tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'יטר אומר לאשתו כי יתחיל את תוכנית שיקום החווה "בהקדם".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותצ'רלי גרייפוויןג'יטר לסטרמרג'ורי רמביובסי רייסאחות מטיפהאליזבת פטרסוןעדה לסטרג'ין טירניאלי מיי לסטרויליאם טרייסידוד לסטרדיינה אנדרוזטים הרמוןווארד בונדלאב בנסיחתנו של לסטרגרנט מיטשלג'ורג' פייןפקיד בנק
דרך המלך היא סדרת דרמה שוודית המשודרת בנטפליקס.
עלילת הסדרה מתרחשת בפנימייה יוקרתית בדיונית בשם הילרסקה (Hillerska Skolan), ובמרכזה סיפורו של נסיך שוודי בשם וילהלם (אדווין רידינג), הרומן המתנהל בינו לבין סימון אריקסון (עומאר רודברג), אחד מחבריו ללימודים, והדרמה שנובעת סביב כך.
יוצרי הסדרה הם ליסה אמבירן, לארס בקונג וקמילה הולטר, והיא עלתה לשידור ב-1 ביולי 2021. ב-22 בספטמבר 2021 נודע כי הסדרה חודשה לעונה שנייה, אשר יצאה לאור שנה לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 2022. ב-14 בדצמבר 2022 נודע כי הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה.
חמשת הפרקים הראשונים של העונה השלישית יצאו לאור יחד ב-11 במרץ 2024, ופרק הסיום יצא ב-18 במרץ 2024. עם יציאת פרק הסיום יצא לאור גם ספיישל תיעודי בשם "Young Royals Forever", המעניק הצצה לאחורי הקלעים של יצירת הסדרה, דרך קטעים מתוך צילומי העונה השלישית.
אדווין רידינג – וילהלם ("וילה"), נסיך שוודיה (בהמשך – וילהלם, יורש העצר של שוודיה), הבא בתור לכס המלוכה של שוודיה, אחרי אחיו הבכור אריק.
עומאר רודברג – סימון אריקסון, כוכב עולה במקהלה של הילרסקה, תלמיד חוץ עם מלגה; אחיה של שרה ומושא אהבתו של וילהלם.
מלטה גורדינייר – אוגוסט, בן למשפחת אצולה ובן דודם מדרגה שנייה של וילהלם ואריק, תלמיד שנה שלישית בפנימייה, פרפקט וקפטן נבחרת החתירה.
פרידה ארגנטו – שרה אריקסון, תלמידת חוץ ואחותו הבכורה של סימון, החווה קשיים חברתיים בשל האוטיזם והפרעת הקשב שלה.
ניקיטה אוגלה – פליס אהרנקרונה, תלמידה בפנימייה ובת "אצולה מודרנית".
הסדרה עוקבת אחר הנסיך וילהלם, שנשלח ללמוד בפנימייה בעקבות שערורייה אודותיו שנחשפה לציבור.
שם, עליו להתמודד עם אינטראקציה עם בני נוער אחרים בגילו, כל זאת תוך ניסיון להסתיר את מיניותו המתהווה ואת משיכתו החדשה אל אחד מחבריו ללימודים.
כאשר הטרגדיה מגיעה, על הנסיך וילהלם לבחור: חובה או אהבה?
מרבית הסדרה צולמה בחצר קגההולם , מבנה בסגנון אחוזה, הממוקם במחוז סטוקהולם שבשוודיה, ופועל בשגרה כמרכז כנסים.
הסצנות שהתרחשו בארמון המלוכה צולמו בטירת סטורה סונדבי .
הסדרה נוצרה על ידי ליסה אמבירן, לארס בקונג וקמילה הולטר, ועלתה לשידור בנטפליקס ב-1 ביולי 2021. רידינג ורודברג הקליטו שניהם את שורותיהם פעם נוספת עבור הגרסה המדובבת לאנגלית.
ב-22 בספטמבר 2021 נודע כי הסדרה חודשה לעונה שנייה, אשר יצאה לאור שנה לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 2022.
בפברואר 2022, נטפליקס החלה לצלם את העונה השנייה.
באותה עת סרטון לקידום העונה החדשה פורסם ברשת החברתית אינסטגרם.
צילומי העונה השנייה הושלמו במאי 2022.
צילומי העונה השלישית החלו באפריל 2023 והסתיימו ביוני 2023.
בינואר 2021, זמן רב לפני שנודע תאריך היציאה לאור של הסדרה, נודע כי אדווין רידינג, פרנילה אוגוסט, מלטה גורדינייר, פרידה ארגנטו, ניקיטה אוגלה ועומאר רודברג לוהקו לתפרידים ראשיים, וכן כי נטאלי ורלי, פליסיה טרדסון, מימי סיון, אינגלה אולסון, רני מירו, ליביה מילהאגן ודייוויד לנמן לוהקו לתפקידים משניים.
רידינג לוהק לתפקיד הנסיך וילהלם, ופרנילה אוגוסט לתפקיד אמו, כריסטינה, מלכת שוודיה.
בהמשך נודע גם כי רודברג יגלם את דמותו של סימון, מושא אהבתו של הנסיך וילהלם.
ב-19 במאי 2021 פורסם הטיזר הרשמי של הסדרה, וב-17 ביוני 2021 פורסם גם הקדימון הרשמי שלה.
ב-15 בדצמבר 2022, רידינג ורודברג הופיעו לראשונה בטלוויזיה האמריקאית, כאורחים בתוכנית הלילה של ג'ימי פאלון, The Tonight Show Starring Jimmy Fallon, שם הם קידמו את "דרך המלך" לקראת יציאתה לאור של העונה השלישית והאחרונה שלה.
העונה הראשונה של הסדרה הגיעה לרשימת עשר הסדרות המובילות (Top 10) ב-12 מדינות, ונצפתה בסטרימינג במשך למעלה מ-9.8 מיליון שעות ברחבי העולם בשבוע הראשון ליציאתה.
במהלך אותו שבוע, העונה דורגה במקום ה-8 מבין הסדרות הנצפות ביותר של נטפליקס בשפה שאינה אנגלית.
העונה השנייה הגיעה לרשימת עשר הסדרות המובילות ב-26 מדינות, ונצפתה בסטרימינג במשך למעלה מ-18 מיליון שעות ברחבי העולם בשבוע הראשון ליציאתה.
במהלך אותו שבוע, העונה דורגה במקום ה-3 מבין הסדרות הנצפות ביותר של נטפליקס בשפה שאינה אנגלית.
"דרך המלך" זכתה לשבחי המבקרים ולאהדת הקהל.
אתר Rotten Tomatoes נתן לסדרה ציון של 100% בהתבסס על חמש ביקורות, ודירוג ממוצע של 8.3/10. הסדרה שובחה על דיוקה אל מול לחיים האמיתיים, בין השאר בזכות החלטות כמו ליהוק בני נוער לתפקידים של נערים והצגת מרקמי עור שונים, גם עם פגמים ופצעונים.
מבקרים וצופים מסוימים אף השוו אותה לחיוב לסדרות דומות דוגמת "אליטה", "אחת שיודעת", "הכתר" ו"סקאם".
דייוויד אופי מהמגזין "דיגיטל ספיי" שיבח את הסדרה על "ליהוק שחקנים שבאמת נראים בגיל שאותו הם אמורים לגלם" ו"הצגת חיי הנעורים עם אותנטיות כה-נחוצה".
הוא תיאר את הסדרה כ"גרסה עדכנית של סיפור סינדרלה הקלאסי" וסיכם כי הסדרה "מצטיינת במידה הרבה ביותר [...] בנוגע לרומן המרכזי בין וילהלם לסימון".
המבקרת פלורה קאר מהמגזין רדיו טיימס, בביקורת על שני פרקיה הראשונים של הסדרה, תיארה את הסדרה כ"צפויה אך נוגעת ללב".
היא ביקרה את ה"צ'קליסט של המרכיבים החזותיים ברומנטיקת נעורים" שלדבריה פעלה לפיו הסדרה וכן את "התלות של העלילה בדמויות כמו אוגוסט", אך סיכמה כי "צוות השחקנים הצעיר והאותנטי יכול גם להעניק משב רוח רענן לצופים הצעירים יותר".
על עונתה השנייה של הסדרה, דייטר אוסוולד ממגזין הלייפסטייל השווייצרי Display כתבה: "כמו דמויות סטנד-אפ, האוהבים בנפרד מתנגדים כל אחד לגורלם ונלחמים על אהבתם.
הכימיה בין אדווין רידינג בתור הנסיך חסר הביטחון ועומאר רודברג בתור הזמר הרגיש עובד בצורה טובה אפילו יותר מבעונה הראשונה.
מעריציו של אוגוסט היצור, הידוע גם כמלטה גורדינייר, יכולים לצפות להופעות גדולות יותר עם תפקיד רחב הרבה יותר – כולל שיחת טלפון חשופה עם משפחת המלוכה".
על עונתה השלישית של הסדרה נכתב באתר הגרמני הפופולרי Queer.de: "משכנעת עם המון דרמה מלאת-רגש, תפניות מפתיעות ויותר עמדה פוליטית.
דרך ההולכים היא טיילת שהוקמה בשכונת פסגת זאב שבירושלים על תוואי הנסיגה ההיסטורי של היישוב העברי מצפון לירושלים בתש"ח (1948).
טיילת 'דֶּרֶך הָהוֹלְכִים' מבקשת להנציח ולהזכיר את המסע הלילי לעבר הר הצופים.
הטיילת מקשרת את צומת הרחובות עמיחי פיגלין עם רחוב מוסא פלד, וממשיכה לעבר מפגש הרחובות משה לוי ושמחה הולצברג, אורכה כ-500 מ' והיא מספרת סיפור היסטורי שהתרחש בשטח בפסגת זאב בימי הקמת המדינה.
במלחמת העצמאות היו מצפון לירושלים שני יישובים, המושב עטרות (10 ק"מ מצפון לעיר) ובו כ-45 משפחות שהתפרנסו מחקלאות והשתייך לארגון "תנועת המושבים".
בסמוך לו היה הכפר העברי נווה יעקב (5 ק"מ מהעיר) ובו כ-40 משפחות שאף הם התפרנסו מחקלאות והשתייכו למזרחי הצעיר.
עטרות הייתה קיימת 28 שנים ונווה יעקב 25.
ביום חמישי ד' באייר תש"ח (13 במאי 1948) לאחר נפילת גוש עציון, קיבלה ההנהגה החלטה לפנות מספר יישובים מבודדים מחשש לנפילתם בידי האויב.
ביניהם היה גם המושב עטרות.
ביום שישי ה' באייר (14 במאי 1948) – יום הכרזת המדינה, קבלו מגיני עטרות בהלם את פקודת פינוי היישוב.
מפקד המקום כינס את התושבים שנשארו לטפל במשק החי וארבעים החיילים שהיו עימו והתארגנו לעזיבה.
התושבים השמידו רכוש, מיקשו את הבתים, קברו את ספרי התורה, הניחו מזון לפרות, לתרנגולים ולכלבים, אספו חפצים בודדים שיכלו לשאת עימם ויצאו במסע לילי רגלי מזרחה כשהם עוקפים את הכפר א-רם ומשם לעבר נווה יעקב.
אנשי נווה יעקב ידעו על בואם ויצאו לקראתם.
ביום שבת בבוקר, ו' באייר תש"ח (15 במאי 1948), הם צפו מנווה יעקב לעבר עטרות וראו את הערבים נכנסים ליישוב, בוזזים מכל הבא ליד ושורפים את השאר.
כך הגיעה לקיצה ההתיישבות של 28 שנים במושב עטרות.
הנסוגים מעטרות שהו בנווה יעקב כשהם עוזרים ומתַגברים את ההגנה במקום מתוך תקווה שבכוחות משותפים יחזיקו מעמד.
לאחר יומיים בהם לחמו זה לצד זה אנשי עטרות ונווה יעקב, היה ברור שלא יוכלו להמשיך ולהחזיק במקום, התקבלה ההחלטה להתפנות לעבר הר הצופים בירושלים.
כך בערב שבת, ה' באייר תש"ח צעדו תושבי ומגיני עטרות במסע לילי רגלי לנווה יעקב.
אור ליום שני ח' באייר (17 במאי 1948) חמשת ההרוגים מימי הלחימה האחרונים נקברו בסמוך ליישוב.
הושמד מה שהיה אפשר, וחלק מן הנשק והתחמושת נלקח.
התארגנה שיירה של כ-150 איש בהם מגיני שני היישובים, חיילי ההגנה פצועים ופצועים קשה שנישאו על אלונקות.
אברהם תימור המפקד של נווה יעקב הוביל את הטור, ולצידו שני סיירים שהכירו את השטח היטב - מיכה ושאול לוזינסקי מעטרות.
סמוך לחצות יצאה שיירת ההולכים בהליכה מפרכת שקטה ואיטית כדי שלא יתגלו, ועם בוקר הגיעו להר הצופים.
השופט צבי טל שהיה באותם ימים חייל בנווה יעקב כתב ביומנו: "ההכנות ארכו שעה מרובה ובשעה אחת אחר חצות נערכנו ליציאה.
רכוש ועמל שנים ועוד נקודה עברית נעזבת.
מעשה הפינוי היה מפעל גבורה.
יצאנו חרש להרים ועקפנו עמדות האויב.
במספר כה מועט של בריאים נשאנו את האלונקות והנשק.
ללא דרך עלינו הרים וירדנו בקעות.
היו מקומות שהוכרחנו לטפס על ארבעה, אבני נגף הכשילונו אך את משאנו היקר לא הנחנו.
היו רגעים קשים של ייאוש, הרגשנו שאם נתקדם בקצב כזה לא נגיע לעולם למחוז חפצנו.
הוכרחנו לנוח כל רבע שעה.
כל שריר היה מאומץ, כל נפש עייפה וכל עצם כואב.
עייפים ורצוצים הגענו בשלום לתעודתנו.
אנו נמצאים כעת בין כותלי בית החולים הדסה בהר הצופים"מסע זה חתם את פרשת ההתיישבות היהודית מצפון ירושלים עד מלחמת ששת הימים בשנת תשכ"ז (1967).
שבעים ושלוש שנים (תשפ"א – 2021) לאחר מסע הנסיגה, נחנכה טיילת ההולכים.
הטיילת ממוקמת בתוואי שבו הלכו הנסוגים להר הצופים.
ביוזמת המינהל הקהילתי של שכונת פסגת זאב, עירית ירושלים והעמותה למורשת עטרות נחנך הגן המספר את סיפור הנסיגה וסיום ההתיישבות החלוצית המפוארת שנהרסה בתש"ח (1948) מחוסר תחמושת ומגנים.
במקום שבו היה היישוב עטרות הוקם אזור תעשייה ושכונות נווה יעקב וחלק משכונת פסגת זאב צפון הוקמו על אדמות הכפר העברי נווה יעקב.
בזכות המתיישבים בצפון ירושלים במשך שני עשורים, יכולנו לחזור לכאן לאחר מלחמת ששת הימים (תשכ"ז, 1967) ולבנות את נווה-יעקב ופסגת-זאב.
שתיהן יחד מהוות כיום כ-12% מהאוכלוסייה היהודית בירושלים.
רוב חברי מושב עטרות המשיכו יחד כקבוצה והתיישבו במקום הנקרא כיום בני עטרות בסמוך לשדה התעופה לוד.
חברי הכפר העברי נווה יעקב התפזרו וחלקם התיישבו כקבוצה במושב נחלים הסמוך לפתח תקווה.
פסגת זאב היא שכונה מגוונת בתושביה ובאתריה, יש בה מוסדות ציבור, חינוך, תעסוקה וחברה.
כל אלה התאפשרו תודות לנחישות, למסירות ואהבת העם והארץ של המתיישבים כאן עד תש"ח (1948).
מיקום הטיילת: נקודת ההתחלה מצויה בסמוך למפגש הרחובות שמחה הולצברג ורא"ל משה לוי.
בהמשך הטיילת לכיוון צפון ממוקמת "טיילת הגבורה" אשר מסתיימת ב"גן הגבורה" שהוקם לזכר גבורת המתיישבים והמגנים ביישוב העברי מצפון לירושלים בתש"ח, המושב עטרות והכפר העברי נווה יעקב.
הקמת גן הגבורה הסתייעו ויצאו אל הפועל ביוזמת העמותה למורשת עטרות ובראשה הגב' רות דנון.
חנוכת הטיילת וקריאתה בשם זה, משלימה פרק היסטורי המנציח את סיפורו של היישוב היהודי מצפון לירושלים בתש"ח ואת סיפורם של המתיישבים והמגנים על היישוב וירושלים.
הקמת הטיילת וקריאתה בשם יצאה אל הפועל ביוזמת הד"ר יוסי שפנייר, חוקר ההיסטוריה של צפון ירושלים ומתנדב בפסגת זאב להעלאת המודעות ושימור המורשת של צפון ירושלים ופסגת זאב בפרט.
ביום רביעי (כ' תמוז תשפ"א, 30.07.21) התקיים טקס מרגש בנוכחות ראש העיר מר משה ליאון, בני משפחות ההולכים והמתיישבים מתש"ח.
כמו כן נכחו בטקס בכבוד רב ארבעה מן ההולכים שעוד עמנו: מאיר היימן, יששכר ספירטוס, אפרים בר-ניר (ברונר) ונחום מזרחי.
בטקס היה אמור לנכוח ולשאת דברים השופט (בדימוס) צבי טל, לצערנו מספר ימים לפני הטקס השופט צבי טל הלך לעולמו.
הדבר מדגיש את חשיבות הפעולות לשימור המורשת והנגשת ההיסטוריה המקומית לתושבי השכונות.
קידום הטקס וחנוכת הטיילת היו בהובלת המינהל הקהילתי פסגת זאב, אגף טבע ומורשת בפסגת זאב שהוקם בשנת 2020. האגף דואג להנגשת הטבע והמורשת בפסגת זאב לתושבים, לצד שימור הערכים וקיום שיח מקיים בפסגת זאב.
לצד קיום הטקס הרשמי, בשיתוף אגף טבע ומורשת וד"ר יוסי שפנייר נכתבה דפדפת מידע ומערך הדרכה למדריכים, מורים וכל מי שמעוניין להכיר לעומק את סיפור הנסיגה והגבורה.
ניתן להשיג את החומרים דרך המינהל הקהילתי פסגת זאב.
מערך פעילות בטיילת דרך ההולכים (יוסי שפנייר ונתנאל הוכנר)
רשומת רקע לטיילת דרך ההולכים
קובץ ציטוטים נבחרים (באדיבות ד"ר יוסי שפנייר)
הכפר העברי נווה יעקב ועטרות, דוגמה להתיישבות הציונית מצפון לירושלים, ד"ר יוסי שפנייר
בה' באייר הגיע המסר: תגבורת לא תגיע / יוסי שפנייר
עורי צפון: ההתיישבות [היהודית] מצפון לירושלים עד תש"ח: פרקי יומן, זיכרונות ומחקר, ד"ר יוסי שפנייר, תשס"ט (2009).
הסיפור הקצר "דרך הרוח" הוא הסיפור השלישי במספר בקובץ הסיפורים הראשון של עמוס עוז, "ארצות התן".
הסיפור יצא לאור בשני נוסחים.
נוסח א' הופיע בשנת 1965 בהוצאת אגודת הסופרים ליד הוצאת מסדה.
נוסח ב' הופיע לראשונה בשנת 1975 בהוצאת עם עובד.
בסיפורים, שנאספו בקובץ "ארצות התן", נחשפה לראשונה דרך כתיבתו האומנותית והמחושבת היטב של עוז.
עניינם של הסיפורים הוא בכוחות הטבע האכזריים, הסובבים את בני האדם, כמו גם במימד החייתי והאפל בפנימיותו של האדם.
הסיפור "דרך הרוח" הוא אולי המצטיין בביטוים של היבטים אלה, כפי שתיארה מבקרת הספרות גיטה אבינור:
הסיפור מתאר את יומו האחרון של הצנחן גדעון שנהב בן הקיבוץ נוף חריש.
גדעון הוא בנו ה"חוקי" היחיד של שמשון שיינבוים ממובילי ההגות בתנועה הקיבוצית.
במשך שנות ילדותו נתפס גדעון כחדל אישים בעיניי שמשון האב "בילד כמו גדעון אין מייסדים שושלת", אולם לאחר גיוסו לצנחנים, השתנתה תפיסתו של שמשון את בנו "הן זהו מפנה מעודד בהתפתחותו של הנער".
במהלך הסיפור, גדעון אמור לבצע צניחה מעל הקיבוץ בו גדל, צניחה שאמורה לגרום לחברי הקיבוץ להכיר בו כגיבור.
במהלך הצניחה גדעון חושש שלעיניי חבריו לקיבוץ יתפס כעוד אחד מהצנחנים "איך יוכלו לזהות את יחידם בתוך יער החופות הלבנות", ולכן מחליט לפתוח את המנצח הרזרבי במחשבה שהדבר יגרום לשהיה ארוכה יותר באוויר ולהבלטתו בהשוואה ליתר הצנחנים.
"הוא שילח את ידו אל כתפו ושחרר..
את המנצח הרזרבי… כאשר נפרשה עליו החופשה השנייה, הואטה תנועתו… נדמה היה שהנער שט יחדי אל לב היקום".
בעקבות פתיחת המצנח הרזרבי, המצנחים הסתבכו בכבל חשמל "שתי חופותיו של גדעון הסתבכו בכבל העליון", לאחר הסתבכות המצנחים בכבלי החשמל, גדעון מתחיל להתפתל ולבקש מהנוכחים וביניהם אביו שינסו לחלץ אותו "תורידו אותי תכף אני אחטוף זרם".
הנוכחים בתגובה מנסים להכווין אותו אל עבר הפגיון שלו במטרה שיחתוך את הכבל "הפגיון שלך יש לך פגיון בתוך החגור", אולם הוא חושש ליפול ארצה.
מראהו של גדעון נתפס בעיניי הנוכחים כמגוחך ואחיו הממזר זאקי אף מאשים אותו בבכי "גדעון בוכה".
לבסוף גדעון מחליט לסיים את ההתרחשות, קופץ על כבל החשמל ומתאבד, "בזרועות פרושות התנפל אל הכבל וראה אור".
שתי דמויות נוספות הם הילד הפרוע זאקי, ואימו של גדעון רעיה גרינשפן.
על זאקי מסופר לנו לראשונה בוויכוח שמתקיים בינו ובין שמשון, ממנו נחלץ זאקי באמצעות ערמומיותו "אבל זאקי ניצל את שפעת המלים הניתכות עליו, ופתאום בזינוק ערמומי ופרוע, קרע את עצמו מאחיזת היד הלופתת".
בהמשך הסיפור ישנה אמירה של גדעון אותה ניתן לפרש כאילו הוא מודע לכך שזאקי הוא אחיו הממזר: "זאקי…חתיכת ממזר".
אימו של גדעון רעיה גרינשפן מתוארת באופן נלעג וככזו שגדעון ירש את תכונותיה.
"רעיה גרינשפן נערה גוצה ומגמגמת שהייתה צעירה ממנו בשלושים ושלוש שנים".
ניתוח העלילה על פי ספרות המחקר
בקובץ הסיפורים "ארצות התן" ניתן לראות מאפיינים גרוטסקים ופארודים.
גרשון שקד מייחס את אותה גרוטסקה ופארודיה לתפיסה של עוז את דוד בן-גוריון בשנות הכתיבה של הקובץ.
בסיפור דרך הרוח מוצא שקד אלמנטים של פארודיה כמו בתיאור דמותו של גדעון שנהב: "כך דמותו הנערצת של הצנחן, גידי שנהב … שאינו אלא ילד אומלל שאינו מתאים לתפקיד שהותאם עליו.
הפער בין התפקיד שממלאת הדמות בתודעת הנמען לבין מימושה הספרותי יוצר את האפקט הפארודי".
מלבד פארודיה וגרוטסקה חוקרים שונים מתייחסים לתיאורי הנוף העזים בסיפור.
לטענת נורית גרץ התיאורים משמשים כדימוי למאבקים בעלילה האנושית.
עוד דימוי אליו מתייחסים חוקרים שונים הוא דימוי העקדה.
גדעון משול ליצחק בעוד שמשון לאברהם.
גם שמו של גידי הוא של גדי, כזה שעלה לשחיטה במקומו של יצחק "הנער, יחידו, הפגיון, וסיפור סולם יעקב (התלוי בין שמיים וארץ)".
יגאל שוורץ מזהה את עוז עם "דור המדינה".
נוריץ גרץ מוסיפה ש"בכל סיפורי ארצות התן מתנהל מאבק בין בן-תרבות (חבר-קיבוץ בדרך כלל) החי במחסה של אידאולוגיה ציונית לבין הטבע המאיים ונציגיו".
חוקר הספרות אברהם בלבן ביקש להציע מפתח לפיו כל הסיפורים בקובץ שובצו באופן כמעט כרונולוגי לכתיבתם.
לטענתו התיאור של שמשון האב בארצות התן הושאל מהתיאור של הפר בנוודים וצפע.
דרך הצליינים הוא המסלול ההיסטורי אשר מניחים שעברו עולי הרגל מווינצ'סטר בהמפשייר, אנגליה, אל מקדש תומאס בקט בקנטרברי בקנט.
שם זה, שנטבע יחסית לאחרונה, מוחל על נתיב עתיק מוכר, שתוארך על ידי ממצאים ארכאולוגיים ל-450–600 לפני הספירה, אבל כנראה קיים מאז תקופת האבן.
המסלול הפרהיסטורי הלך בעקבות ה"מסלול הטבעי" ממזרח למערב במורדות הדרומיים של ה־North Downs.
המסלול הוכתב על ידי הגאוגרפיה הטבעית: הוא ניצל את קווי המתאר של הטופוגרפיה, נמנע מהחמר הדביק של האזורים הנמוכים יותר, אך גם מה"חימר עם שבבי הצור" העדין יותר, המכסה את הפסגות.
יש מקומות בהם ניתן גם מסלול על הרכס וגם על טרסה; המסלול בו השתמשו היה משתנה בהתאם לעונה, אך לא ירד מתחת לקו הגידול העליון.
הנתיב עבר לכל אורך ה-North Downs, מוביל אל פולקסטון וממנה: עולי הרגל היו צריכים לנטוש אותו ולפנות צפונה לאורך העמק של Great Stour ליד צ'ילהאם, כדי להגיע לקנטרברי.
הנתיב הפרהיסטורי נמשך רחוק יותר מהדרך הנוכחית, וחיבר את החלק הצר ביותר של תעלת למאנש אל המתחמים הדתיים החשובים של Avebury ו-Stonehenge, בווילטשייר, שם הוא ידוע בשם Harroway.
הדרך הייתה אז "מסדרונות תנועה רחבים ולא מוגדרים היטב, שרוחבם עד חצי מייל" ולא נתיב אחד מוגדר היטב.
המסלול עדיין שימש עורק תחבורה בתקופה הרומית, תקופה של שימוש מתמשך של יותר מ-3000 שנים.
מאז הקנוניזציה של תומאס בקט ב-1173, ועד לפירוק המנזרים ב-1538, הפך מקדשו בקנטרברי לחשוב ביותר במדינה.
הוא תואר בתור "אחרי רומא...המקדש הראשי בנצרות", והוא משך אליו עולי רגל מכל עבר.
ווינצ'סטר, מלבד היותה מרכז כנסייתי בפני עצמו (המקדש של סנט סוויטין), הייתה מוקד אזורי חשוב ונקודת כינוס לנוסעים שהגיעו דרך נמלי הים בחוף הדרומי.
חוקרים רבים סבורים שזה היה המסלול שעשה הנרי השניכאשר עלה לרגל כדי לכפר על מותו של הבישוף תומאס, מצרפת לקנטרברי ביולי 1174, אך אחרים סבורים כי הוא עבר דרך לונדון במקום.
נוסעים מווינצ'סטר לקנטרברי השתמשו באופן טבעי בדרך העתיקה, שכן זו הייתה המסלול הישיר, ומחקר של היסטוריונים מקומיים סיפק פירוט רב - לפעמים מקושט - על מסעותיהם של עולי הרגל.
כמויות התעבורה בדרך לקנטרברי בנתיב זה לא נרשמו.
נערכה אחת, של ההיסטוריון הקנטי ויליאם קולס פינץ' היא כי עברו בה מעל 100,000 עולי רגל בשנה.
הערכה נמטכה יותר, המבוססת על אקסטרפולציה לפי התיעוד של מנחות עולי הרגל במקדש - טוענת שהמספר קרוב יותר לאלף.
דרך אחרת (שהרישומים אודותיה מהימנים יותר) לקנטרברי מלונדון הייתה דרך רחוב ווטלינג, כמסופר בסיפורי קנטרברי מאת ג'פרי צ'וסר.
לעומת זאת, הרעיון של נתיב יחיד בשם "דרך הצליינים" לא יכול להיות עתיק יותר ממפת הסקר הוויקטוריאני של סארי, שהמודד שלו, אדוארד רנוארד ג'יימס, פרסם ב-1871 עלון בשם הערות על דרך הצליינים במערב סארי.
בעודו מודה כי הנתיב "לא נחקר כמעט" וכי "אנשים רבים מאוד בסביבה לא היו מודעים אליו", הוא בכל זאת גרם להכנסת השם למפת הסקר, תוך קבלה רשמית של השערתו.
סופרים רומנטיים כמו הילייר בלוק היו להוטים להמשיך בדרכו.
הם הצליחו ליצור "אגדה מ...מקור מודרני" כדי להסביר את קיומה של הדרך.
למעשה, הנתיב, כפי שהוא מוצג במפות מודרניות לא רק שאינו מתאים לתנועה המונית של מטיילים אלא גם הותיר מעט עקבות לפעילותם.
ההיסטוריה הרשמית של הסקר מכירה ב"טעות ארכאולוגית מתמשכת", ומאשימה את ההתלהבות מההיסטוריה של המנהל, הגנרל סר הנרי ג'יימס.
עם זאת, FC Elliston-Erwood, היסטוריון קנטי, מציין כי רישומי מעשר המתוארכים לפני 1815 משתמשים בשם המבוסס "דרך הצליינים" כדי להתייחס ולאתר חלקי אדמה.
עוד קודם לכן, מסמכים ששרדו מהמאה השלוש-עשרה מראים "דרך צליינים" ליד חומות טירת תורנהאם, קנט, על מה שנחשב היום לנתיב.
דרך הצליינים נמצאת במרכז הסרט של פאוול ופרסבורגר A Canterbury Tale, כאשר המצלמה סוקרת את מפת המסלול בתחילת הסרט.
כל מי שצעד ב"דרך הצליינים" מווינצ'סטר היה מתחיל לאורך הדרך הרומית מזרחה בעקבות המסלול דרך ניו אלרספורד, פור מארקס, אלטון ובנטלי לפרנהאם.
מסלול זה נמצא בערל לאורך כביש A31 המודרני.
הרחובות הראשיים העתיקים של העיירות לאורך התוואי מפרנהאם (שם מתלכד הנתיב הישן עם דרך הצליינים) דרך גילדפורד, דורקינג ורייגייט מכוונים ממערב למזרח, מה שמעיד בתוקף על כך שזהו התוואי החשוב ביותר שעבר דרכם.
במפות סקר מודרניות, חלק מהמסלול מוצג מזרחה מפרנהאם דרך הגבעות ליד טירת גילפורד, ואז צפונית לכפר שר, צפונית לדורקינג, רייגייט, מרסטהאם, צ'אלדון, גודסטון, לימפפילד ווסטרהאם, דרך אוטפורד, קמסינג ו - וורת'ם, צפונית לטרוטיסקליף, לכיוון קקסטון (שם חצתה את נהר מדווי).
דרומית לרוצ'סטר, דרך הצליינים עוברת דרך הכפרים בורהאם, בוקסלי ודטלינג וממשיכה בכיוון דרום-מזרח לצפון הכפרים הרייטשם ולנהאם.
המסלול ממשיך דרומה-מזרחה לאורך פסגת הדאון על פני צ'רינג, לוויי ואז פונה צפונה כדי לעקוב אחר עמק ה־Great Stour דרך צ'ילהאם והלאה לקנטרברי.
לאורך כמה קטעים עזב נתיב הצליינים את הנתיב העתיק כדי לכלול אתרים דתיים.
דוגמאות לכך הן Pewley Down, ליד גילפורד, שם הדרך המאוחרת עברה דרך גבעת סנט מרתה וקפלת הכנסייה של סנט קתרין, כ-500 מטרים דרומה.
ברייגייט נבנו הקפלה של סנט תומאס מהמאה ה-13 והוספיס לשימושם של עולי הרגל, אף על פי שהם לא היו במסלול.
Boxley Abbey, עם Rood of Grace הנערץ שלו, היה עוד מעקף מוכר.
השביל הלאומי North Downs Way מקביל לדרך הצליינים הישנה בין פרנהאם לקנטרברי.
חלק גדול מהמסלול המסורתי של דרך הצליינים הוא כיום חלק מרשת הכבישים המודרנית והרמבלרס המליצו בעבר להולכים שמעוניינים ללכת בו להשתמש ב־St.
Swithun's Way בין וינצ'סטר לפרנהאם ובדרך נורת' דאונס בין פרנהאם לקנטרברי כדרך חליפית.
המסלול מתחבר גם עם דרך South Downs בווינצ'סטר.
דרך החומוס הוא ספר בישול, עיון ואמנות שיצא לאור ב-2019 וזכה בשני פרסים.
הספר עוסק בתרבות החומוס והאוכל המזרח-תיכוני, ומציג מסע קולינרי ותרבותי בין בירות החומוס של המזרח התיכון.
הספר נכתב על ידי שלושה יוצרים עיקריים:
אריאל רוזנטל ("הקוסם") - בעלים של מסעדת "הקוסם" בתל אביב, המתמחה בחומוס ופלאפל מאז שנת 2001
אורלי פלאי-ברונשטיין - עורכת, כתבת וחוקרת בתחום הקולינריה
דן אלכסנדר - מעצב ועורך ספרי אמנות
דרך החומוס מתאר מסע גאוגרפי המתחיל בקהיר ומסתיים בדמשק, ועובר בדרך שש ערים נוספות: עזה, תל אביב־יפו, ירושלים, נצרת, עכו וביירות - "בירות החומוס של המזרח התיכון" על פי המחברים.
הוא כולל יותר מ-70 מתכונים של שפים מובילים מהמזרח התיכון, לא רק של חומוס.
בין המתכונים משולבים סיפורים, מאמרים ואנקדוטות החוצים זמנים ומקומות - ממצרים העתיקה והמיתולוגיה היוונית, דרך שיריו של ג'לאל א-דין רומי ועד כוחו של מזון העתיד.
הספר כתוב באנגלית ומכיל 408 עמודים בכריכה קשה עם שוליים בעיטור מוזהב.
הוא כולל כ-200 צילומים של אוכל, אנשים ומקומות ברחבי הלבנט.
בספר השתתפו למעלה מ-30 אנשי רוח וחוקרים, יוצרים, שפים וכוכבי תרבות וגסטרונומיה מרחבי העולם, בהם קלאודיה רודן, סמי תמימי ונוף עת'מאנה.
דרך החומוס זכה להכרה בינלאומית נרחבת:
זוכה פרס "ספר השנה" בגורמנד (Gourmand Award)
זוכה בתואר "הספר הטוב ביותר בקטגוריית Culinary and Travel" של תחרות ICAP
ב-2021 הוצג הספר בטקס לציון יום השלום הבין-לאומי באו"ם
דרך החומוס יצא בהוצאה עצמית של היוצרים, כהפקה בינלאומית שמרכזה בפריז, במחיר ראשוני של 248 שקלים.
בראיון להארץ אמר עורך הספר דן אלכסנדר שהספר לא ייצא בעברית, כיוון שלדבריו עברית היא "שפת הכיבוש".
הוא נמכר בחנויות ספרים פיזיות בתפוצה עולמית וגם בחנויות מקוונות כדוגמת אמזון.
הספר מבקש לשקף את החשיבות התרבותית, ההיסטורית והפוליטית של החומוס במזרח התיכון, ומציג אותו כגורם מאחד בין עמי האזור.
המוטו של הספר, It's all about humanity (הכל עניין של אנושיות), מקדם את הגישה הרואה בחומוס כגשר תרבותי בין עמים ותרבויות שונות במזרח התיכון.
דרך טוטנהאם קורט היא דרך במרכז לונדון שבאנגליה.
הדרך מקשרת בין כיכר סנט ג'יילס (פינת רחוב אוקספורד ודרך צ'רינג קרוס) לבין רחוב יוסטון (הקצה הצפוני של רובע וסטמינסטר).
רחוב זה הוא אחד מרחובות הקניות החשובים בלונדון, והוא ידוע במספר הרב של חנויות האלקטרוניקה בו.
כמו כן יש בו חנויות רהיטים אופנתיות רבות.
הרחוב מוזכר מספר פעמים בסדרת ספרי הארי פוטר.
דרך השמים היה מתקן שעשועים בדיסנילנד שבקליפורניה, ממלכת הקסם שבדיסניוורלד (בפלורידה) ובדיסנילנד שבטוקיו.
מתקן זה היה מעלית גונדולה שהוביל מבקרים מארץ הפנטזיה לארץ המחר וכן בכיוון ההפוך.
דרך השמים בדיסנילנד נפתחה ב-23 ביוני 1956. בשנת 1959 נבנה בדיסנלינד המתקן מזחלות מטרהורן.
המתקן עמד בתוואי הגונדולה ועל מנת שלא להזיזה, נחצב ב"הר" מעבר בעבורה.
אחד האירועים הקשורים למתקן היה ניסיון של מבקר לפתוח את דלת תא הגונדולה ולקפוץ ממנה.
המבקר הצליח במעשהו אולם שרד את הנפילה לאחר שפגע בעץ בדרכו מטה.
המתקן בדיסנילנד נסגר בשנת 1994 בשל עייפות המתכת ובעקבות העלות הגבוהה שנדרשה להתקנת שיפורי הבטיחות.
המנהרה דרך המטרהורן נסתמה לאחר סגירת המתקן.
בשנת 1998 נסגר המתקן בטוקיו ובמקומו נבנה מתקן הרפתקאותיו הרבות של פו הדוב.
בממלכת הקסם נסגר המתקן בשנת 1999 אולם תחנותיו לא נהרסו עד אמצע 2016.
דרך התערוכות היא דרך בדרום קנזינגטון ברובע קנזינגטון וצ'לסי שבלונדון שבאנגליה.
הדרך קרויה על שם התערוכה הגדולה של 1851 שנערכה בהייד פארק, צפונית לה, שבעבורה נבנתה הדרך.
הדרך מקשרת בין תחנת דרום קנזינגטון של הרכבת התחתית של לונדון לבין המקום בו עמדה התערוכה.
לאורכה של הדרך ממוקמים כמה מהמוזיאונים החשובים ביותר בלונדון ובהם: המוזיאון להיסטוריה של הטבע, מוזיאון ויקטוריה ואלברט ומוזיאון המדע.
על הדרך ממוקמים גם מבני אימפריאל קולג' בלונדון והחברה הגאוגרפית המלכותית.
דרך חברון הוא ציר תנועה ראשי בירושלים ומהארוכים ברחובות העיר, המקשר בין מרכז העיר לבין שכונותיה הדרומיות.
ראשיתו של הרחוב בגיא בן הינום למרגלות הר ציון, והוא יוצא משם דרומה עד ליציאה הדרומית מן העיר בקצה שכונת גילה, בואכה בית לחם, בה יוצא הרחוב משטח העיר ירושלים וממשיך, באותו שם, לכיוון חברון.
הרחוב סלול על תוואי הדרך העתיקה מירושלים לבית לחם והלאה לחברון, דרך אשר יצאה משער יפו (בערבית "באב אל-ח'ליל" - שער חברון) דרומה לאורך המורדות המערביים של הר ציון, חצתה את גיא בן הינום לגדתו המערבית, ומשם המשיכה דרומה.
דרך חברון היא אחת מכמה דרכים עתיקות אשר נסללו בסוף המאה ה-19 מירושלים לערים אחרות.
השם "דרך חברון" ניתן לה בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם היעד אליהן הובילו, וכיום מהווים חלק ממארג רחובות ירושלים החדשה: דרך שכם, רחוב יפו, דרך עזה, דרך בית לחם ודרך יריחו.
דרך חברון היא היום חלק מכביש 60 שהוא כביש אורך ארצי המתחיל בבאר שבע ומסתיים בנצרת.
תוואי הכביש עובר לאורך דרך ההר הקדומה, שחצתה את ארץ ישראל לאורכה בעיקר על בסיס תוואי קו פרשת המים הארצי.
לכביש חשיבות אסטרסטגית רבה והוא משמש כעורק תחבורה ראשי הן ביהודה ובנימין והן בשומרון.
הכביש אשר פותח בזמן המנדט הבריטי בארץ, הוביל את התחבורה לאזור קבר רחל, בית לחם, גוש עציון וחברון.
לצידו של הכביש נבנו בתקופת המנדט שכונות יהודיות וערביות כגון בקעה, תלפיות ומקור חיים, וכן תחנת הרכבת בעמק רפאים.
ממלחמת העצמאות (1948) ועד למלחמת ששת הימים (1967) נחצה הכביש על ידי הקו העירוני בין ישראל לירדן, וחלקו הצפון-מזרחי (הסמוך לשער יפו, בריכת הסולטאן ומשכנות שאננים) עבר בשטח ההפקר והיה סגור לתנועה.
עם איחודה של ירושלים, חזר הכביש להוות עורק תנועה ראשי דרומה ממרכז העיר לכיוון השכונות אבו תור, בקעה, תלפיות, גילה, חומת שמואל ויישובי גוש עציון.
לקטע הצפון-מזרחי של הדרך, בין בריכת הסולטאן לשער יפו, ניתן השם "רחוב חטיבת ירושלים", בעוד יתר אורכו של הרחוב ממשיך להיקרא "דרך חברון".
כיום, בדומה לשדרות בר-לב ורחובות נוספים, היא מהווה חלק מכביש 60 - עורק תנועה ראשי החוצה את ירושלים.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הורחב הכביש ונוסף לו נתיב תחבורה ציבורית כשבעתיד אמור לעבור במרכזו הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים.
בשנת 2022 החלו העבודות על הקטע הדרומי של דרך חברון והן הורחבו עוד באוגוסט 2024.
תחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים
שכונות: ימין משה ומשכנות שאננים, אבו תור, גבעת חנניה, בקעה, תלפיות, ארנונה, ארמון הנציב, רמת רחל, חומת שמואל וגבעת המטוס.
דרך יריחו, בסימון הארצי כביש 417 הוא רחוב המהווה ציר תנועה ראשי במזרחה של ירושלים.
הדרך מובילה ממוזיאון רוקפלר ורחוב סולטאן סולימאן לעבר הר הזיתים, ואדי קדום, אבו דיס, אלעיזריה.
הוא עובר בכניסה למעלה אדומים ומסתיים במחלף אדומים, בו הוא מתמזג עם כביש 1 לכיוון מדבר יהודה וים המלח.
הכביש סלול על הדרך ההיסטורית מירושלים ליריחו ("דרך יריחו").
החל מסלילתו של כביש 1 דרך צומת הגבעה הצרפתית עד למחלף אדומים החל לשמש כביש 1 כדרך ליריחו וים המלח.
אבו דיס ואלעיזריה נמצאות בשליטת הרשות הפלסטינית והדרך סגורה למעבר ישראלים.
דרך יריחו היא אחת מכמה דרכים עתיקות מירושלים לערים אחרות אשר כיום נמנות עם רחובות העיר.
השם "דרך יריחו" ניתן לה בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם היעד אליהן הובילו, וכיום מהווים חלק ממארג רחובות ירושלים החדשה: דרך שכם, רחוב יפו, דרך עזה, דרך בית לחם ודרך חברון.
נתיב ההולכים מהעיר העתיקה לכיוון מדבר יהודה הוא בן אלפי שנים, כאשר עוד בימי בית המקדש הראשון ואף לפניו, נמלטו תושבי ירושלים מהעיר בתוואי הדרך ליריחו.
כך על פי המסורת, נמלט דוד המלך מפני בנו אבשלום דרך התוואי היורד לאורך נחל קדרון למדבר יהודה.
גם בימי בית המקדש השני שימשה הדרך כנתיב מילוט של תושבי ירושלים מפני עריצות השליטים השונים.
כך נעשה שימוש בדרך בימי החשמונאים וגם הכתות היהודיות השונות ובהם כת האיסיים, עשו שימוש בדרך בעלותם לירושלים ובחזרתם למגוריהם במדבר.
התוואי שימש גם עולי רגל נוצרים שבאו לירושלים מנהר הירדן וקישר בין הכנסיות שעל הר הזיתים לעיר העתיקה.
בימי העות'מאנים והמנדט הבריטי החלה הדרך לקבל צביון עירוני יותר, בעיקר כשנוסדה שכונת א-טור על הר הזיתים ואוכלוסיית העיר גדלה.
הדרך שימשה כנתיב ראשי לים המלח, ליריחו וכן ליישוב העברי בית הערבה.
לשיאה הגיעה דרך יריחו בתקופת השלטון הירדני על מזרח ירושלים.
אז הרחיבו הירדנים את הדרך, תוך הרס וחילול ומצבות וקברים בחלקות היהודיות.
הדרך שימשה עורק תחבורה ראשי ממרכז העסקים בסביבות שער הפרחים ורחוב צלאח א-דין, לעבר גשר אלנבי ומרכז הממלכה הירדנית בעמאן.
הדרך מוזכרת בשיר ירושלים של זהב אשר נכתב באותה תקופה, כדרך אשר שממה מנוסעיה היהודים, אשר היו מנועים לנסוע בה בדרכם לים המלח במשך 19 שנים.
לאחר איחוד שני חלקי ירושלים במלחמת ששת הימים, חזרה הדרך לשמש ישראלים רבים בדרכם לים המלח ואילת והמשיכה גם לשמש פלסטינים ועולי רגל נוצרים, לכיוון יריחו וגשר אלנבי.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987, יחד עם סלילת תוואי כביש 1 מהגבעה הצרפתית למעלה אדומים, ירדה בצורה חדה כמות הישראלים אשר השתמשו בדרך יריחו כנתיב תחבורה לים המלח.
סלילת מנהרת הר הצופים ובניית גדר ההפרדה מסביב לירושלים, צמצמו עוד יותר את חשיבותה של דרך יריחו, הן ליהודים והן לפלסטינים, כנתיב תחבורה לכיוון מזרח.
עם זאת, גידולן של השכונות ראס אל עמוד וא-טור ובנייתה של השכונה היהודית מעלה הזיתים וקדמת ציון, יחד עם תנועת המבקרים לכנסיות בהר הזיתים ובית הקברות היהודי שם, העצימו את תהליך השינוי של דרך יריחו, מכביש בינעירוני המקשר את העיר עם ירדן, לדרך עירונית ירושלמית המשמשת ערבים ויהודים כאחד.
נעמי שמר ציינה בשירה ירושלים של זהב את תוואי כביש זה בשורה "נשוב נרד אל ים המלח בדרך יריחו".
מרכז המידע של הר הזיתים מטעם עמותת אלע"ד
תחנת המשטרה של מחוז ש"י
דרך יצחק שמיר הוא קטע בכביש 1 בין מחלף שער מוריה לבין מחלף יגאל ידין.
בעבר כונה הקטע כביש 9 על פי שמו של פרויקט בניית הכביש שנבנה על ידי חברת מוריה.
הקטע עובר בתחום השיפוט של העיר ירושלים.
קטע הכביש נפתח בשנת 2007. הקטע כולל בניית גשר לפיצול התנועה בכביש 1 באזור מחלף שער מוריה ובניית שתי מנהרות בעמק הארזים.
אורכו של הכביש כ-3.6 ק"מ, והוא כולל שני גשרים ומנהרה דו-נתיבית באורך של כ-400 מטר.
משך הקמתו ארך כשש שנים ועלותו הסתכמה ב-500 מיליון שקל.
קטע הכביש מאפשר לנוסעים מגוש דן לשכונות הצפוניות של ירושלים ולנוסעים לים המלח לעקוף את נתיבי התחבורה העירוניים הצפופים של ירושלים ובכך מקל על גודש התנועה בכניסה המערבית לירושלים, שעד לפתיחת קטע הכביש התאפשרה רק ממחלף גינות סחרוב (צומת עד 2019).
תוואי הכביש נקבע לראשונה בתוכנית אב ירושלים 1968, בה סומן כ"כביש 9".
חלקו המזרחי של "כביש 9", בין מחלף יגאל ידין למחלף שער מזרח (אז צומת הגבעה הצרפתית), נסלל בשנות ה-80 ונחנך בינואר 1987 (קטע זה קיבל אחר כך את השם "דרך יגאל ידין").
בתחילת 1990 הוחלט להקדים את סלילת חלקו המערבי של הכביש, במטרה לקשר ישירות בין כביש 1 רמות, הגבעה הצרפתית וצפון ירושלים, ולהקל על עומסי התנועה בכניסה לעיר.
אך תוכנית לקטע זה אושרה רק בשנת 1999, לאחר שהוחלט לכרות מנהרות בתוואי הכביש מתחת להר מצפה נפתוח.
תחילה הוצע שיפעל ככביש אגרה אך הרעיון לא יצא לפועל וסלילת הכביש החלה בסוף שנת 2001 על ידי החברות שפיר הנדסה ורמט.
עלות הקמתו הייתה מוערכת אז בכ-380 מיליון שקלים.
התוכנית לסלילת הכביש נתקלה בהתנגדות של תושבי שכונת רמות והארגונים הסביבתיים, שהתנגדו למעבר הכביש בעמק הארזים, הנחשב לאחד האזורים הרגישים ביותר מבחינה נופית בירושלים, והדבר הביא לעיכוב בסלילת הכביש.
הכביש היה אמור להיפתח בתחילת 2005 אך אילוצי תקציב הביאו להאטת הסלילה.
באוקטובר 2014 ניתן לקטע השם "דרך יצחק שמיר", על שם יצחק שמיר, ראש ממשלת ישראל השביעי.
דרך השלום היא דרך ראשית העוברת בין הערים גבעתיים ותל אביב-יפו, ומשמשת כאחד מצירי הכניסה המרכזיים לתל אביב מכיוון מזרח.
ראשיתה של הדרך כהמשכה של דרך אלוף שדה ברמת גן, המובילה לכביש גהה, רמת אפעל ותל השומר.
שמה של הדרך משתנה ל"דרך השלום" במקום מפגשה עם רחוב עודד, המשמש גבול תחום השיפוט של הערים רמת גן ותל אביב: ממזרח לו שכונת רמת חן ברמת גן, וממערב לו שכונת רמת הטייסים התל אביבית.
צפונית לצומת שוכנת העיר גבעתיים.
הדרך מתעקלת לכיוון צפון, וחולפת על פני רמת הטייסים, פארק וולפסון, תל חיים ורמת ישראל שמדרום לה, ושכונות שיכון עממי ג' וגבעת רמב"ם שמצפון לה.
בחלק זה מספר מבנים בולטים ובהם קולנוע "שביט", בית פלאפון, בית הוורד (המשמש את הפניקס חברה לביטוח ושימש את ערוץ 10) ותיאטרון גבעתיים.
בסמוך לבית הקברות נחלת יצחק מתעקלת הדרך בחדות לכיוון מערב, ובקטע זה היא נמצאת כולה בתחום השיפוט של תל אביב.
היא חוצה את שני צירי האורך המרכזיים של רובע דרום-מזרח, דרך משה דיין ורחוב יגאל אלון, ועוברת מדרום לבית הקברות ולאזור התעשייה של נחלת יצחק, ומצפון לשכונות רמת ישראל וביצרון.
באזור זה שכן בין 1950 ל-1997 מפעל "המגן" של התעשייה הצבאית.
לאחר פינויו התברר כי המפעל גרם זיהום כבד בקרקע ובמי התהום, וננקטו פעולות טיהור.
במפגש של דרך השלום עם רחוב יגאל אלון מוקמים מגדלי תוצרת הארץ - זוג מגדלי משרדים.
ממערב לרחוב יגאל אלון נקראת הדרך רחוב גבעת התחמושת.
בקטע קצר זה היא חולפת מעל נתיבי איילון אליהם היא מתחברת באמצעות מחלף השלום, וכן שוכנת במקום תחנת רכבת השלום.
הדרך מסתיימת בדרך בגין, בסמוך למגדלי עזריאלי, וממשיכה כרחוב קפלן בקריה וכרחוב דיזנגוף בלב העיר.
דרך התהילה, או נתיב התהילה , הוא ספר מסוגת מדע בדיוני מאת רוברט היינלין שיצא לאור ב-1963. הספר מעביר ביקורת על התרבות הקפיטליסטית, הדמוקרטית לכאורה והשוביניסטית, וכמו כן, הוא רצוף בתיאורים נטורליסטיים ופמיניסטיים בדומה לרבים מספריו של היינלין.
הספר מסופר בגוף ראשון מפי אוולין סיריל (אי.
סי.) גורדון המכונה גם אי.
"צלקת" גורדון בגלל צלקת גדולה שיש לו על הפנים עקב פציעה.
גורדון משרת בצבא ארצות הברית במלחמה בדרום מזרח אסיה (ייתכן כי מדובר במלחמת וייטנאם), ולאחר מכן פורש ועובר לטייל במזרח הרחוק שם הוא חי חיי פשטות.
יום אחד, בעודו מחכה לתוצאות מרוץ סוסים מסוים, הוא נפגש עם אישה יפהפייה, שנעלמת לו לאחר דיאלוג קצר, והוא נשאר תוהה לגורלה.
זמן קצר לאחר מכן הוא מגלה בעיתון מודעת "דרושים" שבה מבקשים אדם אמיץ וחסון שיוכל לעמוד במשימה אתגרית והוא נענה לאתגר.
הוא מגיע לדירה בעקבות המודעה, ומכתב שהוא מקבל מאוחר יותר, ומגלה את הבלונדינית שפגש בחוף הים.
מעט לאחר מכן הוא מגיע לעולם אחר, מדהים ביופיו ובעל טבע אכזרי וכאוטי בו מפלצות ופלאים טכנולוגיים שלא ראה כמותם כל חייו.
בזמן כלשהו הוא מבין שהוא לא בכדור הארץ ותוהה היכן הוא נמצא.
את הצעירה הוא מכנה "כוכב", ולה יש עוזר אישי בשם "רופו", אשר מציית לכל דבר שהיא אומרת לו (מאוחר יותר מתגלה שהוא הנכד שלה).
בין כוכב לגורדון מתפתח רומן בזמן שהם נלחמים במפלצות בחיפוש אחר "ביצת ספינקס" מתוך מבוך אפלולי.
לקראת סוף הספר מגלה גורדון כי "כוכב" היא
מלכה השולטת של 20 יקומים מקבילים שנשלחה להחזיר מכשיר מתוחכם ובו עצורים מאות תודעות של המלכים הקודמים.
גורדון עובר לגור איתה בכוכב שבו היא שולטת לזמן מסוים, אך בסוף הספר נפרד ממנה כיוון שלא מסוגל לחיות את חייו בעולם הזר הזה, בעיקר בגלל ה"הלם התרבותי" שהוא חווה .
הספר יצא לאור בעברית בשני תרגומים שונים.
התרגום הראשון, תחת השם "נתיב התהילה", תורגם על ידי ישראלה דורי ויצא בהוצאת רמדור בשנת 1980. התרגום השני, תחת השם "דרך התהילה", תורגם על ידי איתמר פארן ויצא לאור בהוצאת אודיסיאה בשנת 2010.
דרך יפו היא אחד הרחובות בעיר התחתית בחיפה שבחלקה משמשת כנתיב תנועה מרכזי המובילה מחיפה דרומה.
הדרך היא דרך היסטורית שתחילתה בימי דאהר אל-עומר, שהקים ב-1761 את "חיפה החדשה" כעיר מוקפת חומה.
הדרך התפתחה בשלהי התקופה העות'מאנית והפכה בתקופת המנדט לרחוב מרכזי בחיפה.
מקור שם הרחוב הוא ב"שער יפו" ממנו התחילה הדרך שהובילה מערבה ודרומה אל העיר יפו.
שמו של הרחוב ניתן לו על ידי התושבים ועבר מדור לדור עד שהפך לשמו הרשמי.
דרך יפו הייתה חלק מהמע"ר של חיפה בתקופת המנדט, שכלל גם את דרך המלכים (דרך העצמאות), המרכז המסחרי הישן והמרכז המסחרי החדש.
אורכה של דרך יפו כ-1.8 קילומטרים.
תחילתה של הדרך כהמשכו של רחוב נתנזון פינת רחוב כיאט 7 לכיוון צפון-מערב והיא חוצה את העיר התחתית במקביל לדרך העצמאות.
בחלקה הראשון, המזרחי, הדרך צרה וחד סיטרית, בהמשך היא חוצה את המושבה הגרמנית ומשתלבת עם דרך העצמאות, ובחלקה המערבי היא הופכת לנתיב תנועה מרכזי דו מסלולי וחלק מכביש 4. הדרך מסתיימת בצומת דולפין, צומת הרחובות ג'יימס דה רוטשילד וחיל הים בכניסה לשכונת בת גלים.
אופיו של הרחוב אינו אחיד לכל אורכו.
מתחילתו עד המושבה הגרמנית מאופיין בבנייה עירונית צפופה של בתים בסגנונות שונים.
הבנייה ברחוב לא הייתה בנייה מתוכננת, והיא הביאה ליצירת קו רחוב לא ישר.
אופייה הושפע מהסגנונות שהיו מקובלים בתקופות השונות על פי הצרכים באותה עת.
ברחוב, בתים עם מאפיינים של אדריכלות עות'מאנית עם חללים בעלי קשתות, מבנים בסגנון האקלקטי וסגנון עם השפעה מודרניסטית.
בקטע זה של הרחוב, רוב הבתים הם בעלי שלוש קומות ויותר, מצופים באבן ובעלי גג שטוח.
קומת הקרקע שימשה למסחר והקומות העליונות משמשות למגורים והם בעלי מרפסות מעוטרות.
לאורך הרחוב נוצר רצף של אזור מסחרי.
כיום האזור המסחרי הפעיל יותר הוא קטע הרחוב בין רחוב נתנזון ורחוב הבנקים.
ניתן למצוא בו מסעדות, פאבים, חנויות בגדים ועוד.
מערבה נמצאת המושבה הגרמנית, הבתים נבנו בסגנון האדריכלות הטמפלרי.
בתים עם חצרות בבנייה לא צפופה.
בקטע זה שוכן המרכז המסחרי "סיטי סנטר" הכולל שש קומות.
המרכז נבנה בשנת 1990 וכולל אלמנטים המזכירים את סגנון הבנייה הטמפלרי.
הפעילות העסקית בקטע רחוב זה בעיקרה כוללת משרדי עורכי דין, רופאים וכדומה.
בשנת 2000 הוסב בקטע רחוב זה מבנה מגורים למלון גסט האוס "פורט אין".
ממערב למושבה הגרמנית הופך הרחוב לדו סטרי.
בקטע רחוב זה נמצאים שלושה בתי קברות.
הבנייה ברחוב היא שילוב של בתים מצופים אבן, שיכונים, ומגדלים מסחריים מודרניים.
בקטע רחוב זה ניתן למצוא עסקים רבים הקשורים במסחר בכלי רכב וחלפיו כגון סוכנויות למכירת כלי רכב, חנויות כלי חילוף, משרדי חברות להשכרת רכב (למשל סאן קאר) ואחרות ומוסכים.
תוואי הדרך עליו נסלל הרחוב נולד וצמח עם התפתחות העיר שהוקמה על ידי דאהר אל-עומר.
בעקבות גידול באוכלוסיית חיפה שבין החומות, החלה בשנות החמישים של המאה ה-19 תנועת בנייה מחוץ לחומות.
עיקר הבנייה נעשה לאורך צירי התנועה המרכזיים באותה תקופה "דרך יפו" שהובילה מערבה ו"דרך עכו" שהובילה מזרחה.
בתוואי ההיסטורי הדרך התחילה ממערב לכיכר חמרה הכיכר שלפני השער המערבי.
לאחר התיישבות הטמפלרים במושבה הגרמנית בשנת 1868 החלה בנייה מואצת בשטח הפנוי שבין המושבה והעיר.
כיכר חמרה הייתה תחנת היציאה של הכרכרות, ממנה הן יצאו לאורך רחוב דרך יפו לכוון המושבה הגרמנית וסטלה מאריס.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נסלל קטע הדרך שהוביל מהמושבה הגרמנית לעיר על ידי הטמפלרים.
באותה עת עדיין לא היו שמות לרחובות העיר למעט הרחובות במושבה הגרמנית.
בשנת 1905 לאחר שהושלמה תחנת הרכבת הראשונה בחיפה השוכנת מדרום מזרח לדרך יפו, החלה תנופת פיתוח ברחוב.
באזור כיכר חמרה התרכזו חלק גדול מהחנויות שמחוץ לעיר העתיקה.
ביום 23 בספטמבר 1918 יום סיום כיבוש חיפה במלחמת העולם הראשונה נערך בדרך יפו מצעד של הפרשים ההודים מחטיבה 15 של הצבא הבריטי.
לאחר התחלת המנדט הבריטי התפתח אופיו המסחרי של הרחוב.
בשנת 1925 ניתן לרחוב שמו הפורמלי "דרך יפו" ובאנגלית נקרא Jaffa Road.
כחלק מהתפתחות אופיו המסחרי, נפתח בשנת 1927 מרכז מסחרי בשטח שהשתרע מרחוב יפו לכוון הים מול כיכר חמרה.
זה היה המבנה הראשון בחיפה אשר יועד מלכתחילה למסחר.
מבנה זה נקרא מאוחר יותר "המרכז המסחרי הישן".
ברחוב ובסביבתו פעלו עסקים בבעלות ערבית, יהודית וגם בבעלות משותפת.
בניית נמל חיפה וסלילת רחוב "דרך המלכים" (דרך העצמאות) בשנת 1933 מצפונו הגבירו את הפעילות הכלכלית ברחוב.
כיכר חמרה הפכה לתחנת האוטובוסים הראשית ממנה יצאו האוטובוסים לכל שכונותיה של חיפה.
האזור הפך צפוף ובעל תנועת כלי רכב רבה.
באוגוסט 1934 הוחלט לבטל את כל החניות של האוטובוסים בכיכר, התחנות הועברו לרחובות אחרים ביניהם רחוב המלכים ודרך יפו.
בשנת 1946 נבנתה תחנה מרכזית לאוטובוסים בפינת הרחובות דרך יפו ושדרות בן-גוריון (לשעבר שדרות הכרמל).
התחנה פעלה במקום זה עד 1973 עד שהועברה לצומת הרחובות חיל הים ושדרות ההגנה מדרום ובצמוד לתחנת הרכבת חיפה בת גלים.
בשטח התחנה לשעבר, מתוכנן להיבנות מבנה שיכלול מלון, מעונות סטודנטים ושימושי מסחר נוספים.
בשנת 1948 לאחר שפרצה מלחמת העצמאות פסקה התפתחות הרחוב.
תושבי הרחוב היו ברובם ערבים שעזבו ביחד עם רוב ערביי חיפה.
הרחוב (במיוחד חלקו הדרום מזרחי) התרוקן מתושביו.
כתוצאה מכך פסקה כמעט לחלוטין הפעילות המסחרית ברחוב, כולל הפסקת קווי התחבורה הציבורית.
כיום עיקר אוכלוסיית הרחוב היא אוכלוסייה ערבית.
בשנת 1964 שונה שמו של קטע הרחוב מקצה כיכר פריז (כיכר חמרה לשעבר) ועד רחוב כיאט 7 לרחוב נתנזון על שם שלמה זלמן נתנזון.
מספרי הבתים בדרך יפו לא שונו, והם מתחילים מדרך יפו 19 ו-24.
לאורכו של הרחוב נמצאים אתרים ומבנים היסטוריים (מדרום-מזרח לצפון-מערב):
המרכז המסחרי הישן - כיום בפינת הרחובות אליהו, נתנזון והעצמאות.
המבנה נבנה בשנת 1927 על פי תוכניתו של האדריכל פריץ קורנברג.
"בניין הסיטי" - לשעבר בניין בנק אפ"ק בחיפה.
כיום ברחוב נתנזון 1. בניין מאבן שנבנה בשנת 1925 ותוכנן על ידי אלכסנדר ברוולד.
בחזיתו תבליטים של מטבעות מתקופת הבית השני וימי בר כוכבא.
"בתי ח'יאט" - דרך יפו 24–26. מתחם הכולל חמישה מבני מסחר ומשרדים.
נבנו בשנות ה-30 של המאה ה-20 וקרויים על שם היזם הערבי שבנה אותם עזיז ח'יאט.
"בית הקברות הישן של העדה היוונית קתולית" - שוכן מול דרך יפו 67.
"בית הארחה גרמני" - באזור המושבה הגרמנית בדרך יפו 105. הוקם בשנות ה-80 של המאה ה-19. גם היום משמש כאכסניה.
"סיטי סנטר" - מרכז מסחרי שנבנה במושבה הגרמנית בשנת 1990 בסגנון המזכיר אדריכלות טמפלרית.
הסיטי סנטר נבנה במקום בו שכן בעבר בית הקולנוע הכרמל והגנים שנסגר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. על בית קולנוע זה מסופר בסרט פעם הייתי של אבי נשר.
"בית העלמין היהודי הישן של חיפה" - בו נמצא ציון קבר המיוחס לרבי אבדימי דמן חיפה.
ציון הקבר נמצא על גבול בית הקברות.
על פי השערת יעקב עולמי, חלק מבית הקברות נהרס כדי לאפשר את סלילת הדרך חיפה-יפו.
"בית הקברות הצבאי הבריטי בחיפה" - במקום קבורים חללי האימפריה הבריטית שנהרגו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
"בית הקברות הטמפלרי" - בית קברות זה שנפתח בשנת 1875 שימש לקבורת אנשי הקהילה בחיפה ואנשים נוספים שהיו קשורים לקהילה כגון אליס אוליפנט אשתו של לורנס אוליפנט.
דרך השלום היא נתיב טיול בצפון הערבה, המוליך לאורך גבול ישראל-ירדן, ממושב עידן בצפון, דרך מושב חצבה, ועד לעין יהב בדרומה של הדרך.
אורכה של הדרך הוא כ-24 ק"מ, היא סלולה ומתאימה לכל סוגי הרכב ורוכבי אופניים.
הדרך נסללה בשנות ה-90 על ידי הקרן הקיימת לישראל, בעקבות הסכמי השלום עם ירדן.
טרם סלילת הדרך נאלצו תושבי הערבה והמבקרים בה לנסוע בין המושבים עידן, חצבה ועין יהב דרך כביש 90 בלבד.
הדרך מתחילה סמוך לשער הכניסה למושב עידן (נקודה מס' 2 במפה המצורפת), וממשיכה משם בכיוון דרום.
בין מושב עידן למושב חצבה (כ-5 ק"מ), מתפתלת הדרך על גבי בתרונות החוואר שמעל נחל הערבה.
באמצע קטע זה מתפצלת דרך עפר לכיוון מזרח, בה ניתן לרדת לכיוון נחל הערבה ומאגר חצבה (נקודה מס' 3 במפה) - מאגר מים השוכן צפונית-מזרחית לחצבה, ואוגר את מי השיטפונות של נחל הערבה.
קיבולת המאגר היא 1.8 מיליון מטר מעוקב.
כ- 1.5 ק"מ צפונית לחצבה מגיעה הדרך למצפור השלום (נקודה מ' 4 במפה), הצופה מזרחה לעבר עמק הערבה הירדני והרי אדום.
במצפור מתחיל ומסתיים מסלול הליכה קל אך חווייתי בתוך בתרונות החוואר.
עם הגעתה למושב חצבה, בסמוך לשער האחורי של המושב, פונה הדרך מזרחה ויורדת אל אפיק נחל הערבה.
סמוך לפנייה נמצא אתר הנצחה לסמ"ר אורן ליאור, שנפל באזור בשנת 1989 (נקודה מס' 5 במפה).
מנקודה זו ואילך, ממשיכה הדרך דרומה על בסיס תוואי נחל הערבה, בתוך שטחה של שמורת הטבע נחל שיזף.
כ-7.5 ק"מ דרומית לחצבה, באזור החממות של מושב עין יהב, מתפצלת דרך השלום לשני סעיפים:
- ניתן להמשיך דרומה (ישר) כ-7 ק"מ, עד למושב עין יהב
- לחלופין, ניתן לפנות מזרחה, בדרך שחוצה את נחל הערבה ומגיעה עד למצפור חופירה (נקודה מס' 6 במפה), ומשם למושב עין יהב.
חשוב: קטע הדרך שחוצה את נחל הערבה משובש מעט וחולי, ומתאים רק לרכבים בעלי הנעה 4X4!
לנוסעים ברכב רגיל, מומלץ להמשיך דרומה עד למושב עין יהב, ומשם לנסוע לפי שילוט המכוון למצפור חופירה (או ג'בל חופירה).
הממשיכים דרומה מנקודת הפיצול, יגיעו אחרי 3.5 ק"מ ל"חניון הזיל".
במקום נקודת מי שתייה, שולחנות פיקניק, ועצי שיטה יפים הנותנים צל.
החניון הוקם על ידי קק"ל בשנת 2009, וזכה בשמו בזכות משאית צבאית ישנה המוצבת במקום.
זוהי משאית רוסית מתוצרת "זיל" שסופקה במקור לצבא המצרי על ידי צבא ברית המועצות, נלקחה שלל במלחמת ששת-הימים, ובסופו של דבר התגלגלה למקום מנוחתה הסופית בחניון זה.
בחניון הזיל נערכות מדי פעם תצפיות אסטרונומיה מודרכות, והוא מהווה נקודת מנוחה מומלצת החביבה על מפעילי סיורים שונים באזור.
כ-2 ק"מ דרומית לחניון הזיל, בערך 1.5 ק"מ מצפון למושב עין יהב, מתפצלת מדרך השלום מערבה דרך סלולה שעולה לכיוון גבעה ועליה שלוש אנטנות גבוהות.
מהגבעה תצפית על מאגר נקרות, שאוגר את מי השיטפונות של נחל נקרות.
לאחר חורף גשום, מחזיק המאגר מים לאורך כל חודשי הקיץ.
מהכביש ההיקפי של מושב עין יהב ניתן לנסוע לפי שילוט המוביל למצפור חופירה (או ג'בל חופירה).
המצפור נמצא על גבעה שבה שוכן גם מוצב צה"לי נטוש, וצופה גם אל שטחי החממות במערב וגם לכיוון ירדן והרי אדום במזרח.
במקור, על פי הסכמי שביתת הנשק של שנת 1949, נמצא המצפור בתוך שטח ירדן.
השטח נתפס על ידי צה"ל בשנות ה-60 כדי להפסיק מעשי איבה מצד מסתננים שהטרידו את מושב עין יהב בשנותיו הראשונות.
כחלק מהסכמי השלום עם ירדן, בוצעו חילופי שטחים בהסכמה, כך שהגבעה ועליה המוצב נותרו בידי ישראל.
דרך כפרית (ביפנית: カントリーロード הגייה יפנית של "Country Road") היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
הטבלה המרובעת מחולקת ל"חדרים" בעלי צורות שונות; חלק מחדרים אלו מכילים מספר.
המטרה היא לצבוע לולאה סגורה בטבלה, אשר נכנסת ויוצאת מכל חדר פעם אחת בלבד.
בחדר עם מספר, בתוך הלולאה חייבים להיות משבצות כמספר המופיע בחדר (בחדר בלי מספר יכול להיות כל מספר של משבצות בתוך הלולאה).
בנוסף, אסור שמשבצות שאינן בשימוש לצורך ציור הלולאה וסמוכות אחת לשנייה במאונך או במאוזן, יהיו בחדרים שונים.
דרך יוסטון הוא רחוב בחלקו הדרומי של רובע קמדן בלונדון, הממלכה המאוחדת.
דרך יוסטון נמצאת על חלק מכביש ה-A501, הרחוב מהווה המשך לדרך מרילבון ממערב (בצומת עם רחוב פורטלנד הגדול ורחוב אלבני) ומשם ממשיך לכיוון מזרח לאורך כ-1.6 קילומטרים עד לאזור תחנת קינגס קרוס, שם הוא מתפצל לדרך פנטונוויל ודרך גרייס אין.
דרך יוסטון מהווה חלק מכביש הטבעת הפנימי של לונדון, כמו גם חלק מנתיב תחבורה חשוב ועיקרי אשר מתחבר לכיוון מערב עם ה-A40 ולבסוף עם הכביש M40 והיציאה מלונדון.
לאורך הרחוב מספר אתרים חשובים, בהם שלוש תחנות הרכבת קינגס קרוס, סנט פנקראס ויוסטון, מספר מוסדות השכלה ורפואה ומספר מבני משרדים.
לאורך הרחוב ישנן ארבע תחנות של הרכבת התחתית; גרייט פורטלנד סטריט, וורן סטריט, יוסטון סקוואר וקינגס קרוס סנט פנקראס.
דרך יוסטון חוצה את רובע קמדן ומפרידה למעשה בין שכונת בלומסברי מדרום ושכונת קמדן טאון מצפון.
בית הספר לאסטרולוגיה של לונדון
בית החולים האוניברסיטאי לתאונות וחירום
דרך לאהבה (בספרדית: Camino al amor) היא טלנובלה ארגנטינאית.
במרכז הטלנובלה עומד רוקו שחוזר לארגנטינה אחרי שעזב למקסיקו לפני שנים רבות.
הוא פוגש שם באהבתו הישנה מלנה והם ינסו למצוא את דרכם חזרה אל האהבה.
רוקו עזב את ארגנטינה לפני שנים רבות והשתקע במקסיקו.
ביום נישואיו, אחותו מודיעה לו שאביו עבר התקף לב וכי מוטב שיחזור לארגנטינה.
רוקו לא דיבר עם אביו מאז שגילה שהאב ניהל חיים כפולים עם לילי, חברתה הטובה של אמו, שהתאבדה לאחר שנודע דבר הבגידה.
רוקו מגיע לבואנוס איירס והזיכרונות מציפים אותו.
הוא תוהה מה עלה בגורלה של מי שהייתה אהבת חייו – מלנה, אחייניתה של לילי.
מלנה ורוקו חוו אהבה גדולה לפני 15 שנה, אבל נפרדו לאחר שרוקו גילה על בגידתו של אביו עם לילי.
רוקו היה משוכנע שמלנה הייתה בסוד העניינים וכל ניסיונותיה לשכנע אותו שלא ידעה דבר לא נענו.
לאחר עזיבתו של רוקו, מלנה התחתנה וילדה בן.
היא נפרדה מבעלה לא מכבר, לאחר שהסתבך בחובות.
רוקו ומלנה נפגשים שוב במקרה ושניהם מרגישים שהתשוקה ביניהם עדיין קיימת.
אולם רוקו נשוי לאחרת ועדיין סמוך ובטוח שמלנה ידעה על הרומן בין אביו לדודתה והסתירה זאת ממנו.
מלנה מבולבלת מהמפגש המחודש, אבל מבינה עד מהרה שהיא עדיין אוהבת את רוקו.
סבסטיאן אסטבנס - רוקו קולוצ'י
מריאנו מרטינס - ויטוריו "ויטו" קולוצ'י
קרינה סמפיני - מלנה מננדס
חואן דרטס - אנחל רוסי / קולוצ'י
אאוחניה סוארס - מריה פיה אריאגה
סול אסטבנס - ג'ינה קולוצ'י / לוי
בטיאנה בלום - אמנדה רוסי
סילביה קוטיקה - ליליאנה "לילי" סוארס
סופיה רקה - גואדלופה "לופה" אלקורטה
רודולפו בבן - ארמנדו קולוצ'י
טינה סראנו - נלי מננדס
הקטור קלורי - בנחמין לוי
רוברטו וז'חוס - קמילו גווארה
אווה דה דומיניצ'י - ולנטינה רוסי / קולוצ'י
פאבלו מרטינס - פולו גאטן
מטיאס דסידריו - פרננדו אגירה
חוספינה סקגליאון - פלורנסיה ריוס
מריאנו ארג'נטו - אלפונסו אריאגה
אלחנדרו פורו - תומאס אגירה
נארלה קלאוסן - וונדי ניאבס
מרטינה גוסמן - ונסה דה לה גוארדה
ראול טאיבו - אגוסטין דה לה גוארדה
לטיסיה ברדיס - גיירמינה דובואס
אסטבן פרול - פדרו אוברטי
פביו די טומסו - באוטיסטה
לוקאס ולסקו - גבריאל "גבו" סנצ'ז
נעים סיברה - חורחה "דליריו" טרמס
צ'אנצ'י טלסקטו - חוליאנה "צ'וני" מנדוזה
דרך השלום הוא סינגל שנכתב והולחן על ידי אבי אוחיון, עובד על ידי יעקב למאי ובוצע במקור על ידי הזמר פאר טסי.
השיר נחשב ללהיט גדול וזכה להצלחה רבה בישראל.
השיר יצא לאור ב-25 באוקטובר 2014. הוא כיכב בתחנות הרדיו בישראל וצעד בראש מצעדיהן, בין היתר צעד שלושה שבועות רצופים בראש מצעד השבועי של גלגלצ ושל רשת ג'.
השיר הגיע למקום הראשון של המצעד של מדיה פורסט והיה לשיר המושמע ביותר במשך 5 שבועות.
ביוטיוב צבר השיר למעלה מ-50 מיליון צפיות, ובכך הפך לאחד השירים הישראליים הנצפים ביותר באתר; "דרך השלום" היה לשיר הישראלי הראשון שעבר את רף מיליון הצפיות באתר.
כתוצאה מכך, זכה השיר גם לפרודיות רבות ברשתות החברתיות השונות.
במצעד הפזמונים העברי השנתי בגלגלצ וברשת ג זכה השיר במקום הרביעי.
השיר דורג במקום ה-99 במצעד העשור של כאן גימל.
השיר העלה את פאר טסי לתודעה הישראלית ופרסם אותו.
השיר יצא באלבומו השני של טסי "כוחה של אהבה".
נוסף על כך, בשנת 2016, זכה השיר בפרס אקו"ם על שם משה וילנסקי לשיר השנה.
אחת ממשימות התכנית, באחת העונות של "המירוץ למיליון", הייתה לאתר את דרך השלום, לפי התווים שהם קיבלו.
כאשר שמה המתין להם פאר טסי עצמו עם מעטפת הרמז.
הצמד עופר בן שבת ומאור הרוש עשו גרסה פרודית לשיר.
לדברי כותב השיר אבי אוחיון, הוא כתב ראשית את המנגינה לשיר.
לאחר מכן הוסיף לו מילים.
את הביטוי "דרך השלום" שנבחר כשם השיר בחר אוחיון משום שהתחרזו עם המילים "איזה חום".
דרך כפר היא שיטת חינוך ישראלית המבוססת על המורשת החינוכית של כפר הנוער הישראלי.
היא מציעה שפה חינוכית מקיפה להתמודדות עם מציאות חברתית מורכבת ומרובה במסרים מנוגדים.
בבסיס השיטה עומדת התפיסה שגיל ההתבגרות היא חלון הזדמנויות קצר בו ניתן לייצר תהליך חינוכי שאינו קורה מעצמו, אלא דורש תכנון מושכל ומוקפד.
מטרת השיטה היא להקנות לבני הנוער מיומנויות וכלים בסיסיים חשובים להגברת תחושת המסוגלות העצמית שלהם וחיזוק חוסנם הרגשי והערכי, כדי שיצמחו להיות ראשי משפחה התורמים לקהילה ומכירים בערך עצמם.
המונח "דרך כפר" נטבע בהשראת הפתגם האפריקאי "דרוש כפר שלם כדי לגדל ילד", מתוך תפיסה שעבודה רציפה ומובנית של כל המבוגרים המקיפים ילדים ובני נוער תוביל אותם לשינוי תודעתי של מעבר מתודעת הישרדות לתודעת מנהיגות.
השיטה התפתחה לאורך שנים, החל מתקופת המנדט הבריטי עם הקמת כפרי הנוער בארץ ישראל, במסגרת קליטת עליית הנוער, והסתמכה על הגותם של אנשי רוח ומעשה מתחומי מדעי החברה והחינוך בארץ ובעולם, בהם אהרון אנטונובסקי, אריה סימון, קורט האן, דונלד ויניקוט, ג'רום ס.
בהמשך התגבשה והתעצבה בעיקר בכפר הנוער ימין אורד במהלך כהונתו של ד"ר חיים פרי כמנהל הכפר.
"דרך כפר" היא שיטה שבאה להפוך את פרודות סביבת חינוך לחוויה מאחדת, לשתי וערב של רכיבי תוכן במרחב ובזמן, המותכים למרקם של לכידות.
מחקרים במדעי ההתנהגות מצביעים על כך שהלכידות (קוהרנטיות) היא משאב בעל משקל מכריע בהתמודדות הפרט עם מטלות החיים.
הממצאים מייחסים לחסר בלכידות את רוב התסמינים שבני נוער לוקים בהם: סף תסכול נמוך, היעדר שליטה עצמית, רמה מילולית נמוכה וקשיים בחשיבה מופשטת.
גם חוקרי מוח והדמיה עצבית סוברים כי "המוח האנושי מותאם יותר מכל לחוות חוויות מאחדות, מכוח דגם עקרוני שמחווט בו באמצעות הוראות גנטיות".
חזון השיטה הוא להציב עבור המתבגר קהילה חינוכית יציבה ומלוכדת שאיתה הוא מזדהה ובה הוא מרגיש חלק.
כל קהילה בוחרת לעצמה "שפה מקומית" ומסורת קהילתית המשרתות את התהליך החינוכי כעין מפת דרכים שלה ארבע זוויות ראיה: מזעור המאפיינים המוסדיים, השלמת הסמכות ההורית (הצבת גבולות), הבניית קהילה וכן יצירת דיאלוג בין הפרטים בה.
השיטה ממקדת שישה עיקרי תוכן ערכיים-רגשיים במהלך החינוכי: ציר הזמן המחבר את המתבגר למוקדי כוח בעבר, לצורך עיצוב נרטיב מעצים שישפיע על החלטותיו ומעשיו בעתיד.
שישה עיקרים אלו מבוססים ומנומקים בתאוריות פסיכולוגיות, פילוסופיות, סוציולוגיות וחינוכיות, היוצרות שיטת חינוך שלמה וקוהרנטית.
התרשים הגרפי של "דרך כפר" נועד להנהיר את הדרך ולהפכה נגישה.