tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר הופעות הבכורה של יצירותיו כפי שנרשמו ב"מאגר התיאטרון" מאז 1946: 83.
מלכת הנשף (אופרה קומית, 1908)
מלך בתי הקולנוע (בכורה: בודפשט, 20 בספטמבר 1913)
משרוקית כסף (מחזמר, בודפשט, 9 במאי 1914, תיאטרון הקומדיה של בודפשט)
מאגנאש מישקה (בודפשט, 12 בפברואר 1916)
הבנות של טינדרלק (בודפשט, 29 בינואר 1964, תיאטרון האופרטה של בודפשט)
מאגנאש מישקה היה סרט מצליח מאוד בבימויו של מארטון קלטי בשנת 1948, את התפקידים הראשיים מילאו קלמן לטאבאר, ארפאד לטאבאר, מיקלוש גאבור, אגי מסרוש, מריקה נמט ויאנוש שארדי.
ג'רג' שאנדור גאל – וילמוש שומודי: ספר האופרטות.
אמאדה נמט: תולדות האופרטה ההונגרית 2002.
אלברט סלומון (21 ביולי 1935 - 20 בנובמבר 2020), שהיה ידוע כ"אלברט הבולגרי" היה "טרובדור" מודרני, נגן אקורדיון ופעיל חברתי בולגרי-ישראלי.
היה ידוע גם בשל עזרתו לדרי הרחוב בתל אביב.
סלומון נהג לערוך בקביעות מסיבות רחוב ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב, אליהן הזמין את דרי הרחוב שבהם טיפל.
אלברט סלומון נולד ב-21 ביולי 1935 בסופיה שבבולגריה ליעקב ורגינה סלומון, ולו אחות קטנה בשם ביאטריס.
בשנת 1943, בימי השואה, הוגלה למחנה העבודה סומוביט-טרגובישטה בעוד שרבים מבני משפחתו נרצחו.
ב-1948, בתחילת העלייה ההמונית, עלה עם משפחתו לישראל דרך יוגוסלביה, והוא ומשפחתו השתקעו בבת ים וביפו, שבהן התיישבה רוב הקהילה הבולגרית.
בצבא שירת סלומון בגדוד המיעוטים והשתתף במארב כנגד מחבלים.
על פעולה זו זכה לציון לשבח וכן למכתב הוקרה מנשיא המדינה, יצחק בן-צבי.
למרות היותו תלמיד מצטיין בבולגריה, נתקל סלומון בקשיי קליטה בישראל ובגיל צעיר נאלץ לעזור לפרנס את משפחתו.
הוא למד את מקצוע הרפדות מאביו ועבד ביחד איתו בעסק שפתח ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב.
את העסק ירש מאוחר יותר מאביו.
לפרסומו ברחבי ישראל זכה סלומון בעקבות נגינתו באקורדיון.
סלומון הכיר 600 שירי עם שאותם שר בבולגרית, מקדונית, סרבית ועברית.
השתתף לא פעם בכתבות, תוכניות אירוח, תוכניות רדיו ופאנלים עם אלכס אנסקי, יוסי אלפי, אלברט כהן, דב אלבוים, אלי יצפאן, ישראל אהרוני, גברי בנאי, גידי גוב, פרדי גרובר ושי בשידור, וכן במספר סרטים אשר שודרו בין היתר בערוץ הראשון.
אלברט סלומון נפטר בבית החולים איכילוב ב-20 בנובמבר 2020, ונקבר בבית העלמין בחולון.
הוא היה אב לשלושה וסב לשבעה.
כחודש לאחר מותו, דרי השכונה, בני משפחתו וחבריו ערכו לכבודו מסיבת רחוב, באותו המתחם בו עבד רוב חייו, שם הוצג לקהל שלט לזכרו.
במאי 2022, אשתו במשך כ־60 שנה, שוש, נפטרה ונקברה בחלקת הקבר שלו.
סלומון נהג לדאוג לחסרי הבית.
בחצר החנות שלו נהג להעמיד מספר מיטות, דאג למים זורמים ומתקני היגיינה וכן דאג גם למלבושם של חסרי הבית.
על פעילות זו היה מועמד לקבל הוקרה מעיריית תל אביב-יפו.
אלא שלדבריהם, הטפסים הוגשו באיחור.
בעסק שלו, ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב, נהג סלומון לערוך מסיבות רחוב מדי יום שישי, בהן היה מנגן באקורדיון ומעמיד מזון ומשקאות למען חסרי הבית שהוזמנו לקחת חלק במסיבות.
ב-2019, בעקבות מחאה כנגד סגירת שדרות ירושלים ביפו על ידי עיריית תל אביב, כשנשאל ראש העירייה, רון חולדאי, באשר לאלברט סלומון אשר נוהג להגיע כל יום שישי לשדרה ולנגן, אמר חולדאי "אז יבוא בולגרי אחר".
בתגובה, הביע סלומון שקשה לו לקבל את זה היות שרון חולדאי היה ידיד אישי שלו ושהוא גר בתל אביב מאז 1948.
אלברט פלם היה צייר גרמני מבית הספר דיסלדורף.
בין השנים 1836–1838 פלם למד בנייה (אדריכלות) באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ובאנטוורפן.
בזמנים מאוחרים יותר נסעו לאיטליה.
אוסוולד אכנבאך ואלברט פלם והפכו לפיכך ל"ציירים איטלקים".
בשנת 1848 היה פלם ממייסדי עמותת האמנים מלקסטן.
בשנת 1861, לודביג מונטה, הנורווגי ואלפרד קורנליוס האוולנד האמריקני הפכו לסטודנטים פרטיים של פלם, לימים גם השוודית יאנה באק ומארצות הברית הצטרף גם ויליאם קית.
בשנת 1870 החל פלם לייצג את המורה אוסוולד אכנבאך באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
אחד מתלמידיו שם היה גרגור פון בוכמן.
בשנת 1898 קיבלו אלברט פלם, אוטו ארדמן את הדרגה הרביעית של מסדר הנשר האדום לרגל חגיגות 50 שנה למוסד לציור.
ב-19 באוקטובר 1860 התחתן פלם עם אנה ארנץ, בתו של המו"ל היינריך ארנץ (Arnz & Comp.).
היא הייתה אחותם של הצייר אלברט ארנץ ויולי ארנץ (1827-1896), שהתחתנה עם הצייר אוסוולד אכנבאך.
לפלם הייתה אחות שרלוט (1820–1895), שעבדה כציירת טבע דומם, ובן קרל, שהיה צייר פורטרטים.
בן נוסף, אוסוולד פלם, למד הנדסת ספינות בשרלוטנבורג והפך לחוקר ומעצב מוביל בבניית ספינות וצוללות באימפריה הגרמנית.
פלם צייר בעיקר נופים איטלקיים, שזכו להכרה כמביעים אמת טבעית, צביעה זוהרת וטיפול וירטואוזי.
באיטליה העדיף את הנופים הסמוכים לרומא ונאפולי, אותם הראה באור שמש חם ובהיר ועם פרטים צבועים היטב, לעיתים קרובות סצנות מחיי האוכלוסייה הכפרית, אשר ענו על הביקוש של התיירים באיטליה.
לעיתים קרובות הוא בחר במיקום תצפית מוגבה כדי שיוכל ליצור זוויות רחבות ופנורמיות.
משנות ה-1860 ואילך, פלם היה אחד מגדולי בית הספר בציור הנוף של דיסלדורף, לצד אוסוולד אטנבאך ויוגן דוקר.
ארנולד פורסטמן היה בין תלמידיו.
אלברט עמר (נולד ב-7 בנובמבר 1956) הוא זמר ויוצר ישראלי, אשר התפרסם בעקבות הוצאת התקליט "שקוף" בשנת 1990.
אלברט עמר עלה עם משפחתו מקזבלנקה במרוקו, בגיל 6. גדל בפרדס חנה במשפחה מרובת ילדים, אחד מאחיו הוא הראשון לציון שלמה עמאר.
הוא התחנך בבית ספר יסודי ממלכתי דתי, ממנו המשיך ללימודים בישיבה.
בגיל הצבא, לא היה כשיר לגיוס, לדבריו היה בתקופה קשה "מפוצץ בסמים וכועס על כל העולם".
בגיל 21 התגייס לצבא במסגרת "נערי רפול" (מקא"ם) ושירת בחיל התותחנים.
ולאחר השחרור חזר לפרדס חנה, שם הקים תיאטרון קהילתי עם הבמאי רמי רוזן.
נולה צ'לטון הזמינה אותו להצטרף לפרויקט תיאטרון חברתי בקריית שמונה, שם הופיע לצד שחקנים צעירים, שלאחר מכן התפרסמו, ביניהם איציק ויינגרטן, עופרה ויינגרטן, מוני מושונוב, סנדרה שדה, שלמה בראבא, חוה אורטמן, דליק ווליניץ, ארנון צדוק ואחרים.
בעידודה של נולה צ'לטון ובזכות מאבקה, התקבל ללמודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב, למרות שלא הייתה לו תעודת בגרות.
בפסטיבל ישראל ב-1989, הופיע במופע היחיד "שקוף", מופע מוזיקלי שיצר עם המחזאית דניאלה כרמי והמלחין אלדד לידור.
המופע הציג במונולוגים ובשירים את סיפורה של "החצר האחורית של ישראל", קשיי הקליטה וההשתלבות בארץ והכאב החברתי.
לאחר מספר חודשים, הוציא תקליט עם שירי המופע, הנושא את שם המופע: "שקוף".
לאחר הוצאת התקליט פנה עמר לעבודה חינוכית עם בני נוער בסיכון.
כעשר שנים לאחר הוצאת התקליט "שקוף" חזר עמר בתשובה.
עמר נשוי עם חמישה ילדים מנישואים אלו ושניים מקשרים קודמים.
הוא ממשיך ליצור מוזיקה ומלמד משחק בסמינר הקיבוצים.
אחיו, הרב שלמה משה עמאר, היה הרב הראשי הספרדי לישראל, ונשיא בית הדין הרבני הגדול.
אלברט סוצין (Albert Socin; 24 באוקטובר 1844, בזל, שווייץ – 24 ביוני 1899, לייפציג, גרמניה) היה מזרחן ובלשן שווייצרי, שהתמחה בחקר הארמית החדשה, הכורדית והערבית בת זמנו על ניביה.
סוצין נמנה עם מייסדי האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל.
המהדורות הראשונות של מדריך בדקר לארץ ישראל ולסוריה חוברו על ידיו.
סוצין למד פילולוגיה באוניברסיטת בזל והשתלם בלימודי מזרחנות באוניברסיטאות ז'נבה, גטינגן ולייפציג.
תואר דוקטור קיבל מאוניברסיטת האלה ב-1867. ב-1871 השלים את ההביליטציה האקדמית בלימודי מזרחנות בבזל, וב-1873 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
במרוצת השנים 1868–1879, עם עמיתו אייגן פרים , סבב במצרים, בארץ ישראל, בלבנון, בסוריה, בעיראק ובפרס וערך מחקר בלשונות המקומיות, בהן הסורית והכורדית, תוך תצפיות ותשאולים בקרב דובריהן.
המסע הניב כתבי יד ודגמי ניבים בהיקף גדול.
בשנים 1876–1890 שימש כפרופסור מן המניין ללשונות שמיות באוניברסיטת טיבינגן.
ב-1890 ירש את הקתדרה של היינריך פליישר באוניברסיטת לייפציג, ועד מותו ב-1899 לימד בה את שפות המזרח.
ב-1891 התקבל כחבר באקדמיה למדעים של מדינת סכסוניה .
סוצין היה ממייסדי האגודה הגרמנית לחקר ארץ ישראל ותרם מאמרים לכתב העת שלה.
כמו כן היה פעיל בהוצאת הדוחות המדעיים השנתיים של "חברת המזרח הגרמנית" .
אחת מתרומותיו החשובות למחקר החדש של ארץ ישראל במאה ה-19 הייתה קובץ הנתונים שפרסם ב-1879 על מערך היישובים וגודל האוכלוסייה במחוז ירושלים.
הפרסום הציג רשימה אלפביתית של כל יישובי הקבע במחוז ונכללו בה מספר התושבים והבתים בכל יישוב.
סוצין נשלח ב-1873 למזרח התיכון מטעם ההוצאה לאור של קרל בדקר וחיבר את מדריך בדקר לארץ ישראל ולסוריה, שראה אור ב-1875 והיה ראשון מדריכי בדקר לארצות שמחוץ לאירופה.
במחקרם מ-1876 של סוצין והבלשן אמיל קאוטש על "חרסי מואב", שנמכרו ב-1872 למוזיאון הישן בברלין, אוששו החשדות בדבר זיופי העתיקות של מוזס וילהלם שפירא.
סוצין תרם לעריכת מהדורת 1885 של מילון גזניוס לשפת המקרא.
ספרו "דקדוק השפה הערבית", שתוקן ושׁוּפר ב-1913 על ידי קרל ברוקלמן, שימש שנים רבות כבסיס התִקני להוראת השפה.
אלברט סוצין מת בלייפציג ב-24 ביוני 1899 ונקבר בעיר הולדתו בזל.
אלברט פיץ' בלוהוס היה צייר נוף אמריקאי מאסכולת נהר ההדסון.
הוא למד לראשונה אדריכלות, ובשנת 1849 הפך לשותפו של אדריכל מבוסטון ג'ון טוול בחברת Towle & Bellows.
עם זאת, הוא פנה במהירות לציור.
בין השנים 1850 עד 1856 למד בבית הספר לעיצוב של ניו אינגלנד בבוסטון.
הוא התפטר מתפקידו ונסע ללמוד באירופה ובילה בפריז ובאקדמיה המלכותית באנטוורפן וכן באנגליה.
הוא הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב [1] בשנת 1857, והיה חבר מלא בשנת 1861.
בלוהוס התיישב בעיר ניו יורק בשנת 1858 בשובו לאמריקה.
את רוב הקריירה שנותרה בילה בניו יורק, אם כי עבר לזמן קצר לבוסטון.
בשנת 1859, הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כעמית, והפך לחבר מן המניין בשנת 1861. הוא ביקר שוב באירופה בשנת 1867. בניו יורק החזיק סטודיו באותו בניין כמו רבים מציירי אסכולת נהר ההדסון, אמני בית הספר של אותה תקופה.
עבודתו הנופית בשנות ה -60 של המאה ה-19 היא כולה במסורת אסכולת נהר ההדסון המאוחרת, אם כי הוא תיאר אנשים בצורה בולטת יותר בנופיו מאשר רוב האמנים האחרים.
בלוהוס היה שונה גם מרוב אמני האסכולה בכך שהוא התמחה בצבעי מים, וחיבר ספר בנושא, "ציור בצבעי מים: כמה עובדות ביחס לעמידותם".
בסופו של דבר הוא שמר על שני אולפנים.
אחד לציורי שמן ואחד לצבעי מים.
הוא היה חבר באגודת צבעי המים האמריקאית, וחבר כבוד בחברה המלכותית הבלגית לצבעי מים.
בלוהוס שלט גם בליתוגרפיה - יחד עם סמואל קולמן, הוא היה אולי האמן היחיד האחר שעשה זאת - והפך לחבר במועדון התחריטים בניו יורק, באגודת פילצ'רדס בפילדלפיה ובחברה המלכותית של הציירים-תחריטים וחרטים בלונדון, אנגליה, ארגון מקצועי מוערך שבין חבריו היו ג'יימס אבוט מקניל ויסלר ופרנסיס סימור האדן.
הוא לימד אמנות ובין תלמידיו הייתה וירג'יניה גרנברי.
הוא נפטר באוברנדייל, מסצ'וסטס, ב־24 בנובמבר 1883.
אלברט-אמבויו סאמבי לוקונגה הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר בהמבורג מהבונדסליגה ובנבחרת בלגיה.
סאמבי גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט מליגת העל הבלגית.
ב-22 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על אופן במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת .
ב-27 בספטמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1-1 עם אופן במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת .
בסך הכל ערך 69 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים עבור המועדון בארבע עונות.
ב-19 ביולי 2021 חתם בארסנל מהפרמייר ליג.
ב-13 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–2 לברנטפורד.
ב-31 בינואר 2023 הודיעה קריסטל פאלאס על החתמתו של לוקונגה בהשאלה עד סוף עונת 2022/2023. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-4 בפברואר, ושימש כמחליפו של וויל יוז במשחק מול מנצ'סטר יונייטד שהסתיים בהפסד חוץ של 2-1.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל ללוטון טאון לעונה אחת.
ב-16 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בהפסד 0–1 לפולהאם.
ב-25 במאי 2024 כבש את שער הבכורה שלו במועדון בהפסד 1–3 לווסטהאם יונייטד.
בסיום העונה נשרה הקבוצה לצ'מפיונשיפ.
ב-15 ביולי 2024 הושאל לסביליה מהלה ליגה.
ב-27 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 עם מאיורקה.
ב-1 בספטמבר 2025, חתם לוקונגה בהמבורג מהבונדסליגה.
ב-2 בספטמבר 2021 ערך סאמבי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 2–5 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
אלברט סולומונוב (נולד ב-25 בספטמבר 1973) הוא מאמן כדורגל ישראלי, המאמן את קבוצת לורי מליגת העל הארמנית.
סולומונוב נולד בעיר דרבנט שבדאגסטן במשפחה של יהודי ההרים.
כשהיה בן 18 עלה לישראל.
סולומונוב אימן במחלקות הנוער של מכבי פתח תקווה, מכבי תל אביב, בית"ר טוברוק והפועל חדרה, וכן אימן את הפועל עכו, אחווה עראבה והפועל באקה אל-גרבייה.
בין השנים 2012 ו-2013 אימן את אולימפיה באלטי מליגת העל המולדובית.
ב-5 באוגוסט 2020 מונה סולומונוב למאמנה של לורי מליגת העל הארמנית.
אלברט בייקון פול היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם ניו מקסיקו וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא וורן הרדינג.
הוא נודע לשמצה בשל מעורבותו בשערוריית טיפוט דום.
אלברט פול נולד בפרנקפורט, קנטקי, לוויליאם ואדמוניה טיילור פול.
כילד הוא התחנך בבתי ספר בנאשוויל, אך בעיקר היה אוטודידקט.
בגיל 11 הוא החל להיות מועסק במפעל לכותנה.
עבודתו זו הייתה ככל הנראה הסיבה לבעיות הנשימה שמהן הוא סבל כל ימי חייו.
בשל מחלתו, עבר פול מערבה כגבר צעיר כדי להתגורר באזור עם אקלים נוח יותר.
הוא ניסה לעבור לאוקלהומה ולטקסס, אך בסופו של דבר התיישב בלאס קרוסס שבטריטוריית ניו מקסיקו, שם הוא עסק בעריכת דין.
בשנים 1879–1881, כאשר למד משפטים, עבד פול כמורה בבית ספר.
ב-1883 הוא נשא לאישה את אמה גרלנד מורגן.
לזוגו נולדו בן אחד ושלוש בנות.
בנו ואחת מבנותיו נפטרו בשבוע אחד כתוצאה מהשפעת הספרדית ב-1918.
ב-1891 התקבל פול ללשכת עורכי הדין.
באותה שנה הוא נבחר לבית הנבחרים של ניו מקסיקו וכיהן בו שנה.
בשנה שלאחר מכן הוא שירת במועצת הטריטוריה.
ב-1893 מונה פול כשופט במחוז השיפוטי השלישי של ניו מקסיקו ומאוחר יותר באותה שנה כשופט בבית המשפט העליון של ניו מקסיקו.
בשנים 1896–1897 הוא היה שוב חבר במועצת הטריטוריה, וב-1897 הוא שימש כתובע הכללי של הטריטוריה.
בשנים 1902–1904 הוא היה שוב חבר במועצת הטריטוריה.
במלחמת ארצות הברית-ספרד שירת פול כקצין בדרגת קפטן בצבא ארצות הברית.
ב-1907 הוא שימש שוב כתובע הכללי של ניו מקסיקו.
ב-1910 הוא היה ציר לוועידה החוקתית של הטריטוריה.
משפט הרצח של אלברט ג'נינגס פונטיין
פול ושכנו, אוליבר לי, היו בעלי קרקעות באזור בו הם היו יריביו של עורך הדין אלברט ג'נינגס פונטיין.
קשריו של פול עם לי החלו ככל הנראה כאשר פול סייע ללי בתיק פלילי.
לי, שנודע באלימות ובהטלת אימה על אויביו, העסיק את ויליאם מק'ניו ואת ג'ים גילילנד, ששניהם היו ידועים כאקדוחנים.
לי נהג פעמים רבות לגנוב בקר מחוות אחרות באזור.
בזכות שירותיו המשפטיים של פול נמנעה הרשעתם הפלילית של לי ושל אנשיו.
כאשר הם נעצרו, דאג פול לשחרורם.
פול חש סלידה כלפי פונטיין, שגילה חשש מועט כלפי פול ולי וקרא עליהם תיגר בגלוי בבתי משפט ובזירה הפוליטית.
ב-1 בפברואר 1896 נעלמו פונטיין ובנו בן השמונה הנרי ליד וייט סנדס, בדרך מחוותו של פול שמצפון לטולרוסה לביתם שבמסילה.
פול הגן בהצלחה על לי, מק'ניו וגילילנד כאשר הם הועמדו למשפט על מעשה הרצח של הנרי בהילסבורו.
העדויות במשפט רמזו שלי היה מעורב ברצח ובהעלמות של פונטיין, אך על החוקרים היה להתמודד עם בית משפט מושחת ועם מיומנויותיו המשפטיות של פול.
גופותיהם של פונטין ושל בנו ושל סוסיהם מעולם לא נמצאו, עובדה שהייתה למכשול להעמדה לדין.
ההאשמות נגד מק'ניו בוטלו בבית המשפט, בעוד שלי וגילילנד זוכו.
ב-1908 הגן פול בהצלחה על ג'סי ויין בראזל, שהואשם ברצח השריף פט גארט.
גארט נודע כמי שהרג את בילי הנער, והיה זה שרדף אחר החשודים בפרשת הרצח של פונטיין.
כחבר המפלגה הרפובליקנית נבחר פול ב-1912 כאחד הסנאטורים הראשונים מטעם ניו מקסיקו.
היה ידוע שהוא היה בעל ברית פוליטי של תומאס קטרון, שכיהן לצידו בסנאט, כדי להבטיח ששניהם ייבחרו.
חשד זה הפך את פול למטרה של אנשי המפלגה הרפובליקנית בניו מקסיקו, שכן הם האמינו שהוא לא תרם במידה מספקת למאמציהם להבטיח את קבלתה של ניו מקסיקו כמדינה בארצות הברית, ולא היה ראוי לבחירתם בו כמועמד.
בחירתם של קטרון ופול גרמה גם לאכזבה להיספנים, שקיוו שאחד מהם ייבחר.
פול היה גם מושא לסלידתם של הדמוקרטים.
חוסר הפופולריות של פול עלה כאשר, על פי כללי הסנאט, כהונתו תמה במרץ 1913, ושמו הוגש שוב לבית המחוקקים של ניו מקסיקו לבחירה מחדשה.
לאחר מספר סבבי הצבעה, בחר בית המחוקקים בפול.
עם זאת, מושל ניו מקסיקו, ויליאם מקדונלד, בעצת יועצו המשפטי הדמוקרטי, סאמרס ברקהארט, טען שההליך בבית המחוקקים היה בלתי חוקי, ולא חתם על מסמכי אישור הבחירה בניסיון לפסול את בחירתו של פול ולכנס מושב מיוחד של בית המחוקקים ועריכת בחירות חדשות.
ניסיונו זה של מקדונלד כשל, שכן גם בבחירות המיוחדות נבחר פול.
כאשר הגיעה ב-1918 בחירתו מחדש של פול, הוא לא היה בטוח בנוגע לכוונתו להיבחר שוב, אך בסופו של דבר קיבל את מועמדות המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות הכלליות הוא התגבר על המועמד הדמוקרטי ויליאם ב.
וולטון, אף על פי שפול לא נשא אף נאום במסע הבחירות.
חלק מהפרשנים סברו שהצלחתו של פול נבעה מהטרגדיה האישית שלו כתוצאה מאובדן שני ילדיו בשפעת הספרדית.
בעת כהונתו בסנאט שימש פול כיושב ראש הוועדה להוצאות מחלקת הסחר והעבודה.
הוא נודע בתמיכתו בזכות הבחירה לנשים ובנטיותיו הבדלניות הקיצוניות כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה.
כיריב המוביל של הנשיא הדמוקרטי, וודרו וילסון, הותר לפול לבקר את הנשיא שלקה בשבץ מוחי בחדר השינה שלו בבית הלבן באוקטובר 1919, בתקווה לבדוק אם הנשיא בריא דיו כדי למלא את תפקידו.
"התפללתי למענך, אדוני", אמר פול לנשיא בכנות.
"באיזה אופן, סנאטור?", שאל וילסון, וגרם ליריבו הפוליטי לצחוק.
בסנאט היה פול ידיד קרוב לאלו שבהמשך הפכו ל"חבורת אוהיו" (Ohio Gang) הידועה לשמצה, שדאגו לו למשרה בקבינט בממשלו של וורן הרדינג במרץ 1921. בעוד שהפוליטיקאים המקומיים התנגדו לו, הפופולריות שלו בקרב תושבי ניו מקסיקו עלתה בהדרגה.
מזכיר הפנים של ארצות הברית
במרץ 1921 מונה פול על ידי הנשיא וורן הרדינג כמזכיר הפנים של ארצות הברית.
זמן קצר לאחר המינוי, שכנע הרדינג את מזכיר הצי אדווין דנבי, שיש להעביר לאחריות מחלקת הפנים את עתודות הנפט של צי ארצות הברית באלק הילס, קליפורניה ובטיפוט דום, ויומינג.
המאגר השני נתן את השם לשערורייה שפרצה באפריל 1922, כאשר דיווח הוול סטריט ג'ורנל שפול החליט ששניים מידידיו, אנשי תעשיית הנפט הארי סינקלייר ואדוארד דוהני, צריכים לקבל את זיכיונות הקידוח בחלקים של אזורים אלו ללא ביצוע מכרז.
בחקירה נמצא פול אשם בשוחד ובקשירת קשר לביצוע פשע כתוצאה מסכום של 385,000 דולר ששולם לו על ידי דונהי.
כתוצאה מכך נכלא פול לשנה אחת, ובכך היה חבר הקבינט הראשון בארצות הברית שנידון למאסר בעוון התנהלות בלתי חוקית בתפקידו.
דונהי לא רק שזוכה מאשמת מתן השוחד לפול, אלא גם שהתאגיד בבעלותו של דונהי זכה בעיקול על חוותו של פול בניו מקסיקו בשל "הלוואות שלא שולמו".
סינקלייר נקנס וריצה עונש מאסר של שישה חודשים על ביזיון בית המשפט.
לאחר שחרורו ממאסר, נקלע פול לקשיים פיננסיים.
הוא ורעייתו התגוררו באל פאסו שבטקסס.
אלברט פול נפטר באל פסו ב-30 בנובמבר 1944 לאחר מחלה קשה.
הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
אלברט סרה (בקטלאנית: Albert Serra i Juanola; נולד ב-9 באוקטובר 1975) הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע קטלוני.
הוא ידוע בעיקר בזכות סרטיו "הסיפור על מותי" (2013) ו"מותו של לואי ה-14" (2016) בכיכובו של ז'אן-פייר לאו.
סרה, שידוע בסגנונו הפרובוקטיבי, כונה "אחד מיוצרי הקולנוע הייחודיים והקיצוניים ביותר שפועלים כיום".
סרה נולד בעיר בניולס במחוז ז'ירונה, בחבל קטלוניה שבצפון-מזרח ספרד.
הוא גדל בבית קתולי הדוק ובגיל 18 נסע לברצלונה שם למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת ברצלונה וקיבל את התואר שלו בשנת 2006. לאחר מכן כתב מחזות והפיק מספר מיצבי אומנות ועבודות וידאו.
בגיל 23 ביים את סרטו הראשון, "Crespià, the film not the village" (2003), על חגיגות קיץ בכפר קטלוני.
סרטיו "כבודו של האביר" (2006), המספר על דון קישוט וסנצ'ו פנסה, ו"שירת הציפורים" (2008), המתאר מסע של שלושה מלכים אל עבר ישו, הוצגו בפסטיבל הקולנוע בקאן במסגרת "השבועיים של במאים".
בשנת 2013 זכה סרטו "הסיפור על מותי" ב"נמר הזהב", הפרס הראשון בפסטיבל לוקרנו.
הסרט עוסק בשתי דמויות מיתולוגיות; ג'קומו קזנובה ודרקולה.
בשנת 2016 סרטו "מותו של לואי ה-14" אשר מתאר את גסיסתו של המלך הצרפתי, הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2019 סרטו "חירות" התחרה במסגרת "מבט מסוים" של פסטיבל הקולנוע בקאן, המסגרת השנייה בחשיבותה של הפסטיבל.
הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים.
בשנת 2022 הוקרן סרטו "פסיפיקשן" הוקרן בתחרות הראשית של פסטיבל הקולנוע בקאן, הסרט, שאורכו שעתיים ו-45 דקות, היה מועמד לפרס "דקל הזהב".
סרטיו של סרה נחשבים כסרטים רדיקליים, שערורייתים ובעלי תעוזה רבה.
ברמת התמה סרטיו עוסקים לרוב בשבירת מוסכמויות, ניפוץ של מיתוסים ובאלמנטים של דת.
סרטיו ארוכים ומאופיינים בשוטים יחידים (וואן שוטים) והם מובנים לא פעם על אלתורים, צילום במספר מצלמות במקביל ועבודה עם שחקנים לא מקצועיים.
הוא אף סיפר שלא פעם אינו מתבונן במוניטור בסט הצילומים אלא נסמך בעיקר על העבודה בחדר העריכה.
בראיונות עמו סיפר שהוא מעריך במיוחד את ג'ון פורד, קארל תאודור דרייר, יסוג'ירו אוזו, פייר פאולו פזוליני ורוברטו רוסליני.
לאונתולוגיה אחת המרכזת סרטים של מס' במאים2011El senyor ha fet en mi meravellesדוקומנטרי2013Els tres porquetsעיבוד לטקסטים מתוך "שיחות גיתה" של יוהאן פטר אקרמן
ו"שיחת השולחן של היטלר" של יו טרבור-רופר, יחד עם כתביו
של הבמאי והשחקן ריינר ורנר פאסבינדר2013הסיפור על מותיבמקור Història de la meva mort2016מותו של לואי ה-14במקור La Mort de Louis XIV2019חירותבמקור Liberté2022פסיפיקשןבמקור Pacifiction
אלברט לודוויג זיגסמונד נייסר היה רופא עור, מיקרוביולוג והיגייניסט יהודי-גרמני שגילה את החיידק הגורם שת מחלה הזיבה, זן בקטריות שכונה לכבודו "נייסריה" (Neisseria gonorrhoeae)
לצד אדמונד לסר ופאול גרסון אונה נמנה נייסר עם "שלישיית היסוד" של רפואת העור הגרמנית.
נייסר נולד ב-1855 בעיר שוויידניץ, בשלזיה, אז חלק מממלכת פרוסיה, כיום שווידניצה בפולין.
אביו (1896-1820), מוריץ נייסר, היה רופא יהודי ידוע, שזכה לתואר הרשמי"יועץ סתרים בתחום הבריאות" בברסלאו ושרלוטנברון.
האם הייתה לואיזה לבית קרמזר (1855-1819), בת למשפחת אנשי עסקים מברלין.
נייסר התייתם מאמו בגיל שנה בלבד, וגודל בהמשך על ידי אם חורגת.
אחרי שלמד בבית ספר יסודי במינסטרברג (כיום ז'מביצה בפולין) נרשם נייסר בגימנסיה ההומנית "מריה מגדלנה הקדושה" בברסלאו שם למד באותה תקופה גם פאול ארליך.
הוא סיים את בחינות הבגרות ב-1872. בהמשך התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת שלזיה על שם פרידריך וילהלם בברסלאו.
למשך סמסטר למד לימודים קליניים באוניברסיטת ארלנגן.
מוריו היו הפנימאי אנטון בירמר, כמו כן רודולף היידנהיין, יוליוס כהנהיים, קרל וייגרט וקרל יוליוס סלומונסן (1924-1847).ב-1877 סיים את בחינת הגמר והציג את עבודת הדוקטורט לרפואה שדנה במחלה הנגרמת על ידי השרשורים.
תחילה שאף להיות רופא פנימאי, אך לא מצא מקום עבודה כרצונו.
הוא התקבל כעוזר של רופא העור אוסקר סימון (1892-1845) שחקר את מחלות מין ואת הצרעת.
בשנתיים הבאות נייסר חקר את מחלת הזיבה.
ב-1879 בעזרת טכניקות צביעה ומשטח שהומצאו על ידי רוברט קוך, בודד נייסר את החיידק שהוא כינה "מיקרוקוקוס".
הוא מצא הוכחות ניסוייות שהוא החיידק האחראי למחלת הזיבה.
החיידק נקרא על ידי ארליך "גונוקוקוס" והוא כונה לכבוד נייסר גם Neisseria gonorrhoeae או הדיפלוקוק על שם נייסר.
נייסר היה שותף גם בגילוי החיידק המחולל של הצרעת.
ב-1879 הרופא הנורווגי גרהרד ארמאואר הנסן שחקר את הצרעת, נתן לנייסר הצעיר, (שביקר אצלו בנורווגיה על מנת לבדוק מעל מאה חולי צרעת) כמה דגימות רקמות ממטופליו.
נייסר הצליח לצבוע את החיידקים וב-1880 הודיע שגילה את הפתוגנזה של הצרעת.
בין הנסן לנייסור פרץ סכסוך, מכיוון שהנסן לא הצליח לגדל בתרבית את החיידק המעורב ולהוכיח בצורה חד משמעית את קשרו לצרעת, אף על פי שהוא היה הראשון שצפה בחיידק הזה עוד ב-1872.
ב-1889 נמנה נייסר עם מייסדי החברה הגרמנית לרפואת עור, יחד עם יוזף דוטרלפון, מוריץ קפושי, אדמונד לסר ופיליפ יוזף פיק.
ב-1892 נחנך הבניין החדש של הקליניקה לרפואת עור, בהתאם לתוכניותיו.
ב-1902 הקים נייסר את האגודה הגרמנית למאבק במחלות המין.
בהמשך חקר נייסר את העגבת ואת המחלות הנקראות Lupus או זאבת.
הוא הבחין לראשונה בין הזאבת השחפתית (Lupus vulgaris) לצורות הלא שחפתיות
הוא לא גילה את סיבות העגבת, אולם במחקרים על קופים שערך בשנים 1905–1907 באי ג'אווה תרם לגילוי דרכי ההדבקה במחלה.
ב-1898 פרסם מספר מחקרים בנוגע לטיפול בעגבת באמצעות נסיוב.
הוא הזריק נסיוב שהשיג מחולי עגבת למטופלים שהתקבלו לאשפוז בגלל מחלות אחרות.
רוב המטופלים האלה היו זונות, שלא ידעו פרטים על הניסוי שנערך להם או שלא התבקשו לתת הסכמה מדעת לביצועו.
כשכמה מהן לקו בעגבת, נייסר טען שלא נפגעו בגלל הזרקות הנסיוב, אלא נדבקו במחלה תוך כדי יחסי מין בעבודתם בזנות.
בשנים 1905 ו-1906 נסע נייסר לאי ג'אווה כדי לחקור את ההידבקות בעגבת מקופים אל בני האדם.
מאוחר יותר שיתף פעולה עם אוגוסט פון וסרמן (1925-1866) בהמצאת המבחן על שם וסרמן לאבחון הזיהום בטרפונמה פלידום.
כמו כן השתתף בניסויים עם החומר הכימותרפויטי ארספנאמין או "סלברסן "שאותו המציא פאול ארליך ב-1910 כטיפול לעגבת.
בנוסף התעניין בסוגיית הזנות כמקור להפצת מחלות מין.
חקר גם מחלות עור כמו ויטיליגו ליקנואידי, סרפדת, גידולי עור, זיהומי עור, פסוריאזיס, מחלות עור על רקע זיהום בפטריות, פמפיגוס, אקזמות.
ב-1907 נייסר קודם כפרופסור מן המניין לרפואת עור ומחלות מין באוניברסיטת ברסלאו.
נייסר היה פעיל מאוד גם בתחום הבריאות הציבורית.
הוא עודד את הרפואה המונעת ואת חינוך התברואתי של הציבור ואת הפיקוח הסניטרי של הזונות, על מנת להיאבק במחלות המין.
הוא נמנה ב-1902 עם מייסדיה של האגודה הגרמנית למאבק במחלות המין.
כמו כן ב-1888 היה אחד ממייסדי עיתון האיגוד הגרמני לרפואת עור.
נייסר נפגע מאוד ממות אשתו ב-1913. בנוסף סבל מסוכרת וביום אחד נפל ושבר את עצם הירך.
ב-1916 סבל מאבנים במערכת השתן.
עבר עם מגוריו מברלין לברסלאו.
נייסר הלך לעולמו ב-30 ביולי 1916 בברסלאו בגיל 61, כתוצאה משוק זיהומי, זמן קצר אחרי שהתמנה לחבר במועצת הבריאות של הרייך.
עם תלמדיו נמנה פאול לינזר.
נייסר ואשתו טוני היו אוהבי אמנות ומצנטים.
ביתם, "וילת נייסר" הייתה מלאה באוצרות אמנות והיווה מוקד של תרבות בעיר ברסלאו.
עם חוג ידידי הזוג נמנו האדריכל הנס פלציג, הפסל תאודור פון גוזן, המלחינים גוסטב מהלר וריכרד שטראוס, הסופר גרהרט האופטמן והצייר אויגן שפירו.
בבית נמצאו יצירות רבות מאת האמנים פריץ ארלר ואריך ארלר, ביניהן דיוקנאות של הזוג אלברט וטוני נייסר עצמם ושל כמה מאורחיהם המפורסמים.
האוסף שלהם כלל גם ציורים מאת ג'ובני סגנטיני ("צהרים בהרי האלפים"), ארנולד בקלין
("הטריפטיך ונוס גנריקס"), אוסוואלד אכנבך, הנס תומה, פרייץ טאולו, אויגן שפירו, יצירות מאת הפסלים קונסטנטין מנייה, פרנץ פון שטוק, איגנציוס טאשנר ותאודור פון גוזן.
1886 - חבר האקדמיה לאופולדינה
1916 - חבר במועצה לבריאות של הקיסרות הגרמנית
1920 - ביתו נהפך למוזיאון, אולם ב-1933 המשטר הנאצי הפקיע אותו והפך אותו לבית מלון.
הארכיון שלו ניצל על ידי רופא משווינפורט.
2005 - אוניברסיטת ורוצלב יזמה את ההרצאה שנתית על שם אלברט נייסר - כאות הוקרה לרופאי עור שתרמו תרומות משמעותיות קליניות ובמחקר.
אלברט גלטין פורטר היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1859–1863 וכמושל אינדיאנה ה-19 בשנים 1881–1885. בראשית דרכו הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית, וב-1856 הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית לאחר שהורחק על ידי סיעת תומכי העבדות של הדמוקרטים.
הוא היה האדם השני שנולד באינדיאנה וכיהן כמושל המדינה.
הוא קיבל באי רצון את מינוי מפלגתו לתפקיד.
תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן תחילת תהליך התיעוש של המדינה שנמשך כמה עשורים.
במהלך המחצית השנייה של תקופת כהונתו השיגה המפלגה הדמוקרטית שליטה על האספה הכללית של אינדיאנה ברוב גדול והיא ביטלה את המינויים של פורטר, והחלישה את מעמדו של המושל לדרגה הנמוכה ביותר בכל ההיסטוריה של המדינה.
אלברט פורטר נולד בעיר לורנסבורג שבאינדיאנה כבנם של תומאס ומיירה טוסי פורטר.
אביו, שהיה ותיק מלחמת 1812, היה פקיד בבנק החוואים והמכונאים.
בנק זה, שהוקם על ידי ממשלת אינדיאנה ב-1818, נסגר לאחר הפאניקה של 1819 .
לאחר מכן שימש אביו כמה שנים כפקיד המחוז עד שהמשפחה עברה למחוז בון שבקנטקי, זאת לאחר שאימו של פורטר ירשה את החווה של אביה שם.
החווה הגדולה שכנה בסמוך לנהר אוהיו באזור שהיה הכי נוח לשמש כנקודת חציה, ופורטר החל לנהל את המעבורת שבבעלות אביו, שהעבירה כרכרות ונוסעים מעבר לנהר.
מהכסף שהרוויח בעבודתו במעבורת, נרשם פורטר ב-1839 ללימודים בקולג' הנובר, אך עד מהרה אזל כספו ולא עלה בידו להמשיך את לימודיו.
הוא קיבל הצעה מדודו שהוא ישלם עבורו את שכר הלימוד עד תום תקופת הלימודים, זאת בתנאי שהוא יעבור למוסד לימודים מתודיסטי.
פורטר הסכים, ועבר ב-1843 ללמוד באוניברסיטת אסברי, כיום אוניברסיטת דה פאו , שם הוא סיים את לימודיו.
בשנה שלאחר מכן הוא עבר לאינדיאנפוליס, שם הוא קיבל משרה במשרד מבקר המדינה ולזמן קצר שימש כמזכירו האישי של מושל המדינה ג'יימס וייטקומב.
וייטקומב השפיע על פורטר לשאוף לקריירה במשפטים, וכתוצאה מכך הוא החל ללמוד משפטים במשרדו של פיליפ ספונר.
ב-1845 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אינדיאנה והחל לעבוד במשרד עורכי הדין באינדיאנפוליס בראשותו של היירם בראון.
ב-1846 נשא פורטר לאישה את בתו של בראון, מינרווה, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
פורטר עבד במשרה שנייה ככתב של העיתון אינדיאנפוליס ג'ורנל, בה הוא כיסה את החלטות בית המשפט העליון של אינדיאנה, ותוך כדי כך זכה למוניטין בבית המשפט.
בשנים 1851–1854 הוא שימש כפרקליט העיר, לאחר שהתמודד על המשרה מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1853 הוא מונה למשרת הרשם של בית המשפט העליון שהתפנתה.
בשנה שלאחר מכן הוא נבחר למשרה זו בזכות עצמו ברוב גדול ושימש בה עד 1856. באותה שנה הוא הוא מצא את עצמו מעורב בסכסוך בין סיעת תומכי העבדות לבין סיעת מתנגדי העבדות במפלגה הדמוקרטית במדינה.
סיעת תומכי העבדות גברה ופורטר מצא את עצמו בין מתנגדי העבדות שהורחקו מהמפלגה, וכתוצאה מכך הוא הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית שהוקמה אז.
בסיוע גיסו, החל פורטר לארגן את המפלגה הרפובליקנית במחוז מריון, והתמודד על מושב במועצת העיר מטעם הרפובליקנים.
בתפקיד זה הוא שימש בתקופת כהונה חלקית אך התפטר ב-1859 לאחר שב-1858 הוא ניצח בבחירות לקונגרס.
בבית הנבחרים של ארצות הברית כיהן פורטר עד 1863 לאחר שנבחר לתקופת כהונה שנייה פעם אחת.
כחבר בית הנבחרים במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא תמך ברוב צעדי החקיקה של המלחמה.
תרומתו המרכזית היית החקירה שהוא ניהל בעצמו על מסילות הברזל, שקיבלו שטחי קרקע עצומים מהממשלה במהלך המלחמה ובשנים שקדמו לה.
פורטר חישב את שוויין של ההעברות הללו, ואיזן אותן אל מול דרישות התשלומים של חברות הרכבות עבור העברת האספקה והאנשים, ובכך חסך לממשלה שקופתה הייתה דלה, מיליוני דולרים.
ב-1862 הוצגה מועמדותו לתקופת כהונה שלישית בבית הנבחרים, אך הוא דחה את המועמדות בשל השכר הדל ששולם עבור המשרה והצורך שלו להרחיב את חסכונותיו.
פורטר שב לאינדיאנפוליס, שם הוא עמד בראש אחד ממשרדי עורכי הדין המובילים באינדיאנה.
שותפו המפורסם ביותר היה מי שלימים יכהן כנשיא ארצות הברית, בנג'מין הריסון.
הוא לקח על עצמו תיקים משמעותיים מאוד, כולל התיק "אקס-פרטה מיליגן" , שהסתיים לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית פסק שלמבדין פ.
מיליגן , שנעצר במהלך המלחמה בשל פעילות חתרנית, ונשפט והורשע בבית דין צבאי, צריך היה להשתחרר, שכן לבית הדין לא הייתה שום סמכות לנהל משפט כל עוד בתי המשפט האזרחיים עדיין היו פעילים.
פורטר זכה במועמדות הרפובליקנים למשרת מושל אינדיאנה ב-1876, אך דחה את המועמדות.
ב-1878 הוא מונה על ידי הנשיא רתרפורד הייז כמבקר מחלקת האוצר של ארצות הברית.
כמבקר הוא פיקח על יישובם של מספר מחלוקות באוצר שהחלו עוד בימי מלחמת האזרחים.
ב-1880, כאשר היה פורטר עדיין בוושינגטון, בחרה בו מפלגתו שוב כמועמד למשרת המושל ללא ידיעתו.
כאשר הוא קיבל את הידיעה, כבר הדפיסה המפלגה כרזות בחירות ומנהיגי המפלגה הצליחו לשכנע אותו להתמודד על התפקיד לטובת המפלגה.
באי רצון הוא קיבל את המועמדות ושב לאינדיאנפוליס.
תקופת השליטה הרפובליקנית בבית המחוקקים
אחד הדברים הבולטים במסע הבחירות של פורטר היה השינוי הפתאומי באופן לבושו.
בוושינגטון הוא נודע בשל סגנונו ואופן לבושו, אך כאשר הוא קיבל את המועמדות למשרת המושל, הוא החל להתלבש כמו חוואי, כולל חבישת כובע קש.
מסע הבחירות היה נמרץ למדי, ופורטר נסע לכל מחוזות אינדיאנה למעט חמישה כדי לשאת בהם נאומי בחירות.
בשל תמיכתו בשובתים בשביתת הרכבות הגדולה של 1877 , עלה בידו לקבל את תמיכתם של "אבירי העבודה", שגייסו עבורו את קולותיהם של פועלים רבים.
בבחירות הכלליות ניצח פורטר בהפרש קטן יחסית של 7,000 קולות.
הוא היה הרפובליקני הראשון שנבחר כמושל לאחר 12 שנים, ויחד עם רוב חזק של הרפובליקנים באספה הכללית של אינדיאנה, הוא החל תקופה של שליטה רפובליקנית במדינה שנמשכה שנות דור לאחר מכן.
זמן קצר לאחר השבעתו, הציגה המפלגה את מועמדותו למושב בסנאט של ארצות הברית, אך הוא דחה את המועמדות.
תקופת כהונתו של פורטר התמקדה בעיקר בהמשך הפיתוח התעשייתי של המדינה ובביצוע עבודות ציבוריות.
הוא דאג למדידתה של ביצת קנקקי הגדולה שצפון-מערב המדינה ולהכנת התוכניות לייבושה.
באותה תקופה הייתה ביצה זו אחד אזורי ההצפות הגדולים ביותר בארצות הברית ושטחה הקיף כמעט עשירית משטחה של אינדיאנה, בנוסף לחלק גדול של אילינוי.
התוכניות הוגשו לאספה הכללית שאישרה אותן, וכך בוצע טיוב של קרקעות בשטח של 800,000 אקרים (3,200 קמ"ר).
כדי ליישם את המיזם, קידם פורטר גם את הקמתה של מחלקת הגאולוגיה וההיסטוריה הטבעית, קודמתה של מחלקת משאבי הטבע של אינדיאנה.
בין המיזמים המצליחים הנוספים של פורטר היו הקמתם של מועצת הבריאות המדינתית, והמוסד לתקנות הכרייה, ששיפר משמעותית את תנאי העבודה של הכורים במדינה, וכן קידום זכויות הנשים.
ב-1881 הוא נשא נאם בפני האספה הכללית בו הוא האיץ בה להעניק זכות בחירה לנשים.
אף על פי שקריאתו לא נענתה, חודש הדיון שהתקדם מעט מאוד מאז שהמושל ג'יימס ויליאמס העביר לאספה פנייה דומה כמה שנים קודם לכן.
פורטר עשה שימוש בסמכויות המינוי שלו כדי לקדם את עניינן של הנשים, ומינה נשים למגוון של תפקידים בסוכנויות הממשלתיות של המדינה, אך בעיקר לתפקידים במועצות שפיקחו על מוסדות הרווחה של המדינה כמו בתי חולים ובתי יתומים.
הוא גם אילץ רבים מהחברים הבלתי מקצועיים של מועצות מדינתיות חשובות לפרוש, והחליף אותם במומחים מהשטח.
תקופת השליטה הדמוקרטית בבית המחוקקים
לאחר כמה חודשי דיונים הסכימה לבסוף האספה הכללית להתפשר ולהעניק לנשים זכות בחירה וכן הסכימה להפעיל חוק יובש.
הם הציעו תיקון לחוקת המדינה שכלל את שני הצעדים הללו.
שתי הסוגיות היו אמורות לעלות למשאל עם יחדיו, ובבחירות אמצע הכהונה של 1882 לא אושר התיקון לחוקה ברוב גורף, ובאותן בחירות עבר הרוב בבית המחוקקים מהרפובליקנים אל הדמוקרטים.
המחצית השנייה של תקופת כהונתו של פורטר כמושל הייתה אחת התקופות הבלתי רגילות בהיסטוריה של אינדיאנה, כאשר בית המחוקקים נשלט באופן מוחלט על ידי המפלגה היריבה למושל.
באופן טיפוסי למקרים כאלו, החלה האספה הכללית להטיל שררה כלפי המושל שמעמדו החוקתי החלש לא אפשר לו לשרוד.
אחד מצעדיהם הראשונים של הדמוקרטים היה לבטל את כל המינויים של המושל.
הוא הטיל וטו על הצעת החוק הראשונה שהתקבלה, אך עד מהרה עקפה האספה את הווטו הזה, ולקחה על עצמה את האחריות על מינוי כל החברים במועצות השונות של המדינה, סמכות שהמושל החזיק בה מאז מלחמת האזרחים.
הם גם החלו בצעדי חקיקה שנועדו להחליש את כוחם של הרפובליקנים בכל רחבי המדינה, ראשית באמצעות הקמת מועצה מדינתית לניהול מחלקת המשטרה המטרופולינית של אינדיאנפוליס שהוקמה אז, ולקיחת השליטה עליה ממועצת העיר שנשלטה על ידי הרפובליקנים.
לצד צעדים מגבילים נוספים כלפי המושל, הם החלישו את כוחה של הרשות המבצעת לנקודת השפל הנמוכה ביותר שלה בהיסטוריה של אינדיאנה.
כמעט חמישים שנה יעברו עד שסמכויות אלו שבו לידיו של המושל.
צעד החקיקה היחידי שעלה בידו של פורטר להעביר באותה תקופה היה הצעת חוק למימון תוכנית רווחה בעקבות שיטפון שהחריב את אזורי נהר ובאש ונהר אוהיו ב-1883. באותה עת היה זה השיטפון החמור ביותר בהיסטוריה של המדינה, והוא החריב וגרם נזקים לעיירות וערים רבות, כך שהיה צורך חשוב לסיוע להם.
על פי חוקת אינדיאנה אז, היה המושל מוגבל בהגבלת כהונה כך שהוא לא היה יכול להיבחר לתקופת כהונה שנייה, וב-1884 סיים פורטר את כהונתו ושב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1875 הלכה לעולמה רעייתו של פורטר, וב-1881 הוא נישא בשנית לקורנלה סטון.
נישואים אלו הסתיימו זמן קצר יחסית לאחר מכן לאחר שסטון נפטרה ב-1886. באותה שנה ניסתה המפלגה להציג שוב את מועמדותו של פורטר למשרת המושל, אך הוא דחה את ההצעה.
בוועידה הארצית של המפלגה של 1888 הוא היה נציג, שם הוא נשא נאום בו הוא הציג את מועמדותו של שותפו משכבר הימים, בנג'מין הריסון לנשיאות.
הריסון זכה במועמדות ובמערכת הבחירות, וב-1889 מינה את פורטר לכהן כשגריר באיטליה.
במהלך תקופת כהונתו כשגריר הוא פיקח על המשא ומתן עם איטליה בנוגע ללינץ' שבוצע באמריקאים-איטלקים בניו אורלינס ב-1891.
ב-1892 שב פורטר לאינדיאנפוליס, שם הוא בילה את שנותיו האחרונות בכתיבת ספר על ההיסטוריה של אינדיאנה.
כתיבת הספר לא הושלמה מעולם והוא לא פורסם.
לאחר התדרדרות הדרגתית במצב בריאותו, נפטר אלברט פורטר ב-3 במאי 1897 באינדיאנפוליס.
הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבעיר.
רוּדוֹלְף אַלְבְּרְֶט פוֹן קֶלִיקֶר היה אנטומיסט, פיזיולוג והיסטולוג שווייצרי שתרם להפיכת האנטומיה המיקרוסקופית לנושא רפואי עצמאי, והיה המייסד של ההיסטולוגיה המודרנית המיושמת באופן שיטתי, ושל הפיזיולוגיה של התא.
אלברט קליקר נולד בציריך בשווייץ.
השכלתו המוקדמת הייתה בציריך, והוא התחיל ללמוד באוניברסיטה שם בשנת 1836. אולם לאחר שנתיים, הוא עבר לאוניברסיטת בון, ולאחר מכן לזו של ברלין, והפך לתלמידם של הפיזיולוגים הנודעים ושל פרידריך גוסטב יאקוב הנלה.
הוא סיים את לימודיו בפילוסופיה בציריך ב-1841, וברפואה בהיידלברג ב-1842. התפקיד האקדמי הראשון בו מילא היה זה של לאנטומיה תחת הנלה, אך כהונתו בתפקיד זה הייתה קצרה.
ב-1844 חזר לאוניברסיטת ציריך כפרופסור לפיזיולוגיה ואנטומיה השוואתית.
גם שהותו כאן הייתה קצרה; ב-1847 אוניברסיטת וירצבורג, ששימעו הגיע אליה, הציעה לו את תפקיד הפרופסור לפיזיולוגיה ולאנטומיה מיקרוסקופית והשוואתית.
הוא קיבל את המינוי, ובווירצבורג הוא נשאר מאז, מסרב לכל ההצעות המפתות אותו לעזוב את החיים האקדמיים השקטים של העיירה הבווארית, שבה מת.
רבים מזיכרונותיו המרובים שפרסם, (כולל המאמר הראשון שכתב) והופיעו ב-1841, לפני שסיים את לימודיו, היו על מבנה של בעלי חיים מהסוגים המגוונים ביותר.
בולטים ביניהם היו המאמרים שלו על המדוזות ויצורים נלווים.
פעילותו בכיוון זה הובילה אותו לערוך טיולים זואולוגיים לים התיכון ולחופי סקוטלנד, וכן לקחת על עצמו, יחד עם ידידו , את העריכה של ה-Zeitschrift für Wissenschaftliche Zoologie (כתב עת לזואולוגיה מדעית), אשר ייסד בשנת 1848, ושהמשיך תחת ידיו להיות אחד מכתבי העת הזואולוגיים החשובים ביותר.
ידו הייתה אחת הראשונות שצולמו על ידי חברו וילהלם רנטגן.
מאמציו המוקדמים יותר הופנו לחסרי חוליות, וזיכרונותיו על התפתחות הסילוניות (שהופיעו ב-1844) נחשבים ליצירה קלאסית.
עד מהרה עבר לבעלי חוליות, וחקר את הדו-חיים ועוברי היונקים.
הוא היה בין הראשונים, אם לא הראשון ממש, שהכניסו לענף זה של מחקר ביולוגי את הטכניקה המיקרוסקופית החדשה יותר - שיטות ההקשחה, החיתוך וה.
חלק ניכר מההתקדמות שעשתה האמבריולוגיה במהלך האמצע והמחצית השנייה של המאה ה-19 קשור בשמו.
ההרצאות שלו על התפתחות, שפורסמו ב-1861, הפכו באחת לעבודה מכוננת.
אבל לא זואולוגיה ולא אמבריולוגיה הביאו לקליקר את התהילה.
אם הוא תרם הרבה למען ענפי מדע אלה, הוא תרם עוד יותר להיסטולוגיה, הידע על המבנה הזעיר של רקמות התאים של בעלי החיים.
בין תוצאותיו המוקדמות יותר הייתה ההדגמה ב-1847 ששריר חלק או לא מפוספס מורכב מיחידות נפרדות, מתאי שריר בעלי גרעין.
בעבודה זו הוא הלך בדרכו של רבו הנלה.
שנים ספורות לפני כן, היה ספק אם לעורקים יש שרירים בדפנותיהם - בנוסף, לא היה בסיס היסטולוגי מוצק עדיין לאותן דעות לגבי פעולת מערכת העצבים על מחזור הדם, שהודגמו, והייתה לו השפעה כה גדולה על התקדמות הפיזיולוגיה.
תרומותיו של קליקר להיסטולוגיה היו רבות; שריר חלק, , עור, עצמות, שיניים, כלי דם וקרביים נחקרו כולם על ידי קליקר.
התוצאות אליהן הגיע תועדו בחלקן בזיכרונות נפרדים, בחלקן בספר הלימוד הגדול שלו על אנטומיה מיקרוסקופית, שראה אור לראשונה ב-1850.
הביוכימאי האמריקאי טען כי קליקר היה בין הראשונים שהבחין בסידור הגרגירים ב של שריר מפוספס במשך תקופה של שנים שמתחילה בסביבות 1850. גרגירים אלה נקראו מאוחר יותר סרקוזומים על ידי האנטומיסט השוודי בשנת 1890. סרקוזומים אלו נודעו אחר-כך בשם המיטוכונדריון - תחנות הכוח של התא.
במילותיו של לנינגר, "יש לזקוף לזכותו של קליקר גם את ההפרדה הראשונה של המיטוכונדריון ממבנה התא".
בשנת 1888 הוא חילץ גרגירים אלו משרירי חרקים, שבהם הם שופעים מאוד, ומצא שהם מתנפחים במים, והראה יש להם ממברנה.
במקרה של כמעט כל רקמה, הידע הנוכחי שלנו מכיל מידע שקליקר גילה לראשונה - בזכות עבודתו על מערכת העצבים שמו זכור ביותר.
כבר בשנת 1845, בעודו בציריך, הוא סיפק הוכחה ברורה לכך שסיבי עצב הם רציפים עם תאי עצב, והניח את הבסיס לכל מחקר מאוחר יותר באשר לפעולות מערכת העצבים המרכזית.
מאותו זמן ואילך הוא עמל ללא הרף על ההיסטולוגיה של מערכת העצבים, ובמיוחד על הבעיות הקשות שמציגים הדפוסים המורכבים שבהם סיבי העצב (האקסונים) ותאי העצב (הנוירונים) שזורים יחד במוח ובחוט השדרה.
מימיו הראשונים כאמן השיטה, הוא ראה במבט חטוף את ערכה של לחקר מערכת העצבים המרכזית.
קליקר תרם רבות לידע על המבנה הפנימי של המוח.
בשנת 1889, הוא שיחזר את ההכנות ההיסטולוגיות של אבי מדעי המוח, סנטיאגו רמון אי קחאל ואישר את תאוריית הנוירוניזם.
קליקר קיבל תואר אצולה על ידי יורש העצר לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ב-1897, ולכן הותר לו להוסיף את התואר "פון" לשם משפחתו.
באנגליה, שבה ביקר יותר מפעם אחת, ושם התפרסם, החברה המלכותית הפכה אותו לעמית ב-1860, וב-1897 העניקה לו את אות ההערכה הגבוה ביותר שלה, מדליית קופלי.
מין הלטאה, , נקרא לכבודו.
משמש לציון אדם זה כמחבר כאשר מצטטים שם מדעי.
בשנת 1864 החיה קליקר מחדש את התיאוריה של אטיין ז'ופרואה סנט-אילר לפיה האבולוציה מתקדמת בצעדים גדולים (Saltationism), תחת השם הטרוגנזה.
קליקר היה מבקר של דרוויניזם ודחה את התאוריה של האב הקדמון הכולל, במקום זאת הוא תמך בתאוריה של מוצא משותף לפי קווים נפרדים.
לדברי ההיסטוריון האמריקאי , תאוריית האבולוציה הלא-דרוויניסטית של קליקר קשרה את "הטרנספורמיזם האורגני לשלושה רעיונות כלליים, כולם בניגוד לתפיסתו של דרווין: המקור הרב של צורות חיים, הגורמים הפנימיים לשונות ו"קפיצות פתאומיות" (הטרוגנזה) בתהליך האבולוציוני".
קליקר טען כי ההטרוגנזה פועלת על פי חוק כללי של התקדמות אבולוציונית, .
אלברט פוּליצר (בהונגרית: Pulitzer Albert; מאקו, 10 ביולי 1851 – וינה, 3 באוקטובר 1909) היה עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי, אחיו הצעיר של ג'וזף פוליצר (1847–1911).
בנו, וולטר פוליצר, היה סופר ומוציא לאור של מגזינים, נפטר ב-1926.
אלברט פוליצר נולד בעיר מאקו בהונגריה כאחיו הקטן של ג'וזף פוליצר המפורסם לימים.
הוא עבר לארצות הברית בשנת 1867 והיה שם מורה לגרמנית בבית הספר התיכון Leavenworth High School בקנזס.
לאחר שנתיים, הוא התחיל לעבוד בעיתון באילינוי.
בשנת 1871 עבר לניו יורק.
שם היה חבר מערכת בניו יורק סאן ובניו יורק הראלד עד ייסוד הג'ורנל (Journal).
בשנת 1882, ייסד את העיתון "ניו יורק מורנינג ג'ורנל" , אותו מכר לג'ון אר.
מקלין , שהעביר במהרה את העיתון לוויליאם רנדולף הרסט ב-1895. פוליצר הקים ב-1895 את Das Morgen Journal, שהיה גרסה גרמנית של ה-Journal, ויליאם רנדולף הרסט רכש גם עיתון זה.
הוא סבל מהתמוטטות עצבים; התאבד בווינה (הוא עזב לאירופה לאחר שמכר את ה-Journal).
ב-2010 פרסם ג'יימס מקגראת' מוריס ספר ביוגרפי חדש על ג'וזף פוליצר בשם (Pulitzer: A Life in Politics, Print and Power) שכלל מידע חדש מזיכרונותיו של אלברט פוליצר.
אלברט פאוסט פולק היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
פולק נולד ב-11 באוקטובר 1869 בפרדריקה שבדלאוור.
הוא למד במכללת דלאוור, כיום אוניברסיטת דלאוור, בניוארק, וסיים את לימודיו ב-1889. לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1892, והחל לעסוק במקצוע בג'ורג'טאון.
בשנת 1899 הפך פולק לעורך דין של הסנאט של דלאוור ובשנת 1902 הפך ליושב ראש הוועדה הדמוקרטית של מחוז סאסקס.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1908 ושוב בשנים 1915–1916. במקביל, היה חבר בוועדת המדינה הדמוקרטית.
ב-1905 מונה לחבר במועצת החינוך של ג'ורג'טאון וכיהן שם עד 1912. מ-1914 עד 1921 היה חבר ומזכיר מועצת הבוחנים של מחוז סאסקס.
ב-1916 נבחר פולק נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, כשהביס את חבר בית הנבחרים הרפובליקני המכהן תומאס וודנאט מילר.
במהלך קדנציה זו כיהן עם סיעת הרוב הדמוקרטית בקונגרס ה-65. ב-1918 ביקש להיבחר מחדש, אולם הפסיד לרפובליקני קיילב רודני לייטון, רופא מג'ורג'טאון.
פולק כיהן מ-4 במרץ 1917 עד 3 במרץ 1919, במהלך ממשלו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
פולק חידש את עיסוקו בעריכת דין, והעביר את משרדו לווילמינגטון ב-1921. הוא מונה לנציב ארצות הברית עבור מחוז דלאוור ב-1929 ושימש בתפקיד עד פרישתו ב-1951.
פולק מת ב-14 בפברואר 1955 בווילמינגטון, דלאוור.
הוא קבור בבית הקברות של האיחוד, הממוקם ברחוב סאות' רייס, ג'ורג'טאון.
אלברט סמית' מרקס היה עורך דין, קצין בצבא הקונפדרציה ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל טנסי ה-21 בשנים 1879–1881.
אלברט מרקס נולד באוונסבורו שבקנטקי, כאחד משבעת ילדיהם של אלישע מרקס ואליזבת (לבית לאשברוק) מרקס.
הוריו היו מתודיסטים אדוקים, ובתחילה שאפו שבנם יהיה כומר.
עד גיל 14 הוא למד בבית הספר באוונסבורו, אז נפטר אביו, והוא התמקד בסיוע לאימו בניהול החווה המשפחתית.
אף על פי שהוא רכש השכלה פורמלית מועטה לאחר מכן, הוא היה קורא נלהב, ולמד מתוך ספרים רבים בהיסטוריה ובספרות עתיקה.
כשהיה בן 19 עבר מרקס לווינצ'סטר שבטנסי כדי לעבוד במשרד עורכי הדין של דודנה של אימו, ארתור ס.
הוא למד משפטים בהדרכתו של קולייר, וב-1858 התקבל ללשכת עורכי הדין.
משרד עורכי הדין נקרא אז "קולייר, מרקס ופריצל", ולאחר עזיבתו של פריצל ב-1861 המשיך המשרד להיקרא "קולייר ומרקס".
אף על פי שמרקס הזדהה עם הדמוקרטים של הדרום, הוא התנגד לפרישה מהאיחוד.
בראשית 1861 הוא התמודד מטעם סיעת תומכי האיחוד במחוזו לתפקיד נציג המחוז לוועידת הפרישה של טנסי, ונבחר יחד עם יריבו פיטר טרני, לימים גם הוא מושל טנסי.
על כל פנים, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התגייס מרקס לצבא הקונפדרציה.
הוא נבחר כקפטן של פלוגה E של רגימנט הרגלים ה-17 של טנסי, שבתחילה היה תחת פיקודו של פליקס ק.
זוליקופר, והשתתף בקרב קמפ ויילדקט באוקטובר 1861 וב בינואר 1862 בקנטקי.
לאחר מותו של זוליקופר בקרב מאוחר יותר, הוכפף הרגימנט ה-17 לגנרל בושארד ג'ונסון , ובמאי 1862 קודם מרקס לדרגת מייג'ור.
במסגרת הארגון מחדש של כוחות הקונפדרציה ביוני 1862, קודם מרקס לדרגת קולונל, והוצב לפקד על הרגימנט ה-17. הרגימנט הוכפף לדיוויזיה של הגנרל סיימון בוליבר באקנר, שביצעה את הפלישה לקנטקי בסתיו אותה שנה.
הרגימנט של מרקס לחם בקרב מנפורדוויל , שם בחר באקנר במרקס לקבל את הכניעה הרשמית של כוחות צבא האיחוד.
לאחר פלישה זו, הוצב הרגימנט בכפיפות לדיוויזיה של הגנרל פטריק קלייברן , שאיתה הוא לחם בקרב סטונס ריבר בדצמבר 1862. בעת שהרגימנט של מרקס תקף סוללה של צבא האיחוד במהלך קרב זה, נפגעה רגלו הימנית מקלע קופסה, וכתוצאה מכך נקטעה רגלו מתחת לברך.
את שארית תקופת המלחמה העביר מרקס בהחלמה בוינצ'סטר ובבית חולים בלגרנג', ג'ורג'יה, אם כי בהמשך הוא הצטרף למטה של הגנרל נייתן בדפורד פורסט כפרקליט צבאי.
לאחר המלחמה הוא שב לעיסוקו בעריכת דין בוינצ'סטר יחד עם קולייר עד 1866, אז עבר קולייר לנאשוויל, ומרקס הקים שותפות עם ג'יימס פיצפטריק וט.
ב-1870 נבחר מרקס כשופט בבית המשפט לצדק של המחוז הרביעי של טנסי.
הוא נבחר שוב לתפקיד ב-1878, אך התפטר לאחר שנבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל טנסי מאוחר יותר באותה שנה.
בבחירות הכלליות הוא ניצח בקלות לאחר שקיבל 89,958 קולות, בהשוואה ל-42,284 הקולות של מועמד הרפובליקנים אלי מ.
וייט, ו-15,155 הקולות של מועמד מפלגה השטרות הירוקים ריצ'רד מ.
מרקס היה הראשון מבין אלו שכל חייהם היו חברי המפלגה הדמוקרטית שלאחר המלחמה נבחרו לתפקיד המושל.
שני קודמיו בתפקיד, ג'ון בראון וג'יימס פורטר, נבחרו גם הם כדמוקרטים, אך קודם לכן היו ויגים.
כמו שני קודמיו בתפקיד, הנושא המרכזי שהיה על סדר יומו של מרקס כמושל היה משבר החוב המדינתי, שנבע כתוצאה מעלייה הדרגתית בהיקף איגרות החוב שהונפקו למימון עבודות ציבוריות וסלילת מסילות ברזל במהלך ארבעת העשורים הקודמים.
המשבר הפיננסי של 1873 גרם לצמצום בהכנסות ממס הרכוש, וטנסי לא הצליחה לשלם את תשלומי איגרות החוב של -1875. מעבר לכך, מגפת קדחת צהובה הפילה חללים רבים בממפיס וגרמה לקשיים נוספים על הכלכלה.
כשהושבע מרקס כמושל, הייתה מפלגתו מפוצלת לשתי סיעות, אלו שסברו שיש לשלם את החוב במלואו כדי להגן על דירוג האשראי של המדינה, ואלו שהעדיפו תשלום חלקי.
מרקס מינה ועדה של בית המחוקקים לחקירת סוגיית החוב.
הוועדה הגיעה למסקנה שאנשי חברות הרכבות פעלו באופן בלתי אתי במהלך תקופת ממשלו של ויליאם בראונלו, וניסו להונות את המדינה, וכך הם היו זכאים להחזר חלקי של החובות.
מרקס קיבל את מסקנות הוועדה, ונוהל משא ומתן על תוכנית החזרי תשלומים חדשה עם הבנקים.
אם זאת, כאשר הוגשה התוכנית לאישור ציבור הבוחרים, הם דחו אותה ברוב של 76,333 מתנגדים מול 49,772 תומכים, והותירו את הסוגיה ללא פתרון.
ב-1880 בחר מרקס שלא להתמודד על תקופת כהונה שנייה כמושל, בהבינו שהמפלגה עדיין הייתה מפולגת על סוגיית החוב.
בבחירות הכלליות למשרת המושל של אותה שנה הובסה המפלגה.
לאחר סיום כהונתו כמושל, הקים מרקס משרד עורכי דין חדש בשותפות עם קולייר ועם ג'ון צ'ילדרס הבן, שפעל עד 1883. הוא נותר פעיל בפוליטיקה, ובבחירות לנשיאות של 1888 הוא היה חבר בחבר האלקטורים מטעם הדמוקרטים, והשתתף בוועידת המפלגה הארצית באותה שנה.
ב-1863, בעת שהחלים מפציעתו במלחמה, נשא מרקס לאישה את נובלה דייוויס.
השניים התארסו עוד טרם הקרב, ולאחר שרגלו נכרתה, הוא הציע לה לשחרר אותה מהאירוסים, אך היא סירבה.
אלברט מרקס נפטר במלון מקסוול האוס שבנאשוויל ב-4 בנובמבר 1891. הוא נטמן בבית הקברות העירוני של וינצ'סטר.
מרקס חי באחוזה ליד וינצ'סטר שאותה הוא רכש בערך ב-1870. ב-1889 החל בנו ארתור לבנות בית גדול באחוזה שנשא את השם "טירת מאה האלונים" .
לאחר מותו של ארתור, המשיך בנו ג'ון להרחיב את המבנה.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 שימש הבית את האגודה הקתולית האבות הפאוליסטים .
ב-1975 הוכנס הבית אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ובאמצע שנות ה-80 תועד בסקר הבניינים ההיסטוריים האמריקאים.
כיום הוא מוחזק על ידי הקרן ללא מטרות רווח על שם קנט ברמלט.
אלברט מריה פורסטר היה פוליטיקאי גרמני במפלגה הנאצית, חבר באס אס ופושע מלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, תחת ניהולו כגאולייטר ורייכסשטאטהלטר של דנציג-פרוסיה המערבית (החלק הגרמני המסופח של פולין הכבושה מלבד ורטגאו), האוכלוסיות הלא-גרמניות המקומיות של פולנים ויהודים סווגו כתת-אנושיים ונשלחו למסעות השמדה הכוללים טיהור אתני, רצח המוני, ובמקרה של חלק מהפולנים בעלי מוצא גרמני, גרמניזציה בכוח.
פורסטר היה אחראי ישירות להשמדת הלא-גרמנים והיה תומך נלהב של רצח העם הפולני, שבו תמך לפני המלחמה.
פורסטר נשפט, הורשע ונתלה בוורשה על פשעיו, לאחר תבוסת גרמניה.
פורסטר נולד בפירט, שם למד בבית ספר עממי ובגימנסיה ההומניסטית בין השנים 1908 ל-1920. לאחר מכן עבר הכשרה בבנקאות למשך שנתיים והחל לעבוד בבנק בפירת ב-1922. בנובמבר 1923, הצטרף למפלגה הנאצית והפך למנהיג הסניף המקומי בפירת; באותו זמן הפך גם לחבר באס אה.
במאי 1924 פוטר פורסטר מהבנק בשל פעילותו הנאצית, כולל הסתה אנטישמית.
לאחר הפוטש במרתף הבירה כשהמפלגה הנאצית נאסרה, הפך לחבר בארגון חזית נאצי "קהילת העם הגרמני הגדול", ושימש כמנהיג מקומי שלו.
במהלך תקופה זו התיידד עם יוליוס שטרייכר, מנהיג המפלגה בצפון בוואריה, והפך לעיתונאי במשרה חלקית עבור העיתון האנטישמי השבועי של שטרייכר דר שטירמר.
הוא היה צופה במשפט בגידה של אדולף היטלר, אריך לודנדורף, ושמונה נוספים ממשתתפי הפוטש מ-26 בפברואר עד 1 באפריל 1924 בבית המשפט במינכן.
כאשר המפלגה הנאצית חודשה על ידי היטלר ב-27 בפברואר 1925 נכח פורסטר במינכן, והפך שוב לאורטסגרופנליטר (מנהיג קבוצה מקומית) בפירת.
הוא הצטרף רשמית למפלגה ב-5 באפריל 1925 (מספר חברות 1,924); כחבר מוקדם במפלגה נחשב בתור אלטר קאמפפר ובהמשך זכה באות הזהב המפלגתי.
הוא הפך במהרה לפרטאירדנר (נואם מפלגה) ומסר נאומים בכל האזור.
ב-12 במאי 1926, הצטרף לאס אס, והקים והנהיג את קבוצת האס אס "נירנברג-פירת" ביולי 1926. מינואר 1928 הועסק פורסטר כפקיד במשרד התשלומים על ידי איגוד העובדים המסחריים הלאומי הגרמני (DHV), איגוד מקצועי לאומי ואנטישמי.
כשנבחר, היה הצעיר ביותר בפרלמנט.
ב-15 באוקטובר 1930, פורסטר מונה לגאולייטר של העיר החופשית דנציג (ששמה שונה לגדנסק, פולין), במקום ארתור גרייזר שהפך לסגן הגאולייטר.
הדבר יצר סכסוך ביניהם, וגרייזר נותר אויבו לכל החיים של פורסטר.
תושבים רבים התנגדו לפורסטר כפולש שהחליף את גרייזר, תושב דנציג מקומי.
פורסטר החל מיד בקמפיין תעמולה אגרסיבי וגיוס חברים.
בנובמבר 1930, הוא ייסד והוציא לאור את דנציגר ביאובכטר (Danzig Observer).
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון, פורסטר הוביל את השתלטות הנאצים על דנציג באביב 1933, והשיג רוב מוחלט למפלגה הנאצית בסנאט של דנציג.
היטלר שיבח אותו במינוי לראש ה-DHV ב-10 במאי 1933, והפך אותו לראש כל ארגוני עובדי המשרד בחזית העבודה הגרמנית.
ב-15 בספטמבר הוא מונה למועצת המדינה הפרוסית והיה לפיהרר כבוד של האס אס-שטנדרטה 36 בדנציג בינואר 1934. בינואר 1935, מונה ליו"ר הסניף של דנציג בחברה הנורדית שהוטלה על חיזוק שיתוף הפעולה התרבותי והפוליטי הגרמני-נורדי.
ב-23 בינואר 1936, הפך לחבר בצוות האישי של רייכספיהרר אס אס היינריך הימלר.
ב-1937 התרבר פורסטר על מאבקו נגד קומוניסטים ו"תת-בני אדם" אחרים.
ב-1939 בעקבות הוראות מברלין, הוביל פורסטר את ההסתה בדנציג להגברת הלחץ לסיפוח על ידי גרמניה הנאצית וטען שבעתיד "פולין תהיה רק חלום".
ב-23 באוגוסט החליף את גרייזר כראש ממשלת דנציג.
נושא דנציג היה אחד מהטעמים להצדקת פלישת גרמניה הנאצית לפולין על ידי הנאצים.
הוא שונא יהודים שכינה "גזע מלוכלך וחלקלק" וביטא את רצונו לשלוט בחלקים מפולין לאחר שפולנים יגורשו מהם.
לפני מלחמת העולם השנייה, ניסה פורסטר ללא הצלחה להשיג שליטה על ארגון פעילויות אירדנטיות של האוכלוסייה הגרמנית האתנית במסדרון הפולני הסמוך לעיר החופשית דנציג, שנוצר ב-1920 על ידי חוזה ורסאי; במקום זאת, השליטה ניתנה לפולקסדויטשה מיטלשטלה שנשלטה בידי האס אס.
עם פורסטר והימלר במלחמת כוחות, הדבר גרם לחשדנות של הגרמנים (האתניים) כלפי פורסטר.
כאשר שטחים אלה סופחו לאחר פלישת פולין והפכו לרייכסגאו דנציג-פרוסיה המערבית, חשדנותו של פורסטר כלפי מנהיגי הנאצים המקומיים הובילה אותו למנוע מהם כוח פוליטי.
פורסטר מילא את כל התפקידים המשמעותיים בבעלי בריתו מהעיר החופשית דנציג שלפני המלחמה.
סנוב זה עורר מרירות בקרב הגרמנים המקומיים בנוסף למדיניות הגרמניזציה שלו, ששללה מהם מעמד גבוה יותר מפולנים מקומיים.
במאי 1934 נשא פורסטר לאישה את גרטרוד דטץ.
החתונה התקיימה בבית הקנצלר בברלין, כאשר היטלר ורודולף הס היו עדים ומוזמנים לחתונה.
עם זאת, דו"ח משנת 1943–1944 על היטלר בשם "ניתוח האישיות של אדולף היטלר" מאת הפסיכואנליטיקאי ולטר לנגר טוען שפורסטר "ידוע כהומוסקסואל" ונקרא לעיתים "בובי", מונח נפוץ של חיבה בקרב הומוסקסואלים גרמנים בתקופה זו.
מיד לאחר פלישת גרמניה לפולין, פורסטר מונה ב-8 בספטמבר לראש המנהל האזרחי במחוז הצבאי דנציג-פרוסיה המערבית, שסופח לרייך הגרמני ב-8 באוקטובר 1939. הניהול הצבאי הסתיים והוא מונה לגאולייטר של רייכסגאו דנציג-פרוסיה המערבית החדש ב-21 באוקטובר.