tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על מנת להבטיח את הצלחת הטיפול לטווח האורך יש צורך ביצירת קשר טיפולי מתמשך ויציב שיאפשר מעקב אחר נטילת הטיפול התרופתי זיהוי מוקדם של החרפות המחלה.
בנוסף, ילדים הסובלים מסכיזופרניה, לרוב אינם מסוגלים להשתלב בכיתות לימוד רגילות וזקוקים למסגרות החינוך המיוחד, המאופיינות ברמות גירוי נמוכות ובתוכניות לימוד מותאמות.
סכיזופרניה אצל ילדים נחשבת תופעה נדירה ועשויים לסבול ממנה 1 מתוך 40,000 ילדים.
עד גיל 12 שיעור ההיארעות של המחלה הוא כ־0.2 לכל 10,000 ילדים.
בגיל ההתבגרות ישנה עליה חדה בשכיחות והיא מגיעה ל-2.5 מקרים ב-10,000 נבדקים.
עד לסוף המאה התשע עשרה, ילדים שאובחנו כסובלים מפסיכוזה, דוגמת סכיזופרניה, אובחנו כסובלים מטירוף "בגיל ההתבגרות" או טירוף "התפתחותי".
רק במהלך שנות החמישים פסיכוזת הילדות החלה להיות נפוצה יותר ולכן פסיכיאטרים החלו לבחון את הנושא לעומק.
בשנת 1905, סנטה דה סנקטיס (רופא, פסיכולוג ופסיכיאטר) כתב לראשונה על פסיכוזות ילדים.
הוא כינה את המצב הרפואי "דמנציה פראקוציסימה" (dementia" "praecocissima) שזה בלטינית, "טירוף מוקדם מאוד".
הוא קרא למצב הרפואי שראה באנלוגיה למונח ששימש אז לסכיזופרניה, "דמנציה פרהקוס" ("dementia praecox") (בלטינית, "טירוף מוקדם").
בנוסף, הוא אפיין את המצב הרפואי על ידי נוכחות קטטוניה.
פיליפ ברומברג (פסיכולוג התייחסותי) טען כי "דמנציה פרקוציסימה" במקרים מסוימים אינה ניתנת להבחנה מסכיזופרניה בילדות.
וליאו קאנר (רופא ופסיכיאטר) סבר ש"דמנציה פרקוציסימה" מקיפה מספר מצבים פתולוגיים.
בשנת 1909 תיאודור הלר גילה תסמונת חדשה "דמנציה אינפנטיליס" ("dementia infantilis") שזה בלטינית, "טירוף אינפנטילי" אשר נקראה בשם תסמונת הלר.
ב-ICD-11 (מסמך תקינה של ארגון הבריאות העולמי) סווגה תסמונת הלר כתת-סוג של ספקטרום האוטיזם.
בשנת 1909 דיווח יוליוס ראקה (פסיכיאטר) על עשרה מקרים של קטטוניה בילדים בבית החולים הפסיכיאטרי והנוירולוגי של אוניברסיטת קיל, בו עבד.
הוא תיאר תסמינים דומים לאלה שתועדו בעבר על ידי ד"ר קארל לודוויג כחלבאום, סימפטומים הכוללים "סטריאוטיפים ודחפים מוזרים, התפרצויות מוטוריות אימפולסיביות ואדישות עיוורת.".
הוא גם דיווח גם תסמינים כמו: סירוב לאכול, קהות וחוסר תקשורת, מוסר לקוי (חשיבה לא הגיונית),חוסר מוטיבציה חריגה, התנהגות ילדותית ו-Waxy flexability (האדם יישאר בתנוחה מסוימת שבו הושאר, כאילו היה בובת שעווה.
האדם יכול להישאר כך במשך שעות רבות, עד שמישהו יזיז אותו לתנוחה אחרת).
מאמר משנת 1913 מאת קרל פוניץ (פסיכיאטר), "תרומה להכרה בקטטוניה המוקדמת", מספר על מחקר של נער שאותו הוא תיאר כילד שאצלו בא לידי ביטוי "קטטוניה אופיינית" מגיל שתים-עשרה, ותיאר את מצבו כ-"תמונה ברורה של סכיזופרניה".
לפני שנת 1980, ניתן לראות כי הספרות בנושא "סכיזופרניה בילדות" תיארה לעיתים קרובות "תערובת הטרוגנית" של הפרעות שונות, כגון אוטיזם, פסיכוזה סימביוטית או הפרעה פסיכוטית שאינה סכיזופרניה, הפרעות התפתחותיות מקיפות ודמנציה אינפנטיליס.
סכום הזוויות במשולש הוא סכומן של שלוש הזוויות הפנימיות במשולש.
בגאומטריה אוקלידית סכום זה הוא תמיד 180 מעלות (שהן רדיאנים).
בגאומטריות לא-אוקלידיות לסכום זה ערך אחר.
סכום הזוויות במשולש (והתכונות הנגזרות ממנו) הוא אחד המאפיינים הבולטים המבדילים בין הגאומטריה האוקלידית לגאומטריות הלא-אוקלידיות.
בגאומטריה אוקלידית סכום הזוויות במשולש הוא תמיד 180 מעלות.
הוכחה לכך ניתנה כבר בספרו של אוקלידס, "יסודות".
הוכחה: במשולש ABC נעביר דרך הקודקוד A ישר מקביל לצלע BC.
הזוויות XAC ו-ACB הן זוויות מתחלפות, ולכן שוות זו לזו, וכך הזווית ABC והזווית שבין הישר AX והצלע AB, כלומר סכום שלוש הזוויות הפנימיות במשולש שווה לזווית שטוחה, כלומר ל-180 מעלות.
המשפט "סכום הזוויות במשולש הוא תמיד 180 מעלות" שקול לאקסיומת המקבילים.
בגאומטריות לא-אוקלידיות, שבהן אקסיומה זו אינה מתקיימת, סכום הזוויות במשולש שונה מ-180.
גאומטריה ספירית היא גאומטריה לא אוקלידית, העוסקת בתכונות של ישרים על ספירה, היינו מעטפת של כדור.
בגאומטריה ספירית נקודה היא זוג נקודות אנטיפודיות על פני הספירה, והקווים הישרים הם "מעגלים גדולים" - כאלה שרדיוסם שווה לרדיוס הכדור.
במשולש בגאומטריה ספירית, כל אחת מהזוויות ו- היא 90 מעלות, ונוספת עליהן הזווית , כך שסכום שלוש הזוויות הוא תמיד יותר מ-180 מעלות, ויכול להגיע עד 540 מעלות.
גם בגאומטריה אליפטית סכום הזוויות במשולש גדול מ-180 מעלות.
גאומטריה היפרבולית היא גאומטריה לא אוקלידית שבה אקסיומת המקבילים מוחלפת באקסיומה הבאה: "דרך כל נקודה שמחוץ לישר עוברים לפחות שני ישרים מקבילים לישר זה".
בגאומטריה היפרבולית סכום הזוויות במשולש תמיד קטן מ-180 מעלות.
במשולש אידיאלי כל אחת משלוש הזוויות הפנימיות גודלה אפס, ולכן גם סכום הזוויות במשולש זה הוא אפס.
המשפט הקרוי Theorema Elegantissimum, שהוא מקרה פרטי של משפט גאוס-בונה, קובע כי המגרעת הזוויתית של המשולש, כלומר ההפרש בין סכום זוויותיו ל-180 מעלות, שווה לאינטגרל על עקמומיות (עקמומיות גאוס) המשטח בתחום המשולש.
זווית חיצונית במשולש היא הזווית שבין צלע להמשך הצלע הסמוכה.
בהתאם להגדרה זו, הזווית הפנימית והזווית החיצונית הצמודה לה יוצרות תמיד זווית שטוחה, כלומר סכומן הוא 180 מעלות, ולכן הסכום של שלוש הזוויות הפנימיות ושלוש הזוויות החיצוניות הוא 540 מעלות.
כתוצאה מכך, בגאומטריה אוקלידית סכום הזוויות החיצוניות במשולש שווה תמיד ל-360 מעלות, בגאומטריה ספירית הוא פחות מ-360 מעלות, ובגאומטריה היפרבולית הוא יותר מ-360 מעלות.
סכיזופרניה איטית או סכיזופרניה המתפתחת באיטיות הייתה קטגוריית אבחון ששימשה בברית המועצות כדי לתאר את מה שנטען כסוג של סכיזופרניה המאופיינת בהתפתחות איטית ולאורך זמן.
אבחון זה בוצע גם בחולים שלא הראו כלל תסמינים של סכיזופרניה או הפרעות פסיכוטיות אחרות, בהנחה שתסמינים אלו יופיעו מאוחר יותר.
מעולם לא נעשה בו שימוש או הכרה מחוץ לברית המועצות, או על ידי ארגונים בינלאומיים כמו ארגון הבריאות העולמי.
אבחנה זו נחשבת לדוגמה מייצגת לשימוש פוליטי בפסיכיאטריה בברית המועצות.
"סכיזופרניה איטית" הייתה האבחנה הידועה לשמצה ביותר שבה השתמשו פסיכיאטרים סובייטים, בשל השימוש בה נגד דיסידנטים אנטי-סובייטיים.
לאחר ששוחררו מבית חולים אנשים שאובחנו עם סכיזופרניה איטית, נשללו מזכויותיהם האזרחיות, כגון מהימנותם וכושר התעסוקה שלהם.
השימוש באבחנה זו ספג גינוי בינלאומי.
האבחון היה שיטתי ושימש נגד יריבים פוליטיים, אופוזיציה, קבוצות מופלות וכל מי שהתנגד לרעיונות הקומוניסטיים של המדינה.
המתנגדים סבלו מאפליה ומניצול פוליטי, ופעולותיהם סווגו כבעיה פסיכיאטרית עם השלכות פליליות.
הדבר גרם לקורבנות נזק פיזי, קוגניטיבי ונפשי כבד.
בין הקבוצות המופלות לעניין זה, מעבר ליריבים פוליטיים ומתנגדי שלטון, נכללו: לאומני רוס של קייב (10%), מהגרים (20%), יהדות ברית המועצות ובפרט פעילים דתית ומסורבי עלייה (15%), אזרחים מתלוננים לא נוחים לשלטון על עודף בירוקרטי והתעללויות מצד השלטון (5%), ומיעוטים אתניים הכוללים את הקווקזים והשחורים.
בגרסה הרוסית המודרנית של הגרסה ה-10 של ICD – הסיווג הסטטיסטי הבינלאומי של מחלות ובעיות בריאות קשורות (ICD-10), סכיזופרניה איטית אינה רשומה עוד כצורה של סכיזופרניה.
עם זאת, היא עדיין נכללת כהפרעת אישיות סכיזוטיפלית בגרסה הרוסית של ה-ICD, בסעיף F21 של פרק V.
רוסיה הכירה בכך שלפני 1991 נעשה שימוש בפסיכיאטריה למטרות פוליטיות ולקחה אחריות על קורבנות "הפסיכיאטריה הפוליטית".
כשעל פי פירוש חוק הפדרציה הרוסית הפוסט-סובייטית בנושא טיפול פסיכיאטרי, אנשים שנאלצו לעבור טיפול במוסדות רפואיים פסיכיאטריים סובייטיים היו זכאים לשיקום בהתאם להליך שנקבע ויכלו לתבוע פיצויים.
עם זאת, ניצול פוליטי של הפסיכיאטריה ברוסיה נמשך מאז התפרקות ברית המועצות ועד היום, בימי ולדימיר פוטין עת בה פעילי זכויות אדם עדיין עלולים להתמודד עם איום לאבחון פסיכיאטרי בגין פעילות אזרחית ופוליטית לגיטימית, והשלכות מעקב נלווה לאחר האבחון לכל החיים.
התופעה אומצה וקיימת עד היום גם במדינות כמו: איראן ורפובליקה העממית של סין.
מדינות בהם בעלי הפרעה נפשית מודרים חברתית בכל תחומי החיים; חברתית, תעסוקתית, בשירותים ממשלתיים ורפואיים ובאופציות שידוכים, לעיתים במידה וקיימים אף תוך פגיעה במשפחה ובילדים.
כשבתגובה לעניין זה, עד תחילת שנות ה-2000 תעודות מתחום מקצועות הרפואה והפסיכיאטריה ממדינות ברית המועצות לשעבר לא הוכרו לעיסוק בישראל.
תעודות מתחום מקצועות הרפואה והפסיכיאטריה מאיראן לא הוכרו מימי מוחמד רזא שאה פהלווי ולא מוכרות עד היום.
המונח "סכיזופרניה איטית" הוצג בברית המועצות בשנות ה-30 על ידי הפסיכיאטרית ד"ר גרוניה סוחרבה.
סוחרבה השתמשה במונח לראשונה במאמר משנת 1933, בו תיארה סוג של סכיזופרניה שהתפתחה באיטיות בילדים, לפני גיל ההתבגרות.
המונח של סוחרבה, שלא היה פוליטי, היה חלק סטנדרטי של ספרי הלימוד הסובייטיים על סכיזופרניה בשנות הארבעים.
בשנות ה-60, פיתח פרופסור אנדריי סניז'נבסקי , התאורטיקן הבולט ביותר של הפסיכיאטריה הסובייטית ומנהל המכון לפסיכיאטריה של האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות, סיווג חדשני של הפרעות נפשיות, המציב קבוצה מקורית של קריטריונים אבחנתיים, על סמך המונח שטבעה סוחרובה.
סניז'נבסקי ועמיתיו שפיתחו את הרעיון נתמכו על ידי הפסיכיאטרים הסובייטים פדור קונדרטב, סרגיי סמיונוב ויעקב פרומקין.
כולם היו חברים ב"אסכולת מוסקבה" לפסיכיאטריה.
בעת זו חולי נפש שנשלחו לבתי חולים פסיכיאטריים נכלאו באשפוז סגור עד מותם.
יישום האבחנה על מתנגדי השלטון הסובייטים היה בשיטת זיהוי בעיה פסיכולוגית שכונתה "מנגנונים פסיכופתולוגיים" של התנגדות.
התהליך כלל גם בדיקות רקע של קרובי משפחה, עדויות ממעסיקים, עדויות מהמפלגה הקומוניסטית ומוסדות סובייטיים אחרים ושליחת אלו שנמצאו כתומכים או כעדויות אופי חיוביות לאותו דיסידנט, למחנה עבודה או לירי כטיוח.
האבחנה לרוב התקיימה בהפניית הק.ג.ב.
והגולאג של אנשים שסווג כאנטי-סובייטים וטרם ניסיון להגר, להחזיק או להפיץ מסמכים או ספרים אסורים.
כמו כוונה להשתתף במחאות והפגנות למען זכויות אזרח, ו/או להיות מעורבים בפעילויות דתיות אסורות; בניגוד למגמת האתאיזם המובנה מוסדית.
המודל הסובייטי של סכיזופרניה מבוסס על ההשערה שמאפיין יסודי (שבאמצעותו מבחינים קלינית בהפרעות בספקטרום הסכיזופרניה) הוא התפתחותה האיטית ומהלך האורך שלה.
ההשערה מרמזת על שלושה סוגים עיקריים של סכיזופרניה:
מתמשך: בלתי פוסק, מתקדם במהירות ("ממאיר") או לאט ("איטי"), עם פרוגנוזה גרועה
תקופתי (או חוזר): מאופיין בהתקף חריף, ואחריו הפוגה מלאה עם התקדמות מועטה או ללא התקדמות
משולב: תערובת של סוגים מתמשכים ותקופתיים המתרחשת מעת לעת ומאופיינת ברמיסיה חלקית בלבד.
חלק מהסיווג של סוגי סכיזופרניה המיוחסים לסנז'נייבסקי עדיין נמצא בשימוש ברוסיה המודרנית, ורואה בסכיזופרניה איטית דוגמה מהסוג המתמשך.
השכיחות של התיאוריות של סניז'נבסקי הובילה במיוחד להרחבת גבולות המחלה כך שאפילו השינוי ההתנהגותי הקל ביותר יכול להתפרש כאינדיקציה להפרעה נפשית.
תיאור שנעשה בקפידה של סכיזופרניה איטית קבע שתסמינים פסיכוטיים אינם חיוניים לאבחנה, אך סימפטומים של פסיכופתיה, היפוכונדריה, דה-פרסונליזציה או חרדה היו מרכזיים בה.
התסמינים שנחשבו כחלק מ"הציר השלילי" כללו פסימיות, הסתגלות חברתית לקויה וקונפליקט עם הרשויות, והספיקו בעצמם לאבחון פורמלי של "סכיזופרניה אטית עם מעט תסמינים".
על פי סניז'נבסקי, מטופלים עם סכיזופרניה איטית יכולים להופיע כשפויים לכאורה, אך למעשה הם מפגינים שינויים אישיותיים מינימליים (ורלוונטיים קלינית) שיכולים להישאר ללא תשומת לב לעין הבלתי מאומנת.
גם מטופלים עם הפרעות נפשיות לא פסיכוטיות (או שלא היו כלל מתמודדי נפש) יכולים להיות מאובחנים עם סכיזופרניה איטית.
שכיחות ה"סכיזופרניה איטית" גדלה, מכיוון שלדברי סניז'נבסקי ועמיתיו, חולים עם אבחנה זו היו מסוגלים לתפקד מבחינה חברתית באופן כמעט רגיל.
הסימפטומים שלהם עשויים היו להיות דומים לאלה של נוירוזה או פרנויה.
מטופלים עם תסמינים פרנואידים שמרו על תובנה לגבי מצבם, אך העריכו יתר על המידה את המשמעות שלהם והיו להם רעיונות גרנדיוזיים של רפורמה בחברה.
לסכיזופרניה איטית יכולים להיות תסמינים כמו "הזיות רפורמות", "התמדה" ו"מאבק על האמת".
כפי שדיווח ויקטור סטייז'קין, סניז'נבסקי איבחן "הזיות רפורמה" בכל מקרה שבו מטופל מפתח עיקרון חדש של ידע אנושי, או מנסח אידיאל של אושר אנושי או מתכנן פרויקטים אחרים לטובת האנושות.
בשאר העולם המערבי, במהלך שנות ה-60 וה-70, תיאוריות שהכילו רעיונות על רפורמה בחברה, מאבק על האמת ואמונות דתיות – לרוב לא נחשבו להפרעות פרנואידיות הזויות בסיווג פסיכיאטרי.
אולם הפסיכיאטריה הסובייטית, מסיבות אידאולוגיות, ראתה ביקורת על המערכת הפוליטית והצעות לרפורמה בה כהתנהגות הזויה ואף מסוכנת.
האבחנות של "סכיזופרניה איטית" ו"התנהגות פרנואידיות עם הזיות על רפורמה" שימשו רק בברית המועצות ובכמה מדינות במזרח אירופה.
בהרצאה של גיבור ברית המועצות גאורגי מורוזוב , על פסיכיאטריה משפטית במכון סרבסקי שאל אחד המשתתפים מהקהל: "ספר לנו, החבר גאורגי ואסילביץ', מהי בעצם האבחנה של סכיזופרניה איטית?".
מאחר שהשאלה נשאלה באירוניה ענה מורוזוב באירוניה: "אתם יודעים, עמיתים יקרים, זו מחלה מאוד מוזרה.
אין הפרעות שווא, אין הזיות, אבל יש סכיזופרניה!".
שני הפסיכיאטרים הסובייטים מאראט וארטאניאן ואנדריי מוחין הסבירו בראיון לעיתון קומסומולסקאיה פרבדה שיצא ב-15 ביולי 1987 כיצד ייתכן שאדם עלול להיות חולה נפש, בעוד שאנשים הסובבים אותו לא שמו לב לכך, למשל, במקרה של "סכיזופרניה איטית".
מה הכוונה באמירה שאדם חולה נפש?
כאשר אדם עסוק באובססיביות במשהו.
אם אתה מדבר איתו על נושא אחר, הוא אדם נורמלי שהוא בריא, שעשוי להיות גדול ממך באינטליגנציה, בידע וברהיטות.
אבל ברגע שאתה מזכיר את הנושא האהוב עליו, האובססיות הפתולוגיות שלו מתלקחות בפראות." וארטאניאן אישר כי מאות אנשים עם אבחנה זו אושפזו בברית המועצות.
לדברי מוחין, זה התרחש משום ש"הם מפיצים את הרעיונות הרפורמיסטיים הפתולוגיים שלהם בקרב ההמונים".
כמה חודשים לאחר מכן מנה אותו עיתון "עניין גדול במערכות פילוסופיות, דתיות ואמנותיות" בין הסימפטומים של הסכיזופרניה האיטית, מתוך מדריך לפסיכיאטריה של בית הספר במוסקבה של סניז'נבסקי.
הראיון התבצע בתקופת הפרסטרויקה, כלומר, בתקופה בה כבר הייתה פתיחות יחסית לרפורמה.
רק פסיכיאטרים שהוכשרו במיוחד, יכלו לזהות, לאבחן ולטפל ב"סכיזופרניה איטית" של מתנגדים פוליטיים.
הדבר נעשה ב"בית חולים פסיכיאטרי מיוחד" תוך שימוש במינונים כבדים של תרופות אנטי פסיכוטיות.
בהיותם משוכנעים בכך שברית המועצות תישאר לעד, פסיכיאטרים סובייטים, במיוחד במוסקבה, לא היססו לכתוב מאמרים "מדעיים" ולהגן מבחינה אקדמית על האבחון, באמצעות תיאורי מקרים של מתנגדים פוליטיים.
לדוגמה, סניז'נבסקי אבחן את הדיסידנט ולדימיר בוקובסקי כסכיזופרן ב-5 ביולי 1962 וב-12 בנובמבר 1971 כתב לסופר ויקטור נקרסוב כי מאפייני מחלת הנפש של בוקובסקי נכללו בעבודת הגמר של עמיתו של סניז'נבסקי.
כל המסמכים הרפואיים בעניינו היו זמינים בספריות רפואיות, ללא הגנה על פרטיות.
כאשר חזר סמיון גלוזמן לקייב ב-1982 לאחר היעדרותו של עשר שנים, הוא נדהם לראות את כל הספרות ה"מדעית" הזו פתוחה לציבור בספרייה הרפואית בקייב, ונדהם עוד יותר לקרוא את כל הספרות ה"מדעית" הזו.
במאמרים ובעבודות התזה שלהם, המליצו קוסאצ'יוב ופסיכיאטרים סובייטים אחרים על טיפול בליטיגציה ורפורמיזם, על טיפול באשפוז כפוי למתנגדי משטר הסובייטי בעלי עמדות רפורמיסטיות.
היוזמה העולמית על פסיכיאטריה – (GIP), היא קרן בינלאומית לרפורמה בבריאות הנפש, שהשתתפה בקמפיין נגד ההתעללות הפוליטית באמצעות פסיכיאטריה בברית המועצות.
לפי רוברט ואן וורן , מנכ"ל הקרן, ההתעללות הפוליטית בפסיכיאטריה בברית המועצות נבעה מהאמונה שאנשים שמתנגדים למשטר הסובייטי היו חולי נפש (שכן לא הייתה סיבה הגיונית להתנגד למערכת החברתית-פוליטית הנחשבת הטובה ביותר בעולם).
האבחנה של "סכיזופרניה איטית" סיפקה מסגרת להסבר התנהגות זו.
זה נראה בעיני פסיכיאטרים סובייטים רבים הסבר הגיוני מדוע מישהו יהיה מוכן לנטוש את האושר, המשפחה והקריירה שלו, בגלל שכנוע עמוק השונה באופן כה מהותי ממה שנדמה היה שרוב האנשים האמינו.
בשנת 1929 היו בברית המועצות 70 בתי חולים פסיכיאטריים ו-21,103 מיטות פסיכיאטריות.
עד 1935, מספר זה גדל ל-102 בתי חולים פסיכיאטריים ו-33,772 מיטות פסיכיאטריות, ובשנת 1955 היו 200 בתי חולים פסיכיאטריים ו-116,000 מיטות פסיכיאטריות בברית המועצות.
הרשויות הסובייטיות בנו בתי חולים פסיכיאטריים בקצב מהיר והגדילו את כמות המיטות לחולים במחלות עצבים ונפש.
בין השנים 1962 ו-1974, מספר המיטות לחולים פסיכיאטריים גדל מ-222,600 ל-390,000. גידול זה במספר המיטות הפסיכיאטריות היה צפוי להימשך עד 1980. לאורך תקופה זו, המגמה הדומיננטית בפסיכיאטריה הסובייטית התנגדה לניסיונות הנמרצים במדינות המערב לטפל בכמה שיותר אנשים במרפאות חוץ ולא במרפאות אשפוז.
בשיתוף הפסיכיאטרים מול השלטון ובהתאם ל"צו הממשלה הסובייטית (מס' 345–209)" נאמר לפסיכיאטרים הסובייטים את מי עליהם לבדוק והוסמכה להם הרשאת מעצר של אנשים אלו בבית החולים, בצורה עצמאית או בעזרת המשטרה.
כך שהפסיכיאטרים שימשו גם כחוקרים וגם כשוטרי מעצר.
רופאים לרוב בדו אבחנות המחייבות מעצר ולא נדרשה החלטת בית משפט כדי להכניס אדם לכליאה בלתי מוגבלת במוסד פסיכיאטרי.
לנאשמים לא הייתה זכות ערעור על האבחנה הפסיכיאטרית.
הזכות ניתנה לקרוביהם או לאנשים אחרים שהיו מעוניינים בכך, אך אלו לא הורשו למנות פסיכיאטרים עצמאיים מטעם עצמם להשתתף בהערכה, מכיוון שבעיני בית המשפט כל הפסיכיאטרים הממשלתיים נחשבו עצמאיים לחלוטין ואמינים באותה מידה בפני החוק.
אנטולי קוריאגין כתב בשנת 1990 כי כל אזרח סובייטי נחשב לרכוש המדינה, ולא כמטרה אלא כאמצעי להשגת יעדי השליטים.
כשמנקודת מבט פרגמטית ממלכתית; הלוקה בהפרעה נפשית נחשב לנטל על החברה, משתמש באמצעים החומריים של המדינה ללא תמורה ואינו מייצר דבר, ואף מסוגל לגרום לנזק.
ולכן, המדינה הסובייטית מעולם לא ראתה לנכון לחוקק חוקים מיוחדים המגנים על החלק הכלכלי והמשפטי בהתייחס לחייהם של המטופלים; אלא רק הוראות משפטיות ורפואיות שקבעו כללים מסוימים ביחס לאופי הטיפול בחולי נפש והטלת סנקציות שונות עליהם.
אוטומטית, אדם עם הפרעה נפשית נשלל מכל זכויותיו והיה תלוי לחלוטין ברצון הפסיכיאטרים, בחשיפה לעינויים פיזיים ונפשיים שכללו בין היתר טיפולים פסיכיאטריים קשים.
וזאת בתקופה ובמצב בו כמעט כל אחד יכול היה לעבור בדיקה פסיכיאטרית על סמך נימוקים אקראיים חסרי היגיון ואבחנה שאפשרית עתידה הייתה לשלול מאותו אדם כל זכות.
והצבתו במעמד של חסר זכויות וערבויות משפטיות בהקשר לזכויות מטופלים.
שכן המודל החוקי-מבני של מערכות הבריאות הפסיכיאטריות העניקו יתרון למערכת הפסיכיאטרית המדכאת במדינה, ולעיתים גם לגחמות עובדיה כשוחד במודל משחק לא שיתופי על הסיוע הפוליטי בתעסוקה יציבה, קבועה ולטווח ארוך; ולטובת הגדלת המערכת ומספר עובדי שירות מערך הפסיכיאטריה בברית המועצות.
הפסיכיאטר האמריקני פיטר ברגין מציין כי המונח "סכיזופרניה איטית" נוצר כדי להצדיק טיפול בלתי רצוני על מתנגדים פוליטיים בתרופות המשמשות בדרך כלל לחולים פסיכיאטריים.
כולל חויב ליטול סמים פסיכואקטיביים שלטווח הארוך גרמו להשמנה, ירידה בפעילות הפיזית והמוחית.
המבקרים רמזו שסנז'נבסקי עיצב את המודל הסובייטי של אבחנה זו לסכיזופרניה, כדי להפוך בהמשך התנגדות פוליטית למחלת נפש.
נוהג כליאתם של מתנגדי משטר פוליטיים בבתי חולים פסיכיאטריים במזרח אירופה ובברית המועצות לשעבר פגע באמינות הפרקטיקה הפסיכיאטרית במדינות אלו וגרם לגינוי חריף מצד הקהילה הבינלאומית.
כשבמדינות רבות, אסירים פוליטיים עדיין נכלאים ועוברים התעללות במוסדות פסיכיאטריים.
קמפיין הגינוי הביא לסיום הניצול הפוליטי לרעה של הפסיכיאטריה בברית המועצות והיה לפרק מפתח במלחמה הקרה.
כמו גרם נזק בלתי הפיך לתפיסת יוקרת לימודי ותחום הרפואה בברית המועצות.
בהתאם למסורות המדע הסובייטי, השערתו של סניז'נבסקי רכשה מיד מעמד של דוגמה שאין לערער עליה, גם בלא שהוכחה לוגית או מדעית.
הרעיון של סניז'נבסקי הוכיח את עצמו כנוח מבחינה אבחונית עבור פסיכיאטרים רבים, ושחרר אותם מספק בעת ביצוע אבחנה.
בהוראת הק.ג.ב., אלפי רפורמטורים חברתיים ופוליטיים – מתנגדים סובייטים – נכלאו בבתי חולים לחולי נפש לאחר שסומנו עם אבחנות של סכיזופרניה איטית.
סניז'נבסקי עצמו איבחן, או היה מעורב בדרך אחרת, בשורה של מקרים מפורסמים של מתנגדים, ובעשרות מקרים הוא חתם באופן אישי על החלטות ועדה לגבי אי שפיותם המשפטית של מתנגדים פוליטיים שהיו למעשה בריאים בנפשם, כולל ולדימיר בוקובסקי, פיוטר גריגורנקו, ואחרים.
הרחבת גבולות הסכיזופרניה, אפשרה הצדקה משפטית ותאורטית להפעיל טיפול כפוי במתנגדים בבתי חולים לחולי נפש.
בין הקורבנות הבולטים של השיטה נמנו:
פיוטר גריגורנקו: גנרל סובייטי לשעבר שהתנגד למשטר, אובחן כסובל מ"התפתחות פרנואידית של האישיות" ואושפז בכפייה.
יוסף ברודסקי: משורר רוסי שזכה בפרס נובל, אובחן כ"טפיל" ואושפז בכפייה, שם עבר טיפולים קשים.
אלכסנדר יסנין-וולפין: מתמטיקאי ומשורר שהתנגד למשטר הסובייטי וגויס בכפייה מספר פעמים לאשפוז פסיכיאטרי בשל פעילותו.
ולריה נובודבורסקיה: פעילת זכויות אדם ופוליטיקאית שנעצרה פעמים רבות, אושפזה בכפייה בבית חולים פסיכיאטרי ונאבקה נגד המשטר הסובייטי.
אנדריי סחרוב: פיזיקאי גרעין וחתן פרס נובל לשלום, שבעקבות פעילותו הפוליטית לזכויות אדם הוכרז כחולה נפש ונדון לגלות פנימית.
נתן שרנסקי: פעיל זכויות אדם ומסורב עלייה שנאסר ב-1977 והואשם בבגידה, לפני שנידון למאסר ממושך וגלה.
יולי דניאל: סופר ומתרגם שנעצר ב-1965 בשל פרסום יצירותיו הסאטיריות בחו"ל ונשלח למחנה עבודה.
בגלל אבחנות של "סכיזופרניה איטית", נרשמו ברוסיה בשנת 1974 מקרי סכיזופרניה רבים בהרבה מהממוצע בעולם, 7-5 מקרים של סכיזופרניה לכל 1,000 אוכלוסייה, בהשוואה ל-3–4 לכל 1,000 בבריטניה.
בשנות ה-80, היו ברוסיה פי שלושה חולים סכיזופרניים לנפש מאשר בארצות הברית, פי שניים חולים סכיזופרנים ממערב גרמניה, אוסטריה ויפן, ובאופן מובהק יותר חולים סכיזופרנים מכל מדינה מערבית.
העיר עם השכיחות המאובחנת הגבוהה ביותר של סכיזופרניה בעולם הייתה מוסקבה.
יחד עם פרנויה, הייתה סכיזופרניה איטית האבחנה ששימשה לרוב לכליאה פסיכיאטרית של מתנגדים.
דארל רג'יר מהמכון הלאומי לבריאות הנפש, אחד המומחים בארצות הברית שביקרו בבתי חולים פסיכיאטריים סובייטיים ב-1989, העיד כי מספר ניכר של מתנגדים פוליטיים הוכרו כ"חולי נפש" על בסיס תסמינים כמו "מחשבות אנטי-סובייטיות" או "אשליות על רפורמיזם".
על פי הפסיכיאטר אלכסנדר דנילין, הגישה הנוזולוגית בבית הספר הפסיכיאטרי במוסקבה שהוקם על ידי אנדריי סניז'נבסקי (שדנילין ראה בו פושע ממלכתי) הסתכמה ביכולת לאבחן סכיזופרניה.
תושבי המערב התוודעו לראשונה לאבחנת "סכיזופרניה איטית" ולשימושיה הפוליטיים באמצע שנות ה-70, כתוצאה מהשכיחות הגבוהה המדווחת של סכיזופרניה באוכלוסייה הרוסית.
סניז'נבסקי הותקף אישית במערב כדוגמה להתעללות פסיכיאטרית בברית המועצות.
הוא הואשם בפיתוח ציני של מערכת אבחון שניתן לנצל למטרות פוליטיות.
הפסיכיאטר האמריקני אלן א' סטון הצהיר כי הביקורת המערבית על הפסיכיאטריה הסובייטית התמקדה בסנז'נייבסקי באופן אישי, משום שהוא היה אחראי לאבחון של סכיזופרניה איטית אצל תומכי "רפורמות" ואבחן רבים מה"חולים".
בספרם המשותף Sociodinamicheskaya Psikhiatriya (Sociodynamic Psychiatry), מציינים המחברים סיזר קורולנקו ונינה דמיטרייבה, כי התיאור הקליני של סמולביץ' של סכיזופרניה איטית הוא חמקמק ביותר וכולל כמעט את כל המצב הנפשי והמצבים האפשריים בשינויים הנפשיים.
הם מתרחשים באדם ללא פסיכופתולוגיה, וביניהם: אופוריה, היפראקטיביות, אופטימיות מופרכת, עצבנות, רגישות יתר, חוסר התאמה וחסך רגשי, תגובות היסטריות עם תסמינים מתקשרים ודיסוציאטיביים, ילדותיות, מצבים אובססיביים-פוביים ועקשנות.
סמולביץ' מבסס את האבחנה של סכיזופרניה איטית מתמשכת, על מראה ואורח חיים ומדגיש כי קדמת הבמה בתמונת השינויים השליליים נתונה לניגוד בין שמירה על פעילות נפשית (ולפעמים יכולת עבודה גבוהה למדי), לבין מנייריזם, וחריגות במראה החיצוני ובאורח החיים כולו.
בראיון שלו ב-2014, אנטולי סמולביץ' אומר, "עכשיו הכל התהפך מעט בצורה אחרת, סכיזופרניה איטית הפכה להפרעה סכיזוטיפלית וכו'.
אני חושב שזה לא סוף תורתו [של סניז'נבסקי], כי לאחר זמן מה, הכל יחזור לתלם, אבל זו לא תהיה חזרה פשוטה אלא יקבל כיוון חדש."
סנז'נבסקי טען בדו"ח "המושב המשותף" של "האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות" ו"מועצת האגודה הנוירולוגית והפסיכיאטרית הכל-איגודית" משנת 1951 כי הפסיכיאטרים הנאשמים "לא התפרקו מנשקם וממשיכים להישאר בעמדות האנטי-פבלוביות הישנות", ובכך גרמו ל"נזק חמור למחקר ולפרקטיקה הפסיכיאטרית סובייטית".
סגן נשיא האקדמיה למדעי הרפואה של ברית המועצות האשים אותם ב"סגידה חרוצה למקור המלוכלך של הפסאודו-מדע האמריקאי".
אלו שהביעו האשמות אלו במושב המשותף; קודמו ומונו באופן לא מפתיע לתפקידי ניהול ומנהיגות זמן קצר לאחר המושב כדמי שתיקה.
למושב המשותף הייתה גם השפעה שלילית על אלו שתויגו כאנטי-פבלובים, אנטי-מטריאליסטים וריאקציונרים, ואלו לאחר מכן פוטרו מתפקידיהם.
בנוסף לאובדן התפקיד, חלק גם נכלאו ועברו עינויים בכלא.
בתי הספר למדעי המוח והנוירופיזיולוגיה במוסקבה, לנינגרד, אוקראינה, גאורגיה וארמניה ניזוקו לתקופה מסוימת עקב אובדן כוח אדם זה.
המושב המשותף פגע באופי האובייקטיבי של המחקר בתחום מדעי המוח והפסיכיאטריה למשך שנים רבות, כשהפסאודו-מדע השתלט על אופי המחקר.
בשנת 1976 כתב אלכסנדר סולז'ניצין על נוהג הכליאה הפסיכיאטרית של מתנגדי השלטון הסובייטים בברית המועצות והשווה את העניין לשואת יהדות אירופה בתאי הגזים:
לפי הפרשנות של האגודה הפסיכיאטרית העצמאית של רוסיה לטקסט משנת 2007 של ולדימיר רוטשטיין, דוקטורנט מבית ספרו של סניז'נבסקי, יש גם בימיו חולים עם אשליית רפורמות במתקני אשפוז פסיכיאטריים לטיפול כפוי.
בשנת 2012 הוזכרה אשליה של רפורמיזם כסימפטום של הפרעה נפשית "בפסיכיאטריה: מדריך לאומי".
באותה שנה דיווח ולדימיר פשקובסקי במאמרו כי הוא אבחן 4.7 אחוזים מ-300 חולים עם אשליית רפורמה.
כפי שכתב הסוציולוג הרוסי אלכסנדר טרסוב, "תטופל בבית חולים כדי שאתה וכל מכריך תזכו ללמוד לנצח שרק אנשים כמו אנטולי צ'ובאיס או גרף הגרמני יכולים להיות עסוקים ברפורמה בארצנו".
לפי ריימונדס קרומגולדס, חבר לשעבר במפלגה הפוליטית "רוסיה האחרת", הוא נבדק בגלל "אשליה של רפורמיזם", שהולידו הנחה של סכיזופרניה מתקדמת איטית.
בשנת 2012, Tyuvina ו-Balabanova במאמרם המשותף דיווחו שהם השתמשו בסולפיריד לטיפול בסכיזופרניה מתקדמת איטית.
סך מוצקים מומסים הוא מדד של איכות מים המייצג את הסך הכולל של חומרים אורגניים ותרכובת אי-אורגנית במים, בצורה מולקולרית, מיוננת או מיקרו-גרגירית.
מכיוון שסך המוצקים המומסים כולל את כלל החומרים הזרים במים, בין אם הם גורמים הפוגעים בבריאות האדם ובין אם לאו, סך המוצקים המומסים הוא מדד אורגנולפטי של המים ולא מדד בריאותי.
על כן, בישראל, מדידת סך מוצקים מומסים של מקורות מים נדרשת בישראל רק פעם בחמש שנים.
סך המוצקים המומסים מודד בעיקר מלחים אי-אורגניים, מבוססי סידן, מגנזיום, נתרן ואשלגן, וכן קרבונט, מימן קרבונט, אניוני כלוריד, סולפט וחנקה.
כן כלולים בסך המוצקים המומסים חומרים אורגניים שלרוב מהווים מיעוט בסך הכולל.
מאמרים שונים ממשתמשים ברמות שונות, כמו 1,000 ו-1500 מ"ג לליטר, של סך מוצקים מומסים כסף של תקינות מים.
טיוטת תקן ישראלי למערכות מים מגדיר ערכים של 200–1500 מ"ג לליטר כסבירים.
מסמך של ארגון הבריאות העולמי משנת 1996 קבע את הציונים הבאים לערכי סך מוצקים מומסים של מים, בעקבות מבחני טעימה:
השיטה העיקרית המשמשת למדידת סך המוצקים המומסים היא על ידי מדידת מוליכות חשמלית והמרת הערכים לערכי סך מוצקים מומסים בעזרת טבלת המרה המבוססת על סוג המים.
שיטה נוספת למדידת סך המוצקים המומסים היא על ידי מדידת כל חומר בנפרד וחיבור כלל הערכים הנמדדים.
ניתן להוריד את סך המוצקים המומסים במים בשיטות שונות של התפלה.
אפשר להשיג מים ברמה רצוייה של סך מוצקים מומסים על ידי מיהול של מים ברמות שונות של סך מוצקים מומסים.
שיטות לריכוך מים קשים אינן מורידות את סך המוצקים המומסים במים אלא רק משנות את סוג המוצקים.
בתורת המספרים, סְכוּם המַנָה של מספר שלם חיובי הוא סכום כל המחלקים הראויים של , כלומר כל המחלקים של מלבד עצמו.
ניתן להשתמש בו כדי לאפיין את המספרים הראשוניים, המספרים המושלמים, המספרים החברותיים, המספרים החסרים, מספרים שופעים ומספרים לא נגיעים, וכדי להגדיר את סדרת המחלקים של מספר.
לדוגמה, המחלקים הראויים של 12 (כלומר, המחלקים החיוביים של 12 שאינם שווים ל-12) הם ו-6, כך שסכום המנה של 12 הוא 16, כלומר ( ).
הערכים של עבור הם: (מימין לשמאל)
ניתן להשתמש בפונקציית סכום המנה כדי לאפיין מספר מחלקות בולטות של מספרים:
1 הוא המספר היחיד שסכום המנה שלו הוא 0.
מספר הוא ראשוני אם ורק אם סכום המנה שלו הוא 1.
סכומי המנה של מספרים מושלמים, חסרים ושופעים שווים למספר עצמו, קטנים ממנו וגדולים ממנו בהתאמה.
המספרים הכמו-מושלמים (אם קיימים מספרים כאלה) הם המספרים שסכומי המנה שלהם שווים ל- .
המספרים הכמעט מושלמים (הכוללים את החזקות של 2, בהיותם המספרים היחידים הידועים עד כה) הם המספרים שסכומי המנה שלהם שווים .
המספרים הלא נגיעים הם המספרים שאינם סכום המנה של מספר אחר.
המחקר שלהם חוזר לפחות לאבו מנסור אל-בגדאדי (בסביבות 1000 לספירה), שראה כי גם 2 וגם 5 הם לא נגיעים.
פול ארדש הוכיח שמספרם אינסופי.
ההשערה ש-5 הוא המספר האי-זוגי היחיד שלא נגיע נותרה בלתי מוכחת, אך תבוא מצורה של השערה של גולדבך יחד עם התצפית שעבור מספר ראשוני למחצה , סכום המנה הוא .
איטרציה של הפונקציית סכום המנה מייצרת את סדרת המחלקים של מספר שלם חיובי ברצף זה, אנו מגדירים .
מספרים חברותיים הם מספרים שרצף המנות שלהם הוא רצף תקופתי.
מספרים ידידים הם מספרים חברותיים שלרצף המנות שלהם יש תקופה 2.
עדיין לא ידוע אם רצפים אלה מסתיימים תמיד במספר ראשוני, מספר מושלם או רצף תקופתי של מספרים חברותיים.
סכורל (בהולנדית: Schoorl) הוא כפר במחוז ההולנדי של צפון הולנד.
הוא חלק מעיריית ברגן, והוא שוכן בערך 8 ק"מ צפונית מערבית לאלקמאר.
עד 2001 הייתה סכורל ישות מוניציפלית נפרדת.
הרשות המוניציפלית סכורל לשעבר כללה גם את היישובים אגטדורפ (Aagtdorp), קטריפ (Catrijp), חרט (Groet) וקמפרדוין (Camperduin), והיו בה כ-6500 תושבים.
סכורל שוכן בין אזור הפולדר של צפון הולנד לדיונות סכורל (Schoorlse).
הכפר הוא באורך 8 ק"מ וברוחב מרבי של 2 ק"מ.
הכפר מוגן על ידי הדיונות הגבוהות והרחבות ביותר בהולנד, המגיעות לגובה של כ-54 מ' מעל פני הים ממש מאחורי מרכז סכורל, והן ברוחב של יותר מ-5 ק"מ.
סכורל נודעה עד לפני כ-200 שנה בשם "Schorel" (או Schoreldam).
הכפר נקרא קודם לכן Scorel והוא מכיל עדויות להיסטוריה עתיקה, למשל שני בתי מועצה (raadhuisjes) שמתוארכים לשנת 1600. כאן נולד הצייר והאוונגליסט ההולנדי יאן ואן סכורל.
נראה כי יאן ואן סכורל, במסעו דרך מדינות הדרום באירופה, טען שקל יותר להשתמש בגרסאות אחרות של השם יאן ואן סכורל - Scorel או Schoorl - לשם הגייה בפי המקומיים.
מפות ישנות מאוד של צפון הולנד והולנד מציגות את צורת השם "Schorel".
במהלך מלחמת העולם השנייה, מחנה סכורל היה מחנה ריכוז שנבנה במקור כמחנה צבא הולנדי.
יהודים ואסירים פוליטיים נכלאו שם וחלקם גורשו לאחר מכן במחנות במזרח, שם נרצחו מאוחר יותר.
סמל המקום המתועד הוא של מיקאלס הקדוש (St Michaels) קוטל הדרקונים, ונמצא על קבר בן כ-1,000 שנים.
סכורל הוא אתר תיירות מקומי מרכזי בקיץ ומונה למעלה מ-25 אתרי קמפינג, הריכוז הגדול ביותר של אתרי קמפינג בהולנד.
מיידנמארקט (Meidenmarkt) היא החגיגה השנתית המפורסמת ביותר שנחגגת פעם בשנה ביום שני של פנטקוסט (חג השבועות).
החגיגה היא מסורת בת 100 שנה שבה הצעירים המקומיים יכולים לפגוש בני זוג מהמין השני.
החגיגה מתקיימת על הקלימדוין (klimduin) במרכז העיר, שהוא אטרקציה בת מאה שנה והולנדים רבים ביקרו בו כחלק מטיול בית ספר שגרתי.
סיתות באמצעות הקשה הוא עיצוב של אבני צור, אובסידיאן ואבנים אחרות באמצעות תהליך של הסרת חומר בהכאה.
זאת לשם יצירת כלי אבן, אבנים ליצירת ניצוץ בכלי ירייה מיושנים או לשם ייצור אבנים שטוחות לבניין או לחזיתות בניינים.
הסיתות נעשה במגוון דרכים בהתאם למטרת המוצר הסופי.
עבור כלי אבן ומצתים לכלי ירייה מיושנים צור מעובד באמצעות כלי כגון מקבת אבן או עצם כדי להסיר נתזים מהחלוק (המוגדר כ"גרעין") ואז לעבדם בסיתות עדין יותר או בשיטות אחרות להפקת צורות כלי האבן הרצויות.
לחלופין, הסרת הנתזים משמשת ליצרת כלי האבן עצמו, דוגמת אבן יד.
עיבודי משנה יכולים להיעשות באמצעות כלים עדינים יותר כמקבת קטנה, עצם, קרן אייל, נחושת או פלדה לשם ביצוע שיברור לחץ.
כשעיבוד האבן נעשה לטובת מטרות בניה נעשה שימוש בפטישי מתכת או מקושים כדי לפצל גושי צור בעודם מונחים על הברכיים.
שיטות סיתות מתוחכמות יותר מאפשרות יצור קוביות כמעט מושלמות המשמשות כלבנים.
ישנן שיטות רבות לעיצוב אבן לכלים שימושיים.
סתתים קדומים יכלו להשתמש בפטישים פשוטים עשויים עץ או קרני איילים כדי לעצב כלי אבן.
הגורמים המשפיעים על תוצאות הסיתות הם מגוונים, אך ה-EPA (זווית הפלטפורמה החיצונית) משפיעה משפיעה על תכונות רבות, כגון אורך ועובי של השבבים.
טכניקות פטיש קשיח משמשות להסרת שבבי אבן גדולים.
סתתים קדומים וכן מי שעוסקים בתחום כתחביב המשכפלים את שיטותיהם משתמשים לעיתים קרובות במקבות מאבן קשה מאוד, כגון קוורציט.
טכניקה זו יכולה לשמש על ידי הסתתים כדי להסיר שבבים רחבים שניתן להפוך לכלים קטנים יותר.
מאמינים ששיטת ייצור זו שימשה לייצור כמה מכלי האבן המוקדמים ביותר שנמצאו אי פעם, חלקם מלפני למעלה מ-2 מיליון שנה.
טכניקות פטיש רך משמשות לעבודה מדויקת יותר.
הן מאפשרות למסתת לעצב אבן לסוגים רבים ושונים של כלי חיתוך, גירוד וכן כראשי חץ וחנית.
טכניקות פטיש רך אלו מייצרות גם שבבים ארוכים ודקים יותר, מה שמאפשר פוטנציאל שימור חומר או יצירת כלי אבן כלים יותר.
שיברור לחץ כרוך בהסרת נתזים צרים לאורך שולי כלי אבן.
טכניקה זו משמשת לעיתים קרובות כדי לבצע דיקוק ועיצוב מדויקים של כלי אבן, למשל ביצירת ראשי חץ.
שיברור לחץ כרוך בהפעלת כמות גדולה של כוח על פני אזור מסוים בקצה הכלי כדי לגרום להתזת שבר צור מדויק.
חובבים בני התקופה המודרנית משתמשים לעיתים קרובות בכלי שיברור עם קצה מנחושת או פליז, אבל סתתים קדומים יכלו להשתמש בקרני איילים.
היתרון העיקרי של שימוש במתכות רכות ולא בעץ או עצם הוא שכלי המתכת עמידים יותר לעומת החלופות.
בתרבויות שלא אימצו טכנולוגיות עיבוד מתכת, נפוץ ייצור כלי אבן על ידי סתתים, אך בתרבויות מודרניות ייצור כלים כאלה היא נחלתם של ארכאולוגים ניסויים וחובבים.
ארכאולוגים בדרך כלל לוקחים על עצמם את המשימה כדי שיוכלו להבין טוב יותר כיצד נוצרו כלי אבן פרהיסטוריים.
סיתות צור נלמד לעיתים קרובות על ידי מתרגלים של מלאכות קדומות ואנשים האוהבים לשהות בטבע.
ייצור מצתי חלמיש (צור) הייתה בעבר תעשייה מרכזית במקומות בהם היה שפע של צור כמו ברנדון בסאפוק, אנגליה, והערים הקטנות מיוזן וקופי בצרפת.
למיוזן יש מוזיאון קטן המוקדש לתעשייה.
בשנת 1804, במהלך מלחמות נפוליאון, ברנדון סיפק למעלה מ-400,000 מתי צור בחודש לשימוש הצבא והצי הבריטי.
סתתי מברנדון ייצרו מצתים לאקדחים שיוצאו לאפריקה עד שנות ה-60 המאוחרות.
סיתות למטרות בנייה היא עדיין מיומנות שמתורגלת באזורים בהם יש שפע של צור בדרום אנגליה, כגון סאסקס, סאפוק ונורפוק, ובצפון צרפת, במיוחד בריטני ונורמנדי, שם ישנה התעוררות של המלאכה בשל מימון ממשלתי.
שאיפה מתמשכת של אבק צור שנוצר על ידי סיתות עלולה לגרום לסיליקוזיס.
זו כונתה "המחלה התעשייתית הראשונה בעולם".
עם זאת, לא ברור עד כמה הבעיה הייתה חמורה בפועל בתנאי עבודה פרהיסטוריים, שכן סיליקוזיס מחמירה בשל חוסר אוורור ושימוש בכלי מתכת שמייצרים יותר אבק.
מסתתים קדומים, שעבדו באוויר הפתוח ועם כלי אבן ועצמות, סבלו פחות מחשיפה ממושכת לאבק לעומת מסתתים בבתי מלאכה מודרניים יותר.
כאשר סיתות אבני הצתה לרובים הייתה תעשייה בקנה מידה גדול בברנדון, סאפוק, סיליקוזיס נודעה ב"ריקבון של הסתתים".
נטען כי סיליקוזיס הייתה אחראית למותם המוקדם של שלושה רבעים מסתתי הצור ברנדון.
בסדנה אחת מתו שבעה מתוך שמונת העובדים לפני גיל חמישים בשל המחלה.
גיל המוות הממוצע לסתתים היה 44 שנים, לעומת 66 עבור גברים עובדים אחרים באותו אזור.
לסתתים מודרניים מומלץ לעבוד באוויר הפתוח כדי להפחית את סכנת האבק, וללבוש מיגון עיניים וידיים.
חלק מהסתתים המודרניים לובשים מסכת סינון אוויר כדי להתגונן מפני אבק.
סקר שנערך בשנת 2020 בקרב 173 סתתים מצא כי 86% השתמשו בהגנה על העיניים, 57% ענדו כפפות ורק 5% השתמשו במסיכות או מאוורר כדי לבקר את החשיפה לאבק (68% העדיפו לעבוד בחוץ).
כמחצית מהנשאלים דיווחו כי נפצעו לפחות "לעיתים קרובות" בעת סיתות, ו-23% הודו כי נאלצו לפנות לפחות פעם אחת לטיפול רפואי מקצועי.
הפציעות השכיחות ביותר היו חתכים וחבורות, בדרך כלל באצבעות ובידיים, בעוד שגם שבבים שחדרו לעין דווחו כבעיה שכיחה.
ניתן לייחס את ההתעניינות האמריקאית המודרנית בסיתות למחקר על אינדיאני יליד קליפורניה בשם אישי שחי בתחילת המאה העשרים.
אישי לימד חוקרים ואנשי אקדמיה שיטות מסורתיות לייצור כלי אבן וכיצד להשתמש בהם לחיים בטבע.
מגלי ארצות אירופיים מוקדמים שהגיעו לעולם החדש נחשפו גם הם לטכניקות של סיתות צור.
בנוסף, ידוע על מספר סתתים ניסויים חלוציים מאירופה מהמאה התשע-עשרה, ובסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה העשרים פרסם הארכאולוג הניסיוני דון קראבטרי טקסטים כגון ניסויים בעבודת צור.
פרנסואה בורדס היה סופר מוקדם על סיתות בעולם הישן; הוא התנסה בדרכים לייצר מחדש כלי אבן שנמצאו ברחבי מערב אירופה.
מחברים אלה סייעו להצית את העיסוק בסיתות בקרב ארכאולוגים ופרהיסטוריונים.
הארכאולוג האנגלי פיל הארדינג הוא מומחה עכשוי נוסף, שחשיפתו בסדרת הטלוויזיה Time Team הובילה להיותו דמות מוכרת בבריטניה ומחוצה לה.
כיום ניתן למצוא קבוצות רבות העוסקות בסיתות, המכילות חברים מגוונים, ברחבי ארצות הברית, אירופה וישראל.
ארגונים אלו ממשיכים להדגים וללמד דרכים שונות לעיצוב כלי אבן.
בישראל ישנם מספר גופים ואנשים פרטיים העוסקים בלימוד וייצור של כלים מצור וחומרים אחרים בטכניקה של סיתות באמצעות הקשה.
אלה כוללים ארכאולוגים העוסקים בארכאולוגיה ניסויית וכן כאלה העוסקים בתחום כדרך ללימוד של דרכי חיים קדומות שלא במסגרת אקדמית.
בין העוסקים בכך שלא במסגרת אקדמית ניתן למנות את דוד בן עמי אשר היה חלוץ בתחום.
כמו כן המיומנות הזאת נלמדת במסגרת קורס המדריכים של ארגון שומרי הגן וארגון בני אדמה.
"סך הכל" הוא אלבום הבכורה של הזמר, המלחין והפסנתרן הישראלי יונתן רזאל.
האלבום יצא לאור בשנת 2007, לאחר תקופת עבודה ממושכת של כ-12 שנים.
העבודה על האלבום נפרסה על פני כ-12 שנים, במהלכן פעל רזאל בעיקר כמעבד וכמנצח.
פריצת הדרך להוצאת האלבום התרחשה בעקבות פגישה עם המוזיקאי אביתר בנאי, שהפך לחברו הקרוב והפיק את האלבום מוזיקלית.
שיתוף הפעולה בין השניים יצר סאונד אינטימי המבוסס על פסנתר, כלי מיתר ועיבודים הרמוניים מורכבים, שחרגו מהסטנדרט המקובל במוזיקה החסידית של אותה תקופה.
האלבום הוקלט באווירה של חיפוש רוחני, כאשר רזאל ובנאי מנסים לגשר בין המקצוענות המוזיקלית המערבית לבין עולם התפילה והניגון היהודי, האלבום משלב בתוכו שירים חדשים וכן שירים מהמקורות בלחן חדיש.
בתוך פחות משנה מהוצאתו, הגיע האלבום למעמד של "אלבום זהב" על מכירה של למעלה מ-30,000 עותקים.
בעקבות האלבום נבחר רזאל ל"זמר השנה" ולשיר השנה עם השיר "ציון" בו השתתף אביתר בנאי במצעד השנתי של אתר ynet יהדות לשנת תשס"ז.
סכאכא היא עיר בצפון־מערב ערב הסעודית, המהווה עיר בירה עבור מחוז אל-ג'וף.
היא ממוקמת מצפון למדבר נפוד, וב-2022 מנתה אוכלוסייתה 204,174 תושבים.
סכאכה נחשבת לאחד האתרים המיושבים העתיקים ביותר בחצי האי ערב, כאשר היישוב בה החל בסביבות 2000 לפני הספירה.
במהלך המאה ה-8 עד המאה ה-7 לפני הספירה היא מוזכרת כמשויכת לתרבות האשורית.
היא שוכנת בנווה מדבר, על נתיב שיירות עתיק החוצה את חצי האי ערב, שנמשך מחוף הים התיכון לאורך ואדי סירחאן ועד לחלקים המרכזיים והדרומיים של חצי האי.
במאה ה-21 משקיעה ממשלת ערב הסעודית במחוז אל-ג'וף בו שוכנת העיר, ובה במיוחד, במטרה לפתח את האזור, הנחשב לפריפריאלי וכושל ביחס לשאר הממלכה.
היא מפתחת בעיר בנייני ממשלה חדשים, בתי ספר ובתי חולים, ואלו נבנים בסמוך להריסות של מבנים ישנים יותר.
בעיר נוסדה אוניברסיטת אל-ג'וף בשנת 2005, ומאז היא מתרחבת במהירות.
בכל רחבי העיר פרוסים אתרי בנייה והיא חווה תנופת בנייה משמעותית.
בעיר שלושה בתי חולים עיקריים: בית חולים מומחה המלך עבדול עזיז, בית חולים הנסיך מוטייב ובית החולים לטיפול בילדים וביולדות.
בנוסף ישנם בעיר מרכז אונקולוגיה ומרכז לב.
בעיר נבנה המרכז הרפואי הנסיך מוחמד בן עבד אל-עזיז, אשר עתיד להכיל 1,000 מיטות.
בעיר שוכנת אוניבריסטת אל-ג'וף, נוסף על מספר בתי ספר ממשלתיים ופרטיים.
כמו כן שוכנים בה שלושה בתי ספר אנגליים בין-לאומיים, המשרתים בעיקר תלמידים מצרים וניזונים מתוכניות חינוך אמריקאיות.
העיר משורתת על ידי נמל התעופה אל-ג'וף, המציע טיסות פנים וטיסות בין-לאומיות לכמה מהערים הגדולות במזרח התיכון.
בנוסף נמצאת בעיר תחנת רכבת של , כחלק מ, שהתחנות הסמוכות לה נמצאות בערים קורייאת וחאיל.
האזור בו נמצאת העיר, מחוז אל-ג'וף, בולט בשפע המים שלו ביחס לשאר חצי האי ערב המדברי.
מי תהום השוכנים באזור זה הופכים את הקרקע לאדמה חקלאית פוריה.
שפע מים זה יוצר תנאים המאפשרים גידול תמרים, ולכן באזור ישנם כ-200 אלף עצי דקל, וזיתים, שבאזור יש 12 מיליון עצים מסוג זה, נוסף על תוצרת חקלאית אחרת.
האזור הוא ביתן של כ-16,000 חוות חקלאיות ושל כ-1,500 פרויקטים חקלאיים.
החווה החקלאית הבולטת ביותר באזור היא חוות וטניה, שהיא החווה האורגנית הגדולה ביותר בממלכה כולה.
מאשר שההתיישבות באזור החלה בסביבות 2000 לפני הספירה, באזור נמצאים אתרים ארכאולוגיים היסטוריים ופרהיסטוריים רבים, בהם , , ו.
בין האתרים הבולטים באזור ניתן למנות את , המתוארכים לסביבות שנת 4000 לפני הספירה.
מערכת סיווג האקלים קפן מסווגת את האקלים בעיר כמדברי-חם.
סכין היא כלי עבודה המשמש לחיתוך.
סכינים מורכבים לרוב מלהב מושחז באורך של עד 30 ס"מ, המחובר לידית אחיזה.
סכינים שימשו ככלי עבודה או ככלי נשק מאז תקופת האבן.
המילה סכין בשפה העברית יכולה להתקיים הן בצורת זכר והן בצורת נקבה.
הסכינים הראשונים היו עשויים מצור או מסוג אבן קשה אחר שעוצב לצורה מחודדת, לעיתים גם עם ידית אחיזה.
עם התפתחות המטלורגיה יוצרו סכינים מארד, מברזל ומפלדה.
בעוד שחומרי הגלם השתנו במרוצת השנים, העיצוב הבסיסי של הסכין נותר בעינו.
לאורך ההיסטוריה האנושית, סכינים הופקו במספר דרכים בחברות שונות, החל מהאבנים הסדוקות על ידי האדם הקדמון, אז עברו לסכינים העשויים מפיסות מטאוריטים עשירות מברזל, עד הסכינים המיוצרים בימינו על ידי התעשייה המודרנית.
במקור שימשה המילה "סכין" לציון כלי נשק, אך מאז ימי הביניים השימוש הנפוץ יותר במילה הוא לצורך ציון כלי אכילה עיקרי במערב (יחד עם המזלג והכף).
בישראל, על פי הסוחר, מייצר או מייבא סכין שלא נועדה לשמש במקצוע, במלאכה, בעסק, לצורכי בית או למטרה כשרה אחרת, דינו – מאסר שבע שנים.
כן ישנו איסור למכור סכין (מלבד סכין ביתית) לקטין.
המחזיק סכין מחוץ לתחום ביתו או חצריו ולא הוכיח כי החזיקם למטרה כשרה, ניתן לגזור עליו מאסר עד חמש שנים.
אולר אינו סכין לעניין זה מלבד במוסדות חינוך ומקומות נוספים.
השימושים העיקריים בסכינים ככלי אכילה הם לחיתוך ולמריחה של האוכל.
על מנת להתאים את הסכינים למאכלים להם מרקמים שונים, מיוצרות סכינים ייחודיות:
סכין חמאה - משמש למריחה של ממרחים, בדרך כלל על מאפים.
לעיתים כולל גם שינון קל בלהב המאפשר את חציית המאפה.
סכין סטייק - משמש לחיתוך של אומצות ונתחי בשר נוספים.
סכין דגים - לחיתוך ואכילת דגים.
שימוש נוסף של סכין בזמן הארוחה הוא ככלי עזר להעמסת המזלג.
בסידור הסכו"ם המקובל ב מונחות הסכינים מימין לצלחות.
סכין גילוח הוא סכין המשמש לפעולת הגילוח, כלומר סכין שמטרתו הסרת שיער מהגוף.
ברוב הסכינים המודרניות הלהב של סכין הגילוח ניתן להחלפה על פי צורך בעקבות בלאי.
היום בשוק נמכרים סכיני גילוח בעלי מספר להבים מקבילים (בדרך כלל 2–6).
סכיני גילוח ראשונים נבנו בשנת 1762 בצרפת.
בשנת 1901 קינג קמפ ג'ילט הגיש בקשה לפטנט לסוג חדש של סכין ובשנת 1904 קיבל את הפטנט.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 בארץ ישראל פעל מפעל לייצור סכיני גילוח בבעלות של גובסיי קלוצמן.
בשיא הוא העסיק 150 עובדים.
סוגים שונים של סכיני גילוח
ישנם מספר סוגים של סכיני גילוח, אשר מיועדים לאזורי גוף שונים (כגון פנים, בית שחי, מפשעה או רגליים).
כמו כן, ישנם סכיני גילוח המיועדים לגברים וסכיני גילוח המיועדים לנשים.
על פי ההלכה, ישנו איסור לגברים לגלח את זקנם בסכין גילוח.
יש המשתמשים במקום זאת במכונת גילוח, ואחרים אוסרים זאת ומתירים רק שימוש במשחה להסרת הזקן.
סכין הטלה (או פגיון הטלה) היא כלי נשק לקרב פנים אל פנים.
צורתה דומה מאוד לזו של סכין רגיל, והשימוש בה הוא באמצעות זריקה.
בימינו משמשת סכין ההטלה בעיקר לספורט ותחביב ולא ככלי נשק.
בעיני רבים נחשבת הטלת הסכין לאומנות ומטיל הסכינים נקרא לרוב אמן סכינים.
קיימים סוגים רבים של סכיני הטלה, בעלי מאפיינים שונים ומבנים שונים.
כל כלי מצריך טכניקת זריקה שונה.
עם זאת, ישנו מבנה כללי המאפיין את רוב סכיני ההטלה.
על פי רוב מבנה הסכין הוא מפיסת מתכת אחידה.
בניגוד לשאר הסכינים אין לסכין ההטלה ידית מצופה אלא רק אזור לא מושחז הנקרא "אזור אחיזה".
סכין הטלה צריכה להיות בעלת משקל נמוך יחסית לגודלה ועל נקודת שיווי המשקל שלה להיות קרובה יחסית למרכז.
ישנם סוגים של סכיני הטלה בהם יש משקולת במרכז הסכין הניתנת להזזה.
הזזה זו גורמת לשינוי בנקודת שיווי המשקל, דבר המשנה את אופי הזריקה ואופי התזוזה של הסכין באוויר.
משקלים שונים של סכיני הטלה נעים בעיקר בין 100 גרם ל-250 ומעלה, כאשר לסכין כבדה יותר, טווח ודיוק גבוהים יותר.
רוב הסכינים אינן סימטריות, כלומר נקודת שיווי המשקל איננה בגבול בין הלהב לקת ובמקרים רבים נקודת שיווי המשקל נמצאת על הקת, משמע הלהב קל יותר.
את הסכין יש לאחוז בצידה הקל, כלומר לרוב בצד הלהב.
האחיזה נעשית בעזרת האצבע המורה והאגודל.
את הסכין מטילים בתנועה אחידה, יציבה, ומהירה.
כשרוב התנועה נעשית על ידי הזרוע והגוף ואילו מפרק היד נשאר מקובע.
תנועת הזרוע היא קשתית מעל הראש עד אשר היד מאונכת לגוף.
העת בה נעזבת הסכין שונה בין מטיל למטיל ובין סכין לסכין, אך במקרה הפשוט ביותר הסכין משוחררת כשהיא מול המטרה.
הסכין מבצעת בעת המעוף הן תנועה בליסטית והן תנועה מעגלית במעגל זקוף.
כדי שהסכין תנעץ במטרה על הלהב להיות בכיוון המטרה בעת הפגיעה, כלומר על המטיל לקבוע בכל הטלה את מספר הרוטציות של הסכין באוויר לפי המרחק מן המטרה או לפי נוחיותו.
כדי שמעוף הסכין יהיה יציב על הסכין להסתובב באוויר, הטלה ללא סיבוב קשה מאוד ממרחקים גדולים.
סכין החלומות הוא הספר האחד עשר מתוך סדרת הפנטזיה "מחזור כישור הזמן" מאת רוברט ג'ורדן.
בגרסה המתורגמת לעברית, הוא מחולק לשני כרכים: "סכין החלומות" ו"עגור הזהב".
בעברית, יצא הספר לאור בהוצאת "אופוס".
בציור הכריכה המקורית רואים את פרין מתחקר את גלינה.
גלאד דמודרד מזמין את אמון ולדה לדו-קרב על אשמה שהרג את מורגז טרקנד, מלכת אנדור (שבעצם גולה).
הוא מנצח בדו-קרב, הורג את אמון וזוכה בראשות הגלימות הלבנות.
סמיהארג חושפת את עצמה בפני הגבירה הסינצ'נית סורוט, ואומרת לה להרוג את בת 9 הירחים (דודניתה טואון).
אחיה ואחיותיה של טואון מתו ב"תאונות", כאמה, וכעת טואון היא המכשול האחרון בפני המלכת סורוט.
סיאן הרימון ופברה טזנובני (אג'ות לבנה ואדומה בהתאמה) חוקרות את תעלומת האג'ה השחורה.
ליאן ואגווין הן אסירות של אלאידה, ולאט לאט שאר האאס סדאי במגדל הלבן מתרגלות לעובדה שהאאס סדאי המוזרה היא אכן ליאן שריף, ששותקה מסאידר על ידי האג'ה האדומה חודשים לפני כן.
אגווין מורדת לדרגת חניכה ומוצלפת כל יום, אך מסרבת לקבל מרות של אאס סדאי ומקובלות מהמגדל הלבן.
במקרה היא שומעת שאלביארין גם לא מרוצה ממצבה, אבל אגווין מתחמקת בחוכמה מהמלכודות של שומרת הרשומות לשעבר (מבלי לדעת שהיא בעצם מהאג'ה השחורה).
מאט עד לריב בין האאס סדאי ששחרר לבין הסולדאם, ומגלה שבטמין (סולדא'ם סינצ'נית) גילתה את סאידר.
ג'ולין מכה בה, אבל מאט הציל את הסולדאם ההמומה והצליף באחות הירוקה עד דמעות, כששאר האאס סדאי לא מסוגלות לעצור בעדו בגלל המדליון.
בנוסף חיזוריו אחרי בת תשעת הירחים -טואון מתקדמים והוא מגלה עליה ועל מעמדה פרטים חדשים כגון יכולותיה בהגנה עצמית ומזימת תחבולות.
רנד מנסה להגיע להסכם הפסקת אש עם הסינצ'נים, ושומע שצריך בשביל זה לפגוש את "בת תשעת הירחים".
פרין מנסה לשכנע סינצ'נים לעזור לו לשחרר את פייל ופמלייתה.
הסינצ'נים חומדים מרט'דאמנות חדשות (נשים שיכולות לתעל- כמו החכמות של השאידו), אבל נרתעים מ"עוצמת האש" של השאידו.
פרין לוקח מכתב ממאסמה (שבו כתוב שהמוכ"ז נמצא תחת פיקודה של סורוט וצריך להביא לו מה שצריך), והולך עם טיילין (גנרלית הנס של היחידה הסינצ'נית) לעבר בסיס הסינצ'נים הקרוב.
עם זה הם משיגים אספקה תעשייתית של שורש הקלשון, וכמה ראקן (יצורים מעופפים) ודאמנות.
נינאב שולחת את לאן לארצות הגבול לצאת למלחמה בצל והולכת לעבר ארצות הגבול ותובעת מהקצינים להצטרף ללאן תחת דגל עגור הזהב.
בסלידר שתי אחיות מהאג'ה הכחולה נרצחות בעזרת סאידין.
אשאמאן מבקרים שם ומגלים שמישהי מתעלת שם את סאידין (החצי הזכרי של המעיין).
כשהם מזכירים לאאס סדאי שגם בקרב על שאדאר לוגות אבן (שנהרג באותו קרב) המנוח גילה אישה שמתעלת את סאידין, רומנדה מבינה מיד את הקשר בין שתי הנרצחות לבין דלנה מוסלין, כביכול מהאג'ה האפורה, האחיות יוצאות לתפוס אותה ואת "חאלימה" המשרתת שלה, אבל שתיהן נעלמות כשמבינות שנחשפו (חאלימה היא ארנג'ר הארורה).
רנד נפגש עם הסינצ'נים, כשהוא לוקח איתו את קדסואן ונינאב.
הם רואים אישה נמוכה (המתאימה לתיאור של טואון), אולם האאס סדאי מגלות שמישהי מחזיקה בסאידר, בסתר.
קדסואן הופכת את הזרמים, ולתדהמת כל הנוכחים האישה הנמוכה מתגלית פתאום כגבוהה וקשוחה.
רק לואיס ת'רין, שמגולגל במוחו של רנד זיהה אותה: סמירהאג.
במקום מתפתח קרב קצר בו רנד מאבד את כף ידו השמאלית והארורה מנותקת מסאידר.
הסינצ'נים מנסים להכחיש, אך סמירהאג נאלצת להודות בזהותה האמיתית, ונשארת רגועה.
הדאמנות נשלחות בחזרה לאבו דאר.
פייל משיגה את מוט השבועות, ופרין ממלא את מכלי המים של העיירה בשורש הקלשון.
גלינה נפגשת עם פייל ונאמנותיה, לוקחת את המוט וממוטטת עליהם תקרה.
היא בורחת מהעיר, כשהקרב מתחיל.
החכמות הנותרות של השאידו שלא שתו את התה לא מהוות כוחות נגד הסינצ'נים וחבורת פרין, ומאלדן נכבשת.
פייל נלקחת על ידי חסרי האחים, אבל הם נהרגים בידי הכובשים והיא משוחררת.
אליין שומעת ממרגל ששתי אאס סדאי, אחת שאוהבת חתולים ואחת בשם איספאן, נראו בקמלין.
היא הולכת עם משמר, שלוש אאס סדאי ובירגיט לתפוס את איספאן ומרילין, אבל ארבע אחיות שחורות אחרות מצטרפות ותופסות אותה ובורחות מהעיר, כשהן הורגות את החברות של אליין.
בירגיט משתמשת בחוש העוצרות כדי לעקוב אחרי השש, ומגייסת את מוצאות הרוחות שבעיר, עם משמר המלכה.
קרב קצר מתחולל מחוץ לעיר ואסנה זרמין נהרגת מברקי מוצאות הרוחות.
שלושת עוצריה וחמש האחיות השחורות האחרות נתפסו חיים.
מצידה השני של העיר שכירי החרב של ארמיליה נכנסו ומנסים לכבוש את קאמלין.
בירגיט משחררת את אליין, והיא מנהיגה את צבאה המאולתר לעבר העיר, שם מחכים שכירי החרב.
בהתחלה הקרב עוד איכשהו שקול, אך עד מהרה משמר החומות מצטרף לקרב תחת דגל החבצלת, ושכירי החרב נכנעים.
ארמיליה עצמה, ראש בית מארן, ניאן ראש בית ארוון ואלניה ראש בית סרנד נאסרות על ידי אליין.
שלושה בתים נוספים מצטרפים לבית טרקנד, מה שמעלה את מספר התמיכה לתשע.
בהמשך היום שניים נוספים מצטרפים, ואליין הופכת למלכה רשמית, אם כי עדיין לא מוכתרת.
פוריק קרדה, גנרל הנס של משמרות המוות הסינצ'ניות, נפגש עם חבורת היד האדומה בגבעה בתוך מעבר מלביד, לאחר שזו הסבה לסינצ'נים די נזקים.
הוא דרש מתום מרילין את החזרת טואון לידי האימפריה, אחרת יתרחש קרב עקוב מדם.
תום מפנה אותו למאט, ומאט מעמיד את הדברים על דיוקם: התגבורת לה מחכים המשמרות די תקועה לפני המעבר, ועד אז כולם כבר יהיו רחוקים משם.
אבל מאט שואל את קרדה אם הוא יכול להביא את טואון בשלום לאבו דאר, (העיר הקרובה ביותר שבשליטת הסינצ'נים) ואת טואון אם היא בוטחת בקרדה.
משנענה בחיוב על שתי השאלות, הוא משחרר את טואון.
להפתעת כל הנוכחים היא מכריזה "מטרים קוטון הוא בעלי" שלוש פעמים ומשלימה את הנישואים.
מאט מספר לה שחיכה למשפט הזה הרבה זמן, כי האלפין אמרו לו שהיא תהיה אשתו, והיא סיפרה לו שדאמנה שחוזה את העתיד ניבאה שלושה סימנים לזהות בעלה העתידי: מכיר את פני ארתור פנדראג "הוקינג", בעל סימן של שועל המבריח עורבים ואדון היד האדומה.
כעת, שראתה שמאט הוא מנהיג חבורת היד האדומה הנבואה הושלמה.
ואנין מגיע ומודיע שרבבת חיילים ערב רב בדרך לגבעה, מובלים על ידי סינצ'ני בודד, במטרה אחת: לרצוח את טואון.
מאט מבקש מקרדה שישאיר לו כמה מהמשמרות, כולל אוגייר, כדי שיעכב את הרבבה.
חבורת היד האדומה מתבצרת בגבעה, עם כיתת משמרת מוות, והקרב מתחיל.
משמרת המוות, מתברר, מצדיקה את המוניטין שיש לה כמנוסה בקרבות.
אלודרה מפיצה הרס בין האספסוף עם זיקוקיה, והאאס סדאי מטיחות בו ברקים.
תוך זמן קצר כל שכירי החרב מתים או גוססים.
הרת'ה האוגייר כורת את ראש הסינצ'ני הבוגד והם שולחים אותו לאבו דאר.
סרן מוסאנג, מפקד כיתת המשמרת, קורא שוב ושוב למאט "הוד רוממותו".
כשמאט מתעקש על שמו, מוסאנג מסביר שעם נישואיו לטואון הוא הופך לנסיך העורבים.
מאט ההמום צוחק ― הוא תמיד שנא אצילים, וכעת הפך לאחד מהם.
אפילוג – זכרו את אמרה הישנה
סורוט מתבשרת, כצפוי לפי הבטחת סמיהארג, שהקיסרית רדהנן מתה.
היא מתכננת ניצחון, כשלפתע טואון נכנסת עם סימני אבל, מוקפת במשמרות המוות.
סורוט המומה אבל מתאוששת מספיק מהר כדי להתנהג בצביעות מתחסדת, אולם ראשו של זאירד אלבר, מנהיג האספסוף ועושה דברה, מוצג לראווה כהוכחה לבגידתה.
סורוט סאבל מרדת' מאבדת את שמה- נאמני טואון חותכים ממנה את בגדיה לקראת מכירתה כ"דאקובל" (שפחה).
קבוצת אאס סדאי מהאג'ה האדומה מבקשות ממאזרים טיים עוצרים מהמגדל השחור.
לתדהמתן הוא מסכים מהר, אבל מביע ספק בכך שמישהו מהאשמאן ירצה בכך, ומזכיר את האמרה הישנה: "תנו לאדון הכאוס לשלוט".
זה לא מוצא חן בעיניהם.
סכין שחיטה (נקראת גם חלף) היא סכין ייעודית המשמשת ביהדות לשחיטת בהמות, חיות ועופות טהורים.
להב הסכין צריך להיות ללא פגימות, חד וחלק, וכחלק מהסמכת השוחט הוא חייב לדעת להשחיז את הסכין באבנים ייעודיות (העמדת הסכין).
אורך הסכין הנדרש לכתחילה, משתנה בין עופות, בהמה דקה ובהמה גסה,.
הסכין צריכה להיות ייעודית אך ורק לשחיטה ולא לשום שימוש אחר.
מעיקר ההלכה מותר לשחוט בכל כלי שאינו מחובר לקרקע, והדוגמאות שניתנו לזה הן כאבן צור, זכוכית ועץ, כל זאת בתנאי שהסכין יהיה ללא פגימה.
אולם למעשה משתמשים בסכין העשויה ממתכת מיוחדת, כשאיכות הסכין נקבעת לפי הנוחות והקלות לעצב ולשייף אותו, ועמידותו בחדותו לאורך זמן.
לפני גילוי מתכת הפלדה, היו משתמשים בסכיני ברזל פשוט, אך עובי הסכין הקשה מאד להגיע לחדות מקסימלית.
ראשוני החסידים העדיפו להשתמש בסכיני מתכת דקים יחסית כדי שיהיה אפשר להגיע לחדות גבוהה (סכין מלוטשת), על כך התעוררה מחלוקת עזה.
כיום הסכין עשויה מחומרים המאפשרים להגיע לסכין דקה חדה וחלקה לכל הדעות.
את הסכין משחיזים בעזרת אבני השחזה ייעודיות, בתחילה באבן עם חספוס גס, כדי לבנות את זווית השיפוע הסופי שמשני צידי ראש הסכין, (המכונה: "צדדי הסכין"), לאחר מכן משתמשים באבן פחות גסה, בדרך כלל ב'אבן לבנה' להעמדת הסכין, ובאבן שחורה וירוקה לגימור והחלקה.
הפוסקים האחרונים התנגדו לשימוש מכני בהעמדת הסכין.
בעבר היה נהוג שכל אדם יכול לשחוט, כדברי המשנה: על אף שאין השוחט יודע את פרטי ההלכות שנאמרו בסכין, לצורך כך, היה השוחט צריך להראות את הסכין ל'מומחה' כלומר חכם, שיבדוק את הסכין.
הדרישה לבדיקת הסכין על ידי החכם מיוחסת לשאול המלך, שהורה על בדיקה זו לאחר מלחמת מכמש:
למעשה דרישת ההלכה מהשוחט שידע את כל פרטי הלכות הסכין, וגם יעבור קורס "העמדת הסכין" עד שיהפוך למומחה להשחזה בעצמו.
בהתאם לדרישות ההלכה, על מנת שסכין תהיה ראויה לשחיטה עליה לענות על שני תנאים: שתהיה חדה, כלומר - מושחזת היטב, וזאת כדי שהשחיטה תהיה קלה ומהירה (תנאי זה אינו חיוני לכשרות הסכין, ועל כן בשעת הדחק, מותר לשחוט גם בסכין שאינה מושחזת דיה).
והתנאי השני הוא שתהיה חלקה, כלומר - אסור שיימצא על להב הסכין שום פגם (שבר בלהב).
תנאי זה חיוני לכשרות הסכין, ומי ששוחט בסכין פגומה - הופך את הבהמה לנבלה האסורה באכילה.
כל חריץ קטן בלהב, בין שהוא במרכז חלקו העליון של הלהב (החלק החותך) ובין שהוא משני צידי החוד, נחשב לפגם בסכין הפוסל אותה לשחיטה.