tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1912 חזר לארץ ישראל, ב-1914 החל לעבוד עם יוסף אהרונוביץ' במערכת "הפועל הצעיר" וב-1923 החליף אותו בתפקיד העורך, לאחר שחזר משליחות התנועה לפולין וגרמניה.
לופבן היה לאחד מאנשי מפלגת הפועל הצעיר, אם כי מעולם לא היה בשורת ההנהגה העיקרית, וייצג אותה במספר קונגרסים ציוניים ובוועד הפועל של ההסתדרות.
כמו כן היה חבר אספת הנבחרים וועדת החינוך של כנסת ישראל.
ב-1929 נולד לזוג בנם היחיד, הסופר והעיתונאי חזי לופבן, שלימים אימץ קו פוליטי הפוך בתכלית לזה של אביו.
לופבן חי בצניעות רבה וסגפנית, מיעט לצאת את בניין המערכת ואת העיר תל אביב ולא היה איש רעים.
הוא ספג ביקורת על כך שלא ראה בעיניו את ארץ ישראל הנבנית ולא נטל חלק בעשייה פרט לכתיבה ביקורתית.
בספטמבר 1948, ארבעה חודשים בלבד לאחר קום המדינה ובשעה שבנו נלחם בחזית הנגב, נפטר בבית החולים בילינסון, לאחר שלושה שבועות של מחלה.
בן שישים במותו, נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
רק לאחר מותו התפרסמו עליו דברים אוהדים מעל דפי העיתון "דבר".
עם הקמת דבר, הוּצע לופבן על ידי "הפועל הצעיר" כעורך-שותף בעיתון ההסתדרותי לצידו של ברל כצנלסון, אך כצנלסון דחה זאת על הסף, תוך שהוא פוסל את לופבן באופן אישי.
סיבת הטינה האישית העמוקה בין האישים אינה ברורה; ייתכן שהיה זה עקב מאמר של לופבן שתקף את כצנלסון על כך שייחס לתנועת אחדות העבודה את כל הישגי תנועת העבודה, תוך שהוא מוחק את קיומה והישגיה של תנועת הפועל הצעיר.
מכל מקום, לופבן היה מבין הבודדים שערער על המוסכמה הקבועה שראתה בכצנלסון את המצפן המוסרי של תנועת הפועלים הציונית.
על רקע זה כתב לופבן דיאלוג סאטירי מריר:
לופבן לא מחל על כבודו ובתגובה לפסילתו על ידי כצנלסון, פרסם בכ"ט בכסלו תרפ"ה מאמר בשם "הסברה", בו האשים את אנשי אחדות העבודה, ובהם כצנלסון, בניצול בימת ההסתדרות להשמצת הפועל הצעיר ולביטול זכויותיו ההיסטוריות מתקופת העלייה השנייה.
להוכחת האשמותיו, ציטט דברים שאמרו לכאורה כצנלסון ובן-גוריון באותו שבוע.
כצנלסון נעלב והכחיש את הדברים במכתב להפועל הצעיר.
מערכת העיתון פרסמה את מכתבו, אך הוסיפה "הערת מערכת", שהכחישה את הכחשתו.
בעקבות זאת, שלח כצנלסון לוועד הפועל של ההסתדרות מכתב התפטרות מתפקיד עורך העיתון, בנימוק שמאמרו של לופבן העיד על אי אמון בו מצד הפועל הצעיר.
בעקבות ההתפטרות, החליט הוועד הפועל לתבוע את לופבן למשפט ההסתדרות על הטלת דופי בשליחיה.
במועצת ההסתדרות הי"א שנערכה בינואר 1925, יצא חיים ארלוזורוב להגנתו של לופבן, אולם כצנלסון הוכר בה לבסוף כנציג כלל הציבור ונתמנה לעורך יחיד.
לופבן דגל בעמדה של מיתון השימוש באלימות ובאמצעים מיליטריסטיים, הן בשל הפן המוסרי הלקוי שבכך והן בשל הפן התועלתי: .
לופבן הטיף בעד הבלגה והידברות ונגד השימוש באלימות הן בסכסוכים מול הערבים והן מול הבריטים.
במיוחד הוקיע פעולות אלימות והתגרויות בבריטים שנעשו לאחר ספטמבר 1939, שעה שהאימפריה הבריטית עמדה בודדה למעשה מול גרמניה הנאצית והפשיזם.
הוא ראה באנשי מפא"י (ובפרט באנשי סיעה ב' ו"ארבעת הגיסים": אליהו גולומב, דב הוז, שאול אביגור ומשה שרת) שריכזו את עיקר מעייניהם בתחום הביטחון כמעוותים את יסודות הציונות הסוציאליסטית הקונסטרוקטיבית, לפיה יש לעסוק בחקלאות ובבנייה ולא לאחוז נשק, פרט להגנה עצמית, וודאי לא להפוך אותו לעיקר, לסמל ולמרכז גאווה.
במהלך שנות ה-20 התקרב לאנשי ברית שלום, הן על רקע אידאולוגי ואחדות דעים והן על רקע אישי, ונתן במה בעיתונו למאמריהם של עקיבא ארנסט סימון, יהודה לייב מאגנס, ר' בנימין והוגו ברגמן.
אולם לאחר פרעות תרפ"ט הדגיש את ההבדל בין דרכו לדרכם; לדידו אסור להפוך את נושא השאיפה לשלום עם הערבים לעניין בפני עצמו, כתנאי להגשמת הציונות.
הוא אף התנגד נחרצות למדינה דו-לאומית כהצעת "ברית שלום".
במהלך ראשית שנות ה-30 צימצם לופבן את הבמה שנתן לאנשי "ברית שלום", עד שנדחקו כליל מהעיתונות הציונית של הזרם המרכזי.
ביקורתו של לופבן הופנתה בעיקרה פנימה אל חברי מפלגתו האקטיביסטים, ובכללם ראשי המפלגה, אך גם – ובחריפות ניכרת ומשתלחת – נגד הרוויזיוניסטים.
לדברי מאיר חזן, לופבן היה "העקבי, הנחרץ והמיליטנטי שבמתנגדיו של הרוויזיוניזם".
הוא תקף את תנועת בית"ר, שבה ראה תנועת נוער פשיסטית מן הדגם שרווח אז באיטליה, את זאב ז'בוטינסקי כבן דמותו של מוסוליני ואת אחד העיתונאים שלהם נתן בשעתו במה בעיתונו עם עלותו לישראל, אב"א אחימאיר.
הוא נקט בלשון משתלחת במיוחד בנוגעו בהתנהגות הציבורית של הרוויזיוניסטים – כלומר במצעדי הרחוב ומשמרות המחאה שלהם, שבמסגרתם הכו פועלים יהודים וערבים, ובפעולות החבלה של האצ"ל.
ב-23 בספטמבר 1932 תיאר בשבועון "הפועל הצעיר" את הרוויזיוניסטים כ"ילדים המשחקים במגן-דוד-קרס (במקום "צלב-הקרס")".
לופבן כינה אותם "פשיסטים", "צפעונים" ו"קן צרעות", במיוחד בתקופה הסוערת שקדמה לרצח ארלוזורוב ולאחריו.
הוא תקף בחריפות אף את מי שניסה להושיט יד או למצוא פשרות עם הרוויזיוניסטים – בין אם היו אלו אישי תנועתו כגון יצחק בן-אהרן או ידידו מתקופת עבודתו ב"הצבי", איתמר בן-אב"י, שנתן במה בעיתונו "דואר היום" לאותם מרכיבים פשיסטיים ומיליטריסטיים לדבריו.
בעקבות אירועי תקיפת ערבים על ידי יהודים בקיץ 1938, שבמסגרתה נהרגו עשרות ערבים, ראה צורך להתגונן כנגד עליית הפשיזם בציונות, וכתב: .
לופבן היה אחד היחידים ביישוב שהשמיע את קולו נגד החבלה בפאטריה בנובמבר 1940. בישיבת מרכז מפא"י ב-15 בדצמבר 1940 הוא ציין כי טיבוע הספינה הוא היום השחור ביותר בשלושים ושתים שנות חייו בארץ ישראל: .
שבוע לפני כן התפרסם ב"הפועל הצעיר" מאמר מאת סגנו של לופבן, ישראל כהן, ובו המשפט "ביום מר ונמהר אחד, הטביעה יד זדונית את האונייה", שזיכה את המאמר בשם "היד הזדונית".
אף על פי שלופבן לא כתב את המאמר, הוא ערך אותו, פרסמו והסכים עם כל מילה ונתפס כרוח החיה מאחורי כתיבתו.
בתגובה, החליטו ראשי האקטיביסטים (אליהו גולומב, ישראל גלילי, יעקב דוסטרובסקי (דורי) ויצחק שדה) ללמד את לופבן לקח: למשרדי מערכת העיתון נשלחו עמוס בן-גוריון ומוטי (מוטק'ה) כהן (שכשנה לאחר מכן יימנה עם כ"ג יורדי הסירה) על מנת לסטור ללופבן על פניו.
במשך שלושה חודשים לא יצא "הפועל הצעיר" לאור, אך בסופו של דבר חזר לופבן לערוך אותו.
דוד בן-גוריון, שלא היה באותה שעה בישראל, זעם על התקרית, והעניש את יעקב דורי (אז דוסטרובסקי), שהתנדב לקחת על עצמו את מלוא האחריות, ביום מאסר.
דוד בן גוריון גינה את המעשה אך מבלי להזכיר את שמו של בנו.
יצחק לופבן, מבחר כתבי י' לופבן בכרך אחד מכונס וערוך בידי נ.
אמיל לודוויג, נפוליון (2 כרכים) (תרגם: יצחק לופבן), תל אביב: א"י שטיבל, תר"ץ-1930.
יצחק לופבאן, ל"ב פירושים, ורשה: פאלק און לאנד, 1927.
יצחק לופבן, הצד השני של המטבע, תל אביב: מרכז הנוער של חבר הקבוצות, [תש"ה].
יצחק לופבן, אנשי סגולה, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, 1949.
יצחק לופבן (עורך), דברים: ארבעה כרכי כתבי חיים ויצמן, הוצאת מצפה, 1934.
לופבן (עורך), ארבעים שנה: קובץ למלאות ארבעים שנה להופעת "הפועל הצעיר" ערוך על ידי י.
לופבן, תל אביב: הוצאת מרכז מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תש"ז.
יצחק לוריא (נולד ב-3 בנובמבר 1940) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.
לוריא נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר.
הוא התאמן בקבוצת השחייה של הפועל גבעת ברנר.
שבועיים לפני המשחקים האולימפיים, בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון שנערכה בבריכת "בת גלים" בחיפה בתחילת אוגוסט 1960 קבע לוריא במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש בתוצאה של 1:07.5 דקות, שיפור לשיאו הישראלי (1:10.5 דקות).
באולימפיאדת רומא (1960) סיים לוריא במקום ה-42 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.9 דקות ובמקום ה-17 הלפני אחרון במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם יורם שניידר, גרשון שפע ועמירם טראובר בתוצאה של 4:37.6 דקות, הוא שחה את סגנון הפרפר בתוצאה של 1:06.9 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בקבוצת שילר ביולי 1962 במסגרת ליגה אזורית מחוז הדרום קבע לוריא במשחה ל-50 מטר פרפר תוצאה של 30.0 שניות.
בתחרות שחייה שנערכה בקיבוץ חצור באוגוסט 1963 קבע לוריא במשחה ל-200 מטר פרפר תוצאה נאה של 2:27.3 דקות.
הרב פרופ' יצחק לוין (Isaac Lewin; 14 בינואר 1906 – 1995) היה רב וחוקר יהודי-אמריקאי ממוצא פולני.
יצחק לוין נולד בשנת 1906 בווייליצ'קה לרב אהרן לוין, מראשי "אגודת ישראל" וממנהיגי היהודים בפולין, ולדורה לבית פרידמן.
בשנת 1932 סיים לימודי פילוסופיה באוניברסיטת וינה, ובשנת 1933 נסמך לרבנות.
בשנת 1935 נישא לפֶּפִּי לבית שטרנהיים, והיה אב לשניים.
היה נשוי לה במשך 45 שנה, עד מותה בשנת 1980.
לוין התיישב בעיר לודז', ובה היה חבר מועצת העירייה ולוחם באנטישמיות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט מפולין ומצא מקלט בארצות הברית בשנת 1941. שם היה מראשי "אגודת ישראל" ושליחהּ למוסדות האו"ם.
משנת 1944 ועד פרישתו באמצע שנות השמונים כיהן כפרופסור לתולדות עם ישראל בישיבה יוניברסיטי.
כן היה מנהל בית ספר דתי לבנות.
לוין נפטר בניו יורק בשנת תשנ"ה (1995) והובא למנוחות בהר הזיתים בירושלים.
בנו נתן (נט) לוין הוא עורך דין אמריקאי נודע.
חורבן אייראפע: געזאמעלטע מאמרים [שואת אירופה], תש"ח
נאכ'ן חורבן: געזאמעלטע מאמרים [לאחר השואה], תש"י
יידן אין אלטן פוילן: היסטארישע עסייען [יהודים בפולין העתיקה], צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, תשכ"ב
צו דער געשיכטע פון אגודת ישראל: עסייען און רעדעס [להיסטוריה של אגודת ישראל], תשכ"ד
געשטאלטען און געשעענישען: עסייען און רעדעס, ארטאדאקסישע ביבליאטעק, תשל"ח
מבוקר לערב: קובץ מאמרים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ב
דמויות ואירועים היסטוריים, מוסד הרב קוק, ירושלים תשמ"ח
חומר לשאלת התכוננות וסידור המדינה היהודית: על-פי התורה, תש"ח
אלה אזכרה: אוסף תולדות קדושי ת"ש-תש"ה, המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, ניו יורק תשט"ז-תשל"ב (שבעה כרכים)
ספר אוצר כתבי-עת תורניים: ביבליוגרפיה של כתבי-עת תורניים שהופיע בארץ ישראל, מזרח ומערב אירופה, רוסיה, סין, צפון אפריקה וצפון אמריקה בשנות תנ"א-תש"ח, "המכון לחקר בעיות היהדות החרדית", ניו-יורק תש"ם.
יצחק לוי (נולד ב-2 באוקטובר 1958), הידוע בכינוי "שחור", הוא דמות מרכזית בכדורסל הישראלי.
פעיל מרכזי באגודת הפועל תל אביב משנות ה-70, במשך כ-50 שנים.
החל את דרכו בקבוצה כמנהל המשק באגודת הכדורסל של הפועל תל אביב.
לימים הפך למנהל הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער.
שימש גם כמנהל אולם אוסישקין לפני שנהרס על ידי עיריית תל אביב.
לאורך השנים הפך למושא הערכה ודוגמה אישית עבור אוהדי הפועל תל אביב, שכינו אותו "שחור".
שימש גם כמנהל הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער של המועדון.
לאחר שחלה ירידה בפעילות הקבוצה, שיקם לוי את הקבוצה והקים אותה מחדש תחת השם "הפועל אוסישקין תל אביב"; בהמשך היא חזרה להוות קבוצה מרכזית בכדורסל הישראלי תחת השם המקורי "הפועל תל אביב".
יצחק לוי הקים מחדש את מחלקת הנוער של הקבוצה בשנת 2007, וכן את מחלקת הילדים והילדות.
לוי חזר לכהן בתפקיד מנהל קבוצת הבוגרים של הקבוצה ויו"ר מחלקת הנוער.
יצחק לטיף (נפטר בסביבות ה'רמ"ו 1486) היה עולה ונוסע בארץ ישראל בשנות השמונים של המאה ה-15. שם אביו היה מאיר ומוצאו היה באיטליה, בעיר אנקונה.
על פי אגרותיו, הוא הגיע אל העיר ירושלים לפני שנת ה'רמ"א 1481. הוא יצא למסעו, כנראה מלווה בקרובים, באונייה בבעלות איטלקית ורוב נוסעיה עולים לרגל נוצריים, ובהם גם נעזר להעביר את אגרותיו למשפחתו באירופה.
ירד בנמל יפו וסייר בארץ היכן שהיה באפשרותו, ובמיוחד בירושלים.
הקהילה היהודית בירושלים מנתה לפי אומדנו כמאה וחמישים משפחות.בתחילת איגרתו ובסופה הוא מבהיר לקוראיו את מניעיו לעלייה לארץ, והם הציפייה לגאולה והתקווה שירושלים וארץ ישראל יבנו מחדש, כבימים עברו.
הרב יצחק ליפקין (ת"ר, 1840 בערך - תרס"ג, 1903) היה רב ואב"ד ביאנובה, קרוז' ופרוסניץ בליטא, ובסוף ימיו בירושלים.
בנו של רבי ישראל מסלנט.
נולד בליטא, בנו של רבי ישראל סלנטר.
בשנת 1859 נישא לשרה רבקה בת דודו יחיאל מיכל ליפקין.
כיהן כרב ואב"ד בערים יאנובה, קרוז' ופרוסניץ.
נסע ברחבי ערי רוסיה והקים עשרות חברות ש"ס.
הרב בצלאל הכהן מווילנה כתב עליו: .
האדר"ת העיד כי היה "שעשוע נפשו" של אביו.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
נפטר בשנת 1903, ונקבר בהר הזיתים.
שנה לאחר פטירתו ערך מקורבו הרב חיים יהושע קוסובסקי את הספר "חוט המשולש" ובו הביא מתורתו וכן מתורת אביו רבי ישראל מסלנט ומתורת סבו הרב זאב בן אריה.
בהקדמת הספר תיאר את גדלותו ותולדותיו.
בשנת תשמ"ח (1988) הודפס הספר "לוחות אבנים" ובו דרשותיו ומאמריו.
בניו הם אריה לייב ובנימין ליפקין (מחבר הספר "בני בנימין").
אריה לייב ליפקין היה נשוי בנישואים שניים למרים לוין, אחותו של הרב אריה לוין.
בניהם הם הרב חיים יצחק ליפקין ובנימין ליפקין – חבר מכון הרי פישל.
יצחק ליבנה (נולד ב-31 במרץ 1952) הוא צייר ישראלי, אמן ופרופסור במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב, בצלאל, בירושלים.
יצחק (איציק) ליבנה נולד באשקלון ב-1952, בנם של חיה ויעקב וייס – ניצולי שואה ילידי פולין, ממייסדי העיר אשקלון.
ליבנה, בוגר תיכון תג"ר באשקלון.
שירת בצה"ל כחובש קרבי בסיירת אגוז.
ב-1973 החל ללמוד (באיחור של סמסטר אחד בפתיחת שנת הלמודים בעקבות מלחמת יום הכיפורים) במחלקה לאמנות בבצלאל אצל האמנים צבי טולקובסקי ומיכה אולמן.
בין בני כיתתו נמנים האמנים לידיה דונה, ארנון בן דוד, דורון ליבנה ויהושע בורקובסקי.
יצחק ליבנה מתגורר בתל אביב עם בת זוגו, אדריכלית הנוף, אפרת הילדסהיים.
הוא אח לסופרת רונית רפ ואביה של המאיירת אור ליבנה.
לאחר תום לימודיו בבצלאל, בשנת 1979, נסע לניו יורק והשתלם בסטודיו גוסטב ברגר שהתמחה בציור אירופי מהמאה ה-17 ואילך.
בין היתר עבד על שיקום הפנורמה הגדולה של וורסאי אשר מוצגת באגף האמריקאי במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
בשנים 1980–1982 למד לתואר שני בהנטר קולג' בניו יורק.
ב-1983 חזר לישראל והחל ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון (כיום המדרשה לאמנות בית ברל) ובמחלקה לאמנות בבצלאל.
בשנת 1998 הקים יחד עם האמן פרופ' לארי אברמסון את תוכנית לימודי ההמשך לאמנים צעירים בבצלאל ועמד בראשה בשנים 2000–2002. בין השנים 1999–2002 שימש כראש המחלקה לאמנות בבצלאל.
משנת 2015 ליבנה מכהן כפרופסור חבר בבצלאל.
ליבנה החל להציג כאמן בשנות השמונים בניו יורק ובישראל.
היה ממקימי קבוצת רגע בשנים 1985–1988 יחד עם האמנים אבישי אייל, אסד עזי, דוד וקשטיין, דוד ריב, יורם קופרמינץ, מיכל גולדמן וראובן זהבי.
כמו כן, הציג בגלריות ממד, שרה גילת בירושלים ובמוזאון תל אביב.
משנת 2006 מציג בקביעות בגלריה זומר בתל אביב.
ציוריו 'נופים ליליים' של מרחבים חשוכים חוץ עירוניים היו לחלק מקנון הציור הישראלי של שנות ה-80'.
מושג הוואניטס vanitas הוא תמה מרכזית החוזרת בעבודותיו של ליבנה ובאה לידי ביטוי בסדרות ציוריו כגון ציורי המראות (שנת 1990), בציורי 'וורוניקה' (שנת 1992), בסדרת החיילים המתים שהוצגה בתערוכתו הרטרוספקטיבית 'תדהמה' במוזיאון תל אביב בשנת 2007 ובסדרות רבות נוספות.
"אני רוצה ציור שעוצר את עצמו, שלא נסחף למחוזות מפנקים מדי, מענגים מדי, בלי נרקיסיזם ציורי.
ציור עם ריסון, ציור של ערנות, דריכות, תבונה.
לא יכול להיות ציור טוב בלי תבונה".
1984 - "תמונות נוף" גלריה שרה גילת, ירושלים.
1989 - "עבודות חדשות", גלריה ארטיפקט, תל אביב.
1992 - "ורוניקה", גלריה ארטיפקט, תל אביב.
1994 - "קריאה בקפה", גלריה ארטיפקט, תל אביב.
1994 - "פארק קנדה", הגלריה של הסדנה לאמנות, יבנה.
1996 - "בידרמאייר", גלריה מרי פאוזי, תל אביב.
2003 - "לאמנטי", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב.
2007 - "ספקולציות על ציור", מרכז הנצחה קריית טבעון, אוצרת: אסתר רשף.
2010 - "EXIT", גלריה זומר לאמנות עכשווית, תל אביב.
2014 - "המצאת הצילום", גלריה זומר, תל אביב.
2016 - "גילוי נאות", חדר הפרויקטים בגלריה זומר, תל אביב.
1973-1977 תואר ראשון, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1979-1983 סטודיו ברגר לשימור ורסטורציה, ניו-יורק.
1980-1982 תואר שני, האנטר קולג', סיטי יוניברסיטי ניו-יורק.
1983-היום מרצה במחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1983-1994 הוראה במדרשה לאמנות, רמת השרון
1985-1990 אוצר הגלריה של המחלקה לאמנות, בצלאל, ירושלים.
1992-היום מרצה בכיר במחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1996-היום מרצה בכיר ומנחה בתוכנית MFA לאמנים, בצלאל, תל אביב.
1996 הקמת תוכנית לימודי ההמשך לאמנים צעירים, בצלאל, ירושלים.
1998-2000 ראש התוכנית ללימודי ההמשך לאמנים צעירים, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1999-2002 ראש המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1992 - פרס שר החינוך והתרבות
1995 - מלגת קרן תרבות אמריקה ישראל
1989 - פרס ז'אק וגניה אוחנה לאמן ישראלי צעיר
1998 - מלגת שהות ב-Cite des Arts, פריס, צרפת.
2003 - פרס פונדיק, מוזיאון תל אביב
2005 - פרס עידוד יצירה, משרד החינוך
2008 - פרס מפעל הפיס לצורך השלמת קטלוג תערוכה במוזיאון תל אביב.
טאבולה ראסה, קטלוג התערוכה יהושע בורקובסקי, מוזיאון ישראל ירושלים.
אוסף גרטה גרבו, תדהמה - קטלוג התערוכה, הוצאת מוזיאון תל אביב, 2008.
דיוקן אביו של הצייר ללא עיניים, אורי רייזמן- רטרוספקטיבה, קטלוג התערוכה, הוצאת מוזיאון תל אביב, 2004.
הערות בנושא אי-תקשורת חזותית, מהו הפוליטי, קטלוג התערוכה, הוצאת מוזיאון בת ים, 2010.
על חורבות הלובר, הולדת הציור מן החורבה, סטודיו 133 מאי 2002.
כביש תל אביב ירושלים – גן, Look Mama Look', קטלוג תערוכת בוגרי תוכנית לימודי ההמשך לאמנים צעירים, בצלאל, ירושלים, 1999.
עם הגב אל הצופה, המדרשה 1, נובמבר 1998.
המצב המנטלי של המעתיק, משקפיים מס 23, פברואר 1995.
שתי הערות על ציור למוזיאונים, סטודיו 42, מרץ 1993.
הפרעות בתקשורת אמנים, אפוקסי, 1990.
כתב על אמנות ויזואלית בעיתון מעריב, בעיתון "כל העיר", ירושלים ובכתב העת לאמנות סטודיו, 1985-1987.
הרב יצחק לוי (נולד בט"ז באלול תש"מ, 28 באוגוסט 1980) הוא רב ישראלי המכהן כרב העיר נשר, וממונה על הכשרות ברבנות העיר חיפה וברבנות העיר טירת הכרמל מטעם מועצת הרבנות הראשית לישראל, חבר ועדת ההיגוי של המרכז הלאומי להשתלות, ועורך השיעור השבועי של הרב יצחק יוסף.
כיהן כרב המושב חוסן וכחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
נולד בישראל לאליהו וללאה, וגדל בטבריה.
סבו מצד אביו היה יצחק לוי ששימש כחזן, ומצד אימו הוא מקורב לרב רפאל כהן ראש מוסדות יתד התשובה.
למד בטבריה בתלמודי תורה זכרון מאיר, ואור תורה, ובישיבה לצעירים אור אלחנן, ולאחר מכן בישיבת חזון עובדיה בירושלים.
בשנים תשס"ט-תשע"ז (2009–2017) עמד בראש בית מדרש גבוה להכשרת רבנים ודיינים "מעלות התורה" בעיר מעלות-תרשיחא, ובמקביל בשנים תשע"ג-תשע"ז (2013–2017) שימש כראש כולל בעכו.
בשנים תש"ע-תשע"ז (2010–2017) כיהן כחבר בוועדה הרוחנית וכבוחן בתלמודי תורה: פרחי כהונה בצפת, ברכת ישראל ויסודי התורה בעכו, ובאר החיים במעלות.
בשנת תשע"ב (2012) זכה במקום ראשון - מתוך 6,000 מתמודדים - בתחרות כתיבת תורנית של ארגון "ועתה כתבו לכם", וקיבל את הפרס בחול המועד פסח מידי הרב עובדיה יוסף בבניני האומה.
בתשרי תשע"ה (ספטמבר 2014) נבחר פה אחד לכהן כרב המושב חוסן, ובראש חודש תמוז תשע"ה נערכה ההכתרה במושב בהשתתפות מאות מתושבי המושב והאזור, ובמעמד עשרות רבנים ואישי צבור מכל רחבי הארץ ובראשם הראשון לציון ושר הדתות, במעמד ההכתרה הושק ספרו אבי בעזרי.
שנתיים וחצי לאחר כהונתו במושב, באדר תשע"ז (אפריל 2017) נבחר לרב העיר נשר לאחר שקיבל 12 קולות מתוך 16, ובל' בניסן נערכה ההכתרה בעיר בהשתתפות מאות מתושבי העיר, ובמעמד עשרות רבנים ואישי צבור מכל רחבי הארץ ובראשם הרבנים הראשיים לישראל ושר הדתות.
במעמד ההכתרה הושק ספרו השיעור השבועי תשע"ו.
החל משנת תשע"ז (2017) התמנה כחבר בוועדה הבין משרדית להסמכה ופיקוח על המוהלים, כנציגו של הרב יצחק יוסף, והוא בוחן את המוהלים בחינה הלכתית יחד עם הרב אריה דביר.
כמו כן מונה באותה שנה כחבר בצוות בודקי הבחינות של הרבנות הראשית לישראל.
והחל משנת 2018 הצטרף גם לצוות עורכי הבחינות של הרבנות הראשית לישראל.
בשנת תשע"ז (2017) היה חבר בוועדת פרס הרב עובדיה יוסף לכתיבה הלכתית.
בכ"ה באלול תשע"ח (אוגוסט 2018) נבחר לחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל, לאחר שקיבל 100 קולות מתוך 131, מספר הקולות הגבוה ביותר מבין המתמודדים הספרדים.
בשנת תשע"ט (אוקטובר 2018) הרב יצחק לוי התמנה על ידי מועצת הרבנות הראשית לישראל לרושם נישואין בחיפה, ולאחראי על כשרות בחלק מהעסקים בחיפה, עד שיתמנה רב קבוע בחיפה.
בשנת תש"פ (נובמבר 2019) הקים את בית המדרש להכשרת רבנים ודיינים "חזון עובדיה" בעיר נשר.
הרב יצחק לוי הוא ממקורבי הרב יצחק יוסף והגיה לו כמה מספריו.
כמו כן היה מקורב לרב עובדיה יוסף והגיה את ספרו חזון עובדיה פורים, כתב וערך את המפתחות לחזון עובדיה פסח, וכן סייע למכון מאור ישראל בעריכת האינדקס לשו"ת יחוה דעת, ובעריכת הגליונות של ספרי הרב עובדיה יוסף יביע אומר חלק חמישי החדש, ובעריכת יחוה דעת חלק שני החדש.
הרב לוי עורך את שיעורי הרב יצחק יוסף בבית כנסת היזדים בעלון השבועי "בית מרן".
בשנת תשע"ו הוציא לאור את הספר השיעור השבועי חלק ראשון, הכולל סיכום השיעורים של שנת תשע"ה.
בכ' שבט תשפ"ה התמודד לכהונה נוספת כחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל, בתמיכת רבו הרב יצחק יוסף ויו"ר ש"ס אריה דרעי, אך לא נבחר.
נשוי לתמר, ולהם שבעה ילדים.
שו"ת אבי בעזרי - שאלות ותשובות בהלכה על שולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה - 2 מהדורות, מהדורה ראשונה - תשע"ה, מהדורה שנייה - תשע"ו.
השיעור השבועי - שיעוריו של הרב יצחק יוסף.
חלק א' תשע"ה - 5 מהדורות.
חלק ב' תשע"ו - 2 מהדורות.
קונטרס אור לי - קובץ מאמרים על מרן הרב עובדיה יוסף לפי סדר פרשיות השבוע - 2 מהדורות, מהדורה ראשונה - תשע"ה, מהדורה שנייה - תשע"ו.
ספר רבן של ישראל - הספדיו על מרן הרב עובדיה יוסף ומאמרים בכללי הפסיקה, בעריכת הרב דביר פרץ, תשע"ח.
ספר באר יצחק חלק ראשון - סיכום שיעוריו ההלכתיים בנושאים שונים, בעריכת הרב שלום מצרפי, תשפ"א.
ספר באר יצחק חלק שני - סיכום שיעוריו ההלכתיים בנושאים שונים, בעריכת הרב שלום מצרפי, תשפ"ד.
ספר אור פניך - בענייני מגפת הקורונה, שאלות ותשובות, מאמרים והנחיות, תש"פ.
ספר בריתי יצחק - על תרי"ג מצוות, מקורות, טעמים, הלכות ואגדות, מיועד לתיקון ליל שבועות, תשפ"ג.
ספר חיים בטהרה - סיכום שיעוריו בהלכה למדריכי חתנים, בעריכת ר' אייל בן שטרית, תשפ"ג.
הגדה של פסח הגידה לי - הנחיות מעשיות ושו"ת לליל הסדר, תשפ"ד.
ספר מי כמוך - בעניין מלחמת שמחת תורה, שאלות ותשובות, שיעורים והנחיות, תשפ"ה.
הרב יצחק אבא ליכטנשטיין (נולד ב-1962) הוא ראש ישיבת תורה ודעת ורב קהילת "בית אברהם" במונסי שבניו יורק.
מעורכי כתבי הרב חיים סולובייצ'יק וכתבי צאצאיו.
נולד לרב אהרן ליכטנשטיין וד"ר טובה ליכטנשטיין, בתו של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
הוסמך לרבנות בישיבת רבינו יצחק אלחנן בשנת 1983. למד בישיבת נתיב מאיר, בישיבת לייקווד בלייקווד שבניו ג'רזי, ובישיבת בריסק בירושלים אצל קרוב משפחתו הרב משולם דוד סולובייצ'יק.
היה שותף בהוצאה לאור של כתבי אבותיו ר' חיים סולובייצ'יק, ר' משה סולובייצ'יק ור' יוסף דב סולובייצ'יק .
נשא את בתו של הרב חיים גרוזובסקי, בנו של הרב ראובן גרוזובסקי ראש ישיבת תורה ודעת (חתנו של הרב ברוך בר ליבוביץ).
התמנה לראש ישיבת נתיב התורה בסטטן איילנד ורב קהילת "בית אברהם" במונסי.
לימד גם בישיבת ארחות חיים במונסי, בישיבת "אגרא דפרקא" ובמקומות נוספים.
בחשוון ה'תשע"ט התמנה לראש ישיבת תורה ודעת, לצד הרב יוסף סביצקי והרב ישראל רייזמן.
לימודו והנהגתו הם על פי שיטת בריסק.
שיעורי רבנו חיים הלוי: בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא - רשימות שיעוריו מישיבת וולוז'ין.
יחד עם קרוב משפחתו הרב משה הלוי מייזלמן.
כתבי רבנו חיים הלוי: ש"ס ורמב"ם.
הגדה של פסח שיח הגרי"ד.
חידושי הגר"מ והגרי"ד – ענייני קדשים.
יחד עם הרב חיים ליב אילסון.
חידושי הגר"מ הלוי: חידושים וביאורים לפי סדר הרמב"ם.
יצחק (איציק) לוי (נולד ב-20 בספטמבר 1955) הוא רופא ילדים, פרופסור בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל היחידה למחלות זיהומיות במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל בשנים 2010-2022.
תחומי העניין והמחקר העיקריים שלו הם אפיון מחלות זיהומיות לא שכיחות בילדים, זיהומים בילדים מדוכאי חיסון, זיהומים ---פטרייתיים וכן זיהומי צנתרים ורידיים מרכזיים.
החל מ-2020 ועד סיום תפקידו בשניידר עסק במגפת הקורונה בישראל.
אביו היה מהאבות המייסדים של הנאונטולוגיה (רפואת תינוקות ופגים) בישראל וניהל את אחת הפגיות הראשונות במוסד "אם וילד ויצו" בתל אביב.
לאחר שנה עברה המשפחה לתל אביב-יפו ובגיל 14 החל את לימודיו בתיכון עירוני ה' בעיר.
בגיל 18 התגייס למסלול העתודה האקדמית בצה"ל והחל ללמוד בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בבית החולים הדסה.
ב-1977 במהלך לימודיו בהדסה הכיר את אשתו נורית.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשכיחות של פוליציטמיה וצמיגות יתר של הילוד והיא בוצעה בהדרכת פרופסור סולי רייזנר שהיה מנהל מחלקת פגים בבילינסון.
בשנת 1980 סיים את לימודי הרפואה והחל לשרת בצה"ל בחיל הרפואה.
הוא שירת כרופא גדודי, רופא חטיבתי ולאחר מכן כרופא בכיר בענף רפואה במפקדת קצין רפואה ראשי.
הוא בעל דרגת סגן אלוף במילואים.
במקביל התמחה בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
החל משנת 1985 מלמד קורסים שונים לסטודנטים לרפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1985 החל התמחות ברפואת ילדים במרכז הרפואי בילינסון וב-1990 סיים את מבחני ההסמכה של רפואת הילדים בהצלחה.
בשנת 1993 החל לעבוד כרופא בכיר במחלקת ילדים בשניידר.
כשנתיים לאחר מכן יצא להתמחות במחלות זיהומיות בילדים בLong Island Jewish Medical Center בניו יורק וסיים אותה ב-1997.
ב-1998 חזר ליחידה למחלות זיהומיות בשניידר, בתפקיד רופא בכיר.
ב-2010 החל לנהל את היחידה למחלות זיהומיות בילדים במרכז שניידר לרפואת ילדים והחליף את פרופסור איתמר שליט שיצא לגמלאות.
במסגרת תפקידו עסק במגוון מחלות זיהומיות בילדים: זיהומים מולדים בילדים, זיהומים נרכשים בפגים, זיהומים לאחר ניתוחים בילדים, זיהומים באוכלוסיות מדוכאות חיסון (דוגמת ילדים עם מחלות ממאירות, ילדים לאחר השתלת איברים או השתלת מח עצם) וזיהומים קשים בילדים המצריכים אשפוז בטיפול נמרץ ילדים.
במסגרת היחידה פועלת מרפאה למחלות זיהומיות אשר מטפלת במקרים חוזרים של זיהומי חום, זיהומי עור וסטרפטוקוקיים ועוד מגוון של מחלות זיהומית של ילדים בקהילה.
ב-2011 סיים בהצטיינות תואר שני במנהל בריאות הציבור (MPHA) מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-2012 קיבל תואר פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2020 התפרצה מגפת הקורונה בישראל, לוי הוא חלק מצוות ההנהלה של מרכז שניידר ובמסגרתו מנוהלת ההתמודדות של בית החולים עם המגפה.
הוקמה מחלקה מיוחדת לאשפוז ילדים חולי קורונה, בוצעה התאמה במחלקה לרפואה דחופה לקבלת ואשפוז ילדים עם חשד לקורונה, נכתבו נהלים ופרוטוקולים להדרכת צוות בית החולים לטיפול במאושפזים החולים במחלה ועוד.
ב-30 בספטמבר 2022 יצא לגמלאות ממרכז שניידר והוחלף על ידי פרופסור אפי בילבסקי.
2015-2021 - מופיע ברשימת הרופאים הטובים בישראל של מגזין פורבס בקטגוריה של רופאי ילדים ומומחים במחלות זיהומיות בילדים.
ההסתדרות הרפואית בישראל, החל מ-1980
נשוי לנורית, אחות במקצועה שעבדה בשיקום בבית החולים לוינשטיין עד פרישתה לגמלאות.
הם הורים ל-3 ומתגוררים בהרצליה.
ללוי יותר מ-80 פרסומים אקדמאיים ובהם:
Karnieli, הוצאת משרד הביטחון, 1987.
יצחק אייזיק לְוִיטַץ (נהגה בהגייה אשכנזית: יִצְחוֹק; 3 בספטמבר 1907 – ספטמבר 1985) היה סופר יידיש מחנך והיסטוריון יהודי ליטאי-אמריקאי.
נולד בזאגר שבמחוז שאוולי בליטא.
קיבל חינוך מסורתי דתי ולמד בישיבת רמיילס ב.
את השכלתו החילונית השלים בבית ספר תיכון עברי בבירת המחוז, שאוולי.
הוא עבר כמורה בבית ספר של רשת "תרבות" בקורשן, אף היא במחוז שאוולי.
ב-1926 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק.
הוא התפרנס מהוראת עברית והחל ללמוד באוניברסיטת קולומביה שבה השלים תואר ראשון ב-1929, ואחר כך תואר שני בספרות עברית ב-1933 בשיתוף עם המכון היהודי לדת .
במימון מלגת מחקר מאוניברסיטת קולומביה, עשה לויטץ חמש שנים בארץ ישראל (1935-1940), בהן התגורר בחיפה ובפתח תקווה.
לאחר שובו לארצות הברית כיהן בתפקידי ניהול במוסדות חינוך יהודיים שונים.
לויטץ היה כותב פורה, הוא פרסם מאמרים ב"ייוו"א בלעטער", כתב העת של ייוו"א.
ערכים באנציקלופדיה לחינוך (שראתה אור בין השנים 1957–1959 בניו יורק בעריכת היימן בס) ומאמרים רבים ב"הדאר" ובדי צוקונפט .
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית במחלקת הארכיונים.
ספרו של לויטץ ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קולומביה בשנת 1943 ועוסק באוטונומיה המשפטית והחברתית של יהודי רוסיה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19.
יצחק לייב טופורובסקי (במקור טאפארובסקי; 1860 – 5 בספטמבר 1938) היה מחלוצי העלייה הראשונה, ממייסדי ראשון לציון, והנפח של המושבה.
ממציא מחרשה ארצישראלית ומשחזה אוטומטית ומקים הראינוע הראשון בארץ ישראל.
טופורובסקי, בנם של מיכל וגיטל, נולד ביקטרינוסלב (כיום דניפרו), רוסיה.
בגיל 16, בשנת 1876, עזב את בית הוריו בדרכו לארץ ישראל דרך קושטא שבטורקיה, שם עבד כשוליה אצל נפח דודי נחושת ולאחר מכן עלה לישראל.
הוא הצטרף לקבוצת מייסדי ראשון לציון והפך לחרש הברזל לכלי ומכשירי המתיישבים.
טופורובסקי נמנה עם מייסדי הכורמות בארץ ישראל ביחד עם אשר לוין ושמואל אוסטשינסקי, רכש אדמות בראשון לציון, ניגן בחצוצרה בתזמורת המושבה, והקים את הראינוע הראשון בארץ ישראל.
טופורובסקי התקין מחרשת ברזל מתקדמת, בין המצאותיו הייתה "משחזה אוטומטית" להשחזת החרמשים.
בית המלאכה שלו הפך לבית אולפנה לחרשי מתכת צעירים ומקום לינה לעולים החדשים.
רבים מבני המושבה הכתירו אותו כבורר בסכסוכיהם ואף מינוהו אפוטרופוס על יורשיהם ועל רכושם.
בשנת 1917 הקים יצחק לייב ראינוע בחצר ביתו, סמוך לבית הספר "חביב".
כשנה לאחר הקמתו, פקד את המשפחה אסון קשה כאשר שריפה פרצה בראינוע ובנו אהרון, שהיה אחראי על הקרנת הסרטים, נספה בעת הקרנה כתוצאה מכך נסגר הראינוע.
טופורובסקי היה האחראי הראשי על הנפחייה שביקב המקומי.
הוא תיקן את כלי עבודתם של הפלאחים הערבים המקומיים.
הוא חיבר ותיקן פרסות ברזל של בהמות עבודה, ועם הזמן נהפך למומחה בריפוי בהמות.
כאשר נתקלו חופרי הבאר שבתחתית הגבעה במושבה ראשון לציון, בשכבת סלע, התקין עבורם טופורובסקי מפסלת ברזל חזקה על המקדח ששלח הברון רוטשילד, מה שאפשר את המשך החפירה.
בין השנים 1882–1883, חקר ולמד את תכונות המחרשות השונות והצליח לקבוע אילו כלים עובד אדמה בישראל צריך וכיצד אפשר לשכלל אותם, ובראשם את המחרשה.
בזכות המצאתו חלה מהפכה בטכניקה החקלאית.
המחרשה הייתה חזקה ועמידה, בדומה לזו המקובלת בקרב הפלאחים בסביבות ראשון לציון, ומותאמת לטיב הקרקעות שלהם.
אמנם התחוללה מהפכה בטכניקה החקלאית, אך חידושו לא הגיע אל מאה משפחות עובדי האדמה היהודיים, שהיו אז בארץ; גם כשהגיע, פסלו פקידי הברון כל כלי שלא היה ידוע להם מארץ מוצאם.
טופורובסקי התחתן עם קריינה עטרה ולהם נולדו תשעה ילדים.
ח"כ בועז טופורובסקי הוא נינו.
רחוב בראשון לציון קרוי על שמו.
יצחק ליכטמן (דצמבר 1909 – 28 בספטמבר 1991) היה אחד מ-47 ניצולי מחנה ההשמדה סוביבור בפולין ומהמעורבים הבולטים במרד והבריחה שהתרחשו במחנה.
יצחק ליכטמן נולד ב-1909 בז'ולקייבקה-אוסאדה שבפולין.
ב-15 במאי 1942 נלקח עם משפחתו ואחיו למחנה ההשמדה סוביבור וברמפת המיון צורף לקבוצת אנשים שנבחרו להיות אסירי עבודה ועבד כסנדלר.
אשתו ובנו בן החמש נשלחו להשמדה.
במחנה הכיר את עדה פישר, לה נישא לימים.
במהלך מרד סוביבור ב-14 באוקטובר 1943, איש ה-SS יוזף ולסטר פותה להגיע מהמשאית שבה הוביל יהודים שלא ניתן היה להוביל לתאי הגזים ברגל כביכול כדי לנסות מגפיים חדשות בבית המלאכה של הסנדלר.
שם נהרג בגרזן על ידי יצחק ליכטמן והסנדלר שלום פליישקר.
לאחר הבריחה הגדולה מהמחנה ב-18 באוקטובר 1943 הצטרף ליכטמן לפרטיזנים באזור Żukowo וביוני 1944 התגייס לצבא הפולני.
הוא עלה לארץ עם עדה ליכטמן ב-1950.
נפטר ב-28 בספטמבר 1991 והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
הוא ואשתו גולמו בסרט "הבריחה מסוביבור" של ג'ק גולד על ידי שחקנים.
שניהם רואיינו על קורותיהם במלחמה והצהרותיהם על מחנה המוות התפרסמו בספר בעל אותו השם.
הרב יצחק ליבוביץ (ביידיש: לעבאוויטש, נולד בכ"א בשבט ה'תש"ז) הוא רב חרדי-חסידי, גאב"ד וודרידזש ומייסד קהל יראים וודרידזש, במדינת ניו יורק ובעל מחבר ספר ברכת יצחק.
נולד במישקולץ הונגריה, לרב שלמה בנו של הרב עקיבא צבי מבלד, ולברכה בת הרב יצחק ארנפלד מזנטה הונגריה, מחבר ספר נחלת יצחק.
בסיון ה'תש"ט הגיעה משפחתו לאמריקה והתיישבה בוויליאמסבורג, ברוקלין.
נודע כעילוי והיה מ-10 התלמידים הראשונים בתלמוד תורה תורה ויראה של חסידות סאטמר בוויליאמסבורג.
בגיל 12 למד אצל הרב הלל ליכטנשטיין מקראסנא במשך שנתיים, ולאחר מכן למד אצל הרב אלעזר שפירא מקיוויאשד.
בגיל שש עשרה החל ללמוד אצל הרב יואל טייטלבוים מסאטמר.
בשנת ה'תשכ"ו נישא לציפערל, בת הרב נפתלי ליכטנשטיין בן הרב אברהם אב"ד סמאש-אויוואר בן הרב מקראסנא הרב ברוך בנדיט ליכטנשטיין.
בשנת ה'תשכ"ח, בגיל 20, התמנה לאחד מראשי הישיבה בישיבת תורה ויראה דסאטמר בברוקלין.
בהמשך כיהן כרב קהילת אהל אברהם בוויליאמסבורג.
בשנת ה'תשל"ו הקים את ישיבת "ישרש יעקב", על שם סבו הרב יעקב שפירא אב"ד טערצאל.
בשנת 1978 עבר עם הישיבה לויינלנד, ניו ג'רזי לשנה אחת.
בשנת ה'תשל"ט עבר עם הישיבה לטורונטו, אונטריו, קנדה לשנה אחת, לשם נשלח על ידי הרבי משולם פייש לאווי מטאהש להקים מוסדות.
בשנת ה'תשמ"ה עבר לעיר וואודרידזש יחד עם ישיבתו.
בכך הפכו לראשוני היהודים החסידים לאחר מלחמת העולם השנייה שעזבו את ניו יורק לטובת הרי קטסקיל הגבוהים.
כעבור כ-15 שנה הוקמה גם העיירה קיימישא לייק, על ידי חסידות ויז'ניץ מונסי.
בשנת ה'תשנ"ח הוקם "בית המדרש הגדול דקהל יראים וואודרידזש".
על אף שהוא תלמידו של הרב יואל מסאטמר, הוא עצמאי ואינו חלק מחסידות סאטמר.
מחותן עם רבי יצחק טוביה וייס גאב"ד העדה החרדית, ועם רבי אליעזר חיים בלום מקאשוי.
בנו הרב יעקב משה מתגורר במונסי ומכהן כראש ישיבת בית הלל, בנו הרב יהושע הוא ראש הכולל של קהילת נייטרא ב, ניו יורק.
יצחק לייב סופר (כ"ד באלול ה'תר"ח, 22 בספטמבר 1848 – י"ג בתמוז ה'תרס"ז, 25 ביוני 1907), מעסקני היהדות האורתודוקסית בגליציה, נשיא תנועת מחזיקי הדת וכולל חבת ירושלים.
היה פעיל בעניינים הפנימיים של יהדות גליציה, הרחיב את פעילות הכולל, ועסק גם בהגנה ספרותית על היהדות האורתודוקסית בגליציה.
נולד בפרשבורג לרבי אברהם שמואל בנימין סופר ולחוה לאה.
למד בישיבת פרשבורג אצל אביו.
לאחר נישואי אחיו הגדול רבי שמחה בונים סופר שעבר לווינה, מילא את מקומו כסגנו של אביו ויד ימינו, וכן במסירת שיעורים בישיבה בעת שנעדר אביו ממנה.
בחורף תר"ל, בתיווכו של דודו רבי שמעון סופר, נשא את שפרינצא, בתו של דוד לינדנבוים, סוחר אמיד מדרוהוביטש.
שפרינצא נפטרה בתוך השנה הראשונה לנישואיהם, והוא נשא את אחותה שרה מלכה.
התגורר בדרוהוביטש, שם מסר שיעורים ל"חבורת ש"ס" שייסד, לצד עיסוקו במסחר.
בשנת תרמ"ג אחרי פטירת דודו רבי שמעון סופר, שכיהן כנשיא תנועת מחזיקי הדת, הועמד תחתיו בראשות הארגון על ידי רבי יהושע רוקח מבעלז.
הוא היה אמור גם לתפוס את מקומו כחבר הרייכסראט - הפרלמנט האוסטרו-הונגרי, אך מגבלה חוקית מנעה ממנו מלשמש בתפקיד.
עקב עמידתו בראש המאבקים של היהדות האורתודוקסית בגליציה, הותקף קשות בעיתונים שתמכו בתנועת ההשכלה.
בשנת תרמ"ח הוציא לאור חוברת "מענה" הנושאת דברי הגנה בגרמנית על ההנהגה הרבנית ועל היהדות האורתודוקסית ככלל, וכמענה לדברי הביקורת שהושמעו על ידי הברון מוריץ פון קניגסוורטר.
בכנס שנערך בלאנצוט בראשות האדמו"רים משינובה ובעלז, בחודש אייר תרנ"א, נבחר רבי יצחק לייב סופר - יחד עם שני אישים נוספים - לנשיאות כולל גליציה, כממלא מקומו של רבי יצחק אהרן איטינגא (בנו של רבי מרדכי זאב איטינגא) שנפטר באותה השנה.
רי"ל סופר היה הדומיננטי בין שלושה אלו, ובמשך הזמן הפך לנשיא היחיד.
היקפה של חלוקת הכספים בימיו עלתה בהרבה מהימים שלפני כן, ולפי מקורות מסוימים אף שילשה את עצמה, וכך גם מועדי החלוקה הוגדלו משלוש פעמים בשנה לחמש פעמים בשנה.
על פעילותו בקופת כולל גליציה וניהולו אותה נשמעו ביקורות שונות.
בין המבקרים נמנה רבי יהודה צבי הירש אייכנשטיין מדולינה (בנו של רבי יששכר בעריש אייכנשטיין), שבשנת תר"ס מתח ביקורת על דרך ניהולו את הכולל.
פעילותו בקהילות יהודיות בגליציה הייתה ערה, והוא חיווה את דעתו בעניינים רבים שעל הפרק.
בשנת תרנ"ב תמך יחד עם רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם בזכותו של רבי משה אייכנשטיין מזידיטשוב בן רבי ישכר בעריש מוורצקי, על רבנות זידיטשוב - מול גיסו רבי נפתלי ארליך, בסכסוך הפנימי החריף שנוצר בקהילה האורתודוקסית של סיגט בשנת תרמ"ו צידד נגד הפרישה, ואף שלח מכתב לראשי הפורשים שישובו לקהילה.
תמך גם באספת הרבנים שכינס רבי אהרן מנדל הכהן מקהיר בקרקוב בשנת תרס"ג.
בשנת תרס"ו אחר הפוגרומים שנודעו בשם "פרעות המאות השחורות", התגייס לטובת פליטי הפוגרומים ברוסיה.
הוא פרסם כרוז מיוחד לבוא לעזרתם, וריכז את גיוס התרומות והעברתם לרוסיה.
בשנת תרס"ג הקים בצפת את ישיבת "חתם סופר" ואת תלמוד תורה "בית יצחק".
בין אלו שעמדו בראש הישיבה היה רבי יעקב דוד וילובסקי.
רבי יצחק לייב מופיע בהסכמות של ספרים רבים.
היה בין אלו שהעניקו את הסכמתם לירושלמי על סדר קדשים שיצא לאור בתרס"ז.
בדיעבד התברר כי חיבור זה היה מעשה זיוף.
לפני פטירתו ציווה על בניו לשלוח את המענק הרבעוני בסך של 56,000 כתרים לחברי כולל גליציה בארץ ישראל, על מנת שלא תתעכב חלוקת הכספים מחמת מותו.
אשתו נפטרה בבודפשט בכ"א באדר ב' תרצ"ב.
סופר מהיר על הש"ס - חלק ראשון יצא לאור בשנת תרנ"ד כנספח שו"ת כתב סופר על חושן משפט, וחלק שני יצא לאור על ידי אשתו לאחר פטירתו בבודפשט בשנת תרפ"ג.
אחיו רבי שמחה בונים סופר - רבה של פרשבורג.
אחיו רבי שמעון סופר מערלוי.
בנו ר' שמואל בנימין - מראשי קהילת בודפשט.
בנו אברהם חיים דוד סופר - ממלא מקומו בתפקידיו הציבוריים.
בתו הינדא שפרינצא - נישאה לבן דודה רבי עקיבא סופר רבה של פרשבורג.
בתו שפרה - נישאה לאברהם פרוידיגר.
בתו פייגה רוזה - נישאה אף היא לאברהם פרוידיגר, לאחר מות אחותה שפרה - אשתו הראשונה.
בתו חיה גיטל - נישאה לרבי שלמה זלמן אולמן מגרוסוורדיין.
בתו מירל - נישאה אף היא לרבי שלמה זלמן אולמן מגרוסוורדיין, לאחר מות אחותה חיה גיטל - אשתו הראשונה.
בתו שיינדל - נישאה לנחום מגזניק.
בתו רחל - נישאה לאיסר גור אריה.
רבי יצחק לופיס, היה רב בארם צובא שחי במאה ה-17. יש המייחסים אליו את תחילת שושלת משפחת לופס.
בהקדמה לספרו הוא מייחס את עצמו לצאצאי המגורשים מספרד.
גם ברשימות הקנצלריה של הקונסוליה הצרפתית בחלב הוא מופיע כאחד מנכבדי הפראנקוס.
את ספרו כור מצרף האמונות ומראה האמת כתב בארם צובא בשנת ה'תנ"ה (1695).
הספר היה מצוי בכתב יד במשך למעלה ממאה שנה, עד שהובא לדפוס על ידי יצחק אלטראס, בשנת ה'תר"ז (1847).
בסיס לספרו שימש ללופיס הספר "מלחמות השם" של יעקב בן ראובן.
הוא מזכיר אותו בהקדמה, ומביא מילה במילה את ההקדמה של יעקב בן ראובן.
בתוך הספר, הרב לופיס מביא דברים מתוך קונטרס "בוקר אברהם", שלדבריו "איני יודע באמת מי היה הכותב".
קונטרס זה (בכתב יד) נתחבר על ידי אברהם מיכאל קרדוזו מהוגי הדעות של התנועה השבתאית.
ברבות הימים דרשו לתלוש מן הספר את שלושת עמודי ה'דרוש בעניין האמונה האמיתית' שהביא מ"בוקר אברהם".
לדידם הספר הנ"ל הוא חיובי וחיוני, אך ה'דרוש' הזה שבסוף הספר אינו בא אלא לטעון נגד אמונת היחוד הקדושה ולהוציא לעז על האר"י הקדוש שכביכול זו הייתה גם דעתו.
לופיס לא הואשם על ידי חכמי חלב בחיבור ה'דרוש', שאת שילובו בתוך הספר ייחסו לטעות המדפיסים.
לדבריהם, לופיס "ניכר מתוך ספרו כי הוא איש אמונים, צדיק וישר הוא, מימיו נאמנים.
מהאנשים אשר שלמים הם איתנו ביראת ה' תמימה, ועשר ידות לו בכל ספר וחכמה, ואמומת היחוד תמיד על פיו הייתה שומה".
בנו (נולד לו לעת זקנותו), יעקב חיים.
בשנת ה'תע"ד (1714) נפטר בשנים הראשונות לחייו.
בנו, שמואל, שנולד מיד לאחר שנפטר הקודם.
חתנו, אברהם נונייס די קוסטה.
ייתכן שנכדו (של יצחק לופיס) הוא חכם יצחק בן משה לופיס, שבשנת תפ"ט (1729) הוציא לאור באמסטרדם את החיבור 'כסף צרוף' של החכם יאשיהו בן יוסף פינטו, רב העיר דמשק.
כור מצרף האמונות ומראה האמת - ספר חשוב ויסודי בנושא הוויכוחים עם הנוצרים שכן המחבר עסק הרבה בעניין והיו לפניו הרבה מהספרות הנוצרית וספרי מומרים.
שער י"א מוקדש לוויכוח שהיה למחבר עם יהודי מומר.
מנורת האורות - מצוי בכתב יד בלבד.
בהקדמה הוא מציין את שנת הכתיבה ה'ת"ע (1710).
תכונת העולם ובינה לעיתים - מצוי בכתב יד בלבד, ארם צובא תס"ד (1704).
יצחק ליפשיץ (נולד ב-31 ביולי 1951) הוא רופא ישראלי שהיה רופא הכנסת בשנים 1987–2019. יקיר ירושלים לשנת 2022, עבור קירוב לבבות וסובלנות.
יצחק ליפשיץ נולד וגדל בשכונת ואדי סאליב, חיפה ולמד בתיכון עירוני ג' שבשכונת נווה שאנן; לו אחות גדולה, רחל.
בנה של מינה לבית סגל, ילידת העיר קובל (פולין דאז) ופיני (פנחס) ליפשיץ, יליד העיר קלצק (פולין דאז).
כשגרמניה הנאצית פלשה לפולין, הוריו נמלטו לרוסיה ונפגשו בסיביר, רוב משפחותיהם נספו בשואה.
משם הוריו עברו למחנה העקורים בגראץ שבאוסטריה.
ב-1948 עלו לישראל דרך איטליה, במסגרת תנועת גורדוניה והגיעו אליה ב-1949.
בצה"ל שירת יצחק ליפשיץ ביחידה מסווגת בחיל האוויר, ולאחר שחרורו למד שנה רפואה בבולוניה שבאיטליה והמשיך וסיים בפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית, 1979; כתב עבודת גמר על מחלת האלצהיימר שזכתה בפרס הפקולטה לרפואה.
עבד כרופא משפחה ביישובי חבל עדולם וכרופא בניידות טיפול נמרץ במגן דוד אדום.
במשך 40 שנה היה רופא משפחה בשכונת קריית היובל בירושלים.
עבד כרופא במסילה, מוסד לנערות בסיכון.
ב-1987 התמנה ליפשיץ לרופא הכנסת.
ב-2015 התמנה גם לרופאו האישי של ראובן ריבלין, נשיא המדינה.
יזם שבעים מרתונים רפואיים, בהם הובאו לכנסת רופאים מומחים כדי לבדוק את חברי הכנסת, השרים וראשי הממשלה.
ב-1995 הקים את צוות "איילת", בראשו עמד, על מנת לספק מענה חירום רפואי בכנסת.
"איילת" מנה 24 מתנדבים מורכב מעובדי הכנסת שעברו במד"א הכשרת עזרה ראשונה.
פרסם מאמרים מדעיים על רפואה.
יצחק ליפשיץ היה נשוי להלנה לבית הורצקי, איתה הביא שלושה ילדים; נשוי בשנית לשושי.
לזכרו ייסד את מפעל ההנצחה "אפרוחי קולנוע" במרכז כגן לתקשורת קהילתית.
במרכז ילדים ממוצא אתיופי מפיקים סרטונים על מורשתם, סביבת מגוריהם ועל הטבע.
אגרותיו הגנוזות של סבא הערשל סגל, 2020.
1974 – עיטור מפקד חיל האוויר.
1994 – עיטור הרופא המצטיין מטעם הלשכה לשיקום נכים, בקהילת ניצולי השואה בארץ.
1995 – פרס ההסתדרות על שם מרדכי נמיר לעובד המצטיין.
1998 – פרס מנשיא המדינה עזר ויצמן על ביצוע 36 מרתונים לאיתור מוקדם של מחלת הסרטן בקרב חברי ועובדי הכנסת במהלך 12 שנים.
2001 – פרס שר הבריאות נסים דהן עבור קידום נושאי בריאות בקהילה.
2005 – אות שירות הביטחון הכללי על סיוע וסעד רפואי.
2009 – אות יקיר יובלים, על פעולתו בשכונת קריית היובל, בה הוא מתגורר.
2013 – אות הוקרה מיושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין על "עבודה מסורה במשך מחצית היובל בשירות המדינה".
2016 – אות יקיר בית הגפן, ביחד עם מרפאת הכנסת.
2017 – תעודת הוקרה מההסתדרות הרפואית עבור בביצוע 75 מרתונים רפואיים במשכן.
2022 – אות יקיר ירושלים, עבור פעילותו "לקירוב לבבות וסובלנות".
יצחק (איזאק) לכמן היה חזן וחוקר חזנות, מורה ומחנך יהודי שפעל בגרמניה בסוף המאה ה־19. נודע כאחד מגדולי החוקרים והאוספים בני זמנו של מסורות החזנות בגרמניה ובפולין, ובעל חיבורו "עבודת ישראל", שנדפס בחלקו בשנת 1899.
לכמן נולד בשנת 1838 בעיר דובנו, ליהושע והדוויג לכמן.
בהיותו בן 11 התייתם מאביו ומאמו, וגדל בבית דודו.
בילדותו נודע כבעל קול סופרן מרשים.
כאשר עבר בעירו החזן המפורסם "זלמן אומאנער", שמע את קולו, והצרפו מיד כמשורר במקהלתו.
בהמשך שימש כמשורר אצל החזן פיצ'י אברס, ונסע עמו ברחבי רוסיה ופולין.
לאחר מכן המשיך לשמש כמשורר אצל החזן בצלאל שולזינגר.
וממנו נסע לגרמניה כדי ללמוד נגינה בצורה מסודרת.
בזמן שהותו שם נישא, ומאוחר יותר התקבל לשמש כחזן בעיר "בערנט".
לאחר מכן כיהן כחזן בעיר סטולפ שבפומרניה (כיום סלופסק, פולין), שם למד גם את השפה הגרמנית.
כעבור ארבע שנים, נתקבל כחזן בעיר לויענברג, ושימש שם עד שנת 1873. באותה שנה עבר לעיר הירבן (כיום חלק מקרומבאך, בוואריה), שם השתקע ונותר עד סוף חייו.
בהירבן שימש כחזן וכמורה לדת בקהילה המקומית, ועסק בחינוך והוראת הדת ובפיתוח ובשימור מסורת החזנות האשכנזית.
במהלך השנים פרסם מאמרים בעיתוני חזנות ויהדות, בהם "אידישער קאנטאר" ו־"עסטרייכישער אונגארישער קאנטאר".
לכמן היה חוקר נלהב ואספן של מסורות חזנות, במיוחד ממזרח אירופה (בעיקר סביב דובנה) ודרום גרמניה (בעיקר סביב הירבן).
הוא ראה בנוסחים אלו כמדויקים והאותנטיים ביותר, ופעל לשימורם באמצעות מחקר, כתיבה, הוראה וליקוט ניגונים.
חיבורו העיקרי "עבודת ישראל" (גרמנית: "Awodath Jisroel") ביקש לשמר את מסורות החזנות של אשכנז, בעיקר אלו של מזרח אירופה (סביב דובנה) ודרום גרמניה (סביב הירבן), אותן ראה כנוסחים המדויקים ביותר.
חלק ראשון של החיבור, שהוקדש לתפילות ימי החול, נדפס בשנת 1899 בהירבן.
התכתב עם הרב מרדכי הורוויץ.
לכמן נשא לאישה את וילהלמינה ("מינה") ווהלגמוט, ונולדו להם שמונה ילדים, ומהם:
הדוויג לכמן, משוררת ומתרגמת, רעייתו של הפילוסוף והוגה הדעות האנרכיסט גוסטב לנדאואר.
יצחק ליב (ליאופולד, ליפוט) סטרליסקי (בהונגרית: Strelisky Lipót; 1816, ברודי – 20 ביוני 1905, בודפשט) היה צלם יהודי־הונגרי, מחלוצי הצילום בהונגריה.
נשא את התואר "צלם החצר הקיסרי והמלכותי" ונודע בעיקר כצלם תיאטרון וכדיוקנאי.
נולד בעיירה ברודי שבגליציה בשנת 1816, בנם של החזן והסוחר דוד ברודי ופייגה מיזע סטרעליסקר.
סבו מצד אביו היה מן העיירה סטרעליסק שבגליציה, וממנה נגזר שם משפחתו.
בשנת תקפ"ג (1822) נתמנה אביו לחזן בבודפשט, והוא עבר עם אביו לשם.
בראשית דרכו עסק בצורפות, אך עד מהרה למד את אמנות הדאגרוטיפ, התעניין בצילום כבר בשנת 1840, ובשנת 1843 יצר את הדגרוטיפים הראשונים שלו בשיטה שפותחה בידי לואי ז'אק מנדה דאגר וניספור נייפס.
ככל הנראה למד אצל מומחה דגרוטיפ מצרפת, שהגיע מפריז לפשט.
במהלך מהפכת 1848–1849 צילם את קציני ותומכי התנועה ההונגרית, אך רבות מתצלומיו המוקדמים הושמדו במלחמת העולם השנייה ושרדו רק בהעתקים.
בשנת 1850 היה הראשון בהונגריה שיצר סטריאודגרוטיפ – תצלום תלת־ממדי מוקדם.
בשנות ה־70 הקים יחד עם בנו, סנדר סטרליסקר (1851–1923), את "סדנת סטרליסקר", שהמשיכה לפעול בהצלחה עד שנות ה־40 של המאה ה־20.
סטרליסקר שימש צלם רשמי של התיאטרון הגרמני בפשט , ותמורת עבודתו קיבל שתי מושבים קבועים להצגות.
הוא הרבה לצלם שחקנים, זמרי אופרה ואנשי במה, שפורסמו בעיתון Vasárnapi Ujság.
סטרליסקר היה בין הראשונים בהונגריה שניסו בטכניקת הפוטו־קראיוטיפ (תצלומי צבע מוקדמים).
בשנת 1865 הציג עשרים תמונות צבע בגרָאבֶּן שבווינה.
סטרליסקר זכה במדליות בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1867 ובתערוכה בלונדון בשנת 1871, ובשל הישגיו הוענק לו התואר "צלם החצר הקיסרי והמלכותי".
בשנת 1846 פתח סטרליסקר סטודיו ברחוב באַלוָואני (כיום רחוב 6 באוקטובר מס' 3) ברובע החמישי.
כתב העת המשלים דר שמֶטֶרלינג, שעסק בענייני תיאטרון וספרות, פרסם מודעה על פתיחת הסטודיו וציין כי ציודו הובא מפריז והיה מן המודרניים ביותר בזמנו.
בשנות ה־70 הזמין את הצייר קרולי לוץ לקשט את ביתו ברחוב הולד בציורים בעלי נושאי צילום.
בהמשך העביר את ניהול העסק בהדרגה לבנו סנדור, ובסוף המאה ה־19 כבר נוהל המוסד בשמו.
בנו פתח סניפים גם בפוז'ון (ברטיסלאבה) ובפץ', וב־1910 עבר הסטודיו למבנה חדש ומפואר ברחוב דורוטיה 1 בבודפשט, בבניין זרבו שתוכנן בידי האדריכל שאנדור פלנר.
הסטודיו עוצב באופן מפואר וכלל אולמות צילום ייחודיים, חדרי פיתוח, סדנאות, וחממה לצילומים עונתיים.
גם לאחר מותו נותר המותג "סטרליסקר" אחד הסטודיואים הידועים בהונגריה, במיוחד בתחום צילום הדיוקנאות.
סטרליסקר ובנו גילו את כישרונו של הצעיר פיליפ דה לאסלו (László Fülöp, 1869–1937), לימים אחד הציירים הבולטים באירופה, ותמכו בו בלימודיו בבודפשט ובמינכן.
הוא נפטר ב־20 ביוני 1905 בבודפשט, ונקבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (חלקה 1-5-5).
יצחק למדן (ה' בכסלו ה'תר"ס, 7 בנובמבר 1899 – כ"א בחשוון ה'תשט"ו, 17 בנובמבר 1954) היה משורר, מתרגם, עורך ופובליציסט עברי.
לאחר מותו זכה בפרס ישראל.
יצחק למדן נולד בשם איצי-יהודה לובס ליהודה אריה ולחיה בת יצחק רוזנברג בעיירה מלינוב שבווהלין (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה), וקיבל חינוך עברי כילד וכנער.
בעת מלחמת העולם הראשונה נותר עם אחיו הבכור משה והשניים נדדו ממקום למקום בדרום רוסיה.
לאחר המהפכה הבולשביקית בשנת 1917 גויס כנראה לפרק זמן קצר לצבא האדום ושב ב-1919 לעיירה ברסטצ'קה .
במהלך אחד הפוגרומים הקשים באוקראינה נרצח אחיו.
טרם עלייתו לארץ ישראל שימש כמורה לעברית בעיירה ברסטצ'קה וכמדריך לקבוצת נוער בתנועת 'החלוץ'.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1920, הצליח לעלות לארץ ישראל.
יצחק למדן היה לחלוץ בגל העלייה השלישית, השתתף בעבודה עם קבוצות שונות של גדוד העבודה, סלל כבישים, חצב אבנים, סקל, חרש והתנסה בכל תלאות החלוצים.
לבסוף השתכן במושבה שרונה בגליל התחתון.
עבד בייעור בבן שמן ובשנת 1923 השתקע בתל אביב.
למדן נודע בכל רחבי העולם היהודי בפואמה הגדולה הדרמטית והציונית שלו "מסדה", שפרסם בשנת 1927. לפואמה "מסדה" הייתה השפעה עצומה על הנוער היהודי בתפוצות הגולה.
בעיקר בזכות הפואמה הזו, נחשב למדן לאחד האבות המייסדים של השירה העברית המודרנית בארץ ישראל (יחד עם אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן ואורי צבי גרינברג, ש"החליפו" את המשמרת הוותיקה של טשרניחובסקי ופיכמן קודמיהם).
בשנת 1929 נישא לאני בת אלברט בלהיימר שהייתה מזכירתו של חיים ארלוזורוב.
ב-1933 החל לערוך ולהוציא לאור את כתב העת הספרותי "גליונות", שהיה לגולת הכותרת של מפעלו הספרותי.
"גליונות" התמיד בהופעתו כעשרים שנים, עד פטירתו של למדן, בגיל 55. בכתב העת הזה נדפסו יצירותיהם של ראשוני הסופרים והמשוררים מבני הארץ, שלימים היו ליוצרים המובילים בספרות העברית.
יזהר "אפרים חוזר לאספסת" פורסם ב"גליונות", ולמדן היה זה ששכנע את יזהר סמילנסקי לבחור בשם העט: ס.
אך לא רק דברי ספרות ושירה הופנו ל"גליונות".
בחודש מרץ 1952, בעיצומה של תקופת הצנע, פנו ממשרד החקלאות והפיתוח ליצחק למדן בבקשה שהסופרים והמשוררים בישראל, יעודדו ביצירתם את האזרחים לגדל ירקות בגינת ביתם, בבחינת משק עזר, כדי להקל על מצוקת אספקת הירקות והפירות.
ב-1946 זכה בפרס ברנר על ספרו "במעלה עקרבים".
למדן נפטר בגיל צעיר יחסית, ומאז פטירתו דעך זכר שירתו.
סמוך למותו, בשנת תשט"ו, 1955, הוענק ללמדן פרס ישראל לספרות יפה.
יצחק למדן תרגם, ערך ואסף מעשיות ואגדות עמים, והוציא אותן לאור בשורה של ספרים.
תרגומיו לילדים ונוער התחבבו מאוד על קהל הקוראים הצעירים, ופרס ספרות הילדים של עיריית רמת גן נקרא פרס למדן על שמו.
כל כתבי למדן החלו לצאת מחדש בשנת 1998. ובהם גם אגרותיו ויומנו.
יצחק למדן נפטר בתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
על שמו רחוב בשכונת נאות אפקה ב' בתל אביב-יפו.
פרס לספרות ילדים שחילקה עיריית רמת גן משנת מותו של למדן ועד שנת 1983, נקרא על שמו.
ארכיונו מופקד במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
מסדה, פואמה היסטורית, הוצאת הדים, 1927.
בריתמה המשולשת, שלושה מחזורי שיר, תל אביב: שטיבל, 1930.
מספר הימים, חמישה עשר פרקי שיר, הוצאת גליונות, תל אביב, 1940.
מחנים - פרק מתוך החיזיון "עקיבא", הוצאת "גליונות", תל אביב, תש"ד, 1944.
במעלה עקרבים : שישה סדרי שירים, ירושלים: מוסד ביאליק על ידי דביר, 1945.
מסדה , פואמה, (ציורים: נחום גוטמן), תל אביב: הוצאת מסדה, 1972.
כל שירי יצחק למדן, מבוא: שמעון הלקין, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ג-1973.
יצחק למדן, אגרות יצחק למדן, (עורך: אבידב ליפסקר), תל אביב: הוצאת קרן ישראל מץ וגנזים, תשנ"ח-1998.
[ההדיר אבידב ליפסקר, סייע בהתקנה ובהערות איתמר דרורי] רמת-גן אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ה.
יריב בן אהרון, "מסדה", מסכת על הפואמה, (בהשתתפות תלמידיו של בן אהרון), (עם איורים בשחור-לבן מאת נחום גוטמן), הוצאת המחנות העולים, והוצאת שחרות, 2011.
דברי סופרים- מאסף סופרי ארץ-ישראל, ביחד עם אשר ברש, בהוצאת " החברה למפעלי הספרות העברית בארץ ישראל " בע"מ, על ידי אגודת הסופרים העברים בארץ-ישראל בהשתתפות "קרן התרבות" באמריקה, תל אביב, תש"ד, 1943.
ספורים עברים - מבחר ספורים מתוך ספרותנו החדשה מראשיתה ועד ימינו, מפרץ סמולנסקין עד חיים נחמן ביאליק, הוצאת יוסף שרברק.
ראובני שר היהודים - רומן, מכס ברוד, ספרית שטיבל הוצאת ספרים, תל אביב, תרפ"ט, 1925.
ציידי החיידקים, פאול דה קריף, הוצאת "אמנות", תל אביב.
רבי יצחק מאיר אלתר (רוטנברג) (תקנ"ט, 1799 – כ"ג באדר תרכ"ו, 10 במרץ 1866) היה מייסד חסידות גור, ומחבר הספרים חידושי הרי"ם.
נולד לרב ישראל רוטנברג ולאשתו השנייה חיה שרה הלוי, בעיירה מגנישוב שבפולין, ונקרא בשם מאיר על פי הבטחתו של המגיד מקוז'ניץ, ויצחק על שם רבו רבי לוי יצחק מברדיטשוב בעל הקדושת לוי.
אביו היה רב המקום ובן למשפחת רבנים המיוחסת למהר"ם מרוטנבורג והב"ח ומחסידי המגיד מקוז'ניץ.
אמו, מגזע המהרש"ל ורבי נתן נטע שפירא בעל ה"מגלה עמוקות", גדלה כיתומה מאב ואם בביתו של המגיד מקוז'ניץ.
עוד בטרם מלאו לו חמש שנים פגש בביתו של המגיד את היהודי הקדוש מפשיסחא ששוחח איתו, ובהיותו בן שבע נסע לבקר אצלו, ושוחח עמו בדברי תורה במשך שעות, בגיל שמונה פקד עליו המגיד להתחבר עם נכדו מאיר יחיאל (הוא רבי חיים מאיר יחיאל שפירא) והיו מקשיבים יחד לתורתו של המגיד.
בראש חודש אדר ה'תקס"ח (1808) בהיותו בן תשע שנים, נערכו בוורשא אירוסיו עם מרת פייגא בתו של רבי משה ליפשיץ כאשר את מרבית זמנו מאירוסיו עד לנשואיו עשה בקוז'ניץ והתפרסם כעילוי ממגנישוב.
בימי חורפו למד תקופה קצרה אצל רבי משה ב"ר יעקב חריף רב העיר סוכטשוב, בישיבתו שם.
לפי בקשתו חותנו רבי משה ליפשיץ (חלפן), נערכה החתונה בוורשה ביום ב' ראש חודש חשון ה'תקע"ב (1811).
ולפני שנסע לוורשה פקד עליו המגיד שלושה דברים: שלא יעבור עליו שום יום מבלי שיחדש דבר מה בלימוד; שיתפלל ביחידות; שילמוד בעיון ושקידה רבה ספר בעל המאור ויתאמץ לתרץ את ההשגות אשר השיג עליו הרמב"ן בספר מלחמות השם.
לאחר החתונה, לפי בקשתו של המגיד, עבר לקוז'ניץ להיות במחיצתו, אך לאחר שלושה חודשים, לפי בקשת חותנו, חזר לוורשה.
רבי יצחק מאיר נאלץ לשנות את שם משפחתו לשם "אלתר" בגלל החשד להשתתפותו במרד נובמבר, אולם לפי מקורות במשפחתו החלפת השם היה בזמן גזירת הלבוש ה'תר"ו-ה'תרי"ג.
בוורשה נשא ונתן בהלכה עם מופלגי תורה בהם רבי עקיבא איגר, רבי יעקב מליסא, רבי אפרים זלמן מרגליות מברודי, ובעיקר עם רבה של ורשא רבי שלמה זלמן ליפשיץ.
למד אצל רבי אריה לייב צינץ מפלוצק ויצא שמו כעילוי של וורשא.
לאחר זמן קצר חדל להשתתף בשעוריו של רבי לייב צינץ כי לא מצאה סיפוק בפלפולים החריפים אשר לדעתו עלולים לפעמים להטות את האדם מדרך האמת.
בטרם מלאו לו עשרים פתח בביתו ישיבה לצעירים בו למדו תלמידים מפולין ביניהם גם מבתים שהתנגדו לחסידות, ובהשפעתו הפכו לחסידי פשיסחא וקוצק.
גם אחרי שהחל להנהיג עדה ואלפים השכימו לפתחו, המשיך במסירת שיעוריו לתלמידים מדי יום.
בשנותיו הראשונות בוורשה, נהג להתפלל וללמוד בבית מדרשם של חסידי קוז'ניץ, והיה נוסע אתם אל המגיד, ולאחר פטירתו בשנת ה'תקע"ה לבנו רבי משה אליקים בריעה.
בעקבות הכבוד שקיבל בקוז'ניץ, אמר, כי הוא "זקוק לרבי שינקר גידיו ולא שינשק לי בראשי", והחליט לחדול מנסיעותיו לקוז'ניץ.
חסידי פשיסחא בוורשה פעלו לעשות רצון רבם, ולהשפיע עליו להצטרף לחבורתם.
בתחילה הוא חשש להקפדה מהרבי מקוז'ניץ, שהתנגד להנהגותיהם של חסידי פשיסחא ורבם, וחשש כי הצטרפותו לחסידי פשיסחא תעצים אף יותר את ההתנגדות, אך למרות הכל החל לנסוע לפשיסחא, ואמר כי האמת יקרה לו מכל ויודע את דרכו.
מהקפדה זו, כפי המסופר, שיכל בחייו שלושה עשר ילדים (ולפי גרסה אחרת שבעה עשר).
אולם יש פקפוקים גדולים על מספר הילדים שנפטרו היות שאין תיעוד על תאריכי לידות, שמות, או קברים.
בשלהי ה'תקפ"א - התקבצו אדמו"רים רבים מגדולי החסידות לחתונה גדולה שהתקיימה באוסטילה.
רבי יצחק מאיר יצא בשליחות רבי בונם מפשיסחא להיפגש עם גדולי הדור להסביר את דרכה של חסידות פשיסחא, ולהשקיט את התנגדותם כשיראו שיש לומדים גדולים בין חסידי פשיסחא.
ביניהם היו רבי אפרים זלמן מרגליות מחשובי הפוסקים בדורו, ורבי יעקב משולם אורנשטיין מלבוב מחבר הספר 'ישועות יעקב', שאף אמר לאחר פגישתם שאילו ידע שיש תלמידי חכמים בפשיסחא לא היה מתנגד לדרך זו.
גם תחת הנהגתו של הרבי מנחם מנדל מקוצק אשר דרכו הייתה חריפה ביותר וההתנגדות כנגדה העצימה יצא רבי יצחק מאיר עם בן אחיו רבי פנחס אליהו רוטנברג לבתי גדולי ישראל, ביניהם אל רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, כדי להשקיט את ההתנגדות.
בהם היו גדולי התלמידים, שני בניו של הרבי מקוצק ― רבי בנימין ורבי משה ירוחם, ושני חתניו ― רבי אברהם מסוכטשוב, ורבי דב זאב הכהן רפפורט, רבה של קוצק.
כהונתו כונתה על ידי החסידים "שבע שנות השובע".
כאשר נתרבו החסידים וצר היה המקום בדירתו ברחוב קרוכלנה שבוורשה, נרכש על ידי החסידים בנין ברחוב זשעלאזנא (הברזל) 57, אותו הרחיבו, ובנו קומה נוספת למגוריו.