tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר אחד הראה כי התדירות של גופיפי בר בקרצינומה של השד הייתה נמוכה משמעותית בהשוואה לביקורות בריאות, מה שמעיד על הפעלה מחדש של כרומוזומי X שפעם הושבתו.
גופרג'ו רמצ'נדרה ראו (כינוי: Gora; 15 בנובמבר 1902 – 26 ביולי 1975) היה פעיל חברתי הודי, פעיל אתאיסט ומשתתף בתנועת העצמאות ההודית.
הוא חיבר ספרים רבים על אתאיזם והציע אתאיזם כביטחון עצמי.
הוא הפיץ אתאיזם חיובי על ידי מאמריו, נאומיו, ספריו ועבודתו החברתית.
הוא ייסד מרכז אתאיסטי יחד עם אשתו סרסווטי גורה וכמה מתנדבים.
ילדיו הם הפעיל החברתי ג' לוואנם, הפוליטיקאי צ'נופאטי וידיה והרופא ג' סמרם.
גורה נולד ב-15 בנובמבר 1902, למשפחה אורתודוקסית טלוגו ברהמינית בצ'הטרפור, אודישה, הודו.
הוא למד לתואר בבוטניקה, ובסופו של דבר קיבל את התואר השני שלו בבוטניקה ב-Presidency College במדרס.
הוא התחתן עם Saraswathi Gora בשנת 1922, כשהייתה רק בת 10. הוא לימד בוטניקה במכונים שונים במדוראי, קוימבטורה, קולומבו וקאקינאדה, במשך חמש עשרה שנים.
גורה החל את הפעילות שלו נגד אמונות טפלות בשנות ה-1920. הוא ואשתו צפו בפומבי בליקויי חמה, מכיוון שהייתה אמונה תפלה שנשים הרות לא צריכות לעשות זאת.
הם שהו בבתים רדופים כדי להפריך את המיתוסים על מקומות כאלה.
גורה נהגה להפעיל תוכנית חודשית בשם "ארוחות קוסמופוליטיות" בכל ליל ירח מלא, שבה התאספו אנשים מכל הקסטות והדתות.
גורה התעקש להישאר ביישוב הריג'אן (דלית) בכל פעם שהוזמן לנאום בכפר.
הוא גם ניהל כמה נישואים חוצי-קאסטות ובין-דתיים.
חלק מילדיו התחתנו עם בני זוג מקאסטות "בלתי ניתנות למגע".
בשנת 1933, הוא פוטר מPR Government College Kakinada בקקינדה בשל דעותיו האתאיסטיות.
ב-1939 הוא פוטר מהמכללה ההינדית במצ'יליפטנם מאותה סיבה.
בשנת 1940, לאחר פיטוריו, הוא ואשתו הקימו את המרכז האתאיסט, בכפר קטן בשם Mudunur במחוז קרישנה.
המרכז האתאיסט היה (והוא) מעורב מאוד ברפורמות חברתיות.
ערב עצמאות הודו ב-1947, הם העבירו את המרכז האתאיסט לויג'יאוואדה.
ב-1941 הוא פרסם את ספרו הראשון על אתאיזם: "אתאיזם: אין אלוהים" (בטלוגו: "Nasthikatvamu: Devudu ledu").
לאורך שנות ה-40 עבד בתנועת העצמאות ההודית.
בשנת 1942, גורה יחד עם אשתו ובנו הבכור נעצרו במהלך תנועת צא מהודו.
בנם בן 18 החודשים נאלץ ללוות את אמו לכלא Royavellor.
גורה וגנדי ניהלו כמה דיונים, שחלקם תועדו בספר "An Atheist With Gandhi".
כשגנדי ביקש ממנו להבדיל בין אתאיזם לחוסר אלוהים, ענה גורה,
הוא רק מכחיש את קיומו של אלוהים.
הוא טוען את המצב הנובע מהכחשת האל.
לאתאיזם יש משמעות חיובית בתרגול החיים."
גנדי תמך בתנועת הרפורמה נגד אי-מגע של גורה, והעיר שהוא מייחל שגורה יצליח לייצר דבר דומה לטסקיגי בהודו.
טסקיגי באלבמה, ארצות הברית, הוא אתר חשוב בהיסטוריה של השחורים באמריקה, שבו הקים בוקר טי וושינגטון את אוניברסיטת Tuskegee .
ב-1952 הוא התמודד בבחירות לפרלמנט כדי להפיץ רעיון של "דמוקרטיה חסרת מפלגה" (party-less democracy) שפיתח.
גורה ביקר במספר מדינות בשנים 1970 ו-1974 הוא היה בקשר עם האתאיסטית האמריקאית, מדלין מורי או'הייר.
ב-5 באוקטובר 1970, או'הייר הזכירה את גורה ואת המרכז האתאיסט שלו בתוכנית הרדיו שלה.
ב-1970, כאשר גורה עצר בארצות הברית במהלך סיבוב ההופעות שלו, הוא פגש את או'הייר.
הם החליטו שצריך לקיים ועידה אתאיסטית עולמית כל שלוש שנים.
גורה הציע לארח את הוועידה ראשונה ב-1972. או'הייר לא יכלה להשתתף מכיוון שהוויזה שלה לא אושרה בזמן.
ועידת האתאיסטים העולמית הראשונה התקיימה ב-1972. לאחר האירוע פרסם גורה ספר באנגלית בשם "Positive Atheism".
גורה ארגן לראשונה "מסיבת ידידות בשר בקר וחזיר" בויג'איוואדה ב-15 באוגוסט 1972, יובל הכסף לעצמאות הודו.
דבר זה גרר מהומה והתנגדות גדולה.
בשר בקר אסור לאכילה בהינדואיזם ובשר חזיר אסור לאכילה בידי האסלאם.
נאמן לעקרונותיו, עודד גורה השתתפות מרצון.
Puri Shakaracharya וכמה אורתודוקסים התנגדו באלימות ואיימו לשבש את האירוע.
כאשר הנושא עלה לראשת ממשלה הודו, אינדירה גנדי, הממשלה הגיבה בחיוב והעניקה הגנה משטרתית לאירוע.
אלפי אנשים התאספו, כדי לחזות במסיבת הבקר והחזיר.
גורה וסרסוואתי גורה, שעמד בראש התוכנית, הבהירו כי היא נועדה להביא לכידות חברתית.
בין מאות המתאספים, 138 איש הגיעו ואכלו יחד בשר בקר וחזיר.
הם כללו אתאיסטים, ואפילו הינדים אורתודוקסים, מוסלמים ונוצרים.
כאשר תוכנית דומה התקיימה בקוימבטורה, השתתפו Periyar EV Ramaswami וגורה.
במקומות שונים, כולל Visakhapatnam, Gudivada ו-Suryapet, נערכו תוכניות בשר בקר וחזיר.
גורה תמך בדמוקרטיה חסרת מפלגות.
גורה היה מתומכי גנדי והאמין ב-Sarvodaya (התקדמות של כולם).
הוא דחה את המטריאליזם ההיסטורי וראה במרקסיזם 'פילוסופיה פטליסטית'.
הוא האמין שהאתאיזם מאפשר לאדם לעבור את מחסומי הקסטות והדתות.
זה מאפשר לאדם להבין שפעולותיו מכוונות על ידי רצון חופשי ולא קארמה, גורל או רצון אלוהי.
זה בתורו יאפשר להאריג'אנים להשתחרר, מכיוון שהם לא יאמינו עוד שגורלם להיות בלתי ניתן למגע.
גורה מת ב-26 ביולי 1975 בויג'איוואדה.
האוטוביוגרפיה שלו, שהושלמה כמה ימים לפני מותו, פורסמה ב-1976. המרכז האתאיסטי המשיך להתקיים בהדרכתה של סרסווטי גורה, עד מותה ב-ב-19 באוגוסט 2006.
בשנת 2002, מחלקת הדואר של ממשלת הודו, פרסמה בול דואר של חמישה רופי לזכר יום הולדתו של גורה.
דמוקרטיה ללא מפלגות (1961, מהדורה שנייה 1983)
גופל סוורופ פתק (26 בפברואר 1896 – 4 באוקטובר 1982) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כסגן נשיא הודו הרביעי.
סגן נשיא הודו הראשון שלא נבחר לנשיא הודו.
גופל סוורופ פתק נולד ב-26 בפברואר 1896 ב בהודו הבריטית (כיום באוטר פרדש, הודו).
פתק למד משפטים באוניברסיטת אללהאבאד , ועסק בעריכת דין בפני בית המשפט הגבוה של אללהאבאד.
פתק מונה לשופט זמני בבית המשפט הגבוה של אללהאבאד למשך שנה אחת בין דצמבר 1945 ו-1946.
במרץ 1960 נבחר פתק לרג'יה סבהה, וחזר ונבחר במרץ 1966. ב-1966 מונה לשר המשפטים של ממשלת הודו.
התפטר משני תפקידיו אלו עם מינויו למושל מייסור (היום קרנאטקה) במאי 1967.
בבחירות לסגן נשיא הודו שנערכו באוגוסט 1969 בעקבות התפטרות ורהגירי ונקטה גירי שהתמודד לנשיאות הודו, נבחר פתק לסגן נשיא הודו כמועמדה של אינדירה גנדי.
הוא כיהן בתפקיד במשך חמש שנים.
גוקרנשוור (בנפאלית: गोकर्णेश्वर नगरपालिका) היא עיר במחוז קטמנדו שבנפאל שהוקמה ב-2 בדצמבר 2014 על ידי מיזוג רשויות מקומיות.
זוהי העיר ה-19 בגודלה בנפאל.
בסביבת העיר ישנם מקדשים עתיקים עוד מהמאה ה-16.
היצירה מהווה דוגמה ייחודית לגישתו האמנותית והפילוסופית של בלייק, אשר שילב ביצירותיו עקרונות מיסטיים, תאולוגיים ורגשיים, תוך שימוש בסמליות עמוקה ובדימויים חזותיים רבי עוצמה.
בציור, בלייק מציג את קין כדמות גברית אידיאלית, למרות פשעו.
גישה זו עולה בקנה אחד עם תפיסתו של הפילוסוף השווייצרי יוהאן קספר לווטר, אשר גרס כי לעיתים קרובות מראהו החיצוני של אדם עשוי להיות טוב יותר ממעשיו בפועל.
עם זאת, לווטר גם טען כי ביצוע מעשה רע עלול לעוות את דמותו של האדם ולשנות את חזותו החיצונית, דבר שעשוי להסביר את עיוותי גופו של קין בציור.
בלייק, לעומת זאת, חורג מהפרשנות של לווטר ומסתמך על פאתוגנומיה – גישה לקריאת רגשות דרך הבעות גוף, גישה שלווטר עצמו פקפק בה.
בציורו, בלייק משתמש ביציבותו של הגוף כאמצעי לביטוי רגשות עזים כמו שנאה עצמית, פחד וייאוש, כפי שניתן לראות בדמותה של חוה המתייסרת לנוכח מות בנה.
הציור משלב אלמנטים של רגש דרמטי ותנועה, תוך הדגשת העצב והאובדן של אדם וחוה.
בחירתו של בלייק להציג את קין כדמות פיזית מושלמת אך מעוותת רגשית מדגישה את הקונפליקט שבין מראה חיצוני לבין מהות פנימית.
השימוש בקומפוזיציה דינמית מחזק את תחושת הטראומה וההלם של ההורים לנוכח הטרגדיה שהתרחשה.
גור היא תת-סוגה קולנועית מסוגת סרט אימה.
סוגת הגור עוסקת בגופות מדממות, בעריפות ובריטושים למיניהם.
סוגה זו הומצאה על ידי הרשל גורדון לואיס בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בסרט "Bloodfeast".
פעמים רבות, המונח "גור" לא מתייחס לסוגה קולנועית, אלא לתוכן של אלימות גרפית אמיתית.
מתחילתו היה קולנוע הגור ידוע לשימצה כסוגה אקספלויטטיבית המעמתת את הצופה עם המוות בצורתו הישירה והגרפית ביותר.
בשנות ה-70 היו אלו סרטים כסדרת "המנסרים מטקסס", או סרטיו השנויים במחלוקת של הבמאי האיטלקי לוצ'יו פולצ'י.
בין הבמאים הנודעים שעסקו בגור והגיעו מאוחר יותר לקולנוע הזרם המרכזי ניתן למנות את הבמאי הניו זילנדי פיטר ג'קסון שהחל בסרטי גור כגון Braindead, Bad Taste ואף גרסת גור לחבובות "Meet the Feebles", ולעומת זאת ביים בתחילת שנות האלפיים את סדרת סרטי שר הטבעות.
עוד במאי שהתחיל כבמאי גור ועבר למיינסטרים הוא הבמאי סם ריימי שביים את סרטי הגור הקלאסיים Evil Dead 1,2 וביים בתחילת שנות האלפיים את שוברי הקופות "ספיידרמן" ו-"ספיידרמן 2".
החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 חלה תחיה בסוגת הגור עם יציאתם של סרטים רבים שהושפעו מסוגת הגור הכוללים עירום, עינויים, הטלות מום וסאדיזם, שמבקרים נהגו לעיתים לכנות בזלזול "פורנו עינויים".
בין הסרטים שזכו לכינוי הם "הוסטל", סרטי "המסור" ו"איצ'י דה קילר".
יש אף שהאשימו את "אנטיכריסט", של הבמאי לארס פון טרייר, בהיותו "פורנו עינויים".
בנוסף גם סדרות טלוויזיה כמו "משחקי הכס" ו"המתים המהלכים" הואשמו לא פעם בסגנון מסוג זה.
גם סרטים שכלל לא נוצרו כסרטי אימה כגון "הפסיון של ישו" זכו לכינוי זה בשל הסצנות האלימות שהם מציגים.
ההבדל המרכזי בין סרטים אלה לסרטי הגור המוקדמים יותר הוא היותם בדרך כלל סרטי מיינסטרים הוליוודים המיועדים לתפוצה רחבה והפקתם עשירה ומוקפדת יותר.
סרטים אלה זוכים בדרך כלל להצלחה מסחרית גדולה אך גם לביקורות שליליות רבות.
גור בתור אלימות גרפית אמיתית
בחדשות (תקשורת) מסקרים לעיתים קרובות מעשי אלימות.
ייתכן שקודם לסיקור תופיע אזהרה, המציינת כי הצילומים עשויים להיות מטרידים לחלק מהצופים.
תמונות גרפיות מאוד הן לרוב מצונזרות, על ידי טשטוש או חסימה של חלק מהתמונה, או על ידי חיתוך החלקים האלימים מתוך הסרטון או רצף התמונות.
באינטרנט קיימים אתרים המוקדשים לתוכן של אלימות גרפית אמיתית, המכונה "gore".
יתרה מזאת, פעמים רבות אתרי צבירה של תוכן, כגון רדיט ו-4chan, מאפשרים או לא מסירים תוכן מסוג זה במקומות או בפורומים מסוימים שבתוכם.
חלק מאותם אתרים גם דורשים שחומר גור של אלימות גרפית אמיתית יסומן בצורה מסוימת, לעיתים קרובות ב"NSFL", ביטוי סלנג אינטרנט וראשי תיבות באנגלית של המילים Not Suitable For Life או Not Safe For Life (לא הולם או לא בטוח לחיים).
סוג זה של גור עשוי לתאר צילומים מציאותיים של מלחמה, תאונות דרכים ותאונות אחרות, עריפות ראשים, התאבדויות, פיגועי טרור, רצח או הוצאות להורג, וכן סרטוני סנאף שונים.
גור בנטביץ' (נולד ב-23 ביולי 1964) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ושחקן ישראלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות הסרטים העצמאיים שביים, בין היתר: הכוכב הכחול ו"משהו טוטאלי" שמוגדרים בתעשיית הקולנוע הישראלי כסרטי קאלט.
בנטביץ' למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בסרט הגמר שלו, מצב החסה (1991), נמצאים המרכיבים המרכזיים של יצירתו העתידית: סמים, חיי הצעירים בתל אביב, אווירה עצלה והזויה.
בשנת 1995 יצא סרטו הכוכב הכחול, סרט מסע סוריאליסטי, דל תקציב, שהפך לסרט פולחן והוקרן למעלה משבע שנים ברציפות בהקרנות חצות בסינמטק תל אביב.
את דמותו של מולי, התפקיד הראשי בסרט, גילם השחקן אלון אבוטבול.
בשנת 2000 יצא סרטו משהו טוטאלי, סרט מסע קליל על שלושה בחורים היוצאים להציל אהובה משותפת מהכלא בהודו, על רקע המצאתו של סם חדשני.
הסרט צולם בישראל, בהולנד ובהודו.
בכתיבת התסריט בנטביץ' שיתף פעולה עם אתגר קרת, ובתפקידים הראשיים שיחקו מאור כהן וטינקרבל.
בשלושת הסרטים האלה, בנטביץ' גם שיחק תפקידים - הן משניים והן ראשיים יותר.
הוא ביים מספר פרקים בסדרות הטלוויזיה: "טייק אווי" (2001), "בסימן ונוס" (2005), "הילדים מגבעת נפוליאון" (2003) ו"מסכים" (2008) ואת סרטי האנימציה "סטטוס קוו" (2002) ו"שייקספיר מעורב" (2003), בשיתוף עם ניר מטרסו.
באוקטובר 2009 יצא סרטו "פרילנד", והוא הוקרן מדי יום שישי בהקרנת חצות בסינמטק תל אביב.
הסרט הוא למעשה עריכה מחודשת של קטעים שביים בנטביץ' עבור סדרת הטלוויזיה מסכים והוא עוסק בבועז (אמנון פישר), רוקיסט מתוסכל המוצא מפלט מהשעמום הקיומי בפרי לנד - מן עולם וירטואלי תלת־ממדי דמוי Second Life.
מלבד פישר משחקים בסרט טינקרבל, מאיה מרון ואנטוני קול.
ב-2012 שיחק תפקיד ראשי בסרט הקולנוע "אורחים לרגע", שביימה אשתו - הבמאית מאיה קניג.
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרטו, לרדת מהעץ, בכיכובם של שרה אדלר וגל תורן.
הסרט מספר על ניצ (תורן), החוזר מנדודיו בתקווה להשיב אליו את חברתו שעזב (אדלר), ובמקום זה מוצא את עצמו תחת הדירה שלה, תקוע על צמרתו של עץ המיועד לעקירה וזה הופך בלית ברירה לדמות מפתח במאבק האקולוגי שמנהלת השכונה כנגד הגזירה.
באותה שנה שיחק בעונה השנייה של סדרת הפשע "נויורק".
בשנת 2014 שיחק בסדרה "בתולות" בתור לייזר ובסרט "10% ילדה שלי".
בשנים 2017–2018 השתתף בטלנובלה של הוט "פולמון" בתפקיד נזיר.
ב-2019 יצא סרטו האוטוביוגרפי-למחצה "קצפת ודובדבנים", שבו הוא מגלם את דמותו של צורי שוסטק, במאי שסרטו האמנותי לא נוחל הצלחה, והוא מבלה לילה עם שלל דמויות שמנסות לסייע לו.
בנטביץ' הוא נינו של הלל יפה ונכדו של יוסף בנטואיץ'.
ב-2015 יצא סרטו התיעודי "סינדרום בנטביץ'", העוסק בתולדות משפחת בנטביץ' המתפרשת על פני כ-150 שנה.
בשנת 2022 גילם את טמיר טסה בסדרת המתח-ריגול "בוגד".
בנטביץ' נשוי למאיה קניג, ולהם שתי בנות ובן.
יוג'ין לותר גור וידאל היה סופר שכתב 23 ספרים, חמישה מחזות, תסריטים וסיפורים קצרים רבים, יותר ממאתיים מאמרים וזיכרון דברים.
שניים מספרי סדרת אמריקה האימפריאלית שלו, "לינקולן" ו- "1876", היו נושאים לכתבות ראשיות ב"טיים" וב"ניוזוויק", בהתאמה.
ב-1993 זכה קובץ ביקורות שכתב, "ארצות הברית: מאמרים 1952-1992", בפרס הספר הלאומי.
הוא זכה בפרס מטעם פסטיבל הסרטים בקאן לתסריט הטוב ביותר עבור "האיש הטוב מכולם" (המבוסס על מחזהו המצליח).
וידאל התגורר לסירוגין ברוואלו שבדרום איטליה (סמוך למפרץ נאפולי), ובלוס אנג'לס, ארצות הברית.
שמו בלידה היה יוג'ין-לואי וידל.
הוא נולד בווסט-פוינט, ניו יורק, באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שם שימש אביו, יוג'ין וידאל, כמדריך אווירונאוטיקה.
מאוחר יותר אימץ וידאל כשמו הפרטי את שם משפחתו של סבו מצד אמו.
הוא גדל בוושינגטון הבירה, ולמד בבית הספר סנט אלבנס.
סבו, תומאס גור, שהיה סנאטור דמוקרטי מאוקלהומה, היה עיוור, ווידאל הצעיר נהג להקריא לו בקול ולשמש לעיתים קרובות כמכוון שלו, ובכך היה נגיש עוד מילדותו, שלא כשאר הילדים, אל נפתולי הפוליטיקה האמריקאית.
הבדלנות בה דגל הסנטור גור הייתה אחת מאמונות היסוד של משנתו הפוליטית של וידאל, שהייתה תמיד ביקורתית באשר למה שהוא כינה "האימפריאליזם האמריקני".
בשנת 1943, לאחר סיום לימודיו באקדמיית פיליפס אקסטר, התגייס לצבא ארצות הברית.
במשך חלק גדול משנות המאה ה-20 המאוחרות הוא התגורר לסירוגין ברוולו שבאיטליה שליד החוף של אמאלפי, ובלוס אנג'לס שבקליפורניה.
בשנת 2003 מכר את ביתו שברוולו ומאז בילה את עיקר זמנו בלוס אנג'לס.
בנובמבר 2003 נפטר הווארד אוסטן, בן זוגו של וידאל.
בפברואר 2005 קבר וידאל את עצמותיו של בן זוגו בחלקת קבר השמורה לשניהם בבית קברות בוושינגטון הבירה.
על אף היותו הומו מוצהר, הוא סיפר כי לפחות פעמיים קיים יחסים מיניים עם נשים.
וידאל הוא חבר כבוד של האגודה החילונית הלאומית של ארצות הברית.
בגיל 21 פרסם וידאל את הספר הראשון שלו "וויליוואו", המבוסס על חוויותיו הצבאיות משירותו ביחידת החוף האלסקי.
מספר שנים אחר-כך, ספרו "העיר ועמוד התווך", שעסק באופן גלוי בנושאים הומוסקסואלים גרם לסערה עד כדי כך, שהעיתון "הניו יורק טיימס" סירב לכתוב ביקורת על ספרים מאוחרים יותר של וידאל.
כתוצאה מכך, חלה ירידה במכירות הספרים שלו, ווידאל כתב תסריטים למחזות, לסרטים ולסדרות טלוויזיה.
שניים ממחזותיו, "האיש הטוב מכולם" ו-"ביקור בכוכב קטן", היו ללהיטים בבימות ברודוויי ואף הפכו לסרטים מצליחים.
בתחילת שנות החמישים כתב שלושה ספרי מסתורין תחת שם העט אדגר בוקס.
הדמות הראשית בספרים אלו הייתה בלש בשם פיטר סרג'נט (במשמעות כפולה, היות ש"סרג'נט" משמש גם כדרגה במשטרה).
וידאל נשכר כתסריטאי בחברת הסרטים MGM בשנת 1956. בשנת 1959, הבמאי ויליאם ויילר נזקק לתיקונים בתסריט של "בן חור", שנכתב על ידי קארל טונברג.
וידאל הסכים לעבוד עם המחזאי כריסטופר פריי על שיפוץ התסריט, בתנאי ש-MGM ישחררו אותו שנתיים קודם לסיום חוזהו עימם.
מותו של המפיק, סאם זימבליסט, לא אפשר מתן הקרדיט לווידאל על התסריט.
אגודת התסריטאים החליטה שטונברג יקבל את הקרדיט המלא על התסריט, ללא מתן קרדיט לווידאל ולפריי.
בשנות ה-60 כתב וידאל 3 רומנים מצליחים ביותר.
לכתיבת הספר "ג'וליאן" (1964), שעסק בקיסר הרומי הכופר יוליאנוס (361-363 לספירה), ערך וידאל תחקיר יסודי ומעמיק.
הספר "וושינגטון די.סי" (1967) התמקד במשפחה פוליטית בתקופת נשיאותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט (1933-1945).
הרומן השלישי שלו, "מיירה ברקינגרידג'", היה סאטירי באופן מפתיע (1968).
וידאל חזר לכתוב מדי פעם עבור הקולנוע והטלוויזיה, כמו סרט הטלוויזיה "בילי הנער", בכיכובו של ואל קילמר וה-מיני סדרה "לינקולן".
כמו כן, הוא כתב את התסריט המקורי לסרט השנוי במחלוקת "קאליגולה", אך לאחר מכן הוסר שמו מרשימת הכותבים לאחר שהבמאי טינטו בראס והשחקן הראשי מלקולם מקדואל שכתבו את התסריט מחדש, ובכך שינו לגמרי את התסריט המקורי.
בשנת 1989 ביחד עם פרנצ'סקו רוזי הוא עיבד לקולנוע את ספרה של אדמונד שרל-רו.
אולי בניגוד לשאיפותיו-שלו, וידאל מוערך יותר כמסאי מאשר ככותב רומנים.
הוא כותב בעיקר על נושאים פוליטיים, היסטוריים וסיפרותיים.
אוסף נוסף שיצא בשנת 2000 הוא "האימפריה האחרונה".
מאז פרסם "עלונים" אשר ביקרו בחריפות את המדיניות של הנשיא ג'ורג' בוש הבן.
כמו כן פרסם גם את המאמר על האבות המייסדים של ארצות הברית, "להמציא אומה".
כמו כן, הוציא לאור את האוטוביוגרפיה "קלף" בשנת 1995, ועל פי דיווחים מן העת האחרונה, הוא שקד בימים אלו על ספר המשך.
בשנת 1987 כתב סדרת מאמרים בשם "ארמגדון", שחקרה את העוצמה המורכבת של אמריקה העכשווית והוקיעה את נשיאותו של רונלד רייגן.
לבד מסבו הפוליטיקאי, היו לווידאל קשרים נוספים אל המפלגה הדמוקרטית: אמו נינה נישאה ליו אוכינקלוס הבן, שהיה מאוחר יותר לאביה החורג של ג'קלין קנדי (אלמנת הנשיא ג'ון קנדי).
וידאל הוא בן דודו מדרגה חמישית של ג'ימי קרטר (נשיא ארצות הברית בשנים 1977-1981).
כמו כן, הוא היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לקונגרס בשנת 1960, אך הפסיד את מקומו במחוז הרפובליקני "נהר הדסון".
גם בניסיונו השני בשנת 1982 הוא נכשל בבחירות, למרות גיבוי של ידוענים כמו פול ניומן וג'ואן וודוורד (אשתו של פול ניומן).
וידאל השתתף בסרט "בוב רוברטס", לצדו של טים רובינס, בשנת 1992, וכמו כן בסרטים נוספים, בהם "מה קרה בגטקה?", "בהצטיינות" ו"איגבי נופל".
דמותו של וידאל מופיעה גם בסרט "ידוע לשמצה" (2006).
וידאל החשיב עצמו "רפורמטור (=מתקן) קיצוני", ותואר כמי שרוצה להחזיר את הרפובליקניות הטהורה של אמריקה המוקדמת.
כתלמיד המכינה, הוא תמך בתנועה "אמריקה ראשונה".
שלא כמו תומכים אחרים של תנועה זו, המשיך להחזיק באמונה, כי ארצות הברית לא הייתה צריכה להתערב במלחמת העולם השנייה (אף על פי שנדמה כי הוא מאמין שהסיוע החומרי לבעלות הברית היה נכון).
כמו כן, הוא העלה את תאוריית הקשר, כי הנשיא רוזוולט דחף את היפנים לתקוף את ארצות הברית ובכך לאפשר לה להיכנס למלחמה, היות שהאמין שהיה לנשיא מידע מוקדם על ההתקפה על פרל הארבור טרם התרחשותה.
כפעיל פוליטי, היה וידאל מועמד המפלגה הדמוקרטית לקונגרס מטעם צפון מדינת ניו-יורק.
הוא קיבל את מספר הקולות הרב ביותר שקיבל מועמד דמוקרטי מזה 50 שנה.
משנת 1970 ועד 1972 הוא היה אחד מחברי הנהלת מפלגת העם, ובשנת 1982 היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לסנאט מטעם מדינת קליפורניה, אך סיים במקום השני מתוך 9 מועמדים (וזכה בחצי מיליון קולות).
מעשי וידאל היו שנויים במחלוקת בעיקר בנושא יחסו לטרוריסט טימותי מקווי.
השניים החליפו מכתבים כאשר מקווי היה בכלא, ווידאל האמין שהיו לו משתפי פעולה או שהוא הופלל.
וידאל העלה את האפשרות שאולי ההתקפה הטרוריסטית בוצעה על ידי ה-FBI עצמו על מנת להעביר חוקים אנטי-טרוריסטיים מחמירים יותר.
דעותיו בנושא אירועי ה-11 בספטמבר
וידאל היה ממבקריו הבולטים של ממשל בוש הבן, כפי שהיה גם לגבי ממשלים הקודמים, היות שבעיניו בוש נחשב לדוגל במדיניות של התפשטות טריטוריאלית, בין אם ברורה ובין אם מרומזת.
פעמים רבות העלה וידאל את הנקודה הזו בראיונות ומאמרים, ובאחד מספריו האחרונים אף כתב שהאמריקנים "נשלטים עכשיו בידי אנשי פנטגון צמאי נפט, כמו בוש, צ'ייני, רמספלד ודומיהם".
הוא טען, שבמשך מספר שנים קבוצת פוליטיקאים זו ומקורבייה מתכוונים לשלוט במקורות הנפט של מרכז אסיה (אחרי שלדעתו, הצליחו להשתלט באופן אפקטיבי על מקורות הנפט של המפרץ הפרסי בשנת 1991, בעקבות מלחמת המפרץ).
בנוגע לפיגועי 11 בספטמבר, וידאל כתב כיצד התקפת טרור כזו, שהוא טוען שלמודיעין האמריקני היו ידיעות מראש עליה, הייתה תירוץ עבור הממשל למימוש התוכניות שהוכנו עוד באוגוסט 2001 לפלישה לאפגניסטן בחודש אוקטובר.
וידאל דן במחדל ההגנה של הממשל בעת האירועים של ה-11 בספטמבר, כולל העיכוב בהזנקת מטוסי תקיפה לאוויר כדי להפיל את המטוסים החטופים, וזאת לעומת מה שהיה מתבקש להתרחש לאחר הודעה על חטיפת מטוס.
אם בכלל, הוא טוען, אפשר להניח שהמחדלים הגדולים הללו היו בבחינת חוסר יכולת ולא כוונה מראש.
גור שלף (נולד ב-10 בינואר 1974) הוא כדורסלן עבר ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
נחשב בעיני רבים לאחד השחקנים הישראלים הטובים ששיחקו בליגה.
בין קבוצותיו הבולטות הפועל גליל עליון, מכבי תל אביב ואנטוורפן.
שימש כמנהל המקצועי של מכבי תל אביב בשנים 2013-2008.
גור שלף הוא בנו של עמי שלף ששיחק בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל וכיהן בתפקידים רבים, ביניהם יושב ראש הוועדה המקצועית באיגוד הכדורסל ויו"ר התאחדות הספורט.
אחיו אורי שלף היה ממקימי הפועל אוסישקין.
בנו עמרי שלף היה שחקן העונה של ליגת העל לנוער, שימש כשחקן בנבחרת העתודה של ישראל בכדורסל וכיום משחק ובמ.כ.
שלף הוא בוגר בית הספר לאומנויות ותיכון עירוני א' שבתל אביב.
שלף החל את דרכו בגיל 7 במחלקת הכדורסל של הפועל תל אביב (ביחד עם אורי אחיו).
בגיל 13 עבר לשחק בהפועל גבעתיים, עמה רשם זכייה בגביע המדינה לנערים ועליה מליגה ארצית במדי הקבוצה הבוגרת.
את עונת 92/93, עונתו הראשונה בליגת העל, עשה במדי הפועל גבת.
לאחר מכן שיחק גם שנתיים במכבי רמת גן יחד עם עודד קטש ושלוש שנים במדי הפועל גליל עליון, בה הציג יכולת גבוהה שהביאה אותו בעונת למכבי תל אביב.
בשנת 2000 הגיע שלף יחד עם מכבי לגמר גביע אירופה אך שם הפסידו לפנאתינייקוס.
שנה מאוחר יותר זכה שלף בפעם הראשונה בגביע אירופה כאשר מכבי ניצחה בגמר את פנאתינייקוס לאחר שכניסה שלו למשחק ברבע השלישי בפיגור 15 במשחק חצי הגמר נגד צסק"א מוסקבה הביאה למפנה במשחק.
לאחר שעזב נדב הנפלד את מכבי מונה שלף לקפטן הקבוצה במקומו.
בתור קפטן, הניף יחד עם מכבי תל אביב את גביע היורוליג פעמיים ברצף בשנים 2004 ו-2005.
אחת מהפעולות ששלף זכור בזכותן התרחשה במשחק מכריע לפני פיינל פור היורוליג ב-2004, במשחק הידוע כנס ז'לגיריס.
שלף מסר אסיסט ממגרש שלם ("מסירת קוורטרבק") לדריק שארפ 2.2 שניות לפני סיום המשחק נגד ז'לגיריס קובנה.
שארפ קלע שלשה לאחר אותה מסירה שהשוותה את תוצאת המשחק.
מכבי ניצחה בתום ההארכה, העפילה לפיינל פור שנערך באותה עונה בתל אביב וזכתה בו.
החל מאז, מסירה מסוג זה מכונה לפעמים בישראל "מסירת גור שלף".
שלף קלע 649 נקודות במדי מכבי בגביעי אירופה.
הוא שיחק במכבי עד סוף עונת 2004/05, אז עזב אותה מכיוון שקיבל מעט מאוד דקות מהמאמן פיני גרשון.
בעונת עבר שלף לשחק בקבוצת אנטוורפ ג'יינטס מהליגה הבלגית תחת הדרכתו של המאמן הישראלי אריק שיבק.
ב-23 באוגוסט 2007, לאחר שנתיים במדי אנטוורפן וזכייה בתואר נוסף - הגביע הבלגי, הודיע שלף על פרישה מכדורסל בגלל פציעה בגב.
שלף שיחק בכל נבחרות ישראל בגילאים השונים (קאדטים, נוער ועתודה) וכן שנים רבות בנבחרת ישראל ואף שימש שנים רבות כקפטן הנבחרת.
בקיץ 2008 מונה גור שלף למנהל המקצועי של מכבי תל אביב במקום מוני פנאן.
בקיץ 2013 הוחלף על ידי ניקולה וויצ'יץ'.
מאז הוא משמש כפרשן בערוץ הספורט.
ב-1 בינואר 2003, דקות ספורות לפני משחק אימון בכדורסל של נבחרת ישראל, קינטר את שלף אוהד של הפועל תל אביב בקריאות על אביו המנוח, עמי שלף.
שלף בתגובה זרק כדור שפגע בצופה המקנטר, ולאחר מכן קפץ ליציע הקהל, השיג את האוהד המקניט, דחף אותו והפילו לקרקע.
על כך הועמד לדין בעבירה של תקיפה.
במשפטו טען שלף להגנת "זוטי דברים".
השופטת דחתה טענה זו וציינה: "סבורני כי תגובתו של הנאשם באותו מעמד הייתה חסרת פרופורציה, חריגה ומיותרת בהשוואה לאמירות שהושמעו לעברו.
המדובר, יש לזכור, בתקיפת אוהד - שהינו קטין בן 17, שנעשתה בתוך אצטדיון, אל מול קהל גדול שבא לחזות במשחק ידידות ספורטיבי, ובמקום זאת היה עד, שלא בטובתו, לחזיון אלימות, בו מילא קפטן נבחרת ישראל תפקיד מרכזי" (פ 1697/04 מדור תביעות פלילי ת"א נ' גור שלף).
בעקבות זאת הגיעו הצדדים לעסקת טיעון לפיה לא יורשע שלף בפלילים אך יעסוק בעבודות לתועלת הציבור.
האיבה בין שלף לאוהדי הפועל הוביל לתקרית נוספת כאשר במהלך דרבי סוער בשנת 2005 הוביל שלף, אז קפטן מכבי תל אביב, את שחקני הקבוצה לבצע שכיבות סמיכה במהלך פסקי הזמן של קבוצתו.
בהמשך התנצל שלף על התנהגותו וטען כי נגרר לפרובוקציה של אוהדי הפועל.
בשנת 2018 שוב נקלע שלף לעימות עם אוהדי הפועל.
בסיומו של דרבי בו שימש כפרשן ספג שלף נאצות מהיציע ובתגובה ביצע תנועות מאיימות לעבר האוהדים.
לבסוף נאלץ לעזוב את האולם תחת ליווי מאבטחים.
זכה ב-7 אליפויות ישראל עם מכבי תל אביב.
זכה ב-7 גביעים עם מכבי תל אביב.
זכה בגביע הבלגי עם קבוצת אנטוורפ ג'יינטס.
גור ואוח היא סדרת טלוויזיה קומית, שיועדה לילדים.
הסדרה שודרה בערוץ "פוקס קידס", ששמו הוסב לאחר מכן ל"ג'טיקס".
"גור ואוח" מבוססת על מופע הסטנד-אפ של הצמד אודי ואביעד (אודי גוטשלק ואביעד בנטוב), והיא עוסקת בקורותיהם של שני ילדים הנמצאים באזור גיל בית הספר היסודי, הגרים במקלט (אותו הם מכנים "קרבונקל") ומתמודדים בהומור ובשמחת חיים עם המתרחש מסביב: בכיתה, במשפחה, בין החברים.
בסדרה יש שפה והומור פנימיים.
תוכנית זו הפכה עם שידורה לסדרת קאלט.
במשך שנים נשמעו ביטויים מהסדרה כמו "לצ'קלף" ו"נשב נדבר – אנחנו כבר יושבים ומדברים" בסלנג של צעירים.
הסדרה ירדה משידור בספטמבר 2009, כשג'טיקס עבר מיתוג מחדש לערוץ דיסני.
ב-7 בספטמבר 2025, חשפו גוטשלק ובנטוב כי זכויות הסדרה, כמו גם לכל שאר תוכני ג'טיקס, עדיין מוחזקות בידי דיסני שמאז ימיו כערוץ ג'טיקס - לא עשו דבר עם המותג; עניין זה העלו השניים כבר בימי מגפת הקורונה, כאשר הציגו הרצאות ב"זום" אודות הסדרה למעריציה.
רצון ציבורי לפרסום תוכני ערוץ ג'טיקס בשירות הזרמת המדיה דיסני+ קיים מאז שנת 2023.
גור ואוח הם צמד ילדים חנונים הגרים במקלט של אבא של גור אותו הם מכנים ה"קרבונקל" (אשר שוכן ברחוב "שפכי הברום" 7) .
הם לומדים בכיתתה של המורה לימונה.
בבית הספר הנקרא אזובים (בעונה השלישית שם בית הספר ישתנה לצ'רקובסקי).
בכיתה, יחד אתם לומדות מספר דמויות כמו "דני מלך הכיתה", "טלי הוד" בה מאוהב אוח (וגם גור בעונה הראשונה) ו"ימית הפנמית" בה מאוהב גור בעונה השנייה (עד שבתוכנית בלאגן התאהב בנועה).
השניים שונאים ילדה בשם "מוהר זלימוביץ'".
יש להם שכן ושמו מליחי (יוני להב) הסובל מאמו השתלטנית שבעצם היא ציור בתמונה מדברת.
בעונה הראשונה הופיעו רק גור ואוח.
החל מהעונה השנייה החלו חלק מהדמויות כמליחי, ימית, גודיק ולימונה להופיע בסדרה כשהם מגולמים על ידי שחקנים.
אחרים כמו טלי הוד, דני מלך הכיתה ואבא של גור הם נושא לשיחות או לשירים, לעיתים קולם יישמע בטלפון, אך דמותם אינה נראית על המסך.
גור ואוח הם חנונים, והדבר ניכר בהופעתם החיצונית (כגון המשקפיים הגדולים והלא אפנתיים שלובש גור, או כובע המצחיה של אוח).
הם סובלים מבידוד חברתי ונאלצים לשחק בקרבונקל, כמעט תמיד רק שניהם.
הקרבונקל מלא בתמונת של להקת אוף שימחעס אותה הם מעריצים.
חברי הלהקה אף הופיעו אצלם בפרק הסיום של העונה הראשונה.
במהלך כל הסדרה הם מנסים לרכוש את לבה של טלי הוד, ולהתיידד עם דני מלך הכיתה וחבורתו (חבורת "הצ'אוולילים"), אך לרוב נסיונותיהם נכשלים.
לרוב הם נתקלים בבעיות יום יומיות, כמו אלו בהם נתקל ילד בבית הספר היסודי.
גישתם מאופיינת בהומור עצמי וקלילות, המסייע בהתמודדות עם מצבים הנראים כקשים.
הסדרה משתמשת בביטויים חוזרים ונשנים, המהווים בדיחות חוזרות לאורך הסדרה, ויוצרים שפה פנימית עשירה.
כך, למשל, הביטוי "לצ'קלף" שפירושו לשקר, הביטוי "עגמומיישן" המבטא עגמומיות והביטוי "זוועות עליך שמשון" (המבוסס על הפסוק: "פלשתים עליך שמשון" מספר שופטים) המבטא החמרה במצב.
כמו כן ישנן בדיחות חוזרות הקשורות בדמויות.
בכל פעם שאומר אחד מהגיבורים את שמה של טלי הוד, השם מהדהד, והגיבור השני אומר באינטונציה של קריין משפט על טלי הוד כדוגמת "טלי הוד – הילדה הראשונה בכיתה הלובשת חזיה".
בכל פעם שנאמר שמה של מוהר זלימוביץ, לעומת זאת, נאלצים הגיבורים לשיר מיד את השיר "זלימוביץ' המכוערת / מי ייקח אותך לסרט / גם בלילה גם ביום / את נראית כמו גיהנום, בעע."
התוכנית גם עושה שימוש קומי בשבירת הקיר הרביעי, כאשר היא שוברת את ההמשכיות (הופעת/הסרת דברים רנדומלים בין קאטים) באופן מובהק לצופה, ואף חושפת את סט הצילומים "בטעות".
באחד הפרקים גור ואוח אף מציינים את העובדה שהיותם שחקנים מבוגרים אשר משחקים ילדים, וחושפים את השמות האמיתיים של שחקנים נוספים בסדרה.
לצד ההומור הפנימי והשפה הילדותית והמשוחררת שמאפיינת טקסטים רבים בסדרה, גור ואוח מרבים להשתמש בביטויים במשלב לשוני גבוה ובאזכורים השאולים מעולמות תוכן שאינם מוכרים לרוב לילדים.
כך למשל מוזכרים בסדרה הטרוריסט מרוואן ברגותי המשפטנית פנינה דבורין והסדרה חיים שכאלה.
נראה כי יוצרי הסדרה בחרו לשלב בה בדיחות רבות אשר כנראה אינן מובנות על ידי ילדים צעירים בעלי היקף ידע ממוצע.
אלמנט קומי נוסף בסדרה הוא בדידותם של גור ואוח שבעקבותיו הם (עונה ראשונה) לא יוצאים מהקרבונקל (ולכן כל הסצנות בעונה מצולמות שם), מתדרדרים להמצאת חברים דמיוניים, ואינם פוגשים את שאר הדמויות פנים אל פנים (עונה ראשונה) אלא רק מקיימים איתם דיאלוגים מרחוק (כגון שיחות טלפון, שיחה מעבר לדלת וכדומה).
גור (אודי גוטשלק): "חנון" ממוצע וחברו הטוב ביותר של אוח.
מאוהב בטלי הוד בעונה הראשונה ובימית הפנמית בעונה השנייה.
לעיתים מכונה "החבר נזלת" של אוח.
אביו של גור אוהב רק את אחיו הקטן, גודיק, ולכן מאפשר לו מלכתחילה לגור במרתף הבניין.
אוח (אביעד בנטוב): "חנון" ממוצע וחברו הטוב בלית ברירה של גור.
בפרק "בעקבות הזמן האבוד" מתגלה כי הוא נקרא על שם ינשוף (לפי אש"א: "על שם הציפור המפורסמת שרואה היטב בלילה וחוסכת בהוצאות חשמל").
המורה לימונה (אילן פלד): מורתם המתעללת של גור ואוח.
ללימונה תיק מחמד בשם צ'וצ'ו המתנהג ונובח ככלב.
מופיעה פיזית החל מהעונה השנייה, בעונה הראשונה מגלם אותה גיל קפטן בקול בלבד.
אריה: (גיל קפטן) (עונה ראשונה, שנייה ופרקי הספיישל): דמות שאינה נראית בסדרה, אביהם של גור וגודיק.
לא אוהב את בנו גור (כפי שמתברר בפרק "בעקבות הזמן האבוד" בעונה השנייה, רצה לקרוא לבנו הבכור גודיק, אך מפני שנולד מכוער, קרא לו גור) ושולח אותו לגור בקרבונקל בו גר בצעירותו.
את קולו מדבב גיל קפטן.
ידוע במשפט "גור, זה אבא" אותו הוא אומר כשמתקשר לגור.
אוהב מאוד את גודיק, בנו הצעיר, ונותן לו כל מה שהוא רוצה.
בפרק "בעקבות הזמן האבוד" מתגלה ששמו הפרטי הוא אריה.
טלי הוד (זיו אליאל): דמות שלא נראית בסדרה, פרט לפרק אחד בעונה "הכיתה המחורפפת", בו היא עברה מוטציה בגלל קרינה חזקה מאנטנה שהותקנה בגג בית הספר.
מתוארת כילדה הכי יפה בכיתה, וגור ואוח מטרידים אותה בקביעות בשיחות טלפון.
דני מלך הכיתה (גיל קפטן): דמות שלא נראית בסדרה, פרט לפרק בעונה השנייה בו הוא מחופש לשליח במטרה להכות את גור ואוח על שיצאו עם ימית ללא אישור שלו.
נחשב ל"מלך הכיתה" של גור ואוח (עד לפרק "נקמתו של הדני" בו טלי מורידה אותו ליועץ החצר).
עומד בראש חבורת ילדים הנקראת "חבורת הצ'וואלילים".
ההשראה לקול של דני מלך הכיתה הייתה חיקוי של בנימין נתניהו.
מוהר זלימוביץ': דמות שלא נראית בסדרה.
יש לה 7 סנטרים ולכולם גור ואוח נתנו שמות.
בכל פעם שאומרים את שמה השניים אומרים יחד "בהה!" ("מקיאים").
בתום העונה הראשונה נחשף כי היא אחותו האובדת של גור.
ששון: העוזר הדמיוני של גור ואוח.
בעל חתול דמיוני בשם מיצי.
דנן: עוזר דמיוני נוסף בקרבונקל.
משה מליחי (יוני להב): בעל קיוסק ומארגן אירועים בשכונה.
מופיע פיזית החל מהעונה השנייה.
ימית הפנמית (שרון קנטור) (עונה שנייה): ילדה, לא מאוד חכמה, שחזרה עם הוריה משליחות בפנמה.
מאוהבת באוח בעוד גור מאוהב בה.
לועסת לרוב ממתק ירוק מפנמה הגורם לפיה להפיץ ריח רע ומסריח, מה שמצריך את גור ואוח לשים אטבי כביסה על אפם.
כאשר היא עומדת להיכנס לקרבונקל נשמעת אזעקה ממכשיר ה"סרחונומטר" אשר חוזרת על המילה "איף" שוב ושוב ומפעילה נורת צ'קלקה אדומה.
גוגו-הטוויל (עונה ראשונה): דמות שאינה נראית בסדרה.
מכונה "טוויל" (כינוי לאדם גבוה ושמן).
מוכן לעשות הכל בשביל אוכל כשגור ואוח מתקשרים אליו תמיד שואל מה יש לאכול ומדבר בפה מלא.
אוהב מאוד לאכול שניצל עם פירה.
פומית קפוטו (עונה ראשונה): דמות שאינה נראית בסדרה.
מרבה לצעוק על גור ואוח אחרי שהם מרעישים לה ומפריעים את מנוחתה.
גדעון כץ (עונה ראשונה): הילד הכי מופנם בכיתה אשר רק הוזכר בתוכנית ולא נראה או נשמע.
בהמשך מתגלה שטלי הוד כתבה ביומן שלה שהיא מאוהבת בו.
עודד מנשה (עונה ראשונה ושנייה): דמות שאינה נראית בסדרה.
כוכב הילדים אליו גור ואוח מתקשרים כשהם נמצאים בצרה.
לא מדובר בעודד מנשה האמיתי, ואת קולו מדבב גיל קפטן.
רווית "משקפופקה": ילדה בכיתתם של גור ואוח.
על אף שלא נראתה הוזכרה דמותה בשני פרקים בעונה הראשונה, ופרק אחד בשנייה.
משקפופקה היא הבת של המורה לימונה, אף שבמהלך הסדרה נולדת למורה לימונה עוד בת.
גודיק (שמוליק כהן) (עונה שנייה): אחיו הקטן של גור.
הוריהם של גור וגודיק אוהבים רק את גודיק ונותנים לו את כל מה שהוא רוצה.
לכן גודיק מציק הרבה לגור ולהוריו לא אכפת.
גודיק מכור למֵקְעָמוֹס (מסעדת המבורגרים, פארודיה על מקדונלד'ס) ולכן הוא ענק.
פנייה "לייב'לה" מליחי (גיל קפטן | עונה שנייה): אמו של מליחי.
אשה מרשעת שמדברת מתוך תמונה מצוירת.
נוהגת לכנות את בנה "מליחיגול".
אש"א - אמא של אוח (אביעד בנטוב | עונות 2-3): אמו של אוח, שמאוחר יותר כאשר הצטרפה לעונתה החמישית של התוכנית בלאגן קיבלה את השם אש"א (ראשי התיבות של אמא של אוח) בספיישל "מי גנב את הגפילטע פיש?".
אש"א היא קמצנית בצורה בלתי רגילה, והיא מעוותת מילים לעיתים קרובות.
סבתא בתיה (אודי גוטשלק): סבתא של גור.
חברה של פניה לייב'לה מליחי.
השתתפה גם בספיישל "מי גנב את הגפילטע פיש" בתוכנית "בלאגן" מנגנת רק בשורה הראשונה של פזמון של שירים באקורדיון שלה.
אווה פון שמידט (אילן פלד | עונות 2-3): מורה בבית הספר של גור ואוח.
מופיעה לראשונה בפרק "לימונה בחופשת לידה" בו היא מגיעה כמורה מחליפה, ומתבררת כאכזרית במיוחד.
מנהל בית הספר (דודו ניב | עונה שלישית): מנהל בית ספרם של גור ואוח.
הרצליה בובליל (מיטל סלקמון | עונה שלישית): המורה ללשון בכיתת המעוכבים.
נתקעה בארון הבית ספרי 20 שנה עד שגור ואוח מצאו אותה.
פוקי הגאון החנון (אלי גלפרין | עונה שלישית): ילד חנון בכיתתם של גור ואוח.
אפי האפופה (מיטל סלקמון | עונה שלישית): ילדה בכיתתם של גור ואוח.
בתחילת שנות ה-2000 צולמו שתי עונות.
שתי העונות הראשונות היו בפורמט של פרקים בני 25 דקות, העונה הראשונה כללה 12 פרקים, בהם ארבעה מערכונים לפרק ואילו העונה השנייה כללה 16 פרקים, בהם שלושה מערכונים לפרק, בתפאורה קבועה של ה"קרבונקל", הוא המחסן בו נמצאים הילדים.
בעונה השנייה הצטרפו דמויות נוספות ותפאורות נוספות, אם כי עיקר העלילה התרחש עדיין בקרבונקל.
בין היתר נוספו דמויות בשם "ימית הפנמית", "גודיק" ו"משה מליחי" (שהוזכר בשני פרקים בעונה הראשונה) שלעיתים צולמה בתפאורה האמורה להיות ביתו של מליחי או בקיוסק שלו ואו בביתה של לימונה.
צילומי העונה הראשונה היו מרושלים במתכוון.
בעיות של המשכיות (גור או אוח נראים לובשים פריט ביגוד מסוים, ולאחר מכן פריט אחר), עובדי במה ופריטי במה העוברים אל מול המצלמה וכיוצא בזה היו חלק מאווירת המערכון השכונתי שליוותה את הסדרה.
אלמנט זה נעשה מאחר שבשידור הראשון של הסדרה על הצופים היה לגלות מהן חמש הטעויות המסתתרות בכל פרק (כשבמקור כל פרק של 5 דקות שודר בנפרד) ולזכות בחולצה.
העונה השנייה הייתה פרועה פחות, הביאה שחקנים חדשים ודמויות חדשות, וצילומיה נראו מלוטשים יותר.
בשנת 2006, לאחר שידור שתי העונות הראשונות של הסדרה, יצא למכירה DVD של פרקים נבחרים משתי העונות בהפצת "גלובוס יונייטד".
ה-DVD נמכר בחנויות המדיה השונות, וכן לקח חלק בקמפיין המשותף של ערוץ "ג'טיקס" ודואר ישראל.
ה-DVD כלל כ-10 פרקים לכל עונה.
ב-DVD הופיע גם התפריט המציג "עונה 3", עם שישה פרקים נוספים (כגון: "עבודת בית", "שלגיה ושבעת הגמדים") אשר מעולם לא נודע על הפקתם ומעולם לא שודרו בערוץ ג'טיקס במהלך שידור הסדרה.
ארבעה מתוך ששת הפרקים, היו פרקי ספיישל מיוחדים לסוכות, בהם המורה לימונה מגיע ל-"סוכת הקרבונקל" של גור ואוח ומספרת להם סיפור אגדה, שהיה מוצג עם שחקני הסדרה ובהתאם לסיפורה (לדוגמה: "כיפה אהבלה").
מלבד הפצת ששת פרקים אלו בדיסק ה-DVD, לא ידועים פרטים לגבי הפקת העונה והם לא שודרו בטלוויזיה.
יכול להיות שמדובר בפרקי ספיישל שהופקו אך לבסוף לא שודרו, או עונה שלא הופקה עד סופה ולכן בוטלה במהלך הפקתה.
אחרי מספר שנים של שידורים חוזרים, שודרה בערוץ ג'טיקס ספין אוף של הסדרה.
הסדרה החדשה הייתה שונה מהמקורית בכך שהיא לא התרחשה ב"קרבונקל" אלא תיארה את הנעשה בכיתת המעוכבים, בה מלמדת המורה לימונה את גור, אוח וחבריהם, ובהתאם לכך נקראה "גור ואוח - הכיתה המחורפפת" (כפרודיה על תוכנית הילדים הקלאסית בערוץ הילדים, "הכיתה המעופפת").
כמו כן בסדרה זו לא חולקו הפרקים לשלושה מערכונים, אלא היוו מערכון אחד ארוך.
בעונה זו הופיעו דמויות חדשות ושחקנים חדשים כמנהל בית הספר אותו משחק דודו ניב.
העונה קודמה בפרסומות הערוץ כעונה שלישית לסדרה.
העונה שודרה לראשונה ברצף בשלושת ימי חופשת הפורים בשנת 2009, אם כי שודרו רק שלושה פרקים מהעונה.
ביום העצמאות של אותה שנה שודר עוד פרק שלא שודר, ובתחילת החופש הגדול שודרו שלושת הפרקים האחרונים.
העונה כללה 7 פרקים בלבד.
גור פורת (נולד ב-11 באוקטובר 1979 בעפולה) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בהפועל לוד מהליגה הארצית.
הוא משחק בעמדת הסמול פורוורד ומתנשא לגובה של 1.97 מטר.
בתום עונת 2023/2024, הפועל כפר האורנים בראשותו של גור פורת זכתה באליפות עם הפסד אחד בלבד.
פורת החל את הקריירה המקצועית במדי הפועל עפולה בליגה הארצית, כשעוד קודם לכן שיחק עבור קבוצת הכדורסל של התיכון האזורי בן-גוריון בליגת התיכונים השנייה.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של עפולה שותף כשחקן ספסל ומיעט לקבל דקות משחק רבות; אף על פי כן, העפיל עם קבוצתו לליגה הלאומית.
בעונתו השנייה במועדון, עונת הבכורה של עפולה בליגה הלאומית, מיעט עוד יותר בדקות משחק ובחציה השני של העונה הושאל להפועל מגדל העמק.
בסיום העונה, החל בשירותו הצבאי בחטיבת גולני ולא שיחק כדורסל מקצועי במשך כשנה.
כעבור כשנה קיבל מעמד של ספורטאי מצטיין.
בעונת , שב להפועל עפולה.
הוא עזר לקבוצתו להעפיל למשחקי ההצלבה על העלייה לליגת העל, אך הפסיד עימה בשלב חצי הגמר.
באותה עונה רשם ממוצעים של 9 נקודות, 3.8 כדורים חוזרים ו-1.7 חטיפות, שהכתירו אותו כחוטף הטוב ביותר בליגה השנייה.
פורת עזב את עפולה אחרי עונה אחת לטובת הפועל חיפה/נשר, לאחר שהאחרונה הציעה לו תנאים טובים ושכר גבוה יותר מבעיר הולדתו.
אצל האדומים מהכרמל פורת קיבל דקות משחק רבות מהרגיל, שהתבטאו בסיום העונה בממוצעים אישיים גבוהים של 15.5 נקודות, 4.0 כדורים חוזרים, 2.5 אסיסטים ו-0.7 חסימות בכ-34 דקות משחק, שעזרו לקבוצה להישאר בליגה הלאומית לעונה נוספת.
למרות זאת, פורת לא המשיך עם המועדון עונה נוספת וחתם לעונה אחת במדיה של הקבוצה המאוחדת מהעמקים, הפועל גלבוע/עפולה.
לאחר עונה זו, חתם במכבי ראשון לציון ושיחק עבורה במהלך עונות ו-, כשבזו האחרונה, הוביל את ראשון לציון להישרדות בליגה הבכירה.
לאחר מכן, שיחק במשך עונה אחת עבור מועדון כדורסל חיפה.
בעונת , שב בפעם השנייה לקבוצת נעוריו, הפועל גלבוע/עפולה, בה קודם לתפקיד הקפטן והיה לגורם המרכזי לעלייתה לליגת העל, כשהוא נבחר לחמישיית העונה של הליגה הלאומית.
הוא המשיך עם עפולה לעונה הבאה ושיחק לראשונה במדיה בליגת העל, כשהוא רושם ממוצעים של כ-8 נקודות ו-4.2 כדורים חוזרים בכ-24 דקות משחק.
בסיום העונה סיכם לעונה נוספת בגלבוע/עפולה, עונה שלא סייעה לקבוצתו, שבסיום העונה ירדה שוב לליגה הלאומית.
פורת דחה את הצעת הקבוצה להישאר וחתם לקדנציה שנייה במדיה של מכבי חיפה.
בעונה זו נעדר מהמגרשים לכחודשיים, אך כשחזר סייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בעונה הסדירה, שהבטיח יתרון ביתיות בשלב ההצלבה.
הירוקים העפילו לגמר גביע המדינה, בו הפסידו להפועל חולון; ולגמר הפיינל פור של ליגת העל - בו הפסידו למכבי תל אביב.
בעונת חזר פורת לקבוצתו הראשונה בקריירה, הפועל עפולה ששבה לליגה הראשונה.
בעונת עבר לשחק בעירוני אשקלון.
הבקעה, בעונת 2012/2013 שב לאשקלון ושיחק באליצור המקומית, ובעונה שאחריה שיחק באליצור רמלה, בליגה הלאומית.
בשנת 2015, כשהוא בן 35, חתם במכבי רחובות, גם היא בלאומית.
בקיץ 2019 הצטרף להפועל כפר קאסם.
בספטמבר 2020 חתם בהפועל לוד מהליגה הארצית
בקיץ 2023 פרש ממשחק פעיל ועבר לאימון בקבוצת הנוער של כפר האורנים לקראת עונת 2023-24.
גור פורת ואביו הכדורסלן אריאל פורת הצטרפו לרשימה מכובדת של אבות ובנים שקלעו 1,000 נקודות ויותר בקריירה.
פורת האב קלע מעל 3,000 נקודות בקריירה.
גור כלבים הוא כלב צעיר.
גורי כלבים בגודל ממוצע שוקלים בדרך כלל בין 0.45 ל-1.4 ק"ג, בעוד גורים גדולים יותר שוקלים בין 6.8 ל-10 ק"ג.
כל הגורים הבריאים גדלים מהר לאחר לידתם.
צבע פרוותו של הגור יכול להשתנות עם גדילתו.
גור נולד אחרי 62 ימי הריון בממוצע, מכוסה בשפיר אשר ננגס ונאכל על ידי אימו.
גורים מתחילים לינוק מיד לאחר שנולדו.
אם מספר הגורים שנולדו בלידה עולה על שישה, ובמיוחד אם אחד מהם חלש, ייתכן שהגורים החלשים לא יזכו לתזונה ראויה ולתשומת לב מאמם.
כאשר הגורים מגיעים לגיל חודש הם נגמלים בהדרגה מחלב אמם ומתחילים לאכול מזון מוצק.
לעיתים האם מקיאה מזון מעוכל חלקית על מנת שגוריה יאכלו אותו ולעיתים היא נותנת להם לאכול ממזונה.
בדרך כלל האם אינה מרשה לגוריה לינוק אחרי גיל זה, אך היא עשויה להרשות זאת מפעם לפעם.
גורים מבלים את מרבית זמנם בשינה ובאכילה.
הם חיות חברתיות מאוד והם מבלים את מרבית שעות ערותם בתקשורת עם אמם ואחיהם.
הם נערמים לערמה אחת יחד עם שאר הגורים שנולדו באותה לידה, ונכנסים למצוקה אם הם מופרדים משאר הגורים, אפילו למרחק קצר.
גורים נולדים עם חוש ריח מלא ושמיש, אך אינם יכולים לפקוח את עיניהם.
במהלך השבועיים הראשונים לחייו, מתפתחים חושיו של הגור בצורה מואצת.
בשלב זה חוש הריח הוא החוש המרכזי והוא משמש כדי למצוא את פטמות האם וכדי למצוא את מיקומם של שאר הגורים אם הופרדו מהם.
הגורים פוקחים את עיניהם כ-9 עד 12 ימים לאחר הלידה.
בהתחלה הרשתית שלהם אינה מפותחת וראייתם דלה.
גורים אינם יכולים לשמוע היטב ככלבים בוגרים.
למעשה, אוזני הגורים נשארות אטומות עד ליום ה-13 עד ה-17 לחייהם, כשהם מתחילים להגיב יותר לצלילים.
כשהגורים בני שבועיים עד 4 שבועות הם מתחילים לנהום, לנשוך, לכשכש בזנבם ולנבוח.
גורים מתפתחים במהרה במהלך שלושת חודשיהם הראשונים, במיוחד לאחר שעיניהם ואוזניהם נפתחות והם אינם תלויים עוד לחלוטין באמם.
הקואורדינציה והכוח של הגורים גדלים, והם מתחילים לחקור את העולם שמחוץ ל"קנם".
הם משחקים במשחקי היאבקות, מרדף, שליטה ו"גרירה למלחמה".
כל זני הכלבים השונים התפתחו ממין אחד של בעל חיים - זאב.
הם עברו שינויים שונים בעקבות ברירה מלאכותית של מאות שנים שבהם בני אדם פיתחו זנים לצרכים שונים - כמו גרירת מזחלות, ראיית כבשים, ציד, כלבי נוחים לילדים או כלבי שמירה.
עם זאת אילוצים של ברירה טבעית עדיין פועלים גם בתנאים אלה כדי למנוע עיוותים שיקשו על כלבים להתפתח או להעמיד צאצאים בצורה תקינה.
הזואולוג האמריקאי ריימונד קופינג'ר ציין כי כל גורי הכלבים מזנים שונים, דומים זה לזה הרבה יותר מאשר הכלבים הבוגרים.
בתרבויות מסוימות מקובל לקטוע את הזנב של גזעים מסוימים, בחלקם חלק קטן ובחלקם כמעט לגמרי.
העיסוק בקטיעת זנבות החל כאמצעי למניעת פציעות בקרב כלבים שעבדו בסביבה שבה היה סיכון גבוה לפציעה בזנב.
בנוסף, חלק מהמגדלים מעדיפים להסיר את ציפורניהם של כלביהם כדי למנוע פציעות הנגרמות מגירוד, או במקרה של גזיזת ציפורניים, צמיחה פנימה וקריעת אצבעות.
מספר מדינות אוסרות על קטיעת זנבות למטרות יופי.
קטיעת הזנבות והסרת הציפורניים מבוצעות לרוב בימים הראשונים לאחר הלידה על ידי וטרינר או על ידי מגדל מומחה.
גּוּר אַרְיֵה יְהוּדָה הוא סמל אלגורי לשבט יהודה בהתאם לברכת יעקב בספר בראשית (פרק מ"ט, 9) ולממלכת יהודה בתנ"ך.
בעקבות זאת מופיע גור אריה יהודה המתואר כאריה צועד כסמלו של בית דוד כנצר לשבט יהודה, ומופיע בסמלי ערים בישראל כמו בסמל העיר ירושלים אשר שוכנת בנחלתו של השבט, סמל העיר אשדוד, סמל העיר יהוד וגם כסמל פיקוד המרכז של צבא הגנה לישראל.
לפני פטירתו יעקב מברך את כל בניו, ביניהם יהודה.
בברכה זו צפונה אמירה נבואית על תפקידו וגורלו בעתיד.
השושלת המרכזית של מלכי ישראל ויהודה היא מבית דוד, נצר לשבט יהודה.
לכן פרשנים רבים מבארים ומרחיבים את מהות הביטוי הזה, כדי להבין לעומק מהיכן תצמח בעתיד שוב המלכות בישראל.
הם חוקרים מהן התשתיות עליהם המלכות נוסדה בעבר, ומתוך כך לומדים כיצד תווסד גם בעתיד המלכות:
מלמד שנתן לו גבורה של ארי וחוצפה של גוריו.
בתחילה "גור" כשלטון ולבסוף "אריה" כמלך.
שלטון יהא בשרויא ובסופא יתרבא מלכא מדבית יהודה (פירוש נתינה לגר: בתחילתו יהיה רק הרודה והשליט משבט יהודה – והוא דוד – ולבסוף יגדל למלך - והוא מלך המשיח).
בתחילה 'גור', (שמואל ב' ה' ב') "בהיות שאול מלך עלינו אתה היית המוציא והמביא את ישראל" ולבסוף 'אריה' - כשהמליכוהו עליהם.
וזהו שתרגם אונקלוס "שלטון יהא בשרויא" – בתחילתו.
ימשילו לאריה שהוא החזק בחיות, ומדמו לאריה קטן לקלותו וזריזותו יותר מן האריה הגדול, לכן תפס שתי השמות, כי 'גור' לבד יאמר גם על שאר החיות בהיותם קטנים, כמו שאמר (איכה ד' ג') "גם תנין חלצו שד הניקו גוריהן", והכוונה כאן גור שבמין האריה, והוא סמוך.
וכן תרגם יונתן בן עוזיאל "מדמי אנא לך, יהודה, לגור בר אריון".
ולי נראה 'גור' לשון חרחר, מלשון (תהילים ק"מ) "כל יום יגורו מלחמות"; (דברים ב' כ"ד) "החל רש והתגר בו מלחמה", וטעם "גור אריה" – אריה כשהתחרחרו בו, (איין אויפגערייצטער לאווע) כי אז הוא מסוכן.
ההקשר הידוע בין האריה למלוכה, נצפה גם בשפה הגרפית.
העיצוב של תמונת אריה מופיעה במקומות רבים.
עם זאת, יהודה אינו היחיד מבין השבטים המסומל כאריה.
בספר דברים מומשלים לאריות גד ודן.
וכך, לפני מותו משה מברך את השבטים, ובברכו את יהודה לא הזכיר אריה (או מלוכה) ואילו "לְגָד אָמַר בָּרוּךְ מַרְחִיב גָּד כְּלָבִיא שָׁכֵן וְטָרַף זְרוֹעַ אַף קָדְקֹד.
במגילות יוחסין שבאו תימן ושרדו עד ימינו רואים את השתלשלות הדורות מאב לבן עד יהודה בן יעקב.
חלקם התפרסמו על ידי יהודה לוי נחום וד"ר משה גברא.
דבר זה מחזק את המסורת שבפי יהודי תימן והמצויה בתכלאל שם נכתב כי גולי תימן הם בני שבט יהודה שגלו לתימן עוד בשלהי בית ראשון.
עד היום מונים יהודי תימן בתשעה באב את השנים מאז חורבן בית ראשון בעוד שאר עדות ישראל מונים רק לחורבן בית שני.
ביטוי דומה מופיע גם בספר חזון יוחנן אשר חותם את הברית החדשה:
על פי המסורת האתיופית קיסרי אתיופיה הם צאצאי שלמה המלך ומלכת שבא.
כמו כן, יהודי אתיופיה (ביתא ישראל) רואים עצמם צאצאי שבט יהודה.
קיסר אתיופיה נשא, כאחד מתאריו, את התואר "אריה יהודה הכובש", והאריה הופיע על דגל האימפריה האתיופית, וכן על בולים ומטבעות.
הביטוי "גור אריה יהודה" הוא סמל מרכזי גם בדת הראסטפארי.
לטענת המאמינים, הפסוקים בספר בראשית ובחזון יוחנן, המייחסים את יהודה לאריה, מייצגים את הקיסר האתיופי היילה סלאסי - דמות מרכזית באמונתם.
גור קורן (נולד ב-24 בנובמבר 1973) הוא מחזאי, במאי, מתרגם, שחקן ומורה למשחק ישראלי.
קורן נולד וגדל במושב היוגב בעמק יזרעאל, בן להורים רפתנים.
גור הוא הבכור בין ארבעה אחים.
למד בבית ספר חקלאי, בצבא שירת כמפעיל מחשב מקינטוש.
אחרי הצבא עבד קורן בתיאטרון בובות.
כעבור מספר שנים הלך ללמוד משחק בבית צבי.
הוא סיים ללמוד במגמת בימוי ומשחק בשנת 2002. בבית צבי זכה במלגות ההצטיינות: "לידיה פינקוס", "קרן סטיפנדיות", "אולה שנצור".
בשנה א' ללימודיו, כשהוריו היו בטיול בחו"ל, הזמין 10 מחבריו לכיתה לביתו בהיוגב והם ערכו חזרה למחזה הראשון שכתב, "לירות בראש" וכעבור שלושה שבועות העלו את ההצגה ב"מועדון לחבר" של המושב.
אחר-כך הציגו את ההצגה בבית צבי וגרי בילו החליט להעלות את הצגה בבית הספר.
"לירות בראש" עוסק באמן שכותב את המחזה הראשון שלו, חייו מתערבבים ביצירה עד שאבד הגבול בין האמנות לחיים.
אחר-כך קורן כתב וביים מחזה נוסף בשם "שרון סמו רוצח", שנכתב בהשראת רצח ראש הממשלה יצחק רבין והוצג בתיאטרון הספרייה באוקטובר 2002.
גור קורן כתב וביים את המחזה "אני ונפשי", שהוצג בתיאטרון תמונע ממאי 2004 עד מרץ 2005. זוהי קומדיה פסיכולוגית העוסקת ביחסים בין בחור לנפש שלו, להיגיון שלו ולגוף שלו.
את כל אחד מהם שיחק שחקן אחר והם חיו ביחד בדירת שותפים.
בשנת 2016 המחזה בכתיבתו, "המוגבלים", עלה בבימויו של גלעד קמחי בתיאטרון בית ליסין.
ההצגה הייתה ההצגה הנצפית ביותר באותה השנה.
בשנת 2017 תרגם יחד עם גלעד קמחי את המחזה "ציד המכשפות" של ארתור מילר.
באותה שנה מחזה שכתב, "המוגבלים", עלה בתיאטרון באיטליה.
בשנת 2018 העלה התיאטרון הקאמרי הצגה בשם רומאו ואמא שאותה גור קורן כתב יחד עם גלעד קמחי.
באותה שנה גם נתמנה כמנהל האמנותי של פסטיבל תיאטרון קצר.
בשנת 2019 העלה התיאטרון הקאמרי את הקומדיה פרי עטו "לא לריב", שבה הוא גם משחק.
בשנת 2020 העלה התיאטרון הקאמרי את סדרת הרשת "בלפור" אשר כתב בערוץ היוטיוב של התיאטרון.
הסדרה נכתבה בצל מגפת הקורונה, המחאה החברתית והמצוקה הכלכלית ששררה, ושוררת בארץ.
בשנת 2021 כתב את המחזה "גרושים", כחלק מפרויקט "מחוץ לקופסה" של התיאטרון הקאמרי, בו הוצגו הצגות בבתים פרטיים, בעקבות המגבלות של מגפת הקורונה.
בנוסף השתתף בכתיבת המחזה "אהבה ומגפה" שעלה ב"קאמרי".
בשנת 2022 היה הדרמטורג של הקומדיה "אני סבתא שלך" מאת איתי סונטג בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2023 היה הדרמטורג של הקומדיה "הבן של מושיקו הגדול" מאת גיל ארי כהן בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 2006–2008 הוא עבד כבמאי במרכז תיאטרון "נורית קציר" בירושלים.
הוא כתב וסיים שם את "ניישולר" ע"פ "זמן ומשפחת קונוואי" של ג'.בי.
פריסטלי ואת "דמיין סיפור אהבה", עיבוד חופשי שלו ל"ליזיסטרטה" של אריסטופאנס.
"דמיין סיפור אהבה" גם ייצגה את ישראל בפסטיבל הצגות הנוער במוסקבה ביולי 2008.
ב-2008 עבד קורן ב"בימת הנוער כפר סבא" שם כתב וביים את המחזה "רומיאו ואמא", זהו עיבוד לסרט "פעם בחיים" של הבמאי הצרפתי-יהודי סטיב סוויסה.
מספר על ילד שאמו חולת סרטן, וכדי לשמח את ליבה הוא מספר לה שהוא משחק בהצגה המפורסמת "רומיאו ויוליה".
ההצגה עלתה בבמת הנוער כפר-סבא ביוני 2009.
קורן כתב וביים את "סיפור שקרה ברחובות", הצגה שעוסקת ביחסי הורים-ילדים ועלתה ביוני 2010. הוא כתב וביים את "הצגת ילדים" שהוצגה ביוני 2011, וגם בצוותא תל אביב ובפסטיבל הנוער בבת ים.
נכתבה יחד עם שחקני "להקת בימת הנוער" בהשראת הסרטים "פאקינג אמאל" ו"יחסים מסוכנים".
ההצגה מספרת על עלילותיהם של בני נוער ביישוב קטן והמצבים הקיצוניים אליהם הם מגיעים: סכנות השעמום והאהבה אצל ילדים טובים, אהבה לסבית, התערבות על מין, הרגלי השתייה המוגזמים של בני הנוער וסיפור על מישהו שעשו עליו חרם בפייסבוק והוא התאבד.
בשנים 2010 ו-2011 שתי הצגות שכתב קורן וביים השתתפו בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
"מחזה ליום המשפחה", שהוצג בדצמבר 2010. זוהי קומדיה המתארת שיחה מאוד רגשית ומעמיקה שמתרחשת בבית זונות בין הלקוחות, הזונה והסרסור המציגה פער בין הסיטואציה לתכנים.
בהצגה שיחקו עירית נתן בנדק, עומר עציון, ערן בן-זאב וגור קורן עצמו.
ב-2012 הציג באותה מסגרת את "עדות שקר" – על שחקן מובטל שכשהוא מקבל הזדמנות לשחק בחיים האמיתיים הוא מאבד את הגבולות בין משחק למציאות.
בהצגה שיחקו: יניב ביטון, ערן בן-זאב וגניה סנופ.
גור קורן כתב את המחזה "חמישה קילו סוכר" ושעלה בשנת 2009 בתיאטרון גשר, בבימויו של יבגני אריה.
זהו מחזה מוקומנטרי וקורן משחק בהצגה את עצמו, מאז שיחק בהצגות נוספות בתיאטרון גשר.
ההצגה עוסקת בסבו שחזר אליו אחרי מותו, נגלה אליו דרך דמויות שונות בחייו, כל פעם דרך דמות אחרת ומבקש ממנו לשנות פרט היסטורי בספר על מלחמת העולם השנייה שעומד להתפרסם.
באפריל 2012 הוצגה ההצגה בלונדון בשפה האנגלית על ידי שחקנים אנגלים.
במאי 2015 הוצג המחזה בתיאטרון בביאליסטוק, שבפולין.
קורן שימש כסטאז'ר לבמאי יבגני אריה בהצגה "רביזור" בתיאטרון גשר בשנת 2010 בה גם שיחק סוס ותרנגול.
מאז ינואר 2011 קורן משחק בהצגה "דון ז'ואן" של מולייר בבימויו של אלכסנדר מורפוב מבולגריה, שמוצגת בתיאטרון גשר ובו הוא משחק את הקומנדור והכומר.
קורן עיבד את הנובלה "בין לילה ובין שחר" מאת יהושע קנז למחזה.
ההצגה עלתה בתיאטרון גשר במרץ 2012, בבימוי מורו מבית צבי סלבה מלצב, קורן משמש כעוזר במאי בהצגה וגם מגלם את יגאל המדריך.
קורן עיבד למחזה את ספר הקאלט הרוסי של קורניי צ'וקובסקי "בַּרְמַלַי" להצגת ילדים בשם: "המסע לארץ הקופים", שהוצג בפסטיבל הצגות ילדים של בית צבי בדצמבר 2001 ובינואר 2004, בבימויו של סלבה מלצב.
הוא עיבד למחזה את סיפור הילדים הידוע של הנס כריסטיאן אנדרסן "הנסיכה והעדשה", ההצגה בוימה בידי משה קפטן ושיחקה בה אפרת רייטן.
קורן הוא בעל עסק של הצגות ילדים.
גור קורן לימד וביים בעיקר בשני בתי ספר למשחק:" בית צבי" ו"אומנות המשחק – סופי מוסקוביץ'".
בבית צבי ביים בצוותא עם סלבה מלצב שני מחזות שעיבד לעברית: "יום גג", על פי "היום חג" של אנטוניו בוארו ואיחו ו"בפסגה", על פי "בשפל", של מקסים גורקי.
בשנת 2013 הצטרף גור לסגל האקדמיה לאמנויות המופע, ת"א.
הוא כתב עיבודים עבריים למחזות זרים רבים.
בעבר כתב קורן טורים באתר הכדורסל "ספסל" ובאתר הספורט "ONE".
זכה במלגת הצטיינות בתיאטרון גשר מטעם משרד עורכי דין זליגמן ושו"ת 2010.
זכה במלגת "קרן אסתר וד"ר ר.
אלי ליאון" – עבור בימוי ועיבוד מחזות 2010.
(בימוי ההצגה: גלעד קמחי) 2014 (הייתה ההצגה הנצפית ביותר בישראל ב–2016)
(בימוי ההצגה: גלעד קמחי) 2016
"חמישה קילו סוכר" – כתיבה ומשחק.
(בימוי ההצגה: יבגני אריה) 2009
"בין לילה ובין שחר" – עיבוד לספרו של יהושע קנז ועוזר במאי לסלבה מלצב 2012
(בימוי ההצגה: מוריה זרחיה) 2015
שנה הצגה בית ספר מחזאי במאי 2002 ימות חייך בית צבי ויליאם סארויאן סלבה מלצב שחף אנטון צ'כוב 2001 חודש בכפר טורגנייב ליזיסטרטה אריסטופאנס מיטקו בוזקוב
"מוסריותה של גב' דולסקי", "קפיטן קארגיוז", "השחף", "העצים מתים זקופים", "הטרילוגיה הבלגרדית", "הצל", "השודד".
"האחים קרמזוב", "היום חג", "בשפל"– כולם לבית צבי.
עבור התיאטרון הקאמרי תרגם יחד עם גלעד קמחי את "ציד המכשפות".
שנה הצגה תיאטרון/חברת הפקות במאי 2002 הנסיכה והעדשה כספית הפקות משה קפטן דצמבר 2001, בינואר 2004 המסע לארץ הקופים (ע"פ ספרו של קורניי צ'וקובסקי) הוצג במסגרת פסטיבל הצגות ילדים של בית צבי סלבה מלצב
המסע לארץ הקופים, על פי "ברמלי" מאת קרל צ'וקובסקי, בית צבי בשיתוף עם חנות פרוזה, 200 עמ'
גרגור "גור" ורבינסקי הוא במאי, תסריטאי, מפיק ומוזיקאי אמריקאי.
ורבינסקי ידוע בשל בימוי הסרטים הצלצול, שודדי הקאריביים ורנגו.
ורבינסקי נולד כילד השלישי למשפחה של חמישה ילדים להוריו ויקטור ולורטה ורבינסקי באוק רידג', טנסי.
אביו היה מדען פולני שעבד כפיזיקאי.
בשנת 1967 משפחת ורבינסקי עברה לסן דייגו, קליפורניה, והוא החל את הקריירה המקצועית שלו כגיטריסט בלהקות פאנק רוק (Punk rock), כדוגמת "הנועזים" (Daredevils), וביים את סרטיו הראשונים יחד עם חבריו.
לאחר שפיתח תשוקה לקולנוע מכר את הגיטרה שלו ורכש בכסף מצלמת 8 מ"מ.
במקביל למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עד לסיום התואר הראשון שלו בשנת 1987.
עם תחילת הקריירה שלו ביים קליפים ללהקות רוק.
ביניהן בד רליג'ן, L7 ועוד.
לאחר מכן המשיך וביים פרסומות לחברות גדולות כמו נייקי, אמריקן איירליינס, קוקה-קולה ועוד.
בשנת 1993 יצר את קמפיין הפרסום המפורסם "באדוויזר" שכלל צפרדעים מקרקרות.
כפרס על הקמפיין הוענק לו פרס "ארי הכסף" בפסטיבל הפרסום בקאן וגם ארבעה פרסי קליאו.
ורבינסקי החל את קריירת בימוי הסרטים שלו עם בשנת 1997 עם הסרט "Mousehunt" שזכה לביקורות בינוניות.
לאחר מכן ביים את הסרט "המקסיקני" בשנת 2001 שזכה לביקורות צנועות.
שנה לאחר מכן ביים את סרטו המצליח הצלצול, שגרף למעלה מ-230 מיליון דולר ברחבי העולם וזכה לביקורות מרשימות.