tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום מתבסס המיון על שיטות מודרניות יותר.
לקראת יציאה לאימון היחלצות מצוללת בבסיס הצוללות בפורטסמות', נדרשו חניכי הקורס, בהנחיית שר הביטחון, דוד בן-גוריון, לעברת את שם משפחתם.
כך הפך שמו מפינקלשטיין ללשם, המוזכרת בתנ"ך כאחת מאבני החושן.
בגמר הקורס הוצב כמפעיל סונר, מכשיר השמע האלקטרוני המאפשר לצוללת לזהות כלי שיט וסוגי הנעה בעודה "עיוורת" מתחת למים.
באותם ימים אמינות הזיהוי הייתה תלויה ביכולת השמיעה והריכוז של המפעיל.
לשם הוצב בצוללת הראשונה, אח"י תנין, שהייתה תחת פיקודו של יוסף דרור, המפקד הראשון של שייטת הצוללות.
שנה מאוחר יותר נשלח לקורס חובלים מחזור י', אותו סיים כחניך מצטיין, וחזר לצוללת אח"י תנין כקצין סיפון.
ב-1964 נשלח לקורס קציני צוללות בצי הבריטי, ואף הפליג כחצי שנה בצוללת הבריטית אה"מ אודין (Odin).
צוללת זו הייתה חדישה יותר מאח"י תנין, וגם מסדרה T שהחיל עמד לרכוש.
בחזרתו לארץ לא ניתן היה לשבצו בתפקיד בצוללת מאחר שאח"י תנין, הצוללת בה היה מיועד לשרת, נמצאה עדיין בשיפוץ.
בשל כך הוצב כסגן מפקד טרפדת בפלגה 914, ובהמשך הוסמך כמפקד טרפדת.
ביחידה זו זכה לניסיון פיקודי חשוב תוך ביצוע הפלגות מבצעיות רבות.
לקראת תום השיפוץ אוישה "תנין" בצוות בפיקודו של זאב אלמוג (אברוצקי) ולשם מונה לקצין הגנ"ק (גילוי, ניווט וקשר).
בתפקיד זה היה אחראי על מערכות אלה ועל מפעיליהן.
ב-1965, לאחר נישואיו לליאורה, יצא עמה לפורטסמות' שבאנגליה, לרכש הצוללות מסדרת T, ולצורך כך עזב את הקיבוץ.
לשם היה מיועד להתקדם לתפקיד קצין טורפדו באח"י לויתן, אולם לאור בעיות הניווט הצפויות בגלל גאות וזרמים, והצורך בקשר עם הצי הבריטי, נעתר לבקשת אלמוג, והמשיך כקצין ניווט בצוללת.
אח"י לויתן סיימה את השיפוץ במספנת פורטסמות' ויצאה ל- שבסקוטלנד לניסויי ים ואימון היבנות.
הלוויתן לא הספיקה להשלים אימוני היבנות.
ומיד עם תום ניסויי הים מיהרה להפליג ארצה כדי להספיק להשתתף במלחמת ששת הימים.
הלוויתן שטה את כל הדרך על פני הים, אך הגיעה לאחר תום הקרבות.
אחרי תקופת הפלגות בצוללות, נשלח לשם שוב לאנגליה, הפעם לקורס סגני מפקדי צוללות, שארך ארבעה חודשים.
הקורס התבסס בנמל רוטסי בסקוטלנד, והשתתפו בו גם גדי מנור מחיל הים ומספר קצינים בריטיים.
הקורס עסק בנושאי ביטחון צלילה, עקרונות ההתקפה ותרגילי תקיפה רבים בסימולטור.
בתחילת 1968 טבעה הצוללת דקר.
האסון היה מכה קשה לשייטת הצוללות.
בערב חג הפסח נפל , אחיו של לשם, שהיה לוחם בחטיבת גולני בהפגזה ירדנית על מוצבי צה"ל בעמק הירדן.
בעת מלחמת ההתשה (1970) נשלח לשם לניסוי מבצעי ליד תעלת סואץ.
הרכב המשוריין בו נסע עלה על מוקש ולשם נפצע קשה.
עקב תקופת השיקום הארוכה נאלץ לשם לעבור את קורס מפקדי הצוללות שנערך לראשונה בישראל (במקום באנגליה), בפיקודו של רס"ן גדעון רז, מפקד הדולפין.
בבחינה לקח חלק גם מפקד שייטת הצוללות, אברהם דרור (איבן).
כדי לחזק את הידע והניסיון, עבר לשם קורס סגני מפקדים נוסף באנגליה.
לאחר הסמכתו הוצב כמפקד אח"י דולפין.
מאחר שהלוויתן הייתה בתקופת אחזקה, נפל רוב הנטל על הדולפין, למרות העומס זכה הצוות בתקופה זו להישגים רבים במבצעים, באימונים ואף בתחרויות צה"ליות כ"פרס המשק".
הושם דגש על מורל וגיבוש הצוות, וכן הופעל לחץ על מטה חיל הים לתכנן ולבצע פעילויות מבצעיות, גם כדי לשכנע באמינותה וביכולותיה של הצוללת, על רקע ערעורן בשל טביעת הצוללת דקר.
בקיץ 1972, לאחר שהשלים תקופת פיקוד, יצא לשם להפלגה על מכלית גדולה (470,000 טון), "ג'מבו פיוניר", מאילת לאי שרג במפרץ הפרסי, כאחראי אבטחה למשך חודש.
נערכה בדיקה מקפת בנושא האבטחה, כולל הוצאת נוהל חדש שהוגש לאישור משרד התחבורה.
ב-1972 יצא לקורס במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, שאותו סיים בהצטיינות, ובסיומו חזר לשייטת הצוללות כמפקדה.
דור צוללות ה-T הגיע לסוף דרכו, והחלו ההכנות לבניית צוללות מסדרת גל.
באותה תקופה הגיעו ספינות הדבור הראשונות מארצות הברית, וחיל הים הטיל על שייטת הצוללות לקלוט אותן.
בתקופה זו עסקו הצוותים שהמתינו לצוללות בתעסוקה מבצעית, וניתן היה לבחון את יכולתם של קציני הצוללת הצעירים בפיקוד על כלי–שיט, ולו קטן יותר.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים היו צוללות ה-T בתקופת אחזקה.
לשם הוצב לפיקוד על אוניית הסוחר חנה, ששהתה במרכז הים התיכון ושימשה כאוניית-אם לספינות הטילים שליוו את אוניות הרכש.
כן פיקד על מספר מבצעי דבורים בים התיכון.
לאחר המלחמה קודם לדרגת סא"ל בקיצור פז"מ, ויצא בשליחות לביקור בצי של דרום אפריקה, לתיאום הפלגות לקבוצות צוללנים על מנת לשמר את ניסיון הצוללנות בתקופת המעבר.
מאותה סיבה הפליג בצוללות הצי הגרמני הדומות לצוללות גל, למשך כחודש.
הפלגות אלה תרמו לכתיבת הוראות ההפעלה והוראות הקבע של צוללות "גל".
כראש צוות אפיון מחשב הירי החדש, יצא למספנת ויקרס להציג את המחשב ולסכם על דרך בדיקתו והאימון בו לצוות ההתקפה.
ב-1975 יצא עם משפחתו למספנת ויקרס שבסקוטלנד ללוות את בניית צוללות הגל כמפקד השייטת וכמפקד אח"י גל.
לאחר השלמת ניסויי הים בסקוטלנד בצוללת אב-טיפוס, שנתנה תחושה של "טייס ניסוי", השלימה הצוללת את אימוני ההיבנות וחזרה לנמל פורטסמות' להתארגן לקראת ההפלגה ארצה.
מזג האוויר היה סוער, אך הוחלט לצאת לדרך מחשש שהאנגלים ימנעו את יציאתה מסיבות פוליטיות.
במעבר במפרץ ביסקאיה נתקלה הצוללת בים קשה במיוחד, ועלתה האפשרות להיכנס לנמל ברסט שבצרפת, שנקבע בתכנון כנמל חירום.
הגל החבולה נכנסה לבסוף לנמל גיברלטר.
עם הכניסה לנמל הוזמן לשם לישיבת ממשלה כאקט של אירוח מכובד.
רוב שרי ממשלת גיברלטר היו אז יהודים.
בהגיע הצוללת לישראל רצה פיקוד חיל הים שאח"י גל תהפוך לצוללת מבצעית מהר ככל שניתן, וכך יצאה, קרוב למועד הגעתה, לתרגיל צילום חוף במזג אוויר סוער.
במהלך הביצוע נחבטה הצוללת בקרקע וניזוקה.
לשם הוחלף על ידי גדעון רז, והוצב כראש ענף מבצעים בחיל הים.
ב-1977 הוצב לשם לתפקיד ראש ענף מבצעים במטה חיל הים ועסק בתכנון של פעילות מבצעית אינטנסיבית, בעיקר נגד המחבלים בלבנון.
התכנון החל על פי הנחיית אג"מ מבצעים והמשיך ביחידה המבצעת, כדי לקצר לוח זמנים לביצוע.
בהמשך אושר התכנון על ידי מפקד חיל הים, ואחריו על ידי הרמטכ"ל ושר הביטחון.
נציג הענף השתתף בתדרוך האחרון למבצעים, עקב אחרי המבצע ולקח חלק בתחקיר.
מדור היסטוריה של החיל היה כפוף לענף מבצעים, וכדי לשמר את המורשת דאגו בענף להפוך את רוב תיקי המבצעים לתיקי מורשת, במגמה ללמד אותם בקורס חובלים לאחר אישור ביטחון שדה.
עם סיום התפקיד יצא לשם לאוניברסיטת חיפה להשלים תואר ראשון שאותו סיים בהצטיינות, ובגמר הלימודים הועלה לדרגת אל"ם, ומונה למפקד זרוע ים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
תחת ידו למדו הקצינים עבודת מטה ומנהיגות בים.
הושם דגש על כושר ביטוי בכתב ובעל פה ולמדו לימודים אקדמיים.
לשם יזם קורס מקוצר במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה קצר לקציני החיל תומכי הלחימה.
בנוסף לתפקידו היה נציג חיל הים בוועדת השלום עם מצרים וצבר שעות רבות באל עריש, באלכסנדריה ובקהיר בתיאום הפלגות סטי"לים בתעלת סואץ, בחיפושי נעדרים ובחיפושים אחר הצוללת דקר.
באחד הביקורים במועדון הקצינים בקהיר שהה עם שר ההגנה המצרי, כאמל חסן עלי.
עם החתימה על חוזה השלום עם מצרים, הוזמן הצוות על ידי אנואר סאדאת לביקור של שבוע במצרים.
בשנת 1981 הוצב כסגנו של אברהם בן שושן בבסיס חיפה, ויחד לקחו חלק במלחמת לבנון הראשונה, שבה היה לבסיס חלק נכבד בפעילות לאורך חופי לבנון, כולל היערכות להגנת החוף על ידי פריסת מוצבים ותחנות מכ"ם למניעת חדירת מחבלים.
לבקשת מבקר מערכת הביטחון, אלוף (מיל') מאיר זורע, הוצב לשם ביחידתו כמבקר יחידות צה"ל.
בהמשך התמנה למבקר הצבאי, בדרגת תת-אלוף.
לשם פרש לגמלאות ב-1991, וכיום ממשיך לשרת במילואים בצוות מבדקי הערכה לקצינים בכירים, ובהרצאות מורשת בשייטת הצוללות ובחיל הים.
ב-1965 התחתן עם ליאורה שאותה הכיר בקיבוץ.
ליאורה שעלתה מפולין ב-1958 התחנכה באשדות יעקב.
מאחר שאספת הקיבוץ לא אישרה את הארכת שירות הקבע לטובת היציאה לאנגליה לרכש צוללות ה-T, עזבה המשפחה את הקיבוץ לקריית ים.
באותה שנה יצאה המשפחה לפורטסמות' שבאנגליה במשלחת הרכש.
באנגליה נולד הבן הבכור, זיו, שבהמשך שירת כקצין בצוללות.
ב-1969 נולד הבן השני, שחר, שגם הוא שירת בחיל הים.
בשנת 1971 עברה המשפחה לגור בקריית טבעון.
עם פרישתו ב-1991 החל לשם בתפקיד מנהל מחוז הגליל בקופת חולים הכללית, תפקיד אותו מילא חמש שנים.
בשנת 1995 עבר לשרת כראש אגף הנדסה ותשתיות במועצה אזורית משגב, ועסק בין היתר בהרחבת היישובים הקיימים והקמת יישובים חדשים.
בשנים 1997–2002 כיהן כמנכ"ל המועצה המקומית קריית טבעון, יישוב מגוריו.
לשם משרת בהתנדבות במרכז ההנצחה בטבעון, תחילה כחבר הנהלה ובהמשך כיו"ר.
מוסיף לשיר כל השנים בחבורת הזמר המקומית ובמועדוני זמר באזור.
1979 - תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה, בהיסטוריה כללית
1986 - תואר שני באוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה אמריקאית.
עבודת הגמר עסקה בקומונות באמריקה במאה ה-19.
בשנת 2002 החל בלימודי דוקטורט בהיסטוריה של ארצות הברית באוניברסיטת חיפה.
המחקר שהושלם בשנת 2007 בהצטיינות יתרה עסק באפליה הגזעית בתוך הצי האמריקני במלחמת העולם השנייה וניסה לאתר את הסיבות שבגללן הצי היה האחרון לביטול ההפרדה והאפליה.
המחקר כלל בדיקת חומר רב בארכיוני הצי ומשמר החופים ושהייה באמריקה לתקופה של שלושה חודשים.
לאחר השלמת הדוקטורט המשיך לשם להרצות באוניברסיטה, בעיקר לקורס חובלים של חיל הים, במהלך לימודיהם האקדמיים על תולדות ההעפלה וחיל הים, וכן במכללות אזוריות ומועדוני גמלאים.
הרמן ווק, מלחמה וזיכרון, זמורה, ביתן, מודן, 1981 – עזרה בתרגום
הרמן ווק, המרד על הקיין, זמורה, ביתן, מודן, 1981 (הוצאה חדשה) – עזרה בתרגום
דרו מידלטון, הצוללת, הוצאת מערכות, 1987 – עזרה בתרגום
מאמר בביטאון "מיליטרי טכנולוגי" על התפתחות חיל הים הישראלי :
רד וצלול - סיפורה של שייטת הצוללות.
עיצוב והפקה: אלתן תקשורת בע"מ.
הוצאת עמותת דולפין - יוצאי שייטת הצוללות, 1994 - לשם היה האחראי מטעם העמותה
פיטר האצ'האוזן, איגור קורדין, אלן וייט, במים עוינים, הוצאת כנרת, 1999 – עזרה בתרגום
גארי קינדר, ספינה של זהב, הוצאת כנרת, 2000 – עזרה בתרגום
ישראל לשם, ים שחור אופק לבן, הוצאת אופיר ביכורים, 2012 - על אפליה גזעית בצי האמריקני (מבוסס על עבודת הדוקטורט)
ישראל לשם, השפעתי על חיילים כלואים להשלים את השירות, "צוות שלנו" בטאון צוות ארגון גמלאי צה"ל 134, אפריל 2023, עמ' 34.
ישראל כהן (קאהן; 10 ביוני 1905 – 25 בפברואר 1986) היה סופר, מסאי, מבקר ספרות, מתרגם ועורך ישראלי יליד מזרח גליציה; חבר ועד הלשון העברית ויו"ר אגודת הסופרים.
נודע בשמות העט "אלשי"ך", "י.
כהן נולד באולאשקובצה שבפלך טרנופול במזרח גליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, ביום ב' של חג שבועות תרס"ה (1905), בנם של יצחק וגיטל בת מרדכי פרלמוטר.
אביו היה שוחט ובודק, מורה ומחסידי ומקורבי הרבי מהוסיאטין.
כהן למד כילד ב"חדר", בבית מדרש ובבית ספר עממי, וסיים את לימודיו בהצטיינות בגפ"ת בסמינר למורים בעיר לבוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נחרבה עיירתו, והוא ומשפחתו נדדו רבות, בין היתר לכפר בצ'כיה, עד שבשנת 1918 חזר כהן לבית סבו בגליציה.
לאחר שאביו נתמנה לשוחט ובודק בבוצ'אץ', עבר כהן ללמוד בה תורה בבית מדרש ולקח חלק ב"השומר הצעיר", "התאחדות" ו"החלוץ".
בתחילת 1924 נבחר כהן למרכז פעילות החלוץ בלבוב, והוציא בשיתוף עם דב שטוק (לימים סדן) עיתון בעברית בשם "עתוננו".
מכיוון שלא הצליח להוציא דרכון על מנת לעלות לארץ ישראל, הוא הבריח את הגבול לווינה, שם נבחר לחבר מרכז החלוץ באוסטריה.
כהן עלה לארץ ישראל ב-29 באוקטובר 1925; תחילה הגיע לבנימינה, ולאחר מכן עבר לפתח תקווה כחלק מקבוצת "המשולש".
כשזאת התפרקה, לאחר שנתיים, נדד בארץ ועבד בעיקר בעבודת אדמה ובניין.
כהן היה חבר במפלגת הפועל הצעיר, ולאחר איחודה עם אחדות העבודה, הפך לחבר מפלגת פועלי ארץ ישראל.
בשנת 1930 נשלח מטעם הסתדרות העובדים לפעילות עם "החלוץ" בגליציה, לטביה, אוסטריה, ורומניה, ולקח חלק בקונגרס ארץ ישראל העובדת בברלין.
בתום השליחות היה לחבר בקבוצת חולדה.
בשנת 1933 נישא לצביה בת ירחמיאל מרדכי גורדון, שהייתה שותפתו לקבוצה, ונבחר למזכיר ועדת התרבות של מועצת פועלי רחובות.
משנת 1934 סייע ליצחק לופבן בעריכת שבועון מפא"י "הפועל הצעיר", ובשנת 1948 התמנה לעורכו, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 1970. בין פעולותיו הרבות, הרשומות ב'מסלול - ספר היובל', הייתה הקמת "מלוא" - מועדון לסופרים ולאמנים, בשנת 1952, שעמד בראשו וניהלו כל ימיו.
בשנת 1955 זכה כהן בפרס חולון על ספרו "פתחים" ועל יצירתו המסאית בכלל.
בשנת 1962 זכה בפרס ברנר על פרסום ארבעת הכרכים של כתביו.
בשנת 1971 זכה בפרס פיכמן על מסותיו "אישים מן המקרא".
באותה שנה זכה בפרס אהרונוביץ להערכת מפעלו כעורך "הפועל הצעיר" וכמבקר.
בשנת 1974 זכה בפרס ביאליק עבור ספרו "יעקב שטיינברג: האיש ויצירתו".
בשנת 1982 קיבל את תואר יקיר תל אביב.
בשנת 1985 זכה בפרס לספרות עברית ויידיש ע"ש שלמה שנהוד.
כהן נפטר בשנת 1986. הותיר אחריו שתי בנות: חוקרות הספרות נורית גוברין וחגית הלפרין.
כתביו של כהן הועתקו לפרויקט בן יהודה.
הערכות ובבואות (תל אביב: מפיץ הספר, תרצ"ח)
יצחק אדוארד זלקינסון: חייו ומפעלו הספרותי (תל אביב: מסילה, תש"ב)
סנסנה: ראָמאן פון ארץ-ישראל'דיקן לעבן (פרנקפורט: אונטערוועגס, 1948) (רומן מהחיים הארצישראליים)
דמות אל דמות (תל אביב: דביר, תש"ט) (מסות על ספרות וסופרים עברים)
זה לעומת זה: אוצר פתגמים מקבילים אנגליים, גרמניים ועבריים, בצירוף מפתח עברי ומפתח גרמני (תל אביב: דביר, תשי"ד)
פתחים: מסות (תל אביב: אגודת הסופרים העברים ליד דביר, תשי"ד)
גשרים: אישים ובעיות בתנועת העבודה (תל אביב: עיינות, תשט"ו)
אישים מן המקרא (תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ח)
ניבון אנגלי-עברי: מילון לניבים ולצירופי-לשון אנגליים והקבלותיהם בעברית (תל אביב: דביר, תשי"ט) (יחד עם אדם ריכטר)
ספר פתגמים מקבילים: אנגליים, גרמניים ועבריים (תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"א)
כתבים (תל אביב: ועד, תשכ"ב), 4 כרכים
מתתיהו שוהם: חייו ויצירתו (תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ה)
אספקלריות (רמת גן: מקור, 1968)
יעקב שטיינברג: האיש ויצירתו (תל אביב: דביר, תשל"ב)
סגל חבורה: אנשי חזון ומעשה בתנועת העבודה (תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, תשל"ב)
פרקי אהרן מגד (תל אביב: עקד, תשל"ו)
פנים אל פנים (תל אביב: יחדיו, תשל"ט 1979)
בחביון הספרות העברית: הספרות העברית לאור משנתו של ק.ג.
פסקי טעם: מסות על ספרות וסופרים (תל אביב: עקד, תשמ"ב 1982)
מעל במות: דברים שבעל-פה – בכתב (תל אביב: עקד, תשמ"ב 1982)
חילופי-מכתבים בין ישראל כהן ובין ש"י עגנון ודוד בן-גוריון, בעריכת נורית גוברין (תל אביב: עקד, תשמ"ה 1985)
עיונים ותגובות, בעריכת נורית גוברין (תל אביב: עקד, תשמ"ו 1986)
חיים ארלוזורוב, לשאלת הארגון המשותף (תל אביב: הוועד המרכזי של "הפועל הצעיר", תרפ"ז)
מכס נורדאו, פרדוקסים (ירושלים: מצפה, תר"ץ) (יחד עם דב שטוק)
פאול פדרן והיינריך מנג (עורכים), פסיכואנליזה לעם (ורשה: הקואופרטיב השומרי המרכזי, תרצ"ב)
פרדיננד לסל, יומן נעורים (תל אביב: מסדה: לגבולם: בהשתתפות מוסד ביאליק, תש"ו)
גוסטב לנדאואר, קריאה לסוציאליזם: המהפכה (תל אביב: עם עובד, תשי"א)
ו' מקמהון בול, לאומיות וקומוניזם במזרח אסיה (תל אביב: עיינות, תשי"ד)
ג'ורג' דאגלס הווארד קול, תולדות המחשבה הסוציאליסטית (תל אביב: עיינות, תשט"ז)
מבחר מסות אנגליות: מפרנסיס בייקון עד אלדוס האקסלי (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב)
פראנסיס בייקון, אטלנטיס החדשה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו 1986)
נורית גוברין (עורכת), מסלול: ספר-היובל לישראל כהן במלאת לו שבעים וחמש שנים, תל אביב: ועד היובל על ידי עקד, תש"ם.
חלקו השני הוא ביבליוגרפיה של ועל ישראל כהן, אותו הביאה לדפוס חיה הופמן.
ישראל ליאור (13 בספטמבר 1921 – 8 במאי 1981) היה תת-אלוף בצה"ל, מזכירם הצבאי של ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר.
ליאור (במקור ליטואר) נולד בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1937, בה התגורר בבית סבו וסבתו בחיפה.
הוריו שנותרו בפולין נספו בשואה.
הוא למד בבית הספר המקצועי בסמ"ת שליד הטכניון.
היה פעיל במנגנון הקבע של ארגון ההגנה, בוגר קורס מ"מים מחזור ט"ו של הארגון ושימש מדריך בקורס מפקדי מחלקות, היה מדריך ראשי בנפת זבולון.
פיקד על פלוגת הסטודנטים של הטכניון ועל היחידה המיוחדת של ההגנה בחיפה.
ב-1947 מונה לסגן מפקד גדוד חי"ש 22 של חטיבת לבנוני בצפון ישראל, היה מפקדו השני של גדוד 11 "אלון", שפעל בתחילת מלחמת העצמאות תחת חטיבת גולני ובהמשך תחת חטיבת יפתח וחטיבת עודד.
הגדוד בפיקודו לחם בקרבות בגליל המזרחי ובגליל העליון בין השאר בקרב על מצודת כ"ח.
בהמשך המלחמה שימש קצין המבצעים של חטיבת גולני.
לאחר מלחמת העצמאות עסק בארגון כוחות המילואים בצפון ופיקד על בית הספר להכשרת חיילי מילואים, בשנים 1951 עד 1954 שימש ראש מטה חטיבת חיל רגלים וקצין אג"ם בפיקוד הצפון.
הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ופיקד על מחוז תל אביב בשנים 1960 עד 1963, בתקופה זו פיקד על מצעד צה"ל ביום העצמאות ה-14 בשנת תשכ"ב (1962) שנערך בעיר.
בשנים 1963 עד 1966 שימש ראש אכ"א/פרט באגף כוח האדם.
בפברואר 1966 מונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה לוי אשכול.
הוא ליווה את אשכול בתקופת ההמתנה ובמלחמת ששת הימים ובפעולת כראמה.
לאחר פטירתו של אשכול המשיך לכהן בתפקיד תחת ראש הממשלה גולדה מאיר וליווה אותה במהלך מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
במקביל החליף את אהרן יריב ביולי 1973 כיועץ ראש הממשלה לענייני מלחמה טרור.
ביוני 1974 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו שימש מנכ"ל חברת הנפט הלאומית, הממונה על חיפושי הנפט, עד 1978. לאחר מכן שימש מחזיק תיק הפועל במועצת פועלי תל אביב-יפו.
ב-1987 יצא לאור ספרו של איתן הבר, היום תפרוץ מלחמה, ספר זיכרונות שהחל לכתוב עם ישראל ליאור.
הרב ישראל לוי היה רבה הראשי של צרפת בין השנים 1920–1939, מרצה לתלמוד, מומחה לתולדות יהודי צרפת וממייסדי החברה לחקר חכמת ישראל בפריז.
נולד בפריז, ב-1879 השלים את לימודיו הרבניים בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז.
ב-1880 היה שותף להקמת החברה לחקר חכמת ישראל (Société des Études Juives) בפריז ועורכו של כתב העת של החברה "Revue des Études Juives" בו פרסם מאמרים רבים בשלל נושאים השייכים למדעי היהדות.
ב-1892 החל לשמש כעוזר ומזכיר אישי לרב צדוק כהן רבה הראשי של פריז, ולימים של צרפת כולה.
במקביל, שימש מ-1896 כמרצה לתלמוד.
בשנת 1909 עמד בראש משלחת שיצאה מטעם "כל ישראל חברים" לבחינת מצב החינוך היהודי בארצות אגן הים התיכון וביקרה בארץ ישראל, במצרים, בסוריה ובטורקיה.
ב-1914 עקב מחלתו של הרב אלפרד לוי, שימש כממלא מקומו כסמכות הרוחנית העליונה של יהודי צרפת, וב-1920 נבחר רשמית למשרת הרב הראשי לצרפת.
נפטר בפריז בשנת 1939, ונקבר בבית הקברות מונפרנאס.
ישראל כ"ץ (נולד בישראל, ב-15 ביולי 1948) הוא פרופסור בדימוס במחלקה לפסיכולוגיה ובמחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית, שם כיהן עד 2018 כראש מגמת לימודי הארגון.
מייסד ויו"ר מכון צפנת למחקר, פיתוח וייעוץ ארגוני.
עומד בראש התוכנית החדשה לתואר שני בפסיכולוגיה ארגונית במרכז האקדמי רופין, שנפתחה באוקטובר 2022. עוסק בפיתוח ארגוני ותוכניות למנהלים, בייעוץ לבעלי תפקידים בכירים בארגונים, בהכשרה ובהנחיה.
כ"ץ היה שותף מאז ראשית שנות השבעים של המאה שחלפה לביסוס הייעוץ הארגוני כפרופסיה.
כ"ץ נולד בישראל ב-1948. הוא בוגר תואר ראשון בסוציולוגיה ובמדע המדינה, ובעל תואר שני בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטורט השלים ב-1982 באוניברסיטה העברית במחלקות לסוציולוגיה ולפסיכולוגיה חברתית.
מאז 1974 מלמד באוניברסיטה העברית.
מאז 1995 ועד 2018 שימש ברציפות כראש מגמת לימודי הארגון של המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה וכן כחבר סגל במגמה לפסיכולוגיה חברתית במחלקה לפסיכולוגיה.
בין תחומי התמחותו: תפיסת תפקיד ניהולי, תרבות ארגונית, עבודת צוות, יחסים בין קבוצות, ארגון וסביבה, תהליכי שינוי, התמודדות עם קונפליקטים, קבלת החלטות, שיח ארגוני.
בשנת 1985 הקים (יחד עם שותפיו גבריאל דהאן ואריאלה וייץ שפרשו בהמשך) את מכון צפנת למחקר, לפיתוח ולייעוץ ארגוני, שם שימש כמנכ"ל עד 2016 ומאז משמש כיו"ר.
תפיסתו המקצועית של המכון משלבת בין העולם הארגוני לבין הבנות שמקורן בתאוריות פסיכואנליטיות פוסט-מודרניות ובתאוריות של מורכבות.
בשנת 1995 ייסד יחד עם גבריאל דהאן, נילי סוקניק וטלי קרינסקי את כתב העת היחיד לייעוץ ארגוני בישראל, "אנליזה ארגונית", אשר יוצא מאז בהוצאת מכון צפנת, ומ-2001 משמש כעורך הראשי.
מאז 1989 הוא חבר בכיר בארגון הישראלי לפיתוח ארגוני (איפ"א).
כיהן כחבר בוועדת האתיקה של הארגון בין 1990–1992.
מאז 1991 הוא מרכז ומלמד באוניברסיטת תל אביב, במסגרת המרכז לפיתוח סגלי חינוך, תוכניות להכשרת מדריכים ועובדי הוראה (עד 2002), ומנחי קבוצות במעגל החיים (לאורך כעשרים השנה האחרונות).
ב-1992 ייסד (יחד עם שלושה שותפים) תוכנית שנתית בת שלושה סמסטרים להכשרת יועצים ארגוניים באוניברסיטה הפתוחה, וב 2005 שב להובילה עד היום.
ב-2016 יזם פורום בכיר של סמנכ"לים למשאבי אנוש בארגונים עסקיים גדולים, העוסק הן בלמידה והן בפיתוח התחום בישראל, והנחה אותו לצד פרופ' גדעון קונדה.
בספטמבר 2020 הוענקה לו חברות כבוד בעמותת פיתוח ארגוני ישראל.
ב-2011 יזם שותפות בין ארגונית ל-11 כנסים שנתיים תחת הכותרת "בהערכה רבה", שעוסקים בקידום ניהול מבוסס נתונים בארגונים.
כ"ץ ליווה בשני העשורים האחרונים כאיש מקצוע ועדות שונות בתחום מדיניות ההדרכה (בהזמנת משרד החינוך), בתחום ההתמודדות עם אלימות (בהזמנת המשרד לביטחון פנים) וביחס לאופן הפעולה של המגזר השלישי (בהזמנת אלכא-ג'וינט).
במסגרות השונות בהן פעל ופועל לאורך השנים הכשיר כ"ץ אלפי אנשי מקצוע בתחומי הייעוץ הארגוני וההנחיה, לצד ייזום והכשרה של מאות רבות של מנהלים ובעלי תפקידים אחרים בכל המגזרים.
כ"ץ מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשני בנים.
עילם-שמיר גלית וכ"ץ ישראל (עורכים), מנהיגות עכשיו, רסלינג, 2022.
כ"ץ ישראל וליס רועי, מיתולוגיות ארגוניות, רסלינג, 2021.
: האקדמיה בישראל: בין פתיחות מאתגרת להסתגרות מתגוננת.
כ"ץ, ישראל (עורך), פרופסיה בדרך – על הולדת הייעוץ הארגוני בישראל, רסלינג, 2016.
כ"ץ ישראל, סנדר עמיר, קופפרשמידט אמיר (עורכים), אדם, טכנולוגיה, ארגון, הוצאת מערכות-צה"ל (אגף התקשוב) וצפנת, 2013.
כ"ץ ישראל, ארגונים בעולם פוסטמודרני, רסלינג, 2012.
כ"ץ ישראל, גרוס תמר (עורכים), ימי בית הספר – מנהלים מספרים, אבני ראשה, 2011.
פיורקו יובל, כ"ץ ישראל, הכל סיפורים – סיפורי סביבת החינוך החדשה, ג'וינט-ישראל, אשלים, משרד החינוך, התרבות והספורט, 2010.
כ"ץ ישראל, דגני זאב, גרוס תמר (עורכים), אי-כאן – שפה, זהות, מקום, הקיבוץ המאוחד, 2009.
כ"ץ ישראל, פיורקו יובל, לשם שינוי - על שינויים ארגוניים יזומים, המשרד לביטחון פנים - לשכת המדען הראשי, 2006.
ישראל אברהם כהן (נולד בי"ב באדר ה'תשמ"ב, 7 במרץ 1982) הוא עיתונאי חרדי ישראלי.
פרשן פוליטי ברדיו קול ברמה ובמספר קווי נייעס ובעל טור דעה בעיתון "הארץ" ובאתר מאקו.
כהן נולד וגדל בבני ברק, בוגר ישיבת חזון נחום וחסיד ויז'ניץ.
בהיותו נער צעיר נפצע קשה בפיגוע לאחר שבקבוק תבערה הושלך על האוטובוס בו נסע.
לאחר נישואיו למד תקופה בכולל אברכים, ולאחר מכן השתלב ככתב בשבועון "מרכז העניינים".
בשנת 2010 עבר לאתר "כיכר השבת" ושימש ככתב בכיר.
באוגוסט 2018 עזב את עבודתו ב"כיכר השבת", והחל לשמש כפרשן פוליטי ברדיו החרדי קול ברמה, שם הוא מגיש מדי שבוע את התוכנית "על הקצה", יחד עם העיתונאי יעקב גרודקה.
כהן מרבה לסקר את התחום הפוליטי החרדי וכן את חצרות הרבנים והאדמו"רים.
מלבד בעיתון "הארץ" כותב טורי דעה מדי פעם בעיתון "בקהילה".
כמו כן כהן עורך סיורים בבני ברק להכרת המגזר החרדי לאוכלוסייה הכללית.
נשוי לגולדה ואב לבן ובת.
בינואר 2018 חשף תיעוד של חבר הכנסת משה גפני מספר על הסכם סודי בין המפלגות החרדיות לבין בנימין נתניהו שיאכוף את חוק המרכולים.
כשנה לאחר מכן התנצל בפני גפני על הפרסום.
לקראת יום השואה ה'תשע"ח עורר סערה בטור שבו תמך בזכותם של חרדים לא לעמוד בצפירה.
בשנת תשפ"א שינה את עמדתו, עמד בצפירה ואמר פרקי תהילים לעילוי נשמת החללים.
במאי 2018 פרסם תמונה שבה נראה שגריר ארצות הברית בישראל דייוויד פרידמן מחזיק תמונה של הר הבית שבה הוחלף מסגד אל-אקצא בהדמיית בית המקדש.
הפרסום גרר ביקורת על כהן בעיתון החרדי יתד נאמן.
באוגוסט 2018 חייב בית משפט השלום בירושלים את מערכת "כיכר השבת" יחד עם כהן ועיתונאי נוסף, בתשלום של 22,000 ש"ח בגין לשון הרע, בעקבות פרסומים באתר בשנת 2011 שהגדירו אדם כ.
ישראל לנדרס (1931 – 2009) היה עיתונאי ועורך ישראלי.
נולד בתל אביב וגדל בקרית עבודה, אחת השכונות הראשונות של חולון.
התייתם מאביו בהיותו בן עשר, ועבר עם אמו ואחותו הצעירה אל בית סבו, הרב הראשי הראשון של רמת גן, שלמה זלקינד לנדרס.
לנדרס למד באוניברסיטה העברית ספרות עברית ומדע המדינה, ובמקביל קיבל תואר מוסמך במשפטים.
מאמצע שנות ה-50 כתב ב"אמר", העיתון המנוקד לעולים, שבו פרסם אחרי מלחמת סיני, באילוצי צנזורה, כתבה על חיילי צה"ל שנהרגו מירי כוחותינו.
בשנת 1960 הצטרף לעיתון "דבר" ועבד בו עד לסגירתו ב-1995. שימש ככתב פרלמנטרי, ראש המערכת בירושלים, שליח העיתון בוואשינגטון, עורך עמודי הפנים וגיליונות שבת וחג.
במקביל עבד שנים רבות ככתב ב"הדואר", ביטאונה של ההסתדרות העברית באמריקה.
בשנות ה-90 היה חבר מועצת העיתונות בישראל.
ב-1998 ערך את ספר השנה של אגודת העיתונאים בתל אביב, ובו ציין כי הסיסמה "טוב למות בעד ארצנו" הוחלפה ב"טוב לחיות בעד עצמנו", וכי "לא השלטון מאיים על חופש העיתונות אלא ברוני תקשורת, ששיקוליהם בעיקר כלכליים".
כמו כן ערך ריאיון עם בנימין נתניהו, שהיה בקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה, בו פרש את השקפותיו על התקשורת הישראלית.
אומת הזנק הוא תיאור לפיתוח, חדשנות והצלחה עסקית מהירה בתחומים רבים לצד הון אנושי איכותי במדינה מסוימת.
מדינת ישראל זכתה בכינוי אומת הזנק בעקבות הצלחתן של חברות הזנק ישראליות רבות אשר ביססו את מעמדן בזירה הבינלאומית כפורצות דרך במספר רב של תחומים, ביניהם: תקשורת, אינטרנט, תוכנה, מערכות רפואיות, חקלאות, ביוטכנולוגיה, ביטחון, התפלת מים, דפוס דיגיטלי ועוד.
ההון האנושי האיכותי, היכולות הטכנולוגיות, התרבות היזמית והחדשנות הנועזת לצד המחויבות הממשלתית לתמיכה בפעילות מו"פ פורצת דרך, ממצבים את ישראל בפסגת עולם היזמות הטכנולוגית, כל זאת בתנאי אי-ודאות ביטחונית תוך ניהול מספר מלחמות, בעוד אוכלוסייתה גדלה בקצב מהיר.
ישראל ניצבת במקום הראשון בעולם בהוצאה הלאומית למו"פ אזרחי כשיעור מהתמ"ג, משקל המגזר העסקי בפעילות המו"פ בישראל הוא הגבוה ביותר מבין מדינות ה-OECD והוא משקף את סביבת החדשנות המשגשגת במגזר הפרטי.
+ההשקעה הישראלית במחקר ופיתוח:שנההוצאות המדינהאחוז העלייה201655.05 מיליארד201757.80 מיליארד5%
פעילות החדשנות הישראלית השוקקת, מושכת אליה משקיעים מכל העולם וחברות ענק הניצבות בחזית הטכנולוגיה העולמית.
פעילות זו הולידה לאורך השנים סיפורי הצלחה רבים, הן של חברות הזנק ישראליות אשר עשו מכירות ענק והן של יזמים שהצמיחו חברה גדולה ומובילה על בסיס פיתוח טכנולוגי חדשני.
כיום, ישראל ניצבת במקום הראשון בעולם בהיקף השקעות הון סיכון כשיעור מהתמ"ג, ופועלות בה כ-5,000 חברות הזנק, כאשר מדי שנה גדל מספר חברות ההזנק הפעילות בכ-500.
בנוסף, ישראל ממוקמת במקום השלישי בעולם במספר החברות הרשומות בה שנסחרות בנאסד"ק, אחרי המעצמות ארצות הברית וסין.
במהלך העשורים האחרונים, למעלה מ-300 תאגידים רב-לאומיים בחרו להקים מרכזי מו"פ בישראל, מרכזי המו"פ של תאגידים אלו אחראיים לכ-50% מהוצאות המו"פ האזרחי בישראל.
לאורך השנים, חברות רב-לאומיות המפעילות מרכז מו"פ בישראל רכשו במצטבר יותר מ-100 חברות ישראליות.
תאגידים כמו אינטל, מיקרוסופט, סיסקו ועוד רכשו, כל אחת, עשרות חברות מקומיות בשנות פעילותם בישראל.
תמיכה ממשלתית בחברות הזנק ישראליות
לתמיכה הממשלתית בחדשנות טכנולוגית בישראל חלק משמעותי בצמיחתו ושגשוגו של מרקם החדשנות הישראלי.
המדינה עודדה במשך עשרות שנים יזמות טכנולוגית והשקעה במו"פ בתעשייה.
מחקר של הפרופסור שאול לאך מהאוניברסיטה העברית בירושלים (2008), שבחן את השפעתה של תמיכה ממשלתית במו"פ על פעילות החדשנות במגזר העסקי, הראה כי התוצאה הישירה של תמיכה ממשלתית במו"פ היא יצירה של מו"פ חדש, בהיקף של פי שניים עד פי שלושה מסכום המענקים הממשלתיים, גם בענפי התעשייה וגם בענפי התוכנה.
עוד הראה המחקר כי התמיכה הממשלתית יוצרת לתעשייה ערך מוסף גבוה פי חמישה עד פי עשרה מעלות ההשקעה הממשלתית, וכי ההשקעות הממשלתיות אינן דוחקות משקיעים פרטיים אלא יוצרות תוספת משמעותית למו"פ הישראלי.
חסם עיקרי בהתפתחות הענף הוא מחסור בכוח אדם מקצועי.
המחקר העכשווי מלמד, שבהשוואה למדינות מפותחות אחרות, שיעור בוגרי התארים המתקדמים בתחומי המדעים וההנדסה בישראל נמוך ונמצא במגמת ירידה.
המחקר מצביע גם על ניסיון הרפורמה המשפטית כחסם, מה שהביא לקיטון חד בהשקעות מחו"ל.
ישראל כהן (נולד ב-16 בדצמבר 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק במספר קבוצות בולטות בכדורגל בישראל בעמדת הבלם.
כהן נודע בפרשה על שמו "פרשת ישראל כהן", בה נחשד כי מכר את המשחק, וגרם בכוונת תחילה להכשלות חוזרות, על מנת לגרום לשריקת פנדל שהגיעה לבסוף, ובו ניצחה מכבי חיפה את הדרבי.
הפרשה שהדיה והפרסומים סביבה גרמו לירידה במעמד של כהן, הסתיימה לבסוף בסגירת התיק עקב חוסר בראיות.
ישראל כהן נולד וגדל בלוד, וגדל במחלקת הנוער של מועדון איילת לוד, ממנה עבר למחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב.
בקיץ 1993 הצטרף כהן למכבי הרצליה שם שיחק 4 עונות, לפני שהפועל תל אביב רכשה אותו.
בעונתו השנייה בקבוצה, 1999/2000, היה אחד השחקנים הבולטים בהרכב הקבוצה שזכתה בדאבל היסטורי למועדון הפועל תל אביב.
לאחר מכן עקב הצעת חוזה גבוהה הגיע לבית"ר ירושלים שם נשאר עונה אחת בלבד, ומשם להפועל חיפה שחיפשה בלם בכיר להתחזק בו.
בעונה זו התמודדה הפועל חיפה נגד הירידה במשך כל העונה, ובמחזור ה-22 של העונה, ב-18 בפברואר 2002, אירחה את יריבתה העירונית מכבי חיפה לדרבי חשוב מבחינתה.
במהלך המשחק עלתה מכבי חיפה ליתרון ולאחר מכן הפועל חיפה השוותה, ולאורך כל המחצית השנייה ביצע כהן הכשלות חוזרות ונשנות ברחבה על שחקן מכבי חיפה, ג'ובאני רוסו.
שזכו עד הדקה ה-92 להתעלמות של שופט המשחק.
בדקה זו שרק השופט לפנדל רק לאחר הכשלות ברורות ובעקבות הבקעת הפנדל הפסידה הפועל חיפה במשחק.
בסיום העונה ירדה הקבוצה ליגה.
לאחר תום המשחק הושעה כהן מהקבוצה ושלושה ימים לאחר המשחק החלה החקירה בעניינו שזכתה לכינוי "פרשת ישראל כהן".
בתום העונה עזב כהן את הפועל חיפה וירד לשחק בקבוצת מכבי כפר כנא בליגת המשנה.
ב-22 בפברואר 2003, שנה לאחר הפרשה, שיחק כהן במדי כפר כנא נגד הפועל חיפה באצטדיון קריית אליעזר.
המשחק הסתיים בניצחון 2–0 להפועל חיפה.
ב-10 באפריל 2004 הגיע כהן פעם נוספת למשחק נגד הפועל באצטדיון קריית אליעזר, במדי קבוצתו החדשה, הפועל ראשון לציון.
בסיום המשחק התעמת כהן עם אוהדי הפועל חיפה (המשחק עצמו הסתיים בניצחון 4–1 להפועל חיפה).
בינתיים הודיעה הפרקליטות על סגירת התיק בפרשת "ישראל כהן" מפאת חוסר ראיות.
כהן הודיע כי הוא פורש מכדורגל מקצועני בשנת 2009, אך המשיך לשחק בליגות הנמוכות עד שנת 2011, וקבוצתו האחרונה ככדורגלן פעיל הייתה הפועל מ.ס.
לאחר פרישתו מכדורגל פעיל עבד ישראל כהן כקצין מטען בחברת אל על, ובמקביל המשיך לשחק ולאמן באופן חובבני בליגות הנמוכות במכבי קריית עקרון החל מ-2018. בקיץ 2020 מונה כהן למאמן קבוצת מועדון ספורט רמלה החדשה, שהוקמה בליגה ג'.
רבי ישראל לבל (לייבל) היה מראשי המתנגדים לחסידות, בן המאה ה-18. שימש כרב במוהילב וכמגיד מישרים בנבהרדק.
על קורות חייו של רבי ישראל לבל ידוע מעט.
הוא נולד ליהודה לייב, ככל הנראה בעיר סלוצק.
החל משנת ה'תק"ם שימש ברבנות במוהילב שבאיחוד הפולני-ליטאי (כיום בלארוס), ובשנת ה'תקמ"ז (1787) עבר לכהן במגידות בנבהרדק.
ידוע שבשנת ה'תקנ"ט (1799) הוא שהה בוורשה, אז חלק מממלכת פרוסיה (כיום בירת פולין).
החל משנה זו לא ידוע יותר על חייו של לבל.
במסורת החסידית מסופר, שבתקופה מסוימת הוא גר בערים ז'שוב וקרקוב, אך שם הוא הוחרם הוא וספריו, ואלו האחרונים הושבו אליו למחרת אחר שסולק מהמקום.
לרבי ישראל לבל היה אח יחיד, שהצטרף לתנועת החסידות ונהיה חסידו של האדמו"ר מחב"ד רבי שניאור זלמן מלאדי.
הוא ניסה להוכיח את אחיו על כך ולדבר על לבו להניאו מכך, אך לשווא.
בהמשך הוא שלח מכתבים לרבי שניאור זלמן מלאדי, ואף נסע אליו בעצמו, אך ללא הועיל.
לימים ציין בספרו את מפגשו עם האדמו"ר, שחזה בו באקסטזה בחג השבועות.
בוויכוח שערך עם הרב מלאדי עורר עליו קשות את זעם החסידים.
מאז הפך להיות מגדולי המתנגדים לחסידות ברוסיה, והדפיס מספר קונטרסים נגדם.
כך גם נאם בדרשותיו נגד החסידים.
בספרו "ספר הוויכוח", הציג את עצמו כתלמידו וממשיך דרכו של הגר"א במלחמה מול החסידים – לכתת את "עקבות נחש הקדמוני", ובשמו מובאים אמרות רבות מהגר"א בגנות החסידים ובחיוב ההיבדלות מהם.
בספר הוויכוח גם הדפיס את נוסח החרם שערכו המתנגדים נגד החסידים: "כל המחזיק ידיהם והנותן להם עצות והמחפה עליהם חלים גם עליו החרמות.
הם מוחרמים ומנודים מופרשים ומובדלים מכל עדת ישראל, ופשיטא שאסור להדבק בהם ולדבר אליהם".
בנוסף בספר הוא מציע לגדולי החסידות לקיים מולו עימות פומבי על שיטת החסידות.
בספרו "אבן בוחן" הוא מעיד: .
את הבעל שם טוב הוא מכנה בתואר "המסית הגדול שבגדולים", וטוען כי "אין בו מים של תורה".
אמנם הוא מציין כי "היו אומרים" עליו ש"הוא יודע דבר שלא ראה ולא שמע".
רבי ישראל לבל היה בין אלו שהשפיעו על הירש דוידוביץ לשלוח בשנת 1799 (ה'תקנ"ט) את המכתב לשלטונות הרוסיים, בו מתוארים ראשי החסידות כפושעים מדיניים מסוכנים.
הדבר הביא למאסרם של רבי שניאור זלמן מלאדי, רבי רבי אשר מסטולין ורבי מרדכי מלכוביץ'.
רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, רבי חיים חייקל מאמדור ועוד עשרות מנהיגי חסידות נעצרו ונחקרו, ולבסוף שוחררו.
הוא כיתת את רגליו בין הערים השונות, ביניהם, ריישא, לבוב, ברודי, קראקא, ווין והרבה להטיף ולהסית נגד החסידים, תוך שהוא מפרסם את מכתבי גדולי המתנגדים נגד החסידות.
פעילותו עוררה את זעם החסידים עליו, והם רדפו אותו במקומות רבים בהם הייתה ידם חזקה, וכן הוציאו לשריפה את ספריו.
קברות התאוה – קונטרס נגד תנועת החסידות, ורשה ה'תקנ"ח.
בשנת ה'תקנ"ט (1799; פרנקפורט דאודר) יצא במהדורה בגרמנית תחת השם "ידיעות מהימנות על הכת החדשה בפולין וליטא המוכנים החסידים".
גם מהדורה זו לא השתמרה, והיא ידועה בעיקר מהדפסתה בשנית בכתב העת שולמית, 1807. מהדורה זו הודפסה גם בשם "חרב חדה" – "כתות בישראל", בתרגום עברי משובש על ידי אפרים דיינרד, , ה'תקס"ד.
תאוות צדיקים – קונטרס נגד תנועת החסידות, ה'תקנ"ח.
ספר הוויכוח (מוכר גם בשם "ספר ויכוח", או "קריה נאמנה") – "והוא וכוח תלמודי אמיתי עם זמרי המכונה בשם חסיד", ה'תקנ"ח.
אבן בוחן – ספר פולמוסני נגד תנועת ההשכלה היהודית ונגד תנועת החסידות, פרנקפורט על האודר ה'תקנ"ט.
עוזר ישראל – ביאור על ספר התנ"ך ופרקי אבות, שקלוב ה'תקמ"ו.
כתביו של רבי ישראל לבל, אשר תיעדו את המחלוקת נגד החסידים בשלביה המוקדמים, שימשו כמקור לחוקרים רבים, ובהם שמעון דובנוב שהתבסס עליו רבות.
חלק מספריו נעלמו מחמת זעמם של החסידים אשר חרצו את גורל ספריו לשריפה, או שנותרו מהם עותקים בודדים ויקרי ערך.
אחד הסיפורים המפורסמים על הופעתו של הבעל שם טוב בוועד ארבע ארצות, ועל שאלת הרבנים על השוכח בתפילתו לומר יעלה ויבוא – עליה השיב הבעל שם טוב באופן מתחכם, מופיע במקורותיו הקדומים אצל רבי ישראל לבל ב"ספר הוויכוח".
בספרו "עוזר ישראל" (הודפס לפני ספריו האחרים, ולפני שהחריף במלחמתו נגד החסידים) הוא מביא באופן חריג פירוש חסידי מהמגיד ממזריטש, אותו הוא מכנה "המגיד המנוח החסיד".
דוד קמנצקי רואה בכך, כמו בדוגמאות נוספות, הפרדה אצל המתנגדים בין תורתו וגדולתו של המגיד לבין חסידותו.
ישראל לוסקי היה כלכלן ישראלי, פרופסור במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ונמנה עם מקימי המחלקה.
ישראל לוסקי נולד ב-1943. למד כלכלה ב בירושלים וקיבל תואר מוסמך ב-1969.
לוסקי היה חבר סגל במחלקה לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב אליה הצטרף בספטמבר 1973. הוא קודם לדרגת פרופסור מן המניין, ופרש כפרופסור אמריטוס.
תרומתו למחלקה לכלכלה הייתה רבה.
הוא הקים את המחלקה יחד עם יוסי תמיר, ניסן לויתן ומיכאל קרן, והיה ממעצבי תוכנית הלימודים הייחודית שקיימת בחוג עד היום.
בין השאר הכניס את הקורס בחשבונאות כקורס חובה.
כמו כן ניהל את הפעילות האקדמית של המחלקה לכלכלה בקמפוס באילת.
מחקריו התמקדו בתחום הארגון התעשייתי ובו במחקר ופיתוח, חברות רב-לאומיות, פטנטיים, ומכרזים.
כמו כן עסק במימון ציבורי, כלכלת עבודה כולל שכר מינימום וכלכלת ישראל, וכלכלת המזרח התיכון והכלכלה הפלסטינית (צמיחה, פריון והשקעה בכלכלה הפלסטינית).
לצד מחקריו כתב גם ספרי לימוד.
בנוסף היה חוקר במרכז טאוב לחקר המדיניות החברתית בישראל.
הוא הקים את האקדמיה לטיס יחד עם דני רבינוביץ.
לוסקי היה נשוי לחיה והיו להם ילדים.
ישראל לאם הוא מנצח ומעבד מוזיקלי יהודי-אמריקאי, מהמעבדים הבולטים במוזיקה החסידית.
הוא נודע בין היתר כמנהל המוזיקלי של מופע האסק (A Time for Music) במשך למעלה משלושה עשורים, וכן בזכות פעילותו ארוכת השנים בהרכב "Neginah Orchestra" (בעברית: "תזמורת נגינה") בניו יורק.
ישראל לאם נולד וגדל בארצות הברית.
את הכשרתו המוזיקלית רכש בנגינה בחצוצרה, ובמהלך שנות ה־70 החל את פעילותו המקצועית כמוזיקאי בז'אנר החסידי בניו יורק.
בהמשך פנה לעיבודים תזמורתיים ולניצוח, והיה שותף להקלטות ולהופעות של זמרים חסידיים בולטים.
מאז שנות ה־70 משמש לאם כמעבד ומנצח של התזמורת "Neginah Orchestra" (בעברית: "תזמורת נגינה"), אחת התזמורות החסידיות הראשונות שהופיעו באולמות גדולים ובקונצרטים רשמיים.
במסגרת זו עיבד מאות יצירות חסידיות, והיה אחראי על העיבוד המוזיקלי של תקליטים והופעות של זמרים חסידיים בארצות הברית.
בין הפקותיו הראשונות ניתן למנות את האלבום "Ashira" עם מקהלת פרחי לונדון, בו שילב עיבודים תזמורתיים מלאים.
כן היה שותף בהפקות מוזיקליות חדשניות כגון סדרת המופעים Miami Experience עם מקהלת פרחי מיאמי.
פרויקטים אלו חיזקו את מעמדו כמעבד מוביל בזמר החסידי בשנות ה־80.
מאז שנת 1987, ולמשך שלושה עשורים, שימש לאם כמנהל המוזיקלי של המופע השנתי "האסק" (A Time for Music), שנחשב לאחד הקונצרטים המרכזיים במוזיקה החסידית.
במסגרת זו ניצח על התזמורת הקבועה של המופע, ועיבד את מרבית היצירות שהושמעו בו.
הוא גם הלחין וכתב את האוברטורה התזמורתית הפותחת, שהושמעה מדי שנה בראשית הקונצרט והפכה לסימן היכר המזוהה עם המופע ועם תרומתו של לאם לעולם המוזיקה החסידית.
בשנת 2020, במסגרת מופע האסק ה-33, נערך ללאם מופע הוקרה על תרומתו רבת השנים להפקת המופע.
לאם ידוע ביכולתו לשלב עיבודים תזמורתיים רחבי היקף עם ניגונים חסידיים מסורתיים.
יצירתו מתאפיינת במעברים דרמטיים, הרמוניות קלאסיות ושימוש בכלי נשיפה, מיתרים וכלי הקשה ליצירת צליל חגיגי.
חתימתו האישית באה לידי ביטוי במיוחד בפתיחות התזמורתיות למופעי האסק, שנעשו מזוהות עמו.
2020 - מופע הצדעה במסגרת מופע האסק ה-33 על תרומתו רבת השנים לתחום המוזיקה החסידית.
ישראל כהן (נולד ב-1980) הוא איש תקשורת, מפיק, יוצר ומנהל טלוויזיה ישראלי, המכהן כמנהל ערוץ 97.
כהן התחנך בתלמודי תורה, ישיבות ובכולל אברכים.
בהמשך השלים לימודים אקדמיים בתחום התקשורת וההפקה, לצד הכשרות מקצועיות בניהול מדיה דיגיטלית.
כהן שימש בתפקיד ניהוליים ברשת ההפצה גל פז במשך כחמש שנים, ושימש כמנכ"ל משרד הפקות וייצוג אמנים במשך ארבע שנים נוספות.
כהן הצטרף לארגון הידברות בשנת 2012, תחילה כמנהל מערך מתנדבים ובהמשך בתפקידי ניהול נוספים, בהם מנהל שיווק, מנהל 'מחלקת חסד' ומנהל יישומון "צופיה".
בין השנים 2015–2020 שימש כמפיק והעורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה של הארגון.
במסגרת זו ניהל את מערך ההפקות, היה אחראי על הפקת עשרות תוכניות, סדרות ומשדרים, הקים מערך הפקות דיגיטל, פיתח פורמטים מקוריים ויצר מספר תוכניות וסדרות (בניהם: במטבח של עדן, לצאת מאזור הנוחות, בסלון של עמירן, עונג שבת, זה אפשרי ועוד).
בשנת 2020 מונה למנהל הערוץ.
ישראל כרמל (נולד ב-19 במאי 1938, י"ח באייר תרצ"ח) הוא מורה להיסטוריה שהפך להיות מוציא לאור ישראלי, היה הבעלים והמנהל של הוצאת כנה והוצאת כרמל.
כרמל נולד בל"ג בעומר, בבית חולים בתר בחיפה, וגדל בקריית מוצקין.
אביו, יוסף, היה איש גדוד העבודה ועבד כאחראי על הספקת המים בקריית מוצקין.
אמו, זהבה, ילידת וילנה, באה ממשפחה מסורתית והייתה עקרת בית.
במשפחה היה עוד אח אחד, מבוגר ממנו.
בשנים 1954-1944 למד בבית ספר יסודי ותיכון "אחדות" בקריית מוצקין.
בשנים 1956-1954 למד בתיכון קריית חיים.
תנועת הנוער הראשונה שאליה הלך הייתה בני עקיבא, והמדריך שלו שם היה פרופ' אהרן דותן, מהחוג לבלשנות באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך עבר לתנועת המחנות העולים.
עם סיום לימודיו התיכוניים שירת בשנים 1959-1956 שירות צבאי בנח"ל מוצנח עם גרעין 'מתערים'.
הגרעין נשלח להשלים את קיבוץ מנרה, ושם חי תקופה קצרה.
הוא היה גם שליח (קומונר) של תנועת המחנות העולים וערך את ביטאון התנועה, 'במבחן'.
עם תום שירותו הצבאי למד בשנים 1965-1962 היסטוריה כללית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך לימד כרמל היסטוריה ואזרחות כ-13 שנה.
בשנים 1967-1965 לימד בבית ספר אזורי ע"ש צוק בבאר טוביה.
בשנים 1972-1967 לימד בבית ספר מקצועי לבנים ברנדייס בירושלים, ובשנים 1979-1972 בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק בירושלים.
במקביל עבד כעורך באנציקלופדיה העברית.
כשהוצאת האנציקלופדיה העברית הסתיימה, הוא החליט לפתוח הוצאת ספרים.
ב-1979 הוא פתח עם חברו, אביתר נור, את הוצאת כנה.
בשנת 1986 נפרדו שני השותפים.
לאחר הפרידה הוצאת כנה עברה לפעול במסגרת הוצאת כרטא, וכרמל פתח לבדו את הוצאת כרמל הקרויה על שמו.
ההוצאה פועלת כהוצאת ספרים עצמאית יותר משלושה עשורים והוציאה לאור יותר מ-2,300 כותרים.
ב-2022 נמכרה ההוצאה להוצאת ידיעות ספרים והפכה להוצאה בת שלה.
על פועלו בתחום ההוצאה לאור, קיבל כרמל כמה עיטורים ותארים:
בשנת 2001 הוענק לו עיטור "cavalero" של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה מטעם ממשלת איטליה.
העיטור הוענק על ההוצאה לאור של תרגומים מאיטלקית ובעיקר על ההוצאה לאור של הספר דקאמרון מאת ג'ובאני בוקאצ'ו.
ב-18 באפריל 2013 הוענק לו אות אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת.
העיטור הוענק על ההוצאה לאור של תרגומים מצרפתית ובעיקר על ההוצאה לאור של הספר הווידויים מאת ז'אן-ז'אק רוסו.
ב-28 בדצמבר 2021 קיבל כרמל תואר עמית כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
הנימוקים המפורטים להענקת תואר הכבוד פורטו בהודעה לציבור שפרסמה האוניברסיטה הפתוחה.
כרמל גם קשור בקשרים מקצועיים וחברתיים למספר חברי סגל באוניברסיטה הפתוחה, ובהם: פרופ' אבריאל בר-לבב, פרופ' גיא מירון, ופרופ' דניס שרביט.
ביוני 2023 לכבוד שבוע הספר העברי הזמינו נשיא המדינה יצחק הרצוג ורעייתו מיכל את זקן המו"לים בישראל, ישראל כרמל, העורך והמו"ל של הוצאת כרמל, למשכן הנשיא בירושלים.
כרמל שואף להוציא לאור בהוצאה שלו ספרים איכותיים, הן בתחום השירה והספרות העברית והן בתחום תרגומי שירה וספרות מתרבות העולם.
לצד תרגומים משפות כמו: יידיש, איטלקית, אנגלית, גרמנית, ספרדית, צרפתית ורוסית, יצאו לאור בהוצאה גם ספרים, שתורגמו משפות שהתרגום מהן לעברית אינו שכיח, כמו: הונגרית, טורקית, יוונית, יוונית עתיקה, לטינית, סנסקריט, סרבו-קרואטית ופינית.
מעיון בקטלוג ספרי ההוצאה, ברור כי המניע להוצאת הספרים היה בעיקר מניע של איכות ועניין תרבותי.
בשיחות ובריאיונות אתו, כרמל התגאה במיוחד בהוצאתו לאור של ספרו של יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, בהוצאה לאור של ספרו של ג'ונתן סוויפט, מסעות גוליבר, שאותו איירה בתו, ובאסופה של נובלות וסיפורים רוסיים בשם "נפש כנועה".
נשוי לנעמה לבית הלר, אותה הכיר בגרעין הנח"ל, שהיא ד"ר לחקר הסרטן.
התגורר במשך שנים רבות בשכונת גבעת המבתר בירושלים.
רבי ישראל מאיר הכהן קגן מראדין (י"א בשבט ה'תקצ"ט, 26 בינואר 1839 – כ"ד באלול ה'תרצ"ג, 15 בספטמבר 1933) המכונה "החפץ חיים" על שם ספרו, היה מחשובי הרבנים בדור שלפני השואה, מייסד וראש ישיבת ראדין ומחבר הספרים משנה ברורה, שמירת הלשון והחפץ חיים.
נולד בעיירה ז'טל שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לרב אריה זאב ולרבנית דובורושה.אין ודאות מוחלטת באשר לשנת לידתו.
הרב נתן קמנצקי, בספרו "גידולו של גדול", מסיק מתוך תאריכי הלידה שהופיעו במסמכים שהגיש החפץ חיים בבקשתו להגר לארץ ישראל, כי חי 94 שנים - ולפיכך נולד בשנת ה'תקצ"ט (1839),.
כך גם לפי עדות בנו.
לעומת זאת, חוקרים אחרים הציעו תאריכים שונים, מ-1833 ועד ה'ת"ר.
אמו הייתה אשתו השנייה של אביו, בנישואיו הראשונים היה אביו נשוי לאחותה, מרים, וממנה נולדו שלושה ילדים: ריזל, משה ואהרן.
בסביבות גיל עשר עבר ללמוד תורה ב"פרנס קלויז" בוילנה, שם נודע כעילוי.
אביו ורבו שבקלויז היו מתלמידי רבי חיים מוולוז'ין.
בווילנה גם הושפע מאוד מהמגידים המקומיים ומסגנון דרשותיהם ששילבו משלים.
בגיל ארבע עשרה או חמש עשרה נפטר אביו, וכעבור כשנתיים נישאה אמו מחדש לאדם בשם שמעון.
על פי עדותו, בתקופת לימודיו בווילנה ניסה אד"ם הכהן להשפיע עליו שיצטרף לחוג המשכילים, אך החפץ חיים סירב.
בגיל שבע עשרה, בהתאם לרצונו של אביו החורג, ולמרות התנגדותה של אמו, נשא לאישה את אחותו החורגת, פרידא, כדי שלא ייווצר קרע בנישואי אמו.
לאחר חתונתם התגוררו בראדין, הסמוכה לווילנה, שם גר אביו החורג, ובשנים הראשונות לאחר נישואיהם אכלו על שולחנו.
לאחר שהלה נקלע לקשיים כספיים, פתחו הוא ואשתו חנות מכולת קטנה שהניבה להם פרנסה בדוחק.
והחפץ חיים עזר לאשתו, העוסקת העיקרית בחנות, בהנהלת החשבונות.
הודות להצלחה היחסית שגרפה החנות, התאפשר לו ללמוד ואף לצאת לעיתים לתקופות פרישות ממושכות בעיירות שסביב ראדין, ובחלקן גם לימד קבוצות שונות של בחורים, בחלק מהמקרים גם תמורת תשלום.
תקופה קצרה כיהן כרב העיירה ראדין, אולם התפטר מתפקידו עקב אי עמידתם של אנשי העיר בתנאים שקבע כשנכנס לתפקיד.
בשנת תרכ"ט הקים בראדין ישיבה בשם "ישיבת ראדין", עמד בראשה ומסר בה שיעורי מוסר ובשנותיה הראשונות אף ניהל אותה ודאג לכל צרכיה.
בשנת תרס"ג (1903) מתה פרידא אשתו, ולאחר כשנתיים נשא לאישה את מרים פריידא ביתו של ר' הלל מלאפיס שהייתה צעירה ממנו ביותר משלושים שנה.
מנישואין אלו נולדו בנו רבי אהרן קגן, ובתו פייגל חיה זקס.
מרים פריידא הגיעה עם בנה רבי אהרן למונטריאול דרך סיביר ויפן בשנת 1942, ונפטרה בניו יורק ב-1946.
החפץ חיים הושפע מרבי נחומקה מהורדנה (שלמד בישיבת וולוז'ין) ומרבי ישראל מסלנט.
בשנת 1873 הוציא את ספרו הראשון, "חפץ חיים", העוסק בהלכות איסור לשון הרע.
ב-1884 הוציא לאור את חלקו הראשון של ספרו משנה ברורה.
התעקש שלא לקבל שכר על רבנותו, ואת פרנסתו מצא בחנות המכולת ובמכירת ספריו בעילום שם.
הוא עמד בקשר עם שאר רבני אירופה בתקופתו, ובין השאר השתתף בייסוד אגודת ישראל ותמך בשרה שנירר בהקמת רשת בתי הספר לבנות בית יעקב.
החפץ חיים תמך באופן פעיל בייסוד ישיבות ברחבי המדינה.
נפטר ביום שישי כ"ד באלול ה'תרצ"ג (15 בספטמבר 1933).
בהוראת הרב חיים עוזר גרודזנסקי הלוייתו נדחתה ליום ראשון - כ"ו באלול ה'תרצ"ג, בהשתתפות אלפים מרחבי אירופה.
הוא נטמן בבית העלמין היהודי בראדין.
מפעלו הציבורי הראשון היה בתחום שמירת הלשון, לשם כך חיבר את ספריו 'חפץ חיים' ו'שמירת הלשון'.
נודע כמי שיישם בעצמו הלכות אלו ונזהר מאוד מכל לשון הרע.
הדגיש באופן כללי את חשיבות המצוות שבין אדם לחברו, ולשם כך כתב את ספרו 'אהבת חסד' וספרים נוספים.
חיבורו הגדול והמקיף ביותר הוא הספר 'משנה ברורה', שהוציא בשישה כרכים בין השנים ה'תרמ"ד-ה'תרס"ז.
זהו חיבור הלכתי על סדר אורח חיים של השולחן ערוך, שמסכם את חידושי ההלכה בספרים שהתחברו אחרי השולחן ערוך, ובמידת הצורך מכריע במחלוקות ביניהם, על פי סוגיות התלמוד וכתבי הראשונים.
במקרי ספק שאין בהם הכרעה ברורה הוא ממליץ לרוב להחמיר, אך אינו מחייב.
עם השנים הפך הספר לקודקס ההלכתי החשוב ביותר של הציבור האשכנזי (ובעל השפעה רבה גם על עדות המזרח).
על אף שחיבורו הגדול ביותר הוא המשנה ברורה, אשר לקח לרב לחברו 22 שנים, הוא נודע בציבור כמחבר ה"חפץ חיים" וזאת מכיוון שרצה להדגיש את חשיבותם של הלכות לשון הרע וליידע את הציבור שאין לזלזל בהן.
לפיכך צריך האדם לייחס עצמו להבין ולהשכיל בחכמות ובתבונות המודיעים כבוד קונו, כפי כח שיש באדם להבין ולהשכיל".
החפץ חיים השקיע זמן רב כדי לוודא שספריו מודפסים כראוי, כדי שלא יהיה חשש גזל של הקונים.
הוא שילם למגיהים שיבדקו כל כרך לפגמים.
החפץ חיים אף ויתר על זכויות היוצרים בספרים הבולטים, והתיר לכל המעוניין להפיצם באופן זהה למקור בתנאי ש-4% מהספרים יתרמו לבית כנסת.
הוא כתב שדווקא בזמן התלמוד שהייתה אווירה שבה " האבות הייתה חזקה מאוד אצל כל אחד ואחד להתנהג בדרך שדרכו בו אבותיו" ובנות למדו על היהדות לא באמצעות לימוד פורמלי אלא בהתבוננות בנעשה בבית לא היה צורך במוסדות חינוך לבנות שילמדו תורה.
בימינו השתנו שני דברים, טען החפץ חיים.
ראשית, המשפחה היהודית הייתה בתהליך של פירוק: היו משפחות שהתרחקו מהדת, אחרות הופרדו בשל גלי ההגירה ממזרח אירופה.
שנית, בנות למדו לימודים כלליים וצריך לאזן אותם בחינוך יהודי כדי שלא ,תיטושנה לגמרי את היהדות.
באווירה חדשה זו, חלה חובה דתית להעניק לבנות חינוך יהודי.
מכאן שאם הדבר לא ייעשה, כתב החפץ חיים, ולכן הוא פסק שמכיוון שאיסור התלמוד לגבי לימוד תורה לנשים הוא בעיקרו בלימוד התורה שבעל פה (כגון התלמוד), אבל לגבי התורה שבכתב האיסור אינו קיים בדיעבד ולכן נשים יכולות בדיעבד ללמוד תורה שבכתב כדי להתחזק ביהדות.
הפסק שלו התקבל, ובמזרח אירופה הוקמה רשת בתי ספר לבנות בשם "בית יעקב", מיסודה של שרה שנירר, ובה למדו תנ"ך, אך לא למדו תורה שבעל פה.
החפץ חיים היה ככל הנראה הראשון שכתב ספר הלכה ומוסר לחיילים ("מחנה ישראל") ולמהגרים ("נדחי ישראל"), וזאת על אף שהביע התנגדות חריפה להגירה לאמריקה, ואף כתב על כך חוברת ("נפוצות ישראל").
הוא גם כתב ספר הלכה ומוסר לנשים ("גדר עולם").
הוא הקדיש פרקי הלכה ומוסר לאיסור הלנת שכר.
החפץ חיים נודע גם בציפייתו לגאולה, ובמסגרת זו הוא עודד כהנים ואחרים ללמוד את הלכות עבודת הקרבנות וסדר קדשים.
לשם כך חיבר את הספר "ליקוטי הלכות" ואף ייסד כולל מיוחד בישיבתו ("כולל קדשים") שעסק בכך.
הוא התעסק בהכנות לביאת המשיח כי האמין שהימים הם ימי עקבתא דמשיחא והתקיימו כל סימני הגאולה הנזכרים בתלמוד, לכן יסד 'כולל קודשים' על מנת לחדש את תורת הקרבנות ולהכשרת כוהנים לעבודת המקדש.
אהב מאוד את תלמידי 'כולל קודשים', ואמר: "אני אוהב את כל היהודים.
את בני הישיבות אני אוהב יותר, ומי שלומד "קדשים" אני אוהב יותר".
חיבר קונטרס "צפית לישועה" לחיזוק אמונת ישראל בביאת המשיח.
קיימות עדויות שהרב חזה את השואה ומראותיה, ולפיכך זרז לתשובה ומעשים טובים כדי למנוע את רוע הגזרה.
הרב התמצא במאורעות לאומיים והבין-לאומיים, ואף שילבם בדרשות פרשת השבוע.
הוא האמין שעם ישראל יחזור לארצו בליווי ניסים גלויים, ונבואות הגאולה יתגשמו כפשוטן.
כאשר סיפרו לו בצהלה על הצהרת בלפור - הוא בכה מעצב כי האמין שמהלך זה הוא זעיר ביחס לגאולה שציפה: "אבל אני יודע שהקב"ה יש לו לשלם, והוא ישלם הכל, לא תיפול שערה מכל מה שהבטיח [ניסים ונפלאות], ואם כן – מה לי ולהצהרת בלפור?!".
החפץ חיים היה מהמייסדים של תנועת אגודת ישראל ואף הופיע בכנסייה הגדולה הראשונה של תנועה זו.
החפץ חיים עסק רבות בעניינים ציבוריים, ונחשב לאחד מהמעצבים והמשפיעים על אופיו של הציבור החרדי בתחילת המאה העשרים.
הוא חתום על הרבה חידושים ותקנות שבמידת מה משפיעה עד היום על הצביון של הציבור החרדי.
הסכים להקמת תנועת בית יעקב בידי שרה שנירר לתת חינוך תורני לבנות, דבר שהיווה חידוש גדול ומעורר התנגדות בימים ההם.
דאג לשמירת שבת של יהודים במקומות עבודה שונים.
פעל לטובת פועלי בתי חרושת יהודים שלא יצטרכו לחלל את השבת,.
פעל גם בבלגיה למען סגירת הבורסה באנטוורפן ביום השבת, עקב היות רוב סוחריה יהודים.
הקים מערך של הספקת מזון כשר להמוני החיילים היהודים בצבא הפולני בכל מקומותם, בין שתי מלחמות העולם.
פעל רבות להחדרת שמירת טהרת המשפחה בקרב נשות ישראל, וייחד רבות מאגרותיו לשם כך.
הוא דרש בפני נשים רבות שהתכנסו לשומעו בביהכנ"ס הגדול של וילנה ואף הוציא ספר על כך בשם "טהרת הבית".
סירב לבקשות רבנים לעלות לארץ ישראל, וניסה לחזק את עולם התורה באירופה.
נטען כי רצה לעלות בעצמו בערוב ימיו, אולם ללא הצלחה.
פעל להשקטת המריבה בירושלים בין תלמידי הרב קוק לבין תלמידי הרב זוננפלד, וסלד כנראה מן ההכפשות נגד הרב קוק שאותו הכיר משחר ימיו.
יש הטוענים כי סייע לו להשיג את משרת הרבנות הראשונה שלו.
התנגד להתחברות עם התנועה הציונית והסוכנות, ואף סירב להקים איתם גוש פרלמנטי יהודי מאוחד כנגד הרשימות הפולניות.
הוא הסתייג מדרכה של תנועת המזרחי ומוסדותיה ואף ניסה לשכנע את הרב יצחק יעקב ריינס לחזור בו מתמיכתו בציונות, אך לא נמנע בשל כך מלהשתתף בהספדים עליו.
סירב להכנסת לימודי חול ושפת מדינה בסדרי החינוך בעולם הישיבות כי חשש להתבוללות ולהתערות עם יתר תושבי המדינה.
בשנת תר"ץ פעל בקרב נשיא פולין ושריו לביטול הגזירה לחייב רבנים במבחנים על לימודי חול ובקבלת סמיכה מ"קולעגיום" רבני.
הקים יחד עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי את ועד הישיבות, לדאוג לקיומם החומרי של הישיבות.
דרש להקים תלמודי תורה ובתי ספר חרדיים לבנים בעירם.
פעל במרץ למען יהודי רוסיה בשיתוף פעולה עם גדולי ישראל מכל החוגים.
התבטאויותיו על היבסקים, היהודים ששיתפו פעולה עם השלטון הקומוניסטי בברית המועצות לעקירת הדת היהודית, היו חמורות ביותר ואף הביע חרטה בזקנותו על שלא יצא למלחמה פיזית בהם כמבואר בספר "קובץ מאמרים" של תלמידו רבי אלחנן וסרמן.
יזם עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, אדמו"רי בית ליובאוויטש ורבנים נוספים, מכתבי קול קורא הקוראים ליהודי התפוצות לסייע ליהודי רוסיה.
בנו הרב אריה לייב הכהן פופקא
בתו גיטל, אשת הרב אהרן הכהן
בתו שרה, אשת הרב צבי הירש לוינסון, עוזרו של החפץ חיים בישיבת ראדין
בנו אברהם, נפטר בצעירותו בשנת תרנ"ב (1891).
בנו הרב אהרן הכהן קגן – היה רב בית כנסת במונטריאול בין השנים תש"ב - תש"ה, ולאחר מכן התגורר בניו יורק
בתו פייגא חיה – אשת הרב מנחם מנדל זקס, אמו של הרב הלל זקס
על שמו קרויים רחובות רבים בישראל.
כמו כן הקיבוץ הדתי חפץ חיים (ותחנת קליטת המים הסמוכה אליו).
רחוב חפץ חיים בירושלים כונה כך על שם ספרו עוד בחייו.
בשנות ה-40 פעלה בכפר סבא ישיבת חפץ חיים, בראשות הרב אהרן יהודה לייב שטינמן.
אחיינו, הרב חיים דוד ליבוביץ, הקים בארצות הברית את ישיבת חפץ חיים.
כמו כן הוציא לאור את הספר 'גבורת ארי' של רבי אריה לייב גינצבורג (ה'שאגת אריה') על מסכתות: יומא, תענית, מכות, ביצה ונזיר.
אספת זקנים-אספה של פירושים מגאונים קדמונים על רוב המסכתות מסדר קדשים.
הרב מרדכי שמוקלר - מונה על ידו לראשות ישיבת לידה
הרב שמואל יוסף רבינוב נשלח על ידו לשמש כראש כולל בהמבורג
הרב חיים משה ליב שניידר - ראש ישיבת תורת אמת
הרב חיים יצחק חייקין - ראש ישיבת חכמי צרפת באקס-לה-בן שבצרפת
הרב מרדכי דב איידלברג - רב כמה קהילות ומחבר סדרת הספרים חזון למועד
הרב צבי הירש לוינסון - חתנו ומנהל הישיבה
הרב ישראל מאיר לאו (נולד בכ"ב בסיוון ה'תרצ"ז, 1 ביוני 1937) הוא רב ישראלי.
חתן פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשס"ה.
נולד בשנת 1937 בפיוטרקוב טריבונלסקי שברפובליקה הפולנית השנייה, כבן הזקונים של חיה (לבית פרנקל-תאומים) והרב משה חיים לאו, נצר לשושלת רבנים.
אחיו הגדולים הם: יהושע (שיקו) לאו-הגר אשר ברח לישראל מהונגריה באפריל 1944 אחרי פלישת הנאצים להונגריה, נפתלי לאו-לביא (טולק) שהשגיח עליו בשואה, ושמואל יצחק (מילק) שנספה בשואה.
את שנות המלחמה הראשונות עבר בגטו פיוטרקוב טריבונלסקי, הגטו הראשון בפולין הכבושה.
באוקטובר 1942 גורשו אביו ואחיו יחד עם רוב יהודי העיר למחנה ההשמדה טרבלינקה (שם נספו בי"א בחשוון ה'תש"ג) אולם הוא הצליח לחמוק עם אימו מהגירוש וכך ניצלו חייו.
בנובמבר 1944, במהלך אקציה, הצליחה אימו להצמיד אותו לאחיו הגדול נפתלי, שהיה מיועד להישלח למחנה עבודה, אולם היא עצמה לא ניצלה.
יחד עם נפתלי נשלח למחנה עבודה בעיר צ'נסטוחובה, משם הגיעו למחנה הריכוז בוכנוואלד.
במחנה זה סייע לו חייל רוסי בשם פיודור מיכאיליצ'נקו ושמר על חייו.
באפריל 1945 שוחרר מחנה בוכנוואלד על ידי חיילי ארצות הברית.
ישראל לאו (שכונה "לולק") היה בן 8, ונודע כאסיר הצעיר ביותר ששוחרר מהמחנה.
ביולי 1945 עלו השניים עם "ילדי בוכנוואלד" לארץ ישראל באנייה מטרואה והובלו למחנה המעצר בעתלית.
לאחר שעזב את מחנה עתלית הוא עבר לגור בקריית מוצקין, שם אומץ על ידי משפחתה של אחות אביו, אשת הרב מרדכי פוגלמן, רבה הראשון של קריית מוצקין.
בבית הספר הממלכתי-דתי אהרון הרוא"ה, שבקריית שמואל הסמוכה, השלים לאו את הלימודים שהחסיר בשנות המלחמה.
למד בישיבות קול תורה, כנסת חזקיהו ופוניבז'.
מאז היותו כבן 15 היה לבן-בית בביתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ו"האחראי על קיום המניין" בביתו של הרב הרצוג.
בשנת 1956 היה פעיל ב"חבר הפעילים של המחנה התורתי" שביקש לחזק את שמירת המצוות בקרב העולים החדשים והתריע נגד כפייה חילונית.
בגיל 22 נשא לאישה את חייטה (חיה יוטא), בתו של הרב יצחק ידידיה פרנקל, לימים רבה הראשי של תל אביב.