tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפועל לא כל אורך החבלים הכפול ניתן לניצול, משום שדרוש מקטע חבל פנוי כדי להניע את הגלגלת.
כמו כן, תליית כבסים על שני צידי הגלגלת מפריעה לזרימת האוויר בין הכבסים ומאטה משמעותית את התייבשותם.
יש להקפיד על מתיחות מדויקת של החבלים: מתיחות גבוהה מדי תגרום לכך שהנעת הגלגלת תצריך מאמץ רב.
מתיחות נמוכה מדי תגרום לכך שהחבלים העמוסים ייתלו נמוך מדי, ויסכנו את חייו של האדם התולה כביסה.
גלגלות החבלים עשויות להיות מקובעות למקום או ניידות.
ניתן להקנות ניידות באמצעות מערכת גלגלות וחבלים אשר מכווצים את המרווחים שבין החבלים ומקרבים את חבלי הכביסה אל החלון.
באופן זה ניתן להתקין חבלי כביסה רבים יותר ולהגיע אליהם בבטחה, אך עדיין לרווח אותם לאחר מכן כך שהרוח תחדור ביניהם.
אופן שונה של ניידות הוא ניידות של המתלים עצמם - ניתן להתקין את המתלים על ציר, כך שבעת התלייה סדורים החבלים בניצב לקרקע, ולאחר סיום תליית הכבסים המתלים עם החבלים מושכבים ומוחזרים למצבם הרגיל.
תפקידו של מסתור הכביסה להגן על פרטיות בעלי הכביסה מחד גיסא, ולהקנות אחידות למראה הבניין המשותף מאידך גיסא.
עם זאת, מסתורי כביסה פגומים ושבורים מהווים פגיעה אסתטית בחזות הבניין בעצמם, ומסכנים את הדיירים ועוברי אורח.
בבנייני דירות ישנים יותר היו ממוקמים מתלי הכביסה מחוץ לאחד החלונות (או שניים מהם), לעיתים אף בחזית הבניין.
מתלים אלו הותקנו פעמים רבות על ידי הדיירים עצמם.
בבנייני רכבת נפוצה התקנת מסתורי כביסה על ידי הקבלן.
מסתורים אלו אחידים בצורתם ומאפשרים אורך חבלים אורך.
בבניני דירות מודרניים, אשר מעוצבים בצורה בעלת שטח פנים גדול, ממוקמים בדרך כלל מתלי הכביסה בחלל קטן ייעודי לכך בתוך אחד הקפלים של היקף הבניין.
מיקום זה מאפשר בדרך כלל אורך חבלים מוגבל מאוד.
כמו כן, על פי רוב חולק מדחס המזגן המפוצל את הנפח עם הכבסים, ומונע תליית כבסים ארוכים כגון מצעים ומכנסיים.
תצורה זו מעודדת גם קינון יונים, אשר מפריעים אף הם לנקיון הכבסים.
מגמת הקטנת השטח המוקצה לחבלי כביסה עולה בד בבד עם העלייה במידת השימוש במייבש כביסה.
בשנות השבעים של המאה העשרים היה נפוץ מתקן פנימי למתיחת חבלי כביסה.
ארבעה חבלים היו מגולגלים (ברווחים קבועים ביניהם) סביב ציר בעל קפיץ, וקצותיהם מחוברים למוט ברווחים מתאימים.
הציר היה מותקן על קיר.
כאשר היה צורך בתוספת חבלי כביסה פנימיים, היה ניתן למשוך את כל ארבעת חבלי הכביסה יחד, ולקבע את המוט על הקיר הנגדי.
בסיום השימוש, היו החבלים נגללים חזרה בכוח הקפיץ.
בשנות התשעים של המאה העשרים החלה תפוצתם של מתקני כביסה מתקפלים, אשר כבליהם עשויים כולם מתכת.
מתקני כביסה ניידים כאלה משמשים בתוך הבית (לפעמים הניחו מאווררים ליד המתקנים כדי לזרז את יבוש הכביסה), אך לעיתים קרובות הם משמשים גם מחוץ לבית (במרפסת או בגינה), כאשר מתלה הכביסה הקבוע אינו מתוכנן באופן העולה בקנה אחד עם צורכי הבית.
אופן שימוש זה במתקן פוגע בייעודם של שטחי נוי והנאה בבית והופך אותם לשטחים תפקודיים.
מתכות מעבר עמידות (Poor metal או Post-transition metals) הן יסודות מתכתיים.
בטבלה המחזורית, הם נמצאים בעמודות 13-15 או 12-15 בין מתכות המעבר למתכות למחצה.
יש להן אלקטרושליליות נמוכה יותר מלמתכות מעבר, אך פחות מלמתכות אלקליות ולמתכות אלקליות עפרוריות.
מתכות מעבר העמידות כוללות את היסודות: אינדיום, אלומיניום, בדיל, ביסמוט, גליום, עופרת ותליום.
למתכות המעבר העמידות יש עוד ארבעה יסודות חדשים שהוכנו במעבדה: ניהוניום, פלרוביום, מוסקוביום וליברמוריום.
שיוך מתכות לקבוצה זו תלוי בהגדרת קבוצת מתכות המעבר: עד שנות ה-50 רוב ספרי הכימיה לא שייכו את מתכות העמודה ה-11 (מתכות המטבע) נחושת, כסף וזהב כמתכות מעבר וכיום ברוב הספרים הן נחשבות מתכות מעבר ולא מתכות מעבר עמידות.
לגבי מתכות העמודה ה-12: אבץ, קדמיום וכספית ניתן למצוא הגדרות סותרות בספרים שונים כשבערך מחצית הספרים מגדירים את הקבוצה כמתכות מעבר והמחצית האחרת (הכוללת את הספר Advenced Inorganic Chemistry של F.
Wilkinson הנחשב לטקסט הסטנדרטי באוניברסיטאות אמריקניות ואחרות) כמתכות מעבר עמידות בשל העובדה שקליפה d שלהם מלאה והקישור הכימי הוא על ידי אלקטרוני s.
אי אחידות בהגדרת קבוצה 12 נמצאת אפילו בין פרקים שונים באותם ספרים.
הסיבה להכללת יסודות העמודה ה-12 כמתכות מעבר (וכפועל יוצא - החסרתן מרשימת מתכות המעבר העמידות) בכמה ספרים היא פישוט הטבלה המחזורית המוצגת לסטודנטים כך שהעמודה מוצגת כחלק מגוש d.
מתכות כבדות הן מתכות בעלות מסה אטומית גבוהה או מתכות שמשקלן הסגולי גבוה.
עם זאת, זהו מושג שאינו מוגדר בצורה חד-משמעית וקיימות לו הגדרות רבות:
על פי ההגדרה הנפוצה ביותר, מתכות כבדות הן כל היסודות בין נחושת לביסמוט שמשקלם הסגולי עולה על 4.0 גרם לסמ"ק.
אורגניזמים חיים צריכים כמויות מזעריות של חלק מהמתכות האלו, ביניהן: קובלט, נחושת, מגנזיום, מוליבדן, ונדיום, אבץ וסטרונציום; אבל כמויות גבוהות של יסודות אלו הן רעילות לכל יצור חי.
מתכות אחרות כמו קדמיום, כספית ועופרת אינן נחוצות כלל לקיומו של אורגניזם, וכאשר הן מצטברות בגופם של אורגניזמים רבים הן רעילות להם.
הגדרה שנייה, מצומצמת יותר, מגדירה מתכות כבדות כמתכות הכבדות יותר ממתכות אדמה נדירות, בתחתית הטבלה המחזורית.
אף אחת מהמתכות בהגדרה זו אינה חיונית לקיומם של אורגניזמים, וכולן פרט לזהב וביסמוט רעילות להם.
גם תוריום ואורניום לעיתים נכללים בהגדרה זו, אך לרוב הם פשוט נקראים "מתכות רדיואקטיביות".
הגדרה שלישית, המרחיבה את ההגדרה המקורית, מגדירה מתכת כבדה ככל מתכת המסוגלת לגרום להרעלה רפואית.
בתוך הגדרה זו שוכנות המתכות מההגדרה הראשונית, ואליהן מתווספים ברזל, מגנזיום, אלומיניום ובריליום.
הגדרה רביעית, הרווחת בתחנות כוח גרעיניות, אף היא מרחיבה את ההגדרה המקורית בהוסיפה יסודות הכבדים מכספית, כדוגמת האקטינידים אורניום ופלוטוניום.
הגדרה חמישית, הרווחת באסטרונומיה, מגדירה מתכת כבדה (או מתכת בכלל) כיסוד אשר לא נוצר במפץ הגדול - כל היסודות ביקום פרט למימן, הליום וליתיום.
המושג של מתכות כבדות משמש בעיקר בקונטקסטים רפואיים וסביבתיים.
נוכחות של מתכות כבדות במי שתייה מעל רמה מסוימת, עלולה לגרום להצטברות מתכות כבדות בגוף ולפגוע בבריאות הציבור.
גם נוכחות של מתכות כבדות במי שפכים עלולה לגרום לחלחול של המתכות אל מי תהום, ולהגבלת יכולת הטיהור של המים.
על מנת להגביל את כמות המתכות הכבדות שמזרימים מפעלי תעשייה לשפכים, תיקן המשרד להגנת הסביבה את תקנות המים (מניעת זיהום מים), התשס"א-2000.
"מתכסות" הוא מיני אלבום השלישי של להקת הרוק הישראלית "המכשפות", אשר יצא לאור בשנת 1996, והוא כולו מוקדש לגרסאות כיסוי של שירים האהובים עליהן.
באלבום מופיעה ההקלטה המפורסמת של המכשפות עם ניק קייב כשבא להופעה בישראל, והחידוש שפרסם אותן לשיר "קסם על ים כנרת".
גם האלבום הזה כקודמו זכה לאותה תשומת הלב כמו אלבומן הראשון של המכשפות - עד העונג הבא, והוציא לרדיו מספר להיטים.
גרסת כיסוי נוספת שהקליטו המכשפות לאלבום הוא "Sweet Dreams", אך הוצאתו והכללתו באלבום לא בוצעה מעולם, כיוון שנאסרה על ידי אנני לנוקס מלהקת יוריתמיקס.
כמחאה, הפיצה פרלמוטר את השיר בקלטת מחתרתית שהיא עיצבה את עטיפתה וכתבה בה: "חרא זכויות".
נכתב על ידי מרדכי הוניג.
בשירו תיאר מרדכי את ערגתו אל הכנרת, וגם הביצוע של רונית אופיר לשיר יצא בתקופה שבה היה נהוג לשיר על יופייה של הארץ.
לעומת זאת, המכשפות נתנו בגרסתן לשיר הקשר של שיר אהבה כואב לאישה.
ב-1993 הופיעו לראשונה בטלוויזיה בתוכנית המיוחדת "שירי כנרת", במסגרת פסטיבל עין גב, עם הביצוע שלהן לשיר, והצליחו להדהים ולהסעיר את נעמי שמר שאמרה בתגובה: .
השיר הוקלט לראשונה באפריל 1993 ואף יצא באותה שנה בתקליט שדרים שפרלמוטר ציירה את עטיפתו.
השיר הוקלט עוד בטרם יצא האלבום הראשון, ורק לאחר 3 שנים, נכנס השיר לאלבום מתכסות שהיה השלישי של המכשפות.
השיר בגרסתו המקורית שביצעה נורית גלרון הוא שיר ילדים, אך בגרסתן של המכשפות הוא שיר מעט אפל המשרה אווירה של הזיה נרקוטית.
סולנית הלהקה ענבל פרלמוטר, ושאר חברות הלהקה אהבו את שיריו של ניק קייב, וכשהגיע ארצה בפעם הראשונה פנתה אליו פרלמוטר במטרה שיקליט עמן את השיר "Shivers", אשר הוקלט במקור על ידי להקתו הראשונה של קייב, The boys next door.
הקלטת השיר הייתה בגדר התגשמות חלום ללהקה, והיוותה אירוע בעולם המוזיקה הישראלי, בו הצליחה לראשונה להקה מקומית לשתף פעולה עם זמר בעל שם עולמי כדוגמת קייב.
עוד משתתפים: קורין אלאל - קולות
מילים: גדעון כפן, קורין אלאל
לחן, שירה וגיטרה: קורין אלאל
מילים, לחן, שירה וגיטרה: אלונה דניאל
השיר, שלראשונה הוקלט לדיסק "חתוך תוכן" של להקת טאטו, היה בגרסתו המקורית הרבה יותר איטי ומלודי.
הוא זכה לביצוע נוסף של רביעיית מסנר שבו יובל מסנר הוסיף נגינת צ'לו דומיננטית.
הביצוע באלבום הוא הרוקיסטי, הבועט ואף האגרסיבי ביותר מבין כל הביצועים שנעשו לשיר, ולמרות זאת בעיבוד זה הפזמון מנוגן בסגנון ג'אז.
"שלוותא" הוא גרסה פסיכדלית לשיר "שלווה" של להקת הנח"ל.
הוא מתאר את ההווי הצבאי שעליו נכתב השיר כמגוחך ואינפנטילי.
שינוי השם מ"שלווה" ל"שלוותא" (בית חולים לחולי נפש) הופך את משמעותו של שם השיר באופן חד וסאטירי.
מִתְלֶה הוא מערכת של מרכיבים המקשרים בין גלגל כלי הרכב לגוף הרכב.
המתלה עשוי לכלול קפיצים, בולמי זעזועים ומערכת זרועות מקושרות.
מתלי הרכב צריכים להקטין למינימום את התנועה האנכית של גוף הרכב ביחס לפני הדרך.
לספק אחיזת צמיגים (המכונה 'אחיזת כביש' בדרך סלולה).
תפקיד המתלים לצמצם למינימום את הזמן בו הצמיג אינו צמוד לפני הדרך.
ככל שהצמיג מוצמד בעוצמה רבה יותר לפני הדרך כך אחיזתו גבוהה יותר.
תכנון המתלה הטוב ביותר שימלא רק את המטרה הראשונה יהיה שונה מזה שימלא רק את השנייה, ולכן מתלים מתוכננים בדרך כלל כפשרה בין המטרות עם נטייה לכיוון מסוים בהתאם לאופי כלי הרכב.
לדוגמה, כלי רכב ספורטיבי יצויד במתלים בעלי אחיזת כביש טובה ונוחות נסיעה טובה פחות.
תפקיד הרכיב הקפיצי במתלה הוא לספק את מהלך הגלגל האורכי בהתאם לפני הדרך.
תפקיד רכיב הבלימה הוא לרסן מהר ככל האפשר את התנודות המחזוריות של הקפיץ ובכך לעזור בעקיבת הגלגל את פני הדרך.
מתלי כלי הרכב הופיעו והתפתחו בד בבד עם כלי הרכב ובמהלך השנים תוכננו עשרות ומאות סוגים שונים של פתרונות למערכת המתלים.
בכלי רכב בעלי גלגלים מקבילים כדוגמת מכוניות נהוג לתכנן מתלה עצמאי לכל גלגל או מתלה בודד לזוג גלגלים.
מתלה בודד לזוג גלגלים היה מקובל מאוד בעבר וכיום ברכבים כבדים וברכבי שטח.
הוא מכונה סרן חי אם הוא כולל את הנעת הרכב וסרן מת אם לא.
טיפוסי מתלים ברכב בעל גלגלים מקבילים:
תמוכת מקפרסון (MacPherson Strut) - בדרך כלל לסרן קדמי עם הנעה קדמית
עצם עצה כפולה (Double wishbone) - ייתכנו בשני הסרנים, עם ובלי הנעה
רב חיבורי - שיפור של עצם עצה כפולה
קפיץ עלים - ייתכן בשני הסרנים
בכלי רכב בעלי שני גלגלים (כדוגמת אופנוע, ולעיתים אופניים) מקובלים טיפוסי מתלים כגון:
זרוע עם בולם בודד - לציר האחורי
זרוע עם שני בולמים - לציר האחורי
זרוע חד צידית עם בולם בודד - לציר האחורי
זרוע עם בולם בודד וללא מערכת מנופים (PDS) - לציר האחורי
מתלה מאופיין במגוון רחב של פרמטרים המשפיעים על התנהגות כלי הרכב.
לעיתים ניתן לקבוע פרמטר מסוים במפעל הייצור בלבד, לעיתים בזמן טיפול במוסך, ולעיתים כולל המתלה אמצעי כיוון המאפשרים למשתמש ברכב לשנות את התנהגותו בהתאם לצורך.
באופן טבעי כוונון משתמש נפוץ יותר בכלי רכב יקרים ובעלי אופי ספורטיבי.
גאומטריית היגוי - מבנה המתלה שותף בקביעת התנהגות כלי הרכב.
לדוגמה, זווית קדם האופן במתלה מכונית, או זווית המזלג באופנועים, תשפיע על יציבות הנסיעה בקו ישר ולחלופין על זריזות ההיגוי.
עומס קפיץ - מותאם למשקל אותו צריך לשאת המתלה.
כלי רכב כבד יותר יזדקק לקפיץ בעל קבוע גבוה יותר כדי להתמודד עם המשקל.
למאפיין זה של הקפיץ יש השפעה מרכזית על קשיחות המתלה.
באופנועים, עומס הקפיץ הראשוני כמעט תמיד ניתן לכוונון על ידי הרוכב כדי להתאים למצב בו מתווסף משקל נוסף (למשל, תוספת של כ-20% למשקל הכולל במצב הרכבת נוסע).
שיכוך - בולם הזעזועים במתלה משכך את התנועה המחזורית של הקפיץ מהר ככל האפשר.
הבולם מאופיין בפרמטרים לשיכוך כיווץ ושיכוך החזרה.
פרמטרים אלו קובעים את מהירות תנועת הקפיץ ממצב מאוזן למצב מכווץ (למשל במקרה של מהמורה בדרך) ואת מהירות החזרה למצב מאוזן.
משקל בלתי מוקפץ - סך משקלי הרכיבים התלויים מתחת לקפיץ מכונים משקל בלתי מוקפץ.
הם כוללים בדרך כלל את הגלגל, המעצורים וחלקים מן המתלה עצמו.
ככל שהמשקל הבלתי מוקפץ עולה המתלה נדרש להיות איכותי יותר כדי להצליח במשימת השיכוך.
לפיכך, מתלים המתוכננים לצמצם את המשקל הבלתי מוקפץ למינימום נחשבים מוצלחים יותר.
תצורה מיוחדת מופיעה לעיתים בקטנועים, שם המשקל הבלתי מוקפץ כולל את מנוע הקטנוע.
תצורה זו פוגעת בהתנהגות המתלה, אך נמצאת בשימוש לשם הוזלת עלויות הייצור.
פרוגרסיביות - מתלה נאלץ לתפקד במצבים המשתנים מעומס קל לעומס קיצוני.
לשם כך מתלים מסוימים מתוכננים עם תכונת הפרוגרסיביות שמספקת קשיחות גבוהה בעומס קיצוני ורכות יחסית בעומס קל.
הפרוגרסיביות מושגת בדרך כלל באמצעות קפיץ בעל יותר מקבוע קפיץ בודד, כלומר נעשה שימוש, לדוגמה, בקפיץ סלילי שצידו האחד רך וצידו השני קשה.
מתכתיות באסטרונומיה וקוסמולוגיה פיזיקלית היא מדד לכמות היסודות כימיים שמרכיבים גרם שמים הכבדים יותר ממימן והליום.
השימוש במונח 'מתכת' שונה מהמקובל בכימיה וביום-יום, מכיוון שבסקלות קוסמולגיות, היקום מורכב ברובו הגדול ממימן והליום בלבד, ולכן חוקרי היקום מגדירים את כל היסודות הכבדים יותר כ'מתכות'.
לדוגמה, ערפילית שעשירה בפחמן תוגדר כ"עשירה במתכת" למרות שפחמן לא נחשב למתכת בהקשרים אחרים.
מתכתיות של עצם אסטרונומי יכולה לתת הערכה לגבי גילו.
על-פי תאוריית המפץ הגדול, בראשית חייו היקום היה מורכב מכ-90% ממימן, אשר חלקו הומר בתהליך נוקליאוסינתזה הקדמוני, ויצר כמות משמעותית של הליום וכמויות זניחות של ליתיום.
הכוכבים הראשונים, אשר מוגדרים כאוכלוסייה III, היו נטולי מתכות לחלוטין.
היו אלה כוכבים מסיביים מאוד ובמהלך קיומם יצרו יסודות כבדים (עד ברזל) על ידי היתוך גרעיני.
לאחר מכן הם סיימו את חייהם בסופרנובות אשר פיזרו יסודות אלה ברחבי היקום.
נכון להיום, לא נמצאו כוכבי אוכלוסייה III; קיומם מנובא על ידי המודלים הנוכחים של היקום הבראשיתי.
דור הכוכבים הבא נוצר מהחומרים שפוזרו על ידי הדור הראשון.
הכוכבים הנצפים המבוגרים ביותר, אוכלוסייה II, הם עדיין בעלי מתכתיות נמוכה.
עם היווצרות דורות נוספים של כוכבים, כמות היסודות הכבדים הלכה וגדלה, מכיוון שהעננים שיצרו כוכבים אלה הכילו את השאריות העשירות במתכות שנוצרו בכוכבי הדורות הקודמים, וכך התהליך חזר על עצמו שוב ושוב.
הכוכבים הצעירים, בגילה של השמש, מוגדרים כאוכלוסייה I והם בעלי מתכתיות משמעותית.
ברחבי גלקסיית שביל החלב, המתכתיות גבוהה יותר במרכז הגלקטי ויורדת ככל שמתקדמים כלפי חוץ.
עובדה זו מוסברת על ידי צפיפות הכוכבים הגבוהה יותר במרכז הגלקסיה, מה שגורם לכך שיותר יסודות כבדים נוצרים, מוחזרים לתווך הבין-כוכבי ומשתתפים בהיווצרות כוכבים חדשים.
באופן דומה, גלקסיות גדולות נוטות להיות בעלות מתכתיות גבוהה יותר מאשר הקטנות.
לדוגמה, ענן מגלן הקטן וענן מגלן הגדול הן שתי גלקסיות לא-סדורות בסביבת שביל החלב.
שיעור המתכתיות של הענן המגלני הגדול מוערך בכ-40% מזה של שביל החלב, בעוד שהענן המגלני הקטן הוא בעל מתכתיות של 10% בלבד.
מִתְלֵה הַמְּעִי (TA: mesenterium), בעבר נקרא מֶצַע הַמְּעִי, הוא קרום צפק כפול התומך במרכיבי המעי הדק (למעט התריסריון).
מתלה המעי מחבר בין המעי הריק והמעי העקום לדופן האחורית של חלל הבטן.
בין שתי השכבות המרכיבות את המתלה עוברים כלי דם, לימפה, ועצבים.
מתלה המעי מאפשר לחלקי המעי הדק לנוע בחופשיות יחסית בחלל הבטן.
ב-2016 טענו חוקרים אירים כי מתלה המעי הוא איבר בפני עצמו.
המונח הלועזי למתלה המעי, "מזנטריום" (mesenterium), משמש גם לתיאור כל שכבת צפק כפולה המחברת בין הדופן האחורית של הבטן לאיברים שונים בחלל הבטן.
מתכת אצילה היא מתכת העמידה בפני קורוזיה וחימצון, שלא כמו רוב המתכות.
מתכות אלו הן יקרות יחסית, לרוב עקב נדירות הימצאותן בקרום כדור הארץ.
כמה מהמתכות האצילות יכולות להתמוסס במי מלך, תערובת חומצות מרוכזת במיוחד.
אפשר להשתמש במונח גם באופן יחסי.
סדרה גלוונית היא היררכיה של מתכות (או חומרים מוליכים אחרים) המסודרת מהאצילה ביותר אל הפעילה ביותר, ומאפשרת למתכננים לראות בהרף-עין איך החומרים יגיבו לסביבה בה השתמשו כדי לדרג את הסדרה.
במובן זה של המילה, גרפיט הוא אף יותר אציל מכסף (למרות שכימית הוא בסיסי יותר).
בפיזיקה, הגדרת אצילות המתכות היא מחמירה יותר.
על פי הדרישות בפיזיקה, רק נחושת, כסף וזהב הן מתכות אצילות.
מתכת יקרה הוא כינוי ליסוד כימי ממשפחת המתכות, אשר במצבה הטבעי היא נדירה (אך אין לבלבל עם המושג מתכות נדירות), בעלת ערך כלכלי גבוה, ואינה רדיואקטיבית.
יחידת המשקל המקובלת במתכות יקרות היא אונקיה מסוג טרוי.
המתכות היקרות הנפוצות ביותר הן זהב וכסף.
מתכות יקרות נוספות הן מקבוצת הפלטינה שכוללת את פלטינה, רותניום, רודיום, פלדיום, אוסמיום ואירידיום.
המתכות היקרות הן בעלות רמת פעילות כימית נמוכה יחסית ליסודות האחרים (מלבד גזים אצילים).
הן בעלות מראה בוהק, רכות וניתנות לריקוע.
בעבר שימשו מתכות יקרות כמטבע עובר לסוחר, אולם בעידן הכלכלה המודרנית הן משמשות בעיקר כאפיק השקעה או בשימושים תעשייתיים.
המתכות היקרות הידועות ביותר הן כסף וזהב.
אף על פי ששתיהן משמשות גם כחומרים תעשייתיים, עיקר השימוש בהן הוא לטביעת מטבעות, ייצור תכשיטים וחפצי אמנות שונים.
רניום, אחד היסודות הנדירים ביותר, כמו גם המתכות היקרות מקבוצת הפלטינה: פלטינה, פלדיום, אוסמיום, אירידיום, רותניום ורודיום, משמשות בעיקר לצרכים תעשייתיים.
מחירן של מתכות יקרות נקבע הן בהתאם לדרישה אליהן לצורכי השימוש התעשייתי והן כביקוש למוצר השקעה השומר על ערכו לאורך זמן מבלי להתקלקל וללא כל טיפול תחזוקתי נדרש.
ערכן של המתכות היקרות מושפע בעיקר מנדירותן, אך גם מן הקושי להפיק אותן.
כך למשל את האלומיניום, המתכת הנפוצה ביותר בקרום כדור הארץ, היה קשה ביותר להפיק ולזקק מתוך העפרות שנחצבו, ובמאה ה-19 היה ערכו שווה לזה של מתכת הכסף.
הביקוש להשקעה במתכות כגון כסף וזהב עולה בעיקר בסביבה כלכלית אינפלציונית כאמצעי לשמירת ערך הכסף, או בתקופות של מיתון והאטה כלכלית כביטחון פסיכולוגי מפני הזמנים הקשים.
בוליון (Bullion) הוא תצורה של המתכת היקרה אשר משמשת לצורכי מסחר או השקעה.
ערכו הכספי של בוליון נקבע על פי משקלו ועל פי מידת הטוהר של המתכת שממנה הוא עשוי, ולא על פי הערך הנקוב עליו.
מדינות רבות נוהגות להנפיק מטבעות בוליון בעלות ערך כספי נקוב המוטבע עליהן כהילך חוקי, אך ערכן בשוק הוא לעיתים גבוה בהרבה, מכיוון שתכולת המתכת היקרה שבהן עולה משמעותית על הערך הנקוב, ובנוסף לכך הם גם אוצרים בתוכן ערך אספני המוסיף על מחירם.
רמת הטוהר הגבוהה ביותר של בוליון קיימת במטבע הקנדי מסדרת "עלה אדר מוזהב", המכיל 99.999% זהב.
לעומת זאת, הבוליון המפורסם ביותר, מסדרת "קרוגרראנד" של דרום אפריקה, מכיל 22 קרט זהב, השווה ערך לטוהר בשיעור 91.667% בלבד.
מטבע הבוליון הסחיר הגדול ביותר הוא "מטיל זהב אוסטרלי" במשקל ק"ג אחד ובעל טוהר של 99.99%.
מספר מדינות הנפיקו סדרות מצומצמות של מטבעות זהב בוליון במשקל גבוה יותר, אך הם אינם סחירים מכיוון שאינם נוחים לשימוש שוטף לצורכי השקעה ומסחר.
במכירה פומבית בווינה שבאוסטריה לחברת מסחר בזהב ספרדית, מטבע הזהב הגדול ביותר שנמכר מעולם.
המטבע מסדרת "עלה אדר" הוא בקוטר 53 סנטימטר, ומשקלו 100 ק"ג, שהם 3,215 אונקיות זהב.
שווי העסקה היה 3.27 מיליון יורו, ומתוכו שווי הזהב עצמו 3.23 מיליון יורו.
נכון לשנת 2015 הונפקו בישראל שישה מטבעות זהב בוליון:
בגב המטבע צלמית האריה השואג שהתגלה במגידו בשנת 1908 על פני חותם עברי עתיק מהמאה השמינית לפני הספירה.
המטבע השני נושא על פניו תבליט של הכותל המערבי, ובגבו צלמית האריה ממגידו.
המטבע הרביעי נושא על פניו את תבליט הכיפה של היכל הספר שבמוזיאון ישראל, ובגבו צלמית האריה ממגידו.
המטבע החמישי נושא על פניו את תבליט בית הכנסת החורבה בירושלים, ובגבו צלמית האריה ממגידו
המטבע השישי נושא על פניו את תבליט מוזיאון ישראל לכבוד שנת היובל למוזיאון, ובגבו צלמית האריה ממגידו.
מתלול ווטסון הוא מדרון (מתלול) גדול ותלול בהרי המלכה מוד, הנוטה צפונה לאורך השוליים המזרחיים של קרחון סקוט, ואחר מזרחה אל קרחון רידי, שם הוא פונה דרומה לאורך צדו המערבי של הקרחון.
אורך המתלול, המקושת במידת-מה, הוא כמעט 180 ק"מ; הוא מתנשא לגובה 3,550 מ' מעל פני הים, ובין 1,000 ל-1,500 מ' מעל הקרקע הסמוכה.
חלקו הצפוני-מרכזי של המתלול נצפה מנקודה גבוהה על הר קבוצת הסיוע ומופה בחלקו בדצמבר 1929 על ידי הקבוצה הגאולוגית של המשלחת הראשונה של ריצ'רד בירד לאנטארקטיקה, בראשות לורנס גולד.
מנקודה קרובה יותר צפתה במתלול הקבוצה הגאולוגית של משלחת בירד לאנטארקטיקה בשנת 1934, בראשות קווין בלקברן, ובירד קרא אותו על שם תומאס ווטסון, איש עסקים אמריקאי, מממני המשלחת.
המתלול מופה בפרוטרוט על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) ממדידות וצילומי אוויר של הצי האמריקאי, בשנים 1964-1960.
מתכנן ערים ואזורים (בראשי תיבות: מת"ע) הוא איש מקצוע האחראי על תכנון, ניהול וניתוח של המרחב העירוני והאזורי.
אחד מתפקידיו המרכזיים הוא לאתר בעיות מרחביות, כגון עומסי תחבורה, מחסור בדיור, חלוקת קרקע לא מאוזנת או היעדר שטחים ציבוריים ופתוחים – ולגבש פתרונות תכנוניים ארוכי טווח.
מת"ע עוסק בהכנת תוכניות פיתוח הכוללות שימושי קרקע, מערכות תחבורה, דיור, סביבה, שטחים פתוחים, וצרכים חברתיים־כלכליים.
מתכנן הערים מוביל את התהליך התכנוני, ובשלבי התכנון השונים משתלבים גורמים מקצועיים כגון, מהנדסי תחבורה, אדריכלים, אדריכלי נוף, כלכלנים ויועצי סביבה.
מתכנני ערים מועסקים במשרדי תכנון פרטיים, ברשויות מקומיות, במשרדי ממשלה ובמוסדות ציבוריים, וכן פועלים מטעם יזמים ובעלי קרקעות.
עבודתם מתמקדת הן בתכנון של אזורים חדשים והן בניהול ופיתוח של אזורים קיימים.
בישראל פועלים: איגוד המתכננים בישראל והשלוחה הישראלית של האיגוד הבינלאומי למדעי האזור.
ברוב המדינות קיימות תוכניות לתואר ראשון (.B.Ur.P או .B.Sc) בתכנון ערים ואזורים, הנמשכות 3–4 שנים וכוללות לעיתים גם פרקטיקום כחלק מהלימודים.
קיימים גם תוארי המשך לתואר מוסמך (.M.Ur.P או .M.Sc), ומסלולי דוקטורט.
בישראל ניתן ללמוד את מקצוע התכנון עירוני ואזורי, רק במסגרת תואר שני ודקטורט במספר מוסדות:
הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל שבחיפה, תואר שני מסלול מחקרי (.M.Sc) ומסלול ללא תזה (.M.Ur.P).
אוניברסיטת תל אביב, תואר שני (.M.A) בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם ובית הספר לאדריכלות, במסלול תכנון ועיצוב עירוני-אזורי.
האוניברסיטה העברית בירושלים: תואר שני (.M.A) בגאוגרפיה ותכנון עירוני ואזורי
אוניברסיטת בן-גוריון בנגב: תואר שני (.M.A) בגאוגרפיה ופיתוח סביבתי במגמת תכנון עיר ואזור.
אוניברסיטת בר-אילן: תואר שני (.M.A) המחלקה לגאוגרפיה וסביבה, המגמה לתכנון עירוני.
ההכרה היא עד אוגוסט 2026, לאחר מכן תשוב התכנית ותבחן לקבלת הכרה קבועה.
בוגרי תואר שני מאחת התוכניות הללו זכאים להירשם בפנקס המתכננים החדש, של איגוד המתכננים, שהוא מסגרת מקצועית פנימית של האיגוד.
מִתְלוֹצֵץ עִם רוֹפְאָיו הוא ביטוי הומוריסטי בעברית ישראלית המשמש לתאר אדם העובר טיפול רפואי ומצבו אינו קשה מדי.
מקובל שהביטוי נטבע לראשונה (לעיתים בצורה "התבדח עם רופאיו") ביחס למנחם בגין, אשר במהלך כהונתו כראש ממשלה (1977–1983) אושפז בבתי חולים מספר פעמים.
לאורך השנים נעשה שימוש בביטוי ביחס למנהיגים במטרה להמחיש לציבור כי מצבם הרפואי הוא טוב.
נטען כי יש חיוניות בביטוי כדי להרגיע את האווירה, זאת מפני שעצם המעבר לשימוש בקלישאות, מלמד כי ההתפתחויות הדרמטיות הגיעו לכדי סיום.
כן, הביטוי מהווה סימן ראשון לכך שהשגרה הישנה והטובה חוזרת לחיים.
שימוש מוכר בביטוי נעשה באוקטובר 2004, כאשר מוחמד רשיד, עוזרו של יאסר ערפאת, אמר עליו כי הוא יצא ממיטתו הבוקר, התלוצץ עם רופאיו ואף כבר הספיק לקרוא בקוראן.
על אף האמור, ערפאת מת שבוע וחצי אחר כך.
בדצמבר 2005 השתמשה התקשורת בביטוי במהלך אשפוזו הראשון של ראש הממשלה, אריאל שרון.
בסמוך לאחר האשפוז החלו כלי התקשורת לדווח כי שרון מתלוצץ עם רופאיו, וזאת באמצעות הדלפות ממספר מקורות שונים, דיווח שאושר לבסוף על ידי פרופ' בולק גולדמן, רופאו האישי של ראש הממשלה, שיצא אל העיתונאים בשעת ערב מאוחרת ואמר את הביטוי בפני המצלמות.
לימים הפך הביטוי לקלישאה ונאמר בהומור.
דוגמאות נוספות לשימוש בביטוי בהומור על ידי התקשורת היו ב-2010 ביחס לצנתור לב שעבר ביל קלינטון, וב-2013 ביחס לאשפוז קצר של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
מתלול מוסון הוא מדרון (מתלול), הפונה לכיוון מערב, באדמת מק.
המתלול משתרע בכיוון צפון-דרום; אורכו 130 קילומטרים.
המתלול ממוקם לצידו המזרחי של קרחון לאמברט.
בצידו הצפוני של המתלול מצויה פלטפורמת בארקל.
גובהו של המתלול 649 מטרים מעל פני הים.
המתלול התגלה על ידי קצין הטייס ג'יי.
Seaton), מחיל האוויר המלכותי האוסטרלי, שהשתתף במשלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
המתלול התגלה במהלך טיסת סיור שערך סיטון בנובמבר 1956.
שמו של המתלול ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
המתלול נקרא על שמו של סר דאגלס מוסון.
מתלט הוא אדם שמתחרה בתחרויות מתמטיקה בכל רמה ובכל גיל.
ליתר דיוק, מתלט הוא סטודנט שמשתתף באחת מתוכניות ה-Mathcounts, שכן מתלט הוא סימן מסחרי רשום של קרן Mathcounts בארצות הברית.
המונח הוא הלחם של המילים מתמטיקה ואתלט.
מתלטים מובילים מבית Mathcounts ממשיכים להתחרות בתחרויות AIME, USAMO ו-ARML בארצות הברית.
אלו שבמדינות אחרות משתתפים בדרך כלל באולימפיאדות לאומיות כדי להעפיל לאולימפיאדה הבינלאומית במתמטיקה.
המשתתפים ביום המתמטיקה העולמי מכונים בדרך כלל מתלטים.
בחינת פטנאם: התחרות של ויליאם לואל פטנאם היא התחרות הבולטת לסטודנטים לתואר ראשון במתמטיקה בארצות הברית.
התחרות מנוהלת על ידי האגודה המתמטית של אמריקה, ובה סטודנטים מתחרים כיחידים וכצוותים (לפי בחירת המוסד שלהם) על מלגות וכספי צוות.
הבחינה מנוהלת ביום שבת הראשון בחודש דצמבר.
מחוץ לעונה האקדמית (המכונה באופן מסורתי "קיץ") יכולה להיות קשה במיוחד למתלטים, אם כי הוצעו משטרי אימונים שונים כדי לשמור על יכולת המתמטיקה בשיאה.
מתלטים רבים קוראים פרסומים כגון The American Mathematical Monthly של האיחוד המתמטי של אמריקה ו-Notices of the American Mathematical Society של האגודה האמריקאית למתמטיקה באופן נרחב כדי לשמור ולחדד יכולת מתמטית.
ישנם מאמנים שמציעים לבקש התמחות במחקר או מענקים, רבים מהם ממומנים על ידי הקרן הלאומית למדע.
ברמות גבוהות יותר, מתלטים יכולים להשיג מימון ממוסדות מארחים לעבודה על פרויקטים של מחקר קיץ.
לדוגמה, אוניברסיטת דלאוור מציעה את הפרויקטים הקבוצתיים לחקר מדעי המתמטיקה (פרויקט GEMS) לסטודנטים לתואר שני בשנה הראשונה.
הסטודנטים משמשים כחוקרים ראשיים ועובדים עם עוזר מחקר לתואר ראשון ויועץ סגל שיפקח על מחקרי הקיץ שלהם.
בישראל משתמשים במונח "מתלט" לעיתים רחוקות.
בישראל ישנן תחרויות מתמטיקה רבות, כגון, תחרות הערים, תחרות המתמטיקאי הצעיר, תחרות בנו ארבל, אולימפיאדת האחדות, האולימפיאדה הארצית למתמטיקה ועוד.
מתכת נפוצה היא מתכת נפוצה וזולה, בניגוד למתכת יקרה כמו זהב או כסף.
מטרה ארוכת שנים של האלכימאים הייתה התמרה של מתכת זולה (באיכות נמוכה) למתכת יקרה.
בתחום הנומיסמטיקה, נגזר ערכם של מטבעות לעיתים קרובות מתכולת המתכות היקרות.
עם זאת, מתכות נפוצות שימשו גם במטבעות בעבר וגם כיום.
בניגוד למתכת אצילה, ניתן להבחין בין מתכות נפוצות על ידי תהליכי חמצון או קורוזיה בקלות יחסית ובתגובה השונה לחומצת מימן כלורי (HCl) תוך ייצור מימן.
דוגמאות כוללות ברזל, ניקל, עופרת ואבץ.
נחושת נחשבת גם היא למתכת נפוצה מכיוון שהיא מתחמצת בקלות יחסית, אם כי היא לא מגיבה עם HCl.
בכרייה ובכלכלה, המונח מתכות נפוצות (base metals) מתייחס למתכות הלא ברזליות למעט מתכות יקרות.
אלו כוללים נחושת, עופרת, ניקל ואבץ.
סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית כוללת יותר מתכות בהגדרת של מתכות נפוצות מסחריות.
הרשימה שלה כוללת - בנוסף לנחושת, עופרת, ניקל ואבץ - את המתכות הבאות:
+ שם המתכת ברזל פלדה אלומיניום בדיל טונגסטן מוליבדן טנטלום קובלט ביסמוט קדמיום טיטניום זירקוניום אנטימון מנגן בריליום כרום גרמניום ונדיום גליום הפניום אינדיום ניוביום רניום תליום סגסוגות של המתכות
מתכת חמה הוא כינוי לעידן וטכנולוגיות בדפוס הבלט, שהתאפיין בכך שפעולת יציקת הגופנים נעשית כחלק מפעולת הסדר.
טכנולוגיית המתכת החמה החלה בעשורים האחרונים של המאה ה-19, והוחלפה בהדרגה, החל ב-1950 על ידי שיטות סדר והדפסה אופטיות.
במאה ה-15 החלה מהפכת הדפוס, שהתבססה על דפוס גוטנברג.
לדפוס היו השפעות והשלכות מרחיקות לכת על העולם והתרבות.
השיטה מבוססת על יציקת מספר גדול של אותיות מנתך עופרת, סידורן לפי כתב היד, והדפסה בעזרתן על נייר.
יציקת והכנת האותיות נעשתה בתחילה בבתי הדפוס עצמם, ועברה בהמשך לבתי יציקת אותיות .
כל בית דפוס החזיק מלאי גדול של אותיות כאלה, שמוחזרו מעבודה אחת לשנייה.
במהלך המהפכה התעשייתית השתכללו טכנולוגיות הדפוס, מכבש הדפוס הוחלף, ופעולות נוספות מוכנו, אך עד אמצע המאה ה-19 פעולת הסדר נשארה ביסודה זהה לאופן בו נעשתה מאז המאה ה-15, והייתה צוואר בקבוק בהוצאת ספרים ועיתונים.
מלאכת הסדר אטית ומייגעת, ובתי הדפוס העסיקו סדרים רבים, והחזיקו מלאי גדול של אותיות עופרת, ממגוון גדלים וגופנים, שנשחקו והיו זקוקים להחלפה וחידוש.
קרה לא אחת שבאמצע סידור עבודת דפוס התברר שאין מספיק אותיות בבית הדפוס כדי לסיימה.
הביטוי האנגלי out of sorts, שמשמעו אובד עצות, או חסר ישע, מבטא מצב כזה: אותיות העופרת נקראות באנגלית sort .
במאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים למכן את הסדר, החל ב-1820, וביתר שאת מאז שנות ה-60 של המאה.
רובם המכריע של ניסיונות אלו היה מבוסס על חיקוי פעולת הסדר הידני, כאשר האותיות מוחזקות ב"מחסנית", משוחררות ממנה לפי הסדר הנכון בעזרת מקלדת, ומסתדרות בשורה.
הומצאו כ-100 מכונות שונות כאלו, שרובן המכריע מעולם לא זכו לשימוש, ומהמעטות שכן זכו לשימוש, מספר לא רב של מכונות נבנו.
ב-1886 הופיעה מכונת סדר, שהומצאה על ידי אמריקאי שהיגר לארצות הברית מגרמניה, בשם אוטמר מרגנתהאלר , שלא השתמשה באותיות מוכנות מראש, אלא ייצרה שורה שלמה שמשמשת להדפסה, על ידי יציקתה מנתך עופרת.
מכונת לינוטייפ החליפה הן את הסדר, והן את בית היציקה: במקום לסדר את האותיות, המכונה מסדרת "מטריצות", או אמהות דפוס, בעזרתן היא יוצקת שורה מוכנה להדפסה.
פעולת הסידור הידנית הוחלפה בהקלדה, וקצב הסידור הוכפל בערך פי שישה, לפי ההערכה המקובלת.
בנוסף לשיפור בפריון העבודה, שימוש במכונה פטר את בתי הדפוס מהצורך להחזיק מלאים עצומים של אותיות עופרת שנשחקות וזקוקות להחלפה וריענון תמידיים, והבטיח שכל עבודת דפוס תיעשה בעזרת אותיות חדשות וחדות.
בתום עבודת הדפסה, השורות מותכות לשימוש חוזר.
החזקת מלאי נתך עופרת פשוטה, זולה, וחסכונית במקום לאין ערוך מהחזקת מלאי מספיק של אותיות דפוס ממוינות, המאוכסנות במגרות מתאימות לסידור.
השיטה החדשה התפשטה במהירות, בעיקר לסידור עיתונים, בהם פעולת הסדר הייתה למעשה הגורם המגביל: בעיתונים הגדולים ביותר עמלו יותר ממאה סדרים על סידור עיתון יומי של לא יותר משמונה עמודים.
כמעט כל העיתונים בעולם, ובוודאי כל הגדולים השתמשו במכונה.
עיתון הניו יורק טיימס סודר בעזרת לינוטייפ עד 1978, ועיתונים עבריים המשיכו להשתמש במכונה עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. גרוטאת מכונה כזו מוצבת בחזית בית העיתונאים על שם סוקולוב בתל אביב.
עד 1920 הופיעו מכונות סדר נוספות שהתבססו על יציקה – חלקן יצקו שורה שלמה, כמו הלינוטייפ, ואחרות שסידרו ויצקו אותיות בודדות.
אחת מהן, מונוטייפ, עברה את מבחן הזמן.
ארבע מכונות "מתכת חמה" זכו לתפוצה נרחבת, ומתוארות להלן.
אלו הן לינוטייפ (ואינטרטייפ, מכונה "תואמת לינוטייפ", ומספר תואמים נוספים), מונוטייפ, "לדלו" , ו"אלרוד" (Elrod) (שאינה מכונת סדר).
"המתכת החמה" מצריכה, מלבד מכונות היציקה, גם מערכת תומכת למחזור ה"חומר" בסיום עבודת דפוס, ויציקתו למטילים מתאימים להזנה לכוריהן.
מספר יצרנים מילאו את החלל הזה, במערכות ברמות תחכום שונות.
כל מכונות הסדר והיציקה בשיטת "מתכת חמה" מכילות כור ובו הנתך, ומערכת שמזריקה אותו לתבנית ברגע המתאים.
במכונות הראשונות הכורים הופעלו בגז, ואפילו בקרוסין במקומות בהם לא הייתה אספקת גז זמינה.
בעשורים הראשונים של המאה העשרים החליפו אותם כורים המופעלים בחשמל.
שמירה על טמפרטורה נכונה חשובה, ומהווה אתגר הנדסי.
נתך קר מדי (או "לא מספיק חם") לא ממלא את התבנית, ובפרט את המטריצה באופן מושלם, ומייצר אות פגומה.
נתך חם מדי דורש זמן קירור ארוך ומגביל את קצב העבודה.
בדרך כלל בכור מספר גופי חימום, שאחד מהם מווסת את הטמפרטורה של הפיה דרכה מוזרק הנתך לתבנית, ואחרים מבקרים גוף הכור.
בכור בנויה משאבה פשוטה – בוכנה נדחפת מלמעלה אל מבנה גלילי בגוף הכור, ומזריקה את הנתך דרך צוואר לפיה, שמזריקה אותו לתבנית היציקה.
בתום הפעולה הבוכנה מורמת, ונתך חדש ממלא את החלל הגלילי, בהכנה למחזור הפעולה הבא.
בכור כמה עשרות קילוגרמים של נתך – בלינוטייפ כ-20 ק"ג.
במשך העבודה נצרך נתך, ועופרת חדשה מוזנת לכור, בדרך כלל באופן רצוף, כך השכור נשמר מלא.
הדגם הראשון של לינוטייפ הופיע ב-1886. פיתוח המכונה נמשך, וב-1892 הציגה החברה את הדגם "לינוטייפ 1".
כל הדגמים הבאים פועלים באותו עקרון פעולה, ומכלוליהם השונים דומים או זהים למכלולים של דגם 1.
המכונה משתמשת במחסנית שמכילה 90 "ערוצים", כשבכל ערוץ כ-20 מטריצות של אות מסוימת.
לעומת השיטה הקודמת, בה נחוץ להחזיק מספיק אותיות להדפסת מספר עמודים בספר או בעיתון, בלינוטייפ מספיקות מספר מטריצות הנחוצות להדפסת שורה אחת: אחרי יציקת כל שורה, המטריצות מוחזרות לערוצים המתאימים במחסנית ליציקת השורות הבאות.
ב-1914, אחרי שהפטנטים החשובים פגו, החלה חברת אינטרטייפ, שעסקה עד אז בייצור חלפים ומתן שירות למכונות לינוטייפ, לייצר ולמכור מכונות תואמות.
בנוסף, פתחה החברה מפעלי ייצור באנגליה ובגרמניה, שפעלו כחברות עצמאיות או עצמאיות למחצה, ופיתחו דגמים ייחודיים, אותן ייצרו לצד דגמים תואמים לדגמי חברת האם.
במרוצת השנים יוצרו "תואמי לינוטייפ" בגוש המזרחי, על ידי חברת Ленполиграфмаш, וידועות מכונות שכנראה יוצרו בדרום אמריקה, במפעלים לא ידועים.
מספר הערוצים במחסנית מגביל את מספר האותיות השונות בהן ניתן להשתמש בעבודת הדפסה אחת.
כדי להשתמש באותיות אחרות או גודל שונה, יש להחליף מחסנית.
כדי להתגבר על המגבלה, הציגה החברה כמה שכלולים: מכונות בהן ניתן להתקין שתיים או ארבע מחסניות, ביניהן ניתן להחליף במהירות, ומכונות עם "מחסנית עזר" בת 34 ערוצים, להגדלת מספר האותיות השונות ל-123.
מכונות אלו יוצקות שורה שלמה להדפסה, כשהשורות היצוקות מהוות את גוף הטקסט של טור או עמוד, אך מוגבלות בגודל האותיות שהן יכולות לצקת, ודרושים פתרונות אחרים לכותרות.
בתחום העיתונות מכונת הלינוטייפ השיגה שליטה מוחלטת, ובנוסף הייתה הפתרון המוביל בסידור והדפסת טקסטים, כמו חוברות הדרכה, עלונים, ושימושים נוספים בהם לא נדרשת שליטה טיפוגרפית מדויקת.
ב-1936 פעלו ברחבי העולם כ-75,000 מכונות לינוטייפ, וכמה עשרות אלפי מכונות אינטרטייפ, ויותר מ-100,000 מכונות יוצרו עד תום הייצור ב-1972 (בגוש המזרחי הייצור נמשך לפחות עד 1974).
בישראל הופעלו בסוף שנו השישים של המאה העשרים יותר מ-250 מכונות כאלו.
אלפי גופנים שונים ביותר מ-100 אלפביתים היו זמינים – רובם מחברת לינוטייפ, אך גם של יצרני מטריצות אחרים, ובפרט חברת אינטרטייפ.
המכונה מתאימה בשינוי זעיר להדפסה באלפביתים הנכתבים מימין לשמאל, כמו עברית וערבית – צורת האות מוטבעת במטריצה הפוכה, כשראשה למטה ורגליה למעלה, והמגש שאוסף את השורות המודפסות נהפך בכיוונו.
בשנות ה-30 של המאה הוצג שכלול נוסף, המבוסס על שיתוף פעולה בין חברת מרגנתהאלר, יצרנית הלינוטייפ, וחברת טלטייפ, יצרנית טלפרינטרים מובילה, בשם TTS .
בשיטת עבודה זו, מכונת הלינוטייפ מופעלת על ידי סרט נייר מנוקב במקום המקלדת (שעדיין זמינה לשימוש).
ניגוד לסרט הנייר בו משתמשת מונוטייפ (המתוארת בהמשך), הסרט בו השתמשה מערכת TTS מתאים לתקשורת, בדומה לסרטי נייר שמשמשים מערכות טלטייפ: סרט שנוצר במקום אחד יכול להישלח בקווי תקשורת לאתר מרוחק, בו מנוקב סרט שני שהוא עותק של המקורי, וסרט זה משמש להפעלת המכונה.
באופן זה ניתן להשתמש בכתבים מרוחקים, לשלוח ידיעות "מוכנות ליציקה" מסוכנויות הידיעות למספר עיתונים שונים, ולשתף תוכן בין עיתונים, בלי צורך לסדר אותו בנפרד לכל עיתון.
השימוש ב-TTS התפשט וזכה לתפוצה נרחבת החל בשנות החמישים של המאה, ולווה בהגדלת קצב הפעולה המרבי של המכונה: בהפעלה ידנית, קצב הפעולה של המכונה מוגבל למהירות ההקלדה של הסדר, אך TTS מאפשר לסדר טקסט בקצב שמוגבל רק על ידי המכונה עצמה.
לינוטייפ ואינטרטייפ הציגו בשנים הבאות מכונות שעובדות בקצב גבוה פי שלושה או ארבעה מקצב הקלדה מרבי של סדר מיומן, לפי סרט נייר שנוקב בנפרד, ויוצקות עד 15 שורות בדקה, כמעט ללא השגחה – בצורת עבודה זו מפעיל המכונה אינה הסדר, אלא מכונאי, שיכול לשרת מספר מכונות בעת ובעונה אחת.
הגמישות הטיפוגרפית שמאפשרת המכונה מוגבלת: כך למשל קשה או אי אפשר לערב תווים מגופנים שונים בשורה אחת, קשה להשיג שליטה מדויקת על הרווחים בין המילים, ואין שליטה על הרווח בין אותיות במילה.
הוצאות ספרים בדרך כלל העדיפו להשתמש במכונת מונוטייפ, המתוארת בסעיף הבא.
בין הממציאים שניסו למכן את הסדר היה האמריקאי טולברט לנסטון .
אחרי כמה ניסיונות, שלא התבססו על יציקה ולא צלחו, הציג לנסטון ב-1890 את מערכת המונוטייפ.
בדומה ללינוטייפ, המכונה יוצקת את האותיות לדפוס לפי הסדר, ובגמר העבודה ה"חומר" ממוחזר למטילי נתך עופרת.
שלא כמו הליוטייפ, מונוטייפ יוצקת כל אות בנפרד, ושמה נבחר כדי להדגיש את העובדה הזו.
המערכת מורכבת משני חלקים: מקלדת, עליה מתבצעת פעולת הסדר, שמנקבת בסרט נייר את הוראות היציקה, ומכונת יציקה נפרדת, שקוראת את הסרט מהסוף להתחלה, ויוצקת את האותיות והרווחים ומסדרת אותן בשורה.
בסיום כל שורה, הוראה בסרט המנוקב מורה למכונת היציקה לדחוף את השורה הגמורה למגש הסדר, והכנת המכונה ליציקת האותיות והרווחים של השורה הבאה.
הפרדה בין המקלדת למכונת היציקה משמעה באופן מעשי העסקת שני עובדים שעושים אותה עבודה שדורשת סדר יחיד בלינוטייפ, אך להפרדה גם יתרונות: היא מאפשרת התמחות, פוטרת את הסדרים מהצורך להיות גם מכונאים, ומאפשרת העסקת מכונאים מיומנים לתפעול מכונת היציקה.
ההפרדה גם מאפשרת מספר לא שווה של מכונות יציקה ומקלדות – בדרך כלל יותר מקלדות ממכונות יציקה, ובהתאם, יותר סדרים ממכונאים, כשמכונאי אחד יכול להשגיח על מספר מכונות יציקה, ולבצע משימות נוספות בבית הדפוס: פעולת מכונת היציקה אוטומטית.
התפקיד העיקרי של המכונאי, מלבד טיפול בתקלות, הוא כוונון מכונת היציקה לעבודה הבאה, אם אינה זהה לקודמת (כלומר סוג וגודל הגופן), וטעינת סרט נייר חדש.
לשימוש בסרט הנייר יתרון נוסף, כאשר נדרשת הדפסה נוספת של אותו מוצר לאחר זמן רב.
בלעדיו, הברירה היא לפרק את ה"חומר" למחזור העופרת, מה שדורש סידור מחדש להדפסה נוספת, או שמירתו, שתופסת מקום ומשקל מרובים.
בעזרת סרט הנייר, ניתן לשמור "ארכיונים" גדולים בצורה מסודרת, וכאשר נדרשת הדפסה שנייה, רק מכונת היציקה נדרשת לפעולה – סרט הנייר שנשמר חוסך את הצורך לבצע מחדש את הסדר.
לעומת הלינוטייפ, שיוצקת שורה שלמה וזקוקה למחסנית מסורבלת למטריצות, מונוטייפ יוצקת את האותיות, הסימנים והרווחים אחד אחד, וזקוקה למטריצה יחידה לכל אות.
המטריצות מסודרות במסגרת, אותה מסיעה המכונה לפי ההוראות שקראה מן הסרט המנוקב, כך שהמטריצה הנכונה מוצבת מול התבנית.
במקביל, מכוונת המכונה את רוחב התבנית: לכל אות ולכל רווח מתאים רוחב מסוים, והתבנית מתכווננת לרוחב הנכון מחדש בכל מחזור יציקה.
כשהתבנית והמטריצה מוכנות, מוזרק לתבנית בכוח נתך עופרת מן הכור, ותוך חלקי שנייה האות מתמצקת, מהוקצעת, נפלטת מן התבנית ומצטרפת לשורה הנבנית.
כשבסרט המנוקב מופיעה הוראת "סוף שורה", המכונה מעבירה את השורה הגמורה למגש, וקוראת את ההוראות שמכינות אותה ליציקת השורה הבאה (שהיא למעשה השורה הקודמת בטקסט).
התבנית מקוררת מים, מה שמאפשר קצב יציקה של עד כ-140 אותיות בדקה.
במהלך המאה ה-20 נעשו במכונה שיפורים שונים, שאפשרו שליטה מדויקת יותר בעיצוב, כמו שליטה מדויקת יותר ברווחים.
שיפור נוסף היה הרחבת מסגרת המטריצות של המכונה, החל במסגרת של 12x13 בדגם הראשון (156 מטריצות), ועד מסגרת של 16x17, כלומר 272 מטריצות שונות שניתן להשתמש בהן בעבודת הדפסה אחת.
המטריצות של מונוטייפ פשוטות בהרבה מאלו של הלינוטייפ, ובית דפוס יכול במחיר לא רב לצבור ערכות לגופנים רבים ושונים.
המכונה גם מאפשרת לבית הדפוס גמישות כמעט בלתי מוגבלת בעירוב גופנים שונים בעבודה אחת, כל עוד גובה השורה נשמר.
מכונת המונוטייפ הייתה הבחירה המועדפת בהוצאות ספרים, וכן בהדפסת מוצרים טבלאיים, כמו לוחות זמנים, טבלאות מחירים, וכן הלאה.
חברת מונוטייפ מכרה גם מכונת יציקה ללא קורא סרט, שלא ביצעה סדר, ויכלה לצקת כל אות עבורה יש מטריצה, כלומר כל אות שנמצאת במערכת הסדר מונוטייפ.
מכונה זו שימשה בבתי דפוס שעדיין סידרו ידנית, כתחליף והשלמה לרכישת אותיות מבתי היציקה המסורתיים, והייתה בשימוש גם בבתי היציקה עצמם.
המכונה ייצרה אותיות בקצב של המונוטייפ, כ-140 אותיות בדקה, כשמעבר בין ייצור אות אחת לשנייה הצריך שינוי ידני.
מכונה כזו פועלת באחד מבתי יציקת האותיות שעדיין פעיל ב-2022.
בתי דפוס רבים החזיקו מכונות משני הסוגים: לינוטייפ/אינטרטייפ לעבודות זריזות ופשוטות, ומונוטייפ לעבודות מורכבות יותר או מוקפדות יותר.
מונוטייפ ולינוטייפ מוגבלות בגודל האותיות שביכולתן לצקת.
בדגמים שונים של המכונות הוצגו שינויים ושיפורים שמאפשרים יציקת אותיות גדולות, אך הפתרונות הללו לא היו פופולריים, ובדרך כלל הצריכו שינויים וכוונונים מורכבים, והן אינן מספקות פתרון טוב לסידור ויציקת כותרות.
מכונת לדלו מספקת פתרון מתאים.
שלא כמו המכונות שתוארו לעיל, בלדלו אין מקלדת, והסידור נעשה באופן ידני, כאשר מסדרים מטריצות.
בדומה ללינוטייפ, המכונה יוצקת שורה שלמה מוכנה להדפסה, וביכולתה לצקת אותיות בגודל 96 נקודות ויותר.
המכונה פשוטה, קטנה וזולה מהלינוטייפ, והמטריצות בהן היא משתמשת פשוטות אף יותר מהמטריצות של המונוטייפ.
השימוש העיקרי בלדלו היה לייצר כותרות, לצד מערך מכונות לינוטייפ ומונוטייפ, שסידרו ויצקו את גוף הטקסט.
המכונה יכולה לצקת גם שורות של אותיות קטנות יותר, והחברה מכרה מסגרות ומטריצות החל מגודל ארבע נקודות (הגודל הקטן ביותר בשימוש בדפוס בלט), ועד 96 נקודות.
כמו המכונות הקודמות שתוארו למעלה, זו מכונת יציקה, ובה כור עם נתך עופרת.
המטריצות מוחזקות בארון מגרות עם מגרה לכל סוג אות וגופן, והסדר מסדר אותן ידנית, במסגרת ייעודית שמכילה שורה אחת.
המסגרת מהודקת, ומורכבת על התבנית שנמצאת בגוף המכונה, וכשכל המערכת מהודקת, מתבצעת היציקה על ידי הזרקת הנתך מהכור שנמצא מתחת לתבנית.
כאשר יוצקים אותיות גדולות, ה"רגל" של השורה צרה יותר מגובהה, כשחלק מפני האות לא נתמך.
להדפסה, יש לתמוך את שורת הכותרת, וזה נעשה בעזרת פסי עופרת דומים לאלו המשמשים למסגרות, שפעמים רבות הוכנו על ידי ה"אלרוד" שמתוארת בהמשך.
מכונת לדלו אחת מספיקה לכל הצרכים של כמעט כל בית דפוס, ובדרך כלל היא עסוקה רק חלק מהזמן, לעומת מונוטייפ ולינוטייפ שבדרך כלל עובדות בתפוקה מלאה להפקת הטקסט.
מכונות לדלו ממשיכות להיות בשימוש גם אחרי תום עידן המתכת החמה, ודפוס הבלט, והן משמשות בעיקר לייצור חותמות גומי לצרכים שונים.
דפוס הבלט עושה שימוש בפסי עופרת לצרכים שונים, כמו יצירת מרווחים בין שורות ובין האלמנטים השונים בדף, מסגרות (כמו הקווים האופקיים והאנכיים שמפרידים טורים ומאמרים בעיתון), ופסים שמשמשים לתמיכה באותיות או שורות רחבות יותר מה"רגליים" שלהן.
ממציא אמריקאי בשם בנימין ס.
Elrod) פיתח מכונה ליציקת פסים כאלו, שנכנסה לשימוש לראשונה ב-1919.
המכונה יוצקת פס רציף, שגבהו ורוחבו נקבעים לפי התבנית, והוא נחתך למידת האורך הרצוי אחרי שהתמצק.
נתך העופרת שמשמש בדפוס לא מתאים לטכנולוגיות המוכרות של ייצור במשיכה (אקסטרוזיה) שמשמשות במתכות אחרות כמו פלדה, ואלרוד המציא תהליך מתאים לנתך זה.
אלרוד היה בקשר עם חברת לדלו, שעבדה באותו זמן על פיתוח מכונה לאותו צורך, והציע לחברה לוותר על הפרויקט, ולרכוש את החברה שלו.
אחרי בחינת המכונה, לדלו אכן רכשה את המפעל והזכויות על הפטנטים, והחלה לייצר מכונות "אלרוד" להכנת פסים, ואלו היו לבנות לוויה קבועות למכונות לדלו שמתוארות לעיל.
לשימוש במכונה יתרונות על פני שימוש בפסי עופרת מוכנים מראש: בית דפוס שלא מכין בעצמו את הפסים צריך להפריד אותם מה"חומר" בגמר העבודה, ולמיין אותם להכנתם לשימוש חוזר.
יציקת הפסים מחדש לכל עבודה חוסכת צורך זה, ומפשטת את פירוק המסגרות, ומחזור החומר המשומש, ובו בזמן מבטיחה שלכל עבודה חדשה יימצאו פסים במספר ובגודל הדרושים, בלי צורך לדאוג למלאים.
לעומת שלוש המכונות שתוארו לעיל ומסדרות טקסט, אלרוד פחות "מעניינת", ולמרות תפקידה החיוני בבית דפוס שפועל בשיטת המתכת החמה, נדיר כיום למצאה במוזאונים, תצוגות, והדגמות.
ארבע המכונות הללו היו ציוד אפייני בבית דפוס שפועל בשיטת "המתכת החמה".
לצדן פעל ציוד נוסף שקצתו מתואר בסעיף הבא.
בסיום מלאכת ההדפסה או יצירת הסטראוטיפים, בית דפוס שפועל בשיטת "מתכת חמה" צריך למחזר את החומר (טקסט, כותרות ומסגרות) לעבודות הבאות.
בכל אחת ממכונות היציקה כור, וניתן להזין את החומר המפורק ישירות אליו.
זו הייתה השיטה המקובלת בתחילת הדרך: מדי כמה שורות חדשות, הסדר נדרש להוסיף לכור המכונה חומר.
לצורת עבודה זו מספר חסרונות: בלינוטייפ, הסדר נדרש לעצור את עבודת הסדר מדי כמה שורות כדי להוסיף חומר, ובמונוטייפ, המשמעות היא שעובד צריך לעמוד ליד מכונת היציקה ולהזין ידנית חומר ברציפות, בזמן שהיציקה עצמה מתבצעת באופן אוטומטי לגמרי.
פעולה תקינה זקוקה לטמפרטורה יציבה בכור: נתך קר מדי לא ימלא את התבנית בצורה מושלמת, וכשהנתך חם מדי, התבנית לא מספיקה להתקרר עד היציקה הבאה.
הזנה ידנית ב"אצוות" פוגעת בשמירה על הטמפרטורה: הוספת החומר לכור מקררת את הנתך, שמתחמם בהדרגה עד האצווה הבאה, וחוזר חלילה.
יצרנים אחרים החלו למכור בהצלחה מתקן שעושה שימוש במטילי עופרת מוכנים, המונמכים בהתמדה לכור המכונה, בהתאם לכמות העופרת שנצרכה ביציקה, בדרך כלל בעזרת מצוף ששומר על גובה פני העופרת בכור.
המתקן פשוט למדי, ובדרך כלל מחזיק שני מטילים: המטיל בשימוש מונמך ברציפות לכור, וכשהוא נגמר, המתקן עובר להשתמש בשני, כשהסדר או המכונאי נדרש לטעון מטיל חדש אחרי ההחלפה, ולפני שהמטיל החדש נגמר.
מטיל עופרת אחד מכיל חומר למספר שעות יציקה (קצב צריכת העופרת תלוי בגודל האות בה משתמשים, וכמסדרים טקסט באותיות קטנות, מטיל אחד יכול להספיק אף ליותר), והצרכת הסדר לטעון מטיל חדש פעם או פעמיים ביום אינה טרחה גדולה.
בבית דפוס שמפעיל מכונות רבות, עובד שזה תפקידו עבר ביניהן וטען מטילי עופרת לפי הצורך, והסדרים היו פטורים מלדאוג לחומר.
המתקנים הללו הפכו לציוד סטנדרטי, ונדיר מכונת לינוטייפ או מונוטייפ שאינה מצוידת במתקן כזה (היוצאת מהכלל היא הלדלו, בה היציקה נעשית ידנית, והיא צורכת עופרת בקצב קטן, ובה הזנה ידנית של הכור אינה בעיה).
עם הזמן, חברות לינוטייפ, אינטרטייפ ומונוטייפ הוסיפו אותו לסל המוצרים, הן כתוסף "אופציונלי" למכונה, או כמוצר בפני עצמו, וסיפקו שירות למתקני הזנה של יצרנים אחרים.
הזנה אוטומטית שיפרה ופישטה את היציקה, אך היא מצריכה שלב נוסף: התכת החומר המפורק ויציקתו למטילים בצורה ומשקל סטנדרטיים.
לצורך זה כור המיועד לכך משמש להתכת החומר המפורק.
כור זה לא צריך לעבוד ברציפות, ונפחו גדול בהרבה מהכורים של מכונות היציקה.
כאשר מצטבר מספיק חומר למיחזור, טוענים את הכור, ומפעילים אותו עד להתכה מלאה.
סיגים וגופים זרים צפים על פני הנתך ומנוקים, והרכב הנתך נבדק: המתכות שמרכיבות את הנתך נוטות להתחמצן כשהן במצב נוזלי, ועל פני הנתך בכורים צפים סיגי תחמוצת (dross), אותם יש להסיר.
המתכות השונות לא מתחמצנות בקצב שווה, והנתך מאבד בדיל ואנטימון לחמצון בקצב גבוה יותר משהוא מאבד עופרת.
לפי הבדיקה, מאזנים חזרה את הרכב הנתך על ידי הוספת כמויות מתאימות של בדיל ואנטימון.
הנתך ניצוק לתבניות, שמייצרות מטילי עופרת שבצדם האחד "אוזן" שמשמשת לתלייה במתקן ההזנה.
טכנולוגיות דפוס מתחרות לדפוס הבלט התפתחו, ובאמצע המאה ה-20 החלו להחליף אותו.
טכנולוגיות אלו מבוססות על שיטה צילומית, ודורשות סדר אופטי.
הפיתוח הטכנולוגי של הסדר האופטי קשור קשר הדוק למערכות ה"מתכת החמה".
אחת ממכונות הסדר האופטי הראשונות, FotoSetter של חברת אינרטייפ מבוססת על מכונת היציקה שלה, שזהה למעשה ללינוטייפ.
שלוש החברות, מרגנתהאלר-לינוטייפ, אינטרטייפ ומונוטייפ הציגו בשנים הבאות מערכות סדר אופטי, לצד יצרנים נוספים שהציגו מערכות חדשות.
התוצר של הסדר האופטי הוא דף מוכן לצילום, ובמהלך החלפת דפוס הבלט בדפוס אופסט, התחוללה סינרגיה: כך למשל, מערכות הסדר האופטי התאימו להזנה מסרטי TTS של לינוטייפ או סרטים של מונוטייפ, והחלק במערכת הסדר הקיימת שייצר את הסרטים המנוקבים השתלב במעבר לסדר אופטי.
במקביל, מערכות מתכת חמה ייצרו סדר עבור דפוס אופסט: הסדר והעימוד נעשו בעופרת, ומהעמוד המוכן הודפסה הגהה נקייה, שסיפקה דף מוכן לצילום, שהודפס בדפוס באופסט.
דפוס הבלט ושימוש בעופרת פינו מקומם סמוך להעלמות הסדר האופטי עצמו, ולמעשה ביטול שלב ה"סדר" בדפוס, עם כניסת המחשוב, שמכונה לעיתים הוצאה לאור שולחנית.
ניתן לראות מערכות מתכת חמה מודגמות בסדנאות ומוזאונים, ובתי דפוס קטנים ספורים שמפעילים אותן.
לפחות עד העשור השני של המאה העשרים בית דפוס כזה הפיץ שבועון.
לדפוס הבלט עצמו החלה תחייה במאה ה-21, ויש דרישה למוצרים על נייר משובח, עם האיכות הפיזית שלו, בדומה לתחייה של מוצרי "רטרו" אחרים דוגמת תקליטי ויניל.
התחייה הזו דילגה על המתכת החמה, וגם אם יש "גוף טקסט" מעופרת, הוא מסודר מאותיות עופרת מוכנות מראש, כמו בימי גוטנברג.
רבים מוצרי התעשייה הזו הם מסוג שונה, כמו הזמנות חתונה, כרטיסי ביקור או נייר מכתבים, שלא משתמשים בעופרת, ובהם התבליט להדפסה מוכן בצורות אחרות.
סדנאות המלמדות דפוס בלט, משתמשות בשיטות של גוטנברג, בעזרת אותיות עופרת קיימות.
ב-2022 פועלים מספר בתי יציקת אותיות מהם ניתן לרכוש אותיות חדשות לסידור, ולפחות אחד מהם משתמש במכונת מונוטייפ ליציקת האותיות.
מתלול טורברט הוא מתלול, ברכס נפטון, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת, שבאנטארקטיקה.
אורכו של המתלול 28 קילומטרים, והוא מהווה את השוליים המערביים של שדה השלג מידיאן, שברכס נפטון.
המתלול מופה ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, בין השנים 1956 – 1966.
שמו של המתלול ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN).
המתלול נקרא על שם הר טורברט, המהווה את קצהו של המתלול.
מתלול וושינגטון או מדרון וושינגטון הוא המתלול העיקרי הפונה לכיוון מערב, של רכס נפטון, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
אורכו של המתלול 80 קילומטרים, והוא ראשם של מספר שלוחות סלעיות היוצאות לכיוון מערב מרכס נפטון.
המתלול נקרא על שם אוניברסיטת וושינגטון שבעיר סיאטל במדינת וושינגטון, שבארצות הברית.
מספר משתתפים במשלחת השטח לחקר רכס נפטון (Neptune Range field party) שנערכה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) למדו באוניברסיטה זו.
מתלול צורים , הוא הר הנמצא באזור הגליל המערבי.
שמורת מתלול צורים משתרעת מאזור הר הגמל במערב ועד לשולי גוש הרי מירון במזרח.
השמורה משתרעת על שטח כאלף דונם (כמיליון מ"ר).
מקור השם בטרשונים הבולטים המעטרים את ראש המתלול.
בתחום מתלול צורים נמצאת שמורת מתלול צורים, ששטחה כ-3 קמ"ר.
מתלול צורים מהווה גבול טבעי בין הגליל העליון לתחתון.
המצוק המפריד בין שני האזורים, הוא תוצאה של העתק גאולוגי, שגרם להרמתו של גוש הרי מירון ומתלול צורים מעל לבקעת בית כרם.
ישנם שני גושים הנמצאים במתלול - הגוש המזרחי המשתרע בין כפר נחף במזרח לכפר דיר אל-אסד במערב, והגוש המערבי המשתרע צפונית לכפרים מג'דל כרום וביענה.
במעלה המצוק נחשפים סלעים קדומים מחבורת יהודה, לעומת סלעי חבורת הר הצופים הצעירים יותר שנמצאים במורד המצוק.
קו ההעתק נראה בבירור בתחתית המצוק, בין כפר א-ראמה לבין הכפר נחף.
בצלע המצוק נמצא קברו של שייח' אל ח'דר, ואליו מוביל שביל קדום מהכפר דיר אל-אסד.
במצוק נמצאת גם מערת שזור, מערה קרסטית בולטת שמשמשת כמערת רועים.
בתחילת שנות השמונים, במהלך פיתוח התיישבות בגליל, התנגדה החברה להגנת הטבע לסלילת כביש בראש מתלול צורים שאיים לפגוע במתלול.
החברה הציעה תוואי אשר עוקף את ראש המתלול וניהלה על כך מאבק ציבורי נרחב שעקבותיו התקבלה הצעתה והמתלול ניצל.
רוב המתלול מורכב מסלעי דולומיט מתקופת הקנומן, ובראשו נמצאים סלעי גיר מתקופת הטורון.
בחלקו הראשי של המצוק ניתן לראות נוף של טרשונים, שנוצרו כתוצאה מתהליכי המסה בסלעי גיר.
במרכז המצוק נמצאת מערת אל-ח'דר, שהיא מקודשת למוסלמים ולדרוזים.
בשמורת מתלול צורים נמצאים מספר אתרים, ביניהם מערת שזור, מערה קרסטית וקבר שייח אל ח'דר, השמורה מהווה מקום מומלץ לטיולים בחורף ובאביב, ומציעה 12 מסלולים שונים למטיילים.
השמורה מתאפיינת בסלעי גיר פיסוליים מתצורת בענה.
השמורה מאופיינת בצמחייה דלילה של אלון מצוי ואלה אטלנטית, המשולבת עם צומח עשבוני ים-תיכוני.
המעבר החד והפרש הגבהים של כ-300 מטר בין הבקעה והמצוק משפיעים על הצומח במדרונות התלולים של המצוק, שכן פונים לדרום וחשופים לקרינה ולהתחממות פני הקרקע.
תנאים אלה מגבילים את התפתחות הצומח, במקום ניתן למצוא בעיקר עצי חורש ים-תיכוני, עצי חרוב ואלת המסטיק.
השמורה ממוקמת באזור שבו משתרע הגליל העליון, ולכן האקלים בשמורה ים תיכוני.
מתלול גוטל הוא מצוק בולט על רמת דייר בארץ פאלמר בחצי האי האנטארקטי.
המתלול ממוקם 8 ק"מ צפונית למסיב אוריון וליד קצהו של .
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים קראה לו בשנת 1976 על שם פרדריק גוטל ממשמר החופים של ארצות הברית, קצין מפקד הספינה ווסטווינד של ארצות הברית, שתמך בבניית תחנת פאלמר במהלך מבצע דיפ פריז בשנת 1967.
מתלול אנדרסן הוא מתלול סלעים ושלג תלול, הממוקם מדרום לרכס ריד בצד המערבי של רכס פורד בהרי ת'יל באנטארקטיקה.
שמו של המתלול הוצע על ידי הקרטוגרף פיטר פ.
ברמל והגאולוג ד"ר ארתור ב.
פורד, מנהלים משותפים של קבוצת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) להרי ת'יל, 1960 – 1961, על שם ביורן ג'י אנדרסן, פרופסור נורווגי לגאולוגיה וקרחונים באוניברסיטת אוסלו, שהיה חבר בקבוצות הסקר של USGS להרי ת'יל בשנים 1960 – 1961 ו-1961 – 1962.
אנדרסן ערך מחקרים מקיפים על תנועות קרח ושינויים אקלימיים באנטארקטיקה, וכל חייו היה גאולוג מרכזי, עם מחקרים בנורווגיה, צפון ודרום אמריקה (צ'ילה), אנטארקטיקה (1979, 1980 ו-1985) וניו זילנד.
בעיבוד מתכת, מתכת מילוי היא מתכת שנוספת ביצירת חיבור באמצעות ריתוך, הלחמה קשה או הלחמה רכה.
תהליכי הלחמה רכה והלחמה קשה מסתמכים על מתכת מילוי שנוספת לחיבור כדי ליצור את החיבור בין חלקי מתכת הבסיס.
הלחמה רכה מבוצעת עם חומר מילוי שניתך בטמפרטורה נמוכה יותר מחומר העבודה, לרוב סגסוגת הלחמה של עופרת-בדיל.
הלחמה קשה מבוצעת עם חומר מילוי שניתך בטמפרטורה גבוהה יותר, שעשויה להתקרב לזו של מתכת הבסיס, ועשויה ליצור סגסוגת אוטקטית עם מתכת הבסיס.
לסגסוגות מילוי יש נקודת התכה נמוכה יותר בהשוואה למתכת הבסיס, כך שניתן לייצר את החיבור על ידי העלאת הטמפרטורה של כל המכלול מבלי שהכל יותך כאחד.
חיבורים מורכבים, כמו בייצור תכשיטים או דודי קיטור חי , עשויים להתבצע בשלבים, כאשר מתכות מילוי בעלות נקודות התכה נמוכות יותר ויותר משמשות בתורן.
לפיכך, חיבורים מוקדמים אינם נהרסים על ידי חימום בטמפרטורות גבוהות יותר.
תהליכי ריתוך פועלים סביב נקודת ההיתוך של מתכת הבסיס ודורשים שמתכת הבסיס עצמה תתחיל להיות מותכת.
בדרך כלל הם דורשים פיזור מדויק יותר של חום ממבער קטן, שכן ניתן למנוע את התכת חומר העבודה כולו על ידי שליטה על פיזור החום על פני החלל, במקום הגבלת החום המרבי.
אם משתמשים בחומר מילוי, הוא יהיה מסגסוגת ובעל נקודת התכה דומות למתכת הבסיס.
לא כל תהליכי הריתוך דורשים מתכת מילוי.
תהליכי ריתוך אוטוגניים דורשים רק התכה של חלק ממתכת הבסיס הקיימת וזה מספיק, בתנאי שהחיבור כבר מתאים מכנית לפני הריתוך.
ריתוך באמצעות חישול או הלימה בפטיש מבוצעים בדפיקות כדי לסגור את החיבור החם וגם כדי להגביר את החום שלו באופן מקומי.
תהליכי ריתוך בחמצן וגז בעירה רבים, כגון ריתוך עופרת , הם בדרך כלל אוטוגניים ומוסיפים חומר מילוי נפרד מאותה מתכת רק אם יש חללים למלא.
ריתוך מתכות מסוימות, כגון עופרת או סגסוגת אלומיניום של בירמברייט , מבוצע ברצועות שאריות מאותה מתכת כמילוי.
פלדות מרותכות בדרך כלל עם סגסוגת מילוי המיוצרת במיוחד למטרה זו.
כדי למנוע חלודה באחסון, תילים אלה מצופים לעיתים קרובות קלות בנחושת.
בריתוך בקשת, שימוש עיקרי במתכת המילוי הוא כאלקטרודה מתכלה שמייצרת גם חום במתכת העבודה.
פריקה חשמלית מאלקטרודה זו מספקת חום שמתיך גם את האלקטרודה וגם מחמם את מתכת הבסיס.