tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא משתמשת באמצעים אמנותיים מסורתיים כגון: ציור, רישום וקולאז' מסוגים שונים.
לאחרונה החלה לעסוק בתלת־ממד - פיסול בקרטון.
יאיר שולביץ, בעל גלריה יאיר שבתל אביב, הציג את עבודותיה של בר-נבון מספר פעמים במהלך השנים.
כך הוא כותב על עבודותיה:
"הכרה של ציוריה מלמדת, כי אין כאן כוונת מכוון ולא מודעות פסיכולוגיסטית מקדימה.
הדימויים (דמויות – לפעמים אמורפיות או עוברים, נשים קטנות או ילדות קופצות בחבל, לוליינים בקרקס, ציפורים, מחוות לזיכרון ילדות ולמשפחה) אינטואיטיביים במהותם, שאובים מהתת-מודע, ללא הצבת דימוי מנחה בתחילת עבודתה."
הדמויות בציוריה נעות בין טרגיות לגרוטסקיות.
אנשים נדמים לעיתים לבעלי חיים, ואלה נדמים ליצורי אנוש.
לרגע נדמה שאנו צופים במעין מצעד של מצבים מ"תיאטרון החיים" שבו הצחוק והבכי נמהלים יחדיו לכדי "שמחת עצב החיים".
השימוש בזפת ובמלט אינו מקרי: חומרי ציור מחוספסים הולמים את רוח הציורים, הניזונים מחומרי החיים.
1988 – בתים, גלריה שרה לוי, תל אביב
1992 – חלל פתוח - חלל סגור, גלריה ארסוף, רשפון
1993 – נופים עירוניים, גלריה שרה לוי, תל אביב
1996 – עבודות על נייר, נופר אומנות, תל אביב
1998 – ציורים לבנים, נופר אומנות, תל אביב
2004 – ילדות- נופר אמנות, תל אביב
2008 – על ינשופים וציפורים אחרות, גלריה דנון, תל אביב
2009 – לפני הנפילה, גלריה יאיר, תל אביב
2012 – עבודות חדשות, גלריה יאיר, תל אביב
2014 – עבודות חדשות, גלריה יאיר, תל אביב
2015 – קיר אמן, מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב.
1982 – פרס הצטיינות בלימודים, אקדמיה לאומנות בצלאל, ירושלים
1991 – פרס האמן הצעיר מטעם משרד החינוך והתרבות
שולי מגיון הוא תוואי נוף טופוגרפי וגאולוגי לרוחב מדינת אריזונה.
הוא משתרע לאורך של כ-350 קילומטרים, החל מצפון מחוז יאוואפאי וכיוונו הכללי כלפי מזרח, כשהוא מסתיים סמוך לגבול עם ניו מקסיקו.
שולי מגיון מהווים את הקצה הדרומי של רמת קולורדו באריזונה.
השוליים הם מתלול המגדיר את הקצה הדרום-מערבי של רמת קולורדו.
החלקים המרכזיים והמרשימים ביותר מתאפיינים בצוקים גבוהים של אבן גיר ואבן חול, בעיקר צוקים של אבן גיר קאיבאב ואבן חול קוקונינו.
המתלול נוצר עקב סחיפה והעתקים, תוך כדי חציבת קניונים מרשימים, ובהם קניון ערוץ פוסייל (Fossil Creek Canyon – "נחל מאובנים") וקניון פיין (Pine Canyon – "קניון האורן").
מקור השם "מגיון" בדון חואן איגנסיו פלורס מוחויון (Juan Ignacio Flores Mogollón), המושל הספרדי של ניו מקסיקו מ-1712 עד 1715.
מרבית השטח דרומית לשולי מגיון משתרעת בגובה בין 1,200 ל-1,500 מטרים מעל פני הים, כשהמתלול מתרומם לגובה של 2,400 מטרים.
יערות אורן הזפת נרחבים שוכנים הן על המדרונות של השוליים ועל רמת קולורדו צפונית להם.
שולי מגיון הם גבול עיקרי בין מינים של צמחייה ובעלי חיים, כשעל הרמה חיים מינים אופייניים להרי הרוקי, ועל המדרונות מתחת חיים מינים אופייניים לרכס סיירה מדרה אוקסידנטל (Sierra Madre Occidental) במקסיקו ובאיי השמים המדרייניים דרומה משם.
אבני הגיר והחול של שולי מגיון נוצרו ממשקעים שהושקעו בתור הקרבון ובתור הפרם.
חלק מתצורות הסלע של השוליים נחשפו גם בגרנד קניון.
במקומות רבים השוליים מכוסים בקילוחי לבה בזלתית ולעיתים קבורים מתחת לה.
השכבה העליונה של אבן החול של שולי מגיון, המכונה אבן חול קוקונינו, יוצרת צוקים לבנים מרהיבי עין, לפעמים בגובה של מאות מטרים.
מקורה של תצורה זו של תור הפרם הוא בשחיקה רוחית שגרמה להצטברות חול ויצירת אחת משכבות אבני החול העבות ביותר שמקורן בחוליות מאובנות בכדור הארץ.
ערים ועיירות סמוכים לשולי מגיון כוללים את פאיסון (Payson), סדונה (Sedona), שואו לואו (Show Low), אלפין (Alpine) ופיינטופ-לייקסייד (Pinetop-Lakeside).
כביש בין-מדינתי 17 שבין פיניקס ופלגסטף חוצה את שולי מגיון במרכזם.
ביוני 2002 היה החלק המזרחי של שולי מגיון האתר של השרפה השנייה בגודלה באריזונה, שריפת רודיאו-צ'דיסקי (Rodeo-Chediski fire) שהשתרעה על שטח של 1,900 קילומטרים רבועים.
שולי מגיון היו גם האתר של שריפת דאד (Dude fire) שהתחילה ב-25 ביוני 1990. שרפה זו התפשטה על שטח של 120 קילומטרים רבועים ונהרגו בה שישה כבאים.
שריפות גדולות אחרות התחוללו לאורך שולי מגיון מאז 1990, ויערות אורן הזפת עדיין פגיעים בגלל מאמצי מניעת שריפות בעבר שגרמו להצטברות גדולה חומר צמחי יבש דליק מאוד.
סופר המערבונים ז'אן גריי בנה בקתת ציד על מדרונות שולי מגיון צפונית מזרחית לפאיסון, מעל ערוץ טונטו.
הבקתה שוחזרה על ידי המיליונר ויליאם גוטל מפיניקס בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20, אבל היא נשרפה בשריפת דאד ב-1990. שולי מגיון משמשים רקע לרומן The Sackett Brand של הסופר לואיס ל'אמור, והרומן כולל תיאור של צוקי שולי מגיון.
שולמית: כתב עת לקידום התרבות והאנושיות בקרב בני ישראל (גרמנית: Sulamith.
כתב העת היה הבימה המרכזית של יהדות גרמניה עד אביב העמים.
"שולמית" נוסד על ידי דוד בן משה פרֵנְקֶל, מנהל בית-הספר היהודי החופשי בדסאו (שנותר העורך הראשי לכל אורך השנים), ויוסף וולף, ששימש שם כמורה.
שניהם היו אנשי תנועת ההשכלה הברלינאית המאוחרת וחוו את דמדומיה, במהלכם התגלע משבר חריף בקרב יהודי הנסיכויות הגרמניות: צעירים מעורים שקיבלו חינוך מודרני הפנו את גבם למורשתם באופן גורף והתנצרו לעיתים קרובות, התא המשפחתי התערער בגלל פער הדורות, והשאיפה לשוויון זכויות פוליטי וקבלה מצד החברה והממלכה הנוצריות העלתה חרס.
ההווייה הקהילתית הישנה נהרסה, הן בלחץ ביטול האוטונומיה שלה על ידי השלטון הריכוזי והן עקב התמוטטות ערכיה ותרבותה, אך לא קמה חלופה שבה יוכלו היהודים להיאחז.
באביב 1806 כבש נפוליאון את נסיכות דסאו-אנהלט והצית בבת אחת את התקווה לשינוי רדיקלי.
כבר ביולי, ממש עם הקמת הקונפדרציה של הריין, החלו וולף ופרנקל להוציא לאור את כתב-העת.
"שולמית" החליף למעשה את "המאסף" המשכילי, שנסגר ב-1797, אך המתכונת שלו הייתה שונה תכלית שינוי ושיקפה את התמורה הגדולה שעברה על יהודי גרמניה.
הגליונות הכילו קטעים וציטוטים בעברית, אבל שפתם העיקרית והכמעט בלעדית הייתה גרמנית.
במשך מאות שנים, העיר ההיסטוריון דוד סורקין, קיימו היהודים שני מרחבי תקשורת נבדלים: אחד פנימי, בעברית לצורכי כתב וביידיש לדיבור, שהיה חסום בפני הנוצרים, ואחר מצומצם בהרבה, בלטינית ובשפת המדינה, שהונגש לגויים ושנועד כמעט אך רק לצורכי אפולוגטיקה.
תנועת ההשכלה שימרה הבחנה זו בין הפנים והחוץ של הקהילה המסתגרת, ואף שאפה להעצימה באמצעות תחיית העברית.
"שולמית" שברה את הבידול ובכך סימלה את "האידאולוגיה של האמנציפציה" יותר מכל: במקום חטיבה נפרדת, העורכים ביקשו לראות את היהודים כרכיב משולב במדינה הריכוזית החדשה.
בנוסף להיותו במה לכותבים הבתר-משכיליים בגרמניה, קיבץ גם טורים מחוגי ההשכלה שעדיין היו פעילים, במיוחד בפראג.
לאחר 1820 דעך עניין המשכילים ב"שולמית", ו"ביכורי העתים" הפך לצינור הביטוי המרכזי שלהם.
"שולמית" היה להצלחה והפך לערוץ תקשורת חשוב.
בין 1808 ל-1813 שימש "שולמית" כביטאונה-למעשה של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה, שהפכה לכלי מעשי להפצת האידיאות של עורכיו.
ב-1835 היו לכתב-העת 214 מנויים (בודדים וקבוצות) יהודיים, מתוכם 36 מחוץ לנסיכויות הגרמניות, כולל אפילו בארצות הברית.
בנוסף אליהם היו 31 נוצרים, נסיכים ופקידים ממשלתיים שנצרכו לו כחלק מקידום התמורה וההשתלבות של הקהילות היהודיות באזוריהם.
245 המנויים היו הישג ניכר לכתב-עת נישתי כל כך.
את מקומו כביטאון המרכזי של יהודי גרמניה תפס האלגמיינה צייטונג דס יודנטומס, שהחל לצאת ב-1837.
וולף, קובע הקו ההשקפתי, שאף להתוות קו חדש בין ערכי העולם היהודי הישן, שנתפש כמנוון ללא תקנה ושערכיו כבר נופצו על ידי הפילוסופיה והרעיונות החדשים, לשבר האישי ולהדוניזם שאפיינו את הצעירים המתבוללים מהשכבות הגבוהות.
בדבריו בגיליון הראשון מיולי 1807 דחה את האוניברסליזם הגורף של הנאורות הקיצונית, אותה אימצו כמה משכילים בקריאה לטמיעה גמורה; המילים הראשונות היו "לכל אומה ישנם דרכיה, ארגוניה ואופיה...
המשקיף ההוגן על ענייני בני-האדם לא יבקש להדחיק ולהעלים אותה בתוך הכלל." מן העבר השני, הדגיש שכל אומה יכולה להשתפר ולהשתכלל ברוח הקדמה והנאורות.
בעיני וולף, כתב מיכאל מאיר, הסכנה הגדולה הייתה בראיית הנאורות כגורם חיצוני וסותר ליהדות.
מצב זה היה הופך את השפעת התמורות והסביבה הבלתי-נמנעות לכח הרסני ומחריב, שהיה דוחף את הצעירים לניכור גמור ומבצר את המסורתיים בדרכיהם הישנות.
את חזונו העביר באמצעות בחירת האיור בעמוד השער של המהדורה הראשונה, שתיאר את האישה החכמה מאבל בית מעכה, שהצילה את עירה באמצעות מסירת ראשו של שבע בן בכרי ליואב בן צרויה: "כמו האישה, 'השולמית' תפסע מבין האומה הנדכאת ותשכין שלום בינה לבין אויביה", כתב.
"שולמית" נועד לפשר לא רק בין השמרנים והפרוגרסיבים בין היהודים פנימה, אלא להבטיח את סיגולם לחברה הסובבת באמצעות היפטרות מהמנהגים והאורחות שנתפשו בה כנפסדים ומגונים.
וולף, פרנקל ועמיתיהם נדרשו לספק תוכן חיובי עליו יוכלו היהודים החדשים שקיוו לעצב לבסס את הווייתם וזהותם.
בשנות הוצאתו לאור, "שולמית" הפיץ תפישת העולם שפשטה בכל חוגי יהדות גרמניה עד שנות ה-1840, עם דגש על מושג הבילדונג (חינוך ככלי לשיפור עצמי), ערכי המשפחה הבורגנית, נאמנות ואהבה למולדת, ורעיונות אחרים שנשאבו מהמעמד הבינוני הגרמני-נוצרי והותאמו לעולם השיח היהודי.
בין היתר, נדונו ב"שולמית" לראשונה תוכניות לחינוך מקיף לנשים, דבר שהיה זר לחברה המסורתית האשכנזית אך אופנתי בסביבה הגויית.
גם הצורך להפוך את חוויית התפילה והשהות בבית-הכנסת לנעימה ומכובדת, עלה בכתב-העת; וולף עצמו היה חלוץ בתחום זה, ונשא לראשונה באופן סדיר דרשות הומילטיות בגרמנית בבית-הספר שלו.
מקור השראה אחד עליו עטו העורכים בלהיטות, כדגם להשתלבות מוצלחת, היה זה של יהדות ספרד ואיטליה, שהיו להם מושא להערצה ולחיקוי.
וולף ובעלי טורים אחרים נזפו לעיתים בקהל הקוראים והפצירו בו להידמות ליהודים אלה, שהתנהלו בשפות מדינותיהם והיו מעורים בתרבותן (גישה זו התבטאה אפילו באדריכלות בתי-הכנסת הגרמניים במאה ה-19, שנבנו בסגנון התחייה המורית בהוקרה למורשת תור הזהב).
הם תוארו כרציונליים ואסתטיים, ולא משוקעים בתלמוד ובקבלה כאשכנזים במרכז אירופה.
דגם משלים והפוך היה זה של יהדות פולין, שסימלה את כל מה שהגרמנים ביקשו לברוח ממנו, ותוארה בצבעים דמוניים, במאמץ לבדל בין שני חלקיו של מה שעדיין היה מרחב תרבותי אשכנזי אחד.
"שולמית" היה בין מניחי התשתית העיקריים לבורגנות היהודית-גרמנית, מכל החוגים וההשקפות, שהגיחה באמצע המאה לאחר התפוגגות שרידיה האחרונים של החברה האשכנזית הישנה.
רוח השאיפה לאמנציפציה תבטאה בעוד כמה מישורים.
הכותבים העתירו שבחים על הנסיכים ועל המשטרים הריכוזיים החדשים, בהם ראו את הערובה היחידה לכפות שינוי על היהודים הסרבנים במקרה הצורך וגם לשבירת המחיצות בין יהודים לנוצרים וסילוק את שרידי הניכור, מורשת חברת המעמדות הימי-ביניימית.
כל נימתו של וולף, ציין סורקין, הייתה ספוגה בהכרה ב"חוזה האמנציפטורי": ביטול מעמדם הנפרד של היהודים והשתלבותם כנתינים מועילים בתמורה לשיווי זכויות.
שני הגליונות הראשונים של שולמית נשאו את הכותרת "להפצת הקדמה בקרב האומה היהודית" (unter der jüdischen Nation).
התואר "האומה היהודית", שכמעט ולא היה קיים קודם בספרות, אומץ זמן קצר טרם לכן בידי חוגי ההשכלה כהגדרה עדיפה למצבם של היהודים שעדיין חסרו זכויות נתין רגילות והיו בגדר נסבלים (ולא במשמעות הפוליטית המודרנית של "אומה"; הוא הקביל למילה "מושבה", כשם שהנתינים הצרפתים בברלין תוארו חליפות כ"אומה" ו"מושבה" כמילים נרדפות).
אבל המצב הפוליטי השתנה במהירות, ועם עליית הלאומיות הגרמנית הפך גם תואר זה לבעייתי.
מהגיליון השלישי שונה כבר השם ל"הפצת הקדמה בקרב בני ישראל", Israeliten, הכינוי החדש שאומץ בידי פעילים פרוגרסיבים עבור היהודים באירופה ושנועד להרחיק אותם מההקשר המבזה של "יהודי" בתרבות הסובבת.
העיתון הרבה לדווח על הנעשה בקרבם בחלקים אחרים של אירופה ואף באמריקה.
לדברי סורקין, הם פשוט ראו את יתר היהודים מבעד למשקפי האידאולוגיה שטיפחו במרץ, כקבוצה קוֹנְפֶסיוֹנַלִית (זרם דתי).
מתוך השאיפה הכללית להתקבלות, עורכי "שולמית" טשטשו וכמעט ולא דיווחו אודות פרעות "הפ-הפ" שפרצו ב-1819.
מעבר לקונפסיונליזציה של היהדות והניסיון לתרגמה למסגרת דתית השייכת לתחום הפרט, רעיון שהיה מהפכני באופן קיצוני אבל הוחל ממילא על כל יהודי המערב בכח הנסיבות, "שולמית" היה מתון בשאלות שנפתחו עקב כך.
עם זאת, וולף ואחרים פתחו את הדרך לתמורה שורשית כשהחלו להבחין בין פרטים חיצוניים, שלא היו בעיניהם אלא "קליפה" אינסטרומנטלית, ל"גלעין", הליבה המוסרית והערכית שהקודמים נועדו לכאורה לשרת.
בעל טור שכתב בעילום שם אף הציע לראות את שוויון הזכויות המתקדם כהתגשמות התקווה המשיחית, במנותק מבניין המקדש וחידוש הקרבנות, רעיון שהתגלגל אחר כך ישירות ליהדות הרפורמית.
שולמית אדר (נולדה ב-25 בינואר 1938) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה וקריינית ישראלית.
שולמית אדר נולדה בראשון לציון לאליהו קפלן הלוי, איש העלייה השלישית ובעלי מאפיית קפלן, שהייתה המאפייה הראשונה במושבה, ושרה קפלן לבית פורר שהייתה חברת מקהלת זרובבל.
כבר בגן הילדים ידעה שולמית לנגן על פסנתר ולשיר לילדים האחרים בליווי תנועות והסברים, וכשלמדה בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית, נטעו בה הוריה את אהבת התיאטרון, כשהיו לוקחים אותה להצגות שהוצגו באולם "נעמן".
תפקידה הראשון על הבמה היה בהצגה "החשמונאים" כשהייתה בכיתה ז', ובשנת 1954 שיחקה את המלכה איזבלה בהצגה "כריסטופר קולומבוס", שהעלה תיאטרון הנוער "קלעים" מייסודו של עודד קוטלר ובהדרכתו של איזי אברהמי, ולמדה משחק בסטודיו של תיאטרון האוהל אצל הבמאי הלל נאמן.
עוד לפני גיוסה לשירות צבאי התקבלה לסטודיו הדרמטי של הבימה, אחרי שקראה בבחינת הכניסה את שירו של נתן אלתרמן "אל תתנו להם רובים" מול מסקין, ברטונוב, פינקל ורובינא.
היא המשיכה את לימודיה גם לאחר גיוסה בסוף שנת 1955, והייתה מגיעה ללימודיה בערב ישירות ממחנה הקריה בתל אביב.
לאחר הלימודים קיבלה כמה תפקידים קטנים בתיאטרון הבימה, אך ב-1959 פוטרה מהתיאטרון במסגרת תהליכי ייעול (יחד איתה פוטרו גם גילה אלמגור, שמואל עצמון ויונה עטרי).
לאחר מכן ניסתה אדר להתקבל לתיאטרון הקאמרי ולתיאטרון האוהל, אך בשניהם לא נמצאו תפקידים עבורה.
תפקידה הזכור ביותר נפל לידיה לאחר שהצטרפה לתיאטרון זווית ב-1963, כשגילמה את דמותה של נורה בהצגה "ביבר הזכוכית" לצידה של רחל מרכוס.
בהמשך שיחקה גם בתיאטרון האוהל, הקאמרי, בית לסין והחאן.
בשנות ה-90 פצחה גם בקריירה קולנועית בצרפת, אחרי שחברתו לשעבר של בנה אורון, שלמד קולנוע בצרפת, הציעה לבמאי הצרפתי־יהודי עימנואל פינקל לבחון אותה לתפקיד הראשי בסרטו "מאדאם ז'אק על הטיילת".
אדר זכתה בתפקיד ולאחר מכן שיתפה פעולה עם פינקל גם בסרט "נסיעות".
ארנו דספלשין ראה אותה בסרט זה ובחר בה לתפקיד גברת סיבו ב"מלכה אחת ומספר מלכים", ובשנת 2007 השתתפה בסרט "קירות תומכים" של הבמאי היהודי, סיריל גלבלט, לצד השחקניות מיו מיו וג'ובנה מצוג'ורנו, זוכת פסטיבל ונציה.
בשנת 2016 שבה אדר לבימת הבימה כדי להשתתף במחזה "לבד בברלין", 30 שנים אחרי תפקידה האחרון שם במחזמר "סלאח שבתי".
שש כנפיים לאחד - תפקיד שלא נכלל בגרסה הסופית של המחזה.
הציפור הכחולה - בגיל 25, שנתיים לאחר לידת בנה הבכור, שיחקה אדר את דמותו של ילד בן 12 בהצגה בהפקתו של מנחם גולן.
כמה חודשים לאחר מכן החליף אותה בתפקיד עמיקם ארצי, ואדר עברה לשחק את דמות הילדה במחזה, במקומה של הילדה השחקנית פרידה אוחנה.
עליסה בארץ הפלאות - הפקת ענק עם 20 שחקנים, על פי עיבוד לעברית של אוריאל אופק.
קווארטט - מחזה של דליה הרץ בבימויו של אמנון מסקין.
החזרות נמשכו חצי שנה, אך ההצגה הועלתה 3 פעמים בלבד.
ביבר הזכוכית - אדר זכתה בפרס שחקנית השנה על דמותה של לורה, לצד רחל מרכוס, שמואל עצמון ומיכאל כפיר.
ארץ רחוקה - מחזה על חייו של זיגמונד פרויד הצעיר מאת הנרי דנקר ובבימויו של אמנון קבצ'ניק.
תיאטרון זווית, 1964. אדר גילמה את דמותה של אליזבטה, מטופלת צעירה של פרויד הסובלת משיתוק.
קורטוב של דבש - מחזה של שילה דלייני בבימויו של ראובן מורגן.
המחזה היה אמור לעלות גם הוא על בימת תיאטרון זווית, אך שנה לאחר שהודיעו בתיאטרון על רכישת הזכויות למחזה הצליח דווקא תיאטרון האוהל להשיג את הזכויות.
אדר פרשה מתיאטרון זווית ולוהקה לתפקיד הראשי של ג'ו בתיאטרון האוהל, אף על פי שהמשיכה להופיע בהצגות "ביבר הזכוכית" ו"ארץ רחוקה".
הפראית - מחזה של ז'ן אנוי בבימוי של הבמאי הצרפתי רולנד פייטרי, לצד מאיר מרגלית וניקו ניתאי.
פרנסואה ראש גזר - התיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל), 1966
שורשים - אחד משלושת המחזות של ארנולד וסקר שתורגמו לעברית, בבימוי אברהם אסיאו.
בית קברות למכוניות - מחזה אבסורד של פרננדו ארבאל בבימויה של עדנה שביט.
מראות ילדות - ערב קריאה של קטעי שירה וסיפורת בביצועה של אדר ובהדרכתו של מיכאל כפיר.
נדנדה בשניים - קומדיה רומנטית של ויליאם גיבסון בבימוי של ניקו ניתאי ולצידו של דוד זינדר.
עת לאהוב ועת לשנוא - מופע שירי אהבה ומחאה לצד דוריאן ארויו ובבימוי פרדי כהן.
בוסמן ולנה - מחזה של המחזאי הדרום אפריקאי את'ול פיוגארד, אחת ההצגות הראשונות שעלו על בימת הבימרתף - הבימה הניסיונות של הבימה, ב-1973 בו גילמה אדר את דמותה של לנה.
ב-1979 תרגמה אדר בעצמה מחזה נוסף של פיוגארד "רק שלום וללכת" מתוך כוונה להפיק את המחזה באופן עצמאי, אך נקלעה לסכסוך מול תיאטרון באר שבע שרכש את הזכויות למחזה.
המחזה עלה לבסוף רק בשנת 1986 ב"צוותא'לה"
תמונות במבוא - מחזה של המחזאי האירי שון או'קייסי ובבימוי של הבמאי האירי לואי לנטין.
הירושה - מחזה ראשון של שולמית לפיד בבימוי ניקו ניתאי.
גולים - המחזה היחיד של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס בתרגום של רבקה משולח.
חברות - מחזה של השחקנית הצרפתית לולה בלון, בתרגום ובבימוי של רות חזן.
אורזי המזוודות - ההפקה הראשונה של המחזה של חנוך לוין, שנבחרה לייצג את ישראל בפסטיבל התיאטרון של נאנסי.
ודמעה נגעה בדמעה - הצגת יחיד, מבט אישי על חייה של לאה גולדברג כאישה ומשוררת.
איולף הקטן - גרסה עברית ראשונה למחזה של איבסן, שהייתה עבודת הבימוי האחרונה של יוסי יזרעאלי כמנהל תיאטרון החאן.
אדר גילמה את דמותה של אשת העכברוש.
שירה - עיבוד לבמה לספרו של ש"י עגנון.
אחרי החגים - עיבוד של שמואל הספרי לספרו של יהושע קנז, בבימוי אהרן אלמוג.
נומה עמק - מחזה מאת יהונתן גפן בבימויו של אלדד זיו.
אהבתה האחרונה של לורה אדלר (1990)
מלכה אחת ומספר מלכים (2005)
סיפורים בראש - הטלוויזיה הכללית, 1986
הבורגנים - שידורי קשת, 2001
המסך עולה - רדיופוניים למחזות ברשת ב'
עונת 1964 - "ערב אחד של קיץ" מאת רחל פרחי, "האורח" מאת לודוויג אשכנזי, "ואסה ז'לזנובה" - מחזה מ-1907 של מקסים גורקי
עונת 1972 - "חיוכו של בודהה" מאת סולז'ניצין, "השקר" מאת נטלי סארוט, "כלה עם שחר" מאת הוגו קלאוס
רדיו דרמה - עיבודים רדיופוניים למחזות ברשת א'
מחול הטרדן מאת ארמן לנו.
תרגום של אהובה ליאון ובימוי של ליאו פילר, 1975
אמן במורד המדרגות מאת טום סטופארד בבימוי ניסן נתיב, 1976
עושה הנפלאות מלובלין של יצחק בשביס זינגר בתרגום ברוך קרוא ובעיבוד ובימוי של עודד בארי, 1977
המשימה והפנסיונר מאת נגיב מחפוז בעיבוד ובבימוי מוטי סנדק, 1978
אינטימיות מאת ז'ן פול סארטר בתרגומו של אוריאל אופק ובעיבוד ובימוי של מוטי סנדק.
טרוצקי במקסיקו מאת הרטמוט לנגה בתרגום ועיבוד של חנה בן ארי ובבימוי גיורא מנור, 1981
בין מים למים של יוסף חיים ברנר עיבוד למחזה של מוטי סנדק, 1981
דובים לבנים מאת ארתור שניצלר, תרגום עיבוד ובימוי ארד פדר, 1981
נעורי ורדהלה מאת חנוך לוין בעיבוד ובבימוי של יוסף כרמון, 1983
חולות הזהב מאת בנימין תמוז בעיבוד ובבימוי של ניסן נתיב, 1983
בימת רדיו - עיבודים רדיופוניים למחזות בגלי צה"ל
שדים - מחזה של אלבר קאמי על פי דוסטויבסקי, 1970
אשת הבן - עיבוד לתסכית של דוד ילין למחזה של ד"ה לורנס מ-1913, בתרגומה של רבקה משולח, 1970
אגממנון - עיבוד מאת ליאו בריידי ליצירתו של אייסכילוס, בתרגום אריה אהרוני ובימוי לשידור של יוסף מונדי, 1975
יאנוש קורצ'ק והילדים - מחזה של המחזאי הגרמני ארווין סילוונוס, שהועבר בשידור חי בערב יום השואה 1977
הרכבת האחרונה מאת עמוס קינן בעיבוד ובימוי של עומרי ניצן, 1979
שולמית היא הצעירה מבין 4 אחים.
אחיה בן עמי קפלן היה חבר מועצת עיריית ראשון לציון ומועמד לראשות העיר מטעם הליכוד.
אחותה אהובה הייתה נשואה לחתן פרס ישראל לשירה ישראל פנקס.
במרץ 1961 נישאה שולמית לפסל ומעצב התפאורות יחזקאל אדר, בוגר בצלאל.
לאחר נישואיה לקחה הפסקה מעולם התיאטרון ועבדה כפקידה בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
בזמן מלחמת וייטנאם השתתפה במחאה נגד המלחמה, ולקראת הבחירות לכנסת השמינית חתמה על מודעת תמיכה במפלגת מוקד.
הייתה חברתה הקרובה של המשוררת תרצה אתר, מהתקופה בה השתתפו שתיהן בסטודיו לדרמה.
אדר היא אם לשניים - אורון אדר, עורך קולנוע, ונועה.
שולמית מַחְלָה אזרחי (כ"ב בטבת תרצ"ב, 31 בדצמבר 1931 - ג' בטבת תשפ"ג, 26 בדצמבר 2022) הייתה רבנית, סופרת ומחנכת חרדית ליטאית ישראלית
אביה הרב מאיר חדש, משגיח ישיבת חברון ואמה צביה לאה, בתו של הרב נפתלי מנחם הוטנר, מרבני איישישוק בליטא שהיה תלמידו של ישראל מאיר הכהן (החפץ חיים).
סבה רבה היה הרב יוסף זונדל הוטנר רבה של איישישוק ומגדולי רבני ליטא.
אזרחי הייתה הבת הצעירה ולה ארבעה אחים בוגרים.
אחיה הגדול היה הרב אהרן חדש משגיח ישיבת מיר, אחיה השני הרב משה מרדכי חדש, היה ראש ישיבת אור אלחנן.
היא גדלה בישיבת חברון בשכונת גאולה, משפחתה התגוררה בבניין הישיבה.
מסופר כי ביתם היה פתוח בפני תלמידי הישיבה יומם ולילה, בכל ימות השבוע.
בצעירותה נסעה יחד עם אמה ואחיה הגדול לליטא, לקבל את ברכת החפץ חיים.
בנוסף, שהתה באירופה כאשר החפץ חיים נפטר ולכן נכחה בהלווייתו.
לאחר קום המדינה, כשהייתה בכתה י"ב ולמדה בסמינר, לימדה ילדים שעלו מתימן יהדות במעברות בראש העין ובעין שמר.
עוד בעודה בסמינר נסעה להקים את בית הספר בית יעקב בטבריה, שם עסקה בהוראה.
עם סיום לימודיה חזרה לירושלים וב-1953 נישאה לרב ברוך מרדכי אזרחי מישיבת חברון.
אזרחי עבדה במשך 25 שנה בבית ספר חורב.
לאחר מכן הייתה מנחה למתמטיקה ולהוראה מתקנת בבתי הספר של החינוך העצמאי.
בנוסף הייתה מעורבת ביוזמות ופעילויות שונות בישיבת עטרת ישראל, וכן עסקה בצדקה ופעילויות חסד למען נזקקים.
בשנות השישים כתבה את המילים לשיר "בני תורה אנחנו" עבור מחנה הקיץ "בני תורה" שהקים בעלה.
אזרחי חיברה שלשה ספרי ביוגרפיה, הראשון ב-1984 זה האיש: תולדות חייו של ה"חפץ חיים" על רקע מאורעות התקופה על החפץ חיים, השני ב-2002, המשגיח ר' מאיר "הגביע שעלה על גדותיו...
על אביה ועל ישיבת חברון.
הספר יצא במספר מהדורות, ביניהן גם מהדורה לנוער.
השלישי, אשירה, אוטוביוגרפיה על חייהם שלה ושל בעלה בישיבת עטרת ישראל, הספר יצא לאור לאחר מותה ב-2023.
אזרחי פרסמה טור קבוע בשם "עטרת הפרשה" בעיתון קטיפה, מגזין לנשים מבית יתד נאמן.
בנוסף כתבה שני ספרי לימוד: הבה נחשב, ספר לימוד חשבון לכיתה ה' וילדותנו: עבודות לתלמיד לכיתה ו'.
הייתה נשואה לרב ברוך מרדכי אזרחי שהיה ראש ישיבת עטרת ישראל וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נפטרה בגיל 91 ב-26 בדצמבר 2022 בהדסה עין כרם, בירושלים.
נקברה בבית הקברות בהר הזיתים.
זה האיש: תולדות חייו של ה"חפץ חיים" על רקע מאורעות התקופה, מוציא לאור לא ידוע, 1984. ציירה תרצה פלג.
המשגיח ר' מאיר "הגביע שעלה על גדותיו...
אשירה - ספר אוטוביוגרפי שיצא לאחר מותה, הוצאת קולמוס, 2022
שוֹלֶם לְעוֹלָם הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת הישראלית אתי אנקרי.
האלבום יצא לאור ב-12 באפריל 2020 בהוצאת PIL.
בשנת 2020 הוציאה יחד עם בתה מעיין ליניק, גרסת כיסוי לשיר "מסך עשן" של הזמר אריאל זילבר.
שמו נבחר להיות "שולם לעולם" והוא פורסם באפריל באותה השנה.
הסינגל המוביל והיחיד מתוך האלבום נקרא "את" והוא פורסם כבר ב-2 באפריל 2020.
הביקורות שהופנו כלפי שולם לעולם היו חיוביות.
באתר "סך הקול" נכתב: .
בערוץ 7 פורסמה כתבה במסגרתה נסקר תהליך ההקלטה של האלבום כמו גם המשמעות העומדת מאחוריו.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם12 באפריל 2020הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתPIL
שולי וינטנר (נולד ב-4 בנובמבר 1963) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור בחוג למדעי המחשב באוניברסיטת חיפה.
תחומי המחקר שלו הם בלשנות חישובית ועיבוד שפות טבעיות, בדגש על דקדוקים פורמליים, מורפולוגיה, תחביר, משאבי שפה (בעיקר בעברית) ותרגום אוטומטי.
לאחרונה מתמקד המחקר שלו ברב-לשוניות ובייחוד ב-code-switching , מעבר בין שפות בתוך שיח קוהרנטי.
וינטנר פרסם מעל 100 מאמרים בכתבי עת וכנסים, וכן מספר ספרים.
הוא שימש בתפקידים ארגוניים רבים, בין היתר כחבר מערכת בכתבי עת וחבר ועדות הארגון של כנסים רבים.
הוא ייסד ועמד בראש הקבוצה העוסקת בשפות שמיות של האגודה לבלשנות חישובית (ACL SIG Semitic).
בשנים 2021–2022 הוא היה יושב הראש של האגודה האירופאית לבלשנות חישובית (EACL).
וינטנר השלים תואר ראשון, תואר שני ודוקטורט בפקולטה למדעי המחשב בטכניון.
את התואר הראשון סיים בשנת 1988, את התואר השני בשנת 1991 ואת תואר הדוקטור ב-1997. עבודת המאסטר שלו, תחת הנחייתו של פרופסור עוזי אורנן, עסקה בניתוח תחבירי של משפטים בעברית.
את עבודת הדוקטורט כתב בהנחייתו של פרופסור נסים פרנסיז, וכותרתה היא "מכונה אבסטרקטית לדקדוקי האחדה, עם יישומים לדקדוק HPSG בעברית".
לאחר סיום הדוקטורט השתלם במחלקה לבלשנות באוניברסיטת טיבינגן בגרמניה, ובמכון למחקר במדעי הקוגניציה באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה.
מאז אוקטובר 2000 הוא חבר סגל באוניברסיטת חיפה.
באוניברסיטת חיפה מילא וינטנר תפקידים רבים, כולל ראש החוג למדעי המחשב בשנים 2012–2017 ויושב ראש ארגון הסגל האקדמי הבכיר בין השנים 2016–2020. הוא היה חבר סנאט האוניברסיטה במשך שנים רבות וכיהן בכמה מוועדות הסנאט.
עבודות המחקר של וינטנר בבלשנות חישובית עוסקות בתיאוריה של מכונות מצבים סופיות ובדקדוקי האחדה.
הוא פיתח וריאנטים של מכונות מצבים סופיות (כמו אוטומטי רגיסטרים) שהציעו פתרונות לתיאור תהליכים מורפולוגיים המבוססים על שורש ומשקל, שנפוצים בשפות שמיות.
עבודותיו עסקו גם בפיתוח מגוון רחב של משאבי שפה עבור שפות שמיות בכלל ועברית בפרט, כולל איסוף קורפוסים של טקסטים בעברית, ובניית לקסיקונים ומילונים.
וינטנר פיתוח מנתח מורפולוגי מדויק עבור עברית וכן כלים לניתוח מורפולוגי של הקוראן, ויישומים לאחזור מידע .
וינטנר עסק גם בתרגום, הן בתרגום אנושי והן בתרגום מכונה.
בעבודותיו הצביע על התכונות המאפיינות טקסטים מתורגמים, אלו שמבדילות ביניהם לבין טקסטים לא מתורגמים.
עבודות נוספות עסקו בשיטות לשיפור האיכות של תרגומי מכונה.
לאחרונה, מחקרו מתמקד ברב-לשוניות (multilingualism), ובפרט בתופעה הרווחת של code-switching: מעבר של דוברים דו-לשוניים בין שתי השפות שבהן הם שולטים בדיאלוגים ובטקסטים כתובים.
שולם בער לפידות (נולד ב-א' בחשוון ה'תש"מ, 22 באוקטובר 1979) הוא איש עסקים חרדי ישראלי-ארגנטינאי, לשעבר מנכ"ל קבוצת אי.די.בי השקעות, מנכ"ל בפועל של דסק"ש ויו"ר נקסט ג'ן לשעבר.
נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה למשפחה המשתייכת לחסידות חב"ד ומוצאה בליטא.
הוא הבן החמישי מבין 13 אחים ואחיות.
סבו שימש כרב, שוחט ומוהל בקהילה היהודית בעיר, ועסק בגיוס תרומות ליישוב היהודי בארץ ישראל.
למד בישיבת חב"ד במונטריאול ולאחר מכן שב לארגנטינה.
בשנת 2000 נישא לחני דייטש, ישראלית ירושלמית ממשפחה חבדי"ת שורשית.
במהלך שנותיו בארגנטינה היה מעורב בעסק המשפחתי של אביו חיים אליעזר לפידות ולאחר מכן פנה לדרך עצמאית.
תחילת הדרך והקשר עם אדוארדו אלשטיין
בשנת 2010 הוביל עסקת נדל"ן בבואנוס-איירס, אשר במסגרתה הכיר את איש העסקים היהודי-ארגנטינאי אדוארדו אלשטיין.
החיבור בין השניים התהדק, ולפידות הפך בהמשך לנציגו של אלשטיין בישראל.
בשנת 2014 רכשה קבוצת אלשטיין–בן משה את השליטה באי.די.בי השקעות.
לפידות, שהיגר לישראל עם משפחתו והשתקע בשכונת שערי חסד בירושלים, החל לפעול מטעם אלשטיין בקבוצה.
בינואר 2016 מונה למנכ"ל אי.די.בי השקעות ולמנכ"ל בפועל של דסק"ש.
בתקופתו הוביל תהליכי התייעלות, מימוש נכסים ומאבקים רגולטוריים – בהם המאבק מול הממונה על שוק ההון בסוגיית מכירת כלל ביטוח ותביעת פירוק נגד גולן טלקום.
בשנת 2016 נבחר לאחד מ־40 הצעירים המבטיחים עד גיל 40 של מגזין גלובס.
במרץ 2017 פורסמה ביקורת באתר גלובס, על גובה שכרו השנתי של לפידות כמנכ"ל אי.די.בי ודסק"ש שהסתכם בסכום של 13.6 מיליון ש"ח.
ביוני 2019 הודיע על התפטרותו מתפקיד מנכ"ל אי.די.בי.
בינואר 2020 מונה ליו"ר השלד הבורסאי נקסט ג'ן ובחן מיזוגים בתחומי הקנאביס והטכנולוגיה, בין היתר עם חברת סנטק, המפתחת טכנולוגיית "דיגיטציה של חוש הריח".
פורסם כי התקיימו מגעים סודיים בינו לבין איש העסקים והיזם הישראלי אדם נוימן, בנוגע לכניסתו של לפידות לתפקיד בכיר בחברת WeWork.
לבסוף, המגעים לא הבשילו לכדי סגירה.
בשנת 2020 הוציא איש העסקים צבי ויליגר צו עיקול זמני על נכסיו של לפידות בשל אי־תשלום ריבית על הלוואת גישור שנטל לפידות מויגלר בשנת 2019. לטענת לפידות, הסגר שהוטל בארגנטינה בעקבות מגפת הקורונה עיכב את העברת הכספים.
בשנת 2021 בית המשפט המחוזי אישר תובענה ייצוגית נגד לפידות ואלכס שניידר בטענה שלא פרסמו הצעת רכש כדין בעת שרכשו מניות נוספות בחברת מישורים.
לפידות נשוי לחני דייטש ואב לשישה ילדים.
אף על פי שמוצאו בחב"ד וחזותו חרדית, הוא מוגדר על־ידי מקורביו כאינדיבידואליסט ואינו מגדיר עצמו כמשויך לציבור החרדי.
מאז חתונתו ב-שנת 2000, התגורר בישראל, בשכונת שערי חסד בירושלים.
ב-שנת 2020, עזב עם משפחתו את ישראל וחזר להתגורר בבואנוס איירס, ארגננטינה.
אביו, הוא איש העסקים החרדי-ארגנטינאי והפילנתרופ חיים אליעזר לפידות (שבבעלותו מפעל הבגדים "CLADD"), שמימן בין השאר את פעילות חברת המדיה החב"דית JEM.
שולי (בנבטית: שלי, ביוונית: ΣYΛΛAIOΣ, "סילאיוס") היה דמות היסטורית בולטת בעולם הנבטי.
הוא נשא בתפקידים רמים בחצר המלך הנבטי עבדת השני (30–9 לפנה"ס) והיו לו קשרים ומהלכים בחצר הקיסר אוגוסטוס.
לאחר מות המלך עבדת השני, אשר נטען כי רצח אותו, ראה עצמו יורש המלך על אף שלא היה בן שושלת המלוכה.
הוא שאף לשלוט על הממלכה הנבטית ואף ניסה לחזק את מעמדו בברית נישואין עם אחות המלך הורדוס.
ערמומיותו, תחכומו וכוחו השפיעו על הקיסר עד כי ראה בו מועד ראוי.
רק בהתערבות חיצונית ולאחר מאבק השתנתה דעתו של הקיסר אשר אישר מועמד אחר לרשת את כיסא המלוכה.
במקורות ההיסטוריים נזכר שולי בשנת 26 לפנה"ס, בהקשר לתחילת שלטונו של המלך עבדת השני.
שנת 26 לפנה"ס הובלת משלחת רומית
הגאוגרף וההיסטוריון סטרבו אשר חי בימי שולי, דווח על שליחות של שולי כמורה דרך למשלחת רומית לדרום ערב ומכנה אותו השׂר של המלך.
הקיסר אוגוסטוס שהיה מעוניין בהרחבת האימפריה, פקד על אאליוס גאלוס הפרפקטוס של מצרים, להוציא משלחת לחצי האי ערב.
מהלך שחל בעזרת כ-1000 נבטים ו-500 יהודים כשהמטרה היא ארץ השבאים בדרום מערב חצי האי הידועה בשם 'ערביה פליקס' (ערב המאושרת).
עם התפתחות הדרישה לבשמים ותבלינים התעשרו השבאים אשר גם גידלו אותם וגם סחרו בכאלה שהגיעו מהמזרח, הם העבירו את הסחורה לנבטים שהעבירום לים-התיכון.
חלק מתנועת הסחר הזה עברה ישירות מהודו דרך הים האדום לנמלי החוף המזרחי של מצרים.
הנבטים נהנו מהצלחת המסחר בדרך היבשה, אך ברור שאוגוסטוס התכוון באמצע שנות העשרים לזכות בחלק נכבד מסחורות השבאים שעליהם התפרנסו גם המצרים וגם הנבטים.
שולי הנבטי שימש במבצע זה מורה הדרך לכוח הרומי.
הוא לקח אותם בנתיב קשה לפאתי בירת השבאים דבר שלפי סטרבו החליש את הצבא הרומי.
לפי עדות סטרבו, המשלחת בהובלת שולי לא הגיעה ליעדה בגלל הדרך הקשה ותנאי המדבר, חיילים סבלו מצמא והתייבשות.
בצאת המשלחת מלאוקה-קומה שבחיג'אז, דאג שולי שאאליוס גאלוס ואנשיו יתארחו מספר ימים אצל קרוב משפחה של המלך הנבטי עבדת השני, שישב בין מדאין סאלאח והעיר מדינה.
אזור זה הפך בעשורים הבאים חלק חשוב מן הממלכה הנבטית וודאי שימש את הסוחרים הנבטים כבסיס בהעברת סחורות השבאים.
שולי למעשה היטיב עם המשלחת כשהציע להם את האירוח אצל בן משפחת המלך.
משם הכוחות של אאליוס גאלוס המשיכו לעיר מאריב שבמרכז תימן בתקווה שתיפול לידיהם במצור, אך המחסור במים אילצם לחזור.
בחיג'אז שהייתה חלק מהטריטוריה הנבטית הגיעו הכוחות הרומיים לים בעיר שסטרבו קרא לה אגרה (כנראה הנמל של חגרה, היום מדעין סאלאח).
מהחוף לקחו הרומאים ספינות ושבו למצרים.
ייתכן ואילו הם היו מצליחים יותר בחצי האי ערב שולי היה מתוגמל על כך, שכן כל מי שרצה קידום מבית נאלץ לתת שירותים לרומאים.
שנת 20 לפנה"ס התנגחות עם הורדוס
העדות הבאה על שולי היא משנת 20 לפנה"ס, מקורה אצל יוסף בן-מתתיהו.
בן-מתתיהו תיאר את שולי כאדם צעיר, חכם וטוב מראה אשר ניהל את ענייני המלך עבדת.
אגב תיאוריו על קורות ממלכת הורדוס.
למעשה אחת הבעיות המרכזיות של הנבטים בעת ההיא הייתה כוחו העולה של הורדוס ביהודה.
כבר לאחר קרב אקטיום, אוקטביאנוס מסר את ג'בל דרוז והטריטוריות ששוחררו מקלאופטרה, לזנודורוס שליט היתורים, אשר הציע אותם למכירה.
הנבטים שהבינו את חשיבותו האסטרטגית עבורם קנוהו מזנודורוס, אך לא דאגו להבטיח שהממשל הרומי יכיר במכירה.
הורדוס שהכיר אף הוא בחשיבות האזור כדי להבטיח את הפינה הצפונית מזרחית של יהודה, הצליח לקבלו בשנת 20 לפנה"ס במתנה מאוגוסטוס.
באופן זה ממלכת הורדוס הקיפה את כל הגולן, דבר שיצר חיץ גדול בין סוריה לנבטיאה.
מהלך זה יצר אי נוחות בחצרו של המלך הנבטי עבדת השני.
שולי הבין את הצורך להראות נאמנות לעניין הרומי או לבוא עם הורדוס בקשר נישואין (הורדוס עצמו היה בן אישה נבטית) והוא הציע נישואין לשלומית (ביוונית סָלומֶה) אחותו של הורדוס והוסיף שלנישואין יהיה ערך פוליטי, כשהוא יהפוך למלך ערב.
שלומית הסכימה להנשא לשולי אך הורדוס הבין את ההשלכות של איחוד כזה ולא ראה בעין יפה שידוך זה, אזי הודיע הורדוס לשולי כי על מנת לשאת את שלומית עליו יהיה לקבל על עצמו את מנהגי היהודים.
שולי שהבין כי אם יתגייר לא יוכל לשלוט על הנבטים נאלץ לוותר על רעיון הנישואין.
על נושא זה שמר שולי טינה להורדוס והחל לחתור תחת הורדוס באזור החדש שעבר לרשותו לאורך הגבול הצפוני של הממלכה הנבטית.
שנת 12 לפנה"ס ניסיון הנקמה בהורדוס
כאשר הורדוס שהה ברומא, בשנת 12 לפנה"ס, מתאר יוסף בן-מתתיהו את קורות הארץ בהיעדרו: תושבי הלג'ה (טרכון, סמוך לבשן) מרדו בו.
קציני הורדוס דיכאו את המרד אך כארבעים ממנהיגי המורדים הצליחו למצוא מחסה אצל הנבטים ומשם פעלו נגד יהודה.
הורדוס נקט צעדים כנגד משפחו המורדים וביקש משולי למסור לידיו את אלה שברחו לנבטיאה, באותה הזדמנות אף ביקש שיחזירו חוב של 60 טלנטים שעבדת חייב לו.
שולי הכחיש שהמורדים מהלג'ה מתחבאים בנבטיאה ואף לא התייחס לחוב ובכך לא הותיר ברירה בפני הורדוס אלא לפנות מושל הרומי בסוריה סטורנינוס.
במעשהו זה שולי כנציג המלך הנבטי תמך בגלוי במורדים מהלג'ה כנגד הורדוס.
בתגובה, מושל סוריה שלח לשולי אולטימטום ובו דרש שתוך 30 יום ימלא אחר כל דרישות הורדוס.
משפג האולטימטום ללא תגובה נבטית פלש הורדוס לנבטיאה, השמיד את המורדים ואת מנהיגם הנבטי נקיבו (ביוונית נקבוס) וגרם להרס.
שנת 9 לפנה"ס – ניסיון לתפוס את השלטון
יוסף בן-מתתיהו מתאר שבעת פלישת הורדוס לממלכת הנבטים שהה שולי ברומא.
שולי הגיע לרומא בשנת 9 לפנה"ס בהציגו את עצמו כנציג העם הנבטי.
הוא הציב בדרך לרומא שתי כתובות דו-לשוניות בנבטית וביוונית המאזכרות את שמו ואת השם של המלך עבדת.
כתובת אחת הוצבה במקדש אפולו במילטוס שבדרום מערב אסיה הקטנה והשניה באי היווני דלוס.
שתי הכתובות הוקדשו לכבוד האל הנבטי הראשי – דושרא, כדי לקבל את עזרתו בתמיכה ובבריאות המלך עבדת.
בכתובת ממילטוס שולי מתאר עצמו בכתובת כ'אח המלך' ובכך מאשר את דברי סטראבו שהשרים הראשיים של המלך נקראו אחי המלך.
תאריך הכתובת ממקדש אפולו במילטוס לא השתמר אך אם נחקקה בדרך לרומא היא משנת 9 לפנה"ס.
בפגישתו עם הקיסר תיאר שולי בהגזמה יתרה את פלישת הורדוס לנבטיאה ואת ההרס הנורא שעשה, הוא דווח על מותם של 2500 נבטים בפלישת הורדוס לנבטיאה שבוצעה לדבריו ללא רשות רומא.
שולי שכנע את הקיסר שהורדוס תקף ללא סיבה מוצדקת ושהנבטים היו קורבנות תמימים.
בעזרת תומכי חרתת במלחמת האזרחים שפרצה בין הערבים, עלה בידו לשכנע את הקיסר שגרסתו של שולי היא "עלילה מלאה שִטנה".
אוגוסטוס דן את שולי למוות וחזר בו מכעסו על הורדוס.
יוסף בן-מתתיהו מתאר כי בשנה זו עת ביקורו של שולי ברומא נפטר המלך עבדת השני בלא שהיה לו יורש טבעי למלוך אחריו.
בן-מתתיהו ממשיך ומתאר שכיוון שהקיסר תמך בשולי מול הורדוס בעניין המורדים מהלג'ה וכיוון שולי היה האיש החזק בממלכה הנבטית הוא ראה עצמו המושל הבא על הממלכה.
בעת ששולי שהה ברומא והציג עצמו כמתאים לרשת את המלך המת, בפטרה אדם אשר בן-מתתיהו מציין כי שמו (ביוונית) היה אאניאס, הכריז עצמו יורש לכתר.
שולי מצדו הדגיש בפני הקיסר כי אותו אאניאס מעולם לא ביקש את רשות הרומאים והסכמתם למלכותו ובכך הפר את כללי הסדר הרומאי.
אותו אאניאס החליף את שמו לשם מן השושלת המלכותית הנבטית וקרא לעצמו חרתת (ביוונית ארטס).
הוא שלח משלחת לרומא כדי להבהיר את עמדתו ושלח אף מתנות ומכתב בו הוא מאשים את שולי בהרעלת המלך עבדת השני ובחיסול כל בני ביתו.
באותו מכתב, מספר בן-מתתיהו, כי חרתת מתאר באריכות את אישיותו המושחתת של שולי בעניינים שונים.
אך אוגוסטוס שהתרשם לטובה משולי, לא קיבל את המשלחת ואף כעס על חרתת ודחה את מלכותו.
באותו פרק זמן שלח הורדוס את בא כוחו ניקולאוס איש דמשק כדי להסביר עצמו בעניין הפלישה לנבטיאה, שכן בעקבות האשמות שולי, הדרדר מעמדו של הורדוס בחצר הקיסר.
ניקולאוס החל את עדותו בהאשמות קשות נגד שולי וכיצד הוא לא דייק בפרטים וסיפר חצאי אמיתות ואף הביא עדויות למעשי ההרג של שולי בחיסול כל בית עבדת.
בתארו את מעללי שולי ניקולאוס לא רק סינגר על הורדוס אלא גם על חרתת.
כתוצאה מדברי ניקולאוס הבין אוגוסטוס ששולי אינו אמין ולא ניתן לסמוך עליו, הוא שינה את דעתו בעניין הורדוס ובסופו של דבר אישר גם את שלטון חרתת על נבטיאה.
שולי לא היה שליט נבטי מעולם ועל כן תמוהה העובדה שטבע מטבעות.
טביעה זו ניתן לפרש על רקע שאיפתו להיות שליט הנבטים, או לשאת משרה רמה.
מטבעות שולי זוהו בזכות כיתוב שמו עליהם, בדרך כלל בשלוש אותיות "שלי".
אף אחד ממטבעותיו אינו נושא מניין שנים.
שולי לא היה מלך ולא בן המשפחה השולטת ולכן לא היה מצופה שיטבע מטבעות.
הנסיבות בהן יכול היה לטבוע מטבעות מסתברת רק על רקע בדיקת המקורות ההיסטוריים.
על מרבית המטבעות הוא ציין רק את האות הראשונה של שמו דהיינו 'ש'.
שולי טבע מטבעות בעלות ערכים נמוכים בברונזה ואף בכסף.
את מטבעותיו ניתן לחלק לשתי קבוצות: על הקבוצה הקדומה מתואר ראש המלך עבדת השני עטור נזר, סביר להניח כי בכך רצה להצביע על המשכיות עם מלך האחרון.
הקבוצה השנייה נושאת את דיוקנו של המלך הנבחר, חרתת הרביעי.
גם דיוקן מלכה מופיע על חלק מן המטבעות, אך ללא ציון שמה והיא מופיעה בצד השני של מטבעות הברונזה עם ראש עבדת ועם ראש חרתת.
בעייתיות רבה נובעת מהופעת הראשים המלכותיים על המטבעות שכן באילו נסיבות מופיע שמו של שולי בצד ראשי שני מלכים שונים ללא ציון שמם.
על כל המטבעות עם הראש דמוי עבדת מופיעה רק האות ש ולא שמו המלא של שולי ודווקא אלה עם ראש חרתת נושאים (בחלקם) את שמו המלא של שולי.
נשאלת גם השאלה אם אלה ראשי מלכים מדוע שמם אינו מוזכר.
בדיוקנו של עבדת יש פוני בשעה שהפוני נעלם מדיוקנו במחצית השנייה של שלטונו (משנת 15 ואילך).
גם כמות הטיפוסים והווריאנטים מעוררת קושי שכן אין מדובר באפיזודה קצרה וחולפת אלא בכמויות המצביעות על רצף לא קצר של טביעה.
שאלה נוספת עולה מהופעת האות 'ח' על מטבעות עם ראש עבדת ועל אלה עם ראש חרתת.
אילו הייתה מופיעה רק באלה עם ראש חרתת אפשר היה לשער שמדובר בשמו של חרתת.
אך היא מופיע כאמור על כל המטבעות ואף צוינה קודם לכן על המטבעות הרגילים של עבדת השני ללא הסבר על משמעותה.
מטבעות עם ראש עבדת עטור נזר
בצד הגב עייט לימין או לשמאל (העייט אופייני לשנותיו הראשונות של עבדת)
בצד הגב עם אותיות "חש" בתוך זר
בכל מטבעות הכסף האות "ש" לציון שם שולי מופיעה מאחורי ראש עבדת
בצד הגב קרני שפע מצטלבות
מטבעות עם ראש חרתת עטור זר
בצד הגב: האותיות "חש" בתוך זר
השם המלא 'שלי' מופיע רק בטיפוסי הברונזה שעל גבם צמד קרני שפע מצטלבות
סביר להניח שהמטבעות עם הראש עטור הנזר – ראש עבדת השני – קודמים לאלה עם הזר.
מטבעות עם הזר – ראש חרתת הרביעי – בלי הכתובת "שולי" ועם המאפיינים של מטבעות הראש עם הנזר (אותיות "חש").
מטבעות עם ראש עטור זר – ראש חרתת הרביעי – והשם המלא "שלי".
כתוצאה משינוי דעתו של אוגוסטוס על שולי, נדון שולי למוות אך קודם לכן נשלח חזרה לפטרה על מנת שיסדיר את חובותיו הכספיים.
מובס וממורמר הוא חזר לפטרה ואזי ערך מסע רציחות פוליטיות של מתנגדיו.
הוא חיסל מספר אצילים נבטים ואף ניסה לרצוח את המלך הורדוס.
יוסף בן מתתיהו מספר שבעקבות רציחת תומכי חרתת יחסי האיבה בין חרתת ושולי הסלימו.
כתוצאה מתלונות נוספות אל מושל סוריה סָטורנינוס, שב שולי לרומא בשנת 6 לפנה"ס בניסיון לקנות שוב את לב אוגוסטוס, על הביקור אין ידיעות, אך זמן לא רב אחריו, ציווה הקיסר לערוף את ראשו.
בן מתתיהו אינו מוסיף לדווח על שולי אך בכתבי סטרבו מתואר סופו - שולי הוצא להורג בתליה.
נראה שביקורו האחרון ברומא היה סביב שנת 6 לפנה"ס שם הוצא להורג.
הקשר המוזיקלי בין שולי רנד לעמיר בניון החל בשנת 2005, עוד לפני צאת אלבום הבכורה של רנד, "נקודה טובה".
באותה תקופה החלו השניים לעבוד על פרויקט משותף שבו בניון כותב ומלחין עבור רנד, אך העבודה הופסקה לאחר מספר חודשים והשירים נגנזו למשך כ-15 שנה.
בשנת 2021, חזרו השניים לשתף פעולה כדי להשלים את האלבום.
את האלבום הפיק מוזיקלית שמוליק דניאל, שעבד עם שני האמנים בעבר והפיק בין היתר את "נקודה טובה" של רנד ואת "ניצחת איתי הכל" של בניון.
הסינגל הראשון מהאלבום הוא "גיליתי מחדש" שיצא ב-2 בנובמבר 2021, הסינגל השני מהאלבום "כשאנחנו מנגנים" יצא ב-22 בפברואר 2022 והוא שיתוף פעולה של שולי רנד עם עמיר בניון שכתב לו את השירים לאלבום.
שולמית הרְאבן (14 בפברואר 1930 – 25 בנובמבר 2003) הייתה סופרת, מתרגמת, עורכת ומסאית ישראלית.
נולדה בשם שולמית ריפתין לאברהם, עורך דין (אחיו של יעקב ריפתין), ונטליה לבית וינר, מורה, בוורשה בירת הרפובליקה הפולנית השנייה, כבת למשפחה ציונית.
עלתה לארץ ישראל עם הוריה בשנת 1940 והתחנכה בירושלים.
בגיל 17 הצטרפה לארגון "ההגנה", ושירתה כחובשת קרבית במלחמת העצמאות, במסגרת הקרבות על ירושלים.
נמנתה עם מקימי גלי צה"ל, ופתחה את שידורי התחנה ב-1950. הייתה כתבת צבאית במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
ספרה הראשון, "שירים מפנת הרחוב", פורסם תחת שם נעוריה שולמית ריפתין.
בשנת 1962 פרסמה את ספרה השני, ספר שירים בשם "ירושלים דורסנית".
אחריו כתבה ספרי פרוזה, תרגומי ספרים ומחזות.
פרסמה מסות ומאמרים העוסקים בחברה הישראלית ובתרבותה, ב"על המשמר", "משא", "אורלוגין", "קשת", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות".
פרסמה גם ספר מתח אחד, ("החוליה", ובו שלושה סיפורי מתח, 1986), תחת שם העט טל יערי, וספרים לילדים.
שולמית הראבן הייתה גם מתרגמת.
היא תרגמה מאנגלית את "תחת חורש החלב", מחזה לקולות מאת דילן תומאס; את ספריה של ברברה טוכמן "אוגוסט 1914" ו"מברק צימרמן"; ואת ספרו הגדול של הנריק סנקביץ' "בישימון וביער עד" (בישימון ובערבה) מפולנית.
בשנת תשל"ט-1979 נתקבלה כחברה באקדמיה ללשון העברית – האישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה – וכיהנה בתפקידה כאחת עשרה שנים.
הייתה מראשוני הפעילים בתנועת "שלום עכשיו", הגם שבכתיבתה הציגה באופן ברור את שורשי הסכסוך עוד מתחילת תקופת המנדט, כנובעים מהתנגדות עקרונית של הערבים לציונות.
בשנת 1995 הגדיר אותה השבועון הצרפתי "ל'אקספרס" 'סופרת של שלום', ומנה אותה ברשימת מאה הנשים המניעות את העולם.
שולמית הראבן שמרה על פרטיותה.
"תמיד חשבתי שתרבות מתחילה במקום שבו יודעים להבדיל בין האישי לציבורי", כתבה במבוא לספרה האחרון, "ימים רבים, אוטוביוגרפיה".
ב-1954 היא נישאה לאלוף הראבן.
לזוג בן ובת: איתי הראבן והסופרת גיל הראבן.
נפטרה בשנת 2003, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
בנובמבר 2012 נפתח באוניברסיטת בן-גוריון ארכיון הכולל חומרים שנתרמו על ידי בני משפחתה.
"שירים מפינת הרחוב" (בשם שולמית ריפתין)
בחודש האחרון (1966): סיפורים קצרים.
רשות נתונה (1970): סיפורים קצרים.
עיר ימים רבים (1972): רומן על רקע ירושלים המנדטורית, כפי שהכירה אותה הסופרת בילדותה.
הספר תורגם לאנגלית, צרפתית, גרמנית ואסטונית.
אני אוהב להריח (1976): שירי ילדים .
החוליה (1986): פורסם בשם העט טל יערי.
שלושה סיפורי מתח שעל הראשון בהם, "חוליה", מבוסס הסרט "מסתור שהופק ב-2017 בבימויו של ערן ריקליס.
משיח או כנסת (1987): מסות ומאמרים.
אוצר המילים של השלום (1996).
צמאון, שלישיית המדבר: טרילוגיה על רקע סיפורי המקרא העוסקים בראשיתו של עם ישראל, מיציאת מצרים ועד תקופת השופטים.
הבלון שהלך למקום אחר (1994): ספר פעוטות.
מה אני אשם שאני גדול?
ימים רבים, אוטוביוגרפיה (2001): ספר זה אינו אוטוביוגרפיה במובן הפשוט של המלה, אלא רטרוספקטיבה - אוסף של יצירות ספרותיות, רשימות וזיכרונות, מסודרים בסדר כרונולוגי.
פרס אברך למסאות לשנת 1989.
שולמית לפיד (נולדה ב-9 בנובמבר 1934) היא סופרת, מחזאית ומתרגמת ישראלית.
כיהנה כיו"ר אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל ופרסמה ספרים (ביניהם ספרי ילדים), מחזות וסיפורים קצרים.
שולמית לפיד נולדה בשם שולמית גלעדי בתל אביב בשנת 1934, להֶלֶן, בתו של סוחר ביצים מטרנסילבניה, ולדוד גלעדי, עיתונאי, סופר ומתרגם, שנמנה עם מייסדי העיתון "מעריב".
בנערותה שהתה עם משפחתה באירופה כאשר אביה היה שליח "מעריב" בפריז.
את שירותה הצבאי עשתה בוועדת שביתת הנשק, הודות לבקיאותה בשפות.
למדה מזרחנות וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1959 נישאה ליוסף לפיד.
באותה שנה נסעה עם בעלה לארצות הברית בה הוא סייר והתמחה בעיתונות.
בשנים 1963–1966 התגוררה בלונדון כאשר בעלה שימש שליח "מעריב" בעיר.
למשך זמן מה פעלה בשירות המוסד ולקחה חלק בפעילות חשאית.
בשעות הפנאי שלה מגידול ילדיה, שלחה ידה בכתיבה.
לקראת סוף 1966 החלה לכתוב ביקורות על ספרי ילדים בעיתון "מעריב".
יצירתה הראשונה שזכתה לפרסום הייתה המחזה "הירושה", שזכה בציון לשבח במסגרת חלוקת פרסי עידוד המחזה המקורי, נרכש על ידי התיאטרון הקאמרי והוצג על ידו.
בשנת 1969 פרסמה את ספרה הראשון, קובץ סיפורים בשם "מזל דגים", שיצא בהוצאת עקד.
הספר הידוע ביותר של לפיד הוא "גיא אוני", המספר על נשות ואנשי העלייה הראשונה, מייסדי המושבה ראש פינה.
ספר ההמשך, "חוות העלמות", עוסק בגיבורת "גיא אוני" ובגיבורות ובגיבורים נוספים, אנשי העלייה השנייה, שהיוו חלק מ"חוות העלמות" להכשרת נשים לחקלאות, סמוך לחוות כנרת.
ספר אחר שלה, "כחרס הנשבר", עוסק בסוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא.
את סיפור עלייתו וקליטתו של אביה בארץ ישראל, וכן את סיפור ילדותה בתל אביב של שנות השלושים והארבעים, תיעדה לפיד בספרה "ואולי לא היו", שיצא בשנת 2011. היא כתבה גם כמה ספרי ילדים, וכן את מילות השיר "רוזה מרציפן", שהלחין ושר שלמה גרוניך.
עיקר פרסומה בא מתחום הספרות הבלשית: היא היוצרת של "ליזי בדיחי", גיבורת שישה ספרי מתח.
ליזי בדיחי היא כתבת במקומון באר שבעי בשם "הזמן דרום", ובכל ספר היא מתעקשת לעסוק בתעלומה בלשית שאיש לא הטיל עליה לחקור.
הספר הראשון בסדרה, "מקומון", שיצא ב-1989, היה לאבן פינה בספרות הבלשית העברית, והצלחתו סייעה לקידום הסוגה הבלשית בעברית.
בעקבות ספר זה באו חמישה ספרים נוספים, בהם פתרה בדיחי תעלומות שונות, תוך ש"היא מדדה ברגליה הגדולות מדי, ועונדת עגילים גדולים מדי", כמו שאוהבת שולמית לפיד לתאר אותה.
מחזות מפרי עטה שהוצגו: "הירושה", "רכוש נטוש", "מפעל חייו", "רחם פונדקאי" ו"הפלגות".
בתחילת שנות ה-80 הייתה חברת ועד באגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל.
בשנת 1983 כיהנה כמזכ"ל האגודה ובשנת 1984 נבחרה ליו"ר האגודה תפקיד בו כיהנה עד שנת 1987.
בשנת 2014 התראיינה לפיד ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
ב-1996 זכתה לפיד בפרס ניומן.
ב-2013 זכתה בפרס סטימצקי על ספרה "רכוש נטוש".
שולמית לפיד היא אלמנתו של איש התקשורת והפוליטיקאי יוסף לפיד.
מיכל - נהרגה בתאונת דרכים ב-1984.
יאיר - ראש האופוזיציה, לשעבר ראש ממשלת ישראל, עיתונאי וסופר.
מירב רוט - פסיכולוגית וסופרת.
נכדתה היא השחקנית נטע רוט.
לפיד התגוררה ב"בית מגורי העיתונאים", בניין בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם שבתי דון יחיא, יגאל לב ולוי יצחק הירושלמי.
בין ספרי הילדים מפרי עטה:
התנין מצרים (איורים: ברכה אלחסיד-גרומר)
אנתולוגיה: 16 סיפורים מאת סופרי המתח הגדולים בעולם (עם דרור משעני; אחוזת בית, 2024)
סוף עונת הלימונים (כתר, 2007)
פרפר במחסן (ידיעות ספרים, 2020)
רכוש נטוש, מרץ 1987, תיאטרון הקאמרי, במאי: אהרון אלמוג, תפאורה: אלי סיני, מוזיקה: מישה בלכרוביץ' (הפקות נוספות: 2006, תיאטרון הבימה, במאי: איציק ויינגרטן; 2022, תיאטרון חיפה, במאית: אסי לוי).
המחזה יצא לאור בהוצאת אור-עם (תשנ"א 1991).
רחם פונדקי, אפריל 1990, תיאטרון הקאמרי, במאי: אילן רונן, תפאורה: רות דר, מוזיקה: דן הנדלסמן.
מפעל חייו, מרץ 1992, תיאטרון הקאמרי, במאי: אורי פסטר, תפאורה: דודו מזח, מוזיקה: אורי וידיסלבסקי.
המחזה יצא לאור בהוצאת אור עם תל אביב (תשנ"ב 1992).
הפלגות, ינואר 1997, תיאטרון הקאמרי, במאי: עמית גזית, תפאורה: טל יצחקי, מוזיקה: אלדד לידור.
שולמית שחר () הייתה פרופסור בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב וכלת פרס ישראל לחקר ההיסטוריה הכללית לשנת ה'תשס"ג (2003).
שולמית שחר נולדה בריגה שבלטביה כשולמית וינשטוק, ועלתה לארץ ישראל בגיל חמש.
למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה וסיימה במחזור כ"ז (1946).
בגיל צעיר התגייסה ל"הגנה", ובמלחמת העצמאות שירתה בש"י.
לאחר מכן הצטרפה זמנית לקיבוץ מעגן מיכאל.
עשתה תואר ראשון בהיסטוריה ובספרות אנגלית ותואר מוסמך בהיסטוריה כללית ובהיסטוריה של עם ישראל, שניהם באוניברסיטה העברית.
עבודת התיזה שלה לתואר דוקטור, שנעשתה באוניברסיטת הסורבון בפריז בהדרכתו של פרופסור מישל מולה , עסקה בתאוריה הפוליטית בצרפת במאה ה-14, במיוחד זו שדנה במעמד המלוכה.
היא קיבלה את תואר דוקטור ב-1965. בשובה לישראל החלה ללמד את תחום ימי הביניים בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב.
ב-1990 קיבלה דרגת פרופסור מן המניין.
שולמית שחר שימשה כחברת מערכת כתב העת "היסטוריה"; כראש בית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב; כראש תוכנית לימודי הבי.אי.
הייתה חברה בהנהלת "החברה ההיסטורית הישראלית" וכן בוועדה לספרות עיון ב"מוסד ביאליק".
התנדבה מאז שנת 1993 ב"עמותת אישה לאישה.
בשנת 2003 הוענק לה פרס ישראל בתחום חקר ההיסטוריה.
מנימוקי ועדת הפרס: "פרופ' שולמית שחר היא היסטוריונית פורצת דרך.
מחקריה על נשים, על ילדים ועל עולם הזקנה בימי הביניים באירופה התקבלו בעולם כאבני יסוד לחקר ההיסטוריה החברתית ולא איבדו מחשיבותם גם לאחר שהעיסוק בנושאים אלו הפך לאופנתי.
במחקריה המעמיקים, המקיפים אזורים נרחבים ותקופות ממושכות, היא הפנתה את הזרקור לקבוצות שוליים שהיו עד אז חסרות קול.
נוסף לספריה על נשים, על זקנים ועל טף חקרה מיעוטים כגון מינים, מצורעים וצוענים.
פרופ' שחר פתחה צוהר לשיטות מחקר חדשניות בהעמידה את הפרט ואת חייו במרכז הבמה של הכתיבה ההיסטורית מתוך אמפתיה ורגישות חברתית עמוקה.
בהתרכזותה במעגלי החיים במשפחה עלה בידה לקעקע כמה הנחות יסוד שגויות של חוקרים ידועי שם ואף להוביל לבדיקה מחודשת של נושאים אלה בתקופות נוספות.
הודות להתבוננות בפרטים ולסרטוט הדרמה של חיי הדמויות שהיא העלתה מיוון השכחה הצליחה פרופ' שחר לקרב את הוויית ימי הביניים אל הקורא בן ימינו".
שולמית שחר היא אלמנתו של הסופר דוד שחר שהלך לעולמו ב-1997; אֵם לשלושה: מאיר, סינולוג, פרופסור באוניברסיטת תל אביב, ודינה, מעצבת.
בכורהּ מנישואיה הראשונים, אביתר כהן, נפל ב-1968. שחר היא סבתא לשתי נכדות ושני נכדים.
עם תלמידיה נמנים היסטוריונים ישראלים מובילים, בהם: מרים אליאב פלדון, יצחק חן, אביעד קליינברג, רון ברקאי, גדי אלגזי, מירי רובין ורבים אחרים.
אחותה דינה נרצחה ב–1941 בירי ביער ליד ריגה.
אחותה נעמי הייתה נשואה לאלוף מאיר זורע.
מחקריה של שחר עוסקים בחברה האירופית של ימי הביניים, בעיקר במאות ה-15-12. הם מתמקדים בקבוצות שוליים בחברה האירופית דאז: נשים, ילדים, זקנים ושאר שוליים בעת החדשה המוקדמת כמו הצוענים.
הם מבוססים על קריאה משווה של מקורות מרחבי אירופה השונים לאורך מאות בשנים.
שחר בולטת בכך שבניגוד לחוקרים רבים באקדמיה הישראלית שכותבים באנגלית, היא כותבת את ספריה בעברית בלבד והללו מתורגמים אחרי כן לשפות זרות.
המעמד הרביעי: האישה בחברת ימי-הביניים
ספרה זה של שחר ראה אור לראשונה בעברית בשנת 1983 (התשמ"ג) בהוצאת דביר והוא תורגם לאנגלית, גרמנית, הולנדית, הונגרית, סינית וקוריאנית, זהו ספרה המצוטט ביותר.
רוב ההיסטוריה שנכתבה היא היסטוריה של גברים וזהו ניסיון לכתוב את ההיסטוריה של הנשים: מעמדן, זכויותיהן של נשים משכבות חברתיות שונות.
היו אמהות בתי מנזר שהיו נשים חזקות וחופשיות, שניהלו לפעמים קהילה גדולה עם רכוש.
בשכבה השלטת היו נשים שירשו פיאודום שיש והיה כרוך בסמכויות פוליטיות וכלכליות משמעותיות ביותר.
הנשים איבדו מקור סמכות זה כשבא הקץ לפיאודליזם הפוליטי והמשטר האבסולוטיסטי החל להתגבש.
היה פער גדול בין חיי הנשים בשכבות החברתיות השונות, אולם היה גם מכנה משותף: בכל שכבות החברה היו זכויות הנשים מצומצמות בהשוואה לאלה של הגברים בשכבות החברתיות.
גם לפני שחר נכתב על היבטים שונים בחיי הנשים ובמעמדן בתרבות ימי הביניים, אולם זהו הספר הכללי המקיף הראשון.
ספרה זה של שולמית שחר יצא לאור בהוצאת דביר ב-1990. ספר זה הוא אנטיתיזה למחקרו של פיליפ אריאס שגישתו שלטה עד אז במחקר.
אריאס פרסם את ספרו בשנת 1960 ובו טען שכתוצאה מתמותת הילדים הרבה בימי הביניים, ההורים חיסנו עצמם רגשית בכך שהם נמנעו מלעסוק בילדים ולהתבונן בהם, דבר שגרם לאיבוד כמעט מוחלט של הילדות ולזיקה אליה.
שחר סקרה חיי ילדים, בנות ובנים בשלבים שונים של חייהם באזורים רבים ובקרבן של קבוצות שונות בחברה.
היא מביאה שלל עדויות המנסות להפריך את טענתו של אריאס והמורות על כך שהיה קיים עולם ילדות, שילדים היו יקרים להוריהם והופיעו בכתבי מחנכים, שליטים והוגים.
הורים השקיעו ממון וזמן רב והסתכנו במסעות ארוכים לקברות הקדושים על מנת להביא ילדים לעולם ובגידול ילדיהם והיו רגישים מאוד לסבלם או למותם.
היא מסתמכת בין השאר על חיבורים הגיוגרפיים, שבהם מתוארת ילדותו של הקדוש, שחר מניחה שמכיוון שילדותו של הקדוש חשובה פחות לקריירה שלו משלבים מאוחרים של חייו, תהיה השפעתה של הסוגה חלשה יחסית ומכאן תהיה חזקה האמינות ההיסטורית.
הספר תורגם לאנגלית, גרמנית והונגרית.
החורף העוטה אותנו: להזקין בימי הביניים
הספר התפרסם ב-1995 בהוצאת דביר.
קיימת כיום אידיאליזציה של היחס לאנשים הזקנים בעבר.
אולם ממחקרה של שחר מסתבר שהיחס לזקן ותדמיתו לא היו חד משמעיים במערב אירופה של ימי הביניים.
לצד תדמית הזקן בעל הניסיון והחכם שחובת הצעירים לכבדו קיימת גם תדמית הזקן הנלעג, והטרדן שכל חוכמתו אבדה לו ושב להיות כילד.
קיימת כיום גם הדעה שכל הזקנים טופלו על ידי צאצאיהם במסגרת משפחה מורחבת, ולא היא.
בדרום אירופה (ספרד, דרום איטליה וסיציליה) אכן מקובל היה ששלושה דורות יחיו תחת קורת גג אחת וזקן המשפחה שמר על סמכותו עד מותו.
אולם בצפון אירופה קיימים היו הסדרים שונים אחרים בכל השכבות החברתיות.
מהמחקר עולה בבירור שבניגוד לדיעה הרווחת שאנשים נחשבו בימי הביניים לזקנים בגיל 40, הרי שלמעשה אדם נחשב לזקן בגיל 60–70. אחוז הזקנים באוכלוסייה ללא ספק היה נמוך בהרבה מאשר בחברה המערבית של המאה ה-21, אולם גם אז היו אנשים שהגיעו לזקנה מופלגת.
ספר זה יצא לאור בהוצאת דביר בשנת 1997. שחר תרגמה את מכתבי אבלר ואלואיז מלטינית והוסיפה פתח דבר, אחרית דבר והערות.
נשים בתנועת מינות של ימי-הביניים: אנייס ואיגט הוולדנסיות
ספרה זה של שחר יצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 2001. ספר זה הוא על שתי נשים שהיו חברות בתנועה הואלדנזית: אנייס ואיגט, שנעצרו ונשפטו בבית דין של האינקוויזיציה באוגוסט 1319. שחר מתארת את הקורות אותן ואת עולמן החברתי והרגשי.
בספר זה ובמאמרים שונים של שחר ניסתה שחר לבדוק האם תנועת המינות תורמת להעלאת מעמדן החברתי של הנשים.
שחר בדקה האם התאולוגיה או המעמד החברתי השולי של המינים קובע את מעמד חבריהם והגיעה למסקנה שלא התאולוגיה קובעת את מעמד הנשים בחיים הדתיים.
מיעוט נרדף וולונטרי נוטה לקיים שוויון בין החברים וזה דבר שהקנה מעמד ריאלי גבוה יותר לנשים בתוך כתות המינות.
אף פעם לא היה מעמדן שווה לזה של הגברים, אבל מעמדן היה טוב בהשוואה למעמדן בכנסייה ההגמונית.
גוף ראשון בשני קולות: האוטוביוגרפיה של גיבר מנוז'ן ויהודה-הרמן
שחר תרגמה שתי אוטוביוגרפיות מלטינית לעברית והם ראו אור בכרך אחד בהוצאת אוניברסיטת תל אביב בשנת 2003. אוטוביוגרפיה היא סוגה מאוד נדירה בימי הביניים, היו מעט מאוד אוטוביוגרפיות מ"הווידויים" של אוגוסטינוס ועד למאה ה-16, אז היא נהפכה לז'אנר מקובל למדי.
האוטוביוגרפיות הן של הנזיר גיבר מנוז'ן ושל היהודי המומר יהודה-הרמן, והן פרק בתולדות האוטוביוגרפיה בתרבות המערבית ומקור לחיי החברה והתרבות של תקופת חיבורן.
הצוענים: עם הנוודים של אירופה