tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנאום הפתיחה של בית הספר ב-1840 הילל ליליינטל את הצאר ניקולאי הראשון, ועל כך זכה בטבעת יהלום.
בדצמבר 1841 הזמין אותו סרגיי אובארוב (Ува́ров), השר לענייני השכלה עממית של האימפריה הרוסית, לייעץ לו בתוכניותיו בתחום החינוך שמטרתן לקדם את מצב היהודים לקרב אותם לרעיונות המודרניות ולחזק את הזדהותם עם העם הרוסי.
אובארוב תכנן לפתוח, במקום תלמודי התורה הדתיים, בתי ספר מתקדמים שבהם ילמדו את מקצועות הקודש והחול, והוא זימן את ליליינטל אליו לסנקט פטרבורג כדי שיסייע לו לעמוד על הלכי הרוח אצל הציבור היהודי ויפעל לשכנע את היהודים לקבלת את תוכניותיו.
ליליינטל בא לסנקט פטרבורג והחל לפתח בהתלהבות תוכניות לימודים ורעיונות חינוכיים.
הוא כתב לכמה מראשי המשכילים במערב אירופה – ובהם צונץ, אברהם גייגר ושד"ל – וביקש את עזרתם, לרבות בכך שישלחו את תלמידיהם לשמש כמורים בבתי הספר שיקים.
היהודים אכן קיבלו בהסתייגות מרובה את תוכניות השלטונות, והתייחסו אליהן כאל גזרות שתכליתן לגרום להמרת דתם של התלמידים לנצרות.
הניסיון של השכלת ברלין, שעל פיה תכננו אובארוב וליליינטל את בתי הספר שלהם, היה לצנינים בעיני שומרי המסורת, מאחר שההשכלה בנוסחה הגרמני הביאה להמרת דת נרחבת ולעליית התנועה הרפורמית.
גם בין המשכילים לא הייתה הסכמה על היחס לליליינטל ולרעיון ה"השכלה מטעם": רובם ראו בה תוכנית חיובית, התמלאו אופטימיות ושמחו לשתף פעולה עם השלטונות נגד הממסד הרבני, ואילו המתונים שבהם (בפרט רמא"ג) הסתייגו מייבוא רעיונות השכלה ממערב אירופה, שאינם מתאימים ברוחם לאופי הקהילות המיושנות של תחום המושב.
באופן כללי נקט ליליינטל גישה של פיוס ושכנוע כלפי המקומיים, גישה שלה התנגדו המשכילים הרדיקלים, שראו אותה כצביעות והעדיפו על פניה כפיית מודרניזציה בסיוע השלטונות.
התמיכה שזכה לה ליליינטל מצד המשכילים חידדה את הפער שבינם לשמרנים, ומאז נקבעה עמידתם כשני מחנות אויבים זה לזה (עד שנות הארבעים עוד ניסו המשכילים לפעול מתוך החברה המסורתית ובשיתוף פעולה עמה).
הוא עצמו נותר שומר מצוות באופן מלא בכל שש שנותיו ברוסיה, והטיף לכך שאין סתירה בין כך ואימוץ המודרניות.
בסוף 1841 יצא ליליינטל לווילנה ולמינסק כדי להתחיל בהצגת רעיונותיו לציבור היהודי.
בווילנה, הקהילה הגדולה ביותר, שכבר היו בה מעט יהודים משכילים, התקבל במידה מעורבת של הסכמה והתנגדות, ואילו במינסק נתקל בהתנגדות חריפה באספת הקהל שערך ונזקק לעזרת המשטרה המקומית כדי להימלט מהמקום.
הוא שב לווילנה, ואז החלו להתעורר גם בה פעולות מחאה כנגדו וכנגד תוכניותיו, והוא נאלץ לחזור בידיים ריקות לסנקט פטרבורג.
ב-1842 הורה אובארוב לליליינטל לצאת למסע רשמי בין הקהילות היהודיות בתחום המושב.
כהכנה למסע, ובניסיון לשכנע את הציבור היהודי, פרסם ב-1842 את "מגיד ישועה" – חוברת שכתב בגרמנית ותרגם בעבורו לעברית רש"י פין, ובה ניסה לשכנע ביתרונות החינוך המתקדם.
החוברת נדפסה באלפי עותקים והופצה ברחבי הקהילות שבהן ביקר.
בסיורו עבר בקהילות רבות ונתקל בקבלת פנים שקטה אך מסויגת.
ב-1843 כינס בסנקט פטרבורג ועדה של נציגי היהודים, שבה ישבו בין השאר בצלאל שטרן, מנהל בית הספר המשכילי באודסה, והרבנים יצחק מוולוז'ין ומנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק).
הוועדה שימשה במידה רבה כחותמת גומי להחלטותיו של אובארוב, אך הרבנים הצליחו, לפי עדותם, לבטל כמה מן הגזרות (העדויות של הצדדים השונים שהשתתפו בוועדה שונות זו מזו בתיאור האירועים).
ב-1844 פורסם צו ממשלתי מפורט בדבר "הקמת בתי ספר מיוחדים לשם חינוכם של בני הנוער היהודי", והממשלה חלה ביישום התוכנית, ששיאה בהקמת שני בתי מדרשות: בית המדרש לרבנים בווילנה ובז'יטומיר.
ב-1845 נסע לביקור אצל משפחתו וארוסתו בגרמניה, ובמפתיע לא שב יותר לרוסיה, ובמקום זאת עקר לארצות הברית.
ההיסטוריונים חלוקים ביניהם בשאלת המניעים שהביאו אותו לכך.
כיוּון אחד שהוצע הוא שהתפכח מאשליותיו לגבי הסיכוי לשיפור מצבם של היהודים והבין כי מטרת השלטונות הרוסים להביא להמרת דת; כיוון שני הוא שנפגע מיחס השלטונות כלפיו וכלפי תוכניותיו, או מניסיון להביאו להמיר בעצמו את דתו לנצרות; וכיוון שלישי מתמקד בלחצים שהופעלו עליו מצד הקהילות היהודיות או מצד משפחתו וידידיו.
בארצות הברית בא ליליינטל תחילה לניו יורק, ושם נעשה רב קהילה.
קהילות יוצאי גרמניה בניו יורק קיבלו אותו בחום ואף מינו אותו ל"רב ראשי", מינוי שלא עלה יפה.
ב-1850 התפטר בעקבות חיכוכים בקהילה, והקים מוסד חינוכי.
במשך העשור הראשון לשהותו בארץ החדשה עדיין החזיק בעמדות שמרניות, אך אז פגש ביצחק מאיר וייז.
ב-1854 הפגין את מעברו המלא ליהדות הרפורמית כשפרסם מאמר בו, תוך סקירה ביקורתית של הנוהג, טען כי יום טוב שני של גלויות היה מתאים לזמנו וההתפתחות ההיסטורית מאפשרת לבטלו כיום.
הוא החל לדווח לעיתון התנועה הרפורמית American Israelite, שיצא בסינסינטי, ובאותה שנה עבר לסינסינטי ונעשה שותף בעריכת העיתון ורב הקהילה הרפורמית המקומית.
בקהילה זו פעל עשרים ושבע שנים, עד פטירתו, הקים מוסדות והיה מרצה להיסטוריה וספרות יהודית בהיברו יוניון קולג'.
מילא תפקיד חשוב בעיתונות היהודית באמריקה ופרסם ספרים ומאמרים.
פעל גם במוסדות הכלליים של העיר סינסינטי.
בשהותו בארצות הברית נהפך ליליינטל למעריץ נלהב של רעיונות החופש והדמוקרטיה האמריקאיים.
הוא תמך בנחרצות בהפרדת הדת מהמדינה, כפי הנראה גם בעקבות חוויותיו בפרשת "ההשכלה מטעם" באימפריה הרוסית.
מלחמת האזרחים האמריקנית הגבירה את תחושות ההערצה שלו לאמריקה, והוא החל מדבר על ארצות הברית במונחים של גאולה ומשיח; הוא קבע כי אין ליהודים עוד צורך במשיח שיביא אותם לארץ ישראל, מאחר שישועתם הרוחנית והחומרית מתקיימת בארצות הברית.
מקס לנגה היה שחמטאי גרמני ופעיל בהתאחדות השחמט הגרמנית.
היה בעל דוקטורט במשפטים וכן בפילוסופיה.
בין השנים 1858–1864 היה עורך הביטאון הגרמני Deutsche Schachzeitung .
ייסד את "איגוד השחמט המערב גרמני" (Westdeutscher Schachbund) וארגן את הקונגרס השחמט התשיעי בגרמניה.
הוא היה אחד ממייסדיו ונשיאו השני של "איגוד השחמט הגרמני" ().
לנגה זכה 4 פעמים באליפות מערב גרמניה (שלוש פעמים בדיסלדורף (1862, 1863, 1864), ופעם באאכן בשנת 1868 (בקונגרס השביעי).
כמו כן, זכה בתחרות המבורג 1868.
סר מקס אדגר לוסיאן מלוואן , ארכאולוג בריטי חשוב שהתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, ובעלה השני של הסופרת הבריטית אגאתה כריסטי.
זכה בתואר אביר על תרומתו לארכאולוגיה.
מקס מלוואן נולד בשנת 1904 בלונדון שבאנגליה.
אביו פרידריך היה ממוצא אוסטרי, ואמו מרגריט הייתה בת של זמרת אופרה צרפתית.
את השכלתו התיכונית רכש בבית הספר הפרטי לנסינג קולג' שבסאסקס המערבית, ולאחר מכן למד לימודים קלאסיים בניו קולג' באוניברסיטת אוקספורד, שם גם התמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון.
עבודתו הראשונה כארכאולוג הייתה בין השנים 1925–1931, כאשר שימש כעוזר ללנרד וולי בחפירות באור בעיראק, שהייתה בעברה עיר-מדינה במסופוטמיה.
באור הוא למד ערבית, ועבד גם כיועץ רפואי.
ב-1930 הוא נפגש לראשונה עם אגאתה כריסטי וערך לה סיור באתרים ארכאולוגיים שבעיראק, ומספר חודשים לאחר מכן הם נישאו.
לאחר שעזב את אור, ערך חפירות במשך כשנתיים באתר הארכאולוגי שבנינווה, יחד עם הארכאולוג הבריטי רג'ינלד תומפסון, וזמן קצר לאחר מכן הוא מונה למנהל שטח של מספר משלחות משותפות מטעם המוזיאון הבריטי ובית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק.
חפירות נוספות בניהולו כללו אתרים בתל ברק, תל ארפאצ'ייה ותל שאע'ר בזאר בין השנים 1936-1934 חפר בתל ארביד.
כמו כן, הוא היה הארכאולוג הראשון שחפר בעמק נהר בליח ממערב לאגן נהר החבור שבסוריה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לכוחות הבריטיים ושירת בעתודת המתנדבים של חיל האוויר המלכותי בצפון אפריקה.
ואף שהה מספר חודשים בעיר העתיקה סברתה שבלוב.
הוא קודם לקצין בדרגת סגן משנה (pilot officer) למשך תקופת מבחן באגף התפקידים המיוחדים והמנהלי ב-11 בפברואר 1941, לדרגת סגן (flight Officer) ב-18 באוגוסט 1941, ולדרגה שמקבילה לסרן (flight lieutenant) ב-1 באפריל 1943.
בשנת 1946 פרסמה אשתו, אגאתה כריסטי, את ספרה "Come, Tell Me How You Live", המתאר את עבודתו של מלוואן בסוריה.
ב-1947 מונה לפרופסור לארכאולוגיה מערב-אסייתית באוניברסיטת לונדון, והחזיק במשרה זו עד שמונה בשנת 1962 לפרופסור חבר ב"אול סולס קולג'" ("All Souls College") באוניברסיטת אוקספורד.
כמו כן, הוא ניהל את החפירות של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק עד שנת 1961.
בשנת 1956 פרסם מלוואן את ספרו עשרים וחמש שנים של גילויים במסופוטמיה ("Twenty-five Years of Mesopotamian Discovery"), וב-1966 פרסם את ספרו בעל שני הכרכים כלח ושרידיה ("Nimrud and its Remains"), המספר על החפירות שניהל בכלח.
בשנת 1960 הוענק למלוואן תואר מפקד (CBE) במסדר האימפריה הבריטית, וב-1968 הוענק לו תואר Knight Bachelor מטעם הממלכה המאוחדת.
ב-1961 מונה מלוואן לנשיא הראשון של המכון הבריטי ללימודי פרס , משרה בה החזיק עד יום מותו, ובין השנים 1961–1962 כיהן כסגן נשיא האקדמיה הבריטית.
כשנה לאחר מותה של אשתו (בשנת 1976) התחתן מלוואן עם ברברה הסטינגס פרקר, ארכאולוגית וחוקרת אפיגרפיות שעבדה איתו בחפירות בכלח ושימשה גם כמזכירה בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק.
ב-1977 פרסם אוטוביוגרפיה בשם זיכרונותיו של מלוואן ("Mallowan's Memories"), וכשנתיים לאחר שנישא בשנית, בשנת 1978, נפטר בוולינגפורד שבאנגליה.
אשתו השנייה מתה כ-15 שנה לאחר מכן, בשנת 1993.
מקס ג'ורג'ו צ'ואה מינגלה הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי ובמאי קולנוע בריטי.
התפרסם בסרטים "אגורא", "הרשת החברתית", ו-"משחקי שלטון".
מינגלה נולד בפרוור המפסטד, לונדון שבאנגליה.
הוריו הם הבמאי הבריטי זוכה פרס האוסקר אנתוני מינגלה והכוריאוגרפית הסינית קרוליין צ'ואה.
אביו, נולד בעיירת החוף רייד שבאי וייט למשפחה ממוצא איטלקי ואילו אימו ילידת הונג קונג.
מינגלה בילה את מרבית ילדותו על סטי הצילומים של אביו.
יש לו שורשים יהודים מסבו מצד אימו.
למד בבית ספר היסודי הקתולי "סנט אנטוני" ובקולג' המקומי של המפסטד.
לאחר מכן נסע לניו יורק כדי ללמוד לתואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת קולומביה אותם סיים ב-2009. בתור סטודנט עבד מינגלה על סרטים רק בחופשות הקיץ שלו.
מינגלה נשר מלימודיו בבית ספר פרטי כדי ללמוד משחק ב"תיאטרון הנוער הלאומי" שבלונדון.
בשנת 2005, הופיע מינגלה לראשונה בדרמה "לגעת במילים" בתור אהרון, נער ממשפחה יהודית-אמריקאית לא מתפקדת.
לאחר שזכה לביקורות טובות על משחקו, הוא שיחק במותחן הפוליטי "סוריאנה" בתור רובי בנו של סוכן ה־CIA בוב בארנס (ג'ורג' קלוני).
הבמאי טרי זוויגוף שביקר בסט הצילומים של הסרט לגעת במילים גילה עניין במינגלה וליהק אותו ב-2006 לתפקיד הראשי בקומדיה "בית ספר לאומנות" בתור הסטודנט השאפתן ג'רום.
ב-2007 שיחק בדרמה העצמאית "אלוויס ואנאבל" בתור מנהל חדר המתים צעיר אליו מובאת מלכת היופי הצעירה אנאבל (בלייק לייוולי).
בשנת 2008, שיחק בקומדיה "איך לאבד חברים ולהרחיק אנשים".
ב-2009 הופיע באפוס ההיסטורי של אלחנדרו אמנבר "אגורא" וגילם את דאבוס עבדה הנאמן של הפילוסופית היוונייה היפאטיה.
העובדה שמינגלה גדל באותו הפרוור עם כוכבת הסרט השחקנית זוכת פרס האוסקר רייצ'ל וייס עזרה מאוד לכימיה ביניהם בסרט.
ב-2010 התפרסם בדרמה המצליחה של דייוויד פינצ'ר על המצאת רשת הפייסבוק "הרשת החברתית".
בסרט הוא גילם את דיויה נרנדרה השותף העסקי של מארק צוקרברג (ג'סי אייזנברג) ושל התאומים קמרון וטיילר וינקלווס (ארמי האמר) להקמת אתר "קשרי הרווארד".
בשנת 2011, שיחק בסרטים "שעת האופל", "משחקי השלטון" ו"10 שנים".
ב-2013, שיחק בסרט "לדפוק התמחות" לצד וינס ווהן ואוון וילסון.
באותה שנה הופיע במספר פרקים בסדרה "מינדי".
ב-2014, הופיע בסרטים "עבודה מסוכנת", "אודות אלכס" ו"קרניים" לצד דניאל רדקליף.
בשנת 2018 ביים וכתב את הדרמה המוזיקלית "רק רוצה לשיר" בכיכובה של אל פנינג.
בין השנים 2010 - 2014, יצא מינגלה עם השחקנית האמריקאית קייט מארה.
+שנהסרטתפקידהערות2005לגעת במיליםאהרון ניומןסוריאנהרובי בארנס2006בית ספר לאמנותג'רום פלאץ2007אלביס ואנבלאלביס2008איך לאבד חברים ולהרחיק אנשיםוינסנט2009ראיונות קצרים עם גברים נתעבים (אנ')קוויןאגוראדאבוס2010הרשת החברתיתדיווייה נרנדרה2011משחקי שלטוןבן הרפן10 שניםאיי.ג'יישעת האופלבן2013לדפוק התמחותגרהאםקרנייםלי טורניו2014אודות אלכסאייזקעבודה מסוכנתתומאס מילר2015אל תוך היעראלי2016The 9th Life of Louis Draxתסריטאי ומפיק2018רק רוצה לשירבמאי ותסריטאי2021המסור: המעגל נסגר הבלש ויליאם שנק2022בבילוןאירווינג תלברג2024Shell במאי ומפיק
+שנהסדרהתפקידהערות2017-2013מינדיריצ'י קסטלאנו8 פרקים2017-הווהסיפורה של שפחהניק בלייןתפקיד ראשי (4 עונות); 34 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה (אנ') (2021)2026התעשייהויטני הלברסטרםתפקיד מרכזי בעונה הרביעית
מקס לַמְפֶּל היה מנצח, נגן עוגב ומלחין ישראלי ממוצא אוסטרי.
למפל נולד בווינה בירת אוסטריה בשנת 1900 במשפחה יהודית מתבוללת, בן לזיגמונד למפל.
למד באקדמיה למוזיקה בווינה, והיה חבר בתנועת נוער ציונית בעיר ותכנן לעלות לארץ ישראל.
עבד עם אלכסנדר פון זמלינסקי בפראג כמנצח ונגן עוגב בקונצרטים, ואחר כך שב לווינה כמנצח מקהלות ותזמורות.
למפל עבד כמוזיקאי בווינה ובפראג.
בחודש יוני 1926 עלה לארץ ישראל עם אשתו, רוזיה לבית שלאם, ובנו בן השלוש מתוך הכרה ציונית, וייסד בה תזמורת.
בארץ עבד כמנצח על מקהלות ותזמורות סימפוניות וכנגן עוגב, והיה מנגן בקונצרטים של עוגב בבניין ימק"א בירושלים, כן ניגן בתוכניות רדיו.
למפל לימד שנים רבות באקדמיה למוזיקה בירושלים.
מסופר כי למפל "היה דמות מרכזית בארגון קונצרטים סימפוניים של תזמורות אד־הוק בתל אביב בשנים 1927–1929. בהיעדר אולם קונצרטים בגודל מתאים ערך למפל את הקונצרטים על במת קרשים, וקהל שהגיע ל־3,000 מאזינים ישב על גבעת החול (שעליה הוקם לימים "בית העם").
למפל ידוע במיוחד בשל הלחן שכתב לשיר "דני גיבור" ("פרח נתתי לנורית"), למילותיה של מרים ילן שטקליס.
רעייתו רוזיה (1901-1978 ;Rusia) הייתה פעילה בתנועת "הנוער הציוני" כתבה תסכיתי רדיו וספרים לנוער בגרמנית.
והייתה חברה באגודת הסופרים בשפה הגרמנית בישראל.
מקס למפל נפטר בשנת 1987, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
מקס מרקורי הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת National Comics #5 מנובמבר 1940 ונוצרה על ידי הכותב ג'ק קול והמאייר צ'אק מזוג'יאן.
בהמשכיות שלפני המשבר בזמן, דמותו שוכתבה מחדש בידי מארק וייד והופיעה בחוברת Flash Vol.2 #76 ממאי 1993.
לאחר שמקורותיה של הדמות היו עלומים פרט לשמה הפרטי "מקס", היא שוכתבה מחדש בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 לפני המשבר בזמן בשם מקס מרקורי כדי להבדילה מגיבור-העל קוויקסילבר של חברת מארוול קומיקס.
הדמות נכתבה כמורה רוחני לוולי וסט.
לפי סיפור המקור של וייד, מקס מרקורי היה סייר בצבא הפרשים של ארצות הברית בשנות ה-30 של המאה ה-19, שהתיידד עם השבטים הילידים.
הוא נדהם למראה טבח השבטים האינדיאנים בפקודת מפקדו.
הוא כושף וקיבל מהירות-על בידי שמאן אינדיאני גוסס, שביקש בנשימתו האחרונה להזהיר את שאר חברי השבט החוזרים מהציד ממארב של צבא הפרשים.
בשנים הבאות הוא שימש כמגן השבטים הילידים ונודע בקרב האינדיאנים כ"אווהוטה" (Ahwehota, "ההוא שרץ מאחורי הרוח") ולאחרים כ"רץ הרוח".
מרקורי ערך מסעות בזמן ללא הרף, כאשר לילה אחד באמצעה של סופת ברקים נמשך לעבר כוח המהירות - מקור הכוח לכל המאיצים באשר הם.
לעיתים הוא מוצא עצמו מספר עידנים קדימה בעתיד.
ניסיון ראשון הותיר אותו בניו יורק של שנות ה-90 של המאה ה-19, בהם יצר לעצמו את הזהות "סופת ההצלפה" (Whip Whirlwind).
ניסיונות נוספים הותירו אותו בשנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20 כקוויקסילבר, בהם שימש כמורה רוחני לפלאש מתור הזהב ג'יי גאריק ולג'וני קוויק.
באותה תקופה הוא גם הכיר את זטארה, אביה הקוסם של זטאנה.
בשנת 1947, מקס הציל את העיירה מנצ'סטר, אלבמה מידיו של הנבל דוקטור מורלו, שהגז הרעיל שלו שרף את ריאותיו של מקס וזיהם את דמו.
הוא נמצא בידי ד"ר דייוויד קלייבורן, שעזר בשיקומו והפך לחברו הטוב.
מקס נמלט חזרה בזמן כאשר ד"ר קלייבורן גילה את דבר הרומן האסור שניהל מקס עם אשתו.
מרקורי הופיע מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-20 ונלחם מול נבל-העל סאביטר, אך במרדף אחריו קפץ שוב חזרה לעתיד.
הוא העביר מספר שנים במחבוא עד אשר השתכנע בידי גאריק לחזור לפעילות כאשר פרופסור זום התחזה לבארי אלן.
בשנים האחרונות, מרקורי הוא המורה הרוחני לוולי וסט ולבארט אלן.
הוא לימד את וסט על כוח המהירות ועודד אותו להגביר את מהירותו על ידי שבירת המחסום המנטלי שמנע ממנו להגיע למהירויות שמעבר למהירות הקול.
נוסף על כך, הוא ניסה ללמד את בארט (שבאותה תקופה נטל את זהות אימפולס) מידה של שליטה עצמית, כיוון שהנער - שגדל בעולם מדומה בעתיד - היה פזיז וזינק ללא כל מחשבה לעבר הסכנות האורבות בעולם האמיתי.
בשעה שמרקורי התגורר עם בארט במנצ'סטר, אלבמה, הוא ניסה לאתר את אהובתו לשעבר לורה קלייבורן אך נודע לו כי היא מתה והותירה אחריה בת - פיזיקאית בשם הלן קלייבורן, שהתברר כי היא בתו מאותו רומן קודם.
מרקורי נעלם לאחר מכן והתברר כי הוא נחטף ועונה בידי נינג'ות של סאביטר, אך הצליח להימלט ושב לביתו בשארית כוחותיו.
וסט מוצא אותו ולוקח אותו לבית החולים, והוא וג'סי צ'יימברס (בתו של ג'וני קוויק) נלחמים בסאביטר.
כשג'סי משמידה את סוללת המהירות של סאביטר, מקס מרגיש לפתע זרם מהירות אנרגטי ומצטרף לשאר כדי להילחם בו.
במהלך הרפתקה זו, ג'וני מבין סוף כל סוף את תורתו של מקס אודות כוח המהירות, ונהרג בהצילו את בתו.
בחוברת Impulse #88 מספטמבר 2002, על גופו של מרקורי משתלטת רוחו של פלאש הפוך מתור הזהב בשם "היריב".
כשהוא עדיין בתוך גופו, "היריב" נמלט לתקופה בלתי ידועה בזמן.
בחוברת מספר 4 של המשבר האינסופי, מרקורי מופיע בכוח המהירות, היכן שהוא נכלא בידי "היריב".
הוא עזר לג'וני קוויק, בארט אלן ומאיצים אחרים לדחוף את סופרבוי פריים הרצחני לממד אחר הקיים מעבר לכוח המהירות.
במיני סדרה "פלאש: לידה מחדש", מקס מרקורי חוזר כאשר בארי אלן משיב אותו מכוח המהירות השלילי שנשלט בידי פרופסור זום.
מקס מרקורי הוא אדם רגיל שניתנים לו כוחות על-אנושיים בידי טקסים שבטיים עתיקים.
עם הזמן, הוא ניסה למצוא את הדלק המניע את כוחותיו (ואת כוחותיהם של מאיצים אחרים) - כוח המהירות - ללא הצלחה, אם כי הוא הרבה לנסוע בזמן.
מרקורי הוא היחיד מבין חלוצי כוח המהירות שמבין את אותו כוח מבחינה מיסטית (ואשר נקרא בידי אחרים כזן).
הוא שונה מאחרים גם בזריזותו: הוא אינו מהיר כמו הפלאשים, אך יש לו יכולת גדולה יותר לבצע תרגילים אקרובטיים ופעולות מסונכרנות היטב.
זו הסיבה מדוע ידו הייתה על העליונה במאבקו הראשוני נגד פרופסור זום, אם כי זום ניצח כאשר איים על חיי חפים מפשע.
מקס מרגולס (Max Margules; 23 באפריל 1856 - 4 באוקטובר 1920) היה מתמטיקאי, פיזיקאי וכימאי שפעל בווינה בירת אוסטריה.
מקס מרגולס נולד בברודי (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית) ולמד בווינה.
בשנת 1877 הצטרף כמתנדב למכון המרכזי למטאורולוגיה וגיאודינמיקה (Central Institute of Meteorology and Geodynamics) בווינה.
בשנת 1879 נסע ללמוד בברלין ולמד בה שנה.
לאחר שנתיים עזב את ווינה ועבר ללמוד ברלין למשך שנה.
מרגולס חזר לווינה בה קיבל את הדוקטורט בתחום האלקטרודינמיקה.
במהלך לימודי הדוקטורט הוא הרוויח את לחמו בהוראה באוניברסיטה.
מאוחר יותר הנהלת האוניברסיטה הציעה את תפקיד ההוראה לאחר - דבר שהביא לסיום הקריירה האקדמית של מרגולס.
ב-1882 חזר מרגולס למכון המרכזי למטאורולוגיה וגיאודינמיקה.
בתקופה זו התמקד בבעיות חשמל ואלקטרודינמיות.
בזמנו החופשי עסק בפתרון בעיות פיזיקליות וכימיה-פיזיקלית.
משוואת דוהם-מרגולס ומרגולס-גיבס משוואת אנרגיה חופשית הן דוגמאות לפיתוחיו.
ב-1900 העביר מרגולס את תשומת הלב למטאורולוגיה בה הוא יישם את הידע הטרמודינמי שלו שהוביל לנוסחת מרגולס - נוסחה לאפיון השיפוע של חזית מזג אוויר.
ב-1919 האגודה האוסטרית למטאורולוגיה העניקה למרגולס אות כבוד על שם האן.
מרגולס קיבל את המדליה אולם דחה את המענק הכספי שנלווה לאות הכבוד.
בשנת חייו האחרונה, סירב מרגולס לכל עזרה שתקל עליו.
הפנסיה הזעומה וירידת ערך הכסף בעקבות מלחמת העולם הראשונה הובילו לחיי עוני.
בתקופה שאחרי מלחמת העולם הוא הסתפק בתלושי מזון, וחלה בשל הרעב.
מרגולס סירב להתאשפז, וב-4 באוקטובר 1920 מרגולס נפטר מרעב.
כיום, נחשבים יוליוס ון האן ראש מכון המרכזי למטאורולוגיה וגיאודינמיקה בזמנו ומקס מרגולס כעמודי התווך בתחום היסודות התאורטיים של המטאורולגיה.
מקס מייבן היה קוסם ומנטליסט אמריקאי יהודי אשר נולד באיתקה, ניו יורק.
לעיתים קרובות היה מופיע בתוכניות קסמים טלוויזיוניות, ומבצע קריאת מוח אינטראקטיבית, וטריקים עבור צופי הטלוויזיה.
בעוד שדמותו הציבורית בהופעותיו נתפסת בתוך ז'אנר המנטליזם, תרומתו של מייבן לקהילת הקוסמים היא בהיקף רחב בהרבה.
הוא היה סופר פורה בתעשיית הקסמים והציג חידושים רבים בתחום הקסמים המשמשים קוסמים אחרים.
הוא שימש כיועץ לקוסמים דייוויד קופרפילד, פן וטלר, זיגפריד ורוי, ודאג הנינג ועוד.
הוא השתתף באופן קבוע בכתבי עת בתעשייה, כגון Genii, The Linking Ring ו-M-U-M.
מייבן הופיע בשנת 2012 בתוכנית הטלוויזיה הישראלית "מי יפיל את המאסטר".
בספטמבר 2022 הוענק לו פרס מפעל חיים מהאקדמיה לקסמים, ה-"מג'יק קאבל".
ב-1 בנובמבר 2022 מייבן הלך לעולמו לאחר סיבוכים הקשורים למחלת סרטן המוח.
מקס מארה (באיטלקית: Max Mara) הוא בית אופנה איטלקי ידוע.
בית האופנה נוסד בשנת 1951 בעיר רג'ו אמיליה על ידי אקילה מאראמוטי (Achille Maramotti).
מאראמוטי החל בעיצוב אופנה בשנת 1947 וייסד את בית האופנה בשנת 1951. מקור השם "מארה" בשם בית האופנה בקיצור שם המשפחה של מאראמוטי, ואילו השם "מקס" היה שם של רוזן מקומי שנודע במחוז אמיליה באיטליה (בה התגורר מאראמוטי) בחוש האופנה שלו.
מאראמוטי היה מראשוני המעצבים האיטלקיים שהחל בייצור המוני של בגדיו, תוך שמירה על איכות גבוהה.
מאראמוטי הקפיד להדגיש את המותג של בית האופנה ולא את שמות מעצבי הבגדים, וזאת אף שבית האופנה עבד עם מעצבים בעלי שם עולמי כמו קרל לגרפלד, דומניקו דולצ'ה וסטפאנו גבאנה ונרקיסו רודריגז.
בשנת 2005 מייסד החברה נפטר ומאז החברה מנוהלת על ידי ילדיו.
לבית האופנה למעלה מ-35 מותגים שונים ובהם "ספורטמקס", "מארלה", iBlues, Max & Co, ו"מרינה רינלדי" הקרוי על שם סבת-סבתו של מאראמוטי.
מקס יעקובסון (בפינית: Max Jakobson; 30 בספטמבר 1923 – 9 במרץ 2013) היה עיתונאי ודיפלומט יהודי-פיני.
היה ממובילי המדיניות הנייטרלית של פינלנד במלחמה הקרה.
בשנת 1971 היה מועמד לתפקיד מזכ"ל האו"ם.
שימש כחבר בוועד המנהל של ארגון UN Watch.
יעקובסון נולד בשנת 1923 בעיר ויבורג שבפינלנד (כיום נמצאת העיר בשטחה של רוסיה) ליונאס יעקובסון, יושב ראש הקהילה היהודית בעירו ויושב ראש התנועה הציונית בפינלנד, ופנינה (גרטה) יעקובסון, גיורת שהייתה תומכת של התנועה הרוויזיוניסטית והנהיגה דיבור עברית בביתה.
סבו נולד בלטביה והשתקע בפינלנד כאשר סיים שירותו הצבאי בוויבורג.
בשנת 1941 סיים מקס יעקובסון את לימודיו בהלסינקי.
בשנת 1942 התגייס לצבא פינלנד ולחם במלחמת ההמשך כנגד ברית המועצות בחבל קרליה.
לאחר המלחמה החל את דרכו כעיתונאי והיה כתב של ה-BBC בלונדון בשנים 1946–1948 וכתב של העיתון "Uusi" בשפה הפינית בשנים 1948–1953. בשנת 1953 החל לעבוד במשרד החוץ הפיני.
הוא היה נספח עיתונות בוושינגטון עד 1958 ובשנים 1958–1962 היה מנהל מחלקת העיתונות של המשרד בהלסינקי.
בין השנים 1965–1971 כיהן כשגריר פינלנד באו"ם שם שימש כיושב ראש הוועדה המדינית המקבילה בשנת 1966 וכנשיא התורן של מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1969. בסיום כהונתו היה מועמד לתפקיד מזכ"ל האו"ם אך מועמדותו נכשלה בעקבות וטו שהטילה ברית המועצות.
לאחר מכן עד שנת 1974 כיהן כשגריר בשוודיה.
לאחר שירותו במשרד החוץ שב לארצו וכתב ספרים רבים על ההיסטוריה הפוליטית של פינלנד ועל ההיסטוריה של אנגליה.
ספריו זכו להצלחה רבה ותורגמו לשפות נוספות.
כמו כן היה פרשן פוליטי בתקשורת.
בשנים 1999–2008 פעל כיו"ר הוועדה הבינלאומית האסטונית לחקר פשעים נגד האנושות שחקרה את פשעי המלחמה שבוצעו באסטוניה בעת הכיבוש הנאצי.
יעקובסון היה גם יועצם של כמה פוליטיקאים בפינלנד.
הדיפלומטיה של מלחמת החורף, הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 1961
פינלנד: מיתוס ומציאות, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1987
מקס יָנוֹבסקי (גרמנית: Max Janowski, באנגלית נהגה "ג'נאוסקי"; 29 בינואר 1912 – 8 באפריל 1991) היה מלחין, מנצח, מעבד ומלווה יהודי אמריקאי שפעל בשדה המוזיקה הליטורגית היהודית.
ינובסקי נולד בברלין בירת גרמניה.
אביו חיים חייקל ניצח על מקהלות ולימד חזנים, ואימו מרים רפ-ינובסקה הייתה זמרת אופרה.
למד פסנתר ועוגב בקונסרבטוריון קלינדוורט-שארוונקה (Klindworth-Scharwenka-Konservatorium) בעירו.
כבר בברלין ליווה חזנים בהופעותיהם במקום, בהם מרדכי הרשמן וישראל בקון.
לאחר שזכה בתחרות נגינה בפסנתר, עבר בשנות ה-30 לטוקיו בירת יפן, שם שימש כראש המחלקה ללימודי פסנתר באקדמיה למוזיקה מוסשינו (Mosashino) .
בשנת 1937 היגר לארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל הים האמריקאי.
בארצות הברית הקדיש את עבודתו למוזיקה ליטורגית יהודית, כשהתמנה ב-1937 למנהל מוזיקלי ומנצח בקהילה הרפורמית "קא"מ (קהילת אנשי מערב) ישעיה ישראל" (KAM Isaiah Israel) בשיקגו, משרה בה כיהן לאורך כל הקריירה שלו.
בקהילה זו פיתח ינובסקי רפרטואר נרחב לבית הכנסת למעגל השנה, בעיקר לחזן, מקהלה מעורבת ואורגן או פסנתר, אך גם יצירות קונצרטנטיות, קנטטות ואורטוריות.
בסך הכל כתב ינובסקי כ-500 יצירות שונות.
ינובסקי היה מעורב בסצנה הפורחת של המוזיקה היהודית הרפורמית בארצות הברית, ויצירותיו בוצעו בקהילות רבות ובקונצרטים.
שיתף פעולה עם חזנים וזמרים רבים, בהם יאן פירס ויעקב ברקין.
הידועה שביצירותיו היא "אבינו מלכנו" שפרסם בזמנו יאן פירס, אך זכתה לפרסום עולמי בביצועה של ברברה סטרייסנד.
כמו כן ידועה יצירתו "שים שלום", שאותה הקדיש לדיפלומט ראלף באנץ'.
בנוסף שימש כמורה לפיתוח קול.
בין תלמידיו: הזמרים שריל מילנס ואיזולה ג'ונס.
ינובסקי נפטר באפריל 1991 בביתו שבהייד פארק, שיקגו, בגיל 79, כחצי שנה לאחר פטירתה של אשתו גרֶטל.
ג'ייסון נידורף מוצ'ניק הוא מפיק טלוויזיה אמריקאי.
הוא זכה בפרס אמי והיה מועמד מספר פעמים לפרס גלובוס זהב.
מוצ'ניק נולד בשיקגו, אילינוי, וגדל בבוורלי הילס כבן לאם חד הורית.
הוא החל את דרכו בכתיבה לשעשועונים, "Good Advice" ו-"שנות הקסם".
יחד עם דייוויד כהן הוא יצר את הסדרות Boston Common ו-"ויל וגרייס".
כמו כן, הוא הפיק וכתב ל-"בוקר טוב מיאמי" והפיק את "Twins", "שטויות שאבא שלי אומר" ו-"Four Kings" ביחד עם כהן.
הדמויות הראשיות בסדרה "ויל וגרייס" מבוססות עליו ועל החברה הטובה ביותר שלו, ג'נט.
מוצ'ניק, כמו ויל טרומן, הוא הומוסקסואל מוצהר.
הוא וכהן הם הבעלים של חברת ההפקות KoMut, ששמה הוא שילוב של שני שמות המשפחה שלהם.
ב-7 ביוני 2006, אמרסון קולג' הכריזה על חניכת מרכז הקמפוס על שם מקס מוצ'ניק, לאחר שזה תרם תרומה גדולה.
הדירה של וויל טרומן וגרייס אדלר נמצאת בתצוגה בספריית מכללת אמרסון.
הסט נתרם על ידי מוצ'ניק.
מוצ'ניק נישא לבן-זוגו, עורך הדין אריק היימן, ב-25 באוקטובר 2008. בני-הזוג הם אבות לתאומות, איבן ורוז, שנולדו באמצעות אם פונדקאית.
בשנת 2012 מוצ'ניק וכהן יצרו סיטקום באורך של חצי שעה עבור רשת CBS בשם "Partners", אך זו בוטלה עוד באותה שנה.
בשנת 2025 יצר והפיק יחד עם דייוויד כהן את הסיטקום "מיד-סנצ'ורי מודרן" (אנ') עבור שירות הסטרימינג של "הולו".
מקס לידטקה, היה עיתונאי גרמני וקצין בצבא גרמניה.
הוא הוכר כחסיד אומות העולם עקב התנגדותו לחיסול כלל האוכלוסייה היהודית בגטו של פשמישל שבמזרח פולין.
לידטקה נולד ב-Preussisch Holland שבפרוסיה המזרחית (כיום - פסלק Pasłęk בפולין).
הוא סיים בית ספר תיכון בגומבינן (Gumbinnen, כיום גוסב שברוסיה) והחל ללמוד תאולוגיה לותרנית באוניברסיטת קניגסברג, אך כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא הקיסרי הגרמני.
לאחר המלחמה עבד כעיתונאי והתקדם להיות העורך הראשי של עיתון מקומי בגרייפסוואלד (Greifswald).
ב-1935 פוטר מתפקידו כעורך בגלל גישתו הביקורתית כלפי הנאצים.
ב-1939 גויס לידטקה לצבא הגרמני, הוורמאכט, והוצב בפולין, בבלגיה ובפיראוס שביוון.
ביולי 1942 מונה לידטקה כמפקד הצבאי של פשמישל.
ביום 26 ביולי 1942, האס אס, הגסטפו וה-GPK (משטרת החזית) התכוננו לפתוח במבצע ה"ישוב מחדש" הגדול הראשון נגד יהודי גטו פשמישל, כחלק ממבצע ריינהרד.
שלישו של לידטקה, אלברט בטל (Battel), דרש שיהודים העובדים עבור הצבא הגרמני לא יגורשו, והורה לחסום את הגשר מעל נהר סן, דרך הגירוש היחידה מהגטו.
כאשר האס אס ניסו לחצות לצד השני של הנהר, איימו חיילי הוורמאכט בפיקודו של לידטקה לפתוח באש אלא אם ייסוגו.
בשעות אחר הצהריים של אותו יום ניתן ההיתר, ויחידה צבאית בפיקודו של בטל נכנסה לאזור המגודר של הגטו ופינתה 80–100 יהודים ובני משפחותיהם לצריפים במפקדה הצבאית המקומית.
ליהודים אלה ניתנה חסות של הוורמאכט וכך היו מוגנים מגירוש למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לידטקה הודח מתפקידו כמפקד צבאי של פשמישל ב-30 בספטמבר 1942, ככל הנראה בגלל התקרית הזאת.
הוא הוצב לארמיית הפאנצרים ה-1, שלחמה באזור הקווקז.
לידטקה המשיך בשירות צבאי ובתחילת 1945 פונה לבורנהולם (Bornholm).
לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה, הוא הועבר לברית המועצות ונידון על פשע מלחמה שבוצעו לכאורה ברוסיה.
לידטקה מת במעצר הסובייטי בשנת 1955.
ב-24 ביוני 1993 הכיר יד ושם באופן רשמי בלידטקה כחסיד אומות העולם.
מקס מאיר (1886 – 24 במרץ 1967), היה עורכו של ה"יידישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau) – העיתון היהודי בעל התפוצה הגדולה ביותר בגרמניה – לאחר מלחמת העולם הראשונה, והמנהל-המייסד של הגימנסיון העברי במריאמפולה שבליטא – בית הספר התיכון הראשון מחוץ לארץ ישראל שבו עברית הייתה שפת הלימוד בכל מקצועות הלימוד.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל.
מקס מאיר נולד בגרמניה, בן להורים שראו את עצמם כגרמנים שדתם יהודית.
לאחר שנה של לימודי רפואה, עבר לאוניברסיטת ברלין, שם למד פילולוגיה.
הטקסטים שלמד היו בעיקר בעברית ובערבית והתורה.
במהלך לימודיו עסק בהוראת עברית.
בגיל 20 נפגש במינכן עם סטודנטים ציונים ממזרח אירופה וכתוצאה מהפגישה שינה את עמדותיו.
בשנת 1906 הצטרף לתנועה הציונית.
בשנת 1912 סיים את לימודיו בהצטיינות ויצא לסיור לליטא ולמדינות הבלטיות האחרות.
הוא התרשם מאורח החיים היהודי בליטא.
בשנת 1915 חזר לגרמניה והצטרף למערכת העיתון "יידישה רונדשאו" (Jüdische Rundschau), ביטאון ההסתדרות הציונית בגרמניה.
בדצמבר 1918 שוכנע על ידי שמואל גן, שליח מטעם יוזמי הגימנסיון העברי במריאמפולה, לנהל את הגימנסיון.
בינואר 1919 הגיע למריאמפולה וייסד ביחד עם ד"ר אברהם לוינהרץ את הגימנסיון והיה מנהלו הראשון בשנים 1919-1921. לאחר מכן המשיך ללמד וד"ר לוינהרץ החליף אותו בתפקיד המנהל.
בארץ התגורר בחיפה והיה פעיל במוסדות הוראה שונים.
נפטר בחיפה ב-24 במרץ 1967 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
מרטין קארל סנדברג (בשוודית: Martin Karl Sandberg, נולד ב-26 בפברואר 1971), המוכר בשמו המקצועי מקס מרטין, הוא מפיק מוזיקלי ופזמונאי שוודי.
הוא החל את דרכו כסולן בלהקת פאנק מטאל, ומאוחר יותר הפך למפיק ופזמונאי בז'אנר המנוגד – מוזיקת פופ – בחברת התקליטים בה הייתה חתומה הלהקה.
הוא זכה להכרה בשנות ה-90 המאוחרות כאשר כתב להיטים והפיק אלבומים של אומנים ולהקות שהיו להצלחה באותה התקופה, ביניהם הלהקות בקסטריט בויז ואן סינק והזמרת בריטני ספירס.
בשנת 2013 פרסם המגזין הוליווד ריפורטר כי מדד נילסן העריך את מכירות הסינגלים של מרטין בכ-$135 מיליון דולר.
בטקס פרסי גראמי 2015 זכה מרטין בפרס גראמי למפיק השנה, כמו גם היה מועמד באותו הטקס לפרס שיר השנה ותקליט השנה על עבודתו בשיר "Shake It Off" של הזמרת טיילור סוויפט.
באותה השנה בנוסף זכה בפעם החמישית ברציפות ובפעם השמינית בקריירה בפרס פזמונאי השנה מטעם האגודה האמריקאית למלחינים, סופרים ומו"לים (ASCAP).
מרטין נולד בפרוור של העיר סטוקהולם שבשוודיה.
הוא נשר מבית ספר תיכון לטובת קריירה במוזיקה והיה חבר במספר להקות, זאת עד שהפך לסולן בלהקת גלאם מטאל ושמה It's Alive, שנוסדה בשנת 1985 וחתמה על חוזה עם אולפן ההקלטות Cheiron Studios, שתפקד בנוסף כחברת תקליטים המשויכת לברטלסמן מיוזיק גרופ.
הוא הופיע עם שם הבמה מרטין וייט ויחד עם שאר חברי הלהקה הוציאו שני אלבומים, אולם אלו נחלו כישלון.
במקביל לפעילות הלהקה, לרבות סיבוב הופעות באירופה בתחילת שנות ה-90, מרטין עסק בכתיבת שירי פופ, עובדה אותה הסתיר מחברי להקתו כיוון ש"מוזיקה מהסוג הזה הייתה מתועבת בחוגי ההאבי מטאל.
לא יכולתי להודות בפני החברים שלי שאני אוהב את זה", ונהג להגיע בחשאי לאולפני החברה לאחר החזרות.
באותה השנה בחר מרטין לפרוש מהלהקה והחל מתמקד בפיתוח קריירה של מפיק ופזמונאי.
אולם האמנים הבולטים יותר שהשתתף בהצלחתם במסגרת פועלו באולפנים היו אחרים, ביניהם ניתן למנות את בקסטריט בויז, בריטני ספירס ואן סינק, ואמנים מצליחים נוספים איתם עבד היו בריאן אדמס, גארי ברלו, סלין דיון, ווסטלייף, בון ג'ובי (לו כתב את הלהיט "It's My Life") ודף לפרד.
בקיץ 2000 מנהל חברת התקליטים דניז פופ נפטר כתוצאה ממחלת הסרטן.
כתוצאה מכך כיסא המנהל נותר ריק, עד שלבסוף מרטין מילא את מקומו כשהוא מוצא שותף ראשי מחליף להפקה ולכתיבה בשם רמי יעקב, שממשיך לשתף פעולה עם מרטין לאורך שנים רבות.
חרף זאת האולפנים נסגרו באותה השנה, בעיקר לאור מותו של דניז שלדברי מרטין היה "הלב והנשמה של המקום שנלקחו עם מותו".
לאחר סגירת Cheiron Studios הקים מרטין אולפן הקלטות חדש בשותפות ובעזרתם של רמי וטום טאלומה, המפיק שעזר לדניז פופ לייסד את Cheiron והיה שותף בבעלות, ולו הם קראו אולפני מרתון.
יתר על כן הם צירפו לצוות ההפקה והכתיבה כמה חברים שנכחו בצוות האולפן הקודם: אלכסנדרה טאלומה, ארנת'ור בירגיסון ושלבק.
הפרויקט הגדול הראשון עליו עבדו היה אלבומה השלישי של הזמרת בריטני ספירס.
שותפים אחרים לצוות של האולפן שנסגר פתחו בעקבות הסגירה אולפנים משלהם, ביניהם Location Songs שהספיקה להיסגר ו-A Side Productions.
אולפני מרתון השתלבו בהמשך אל תוך חברת התקליטים Cosmo Studios, שהיום ידועה בשם X-Level Studios לאחר חילופי הבעלים.
השניים המשיכו לעבוד לאורך השנים ויחד ייצרו חלק מהתקליטים הגדולים ביותר של העשור.
עם הזמן הוחלפו חברי הצוות במפיקים וכותבים אחרים.
נכון לשנת 2015 האולפנים עדיין מתפקדים, ומרגע שנפתחו ועד היום הספיק מרטין לעבוד עם אומנים מהשורה הראשונה מכל רחבי העולם, ועוד אומנים בולטים נוספים, וגם ליצור להיטים רבים ש-21 מהם הצליחו לכבוש את המקום הראשון במצעד הפזמונים הפופולרי בילבורד הוט 100.
בשנת 1995 חברת התקליטים האמריקאית ג'ייב רקורדס, חברת בת של ברטלסמן מיוזיק גרופ בה חתומה להקת בקסטריט בויז, הביעה רצון לשכור את שירותיה של Cheiron Studios לעבודה על אלבום המוזיקה הראשון של הלהקה.
החברה הסתייגה תחילה מלעבוד עם להקת בנים נוכח העובדה שלהקות כאלו היו שכיחות למדי באותה התקופה, אולם ג'ייב רקורדס התעקשה והחברה נענתה להפצרות.
מרטין היה שותף בהפקת אלבום הבכורה Backstreet Boys שנקרא על שם הלהקה, ותרם לכתיבתם והפקתם של ארבעה שירים במסגרתו.
הוא שימש שוב כמפיק שותף בעבודה על אלבומה השני של הלהקה Backstreet's Back , כמו גם כתב ארבעה שירים במסגרתה.
אחד השירים שכתב יחד עם צוות הכותבים של האולפנים "" הפך ללהיט כשנמכר בלמעלה מ-1.2 מיליון עותקים, והאלבום עצמו נמכר ביותר מכ-10 מיליון עותקים בארצות הברית.
מרטין בהמשך השתתף גם בהפקת האלבום השלישי של הבנים Millennium , אשר במסגרתו היה שותף לכתיבתם של שישה שירים שהיוו מחצית מכלל השירים באלבום.
שניים מהם "I Want It That Way" ו- "Show Me the Meaning of Being Lonely" תרמו להצלחתו הבינלאומית של האלבום, שזכה בתואר האלבום הנמכר ביותר בעולם לשנת 1999 לאחר שנרכשו קרוב ל-10 מיליון עותקים, ומאז הספיק להפוך לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
מרטין היה מעורב גם בהפקת האלבום הרביעי Black & Blue , שהיה לאלבום האחרון להיות מופק במסגרת אולפני Cheiron, וממנו יצאו הסינגלים "Shape of My Heart", שזכה להגיע לטופ 5 בשמונה מדינות, והסינגל "The Call".
האלבום החמישי של הלהקה Never Gone הופק במסגרת אולפני מרתון, בין היתר על ידי מרטין, שגם עזר בכתיבת הסינגלים "Just Want You to Know" ו-"I Still".
השניים נפגשו בשנת 1997, כאשר ספירס הייתה בת 15 בלבד.
הסינגל היה חלק מאלבום הבכורה של ספירס בעל אותו השם ...Baby One More Time , אותו הפיק מרטין בשיתוף פעולה עם דניז פופ וצוות הכותבים.
יתר על כן היה מעורב בהפקת וכתיבת האלבום השני Oops!...
I Did It Again , האחרון להיות מופק במסגרת אולפני Cheiron, ועזר לכתוב שבעה שירים מתוכם כאשר שלושה מהם סינגלים שהידוע מביניהם הוא הלהיט המסחרי "Oops!...
I Did It Again" שנחל הצלחה רבה במצעדים.
האלבום השלישי של ספירס Britney הופק במסגרת אולפני מרתון, בין היתר על ידי מרטין, שנוסף על כך היה אחראי לכתיבתם והפקתם של ארבעה שירים כאשר שניים מהם סינגלים מתוכם הם סינגלים שנחלו הצלחה נאה במצעדים ובמכירות.
האלבום היה להצלחה הגדולה הראשונה של האולפנים, והוא נמכר בלמעלה מ-4.4 מיליון עותקים ברחבי העולם.
השניים חזרו לעבוד יחד רק לקראת אלבומה השישי של ספירס Circus , אז מרטין שימש כמפיק שותף בעבודה על האלבום והיה אחראי לסינגל אחד מתוכו "If U Seek Amy", אותו כתב והפיק יחד עם הצוות החדש, שרובו היה מורכב מאותם אנשי הצוות של האולפן הקודם.
בספטמבר 2009 יצא לאור הסינגל "3", שנכתב והופק בין היתר על ידי מרטין לקראת יציאתו של אלבום האוסף השני של ספירס The Singles Collection .
הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד והיה לסינגל השני שמרטין כתב לספירס שהצליח לעשות כן.
בהמשך שימש כמפיק בפועל של האלבום השביעי במספר של הכוכבת Femme Fatale , כמו גם הפיק וכתב שיר אחד וארבעה סינגלים במסגרתו, ובאלבום השמיני של הזמרת לא היה מעורב כלל.
מתוך שלושת אלבומי האולפן של הלהקה אן סינק, מרטין הפיק את אלבום הבכורה שלהם NSYNC בלבד.
האלבום זכה בתואר אלבום זהב בארבע ממדינות אירופה, תואר פלטינה x4 בקנדה ובארצות הברית זכה בתואר המכובד ביותר – אלבום יהלום – לאחר מכירות של למעלה מ-10 מיליון עותקים.
במסגרת האלבום מרטין היה כותב שותף לשני הסינגלים הראשונים מתוכו "I Want You Back" ו-"Tearin' Up My Heart", כמו גם מפיק שותף של הראשון, והם זכו להצלחה נאה.
במסגרת האלבומים השני והשלישי של הלהקה היה שותף לכתיבת השיר "Tell Me, Tell Me...Baby" ועוד שני סינגלים נוספים "I'll Never Stop" ו-"It's Gonna Be Me", כאשר האחרון זכה להיות הסינגל היחיד של הבנים להגיע לראש מצעד בילבורד הוט 100, כמו גם הסינגל היחיד שמרטין כתב עבור הלהקה שהצליח לעשות כן.
הלהקה לא חזרה לעבוד עם מרטין עם סגירת אולפני Cheiron.
מרטין היה שותף בכתיבתם והפקתם של שני אלבומים ועוד ארבעה שירים, מתוכם שני סינגלים עבור זוכת האירוויזיון לשנת 1988, הזמרת הקנדית סלין דיון.
הסינגל הראשון אי פעם שכתב והפיק עבור הזמרת "That's the Way It Is" נכלל באלבום הלהיטים הראשון שלה All the Way...
מרטין היה שותף בכתיבתם והפקתם של שני אלבומים ועוד שלושה סינגלים עבור זוכת העונה הראשונה של ריאליטי הכישרונות אמריקן איידול, הזמרת קלי קלרקסון.
העבודה עם קלרקסון החלה בשנת 2004 ונעשתה בשיתוף פעולה עם המפיק דוקטור לוק.
השניים ייצרו עבור הכוכבת שירים המאופיינים בסגנון רוקיסטי, סגנון שהיה מנוגד לסגנון המיינסטרים של קלרקסון.
מרטין היה שותף בכתיבתם והפקתם של ארבעה אלבומים ועוד 19 שירים, מתוכם 13 סינגלים עבור זמרת הפופ קייטי פרי.
שניהם היו להצלחה מסחרית כאשר מכירותיהם הסתכמו בלמעלה מ-10 מיליון עותקים.
לאחר זמן מה, השניים חזרו לעבוד יחד על אלבום האולפן השלישי של הזמרת Teenage Dream , האלבום הנמכר ביותר של הזמרת עד כה, אשר במסגרתו ניתן למרטין הקרדיט עבור חמישה מתוך שבעת הסינגלים של האלבום; "Last Friday Night (T.G.I.F.)", "E.T.", "California Gurls", "Teenage Dream" ו-"The One That Got Away".
מלבד השיר "The One That Got Away" שהגיע לטופ 3 במצעד בילבורד הוט 100, שאר השירים כבשו את המקום הראשון במצעד, וכלל הסינגלים נמכרו בכ-22,650,000 מיליון עותקים בחישוב הכללי.
במהדורה מחודשת של אותו אלבום הנקרא Teenage Dream: The Complete Confection , מרטין היה שותף בכתיבתם והפקתם של שני הסינגלים המצליחים מתוכו אשר לא נכללו במהדורה הקודמת "Part of Me", שהגיע למקום השני במצעד בילבורד, ו-"Wide Awake", שהיה לסינגל החמישי שמרטין כתב לפרי שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד.
בהמשך שיתפו שוב פעולה במסגרת אלבום האולפן הרביעי שלה Prism , ומרטין כתב והפיק במסגרתו את כלל הסינגלים באלבום; "Roar", "Unconditionally", "Dark Horse", "Birthday" ו-"This Is How We Do".
יתר על כן לקח חלק בכתיבה ובהפקה של חמישה שירים נוספים – "Legendary Lovers", "Walking on Air", "International Smile", "Ghost" ו-"Love Me" – ובכך שימש כמפיק ופזמונאי ביותר ממחצית השירים באלבום.
מרטין כתב והפיק את מספר הלהיטים הגבוה ביותר (8) שהגיעו למצעד בילבורד הוט 100 לזכותה של קייטי פרי, ובטקס פרסי גראמי לשנת 2014 קיבל מועמדות בקטגוריית שיר השנה על הלהיט שכתב לה "Roar".
לאחר מכן, השניים חזרו לעבוד לכבוד אלבומה החמישי של פרי.
מרטין השתתף בכתיבה וההפקה של השיר המוביל של האלבום "Chained to the Rhythm".
מרטין היה שותף בכתיבתם והפקתם של ארבעה אלבומים ועוד 12 שירים, מתוכם 7 סינגלים עבור זמרת האר אן בי פינק.
שיתוף הפעולה הראשון בין השניים היה במסגרת אלבום האולפן הרביעי של הזמרת I'm Not Dead כאשר כתב והפיק את שני הסינגלים "Who Knew" ו-"U + Ur Hand" שהגיעו לטופ 10 במצעד בילבורד, כמו גם שיר נוסף בשם "Cuz I Can".
לאחר תקופה הם חזרו לעבוד יחד במסגרת אלבום האולפן החמישי שלה Funhouse , אז היה כותב ומפיק שותף לשלושת הסינגלים "So What", שזכה בתואר פלטינה והיה לשיר הראשון שכתב לה מרטין שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד, "I Don't Believe You" ו-"Please Don't Leave Me".
נוסף על כך הפיק וכתב שלושה שירים נוספים מתוך האלבום; "Boring", שיצא כשיר בונוס, "Whataya Want from Me", שלבסוף לא נכלל באלבום ו-"It's All Your Fault".
בהמשך מרטין הפיק וכתב את שני הסינגלים "Raise Your Glass", שהגיע למקום הראשון במצעד בילבורד, ו-"Fuckin' Perfect", זאת במסגרת אלבום הלהיטים הראשון של הזמרת Greatest Hits...
הסינגלים זכו בתואר פלטינה משולשת ("Fuckin' Perfect") ופלטינה מרובעת ("Raise Your Glass") לאחר מכירות של למעלה מ-3 ו-4 מיליון עותקים בארצות הברית.
בהמשך כתב והפיק עבור פינק שיר נוסף "Slut Like You", שנכלל באלבום האולפן השישי שלה The Truth About Love ולא התבלט במיוחד.
מרטין היה שותף בכתיבתם והפקתם של שני אלבומים ועוד 12 שירים, מתוכם 8 סינגלים עבור זמרת הקאנטרי טיילור סוויפט.
כלל הסינגלים נמכרו בכ-10 מיליון עותקים ברחבי ארצות הברית, ושני הראשונים הם מבין הסינגלים הנמכרים ביותר בעולם.
מרטין המשיך לשתף פעולה עם סוויפט כאשר לקח חלק בעבודה על אלבום האולפן החמישי שלה 1989 , וקיבל את הקרדיט על חמשת הסינגלים שיצאו במסגרתו; "Style", "Shake It Off", "Blank Space", "Bad Blood" ו-"Wildest Dreams", כאשר שלושת הראשונים זוכים לכבוש את המקום הראשון במצעד בילבורד.
בטקס פרסי גראמי לשנת 2013 קיבל מועמדות בקטגוריית שיר השנה על הלהיט "We Are Never Ever Getting Back Together", ובמסגרת אותו הטקס לשנת 2015 קיבל מועמדות בקטגוריה זו ובקטגוריית שיר השנה על הלהיט האחר "Shake It Off".
ביולי 2025 סוויפט הכריזה שמרטין יפיק את The Life of a Showgirl, אלבומה ה-12 במספר, יחד עם שלבאק.
עבור הזמרת הקנדית אבריל לאבין מרטין כתב והפיק 6 שירים, חצי מתוכם סינגלים.
שני שירים "I Will Be" ו-"Alone" היו חלק ממהדורת הדלוקס שיצאה במסגרת אלבום האולפן השלישי של לאבין The Best Damn Thing .
שלושת הסינגלים "Wish You Were Here", "What the Hell" ו-"Smile" נכללו באלבום האולפן הרביעי שלה Goodbye Lullaby , כשהראשון זוכה להצלחה הגדולה ביותר.
בנוסף עזר מרטין בכתיבה ובהפקה של השיר "I Love You" שהיה חלק מאותו אלבום.
עבור הזמרת הבריטית ג'סי ג'יי מרטין הפיק וכתב שני סינגלים; "Domino", שנכח באלבום הבכורה שלה Who You Are , והסינגל "Bang Bang" מאלבום האולפן השלישי של ג'יי Sweet Talker , שמכר למעלה מ-10 מיליון עותקים ברחבי העולם, אותו שרה יחד עם הזמרת אריאנה גרנדה והראפרית ניקי מינאז'.
עבור הזמרת כריסטינה אגילרה מרטין כתב והפיק שיר אחד וסינגל אחד.
הסינגל "Your Body", שנמכר בכ-103,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו, והשיר "Let There Be Love" נכללו שניהם באלבום האולפן השביעי של הזמרת Lotus .
עבור הזמרת אריאנה גרנדה מרטין כתב והפיק ארבעה סינגלים, אחד מהם הוא הסינגל המשותף שלה ושל הזמרות ג'סי ג'יי וניקי מינאז' "Bang Bang".
שלושת הסינגלים האחרים "Problem", "Break Free" ו-"Love Me Harder" נכללו באלבום האולפן השני של הזמרת My Everything ויחד גרפו מכירות של למעלה מ-20 מיליון עותקים.
שיריו מאופיינים בקו מנגינה ברור ויציב כך שניתן לזהות את השיר בשניותיו הראשונות.
השיר יכול להתהוות לכדי שיר מקורי לחלוטין או לכדי ריף של שיר אחר, אולם בדרך זו או אחרת צריך השיר להיות מעורר מספיק כדי לגרום לאנשים לזוז.
להיטים במצעד בילבורד הוט 100
מרטין הוא בעל מספר שיא בתור מפיק של שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 עם כ-26. ככותב שירים, למרטין יש 28 שירים שהגיעו למקום הראשון, שני רק לפול מקרטני (עם 32).
נכון ל-2015 מרטין כתב את מספר הלהיטים הרב ביותר (8) לזמרת קייטי פרי.
השיר הראשון שהוביל את המצעד בהפקתו היה "…Baby One More Time" של בריטני ספירס, בינואר 1999. הופעתו הראשונה במצעד הייתה באוקטובר 1995 עם השיר "We've Got It Goin' On" של הבקסטריט בויז.
שני השירים הראשונים שהכניס לעשירייה הפותחת היו "Do You Know (What It Takes)" של רובין ו-"Quit Playing Games (With My Heart)" של הבקסטריט בויז ביולי 1997. בין הישגיו הבולטים נמצא השיר "Blinding Lights" של דה ויקנד, שנבחר לשיר הגדול ביותר בכל הזמנים במצעד הבילבורד.
אתר המוזיקה Stereogum מציין שלושה מפיקים כ"חניכיו" של מרטין; סאוון קוטצ'ה, דוקטור לוק ושלבק, כאשר השני הוא החניך "המצטיין" ביותר נכון לשנת 2015 עם למעלה מ-30 סינגלים שהגיעו לטופ 10 מאז שהשניים נפגשו.
בריאיון לטיים מגזין, סוואן קוטצ'ה שיבח את מרטין בהקשר להשפעתו עליו כמפיק עצמאי, והסביר: "אנחנו עובדים קודם כל על המנגינה.
זה בית הספר של מקס מרטין.
אנחנו נבזבז ימים, לפעמים שבועות בלשחק עם המנגינה.
המטרה היא לגרום לה להישמע (כמו מנגינה) שכל אחד יכול לעשות, כשלמעשה זה נורא קשה.
בשוודיה, או שאתה עושה משהו על הצד הטוב ביותר או שאתה לא עושה אותו בכלל", ובאותו הראיון הצהיר המגזין עצמו כי "ישנו מאגר פזמונאים רבי עוצמה המבוסס בשוודיה, והמאסטר הגדול הוא מקס מרטין".
כתב העת הניו יורקר פרסם על מרטין שהיה "המנטור והשותף השוודי הנאמן של דוקטור לוק.
אם לוק הוא הסקייווקר של האומנות בכתיבת שירי פופ, מקס הוא האובי ואן: המאסטר המתבודד...
הניצוץ החיוני בהתהוות המוזיקלית של דוקטור לוק היה פגישתו עם מקס מרטין", ואילו דוקטור לוק עצמו אומר שהכימיה בינו לבין מרטין "קרתה מהר מאוד.
זה היה קסום...(מרטין לימד אותי) במקום לעשות מוזיקה עבור 5000 אנשים, למה לא לעשות מוזיקה עבור מיליון אנשים?".
ממגזין STIM המשתייך לסוכנות מוזיקה שוודית, נמסר כי שלבק הפך ל"חניך" של מרטין במסגרת אולפני מרתון בשנת 2006 לאחר ש"זיהה משהו מיוחד בבחור הצעיר", וש"בהתחשב בהצלחה המסחררת ששלבק השיג מאז – כישורי ה-A&R (מציאת כישרונות חדשים ופיתוח אומנים/פזמונאים במסגרת חברת תקליטים) של מרטין הם מהכישורים הטובים ביותר בתעשיית המוזיקה".
מרטין מתגורר במרכז סטוקהולם יחד עם אשתו ג'ני פטרסון, לה נישא בשנת 2011, ועם בתם המשותפת דוריס סנדברג שנולדה בשנת 2001 לערך.
2 זכיות בקטגוריות פרס חבר המושבעים למפיקים וייצוא מוזיקה בינלאומית בטקס פרסי גראמי השוודי, בשנים 1997–1998
8 זכיות בקטגוריית פזמונאי השנה מטעם האגודה האמריקאית למלחינים סופרים ומו"לים, בין השנים 1999–2001 והשנים 2011–2015
מקסימיליאן ("מקס" או "מקסל") מורלוק Morlock, 11 במאי 1925–10 בספטמבר 1994 בנירנברג שבגרמניה) היה כדורגלן גרמני ששיחק בנירנברג ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת הקשר ההתקפי.
בנעוריו שיחק מורלוק באיינטרכט נירנברג, ובשנת 1940, כאשר היה בן 15, הצטרף לקבוצה הבכירה של העיר, נירנברג.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כמעט שלא התנהל כדורגל בצורה סדירה בגרמניה.
לאחר המלחמה, הקבוצה שיחקה בליגת האוברליגה הדרומית, שכללה את הקבוצות הבכירות בבוואריה, הסה ובאדן-וירטמברג.
החל מעונת 1945/46 החל מורלוק לשחק בליגה זו עם נירנברג באופן סדיר, ובשלוש עונותיו הראשונות בקבוצה הבקיע לפחות 23 שערים בכל עונה, כאשר בעונת 1947/48 הבקיע 30 שערים ב-34 הופעות והוביל את הקבוצה לאליפות.
בעונת 1950/51 הבקיע מורלוק 28 שערים ב-33 הופעות והוכתר כמלך השערים, ובעונת 1951/52 הבקיע 26 שערים ב-29 הופעות, והיה למלך השערים בפעם השנייה ברציפות.
לאחר עונה זו חלה ירידה מסוימת במספרי ההבקעות של מורלוק, אך הוא שמר על יציבות עם קבוצתו.
בעונת 1958/59 חזר מורלוק להבקיע במספרים מרשימים, כאשר כבש 20 שערים ב-30 הופעות.
עונת 1960/61 נחשבת לעונת השיא של השחקן, כאשר אמנם הבקיע רק 13 שערים ב-30 הופעות, אך זכה עם הקבוצה באליפות בפעם השנייה בקריירה שלו, ונבחר בסיום העונה לכדורגלן השנה בגרמניה, והיה השחקן השני לו ניתן התואר, לאחר שאווה זלר זכה בו בשנה הקודמת.
בעונת 1961/62 זכה מורלוק עם נירנברג בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בגמר מול פורטונה דיסלדורף, בו לא שיחק.
עונת 1963/64 הייתה האחרונה של מורלוק בקריירה, וזו גם הייתה עונת הבכורה של הבונדסליגה לאחר איחוד כל הליגות בגרמניה.
בעונה זו הבקיע מורלוק שמונה שערים ב-21 הופעות, ובתומה פרש מכדורגל.
מורלוק ניחן ביכולת לשחק בעמדות רבות במגרש, והוא תופקד לרוב כקשר התקפי, אך הוא ביצע בנוסף גם מספר תפקידים הגנתיים והבקיע שערים רבים.
את הופעתו הראשונה במדי נבחרת גרמניה המערבית ערך מורלוק בשנת 1950, כאשר החליף את פריץ ואלטר הפצוע.
בשנת 1954 השתתף מורלוק במונדיאל 1954, והיה חלק משמעותי בזכייה של הנבחרת בתואר, לראשונה בתולדותיה.
מורלוק הבקיע שער נגד נבחרת טורקיה בניצחון 4-1 בשלב הבתים.
שתי הנבחרות נפגשו שוב בפלייאוף העלייה משלב הבתים לנוכח העובדה שלפי הכללים שהיו נהוגים אז, אם שתי נבחרות סיימו עם מספר נקודות זהה, היו ממשיכים למשחק מכריע.
במשחק זה נבחרת גרמניה המערבית ניצחה את טורקיה בתוצאה 7-2, ומורלוק הבקיע שלושער.
בהמשך, מורלוק הבקיע שער בחצי הגמר מול נבחרת אוסטריה שהסתיים בתוצאה 6-1 לגרמניה המערבית.
בדצמבר 1958 ערך מורלוק את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, במשחק מול נבחרת מצרים.
בשנת 1994 מורלוק נפטר מסרטן, בגיל 69. שנה לאחר מותו, נחנכה כיכר על שמו, מחוץ לאצטדיון פרנקנשטדיון בנירנברג.
בשנת 2006 אוהדי נירנברג דרשו לשנות את שמו של אצטדיון הפרנקנשטדיון עצמו למקס מורלוק שטדיון, אך נתקלו בסירוב מצדה של עיריית נירנברג, מאחר שזו חתמה על הסכם מסחרי עם בנק מקומי, ולכן האצטדיון נקרא באותה תקופה איזיקרדיט שטדיון.
בשנת 2017 הוסב שמו של האצטדיון לשם אצטדיון מקס מורלוק.
מקס לאופולד מרגוליס (שם עברי: מרדכי יום-טוב מרגליות; באנגלית: Max Leopold Margolis) (15 באוקטובר 1866 מרץ, פלך וילנה, האימפריה הרוסית – 2 באפריל 1932, פילדלפיה) היה פילולוג אמריקאי ממוצא יהודי-ליטאי, חוקר שפות שמיות.
מרגוליס, בנו של הרב יצחק מרגליות, למד בבית ספר יסודי בעיירת הולדתו, לאחר מכן בגימנסיה ע"ש לייבניץ בברלין.
ב-1889 היגר לארצות הברית והתחיל ללמוד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, שם קיבל ב-1891 תואר דוקטור.
באותה שנה מונה כחבר סגל במחלקה לשפות שמיות באוניברסיטת קולומביה ומ-1892 עד 1897 היה מרצה זוטר.
מאוחר יותר לימד שפות שמיות ותנ"ך כמרצה בכיר בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי אוהיו.
ב-1897 מונה למרצה בכיר לשפות שמיות באוניברסיטת קליפורניה.
מ-1902 היה ראש המחלקה לשפות שמיות.
כשהוקם דרופסי קולג' ב-1907 התמנה לפרופסור לפילולוגיה מקראית ונשאר שם עד מותו ב-1932.
מרגוליס היה עורך ראשי של תרגום התנ"ך לאנגלית שיצא לאור על ידי ה-Jewish Publication Society ב-1917. הוא כיהן כנשיא החברה לספרות מקראית (Society of Biblical Literature) ועורך כתב העת לספרות מקראית (Journal of Biblical Literature) בשנים 1914–1921. כמו כן היה עורך כתב העת Journal of the American Oriental Society.
ב-1927 נבחר להיות חבר ב
מרדכי יום טוב מרגליות, טעֻיות סופרים בתרגום השבעים, בתוך:
עד קדמון לנוסח התנ"ך, בתוך:
מקסימיליאן "מקס" מאייר הוא כדורגלן גרמני המשחק באפואל ניקוסיה בעמדת הקשר.
מאייר שיחק כילד ברוט-וייס אוברהאוזן ובדיסבורג, ובשנת 2009, כאשר היה בן 14, החל לשחק בנוער של שאלקה 04. בעונת 2011/12 זכה עם הקבוצה באליפות הליגה עד גיל 19, לאחר ניצחון בגמר 1–2 על באיירן מינכן.
בעונה זו הבקיע 11 שערים ובישל 11 שערים.
בזכות הצלחתו של מאייר, מהירותו הגבוהה ושליטתו בכדור, הוצע לו חוזה מקצועני בקבוצה הבוגרת עד לשנת 2015, על ידי מנכ"ל הקבוצה הורסט הלדט.
בעונת 2012/13, לאחר מעברו של לואיס הולטבי לטוטנהאם הוטספר, ופציעות של מספר שחקנים, נכלל מאייר בסגל של שאלקה לבונדסליגה ולליגת האלופות.
בפברואר 2013 ערך מאייר את הופעת הבכורה בליגה, בתיקו 2-2 מול מיינץ 05, כאשר נכנס כמחליפו של רפאל ובישל את שער השוויון למישל בסטוס, ועד לתום העונה ערך סך הכל חמש הופעות.
בעונת 2013/14 ערך הופעת בכורה בליגת האלופות מול פאוק סלוניקי, והבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שאלקה במסגרת הגביע הגרמני מול דרמשטאדט 98. מאייר הצטיין בליגת האלופות מול צ'לסי, שהייתה מוכנה לשלם עבורו 15 מיליון אירו.
במסגרת הליגה, הבקיע מאייר בעונה זו שישה שערים.
בנובמבר 2013 האריך מאייר את חוזהו בקבוצה עד 2018.
בעונת 2014/15 מאייר תפס מקום קבוע בהרכב הקבוצה, והבקיע חמישה שערי ליגה.
כמו כן, מאייר הצטיין גם בליגת האלופות, בה הגיעה שאלקה עד לשמינית הגמר, והייתה קרובה להדיח את ריאל מדריד.
בעונת 2015/16 שוב הבקיע מאייר חמישה שערי ליגה, ובישל שבעה שערים, כשהוא מחזיק את הקישור בצוותא עם צעירים אחרים כיוהנס גייס, לאון גורצקה, פייר-אמיל הויביאו, אלסנדרו שופף ולרוי סאנה.
ב-2 באוגוסט 2018 חתם מאייר בקריסטל פאלאס לשלוש שנים.
ב-15 בינואר 2021 עזב מאייר את קריסטל פאלאס לאחר שנחתם הסכם על סיום חוזהו בקבוצה.
ב-2 בספטמבר 2021 חתם מאייר בפנרבחצ'ה לשנתיים.
ב-31 בינואר 2022 הושאל למיידטלנד הדנית עד לסוף העונה.
ב-24 באוגוסט 2022 חתם בלוצרן לעונה אחת.
מאייר היה חלק מנבחרת גרמניה עד גיל 17 לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 שנערכה בשנת 2012. מאייר הבקיע שלושה שערים בטורניר, בו הגיעה גרמניה עד הגמר והפסידה לנבחרת הולנד עד גיל 17 בפנדלים.
למרות זאת, מאייר הוכתר כמלך השערים, נבחר כשחקן המצטיין בטורניר, ונכלל בנבחרת הטורניר.
באותה שנה זכה בפעם הראשונה במדליית הכסף במסגרת פרס מדליית פריץ ואלטר, הישג אותו שחזר כעבור שנתיים.
מאייר שיחק גם בנבחרת גרמניה עד גיל 19, ובנבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, במדיה ערך 17 הופעות והבקיע שישה שערים.
במאי 2014 ערך מאייר את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה הבוגרת, כאשר פתח במשחק הכנה למונדיאל 2014 נגד נבחרת פולין והוחלף על ידי מקסימיליאן ארנולד.
מאייר נכלל תחילה בסגל המורחב של גרמניה למונדיאל 2014, אך נופה ממנו לבסוף על ידי המאמן יואכים לב.
בשנת 2016 השתתף מאייר עם נבחרת גרמניה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, ושימש קפטן בטורניר האולימפי.
מאייר ונבחרת גרמניה הפסידו בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית, וזכו במדליית הכסף.
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 (2012): כדורגלן הזהב
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 (2012): מלך השערים
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17 (2012): נבחרת הטורניר
מדליית פריץ ואלטר לשחקן המצטיין (עד גיל 17): 2012 (מדליית כסף)
מדליית פריץ ואלטר לשחקן המצטיין (עד גיל 19): 2014 (מדליית כסף)
מקס מנהיימר היה סופר, צייר וניצול שואה, שהקדיש את חייו למלחמה באנטישמיות בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מקס נולד בעיירה נויטיטשיין (כיום נובי יצ'ין) במוראביה, שבצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה), למרגרט ויעקב והיה הגדול מבין חמשת ילדיהם.
רוב תושבי העיירה היו דוברי גרמנית.
במהלך אירועי ליל הבדולח, ב-10 בנובמבר 1938, נעצר אביו של מקס על ידי צבא גרמניה הנאצית, לאחר סיפוח חבל הסודטים באוקטובר 1938. מקס ומשפחתו גורשו מביתם, לאחר שהממשל הגרמני בצ'כיה התנה את שחרור האב ממעצר בעזיבתם את החבל.
ב-2 בפברואר 1943 גורשו מקס, אשתו ומשפחתו למחנה ההשמדה אושוויץ, לאחר מעבר במחנה הריכוז טרזיינשטט.
באוקטובר 1943, נשלחו מקס ואחיו אדגר לגטו ורשה.
ביולי 1944 צעד מקס בצעדות המוות למחנה הריכוז דכאו, אליו הגיע ב-6 באוגוסט 1944. כעבור שלושה שבועות הועבר למחנה "Allach", אשר מוקם בתחומי דכאו, שם עבד במפעל של חברת BMW.
בתחילת שנת 1945, הועבר מקס למחנה העבודה "מולדורף", אשר היווה שלוחה של מחנה דכאו.