tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד 1909, פרסיוול לוול יחד עם ויליאם הנרי פיקרינג הציעו מספר קואורדינטות להימצאותו של כוכב הלכת.
לוול והמכון שעמד בראשו המשיכו בחיפוש אחר כוכב הלכת ההיפותטי עד יום מותו של לוול בשנת 1916. מבלי שידע על כך, ב־19 במרץ 1915 צילם המצפה שלו שתי תמונות עמומות של פלוטו.
לוול לא היה היחיד שצילם את פלוטו מבלי שהבין את משמעות הצילום.
ישנם 16 צילומים ידועים של פלוטו טרום הגילוי, בהם מספר צילומים של מילטון יומאסון ממצפה הר וילסון.
הוותיק שבצילומי פלוטו צולם ב־20 באוגוסט 1909 במצפה הכוכבים יאקרס באוניברסיטת שיקגו.
מאבקי ירושה על ממונו של לוול הקפיאו את פעילות מצפה הכוכבים שלו ליותר מעשור.
החיפוש חודש בשנת 1929, כאשר המטלה הוטלה על קלייד טומבו בן ה־23, שהרשים את מנהל המכון בציוריו האסטרונומיים.
תפקידו היה לצלם באופן שיטתי את שמי הלילה מדי שבוע ולהשוות את הצילומים כדי לאתר תנועה.
ב־18 בפברואר 1930, אחרי כמעט שנה של חיפוש, גילה קלייד טומבו את פלוטו, על סמך השוואת צילומים מ־23 ו־29 בינואר.
לאחר שהמכון השיג הוכחות נוספות שמדובר בכוכב לכת, הגילוי פורסם ברבים ב־13 במרץ 1930, על ידי משלוח טלגרף למצפה של אוניברסיטת הרווארד.
פלוטו קרוי על שם אל השאול במיתולוגיה הרומית, פלוטו.
את השם פלוטו הציעה ילדה בת 11 בשם ונישה ברני (Venetia Burney).
סבה קרא באוזניה את המאמר על גילוי גרם שמיים זה, והילדה, שלמדה בעבר על מערכת השמש, ידעה כי כוכבי הלכת קרויים על שמם של אלים מן המיתולוגיה; היא ידעה גם שאחרי נפטון יש חשיכה נטולת כוכבים, ולכן, כאשר שמעה שהתגלה כוכב אחרי נפטון, הציעה לקרוא לו על שם אל השאול.
השם פלוטו מתחיל באותיות PL שהן גם ראשי התיבות של פרסיוול לוול, שהשקיע את שארית חייו וממונו לאיתור כוכב הלכת, ולכן התקבלה ההצעה.
הסמל שקיבל פלוטו () מבוסס גם הוא על ראשי תיבות אלה.
במשך 7 עשורים, מפברואר 1930 ועד אוגוסט 2006, נחשב פלוטו לכוכב הלכת התשיעי והמרוחק ביותר במערכת השמש.
פלוטו נחשב לקטן ביותר מבין כוכבי הלכת במערכת, וסיבה זו, כמו גם מסלולו האקסצנטרי הביאו לחוסר הסכמה בשאלת סיווגו ככוכב לכת.
גילוי אריס בשנת 2003, והערכתו עד 2015 כגדול מפלוטו, ערער עוד יותר את מעמדו של פלוטו ככוכב לכת.
ב־24 באוגוסט 2006 הורד פלוטו ממעמדו ככוכב לכת בעקבות הצבעה שהתקיימה בוועידת האיגוד האסטרונומי הבינלאומי בפראג, והוגדר יחד עם 4 גופים נוספים (אריס, האומיה, מאקה־מאקה, קרס) ככוכב לכת ננסי.
פלוטו מוגדר כיום ככוכב הלכת הננסי הראשון בגודלו.
בדומה לשאר כוכבי הלכת הננסיים ולגופים הקטנים במערכת השמש הוסף מספר לפני שמו, כך ששמו החדש: 134340 פלוטו.
עד שנת 2015 לא היה קיים מידע רב אודות פלוטו היות שאף גשושית לא התקרבה אליו די הצורך כדי לחקור אותו מקרוב, ומרחקו הרב מכדור הארץ אפשר רק להעריך את מאפייניו והרכבו.
ב־14 ביולי 2015 ביצעה הגשושית ניו הורייזונס יעף על פני פלוטו וסיפקה מידע רב עליו ועל ירחיו, בעיקר על כארון, שהוא הגדול מבין ירחיו של פלוטו.
בראשית המאה ה־21, לפני הגעת ניו הורייזונס לפלוטו, נעשו תצפיות על ידי טלסקופ החלל האבל רב־העוצמה ששפכו אור נוסף אודותיו.
פלוטו מצוי במרחק ממוצע של כ־39 יחידות אסטרונומיות מהשמש, ומשלים הקפה אחת סביבה במשך 248.54 שנה, במהירות 4.74 ק"מ לשנייה (כשישית ממהירות כדור הארץ).
צפיפותו הממוצעת 2.02 גרם לסנטימטר מעוקב.
בשל האקסצנטריות הגדולה שלו, 0.2481, הוא חוצה את מסלולו של נפטון, ונעשה קרוב ממנו לשמש; ההתרחשות האחרונה הייתה בין 7 בפברואר 1979 ל־11 בפברואר 1999.
בשנת 1931 חושבה מסתו על סמך המסה של נפטון ואורנוס, וזו הוערכה כמסת כדור הארץ.
בשנת 1948 הצביע חישוב מתוקן על מסה השווה למסת מאדים.
בשנת 1976 חושב לראשונה האלבדו של פלוטו, והוסק כי מסתו לא יכולה לעלות על 1% ממסת כדור הארץ.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1978, עם גילוי הירח כארון, ניתן היה לחשב את מסתו בצורה מדויקת - 0.2% ממסת כדור הארץ.
זווית הנטייה של פלוטו היא 17.148°, זווית הנטייה הגדולה משל מסלולי כוכבי הלכת יחסית למישור המילקה.
ציר סחרורו העצמי נטוי יחסית למישור הקפתו את השמש ב-122.46°, ומכאן שתנועתו סביב צירו, הנמשכת 6.3872 ימים, היא בכיוון המנוגד יחסית למרבית כוכבי הלכת, להוציא את נוגה ואורנוס.
גודלו של פלוטו, צפיפותו הנמוכה וצורת מסלולו מרמזים כי מדובר, למעשה, בכוכב שביט ענק המהווה חלק מחגורת קויפר ולא בכוכב לכת.
פלוטו קטן משבעה ירחים של כוכבי לכת אחרים: גנימד, טיטאן, קליסטו, איו, הירח של כדור הארץ, אירופה וטריטון.
קוטרו ומסתו של פלוטו היו בלתי־ידועים במשך מספר עשורים מהגילוי ורק ניתנו להערכה.
גילוי העצם כארון אפשר את קביעת מסת המערכת פלוטו־כארון.
ב־14 ביולי 2015 חלפה הגשושית ניו הורייזונס ליד פלוטו במרחק של כ־13,000 ק"מ, וקבעה שקוטרו הוא 2,370 ק"מ, זאת לאחר שנים רבות של התלבטויות וספקות בעניין.
פני השטח של פלוטו מורכבים מ־98% חנקן קפוא, ועקבות של מתאן ופחמן חד־חמצני.
בשל סיבובו של פלוטו על הצד סביב השמש, רבע משטחו של פלוטו נמצא באור יום רצוף, ואילו שלושת הרבעים האחרים בחושך מתמשך.
לכן, השטח של פלוטו מגוון למדי, עם הבדלים גדולים בבהירותו ובצבעו.
הצבע משתנה בין שחור פחם, כתום כהה ולבן.
צבעו של פלוטו דומה לצבעו של איו, ירחו של כוכב הלכת צדק עם מעט יותר צבע כתום.
רכס ההרים הגבוה בפלוטו הם הרי טנזינג אשר נקראים על שם המטפס הנפאלי טנזינג נורגיי, פסגת הרכס מגיעה לגובה של 6 ק"מ.
כמות האור מהשמש על פלוטו היא חלשה, מקביל לדמדומים על פני כדור הארץ.
נאס"א פרסמה מחשבון "זמן פלוטו" הקובע מתי האור על פני כדור הארץ הוא שווה ערך לאור שעל פלוטו ביום בהיר.
פני השטח של פלוטו עשויים מקרח.
קרחים אלו עשויים מגזים קפואים ביניהם חנקן, מתאן ופחמן חד־חמצני.
בתצלומים שהגיעו מהגשושית "ניו הורייזונס" התגלו במישור ספוטניק תבניות קרקע הדומות לדיונות, זאת למרות העדר רוח חזקה מספיקה באטמוספירה הדקה.
האטמוספירה של פלוטו מורכבת משכבה דקה של גזים, ובהם חנקן (N2), מתאן (CH4) ופחמן חד־חמצני (CO).
הלחץ האטמוספירי הוא בין 0.65 ל־2.4 פסקל.
בצילומים שצילמה הגשושית "ניו הורייזונס" הבחינו החוקרים ב-7 תצורות בהירות המצויות באזור ההפרדה בין אזור היום לאזור הלילה והן יכולות להיות עננים.
על פי אחד המודלים שהוצעו הן מכילות אצטילן, אתאן וציאניד מימני.
לפלוטו חמישה ירחים ידועים: כארון, ניקס, הידרה, קרברוס וסטיקס.
הראשון, כארון, זוהה לראשונה ב־1978, וקוטרו 1,280 קילומטרים, כמחצית מקוטר פלוטו עצמו.
לפי הצעת ההגדרה מחדש של כוכב לכת של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי מ־16 באוגוסט 2006, כארון יוגדר ככוכב לכת ננסי תאום של פלוטו, כיוון שמרכז המסות של פלוטו וכארון נמצא מחוץ לשניהם.
כדי שעצם אחד יחשב כירחו של העצם השני, צריך שמרכז המסות של שני העצמים ימצא בתוך העצם השני.
מכאן שפלוטו וכארון מהווים מערכת כפולה, אולם נכון ל־2016, האיגוד טרם פסק בסוגיה של מערכת בינארית.
על כן, פלוטו מוגדר ככוכב לכת ננסי וכארון מוגדר כירח שלו.
שטח פניו של כארון 4,580,000 קמ"ר, בניגוד לפלוטו המכוסה בעיקר מתאן וחנקן קפואים, פניו מכוסים קרח, והוא כנראה מחוסר אטמוספירה.
מחישוב נפחו ומסתו עולה צפיפות ממנה ניתן לשער כי כארון עשוי רובו ככולו קרח, ללא גרעין סלעי או בעל גרעין קטן משל שותפו פלוטו.
שני הירחים האחרים ניקס והידרה התגלו ב־15 במאי 2005, כאשר אסטרונומים בחנו בקפידה צילומים שערך טלסקופ החלל האבל, וקיומם אושר כמה חודשים לאחר מכן.
ב־21 ביוני 2006, הכריז האיגוד האסטרונומי הבינלאומי כי הירחים יקראו על שם אלת הלילה הקדומה ניקס ויצור המים בעל תשעה ראשים ההידרה הלרניאנית.
מרחק הירחים מפלוטו כ־50,000 ו־65,000 קילומטרים, וקוטרם מוערך בכמה עשרות קילומטרים.
הירחים מסתחררים סביב עצמם בצורה כאוטית (ללא סדר קבוע או צפוי מראש).
הירח הרביעי, קרברוס, התגלה ב־28 ביוני 2011 (אושר ב־20 ביולי) על ידי מרק שוואלטר ממכון סט"י שנעזר בטלסקופ החלל האבל.
קוטרו מוערך בין 13 ל־34 קילומטרים.
ב־2 ביולי 2013, הכריז האיגוד האסטרונומי הבינלאומי כי הירח יקרא על שם קרברוס הכלב בעל שלושת הראשים השומר על הכניסה לשאול במיתולוגיה היוונית.
הירח החמישי, סטיקס, התגלה ב־26 ביוני 2012 (אושר ב־11 ביולי) על ידי מרק שוואלטר בעזרת טלסקופ החלל האבל.
ב־2 ביולי 2013, הכריז האיגוד האסטרונומי הבינלאומי כי הירח יקרא על שם הנהר סטיקס שבמיתולוגיה היוונית גבל בין הארץ לשאול.
שמות הירחים קרברוס וסטיקס נבחרו בהצבעה על ידי הציבור, והתקבלו על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
פלוטו מהווה אתגר לחוקרים בגלל גודלו הקטן ומרחקו מכדור הארץ.
הגשושית וויאג'ר 1, שחקרה את שבתאי, ביקרה מרחוק את פלוטו בדרכה אל מחוץ למערכת השמש.
לגשושית וויאג'ר 2 מעולם לא הייתה תוכנית לחלוף על־פני פלוטו.
הגשושית הראשונה שחקרה את פלוטו הייתה ניו הורייזונס של נאס"א, אשר שוגרה ב־19 בינואר 2006 (בעת השיגור פלוטו עוד נחשב ככוכב הלכת) וחלפה בקרבת פלוטו ב־14 ביולי 2015. מטרותיה העיקריות של ניו הורייזונס היו לאפיין את הגאולוגיה והמורפולוגיה הגלובליות של פלוטו ושל כארון ולמפות את הרכב פני השטח שלהם.
משימות נוספות כוללות חקר השונות של פני השטח והאטמוספירה של פלוטו, צילום ומיפוי אזורים על פלוטו ושל כארון ברזולוציה גבוהה, אפיון האטמוספירה העליונה והיונוספירה של פלוטו וסביבת החלקיקים הטעונים הנובעים ממנה; חיפוש אחר אטמוספירה סביב כארון, עידון הידע המדעי הידוע באופן גס ביותר אודות פלוטו וכארון, וחיפוש ירחים נוספים.
פּלוּטוֹ או דיס פאטר הוא אל השאול במיתולוגיה הרומית.
מזוהה עם אל השאול הרומי הקדום אורקוס, ומקבילו של האדס, אל השאול במיתולוגיה היוונית.
מקור שמו במילה היוונית: Πλούτων (פלוטון) - כינוי נוסף של האל האדס במיתולוגיה היוונית, ככל הנראה מהמילה פלוטוס (πλοῦτος) שפירושה "אוצרות", המתארת את תפקידו של האדס (פלוטו) כאל האוצרות התת-קרקעיים.
לא ברור האם פלוטו נחשב כבנו של סטורן כשם שהאדס היה בנו של קרונוס במיתולוגיה היוונית.
הסיפור המיתולוגי לגבי האדס וחטיפתה של פרספונה עבר גם למיתולוגיה הרומית, וסופר על פלוטו ופרוסרפינה בספר השביעי של המטמורפוזות.
לפי המסורת הרומית בפלוטוניון בהייראפוליס נמצאת הכניסה אל השאול, ולכן האתר מכונה גם "שער פלוטו".
על שמו של האל קרוי כוכב הלכת הננסי פלוטו.
פּלוּטַרכוֹס היה פילוסוף, היסטוריון ומסאי יווני.
חיבוריו ששרדו נכתבו ביוונית, אולם קהל היעד שלהם היה קוראים יווניים ורומיים גם יחד.
פלוטרכוס נולד בעיירה הקטנה כירונאה, השוכנת כ-30 קילומטרים ממזרח לדלפי, בחבל בויאוטיה ביוון העתיקה, כנראה בתקופת שלטונו של הקיסר קלאודיוס.
שמו של סבו של פלוטרכוס היה למפריאס.
שמו של אביו לא נשמר, אך סביר שנקרא ניקרכוס (Nίκαρχoς), על שם אבי-סבו של פלוטרכוס, על פי המנהג העממי של משפחות יווניות למחזר שם בכל דור שני.
אחיו, טימון ולמפריאס, נזכרים לעיתים קרובות במאמריו ובדיאלוגים שלו, בהם על טימון במיוחד מדובר במושגים מלאי החיבה ביותר.
רואלדוס (Joannes Rualdus), בחיבורו "חיי פלוטרכוס" (1624), מצא את שמה של אשתו של פלוטרכוס, מתוך ראייה בכתביו.
קיים מכתב מאת פלוטרכוס לאשתו, המפציר בה שלא להיכנע לצער רב מדי על מותה של בתם בת השנתיים, שנקראה טימוקסנה על שם אמה.
המספר המדויק של בניו אינו ידוע, אולם שניים מהם נזכרים לעיתים קרובות: אוטובולוס ופלוטרכוס השני.
מאמרו של פלוטרכוס, De animae procreatione in Timaeo, מוקדש להם, ונישואי בנו אוטובולוס הם הסיבה לאירוע של אחת ממסיבות ארוחות הערב המתועדות ב"שיחת השולחן".
אדם נוסף בשם סקולרוס נזכר במושגים שנראה שרומזים שהוא היה בנו של פלוטרכוס, אולם הדבר לא נזכר בשום מקום בפירוש.
מאמרו על שאלות נישואין, המופנה אל אורודיקה (Εὐρυδίκη) ופוליאנוס, נראה כמדבר עליה כמי שהייתה לאחרונה דיירת בביתו, אך מבלי שניתן לדעת אם הייתה בתו או לא.
בשנים 66–67 לספירה למד פלוטרכוס מתמטיקה ופילוסופיה באקדמיה של אתונה תחת אמוניוס.
בזמן כלשהו פלוטרכוס קיבל אזרחות רומית, כפי שמעיד שמו החדש, לוקיוס מסטריוס פלוטרכוס (Λούκιος Μέστριος Πλούταρχος).
את שמו החדש לקח פלוטרכוס על פי המנהג הרומאי מהאיש הערב לאזרחותו, לוקיוס מסטריוס פלורוס, קונסול רומאי, שפלוטרכוס השתמש בו גם כמקור היסטורי לחיבורו "חיי אותו".
את רוב חייו חי בכירוניאה, והוא הוכנס בסוד טקסי המסתורין של האל היווני אפולו.
במשך 30 השנים האחרונות לחייו, כיהן פלוטרכוס כאחד משני הכוהנים במקדש אפולו שבדלפי.
על ידי כתביו והרצאותיו, פלוטרכוס הפך לאיש ידוע באימפריה הרומית, אולם הוא המשיך להתגורר במקום בו נולד והשתתף באופן פעיל בחיים הציבורים המקומיים, ואף כיהן כראש העיר.
באחוזתו הכפרית, אורחים מכל רחבי האימפריה התקהלו לשיחות רציניות, שבראשן ישב פלוטרכוס בכיסא השיש שלו.
בנוסף לכהונתו בדלפי, כיהן פלוטרכוס גם כפקיד שלטון בכירוניאה, ובצעירותו ייצג את עירו במשלחות שונות לארצות זרות.
פלוטרכוס החזיק במשרת הארכון בעיירת הולדתו, ועסק בכל ענייניה הקטנים של העיירה.
על פי הסודא, הלקסיקון ביוונית מימי הביניים, הקיסר טראיאנוס מינה אותו למושל (פרוקורטור) של איליריה.
אולם רוב ההיסטוריונים חושבים שאין זה סביר, משום שאיליריה לא הייתה מחוז פרוקורטורי ופלוטרכוס ככל הנראה לא דיבר אילירית.
על פי ההיסטוריון הביזנטי גאורגיוס סינקלוס (סביב 800 לספירה), בערוב ימיו של פלוטרכוס, מינה אותו הקיסר אדריאנוס לפרוקורטור של פרובינקיית אכיאה - משרה שהקנתה לו את הזכות ללבוש את הגלימות והעיטורים של קונסול בעצמו.
לפלוטרכוס היו ידידים ומכרים רבים.
הוא נסע רבות באגן הים התיכון, ביקר במצרים ולימים הרצה ברומא תקופה ממושכת ורכש ידידים רבי-השפעה, שלהם הקדיש חלק מכתביו המאוחרים.
הוא הוציא מתחת ידיו כמות ניכרת של כתבים, שחלק גדול מהם שרד עד ימינו.
סמוך לפינה הדרום-מזרחית של מקדש אפולו בדלפי, נמצאו פסל ראש ולוח עם כתובת הקדשה, שגם עליו היה פסל ראש - של פלוטרכוס.
הלוח הוקם על ידי תושבי דלפי סביב שנת 125 לספירה.
הכתובת אומרת: "אזרחי דלפי וכירוניאה הקדישו את זה לפלוטרכוס יחד, על פי הוראות האמפיקטיונה".
פלוטרכוס היה סופר פורה ומספר יצירותיו ששרדו והגיעו לידינו הוא כמחצית מסך כל כתביו.
"חיי הקיסרים הרומאים" מאוגוסטוס עד ויטליוס הם החיבורים הביוגרפיים הראשונים של פלוטרכוס.
מבין אלה שרדו רק הביוגרפיות על גלבה ואותו.
מתוך הביוגרפיות על טיבריוס ונרון שרדו רק קטעים אצל דמסקיוס ("חיי טיבריוס" בחיבור "חיי איסידורוס") ואצל פלוטרכוס עצמו ("חיי טיבריוס" בחיבור "חיי גלבה").
הביוגרפיות על קיסרים מוקדמים אלו פורסמו ככל הנראה תחת שלטון הקיסרים הפלאביים או בזמן שלטון נרווה (96–98 לספירה).
"חיי אישים" היא יצירתו המפורסמת ביותר.
היא סדרה של ביוגרפיות של אישים נודעים מתולדות יוון ורומא העתיקה, המסודרות בזוגות כדי להאיר את מידותיהם המשותפות ואת מומיהם המשותפים של האישים המושווים.
שרדו 23 זוגות כאלו, ובכל אחד ביוגרפיה של יווני לצד ביוגרפיה של רומאי.
כמו כן שרדו ארבע ביוגרפיות ללא בנות-זוגן.
היו היסטוריונים מאוחרים יותר שזלזלו בפלוטרכוס, אך עיקר עניינו לא היה בהיסטוריה אלא בבחינת השפעת האופי על חייהם וגורלם של אישים.
חיבורו על חיי אלכסנדר הגדול, שנכתב כביוגרפיה מקבילה לזו על יוליוס קיסר, הוא אחד מחמישה מקורות שלישוניים על אודות הכובש המקדוני, ויש בו אנקדוטות ופרטים שלא מופיעים בשום מקור אחר.
גם בתיאורו את נומה פומפיליוס, מלכה השני של רומא, ישנם פרטים מיוחדים לחיבור זה על אודות לוח השנה הרומאי.
יחד עם חיי שנים-עשר הקיסרים של סווטוניוס, חיבורו של פלוטרכוס על יוליוס קיסר מהווה את התיאור העיקרי של פועלו של קיסר על ידי היסטוריונים עתיקים.
חיבורו על חיי פירוס הוא חשוב מאוד מאחר שהוא התיאור העיקרי להיסטוריה הרומאית בתקופה שבין השנים 264-293 לפנה"ס, שלגביה לא שרדו כתביהם של דיוניסיוס מהליקרנסוס וליוויוס.
שאר חיבוריו ששרדו קובצו בשם "מוראליה" (ענייני מוסר).
החיבורים "אמרות של ספרטנים" ו"אמרות של נשים ספרטניות" (לצד חמש הביוגרפיות על אישים מספרטה), שמקורותיהם כבר נעלמו, מהווים את אחד המקורות העשירים ביותר להיסטוריונים של לקדמון.
עם זאת, חיבורים אלה שנויים במחלוקת, מאחר שפלוטרכוס חי מאות שנים אחרי אותה ספרטה עליה הוא כתב, ואף על פי שהוא ביקר בספרטה בעצמו, רבים מהמנהגים עליהם הוא מדווח כבר נזנחו מזמן.
עם זאת, פלוטרכוס חשוב ביותר כאחד המקורות העתיקים היחידים על החיים בספרטה.
בחיבור "על הזדון של הרודוטוס", פלוטרכוס מבקר את ההיסטוריון הקדום הרודוטוס על כל סוג של דעה קדומה וסילוף.
מספר מהדורות של המוראליה כוללות כמה חיבורים שכיום ידועים כפסאודואפיגרפיה.
את חיבורי ה"מוראליה" כתב פלוטרכוס לפני שהתמסר לכתיבת הביוגרפיות, אותן כתב במהלך שני העשורים האחרונים לחייו.
החיבורים במוראליה כתובים ביוונית, אולם נהוג להתייחס אליהם בשמותיהם הלטיניים.
לכתבי פלוטרכוס נודעה השפעה עצומה על הספרות האנגלית ועל הספרות הצרפתית.
שייקספיר במחזותיו ציטט שוב ושוב מתרגומו האנגלי של תומאס נורת' לביוגרפיות של פלוטרכוס, ואף חיבר פרפרזות לסצנות שלמות משם.
ראלף וולדו אמרסון הושפע מאוד מן ה"מוראליה".
מישל דה מונטן שאב השראה ורעיונות מה"מוראליה" בכתיבת מסותיו.
במסה "על ספרים" (ספר 2 פרק 10) כתב דה מונטן: "פלוטרכוס אחיד ויציב, מחזיק בדעות אפלטוניות נעימות ונוחות לחברה...
חופשי כולו, משביע את רצונך ומשלם לך היטב".
עם מעריציו נמנים גם ג'יימס בוזוול, בן ג'ונסון, ג'ון דריידן, ג'ון מילטון, פרנסיס בייקון, תומאס הובס ורוברט בראונינג.
השפעתו של פלוטרכוס ירדה במאות ה-19 וה-20, אולם היא נשארה טבועה ברעיונות הנפוצים לגבי ההיסטוריה היוונית והרומאית.
אחד הציטוטים המפורסמים ביותר שלו נכלל באחת היצירות המוקדמות ביותר שלו: "עולמו של האדם נתפס בצורה הטובה ביותר דרך חייהם של האנשים שיצרו היסטוריה".
פלוטרכוס הוא התושב היחיד של יוון גופא מבין המחברים היווניים והרומיים של תקופת הקיסרות הרומית, שהביע דעות על היהודים ודתם.
טיפולו המפורט ביותר בדת היהודית נמצא בחיבורו "שיחות משתה" (במקור היווני Συμποσιακά; בלטינית Quaestiones Convivales), בתוך סימפוזיון שהוא מצטט, שבו עולה דיון על היהדות.
הימנעות היהודים מאכילת בשר חזיר
במהלך הסימפוזיון, אומר אחד מאנשי השיח, למפריאס, אחיו של פלוטרכוס: "סבי נהג לומר בכל הזדמנות, בלעג על היהודים, שהבשר שהם נמנעים ממנו הוא הראוי ביותר".
הדבר מעלה את השאלה החמישית בדיון: "אם היהודים נמנעים מבשר חזיר בגלל יראת הכבוד לחזיר או סלידה ממנו".
הסופיסט קליסטראטוס שואל את הנוכחים מה דעתם "על הטענה שזהו בדיוק הסוג היאה ביותר של בשר שהיהודים נמנעים מלאכול".
פוליקראטס מסכים עם הטענה אך שואל: "האם הם נמנעים מאכילת בשר חזיר בשל סיבה של כבוד מיוחד לחזירים או מתוך תיעוב כלפיו?
ההסברים שלהם עצמם נשמעים כמו דברי אגדה מוחלטים, אבל אולי יש להם סיבות רציניות שהם אינם מפרסמים".
קליסטראטוס טוען כי החזיר אכן "נהנה מכבוד מסוים בקרב אותו העם" ומוסיף כי "הוא אינו מגוחך יותר במראהו או גס באופיו מחיפושית זבל, תנין או חתול, שכל אחד מהם זוכה ליחס של קדוש מצד קבוצה שונה של כוהנים מצריים".
קליסטראטוס טוען שהגישה היהודית נובעת מתוך כבוד והכרת תודה כלפי התפקיד שמילא החזיר בהיסטוריה של החקלאות, כפי שמודגם על ידי הניסיון של מצרים.
הוא סבור "שהיהודים היו הורגים חזירים לו שנאו אותם...ואולם למעשה אסור ליהודים להשמיד חזירים באותה מידה שאסור להם לאוכלם.
אולי זה הגיוני שהם יכבדו את החזיר אשר לימדם לזרוע ולחרוש, כשם שהם מכבדים את החמור אשר הוביל אותם לראשונה למעיין מים, אחרת, מישהו יאמר שהיהודים נמנעים מהארנבת מכיוון שהם אינם יכולים לאכול שום דבר כל כך מלוכלך".
למפריאס מגיב על כך: "הם נמנעים מהארנבת בגלל דמיונה הקרוב לחמור שהם מוקירים כל כך.
הארנבת נראית פשוט כחמור הנחותה ממנו בגודל...אולי בעקבות המצרים אפילו בתפישתם את תכונותיהן של חיות, הם רואים במהירותה של החיה ובחדות חושיה כמשהו אלוהי".
למפריאס מתנגד להשקפה זו וטוען: "היהודים כנראה שונאים בשר חזיר מכיוון שברברים מתעבים בפרט מחלות עור כמו צרעת וקשקשת, ומאמינים שמחלות כגון אלה ניחתות על בני אדם על ידי הידבקות".
הוא מוסיף שהסלידה מבשר החזיר נובעת גם מכך שהחזיר מאוד מלוכלך ושסביבת מגוריו מגעילה והדבר גורם לבשרו "להיות באיכות ירודה".
דיון זה הוא הארוך ביותר בספרות היוונית-רומית בשאלה מדוע היהודים נמנעים מבשר חזיר.
דעתו של קליסטראטוס על הכבוד היהודי לחזיר תואמת את המגמה בספרות העתיקה המיוצגת על ידי פטרוניוס, שאף מרחיק לכת ומעלה את הרעיון שהיהודים סוגדים לחזיר.
קליסטראטוס מציע כאן אטיולוגיה טיפוסית.
בהתחשב בחיבתם של מחברים קדומים להמצאות עתיקות המקדמות את הציוויליזציה, אמירתו על כך שהחזיר נערץ על היהודים מכיוון שלימד אותם כיצד לעבד את האדמה היא בהחלט חיובית.
קליסטראטוס ולמפריאס מזכירים את הכבוד וההוקרה שהיהודים רוחשים לחמור בשל עזרתו להם למצוא מים במהלך נדודיהם במדבר.
גם זה הסבר אטיולוגי, המתייחס לסברה שהייתה קיימת בעת העתיקה בדבר פולחן חמור יהודי (עלילת החמור).
הארנבת נזכרת בספר ויקרא בין בעלי החיים האסורים למאכל ממש לפני החזיר.
למפריאס טוען שמקור ההימנעות היהודית מחזיר הוא בפחד שמזון זה עלול לגרום לצרעת, ובכך הוא נשען על דעות קדומות כלפי החזיר.
החיבור בין סלידה מבשר חזיר ובין צרעת הוא הד לגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים, לפיה היהודים גורשו ממצרים בגלל צרעת (עלילת המצורעים).
התייחסות נוספת ליהודים וסלידתם מבשר החזיר מופיעה בחיבור "חיי אישים", בין אמירות שנונות שפלוטרכוס מצטט מפיו של קיקרו, שנאמרו במהלך תביעה כנגד מושל סיציליה לשעבר גאיוס ורס: "המלה 'ורס' פירושה בלאטינית חזיר מסורס; כשעבד משוחרר, קייקיליוס שמו, שהיה חשוד על אמונת היהודים, חפץ...
לקטרג בעצמו על ורס, אמר קיקרון: 'מה ליהודי ולחזיר?'".
אותו קייקיליוס הוא קווינטוס קייקיליוס ניגר, אחד מאנשיו של ורס, אשר ניסה בזמנו לעמוד בעצמו בראש התביעה כדי לסכל אותה.
פלוטרכוס הוא היחיד המספר על יהדותו של אותו עבד משוחרר.
אין רמז לכך בנאום "נגד קייקיליוס" של קיקרו עצמו.
גם אין יסוד להניח שעבד משוחרר באותה התקופה יכול היה לשמש תובע, ולפיכך ניתן להסיק שהבדיחה נולדה בתקופה מאוחרת יותר ויוחסה לקיקרו.
ייתכן אף שחל בלבול בין קייקיליוס ניגר לבין ההיסטוריון היהודי קייקיליוס שפעל בתקופת אוגוסטוס.
זיהוי אלוהי היהודים עם דיוניסוס
למפריאס מקשר את תיעוב החזיר אצל היהודים לכך שעל פי האגדה, אדוניס, שלטענתו יש לזהותו עם דיוניסוס, "נהרג על ידי חזיר בר".
דבריו רומזים לקשר בין דיוניסוס ותעלומות דתיות יהודיות וזה מוביל לשאלה השישית בדיון: "מיהו אלוהי היהודים".
סימאכוס שואל אותו אם הוא מכניס את האל הלאומי שלו "ללוח השנה של העברים" ומשייך "לפולחנותיהם הסודיים" את דיוניסוס.
מויראגנס מאתונה משיב לו ופותח בהרצאה בה הוא מזהה את עבודת האל היהודית עם פולחן דיוניסוס.
בטיעון הראשון שלו הוא מתייחס לדמיון בין הטקסים הדיוניסיים לבין מה שנראה כמזיגה של חגי סתיו יהודיים:
"החג הגדול והקדוש ביותר ליהודים תואם בבירור את דיוניסוס מבחינת המועד והאופי.
כאשר הם חוגגים את הצום שלהם, כפי שהם מכנים אותו, בשיא הבציר, הם עורכים שולחנות עם כל מיני הפירות תחת אוהלים ובקתות הבנויים בעיקר ממעשה מקלעת של גפן וקיסוס.
הם מכנים את היום הראשון בימי החג סוכות (skene = אוהל).
כמה ימים מאוחר יותר הם חוגגים חג נוסף, המזוהה עם בכחוס, במקרה זה לא ברמזים מטושטשים אלא בהיותו קרוי על שמו במפורש, חג שהוא מעין 'תהלוכת ענפים' או 'תהלוכת תירסוסים', שבה הם נכנסים אל בית-המקדש וביד כל אחד מהם תירסוס.
מה הם עושים שם לאחר היכנסם, איננו יודעים, אך אפשר בהחלט שהטקס הוא הילולה בכחנלית, שכן למעשה הם משתמשים בחצוצרות קטנות כדי לפנות לאלוהיהם כדרך בני ארגוס בהילולה שלהם לכבוד דיוניסוס.
אחרים מבינם מתקדמים בניגון על נבל.
נגנים אלה נקראים בלשונם 'לוויים'".
הוא קושר את השבת לדיוניסוס דרך העובדה שכוהני בכחוס נקראים "סאבי" (Sabi) וטוען כי "היהודים עצמם מעידים על קשר לדיוניסוס כאשר הם שומרים את השבת על ידי הזמנת איש את רעהו ללגום וליהנות מיין".
הוא מצביע על הדמיון בין התלבושת של דיוניסוס ופמלייתו לזו של הכהן הגדול וגם על צליל החצוצרות בזמן חגיגות ליליות: "הכהן הגדול, מוביל את התהלוכה בחג שלהם וחובש מצנפת, והוא לבוש עור של עופר רקום זהב, גלימה היורדת עד לקרסוליו, וסנדלים, עם פעמונים קשורים לבגדיו ומצלצלים תחתיו בשעת הליכתו.
כל זה תואם את מנהגנו...יש להם גם רעש כמרכיב בחגיגות הליליות שלהם ...
כל אלה בוודאי אינם תואמים (אפשר שהם יאמרו) אף אל מלבד דיוניסוס.
מעבר לכך, היהודים אינם משתמשים בדבש בטקסיהם הדתיים כי הם מאמינים כי הדבש מקלקל את היין שאיתו הוא מעורבב; והם השתמשו בדבש כנסך ובמקום יין לפני שהיין נתגלה ...
כדי להראות שמה שאמרתי הוא מנהג היהודים ייתכן שנמצא אישור לא קטן בעובדה שבין העונשים הרבים הנהוגים בקרבם השנוא ביותר הוא שלילת שתיית יין מעבריין מורשע לתקופת זמן שאותה גוזר השופט".
פלוטרכוס שייך לדור של סופרים שהחלו להשתמש ב"עברים" במקום או יחד עם "יהודים".
תיאורו את טקסי החג היהודיים נובע לפחות בחלקו ממקור שקדם לחורבן בית שני.
רוב התיאור מתיישב היטב עם חג סוכות.
התירסוס הוא הלולב, "ענף הדקל".
הצום הוא ההיבט היחיד שאינו מתיישב עם סוכות וגם לא עם אופיים העליז של הפולחנים הדיוניסיים, וגם של חג סוכות לפי תיאורו של פלוטרכוס עצמו.
משמעותו יכולה להיות רק יום כיפור, היום המרשים ביותר בפולחן היהודי בבית המקדש, שקודם ב-4 ימים בלבד ליום הראשון של חג סוכות.
אף על פי שזהו יום צום, בעת העתיקה היו לו מאפיינים של חג.
ייתכן ומאפיין זה כמו גם תאריך חגיגתו, הם שגרמו לפלוטרכוס לבלבל אותו עם חג הסוכות.
ייתכן והחג שפלוטרכוס רואה כנפרד ומזוהה עם בכחוס הוא שמיני עצרת, החג שבא אחרי שבעת ימי הסוכות.
החצוצרה אופיינית לחג הסוכות כמו גם לחגיגות אחרות במקדש.
בתרגום השבעים, המילה היוונית הזו משמשת גם לחצוצרה וגם לשופר.
אזכור הלוויים כאן הוא האזכור היחיד שלהם בספרות הפגאנית.
פלוטרכוס הוא גם הסופר הפגאני היחיד שמדגיש את החיבור של היין עם חגיגת השבת.
ייתכן ודבריו אלה הם הד למנהג של קבלת השבת בברכות על גביע יין.
ערבוב הדבש הנזכר כאן תואם להוראה בספר ויקרא.
נכונותו של פלוטרכוס לקשור את מנהג שתיית היין בשבת לדיוניסוס עומדת בניגוד בולט לתיוג השבת על ידו בחיבור "De Superstitione" כאחד המנהגים הנגועים באמונות טפלות שהיוונים למדו מהברברים.
הזיהוי עם דיוניסוס ("האב ליבר") ותיאור תהלוכת הכהנים נזכרים גם אצל טקיטוס, בן זמנו של פלוטרכוס, אלא שטקיטוס שלל באופן תקיף ביותר את הדמיון בין פולחן דיוניסוס לפולחנים היהודיים.
ההשקפה שהמקדש בירושלים היה שייך לדיוניסוס נזכרת אצל הסופר הביזנטי לידוס.
פולחן דיוניסוס הוכנס לירושלים בשנת 167 לפנה"ס, בזמן הרדיפה הדתית של אנטיוכוס אפיפנס, אולם חידוש אורח החיים היהודי המסורתי בירושלים שם קץ לפולחן הדיוניסיאני ביהודה, ואין סיבה להניח שהפולחן השאיר את חותמו על המשך התפתחות הפולחן היהודי.
גם לניסיונו של תלמי הרביעי פילופטור לכפות את פולחן דיוניסוס על יהודי מצרים לא היה קשר לדמיון בין הפולחן היהודי לבין פולחן דיוניסוס, אלא נבע ממדיניות בית המלוכה.
טיעונו של מויראגנס נשמר רק בחלקו, משום שהחלק האחרון של השאלה השישית בספר הרביעי, כמו גם 4 השאלות האחרונות בספר הזה, לא הגיעו לידינו.
ואז לאחר שהעביר את הקורבנות לידי הכהנים שלהם, הוא חזר למחנהו.
היהודים נדהמו, ומיד לאחר החג העמידו עצמם בידיו".
דיווח על המצור הזה מופיע גם אצל דיודורוס סיקולוס ותיאור מפורט יותר מופיע אצל יוסף בן מתתיהו.
בחיבורו המוקדם "על האמונה הטפלה" (במקור היווני: Περὶ δεισιδαιμονίας; בלטינית: De Superstitione), פלוטרכוס מסביר את האמירה של אוריפידס "יוונים המגלים אצל הברברים דברים רעים" (נשות טרויה, 764) ומונה את המנהגים הברבריים שאומצו על ידי היוונים שיש בהם מן "האמונה הטפלה", ובהם גם "שמירת שבת" (Sabbatismous).
מילה זו אינה מופיעה אמנם בתרגום השבעים, אבל נמצאת בברית החדשה ובספרות של אבות הכנסייה.
פלוטרכוס אינו מאשים אמנם רק את היהודים באמונה טפלה, אולם על פי פטר שפר, שורה נימת בוז ברשימת המנהגים הברבריים, בניגוד לדעתו החיובית על ההתנזרות היהודית מבשר חזיר ועל האל היהודי.
במקום אחר באותו חיבור הוא מתייחס להימנעות היהודית מהגנה עצמית בשבת: "ואולם היהודים, מפני שהיה זה יום שבת, ישבו במקומם ללא ניע, בשעה שהאויב השעין סולמות אל החומות ותפס את עמדות ההגנה, ואילו הם לא קמו, אלא נשארו שם, כבולים בחבלי האמונה הטפלה כמו היו אחוזים ברשת אחת גדולה".
לא ברור לגמרי על איזה כיבוש של ירושלים מדובר, אולם על פי הדמיון לסיפור שציטט יוסף בן מתתיהו מחיבורו של אגאתרכידס, ניתן לשער שהתכוון לכיבושה על ידי תלמי הראשון סוטר.
בחיבור "על הסתירות הסטואיות" (במקור היווני Περὶ Στωικῶν ἐναντιωμάτων; בלטינית De Stoicorum Repugnantiis) נזכרים היהודים כעם שאין לו התפיסה הנכונה של האלוהות ושעובד אותה מתוך פחד: "ראו את הדעות לגבי אלים שמחזיקים בהן יהודים וסורים; ראו כמה אמונות טפלות ממלאות את חיבורי המשוררים.
ועדיין, אף אחד כמעט לא תפס את האלוהות כניתנת למות ושהולידו אותה".
כינוי היהודים כאומה בעלת אמונות טפלות תואם את המסורת היוונית-רומית, המיוצגת על ידי: אגאתרכידס, קיקרו, הורטיוס (סאטירות, 1, 5, 100), סטראבון, טקיטוס ואפוליוס.
האבות האפונימיים של האומה היהודית
החמור הנזכר בחיבור הנזכר לעיל "שיחות משתה" כזוכה לכבוד מצד היהודים, נזכר בהקשר היהודי גם בחיבור אחר של פלוטרכוס.
בחיבור "על איסיס ואוסיריס" (במקור היווני Περὶ Ἴσιδος καὶ Ὀσίριδος; בלטינית De Iside et Osiride), עוסק פלוטרכוס בקשר בין האל טיפון, שזוהה על ידי היוונים עם האל המצרי סת, לחמור.
בהתייחסו למיתוס על הקרב של טיפון עם האלים, הוא מבהיר: "אך אלה המספרים כי מנוסתו של טיפון מן הקרב נעשתה על גב חמור ונמשכה שבעה ימים, וכי לאחר שנמלט הוליד בנים, היירוסולימוס ויודיאוס, מנסים בעליל, כפי שהשמות מלמדים, לגרור מסורות יהודיות אל תוך האגדה".
פלוטרכוס חולק בזה על סופרים שאת שמם אינו מציין, שזיהו את אבי היהודים (ללא ספק התכוונו למשה) עם טיפון רוכב על חמור.
ברור שסיפור זה הופיע בקרב חוגים עוינים ליהודים, שייחסו להם פולחן-חמור (עלילת החמור).
נזכרת כאן מסורת אפונימית על משה, יהודה (יודיאוס) וירושלים (היירוסולימוס) - אבות האומה היהודית כביכול, שסיפקה הסבר מיתולוגי לשמותיהן של ארצם ועיר בירתם של היהודים.
ההתייחסות ל"שבעה ימים" שולבה כדי להצביע על מקור השבת.
ההסבר האטיולוגי לפולחן החמור היהודי, המסורת האפונימית על משה, יהודה וירושלים, וההתייחסות ל-7 ימים, מופיעים כולם גם אצל טקיטוס.
בחיבור "חיי אישים" נזכרים כמה אירועים בהיסטוריה היהודית של התקופה הרומית בארץ ישראל.
בתיאור מסעו של פומפיוס במזרח (63 לפנה"ס), פלוטרכוס מציין שבין היתר "גם את ארץ יהודה שיעבד ואסר את אריסטובולוס מלכה".
בתיאור תהלוכת הניצחון של פומפיוס ברומא הוא מפרט את שמות הארצות שנכנעו, שהופיעו על כתובות שנישאו בראש התהלוכה, ובהם "פיניקיה ופלשתינה, יהודה, ערב וכל הפיראטים שביבשה ובים".
בנוסף לכך, הוא מציין גם מספר שמות של שבויים רמי מעלה ובהם גם את "אריסטובולוס מלך היהודים".
פלוטרכוס מספר שמרקוס אנטוניוס התלווה לגביניוס במסע המלחמה שלו בסוריה ו"נשלח כנגד אריסטובולוס שהמריד את היהודים" (לאחר שברח מרומא לארץ ישראל), בקרב שבסופו "אריסטובלוס עצמו נשבה יחד עם בנו" (אנטיגונוס השני, בשנת 56 לפנה"ס).
הוא מספר שאנטוניוס "נטל ממלכים רבים את מלכותם" ומביא כדוגמה לכך את "אנטיגונוס היהודי", שאנטוניוס "התיז גם את ראשו, אף-על-פי שמעולם לא הוטל עונש כזה על מלך".
פלוטרכוס מציין שבין הטריטוריות שהעניק אנטוניוס לאהובתו, קלאופטרה מלכת מצרים, היה גם "אותו אזור של ארץ יהודה שבו גדל הצרי" (סביבות יריחו).
בתיאורו את כישוריה הוא מציין שקלאופטרה "ידעה את לשונותיהם של עמים רבים" ולרוב לא נזקקה למתורגמן: "לרובם השיבה את תשובותיה בעצמה...לעברים, לערבים, לסורים".
יש להניח שהכוונה הייתה לארמית, השפה הנפוצה בקרב היהודים באותה עת, אך ייתכן והשימוש במילה "עברים" ולא במילה "יהודים", כמו גם ציונם הנפרד מה"סורים", מרמז דווקא על השפה העברית.
בסקירתו את חילות העזר שאסף אנטוניוס לקראת קרב אקטיום, מציין פלוטרכוס גם את "מלכוס הערבי והורדוס היהודי", אולם הורדוס בסופו של דבר לא שלח סיוע צבאי לאנטוניוס מאחר שהיה עסוק במלחמה נגד מלכוס (מלך הנבטים).
פלוטרכוס מציין שכאשר התבשר אנטוניוס על תבוסת כוחותיו באקטיום, נמסר לו גם על נטישת שליטי החסות שלו, לאחר "שהורדוס היהודי הצטרף עם כמה לגיונות וקוהורטים אל קיסר".
הוא מספר שלאחר תבוסתם שלחו אנטוניוס וקלאופטרה שליחים לאוגוסטוס המנצח, ואחד מהם "נשלח אל הורדוס המלך" כדי להניא אותו מלעבור לצדו של אוגוסטוס, אולם השליח "האמין לדברי הורדוס" והחליט להתייצב לפני אוגוסטוס, "אבל הורדוס לא יכול לעזור לו כלום" ואוגוסטוס הוציא אותו להורג.
פלוטרכוס מזכיר את ארץ יהודה גם באירועים מאוחרים יותר: בקשר למכתב ובו ידיעות על התקוממות של לגיונות שנועדו להבהיל את הקיסר גלבה, וגם בקשר לאיגרת תמיכה בקיסר אותו, שהתקבלה מהמצביא אספסיאנוס בזמן שעמד בראש גיס גדול ביהודה.
בהמשך הוא מצטט את אותו, שמודיע לחייליו על תמיכת הצבא בו: "אסיה וסוריה ומצרים והצבאות הנלחמים ביהודים עמנו הם".
חייהם של גדולי יוון ורומי.
עברית: שלמה שמואלביץ, יעקב אורנשטיין, בעריכת עמנואל כץ.
ספרי זהב, מהדורה שנייה תש"ד.
תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי.
תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות: יוסף ליבס.
תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות: א"א הלוי.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2016.
פלוטרכוס (פסאודו), , מתוך האתר של שמעון בוזגלו.
פְּלוּטוֹנְיוּם (Plutonium) הוא יסוד כימי מתכתי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים.
סמלו הכימי Pu, ומספרו האטומי 94. זהו היסוד הטרנס-אורני השני, והוא שייך לקבוצת האקטינידים.
יסוד זה הוא תוצר לוואי של תהליך ביקוע גרעיני המתרחש בכורים גרעיניים מסוימים ובחלק מפצצות הביקוע הגרעיני, אולם הוא קיים גם באופן טבעי, בכמויות מזעריות.
הוא קרוי על שם כוכב הלכת הננסי פלוטו.
כל האיזוטופים של היסוד רדיואקטיביים, ורובם גם פולטים קרינת אלפא חלשה יחסית.
כמויות זעירות של פלוטוניום נמצאות בעפרת אורניום, והן תוצר של תהליכי ביקוע טבעיים של האורניום.
אולם רובו המכריע של הפלוטוניום על פני כדור הארץ נוצר בידי האדם, בכורים ובפצצות, והוא אף התגלה לראשונה כתוצר מעבדתי: הוא נוצר בשנת 1941 באוניברסיטת קליפורניה בברקלי על ידי גלן תיאודור סיבורג, ג'וסף ו.
קנדי, אדווין מטיסון מקמילן וארתור ק.
וואל כאשר ארבעת המדענים הפציצו אורניום 238U בדאוטריום במאיץ חלקיקים.
מההפצצה נוצר נפטוניום 238Np בעל זמן מחצית חיים של 2.1 ימים.
לאחר כמה ימים דעך הנפטוניום והפך לפלוטוניום 238Pu תוך פליטת קרינת בטא.
התגלית לא נחשפה עד לשנת 1946 מטעמים ביטחוניים, בשל העובדה שפלוטוניום שימש לבניית פצצת איש שמן שהוטלה על נגסאקי במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942, זיהו סיבורג ומ.
פרלמן פלוטוניום בעפרת אורניום מקנדה (גם תגלית זו הוסתרה במשך כחצי עשור, ודווחה ב-1948), ומאוחר יותר זוהה פלוטוניום גם בעפרת אורניום מקונגו הבלגית.
ריכוז הפלוטוניום הטבעי הוא מזערי - כ-1010 אטומים בגרם עפרה, שהם בערך 100 פיקוגרם פלוטוניום לגרם.
עקב ניסויים בנשק גרעיני שנערכו בשנות החמישים והשישים יש באטמוספירת כדור הארץ כמות מסוימת של פלוטוניום.
פלוטוניום נוצר כתוצאה מבלעת נייטרון על ידי גרעין של האיזוטופ היציב אורניום-238.
דלק גרעיני עשוי בדרך כלל מאורניום מועשר ברמה נמוכה או מאורניום טבעי.
עיקר הדלק מורכב מהאיזוטופ אורניום-238, שאינו חומר בקיע.
נייטרונים שמשתחררים בזמן השימוש בדלק כחלק מתהליך הביקוע הגרעיני, עשויים להיבלע בגרעיני האטום של האורניום-238 שהופך, כתוצאה מכך, לאורניום-239 .
גרעיני האטום של האורניום-239 עוברים דעיכה רדיואקטיבית (זמן מחצית חיים של 23.5 דקות) ופולטים קרינת בטא שלילית, היינו גרעין האטום פולט אלקטרון וכתוצאה מכך אחד הנייטרונים הופך לפרוטון ואטום האורניום-239 הופך לנפטוניום-239. גם אטומי הנפטוניום עוברים דעיכה רדיואקטיבית (זמן מחצית חיים של יומיים) ופולטים קרינת בטא שלילית.
אטום הנפטוניום הופך לאטום של פלוטוניום-239 לאחר שגרעין הנפטוניום מאבד אלקטרון וכתוצאה מכך אחד מהנייטרונים בגרעין הופך לפרוטון.
בבליעת נייטרונים נוספים על ידי גרעין הפלוטוניום יכולים ליצור איזוטופים נוספים של פלוטוניום.
לפלוטוניום כ-15 איזוטופים ומתוכם 6 איזוטופים עיקריים:
הפלוטוניום פולט חום רב, הנובע מקרינת אלפא הנפלטת ממנו.
כמתכת, הוא גם מוליך חשמל ומוליך חום.
פלוטוניום מצוי בגנרטור תרמו גרעיני המותקן בחלליות ורכבי חלל, ומספק להם חשמל למשך זמן ארוך (עשרות שנים).
פלוטוניום הוא היסוד המסוכן ביותר בטבלה המחזורית מבחינה רדיולוגית, ושאיפה או בליעה של יותר ממיליונית הגרם יכולה לגרום למחלת הסרטן, ולכן הוא מאוחסן בתנאים מתאימים.
פלויד קאונסל היה מוזיקאי בלוז אמריקאי.
פלויד נולד בשפל היל, צפון קרוליינה להארי וליזי קאונסל, והחל את הקריירה המוזיקלית שלו ברחובות צ'אפל היל בשנות ה-20 יחד עם שני אחיו, לאו ותומאס.
לפי ראיון שנערך עמו ב-1969, פלויד הצהיר שהוא הקליט 27 שירים במהלך הקריירה שלו, שבעה מהם כליווי מוזיקלי ללהקת Blind Boy Fuller, עמם עבד במהלך שנות ה-30.
בשנות ה־60 עבר פלויד שבץ, אשר גרם לו לשיתוק חלקי בשרירי הגרון ולירידה ביכולתו המוטורית, אולם הוא נשאר צלול בדעתו.
פלויד עבר לסנפורד, צפון קרוליינה, שם מת מהתקף לב בשנת 1976.
לא ידוע על תקליטים שבהם ישנן עבודות בלעדיות של פלויד; אולם התקליטור "בלוז קרוליינה" כולל שישה שירים אותם הוא הקליט.
הסדרה של Blind Boy Fuller בשם "ההקלטות המלאות" מכילה שירים רבים בהם פלויד מנגן בגיטרה.
בשנות ה־60 סיד בארט הקים להקה בשם פינק פלויד על ידי שימוש בשמם הפרטי של קאונסל ופינק אנדרסון.
פּלוּטוֹ הוא דמות הנפשה המופיעה בסרטיו המצוירים של וולט דיסני.
פלוטו מופיע בסרטים ככלב המחמד של מיקי מאוס, אולם הופיע בסרטים גם ככלבם של דונלד דאק ושל גופי (שהוא בעצמו כלב מואנש).
פלוטו יוצא דופן מכל דמויות דיסני בכך שאינו מואנש, הוא אינו מדבר ומביע רגשות של אדם, ולמעשה הוא מייצג כלב.
פלוטו לרוב מעביר את זמנו בחברת בעליו אך יש לו מספר חברים, ובהם הכלבים פיפי הפקינזי, דינה ההולנדית ורוני הסנט ברנרד.
אויביו כוללים את בוטץ' הבולדוג, פיגרו החתלתול, צ'יפ ודייל והדבורה באז.
בסרט ההנפשה "פלוטו הבן" משנת 1942 מוצג כלבלב בשם "פלוטו הבן" כבנו של פלוטו.
פלוטו קרוי על שם כוכב לכת ננסי פלוטו שהתגלה בשנת 1930 - השנה בה צויר פלוטו לראשונה.
בשל המחלוקת על השם, אולפני דיסני הכריחו את אולפני סרטי פרמאונט אשר יצרו את סדרת ההנפשה פופאי לשנות את שמו של אויבו של פופאי - "בלוטו" ל-"ברוטוס", על מנת שלא יהיה בלבול בינו לבין פלוטו.
פלוטינוס (בערך 205–270 לספירה) היה מגדולי הפילוסופים בעת העתיקה ונחשב למייסד אסכולת הניאופלטוניזם.
חיי פלוטינוס ידועים לנו מחיבורו של תלמידו, פורפיריוס, וכתביו, ה"אנאדות", הם סיכומי הרצאות פלוטינוס שנערכו וסוגננו על ידי פורפיריוס.
פורפיריוס כותב כי פלוטינוס היה בן 66 במותו בשנה השנייה למלכותו של הקיסר הרומי קלאודיוס השני, והעריך ששנת לידתו הייתה ב-205 לספירה.
פלוטינוס לא אהב "להיות בגוף" ולכן הוא מעולם לא עסק במוצאו, או במקום ותאריך הולדתו.
אונאפיוס אומר כי הוא נולד בליקו או בליקופוליס שבמצרים.
פלוטינוס החל ללמוד פילוסופיה בגיל 27, בערך בשנת 232, והוא נסע לאלכסנדריה ללמוד שם.
הוא לא היה מרוצה מאף מורה שהוא פגש עד שחבר הציע לו כי ילך לאמוניוס סקאס .
כשהוא שמע את הרצאתו של אמוניוס, הוא אמר לחברו: "זהו האיש שחיפשתי אחריו", והחל ללמוד ברצינות מפיו של אמוניוס.
מלבד אמוניוס, פלוטינוס הושפע מאוד מכתביו של אלכסנדר מאפרודיסיאס ונומניוס מאפאמיה.
פלוטינוס בילה את אחת עשרה השנים הבאות באלכסנדריה עד לשנתו ה-38. בתקופה זאת הוא החליט לחקור את הכתבים הפילוסופיים של ההודים והאיראנים.
הוא עזב את אלכסנדריה והצטרף לצבאו של גורדיאנוס השלישי לאיראן.
אולם מותו של גורדיאנוס מצא אותו נטוש בארץ זרה, ובקשיים מרובים הוא הצליח לחזור בשלום לאנטיוכיה.
בגיל ארבעים, בתקופת מלכותו של פיליפוס הערבי, הוא הגיע לרומא, שם הוא חי את רוב שאר חייו.
הוא משך אליו מספר תלמידים מעיר זאת.
המעגל הפנימי ביותר כלל את פורפיריוס, אמליוס גנטיליאנוס מטוסקנה, הסנאטור קסטריקיוס פירמוס, ואוסטוכיוס מאלכסנדריה – רופא שהקדיש עצמו ללימוד מפלוטיניוס וליווה אותו עד מותו.
תלמידים אחרים היו: זת'וס, ערבי במוצאו שמת לפני פלוטינוס והותיר לו כסף וקרקעות; זוטיקוס, מבקר ומשורר; פאולינוס, רופא מבית שאן (סקיתופוליס), וסרפיון מאלכסנדריה.
היו לו גם תלמידים נוספים מהסנאט הרומי.
בין תלמידיו היו גם מספר נשים, כגון גמינה, שבביתה הוא גר בתקופת שהותו ברומא, ובתה, שגם שמה גמינה; גם אמפיקליאה, אשתו של אריסטון, בנו של יאמבליכוס, הייתה תלמידה שלו.
פלוטינוס היה בקשרים עם הוגים אחרים ובין היתר גם היה מתכתב עם הפילוסוף קסיוס לונגינוס.
ידוע, כי הקיסר גליאנוס ואשתו סלונינה כיבדו אותו מאוד.
בתקופה מסוימת פלוטינוס ניסה לעניין את גליאנוס בבניה מחדש של מושבה נטושה בקמפניה, שהייתה ידועה כעיר הפילוסופים, שם התושבים יחיו על פי ספרו של אפלטון "החוקים".
אך בסופו של דבר הקיסרות לא תמכה במהלך, מסיבות לא ידועות.
על פי כל העדויות מחייו האישיים והחברתיים, פלוטינוס פעל על פי אמות מידה מוסריות ורוחניות גבוהות ביותר.
לאחר שפורפיריוס עבר לגור בסיציליה, הגיעה אליו הידיעה כי פלוטינוס מת.
הפילוסוף העביר את ימיו האחרונים בבדידות באחוזה בקמפניה שחברו זתוס הוריש לו.
לפי סיפורו של אוסטוכיוס, שליווה אותו בימיו האחרונים, מילותיו האחרונות היו: "נסה להשיב את האלוהי שבך לאלוה שבכל".
באותו רגע נחש זחל תחת המיטה שבה פלוטינוס שכב, וברח דרך חור בקיר; ובאותו רגע הוא מת.
פורפיריוס כתב את המאמרים בשישה כרכים, ה"אניאדס" (Ἐννεάδες), במשך שנים.
מ-253 לספירה עד לכמה חודשים לפני מותו.
כתב ידו של פלוטינוס היה גרוע מאוד, הוא לא הפריד כיאות בין המילים, והיה אדיש כלפי כתיב נכון.
פלוטינוס תקף את הגנוסיס אך לא התייחס כלל אל הנצרות אותה בוודאי הכיר.
יחסו אל היהדות היה שלילי בעיקרו.
פלוטינוס הורה כי ישנו "אחד" עליון, טרנצנדנטי לחלוטין, שנמצא מעבר לכל הקטגוריות של הקיום ואי-הקיום.
פילוסופים נאופלאטונים מאוחרים יותר, במיוחד יאמבליכוס, הוסיפו מאות ישויות אחרות כמגשרים בין האחד לאנושות; אך המערכת שבנה פלוטינוס עצמו הייתה פשוטה הרבה יותר.
פלוטינוס דוחה את הרעיון של בריאה יש מאין ("ex nihilo"), אך אין זה מדויק לראות אותו כפנתיאסט, מכיוון שהוא קובע באופן ברור כי האחד אינו מושפע מבריאתו.
האחד אינו מחלק עצמו לישויות פחותות רבות.
פלוטינוס משתמש באנלוגיה של השמש שמקרינה את אורה באופן שווה לכל, ללא שהיא מפחיתה את עצמה, או שיקוף במראה שאינו מפחית את החפץ שהוא משקף.
הדבר הראשון שנובע מהאחד הוא מחשבה (או "שכל", בלשון הפילוסופיה הימי-ביניימית, וביוונית "נואוס"), המזוהה עם ה"דמיורגוס" ב"טימיאוס" של אפלטון.
מהמחשבה נובע "רוח העולם" (או "נפש"), שפלוטינוס מחלק לעליון ולתחתון, כשהוא מזהה את התחתון עם הטבע.
מרוח העולם נובעות הנשמות האנושיות הנפרדות, ולבסוף, החומר, הנמצא ברמה הנחותה ביותר של קיום ומושלמות.
אם כי "עולם החומר" הוא בתחתית "שרשרת הקיום", פלוטינוס ביקר את הבוז הגנוסטי לחומר.
פלוטינוס טען כי גם החומר בסופו של דבר מגיע מהאל מכיוון שהוא נובע מה"נואוס" ומרוח העולם.
אופייה הדתי של הפילוסופיה של פלוטינוס מודגמת גם במושג שלו של הגעה לאיחוד אקסטטי עם האחד.
פלוישט או פלוישטי (ברומנית: Ploieşti, איות ישן: Ploeşti, אלפבית פונטי בינלאומי: ) היא עיר הבירה של מחוז פרחובה ברומניה, כ־56 ק"מ צפונית לבירה בוקרשט.
העיר הוקמה בשנת 1596 על ידי מיכאי האמיץ כעיר מסחר.
אזור העיר פלוישט בדרום רומניה הוא מקור הנפט היחיד במרכז אירופה.
משום כך הייתה לפלוישט חשיבות אסטרטגית עצומה במלחמת העולם השנייה, כי שם היה מקור הנפט היחיד של גרמניה הנאצית, וכל כוחו הצבאי של היטלר היה מותנה בהמשך זרימת הנפט ומוצרי הנפט הרומני לגרמניה.
תשומת הלב הצבאית, משני הצדדים, הופנתה לעבר פלוישט החל מהשנה השנייה למלחמה.
בסוף שנת 1940 היטלר העביר כוחות שריון ואוויר גדולים לרומניה, בעלת בריתו, שתפקידם העיקרי היה להגן על פלוישט מפני התקפה אפשרית מצד ברית המועצות, שגבולה עבר אז במרחק 120 מייל בלבד משם.
באוגוסט 1944 נכבש האזור על ידי הצבא האדום, ואספקת הנפט הרומני פסקה, מה שהחריף את המחסור עוד יותר ושיתק את צבא גרמניה כמעט לגמרי.
פְּלוּטוֹקְרַטְיָה (מיוונית: Ploutos - הון, Kratos - שלטון) או שלטון בעלי הון היא שיטת ממשל בלתי דמוקרטית שבה הכוח השלטוני מצוי בידי בעלי ההון.
סוג זה של משטר כולל ריכוזיות גבוהה והימצאות השליטה ברוב מוסדות המדינה בידי קבוצה קטנה של האוכלוסייה המשמרת בכך את כוחה הפוליטי והכלכלי.
שלטון זה מתאפיין באי שוויון כלכלי גבוה ובאפשרות נמוכה למוביליות חברתית.
רעיון זה של שיטת ממשל מופיע לראשונה אצל פילוסופים ביוון העתיקה.
כל הרעיון של שלטון ההון עלול להיתמך על ידי המעמדות העשירים בחברה בצורה עקיפה או בחשאיות, אם כי המונח עצמו משמש כמעט תמיד בהקשר שלילי וכגנאי.
המונח משמש בדרך כלל בצורת גנאי וזלזול כדי לתאר או להזהיר מפני מצב פוליטי לא רצוי.
ישנם מספר דוגמאות למדינות פלוטוקרטיות לאורך ההיסטוריה: האימפריה הרומית, כמה ערי-מדינה ביוון העתיקה, קרתגו, רפובליקות הסוחרים של ונציה, פירנצה וג'נובה, וכן האימפריה היפנית טרום מלחמת העולם השנייה (תקופה שכונתה "זאיבצו").
לדעת ההוגה נועם חומסקי והנשיא לשעבר ג'ימי קרטר, ממשל ארצות הברית בתחילת המאה ה-21 דומה לממשל פלוטוקרטי אך בעל הסתייגויות דמוקרטיות.
דוגמה מודרנית אחת לפלוטוקרטיה היא הסיטי של לונדון.
לסיטי יש מערכת אלקטורלית ייחודית עבור הממשל המקומי שלה.
יותר משני שלישים מהבוחרים אינם תושבים, אלא נציגים של עסקים וגופים אחרים אשר תופסים מקום בעיר, כאשר קולותיהם מופצים על פי מספר העובדים ברשותם.
ההצדקה העיקרית להסדר זה היא כי רוב השירותים הניתנים על ידי תאגיד העיר משמשים כעסקים בעיר.
למעשה, כ-450 אלף תושבים שאינם תושבים הם אוכלוסיית העיר, שמספרם עולה על 7,000 תושבי העיר.
דו"ח של הקרדיט סוויס משנת 2013 קבע כי "לרוסיה יש את הרמה הגבוהה ביותר של אי-שוויון בעולם, מלבד מדינות קטנות בקאריביים עם תושבים מיליארדרים".
ברחבי העולם, מיליארדרים "אחראים" קולקטיבית בעבור 1%–2% מכלל עושר משקי הבית, ו-20 המיליארדרים הגדולים בארצות הברית הם הבעלים של 50% מכלל כל העושר ברחבי ארצות הברית.
ברוסיה של תחילת המאה ה-21, החזיקו המיליארדרים ב-35% מכלל העושר הארצי, והאוכלוסייה ברוסיה קטנה פי שלושה מזו של ארצות הברית.
נכון ל-2018, 26 המיליארדרים העשירים ביותר בעולם החזיקו בהון השווה לזה של 3.5 מיליארד האנשים העניים בעולם, שהם 50% מהאוכלוסייה הכלל עולמית.
בתקופת הפשיזם האיטלקי והגרמני, נקראו מדינות מערביות-דמוקרטיות "פלוטוקרטיות" כחלק ממערך התעמולה והז'רגון הפוליטי שמשטרים אלו ייסדו.
קריאות אלו רמזו כי מספר מצומצם של אנשים עשירים במיוחד שולט במדינות ומחזיק בהן ככופר.
"פלוטוקרטיה" החליפה את המושגים "דמוקרטיה" ו"קפיטליזם" כקונספט פשיסטי עיקרי להתנגחות פוליטית בארצות הברית ובבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
עבור הנאצים, המונח היה לעיתים קרובות מילת קוד עבור "היהודים".
פלויד לאנדיס הוא רוכב אופניים אמריקאי.
בשנת 2006 זכה בטור דה פראנס, אך התואר נשלל ממנו בשל כמות גבוהה מהמותר של טסטוסטרון שנמצאה בבדיקת סמים שנעשתה לו.
פלויד לאנדיס נולד ב-14 באוקטובר 1975 בפנסילבניה למשפחה מנוניטית.
היה חבר לקבוצה של לאנס ארמסטרונג עד 2004 אך החליף קבוצה בשנת 2005.
לאנדיס החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 1999. הוא התחרה אז בקבוצת Mercury-Viatel.
לאחר מכן, בין השנים 2002 ו-2004 הוא התחרה תחת קבוצת US Postal וב-2005 הצטרף לקבוצת Phonak.
אצל לאנדיס התגלתה בעיה חמורה באחת מעצמות רגליו לאחר פציעה קשה, אך למרות זאת המשיך לרכב ולמרות כאבים חזקים, ויש האומרים בזכותם, הצליח לנצח את הטור דה פראנס בשנת 2006. לאחר הטור, עבר לאנדיס ניתוח מוצלח להחלפת העצם החולה.
לאחר הטור, שבו הצליח לאנדיס לחזור מפיגור משמעותי בצורה מרשימה, וכמעט בלתי אפשרית, בקטע ה-17, בו סגר פער של שמונה דקות ממתחריו, נמצאה בבדיקת סמים שנעשתה ללאנדיס מאותו היום כמות טסטוסטרון גבוהה מהנורמה.
לאחר בדיקת שתי המבחנות נמצא כי מדובר בכמות בלתי חוקית והטסטוסטרון הרב נמצא סינתטי, ובעקבות כך הוחלט באופן חסר תקדים לשלול מלאנדיס את התואר, (אוסקר פריירו הספרדי שסיים שני הוכר כמנצח המרוץ) ולהשעות אותו לשנתיים מרכיבה.
למרות ממצאים אלה, ממשיך לאנדיס להכחיש כי השתמש בטסטוסטרון ונלחם להוכחת זכאותו.
לאחר מאבק משפטי ארוך, לא הצליח לאנדיס להוכיח את חפותו והתואר של זוכה ה"טור" בשנת 2006 נשלל ממנו רשמית.
לאנדיס ערער על החלטת השעייתו לבית הדין הבינלאומי לערעורים בספורט (CAS), שמושבו בשווייץ, אך גם בית דין זה דחה ב-30 ביוני 2008 את ערעורו.
בשנת 2009 סיים לאנדיס את השעייתו, וחזר לרכיבה במדי קבוצת OUCH-Maxxis.
במאי 2010, לאחר כמעט ארבע שנים בהן נאבק על חפותו, שלח לאנדיס מסר בדואר אלקטרוני לראשי התאחדות האופניים העולמית (שתוכנו הודלף לעיתונות לאחר שלושה שבועות) ובו הודה כי השתמש באופן שיטתי בחומרי אמרוץ.
באותו מסר הוא אף טען כי לאנס ארמסטרונג ורוכבים נוספים בקבוצתם השתמשו אף הם באופן שיטתי ומתמשך בחומרי אמרוץ.
נכון ל-2010, משתף לאנדיס פעולה עם חקירה של מנהל המזון והתרופות האמריקאי בנושא זה.
מקום שלישי בטור דה ל'אווניר (Tour de l'Avenir) ב-1999
מקום שני בדופינה ליברה ב-2002
ניצחון בוואלטה או אלגארבה ב-2004
ניצחון בטור של קליפורניה ב-2006
ניצחון במירוץ פריז - ניס ב-2006
ניצחון בטור דה ג'ורג'יה ב-2006
פלוטוס היא קומדיה יוונית מאת המחזאי אריסטופאנס.
הקומדיה הוצגה לראשונה בשנת 388 לפנה"ס באתונה, ומציגה האנשה של אל העושר פלוטוס.
מחזה זה עוסק בשאלה של "צדיק ורע לו" או - מדוע העושר אינו מוחלק לצדיקים (או לרשעים), אלא מחולק באופן אקראי.
הדמויות המרכזיות של המחזה הם האתונאי הקשיש חְרֶמִילוֹס והעבד שלו קאריו.
חרמילוס רואה את עצמו ואת משפחתו כאנשים צדיקים אך עניים, ופונה לשמוע את עצתו של האורקל, הממליץ לו לעקוב אחרי האיש הראשון שהוא רואה ולהזמין אותו לביתו.
האיש הראשון שפוגש חרמילוס, לאחר ששמע את עצת האורקל הוא אדם עיוור שחוצה את דרכו, בהגיעו לביתו מגלה חרמילוס כי האיש הוא אל העושר פלוטוס.
חרמילוס סבור כי אם תושב לו ראייתו, יחולק העושר בעולם בצורה שונה, כל העוולות יתוקנו והעולם יהיה טוב יותר.
בהמשך המחזה מגיעה אל חרמילוס אלת העוני, המסבירה לחרמילוס שאין זה עדיף להיות עשיר, כי בלי עוני לא יוכלו להיות עבדים (כל עבד יוכל לקנות את חירותו), ולא יהיו מוצרי מותרות או מזון גורמה (כיוון שאף אחד לא ירצה לעבוד אם כולם יהיו עשירים).
חרמילוס מביא את פלוטוס למקדש אסקלפיוס שם מושבת לו ראייתו, והוא מבטיח לחלק את העושר בצורה שונה, בהתאם לצדיקותו של האדם, על ידי לקיחת העושר מהפחות צדיקים והעברתם לצדיקים.
פעולה זו גוררת ביקורת רבה מעשירים שאיבדו את עושרם.
בסוף המחזה מגיע הרמס ומבשר על כעסם של האלים, מאחר שהעשירים שאיבדו את עושרם הפסיקו להקריב קורבנות והאלים אינם מקבלים יותר קורבנות מאחר שכל העניים שהתעשרו החלו להקריב רק לפלוטוס.
דבורה גילולה, הוצאת מאגנס, 1991.
אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 2019. שבתאי תרגם את שם המחזה: "עושר".
ויליאם צ'ארלס גרין, 1892: טקסט מלא.
פלוטוס הוא אל העושר והכסף במיתולוגיה היוונית.
פלוטוס הוא בנם של דמטר ויאסיון.
עיניו של פלוטוס נעקרו על ידי זאוס על מנת שיוכל לחלק את מתנותיו (העושר) בלא דעה קדומה.
פלוטוס מתואר כנכה, ובשל כך לוקח לו זמן רב להגיע למחוז חפצו, אולם יש לו גם כנפיים, כך שאם הוא רוצה הוא עוזב מהר מכפי שהוא הגיע.
על פי חלק מסיפורי המיתולוגיה, הוא מתגורר בשאול, מחוזו של אל המוות האדס (הגיהנום היווני) ומתואר כמחזיק בידו את קרן השפע.
היפונקס היה הראשון שתיאר אותו כעיוור.
בספרות היוונית מוזכר פלוטוס במחזה "פלוטוס" מאת אריסטופאנס עיוורונו של פלוטוס מתואר באופן אירוני כגורם לחוסר הצדק בחלוקת העושר, במהלך המחזה הושבה לו ראייתו לאחר שביקר במקדש אסקלפיוס וזה מאפשר לו לחלק את העושר בצורה צודקת, דבר שגורם לפגיעה בסדרי האלים והחברה.
בדיאלוג הסאטירי "טימון" של לוקיאנוס מסאמוסאטה מציין פלוטוס להרמס כי:
" לא זאוס הוא השולח אותי אלא פלוטו..."
בספרו של דנטה אליגיירי "הקומדיה האלוהית" מוזכר פלוטוס (המכונה שם "פלוטו") כשד דמוי זאב המדבר בשפה לא ברורה והאחראי על העושר, והשומר על המעגל הרביעי של הגיהנום, בו שוכנים הקמצנים והבזבזנים.
פלויד דלפילד קרוסבי , צלם קולנוע אמריקני, זוכה פרס האוסקר.
צילם את הסרט הישראלי "סאלח שבתי".
סרטו הראשון כצלם קולנוע היה הדרמה הרומנטית של במאי הראינוע פרידריך וילהלם מורנאו, "טאבו: סיפורי הימים הדרומיים" (1931).
הסרט צולם כולו בפולינזיה הצרפתית וקרוסבי קיבל על עבודתו את פרס האוסקר כצלם הטוב ביותר.
במהלך העשור ובתחילת שנות הארבעים צילם בעיקר סרטים קצרים.
בעת מלחמת העולם השנייה שימש כצלם מטעם חיל האוויר האמריקני וצילם סרטי אימונים ותדמית, עליהם לא קיבל קרדיט.
סרטו הראשון באורך מלא לאחר המלחמה היה הסרט התיעודי "בית אבי (1947)" של הבמאי הרברט קליין, שהיה קופרודוקציה ישראלית-אמריקנית.
הסרט עסק במאמציו של ילד פליט שואה לחפש אחר הוריו בישראל.
הסרט זכה להצלחה בקרב יהודי ארצות הברית והביא לתנופה מסוימת בתעשיית הקולנוע הישראלית.
ב-1949 שב לצלם סרטים אמריקניים באורך מלא.
ב-1952 צילם את סרטו המפורסם ביותר, "בצהרי היום", המערבון זוכה ארבעת פרסי האוסקר, בכיכובו של גרי קופר.
למרות הביקורות המצוינות וההצלחה הקופתית המרשימה, קרוסבי לא קיבל מועמדות לפרס האוסקר, אך זכה בפרס גלובוס הזהב.
הוא גם היה שותף לצילום (לצד בורנט גופי) בסרט זוכה האוסקר "מעתה ועד עולם", אולם לא קיבל על כך קרדיט, וגופי הוא שזכה בפרס האוסקר.
בהמשך ביים עשרות סרטים, רובם 'B movies', ושיתף פעולה עם הבמאי רוג'ר קורמן ב-22 סרטים בין השנים 1955 - 1963. כמו כן ביים את הסרטים "אוקלהומה!" (1955), של פרד זינמן, "הזקן והים" (1955), בכיכובו של ספנסר טרייסי ואת סרטו הראשון של השחקן ג'ק ניקולסון, "The Cry Baby Killer", מאותה השנה.
ב-1964 הגיע לישראל, על ידי המפיק מנחם גולן, כדי לצלם את סרט הבכורה של אפרים קישון "סאלח שבתי".
קישון טען שמכיוון שאינו מבין דבר בקולנוע החליט להשתמש באנשים המנוסים ביותר שיכול היה למצוא.
פלוטון היא מערכת טילים בליסטים ניידת שפותחה על ידי צרפת, ומסוגלת לשאת ראש נפץ גרעיני.
הטיל מיועד לטווחים קצרים של בין 10–119 קילומטר.
הטיל משוגר ממתקן שיגור המורכב על מרכב טנק AMX-30 הצרפתי.
הטיל נועד לתת מענה כנשק גרעיני טקטי של צרפת במלחמה הקרה.
יש לו מעגל דיוק בפגיעה בקוטר של 150 מטר.
הפלוטון הוכנס לשירות בשנת 1974, אז החליף את הטיל האמריקאי Honest John.
מערכת הפלוטון, הייתה קלה יחסית, ונהנתה מרמת עבירות גבוהה.
יחידות הפלוטון הפעילו מזל"ט מסוג CT-20 אשר סיפק מודיעין בזמן אמת על המטרה, מה שהפך את מערכת פלוטון ליעילה בקרב.
מנגד, בתנאי האיומים על צרפת, טווח של עד 120 קילומטר לא היה יעיל והוכנו תוכניות לייצר גרסה משופרת של הפלוטון שם Super-Pluton.
אולם בסופו של דבר, הפלוטון נזנח לגמרי עד שנת 1993, לטובת מערכת ההאדס.
בצרפת היו חמש סוללות שהיו חמושות בטילי פלוטון, כאשר בכל סוללה היו שישה משגרים.
פְּלוּטוֹאִיד הוא תת-קטגוריה של כוכב לכת ננסי וגוף טרנס-נפטוני ("Trans Neptunian Object") במערכת השמש.
כינוי נוסף לפלוטואיד הוא גמד קרח, תת-קטגוריה שמאפייניה דומים.
זהו סוג של גרמי שמים במערכת השמש כפי שהוחלט על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (ה-IAU) ב-11 ביוני 2008.
ההגדרה הרשמית של האיגוד האסטרונומי מגדירה "פלוטואיד" כך:
גרם שמים הנמצא במסלול סביב השמש אשר חצי הציר הגדול שלו עולה על מסלולו של נפטון
בעל מסה מספקת לכך שהכבידה העצמית שלו תתגבר על כוחות הגוף הצפיד שבו ותגרום לגרם לקבל שיווי משקל הידרוסטטי - כלומר, שצורתו תהא "כמעט כדורית"
לא "פינה את סביבותיו", כלומר, שבמסלולו סביב השמש נשארו גופים זרים לאחר היווצרותו.
ירחים של פלוטואידים אינם פלוטואידים.
בהמשך להגדרה זו, ניתן להגדיר פלוטואיד כחיתוך של קבוצת כוכבי הלכת הננסיים עם קבוצת הגופים הטרנס נפטוניים.
נכון ל-2008, פלוטו, אריס, האומיה ומאקה-מאקה מוגדרים רשמית כפלוטואידים.
כארון כירח של פלוטו אינו פלוטואיד.
ב-24 באוגוסט 2006 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (ה-IAU) לסווג מחדש את פלוטו ככוכב לכת ננסי תוך הגדרה כי כוכב לכת בהגדרה צריך "לפנות את סביבתו במסלולו".
האספה הכללית של האיגוד החליטה לסווג מחדש את פלוטו כקטגוריה חדשה של גוף טרנס-נפטוני.
במהלך הדיונים על ההגדרה הוצע לסווג את פלוטו וכוכבי לכת הדומים לו כ"פלוטון", ולהגדיר "פלוטונים" ככוכבי לכת אשר זמן המחזור של מסלולם סביב השמש נמשך יותר מ-200 שנים יוליאניות, ושמסלולם אליפטי יותר ובעל אינקלינציה גבוהה יותר מאשר כוכבי לכת "מסורתיים".
הצעה נגדית הייתה לא להגדיר את פלוטו ככוכב לכת ולסווגו כגוף טרנס נפטוני.
לבסוף הוחלט להגדיר את פלוטו וגורמי שמיים הדומים לו ככוכבי לכת ננסיים אשר "דומים לפלוטו" מבחינת מאפייני המסלול הבאים: אינקלינציה, אקסצנטריות וזמן מחזור.
כמו כן הוחלט כי ההגדרה הרשמית והשם יוגדרו במועד מאוחר יותר.
באותו זמן הוחלט כי אריס יוגדר גם כן כאותו סוג של כוכב לכת ננסי.