tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחזאי השנה: רועי רשקס (אללה בית"ר)
במאי השנה: אייל וייזר (מיין ג'רוזלם)
עיבוד בימתי: יפים קוצר ועירד רובינשטיין (אגף 6)
עבודה קבוצתית: "הבועה לי" (תיאטרון יפו) ו"כשהאניה שוקעת" (צוותא)
שחקן השנה: רועי אסף (מיין קאמפף)
שחקנית השנה: גאיה שליטא-כץ (קילר ג'ו)
מבצע השנה: סמדר יערון (אום מוחמד)
שחקן המשנה: דודו ניב (חלומות אנונימוס)
שחקנית המשנה: אלה גופר (הקמצן לאן?)
מלחין השנה: בועז ברקת (ערבה)
עיצוב תאורה: זיו וולושין (ערבה) ואיריס מועלם (חלומות של אנונימוס)
עיצוב תלבושות: מורין פרידמן (כשהאנייה שוקעת)
עיצוב תפאורה: אבי שכווי (התמכרות)
הצגת השנה: המלך הולך למות
מחזאי השנה: אלדד כהן (תיאטרון רפרטוארי'')
במאי השנה: רנה ירושלמי (המלך הולך למות)
עיבוד בימתי: בלהה מס (ציפור האש, עיבוד של ספר ביוגרפיה על יונה וולך שכתב יגאל סרנה)
שפת במה (קונספט): זו היא הארץ
עבודה קבוצתית: חמור אוכל תפוז (תיאטרון תמונע)
שחקן השנה: ז'יל בן-דוד (שיעור לדוגמה)
שחקנית השנה: איליה גרוס (אדיפלית)
מבצע השנה: חן אשרוב (ציפור האש)
שחקן המשנה: אברהם הורוביץ (גלם)
שחקנית המשנה: מגי אזרזר (אדיפלית)
מלחין השנה: מירה עווד (עיניים)
עיצוב תאורה: אבי-יונה בואנו (המלך הולך למות)
עיצוב תלבושות: שירה וייז (אדיפלית)
עיצוב תפאורה: ואדים רשרסקי (הנזיר השחור)
חברי ועדת השיפוט: עידן שוורץ - במאי ויו"ר; יונתן צ'רצ'י - שחקן; אורנה עקאד - מחזאית ובמאית; נועה שכטר - במאית, מחזאית; סיגי פרל - במאית; איתמר נצר - שחקן ומחזאי; סיגל כהן - מנהלת תוכן ומפיקה; רונן יפרח - שחקן;אפרת שטינלאוף - במאית;דניאל כהן - לוי - במאית.
באופן יוצא דופן, בשנה זו הוענק פרס ליוצר מבטיח.
הצגת השנה: רגע לפני שש
מחזאי השנה: להקת המופע העיר הזאת
במאי השנה: עמית אולמן (העיר הזאת) ויחזקאל לזרוב (איגלו)
עיבוד בימתי: יעל קרמסקי (פספורט)
שפת במה (קונספט): פריחת ההדרים
עבודה קבוצתית: העיר הזאת (תיאטרון האינקובטור)
שחקן השנה: אבי גולומב (בבית בגן החיות)
שחקנית השנה: יעל ברנפלד (רכוש נטוש)
פרס המבצע בהצגת יחיד: נטלי צוקרמן (הגוף)
שחקנית המשנה: אביה ברוש (רכוש נטוש)
מוזיקה (מלחין השנה): עומר מור (העיר הזאת)
עיצוב תאורה: יאיר ורדי (בורות)
עיצוב תלבושות: שירה וייז (בורות)
עיצוב תפאורה: אבי שכווי (הבן של היהודי האחרון)
פרס ליוצר מבטיח: אלכסיי טשייב (אני ישראלי)
מפעל חיים: רנה ירושלמי ורות זיו איל
חברי ועדת השיפוט: אורנה עקאד, ד"ר רינה ברוך, אלברט אילוז, עירית נאמן, דנה דבורין, אביבית שקד, קרן כהן ישראלי, יונתן צ'רצ'י, אבי מלר, דניאל כהן-לוי, חיים עבוד, סיגל כהן ושרון גמבוש.
בשנה זו הוענק לראשונה פרס על עבודת וידאו.
מחזאי השנה: אלישבע גרינבאום (התינוק של בן שטרית) ושי שבתאי (אחים)
במאי השנה: יואב מיכאלי (Bפולארי)
עיבוד בימתי: אבי בר-אל גיבסון ואמיר אוריין (המשרתים)
שפת במה (קונספט): To Life
עבודה קבוצתית: קופסה שחורה (מרכז שלומי לתיאטרון אלטרנטיבי)
שחקן השנה: יאיר רובין (תולעים)
שחקנית השנה: ליז רביניאן (בוץ)
מבצע השנה: רחל קשת (ותהר ותלד)
שחקן המשנה: ג'ורג' איסקנדר (הטווס מסילואן)
שחקנית המשנה: סמירה סרייה (הטווס מסילואן) ולי אלוני (To Life)
מלחין השנה: שוש רייזמן (בוץ)
עיצוב תאורה: איריס מועלם (פרויקט S2 רק סצנות סקס)
עיצוב תלבושות: שירה וייז (ארץ פוק) ובלה חבצקין (To Life)
עיצוב תפאורה: ג'קלין פערל וזהר שואף (פנינה לב נייר)
עבודת וידאו: פביאן פיטוסי (קופסה שחורה)
מפעל חיים: יעל יעקב גולדמן
חברי ועדת השיפוט: היו"ר אורנה עקאד, עירית נאמן, אבי מלר, שרון גמבוש, אביגיל ארנהיים, אבי גולומב, מאירה שפי, פולה מיודובניק, אביבית שקד, יוספה אבן שושן, אבי גולומב, ורדה צ'ציק ודר' רינה ברוך.
מחזאי השנה: נעם גיל (המתנחל)
במאי השנה: יאיר שרמן (הבקכות)
עיבוד בימתי: אריאל וולף (תיאורמה)
עבודה קבוצתית: "על כל צרה שלא תבוא" ו-"Practice Makes Perfect"
שחקן השנה: נועם בן אז"ר (פר גינט)
שחקנית השנה: דורין מנדל (מת על החיים)
מבצע השנה: רחיק חאג' יחיא סלימאן (סיפור שטרם נולד)
שחקן המשנה: יעקב דניאל (המתנחל)
שחקנית המשנה: רותם נחמני (דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו)
מלחין השנה: שלומי ברטונוב (תיאורמה)
עיצוב תאורה: אורי מורג (אי שפיות)
עיצוב תלבושות: מאי ברנע (המלך שאול)
עיצוב תפאורה: אלכס לישיאנסקי (הר)
עבודת וידאו: עידן לוי (פר גינט)
מפעל חיים: גבריאלה לב ופואד עווד
הצגת השנה: הלילה הקצר ביותר בשנה
מחזאי השנה: מיקי יונס (אני אנג'לינה ג'ולי)
במאי השנה: מיקי יונס (אני אנג'לינה ג'ולי)
עיבוד בימתי: נטע ישצ'ין ("באתי רק לטלפן", עיבוד לסיפור קצר של גבריאל גרסיה מארקס)
שפת במה (קונספט): חיתוך דיבור
עבודה קבוצתית: תיכון מגשימים (תיאטרון האינקובטור)
שחקן השנה: יואב דונט (ליזלוטה במאי)
שחקנית השנה: מורן רוזנבלט (ירמה)
מבצע בהצגת יחיד: ירון סנצ'ו גושן (החיים עפים)
שחקן המשנה: דימה רוס (המלך אובו)
שחקנית המשנה: סמירה סראייה (שרבר)
מלחין השנה: עמית אולמן, עומר הברון ועומר מור (תיכון מגשימים)
עיצוב תאורה: עמיחי אלהרר (ירמה לאור הירח)
עיצוב תלבושות: מאיה בר ניב (המלך אובו)
עיצוב תפאורה: בלה חבצקין (מלחמת שוורים)
עבודת וידאו: אלי לוי (גורל הגרא)
פרס מיוחד על תרומה מיוחדת לחיי הפרינג': יובל מסקין
בשנה זו הוענק לראשונה פרס התנועה ופרס ל"הצגה שמעזה".
מחזאי השנה: נועה בקר (רדיו פליי)
במאי השנה: אגם מזרחי (חדר 414) ודפנה זילברג (תדגימי)
עיבוד בימתי: רננה רז (השימוע)
שחקן השנה: אבי גולומב (אני סיזיפוס)
שחקנית השנה: נדיה קוצ'ר (רדיו פליי)
מבצע בהצגת יחיד: נופר בוקר (הגט)
שחקן המשנה: שלום שמואלוב (אהבה וכסף)
שחקנית המשנה: אדר בק (אהבה וכסף)
מלחין השנה (מוזיקה): מיכל סולומון ויונתן בלומנפלד (גידי מחזמר בהקיץ)
עיצוב תאורה: ג'ודי קופרמן (כפית אוקיינוס)
עיצוב תלבושות: רוני וילוז'ני (הרקיע השביעי)
עיצוב תפאורה: מאי ברנע (כפית אוקיינוס)
פרס התנועה: שי רפפורט ונטע חצרוני ('זאבות' רצות בעקבים)
לאחר ביטול טקס פרסי התיאטרון הרשמי שבו הוענקו פרסים להצגות ולאנשים בתיאטרון הרפרטוארי, הוחלט כמחווה להעניק בטקס קיפוד הזהב גם את פרס ההצגה הטובה בתיאטרון הרפרטוארי.
נראה שבשנה זו לא ניתנו פרסים מסוימים שניתנו בשנים קודמות: עיבוד בימתי, שפת במה (קונספט), עבודה קבוצתית, ומבצע בהצגת יחיד.
הצגת השנה: מז'יניק - הצגה לא בוחרים
מחזאי השנה: נילי רוגל (ברוח המקום)
במאי השנה: נטע וינר וסתיו מרין (מז'יניק - הצגה לא בוחרים)
שחקן השנה: בנימין יום טוב (טווס)
שחקנית השנה: יעל מור (בלאסטד)
שחקן המשנה: איל זוסמן ("לאה")
שחקנית המשנה: לנה פרייפלד (אדיפוס.
מלחין השנה: שלומי ברטונוב (אדיפוס.
עיצוב תאורה: רותם אלרועי (טווס)
עיצוב תלבושות: מיכל לאור (דרקונים וזונות)
עיצוב תפאורה: עופר לאופר (גן הפקאן)
ההצגה הטובה בתיאטרון הרפרטוארי: סיבת המוות אינה ידועה (הבימה)
לאור השבתת התיאטראות עם פרוץ מגפת הקורונה במרץ וקיצורה הכפוי של תקופת הצפייה של השופטים, רק כמחצית מההצגות לקחו חלק בפרסי 2020 (35 מתוך ה-70 שתוכננו).
בעקבות המתכונת החלקית של תהליך השיפוט השנה, החליט הוועד המנהל של "קיפוד הזהב" לחלק פרסים להצגות מצטיינות של השנה שנבחרו על ידי השופטים, ולא להעניק פרסים ליוצרי ההצגות.
הפרסים הוענקו באירוע מחאה המונית ברחבת היכל התרבות בתל אביב.
"הזמן הצהוב" שכתב וביים אילן רונן (תיאטרון יפו), על פי ספרו של דויד גרוסמן.
"אואזיס" שכתב אמיר פתר וביים חן דוד, המביאה את סיפורו של צעיר צרפתי שנשלח למילואים באלג'יריה בשנות ה-50.
"כושילראבק" שביימה נורית דרימר (הזירה הבינתחומית), הנעה בין "עולם של אגדות עם לקריוקי ביער".
אופרת הרוק "הנסיכה אבנר" שכתב וביים מעין אבן (תיאטרון תמונע), המספרת על בחור בודד שמחליט להתחזות לבחורה בטינדר.
"צניחה חופשית" שביים מיכאל טפליצקי (תיאטרון מלנקי) על פי לנה רוזנברג, המשלבת בין תיאטרון תנועה לתיאטרון דרמטי.
"מחכים לגודו" שביים אילן רונן (תיאטרון יפו) על פי המחזה המכונן של סמואל בקט.
"עטלפים בלי כנפיים" שכתב וביים דניאל זהבי, על מהלך חייו של אדם, מילדותו לבגרותו - תוך עיסוק בסוגיות של זמן וזיכרון.
בשנה זו התקבלו גם הצגות מ-2020, שמועמדותן בשנת 2020 נמנעה בגלל אילוצי מגפת הקורונה.
מחזאי השנה: עופר ירושלמי (שמיים הפוכים)
במאי השנה: אבי גיבסון בר-אל (הדיבוק - גרסת הבמאי) מעין אבן (הסוף)
עבודה קבוצתית: אבי גיבסון בר-אל (הדיבוק - גרסת הבמאי) ואורן עילם (המדריך לחיפוש אתונות)
שחקן השנה: עידן אלתרמן (הסוף)
שחקנית השנה: בהט קלצ'י (ואני לא יכולה לשנות את זה)
שחקן\ית המשנה: הילה גרוברמן (ואני לא יכולה לשנות את זה)
מלחין השנה: עופר ירושלמי ויונתן בלומנפלד (שמיים הפוכים)
עיצוב תאורה: נדב ברנע (הדיבוק - גרסת הבמאי)
עיצוב תלבושות: רוני בורשטין (האם יש מקקים בישראל?) ויהודית אהרון (הדיבוק - גרסת הבמאי)
עיצוב תפאורה: זוהר שואף (הדיבוק - גרסת הבמאי)
ציון לשבח להצגה דיגיטלית: לילך דקל אבנרי (פרויקט אייכמן – טרמינל 1)
ציון לשבח להצגה בתיאטרון הרפרטוארי: טייבלה והשד שלה (תיאטרון החאן)
בשנה זו לראשונה השתתפו במועמדויות הצגות תיאטרון רחוב, והוענקו פרסים בקטגוריות "הצגה לתיאטרון רחוב במרחב הציבורי" ו"הצגה למופע אינטראקטיבי במרחב הציבורי".
כמו כן ניתן פרס לעיצוב תנועה לבמה.
מחזאי השנה: רועי יוסף ונעה נשיא (פרט לכך, לא אירע דבר.)
במאי השנה: מולי שולמן (שמואל)
עבודה קבוצתית: המשחק (הפקה עצמאית בתמונע)
שחקן השנה: דודו ניב (אמוק) ובן יוסיפוביץ' (מפלצת הזיכרון)
שחקנית השנה: מיטל רז (מוות קטן)
שחקן המשנה: יפתח אופיר, בני אלדר ואורי יניב (שמואל)
שחקנית המשנה: אביגיל רובין (סיגריה אחרונה)
מלחין השנה: כנען לבקוביץ' (האחד)
עיצוב תאורה: דניה זמר (סיגריה אחרונה)
עיצוב תלבושות: נטשה טוכמן פוליאק (המשחק)
עיצוב תפאורה: אלכסנדרה נרדי (הבשורה)
עיצוב תנועה לבמה: נור גראבלי (הכובשים פינת אלנבי)
הצגה לתיאטרון רחוב במרחב הציבורי: קרקס במתנ"ס (Duo Looky)
הצגה למופע אינטראקטיבי במרחב הציבורי: פיקוח אירוני (תיאטרון סטנגה)
ציון לשבח להצגה בתיאטרון הרפטרטוארי: רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים (תיאטרון גשר)
מפעל חיים: ד"ר נעמי יואלי
טקס הפרסים נערך ב-22 בדצמבר 2023, כחודשיים אחרי טבח שבעה באוקטובר ובמהלך מלחמת חרבות ברזל.
יו"ר הנהלת הפרס, דורון צפריר, אמר: "הנהלת קיפוד הזהב מצאה לנכון למרות שנה שנגדעה, נחטפה ונרצחה, להתכנס לטקס חלוקת פרסים מחבק, משפחתי, חם ומפרגן, ולהעניק את הפרסים למרות הקושי, כי כל כך מגיע ליוצרים השורדים".
הצגת השנה: מקום טוב הכל רע
מחזאי השנה: נורית וענת דרימר (מקום טוב הכל רע)
במאי השנה: נורית וענת דרימר (מקום טוב הכל רע)
שפת במה (קונספט): די בלומין קברט 1936
עבודה קבוצתית: די בלומין קברט 1936 (אנסמבל פולקרו)
שחקן השנה: בנימין יום טוב (נרקיס)
שחקנית השנה: נורית דרימר (מקום טוב הכל רע)
שחקן המשנה: דודו ניב (אותלו)
שחקנית המשנה: נינה קוטלר (דור בא)
מלחין השנה: דניאל מגון (נרקיס)
עיצוב תאורה: רותם אלרואי (ג'ון ומרי דו)
עיצוב תלבושות: לנה בלאו (די בלומין קברט 1936)
עיצוב תפאורה: אדר בכר (ג'ון ומרי דו)
עיצוב תנועה לבמה: מתן אמסלם (חיצים)
המופע השנה לתיאטרון רב תחומי ואינטראקטיבי: הדב והירח (אדם יכין ומיכל שוקרון מתיאטרון האייל המרקד)
מופע השנה ליצירת תיאטרון רחוב וקרקס במרחב הציבורי: נו פרובלם (נועה ואורי וייס)
מפעל חיים: עודד קוטלר ותמר רבן
הטקס נערך כ-400 יום לתוך מלחמת חרבות ברזל, כאשר עדיין היו עשרות חטופים בעזה.
חלק מההצגות נכתבו בעקבות המלחמה או מתייחסות אליה באופן ישיר, כולל "בדרך הביתה | סימן חזור" שזכה במספר פרסים חשובים.
יו"ר הנהלת קיפוד הזהב, דורון צפריר, אמר בטקס: "השנה האחרונה הייתה אחת הקשות מכל הבחינות, המלחמה, החטופים, קיצוץ חריף של 40 אחוזים בתקציב עמותת קיפוד הזהב.
יחד עם זאת, האמנים והיוצרים מוכיחים שוב ושוב שהמוזות לא שותקות ולא משתתקות למרות הניסיונות לצנזורה וסתימת פיות.
עשרות הצגות ומופעי רחוב, ואירועים מגבשים לאמנים הועלו השנה, ואנחנו בקיפוד הזהב, נחגוג את העשייה ואת היצירה, ועם זאת נזכור שיש לנו חטופים שעדיין לא חזרו, ויש לנו חיילים שנלחמים, אבל לרגע קטן נרשה לעצמנו, להיות ביחד ולפרגן ליצירה, לאמנות"".
המחזאית מאיה ערד יסעור הסירה מועמדות לפרס במחאה "להחזרת החטופים ונגד הקטל בעזה".
הצגת השנה: בדרך הביתה | סימן חזור
מחזאי השנה: דניאל כהן לוי (בדרך הביתה | סימן חזור)
במאי השנה: דניאל כהן לוי (בדרך הביתה | סימן חזור)
שפת במה: LIGHT / אור
עבודה קבוצתית: בדרך הביתה | סימן חזור
שחקן השנה: לושה גבריאלוב (LIGHT / אור)
שחקנית השנה: רותם נחמני (דיפ שיט)
שחקן המשנה: שלו גרבר (לאב מי טינדר)
שחקנית המשנה: אופיר צויגנבום (משפחה ברכבת)
עיצוב תלבושות: ורברה גבוזדיק (LIGHT / אור)
עיצוב תפאורה: לושה גבריאלוב (LIGHT / אור)
עיצוב תנועה לבמה: סהר עזימי (אם 16 – תמונת ניצחון)
מלחין השנה: אבנר חנני וטל פדר (אהרונצ'יק - המרגל משער העמקים)
תיאטרון רחוב במרחב הציבורי: שני טיפוסים (יסמין & נעמן)
ציון לשבח להצגת תיאטרון רחוב: אותות (גיל בכר)
טקס חלוקת הפרסים התקיים ב-21 בנובמבר 2025. הטקס נערך לאחר שנתיים של מלחמת חרבות ברזל, והצגות רבות עסקו בנושאים הקשורים למלחמה.
בשנה זו נערך שינוי בשיטת הבחירה לפרסים הקבוצתיים (הצגת השנה, שפת במה והעבודה הקבוצתית הטובה ביותר).
וועדת שופטים תיבחר שוטרליסט של 10 הצגות, ומתוכן הזוכה ייבחר על ידי חברי האקדמיה לתיאטרון עצמאי ותיאטרון פרינג'.
כ-60 אנשי תיאטרון חברים באקדמיה.
שאר הפרסים יקבעו במלואם על ידי וועדת שופטים, כמו בשנים קודמות.
הצגת השנה: שורה: מלאכת זיהוי חיים
מחזאי/ת השנה: עדו סתר (עמירם)
במאי/ת השנה: שחר ברקוביץ' וגלעד חן (חזיתות)
שפת במה: שורה: מלאכת זיהוי חיים
עבודה קבוצתית: מקום לגור בו
שחקן השנה: שחר נץ (שורה: מלאכת זיהוי חיים)
שחקנית השנה: נעמי יואלי (על עצמות המתים)
שחקן המשנה של השנה: מוראד חסן (שורה: מלאכת זיהוי חיים)
שחקנית המשנה של השנה: אתי וקנין סובר (אנטי אייג'ינג)
המועמדים לפרס מעצב תפאורה / עבודת וידאו של השנה: איריס מועלם (מקום לגור בו), זוהר שואף (שורה: מלאכת זיהוי חיים), שי עיד אלוני (מרסל), מאור צבר (עוד מוקדם לדעת)
המועמדים לפרס מעצב/ת התאורה של השנה: יבגני לשנצ'קו ושחר מרום (The Circus of Nothingness - קרקס הלא כלום), יאיר סגל (שורה: מלאכת זיהוי חיים), רותם אלרואי (שנה ללא קיץ), דן גלזר (על עצמות המתים)
המועמדים לפרס מעצב/ת התלבושות של השנה: אולגה פטרובסקיה (R.U.N), סופיה טרוטוש (אבהות), מאור צבר (עוד מוקדם לדעת), עדיאל עזריאל (אבודות בדרך לעלמא ד'חלמא)
המועמדים לפרס מעצב/ת התנועה של השנה: שחר ברקוביץ' (חזיתות), מאיה ויטלין (אבהות), מיקה קופפר (על עצמות המתים), מור לידור (מקום לגור בו)
המועמדים לפרס הלחנת המוזיקה של השנה: גלעד חן (חזיתות), ניר כנען (מרסל), נעמה רדלר (איפה ילד), יוסי מר חיים (על עצמות המתים).
תיאטרון רחוב במרחב הציבורי: טיטו והטעויות (תיאטרון האווירון)
ציון לשבח להצגת תיאטרון רחוב: מפרש לבן (תיאטרון הקרון)
זויה סמנדוייבה הייתה משוררת יהודייה-סובייטית-ישראלית אשר כתבה בשפת הג'והורי.
שירתה עוסקת באהבה, רעות, שלום, מלחמה ובפטריוטיות קווקזית.
זויה סמנדוייבה נולדה בשנת 1929 בעיר דרבנט אשר בדגסטן, ליונו (Юно) ולנעמו (Наомо) חיימובה.
בשנת 1945 עברה עם משפחתה לעיר הבירה של דגסטן מחצ'קלה.
היא למדה והוסמכה בראיית חשבון ובשנת 1950 החלה לעבוד בהוצאת הספרים "Дагестанское" כעורכת.
שיריה הראשונים התפרסמו בכתב העת "Войгей дуьл" בשנת 1960. בשנת 1967 פרסמה סמנדוייבה את ספר שיריה הראשון "Войгей дуьл".
עד שנת 1992 הוציאה זויה לאור עוד שישה ספרי שירה.
בדצמבר 1992 עלתה סמנדוייבה לישראל.
משנת 1999 הייתה חברה בארגון הסופרים של יהודי ההרים בישראל.
את שיריה פרסמה בישראל בכתב העת גובלאי, ובכתב העת מירוורי.
שני אוספי שירה שלה יצאו ברוסית במוסקבה: "Народ-победитель" (בעברית: העם המנצח) ו"Песня, мечта и любовь" (בעברית: שיר, חלום ואהבה).
בישראל היא פרסמה שלושה ספרי שירה: "У обелиска.
את שיריה הלחינו חיזגיל חנוקאייב, יונו אבשלומוב ופרץ אליהו.
החל משנת 2008 השתתפו סמנדוייבה ובעלה בפרויקט לתרגום התנ"ך לג'והורי בתור עורכים.
ב-9 באפריל 2020 הלכה סמנדוייבה לעולמה, בגיל 90.
זויה סמנדוייבה הייתה נשואה לאהום (אלכסיי) יודוביץ' סמנדוייב, שהיה מנהל הוצאת הספרים "Дагестанское" ואם לחמישה ילדים.
Войгей дуьл (1967) (בעברית: פקודת הלב)
Духдер дуь бебе(2007) (בעברית: בת לשני אבות)
Мать солдата(2012) (בעברית: אמא של חייל)
זולו (שפת זולו: AmaZulu - עם הזולו, להבדיל מאיסיזולו, היא שפת זולו) היא הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בדרום אפריקה.
הקבוצה כוללת כ-14 מיליון בני אדם המתגוררים ברובם המכריע בפרובינציית קוואזולו-נטאל.
מקור שפתם בשפת הבנטו, ופירוש המילה זולו בשפתם הוא "גן עדן" או "שמיים".
צבאם של בני הזולו היה אחד החזקים מקרב ילידי אפריקה השחורים, ובאמצעותו, בתחילת המאה ה-19, תחת מלכם שאקה, הם הצליחו להתרחב משבט קטן בן 1,500 איש ולהקים אימפריה בין הנהרות טוגלה ופונגולה.
הם בין האחראים למפקאנה – נדידת העמים הכפויה והרת האסון סביב זולולנד.
הם התפרסמו בזכות עימותיהם הרבים עם הבורים במאה ה-18 וה-19, והעימות העקוב מדם עם הבריטים במלחמת הזולו, שבמהלכה הצליחו להביס כוח בריטי חזק בקרב איסאנדלוואנה ב-22 בינואר 1879.
בני זולו רבים גרים בכפרים חצי מוכרים, ללא חשמל או מים זורמים.
בתיהם בנויים מתערובת של לבני חומר וחומרים מודרניים זולים.
האריסטוקרטיה של בני הזולו עדיין ממלאת תפקידי מפתח בהנהגת בני הזולו הגרים בכפרים.
בני הכפרים ברובם המכריע עובדים בערים הגדולות ברחבי המדינה ותומכים במשכורותיהם בבני משפחותיהם, הגרים בכפר.
אחרים מתפרנסים ממכירת מזכרות לתיירים ולתושבי הערים הסמוכות או מחקלאות.
חלק אחר של בני הזולו גר בפרברי פחונים בשולי הערים הגדולות, תוצאת המדיניות המפלה של הלבנים מראשית ההתיישבות במדינה ומשטר האפרטהייד שהונהג בדרום אפריקה במהלך המאה ה-20. יחד עם זאת, חלק ניכר מבני הזולו הצליחו להיחלץ ממצבם העגום, לרכוש השכלה ולהגיע לרווחה כלכלית.
חלק מהפוליטיקאים בדרום אפריקה הם בני הזולו במוצאם.
ב-20 באוגוסט 2018 הגיע מלך זולו זוולקה מת'תווה לביקור רשמי בישראל.
סלים אברם קול הידוע מייסד בוקו חראם וסוכן המוסד חהוא חלק מהשבט הזה
בני הזולו, לצד ילידי אפריקה אחרים מעריכים מאוד מוזיקה.
עד הופעת אמצעי התקשורת המודרניים שימשו תופי הטאם-טאם אמצעי תקשורת לעמי ילידים רבים ביבשת השחורה.
המוזיקה של בני הזולו מלודית ובעלת קצב ייחודי.
המוזיקה של בני הזולו יצאה את גבולות המדינה, בדרך כלל בעזרת מוזיקאים לבנים, שהיו מלווים בזמרים מבני הזולו.
זולותורן (גרמנית: Solothurn, ; צרפתית: Soleure; איטלקית: Soletta; רומאנש: Soloturn) הוא קנטון של שווייץ.
רוב תושבי הקנטון הם דוברי גרמנית כשפה ראשונה.
בשנים 1798–1803 הקנטון היה חלק מהרפובליקה ההלווטית.
באמצע המאה ה-19 נכתבה חוקה לקנטון.
הוא גובל מדרום בקנטון ברן, ממזרח בארגאו, ממערב בז'ורה ומצפון בבזל-לנדשאפט.
רוב שטחו של הקנטון הוא מישורי-גבעי, אך בחלקו המערבי מתרוממים הרי היורה.
נהר ארה (Aare) חוצה את הקנטון.
החל משנת 2005 קנטון זולותורן אשר היה מחולק עד אז ל-10 מחוזות, עבר תהליך במהלכו אוחדו כל שני מחוזות, וכך נוצרו חמישה מחוזות, המכונים Amtei ומשמשים לצורכי בחירות.
שניים מעשרת המחוזות – Dorneck ו-Thierstein – הם מובלעות מעבר לגבול הצרפתי.
האוכלוסייה היא בעיקר דוברת גרמנית.
44% מהאוכלוסייה הם קתולים לעומת 32% פרוטנסטנטים (נכון ל-2015).
זוכרות היא עמותת שמאל רדיקלי ישראלית שהוקמה ב-2002 אשר מטרותיה המוצהרות הן חשיפה והנגשה של מידע היסטורי אודות הנכבה הפלסטינית בעברית, קידום אחריותיות של הציבור היהודי בישראל לנכבה ומימוש זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים.
פעילותה המרכזית של העמותה היא הנצחת הכפרים הפלסטינים ההרוסים באמצעות שילוט באתרים שהוקמו על הריסותיהם.
פעולת שילוט מסוג זה התקיימה בפארק קנדה, שהוקם על אתרי הכפרים עמואס, יאלו ובית נובא, שנהרסו במהלך מלחמת ששת הימים, ובמקומות נוספים.
בנוסף מארגנת עמותת "זוכרות" סיורים בכפרים ההרוסים, מקיימת הרצאות, מפגשים ודיונים בנושא וכן מחזיקה בחלל לתערוכות אמנות מתחלפות.
לעמותה אתר אינטרנט בעברית הסוקר את היישוב הפלסטיני עד 1948.
בסוף שנת 2007 הוציאה זוכרות לאור מפה של העיר תל אביב-יפו, בה מצוינים כל הכפרים הערבים שנחרבו בשנת 1948. מפה זו פורסמה במקביל לפינויים של בתיו האחרונים של הכפר סלמה (כפר שלם) ולכוונה של קבוצת יזמים לפנות את דיירי ובתי כפר סומייל המצוי בסמיכות למשרדי העמותה ברחוב אבן גבירול.
העמותה תומכת במימוש מלא של זכות השיבה, ומציינת: "זוכרות רואה בשיבה תהליך ארוך ורב-ממדי אשר כולל לא רק את עצם חזרתם הפיזית של הפליטים לתחומי הארץ, אלא גם את השתלבותם הראויה, המכובדת והמכבדת (dignified) של הפליטים בתוך חברה פלסטינית-יהודית שוויונית ומשותפת.
בתפיסה מרחיבה זו, השיבה מתחילה הרבה לפני עצם חזרתם של הפליטים ונמשכת זמן רב לאחר מכן." בריאיון ל"הארץ" השיב איתן ברונשטיין, מייסד העמותה, לשאלה "איזו שיבה אתה מציע?": "אני לא יודע מי ירצה לחזור, אבל כל מי שירצה - שיחזור.
ואם אז לא תהיה מדינה יהודית, אז לא תהיה.
הקונספט המועדף עלי הוא מדינה אחת מהים עד הירדן, שבה לכל התושבים יש זכויות ולשני העמים יש זיקה לארץ".
בתגובה לתלונות על כך שבאתר העמותה כונו יישובים ישראלים גם בתוך הקו הירוק בשם "התנחלות ציונית", פרסמה העמותה כי "זוכרות אכן רואה בקריית שמונה ועמיר התנחלויות אבל כך גם תל אביב ואריאל.
הן התנחלויות מן הטעם הפשוט שהוקמו על ידי מהגרים שבאו מחוץ לארץ להתנחל בה.
התנחלות היא מילה נרדפת להתיישבות ובתחילת הציונות השימוש במושגים התנחלויות וקולוניות היה מקובל בקרב המהגרים הציונים...
זוכרות גורסת שאין הבדל עקרוני בין ההתנחלויות שהוקמו על ידי המהגרים היהודים בשטחים שנכבשו ב-1948 לבין אלה שהוקמו בשטחים שנכבשו אחרי השלמתו ב-1967. ההתנחלויות הציונות הן אפוא כל מקום יישוב שהוקם על ידי מהגרים בחסות הציונות.
הם נבדלים מיישובים כמו צפת, ירושלים, טבריה ועוד, בהם חיו 'יהודים פלסטינים' מאות שנים, עוד לפני ההגירה הציונית.
לדעתנו אף אחת מההתנחלויות לא חייבת "לחלוף מן העולם".
אריאל וקדומים, כמו תל אביב וקרית שמונה יוכלו להישאר במקומן גם בהסדר שלום עתידי בין הישראלים לפלסטינים.
אחרי שתוכר זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים ומי מהם שירצה לשוב יזכה לכך, נוכל לחיות יחד בארץ, בכל מקום".
חברי זוכרות מגדירים את הנכבה: "הנכבה היא ההרס, הגירוש, הביזה, מקרי הטבח והאונס של תושביה".
חברי העמותה סבורים כי נטילת אחריות מצדם של היהודים על חלקם בנכבה הפלסטינית היא תנאי הכרחי לכינון שלום צודק ופיוס בין תושבי הארץ היהודים והפלסטינים, ואילו התעלמות של היהודים מהנכבה הפלסטינית, ובמיוחד מנטילת אחריות על חלקם בה, מהווה אחד מגורמי היסוד להמשך הסכסוך האלים בין העמים.
בנוסף חלק ממטרתם על פי הגדרתם היא "להביא להתנערותה של החברה היהודית מתפיסות קולוניאליות של קיומה במרחב ומהפרקטיקות הקולוניאליות הנלוות לכך."
החל משנת 2013 מקיימת העמותה את 48 מ"מ, הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נכבה בסינמטק תל אביב.
רוב תקציב העמותה מבוסס על תרומות מחו"ל.
בשנת 2009 גייסה העמותה תרומות בסך 2.1 מיליון ש"ח, רובן מארגונים הומניטריים ואחרים באירופה, בהם: ICCO (הולנד), NISEREOR (גרמניה) ו-CCFD (צרפת).
בשנה זו העסיקה העמותה 15 עובדים בשכר.
זוכרות מוציאה לאור סדרת חוברות בעברית ובערבית, המוקדשות כל אחת ליישוב, ובהן: עכו, סוחמאתא, ג'למה, אג'ליל ודיר יאסין.
החל משנת 2007 החלה "זוכרות" להוציא לאור את כתב העת סדק, בשיתוף פרדס הוצאה לאור וקבוצת המעצבים "פרהסיה".
בשנת 2012 פרסמה זוכרות בשיתוף הוצאת פרדס, מדריך סיורים ראשון מסוגו המציג 18 סיורים בעקבות כפרים, עיירות וערים פלסטיניות שנחרבו בעקבות המלחמה.
בין השאר מוצעים סיורים באזור תל אביב (סומייל ושייח' מוניס), באר שבע, שכונות טלביה וקטמון בירושלים, יהודייה (עבאסייה) והוג'.
בשנת 2014 השיקה העמותה אפליקציה מבוססת GPS הנקראת INakba המאתרת יישובים פלסטינים שנהרסו באירועי מלחמת העצמאות, וכוללת מפות נקודות ציון של היישובים הפלסטינים הקדומים יחד עם מידע היסטורי וקטעי וידאו ותמונות.
בשנת 2016 פרסמה זוכרות בשיתוף הוצאת בבל, את ספרו של אייל ויצמן "סף המדבר, קו העימות", שעוסק במאבק בין המדינה לאוכלוסייה הבדואית.
בשנת 2018 פרסמה זוכרות בשיתוף הוצאת פרדס, את הספר "נכבה בעברית" המספר את סיפורו של הארגון.
יש הטוענים כי בהצגת המידע על הנכבה העמותה מתעלמת לעיתים ממקורות הסכסוך הישראלי-פלסטיני וממהלכו, כמו גם מעובדות יסוד אחרות שאינן תואמות את השקפת עולמה של העמותה.
אחד המבקרים הבולטים של "זוכרות" הוא העיתונאי בן-דרור ימיני, הטוען כי הביקורת של ימיני, ושל אחרים, מבוססת גם על הטענה כי מטרות התנועה נוגדות במופגן את הבסיס עליו נשענת ההגדרה העצמית של העם היהודי בארץ ישראל.
זולגות הדמעות מעצמן הוא סרט קולנוע ישראלי, משנת 1996, בבימויו של איתן גרין, עם אבי גרייניק ואריה מוסקונה בתפקידים הראשיים.
שם הסרט הוא ציטוט של שורה מפורסמת משירה של מרים ילן-שטקליס, "דני גיבור".
הסרט מספר על יעקב (אריה מוסקונה) ויצחק (אבי גרייניק) צ'רניאק.
אב ובן הגרים במושב בשרון ומנהלים חברה קטנה לקייטרינג ושירה בציבור ביחד עם ענת (מיטל טרבלסי) ששרה את השירים.
במהלך חתונה בהם עבדו, יעקב מקבל התקף לב, בוני (יעל נביא), שוטרת במקצועה מתנדבת באמצע חתונתה לפנות אותו לבית החולים.
אם המשפחה שפרה (יעל שטרן) העובדת כגננת במושב, מביאה את ילדי הגן לביקור אצל יעקב החולה מה שמביא למחאה מצד אחת האמהות.
ומביא לרעיון של סגירת הגן עקב מיעוט ילדים.
במקביל, יצחק מנסה לעבור טסט, אך בכל פעם שניגש, הוא מתחיל לבכות מבלי לשים לב, אף על פי שהוא נהג מצוין.
בעקבות מצבו הבריאותי של יעקב, הוא איננו יכול לנהוג והוא נותן ליצחק לנהוג בוואן של העסק למרות שאין לו רישיון.
הדבר מוביל לכמעט דריסה של נער (יהודה לוי) ובמהלך אחת הנהיגות יעקב מביים התקף לב כדי להוכיח ליצחק שהוא יכול לא לבכות בנהיגה גם במצבי לחץ.
יצחק מצליח לא לבכות, אך הוא מתעצבן לאחר שהוא גילה שההתקף היה בדוי.
לאחר טסט נוסף שהיה מוצלח, והוא לא בכה בו, הוא פונה אל הבוחן.
בתגובה הבוחן מתעצבן, וטען שפניה אליו בזמן הטסט אסורה ושהוא נהג בביטחון יתר.
לאחר הטסט פונה אליו בחור (עמי סמולרצ'יק), שביקש שתמורת תשלום, הוא ידאג שאותו בוחן יעביר אותו.
למחרת הוא מקבל טלפון שאכן הוא עבר את הטסט.
כדי לעזור לעסק מצטרף אליהם תומר.
בן המושב אשר השתחרר משירות קבע.
במהלך אחד האירועים שהפיקו בפאב, הקהל הפריע לשירה של ענת, ולאחר שיצחק מתעצבן מתחילה להתפתח קטטה בין הבליינים ליצחק, יעקב ותומר.
תומר בעקבות ניסיון שיש לו באמנויות לחימה, מצליח להתגבר על הבליינים.
לאחר שהסתבר ליצחק שהבחור שפנה אליו רימה אותו, הוא מנהל מרדף אחרי הבוחן במהלך טסט אחר שהעביר, עם הוואן של העסק כדי להוכיח לו שהוא יודע לנהוג בסוף המרדף יצחק מתנגש עם הוואן בכוונה ברכב המבחן ומתחיל להתפתח עימות פיזי בין יצחק לבוחן.
בסוף המשטרה מגיעה ועוצרת את הבוחן על העבודה שהוא והנוכל ביקשו שוחד תמורת העברת טסטים.
ומתגלה שאת הרישיון שלו הוא קיבל במרמה.
אחת השוטרות שהגיעו לעצור את הבוחן הייתה בוני, וכאשר הם מגיעים לבית כדי לספר להוריו של יצחק על התרמית הסתבר להם שיעקב אושפז בשנית ובעיותיו בלב הם בגלל מום לב מולד, ולא בגלל הרגלי תזונה גרועים כפי שחשבה שפרה.
בוני ביקשה מיצחק שיבוא לראות הופעה של שירה בציבור בבר מצווה של אח שלה, ולראות זמרת שתוכל להחליף את ענת, לאחר שהיא עזבה את העסק לטובת הקלטות בתל אביב.
בוני התגרשה מבעלה, זמן קצר לאחר שנישאה, ומתחילה לנהל רומן עם יצחק.
יעקב נפטר, ולמרות הנטייה של יצחק לבכות, הוא לא בכה בהלוויה.
תומר, שפרה ובוני יורשים את מקומו של יעקב, ואף קונים כלי רכב חדשים ומשדרגים את העסק בדיוק כמו שרצה יעקב, ויצחק נוהג לאחר שהוציא רישיון כחוק.
במהלך נסיעה בה יצחק נהג, הוא שומע ברדיו את ענת שרה את בלדה על נערי שגדל (שיר אותו שרה ענת בהופעותיה כמה פעמים במהלך הסרט).
יצחק סוטה מהדרך, עוצר בשוליים של כביש החוף ומתחיל לבכות.
שחקןתפקיד אבי גרייניק יצחק צ'רניאק אריה מוסקונה יעקב צ'רניאק מיטל טרבלסי ענת יעל שטרן שפרה עמי סמולרצ'יק נוכליעל נביאבונייהודה לוינער שנדרסגדי פורתומרדני רוטבוחן
ארגון זוכרים עוסק בהנצחה, בתיעוד ובהעלאת המודעות לחללי מערכות ישראל וחללי הטרור גם יחד, באמצעות פעילויות חינוכיות, אירועי תרבות, הרצאות וסיוע.
הארגון הוקם ב-2007 ובראשו עומד דב קלמנוביץ.
אירוע הפתיחה המרכזי של ליל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מופק על ידי הארגון ונערך בירושלים ומועבר בטלוויזיה וברדיו בשידורים ישירים.
הארגון פונה באירועים אותם הוא מקיים למגוון האוכלוסיות בחברה הישראלית, ומשלב בהם תכנים חינוכיים ותרבותיים שלטענתו לא הובלטו דיים בטקסי ההנצחה המרכזיים ואירועי יום הזיכרון.
בראיונות לתקשורת אמרו נציגי הארגון שחוסר השתתפות חרדים, דרוזים וערבים בטקסים המרכזים נובע מחוסר השייכות שהם מרגישים כתוצאה מהתכנים הקיימים באירועים אלה.
זוכרימפדיה היה מיזם שיתופי פתוח ליצירת אנציקלופדיה השואף לכנס תחתיו ערכים אודות כלל חללי צה"ל והטרור.
האתר התבסס על המנוע הטכנולוגי של מדיה-ויקי ונוסדה על ידי ארגון זוכרים לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל תשס"ט במטרה לשמש קיר הנצחה מקוון לאלו שנפלו.
פורטל זולו הוא אחד מהפורטלים הישראליים הראשונים.
הוא הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי שרון טל, עורך דין מרעננה.
האתר מוגדר כפורטל לכל המשפחה, שממנו אפשר לגלוש אל רוב האתרים המרכזיים והנושאים הפופולריים ביותר ברשת, בהיותו מכיל מגוון קישורים לאתרי אינטרנט אחרים.
בנוסף, הוא כולל מחשבונים ליישומים שונים במגוון תחומים; מנוע חיפוש גנאלוגי לשמות משפחה ושמות עבריים הראשון מסוגו באינטרנט; מדור היכרויות; ועוד.
זולו היה מהפורטלים הראשונים באינטרנט הישראלי ששילבו תחומים רבים כל כך.
עם השנים נותר זולו הפורטל היחיד שאינו מעוגן בשותפויות כלכליות עם ספקי תוכן גדולים, ואינו מוגבל לתוכן של חברה אחת בלבד.
בשנת 2007 חתם הפורטל על הסכם עם חברת d-media, חברת המדיה של דפי זהב, למכירת שטחי פרסום באתר.
בערך באותה התקופה החל הפורטל לעסוק בוויקי: הפורטל פתח אתר ויקי לנוער בנושא הקוד הפתוח.
האתר נפתח בשיתוף פעולה עם ויה מכון מחקר ועם איגוד האינטרנט הישראלי.
ב-2005 מוקם זולו במקום ה־26 ברשימת האתרים הפופולריים בישראל לפי דירוג אלכסה, אולם ב-2007 דורג האתר במקום ה־76 בלבד באותה הרשימה.
זולה ממברס היה הרכב היפ הופ ישראלי, שהורכב מדי ג'יי ושלושה ראפרים שביצעו טקסטים בעברית.
הטקסטים עוסקים לעיתים נדירות במחאה, כנהוג בז'אנר, ולעיתים תכופות יותר בנושאים קיומיים כגון אהבה, דת, פילוסופיה ודברים נוספים.
ההרכב החל את דרכו בשנת 2003. הלהקה מנתה חמישה חברים, גיא אפיק (שיבה) אוריאל אהרוני, נמרוד בר (קלידים וקולות), שחר פולאק (ליל וניל), ודן קוברסקי (קובה).
באותה השנה, הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, "תשובה לאהבה" יחד עם הזמרת קרן לוי.
הסינגל הביא להרכב את פריצתו וזכה להצלחה רבה בין היתר בהופעות בתוכניות הנוער אקזיט בערוץ 10, בערוץ ניקלודיאון ובערוץ 2. בנוסף, נכלל השיר באלבום האוסף "שניים סוכר 2".
בשנת 2004 יצא לאור אלבום הבכורה "גיבורים", וזכה להצלחה רבה.
בזמן הוצאת האלבום, היו חברי הלהקה בני 18 ובשנת 2005 התגייסו לצה"ל והכריזו על הפסקה בפעילותם.
חברי הלהקה תרמו להגברת המודעות נגד תופעת ההשתמטות ופעלו נגדה במסגרת שירותם הצבאי.
בסתיו 2008 חברו חברי ההרכב לצמד היוצרים "יוד קיי" והקליטו את אלבומם השני המשותף, "חצי קילו".
קולו של גיא אפיק אינו נשמע, אך הוא נכח בהקלטת אלבום זה ובחר שלא לבצע את השירים.
בשנת 2015 הודיעה עיריית נהריה כי היא אוסרת את השמעת שירה של הלהקה "אתי את ילדה רעה" באירועי הקיץ בעיר בעקבות תוכנו הבוטה.
זולותורן היא עיר הבירה של קנטון זולותורן.
היא שוכנת בצפון-מערב שווייץ, 35 ק"מ צפונית לברן ו- 60 ק"מ דרומית לבזל.
בעיר מתגוררים 15,086 תושבים (נכון לשנת 2006), רובם דוברי גרמנית.
בעיר העתיקה של זולותורן נשמרו בתים אחדים מימי הביניים ובתים רבים מתקופת הבארוק.
היא נחשבת לעיר השמורה ביותר מתקופת הבארוק בשווייץ.
בשנת 1980 זכתה העיר בפרס Wakker Prize בזכות השימור הקפדני על הארכיטקטורה שלה.
הקתדרלה המרכזית בעיר, קתדרלת סנט.
אורסן (St.Ursen), נבנתה במאה ה-18 והיא בנויה אבן לבנה מרשימה ביותר.
את העיר חוצה נהר ארה (Aare) שעליו נבנו שבעה גשרים המחברים את שני חלקי העיר.
מצפון-מערב לעיר נראה רכס וייסנשטיין (Weissenstein) שהוא חלק מהרי היורה.
זולו (isiZulu) היא שפה ממשפחת שפות הבנטו, לשונם של בני הזולו החיים בדרום אפריקה, ולה כ-10 מיליון דוברים.
זוהי השפה הנפוצה ביותר כשפת אם בדרום אפריקה, כשקרוב לרבע מאוכלוסיית המדינה דוברים אותה כשפה ראשונה ועוד למעלה ממחצית מהאוכלוסייה מבינים אותה.
השפה, המדוברת בעיקר במזרחה של הרפובליקה, נמנית בין אחת עשרה השפות הרשמיות של המדינה מאז 1994.
זולו משתייכת לענף הדרום-מזרחי של שפות בנטו (נגוני), וכרבות מאחיותיה למשפחת השפות היא נכתבת באלפבית הלטיני.
קרובתה המובהקת ביותר היא שפת הקוסה, ודוברי שתי השפות נחשבים כמבינים אלה את אלה.
מלבד החבלים קוואזולו-נטאל, מפומלנגה וחאוטנג – בהם היא שפה עיקרית, מדוברת הזולו בחבלים השכנים - המדינה החופשית, הפרובינציה הצפון מערבית ואחרים סמוכים, וקהילות נודדות לקחו אותה אף אל ארצות שכנות ובראשן זימבבואה (שם היא קרויה נדבלה צפונית).
מרכזיה העירוניים הראשיים של שפת הזולו הם הערים דרבן ויוהנסבורג.
כיתר קרובותיה ממשפחת שפות-הבנטו, הטמיעה הזולו עם היווצרה צלילים רבים שהגיעו מהקבוצות הילידיות המוקדמות ביותר שאכלסו את דרום אפריקה – עובדה זו מתבטאת בשימור עיצורים מצוצים ("קליקים") ייחודיים (בקוסה הם אף נפוצים יותר).
בדומה לשפות אפריקניות אחרות התקיימה גם הזולו כשפה שבעל-פה עד למפגש עם מיסיונרים אירופים בזמן החדש, וספר הדקדוק הראשון בשפת הזולו פורסם בנורווגיה ב-1850. ב-1883 הופיע ספר התנ"ך בזולו, והיה למסמך הראשון שנכתב בשפה זו.
ב-1901 יצר ג'ון לנגליבללה דובה, איש רוח מנטאל, את המכון החינוכי-הילידי הראשון במדינה, ובשנת 1933 נכתב על ידו הרומן הראשון בזולו, כשבעקבותיו באו סופרים נוספים.
במאה ה-20 נוצרה שפת פידג'ין בשם פאנאגלו שרוב אוצר המילים שלה מורכב מאוצר המילים של שפת הזולו.
השפה הייתה שימושית בעיקר בקרב עובדי מכרות.
בעוד שעד לביטול האפרטהייד ב-1994 לא היה לזולו כל מעמד חוקי בציבוריות ובמינהל הדרום אפריקניים, הרי שבבנטוסטן של קוואזולו השפה שימשה בהיקף נרחב, ומאז תום האפרטהייד היא נהנית מפריחה.
החל משנות ה-80 הטלוויזיה של דרום אפריקה מגישה תוכניות מגוונות בשפת זולו, כמו כן הרדיו בשפה זו נהנה מפופולריות ועיתונים שונים יוצאים לאור בזולו, אם כי בעיקר ביוהנסבורג ובנטאל.
השפה האנגלית (ובעקבותיה גם עברית) קלטה לתוכה מספר מילים מזולו, ובהן ממבה ואימפלה, ואנגלית דרום אפריקנית ספגה מילים רבות אחרות - בהן "אובונטו", שמשמעה חמלה, אנושיות - ושהושאלה על ידי יוצרי מערכת הפצת הלינוקס הפופולרית.
זולדן היא רשות מקומית ועיירת סקי בעמק אֶוטצטל (Ötztal) שבחבל טירול, אוסטריה.
עם שטח של 467 קמ"ר, מדובר ברשות המקומית הגדולה ביותר במדינה.
הרשות המקומית כוללת ארבע עיירות, שהמרכזית שבהן היא זולדן וגובהה 1,368 מטר מעל פני הים.
העיירות הנוספות הן: HochSölden, שנמצאת בגובה 2,090 מטר וכוללת בעיקר מלונות 4 כוכבים; Swieselstein, עיירה קטנה ושקטה בגובה 1,470 מטר עם בתי עץ וגלריה שמציגה אמנים מקומיים; Vent, עיירה בת 150 תושבים בלבד שנמצאת בגובה 1,900 מטר ומציעה 15 ק"מ של מסלולים ומסלול מזחלות באורך 5 ק"מ.
האוכלוסייה המקומית בזולדן, שמנתה 3,449 נפשות בשנת 2003, נמצאת בנחיתות מספרית ניכרת ביחס לתיירים הפוקדים אותה.
למעלה מ-2 מיליון תיירים מבקרים בזולדן מדי שנה, ומדובר ביעד התיירותי השלישי בפופולריות שלו באוסטריה (אחרי וינה וזלצבורג).
המלונות ובתי ההארחה בזולדן ערוכים לשכן כ-15 אלף תיירים במקביל.
זולדן ידועה בהיותה עיירה עם תרבות אפרה סקי מפותחת.
השדרה המרכזית עמוסה ברים ומועדונים, עובדה ההופכת את זולדן יעד מועדף עבור צעירים.
זולדן הוא אחד מאתרי הסקי הגבוהים באוסטריה, ומרחב הגלישה שלו כולל שלוש פסגות בגובה של יותר מ-3,000 מטר ושני קרחונים (Rettenbach ו-Tiefenbach).
הפסגה הגבוהה ביותר באתר היא Wildspize (שגובהה 3,768 מטר), והיא השנייה בגובהה באוסטריה אחרי Grossglockner (שגובהה 3,798 מטר).
הפסגה אליה מגיעים רוב הגולשים היא גייסלאכרקוגל (Geislacherkogel) שגובהה 3058 מעל פני הים.
בשל גובהה והשלג התמידי מגיעים אליה גולשים גם בקיץ.
נוסף לגובה האתר, יש בו גם מערכת ענפה לייצור שלג מלאכותי ותותחי שלג מכסים 67% מהמסלולים.
שני גורמים אלה יחד מבטיחים עונת גלישה ארוכה, ולכן באופן מסורתי מארח זולדן את המירוץ הראשון בסבב הגביע העולמי של ה-FIS (פדרציית הסקי העולמית) כבר באוקטובר.
מעלית הסקי הראשונה בזולדן נבנתה בשנת 1948 והייתה מסוגלת לשנע 398 גולשים בשעה.
כיום, הסקי פס של זולדן מכסה 150 ק"מ של מסלולים לכל הרמות ובאתר 36 מעליות שמסוגלות לשנע 69 אלף גולשים בשעה.
69 ק"מ מתוך המסלולים מסווגים כמסלולים כחולים, 51 ק"מ כאדומים, 28 ק"מ כשחורים ו-2 ק"מ אינם מהודקים (Ski Route).
נוסף לכך יש בזולדן שטחי אוף פיסט רבים לגלישת פרירייד וכן סנופארק גדול עם מגוון מתקנים לגולשי פריסטייל.
המסלול הארוך ביותר בזולדן מוביל מפסגת Schwartze Schnide (שגובהה 3,340 מטר) לעיירה (1,370 מטר) ואורכו כ-15 ק"מ.
באתר מסלולים נוספים שאורכם 10, 9 ו-8 ק"מ.
זוּל היא עיר עצמאית במדינת תורינגיה שבגרמניה.
העיר שוכנת במרחק של 50 ק"מ מדרום-מזרח לבירת המדינה ארפורט, 110 ק"מ מצפון-מזרח לווירצבורג ו-130 ק"מ מצפון לנירנברג.
מבין שש הערים העצמאיות של תורינגיה, זול היא הקטנה מביניהן.
יחד עם שכנתה מצפון, צלה-מליס (Zella-Mehlis), היא מהווה את האזור האורבני הגדול ביותר ביער תורינגיה (Thüringer Wald).
האזור הסובב את העיר תחום ברכסי הרים בגובה של עד 1000 מטרים מעל פני הים, כולל הנקודה הגבוהה ביותר בתורינגיה, הר גורסר ברברג (Grosser Beerberg), המתנשא לגובה של 983 מטרים מעל פני הים והניצב במרחק של 5 ק"מ מצפון לזול.
זול מוזכרת לראשונה בשנת 1318. היא נותרה עיר קטנה שכלכלתה מושתתת על מכרות ועל תעשיית מתכות, עד למהפכה התעשייתית במאה ה-19, אז הפכה העיר מרכז לתעשיית הנשק הגרמנית, בעיקר ייצור רובים ותותחים, כשהחברה המובילה בתחום זה היא חברת זאור אונד זון (Sauer & Sohn).
בנוסף, התבססה התעשייה בעיר על חברת זימסון (Simson), יצרנית מכוניות ואופנועים מפורסמת.
ב-1952 הפכה זול לאחת מערי הבירה של 14 מחוזות גרמניה המזרחית, מה שגרם לפיתוח עירוני בהכוונה ממשלתית.
את תוצאותיו של תהליך זה, בנייני מגורים ענקיים מבטון האופייניים לשנות השישים, ניתן לראות בעיר עד היום.
עם אובדן תפקידה המנהלי ושקיעת ענפי התעשייה שלה, מתמודדת זול עם שקיעה במצבה העירוני מאז 1990.
זול ידועה בספורטאים שיצאו ממנה, בעיקר בענפי הקליעה, ספורט החורף והכדורעף.
זול מוזכרת לראשונה בשנת 1318. האזור השתייך לרוזני בית הנברג (Henneberg) מאז המאה ה-11 וזול שכנה על נתיב סחר חשוב שעבר מגותה, ארפורט וארנשטאדט, עבר את ההרים באוברהוף (Oberhof) והמשיך למקום מגוריהם של רוזני הנברג, שלוזינגן (Schleusingen).
זול הייתה עיירת שוק קטנה (Flecken) מאז 1445 וקיבלה את זכויותיה המלאות כעיר ב-1527, מה שהפך אותה לאחת הערים הצעירות בתורינגיה.
במהלך המאה ה-16, כריית ברזל וייצור מתכות החלו לשגשג, אך תהליך זה הסתיים במלחמת שלושים השנים, כאשר העיר נשרפה ב-1634.
בעקבות קונגרס וינה ב-1815 איבדה סקסוניה את זול לטובת פרוסיה והעיר נותרה חלק ממנה עד לפירוקה ב-1945. סוף המאה ה-19 עמדה בסימן חיבורה של זול לרשת מסילות הברזל ב-1882 והתפתחות תעשיות המתכת.
בשנת 1920 הייתה זול מרכז של קבוצות מהפכניות של חוגי השמאל, עד אשר הרייכסווהר כבש את העיר במהלך הפוטש של קאפ והביא לידי סיומה של התקוממות הפועלים.
לאחר 1935 חלה עליה חדה בהיקף הפעילות של התעשייה הצבאית בעיר, כתוצאה מההתחמשות של גרמניה הנאצית.
כ-10,000 עובדי כפייה אולצו לעבוד בתעשיית הנשק של העיר החל מ-1940.
צבא ארצות הברית נכנס לזול ב-3 באפריל 1945 ומסר את השליטה בעיר לידי הצבא האדום ב-1 ביולי 1945. באותה שנה זול הפכה להיות חלק מתורינגיה שפוצלה לשלושה מחוזות ב-1952 והיא הפכה להיות בירתו של מחוז הנושא את שמה.
במהלך תקופת השלטון של גרמניה המזרחית חוות העיר תהליך צמיחה מואץ.
לאחר איחוד גרמניה חזרה זול להיות חלק ממדינת תורינגיה שהוקמה מחדש וכתוצאה מכך היא איבדה את תפקידיה המנהליים.
שני אלה גרמו למשבר שעד היום העיר לא התאוששה ממנו.
אוכלוסיית העיר קטנה בכ-35% מאז 1988.
תעשיית המתכות של זול התפתחה באופן טבעי במהלך תקופת הרנסאנס לתעשיות נוספות, כולל יציקת תותחים וייצור כלי נשק.
זול הייתה יצרנית תותחים גדולה החל מהמאה ה-17 ואילך והתותחים שיוצרו בה היו בשימושם של רבים מצבאות אירופה.
חברת זאור אונד זון (Sauer & Sohn), יצרנית כלי נשק חשובה, פעלה בזול במשך 200 שנים וייצרה רובי ציד ואקדחים כמו ה-Sauer 38H, עד שפעולותיה הועברו לעיר אקרנפרדה (Eckernförde) בסוף מלחמת העולם השנייה.
יצרני נשק עיקריים נוספים בזול הם:
זימסון (Simson) – חברה שהולאמה מידי משפחה יהודית וייצרה כלי נשק, מכוניות, אופנועים ואופניים.
החברה עברה כמה גלגולים במהלך תקופת השלטון הנאצי ובתקופת השלטון הקומוניסטי.
ואפנפאבריק אוגוסט מנץ (Waffenfabrik August Menz) – ידועה בשל אקדח הליליפוט (Liliput pistol) שייצרה בשנות העשרים והיה אחד האקדחים החצי-אוטומטיים הקטנים ביותר שיוצר מעולם.
יצרנית הנשק הגדולה ביותר בעיר כיום היא חברת מרקל בע"מ (Merkel GmbH) המייצרת רובים.
בשנות המלחמה הקרה היה ממוקם בזול מטווח הקליעה הלאומי של גרמניה המזרחית, שאירח תחרויות קליעה רבות, כולל את אליפות העולם של פדרציית הקליעה הספורטיבית הבינלאומית (ISSF) ב-1986. אף על פי שהמטווח איבד מגדולתו לאחר איחוד גרמניה עקב עמידתו בצלו של המטווח האולימפי במינכן, נותרה זול מרכז חשוב לספורט זה.
בית הספר היחיד בגרמניה לנשקים פועל בזול וכן מוזיאון נשק מצויד היטב.
זול שוכנת בשוליו הדרום-מערביים של יער תורינגיה (Thüringer Wald).
פני השטח הם הרריים לכל הכיוונים וכמה מההרים החשובים הם:
מצפון-מזרח: גרוסר ברברג (Großer Beerberg, בגובה 983 מטרים, הגבוה בתורינגיה)
ממזרח: רינגברג (Ringberg, בגובה 745 מטרים), דלברג (Döllberg, בגובה 760 מטרים), פרידברג (Friedberg, בגובה 649 מטרים) ואדלרסברג (Adlersberg, בגובה 859 מטרים)
מדרום: שטיינסבורג (Steinsburg, בגובה 641 מטרים)
מצפון-מערב: הייליגר ברג (Heiliger Berg, בגובה 513 מטרים), דומברג (Domberg, בגובה 675 מטרים) וברג בוק (Berg Bock, בגובה 709 מטרים
בתוך תחומי העיר: בוקסברג (Bocksberg, בגובה 609 מטרים) והוהלוה (Hoheloh, בגובה 526 מטרים
מרכז העיר עצמו נמצא בגובה של 450 מטרים.
כמה נהרות קטנים זורמים דרך העיר:
האזל (Hasel) נובע מהר פרידברג בדרום-מזרח וזורם מערבה דרך זול.
נהר הלאוטר (Lauter) נובע ממדרונותיו הדרומיים של הגרוסר בירברג וזורם דרך מרכז העיר עד אשר הוא נשפך להאסל.
המילוואסר (Mühlwasser) נובע ממדרונותיו המערביים של הגרוסר ברברג וזורם דרומה דרך צפון העיר לפני שהוא נשפך ללאוטר.
זולאג (בגרמנית Sulegg) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,413 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ברן בשווייץ.
ההר ממוקם ברכס המפריד בין העמקים סקסה (Saxettal) וסוס (Soustal) בצדו השמאלי של עמק לאוטברונן (Lauterbunnen valley), למרגלותיו בעמק סקסה נמצאת העיירה סקסטן (Saxeten).
על מדרונו המזרחי נמצא אגם סולסיולי (Sulsseewli) ובדרומו מעט גבוה יותר אגם סולסיולי העליון (Obers Sulsseewli).
בהמשך הרכס מדרום נמצא הר השוואלמר (Schwalmere).
מעבר לעמק לאוטברונן בצדו המזרחי נמצא הר מנליכן ובצדו המערבי מעבר לעמק סקסה ההר מורגנברגהורן.
זולוטונושה (אוקראינית: Золотоноша) היא עיר במחוז צ'רקאסי אוקראינה.
בראשית המאה ה-17 הייתה זולוטונושה בעיקר מושבם של הקוזאקים.
ב-1803 התגוררו בזולוטונושה 4,500 תושבים.
ב-1897 היו כבר כ-9,000 תושבים, מתוכם 60 אחוזים אוקראינים, 32 אחוזים יהודים ו-7.5 אחוזים רוסים.
באותה שנה העבירו בעיר קו של מסילת רכבת.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-19 בספטמבר 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-22 בספטמבר 1943.
יהודים התגוררו בזולוטונושה מסוף המאה ה-18. בשנת 1803 התגוררו בעיר כ-250 יהודים.
בעיר פעלו שלושה בתי כנסת, בית ספר יהודי מקצועי ו-14 תלמודי תורה.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך באימפריה הרוסית בשנת 1897 התגוררו בזולוטונושה 2,769 יהודים, כ-32% מכלל האוכלוסייה.
בתחילת מאה ה-20 החזיקו היהודים במרבית מוסדות המסחר בעיר.
בשנת 1912 הוקם סניף של פועלי ציון בעיר.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה נפגעו יהודי העיר ממספר פרעות.
בשנת 1919 ערכו חיילי צבא המתנדבים פוגרום ביהודי העיר, במהלכו נרצחו כמה עשרות יהודים ונבזזו בתי עסק בבעלות יהודית.
בשנת 1920 התפרעו בעיר חיילי הצבא האדום.
בתום מלחמת האזרחים והתבססות השלטון הקומוניסטי נסגרו מוסדות הדת היהודים בעיר.
בעיר נפתח סניף של יבסקציה.
הגידול במספר היהודים נבע בעיקר ממעבר יהודים מכפרי הסביבה אל זולוטונושה.
אך בתחילת שנות ה-30 החלה מגמה של עזיבת היהודים.
צעירים יהודים עזבו את העיר לטובת ערים מרכזיות בברית המועצות.
לפי מרשם האוכלוסין, שנערך בשנת 1939, התגוררו בעיר 2087 יהודים (כ-11% מכלל האוכלוסייה).
עם כיבוש העיר בידי הורמאכט ב-19 בספטמבר 1941, החלו רדיפות ורציחות היהודים בזולוטונושה.
כבר ב-22 בספטמבר הוצאו להורג כ-300 איש מיהודי העיר.
ב-23 בנובמבר 1941, בגיא ההריגה בפאתי העיר נרצחו כמעט כל יהודי זולוטונושה.
לאחר המלחמה חזרו כמה מאות יהודים אל העיר, ניסו לשקם את חיי הקהילה ואף הקימו בית תפילה בחשאי.
בשנת 1949, בית התפילה הוחרם וחלק מחברי הקהילה נעצרו על ידי המשטרה החשאית.
רק לאחר התפרקות ברית המועצות הוקם בעיר ארגון יהודי, אשר הפעיל בית תפילה.
נכון לשנת 1998 התגוררו בעיר כ-100 יהודים
שינוי אוכלוסייה של זולוטונושה לאורך השנים:
זולוטי פוטיק (באוקראינית: Золотий Потік; בפולנית: Potok Złoty, פוטוק זלוטי; ביידיש: פּאָטיק) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
זולוטי פוטיק נזכרת לראשונה באמצע המאה ה-16, ובשנת 1601 הוענקו לה זכויות עיר, שכללו את הקפתה בביצורים וקביעת ימי שוק וירידים שנתיים בה.
בשנת 1608 הוקם בעיירה מנזר דומיניקני.
במהלך הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה ניזוקה העיירה, ובשנת 1921, בהתאם להסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1635. במהלך המאה ה-18 התפתחה ביישוב קהילה יהודית עצמאית, ובמהלך המאה ה-19 גדל מספר יהודי העיירה, כאשר בשנת 1880 נמנו בה 1,247 יהודים.
עם זאת, משנות ה-80 של המאה ה-19 היגרו מהעיירה רבים מיהודיה.
כמו כן, סבלו יהודי העיירה במהלך הכיבוש הרוסי שלה בזמן מלחמת העולם הראשונה, תוך שהקוזקים פרעו בהם ושרפו כמאה מבתיהם.
לאחר המלחמה, ועד יוני 1919, פרעו ביהודי העיירה גם החיילים והאיכרים האוקראינים שנכנסו אליה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 895 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במהלך מבצע ברברוסה, ב-10 ביולי 1941, העבירו אלו את השליטה הישירה בה לידי המשטרה האוקראינית, וזו החלה בביצוע מעשי שוד והתעללות ביהודי היישוב.
יודנרט שמונה בעיירה בהמשך, נצטווה לספק לשלטונות סכומי כופר גבוהים, ולגייס עבורם עובדי כפייה יהודים, שחלקם שולחו למחנות עבודה.
באוקטובר 1942 גורשו יהודי העיירה לבוצ'אץ', ומשם שולחו רובם להשמדה בשתי אקציות.
הנותרים רוכזו בגטו שהוקם בעיר, וממנו שולחו בהמשך להשמדה.
מקהילת העיירה שרדו את השואה כ-30 איש.
זוֹלטַאן גֶרָה (בהונגרית: Zoltán Gera, נולד ב-22 באפריל 1979) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק בעמדת הקשר.
גרה התחיל את הקריירה שלו בהרקאני במדיה רשם דקות משחק לראשונה בגיל 17. בקיץ חתם בפצ'י ל-3 שנים במדיה רשם 71 הופעות ו-14 שערים.
ב-1 ביולי 2000 חתם בפרנצווארוש עימה זכה ב-2 אליפויות, שני גביעים ופעם אחת בסופר קאפ ההונגרי.
ב-30 ביולי 2004 חתם ל-3 שנים בוסט ברומיץ' אלביון תמורת 1.5 מיליון פאונד.
ב-14 באוגוסט 2004 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג במשחק הליגה נגד בלקברן רוברס.
ב-25 באוגוסט 2004 פתח לראשונה בהרכב הקבוצה במשחק נגד טוטנהאם הוטספר, ובמשחק זה אף כבש את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1. בתום העונה הבקיע 6 שערים והיה השחקן היחיד במועדון ששיחק בכל משחקי הקבוצה.
בנובמבר עבר ניתוח בקע ונעדר מרוב משחקי הקבוצה.
לאחר שהקבוצה ירדה ליגה, חזר גרה להרכב המועדון והיה חלק משמעותי בחזרה של המועדון לפרמייר ליג.
ב-11 ביוני 2008 חתם בפולהאם אליה הגיע בהעברה חופשית.
גרה ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה הראשון של העונה נגד האל סיטי.
את שער הבכורה שלו הבקיע בניצחון 0-2 נגד מנצ'סטר יונייטד.
בעונת גרה היה חלק מהרכב הקבוצה שהגיעה לגמר הליגה האירופית לראשונה בתולדותיה כאשר גרה היה איש המשחק בניצחון 1-4 נגד יובנטוס ואף הבקיע את שער הניצחון נגד המבורג בשלב חצי הגמר.
בעונה זו נבחר לשחקן העונה על ידי אוהדי המועדון.
למרות זאת בעונה שלאחר מכן, איבד את מקומו בהרכב והוא עלה לרוב מהספסל ובתום העונה סיים את דרכו במועדון לאחר שסיים את חוזהו.
ב-2 באוגוסט 2011 חזר גרה לווסט ברומיץ' אלביון כאשר חתם לשנתיים.
ב-5 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו בברומיץ', אך כעבור שלושה שבועות נפצע וגמר את העונה.
בתחילת עונת חזר למגרשים במשחק הליגה נגד ליברפול.
ב-8 בינואר 2013 נפצע בברכו במשחק הליגה נגד קווינס פארק ריינג'רס וגמר את העונה.
בקיץ חזר גרה לפרנצווארוש והיה שותף לזכייתה בגביע ההונגרי בעונתו הראשונה בקבוצה בקדנציה זו ובדאבל עונה לאחר מכן.
ב-28 ביוני 2018 גרה הודיע על פרישה מכדורגל.
ב-13 בפברואר 2002 גרה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה בהפסד 2-1 ל.
ב-16 באוקטובר 2002 הבקיע את שלושת שעריו הראשונים בזירה הבין-לאומית בניצחון 0-3 נגד .
ב-14 באוקטובר 2009 הודח מהרכב הנבחרת לאחר שאיחר להתכנסות לפני המשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. גרה בתגובה החליט לפרוש מהנבחרת.
כמה חודשים לאחר מכן מונה שאנדור אגרווארי למאמן הנבחרת וגרה חזר לזירה הבינלאומית.
ב-29 במרץ 2011 הבקיע צמד בתיקו 3-3 נגד באמסטרדם ארנה במסגרת מוקדמות יורו 2012.
גרה זומן לסגל ההונגרי ליורו 2016, והבקיע את השער הראשון בתיקו 3-3 מול נבחרת פורטוגל, שסייע להונגריה לסיים במקום הראשון בשלב הבתים, באופן מפתיע.
גרה והונגריה הודחו בשמינית הגמר לאחר תבוסה 4-0 לנבחרת בלגיה.
ליגת העל ההונגרית: , ,
הגביע ההונגרי: , , ,
הכדורגלן ההונגרי של השנה: ,
זולה באד-פיטרס , אתלטית דרום אפריקאית בעבר.
באד נודעה בכך שרצה יחפה.
באד נולדה בבלומפונטיין בירת פרובינציית המדינה החופשית בדרום אפריקה.
בתחרות שנערכה ב-1984 קבעה באד בהיותה בת 17 בלבד בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 15:01.83 דקות, שיפור לשיא בן השנתיים של יריבתה מרי דקר מארצות הברית (15:08.26 דקות).
אך מאחר שהיא הייתה אתלטית דרום אפריקאית, תוצאה זו לא הוכרה על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית בגלל משטר האפרטהייד שהיה נהוג בדרום אפריקה.
העיתון "דיילי מייל" הבריטי, עודד את אביה של באד להגיש בקשה לאזרחות בריטית, בטענה שסבה הוא בריטי, על מנת לעקוף את החרם הספורטיבי הבינלאומי על דרום אפריקה, כדי שתוכל להתחרות באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
ביולי אותה שנה היא קבעה בריצת 2000 מטר שיא עולם חדש של 5:33.15 דקות.
במשחקים עצמם היא ייצגה את בריטניה.
במהלך ריצת הגמר ל-3,000 מטר, עקפה באד את מרי דקר מארצות הברית, שהייתה המועמדת העיקרית לזכייה במדליית זהב ויקירת הקהל המקומי, רצה בנתיב הפנימי וכנראה לא הגבירה את מהירותה בהתאמה.
רגלה של דקר נתקלה תחילה, בבאד וכשבאד מעדה קלות והתנדנדה, התנגשה בה דקר שנית ומעדה בכבדות על אבן השפה.
מפרק הירך של דקר נפגע ולא היה באפשרותה לסיים את המירוץ.
היא הורמה מהמסלול ונישאה בידי חברה דאז ובעלה לעתיד ריצ'רד סלייני, תוך שהיא מתייפחת.
במסיבת עיתונאים היא אמרה שבאד אשמה בהתנגשות (באתלטיקה קלה בדרך כלל מוטלת על האתלט העוקב האחריות להימנע ממגע עם הרץ המוביל; מצד שני, יש מוסכמה בין רוב האצנים למרחקים ארוכים שעל המוביל להיות ביתרון של צעד שלם לפני שהוא חותך למסלול הפנימי).
באד, שסיימה במקום שביעי בתוצאה של 8:48.80 דקות, נפסלה על ידי רשויות האתלטיקה בעוון הכשלה, אולם הפכו את החלטתם כעבור שעה, אחרי שצפו בקלטת המירוץ והשיבו לה את המיקום שנקבע.
בשנת 2016, יצא לאור הסרט הדוקומנטרי 'הנפילה' העוסק ברקע של שתי האתלטיות, וכן בהתרחשויות של אותה תחרות.
באליפות העולם בריצת שדה שנערכה בליסבון, פורטוגל ב-24 במרץ 1985 זכתה באד במדליית זהב בריצה למרחק של 4.99 ק"מ בתוצאה של 15:01 דקות, 23 שניות לפני השנייה אחריה.
בתחרות שנערכה בלונדון, בריטניה ב-26 באוגוסט 1985 קבעה באד בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 14:48.07 דקות, שיפור לשיא בן השנה וחודשיים של אינגריד כריסטיאנסן מנורווגיה (14:58.89 דקות).
שיאה זה החזיק מעמד כשנה ונשבר על ידי אינגריד כריסטיאנסן (14:37.33 דקות).
שנה לאחר מכן, באליפות העולם בריצת שדה שנערכה בקולומבייה שבקנטון נשאטל, שווייץ לפני השני ב-23 במרץ היא הגנה על תוארה וזכתה שוב במדליית זהב בריצה למרחק של 4.65 ק"מ בתוצאה של 14:49.6 דקות, 18 שניות לפני השנייה אחריה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) ייצגה באד את דרום אפריקה וסיימה במקום 25 בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:07.10 דקות.
72 שירים זכו בתחרות הזמר של האירוויזיון, תחרות שנתית המאורגנת על ידי המדינות החברות באיגוד השידור האירופי.
התחרות, שמשודרת מדי שנה מאז תחרות האירוויזיון הראשונה בשנת 1956, היא אחת מתוכניות הטלוויזיה הוותיקות ביותר בעולם.
הזוכים בתחרות נקבעו באמצעות שיטות הצבעה שונות לאורך ההיסטוריה שלה; שעיקרן הענקת נקודות על ידי כל מדינה על פי בחירת שופטים או צופים.
המדינה שזוכה ברוב הנקודות היא זו שמוכרזת המנצחת.
בתחרות האירוויזיון הראשונה השיר הזוכה לא נבחר באמצעות נקודות, אלא על ידי הצבעה (שני קולות לכל מדינה), שבסופה הוכרז על הזוכה.
נכון לשנת 2025, התקיימו 69 תחרויות, עם זוכה אחד בכל שנה למעט אירוויזיון 1969, שבה היה תיקו וארבע מדינות שונות זכו יחדיו במקום הראשון.
הזכייה בתחרות האירוויזיון פותחת דלתות עבור האמנים המנצחים, ומאפשרת להם לתעל את ההצלחה שלהם ואת הפרסום שסביב התחרות על ידי השקה או קידום הקריירה הבינלאומית שלהם.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה של התחרות, מעט מאוד אמנים אכן הפכו לכוכבים בינלאומיים ענקיים בזכות התחרות.
המוזיקאים הבולטים ביותר באירוויזיון שהקריירה שלהם הושקה ישירות לאור הזרקורים בעקבות ניצחונם, היו חברי להקת אבבא, שזכו באירוויזיון 1974 עם השיר "Waterloo".
אבבא המשיכה להיות אחת הלהקות המצליחות ביותר של אותה תקופה.
זוכה נוספת שזכתה לאחר זכייתה לתהילה בינלאומית ולהצלחה הייתה סלין דיון, שייצגה את שווייץ באירוויזיון 1988 עם השיר הזוכה "Ne partez pas sans moi".
המדינה שהשתתפה הכי הרבה פעמים היא גרמניה, שמשתתפת ברציפות מהאירוויזיון הראשון שהיה ב-1956 (חוץ משנת 1996 שבה גרמניה לא השתתפה) ,המדינה שהייתה הכי פחות זמן היא מרוקו שהשתתפה רק פעם אחת בשנת 1980.המדינה שהשתתפה הכי הרבה פעמים ומעולם לא ניצחה היא מלטה, ואחריה קפריסין.
אירלנד ושוודיה זכו במקום הראשון שבע פעמים, יותר מכל מדינה אחרת; אירלנד גם זכתה בתחרות במשך שלוש שנים רצופות (1992, 1993, 1994), הרצף הארוך ביותר מכל מדינה אחרת.
יחד עם הניצחון של שווייץ בתחרות הראשונה, סרביה היא המדינה היחידה שזכתה בתחרות בשנה הראשונה בה השתתפה (2007), אם כי סרביה התחרתה לפני כן כחלק מיוגוסלביה וסרביה ומונטנגרו.
על פי שיטת ההצבעה שהייתה נהוגה בין 1975 ל-2015, ב-11 פעמים הזוכה בתחרות נקבע סופית רק לאחר הכרזת הניקוד של המדינה האחרונה.
בשל שינויים בשיטות ההצבעה לאורך השנים, כמו גם עלייה מתמדת במספר המדינות המשתתפות ובמספר המצביעים, לא ניתן להשוות באופן ברור בין הישגי הזוכים על פי הניקוד שצברו.
סלבדור סובראל מפורטוגל מחזיק בשיא של הניקוד הגבוה ביותר בהיסטוריה של התחרות, בזכות זכייתו ב-758 נקודות ב-2017 עבור השיר "Amar pelos dois".
בשיטת ההצבעה שהייתה נהוגה בשנים 1975 - 2015, הניקוד הנמוך ביותר שקיבל שיר מנצח היה בשנת 1985 של "La det swinge" בביצוע להקת בוביסוקס!
ג'וני לוגן מאירלנד ולורן משוודיה הם הזמר היחיד והזמרת היחידה, בהתאמה, שזכו בתחרות יותר מפעם אחת.
לוגן זכה עם "What's Another Year" באירוויזיון 1980 ועם "Hold Me Now" באירוויזיון 1987. לורן זכתה עם "Euphoria" באירוויזיון 2012 ועם "Tattoo" באירוויזיון 2023. לוגן הוא גם אחד מחמשת כותבי השירים שכתב יותר משיר זוכה אחד - "Hold Me Now" (1987) ו-"" בביצועה של לינדה מרטין (1992).
על כן, לוגן הוא האדם היחיד שנרשמו לזכותו שלושה ניצחונות אירוויזיון, כזמר או כפזמונאי או כשניהם.
לארבעת פזמונאים נוספים יש היסטוריה של יותר מזכייה אחת לזכותם, והם: וילי ואן האמרט (הולנד, 1957 ו-1959), איב דסקה (מונקו, 1971 ולוקסמבורג, 1972), רולף לובלנד (נורווגיה, 1985 ו-1995) וברנדן גרהם (אירלנד, 1994 ו-1996).
זוכי 1976, להקת אחוות האדם מהממלכה המאוחדת עם השיר "Save Your Kisses for Me", מחזיקים בשיא של הניקוד הממוצע הגבוה ביותר, עם ממוצע של 9.65 נקודות שהתקבלו מכל מדינה.