tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המג"ד, אריה בירו, הכריע על פי דעתו של בונה וגדוד 129, שהוביל את טור השריון, המשיך דרומה לכיוון סיר א-דיב וקלע.
במהלך הלחימה בכפר סיר א-דיב נפגע בירו, ומוקדי תפס את מקומו בטנק המג"ד ופיקד על הגדוד.
בהוראת המח"ט ניסה להסיט את תנועת הגדוד מן הציר השגוי צפונה, במקביל לציר הנפט, לכיוון מתחם זעורה.
בשיאם של מאמציו אלה נפגע הטנק של מוקדי מאש שנורתה ממוצב סמוך.
מוקדי הודיע לתותחן הטנק כי הוא עולה לצריח כדי לירות במקלע ה-0.5 ואז נפגע ככל הנראה מקליעים שנורו לעברו ונפל מהטנק.
לאחר מכן נפגע גם קצין הקשר הגדודי, סרן , וצנח אל תוך הצריח.
הטנק הצליח לנסוע לאחור כמה מאות מטרים עד שנתקע, אז פינו עצמם הנהג, התותחן והמקלען לאחור.
שבוע לאחר הקרב חודש החיפוש, ביוזמה אזרחית של משפחתו וחבריו של מוקדי, ובתוך זמן קצר נמצא הטנק ובו גופתו של יובל בן ארצי.
מוקדי נמצא לאחר מכן במרחק של כ-200 מטרים מהטנק.
על פועלו במלחמה עוטר מוקדי בצל"ש אלוף הפיקוד שלאחר חוק העיטורים הומר לעיטור המופת.
"אם תמשוך צפונה" הוא סרט דוקומנטרי (ישראל, 2010) על רפי מוקדי.
הסרט נוצר על ידי בתו של מוקדי, ארנה מוקדי, ונכדתו, יעל שביט.
הסרט מגולל את סיפור הקרב של חטיבה 8 ואת סיפורו של מוקדי שנפגע במהלך הקרב באזור סיר א-דיב.
מוקדי נותר בשטח במשך עשרה ימים.
בסרט נטען שצה"ל, החטיבה ומפקדה אלברט מנדלר לא עשו מספיק כדי למצוא את מוקדי וכי מאמצי החיפוש התחדשו, לאחר ארבעה ימי הפסקה ביוזמת חבריו מהטכניון.
מרישום יומי של האירועים מיום קרב ההבקעה בו נעלמו מוקדי ובן ארצי ועד למציאת גופותיהם וטנק המג"ד בו נפגעו, עולה כי חלפו שבעה ימים מיום הקרב, ושישה ימים מתום המלחמה בטרם הודיעה שלישות חטיבה 8 לשלישות הראשית על היעדרותו של מוקדי.
רפאל נתן נטע רבינוביץ (בכתיב שנהג בזמנו: ראבינאָוויטץ; ליטאית: Rafaelis Natanas Rabinovičius; תקצ"ה, 1835 – כ"ד בכסלו תרמ"ט, 28 בנובמבר 1888) היה רב, פילולוג, חוקר כתבי היד של התלמוד ובעל "דקדוקי סופרים" הנודע (תרכ"ח-1867–תרנ"ז-1897).
רפאל נתן נטע בן שלמה זלקינד רבינוביץ נולד בשנת תקצ"ה, בעיירה זאגר חדש (Novo-Zhagory), בפלך קובנה שברוסיה (ליטא), בן למשפחה מיוחסת אך דלת אמצעים.
בגיל 13 וחצי לערך עבר להתגורר בבית הרב יוסף בן ישראל איסר פאדווא, בווילקומיר שבליטא, והיה סמוך על שולחנו במשך שנתיים וחצי.
לימים נישא לאחייניתו של רבו זה.
בכל אותה תקופה היה תלמידו והושפע ממנו רבות.
גם לאחר שסיים את לימודיו ועבר להתגורר בעיר אחרת, הקפיד לבקרו מדי שנה ולשאול לעצתו בעניינים שונים עד למותו של הרב בשנת תרכ"א.
הוא המשיך את לימודיו בקיידאן שבזאמוט, ועד מהרה זכה שם לכינוי "העילוי מקיידאן".
בקיידאן נשא לאישה את בת הרב אהרן בן ישראל איסר פאדווא, שדאג לפרנסתו ואִפשר לו להמשיך בלימודיו.
אחר כך עבר לעיירה קאפולה שבפלך מינסק, והתפרסם גם שם בשקדנותו ובקיאותו הרבה בתלמוד.
בשנת תרי"ד עבר להתגורר וללמוד תורה באיישישוק ובווילנה, והתיידד שם עם ראשי הקהל ותלמידיה החכמים, בהם יצחק אייזיק בן יעקב, בעל אוצר הספרים.
באחת מפגישותיהם, הציג רבינוביץ בפני בן יעקב את ספרו הראשון, ספר שפתי ישנים חלק ג', שחיבר בשנת תרי"א, בגיל 16 בלבד, כהמשך ועדכון לספרים שפתי ישנים חלק א' לשבתי בס ושפתי ישנים חלק ב' לאורי צבי רובין שטיין.
משהבחין בן יעקב כי בספר מוזכרים ספרים שהוא לא ראה, ביקש את רשות רבינוביץ להכלילם בספרו הנ"ל.
רבינוביץ, שאביו וחמו ייעדו אותו לתפקיד רב בבריסק, חשש מתגובתם אם יוודע להם שהתבטל מלימוד ש"ס ופוסקים ועסק במקום זאת בחיבור הביבליוגרפיה.
לפיכך הסכים לבקשתו של בן יעקב בתנאי שלא תיחשף זהותו כמחבר הספר.
בתקופת שהותו בווילנה הגיע לידי רבינוביץ כתב היד שאלות ותשובות המהר"ם מרוטנברג, ומאחר שהיה ישן ובמצב לא טוב, הוא טרח להעתיקו ולהכינו לדפוס, כל זאת תוך זמן קצר של שלושה חודשים בלבד.
לאחר שסיים מלאכתו, מסר את הספר לביקורת והסכמה לרב בצלאל הכהן מווילנה.
לאחר שבועיים בלבד, נאלץ להפסיק את עבודתו של הרב, כי חייב היה לעזוב את העיר, ככל הנראה כדי להימנע מגיוס לצבא הרוסי.
הוא עבר ללמברג, ולאחר שקיבל שם את הסכמותיהם של הרב יוסף שאול נתנזון וגיסו הרב מרדכי זאב איטינגא (בעלי מפרשי הים) על הספר, הדפיסוֹ שם, בשנת תר"כ.
בלמברג התגורר כשלוש שנים והתפרסם גם שם כעילוי בתורה.
על אף שהיה צעיר, בשנות העשרים לחייו, נהג הרב יוסף שאול נתנזון לקום לכבודו כשהיה נכנס לבית הכנסת.
בשנת תרכ"ג, הוציא שם לאור את הספר גאון יעקב לערובין, ובסופו כלל חלק מכתבי רבו, רב אהרן איסר.
באותה שנה גם חזר לנדוד.
תחילה עבר מלמברג לפרסבורג, והתיישב בה ללמוד תורה.
בהמשך הוא הדפיס שם את קונטרס עקרי העבודה, לרב אהרן איסר, ובו נתן תיאור קצר של קורותיו שלו ואת גדולת רבו.
בעת ביקור שערך בווינה פגש את אהרן ילינק ושמע ממנו על כתב יד מינכן .
או אז החליט לנסוע למינכן כדי לראותו, כפי שעולה ממכתבו, ששלח ממינכן לילינק, ביום ג' באב, תרכ"ג, ומדברי הרב יוסף שאול נתנזון, בהסכמתו לדק"ס על מסכת ברכות.
אין אנו יודעים האם התכוון לשוב מפרסבורג לארץ מולדתו ובביקורו בווינה שינה את תוכניותיו, או שמלכתחילה הייתה מינכן יעדו הסופי, ואילו וינה שימשה אך תחנת ביניים, בדרכו אליה.
מה שידוע הוא שלאחר ביקורו בווינה, ולאחר שבילה תקופה קצרה גם באייזענשטאט, הגיע למינכן, בסופה של אותה שנה.
במינכן החל, ביום ג' באלול תרכ"ג, לעבוד על מפעל חייו, דקדוקי סופרים.
על אף שזכה לתמיכה נדיבה של הבנקאי ואספן הספרים אברהם מרצבכר, הוצאותיו בשל כתיבת הדק"ס היו מרובות (שכן היה צריך לנסוע פעמים רבות לחו"ל כדי להעתיק כתבי יד או לשלם למעתיקים) והוא סבל מקשיי פרנסה ונאלץ לעבוד למחייתו כסוחר ספרים וכתבי יד.
באחת מנסיעותיו לצורכי פרנסתו, עבר דרך קייב, רוסיה, וחלה שם בדלקת ריאות.
לאחר מותו פרסם הסופר ישעיהו ניסן הכהן גולדברג (יכנה"ז) ידיעה על מותו בעיתון "המליץ".
כעבור מספר חודשים כתב בעקבותיה סופר העיתון באמסטרדם, ישכר בר סוקולסקי, כי ימים אחדים לפני מותו ביקר רבינוביץ באמסטרדם לאסוף כסף עבור נסיעה לארץ ישראל, אך בקשתו נדחתה כי לא היה יליד המקום.
במותו הותיר אישה ובן יחיד.
דקדוקי סופרים (דק"ס) הוא כאמור הפרויקט לו הקדיש רבינוביץ כמחצית מחייו ולמעשה את מרבית חייו הבוגרים.
תחילה ביקש להוציא לאור את כתב היד.
בשנת תרכ"ה, כשנתיים לאחר שניגש לראשונה למלאכה, סיים להעתיק את כתב היד ולהכינו לדפוס, אולם בעצת הרב נתנזון ורבנים אחרים החליט לדחות את הוצאתו לאור כדי להשוותו לכתבי יד ולנוסחים אחרים.
אלא שלא הסתפק רק במלאכת השוואת הנוסחים והוסיף הערות והסברים על כל שינוי חשוב בנוסח.
לבסוף, בשנת ברכו"ת (תרכ"ח), הוציא לאור את הכרך הראשון של דק"ס לברכות (עם תוספות).
עד שנת תרמ"ו הוציא לאור 15 כרכים של הדק"ס, אולם לא הספיק לסיים את מלאכת השוואת הנוסחים על כל מסכתות התלמוד.
לאחר שנפטר, יצא לאור כרך 16 לחולין, שרבינוביץ כבר הכינו להדפסה, על ידי הרב חנוך עהרענטרייה (ארנטרוי).
על אף שהיה ידוע כבר לפני כן כעילוי, הקנה לו פרסום הדק"ס שם עולמי, הן בעולם הישיבות והן במחקר האקדמי, ואף בקרב חוקרים לא יהודים.
מאמר על הדפסת תלמוד, המתאר ומפרט את תולדות הדפסת התלמוד על כל מהדורותיו, הוא ספר ידוע נוסף של רבינוביץ.
תחילה חיברו רבינוביץ כהקדמה לפרויקט דק"ס, ולפיכך צורף לכרך הראשון של דקדוקי סופרים ברכות, משנת תרכ"ח, עמ' 41–73 (מיד לאחר תיאור כתב יד מינכן).
בשנת תרל"ז הופיעה מהדורה חדשה ומעודכנת מאת המחבר, שצורפה לדק"ס כרך שמיני.
בשנת תשי"ב, הוציאוֹ פרופסור הברמן, בספר נפרד, במהדורה מתוקנת, מוערת ומעודכנת, ובשנת תשס"ו, יצאה מהדורת צילום למהדורת הברמן.
החיבור מתאר בפרוטרוט את סדר הדפסת התלמוד מראשית הדפסת מסכת ברכות עם פירוש רש"י, בעיר שונצין, במדינת לומבארדיאה, בשנת רמ"ד, ועד למהדורת למברג, שיצאה לאור בשנת תרל"ז.
עם צאתו הוכרה חשיבותו הרבה, על ידי חוקרי תלמוד, ביבליוגרפים והיסטוריונים, וברור היה כי חרג מעבר למטרה שלשמה נכתב.
רבינוביץ לא רק כתב הקדמה לדק"ס, על הדפסת התלמוד, אלא חיבר ספר יסוד של הביבליוגרפיה העברית, המהווה גם "מעין תולדות הדפוס העברי בזעיר אנפין".
ודוק, אין מדובר בביבליוגרפיה רגילה, אלא "חתך עמוק בנסיבות החיצוניות והפנימיות לשוני הנוסחאות בין דפוס לדפוס...
יותר משהוא (רבינוביץ) מבקש לפרט ולתאר הוא בוחן ואף חורץ משפטו הטוב או הקשה על המהדורות השונות והמרובות של הש"סים במשך הדורות.
עיון זה שהעמידו על הצורך בנוסח מתוקן ככל האפשר של התלמוד, הביא בסופו לספרו המפואר 'דקדוקי סופרים' ול'מאמר'.
שניהם משלימים איש את רעהו.
שעה ש'דקדוקי סופרים' מביאים לפי סדר הגמרות את כל השינויים, בעיקר לפי כתבי יד ודפוסים עתיקים, אין 'המאמר' אלא סיפור דראמאטי לקורותיהם של שינויים אלה ואף לנסיבותיהם".
קונטרס עלים למבחן מספר "דקדוקי ספרים", נוסח הגמרא, נוסח הכ"י, צילום ליטוגרפיה מכתב יד המחבר, מינכען, חמו"ל, כ"ג מנחם אב, תרכ"ד.
האף-בוכדרוקער, תרכ"ח; כרך ב', דפוס היינריך רעזל (ע.
הובער) ק האף-בוכדרוקער, תרכ"ט; כרכים ג'–ח', מינכן: דפוס ע.
האף-בוכדרוקער, תר"ל–תרל"ז; כרך ט', מגנצא, דפוס יואל בריל, תרל"ח; כרכים י'–ט"ו: מינכען: דפוס ע.
קונטרס מורה המורה, להשיב על דברי הקונטרס מורה דרך מהרב החריף ובקי מו"ה דוב בער צאמבער נ"י, מינכען: ע' הובער, תרל"א (מהדורת צילום, נכרך עם יום-טוב ליפמן צונץ, תולדות רש"י, ירושלים: מקור, תשל"א).
הערות ותקונים, לספר עיר הצדק, תולדות רבני עיר קראקא (ליחיאל מתתיהו צונץ), ליק: 1875.
מאמר על הדפסת התלמוד, אן נדפס ומתי וכמה פעמים וכיצד נדפס ואיך נשתלשל מדפוס לדפוס משנת רמ"ד שהוחל הדפסתו עד שנת תרל"ז שאנו עומדים בה היום, מינכען: דפוס ע.
הובער, תרל"ז (נוסח ראשון של המאמר הודפס בשנת תרכ"ח, כהקדמה לכרך א' של ספר דקדוקי סופרים, מינכען: דפוס ע.
האף-בוכדרוקער, תרכ"ח, עמ' 41–73; מהדורה מלאה של המאמר הודפסה גם בספר דקדוקי סופרים, כרך ח', מינכען: תרל"ז; מהדורה חדשה, הובאה לבית הדפוס עם תיקונים, השלמות ומפתחות של א.
הברמן, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ב; מהדורת צילום של מהדורת הברמן יצאה לאור בירושלים: מוסד הרב קוק, תשס"ו).
ספר שאלות ותשובות, מהר"ם בר ברוך מהנשר הגדול מאור הגולה רבן של ישראל מרנא ורבנא רבינו מאיר מרוטנבורג מכ"י ישן נושן הוגה מאת רפאל נתן המכונה נטע...
ונלוה אליו הערות וחי' מהגאון האמיתי...
מוהר"ר יוסף שאול הלוי נאטנזאהן, לעמברג: דפוס זלמן ליב פלעקיר, תר"כ (מהדורת צילום, ירושלים: תשכ"ח; מהדורה נוספת, כרך ב' כחלק ממספר כרכים של תשובות המהר"ם, מהדורת צילום של לעמברג, ירושלים: תשמ"ו).
ספר גאון יעקב, חידושי מסכת עירובין לרב יעקב כהנא, לעמברג: דפוס זלמן ליב פלעקיר, תרכ"ג (בסופו קונטרס זיכרון יוסף, ביאור שיטת בין השמשות, לר' יוסף ב"ר ישראל איסר מווילקאמיר).
(מהדורת צילום מתשל"ג הופיעה ללא קונטרס זיכרון יוסף).
יוסף בן ישראל איסר, קונטרס עקרי העבודה, סדר עבודת הקרבנות הזבחים והמנחות, פרעסבורג: תרכ"ג (מהדורה שנייה בשם: ספר עיקרי הקרבנות, ווילנא: תר"ע).
ספר שפתי ישנים, חלק ג', תרי"א (הספר הראשון שחיבר רבינוביץ, והוא ספר המשך לשפתי ישנים ח"א לרבי שבתי בס ושפתי ישנים ח"ב לרובין שטיין).
רשימת ספרים ישנים, הנמצאים לקנות בבית מסחר הספרים של רפאל נתן נטע ראבינאוויטץ, מינכען: ראבינאוויטץ, 14 חוברות, תרמ"ב (חוברת 3)–תרמ"ז.
אהל אברהם, רשימת הספרים אשר אסף וקבץ הרב המופלג הגביר הישר באדם מו"ה אברהם מערצבאכער ז"ל, מינכען: דפוס ע.
רפאל נג'ארי הוא במאי קולנוע ישראלי-צרפתי.
נג'ארי נולד במרסיי לאם ילידת מצרים ולאב יליד יוון.
הוא למד אמנות חזותית ועבד בטלוויזיה, בין השאר כתסריטאי.
בסוף שנות ה-90 עבר לניו יורק.
בשנת 1999 הוציא את סרטו הראשון, "הצל", שהשתתף בפסטיבל קאן באותה שנה.
בשנת 2001 הוקרן סרטו, "אני האח של ג'וש פולונסקי" בפסטיבל ירושלים.
בשנת 2002 יצא סרטו, "דירה 5 סי", בו השתתפו בין השאר טינקרבל ואורי פפר והוא עוסק בזוג חברים העוזבים את ישראל לנסות את מזלם בניו יורק.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן 2002 במסגרת "שבועיים של במאים".
בשנת 2004 יצא לאקרנים סרטו "אבנים", בו השתתפו אסי לוי, דני שטג ואורי גבריאל.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע והטלוויזיה Tout Ecran בז'נבה, ובציון לשבח בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה.
השחקנית אסי לוי הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר של האקדמיה האירופית לקולנוע, על תפקידה בסרט.
בשנת 2007 יצא סרטו "תהילים" הוקרן בפסטיבל קאן, במסגרת "שבועיים של במאים".
בשנת 2009 ביים את סרט התעודה "היסטוריה של הקולנוע הישראלי".
בשנת 2013 ביים את סרטו "מעל הגבעה" (A Strange Course of Events), הסרט הוקרן גם בפסטיבל קאן במסגרת "שבועיים של במאים".
"הסרט, שהופק בשיתוף עם קרן הקולנוע הישראלי ופרויקט ניו מדיה של משרד הכלכלה והמסחר הוא התוצר הראשון של "תוכנית חיפה".
התוכנית, שמתקיימת בשיתוף פעולה בין עיריית חיפה למשרד הכלכלה והמסחר, מחלקת מענקים בסך 5 מיליון שקל לפרויקטים בתחומי הקולנוע, הטלוויזיה והמדיה החדשה המופקים בעיר".
נג'ארי נשוי לשחקנית שרה אדלר, אותה הכיר על סט צילומי הסרט "אבנים".
בשנת 2006 נולדה להם בת.
נג'ארי זכה בעיטור אביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי בשנת 2010 משגריר צרפת בישראל.
רפאל זאב סברדלוב נולד בכפר מירונובה שליד פולוצק, בפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי) בשנת 1885, בנם הבכור של רבקה הניה לבית לייבוב והלל סברדלוב, קבלן בניין,
למד בחדר ובישיבה, ובמהלך לימודיו למד בסתר לימודים כלליים ונבחן בבחינת בגרות בבית הספר הריאלי בדוינסק.
היה ממייסדי תנועת "צעירי ציון" בחבל הבלטי.
לאחר חג סוכות בשנת 1904, כאשר היה בן 19, עלה לארץ ישראל.
בארץ עבד כפועל במושבות יהודה והגליל.
היה מהגרעין המייסד של "הפועל הצעיר" ונבחר למזכיר המפלגה, תפקיד שבו כיהן בשנים 1905–1908.
היה מראשוני העיר תל אביב, חבר הוועד המקים של רמת גן (יחד עם יהודה מטמון-כהן) וממייסדי הגימנסיה הרצליה.
בשנת 1909 ייסד עם ד"ר חיים חיסין ומאיר דיזנגוף את 'המועצה הארץ-ישראלית' המדינית הראשונה.
היה ציר בשלושה קונגרסים ציוניים (הקונגרסים ה-10, ה-11 וה-12).
היה ממייסדי אגודת הסטודנטים הציונים "החבר" וערך את עיתון האגודה בעברית יחד עם יצחק (אייזיק) ברודני-בראלי.
בשנת 1908 היה למורה בבית הספר לבנות בנווה צדק.
בשנת 1909 נסע להשתלם באוניברסיטת ברן ובציריך, וקיבל תואר מורה מוסמך בגאוגרפיה וגאולוגיה.
בשנת 1913 שב לארץ והחל להורות במקצועות אלה בגימנסיה הרצליה, וכן בסמינר לוינסקי למורות.
כיהן כמורה הגימנסיה הרצליה לגאוגרפיה ומחנך כיתה עד פרישתו לגמלאות.
כן חיבר ספרי לימוד במקצועות שלימד.
במשך שנים ארוכות היה אחראי לטיולים השנתיים של התיכון, בהם טיול שנתי שמסלולו היה הקפת ים המלח.
היה במשך שנים יו"ר סניף המורים בתל אביב.
וכן יושב ראש "אגודת השכנים" ואגודת תושבי כרם התימנים בתל אביב.
נפטר בשנת 1965, בהגיעו לגבורות.
משנת 1911 היה נשוי לרבקה לבית שוחט, והיה אב לשני ילדים (ד"ר עליז סברדלוב-סבר, רופא בצבא הבריטי ולאחר מכן בירושלים, והלה סברדלוב, מזכירה בגימנסיה הרצליה).
שניים מאחיו, אהרן סברדלוב ודוד סברדלוב, היו אף הם פעילים ציוניים בולטים, ממארגני ההגנה העצמית היהודית ברוסיה ובארץ ישראל ומאנשי "ההגנה".
הלבנון: ציורי מסע, עם מפה ותשע תמונות, תל אביב: קֻפת הספר, תר"ץ 1930.
יסודות הגיאולוגיה (תולדות האדמה והחיים) על יסוד הגיאולוגיה של ארץ ישראל, תל אביב: בית דפוס הוצאת ארץ ישראל, 1936. (מהדורה נוספת: הוצאת דביר, תש"ז 1947.)
ים המלח, תל אביב: אמנות, תרפ"ח 1928 ("לנוער": ספרית ארץ ישראל של קרן קיימת לישראל).
בממלכת המינרלים: יסודות המינרולוגיה עם אטלס מגון, בהדגשה מיוחדת על מינרלי הארץ, תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, תרפ"ח 1928. (חוברת 1: אחלמה; חוברת 2: שבו.)
יסודות המינרלוגיה והפטרוגרפיה: על יסוד ידיעת המולדת, (מהד' ב מורחבת ומתוקנת), תל אביב: הוצאת דביר, תש"ח 1948.
הרב רפאל משה אלבז (ה'תקפ"ג 1823 – כ"ב תמוז ה'תרנ"ו 1896) היה רב, משורר ומלומד יהודי שחי במרוקו במאה ה-19. כיהן כרבה של צפרו וחיבר ספרים רבים בנושאי הלכה, מוסר, שירה, היסטוריה ומדע.
נולד בעיר צפרו שבמרוקו, למשורר הרב שמואל אלבז בן הרב יהודה אלבז, בן למשפחת רבנים ומלומדים חשובה ממגורשי ספרד.
בהיותו צעיר התייתם מאביו ונכנס ללמוד בבית המדרש של דודו, הרב עמרם אלבאז.
בבגרותו, מונה לרב ודיין של העיר צפרו.
לא היו לו ילדים עד יום מותו, למעט בת אותה אימץ, ולה הוריש את נכסיו.
את חייו הקדיש לספרות ושירה.
מסורת עממית מספרת שהקדיש שעתיים בכל יום לכתיבת ספריו.
יצירתו בתחום הפיוט ענפה, ומעידה על מיומנות גבוהה במלאכת השיר.
מורשתו הפייטנית כוללת שירי גלות וגאולה, שירים על מעלת ארץ ישראל, שירים בשבח התורה, שירים לסיום מסכתות, שירים קבליים, שירי ויכוח, שירי שבח, שירי מוסר ותוכחה, ועוד; ברבים מהם ניכר חותמו האישי של מחברם.
קטעים משירתו משמשים כיום כפתיחות שגורות לשירים אחרים במסגרת שירת הבקשות של יהודי מרוקו, וכיוצא בה.
הוא היה מלומד שכתב חיבורים הלכתיים רחבי היקף.
ולצד זאת כתב גם על נושאים ארציים.
כגון ספרו רחב היריעה "באר שבע", המוקדש ל"שבע החכמות", מונח הידוע ממחשבת יהדות ספרד של ימי הביניים ומציין את שבע החכמות "המרכזיות מחכמות העולם" - מתמטיקה, הנדסה, מוזיקה, אסטרונומיה, טבע, פילוסופיה וחכמת האלוהות.
ספרו "כיסא המלכים" הוא חיבור היסטורי רחב יריעה שמהווה בין השאר מקור לידיעות על ההיסטוריה של יהדות מרוקו לאורך הדורות.
בית מדרשו במלאח שנקרא בשם "צלא דלחכם" עומד על תילו, ונפתח לסיורים מסודרים בלבד.
הרב יעקב משה טולידנו בספרו "נר המערב" הגדירו במילים "רב תלמודי, חכם מדעי ומשורר מצוין".
על שמו בית כנסת "הרמ"א" בלוד, בית כנסת "הרמ"אל" בגבעת אולגה, רחוב "הרב אלבז" בשכונת עמישב בפתח תקווה ורחוב הרמ"א באשדוד.
כיסא המלכים - חיבור היסטורי שסוקר את הממלכות שהתקיימו מבריאת העולם עד זמנו של המחבר (סוף המאה ה-19).
עדן מקדם - אנציקלופדיה יהודית שכוללת ביאור לכ-500 מונחים ביהדות.
מיני מתיקה - ביאורים וחידושים.
עטרת פז - חכמת הנסתר.
ארבעה שומרים - דיני מוסר על ארבעה נושאים, תיקון פגם הבריות, שבת, תפילין, ומוסר השכל לתיקון המידות.
שיר חדש - שירים ומליצות בעברית ובערבית.
הלכה למשה - שו"ת בארבעת חלקי שולחן ערוך.
ציון במשפט - על דיני חושן המשפט.
ספר כריתות - על דיני גירושין.
חצר המשכן - קיצור הספר "משכנות הרועים" של רבי עוזיאל אלחאיך מתוניס.
תורבץ החצר - מראה מקומות לספרות השו"ת בחושן משפט.
פותר מים - פירוש על הספר "מים עמוקים" - על התורה של רבי יהודה ברדוגו.
זבחי צדק - על הלכות שחיטה.
פרשת הכסף - מוסר ומשלים.
כח מעשיו - על חכמת העיבור.
באר שבע - על שבע חכמות.
קול בוכים - קינות על פטירתם של אישים שונים.
בנוסף נמצאו איגרות ומכתבים רבים שכתב רבי רפאל משה אלבז, ובפרט נודעו כחשובות איגרות שמתארות את החיים היהודים במרוקו בתקופתו.
רבי רפאל משה בולה (סלוניקי - כ"ז באדר תקל"ג, 20 באפריל 1773, ירושלים) היה רב מחכמי ירושלים.
שימש תקופה קצרה בתפקיד הראשון לציון.
מיצירתו התורנית נודע בעיקר ספרו "גט מקושר" העוסק בהלכות ומנהגי גירושים וגיטין.
נולד ככל הנראה בסלוניקי לרב יוסף בולה (נפטר א' בחשוון ה'ת"ק), נשא את בתו של הרב שמואל קמחי.
בצעירותו שימש תקופה מסוימת כרב באנקונה, שבמארקה, איטליה.
בשנת תקי"ב (1752) יצא כשד"ר היישוב הירושלמי לטורקיה.
במהלך שהותו בה הדפיס בקושטא את ספרו הראשון, קובץ הדרשות "חיי עולם".
מדבריו בהקדמת ספרו זה עולה שבתקופתו גבר קצב העלייה לירושלים, והדבר עורר את חמתם של הערבים המקומיים.
חזר לירושלים והיה מחכמי ישיבת "נוה שלום", לאחר פטירת ראש הישיבה הקודם, רבי ישראל יעקב אלגאזי בקיץ תקט"ז, התמנה במקומו כראש הישיבה.
בשנת תקי"ח הוא מוזכר בתואר נשיא הישיבה.
בשנת תקכ"ז הדפיס בקושטא את ספרו "גט מקושר", ספר זה הקנה לו פרסום נרחב גם בעולם התורה באירופה.
אולם אף שהספר עוסק לפרטי פרטים בצורת סידור הגירושים מן הפן ההלכתי, וזכה לשבחים רבים מחכמי דורו, הוא לא התקבל כספר-עזר מעשי במערכת בתי הדין, יש שתולים זאת בכך שלא פוצלו ההלכות המעשיות לפרטיהן, מנימוקי הפסיקה, מה שמקשה מאוד את הקריאה השוטפת.
בשנת תק"ל חתם על איגרת שליחותם של ר' יום טוב אלגאזי ור' יעקב חזן.
ביום י"ח באב תקל"ב, נפטר הראשון לציון רבי חיים רפאל בן אשר, והוא התמנה תחתיו לכהונת הראשון לציון.
באותה עת שרר בירושלים רעב, וכמה מאות מתושביה מתו כתוצאה מהרעב וממחלות נלוות.
גם רבי רפאל משה בולה היה בין החולים.
הוא נפטר בירושלים ביום כ"ז באדר תקל"ג, 20 באפריל 1773 ונטמן בהר הזיתים; בח' בניסן תקל"ז (15 באפריל 1777) נפטרה רעייתו זינבול ונטמנה לצדו.
בנו היה רבי שלמה בולה, מחבר הספר "לחם שלמה" (שאלוניקי תקנ"ה).
בתו נישאה בזיווג שני לרב יום טוב אלגאזי, מדייני בית דינו ויורשו בתפקיד הראשון לציון.
רבי רפאל משה בולה שימש זמן קצר בתפקיד הראשון לציון, כפי הנראה מדובר היה במינוי של פשרה זמנית.
עם פטירת הראשון לציון רבי רפאל מיוחס, ציווה למנות כיורשו את בנו הרב משה יוסף מרדכי מיוחס.
מינוי זה התעכב, כי אנשי ירושלים העדיפו למנות את הרב יום טוב אלגאזי שהתגורר בירושלים ונחשב לאחד מגדולי התורה.
נראה שבתקופת ביניים זו מונו לתפקיד הרבנים חיים רפאל בן אשר, ואחריו רבי רפאל משה בולה.
לאחר פטירת הרב בולה, מונה לתפקיד הרב אלגאזי, ופרצה מחלוקת סביב המינוי.
המחלוקת נפתרה כאשר הלכה לעולמה אשתו של הרב מיוחס הבן, הוא נשא בזיווג שני את בתו של הרב אלגאזי והשנים נעשו לידידים טובים.
לאחר פטירת הרב אלגאזי, מונה הרב מיוחס הבן לכהונת הראשון לציון.
רפאל (רפי) מלכו (לעיתים נכתב מולכו) (1921, ירושלים – נובמבר 2014, שם) היה בנקאי, מנהל ודירקטור ישראלי, ממעצבי המדיניות המוניטרית של ישראל בעשורים הראשונים לקיומה.
כיהן כמשנה למנכ"ל בנק דיסקונט, כמנכ"ל בנק ברקליס-דיסקונט, מראשי קבוצת IDB עד אמצע שנות ה-90, ממייסדי הקרן לירושלים.
מלכו נולד בשנת 1921 בירושלים, בנם של אלגרה (שמחה) לבית כהן והעיתונאי, ההיסטוריון ואיש הציבור יצחק רפאל מולכו.
מלכו היה אחד הילדים הראשונים שגדלו והתחנכו בשכונת רחביה (בבית מולכו), שהוקמה על קרקעות שנגאלו על ידי סבו, יצחק יהודה כהן, מידי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, ושאביו, יצחק רפאל מלכו, היה ממייסדיה.
את לימודיו התיכוניים סיים במחזור הראשון של בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה (בין חבריו לספסל הלימודים היו יצחק נבון ואסתר הרליץ).
זמן קצר לאחר סיום לימודיו הצטרף לגרעין המייסד של בנק דיסקונט, שבמסגרתו במהלך השנים הגיע ממעמד של פקיד מתחיל למעמד של אחד המנהלים הכלליים וחבר במועצת המנהלים.
במקביל לתחילת עבודתו בבנק הצטרף ל"הגנה" ובתקופה שקדמה למלחמת העצמאות שירת ביחידת הרכש.
תוך כדי פעילותו כמנהל ודירקטור בבנק דיסקונט, ב-IDB, ב"כלל" וברבות מהחברות-הבנות שלהן, קיבל על עצמו בעידודו של מנכ"ל הבנק דניאל רקנאטי, משימות מטעם ראשי המדינה, בהתנדבות, בהן חבר בקבוצה שניהלה את המשא ומתן המורכב עם ממשלת גרמניה על "הסכם השילומים".
בהמשך, לבקשת שר האוצר לוי אשכול, שימש במשך שנים אחדות כראש האגף למטבע זר והאחראי על סחר החוץ של ישראל.
כשפרץ המשבר החמור הראשון בבנקאות הישראלית בסוף שנות ה-60, נקרא רפאל מלכו שוב על ידי לוי אשכול, הפעם בתפקידו כראש הממשלה, כדי שישמש נאמן מטעם המדינה לבנקים אחדים שהתמוטטו, ובתוך כך פעל להשבת אמון הציבור במערכת הבנקאית כולה.
בנוסף, השתתף במספר ועדות ציבוריות וביצע שליחויות כלכליות אחרות עבור המדינה.
במשך השנים הפך לאחת הדמויות המשפיעות על התפתחות הכלכלה הישראלית בשלושת העשורים הראשונים של המדינה.
בשנת 1998, שנת היובל למדינת ישראל, הוענק למלכו (כמו לאביו לפניו) התואר יקיר ירושלים על תרומתו לפיתוח העיר.
רפאל מלכו היה נשוי במשך 70 שנה לרחל (רחלה) מלכו לבית קלדרון, והוא אביהם של עורך הדין יצחק מלכו והאדריכל יעקב מולכו.
באוגוסט 2014 נפטרה אשתו, והוא עצמו נפטר בנובמבר 2014 בשיבה טובה, בגיל 93. נקבר בחלקת יקירי ירושלים בהר המנוחות.
חכם רפאל בן משה חזקיה מלדולה (ה'תקי"ד, 1754 - כ"א בסיוון ה'תקפ"ח, 3 ביוני 1828) היה רבה של קהילת יהודי ספרד ופורטוגל בלונדון, בעל ספר הלכות הנישואים "חופת חתנים".
מלדולה היה בן למשפחת מלדולה, משפחת חכמים ששורשיה בטולדו של המאה ה-13. נולד לאביו חכם משה חזקיה בליוורנו והיה נכדו של הרב רפאל מלדולה מחבר הספר מים רבים.
למד הן לימודי קודש והן לימודי חול, את הסמכתו לרב החל כבר בגיל 15, וזכה לשמש את החיד"א שהסמיכו לרב בשנת תקנ"ו (1796).
בשנת 1803 נתמנה לדיין בליוורנו.
ב-1805 עבר ללונדון על מנת לכהן כחכם, ראש קהילת יהודי ספרד ופורטוגל בעיר ורב בית הכנסת בוויס-מרקס.
הרב מלדולה היה דמות דומיננטית בחיי הקהילה הספרדית אך גם האשכנזית ובינו לבין רבה של הקהילה האשכנזית רבי שלמה הירשל נקשרה ידידות אמיצה מה שהביא גם להתקרבות רבה בין הקהילות.
לא רק בתוככי הקהילות היהודיות היה רבי רפאל דומיננטי אלא גם מחוצה לה, בנג'מין דיזראלי ואביו אייזק ד'יזראלי היו בין מכריו.
הוא התכתב עם מלומדים יהודים ונוצרים, בהם הארכיבישוף מקנטרברי וראש קפלת ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור והתקבל אצל ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
מלדולה חיבר ספרים רבים בנושאי הלכה, חינוך ומוסר, תורה ומדע.
הידוע שבהם הוא "חופת חתנים" (ה'תקנ"ו; 1796), שראה אור במהדורות רבות לאורך השנים.
בנו ר' דוד מילדולה מעיד כי אביו חיבר עשרה ספרים שנותרו בכתבי יד.
בין החיבורים בכת"י שהוא מזכיר נמצאים שיטה על הש"ס בשם "יד רמ"ה" ו"יד המלך" על משנה תורה להרמב"ם.
ולא נודע היום על מציאותם של חיבורים אלה.
בשנת 1825 הכריז מרדכי מנואל נח על הקמת מדינה יהודית בשם אררט וקרא לכל יהודי העולם לעבור לשם, רבי רפאל יצא בצורה נחרצת נגד היוזמה.
חכם מלדולה נשא לאשה את סטלה לבית אבולעפיה, ונולדו להם ארבעה בנים וארבע בנות.
בנו הבכור, הרב דוד מילדולה (1797-1853) כיהן כרב בליבורנו ולאחר מות אביו כיהן כאב בית דין הקהילה הספרדית-פורטוגלית של לונדון, על אף שלא נשא בתואר הרשמי של "חכם", היה ראש הקהילה בפועל ממות אביו ועד מותו.
ב-1841 היה מבין מייסדי העיתון ג'ואיש כרוניקל וחיבר מספר חיבורים עבריים, הן הלכתיים והן ספרותיים באופיים, כולל מספר שירים.
בתו הבכורה, ריקה (1799-1819) נישאה לדוד אהרון דה סולה, שליח ציבור בבית הכנסת בוויס-מרקס.
בנם אברהם דה סולה היה פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה וכיהן כרבה הספרדי הראשי של העיר.
נכדיהם היו לרבנים בברמינגהאם, ניו יורק ולונדון.
נכדו, בנו של בנו הצעיר שמואל, רפאל מלדולה היה כימאי ואחד מהתומכים הראשונים בדרוויניזם.
רפאל מֶלדוֹלָה היה כימאי ואנטומולוג יהודי בריטי, עמית החברה המלכותית.
בין 1912 ל-1915 כיהן כפרופסור לכימיה אורגנית באוניברסיטת לונדון.
היה אחד מתומכיו המוקדמים של צ'ארלס דרווין.
מלדולה היה בן למשפחת מלדולה, משפחת חכמים ששורשיה בטולדו של המאה ה-13, סבו רפאל מלדולה היה רבה הראשי של קהילת יהודי ספרד ופורטוגל בלונדון.
את השכלתו האקדמית רכש בקולג' המלכותי לכימיה.
בשנת 1872 מונה למרצה בקולג' המלכותי למדעים.
עבד ככימאי תעשייתי והמציא שיטת צביעה הנקראת על שמו, Meldola's Blue.
ב-1875 מונה על ידי החברה המלכותית להוביל את המשלחת הבריטית למשימת הצפייה בליקוי החמה באיי ניקובר.
מנחיו בעיסוקו באנטומולוגיה היו ראשי התומכים בתאוריה של ברירה טבעית, אלפרד ראסל וולאס וצ'ארלס דרווין.
ב-1886 נבחר כעמית החברה המלכותית, צ'ארלס דרווין היה אחד ממליציו.
כן כיהן כנשיא הראשון מועדון המכבים, חברה דמוית חובבי ציון שהוקמה בבריטניה ב-1894. המועדון תורם מדליה שנתית על שמו המוענקת על ידי החברה המלכותית לכימיה עבור תרומה משמעותית למדע.
הרב רפאל מלדולה (1685 - 17 באפריל 1748) היה רבן של קהילות ליבורנו, פיזה ובאיון.
שמו עם לידתו היה שמואל יעקב, אך הוא שונה עקב מחלה קשה שפקדה אותו.
נולד בליבורנו למשפחת מילדולה, משפחת חכמים ששורשיה בטולדו של המאה ה-13, בנם החמישי של הרב אליעזר מלדולה (רבה הראשי של ליבורנו) וריינה סניור.
בגיל 16 נישא לרחל, בת דודו אברהם.
על פי עדות בנו בהיותו בן שש עשרה (בשנת תס"א) התמנה לראש ישיבת תורה אור בליוורנו, שם שימש גם כדיין דרשן ומרביץ תורה.
בגיל 27 הוזמן על ידי פרנסי קהילת פיזה לכהן שם כרב ולאחר מכן עבר לכהן בראש קהילת נפוצות יהודה באיון.
בשנת 1741 שב מלדולה לעיר הולדתו.
רבי רפאל נפטר בחול המועד פסח י"ט בניסן ה'תק"ח.
בעת רבנותו באיון כתב את ספרו ההלכתי "מים רבים", שכלל שאלות ותשובות ופסקי הלכה, רובם של אביו וסבו.
הספר הודפס באמסטרדם בשנת 1737 (תצ"ז).
חיבור נוסף שכתב הוא "פרשת העיבור" על סוגיות במסכת עירובין, שראה אור באמסטרדם שלוש שנים קודם לכן.
בשנת 1742 פרסם את הספר "שֶבֶר בַּמְצָרִים" (שב"ר מרמז לגימטריה של שנת תק"ב) בו כלול דיווח על רעידות האדמה בליבורנו שהחריבו את העיר וקבע את יום הרעידה העיקרית (כב בשבט ה'תק"ב) מדי שנה כיום צום, תפילה והודיה על ההצלה ("פורים שני" של ליבורנו).
לרבי רפאל נולדו שבעה ילדים:
דוד (1714 -1814 בערך), בעל הספר "מועד דוד" הכולל חישובים לצורך קביעת לוח השנה העברי ומבוא באסטרונומיה כללית
בנו הבכור של משה חזקיהו היה הרב רפאל מלדולה, שכיהן כרבה של קהילת יהדות ספרד ופורטוגל בלונדון.
מעשה אירע בקהילת פיזה (בערך בשנת תצ"ה) אשר לכבוד עליה לתורה לחתן הביאו חזן מיוחד.
הם העלו את החתן לקרוא את הקריאה המיוחדת של חתנים של פסוקי ואברהם זקן, ומנו את החתן כחלק משבעה הקרואים למרות שהקריאה איננה חלק מפרשת השבוע.
החזן שתק ולא אמר דבר מפני שראה שהמרא דאתרא רבי אליעזר סופינו שתק.
לאחר השבת שאל לרבי דוד (בן אברהם) מילדולה האם נהג כשורה, רדב"א ענה לו ששגו בדין וצריך שיהיו שבעה קרואים בפרשת השבוע.
רבי דוד ביקש את עזרת גיסו רבי רפאל מילדולה ואף הוא כתב תשובה בנושא, כששמע רבי אליעזר סופינו על תשובתו חלק על דבריו בחריפות ופסק שהדין עם הציבור.
בנו של רבי רפאל רבי דוד מלדולה אסף תשובות מכשלושים רבנים מרחבי העולם היהודי אשר הסכימו לפסק אביו ולאחר מות אביו הדפיסם בספרו דברי דוד.
בהיותו ברבנות בבאיון בסוף שנת התצ"ב, תיקן רבי רפאל את העירוב בעיר, וכתב תשובה רחבה על כך מפני שבדבריו חידש כמה חידושים בהלכות עירוב, דוגמת: תל המקיף את המקום, נהר המקיף את המקום, הסתפקות בצורת הפתח על אף קיומה של רחבה ציבורית במקום ועוד.
רבי שבתאי נאווי מחכמי מצרים אשר שהה בליוורנו, התקיף את פסקו מזווית אחרת - הסתמכות על צורת הפתח וטען שהרחבה מוגדרת כרשות הרבים וצריכים דלתות ממש ולא רק צורת הפתח, רבי רפאל השיב על דבריו, ומפני שרבי שבתאי נאווי נפטר כתב שאם היה רואה את דבריו היה משתכנע ומתיר.
את תשובותיו הדפיס בספר פרשת העיבור, ולאחר מכן בשו"ת מים רבים תשובות לד-לח, בשינויים קטנים.
רבי אליעזר סופינו בפולמוס שבת החתונה, השיג אף על פסק זה, .
רבי רפאל בתשובתו כותב שמצייר את מפת העיר, אך למעשה בדפוס נותר חלל ריק - תופעה מוכרת בדפוסים בזמנם.
המפה בכתב ידו נמצאה על ידי פרופסור ז'ראר נהון ופורסמה על ידו במקומות שונים.
פרסום המפה עורר התרגשות בבאיון, מכיוון שצויר בה שער עתיק שאינו קיים היום.
במוזיאון הבסקי שבעיר הוצגה המפה לאחר שעברה עיבוד אומנותי והדפס על משי.
רפאל מרטין ואסקס (בספרדית: Rafael Martín Vázquez; נולד ב-25 בספטמבר 1965 במדריד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ואסקס שיחק לאורך רוב הקריירה במדי ריאל מדריד, הקבוצה בה גדל, וכמו כן שיחק באיטליה, צרפת, מקסיקו וגרמניה.
בנוסף, רשם ואסקס 38 הופעות במדי נבחרת ספרד.
ואסקס, יליד העיר מדריד, הצטרף למחלקת הנוער של ריאל מדריד ב-1980, כשהיה בן 15. הוא החל את עונת בקבוצת המילואים ריאל מדריד קסטיליה, וב-4 בדצמבר 1983 זכה להופעת בכורה בקבוצה הראשונה, תחת המאמן אלפרדו די סטפנו, כשפתח בהרכב בניצחון החוץ של ריאל 0–1 על מורסיה.
עונת הבכורה שלו בקבוצה הסתיימה עם 19 הופעות ליגה ושער בודד, והוא החמיץ הזדמנות לזכות עם קבוצתו באליפות ספרד כבר בעונה זו, לאחר שריאל סיימה במקום השני בגלל פער שערים נחות מהאלופה אתלטיק בילבאו.
בעונת , תחת המאמן לואיס מולוני, היה ואסקס לשחקן משלים ולא הצליח לבסס את מקומו בהרכב.
ריאל אמנם כשלה בליגה כשסיימה חמישית בלבד, אך זכתה בגביע אופ"א לאחר ניצחון בגמר על וידאוטון מהונגריה.
ואסקס שיחק לאורך הטורניר אך לא שותף במשחק הגמר.
עונה אחר כך, עדיין כשחקן משלים, היה שותף ואסקס לזכייה באליפות ספרד, הראשונה מתוך חמש זכיות רצופות שלו באליפות עם ריאל.
ריאל אף שמרה על גביע אופ"א לאחר ניצחון בגמר על פ.צ.
ואסקס פתח בהרכב בניצחון הביתי 1–5 במפגש הגמר הכפול.
הגעתו של המאמן לאו ביינהאקר לקבוצה לקראת עונת שיפרה מעט את מעמדו של ואסקס בקבוצה.
הוא רשם 25 הופעות ליגה, תשע יותר מהעונה הקודמת, וכבש צמד ראשון במדי הקבוצה, בניצחון 1–4 על אתלטיקו מדריד במשחק הדרבי של מדריד בדרך לזכייה שנייה ברציפות באליפות.
החל מעונת , כבר היה ואסקס לבורג חשוב בהרכב הקבוצה, ובשתי עונות נוספות תחת בינהאקר הוסיף שתי אליפויות נוספות וזכייה בגביע המלך הספרדי.
עונת השיא של ואסקס בקבוצה הייתה עונת , תחת המאמן הוולשי ג'ון טושאק.
הוא כבש 14 שערי ליגה, מתוכם חמישה צמדים כולל צמד נוסף בדרבי, והוביל את קבוצתו לזכייה חמישית ברציפות באליפות ספרד.
באותה עונה שברה ריאל את שיא הכיבושים לעונה בהיסטוריה של הליגה הספרדית, עם 107 שערים.
ואסקס היה לסגן מלך שערי קבוצתו באותה עונה, שני רק להוגו סאנצ'ס שכבש 38 שערים.
דווקא לאחר עונת השיא שלו בריאל, החליט ואסקס לעזוב את הקבוצה, וזאת בעקבות סירובה של ההנהלה לשדרוג חוזהו, במקביל להגעתו של הרומני גאורגה חאג'י, שמשחק על אותה המשבצת כמוהו.
הוא עבר לטורינו מהסרייה א' לקראת עונת , ושיחק במדיה במשך שתי עונות.
בעונתו הראשונה בקבוצה היא סיימה במקום השלישי בליגה, וזכתה בגביע מיטרופה לאחר ניצחון בגמר על פיזה.
במשחק הגמר כבר ואסקס בפנדל חמש דקות לסיום, בדרך לניצחון קבוצתו 1–2 בהארכה.
בעונת הגיעה הקבוצה עד לגמר גביע אופ"א, שם נוצחה על ידי אייאקס אמסטרדם.
וסאקס לא הצליח לשחזר את יכולתו מריאל מדריד גם בטורינו, אף על פי ששיחק במרב משחקיה של הקבוצה.
בשתי העונות באיטליה כבש ואסקס שני שערי ליגה בלבד ב-52 הופעות.
לקראת עונת עבר ואסקס לאולימפיק מרסיי, אלופת צרפת.
הוא פתח את העונה בהצלחה וכבש את שער הליגה הראשון של הקבוצה במחזור הראשון, בניצחון 1–2 על טולוז.
חודש אחר כך, בסיבוב הראשון של ליגת האלופות, כבש ואסקס צמד בניצחון 0–5 על גלנטורן.
אמנם, שערים אלו היו היחידים שלו במדי מרסיי.
הוא עזב את הקבוצה לאחר חודשיים בלבד, וחזר למועדון בו גדל, ריאל מדריד.
בשתי העונות הראשונות שלו בקדנציה השנייה במדריד, הרבה ואסקס להיעדר בעקבות פציעות.
בשתי עונות אלו רשם במצטבר 42 הופעות, אך בעונת תחת המאמן חורחה ולדאנו חזר לכושר משחק וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ספרד בפעם השישית בקריירה שלו.
לקראת עונת עבר ואסקס לדפורטיבו לה קורוניה, אך את הופעת הבכורה שלו במועדון רשם רק במחזור ה-36 של העונה, ב-14 באפריל 1996. ואסקס, אז כבר בשלהי קריירת המשחק, הרבה להיפצע ובשתי עונות מלאות במדי לה קורוניה רשם 17 הופעות ליגה בלבד.
לאחר שעזב את לה קורוניה הצטרף ואסקס לאתלטיקו סלאיה מליגת העל המקסיקנית, שם התאחד עם חברו לריאל מדריד אמיליו בוטרגניו ורשם עשר הופעות ליגה בלבד.
הוא החל את עונת במדי קרלסרוהה מהבונדסליגה השנייה, אך הספיק לרשום חמש הופעות ליגה בטרם נאלץ לפרוש עקב פציעות בגיל 33.
הופעת הבכורה של ואסקס במדי נבחרת ספרד הייתה ב-23 בספטמבר 1987, כשפתח בהרכב של המאמן מיגל מוניוס בניצחון הביתי על , 2-0 במשחק ידידות.
הוא הספיק לערוך חמש הופעות בינלאומיות בלבד בטרם זומן על ידי מוניוס לסגל ספרד לקראת טורניר יורו 1988 בגרמניה המערבית, ושותף בכל משחקיה של ספרד בטורניר.
הוא רשם תשע דקות כמחליף במשחק הראשון בו ניצחה ספרד 2–3 את , ו-23 דקות כמחליף בהפסד 0–1 ל.
הוא פתח בהרכב הנבחרת במשחקה האחרון בשלב הבתים, בו נכנעה 0–2 ל, הנבחרת המארחת, וסיימה את דרכה בתום שלב הבתים.
לאחר הטורניר מונה לואיס סוארס לתפקיד המאמן, ותחתיו הפך ואסקס לשחקן הרכב חשוב.
הוא פתח בהרכב בשבעה מתוך שמונה משחקים במוקדמות מונדיאל 1990, וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר מהמקום הראשון בבית.
ואסקס זומן על ידי סוארס לסגל הנבחרת לקראת המונדיאל באיטליה.
הוא פתח בהרכב ולא הוחלף בכל ארבעת משחקיה של ספרד בטורניר.
ספרד צלחה את שלב הבתים לאחר תיקו 0-0 מול וניצחונות 1–3 על ו-1–2 מול .
היא העפילה מהמקום הראשון בבית, ופגשה בשמינית הגמר את , שגברה עליה 1–2 בהארכה.
ב-4 בספטמבר 1991 במשחק ידידות מול אורוגוואי, כבש ואסקס כבר בדקה השמינית את שערו היחיד במדי הנבחרת, בדרך לניצחון 2-1. את הופעתו האחרונה במדי ספרד רשם כשנה אחר כך, בניצחון 0–5 על .
בסך הכול רשם ואסקס 38 הופעות ושער בודד במדי נבחרת ספרד.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםריאל מדריד קסטיליההליגה הספרדית השנייה143ריאל מדרידהליגה הספרדית1911301732553553673414טורינוסרייה א'241281אולימפיק מרסייהליגה הצרפתית71ריאל מדרידהליגה הספרדית194193312דפורטיבו לה קורוניההליגה הספרדית50122אתלטיקו סלאיהליגת העל המקסיקנית100קרלסרוהההבונדסליגה השנייה50סך הכול בקריירה35750
רפאל מורנו ארנסדי (בספרדית: Rafael Moreno Aranzadi; 23 במאי 1892 – 1 במרץ 1922) היה כדורגלן ספרדי ממוצא בסקי ששיחק בעמדת החלוץ.
ארנסדי היה ידוע בכינוי פיצ'יצ'י (בספרדית: Pichichi, ברווז קטן), ועל שמו קרוי תואר מלך שערי הליגה הספרדית.
פיצ'יצ'י שיחק לאורך כל הקריירה באתלטיק בילבאו מעיר הולדתו, וזכה עמה ארבע פעמים בגביע המלך הספרדי, ובחמש אליפויות אזוריות.
ארנסדי, שנהג לשחק עם מטפחת לבנה סביב ראשו, החל את הקריירה בקבוצת אתלטיק בילבאו מעיר הולדתו.
הוא הצטרף אליה בשנת 1911, אך לא שותף במסגרת רשמית עד ל-17 במרץ 1913, בניצחון 0–3 על ריאל מדריד.
ב-21 באוגוסט של אותה שנה היה ארנסדי לראשון הכובשים אי פעם באצטדיון סן ממס, בניצחון 1–2 על ריאל אוניון.
ארנסדי שיחק בקבוצה עוד בטרם הקמת ליגת העל הספרדית.
התחרות הלאומית הבכירה הייתה גביע המלך הספרדי, ובמקביל שיחקה בילבאו גם בליגה המחוזית הצפונית, שבהמשך שינתה את שמה לליגה המחוזית הבסקית.
בין 1914 ל-1916 זכו ארנסדי ובילבאו בשלושה דאבלים רצופים.
ארנסדי פתח בשלושת משחקי הגמר, ובגמר של 1915 אף כבש שלושער לשערה של אספניול בדרך לניצחון 0–5.
לאחר שהשיבה לעצמה את תואר אליפות המחוז ב-1920, הצליחה הקבוצה להשלים דאבל נוסף עונה אחר כך.
מאזנו של ארנסדי בסוף אותה שנה עמד על עשרה שערים ב-17 משחקים בגביע המלך, ו-73 שערים ב-72 משחקים בליגה המחוזית.
ארנסדי פרש ממשחק פעיל ב-1921, בגיל 29 בלבד, לאחר שבשנות הקריירה האחרונות שלו, ספג ביקורות רבות על יכולתו מאוהדי בילבאו, שקראו להדחתו מהסגל.
ארנסדי היה חלק מנבחרת ספרד הראשונה בהיסטוריה.
ב-28 באוגוסט 1920, במשחקה הראשון אי פעם של ספרד שהתקיים במסגרת טורניר הכדורגל של אולימפיאדת אנטוורפן, פתח ארנסדי בהרכב בניצחונה של ספרד 0–1 על .
ארנסדי שיחק בכל חמשת משחקיה של ספרד בטורניר, וכבש פעם אחת, בניצחון 1–3 על , שהעניק לנבחרתו את מדליית הכסף.
לאחר פרישתו למד ארנסדי לקראת קריירה כשופט כדורגל, אך כשנה לאחר מכן, ב-1 במרץ 1922, נפטר כתוצאה ממחלת הטיפוס.
ב-1926 הוצבה פרוטומה של ארנסדי מחוץ לאצטדיון סן ממס.
במהלך השנים נשמרת מסורת, לפיה כאשר קבוצה שמגיעה התארח לראשונה באצטדיון, מניח הקפטן שלה זר פרחים למרגלות הפסל.
הפסל הוזז מספר פעמים מאז הצבתו.
ב-1953 הוא הוזז לצורך הקמת יציע מרכזי חדש.
ב-1982 הוא הוזז במסגרת שיפוצי האצטדיון לקראת אירוח משחקים במונדיאל 1982 בספרד.
הוא הוזז לאחרונה עם הקמת אצטדיון סן ממס החדש ב-2013, וכיום הוא מוצב מחוץ למנהרת השחקנים בכניסה למגרש.
בזכות היותו של ארנסדי אחד מגדולי הכובשים בכדורגל הספרדי בתולדותיו, החליט עיתון הספורט מארקה לקרוא לפרס מלך השערים של הליגה הספרדית בשם "פיצ'יצ'י", על שם כינויו של ארנסדי.
הפרס הוצג לראשונה ב-1953, ונותר אחד מהפרסים האישיים היוקרתיים ביותר בכדורגל הספרדי.
מדליית כסף אולימפית: אנטוורפן 1920
רבי רפאל מרדכי מלכי (1640 לערך–28/29 ביולי 1702) היה איש הלכה, איש ציבור ורופא.
עלה לירושלים מאיטליה בשנת 1677, בה נמנה עם חשובי הרבנים עד לפטירתו.
חיבר פירוש על התורה וכן גם כתבים הלכתיים ורפואיים.
רבי רפאל מרדכי מלכי נולד בשנת 1640 לערך, למשפחת אנוסים בחצי האי האיברי, שם חי חלק מחייו כנוצרי בחברה נוצרית ולאחר זמן מה שב ליהדותו.
פרק זמן ארוך עבר עליו באיטליה, וקרוב לוודאי שבארץ זו רכש את הכשרתו הרפואית ואת ניסיונו.
הוא עלה לירושלים מאיטליה בשנת 1677, ובה התבלט בהיותו איש הלכה ורופא מובהק, עד לפטירתו בשנת 1702. רבי רפאל מרדכי היה בעל נכסים, נמנה עם ראשי הקהילה היהודית בירושלים ונהג לרפא חולים ללא שכר.
הוא הוזמן לטפל ברבי יהודה חסיד שחלה עם הגיעו לירושלים בראש חודש סיון בשנת 1700. כתב פירוש על התורה, חיבור הלכתי של שאלות ותשובות, ומאמרים ברפואה.
כתביו הרפואיים וההלכתיים נשתמרו ומידע רב כלול בהם אודות מצב הרפואה בירושלים בזמנו, המחלות והתרופות השכיחות, וכן רמת הרופאים האחרים בני זמנו.
בירושלים למד בישיבת בית יעקב מיסודו של רבי ישראל יעקב חאגיז, עד לסגירתה בשנת 1689. בישיבה זו שימש חתנו רבי חזקיה די סילוה ולרבי מרדכי עצמו היה בה תפקיד חשוב.
באותם הימים השבתאות פשטה בירושלים, ואף המשפחה שמימנה את הקמת בית המדרש "יעקב פירירה" לאחר סגירת בית המדרש "בית יעקב", נמנתה על השבתאים.
רבי מרדכי, שהתנגד מאוד לתופעה זו, כתב בתחילת שנות התשעים של המאה השבע עשרה כי בזמנו אין ביכולתו להבדיל עוד בין שבתאים ללא שבתאים, כל כך פשטה השבתאות בסתר.
בניו של רבי רפאל מרדכי מלכי המשיכו אף הם בלמדנות ובפעילות ציבורית.
בנו רבי עזרא מלכי חיבר את הספר "שמן למאור", פירוש על ההגדה של פסח, והחיבור על הרמב"ם שנקרא "מלכי בקודש".
בנו משה מלכי היה לראש הקהילה בצפת.
חתניו היו רבי חזקיה די סילוה, מחבר הספר "פרי חדש" ורבי משה חגיז, מראשי הלוחמים בשבתאות בירושלים.
רבי רפאל מרדכי מלכי חיבר ספר פירושים וחידושים על התורה.
זהו חיבור עצום בגודלו שלא נדפס עדיין ונשתמר בכתב יד, יצירה אנציקלופדית הכוללת כל מה שידע מחברה בכל תחום מתחומי הידע האנושי: הלכה, קבלה, אסטרונומיה, גאוגרפיה, היסטוריה, אנטומיה ופרמקולוגיה.
כן מובאות בחיבור דעותיו בכל עניין מן העניינים הנזכרים בו, ובייחוד בבעיות שהעסיקו את עם ישראל בזמנו: גלות וגאולה, שבתאות וקבלה; בעיקר כולל החיבור ביקורת חברתית נוקבת על החברה היהודית במערב אירופה ובארץ ישראל בזמנו.
הפירוש מהווה מקור מידע היסטורי עשיר על יהודי ירושלים בסוף המאה השבע עשרה.
ליקוטים מן הפירוש פרסם אליעזר ריבלין בירושלים בשנת 1923.
דוגמה לדעותיו החברתיות המובאות בפירושו זה ניתן לראות בפירושו לפרשת יתרו, בו גיבש רבי רפאל מרדכי מלכי את "האמנה החברתית" של היישוב היהודי בארץ ישראל, בה הוא תיאר את החברה האידיאלית בארץ ישראל.
בחברה זו, כך הוא מתאר, יקבעו אלה המממנים את פעולות הקהילה לאילו מטרות ישמש הכסף.
כלומר, בעל המאה הוא בעל הדעה.
אך יש גם לכבד את דעתם של תלמידי חכמים ולכבד את קביעותיהם בעניינים חברתיים.
זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת ימין משה בירושלים.
רפאל נחמן הכהן (מכונה גם פולע קאהן; ה' בשבט ה'תרנ"ז, ינואר 1897 – י"ז בתשרי ה'תשמ"ח, אוקטובר 1988) היה מחבר ספרי זיכרונות, עדויות וסיפורי חסידים מהעיירה לובביץ' ומהישיבה תומכי תמימים בלובביץ' ואישיה.
כתב את סדרת "שמועות וסיפורים", העוסקת בסיפורי חסידי ואדמו"רי חב"ד.
נאסר ברוסיה הסובייטית והוגלה לצפון סיביר בשל פועלו המחתרתי למען שמירת היהדות.
החל מגיל 10 למד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ' בשנים ה'תרס"ח (1908) - ה'תרע"ז (1917), שם היה תלמידו של רבי שלום דובער שניאורסון.
בה'תר"ץ (1930) נאסר בכלא לוביאנקה.
לאחר כמה ימים הועבר לכלא בוטירקה, שם עבר חקירות והואשם שחתר נגד רוסיה בזה שהפיץ יהדות ושמר על קשר חשאי עם יוסף יצחק שניאורסון.
בתחלה נגזר דינו למוות לאחר מכן הומר עונשו והוגלה למחוז סברדלובסק לזמן קצר ולאחר מכן לכפר על שפת נהר אוב וים קארה, בצפון סיביר.
הוא שהה בסיביר שלוש שנים.
בי"ב בחשוון ה'תרצ"ג (1933) חזר לביתו שבמוסקבה.
נאסר עליו להתגורר במוסקבה, והוא שכר דירה במז'ייסק הסמוכה.
לאחר השתדלות גיסו רפאל כהן ומרדכי דובין אושרה כניסתו לריגה, שם שהה זמן מה, ואחר השתדלות הרב הראשי לארץ ישראל הרב קוק קיבל אישור עלייה לארץ ישראל.
(הוא נפגש עם רבו, רבי יוסף יצחק שניאורסון בעצירת ביניים בווינה) ועלה לארץ ישראל באדר א' ה'תרצ"ה (1935).
התגורר בתל אביב ועסק בסלילת כבישים, ולאחר מכן התגורר ברמת גן ועבד כחלבן ומחנך.
הרב מרדכי שמואל אשכנזי הוא אחד מתלמידיו הבולטים.
לאחר מכן עבר לכפר חב"ד שם גר עד לפטירתו.
שימש שם כמחנך וניהל כמה ארגונים.
רפאל כהן נשא לאישה את רבקה בת יואל ופרדה דווידסון.
אביה היה רב חב"ד בעיירה אוסוויט שבקרבת ויטבסק.
לבני הזוג נולדו שלוש בנות ובן אחד.
בנו, הרב יואל כהן, החוזר של הרבי מלובביץ' ומבכירי רבני חב"ד; בתו חסיה נישאה לברוך פריז; ובתו גיטא נישאה ליצחק גנזבורג - ממנהלי רשת אהלי יוסף יצחק, שההדיר את ספרי חותנו; בתו פרידה נישאה לגרשון סגל, רפאל ורבקה התגוררו בביתם בכפר חב"ד.
מאחורי מסך הברזל - סיפורי מאסריו וגלותו, אוטוביוגרפיה, מהדורה שלישית: תשמ"ג כפר חב"ד, על ידי נכדתו שרה טייכמן
ליובאוויטש וחייליה - חלק ראשון - זכרונות על לובביץ', הישיבה בעיירה ואישים שונים מהוויי המקום.
חלק שני - רשימה של ה'תמימים' - הבחורים שלמדו בישיבה.
שמועות וסיפורים - 3 כרכים, סיפורים על אדמו"רי וחשובי חסידי חב"ד.
הכהן הוציא לאור את הסדרה בה'תשמ"ז (1987), ולאחר פטירתו יצאו במהדורה מחודשת על ידי חתנו, יצחק גינזבורג.
מהדורה נוספת, בת שני כרכים, יצאה בה'תשע"ד (2014) בהוצאת ספרים מעיינותיך ובה נוספו קורות חייו בהקדמה.
ומהדורה נוספת, "שמועות וסיפורים לילדים" הוציאה נכדתו פרדי ברוד.
שיחות קודש - קטעים משיחותיו של רבי יוסף יצחק שניאורסון מחב"ד מחולקים לפי נושאים ומתורגמים מיידיש.
הרב רפאל דוד סבאן (ה'תרל"ז, 1877, – ה'תש"ך, 1960) היה איש ציבור, חבר מועצת העיר איסטנבול, דיין ואב בית הדין המקומי, רב הקהילה האיטלקית בעיר, ובסוף ימיו חכם באשי ורבה הראשי של טורקיה.
נולד במחוז קוזגונג'וק בקושטא שבאימפריה העות'מאנית לנסים סבאן, שהיה סוחר ולאסטריאה.
בגיל 3 לערך החל ללמוד בתלמוד תורה ובישיבה מקומית, אצל הרב קונורטי די ליאון (נפטר שבט תרנ"ג), הרב יום טוב הכהן (נפטר ניסן תרס"ו) והרב יוסף הכהן (נפטר סיון תרע"ג).
בגיל 16 הוסמך להיות שוחט ובודק, ובגיל 17 הוסמך להיות מוהל.
בסיום לימודיו הוסמך לרבנות ולהוראה בישיבה של חותנו-לעתיד, הרב חיים נשיא.
בגיל 18 החל לשמש כמזכירו של החכם באשי של טורקיה, הרב משה הלוי, ובמקביל מונה לשמש כמזכיר בית הדין המקומי.
בספטמבר 1897 נישא לרוזה בת הרב חיים נשיא, שכיהן כאב בית הדין בחאסקוי.
בגיל 22 החל לשמש כחבר במועצה הדתית-רוחנית של יהדות טורקיה.
בתקופה זו נמנה עם פעילי הציבור בקושטא, ולקח חלק בפעילות עבור מוסדות הקהילה היהודית.
כן שימש כחבר במספר ועדות מקומיות, בהן מועצת הפלך ומועצת העיר.
בגיל 30, לאחר פטירת חותנו, מונה לשמש תחתיו כאב בית הדין של חאסקוי למשך שמונה שנים.
לאחר מכן, החל משנת 1912 שימש כרבן של קהילות גאלטה, בייאולו, קאסימפאשה ושישלי.
במקביל לתפקידיו, שימש כשליחם של הרבנים משה הלוי, חיים נחום וחיים בז'רנו לערים שבשליטת האימפריה העות'מאנית, כדי לפתור בעיות הלכתיות ובעיות כלליות.
כנהוג בטורקיה, מונה לכהן בתקופה זו כממלא מקום החכם באשי (קאימקאם) בחייו, למקרה שבו ייעדר החכם באשי הרשמי.
לא יאוחר משנת תר"פ החל לשמש כדיין בקושטא.
בחודש נובמבר 1938 שימש כנציג הקהילות היהודיות בטורקיה בהלווייתו של מוסטפא כמאל אטאטורק.
לאחר פטירת הרב חיים יצחק שאקי בשנת 1940, מונה הרב סבאן לאב בית הדין המקומי בקושטא כממלא מקומו, ובחודש מאי 1941 (ד' באייר ה'תש"א), מונה לכהן כרב קהילת היהודים האיטלקים (הספרדים והאשכנזים) בקושטא.
בחודש יולי 1944 (תמוז ה'תש"ד), ביקר באיזמיר לשם התרת עגונות, ופתרון בעיות נוספות שהיו בקהילה היהודית המקומית.
לאחר תחילת כהונתו של הרב בן-ציון חי עוזיאל כראשון לציון, הוצעה לרב סבאן משרת הרב הראשי לתל אביב, אולם הוא סירב, כדי לא להשאיר את קהילתו ללא מנהיג.
ב-24 בינואר 1953 (ט' בשבט ה'תשי"ג) נבחר לכהן כחכם באשי וראש הרבנים של טורקיה, לאחר שבמשך מספר שנים לא אוישה המשרה בשל החלטת הממשל המקומי, מאז פטירתם של הרבנים חיים בז'רנו וחיים יצחק שאקי.
הכתרתו נערכה בבית הכנסת הגדול המקומי "נווה שלום", ביום חג הפורים של אותה השנה.
עד להכתרתו, ומאז פטירת הרב שאקי, מילא אמנם הרב סבאן את תפקיד אב בית הדין, ומספר תפקידים נוספים שהיו בידי החכם באשי, אך לא הוכתר עד אז רשמית.
הפעולה הראשונה שביצע עם היכנסו לתפקיד הייתה פתיחה מחדש של בית המדרש לרבנים בחאסקוי, שבועיים לאחר מינויו לתפקיד.
במשך שנות כהונתו בתפקיד החכם באשי, ייצג את קהילות היהודים בטורקיה מול הממשל.
בחודש אוקטובר 1955 עמד בראש משלחת שדרשה מממשלת טורקיה הגנה מפני מקרים של התפרצויות ופרעות כלפי יהודים.
הודות לכך קיבלה הקהילה היהודית הבטחה שיהודי המדינה יאובטחו על ידי אנשי צבא.
בחודש אוגוסט 1959 עמד בראש משלחת של ראשי הקהילה היהודית אל המושל המקומי, כשבפיהם דרישה לפתוח בחקירה כנגד פרסום שני ספרים אנטישמיים שפורסמו בטורקיה באותה תקופה.
באמצע חודש נובמבר 1960 הודיעה ממשלת טורקיה כי קופת אוצר המדינה נמצאת בגירעון, וקראה לאזרחי המדינה, יהודים וטורקים כאחד, לתרום מכספם עבורה.
בשל העובדה שמצב קופת הקהילה היהודית היה גם הוא לא טוב, החליט הרב סבאן לתרום לקופת האוצר את מחרוזת הזהב שנהג לענוד באירועים רשמיים.
יחד עם שלושה רבנים נוספים ונציג הקהילה היהודית, הלך הרב סבאן למושל העיר איסטנבול, והעניק לו המחרוזת ואת טבעות הקידושין של ארבעתם.
תחילה סירב המושל לקבל את המחרוזת, שהייתה עשויה מזהב, ומורכבת מ-13 לוחיות שעליהן היו חרוטים סמלי 12 השבטים ועשרת הדיברות.
טענת המושל הייתה כי הוא רואה במחרוזת תשמיש קדושה, ולא מקובל להעניק תשמיש קדושה מסוג זה לטובת מילוי קופת אוצר המדינה.
לבסוף, לאחר שכנועים מצד הרבנים, הואיל לקבל לידיו את המחרוזת.
מלבד שליטתו בשפות לאדינו, טורקית, צרפתית ואיטלקית, היה בקיא גם בשפה העברית, בדקדוקה ובספרותה המודרנית.
כן פרסם מספר פרסומים בעיתונות העברית, וניהל חלופת מכתבים ושמר על קשר תמידי עם רבני דורו בנושאי הלכה ונושאים כלליים, ונודע כפוסק הבקיא בהלכה.
כן נודע כנואם מוכשר, הודות לבקיאותו בספרות המדרשים, ובספרויות אחרות.
ניהל חלופת מכתבים ענפה עם הרב עזרא חמווי שהיה אב בית הדין של חלב שבסוריה.
הלך לעולמו ב-27 בנובמבר 1960 (ח' בכסלו ה'תשכ"א), ונקבר בבית הקברות בארנאבוטקוי שבאיסטנבול.
בהלווייתו השתתפו אישים רבים, בהם מושל העיר קושטא וראש העיר גנרל רפיק טולגה, כנציגו של מושל טורקיה.
אשתו רוזה נפטרה קודם לכן, באפריל 1948.
לאחר פטירתו, מילא את מקומו הרב דוד אסאו כחכם באשי של טורקיה.
נכדו הוא עורך הדין ריפת סבאן.
כתב הגהות וחידושים רבים לספרי מחברים ראשונים ואחרונים.
מדר"ס לפירושים - פירוש על פירוש רש"י לנביאים ולכתובים, יצא לאור בשנת תשס"ה, לאחר פטירתו
דורשי שמות - על השמות בגיטין (כתב יד)
רבי רפאל מסעוד אבן מוחא (ה'תקנ"ז, 1797- י"ח בתמוז ה'תרל"ד, יולי 1874) היה מקובל אב בית דין ורבה של מרקש, במאה ה-19.
נולד לרב יעקב ולמרים, שמו היה 'מסעוד' ומחמת מחלה הוסיפו לו את השם 'רפאל'.
נשא לאישה את מרת דונא בת הרב יעקב אלבייליא שהיה נגיד ותלמיד חכם חשוב.
למד בין היתר בישיבת רבי שלמה אסבאג ובישיבת רבי יוסף חרוש, וכנראה למד גם אצל רבי שלמה אוזנקוט.
רבי רפאל מסעוד נתמנה לדיין במרקש בשנת ה'תקצ"ו, כנראה אחר פטירת רבי מימון פינטו.
שימש עם רבי דוד צבאח ורבי אלעזר חזן, ורבי רפאל מסעוד היה דיין שלישי.
בשנת ה'תרכ"ג אחר עליית רבי אלעזר חזן לארץ ישראל, התמנה לאב בית הדין ולרב העיר.
חבריו לבית הדין היו: רבי יעקב בטאן, רבי דוד לוסקי, רבי שלם הכהן, רבי רפאל יוסף חרוש, ורבי ימין צבאח.
בית דינו הוציאו מאות פסקי דינים, מהם נדפסו בספרו שו"ת פרדס רימונים, ובשו"ת רבי דוד צבאח ובשו"ת רבי יעקב בטאן, חלק נוסף נמצא בכתבי יד.
לרבי רפאל מסעוד נולדו שני בנים: רבי אברהם אבן מוחא שלימים נתמנה לדיין במרקש.
ורבי מכלוף אבן מוחא שהיה תלמיד חכם וסוחר.
נפטר במרקש בגיל 80 לערך, בי"ח תמוז בשנת ה'תרל"ד, בחודש יולי בשנת 1874.
חיבר הרבה חיבורים נדפסו מהם:
פרפראות לחכמה חלק א' - כולל חידושים על התורה בעיקר בדרך הראשי תיבות.
פרפראות לחכמה חלק ב' - ביאור על הרא"ם.
פרפראות לחכמה חלק ג' - מכיל חידושים על נביאים וכתובים ופרקי אבות, דרשות והספדים.
שו"ת פרדס רימונים חלק א' - פסקי דינים וחידושים על 'שולחן ערוך'.
יצא לאור על ידי הרב אליהו אברז'ל שנת ה'תשל"ט 1979.
פרדס רימונים חלק ב' - חידושים על הש"ס.
פרדס רמונים - חדושים על המקרא ועל דרך הסוד, יצא לאור על ידי מכון פי ישרים בשיתוף עם מכון מריח ניחוח, ה'תשפ"ב.
רפאל משה חפץ (15 בפברואר 1892 – 6 באפריל 1961) היה פעיל ציוני ורופא גינקולוג.
הקים וניהל מחלקה עצמאית בבית החולים רוטשילד בחיפה בשנים 1944–1957.
רפאל משה חפץ נולד בפידרובקה, קייב שבאימפריה הרוסית (בימינו באוקראינה).
בשנת 1900 עברה המשפחה ליקטרינוסלב ובה למד בגימנסיה.
בצעירותו הצטרף לתנועת צעירי ציון.
בשנת 1912 נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש מגרמניה לרוסיה, מאחר שהיה נתין רוסי.
בין השנים 1915–1919 המשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטת סראטוב.
עם סיום לימודיו בשנת 1919 גויס חפץ לצבא האדום ושירת בו במשך שש שנים.
חפץ נדד עם הצבא בחזיתות בכל רחבי רוסיה.
בשנת 1925 שב חפץ ליקטרינוסלב ואחר עבר אל דניפרופטרובסק שם היה רופא בבית חרושת.
בתחילת 1926 נאסר חפץ לחצי שנה מאחר שחידש את פעילותו הציונית במפלגה הציונית-סוציאליסטית.
הוא גורש למושבת עונשין באורל, אך העונש הומתק לגירוש מברית המועצות.
הודות לעזרתה של יקטרינה פאבלובנה וולז'ין רעייתו לשעבר של מקסים גורקי שעמדה בראש "הצלב האדום הפוליטי" .
באוגוסט 1926 עלה לארץ ישראל.
הוא עבד בתי החולים הדסה תל אביב ובבית החולים בצפת.
בשנת 1927 עבר לעבוד בבית החולים מאיר רוטשילד בירושלים והתמחה בגינקולוגיה.
במאי 1935 עבר לבית החולים הדסה הר הצופים, ועבד ב"הדסה" עד שנת 1944 כגניקולוג בכיר.
בשנת 1944 הוזמן להקים ולנהל מחלקה עצמאית לגינקולוגיה ומיילדות בבית החולים רוטשילד בחיפה.
לפני הצטרפותו של חפץ לבית החולים, פעלה בבית החולים מחלקת יולדות בלבד.
חפץ עמד בראש המחלקה ארבע עשרה שנים עד פרישתו לגמלאות.
לאחר פרישתו המשיך את עבודתו הרפואית כיועץ רפואי בבתי חולים ובקלינקה הפרטית הצמודה לביתו.
חפץ היה נשוי לד"ר אסתר לבית פלדמן, רופאה במקצועה.
בתם הייתה המוזיקאית, המלחינה, המתרגמת והמשוררת רות חפץ.
רפאל משה חפץ נפטר ב-6 באפריל 1961 ונטמן בבית הקברות היהודי חוף הכרמל.
רפאל מלצ'בסקי (בפולנית: Rafał Malczewski; 24 באוקטובר 1892 – 15 בפברואר 1965) היה צייר נוף ודיוקן פולני, סופר ועיתונאי.
מלצ'בסקי נולד בקרקוב, ארבע שנים אחרי אחותו, יוליה, בנה של מריה, גרליבסקה, ובעלה הצייר הסימבוליסטי הפרופסור לאמנות, יאצק מלצ'בסקי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר.
בין השנים 1910–1915 למד באוניברסיטת וינה.
הוא עבר קורסים בפילוסופיה, אדריכלות ואגרונומיה.
בהיותו באוניברסיטת וינה, מלצ'בסקי למד את זיגמונד פרויד ופסיכואנליזה במסגרת קורס הפילוסופיה, אך הוא לא הצליח להשלים את התואר.
בשובו לקרקוב הוא נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות של יאן מטייקו, ולמד גם בסטודיו של אביו.
בשנת 1915 החל לנסוע לעיתים קרובות לזאקופנה שם בילה תקופות ארוכות, בטיפוס וענפי ספורט הרריים נוספים, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא הצטרף לצוות החילוץ ההררי המקומי.
בשנת 1917 הוא ובן זוגו לטיפוס, סטניסלב ברוניקובסקי, נקלעו לתאונת טיפוס בה נהרג חברו, בעוד מלצ'בסקי חיכה כל הלילה לחילוץ.
מלצ'בסקי לא התגבר כל חייו על מות חברו לטיפוס.
באוקטובר 1917 הוא התחתן עם ברוניסלבה (ברוניה) דזיאדוש, מורה לאנגלית מבוגרת בארבע שנים ואזרחית אמריקאית ממוצא פולני שהיגרה לפולין.
בנובמבר אותה שנה נולד בנם.
למרות נישואים אומללים, בני הזוג הולידו ילדה שנייה.
מצבם הכלכלי הגרוע, הביא לכך שאביו יאצק היה צריך לעזור להם.
בשנת 1923 הוא קנה עבורם בית.
מלצ'בסקי היה מקורבם וחברם של קבוצת אמנים, מוזיקאים ואנשי רוח שהתכנסו באתר הררי בזאקופנה בתחילת המאה העשרים.
הם כללו את סטניסלב איגנסי ויטקביץ', קרול שימנובסקי, קורנל מקושינסקי, וירוסלב איוושקייביץ'.
בשנות השלושים הוא עיצב תפאורה לתיאטרון עבור הפקותיהם של סטרינדברג וסטניסלב ויטקביץ' בתיאטרון בזאקופנה.
בשנת 1937 הוענק לו פרס מטעם התיאטרון עבור שירותים לאמנות הפולנית.
ב-1938 הוא תרם חלק מהיצירה האמנותית שלו למוזיאון הלאומי החדש בוורשה שנפתח מחדש.
כמה שנים קודם לכן, בגלל קשייו החומריים, הוא מכר את כל הציורים שהוריש לו אביו.
בשנת 1939 לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לאחר שכבר נטש את אשתו וילדיו, הוא ברח מעבר לגבול הסלובקי, עם בת זוגו זופיה מיקוקה, ודרך בודפשט וונציה עשה את דרכו לפריז.
שם הוא ביקש את עזרת השגרירות הפולנית כדי לצאת מקשיים כלכליים.
בשנת 1940 הם נסעו לספרד ולפורטוגל, שם שהו ארבעה חודשים.
בהתחלה הם שהו בריו דה ז'ניירו שם הצליח למכור כמה מציוריו שנעשו בצבע מים של ריו, קוריטיבה ופרנה.
בשנת 1942 הם עברו לקוריטיבה כדי להתארח אצל בת דודתו.
זמן קצר לאחר מכן הצליח להשיג אשרות קנדיות עבורו וחברתו זופיה לנסיעה לאוטווה.
בדצמבר 1942 ערך את תערוכתו הראשונה במוזיאון לאמנויות יפות במונטריאול.