tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא החל לכתוב מאמרים פוליטיים אנטי- סוציאליסטיים ולאומיים - שמרנים במגזין Süddeutsche Monatshefte, שנערך על ידי פול ניקולאוס קוסמן, ובעיתון Die Wirklichkeit (ב-1917).
ב-1917 הוא החל להיות פעיל במפלגת המולדת הגרמנית (Deutsche Vaterlandspartei) ולאחר פירוקה הצטרף לליגה האנטי-בולשביסטית (Antibolschewistische Liga) (1918/19).
ב-1919 פרסם את הספר "קומוניזם בתור התיאוריה של רייך אלף השנים" (Der Kommunismus als Lehre vom Tausendjährigen Reich), שם השווה גרליך את הקומוניזם עם תופעת דת הגאולה.
פרק שלם בעבודה מוקדש להוקעת האנטישמיות, שצברה מקום בגלל עמדותיהם המובילות של יהודים רבים במהפכה ובייסוד ברית המועצות והרפובליקה הסובייטית של בוואריה .
גרליך החזיק בדעות שמרניות ופרסם כמה מאמרים אנטי-סוציאליסטיים בעיתונות הימנית.
תפוצתו של העיתון הייתה מהגדולות בדרום גרמניה.
כעורך, גרליך התנגד לנאציזם ולמפלגה הנאצית של היטלר.
בתחילת שנות ה-20, כבר צפה בעריצות הנאצית כבר במינכן.
לאחר הפוטש במרתף הבירה ב-1923 הפך גרליך באופן נהפך לאחד ממבקריו החריפים של היטלר.
מבקרים אחרים של הנאצים ב-MNN נעצרו מאוחר יותר תוך ימים כגון: פריץ בוכנר, שעקב אחר גרליך כעורך ה-MNN, ארווין פרייהר פון ארטין, שהיה עורך פנים ב-MNN, וקוסמן, שכתב עבור ה-MNN, שכולם ניהלו את ה-MNN ותמכו בהחזרת המלוכה.
גרליך היה מיודד עם תרז נוימן, מיסטיקנית קתולית מקונרסרויט, בוואריה, שתמכה בפעילות ההתנגדות של גרליך.
בתחילה, הוא רצה לחשוף את הסטיגמטיות שלה כהונאה, אבל גרליך חזר כאדם שונה ומאוחר יותר המיר את דתו מקלוויניזם לקתוליות ב-1931. מאותה שנה ועד מותו, התנגדותו קיבלה השראה מהתורות החברתיות של הכנסייה הקתולית.
גרליך חזר בנובמבר 1929 לעבודתו בארכיון הלאומי של בוואריה.
חוג ידידים שהתפתח סביב נוימן הוליד את הרעיון לייסד עיתון פוליטי שבועי כדי לערער על הקיצוניות הפוליטית של השמאל והימין בגרמניה.
בתמיכתו של פטרון עשיר, הנסיך ולדבורג-זייל, הצליח גרליך להשתלט על העיתון השבועי " סאנדיי אילוסטרייטד " (Der Illustrierte Sonntag), ששמו שונה ל-The Straight Path (Der Gerade Weg) ב-1932.
בעיתון זה התנגד גרליך לקומוניזם, נציונל-סוציאליזם ואנטישמיות.
המחלוקת עם התנועה הנאצית הגוברת הפכה למוקד המרכזי של גרליך ושל כתיבתו המאוחרת.
בסוף 1932 עמדה תפוצת השבועון על למעלה מ-40,000 קוראים.
גרליך כתב פעם "נציונל-סוציאליזם פירושו: איבה עם מדינות שכנות, עריצות פנימית, מלחמת אזרחים, מלחמת עולם, שקרים, שנאה, רצח וחוסר גבולות".
בשנת 1932, גרליך מתח ביקורת ולעג לתיאוריות הגזע הנאציות הפסאודו- מדעיות כאשר פרסם מאמר סאטירי שכותרתו "האם להיטלר יש דם מונגולי?" בניסיון להוכיח שהיטלר לא היה ארי בכך שהציע שהאף שלו היה מסוג מונגולואיד.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-30 בינואר 1933, נעצר גרליך ב-9 במרץ 1933 והוחזק במחנה הריכוז דכאו, שם נרצח ב-30 ביוני 1934 במהלך ליל הסכינים הארוכות.
מותו פורסם רשמית ימים לאחר מעצרו, וההודעה פורסמה אז בעיתונות הבינלאומית.
גופתו נשרפה ואפרו ניתן לאשתו.
גרליך הוצג במיני סדרת הטלוויזיה היטלר: עליית הרשע על ידי השחקן מת'יו מודין.
בסרט, כשהוא מכתיב מאמר בעמוד הראשון המזהיר מפני הסכנה שמציב היטלר, גרליך מסיים במילים: "הדבר הגרוע ביותר שאנחנו יכולים לעשות, הגרוע ביותר, הוא לא לעשות כלום".
שורה זו נוצרה בהשראת ציטוט המיוחס לרוב באופן שגוי לאדמונד ברק : "הדבר היחיד הדרוש לניצחון הרוע הוא שאנשים טובים לא יעשו כלום."
פריץ יוליוס למפ היה קפיטן-לויטננט בקריגסמרינה במהלך מלחמת העולם השנייה ומפקד U-28, U-30 ו-U-110.
הוא הטביע את אוניית הנוסעים הבריטית SS את'ניה בספטמבר 1939, תוך הפרה של אמנות האג.
אדמירל קרל דניץ והתעמולה הנאצית התנערו מאחריותה של גרמניה לטביעה.
למפ מת ב-9 במאי 1941 כאשר הצוללת שעליה פיקד נלכדה.
למפ נולד ב-19 בפברואר 1913 בצ'ינגדאו, והיה בנו של קצין שהוצב במה שהיה אז "הפרוטקטורט הגרמני" של קיאוטשו.
ב-1 באפריל 1931 הצטרף לרייכסמרינה.
לאחר אימוני חי"ר בשטרלזונד ואימונים על סיפון הסיירת הקלה קרלסרוהה, החל אימוני צוללות באפריל 1935. ב-1936 הפך לקצין משמרת ב-U-28, עליה פיקד כמפקד משנת 1938.
ב-3 בספטמבר 1939, בזמן שפיקד על U-30, הטביע למפ את אוניית הנוסעים את'ניה בתפוסה של 13,581 טון, הספינה הבריטית הראשונה שהוטבעה במלחמת העולם השנייה.
למפ טען מאוחר יותר שהעובדה שהיא ניהלה מסלול זיגזג שנראה כחורג בהרבה מנתיבי השיט הרגילים גרמה לו להאמין שהיא או ספינת צבא או סיירת סוחר חמושה; כשהבין את טעותו, הוא נקט בצעדים הראשונים להסתרת העובדות על ידי השמטת רישום ביומן של הצוללת, והשביע את צוותו לחשאיות.
אדולף היטלר החליט שיש לשמור את התקרית בסוד מסיבות פוליטיות, והעיתון הגרמני פלקישר באובכטר פרסם מאמר שהאשים את אובדן האת'ניה על הבריטים, והאשים את וינסטון צ'רצ'יל, אז לורד האדמירליות הראשון, בהטבעת הספינה כדי להסיט את המדינות הנייטרליות נגד גרמניה הנאצית.
האמת לא התגלתה עד ינואר 1946 במשפטי נירנברג, במהלך התיק נגד גרוס אדמירל אריך רדר, כאשר הוקראה הצהרה של אדמירל קרל דניץ שבה הוא הודה שאת'ניה טורפדה על ידי U-30 וכל מאמץ נעשה כדי להסתיר את זה, כולל הוראה ללמפ לשנות את ספר היומן שלו.
ב-14 באוגוסט 1940 עוטר למפ בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-21 בנובמבר 1940 הוא מונה למפקד ה-U-110. U-110 ערכה שני סיורים, הטביעה שלוש ספינות במשקל כולל של 10,149 טון ופגעה בשתיים נוספות במשקל כולל של 8,675 טון.
U-110 נלכדה ב-9 במאי 1941 בצפון האוקיינוס האטלנטי מדרום לאיסלנד על ידי המשחתות אה"מ בולדוג, אה"מ ברודוויי והקורבטה הבריטית אה"מ אאובריטיה.
לאחר מטעני עומק אילצו את הצוללת לעלות אל פני השטח, שם היא הופגזה, למפ הורה לצוות לנטוש את הספינה ולפתוח את פתחי האוורור על מנת להטביע את הצוללת הפגועה.
ג'ו בייקר-קרסוול, מפקד הבולדוג, הכחיש גם הוא שלמפ נורה, וההסבר הבריטי הרשמי נותר שלמפ התאבד בטביעה כשהבין את ההשלכות של כישלונו.
חוליית ההשתלטות של באלמה עלתה על הצוללת, ולכדה מכונת אניגמה שלמה ואת ספרי הקוד, אשר יתרמו לפענוח הקודים הצבאיים הגרמניים על ידי המודיעין הבריטי שבסיסו בבלצ'לי פארק.
פריץ גרבר היה אתלט יהודי-גרמני, אלוף המכביה הראשונה (1932) ואלוף גרמניה (1927) בריצת שליחים 4x100 מטר
באליפות גרמניה שנערכה בברלין ביולי 1927 הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם אלכס נתן היהודי, הלמוט שלוסקה ואלוף גרמניה הלמוט קרניג, חבריו למועדון הספורט שרלוטנבורג (Sport-Club Charlottenburg - SCC) בתוצאה של 41.3 שניות.
באליפות גרמניה שנערכה בברסלאו ב-22 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד עבור המועדון היהודי בר כוכבא ברלין בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם גאורג קורץ, אוסקר קורץ וקורט לוין בתוצאה של 42.2 שניות.
ב שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1930 הוא זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, אחרי גאורג קורץ (10.9 שניות) ולפני פליקס זימנאואר (11.1 שניות).
במכביה הראשונה שנערכה באפריל 1932 זכה גרבר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם לזר דינר, גאורג קורץ ופליקס זימנאואר בתוצאה של 43.2 שניות, לפני ארצות הברית (43.6 שניות) וארץ ישראל (44.4 שניות).
מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות, אחרי גס היימן מארצות הברית ולפני בן ארצו פליקס זימנאואר (11.2 שניות).
פריפאס (ביוונית עתיקה: Περίφας) במיתולוגיה היוונית היה המלך של אטיקה ובעלה של פנה.
הוא ואשתו נהפכו לנשרים על ידי זאוס.
על פי המיתוס, פריפאס היה המלך של אטיקה ובעלה של פנה.
הוא היה כהן אדוק של האל אפולו.
פריפאס היה כה אהוב על ידי בני עמו, עד שהם העניקו לו כבוד כה רב שהיה מיועד לזאוס מלך האלים בלבד.
זאוס זעם על כך, והוא רצה להרוג את פריפאס, אך בנו אפולו ביקש ממנו לחוס על חייו.
זאוס הסכים, והוא הפך את פריפאס לנשר במקום להורגו.
פנה התחננה בפני זאוס שיהפוך גם אותה לנשר, כדי שהיא תוכל להיות בת לוויה לבעלה פריפאס.
על פי גרסה אחת, פריפאס הפך לנשר הרשמי של זאוס, ופנה הפכה לבת לוויה שלו.
על פי גרסה אחרת, פריפאס ופנה הפכו לבני לוויה של אאטוס, שהוא הנשר הרשמי של זאוס.
ארנסט פרידריך כריסטוף "פריץ" זאוקל היה פושע מלחמה נאצי.
"ממונה בעל סמכויות בלתי מוגבלות על כוח העבודה", ולמעשה האחראי העיקרי לשעבודם של מיליונים לעבודות כפייה, בהם מצאו רבים מהם את מותם.
זאוקל נולד בעיירה האספוּרט (Haßfurt) על נהר המיין, בן יחיד לפקיד דואר ולתופרת.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בגיל 15 כאשר אמו נפלה למשכב.
זאוקל הצטרף לצי הסוחר, ושירת בו מספר שנים.
הוא הפליג לאוסטרליה כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה.
ספינתו נתפסה על ידי בעלות הברית, והוא בילה את השנים 1914 עד נובמבר 1919 במחנה שבויים בצרפת.
לאחר מכן שב לגרמניה ועבד כפועל בעיר שוויינפורט.
הוא למד הנדסה, והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1923 (מספר חבר 1395).
באותה השנה נישא, ומנישואים אלו באו לעולם עשרה ילדים.
בשנת 1925 מונה לגאולייטר (מפקד מחוז) של המפלגה בתורינגיה, והפך לחבר בממשלה המקומית בשנת 1929. בעקבות עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, מונה למושל תורינגיה, ולחבר ברייכסטאג.
ב-1934 קיבל דרגות כבוד באס אס ובאס אה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה הממונה על ההגנה במחוז קאסל , וב-21 במרץ 1942 מונה ל"ממונה בעל הסמכויות הבלתי מוגבלות על כוח העבודה", בהמלצתו של שר החימוש אלברט שפר.
הוא היה כפוף ישירות לאדולף היטלר, ודיווח גם למשרד תוכנית ארבע השנים בראשות הרמן גרינג.
הוא היה האחראי לכוח העבודה בגרמניה.
בשלב זה זעקו מפעלי החימוש בגרמניה לידיים עובדות, וזאוקל היה האיש שיכול לספק אותן.
זאוקל הכריז כי האמצעים שינקוט לא יונחו על ידי סנטימנטליות או רומנטיקה.
רבים מאוד לא שרדו תנאים אלו.
הוראתו של זאוקל הייתה לנצל את העובדים "במידה המקסימלית ובמחיר המינימלי".
פירושה המעשי של הוראה זו הייתה כי עובדים אלו ינוצלו בעבודות כפייה עד מותם.
זאוקל עמד בלחץ מכל הכיוונים – מחד הגיעו דרישותיהם של אלברט שפר והרמן גרינג (ראש תוכנית ארבע השנים) לעוד כוח עבודה, ומאידך, טענות האס-אס כי העברת עובדי הכפייה מפריעה להם במלאכת השמדת היהודים, וטענות הצבא כי מדיניות ציד האדם שהונהגה על ידי זאוקל גורמת לאוכלוסייה להצטרף אל הפרטיזנים.
זאוקל הועמד לדין כפושע מלחמה במשפטי נירנברג.
הוא הואשם בקשר לביצוע פשעים נגד השלום, בתכנון וביצוע מלחמה תוקפנית, בפשעי מלחמה, ובפשעים נגד האנושות.
עורך דינו במשפט היה רוברט סרווציוס, לימים עורך הדין של אדולף אייכמן במשפטו בירושלים.
זאוקל הגן על "חזית העבודה" בטענה כי לא היה מדובר בניצול אלא בתהליך כלכלי של אספקת עבודה.
הוא הכחיש כי היה אחראי לעבודת כפייה, או כי היה מקובל להעביד אנשים עד מותם, או להתייחס אליהם כעבדים.
הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות, ונתלה בנירנברג ב-16 באוקטובר 1946 כחלק מההוצאות להורג בנירנברג.
פרידריך אנטון כריסטיאן "פריץ" לאנג היה במאי קולנוע ותסריטאי יהודי- אמריקאי יליד אוסטריה.
מן היוצרים הבולטים בזרם הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני.
מחשש שמוצאו היהודי יהיה בעוכריו הוא עזב בשנות השלושים את גרמניה בה הגיע לשיאי יצירתו, ועבר לארצות הברית.
סרטיו הידועים ביותר הם "מטרופוליס", סרט אילם שצולם בגרמניה בשנת 1927, ו"M" שצולם בגרמניה בשנת 1931, דרמת פשע נוקבת, המשמשת מעין נקודת חיבור בין הסרט האפל ובין המסורת האקספרסיוניסטית הגרמנית של שנות ה-20. לאנג המשיך ליצור אף בארצות הברית, והביא לקולנוע האמריקני את חזונו הוויזואלי המיוחד.
הוא נחשב לאחד היוצרים הגדולים בתולדות הקולנוע הגרמני והקולנוע האמריקאי.
לאנג נולד בווינה שבאוסטרו-הונגריה דאז, לאב קתולי, ולאם יהודייה שהתנצרה לקתוליות.
אביו היה אנטון לאנג, אדריכל.
אמו הייתה פאולינה "פולה" (לבית שלזינגר).
לדרישת אביו החל לאנג בלימודי הנדסה אזרחית, אך לא היה מרוצה מכך, ובשנת 1908 החל, בניגוד לדעתו של אביו, בלימודי אומנות במינכן ובפריז.
בשנת 1910 עזב את וינה וטייל בעולם, באפריקה באסיה ובאזור האוקיינוס השקט.
לאחר מכן התפרנס כצייר בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב לארצו, והתגייס לצבא האימפריה האוסטרו הונגרית.
הוא נפצע מספר פעמים וסבל מהלם קרב, כאשר לבסוף השתחרר מהצבא, בשנת 1916 בדרגת סגן.
בתקופת החלמתו מפציעתו פגש במספר במאים גרמנים, ביניהם ג'ו מאי.
הוא הצטרף לחברת "דקלה-ביוסקופ" שהקים המפיק אריך פומר, אשר אוחדה בשנת 1917 עם ענק ההפקה הגרמני UFA במסגרתו יביים לאנג את החשובים שבסרטיו הגרמנים, ובשנת 1919 ביים את סרטו הראשון "Halbblut" ("דם מעורב").
הצלחתו המסחרית הראשונה הייתה בסרט "העכבישים" ב-1919. במקביל, הציע לו פומר לביים את הסרט הנחשב לסרט האקספרסיוניסטי הגרמני הראשון, "הקבינט של ד"ר קליגרי".
התארכות הפקת ה"עכבישים" מנעה זאת ממנו, אם כי היה מעורב בשלבים הראשונים של ההפקה.
במהלך התקופה פגש את השחקנית והתסריטאית תיאה פון הארבו.
פון הארבו הייתה נשואה לאחר, שחקן מוביל בסרטי לאנג בשם רודולף קליין-רוגה.
בשנת 1921 התאלמן לאנג מאשתו ליזה רוזנטל, והרומן בינו ובין פון הארבו פרח.
השניים נישאו בשנת 1922 לאחר שפון הארבו התגרשה מקליין-רוגה.
קליין-רוגה המשיך לככב בסרטים שכתבה פון הארבו וביים לאנג, גם שנים רבות לאחר מכן.
בין השנים 1920 ו-1926 ביים לאנג כמה מן הסרטים האילמים הידועים ביותר בז'אנר הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני.
סרטים אלו, "ד"ר מבוזה, המהמר" ( 1922) (לו יצלם לאנג שני המשכים מדברים), סדרת "הניבלונגים" ( 1924) ו"מטרופוליס" (1927) היו מסע קודר ומוזר לתוככי נשמתו של לאנג.
הם עסקו בנושאים של פשע ויאוש, והיו מאופיינים בויזואליה מוזרה ומהפנטת, השומרת על כוחה עד היום.
סרטו "מטרופוליס" היה מלודרמת מדע בדיוני, שאת ההשראה לה קיבל בביקור קצר בארצות הברית שערך בשנת 1924. הסרט עוסק בעולם עתידי דמיוני, פוטוריסטי, בו נשלטת החברה על ידי רובוטים.
הפקת הסרט ארכה שנתיים, בתקציב של חמישה מיליון מארק.
הסרט היה כישלון מסחרי, וכמעט והחריב את אולפני UFA, ענק ההפקה הגרמני של אותן השנים עבורו עבד לאנג.
אף על פי שרבים רואים ביצירתו של לאנג מלודרמה פשוטה, וביצירות כ"מטרופוליס" נאיביות ואף יומרנות, ישנו קו מחבר בין יצירותיו, אשר מצא את ביטויו בסרט האפל של שנות ה-40. המדובר בנושאים חוזרים ונשנים של קונפליקט פסיכולוגי, פרנויה, הגורל, ודו משמעיות מוסרית.
יצירתו המושלמת ביותר, שהביאה לידי ביטוי את הנושאים הללו, היא הסרט "M" משנת 1931. סרט זה הוא סיפורו של רוצח ילדים (פיטר לורה) המטיל את אימתו על העיר ברלין וסופו שהוא נתפס על ידי העולם התחתון הברלינאי, וכמעט ומוצא להורג ללא משפט.
היה זה סרטו המדבר הראשון של לאנג, והוא עשה שימוש חלוצי בקול.
הרוצח המגולם על ידי לורה, נוהג לשרוק את המנגינה "באולמו של מלך ההר" מתוך היצירה "פר גינט".
לאנג נמנע מלהראות את הרצח עצמו, אך כאשר השריקה נשמעת, משמעותה ברורה לכל צופה באולם.
הקרנת הסרט לוותה במסע פרסום, במסגרתו הוצגה כרזה ובה נכתב "הרוצח נמצא בינינו".
הנאצים שנאבקו על השלטון בגרמניה הקרועה והמותשת של ימיה האחרונים של רפובליקת ויימאר חששו כי הסרט הוא תעמולה אנטי נאצית, אך לא היה לכך בסיס.
הסרט הוא דרמת מתח, המציגה את האווירה של אותם ימים כאווירה של טרור ופחד, ושל אימה קולקטיבית המנוצלת על ידי בעלי הכוח למטרותיהם, אך אינו תעמולה אנטי נאצית לשמה.
בזמן הפקת הסרט נפרד לאנג מפון הארבו, אשר החלה לתמוך בנאצים, ואף הצטרפה למפלגה הנאצית בשנת 1932. בשנת 1933 צילם את הסרט "צוואתו של ד"ר מבוזה" אשר כלל התייחסויות אנטי נאציות מפורשות.
לאחר שהתגרש מפון הארבו באופן סופי, עזב לאנג את גרמניה באפריל 1934. סיבותיו היו החשש כי הנאצים יגלו את מוצאה היהודי של אמו, וכן הבנתו כי לא יוכל להמשיך וליצור בגרמניה הנאצית.
לאנג הפיץ סיפור לפיו טרם עזיבתו הוא נקרא למשרדו של יוזף גבלס שהודיע לו כי "צוואתו של ד"ר מבוזה" נאסר להקרנה, ובכפיפה אחת הציע לו לעמוד בראש תעשיית הסרטים הגרמנית.
לטענתו של לאנג, הוא תכנן להמלט ברכבת לפריז ביום הפגישה, אך בשל התארכותה נסגרו סניפי הבנקים ולכן הוא נמלט ללא כספו ושב רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
סיפור זה קשה לאימות, וחלקים ממנו נסתרים על ידי העובדות.
לאנג עזב את גרמניה כאשר רוב כספו עמו.
לא היו כל עדים לפגישתו עם גבלס, וביומניו המפורטים של גבלס לא נמצא לה זכר.
בשנת 1964 הופיע לאנג כשחקן בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "הבוז", ובו הוצג הסיפור כאמת עובדתית.
בתחילה נמלט לאנג לפריז, שם ביים בשנת 1934 סרט בשם "ליליום" על פי סיפור של פרנץ מולנר.
בשנה זו נפגש בלונדון עם המפיק האגדי דייוויד או.
סלזניק, אשר החתים אותו לבימוי סרט אחד עבור אולפני MGM.
ב-1935 הגיע להוליווד, ולבסוף, בשנת 1936 החל בבמוי הסרט "זעם".
"זעם", בו כיכב ספנסר טרייסי היה יצירה שלדעת רבים משתווה לסרט "M" ועוסקת בנושאים דומים - אדם חף מפשע הנמלט בקושי ממשפט לינץ' על ידי המון זועם, ושב על מנת לנקום בהם.
כמה מהסרטים הבולטים שביים בשנים שלאחר מכן היו "אתה חי רק פעם אחת" (1937), "ציד אדם" (1941) "האישה בחלון" (1944) ו"רחוב ארגמן" (1945), שני האחרונים בכיכובו של אדוארד ג'י רובינסון.
בשנת 1939 קיבל לאנג אזרחות אמריקנית, ובמהלך עשרים ואחת השנים הבאות ביים עשרים ואחד סרטים, במגוון של סוגות, דרמות, מלודרמות, סרטי פשע ואף מערבונים, עבור כל אולפני הקולנוע הגדולים של הוליווד, ולעיתים כעצמאי.
סרטים אלו התקבלו בתחילה כנחותים מן היצירות שיצר לאנג בגרמניה, אך לאחרונה החלו המבקרים להעריכן כיצירות בעלות חשיבות בהתפתחות הקולנוע האמריקני, ובמיוחד הסרט האפל, כמו "האישה בחלון" (1944).
בתקופה זו פישט לאנג את סגנונו הוויזואלי המורכב, כפי הנראה במענה לדרישות הכספיות של שיטת האולפנים בארצות הברית.
ראיית עולמו נותרה ראייה פסימיסטית, והוא המשיך לעסוק בנושאים של שגעון, פשע, וחרדה.
לאנג ייצג באישיותו את הסטריאוטיפ של הבמאי הגרמני הדיקטטורי, לצד במאים כאריך פון שטרוהיים ואוטו פרמינגר.
הוא היה ידוע כאדם שקשה לעבוד עמו, והסתכסך עם בעלי האולפנים, מפיקים ושחקנים.
הוא לבש משקף (מונוקל) על עינו האחת, אשר אך תרם לתדמיתו.
הקריירה ההוליוודית של לאנג הגיעה לסיום מר עם הסרט "מעבר לכל ספק" משנת 1956, דרמת פשע אשר במהלך הפקתה הגיע לסכסוכים עם כל המעורבים בהפקה, והחליט שלא לעבוד עוד בהוליווד.
בתחילה נסע להודו על מנת להפיק שם סרט, אך פרויקט זה נזנח.
אז קיבל הצעה מהמפיק הגרמני ארתור בראונר לביים שני סרטים לפי תסריטים שכתב לאנג בעבר עם אשתו לשעבר, פון הארבו (אשר מתה בשנת 1954).
סרטים אלו, "הקבר ההודי" (הפקה מחודשת לסרט משנת 1921 שהגה לאנג, אך בוים לבסוף על ידי ג'ו מאי) ו"הנמר מבנגל", הופקו בגרמניה בשנת 1958. שני הסרטים נחשבים כיום על ידי מבקרי הקולנוע ליצירות מופת.
בארצות הברית הוקרנו שני הסרטים בגרסה מקוצצת ומאוחדת בשם "מסע לעיר האבודה", שהעלתה את זעמו של לאנג.
בעקבות ההפקה צילם לאנג סרט נוסף, "אלף העיניים של ד"ר מבוזה"(1960).
לאנג איבד את ראייתו במהלך ההפקה, והיה זה סרטו האחרון.
בשנת 1964 שיחק בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "הבוז" (Le Mépris) בתפקיד עצמו.
בתפקידו כ'לאנג', בסרט זה, השמיע את אחת ממימרותיו, שמרבים לצטטן: "כל מה שיש בחיים זה בעצם - פחד ותשוקה, תשוקה ופחד".
על אף שלא עשה סרט נוסף, עסק במחקר ובכתיבת טיוטות לתסריטים.
בשנים שלאחר מכן החל דור צעיר של קולנוענים כפיטר בוגדנוביץ' להכיר באיכויות המיוחדות של יצירתו.
בשנותיו האחרונות חיה לצידו ידידתו לילי לאטה, אשר ליוותה את חייו מאז פרידתו מפון הארבו בשנת 1931. לאנג מת בשנת 1976 בלוס אנג'לס.
פריץ הבר היה כימאי גרמני-יהודי מומר, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1918, "על הסינתזה של האמוניה".
היה אבי לוחמת הגזים הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
פריץ הבר נולד למשפחה יהודית אמידה בברסלאו (כיום ורוצלאב) שבשלזיה.
אביו, זיגפריד, היה סוחר בצבעים וכן בכימיקלים ששימשו לצורכי רוקחות.
הוא החל לימודיו באוניברסיטת היידלברג, בהמשך למד כימיה באוניברסיטה טכנית של ברלין, וב-1894 סיים לימודיו בקבלת תואר דוקטור.
לאחר מכן השתלם בפוליטכניון של ציריך, בשווייץ, במשך שנה.
בתום שנה זו שב לברסלאו לניהול העסק המשפחתי, אך עזב במהרה מחוסר התאמתו לעולם העסקים.
ב-1896 קיבל משרת כימאי באוניברסיטה של קארלסרוהה, והתמסר לחקר תהליכי הסינתזה של אמוניה, ודרך הפירוק של נפט גולמי למרכיביו.
ב-1901 הוא נשא לאישה את קלרה אימרווהר, בת למשפחה יהודית מכובדת והאישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור למדעים בברסלאו.
מנישואים אלו נולד בנם הרמן.
כיוון שקריירה אקדמית הייתה חסומה בפני יהודים, הוא הוטבל כנוצרי לותרני, כפי שעשתה אשתו בטרם נישאו.
הבר הצהיר שהוא רואה עצמו גרמני לכל דבר ואינו חש זיקה לדת היהודית בהשפעת הפילוסופיה הכללית והשכלתו המדעית.
גם בנצרות הוא לא ראה דת, אלא גילוי של שותפות תרבותית, ולכן לא התקשה בהמרת דתו.
ב-1906 הוא מונה לכהן כפרופסור לכימיה פיזיקלית ולאלקטרוכימיה וכן כמנהל המכון המיוחד שהוקם בקלרסרוהה לחקר שני נושאים אלו.
ב-1908 מונה לפרופסור מן המניין לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת ברלין.
בשל משכורתו הזעומה כמרצה זוטר באוניברסיטה, התפרנס במשך 12 שנה גם מהמצאת פטנטים, מכתיבת ספרי כימיה שזכו לפרסום רב ומייעוץ לתעשייה הפרטית.
המצאת התהליך התעשייתי לייצור דשן
מחקרו של פריץ הבר עסק במציאת התנאים הדרושים של לחץ וטמפרטורה לייצור אמוניה (תרכובת של חנקן ומימן) מלאכותית.
לתהליך זה חשיבות אדירה מהיות אמוניה אבן יסוד בתהליך ייצור הדשן הכימי.
השיטה שפותחה בשיתופו של קארל בוש, היא הכנסת תערובת גזים של מימן וחנקן לגליל בלחץ של 200 אטמוספירות, ובטמפרטורה של 500 מעלות צלזיוס, כל זאת בנוכחות זרזים של אוסמיום ואורניום.
תהליך זה נקרא תגובת הבר-בוש.
ב-2 ביולי 1909 הממציאים ערכו הדגמה בפני מנהלי BASF, החברה הכימית הגדולה ביותר בגרמניה של אותה תקופה.
החברה הטילה על שניים ממדעניה לשפר את התהליך, והללו אומנם מצאו תערובת של כמה זרזים אחרים, פחות נדירים, שמקורם בתרכובות ברזל.
התהליך שופר מבחינה טכנולוגית ובשנת 1913 הוחל בייצור תעשייתי של החומר.
על תהליך זה זכה פריץ הבר בפרס נובל ב-1918, בעוד קארל בוש זכה ב-1931 בפרס נובל על מחקריו בראקציות המתרחשות בלחץ ובטמפרטורה גבוהים.
עם הקמת מכון הקיסר וילהלם לכימיה פיזיקלית ולאלקטרוכימיה ב-1911, מונה הבר למנהל המחלקה לכימיה פיזיקאלית.
במקביל כיהן כחבר סגל באוניברסיטת ברלין וכן כחבר באקדמיה הפרוסית למדעים.
החשיבות הכלכלית של המצאתו התבטאה בהגברת כמויות ייצור האמוניה, ביישום תהליך הבר-בוש.
ב-1913 צרכה החקלאות הגרמנית כ-200 אלף טון אמוניה, ואילו ב-1926 ייצרה גרמניה כ-450 אלף טון.
הכפלת הייצור התעשייתי של דשנים כימיים שהתאפשר היה מיסודות המהפכה הירוקה של המאה העשרים ותרם לצמצום הרעב והארכת תוחלת החיים בעולם.
ייצור אמוניה ליצירת חומרי נפץ במלחמת העולם הראשונה
הדרישה לאמוניה זינקה בגרמניה עם כניסתה למלחמת העולם הראשונה, מהיותה חומר הגלם לייצור ניטראטים המשמשים להפקת חומרי נפץ ואבק שרפה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, גללי בעלי חיים היו המקור העיקרי לדשן חקלאי, בעוד שניטראטים יובאו מצ'ילה כמלח סלפטר (KNO3).
עוד לפני המלחמה עלה הביקוש לניטראטים על ההיצע ותחשיבים שונים הראו כי המחצב צפוי לאזול ב-1940; מכאן הצורך הברור במציאת מקור ליצירת אמוניה, שלא יהיה תלוי במלח סלפטר.
זאת ועוד, מרבית חברות הכריה שסיפקו את החומר היו בריטיות.
כיוון שגרמניה ובריטניה היו משני צידי המתרס במלחמת העולם הראשונה, נקטעה אספקת המלח לגרמניה.
למעשה, ללא תהליך הבר-בוש גרמניה הייתה נותרת ללא חומרי נפץ ודשנים חודשים מספר לאחר פרוץ המלחמה.
ביומה הראשון של מלחמת העולם הראשונה, התייצב פריץ הבר כמתנדב בגיל 46 לצבא הגרמני.
הוא קיבל מייד דרגה זמנית של סרן ומונה לראש האגף הכימי במשרד המלחמה.
באוקטובר 1914 הוא ערך ניסויים בפגזי גז מדמיע וגילה שאינם אפקטיביים מספיק, לכן הציע לעבור לכלור שישוחרר מבלונים.
בכך פתח הבר את עידן הלוחמה הכימית המודרנית והפך לאבי השימוש בגזים רעילים בשדות הקרב.
במסגרת זו ובשיתוף פעולה עם ג'יימס פרנק, ריכרד וילשטאטר (חתני פרס נובל לעתיד) ומקס קרשבאום, עסקו בפיתוח שהיה אמור לשבור את קיפאון "מלחמת החפירות".
הבר ארגן את הייצור ועבד ללא לאות לייצר מאות טונות של גז כלור ובבניית אלפי בלוני גז, אימן מחלקות חיילים מיוחדות לשימוש בגזים ופיקח אישית על הצבת הבלונים בחפירות.
השימוש הראשון היה ב-22 באפריל 1915 במסגרת קרב איפר השני, ובו שוחררו כ-150 טון כלור, לאורך חזית של כ-5 קילומטר, בפרק זמן של כ-10 דקות וגרמו ל-15,000 נפגעים בקרב בעלות הברית.
הבר השקיט את מצפונו בכך שטען כי צרפת השתמשה בגז ראשונה, ובכך שקיווה כי הנשק יגרום לניצחון מהיר של הגרמנים, יקצר את המלחמה וימזער את הזוועות.
כאשר האנגלים פיתחו אף הם יכולת כימית כנגד הגרמנים, הבר הכניס בתגובה לשימוש גז קטלני עוד יותר: גז חרדל המשמש כנשק להשמדה המונית.
ידוע כי אשתו של הבר התנגדה לפיתוח הנשק הכימי והתחננה בפניו שיחדל מכך, אך הוא לא שעה להפצרותיה.
ב-1 במאי 1915 היא התאבדה בירייה מאקדחו הצבאי.
למחרת היום חזר הבר לעבודתו בפיתוח כלי נשק כימיים קטלניים.
שמועות ללא סימוכין קשרו בין התנגדות אשתו לפיתוח הנשק הכימי להתאבדותה, אך ייתכן שהמעשה קשור גם להיבטים אחרים, כמו הוויתור שלה על קריירה מדעית למענו, או האובססיה שלו לעבודתו.
ב-1917 נישא בשנית לשרלוטה נתן, יהודייה שנדרשה להתנצר לפני נישואיה עימו.
נישואיהם ארכו כ-10 שנים ולזוג נולדו בת – אווה הבר-לואיס, ובן – לודוויג "לוץ" הבר, לימים היסטוריון שעסק בתולדות הלוחמה הכימית במלחמת העולם הראשונה.
חודשיים לפני התמוטטות גרמניה, בספטמבר 1918, הקים הבר ביחד עם הרמן אמיל פישר, ולטר נרנסט ומספר כימאים נוספים את המכון ללוחמה כימית.
בתום המלחמה הוכרז הבר פושע מלחמה וכתוצאה לקה בהתמוטטות עצבים.
הוא נמלט לשווייץ שם קיבל אזרחות.
לאחר שבקשות ההסגרה בוטלו, שב לגרמניה וחזר לעסוק בהיחבא בפרויקטים סודיים לאספקת גזי לוחמה לספרד ולרוסיה.
לאחר המלחמה ניסה לעזור לגרמניה לעמוד בפיצויים הכבדים שהיה עליה לשלם, בחיפוש שיטות להפקת זהב ממי הים.
הוא אומנם הצליח לייצר זהב, אך הוצאות הייצור עלו על ערך הזהב והוא הפסיק את ניסוייו.
בשנת 1918 הוענק להבר פרס נובל לכימיה על תהליך ייצור האמוניה.
הבר הוגדר כמי "שהיטיב עם האנושות" על ידי פיתוח חומר גלם לייצור דשן.
את התהליך הזה כינו בגרמניה "לייצר לחם מן האוויר".
ההחלטה להעניק להבר את הפרס גררה מחאות עולמיות רבות.
ב-1919 החל הבר בפיתוח חומרי הדברה כימיים כנגד מזיקים בחקלאות; הוא כיהן כממונה ארצי לנושא ואף עמד בראש "החברה הגרמנית לבקרת מזיקים".
החברה פיתחה תכשיר המבוסס על ספיגה של חומצה הידרוציאנית באבקה פורוזיבית, בשילוב עם סם ריחני נדיף, מתקתק ולא רעיל.
מטרת ההוספה של החומר הריחני – להזהיר בני אדם לבל יתקרבו אל החומצה מחסלת הכנימות.
התכשיר כונה "ציקלון בה" (גרמנית: Zyklon B), החומר (ללא התוספת הריחנית) ששימש לימים את הנאצים הגרמנים ברצח המוני בשואה של יהודים (ואחרים) במחנות ההשמדה אושוויץ-בירקנאו ומיידנק.
ב-1924 יצא הבר למסע סביב כדור הארץ, במסגרתו שהה מספר חודשים ביפן והקים יחד עם היפני הושי הַג'ימֶה – נשיא הג'ימה פרמצבטיקה – מכון גרמני-יפני לטיפוח קשרים תרבותיים בין שתי הארצות.
עד 1933 השקיע את מרצו בהפיכת המכון למרכז מדעי מוביל, בפיתוח קשרי חוץ עם מדענים עמיתים תוך הענקת חופש מדעי לעובדים.
ב-1933 הצטרף למקס פלאנק בדרישה לסילוקו של אלברט איינשטיין מן האקדמיה למדעים של פרוסיה, בגלל הכרזתו כי לא יחזור לגרמניה משום שאינה מכירה בזכויות הפרט ובשוויון בפני החוק.
כל חייו היה הבר פטריוט גרמני נלהב, ולכך יש לייחס את פעילויותיו במלחמה.
דוגמה למסירותו אפשר לראות גם בעובדה שהקפיד לבקר את הקיסר הגולה בהולנד, לאחר שגרמניה הפכה לרפובליקה.
לכן נדהם כשהאנטישמיות הגרמנית החלה להיות מופנית גם כנגדו.
ב-1933, עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נדרש הבר לפטר את כל העובדים היהודים במכון קייזר וילהלם לכימיה פיזיקלית בברלין, בראשו עמד.
הוא עשה זאת ולאחר מכן הגיש את התפטרותו בטענה שאינו יכול להמשיך לעבוד בהשפעה של שיקולים גזעניים.
תרומותיו של הבר לגרמניה הושכחו משעלה היטלר לשלטון, והוא עבר לאנגליה.
עוד קודם לכן פגש את חיים ויצמן בצרמט, שהזמין אותו למלא את תפקיד ראש המחלקה לכימיה פיזיקלית במכון זיו (לימים חלק ממכון ויצמן למדע) שהוקם אז בארץ.
הבר קיבל את ההצעה, אך נפטר כתוצאה מהתקף לב בבית מלון בדרכו לארץ ישראל, בבזל שבשווייץ, ב-29 בינואר 1934.
זמן קצר לפני מותו החל הבר המומר לראות עצמו חלק מהאומה היהודית, באמרו לחיים ויצמן, מראשי הציונות: "באחרית ימי אני רואה עצמי כפושט רגל; אחרי אשר אלך ואינני, ושמי יישכח, עוד יעמוד מפעלך כמצבת פאר בדברי ימיה הארוכים של אומתנו".
ארבעים שנה לאחר התנצרותו, ואחרי שאולץ לעזוב את גרמניה בסוף 1933, הוא כתב לאיינשטיין: "מעולם לא הרגשתי יהודי כמו עכשיו" ואילו איינשטיין לאחר מותו הספיד אותו במשפט הבא: "חייו של הבר היו הטרגדיה של היהודי הגרמני – הטרגדיה של אהבה נכזבת".
הבר הוריש למכון זיו את הספרייה שלו, שם היא נמצאת גם כיום.
אישיותו המורכבת של פריץ הבר, השלכות עבודתו על חייו האישיים, והעובדה שחלק מעבודתו הקדיש לצמצום הרעב בעולם וחלקה האחר תרם להרג המוני (שמאוחר יותר גם הופנה כנגד בני עמו ובני משפחתו) – מעמידות אותו למבחן ההיסטוריה.
"מכון פריץ הבר של אגודת מקס פלאנק" הוא מכון מחקר הממוקם בלב האזור האקדמי של דאהלם בברלין, בגרמניה.
בשנת 1953 צורף המכון המקורי שהקים הקיסר וילהלם בשנת 1911 לאגודת מקס פלאנק וקיבל את שמו של מנהלו הראשון, פריץ הבר.
באוניברסיטה העברית בירושלים הוקם בשנת 1981 מרכז פריץ הבר – מרכז מחקר לכימיה תאורטית במכון לכימיה.
במכון ויצמן למדע פועל מרכז לכימיה פיזיקלית על שם פריץ הבר.
1932 – זוכה מדליית רמפורד.
פריץ טודט היה שר החימוש של גרמניה הנאצית מהשנים 1935–1942 ומייסד ארגון טודט, שהיה אחראי על חימוש גרמניה.
טודט נולד בעיר פפורצהיים במדינת באדן-וירטמברג.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה וזכה בעיטור צלב הברזל.
הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1922, ובשנת 1931 קיבל דרגת קולונל באס-אה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, מונה טודט לשר בלי תיק בממשלתו השנייה של היטלר.
בשנת 1935 הוא מונה לשר החימוש.
בשנת 1938 ייסד את ארגון טודט, שהיה אחראי על חימוש גרמניה.
במהלך תפקידו הוא הסתכסך עם הרמן גרינג בנושא התקציבים המגיעים למשרדו.
במהלך המלחמה הופקדו בידו למעשה שלושה תיקים לפחות.
הוא היה ממונה על פיתוח רשת הכבישים, על אחזקתה ופיתוחה של רשת נתיבי המים במדינה, וכן על תחנות הכוח ופיתוחן.
נוסף על כך כיהן כנציגו האישי של היטלר בתפקיד מיניסטר החימוש, עמד בראש אגף הבינוי במסגרת תוכנית ארבע השנים של גרינג, בנה את החומה האטלנטית (קו הביצורים הגרמני במערב אירופה) ואת בסיס הצוללות הגרמני לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי ופיתח את רשת הכבישים באזורים הכבושים מנורווגיה ועד צרפת וברחבי רוסיה.
ב-8 בפברואר 1942, בעת טיסה לגרמניה, מטוסו התרסק, בסופו של דבר הוא מת מפצעיו.
נערכה לו לוויה מפוארת בברלין, בנוכחותו של היטלר.
במהלך השנים הועלה חשד שמעולם לא הוכח על חבלה מתוכננת במטוסו, שגרמה להתרסקות.
אלברט שפר ירש אותו בתפקידו.
פריץ החתול הוא סרט הנפשה אמריקאי באורך מלא (79 דקות), בבימויו של ראלף באקשי, שיצא לאקרנים ב-12 באפריל 1972. היה זה סרט ההנפשה הראשון בארצות הברית שסווג "למבוגרים בלבד" והפך מאז לסרט פולחן.
הסרט נכתב כסאטירה על דור הפרחים, יחסים בין-גזעיים, שמאל וימין בפוליטיקה.
גיבורו הבדיוני הוא חתול מואנש בשם פריץ, חתול סטודנט שחי בשנות ה-60 בניו יורק על גבול החוק, תוך שהוא מובל על ידי יצריו המיניים והתמכרותו לסמים.
פשיטת משטרה לאורגייה בה השתתף הפכה אותו לעבריין נמלט.
במנוסתו מעלה פריץ באש את מעונות האוניברסיטה, גונב רכב, מעורר מהומות בהארלם, בורח לחוף המערבי בו הוא נתקל בכנופיה המונהגת על ידי לטאה.
עלילת הסרט מבוססת על ספר קומיקס של רוברט קראמב.
המפיק היה סטיב קרנץ, המוזיקה של אד בוגס וריי שנקלין.
תקציב הסרט היה 850,000 דולר אמריקאי.
הסרט הכניס למעלה מ-100 מיליון דולר בהקרנותיו ברחבי תבל ובכך היה לסרט האנימציה בהפקה עצמאית המצליח בכל הזמנים.
הצלחת הסרט הובילה להפקת סרטי אנימציה רבים נוספים בעלי תכנים מיניים בוטים, אשר זכו לסיווג "למבוגרים בלבד", ושנתיים מאוחר יותר יצא סרט המשך בשם "9 הנשמות של פריץ החתול" אשר נעשה ללא מעורבותם של הבמאי וכותב הסרט המקורי.
פרידריך "פריץ" קארל אוטו וונדרליך היה זמר גרמני בעל קול טנור לירי.
וונדרליך נולד בעיר קוּסל שבריינלנד-פפאלץ, גרמניה, להורים מוזיקאים - אימו הייתה כנרת ואביו ניצח על מקהלה.
במשך תקופה הייתה בבעלות המשפחה אכסניה בשם Emrichs Bräustübl.
אביו איבד את משרתו בגלל לחץ מצד נאצים מקומיים, עובדה שבצירוף פציעה חמורה ממנה סבל, הביאה להתאבדותו כשפריץ היה בגיל 5. סיפור גילויו כזמר מקביל לסיפורים של זמרים אחרים בני התקופה (ניקולאי גדה, דיטריך פישר דיסקאו).
וונדרליך עבד במאפייה, ובעקבות התעקשות של שכנים ועוברי אורח שהתוודעו לכישרונו ולקולו המבטיח, פנה ללימודי מוזיקה.
וונדרליך זכה במלגה, והחל ללמוד באוניברסיטת פרייבורג למוזיקה שם למד שירה, פיתוח קול ונגינה בקרן יער.
וונדרליך התפרסם עד מהרה כטנור מבריק, בפרט בתפקידי מוצרט, אך הוא הרחיב עד מהרה את הרפרטואר שלו לכל תפקידי הטנור הלירי.
באותה תקופה היה מקובל בבתי האופרה בגרמניה לשיר גם אופרות איטלקיות בגרמנית, אי לכך רוב ההקלטות של וונדרליך הן בגרמנית, כולל דון קרלו וריגולטו של ורדי.
וונדרליך זכה להוקרה ולהערכה רבה מאוד ברפרטואר הגרמני.
קולו הצלול כבדולח, יחד עם האינטרפרטציה האינטליגנטית והמרוסנת שלו, הביאו אותו לדרגת ביצוע גבוהה מאוד של מחזורי השירים של שוברט ושומאן.
ראוי לציון שיתוף הפעולה שלו עם הפסנתרן הוברט גיזן.
הביצוע שלו ל"אהבת משורר" של שומאן, הוא אחד מהביצועים הטובים ביותר בז'אנר, וטנורים רבים מנסים לחקות את האינטרפרטציה שהעניק לשירים.
ראויות לציון גם הקלטותיו לאורטוריה לחג המולד של באך, והאופרה חליל הקסם של מוצרט, יחד עם פישר-דיסקאו.
הקריירה המבטיחה של וונדרליך נקטעה באיבה בעקבות תאונה.
בשהותו בחופשת ציד בבית ידיד בבאדן-וירטמברג, מעד וונדרליך במדרגות, נפל, ונפצע קשה.
הוא מת מפצעיו מאוחר יותר, בבית חולים בהיידלברג.
מותו היה במהלך ההקלטה לאורטוריה של היידן "הבריאה" עם הפילהרמונית של ברלין תחת שרביטו של הרברט פון קאראיין.
את האריות הקליט וונדרליך במלואן, אך להקלטת הרצ'יטטיבים, נשכר הטנור ורנר קרן.
פריץ לאופר (Fritz Laufer), (1900 - ?) היה צ'כי בשם הפרטי פרנטישק (Frantisek), אשר שימש בימי מלחמת העולם השנייה כסוכן הגסטפו.
לקראת סוף המלחמה הופעל על ידי הנאצים כסוכן כפול מול המודיעין האמריקאי ומול משלחת ההצלה היהודית באיסטנבול בעסקת סחורה תמורת דם.
פריץ לאופר נולד בפראג, להורה אחד יהודי ואחד שאינו יהודי (מישלינג לפי ההגדרה הנאצית).
בשנת 1900. למד בבית ספר למיכון חקלאי וניהל את העסק המשפחתי של אביו ליבוא מזון.
בשנת 1939 מצא הגסטפו כי הוא מתאים למטרותיו וגייס אותו כסוכן ובתמורה להנפקת נירות אריים על שמו הוא הסגיר לגרמנים לוחמי מחתרת צ'כיים.
הוא פעל תחת השמות "שרדר", "לודוויג מאייר" ו"קרל היינץ".
בשנות המלחמה הראשונות הוא פעל בצ'כיה, הונגריה, בולגריה וטורקיה.
בשנת 1943 גויס לאופר על ידי מהנדס יהודי צ'כי בשם אלפרד שוורץ לרשת הריגול האמריקאית שנקראה בשם דוגווד (Dogwood).
רשת זו, שנקראה בשמו האנגלי של שיח המורן, הוקמה ביולי אותה שנה על ידי ראש תחנת הOSS באיסטנבול כדי לאסוף מידע מודיעני ולחדור לגרמניה ולמדינות הבלקן, בנות בריתה של גרמניה, רומניה, הונגריה ובולגריה ולהפעיל תנועות התנגדות לשם הפלת משטריהן.
לאופר, שניתן לו ברשת שם הקוד "איריס", נתפש בעיני גופי ההצלה היהודיים באיסטנבול כסוכן אמריקאי אשר ניתן לבטוח בו, בעוד שהיה לאמיתו של דבר סוכן הגסטפו.
בשנת 1944 תיווך לאופר בשתי הצעות גרמניות: פדיון יהדות הונגריה תמורת עשרת-אלפים משאיות, ומשא ומתן לקראת הסכם שלום בין הרייך השלישי למעצמות המערב כנגד ברית המועצות.
את הבשורה על ההצעות הללו נשאו יואל ברנד ובונדי גרוס - שליחי ועדת העזרה וההצלה בבודפשט בניסיון הצלת יהדות הונגריה.
הם נתפסו על ידי שירותי הביטחון הבריטיים אשר חשדו בהצעות וחשפו את פרצופו האמיתי של לאופר ושל שתי ההצעות: הגרמנים ביקשו לפרק את הברית בין מעצמות המערב לברית המועצות.
מחקרים בני ימינו מראים שלגרמנים לא הייתה ואף לרגע, כוונה לשחרר את יהודי הונגריה בתמורה למשאיות.
לאופר שימש גם כמתווך בניסיונם של הנהגת היישוב להעביר כספים לגטאות.
ההיסטוריון יהודה באואר כתב כי בסוף המלחמה חוסל לאופר בכלא פנקרץ בפראג על ידי מפעיליו הגרמנים משום שידע עליהם יותר מדי.
לעומתו כתב ההיסטוריון שלמה אהרונסון, כי לאחר סיום המלחמה פעל לאופר כסוכן של ה- (Strategic Services Unit ) SSU SSU, סוכנות הביון האמריקאית שירשה את ה-OSS לאחר המלחמה ולפני הקמת ה-CIA.
בשירותה פעל מווינה נגד הסובייטים.
סופו של פרנץ לאופר נשאר לוט בערפל.
שלמה אהרונסון, "על הפוסט ציונות והמסורת האנטישמית במערב", מתוך "ציונות - פולמוס בן זמננו" פרסום של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1996.
שלמה אהרונסון, "הצלת יהודי הונגריה", הרצאה מתוך הקורס: "המלכודת הנאצית", האוניברסיטה המשודרת, גלי צה"ל.
עדות יואל ברנד במשפט אייכמן .
שלמה אהרונסון, היטלר, בעלות הברית והיהודים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
פְרִיץ יוֹרְדַן (ל' בניסן תרע"ד, 26 באפריל 1914, קובלנץ, גרמניה – ג' בתמוז תש"ח, 11 ביולי 1948, חזית סג'רה) היה חייל ארץ-ישראלי בצבא הבריטי, שנודע בבריחתו הנועזת משבי הגרמנים ביוון במלחמת העולם השנייה.
יורדן נולד בעיר קובלנץ שבגרמניה, להוריו זלמה וליאון, קצין בצבא הגרמני הסדיר.
בנעוריו היה ספורטאי פעיל, והכין את עצמו לקריירה צבאית בגרמניה – מסלול שנחסם בפניו בגלל האנטישמיות ועליית הנאצים לשלטון.
פגישה עם שליח מארץ ישראל עוררה בו את ההכרה כי שם מקומו.
יורדן הצטרף לתנועת נוער ציונית, עבר הכשרה בחקלאות, חלקה בלוקסמבורג ובצרפת, ועלה לארץ ישראל באוגוסט 1934.
הוא הצטרף לקיבוץ אשדות יעקב, ועבד בחקלאות ובמחצבת הגבס במנחמיה.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שרת בפלוגות השדה (פו"ש) של ההגנה, ונמנה עם ראשוני פלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של אורד וינגייט.
יורדן העריץ את וינגייט, ולמד ממנו שיטות ניווט והישרדות שעזרו לו לאחר מכן בבריחתו מיוון.
בראשית מלחמת העולם השנייה התנדב יורדן לפלוגות החפרים ונשלח לצפון אפריקה, לקרבות עם האיטלקים בחזית טוברוק.
במרץ 1941 צורפה יחידתו לחיל משלוח בריטי בן כ-60,000 איש, אשר נועד לעזור ליוון במלחמתה עם איטליה ולחזק אותה נוכח איומי גרמניה.
יורדן צעד עם יחידתו ברחובות אתונה, כשהתושבים היוונים מקבלים אותם בהתלהבות.
הוא נשלח עם כמה מחבריו הארצישראלים צפונה, לשמש כמשמר אישי של גנרל הנרי מייטלנד וילסון, מפקד חיל המשלוח.
ב 6 באפריל 1941 פרץ ליוון כוח שריון גרמני בפיקודו של גנרל וילהלם ליסט, שהסתייע בהפצצות של מטוסי שטוקה.
בתחילה נבלמו בקו מטאקסס מצפון לסלוניקי, אך עד מהרה פרצו דרך יוגוסלביה הכבושה, ועקפו את הקו.
יורדן נסוג עם הצבא הבריטי דרומה, השתתף בקרבות בלימה, וניצל בנס מהפצצות המטוסים.
הבריטים פתחו במבצע פינוי ימי, והצליחו לפנות למצרים או כרתים כ-45,000 איש.
עדיפות ניתנה לפינוי יחידות לוחמות.
כ-15,000 חיילים נשארו בחוף קלמאטה, וב-29 באפריל 1941 נפלו בשבי.
ביניהם היו כ-1,400 חיילים ארצישראלים, מהם כ-400 ערבים.
יורדן סירב לקבל את גורלו.
הוא נסע דרומה לעיירה אראופוליס ושכר סירה שתשיט אותו לכרתים, אך לפתע הוקף בצנחנים גרמנים.
הוא שלף את נשקו כדי להתאבד, אבל אחד הצנחנים שכנע אותו למסור את נשקו ולהתמסר לשבי.
כבר בשלב זה החליט יורדן כי מטרתו היא לברוח מן השבי, לחזור לארץ ישראל, ולהמשיך את המלחמה בגרמנים.
הוא החל ללמוד יוונית מספר לימוד, ובעיקר שינן את המשפט "אני חייל בריטי, ברחתי מהשבי".
השבויים הוצעדו לתחנת רכבת, והובלו בקרונות בקר לאזור קורינת, שם שוכנו במחנה שבויים והיו נתונים להתעללות השומרים הגרמנים.
יורדן נחקר בגרמנית, וכשנשאל מדוע התנדב לצבא הבריטי ענה: "כי אני שונא גרמנים".
ממחנה קורינת הועברו השבויים צפונה, ברכבת שנשמרה על ידי חיילים גרמנים.
כשעברה הרכבת מעל נהר באזור מעבר תרמופילאי, הצליח יורדן לקפוץ ממנה, ניצל בנס מיריות הגרמנים, וקפץ לנהר.
פרשת בריחתו נמשכה חצי שנה.
יורדן ניווט את דרכו צפונה מכפר לכפר, נמנע מפגישה עם משמרות גרמניים או איטלקיים, והתקבל יפה בכל הכפרים.
הוא עבר בין רועים ברכס האולימפוס, כשהוא סובל מהתקפי מלריה.
מטרתו הייתה להגיע לסלוניקי, ולהצטייד בכינין ובתעודת זהות מזויפת.
בסלוניקי פגש יורדן נציג של הוועד היהודי וביקש עזרה, אך נענה בשלילה.
הקהילה היהודית הייתה נתונה למעקב חמור של הגרמנים, והם דאגו יותר לענייניהם (כעבור שנתיים חוסלה הקהילה).
הוא פגש בשוטר יווני שהביא אותו לביתו, והוציא לו תעודת זהות מזויפת על שם איפיגניוס תאולוגיקוס, תושב סלוניקי.
רוקח סיפק לו כינין ללא תשלום.
יורדן ראה בעיר קבוצת שבויים כחושים ויחפים, עובדים בניפוץ חצץ לסלילת כביש, כשהשומרים הגרמנים מתעמרים בהם.
מסלוניקי המשיך יורדן מזרחה דרך תראקיה, הכבושה על ידי הבולגרים.
הוא ניזון מגרגרי יער ושתה מי מעיינות.
תוכניתו הייתה לעבור את הגבול הטורקי, או לרדת לחוף הים ולמצוא סירה שתשיט אותו לאי הטורקי אימברוס.
כשהגיע לעיר קוואלה מצא שהשטח שורץ צבא, ואין לו סיכוי לעבור משם.
במקום אחד נכנס לישון באורווה, וחייל גרמני הסתער עליו עם קלשון.
יורדן הסתער על החייל, חנק אותו, ונס על נפשו.
יורדן החליט לחזור בדרכו ולהיכנס לחצי האי אתוס.
הוא התקבל שם על ידי נזירים, ופגש שני חיילים בריטים שנמלטו מהשבי.
ביחד עברו ממנזר למנזר, עד שמצאו סירה שהשיטה אותם לחצי האי סיתוניה ומשם לחצי האי קסנדרה.
יורדן נפרד שם מחבריו, ועלה על סירה המפליגה דרומה לעבר האיים הספורדיים.
התושבים אירחו אותו, וסידרו לו סירה המפליגה לאי סקירוס.
הם צירפו אליו שני חיילים ערבים מחיל החפרים, שאף הם נמלטו מהשבי.
הסירה הביאה את השלושה לסקירוס, והם הגיעו לחוף בשחייה, מתחת לאפה של ספינת משמר גרמנית.
באי קבור המשורר הבריטי רופרט ברוק, ויורדן כיבד אותו בהנחת פרחים על קברו.
התושבים באי אספו כסף ודלק לשכירת סירה.
עלו עליה 7 חיילים בריטים, וכמה יוונים שביקשו להימלט לטורקיה על מנת להצטרף לצבא הבריטי.
הסירה עברה דרך האיים פסרה ואנטי פסרה, ובין חיוס ללסבוס, ולבסוף הגיעה לחוף הטורקי, לכפר בשם קרבורנו.
יורדן מסר להם את רשימת האנשים ומספריהם הצבאיים.
הטורקים דחפו אותו, והתכוונו להחזיר את כולם לסירה.
יורדן פנה אליהם באנגלית ויוונית, והסביר כי הם חיילים בריטים שנמלטו מהשבי, וחובה לתת להם מחסה בארץ נייטרלית.
כעבור יומיים הובלו האנשים בספינה לאיזמיר, ונמסרו לנציג של הקונסוליה הבריטית.
יורדן חזר ארצה, ואחרי תקופת שיקום המשיך את שירותו הצבאי, כסייר בזירת אירופה – באיטליה, בגרמניה ובארצות השפלה.
בעקבות בריחתו הוענקה לו מדליית הגבורה השנייה בחשיבותה, 'אות ההתנהגות המצוינת' (Distinguished Conduct Medal, DCM).
במלחמת העצמאות התגייס יורדן לחטיבת גולני.
הוא השתתף בסיורים מעבר לקווי האויב, ובהגנה על קיבוץ גשר.
בקרבות עשרת הימים שימש כמפקד מחלקה בחזית סג'רה, במערכה נגד צבא ההצלה של קאוקג'י.
ב-11 ביולי 1948 פגע פגז במוצב של יורדן, והרג אותו ושניים מחייליו.
לאחר מותו הוענקה לו דרגת סגן.
הוא נקבר במנחמיה ובשנת 1952 הועבר לבית הקברות הצבאי בנהריה.
יורדן כתב את סיפור בריחתו בגרמנית.
המשורר משה בסוק תרגם את כתב היד לעברית, והספר יצא לאור לקראת סיום מלחמת העולם השנייה.
הספר עשה רושם גדול ביישוב, ויורדן הפך לדמות נערצת.
מהדורה מקוצרת של הספר יצאה בשנת 1983, עם דברי הערכה של יצחק בן-אהרן על דמותו של יורדן (פריץ יורדן, בריחתי מן השבי, עיבוד: עמנואל ביחובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1983).
בשנת 1970 ראה הספר אור בארצות הברית בתרגום לאנגלית.
פרידריך "פריץ" ואלטר היה כדורגלן גרמני אשר שיחק בעמדת החלוץ במדי קבוצת פ.צ.
קייזרסלאוטרן וכקפטן נבחרת גרמניה אשר זכתה במונדיאל 1954.
ואלטר גדל בעיר קייזרסלאוטרן כבכור בין חמישה אחים.
בשנת 1928 החל ואלטר לשחק בקבוצת הילדים של מועדון העיר ובגיל 17 הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת.
ב-14 ביולי 1940 זומן ואלטר לנבחרת הלאומית על ידי מאמנה ספ הרברגר וכבר בהופעת הבכורה שלו כבש שלושער בניצחון 3–9 על נבחרת רומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, גויס ואלטר כצנחן לוורמאכט ונשלח לחזית שם דאג הרברגר למשוך בחוטים על מנת שלא ימצא בסיכון כיתר הלוחמים.
למרות זאת, נפל ואלטר בשבי במהלך המלחמה, ונשלח למחנה שבויים בעיר סיגט.
במחנה, למרות שחלה במחלת המלריה, היה ואלטר משחק כדורגל עם שוביו אשר זיהו אותו.
כשכבשו הסובייטים את המחנה והגלו את כל האסירים הגרמנים לגולאג, הציגו אותו הסוהרים כאוסטרי ובכך ניצל מהגליה.
ואלטר חזר לגרמניה בשנת 1945 ושב לשחק במדי קבוצת נעוריו, אותה הוביל לאליפויות הבונדסליגה בשנים ו-.
בשנת 1951 הוא זומן שנית לנבחרת ומונה לשמש כקפטן הלאומי, תפקיד אותו מילא גם במונדיאל 1954 בו זכתה גרמניה לראשונה בגביע, כשהיא מנצחת את נבחרתה האגדית של בהנהגתו של פרנץ פושקש.
פריץ ואחיו, אוטמאר, היו לצמד האחים הראשון שזוכה בגביע העולם.
ואלטר המשיך לייצג את נבחרתו גם במונדיאל 1958 עד אשר נפצע במהלך משחק חצי-הגמר מול , פציעה אשר גרמה לפרישתו מהנבחרת.
בשנת 1959 פרש ממשחק פעיל.
בשנת 1985 החליטה קייזרסלאוטרן לקרוא לאצטדיונה על שמו ובשנת 2003, לציון יובל לאופ"א (1953-2003), התבקשה כל התאחדות כדורגל החברה בארגון לבחור נציג בודד לקבלת הפרס על תרומה לכדורגל.
ואלטר נבחר כנציג התאחדות הכדורגל הגרמנית לקבל את תואר "שחקן הזהב" של אופ"א.
פריץ זקסל היה היסטוריון של האמנות ממוצא אוסטרי.
הוא היה הכוח המניע בהעברת ספרייתו של אבי ורבורג העוסקת במחקר התרבות מהמבורג לאנגליה.
בנוסף הוא נחשב כעובד של ורבורג שהמשיך ופיתח את התאוריות שלו במלואן.
זקסל היה בנו של התובע איגנץ זקסל.
הוא גדל במשפחה אמידה ממשפחה יהודית בת המעמד הגבוה הווינאי.
סבו היה יהודי אדוק, ואביו התנצר אבל לא התכחש למקורותיו.
הילדים גדלו בבית חילוני ותרבות יהודית
זקסל למד ארכאולוגיה והיסטוריה בווינה, ברלין ורומא.
מורו העיקרי בברלין היה היינריך ולפלין.
כבר בגיל 22 הוא הגיש את הדיסרטציה שלו על רמברנדט בהדרכת מקס דבוז'ק (Max Dvořák ).
זמן קצר לפני כן נפגש עם ורבורג ונמנה בין תלמידיו.
ב-1912/13 הוא השלים שנת לימודים אקדמית ברומא בה התרכז במיוחד בניתוח טקסטים מימי הביניים על מיתולוגיה ואסטרולוגיה.
שהות זאת התאפשרה הודות למלגה נדיבה של שלוחת המכון האוסטרי למחקר היסטורי ברומא (Instituts für österreichische Geschichtsforschung zu Rom).
ב- 1913 התחתן זקסל עם אליזה ביננפלד (Elise Bienenfeld) ועקר להמבורג שם החל לעבוד בספרייה למחקרי התרבות של אבי ורבורג.
בהמשך הוא קיבל על עצמו לטפל בתזות של ורבורג שעסק בהיסטוריה של האמנות, בנושאים של מיתולוגיות עתיקות הממשיכות להתקיים ובנוסחאות חזותיות ועזב את נושאי ההתעניינות המקוריים שלו על אמנות הבארוק.
במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית איטליה ובשנתיים האחרונות של המלחמה שימש כמדריך וכמורה בצבא.
ב-1919 חזר זקסל לוורבורג שחלה, בינתיים, ואושפז עד 1924 בסנטוריום לחולי נפש בקרויצלינגן.
משום כך נטל זקסל יחד עם שותפתו לעבודה גרטרוד בינג את הניהול והארגון של הספרייה.
בשנות העשרים עבד, בתחילה, כפריבט-דוצנט ועד 1933 כפרופסור חבר באוניברסיטת המבורג.
זקסל צפה את עליית הנאצים לשלטון ואת האיום שנשקף מהם לחיים האקדמיים בגרמניה.
במטרה לשמר את ספריית ורבורג פנה לאספן האמנות והמצנט סמואל קורטולד ובסיועו הועברה הספרייה לאנגליה ב-1933. זקסל עצמו הצליח להגר לאנגליה וב-1940 קיבל אזרחות בריטית.
ב-1944 נעשתה הספרייה, באופן רשמי, לחלק מספריית אוניברסיטת לונדון (מכון ורבורג) ושולבה במכון קורטולד לאמנויות .
ב-1944 התקבל זקסל כחבר באקדמיה הבריטית.
עם זאת, המאמצים שהשקיע בקידום ובתפעול מכון ורבורג באו על חשבון מחקר אקדמי עצמאי.
פרידריך "פריץ" טיסֵן היה תעשיין ובנקאי גרמני, אחד האנשים העשירים בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר.
סייע לעליית הנאצים לשלטון, אך נסוג מתמיכה בהיטלר לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה ונרדף עקב כך.
אוגוסט טיסן היה האדם העשיר ביותר בגרמניה ועם מותו ב-1926 הועברה החברה לבנו, פריץ.
פריץ טיסן נולד במילהיים על הרוהר, אמו, הדוויג (לבית פלצר), הייתה ממוצא בלגי.
לאחר שלמד בלונדון, לייז' וברלין, שירת בצבא הקיסרות הגרמנית לפני שנכנס לעסקים.
במלחמת העולם הראשונה שוחרר משירות מסיבות בריאות.
טיסן היה לאומן שמרני, חבר מפלגת העם הלאומית הגרמנית.
הוא התנגד באופן נחרץ לחוזה ורסאי ולתשלום הפיצויים על פי חוזה ורסאי.
כאשר השתלטה צרפת על חבל הרוהר ב-1921, כצעד עונשין על אי-תשלום הפיצויים על ידי גרמניה, סירב טיסן לשתף פעולה עם השלטונות והשבית את מפעליו.
הוא הועמד לדין, הורשע ונשלח למאסר והפך לגיבור לאומי בגרמניה.
טיסן, שהיה דמות מפתח בכלכלה הגרמנית, רכש חברות רבות שפשטו רגל בעת האינפלציה בגרמניה בשנות העשרים ובשנת 1928 שלט על 75% מייתרת עפרות הברזל של גרמניה, כיהן כיו"ר אגודת תעשייני הברזל והפלדה ואיגוד הרייך של התעשייה הגרמנית וכחבר מועצת המנהלים של הרייכסבנק.
ב-1923 נענה טיסן להזמנתו של אריך לודנדורף להאזין להרצאה של היטלר, שהיה באותה עת מנהיג של פלג קיצוני וזניח.
טיסן התרשם מהיטלר ותרם לו ולמפלגתו 100,000 גולדמרק.
היה זה צעד יוצא דופן, כיוון שהתעשיינים העשירים השמרנים באותה עת הסתייגו מהמפלגה המהפכנית שפנתה בעיקר למעמד הפועלים.
בהמשך מימן טיסן את היטלר, וכספו סייע למפלגה לרכוש את "הבית החום" במינכן, ששימש כמטה שלה, ולממן את מסעות הבחירות התכופים.
עם זאת, טיסן לא היה עד 1933 חבר המפלגה הנאצית.
בנובמבר 1932 שיגר, יחד עם היילמאר שאכט, מכתב לנשיא הרפובליקה פאול פון הינדנבורג, בו הפצירו השניים בנשיא הקשיש למנות את היטלר לקנצלר גרמניה.
טיסן המריץ תעשיינים אחרים לתרום לנאצים סכום שהצטבר ל-3 מיליון רייכסמרק למימון מערכת הבחירות המכרעת של מרץ 1933. לאחר עליית הנאצים לשלטון קיבלת טיסן מושב ברייכסטאג ומושב במועצת המדינה של פרוסיה (שניהם תוארי כבוד נבובים).
הבנק האמריקאי מימן, דרך הולנד, את מפעלי טיסן וחיזק את הכלכלה הנאצית באמצעות השקעות באיגרות חוב אמריקאיות וסחורות.
טיסן היה אנטישמי מובהק, אך הוא הלך ונרתע מהאלימות הנאצית.
הוא פיטר את עובדיו היהודים, אך הזדעזע מליל הבדולח ובפרט, כקתולי, מהגישה האנטי-נוצרית של הנאצים.
ב-2 בספטמבר 1939, מיד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, שיגר מברק להרמן גרינג, בו הביע התנגדות למלחמה.
מיד לאחר מכן יצא לוילה שהייתה בבעלותו לחופי אגם לוגאנו בשווייץ.
הוא הודח מתפקידיו וחברותיו הולאמו.
בדצמבר 1939 פנה במכתב ישירות להיטלר ובו הזהיר שמדיניותו של האחרון תוליך את גרמניה והגרמנים לאבדון ודרש הנהגת דמוקרטיה בגרמניה וחופש ביטוי לפרט.
ב-1940 נסע טיסן עם משפחתו לדרום צרפת, במטרה להמשיך לארגנטינה, לבתו, אניטה, שהיגרה לפני כן לשם.
בדרום צרפת כתב עם העיתוני האמריקאי אמרי רבש את הספר "מימנתי את היטלר".
הספר יצא לאור בלונדון בשנת 1941.
בסוף 1940, ולמרות הבטחתו המפורשת של המרשל פטן, בלחץ הגסטאפו, נאסר בידי הצרפתים ונמסר לידי הנאצים.
טיסן נאסר, תחילה בבית חולים לחולי נפש ליד ברלין, לאחר מכן מ-1943 במחנה הריכוז זקסנהאוזן וממרץ 1945 בדכאו.
הוא זכה ליחס סביר יחסית וכמו אסירים נכבדים אחרים הועבר בסוף אפריל 1945 לטירול, שם שוחרר במאי 1945.
טיסן נחקר על ידי כוחות בעלות הברית.
החוקרים הסתמכו על הספר הביוגרפי "אני שילמתי להיטלר", שהתפרסם בארצות הברית ב-1941. בעיקר נחקרו היקף המימון שהעניק טיסן לנאצים, שנע בין 600,000 למיליון רייכסמרק ושליטתו על הבנק ההולנדי.
נכסי הבנק, ובהם 1,100 מטילי זהב, בשווי כולל של 3 מיליון לירה שטרלינג, נתפסו כנכסי אויב, אולם טיסן הצליח להוכיח שהבנק היה בשליטת "נאמנות פלצר", אשר הוקמה בשווייץ בידי אמו הבלגית ולפיכך לא הייתה נכס אויב.
לבסוף, בשל הטיעון המשפטי הפורמלי, קיבלו טיסן ויורשיו את רוב הזהב, משום שפורמלית הבעלות על הבנק לא הייתה בידי נתיני אויב.
בעוד ניצולי השואה, שהיו אזרחי גרמניה, נחשבו רשמית לאויבים, ולכן היה עליהם להיאבק שנים כדי לקבל חלק מרכושם הרי שהבנק ההולנדי של טיסן, ששסייע להיטלר, לא נחשב רשמית לאויב, ולכן קיבל את רכושו בתוספת ריבית.
בעדותו בפני הוועדה לדה-נאציפיקציה, הכה טיסן על חטא והסכים לשלם פיצויים בסך 500,000 מארק גרמני למשפחות עובדיו היהודים שפיטר.
עם זאת, כפר באשמת העסקת עובדי כפייה במפעליו וזוכה מהאשמה זו.
ב-1950 יצאו טיסן ואשתו לבואנוס איירס, ארגנטינה, שם מת כעבור כשנה.
פריץ רויטר לייבר, ג'וניור היה סופר פנטזיה, אימה ומדע בדיוני אמריקאי.
הוא היה גם משורר, שחקן בתיאטרון ובקולנוע, מחזאי, מומחה שחמט, ואלוף סיף.
יחד עם הסופרים רוברט אי.
הווארד ומייקל מורקוק ואחרים, נחשב לייבר כאחד מאבות ספרות הפנטזיה בסוגת חרבות וכשפים.
אבל הצטיינותו הייתה בכל תחומי הספרות הספקולטיבית, והוא זכה לפרסים רבים על עבודותיו בפנטזיה, אימה ומדע בדיוני.
בין הפרסים, זכייה בפרס הוגו ובפרס נבולה, שלוש פעמים כל פרס.
ב-1981 היה הסופר החמישי שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
במשך זמן מה, נראה היה שהוא נוטה להמשיך בדרכי הוריו, ואכן תיאטרון ומשחק הוצגו בהבלטה בסיפורת שלו.
ב-1928 הצטרף לסיבוב הופעות של הוריו לפני שפנה ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת שיקגו, שם סיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנת 1932, למד בסמינר תאולוגי בניו יורק ועבד במשך זמן כמטיף ללא הסמכה.
בשנת 1934, הצטרף לסיבוב הופעות אחר עם חברת התיאטרון של הוריו.
הוא התחתן עם ג'ונקיל סטיבנס ב-16 בינואר 1936, ובנם, ג'סטין לייבר (שהיה לסופר מדע בדיוני ופילוסוף בעצמו), נולד בשנת 1938. במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא החליט שהמאבק נגד הפשיזם חשוב יותר מהשקפותיו הפציפיסטיות, והוא קיבל עבודה בייצור מטוסים.
לאחר שעבד כחבר מערכת ב-"Science Digest" במשך תריסר שנים, הוא כתב מספר סיפורים שפול אנדרסון שיבח בתור "מבחר של סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה הטובים ביותר בעסק".
בסופו של דבר, הוא עבר משיקגו לדרום קליפורניה והחל לכתוב במשרה מלאה.
מותה של אשתו ג'ונקיל בשנת 1969 דחק בו לעבור לסן פרנסיסקו, קליפורניה, ולהתאבל במשך שלוש שנים כשיכור, עד שחזר לעשתונותיו עם סיפור פנטזיה המתרחש בסן פרנסיסקו המודרנית - "Our Lady of Darkness".
בשנה האחרונה לחייו, לייבר התחתן בשנית עם מרגו סקינר, עיתונאית ומשוררת, שהייתה ידידה קרובה במשך שנים רבות.
אנשים רבים האמינו שלייבר חי בעוני והרלן אליסון כתב על כעסו כשמצא כי לייבר, המעוטר בפרסים, נאלץ לכתוב את הרומנים שלו במכונת כתיבה ידנית שעונה מעל לכיור בדירתו.
אבל דיווחים אחרים מצביעים על כך שלייבר העדיף לחיות בפשטות בעיר, והוציא את כספו על אוכל, סרטים וטיולים.
בשנותיו האחרונות, תשלומי התמלוגים מ-TSR, יוצרי מבוכים ודרקונים, עבור שימוש במיתוסים מסדרת Fafhrd and Gray Mouser, היו מספיקים כדי להבטיח לו חיי נוחות.
מותו של לייבר התרחש מספר שבועות לאחר התמוטטות פיזית בעת שחזר מכנס מדע בדיוני בלונדון, אונטריו, עם סקינר.
סיבת מותו תוארה כ-"תסמונת מוח אורגנית."
לייבר הופיע מספר פעמים בסרטים.
יש לו תפקיד קטן לצד אביו, השחקן פריץ לייבר האב בשני סרטים: בסצנת חגיגת החתונה בסרט "קמיל" (1936) בכיכובה של גרטה גרבו וסרט של האחים וורנר "גאריק הגדול" (1937).
כן היה האינקוויזיטור הרשע בסרט ההרפתקאות של ארול פלין Sea Hawks (1940).
הוא חתום גם על מספר גיחות קצרות בסרט האימה "אקווינוקס" (1970), ובסרט התיעודי על משולש ברמודה המבוסס על ספרו של צ'ארלס ברליץ.
באופן מפתיע, כישרון המשחק של לייבר לא נוצל לעיבודים הקולנועיים של עבודתו.
כבנם של שני שחקנים שייקספיריים, הוא הוקסם מעולם הבמה והכניס מוטיבים של יחסים בין שחקנים לאחדים מספריו.
בשני העשורים הראשונים לכתיבתו, הושפע לייבר רבות מלאבקרפט ורוברט גרייבס.
סיפוריו הראשונים היו בהשראת Cthulhu Mythos של לאבקראפט ובמהלך 1936 מכתב עידוד מלאבקראפט כנראה דרבן את החלטתו להמשיך בקריירה ספרותית.
לייבר אף כתב כמה מאמרים על לאבקראפט כגון "קופרניקוס ספרותי", שקידמו את ההערכה הביקורתית רצינית של חייו ויצירתו של לאבקראפט.
החל מסוף שנות ה-1950, הושפע מעבודותיו של קרל גוסטב יונגֻקרל יונג, ובעיקר מהמושגים אנימה והצל.
מאמצע שנות ה-1960 ואילך, הוא החל לשלב אלמנטים מיצירתו ג'וזף קמפבל "הגיבור בעל אלף הפרצופים".
מושגים אלו מוזכרים לעיתים קרובות בגלוי בסיפוריו.
לייבר אהב חתולים, המשתתפים ברבים מסיפוריו.
Tigerishka, למשל, הוא חייזר דמוי חתול המושך מבחינה מינית את הגיבור האנושי אך נהדף על ידי מנהגי האדם ברומן נווד (The Wanderer).
בסיפורו של לייבר "Gummitch" מוצג חתלתול עם IQ של 160, שרק מחכה לריטואל שתיית כוס קפה, כדי שיוכל אף הוא להפוך לאדם.
הסיפור הראשון של לייבר שנמכר היה "חרבות ומעשי שטן" (Two Sought Adventure, מגזין Unknown, אוגוסט 1939), בו הוצגו הדמויות המפורסמות ביותר שלו, פאהפרד והעכברן האפור (Fafhrd and the Gray Mouser).
עבודתו כסופר זכתה לשבחים רבים, אך הרוויחה מעט כסף, בעיה שהוחמרה על ידי התקפי אלכוהוליזם והתמכרות לכדורי הרגעה.
בשנת 1943, הוא מכר את הרומנים הראשונים שלו, Conjure Wife למגזין Unknown ו-Gather, Darkness למגזין Astounding.
מהשנים 1945–1956 לייבר היה עורך שותף של המגזין Science Digest.