטת השונות (שלמעשה, ייתכן שאינה כה גדולה, לפי ממי) בין "הדת היהודית הבזויה" לבין הנצרות.
העובדה כי מבחינה תאולוגית ממשיכה הנצרות את הדת היהודית, וכי ראשוני הנוצרים היו יהודים בעצמם, חייבה נקיטת צעדים דרסטיים, לאורך זמן, ובכל אמצעי אפשרי, על מנת להבהיר את ההבדל, את השוני, את עליונות הנצרות על פני היהדות ועל פני ממשיכי דרכה היהודים.
עם זאת, "הנוצרים מעולם לא ייחלו להיפרד לגמרי מהיהודים: על היהודים לשמש בנוכחותם המושפלת, עד עולם, עדים לשוני המפואר של הנצרות המאדיר אותה.
ייחודו של אלבר ממי ביחס לפילוסופים צרפתיים אחרים שעסקו בתחום, הוא נגישותו לשלוש תרבויות במקביל.
ממי נולד בגטו בתוניס למשפחה יהודית מסורתית; הכיר את השפה והתרבות הערבית שבסביבתה גדל; ואת חינוכו רכש במערכת החינוך הצרפתית.
ממי מעיד על עצמו כי היכרותו עם התרבות הערבית והמוסלמית מאפשרת לו לדון גם באנטישמיות בעולם המוסלמי, תחום שפחות תשומת לב הופנתה אליו על ידי חוקרי מדעי הרוח והחברה בעבר.
הרטוריקה: הדו-משמעות שביחס כלפי היהודים באסלאם
ההתייחסות ליהודים בעולם האסלאם, לפי ממי, גובלת אף היא בדו-משמעות.
עם הספר המלומד והקדום, מחד, וכופרים בוגדניים מאידך.
מצד אחד, הקוראן מלא בדברי שבח, הגובל לעיתים בהערצה, לעם היהודי.
"הוי בני ישראל, זכרו הטוב אשר עשיתי אתכם ואשר העדפתי אתכם על-פני כל האדם" (סורה 2, 122).
"אם יש לך ספק כלשהו בדבר מה [מן הקוראן] שהורד אליך שאל את [בני ישראל] שקיבלו ולמדו את הספר לפניך." (סורה 10 פסוק 94).
"ולפנים, נתנו לבני ישראל את הספר והחכמה והנבואה ונכלכלם מן המטעמים ונפלה אותם מכל האדם" (סורה 45, 16).
"אל תתווכחו עם בני עם הספר אלא בצורה מהוגנת ואמרו להם: אנו מאמינים במה שהורד אליכם כי ריבוננו וריבונכם אחד הם ולו אנו מסורים".
מצד שני, במקרים אחרים שוללת האמונה המוסלמית את היהודים (והנוצרים) על הסף, ככופרים.
"המאמינים, אל תיקחו לכם את היהודים ואת הנוצרים לבעלי ברית, בעלי ברית הם זה לזה" (סורה 5, 51), ועוד.
גם באנטישמיות האסלאמית מוצא ממי סתירות לוגיות ודו משמעות, שראשיתן ביחסו האמביוולנטי של הנביא מוחמד כלפי היהודים.
בתחילה רחש כלפיהם כבוד ורצה לגייסם לדת החדשה.
אולם לאחר שנכשל בכוונתו לקבל את התמיכה היהודית, החליט להצליח על ידי מאבק בהם: "לאחר שנבחרו לשמש עדים לעלייתו, תהיה השפלתם הוכחה להצלחתו...
הוא מכריז עליהם מלחמה בשם האסלאם".
הרווח הכלכלי במלחמה ביהודים מצד השלטון המוסלמי בולט לעין, אולם נוסף אליו רווח רוחני.
באופן שאינו מבוסס על לוגיקה כלשהי או על היגיון בסיסי, "היהודי ראוי לבוז כיוון שהובס, ועתה הוא חלש ומפורק מנשקו.
אך גם משום שהוא ההוכחה החיה לבגידה [במוחמד הנביא] ובעיוורון: גם בהכירו את האמת יותר מכל אחד אחר, אין הוא מוכן להודות בכך.
זוהי הסיבה לאומללותו ההיסטורית וזאת סיבת תהילתו המוצדקת של המנצח.
...הערבים לא דיכאו את היהודים משום שהיו נגד יהודים.
להפך: הם נעשו אנטי-יהודים מכיוון שדיכאו את היהודים".
היחס בפועל: מעמד בני החסות
היחס אל היהודים בארצות האסלאם הוא פועַל יוצא מהרטוריקה שלעיל.
היהודים נחשבו בארצות האסלאם כד'ימי, בני חסות.
מעמד הדִ'מה הוא ביטוי מובהק לאפליה דתית אך לא גזעית.
הדִ'מה לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אישה מוסלמית.
מגבלות נוספות שהוטלו על הדִ'מים מזמן לזמן נועדו להשפילם ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים.
למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל ואיסור על בניית בתי תפילה לא-מוסלמים הגבוהים מהמסגדים המקומיים.
ועדיין, השרידות הגבוהה של קהילות יהודי המזרח התיכון, חצי האי ערב וצפון אפריקה, לעומת יהודי מרכז ומזרח אירופה ניתנת להסבר בחלקה על ידי מעמד הדִ'מה שהשתרש בשלטונות מקומיים אסלאמיים.
האנטישמיות בעולם המוסלמי הביאה להתאסלמות בכפייה בשטחים שונים מסיבות שהיו לרוב שלטוניות ולא דתיות, לרוב לפי מידת האיום שהציגה האוכלוסייה הלא-מוסלמית כלפי השלטון המקומי.
השליטים התחלפו כל מספר שנים ואיתם המדיניות כלפי היהודים.
כאשר זכו היהודים לשליט סובלני, הורשו חלקם לעסוק במסחר נרחב יחסית, ולכן מצבם הכלכלי השתפר במידת מה.
ואילו כאשר נקט השליט באפליה, דוכאו.
גם כאן ניתן להצביע על היחס ליהודים כשעיר לעזאזל בהתאם למצב החיצוני.
במצבים של עוני, מחסור ומלחמה גברה העוינות כלפי היהודים.
מקרים קיצוניים שניתן להזכיר כאן הם, לדוגמה, דיווחו של הרמב"ם באיגרת השמד על חיובם של יהודים להתאסלם בכפייה, ועלילת הדם בדמשק בשנת 1840.
העוינות כלפי היהודים בארצות האסלאם החלה להחריף ביתר שאת עם קום התנועה הציונית, ובהמשך עם קום מדינת ישראל.
כיום ניתן לומר, כי היחס ליהודים ברבות מארצות האסלאם מלווה לעיתים בהסתה ובקריקטורות אנטישמיות.
דוגמה מובהקת בת ימינו להסתה גזענית אנטישמית בעולם הערבי בן ימינו היא בפרסום הספר הפרוטוקולים של זקני ציון בערבית במהדורות רבות.
אף אם היחס כלפי היהודים מונע על רקע מתיחות פוליטית, נראה כי הוא עונה על הגדרת "שנאת הזר" תוך שימוש בשיח הגזעני.
מקומה של היצירה "הגזענות" ביצירתו של ממי
ניתן לראות ביצירה "הגזענות" את סיכום עבודתו של ממי.
ממי עצמו מזכיר בדבריו כי בספר "הגזענות" בכוונתו לסכם את עבודתו רבת השנים.
היצירה היא מספריו המאוחרים יותר של ממי, והיא מרחיבה את נקודת המבט הפוסט-קולוניאלית אל מעבר לקולוניאליזם הפיזי, אל ההשקפה הגזענית בה חי חלק נרחב מהמין האנושי בחיי היום יום.
ממי משתמש בספר בביטויים המוכרים לקורא מספריו הקודמים.
הוא בונה את דבריו, המוגשים לקורא בניסוח שוטף ובלשון חריפה, תוך הסתמכות על המבנים הבסיסיים שטבע בספריו הקודמים.
המשנה הסדורה על נושא הגזענות נראית כסיכום כללי ומרתק של עבודותיו הקודמות של ממי, תוך התמקדות בשיח הגזעני, שיח שלפי ממי קיומו הוא הדבק המאחד את יצירותיו.
ניתן לבקר את ממי ולטעון כי הוא לא "המציא" את הביקורת על הגזענות, ולא הביא למהפכה בהתייחסות אל התופעה, שרבים וגדולים גינו ומגנים את קיומה.
אולם חשיבות הגדרתו של ממי לגזענות היא דווקא בפשטות שבה היא מוצגת, בניסוחה כמצב חברתי הקיים בכל מקום ובכל זמן, שיש להילחם בו.
ראיית הגזענות כמצב נורמטיבי הקיים בכל חברה, במקום כמצב פתולוגי.
הגדרותיו של ממי לגזענות, כפי שהן מופיעות בספר "הגזענות" ובספריו הקודמים, מצוטטות תדיר, הן בציבור הרחב והן בבתי המשפט.
הגוש הלאומי הייתה סיעה בפרלמנט הסורי בתקופת המנדט הצרפתי.
עמד בראשה האשם אל-אתאסי, אחת מהדמויות הבולטות ביותר של הלאומיות הסורית במאה ה-20.
הגוש הלאומי פעל לקידום כינון עצמאותה של סוריה תוך כדי שיתוף פעולה עם הצרפתים, זאת לאחר הכישלון הגדול של המרד הדרוזי (1925-1928).
את הגוש הרכיבו שתי מפלגות עיקריות: מצד אחד מפלגת העם שהייתה מוכוונת יותר לכינון מחדש של המלוכה בסוריה, ומצד שני מפלגת אל-אסתכלאל שהייתה מוכוונת יותר לכינון רפובליקה ערבית סורית.
הקבוצה הראשונה הורכבה מנאמניה של משפחת האשם ותפישתם הייתה יותר פאן-ערביות.
הקבוצה השנייה דגלה בלאומיות מקומית סורית.
ניכר כי ישנם הבדלים משמעותיים בתפישות העולם של הקבוצות, אך שיתוף הפעולה ביניהן נתפש כחיוני על מנת לגבש חזית סורית חזקה מול הצרפתים.
עקב החלשותו של הגוש ב-1932, אל-אתאסי שם את תמיכתו בבחירות של אותה שנה במחמד עלי אל-עביד שנבחר לנשיאות.
כעבור שנתיים משהתברר שאל-עביד מנהל משא ומתן עם הצרפתים לעצמאות סורית הדרגתית תוך כדי הסכמה לנוכחות צרפתית קבועה בסוריה, יזם הגוש שורה של צעדי מחאה שכללו שביתות והפגנות שסיכלו את המהלך.
ב-1936 הוכר הגוש כגורם המייצג הבלעדי של העם הסורי ונשלח לפריז לדון בהסכם עצמאות.
תוך מספר חודשים הצליח הגוש לגבש את חוזה העצמאות הצרפתי-סורי של 1936 אך זה מעולם לא אושרר בפרלמנט הצרפתי, מה שדחה את קבלת העצמאות הסורית למלחמת העולם השנייה.
למרות הירידה בחשיבות הסיעה בזירה הפוליטית הסורית, אנשיה המשיכו להיות מעורבים במאבק לעצמאותה של סוריה ובפוליטיקה הסורית גם לאחר העצמאות.
תרומתה כמפלגת הגג הראשונה לתנועות הלאומיות בסוריה הייתה מכרעת.
"הַגֵּז" (1947) הוא ציור בצבעי שמן על גבי מצע פרספקס מאת האמן הישראלי שלום סֶבָּא.
הציור זכה בשנת 1952 בפרס דיזנגוף ושייך לאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
הציור נחשב לאחת מהיצירות הנודעות ביותר בהיסטוריה של האמנות הישראלית, היה שנים רבות "התמונה הפופולרית אולי ביותר במדינת ישראל" ו"הפך לחלק מהזיכרון הקולקטיבי של התרבות הישראלית".
הציור מציג פועל חקלאי העסוק בפעילות של גזיזת צמר מכבשה.
המעמד מתרחש בתוך צריף עץ.
מאחורי שולחן, הניצב במישור הקדמי של הציור, ניצב הפועל הגוזר את צמרה של הכבשה אותה הוא מצמיד אל השולחן.
דמותו של הפועל אליפטית וחסרה תווי פנים.
גוון עורו כהה-שזוף והוא חובש כובע רחב שוליים.
ביד אחת הוא אוחז בכבשה, ואילו בשנייה הוא גוזז את הצמר באמצעות מספרי גז.
סבא שובר את הצורות הגאומטריות המרכיבות את מרבית הציור בתיאור הצמר, המאופיין בשימוש במוטיב עיטורי (פטרן) מסתלסל.
האמן משתמש בקוביזם כאמצעי לתיאור הדמות והכבשה, אלא, שלא כמו בקוביזם האנליטי או הסינתטי, כאן משמשות הצורות הגאומטריות כאמצעי אמנותי להעצמת המונומנטליות של התיאור.
נקודת המבט, מלמטה למעלה, תורמת אף היא למונומנטליות של דמויות הפועל והכבשה הנראות כנאבקות זו בזו.
לא בכדי כותב גדעון עפרת "הכבשה שרועה חסרת אונים בקדמת הציור עת מעליה רוכן הגוזז, מניף מספריים גדולות, כמו בא לשחוט וסכין שחיטה בידו.
בל נשכח: באותה עת ממש (1945–1952) היה סבא עסוק במתווים התנ"כיים המונומנטליים שלו, ובהם עקידת יצחק (שתי גרסאות)".
צבעוניות הציור מאופיינת במגוון של צבעים חמים היוצרים אסוציאציה של אדמה ושמש קופחת ו"מרבדת את ייצוגו של הארכיטיפ הארצישראלי בדימוי אסוציאטיבי של קשר שורשי אל האדמה".
מוטיב הכבשים והגז קיבל משנה חשיבות בתרבות הארץ-ישראלית החל משנות הארבעים של המאה ה-20. הדבר התבטא ב"חגיגות גז הצאן" שנערכו בשנות הארבעים ב"מערת גדעון" שליד מעין חרוד.
בהיבטים מסוימים שלו הדבר קשור אל פולחן אדמה ואל תפיסות "כנעניות".
ככל הידוע סבא יצר את הציור בעקבות מפגש שלו ושל הפסל יצחק דנציגר עם האמן מרדכי גומפל בשדה נחום.
גומפל הכיר לשניים את הצייר ורועה הצאן מקיבוץ אפיקים, ליאו רוט, שדמותו השפיעה על הופעת מוטיב זה אצל סבא.
גם דנציגר עצמו יצר בתקופה זו רישומים בעלי מוטיב דומה כגון הרישום של אוהל בעל כותרת ראש אייל עבור חג הגז (1939) או "עמוד פולחני עם ראש איל" (1949), שהתגלגלו לפסלים המאוחרים "כבשי הנגב" (1963) ו"מלך הרועים" (1964-1966).
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר הציור רסטורציה.
הוא הוצג לאחריה בשנת 1980 בתערוכה מאוסף המוזיאון.
מאז שנת 2011 מוצג הציור בתצוגת הקבע של אוסף האמנות הישראלית באגף החדש של מוזיאון תל אביב לאמנות.
מאז נובמבר 2023 מוצג הציור בתערוכתו המקיפה של האמן, "שלום סבא: לגופם של דברים", באותו המוזיאון.
גדעון עפרת טוען כי ככל הנראה היו שלוש גרסאות של "הגז".
האחת נמצאת, כאמור, באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות; השנייה במדריד באוסף פרטי; השלישית נעלמו עקבותיה.
במחקר שנערך על ידי מספר חוקרים לקראת תערוכתו המקיפה של האמן שנפתחה בנובמבר 2023, לא נמצא כל אישוש לטענה זו.
הגוש המצרי (ערבית: الكتلة المصرية, "אלכותלה אלמצריה") הייתה במצרים.
הקואליציה נוסדה על ידי מספר תנועות ליברליות, פרוגרסיביות וסוציאל-דמוקרטיות והתמודדה לראשונה בבחירות לפרלמנט המצרי (2011–2012).
עד ספטמבר 2012 כל החברות בקואליציה עזבו אותה לטובת התמזגות עם מפלגות אחרות או הצטרפות לקואליציות אחרות.
אתר הגושרים הוא אתר ארכאולוגי פרהיסטורי, השוכן בחלקו הצפוני של קיבוץ הגושרים, מצפון לכביש 99. שטחו משתרע על כ-80 דונם.
האתר יושב על מדף טרוורטין רחב, בגובה של 120 מטר מעל פני הים; כ-20 מטר מעל אגם החולה.
האתר מתוארך לתקופה הנאוליתית הקדם-קירמית ג' ועד התקופה הכלקוליתית הקדומה (3,500-6,000 לפנה"ס).
בזכות סמיכות האתר לביצות אגם החולה, נחלים שופעי מים ושטחי אדמה פוריים, תושביו עסקו בעיקר בחקלאות, צייד ודייג למחייתם.
באתר נמצא מגוון רחב ועשיר של ממצאים, המזכיר אתרים פרהיסטוריים אחרים הסמוכים לנהרות, בצפון סוריה, לבנון, אנטוליה וצפון עיראק.
אתר הגושרים נחפר מספר פעמים על ידי מספר ארכאולוגים.
כל אחד מהם הוסיף ממצאים חדשים ותגליות נוספות מהן ניתן ללמוד רבות על האתר.
הממצאים הראשונים נחקרו על ידי ז'אן פרו, והוא תארך אותם לתקופה הנאוליתית הקירמית.
בשנים 1978 ו-1980 נחפר שטח קטן על ידי תמר נוי, מטעם מוזיאון ישראל.
נמרוד גצוב ערך באתר מספר חפירות מטעם רשות העתיקות: בשנים 7–1996 ביצע שתי חפירות הצלה שנעשו בעת הרחבת כביש 99 העולה מקריית שמונה להר חרמון.
בשנת 1999 ערך גצוב חפירה שהתמקדה בשוליים הדרום-מערביים של האתר, על שטח של 0.2 דונם.
חפירות נוספות התבצעו בשנת 2004 בצפון קיבוץ הגושרים במסגרת חפירת בדיקה במקום בו הונח צינור ניקוז.
ובסוף שנת 2007 ממזרח לנחל הקורן.
החפירה האחרונה באתר הגושרים נערכה בשנת 2012 בשטח ההרחבה הצפוני של הקיבוץ, בניהול אנו ברון, מטעם רשות העתיקות.
האתר נסקר במשך כ-50 שנה על ידי אמנון אסף, מנהל מוזיאון האדם הקדמון בקיבוץ מעיין ברוך, אשר ליקט ממצאים רבים המוצגים היום במוזיאון.
השכבות העיקריות והתקופות המיוצגות בהן
שכבה VI - נאוליתית קדם -קירמי ג' (PPNC)
שכבה V - נאוליתית קירמי
שכבה IV - ראשית כלקוליתית קדומה
שכבה III - כלקוליתית קדומה
שכבה II - סוף כלקוליתית קדומה
שכבה I - פני השטח - תקופות מאוחרות