tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן הגיש את תוכניות סיכום משחקי השבת של הערוץ הראשון "משחק השבת", ומאוחר יותר "הראשון בשער".
מלבד שידורי הספורט, בשנותיו ברשות השידור השתלב איינשטיין גם בשידורי האקטואליה והיה ממגישי תוכנית הבוקר בוקר טוב ישראל.
בשנת 2002 עבר איינשטיין לשדר ספורט בערוץ 10. הוא שידר בין השאר את משחקי הנבחרת ומשחקי ליגת העל בכדורגל, כשלצידו הפרשן רן בן שמעון.
לאחר מכן הנחה לצידו שלמה שרף, לשעבר מאמן נבחרת ישראל.
איינשטיין ורן בן שמעון גם הנחו ביחד את התוכנית "דאבל פס" ביחד עם העיתונאי עמנואל רוזן.
מדי פעם שידר איינשטיין גם את משחקי ליגת העל בכדורסל.
והגיש את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 בראשית ימיו.
בשנותיו האחרונות איינשטיין היה השדר המרכזי בערוצי הספורט של צ'רלטון, הגיש את תוכנית הספורט ברדיו ללא הפסקה אותה שידר עד כחודש וחצי לפני פטירתו, והגיש את "שבת ביציע" ו"מאיר ורוני" בערוץ הספורט.
איינשטיין גם שידר את תחרויות האתלטיקה במשחקים האולימפיים ובאליפויות העולם.
איינשטיין היה ידוע באהדתו לקבוצות הכדורגל הפועל הרצליה בישראל וקווינס פארק ריינג'רס באנגליה.
בשלהי 2015 אובחן כחולה ב-ALS; בדצמבר 2016 הודיע במהלך תוכניתו בערוץ הספורט "שבת ביציע" על התמודדותו עם המחלה.
איינשטיין נפטר בביתו בהרצליה ב-23 במרץ 2017 לאחר הידרדרות במחלתו.
לאיינשטיין ואשתו אוליביה נולדו שתי בנות, בהן הפרסומאית סביון איינשטיין, ושני נכדים.
ב-26 במרץ נטמן בבית הקברות הישן בהרצליה בהשתתפות מאות אנשים מעולם הספורט, חבריו, מכריו, ובני משפחתו.
מאיר ארגוב (גרבובסקי); (1 בינואר 1905 – 24 בנובמבר 1963) היה פעיל ציוני, מחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת, יושב ראש ועדת החוץ והביטחון בכנסות השנייה ועד החמישית.
נולד בשנת 1905 ברִיבְּנִיצָה שבפלך בסרביה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום במולדובה).
למד בחדר, בגימנסיה ביקטרינוסלב ובאוניברסיטת קייב.
עמד בראש "החלוץ" באוקראינה והיה חבר מרכז "צעירי ציון".
נאסר בברית המועצות בשל פעילותו הציונית, וגורש ממנה בשנת 1924. עלה לארץ ישראל בשנת 1927. עבד כפועל במושבות, ותקופה מסוימת עבד בנס ציונה, שבה היה מוכר כאדם מסורתי שנהג לשמש כשליח ציבור בחגים.
באפריל 1928 נשא לאשה את ציפורה לוחוביצקי.
נבחר לתפקיד מזכיר מועצת פועלי פתח תקווה, בו שימש בשנים 1929–1939. בתפקידו היה שותף למאבק למען עבודה עברית בפתח תקווה ובין השאר אמר:
היה פעיל במפא"י וחבר מרכז המפלגה, חבר מטעמה בוועד הלאומי (1930) ובעיריית פתח תקווה משנת 1931. בשנת 1942 התנדב לשרת בצבא הבריטי, ובעקבות זאת התפטר מחברותו במועצת עיריית פתח תקווה.
הצטרף לבריגדה היהודית עם הקמתה, בשורותיה נלחם באיטליה וכן השתתף בפעולות ההצלה ועלייה ב' בתום מלחמת העולם השנייה.
היה חבר מועצת העם, לפני הקמת המדינה, חבר ועדת המצב, ואחראי מטעמה על ענייני הדואר.
מתוקף תפקידו פעל להכנת בולים למדינה שעמדה לקום.
עם הקמת המדינה היה מחותמי מגילת העצמאות ומתוקף חברותו במועצת העם היה לחבר מועצת המדינה הזמנית.
ביולי 1948 ייצג את מדינת ישראל בקונגרס היהודי העולמי שהתכנס בשווייץ וביוני 1949 נבחר להיות נציג מפא"י במועצה הכללית של הקונגרס היהודי העולמי בישראל.
הוצב במקום ה-46 ברשימת מפא"י בבחירות לאספה המכוננת, ובעקבות תוצאות הבחירות בהן זכתה מפא"י ל-46 מנדטים נכנס לכנסת הראשונה.
הוא המשיך לכהן כחבר הכנסת עד למותו במהלך כהונת הכנסת החמישית.
היה יושב ראש ועדת החוץ והביטחון בכנסות השנייה עד החמישית.
בשנת 1950 היה מנהל המחלקה המוניציפלית של הוועד הפועל של ההסתדרות וניהל מטעמה את מערכת הבחירות לרשויות המקומיות.
בנובמבר 1951 מונה למזכ"ל מפא"י.
ארגוב נפטר באופן פתאומי מהתקף לב, בעת שכיהן בכנסת.
בישיבת ממשלה הודיעו על מותו.
ארגוב נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
בהלווייתו השתתפו בין השאר ראש הממשלה לוי אשכול, סגן ראש הממשלה ושר החוץ אבא אבן ויושב ראש הכנסת קדיש לוז.
ארגוב היה נשוי לציפורה, בת לבית לוחוביצקי (1907–2005) ונולדה להם בת.
מאיר גרבובסקי, נרות דולקים בגזרה היהודית: שנה לחי"ל, תל אביב: מחלקת ההסברה של הוועד הפועל [של ההסתדרות], תש"ו.
מאיר ארגוב, מאבקים: מבחר מאמרים ומסות, תל אביב: תנועת העבודה הציונית העולמית, תשל"א.
הרב מאיר אריק (חתם את שמו לעיתים אראק או אריק; תרט"ו, 1855 – ט"ו בתשרי תרפ"ו, אוקטובר 1925) היה רבן של יאזלוביץ וטרנוב (טארנא) שבגליציה, מגדולי רבני גליציה.
נולד בהרימלוב שבגליציה, כיום באוקראינה, בנם של רבי אהרן יהודה ופרימא לבית שטיין, דור חמישי לט"ז.
למד אצל הרב יעקב ווידנפלד, בעל "כוכב מיעקב".
לאחר שעזב הרב שלום מרדכי שבדרון (המהרש"ם) את העיר יאזלובייץ, בשנת 1885, התמנה רבי מאיר לרב העיר, וכיהן בה עשרים ושבע שנים.
בשנת 1912 התמנה לרבה של בוצ'אץ', אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, ברח לווינה, ובדרכו שהה חצי שנה בקרולי בדירת רבה של העיר, הרב שאול בראך.
בבריחתו אבדו לו חמישה כרכים גדולים של שאלות ותשובות שעל אבדנם הצטער מאוד.
כשחזר בשנת 1922 בפרוס הקיץ לגליציה התמנה לרבנות בטרנוב (טארנא).
התפרנס בדוחק גדול, אך עובדה זו לא הפריעה לשקידתו.
מיעט לעסוק בצורכי ציבור וגם דחה הצעות רבנות של ערים גדולות.
היה מרבני גליציה המפורסמים בדורו.
היה חסידם של רבי דוד משה פרידמן, האדמו"ר הראשון מצ'ורטקוב, ובנו רבי ישראל מצ'ורטקוב.
אדמו"רים רבים שלחו אליו שאלות הלכתיות.
עמד בקשר עם רבי משה'ניו מבויאן.
רבי יששכר דוב רוקח מבעלז אמר שאחרי פטירתו של המהרש"ם אין עושים דבר בחצרו מבלי לשאול את רבי מאיר.
מפסיקותיו המפורסמות הייתה איסור על הרדמה מקומית בברית מילה.
נפטר בט"ו בתשרי ה'תרפ"ו, בשהותו בסוכה, ונקבר בטרנוב.
הרב אליהו יהודה הכהן גוטוירט הספידו בספר בשם "ציון לנפש חיה" שנדפס בלמברג בשנה זו.
הרב יעקב טירקל - נכד רבי יעקב ווידנפלד בעל "כוכב מיעקב" מהרימלוב
הרב משולם ראטה - מחבר שו"ת קול מבשר
הרב יחיאל מיכל פרמינגר, שעזר לו להדפיס ספרו "טל תורה" ו"אמרי יושר" חלק ב'
רבי שלום יוסף פייגנבוים מלאקאטש ומח"ס שו"ת משיב שלום
נכדו הרב קלונימוס קלמן אריק, הדפיס את ספרו "אמרי יושר" חלק ב' ו"מנחת פתים" תנינא על אורח חיים ויורה דעה בשנת תרצ"ח
בן אחותו הרב אהרן יהודה ווילנר, ראש ישיבת שארית הפליטה
בן אחותו הרב אהרן יהודה אראק, רב באגודת הרבנים דארצות הברית, מחבר ספר מנחת אהרן.
הרב יעקב טייטלבוים מקווינס - מחבר הספר קול יעקב
הרב אלקנה זוברמן - אב"ד יארדאנוב
הרב יחיאל מיכל הולנדר - מחבר שו"ת אמרי כהן
הרב דוד שפרבר - בעל שו"ת אפרקסתא דעניא - חבר מועצת גדולי התורה בארץ ישראל
הרב ראובן מרגליות מחבר ספר מרגליות הים, שערי זוהר ועוד
הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם מצאנז-קלויזנבורג, בעל ה"שפע חיים"
הרב שמואל ארנפלד - רבה של מטרסדורף
שירי טהרה - ביאורים על סדר טהרות (נדפס יחד עם הספר חידושי הרמ"ל מאת דודו רבי מנחם מנדל ליפא שטיין, קולומיאה תר"נ).
מנחת קנאות - חידושים על מסכת סוטה, למברג, ה'תרנ"ד.
מהדורה חדשה עם פיסוק וקיטוע חדשה, ציונים והשוואות, הערות והארות, ביאורים ובירורים, עם מפתחות, כולל תולדותיו, חשון תשע"ו על ידי נין אחות המחבר זצ"ל הרב אליעזר דן רלב"ג ליקוואוד.
מנחת פתים - חידושים ושו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך
אמרי יושר - שאלות ותשובות בשני כרכים, הוצאת שמואל זנוויל כהנא, מונקאץ', תרע"ג.
ח"ג נלקטו מספרים וכתבי יד וקובצים על ידי ר' מרדכי דוד צוויבל, ירושלים תשנ"ז.
באמרי יושר ח"ב בהקדמה כתב שנאבד לו בדרך בריחה מעירו בוטשאטש לוויען חמישה כרכים גדולים כת"י תשובות בד' חלקי שו"ע.
טל תורה - הגהות, הערות וביאורים על הבבלי והירושלמי, וינה, ה'תרפ"א.
מהדורה חדשה עם הרבה הוספות מכת"י, ומפתחות מפורטים עם הגהות והערות מגדולי ישראל, תשרי תשע"ד על ידי אליעזר זאב זאבערמאן ארצות הברית, נכד תלמידו הגה"צ רבי אלקנה זוברמן אב"ד יארדאנוב.
באור קצר לפירוש הרמב"ן לתורה בתוך ספר כסף מזוקק.
מאיר בוזגלו (נולד ב-1959) הוא פרופסור חבר בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עוסק בתורת ההכרה ומטאפיזיקה, פילוסופיה של המתמטיקה, בפילוסופיה של הלשון ובפילוסופיה של היהדות.
הוא היה חבר בוועדה הארצית להוראת מתמטיקה; חבר הוועדה לאחריות לאומית במרכז רבין; מנהל מרכז משגב לחקר והוראת מורשת יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטה העברית בירושלים; חבר בוועדה הלאומית לתרבות ובוועדה הלאומית לחינוך; ראש מכון המחקר NCJW לחדשנות בחינוך; ומשמש בחבר הנאמנים של קרן אבי חי.
בוזגלו הוא גם ממובילי התנועה להתחדשות המסורת היהודית והשירה הליטורגית בישראל והוביל את תנועת "תיקון" להתחדשות החברה והתרבות בישראל.
בוזגלו נולד בקזבלנקה שבמרוקו לרבי דוד בוזגלו, מגדולי משוררי ופייטני מרוקו.
עלה עם משפחתו בגיל חמש לישראל וגדל בקריית ים.
בוזגלו סיים תואר ראשון (B.Sc) במתמטיקה פיזיקה ופילוסופיה של המדע ותואר שני במתמטיקה (M.Sc) תחת הנחייתו של מנחם מגידור באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן, עבר לחוג לפילוסופיה וכתב עבודת דוקטורט בנושא "הפילוסופיה של המתמטיקה של שלמה מימון", שהיה מגדולי המבקרים של עמנואל קאנט, בהנחיית גלעד ברעלי ושמואל שקולניקוב.
עבודתו של בוזגלו בתחומי הפילוסופיה מגוונת וחוצת תחומים, מלוגיקה, פילוסופיה של המתמטיקה ופילוסופיה של הלשון, דרך פילוסופיה אירופית ופילוסופיה יהודית של ימי הביניים.
עם תום הדוקטוראט שהה בהארוורד כאורח של הפילוסוף הילרי פטנאם.
אחד הפרויקטים המרכזיים בהגותו של בוזגלו הוא הניסיון להגדיר את המושג "מסורתיות" הגדרה פוזיטיבית (בניגוד להגדרה השוללת: "לא חילוני ולא דתי", ראו לדוגמה בערך מסורתיים) ולצקת בה תוכן ממשי.
לטענתו, בקרבם של היהודים המסורתיים נמצאת היצירתיות הדתית הגדולה ביותר והחשובה ביותר להמשך קיום הדת כגוף חי ופורה.
בספרו שפה לנאמנים: מחשבות על המסורת (2008-תשס"ט), בוזגלו עוסק בפילוסופיה של המסורתיות.
בספרו זה הוא קורא בין היתר תיגר על תפיסות חילוניות ודתיות-אורתודוקסיות (כגון של ישעיהו ליבוביץ) הרואות ביהדות את התגלמות ד' אמות של הלכה גרידא.
לדידו של בוזגלו, המסורתיות (המאפיינת אחוז ניכר של היהודים בישראל) אינה דיכוטומית בבחינת 100% הלכה או 100% חילון, אלא מאפשרת אורח חיים צבעוני יותר, מורכב יותר.
לדידו של בוזגלו המסורתי החושב, התלמיד החכם, מקבל עליו בהכרעה מודעת את הנאמנות למסורת.
אין מדובר באדם אשר ממשיך פשוט את דרך הוריו.
בנוסף מדגיש בוזגלו את הצורך בפתיחות להתחדשות יהודית ובעידודה.
חיבורו "שמע: עיון מטאפיזי לאור המקורות" (2022), הוא ניסיון לשקם את עמדת רמב"ם לימינו.
מבחינה פילוסופית בוזגלו מושפע מפילוסופים כלודוויג ויטגנשטיין, סול קריפקי, שלמה מימון, גוטלוב פרגה והרמב"ם.
מושג שעלה מן העבודה הפילוסופית הוא "נאורות מורשתית" הרואה בשילוב בין אלו מקור השראה לאופיה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית ויהודית בערכיה.
מאיר בוזגלו היה מיוזמי חידוש מסורת הפיוט בישראל, במיזמים כ"קהילות שרות" ו"ידידי, השכחת", שהתאגדו תחת אתר האינטרנט "הזמנה לפיוט", בו הוא משמש כחבר הוועדה האקדמית.
חבר הגרעין המייסד של עמותת קדמה לחינוך עיוני שוויוני בשכונות ובעיירות.
פעיל בתחום הוראת המתמטיקה, הקים את מכון "מעיינות" מכון המיישם את תפיסותיו של בוזגלו לגבי הוראת המתמטיקה.
כמורה בבית ספר, כחוקר וכמפתח תוכנית להוראת המתמטיקה והלוגיקה.
בוזגלו משמש גם כמנהל המכון לטיפוח בחינוך.
חבר בכח המשימה הלאומי לקידום החינוך בישראל, של משרד החינוך (ועדת דוברת).
בוזגלו היה ממנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') וחתם עליה יחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
בוזגלו חבר בקואליציית 'שבת שוויון'.
בשנת 2013 נבחר בוזגלו להדליק משואה בטקס המרכזי של יום העצמאות ה-65 למדינת ישראל.
בשנת 2023 הוענק לו עיטור נשיא מדינת ישראל על תרומתו להגות הישראלית.
ב-2024, מספר חודשים לאחר טבח שבעה באוקטובר, פרסם מאמר ובו טען כי אחרי ה-7 באוקטובר ולאור גילויי האנטישמיות במערב יש להגדיר מחדש את היעוד היהודי.
"שפה לנאמנים" - הוצאת כתר ו-קרן מנדל, 2008
ערך והוסיף מבוא לספר "אחרים: שפינוזה ושלמה מימון" בסדרת עם הספר, 2009
הרמב"ם: קריאה ישראלית, אוניברסיטה משודרת, 2013.
"שמע" - עיון מטאפיזי לאור המקורות, הוצאת כרמל, 2022
ערך (יחד עם יפה בניה) את הייחוד והיחד: מורשות מבקשות גשר.
ראשון לציון: ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2022
המסורתי החדש - פנומנולוגיה (מתוך: "פנים" להתחדשות יהודית בישראל)
חידה אחת על הר סיני (פורסם ב"אלפיים" גיליון 21)
מאיר אילן (טננבוים; 1918 – 24 בפברואר 1971) היה אלוף בצה"ל, ממייסדי חיל התותחנים.
אילן נולד בפולין ועלה לארץ בשנת 1934, והיה מראשוני המתנדבים לחיל התותחנים של הצבא הבריטי.
היה ממקימי חיל התותחנים של צה"ל, שימש כקצין תותחנים ראשי (קתמ"ר) בשנים 1949-1953. בשנים 1953–1954 שימש כראש מחלקת מבצעים במטה הכללי, כיהן כממלא מקום ראש אגף אפסנאות (אג"א, היום אט"ל) וב-1955 מונה לראש האגף, בספטמבר 1956 הועלה לדרגת אלוף.
במלחמת סיני הוא היה אחראי לכל הפעילות הלוגיסטית.
במרץ 1960 סיים את תפקידו ופרש מצה"ל.
עם שחרורו מצה"ל נתמנה לממונה על הייצוא החקלאי במשרד החקלאות, ב-1961 מונה למנהל קריית הפלדה, בה הצליח להעלות את המפעל על מסלול של רווחיות לאחר מאבק נחוש עם העובדים על העלאת התפוקה.
ב-1965 מונה למנכ"ל חברת "כימיקלים ופוספטים" (שהייתה איחוד בין החברות "פוספטים בנגב ו"דשנים וחומרים כימיים").
ב-1969 מונה במקביל למנהל החטיבה האנאורגנית ב"כימיקלים לישראל".
שימש יו"ר משק לשעת חירום בצפון.
בפברואר 1971 נהרג בתאונת דרכים בכביש החוף, ונקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין קריית שאול.
מאיר בוסאק (לעיתים: בוסק; בפולנית: Meir Bosak; 21 במאי 1912 - 20 בנובמבר 1992) היה היסטוריון, סופר ומשורר ישראלי ממוצא פולני.
מאיר בוסאק נולד למשפחה קרקובאית ותיקה.
התחנך בחדר ובביה"ס "תחכמוני", וסיים את חוק לימודיו בגימנסיה העברית בקרקוב.
את השכלתו הגבוהה רכש באוניברסיטת ורשה ובו בזמן היה תלמיד בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בוורשה.
קיבל תואר מוסמך על עבודתו "תולדות יהדות קרקוב במאה ה-19", בהדרכת פרופ' מאיר בלבן.
שימש כמורה בגימנסיה העברית בקרקוב עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר פלישת הנאצים לקרקוב גורש מאיר בוסאק עם יהודי העיר לגטו קרקוב, ולאחר מכן הועבר למחנה פלאשוב.
את שארית המלחמה שרד לאחר שהועבר על ידי אוסקר שינדלר, ידיד המשפחה, למפעל שבניהולו במחנה ברינליץ עד לסיום המלחמה.
בתום מלחמת העולם השנייה שב לקרקוב, ועסק בפעילות ציבורית בקרב שרידי הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1946 נשא לאשה את לוסיה לבית פנצר.
עלה לישראל בשנת 1949. בוסאק לימד תנ"ך וספרות בבית הספר התיכון המאוחד רחובות (לימים תיכון דה שליט) במשך שנים רבות.
בנוסף, עסק בפעילות ספרותית ענפה .
מאיר בוסאק פרסם למעלה מעשרים קובצי שירה ופרוזה בעברית ובפולנית, מחקרים על תולדות יהדות פולין ומסות על הספרות העברית, שבעקבותיהם זכה בשורה של פרסים: פרס לספרות יפה ע"ש שר-הפנים מ"ח שפירא, פרס רמת-גן לספרות ופרס הפדרציה העולמית של יהודי פולין.
בנוגה הסנה (קראקוב: דפוס רנסאנס, תרצ"ג) <אגדות וספורים מחיי א"י>
כוכבי-סמטאות: שירים (תל אביב: מורשת, בהשתתפות ארגון יוצאי קראקוב בישראל, תשי"ג)
ועתה עיני ראתך: שירים (תל אביב: גלים, תשי"ח)
ברקוד כנגד הלבנה: שירים (תל אביב: רננים, תש"ך)
אחר עשרים שנה (תל אביב: אל"ף, תשכ"ג) <שירים>
מול חלל ודממה (תל אביב: אל"ף, תשכ"ו) <שירים>
כעלים ברוח: זכרונות ויומן / משה צ' פרידנר, מאיר בוסאק, יוליוש' פלדמן (תל אביב: חוג ידידי בית הספר הירקון, תשכ"ו)
בשער טחנת הדממה (תל אביב: אל"ף, תשכ"ט) <שירים>
במקדשו של המולך (תל אביב: מאיר בוסאק, 1970) <בהכפלה> <זכרונות מתקופת השואה>
בצאת ארמילוס מהאבן (תל אביב: אל"ף, תשל"ב) <שירים>
בהמוט גשרים (תל אביב: עקד, תשל"ו) <שירים>
בחצרות מקדשו של שיווה (תל אביב: עקד, תשל"ט 1979) <שירים>
כנפים וחלל (תל אביב: עקד, תשמ"א 1981) <שירים>
בצל מוריה: פואמה (תל אביב: עקד, תשמ"ג 1983)
צמרות בתפילה (תל אביב: עקד, תשמ"ה) <שירים>
על חבל מתוח: פואמה (תל אביב: עקד, תשמ"ז 1987)
רק דממה פה תתפלל (תל אביב: עקד, תש"ן 1990) <שירים>
שרשים וצמרות: עיונים בספרות ובסביבותיה (תל אביב: עקד, תשנ"א 1990)
מול שער הרחמים (תל אביב: עקד, תשנ"ה 1995) <שירים של המחבר שנפטר בשנת 1992. יצא לזכרו, עם דברים עליו>
מאיר איש-שלום (פרידמן) (10 ביולי 1831 – 26 בנובמבר 1908, כ"ט בתמוז ה'תקצ"א – כ"ט בחשון ה'תרס"ט) היה מחשובי חוקרי היהדות, מוציא לאור של חיבורים תורניים בעריכה מדעית ומחבר פירושים לספרים שונים.
איש-שלום נולד בעיר קרשנא במחוז קאשה שבהונגריה (קאשוי בהגייה אידית; כיום קושיצה בסלובקיה), למשפחה ענייה ולאביו ר' ירמיה שלא ידע ספר.
כבר משמלאו לו 9 שנים עזב את בית הוריו ונדד ממקום למקום ללמוד תורה.
בגיל 13 הלך ללמוד בישיבה בעיר אונגוואר שבראשה עמד רבי מאיר א"ש.
וגר בבית הרב שלש שנים, כי הרבנית הייתה אחותה של אם אמו, בישיבה הגה בתורת הנגלה, ואט אט החל גם לעסוק בקבלה ובחסידות, להתענות תעניות רבות ולייחל לגילוי אליהו הנביא.
בהיותו בן 16 עזב את החסידות והקבלה, והתחיל ללמוד "שירי תפארת" של נפתלי הרץ וייזל.
ובהיותו בן 20 הלך לעיר מישקולץ.
בין כך וכך, עזב את הישיבה ובדרך נדודיו פגש כמה רבנים משכילים והושפע מדבריהם.
לאחר מכן נשא אישה ועבד בעבודת אדמה, והמשיך ללמוד וללמד תורה, אך אשתו מתה בפתאומיות בעת לידתה יחד עם תינוקה, אז חזר לנדודיו.
כשהיה בן 37 התחיל את לימודיו באוניברסיטה שבווינה.
כשנוסד בית המדרש הכללי בווינה על ידי אהרן ילינק בשנת 1864 התמנה למורה בתנ"ך ובמדרשים ולאחר פרק זמן לימד בכל התחומים.
לאחר 29 שנים בשנת 1893 כשהוקם בית המדרש לרבנים בווינה, בו הרצה באופן קבוע, איש-שלום קבל את התואר פרופסור.
במשרה זו שימש איש-שלום לצד ידידו אייזיק הירש וייס ויחד העמידו תלמידים רבים, בהם שניאור זלמן שכטר.
ב-1865 ייסדו איש-שלום ווייס ירחון לענייני מחקרים בספרות התלמודית בשם "בית המדרש", אולם הוצאת כתב העת פסקה לאחר ארבע חוברות בשל מיעוט כותבים וקוראים.
במשך השנים הצטרף איש-שלום לאחד החוגים הציוניים וכן ייסד "אגודה להרחבת שפת עבר".
איש-שלום היה מחבר פורה כשעיקר עיסוקו היו מדרשי חז"ל בין בהלכה ובין באגדה.
במבואותיו והערותיו על החיבורים שהוציא הוא מתגלה כידען עצום, דקדקן שלא מפספס שום פרט, חוקר מהשורה הראשונה וגם תלמיד חכם מהסגנון הישן.
סמלי הדבר שבשעותיו האחרונות הגיה את מהדורתו ל"ספרא דבי רב" אפילו כשהוא כבר חולה אנוש.
הוא הוציא וההדיר ביופי חיצוני ופנימי כמעט את כל מדרשי ההלכה וחלק ממדרשי האגדה.
בכולם הוא מעיר, מציין, מגיה ומבאר.
את כל שינויו הוא עשה בזהירות מופלגת, ואינו בוש לפרסם בספריו על טעויות שאירעו לו בחיבורים אחרים.
חלק גדול מהמהדורות החדשות של הספרים אותם ההדיר, מסתמכות ברובן על עבודתו.
אחת משאיפותיו הייתה להוציא מהדורת תלמוד בהוצאה מדעית, אך מחוסר באמצעים כספיים הוציא לאור רק את מסכת מכות.
בנוסף לכל אלו, עסק איש-שלום במחקר התנ"ך, היסטוריה יהודית, שירה, פיוט ועוד.
איש-שלום חיבר בסביבות 170 חיבורים ומאמרים בתחומים שונים ומגוונים.
מכילתא עם ביאור מאיר עין
ספרא עם ביאור מאיר עין (מת לפני שהשלים את עריכתו)
ספרי עם ביאור מאיר עין
מסכת מכות מבוארת ומפורשת עם השוואות לכתבי יד ודפוסים ישנים
תנא דבי אליהו עם ביאור מאיר עין
פסיקתא רבתי עם ביאור מאיר עין
ברייתא דמלאכת המשכן על פי כתבי יד ודפוסים ישנים, עם ביאור מאיר עין
הגדה של פסח עם ביאור מאיר עין
פירושים וביאורים על ספר שופטים, שמואל, הושע, וחלקים מתהילים, ישעיהו ויחזקאל.
נולד לרב שניאור זלמן, וקיילא (לבית זיסלין), חסידי חב"ד, בעיר צ'ריקוב, למד אצל אחיו ומוריו בעירו, ובגיל 15 עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ', שם שהה כשנה, ונאלץ לעזוב מאחר שחלה במחלת הטיפוס, אך בזמן שהותו בישיבה קנה את הליכותיה ודרכה, ומאז החשיב את עצמו כבוגר שיטת הישיבה.
קיבל סמיכה לרבנות, מהרב צבי תומרקין, ומרב עירו, וחמיו לעתיד, הרב חיים אליעזר סולובייצ'יק.
בשנת 1914, השתדך עם טייבע ליבא, בתו של הרב סולובייצ'יק אך הנישואין נדחו מחמת גיוסו לצבא הרוסי, למלחמת העולם הראשונה, לאחר השתמטותו מן הצבא, נתמנה לרב בעיר, ולדיווסטוק, עוד לפני חתונתו.
מחמת התפשטות תנועת הקומוניזם, ברחה משפחת חמיו לעיר חרבין שבמנצ'וריה, שם בשנת 1919, נישא לארוסתו, לאחר חתונתו חזר לעיר רבנותו ולדיווסטוק, להמשיך את תקופת רבנותו.
שם כיהן כרב במשך שבע שנים עד לשנת ה'תרפ"ו.
לאחר קבלת אישורים לעזיבת ברית המועצות, באמצעות צעירים יהודים מהפכניים קומוניסטים, שאירח בביתו.
הרב התעתד לקבל משרת רבנות בבוסטון, שבארצות הברית.
בדרכם לארצות הברית עברו דרך שנגחאי שבסין, שם נתבקש על ידי הקהילה המקומית להישאר ולכהן כרב.
בהוראת רבו, הרבי הריי"צ מליובאוויטש, קיבל את ההצעה ונשאר שם ליותר מעשרים שנים.
בשנגחאי עמד הרב בראש ישיבת תומכי תמימים בעיר ושימש כרב הקהילה האשכנזית המקומית.
מ-1937 ואילך, לאחר שהחלו להגיע פליטים יהודים מאירופה לעיר, טיפל ודאג לצריכהם של מאות הפליטים החרדיים שהתרכזו בעיר, בהם תלמידי ישיבת חכמי לובלין וישיבת מיר.
לאחר קבלת משרת הרבנות בשנגחאי עלו הוריו לארץ ישראל ביחד עם בנו על מנת שימשיך את לימודיו שם, בישיבת תורת אמת, בעקבות התקשורת הגרועה בין ישראל לשנגחאי בזמן המלחמה, לא נודע לרב מאיר על נישואי בנו, עד ללידת בנם השני.
לאחר ניצחון המפלגה הקומוניסטית הסינית במלחמת האזרחים הסינית ב-1949 התפוררה הקהילה היהודית בשאנחאי, והרב אשכנזי עבר להתגורר בשכונת קראון הייטס, שבברוקלין, שבניו יורק.
אז מונה ליו"ר סניף פליטי שנגחאי (תחת ארגון מחנה ישראל).
ב-1950 עמד בראש 'הוועד להחזקת המוסדות', שנועד לעמוד לצידו בניהול מוסדות החסידות.
כחודש לאחר פטירתו קנה בנו הרב משה לרבי מלובביץ' ספר התורה קטן לעילוי נשמתו.
נקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
על אישיותו המיוחדת של הרב כותב הרב מרדכי לוברט מתלמידי ישיבת חכמי לובלין, אשר גלו לשנגחאי בתקופת מלחמת העולם השנייה: ".
הרב אשכנזי, מחסידי חב"ד, רב מקורי כמו שהורגלנו בבית, זקנו ופיאותיו המלאים מעטרים את פניו וטלית קטן, גדולה מכסה את בגדיו העליונים, עצם מראהו נתן לנו חיזוק גדול...
הרב אשכנזי היה אהוב ומקובל על כולם, בעל מידות טובות, ולב רחום..."
הרב שמחה עלברג, כותב בספרו עיני העדה:
בנו הרב משה, בתו מלכה מילנר (אשת ר' צבי הירש מילנר), בתו אסתר פאנק.
מנכדיו הם הרב מרדכי שמואל אשכנזי שהיה רבו של כפר חב"ד, והרבנית מלכה וילשאנסקי אשת הרב יוסף יצחק וילשאנסקי, ראש ישיבת חב"ד בצפת.
נינו הרב מאיר אשכנזי, רבה הנוכחי של כפר חב"ד.
מאיר אֶנטין (בכתיב יידי: ענטין; תרמ"ב, 1882, קובל, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – י"ג באייר תשט"ז, 24 באפריל 1956, רחובות) היה חלוץ ברחובות מראשית ימי העלייה השנייה.
ראש שומרי המושבה רחובות ופעיל ציבורי בה כל חייו.
מאיר אנטין נולד בשנת 1882 בעיר קובל שבפלך ווהלין שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בנם של מרים לבית אידלזון ויהושע-השל אנטין.
אביו היה בנם של נחמה ושל יעקב-אהרון (1814-1898) שהיה חסיד חב"ד נלהב ועשיר מופלג שקיבל זיכיון מהצאר וסלל את מסילת הברזל בקובל וסביבתה – מסילה שהייתה אז השנייה בגודלה ברוסיה וחיברה בין קייב, ורשה, לבוב ומינסק.
הסב ובנו יהושע גם עסקו בבנייה רבת היקף בקובל, ובמסגרתה העסיקו מאות בעלי מלאכה יהודיים.
דאגו לנזקקים, הקימו בית תפילה ומוסדות יהודיים בעיר.
בנוסף תרמו כספים רבים למוסדות צדקה בארץ ישראל.
בנעוריו בקובל היה אנטין מוזיקאי כישרוני שניבאו לו גדולות.
ספג בעירו את רוח הציונות והיה מחסידיו הנלהבים של הרצל.
בעקבות ההסתה האנטישמיות, פרעות קישינב והתנקשותו של תושב העיר פנחס דשבסקי בעורך העיתון האנטישמי פאוול קרושבאן (Krushevan), החליט לעלות לארץ ישראל.
בשנת 1903 עלה אנטין לארץ ישראל עם דב וינשטיין, שני העולים הציוניים הראשונים מקובל.
לפני נסיעתם נפגשו עם לילינבלום ודרויאנוב לקבלת מידע ראשוני.
הם התיישבו במושבה רחובות על פי המלצת משה סמילנסקי ועבדו ב"מנוחה ונחלה".
אנטין רכש בכספו שטחי אדמה נרחבים ברחובות ופיתח משק חקלאי.
היה הרוח החיה במושבה בקרב הנוער ומטובי המשתתפים בפעולות ובהצגות של להקת החובבים המקומית וביתר ענפי החיים החברתיים והתרבותיים.
ב-1909 נשא אנטין לאישה את מינה בת צבי הורביץ.
אנטין המשיך בפעילות ציבורית כאחד ממייסדי הבנק הראשון ברחובות, חבר ועד המושבה ואחר כך חבר המועצה המקומית במשך שנים, ממייסדי הוועד החקלאי ומפעילי חבריו.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה היה מראשי הפעילים בארגון ה"חגיגה" בימי חול המועד פסח (ב-1913 וב-1914) ברחובות, ששימשה אז כעין מפגן ארצי להישגי היישוב החקלאי העברי בנפש וברכוש.
שימש גם כשומר רוכב וראש שומרי המושבה במשך כמה שנים, וגם לאחר זמן היה מהפעילים בהגנת המקום והיישוב בכלל.
ביתו הפך למרכז חברתי ותרבותי לנוער מכל הסוגים, לאיכרים ולפועלים מהעלייה השנייה.
מאיר אנטין נפטר ב-24 באפריל 1956 ונקבר בבית הקברות תר"ן המייסדים.
אלמנתו מינה נפטרה בשנת 1965.
לאנטין ורעייתו נולדו שלוש בנות: אביבה, צפורה (לימים נישאה לאפרים אילין) ומרים (מירצ'ה).
מאיר בית-אש (1911 – 15 בספטמבר 1970) היה מהנדס ישראלי, קצין ההנדסה של פיקוד הדרום, ממפתחי הנגב ואילת.
בית-אש נולד בירושלים לשלמה בטיש, סוחר בדים, ולאשתו רוזה לבית בוחבוט.
ד"ר שמעון בטיש, מנכ"ל משרד הבריאות בשנות ה-50 של המאה ה-20, היה אחיו.
המשפחה נאלצה לעזוב את הארץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הגרה לארגנטינה, וחזרה ארצה ב-1926. בית-אש למד הנדסה בטכניון בחיפה, והוסמך כמהנדס אזרחי.
בית-אש עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט, והיה אחראי להקמת בניינים וסלילת כבישים באזורים שונים בארץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פיקח על הקמת מחנות צבא.
במלחמת העצמאות גויס בית-אש ועסק בתכנון הגנת פתח תקווה ורמת גן.
ב-1949 הגיע לאילת כמפקד בסיס חיל ההנדסה, וב-1950 היה אחראי להקמת בית הממשלה ומכון המים, ואף הקים את בתי המגורים הראשונים שנועדו לאזרחים.
בית-אש היה ממונה על פריצת הדרך מסדום לעין גדי, ועל הרחבתה וסלילתה של הדרך במעלה עקרבים.
מאוחר יותר שרת בתפקיד קצין ההנדסה של פיקוד הדרום.
בתקופה זו, במסגרת מבצע "חיים", פיקח על עבודות לסלילת הכביש המרכזי לאילת, ובהן פריצת מעלה העצמאות בצפון מכתש רמון.
באחד מביקוריו באילת יזם הקמת מזח מאולתר - ראשית נמל אילת.
אחרי שחרורו מצה"ל עבד בית-אש תקופות קצרות במפעלי ים המלח ובחבל לכיש.
מסוף 1955 עד מרץ 1958 היה מנהל ההקמה של מכרות הנחושת בתמנע.
ההחלטה על החלפתו לקראת המעבר לייצור נתקלה בהתנגדות העובדים.
בית-אש פתח משרד הנדסי באילת והתמקד בפיתוח התיירות לאזור.
הוא הציע לסלול כבישים לאתרים ונקודות תצפית בהרים, וערך סיורים בשטח לתכנון תוואי הכבישים.
ב-1958 הכין, בעקבות רעיון שהעלה יושב ראש המועצה המקומית חנוך ננר, את התוכנית הראשונית לבניית אזור תיירות מבוסס על לגונות מלאכותיות בחוף הצפוני של אילת.
החברה לפיתוח חוף אילת החלה בעבודות להקמת האזור בשנת 1966. לקראת חגיגות העשור לשחרור אילת, במרץ 1959, הקים בית-אש בחוף הצפוני מחנה לארוח אלפי מטיילים.
החגיגות לא משכו קהל, והמחנה נותר ריק.
ביולי 1959 עזב בית-אש את אילת עקב קשיים כלכליים.
בהמשך עסק בפעולות פיתוח שונות באפריקה ובאסיה, כנציג של חברות ישראליות.
הרב ד"ר מאיר (מקס) אלק (Meir (Max) Elk; 1898 - 11 במרץ 1984) היה מייסד מרכז החינוך ליאו באק בחיפה.
שימש כסגן נשיא האיגוד הלאומי ליהדות מתקדמת.
אלק נולד בפרנקפורט שבגרמניה, והתחנך באחר מבתי הספר החשובים והגדולים לקהילה היהודית בגרמניה, ה"פילנתרופין" , שחינך את תלמידיו למסורת ברוח היהדות הליברלית.
לאחר סיום לימודיו המשיך בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם הוסמך לרבנות.
בהמשך למד בבית הספר הגבוה למדעי היהדות בברלין, בו למד מפי הרב ד"ר ליאו בק, גדול הרבנים בגרמניה במאה העשרים.
כסטודנט וכרב צעיר היה חבר פעיל בתנועה הציונית.
ב-1935, עם עלייתו של היטלר לשלטון, עלה לארץ ישראל.
אלק השתכן בחיפה, וייסד בה בית כנסת ליברלי בשם "בית הכנסת בית-ישראל" (כיום "אבות ובנים") בהר הכרמל ברחוב קלר מס 6א, אשר בו ראה גרעין להקמת מוסד חינוכי גדול.
בשנת 1938 ייסד גן ילדים ברחוב הלל שבהדר עליון, עבור קבוצת ילדים מעולי מרכז אירופה אשר התגוררו באזור; הגן נקרא "הלל" על שם הרחוב.
בשנים הבאות התרחב המוסד מכיתת גן אחת של 17 ילדים לבית ספר יסודי שמנה 260 תלמידים, שנודע כאחד מבתי הספר הטובים בחיפה.
ב-1947 ייסד אלק את בית הספר התיכון; באותה שנה ביקר בחיפה הרב ליאו בק, מורו של אלק, ובטקס רב רושם שונה שם בית הספר מ"הלל" ל"ליאו באק".
בק הביע את תודתו ושמחתו על כך ש"בית ספר מפורסם בארץ ישראל", כדבריו, נקרא על שמו.
במקביל עודד אלק את הקמת התנועה ליהדות מתקדמת בישראל, וראה את בית ספרו כמוקד הפעילות הדתית המתרחשת במדינת ישראל.
בשנת 1976 נבחר כסגן הנשיא של האיגוד הלאומי ליהדות מתקדמת.
אלק קיבל את התואר 'אזרח כבוד' של העיר חיפה כהערכה על פעילותו למען החינוך בחיפה.
בית המדרש לרבנים מתקדמים בארצות הברית העניק לו תואר כבוד בהוקרה ובהערכה על תרומתו לקידום החינוך היהודי בארץ.
אלק פרש לגמלאות בשנת 1974, ונפטר בשנת 1984.
אלק היה מלומד הן ביהדות והן בתרבות אירופה.
הוא הקפיד על עקרונות של שילוב בין דת ובין מדע, והיה במקביל אוהד מסורת ומבקר מסורת.
גב' רחל צורי, מורה בבית הספר ליאו באק ועמיתתו לעבודה של אלק, תיארה אותו כ
על תפקידו של החינוך היהודי ההומניסטי, אמר אלק (מתוך הרצאה, 15 ביולי 1951, לונדון):
מאיר אלרן (נולד ב-1944) הוא תת-אלוף במילואים שכיהן כסגן ראש אמ"ן.
כיום הוא חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
אלרן גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי.
ב-1962 החל ללמוד במסגרת העתודה האקדמית.
עם גיוסו לצה"ל שובץ בחיל המודיעין.
בהמשך השלים אלרן קורס קצינים ושירת כקצין מודיעין בחטיבת המחקר.
ב-1968 נשלח לארצות הברית ללימודים על התחום הסובייטי במטרה להעמיק את הכרות חטיבת המחקר בנושא.
אלרן שימש במספר תפקידי מפתח באמ"ן, תחת פיקודו של אהרן יריב.
בין היתר נטל חלק במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל למצרים.
היה ראש הזירה המערבית באמ"ן מחקר, בסוף שנות השמונים שימש כסגנו של ראש אמ"ן, אמנון ליפקין-שחק, וכסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש אלרן כיועץ מיוחד לתחום המודיעין בעבור ועדת וינוגרד.
בשירות המילואים נטל חלק במשא ומתן על הסכם השלום בין ישראל לירדן.
לאחר שחרורו כיהן כסמנכ"ל עיריית תל אביב-יפו ובעל חברה לייעוץ אסטרטגי.
אלרן משמש כראש התוכנית לחקר החזית האזרחית והתוכנית לחקר חברה ודעת קהל בישראל במכון למחקרי ביטחון לאומי, וראש מסלול התמחות ב"ביטחון לאומי בישראל" במכללת ספיר.
לאלרן תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ומדע המדינה מטעם האוניברסיטה העברית, תואר שני מטעם אוניברסיטת אינדיאנה ביחסים בינלאומיים וסובייטולוגיה,
ודוקטורט במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה (2017), בנושא החוסן החברתי בתקופת האינתיפאדה השנייה.
אלרן נשוי ואב לארבע בנות.
מאיר בוכמן (נולד ב-15 בדצמבר 1938) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
מאיר בוכמן נולד בתל אביב.
את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה העברית "הרצליה".
ב-1956 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם בגולני את שירות המילואים סיים כמפקד ביחידת ההנדסה של פיקוד העורף.
מנעוריו עסק באמנויות הציור והצילום, התעמק במוזיקה והתעניין בספרות.
נישא בשנת 1966 והתאלמן ב-2007. לו שתי בנות, מעצבת ופסיכולוגית.
בת זוגו היא פרופ' אהובה בלקין.
בוכמן השלים לימודי אדריכלות בטכניון.
במסגרת לימודיו השתלם במשרד האדריכלים "ACP" בפריז, בשנת 1964, הוזמן בוכמן לעבוד במשרדיהם של האדריכלים רם כרמי ולאחר מכן יעקב יער.
בשנת 1970 הקים משרד אדריכלים אותו חלק עד שנת 1973 עם האדריכל יאיר גור, כשבע עשרה שנה פעל באורח עצמאי, ומ-1987 חבר לאדריכל ספי גולדנברג בשותפות שנמשכה למעלה משני עשורים.
עבודות התכנון שנעשו על ידיו במהלך השנים, כוללות בעיקר תכנון מרחבים ציבוריים וסביבות מגורים תוך מתן דגש על האדם בסביבה ואינטראקציה אנושית.
משנות השבעים המוקדמות היה בוכמן פעיל באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים, והוא ממייסדי כתב העת של אגודת הארכיטקטים א א וחבר במערכת הירחון.
שנים רבות היה חבר ושופט בוועדת התחרויות האדריכליות של ארכיון אדריכלות ישראל, ארגן סימפוזיונים לדיונים בנושאי אדריכלות ושותף להם.
בשנים 1981-1987 היה חבר סגל הוראה בפקולטה לאדריכלות ובנין ערים בטכניון כמנחה לתכנון אורבני.
בוכמן העמיד תלמידים רבים כמנחה במחלקות ללימודי ארכיטקטורה במוסדות להשכלה גבוהה וכשופט עבודות תלמידים.
במשרדו המשמש שנים רבות בית אולפנה וחממה לאדריכלות על כל ענפיה, השתלמו עד היום אדריכלים צעירים, רבים מהם הפכו עצמאיים וקנו להם שם.
בשנת 1978, תכנן את פרויקט מגדלי חוף הכרמל בחוף כיאט בחיפה.
פרויקט שנוי במחלוקת בו תכננו שישה מגדלי ענק על חוף הים (נכון לשנת 2020 רק שניים מששת המגדלים נבנו).
בשנת 1980 הוזמן בוכמן לתכנן את היישוב החדש כוכב יאיר כפרבר גנים בעל אופי כפרי, ונפלה לידו ההזדמנות ליישם את משנתו התכנונית ביישוב קהילתי גדול, המונה כ-1000 משפחות.
כאן תכנן, בשיתוף התושבים, נופי מגורים חדשניים המתמזגים בנוף הגבעות המייחד את המקום ומתאימים לאוכלוסיות עבורן נוצר.
התכנון כלל מרכזי ציבור ומסחר.
שדרות ירוקות המיועדות להולכי רגל ולרוכבי אופניים מקשרות בין מוקדים ציבוריים אלו לבין אזורי המגורים ומאפשרות מפגש בין התושבים.
היישוב כוכב יאיר הפך הדוגמה המקיפה ביותר בישראל לסוג זה של ישוב, ותושביו דורגו במשאל דעת קהל ארצי כתושבים המרוצים ביותר מהתכנון של יישובם ותרומתו לאיכות חייהם.
פיתוח רעיונות לתכנון יישוב המשתלב בנוף הטבעי תוך דגש על הפן הצורני והסגנוני, באו לידי ביטוי בתכנון שעשה בוכמן בשנת 1985 ליישוב הקהילתי רעות, שנועד לאנשי צבא הקבע ולכוחות הביטחון בניהול צוות של ח"א.
התכנון כלל התווית ככרות ורחבות השזורים זה בזה, מתחמים לפעילות קהילתית-חברתית וחינוכית ואזורים מקורים המהווים הד לנוף המקיף את היישוב.
בשנות ה-90 המוקדמות תכנן את השכונה הנושאת את שמו, "שכונת בוכמן" כחלק מהתכנון לעיר מודיעין שתכנן האדריכל משה ספדיה.
בשנים 1988- 1995 תכנן בוכמן מתחמי נופש, תיירות, מגורים, מסחר וספורט ימי לחופי הרצליה, אשדוד ואשקלון וביניהם שלוש המרינות הגדולות בארץ בהן קרוב לאלפיים מקומות עגינה לכלי שיט מסוגים שונים, בניני מנהלה ושירותים.
תכנונו יוצר חיבור בין הנמל, המעגן והרציף ליחידה אחת בלתי נפרדת, ומייחד חלקים נרחבים לאזורים הפתוחים לכלל הציבור כאשר שוברי הגלים והמזחים מהווים גם טיילת.
בשנת 1996 תכנן בוכמן את העיר מודיעין עילית כעיר ל-50,000 תושבים, בה מודגש חיזוק ופיתוח המרחב הציבורי.
בהתחשב בעובדה שרוב התושבים אינם מחזיקים ברכב פרטי, מזמינים הרחובות הולכי רגל לנוע בהם: ילדים יכולים להגיע בביטחון למוסדות חינוך ברגל והמבוגרים למרכזים.
בשנת 2000, השלים את תכנון מתחם סומייל בתחום הרחובות ז'בוטינסקי, בן-סרוק, ארלוזורוב ואבן גבירול בתל אביב.
מאיר מוישביץ אקסלרוד היה צייר יהודי סובייטי.
הוא נולד בעיר מלדזייצ'נה בפלך וילנה (כיום בבלארוס).
קיבל חינוך יהודי מסורתי, למד בתלמוד תורה.
הוריו של אקסלרוד עסקו במלאכה ורוכלות.
ב-1913 הוא החל ללמוד בבית ספרו של יהודה פן בויטבסק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היהודים גורשו מאזור החזית, כולל משפחתו של אקסלרוד שנאלצה לעבור לטמבוב.
ב-1918 הוא עבר להתגורר במינסק, שם עבד בהכנת פוסטרים לתיאטראות ובתי קולנוע.
בין 1919–1921 הוא המשיך את לימודיו וב-1921 אורגנה תערוכה ראשונה של ציוריו במינסק.
בין 1921 - 1928 הוא למד במוסקבה, בוחוטמא"ס - האולפנים האמנותיים לטכנולוגיות הגבוהות, שב-1926 הפך לוחוטאין.
הוא היה חבר באגודת ארבע אומנויות, ב-1932 הצטרף לאגודת הציירים של מוסקבה.
בין 1930 - 1931 ביקר פעמיים בוויו נובה, קיבוץ שהוקם בחצי האי קרים על ידי יהודים שירדו מארץ ישראל, בעקבות הביקורים הוא יצר מספר עבודות, תערוכה מציוריו של אקסלרוד המוקדשת לוויו נובה, בשם "גן העדן האבוד", הוצגה במוזיאון עין חרוד.
בשנות השלושים מספר התערוכות של אקסלרוד החל לצנוח בעקבות המאבק נגד הפורמליזם והוא נאלץ לעסוק בעיצוב ספרים ועבודה בתיאטראות, בין היתר בתיאטרון היהודי של בלארוס ותיאטרון היהודי של מוסקבה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגורר עם משפחתו באלמטי, שם סייע לפליטים יהודים מפולין.
ב-1944 באלמטי התקיימה תערוכה אישית של ציוריו.
נפטר מהתקף לב ב-1970 במוסקבה.
זליק אקסלרוד - אחיו, היה משורר יידי.
אחיו הכיר לו את רבקה רובין שהייתה משוררת יידית, יותר מאוחר הם נישאו.
בתו אלנה אקסלרוד היא משוררת ומתרגמת, כותבת ברוסית.
נכדו מיכאל יחאילביץ הוא צייר ישראלי.
מאיר אלמלם (נולד בשנת 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
שימש סגן מפקד אוגדת עזה, מפקד חטיבת יואב, סגן מפקד חטיבת הצנחנים ומפקד גדוד הסיור המדברי.
אלמלם התגייס לצה"ל במרץ 1996, ושובץ בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים.
בסיום קורס קציני חי"ר, שב לגדוד 202 ומונה למפקד מחלקת מסלול.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד פלוגת החוד בגדוד, והשתתף בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך, אף שכבר שימש כמפקד מחלקה, התבקש לשמש כמפקד מחלקת "דרגון" בפלוגה המסייעת בגדוד.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד הפלוגה המסייעת הגדודית.
בהמשך מונה למפקד פלוגת מסלול בגדוד 202, והוביל את הפלוגה בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של חטיבת הצנחנים.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה בגדוד גפן בבה"ד 1. לאחר לימודים מונה לסגן מפקד גדוד 101, וכיהן בתפקיד בין היתר במלחמת לבנון השנייה.
לאחר מכן שימש כמפקד מחזור "מצדה" בבא"ח צנחנים.
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד הסיור המדברי, ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2011. בהמשך שימש כסגן מפקד עוצבת חירם בין השנים 2011–2013. לאחר מכן חזר לחטיבת הצנחנים, שם שירת כסגן מפקד החטיבה בין השנים 2013–2015, בין היתר במהלך מבצע צוק איתן.
ב-26 באוגוסט 2015 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת אילת, בתקופת פיקודו שונה שמה של החטיבה, לחטיבת יואב.
ב-5 ביולי 2017 סיים את תפקידו, ויצא ללימודים.
בשנת 2019 מונה לסגן מפקד אוגדת עזה, תפקיד בו שירת עד שנת 2020.
הרב מאיר אשכנזי (נולד בי"ט בכסלו תש"ל, 29 בנובמבר 1969) הוא רב היישוב כפר חב"ד וחבר בית דין רבני חב"ד.
נולד בכפר חב"ד לסימה ולרב מרדכי שמואל אשכנזי.
נקרא על שם אבי סבו, הרב מאיר אשכנזי, שהיה רב בשאנגחאי.
למד בישיבת תומכי תמימים בלוד, בנחלת הר חב"ד ובכפר חב"ד.
בשנת תשמ"ט (1989) נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין.
נסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל וכן על ידי הרב פינחס הירשפרונג והרב שמחה עלברג.
בתשנ"א (1991) נסע לסייע לפעילות חב"ד בעיר חרסון שבאוקראינה במשך שלושה חודשים.
בתמוז תשנ"ב (1992) התחתן עם חנה פיה, בתו של הרב דוד מאיר דרוקמן רב העיר קריית מוצקין.
לאחר נישואיו התגורר בצפת, שם היה ר"מ בישיבת חב"ד בעיר, בראשות דודו, הרב יוסף יצחק וילשאנסקי וחבר בהנהלת סמינר בית חנה בעיר.
לאחר פטירת אביו בכ"ג בטבת תשע"ה, הוכתר כממלא מקומו על ידי הרב אליהו יוחנן גוראריה בשם בית דין רבני חב"ד ובשם ועד כפר חב"ד וגבאי בתי הכנסת שבכפר.
בז' בתמוז תשע"ה (24 ביוני 2015) זימן את תושבי המקום לאספה בנושא הדיור והצניעות בכפר, שבה דיבר בחריפות.
הנאום משך תשומת לב בתקשורת החרדית.
הרב אשכנזי עומד בתקיפות על מנהג חב"ד שעל אישה נשואה לכסות את ראשה בצאתה לרחוב בפאה ולא במטפחת.
בשנת 2016 ספג ביקורת על שצעק ברחוב על נשים ביישוב המכסות ראשן במטפחת.
אישים בחב"ד תמכו בו מול הביקורת.
באלול תשע"ו (ספטמבר 2016) ערערו עסקנים על מינויו כרב של כפר חב"ד.
בתגובה תמכו בו חברים בבית דין רבני חב"ד.
באייר תשע"ז דרש הרב אשכנזי למנוע את השחיטה במשחטה בכפר חב"ד.
יו"ר ועד הכפר וחלק מאנשי הוועד תמכו במשחטה.
בעקבות כך פורסם בחודש אייר כי ועד כפר חב"ד החליט על הקמת ועד רוחני בן 12 חברים במטרה לצמצם את סמכותו.
בתגובה לפרסומים הקים הרב אשכנזי ועד רוחני משלו.
באדר תשע"ח (מרץ 2018) לקראת בחירות לוועד הכפר, כינס הרב אשכנזי אספה שבה מתח ביקורת על חלק מחברי הוועד היוצא וקרא לתמוך ברשימת מועמדים שהציג.
כל חברי הוועד שנבחרו בסופו של דבר נתמכו על ידו והיו"ר הקודם שמעון רבינוביץ לא נבחר.
הרב אשכנזי ניסה למנוע את קיום הבחירות, ללא הצלחה.
מתוך תשעה מושבים בוועד המקומי זכתה הרשימה בתמיכתו בארבעה.
שתי הרשימות האחרות הקימו קואליציה ובחרו ליו"ר הוועד את רבינוביץ.
בשבט תשע"ט (2019) החזיר את הכשרות למשחטה בכפר חב"ד.
לרב אשכנזי ארבעה בנים וארבע בנות.
בתו לאה אלטהויז הייתה משלוחות חב"ד בדנייפר שבאוקראינה, נפטרה בט"ז באדר ב' ה'תשפ"ד עקב סיבוך רפואי.
בנו הרב מנחם מענדל, רב ושליח חב"ד ליישובי מועצה אזורית חבל אילות - הערבה הדרומית, (נשוי לנכדת הרב שמואל יהודה וינפלד).
בנו הרב שלום דובער, שליח חב"ד במיינץ שבגרמניה, (נשוי לנכדת הרב משה הבלין).
חתנו הרב משה גרוזמן (נכדו של הרב מאיר צבי גרוזמן), משלוחי חב"ד ביישוב מגדל.
חתנו, הרב מנחם מענדל כהן.
הרב מֵאִיר אַמְסֶל (בכתיב יידי: אמסעל; כ"ח בטבת תרס"ז, 1907 – כ"ג בטבת תשס"ז, 2007) היה מייסד ועורך הביטאון התורני המאור, במשך כשישים שנה.
נולד בניידורף שבהונגריה (כיום סלובקיה) לאברהם אמסל, שוחט בקאשוי, מצאצאי המהר"ל מפראג והב"ח.
למד אצל הרב שמואל אנגל ורבי אברהם שלום הלברשטאם, בנו של הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם משינובה.
נישא לבריינדל בת משה בגלר מקרסטיר.
שם גר לאחר חתונתו והיה מעסקני אגודת ישראל.
לאחר פטירת אשתו במלחמת העולם השנייה נשא את אחותה.
בשנת ה'תש"ח היגר לארצות הברית, התיישב בשכונת קראון הייטס בברוקלין, והקים את הביטאון "המאור", בו כתבו כמעט כל גדולי אותו הדור.
בשנת תשכ"ח עבר לשכונת בורו פארק והקים בה את בית הכנסת "המאור".
נפטר בגיל מאה ביום כ"ג בטבת תשס"ז.
היה בקשר הדוק עם הרב מיכאל פורשלגר וסייע בהדפסת ספריו.
כן עמד בקשרי ידידות עם הרב חיים צימרמן, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בוסטון), הרב יואל טייטלבוים מסאטמר והרב מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד.
הוא הורה למנהלי בית הדפוס שבו הדפיס הרב אמסל את כתב העת "המאור", חסידי חב"ד, שלא יפסיקו את הדפסת הקובץ גם אם לא יוכל לשלם להם על ההדפסה.
התעסק בהקמת ארגון הכשרות OK.
עמד גם בחליפת מכתבים עם רבה הראשי של עדת הספרדים בארגנטינה, הרב יצחק שחיבר, בנושא גיור, והורה לו שלא להימנע לגמרי מגיורים של בני זוג של יהודים מתבוללים שאין בדעתם לשמור מצוות כלל, אלא ללמד אותם יהדות במשך שלושה חודשים, וכך יש להניח שהגיור יעשה לשם שמים במידה מסוימת.
הרב מאיר אליטוב (ה' באייר ה'תרצ"א, 22 באפריל 1931 – ו' בניסן ה'תשכ"ד, 19 במרץ 1964) היה מייסד וראש ישיבת בני עקיבא תקוות יעקב בשדה יעקב במשך שנתיים, מייסד וראש ישיבת מתיבתא בית הראש"ל.
נולד בירושלים העתיקה לרב יוסף רחמים ולשושנה בת הדיין רבי מאיר אביטבול מקזבלנקה.
למד בתלמוד תורה של ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה.
הצטרף לארגון אל"י ("ארגון לוחמי היהדות") שפעל לחיזוק היהדות והשבת ביישוב העברי בזמן המנדט ושמו המחתרתי היה "בצלאל".
באותן שנים היה חברותא של הרב מרדכי אליהו.
בשנת ה'תש"ז עבר לישיבת תפארת ישראל בחיפה ובשנת תש"י לישיבת הדרום ברחובות שם למד אצל הרב אלימלך בר שאול והרב נפתלי מלצר.
לאחר חתונתו החל ללמד בישיבת הדרום.
בשנת תשט"ו על פי בקשת הרב משה צבי נריה, הקים את ישיבת תקוות יעקב בשדה יעקב, והוא עמד בראשה.
הישיבה קמה בבית הכנסת של היישוב.
בשנת תש"כ עזב עם חלק מתלמידיו להקים את ישיבה "מתיבתא בית הראש"ל" ברחוב ז'בוטינסקי בירושלים.
הוא עמד בראש הישיבה ונתן שיעורים גם לתושבי השכונה.
הקים מניין משותף לבתי הכנסת "ישא ברכה" הספרדי ו"יבנה" האשכנזי.
הוא מסר שיעורי תורה במעלה החמישה ובקריית ענבים.
בחודש אדר תשכ"ד, בדרך לשיעור תורה בקריית ענבים, נפגע מרכב חולף, ולאחר שבועיים נפטר מפצעיו ביום ט' בניסן.
בהלווייתו הספידו אותו הרב אליהו פרדס רבה של ירושלים, הרב אריה בינה ורבנים נוספים.
לאחר פטירתו מונה הרב עובדיה יוסף לראשות הישיבה עד שנת תשכ"ח (1968).
היה נשוי ולהם שלושה ילדים.
בתו עדי נשואה לרב דוד סמסון.
אחיו הרב שמעון אליטוב הקים לזכרו את ישיבת עוז מאיר חב"ד בירושלים.
לרגל 45 שנה לפטירתו נעשתה על דמותו כתבה מקיפה בעיתון משפחה שבעריכת בן אחיו יוסי אליטוב.
מאיר אלפסי (נולד בכ"ג בטבת תשמ"ה, 16 בינואר 1985) הוא צלם ישראלי חסיד חב"ד המתעד בין היתר חיי קהילות יהודיות בעולם.
נוהג להפיץ יהדות במדינות אקזוטיות אליהן הגיע במהלך טיולי הצילום שלו.
במשך תקופה שימש אלפסי כצלם של סוכנות הידיעות רויטרס.
את דרכו כצלם החל בגיל 13, אז קיבל את המצלמה הראשונה שלו.
בנערותו שילב אלפסי את אהבתו לצילום עם שליחות לקירוב יהודים במצוותו של הרבי מליובאוויטש.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבות חב"ד ברחובות, הישיבה בצפת ובישיבה בברוקלין, יצא אלפסי למסעות בדרום אמריקה ובמדינות באסיה - הודו ונפאל.
אלפסי ביקר ב-120 מדינות ותיעד את שגרת החיים בהן בעשרות אלפי תמונות.
מאיר אלפסי ביקר בין היתר בבית חב"ד מומבאי ותיעד את התמונות האחרונות בחייהם של הרב גבי ורבקי הולצברג, שלוחי חב"ד בעיר, שנרצחו במתקפת הטרור במומבאי.
מאיר אלפסי נשוי, לו 3 בנים 2 בנות.
בשנים האחרונות מתמקד אלפסי בצילומי אירועים ובד-בבד ממשיך לקיים מסעות צילום באתרים שונים ונדירים.
בין היתר ביקר אלפסי ביותר מ־100 מדינות בהם מצרים, ירדן, ערב הסעודית, צפון קוריאה, המזרח הרחוק ותוניס.
ב-2014 יצא אלפסי למסע בן שלושה שבועות לאנטארקטיקה, כדי להדפיס את ספר התניא - ספר הייסוד של חסידות חב"ד.
המסע כלל מספר טיסות, שיט ממושך באונייה ומסע רגלי יחד עם מדפסת שבאמצעותה הודפסו הספרים.
בשנת 2015 הושבו ספרי חב"ד האבודים שהיו בידיהם של שלטונות רוסיה לאגודת חסידי חב"ד העולמית.
אלפסי הורשה להצטרף לשליחי חב"ד במוסקבה שנכחו באירוע סגור בהשתתפותו של הנשיא ולדימיר פוטין.
בשנת 2016 הגיע אלפסי למחנה הבסיס של הר האוורסט שם הדפיס עותקים נוספים של ספר התניא.
בשנת 2009, עם הקמת אתר האינטרנט כיכר השבת, הצטרף אלפסי לצוות האתר ושימש כצלם ראשי במשך שנים.
במקביל, שימש אלפסי כצלם של אתר האינטרנט "שטורעם" אחד מאתרי האינטרנט המובילים של תנועת חבד בישראל, ומתעד מדי שנה את כינוס השלוחים העולמי הכולל מפגש של כ-4,500 שלוחים מכל רחבי העולם למרגלות ביתו של הרבי מלובאוויטש.
בין השנים 2014–2016 פרסם אלפסי סדרת כתבות בשבועון בקהילה על מסעותיו ברחבי העולם.
אלפסי מפרסם כיום כתבות לשבועון החרדי משפחה.
תמונותיו של אלפסי הוצגו בתערוכה בכנסת ישראל במסגרת יום עיון שהתקיים לחבד ובמוזיאון היהודי במוסקבה ובמקומות יהודים בעולם.
הרב מאיר בן אברהם אנג'יל (שם משפחתו נכתב גם אנז'יל וגם אנג'ל; 1558, סופיה, האימפריה העות'מאנית – 1630, צפת, ארץ ישראל בתקופה העות'מאנית) היה הרב הראשי של יהודי בלגרד ויהודי סופיה.
נולד בסופיה לר' אברהם שהיה ראש הקהילה של יהודי סופיה.
בצעירותו עלה לארץ ישראל, התיישב בצפת, והיה תלמידם של שמואל אוזידא וחיים ויטאל.
אנג'יל מציין בכתביו גם את ישראל סרוג כאחד ממוריו, וגם אלעזר אזכרי.
ב-1593 פרסם את ספרו "קשת נחושה" שעסק באתיקה ובמוסר.
בראשית המאה ה-17 הגיע לבלגרד וכיהן כרב הראשי של הקהילה.
ב-1617 סיים את כהונתו, נקרא לסופיה, ובה כיהן כרב ראשי וכאב בית הדין הרבני לאחר פטירתו של הרב אהרן מלטי.
ב-1619 פורסם בקרקוב ספרו "מסורת הברית".
ב-1622 פורסם במנטובה ספרו "מסורת הברית הגדול".
בכתביו הוא הרחיב ופיתח את פרשנותם של יעקב בן אשר ומשה אלשייך.
פסיקתו האחרונה בבית הדין הרבני בסופיה ניתנה ב-27 באפריל 1628. סמוך למועד זה פרש מתפקידו ובמקומו מונה לרב הראשי של יהודי סופיה הרב אברהם בן אשכנזי.
הרב מאיר אנג'יל שב לארץ ישראל, השתקע בצפת ובה נפטר ב-1630.
רבי מאיר אלעזר עטיה (י"ב באב ה'תש"ח, אוגוסט 1948 – ט' באדר ב' ה'תשע"ט, 16 במרץ 2019) היה רב קהילה, מורה, פייטן ומשורר יהודי-מרוקאי שהוציא לאור ספרי פיוט רבים והנחיל את מורשת השירה וההלכה של יהדות מרוקו לדור הבא.
נחשב לאחד מגדולי הפייטנים-חזנים של החזנות המרוקאית המסורתית בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
נולד ברבאט שבמרוקו לזוהרה ולמסעוד עטיה.
בילדותו למד בתלמוד תורה מקומי באזור מגוריו, ולאחר שעלה ארצה למד בכולל תורני בגבעת אולגה ואף עמד בראשו.
כנשיא הכולל שימש הרב שמעון ביטון מחדרה.
בכולל הוסמך הרב עטיה לרבנות, אחר לימוד של שנים ארוכות בחברותא עם הרב שלום דהן, אותו היה הרב עטיה מכנה 'מורי ורבי' .
במקביל עבד למחייתו כשוטר במשטרת חדרה (בתפקיד תובע), ולימים נבחר לסגן ראש העיר מטעם מפלגת ש"ס.
לשירת הבקשות המרוקאית התחבר כבר בילדותו, כאשר בית הוריו היה ממוקם סמוך לבית כנסת בו נערכו הבקשות המסורתיות באשמורת הבוקר של שבתות החורף.
לאחר שעלה ארצה, למד את השירה האנדלוסית אצל הפייטנים רבי שלמה וענונו, שהיה ראש הפייטנים בעיר מראכּש, ואצל רבי משה אלפסי שעלה אף הוא ממראכּש והתגורר בירושלים.
עוד למד אצל רבי נחמיה אלבז מצפת, ואצל רבי מאיר שטרית.
כמו כן למד אצל רבי שלום אלבז, שכיהן כרבה הראשי של חדרה, שאף לו היה ידע רב בשירה האנדלוסית.
לאחר מכן למד גם אצל הפייטן רבי דוד בוזגלו, והשלים את ידיעותיו בשירת הבקשות, בנוסף לשירים שכתב רבי דוד בוזגלו בעצמו, שרוכזו לאחר מכן על ידי רבי מאיר עטיה לספר בשם "שירי דודים".
רבי מאיר עטיה אף נהג לשוב מדי פעם למרוקו, וללמוד את השירה המקורית מהפייטנים המקומיים.
הוא למד מהם את תורת הנגינה בכינור וברבאב שנחשב לכלי נדיר, ובודדים בישראל יודעים לנגן בו.
בתזמורת האנדלוסית, על הרבאב מנגן ראש התזמורת, ובכך הוא מנווט את הטון של השיר.
הרב עטיה החל במסירת שיעורי פיוט לקהל הרחב בחדרה ובגבעת אולגה, ולאחר מכן, כשהעתיק את מקום מגוריו לירושלים, לימד גם בה, בשכונת שמואל הנביא, בבית הכנסת "מוריה", וב"העדה המערבית".
במקביל, ובזמנים שונים, מסר שיעורים בכל רחבי ישראל: ברחובות, מעלות, נשר, אופקים, אשקלון, קריית ארבע, בית שאן, באר שבע, תל מונד, נהריה, בית שמש; ואף בצרפת, במשך תקופה קצרה בשנת 1999. במסגרת השיעורים הוא לימד את השירה האנדלוסית ואת שירת הבקשות.
רבים מהפייטנים המפורסמים בימינו, הם תלמידיו.
במקביל, כתב את הספר "מאיר השחר", בו ערך את כל שירי השירה האנדלוסית, בעברית ובערבית.
השירה העברית בספר נכתבה בעיקר על ידי הפייטן רבי שלמה הכהן ממרקש, ורבי מאיר השלים חריזות חסרות, או פיוטים חסרים.
החריזה העברית נקראת "מטרוז'" (=אריגה) מאחר שהיא מקבילה לחריזה הערבית, באופן שהשומע יתקשה להבדיל ביניהם.
מלאכת איסוף הפיוטים לא הייתה קלה, וארכה כשבע שנים.
פרויקט זה זיכה אותו בפרס הוקרה מטעם מלך מרוקו, מוחמד השישי.
לאחר מכן הוא הקליט את כל שירת הבקשות המרוקאית על 21 קלטות שהועתקו לאחר מכן לדיסקים; הוציא לאור את הספר "שיר ידידות השלם" בו ערך מחדש את כל שירי הבקשות, וההדיר את הספר "שירי דודים", בו רוכזו כל שירי רבי דוד בוזגלו, שלוקטו מתוך כתבי יד שהיו בידי תלמידיו.
על פרויקט זה הוענק לו פרס "גאון" מטעם העדה המערבית בירושלים.
פעולותיו להנחלת מורשת יהדות מרוקו
הרב עטיה נחשב לתלמיד חכם חשוב, ובקי במנהגי מרוקו.
רבים פנו אליו בשאלות ובירורים בנושא.
הוא כתב ופרסם ספרים רבים העוסקים בהנחלת מורשת יהדות מרוקו לדורות הבאים.
הוא ערך את סידור התפילה ומחזור "אבותינו" לפי נוסח מרוקו, בו הביא עשרות מנהגים בצורה מפורטת, כולל התחשבות רבה בכל שינויי המנהגים הקטנים בין כל מחוז ומחוז במרוקו.
כמו כן הוא מסר על כך הרצאות ברחבי הארץ.
בנוסף, כתב ספר "הלכה יומית", בו רוכזו מנהגי מרוקו לפי סדר לוח השנה, "אל מעיין העדן" - בו סיפר את קורות חייו של הצדיק המרוקאי המפורסם רבי עמרם בן דיוואן,
"רב רבנן" - חידושים בכל חלקי התורה של מורו ורבו רבי יצחק סבאג, שהיה מגדולי רבני מרוקו, וכן תיאור קורות חייו.
עריכת הספר שיר ידידות השלם – קובץ שירים ופיוטים שעל פיו מונהגת שירת הבקשות המסורתית של יהדות מרוקו, הרב מאיר אלעזר ערך את המהדורה העדכנית ביותר לספר זה.
כתיבת הספר שיר ידידות מאיר נתיב – ספר תווים ללחני שירת הבקשות של יהדות מרוקו.
(פיוטי ספר זה גם הוקלטו על ידי הרב מאיר אלעזר עטיה בעשרות קלטות שמע המשווקות לציבור).
עריכת הספר שירי דודים – קובץ שיריו ופיוטיו של הפייטן והמשורר הרב דוד בוזגלו, בעריכת תלמידו הרב מאיר אלעזר עטיה.
כתיבת הספר משלחן אבותינו ספר הכולל סיכום מקיף של מאות מנהגי הלכה של יהדות מרוקו עם טעמים לשמירת המנהגים, בספר זה מציג הרב מאיר אלעזר את תפיסתו ההלכתית לפיה יש לשמר את מנהגי יהדות מרוקו גם אחר עלות יהודי מרוקו לארץ ישראל.
בספר זה נשען הרב עטיה פעמים רבות על פסיקתו של הרב שלום משאש, רבה הראשי של ירושלים ושל יהדות מרוקו.
הרב עטיה אף כתב ביאור בשם "מעיין רבי אליעזר" - פירוש מקיף על ספריו העמוקים של רבי אליעזר די אבילה אותם ההדיר.
הלך לעולמו ב-16 במרץ 2019 (ט' באדר ב' ה'תשע"ט) ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת 2015 הופק סרט תיעודי על חייו של ר' מאיר עטיה, על ידי האתר "הזמנה לפיוט", בבימויו של רפאל בלולו, מתוך הסדרה "רואים את הקולות".
הסרט עוקב אחר מפעלו הלימודי של ר' מאיר עטיה כמורה לפיוט וכמחנך, שפירות עמלו נראים היום בחברה הישראלית - מבית הכנסת ועד יצירות מוזיקליות עכשוויות, ומתאר את דמותו כמבצע, מחנך, משמר ומחיה.
לאחר פטירתו, הספיד אותו אריה דרעי, יו"ר ש"ס, בדף הפייסבוק שלו: "עם צאת השבת קיבלתי את הבשורה הקשה על פטירתו של נעים זמירות ישראל רבי מאיר אליעזר עטיה זצ"ל.
לצד גדלותו בתורה היה מורה דרך בתחום השירה והפיוט לחזנים ופייטנים בכל רחבי הארץ, מחיה מורשת יהדות מרוקו המעטירה ושירת הבקשות שבהררי קודש יסודה.
יהדות מרוקו תחסר את אחד מאבני היסוד שלה בדורות האחרונים שהלך לעולמו השבת, שבת זכור בסיום עונת הבקשות" הרב דוד מנחם כתב בדף הפייסבוק שלו: "לא זכינו שתקבל את פרס ישראל הראשון לפייטנים.
זכינו במסירותך המדהימה להעברת המסורת.
זכיתי באופן אישי ללמוד ממך טעמי הנביאים והם בפי למתוק.
ועוד תמשיך השיירה בקול שירה".
שיר ידידות, 21 דיסקים - שירת הבקשות
דרג' ובטייחי מנובת "גריבת אל חוסיין" - השירה האנדלוסית
בטייחי "אל עושאק" - השירה האנדלוסית
קאים ונצף "אל איסתיהלאל", וקודאם "אל מאיא" - השירה האנדלוסית
קודאם "אל ג'דיד" - השירה האנדלוסית
קינות לט' באב, 4 דיסקים
הפייטן דוד ויצמן, שהוציא לאור כחמישה דיסקים של שירה ופיוט
הפייטן הרב מני מימון כהן, סולן התזמורת האנדלוסית הישראלית, מראשי חברת הבקשות "רני ושמחי" בירושלים
הפייטן הרב שמעון אילוז, מראשי חברת הבקשות "רני ושמחי" בירושלים
הפייטן משה לוק, סולן התזמורת האנדלוסית הישראלית
הרב יוסף בן חמו, ראש חברת הבקשות בפתח תקווה
הרב ליאור עזרן, מראשי חברת הבקשות באופקים
הפייטן ישראל איבגי, סולן התזמורת האנדלוסית הישראלית
הפייטן חי קורקוס, מראשי חברת הבקשות "שחר אבקשך" בירושלים
הפייטן דוד מויאל, שהוציא לאור כשלושה דיסקים של שירה ופיוט
הפייטן דוד אזנקוט, מראשי חברת הבקשות בעכו
הרב דוד לנקרי, רב בית הכנסת שמ"ש ומגן כוכב יעקב
הפייטן אברהם אלמליח, שהוציא לאור כארבעה דיסקים של שירה ופיוט
מאיר אמיגו או משה מאיר אמיגו (חי במאה ה-18) היה איש עסקים, נדבן יהודי-טורקי ומנהיג קהילתי שהתיישב בבאנות באנאט בעיר טמשוואר (כיום טימישוארה ברומניה) באימפריה ההבסבורגית, ועמד בראש הקהילה היהודית המאוחדת בעיר.
נודע בשפת הלאדינו בכינוי "אל ריי צ'יקו" (המלך הקטן), בזכות עושרו המופלג, היה בזמנו איש העסקים העשיר ביותר בטמשוואר וזכה לכבוד בחצר הקיסרית מריה תרזה בווינה.
מאיר אמיגו נולד בתחילת המאה ה-18 בקונסטנטינופול (אסטנבול), בירת האימפריה העות'מאנית במשפחה יהודית ספרדית.
בשנת 1736 יחד עם עוד ארבע משפחות של יהודים ספרדים התיישב בעיר טמשוואר, כיום טימישוארה, בירת חבל באנאט, שנכבשה שני עשורים קודם - בשנת 1716 על ידי הצבא ההבסבורגי ששם קץ לשלטון הכיבוש המוסלמי העות'מאני באזור.
אמיגו הפך לראש הקהילה שאיחדה בתוכה את היהודים הספרדים והאשכנזים.
קהילת יהודי ספרד בטמשוואר נחשבה החשובה באימפריה אחרי הקהילה הספרדית בווינה.
אמיגו היה איש העסקים העשיר בעיר וסחר בנכסים גרמניים ובסחורות טורקיות
בשנים 1758–1759 החזיק אמיגו 7% ממניות החברה Priviligierte Société de Temesvar ואחר כך היה בעל המניות הראשי בחברה החלופית Banater Kommerzkompanie הוקמה בווינה שפעלה עד.1780
שמר על קשרים רבים בעיר הולדתו, איסטנבול, ובו זמנית היה ידיד קרוב לדייגו ד'אגילר יהודי "קונברסו" (אנוס) שהתגורר בווינה ואיש עסקים ידוע.
ד'אגילר שהחזיק במונופול הסחר בטבק באוסטריה, מינה אותו לסוכן שלו.
למעשה את הרשות להתיישב בטימישוארה קיבל אמיגו ושותפיו בעזרת אישור קיסרי מיוחד שהושג הודות להתערבות ד'אגילר.
בשנת 1716 נמצאו בעיר 144 יהודים לצד קהילות נוצריות - שכללה 466 סרבים ו-35 ארמנים.
בתוקף אישור שהושג על ידי ד'אגילר עוד בימי הקיסר קרל השישי, עד שנת 1762 השתמשו היהודים בטמשוואר בחדר תפילה שאורגן במגדל שליד שער פורפורוזה של העיר.
אמיגו והרב וולף יעקב (יאקאב) קיבלו בשנת 1760, אישור מלכותי לבנות שני בתי כנסת, ספרדי ואשכנזי, לא רחוק משם, ב"חצר היהודים" (Judenhof), במקום שבו נבנה לימים הבניין המפואר של הקהילה היהודית של טמשוואר במאות ה-19–20. בתי הכנסת נפתחו בשנת 1762. על חוזה הבנייה חתמו מאיר אמיגו, דוד טויטזק וסלומון פוליצר.
בשנת 1752 אמיגו רכש בית ברחוב הנקרא כיום אוג'ניו דה סבויה מס.
(בתחילת המאה ה-20 נבנה במקום בית זה "בית טלגון" בסגנון זצסיון).
ב-1748, כתגובה לחזרת דייגו ד'אגילר ליהדות, ביקש הארכיבישוף של מדריד מהקיסרית מריה תרזה לגרש גם את יהודי וינה.
אגילר ואמיגו פנו ליהודה ברוך, יהודי המקורב לסולטן, ועקב פנייתם, איים הסולטן בגירוש הנתינים האוסטרים החיים בטורקיה במקרה שצו הגירוש בווינה יצא לפועל.