tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את רבנותו בפרדס חנה העביר לרב יהושע זליג דיסקין.
עם בואו לרחובות הוא ייסד בה בית דין ושימש בו כאב"ד עד שנת תשי"ט (1959).
הוא מינה לרבנים מקומיים את הרב יואל קלופט (רב שיכון הפועל) והרב זבולון גרז (רב בית הכנסת "שונה הלכות").
כמו כן העביר מפרדס חנה לרחובות את ישיבת קלצק שבראשותו, ובהמשך פתח לצידה את ישיבת הדרום.
במסגרת הישיבה הקים הרב מלצר סמינר למורים.
כמו כן, היה מראשוני הוגי רעיון ההסדר.
תלמידי הסמינר ברחובות היו הראשונים ששירתו בצבא במסגרת ה"הסדר", שאליו הצטרפו מאוחר יותר תלמידי ישיבות אחרות.
בשנת תשי"א (1951) פרש הרב מלצר מרבנות העיר, ואת מקומו מילא הרב אלימלך בר שאול.
הרב מלצר המשיך לכהן כאב בית הדין וכראש ישיבת הדרום.
כעבור זמן פרש גם מראשות בית הדין ומינה תחתיו את הרב זבולון גרז.
בשנת תשכ"ה (1965) נפטר הרב בר שאול, ומיד לאחר פטירתו ייסד הרב מלצר לזכרו את כולל אברכים רחובות, כולל אברכים מרכזי, הגדול והוותיק בעיר הפועל עד היום.
כמו כן פתח הרב מלצר ישיבה מקצועית ביישוב גן יבנה הסמוך לרחובות.
בשנת תשי"ד (1954), לאחר פטירת אביו, חלה הרב מלצר, וכסגולה נוסף לו השם רפאל, אותו נשא עד מותו.
הרב אריה לוין ערך לו גורל הגר"א, והפסוק שעלה בגורל היה: "וְהֹסַפְתִּי עַל יָמֶיךָ חֲמֵשׁ עֶשְׂרֵה שָׁנָה".
ואכן, הרב מלצר נפטר כעבור חמש עשרה שנה, בט"ו תמוז תשכ"ט.
אחר מותו הנציחה עיריית רחובות את זכרו בקריאת רחוב על שמו.
ילדיו הם: מרים, אוריאל מלצר וידעאל מלצר, שחיבר את הביוגרפיה על הרב איסר זלמן מלצר בדרך עץ החיים.
חתנו של אוריאל מלצר, הרב אריה אדלר, הקים את ישיבת "אבן האזל" בנתיבות, הקרויה על שם ספרו של הרב איסר זלמן מלצר.
חתנו (נישא למרים בתו) היה הרב יהודה עמיטל.
צבי טימור (24 בנובמבר 1933 - 31 בינואר 2010) היה עיתונאי כלכלי ישראלי והעורך האחרון של העיתון "על המשמר".
בזמן מלחמת העולם השנייה הוריו נלקחו למחנות והוא עצמו הוסתר.
רק אמו שרדה ויחד עלו לישראל ב-1949.
תחילה גרו מספר חודשים בקיבוץ, ואחר כך עברו לגור בירושלים.
הוא החל את הקריירה העיתונאית בעיתון המפלגה הקומוניסטית הישראלית, "קול העם", שם שימש ככתב כלכלי.
לאחר שהעיתון נסגר ב-1975, עבר לכתוב ב"על המשמר", שם שימש ככתב הכלכלי בירושלים.
בשנת 1980 החליף טימור את סבר פלוצקר בתפקיד העורך הכלכלי של "על המשמר", ואחר כך, בינואר 1989, החליף שוב את פלוצקר, הפעם בתפקיד עורך העיתון.
במשך השנים גם עבדו השניים במשותף על כתבות ותחקירים בנושאי כלכלה.
באותה תקופה גם עבר לגור בתל אביב.
עם כניסתו לתפקיד העורך ביצע שורה של שינויים בהנהלת העיתון, כמשנה לעורך מונה רוביק רוזנטל, שהיה קודם רכז המערכת.
רוזנטל וטימור התמודדו על תפקיד העורך, אבל "ריכוז מפ"ם", הגוף המחליט על המינויים הבכירים ב"על המשמר", העדיף את טימור.
לרכזת המערכת מונתה דורית גפן, לעורך מונה לוי מורב.
טימור גם גייס שורה עיתונאים חדשים לעיתון, צבי גורן מרשות השידור, שישמש עורך חדשות החוץ, פאר־לי שחר מקול ישראל, שתהיה הכתבת לענייני מפלגות, אמנון אטד מ"דבר", שיהיה כתב כלכלי בירושלים, וקובי ניב מ"חדשות", שיכתוב טור סאטירי ב"חותם", המוסף השבועי.
כותבים חדשים נוספים שגייס היו הרב מנחם הכהן, אליהו שפייזר ומשה עמירב.
טימור יזם גם עיצוב מחדש של העיתון, וניסיון להפיץ שוב את העיתון בדוכני העיתונים, לאחר שבמשך מספר שנים היה בעיקר עיתון למינויים, כ-20,000, רובם חברי הקיבוץ הארצי.
לאחר שהעיתון נסגר במאי 1995, עזב את עולם העיתונות.
נפטר בישראל בגיל 77. הלווייתו נערכה בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
צבי יָגֶנְדוֹרְף (Zvi Jagendorf; נולד ב-18 בפברואר 1936) הוא סופר ומתרגם ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוגים לאנגלית ולתולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית.
יגנדורף נולד בווינה בירת אוסטריה למשפחה ציונית דתית ובמאי 1939, לאחר האנשלוס, נמלט עם הוריו ל תחילה שהו בלונדון, אחר כך עברו לכפר נידח בויילס, ב-1944 עברו לעיר לידס, ובשנת 1945 חזרו ללונדון.
אמו נפטרה שהיה בן 10
הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר סיום לימודיו, בשנת 1958, עלה לישראל לבדו והתגורר בירושלים.
הוא עבד כשחקן, מבקר תיאטרון וכעורך חדשות ברדיו.
יגנדורף שימש כפרופסור חבר בחוגים לספרות אנגלית ולתיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 שיחק בתיאטרון החאן במחזות "נוח" ו"הכל כלום".
בשנת 2001 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו, Wolfy and the Strudelbakers.
זהו ספר סמי-אוטוביוגרפי, העוסק בחייה של משפחת פליטים יהודית שהגיעה מווינה ללונדון בתקופה של מלחמת העולם השנייה ואחריה דרך עיניו של הילד וולפי.
הספר יצא בעברית בהוצאת עם עובד בשנת 2002, בתרגומו של יוסי מילוא בשם "וולפי ואופֵי השטרודלים".
הספר זכה בפרס סגיטריוס של איגוד הסופרים האנגלי, ונכלל בין המועמדים הסופיים לפרס בוקר בשנת 2001 (והיה בכך לישראלי הראשון שמועמד לפרס).
בשנת 2018 פרסם את הנובלה "Coming Soon: The Flood", שעלילתה מתרחשת בירושלים המחולקת בשנות ה-60 ובמרכזה, קבוצה של אנשים מרקע מגוון המעלים מחזה על סיפור המבול התנכ"י.
הרב צבי יהודה רבינוביץ' תאומים (ו' בסיוון ה'תר"ג, 1843 – כ"ד בכסלו ה'תרמ"ח, 1887) היה רב בליגום וברוגולי שבליטא.
נולד בחג השבועות בשנת תר"ג עם אחיו התאום האדר"ת, לרב בנימין רבינוביץ' שהיה רב בכמה ערים בליטא, ולטויבא בת הרב שלמה ש"ץ, שנפטרה ממחלה כשהיה כבן חמש.
אביו נישא בשנית, אולם האחים ואביהם לא שבעו נחת מן האם החורגת.
מגיל צעיר התבלט בכשרונותיו עם אחיו התאום.
השניים למדו יחדיו לאורך שנים בבתי מדרש שונים, והיו קרובים מאוד זה לזה במשך כל חייהם.
בהיותם כבני עשר הוציאו יחדיו ספר שלם בשם "שבת אחים" על כללי התלמוד, שנכתב בכתב יד אך במתכונת של ספר, עם שער והקדמה.
נסמך לרבנות בידי הרב יוסף רייזין, רבן של טלז וסלונים.
בראש חודש אלול תרכ"א (1861) נישא לצפורה-רחל, בת הרב אלעזר ראוויד מטלז.
בשנת תרל"ד (1874) החל לכהן כרבה של ליגום, ולאחר מכן מילא את מקום אביו בעיר רוגולי.
הרב רבינוביץ' נפטר ביום הראשון של חג החנוכה בשנת תרמ"ח.
הניח אחריו כעשרים חיבורים תורניים, אשר היו שמורים בכתב יד בידי בנו הרב יעקב, ואבדו בטלטולי מלחמת העולם הראשונה.
אשתו עלתה לארץ ישראל, נפטרה ביפו בשנת תרס"ט ונטמנה בבית העלמין טרומפלדור.
לרב רבינוביץ' היו שני בנים ובת.
לאחר פטירתו גדלו בתו ובנו הקטנים בבית אחיו האדר"ת.
הרב יעקב רבינוביץ' – נישא לשרה-מלכה, בת דודו הרב דובער רבינוביץ'.
מיום פטירת אביו בתרמ"ח מילא את מקומו ברבנות רוגולי במשך כ-48 שנה, עד עלותו ארצה בשנת תרצ"ו לערך.
בנו הרב בנימין רבינוביץ' תאומים, שהיה מעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
אביו של הרב יעקב רבינוביץ' תאומים מחבר סדרת "שיעורי בקיאות" על התלמוד, ו"פירושא דשמעתתא" על הספר "שב שמעתתא".
בתו צפורה כשר, אשת שמעון כשר ואמם של אסא כשר ורימון כשר.
רייזה-רבקה – רעייתו השנייה של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, אשר שודכה לראי"ה בידי דודה האדר"ת.
אמם של הרב צבי יהודה הכהן קוק, הקרוי על שם אביה; בתיה מרים (אשת הרב שלום נתן רענן) ואסתר יעל (נהרגה מנפילה ממדרגות ביתה בשנת תר"פ).
ר' בנימין רבינוביץ – שימש כשוחט במוצא (נפ' תשי"ג)
שבת אחים – על כללי התלמוד (חובר עם אחיו, האדר"ת), יצא לאור על ידי מכון אהבת שלום, תשס"ג.
בני בנימין - הערות על סדר משנה תורה לרמב"ם (חובר עם אחיו, האדר"ת - שני בניו של ר' בנימין).
כללי המצוות – יצא לאור על ידי מכון אהבת שלום ויד שמואל פרנקו, בתוך: אוצר כתבי האדר"ת, תשס"ח, עמ' קיג-קעו.
קסת יהודה – שו"ת (בכתב יד).
'מצוות צריכות כונה - מדרבנן', בתוך: מוריה כט [ג,ה], אב תשל"א, עמ' ד-ו.
'בעניין שיעור כזית, שהיא כחצי זית של זמן התלמוד', בתוך: מקבציאל לא, מכון אהבת שלום ויד שמואל פרנקו, ניסן-תמוז תשס"ה, עמ' עא-עח.
הרב צבי יהודה אדלשטיין (1892 - כ' בחשוון ה'תשי"א, 31 באוקטובר 1950) היה הרב של שומיאץ שברוסיה ושל רמת השרון.
אביהם של הרב גרשון אדלשטיין, ראש ישיבת פוניבז', והרב יעקב אדלשטיין, שירש את מקומו כרבה של רמת השרון.
נולד ברוסיה, לרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין, בעל "בן אריה" על הש"ס, ולרבנית רייזל.
בילדותו למד עם אביו חברותא, וסיימו את הש"ס כשהיה בגיל 15. לאחר מכן למד תקופה קצרה בישיבת וולוז'ין אצל הרב רפאל שפירא, ובשנת תרע"ב עבר ללמוד בישיבת כנסת בית יצחק בסלובודקה אצל הרב ברוך בר ליבוביץ.
בימי מלחמת העולם הראשונה, ברח ללמוד תורה אצל הרב שמחה סולובייצ'יק, כדי שלא יגויס לעבודות הכפייה בצבא הרוסי.
בשנת ה'תרע"ו הצבא הרוסי גילה אותו וגייסו אותו.
כעבור שבועיים נשלח לקרב ונשבה.
הוא שהה במחנה שבויים בעיר קאסל שבגרמניה ובעקבות השתדלות ידידים מבין השבויים הוכר שם כרב ושוחרר מעבודות הכפייה, שם למד וכתב קונטרס של חידושי תורה שהודפסו בשם "שבי צדיק" במדור בסוף ספרו "הוד צבי" (אשר הודפס על ידי בניו לאחר פטירתו בשני חלקים).
במשך תקופה ארוכה אכל בשבי מזון דל בלבד, כיוון שלא היו אוכל כשר ופירות טריים, דבר שגרם להידרדרות במצבו הבריאותי.
בנו הרב יעקב סיפר בדרשה כי אביו נמנע בקרב מלירות על החיילים מן הצד השני מתוך חשש שיפגע בחיילים יהודיים ששירתו בצבא הגרמני.
בניסן ה'תרע"ט (1919) נפטר אביו, והוא התמנה במקומו לרבה של שומיאץ שבמחוז סמולנסק.
בחורי ישיבה ואברכים לשומיאץ ללמוד תורה אצלו חרף גזרות המשטר הרוסי והוא דאג לכלכלתם.
לאחר שהדבר כמעט הגיע לאנשי השלטון הרוסי, עזבו הצעירים את העיר שומיאץ.
נישא למרים, בת הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה, ונולדו להם שני בנים - הרבנים גרשון ויעקב אדלשטיין, והבת פסיה, אשת הרב ראובן יוסף גרשונוביץ.
אשתו הרבנית מרים השיגה תעודות לידה מזויפות עם תאריך לידה שגוי לבניה, כך שיהיו רשומים כצעירים ולא ילמדו בבית ספר קומוניסטי.
השלטון הקומוניסטי אילץ את הרב אדלשטיין לפנות את ביתו עבור מנהל בית הספר המקומי.
במשך ארבע שנים לימד את הרב זלמן לייב אסטולין, והם סיימו את הש"ס.
כתמורה לימד אסטולין את ילדי משפחת אדלשטיין תורה.
קודם שעלה לארץ ישראל הציע לאסטולין למלאות את מקומו, על אף שהיה כבן 17, והוא סירב.
בעקבות מחלתה של הרבנית בטיפוס, שלח הרב אדלשטיין את בניו לגור בבית אחותו הרבנית רבקה צביה פז בעיר קלימוביץ', שם למדו תורה בסתר אצל הרב מרדכי אליהו שניאור, שהיה אחד מתלמידיו של הרב אדלשטיין.
בעזרת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שלמד עם אביו בישיבת וולוז'ין, הצליח הרב אדלשטיין בניסן ה'תרצ"ד להשיג רישיון יציאה לארץ ישראל.
באותה תקופה ניהלה אמו את משק הבית וגידלה את בניו, כדי שיוכל ללמוד תורה.
באייר ה'תרצ"ד (1934) עלו באנייה "נובו רוסייסק" בהפלגה של כשבועיים מהעיר אודסה לארץ ישראל.
באלול ה'תרצ"ד קבע את מושבו ברמת השרון, שם שכר דירה (שהייתה בעבר לול תרנגולים) וקיבל שתי מיטות עבורו ועבור אימו.
בניו הקטנים ישנו על הרצפה.
ביומם הראשון ברמת השרון הלך לבית הכנסת גאולת ישראל ושאל שתי גמרות נוספות של מסכת בבא קמא, שבה למד עם בניו בישיבה על ארגזי תפוזים.
לאחר פטירת רבה של רמת השרון נבחר בחנוכה ה'תרצ"ה לרב המקום.
השקיע במיוחד בהכוונת ילדים לחינוך תורני.
במקום לא היה בית ספר דתי, ועל כן במשך שנים הקדיש את רוב זמנו ללימוד עם בניו.
באותה תקופה לימד גם את בניו דקדוק, חשבון ואנגלית.
לאחר שבנו הרב גרשון ביקש ללמוד בישיבה, התייעץ הרב צבי יהודה עם הרב מבריסק והחזון איש אשר אמרו לו שבניו ימשיכו ללמוד אתו.
בארץ ישראל נישא בשנית לרחל בשנת ה'תש"א אשר דאגה לכלכלת הבית ובתפקיד רבנית הקהילה.
מנישואים אלו נולדו הרב שלמה אדלשטיין ושושנה רבקה ברייטשטיין.
בניו מספרים בשם הרב יעקב ישראל קניבסקי כי החזון איש אמר עליו שהוא אחד מחמישה רבנים שהוא מכיר בארץ ישראל שאפשר לסמוך עליהם בפסיקת הלכה.
נפטר בכ' בחשוון ה'תשי"א בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים לאחר מחלה.
החזון איש פסק לקברו בבית העלמין הישן "הנצח" ברמת השרון סמוך לקבר אמו, אף על פי שמנהג ירושלים היה שמי שנפטר בירושלים נקבר בה, כנראה בגלל העניין שייקבר סמוך לאמו במקום אבותיו.
בנו, הרב יעקב אדלשטיין, התמנה תחתיו כרבה של רמת השרון לאחר הפצרתו של החזון איש בשל כך שאחיו הגדול הרב גרשון אדלשטיין, כבר נישא וכיהן בתפקיד ר"מ בישיבת פוניבז'.
אשתו הראשונה היא מרים בת הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה.
הרב גרשון אדלשטיין - ראש ישיבת פוניבז'.
הרב יעקב אדלשטיין - רבה הראשי של רמת השרון ושכונת נאות יוסף בבני ברק.
פסיה - אשת הרב ראובן יוסף גרשונוביץ, ר"מ בישיבת לומז'ה בפתח תקווה וראש ישיבות חמדת שמואל בחמד וישיבת הנגב בנתיבות.
אשתו השנייה רחל (לאחר פטירתו נישאה לרב חיים יוסף דינקלס, מחבר סדרת הספרים "דעת יוסף").
הרב שלמה אדלשטיין - ראש ישיבה בצרפת ומראשי מהדורת רמב"ם פרנקל, בעבר כיהן כראש ישיבה בישיבת אהבת אהרון בבני ברק.
שושנה רבקה - אשת הרב יצחק דוד ברייטשטיין ששימש כספרא דדייני בבד"ץ העדה החרדית בירושלים.
צבי יחמורי או צבי אדרעה (שם מדעי: Nanger dama) הוא מין של אנטילופה מתת-משפחת הצבאיים החיה במרכז ומערב אפריקה.
מין זה שויך בעבר לסוג צבי תחת השם המדעי: (Gazella dama), אולם כיום מסווג בסוג צבי דק-צוואר.
צבי מוהר או צבי יחמורי מערבי
פרוותו בצבע חום אדמדם כהה למעט הראש, השפתיים, הבטן, הרגליים וחלקו האחורי שהם לבנים.
לחייו בדרך כלל בצבע חום אדמדם בהיר, ופס שחור עבה מתוח מהעין לאף.
בעבר תפוצתו הייתה במדינות: מרוקו, סודאן, מאוריטניה, וסנגל, לאחר שנכחד בטבע הושב בעזרת גני חיות למדינות מרוקו, סנגל, ותוניסיה.
צבי אדום צוואר או צבי יחמורי מזרחי
צווארו בצבע חום אדמדם כהה, חלק מגבו בצבע חום אדמדם בהיר, ושאר חלקי גופן לבנים.
תפוצתו היא במדינות: צ'אד, מאלי, וניז'ר.
לשני תת-המינים עיניים גדולות ואף קטן ושחור, צוואר ארוך ואדום וכתם לבן באמצעו, רגליים ארוכות ודקות, זוג קרניים בינוניות ומחורצות בצורת S הפוכה ובאורך של 20-35 ס"מ לזכרים, וקצרות ודקות יותר לנקבות.
תפוצתם של שני תתי- המין היא במדינות צ'אד, מאלי, ניז'ר, סנגל, תוניסיה, ומרוקו.
בעבר הוא היה מצוי גם במאוריטניה, וסודאן אך נכחד משם.
בית גידולם כולל מדבריות, הרים, וסלעים.
הצבאים היחמורים חיים בעדרים מעורבים של זכרים ונקבות עם 20-10 פרטים, המסתובבים באזורים נרחבים כדי למצוא מספיק צמחייה ומים כדי לשרוד.
במהלך התחלפות העונות הם נודדים, ומצטרפים לעדרים גדולים של כמה מאות, ונעים צפונה למדבר סהרה בתחילת עונת הגשמים וחזורים דרומה אל אזור צמחיית הסאהל בעונה היבשה.
תזונתם כוללת: עשבים, עלים, פרות, לעיתים הם עומדים על רגליהם האחוריות בדומה לג'רנוק כדי להגיע לעלים של עצי השיטה.
עונת הרבייה מתרחשת בין חודשי מרץ ויוני, ועופר אחד נולד לאחר הריון של שישה חודשים וחצי או מאוחר יותר.
בימיו הראשונים העופר שוהה חבוי בצמחייה, ומסוגל לעקוב אחרי אימו לאחר כמה ימים; כשבוע לאחר לידתו הוא מסוגל לרוץ במהירות בקצב של הבוגרים.
הזכרים טריטוריאליים בעונת הרבייה, אוספים הרמון של מספר נקבות, ומסמנים את הטריטוריה שלהם עם צואה, שתן, והפרשות מבלוטות הריח שמתחת לעיניים.
העופרים נגמלים בסביבות שישה חודשים, ומגיעים לבגרות בגיל: 12-9 חודשים לנקבות, 24-18 לזכרים.
הטורפים של הצביים בטבע הם אריות, נמרים ברדלסים צבועים, זאבים טלואים ולפעמים גם תנים ופיתונים.
במשך שנים הצביים היחמורים ניצודו במספרים גדולים מאוד שגרמו לתת-המין "צבי מוהר" להכחדה מוחלטת בטבע ול"צבי אדום צוואר" לסיווג על ידי IUCN כב-סכנת הכחדה חמורה, כמו כן הצביים לעיתים קרובות מתים בשל חוסר מים בעונות בצורת, מחלות, כריתת עצים, ולחץ מפני תיירים בתקופה החמה הגורם להם לעיתים למוות.
קיימים מספר גרעיני רבייה בגני חיות באפריקה ובאמריקה העתידים לשחרר עדרים לטבע.
תוחלת החיים של צבי יחמורי היא כ-12 שנים.
צבי טלמון (במקור: מונסון או מונזון, 9 בדצמבר 1922 – 6 בדצמבר 2012) היה מלחין ומנצח מקהלות ישראלי, שעסק בעיקר בתחום המוזיקה הליטורגית היהודית.
טלמון נולד בעיר העתיקה בירושלים בסוף שנת 1922. בילדותו למד בבית הספר תחכמוני ובישיבת עץ חיים.
למד שירה, נוסח תפילה וסולפג' במקהלת הילדים של החזן שלמה זלמן ריבלין, "שירת ישראל", שעליה אף ניצח כילד.
בנעוריו למד צ'לו במכון למוזיקה ירושלים של הכנר פרופ' נ' זדרי ובהמשך התקבל לאקדמיה למוסיקה בירושלים ולמד בין השאר אצל יוסף טל ואבל ארליך.
ניצח גם על מקהלתו של החזן שמואל קבצקי.
מאוחר יותר למד מקרא בבית המדרש למורים מזרחי.
בשנת תשמ"ד–1984 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים בעברית וארמית (נושא עבודתו: "בחנים לשוניים בפתגם הארמי שבתלמוד הבבלי").
שימש כמורה בבית הספר תחכמוני וכן כמורה למוזיקה.
בבית הספר ייסד מקהלת נערים, שהופיעה בין היתר בבית הכנסת תחכמוני וליוותה את החזן מנחם מנדל טירנובר.
במשך 23 שנים לימד בבית היתומות ע"ש ויינגרטן בירושלים, שם ניצח על מקהלה ועל תזמורת כלי נשיפה של הבנות.
טלמון כיהן עצמו כחזן בימים הנוראים בבית הכנסת ביל"ו ובית כנסת היכל הבנים בכפר שמריהו.
כמו כן הופיע בשידורי הרדיו של קול ישראל כזמר ביצירות ליטורגיות ושירי חול.
כשהוקם היכל שלמה בירושלים, הוזמן טלמון לנצח על מקהלת גברים ונערים שליוותה את התפילות שנערכו במקום.
המקהלה ליוותה את החזנים משה שטרן ואברהם שני, שהיו חזנים בבית הכנסת.
המקהלה זכתה למוניטין רב והופיעה מחוץ לבית הכנסת ובטקסים ממלכתיים.
טלמון הלחין יצירות לחזן ומקהלה – המפורסמת שבהן לפיוט "אין כאלוהינו" הנאמר בפיטום הקטורת.
הוא חיבר עיבודים רבים למקהלה עבור מקהלות ומנצחים אחרים, לכנסי מקהלות ולמורים למוזיקה.
ארכיונו של טלמון שמור במחלקת המוזיקה של הספרייה הלאומית.
טלמון חיבר שלושה ספרים עם יצירות ליטורגיות:
רינת ההיכל – לתפילות שבת
פעמי ההיכל – לתפילות שלש רגלים
תרועות ההיכל – לתפילות ימים נוראים
טלמון חיבר ועיבד עשרות שירים, שחלקם מצויים רק בכתב יד בארכיונו ואחרים יצאו לאור, כגון:
צלילי דרור ומולדת: שירים ליחיד, לזמרה בצבור, לבית הספר ולעם, ירושלים תשי"א
תו-רן: שירים למקהלה, לבתי-ספר ולזמרה בצבור, ירושלים תש"ך
עט הזמיר: שירים למקהלה, לבתי-ספר ולזמרה בצבור, ירושלים תשכ"ה
רן-לן: שירים למקהלה, לבתי-ספר ולזמרה בצבור, ירושלים תשכ"ז
שיר לי: שירים למקהלה, לבתי-ספר ולזמרה בצבור, ירושלים תש"ל (פורסם בסיוע המכון הישראלי למוזיקה דתית)
מזמורי שם ויפת: שירי מקהלה ישראליים יהודיים ואיטלקיים, מקור ותרגום, ירושלים תשל"ב
צבי יָנוֹבֶר (28 בדצמבר 1928 – 4 באוגוסט 1972) היה מבכירי האתלטים הישראלים בשנות ה-50. אלוף ישראל ושיאן ישראל בקפיצה לגובה, בקפיצה במוט, בריצת 110 מטר משוכות ובקרב עשר במשך שנים רבות.
ינובר התאמן בקבוצת מכבי צפון תל אביב בהדרכת טוביה מיורצ'יק.
בתחרות שנערכה ב-22 במרץ 1947 קבע ינובר בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.79.5 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 6 שנים ונשבר על ידי דוד קושניר.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה הוא זכה בשתי מדליות זהב, בקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 3.23 מטר, שיפור לשיא הקודם בן ה-9 שנים של ליפשיץ ממכבי חיפה (3.20 מטר) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.49 מטר.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכה באוקטובר 1950 זכה ינובר ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, בריצת 110 מטר משוכות אחרי ספילקין מדרום אפריקה (15.5 שניות) ולפני צ'רנוק מארצות הברית (17.6 שניות) ובקפיצה במוט בשיא ישראלי חדש של 3.42 מטר, אחרי מרטין קוריק מארצות הברית (3.70 מטר) ולפני קלויזנר מישראל (3.00 מטר).
מדליית ארד, בריצת 200 מטר משוכות בתוצאה של 28.0 שניות, אחרי צ'רנוק (26.3 שניות) וספילקין (26.4 שניות).
בתחרות שנערכה באנקרה שבטורקיה ב-17 ביוני 1952 זכה ינובר במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא ישראל חדש של 3.70 מטר.
שיא זה נשבר לאחר 10 שנים על ידי יצחק לוי (3.72 מטר).
לאחר מלחמת ששת הימים נסע ינובר לשליחות בארצות הברית מטעם "מכבי", להדרכת נוער במועדוני ספורט בניו יורק.
ביולי 1972 הגיע ינובר לישראל בראש משלחת נוער אמריקאי יהודי לפסטיבל בינלאומי שנערך בבית ברל.
שבועיים לאחר מכן לקה בהתקף לב ונפטר.
הותיר אישה, בתיה, ושני בנים.
נקבר בבית הקברות הישן בן ציון בנתניה.
הרב צבי יעקב אבראהאם (תרנ"ז, 1897 – תשל"ד, 1974) היה רב בטורדה ומנהל לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה, ולאחר הגירתו לארצות הברית היה רב בניו יורק וחוקר יהדות טרנסילבניה.
נולד בטרנסילבניה, בנו של אברהם אבראהאם.
בשנת 1921 נישא לפרל בתו של הרב בן ציון וועזעל, רבה של טורדה.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בטורדה.
חותנו היה נשיא לשכת הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה, שאיגדה את הרבנים והקהילות האורתודוקסיות בחבל ארץ זה, ואבראהאם שימש כמנהל הלשכה במשך שתים עשרה שנים.
במסגרת תפקידו הרבה לשהות בבוקרשט וייצג את הלשכה אצל השלטונות הרומנים.
בשל עיסוקיו הציבוריים הרבים נאלץ חותנו לשהות תקופות ממושכות מחוץ לטורדה, ובעקבות זאת כיהן הרב אבראהאם, בין השנים תרצ"ב-תרצ"ח, כרב וכמו"ץ בטורדה.
באותן שנים ערך את השבועון היהודי האורתודוקסי "האמת".
בשנת 1938 נפטר חותנו ואת מקומו ברבנות ובהנהגת לשכת הקהילות האורתודוקסיות ירש גיסו של אבראהאם, הרב יוסף אדלר.
בשנת 1944 הוטבעה האונייה "מפקורה" במימי הים השחור, ובין מאות הנספים היה בנו אברהם, בן ה-20.
אבראהאם היגר עם משפחתו לארצות הברית והוא התיישב בברוקלין וכיהן בה כרב.
בשנת 1950 הוציא את ספרו "לקורות היהדות בטרנסילבניה".
במהלך העשור שלאחר מכן פרסם סדרה בת שישה כרכים, המכילה אוסף של רעיונות ודרשות על מועדי השנה.
הוא קרא לסדרה בשם "בית אולפנא", ולכל אחד מן הספרים בסדרה הוסיף שם נלווה.
הוציא שני ספרי פירושים על הגדה של פסח.
חתניו הם הסופר והעיתונאי ד"ר הלל זיידמן, אהרן זבלוצקי, תלמיד הכולל של ישיבת בית התלמוד בניו יורק שבראשות הרב לייב מאלין, לאחר פטירת אהרן זאבלצקי התחתנה אשתו שיינדל שנית למאיר יחיאל וולקנפלד והחתן השלישי גבריאל אויש.
לקורות היהדות בטרנסילבניה, ברוקלין, תש"י
בית אולפנא - תורה מציון, ברוקלין, תשי"ג
בית אולפנא - זכור לאברהם, ברוקלין, תשי"ד
בית אולפנא - לב אבות, ברוקלין, תשט"ז
בית אולפנא - דברי נועם, ברוקלין, תשי"ז
בית אולפנא - מנחת ש"י, הגדה של פסח, ברוקלין
בית אולפנא - עת לעשות, ברוקלין, תשכ"א
הגדה של פסח מעשי למלך, ברוקלין, תשי"א
צבי (צביקי) טסלר (נולד ב-24 במרץ 1964) הוא קצין בדימוס במשטרת ישראל בדרגת ניצב שכיהן כראש אגף תכנון וארגון.
שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף, היה טייס מסוקים וראש מטה פיקוד העורף.
משרת במילואים בעת חרום, כמסביר פיקוד העורף.
כחלק ממסקנות הביניים של ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון מונה טסלר כממונה האחראי על הילולת ל"ג בעומר במירון בשנת 2022 (תשפ"ב).
צבי טסלר נולד וגדל בקבוצת יבנה, בנם של יוסף ושרה טסלר, ניצולי השואה, ואח לארבעה.
הוא התגייס לצה"ל ב-1982 ושירת בחיל האוויר הישראלי כטייס מסוקי אנפה, יסעור ועטלף.
ב-1996 מונה למפקד טייסת 193, לאחר שמפקדה הקודם נהרג בתאונה יחד עם שני קצינים נוספים.
הוא פיקד על הטייסת עד 1998. פיקד על טייסת 118. ב-2004 מונה לראש מחלקת הגנה במטה חיל האוויר.
ב-2006 מונה למפקד מחוז דן בפיקוד העורף ושימש במקביל מפקד קורס מפקדי גדודים.
ב-2009 מונה לראש מטה פיקוד העורף ושירת בתפקיד עד 2013.
לאחר שחרורו מצה"ל שירת במילואים כמסביר מטעם פיקוד העורף.
הוא נבחר למזכ"ל הקיבוץ הדתי והיה מתוכנן להיכנס לתפקידו בתחילת 2016, אולם בינואר 2016 התגייס למשטרת ישראל בדרגת ניצב ומונה לראש אגף תכנון וארגון.
בסוף 2021 מינה אותו השר לשירותי דת מתן כהנא לממונה חגיגות ל"ג בעומר בקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון.
באפריל 2025 מונה לתפקיד יו"ר קיבוץ ניר עוז, והחליף את אסנת פרי.
ביוני 2025, עם תחילת מבצע עם כלביא שימש טסלר מסביר פיקוד העורף בחדשות ערוץ 12.
טסלר הוא בן קבוצת יבנה ומתגורר בה עד היום.
בוגר תואר ראשון בניהול משאבי אנוש ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
צבי יעלי (שם מדעי: Procapra) המכונה גם צבי קצר זנב, הוא סוג של אנטילופת-צבי המצויה במרכז אסיה וכוללת שלושה מינים.
בניגוד לשמו הוא לא משתייך לצבאים ה"אמיתיים", אף על פי שיש חוקרים המשייכים גם אותו לסוג צבי (Gazella).
המינים בסוג חולקים מאפיינים רבים עם סאיגה והאנטילופה הטיבטית, וכולם אנדמיים לחלקים שונים במרכז אסיה.
בעבר היה אזור חפיפה בין שלושת המינים.
השם המדעי נגזר מלטינית כדלהלן: Pro = לפני, capra = עז\יעל, ומתייחס לכך שהסוג נחשב כאב הקדמון של העיזים.
למינים יש קרניים עם עיקולים לאחורה, פרווה עבה, אוזניים מחודדות, כתם כהה על החוטם, וצוואר וראש קצרים ורחבים.
בניגוד ל"צבאים האמיתיים" יש להם זנב קצר מאוד, והנקבות שלהם נעדרות קרניים.
הם בעלי דמיון מסוים לאיילים, ויש להם על העכוז כתם לבן גדול דמוי לב.
עצמות האף שלהם רחבות, מה שנחשב כהסתגלות לאוויר הדליל בחמצן של רמות מרכז אסיה.
רגליהם קצרות למדי, והם קפצנים ואצנים מהירים.
מינים אלו הם פעילי יום, וחיים בדרך כלל בקבוצות קטנות או בעדרים גדולים - תלוי במין.
בית הגידול שלהם הוא ערבות ומישורים גבוהים, והם נמצאים החל מגבהים של 2,000 מטר מעל פני הים.
בית גידולם צחיח למדי עם כמות משקעים נמוכה וטמפרטורות קפואות.
הטורף העיקרי של מינים אלו הוא הזאב המונגולי.
צבי יעלי טיבטי (Procapra picticaudata) המין הקטן בסוג.
אנדמי לרמה הטיבטית ומצוי כיום בסין העממית (המחוז האוטונומי הטיבטי, צ'ינגהאי, שינג'יאנג, סצ'ואן, גאנסו ומקצת ממונגוליה הפנימית) והודו (לדאק, סיקים).
סימני ההיכר שלו: קרניים דקות וארוכות, פרווה חומה-אפרפרה, ופנים לבנות או כסופות.
דרגת שימורו היא "קרוב לסיכון" (NT).
צבי יעלי פרז'וואלסקי (Procapra przewalskii) המין הבינוני והנדיר בסוג.
אנדמי לצפון הרמה הטיבטית ומצוי כיום בסין העממית בלבד (מחוז צ'ינגהאי, ובעבר גם במונגוליה הפנימית, גאנסו ונינגשיה).
סימני ההיכר שלו: קרניים עבות ובינוניות בצורת צבתות, סימוני פנים רבגוניים, ופרווה אדמדמה.
דרגת שימורו היא "סכנת הכחדה" (EN).
צבי יעלי מונגולי (Procapra gutturosa), המין הגדול והנפוץ בסוג.
אנדמי לערבות מרכז אסיה ומצוי כיום בעיקר במונגוליה, וכן במקצת מסין העממית (מחוז מונגוליה הפנימית) ורוסיה.
סימני ההיכר שלו: קרניים קטנות, גרון בולט (לזכרים), ופרווה צהבהבה קרמית.
דרגת שימורו היא "ללא חשש" (LC).
צבי יעלי טיבטי (שם מדעי: Procapra picticaudata; מכונה גם גואה או בקיצור צבי טיבטי), הוא מין של אנטילופת-צבי קטנה בסוג צבי יעלי, האנדמי לאזור הרמה הטיבטית שבמרכז אסיה.
המין הטיבטי הוא הקטן בסוג צבי יעלי, והוא תואר לראשונה על ידי הביולוג הודג'סון בשנת 1864 בדרום טיבט.
קיימים שלושה מיני צבאים הדומים לצבי הטיבטי וחיים במרכז אסיה: צבי יעלי פרז'וואלסקי, אנדמי לימת צ'ינגהאי המובלעת בתחומי מחייתו של המין הטיבטי; צבי יעלי מונגולי, מצוי בעיקר במונגוליה ובצפון סין ובעבר כנראה גם תפוצתו חפפה למין הטיבטי; צבי פרסי, מצוי החל מחצי האי ערב ועד מונגוליה, וכן במערב טיבט.
השם המדעי של הצבי הטיבטי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: Pro = לפני, capra = עז\תיש; מתייחס לכך שסוג זה נחשב לאב הקדמון של העיזים.
picticaudata = "זנב צבעוני" ומתייחס לצבעים הבולטים של הזנב והאחוריים.
תפוצתו של מין זה נמצאת בירידה בשל פעילות אנושית מוגברת.
לצבי הטיבטי יש זוג קרניים דקות וארוכות בצורת נבל, והן הארוכות ביותר מכל מיני הצבי היעלי.
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח סמוך לאוזניים, כאשר הקרניים סמוכות אחת לשנייה לכל אורכם ומתרחקות במקצת רק בסופם - אם בכלל.
כמו כן עובי הקרניים די זהה לכל אורכם, עם עובי גדול יותר בבסיס, ושפיץ חד בסוף הקרן.
הקרניים של המין הטיבטי נחשבות לדקות בהשוואה לקרני המין הפרז'וואלסקי, אך הן עבות יותר משל המין המונגולי.
לקרניים של המין הטיבטי שני מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת לכיוון מעלה עם זווית מעט לקדימה, ולאחר מכן מתעקלת לאחורה ומגיעה עד הכתפיים עם שפיץ מקומר מעט למעלה.
2) הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעקלת לאחורה ולאחר מכן לקדימה עם שפיצים מכופפים מעט - כקרני S של צבי תומסון.
כאשר הקרניים מתחילות לצמוח לצבי צעיר, הן זהות למדי לאלו של המין צבי.
רוב הקרן מחורצת בטבעות גדולות לאורכה, בעוד שהשפיץ נשאר חלק.
צבע הקרניים הוא חום אפרפר כהה, כחלחל או שחור כחלחל.
כשאר מיני הצבי היעלי הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו כמעט ההבדל היחיד ביניהם לבין הנקבות.
הפרווה של הצבי הטיבטי עבה למדי כפי שאופייני ליונקים המצויים באזורים קרים, והיא מורכבת משערות צפופות המגינות עליו מהאקלים הקפוא של הרמה הטיבטית; היא עבה יותר בחורף מאשר בקיץ.
צבע הפרווה העיקרי נע בין חום אדמדם\אפרפר חולי בקיץ לחום אפרפר כהה או זהוב בחורף.
הצבע נוטה לאדמדם כהה עד ערמוני בגב, בכתף ובעורף, ולאפרפר כסוף במותניים, השוקיים וצדדי הצוואר; הצדדים החיצוניים של הרגליים נוטים לבז' או צהבהב.
הצבע הלבן בולט במספר מקומות: הגחון ומקצת מהמותניים, הצדדים הפנימיים של הרגליים, וכתם גדול ובולט בעכוז בצורת לב שממנו בא שמו המדעי.
הגרון עלול להיות בצבע לבן לגמרי או עם כתם לבן בנוני דמוי סינר.
לצבי הטיבטי אין סימוני פנים בולטים כשל צבי פרז'וואלסקי, ובאופן כללי הם חיוורים למדי: כתם גדול דמוי אוכף לאורך החוטם וסביב האף בצבע חום אפרפר דהוי ולעיתים כהה, והלחיים נוטות לאפרפר בהיר או כסוף.
השפתיים לבנות, וסביב העיניים יש עיגולים לבנים גדולים.
המצח מתחלק לשניים: החלק התחתון מעל העיניים בצבע לבן, והחלק העליון בין הקרניים בצבע חום אפרפר או אדמדם; פעמים רבות המצח לבן לגמרי.
הצד הקדמי של האוזניים לבן, והצד האחורי מתחלק בין חום אדמדם בחלק התחתון לשחור בחלק העליון.
לאורך הגב יש לעיתים פס חום כהה דהוי, ואת העכוז הלבן מקיף פס אדמדם כהה.
הזנב לבן כמעט לגמרי, ובסופו יש כתם שחור שגורם לו להיות בולט מאוד.
אצל מין זה אין הבדל כל כך בסימוני הפנים בין הקיץ לחורף, ולעיתים הפנים בצבע חום קרמי בחורף.
גופו של הצבי הטיבטי קומפקטי ודק, וצווארו וראשו קצרים ורחבים.
רגליו דקות וארוכות ביחס לשאר הגוף, אך למעשה הן די קצרות.
עצמות האף גדולות ורחבות - תכונת הסתגלות לאוויר הדליל של הרמה הטיבטית.
הזנב קצר ביותר בדומה לקרוביו, אך כאמור הוא בולט מאוד בשל הכתם השחור שבסופו.
עיניו גדולות ושחורות, אפו דק ומחורץ, ואוזניו ארוכות, רחבות ומחודדות.
מלבד הקרניים אין כמעט הבדלים בין הזכרים לנקבות, ולפעמים הנקבות קטנות יותר.
מידות הגוף של צבי יעלי טיבטי:
כפי שמרמז שמו, הצבי היעלי הטיבטי אנדמי לרמה הטיבטית שבמרכז אסיה.
כ-99% מתפוצתו נמצאת בסין העממית, ומשתרעת על כל חלקי המחוז האוטונומי הטיבטי, דרום שינג'יאנג, מרבית צ'ינגהאי, מערב סצ'ואן, מרכז גאנסו, וחלק קטנטן במונגוליה הפנימית.
בהודו הוא מצוי בספרים קטנים בסיקים ובלדאק.
התפוצה הגאוגרפית שלו מוגבלת כאמור לרמה, והיא גובלת בהרי ההימלאיה מדרום, רכס קארקארום ממערב, מדבר החול טקלה מקאן, הרי קונלון ומדבר גובי בצפון, ובמזרח ביערות ההרריים של מזרח סין.
בית גידולו של הצבי הטיבטי הוא ערבות ומישורים פתוחים או תלולים, מדבריות קרים וצחיחים למחצה, וכן אחו תת-אלפיני, עמקים ומורדות ההרים.
הם נמצאים בדרך כלל בגובה של 3,700-300 מטר מעל פני הים, ולעיתים אף בגבהים של 5,750 מטר.
ניתן גם לראותם על שפת ימות רבות בטיבט כדוגמת ימת צ'ינגהאי, "נאם צ'ו", "סילינג צ'ו", "מפם יומצ'ו", "בם צ'ו", "ימזו יומצ'ו", "טנגרה יומצ'ו", "פגונג צ'ו", "הון סי-הו", "ג'ינג הו", "איקום הו", "מרגי-צ'קה", "פהנג צ'ו", ועל גדות נהרות ברהמפוטרה, הנהר הצהוב, מקונג, אינדוס, ועוד.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו נעות בין 20 מעלות חום ליותר מ-10 מעלות מינוס ברוב השנה.
כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 25 עד 1,000 מ"מ לשנה.
הצבי הטיבטי פעיל בעיקר בשעות היום בחיפוש אחר מזון, עם שיא של פעילות בשעות הבוקר והערב; בתקופות מסוימות הם עשויים להיות פעילים במשך היום כולו ונחים בדרך כלל בשעות הצהריים.
בניגוד לפרסתנים טיבטים אחרים כדוגמת צבי הזפק והאנטילופה הטיבטית, הצבאים הטיבטים חיים רוב השנה בקבוצות קטנות של 3-2 פרטים בלבד או בעדרים של עד עשרה פרטים; בתקופת הקיץ כאשר הם עוברים לשדות מרעה גבוהים יותר, הם עשויים להתקבץ לעדרים זמניים גדולים של 50 פרטים.
רוב הזמן הזכרים והנקבות חיים בקבוצות נפרדות שמצטרפות יחד בעונת הרבייה.
את הזכרים הבוגרים ניתן לראות פעמים רבות מסתובבים בגפם.
באזור ימת צ'ינגהאי תפוצתו של הצבי הטיבטי חופפת לזו של צבי פרז'וואלסקי, והם מצטרפים ביחד לעדרים של זכרים ונקבות בנפרד.
הנקבות נוטות לחיות באזורים גבוהים יותר, והן יורדות לאזורים הנמוכים בהתקרב עונת הרבייה.
על התזונה של הצבי הטיבטי יש מעט מחקרים מדעיים, והמידע עליה מגיע בעיקר מתצפיות ובדיקות של הצואה.
התזונה מבוססת בעיקר על קטניות ועשבי תיבול, ובכך היא שונה באופן משמעותי מפרסתני הרמה הטיבטית שצורכים כמויות גדולות של עשבים ושיחים.
אצל הצבי הטיבטי לעומת זאת הם כמעט ולא נצרכים בקיץ, ורק בחורף כאשר אין צמחים זמינים הם מקור המזון העיקרי שלהם.
בחורף יש תחרות חריפה על מקורות מזון בין הצבאים הטיבטים לבין כבשים, עיזים, ובעלי חיים נוספים בשל העדר צמחייה מספקת, והתחרות ביניהם עלולה להגיע לשיעורי חפיפה של 76%.
כמו כן המזון החורפי עני מאוד בחלבונים ומינרלים.
עם יאקים וקיאנגים לעומת זאת הם די מסתדרים, כיון שהללו לא עוקרים את כל השורש של הצמח.
ברוב השנה הזכרים חיים בבדידות או בקבוצות בטריטוריות שלהם, והם מסמנים את שטחם על ידי בלוטות ריח, שתן וצואה.
בתחילת עונת הרבייה בחורף (חודש דצמבר בדרך כלל), הזכר הבודד או הקבוצה מגינים על שטחם באגרסיביות מזכרים אחרים על ידי קרניהם, והם מחכים באזורי הייחום לעדרי הנקבות שירדו מהאזורים הגבוהים.
ייתכן כי גם לצבאים הטיבטים יש התנהגות חיזור מיוחדת כשל צבאי פרז'וואלסקי - שהזכרים שלהם מתקרבים לנקבות בעמידה על שתי רגליים.
ההריון נמשך 6-5.5 חודשים, לאחריהם נולד עופר אחד ולעיתים רחוקות שניים בחודשי יולי ואוגוסט.
מחקרים על שיעורי הרבייה של הצבי הטיבטי מצאו יחס של 70 עופרים ל-100 נקבות בשמורת הטבע צ'אנג טאנג בצ'ינגהאי, ובמחוז סצ'ואן היחס היה 44 עופרים ל-100 נקבות.
לקראת ההמלטה הנקבה נפרדת מהעדר שלהבחיפוש אחר מקום מוגן מטורפים, ובשל כך מספר הפרטים בעדרי הנקבות בקיץ יורד בחדות.
העופרים נשארים חבויים בצמחייה הטרשית בשבועיים הראשונים לחייהם, כשאימם נמצאת בסביבתם רוב הזמן ומשתדלת שלא לבלוט.
לאחר מכן הם חוזרים יחד עם אימם לעדר.
הבגרות של הצבאים הטיבטים לא ידועה בבירור, אך ככל הנראה היא סביב 18 חודשים כשאר מיני הצבי היעלי.
הטורפים העיקריים של הצבאים הטיבטים הם זאבים טיבטיים ונמרי שלג וייתכן כי גם דובים חומים ושונרים.
בשמורת הטבע צ'אנג טאנג האחוזים של שרידי הצבאים הטיבטים בדגימות הצואה של הזאבים הגיעו ל-5.2% ובצ'ינגהאי ל-9.5%.
הזאבים הם גם הטורפים העיקריים של המין הפרז'וואלסקי והמונגולי.
הצבאים הטיבטים הם בין הבעלי חיים שנחשבים לטרף עיקרי של נמר השלג ברמה הטיבטית, אם כי זה לא נבדק ביסודיות.
הם מגינים על עצמם מטריפה על ידי ריצתם המהירה וחושי ראייה ושמיעה חדים, והם נותנים קריאות אזהרה קצרות כאשר הם מבחינים בטורף; הנפת זנבם הבולט משמשת גם כסימן אזהרה בדומה לאייל פרדי לבן-זנב.
אין מידע על מחלות וטפילים של צבאים טיבטים, אך סביר להניח שהם עלולים לעבור אליהם על ידי בעלי חיים מקומיים.
כיון שהצבאים הטיבטים לא חיים בעדרים גדולים, אין אצלם מצבים של מגפות המוניות כפי שקורה אצל המין המונגולי.
האקלים הקיצוני של הרמה הטיבטית עלול לגרום לתמותה גבוהה אצל הצבי הטיבטי.
גלי קור או סופות שלג חזקות גורמות לתמותה רבה בקרב העופרים והנקבות, כפי שקורה גם אצל הנקבות והגדיים של הצ'ירו.
בחורף של 2008 למשל, נספו לפחות 5,500 צבאים טיבטים אחרי טמפרטורות קיצוניות במחוז סצ'ואן.
נקבת צבי טיבטי שחיה בגן החיות של בייג'ינג הגיעה לגיל 5 שנים ושבעה חודשים, אולם תוחלת החיים האמיתית אינה ידועה ומשערים כי היא מגיעה עד 8 שנים בדומה למין המונגולי.
הצבי היעלי הטיבטי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "קרוב לסיכון" (NT), בשל הירידה של מספריו בכ-20% מאז 1992. הגורמים העיקריים לכך הם אובדן בית גידול, תחרות גוברת עם כבשים מקומיים, בניית כבישים, וגידור שטחי מרעה שגורמים לפילוג האוכלוסיות ולחוסר גיוון גנטי.
ציד לא חוקי הוא די נפוץ למטרות בשר וקרניים, במיוחד באוכלוסייה ההודית שמצבה גרוע מאוד.
כיום מספרים גדולים מצויים בעיקר באזורים שבהם יש נוכחות דלה של בני אדם, כדוגמת שמורת הטבע צ'אנג טאנג, שמורת ארג'ין שאן, שמורת מערב קונלון, שמורת מרכז קונלון ושמורת סאנג'יאנגיואן.
לעומת בעלי חיים אחרים בסין, המצב של הצבי הטיבטי טוב יחסית כיון שחלקים גדולים מתחומי מחייתו שוממים, וכמו כן בשל גודלו הקטן הוא אינו פופולרי בקרב הציידים.
אומדן האוכלוסייה העולמית של הצבי היעלי הטיבטי לא ידוע, בשל הצפיפות הנמוכה וההסוואה הטובה שלהם בבית הגידול הטיבטי הטרשי.
ההערכות מדברות על מספרים של עד 180,000 בסין, ו-100 נוספים בהודו.
צבי יעלי מונגולי (שם מדעי: Procapra gutturosa; מכונה גם דזאראן או בקיצור צבי מונגולי), הוא מין של אנטילופת-צבי בינונית בסוג צבי יעלי, שמצויה במרכז אסיה.
מין זה הוא הגדול בסוג צבי יעלי, ותואר לראשונה בשנת 1777 על ידי הזואולוג הגרמני פיטר סימון פאלאס.
מבחינה גנטית הוא קרוב יותר לצבי יעלי פרז'וואלסקי מאשר לצבי יעלי טיבטי.
בעבר ככל הנראה תפוצתו חפפה עם שני המינים.
הצבי המונגולי ממלא תפקיד אקולוגי חשוב בערבות אסיה בדומה לאנטילוקפרה האמריקנית בצפון אמריקה, ויש ביניהם מספר מאפיינים משותפים.
הצבי המונגולי נמצא על דגלו וסמלו של מחוז דורנוד במונגוליה.
השם המדעי של הצבי המונגולי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: Pro = לפני, capra = עז\תיש, ומתייחס לכך שסוג זה נחשב לאב הקדמון של העיזים.
gutturosa = "גרון" ומתייחס להתנפחות הגרון של הזכר בעונת הרבייה.
הכינוי "דזאראן" הוא שיבוש רוסי של השם המונגולי "זאר".
מין זה הוא אחד מהפרסתנים עם מספר הפרטים הגדול ביותר בעולם, אולם אוכלוסייתו נתונה לתנודות חדות בשל ציד המוני וחורפים קשים.
הצבי המונגולי מתאפיין בזוג קרניים קטנות ועבות בצורת נבל, והן הקצרות ביותר ממיני הצבי היעלי.
לקרן שני מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת בתחילה לכיוון מעלה, מתעגלת בעדינות לאחורה תוך כדי שהיא ממשיכה מעט לצדדים, ובסופה שפיצים חדים כלפי פנימה או קדימה; 2) היא צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת ויורדת למטה בצורה ישרה.
קרני המין הפרז'וואלסקי צומחות לכיוון הצדדים בצורה בולטת עם וו מעוקל בסופם, ואילו של המין הטיבטי צומחות תמיד לכיוון אחורה ומעלה עם שפיץ כלפי קדימה.
הקרן עבה יותר בבסיס ודקה בקצוות, אך בניגוד לרוב האנטילופות זה לא כל כך בולט.
מיקום הקרניים הוא בין העיניים והאוזניים - במרכז המצח.
עד אמצע הקרן הקרניים סמוכות אחת לשנייה כמו בבסיס, ולאחר מכן מתרחקות לצדדים; בקצוות למשל, המרחק ביניהן עלול להיות פי-10 מהמרק בבסיס.
כאשר הן מתחילות לצמוח לצבי צעיר, הן נראות כשפיץ דק ומעוגל במקצת, ולעיתים הן נוגעות ביניהן.
הקרניים מחורצות לאורכן בכ-21 טבעות עגולות וגדולות, ובסופן הן חלקות לגמרי.
צבע הקרניים נע בין חום חלודה כהה או אפרפר בהיר, לכחלחל ושחור.
בקצוות הקרן עלולה להיות כהה או בהירה מהרגיל.
בדומה לשאר מיני הצבי היעלי, היחידים שמצמיחים קרניים הם הזכרים, וזהו ההבדל העיקרי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של הצבי המונגולי עבה למדי בחורף, ומורכבת משערות צפופות המגינות עליו מהטמפרטורות הקיצוניות בערבות המונגוליות הקרות.
בקיץ לעומת זאת הפרווה הופכת לדקה מאוד עם שערות דלילות.
צבע הפרווה הכללי הוא חום צהבהב\כתמתם בהיר או כהה ברוב השנה, ופעמים רבות הוא עלול להיות עם גוונים אדמדמים או ורדרדים.
בגב הצבע נוטה לאדמדם כהה, בחלק העליון של המותניים לצהבהב, ובחלק התחתון של המותניים הוא משתנה בעדינות מצהבהב קרמי עד ללבן לגמרי.
הצבע נוטה להיות בולט בקיץ וחיוור בחורף.
הצד החיצוני של הרגליים, השוקיים והצוואר נוטים לצבע צהבהב קרמי, בעוד שהגרון, הגחון והצד הפנימי של הרגליים - לבן בוהק.
גם למין זה יש על העכוז כתם לבן דמוי לב, אך הוא קטן ופחות בולט מהמינים האחרים.
במרכזו יש זנב קצרצר בהיר המסתיים עם כתם חום שחרחר.
לזכרים בוגרים יש לעיתים כתם גדול בצבע חום אפרפר סביב הצוואר הבהיר.
לצבי המונגולי יש סימוני פנים רבגוניים, ובשל כך הוא גם דומה יותר מבחינה חיצונית לצבי פרז'וואלסקי; עם זאת בהשוואה לאחרון הם דהויים מאוד: המצח נוטה לאדמדם או צהבהב כהה בקיץ, ובהיר בחורף.
במרבית הפנים יש כתם גדול דמוי אוכף בצבע חום אפרפר\אדמדם ולעיתים שחור.
סביב העיניים יש עיגולים לבנים דהויים, או חצאי פסים.
הלחיים עלולות להיות צהבהבות או לבנבנות, בעוד שהשפתיים וסביב האף בצבע לבן בולט.
הצד הקדמי של האוזניים לבן, והצד האחורי מתחלק בין צהבהב\לבנבן בחלק התחתון לחום כהה בחלק העליון; פעמים רבות צבעם אחיד לגמרי.
גופו של הצבי המונגולי דק וארוך, וצווארו וראשו קצרים ורחבים.
הגולגולת שלו מעוגלת, והיא הגדולה מבין שלושת המינים.
רגליו דקות וארוכות, ופרסותיו שחורות, קצרות וחדות.
הזנב כאמור קצר ביותר, והוא בולט במקצת בשל הכתם הכהה שבסופו.
עיניו של מין זה גדולות ושחורות, והן די בולטות מהפנים.
אפו גדול ומחורץ, ואוזניו גדולות רחבות ומחודדות.
גם לו עצמות אף גדולות ורחבות.
מלבד הקרניים אין הבדלים רבים בין הזכרים לנקבות, כאשר לזכרים יש כתם כהה בחזה, והם עלולים להיות גדולים וכהים מהנקבות.הזכר מתייחד מהנקבה בכך שבעונת הרבייה הגרון שלו מתנפח בצורה בולטת מאוד, מה שנותן לו מראה מוזר כאילו יש לו צוואר גדול וראש קטנטן.
בתקופה זאת יש לזכר גם שקי אוויר בלסת שלפעמים בולטים קצת החוצה.מידות הגוף של צבי יעלי מונגולי:גובה הכתפיים: 84-54 ס"מ.אורך הראש והגוף: 160-109 ס"מ.אורך הזנב: 12-8 ס"מ.אורך קרני הזכר: עד 20 ס"מ.משקל: 45-25 ק"ג.
צבי פרסי (Gazella subgutturosa), מין בסוג צבי המצוי מחצי האי ערב ועד מרכז אסיה.
יש לו דמיון רב לצבי המונגולי מבחינה חיצונית ואקולוגית, ותפוצתם חופפת באזורים מסוימים במונגוליה.
צבי זה שונה מהצבאים האמיתיים במספר דברים, עד שיש המחשיבים אותו כסוג ומין יחיד: יש לו פרווה צהבהבה בחלקים העליונים, ולבנה בחלקים התחתונים כצבי המונגולי.
אין לו פס שחור במותניים כרוב הצבאים.
הפנים והצוואר שלו בצבע לבן, והסימונים השחורים בפנים האופייניים לצבאים נעדרים אצל מין זה.
לנקבות של הצבי הפרסי אין קרניים בדרך כלל כנקבות של מיני הצבי היעלי, אך עם זאת בניגוד לאחרונים ניתן לראות אצל המין הפרסי לעיתים פרטים עם קרניים.
המאפיין המזכיר ביותר את הצבי המונגולי אצל הצבי הפרסי הוא הגרון של הזכרים שמקבל הגדלה בעונת הרבייה; למרות זאת הוא קטן בהרבה ואינו בולט כפי שקורה אצל זכרי המין המונגולי.
הצבי הפרסי קטן במקצת מהצבי המונגולי, ויש לו קרניים גדולות יותר.
זנבו ארוך ושעיר כשל צבאים אמיתיים, וצבעו שחור בולט.
גם הנקבות של מין זה ממליטות תאומים ברוב הפעמים, ולעיתים אפילו עד ארבעה.
גם הוא פעיל יום, חי בקבוצות קטנות שמגיעות למאות פרטים בחורף, ומהירות ריצתו זהה למין המונגולי.
הוא חי בערבות מדבריות ומישורים גבוהים, ונודד בין העונות.
נפוץ החל מירדן וסעודיה דרך איראן ואפגניסטן עד סין ומונגוליה.
אנטילוקפרה אמריקנית (Antilocapra americana), פרסתן ייחודי צפון-אמריקני המהווה מין יחיד בסוגו ובמשפחת האנטילוקפרות.
יש המשייכים אותו למשפחת הפריים בשל הדמיון שלו לאנטילופות, אך בדרך כלל מסווג במשפחה נפרדת בגלל מאפיינים ייחודיים רבים.
האקולוגיה שלו דומה לצבי המונגולי: הוא חי בערבות מדבריות, פעיל ביום בעדרים או בקבוצות, אצן מהיר ביותר - ואויביו העיקריים הם הזאבים.
גם הוא ממלא תפקיד אקולוגי חשוב במישורי הערבות הצפון-אמריקנים על ידי אכילת עשבים רבים שמעודדים צמיחת עשבים חדשים.
במבט ממרחק הוא מזכיר את הצבי המונגולי בשל צבעי פרוותו הבהירים, אך נבדל ממנו במגוון דברים: הוא גדול יותר, יש לו כתמים לבנים גדולים במותניים, בצוואר ובחזה, וכתמים שחורים באף והלסת.
הפרצוף שלו מוארך, ויש לו פרווה קצרה דמוית צמר.
לזכרי האנטילוקפה יש קרניים מוזרות ביותר, והם כוללים ידית גרמית שטוחה הדבוקה לקרן שעשויה קרטין; לנקבות קרניים כמעט בלתי נראות.
האנטילוקפרות מצויות בארצות הברית, קנדה ומקסיקו.
הצבי היעלי המונגולי אנדמי למרכז הערבה האירואסייתית.
בעבר הוא היה נפוץ כמעט בכל מונגוליה, רוב האזורים הצפוניים של סין העממית (כולל חלקים גדולים ממנצ'וריה), מרבית חלקי הגבול המונגולי של רוסיה, וכן במזרח קזחסטן.
בית גידולו של הצבי המונגולי הוא בעיקר הערבות והמישורים העצומים של הערבה האירואסייתית, "ערבת בודון טאלה" ו"ערבת אלן טאלה", וכן השטחים הגדולים של מדבר גובי.
הוא מצוי גם על מורדות ועמקי רצועות הרים רבות כדוגמת הרי חינגד הגדול (צפון סין), הרי חנגי, אלטאי-מונגולי (צפון מערב מונגוליה), גובי-אלטאי (דרום מרכז מונגוליה), ובעבר גם בהרי אלטאי (רוסיה), טנואולה, סאיין ויבלונוי.
לפני המאה ה-20 הוא היה מצוי בצורה מצומצמת גם על גבול יערות נשירים והטייגה של מנצ'וריה.
בין הימות והנהרות שבהם הוא מצוי כיום או היה מצוי בעבר ניתן למנות את "אולאן נור", "דאלאי נור", "צ'אגאן נור", חובסגול, "אובסו נור", "חיארגס נור", "חר-אוז נור", "צ'ובד", "הולון נור", "בויר נור", אירטיש, "שי-הה", "סלנגה", "ארגון", הוואנג-הה, "טואול", "אורחון גול", "דזבחן", "אולונגור", יניסיי, ועוד.
הטמפרטורות בתחומי תפוצתו נעות בין 20–30 מעלות חום בקיץ ל-10 עד 30 מעלות מתחת לאפס בחורף.
כמות המשקעים הממוצעת בהם היא 25–500 מ"מ לשנה.
הצבי המונגולי הוא בעל חיים פעיל יום, כאשר בסתיו ובחורף הוא פעיל בכל שעות היום בחיפוש אחר מזון, ובתקופות החמות של הקיץ בבוקר ושעות הדמדומים.
בשעות המנוחה הצבאים המונגולים חופרים לעצמם גומות קטנות בשיחים שמגנות עליהם מפני הרוחות החזקות של מרכז אסיה.
הם בעלי חיים חברותיים שנמצאים בקבוצות של 20–30 פרטים בקיץ, העלולות להגיע ל-100 פרטים בחורף.
ברוב השנה העדרים מעורבים, אולם באמצע הקיץ לקראת ההמלטות הם מתבדלים לעדרי זכרים ועדרי נקבות.
כאשר מגיעה עונת הרבייה הם שוב מתאספים, ומעבירים ביחד את החורף עד עונת ההמלטה הבאה.
הצבאים המונגולים הם בעלי חיים שנמצאים תמיד בנדידות, בשל מחסור במזון ושינויים במזג האוויר.
הנדידה הגדולה מתחילה באביב, שאז כל הקבוצות מתאספות לעדרים המוניים של 8,000-6,000 פרטים הנעים צפונה; לעיתים המספרים גדולים אף יותר, כשבשנת 2007 למשל, נצפה בערבות מונגוליה הדרומיות מגה-עדר של רבע מיליון פרטים.
במהלך עונת הנדידה הם גומאים מדי יום בין 100 ל-300 קמ"ר.
כאשר העדרים מגיעים למרעה הקיץ הם נפרדים לקבוצות קטנות שנמצאות רוב הזמן בשטחים קבועים של 100 קמ"ר.
גם מחוץ לעונת הנדידה הצבאים המונגולים נוודים למדי, ומדי יום הם עלולים לגמוע 20 קילומטר בחיפוש אחר מזון.
תזונתם כוללת בעיקר עשבים ועשבי תיבול, וכן קטניות, דגניים, קליפות, זרעים וצמחי ערבה נוספים.
במהלך החורף כאשר אין מזון זמין הם יכולים לשנות את התזונה שלהם, ומערכת העיכול שלהם משתנית בהתאם למזג האוויר; בתקופה זאת הם יכולים לעכל למשל מזונות סיביים ביעילות רבה יותר מהקיץ, והמזון נשמר לזמן רב יותר בקיבה.
הטורפים העיקריים והקטלניים של הצבאים המונגולים הם זאבים מונגולים, שהם היחידים באזור שיכולים להתחרות עם מהירות ריצתם; הזאבים נוטים לתקוף את העדרים הגדולים בשתי תקופות עיקריות: 1) בסוף החורף - את הזכרים שמותשים מעונת הרבייה ולא מסוגלים לרוץ למרחקים גדולים.
2) ובאביב, את הנקבות שנמצאות בהריון מתקדם ואיטיות יותר משאר העדר.
העופרים נטרפים גם לעיתים על ידי שועלים אדומים, חתולי פאלאס ועיטים זהובים.
הצבאים המונגולים מגינים על עצמם מטריפה על ידי מהירות ריצתם שנעה בין 65 ל-70 ק"מ לשעה.
הם יכולים להתמיד במהירות זו למרחק של 12–15 ק"מ, ומסוגלים לקפוץ לגבוה 2 מטר ולמרחק 4–6 מטר.
הם גם שחיינים מצוינים, ומהלך נדידתם הם חוצים נהרות גדולים.
אף על פי שיש להם חושי ראייה חדים, חושי השמיעה והריח שלהם נמוכים למדי.
הם מתקשרים ביניהם על ידי תנועות חזותיות וריחות, ובדרך כלל שקטים למדי; הזכרים משמיעים לפעמים קול הדומה לשאגה בעונת הרבייה, שמגיע מהגרון הנפוח.
מלבד הטורפים, הצבאים המונגולים נספים לעיתים בהמוניהם במקרים של טמפרטורות קיצוניות בחורף, סופות שלג כבדות או מחסור במזון.
עונת הרבייה מתרחשת באמצע נובמבר עד תחילת פברואר, במהלכה כל זכר מנסה להקים לעצמו "הרמון" המונה עד כ-13 נקבות.
בעונה זו לזכרים מתנפח הגרון כאמור, והם מקיימים ביניהם קרבות רבים על דומיננטיות, אך הלחימה שלהם אינה רצינית בהשוואה לאנטילופה טיבטית למשל.
הפריון של נקבות מגיל שנה וחצי גבוה מאוד, ובין 90% ל-100% מהם יכנסו להריון; ההריון של הצבייה נמשך 6–7 חודשים (185 ימים בדרך כלל), ועונת ההמלטות נמשכת מאמצע יוני עד אמצע יולי ותלויה פעמים רבות במזג האוויר.
בתקופה זאת הצביות מתקבצות לאזורי המלטה משותפים, מה שגורם לצפיפות גבוהה של כ-40,000 צביות לכל 35 קמ"ר.
בשבועות של ההמלטות 90% מהצביות ממליטות בבת אחת במהלך ארבעה ימים מהעונה עופר אחד או שניים ולעיתים רחוקות שלושה, השוכבים בימים הראשונים לחייהם מוסתרים בצמחייה.
לאחר כשמונה ימים הם מצטרפים עם אימם לעדר.
בעת הלידה שוקלים העופרים 2–3 ק"ג, ולהם אורך ראש וגוף של 51 ס"מ, ופרוותם בצבע חום צהבהב או אדמדם אחיד המסווה אותם על הקרקע הטרשית.
בדומה לגנו כחול, התיאום של ההמלטה אצל הצבאים המונגולים היא אסטרטגיה נגד פגעי הטבע; הצביות חייבות להמליט באותו זמן, כדי שהעופרים יספיקו להגיע לגודל מינימלי עד תחילת החורף ולא ימותו מקור וחולשה.
כמו כן ברגע שיש כל כך הרבה עופרים, האויבים הטבעיים שלהם לא יכולים לטרוף את כולם - כך שאלפי עופרים מצליחים להגיע לבגרות.
שיעור ההישרדות של העופרים בקיץ הראשון גבוה מאוד ועומד על 80%; מסיבה זאת שיעור הגידול של האוכלוסייה מגיע לעיתים ל-20% עד 25% בשנה, ולכן המספרים שלהם גדולים מאוד.
העופרים נגמלים לאחר 5 חודשים, ונשארים עם אימם עד שנה או עד שהם מגיעים לבגרות; הנקבות מגיעות לבגרות לאחר שנה וחצי, והזכרים לאחר שנתיים וחצי.
תוחלת החיים של הצבי המונגולי היא 7–8 שנים לזכר, ו-9.5 שנים לנקבה; עם זאת, הם עלולים למות מוקדם יותר בשל תשישות מהנדידות.
הצבי היעלי המונגולי מסווג על ידי IUCN, במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה בשטחים בלתי מאוכלסים ומספר פרטים גדול ביותר.
עם זאת האוכלוסייה שלו נתונה לתנודות קיצוניות, כך שמצבו יכול להשתנות במהירות ל"קרוב לסיכון" (NT) או ל"פגיע" (VU) ולכן גם מגמת האוכלוסייה אינה ידועה.
הגורמים העיקריים לכך הם חורפים קשים, סופות שלג, והציד ההמוני לבשרו, עורו וקרניו במונגוליה שגודל משנה לשנה בשל רמת אכיפה דלילה.
על פי הערכות, מלבד הציד החוקי נהרגים מדי שנה כמה עשרות אלפים פרטים, כשבמהלך שנת 1940 למשל נהרגו בבירור במהלך השנה כ-100,000 פרטים.
איומים נוספים כוללים תמותה המונית מהתפרצות של מחלות, ומסילת הברזל של אולן בטור-בייג'ינג הגורמת לפילוג של אוכלוסיות קטנות מהאוכלוסייה המרכזית.
מין זה מוגן לגמרי על ידי החוק הסיני והרוסי, ובמונגוליה החל מ-1995 ישנם חוקים מגבילים יותר בציד חוקי.
בשל קצב הגידול הגבוה שלהם, צבאים אלו יכולים להתאושש במהירות מפגעי הטבע.
אומדני האוכלוסייה של הצבאים המונגולים נעים בין 400,000 לאומדן שמרני, עד שני מיליון ו-700,000 פרטים לאומדן מוגזם.
רוב האומדנים בשנים האחרונות מדברים על כ-500,000 עד מיליון פרטים במונגוליה, ו-80,000 בסין.
צבי יעלי פרז'וואלסקי (שם מדעי: Procapra przewalskii; מכונה בקיצור צבי פרז'וואלסקי) הוא מין נדיר של אנטילופת-צבי בסוג צבי יעלי, האנדמי למרכז סין העממית.
בקרב החוקרים הדעות חלוקות האם מבחינה גנטית צבי פרז'וואלסקי קרוב יותר למין המונגולי, או דווקא למין הטיבטי.
השם המדעי של צבי זה נגזר מלטינית: Procapra = "לפני העז", מתייחס לכך שסוג זה נחשב כאב הקדמון של העיזים.
przewalskii = פרז'וואלסקי, על שמו של מגלהו, החוקר הרוסי ניקולאי פרז'וואלסקי, ששלח לפטרבורג דגימה של צבי זה במהלך מסעו בסין.
לצבי פרז'וואלסקי יש זוג קרניים קטנות יחסית בצורת נבל, ולהם מבנה ייחודי המאפשר לזהותם מהמין הטיבטי והמונגולי: בתחילה הם צומחות לכיוון מעלה ואחורה, מתעקלות לצדדים כלפי החוצה, ובסופם מעין וו חד המתעקל בחדות כלפי פנימה - בצורה שמזכירה צבתות של סרטן.
במקרים רבים צורת הקרן עלולה להיות זהה לאלו של צבי תומסון, צבי סומרינג או דלגן.
סמוך למצח הקרניים עבות למדי, לאחר מכן הן מתעבות אף יותר באזור העיקול לצדדים, ולבסוף הופכות לדקות וחדות.
מיקום הקרניים הוא במרכז המצח סמוך לאוזניים, והן רחוקות יחסית מהעיניים בהשוואה לאנטילופות אחרות.
הקרניים צומחות בסמיכות אחת לשנייה ומתרחקות רק בתחילת העיקול לצדדים.
כאשר הן מתחילות לצמוח לצבי צעיר, הן נראות כשפיץ עבה ומעוגל במקצת ולעיתים הן נוגעות ממש אחת בשנייה.
הקרן מחורצת לאורכה בכבדות בטבעות עגולות וגדולות, ובסופה היא חלקה לגמרי.
צבע הקרניים נע בין חום חלודה כהה או אפרפר, לכחלחל ושחור כחלחל.
כפי שאופייני למיני הצבי היעלי, היחידים שמתאפיינים בקרניים הם הזכרים, וזהו ההבדל העיקרי והבולט בינם לבין הנקבות.
בדומה לפרסתני האזורים הקרים של מרכז אסיה כדוגמת אייל ת'ורולד, כבש כחול, כבש ארגאלי, צ'ירו, סאיגה ומיני הצבי היעלי, גם הפרווה של צבי פרז'וואלסקי עבה למדי (בייחוד באזור הצוואר), והיא מורכבת משערות צפופות המגינות עליו מהטמפרטורות הקיצוניות ברמה הטיבטית.
צבע הפרווה הכללי הוא בעיקר חום אדמדם בהיר או כהה ברוב השנה, והוא עלול לנטות לאפרפר בחורף.
הצבע נוטה לאדמדם כהה בחלקים העליונים של הגוף, בצדדים הפנימיים של הרגליים וסמוך לזנב, ובחלקים התחתונים לכתמתם או צהבהב בהיר; לחלק מהזכרים יש גם כתם גדול וכהה בחזה.
הצבע הלבן בולט במספר מקומות: הגחון, צדדי הרגליים הפנימיות, כתם בנוני דמוי סינר בגרון, וכתם גדול בעכוז בצורת לב שהוא אופייני למיני הצבי היעלי.
לצבי פרז'וואלסקי סימוני פנים רבגוניים: שערות סבוכות במצח בצבע ערמוני או אדמדם כהה לזכרים, וכתום בוהק לנקבות; לשני המינים הוא עלול להיות בהיר כשאר הגוף.
כתם גדול דמוי אוכף לאורך החוטם בצבע אדמדם או חום כהה, ובינו לבין כל עין מפריד חצי פס לבן דק.
סביב העיניים יש עיגולים או גבות לבנות, ומתחתיהם כתמים משולשים בצבעי אדמדם\חום כהה.
הכתמים סביב העיניים עלולים להיות לבנים או חומים לגמרי, ולעיתים יש שילובים שונים כדוגמת עיגול לבן ומסביבו עיגול אדמדם, או חצי עיגול לבן וחצי אדמדם ועוד.
הלחיים, השפתיים וסביב האף נוטים לצבע לבן או קרמי.
הצד הקדמי של האוזניים לבן, והצד האחורי מתחלק בין אדמדם או כתמתם בחלק התחתון לחום כהה בחלק העליון, במקרים רבים הן לבנות או אפרפרות לגמרי.
לאורך הגב יש פס חום דהוי, והזנב וצדדי השוקיים בצבע חום כהה.
סימוני הפנים בולטים יותר בקיץ, ובחורף הם דהויים ונעדרים לפעמים.
גופו של צבי פרז'וואלסקי דק וארוך, וצווארו וראשו קצרים ורחבים.
רגליו דקות וארוכות, ופרסותיו שחורות וקצרות.
הזנב קצר ביותר, וכמעט ואינו נראה.
עיניו גדולות ושחורות, אפו קטן ומחורץ, ואוזניו קצרות, רחבות ומחודדות.
עצמות האף גדולות יחסית, והן מותאמות לאוויר הדליל של הרמה הטיבטית.
מלבד הקרניים אין הבדלים רבים בין הזכרים לנקבות, כאשר לזכרים סימוני פנים בולטים יותר, והם גדולים וכבדים במקצת מהנקבות.
מידות הגוף של צבי יעלי פרז'וואלסקי:
לצבי פרז'וואלסקי שני תת-מינים מוכרים:
przewalskii - תת-המין המצוי כיום.
תואר ב-1949. יש הסבורים כי היה מין בפני עצמו.
צבי פרז'וואלסקי אנדמיות לסין העממית.
בעבר תפוצתו כללה את כל צפון מזרח מחוז צ'ינגהאי, דרום ומרכז גאנסו (כמעט עד החומה הסינית), צפון נינגשיה, והמישורים העצומים של דרום מערב מונגוליה הפנימית.
להלן שמותיהם: "אוכלוסיית יואנז'", "אוכלוסיית הודונג-קטו", "אוכלוסיית ג'אנגצ'ה-הייאן", "אוכלוסיית טאליקסואנגו", "אוכלוסיית אי הציפורים", "אוכלוסיית שאנג'" ו"אוכלוסיית קוויג'יטיאן".
בית גידולו של הצבי הפרז'וואלסקי הוא בעיקר ערבות עשב שחונות או מדבריות למחצה, כרי דשא הרריים, ועמקים הסמוכים לנהרות.
פעמים רבות הם נמצאים גם בגבעות ודיונות חול כדי להגן על עצמם מפני טורפים.
הם חיים בגבהים של 3,700-2,900 מטר מעל פני הים, ולעיתים רחוקות אף למעלה מגובה זה.
הטמפרטורות באזורים האלה נעות בין 20 מעלות חום בקיץ ליותר מ-10 מעלות מתחת לאפס בחורף.
כמות המשקעים הממוצעת היא 25–500 מ"מ לשנה.
צבאי פרז'וואלסקי פעילים בשעות היום, ושיא הפעילות בחיפוש אחר מזון מתרחשת בשעות הבוקר ובין הערביים כדי למנוע תחרות ישירה עם בעלי חיים מקומיים ככבשים ובקר.
הם עירניים מאוד ובעלי חוש שמיעה מפותח, אך לעומת זאת חוש הריח שלהם די ירוד.
נקבות עם עופרים נוטות להיות חששניות יותר, והם סורקות את סביבתן מדי פעם כדי לוודא שאין טורפים באזור.
הטורף היחיד הידוע של צבי פרז'וואלסקי הוא הזאב האפור מתת-המין זאב מונגולי, שקטלני במיוחד לצעירים ולנקבות.
סביב ימת צ'ינגהאי המקומיים מגדרים את שדותיהם - מה שמגביל את חופש התנועה של הצבאים ומקל על הזאבים לצודם.
אף על פי שהם יכולים לקפוץ מעל גדרות בגובה של 90–100 ס"מ, נקבות בהריון וצעירים מתקשים לעשות זאת והם הופכים לפגיעים מאוד לטריפה באזורים מגודרים.
בחלק מהאזורים על הגדרות יש גם חוטי תיל ואפילו זכרים בוגרים עלולים להיתפס ברגליהם.
הגדרות גם מקשות עליהם לעבור לאזורי האכלה אחרים.
התזונה העיקרית של צבאי פרז'וואלסקי מבוססת על עשבים, בתוספת עשבי תיבול, עלים ושיחים, אך הם אינם בררנים למדי ויאכלו כל מה שיזדמן להם.
בניגוד לפרסתנים רבים הללו לא אוכלים את השורשים של הצמח, כך שהרעייה שלהם אינה גורמת נזקים לפלורה.
צבאים אלו חולפים על פני שטח גדול מדי יום בחיפוש אחר מזון, והם גורמים להפצת צמחים רבים על ידי זרעים שנדבקים ברגליהם.
לעיתים קרובות הצבאים הפרז'וואלסקים רועים לצד הצבאים הטיבטים, אבל הם לא מתחרים על מקורות מזון משום שהאחרונים מעדיפים יותר קטניות.
פעמים רבות הצבאים הטיבטים והפרז'וואלסקים מצרפים יחד לעדרים גדולים.