tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שער זה נבנה בשנת 1584 באתר בו עמד 'מגדל השוטר' שנפל במצור לאנג מספר שנים לפני כן, בשנת 1750 השער שופץ בשנית בעיקר בחזיתו.
בשנת 1887 הושלמה בניית 'מגדל ארגייל' מעל השער אשר נבנה בסגנון הסקוטי הברוניאלי אשר השתלב עם סגנון הבנייה בטירה ורוח הרומנטיקה של המאה ה-19.
מעבר לשער לכיוון צפון לאורך החומה החיצונית של הטירה, ממוקמת 'סוללת ארגייל' ובהמשך לה 'סוללת מילס מונס' אשר בה ממוקם 'תותח השעה אחת'.
כאן מתעקל השביל המרוצף לכיוון דרום באזור מפלס הביניים.
את מפלס הביניים ניתן לחלק לשני אזורים עיקריים; מתחם מערבי שמכיל את בית החולים הצבאי ומוזיאון המלחמה הסקוטי, ואזור מעט גבוהה יותר עליו ממוקם בניין מגורי החיילים החדש ובית המושל.
מפלס הביניים ממוקם בחלקה המערבי של הטירה, בין השביל העולה מכיוון השער המתרומם, לבין 'שער פוג' המוביל למפלס העליון.
המפלס מכיל מספר רב של מבנים שנבנו ברובם במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19, בהם בית המושל, בית החולים הצבאי, בניין מגורי החיילים החדש, בית המעצר הצבאי ובניין העגלות.
מבנים אלו משמשים היום בחלקם מוזיאונים, בתי קפה וחנויות תיירים ובחלקם ממשיכים לתפקד בשירות הצבא הבריטי עם מספר מפקדות רגימנטליות קטנות ומגורי לחיילים השומרים על הטירה.
המתחם המערבי: ממערב לסוללת ארגייל ובניין העגלות ישנה דרך היורדת לתוך חצר פנימית, בחלקה הדרומי ניצב בניין התחמושת הישן המשמש כיום את מוזיאון המלחמה הסקוטי, בחלקה הצפוני נמצא בית החולים הצבאי הישן ובדופן המערבית ישנה חומה עם שער המוביל לסוללת באט.
במרכז הרחבה ניצב פסל לזכרו של דאגלס הייג רכוב על סוס (פסל דומה ניצב ברחבת הכניסה לטירה).
מוזיאון המלחמה הלאומי של סקוטלנד: המבנה הדרומי במתחם נבנה בשנת 1748 לשימוש בתור מצבור תחמושת, בהמשך נבנתה החצר ששימשה למצבור חומר הנפץ.
כיום המבנה משמש את מוזיאון המלחמה הלאומי של סקוטלנד אשר מציג פריטים והסברים על כ-400 שנים של היסטוריה צבאית סקוטית.
בית החולים הצבאי: בשנת 1897 המתחם נבנה מחדש בתור בית חולים צבאי כתחליף לזה שהתקיים בבניין המלכה אן , כאשר המבנה הצפוני היה הבניין הראשי של בית החולים.
בניין מגורי החיילים החדש: נבנה בשנת 1766 במטרה להחליף את המגורים המיושנים בהיכל הגדול .
הבניין נבנה כדי לאכלס כ-600 חיילים ונותר בניין מגורים רגימנטלי עד שהגדודים עזבו את הטרה בשנת 1923. כיום משמש הבניין את מפקדת הרגימנט המלכותי של סקוטלנד ומפקדת הבית והמוזיאון של משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי (מפקדתו הפעילה נמצאת בגרמניה היכן שמוצב הרגימנט).
בצמוד לבניין המגורים נמצא אולם האימונים הרגימנטלי שנבנה בשנת 1900 ומשמש כיום כמוזיאון רגימנט המלכותי של סקוטלנד, מצידו הדרומי נמצא בניין המעצר שנבנה בשנת 1842 והורחב ב-1888, הבניין שימש לאסירים צבאיים עד לשנת 1923.
המפלס העליון של הטירה ממוקם בראש הגבעה והגישה אליו היא באמצעות שער פוג.
בית התפילה סנט מרגרט: המבנה העתיק ביותר בטירה המוצב בראש הגבעה.
בית התפילה נבנה בשנת 1130 על ידי דייוויד הראשון לזכר אימו שלאחר מותה נודעה כסנט מרגרט מסקוטלנד.
מונס מג: תותח המוצב כיום מחוץ לבית התפילה, אשר יוצר בהוראת בשנת פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה ב-1449 וניתן במתנה לג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד בשנת 1457. התותח ירה פעמים בודדות בשעת קרב והפעם האחרונה שבה נעשה בו שימוש היה באוקטובר 1681 לציון שובו של ג'יימס השביעי, כאשר הוא התפוצץ.
לאחר מכן התותח נותר מחוץ לשערי הארמון עד שהוא נלקח למצודת לונדון, אך לבסוף הוחזר לטירה ושוקם בשנת 1829.
הארמון המלכותי: הארמון המלכותי נבנה לראשונה באמצע המאה ה-15 בתור מגדל העוז של הטירה אשר חובר עם חומה חיצונית למגדל דייוויד.
מאז עבר הארמון מספר שיפוצים והרחבות, כאשר המבנה הניצב כיום נבנה ברובו בשנים 1610–1620. הארמון מכיל את תכשיטי הכתר של סקוטלנד בהם כתר סקוטלנד וחרב סקוטלנד, בנוסף מאז שנת 1996 מוצבת בארמון אבן ההכתרה של סקוטלנד אבן סקון.
ההיכל הגדול: ההיכל הגדול (The Great Hall) ניצח בחלקה הדרומי של 'כיכר הכתר'.
כיום מוצגים בהיכל כלי נשק (בעיקר חרבות ונשקי מוט) ושריונות.
ההיכל יושב על חלק מהחומה ההיקפית של הטירה אשר נבנה במאה ה-14.
בניין המלכה אן: המקום בו ניצב בניין המלכה אן שימש במהלך המאה ה-16 למטבח ששירת את ההיכל הגדול הצמוד עליו.
הבניין הנוכחי נבנה בתקופת מרד היעקוביטים הראשון והושלם בשנת 1713, תחילה הוא שימש מגורי קצינים, אך עם עזיבת הכוחות הצבאיים מהטירה בשנת 1920 הבניין שימש מוזיאון צבאי, עד אשר זה הועבר לבניין 'מגורי החיילים החדש'.
כיום בניין המלכה אן משמש משרדי אדמיניסטרציה, הדרכה וחדרי ישיבות המשרתים את הטירה.
אנדרטת המלחמה הסקוטית הלאומית: בניין אנדרטת המלחמה הממוקם במרכז המפלס העליון, ניצב באתר בו נבנתה כנסיית מריה הקדושה בשנת 1366. הכנסייה הפכה לנשקיה ב-1540, עד שהמבנה פורק בשנת 1755 לטובת בנייה של מבנה מגורי חיילים חדש.
הרעיון להקים במקום היכל זיכרון ואנדרטה לחיילים הסקוטים הועלה במהלך מלחמת העולם הראשונה, בנייתו החלה בשנת 1923 והמבנה הושלם בשנת 1927. ההיכל מכיל במרכזו מזבח אבן שבתוכו קלפים עם שמותיהם של 147,000 חיילים סקוטים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה ו-58,000 נוספים שנפלו במלחמת העולם השנייה.
טירת אדינבורו נמצאת בבעלות ממשלת סקוטלנד ומנוהלת על ידי אגודת "הסביבה ההיסטורית סקוטלנד" (לשעבר קרן סקוטלנד ההיסטורית), האגודה מנהלת את רוב חלקי הטירה בעוד שחלקים מסוימים עדיין מנוהלים על ידי הצבא (כגון המוזיאונים הרגימנטליים והמחנה החדש).
הטירה היא כיום אחד מיעדי התיירות החשובים בסקוטלנד, עם כ-1.4 מיליון מבקרים במהלך שנת 2013 (במקום ה-16 מבחינת מספר מבקרים מבין האתרים בבריטניה).
מתחם הטירה מכיל משרד כרטיסים, שני בתי קפה, מספר חנויות ומרכז חינוכי (ממוקם בבניין המלכה אן) המארגן הפעלות וסיורים לקבוצות ילדים המבקרות בטירה.
אחת מנקודות המשיכה לתיירים בטירה היא המסורת של ירי תותח מסוללת מילס מאונט, כל יום בשעה 13:00. מסורת זו התחילה בשנת 1861 כדרך להודיע על השעה לספינות שעגנו סביב אדינבורו, למרות שמידת הדיוק הייתה נמוכה בתנאים של ערפל (בהם גלי קול נעים לאט יותר).
בשנים הראשונות נעשה שימוש בתותח 18 ליטראות שנורה מסוללת חצי הסהר, בשנת 1913 הוא הוחלף בתותח 32 ליטראות, בשנת 1952 הוכנס תותח 25 ליטראות והחל משנת 2001 נעשה שימוש בתותח קל L118.
בשנת 1923 הפסיקה הטירה באופן רשמי לשמש מחנה צבאי, כאשר כל הכוחות הועברו למחנה רדפורד החדש.
עם זאת הקשר של הטירה לצבא השתמר (בעיקר באופן טקסי) והיא כיום אחת הטירות היחידות ברחבי בריטניה שמתפקדת כמוסד צבאי ואף מכילה חיל מצב מצומצם.
טירת אדינבורו כאמור מכילה שני מוזיאונים רגימנטלים; מוזיאון משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי ומוזיאון רגימנט הסקוטים המלכותי (כיום הרגימנט המלכותי של סקוטלנד), בנוסף במתחם הטירה נמצא היכל זיכרון לחיילים הסקוטים ששירתו בכוחות הבריטים, כל אלו נמצאים בבעלות והחזקה של הצבא.
בנוסף, הטירה מכילה את המפקדה של הרגימנט המלכותי של סקוטלנד, מפקדת הבית של משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי וגם מפקדה טקסית של חיל המצב.
משרת 'מושל טירת אדינבורו' היא כיום משרה טקסית לרוב ומחזיק בה 'קצין גנרל מפקד סקוטלנד' (גם הוא תואר טקסי).
על הטירה שומרים כאמור דרך קבע קבוצת חיילים המשמשים חיל מצב, חיילים אלו לבושים במדים טקסיים ושומרים בשער הכניסה הראשי ובחלקים נוספים סביב הטירה, זאת בדומה לחיילי המשמר השומרים במספר אתרים ברחבי לונדון.
בנוסף לחיל המצב, הטירה מאכלסת קבוצה של חיילים מרגימנט הארטילריה המלכותי האחראים על כיום המסורת של ירי בתותח כל יום בשעה 13:00.
טירת איילין דונן (בגאלית סקוטית: Eilean Donnain; 'האי של דונן') היא טירה הממוקמת על אי גאות קטן במפגש שלושת הלוכים; לוך דיך , לוך לונג ולוך אלש במערב ההיילנדס בסקוטלנד.
הטירה הוקמה במאה ה-13 על ידי הרוזן רוס ובהמשך הייתה למעוז של שבט מקנזי , מאז היא עברה מספר שינויים ושיפורים, עד אשר נהרסה בשנת 1719 לאחר השתתפות השבט במרד היעקוביטים (1715).
בתחילת המאה ה-20 נותרו רק הריסות של הטירה והיא למעשה נבנתה מחדש בהתאם להערכה לגבי המבנה המקורי ועל סמך ההריסות והעדויות באתר.
כיום הטירה היא יעד תיירות מוכר וחשוב בסקוטלנד והיא נחשבת לאחד האתרים המנציחים את המורשת הרומנטית של ההיילנדס ושל סקוטלנד.
הטירה והאי נקראים כך על שם הקדוש האירי דונן הקדוש (Donnán of Eigg) שניסה להביא את הנצרות לסקוטלנד ונהרג באי אג לא רחוק מאיילין דונן בשנת 617. ישנה השערה כי באי הוקמה כנסייה לזכרו, איך טרם נמצאו לכך עדויות.
הטירה עצמה נבנתה במחצית הראשונה של המאה ה-13 במהלך כהונתו של המלך אלכסנדר השני.
היא הוקמה על ידי רוזנות רוס בנקודה אסטרטגית חשובה המגנה על פנים הארץ מפני פלישה ימית, זאת אל מול העמים ששלטו באיים הסקוטים ממערב.
בתקופה זו היא כללה חומה היקפית לאורך חופי האי שכלל הנראה כללה שבעה מגדלים ומגדל עוז בדופן המערבית של החומה.
בשנת 1263 הטירה ניתנה על ידי אלכסנדר השלישי לקולין מקנזי, ראש שבט מקנזי (שהיו באותה העת וסאלים של רוזן רוס), זאת לאחר גבורתו בקרב לארגס.
לפי המסורת המקנזית, הטירה הותקפה בסביבות שנת 1270 על ידי צבאו של מגנוס השישי, מלך נורווגיה, כאשר בהסכם פרת' ב-1266 ביקש מגנוס בתמורה לאיים ההברידיים לקבל את הטירה אך המקנזיים סירבו.
לפי המסורת המקנזים הצליחו להחזיק בטירה כנגד ההתקפה של עמי הצפון בפיקודו של הרוזן ויליאם.
במהלך המאה ה-14 התפתחה יריבות בין שבט מקנזי לרוזנות רוס.
בנוסף החל להתיישב שבט מקרי באזור קינטייל, כאשר שני השבטים היו ביחסים טובים ואף נחשבו שבט מקרי כשומרי הראש של שבט מקנזי.
לאורך תקופה זו הטירה נותרה בבעלות שבט מקנזי, כאשר מי שהחזיקו בטירה בפועל היו שבט מקרי בשם שבט מקנזי.
לקראת סוף המאה ה-15 החלה להתחזק היריבות עם שבט מקדונלד שהובילה למספר תקיפות על הטירה שכשלו.
בשנת 1539 יצא מקדונלד מסלייט בראש צבאו ותקף את האי סקאי ובהמשך את אדמות שבט מקנזי, הוא הגיע לטירת איילין דונן עם צי של 50 סירות לאחר ששמע כי בטירה נותרו מגנים בודדים (ואכן היו בטירה רק שלושה אנשים; מושל הטירה דאנקן מקגילשריוזד, קצין המשמר ומפקד הטירה).
בהתקפה נהרגו קצין המשמר והמפקד, אך המושל דאנקן שעמד בשער הטירה הצליח לפגוע עם חץ ברגלו של ראש שבט מקדונלד, מה שהוביל את הכוחות לסגת ומקדונלד מסלייט מת מספר ימים לאחר מכן מפצעיו.
בשנת 1715, תנועת היעקוביטים שתמכה במלכותו של ג'יימס סטיוארט (בנו של המלך ג'יימס השני), פרצה במרד לו היו שותפים מספר שבטים ברחבי סקוטלנד.
לוחמי שבט מקנזי ושבט מקרי הצטרפו אף הם ללחימה, אך עם התבוסה בקרב שריפמויר בנובמבר, נראה כי תנועת המרד החלה לדעוך.
לאחר מכן מצאו היעקוביטים תמיכה מצד ספרד ובאפריל 1719 הגיעו לחופי לוך דיך כ-300 לוחמים ספרדים אשר חלקם עשה שימוש בטירת איילין דונן.
כתגובה, ב-10 במאי 1719 עגנו שלוש ספינות הצי המלכותי במים בקרבת הטירה ושלחו סירה במטרה לתאם את כניעתה, לאחר שהספרדים פתחו על הסירה באש הספינות האנגליות החלו בהפגזה של חומות הטירה.
ביום שלמחרת ההפגזה המשיכה והתארגנו חיילים אנגלים לכיבוש הטירה, בערב הטירה נפלה לידי האנגלים יחד עם כ-45 חיילים שבויים (42 מהם ספרדים) אשר נלקחו למעצר בטירת אדינבורו.
לאחר מכן, כדי למנוע שימוש נוסף של הטירה בידי המורדים, אנשי הצי המלכותי פוצצו את הטירה עם 29 חביות חומר נפץ.
לאחר מרד היעקוביטים הטירה לא שוקמה ולא חזרה לשימוש למשך מעל ל-200 שנים.
בשנת 1912 נקנתה הטירה על ידי ג'ון מקרי-גילסטרפ, בן לשבט מקרי (ואף טען לתואר ראש השבט).
תחילה תכנן מקרי לשמר את ההריסות כפי שהן ושכר את שרותיו של בנאי אבן; פרקור מקרי, לפנות את שטח הטירה ולנקות את ההריסות.
שנתיים לאחר מכן שירת מקרי במלחמת העולם הראשונה וכשחזר בשנת 1919 פרקור כבר החל בתכנון שיפוץ הטירה למבנה המקורי שלה.
כך החל שיפוץ והבנייה מחדש של הטירה בהתאם להשערות לגבי צורת הטירה המקורית, שיפוץ שנמשך 12 שנים עד לשנת 1932.
הטירה המחודשת כללה גשר אבן שהוביל אליה (הטירה המקורית לא כללה גשר), מגדל עוז עם חדרי מגורים ואירוח ואף אנדרטה לזכר הרוגי שבט מקרי במלחמת העולם הראשונה.
הטירה שמשה כאחוזתו של מקרי ומשפחתו והיא נפתחה לציבור רק בשנת 1955, כאשר היא עדיין בבעלות המשפחה שעומדת גם בראש עמותה האחראית לתחזוקה השוטפת שלה.
טירניים (שם מדעי: Tyrannidae) הם משפחה של ציפורי שיר החיות באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית במגוון בתי גידול והיא נחשבת לגדולה במשפחות העופות וכוללת עד 400 מינים.
הם קרובות משפחה של החטפיתיים מאירופה ואסיה וקרובות גם למשפחת סבכי העולם החדש.
הם בעלות עיניים גדולות, מקור גדול וחזק ומסיכה שחורה סביב עיניהם.
לחלקם ישנה גם ציצה על העורף.
הם ניזונים על חרקים, וגם על פירות והמינים הגדולים ביותר טורפים גם חולייתנים קטנים והם צדים את החרקים בדומה לקרובותיהם החטפיות, עומדים על ענף וטסים לעבר חרק המעופף לעברם.
הם נמצאים במגוון בתי גידול והגיעו עד לאיי גלאפגוס, אך רובם מצויים ביערות.
סוג ומין יחיד טירן רוש צבעוני (Tachuris rubrigastra) - ייתכן שייך למשפחה עצמאית (Tachurisidae)
סוג ומין יחיד טירן בקר (Machetornis rixosa)
טירנים מפוארים (שם מדעי: Onychorhynchidae) היא משפחת ציפורי שיר, מיערות דרום ומרכז אמריקה.
בעבר היא נכללה במשפחת הטירניים ובמשפחת הטיטירדיים.
כמה חוקרים מסווגים את שלושת הסוגים שלה במשפחה עצמאית, אך חוקרים רבים רואים בהם מינים של טירניים אמיתיים.
הם בלי מספר מאפיינים קטנים ששונים משאר הטירניים, אך הם דומים להם במראה (למעט הציצה המפוארת שנתנה להם את שמם).
חיים ביערות על הענפים הנמוכים וצדים חרקים בקבוצות.
הם בעלי צבעים אדמוניים וזהובים, ראש גדול עם מקור קטן מחודד וציוצם חזק וצייצני.
טירנוטיטאן (שם מדעי: Tyrannotitan; משמעות השם: "טיטאן עריץ") הוא סוג של דינוזאור תרופוד גדול ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים אשר חי באמריקה הדרומית לפני 118 מיליון שנה, בתת-התור הקרטיקון התחתון.
טורף גדול זה היה קרובם של הגיגאנוטוזאורוס והמפוזאורוס שחיו באותם אזורים בתקופה מאוחרת יותר.
הוא הגיע לאורך 13 מטרים ולמשקל 7–9 טונות.
הטירנוטיטאן היה בעל זרועות קטנות יחסית, שדמו מאוד לזרועות הטירנוזאורוס המפורסם.
תחילה סברו שהיה קרוב לטירנוזאורים עקב מראה העצמות, אך כשחקרו את מפרקי העצמות הם דמו יותר לאלה של גיגנוטוזאורוס.
מאובני הטירנוטיטאן נמצאו בתצורות סרו ברקינו (Cerro Barcino Formation) שבצ'ובוט, ארגנטינה ב-2005.
יצור זה היה קטן יותר מהגיגנוטוזאורוס אך עדיין היה אחד מהעצומים שבדינוזאורים הטורפים שחיו אי-פעם.
הטירנוטיטאן היה טורף-על בקרטיקון של ארגנטינה והתבסס בעיקר על ציד של זאורופודים גדולים כמו הפטגוטיטאן, ואולי גם על אכילת נבלות.
טירת אלינגטון היא טירת אבן מוקפת חפיר באלינגטון קנט, שבדרום אנגליה, מעט מצפון למיידסטון.
הטירה הראשונה במקום נבנתה בתחילת המאה ה-12 באופן לא חוקי (כלומר לא על ידי הכתר) בתקופת האנרכיה, ונהרסה בעשרים השנים הבאות, כשהשלטון חזר להתייצב בממלכה.
במקומה נבנתה אחוזה, שבוצרה באישור המלך במהלך המאה ה-13. שינויים והרחבות נעשו במהלך המאות הבאות על ידי השליטים באותם תקופות.
המבנה התפתח עד שנהפך למתחם מבוצר בעל שישה צריחים, חומה היקפית ומבני משק בתוכה, כולל אחד מההיכלים (Long gallery) הגדולים ביותר שנבנו באנגליה.
בשנת 1554 השתלט הכתר על הטירה, לאחר שהמרד של שליטה סר תומאס וייאט הצעיר נגד בלאדי מרי נכשל.
הטירה היא בניין רשום בדרגה I ובמקום נערכות חתונות, אך היא לא פתוחה לציבור לביקור.
אומנם הביצורים של הטירה שודרגו בהמשך, אך מאחר שהן בוצעו באופן בלתי חוקי בזמן האנרכיה באנגליה של המאה ה-12, המלך הנרי השני הורה להשמידה בשנת 1174, והיא הוחלפה בבניין משק לא מבוצר.
הטירה הנוכחית נבנתה מעט יותר ממאה שנים לאחר מכן.
בין 1279 ל-1299 הקים אותה סטיבן דה פנסטר, לורד חמשת הנמלים, הפעם באופן חוקי תחת שלטונו של אדוארד הראשון.
לאחר מותו של דה פנסטר, בתו ירשה את הטירה ובעקבות נישואיה למשפחת קובהם, ששלטה בטירה עד 1492. לאורך תקופה זו המשיכו פעולות הבנייה והביצור, ובניין המשק הישן נהפך לטירה חדשה.
בשנת 1492 נרכשה טירת אלינגטון על ידי סר הנרי וייאט, שהיה אביר ואציל אנגלי ומקורב למלך הנרי השביעי ואביו של המשורר הנודע סר תומאס וייאט.
וייאט האב ביצע שינויים רבים בטירה, חילק את החצר לשני חלקים לא שווים על ידי בניית בניין דו קומותי שהכיל, ככל הנראה, את הגלריה הגדולה הראשונה באנגליה.
הוא גם הוסיף צריפי עץ בסמוך לחומות החיצוניים של המתחם, ששימשו כמטבחים והאורוות של הטירה.
המלך הנרי השביעי ביקר בטירה בזמן שווייאט האב שלט בה.
בנו של הנרי וייאט, המשורר סר תומאס וייאט נולד בטירת אלינגטון ב-1503. הנכד, תומאס וייאט הצעיר הוביל את המרד נגד בלאדי מרי, בתו של הנרי השמיני ואשתו הראשונה קתרין מאראגון.
המפגש הראשון של הקושרים נערך בטירה, זמן קצר לפני שיצאו ללונדון.
לאחר שהמרד דוכא ורבים מהמורדים נכלאו, הוצא להורג וייאט הצעיר במצודת לונדון ב-11 באפריל 1554. כתוצאה מכך ולפי החוק באותה תקופה באנגליה, כל רכושו של וייאט הצעיר הוחרמו על ידי הכתר וקרובי משפחתו היגרו ליבשת אמריקה.
14 שנים לאחר המרד, בשנת 1568, ניתנה הטירה והמשק הצמוד לה לג'ון אסטלי, מי ששימש כאוצר תכשיטי המלכה אליזבת הראשונה, בתו השנייה של הנרי עם אן בולין ואחותה הצעירה של מרי, אך אסטלי לא גר שם מעולם.
בסביבות שנת 1600 החלו להבנות שני בתי חווה בשטח חצר הטירה, והיא עצמה הלכה ונהרסה עקב חוסר טיפול והזנחה.
כך, רוב האולם הגדול והאגף הצפון-מזרחי נהרסו בשריפה במחצית השנייה של המאה ה-16. בתחילת המאה ה-17 נהרסו שינות הטירה על ידי אדם בשם ג'ון בסט (Best), ששכר את הטירה, וחלקים שנשרפו ברחבי הטירה הוחלפו על ידו בגגות עץ פשוטים.
בנוסף, משפחת בסט היו קתולים ולכן הפכו את המגדל המזרחי לקפלה הפרטית שלהם.
בגלל הפיכתה של אנגליה למדינה פרוטסטנטים וחקיקת חוקים נגד פולחן קתולי, הם בנו דבר הנקרא "חור הכומר" (priest hole), מן פתח נסתר בקיר בו שמרו את כתבי הקודש שלהם, והחור הזה עודנו קיים בקיר הצריח המזרחי של הטירה.
טירת אלינגטון נרכשה בשנת 1720 על ידי סר רוברט מרשהם (Marsham), אציל וצאצא של הוייאטים (בני משפחת וייאט), אך גם הוא לא התגורר בה והיא המשיכה להישאר בעזבונה, נהרסת עם הזמן.
המראה החיצוני העלוב והמפורר של הטירה באותה תקופה תועד על ידי הצייר ויליאם טרנר בסקיצות וציורי מים שצייר ב-1798.
הגלריה הגדולה נהרסה גם היא בשריפה נוספת שפרצה בתחילת המאה ה-19, והטירה נהפכה לחורבה וכמעט נהרסה לחלוטין בעשורים הבאים תחת אחריותו של צ'ארלס מרשהם.
הוא איבד את אחיזתו במה שנשאר מהטירה במרד מקומי בהנהגת הרקטור של כנסייה סמוכה, אך אז הייתה כבר הטירה הרוסה לגמרי ונותרה כפיל לבן מכוסה אזוב.
הטירה ננטשה ואבניה שימשו בשימוש חוזר לבניית מבנים באזור, בעוד קומת הקרקע הוסבה לזוג בתי חווה פשוטים.
בשנת 1895 שכר את הטירה עורך דין פנציונר בשם דאדלי כ.
Falke) מלורד רומני (Lord Romney) ששלט בשטח, והחל את מלאכת השיקום הארוכה, אך עד מהרה הבין כי הפרויקט יקר מדי בשבילו.
וכך, בשנת 1905 פנה לסר (לימים לורד) ויליאם מרטין קונווי (William Martin Conway) שהיה מטפס הרים וקרטוגרף ידוע שפרסם בעיתון הטיימס שהוא מעוניין לרכוש טירה עתיקה, "מהמאה ה-16 או עתיקה יותר".
הטירה עשתה רושם רב על קונווי ואשתו האמריקאית קתרין כשצפו בה לראשונה:
קונווי החליט לרכוש את הזכויות על הטירה מלורד רומני במחיר של 4,800 פאונד (כ-2.64 מיליון שקלים ב-2019), ובילה את 30 השנים הבאות בשחזור ושיקום המבנה בסיוע של האדריכלים ויליאם דאגלס קארו ופיליפ טילדן, כמו גם אנשים נוספים.
מרבית השיקום הסתיים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בית השער והחומה ההיקפית שוקמו לחלוטין, וכן גם מגדל העוז.
הגלריה הגדולה נבנתה מחדש והמבנה מתקופת בית טיודור שבין חומות הטירה חובר אליה גם כן.
השובך העתיק שוקם ושימש כחדר עבודה לבתם של הזוג קונווי, הסופרת וההיסטוריונית אגנס קונווי.
לאחר המלחמה פנה לורד קונווי לטפל בחלקה החיצוני של הטירה, ופירק מבנים כפריים רעועים שהצטברו לאורך החומה לאורך מאות שנות-השפל של הטירה.
הם הוחלפו בעצי צפצפה וגנים בתכנונו של טילדן.
האולם הגדול נבנה מחדש ב-1927 ושיקום המגדל הצפון-מזרחי הסתיים ב-1932.
לורד קונווי נפטר ב-1937, ובתו ההיסטוריונית אגנס ירשה את הטירה.
בשלב זה כבר נגמר התקציב לשיקום הטירה, והיא הושכרה בין 1936 ל-1946 לפוליטיקאי והארכיטקט אלפרד בוסון (Alfred Bossom).
ב-1946 חזרה אגנס קונווי לטירה ביחד עם בעלה, ג'ורג' הורספילד (Horsfield).
לאחר שאגנס נפטרה ב-1950 הטירה נמכרה על ידי בעלה למסדר הכרמליתי מהמנזר הסמוך, תמורת 15,000 פאונד (כ-233 אלף שקלים ב-2019), והטירה נהפכה לביתם של נזירים מהמסדר החל ממרץ 1951.
הטירה נוהלה בין 1951 ל-1958 על ידי מסדר הנזירים שהתחייב להמשיך בשיקום ושיחזור הטירה.
הטירה נהפכה לבניין רשום מדרגה I ב-1951, והחל מ-1999 היא ביתו של סר רוברט ווסטר (Worcester) וסגורה לביקור הציבור, אך ניתן לקיים בה חתונות.
בשנת 1975 צולם סרט הילדים "רובין הוד הצעיר" בכיכובו של קית צ'נגווין (Keith Chegwin) כרובין הצעיר, כשטירת אלינגטון הוצגה כטירת לוקסלי (שלפי האגדה, הייתה בחזקת משפחתו של רובין הוד).
הטירה גם שימשה כ"טירת דית'" ("Castle De'ath") בסדרה "הנוקמים" בגרסת שנות ה-60 שלה.
טירת אינווררי היא טירה סמוכה לעיירה אינוורארי במחוז ארגייל וביוט, שבמערב סקוטלנד, הממלכה המאוחדת.
העבודה על הטירה החלה בשנת 1743 ככל הנראה במקום בו עמדה טירה מוקדמת יותר.
הטירה נבנתה בסגנון התחייה הגותית ומתוך כך נחשבת הטירה לאחת הדוגמאות המוקדמות ומהמבנים הראשונים בבריטניה ביותר לסגנון זה, היא הוקמה עבור ראשי שבט קמפבל ששלטו באדמות האזור.
מאז משמשת הטירה כמשכן של דוכס ארגייל, המשמש גם כראש שבט קמפבל.
מבנה הטירה הוגדר ב-1971 כבניין רשום מדרגה A.
בימינו פתוח חלק גדול מהאתר למבקרים, כאשר חלק מהטירה משמש עדיין כמעון לדוכס ארגייל ומשפחתו המתגוררים בשתי קומות בצד אחד של הטירה.
מלבד ביקור בטירה, כולל שטח האחוזה של כ-240 קמ"ר אטרקציות תיירותיות שונות, בהם בתי הארחה, ציד איילים, מסלולי הליכה ומרכז ספורט מוטורי אתגרי.
ספיישל חג המולד 2012 של סדרת הדרמה התקופתית הבריטית "אחוזת דאונטון" צולם בטירה זו שהוצגה בסדרה כטירת דנאיגל (Duneagle Castle).
טירנורפטורה (שם מדעי: Tyrannoraptora) היא קבוצה של דינוזאורים תרופודים הכוללים את האבות המשותפים האחרונים בין הדינוזאורים שהתפתחו לעופות לבין הטירנוזאוריים.
הקבוצה התקיימה החל מהיורה התיכון לפני 167 מיליון שנה עד הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה, למעט העופות המודרניים ששרדו.
הקבוצה הוגדרה ב-1999 בידי החוקר האמריקאי פול סרנו , אשר קישר בין הדינוזאורים דמויי-העופות למינים כמו הפרוצרטוזאוריים והקומפסוגנתוסיים, וכן לאבות הטירנוזאוריים שהתפתחו מהם.
מינים אלה מהווים את מרבית בני קבוצת הקלורוזאורים, ורבים מהם היו בעלי כסות נוצות, חלקם אף בעלי יכולת דאייה.
אחרים היו טורפים כבדים עד לגודל של טירנוזאורוס באורך עד 13 מטר ומשקל של מעל 8 טון.
הקבוצה מתחלקת לשתי קבוצות עיקריות: הטירנוזאורים וקבוצת המנירפטורומורפה, בה נכללו הדרומאוזאוריים, האובירפטוריים והארכאופטריקס – העוף הראשון.
טירת אוהקה , הידועה גם בשם אחוזת אוטו קאהן, היא מלון, הממוקם בחוף הצפוני של לונג איילנד, בווסט הילס, כפר בעיירה הנטינגטון, ניו יורק.
זה היה ביתו הכפרי של הבנקאי והנדבן אוטו הרמן קאהן ומשפחתו.
השם "אוהקה" הוא ראשי תיבות המשתמשים בכמה מהאותיות הראשונות של כל חלק משמו של יוצרו, Otto Hermann Kahn.
בשם זה נהג קאהן לכנות גם את היאכטה שלו, Oheka II, וכן את וילתו מול הים שלו בפאלם ביץ', פלורידה.
האחוזה נבנתה על ידי קאהן בין השנים 1914 ו-1919, והיא הבית הפרטי השני בגודלו בארצות הברית, המונה 127 חדרים ומעל .
כיום, הטירה היא מלון היסטורי, עם 32 חדרי אירוח וסוויטות, והיא מקום חתונה פופולרי עבור אנשי החברה הגבוהה, ידוענים ומכובדים, וכן רקע לצילומי תמונות רבים, סדרות טלוויזיה וסרטים הוליוודיים.
באחוזה מוצעים גם בר, מסעדה וסיורים בטירה ובגנים.
בשנת 2004 נכנסה אוהקה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
טירת אוהקה היא חברה במלונות ההיסטוריים של אמריקה, התוכנית הרשמית של הקרן הלאומית לשימור היסטורי.
בשנת 1905, הבית הכפרי הקודם של קאהן, שהיה במוריסטאון, ניו ג'רזי, כמעט והושמד בשריפה.
בבנייתה של אוהקה, החליט קאהן החליט לבנות את המבנה חסין אש, ולכן הורה לאדריכלים שלו, דלאנו ואלדריך, לתכנן את הבניין מפלדה ובטון, והפך אותה לאחד ממבני המגורים הראשונים שהיו חסינים מאש לחלוטין.
בתהליך הבנייה, הושקעו שנתיים בבניית גבעה מלאכותית שעליה ניתן למקם את אוהקה, ושהעניקה לה נוף לכפרים קולד ספרינג הילס וקולד ספרינג הרבור.
קאהן הזמין את האחים אולמסטד לתכנן את שטחי האחוזה, שבמרכזם עומד גן צרפתי.
יתר השטח מורכב ממסלול גולף בעל 18 גומות שתוכנן על ידי אדריכל הגולף סת' ריינור, אחת מהחממות הפרטיות הגדולות באמריקה, מגרשי טניס, בריכת שחייה מקורה, מסלול נחיתה, פרדסים ואורוות.
מספר שנים לאחר מותו של קאהן בשנת 1934, האחוזה נמכרה.
לאחר המכירה היא שימשה למספר מטרות, בהן למקום מנוחה לעובדי התברואה בעיר ניו יורק.
בשנת 1948, האקדמיה הצבאית המזרחית רכשה את הטירה, ו-23 אקרים (כ-93,000 מטרים רבועים) מנכסיה.
האחוזה פעלה כבית הספר, עד לסגירתו בשנת 1979. בארבע השנים הבאות נותר הבניין ריק, ובמהלכן התרחשו למעלה ממאה ניסיונות הצתה מתועדים, כאשר כולם נכשלו, והוכיחו את הצלחתו של קאהן לבנות בניין חסין אש.
בשנת 1946 הפכו מגרש הגולף והאורוות לחלק מהקאנטרי קלאב של קולד ספרינג, ואזור החממה פעל כמשתלה.
חלק ניכר משאר הנכס פותח לבתים חד-משפחתיים.
בשנת 1984 נרכשה אויקה על ידי גארי מליוס, מפתח בלונג איילנד.
מליוס התחיל בפרויקט שיפוץ בית המגורים הפרטי הגדול ביותר בארצות הברית, שהיה במצב של ריקבון כמעט מוחלט, וכן לשחזר את הגנים מתוכניות האחים אולמסטד המקוריות.
בשנת 1988, בלי יכולת להמשיך ולממן את הפרויקט המסיבי, מכר מליוס את הנכס להידקי יוקוי תמורת 22.5 מיליון דולר.
עשר שנים לאחר מכן, בעקבות תביעה, עבר הנכס לאחת מבנותיו של יוקוי, ולבעלה.
הם לא הצליחו להחזיק את הנכס בעצמם, ולכן מליוס רכש אותו מחדש בשכירות ארוכת טווח, ובהמשך רכש את האחוזה מחדש, והפעיל אותה כמקום לקיום חתונות ואירועים, מלון יוקרה ומרכז כנסים.
מבין הסלבריטאים שהתחתנו באחוזה, נכללים קרטיס מרטין, קווין ג'ונאס, מגין קלי, ג'ואי פאטון, בריאן מקנייט, וחבר הקונגרס האמריקני לשעבר אנתוני ויינר.
ב-24 בפברואר 2014, ניצל מליוס מירי בראשו על ידי חמוש רעול פנים בחניון הטירה.
אוהקה שימשה השראה חלקית עבור האחוזה של גטסבי בספרו של סקוט פיצג'רלד, גטסבי הגדול.
בסרט הדרמה האזרח קיין משנת 1941, תמונות של אוהקה שימשו על מנת להציג את אחוזת קסנדו הבדיונית.
הטירה מוצגת בסרט "What Happens in Vegas" משנת 2008, בהשתתפות הכוכבים קמרון דיאז ואשטון קוצ'ר.
הטירה שימשה כאחוזת "בריכת הצללים" בתוכנית הטלוויזיה רופא להשכיר, שרצה בין השנים 2009 ל-2016.
הקליפ "Brokenhearted" של זמרת ה-R&B, ברנדי נורווד, משנת 1995, בבימויו של הייפ ויליאמס ובהשתתפות וניה מוריס, צולם בתוך הטירה.
אוהקה הייתה תפאורתה של טירת אוולון הבדיונית באופרת הסבון "כשהעולם מסתובב".
הטירה הופיעה גם בסרט "סיפור מצחיק" משנת 2010.
הטירה הייתה למיקום של אירוע צדקה בתוכנית הטלוויזיה לואי, בכיכובו של לואי סי.
הטירה הופיעה בקליפ לשיר "Blank Space" של טיילור סוויפט משנת 2014.
הטירה הופיעה גם בקליפ לשיר "Cookie" של המפיק האמריקאי אר.
הטירה הופיעה בסרט "The Week Of" משנת 2018.
הטירה הופיעה לזמן קצר כמיקום הפסגה הכלכלית בפרק ה-19 של העונה הראשונה של הדרמה הפוליטית האמריקאית מזכירת המדינה.
הטירה הוצגה בתוכנית "Mega Mansions" של ערוץ הטיולים, הקיימת גם בנטפליקס.
הנחת היסוד של התוכנית הייתה להעניק לצופים "גישה לכל חלק בתוך האחוזות הגדולות, השופעות והמתקדמות ביותר של אמריקה".
הטירה והשטח הוצגו בקליפ השיר "For You" של ליאם פיין וריטה אורה, שנכתב עבור פסקול הסרט חמישים גוונים של שחרור.
אוהקה שימשה כסטנד-אין לאחוזה הצרפתית בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "The Path".
אוהקה שימשה כתפאורה לטירה בהונגריה, בעונה השנייה של סדרת רדת HBO, הצלחה.
הטירה הופיעה בפרק 4 של עונה 2, בסדרה Ramy כמקום מושבו של האמירטי בין חאליד.
טירת בודלווידן (בוולשית: Castell Bodelwyddan; באנגלית: Bodelwyddan Castle) נבנתה בסביבות שנות ה-60 של המאה ה-15 על ידי משפחת המפריס באנגלסי, קרוב לכפר בודלווידן, על יד מחוז דנבישייר שבוויילס, כאחוזה.
האחוזה הייתה בבעלות משפחת ויליאמס-ווין במשך כ-200 שנה מאז 1690. בהמשך, נפתחה טירת בודלווידן לציבור כמוזיאון בית היסטורי, והוכרזה כבניין רשום בדרגה II.
החל משנת 2019, הטירה עומדת למכירה.
הטירה נקנתה ממשפחת המפריס על ידי סר ויליאם ויליאמס, יושב ראש בית הנבחרים הבריטי בין השנים 1680–1681.
הטירה העומדת כיום שופצה ושוחזרה בין השנים 1830–1832 על ידי סר ג'ון היי ויליאמס, שהעסיק את האדריכלים ג'וזף הנסום (ממציא מונית ההנסום) ואדוארד ולש כדי לשפץ ולהרחיב את הבית.
הונם של משפחת ויליאמס החל לפחות בשנות ה-50 של המאה ה-19, בעקבות אובדן מקור ההכנסה העיקרי של האחוזה, כריית עופרת.
הטירה תוארה כאחד הפרויקטים הגדולים ביותר של הנסום.
טירת בודלווידן שופצה שוב בשנות ה-80 של המאה ה-19 על ידי סר הרברט, הברונט השביעי, שירש את טירת בודלווידן מבן דודו.
במלחמת העולם הראשונה הפכה הטירה לבית חולים, להתאוששות של חיילים פצועים.
הטירה שוכנת באזור גדול של שטחי פארק וגנים, שהאחרון בהם תוכנן במקור על ידי תומאס הייטון מאוסון בשנת 1910.
כשנגמרה המלחמה, עלויות אחזקת הטירה והאחוזה הלכו ונעשו כבדות יותר ויותר, ומשפחת ויליאמס-וין נאלצה להשכיר את בודלווידן למכללת לותר, בית ספר פרטי לבנות.
בית הספר הוקם בשנת 1896 בלנקשייר על ידי פלורנס לינדלי.
מכללת לותר רכשה את הנכס בשנת 1925. בית הספר נחשב לאחד מבתי הספר הפרטיים הראשונים לבנות עם בריכת שחייה, וכן מסלול גולף פרטי.
החל משנת 1977, נערים הורשו ללמוד במכללה.
בית הספר נסגר בשנת 1982 עקב בעיות כלכליות.
בשנות השמונים האתר נרכש על ידי מועצת מחוז קלוויד במטרה לפתח את הטירה כאטרקציה למבקרים.
הבית והשטחים ההיסטוריים נפתחו לציבור ומנוהלים על ידי Bodelwyddan Castle Trust, ארגון צדקה עצמאי.
בהמשך שיתפה המועצה פעולה עם גלריית הדיוקנאות הלאומית והאקדמיה המלכותית לאמנויות, כך שהטירה תוכל לשמש להצגת פריטים ממקומות אלה.
על מנת לאכלס פריטים אלה, שוחזרו חלקים פניים בטירה על ידי רודריק גריידג', מומחה לאדריכלות ויקטוריאנית.
גלריית הדיוקנאות נפתחה בשנת 1988 ונבחרה למוזיאון השנה בשנת 1989. שיתוף הפעולה של הטירה עם גלריית הדיוקנאות הלאומית הגיע לסיומו בשנת 2017, לאחר שמועצת המחוז של דנבישייר הפסיקה לממן אותה.
בשנת 2017 החליטה מועצת המחוז של דנביישיר למכור את האתר, כאשר המוזיאון והגנים ייסגרו בשנת 2019.
חלק מהאתר הושכר לארגון ראנק בשנת 1994, לצורך פיתוחו למלון יוקרה, מלון טירת בודלווידן, אשר כיום בבעלות מלונות וורנר לייסר.
הבית והשטח ההיסטורי אינם חלק מהמלון, אם כי וורנר שקלה לרכוש את האתר בשנת 2017.
טירנית ברזילי (נולדה ב-30 בספטמבר 1967) היא אמנית, צלמת ופסלת ישראלית.
טירנית ברזילי היא אחותה של הפרסומאית והאמנית דרורית ברזילי (אשתו לשעבר של אילון זרמון ואמה של דנה זרמון).
ברזילי למדה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל וסיימה את לימודיה בשנת 1992. בשנה זו החלה את לימודיה בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה ואף לימדה בו.
השם "טירנית" הוענק לה על שם מצרי טירן משום שנולדה חודשים ספורים לאחר מלחמת ששת הימים.
החלה בתהליך חזרה בתשובה לאחר שאמה נפטרה.
הייתה נשואה לשחקן והקומיקאי יעקב כהן (עד פטירתו ב-2024), ולהם שני בנים.
טירנית ברזילי – כהן (תערוכת יחיד) זומר, גלריה לאמנות עכשוית, תל אביב (3 ביולי 2008 – 14 באוגוסט 2008)
מאין באנו ולאן אנחנו הולכים מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה (1998)
גוף שלישי קמרה אובסקורה – הגלריה, תל אביב, גלריה בוגרשוב, תל אביב (22 במרץ 1993 – 16 באפריל 1993)
90-70-90' מוזיאון תל אביב לאמנות – ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב (1993)
אוסף פלוס, סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט, טווח הריאליזם, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (20 בנובמבר 1993 – 22 בינואר 1994)
המזוודה, גלריה בוגרשוב, תל אביב (1994)
מי ימלל גבורות ישראל, גלריה בוגרשוב, תל אביב (1994)
מטא-סקס 94: זהות, גוף ומיניות, מוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית, בת-ים (6 באוקטובר 1994 – 10 בנובמבר 1994)
צילום: שמונה אמנים, שמונה חללים, שמונה מיצבים, מוזיאון ישראל, ירושלים (6 באוקטובר 1994 – 11 בנובמבר 1994)
ארט פוקוס – עודפי יצוא, גלריה בוגרשוב, תל אביב (7 באוקטובר 1994 – 10 בנובמבר 1994)
ארט פוקוס - עבודות בית, מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה (15 באוקטובר 1994 – 10 בנובמבר 1994)
עבודות-בית, מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה (1994)
עבודות - בית, אוניברסיטת חיפה, הפקולטה למדעי הרוח, הגלריה לאמנות (18 בדצמבר 1994 - 9 בפברואר 1994)
לא פה ולא שם, גלריה גורדון, תל אביב (1995)
עבודות בית, ...מדוע הבית בימינו כה שונה...
קלישאת המדבר: ישראל עכשיו – דימויים מקומיים, מוזיאון ערד, מרכז תרבות ערד, ערד (28 בספטמבר 1996 – 10 בנובמבר 1996)
Out of Senses, המוזיאון לאמנות עכשווית, אנטוורפן, בלגיה (18 באפריל 1997 – 8 ביוני 1997)
ציטוטים באמנות – ממיכלאנג'לו ועד היצ'קוק, מוזיאון יד לבנים, פתח-תקוה (1 בנובמבר 1997 – 15 בינואר 1998)
קלישאת המדבר: ישראל עכשיו - דימויים מקומיים, אוניברסיטת ניו-יורק, ניו-יורק (19 בנובמבר 1997 – 4 בפברואר 1998)
פלטפורמה, זומר, גלריה לאמנות עכשוית, תל אביב (17 בפברואר 2000 – 7 באפריל 2000)
עושים סצנות - תערוכה קבוצתית, מוזיאון חיפה לאמנות (24 ביוני 2006 – 10 בספטמבר 2006)
פרס פורצקי לצילום, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, לעידוד צלם צעיר
פרס יצירה ע"ש הדסה ורפאל קלצ'קין, קרן תרבות אמריקה-ישראל
מחנה הלוויין קאופרינג השישי - טירקהיים היה הגדול מ-169 מחנות הלוויין של מחנה הריכוז הנאצי דכאו ליד העיירה טירקהיים שבגרמניה, במסגרת מחנות הריכוז קאופרינג.
המחנה היה השישי שנבנה מבין אחד עשר המחנות סביב קאופרינג ולנדסברג, וסיפק עובדי כפייה לייצור תחמושת גרמנית בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
מאוקטובר 1944 נכלאו במחנה 2,500 גברים שעבדו בעבודות פינוי ובעבודת כפייה בשביל החברות מסרשמיט ולאונרד מול.
מינואר 1945 נכלאו במקום עוד 1,000 נשים, שעבדו בחפירת תעלות, בבניית מגורים, ובפינוי וניקיון.
המחנה כלל עשרים וחמישה צריפי מגורים לאסירים ועוד שישה לאסירות.
חלק מאסירי המחנה הובלו ברכבת לבניית בונקרים.
המחנה שימש גם כמקלט לשאר עובדי המחנות האחרים באזור.
עם זאת, למרות היותו מקלט, נותרו מהמחנה רק שרידים (אנדרטה מס' D-7-7929-0109).
מחנה הריכוז נבנה בחיפזון באוקטובר 1944 כמה מאות מטרים צפונית לתחנת הרכבת טירקהיים, הרחק מהכפר, באזור מיוער.
ראשוני האסירים הועברו אליו כבר באוקטובר 1944.
המחנה כלל בעיקר צריפים ובקתות עפר.
מדרום למחנה נבנו בתים מסודרים עבור אנשי ארגון טודט.
במהלך פעילותו שוכנו במחנה הריכוז כמה אלפי אסירים יהודים, שרובם הובאו לטירקהיים ממחנה הריכוז דכאו וממחנות הלוויין שלו.
מספר רב של יהודים הונגרים הובאו ישירות מבודפשט לטירקהיים.
ב-2 באפריל 1945, על רקע הידיעות על כוחות בעלות הברית המתקדמים, פונו רוב האסירים.
בתחילה, שיירה של כ-1,200 אסירים (לפי מקורות אחרים יותר מ-2,000 אסירים) הייתה אמורה לצעוד לדכאו, אך בגלל הצפיפות בדכאו, השיירה הופנתה לרובע אלאך שבמינכן דרך לנדסברג, ווינדך ופסינג.
ב-27 באפריל 1945 שוחרר המחנה על ידי חיילים אמריקאים.
באותה שעה שהו עדיין במחנה כ-500 אסירים.
בחורף 1945, הורה הממשל הצבאי האמריקני על הקמת בתי קברות באזורים בהם שכנו מחנות הלוויין לשם הנצחת האסירים ועובדי הכפייה אשר נספו בהם.
בדרך כלל הוצבו אתרים אלו על קברי האחים שנוצרו בשלב האחרון של פעולות המחנה.
בבית הקברות בטירקהיים נקברו מחדש כ-80 גופות שקודם לכן נקברו בסמוך לאתר המחנה.
גופות אלו התגלו על ידי חיילי ארצות הברית ביער, לאחר השחרור.
שמות הקורבנות אינם ידועים מלבד ארבעה אסירים הקבורים בקברים בודדים, שמתו רק לאחר השחרור.
משנת 1947 הייתה הקהילה המקומית אחראית לתחזוקת בית הקברות של מחנה הריכוז, המימון לתחזוקה שולם על ידי מדינת בוואריה, ומשנת 1949 על ידי משרד הפיצויים של בוואריה.
התחזוקה החלה לבסוף בשנת 1950 בהנהלת פיליפ אורבך עם תיעוד של כל בתי הקברות של מחנות הריכוז בבוואריה והשלמת תכנון בית הקברות.
תכנון בית הקברות של טירקהיים שנעשה על ידי האדריכל יוזף רוף ממינדלהיים כלל בימת-זיכרון עגולה דמוית מאוזוליאום עם כיפה עטופת יריעת-נחושת ומגן-דוד בקודקודה.
בתוך הבמה נכלל מזבח עם חנוכייה.
מאוחר יותר גם זיגגו את החלונות.
לאחר שאורבך חלה ב-1951 ועזב את המשרה, השתנה הטיפול בבתי הקברות ובאנדרטאות מחנות הריכוז.
העיבוד והתיעוד הופסקו והאחריות נמסרה למנהל הבווארי לשימור תרבות וטבע.
המנהל שמר ותחזק את בתי הקברות, אך לא המשיך בבניית מצבות הזיכרון.
כתוצאה מכך, ירד במהירות העניין בשימור זיכרון המחנה מצד הקהילה המקומית.
רק מתחילת שנות ה-70 וה-80 יזמו מעטים, כולל אסירים לשעבר, תוכניות לתיעוד תולדות המחנה ולשימור חלק מהשרידים שעדיין היו קיימים.
אנטון פוסט שהיה אז מורה בבית ספר תיכון תרם מאמצים ותרומות חשובות בשימור ההיסטורי של מחנות הלווין סביב קאופרינג ולנדסברג.
בעקבות כך, משנת 1975 נהיה פוסט מעורב באופן אינטנסיבי בתיעוד תולדות מחנות אלו ומהם - טירקהיים.
אסיר ידוע במחנה היה ויקטור פראנקל, שהועבר ממחנה הלוויין קאופרינג השלישי לטירקהיים במרץ 1945. והיה זה פוסט אשר הזמין את ויקטור פראנקל לבקר במחנה.
פראנקל נענה בחיוב וביקר באתר ההנצחה של מחנה הלוויין מספר פעמים משנת 1984 ואילך.
באחת הפעמים אף היה שותף להנחת אבן פינה לאנדרטת הזיכרון לקורבנות.
הרחוב שבו ממוקמת האנדרטה לקורבנות טירקהיים נקרא כיום על שמו.
מיקומו של המחנה לשעבר נמצא עתה בין שטח בינוי לשכונת דירות והוא עוצב מחדש לחלוטין.
כיום אין שרידים או רמזים גלויים באתר לאשר התרחש בו.
בית הקברות של מחנה הריכוז טירקהיים נמצא מעט צפונית לתחנת הרכבת.
בית הקברות אורגן מחדש בשנים 1977–78 ובשנת 1979 אף הוקף בגדר למען שמירת האתר.
בשנת 1985, הקימו תלמידי הגימנסיה על שם יוזף ברנהארט בטירקהיים, בשיתוף עם סדנת סיתות מקומית אבן זיכרון בחזית בית הקברות.
בשנת 1997 הוצב לוח מידע המספק מידע על אתר ההנצחה בשוק בטירקהיים.
משנת 2013, כל בתי הקברות של מחנות הריכוז נתונים לפיקוח של קרן ההנצחה הבווארית.
המשרד הממלכתי של בוואריה לשימור אנדרטאות מפרט את בית הקברות הזה אתר בית הקברות מפורסם תחת השם "Hartteile" ברשימות אתרי ההנצחה של המשרד הממלכתי של בוואריה לשימור אנדרטאות.
טירת או-קוניגסבורג Château du Haut-Koenigsbourg היא טירה מימי הביניים הנמצאת במחוז בס-רין באלזס, צרפת.
הטירה ניצבת בהרי הווז' באזור אסטרטגי על שלוחה סלעית המשקיפה על מישור הריין העליון, היא שימשה על ידי מעצמות מימי הביניים ועד למלחמת שלושים השנים, ולאחר מכן היא ננטשה.
בין השנים 1900 עד 1908 היא שוחזרה בהוראת הקייזר הגרמני וילהלם השני.
כיום זהו אתר תיירות מרכזי, המושך אליו יותר מ-500,000 מבקרים בשנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, צרפת הלאימה את הטירה בהתאם להסכם ורסאי משנת 1919 .
האתר רשום מאז 1862 ומסווג מאז 1993 כאנדרטה היסטורית על ידי משרד התרבות הצרפתי.
בשנת 2007, האחריות הועברה למחוז ריין-תחתון.
כיום, זהו אחד מאתרי התיירות המפורסמים ביותר באזור.
במשך שנים רבות הטירה נחשבה בצרפת למושא לעג בגלל הקשר שלה אל הקיסר הגרמני.
רבים ראו בה לא יותר מאשר טירת אגדות דוגמת הטירה נוישוונשטיין בבוואריה.
עם זאת, בשנים האחרונות היסטוריונים רבים קבעו שלמרות שאין מדובר בשחזור מדויק לחלוטין, מגלים עניין רב בשחזור בשל מה שהוא מראה על השפעת רעיונות העבר הלאומיים הרומנטיים של וילהלם השני.
ועל עבודתו של בודו אבהרדט האדריכל אשר שיקם את הטירה לאחר מחקר מקרוב של שרידי החומות שנותרו באתר, ובהתאם למידע ארכיוני וטירות מבוצרות אחרות שנבנו באותה תקופה.
חלקים מהסרט La Grande Illusion מ-1937 מאת ז'אן רנואר צולמו באו-קוניגסבורג.
טירנונאוסטס (שם מדעי: Tyrannoneustes; משמעות השם: "טירן שוחה") הוא סוג של זוחל נכחד ממשפחת המטריורינכוסיים, אשר שחה לחופי אירופה במשך היורה התיכון שלפני 165 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו ב-"Marnes de Dives" שלחופי נורמנדי שבצרפת ובתצורות חימר אוקספור (Oxford Clay Formation) שבדורסט, דרום אנגליה שם התקיים במשך היורה וממצאיו נחשפו ב-1906 עד 1907 למדע.
עם זאת הוא תואר רק ב-2013 בידי Mark T.
Young ועמיתיו ונכלל בו מין יחיד – Tyrannoneustes lythrodectikos, שפירושו: "נושך דם".
זוחל זה היה תנין שוכן ים מובהק שלא יכל לעלות ליבשה כנראה.
בדומה לקרוביו, הפלסיוסוכוס או הדקוזאורוס הוא היה גדול ביותר, באורך של 3.2 מטרים, אף שכמה דגימות שלו היו גדולות יותר באורך של 4.65 עד 5 מטרים, מה שהופך אותו לטורף-על בתקופתו.
מבנה לסתותיו היה מוארך ומהודק עם שיניים דמויות להבים לחיתוך וקריעת בשר בעוצמה גבוהה, מה שאפשר לו גם להרוג טרף גדול ממנו שכלל זוחלים ימיים אחרים ואולי כרישים ושאר דגים.
התאחדות הכדורגל טירסה (בשוודית: Tyresö Fotbollsförening) הוא מועדון כדורגל נשים מהרשות טירסה, מחוז סטוקהולם שבשוודיה.
בעבר שיחקה הקבוצה בליגת העל השוודית לנשים, ולזכותה אליפות אחת והעפלה אחת לגמר ליגת האלופות.
כיום משחקת הקבוצה בליגה השוודית השלישית.
במועדון פועלת גם קבוצת גברים מקבילה המשחקת במערכת הליגות הנמוכות של שוודיה.
המועדון נוסד ב-1971 וידוע בעיקר בזכות קבוצת הנשים שלו, שהתחרתה בליגה הבכירה בעונות 1993-1996, 1999 ו-2010-2014. בשנותיה הראשונות בליגה הבכירה שיחקו בה כמה מהשחקניות הבולטות של נבחרת ארצות הברית - מישל אקרס, קריסטין לילי וג'ולי פוודי, אך למרות זאת לא הצליחה הקבוצה להיאבק בצמרת הליגה וב-1996 ירדה לליגה השנייה.
ב-2012, שנתיים בלבד לאחר חזרתה לליגה הבכירה, זכתה טירסה באליפות שוודיה, לאחר שגברה במחזור האחרון על יריבתה לכתר מאלמה.
בשנה זו העפילה הקבוצה גם לגמר הגביע השוודי, אך הפסידה 2-1 לגטבורג בהארכה.
באותה תקופה שיחקו בקבוצה כוכבות בינלאומיות כמו ורוניקה בוקט, ג'ניפר הרמוסו ומרטה.
בעקבות האליפות השתתפה הקבוצה בליגת האלופות לראשונה בתולדותיה, והגיעה להישגים מרשימים.
היא נכנסה לטורניר בשלב שמינית הגמר, ולאחר סדרת ניצחונות העפילה לגמר מול וולפסבורג הגרמנית.
בגמר עצמו, הובילה טירסה 0-2 אך וולפסבורג ביצעה מהפך ובסופו של דבר ניצחה 3-4. זמן אחר כך הקבוצה פשטה רגל, פרשה מהליגה הראשונה, הורדה לליגה הרביעית וכל שחקניותיה הפכו לחופשיות.
לאחר שתי עונות בליגה הרביעית, העפילה טירסה ב-2016 לליגה השלישית, ומאז היא משחקת בה.
טירת איטר היא טירה מהמאה ה-19 ב, כפר בטירול, אוסטריה.
בשנת 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, היא הפכה לכלא נאצי עבור אסירים פוליטיים צרפתיים חשובים.
ובה התנהל בתחילת מאי 1945 קרב יוצא דופן בו נלחמו חיילים אמריקאים, לוחמי מחתרות אוסטריים, האסירים הצרפתיים וחיילי ורמאכט גרמניים, נגד הואפן אס אס.
הטירה ממוקמת על גבעה ברום השוכנת בכניסה לעמק בריקסנטל, כ- דרומית לוורגל ו- ממערב לקיצביל.
טירה במקום הוזכרה לראשונה במסמך משנת 1241; ייתכן שבניינים קודמים היו קיימים מאז המאה ה-10. הבריקסנטל היה במקור נחלתם של הנסיכים-הבישופים של רגנסבורג; הטירה הייתה מושב מנהלי של הרוזנים מאורטנבורג בתפקידם כבית דין של פוגט, והיא שימשה גם להגנה על אחוזות רגנסבורג מפני פלישות של הארכיבישופים השכנים של זלצבורג.
אף על פי כן, הבריקסנטל נרכשה על ידי זלצבורג ב-1312, וב-1380 מכרו לבסוף הבישופים של רגנסבורג את איטר לארכיבישוף הרגל השני של זלצבורג.
הטירה נהרסה במהלך מלחמת האיכרים הגרמנים ב-1526. במאה ה-17 הועבר מקום מושבו של הממשל המקומי להופגרטן, ולאחר מכן נזנח המקום.
הבריקסנטל היה שייך לזלצבורג עד שנפלה בידי ממלכת בוואריה החדשה שהוקמה ב-1805; ממשלת בוואריה הותירה את חורבת הטירה לתושבי איטר שהשתמשו בה כמחצבה.
עם הסכמי קונגרס וינה, העמק הפך לחלק מהממלכה האוסטרית של טירול ב-1816.
המבנה של היום הוקם על יסודות הבניין הקודם משנת 1878 ואילך.
טירת איטר נרכשה כבית מגורים בשנת 1884 על ידי סופי מנטר, פסנתרנית, מלחינה ותלמידה של פרנץ ליסט.
ליסט עצמו וכן ארתור רובינשטיין הצעיר שהו בטירה; פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי תזמר את אחת היצירות שלו במהלך ביקור בטירה ב-1892. מנטר מכרה את טירת איטר ב-1902; והיא שופצה באופן משמעותי מאוחר יותר.
לאחר האנשלוס של (סיפוחה של אוסטריה ב-1938 על ידי גרמניה הנאצית), ממשלת הרייך שכרה את הטירה בסוף 1940 מבעליה, פרנץ גרונר.
מאוחר יותר, טירת איטר נתפסה מגרונר על ידי לוטננט גנרל האס.
אוסוולד פוהל בהוראת היינריך הימלר ב-7 בפברואר 1943, והוסבה לכלא עד 25 באפריל 1943. זאת כדי לכלוא בה אסירים צרפתים בולטים בעלי ערך לגרמניה הנאצית, המתקן הוצב כמחנה משנה בניהול מחנה הריכוז דכאו .
מלבד אסירי ה-VIP הצרפתים, הוחזקו בטירה מספר אסירים מזרח-אירופיים מדכאו, שביצעו בה עבודות תחזוקה ועבודות מזדמנות אחרות.
אחר הצהריים של ה-4 במאי 1945, מפקד מחנה הריכוז דכאו, אדוארד ויטר, ברח לטירת איטר, שם מת בנסיבות לא ברורות.
זמן קצר לאחר ששומרי ה-יחידות גולגולת המת ברחו, האסירים התחמשו והמתינו למתקפה צפויה מצד חיילי הואפן אס אס שעדיין התנגדו בתוקף לכניעה.
שני טנקי שרמן מגדוד הטנקים ה-23 של דיוויזיית השריון ה-12 של ארצות הברית בפיקודו של סרן ג'ון סי 'ג'ק' לי ג'וניור, וגורמים אנטי-נאציים מהוורמאכט בפיקודו של מייג'ור יוסף 'ספ' גנגל, הגיעו למקום.
שלוש הקבוצות הדפו יחד סיורים של ה-SS לאורך כל הלילה.
הקרב נמשך עד הבוקר של 5 במאי, כאשר כוח חזק של 100–150 אנשי אס אס תקף את הטירה עד שהגיעה תגבורת מגדוד חיל הרגלים האמריקאי 142 בסביבות השעה 16:00 באותו יום.
לאחר המלחמה ננטשה הטירה עד שנת 1950 אז וילי וולדריך רכש אותה והפך אותה למלון יוקרה.
אולם, המלון נתקל בבעיות כלכליות והוא נרכש על ידי חברת אחזקות לפני שנמכר לבעלים פרטיים ב-1985. מאז, הוא בבעלות פרטית ואינו פתוח לציבור.
הוא בבעלותו של עורך הדין ד"ר ארנסט בוסין מהעיר קופשטיין, אוסטריה.
טירת אימנדורף הייתה טירה בכפר אימנדורף, סמוך לעיירת השוק וולרסדורף שבמחוז הולברון בצפון-מזרח אוסטריה תחתית, באזור וינפירטל .
אחסון יצירות אמנות בתקופת מלחמת העולם השנייה
בין השנים 1942 למאי 1945 שכר המכון לשימור אתרים, כיום המשרד הפדרלי לשימור אתרים, וינה) חדרים בטירת אימנדורף לצורך אחסון יצירות אמנות.
בין הפריטים שאוחסנו בטירה נמנו רהיטים מהמוזיאון לאמנות שימושית בווינה (MAK) וכן אוסף קלימט של משפחת לדרר, אשר הוחרם על ידי הנאצים.
ב-8 במאי 1945, ביום האחרון של מלחמת העולם השנייה, פרצה בטירה שרפה, ככל הנראה על ידי הצבא הגרמני הנסוג, אך לא בהכרח על ידי כוחות האס אס, כפי שסברו עד אז.
כתוצאה מהשרפה אבדו יצירות אמנות גנובות וכן ציורים מאת גוסטב קלימט שאוחסנו בטירה.
בין בעלי הטירה הקדומים נמנו ברנהרד פון אימנדורף ומשפחת פאלטרנדורף.
מתיאס פאלטרנדורפר מופיע ברשומות המס כבר בשנת 1529.
הטירה שימשה כמשכנם של אצילים לוחמים, אשר שינו את מבנה הבניין מספר פעמים.
בשנת 1850 בוצעה ההתאמה האחרונה למתחם, שבמהלכה מולא החפיר.
בשנת 1886 רכש את הטירה קרל פרייהר פון פרוידנטל, בן למשפחת אצולה שלזית ותיקה.
במאה ה-20 הייתה הטירה מבנה בן שלוש קומות עם ארבעה מגדלים גבוהים.
לאחר השרפה ב-1945 נשדדו חורבות הטירה מאבני הבניין שלה, ועד שנות ה-50 נותרו ממנה רק קירות היסוד.
בשנת 1955 הורתה משפחת פרוידנטל על הריסת החורבות שנותרו.
בין השנים 1942–1945 שכר המכון לשימור אתרים חדרים בטירה לשם אחסון יצירות אמנות מאוספים שונים, כולל חפצים מהמוזיאון לאמנות שימושית בווינה, אוסף האמנות של משפחת פון זוטנר, וכן אוסף קלימט של משפחת לדרר, שהוחרם על ידי הנאצים.
ההנחה הייתה ששריפה זו הרסה את כל החפצים שהועברו לטירה לאחסון בטוח.
ב-8 במאי 1945, יום סיום המלחמה באזור, עלתה הטירה באש, ככל הנראה בעקבות הצתה של הדיוויזיה המשוריינת הגרמנית "פלדהרנהאלה".
ההנחה היא שכל הפריטים שהועברו לטירה לאחסון נשרפו באותו אירוע.
בין היצירות שאבדו הייתה סדרת ציורי התקרה של גוסטב קלימט עבור אוניברסיטת וינה (1900–1907).
ככל הידוע, השרידים היחידים שנותרו מסדרה זו הם רישומים מכינים, שחלקם שמור באוסף מוזיאון אלברטינה בווינה, וכן מספר תצלומים של היצירות, שהיו במקור בבעלות גלריית ולץ בזלצבורג וכיום שמורים בספרייה הלאומית של אוסטריה בווינה.
טירת אנה היא טירה במחוז אר ולואר שבצפון צרפת, שנבנתה בין השנים 1547 ל-1552 עבור דיאן דה פואטייה, המאהבת של אנרי השני, מלך צרפת.
הטירה ידועה במיוחד בזכות חזיתה, ובמיוחד בזכות , פסל המתאר את דיאן כדיאנה, אלת הציד, והנימפה של אנה , תבליט מאת בנוונוטו צ'ליני.
הטירה שימשה אתר צילומים בסרט "כדור הרעם" מ-1965 מסרטי ג'יימס בונד, ובסרט "הפנתר הוורוד מכה שנית " משנת 1976. ביתן הכניסה לטירה היווה השראה לחזית בית האבות בפילדלפיה של רוברט ונטורי, משנת 1966.
טירת בולון-סור-מר הקרויה גם טירת אומון היא טירה שנבנתה במאה ה-13 כדי להגן על העיר בולון-סור-מר.
הטירה חוזקה לאורך השנים אך נפגעה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מוגדרת כיום כאתר מורשת היסטורי ומשמשת כמוזיאון לאומנות והיסטוריה.
זוהי אחת מהטירות הבודדות מימי הבינים ששרדו בצרפת.
העיר העתיקה של בולון-סור-מר מוקפת חומה ובקצה הצפון מזרחי שלה מתנשאת הטירה.
הטירה היא חלק מהעיר העתיקה אך מוקפת בחומה משל עצמה ומבודדת מהעיר על ידי חפיר שהיה מלא בעבר במים וכיום רק חלק קטן מוצף.
הטירה הייתה מוקפת בעבר בחומה נוספת שנהרסה.
חזיתה המבוצרת של הטירה פונה לצפון מזרח וצד זה של הטירה הוגן על ידי קיר עבה במיוחד שנועד לספוג פגזי ארטילריה.
חמישה ממגדלי החומה פונים לחזיתה.
השער הראשי של הטירה נמצא בגב הטירה ופונה לכוון העיר העתיקה שמדרום מערב לטירה כך שהעיר, המוקפת בחומה, מספקת הגנה מסוימת על הכניסה.
בנוסף מוגן השער על ידי שני מגדלי שמירה ששולבו בחומה שמקיפה את הטירה והיו חלק ממערך של תשעה מגדלים שחיזקו את החומה.
מבנה הטירה פוליגוני וקרוב לצורת מעגל כשבמרכזה ישנה חצר פתוחה.
בין השער לבין החצר היה בעבר גשר מתרומם מעל החפיר שאינו קיים כיום.
אורך הטירה כ-80 מטר ורוחבה כ-70 מטר.
גובה חומותיה כ-18 מטר והמגדלים שלה מגיעים לגובה של כ-25 מטר.
עם בנייתה נחפר בתחתיתה מרתף שגגו נתמך על ידי עמודים וקשתות.
בניגוד לחלקים אחרים בטירה מרתף זה לא עבר שינויים או נזקים מבניים משמעותיים והוא משמר עדיין את סגנון הבנייה של ימי הביניים.
המרתף פתוח והוא חלק מחללי המוזיאון.
הטירה נבנתה בשנים 1227–1231 על ידי פיליפ יורופל, רוזן קלרמון שהיה בנו של מלך צרפת פיליפ השני.
קו חומות הטירה חפף לקו חומותיו של מבצר רומי עתיק ששכן במקום ואת שרידיו ניתן עדיין לראות בחלקה התת-קרקעי של הטירה
בתחילה נבנו רק חומות הטירה ובמאה ה-16 נוספו להיקפה ארבעה מגדלי שמירה.
בתחילת המאה ה-17 חיזק ז'אן, דוכס ברי את ביצורי הטירה.
באמצע אותה מאה נערך בטירה חיזוק הביצורים נוסף כדי לעמוד בפני הארטילריה המשופרת של אותה תקופה.
שינויים אלו גרמו לאיבוד חלק מסממני ימי הבינים של הטירה.
ב-1689, במהלך מלחמת תשע השנים (תקופתו של מלך צרפת לואי הארבעה עשר) נהרסו חומותיה החיצוניים של הטירה.
במאה ה-18 שימש המבצר למגורי חיילים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש המבצר כבסיס עורפי לחיל המשלוח הבריטי וכמרכז רפואי שנסמך על הנמל של בולון-סור-מר כמרכז קליטת אספקה ומשלוח פצועים בחזרה לאנגליה.
ב-1940 (מלחמת העולם השנייה), עם כיבוש צרפת וכניעתה לגרמנים, נכבשה הטירה והעיר על ידי הגרמנים כחלק מהידוק המצור על כיס דנקרק.
ב-1942 השתלב המבצר בביצורי החומה האטלנטית.
בשנים עד 1944 והפלישה לנורמנדי היו מתקני הצבא הגרמני בבולון-סור-מר, והטירה ביניהם, יעד לתקיפה של מטוסי בעלות הברית.
הפצצות אלו גרמו נזק מסוים לטירה אך היא נשארה על עומדה.
ב-1944, לאחר הפלישה לנורמנדי, תוכנן מבצע ולהיט במסגרתו נועדה הדיוויזיה השלישית הקנדית (בפיקוד דניאל ספריי ) לכבוש את בולון-סור-מר.
הקרב התחולל ב-17–22 בספטמבר 1944 והכוחות הקנדים נלחמו מול יחידות גרמניות שקיבלו הוראה להילחם עד טיפת דמם האחרונה.
הטירה הייתה אחד מהיעדים המרכזיים במערכה והלוחמים הגרמנים שבה נכנעו ב-18 בספטמבר לאחר שטנקים קנדים השמידו בירי את שער המבצר.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימשה הטירה ככלא ממשלתי.
ב-1974 היא נמסרה לרשות מועצת העיר שהחלה בתהליך שיקום.
ב-1988, לאחר שיקום המבצר, נפתח במקום "מוזיאון הטירה של בולון-סור-מר" ובו אוספים ארכאולוגיים ואתנוגרפיים וכן תערוכות על ההיסטוריה של בולון, כולל שתי מלחמות העולם.
בקצה הצפוני מזרחי של הטירה מוצבת אנדרטה המנציחה את תושבי בולון-סור-מר שנפלו במהלך מלחמות העולם.
המוזיאון שהוקם בטירה מורכב מארבע מחלקות: ארכאולוגיה ים תיכונית, אתנוגרפיה חוץ-אירופית, אמנויות יפות ודקורטיביות, היסטוריה מקומית:
מחלקת הארכאולוגיה הים תיכונית: מציגה את האוסף המצרי הכולל את הסרקופגים והמומיה שהיוו השראה לעבודתו של האגיפטולוג אוגוסט מארייט וכן אוסף של קרמיקה יוונית, הכולל כ-450 פריטים כמו "התאבדותו של אייאקס" המיוחסת לאקסיאס .
מחלקת האתנוגרפיה החוץ-אירופית: המאגדת אוסף של חפצים מאזורים שונים בעולם.
המחלקה לאמנויות יפות ודקורטיביות כוללת מספר אוספים:
ציורים איטלקיים ופלמיים מהמאה ה-15 עד המאה ה-17
אוסף של ציורים ופסלים של אמנים צרפתיים מהמאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ובהן עבודות של גוסטב קורבה, קאמי קורו, אז'ן בודן, אלפרד סיסלי, אוגוסט רודן, לואי-לאופולד בואיי, ז'אן-בטיסט קארפו ונוספים
עבודות של אמנים צרפתים מהמאה ה-19 שפעלו בצפון מערב צרפת, לחופי תעלת למאנש.
אוסף ז'ורז' מתייה, יליד בולון-סור-מר, שנתרם על ידי האמן.
מחלקת ההיסטוריה המקומית: מציגה את המורשת וההיסטוריה של בולון-סור-מר מהתקופה הרומית, כשנקראה בונוניה, דרך התקופה הגאלו-רומי, ימי הביניים, ועד למחנה בולון שהקים נפוליאון ב-1805 .
טירת אוסקה (大坂城 or 大阪城, Ōsaka-jō) היא טירה בעיר אוסקה, יפן.
הטירה היא אחת מציוני הדרך המפורסמים ביותר של יפן שמילאה תפקיד מרכזי באיחוד יפן במהלך המאה השש עשרה בתקופת אזוצ'י-מומויאמה.
המבצר הפנימי של טירת אוסקה ממוקם על מגרש בגודל של כקילומטר רבוע אחד.
הוא בנוי על שתי פלטפורמות פסולת מוגבהות הנתמכות על ידי קירות תלולים של סלע חצוב, תוך שימוש בטכניקה הנקראת ערימות בורדוק burdock piling, כל אחת מהפלטפורמות משקיפה על חפיר.
המבצר בן חמש קומות מבחוץ ושמונה קומות מבפנים, והוא בנוי על גבי יסודות אבן גבוהים כדי להגן על יושביו מפני תוקפים.
סדרה של חפירים וביצורים הגנתיים מקיפה את המבצר הראשי.
לטירה שני חפירים פנימי וחיצוני.
חפיר הטירה הפנימי נמצא בתוך שטח הטירה ומורכב משני סוגים: הרטוב שהוא צפון מזרחי והיבש שהוא דרום מערבי.
החפיר החיצוני, מקיף את כל הטירה ומסמן את גבולותיה החיצוניים, המורכבים מארבעה חלקים מלאי מים, שכל אחד מהם מייצג כיוון שמשי-צפון, מזרח, דרום, מערב.
שטחי הטירה המשתרעים על פני כ-61,000 מטרים רבועים או 15 אקרים, מכילים שלושה עשר מבנים שהוגדרו כנכסי תרבות חשובים על ידי ממשלת יפן:
שלושה חלקים של קיר בוץ וטיח 'דוביי', הממוקמים סביב שער אוטמון.
לכל אחד מהם מעמד של אתר תרבות חשוב משלו.
בטירה יש מספר מגליתים, כולל אבן התמנון, אך אלה אינם בעלי מעמד של נכס תרבותי.
בחפיר החיצוני יש שתי נקודות ביקורת עיקריות: שער אאויאמון בצפון מזרח ושער אוטמון בדרום מערב הנגדי.
בין החפיר הפנימי והחיצוני נמצאים: שרידי צריח פושימי-יגורה, מחסן אבק השריפה אנשו-גורה, גייהינקאן של אוסקה, בית התה הושואן, גן נישינומארו, צריח סנגן-יגורה, צריח טמון-יגורה, שרידי צריח טאיקו-יגורה, אולם אמנויות לחימה שודוקאן של אוסקה, מקדש הוקוקו, צריח איצ'יבאן-יגורה וחורשת שזיפים.
בשני מקומות ניתן לחצות את החפיר הפנימי: גשר גוקוראקו-באשי הממוקם בצפון ושער סקוראמון נקודת השמירה הראשית בדרום.
בתוך החפיר הפנימי, הטירה חולקה לשני אזורים עיקריים: הומארו הביילי הפנימי וביילי יאמאזאטו-מארו.
בתוך הומארו נמצאים המגדל הראשי, באר קימייסוי, גן יפני, הטאקואישי-אבן התמנון, באר גימייסוי, קומפלקס מיראיזה אוסקאג'ו, בית האוצרות קינזו ו"תערוכת קפסולת הזמן '70".
בתוך יאמאזאטו-מארו, הביילי מורכב מכיכר האבנים המסומנות, והאנדרטה לזכר "הידיורי ויודו-דונו שהתאבדו".
כמו כמעט בכל הטירות היפניות מתקופת אזוצ'י-מומויאמה ואילך, המבנה הבולט ביותר, שימש כמחסן בזמני שלום וכמגדל מבוצר בזמני מלחמה, משרדי הממשלה ומגוריו של הדיימו-השליט הפיאודלי, היו ממוקמים בקבוצת מבנים בני קומה אחת ליד הצריחים שסביב.
בשנת 1583 החל טויוטומי הידיושי בבנייה באתר מקדש איקו-איקי של אישייאמה הונגאן-ג'י.
התוכנית הבסיסית עוצבה על פי טירת אזוצ'י, מטה אודה נובונאגה.
הידיושי רצה לבנות טירה שתזכיר את זו של נובונאגה אך תעלה עליה בכל דרך.
התוכנית כללה מגדל ראשי בן חמש קומות עם שלוש קומות נוספות מתחת לאדמה ועלי זהב בצדדים כדי להרשים את המבקרים.
בשנת 1585 הושלם המגדל העוז הפנימי.
הידיושי המשיך להרחיב את הטירה, שהייתה מאיימת עבור תוקפים.
הבנייה הושלמה בשנת 1597, והידיושי נפטר בשנה לאחר מכן.
טירת אוסקה עברה לבנו, טויוטומי הידיורי.
בשנת 1614, טוקוגאווה אייאסו צר על כוחות שבט טויוטומי בטירת אוסקה במהלך החורף, והחל את המצור על אוסקה Siege of Osaka.