tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(נוסח עברי, עם דן בן אמוץ) (1985): לקט בדיחות מלפפון עם איורים.
ספר הפלוץ והשכחה (נוסח עברי, עם דן בן אמוץ) (1985)
הפסטו של השכן ירוק יותר (1997): אוסף טורים סאטיריים והומוריסטיים שפורסמו בעיתון "הארץ".
אפריקה, אפריקה (עם תמר גולן) (1988)
שלושה בממ"ט אחד (עם רון מיברג ואמנון לוי) (1991): טורים שפורסמו בעיתון "חדשות" במהלך מלחמת המפרץ
דן בן אמוץ (ביוגרפיה על דן בן אמוץ) (1992)
- אוצר שנות החמישים והשישים (עם דוד טרטקובר) (1996)
ספר הקומיקס הציוני (עם עמרם פרת) (1998)
אמנון זַ'קוֹנְט (נולד ב-3 באוקטובר 1948) הוא סופר, מבקר ועורך ישראלי, היסטוריון, כותב ספרות מתח, סיפורים קצרים, ספרות דוקומנטרית וביוגרפיות.
ז'קונט נולד ברמת גן למשפחה ממוצא בלגי.
באחדות משנות ילדותו שהה בבלגיה.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית, אך הפסיק את לימודיו בתום שנות לימוד אחדות עקב פציעה קשה במהלך השירות הצבאי (שנעשה בחופשת הקיץ).
פציעה זו מנעה ממנו להשתתף בלימודי השנה האחרונה, ולאחר שהחלים ממנה התגייס לשירות סדיר.
במהלך לימודיו שימש כתב בירושלים בעיתונים הכלכליים 'שער' ו'יום יום'.
עם צאת ספרו "מלכודת דבש", שגיבורתו קרויה דפני ברנסטיין, סיפר ז'קונט:
ז'קונט נישא, ומנישואים אלה נולד בנו היחיד.
הוא החל לעבוד בסוכנות הביטוח של חותנו, ובמהלך הזמן רכש את הבעלות עליה.
פעילותו כסוכן ביטוח וכאיש עסקים העניקה לו בסיס כלכלי איתן.
בתחילת שנות ה-70, בהיותו סוחר תכשיטים ובעל חנות בדיזנגוף ת"א, נעצר ז'קונט והורשע (מאסר לשלוש שנים) בגין קבלת תמריצי יצוא במרמה וכן עבירות מכס ומס .
במחצית השנייה של שנות השמונים התגרש מאשתו.
הוא פגש את הפסיכולוגית ורדה רזיאל (ויזלטיר), שהפכה לאשתו השנייה.
ז'קונט החל לכתוב בשנת 1980. כל ספריו, למעט "איש הסגריר", היו רבי-מכר בארץ ובעולם.
משנת 1988 ועד לשנת 1999 שימש כעורך בהוצאת הספרים "כתר", שבה יצאו לאור מרבית ספריו וכן פועל בהוצאות ספרים אחרות.
עד 2015 ערך כמאה וחמישים ספרים ובהם כל ספריו של אורי אדלמן.
מאז 1982 היה חבר מערכת בעתון 77, וכתב מאות מאמרים וביקורות ספרים בעיתון זה וכן בעיתונים הארץ, ידיעות אחרונות, מעריב, ודבר.
במקביל לקריירה הספרותית שלו, היה ז'קונט פעיל בשוק ההון, הביטוח והנדל"ן.
בשנת 1997 פרש מעסקיו וחזר לאוניברסיטה, שם קיבל תואר שני ותואר שלישי בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עבודת המוסמך שלו, משנת 2002, נושאת את השם: "דיוקנו של הקיסר כאיש צעיר - השתקפותם של המושגים טובת המדינה, היוזמה האישית והמריטוקרטיה בתפיסת עולמו של נפוליאון בונאפרטה, על פי יצירותיו הספרותיות".
לימד היסטוריה וכתיבת פרוזה באוניברסיטת תל אביב.
כיום כותב ספרים וסדרות טלוויזיה, פועל כעורך ומלמד במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנת 2002 הגיש ביחד עם רעייתו ורדה, תוכניות ייעוץ ואירוח בטלוויזיה, ומאז 2003 הנחה ביחד איתה סדנאות לניהול יחסים.
בסוף שנת 2004 החל לכתוב את הטור "מנהרת הזמן" בירחון החדש "כותרת", שלא האריך ימים.
באותה תקופה נפל קורבן להתקנת תוכנה מסוג סוס טרויאני במחשבו, אירוע שהתפתח ל"פרשת הסוס הטרויאני", שבה התגלה כי תוכנה כזו הותקנה גם במחשבים עסקיים רבים, לשם ריגול תעשייתי.
בשנת 2006 החל לפרסם במוסף "הארץ/ספרים" טור דו-שבועי בשם "מתיקיה של ע.
בשנת 2008 עברה רעייתו ורדה, מ'רדיו ללא הפסקה' ל'רדיו 99', למשך מספר חודשים, והגישה שם תוכנית ייעוץ יומית בת שעתיים, חמישה ימים בשבוע.
בצהרי יום שישי אמנון הצטרף אליה והשניים הגישו תוכנית שהייתה מבוססת על ויכוחים ושיחות ביניהם וכן על שיחות עם מאזינים.
בשנת 2011 הקים ביחד עם יובל אברמוביץ', כרמית גלבוע ורחל פייג וישניא, את הרשת החברתית תרבותית 'גיבור תרבות', בה מתעדים גולשים את חוויותיהם מיצירות ספרות, קולנוע, מוזיקה, במה וטלוויזיה, ומקיימים על כך דיונים עם גולשים אחרים.
באותה שנה גם נטל על עצמו לכתוב, על פי הזמנתה של הוצאת 'ידיעות ספרים' את הביוגרפיה של מאיר עמית, שראתה אור בשנת 2012. בינואר 2013 הקים ביחד עם יובל אברמוביץ' את 'גיבור תרבות - בית הספר לכתיבה', המציע קורסים לכתיבה מקצוענית בתחום הספרות, העיתונות, התיאטרון, הטלוויזיה והאינטרנט.
סביב ז'קונט ואברמוביץ' התגבשה נבחרת של מרצים ובהם דנה ספקטור, ארקדי דוכין, גיורא חמיצר, רן שריג, נרי ליבנה, דניאל סלומון, ורדה רזיאל ז'קונט, רוני קובן, עטרה אופק ואחרים.
בין היתר, מעלה הספר את נושא הדחף לנקום ואת השאלה מדוע במקרים רבים רק נקמה תספק מרפא לחיים שנהרסו.
מבין הספרים הרבים שערך ז'קונט בולט 'הצדפה שבין ירכיי' (2015).
בספר נאמר שאמנון ז'קונט תרגם וערך את הספר, שחיבורו מיוחס ל"אן ג'ייקובסון" שם עט של "אישה צעירה, החרדה מפני חשיפה", וכך גם סיפר ז'קונט בראיון.
עם זאת, יש הרומזים שז'קונט הוא מחבר הספר.
בנוסף לכך הוא ערך ספרים של נתן רונן וארז אהרוני.
פסק זמן (1982): עוסק בסוכן "המוסד" היוצא בעקבות עמיתו שנעלם בטהראן.
תורגם לאנגלית בשם "Borrowed Time" (1986)
איש הסגריר (1987): עוסק בסוכן חשאי על רקע מלחמת לבנון הראשונה, תורגם לאנגלית בשם "The Rainy Day Man" (2012)
תורגם לאנגלית בשם "The Last of The Wise Lovers" (2014) ולרוסית (בשני תרגומים: ב-1999 וב-2011)
מוכן לחיים (סיפורים קצרים) (1997)
ש' כמו שקר (יחד עם ורדה רזיאל ז'קונט, 2004)
כרונולוגיה כלכלית - עובר ושב: סיפור קריסתו והצלתו של הבנק לפיתוח התעשייה (2009)
מאיר עמית - האיש והמוסד (2012)
אמנון ליפקין-שחק (18 במרץ 1944 – 19 בדצמבר 2012) היה הרמטכ"ל ה-15 של צה"ל, ולאחר מכן שר התיירות, שר התחבורה, וחבר הכנסת מטעם מפלגת המרכז.
כלוחם וקצין בצה"ל הוענק לליפקין-שחק עיטור העוז פעמיים במהלך שירותו.
אמנון ליפקין נולד לשרה חיה (לבית וילקובריסקי) וצבי בתל אביב ב-18 במרץ 1944, אח צעיר ליעקב ותמר.
הוא נינו של יצחק ליפקין, מבוני שכונות ירושלים.
את שנות התיכון עשה בפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
בשנת 1962 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה.
לאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר סיום הקורס מונה למפקד מחלקה בצנחנים.
כסגן מפקד פלוגה בגדוד 202 השתתף בפעולות התגמול בג'נין וסמוע וכן כמ"פ בגדוד 890. במלחמת ששת הימים מילא את מקומו של סמג"ד בחטיבה.
לאחר המלחמה קיבל פיקוד על סיירת דוכיפת, איתה גם השתתף בפעולת כראמה.
על תעוזתו בפעולה זו עוטר בציון לשבח על ידי הרמטכ"ל שהומר בהמשך לעיטור העוז.
בהמשך שימש כקצין האג"ם של חטיבת הצנחנים ולחם במלחמת ההתשה, בין היתר במבצע תרנגול 53. בשנת 1971 כיהן כמפקד גדוד הנח"ל המוצנח בחטיבת הצנחנים והשתתף בפעולות בגזרת לבנון.
בפברואר 1973 פיקד על כוח מן הגדוד במבצע ברדס 54-55.
באפריל 1973 השתתף במבצע אביב נעורים בביירות, כמפקד כוח הצנחנים שתקף את מפקדת ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין, ששכנה ברובע פקהאני בלב העיר.
בכוח היו לוחמים מהסיירת ומגדוד 50 של הצנחנים, בפיקוד אמנון ליפקין, אשר הגיעו ליעד במכוניות נהוגות בידי אנשי "המוסד".
הכוח נתקל בהתנגדות עוד בראשית הפעולה.
שניים מחייליו, ו, פתחו באש והרגו את הזקיפים בחזית הבניין, אולם מיד בעקבות הירי הם הופתעו מאחור על ידי אנשי פת"ח שלא היה עליהם מודיעין.
שור נהרג מאש מקלע, ומעין נפצע פצעי מוות.
התגלות הכוח הפכה את הביצוע למורכב ומסובך.
אך למרות הנחיתות המספרית מול אנשי הפת"ח בבניין, הצליחו ליפקין-שחק וחייליו להטמין את מטעני חומר הנפץ ותוך כדי הנסיגה להשמיד את היעד, תוך שהם מנהלים קרבות פנים אל פנים מטווחים קצרים בחזית הבניין.
הבניין קרס וגרם למותם של עשרות אנשי פת"ח.
על האופן בו פיקד על חייליו הוענק לו עיטור העוז, בפעם השנייה.
במלחמת יום הכיפורים שימש כסגן מפקד חטיבת הצנחנים הסדירה.
הוא לחם בחזית המצרית, תחילה בגזרת מפרץ סואץ במרדף אחר חוליות קומנדו מצריות ובהמשך בקרבות לבלימת הצבא המצרי.
במסגרת מבצע אבירי לב לצליחת תעלת סואץ לחם עם החטיבה בקרב החווה הסינית.
עם העברת הלחימה לשטח מצרים השתתף בקרבות להרחבת ראש הגשר.
בשנת 1974 מונה לקצין האג"ם של פיקוד המרכז.
בשנת 1976 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש תורת חיל הרגלים והצנחנים במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי, ולמפקד עוצבת שועלי מרום.
בשנת 1977 התמנה למפקד חטיבת הצנחנים הסדירה ופיקד עליה במהלך מבצע ליטני.
עם סיום המבצע כמעט שהודח מתפקידו על ידי הרמטכ"ל מוטה גור, משום שב-5 באפריל, שישה חיילים ואזרח יצאו עם רכב לטיול, עברו את המחסומים שהציבו חייליו באופן מכוון ונכנסו לשטחים שלא בשליטת צה"ל.
בהתקלות עם מחבלים נהרגו 4 מהחיילים, חייל ואזרח הצליחו לחמוק אך נשבה חייל המילואים אברהם עמרם, ששוחרר מאוחר יותר בעסקת שבויים עם אש"ף.
לאירוע זה קדם אירוע נוסף שהייתה מעורבת בו משאית קשר שעברה את המחסום בשוגג.
תא"ל אורי שמחוני שכנע את הרמטכ"ל לחזור בו מכוונתו זו.
במהלך התפקיד פיקד ליפקין גם על מבצע שלכת, פשיטה של חטיבת הצנחנים ושייטת 13 על בסיס מחבלים בדהר אל - בורג' שבלבנון.
במהלך המבצע נהרגו שני מפקדי פלוגות ונקברו תחת קיר בטון של אחד הבתים.
חילוצם של השניים דרש זמן רב ובשל העובדה כי כוחות תגבורת של המחבלים עמדו להגיע במהרה לאזור הפעולה, קיבל ליפקין-שחק פקודה לסגת מבלי לחלץ את גופות הלוחמים.
על אף זאת התעקש ליפקין-שחק על השלמת מאמצי החילוץ.
עמדתו נתקבלה והכוח הצליח לפנות את ההריסות ולחלץ את הגופות.
כמו כן פיקד ליפקין-שחק על מבצע מנורה.
בשנת 1979 עבר הסבה לחיל השריון והועלה לדרגת תת-אלוף.
ב-1980 מונה למפקד עוצבת להב, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד המרכז.
במלחמת לבנון הראשונה גויסו יחידות האוגדה וחלקן פרס ברמת הגולן והיה בכוננות לכניסה ללבנון).
האגד הארטילרי, היחמ"ן וגם לוחמי חטיבות הטנקים לקחו חלק בשהייה הארוכה בלבנון.
בסתיו 1982 מונה למפקד עוצבת הפלדה, אוגדה משוריינת סדירה, ולאחר מכן היה מפקד אזור ביירות.
בשנת 1983 מונה למפקד פיקוד המרכז ונודע כמקורב לרמטכ"ל, משה לוי.
בשנת 1986 התמנה לראש אמ"ן.
במסגרת תפקידו זה היה מעורב בתכנון מבצע הצגת תכלית, וכן שימש בתפקידו במלחמת המפרץ.
בשנת 1991 מונה לסגן הרמטכ"ל וראש אג"ם.
בזמן כהונתו בתפקיד היה מעורב בהכנות ל"מבצע שיח אטד" ונכח במקום בעת שאסון צאלים ב' אירע.
ליפקין-שחק מתח ביקורת על התנהלות הרמטכ"ל ברק בפרשה, בעת ההכנות למבצע ולאחר שקרתה תאונת האימונים.
כסגן הרמטכ"ל פיקד על מבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה, וכן מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ליו"ר המשלחת הישראלית לשיחות טאבה.
ליפקין-שחק החליף את אהוד ברק כרמטכ"ל ב-1 בינואר 1995 בגיל 51. בתקופת השיחות עם הסורים נפגש עם רמטכ"ל צבא סוריה.
בין האירועים הבולטים בתקופת כהונתו כרמטכ"ל היו מהומות מנהרת הכותל ב-1996, פרשיית יהודה גיל שהביאה למתיחות עם סוריה, מבצע גוף חימום, מבצע ענבי זעם, אסון השייטת שאירע בשנת 1997, מבצע מרכבות האלים, מבצע טרף קל, אסון השריפה בוואדי סלוקי וכן אסון המסוקים שאירעו אף הם באותה השנה.
כרמטכ"ל שינה ליפקין-שחק את דפוס החשיבה הצה"לי כלפי הלחימה בלבנון, מפעילות ביטחון שוטף למלחמה וקבע כי יש לראות בחזבאללה ארגון טרור וגרילה ולפעול כנגדו בהתאם.
בשל כך הורה להפנות משאבים מודיעיניים, הנחה על פיתוח אמצעי לחימה ייעודיים והוביל קו לוחמני ונחוש בלחימה בחזבאללה.
כחלק משינוי זה הורה ליפקין-שחק על הקמתה מחדש של יחידת אגוז כיחידה ייעודית למלחמה בלבנון.
בין המבצעים הבולטים שביצעה אגוז בתקופת כהונתו ניתן למנות את מבצע נוף פראי, במהלכו נהרג בנו של חסן נסראללה.
במהלך תקופת פיקודו על צה"ל הקפיד שחק על מתן גיבוי לפקודיו, גם אם נאשמו והועמדו לדין בשל ליקויים באימונים או בפעילות מבצעית, ואף קידם אותם במעלה התפקידים והדרגות.
נוסף לעיטור העוז אותו קיבל פעמיים, עוטר ליפקין-שחק, בהיותו רמטכ"ל, בידי ארצות הברית באות לגיון ההצטיינות בדרגת מפקד.
ליפקין-שחק היה בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), המכללה לביטחון לאומי וקורס לפיקוד ולמטה במארינס בארצות הברית.
מייד לאחר שחרורו מהצבא, ב-9 ביולי 1998, מתח ליפקין-שחק ביקורת קשה על ראש הממשלה בנימין נתניהו, והכריז על רצונו להתמודד מולו על ראשות הממשלה.
יחד עם דן מרידור, יצחק מרדכי ורוני מילוא, הוא הקים את "מפלגת המרכז", אולם לבסוף מונה יצחק מרדכי לראש המפלגה ולמועמד מטעמה לראשות הממשלה, על סמך סקרי דעת קהל.
בשנת 1999 נבחר לכנסת ה-15 וכיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת המרכז.
שחק מונה לשר התיירות, ועם התפטרות יצחק מרדכי כיהן במקביל גם כשר התחבורה.
לאחר זמן מה פרש ממפלגתו וחבר לישראל אחת, בראשות אהוד ברק.
לאחר כישלון ברק בבחירות המיוחדות לראשות הממשלה – 2001, התפטר ליפקין-שחק מן הכנסת ומונה ליו"ר קבוצת תהל.
ב-2003 השתתף בשיחות יוזמת ז'נבה, וחתם על ההסכם.
משנת 2005 כיהן כחבר דירקטוריון בחברת התעופה אל על.
בעת מלחמת לבנון השנייה שימש ליפקין-שחק יועץ לראש הממשלה אהוד אולמרט.
באוגוסט 2006, בעקבות המלחמה, הקים שר הביטחון, עמיר פרץ, ועדת בדיקה למלחמה בראשות ליפקין-שחק.
החברים בה היו יו"ר "טבע" אלי הורביץ, והאלופים (במיל') אילן בירן והרצל בודינגר.
בטרם הספיקה הוועדה לפעול הודיע בודינגר על פרישתו ממנה מ"סיבות אישיות".
זמן קצר לאחר מכן פורקה ועדת שחק, והוקמה ועדת וינוגרד.
באותה תקופה הוא גם כיהן כדירקטור בכמה חברות ציבוריות, ביניהן קרדן ישראל, הנסחרת בבורסה בתל אביב, ויזואל דיפנס, שנסחרה בבורסת AIM בלונדון, וריטליקס, שנסחרה בנאסד"ק.
בשנת 1994, לפני מינויו לרמטכ"ל, יצא בהודעה לציבור על דבר מחלת סרטן הדם בה לקה, ואשר ממנה הבריא בטרם כניסתו לתפקיד.
ב-19 בדצמבר 2012 נפטר ממחלת הסרטן.
נטמן בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
היה נשוי לדליה אבני, ולהם בן (היזם אורי שחק) ושתי בנות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נישא בשנית, לעיתונאית טלי זלינגר, הכתבת הצבאית של עיתון "דבר", ולזוג נולדו שני בנים.
בתחילת שנות ה-70, לקראת יציאה ללימודים בחו"ל, נדרש לעברת את שם משפחתו, כנהוג באותה עת.
ליפקין בחר בשם "שחק" וזה שימש אותו במהלך הלימודים בצרפת.
עם חזרתו, שב להשתמש בשם משפחתו המקורי וזנח את העברות.
בהמשך, בהיותו מפקד פיקוד המרכז, נודע לו כי השם המעוברת שבחר עודנו מופיע במחשבי צה"ל, ובאותה תקופה הוא הופיע בעיתונות לסירוגין כ"אמנון ליפקין", "אמנון שחק", "אמנון שחק (ליפקין)" או כ"אמנון (ליפקין) שחק" בהמשך, בחר להשתמש בשילוב שני השמות, "ליפקין-שחק".
בחודש אפריל 2013 נחנך במרכז יצחק רבין בתל אביב אולם על שמו.
ב-29 במאי 2013 הוחלט בצה"ל על שינוי שמו של מחנה ביל"ו המשמש כבסיס מפקדת עוצבת האש ל"מחנה ליפקין" על שם רא"ל אמנון ליפקין-שחק.
בחודש פברואר 2014 החליטה עיריית יבנה לקרוא למרכז הקהילתי החדש בשכונת נאות-רבין על-שמו של ליפקין-שחק.
בחודש מרץ 2014 החברה הממשלתית למדליות ומטבעות הנפיקה מדליות לזכרו
ב-18 במרץ 2015 נחנך מצפור על שם ליפקין שחק בגבעת הברושים במודיעין-מכבים-רעות.
ב-29 באפריל 2018, נחנך על שמו רחוב בירושלים.
ב-22 באוגוסט 2021 נחנך רחוב על שמו בנתניה
אמנון ותמר הוא שמו הנפוץ של המין סֶגֶל שְׁלָשׁ-גּוֹנִי (שם מדעי: Viola tricolor) או סיגל ססגוני, צמח בעל פרחים ממשפחת הסיגליים, שתורבת כפרח גינה ונוי.
אמנון ותמר הוא ליתר דיוק מכלוא של V.
אמנון ותמר הוא צמח נוי הפורח בחורף.
הוא צמח חד-שנתי הגדל לגובה 10–20 ס"מ ומוצאו באזורים הקרים של אירופה, שם הוא צמח רב-שנתי.
לפרח חמישה עלי כותרת רכים במרקם קטיפה, בגודל של סנטימטרים ספורים ועד 12 ס"מ, כאשר ישנם צמחים בעלי פרחים גדולים וצמחים עם פרחים קטנים.
פרחי האמנון ותמר מופיעים בשלל צבעים.
הם נוחים לגידול ומשתמשים בהם לעיתים קרובות למטרות נוי באזורים עירוניים.
הפרי הוא הלקט תלת קשוותי רב זרעי.
הריבוי נעשה באמצעות זרעים או על ידי חלוקה של הצמח.
הפרח זכה ברוסית לכינוי "איוואן דה מריה" (Иван-да-марья), וסופרה עליו אגדת עם על אח ואחות אשר נפרדו בילדותם, ובבגרותם התאהבו מבלי לדעת את קרבתם; משנודע להם שהם אחים, הם מתו מחובקים זה בזו והפכו לפרח אמנון ותמר.
באופן דומה, באנגלית ניתן לפרח הכינוי העממי "ג'ק וג'יל".
כאשר שאול טשרניחובסקי תרגם את אגדת העם הרוסית לעברית הוא השתמש בשמותיהם של אמנון ותמר (בסיפור התנ"כי היו השניים אחים, ואמנון אנס את תמר).
בנוסף שמותיהם דומים פונולוגית לשמות הרוסיים.
בתרגומו לאגדת העם הוא כתב: .
בעברית נקרא הפרח בתחילה "סגל".
עם זאת, הצעתו של טשרניחובסקי לשינוי שם הפרח גברה על הצעות אחרות שהועלו, כמו הצעתו של יוסף קלויזנר "קטיפנית", בשל רכות הפרח, והצעת ועד הלשון העברית "שרעפת", בהשפעת הצרפתית.
יש הטוענים כי ספרו של אברהם מאפו "אהבת ציון", שגיבוריו הם אמנון ותמר, תרם גם הוא ליצירת הצירוף "אמנון ותמר" ככינוי לזוג אוהבים ולהשתרשות השם "אמנון ותמר" כשם לפרח.
אמנון לין (30 במרץ 1924 - 21 ביולי 2016) היה פוליטיקאי ומשפטן ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך, הליכוד ומפלגת העבודה.
אמנון לין נולד בשם אמנון לינקובסקי לחווה ודודיה (דוד) לינקובסקי (לימים, לין), חברים בתנועת השומר הצעיר וממקימי קיבוץ משמר העמק.
הוא למד במוסד החינוכי של הקיבוץ.
היה חבר בתנועת "השומר הצעיר" בין השנים 1940–1942, עת הצטרף לפלמ"ח.
בעת אימון בשורות הפלמ"ח נפצע קשות ושוחרר.
בשנת 1945 פגש את רות, בתו של אבא חושי ונשא אותה לאישה.
במהלך השנים החלים במידה רבה מפציעתו ושב ולפעילות הדרכה בהגנה.
במלחמת העצמאות עבר קורס קצינים, ולאחריו שירת כקצין בחטיבת כרמלי.
השתתף בקרבות לשחרור חיפה, במבצע ברוש בו נפצע, והתנדב אחר כך ליחידת נחיתה בחיל הים במסגרתה לחם במבצע חורב.
למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בעקבות היכרותו עם פעילותו של חותנו, אבא חושי, לשילוב בני החברה הערבית בהסתדרות - מדיניות אותה קידם לעיתים במועצת פועלי חיפה, בניגוד לעמדות הוועד הפועל בתל אביב - נרתם גם לין לקידום הנושא.
בין השנים 1951–1965, לאחר שחרורו מהצבא, מונה לקדם את פעילות ההסתדרות בקרב הציבור הערבי, באמצעות ברית פועלי ארץ ישראל, באזור הגליל המערבי, מחיפה וצפונה.
במהלך תקופת כהונתו בתפקיד, התלונן לין כי ראשי המחלקה הערבים ובכירים במפא"י מתנכלים לפעילותו בשל קשריו עם חושי ומדיניות השילוב אותה קידם.
בישיבה בה הוחלט על סיום תפקידו נכחו ראשי המחלקה הערבית בהסתדרות - ראובן ברקת ואליהו אגסי, מזכ"ל ההסתדרות מרדכי נמיר, שרי הממשלה פנחס לבון ומשה שרת וראש הממשלה דוד בן-גוריון - שהוביל את הקו שגרס כי יש להפריד את הערבים מפעילותה הכללית של ההסתדרות.
גם לאחר פיטוריו מתפקיד זה, המשיך לין את פעילותו במסגרת המחלקה הערבית של ההסתדרות במועצת פועלי חיפה.
עיקר מאמציו כוונו להשוואת שכרם של הפועלים הערבים לזה של היהודים בעירייה ובמפעלי האזור, במקביל לדרישה ממוסדות ההסתדרות לאפשר את קליטת הפועלים הערבים כחברים שווי זכויות בהסתדרות.
בין השנים 1965–1969 שימש כראש המחלקה הערבית הארצית.
בשנת 1966 שימש מתאם האגודה היהודית-ערבית בישראל.
ב-28 בינואר 1967 החל לין לכהן בכנסת ה-6 מטעם המערך.
בשנת 1974 נבחר לכנסת השמינית וכיהן ברציפות עד הכנסת ה-11. בשנת 1977 הקים את "התנועה למען חיפה והצפון" ואת מפלגת "לע"ם"; אחת הסיעות שייצרו, בהצטרפותן יחד, את תנועת הליכוד.
בשנת 1982, עזב את הליכוד, יחד עם יצחק פרץ ושאר חברי "התנועה למען חיפה והצפון", והצטרף למפלגת העבודה.
לין התנגד להסכם אוסלו וראה בו מספר בעיות, בהן הרעיון שביכולתו של יאסר ערפאת להצהיר על סיום הסכסוך.
בכנסת ה-11 שימש יו"ר ועדת המשנה לענייני הממשל האזרחי ביהודה ושומרון.
בשנת 1978 התמודד על ראשות עיריית חיפה, אולם הפסיד לאריה גוראל.
אחרי שפרש מהפוליטיקה המשיך להתראיין, עסק רבות בחקר הציבור הערבי-ישראלי, והזהיר מפני תהליכי ההקצנה שחלים בחברה.
התגורר בחיפה וקיבל את אות יקיר העיר.
היה אב לשני בנים, פרופ' שי לין וד"ר רן לין, אורולוג, ובת אחת – עו"ד ארנה לין.
נפטר ב־21 ביולי 2016 ונקבר בבית הקברות כפר סמיר.
אשתו רות נפטרה ב-20 באפריל 2018 ונטמנה לידו.
אמנון כהן (נולד ב-1 ביוני 1960) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת ש"ס.
אמנון כהן נולד בשבועות (ו' בסיוון) ה'תש"ך בסמרקנד שבאוזבקיסטן שהייתה חלק מבברית המועצות באותה העת, ועלה לישראל בשנת 1973. למד בישיבת נחלים וסיים לימודי מכניקה במגמה מקצועית.
מגיל 16 עבד ובמקביל למד בבית ספר תיכון ערב.
שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים ובזמן שירותו הצבאי נישא.
הוא בעל תואר ראשון במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
לפני ואחרי שירותו הצבאי עבד במפעל מנועי בית שמש, ממנו פרש לעסקים פרטיים ופעילות פוליטית.
מ-1998 כיהן כממלא מקום ראש עיריית רמלה וכיושב ראש העמותה לשיקום האסיר ברמלה וכן נשא במספר תפקידים עירוניים.
ב-1999 נבחר לכנסת מטעם ש"ס כנציג העדה הבוכרית.
בכנסת ה-15 כיהן כיושב ראש הוועדה לפניות הציבור, ובכנסת ה-16 כיהן כיושב ראש הוועדה לביקורת המדינה וכיושב ראש ועדת הכלכלה.
בכנסת ה-17 כיהן כהן כסגן יושבת ראש הכנסת.
בשנת 2006 קיבל אות אביר איכות השלטון לרשות המחוקקת.
תיקון לחוק הבנקאות (שירות ללקוח) הקובע הסדרים חדשים בדבר הפיקוח על עמלות הבנקים (יחד עם גלעד ארדן, חיים כץ ומשה כחלון).
חוק להגבלת עוצמת הקול בתשדירי פרסומת וקדימונים (יחד עם אלי אפללו).
חוק מכירת רכב משומש (זכאות למידע וגילוי נאות) (יחד עם גלעד ארדן).
חוק הקובע כי שר התחבורה יהיה רשאי לחייב התקנת מכשירים מגבילי מהירות בכלי רכב מסוגים מסוימים.
חוק המסמיך את שר התחבורה לקבוע כללים בדבר תעתיק אחיד בשפות העברית, הערבית והאנגלית בשלטי ההכוונה בכבישים.
חוק הקובע הוראות לעניין דרכי בנייתם, הפעלתם ואחזקתם של דרגנועים.
חוק הרשות הלאומית למורשת יהדות בוכרה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום הרביעי ברשימת ש"ס לכנסת.
בשנת 2011 התמנה ליושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה.
בינואר 2015 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
ב-4 בפברואר 2016 מונה לראש מכון התקנים הישראלי.
כהן שימש יו"ר אגודת הידידות הפרלמנטרית ישראל-אוזבקיסטן.
ב-10 במרץ 2016 פורסם בתוכנית "עובדה" תחקיר לפיו קיבל כהן טובות הנאה שונות, חלקן בעלות אופי מיני, מהברוקר ואיש העסקים דניאל מולקנדוב (שהוא עבריין מורשע), ובתמורה פעל לחוקק ולקדם חוקים בתחום שוק ההון שיסייעו לפעילותו ולעסקיו של מולקנדוב.
המשטרה פתחה בחקירה לאחר שמולקנדוב פנה אליה וביקש להיות עד מדינה, אך הפרקליטות בחרה לסגור את התיק.
כהן הכחיש את שיוחס לו בתוכנית.
בדצמבר 2016 החקירה נפתחה מחדש במהלכה כהן נעצר ונערך לו עימות עם עדה שהגיעה מחוץ לישראל.
ב-7 בדצמבר 2016 האריך בית משפט השלום בראשון לציון את מעצרו בשבוע ימים, ובתומו הוא שוחרר למעצר בית.
ב-1 בינואר 2017 מסרה העדה עדות מוקדמת בדלתיים סגורות בבית המשפט המחוזי בלוד.
במאי 2021, חמש שנים לאחר פרוץ הפרשה, פתיחת התיק בחשד לשוחד מרמה והפרת אמונים, והתפטרות כהן מראשות מכון התקנים הישראלי, החליטה פרקליטות מיסוי וכלכלה לסגור את התיק נגדו.
כהן מתגורר ברחובות, נשוי לפנינה, אב לארבעה.
אמנון לוי (נולד ב-18 באוגוסט 1955) הוא עיתונאי, מחזאי ומנחה טלוויזיה ישראלי.
בן זקונים לשאול, פועל בבית חרושת לשמן שעלה מסוריה, וגניה לוי.
שירת כמדריך למקצועות הקשר בבה"ד 7 וכקשר בסדיר, וכלוחם בגדוד באוגדת צאלים במילואים.
לוי למד פילוסופיה והיסטוריה בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
החל את דרכו בעולם התקשורת כדובר מפ"ם.
כמו כן שימש כעוזר פרלמנטרי של חברת הכנסת חייקה גרוסמן.
ב-1983 ניגש לראיון עבודה בגלי צה"ל, ונדחה על ידי יוסי עבאדי בטענה כי הוא מזוהה פוליטית בעוד שדובר רצ התקבל במקומו.
לאחר מכן עבר לעיתון "חדשות" שבו עבד עשר שנים, ובמסגרתו היה כתב בכנסת, סיקר את משרדי התקשורת, הקליטה, האנרגיה והדתות; כתב בניו יורק, כתב לענייני חרדים, פרשן ובעל טור סאטירי במוסף.
עיקר עבודתו העיתונאית סיקרה את החרדים ובשנת 1988 כתב את הספר "החרדים", העוסק בחברה החרדית, שנכתב על בסיס ניסיונו ככתב לענייני חרדים.
ככתב לענייני חרדים סיקר רבות את מפלגת ש"ס, שהייתה אז כוח עולה בפוליטיקה הישראלית, והיה מקורב לאנשי המפלגה ובראשם אריה דרעי.
בשנת 1990, לאחר שנחשפה פרשת השוחד של דרעי, כתב לוי שמגיעה לו חזקת החפות וביקר עיתונאים ואת המשטרה, שחרצו את גורלו בטרם החל משפטו.
דרעי מצידו ניסה לשכנע את לוי לפרסם תמליל מזויף של האזנת סתר, שהקליטו אנשיו, של שיחת טלפון בין העיתונאי מרדכי גילת למפכ"ל המשטרה יעקב טרנר.
התמליל המזויף כלל כביכול תיאום בין השניים ודברי גזענות שאמר טרנר.
לאחר שלוי ביקש את ההקלטה המקורית לפני שיפרסם אותה, הסתבר לו שהתמליל מזויף.
אמנון לוי הוא גם מחזאי, שכתב יחד עם רמי דנון שישה מחזות:
"שיינדלה" - עלתה ב ב-1993, ושוב בתיאטרון בית ליסין בסוף 2010.
"ולנטינו" - עלתה בתיאטרון בית ליסין ב-2010.
"בשר וחלב" בתיאטרון ארצי מיסודו של סמי לוי ב-2025
במקביל לעבודה בעיתונות הכתובה החל לוי להגיש את התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית.
לוי היה המנחה הראשון של תוכנית זו עם עלייתה לאוויר בשנת 1991 והנחה אותה במשך כשנתיים עד שנת 1993. במקביל, במשך חמש שנים הנחה את התוכנית "ערב חדש".
אחר כך עבר להגיש את התוכניות הפוליטיות "השבוע" ו"בארבע עיניים" בשידורי טלעד בערוץ 2.
בשנת 1997, כאשר התפטר יאיר לפיד מהגשת תוכנית הבידור "סוגרים שבוע" ב, לוי מונה להחליפו לתוכנית אחת, ולבסוף היה למגיש הקבוע.
ביולי 1998 חתם על חוזה בלעדי עם שידורי "טלעד" בערוץ 2, ובסוף 1998 החל להגיש בימי ראשון את תוכנית האירוח "פותחים שבוע".
עם חילופי ימי השידור בין זכייני ערוץ 2, באוקטובר 1999, עברה התוכנית לימי שישי וחזרה לשם "סוגרים שבוע".
בתחילת 2001 חזר להגיש את תוכנית האקטואליה "השבוע" בימי חמישי ב"טלעד".
בשנת 2002 החל להגיש את תוכנית התחקירים "שומר מסך", שעברה לערוץ 10 בנובמבר 2005, לאחר סיום שידוריה של הזכיינית "טלעד" בערוץ 2. ב"שומר מסך" הרבה לוי לבקר תופעות של בירוקרטיה צרכנות וחשיפת מעשי הונאה.
בשנת 2011 החל להנחות את תוכנית התחקירים "פנים אמיתיות" בערוץ 10, שהחליפה את "שומר מסך".
באפריל - מאי 2012 שודרה בערוץ 10 הסדרה הדוקומנטרית "חרדים" שערך יחד עם איתי דנקנר.
בשלושת הפרקים ששודרו הציג לוי את חייו של הציבור החרדי בישראל.
הסדרה זכתה לרייטינג של 16.4% בממוצע, והפכה בכך לסדרה הדוקומנטרית הנצפית ביותר בתולדות הערוץ.
באוגוסט 2012 שידר תוכנית המשך על חרדים אנוסים.
באוגוסט 2013 הגיש את הסדרה הדוקומנטרית בת ארבעה פרקים "השד העדתי" בערוץ 10 שעסקה בשסע העדתי בישראל בין אשכנזים ומזרחים.
הסדרה עוררה דיון ציבורי על הפער העדתי בישראל, כשהציגה את הפער הכלכלי, החברתי והמעמדי מהזווית המזרחית.
במסגרת הסדרה, הביא אמנון לוי מחקרים, ראיונות ומפגשים אישיים.
ביוני 2016 הגיש את הסדרה הדוקומנטרית "החרדיות" (בת ארבעה פרקים) בערוץ 10.
בפברואר 2019 הגיש בערוץ 13 הסדרה "הגאנגסטרים", על עולם הפשע.
ב-16 בינואר 2019 החל להגיש את תוכנית האקטואליה היומית "שש - אמנון לוי" בערוץ 13.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד אורח בסדרה "השגרירות".
ב־11 בפברואר 2024 הודיע לוי על פרישתו מרשת 13.
ב-29 בפברואר 2024 שידר לוי את תוכניתו האחרונה ברשת 13.
ב-15 לדצמבר 2025 בעקבות פיגוע בחוף בונדי בסידני, אוסטרליה בו נרצחו 15 יהודים במהלך מסיבת חנוכה המונית, תהה בשידור אצל רביב דרוקר: "'האם אנחנו לא אחראים קצת לטשטוש הזה בין ביקורת על עזה ובין אנטישמיות".
לוי נשוי בשנית, לאמנית והבלשנית ד"ר ענבל רשף, ואב לשניים.
אמנון גולדנברג (1935 – 21 ביוני 2005) היה עורך דין ישראלי, מנהל משרד עורכי הדין "ש.
גולדנברג נולד בשנת 1935 בחדרה.
ב-1952 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית, וסיים בהצטיינות.
במהלך לימודיו היה מעורכי מפעל השכפול.
בצה"ל שירת במסגרת הפרקליטות הצבאית, ולאחר שחרורו נסע ללונדון והשלים דוקטורט במשפטים בהתמחות בדיני קניין רוחני.
ב-1962 חזר לישראל והצטרף למשרד ש.
הורוביץ ושות', שם הפך מאוחר יותר לשותף בכיר ולמנהל המשרד.
גולדנברג היה ידוע בהופעתו בפני בתי המשפט ובזכות קשריו הרבים בצמרת המדינית והכלכלית בישראל.
בשנות ה-60 הגיש עתירות לבג"ץ בענייני איכות הסביבה.
במקביל לעבודתו כעורך דין היה מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים ומשנת 1969 באוניברסיטת תל אביב.
היה פעיל במפלגה הליברלית, וב-1969 הוצע לו מקום ברשימתה לכנסת, אך הוא סירב.
בשנת 1977 הציע לו מנחם בגין להצטרף לממשלתו כשר המשפטים, אך הצעה זו לא התממשה.
בשנת 1972, בעקבות פרישתו של יהושע רוטנשטרייך מראשות לשכת עורכי הדין בישראל, התמודד על התפקיד מול ברוך גייכמן ויצחק טוניק, אך הפסיד לטוניק.
במהלך שנות ה-70 הוא התמנה לחבר הוועדה לבחירת שופטים ובמרץ 1979, לאחר פרישתו של טוניק, הוא נבחר לראש לשכת עורכי הדין, בגוברו על דוד ליבאי ושמואל סמואל.
הוא כיהן בתפקיד ראש הלשכה עד 1983. נשיאי בית המשפט העליון, יואל זוסמן ואהרן ברק, הציעו לו בשלושה מועדים שונים להתמנות לשופט בבית המשפט העליון, אך הוא סירב.
ייצוג הרמטכ"ל דוד אלעזר בפני ועדת אגרנט, שחקרה את ראשיתה של מלחמת יום הכיפורים.
ייצוג תא"ל יצחק מרדכי בפרשת קו 300.
ייצוג ראש "המוסד" נחום אדמוני בפני ועדת כהן, שדנה בטבח סברה ושתילה.
מפוני ימית ופתחת רפיח בתביעת הפיצויים מהמדינה.
ייצוג בנק לאומי ומנכ"לו, ארנסט יפת בפני ועדת בייסקי, שחקרה את משבר מניות הבנקים.
בנוסף ייצג משרדו חברות בולטות, ובהן חברת החשמל, "טבע" ו"פז".
במהלך לימודיו בלונדון פגש באורה סבירסקי ונישא לה.
בסוף שנת 2000 פרש מעריכת-דין בעקבות מחלה קשה.
אמנון כהן (נולד ב-1936) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לתולדות המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה לחקר השלטון העות'מאני בארץ ישראל.
חתן פרס ישראל לידע ארץ ישראל לשנת ה'תשס"ז 2007.
אמנון כהן הוא בן להורים שעלו לארץ ישראל מפולין בתחילת שנות השלושים כחניכי "השומר הצעיר", הכירו בארץ והתחתנו.
כהן הוא בן למשפחה המונה שלושה בנים.
נולד וגדל בראשון לציון ולמד בבית הספר חביב, שהוא בית הספר העברי הראשון בארץ ישראל.
למד בתיכון עירוני א' בתל אביב.
אמנון כהן עשה את חוק לימודיו מהתואר הראשון עד השלישי באוניברסיטה העברית.
עשה תואר ראשון בערבית, לימודי המזרח התיכון ויחסים בינלאומיים במסגרת העתודה האקדמית, תוך כדי לימודיו לימד ערבית בבית ספר למדע המדינה של משרד ראש הממשלה ובגימנסיה העברית בירושלים.
בתואר השני ובדוקטורט התמחה בלימודי המזרח התיכון.
מנחיו של כהן לתואר השני והשלישי היה הפרופסורים אוריאל הד וגבריאל בר.
את עבודת המאסטר כתב על אחמד אל ג'זאר, (מושל עכו, שממקום מושבו בעכו שלט בארץ ישראל ובדרום לבנון בסוף המאה ה-18, כשנפוליון צר על עכו, ג'זאר הצליח להביסו).
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "ארץ ישראל במאה השמונה עשרה: דפוסי השלטון והמינהל" והוא הגישה ב-1968. לצורכי עבודתו נסע ועיין בארכיונים בטורקיה, צרפת ובריטניה.
אחרי 1968 התבקש לחזור להתגייס לצה"ל והיה עוזרם של שלושה שרי ביטחון: משה דיין, שמעון פרס ועזר ויצמן ויועצו של מושל יהודה ושומרון רפאל ורדי.
עשה מספר קדנציות במפקדת יהודה ושומרון כיועץ לענייני ערבים, במסגרת תפקידו היה אחראי על הקשרים עם ההנהגה הפלסטינית בשטחים.
שימש בתפקיד מ-1974 ועד 1977 השתחרר בדרגת אלוף-משנה.
כהן היה ראש מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח בשנים 1978–1981 ובמסגרתו שימש כיו"ר ועדת המערכת של כתב העת "פעמים".
כמו כן כיהן כראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי בשנים 1983–1988. המכון עוסק בהיסטוריה של ארץ ישראל בכלל ושל היישוב היהודי בארץ בפרט, עם דגש מיוחד על ירושלים.
במסגרת זאת היה העורך הראשי של כתב העת קתדרה ושימש כיו"ר ההוצאה לאור של יד בן-צבי, שמוציאה כעשרה כותרים בשנה.
במסגרת פעילויותיו באוניברסיטה העברית הקים כהן את מכון שאשא לסמינרים בינלאומיים בנושאי המזרח התיכון ועמד בראשו בשנים 1990–1998. המכון ערך סמינרים בנושאי המזרח התיכון ובנושא ההיסטוריה של עם ישראל עבור משתתפים מחו"ל.
בשנים 1998–2003 היה ראש מכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית.
זהו מכון מחקר שיוזם, מקדם ומממן מחקרים בתחומים שונים בעולם בעיקר בענייני המזרח התיכון, אך גם מזרח רחוק, אפריקה ואמריקה הלטינית.
המכון מקיים סמינרים, פעילויות ציבוריות וימי עיון.
במסגרת מכון טרומן יזם מחקרים משותפים עם חוקרים מצריים, פלסטינים, וירדניים.
בשנת 2004 פרש מן האוניברסיטה העברית כפרופסור אמריטוס.
כהן שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטת יורק בטורונטו שבקנדה, באוניברסיטת פרינסטון, היה עמית מחקר בכיר באוניברסיטת פנסילבניה, באוניברסיטת אוקספורד, בסיינט אנטוני קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, במכון ללימודי היהדות ביארנטון שבבריטניה, ובלינקולן קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
בסוף אוקטובר 2013, ביום העצמאות ה-90 של טורקיה, העניק סגן ראש ממשלת טורקיה לפרופסור כהן חברות כבוד באגודה ההיסטורית הטורקית, כהוקרה על מחקריו על האימפריה העות'מאנית.
וזאת במסגרת טקס רשמי בו השתתפו מומחים מכל העולם (רבים ממדינות מוסלמיות), פרופסור כהן היה הישראלי היחיד שזכה בתואר זה.
עיקר מחקריו של אמנון כהן נסובים על התקופה העות'מאנית וטורקיה.
מאז ראשית שנות השבעים מתמקד בירושלים בתקופה הזאת.
מחקריו התחילו בעבודת הדוקטורט שלו בה חקר את ארץ ישראל במאה ה-18, במידה רבה מחקריו סובבים סביב ארכיונים.
כשעשה דוקטורט נסע לארכיונים של צרפת ואיסטנבול.
תקופת מחקריו הראשונה עסקה בפרספקטיבה רחבה: במנהל, שלטון וכלכלה ובהמשך כשגילה את ארכיון בית הדין המוסלמי בתקופה העות'מאנית, חקר את החיים הפנימיים: כלכלה, חיי המשפט, המיעוטים, תוך התמקדות ביהודים.
בשנים האחרונות, בד בבד עם המשך מחקריו בתולדות א"י העות'מאנית, פנה לחקור את ההתרחשויות וההתפתחויות בעיראק של ימינו.
הוא הקים קבוצת מחקר במסגרת מכון טרומן של האוניברסיטה העברית בנושא זה, שבה השתתפו חוקרים בכירים מאוניברסיטאות ומוסדות מחקר אחרים בישראל ובחו"ל.
הקבוצה המשיכה בפעילותה המחקרית גם לאחר יציאתו לגמלאות, זימנה חוקרים בינלאומיים וקיימה כנסים ציבוריים בינלאומיים, ופרי מחקריה יצא לאור בספר,
יהודי ירושלים במאה השש-עשרה: לפי תעודות טורקיות של בית הדין השרעי
ספרו זה של כהן ראה אור בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 1976 הוא כולל תיעתוק באותיות ערביות ותרגום לעברית של 25 תעודות מקוריות מארכיון בית הדין העות'מאני בענייני היהודים בירושלים באותה מאה.
אוכלוסייה והכנסות בערי ארץ ישראל במאה ה-16
ספר זה (Population and revenue in the Towns of Palestine in the sixteenth century) כתב אמנון כהן ביחד עם פרופסור ברנרד לואיס והוא ראה אור ב-1978 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
הם השתמשו לצורך ספרם במפקדי האוכלוסין שערכו העות'מאנים בפרובינציות השונות אותן כבשו.
כהן ולואיס בדקו את מפקדי שש הערים העיקריות של ארץ ישראל: ירושלים, חברון, שכם, עזה, רמלה וצפת.
מפקדים אלה נערכו כל 10–15 שנה והיה ניתן להבין מתוכם את המפה הדמוגרפית.
ניתן היה לראות לא רק תמונה סטאטית, אלא תמונה דינאמית, כיצד גדלה או קטנה האוכלוסייה בארץ ישראל.
מפלגות בגדה המערבית בתקופת השלטון הירדני 1967-1948
לאחר כיבוש הגדה המערבית במלחמת ששת הימים נותר בשטחי מדינת ישראל ארכיון של שרותי הביטחון הירדניים, הוקמה קבוצת מחקר שסקרה את החומר וזה הועבר לגנזך המדינה.
ספרו של אמנון כהן, שראה אור ב-1981, המתבסס על חומרים אלו, עוסק במפלגות הפוליטיות בגדה המערבית בתקופת השלטון הירדני.
הספר נכתב בעברית, תורגם לאנגלית ויצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קורנל (Political Parties in the West Bank under the Jordanian Regime, 1949-1967).
התמונה העולה ממנו היא שהפעילות הפוליטית המאורגנת של הפלסטינים בתקופת הירדנים, בה לא הוקמו מפלגות, אלא היו השאור שבעיסה של מפלגות מגוונים שונים.
למשל מפלגת האחים המוסלמים שהיו פונדמנטליסטים דתיים, מפלגת הקומוניסטים, הלאומנים הערבים – שנים אחרי כן התגלגלו הללו לארגונים שיצאו כנגד מדינת ישראל.
כל המפלגות הללו הוצאו אל מחוץ לחוק באמצע שנות החמישים, לאחר שהיו פעילות פוליטית והפגינו, מכיוון שהמלכים עבדאללה וחוסיין לא רצו אופוזיציה, מצב שנותר בעינו עד 1967. בספר מתוארים פרופיל המנהיגים, הפרוגרמה הפוליטית, תפישת העולם האידאולוגית שלהם.
ההיסטוריה של ארץ ישראל שלטון הממלוכים והעות'מאנים 1804-1260
זהו הכרך השביעי בסדרת ההיסטוריה של ארץ ישראל בעריכת פרופסור יעקב שביט, שכהן היה חבר המערכת המדעית שלה.
כהן ערך את הכרך וכתב בו יחידה העוסקת בארץ ישראל באימפריה העות'מאנית 1516-1804.
מצרים וארץ-ישראל: אלף שנות קשרים (1948-868)
ספרו זה ((Egypt and Palestine: A Millennium of Association (868-1948) אותו ערך כהן ביחד עם פרופסור גבריאל בר ראה אור ב-1984 והוא תוצאה של ועידה שנערכה בנושא בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
הספר סוקר אלף שנות היסטוריה ביחסים הדדיים בין מצרים לארץ ישראל.
בספר מופיע מאמר פרי עטו של כהן על הקשרים בין יהודי ירושלים וקהיר.
ירושלים: מחקרים בהיסטוריה של העיר
ספר זה القدس دراسات في تاريخ المدينة אותו ערך אמנון כהן הוא אסופת מאמרים שהתפרסמו במקור ביד יצחק בן-צבי, על שלבים שונים של ההיסטוריה של ירושלים והוא ראה אור בשנת 1990. המאמרים תורגמו לשפה הערבית ועליהם נוספו כמה מאמרים שמקורם בערבית.
המאמרים מתחילים בתקופה העתיקה ומגיעים לעת החדשה.
בין הכותבים: שלמה דב גויטיין, יהושע פראוור, יהושע בן-אריה, אפרים אלימלך אורבך, דוד קרויאנקר.
ספרו זה של כהן Economic Life in Ottoman Jerusalem, ראה אור בשנת 1989 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
ספר זה מרבה לעסוק בתעשיית הסבון בירושלים, דבר שלא היה ידוע קודם לכן (ידוע שהייתה תעשיית סבון בשכם, אך לא היה ידוע שהתקיימה כזו גם בירושלים).
הסבון נועד לא רק לשימוש, כי אם גם למסחר ולייצוא ממצרים ועד תימן.
כהן השתמש לצורכי מחקרו בארכיונים שונים ביניהם ארכיון לשכת המסחר של מרסיי.
מקשרי ארץ ישראל עם אירופה ניתן היה להסיק על הנעשה בארץ ישראל.
התקיים יצוא גדול מאוד של כותנה מארץ ישראל (כמו גם מיתר החלק המזרחי של הים התיכון כגון לבנון ומאזור איזמיר) לצרפת בפרט ולאירופה בכלל במאות ה-17 וה-18. יצוא זה שימש את תעשיית הבדים והסרטים באירופה.
יהודים בבית המשפט המוסלמי – חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית
בית הדין המוסלמי בירושלים היה בית הדין היחידי בעיר ומכאן חשיבותו.
עד היום נשתמרו כל הפרוטוקולים שלו והם אסופים בלמעלה מ-400 כרכים, כתובים בערבית ובטורקית ומתארים 400 שנים של שלטון הטורקים בירושלים, מ-1516/1517 עד 1917. כהן קיבל אישור מבית המלוכה הירדני לקבל לידיו את תיקי בית הדין.
עד כה כתב כהן (ביחד עם אלישבע סימון-פיקאלי, עובדיה סלאמה וד"ר אייל ג'יניאו) ארבעה כרכים, על המאה ה-16 (1993), המאה ה-18 (1996) והמאה ה-19 (2003) והכרך האחרון על המאה ה-17 יצא לאור לאחרונה (2010), בשני חלקים.
כל כרך סוקר מאה שנים.
כל כרך נחלק ל-4–5 חלקים, שעוסקים במכלולים הבאים: הקהילה ככלל: הנהגה, ארגון, מוסדות; היהודי והעולם הסובב אותו; פעילות כלכלית (מקצועות, עסקאות, נכסים, חובות, הקדשים); מעמד משפטי (אישה, משפחה, זרים).
ספרים אלו משנים לחלוטין את התפישה במחקר על הקהילה היהודית בירושלים.
עד אז חשבו כי בירושלים היו בעיקר תלמידי ישיבה, מוריהם, זקנים שבאו למות בירושלים ומסכנים שהממשל התעלל בהם והתאנה להם.
תמונה זו התבססה על אגרות ששלחו אנשים בירושלים ודרשו כסף מקרוביהם ומקהילות יהודיות.
לכך נוספו תיאורים של נוסעים תיירים שרואים שהרחובות מלוכלכים ומסוכנים.
מחקרים קודמים אלה התבססו על אברהם לונץ, יוסף סמברי ושלמה רוזאניס.
ארכיון בתי הדין בירושלים משנה את התמונה לחלוטין.
אומנם היו אנשים שבאו להיקבר, מסכנים ותלמידי ישיבה, אולם זה רק חלק מהתמונה.
למעשה הקהילה הייתה מאורגנת מבפנים, עסקה בחיי קהילה תוססים.
היהודים עסקו במגוון מקצועות כגון: חייטים, צורפים, קצבים, נפחים, רופאים.
המוסלמים התייחסו ליהודים כנחותים, אך לא עשו פוגרומים, לעיתים סגרו להם בית כנסת.
אך בסך הכול היהודים יכלו לנהל חיים סדירים בתוך האוכלוסייה המקומית.
זהו הכרך העבה מבין הארבעה.
בכרך חלק של כ-130 עמודים
שעוסקים בהקדשים, שהם מוסד משפטי מוסלמי המכונה וקף.
(אדם לוקח נכס השייך לו ומקדיש אותו באקט חד פעמי וסופי, שאין ממנו חזרה לאלוהים.
זוהי הקדשה שנועדה למטרות ציבוריות או משפחתיות, והיא נשארת ללא שינוי גם לאחר לכתו).
כך האדם יכול לשמור על נכסים, ראשית שלא יתחלקו לחלקים קטנים כתוצאה מירושה ושנית שיתמכו דתית במוסדות ציבור: אצל המוסלמים במסגד, אצל היהודים בבית כנסת.
במאה ה-19 תועדו כ-220 הקדשים של יהודים ויהודיות בלבד.
למשל הקדש לטובת יהודי וילנא, או הקדש לטובת הגאורגים.
במסגרת פרק ההקדשים מתוארת ראשיתה של שכונת ימין משה.
מובאת תעודת הקניה ומתואר כיצד משה מונטיפיורי קנה את האדמה באמצע המאה ה-19, מובאת תעודת ההקמה של משכנות שאננים שמשה מונטיפיורי הקים.
אחר כך מובאת תעודת הניהול של ימין משה לאחר מותו.
מתואר בניין ארוך וחומה מסביבו לצורכי ביטחון ומונטיפיורי או אנשים מטעמו היה אמור לקבוע מי יגור שם.
מוזכרים פולשים יהודים בלתי חוקיים שפלשו לשם ומנהלי ההקדש סילקו אותם.
מצוינים ויכוחים בקשר לבתי הקברות של היהודים מהמאה ה-16. היהודים חכרו קרקע תמורת תשלום ומפעם בפעם השלטונות רצו עוד כסף, תשלומים, מתוארים גבולות בית הקברות בהר הזיתים ומוזכר צו מהסולטאן שאוסר לגרש את היהודים.
זהו סיכומו של מחקר רב-שנים בנושא שכמעט לא נזכר בספרות הקיימת, The Guilds of Ottoman Jerusalem, שראה אור בשנת 2001 באנגלית ובטורקית.
הספר מבוסס על מקורות שונים, אך בעיקר על בית הדין המוסלמי, מכיוון שהגילדות באו להתדיין בפני הקאדי.
הגילדות היו כלליות, אך היו גם בעלי מלאכה יהודים.
כהן הציג תמונה של גילדות במשך 300 שנה.
הספר מגלה שהייתה מערכת שלמה של גילדות שארגנה את חיי הקהילה בירושלים, כמו שהיה בערים עות'מאניות אחרות באיסטנבול ובבורסה בטורקיה, כמו גם בדמשק ובקהיר, שהיו ערים גדולות.
ירושלים קטנה מהללו, אך חשיבותה הדתית רבה.
הגילדות מנו בעלי מקצועות שונים כמו חייטים, קצבים ורופאים.
אחד הדברים שעולים מהממצאים בספר הוא הרגלי שתיית הקפה ופעילותם של בתי הקפה בירושלים.
ידוע במחקר ששתיית הקפה מתחילה באימפריה העות'מאנית במאה ה-16, אך לא ידעו כיצד בתי הקפה בירושלים פעלו.
נוצרה גילדה של בתי קפה, שמנו כחמישה עד שמונה בתי קפה במאה ה-16 בירושלים.
מצד אחד הציבור רצה קפה.
מצד שני היו אנשי דת מוסלמים שאמרו שאם אנשים ישתו קפה, הם לא יתפללו והייתה על כך התדיינות בבתי דין, סגרו בתי קפה ופתחו אותם מחדש.
כהן כתב מאמר העוסק בהר הבית בתקופת השלטון העות'מאני 1917-1517. המאמר מתאר את המדיניות העות'מאנית כלפי הר הבית.
המאמר מתמקד בחשיבות שהעות'מאנים יחסו להר הבית כאתר דתי מוסלמי ולכן לא רק בתקופת הזוהר, אלא גם בתקופת הירידה של האימפריה המשיכו לטפח אותו ולשלוח כספים לפרנסתם של כלי הקודש המוסלמים.
הם דאגו לשלוח כספים לתקן את המבנים השונים: מסגד אל-אקצא וכיפת הסלע.
הדבר נמשך עד אמצע המאה ה-19 כשהאימפריה הייתה בירידה.
המאמר ראה אור בספר העוסק בהיסטוריה של שלוש הדתות בהר הבית בעריכתם של פרופסור בנימין זאב קדר ופרופסור אולג גרבר מאוניברסיטת פרינסטון.
יהודי ירושלים במאה השש-עשרה : לפי תעודות טורקיות של בית-הדין השרעי / אמנון כהן; ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תשל"ו 1976.
פרקים בתולדות ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית / ערך: אמנון כהן; ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תשל"ט 1979.
מפלגות בגדה המערבית בתקופת השלטון הירדני : (1948-1967) / אמנון כהן; ירושלים : הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ם 1980.
יהודים בשלטון האסלאם : קהילת ירושלים בראשית התקופה העות'מאנית / אמנון כהן; ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב 1982.
יהודים בבית המשפט המוסלמי : חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית : המאה השש-עשרה / אמנון כהן, אלישבע סימון-פיקאלי ובהשתתפות עובדיה סלאמה; ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג 1993.
יהודים בבית המשפט המוסלמי : חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית : המאה השמונה-עשרה / אמנון כהן, בהשתתפות אלישבע סימון-פיקאלי, עובדיה סלאמה; ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תשנ"ו 1996.
יהודים בבית המשפט המוסלמי : חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית : המאה התשע-עשרה / אמנון כהן, בהשתתפות אלישבע בן-שמעון פיקאלי, אייל ג'יניאו; ירושלים : יד יצחק בן-צבי, תשס"ג 2003.
יהודים בבית המשפט המוסלמי :חברה, כלכלה וארגון קהילתי בירושלים העות'מאנית : המאה השבע עשרה /אמנון כהן, אלישבע בן שמעון-פיקאלי, 2 כרכים יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2010.
"קפה ובתי קפה בירושלים", בתוך: עיונים בתולדות עמי האסלאם, יום עיון לציון מלאות שנה לפטירתו של דוד איילון, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים, תשס"ז, עמ' 103–113.
"גילדות בירושלים העות'מאנית", בתוך: יהושע בן-אריה ואלחנן ריינר (עורכים), וזאת ליהודה, מחקרים בתולדות ארץ-ישראל ויישובה מוגשים ליהודה בן פורת, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2003, עמ' 423–427.
"גלגולו של הקדש", בתוך: מינה רוזן (עורכת), ימי הסהר, פרקים בתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ו 1996, עמ' 390–393.
"ביצורה של ירושלים העות'מאנית – המימד האירופי", בתוך: קתדרה 63, ירושלים, תשנ"ב, עמ' 52–64.
"מפעלו של סולימאן המפואר בירושלים", בתוך: קתדרה 57, ירושלים, תשנ"א, עמ' 31–51.
"בית מלאכה לייצור סבון בירושלים העות'מאנית", בתוך: קתדרה 52, ירושלים, תשמ"ט, עמ' 120–124.
"האומנם נבנו חומות ירושלים על ידי אברהם קאסטרו?", בתוך: ציון, רבעון לחקר תולדות ישראל, שנה מ"ז, חוברת ד', ירושלים, תשמ"ב, עמ' 407–418.
"ארכיונים טורקיים וערביים כמקור לתולדות יהודי ארץ-ישראל בתקופה העות'מאנית", בתוך: יעקב ברנאי ואחרים (עורכים), מקדם ומים, מחקרים ביהדות ארצות האסלאם, חיפה, תשמ"א, עמ' 39–48.
אמנון זכרוני (22 בספטמבר 1935, אלול ה'תרצ"ה – 12 באוקטובר 2017, כ"ב בתשרי ה'תשע"ח) היה עורך דין ישראלי; מראשוני הסרבנים לשירות צבאי ממניעים פציפיסטיים ופעיל שמאל שנאבק למען חופש הביטוי וזכויות האדם.
שימש פרקליטם של אישים בולטים בציבוריות הישראלית.
זכרוני נולד וגדל בתל אביב בתקופת המנדט הבריטי.
בנעוריו ערך את עיתון בית הספר.
למד בגימנסיה גאולה, בה היה תלמיד מצטיין וריכז חוג ספרותי.
בילדותו נטה לימין, וחילק כרוזים של האצ"ל, אך בתיכון עבר לדבריו "גלגול", כשהתוודע בעת גיוסו לצה"ל ביקש לשרת ביחידה עם אימונים קרביים מצומצמים, בשל היותו פציפיסט, אולם הוא נשלח לחטיבת גולני הקרבית ויועד לקצונה.
ביחידה זאת גם לא סופק לו מזון צמחוני.
תחילה סירב להישבע אמונים לצה"ל, ואחר כך סירב לשרת בכלל, ובמרץ 1954 סירב פקודה ונפקד מיחידתו, בכך היה מסרבני השירות הראשונים בצה"ל מתוך פציפיזם.
הוא נכלא ונדון לשבעה חודשי מאסר.
ב-28 במאי 1954 פתח בשביתת רעב שנמשכה 24 ימים, בבית חולים ובבית כלא צבאי.
שביתת הרעב זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב ובהתערבות ראש הממשלה משה שרת ובניגוד לדעתו של שר הביטחון פנחס לבון הוקל עונשו והוא שירת כמתרגם ועורך ביטאונים בהג"א.
במהלך שביתת הרעב ייצג אותו עורך דין מרדכי שטיין מתנועת הכוח השלישי, בה פעל זכרוני לאחר מכן.
בשנת 1955 היה פעיל במאבק למען נישואים אזרחיים בישראל.
זכרוני החל את הקריירה המשפטית שלו בשנות השישים - ב-1958 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית, ובשנת 1960 הוסמך כעורך דין.
ב-1965 היה ממקימי "העולם הזה - כוח חדש", של אורי אבנרי ושימש מזכיר התנועה ב ויועצה המשפטי ב, ובשל השפעתו כונה "הח"כ ה-121".
זכרוני היה גם היועץ המשפטי של השבועון "העולם הזה", ופעיל פוליטי בארגוני שמאל שפעל באותה תקופה למען חופש הביטוי.
באותה שנה ייצג את אורי דייוויס שנעצר על כניסה לשטח אסור כדי לסייע לערבים במאבק נגד הפקעת אדמות.
בעקבות מלחמת ששת הימים שינה זכרוני את עמדותיו האידאולוגיות, התגייס לצה"ל ועשה את שירותו ב.
בבחירות בשנת 1969 היה המועמד השלישי ברשימת "העולם הזה" לכנסת, אך הרשימה זכתה בשני מנדטים בלבד, והוא לא נכנס לכנסת.
בבחירות בשנת 1973 היה המועמד השני ברשימת העולם הזה לכנסת, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
ב-1977 היה ממייסדי מפלגת מחנה של"י.
בהמשך זנח זכרוני מעט את הפעילות הפוליטית לטובת קידום הקריירה המשפטית, והפך לאחד מעורכי הדין הידועים בישראל.
בשנות השמונים שימש פרקליטם של מרגל האטום מרדכי ואנונו, עד שהוחלף על ידי אביגדור פלדמן, ושל עיזאת נאפסו, קצין צה"ל צ'רקסי שהורשע בריגול.
זכרוני ייצג את נאפסו בערעור לבית המשפט העליון שהתברר לאחר פרסום פרשת קו 300, והביא לזיכויו בעסקת טיעון לאחר שהתביעה הודתה שאנשי השב"כ שיקרו בבית המשפט.
בהמשך ייצג את שבתאי קלמנוביץ', שנאשם בריגול לטובת רוסיה, אך לא הצליח להביא לזיכויו.
מאוחר יותר ייצג את המרגל שמעון לוינזון (1991) שהעביר מידע לברית המועצות תמורת כסף ואת איש העסקים נחום מנבר (1997) שהורשע במכירת חומרים וסיוע לאיראן.
במהלך המשפט טען זכרוני שהשופט אמנון סטרשנוב ניהל קשרים רומנטיים עם עורכת דין מצוות ההגנה, טענה שהיועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין, ופרקליטת המדינה, עדנה ארבל דחו בחריפות תוך האשמתו בפגיעה במערכת המשפט.
כן שימש פרקליטם של פוליטיקאים כאריה דרעי ושלומי לחיאני.
למרות עמדותיו השמאלניות הרדיקליות, היה זכרוני מקורב לצמרת הביטחונית, ועקב התיקים שלו גם קיבל סיווג ביטחוני גבוה.
בשנות השמונים עסק בשחרור בני ערובה בלבנון, וכן היה מעורב במגעים לשחרורו של רון ארד, במסגרת עסקה ישראלית-סורית-רוסית, בה אמורה הייתה ישראל לשחרר את המרגלים שבתאי קלמנוביץ' ומרקוס קלינגברג תמורת ארד, עסקה שבוטלה ברגע האחרון.
כן היה יועצו של ראש הממשלה יצחק רבין לענייני שבויי צה"ל והנעדרים.
במשרדו עבדו במשך השנים אביגדור פלדמן, דרור ארד-אילון ודב חנין.
זכרוני היה פרשן קבוע בפאנל "יומן", מגזין החדשות ביום שישי של הערוץ הראשון לצד אורי דן.
כן היה בין חברי הפאנל הקבועים בתוכנית הרדיו "מגזין המזרח התיכון" ברשת ב'.
ב-2014 פורסם שזכרוני נקלע לחובות כספיים, והוא גם נחקר בחשד לסחיטה בעקבות קשריו עם העבריין איתן חייא, אותו ייצג וממנו לווה 100,000 ש"ח.
זכרוני היה נשוי למירי, ולהם שני ילדים, טיבי ושרון, ושישה נכדים.
הוא נפטר מדום לב בביתו שבהוד השרון, ב-12 באוקטובר 2017, בן 82, ונקבר בבית העלמין נווה הדר שבעיר.
אמנון וולף (נולד ב-21 ביולי 1971) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
אמנון וולף נולד לפרופ' דן וולף, והוא נכדו של איש "השומר", צבי וולף.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה ובהמשך למד בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
וולף שיחק בסדרות טלוויזיה, ובהן "שכונה", "טירונות", "הפוך", "משפחה וחצי", "101 (מד"א)", "המכון", "מיי פירסט סוני", "קין", "הוא והיא" (לצד אסנת חכים), "בני בני ילד רע", "עד החתונה", "האי" ו"מבצע קיפוד".
כמו כן השתתף כשחקן אורח בסדרות "שמש", "כל העולם במה", "החבר'ה הטובים", "החיים זה לא הכל", "אולי הפעם", "החברים של נאור", "פרודים", ו"קופה ראשית".
וולף הופיע גם בסרטים, בהם: "ההסדר", "החברים של יאנה", "איש החשמל" ו"NO אקזיט".
הוא הופיע בסדרות ותוכניות קומיות, דוגמת: "בוא לא נדבר על זה", "ים, יבשה, ים" (של אייל דורון) ו"של מי השורה הזאת?".
מאז 1997 ועד סוף העשור הראשון של המאה ה-21 שיחק בתיאטרון גשר.
שיחק בהצגות "טרטיף", "שלוש אחיות", "עיר - סיפורי אודיסה" (על הופעתו בה זכה בפרס התיאטרון הישראלי כשחקן המבטיח לשנת 1999), "כפר", "אוכלים", "חלום ליל קיץ", "העבד", "נישואי פיגרו", "מומיק" ו"איש הכריות".
ב-2001 שיחק בסדרת הטלוויזיה "דום לב".
בשנים 2002־2003 שיחק במיני-סדרת הדרמה "כנפיים" ששודרה בערוץ 1, בה גילם את איתי.
בשנת 2007 השתתף בסרט הטלוויזיה "וסרמן איש הגשם".
בשנת 2008 גילם את חתולי בסדרה "דני הוליווד".
בשנת 2009 הצטרף לצוות ההצגה "תורת היחסים" שכתב וביים אייל דורון, המופיעה ב"צוותא".
בהצגה הוא מגלם גבר נשוי, שהוא ואחיו (שי אביבי) מפתחים אובססיה כלפי אותה צעירה פתיינית (בגילומה של טלי שרון).
בשנת 2010 שיחק בסדרה עספור.
בשנת 2011 שיחק בתיאטרון מופע במחזה "שכנים".
בשנת 2012 גילם את עמיקם בסדרת הטלוויזיה "מקס ומוזה" ששודרה בערוץ לוגי.
ב-2013 התמודד למועצה המקומית פרדס חנה-כרכור עם מפלגת "מושבה חדשה".
ב-2015 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של אמיר י.
וולף "ציפורי חול" ובסרט "קאפו בירושלים" בבימויו של אורי ברבש.
בסוף 2015 ובמהלך 2016 שיחק במחזה "מה עושים עם ג'ני?" בתיאטרון הבימה.
ב-2016 שיחק בתפקיד ראשי בהצגה "אשה בורחת מבשורה" על פי ספרו של דויד גרוסמן, ואף שיחק בסדרת הנעורים "סוסי פרא" שמשודרת בערוץ זום.
ובתפקיד שולץ ראש המוסד בסדרה "שכונה".
באותה שנה שיחק בסרטו של דורון ערן "סנאפשוט".
ב-2017 גילם את אמיר ב"ראש גדול", ובערוץ הופ!
גילם את מישה השליח ב"מולי וצומי".
ב-2017 השתתף בסרט הטלוויזיה "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים".
את דמותו של לוי אשכול גילם דב גליקמן, ולצידו גילם וולף את דמותו של יצחק רבין.
ב-2017 כיכב בתפקיד הראשי במחזה "ספינינג", שנכתב בהשראת "הקומה הראשונה", מתוך הספר "שלוש קומות" מאת אשכול נבו בתיאטרון הבימה.
וולף גם השתתף בכתיבת המחזה יחד עם נבו ועם עירית הורביץ לוז.
בנוסף לכך, שיחק בסדרת הטלוויזיה "כדברא" ובסדרה "שאטו עין כרם".
ב-2018 שיחק בסרטו של דניאל מן "מוצא אל הים".
ב-2019 שיחק בסדרת הטלוויזיה המשודרת בכאן 11 "אבא משתדל".
באותה השנה החל לגלם את המח"ט בונדי (לסירוגין עם יואב דונט) במחזמר "גבעת חלפון אינה עונה" המבוסס על הסרט של הגשש החיוור בתיאטרון הבימה.
ב-2020 גילם את איתן ברק בסדרת הנוער "התחנה".
ב-2022 גילם את כוכבי, ראש השב"כ, בעונה השלישית של "כפולים".
החל מ-2023 מגלם את הקטור ג'רום בסדרה "כראמל".
החל מ-2024 מגלם את ד"ר אליעד קוטלר בסדרה "חולי אהבה".
הדיבוב הראשון שלו היה קולו של הסטון הנחש בסרט "הקסם של אלה" משנת 2004. החל מאמצע שנת 2005, החל לדבב בתפקידים מרכזיים בסדרות טלוויזיוניות ובסרטים.
חבריו יורם יוספסברג, שמחה ברבירו, וגלעד קלטר התאחדו איתו למדבבים ראשיים באולפני אלרום.
הרב אמנון יצחק (נולד ב-8 בנובמבר 1953, א' בכסלו ה'תשי"ד) הוא מרצה, מחזיר בתשובה וראש ארגון "שופר".
הוא מנהיגה הרוחני וראש מוסדותיה של קהילת "פז" בבני ברק.
נולד ברמלה לזכריה ולרומיה יצחק, עולי תימן, וגדל בשכונת כרם התימנים בתל אביב.
למד בבית הספר הממלכתי תל נורדאו בתל אביב ובתיכון הולץ בעיר, במגמת אלקטרוניקה.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקשר בחזית המצרית.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק בשיווק מוצרי אלקטרוניקה במרכז תל אביב.
משפחתו של אמנון יצחק הייתה מסורתית.
בנעוריו התרחק מהמסורת והפך לחילוני.
כשהיה בן 24 חזר בתשובה, והיה לתלמידו של הרב יהודה שפירא.
בראשית דרכו, העביר הרצאות בסמינריונים מטעם ארגון ערכים וארגון יד לאחים.
במאי 1986 עורר סערה ציבורית, בעקבות דברים שאמר בפני כאלף תלמידים בהרצאה בישיבה התיכונית קריית נוער שבירושלים.
בין השאר אמר "צה"ל יהפוך אתכם לבשר תותחים".
בתגובה אמר שר החינוך יצחק נבון שהישיבה פעלה בניגוד לתקנות המשרד כשהזמינה אותו להרצות.
שר הביטחון יצחק רבין הסיר אותו מרשימת המרצים בצה"ל.
הרב יצחק מייחס חשיבות רבה לחזרה בתשובה וספרו, "עולם התשובה", מכיל את השקפותיו בעניין
הרב יצחק הקים את ארגון שופר להחזרה בתשובה ובמסגרתו החל להרצות באולמות בישראל ומחוצה לה.
בשנותיו הראשונות של הארגון הוקלטו ההרצאות והופצו בקלטות שמע תמורת תשלום או תרומה לארגון אך עם השנים הופצו ההרצאות גם בקלטות וידאו, בתקליטורים ובאינטרנט.
בתחילת שנות ה-2000 ביקש לשדר תוכנית בחברת הכבלים "ערוצי זהב", במסגרת שידורי הערוץ הקהילתי.
הבקשה נדחתה תחילה, ואחר כך אישרה מועצת הכבלים את השידור עם מגבלות.
בסוף שנות ה-90 החל ארגון שופר לשכור אולמות במוסדות תרבות בערים חילוניות לצורך הרצאות החזרה בתשובה של הרב, דוגמת היכל התרבות בתל אביב.
חלק מהאולמות סירבו להשכיר והביאו למאבק משפטי.
בספטמבר 2000 אסר בית משפט השלום ברמלה על המועצה המקומית מודיעין להפר הסכם שנערך עימה להשכרת אולם.
בינואר 2003 קבע בית משפט השלום בתל אביב כי הרב לא יוכל להופיע בתיאטרון גבעתיים.
השופט קבע כי המזמינים פעלו בחוסר תום לב כאשר הסתירו את זהות המרצה.
בפברואר 2003 חייב בית המשפט את התיאטרון הקאמרי בתל אביב לקיים ערב החזרה בתשובה, למרות ההתנגדות העקרונית של מנכ"ל הקאמרי והחברה המנהלת את בניין התיאטרון לקיום כנסים כאלה בבית הקאמרי.
זאת לאחר שהקאמרי ניסה להתנער מחוזה שחתם עם נציגיו של הרב יצחק.
משלב בהרצאותיו טיעונים שכליים ורגשיים ונעזר באמצעים רטוריים כגון הומור, מימיקה וסרקזם.
בתחילת דרכו נהג להדגיש את דברי חז"ל תוך ציטוטים על העונשים הקשים, כולל גיהנום, הצפויים לעוברים על מצוות התורה אך בהמשך מיתן גישה זאת.
נוהג להשתמש במילות הגנאי "תשקורת" ו"טמבלויזיה" ביחס לתקשורת ו"בלבולוציה" ביחס לתורת האבולוציה.
בהרצאותיו הוא בדרך כלל הוא מדבר כשעה ולאחר מכן מאפשר שאלות ובמקרים רבים הוא מנהל דיאלוג או מתווכח עם השואלים.
במהלך הרצאותיו נוהג לקיים מופע "קבלת עול מלכות שמים", שבו הוא קורא לגברים בקהל לעלות אל הבמה ולקבל עליהם חבישת כיפה, לבישת ציצית, גזירת שיער ארוך לגברים בטענה ששיער ארוך גורם להם להיראות "נשיים" וכן גם הסרת עגילים לגברים.
כמו כן, מופע זה כולל גם מתן כיסוי ראש לנשים היושבות בקהל.
הנענים לקריאות אלה מתוגמלים בברכותיו.
מקיים לעיתים גם מפגנים ציבוריים.
בשנת 2011, הביע את התנגדותו החריפה לטלוויזיה במפגן "שבירת 1000 מכשירי טלוויזיות" שערך מול משרדי רשות השידור בשכונת רוממה שבירושלים.
החל מסוף שנות ה-80 היה הרב יצחק פעיל במפלגת ש"ס.
בנובמבר 2012, לקראת בחירות לכנסת התשע עשרה, הודיע הרב יצחק על ריצתה לכנסת של מפלגה בהנהגתו בשם "כח להשפיע", ולה אופי חברתי-כלכלי.