tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת חייו היו לפרנקלין מספר עבדים שחורים והוא תמך בעבדות, אך בהמשך עמדתו השתנתה והוא היה אחד החלוצים בתנועה לביטול לעבדות, במיוחד מבין הפוליטיקאים הבכירים בארצות הברית.
בשנת 1758 הוא החל להתנגד בצורה מתונה לעבדות בארצות הברית וקרא לתת השכלה לשחורים.
כאשר חזר מאנגליה לארצות הברית ב-1762 הוא החל להתנגד לעבדות בצורה חריפה יותר.
ב-1770 הוא שחרר את כל העבדים שלו ותקף את השימוש בעבדים ואת הסחר הבינלאומי בעבדים.
עם זאת הוא סירב לדון בפומבי בנושא העבדות בוועידת החוקה של ארצות הברית שהתכנסה ב-1787. בשלב כלשהו לאחר שנת 1785 פרנקלין התמנה לנשיא של "האגודה של פנסילבניה לביטול העבדות" שהייתה האגודה הראשונה שפעלה לביטול העבדות בארצות הברית וקמה כעשור קודם לכן.
לאחר מכן כאשר הקונגרס נאלץ לעסוק בסוגיות של עבדות, בשנים 1789–1790 הוא כתב מספר מאמרים שתמכו בביטול העבדות ובשילוב השחורים בחברה בארצות הברית.
בשנת 1790 קווייקרים מניו יורק ופנסילבניה הגישו עצומה לקונגרס שקראה לביטול העבדות, בתמיכת האגודה לביטול העבדות של פנסילבניה ופרנקלין.
פרנקלין הגדיר עצמו משחר ימיו כדאיסט המאמין באל בורא שאינו מתערב בעולם, ומניח לברואיו לגלות את האמת דרך מחקר מדעי ושכלתני.
פרנקלין האמין בקיומה של נשמה, ואף אמר שאינו שולל את תחיית המתים או גלגול נשמות.
במכתב שכתב כחודש לפני מותו הוא נזהר מלחוות דעה על אלוהותו של ישו, והזכיר שבקרוב הוא יוכל לבדוק עמו נקודה זו באופן בלתי אמצעי.
פרנקלין היה במותו האמריקני הידוע השני בעולם, אחרי ג'ורג' וושינגטון.
למרות היותו פוריטני, הוא פיתח רעיונות מהפכניים ואף נלחם למענם.
מורשתו הכתובה היא עצומה, ומספר המסות שהותיר אחריו, בנושאים אקטואליים ופילוסופיים כאחד, היה רב מאוד: כתביו יצאו לאור ב-40 כרכים.
דיוקנו של פרנקלין מופיע על שטרות של 100 דולר.
בשנת תר"ה (1845 בקירוב) הדפיס רבי ישראל מסלנט ספר לתיקון המדות שחובר על ידי מנדל לפין [מסָטָנוב] ונקרא בשם "חשבון הנפש", שהסתמך על המתודה המוסרית של בנג'מין פרנקלין, כמו שלש-עשרה המידות שבנפש ועוד.
ספר זה שימש גם כספר לימוד והדרכה בישיבות המוסריות בליטא, ונדפס שם בפעם האחרונה על ידי הסתדרות תלמידי סלבודקה בשנת תרצ"ז.
בֵּנְגָֿאזִי היא העיר השנייה בגודלה בלוב והגדולה בחבל קירנאיקה שבמזרח המדינה.
העיר ממוקמת על רצועת קרקע בין הים התיכון ובין שני מקווי מים עומדים, ויש בה שני חלקים: הרובע הערבי והרובע המודרני.
בעיר יש מספנה, שדה תעופה ובתי נופש.
כמו כן בעיר מפעלים רבים, כגון בתי חרושת לעיבוד עורות, טחנות קמח, טקסטיל, שימורים, שמנים, לְבֵנִים וצמנט.
בימי קדם הייתה בנגֿאזי מושבה יוונית שנקראה אוספירידס.
מיוון עברה בנגֿאזי לידי מצרים.
לאחר מכן הועברה ממקומה בחסות המלכה ברניקי השנייה אשתו של תלמי השלישי ונקראה על שמה "בירניקי".
ממצרים עברה בנגזי אל הרומאים.
הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון פיאר את העיר ובנה את חומותיה.
במאה השביעית עבר בבנגֿאזי הצבא הערבי הכובש בדרכו לספרד, והשאיר בה חורבן.
הטורקים כבשו את העיר במאה ה-16, והחזיקו בה עד לשנת 1911, אז כבשו אותה האיטלקים.
בימי מלחמת העולם השנייה נכבשה בנגֿאזי על ידי הבריטים.
העיר עברה מידי האיטלקים, והגרמנים לידי הבריטים לסירוגין, במשך חמש פעמים, עד שנכבשה סופית בידי הבריטים ב-1943. העיר ניזוקה קשות מהפצצות, ונבנתה מחדש לאחר המלחמה.
בפברואר 2011 הייתה בנגֿאזי במוקד ההפגנות נגד הממשל הלובי בראשות מועמר קדאפי.
במהומות בעיר נהרגו מאות בני אדם מאש הצבא הלובי.
לאחר מכן הפכה בנגֿאזי לעיר המרכזית של המורדים ולמשכנם של חברי מועצת המעבר הלאומית, עד לנפילת משטרו של קדאפי.
הקהילה היהודית בבנגאזי היא אחת מהקהילות היהודיות העתיקות בעולם והעתיקה ביותר מבין קהילות צפון אפריקה.
היא ישבה בעיר עוד במאה הרביעית לפני הספירה והמשיכה להתקיים שם עד לסוף שנות השישים של המאה העשרים.
מיקומה של בנגאזי כצומת מסחר ימי ויבשתי, העניק לקהילה היהודית לאורך הדורות השפעה בתחומי הכלכלה והשלטון בקשרים עם המעצמות השונות.
הקהילה היהודית ביססה את מעמדה הרוחני בעיקר לאחר גירוש ספרד, כאשר היגרו אליה חכמים כדוגמת: ר' אברהם חביב, ר' שמעון לביא, ר' יששכר חכמון ובנו משה חכמון.
קהילות קרינאיקה ובנגאזי בתוכן, שמרו על זיקה לנעשה בארץ ישראל.
בשל הקשרים האמיצים הייתה למרד הגדול בארץ ישראל, שנגמר בחורבן בית שני, השלכה על יהודי קרינאיקה ובנגאזי בתוכה.
חלק מגולי החורבן מצאו מקלט במקום.
בין הגולים הגיעו גם כמה מהגורמים ה"סיקריים" שעודדו מרידה בשלטון הרומאי.
לבסוף, השפעת הגורמים הקיצוניים מארץ ישראל הביאה להתפרצות מרידה יהודית בשנים 115–117 לספירה, הידועה בשם "מרד התפוצות".
המרד נגמר בדיכוי אכזרי שהמיט שואה על היישוב היהודי המפואר לדורות רבים.
תעודות היסטוריות מספרות על רדיפת יהודים בעיר בנגאזי ובאזור כולו על ידי נוצרים במאה ה-4.
כאשר הגיעו העות'מאניים למקום במאה ה-16 מצאו קהילה יהודית קטנה ביותר, ככל הנראה שרידים של הקהילה מימי הביניים.
איננו יודעים מה קרה בתקופה זו, אך כפי הנראה היהודים בעיר בנגאזי לא חיו בשלווה באותן שנים, ואולי אף חוו מאורעות.
התחדשות היישוב היהודי בבנגאזי והקמת מוסדות קהילה החלו מראשית המאה ה-18 במשך כל תקופת השלטון העות'מאני ועד לכיבוש האיטלקי (אוקטובר 1911) יהודי בנגאזי נחשבו למיעוט חשוב ובעל ערך בתוך האוכלוסייה הערבית, הן ביחס למספרם והן ביחס למעמדם החברתי והכלכלי.
כמו כן בתקופת התחדשות הקהילה היגרו יהודים מאיטליה וממלטה.
בזמן המרידות נגד השלטון האימפריה העות'מאנית השתדלה האוכלוסייה היהודית של בנגאזי לפעול בצנעה, זאת על מנת לא גרום להתנגדות בזמן חילופי השלטון.
בנג'מין קאופמן היה חייל יהודי בצבא ארצות הברית שעוטר על פעולותיו במלחמת העולם הראשונה במדליית הכבוד.
בנג'מין קאופמן נולד ב-10 במרץ 1894, בבאפלו וגדל בברוקלין ניו יורק.
ב-1917 קאופמן התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בתור סמל ראשון בפלוגה K של חטיבת החי"ר ה-308 באוגדה 77. הוא סירב פעמים לצאת לקורס קצינים .
בקרב הראשון בו השתתף בצרפת, בזמן שעזר לחלץ מספר חיילים, קאופמן נפגע מפגז שהכיל גז וזה גרם לעיוורונו הזמני.
הוא סירב לעזרה רפואית אך הרופאים הכריחו אותו להתאשפז בבית חולים.
לאחר זמן מה ברח קאופמן מבית החולים ושב ליחידתו, על כך הוא הועמד למשפט צבאי אבל הקצינים הבינו לליבו והאישומים בוטלו.
ב-4 באוקטובר 1918 במהלך הקרב ביערות ארגון הוביל קאופמן סיור במטרה להשמיד מכונת ירייה, שניים מאנשיו נפצעו והוא המשיך לבדו, הוא נפצע מכדור בידו הימנית אך המשיך בהסתערות כשהוא זורק רימונים בידו השמאלית ומנופף באקדח ריק, הוא הצליח לכבוש את העמדה, לקחת שבוי ולהבריח את שאר חיילי האויב.
לאחר שחזר יחד עם השבוי לפלוגתו נפל על הקרקע והתעלף כתוצאה מאובדן דם.
על פעולותיו בקרב ביערות ארגון הוענקה לסמל ראשון בנג'מין קאופמן מדליית הכבוד, עיטור הגבורה הגבוה ביותר הנהוג בארצות הברית.
בנוסף הוא קיבל עיטורים על אומץ ליבו מתשע ממשלות שונות, ביניהם צלב המלחמה.
במלחמת העולם השנייה הוא שימש כדירקטור בוועדת כח האדם של המלחמה בניו ג'רזי.
בנוסף היה גם מפקד מועצת נכי מלחמת העולם של ניו ג'רזי וסגן מפקד לאומי של לגיון האומץ הלאומי.
מ-1945 עד 1959 הוא היה היושב ראש של ארגון ותיקי המלחמה היהודים של ארצות הברית.
במשך 10 שנים הוא היה מנהל שירות התעסוקה בטרנטון, ניו ג'רזי.
ב-5 בפברואר 1981 נפטר קאופמן ונקבר בטרנטון.
הוא הותיר אחריו אישה, בת, אחות ושני נכדים.
בנג'מין נתן קרדוזו היה חוקר ופילוסוף, משפטן יהודי-אמריקאי בולט, היהודי השני אחרי לואי ברנדייס שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
נולד בעיר ניו יורק למשפחה יהודית-ספרדית, שאבותיה היגרו לקולוניות האמריקאיות מפורטוגל באמצע המאה ה-18 (השם קרדוזו הוא במקורו פורטוגזי).
אביו של קרדוזו, אלברט, היה בעצמו שופט בבית המשפט העליון של מדינת ניו יורק.
אמו של קרדוזו, רבקה, מתה בהיותו בן תשע, ואחותו הגדולה גידלה אותו.
בגיל 15, קרדוזו החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה, ובשנת 1889 החל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטה.
משנת 1891 עד שנת 1914 עבד קרדוזו כעורך דין בניו יורק, ולאחר מכן נבחר לכהן כשופט בבית המשפט לערעורים בניו יורק, בהיותו היהודי הראשון שכיהן במשרה זו.
בשנת 1927 מונה לנשיא בית המשפט.
בשנת 1932 מונה קרדוזו על ידי נשיא ארצות הברית, הרברט הובר, לכהונה כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, והיה ליהודי השני בתפקיד זה, לאחר לואי ברנדייס.
בשנים 1932–1937 נמנה קרדוזו עם קבוצה שכונתה "שלושת המוסקטרים", יחד עם השופטים לואי ברנדייס והרלן סטון.
השלושה תמכו בצעדי החקיקה של מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מולם ניצבה קבוצת "ארבעת הפרשים" - השופטים פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ג'ורג' סאת'רלנד וויליס ואן דוונטר.
בהמשך השתנה המצב בבית המשפט, וקרדוזו מצא עצמו ברוב, כאשר יוז ורוברטס עברו מהצד השמרני לזה הליברלי בשל לחץ מצד הנשיא רוזוולט.
לאחר שבית המשפט פסל חקיקה סוציאליסטית שיזם הנשיא כחלק מהניו דיל, הציע רוזוולט "להזרים דם חדש" לבית המשפט העליון ובכך לשנות את אופיו.
אף שההצעה נדחתה, הדבר הביא להרתעת חלק מהשופטים ולשינוי בעמדתם.
לקח חלק בפעילות יהודית וציונית, וכאות הוקרה על פועלו, קיבל תואר דוקטור מהמכון הרבני על שם יצחק אלחנן שבישיבה יוניברסיטי.
מבין ששת אחיו ואחיותיו, נישאה רק אחותו אמילי, ולה ולבעלה לא היו ילדים.
בשנת 1938, בעודו מכהן כשופט, נפטר קרדוזו מהתקף לב.
על שמו קרוי בית הספר למשפטים בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק.
בנג'מין מקליין ספוק היה רופא ילדים אמריקאי, שספרו 'הטיפול בתינוק ובילד', שיצא לאור ב-1946, הוא אחד מרבי המכר הגדולים בכל הזמנים.
המסר המהפכני של הספר היה, שהורים צריכים להסתמך על תחושותיהם הטבעיות, על פי המשפט הראשון בספרו: "הרגעו, אתם יודעים הרבה יותר ממה שאתם חושבים".
ספוק היה רופא הילדים הראשון שלמד פסיכואנליזה בניסיון להבין את צורכי הילדים ואת הדינמיקה המשפחתית.
רעיונותיו בנושא הטיפול בילדים השפיעו על דורות רבים של הורים להיות יותר גמישים ואוהבים כלפי ילדיהם, ולהתייחס אליהם כיחידים.
עד אז, התפישה הרווחת הייתה שעל גידול הילדים להתמקד בבניית משמעת, ולכן אין 'לפנק' תינוקות שבוכים על ידי הרמתם על הידיים.
ספוק נולד בניו הייבן, קונטיקט ועזר בגידול חמשת אחיו הצעירים.
הוא סיים את לימודי ההסמכה שלו באוניברסיטת ייל, שם גם השתתף בקבוצת החתירה, ואף זכה, עם קבוצת החותרים, במדליית זהב באולימפיאדת פריז (1924).
הוא למד רפואה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק וסיים הראשון בכיתתו ב-1929. אחר כך, התמחה ברפואת ילדים ולאחר מכן בפסיכיאטריה באוניברסיטת קורנל במנהטן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש כפסיכיאטר בשירות המילואים של חיל הים האמריקאי והגיע לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרס"ן בצה"ל).
לאחר השירות קיבל דרגת פרופסורה מאוניברסיטת מינסוטה, מאוניברסיטת פיטסבורג, ומאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
בשנת 1976, נישא בשנית, למרי מורגן, שארגנה עבורו כנסים ונאומים.
מרי הצטרפה אליו לנסיעותיו ופעילותו הפוליטית, ואף נעצרה עמו בשל סרבנות.
היא אף עזרה לו לשפר את ספרו, במהדורת 1976 על ידי הכנסת שפה לא סקסיסטית ושינויים נוספים.
ב-1946, פרסם ספוק את ספרו 'הטיפול בתינוק ובילד' (The Common Sense Book of Baby and Child Care), שהפך לרב-מכר.
עד 1998 הוא מכר יותר מ-50 מיליון עותקים.
הספר תורגם ל-39 שפות, כולל לעברית (הוצאת סטימצקי, 1962).
מאוחר יותר כתב 3 ספרים נוספים העוסקים בהורות.
ספוק דגל ברעיונות הקשורים להורות, שנחשבו בזמנו חורגים מהמגמה הרווחת.
במהלך הזמן, ספריו תרמו לשינוי דעותיהם של מומחים אחרים.
לפני תקופתו, מומחים לימדו את ההורים, שתינוקות צריכים לישון על פי לוח זמנים קבוע, ושהרמתם על הידיים כל אימת שהם בוכים, רק ילמדם לבכות יותר וימנע מהם לישון.
הם גם לימדו להאכיל את ילדיהם בלוח זמנים קבוע ושאין להרימם, לנשקם או לחבקם, כיוון שזה לא יכינם להיות חזקים ועצמאיים בעולם הנוקשה.
ספוק עודד את ההורים להתייחס לילדיהם כפרטים ולא להחיל עליהם תורות המתאימות לכל.
הוא המליץ להם לא להתייחס יותר מדי ברצינות למה שאומרים השכנים.
במהדורה הראשונה של ספרו, המליץ ספוק להורים לימול את בניהם, אך במהדורה השישית (1985) טען שאין סיבה מוצדקת למילה, מעבר לפולחן הדתי, והמליץ בחום להימנע מכך.
בהמשך חייו כתב את הספר 'ד"ר ספוק בווייטנאם', וביחד עם אשתו, את הספר האוטוביוגרפי 'ספוק על ספוק'.
בספרו כתב ספוק, שאין צורך להאכיל את התינוק על פי לוח זמנים קבוע, ושיהיה זה כואב לאם לחכות עד לשעת ההאכלה בזמן שתינוקה בוכה.
עם זאת הוא כתב, שאין זה טיעון כנגד סדירות הגיונית.
אין זה מזיק לאם ולילד לנסות להגיע ללוח זמנים קבוע, הוא אמר; על האם לעסוק בעבודות נוספות בבית, ואם יכול להשתלב בכך התינוק, יהיה זה הכי טוב עבור כולם.
לגבי השאלה כיצד להתמודד עם בכי, הציג ספוק גישה מאוזנת.
הוא טען שאין צורך לתת לילד לבכות באומללות לתקופות ארוכות אם יש דרך לנחם אותו, לא בגלל שזה יגרום לנזק גופני, אלא בשל הנזק שזה יגרום לרוחו ולנפש אימו.
מהצד השני, אין צורך לרוץ ולהרימו כל אימת שהוא מייבב.
תינוקות רבים מרעישים ואחר כך חוזרים לישון.
הילד, כתב ספוק, צריך להרגיש שלהוריו, כל עוד הגיוני, יש זכויות, הם יודעים כיצד להיות יציבים, לא ירשו לו להתנהג בצורה לא מתקבלת על הדעת או להיות חצוף.
הוא אף אמר, שהילד המפונק איננו מאושר, אפילו בביתו שלו.
אחדים ראו בספוק כמוביל השינוי למען הורות מתירנית, והאשימו אותו בתוצאותיה השליליות לשיטתם.
הוא אף הואשם ששיטותיו עודדו הפקרות של צעירים בסוף שנות ה-60. תומכיו של ספוק טענו שהאשמות אלו, מקורן בבורות, חוסר הבנה של כתביו ו/או האשמה פוליטית כנגד פעילותו השמאלנית.
הם אף טענו שההאשמות שהרס את הנוער האמריקאי הופיעו רק לאחר שהתנגד למלחמת וייטנאם בפומבי.
ספוק התנגד בגלוי למלחמת וייטנאם והיה פעיל בתנועה לסיומה.
ב-1968, הורשע בקשירת קשר לעידוד סרבנות גיוס יחד עם אחרים, למרות שמעולם לא ישבו יחדיו באותו החדר.
ב-1969 התקבל ערעורו בבית המשפט הפדרלי, ועונש המאסר של שנתיים מעולם לא בוצע.
ב-1972 היה המועמד של מפלגת העם (People's Party) לנשיאות ארצות הברית, שדגלה בטיפול רפואי בחינם, ביטול החוקים נגד הפלות, הומוסקסואליות וצריכת מריחואנה.
כמו כן הם דגלו בהבטחת הכנסה מינימלית למשפחה ובנסיגת כל הכוחות האמריקאים מארצות זרות.
בשנות ה-70 וה-80 הרצה כנגד נשק גרעיני וכנגד קיצוץ בהטבות הסוציאליות.
בשנת 1989 פרסם מאמר במגזין "Redbook", שבו הביע התנגדות למילת תינוקות, אף על פי שתמך בה בעבר.
במאמר הוא כתב כי "ברית מילה היא טראומטית, כואבת, ובעלת ערך מפוקפק." על עמדתו זו קיבל את "פרס זכויות האדם" בכנס בינלאומי על ברית מילה בשנת 1991, שבו הוא אמר: "אם היה לי מזל והיה לי עכשיו בן נוסף, הייתי בוחר לעזוב את הפין הקטן שלו לבד."
בנימין (בנג'י) קאהן (נולד ב-1954) הוא איש עסקים ופעיל סביבתי ישראלי.
עבודתו כוללת שיפורים אקולוגיים של שונית הים האדום, שבה החלו הנזקים בשנת 1997 עם הופעת חוות גידול דגים, ששפכו טונות של פסולת לתוך השונית.
קאהן הופיע ברשימת "גיבורי הסביבה" של מגזין טיים באוקטובר 2007.
קורל וורלד אינטרנשיונל: חברה המתמחה בפיתוח ותפעול פארקים ימיים.
עם ארבעה פארקים ברחבי העולם (ישראל - מצפה תת-ימי אילת, ספרד - פלמה אקווריום, ארצות הברית - פארק ימי מאווי ואוסטרליה - האקווריום של מערב אוסטרליה), ושני פארקים נוספים כעת בבנייה, בברלין - אושן ברלין וטנריף.
עמותת צלול לאיכות הסביבה: קאהן מכהן כיו"ר צלול, עמותה סביבתית שנוסדה על ידי אביו, מוריס קאהן ומוקדשת להגנה על הימים והנהרות בישראל.
אטלנטיום טכנולוגיות: חברת טכנולוגיות לטיהור מים שהוקמה בשנת 2005 ופיתחה טכנולוגיית אולטרה סגול הידרו-אופטית המשמשת כאמצעי לא כימי לשליטה בצימדה ימית.
בשנת 2017, אטלנטיום נבחרה להתקין מערכת זו כדי למנוע את סתימת הצנרת בסכר הובר על ידי מולי קואגה.
בנג'מין פּוליין החזיק בקתדרת הפרופסורה המלכותית ליוונית באוניברסיטת קיימברידג' (שנוסדה ב-1540 על ידי הנרי השמיני), בין השנים 1674–1686. נודע כמנחה של אייזק ניוטון.
פוליין התקבל לקולג' טריניטי בקיימברידג' כסיזאר (תלמיד המקבל מלגה חלקית) ב-1650, החל את לימודיו הרשמיים ב-1651, וקיבל תואר ראשון ב-4–1653 ושני ב-1657. נעשה חבר בקולג' ב-1656. את המינוי לקתדרה המלכותית קיבל ב-1674, ועם פרישתו נעשה רקטור של הכפר סות' שליד בקדן במחוז קיימברידג'שייר.
בֶּנְגָ'מִין בֶּרְל פֶרֶנְץ היה משפטן יהודי-אמריקאי.
במסגרת תפקידו בצבא ארצות הברית חקר פרנץ אחרי מלחמת העולם השנייה את פשעי המלחמה של הנאצים והיה התובע הראשי במשפט האיינזצגרופן, שהיה אחד מ-12 המשפטים הצבאיים שנערכו במסגרת משפטי נירנברג הנוספים.
מאוחר יותר הפך פרנץ לאחד מהתומכים הנלהבים והקולניים ליישום של עקרון שלטון החוק ברחבי העולם ולהקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי.
בשנים 1985–1996 כיהן כפרופסור אורח למשפט בינלאומי באוניברסיטת פייס שבניו יורק.
פרנץ נולד ב-1920 בכפר Ciolt סמוך לעיירה שומקוט שבטרנסילבניה (שלאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בגבולות ממלכת רומניה), וכשהיה בן עשרה חודשים היגרה משפחתו לארצות הברית והתיישבה בניו יורק, בשכונת לואר איסט סייד שבמנהטן.
הוא למד "מניעת פשיעה" בסיטי קולג' של ניו יורק וקיבל מלגה לבית הספר למשפטים בהרווארד.
שם למד אצל המשפטן הנודע רוסקו פאונד (Roscoe Pound) ועבד במחקר אצל הקרימינולוג שלדון גלוק (Sheldon Glueck), שכתב באותה עת ספר אודות פשעי מלחמה.
ב-1943 סיים את לימודיו והתגייס לצבא ארצות הברית, בו שירת ביחידת נ"מ של תותחי 90 מ"מ מונְחי-רדאר שלחמה בבריטניה (בהגנה על לונדון), בפלישה לנורמנדי ובכיבוש צרפת וגרמניה יחד עם הארמייה השלישית בפיקוד ג'ורג' פטון.
ב-1945 הועבר למפקדת הארמייה השלישית והיה חבר בצוות שמשימתו הייתה איסוף עדויות וחקירת פשעי מלחמה של הנאצים.
בתוקף תפקידו זה נשלח למחנות ריכוז ששוחררו באותה עת על ידי הצבא האמריקאי.
תחילה ביקר במחנה הריכוז הראשון ששוחרר על ידי האמריקאים בתחילת אפריל 1945, מחנה הריכוז אוהרדרוף, ובהמשך במחנה הריכוז בוכנוואלד הסמוך ובמחנות אחרים.
בדצמבר 1945 השתחרר פרנץ מהצבא בדרגת סמל ושב לניו יורק.
לאחר מספר שבועות גויס שוב, הפעם כתובע בצוות התביעה בראשות בריגדיר גנרל טלפורד טיילור (Telford Taylor) במשפטי נירנברג הנוספים.
טיילור מינה אותו כתובע הראשי במשפט האיינזצגרופן, על אף שהיה זה תיק התביעה הראשון של פרנץ.
במשפט הורשעו כל 24 הנאשמים; 14 מהם קיבלו עונש מוות, מתוכם ארבעה הוצאו להורג.
לאחר משפטי נירנברג נותר פרנץ בגרמניה יחד עם אשתו גרטרוד (לה נישא בניו יורק במרץ 1946), ועסק בהכנת תוכניות לפיצויים ולשיקום נפגעי רדיפות הנאצים.
כמו כן, היה מנהל המוסד לקבלת הרכוש היהודי בגרמניה שלא נותרו לו יורשים, והשתתף במשא ומתן שהוביל להסכם השילומים שנחתם ב-1952 בין גרמניה המערבית וישראל ובחקיקת חוק ההשבה הגרמני (1953), שעסק בהשבת רכוש אבוד ובפיצויים עבורו.
ב-1957 שב פרנץ עם אשתו וארבעת ילדיהם לארצות הברית, והחל לעבוד במשרד עורכי דין כשותף של טלפורד טיילור.
החוויות שחווה פרנץ בעקבות מלחמת העולם השנייה וחקירת פשעי הנאצים היו חוויה מעצבת עבורו.
ב-1970, בתום 13 שנים בפרקטיקה הפרטית, ובהשפעת רשמי מלחמת וייטנאם, עזב את משרדו והקדיש את זמנו לקידום יצירת חוק בינלאומי ומנגנון להתמודדות עם פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
הוא גם פרסם מספר ספרים בנושא זה.
כבר בספרו הראשון, שפורסם ב-1975, Defining International Aggression–The Search for World Peace ("להגדיר תוקפנות בינלאומית – החיפוש אחר שלום עולמי"), הוא הטיף להקמת בית דין בינלאומי שיעסוק בסוגיות אלו.
בית דין בינלאומי שכזה אכן הוקם ב-1 ביולי 2002, כשאמנת רומא נכנסה לתוקפה.
בתקופת ממשל ביל קלינטון חתמה ארצות הברית על האמנה, אך לא אִשררה את החתימה.
בתקופת ממשל ג'ורג' דבליו בוש ביטלה ארצות הברית את חתימתה ואף הגיעה להסכמים דו-צדדיים עם מדינות שונות שאמורים היו למנוע הבאת אזרחים אמריקאים בפני בית הדין.
בתקופת ממשלו של ברק אובמה חזרה מדיניות ארצות הברית לתמוך באמנה ובבית הדין הבינלאומי.
פרנץ חזר וטען כנגד הליכי הממשל האמריקאי והציע כי ארצות הברית תחתום על האמנה ללא כל הסתייגויות, כיוון שהעיקרון המשפטי שהתבסס זה מכבר אומר כי "החוק חייב להיות מיושם בשוויוניות כלפי כל אחד ואחד" – גם בהקשר הבינלאומי.
בראיון שנערך עמו באוגוסט 2006 טען כי לא רק סאדאם חוסיין צריך לעמוד למשפט, אלא גם ג'ורג' דבליו בוש, כי ארצות הברית החלה את מלחמת עיראק ללא אישור של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ב-2009 זכה פרנץ, יחד עם אנטוניו קססה, בפרס ארסמוס, המוענק על תרומה משמעותית לתרבות ולחברה האירופית.
במאי 2011, יומיים לאחר הריגתו של אוסמה בין לאדן על ידי צבא ארצות הברית, פרסם פרנץ מכתב ב"ניו יורק טיימס" ובו הזכיר לקוראי העיתון כי "הוצאה להורג בלתי חוקית – גם של מי שנחשד כרוצח המונים – חותרת תחת יסודות הדמוקרטיה".
במרץ 2012 כתב פרנץ מכתב לעורך ה"ניו יורק טיימס" בו שיבח את הרשעתו של תומאס לובנגה מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בבית הדין הבינלאומי וציין אותה כ"אבן דרך בהתפתחות החוק הפלילי הבינלאומי".
באפריל 2017 קראה עיריית האג שביל הליכה ליד ארמון השלום על שמו של פרנץ, כמחווה להיותו "מודל לחיקוי לאנשים בכל רחבי העולם ובמיוחד לדור הצעיר".
בכירה בעירייה נסעה לארצות הברית כדי למסור לו העתק של שלט השביל.
בנגור (בוולשית: Bangor) היא עיר בצפון מערב מחוז גוויניד' שבצפון ויילס.
העיר שוכנת בגדה הדרומית של מצר מנאי, סמוך לפתחו הצפוני לים האירי.
בבנגור שוכנת אוניברסיטת בנגור וכן לקתדרלת בנגור.
בעבר היא שימשה גם עיר נמל חשובה, במיוחד עבור תעשיית הכרייה בצפון ויילס.
בבנגור מתגוררים 16,358 תושבים, מה שהופך אותה לאחת הערים הקטנות בממלכה המאוחדת ואחת משש ערים בלבד בכל רחבי ויילס, אף שבפועל היא נמצאת במקום ה-36 מבחינת מספר תושבים.
בנגור התחילה את דרכה במנזר שהוקם במקום במאה ה-6, הוא הוקם על ידי הקדוש דייניול לאחר שקיבל אישור לכך ממלך גוויניד' מלגווין גוויניד'.
המנזר הוקם באזור נמוך המוקף גבעות כדי להסתיר אותו משודדים ופושטים המגיעים מכיוון הים, מקור השם בנגור הוא הכינוי בוולשית עתיקה לאזור המגודר בגדר עץ, כפי שהקיפה את המנזר בשנים הראשונות.
מרכז העיר בנגור שוכן באזור נמוך כאשר מדרום ומצפון לו שני רכסים מוגבהים מעט.
מכיוון צפון וצפון-מזרח העיר יושבת לחופי מצר מנאי, בחוף המזרחי שוכן נמל פנריין אשר בעבר היה נמל חשוב ששימש את תעשיית הכרייה בצפון ויילס.
כביש A5 עובר לאורך מרכז בנגור כשהוא משמש רחוב ראשי בעיר, ביציאה המערבית מבנגור הוא חוצה את מצר מנאי על גשר מנאי ומשם ממשיך לכיוון צפון-מערב אנגלסי והעיירה הוליהד.
כביש A55 עוקף את העיר מדרום, בעוד ש-A5 ממשיך לכיוון דרום-מזרח ועובר דרך מרכז אנגליה ולבסוף מגיע ללונדון, A55 ממשיך בכיוון מזרח לאורך חופי צפון ויילס, כשהוא עובר בקונווי ומגיע לבסוף לצ'סטר.
סמוך למרכז בנגור נמצאת גם תחנת רכבת המשרתת את קו הרכבת החוצה את צפון ויילס.
בכניסה וביציאה מהתחנה, מסילת הרכבת עוברת במנהרות מתחת לשתי הגבעות המאגפות את העיר מצפון ומדרום, המסילה חוצה את מצר מנאי בסמוך לכביש A55 שחוצה את המצר על גבי גשר בריטניה.
אוניברסיטת בנגור - בעבר נקראה 'אוניברסיטת צפון ויילס'.
מזח גארת' - המזח השני באורכו בוויילס והתשיעי באורכו בממלכה המאוחדת, באורך של 460 מטרים.
קתדרלת בנגור - שוכנת במרכז העיר, המבנה המודרני שוכן במקום המנזר ההיסטורי.
טירת פנריין - שוכנת בפאתי העיר, מכיוון צפון-מזרח.
בנגאזי-ברגן־בלזן הוא רומן מאת יוסי סוכרי, שיצא לאור בשנת 2013 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד".
זהו הרומן הרביעי של יוסי סוכרי והרומן הראשון בעולם על שואת יהודי לוב.
עם צאתו לאור באוקטובר 2013 עורר הספר הדים רבים וזכה להתייחסויות רבות בתקשורת.
הספר זכה בפרס ברנר לספרות לשנת 2014, מנימוקי השופטים: קולו הייחודי של יוסי סוכרי מספר בעלילה סוחפת, שגיבורתו היא בחורה צעירה, את גורלה של יהדות לוב בשואה.
הוא פותח צוהר לקהילה יהודית עתיקה, כור היתוך של תרבויות, ושל שפות שונות (איטלקית, עברית וערבית-יהודית), יצירה שהיא נדבך חשוב בספרות העברית.".
הספר נלמד במסגרת תוכנית הלימודים לכיתות י"א - י"ב במערכת החינוך.
הרומן "בנגאזי-ברגן־בלזן" עובד למחזה והוצג בתיאטרון לה מאמא בניו יורק במרץ 2017. הרומן עובד בידי הבמאית והמפיקה מיכל ג'מילי והמחזאי והבמאי להב תימור.
מעצב הסאונד הוא אבי בללי.
הספר מתאר את תלאותיה של משפחה יהודית מהעיר בנגאזי, לוב בתקופת השואה.
קורות המשפחה מתוארים החל בכיבוש הגרמני של לוב, בשנת 1941 ועד לשחרורו של מחנה הריכוז ברגן-בלזן, בשנת 1945.
בני משפחת חג'ג', מהנכבדות והחשובות בקהילת יהדות בנגאזי, נעקרים מאורח חייהם וממולדתם האהובה.
עם עוד יהודים לובים הם נלקחים אל הלא-נודע.
את דרכם הם עושים בספינה עד לחופי איטליה ומשם נלקחים למחנה מעצר.
לאחר מכן הם נשלחים ברכבות לגרמניה להיכלא ולמות במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
הספר מעמיד במרכזו דמות אוניברסלית של אישה, סילבנה, היכולה למוראותיה של האכזריות בהתגלמותה.
סילבנה, בחורה צעירה, מבריקה ויפת תואר, מביעה התנגדות לערכים הפטריארכליים של החברה שהיא נולדה לתוכה.
היא מגלה כושר מנהיגות יוצא דופן בשעה שהגברים קורסים במהלך התופת, שהיא המסע בין בנגאזי לברגן-בלזן.
בנג מינה (בקוריאנית: 방민아, תעתיק מדויק: בֵנְג מִין אָה; ) היא זמרת דרום קוריאנית ושחקנית.
חברה בלהקת הבנות Girl's Day 2010, התחילה קריירת סולו ב-2015. שיחקה בסרטים שונים ובסדרות טלוויזיה, ובהן (Vampire Idol (2011 ו-(Holly (2013.
מינה נולדה באינצ'ון, קוריאה הדרומית.
היא למדה בבית הספר התיכון לבנות "Jinsun" ולמדה באוניברסיטת "Dongduk" לנשים.
ב-9 ביולי 2010, מינה התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה בלהקת הבנות הקוריאנית "Girl's Day" בתוכנית הטלוויזיה מיוזיק בנק עם הסינגל הראשון "Tilt My Head" (בקוריאנית: 갸우뚱).
Girl's Day הוציאו שלושה אלבומים מלאים, אלבום אוסף אחד וחמישה מיני אלבומים.
בנג'מין פריירה דה סילבה (נולד ב-29 במאי 1969) הוא כדורגלן חופים ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ.
בנג'מין הוא כדורגלן חופים בינלאומי אשר משחק בנבחרת ברזיל מאז שנת 1999. במדי הנבחרת יש לו למעלה מ-170 הופעות ולמעלה מ-300 שערים.
לבנג'מין סניור יש בן בשם בנג'מין ג'וניור שגם הוא שחקן כדורגל חופים אשר שיחק בין היתר בליגה הישראלית בכדורגל חופים בקבוצת עירוני ראש העין.
מקום שלישי בגביע הברזילאי (1): 2012
כדור הארד של גביע העולם בכדורגל חופים (MVP) (1): 2009
נעל הכסף של גביע העולם בכדורגל חופים (מלך השערים) (1): 2006
ה-MVP של המונדיאלטו למועדונים (1): 2012
בנג'מין קוקו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סונג נאם נגהה אן.
קוקו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת זלאו.
בקיץ חתם בטרגו מורש וב-19 באוגוסט 2015 הושאל לאקדמיקה קלינקני מהליגה הרומנית.
את העונה, סיים עם שבעה שערים ב-20 הופעות.
בקיץ , חזר לטרגו מורש.
ב-23 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרומנית בהפסד 1–2 לגז מתאן מדיאש.
ב-23 באוקטובר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד סטיאווה בוקרשט.
ב-11 בינואר 2017 חתם בבוטושאן.
בינואר הושאל לספסי ספאנטו ג'ורג'.
ב-22 באוגוסט 2018 חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
בעונת 2018/2019 שיחק בכל משחקי הליגה, היה מלך שערי הקבוצה עם 14 שערים והיה לו חלק מרכזי בעליה של הקבוצה לליגת העל.
ב-29 בינואר 2020 הושאל להפועל פתח תקווה.
כפר קאסם, אך כעבור כחודשיים חתם בהפועל רעננה.
ב-28 בינואר 2021 חתם בהפועל רמת השרון.
ב-9 ביולי 2021 חתם במכבי בני ריינה.
ב-26 ביולי 2022 חתם במכבי אחי נצרת.
ב-11 ביולי 2023 חתם בסקציה נס ציונה.
ב-24 באוגוסט ערך הופעת בכורה בהפסד 0–1 לעירוני טבריה.
ב-20 בדצמבר 2023 חזר לקדנציה שנייה בהפועל כפר סבא.
בקיץ עזב את ישראל אחרי 6 עונות וחתם בסונג נאם נגהה אן מליגת העל הווייטנאמית.
בנג'מין רָאש היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית ומחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הוא היה מנהיג חברתי מפילדלפיה, רופא, פוליטיקאי ורפומטור חברתי, בעל דעות הומניטריות ומחנך וכן המייסד של Dickinson College .
ראש כיהן בקונגרס הקונטיננטלי, כיהן כרופא הראשי בצבא הקונטיננטלי והפך לפרופסור בכימיה, תאוריה רפואית ויישום רפואי באוניברסיטת פנסילבניה.
ראש היה מנהיגה של תנועת הנאורות בארצות הברית ותומך נלהב של המהפכה האמריקאית.
הוא היה מנהיגה של התנועה של פנסילבניה לתיקון החוקה בשנת 1788. הוא היה בולט ברפורמות רבות במיוחד בתחומים של רפואה וחינוך.
הוא היה אחד מראשוני המתנגדים לעבדות, תמך בבתי ספר ציבוריים חופשיים ושאף לקדם חינוך לנשים.
כמנתח מוביל, לראש הייתה השפעה חשובה על מקצוע הרפואה.
הוא שאף לארגן את הידע הרפואי לפי תאוריות בעלות כוח הסבר במקום להסתמך רק על שיטות אמפיריות.
בשנת 1773 הוא כתב מנשר בשם "An Address to the Inhabitants of the British Settlements in America, upon Slave-Keeping." שבו תקף לראשונה, בחריפות, את תופעת העבדות במושבות באמריקה ואת הסחר בעבדים.
ראש טען כי מבחינה מדעית, השחורים אינם נחותים מטבעם מבחינה מוסרית או אינטלקטואלית.
כל ראיה לנחיתות השחורים הייתה תוצאה של העבדות.
בנגבהאבאן (בבנגלית: বঙ্গভবন, בתרגום חופשי: "הבית של בנגל") הוא מעונו הרשמי ומקום העבודה של נשיא בנגלדש.
הוא ממוקם בדאקה, בירת בנגלדש, בכביש הנושא את אותו השם של המשכן ומוקף בגני בנגבהאבאן.
הנשיא אבו סייד צ'וודהורי הפך לנשיא בנגלדש הראשון שהתגורר במקום לאחר שבועה ב 12 בינואר 1971. יחידת גדוד הנשיא משמר אחראית לביטחון הארמון.
בתקופת סולטנות בנגל, קדוש סופי בשם הזרת שח'אלאל דכיני מדאקה, וחסידיו נהרגו על ידי סוכני הסולטאן ונקברו באתר בנגבהאן.
האתר התפרסם במהרה כמזהר (מוזוליאום) עבור חסידי הקדוש.
משערים שהיא הייתה שייכת לזמינדר בתקופת השלטון הבריטי.
נואב חוואג'ה עבדול גאאני מדאקה קנה את האתר ובנה בו בונגלו (Bungalow) אותו כינה גן דילקושה.
עם חלוקת בנגל בשנת 1905 על ידי לורד קורזון, רכשה ממשלת מזרח בנגל ואסאם את האתר ובנתה בו ארמון ששימש בית מגורים זמני למשנה המושל של הודו עד שנת 1911. משנת 1911 עד 1947 נקרא הארמון בית המושל ושימש כמקום מגוריו הרשמי של מושל בנגל.
בעקבות עצמאותן של פקיסטן והודו בשנת 1947, כאשר מזרח בנגל הפכה רשמית לחלק מפקיסטן ונודעה בשם מזרח פקיסטן, הפך הארמון למעונו של מושל מזרח פקיסטן.
הארמון נפגע מסערה בשנת 1961. שיפוץ משמעותי הושלם עד 1964. בשנת 1971 עם סיומה של מלחמת העצמאות של בנגלדש והכרזתה על עצמאותה, היווה הארמון את משכנו של נשיא בנגלדש.
הבנגאבהאן הוא תערובת של אדריכלות מוגולית עם נגיעות של עיצובים מהתקופה הבריטית המאפיינות מספר מבנים מהתקופה הבריטית (1857–1947) בדאקה.
עם השחזור בין 1961 ל -1964 שולבו אלמנטים רבים של אדריכלות אסלאמית וסגנונות בנגל.
לארמון קירות גבול גבוהים מכל ארבעת הצדדים.
הבניין הראשי הוא מתחם בן שלוש קומות, סביבו ניצבת גינה וכיסוי עצים נרחב.
שטח הרצפה של קומת הקרקע הוא 7000 מ"ר.
בית הנשיא נמצא בפינה הצפונית-מזרחית, הכולל שתי קומות של שתי סוויטות יחד עם חמישה חדרי שינה מרווחים ומרוהטים היטב.
בקומת הקרקע ממוקמים גם משרד הנשיא, משרד המזכירות האזרחיות והצבאיות ונציגי נשיא אחרים וחדרים נפרדים לקהל עם מבקרים מקומיים וזרים.
בנוסף, ישנו חדר ארונות, אולם אירועים, אולם דארבר (בית משפט), חדר ארוחות, אודיטוריום קטן וטרקלין למבקרים מקומיים.
בנוסף למעון הנשיא, ישנם חמישה חדרים לפקידים, חדר בקרה וסטודיו בקומה הראשונה.
בקומה השנייה ישנן ארבע סוויטות לראשי מדינות וממשלות זרות.
לבנגבהאן יש מתחם פתוח של 20 דונם.
משרד האבטחה, סניף הדואר, בנק, אולם קפיטריה, מסגד בן שלוש כיפות וצריפים של גדוד המשמר של הנשיא נמצאים בסמוך לשער הראשי של בנגבהאן.
המגורים לקצינים ואנשי לשכת הנשיא ממוקמים בשלושה אזורים נרחבים בבנגבהאן.
ישנם גם שני צימרים האחד עבור המזכיר הצבאי והשני עבור עוזר המזכיר הצבאי.
בנג'מין ויליאמס קראונינשילד היה מזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1815 – 1818 בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'יימס מדיסון וג'יימס מונרו.
בנג'מין קראורנינשילד נולד בסיילם, מסצ'וסטס כבנם של ג'ורג' קראונינשילד ושל מרי (לבית דרבי) קראונינשילד שנישאו ב-1757. אביו היה רב-חובל וסוחר.
המשפחה הייתה אחת ממשפחות האליטה של בוסטון.
בבעלות המשפחה היו קרקעות ליד מינרל ספרינג, שם היא החלה את דרכה בצפון אמריקה.
אחיו היו ג'ייקוב קראונינשילד שהיה אדמירל משנה בצי ארצות הברית, ג'ורג' קראונינשילד הבן, בעליה של ה- Cleopatra's Barge, היאכטה הראשונה שחצתה את האוקיינוס האטלנטי.
אחותם, מרי, הייתה רעייתו של חבר הקונגרס נתניאל סילסבי.
קראונינשילד עבד בעסק הספנות המשפחתי ושירת בים.
ב-1811 הוא נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס כאחד התומכים הבולטים במקרה הראשון של הטיה בקביעת מחוזות בחירה.
קראונינשילד זכה במושב בסנאט המדינה בפער של שמונה קולות בלבד.
בשנה שלאחר מכן הפסיד קראונינשילד את מושבו בסנאט על רקע ביקורת קשה שנמתחה בעיתונות על תופעת הגֶ'רימנדרינג.
בינואר 1815 מונה קראונינשילד לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית, משרה שאחיו ג'ייקוב כמעט ומונה אליה עשר שנים קודם לכן.
הוא ניהל את מעברו של הצי ממצב מלחמה למצב שלום בשנים שלאחר מלחמת 1812. מהלכים אלו כללו את הקמת מועצת המפקחים של הצי ובניית מספר אוניות קו שהיווה את עמוד השדרה של הצי שהשתפר לאין ערוך.
הוא גם ניהל את האסטרטגיה ואת המדיניות הימית עבור המלחמה הברברית השנייה.
לאחר סיום תפקידו כמזכיר הצי ב-1818 שב קראונינשילד לעסקיו הפרטיים ופוליטיקה של מסצ'וסטס ובשני התחומים הוא עשה חיל.
בנוסף לשתי תקופות כהונה בבית המחוקקים של מסצ'סטס, הוא נבחר לארבע תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1823–1831.
ב-1 בינואר 1804 נשא קראונינשילד לאישה את מרי ברודמן, בתם של פרנסיס ומרי ברודמן.
יחד הם הביאו לעולם שלושה בנים ושלוש בנות.
נכדתו, פרנסס "פאני" קדוולדר קראונינשילד, נישאה לג'ון קווינסי אדמס השני, נכדו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס.
הוא גם היה סב-סבו של מי שכיהן גם הוא כמזכיר הצי בשנים 1929–1933, צ'ארלס אדמס.
צאצא נוסף שלו היה בן בראדלי, העורך הראשי של העיתון וושינגטון פוסט בין השנים 1968–1991.
בנג'מין קראונינשילד נפטר בבוסטון ב-1851 ונטמן בבית הקברות מאונט אוברן שבקיימברידג', מסצ'וסטס.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת שהייתה בשירות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ובתקופת מלחמת העולם השנייה הועברה לסירוגין אל הצי המלכותי הבריטי, אל הצי המלכותי הקנדי ואל הצי הסובייטי.
בנג'מין כריסטופר פלורס ג'וניור הידוע גם כ-לי פ.
נוט הוא שחקן וראפר אמריקאי.
ידוע בעיקר בתור לואי פרסטון בסדרה "משפחה נרדפת" של ניקלודיאון ובתור טריפל ג'י בסדרה "השייקריות".
כמו כן הוא זמר שהוציא מספר שירים, הידוע ביניהם: "You Might Be the One".
פלורס נולד ב-24 ביולי 2002 בממפיס שבטנסי והופיע לראשונה בטלוויזיה בגיל 7.
הוא הופיע כראפר מגיל צעיר במופע של אלן דג'נרס, בו שר את הסינגל הראשון שלו: "You Might Be the One for Me", ולאורך השנים שחרר מספר סינגלים.
הוא הוזכר בשירה של הזמרת סימפוניק מילר מ-2010: "All That".
את קריירת המשחק שלו החל בשנת 2011 כאשר הוא דיבב לראשונה בסרט "תזיזו ת'רגליים 2" את הפינגווין אטיקוס.
באותה שנה השתתף בקליפ עם הראפר יו גוטי לשיר "Look In The Mirror".
ב-2014 הופיע בסרט "יוצאים לסיבוב" בכיכוב קווין הארט וג'ון לגוויזאמו בתור מוריס.
ב-2013 לוהק לתפקיד הראשי של לואי פרסטון בקומדיה "משפחה נרדפת", בו הוא משחק רוח רפאים הגרה לצד משפחת את'ווי.
הוא שיחק בתפקיד זה במשך שתי עונות והועמד לפרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון על תפקידו.
בשנים 2015–2019 גילם את דמותו של גרובר ג'יי 'טריפל ג'י' גריפין במשך שלוש עונות בסדרה "השייקריות" בערוץ ניקלודאון.
בשנת 2017 דיבב בסרט "היי ארנולד!: סרט הג'ונגל"; סרט מקורי של ניקלודיאון, ושיחק בתפקיד קטן בסרט "רובוטריקים: האביר האחרון.
בשנת 2019 שיחק בסרט "קצת העולם" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
כמו כן עתיד לשחק בסדרה כבודו, המבוססת על סדרה ישראלית בעלת אותו שם לצד בריאן קראנסטון.
בשנת 2020 החל לשחק בתפקיד החוזר של יוג'ין ג'ונס בסדרה "כבודו" מבית שואוטיים, המבוססת על הסדרה הישראלית בעלת אותו שם לצד בריאן קראנסטון.
+שנהסרטתפקידהערות2011תזיזו ת'רגליים 2אטיקוסדיבוב2014יוצאים לסיבובמוריס2017רובוטריקים: האביר האחרוןילדקולר נולד: טובים השנייםM.C בייט2019דאריוש2021רחוב הפחד – חלק 1: 1994ג'וש ג'ונסוןרחוב הפחד – חלק 2: 1978ג'וש ג'ונסוןרחוב הפחד – חלק 3: 1666ג'וש ג'ונסון / הנרי פיר
בנג'מין הנרי שיארס (12 באוגוסט 1907 – 12 במאי 1981) היה רופא ופוליטיקאי סינגפורי שכיהן כנשיאה השני של סינגפור והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של סינגפור בשלוש כהונות רצופות שארכו כעשר שנים, מ-2 בינואר 1971 עד 12 במאי 1981.
הוא נבחר על ידי הפרלמנט של סינגפור לכהן כנשיא לאחר מותו של הנשיא הקודם, יוסוף בן אסחאק והושבע ב-12 באוגוסט 1970. שיארס החזיק בתפקיד עד מותו בשנת 1981.
על שמו נקראים גשר בנג'מין שיארס ומעון הסטודנטים "שיארס הול" באוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
בנג'מין שיארס נולד ב-12 באוגוסט 1907 בסינגפור, מושבות המצרים - למשפחה אירו-אסייתית משושלת אנגלית.
שיארס, מפקח טכני במחלקת העבודות הציבוריות, נולד באנגליה וגדל בהודו.
בהמשך היגר לפננג, שם התחתן עם ליליאן גומז ילידת סינגפור, ממוצא סיני-סינגפורי וספרדי.
לזוג נולדו שישה ילדים - הבן הבכור נפטר בינקותו.
חייה של משפחת שיארס היו קשים מבחינה כלכלית, בשל המשכורת הנמוכה ממנה השתכר האב אדווין.
שיארס למד במכון "Hwa Chong" ובשנת 1918 החל את לימודיו בבית הספר סנט אנדרו'ס.
בשנת 1923 הוא נרשם ל"קולג' לרפואה על שם המלך אדוארד השביעי" (גלגולה הקודם של האוניברסיטה הלאומית של סינגפור) כדי להתחיל בהכשרתו הרפואית.
שיארס היה מודע לכך שמשפחתו לא יכלה להרשות לעצמה לממן את שכר הלימוד הגבוהים, ולכן עשה כמיטב יכולתו ולאחר שהראה התנהגות למופת והצטיינות בלימודיו, זכה במלגה נדיבה מהקולג'.
הוא המשיך להצטיין בלימודיו וזכה בארבע מדליות מהקולג'.
מאוחר יותר הוא עבר את מבחני הגמר במְיַלְּדוּת וגינקולוגיה בהצטיינות.
לשיארס הוענקה "מלגת המלכה" שהעניקה לו הכשרה בת שנתיים ללימודים מתקדמים בבריטניה.
עם זאת, לימודיו נדחו בגלל מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה שימש כמנהל מחלקת מילדות וגינקולוגיה בבית החולים קנדאנג קרבאו והממונה שם על קבלת פצועים וחולים מקומיים.
הוא המשיך לדאוג למשפחתו, ולקח אחריות מלאה על פרנסת משפחתו כשאביו נפטר בשנת 1940. ב-1941 נפגע בית החולים שבו עבד מהפצצה של הצבא היפני והוסב לבית חולים כללי לאזרחים שנפצעו.
לאחר המלחמה היה שיארס לרופא הסינגפורי (יליד סינגפור) הראשון שמונה לפרופסור בפועל (acting Professor) במילדות וגינקולוגיה ב"קולג' לרפואה על שם המלך אדוארד השביעי", תואר בו החזיק עד לתחילת הלימודים לתארים המתקדמים בשנת 1947 ב"בית הספר המלכותי ללימודים מתקדמים ברפואה" בלונדון.
בינואר 1948 היה לסינגפורי הראשון שהיה לחבר בקולג' המלכותי לרופאים מילדים וגניקולוגים של אנגליה.
במרץ 1948 במהלך לימודיו לתואר עמית הקולג' המלכותי למנתחים באדינבורו נקרא לשוב לבית החולים קנדאנג קרבאו בסינגפור כדי לשמש כפרופסור למילדות וגינקולוגיה שם.
ביוני 1948 מונה ליועץ כבוד לבית החולים הצבאי הבריטי (בית החולים אלכסנדרה).
בשנת 1950 הפך לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מלאיה שם עבד עד יוני 1960. בשנת 1957 נמנה עם מייסדי האקדמיה לרפואה של סינגפור ובשנת 1960 עבר לעבוד ברפואה פרטית ומונה ליועץ כבוד לבית החולים קנדאנג קרבאו.
בנג'מין שיארס מונה לנשיאה השני של סינגפור ב-2 בינואר 1971 לאחר פטירתו של הנשיא הקודם, יוסוף בן אסחאק.
שיארס כיהן שלוש כהונות רצופות כנשיא החל מ-2 בינואר 1971 עד 12 במאי 1981. הוא תכנן לפרוש לאחר שסיים את כהונתו השנייה, אך ראש הממשלה לי קואן יו שכנעו להישאר וכך היה.
שיארס החזיק במשרה עד ליום מותו בשנת 1981. את מקומו כנשיא ירש דבן נאיר.
בנובמבר 1980 התגלו גידולים בריאה של שיארס, בעת שכיהן את כהונתו השלישית כנשיא.
הוא נכנס לקומה ב-3 במאי 1981 ונפטר תשעה ימים לאחר מכן ב־12 במאי 1981. 85,000 איש חלקו עם ארונו של שיארס שהוצב באיסטנה, כבוד אחרון.
הוא נקבר בבית הקברות הממלכתי קרנג'י.
גשר בנג'מין שיארס ושדרת שיארס נקראים על שמו.
כמו גם מעון הסטודנטים "שיארס הול" באוניברסיטה הלאומית של סינגפור, הפרופסורה למיילדות וגינקולוגיה, הפרופסורה ברפואה, ומכללת בנג'מין שיארס בבית הספר לתארים מתקדמים ברפואה של סינגפור "Duke-NUS" נקראים כולם על שמו.
בנג'מין רוברט היידון היה צייר בריטי שהתמחה בתמונות היסטוריות גדולות, אף שצייר כמה נושאים ודיוקנאות של זמנו.
הוא סבל מבעיות כלכליות לאורך חייו, שהובילו למספר תקופות מאסר בגין חוב.
הוא העביר הרצאות על אמנות וניהל יומנים נרחבים שהתפרסמו לאחר מותו.
היידון נולד בפלימות', בנם היחיד של בנג'מין רוברט היידון, מדפיס ומוציא לאור מצליח, ואשתו מרי, בתו של הכומר בנג'מין קובלי, בדבון.
בגיל צעיר הוא גילה יכולת ללימודים, שטופחה בקפידה על ידי אמו.
בגיל שש הוא הוכנס לבית הספר בפלימות', והמשיך בבית הספר תיכון בפלמפטון, שם קיבל סר ג'ושוע ריינולדס את מרבית השכלתו.
קריאת הספר של אלבינוס עוררה בו אהבה לאנטומיה, ומילדותו רצה להיות צייר.
מלא מרץ ותקווה, הוא עזב את הבית, ב־14 במאי 1804, ללונדון, שם נכנס לבתי הספר המלכותיים של האקדמיה.
בשנת 1807, בגיל 21, הציג היידון לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות את הציור "המנוחה במצרים", אותו קנה תומאס הופ כעבור שנה לחדר המצרי בבית העירוני שלו.
זו הייתה התחלה טובה עבור היידון, אשר זמן קצר לאחר מכן קיבל משימה מלורד מולגרב והזמנה לסר ג'ורג' ביומונט.
בשנת 1809 סיים את תמונתו של דנטאטוס, אף על פי שהגדילה את תהילתו, הביא למריבה לכל חייו עם האקדמיה המלכותית, שהוועדה שלה תלתה אותה בחדר צדדי קטן במקום באולם הגדול.
באותה שנה הוא לקח על עצמו את תלמידו הראשון, צ'ארלס לוק איסטלייק, לימים דמות מובילה בממסד האמנות הבריטי.
הקשיים הכלכליים שנמשכו כל חייו החלו בשנת 1810, כאשר בתגובה לכך שהיידון זכה להצלחה מסחרית מסוימת, הפסיק אביו לשלם לו את הקצבה השנתית בסך 200 פאונד.
הוא גם היה מעורב בסכסוכים עם ביומונט, עבורו צייר תמונה של מקבת', ועם ריצ'רד פיין נייט, שהכעיס את היידון בכך שהוא הכחיש את הערך האסתטי וגם את הערך הכספי של הפסלים מהפרתנון, שהובא באותו הזמן לבריטניה על ידי לורד אלגין.
היידון הוקסם מ"שיש אלגין", והאמין שהם מספקים עדויות לכך שאמנים יוונים קדומים למדו אנטומיה.
"פסק הדין של שלמה", ההפקה הבאה שלו, נמכר תמורת 700 פאונד לשני בנקאים בפלימות', ההכנסה לא הספיקה כדי לשלם את כל חובותיו, אך היא שמרה על האשראי שלו, ואפשרה לו להמשיך וללוות.
בסוף מאי 1814 ניצל היידון את הפסקת פעולות האיבה עם צרפת כדי לבקר בפריז יחד עם חברו דייוויד וילקי, ולראות את אוספי האמנות שנאסף על ידי נפוליאון מרחבי אירופה במוזיאון הלובר.
הרבה ממה שראה שם אכזב אותו: הוא תיאר את ההשתנות של רפאל, ציור שרצה במיוחד לראות, כ"קטן וחסר חשיבות".
באולפן של פרנסואה ג'רארד ראה דיוקן של נפוליאון, והחל לפתח קסם למנהיג הצרפתי המובס, אם כי בניגוד לכמה מחבריו הרדיקליים יותר כמו ויליאם הזליט, היידון מעולם לא העריץ אותו פוליטית.
כשחזר לאנגליה, הוא צייר את "כניסתו של ישו לירושלים", שלימים היה הגרעין של הגלריה האמריקאית לציור, שהוקם על ידי בן דודו ג'ון האווילנד מפילדלפיה.
בעודו מצייר יצירה גדולה אחרת, "תחייתו של לזרוס", הבעיות הכלכליות שלו גברו, והוא נעצר אך לא נכלא.
באוקטובר 1821 הגדיל את התחייבויותיו כאשר נישא למרי היימן, אלמנה עם שני ילדים צעירים, אותה הכיר כבר שנים אחדות.
בשנת 1823 שהה היידון חודשיים בכלא בגין חוב, שם קיבל מכתבי נחמה ממעריציו.
בהיותו שם, הוא הגיש עתירה לפרלמנט לטובת מינוי "ועדה שתחקור את מצב עידוד הציור ההיסטורי", שהוצגה על ידי לורד ברום.
במהלך 1825, בעקבות הסכם לתמיכה כספית בו עם עורך דינו, תומאס קירסי, פנה היידון, לציור פורטרטים, ובתחילה זכה להצלחה ניכרת.
עבודותיו בז'אנר זכו לביקורת קשה בעיתון השבועי של תיאודור הוק ג'ון בול.
מאוחר יותר האשים היידון את המאמר באובדן קהל הלקוחות שלו, וצנח לחוב בלתי ניתן לניהול.
לאחר תקופת כליאה שנייה בשנת 1827, הוא צייר ציור בהשראת אירוע שהיה עד שם, והתמונה נקנתה על ידי המלך ג'ורג' הרביעי תמורת 500 ליש"ט.
מעודד מהצלחה זו, הוא צייר תמונה נוספת, וחזר לבית הסוהר כדי להכין ציורים של כמה מהאסירים.
ציור שלישי של החיים באותו הזמן, הראה את הקהל במופע של תיאטרון בובות, בתקווה שהמלך יקנה יצירה זו.
התמונה לא נקנתה, והוא האשים את יועץ המלך ויליאם סגווייה.
כתומך ברפורמה בפרלמנט, היה לו רעיון לצייר בד גדול מפגישה פוליטית ונאומו של תומאס אטווד, מנהיג האיחוד הפוליטי של בירמינגהם.
ניסיונות גיוס מנויים למימון הציור נכשלו, ורק סקיצות בוצעו, אך היידון אכן קיבל עמלה מראש הממשלה החדש, לורד גריי, לתמונת האירוע הרפורמי שנערך בגילדהול.
הציור הושלם בשנת 1834 והכיל 597 דיוקנאות בודדים.
הוא גם עשה ציור של הפגישה של האגודה למלחמה בעבדות, עכשיו בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
היידון התפרסם כמרצה לציור, ומשנת 1835 ואילך נסע ברחבי אנגליה וסקוטלנד בסיורי הרצאות.
הוא ערך מבצעים לקישוט מבני הציבור במדינה בציורי היסטוריה המציגים את פאר העבר של האומה, ותוך שלושה ימים מרגע הרס ארמון ווסטמינסטר בשריפה, בשנת 1834 ביקר את ראש הממשלה, לורד מלבורן, על מנת לשכנע אותו בחשיבות החסות הממשלתית לאמנות, במיוחד ביחס להזדמנויות שמציעה הבנייה המחודשת שהאסון הביא.
אף על פי שתוכנית בנוסח הצעותיו בוצעה למעשה בבתי הפרלמנט, להיידון לא היה חלק בכך.
כאשר בשנת 1843 נערכה תערוכה באולם ווסטמינסטר, לבחירת עיצובים לציורים לקישוט בתי הפרלמנט, הוא הגיש שני סטים מצוירים - אך הם לא הוזמנו ולא נמצאו מתאימים.
קשייו התגברו עד כדי כך שחובותיו הגיעו ליותר מ-3,000 לירות שטרלינג.
הוא היה מאוכזב וחסר תקווה, והוא התאבד.
הוא השאיר אלמנה ושלושה ילדים ששרדו, שנתמכו בנדיבות על ידי חבריו, בהם סר רוברט פיל, הרוזן ד'אורסי, תומאס טלפורד ולורד קרלייל.
הוא נקבר בכנסיית סנט מרי, פדינגטון, לונדון.
בשנת 1885 בית העלמין הוסב לפארק.
מצבתו היא אחת האבנים השמורות הבודדות ועל אף שנשחקה, שמו עדיין קריא.
בשנת 1839 החל היידון לעבוד על אוטוביוגרפיה, תוך שהוא שואב חומרים מיומניו הנרחבים.
לפני מותו השלים את סיפור חייו עד שנת 1820. הוא פורסם בשלושה כרכים בשנת 1853, בעריכת טום טיילור, עם חומרים נוספים מהיומנים, בכותרת "חייו של בנג'מין רוברט היידון", הצייר ההיסטורי, מתוך האוטוביוגרפיה שלו וכתבי העת.
אלה כללו את צ'ארלס ואדווין לנדסייר, ויליאם ביוויק, ג'ון ג'קסון ואדוארד צ'טפילד.
בנג'מין קרטר הט הוא היסטוריון ופרופסור אמריקאי במכללת האנטר.
הכשרתו האקדמית של הט החלה באוניברסיטת אלברטה, שם קיבל את התואר הראשון () במדע המדינה בשנת 1987. בשנת 1990 קיבל תואר Juris Doctor מאוניברסיטת טורונטו לאחר לימודי משפטים.
לאחר מכן עבד במשך ארבע שנים כעורך דין, לפני שקיבל בשנת 1995 תואר שני () בהיסטוריה אירופאית מודרנית.
הט סיים לימודי דוקטורט בשנת 2001 במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת הרווארד, במסגרתם ערך מחקר על תהליכים משפטיים בברלין בראשית המאה ה-20; על עבודתו הוענק לו פרס ע"ש הרולד ק' גרוס עבור עבודת הדוקטורט בהיסטוריה הטובה ביותר באוניברסיטת הרווארד לשנת 2002. עבודתו זכתה לשבחים מצד ההיסטוריון הגרמני באתר .
מאז 2003 מלמד הט במכללת האנטר; בשנים 2003–2008 כמורה מן החוץ, בשנים 2008–2012 כפרופסור חבר ומאז אוגוסט 2012 כפרופסור מן המניין.
בשנת 2008 פרסם ספר ביוגרפי על הנס ליטן, בשם Crossing Hitler, עליו זכה ב להיסטוריה עכשווית.
בשנת 2014 התפרמה מונוגרפיה שכתב הט, בשם Burning the Reichstag: An Investigation into the Third Reich's Enduring Mystery (בעברית: שרפת הרייכסטאג: תחקיר אחר התעלומה המתמשכת של הרייך השלישי).
מהדורה מורחבת בשפה הגרמנית ראתה אור לראשונה בשנת 2016, בשם Der Reichstagsbrand.
העיתונאי והסופר , למשל, כתב כי ראה בסקירתו המפורטת של הט הצגה משכנעת של ראיות וטיעונים כנגד התזה כי מרינוס ואן דר לובה היה המבצע היחיד של שרפת הרייכסטאג בשנת 1933. ההיסטוריון הבריטי ריצ'רד ג'.
אוונס סבור כי המונוגרפיה של הט היא סקירה מקיפה ורחבה, הכתובה היטב.
יחד עם זאת, הוא מותח ביקורת וטוען כי העבודה איננה כתובה כמחקר היסטורי מאוזן, אלא ככתב אישום חד-צדדי המופנה כנגד תזת המבצע היחיד.
איאן קרשו, היסטוריון בריטי, שנודע בביוגרפיות שחיבר על אדולף היטלר, אמר ל כי לאחר שקרא את ספרו של הט, היה מתאר בצורה אחרת את שרפת הרייכסטאג.
הוא שיבח את מחקרו כל הט, וכינה אותו "חקירה מדוקדקת".
ספרו של הט זכה בפרס ספרותי על שם על ידי החברה האירופית להיסטוריה מרכזית (CEHS) עבור הספר הטוב ביותר בשפה האנגלית על ההיסטוריה האירופית שיצא לאור בצפון אמריקה.
מהדורה מורחבת של ספר זה בשפה הגרמנית יצאה לאור כשנתיים לאחר מכן: Der Reichstagsbrand: Wiederaufnahme eines Verfahrens, הוצאת Rowohlt, המבורג 2016 ()
בנג'מין פרנקלין באטלר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק.
הוא היה שותף מקצועי ופוליטי של מרטין ואן ביורן.
בין המשרות הרבות שלאליהן מונה ונבחר הוא היה התובע הכללי של ארצות הברית והתובע הפדרלי של המחוז הדרומי של מדינת ניו יורק.
הוא גם היה אחד ממייסדי אוניברסיטת ניו יורק ובית הספר כפר הילדים בעיר ניו יורק.
בנג'מין באטלר נולד בקינדהוק שבמדינת ניו יורק למידד וחנה באטלר (לבית טיילי).
הוא התחנך בבית הספר התיכון שבעיר הדסון שבניו יורק ולמד משפטים בהדרכתו של מרטין ואן ביורן.
לימים למד בנו של ואן ביורן, ג'ון, משפטים בהדרכתו של באטלר.
ב-1817 התקבל באטלר ללשכת עורכי הדין והיה לשותפו של ואן ביורן.
בספרו משנת 1903 "אומנות החקירה הנגדית" , ציין פרנסיס ל.
ולמן שבאטלר נחשב בזמנו כאחד הטוענים המשפיעים ביותר וכאחד מעורכי הדין המוכשרים ביותר בתחום החקירה הנגדית בתקופתו.
באטלר היה אחד החברים הראשונים בקבוצה הפוליטית שכונתה Albany Regency.
ב-1819, כאשר מונה רוג'ר סקינר, חברו לקבוצה ובעל בריתו של ואן ביורן, כשופט פדרלי במחוז הצפוני של מדינת ניו יורק, הוא מכר לבאטלר את משרד עורכי הדין שלו.
באטלר החל את הקריירה הפוליטית שלו כתובע המחוזי של מחוז אולבני, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1821–1825. לאחר מכן הוא מונה לאחד משלושת חברי הוועדה שמונו לבצע בדיקות בספר החוקים של מדינת ניו יורק.
ב-1828 הוא נבחר כנציג המחוז באספה המדינתית של מדינת ניו יורק.
ב-1833 הוא היה חבר בוועדה שמונתה לבצע התאמות בקו הגבול בין ניו יורק לבין ניו ג'רזי.
ב-15 בנובמבר 1833 מינה הנשיא אנדרו ג'קסון את באטלר כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1838. לאחר מכן ועד 1841 ובשנים 1845–1848 הוא היה התובע הפדרלי של המחוז הדרומי של מדינת ניו יורק.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1844 היה באטלר אחד הנציגים הפעילים ביותר.
כאחד מהמנהיגים של המשלחת מניו יורק הוא תמך במועמדותו של מרטין ואן ביורן לבחירה מחדש לנשיאות והתנגד לכלל של בחירת המועמד על פי רוב של שני שלישים, אך כשל בשתי הסוגיות.
בסופו של דבר הוא היה זה שהכריז על תמיכת המשלחת מניו יורק במי שזכה במועמדות, ג'יימס פולק.
ואן ביורן המליץ לפולק על באטלר כמועמד לחברות בקבינט שלו, אך אמר לו שבאטלר יסרב לעזוב את עסקי עריכת הדין המכניסים שלו ויסכים להצעה רק אם ימונה למזכיר המדינה.
בסופו של דבר הציע פולק לבאטלר את תפקיד מזכיר המלחמה, אך באטלר דחה את ההצעה באומרו שיקבל רק הצעה לכהן כמזכיר המדינה או כמזכיר האוצר.
בשנים 1829–1832 היה באטלר חבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת המדינה של ניו יורק.
הוא היה פעיל בייסודה של אוניברסיטת ניו יורק ב-1831 ושירת במגוון תפקידים באוניברסיטה מאז הקמתה.
ב-1834 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת ראטגרס.
ב-1837 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת ניו יורק.
ב-1818 נשא באטלר לאישה את הארייט אלן.
על ילדיהם נמנו ויליאם אלן באטלר, שהיה עורך דין, ולידיה אלן באטלר, שנישאה לאלפרד בות' והייתה אמו של סר אלפרד אלן בות', מנהל בחברת אלפרד בות' ושות', ויושב ראש חברת הספנות קונארד ליין.
בנג'מין פרנקלין באטלר נפטר ב-8 בדצמבר 1858, בעת שעשה בביקור בפריז, צרפת.
הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שברובע הברונקס.
על שמו נקרא פורט באטלר בקרוליינה הצפונית, ששימש כאחד המבצרים הראשיים שנבנו להעברתם של שבטי הצ'רוקי במסלול הדמעות.
בנג'מין רובינס קרטיס היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קרטיס היה השופט העליון הראשון והיחידי שבא משורות המפלגה הוויגית.
הוא גם היה הראשון מבין שופטי בית המשפט העליון שהיה בעל השכלה משפטית פורמלית והיחידי שהתפטר על רקע עניין עקרוני.
הוא בלט כראש צוות ההגנה במשפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון ובתור אחד משני השופטים שכתבו חוות דעת מיעוט בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
בנג'מין קרטיס נולד בווטרטאון שבמסצ'וסטס, כבנם של לויס רובינס ובנג'מין קרטיס, רב-חובל של ספינת סוחר.
קרטיס הצעיר למד בבית ספר ציבורי בניוטון וב-1825 הוא החל ללמוד בקולג' הרווארד, שם הוא ניצח בתחרות כתיבת מאמרים בשנת לימודיו הראשונה.
בהרווארד הוא היה לחבר במועדון פורסליין .
ב-1829 הוא סיים את לימודיו והיה חבר באחוות פי בטא קפא.
ב-1832 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים ובהמשך אותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1834 עבר קרטיס לבוסטון, שם הוא הצטרף למשרד עורכי הדין של צ'ארלס קרטיס.
עבודתו בעיר נמל כמו בוסטון אפשרה לו להתמחות במשפט ימי הוא גם נודע בשל בקיאותו בחוקי הפטנטים.
ב-1836 השתתף קרטיס ב"תביעת החירות" "הקהילה נגד אייויס" כנציג ההגנה.
הרקע למקרה החל עם ביקורה של מרי סלייטר אצל אביה, תומאס אייויס, בבוסטון.
סלייטר הביאה עמה שפחה צעירה בת שש בערך בשם מד.
בעת שהותה בבוסטון חלתה סלייטר וביקשה מאביה שידאג למד עד שהיא (סלייטר) תחלים.
אגודת נשות בוסטון נגד העבדות ואחרים ביקשו הוצאת צו הביאס קורפוס נגד אייויס, בטענה שמד הפכה לחופשייה עקב הגעתה עם גבירתה למסצ'וסטס מרצונה החופשי של זו האחרונה.
אייויס השיב לצו באומרו שמד היא שפחתה של בתו ושהוא החזיק בה כנציגה של בתו.
קרטיס היה אחד מעורכי הדין שייצגו את אייויס.
בית המשפט העליון של מסצ'וסטס, בראשותו של למואל שאו, פסק שמד הייתה בת חורין והפך אותה לבת חסותו של בית המשפט.
בעוד שעל פי החלטות קודמות, נפסק שעבדים שהובאו מרצונם החופשי של אדוניהם למדינות חירות, והתגוררו בהן במשך שנים רבות, הפכו לבני חורין, פסק הדין "הקהילה נגד אייויס" היה הראשון שקבע שעבד שהובא מרצונו החופשי של אדוניו למדינת חירות, יחשב לחופשי מיד עם הגעתו למדינה זו.
ההחלטה בתביעת חירות זו עוררה מחלוקת וגרמה לניכור מצד הדרום.
הסיוע המשפטי שהעניק קרטיס למשפחת אייויס עמד בניגוד לחוות דעת המיעוט שכתב ב-1857 בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, 21 שנים מאוחר יותר בעת כהונתו בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בפברואר 1846 היה קרטיס לחבר בתאגיד הרווארד (Harvard Corporation), אחת משתי מועצות המנהלים של אוניברסיטת הרווארד.
ב-1849 הוא נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
הוא התמנה כיושב ראש ועדה לרפורמה במערכת המשפט של המדינה, שהגישה ב-1851 הצעת חוק מתאימה.
חוק זה היה דוגמה לרפורמה שיפוטית והוא אושר על ידי בית המחוקקים ללא תיקון כלשהו.
ב-22 בספטמבר 1851 מונה קרטיס על ידי הנשיא מילרד פילמור במינוי פגרה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של לוי וודברי שנפטר.
הסנאטור דניאל ובסטר שיכנע את הנשיא פילמור למנות את קרטיס למשרה והיה התומך העיקרי בו.
ב-11 בדצמבר הוגש מינויו של קרטיס באופן רשמי לסנאט של ארצות הברית והוא אושר ב-20 בדצמבר.
קרטיס היה הראשון מבין שופטי בית המשפט העליון שקיבל את תואר המשפטים שלו מבית ספר למשפטים.
השופטים שקדמו לו קיבלו את הכשרתם ב"קריאה עצמית" , שהייתה סוג של חניכות במשרד עורכי דין, או שלמדו בבית ספר למשפטים מבלי לקבל תואר.
בחוות דעתו בפסק הדין "קולי נגד מועצת המפקחים" הוא קבע שסמכות המסחר חלה על חוקים הקשורים לניתוב.
חוקי המדינות שקשורים לסמכות המסחר יכלו להיות תקפים כל עוד לא הביע הקונגרס את דעתו בעניין.
מצב זה פתר מחלוקת היסטורית בנוגע לסמכויות הפדרליות בנוגע לסחר הבין-מדינתי.
עד היום מהווה חוות דעתו של קרטיס תקדים חשוב לפתרון מחלוקות כאמור.
בתיק זה פירש בית המשפט את סעיף המסחר בחוקת ארצות הברית.
השאלה שעמדה בתיק זה הייתה אם המדינות יכולות לפקח על הבטים של הסחר או שהקונגרס מחזיק באופן בלעדי את הסמכות לפקח על הסחר.
קרטיס סיכם שלממשלה הפדרלית הסמכות הבלעדית לפקח על הסחר רק כאשר במקרים בהם נדרשת אחידות לאומית.
בכל מקרה אחר יכולות המדינות לפקח על הסחר.
פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד
קרטיס נודע כאחד משני שופטי בית המשפט העליון שכתבו חוות דעת מיעוט בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שבה הוא חלק על פסק הדין של רוב השופטים בהרכב שדן בתיק.
הוא טען נגד החלטת הרוב ששלל את חירותו של העבד דרד סקוט.
קרטיס ציין שבשל העובדה שהיו אזרחים אפרו-אמריקאים, הן במדינות הדרום והן במדינות הצפון כאשר נוסחה חוקת ארצות הברית, נמנו השחורים באופן ברור על "אזרחי ארצות הברית" שתמכו במסמך היסוד.
הוא גם הביע את דעתו שבשל העובדה שרוב השופטים קבעו שלסקוט לא הייתה זכות עמידה בתיק, לא יכול היה בית המשפט למשיך ולפסוק בנוגע לזכויותיו.
ב-30 בספטמבר 1857 התפטר קרטיס מכהונתו בשל סערת הרגשות שלו כתוצאה מהאווירה הקשה שנוצרה בבית המשפט העליון כתוצאה מפסק דין דרד סקוט.