tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשלב מסוים בהיסטוריה הגאולוגית הגיע מחדר מגמטי קרוב לשכבות אבן החול וחימם אותן.
אבן החול שהתחממה "נאפתה", הותמרה, והפכה לסלע קוורציט קשה.
לאחר התקררות הגוף המגמטי התקררו גם סלעי הקוורציט.
בתהליך הקירור נוצר סידוק בסלעי הקוורציט, והן קיבלו צורת מנסרות בעלות 4–6 פאות, בתהליך דומה לתופעת הסידוק בסלעי בזלת (למשל בבריכת המשושים).
כאשר נחשף מכתש רמון נסחפו השכבות הרכות שכיסו את הגבעה.
שכבות רכות שהיו מסביב לשכבת הקוורציט הקשה נסחפו גם כן והמנסרה נותרה כגבעה כפי שהיא מוכרת היום.
ישנן שתי סברות לגבי הגוף המגמטי שחימם את האזור.
ההשערה הראשונה הייתה שמדובר בסיל או דייק אשר חדרו לאזור וחיממו את אבן החול.
עקבות של מחדרים כאלה נמצאו למרגלות הגבעה ובסביבתה הקרובה.
ההנחה היא כי המגמה התקררה והוחלפה לקאוליניט אותו ניתן למצוא כשכבה בהירה למרגלות הגבעה ובסביבתה.
ההשערה שנייה היא שתהליך החימום התרחש על ידי גוף מגמטי גדול אשר חדר מתחת לפני השטח.
בעוד שמחדרים כמו דייק וסיל גורמים בדרך כלל להתמרה בשטח מצומצם מאוד, חדירת גוף מגמטי גדול יכול להסביר את אספקת החום לגבעה כולה.
מחקר שנערך בשנת 2020 בדק את המגנטיות באזור הגבעה ומצא עדויות להימצאות גוף מגמטי ברדיוס של כ-180 מטרים ובעומק של כ-10 מטרים מתחת לפני השטח.
במהלך השנים נפגעו ונשברו חלק ממנסרות הקוורציט על ידי מטיילים שצעדו על הגבעה.
כדי להגן על המנסרות נבנה שביל צף העשוי פלסטיק ממוחזר בו ניתן לעלות אל ראש הגבעה.
בשל מראה המנסרות המפוזרות ברחבי הגבעה נקרא האתר לפעמים בטעות "הנגרייה", אולם שם זה אינו נכון.
במכתש רמון קיימות מספר מנסרות נוספות, ביניהן המנסרה הלבנה מול גבעת געש, המנסרה המזרחית בגבעת ארדון, והמנסרה המערבית מול מעבר רמון.
המנצחים היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמה משפטית היסטורית, שנוצרה על ידי אלכסנדר גאלין ואנגלינה ניקולבנה ומככבים בה ניקיטה פאנפילוב, ניקיטה יפרמוב, יבגני אנטרופוב, יוליה פרסילד, אנה צ'יפובסקאיה, פיודור לברוב, פאבל ואשצ'ילין, אלכסנדר סטייקין וסרגיי סטיופין.
שמו של עורך הדין המפורסם ניקולאי אנדרונוב, שעדיין לא הפסיד אף משפט אחד, הולך לפניו בכל רחבי האימפריה הרוסית.
חבריו ויקטור רוסקביץ' ומיכאיל זברזין הם גם עורכי דין מבריקים.
הם מנצחים בתיקים הפליליים המסובכים ביותר, לעיתים לא רק מצדיקים את לקוחותיהם, אלא גם חושפים את הפושעים האמיתיים בהיכל בית המשפט.
במצבים קשים, חברים, עורכי דין תמיד עוזרים זה לזה.
הם עדיין צעירים למדי (הבכור מביניהם, ניקולאי אנדרונוב, רק בן 35).
שלושתם שונים לחלוטין באופיים, אך כולם מוכנים להקריב הרבה למען חבריהם.
חברותם לטווח הארוך, וההבנה שיש על מי לסמוך במצב קשה - לא פחות, הופכת את שלושת למנצחים.
לא בחיים המקצועיים אלא גם בחיים האישיים.
בסנקט פטרבורג של סוף המאה ה-19, בבכורה של המחזה, שנכתב על ידי עורך הדין לשעבר מיכאיל זברזין, מתרחש אירוע טרגי: השחקנית ורווארה אבילובה יורה בבן זוגה במחסניות ריקות ווהורגת אותו.
בבכורה משתתפים עמיתיו לשעבר של זברזין - ויקטור רוסקביץ' וניקולאי אנדרונוב.
כדי לעזור לזברזין, שמאוהב בורווארה, אנדרונוב מתחייב להגן עליה.
אך ככל שהוא מתוודע למקרה, כך הוא מגיע למסקנה: לורווארה היה גם מניע לרצח וגם הזדמנות להחליף את האקדח.
אהובה של רוסקביץ' מוצא את עצמו בסיפור לא נעים: אולגה אהובתו מוצאת אותו עם יריבתה.
כנקמה היא מפרסמת כתבה בעיתון בו הוא מוזכר באור לא יפה.
רוסקביץ' תובע את העיתון ומאיים להרוס את מערכת העיתון.
בחיפוש אחר עורך דין המוכן להגן על האינטרסים שלהם, פונה מערכת העיתון לזברזין.
אגליה יאקונינה, בת כיתתו של אשתו של ניקולאי אנדרונוב, מואשמת ברצח אחותה.
את התביעה מייצג התובע גושצ'ין, שרוצה לנצח את אנדרונוב הבלתי מנוצח, שמסנגר על אגליה.
הטיעונים שלו מספיק חזקים - אגליה תמיד הסתכסכה עם אחותה בגלל כסף, בנוסף, שניהם היו מאוהבים במנהל, שנעלם באופן מסתורי מיד לאחר הרצח.
אגליה משתחררת מהכלא, כעת כעדה.
אנדרונוב מבקש ממנה לספר הכל על היום בו מתה אחותה ליסה.
למרות דמעותיה, ניקולאי משום מה לא מאמין לה.
רוסקביץ' מתחייב להגן בבית המשפט על החשוד העיקרי - המנהל מארק, אך התובע מביא עמו טיעונים מנומקים.
כדי להרוויח זמן ולהגיע לתוכנית חדשה, רוסקביץ' שובר את אפו של הלקוח שלו.
עורך הדין מיכאיל זברזין חוזר למקצוע: הוא מציל מעונש את הרוצח רודיון רידניק, שנשפט בפני חבר מושבעים.
בינתיים, מואשם הסוחר קפיטון פורטונאטוב בהצתה במחסן שלו; סחורות משלוחים רבים נשרפו ושומר המחסן מת.
פורטונאטוב פונה לאנדרונוב לעזרה והוא מסכים להגן עליו בבית המשפט.
אירוע בלתי צפוי מסבך מאוד את העניין: רודיון רידניק המשוחרר הורג את אוסיפ, שיכול היה לשמש כעד במשפטו של פורטונאטוב.
אירוע בלתי צפוי מסבך מאוד את עסקיו של הסוחר.
באותו ערב, כאשר פורונאטונוב השיכור מגיע לבקש את אנדרונוב לעזרה, המנהל שלו אוסיפ גרישטר נמצא מת בבית המרזח.
רודיון רידניק, ללא סיבה נראית לעין, שוחט אותו בסכין.
מיכאיל נמצא על סף התמוטטות עצבים: מסתבר שהוא הרג אדם חף מפשע בניצחונו המרשים.
גושצ'ין מחליט להשתמש בנסיבות אלה לטובתו...
זונה המאוהבת ברוסקביץ', לאחר שהאזין לתחזיותיה של מגדל עתידות עיוורת בשם מרתה על אושר נצחי שמחכה לו, יורה בה ובעצמו אך הקליע לא פוגע בלבו והוא מאבד את הכרתו.
אל אנדרונוב פונה היזמית מרתה דנדרה הנודעת ומבקשת הגנה בבית המשפט.
היא בטוחה שבקרוב המשטרה תגיע אליה, מכיוון שהכירה את רוסקביץ' וחלמה זמן רב להתמסד איתו.
שלוש שנים קודם לכן הוא הצליח לזכות את רוצחת אחותה נינה.
רוסקביץ' טרם חזר להכרה, אולגה דואגת לו ועורך דינו של אנדרונוב אובד עצות: במשפט מגלה לקוחה שלו בשם דריה פרטים חדשים שמציגים אותו כטיפש גמור.
גם חקירתה של מרתה העיוורת לא נותנת תוצאות: האחראי על הסדר רק פולט זרם של משפטים לא עקביים וסתומים והתובע הופך לקש האחרון - בסתר, הוא אומר שבוריה, עוזרת צעירה של עורך הדין, הולכת כל הזמן אצל גושצ'ין.
רוצח סדרתי המכונה "רוצח הבירה" שומר את העיר עולה בפחד - כבר ארבע נשים נדקרו למוות ובזירת הפשע האחרונה נעצר חשוד, רופא בשם אנדריי אלכסייביץ'.
הזקן טוען שמצא את הנערה כשכבה שכבה בבריכת דם וניסה לעזור לה.
רוסקביץ' שחזר להכרתו, מתגייס להגן על הרופא בבית המשפט.
רוסקביץ' מגן בבית המשפט על ד"ר סטארצב, שכולם מחשיבים אותו כ"רוצח הבירה ", במהלך הדיון נחשפים פרטים על הפשעים שהתרחשו: מסתבר שכל הקורבנות היו בעבר זונות, שרק סטארצב הכיר.
ויקטור מבין שהלקוח שלו שיקר לו.
האם באמת עורך הדין מגן על מפלצת?
המסגד הגדול באסמרה שנקרא גם מסגד הח'ליפים ישרי הדרך (ערבית: جَـامِـع الْـخُـلَـفَـاء الـرَّاشِـدِيْـن, "ג'אמע אלחלפאא אלראשדון") שוכן בעיר אסמרה, בירת אריתריאה.
המסגד הוקם בימי השלטון הקולוניאלי האיטלקי באריתריאה.
הוא הוקם בפקודתו של שליט איטליה בניטו מוסוליני, במטרה להרשים את האוכלוסייה המוסלמית, שהיוותה כמחצית מתושבי העיר.
המסגד הוא אחד משלושה מבני דת בולטים המצויים בעיר, יחד עם כנסיית גבירתנו של תפילת המחרוזת וקתדרלת אנדה מריאם.
המסגד תוכנן על ידי גואידו פרצה (Guido Ferrazza) בתערובת של סגנונות אדריכליים - הרציונלי, הקלאסי והאסלאמי.
המינרט, הנראה בכל חלקי העיר, בנוי בסגנון הבארוק והוא בעל שתי קומות ושתי מרפסות.
העמודים הכפולים בחזית המבנה נבנו מאבן טרוורטין מקומית ועליהם כותרות משיש קרארה.
משיש זה בנוי גם המחראב שבאולם התפילה.
החצר הפתוחה של פני הכניסה למבנה מרוצפת באבן כהה הערוכה בדוגמאות גאומטריות.
המנצחים הוא ספר היסטוריה חלופית שכתבה ילנה צ'ודינובה.
אירועי הספר מתרחשים בשנת 1984, באימפריה הרוסית שהצליחה לנצח את מלחמת האזרחים ברוסיה.
זהו עולם "אלטרנטיבי" בהיר בו ההיסטוריה של רוסיה, מדינות אירופה וארצות הברית מתפתחת בצורה שונה לחלוטין ב, מכיוון שבמהלך מלחמת האזרחים לא היו האדומים אלה שניצחו, אלא הלבנים, המלוכה החזקה הוחזרה לרוסיה ולא פרצה שום מלחמת עולם שנייה.
הדמות הראשית, היא הסופרת הצעירה ילנה, שזה עתה פרסמה את הרומן הראשון שלה על מלחמת האזרחים ומנסה להבין האם ייתכן שהמאה העשרים הייתה מלאה אירועים מדממים שעלולים להאפיל על האימפריה הרוסית המשגשגת של שנת 1984?
אירועי הרומן מתרחשים באוגוסט-ספטמבר 1984, בעיקר במוסקבה.
האימפריה הרוסית נשלטת על ידי הקיסר ניקולאי השלישי, חבר קרוב של הדמות הראשית, הסופרת נלי.
המלוכה ברוסיה שוחזרה לאחר שבשנת 1919 כוחותיו של יודניץ' כבשו את פטרוגרד, האדומים הושמדו חלקית, חלקם ברחו מהארץ.
רוסיה משגשגת בצל האוטוקרטיה, ונראה ששורר רוגע בעולם, אך נלי לא מצליחה להשתחרר מהתחושה שבמקום כלשהו יש רוסיה בולשביקית מקבילה בה רבים מבני דורה אינם חיים, הערים נושאות שמות של מנהיגים אדומים ואנשים חיים באומללות.
רוסיה היא חלק מהברית הקדושה המחודשת (Священный Союз).
הברית מורכבת משלושה גושים המאחדים מלוכות על בסיס דתי: אורתודוקסים (בהובלת רוסיה), קתולים (בהובלת צרפת) ופרוטסטנטים (בהובלת בריטניה); יתר על כן, הגוש הפרוטסטנטי הוא הבעייתי ברון.
גרמניה התפרקה למספר מדינות שהיו קיימות לפני איחודה.
ארצות הברית נמצאת במשבר כלכלי ופוליטי מתמיד.
אסטוניה היא חלק מרוסיה כאוטונומיה.
ככלל, ההתפתחות המדעית והטכנולוגית בעולם הרומן היא בערך ברמה האמיתית בשנת 1984. מכונות הכתיבה האחרונות יצאו משימוש בתחילת שנות השישים, שהייתה כשלושים שנה לפני הפסקת השימוש בהן בפועל.
הישגי האלקטרוניקה מקדימים מעט את האמיתיים: מחשבים נפוצים, מצוידים בעורך טקסטים ומתאימים בערך לרמה של ראשית שנות התשעים.
הטלפונים הסלולריים הראשונים מופיעים ומזכירים גם את הטלפונים האמיתיים של ראשית שנות התשעים.
עם זאת, הטלוויזיה, במובן המודרני, לא קיימת.
את תפקיד הטלוויזיה ממלאים "לוחות חדשות", המשמשים גם כטלפוני וידאו.
בלוחות החדשות מוצגים רק חדשות (בארצות הברית - גם פרסומות) והתמונה לא כל כך ברורה.
הטיסה המאוישת הראשונה לחלל נעשתה, רק שבמהלך התרחשויות הרומן על פי הטכנולוגיה ששימשה לטיסות האמיתיות הראשונות ולאורך המסלול במקביל לטיסתו של גגארין.
הרפואה מפותחת במיוחד: רמתה עולה באופן משמעותי לא רק על זו של שנת 1984, אלא גם על זמן כתיבת הרומן, מחלות רבות נמחו (הסרטן נרפא בערך באמצע שנות השבעים, ישנן תרופות וחיסונים לאסתמה וסוכרת).
במקביל, אחת הגיבורות סובלת מסוג של ארכנואידיטיס חשוך מרפא ומוזכר שמוות מסרטן הוא אירוע נדיר.
שם הספר הוא התייחסות לרומן של אירינה גולובקינה (רימסקי-קורסקובה), "המנוצח" ("שירת הברבורים").
הטקסט של המאמר של אובסוב על צ'רמניוחה הוא הצהרה של מאמר שכתב דוגין בשם "הכנס את גופך למשחה".
הרומן יצא ב-7 בנובמבר 2016, יום השנה למהפכת אוקטובר.
המחברת טוענת שזה צירוף מקרים והתאריך נקבע על ידי המו"ל.
ליד מושב ברוש נמצאים שישה דירי מפציצים בריטיים.
דירים אלו נבנו במהלך מלחמת העולם השנייה, בתקופה בה היה חשש לפלישה גרמנית ממצרים.
בין הדירים נמצאים שרידי מנחת (המנחת עצמו אינו קיים יותר).
הקמת הדירים והמנחת בוצעו על פי התפיסה הבריטית להפעלת הכוח האווירי, המורה על פיזור המטוסים בתקופות לחימה לכמה שדות, כדי להגביר את יכולת הישרדותם על הקרקע מתקיפות מהאוויר וכדי לאפשר למטוסים למלא משימות שונות משדות קדמיים בקרבת מרחבי הלחימה.
זאת תוך הגדלת עומק הפעולה של המטוסים מעל אדמת האויב.
הדירים נמצאים במישור שבגדה השמאלית של נחל גרר, דרומית-מזרחית לתל הרור, ונראים היטב ממערב לכביש 25 בקטע שבין צומת גילת לנתיבות, בצומת הכניסה למושב ברוש ומצפון לבית החרושת עוף הנגב.
ישנם שני סוגי דירי מטוסים: דירים שמעל לפני השטח או דירים תת-קרקעיים (דת"קים).
אלה הם מחסות ממוגנים למטוסים (כשמם באנגלית Hardened aircraft shelter).
משיקולי עלות ותכנון בנייה, מגבילים את בנייתם והשימוש בהם לגודל וסוגי מטוסי הקרב.
אלה מבנים הבנויים אבן או בטון מזוין, מדופנים בעפר ובצמחיית האזור, להגנה על המטוסים ועל אנשי הצוות בעת שהם חונים על הקרקע, מפני התקפות מהאוויר בעזרת פצצות או טילים.
בעוד שדיר מעל לפני השטח לא מאפשר הסוואה טובה, מחסה תת-קרקעי מוסווה בגובה פני הקרקע בעזרת רשתות הסוואה, צמחיית בר מקומית ובנייה ייעודית, המקשים על הזיהוי מהאוויר.
מאידך, חסרונם של הדת"קים הוא שהם עלולים להינזק משיטפונות בזק בחורף.
דירי מטוסים הבנויים מעל לפני השטח הם בעלי קירות המדופנים ברמפת עפר מבחוץ ומיועדים לקליטת מטוסים בעלי מוטת כנפיים גדולה.
דירי המטוסים שנבנו במלחמת העולם השנייה בארץ ישראל היו משני הסוגים: דירים תת-קרקעיים מחופים בגג אבן, בטון מזוין ומדופנים בעפר וצמחייה מקומית, ודירים פתוחים שנבנו מעל פני האדמה, בעלי דפנות או קירות להגנה על המטוסים מפצצות הנופלות בסביבת המנחת, להגנה על מטוסים גדולים, כגון מפציצים.
בימי המנדט הבריטי נבנו בדרום הארץ דירים תת-קרקעיים בשדה תימן.
במנחת שליד מושב ברוש ובמנחת בצת בצפון שליד ראש נקרה (בימי המנדט הבריטי נקרא המנחת בשם: RAF El-Bassa על שם הכפר הסמוך אל-בסה, בערבית: البصّة), נבנו דירים מעל לפני האדמה, בלתי מחופים בגגות ובעלי קירות מגן גבוהים בלבד.
על אף שהדירים בדרום נבנו באותו זמן, ההחלטה על סוג הדירים, נתקבלה על פי סוג המטוסים שהמנחתים, בהם נבנו הדירים, נערכו לקליטתם.
במנחת ברוש ובמנחת בצת בצפון שליד ראש הנקרה, נערכו לקליטת מפציצים בעלי מוטת כנפיים גדולה.
כתוצאה מכך, היה צורך בבניית גגות בשטח גדול מאוד.
עובדה זו ייקרה והקשתה מאוד על בנייתם מעל לדירים ולכן נבנו הדירים ללא גגות.
במנחת שדה תימן נערכו לקליטת מטוסי קרב מדגמי הוקר הארט, הוקר הוריקן וספיטפייר בעלי מוטת כנפיים קטנה בהרבה, המגיעה עד כ-11.5 מטר, ועל כן בשדה זה נבנו דת"קים להגנה על מטוסי הקרב.
הדירים הוקמו במנחת (הנמצא כיום ממערב למושב ברוש), שהוקם על ידי חיל האוויר הבריטי המלכותי, כשדה ומנחת לוויין לשדות התעופה בעזה ובבאר שבע.
הם הוקמו לשם קליטת מפציצים לקראת המערכה במדבר המערבי שבצפון אפריקה, להדיפת הפלישה הגרמנית בפיקודו של רומל במלחמת העולם השנייה.
במנחת הוקמו שישה דירים להגנה על המפציצים הבריטיים שקודמו לקו החזית, שהיה בצפון אפריקה על גבול מצרים–לוב.
הדירים היו מסוג דירים עליונים שנבנו מעל פני השטח.
הם היו בלתי מקורים בגגות מגן מעליהם, ובעלי ארבע דפנות – קירות אבן ובטון – בגובה 4 מטר.
חומת האבן והבטון נבנתה בצורת מחומש פתוח.
פתחי הכניסה לדירים, ברוחב 27 מטר, פנו לכיוון המנחת.
בצד החיצוני של קירות האבן נבנו רמפות עפר לחיזוק ולדיפון, ולהגנה על המטוסים ועל אנשי הצוות מפצצות שנפלו בסמוך לדירים במרחב המנחת.
בתצפית מרחוק הדירים נראים כגבעות עפר, שגדלה עליהם עשביית בר.
הם נבנו מאבנים ומסלעי שדה שנחצבו באזור.
הדירים נבנו רחבים מספיק, לקליטת מפציצים קלים מדגמי בריסטול בלנהיים ובריסטול בופייטר.
מוטת הכנפיים של המפציצים האלה הגיעה ל-17.5 מטר וגובהם לכ-4 מטר.
במנחת בצת נערכו לקליטת מפציצים מדגם קונסולידייטד B-24 ליברייטור, שהיו מדגם מפציץ כבד בעל ארבעה מנועים ומוטת כנפיים של 34 מטר.
בנוסף לכך, כ-12 ק"מ צפונית-מערבית למנחת ברוש, הקים חיל האוויר הבריטי באזור מכרות הגופרית (כיום מערבית לבארי) מתחם ענק של כ-120 דירי פצצות ומחסנים ממוגנים עבור פצצות ותחמושת-מטוסים (רוב דירי הפצצות עדיין ניצבים בשטח).
מלבדם ומלבד מחנה צבאי קטן, מערבית לצומת אשל הנשיא, לא היה קיים עדיין כל יישוב-קבע אזרחי בכל המרחב.
לעומת מנחת בצת ומנחתים אחרים בהם שרדו מסלולי ההמראה שנסללו על ידי הבריטים והם שמישים עד היום, במנחת ברוש נשארו רק שרידי מנחת בלבד ושאר השטח נחרש ומנוצל לגידול תפוחי אדמה וירקות על ידי החקלאים מהסביבה.
בראשית שנת 1917 כבשו הבריטים את דרום רצועת-עזה ובחודש מרץ החלו להשתמש במנחתים בנוציראת וברפיח וחודש אחר כך בדיר אל-בלח.
מולם השתמשו הטורקים במנחתים ליד תל שרע וליד הוּג' (היום דורות).
בתום מלחמת העולם הראשונה לאחר שהבריטים כבשו את ארץ ישראל וקיבלו את המנדט על ארץ ישראל, מתוך כוונה לצמצם את מצבת כוחותיהם בארץ בחנו הבריטים שיטות שונות לשליטה על אזורים נרחבים אלה.
אחת ההצעות העיקריות, אשר התקבלה לבסוף, הייתה להקים כוח שיטור אווירי, שצויד היטב ופעל יחד עם כוחות קרקעיים קטנים להשלטת סדר ושקט באזורי המדבר הגדולים.
שיטת פעולה זו הופעלה לדיכוי ההתפרעויות של הערבים כנגד הצבא הבריטי וכנגד היישוב היהודי בארץ ישראל.
בארץ חנו מספר טייסות קרב והפצצה, שהשתמשו במנחתים שהוקמו עוד בתקופת האימפריה העות'מאנית על ידי הגרמנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל, הכשירו הטורקים/גרמנים "שדות תעופה", מהם המריאו המטוסים לקרבות, לסיורים או לתקיפות.
בקצה של כל אחד משדות אלה הוקמו "מוסכי אוהל" בהם טופלו מטוסים ואוחסנו בשעות הלילה.
לידם הוקמו צריפי מנהלה ובתי מלאכה לטיפול במטוסים ובמנועים.
ה"מסלולים" היו למעשה משטחי עפר וכורכר או עשב נרחבים ופתוחים, אשר אפשרו לטייסים להמריא לכל כיוון כמעט, בהתאם למשטר הרוחות באותה עת.
מנחתים דומים הוכשרו בצמח, עפולה וג'נין בצפון הארץ, בחיפה ליד מושבת הטמפלרים (וילהלמה).
לאחר מכן הקימו שדות גם ברמלה, נחל שורק (תחנת הצומת) מג'דל (אשקלון) ואפילו באל עריש לפני שנסוגו מסיני.
בחודש אוגוסט 1917, החלו הבריטים להשמיש שדה-תעופה צבאי גדול, היום בין הקיבוצים מגן וניר עוז.
בשדה, שכינויו היה "נוּראן" (על-שם הקבר הקדוש, היום בקיבוץ מגן).
במקום היו מחסנים ודירים לתריסר מטוסים שעסקו בתצפיות, צילומים, לוחמה במטוסי-אויב ובהטרדה והפצצות על ריכוזי כוחות ומסילות ברזל טורקיים.
במסגרת האימפריה הבריטית מיקומה של ארץ ישראל היה באמצע נתיבי האוויר שבין לונדון בגדד והודו.
דבר שחייב את הבריטים להקים בארץ אווירודרום (שדה תעופה בין-לאומי) לחניית ביניים בדרך מזרחה.
שדה התעופה הראשון בארץ ישראל הוקם בשנת 1924 מזרחית לעיר עזה ושימש כשדה תעופה צבאי ובין-לאומי עד שנת 1937. במלחמה ששת הימים נכבש המקום על ידי צה"ל ויזמים פרטיים תפעלו את השדה תחת השם מנחת קרני.
עם פתיחת מלחמת העולם השנייה, חילות האוויר האיטלקיים, הגרמניים והצרפתיים של וישי, החלו לתקוף את שדות התעופה ואת תשתיות הצבא הבריטי בעיקר במפרץ חיפה, בירושלים ובתל אביב וגרמו לנזקים קשים ולנפגעים רבים.
הבריטים במקביל, הזרימו לארץ מספר שיא של 8 טייסות עם כ-70 מטוסים.
הבסיסים הצבאיים הבריטים שימשו גם כמרכזים לוגיסטיים, הדרכה ומנוחה ליתר הטייסות של חיל האוויר המלכותי במזרח התיכון.
מעבר לכך, מתחילת 1941 עסק הפיקוד האווירי בהרחבת תשתיות התעופה הצבאית בארץ ישראל.
שדות תעופה קיימים הורחבו ומוגנו באמצעות עמדות תותחים כנגד מטוסים ודירים תת-קרקעיים או עיליים להגנה על הצוותים ובנוסף שדות חדשים הוקמו.
חלק מן השדות החדשים היו שדות לוויין ומנחתים קדמיים כמו בבצת, ראש פינה ובדרום בשדה תימן וליד ברוש.
השדות/המנחתים החדשים נבנו בהתאם לתפיסת הפעלת הכוח האווירי בבריטניה ומיגון הצוותים של הקרקע.
על פי תפיסה זו פוזרו המטוסים בתקופות לחימה לכמה שדות לוויין, כדי להגביר את הישרדותם על הקרקע וכדי לאפשר להם למלא משימות שונות מעבר לקווי האויב.
היו מקרים בהם טייסת קרב שהוצבה בארץ ישראל פוזרה לשלושה שדות.
בדרום הארץ, הקימו הבריטים לאורך קו החזית הטורקי במלחמת העולם הראשונה (שעבר בין באר שבע, אשל הנשיא, גילת ועזה לאורך כביש 25 כיום), קו חזית חדש משלהם, לעצירת הפלישה של גרמניה מכיוון המדבר המערבי שצפון אפריקה ומצרים.
מלבדם ומלבד מחנה צבאי קטן, מערבית לצומת אשל הנשיא, לא היה קיים עדיין כל ישוב-קבע אזרחי לאורך כל קו החזית.
הקמת שדות התעופה הצבאיים הללו התבססה על אסטרטגיית הפעלת הכוח האווירי הגדול שהיה בארץ ישראל, של חיל האוויר המלכותי הבריטי, שקבעה כי:
יש לפזר את הכוח האווירי, על מנת לצמצם את פגיעת המטוסים והצוותים שעל הקרקע מתקיפות מהאוויר של האיטלקים, הגרמנים והצרפתים מצבא וישי.
קידום מנחתים ובסיסים אוויריים לקו החזית כדי לחסוך זמן ודלק ולהגדיל את משך השהייה שלהם מעל מרחבי הלחימה.
המסגד הגדול בעזה , הידוע גם בשם "אל-מסג'ד אל-עומַרִי אל-כביר", "המסגד העומרי הגדול", הוא המסגד העתיק והגדול ביותר ברצועת עזה וממוקם בעיר העתיקה של עזה.
על פי המסורת המקומית, באתר עמד מקדש פלשתי קדום, שעל חורבותיו נבנתה כנסייה במאה ה-5 על ידי האימפריה הביזנטית.
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 הפך המקום למסגד, שיופיו תואר ב על ידי הגאוגרף הערבי מוקדסי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המסגד נפגע קשות בהפצצות של הצבא הבריטי, אך הוא שוקם בשנת 1925 על ידי המועצה המוסלמית העליונה.
ב־7 בדצמבר 2023, דווח כי המסגד נהרס בהפצצות צה"ל במהלך התמרון הקרקעי בעזה במלחמת חרבות ברזל.
המסגד הגדול ממוקם ברובע א-דרג' בעיר העתיקה במרכז עזה, בקצה המזרחי של רחוב עומר אל-מוח'תאר, מדרום-מזרח לכיכר פלסטין.
מדרום למסגד נמצא שוק הזהב של עזה.
על פי המסורת המקומית, המסגד ניצב באתר שבו היה מקדש פלשתי לאל דגון.
אגדה מקומית טוענת שקבר שמשון נמצא מתחת למיקומו הנוכחי של המסגד.
בשנת 406 לספירה נבנתה במקום כנסייה ביזנטית גדולה על ידי הקיסרית אליה אודוקיה, רעייתו של תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, אם כי ייתכן גם שהכנסייה נבנתה על ידי הקיסר מרקיאנוס.
הכנסייה הופיעה במפת מידבא מהמאה ה-6.
הכנסייה הביזנטית הפכה למסגד במאה השביעית על ידי הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב, ועל שמו הוא נקרא כיום "מסגד אל-עומרי".
בשנת 985, בתקופת שלטון בית עבאס, כתב הגאוגרף הערבי מוקדסי כי המסגד הגדול הוא "מסגד יפהפה".
ב-5 בדצמבר 1033 רעידת אדמה גרמה להתמוטטות הצריח במסגד.
הצלבנים כבשו את עזה בשנת 1100, ובשנת 1149 בנו במקום כנסייה גדולה שהוקדשה ליוחנן המטביל, על פי צו של בלדווין השלישי, מלך ירושלים.
ניתן לזהות שרידים שנותרו מהכנסייה הצלבנית בשניים משלושת המסדרונות במסגד הגדול כיום.
על אחד מעמודי הבניין המזוהה עם הכנסייה הצלבנית היה תבליט ובו כתובת מגולפת בעברית וביוונית.
בעבר חשבו שהתבליט הובא מקיסריה, אך כיום הסברה המקובלת היא שהוא הובא מבית הכנסת העתיק בעזה, שנבנה במיומה בסביבות שנת 508 לספירה.
בתבליט מתוארים המנורה, שופר, לולב ואתרוג, מוקפים בזר ומתחתיו הכיתוב "חנניה בן יעקב" בעברית וביוונית.
התבליט תועד לאחרונה בשנת 1987, ובשלב כלשהו לאחר מכן הוא הושחת והאבן מתחתיו הוחלקה.
בשנת 1187 נכבשה עזה מהצלבנים בידי השושלת האיובית בהנהגתו של צלאח א-דין, והם הרסו את הכנסייה.
הממלוכים בנו מחדש את המסגד במאה ה-13, אך בשנת 1260 הוא נהרס על ידי המונגולים, בהנהגת הולאגו חאן.
לאחר מכן הוא שוב נבנה על ידי תושבי עזה המוסלמים, אך נהרס ברעידת אדמה בשנת 1294.
הסולטן הממלוכי בנה מחדש את חלל התפילה של המבנה משנת 1297 עד 1299, והממלוכים ששלטו לאחר מכן בעזה המשיכו לשפץ ולהרחיב את המבנה.
בשנת 1355 הגאוגרף המוסלמי אבן בטוטה ציין לשבח את חוזקו של המסגד ויופיו.
ניתן לראות כיום במסגד כתובות הנושאות שמות של מספר סולטנים ממלוכים, בהם מוחמד בן קלאוון, אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי ואל-מסתעין השני.
במאה ה-16 שופץ המסגד הגדול על ידי העות'מאנים, שבנו בעזה באותה תקופה שישה מסגדים נוספים.
הוא מוזכר בכתביהם של נוסעים מהמאה ה-19.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא נפגע קשות בהפצצות של מדינות ההסכמה.
הבריטים טענו שההרס נגרם בגלל התפוצצות תחמושת שהעות'מאנים הטמינו במסגד.
משנת 1925 עד 1927 שוקם המסגד על ידי המועצה המוסלמית העליונה, בפיקודו של ראש עיריית עזה לשעבר סעיד א-שווא.
עם תום השיפוצים הפך המסגד למוקד הפעילות הדתית והחברתית עבור רבים מתושבי עזה.
בשנת 1928 יזמה המועצה המוסלמית העליונה הפגנה המונית במסגד נגד הבחירות לאספת הנבחרים של המנדט הבריטי, בהשתתפות תושבים מוסלמים ונוצרים.
המסגד היה פעיל ושימש כמוקד לפעילות דתית וחברתית, אם כי האירועים בו משקפים את השינויים העוברים על החברה בעזה.
ב-11 ביוני 2007, במהלך עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה, אנשי חמאס חטפו והרגו את אחד מחיילי המשמר הנשיאותי הפלסטיני בעזה.
כנקמה, באותו יום חמושים מהפת"ח חטפו והרגו את מוחמד אל-רפעתי, האימאם של המסגד הגדול, שנחשב לתומך חמאס.
ב-2 באוגוסט 2014 הפציץ צה"ל את המסגד, במהלך מבצע צוק איתן.
בחודש מאי 2020 נסגרו לראשונה דלתות המסגד למשך חודש הרמדאן עקב התפרצות נגיף הקורונה ברצועת עזה, במהלכה הוטל סגר על תושבי עזה.
בחודש דצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נפגע המסגד וחלקים גדולים ממנו קרסו.
רוב המבנה בנוי מסלעי כורכר.
במסגד חצר פנימית גדולה המוקפת בקשתות מעוגלות.
הממלוכים, ומאוחר יותר העות'מאנים, הרחיבו את החלקים הדרומיים והדרום-מזרחיים של הבניין.
על דלת המסגד חקוקה כתובת ובה שמו של הסולטאן הממלוכי קלאוון, וכן ניתן לראות בו כתובות עם שמות של סולטנים ממלוכים נוספים, בהם מוחמד בן קלאוון, אל-אשרף סיף אל-דין קאיתבאי, אל-מסתעין השני וברקוק.
במסגד יכולים להתפלל מעל לשלושת אלפים איש.
בקומת הקרקע נמצא אולם התפילה המרכזי וחדר תפילה לנשים, ובקומה העליונה בית מדרש ללימודי דת האסלאם.
במרתף נמצא אולם קבלת פנים, ומוזיאון ארכאולוגי.
לאחר שהמבנה הפך מכנסייה למסגד נותרו בו רק חלקים מעטים מהמבנה הצלבני הקדום, בהם החזית והקשת בכניסה המערבית, ומספר עמודים בעלי אדריכלות נורמנית ואדריכלות גותית.
מספר עמודים זוהו כחלקים שפורקו מבית כנסת עתיק, כנראה בית הכנסת העתיק בעזה, ונעשה בהם שימוש חוזר לבניית הכנסייה הצלבנית, והם נותרו כחלק מהמסגד.
הדלת המערבית והאוקולוס המערבי עשויים שיש.
עמודי השיש מעוטרים בכותרות קורינתיות.
אולם התפילה המרכזי מקורה כקמרון צולב, ומחולק לחללים צדדיים באמצעות קשתות.
אבן בטוטה תיאר בכתביו מינבר עשוי שיש לבן שראה במסגד הגדול, והוא נמצא שם גם כיום.
לצידו מחראב הנושא כתובת משנת 1663 ובה שמו של מוסא פאשא, מושל עזה בתקופת השלטון העות'מאני.
המסגד מפורסם בצריח שלו (מינרט), שחציו התחתון מרובע וחציו העליון מתומן.
סגנון זה אופייני לאדריכלות הממלוכית.
המינרט בנוי מסלע כורכר, בראשו חלק הבנוי מעץ ואריחי קרמיקה, ומעליו כיפת אבן פשוטה.
ספריית המסגד הוקמה על ידי הסולטן הממלוכי ביברס והועסקו בה אנשי דת ומדע.
במקורות רבים מצוין שהספרייה הכילה יותר מעשרים אלף ספרים וכתבי יד בתחומי המדע והאמנות.
רוב התכולה נגנבה או נהרסה במהלך מסעי הצלב, מסע נפוליאון בארץ ישראל ומלחמת העולם הראשונה, וכיום נותרו בספרייה רק 132 כתבי יד עתיקים, בהם כתב יד משנת 920 לפנה"ס.
המניע היא סדרה תיעודית העוסקת בפרשת הרצח בעין כרם שהופקה עבור ערוץ Yes דוקו ושודרה בו בשנת 2020.
היא עוסקת בפרשת הרצח בעין כרם, שבה בשנת 1986 רצח בנשק של אביו שהיה בשירות מילואים, נער בן 14 את משפחתו : אביו ניסים כהן, אמו לאה ושתי אחיותיו שירה וענת כהן.
מקור שם הסדרה הוא בניסיון למצוא מניע לרצח, שלא נמצא עד כה.
יוצרי הסדרה הם טלי שמש ואסף סודרי.
בסדרה נכללו קטעים משוחזרים המגולמים על ידי שחקנים, קטעים שצולמו לאחר הרצח, וכן ראיונות עם חוקרי משטרה בדימוס שעסקו בפרשת הרצח, עורך הדין שייצג את הנער, הפסיכיאטר שחקר אותו ודמויות נוספות אשר היו מעורבות בפרשה או הכירו את המשפחה.
בינואר 2021 בעקבות הפרסום, שודורה כתבה על הרוצח בתוכנית "הצינור" שבה יש מספר פרטים על חייו של הרוצח לאחר הרצח, וגם עימות עם הרוצח במקום עבודתו, שהוא בפנים מטושטשות ועיוות קול.
לאחר מכן זיהו גולשים ברשתות החברתיות, את הרוצח ופרסמו את שמו ופרטיו.
בעקבות כך, הודיעה החברה שבה עבד הרוצח.
כי "הוחלט לסיים את עבודתו באופן מיידי בהסכמה".
המסגד האדום בצפת, המכונה גם הח'אן האדום, הוא מסגד הממוקם בצפת העתיקה ברובע הממלוכי בסמוך למלון רימונים.
המסגד נבנה בשנת 1276 על ידי הסולטאן בייברס אשר משל במצרים בין השנים 1266–1277. המסגד נחשב לאחד מהמבנים הממלוכים הקדומים ביותר שנבנו בישראל.
הוא נבנה בצפת לאחר כיבוש העיר מידי הצלבנים ב-1266 במטרה לבסס את מעמדה של צפת כבירת מחוז הגליל בממלכה הממלוכית.
בתחומי המסגד התקיימה אכסניה שאפשרה לינה לעולים לרגל.
במשך שנים רבות היה המסגד מגדולי המסגדים בצפת.
המסגד והאכסניה שבתחומו נהרסו חלקית עקב רעידת האדמה.
בניין זה הפסיק לשמש כמסגד ב-1948. על חלק מהריסות המסגד והאכסניה נבנה מלון רימונים ושאר המבנה ששרד את רעידת האדמה משמש כיום כמרכז תרבות ואומנות המנוהל בידי קרן צפת לפיתוח.
עד היום ניתן עדיין להבחין בגרם המדרגות הלולייניות לצריח המואזין אך המגדל עצמו לא שרד.
המסגד נבנה בסגנון ממלוכי מפואר אשר הובא ממצרים.
שער כניסה גדול העשוי עץ ומעליו כתובת מיסוד המבנה שהשתמרה עד היום אשר משבחת את הסולטאן בייברס.
אולם התפילה בנוי מקשתות גבוהות ומסוגל להכיל 200 איש.
אולם זה נמצא בחלקו הדרומי של המסגד בעל שתי גומחות תפילה הפונות לכיוון מכה.
באולם הייתה אבן שעליה חרוט הקדש.
אבן זו הייתה ממוקמת מעל גומחת התפילה המרכזית והייתה צבועה בצבע ירוק.
לאחר שהמסגד הפך לגלריה הושחתה הכתובות ובמקומה נחקקו שני לוחות ברית.
המנצחים הוא סרט דרמה מוזיקלי ישראלי שיצא לאקרנים בפברואר 2024. את הסרט ביים אלירן פלד, ומככבים בו יעל שטולמן, דניאל ליטמן, עמית פרקש, ידין גלמן, יואב רוטמן ודור הררי.
הסרט מציג את מדינת ישראל בשנת 1967, כשהיא שרויה באופוריה שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים.
הוא מביא את סיפורם של שני זוגות חברים מקיבוץ נצר סרני שהמלחמה והניצחון בה תשנה את חייהם ללא היכר.
ובמרכז סיפורה נטע אגמון, שחקנית שעולה לתהילה בימי חגיגות הניצחון, אשר מקבלת מן המלחמה בעל אחר מזה ששלחה אליה.
בימים בהם איש לא יודע מה מלחמה יכולה לעשות לנפשו של אדם, נלחמת נטע באויב בלתי נראה המשנה את התנהגותו וזהותו של בעלה.
נטע מיטלטלת בין הקריירה הנוסקת שלה לבין בעלה הדועך ומדינה שבחסות האופוריה הופכת למיוזיקל.
יעל שטולמן - נטע אגמון
דניאל ליטמן - עמוס אגמון
עמית פרקש - יעל חרל"פ
ידין גלמן - שלמה חרל"פ
יואב רוטמן - אילן רחבעם
אורנה כץ - רחל שפיגל
נועם שנהב - לאה שני
שרון אלכסנדר - יעקב אגמון
ספיר יוסף - עדנה שביט
דור הררי - מייק בורשטיין
רותם קינן - רמי לביא
הסרט נכתב על ידי אלירן פלד ויונתן בלומנפלד.
המוזיקה נכתבה על ידי רן שם טוב בחלקה, ובחלקה על ידי הצמד בן זיידמן ודניאל מרקוביץ.
במהלך הסרט משולבים כ-14 שירים מקוריים שנכתבו עבור הסרט, המבוצעים על ידי כוכבי הסרט ומקהלה.
הפסקול של הסרט הוקלט עם תזמורת בווינה, לצד תוספת של עשרות נגנים בישראל.
הכוריאוגרף של הסרט הוא אביחי חכם.
הסרט צולם בישראל ומחוצה לה, בין יוני 2021 לדצמבר אותה שנה.
הוא הופק על ידי "אפיקים מאוחדים סרטים", שלום אייזנבך סרטים וחברת "אלדי פאי".
הסרט נתמך על ידי קרן רבינוביץ לאמנויות, קרן כדר, רשת 13, משרד התרבות האוקראיני ומשקיעים פרטיים.
הוא מופץ בישראל על ידי חברת יונייטד קינג.
באפריל 2023 פורסם הסינגל "מעולם לא היית כאן" מתוך הסרט, בביצועה של עמית פרקש.
בינואר 2024 פורסם הסינגל "איזה גבר אני", בביצועם של יותם קושניר, יעל שטולמן ועמית פרקש.
הסרט היה מועמד ל-4 פרסי אופיר, וזכה בפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
הבכורה הישראלית של הסרט התקיימה באוקטובר 2023, במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
הסרט היה עתיד לצאת לאקרנים כחודש אחר כך, אך פעילות זאת נדחתה עקב פרוץ מלחמת חרבות ברזל והתקיימה לבסוף ב-8 בפברואר 2024.
בספר בוחן פון מיזס את הסיבות לשנאת הקפיטליזם ממגוון זוויות, ודן באופי המוסדות האקדמיים והתרבות הפופולרית, וכיצד, לתפיסתו, קנאה ושנאה משפיעות על תמיכה בתיאוריות כלכליות.
פון מיזס מתייחס גם לטענות על כך שהקפיטליזם "משחית את המידות" וגורם לרידוד הספרות ולהפצת 'תרבות זבל' ולהורדת הרמה של הקולנוע והספרות, וטוען שטעמם של ההמון תמיד יהיה נמוך ורדוד יותר מטעמם של האינטלקטואלים, והיתרון של הקפיטליזם הוא שהוא מספק לכל מגזר את מה שהוא רוצה וצריך.
במגזין האקונומיסט כונה הספר "קריקטורה של ליברליזם", "טיפשי באופן מוחלט" ו"ספר קטן ועצוב".
נטען כי הניתוח שמציע פון מיזס הוא שטחי וכי "היה מקבל ציון נמוך אם היה מוצג על ידי סטודנט שנה ב'".
במאמר בכתב העת השמרני השילוח, כתב יובל סימן טוב כי חלק מטענותיו של פון מיזס "כתובות בסגנון שירחיק את רוב אלה שאינם מזדהים מלכתחילה עם עמדותיו של מיזס", וכי "הן מסתכנות בהשטחת התופעה שמיזס מבקש להסביר."
הספר פורסם לראשונה בשנת 1956, וזכה למהדורות רבות.
לאורך השנים תורגם הספר לגרמנית, איטלקית, קוריאנית, ספרדית ושוודית.
ב־2023 פורסם הספר בעברית על ידי הוצאת סלע מאיר בתרגומו של אורי רדלר, ספר זה הוא השביעי מסדרת 'פנס כיס' בהוצאה זו.
במהדורה זו נוספה כותרת המשנה "למה הם שונאים חירות?".
המנסרים מטקסס הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1974 שהופק ובוים על ידי טובי הופר על בסיס סיפור ותסריט של הופר וקים הנקל.
עלילת הסרט עוקבת אחר קבוצת חברים שיוצאים לטייל ברכבם בטקסס ונופלים קורבן למשפחת קניבלים רצחנית.
הסרט שווק כמבוסס על אירועים אמיתיים כטריק שיווקי וכביקורת על האקלים הפוליטי בתקופת יציאתו.
דמותו של פני עור (Leatherface) ופרטים מינוריים בסיפור נוצרו בהשראתו של הרוצח הסדרתי האמיתי אד גין, אך עלילת הסרט ברובה המוחלט בדיונית.
זהו הסרט הראשון בזיכיון המנסרים מטקסס ארוך השנים ורחב הידיים.
הפקת הסרט עלתה להופר פחות מ-140 אלף דולר והמשתתפים בו היו ברובם שחקנים לא מוכרים שהתגוררו במרכז טקסס, אזור צילום הסרט.
התקציב המצומצם אילץ את הופר לצלם במשך שעות ארוכות שבעה ימים בשבוע, על מנת לסיים במהירות המרבית ולהפחית את עלויות השכרת הציוד לצילומים.
התכנים האלימים בסרט הקשו על הופר במציאת חברה הפצה עבורו, והוא נרכש לבסוף על ידי לואיס פראנו מחברת ההפצה בריאנסטון.
למרות התכנים האלימים, הופר ניסה לצמצם את כמות הדם והמראות הקשים שמוצגים על המסך בתקווה לקבל לסרט דירוג PG שיאפשר לו להיות מוקרן לקהל הרחב בכל הגילאים, אך איגוד הסרטים של אמריקה העניק לו דירוג R המיועד לקהל מבוגר בלבד.
הסרט נתקל בקשיים דומים בהפצתו ברחבי העולם, נאסר להקרנה במספר מדינות ובתי קולנוע רבים הפסיקו להציגו בעקבות תלונות על מידת האלימות המוצגת בו.
הסרט זכה עם יציאתו לתגובות מעורבות ממבקרי הקולנוע, אך התחבב במהרה על הקהל.
עם מכירות של 16.5 מיליון כרטיסים בשנת יציאתו, הוא הכניס מעל 30 מיליון דולר בתוך ארצות הברית בלבד.
במשך השנים הפופולריות שלו צמחה והוא נחשב לסרט קאלט ולאחד מסרטי האימה המשפיעים בהיסטוריה.
הוא נחשב לאחד המייסדים של ז'אנר הסלאשרים, שתבע מאפיינים כמו שימוש בכלי עבודה ככלי רצח ואפיון של הרוצח כגדול גוף ועגמומי במסכה.
הסרט הוליד זיכיון של סרטי המשך, פריקוולים, רימייק, חוברות קומיקס ומשחקי וידאו שעוסקים בדמויותיהם של פני עור ומשפחתו.
בשעות הבוקר המוקדמות של 18 באוגוסט 1973, שודד קברים גונב שרידים מבית קברות ליד העיירה ניוט במחוז מוארטו הבדיוני בטקסס.
השודד קושר גופה נרקבת וחלקי גוף אחרים על אנדרטה ויוצר מיצב מזעזע שמתגלה על ידי תושבי המקום עם עלות השחר.
חמישה צעירים יוצאים לטיול בטנדר באזור: האחים סאלי ופרנקלין הארדסטי וחבריהם ג'רי, פאם וקירק.
הם עוצרים בבית הקברות כדי לבקר את הקבר של סבא של סאלי ופרנקלין.
בדרכם משם הם חולפים עם הרכב ליד בית מטבחיים, ופרנקלין נזכר שמשפחתם עסקה בעבר בתחום השחיטה של בעלי חיים.
הם אוספים טרמפיסט שמצלם תמונה שלהם במצלמתו, אך כאשר החבורה מסרבת לשלם לו על התמונה הוא תוקף את פרנקלין ומורח דם על דופן הטנדר בצאתו מהרכב.
הדלק בטנדר עומד להיגמר, אך בתחנת הדלק הקרובה בעלי המקום אומר להם שנגמר לו הדלק.
הם עוצרים לחקור בית נטוש בסביבה בבעלות המשפחה של סאלי ופרנקלין.
קירק ופאם עוזבים את יתר הקבוצה כדי ללכת להתנשק, ומגלים בדרך בית קרוב שבו גנרטורים שמופעלים על דלק.
קירק רוצה לבדוק אם אפשר להשיג מהם דלק למכונית, נכנס לבית ומותקף על ידי גבר גדול ממדים עטוי מסכת עור שהורג אותו במכות פטיש.
כשפאם נכנסת לבית היא מגלה בסלון שרידים רבים של עצמות אדם וחיות.
הגבר תופס אותה, משפד אותה על וו בשר, מתניע מסור שרשרת ומבתר את גופתו של קירק מול עיניה של פאם.
באותו ערב, ג'רי יוצא לחפש את פאם וקירק.
כשהוא מגיע לבית הוא מוצא שם את פאם הגוססת במקפיא והגבר במסכה הורג גם אותו עם פטיש.
סאלי ופרנקלין יוצאים גם הם בלילה לחפש את חבריהם והולכים לכיוון הבית השני.
הגבר במסכה אורב להם והורג את פרנקלין עם מסור השרשרת.
הוא רודף אחרי סאלי לתוך הבית, שם היא מוצאת מה שנראה כמו גופות של אישה וגבר זקן מאוד.
בעל תחנת הדלק נוזף בו על מה שעשה בבית הקברות, וכך מתגלה שהטרמפיסט הוא שודד הקברים.
כשהם נכנסים לבית הגבר במסכה נמצא שם לבוש בשמלה, מתגלה שהוא והטרמפיסט אחים ושהגבר במסכה נקרא "פני עור".
השניים מביאים לחדר את "סבא", הגבר הזקן שמסתבר שאיננו גופה, כורתים לסאלי אצבע ונותנים לסבא למצוץ ממנה את הדם.
סאלי חוזרת להכרה בבוקר, הגברים לועגים לה ומתקוטטים זה עם זה ומחליטים להרוג אותה עם פטיש.
הם מנסים לשתף את סבא בפעילות, אבל סבא לא מצליח להחזיק את הפטיש ומפיל אותו שוב ושוב.
סאלי מצליחה להשתחרר וקופצת מהחלון.
סאלי מתחילה מרדף על ידי פני עור והטרמפיסט.
ובורחת לכביש המוביל לבית בעוד הגברים רודפים אחריה.
משאית שעוברת בדיוק בדרך דורסת את הטרמפיסט למוות בלי כוונה.
נהג המשאית תוקף את פני עור עם מפתח ברגים גדול, מצליח לפצוע אותו ולהימלט ברגל.
סאלי, מכוסה בדם, מצליחה לקפוץ על המאחורה של הטנדר החולף רגע לפני שפני עור מגיע אליה.
הטנדר מתרחק מהמקום וסאלי צוחקת ללא שליטה.
פני עור מנופף במסור השרשרת שלו בתסכול עם זריחת השמש.
טובי הופר קיבל את הרעיון לסרט בתקופה שעבד כעוזר במאי באוניברסיטת טקסס באוסטין וכצלם דוקומנטרי.
הוא החל כבר לעבוד על סיפור שכלל אלמנטים של בדידות וחשיכה ביער וקיבל השראה מהסיקור הגרפי באותה תקופה של מקרי אלימות בערוצי החדשות של סן אנטוניו ומסיפורו של הרוצח אד גין שפעל בוויסקונסין בשנות ה-50. גין היה גם ההשראה לסרטי האימה פסיכו (1960) ושתיקת הכבשים (1991).
בזמן פיתוח הסיפור הופר השתמש ב"פני עור" ו"גבינת ראש" (Headcheese) כשמות זמניים לפרויקט.הופר סיפר שלנוף התרבותי והפוליטי של אותה תקופה הייתה השפעה מרכזית על הסרט.
הכתובית השקרית בפתיחה לפיה "הסרט שאתם עומדים לראות אמיתי" הוכנסה לדבריו כהתייחסות ל"שקרים של הממשלה לגבי דברים שהתרחשו בכל העולם", בהם פרשת ווטרגייט, משבר האנרגיה של 1973 ו"הטבח והזוועות ממלחמת וייטנאם".
הופר ראה בחדשות בטלוויזיה "חוסר סנטימנטליות ואכזריות", סיקור גרפי הכולל "מראה של מוח שפוך על הכביש" והגיע לדבריו למסקנה כי "האדם הוא המפלצת האמיתית, הוא רק לובש פרצוף אחר, אז מילולית שמתי על המפלצת בסרט שלי מסכה".
הרעיון להשתמש במסור שרשרת ככלי הרצח עלה להופר בזמן שפילס את דרכו דרך המונים בחנות כלי עבודה עמוסה.
רוב השחקנים בסרט היו טקסנים מקומיים ששיחקו עד אז בעיקר בפרסומות והצגות.
את דמותו של פני עור גילם שחקן איסלנדי-אמריקאי בשם גונאר הנסן, שהתייחס לדמות כבעל מוגבלות שכלית שמעולם לא למד לדבר כראוי.
כחלק ממחקר הדמות שלו בהכנה לתפקיד, הוא ביקר בבית ספר לילדים עם צרכים מיוחדים ולמד את צורת הדיבור והתנועה של התלמידים.
המנסרים מטקסס הוא אחד הסרטים המשפיעים בכל הזמנים בז'אנר האימה.
הכוח המניע במנסרים מטקסס הוא דבר הרבה יותר נורא ממיניות חריגה: הוא טירוף מוחלט"; לאונרד וולף השווה את הסרט לטרגדיה יוונית ושיבח אותו בייחוד על רקע היעדר הצגת האלימות הגרפית על המסך.
פני עור צבר מוניטין של דמות משמעותית בז'אנר האימה, שהיוותה בסיס לדימוי של הנפוץ של רוצח גדול ממדים, שקט וחסר אישיות שמשתמש בכלי עבודה ככלי רצח.
כריסטופר נל כתב ב-Filmcritic.com ש"בתודעה הקולקטיבית שלנו, פני עור ומסור השרשרת שלו הפכו לאייקוניים כמו פרדי והסכינים שלו או ג'ייסון ומסכת ההוקי שלו".
דון סאמנבר הגדיר את המנסרים מטקסס כקלאסיקה שלא רק הכניסה נבל חדש לפתיאון האימה אלא השפיעה על דור שלם של יוצרי קולנוע.
לדברי רבקה אשר-וולש מהמגזין אנטרטיינמנט ויקלי, הסרט הניח את היסודות ליצירת סדרות האימה של ליל כל הקדושים, מוות אכזרי ופרויקט המכשפה מבלייר.
סרטו של וס קרייבן מ-1977 גבעת הפחד נוצר כהומאז' למנסרים מטקסס וגם רידלי סקוט מציין את הסרט כמקור השראה לנוסע השמיני מ-1979. יוצר סרטי האימה ומוזיקאי ההבי מטאל רוב זומבי מציין את הסרט כהשפעה גדולה על עבודתו, בהם סרטיו בית 1000 הגופות ו-The Devil's Rejects.
המנסרים מטקסס הוקרן במסגרת השבועיים של הבמאים בפסטיבל קאן ב-1975 ובפסטיבל הסרטים של לונדון ב-1976. באותה שנה הוא זכה בפרס חבר השופטים המיוחד של פסטיבל הסרטים באבוריה, צרפת.
הוא נמנה לעיתים קרובות בדירוגים ובחירות של הסרטים הגדולים, סרטי האימה הגדולים, הסרטים העצמאיים הגדולים, והסרטים המפחידים בכל הזמנים.
המנסרים מטקסס נכנס להיכל התהילה של האימה ב-1990 והוא חלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בארכיון אקדמיית הקולנוע בהוליווד שמור אוסף של המנסרים מטקסס, הכולל למעלה מ-250 פריטים בהם אלמנטים מקוריים רבים מהסרט.
התמה העיקרית הנשזרת כחוט השני לאורכו של הסרט עוררה דיונים ביקורתיים וניתוחים מזוויות רבות.
רובין ווד מתאר את פני עור ומשפחתו כקורבנות של הקפיטליזם התעשייתי שעבודתם כפועלי בית מטבחיים התיישנו בעקבות ההתקדמות הטכנולוגית.
לדבריו הסרט "מתמקד באווירה של שליליות...
שנדמה שמסתתרת קרוב לפני השטח בתת-מודע הקולקטיבי המודרני" נעמי מריט חוקרת את הייצוג של "קפיטליזם קניבליסטי" בסרט ביחס לתאוריית הטאבו של ז'ורז' בטאיי.
מבקר האימה קים ניומן טוען שהדרך בה הופר מציג בסרט את סצנת ארוחת הערב המשפחתית היא פרודיה על משפחה אמריקאית טיפוסית בסיטקום: בעל תחנת הדלק הוא דמות האב שמביאה את הלחם לשולחן, פני עור מחופש לעקרת בית בורגנית והטרמפיסט הוא הנער המרדן.
מבקרים וחוקרים שונים מפרשים את המנסרים מטקסס כסרט ניצול פרדיגמטי שבו הגיבורה היא אישה שנופלת קורבן לאלימות סדיסטית אכזרית.
הוא מסרטי הסלאשר הראשונים שתבעו את דימוי"הנערה האחרונה", בו הגיבורה הנשית היא השורדת היחידה שמצליחה איכשהו לברור מהאימה שפוקדת את כל יתר הדמויות.
חוקרים שונים טוענים שגם בסרטי ניצול שבהם היחס בין מקרי המוות של גברים ונשים בערך שווה, האלימות שנחקקת יותר בזיכרון היא זו שהופנתה כלפי הדמויות הנשיות.
המנסרים מטקסס תומך בטיעון הזה, שכן שלושה גברים נרצחים בסרט באופן מהיר בעוד האישה נרצחת באכזריות כשהיא תלויה על וו והשורדת עוברת עינויים פיזיים ונפשיים.
המבקר מארי מאקי תיארה ב-1977 את הסצנה עם וו הבשר למוות האכזרי ביותר של אישה שנראה על המסך בסרט מסחרי.
היא מנתה אותו כחלק משורה של סרטים אלימים שמתארים נשים כחלשות וחסרות יכולת להגן על עצמן.
לפי ג'סי סטומל מהמגזין Bright Lights Film Journal, היעדר האלימות המפורשת על המסך בסרט מאלץ את הצופים להרהר בעניין של עצמם באלימות שעולה בדמיונם.
המנסרים מטקסס תואר כ"סרט הפרו-צמחוני האולטימטיבי" הודות לעיסוקו בזכויות בעלי חיים.
המבקר רוב אייגר מתאר את האירוניה שבשחיטה של בני אדם בשביל בשר, בדומה לחיות בבית מטבחיים.
הבמאי טובי הופר אישר ש"זה סרט על בשר" ואף הפסיק לאכול בשר בזמן שעבד על הסרט.
לדבריו, "במובן מסוים חשבתי שלב הסרט עוסק בבשר; הוא על שרשרת החיים וההרג של יצורים חיים".
הבמאי גיירמו דל טורו סיפר שהפך לצמחוני לתקופה אחרי שצפה בסרט.
הסרט הפך לימים לסדרת סרטים הכוללת סרטי המשך, פריקוולים ורימייקים.
ההמשך הראשון, "המנסרים מטקסס 2", יצא ב-1986 והיה הרבה יותר גרפי ואלים מהמקור.
הוא נאסר להקרנה באוסטרליה למשך 20 שנה ויצא שם במהדורה מיוחדת ב-DVD רק ב-2006.
ההמשך הבא, שלא בוים על ידי הופר, יצא ב-1990 בשם "פני עור: המנסרים מטקסס 3".
ב-1995 יצא "המנסרים מטקסס: הדור הבא" בכיכובם של רנה זלווגר ומתיו מקונוהיי, שלמרות התייחסותו לשני קודמיו העלילה שלו היא למעשה שחזור של אירועי הסרט המקורי.
ב-2003 הוציאו פלטינום דיונס וניו ליין סינמה רימייק רשמי בשם "המנסרים מטקסס", שאחריו יצא הפריקוול "המנסרים מטקסס: ההתחלה".
ב-2013 יצא סרט שביעי בסדרה, "המנסרים מטקסס 3D", שהיה המשך ישיר לסרט המקורי מ-1974 ללא קשר לסרטי ההמשך הקודמים או לרימייק מ-2003.
פריקוול נוסף, "פני עור", יצא באופן בלעדי ב-DirecTV ב-2017, לפני שזכה להפצה רחבה יותר ב-VOD ובמספר בתי קולנוע בארצות הברית.
סרט המשך נוסף, גם הוא בשם "המנסרים מטקסס", יצא בלעדית בנטפליקס ב-2022.
המנצחת הוא סרט ביוגרפי צרפתי משנת 2022. את הסרט ביימה מארי-קסטי מנסיון-שאר והוא מתאר את חייה של המנצחת זאהאיה זיואני .
את זיואני מגלמת אולאיה אמארה ואת סרג'יו צ'ליבידאקה מגלם נילס ארסטרופ.
זאהאיה זיואני נולדה בצרפת למשפחת מהגרים מאלג'יריה והתמודדה עם דעות קדומות לגבי מוצאה ודעותיה, מעמדה החברתי, היותה אישה, ורצונה הנחוש להיות מנצחת תזמורת מקצועית.
בגיל 20 העיזה להקים את התזמורת הסימפונית "דיברטימנטו" המאגדת נגנים מסיין-סן-דני ופריז.
זאהאיה ופטומה, אחיות תאומות בנות 17 ממוצא אלג'יראי המתגוררות בסיין סן-דני, חלמו לעסוק במוזיקה קלאסית בצורה מקצועית; זאהיה חלמה להיות מנצחת, ופטומה - צ'לנית.
שתי האחיות מתקבלות לשנה האחרונה של התיכון היוקרתי רסין, שם הן מתוודעות לתלמידים מרקע חברתי מיוחס ונתקלות בבוז עקב הרקע החברתי שממנו הן באות.
בכיתה הוקמה תזמורת שנועדה לאפשר לתלמידים השואפים להיות מנצחים להתאמן בניצוח.
זאהיה ותלמיד נוסף מתאמנים, אלא שמנהל בית הספר הרחיק את זאהיה מניצוח, והעדיף תלמיד אחר, בעל סיכויים גבוהים יותר לזכות בתחרות.
כשהמנצח סרג'יו צ'יליבידאקה מגיע לבית הספר הוא מתרשם מזאהיה.
הוא אומר לה שניצוח הוא איננו עיסוק לאישה אך מסכים לקבל אותה כתלמידתו.
זאהאיה מחליטה להקים תזמורת משלה, ולקרוא לה דיברטימנטו.
היא נאבקת לשכנע את ראש העיר לתמוך בה, וכדי שחבריה מהשכונות החזקות של פריז יסכימו לצאת לחזרות בסיין סן-דני, היא שמה לה למטרה להשתתף עם התזמורת שלה בתחרות בפולין.
התלמיד שבו תמך מנהל בית הספר אכן הצליח להעפיל לתחרות בעוד שזהאיה נכשלת.
אחותה פטומה לא מצליחה לעודד אותה, אך חבריה מהתזמורת מגיעים לנגן מתחת לחלונה והיא משתכנעת לנצח עליהם.
מעבר לניצחון המוזיקה, הסרט מראה שניתן ליצור שינוי חברתי כנגד כל הסיכויים.
בטקס הסיום של האולימפיאדה בפריז 2024 הופיעה תזמורת דיברטימנטו עם המנצחת זאהאיה זיואני
המנסרים מטקסס הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 2022 שבוים על ידי דייוויד בלו גרציה, עם תסריט מאת כריס תומאס דבלין, מתוך סיפור על ידי פדה אלווארז ורודו סייאגס.
זהו הסרט התשיעי מזיכיון המנסרים מטקסס.
הסרט מתרחש 50 שנה לאחר אירועי הסרט הראשון, והסיפור מתמקד ברוצח הסדרתי "פני עור" אשר מכוון לקבוצה של מבוגרים צעירים ונקלע לעימות עם ניצולה ממסעות הרצח הקודמים שביצע.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין אולפני לג'נדרי, Exurbia Films ו-Good Universe.
בסרט מככבים שרה ירקין, אלסי פישר, מארק ברנהאם, מו דנפורד, נל הדסון, ג'סיקה אליין, אולווין פוארה, ג'ייקוב לאטימור ואליס קריגה.
לאחר היציאה לאקרנים של הסרט "פני עור" ב-2017, ל-Lionsgate היו תוכניות לחמישה סרטים נוספים בזיכיון.
עם זאת, האולפן איבד את הזכויות לזיכיון בגלל הזמן שלקח לשחרר אותו.
לג'נדרי רכשה את זכויות הזיכיון כאשר אלווארז וסאייגס שימשו כמפיקים לצד פט קאסידי, איאן הנקל וקים הנקל, שהיו שותפים לכתיבת הסרט המקורי.
צמד יוצרי הסרט ראיין ואנדי טוהיל הוחתמו בהתחלה כבמאים, אך הוחלפו בגרציה עקב הבדלים יצירתיים.
הצילומים התקיימו בבולגריה בחודש אוגוסט 2020. המנסרים מטקסס שוחרר ב-18 בפברואר 2022 בנטפליקס, וקיבל רוב של ביקורות שליליות מהמבקרים.
50 שנה לאחר מסע ההרג של פני עור ב-1973, היזמים הצעירים מלודי ודנטה, אחותה של מלודי לילה ובת הזוג של דנטה רות, נוסעים לעיירה נטושה בטקסס בשם הארלו כדי למכור נכסים ישנים במכירה פומבית, בשביל ליצור אזור אופנתי ומאוזן בכבדות.
בזמן בדיקת בית יתומים ישן ורעוע, הקבוצה מגלה שהנכס עדיין שייך לאישה מבוגרת בשם ג'יני.
כשהיא טוענת שיש לה את המסמכים להוכיח שהיא עדיין הבעלים של הנכס, פורץ ויכוח שנקטע לזמן קצר על ידי גבר שקט וגבוה אשר מסתכל עליהם במעלה המדרגות.
לאחר מכן ג'יני קורסת מהתקף לב ומובהלת לבית החולים כשמלווים אותה רות, האיש השקט ושני שוטרים.
באותו הזמן משקיעה בשם קתרין, מגיעה יחד עם קבוצת קונים פוטנציאליים להארלו באוטובוס גדול, ומסיחים את דעתם של מלודי ודנטה.
בינתיים, לילה יוצרת ידידות עם מכונאי מקומי בשם ריכטר, והיא מגלה לו שהיא ניצולת ירי בבית ספר, מה שמשאיר אותה מבועתת וטראומטית כשהיא רואה נשק חם.
ג'יני מתה בדרך לבית החולים.
רות שולחת הודעות למלודי ומעדכנת אותה במה שקרה.
האיש השקט והגבוה מנסה להחיות את אמו עד שהוא מבין שזה מאוחר מדי.
הוא מתחיל להשתגע, שובר את ידו של השוטר שישב מאחורה, דוקר אותו בצוואר עם העצמות החשופות בידו, ואז לוקח את האקדח שלו ויורה בשוטר שנוהג באמבולנס, מה שגורם לתאונת דרכים.
בזמן מכירה פומבית של נכסים, מלודי קוראת את ההודעות מרות והיא מצוברחת.
היא אומרת לדנטה ולילה שהיא רוצה לעזוב.
ריכטר שומע אותם מדברים על מותה של ג'יני ולוקח את המפתחות שלהם.
הוא מסכים להחזיר להם אותם רק כשהם יספקו הוכחה שבית היתומים היה שלהם.
מלודי ודנטה נכנסים לבית היתומים כדי למצוא את המסמכים המספקים את ההוכחה הזאת.
כשרות מתעוררת, היא שמה לב שהאיש והגופה של ג'יני לא באמבולנס.
היא מסתכלת החוצה מהמראה והיא רואה את האדם חותך את עור הפנים של ג'יני כדי ללבוש אותו כמסכה והבן אדם מתגלה כפני עור.
כשהיא בשקט השוטר מקדימה מתעורר ועושה רעש.
פני עור מגיע ומוודא הריגה על השוטר.
אחרי זה הוא חוזר לשדה.
רות מנצלת את ההזדמנות וקוראת לעזרה על ידי מכשיר הקשר שנמצא באמבולנס.
כשאף אחד לא עונה לה היא מנסה לברוח מהאמבולנס, אבל פני עור מגיח מאחורה והיא נהרגת על ידו.
פני עור עושה את דרכו חזרה להארלו.
סאלי הארדסטי, השורדת היחידה ממסע ההרג של 1973, כעת ריינג'רית מטקסס, לומדת על המתקפה של פני עור ויוצאת לחקור את זירת הרצח.
בבית היתומים, מלודי מוצאת את המסמכים ומגלה שהנכס אכן היה של ג'יני, ושהיא צדקה.
פני עור מגיע לבית ותוקף את דנטה.
בזמן שהוא שוכב על הרצפה מדמם, מלודי מגלה את העניין ומתחבאת מפני עור מתחת למיטה בזמן שהוא לוקח את המסור החשמלי מחדר השינה שלו.
בינתיים סופת רעמים מכה בהארלו כשהלילה יורד, וקתרין ולילה תופסות מחסה באוטובוס יחד עם הקונים.
דנטה מצליח למעוד החוצה מבית היתומים ומתגלה על ידי ריכטר לפני שהוא מדמם למוות.
ריכטר נכנס לבית היתומים כדי להרוג את פני עור.
כשהוא מגיע לחדר שבו מלודי מתחבאת מתחת למיטה, היא מסובבת את המראה בחדר עם הרגל שלה וחושפת את פני עור, אורב לריכטר מאחורי הדלת.
הוא לא מספיק להגיב ופני עור קופץ עליו.
ריכטר מנסה להילחם אבל פני עור שובר את הרגל שלו.
ריכטר מועד לעבר פני עור ושובר את החלון עם הראש שלו.
הוא מנסה להפיל את פני עור מהחלון אך פני עור דוקר אותו בגרון עם שבר זכוכית מהחלון.
ריכטר נופל לרצפה ומבחין במלודי.
הוא מביא לה את המפתחות לאוטובוס אבל פני עור מרסק את ראשו עם פטיש.
מלודי לוקחת את המפתחות לאוטובוס אחרי שפני עור עוזב את הבית.
מלודי לוקחת את לילה איתה לאוטובוס.
הם מסבירים לנהג מה קרה ושעליו לנסוע עכשיו.
הנהג יוצא לבדוק מה קורה ואחרי כמה שניות הראש שלו נזרק למדרגות האוטובוס.
פני עור עולה לאוטובוס וכולם מוציאים את הטלפונים שלהם.
לאחר מכן פני עור מתחיל לטבוח בכל האנשים באוטובוס.
בזמן שהוא טובח בכולם, לילה ומלודי מתחבאות בשירותי האוטובוס וקתרין מנסה לברוח מהאוטובוס דרך החלון, אבל פני עור מנסר אותה לשניים.
לאחר מכן, כשכולם מתים, מלודי ולילה בורחות מהאוטובוס דרך הגג בשירותים ונתקלות ברכב חולף באזור.
הרכב עוצר וממנו יוצאת סאלי, מצוידת ברובה שוטגאן.
סאלה מכניסה את הבנות למכונית והולכת כדי לתפוס ולהרוג סופית את פני עור.
בזמן שהבנות מבוהלות וצורחות לסאלי שתבריח אותן משם, סאלי נכנסת לבית היתומים.
היא מוצאת את פני עור יושב על המיטה שלו, מחזיק במסור החשמלי.
היא מכוונת עליו את השוטגאן ודורש ממנו להיזכר בכאב שהוא גרם לה ולהיזכר ברצח חבריה.
פני עור לא עונה ומתרחק ממנה.
בינתיים מלודי אומרת ללילה שהיא לא תתן לאף אחד לפגוע בה.
לאחר מכן פני עור מגיע למכונית ותוקף את האחיות.
סאלי מגיעה ויורה בפני עור.
פני עור בורח וסאלי נותנת למלודי את המפתחות ואומרת להן לנסוע כמה שיותר רחוק מכאן ולאחר מכן מתחילה במרדף עם פני עור.
פני עור אורב לסאלי ותוקף אותה.
הוא מכניס את המסור שלו לבטן שלה ומרים אותה באוויר, ואז זורק אותה על מספר שקי אשפה בצד הדרך.
מלודי רותחת ומנסה לדרוס את פני עור עם המכונית של סאלי אבל פני עור זורק על השמשה את המסור החשמלי שלו וגורם למלודי להתנגש בבניין סמוך.
כשהן מתעוררות מגלים שמלודי לכודה בתוך המכונית והיא אומרת ללילה לברוח.
לילה בורחת ופני עור מגיע אל מלודי.
מלודי מתנצלת בפניו על מה שקרה לג'יני אבל הוא מנסה לתקוף אותה.
לילה מגיעה ומנסה לירות בו אבל האקדח שלה ריק.
סאלי יורה בו עם רובה השוטגאן שלה והוא בורח.
לפני שסאלי מתה, היא אומרת ללילה לא לתת לו לברוח, אחרת הוא ירדוף אותה לנצח כמו שהוא רדף אותה.
לאחר מכן לילה לוקחת את הרובה של סאלי ורודפת אחרי פני עור לתוך בניין נטוש.
היא נקלעת למארב והיא מותקפת על ידי פני עור.
מלודי מגיעה ולוקחת את המסור החשמלי של פני עור.
היא תוקפת אותו ודוחפת אותו לבריכת מים באזור ופני עור מדמם למוות ושוקע לתחת הבריכה.
הן בורחות מהמקום ולילה לוקחת את הכובע של סאלי.
הבוקר מגיע והן נוסעות הביתה.
לילה אומרת למלודי שהיא שינתה את דעתה ושהיא מוכנה לעבור לגור איתה בעיר הזאת.
פני עור מגיח מאחורי מלודי, מוציא אותה מהרכב ועורף את ראשה.
לילה המבועתת והמזועזעת מסתכלת על פני עור רוקד ברחוב עם הראש של מלודי בידו, בזמן שהמכונית על מצב נהג אוטומטי.
+שם השחקן/יתשם הדמותאופי הדמותהערותאלסי פישרלילהאחותה של מלודי וצלמת חובבת.
היא שרדה ירי בבית ספר, שהשאיר אותה עם נזק נפשי וטראומה.שרה ירקיןמלודיאשת עסקים בסן פרנסיסקו שגוררת איתה את אחותה לטקסס לנסיעת עסקים מתוך חשש להשאיר אותה לבדה בעיר.
נרצחת בסוף הסרט על ידי פני עור.מארק ברנהאםפני עוררוצח בעל מסורי שרשרת, רעול פנים וגולת הכותרת של הזיכיון של המנסרים מטקסס.ברנהאם לוהק לתפקיד בגלל התאמתו הגופנית לתפקיד.מו דנפורדריכטרקבלן שמתיידד עם לילה.
נהרג בעת שניסה להרוג את פני עור.אולוואן פוארהסאלי הארדסטיריינג'רית טקסס והשורדת היחידה ממסע ההרג של פני עור בשנת 1973. נרצחת על ידי פני עור כשמנסה לנקום בו על המוות של אחיה וחבריה.פוארה מחליפה את השחקנית המקורית מרילין ברנס, שמתה ב-2014.ג'סיקה אלייןקתריןמשקיעה בנדל"ן.
נרצחת על ידי פני עור כשמנסה לברוח מהטבח באוטובוס.ג'ייקוב לאטימורדנטה ספאייביחבר קרוב של מלודי ולילה.
נרצח בבית היתומים על ידי פני עור כשניסה לחפש את המסמכים לבעלות הנכס.נל הדסוןרותבת הזוג של דנטה.
נרצחת באמבולנס אחרי תאונת דרכים.אליס קריגהוירג'יניה "ג'יני" מקאמברהבעלים של הבית הנוכחי של פני עור.
מתה מהתקף לב בתחילת הסרט.וויליאם הופשריף האת'ווישריף בטקסס.
נורה באמבולנס על ידי פני עור.
אחר כך התעורר אבל פני עור ביצע בו וידוא הריגה.ג'וליון קויסגן (לא מצוין שם)סגנו של האת'ווי, נרצח באמבולנס על ידי פני עור.סאם דאגלסהרבג'ון לארוקטקרייןקריין בעבר גם בסרט המקורי, הרימייק מ-2003, והפריקוול (הקדמה) שלו מ-2006.
בתחילה במהלך הפיתוח של "פני עור (2017)" למפיקים היו את זכויות הסרט והייתה להם הכוונה ליצור חמישה סרטים נוספים של המנסרים מטקסס.
באפריל 2015, המפיקה כריסטה קאמפבל הצהירה שגורלם של סרטי ההמשל הפוטנציאליים יהיה תלוי במידה רבה בקבלת הפנים הפיננסית והביקורתית ל"פני עור".
עד דצמבר 2017, Lionsgate ומילניום סרטים איבדו את זכויות הסרט, עקב הזמן שלקח להוציא את הסרט "פני עור".
באוגוסט 2018, דווח כי אולפני לג'נדרי נכנסה למשא ומתן ראשוני לרכישת זכויות הסרט של המנסרים מטקסס, כאשר האולפו מתכוון להתאים תשלומי טלוויזיה וסרטים.
בשנה שלאחר מכן, פדה אלווארז חתם על הפרויקט כמפיק.
בנובמבר 2019, כריס תומאס דבלין הצטרף להפקה בתור תסריטאי.
בפברואר 2020, ריאן טוהיל ואנדי טוהיל נשכרו כדי לשמש כבמאים של הסרט, כאשר אנגוס מיטשל חתום כצלם קולנוע לאחר שיתוף פעולה ב"The Dig (2018)".
במאי של אותה השנה, הוכרז כי הסרט ישמש כהמשך לסרט המקורי.
בפברואר 2022, אולווארז הבהיר כי אירועי סרטי ההמשך המקוריים התרחשו בהמשכיות הסרט.
באוקטובר 2020, הוכרז שאלסי פישר לוהקה לככב בסרט לצד שרה ירקין, מו דנפורד, אליס קריגה, ג'ייקוב לאטימור, נל הדסון, ג'סיקה אליין, סאם דאגלס, וויליאם הופ וג'וליון קוי.
במרץ 2021, נחשף כי מארק ברנהאם לוהק לתפקיד פני עור, במקום גאנר הנסן, שמת ב-2015, ואולווין פוארה שלוהקה לתפקיד סאלי הארדסטי, במקום מרילין ברנס, שנפטרה ב-2014.
ההפקה הייתה אמורה להתחיל בתחילה ב-4 במאי 2020. הצילום החל ב-17 באוגוסט 2020, בבולגריה.
עם זאת, אחרי שמה שצולם לא הרשים את הסטודיו, ריאן ואנדי טוהיל פוטרו.
דייוויד בלו גרציה נשכר להחליף אותם כמנהל.
הצילומים שצולמו על ידי האחים טוהיל לא שומשו, וגרציה התחיל מחדש את ההפקה.
מנהל הצילום אנגוס מיטשל עזב את הפרויקט יחד עם הבמאים והוחלף על ידי ריקארדו דיאז.
גרציה ודיאז קיבלו זמן קצר מאוד להכנת הסרט והתחילו לעבוד עם קיצורי דרך, לפי הבנתם כמו שנעשה בסרט הראשון.
גרציה אמר שזה היה מאתגר לגרום לבולגריה להיראות כמו טקסס, אבל הם נשענו על הרעיון שהיא נראית שיש דמיון בינה לבין מערב טקסס, ליד הרי פורט דייוויס.
גרציה שיבח את מעצב ההפקה מייקל פרי ואת מעצבי התפאורה אסן בוזילוב וג'ואי אוסטרנדר על בניית העתק טוב של עיירה בטקסס, גם אם לא היו מספיק גדרות תייל כדי לחקות את טקסס במלואה.
במרץ 2021, אולווארז הודיע שההפקה הסתיימה, תוך שהוא מאשר שהסרט יתמקד בפני עור, כשהוא מבוגר יותר.
יוצר הסרט חשף כי ההפקה נקטה בגישה של "אולד סקול" ליצירת סרטים, תוך כדי שהוא מציין עדשות וינטג' ואפקטים פרקטים ששומשו בסצנות הגור.
בחודש שלאחר מכן, שם הסרט הוכרז בתור "המנסרים מטקסס".
הופצה שמועה בשלב מסוים, ששם הסרט השתנה ל"Texas Chainsaw Begins", אבל דבלין הכחיש זאת.
בחודש מאי דווח כי לאחר הקרנות ניסיון, תגובת הקהל הייתה בדרך כלל שלילית.