tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוצבה ימית חדשה ועוצמתית הוקמה בגיברלטר, הנקראת בשם כוח H, על מנת לשלוט על הכניסה למימי הים התיכון ולתמוך בכוחות של בעלות הברית בצפון אפריקה, בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי.
שדה התעופה בגיברלטר, שכעת צוין בשם RAF Gibraltar, הורחב לשימוש מפציצים הנמצאים בדרכם לצפון אפריקה.
הכוח שחנה בגיברלטר הוגדל אף הוא, ול-17,000 החיילים שהיו שם נתווספו כ-20,000 אנשי צוותי אוויר וצוותי ים.
גיברלטר הותקפה ישירות, גם בגלוי וגם בחשאי, מספר פעמים במהלך המלחמה.
חיל האוויר של צרפת של וישי ביצע מספר גיחות הפצצה ב-1940, וכן חילות האוויר הגרמניים והאיטלקיים ביצעו מספר תקיפות ספורדיות עם מטוסים ארוכי-טווח, אך הנזק שנגרם היה בלתי משמעותי.
פרנקו שינה את עמדתו בעדינות מ"נייטרליות" ל"אי תוקפנות", והמשמעות המעשית של שינוי המדיניות הייתה שהיא אפשרה לכוחות של מעצמות הציר לבצע פעולות חשאיות נגד גיברלטר מהשטח הספרדי.
למרות נכונותו של פרנקו להתעלם מהפעולות הגרמניות והאיטלקיות שנעשו במפרץ גיברלטר, הוא החליט שלא לחבור לתוכניתו של היטלר לכבוש את גיברלטר ("מבצע פליקס").
גורם עיקרי בהחלטתו זו, היה פגיעות אספקת המזון למדינתו; לאחר ההרס והחורבן שנגרם במלחמת האזרחים הספרדית, לא היה בכוחה של ספרד להאכיל את תושביה שלה בלי עזרה חיצונית.
משלוחי התבואה שהגיעו לספרד נשלחו בעיקר על ידי ארצות הברית, שללא ספק הייתה מפסיקה את המשלוחים אם היה פרנקו מצטרף להיטלר למלחמה נגד בעלות הברית.
לבסוף החליט היטלר לנטוש את התוכנית של מבצע פליקס, ולתת עדיפות למבצעים אחרים, כמו הפלישה ליוגוסלביה והפלישה לברית המועצות.
הריגול הגרמני והאיטלקי המשיך לפקוח עין על גיברלטר, וניסה להוציא לפועל פעולות חבלה שחלקן הצליחו.
איטליה המשיכה שוב ושוב לבצע פשיטות חבלה על נמל גיברלטר, והשתמשה בטורפדות מאוישים ובצוללנים שנשלחו מהחוף הספרדי שהצליחו לגרום נזק למספר ספינות מסחר שעגנו שם ולטבע ספינה אחת.
מספר ספרדים, שנשלחו על ידי האבווהר הגרמני, נעצרו בשנים 1942–1943 על ביצוע חבלה וריגול והוצאו להורג בתלייה.
האיום על גיברלטר פחת במידה רבה לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943.
אומנם כבר באפריל 1944 החלה האוכלוסייה האזרחית לחזור לגיברלטר, לאחר שפונו במהלך מלחמת העולם השנייה, אך רק בפברואר 1951 חזרו המפונים האחרונים לביתם בגיברלטר.
הבעיה המיידית שנתקלו בה בגיברלטר לאחר יום הניצחון על יפן הייתה מחסור בספינות, כיוון שכל כלי השיט הזמינים נלקחו לחזית המזרחית לטובת החזרת הכוחות הביתה; אך הבעיה לטווח ארוך הייתה מחסור בדיור אזרחי.
חיל המצב שוכן בצד הדרומי של גיברלטר, ובמגורים הצבאיים הקודמים שוכנו זמנית חלק מהאזרחים המפונים.
תוכניות של פרויקטים לדיור הוצאו לפועל, על אף שהתקדמות הבנייה הייתה איטית בגלל מחסור בחומרי בנייה.
בשנת 1969, למעלה מ-2,500 דירות נבנו או שהיו בתהליכי בנייה.
לאחר המלחמה, עשתה גיברלטר צעדים נחרצים לכיוון שלטון עצמי אזרחי במרבית הנושאים של המדיניות הציבורית.
המפלגה לקידום זכויות האזרח (AACR), בראשות עורך דין יהודי, יהושע חסן, זכתה בכל המושבים בבחירות הראשונות לאחר המלחמה למועצת העיר, בשנת 1945. בשנת 1947 זכות ההצבעה ניתנה לנשים, ובשנת 1950 הוקמה מועצה מחוקקת.
בשנת 1955 עלתה מערכת דו-מפלגתית, כאשר נוצרה מפלגה נוספת (היא ה-"Commonwealth Party").
בשנה זו נעשה חסן לראש העיר הראשון של גיברלטר.
המושל נותר הסמכות הראשית, והיה באפשרותו לחוקק חוקים כנגד רצונה של המועצה המחוקקת.
מובן שהדבר גרם למתיחות ולסכסכים כאשר הייתה אי הסכמה בין המושל למועצה המחוקקת, אך בשנת 1964 הממשלה הבריטית אישרה את הגבלת כוחו של המושל, ומעתה הצטמצמו סמכויותיו לנושאי ביטחון פנים וחוץ, ומדיניות חוץ.
חוקה חדשה נקבעה בשנת 1968, וב-1969 היא אושרה פומבית; מועצת העיר והמועצה המחוקקת מוזגו שניהם לרשות אחת, בית המחוקקים (משנת 2006 השם הוא הפרלמנט של גיברלטר), המורכב מ-15 חברים נבחרים.
התואר הישן "המושב של גיברלטר" הוחלף ל"העיר גיברלטר".
לאחר מלחמת העולם השנייה, התעצם הוויכוח בסוגיית הריבונות בגיברלטר בין ספרד לבריטניה.
על אף שספרד לא ניסתה להשתלט על גיברלטר בעזרת כוח צבאי מאז 1783, עמדתה בסוגיית הריבונות נותרה בעינה.
במהלך המאה ה-19 נתגלע סכסוך בין ספרד לגיברלטר הבריטית בנושאי ההברחות לספרד, והובילה למתיחות מדינית.
הדבר הוביל למחאות חוזרות ונשנות מצד ספרד.
תמריץ לספרד, בנסיונותיה להעביר את הריבונות על גיברלטר אליה, ניתן לה בשנת 1946 כאשר באו"ם פותחה אג'נדה של דה-קולוניזציה.
באותה השנה, בריטניה קיטלגה אומנם את גיברלטר יחד עם שאר ה"טריטוריות התלויות-הבריטיות" (British-dependent territory) שהיו בדרכן לעצמאות, אך גיברלטר לא נחשבה לבעלת מעמד דומה; על פי התנאים של הסכם אוטרכט רק בריטניה או ספרד יכולים לשלוט בגיברלטר, ואין באפשרותה לקבל עצמאות.
פרנקו חישב שבריטניה תסכים לוותר על מושבה שעלותה גבוהה לבריטניה ואין לה עוד ערך צבאי, אך הוא טעה; מדיניותה של ממשלת בריטניה הייתה לאפשר למושבות שלה להיות במעמד של שלטון עצמי, קודם שתיתן להם עצמאות.
כמעט כל המושבות בחרו בעצמאות, והפכו למדינות עצמאיות.
אך האפשרות הזו לא הייתה קבילה לגיברלטר בגלל היותה כפופה לתנאי הסכם אוטרכט, בהם נכתב שאם בריטניה תוותר על השליטה בגיברלטר – השליטה תעבור מיידית לספרד.
הגיברלטרים התנגדו בחריפות לעבור לידי ריבונות ספרדית, ובמשאל עם שהתקיים ב-1967 הצביעו 12,138 לטובת ריבונות בריטית, ורק 44 הצביעו לטובת ריבונות ספרדית.
הספרדים ביטלו את התוצאה של משאל העם, קראו לתושבי העיר "פסאודו-גיברלטרים" (גיברלטרים מדומים) וקבעו שהגיברלטרים "האמיתיים" הם הצאצאים של הספרדים שגלו מגיברלטר ב-1704.
בתחילה לבש הסכסוך אופי של מחאה סמלית ומערכה דיפלומטית.
מ-1954, ספרד אכפה יותר ויותר הגבלות על מסחר ומעבר אנשים וכלי רכב דרך מעבר הגבול עם גיברלטר.
הגבלות נוספות נאכפו ב-1964, וב-1966 מעבר הגבול נסגר למעבר כלי רכב.
ב-1969, לאחר שהוכרזה חוקת גיברלטר, סגרו הספרדים בתגובה את הגבול לחלוטין, וקווי התקשורת של גיברלטר שעברו בספרד, נותקו.
מותו של פרנקו ב-1975 הוביל ליצירת גישושים דיפלומטיים בין ספרד לבריטניה בנושא גיברלטר, על אף שלא באופן מיידי.
ספרד ביקשה להצטרף לקהילה הכלכלית האירופית (EEC) ולנאט"ו, ולצורך זה נדרשה תמיכה בריטית.
בכל אופן, הגבול בין גיברלטר לספרד לא נפתח מחדש בגלל "מחלוקות טכניות", והכוונה לנושאים בהם לא הגיעו שתי המדינות להסכמה.
ההסכם זכה להתנגדות חריפה מצד תושבי גיברלטר שלא רצו שסוגיית הריבונות תיכלל במשא ומתן, והתנגדו לאופן שהשיחות התנהלו בלי שישתתפו בהן נציגים גיברלטרים.
בגלל מלחמת פוקלנד (1982), שהתחוללה בין בריטניה לארגנטינה על השליטה באיי פוקלנד, נגרמה הפסקה נוספת במשא ומתן.
ארגנטינה ניסתה להוציא לפועל פעולת חבלה כושלת, שמטרתו הייתה להטביע פריגטה של הצי המלכותי הבריטי בנמל גיברלטר; אך אנשי החבלה נעצרו על ידי משטרת ספרד באלחסירס בטרם שיכלו לבצע את הפעולה.
הסכם נוסף הושג בבריסל בשנת 1984, המבהיר את הסכם ליסבון ודורש מבריטניה לאפשר לגולים הספרדים להתגורר ולעבוד בגיברלטר, זכות שהם היו זכאים לה בכל מקרה כחברים ב-EEC.
מעבר הגבול נפתח לבסוף ב-4–5 בפברואר 1985.
לאחר שנפתח מעבר הגבול צמצמה בריטניה את הנוכחות הצבאית בגיברלטר וסגרה את המספנה הימית.
גם נוכחותו של חיל האוויר המלכותי (RAF) צומצמה; על אף ששדה התעופה נותר באופן רשמי כבסיס RAF, כלי טיס צבאיים לא הוצבו שם בקביעות.
חיל המצב הבריטי, שהיה נוכח בגיברלטר משנת 1704, חזר לבריטניה ב-1990 בעקבות קיצוצים ביטחוניים שנעשו עם סיום המלחמה הקרה.
מספר יחידות צבאיות נותרו בגיברלטר ואוחדו תחת הכוחות המזוינים הבריטים בגיברלטר; חיל המצב הוחלף ביחידות מקומיות של הרגימנט המלכותי של גיברלטר, בעוד שנוכחותו של הצי המלכותי נותרה קבועה, ועל אסקדרון גיברלטר הוטלה האחריות על פיקוח והגנה על המים הטריטוריאליים של גיברלטר.
במרץ 1988, מנע כוח של הקומנדו הבריטי ה-SAS פיצוץ מכונית תופת בגיברלטר שתוכנן על ידי הארגון האירי המיליטנטי PIRA.
הקיצוצים הביטחוניים שהתרחשו השפיעו קשות, באופן בלתי נמנע, על כלכלתה של גיברלטר, שעד כה נסמכה בעיקר על הוצאות הביטחון של בריטניה.
הדבר הניע את ממשלת בריטניה להעתיק את האוריינטציה הכלכלית שלה ולתת דגש על עידוד התיירות.
מקומות מרכזיים וחשובים בגיברלטר שופצו, מדרחובים נבנו, מסוף נוסעים חדש נבנה לקדם את פניהם של האורחים המגיעים בהפלגות ומרינות חדשות וכן מקומות בילוי נפתחו.
בשנת 2011 ביקרו בגיברלטר למעלה מעשרה מיליון תיירים.
הממשלה בגיברלטר עודדה גם פיתוח תעשיות חדשות, כדוגמת שירותים פיננסיים, חנויות דיוטי פרי, קזינו והימורי אינטרנט.
סניפים של רשתות בריטיות כמו מרקס אנד ספנסר נפתחו בגיברלטר במטרה למשוך בריטים מקוסטה דל סול הסמוכה, לשם היגרו בשנות ה-90 מאות אלפי בריטים.
בשביל לסייע להתרחבות הכלכלה בגיברלטר, התבצע פרויקט גדול של השבחת קרקע, ובמהלכו כעשירית מהאדמת גיברלטר עברה תהליך השבחה מהים.
היוזמות הללו הוכחו כמוצלחת מאוד, ובשנת 2007 ראש השרים פיטר קרואנה יכול היה להתרברב על כך שההצלחה הכלכלית של גיברלטר הפכה אותה ל"אחת מהקהילות העשירות ביותר בעולם כולו".
בשנת 2013, דורגה גיברלטר במקום ה-2 ברשימת המדינות הצומחות באיחוד האירופי, ובמקום ה-18 מבין המדינות המשגשגות בעולם במונחים של תמ"ג לנפש על פי שווי כוח הקנייה.
היחסים בין גיברלטר לספרד הוסיפו להיות רגישים.
בשנת 2002 עלתה על השולחן הצעה משותפת של ספרד ובריטניה לחלוק ביניהן את הריבונות על גיברלטר.
אך ההצעה גררה התנגדות של ממשלת גיברלטר, ובמשאל העם בגיברלטר 17,000 קולות הצביעו נגד ההצעה ורק 187 בעד – רוב של 98.97%.
משאל העם היה משאל עם פנימי שערכה ממשלת גיברלטר בניגוד לרצונה של בריטניה, והן ספרד והן בריטניה ביטלו את התוצאות כחסרת משקל חוקי, אך השיחות ביניהן הושהו.
לבסוף ביטלה ממשלת בריטניה את ההצעה מתוך הבנה שיהיה זה בלתי מציאותי להגיע להסכם בלי תמיכת האוכלוסייה בגיברלטר.
יום השנה ה-300 לכיבוש גיברלטר נחגג באוגוסט 2004 בגיברלטר, אך גרר מספר ביקורות בספרד.
בספטמבר 2006 הניבו שיחות משולשות בין ספרד, גיברלטר ובריטניה הסכם (ידוע כהסכם קורדובה) הכולל הקלות על חציית הגבול ומעבר סחורות בין ספרד לגיברלטר, פיתוח תשתיות תקשורת מספרד לגיברלטר והסרת ההגבלות על טיסות מספרד לגיברלטר.
באותה השנה הוכרזה חוקה חדשה בגיברלטר, שאושרה ברוב של 60.24% במשאל עם שנערך בנובמבר 2006.
ההיסטוריה של אתיופיה נמשכת משחר הפרהיסטוריה וההתיישבות האנושית באתיופיה וכלה ברפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה.
דוברי האומוטיות היגרו דרומה אל הרמות הדרום-מערביות והמרכזיות של אתיופיה, ולאחר-מכן היגרו גם דוברי השפות כושיות, שהתיישבו בשטחים שונים בקרן אפריקה, כולל הרמות הצפוניות של אתיופיה.
משפחת השפות האחרונה להגיע הייתה השמית.
שתי הקבוצות, הכושיות והאומוטיות, אספו במשך אלפי שנים דשאים וצמחים אחרים לפני שהם התבייתו.
כל העמים המוקדמים האלה החזיקו גם בעלי חיים מבויתים, שכללו בקר, כבשים, עזים, וחמורים.
במהלך האלף ה-1 לפנה"ס, התחילו קבוצות דוברות שפות שמיות להגר מדרום חצי האי ערב, בחצותן את ים סוף.
מהגרים אלו הביאו איתם את שפתם (סבאית ואולי גם שפות נוספות), מערכת הכתב שלהם (כתב דרום-ערבי) ואדריכלות אבן.
המהגרים החדשים, היטמעו בתושבים בני המקום וייצרו את תרבות הפרוטו-אקסום.
הגורמים שהניעו את ההגירה הזאת אינם ידועים.
שְׁבָא (אמהרית: ሳባ, תיגרינית: ሳባ, ערבית: سبأ) הייתה ממלכה אשר מוזכרת בתנ"ך ובקוראן.
המיקום המדויק של הממלכה נע בין דרום-ערב לקרן אפריקה.
המחקר המודרני אימץ ברובו את המסקנה שהממלכה היא ממלכת סבא אשר הייתה בתימן.
במאות ה 7–8 לפני הספירה התפרסה הממלכה השבאית אל מעבר לגבולות תימן, בין היתר אל צפון אתיופיה.
מלכת שבא המקראית מתוארכת למאה ה-10 לפני הספירה, עת הייתה הממלכה השבאית ממוקמת רק בתימן.
המסורת האתיופית מספרת שלממלכת שבא היה שם נוסף "ממלכת יקטן".
על פי זה המסורת מציינת שהממלכה הוקמה ב-1978 לפנה"ס ושושלת המלכים שלה נקראה השושלת האגעזית, שושלת מלכים שמקורה בשבט האגעזי ("אגעזי" - "דוברי געז" − אגעזיאן) שושלת זו שלטה עד לשנת 975 לפנה"ס שנת המלכתו של מנליק הראשון והקמת קיסרות אקסום.
כמו שכניה, גם סבא הייתה ממלכה חשובה בתחום המסחר של אותה התקופה וייצאה תבלינים רבים בייחוד לבונה ומור.
בין הממצאים הארכאולוגיים שהותירה אחריה סבא יש כתובות רבות בכתב דרום ערבי, בהן תבליטים באבן בכתב המונומנטלי "מוסנד", ומסמכים יומיומיים חרוטים בעץ בכתב הנטוי "זבור".
<font size="+1" color=black>מלכי דעמתשליטים ידועים וערן חיוט רדעם רבח למן
דעמת (באלפבית דרום ערבי: ) הייתה ממלכה באזור אריתריאה וצפון אתיופיה שהתקיימה בין המאות ה-8 וה-7 לפני הספירה.
קיימים כתבים מועטים על ממלכה זו, ונעשו מעט עבודות ארכאולוגיות אודותיה.
כתוצאה מכך, לא ידוע אם דעמת הייתה קיימת כציוויליזציה לפני קיסרות אקסום או שהתפתחה לממלכת אקסום או אחת מהמדינות הקטנות בתקופה הפרוטו-אקסומית שהתפתחו לממלכת אקסום
קיסרות אקסום הייתה ישות מדינית וכלכלית חשובה בצפון-מזרחה של אפריקה, בשטחי אתיופיה ואריתריאה של ימינו, שהתפתחה מהתקופה הפרוטו-אקסומית.
הוקמה במאה ה-1 לפני הספירה ושיאה היה באותה מאה.
ממלכת אקסום הוקמה כממלכה קטנה, שמרכזה בעיר אקסום (המצויה בצפון שטח אתיופיה המודרנית) ולאחר מכן נהפכה לאימפריה וקיסרות באופן רשמי לאחר שהמלך סאמבראוטאס שינה את תואר שליטי אקסום מ"מלך" ל"קיסר".
אקסום הממוקמת בצפונה של אתיופיה ובאריתריאה, חלשה על סחר עשיר בין האוקיינוס ההודי לים התיכון.
אקסום מוזכרת בספר "השיוט בים האריתריאי", מהמאה הראשונה לספירה, כמקום חשוב לסחר של שנהב.
על פי "השיוט בים האריתראי", שליטה של אקסום היה זוסקלאס, ששלט מאקסום על שתי ערי נמל חשובות: אדוליס (ליד מאסאווה של היום) וארסינוי (אסאב של היום).
בספר מוזכר שבממלכה הייתה ספרות יוונית ענפה.
במאה ה-3, אקסום החלה להתערב בעניינים הפנימים של ממלכות בדרום חצי האי ערב, ושלטה לסירוגין באזור תיהמה במערב ערב הסעודית של היום ובאזורים אחרים.
בסוף המאה ה-3 אקסום החלה להטביע מטבעות משלה ונזכרה, על ידי הנביא מאני, כאחת מארבע המעצמות של התקופה, לצד פרס, רומא וסין.
אחרי תקופת זוהר שנייה בתחילת המאה ה-6, החלה הממלכה לשקוע שוב, והתמוטטה סופית לאחר פלישת כוחות יהודית המלכה במאה ה-10.
תקופת החושך האתיופית היא תקופה בה חדר האסלאם למזרח אפריקה ולאתיופיה.
מהלך זה הביא להתפשטותה של ממלכת אקסום דרומה ולוויתור על השטחים הכבושים בצפון שנכבשו על ידי המוסלמים.
עלייתו של האסלאם בחצי האי ערב הייתה בעלת השפעה משמעותית על ממלכת אקסום במשך המאות השביעית והשמינית.
עד מותו של הנביא מוחמד היה חצי האי הערבי יחד עם כל חופו המזרחי של ים סוף תחת השפעתה של הדת החדשה.
המוסלמים החלו בכיבושים נרחבים, בהם האימפריה הסאסאנית ורוב המדינות הגרורות של הביזנטיים.
חרף התפשטותו של האסלאם על ידי כיבושים במקומות אחרים, יחסי המדינה האסלאמית עם אקסום היו בתחילה ידידותיים.
לפי מסורת איסלאמית, כמה מידידי משפחתו של מוחמד וכמה מבין מהמומרים הראשונים שלו מצאו מקלט באקסום קודם עלית הנביא.
כתוצאה מכך ניצלה אקסום מהג'יהאד.
הערבים גם התייחסו לאקסום כממלכה בעלת כוח שווה לאימפריה המוסלמית, לאימפריה הביזנטית ולסין וכאחת מהמעצמות הגדולות של העולם.
הסחר בים סוף בין המוסלמים לאקסום המשיך אך דעך עם השנים.
בהמשך התפתחו בעיות בין אקסום והכוח הערבי החדש.
התפשטות האסלאם במצרים והלבנט הביאה להתרופפות יחסיה של אקסום עם הכוח הנוצרי העיקרי - האימפריה הביזנטית.
אף על פי שבמצרים המשיך מגע עם כנסיות נוצריות, המשיך הכיבוש המוסלמי ובודד את הכנסייה באקסום.
הפטריארך סיפק לה רק תקשורת מוגבלת עם הכנסייה הקופטית במצרים.
ההתרחבות האסלאמית איימה על אקסום.
ים סוף והאוקיינוס ההודי שבעבר נשלטו על ידי האימפריה הביזנטינית, אקסום וממלכת פרס, עברו לאט לאט לשליטת הערבים המוסלמיים אשר הפיצו את אמונתם באמצעות פעילויות מסחריות.
בהמשך איבדה אקסום את דרכי המסחר הימיות שלה.
אחרי אמצע המאה ה-7 הדרדרו היחסים עד למצב של מלחמה בין אקסום למוסלמים.
מצב זה הוביל לבסוף לכיבוש הערבי של איי דחלק.
בתחילת המאה ה-8 תקפו המוסלמים באדאליס את הצי של אקסום.
כמו כן כבשו המוסלמים את סאוואקין ואילצו את אנשי הבאג'ה שבאותו אזור, להתאסלם.
מאמצע המאה ה-9 התפשט האסלאם לחוף הדרומי של מפרץ עדן ולחוף סומליה במזרח אפריקה.
האסלאם התבסס במקום וכן בכל מזרח הרמות המרכזיות.
במקום הוקמה סולטנות מוסלמית - יפאט עד תחילת המאה ה-12 והייתה איסלמיזציה של העמים הכושים באזור.
תהליך ההתאסלמות של עמים אלו - בדרומה ודרום מזרחה של הרמה האתיופית, שלפני כן האמינו בדתות מקומיות, נוצר בדרך כלל על ידי מאמציהם המיסיונרים של הסוחרים הערביים.
אוכלוסייה זו הפכה מוסלמית ובסופו של דבר נלחמה כנגד חבש הנוצרית על השליטה בקרן אפריקה.
בתגובה להתרחבות האסלאמית בתחומו של ים סוף והפסד רשת הדרכים המסחריות בים, הסבה ממלכת אקסום את תשומת לבה ליישוב הרמות הצפוניות של אתיופיה.
קרוב לוודאי שתהליך זה של ההתרחבות החל מאז שהמהגרים הראשונים מדרום מערב ערב היגרו לרמות.
אך ההתרחבות קיבלה דחף חדש עם נפילתה של אקסום ותלות באמצעים אפריקניים בלבד.
באמצע המאה ה-7 ננטשה בירתה הישנה של אקסום.
מקום זה שימש אחרי כן כמקום פולחן דתי וכמקום הכתרת הקיסרים על מנת להראות את המשכיות המלכים מימי אקסום.
אקסום החלה להשפיע באופן פוליטי, תרבותי ודתי על דרומה של תיגראי ועל מחוזותיהם של האגאוו כמו לסתה, וג, אנגות, ולבסוף שלטה על אזור אמהרה - וואלו של היום.
ההתרחבות דרומה המשיכה עד למאה ה-20. הטכניקה המועדפת להתרחבות כללה הקמת מושבות צבאיות ששירתו כמרכז תרבותי של אקסום והפצת הנצרות בקרב אוכלוסיית האגאווים.
מושבות צבאיות הוקמו גם באזורים רחוקים כמו באזורם של הסידאמים שנמצאים ברמות המרכזיות.
מתנחלים אלו היו דוברי שפות שמיות כמו הארגובים, גורגים, והררים, על אף שהתנחלות עצמאית של דוברי שמית החלה גם מדרום מערב ערב.
במשך המאות הבאות התפשטה הנצרות באזור שאווה והופיעו בה האמהרים שמיים.
אף על פי שקיסרי שושלת הזאגווה דגלו בהגנת הנצרות ובהישגים האומנותיים שלהם הייתה אי שביעות רצון כללית של העם מהמלכים בלסתה ובמיוחד במה שהם היום אריתריאה ותיגראי.
האמהרים לעומת זאת, היו קבוצה חזקה וצברו כוח יותר ויותר וישבו באזור שמדרום לאזורים שנשלטו על ידי הזאגווה והתרכזו בעיקר באזור אדאפה.
ב-1270, אציל אמהרי בשם יקונו אמלק הדיח את שליט הזאגווה האחרון והכריז על עצמו כקיסר.
ההנחה שלו הייתה שרוב הכוח כעת היה בדרומה של הארץ ואתיופיה כעת מוכרזת בתור "ממלכה הנוצרית של אתיופיה" ונכנסה לתקופה של קשר מוגדל עם הלבנט, המזרח התיכון, ואירופה.
השושלת החדשה שיקונו אמלק ייסד ידועה בשם "השושלת הסולומונית", שושלת שטענה שמוצאה מהשושלת האקסומית ולכן צאצאי מנליק הוא בנם של מלכת שבא ושלמה המלך.
הופעת השושלת נכרכה באתוס הסולומוני-ישראלי-נוצרי כאידיולוגיה של מימסד הקיסרות האתיופית, שלפיו השליטים הנוצרים של אתיופיה הם "בני ישראל האמיתיים"("דקיקה אסראל") .
ההמלכה של יקונו אמלק נראתה כלגיטימית ולכן נקראה "חזרת השושלת הסולומונית", על אף שהאמהרים הם אלו ששלטו, וכל המלכים האתיופיים שבאו לאחר-מכן טענו למוצא סולומוני, וכיאה לצאצאי שלמה דרשו ציות מוחלט מנתיניהם.
תחת שלטונו של יקונו אמלק, המחוזות המרכזים של הממלכה היו תיגראי הצפוני אמהרה המרכזי ושאווה הדרומי והיוו את הלב והמרכז הפוליטי גיאוגראפי של הממלכה הנוצרית.
המלך החדש החל לגבש שליטה ברמות הצפוניות ולהרוס את המדינות המוסלמיות המקומיות כמו כן את עובדי האלילים שבאזור.
הוא נהנה בעיקר מההצלחה הכי גדולה שלו כנגד סולטנות יפאט, ממלכה הממוקמת דרומית מזרחית לאמהרה שאימה על הדרכים המסחריות בין העיר זילע והרמות המרכזיות.
עקב מותו של יקונו אמלק ב-1285, בנו יאגבה ציון ירש אותו והומלך למלך החדש.
שלטונו ייצג בעיקר מאבקים קבועים בין ילדיו של יאגבה ציון לבין נכדיו האחרים של יקונו אמלק, בסביבות שנת 1300 כל הזכרים צאצאיו של יקונו אמלק להוציא בניו של יאגבה ציון נכלאו בפסגת הר שהגישה אליו הייתה קשה אזור זה נשמר על ידי חיילים הנאמנים למלך.
כאשר המלך מת, כל בניו הוכנסו גם למעצר להוציא יורשו.
שיטה זו נמשך עד שבית הסוהר המלכותי הושמד בתחילת המאה ה-16.
נכדו של יקונו אמלק, עמדה ציון, השיג שליטה על כל המחוזות הנוצריים של הממלכה וגם על ידי התפשטות לאזורים הסמוכים של שאווה, גוג'ם, ודמות ולתוך המחוזות של האגאווים בתחומה של אגם טאנה.
הוא הקדיש גם הרבה תשומת לב לקמפיינים צבאיים כנגד המדינות המוסלמיות במזרחה ובדרום מזרחה של אמהרה, כמו סולטנות יפאט, שאיימו על הממלכה הנוצרית, וכנגד ההאדיה והסידמאים בדרום מערב שאווה.
הניצחונות האלה נתנו לו שליטה ברמות המרכזיות ושיפרו את הסחר עם המדינות סביב ים סוף והאוקיינוס ההודי.
כיבושים אלו עזרו להתפשטות הנצרות ברמות הדרומיות.
בתחילת המאה ה-13, אחת הבעיות הראשיות של הממלכה הנוצרית, שנשלטה על ידי האמהרים הייתה האיום המוסלמי.
כל מזרח קרן אפריקה וממערב לרמת אתיופיה היו מוסלמים ולמעשה הקיפו את אתיופיה כמה מהעמים האלוי הקימו סולטאנויות עצמאיות משלהם כמו יפאט שהייתה ממוקמת בגבעות שוואה הצפון מזרחיות, וריכוז מוסלמי בעיר הרר.
בעמקים דרך ים סוף היה שני עמים מוסלמים משמעותיים הסומלים והעפרים.
יפאט הציג את האיום העקרי לממלכה הנוצרית, אך לבסוף הובסה על ידי עמדה ציון באמצע המאה ה-14 לאחר סכסוך מתמשך.
במשך הסכסוך הזה, יפאט נתמכה על ידי אפוטרופוס מוסלמי, אך בדרך כלל העמים המוסלמים הקימו מדינות קטנות ולא משמעותיות.
רבים מהם היו דוברי שפה כושית, שלא כמו דוברי השמית של הרר.
על אף נטייתם לאי אחדות, הכוחות המוסלמיים המשיכו להציג איומים לסירוגין על הממלכה הנוצרית.
בסוף המאה ה-14, צאצאים של המשפחה השולטת של יפאט זזה מזרח לתחום בסביבות העיר הרר וחיזק מחדש את סולטנות אדאל שהפכה לישות המוסלמית החזקה ביותר בקרן אפריקה.
אדאל בסופו של דבר שלטה על דרכי הסחר בין הרמות לזילע, ולכן הציגה איום אסטרטגי על אתיופיה.
אף על פי שהמדינה הנוצרית לא יכלה להטיל את ההגמוניה שלה על המדינות האסלאמיות האזוריות, היא הייתה מספיקה חזקה לעמוד כנגד הפלישות במאה ה-14.
לבסוף זרע יעקב אחד מהקיסרים אתיופיים הגדולים.
השיג הישגיים צבאיים שכללו ניצחון מכריע בשנת 1445 על סולטנות אדאל ובעלי בריתה המוסלמיים, שהייתה במשך שתי מאות המקור של ההתנגדות הקבועה להגמוניה הנוצרית ברמה.
זרע יעקב חיפש גם שליטה מלאה על הממלכה באופן של ביזורה של המערכת המנהלית.
כמה מהישגיו המוצלחים מאוד הראויים לציון היה בעניינים כנסייתיים, היכן שהוא ארגון מחדש את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, טיפח גם סכסוך בין מאמיני הנצרות ללא נוצרים.
בתחילת המאה ה-14, הכוח של הקיסר היה נראה כבלתי-מוגבל, אבל למעשה זה היה לעיתים קרובות במידה רבה פחות מזה.
האחדות של המדינה תלתה ביכולת הקיסר לשלוט במושלים המקומיים של האזורים השונים, בדרך כלל, בית המשפט לא הפריע עם השליטים האלה אם הנאמנות המוצגת האחרונה דרך האוסף וכניעה של מס מלכותי ודרך התרומה של גברים מחומשים שהיו צריכים למלחמות הקיסר.
כאשר הצבא היה בפעולה, המושלים האזוריים דאגו להם באדמה.
התוצאה הייתה שההוצאות שהיו שנשאו על ידי האדמיניסטרציה הקיסרית היו קטנות, הואיל התרומות המס שסופק על ידי הפרובינציות היה רציני.
לקראת סוף מלכותו של זרע יעקב, הממלכה שוב הייתה שקועה במאבקים פנימים על הכתר.
במקרים רבים הילדים של המלך המת היה יותר מדי צעירים למלוכה, ולכן הוי סכסוכים במועצה המכתרת.
במשטר שהוחזק יחד בעיקר על ידי מלך לוחם חזק, מישהו או יותר דורות של סכסוך של שושלת שנוכל, להוביל לבעיות פנימיות חיצוניות ורציניות.
רק העקשנות של סכסוכים פנימיים בין מוסלמים בדרך כלל ובתוך אדאל במיוחד מנעו הסתערות מוסלמית.
הפונקציה השיפוטית של הקיסר הייתה החשיבות הראשית.
האדמיניסטרציה של צדק מורכז בחיזור ואולף על ידי גוף של חוק קופטי מצרי ידוע בשם הפתחה נגסט (חוק המלכים), שהגיע לאתיופיה באמצע המאה ה-15. שופטים שפקדו על ידי הקיסר היו קשורים לאדמיניסטרציה של כל מושל מחוזי.
הם לא רק שמעו מקרים אבל גם קבעו כאשר מקרים יכלו להיות מיוחסים למושל או בערעור על הממשלה המרכזית.
זאת גם התקופה שבה אירופה מפתחת את המיתוס של פרסטר ג'ון קיסרה של ממלכה נוצרית חזקה, שאיתה העולם האירופי יחבור כדי למגר את האסלאם.
זו תקופה שבה כתבי הקודש וספרות נוספת ומערכת מנזרים כולם מגיעים לשיא היסטורי של פריחה, צמיחה והתרחבות.
זו ממלכה ימי-ביניימית, שלפי כל אמת מידה שהיא לא נפלה מהממלכות הימי-ביניימיות של מזרח אירופה באותה התקופה באשר לסדרים הפוליטיים, להרגלים הכלכליים, לתרבות ומערכת משפט.
בתקופה זו המושג אתיופיה מגיע לשיאו ההיסטורי, התרבותי, הפוליטי, והצבאי.
תקופת השפל היא תקופה בהיסטוריה של האימפריה האתיופית לאחר תקופת תור הזהב ולפני תקופת גונדר.
אין הסכמה לגבי התאריכים של התקופה.
חלק מההיסטוריונים מתארכים את התחלת התקופה לתחילת הפלישה של האימאם אחמד גראן ב-1527 ואחרים לעלייתו של הקיסר לבנה דנגל ב-1508. תאריך הסיום של התקופה גם הוא נתון לדיונים.
חלק מההיסטוריונים מתארכים את עלייתו של פאסילידס ב-1632 ותחילת הראנסנס האתיופי כסיום התקופה ואחרים נוקבים בעלייתו של הקיסר סוסניוס לשלטון ב-1606.
תקופת התחייה (1632–1769) החלה עם גירוש חילות האימפריה הפורטוגזית הקתולית מאתיופיה, בהוראת הקיסר פאסיל שעלה לשלטון בשנת 1632 ומיהר לשקם את כוחה של הכנסייה האתיופית.
הוא סיים את האינקוויזיציה האתיופית שהחל אביו בשנת 1624, סילק את הלוחמים היישועים והמיסיונרים מאדמת אתיופיה, ואסר על כניסת אירופאים לקיסרותו.
בהשראתו פרחה הקיסרות האתיופית מבחינה מדינית, תרבותית ויצירתית, במקביל לתקופת רנסאנס באירופה.
הסובלנות הדתית שאפיינה את תקופה זו היטיבה עם קהילת ביתא ישראל, שאומניה וחכמיה השתלבו בשכבת העלית המנהיגה את הקיסרות.
תקופת השופטים (געז: ዘመነ መሳፍንት, זמנה מספנת) נמשכה בין השנים 1769–1855, ונקראת על שם ספר שופטים.
בתקופה זו השלטון על הארץ התחלק בין מצביאים, כוחו של הקיסר היה קטן והשפעתו הייתה בעיקר סביב עיר הבירה גונדר.
בתקופה זו היה גם סכסוך דתי בין הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לבין מוסלמים אתיופיים.
סכסוך זה שימש לעיתים קרובות כתירוץ ללחימה בין המצביאים השונים.
התאריך המסורתי להתחלתה של התקופה נקבע לתאריך 7 במאי 1769 כאשר ראס מיכאל סהול הדיח את הקיסר ייואס ועד ה-11 בפברואר 1855 כאשר הוכתר קאסה חיילו לקיסר בשם תוודרוס השני, הביס את כל המצביאים ואיחד מחדש את האימפריה האתיופית.
כמה מההיסטוריונים מתארכים את הרצח של ייואס הגדול ל 13 באוקטובר 1706 וירידת כוחם של מלכי גונדר כהתחלת התקופה.
אחרים מתארכים את התקופה להתחלת מלכותו של ייואס הראשון ב-26 ביוני 1755.
על רציפות השושלת איימו האצילים על ידי הצבת מועמדים משלהם.
למשל, לאחר מותו של הקיסר טאוופילוס פחדו האצילים הראשיים של אתיופיה שהמחזור של שאיפות שאפיינו את שלטונם של טאוופילוס ותקלה היימנות הראשון ימשיך אם יבחר קיסר מהשושלת הסולומונית לכן הם בחרו לקיסר אחד משלהם - את יוסטוס, כקיסר אתיופיה.
אך תקופת שלטונו הייתה קצרה והכתר הושב לשושלת הסולומונית.
סוף תקופת השופטים בא עם עלייתו של קאסה חיילו הידוע יותר בשמו הקיסרי תוודרוס השני.
בתחילה פעל כנגד השכנה סודאן.
קאסה סלל את דרכו לשלטון באמצעות שליטתו על דמביה.
הוא ניהל סדרת קרבות עם גור אמבה (ב-27 בספטמבר 1852) והקרב האחרון שלו היה בדאראסגיה (1855).
הוא הצליח להשתלט על כל אתיופיה וסיים את המאבקים הפנימיים.
עם הכוח הקיסרי שוב בידיו של איש יחיד הסתיימה תקופה זו (למרות מספר סממנים שעדיין לא נעלמו לגמרי), ואתיופיה נכנסה לתקופה המודרנית.
תקופת הגיבוש או תקופת השיקום הייתה מעין תקופת רסטורציה אתיופית במהלכה האימפריה האתיופית, שהייתה בתהליכי התפוררות עברה תהליך איחוד והקיסר קיבל את כוחו בחזרה.
בתקופה זו הייתה מודרניזציה מסוימת במדינה, שברקע הכוחות הקולוניאליסטים השולטים מסביבה.
הקיסר הגונדרי, יואס הראשון, נרצח ב-1769 ויחד איתו פחתה חשיבותה של הקיסרות.
לאחר מכן נשלטה האימפריה האתיופית על ידי מיכאל סהול, הראס של תיגראי שאייש את אזור גונדר ובאגמדיר.
האימפריה נשארה במצב כאוטי, וסבלה מעימותים וממלחמת אזרחים, שנמשכו עד אמצע המאה ה-19. תקופה זו של שיקום אתיופיה נפתחה רשמית עם הכתרתו של הדג'זמאץ קאסה היילו לקיסר תוודרוס השני ב-1855 שמאחד את אתיופיה, מנסה לחסל את השיטה הפיאודלית ולמשוך את הכנסייה תחת שלטון הממשלה.
תקופה זו מסתיימת עם התבוסה האתיופית תחת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שהתרחשה ב-1936.
תקופת הכיבוש היא תקופה בהיסטוריה האתיופית שבה האימפריה האתיופית נכבשה על ידי איטליה במהלך מלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, הייתה תחת שלטון איטלקי, וקיסר אתיופיה היילה סלאסי נמצא בגלות.
לאחר הכיבוש הבריטי הפכה אתיופיה למדינת חסות בריטית, ולאחר מאבק דיפלומטי מתמשך עם בריטניה על חידוש הריבונות האתיופית, שני הצדדים חתמו על הסכם הריבונות האתיופית ב-1942, ובכך קיבלה אתיופיה את ריבונותה בחזרה.
בשנת 1930 הוכתר היילה סלאסי לקיסר אתיופיה, אך בתקופת הכיבוש יצא לגלות.
בשנת 1941, לאחר שחרורה של אתיופיה, חזר לאתיופיה בתור מנצח.
מלחמת האזרחית האתיופית היא מלחמה עקובה מדם שהתרחשה בשטחי אתיופיה ואריתריאה, וגלשה גם לעימותים עם המדינות השכנות בקרן אפריקה סומליה, סודאן וג'יבוטי.
מלחמה זו הייתה חלק מהמלחמה הקרה, והמעצמות ברית המועצות וארצות הברית תמכו בצדדים השונים בלחימה האכזרית שגרמה למותם של מיליוני אזרחים אתיופים.
המלחמה החלה רשמית ב-12 בספטמבר 1974 כשהדרג המרקסיסטי החל בהפיכה נגד הקיסר היילה סלאסי, ונמשכה עד שארגון האיחדג, קואליציה של חבורות מורדים, הפיל את הממשלה האתיופית הסוציאליסטית בשנת 1991.
מדיניותם של קיסרי האימפריה האתיופית לאחר שלבי כיבוש הייתה תמיד של "אמהריזציה" של העמים המקומיים שכבשה, החוקים שהשליטים שמונו באותם אזורים אסרו על השימוש בשפות המקומיות ולכן פעילויות אתניות נעשו במחתרת.
השילוב נעשה בצורה כזו עד שהשם "אמהרים" נהפך להדבק התרבותי-פוליטי של הארץ כולה וצמרתם הייתה לאליטה ככל-אתיופית שהתרכזה ברובה במרכז השלטון בשוואה.
ב-1 בפברואר 1987 החוקה המוצעת הוגשה לציבור, הממשלה המרכזית טענה ש-81 אחוז מהאזרחים אישור את החוקה החדשה.
המשימה של לפרסם את החוקה ברחבי אתיופיה הוטלה על אגודות העירוניות והכפריות, קומוניסטים אתיופים רבים טענו שהחוקה המוצעת לא נכתבה כדי לעזור לעם אלא הייתה "תרגום מקוצר של החוקה הסובייטית של 1977" .
ב-10 בספטמבר 1987 אחרי שלוש עשרה שנות שלטון צבאי, אתיופיה נהפכה רשמית ל"הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה" תחת חוקה חדשה ובראשה ממשלה אזרחית.
למרות השינוי הפוליטי ואף על פי שהיו שינויים קטנים הממשלה לא שינתה את מדיניותה המרקסיסטית.
תחת השלטון החדש הוכרזו באתיופיה חמישה מחוזות אוטונומיים שבהם התקוממויות היו רבות: אריתראיה, עסב, תיגראי, דאווה דאווה ואוגדן, החוקה החדשה הייתה כפולה במשמעותה היא כללה למשל אוטונומיה לקבוצות לאומיות אך עם ממשלה לאומית ואף על פי שהחוקה הכילה הגנה על זכויות אזרחים כוחם של האגודות העירוניות והכפריות נשארו.
הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה
הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה היווה את שמה הרשמי של אתיופיה בין 1987 - 1991, הוקמה על ידי הממשלה הקומוניסטית של מנגיסטו היילה מריאם ומפלגת הפועלים האתיופית ממשיכת דרכה של החונטה הצבאית האתיופית.
המדינה הזו הוקמה בעקבות חוקת 1987 ב-10 בספטמבר 1987 ופורקה בסיום מלחמת האזרחים האתיופית ב-27 במאי 1991 כאשר כוחות האיחדג נכנסו לבירה והשתלטו על הממשלה.
בתקופה זו אתיופיה למעשה מאבדת את גישתה לים האדום מאחר שמשאל העם על עצמאות מחוז אריתריאה עבר ברוב גדול.
ההיסטוריה הנוכחית של אתיופיה היא למעשה תוצר של תקופה זו.
הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה
ביוני 1994 הבוחרים אתיופיים בחרו נציגים לאספה המחוקקת, שהייתה אחראית על כתיבת חוקה דמוקרטית חדשה.
האיחדג קיבלה 484 מתוך 547 מושבים באספה.
החוקה החדשה שתיתן זכויות מיוחדות לקבוצות אתניות השונות באתיופיה אושרה בדצמבר, ונעשתה יעילה רק באוגוסט 1995. במאי 1995 גוף מחוקק חדש, בית הנבחרים האתיופי, נבחר עם רוב המושבים שאוישו על ידי האיחדג.
באוגוסט האספה המחוקקת העבירה רשמית את כוחה לבית המחוקקים החדש, והמדינה שינתה את שמה ל"רפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה".
באותו חודש בית המחוקקים בחר במלס זנאווי לכהן כראש הממשלה.
בנוסף לכך ב-1994 בית המשפט האתיופי החל בתהליכים פליליים נגד חברים ותומכים של שלטון מנגיסטו בעבירות שביצעו במשך ואחרי הטרור האדום והטיהורים.
עד 1997 יותר מ-5,000 חשודים הואשמו בפשעי מלחמה כמו עינויים, רצח, ורצח עם.
תביעה החלה ב 1996 כנגד 73 חברי הדרג לשעבר, 23 מהם כולל מנגיסטו, נשפטו בהיעדרם.
קבוצות זכויות אדם ביקרו את העובדה שרבים מהחשודים שכולל יותר מ-2,000 נכלאו בבית סוהר ללא משפט מאז שנת 1991.
לבחריין היסטוריה ארוכה, שראשיתה בעת העתיקה.
לאורך הדורות, מיקומה האסטרטגי של בחריין, מדינת אי באזור המפרץ הפרסי, הוביל כוחות רבים לכבוש את המקום או לרצות להשפיע על הנעשה בו.
בין המעצמות שעשו כן נמנות פרס, שומר, אשור, בבל, פורטוגל, מדינות ערב, הממלכה המאוחדת ואחרות.
מיקומו האסטרטגי של הארכיפלג במפרץ הפרסי, וכן האדמה הפורייה, מקורות המים המתוקים ומשאבי הפנינים, הפכו את המקום למרכז עירוני לאורך ההיסטוריה.
האי בחריין היה אחד המקומות בהן התקיימה תרבות דילמון העתיקה, המוזכרת לראשונה בלוח חרס בכתב יתדות המתוארך לסוף האלף ה-4 לפנה"ס, הנמצא במקדש של אלת האהבה השומרית איננה, בעיר ארך.
על פי הערכות החוקרים, כבר בסביבות המאה ה-23 לפני הספירה היה האי חלק מתרבות דילמון, אשר אנשיה חלשו על דרכי המסחר בין ארם נהריים ותרבות עמק האינדוס בפקיסטן והודו של היום.
בחריין הייתה ידועה בקרב האשורים בשם "תלוון", ומכאן שמה ביוונית ובלטינית: "טילוס".
מהמאה ה-6 עד המאה ה-3 לפני הספירה הייתה בחריין חלק מרכזי של האימפריה הפרסית שנשלטה בידי הממלכה האחמנית, הממלכה לא הייתה אלא שושלת איראנית.
במהלך המאות 3 לפני הספירה עד המאה ה-7 לספירה נשלטה בחריין בידי המון שליטים ושושלות איראניות אחרות.
בשנת 130 לפני הספירה כבשה השושלת הפרתית שטחים בכל מדינות המפרץ הפרסי והשפעתה הורגשה עד עומאן.
הפרתים היו זקוקים לנתיבי מסחר טובים, לכן נציביהם הוצבו בדרום חצי האי ערב.
במאה ה-3 לספירה כבשה האימפריה הסאסאנית את בחריין.
ארדשיר הראשון כבש את בחריין והוא הוכר בכל המזרח התיכון ואסיה הקטנה כשליט חזק וחשוב.
בשנת 651 בעקבות בוא האסלאם האימפריה הסאסאנית נפלה ואיתה גם בחריין.
כאשר האסלאם השתלט על האזור במאה ה-7, השם בחריין התייחס לאזור רחב יותר - מבצרה עד למצר הורמוז.
בחריין אימצה את עצמה אל חיק האסלאם בשנת 629 (שנת ההיג'רה השביעית); הנביא מוחמד פסק בבחריין באמצעות נציג מטעמו, אל-עלאא אל-הדרמי.
להרחבת האסלאם לא הייתה השפעה על ההסתמכות של בחריין על סחר, ושגשוגה המשיך להיות תלוי בשווקים במסופוטמיה.
בשנת 692 החלה בניית מסגד ח'מיס.
לאחר שבגדאד הפכה למקום מושבם של הח'ליפים ב-750 ולמרכז העיקרי של התרבות האיסלאמית, בבחריין הפיקו תועלת רבה מן הביקוש בעיר עבור סחורות זרות (במיוחד מסין ודרום אסיה).
בחריין הפכה למקום מרכזי עבור אינטלקטואלים במשך מאות שנים עד למאה ה-18. פילוסופים מבחריין זכו להערכה רבה, כגון המיסטיקן מן המאה ה-13, השייח מית'אן אל בהרני (נפטר בשנת 1299).
ההתפשטות והכיבושים הפורטוגזיים באזור הודו בראשית המאה ה-16, שבאו בעקבות מסעותיו של ואסקו דה גאמה, גרמו למאבק בין הפורטוגזים לעות'מאנים בדבר השליטה על חופי המפרץ הפרסי.
הפורטוגזים, שהתעניינו בנתיבי הסחר במפרץ, השתלטו קודם על אזור אורמוס (הורמוז של ימינו) בטרם הגיעו לבחריין.
אניות פורטוגזיות נכנסו למפרץ לראשונה ב-1485. לאחר נפילתה של ממלכת אורמוס ב-1507, נפלה בחריין בידי בית אל-אחסא.
כוח משולב פורטוגזי בסיוע חיילים מהורמוז השתלט על האי לתקופה קצרה ב-1521, עד שאיבד אותו לידי בית אל-אחסא.
בתגובה שלחו הפורטוגזים כוח נוסף במטרה לבלום את בית אל-אחסא מלהתחזק.
בהמשך המאבק הצליחו הפורטוגזים לבסס את שלטונם באי על ידי שחזור מצודת קלת אל-בחריין ששימשה כבסיס לחיל המצב הפורטוגזי.
החוקרים מעריכים כי הפורטוגזים שלטו במקום באופן לא-ישיר.
על כל פנים, לאורך תקופת השלטון הפורטוגזי התרחשו כמה מהפכות ומחאות, אחת מהן אף הצליחה להוביל לעצמאות זמנית ב-1534, שהובילו לשליחת חיילים פורטוגזים לאי.
הפורטוגזים שלטו באי באופן כמעט רצוף עד שנת 1602, וניסיונות נוספים שלהם להשתלט על האי סוכלו על ידי נסיך שיראז.
המאבק על השליטה באי התרחש במקביל למחלוקות שהלכו וגברו בין המעצמות האירופיות.
לבסוף, השתלטה על האי האימפריה הספווית.
בשנת 1717 שליט עומאן כבש את האזור.
בשנת 1736 נאדיר שאה כבש את האזור.
בהמשך הפרסים מספר פעמים גורשו והשתלתו מחדש על האזור.
במחצית שנות ה-70 של המאה ה-18 בית ח'ליפה קיבל מפרסים הסכמה על שליטה באזור עד לשנת 1782. בשנת 1783 הם גורשו וחזרו בשנת 1820.
בתחילת המאה ה-19 נחתם הסכם הגנה עם הממלכה המאוחדת.
בריטים שלטו באזור במהלך המאה ה-19. בשנת 1932 לראשונה התגלה נפט ובשנת 1933 החל יצוא נפט.
בשנת 1971 הוכרז על עצמאות המדינה.
בשנת 2006 בעקבות התהפכות של מעברות אל-דנה נהרגו 40 מהנוסעים.
ב-14 בפברואר 2011 החלו מחאות עממיות בבחריין.
המחאות החלו על רקע "האביב הערבי" ובעקבות המהפכות בתוניסיה ובמצרים.
המפגינים דרשו חופש פוליטי ושוויון בעבור האוכלוסייה השיעית שבממלכה, ולאחר מכן לסיום השלטון המונרכי.
ב-17 בפברואר נהרגו כמה מהמפגינים מירי כוחות הביטחון של בחריין.
במרץ הכריז מלך בחריין על שלושה חודשים של מצב חירום.
ב-17 במרץ הפגינו כ-100 אלף מפגינים במנאמה נגד המלך ובעד בחירות במדינה לציון שנה מתחילת הפגנות, עד אותו יום נהרגו לפחות 91 אנשים, 5,400 נוספים נפצעו ויותר מ-3,000 נוספים נעצרו כמו מאות אחרים שעונו בידי המשטר.
ההפגנות והמהומות נמשכו גם לאחר שנת 2011. לבקשת בחריין, סעודיה ואיחוד האמירויות סייעו לדכא את המחאה - ושלחו 1,500 חיילים כדי לעצור את ההפגנות.
בדצמבר 2014 נידונה פעילת זכויות האדם זיינב אל-חוואג'ה לשלוש שנות מאסר בגין קריעת תמונתו של המלך חמאד.
בשנת 2016 היא שוחררה על תנאי וגורשה מהמדינה.
ההיסטוריה של גיאנה הצרפתית מתחילה בשנת 1498 כשהתגלתה על ידי מגלה הארצות הספרדי, כריסטופר קולומבוס.
קודם לכן גיאנה הצרפתית הייתה מיושבת על ידי מספר עמים אינדיאנים, ביניהם: הקלינה (הקריבים), ארוואק, גליבי, פאליקור, טקו, וויאמפי (הידוע גם בשם אויאמפי) וויאנה.
לתקופה שלפני גילויה על ידי כריסטופר קולמבוס אין היסטוריה כתובה.
ניסיונות ליצור מושבות בגיאנה הצרפתית
בשנת 1498 לאחר מסעו השלישי לאמריקה גילה כריסטופר קולומבוס את אזור גיאנה הצרפתית, וקרא לה "ארץ מנודים".
ניסיון ראשון להקים מושבה בגיאנה הצרפתית היה בשנת 1608. משלחת מהדוכסות הגדולה של טוסקנה בשם משלחת ת'ורנטון ניסתה להקים באזור מושבה איטלקית.
מותו הפתאומי של פרדיננדו דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, עצר את הניסיון.
בשנת 1624 ניסו גם צרפתים להתיישב באזור, אך הפסיקו בגלל עוינות מצד הפורטוגזים אשר ראו בפלישת צרפת הפרה של חוזה טורדסיאס, שקבע את חלוקת יבשת אמריקה.
למרות זאת, מתיישבים צרפתים ניסו לחזור בשנת 1630 אך נכשלו.
בשנת 1643 הצליחו הצרפתים להקים שם מושבה צרפתית בשם קאיין, שמאוחר יותר הפכה לעיר הבירה של גיאנה הצרפתית.
הצרפתים גם הצליחו להקים עיר בשם סינאמארי (Sinnamary).
בשנת 1658 כבשה חברת הודו המערבית ההולנדית את קאיין והקימה במקומה מושבה הולנדית עם שם דומה.
בשנת 1664, שוב חזרה צרפת לגיאנה הצרפתית והצליחה להקים שם עוד מושבה מטעמה.
בשנת 1667 נקלטה השפה האנגלית באזור.
בעקבות חוזה ברדה, שהסדיר את חילוקי השטחים באזור אמריקה, כל גיאנה הצרפתית עברה לידי צרפת.
למשך תקופה קצרה ב-1676 שלטה הולנד על האזור אך לאחר זמן קצר האזור הוחזר שוב לשלטון צרפת.
בשנת 1809, כבשה שייטת אנגלית ופורטוגזית את גיאנה הצרפתית לטובת הפורטוגזים, אך בסוף הוחזר האזור לצרפת, תחת השגחה פורטוגזית שארכה עד 1817.
גיאנה הצרפתית היוותה משאב כלכלי חשוב למדינות ששלטו בה, הן בזכות אלפי הילידים ששימשו כעבדים והן בזכות אוצרות הטבע שהמושבה סיפקה.
עיקר היצוא שלה היה סוכר, עץ, פלפל ותבלינים אחרים, וקאיין הבירה הייתה מוקפת מטעים.
בשנת 1848 ביטלו הצרפתים את העבדות באזור, וחלק מן העבדים ברחו ליערות.
ב-23 ביולי 1886 התגלה לראשונה זהב באזור.
בגיאנה הצרפתית הייתה מושבת עונשין ששימשה לכליאה בשם אי השדים, ובה הוחזקו אסירים, המפורסמים שביניהם היו אלפרד דרייפוס ואנרי שרייר.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה במלחמת העולם השנייה, שמרה גיאנה הצרפתית על נאמנותה לצרפת של וישי.
גיאנה הצרפתית הוכרזה רשמית כ"חבל ארץ שמעבר לים" של צרפת, ב-19 במרץ 1946. הכלא באי השדים נסגר ב-1951.
ב-1959 הציע שמעון פרס לז'אק סוסטל, שר המושבות הצרפתי, את החכרת גיאנה לישראל תמורת שני מיליון דולר על מנת שתשמש לה כמושבה.
פנחס ספיר התנגד לכך באומרו כי "זה אסון, קולוניאליזם, אימפריאליזם שימיט שואה באפריקה והתנגדות בדרום אמריקה".
גולדה מאיר התנגדה והודיעה שהדבר יקום על גופתה המתה, אך פרס טען שזה היה רעיון גדול.
היסטוריה של בריטניה היא סדרת טלוויזיה תיעודית אודות תולדות האיים הבריטיים, שנוצרה והוגשה על ידי ההיסטוריון סיימון שאמה, בהפקת הבי בי סי וערוץ ההיסטוריה.
שודרה במקור בערוץ BBC 2 מ-30 בספטמבר 2000 ועד 18 ביוני 2002, בשלוש עונות בנות 15 פרקים בסך הכל.
התוכנית הציגה את קורות בריטניה למן התקופה הפרהיסטורית ועד למאה ה-20, ומציגה אותן לא בתיעוד מפורט של הקורות אלא בהתמקדות באירועים ודמויות מרכזיים.
לצד התיאורים וההסברים של שאמה, הוקראו מסמכים היסטוריים בידי צוות שחקנים.
קהל הצופים בשידור המקורי נאמד בבין 2.75 מיליון ל-4.3 מיליון לפרק, לפי נתוני המדרוג, הישג משמעותי לסדרה דוקומנטרית.
שאמה קצר שבחים על כך שהצליח להנגיש את ההיסטוריה לקהל רחב.
הוא גם הואשם בהתמקדות כמעט בלעדית באנגליה והצגת היחסים עם האומות האחרות בעיקר מבעד לתהליך ההשתלטות שלה עליהן.
התוכנית הייתה מועמדת לארבעה פרסי באפט"א לטלוויזיה (לעריכה, למגיש הטוב ביותר ופעמיים לסדרה הייעודית הטובה ביותר) ולפרס אמי לכתיבה הטובה ביותר.
היא שודרה בארצות הברית בערוץ ההיסטוריה, ונמכרה גם למדינות אחרות.
סקירה מהירה מתחילת ההתיישבות האנושית בבריטניה, הנפתחת באתרי טבעת ברודגאר וסקארה ברי, עבור בכיבוש הרומאי, התפשטות הנצרות והתנחלות האנגלו-סקסים, עד לאלפרד הגדול.
האירועים שסביב כיבושי ויליאם, עקירת המערכת האנגלו-סקסית לטובת תרבות ומנהלה נורמניות-צרפתיות.
ממות ויליאם ועד המגנה כרטה, תוך התמקדות במשפחתו של הנרי השני, מלך אנגליה.
מלחמות הכיבוש של אדוארד הראשון בוויילס, סקוטלנד ואירלנד, שהביאו לעליונותה של אנגליה באיים אך גם לגיבושן הלאומי של האומות האחרות.
המוות השחור, שהמית מחצית מאוכלוסיית אנגליה וגרם לשינויים חברתיים מפליגים ולהתחזקות התלות של בעלי האדמות באיכרים, שמספרם פחת חדות.
הרפורמציה באנגליה והסכסוך המר שעוררה בין קתולים, פרוטסטנטים קיצונים ואנגליקנים.
חייה של אליזבת הראשונה ויחסיה עם מרי, מלכת הסקוטים.
ההתקרבות בין אנגליה לסקוטלנד שעתידה להסתיים באיחוד.
ההתפתחויות שהובילו למלחמת האזרחים האנגלית, עד להוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון.
הפרוטקטורט של אוליבר קרומוול והתהפוכות שהביא באיים, מהטבח באירלנד ועד לשלטון הפוריטניות באנגליה.
האיחוד בין אנגליה לסקוטלנד ויצירתה של ממלכת בריטניה הגדולה.
התפשטות השלטון הבריטי מעבר לים, המהפכה האמריקנית מחד וההתבססות בהודו הבריטית מאידך.
פריחת הרומנטיקה והרדיקליות הפוליטית, על רקע ימי שלטון ג'ורג' השלישי והמהפכה הצרפתית.
העידן הוויקטוריאני על התיעוש, העיור והקדמה שלו ששינו מן היסוד את החברה.
כפל פניה של האימפריה הבריטית בשיאה, שהייתה כרוכה בהתפשטות הקדמה ובשאיפה לתירבות וגם בשעבוד אכזרי, רעב המוני וטבח, מבורמה ועד אירלנד.
התמוטטות האימפריה והסדר הישן בשתי מלחמות העולם, המוצגים מבעד לחייהם של וינסטון צ'רצ'יל וג'ורג' אורוול.
בנגלדש המודרנית התפתחה כאומה עצמאית בשנת 1971, לאחר שהתנתקה והשיגה עצמאות מפקיסטן במלחמת העצמאות של בנגלדש.
גבולות המדינה תואמים את החלק העיקרי של האזור העתיק וההיסטורי של בנגל בחלק המזרחי של תת-היבשת ההודית, שם מתוארכת הציוויליזציה לכדי למעלה מארבעת אלפים שנה, ל.
ההיסטוריה של האזור שזורה קשר הדוק בהיסטוריה של בנגל וההיסטוריה הרחבה יותר של תת-היבשת ההודית.
ההיסטוריה המתועדת המוקדמת של בנגלדש מציגה רצף של ממלכות ואימפריות הינדיות ובודהיסטיות, שנאבקו על דומיננטיות אזורית.
האסלאם הפך לדומיננטי בהדרגה מאז תחילת המאה ה-13 עם כניסתם של חוקים מוסלמים כמו גם מיסיונרים סונים כמו שאה ג'לאל באזור.
בהמשך, יזמו שליטים מוסלמים את הטפות האסלאם על ידי בניית מסגדים.
החל מהמאה ה-14 ואילך נשלטה על ידי סולטנות בנגל, שנוסדה על ידי המלך שמסודין איליאש שאה, שהחלה תקופה של שגשוג כלכלי ושלטון צבאי במדינה על האימפריות האזוריות, שהופנו על ידי האירופאים למדינה העשירה ביותר לסחר בה.
לאחר מכן, היה האזור בשליטת האימפריה המוגולית, כמחוזה העשיר ביותר.
בנגל ייצרה כמעט מחצית מהתמ"ג של האימפריה וכ-12% מהתמ"ג בעולם, יותר מכלל מערב אירופה, ופתחה צוהר לתקופה הפרוטו-תעשייתית.
אוכלוסיית עיר הבירה, דאקה, חצתה את מיליון נפש.
לאחר שקיעתה של האימפריה המוגולית בראשית המאה ה-18, הפכה בנגל למדינה עצמאית למחצה תחת הנוואבים של בנגל, שבסופו של דבר הובלה על ידי סיראג אוד-דולה.
לאחר מכן נכבשה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית בקרב על פלאסי בשנת 1757. בנגל תרמה ישירות למהפכה התעשייתית בבריטניה, אך הובילה להתייבשותה מחדש.
גבולות בנגלדש המודרנית נקבעו עם הפרדת בנגל והודו באוגוסט 1947 במסגרת חלוקת הודו, אז הפך האזור למזרח פקיסטן כחלק ממדינת פקיסטן שזה עתה הוקמה בעקבות החלוקה.
עם זאת, היא הופרדה ממערב פקיסטן על ידי 1,600 ק"מ של שטח הודי.
לאחר העצמאות, המדינה החדשה סבלה רעב, אסונות טבע ועוני נרחב, כמו גם אי יציבות פוליטית והפיכות צבאיות.
לאחר כינון הדמוקרטיה מחדש בשנת 1991, הגיעה תקופה של שקט יחסי וצמיחה כלכלית מהירה.
עם ראשית המאה ה-21 בנגלדש היא יצרנית גדולה בתעשיית הטקסטיל העולמית.
המקור המדויק של המילה בנגלה או בנגל אינו ידוע.
על פי מהאבהארטה, פוראנה, הריבמשא ונגה היה אחד מבניו המאומצים של המלך וואלי שהקים את ממלכת הוונגה.
ההתייחסות המוקדמת ביותר ל"וונגאלה "(בונגל) אותרה בצלחות נסרי (805 לספירה) של שליט דרום הודו רששטראקוטה גובינדה השלישית, שפלש לצפון הודו במאה ה-9, המדברים על דארמפלה כמלך ממלכת ואנגלה.
הרישומים של רג'נדרה חולה הראשון משושלת צ'ולה, שפלשו לבנגל במאה ה-11, מאשרים את גובינדה צ'נדרה (1020–1045) כשליט בנגל.
שמס אוד-דין איליאס שאה לקח את התואר "שאה-אי-בנגאלה" ואיחד את האזור כולו תחת ממשלה אחת לראשונה.
ממלכת הוונגה (Vanga Kingdom) (הידועה גם בשם בנגה) הייתה בחלקה המזרחי של תת-היבשת ההודית, וכללה חלק ממערב בנגל, הודו ובנגלדש המודרנית של ימינו.
וונגה ופונדרה היו שני שבטים דומיננטיים בבנגלדש בתקופה הקדומה.
אין מידע סופי אודות בנגל לפני המאה השלישית לפני הספירה.
ההערכה הייתה כי היו תנועות של הודו-ארים, דרווידיאנים ומונגולואידים, כולל עם בשם ונגה, לבנגל.
הדלתא של בנגל הייתה מורכבת מג'ונגלים עבים ושדות עתירי מים במשך כמה אלפי שנים.
חלק עיקרי מהגאוגרפיה הזו נמשך עד לתקופות היסטוריות.
אובדן הג'ונגל נבע מפעילות אנושית.
לבנגל הייתה נוכחות אנושית מוקדמת.
אך אין הסכמה למסגרת הזמן של הפעילות האנושית הראשונה בבנגל וגם אין הרבה שרידים.
השקפה אחת טוענת כי בני האדם נכנסו לבנגל מסין לפני 60,000 שנה.
השקפה אחרת טוענת כי תרבות אזורית מובחנת התגבשה לפני 100,000 שנה.
ישנן עדויות חלשות לנוכחות אנושית פרהיסטורית באזור.
יש עדויות מועטות לנוכחות אנושית במהלך התקופות הנאוליתיות והכלקוליתיות.
הדבר יכול להיות בגלל התזוזה במסלולי הנהרות.
האקלים והגאוגרפיה הבנגלית אינם מתאימים לשרידים ארכאולוגיים מוחשיים.
בגלל היעדר אבנים, בני האדם המוקדמים בבנגל ככל הנראה השתמשו בחומרים כמו עץ ובמבוק שלא יכלו לשרוד בסביבה.
ארכאולוגים בדרום אסיה נטו להתמקד בחלקים אחרים של תת-היבשת.
תגליות ארכאולוגיות הן כמעט כולן מהגבעות סביב הדלתא של בנגל.
השטח המזרחי של מערב בנגל ובנגלדש מציעים את המקור הטוב ביותר למידע על עמי בנגל המוקדמים.
תעשיות של להבי ייצור מאובנים, מגרדים וצירים התגלו בללמאיי, סיטקונד וצ'אקלאפונג'י.
אלה קשורים לממצאים דומים בבורמה ובמערב בנגל.
אבנים גדולות שנחשבו פרה-היסטוריות נבנו בצפון מזרח בנגלדש ודומות לאלה בהרי הסביבה בהודו.
החקלאות נהוגה לפני האלף הראשון לפני הספירה.
במערב בנגל קיימות העדויות המוקדמות ביותר לחברות אגרריות מיושבות.
ההצלחה החקלאית הניבה את המאה במאה החמישית לפני הספירה לתרבות נייחת והופעת עיירות, סחר חוצה הים והמדינות הקדומות ביותר.
ארכאולוגים חשפו נמל בווארי-בטשוואר שנסחר עם רומא העתיקה ודרום-מזרח אסיה.
הארכאולוגים גילו מטבעות, כלי חרס, חפצי ברזל, דרך לבנים ומצודה בווארי-בטשוואר.
הממצאים מראים כי האזור היה מרכז מרכזי ניהולי חשוב, בו היו תעשיות כמו התכת ברזל וחרוזי אבן יקרי ערך.
האתר מראה שימוש נרחב בחימר.
החימר והלבנים שימשו לבניית קירות.
לוחות הטרקוטה המפורסמים ביותר, שנעשו על ידי חימר, הם מצ'אנדרקטורה, ומתארים אלות וסצנות טבע וחיים רגילים.
המטבע המוקדם שהתגלה במלחמת בטשוואר ובצ'אנדרקעטוגארה מתאר סירות.
ברבים מחפירות ארכאולוגיות בבנגלדש נחשפו עדויות לתרבות הוורק הצפונית של תת-היבשת ההודית (בערך 700–200 לפני הספירה), שהייתה תרבות של תקופת הברזל שפותחה החל משנת 700 לפנה"ס והגיעה לשיא משנתה בערך בשנת 500–300 לפני הספירה, במקביל להופעתן של 16 מדינות גדולות או מהג'נאפדות בצפון הודו, ועלייתה לאחר מכן של האימפריה המאוריאנית.
החלק המזרחי של הודו העתיקה, שכיסה חלק ניכר מהימים הנוכחיים בנגלדש היה חלק מאחת מהג'נאפדות כאלה, ממלכת אנגה העתיקה, שפרחה במאה ה-6 לפני הספירה.
עיירות מפותחות התפתחו בשנת 300 לפני הספירה כמו תמרליפטי, מהאסטאן ומיינמטי.
במקום חוף הים, עיירות עיקריות צצו על שפת הנהרות.
במהאסטאן נמצא הכתב הקדום ביותר בבנגלדש, כתובת באבן.
זה מעיד שהאתר היה עיר חשובה באימפריה של מאוריה.
על פי ההערכה, אז היה מחסטאן מרכז פרובינציאלי.
הכתובת בפרקריט מכילה ככל הנראה פקודה לאגור אספקה למקרה חירום.
הכתובת נקראת כתובת Mahasthan Brahmi.
בנגל הייתה הגבול המזרחי של האימפריה המאוריאנית.
מערב בנגל עם נמל טמרליפטי השיגה חשיבות ביחס לאימפריה זו.
השקפה בולטת במלגה היא כי האימפריות מוריאן וגופטה הפעילו סמכות על מרבית חלקי הדלתא של בנגל.
העדויות הלא-מלאות שקיימות מצביעות על כך שהאזורים המערביים ולא המזרחיים של בנגל היו חלקים מאימפריות גדולות יותר.
וונגה אמורה להיות מרכז בנגל, הריקלה וסמיטטה היו ככל הנראה האזורים המזרחיים של בנגל וארנדרה הייתה צפון בנגל.
שמות האתרים מעידים כי שפת טיבטו-בורמן, אוסטרו-אסיאתיות ודראווידיאנית דיברו על ידי רוב האנשים.
שפות הודו-אירופיות התבלטו משנת 400 לפנה"ס.
בשנת 326 לפני הספירה, עם פלישתו של אלכסנדר מוקדון, עלה האזור שוב לגדולה.
ההיסטוריונים היוונים והלטיניים הציעו כי אלכסנדר מוקדון נסוג מהודו בציפייה למתקפת הנגד האמיצה של האימפריית הגנגרידאית (יוונית: Γανγαρίδαι) האדירה שנמצאה על פי חלק מהסברות באזור בנגלדש של היום.
אלכסנדר, לאחר הפגישה עם הקצין שלו, קנוס, היה משוכנע שעדיף לחזור.
דיודורוס סיקולוס מזכיר את גנגרידאי להיות האימפריה החזקה ביותר בהודו שמלכה היה בעל צבא של 20,000 סוסים, 200,000 חי"ר, 2,000 מרכבות ו-4,000 פילים שהוכשרו ומצוידים למלחמה.
כוחות בעלות הברית של אימפריה גנגרידאי ואימפריה ננדה (פראסי) הכינו מתקפת נגד מסיבית נגד כוחותיו של אלכסנדר על גדות גנגס.
האימפריה הגנגרידאית, על פי הדיווחים היוונים, המשיכה לפרוח לפחות עד המאה הראשונה לספירה.
בנגל נותרה מעצמה לאחר שהשלטון המוריאני דעך.
מעט ידוע מהתקופה שלאחריה, אף כי חלקים מבנגל היו ככל הנראה תחת שושלת סונגה.
במהלך תקופה זו פונדרה הייתה עדיין מיקום בודהיסטי משמעותי.
שליטים מקומיים שמרו על השלטון תוך כדי העלאת מיסים לאימפריה של גופטה בשנות ה-300 וה - 400. הדלתא של בנגל הפכה לממלכת סמטטה.
המרכז שלה בסמוך לצ'אנדפור (Chandpur) של היום.
בנגל נותרה בספר של הישות ההודית.
מספר שושלות השתנו במהלך המאות הבאות.
אמנם אין מידע רב אודותיהם, אך צלחות וצורות ראיות אחרות שהושגו ממחוז קומילה מצביעים על כך שגופצ'נדרה שלט באזור בראשית שנות ה-500. חרגאים הפכו לשליטים במאה הבאה.
אחריהם הגיעו שושלת דבה, ממלכת חריקלה, צ'נדרס והארמאנים.
הם התבססו באתרים שונים של אזור קומילה ואזור ויקרמפור של מחוז דקה.
בערך באותה תקופה שלטו בנגלים לראשונה בוארנדרה.
גאור נשלט על ידי סאסנקה בראשית שנות ה-60. הוא התגורר בקרנסווארנה במחוז מורשידאבאד (Murshidabad district), כיום בשטח הודו.
ההתנגדות לבודהיזם ומחויבות לברהמיניזם (גרסה עתיקה של הינדואיזם נמשכה ככל הנראה תחת שושלת סורה, שהוקמה על ידי אדיסורה בסביבות 700 לספירה.
בערך באמצע המאה השמינית, בודהיסט תקיף, גופלה, קיבל את השלטון בבנגל, אולי נתמך על ידי ראשי בודהיסטים שהתנגדו להשפעות הסוראיות והברהמניזם של סאסנקה.
ימי הביניים המאוחרים - התפשטות האסלאם
השלטון המוסלמי באזור נחנך עם כניסתו של נדיה בשנת 1202. בתחילה, אזור בנגל נוהל על ידי מושלי הסולטנות של דלהי, לאחר מכן על ידי סולטנות עצמאיות ואז תחת שלטון האימפריה המוגולית.
בעוד המוסלמים התקדמו לסינדה בשנות ה-700, באפגניסטן הגיעה הכיבוש המוסלמי האולטימטיבי של דרום אסיה, החל מהפשיטות של מחמוד מגזני בראשית המאה ה-11. גורדידים שבסיסה באפגניסטן החליפו את הגזנאווידים והם החלו להתרחב לאזור גנגס.
כחלק מההתרחבות הזו מזרחה, ניצח איקטיאראדין מוחמד בקת'אר חאן את הפאלאס בביהאר ובשנת 1202 ניצח את הסנאס בנאדיה.
בשנת 1206 נוצר סולטנות דלהי כשהממלוכים בראשה.
הסולטנות המשיך עד 1290. כיבוש נדיה לא היה כרוך בתהליך איסלאמיזציה מהיר.
ארבע שושלות שבסיסן בדלהי הצליחו את שושלת העבדים.
החאלג'ים שלטו משנת 1290 עד 1320. שלטון שושלת טוגלוק נמשך עד שנת 1413. שלטון סייד נמשך בין 1414 ל-1451. שושלת לודהי שלטה בתקופה 1451–1526. אולם כתבי סולטנטת דלהי היו חלשים באזורים החיצוניים שלה ובנגל כמו אזורים דומים אחרים הפכו לאזור עצמאי.
שמסודין איליאס שאה הפך לשליט בנגל העצמאית בשנת 1342 ושושלתו שלטה עד שנת 1486, תוך חסימת הפוגה קצרה.
הוא עלה לשלטון לאחר מרד בנגאלי נגד מושל שושלת תולוק.
מדינת שמסודין התבססה בפנדואה, מחוז מלדה המודרנית.
שמסאדין הסיע את הגנגס כדי להתמודד עם שלטון ת'ולוק.
הטוגלוקס, בתמורה, הוציאו את איליאס שאה מפנדואה למזרח בנגל.
שמסאדין השיב את פנדואה והמשיך לשלוט בבנגל.
היורש של שמסודין הדף את פלישותיו של ת'ולוק וכמו קודמו הרחיב את סמכות השושלת לביאהאר.
השושלת הקימה מבנים מפוארים בפנדואה.
הם בנו את המסגד הגדול בהודו, מסגד עדינה.
ריצ'רד איטון מצטט דיווחים דיפלומטיים אודות פאר הבניינים של פנדואה.
בעלי אדמות הינדים החזיקו בכמות אדמה גדולה אפילו תחת השליטים המוסלמים.
ההנהגה המוסלמית התנגדה לשלטון ההינדי, שהופגנה על ידי המערכה הפרעזית ומנהיגים כמו טיטו מיר בשנות ה-1800.
כאשר נפטר השליט השלישי של השושלת בשנת 1410 פרץ סכסוך על כס המלוכה.
רג'א גנאש, שהיה פיאודל הינדי, הפכה לאישיות החזקה ביותר בחצר שושלט איליאש שאהי.
בשנת 1414 הוא השתמש בסכסוך היורשים כדי לבצע השתלטות על בנגל.
הוא דחה את הפלישה לבנגל על ידי סולטן ג'ונפור בצפון הודו.
בנו, שחיבק את האסלאם, ואז נכדו הלכו בעקבותיו.
בשנת 1433 האחרון נרצח ושושלת איליאס שאהי חזרה לשלטון.
ההיסטוריה של בהאמה החלה באלף הראשון לספירה, עם ההגעה המוקדמת ביותר של בני אדם לאיים, הידועים כיום בשם איי בהאמה.
התושבים הראשונים באיים היו הלוסיאנים, בני טאינו דוברי שפות אראוואק, שהגיעו בין השנים 500 ל-800 לספירה מאיים אחרים בקריביים.
אבותיהם הגיעו מיבשת אמריקה הדרומית, שם היו נפוצים עמים דוברי שפות אראוואק בשטחים נרחבים ביבשת ובעיקר לאורך החוף הצפון-מזרחי.
היסטוריה כתובה המתעדת את האי יש החל מ-12 באוקטובר 1492, כאשר כריסטופר קולומבוס הגיע לאי גואנאני, שאת שמו שינה לסן סלבדור במסעו הראשון לעולם החדש.
היישוב האירופי הקבוע הקדום ביותר קם בשנת 1648 באלאוטרה.
בימי סחר העבדים במהלך המאה ה-18 הובאו עבדים רבים מאפריקה לאיי בהאמה.
צאצאיהם מהווים כיום 85% מהאוכלוסייה באיים.
איי בהאמה קיבלו עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-10 ביולי 1973.
בין השנים 500 ו-800 לספירה, בני טאינו החלו לעבור בסירות קאנו מהאי היספניולה ו/או קובה, לבהאמה.
ההגירה החלה ככל הנראה מהיספניולה לאיי קייקוס ומהיספניולה או מזרח קובה לאי אינגואה, וכן ממרכז קובה לאי לונג (במרכז בהאמה).
הארכאולוג ויליאם קיגן טוען כי הדרך הסבירה ביותר הייתה מהיספניולה או קובה לאינגואה.
גרנברי ווסליאוס טוענים שהיו שתי הגירות, מהיספניולה לאיי טרקס וקייקוס, וקובה לאינגואה.
החל מההגירה הראשונית התפשטו הלוסיאנים ברחבי איי בהאמה לאורכן של כ-800 שנים (בערך בין השנים 700 ו-1500) וגדלו לאוכלוסייה של כ־40,000 איש.
צפיפות האוכלוסייה לכשהגיעו האירופים לראשונה הייתה גבוהה ביותר באזור הדרום-מרכזי של איי בהאמה, פחות מכך בצפון, מה שמשקף את דפוס ההגירה ואת זמן ההתיישבות של האיים הצפוניים בהדרגה.
אתרי התיישבות לוסיאנים ידועים נמצאו רק בתשעה עשר האיים הגדולים ביותר בארכיפלג, או במערות קטנות יותר שנמצאות פחות מקילומטר אחד מאותם האיים.