tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסולות מקננות בזוגות במושבות גדולות.
הנקבות מטילות שתי ביצים בהפרש של כמה ימים.
בדרך כלל שתי הביצים בוקעות והאפרוח הבוגר ירחיק את אחיו מהקן, שם הוא ימות מחום, מצמא או מטורפים - תופעה המוכרת בשם קייניזם.
ההורים לא מנסים כלל לעצור את האפרוח מלעשות זאת.
הסיבה לתופעה זו היא ככל הנראה כדי להגביר את סיכויי השרידה של המין - אם הצאצא הראשון מת (בין אם קרה משהו בעודו בביצה או לאחר הבקיעה), הצאצא השני משמש כגיבוי.
בנוסף, קיימת אצל מין זה תופעה לא ברורה בה המבוגרים עלולים לנהוג באגרסיביות עם צאצאיהם, לריב איתם, לצווח לעברם ואף לנסות להזדווג עימם.
סולץ שעל הוויסלה (בפולנית: Solec nad Wisłą, נהגה: סולץ נאד ויסלון) הוא כפר במחוז ליפסקו, שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר הוויסלה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1128, ובשנת 1347 הוענקו לו זכויות עיר, ונבנו בו כנסייה ומצודה.
במהלך המאות ה-15 וה-16 הפך היישוב למרכז סחר במלח.
במהלך פלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הוחרבו היישוב והמצודה שבו.
בחלוקת פולין נכלל היישוב בתחום שליטת אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1869 נטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב, בעקבות מרד ינואר.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-850 יהודים, והתקיימה בו פעילות ציונית.
ב-9 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הוציאו בו להורג מספר יהודים.
בדצמבר 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, וביוני 1942 הוקם בסמוך ליישוב מחנה עבודה, אליו הובאו כ-150 איש.
ב-20 באוקטובר הועברו כ-800 היהודים שנותרו בגטו שביישוב לגטו טרלוב, וממנו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
סולת הכף (שם מדעי: Morus capensis) היא מין עוף ימי גדול המצוי בדרומה של אפריקה לחופי האוקיינוס האטלנטי.
מין זה ידוע כצולל טוב לשם תפיסת דגים אך מצוי בסכנה בטבע.
סולה זו דומה לסולה צפונית במראה, למעט הזנב הלבן, והיא בעלת ראש וצוואר צהובים וגוף לבן עם שולי כנפיים וזנב שחורים ומקור אפור.
העיניים הן כחולות ומוקפות בשחור, קטנות, אך חדות ראייה.
המקור בעל תלמים שחורים ומחודד, והצוואר מוארך מעט ובעל צורת ברבור.
הזכרים גדולים יותר מהנקבות וצבעיהם דומים.
הגוזלים בוקעים מהביצים בספטמבר-אוקטובר ומשקלם בשעת הבקיעה כ-70 גרם.
הגוזלים נולדים עירומים ועיוורים אך מתבגרים במהירות ותוך שלושה שבועות מגיעים לשליש ממשקל הוריהם.
בתחילה נוצותיהם שחורות ובהמשך מקבלות את דפוס הצבעים של הבוגרים.
הסולות הן דואות מצוינות בעלות כנפיים חזקות, המעופפות מעל הים בחיפוש אחר דגים.
כשהן מאתרות אותם הן אוספות את כנפיהן וצוללות לים במהירות רבה, כחץ, עם המקור כלפי מטה.
לאחר הצייד הן נחות על המים ומעכלות את המזון לפני חזרתן לחוף.
סולות הכף חיות בזוגות במשך כמה עונות.
בכל הטלה יש רק ביצה אחת, בצבע כחלחל.
הן מקננות במושבות גדולות באיים מרוחקים בחופו המזרחי של האוקיינוס האטלנטי, ליד דרום אפריקה ונמיביה, בין השאר על האי מלגס, שם חיה האוכלוסייה הגדולה ביותר, בת 140,000 סולות.
רוב הסולות (88%) חיות לחופי דרום אפריקה.
הסולות מצויות בסכנה עקב פגיעה באתרי הדיג וכן בגלל הפרעות למושבות הקינון.
סולרסול היא שפה מתוכננת שהומצאה על ידי פרנסואה סודר בתחילת שנת 1827. הספר המרכזי שלו בנושא, Langue musicale universelle, יצא לאור לאחר מותו בשנת 1866. סולרסול נהנתה מפופולריות לזמן קצר, והגיעה לשיאה עם הוצאת ספרו של בולסלאס גז'בסקי Grammaire du Solresol בשנת 1902.
השפה מבוססת על הסולם המוזיקלי.
המילים של סולרסול עשויות מהברה אחת עד חמש הברות, או תווים.
כל אחד מאלה יכול להיות רק אחד מתוך שבעה בסיסי פונמות, שעשוי בתורו להיות דגוש או מוארך.
יש עוד פונמה, "שקט", המשמשת להפרדה בין מילים: מילים אינן יכולות לרוץ יחד כפי שהן בעברית.
הפונמות יכולות להיות מיוצגות במספר דרכים שונות – כמו שבעה תווים מוזיקליים באופן אוקטבה, כמו שמדברים הברות (מבוסס על סולפז', דרך של זיהוי תווים מוזיקליים), עם שבעה צבעים של קשת, סימנים, תנועות ידיים וכו'.
לפיכך, באופן תאורטי התקשורת של סולרסול יכולה להיעשות באמצעות דיבור, שירה, דגלים של צבע שונה ואפילו כציור.
סולתאים (שם מדעי: Suliformes) היא סדרה של עופות מים הקרובים לסדרת השקנאים (Pelecaniformes).
חוקרים מאיגוד האורניתולוגים הבין-לאומי, החליטו שסדרת השקנאים כוללת מספר משפחות בעלי שונות מסוימת משאר השקנאים ויש לשייכם לסדרה עצמאית.
אך לא כל החוקרים קיבלו את החלוקה החדשה.
בנוסף הם החליטו להפריד את משפחת הפתוניים (Phaethontidae) לסדרה עצמאית (Phaethontiformes).
מינים אלו חיים בקרבת המים ורובם מסוגלים לעוף ולצלול לתוך הימים או האגמים, למעט הפרגטות.
הם בעלי מקור ארוך וחזק העוזר לתפוס את קורבנם.
חלקם מתקהלים בקבוצות גדולות ולחלקם תצוגות ראווה מיוחדות בהם הם מושכים נקבות באמצעות ריקודים ומחוות.
המזון העיקרי שלהם הוא דגים שונים, אך גם מדו-חיים קטנים, ביצים והפריגטות יחטפו גם עופות ימיים קטנים יותר או צבי ים צעירים.
בנוסף הפריגטות מציקות לעופות אחרות כדי לחטוף את שללם.
סולת המסיכה (שם מדעי: Sula dactylatra) היא עוף ים, ממשפחת הסולתיים, החיה בימים הטרופיים בכל האוקיינוס, למעט במזרח האוקיינוס האטלנטי.
נצפתה בישראל פעם אחת בקיץ 2004. סולה זו דומה לסולת נסקה בצבעים וגם בטווח התפוצה, אך סולת נסקה בעלת פנים כתומים יותר.
בעבר היא נחשבה לתת-מין של סולת המסיכה.
סולה זו היא הגדולה בבני הסוג סולה ויכולה להגיע למשקל 1.2-2.35 ק"ג ולמוטת כנפיים של 137–165 ס"מ.
צבעם לבן עם קצוות כנפיים שחורים ופנים צהובים עם עיניים גדולות כחולות.
המקור גדול וחד וצבעו צהוב.
אין הבדלים גדולים בין הזכר לנקבה.
הסולות חיות בימים טרופיים ומחפשות דגים קטנים ודינונים שמתקהלים סמוך לפני המים.
הסולות צוללות לעבר טרפם מהשמיים במהירות.
הם מקננים באיים חוליים ומטילים שתי ביצים.
ואולם ביצה אחת בוקעת לפני השנייה והאפרוח הבוגר מציק לקטן במקרים רבים ופוצע אותו קשה עד שהוא מת או שהוא דוחף אותו מהקן לעבר השמש החשופה ושם הוא מת או נטרף.
המנהג האכזרי דואג שההורים יוכלו לספק מספיק מזון לצאצאים שיהיו חזקים.
סולת גנט (שם מדעי: Morus) הוא סוג של עופות ימיים ממשפחת הסולתיים החיים בימים ממוזגים וקרירים בצפון האוקיינוס האטלנטי או בדרום האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט, בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
סולות אלה בעלות גוף לבן, כנפיים שחורות בקצה, כתם כתום על העורף ומקור לבן.
הגדולה שבהם היא סולה צפונית שאורך מוטת כנפיה 165–180 ס"מ ומשקלה עד 4 ק"ג, והיא הגדולה בבני המשפחה.
מין סולה צפונית (Morus bassanus)
מין סולה אוסטרלית (Morus serrator)
סולת אבוט (שם מדעי: Papasula abbotti) היא עוף ימי גדול ממשפחת הסולתיים המהווה מין יחידי בסוגו.
סולה זו חיה בעיקר באי חג המולד שבאוקיינוס ההודי ונמצאת בסכנת הכחדה.
פרט ראשון מסוג זה נחקר ב-1892 על ידי החוקר וויליאם אבוט, ממנו קיבל העוף את שמו.
היא בעלת נוצות לבנות וכנפיים גדולות ושחורות.
הראש כחול והמקור כחול כמותו.
לסולה כנפיים גדולות והיא יכולה לדאות במשך חודשים מעל זרמי האוקיינוסים הטרופיים.
כשהסולה מוצאת דג היא צוללת במהירות ותופסת אותו מתחת למים.
סולה זו מקימה מושבות רבייה זוגיות באי חג המולד ביערות הגשם של האי ושם מימה קן עשוי מצמחייה שמצוי על העצים הנמוכים.
בני הזוג של הסולה חיים יחד כל החיים ומעמידים צאצא כל שנתיים או שלוש.
סולות אלה נפגעו מאוד עקב הפגיעה ביערות אי חג המולד בשביל כריית פוספט.
כמו כן הם נגעו ממין של נמלים פולשות ציידות ממין Anoplolepis gracilipes שהורגות אפרוחים ומבריחות את הבוגרים המקננים באי.
איום נוסף על הסולות הוא דיג יתר וזיהום ימי באזורים מסוימים.
סולצי היא עיירה במחוז נובגורוד ברוסיה ובירתו של הראיון סולצי.
העיר שוכנת על הגדה השמאלית של נהר שלון, במקום בו נשפך אליו נחל קרוטץ , במרחק של כ-80 קילומטרים דרום-מערבית לנובגורוד, בירת המחוז.
בקרבת סולצי נמצא בסיס הטיסה סולצי-2 של חיל האוויר הרוסי.
האזכור הראשון של סולצי הוא משנת 1390, אז הוא מוזכר ככפר שתושביו עסקו בהפקת מלח, הקרוי ברוסית "סול" (соль), וזהו מקור שמה של העיירה.
היישוב היה נקודת עצירה חשובה על הדרך בין נובגורוד ופסקוב בתקופת רפובליקת נובגורוד.
ב-1471 כוחותיה של נסיכות מוסקבה הביסו בקרב שלון שנערך בקרבת מקום את כוחות רפובליקת נובגורוד, מה שהוביל לסיפוח הרפובליקה לנסיכות.
במאה ה-16 הצאר איוואן הרביעי הקים במקום מפעל לייצור כרכרות עבור הצבא הרוסי הקיסרי במשך 200 שנה.
ב-1781, בעקבות צו של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, היישוב קיבל מעמד של פוסאד .
בערך באותה תקופה היישוב והאזור נכללו בפלך פסקוב של האימפריה הרוסית.
ב-23 במאי 1914 היישוב קיבל מעמד עירוני.
זמן קצר לאחר מכן נפתח בו בית הבראה מצליח.
ב-1927, לאחר ההקמה וההתייצבות של ברית המועצות, סולצי נכללה במחוז לנינגרד.
ב-13 ביולי 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, סולצי נכבשה על ידי קורפוס הפאנצר ה-56 של הוורמאכט.
באופן נדיר בשלב הזה של המלחמה הצבא האדום הצליח לכבוש מחדש את העיירה למספר ימים .
התקיפה נוצלה בעיקר כדי לאפשר נסיגה מסודרת יותר וכדי להרוויח זמן ליצירת הגנות על לנינגרד וב-22 ביולי הגרמנים כבשו את העיירה מחדש.
ב-21 בפברואר 1944 העיירה שוחררה על ידי הצבא האדום במסגרת מבצע לנינגרד-נובגורוד.
ב-5 ביולי באותה שנה נוצר מחוז נובגורוד וסולצי נכללה בו.
העיירה שוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה וב-1975 סופחו אליה כמה כפרים שהיו בסביבתה.
ב-1939 נמנו בעיירה 156 יהודים, פחות משני אחוזים מהאוכלוסייה הכללית.
עד הכיבוש הסופי של הגרמנים ב-22 ביולי 1941 כמה עשרות יהודים הצליחו להימלט מזרחה או שהם גויסו לצבא האדום.
לכל היותר נותרו בעיירה עם הכיבוש הגרמני 100 יהודים.
תוך זמן קצר נעשה רישום של יהודי העיירה והם חויבו לשאת טלאי צהוב וסרט לבן על זרועם.
כמו כן הם נאלצו לבצע סוגים שונים של עבודות כפייה ורכושם הוחרם.
כעבור חודשים ספורים היהודים רוכזו במעין גטו מבודד, שאליו הובאו גם יהודים שהתגוררו ביישובים קטנים בקרבת סולצי.
בשלב מסוים ב-1941 כל היהודים נלקחו ליער סמוך ונורו למוות.
סולראדג' טכנולוגיות בע"מ היא חברת היי-טק ישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור מערכות למיצוי ההספק של מתקני אנרגיה סולארית פוטו-וולטאים, ובמערכות לניטור ובקרת ביצועים.
סולראדג', שהוקמה כחברת סטארטאפ ב-2006, היא כיום חברה ציבורית שמניותיה נסחרות בנאסד"ק.
החברה נחשבה אחת מההצלחות הגדולות של ההייטק הישראלי לאחר שעברה את כל השלבים מחברת הזנק ועד לחברה ציבורית הנסחרת בשווי של מעל 18 מיליארד דולר, אך בשנים 2023–2024 חלה ירידה ניכרת בשווי השוק שלה, בשיעור של 97 אחוזים עד ל-874 מיליון דולר בנובמבר 2024.
סולראדג' הוקמה בשנת 2006 על ידי חמישה יוצאי היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין: גיא סלע, ששימש כמנכ"ל ויו"ר; ליאור הנדלסמן, סמנכ"ל שיווק ואסטרטגיית מוצר; יואב גלין, סמנכ"ל פיתוח; מאיר אדסט, סמנכ"ל לטכנולוגיות ליבה; ועמיר פישלוב, מנהל ארכיטקטורת תוכנה.
החברה קיבלה מימון ראשוני של 10 מיליון דולר ממספר קרנות הון סיכון.
בשנת 2008 השלימה סבב גיוס הון שני בהיקף של 23 מיליון דולר.
קרן ההון סיכון ורטקס בניהול יורם אורון הובילה את הגיוס לצד המשקיעים הראשונים של החברה, הקרנות ג'נסיס, וולדן ואופוס קפיטל.
הפיתוח הטכנולוגי של החברה מאפשר לנהל בצורה יעילה את ההליך להפקת חשמל מהשמש של תאים פוטו-וולטאים.
במערכות סולאריות מייצרים התאים הפוטו-וולטאים זרם ישיר, אותו יש להמיר לזרם חילופין במתח של 220 וולט כדי שניתן יהיה להזין את האנרגיה לרשת החשמל.
הטכנולוגיה של סולראדג', הכוללת שבבים, חומרה ותוכנה, מסייעת לבצע את הליך ההמרה באופן יעיל יותר ומאפשרת ניהול מרחוק של המערכות הסולאריות.
לחברה מרכזי פיתוח בישראל, בבולגריה, בקוריאה הדרומית, באיטליה ובקליפורניה, ארצות הברית, ומשרדים ופעילות ב-28 מדינות ברחבי העולם ואתרי ייצור בסין, בווייטנאם, בהונגריה ובישראל.
סולראדג' הונפקה לראשונה בנאסד"ק באפריל 2015 לפי שווי של 620 מיליון דולר בשנת 2017 הגיעו הכנסותיה השנתיות של החברה לכ-490 מיליון דולר ושווי השוק שלה הגיע לשיא של 2.4 מיליארד דולר.בשנת 2019 הגיעו הכנסות החברה ל-1.43 מיליארד דולר ובפברואר 2020 הגיע שווי השוק כבר למעל 7 מיליארד דולר.
בשנת 2017 הודיע מנכ"ל החברה ואחד ממייסדיה, גיא סלע, כי הוא חולה בסרטן המעי הגס.
ב-22 באוגוסט 2019, לאחר שנלחם כשנתיים במחלת הסרטן, פרש מתפקידו בחברה בשל מצבו הבריאותי והחברה מינתה את צבי לנדו, ששימש סמנכ"ל המכירות בחברה מאז 2008, כמנכ"ל במקומו.
במהלך שנות פעילותה הרחיבה החברה את תחומי פעילותה בשוק הסולארי ומספקת היום פתרונות הפקת אנרגיה ואגירת אנרגיה לשוק המערכות הביתי, המסחרי וכן לשוק המערכות הגדולות.
יותר מ-2.3 מיליון ממירי החברה המותקנים ברחבי העולם מפיקים עשרות גיגה-וואט של אנרגיה ויותר מ-53 מיליון פנלים סולאריים מנוטרים בשרתי החברה.
החברה אף הרחיבה את פעילותה לניהול צריכת האנרגיה בבתים וניהול ייצור האנרגיה למול דרישות הרשת וחברות החשמל.
במהלך השנים התרחבה החברה לפעילות בשוק מערכות האל-פסק, ייצור תאי וסוללות ליתיום-יון ופיתוח מערכות הנעה לרכבים חשמליים.
בינואר 2021 הפכה החברה לחברה הישראלית הגדולה ביותר בוול סטריט לאחר ששווי השוק שלה הגיע ל-18 מיליארד דולר
ביולי 2020 הודיע ליאור הנדלסמן, אחד המייסדים על פרישתו מתפקיד פעיל בחברה והצטרפותו לקרן ההון סיכון גרוב ונצ'רס.
החברה הודיעה שליאור יישאר בחברה בתפקיד של יועץ למנכ"ל.
ב-20 בדצמבר 2021 מניות החברה נכנסו למדד S&P 500, והיא החברה הישראלית הראשונה שזכתה לכך.
בשנים 2022-2023 על רקע עליית הריבית החברה הודיעה על האטה בקצב הצמיחה, מספר רבעונים רצופים.
ירידת שער המניה נמשכה גם ב-2024.
ב- 21 בינואר 2024 הודיעה החברה על תוכנית התייעלות, במהלכה תפטר 550 עובדים בישראל ועוד 350 בעולם, ובסה"כ כ-16% מכוח האדם של החברה.
באוגוסט 2024, מנכל החברה צבי לנדו הודיע על פרישתו מהתפקיד לאחר חמש שנות כהונה.
ההחלטה התקבלה על רקע ירידה משמעותית בערך מניית החברה, שירדה בכ-82% במהלך השנה האחרונה, והובילה לאובדן של כ-90% משווי השוק מאז שיאו באוגוסט 2022, אז עמד על יותר מ-20 מיליארד דולר.
לאחר פרישתו של לנדו, מונה רונן פייר, ששימש כסמנכ"ל הכספים של החברה ב-14 השנים האחרונות, למנכ"ל זמני.
בנובמבר 2024 פורסם כי סולאראדג' החליטה לסגור את חטיבת אחסון האנרגיה שלה, המבוססת על חברת Kokam הקוריאנית שנרכשה ב-2018 תמורת 88 מיליון דולר.
המהלך ישפיע על כ-500 עובדים, רובם בקוריאה, ולא יפגע בעובדים בישראל.
בעקבות המהלך החברה צפויה להכיר בעלויות של 81-99 מיליון דולר לפני מס בגין הפסקת הפעילות, ולשלם סכומי מזומן עתידיים שנאמדים ב-38-46 מיליון דולר, בעיקר לפיצויי פיטורים.
בדצמבר 2024 מונה שוקי ניר למנכ"ל.
קודם למינויו, ניר כיהן כסמנכ"ל שיווק (CMO) בסולאראדג' במשך חצי שנה.
במאי 2018 רכשה, תמורת 41 מיליון ש"ח, את חברת "גמאטרוניק" הממוקמת בהר חוצבים שבירושלים ומפתחת מערכות אל-פסק.
"גמאטרוניק" הוקמה בשנת 1970 על ידי יוסי גורן.
באוקטובר 2018 רכשה 75% ממניותיה של חברת קוקאם (Kokam) הדרום קוריאנית, שעוסקת בייצור סוללות ליתיום־יון המיועדת למערכות אגירת אנרגיה וכלי רכב חשמליים, תמורת 88 מיליון דולר.
החברה השלימה את הרכישה לבעלות של 100% במהלך 2019.
בינואר 2019 רכשה תמורת 77 מיליון דולר במזומן ובמניות את החברה האיטלקית S.M.R.E, שמפתחת מערכות הנעה לרכב חשמלי (כולל תיבות הילוכים, סוללות, מטענים ותוכנות לכלי רכב חשמליים).
החברה השלימה את הרכישה לבעלות של כמעט 100% במהלך 2019.
מטה החברה ממוקם בהרצליה פיתוח.
ב-2021 חתמה החברה עם קבוצת עזריאלי על הסכם לפיו יוקם קמפוס החברה ברמת השרון מצפון לסינמה סיטי.
הקמפוס יכלול 38 אלף מ"ר בנוי ו-950 מקומות חנייה על שטח בגודל 16.5 דונם.
הסכם השכירות הוא ל-15 שנה עם אפשרות להארכה.
סולפיקיוס סוורוס היה סופר נוצרי יליד אקיטניה שבצרפת.
שימש ככרונולוג היסטוריית הנצרות וחיבר ספר ביוגרפיה על מרטין מטור.
כמעט כל המידע שיש בידינו על חייו של סוורוס מגיע מכמה רמיזות בכתביו, וכן כמה קטעים במכתבי חברו פאולינוס, בישוף נולה, וביוגרפיה קצרה מאת ההיסטוריון .
סולפיקיוס, שנולד מהורים אצילים באקוויטיין, נהנה מחינוך טוב כיאה למעמד הוריו.
הוא למד משפטים בבורדיגאלה (בורדו של היום) והיה ידוע כעורך דין רהוט, הידע שלו על המשפט הרומי בא לידי ביטוי בחלקים מכתביו.
הוא התחתן עם בת למשפחה קונסולרית עשירה, שמתה צעירה, ולא הותירה לו ילדים.
סולפיקיוס, תחת השפעתו החזקה של סנט מרטין, בישוף טורס, הקדיש את כל כספו לעניים הנוצרים, ואת עצמו לנזירות.
בחירה זו עוררה את מורת רוחו של אביו, אך עודדה בקביעתו על ידי חמותו.
כדי לעשות כעצת חברו פאולינוס, הוא נפרד מאביו, עקב אחר ישו וקבע את תורתם של "הדייגים" הרבה מעל לכל "לימוד טוליאן".
גנאדיוס קיבל את הסמכתו, אך שום פרט על פעילותו הכוהנית לא הגיע אלינו.
אומרים שהוא הובל משם בזקנתו על ידי פלגיאניזם, אך חזר בתשובה והטיל על עצמו מאסר ממושך.
זמנו עבר בעיקר בשכונת טולוז, ומאמצים ספרותיים שהוא הרשה לעצמו לעשות נעשו לטובת הנצרות.
שני אנשים אלו היו שונים מאוד באופיים.
סולפיקיוס, מלומד והמחולל, בקי בדרכי העולם, ומרטין, הבישוף הפאנוני מחוספס, אלוף החיים הנזירים, הרואה ועובד הנסים.
עם זאת רוחו של הנזיר המחוספס הכניעה את רוחו של המלומד המלוטש, ויצירותיו של סוורוס חשובות מכיוון שהן משקפות את רעיונותיו, השפעתו ושאיפותיו של מרטין, על הכמורה של גאליה.
פעילותו העיקרית של סולפיקיוס היא הכרוניקה (סיכום ההיסטוריה מבריאת העולם עד זמנו).
חיבוריו משמשים מקור בעל חשיבות ראשונית להיסטוריה של פריסיליאניזם והוא מכיל מידע רב על המחלוקת האריאנית.
הספר נכתב כספר לימוד, ושימש ככזה בבתי הספר של אירופה במשך כמאה וחמישים שנה.
סולפיקיוס לא הצביע בבירור על מעמד הקוראים שעבורם ספרו נועד.
הוא גם הכחיש את הכוונה להפוך את יצירתו לתחליף לסיפור הנמצא במקרא.
לדבריו, "היסטוריונים עולמיים שימשו כדי להבהיר את התאריכים ואת חיבור האירועים ולהשלמת המקורות הקדושים, ובכוונה בבת אחת להנחות את הבלתי-מלומדים ול"שכנע" את המלומדים".
ככל הנראה, משמעות דבריו, שה"לא-מלומדים" הם המוני הנוצרים אותם צריך להנחות, וה"לומדים" הם הנוצרים המלומדים, ששפתה הגסה של הטקסטים הנוצריים, בין אם ביוונית ובין אם בלטינית, לא מקובלת אצלם.
המבנה הספרותי של הנרטיב מראה כי לסולפיקיוס היו קוראים ברמתו.
הוא דאג להראות שאפשר להציג את היסטורית הנצרות בצורה שאוהבי סאלוסטיוס וטקיטוס יכלו ליהנות מהם.
אף כי ביטויים ואפילו משפטים של סופרים קלאסיים רבים שזורים פה ושם, הנרטיב זורם בקלות, ללא זכר לטלטלות והטלטולים כמעט בכל שורה של חיקוי של הקלאסיקה כמו סידוניוס אפולינאריס.
כדי שיצירתו תעמוד בצורה דומה למדי לזו של הסופרים הלטינים הוותיקים, התעלם סולפיקיוס מהדרכים האלגוריות לפרשנות ההיסטוריה הנוצרית, מפני שבני דורו תמכו בנצרות באופן שלא אפשר זאת.
ג'ייקוב ברנייס הציע כי סולפיקיוס ביסס את סיפורו על סיפור חורבן ירושלים על ידי טיטוס ועל התיאור שנתן טקיטוס בספרו "היסטוריות", שחלקו אבד.
תרומתה של עבודתו טמונה, ראשית, בהצצות המקריות שהוא מעניק להיסטוריה של זמנו.
בייחוד, במידע ששמר על המאבק על הכפירה הפריסיליאנית בנצרות, אשר הכחידה של כנסיות ספרד וגאלי, והשפיעה במיוחד על אקיטן.
כך גם עמד הבישוף בדעתו בפני מגנוס מקסימוס , ששלט במשך כמה שנים על חלק גדול מהחלק המערבי של האימפריה, אף כי מעולם לא כבש את איטליה.
הוא הוכיח אותו בהתקפה והפלת קודמיו על כס המלוכה, ועל התנהלותו עם הכנסייה.
סולפיקיוס לא איבד שום הזדמנות להטיל לחץ על פשעיהם ובזבונותיהם של שליטים ועל אכזריותם, אף שהוא פעם הצהיר כי, אכזריים ככל ששליטים יכולים להיות, כהנים גם יכולים להיות אכזריים.
הצהרה אחרונה זו מתייחסת לבישופים שלא עשו עם מקסימוס שלום עד שהכתים את ידיו בדם של פריסיליאן וחסידיו.
גם מרטין הוקיע את עולמיותם וחמדנותם של הבישופים והכמורה הגואלית.
אנו גם רואים שסוורוס, בסיפור חלוקת ארץ כנען בין השבטים, מכוון את תשומת ליבה של הכנסייה לעובדה ששום חלק מהארץ לא הוקצה לשבט לוי, מפני שאין להפריע להם בעבודת ה'.
"נראה שאנשי הכמורה שלנו", הוא אומר, "לא רק שוכחים מהשיעור אלא נבערים ממנו.
תשוקה שכזו לרכוש, נדבקה בימינו כמו מזיק לנפשם".
העדויות של סולפיקיוס נלהבת מהחיים במנזרים, ככל הנראה אינן חופשיות מהגזמה.
סולפיקיוס גם הזדהה לחלוטין עם פעולת סנט מרטין הנוגעת לפריסיליאניות.
לניתוח המערבי המסתורי הזה של הגנוסטיזם לא היה שום תכונה יחידה לגביו שיכולה לרכך את העוינות שלו לדמות כמו של מרטין, אך הוא התנגד לכניסת ענישה חילונית על תורת הרוע, ונסוג מההתייחדות עם אותם הבישופים בגאליה, רוב גדול, שזימנו את עזרתו של מקסימוס נגד אחיהם הטועים.
בהקשר זה יצוין כי החשבון שנמסר על ידי סוורוס בשנת 359, שם עלתה השאלה האם הבישופים שהגיעו לאספה עשויים לקבל כדין כסף מהאוצר הקיסרי כדי להחזיר את הוצאותיהם ואחרות.
נראה כי סוורוס אישר את פעולתם של הבישופים מהממלכה הבריטית והגואלית, אשר ראו כי אין זה הכרחי כי הם חייבים לשאת תחת חובה ממונית לקיסר.
ביחס לכנסייה הוא דרש שהיא תעמוד מעל המדינה.
פופולרי אף יותר במהלך ימי הביניים היה ספרו על חייו של סנט מרטין, כמו גם הדיאלוגים והמכתבים הנוגעים לו.
עבודות אלה ביססו את המוניטין הרב אותו שמר לאורך כל ימי הביניים.
הספר אינו ביוגרפיה, אלא קטלוג של ניסים, המסופר בפשטות האמונה המוחלטת.
הנחתו היא כי הכוח לעבד סימנים מופלאים נמצא בקדושה, והוא סולפיקיוס מוערך רק כעדות לקדושה, אותה הוא משוכנע שניתן להשיג רק באמצעות חיים של בידוד מהעולם, שהוא השיג.
בראשון הדיאלוגים שלו (דוגמניות הוגנות של קיקרו), הוא מכניס לפיו של בן שיח (פוסטומיאנוס) תיאור נעים לחיי הקנוויבים והמטפלים במדבריות הגובלים במצרים, העדויות העיקריות לסגולה שהושגה על ידם טמונה בכפיפות מרצונן אל החיות הפראיות שביניהן חיו.
אבל סולפיקיוס לא תמך בדבר ללא הבחנה, אותו דיאלוג מראה שהוא חי לסכנותיו ולפגמיו.
הדיאלוג השני הוא נספח גדול לחיי מרטין, ומספק מידע על חייו כבישוף ועל השקפותיו יותר מאשר היצירה הנושאת את התואר ויטה ס' מרטיני.
שני הדיאלוגים מפנים מדי פעם התייחסויות מעניינות לדמויות העידן.
קיימת תמונה של המחלוקות שהשתוללו באלכסנדריה על יצירותיו של אוריגנס.
פסק דינו של סולפיקיוס שהוא עצמו מכניס לפיו של בן שיחו פוסטומיאנוס: "אני נדהם שאדם אחד יכל להבדיל עד כה מעצמו שבחלק המאושר של עבודותיו אין לו שום שווה וביצע טעויות, בעוד שבאותו חלק שהוא מאשים אותו בצדק, הוכח שאיש לא ביצע טעויות בלתי נראות".
שלוש כתובות על מותו של מרטין משלימות את רשימת היצירות של סולפיקיוס.
מכתבים אחרים (לאחותו), על אהבת ה' וויתור על העולם, לא שרדו.
לצד שלושת המכתבים שהוזכרו לעיל, מיוחסים עוד שבעה אחרים לסוורוס.
מבקרי המייחסים מכתבים אלו אליו טוענים כי אמינותם מוטלת בספק.
ספר לכרוניקה העולמית של מי שמכונה סולפיציוס סוורוס נכתב בספרד במאה השישית, ואין שום קשר בינו לסולפיקיוס סוורוס.
הנוסח של הכרוניקה הנמצא אצלנו נשען על אחד מאוסף פלטינה שנמצא כעת בוותיקן, שהוא בן המאה ה-6 בוורונה.
נמצאים שם גם כמה מכתבים מזויפים נושאים את שמו של סוורוס.
הספר שנמצא במדריד הוא יצירה שגויה ככינוי של כרוניקה של סוורוס.
המהדורות העיקריות של יצירותיו המלאות של סולפיקיוס הן מאת פראטו (ורונה, 1741) ועל ידי האלם (Halm) (היוצרות כרך א 'של Corpus scriptorum ecclesiasticorum Latinorum, וינה, 1866).
יש מונוגרפיה על הכרוניקה מאת ג'יי ברנייס (ברלין, 1861).
את חיבוריו של סולפיקיוס ניתן למצוא ב- PL 20, 95-248; מהדורה מאוחרת יותר מאת קארל הלם, אופרה, CSEL 1 (וינה, 1866) (ב- Google Books)
גודריץ ', ריצ'רד ג'יי 2015. סולפיציוס סוורוס: העבודות השלמות.
Stancliffe סנט מרטין והגיוגרף שלו.
היסטוריה ונס בסולפיציוס סוורוס (אוקספורד) (1983)
GK van Andel התפיסה הנוצרית של היסטוריה בכרוניקה של סולפיציוס סוורוס (אמסטרדם) (1976)
סולפציה , סולפונציה (Sulfonation) או סולפורילציה (Sulfurylation), אך לא להתבלבל עם ) היא תהליך שבו מתווספת (3, לא להתבלבל עם סולפט או סולפוריל).
בביוכימיה זהו תהליך אנזימטי שבו זרז מסוג מעביר קבוצת סולפו מקופקטור תורם, בדרך כלל PAPS (ר"ת 3'-PhosphoAdenosine-5'-PhosphoSulfate), אל הידרוקסיל או אמין במולקולה המקבלת, ויוצר, כתוצאה, סולפט או סולפומט (בהתאמה).
סולפציה מעורבת במגוון תהליכים ביולוגיים, ביניהם: ניטרול רעלים, ויסות הורמונלי, זיהוי מולקולרי, איתות תאי וכניסת נגיפים לתאים.
סולפציה היא בין התגובות ב"חילוף החומרים בשלב II" של סמים.
דוגמה נוספת לסולפציה ביולוגית היא בסינתזה של גליקוזאמינוגליקנים סולפטיים, כמו הפארין, הפאראן גופרתי, כונדרויטין סולפט, ודרמטאן סולפט.
סולפציה משמשת גם לעיבוד חלבונים לאחר התרגום.
סולר הוא מנוע חיפוש המבוסס על Lucene, בקוד פתוח, שנכתב בג'אווה.
התכונות העיקריות שלו כוללות חיפוש טקסט מלא, הדגשת התאמות, חיפוש קבוצות, אינדוקס בזמן אמת, חלוקות דינמיות, שילוב בסיסי נתונים, תכונות NoSQL וטיפול מסמך עשיר (למשל, Word, PDF).
בעזרת מתן חיפוש מבוזר ושכפול אינדקס, Solr נועד להרחבה והתמודדות עם תקלות.
סולר נמצאת בשימוש נרחב לצרכים שונים של חיפוש וניתוח מידע בארגוניים ויש לה קהילת פיתוח פעילה וגרסאות קבועות.
הקוד משוחרר תחת רישיון אפאצ'י.
סולר פועל כשרת חיפוש טקסט מלא ועצמאי.
הוא משתמש בספריית החיפוש של לוסין אשר בבסיסה מיועדת לאינדקוס וחיפוש בטקסט מלא, ויש לה ממשקי API כמו HTTP / XML ו-JSON מסוג REST שהופכים אותה לשמישה ביותר בשפות התכנות הפופולריות ביותר.
התצורה החיצונית של Solr מאפשרת להתאים אותה לסוגים רבים של יישומים ללא קידוד Java, והיא כוללת ארכיטקטורת תוספים שתומכת בהתאמה אישית מתקדמת יותר.
אפאצ'י סולר פותח בצורה פתוחה ושיתופית על ידי פרויקט אפאצ'י סולר בקרן התוכנה אפאצ'י.
בשנת 2004, סולר נוצרה על ידי יוֹניקֹ סילי ב-CNET Networks כפרויקט פנימי להוספת יכולת חיפוש לאתר החברה.
בינואר 2006, CNET Networks החליטה לפרסם את קוד המקור בגלוי על ידי תרומתו לקרן התוכנה אפאצ'י.
כמו כל פרויקט חדש של אפאצ'י, הוא נכנס לתקופת דגירה שבה התמקדו בפתרון בעיות ארגוניות, משפטיות וכלכליות.
בינואר 2007 עברה Solr ממעמד של דגירה למעמד של פרויקט עצמאי (TLP - Top-Level Project) וצמחה בהתמדה עם תכונות מצטברות, ובכך משכה משתמשים, תורמים ומחויבים.
על אף היותו יחסית חדש כפרויקט ציבורי, סולר הפעיל כמה אתרי אינטרנט בעלי תנועה רבה.
בספטמבר 2008 שוחרר סולר 1.3 כולל יכולות חיפוש מבוזרות ושיפור ביצועים בקרב יכולות רבות אחרות.
בינואר 2009 הצטרפו יוניק סילי יחד עם גרנט אינגרסול ואריק האצ'ר ל-Lucidworks (לשעבר Lucid Imagination), החברה הראשונה המספקת תמיכה והדרכה מסחרית לטכנולוגיות החיפוש של אפאצ'י סולר.
מאז, הצעות התמיכה סביב סולר היו רבות.
בנובמבר 2009 שוחרר סולר 1.4. גרסה זו הציגה שיפורים באינדקס, בחיפוש ובפנים לצד שיפורים רבים אחרים כגון עיבוד מסמכים עשיר (PDF, Word, HTML), קיבוץ אשכול תוצאות חיפוש המבוסס על Carrot2 וגם שיפור שילוב מסדי נתונים.
המהדורה כוללת גם תוספים רבים נוספים.
בחודש מרץ 2010, לוסין ופרויקטי Solr התמזגו.
ההורדות הנפרדות המשיכו, אך המוצרים פותחו כעת במשותף על ידי קבוצה אחת של מחויבים.
בשנת 2011 שונתה תוכנית מספרי הגרסאות של Solr כך שתתאים לזו של לוסין.
לאחר סולר 1.4, המהדורה הבאה של סול נקראה 3.1, על מנת לשמור על סולר ולוסין באותו מספר גרסה.
באוקטובר 2012 שוחררה גרסת 4.0 של Solr, כולל יכולת SolrCloud החדשה.
2013 ובשנת 2014 הוצגו מספר גרסאות סולר בקו 4, שהגדילו בהתמדה את מערך היכולות ושיפרו את האמינות.
בפברואר 2015 שוחרר סולר 5.0, המהדורה הראשונה בה נארזה סולר כיישום עצמאי, והפסיקה את התמיכה הרשמית בפריסת סולר כקובץ WAR (פורמט קבצים).
Solr 5.3 הציגה אימות והסמכה מובנית.
באפריל 2016 שוחרר סול 6.0. נוספה תמיכה לביצוע שאילתות SQL מקבילות ברחבי SolrCloud.
כולל תמיכה ב-StreamExpression ומנהל JDBC חדש עבור ממשק SQL.
מהדורה זו, בין היתר, הוסיפה תמיכה במספר סוגי העתקים (רפליקות), הרחבה אוטומטית ועוד.
במרץ 2019 שוחרר Solr 8.0 כולל תיקוני באגים ועדכוני רכיבים רבים.
שרתי Solr יכולים להאזין ולהגיש בקשות HTTP / 2. יש לשים לב שכברירת מחדל, בקשות פנימיות נשלחות גם באמצעות HTTP / 2. יתר על כן, כניסה של ממשק משתמש למנהל הוספה עם תמיכה ב-BasicAuth ו-Kerberos.
ותכנון ביטויי מתמטיקה באפצ'י זפלין הפכו לאפשריים.
בנובמבר 2020 תרמה החברה בלומברג את מפעיל סולר לפרויקט לוסין / סולר.
מפעיל סולר מסייע בפריסה ובהפעלת סולר ב-Kubernetes.
בפברואר 2021 הוקמה סולר כפרויקט אפאצ'י נפרד (TLP), כך שכיום על אף התלות שיש לסולר בלוסין, שניהם בפיתוח וניהול נפרד.
על מנת לחפש מסמך, אפאצ'י סולר מבצע את הפעולות הבאות ברצף:
אינדוקס: קודם כל, הוא ממיר את המסמכים לפורמט קריא למכונה בפעולה שנקראת אינדוקס.
שאילתות: הבנת תנאי השאילתה שנשאל על ידי המשתמש.
תנאים אלה יכולים להיות תמונות או מילות מפתח, למשל.
מיפוי: סולר ממפה את שאילתת המשתמש למסמכים המאוחסנים במסד הנתונים כדי למצוא את התוצאה המתאימה.
דירוג התוצאה: ברגע שהמנוע מחפש במסמכים שנוספו לאינדקס, הוא מדרג את התפוקות לפי הרלוונטיות שלהם.
אנשים פרטיים וחברות תורמים יכולות חדשות למנוע החיפוש ומתקנים באגים שהתגלו בו.
Solr משולבת כחיפוש המובנה ביישומים רבים כגון מערכות ניהול תוכן ומערכות ניהול תוכן ארגוני.
הפצות האדופ מ-Cloudera, הורטונוורקס ו-MapR מקבצות את סולר כמנוע החיפוש עבור המוצרים שלהם המשווקים ל-Big data.
DataStax DSE משלב את Solr כמנוע חיפוש עם קסנדרה.
Solr נתמכת כנקודת סיום במסגרות עיבוד נתונים שונות ומסגרות שילוב ארגוני.
סולר חשפה ממשקי API, HTTP ו-REST לתעשייה עם תמיכה ב-XML ו-JSON, ותשתלב עם כל מערכת או שפת תכנות שתומכת בתקנים אלה.
לנוחות השימוש קיימות גם ספריות לקוח עבור Java, C #, PHP, Python, Ruby ושפות התכנות הפופולריות ביותר.
סולרס-ילבוגה הוא מפעל להרכבת מכוניות רוסיות, הממוקם על שטח האזור הכלכלי המיוחד "ילבוגה" ברפובליקה של טטרסטן.
החברה היא חלק מאחזקת הרכב "סולרס".
המפעל החל לפעול בשנת 2008.
עד מאי 2008 חברת סולרס בנתה מפעל רכב ליד ילבוגה עם יכולת ייצור של 75 אלף כלי רכב בשנה.
הקמת המפעל נבחרה לפרויקט הנוכחי החשוב ביותר של החברה בשנת 2007.
המפעל נבנה לייצור רכב מסחרי מדגם פיאט דוקאטו בשותפות עם פיאט אוטו האיטלקית.
המכונית הראשונה יצאה מפס הייצור שלה ב-27 במאי 2008. מנכ"ל סולרס ואדים שווצוב פיאט, סגן נשיא פיאט אציו בארה וראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין השתתפו בהשקת המפעל.
מערך המפעל הוא רכב מסחרי פיאט דוקאטו.
המפעל ייצר יותר מ-20 רכיבים שונים למכוניות, כולל אוטובוס תלמידים, אמבולנס, מיניבוס, כלי רכב מיוחדים לשירותי התנועה ואחרים.
בפברואר 2011 הודיעו סולרס ופיאט על סיום השותפות, וייצור פיאט דוקאטו ברוסיה הופסק.
הוועדה הכלכלית האירו-אסייתית (EEC) דנה בפנייה נגד החברה וביצעה חקירה בנושא אספקת מכוניות ממספר מדינות לאיחוד המכס במחירים נמוכים.
בשנת 2011 פורד חתמה על הסכם מיזמים משותפים עם סולרס.
פורד יזמה את הקמת מפעל פורד בעיר וסוולוז'סק שבמחוז לנינגרד ורשת ההפצה למיזם המשותף.
סולרס הוסיפה למיזם המשותף שניים מהמפעלים שלה: סולרס-ילבוגה וסולרס-נברז'ניה צ'לני בטטרסטן.
בהמשך השיק המיזם המשותף את מפעל המנועים שלו.
ייצור רכבי פורד במפעל פורד-סולרס בילבוגה החל בשנת 2012. עד 2019 ייצרה החברה את הקרוסאובר פורד קוגה ואת רכב השטח פורד אקספלורר.
בשנת 2018 התפוקה הסתכמה ב-18 אלף מכוניות עם מפעל בעל יכולת ייצור של 65 אלף מכוניות.
לאחר ארגון מחדש של קו הייצור המפעל התמקד בייצור רכבים מסחריים מדגם פורד טרנזיט באמצעות טכנולוגיית מחזור מלאה.
החברה גם מפתחת ומייצרת, במתקניה, גרסאות מיוחדות של רכבים מסחריים המבוססים על פורד טרנזיט החדשה, המותאמים לצורכי לקוחות רוסים, בעיקר חברות וארגונים ממשלתיים.
בשנת 2021, המפעל המשיך בייצור פורד טרנזיט.
בשנת 2015 השיקה פורד סולרס מפעל מנועים בילבוגה SEZ.
היא ייצרה שלוש גרסאות של מנוע הבנזין 1.6 דוראטק עם הזרקה מבוזרת בהספק של 85, 105 ו-125 כוח סוס.
עד אמצע 2017 ייצר המפעל 30 אלף מנועים והגיע לרמת לוקליזציה של 78%.
בשנת 2019 הוכרז כי מפעל סולרס-ילבוגה יאובזר מחדש לצורך ייצור סדרתי של מכוניות היוקרה מדגם אאורוס (בעיקר אאורוס סנאט ואאורוס קומנדאנט).
בדצמבר 2020 החל ריתוך ניסוי של שלדי אאורוס סנאט במפעל בילבוגה.
במרץ 2021 הוגשה לבדיקת מערך פיילוט של מכונות שהורכבו בטכנולוגיות סדרתיות במפעל ילבוגה.
המשלוחים הראשונים של מכוניות ייצור ילבוגה החלו במאי 2021.
סולקה (ברומנית: Solca, בגרמנית: Solka) היא עיירה במחוז סוצ'אבה בדרום בוקובינה, ברומניה.
במפקד משנת 2019 מספר תושביה היה 2632. סולקה היא היישוב העירוני הקטן ביותר במחוז סוצ'אבה.
בין ערי רומניה תופסת את המקום הלפני האחרון לפי מספר האוכלוסייה.
שם העיירה בא משם הנחל החוצה אותה וששמו הוא נגזרת מהמילה הסלאבית "סול" שמשמעותה "מלח".
השם רומז למעיינות מלוחים שבאזור.
סולקה ידועה בגלל האוויר הצח שלה ובעבר התפרסמה כאתר מרחצאות ובגלל המבשלה שלה.
הכפר סולקה מוזכר לראשונה בתעודה מ-15 בינואר 1418 מימי השליט אלכסנדרו הטוב של נסיכות מולדובה.
ב-7 במרץ 1502 הבויאר הבכיר לוקה ארבורה רכש את הכפר מנכדיהם של קרסטיה הורייץ ושאנדרו גרמן.
מאוחר יותר המיטרופוליט גאורגה מובילה העניק את היישוב למנזר סוצ'ביצה.
בתחילת המאה ה-17 הקים במקום השליט שטפאן טומשה השני (1615-1611 ו-1621–1623) את מנזר סולקה, המוקדש לקדושים פטרוס ופאולוס - ברומנית, "המנזר פטרו ופאבל".
המנזר הרחיב את אחוזתו הודות לתרומות של שליטי מולדובה.
על אדמות המנזר עבדו צמיתים רומנים (מולדובנים) וכן עבדים צוענים.
במאות הבאות הפכה סולקה לעיר שוק ידועה באזור.
אחרי 1775, בעקבות הסכם שנחתם בפלמוטקה שעל נהר הדניסטר ונכלל בהסכם השלום בשישטוב (1791), בוקובינה סופחה על ידי ההבסבורגים כנחלת כתר אוסטריה.
בהמשך יושמו בה הרפורמות של הקיסר יוזף השני ולפיהן הופקעו בשנת 1785 אדמות המנזר והוענקו לכנסיית הכפר.
בימי השלטון האוסטרי התיישבו ביישוב משפחות גרמניות רבות, וגם פולנים, יהודים, סלובקים, רוסינים וכו'.
החל משנת 1784 התחיל לפעול בסולקה מכרה מלח.
ב-1796 הוקמה בעיירה מבשלה, ב-1801 - בית חרושת לאשלג וב-1802 בית חרושת ללבנים.
סולקה הפכה עם הזמן לאתר קיט ידוע שהמשיך להתפתח בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנים 1848–1860 חי בסולקה יאקוב שליה (1866-1787), איכר פולני ממוצא רוסיני, שכונה "מלך האיכרים".
הוא עמד בראש מרד איכרים בגליציה בשנת 1846 נגד בעלי האחוזות הפולנים.
בשנים 1850–1851 הוגלה לסולקה גם מנהיג ההיידוקים ההוצולים לוקיאן קוביליצה.
ביוזמת הרופאים אדוארד בייליך (1845) ואחר כך ב-1876 הרמן פוראס, הוקם בסולקה בית הבראה שנועד בהתחלה בעיקר למחלות ראות.
כמו כן הוקם על יד בית ההבראה פארק קיץ.
מאמצים אלה הפכו את סולקה לאחד מאתרי המרחצאות הידועים באימפריה האוסטרו-הונגרית ולאתר בעל פוטנציאל תיירותי.
בימי מלחמת העולם הראשונה הייתה סולקה והסביבה זירת קרבות בין צבאות אוסטרו-הונגריה והאימפריה הרוסית.
ב-1869 הוכר ליישוב המעמד של "יריד" או עיירת שוק.
אחרי 1918 חבל בוקובינה ויחד איתו גם סולקה הפכו לחלק מממלכת רומניה ונשארה שנים רבות אתר נופש והבראה בעיקר לחולי ראות.
בשנת 1926 היישוב הוכרז לעיר (קומונה עירונית).
בשנת 1940 בהתאם להסכם בין רומניה לגרמניה הנאצית מרבית התושבים הגרמנים עזבו את סולקה כדי להתיישב בשטח הרייך.עד ל 2 באפריל 2007 כללה העיירה גם את הכפר פויין-סולקה שהופרד ממנה והפכה לכפר גדול עצמאי (קומונה).
ענפי הכלכלה העיקריים היו החקלאות ותעשיית העץ.
אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ב-1989 העיירה יודעת תקופה של שפל.
בית ההבראה הפך לבית חולים עירוני למחלות כרוניות וב-2011 נהפך לבית אבות.
המבשלה ופארק הקיץ נסגרו וגם בית הספר התיכון המקומי ירד מיוקרתו.
כיום סולקה איננה אתר נופש והבראה ועיקר עיסוקם של התושבים הוא חקלאות.
סולקה שוכנת בחלק המרכזי-מזרחי של מחוז סוצ'אבה, במרחק 35 ק"מ מזרחית לבירת המחוז, סוצ'אבה.
היא נמצאת בצד המזרחי של מרגלות גבעות אובצ'ינה מארה בעמק סולקה-קצ'יקה, בגבול בין רמות סוצ'אבה להרי הקרפטים המזרחיים, בגובה ממוצע של 522 מ'.
סולקה נחצית על ידי נחל בעל אותו השם, יובל מימין של הנהר סוצ'אבה.
העיירה גובלת עם הכפרים הבאים: מרג'ינה, סוצ'אבה, בצפון-מערב, ארבורה, סוצ'אבה, - בצפון וצפון-מזרח, פויין-סולקה בדרום ובדרום-מזרח
קצ'יקה, סוצ'אבה בדרום ומנסטיריה הומורולוי ("מנזר הומור") במערב.
סולקה נמצאת במרחק 23 ק"ם מהעיר רדאוץ, 32 ק"מ מהעיר גורה הומורולוי, 48 ק"מ מזרחית מסוצ'אבה, ו-464 ק"מ צפונית מבירת רומניה, בוקרשט.
לעיירה אין גישה למסילות ברזל, מה שהקשה על התפתחותה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר היא קצ'יקה, 11 ק"מ ממנה, שבה עובר קו הרכבת סוצ'אבה - ואטרה דורניי.
דרך סולקה עובר הכביש הלאומי DN 2E (DJ 209).
העיירה נחצית על ידי שתי דרכים ראשיות: רחוב הרפובליקה - בין הכניסה מכיוון קצ'יקה בדרום העיר עד למרכז ורחוב טומשה וודה (בעבר 7 בנובמבר), מגביל לנחל סולקה, ממנזר סולקה עד ליציאה לכיוון מרג'יניה במזרח היישוב.
כמעט כל האתרים החשובים ומוסדות העיירה נמצאים בשני רחובות אלה.
בשנים 1970–1980 נבנו שיכוני מגורים רובם ברחוב טומשה וודה.
ב-1880 נספרו 1073 נוצרים אורתודוקסים,851 רומים -קתולים, 71 יהודים ו20 בני דתות אחרות.
במפקד אוסטרי מדצמבר 1900 מנה היישוב, שהיה חלק מנפת גורה הומורה, 2884 תושבים - 1427 גברים 1457 נשים.
לפי שפת האם הרכב האוכלוסייה בסולקה היה כדלקמן: רומנית - 1605, גרמנית - 1076, רוסינית (אוקראינית) - 36, אחרות - 144.
לפי ההשתייכות הדתית: נצרות יוונית-אורתודוקסית - 1546, נצרות קתולית - 1015, יהדות - 281, אחרות - 42.
ההרכב לפי דת: 1591 - נצרות יוונית-אורתודוקסית, 13 נצרות קתולית, יהדות - 9.
בחווה התגוררו 126 תושבים: 80 גרמנים, 36 רומנים, 6 אוקראינים ושניים - ממוצא אחר.
הפרוכיה הרומית-קתולית בסולקה הוקמה בשנת 1856 והיא הייתה כפופה ל"דקנאט" הכנסייתי ברדאוץ.
לפי המפקד משנת 2011 חיו בסולקה 2,188 תושבים, ירידה משמעותית לעומת המפקד ב-2002 כשגרו בה 4,456 תושבים.
הסיבה העיקרית לירידה הדרסטית של האוכלוסייה הייתה במרץ 2007 היפרדות הכפר פויין-סולקה ככפר עצמאי.
סולקה היא העיירה הכי קטנה ברומניה, אחרי ביילה טושנאד (מרחצאות טושנאד) ונוצ'ט.
לפי דתות - 1914 נוצרים אורתודוקסים (87,5%), 115 פנטקוסטלים (5,3%), 53 רומיים-קתולים (2,4%) ו-106 (4,8%) בני דתות שונות (אדוונטיסטים של היום השביעי, בפטיסטים, יוונים-קתולים, מוסלמים וכו') או אתאיסטים, ללא דת או ללא דת מוצהרת.
אחרי סיפוח בוקובינה לאימפריה ההבסבורגית הובאו למקום מתיישבים ממוצא גרמני מאזורים שונים של האימפריה ומגרמניה.
בהמשך הגיעו לכפר כמה מהנדסים גאולוגים גרמנים ובצעו סריקות גאולוגיות באזור סולקה וקאצ'יקה.
התיישבו ביישוב גם כורי מלח גרמנים ופולנים.
אחרי גילוין של מעל 50 מחצבות מלח באזור שבין סולקה לרדאוץ, הוקמה לשכה להפקת המלח תחת ניהולו של יוהאן הופמן.
נוכח גדילת האוכלוסייה הגרמנית, בסביבות שנת 1868 במרכז היישוב, על יד כביש, הוקמה כנסייה רומית-קתולית.
כעבור שנה קיבלה הכפר מעמד של עיירת -שוק.
בשנת 1910 שליש מהתושבים היו גרמנים במוצאם.
מספרם גדל עוד עד שנת 1918 שאוחדה בוקובינה עם רומניה.
בהמשך מספר הגרמנים נשאר קבוע.
בשנת 1940 במסגרת הסכם בין גרמניה הנאצית לרומניה רוב הגרמנים מסולקה עברו לגור לאזורים אחרים של הרייך השלישי.
עד שנת 1940 הכנסייה הרומית קתולית בסולקה הייתה פרוכיה עם שלוחה בכנסייה של הכפר ארבורה.
כתוצאה של הגירת הגרמנים בשנות ה-1940 נסגרה הפרוכיה.
בימי המשטר הקומוניסטי פחת עוד יותר מספר הגרמנים והמאמינים הרומים קתולים בכפר.
לפי ספר אורחים מבין שתי מלחמות העולם רוב האורחים בבית ההבראה בסולקה היו יהודים.
ברשותם היה בית כנסת (טמפל) ובית ספר עברי
רוב יהודי סולקה נספו במחנות וגטאות טרנסניסטריה
קיים במקום בית עלמין יהודי.
היישוב נמצא במרחק 11 ק"מ מתחנת הרכבת הקרובה ביותר, קצ'יקה, שדרכה עובר קו הרכבת סוצ'אבה - ואטרה דורניי.
חוצה אותו הכביש הלאומי DN 2E (בכביש המחוזי DJ 209) פלטינואסה - קצ'יקה - סולקה-מרג'יניה, סוצ'אבה, המחבר את גורה הומורולוי עם רדאוץ וויקובו דה סוס.
לפני היציאה מסולקה אל מרג'יניה, מתוך DN 2E מתפתל הכביש הלאומי DN 2K (הכביש המחוזי DJ 209F) סולקה-ארבורה-מילישאוץ.
מנזר סולקה וכנסיית המנזר סולקה על שם השליחים פטר ופאבל - הוכרזה אתר מורשת היסטורית בשנת 2004
הבנייה התחילה ככל הנראה בשנת 1612, אך אין ודאות מלאה בנושא.
ברם, ידוע כי הבנייה הושלמה באוקטובר 1614, כאשר השליט ביקש תרומות עבור הכנסייה מן המקומיים, והקדיש אותה לשליחים פאולוס ופטרוס.
בימי שלטונו הראשון טומשה לא הצליח להשלים את בניית המנזר, כאשר חומות המבנה, המגדלים בצדו ומגורי הנזירים נבנו ב 1622, בזמן שלטונו השני.
כנסיית המנזר דומה לזו של מנזר דרגומירנה.
היא גבוהה מאוד, יש לה חומות בעלות עובי של 2 מטר, עם חלונות קטנים בחלק העליון, נבנו בה ארבעה מגדלי הגנה, תאי נזירים, מגורי אב המנזר (ה"סטארץ") ועוד נספחים.
המתחם הוקדש בשנת 1623 בטקס שנוהל על ידי מיטרופוליט מולדובה, אנסטסיה קרימקה.
במנזר סולקה פעל המלומד ורטולומיי מזרזיאנול (כ-1710- 1779) שכתב כרוניקת ארץ מולדובה, קומפילציה לפי הכרוניקות של גריגורה אורקה, מירון קוסטין, ניקולאיה קוסטין ויון נקולצ'ה.
המנזר פעל עד 29 באפריל 1785 כשנסגר על ידי השלטונות ההבסבורגים והופעל מחדש בשנת 1997 בימי השלטון הפוסט-קומוניסטי ברומניה.
כנסיית המנזר המשיכה לפעול גם אחרי סגירת המנזר ושופצה בשנים 1901–1902 על ידי האדריכל האוסטרי קרל אדולף רומסטורפר
הכנסייה הרומית-קתולית ע"ש הארכאנגלים מיכאל, גבריאל ורפאל הוקמה על ידי הקהילה הגרמנית בשנת 1868
כנסיית ארבורה - Biserica Arbore - נמצאת בכפר ארבורה, כ-7 ק"מ מסולקה.
בית סאבטה קוטרובש משנת 1670 או "בית-המוזיאון סולקה" הוכרז אתר מורשת אדריכלית ומארח החל משנת 1971 את המוזיאון האתנוגרפי של סולקה.
הבית הוא בית מגורים מסורתי אופייני לבוקובינה מן המאה ה-17. המויזאון נמצא במזרח היישוב, קרוב ליציאה אל מרג'יניה.
ביציאה למרג'יניה אך מחוץ לעיר נמצאה בעבר אתר תיירות בשם "טריי יאזור" ( שלוש בריכות - Trei iazuri) עם קמפינג בעל 36 מקומות.
החאן סולקה - מהמאה ה-19, כיום מוטל-מסעדה, קרוב למנזר ולמבשלה.
גן הקיץ - הפרק לשעבר של אתר הנופש, בדרום העיר, בכניסה מכיוון קצ'יקה.
בו נמצאים אנדרטת הגיבורים ופסל "כוס הבירה".
על יד הפארק - יש ברסריה ומרכז מסחר עם מסעדה.
Pietrele Muierilor פייטרלה מויירילור (אבני הנשים) - במערב, אחרי קצה העיר, על המסלול ההררי סולקה-סוצ'ביצה, באזור מעיין הנחל סולקוצה.
כוללות 5–6 סלעים ראשיים וכמה קבוצות סלעים משניות הניצבות באופן מפתיע מעל פסגות האובצ'ינות הגדולות.
לפי האגדה, בעת פלישות הטטרים שימש המקום כמפלט לנשים ולילדי המקום
מבשלת הבירה - הוקמה בשנת 1810 והייתה אחת הוותיקות ביותר במרחב הרומני.
למעשה ייצור הבירה היה עוד מתחילת המאה ה-17 עיסוק חביב על נזירי המנזר.
המבשלה נוהלה על ידי הקרן הכנסייתית היוונית-אורתודוקסית של בוקובינה שבמהלך הזמן החכירה אותה לסוחרים שונים.
בשנת 1913 הגיעה המבשלה לתפוקה של 850,000 ליטר בשנה וב-1915 למיליון ליטר בשנה.
בגלל מלחמת העולם הראשונה בשנת 1917 ירדה התפוקה ל-10,000 ליטר בשנה.
בין מלחמות העולם התפוקה ומספר הפועלים (בממוצע 300,000 ליטר בשנה) היו קטנים.
חוזה ההחכרה האחרון נמשך בין נובמבר 1944 לאוגוסט 1947 אחרי רפורמת ההלאמה של המשטר הקומוניסטי.
בהמשך, היא הופעלה מחדש בשם "מבשלת "קונסטנטין דוברוג'אנו גריה".
בדצמבר 1952 הפכה לאגף של בית הרושת לאלוכוהל רדאוץ, עברה תהליך של מודרניזציה ובשנת 1966 הפיקה 4 מיליון ליטר בירה בשנה, כאשר רוב התפוקה יוצאה לחו"ל.
בשנת 1973 נבנה בניין חדש להנהלה וב-1983 הוקם מוזיאון קטן המוקדש לבירה.
עבור התיירים נפתחה ברסריה במרכז הפארק המרכזי.
באמצע הפארק הוצב פסל של כוס חצי ליטר של בירה שהפך לסמל בלתי רשמי של העיר.
אתר לכריית מלח מהתקופה הנאוליטית ("סלטינה מארה")
בית התרבות "ויקטור וסילסקו" עם אולם בעל 200 מקומות.
טורואוצו" - הכוללת מעל 25,000 ספרים.
מתחם החינוך טומשה וודה (בעבר - התיכון התאורטי סולקה)
בעבר - תיירות רפואית - מרחצאות ובית הבראה - מיסודם של ד"ר אדוארד בייליך (1845) וד"ר הרמן פוראס (1876)
בעבר הענפים הכלכליים העיקריים היו החקלאות והיערנות.
סולרה (Solera) הוא תהליך ליישון משקאות כמו יין, בירה, ברנדי וחומץ על ידי ערבוב ישן בחדש, כך שהמשקה המוגמר מכיל תערובת של משקאות מאותו המין אך מגילאים שונים.
ככל שהתהליך נמשך שנים ארוכות יותר ומעורבים בו משקאות ישנים יותר, עולה הגיל ההמוצע של התערובת.
סגנון היישון הזה נוצר כדי להבטיח שמירה על אחידות סגנון ואיכות המשקה לאורך שנים.
לשם כך עורמים - פיזית או באמצעות סימון - פירמידה של חביות כאשר השורה התחתונה, שבמקרה של ערימה פיזית נושקת לקרקע (ומכאן שמה: סולרה, מספרדית: 'על הקרקע') היא העתיקה ביותר וממנה מבקבקים את הבקבוקים החדשים.
הערמות העליונות נקראות כל אחת 'קריאדרה' ומהן ממלאים את הסולרה לאחר הוצאת הכמות הדרושה לשימוש או שיווק.
בין 'שורות' החביות מתקיים מרווח שנים קבוע, בדרך כלל שנה, ולאחר שהוציאו מה'סולרה' את הכמות הדרושה למילוי הבקבוקים, למשל חצי מכל חבית, ממלאים את החבית מחדש מהחבית שב'שורה' (קריאדרה) שמעליה, וכן הלאה.
שיטת הסולרה משמשת בעיקר בתעשיית השרי, המדיירה והפורט, אך גם במשקאות אחרים כמו לילט וויסקי.
סולפיקיה (Sulpicia) נחשבת למחברת של שישה שירים לטיניים קצרים שהופיעו באוסף שירתו של אלביוס טיבולוס במאה הראשונה לפני הספירה.
היא אחת הנשים המשוררות היחידות ברומא העתיקה ששירתן שרדה.
דבר לא ידוע על חייה האישיים של סולפיקיה.
היא זוהתה כנכדתו של סרוויוס סולפיציוס רופוס ואחייניתו של מרקוס ולריוס מסאלה קורווינוס, פטרונו הספרותי של אובידיוס.
בהנחה שזה נכון, סולפיקיה הגיעה ממשפחה אמידה שהייתה מקושרת לקיסר אוגוסטוס.
כלל יצירותיה השורדות של סולפיקיה הן שישה שירים אלגיים קצרים שנשתמרו כחלק מהספר "קורפוס טיבולליאנום", המייחס אותם למשורר הרומי טיבולוס.
השירים מופנים לאדם בשם סרינטוס, ככל הנראה שם בדוי.
השימוש בשמות בדויים היה נפוץ בשירי אהבה רומיים.
מבקרים מסוימים, כמו תומאס האברד, תומאס האבינק, וניקלאס הולצברג, חלקו על זיהויה של אישה כמחברת שירי סולפיקיה.
החוקרת אליסון קית' תיארה את ההיגיון של האברד כ"פתלתל" וזיהתה בעיות בניסיונות של הולצברג והבינק למחוק את הסופרת הנשית.
האלט, לעומת זאת, טענה שיש לייחס לסולפיקיה גם את השירים 8–12 "מהקורפוס טיבולליאנום".
לורל פולקרסון הגיעה למסקנה שלא ניתן לענות על השאלה בהתבסס על העדויות הקיימות, אבל "יש הרבה מה להרוויח, ומעט לאבד, כשמתייחסים לשירת סולפיקיה כאל קול נשי אותנטי ששרד מהעת העתיקה".
הפרשן רוברט מאלטבי לא פוסל את האפשרות שהשירים נתחברו בידי אישה, אבל הוא סבור שיש לתארך אותם לתקופה מאוחרת בהרבה ולא ניתן לייחס אותם לאחיינית של מסאלה.
אקדמאים נהגו להתייחס לסולפיקיה כאל סופרת חובבת, תפיסה שאותגרה על ידי מת'יו סנטירוקו ב-1979, מה שהוביל לחקירה מעמיקה יותר של הערך הספרותי המצוי בשירים.
כל ששת השירים של סולפיקיה הם קצרים מאוד, ואורכם בין 6 ל-10 שורות.
אף על פי כן הם מספרים על רומן אהבה מלא תקריות: התאהבות, פרידה זמנית, בגידה, מחלת אחד מבני הזוג והצהרת אהבה מחודשת.
השירים מופיעים בקורפוס טיבוליאנום כשירים 3.13 עד 3.18. לפניהם מופיעים חמישה שירים הידועים כ"עטרת סולפיקיה", והם עוסקים באותה מערכת יחסים.
סולפיקיה מביעה אושר על התאהבותה בסרינטוס ועל מענה תפילותיה בידי ונוס, אלת האהבה.
היא ששה להצהיר על אהבתה בציבור, ומסרבת לשמור עליה בסוד.
סולפיסיה מתלוננת על יום הולדת של אדם לא ידוע, בו דודה מסאלה מתכנן לקחת אותה לטיול, מפני שהיא תצטרך לבלות את היום ללא סרינטוס.
היא אומרת למסאלה שהיא תלך, אבל מחשבותיה וליבה יישארו מאחור.
סולפיקיה מודיעה לאהובה על ביטול הטיול הלא רצוי.
היא מביעה תקווה שהם יוכלו לחגוג יחדיו את יום ההולדת.
סולפיקיה "מודה" לאהובה על הביטחון שלו באהבתה, שגרם לו לנהל רומן עם זונה או משרתת.
היא אומרת לו שמשפחתה חרדה לה, ושקשה להם לראות אותה מאוהבת באדם נמוך מעלה.
סולפיקיה קודחת מחום, ושואל את סרינטוס האם אכפת לו ממנה בכלל.
היא אומרת שאם הוא כל כך אדיש לבריאותה, אולי עדיף שלא להתאושש.
סולפיקיה מכנה את אהובה "האור שלי", ואומרת לו שהיא מעולם לא עשתה דבר טיפשי כל כך כמו בלילה הקודם, כשסירבה לשכב איתו מתוך חשש שאהבתה תהפוך לברורה מדי.
סומטוסטטין (Somatostatin) הוא הורמון מעכב שעושה שימוש במנגנון פאראקריני ופועל במגע ישיר, ללא צורך בצינור הובלה אל תאי המטרה.
הוא מייצג כמה אוליגופפטידים המורכבים משרשראות של 14–28 חומצות אמינו, בהתאם לרקמה ממנה הם באים.
כאשר הסומטוסטטין פועל לעיכוב הורמון אחד, הוא גורם כך לשחרור הורמון שני בכמה זוגות הורמונים המנוגדים בפעילותם זה לזה.
הסומטוסטטין מיוצר על ידי רקמות שונות בגוף.
הוא נוצר על ידי ההיפותלמוס לשם עיכוב ושחרור לסירוגין את הורמון גדילה (GH) ולחלופין את ההורמון שמעורר את בלוטת התריס (TSH) שמיוצרים בעצמם על ידי בלוטת יותרת המוח (אדנוהיפופיזה) וכך משפיע על גדילה וחילוף חומרים.
הוא מיוצר על ידי הלבלב כדי לעכב ולשחרר לסירוגין את האינסולין והגלוקגון המופרשים מאיי הלנגרהנס שבלבלב לשם שמירה על רמת סוכר מאוזנת בדם.
כמו כן משמש סומטוסטטין כמעכב חזק מאוד של חומרים נוספים במערכת העיכול כולל עיכוב הפרשת חומצה הידרוכלורית בקיבה, ועיכוב תהליכי ספיגת מזון במעיים ושולט כך על תחושת הרעב והשובע.
במיתולוגיה הרומית, סומאנוס היה אל הרעם הלילי, בניגוד ליופיטר שהיה אל הרעם בשעות היום.
לכבודו הוקם מקדש בסירקוס מקסימוס.
המקדש נחנך ב-20 ביוני, והפסטיבל לכבודו נערך ביום זה.
לדבריו של אוגוסטינוס, סומאנוס היה בעבר בעל מעמד גבוה יותר מיופיטר, עד שלכבודו של יופיטר נבנה מקדש מפואר יותר וקרנו עלתה.
סוּמוֹ (ביפנית: 相撲, ברומאג'י: sumō) הוא ספורט לחימה ואמנות לחימה יפנית בו מתקיים קרב בין שני מתאבקים גדולי גוף (נקראים: ריקישי) הנאבקים בתוך זירה עגולה.
הספורט יפני במקורו ונקשר בתרבות היפנית לטקסים רוחניים רבים.
ביפן קיים גם סגנון סומו מודרני והוא אחד מענפי הגֶנדַאי בּודוֹ, קבוצה של אמנויות לחימה מודרניות שפותחו ביפן.
לסומו מסורת רבת שנים, וגם בתחרויות הבידוריות שנערכות כיום ביפן ומחוצה לה נערכים סביבו טקסים רבים שמקורם בתקופה בה היה הסומו חלק מדת השינטו.
במקור היפני אין חלוקה לקבוצות משקל, כך שלעיתים מתמודד נאבק ביריב הכפול ממנו במשקל.
כחלק ממאמץ להנחיל את הסומו ברחבי העולם ולהפכו לספורט אולימפי, הוקמה הפדרציה הבין-לאומית לסומו.
על פי חוקי הפדרציה ישנן תחרויות לפי ארבע קבוצות משקל: עד 85 ק"ג, עד 115 ק"ג, מעל 115 ק"ג, ומשקל חופשי.
בכל 300 השנים עד 1993, שבהן הסומו היה מקובל כספורט תחרותי, היו בסך הכל 63 אנשים שזכו לתואר גראנד מאסטר (יוקוזונה) וכולם היו יפנים.
בסוף 1992 ובתחילת 1993 זכה אקבונו טורה, מתאבק סומו מהוואי, בשני טורנירים ברציפות, וקיבל את התואר יוקוזונה, שהוענק לראשונה למתאבק לא יפני.
הסומו הולך ומתפשט בשנים האחרונות באירופה ובארצות הברית, בעיקר בחוף המערבי ובהוואי.
עקב המשקל הגבוה של לוחמי הסומו, הלחץ הנפשי ושתיית המשקאות החריפים הרבה, תוחלת החיים הממוצעת של לוחמי סומו נמוכה בכ-10 שנים מהממוצע ביפן.
הקריטריונים לניצחון בקרב סומו מגדירים למעשה את המפסיד ולא את המנצח:
המתאבק הראשון שנוגע ברצפה בכל איבר למעט כפות רגליו - מפסיד.
המתאבק הראשון שנוגע עם כל חלק בגופו בשטח שמחוץ לזירה העגולה - מפסיד.
מתאבק אשר משתמש בטכניקה פסולה או מבצע קִינג'יטֶה (עבירה) - מפסיד.
נפילתו של המאוואשי (אבנט) גורמת לפסילת המתאבק.
מתאבק יכול להיות מוכרז כמפסיד גם ללא קשר לחוקים אלו אם הוא מגיע למצב שהוא לא יכול להילחם ביריבו.
מצב זה נדיר מאוד בסומו של ימינו.
על פי רוב, קרבות הסומו נמשכים שניות ספורות בלבד עד שאחד המשתתפים מופל לרצפה או נהדף אל מחוץ לזירה.
הזירה בה נערכים קרבות הסומו נקראת ביפנית דוהיו.
זוהי במה עגולה מוגבהת בקוטר 4.55 מטרים, שעליה פזורה תערובת של חול וחימר.
את הזירה תוחם חבל עגול הנקרא טאווארה והוא לרוב עשוי מסיבי אורז.
החבל הוא סמל שינטו של הפרדה בין קודש לחול.
בתוך המעגל ישנם שני קווים לבנים אותם אסור לעבור לפני תחילת הקרב.
מחוץ לחבל מפוזר חול דק מאוד אשר מכונה "עין הנחש" ואשר עוזר לשופט לקבוע אם אחד המתמודדים נגע עם גופו מחוץ לזירה.
הסומו המקצועני כיום מכיל מספר ליגות: מקואוצ'י - הליגה הבכירה, ג'וריו, מקושיטה, סאנדנמה וג'ונידאן.
ליגת המקואוצ'י מורכבת משישה טורנירים בשנה, כאשר בכל טורניר כל אחד מהמתאבקים נלחם בחמישה עשר קרבות, והמנצח הוא זה אשר זכה במרב הקרבות.
אם יש שוויון אזי שני המנצחים מתחרים ביניהם בקרב נוסף.
לכל אחד ממתאבקי הסומו דרגה הנקבעת לפי תוצאות הבאשו הקודם.
הדירוג הנמוך הוא מָאֵיגַשירה (Maegashira), וממוספר מהגבוה לנמוך, עד ל-15 או 16 - בהתאם למספר המשתתפים בטורניר.
סדרת הדרגות הבאה היא של האלופים ונקראת סנייאקו (Sanyaku).
שמות הדרגות, מהנמוכה לגבוהה הם: קוֹמוּסוּבּי (Komusubi), סֶאקיוּוַאקֶה (Sekiwake) ואוֹסְזקי (Ozeki).
לכל דירוג יש שתי תת-דרגות, מזרח ומערב, כאשר דרגת מזרח היא הגבוהה יותר.
לדוגמה: דירוג מאיגשירה 2 מזרח נמוכה ממאיגשירה 1 מערב, אך גבוהה מדירוג מאיגשירה 2 מערב.
הדרגה הגבוהה ביותר בסומו נקראת יוקוזונה (Yokozuna).
לדרגה זו מגיע האוסזקי שניצח בטורניר פעמיים ברציפות.
מתאבק אשר הגיע לדרגת יוקוזונה אינו יכול לאבד אותה והוא מחזיק בתואר זה עד פרישתו.
נכון לשנת 2020, האקוהו-שו וקאקוריו (שניהם ממונגוליה) מחזיקים בתואר זה.
היפני האחרון שהחזיק בדרגת יוקוזונה הוא קיסנוסאטו יוטאקה שהיה ליפני הראשון אשר זכה בתואר מאז שנת 1998. הוא פרש בינואר 2019 בעקבות פציעה.
כמו סוגים נוספים של היאבקות, גם שורשיו של הסומו אינם ידועים בבירור.
אזכורים לסומו נמצאים בטקסטים מהמאה ה-8 לפנה"ס, אך הקשר שלהם לסומו של ימינו אינו ברור.
קרבות של שני אנשים לא חמושים, לפעמים עד מוות, נקראו כבר בעבר ביפן בשם הכולל "סומו", על אף שלא היו ספורטיבים ולא כללו חוקים ספציפיים.
השילוב של טקסי השינטו כחלק מהמחוות של קרב הסומו נוצר במרוצת השנים, וקשה כיום להצביע על המקור המדויק לטקסים, הן בדת השינטו והן בסומו.
השימוש בזירה כתוחמת לקרב, החל ככל הנראה בתחילת המאה ה-16. שאר החוקים וההתפתחויות בנושא קרו בתקופת אדו (החל מהמאה ה-17) שם קיבל הענף את צורתו הסופית.
התאחדות הסומו הישראלית לחובבים, הוקמה ב-1998 על ידי היו"ר אלדד בן-חורין, מומחה לאמנויות לחימה ולהיאבקות סומו, לאחר תשע שנות הסתגלות ובתמיכת ארגון הסומו העולמי הממוקם בטוקיו, יפן.
התאחדות הסומו הישראלית הממוקמת במודיעין, חברה בהתאחדות הסומו האירופאית, והיא החברה ה-76 בפדרציית הסומו העולמית.
בשנת 2006 דורגה ישראל במקום ה-7 בעולם לנוער מתוך 16 מדינות, ובמקום ה-7 לבוגרים, מתוך 33 מדינות.
בשנת 2006 זכתה מדינת ישראל, לביקור היסטורי של מועדון הסומו המקצועני מבירת יפן טוקיו, סאדוגאטאקה.
בכירי מקצועני הסומו היפנים הופיעו בקיסריה במשותף עם חניכי הסומו של אלדד בן-חורין.
סגן יו"ר ההתאחדות הוא הזמר מוטי דיכנה, מומחה עולמי לסומו מקצועני ודובר יפנית.
במועדוני אמנויות לחימה בישראל, משמש הסומו כספורט נוסף וכמשחק מוביל לאלפי מתאמנים בישראל, בעיקר במועדוני ג'ודו וקראטה.
בזכות הקלות בה ניתן לעסוק בסומו, החוקים הפשוטים, הבטיחות בקרב, מהירות הקרב ותרומת הסומו לשיפור יכולת הקרב פנים מול פנים, קנה הסומו מעריצים רבים בקרב המתאמנים, הציבור והתקשורת.
היאבקות הסומו פרצה לתודעת הציבור בישראל בשנת 2009, עם הופעתו של סרט הסומו "סיפור גדול" בכיכובם של איציק כהן, אלון דהן, שמוליק כהן, דביר בנדק ועירית קפלן, ובבימוים של שרון מימון וארז תדמור.
יו"ר התאחדות הסומו, אלדד בן-חורין, שימש כיועץ מקצועי להפקה וככוריאוגרף.
בביולוגיה, סוֹמָטי (somatic, מיוונית: סומטיקוס, "גוף") הוא מונח המציין קשר אל הגוף.
המונח מתייחס, בדרך כלל, רק ליצורים רב-תאיים, בהם קיימים סוגים רבים של תאים, שכן ליצורים חד-תאיים אין "גוף".
ניתן להשתמש במונח זה גם בהקשר של יצורים חד תאים מושבתיים כדוגמת הוולווקס.
את המונח ניתן לפגוש בפסיכולוגיה, כחלק מהמושג פסיכוסומטי, המתייחס למחלות ולמצבים נפשיים המשפיעים על הבריאות הפיזית של הגוף.
בגנטיקה ובפיזיולוגיה נפוץ המושג "תא סומטי"; זהו כל אחד מתאי הגוף שאינו תא מין.
תאי המין אצל זכרי האדם, למשל, הם תאי הזרע המצויים באשכים, ואילו אצל נקבת האדם - הביציות, המצויות בשחלות.
רובם המוחלט של התאים בגוף הם סומטיים, שבמקרה של יצורים רבים, ביניהם בעלי החיים והאדם, הם תאים דיפלואידיים.
להבחנה זו חשיבות רבה בנושאים שונים.
מבדילים, למשל, בין מוטציות סומטיות ומוטציות המתרחשות בתאי המין.
מוטציות סומטיות (לדוגמה: שינוי גנטי בתא עור, עקב חשיפה מרובה לשמש, העלול לגרום לסרטן העור) משפיעות רק על האדם הנושא את התאים שעברו שינוי.
מוטציות בתאי המין לא משפיעות על הפרט בו הן התרחשו, אך הן יכולות לעבור לצאצאים עתידיים, ולפיכך יכולה להיות להן השפעה אבולוציונית.
S35 סומואה (צרפתית: SOMUA S35) היה טנק פרשים צרפתי משנות השלושים.
הטנק כלל מספר חידושים אשר הפכו אותו לטנק הטוב ביותר של צרפת בשנות השלושים, והוא נחשב לטנק הבינוני המוצלח ביותר של זמנו.
הטנק שירת בצבא הצרפתי במהלך מלחמת העולם השנייה.