tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטחו של הפארק כ-200,000 מ"ר, והוא ממוקם בין אנדרטת לינקולן, אנדרטת וושינגטון, שדרת החוקה בצפון, ובריכת ההשתקפות של אנדרטת וושינגטון בדרום.
הגן כולל שטחים מיוערים וכן אגם קטן ובו אי אליו ניתן להגיע באמצעות גשר להולכי רגל.
האזור בו ממוקמים גני החוקה היה בעבר שטח מוצף על ידי נהר הפוטומק.
בראשית המאה ה-20 יובש השטח על ידי מהנדסים של צבא ארצות הברית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש האזור את משרדי צי ארצות הברית.
מבנים אלה נהרסו בשנת 1970 ביוזמת נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון (אשר שרת במבנים אלה בהיותו קצין צי).
בשנת 1976 נחנכו הגנים לרגל חגיגות 200 שנים למהפכה האמריקנית.
מאז שנת 1982 מהווים הגנים פארק נפרד המנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ביולי 1982 הוקמה על האי במרכז הגן אנדרטה לזכרם של 56 חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, וב-13 בנובמבר באותה שנה נחנכה בגן אנדרטת מלחמת וייטנאם.
בגן מבקרים למעלה ממיליון מבקרים מדי שנה, ונערכים בו טקסי קבלת אזרחות עבור אזרחים חדשים המצטרפים לארצות הברית.
גני ארמון ורסאי הם גנים בצרפת המשתרעים בשטח שהיה פעם חלק מ"האזור המלכותי של ורסאי" .
הגנים ממוקמים מערבית לארמון, בשטח העולה על 8 קמ"ר.
מרבית שטחי הגן בנויים בצורה של גן צרפתי קלאסי, אשר תוכנן על ידי אדריכל הגנים אנדרה לה נוטרה.
מסביב לגנים הפורמליים משתרעים יערות המפרידים בין הגנים לעיר ורסאי במזרח, ולאזור שסני מצפון מזרח.
כיום הגנים מהווים חלק מ"האזור הלאומי של ורסאי והטריאנון" (le domaine national de Versailles et de Trianon) - רשות ממשלתית אוטונומית הפועלת במסגרת משרד התרבות הצרפתי.
גני ורסאי והארמון הם אחד האתרים המתוירים ביותר בצרפת - למעלה מ-6 מיליון תיירים מבקרים בהם מדי שנה.
הגנים מעוטרים מבנים ופסלים רבים שנבנו במהלך השנים, ומושקים במערכות הידראוליות מתוחכמות.
בשנת 1979 הכריז ארגון אונסק"ו כי הגנים (יחד עם ארמון ורסאי) מהווים אתר מורשת עולמי.
בשנת 1632 רכש לואי השלושה עשר את שטחי הגנים מז'אן פרנסואה דה גונדי, ומערבית לטירה נשתלו הגנים הראשונים - גנים צרפתיים פורמליים.
הגנים תוכננו על ידי קלוד מולה (Claude Mollet) והילייר מאסון (Hilaire Masson).
הגנים נותרו בלא שינוי עד הרחבתם במצוות לואי הארבעה עשר כ-30 שנים לאחר מכן.
בשנת 1661 הורה לואי הארבעה עשר לאדריכל לואי לה וו, לצייר שארל לה ברון ולאדריכל הגנים אנדרה לה נוטרה להרחיב את הארמון ואת גניו.
בשנת 1662 בוצעו שיפוצים מועטים בטירה, והגנים הורחבו בצורה משמעותית.
בין היתר נבנו אורנז'רי (חממת התפוזים) והגרוטו של תטיס (Grotte de Thétys).
האורנז'רי תוכננה על ידי לואי לה וו ומוקמה דרומית לארמון (במטרה שמבני הארמון לא יצלו על מבני החממה), תוך ניצול מבנה פני השטח והמורד של הגבעה, הנוטה לכיוון דרום.
הגרוטו של תטיס (הנִקבה של תטיס) מוקמה צפונית לארמון, והפכה לאחד מסמליו.
עבודות ההרחבה הושלמו בשנת 1664 ונחנכו באירועים חגיגיים (fête galante) שנקראו "התענוגות של האי הקסום" (Les Plaisirs de l'Île Enchantée).
החגיגות נמשכו כשבוע ימים, ובמהלכם התברר כי אין די חדרי שינה בארמון (חלק מהאורחים ישנו במרכבותיהם).
בעקבות החגיגות החליט לואי ה-14 על הרחבת הארמון.
בין השנים 1664–1668 הורחבו גני הארמון והארמון עצמו.
התמה העיקרית של המבנים והגנים הייתה התמה של האל אפולו מהמיתולוגיה היוונית, תוך השוואה של המלך לואי ה-14 לאל אפולו.
לואי לה וו הרחיב את מבנה הארמון תוך בניית חדרים חדשים למלך ולמלכה, וחזית חדשה הפונה לגנים.
התמה השלטת ששולבה בגנים ומבנים הם התמה של השמש - המסמלת את האל אפולו.
צורת "שמש" שולבה במבנים ובגנים.
בתקופה זו הושלמה הקמת הגרוטו של תטיס, וכן מזרקת לאטון ומזרקת אפולו:
הגרוטו של תטיס - נבנתה בין השנים 1664–1670 ועוטרה בפסלים מעשה ידי ז'יל גרין (Gilles Guérin), פרנסואה גירארדון (François Girardon), תומא רגנודין (Thomas Regnaudin), ז'ספאר מארסי (Gaspard Marsy) ובלתזאר מארסי (Balthazar Marsy).
הגרוטו נבנתה על בסיס המיתוס מהמיתולוגיה היוונית על הנקבה בה נח אפולו בשעות הלילה, לאחר שרכב במרכבתו עם השמש במהלך היום.
פנים המבנה עוטר בצדפים על מנת לדמות נקבה תת-ימית, ובמרכז המבנה עמדה קבוצת פסלים מעשה ידי ז'ספאר ובלתזאר מראסי המתארת את הנראידות ואת אפולו.
קבוצת פסלים נוספת מתארת את סוסיו של אפולו ואת תטיס המטפלת בהם.
מבנה הנקבה היווה חלק ממערכת ההשקיה של הגן: גג המבנה שימש למעשה כמאגר מים אליו הוזרמו מים באמצעות משאבות מבריכת השאטו דה קלאגני.
גובהו של מאגר זה איפשר הזרמת המים באמצעות כוח המשיכה למזרקות גני ורסאי.
מזרקת לאטונה (Bassin de Latone) היא מזרקה הממוקמת על ציר מזרח-מערב של הארמון, מערבית לארמון.
המזרקה תוכננה על ידי אנדרה לה נוטרה והפסלים שבה הם מעשה ידי האחים ז'ספאר מארסי ובלתזאר מארסי.
המזרקה הוקמה בין השנים 1668–1670 ומתארת עלילה המופיעה במטמורפוזות של אובידיוס - לאטונה (שמה הרומי של לטו) וילדיה אפולו ודיאנה מגיעים לאגם; תושבי הסביבה, הליקיאנים מסרבים לתת להם לשתות מהאגם וזורקים עליהם בוץ וזאוס הופך את הליקיאנים לצפרדעים.
מזרקה זו נועדה להזכיר סדרת מרידות שאירעו בראשית שלטונו של לואי ה-14, שכונו "פרונד" - מילה שמשמעה "קלע" (ומאזכרת את זריקת הבוץ בעלילה).
עונשם של זורקי הבוץ מקביל לניצחונו של לואי ה-14 על המורדים.
"מזרקת אפולון" תחריט מעשה ידי לואי דה שסטילון, 1683
מזרקת אפולו (Bassin d'Apollon) היא מזרקה הממוקמת על ציר מזרח-מערב של הארמון.
המזרקה נבנתה בין השנים 1668–1671. במרכז המזרקה פסל המייצג את מרכבת-הסוסים של אפולו העפה בשמים.
המזרקה ניצבת במרכז הגן, מפרידה בין חזית הגן הפונה לארמון ("הגן הקטן" - "Petit Parc") לבין "התעלה הגדולה", ומציגה את התמה המרכזית של הגן.
התעלה הגדולה (Grand Canal) היא תעלת מים שאורכה 1,500 מטרים, רוחבה 62 מטרים והיא ניצבת על ציר מזרח-מערב של הארמון, מערבית למזרקת אפולו.
התעלה שימשה כאתר למסיבות שיט.
בשנת 1674 הורה לואי ה-14 על הקמת אתר בשם "ונציה הקטנה" (Petite Venise) במרכז התעלה הגדולה (מקום המפגש בין התעלה הגדולה לבין התעלה הצפונית-דרומית) ובאתר נערכו מסיבות בסגנון ונציאני, בהן השיטו גונדולות בתעלה.
נוסף על היותה תעלת נוי, שימשה התעלה חלק ממערכת הניקוז של הגנים, בהיותה ממוקמת בנקודה הנמוכה ביותר בגנים.
מי ההשקיה של הגנים ומי הנגר העילי זרמו אל התעלה ונשאבו ממנה אל המאגר הנמצא בראש הגרוטו של תטיס באמצעות משאבות שהופעלו על ידי טחנת רוח ומשאבות שהופעלו על ידי סוסים.
"מבט על התעלה הגדולה" תחריט מעשה ידי ניקולה פרל, 1680"מבט על ארמון ורסי מטרסת פרטר ד'או" אנדרה לה נוטרה, שארל לה ברון, ולואי לה וו, שנת 1674 לערך
טרסת פרטר ד'או (טרסת מרפסת המים - Parterre d'Eau) היא טרסה הממוקמת מעל מזרקת לאטונה.
טרסה זו היא הכניסה הרשמית על הגנים מכיוון הארמון, ומקשרת בין עיצוב דירות השרד המלכותיות שבארמון לבין עיצוב הגנים.
מקבצי העצים (הבוסקטים-Bosquets) שהוקמו בגנים במהלך ההרחבה השנייה עוצבו על ידי אנדרה לה נוטרה.
בתקופה זו הוקמו בגנים עשרה מקבצי עצים (בוסקטים):
חורשת הלבירינת (Labyrinthe) וחורשת שער הניצחון (Bosquet de l'Arc de Triomphe) בשנת 1672
חורשת המעיינות (Bosquet des Sources) בשנת 1678
מזרקת ספין (Bassin des Sapins) הוקמה בשנת 1676 צפונית לארמון.
בשנת 1688 הוצבו במזרקה פסלים של שלושה ילדים.
לימים שונתה המזרקה והפכה ל"מזרקת נפטון" של ימינו (Bassin de Neptune).
הבריכה השווייצרית (Pièce d'Eau des Suisses) הנקראת על שם המשמר השווייצרי אשר השתתף בבנייתה, היא הבריכה השנייה בגודלה במתחם הגנים (אחרי התעלה הגדולה).
הבריכה הוקמה בשנת 1678 באזור של ביצות הסמוך לארמון, ונועדה להיות מאגר מים של הארמון, וכן סיפקה מים למזרקות הגנים.
שלב הרחבה זה החל בשנת 1680 עת הוקמה המדשאה (Tapis Vert) בין מזרקת לאטונה לבין מזרקת אפולו.
בשנת 1674 נהרס ה שבנה לה וו ובמקומו נבנה במסגרת ההרחבה אורנז'רי גדול יותר בתכנונו של ז'ול ארדואן-מנסאר.
בנוסף, במסגרת ההרחבה נבנו הטרסות בדרום הגנים וגרם המדרגות שהוביל אליהם (ה-Escaliers des Cent Marches).
במסגרת הרחבת הארמון ובניית האגף הצפוני שלו (ה-Aile des Nobles) בין השנים 1685–1686, נהרס הגרוטו של תטיס, על מנת לפנות מקום למבנה, ומאגר מים חדש נבנה צפונית לאגף החדש.
בין השנים 1686–1687 נבנתה מחדש מזרקת לאטונה על פי תוכניות של ארדואין-מאנסאר.
כמו כן, במסגרת הרחבה זו, שופצו שלושה מהבוסקטים של הגן, והוקם בוסקט חדש, "גלריית העתיקות" (ה-Galerie des Antiques) בשנת 1680 במיקום בו עמדה קודם לכן "גלריית המים".
בשנת 1681 הוקם בוסקט "סלון הנשפים" (ה-Salle de Bal), שהקמתו הסתיימה בשנת 1685 והוא נחנך בנשף מפואר שערך לואי, הדופן הגדול של צרפת.
בין השנים 1684–1685 נבנתה אכסדרת העמודים בתכנונו של ארדואין-מאנסר, במקום בו עמדה קודם לכן "בוסקט המעיינות" של לה נוטרה.
חורשה זו כללה 32 קשתות ו-28 מזרקות.
קשיים כלכליים שנגרמו בשל השתתפות צרפת במלחמת תשע השנים ובמלחמת הירושה הספרדית גרמו להפסקת עבודות הבנייה בגנים עד שנת 1704. בין השנים 1704–1709 שופצו הבוסקטים ושונו שמותיהם.
בעקבות מותו של לואי ה-14, בשנת 1715, עזבה חצר המלוכה את ורסאי ועבודות השיפורים וההרחבות הופסקו.
בשנת 1722 שב לואי החמישה עשר לוורסאי עם חצרו.
בתקופת שלטונו שופצה בריכת נפטון והוקמו בשנת 1750 במקום בו ניצב כיום כפר המלכה גנים בוטניים (les jardins Botaniques).
בשנת 1761 הורה לואי ה-15 על הקמת הטריאנון הקטן בסמוך לגנים הבוטניים, על מנת לאפשר למלך לבלות בקרבת הגנים.
בהיותו בארמון זה נפטר המלך ב-10 במאי 1774.
לאחר עלייתו לשלטון של לואי השישה עשר, עברו הגנים שיפוץ ניכר שכלל שתילה מחדש בין השנים 1774–1775. כל העצים והשיחים מתקופת לואי ה-14 נעקרו, במטרה להפוך את הגנים הצרפתיים הרשמיים של לה נוטרה וארדואין-מאנסאר לגנים אנגליים פחות פורמליים.
שינוי זה לא צלח, בעיקר בשל המבנה הטופוגרפי של הגנים, ולכן הוחלט להשיב את הגנים לצורתם הצרפתית הפורמלית.
יחד עם זאת, ועל מנת לחסוך בעלויות הגינון הוחלט להחליף חלק מהחורשות המועצבות (הבוסקטים) בעצי ערמונים ולימונית.
בתקופה זו נבנה הגרוטו של מרחצאות אפולו (Grotte des Bains d'Apollon) - נקבה הממוקמת בחורשה בסגנון אנגלי שתוכננה על ידי האדריכל איבר רובר.
בגרוטו זה הוצבו הפסלים שהועברו מהגרוטו של תטיס.
בשנת 1792, במהלך המהפכה הצרפתית, בהוראת הוועידה הלאומית נעקרו חלק מעצי הגנים.
מחשש להרס הגנים פנה לואי קלוד מארי רישאר - מנהל הגנים הבוטניים של פריז לממשלה המהפכנית וקרא לשימור גני ורסאי כנכס לאומי.
רישאר הצליח למנוע הרס נוסף של הגנים בכך שהציע שבערוגות הפארק הקטן (הסמוך לארמון) ישתלו ירקות, ובפארק הגדול ישתלו עצי פרי.
תוכניות אלה לא בוצעו, אולם הגנים נפתחו לציבור, ותיעוד התקופה מתאר את תושבי הסביבה מכבסים בגדיהם בתעלה הגדולה ובמזרקות, ותולים את הכביסה לייבוש על הפסלים והשיחים.
במרבית תקופת כהונתו של נפוליאון בונפרטה לא נעשו שינויים בגנים, למעט שתילה מחודשת של העצים בחורשת שער הניצחון ובחורשת שלושת המעיינות, בהם, עקב מות העצים ושחיקת הקרקע נדרשה שתילה מחודשת.
השינוי המרכזי היחיד בתקופה זו בארמון היה התקנתם של מספר חדרים בארמון לשימוש רעייתו של בונפרטה, הקיסרית מארי לואיז, דוכסית פרמה.
תקופת השבת שושלת בורבון (הרסטורציה)
עם השבת שושלת בורבון בשנת 1814 עברו הגנים שיפוץ נרחב.
בשנת 1817 הורה המלך לואי ה-18 על הפיכת אי המלך (Île du Roi) ואזור ראי המים (Miroir d'Eau) של הגנים לגן בסגנון האנגלי שנקרא "גן המלך" (Jardin du Roi).
בתקופת מלכותו של לואי פיליפ הפך הארמון למוזיאון כל הניצחונות של צרפת שנחנך ב-10 במאי 1837. גני הארמון נותרו ללא שינוי, למעט שיפוץ קל שנערך לקראת ביקור המלכה ויקטוריה ובעלה הנסיך אלברט בשנת 1855.
מינויו של פייר דה נולהאק כמנהל המוזיאון הביא לשינוי משמעותי ביחס למוזיאון ולגנים.
נולהאק יזם תוכנית לשיקום הגנים והמבנה - אשר מיושמת עד היום, ובמסגרתה משוחזרים הגנים ונשמרים במצבם כפי שהיו בשיאם.
נטיעות חוזרות ונשנות הן דבר מקובל בגנים המתקיימים לאורך עשרות ומאות שנים.
גני ורסאי עברו חמש נטיעות מחודשות כלליות שנעשו הן מטעמים פרקטיים והן מטעמים אסתטיים:
בחורף 1774–1775 הורה המלך לואי ה-16 על נטיעה מחדש של הגנים בשל העובדה שחלק ניכר מהעצים היו נגועים במחלות או גדלו פרא.
שיקול נוסף בנטיעה מחדש היה הרצון להחליף את הגנים הפורמליים הצרפתיים בגנים פחות פורמליים (שאותם זול יותר לתחזק), בהתאם לאופנה החדשה.
בשנת 1860 הוחלט להשיב את הגנים הצרפתיים הפורמליים ואלה ניטעו מחדש בהוראת לואי ה-16.
בשנת 1870 נפגעו הגנים בסופה קשה שהביאה לכך שנדרשה נטיעה מחודשת של הגנים (זו בוצעה רק בשנת 1883).
בשנת 1990 ובשנת 1999 פגעו סופות קשות בגנים - סופות אלה הביאו לנפילתם של למעלה מ-1000 עצים ונדרשה נטיעה מחדש של הגנים (שהסתיימה בשנת 2004).
גני ורסאי מתהדרים במזרקות רבות ומסובכות הדורשות כמות גדולה של מים בלחץ גבוה.
על מנת לנסות להתמודד עם צורכי ההשקיה והמזרקות נעשו לאורך השנים שינויים תכופים בגנים: הטיה של מספר נהרות, וכן בניית תעלות, אמות מים, טחנות רוח, ומשאבות שונות.
כמו כן נעשו ניסיונות לשתול בחלק משטחי הגן צמחים בסגנון אנגלי ואף עצים, הדורשים פחות מים מהגן הצרפתי הפורמלי, המבוסס על מספר רב של צמחים בעלי פרחים בצבעים עזים.
ככל שגדלו הגנים, כך נעשו מערכות ההשקיה גדולות מורכבות ויקרות והן השפיעו על צריכת המים של כל אזור ורסאי.
בעיות ההשקיה לא נפתרו עד ימינו.
הגנים שהוקמו בתקופת לואי ה-13 הושקו במי המעיינות המקומיים.
הרחבת הגנים בתקופת לואי ה-14 דרשה בניית מערכת השקיה חדשה, מסובכת ויקרה, על מנת להפעיל את מערכת המזרקות הראשונה.
מערכת המים שהוקמה כללה שאיבת המים ממספר מעיינות סמוכים (העיקרי בהם הוא מאגם קלאני (Clagny).
מים אלה הוזרמו למאגר מים שעמד בראש הגרוטו של תטיס וממנו, בכוח המשיכה, למזרקות הגנים.
עם הרחבת הגנים והוספת המזרקות בשנת 1664, סבלו הגנים ממחסור תמידי במי השקיה ובמים להפעלת המזרקות.
בשל כך תכנן לואי לה וו את ה"משאבה" (La Pompe) - מגדל מים שנבנה צפונית לארמון.
מגדל זה קיבל את מימיו מאגם קלאני.
המים נשאבו באמצעות טחנת רוח ובאמצעות משאבות המופעלות על ידי סוסים.
המגדל הכיל 600 מ"ק מים ליום, והקל על המחסור במי השקיה.
הקמת התעלה הגדולה בשנת 1671 איפשרה את מחזור מי הגנים.
המים זרמו אל התעלה ונשאבו מחדש באמצעות טחנות רוח אל המאגר שבראש הגרוטו של תטיס.
פתרונות אלה לא הספיקו, ועקב המחסור במים ניתן היה להפעיל באופן רציף אך ורק את המזרקות שהיו סמוכות לטירה ונראו מהחלונותיה.
מזרקות בגנים המרוחקים הופעלו רק כאשר בני משפחת המלוכה התקרבו אליהן.
לצורך כך, הפעיל ז'אן-בטיסט קולבר בשנת 1672 שיטה לפיה עובדי הגן השתמשו במשרוקיות על מנת לסמן זה לזה על התקרבותם של המלך או המלכה למזרקות המרוחקות על מנת לתת את האות להפעילן.
בשנת 1674 הוגדל מגדל המים שכונה "המשאבה הגדולה" (La Grande Pompe).
מגדל זה הכיל 3,000 מ"ק מים ליום - אולם הגדלה זו הביא לעיתים לייבוש אגם קלאני.
בשל המחסור במים הוחלט על הטיית מימי נהר בייוורה (Bièvre) לגנים.
הטיה זו נעשתה בין השנים 1667–1674 ובמסגרתה נסכר הנהר ונבנו חמש טחנות רוח על מנת להעלות את המים למאגרים שברמת סאטורי.
מערכת זו איפשרה הבאת 72,000 מ"ק מים ליום לגנים.
על אף תוספת מים זו, בניית המזרקות לגנים והשקייתם דרשה מים נוספים ובשנת 1681 הוחלט על הבאת מים לארמון מנהר הסן תוך שימוש ב"מכונת מארלי", מערכת שהופעלה בשנת 1680 על מנת להשקות את גני סן ז'רמן.
מערכת זו נבנתה בשנת 1681.
על פי תכנונה, מכונת מארלי נועדה להביא את המים מהנהר תוך שימוש באמות מים.
לצורך זה נדרשה העלאת המים לגובה של 100 מטרים מעל פני הנהר.
סדרה של טחנות רוח נבנתה לאורך הנהר, ומערכת של 64 משאבות העלתה את המים למאגר שגובהו 48 מטרים מעל הנהר.
מערכת נוספת של 79 משאבות העלתה את המים למאגר נוסף בגובה של 104 מטרים מעל הנהר, ומערכת נוספת של 78 משאבות העלתה את המים לאמת המים אשר הביא את המים לארמון ורסאי ולטירת מארלי.
המערכת הופעלה בשנת 1685, אולם בשל כשלים באמות ובמשאבות הצליחה המערכת להביא לגנים כמות של 3,200 מ"ק מים בלבד ביום - כמחצית מהכמות הצפויה, כך שבגנים, שקיבלו כמות כוללת של 12,800 מ"ק מים ליום, הופעלו המזרקות במחצית תפוקתן (מחצית לחץ המים המתוכנן).
כאשר הופעלו כל המזרקות בגן נדרשה כמות מים של למעלה מ-10,000 מ"ק מים ליום.
על אף כישלונה, המערכת הפכה לאתר תיירות, והמשיכה בפעולתה עד שנת 1817 - אף שהיא צרכה יותר מים ליום מהעיר פריז כולה.
ניסיון נוסף לפתור את המחסור במים נעשה בשנת 1685. במסגרת תוכנית זו, ולאחר שהוטו כבר כל הנהרות הקרובים לוורסאי, הוצע להטות את מימי נהר האור (Eure), הזורם 160 ק"מ דרומית לוורסאי.
פרויקט הטיה שאפתני זה, דרש בנייה תעלה עבור הטיית הנהר והעלאת המים שבו לגובה הארמון והגנים (שכן הנהר זורם בגובה של 26 מטרים מתחת למפלס המאגרים של הארמון).
כמו כן נדרשה הקמת תעלות משנה על מנת להביא חומרי בנייה לצורך הקמת אמות המים.
בעת פרוץ המלחמה בשנת 1686 כעשירית מחיילי צבא צרפת הועסקו בבנייה.
פרוץ המלחמה הביא להפסקת העבודות, ואלה לא הושלמו.
לו הושלם, היה הפרויקט מביא לגנים 50,000 מ"ק מים ליום, והיה פותר את בעיות המים.
גם כיום חסרים מים להפעלת מזרקות הגנים.
משאבות מודרניות מאפשרות שאיבה מהירה של המים מהתעלה הגדולה על מנת להזין את המזרקות.
מערכת איסוף מי גשם מאפשר השבת מים שאובדים כתוצאה מאידוי.
גני הטבע הם גן בוטני שנמצא בשכונת אבו כביר בחלק ההיסטורי-חקלאי של יפו המייצג את חברות הצומח הים-תיכוני בישראל ומטרתו שימור הטבע העירוני האופייני לעיר תל אביב-יפו ולמישור החוף.
בעבר היה קיים בגן גם גן זואולוגי שפעל עוד מתקופת קום המדינה, אך ב-2015 סגרה עיריית תל אביב-יפו את הגן הזואולוגי.
הגנים נחשבו למוסדות אוניברסיטאיים, ומהם התפתחו החוגים לזואולוגיה ולבוטניקה של אוניברסיטת תל אביב.
כשהוקם קמפוס האוניברסיטה ברמת אביב, הוקמו לידו הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב והגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב, ומהגנים באבו כביר הוסרה החסות האוניברסיטאית.
בגן הבוטני גובל בית הספר לטבע שתלמידיו חווים בזכות הגן התנסות בהחייאה, שימור, פיתוח, הפצה והנגשה של בתי גידול של טבע עירוני.
לאחר הקמתו ובשנים שבהן פעלו במלואם, גני הטבע בדרום תל אביב שכללו את הגן הזואולוגי, את הגן הבוטני ובית חולים קטן לבעלי חיים, היוו מערך חינוכי, ציבורי ואקולוגי וגם אתר נופש וריאה ירוקה בשטח של כ־16 דונם.
ראשיתו של הגן הזואולוגי ב"מכון הביולוגי-פדגוגי" שנוסד ב-1931 בידי יהושע מרגולין ברחוב יהודה הלוי 12 בעיר.
המכון עסק בהכשרת מורים למדעי הטבע, ולאחר מלחמת העצמאות הועבר לשכונת אבו כביר.
בשנת 1953 הפך המוסד למכון אוניברסיטאי למדעי הטבע בראשותו של פרופ' היינריך מנדלסון, וב-1956, כאשר הוקמה אוניברסיטת תל אביב, שימש המכון כגרעין להתפתחות המחלקה לזואולוגיה וכמרכז לחקר חיות הבר בישראל.
בהמשך נמסר המקום לידי החברה להגנת הטבע אך נקלע לקשיים כלכליים, ועקב כך נטלה על עצמה בשנת 2002 חברת גני יהושע את ניהולו ושיקומו.
בגן היו חיות בר האופייניות לארץ ישראל, ובהן גם כאלה על סף הכחדה.
במקום היו 40 מיני יונקים, כ-58 מיני עופות ו־27 מיני זוחלים הגן הפעיל "גרעין רבייה" לעופות הנמצאים בסכנת הכחדה, וגוזליהן מוחזרים בהדרגה לסביבתם הטבעית.
הגן גם טפח חדר לדגי חושך.
לאחר סגירתו של הגן הועברו החיות לגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב ואת תפקיד בית חולים לחיות קיבל הספארי ברמת גן.
הגן הבוטני ניטע בשנת 1940 על ידי יעקב גליל (גלימצ'ר) בחורשת השקמים בגן יעקב.
בשנת 1952 הועבר הגן לשטח הנושק לכנסיית פטרוס הקדוש באבו כביר.
גם גן זה שימש בשנות ה-60 וה-70 כגן לימודי לתלמידי האוניברסיטה.
שטח הגן הוא 16 דונם ובו מאות צמחי בר האופייניים לארץ ישראל.
בגן בריכות מים וביצה שבהם גדלה צמחייה הידרופילית, וחיים דגים וצבים.
עוד בגן שלולית חורף ובוסתן שבו גדלים ארבעת המינים ושבעת המינים.
בשנת 2022 חברת גני יהושע ביצעה במקום עבודות פיתוח לטובת שימור ושיקום הטבע, כך שיהווה מעין מוזיאון פתוח לנופי הטבע המקוריים של העיר.
החברה עורכת במקום סיורי טבע והדרכות בתשלום סמלי, וכן אירועי מוזיקה ויין פתוחים בקיץ.
בשטח הגן נמצא גם "בית בינה", הישיבה החילונית של התנועה ליהדות חברתית ובמקום הוקמו מרחבי לימוד, עשייה חברתית, ואירועים הפתוחים לקהל.
גני בובולי (באיטלקית: Giardino di Boboli) הם פארק ידוע, הממוקם בסמוך לפאלאצו פיטי בפירנצה שבאיטליה.
גני בובולי הוקמו מאחורי ארמון פיטי – הארמון אשר שימש כארמונה של משפחת מדיצ'י – משפחת הדוכסים הגדולים של טוסקנה.
הגנים מהווים דוגמה לגני הרנסאנס האיטלקיים מהמאה ה-16, וכוללים את כל הסממנים של סגנון זה – אזורים בנויים, צירים שהגנים בנויים לאורכם, פסלים ומזרקות רבים, שדרות חצץ שלצידן נטועים עצים גבוהים, ואזורים פרטיים (מערות מלאכותיות ונימפאומים) לצד אזורים פומביים.
גודלם של הגנים, ותכנונם כך שמאזורים רבים בגנים נשקף נוף העיר היה לא אופייני לאותה עת ולגנים מתקופות קדומות (גנים קדומים היו סגורים וניסו להפריד בין הנמצאים בגנים לבין העיר, תוך יצירת אשליה של שהות בחיק הטבע).
הגנים הוקמו עבור לאונור דה טולדו, רעייתו של קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
עבודות ההקמה החלו בתכנונו של ניקולו טריבולו, ולאחר פטירתו של טריבולו בשנת 1550 המשיכו בפיקוחו של ברתולומאו אמאנטי וג'ורג'ו ואזארי אשר הקים את הנקרות.
פסלי הגן מתקופה זו הם מעשה ידי ברנרדו בואונטלנטי.
בשל העדר מקורות מים טבעיים בשטח הגנים נבנתה אמת מים מנהר הארנו הסמוך.
הציר הראשי של הגנים יוצא ממרכז החזית האחורית של הארמון, ועולה במתלול גבעת בובולי תוך שהוא יוצר אמפיתיאטרון בצורת חצי סהר.
במרכז האמפיתיאטרון מוקם אובליסק מצרי שהובא מווילה מדיצ'י שברומא.
הציר מסתיים במזרקת נפטון שבמרכזה פסל מעשה ידי סטולדו לורנצי.
האמפיתיאטרון נחפר מתוך הגבעה שעמדה מאחורי הארמון.
בניית המערה המלאכותית של מאדמה ומערה מלאכותית נוספת בתכנונו של וזארי החלה בשנת 1583 והושלמה על ידי בואונטלנטי בשנת 1593. המערה המלאכותית הכילה בעבר את "האסירים" מעשה ידי מיכלאנג'לו.
כיום במערה המלאכותית ניצבים העתקים של הפסלים (בעוד שהפסלים המקוריים עברו למוזיאון האקדמיה לאמנות של פירנצה).
ציר נוסף, בזווית ישרה לציר המרכזי תוכנן על ידי ג'וליו פאריג'י.
ציר זה מוביל במורד של טרסות, שמשני צדדיו בוסקטים רבים.
הגנים הורחבו במהלך השנים: בשנת 1617 הוקמה בגנים המערה המלאכותית של וולקן (Grotticina di Vulcano), ובמהלך המאה ה-17 הגיעו לגודלם הנוכחי – 45,000 מ"ר.
במהלך המאה ה-18 נוספו לגנים פסלים רבים ובהם פסל "פאריס והלנה" מעשה ידי וינצ'נצו דה רוסי.
כיום הגנים מהווים אתר נופש ופנאי לתושבי העיר, וכאתר תיירות מרכזי בעיר.
גני בוסקט (אנגלית Buskett Gardens; מאיטלקית בוסקטו - Boschetto - חורש קטן) הוא אזור החורש הטבעי היחיד באי מלטה, והוא שוכן בדרום מערבו.
אורכם של הגנים הוא כ-800 מטרים ורוחבם הממוצע הוא כ-200 מטרים.
הגנים הם אחד האתרים היחידים באי שנהנים מזרימה של מי נגר עילי, בשל כך שהם שוכנים בערוץ נחל המוביל מצוקי דינגלי שמדרום להן.
בגנים גדלים עצי אורן ירושלים, אלון, זית ותפוז, וכן שיחים רבים, ועליהם הוסיפו האבירים ההוספיטלרים צמחים נוספים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16. בפינה הצפון-מזרחית של הגנים שוכן ארמון ורדאלה, אחד משלושת מעונותיו הרשמיים של נשיא מלטה.
בשל ייחודם של הגנים בנוף המלטזי, הם משמשים אזור קיט ונופש פופולרי, ומדי שנה נערכת בהן חגיגת האימנאריה (l-Imnarja), שהיא החגיגה הגדולה במדינה מבחינת היקפה.
החגיגה נערכת ביום חגם של פאולוס ופטרוס הקדושים, החל ב-29 ביוני.
מקורה של האימנאריה הוא בחגיגות הבציר ובשוק חקלאי שהחלו להיערך במקום באמצע המאה ה-19, ומאוחר יותר נקבע מועדם ביום חגם של שני הקדושים.
שמו של האירוע הוא עיוות של המילה האיטלקית "Luminaria", שמשמעותו "הארה", על שום המדורות שהודלקו בעבר בעיר הסמוכה רבאט.
עיקר האירוע הוא בגנים והוא מתחיל ב-28 ביוני בערב, בחגיגות פולקלור, שירה וריקוד, המלוות בארוחות צלי ארנבת (Fenkata) ובשתיית יין.
רבים מהחוגגים נשארים בגנים משך כל הלילה, ולמחרת נערך בהם יריד חקלאי, המלווה בנגינת תזמורות.
לקראת שעות אחר הצהריים נערכים מרוצי סוסים וחמורים ברבאט הסמוכה.
גני היובל הם פארק ציבורי הממוקם באזור סאות' בנק שברובע למבת' בלונדון בירת הממלכה המאוחדת.
הגנים ממוקמים על הגדה הדרומית של נהר התמזה.
הפארק הוקם בשנת 1977 על מנת לציין את יובל הכסף של המלכה אליזבת השנייה.
הפארק ממוקם במקום בו עמדה קודם לכן כיפת התגליות ומגדל הסקיילון שנבנו עבור פסטיבל בריטניה בשנת 1951 ונהרסו לאחר תום הפסטיבל, בשנת 1953.
בגן ממוקמת אנדרטה לבריגדות הבינלאומיות שלחמו במלחמת האזרחים בספרד, ובייחוד לזכר הבריגדה הבריטית.
בסמוך לגנים ממוקם הלונדון איי ובניין המחוז.
בשנת 2007 פורסמו תוכניות לעיצוב מחדש של הגנים, אולם העבודות טרם החלו.
גנטיקה אבולוציונית אנושית היא ענף במדע הביולוגיה ובתחום הגנטיקה, המתמקד בחקר ההיסטוריה של השינויים ברצף ה-DNA של האדם.
מחקר בענף זה הוא בעל ערך רב בפענוח האבולוציה של האנושות המודרנית.
הקרבה הגנטית בין האדם לפרימטים
הדמיון בין גנום האדם וגנום קופי האדם
מתוך כשלושה מיליארד זוגות נוקלאוטידים בגנום האדם, רק 35 מיליון שונים מן הנוקלאוטידים המקבילים (ה"אורתולוגים") בגנום השימפנזה, ויש גם כ-5 מיליון תוספות או החסרות ביחס לגנום השימפנזה, שמסתכמות לכ-90 מיליון נוקלאוטידים.
אם מתעלמים מהתוספות ומההחסרות, מדובר בהבדל של 1.23% מכלל הגנום, ועל פי ההערכות כ-0.20% מתוך זה הוא השונות בתוך בני האדם ובתוך השימפנזים, כך שהבדל המעשי קרוב מאוד לאחוז אחד.
למעשה מחקרים שונים נוקבים באחוזים מעט שונים כהבדל בין גנום האדם והשימפנזה, והסיבה לכך היא השימוש במדגמים שונים (למשל הגנום כולו או רק הגנים המקודדים לחלבון) ואופן חישוב הדמיון (למשל כיצד יש להתחשב ברצפים החוזרים על עצמם).
ואולם בכל שיטה בה משתמשים לאומדן, ההבדלים בין בני-אדם לשימפנזים גדולים פי עשרה לערך מן ההבדלים בין בני-אדם שונים.
בהנחת קצב קבוע של הצטברות מוטציות (הנחת "השעון המולקולרי") ניתן להסיק שהזמן שחלף מאז האב הקדמון המשותף לאדם ולשימפנזה ארוך בערך בסדר גודל אחד מהזמן שחלף מאז האב הקדמון של כל בני האדם החיים כיום.
הנחה זו מבוססת על התגליות מגנטיקה של אוכלוסיות לפיהן מרבית המוטציות הן נייטרליות והן מתקבעות בסחף גנטי.
מדידות גנטיות מעריכות את קצב ההופעה של מוטציות חדשות בסדר גודל של 100 לגנום לדור.
מכאן ניתן להעריך שהאב הקדמון של האדם והשימפנזה חי לפני מספר מיליוני שנים.
בפועל, שיטות שעון מולקולרי הן מתוחכמות יותר ומתחשבות גם בגודל האוכלוסייה, אך כל המחקרים שנערכו בנושא בשנים האחרונות נותנים הערכות בין 4 ל-7 מיליון שנה.
ההערכה העדכנית לגיל האב הקדמון המשותף לכל בני האדם החיים כיום היא כ-170 אלף שנה.
פיענוח הגנום הניאנדרטלי על ידי מיצוי דנ"א מעצמות מאובנות מאפשר להוסיף את הניאנדרטלים לחישובים אלו.
גיל האב הקדמון המשותף לאדם המודרני ולניאנדרטלים מוערך ב-460 עד 510 אלף שנה.
ראיות מובהקות במיוחד לקרבת המשפחה של האדם אל קופי האדם מודגמות דווקא ברצפי דנ"א שאין להם תפקוד מעשי, אלא הם תוצאה של מוטציות גנטיות שאינן מועילות תפקודית, או אפילו מזיקות.
שגיאות מעין אלו אכן שכיחות בגנום, למשל פסאודוגנים – גנים "מקולקלים" שאינם מתבטאים, כתוצאה ממוטציות שחלו בהם.
דוגמה לכך היא הגן של גולונולאקטון אוקסידז, האנזים האחרון בשרשרת הייצור של ויטמין C בגוף.
גן זה קיים ותקין במרבית החולייתנים, אבל בכל מיני הפרימטים שנבדקו עד היום, כולל האדם, הוא איננו מצליח להתבטא עקב מוטציה של הזזת מסגרת הקריאה.
כתוצאה מפגם גנטי זה האדם והקופים אינם יכולים לייצר ויטמין C בעצמם, והם יחלו ואף ימותו מצפדינה אם לא יקבלו אותו במזונם.
את הדמיון הגנטי בין הפסאודוגנים של הקופים והאדם לא ניתן איפוא להסביר בדמיון התפקודי.
ההסבר ההגיוני היחיד הוא שהמוטציה התרחשה לפני עשרות מיליוני שנים באחד האבות הקדומים המשותפים שלהם, והם קיבלו אותה בירושה.
מוטציה כזו הייתה עשויה להשתלט על אוכלוסיית האב הקדמון בסחף גנטי אם היא לא הייתה מזיקה באותו זמן, למשל אם אותו אב קדמון ניזון מפירות עשירים בוויטמין C ולכן לא היה צריך לייצר אותו בעצמו.
השערת האב הקדמון המשותף גם ניתנת לבחינה משום שעולה ממנה ניבוי נועז שאפשר לבדוק במציאות – היא חוזה שבכל שאר מיני הקופים הרבים שעדיין לא נבדקו יימצא אותו הפגם באותו הגן.
יש לציין שקיימים כמה חולייתנים נוספים שאינם מסוגלים לייצר ויטמין C בכוחות עצמם, למשל הקביה וכמה מינים של ציפורי שיר.
מכיוון שיצורים אלו השתלשלו מענפים נפרדים, תאוריית האבולוציה חוזה שהתקלה אצלם תהיה תוצאה של תאונות גנטיות בלתי-תלויות.
ואכן, נמצא שהמוטציה שגרמה לתקלה בפסאודוגן של הקביה היא מוטציה שונה מזו שגרמה לתקלה בפסאודוגן של הקופים והאדם.
דוגמה אחרת לשגיאות זהות התגלתה בפסאודוגן נוסף: אחד מעותקי הגן להמוגלובין.
כמאתיים אזורים כאלה מופו בשנת 2006 במחקר של קתרין פולארד ועמיתים מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
הסתבר שקיימת חפיפה חלקית בין HAR1 ובין שני גנים של רנ"א, שאינם מתורגמים לחלבון אלא משועתקים למולקולת רנ"א שליח המשפיעה על השעתוק של גנים אחרים.
אזור HAR מפורסם אחר הוא הגן foxp2 על כרומוזום 7 המקודד לגורם שיעתוק.
מוטציות בשני נוקלאוטידים שחלו בו משותפות לגנום האדם ולגנום הניאנדרטלי, אך לא לגנום השימפנזה ושאר החולייתנים, והן קשורות ככל הנראה ביכולת הדיבור.
הכנסת שתי המוטציות האלו לגן foxp2 של עכברים גרמה לשינויים בתאי עצב במוח הגדול ולשינויים בקולות שהם משמיעים.
גנטיקה אבולוציונית של האדם המודרני
כלי המחקר העיקריים בתחום זה הם:
מעקב אחרי השושלת הנקבית על ידי איתור שינויים בגנום מיטוכונדריאלי, המועבר בלעדית מהאם לצאצאיה משני המינים.
מעקב אחרי השושלת הזכרית על ידי איתור שינויים בכרומוזום Y, המועבר בלעדית מהאב לבניו הזכרים.
תחום מחקר זה התפתח מאוד עקב השלמתו של פרויקט גנום האדם.
בין הממצאים המעניינים שהתגלו ניתן לציין:
לכל בני האדם החיים כיום אם משותפת, חוה המיטוכונדרית, שחייתה באפריקה על פי הערכות אחרונות לפני כ-200,000 שנה.
לכל בני האדם שחיים כיום אב משותף, אדם כרומוזום Y, שחי באפריקה על פי הערכות אחרונות לפני כ-142,000 שנה.
כשמונה אחוזים מבני האדם שחיים כיום בתחומי האימפריה המונגולית לשעבר, הם צאצאים לאב משותף מאוחר למדי – קרוב לוודאי ג'ינגיס חאן.
ניתן לשייך כמעט את כל האנשים ממוצא אירופאי לשבע שושלות אימהיות שמקורן בנשים פרהיסטוריות שחיו בתקופות שונות לפני 10,000 עד 50,000 שנה.
מוצאו של העם הפולינזי באסיה ולא בדרום אמריקה כפי שסברו חוקרים רבים.
אם כי, ישנן עדויות גנטיות לערבוב עם אוכלוסייה אינדיאנית מדרום אמריקה.
נמצאה קרבה תורשתית בין שומרונים לבין יהודים מתפוצות שונות.
נמצאה קרבה תורשתית בין תושבי קולורדו וניו מקסיקו ממוצא ספרדי לבין תושבי ספרד הלא יהודים, אך לא ליהודים ממוצא ספרדי.
במבט ראשון, ממצאים אלה מעוררים תהיות לכאורה בנוגע להשערה כי שיעור ניכר מהמהגרים הספרדים לצפון אמריקה הם אנוסים שנמלטו מאימת האינקוויזיציה הספרדית.
תחום מחקר זה מהווה בסיס לפרויקט הגנוגרפיה המשותף לחברות IBM ונשיונל ג'יאוגרפיק.
גני גד היא שכונה במזרח העיר בני ברק בסמוך למחלף גהה.
השכונה נבנתה באמצע שנות ה-60 כשכונה של דיור עממי לחילונים.
בשכונה נבנו דירות של 3 חדרים ב-17 בניינים בני 3 קומות ו-12 דירות.
השכונה שווקה כנמצאת "על גבול רמת גן"" וכ-"גם בעיר וגם מחוץ לעיר" והובטח לרוכשים שהשכונה תחובר לכביש גהה או לרחוב ז'בוטינסקי.
עירית בני ברק הביעה מורת רוח על כך שהחברה מסתירה בפרסומיה את העובדה שמדובר על שכונה בבני ברק.
הרב נתן צבי פרידמן, רבה של שיכון ה', המליץ לחברה להדגיש בפרסומיה את הקרבה לשכונה, ה"עשירה בבתי מדרש, מוסדות חינוך דתיים, מקוואות טהרה, ועוד".
השכונה אוכלסה החל מסוף 1964 ובשנת 1968 החל לעבור בשכונה קו אוטובוס.
בתחילת 1967 פורסם שיבנו בשכונה עוד 128 דירות לזוגות צעירים תושבי בני ברק.
המצאות השכונה בעורפה של שכונה דתית (כיום חרדית) שיכון ה' אשר אנשיה הבהירו שלא ירשו מעבר בתוכה ברכב בשבת, דרשה הכנת מוצא מהשכונה לכביש הראשי.
בשנים הראשונות התקיים מוצא מהשכונה ישירות לכביש גהה.
אולם עם הרחבת כביש גהה חסמה מע"צ את הגישה לכביש גהה, שכן כביש בינעירוני אינו אמור להתחבר לרחובות עירוניים.
בעקבות זאת פרצה עיריית בני ברק דרך עפר מהשכונה לרחוב ז'בוטינסקי.
אולם עם התחלת העבודות על מחלף גהה בשנת 1970, נחסם דרך העפר והתושבים נותרו ללא מוצא משכונתם בשבת.
ביולי 1970 פנו התושבים לבג"ץ אשר הוציא צו על תנאי בעניין.
בדצמבר 1970 הושגה פשרה זמנית, על פיה המצב הזמני הוקפא והנושא הועבר לרשויות התכנון להכרעה.
בשנת 1999 כשכביש גהה הורחב, נבנה על ידי מע"צ קיר אקוסטי בין בתי השכונה לכביש, כדי למנוע רעש ופיח מבתי השכונה.
בשכונה קיים בית מדרש "היכל יצחק" בראשות האדמו"ר מספינקא גני גד.
גני (בצרפתית Gagny) היא קומונה בעלת 38,600 תושבים, בפרווריה המזרחיים של פריז, השוכנת במרחק של 14.2 קילומטר ממרכז פריז.
הקומונה שייכת לקנטון רנסי ברובע רנסי במחוז סן-סן-דניס, בחבל איל-דה-פראנס.
ב-20 במאי 1869 פרש חלק מהעיר והצטרף יחד עם אזורים נוספים שפרשו מהערים הסמוכות ליברי-גארגן (Livry-Gargan) וקלישי-סוס-בו (Clichy-sous-Bois) להקמת קומונה חדשה בשם רנסי.
בגני ישנן 2 תחנות של הרכבת הפרוורית RER בקו E.
לגני מספר ערים תאומות והם:
גני בוצ'ארט הם קבוצת גנים בוטניים הממוקמים במפרץ ברנטווד (ליד העיר ויקטוריה) שבאי ונקובר, בקולומביה הבריטית, קנדה.
הגנים נקבעו כאתר היסטורי לאומי של קנדה, ומבקרים בהם למעלה ממיליון מבקרים בשנה.
רוברט פים בוצ'ארט (1856–1943) החל בייצור צמנט פורטלנד בשנת 1888 ליד עיר הולדתו, אוון סאונד שבפרובינציית אונטריו, קנדה.
הוא ואשתו, ג'ני בוצ'ארט (1866–1950), עברו לחוף המערבי של קנדה בזכות השפע של מרבצי אבן גיר הדרושים לייצור צמנט פורטלנד.
בשנת 1904, הקימו את ביתם ליד מחצבת אבן הגיר בטוד אינלט (Tod Inlet) שבסניץ' פנינסולה (Saanich Peninsula) באי ונקובר.
בשנת 1907, הגיע לוויקטוריה, לבקשת בנו, מעצב הגנים בן ה-65, איזברו קישידה מיוקוהמה, כדי לתכנן ולבנות גן תה לפארק אסקווימלט גורג'.
הגן הפך פופולרי מאוד ובעקבות כך, כמה אזרחים קנדיים עשירים, ביניהם ג'ני בוצ'ארט, הזמינו גנים יפנים מקישידה לאחוזותיהם.
בשנת 1912 חזר קישידה ליפן.
בשנת 1909, כאשר לא ניתן היה להפיק עוד אבן גיר מהמחצבה, החלה ג'ני בוצ'ארט בעבודות להפיכת בור המחצבה לגן משוקע ואלו הושלמו בשנת 1921. הם כינו את ביתם "Benvenuto" ("ברוכים הבאים" באיטלקית) והחלו לקבל מבקרים לגנים שלהם.
בשנת 1926, החליפו את מגרשי הטניס שלהם בגן איטלקי וב-1929 החליפו את גן הירק שלהם בגן ורדים גדול שעיצב באטלר סטורטוואנט מסיאטל.
סמואל מקלור, שהיה יועץ לגני בוצ'ארט, שיקף את האסתטיקה של תנועת האמנויות והאומנויות האנגלית.
ב-1939, ניתנו הגנים לנכדם, איאן רוס (1918–1997), ביום הולדתו ה-21. רוס היה מעורב בפעולות ובקידום הגנים עד מותו, 58 שנים מאוחר יותר.
ב-1953, הונחו קילומטרים של חיווט חשמלי תת-קרקעי כדי לספק תאורה, לציון יום השנה ה-50 של הגנים.
ב-1964, הותקנה "מזרקת רוס" הדינמית במאגר התחתון לציון יום השנה ה-60 של הגנים.
בשנת 2004, לכבוד יום השנה ה-100 לגנים, הותקנו שני עמודי טוטם בגובה של 9.1 מטרים והם נקבעו כאתר היסטורי לאומי של קנדה.
הבעלות על הגנים נותרה של משפחת בוצ'ארט וכיום, הבעלים והמנהלת (מאז 2001) היא הנינה, רובין לי קלרק.
בשנת 1982 שימשו גני בוצ'ארט כהשראה לגנים בביתן הקנדי שנפתח במרכז אפקוט שבאורלנדו, פלורידה.
בדצמבר 2009 נפתחו ביתן הילדים והקרוסלה.
אלה כוללים פסלי עץ של שלושים בעלי חיים החל מדובים, סוסים, יענים, זברות, ועוד.
העיצובים נבחרו על ידי הבעלים, בייעוץ עם אמן מצפון קרוליינה ובצעו על ידי אומנים מומחים בעימוצ קרוסלות..
בגנים קיימות גם שתי מרכבות המסוגלות להסיע נכים ברחבי האתר.
בזמן שגברת בוצ'ארט אספה וטיפחה צמחים, מר בוצ'ארט אסף ציפורי נוי מכל העולם, כולל תוכים בביתו, ברווזים באגם הכוכב וטווסים במדשאה הקדמית.
הוא בנה כמה בתי ציפורים בגנים ואימן יונים בשטחו.
בגנים מוצגים כמה פסלי ברונזה:
האחד, של חזיר בר, שנרכש בטיול באזור הים התיכון בשנת 1973. הפסל נוצק בפירנצה על ידי בסדנא של פרדיננדו מרינלי.
פסל זה הוא העתק של פסל יצוק ברונזה משנת 1620 שהוכן על ידי פייטרו טאקה.
הפסל נקרא "טאקה" כאות כבוד לפסל המקורי.
חוטמו של הפסל מבריק מן המבקרים הרבים הנוהגים לשפשף אותו מתוך אמונה למזל.
האחר, סמוך לבית המגורים, של חמור וסייח שהוכן בידי סיריו טופנרי.
פסל מזרקה של שלושה דגי חדקן, שבוצע אף הוא בידי סיריו טופנרי, הנמצא ליד הגן היפני.
פסל "מעגל היונים" שניתן על ידי אן-לי רוס לבעלה איאן בשנת 1991 כדי לציין את יום הנישואין ה-50 שלהם.
בימים עברו התקיימו קונצרטים סימפוניים אחת לשבוע במימונם של מר וגברת בוצ'ארט.
אלה נערכו לעיתים קרובות עבור אורחי המשפחה, אך מאוחר יותר משכו קהל גדול יותר.
לאחרונה, בעונת הקיץ (יולי ואוגוסט) ובמהלך עונת החורף הם מספקים מגוון רחב של בידור מקומי, מג'אז למוזיקה קלאסית.
כמו כן, "עשבים", להקה המורכבת מעובדי הגנים, מנגנת לפעמים במהלך עונת הקיץ.
בשנת 1977, בנו של איאן רוס, כריסטופר (1944–2000), הציג מופעי זיקוקים המלווים במנגינות בערבי שבת.
במהלך החורף, אורות ועיטורים עונתיים מעטרים את הגנים יחד עם מגרש החלקה על הקרח בכיכר ווטרוויל.
גנט–וייפלחם הוא מרוץ אופניים חד יומי שנערך בחודש מרץ בבלגיה מאז 1934. המרוץ הוא אחת מקלאסיקות האביב ומתאים יותר למאיצים קלאסיים מאשר לפנצ'רים, בניגוד לשאר הקלאסיקות, בנוסף לכך הוא גם אחד מהמרוצים הבלגיים הבכירים בעולם והוא חלק מסבב ה-UCI World Tour, הדרג הגבוה ביותר למרוצים.
פטר סאגאן, אדי מרקס, מריו צ'יפוליני, ריק ואן לואי , רוברט ואן איינמה וטום בונן, מובילים במספר הניצחונות במרוץ, כאשר כל אחד מהם ניצח כ-3 פעמים.
מ-2012, מתקיים גם מרוץ נשים.
המרוץ נערך בפעם הראשונה בספטמבר 1934 כמרוץ חובבים, וכלל רק משתתפים בלגים.
במרוץ ניצח גוסטב ואן בל.
ב-1936, המרוץ הורחב ל-168 קילומטרים ונהפך למקצועי, רוברט ואן איינמה ניצח בו.
בזמן תקופת מלחמת העולם השנייה המרוץ בוטל.
הזוכה הראשון במהדורה של לאחר המלחמה היה רוברט ואן איינמה, אך ניצחונו אושר רשמית רק לאחר עשרה ימים מסיום המרוץ, לאחר בדיקה מעמיקה של תמונת הסיום ("פוטו פיניש").
בשנת 1947 מארגנת המרוץ הצליחה להביא שניים מהרוכבים הגדולים בעולם באותה תקופה, ג'ינו ברטלי ופאוסטו קופי.
עשר שנים לאחר מכן המרוץ הפך באופן רשמי לסבב מרוצי פלנדריה, ואדי מרקס ניצח בו כ-3 פעמים.
הזוכה הצרפתי הראשון היה ז'אק אנקטיל, בשנת 1964.
בשנת 1977 המרוץ גדל ל-277 קילומטרים, המהדורה הארוכה ביותר אי פעם.
החל מ-2015 המרוץ נקרא "גנט–וייפלחם – בשדות פלנדריה", על שם שירו האיקוני של ג'ון מק'קרי "בשדות פלנדריה".
המארגנים רצו לציין את שנת המאה למלחמת העולם הראשונה מאחר שאזור וסטהוק שבו מתקיים המרוץ היה בלב אזורי הקרבות במלחמה, למשל קרבות איפר והוא מכיל מספר רב של בתי קברות של מדינות ההסכמה.
הזוכה הראשונה הייתה ליזי ארמיסטייד, לאחר בריחה של 40 קילומטרים.
גני אביב היא שכונה בעיר לוד הממוקמת בצפון מערב העיר, וגובלת בשכונות "נוה שלום", ו"פרדס שניר" שמדרום לה.
הקמת השכונה החלה ביוזמת משרד הבינוי והשיכון בשנת 1993, במסגרת תוכנית לזירוז הבנייה למגורים בשל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, והמחסור בדיור שנוצר בעקבותיה.
באוגוסט 1993 זכתה במכרז להקמת השכונה חברת "מגדל הזוהר", שבבעלות הקבלן דוד אפל ועורך דין דרור חטר ישי, ונחתם הסכם בין החברה לבין משרד השיכון לבניית 4,111 יחידות דיור בשכונה, וכן שני מרכזים מסחריים משולבים עם מגורים בשטח כולל של 50,500 מ"ר.
זה היה פרויקט הבינוי למגורים הגדול ביותר שנבנה בישראל עד אז (מבחינת מספר יחידות הדיור שנבנו בו זמנית).
השטח שעליו הוקמה השכונה היה במקור קרקע חקלאית, שאותה עיבד המושב כפר שמואל.
חלקו היה בתחום מועצה אזורית עמק לוד ובמקור לא בתחמי העיר לוד.
אפל וחטר ישי הסתייעו בהחלטה 533 של מינהל מקרקעי ישראל להפשרת קרקע חקלאית לבנייה למגורים, שיזם שר השיכון אריאל שרון במאי 1992. ההחלטה אפשרה התקשרויות בין יזמים וחוכרי קרקעות חקלאיות להקמת פרויקטים של נדל"ן, בלי מגבלות תכנון או אישור.
הקמת השכונה החלה בשנת 1995, חברת סולל בונה שימשה כקבלן ביצוע ראשי.
בהסכמים עם המדינה התחייבה חברת "מגדל הזוהר" שהקימה את השכונה, לסיים את הבנייה בתוך 5 שנים מיום אישור הפרויקט על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
החברה קיבלה תמריצים כספיים ממשרד השיכון להשלמת השכונה במהירות, ועד שנת 1999 כבר נבנו במקום למעלה מ-2,800 יחידות דיור, אך פחות מהמספר שהתחייבה החברה.
ביוני 1999 תבע משרד השיכון את חברת "מגדלי הזוהר" בנוגע ל-620 יחידות דיור עליהם קיבלה שלא כדין תמריצי בנייה בפרויקט.
לבסוף הוטל על החברה קנס של 8 מיליון שקל.
ביולי 2002, הכריז ראש הממשלה, אריאל שרון, על פרויקט להקמת תחנת רכבת בשכונה, כחלק מתוכנית כוללת לשיקום לוד.
הקמת תחנת הרכבת לוד – גני אביב החלה בפברואר 2006 והיא נפתחה במוצאי שבת ה-10 במאי 2008.
בספטמבר 2003, הוגש כתב אישום נגד יזם השכונה דוד אפל וחברת "מגדלי הזוהר" בעבירות של מתן שוחד לעובדי ציבור, בין היתר, על כך ששיחד את ראש עיריית לוד, בני רגב בכ-1.4 מיליון שקל.
רגב מצידו סייע לאינטרסים העסקיים של אפל בהקמת שכונת גני אביב, ובאדמות המושב גנתון, שאותן ניסה אפל וחברת "מגדלי הזוהר" לספח לעיר לוד ולשנות את ייעודן מקרקע חקלאית לקרקע לבנייה.
בתמורה פעלו לבחירת רגב לכהונה נוספת בלוד, באמצעות הענקת טובות הנאה שכללו את מימון מערכת הבחירות שלו, העמדת ערבות בנקאית, ומתן ייעוץ אסטרטגי ולוגיסטי.
באישום זה הואשם גם בנימין תבין, שהיה באותה תקופה, מנהל חברת ניהול של השכונה - "חברת איכות חיים בגני אביב".
ב-15 באפריל 2010 הורשע דוד אפל בעבירות של מתן שוחד לראש עיריית לוד, בני רגב ולעודד טל - פקיד בכיר במינהל מקרקעי ישראל.
הוא נידון לשלוש וחצי שנות מאסר וקנס של מיליון ש"ח.
רגב נידון לשנת מאסר וחצי.
על בנימין תבין נגזרו שנתיים מאסר בפועל וקנס של 50 אלף שקל.
מרבית התושבים בשכונה הם יוצאי מדינות ברית המועצות לשעבר.
בשכונה הוקמו בניינים בני 4 קומות ללא מעלית, ובניינים בני עד 13 קומות עם מעלית, הכוללים גם דירות קטנות בנות חדר או שניים בגודל 25–34 מ"ר.
מכיוון שאכלסו את השכונה במהירות, עבודות הפיתוח הסביבתי והתשתיות בוצעו באיכות נמוכה.
בתחילה לא היו בה מוסדות ציבור ושירותים כגון בתי ספר, מרכז קהילתי ומרכז מסחרי שהושלמו בהדרגה כעשר שנים לאחר אכלוס השכונה.
בצידה המזרחי של השכונה יש קרקעות השייכות לתושבים ערבים, עליהן בנויים מספר בתי מגורים.
עיריית לוד אינה נותנת אישורי בנייה נוספים לקרקעות אלו, ואף הורסת בתים חדשים שנבנים עליהן.
את השכונה מנהלת מאז הקמתה חברת ניהול - "אורית אור" (שבמקור נקראה "חברת איכות חיים בגני אביב"), האחראית לא רק על תחזוקת וניהול הבניינים, במקום ועד בית, אלא גם על גינון, תחזוקת חניונים ובעבר גם סיפקה שרותי אבטחה ופעילויות רווחה וקהילה שונות (שעברו לאחריות עיריית לוד).
במסגרת תוכנית לחיזוק העיר לוד, מקודמות מספר תוכניות בנייה רחבות היקף באזור גני אביב, בהיקף של 20,000 יחידות דיור, כולל על 2,100 דונם של שטח חקלאי, שנכלל במקור בתחום שיפוטה של מועצה אזורית שדות דן וסופח לטובת העיר לוד.
בנוסף מתוכנן כביש חדש, המשך כביש 200 צפונה שיעקוף את לוד ממערב.
באפריל 2018, הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) אישרה את תוכנית מתאר "לוד מערב".
התוכנית מקודמת על ידי חברת "דירה להשכיר" ועיריית לוד, על שטח בן 1,687 דונם, שטחים חקלאיים של מושב ניר צבי, בשוליים המערביים של לוד, מעבר לשכונת גני אביב.
על פי התוכנית יוקמו בה 11,158 דירות בבנייה של עד 26 קומות, ו-110 אלף מ"ר למשרדים ולמסחר.
ביוני 2019, אישרה הותמ"ל להפקדה את תוכנית מתאר "לוד צפון", הכוללת הקמת רובע חדש על השטחים החקלאיים שמצפון מזרח לגני אביב.
התוכנית תיצור רצף בנוי בין גני אביב לאזור התעשייה הצפוני של לוד ועד לכביש 1. הרובע יכלול 6,000 יחידות דיור, 2.5 מיליון מ"ר של שטחי תעסוקה ומסחר בעירוב שימושים, מרכז קונגרסים וכן בית מלון ומרכזי בילוי ופנאי.
בנובמבר 2019, פרסמה רשות מקרקעי ישראל מכרז ל-200 יחידות דיור בפרויקט גני אביב שלב ב' (השטח שבין השכונה לתחנת הרכבת).
למכרז ניגש גרעין תורני שביקש לרכוש לבדו ומראש את כלל יחידות הדיור המוצעות במכרז.
במכונים רפואיים כמו בתי חולים או מרפאות ישנם מתקנים רפואיים, כגון CT, MRI ומתקנים המשמשים לרדיותרפיה, שמטרתם אבחון או טיפול במצבו של החולה.
גנטרי הוא מתקן בצורת עיגול המכיל גלאי קרינה או מקור קרינה שעוזרים להפיק מידע קליני על מצבו של המטופל, או לטפל בו.
כתלות בפעולת המכשיר ומטרתו, מקורות הקרינה יכולים לייצר קרינה אלקטרומגנטית או שדות מגנטיים.
כאשר מדובר בבדיקת טומוגרפיה ממוחשבת (CT), מבנה הסורק הוא בצורת טבעת או צילינדר, אשר מקיף את המטופל.
כל המכלול של מקור הקרינה והגלאים מסתובב במהירות כאשר מיטת המטופל נכנסת ויוצאת מהגנטרי (סורק ה-CT במקרה הזה).
סורק ה-CT מניב תמונות רנטגן תלת־ממדיות אשר מספקות מידע קליני חשוב על המטופל.
רכיבי המערכת הבסיסיים של מערכת ה-CT מוצגים בתמונה משמאל.
בסורקי CT מודרניים, מקור הקרינה והגלאים מסתובבים סביב המטופל.
הביצועים הכוללים של מערכת ה-CT תלויים במקור הקרינה, בגנרטור, בסוגי הגלאים ובמערכת המחשבים לשחזור ולמניפולציה של התמונות, וכן גם בתזוזותיו של המטופל.
כיום, סורקים מודרניים מסוגלים לסרוק תוך שניות ספורות, ולהפיק מודל תלת־ממדי באופן כמעט מיידי.
מהירות זו מאפשרת לסרוק חלקי גוף נעים כגון ריאות שנושמות או לב שפועם.
כאשר מדובר ב-MRI, מבנה הסורק נותר קבוע ואינו מסתובב.
המכלול במקרה זה מכיל קולטנים חזקים של גלים אלקטרומגנטיים וגלי רדיו שמעוררים אטומי מימן הנמצאים בגוף המטופל בעזרת תהודה מגנטית גרעינית, בתופעה פיזיקלית זו מתרחשת תגובה בין גרעין האטום המצוי בשדה מגנטי קבוע לבין שדה אלקטרומגנטי משתנה.
בעזרת עיבוד של האותות המתקבלים מאטומי המימן מפיקים תמונה תלת־ממדית המכילה מידע על איבריו הפנימיים של המטופל.
בשונה מבדיקת CT או רנטגן, ב-MRI אין שימוש בקרינה מייננת ולכן הבדיקה נחשבת ללא מסוכנת.
הטיפול ברדיותרפיה הוא טיפול באמצעות קרינה מייננת ומהווה טיפול תומך על מנת למנוע חזרה של גידול לאחר ניתוח או למנוע התפתחות של גידול במצב התחלתי.
הקרינה פוגעת בדנ"א ברקמות החולה והורסת או מאיטה התפתחות של תאים לא תקינים.
על מנת לצמצם פגיעה ברקמות בריאות, הקרינה ניתנת ממספר זוויות כך שהגידול נחשף למינון גבוה בהרבה מהרקמות המקיפות אותו.
הגנטרי בטיפול רדיותרפיה מסובב מקור קרינה חיצוני סביב המטופל.
בתמונה משמאל, בחלקו העליון של הגנטרי מאיץ חלקיקים קווי ובימין מסך מלבני לגילוי קרני רנטגן, על מנת למקם את המטופל במדויק טרום הטיפול.
הגנטרי נתמך על ידי מעמד ממונע המסובב אותו סביב ציר אופקי קבוע ומאפשר את הסיבוב של המאיץ הליניארי סביב המטופל.
מאחורי הגנטרי בתוך המעמד, ממוקמת שפופרת קלסטרון לאספקת גלי רדיו לתוך המאיץ הליניארי.
המאיץ הליניארי מאיץ בצורה אנכית קרן אלקטרונים בגודל עיפרון.
לאחר עזיבת המאיץ הליניארי, האלקטרונים ממוקדים מטה על ידי מגנט לכיוון מטרה העשויה מטונגסטן, חומר קשה מאוד הצפוף כפליים מעופרת, החומר גורם להאטת האלקטרונים ולפליטת קרינת בלימה.
בתמונה מימין, גנטרי המסובב לזווית של 45 מעלות ומשמאל לגנטרי מקור לקרינת רנטגן.
מחקר גנטי רפואי של יהודים נועד לזהות ולמנוע כמה מחלות גנטיות נדירות בעלות שכיחות גבוהה יותר מהממוצע בקרב אנשים ממוצא יהודי.
ממחקרים שנעשו עד כה עולה כי קיימות מספר הפרעות גנטיות אוטוזומליות-רצסיביות הנפוצות יותר מבחינה אתנית באוכלוסיות יהודיות, ובמיוחד יהודים אשכנזים, בהשוואה לאוכלוסייה כולה.
תופעה זו נובעת ככל הנראה זה מצוואר בקבוק גנטי שהתרחשו יחסית לאחרונה לצד נישואים של קרובי דם.
שהיא תופעה שיכולה להיות לה השפעה על היווצרותן של מחלות גנטיות.
שתי התופעות הללו יחד הובילו לגיוון גנטי דל שמעלה את הסבירות ששני הורים יישאו מוטציה באותו גן ויעבירו את שתי המוטציות לצאצאים שלהם.
הגנטיקה של יהודים אשכנזים נחקרה רבות, שכן התופעה משפיעה עליהם למדי.
זה הביא לגילוי הפרעות גנטיות רבות הקשורות בקבוצה אתנית זו.
לעומת זאת, הגנטיקה הרפואית של יהודים ספרדים ומזרחים מורכבת יותר, מכיוון שהיא מגוונת יותר מבחינה גנטית, וכתוצאה מכך לא קיימות הפרעות גנטיות שעוד נפוצות בקבוצות אלה בכללותן; עם זאת, הם נוטים לסבול מהמחלות הגנטיות הנפוצות במדינות המוצא השונות שלהן.
כמה ארגונים, דוגמת דור ישרים, מציעים בדיקת מחלות גנטיות אשכנזיות, ולתוכניות הסקר הגנטי היו השפעות משמעותיות, בעיקר בצמצום מספר המקרים של מחלת טאי זקס.
כ-10 מיליון יהודים אשכנזים כיום מקורם מאוכלוסייה של 350 איש בלבד, שחיה לפני כ-600–800 שנה.
מקורה של אוכלוסייה זו הוא הן מאירופה והן מהמזרח התיכון.
ישנן עדויות כי צוואר הבקבוק האוכלוסייתי אפשר לאללים מזיקים להיות נפוצים יותר באוכלוסייה בגלל סחף גנטי.
כתוצאה מכך, נחקרה קבוצה זו באופן אינטנסיבי, וכן זוהו מוטציות רבות כשכיחות בקרב אשכנזים.
מבין מחלות אלה, רבות מהן מתרחשות גם בקבוצות יהודיות אחרות וגם באוכלוסיות לא-יהודיות, אם כי המוטציה הספציפית הגורמת למחלה עשויה להשתנות בין אוכלוסיות.
מספר מחלות הן ייחודיות לקבוצה זו; לדוגמה, דיסאוטונומיה משפחתית כמעט ולא ידועה באוכלוסיות אחרות.
מחלת טאי זקס היא מחלה קטלנית, הגורמת להרס של מערכת העצבים אצל ילדים בגיל הרך.
אולם מאז שנות ה-70, בדיקות גנטיות למניעה היו יעילות למדי לחיסול טאי זקס מהאוכלוסייה היהודית האשכנזית.
בשנת 2017 נוספה לסל הבדיקות עבור יהודים אשכנזים, בדיקת נשאות ל-SLO.
המחלה נדירה, אך יחסית שכיחה יותר בקרב יהודים אשכנזים.
שכיחות הנשאים עומדת על סביב 1:40-45.
יש לציין כי לפי זה שכיחות החולים בקרב יהודים אשכנזים הייתה אמורה לעמוד על סביב 1:8000 ילודים.
כאמור נראה, שבחלק מהמקרים (ייתכן שבקרוב ל-50% מהמקרים) עוברים אלו לא שורדים ובחלק עקב העדר סימנים נלווים (זולת מוגבלות שכלית התפתחותית) האבחנה לא נעשית.
מוטציה אחת c964-1G>C היא השכיחה בקרב המוצא האשכנזי (מאתרת את רוב הנשאים - 95%).
מחלות שעברו בתורשה אוטוזומלית-רצסיבית מופיעות לרוב באוכלוסיות אנדוגמיות (שמקיימות נישואים תוך-קבוצתיים).
בקרב יהודי אשכנז אומתה שכיחות גבוהה יותר של הפרעות גנטיות ספציפיות ומחלות תורשתיות, כולל:
סרטן המעי הגס כתוצאה מסרטן תורשתי של הכרכשת והחלחולת (תסמונת לינץ').
חוסר רגישות מולדת לכאב עם חוסר יכולת להזעה (CIPA).
מחלת קרוהן (נראה כי לוקוס NOD2 / CARD15 מושפע).
תסמונת ע"ש ג'וברט מסוג 2 נפוצה באופן לא פרופורציוני בקרב אנשים ממוצא יהודי; זה מיוחס להתנגדות לנישואי תערובת של אוכלוסייה זו.
מחלה מיילופרוליפרטיבית כולל פוליציטמיה ראשונית ותרומבוציטמיה ראשונית.
חירשות לא תסמונתית, DFNB1 (קונקסין 26).
מחלת פרקינסון (מוטציית G2019S ב-LRRK2).
סכיזופרניה (שינוי של גן NDST3).
בניגוד לאוכלוסייה האשכנזית, יהודים ספרדים ומזרחים הם קבוצות מסועפות הרבה יותר, עם אבות קדמונים מספרד, מפורטוגל, ממרוקו, מתוניסיה, מאלג'יריה, מאיטליה, מלוב, מהבלקן, מאיראן, מעיראק, מהודו ומתימן, עם הפרעות גנטיות ספציפיות המצויות בכל קבוצה אזורית, או אפילו בתת-אוכלוסיות משנה ספציפיות באזורים אלה.
+הפרעות גנטיות הנפוצות בקרב יהודים ספרדים ומזרחיםמחלהאופן התורשהגן או אנזיםשכיחות נשאיםאוכלוסיותשם עברישם לועזילבקנות אוקולוקוטנית Oculocutaneous albinismתורשה אוטוזומלית-רצסיביתTYR1/30מרוקותסמונת אטקסיה טלנגיאקטזיה Ataxia telangiectasiaתורשה אוטוזומלית-רצסיביתATM1/80מרוקו, תוניסיהמחלת קרויצפלד-יעקב Creutzfeldt–Jakob diseaseתורשה אוטוזומלית-דומיננטיתPRNP1/24,000לובצרברוטנדינוס קסנטומטוזיס Cerebrotendinous xanthomatosisתורשה אוטוזומלית-רצסיביתCYP27A11/70מרוקוציסטינוריהCystinuriaתורשה אוטוזומלית-רצסיביתSLC7A91/25לובקדחת ים-תיכונית משפחתיתFamilial Mediterranean feverתורשה אוטוזומלית-רצסיבית,
+הפרעות גנטיות שכיחות אצל יהודים מזרחיםמחלהאופן התורשהגן או אנזיםשכיחות נשאיםאוכלוסיותשם עברישם לועזיבטא תלסמיה Beta-thalassemiaתורשה אוטוזומלית-רצסיביתHBB1/6איראן, עיראק, כורדיסטןחסר של גורם קרישה VII Factor VII deficiencyתורשה אוטוזומלית-רצסיביתF71/40איראןחוסר באנזים G6PD Glucose-6-phosphate dehydrogenase deficiencyתאחיזה לכרומוזום X,
גֵני HOX הם קבוצה גדולה של גנים המקודדים לפקטורי שעתוק, המעורבים בהכוונת ההיווצרות של צירי הגוף ויצירת האיברים במהלך ההתפתחות העוברית של כל היצורים מרובי האיברים שנחקרו עד היום.
גנים אלה התגלו לראשונה במסגרת מחקר של פגמים התפתחותיים בתסיסנית המחקר (דרוזופילה מלנוגסטר).
גני HOX התגלו ברוב האאוקריוטים שנבחנו אך לא בחיידקים וארכיאה.
כאשר רצף ה-DNA של גנים אלה פוענח, התברר כי כולם חולקים אזור מבני באורך של כ-180 בסיסים, המכונה homeodomain .
אורך ה-homeodomain כ־60 חומצות אמינו, ותפקידו לאפשר לחלבון ה-HOX להיקשר לאתרים בקרתיים ב-DNA .קישור זה מאפשר לחלבוני ה-HOX לתפקד כפקטורי שעתוק המבקרים שעתוק של גני המטרה שלהם, המשחקים תפקיד בבקרה של תהליכים התפתחותיים.
גני HOX מהווים משפחה גדולה של גנים ששולטים בהתמיינות של תאים ויצירת איברים במהלך התפתחות עוברית, ועל כן נחשבים ל "מבקרי-על".
גני ה-HOX אחראיים ליצירת צירי הגוף הקדמיים והאחוריים של העובר, למיקום איברי הגוף בהתפתחות עוברית מוקדמת.
בצמחים, החלבונים המקודדים על ידי גני ה-HOX משחקים תפקיד חשוב בבקרה על תהליכים התפתחותיים, כגון תחזוקה של תאי גזע, התפתחות רוחבית, תגובה לעקות ותגובה לאור.
יש דמיון בתהליכים הגנטיים המבקרים התפתחות עוברית ותהליך יצירת גידול סרטני, ולכן נתגלתה מעורבות של פעילות לא מבוקרת של גני HOX בגידולים סרטניים.
לדוגמה, נתיבי העברת האותות באמצעות תוצרי הגן Wnt ו-Hedgehog, שניהם גני HOX, מעורבים בהתפתחות סרטן המעי הגס וסוגי סרטן אחרים.
בנוסף נמצא שביטוי יתר של הגן Pax2 (אף הוא גן HOX) בגידולים סרטניים משפר את הישרדות תאי הגידול.
גני HOX נוספים שנמצאו שפעילותם דיכאה את ההתמיינות והגידול של תאים בגוף, כגון חלבון ה-HOX Msx1 המדכא את ההתמיינות של תאי אפיתל בעכבר.
גני הוקס נקראים כך מכיוון שמוטציות בהם גורמות לטרנספורמציות הומיוטיות , כלומר התפתחות אבולוציונות של איבר אחד לאיבר אחר.
טרנספורמציות הומיוטיות זוהו ונחקרו לראשונה על ידי ויליאם בייטסון ב-1894, שטבע את המונח "הומאוזיס".
לאחר הגילוי מחדש של העקרונות הגנטיים של מנדל, הבינו בייטסון ואחרים שניתן לייחס כמה דוגמאות של הומאוזיס באיברי פרחים ושלדי בעלי חיים לשונות בגנים.
גני HOX אופיינו לראשונה בתסיסנית המחקר כשנתגלה כי מוטציות בגנים ההומאוטיים הביאו לשינויים במיקום אברי הגוף.
לדוגמה, הגנים ההומאוטיים המהווים חלק ממכלול הגנים bithorax, אחראיים להתפתחות החלק האחורי בסגמנטי העובר של הזבוב.
גנים אלה נתגלו לאחר שבודדו מוטנטים של הדרוזופילה ולהם שני סגמנטי חזה.
מכלול נוסף של גני HOX, שאחראי על התפתחות הסגמנטים הקדמיים של הדרוזופילה, נתגלה בעקבות בידוד מוטנט בו תוארה החלפה בין מיקום המחוש לבין הרגל השנייה בדרוזופילה.
התברר כי מקור המוטנט בפגם בגן Antennapedia, וההחלפה במיקום המחוש הייתה כבר אצל זבובים הטרוזיגוטיים לתכונה (+Antp/Antp).
אנליזת רצף של הגן Antp הייתה הראשונה שהוליכה לגילוי ה-homeobox domain - מונח שנטבע לראשונה על ידי ולטר גרינג .
לאחר הגילוי הראשוני של גני HOX בדרוזופילה נתגלה שגנים אלו נמצאים גם בצפרדע Xenopus laevis - החולייתן הראשון בו תוארו הגנים.
אזור ה-homeodomain מאפשר לחלבון ה-HOX להיקשר כפקטור שעתוק לרצף ספציפי באתרי בקרה של גנים המעורבים בתהליך ההתפתחות בעובר.
פעילות הקשירה שלו ל-DNA תוארה לראשונה ב-1994. ה-homeobox מקודד לאזור ה homeodomain בגנים אלו.
למשל, בגן AntP של זבוב הדרוזופילה, אזור ה- homeodomain מורכב מ-4 סלילים (helix): סליל 1 הכולל את שיירי החומצות האמינות 10–21, לולאה בין חומצות אמינו 22–27 המקשרת את סליל 1 לסליל 2 (חומצות אמינו 28–38), סליל 3 מחומצות אמינו 42–52 והמתקשר לסליל 4 (חומצות אמינו 53-59).
סליל 2 וסליל 3 יוצרים יחד מוטיב שנקרא helix-tum-helix שאופיין בעבר בחלבוני בקרת ביטוי גנים בחיידקים .
הקצה האמיני של חלבון זה מורכב מ־6 שיירים, 1-6, והוא חשוב מאוד לתהליך קשירת ה-DNA על ידי חלבון זה .
מבנה homeodomain זה דומה מאוד בגני HOX ביונקים וגם בחרקים.
באדם, חולדה, צפרדע ודג הזברה תוארו כ־200 גני HOX, בעוד שבחרקים, תולעים עגולות (נמטודות) ואזמלוניים יש כ-100 גנים.
מניתוחים של אילנות אבולוציוניים (פילוגנטיים) שנערכו עולה שמוצא גני ה-HOX בצמחים ובעלי חיים מורכבים הוא משני גנים קדומים.
בנוסף נמצא שגנים אלה מסודרים בגנום החולייתנים בצורה של אשכולות.
מבחינה אבולוציונית כל האשכולות של גנים אלה נוצרו מהכפלות של גנים מעטים ראשוניים.
הגנים ההומאוטיים בזבוב הדרוזופילה מסודרים בשני אשכולות - הראשון קומפלקס ה-Antennapedia וקומפלקס ה-Bithorax שהוא האחרון.
בחולייתנים יש 4 אשכולות HOX שבמקור נוצרו, כנראה, מהכפלה של אשכול אחד במהלך האבולוציה.
ניתן לחלק את גני ה-HOX למשפחות:
משפחת גנים אלו ממוקמת בקצה ה-'3 של אשכול HOX.