tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, באותה העת מערב גרמניה בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, בתוצאה של 2:05.29 דקות, אחרי גרהם סמית' שקבע שיא עולם חדש של 2:03.65 דקות וג'סי ואסאלו מארצות הברית (2:04.99 דקות).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה סידורנקו במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אולימפי חדש של 4:22.89 דקות לפני בן ארצו סרגיי פסנקו סניור (4:23.43 דקות) וזולטאן וראסטו מהונגריה (4:24.24 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בספליט באותה העת יוגוסלביה בשנת 1981 זכה סידורנקו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:03.41 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, שבאקוודור בשנת 1982 זכה סידורנקו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אליפות חדש של 2:03.30 דקות, לפני ביל בארט מארצות הברית (2:03.49 דקות) וג'יובאני פרנסצ'קי מאיטליה (2:04.65 דקות).
בשנת 1982 נישא סידורנקו לילנה קרוגלובה, בעלת מדליית ארד אולימפית בשחייה (מוסקבה 1980).
לאחר שפרש מספורט תחרותי החל סידורנקו לאמן שחייה וכדורמים בעיר הולדתו.
סידורנקו זכה במהלך הקריירה שלו ב-11 תוארי אליפות ברית המועצות אישיים בשחייה.
אלכסנדר נעי הוא פסל וצייר אמריקאי ממוצא יהודי-רוסי-אמריקאי, יליד לנינגרד.
נעי נולד בעיר לנינגרד, ברית המועצות.
בהיותו בן שנתיים, ב-1941, חווה רעב כבד וקשיים עם משפחתו בזמן המצור על לנינגרד במהלך מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1965–1967 לימד פיסול לילדים במסגרת תנועת הפיונירים בלנינגרד.
בין תלמידיו היה הסופר הרוסי סרגיי דובלטוב.
ב-1972 גורש מברית המועצות ועבר לצרפת.
בעידודה של הציירת אליין דה קונינג (אשתו של הצייר וילם דה קונינג עבר עם משפחתו לניו יורק בשנת 1974.
יצירות של ארכיפנקו מצויות באוסף המוזיאון הרוסי, ארמיטאז', המוזיאון היהודי של ניו יורק, מוזיאון תל אביב לאמנות.
אלכסנדר (סרז') סטביסקי (20 בנובמבר 1886 – 8 בינואר 1934) היה פיננסייר ונוכל צרפתי ממוצא ליטאי-יהודי.
סטביסקי נולד בסלובודקה שבפאתי קובנה.
אביו היה רופא שיניים בשכונת עוני צרפתית לאחר שהמשפחה עברה לצרפת בתחילת המאה העשרים.
בתחילת דרכו ניסה סטביסקי לשלוח את ידו במספר פרנסות, בין היתר כזמר בבתי קפה, מנהל מועדון לילה, פועל בבית חרושת למרק ומנהל בית הימורים מפוקפק.
קיבל אזרחות צרפתית בשנת 1910. בשנות השלושים ניהל בתי עבוט והתרועע בחוגים פיננסיים.
בשנת 1927 הועמד סטביסקי לדין על הונאה בפעם הראשונה על שישה מיליון פאונד.
המשפט נדחה חזור ודחה, והוא שוחרר בערבות 19 פעמים.
בדצמבר 1933 ברח סטביסקי ונתפס על ידי המשטרה ב-8 בינואר 1934, בטירה בעיר שאמוני, כשהוא שכיב מרע בעקבות שתי יריות אקדח בראשו.
מנתחים נאבקו על חייו אך לשווא.
הוא מת בשעות המוקדמות של 9 בינואר.
באופן רשמי סיבת המוות הנה התאבדות, אולם שמועות עקשות טענו כי המשטרה היא שהרגתו.
מותו בא בעיצומה של פרשת סטביסקי, שבמהלכה התברר כי איגרות חוב עירוניות רשמיות של עיריית באיון בסך מאתיים מיליון פרנקים, שהיו חסרי כיסוי.
בדיעבד הסתבר שמפקד המשטרה שדאג לשחרורו של סטביסקי בערבות 19 פעם היה גיסו של ראש ממשלת צרפת, אם כי ראש ממשלת צרפת הכחיש את הקשר בינו לבין שחרור סטביסקי.
מנהל הבנק שהנפיק את איגרות החוב הטיל את האשמה להנפקת האג"ח חסר הערך על ראש עיריית באיון.
ראש העיר טען לחסינות בהיותו חבר פרלמנט, אולם נאסר בכל זאת על פי סעיף מיוחד המחריג חסינות במקרה של זיוף תעודות רשמיות על ידי איש ציבור.
באותה שעה התגבר המצוד אחרי סטביסקי, ומותו של סטביסקי גרר לפיכך את תאוריות הקונספירציה לפיהן המשטרה אחראית למותו על מנת שלא יוכל להפליל את האחראים הנוספים לפרשת אג"ח הזבל.
לספקולציות תרמה לא במעט העובדה שהתברר שסטביסקי התאבד, לכאורה, מאקדחו של שוטר בשם קולומבו.
לאחר מותו נחשפו רבים מהמקושרים לפרשה על ידי העיתונות, מהחשובים שבאליטה השלטונית.
לאחר מותו גם נחשפה העובדה שסטביסקי רכש שני עיתונים (אחד ימני ואחד שמאלי) שהגנו עליו בזמן סערת פרשת אג"ח הזבל.
שופט חוקר (טארס) שמונה לחקור את הפרשה והיה ידוע בניקיון כפיו נמצא מת כשהוא כפות למסילת ברזל.
ז'אן-פול בלמונדו שיחק את דמותו של סטביסקי בסרט "סטביסקי" של אלן רנה ב-1974.
אלכסנדר סטנוייביץ' (בסרבית: Александар Станојевић; נולד ב-28 באוקטובר 1973 בבלגרד), המכונה "סאלה", הוא כדורגלן עבר סרבי, וכיום מאמן כדורגל.
סטנוייביץ' החל לשחק במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד, והיה קפטן קבוצות הנוער של המועדון עד שחלה בגיל 17 והושבת מכדורגל לכמעט שנתיים.
כשהבריא חזר לשחק והיה כדורגלן מקצועי עד שפרש ממשחק בגיל 30, בעונת .
במהלך הקריירה הספיק לשחק במיורקה הספרדית, אוביליץ' בלגרד, OFK בלגרד, פרטיזן בלגרד ו-MOL וידי ההונגרית.
את קריירת האימון שלו החל כמאמן כדורגל בקבוצת הנוער של OFK בלגרד ובשנת 2004 עבר לתפקיד עוזר המאמן בקבוצה הבוגרת.
בשנת 2006 החל לאמן את הקבוצה הסרבית FK סרם, אותה עזב לאחר עונה אחת.
הוא חזר למועדון נעוריו, פרטיזן בלגרד, שם שימש כעוזר המאמן.
בשנת 2007 הפך לעוזר מאמן נבחרת סרביה ועונה לאחר מכן אימן את נבחרת סרביה עד גיל 19, עמה הגיע למקום שלישי באליפות אירופה לנוער.
בשנת 2008 החל לאמן את פרטיזן בלגרד, עמה זכה בשתי אליפויות, אחת בעונת ואחת בעונת .
בנוסף לכך זכה סטנוייביץ' עם פרטיזן בלגרד גם בגביע הסרבי ב-2011. בשנת 2012 עזב את פרטיזן בלגרד ועבר לאמן את קבוצת דליאן ארבין הסינית וממנה עבר לאמן את בייג'ינג גוואן, אותה הוביל בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון לליגת האלופות האסיאתית.
ב-25 באפריל 2014 נחת סטנוייביץ' בישראל וסיכם את תנאיו כמאמן מכבי חיפה.
ב-28 בדצמבר, לאחר 15 מחזורים בהם השיגה מכבי חיפה 19 נקודות, התפטר סטנוייביץ' מתפקידו.
באוגוסט 2019 מונה למאמן א-זמאלכ המצרית, אך פוטר לאחר שבוע.
ב-2 בספטמבר 2020 חזר לקדנציה שנייה ומונה למאמנה של פרטיזן בלגרד.
הוא עזב את תפקידו בפרטיזן ב-26 במאי 2022, לאחר הפסד בגמר הגביע הסרבי לכוכב האדום בלגרד.
לאחר שפרטיזן בלגרד, אותה אימן, זכתה בפעם השנייה באליפות סרביה, במשחק דרבי מול יריבתה המושבעת, הכוכב האדום בלגרד, צולם סטנוייביץ' בחדר ההלבשה של קבוצתו כשהוא שר יחד עם שחקני הקבוצה שיר אוהדים של קבוצתו, אשר כלל ביטויים פוגעניים כלפי הקבוצה היריבה.
הסרטון זכה לפרסום גדול וסטנוייביץ' סומן כאויב הקבוצה היריבה.
בשנת 2014 סיכם סטנוייביץ' עם התאחדות הכדורגל הסרבית על מינויו למאמן הנבחרת הלאומית, אולם לחצים שהפעילו עסקני כדורגל סרביים, יריבים מאז פרשת השיר, הביאו להכשלת המינוי.
אלכסנדר סנדר מרגליות (-כ"ט בטבת תקס"ב, 1802) היה רבה של סטאנוב ופוסק הלכה בולט בתקופתו
בנו של רבי מרדכי "חסיד", מחכמי הקלויז בברודי, חברותא של ה"נודע ביהודה" ותלמידו של הרב משה אוסטרר.
סבו, הרב מנחם מאניש מרגליות היה בנו של רבי יצחק רבה של יברוב ובעלה של הינדא בתו של רבי אלכסנדר סנדר שור, ה"תבואות שור".
אביו נפטר בגיל 22 והוא גדל יחד עם אחיו ואחותו בברודי אצל דודם הרב צבי הירש לופטינר.
נישא לאסתר בת רבי צבי הירש בוכנר, רבה של זברז', ובנו של רבי שלמה רבה של פינטשוב ומחבר הספר "יקהל שלמה".
לאחר שלוש שנים עזבה, בעקבות פטירת אשתו ואת מקומו מילא בנו רבי מרדכי.
בשנת תקל"ד כיהן בזברז' על מקום חמיו ובסביבות שנת תק"מ החל לכהן בסטאנוב.
למשך תקופה עבר לכהן בפשוורסק שבגליציה ובהמשך חזר לסטאנוב.
הוא כיהן כראש ישיבה במקומות רבנותו.
רבנים רבים הפנו אליו שאלות, וכן הוא מצוטט בספרי הלכה בולטים כמו פרי מגדים, אריה דבי עילאי ועוד.
בין תלמידיו: אחייניו הרב אפרים זלמן מרגליות, הרב חיים מרדכי מרגליות והרב משה רבן של קליוואן וסדיגורה ומחבר ספר "פני משה", והאחים רבי יעקב משולם אורנשטיין והרב משה יהושע השיל אורנשטיין.
בהסכמת הרב משה רפפורט רבה של ליז'נסק לספרו תורת הרא"ם נכתב שהיה רבם של רוב חכמי דורו.
אחיו הרב מנחם מאניש כיהן במספר עיירות ברחבי ליטא.
אחותו רעכיל נישא לרבי פנחס רבה של קאלק.
בניו היו הרב שמואל רבה של סטרי, הרב מרדכי ממלא מקום אביו ברבנות, הרב נפתלי צבי מלבוב, הרב יהודה אריה לייביש רבה של ז'מיגראד והרב יוסף ממלא מקום אחיו ברבנות ז'מיגראד.
חתניו היו הרב יוסף שאול פרנקל-תאומים והעשיר אורי שרגא פייבל בלוך מווילנה.
היה מחותנו של רבי יחזקאל לנדא בעל הנודע ביהודה.
תשובות הרא"ם על שולחן ערוך אבן העזר, ורשה תרי"ט
תורת הרא"ם על התנ"ך, למברג תרנ"ח
חידושי הרא"ם על הש"ס, למברג תרנ"ח
קאי-גוראן אלכסנדר סטוב (בפינית: Cai-Göran Alexander Stubb; נולד ב-1 באפריל 1968) הוא פוליטיקאי פיני, מנהיג מפלגת הקואליציה הלאומית בפינלנד מאז 2014. בשנים 2014–2015 כיהן כראש הממשלה ה-43 של פינלנד.
בין השנים 2004–2008 כיהן סטוב כחבר הפרלמנט האירופי, בין 2008–2011 כשר החוץ של פינלנד, ומ-2011 עד 2014 כשר לענייני אירופה ולסחר חוץ.
ביוני 2014 התמנה לראשות ממשלת פינלנד בהצבעה שנערכה בפרלמנט, לאחר התפטרותו של ראש הממשלה הקודם יורקי קאטאינן, אך באפריל 2015 הפסיד בבחירות, שהתנהלו על רקע המצב הכלכלי הקשה בפינלנד, ליריבו יוהה סיפילה מן המרכז, ומפלגתו "הקואליציה הלאומית" הפכה למפלגה השלישית בגודלה עם 37 מושבים בלבד בפרלמנט הפיני.
אלכסנדר סאת'רלנד ניל היה מורה וסופר סקוטי.
עיקר פרסומו בא מבית הספר והפנימייה סאמרהיל, אותם הקים ב-1921 וניהל עד 1971. אחרי שלימד בבתי ספר רגילים והגיע למסקנה כי שיטת הלימוד אינה מתאימה ומדכאת את הילד, הקים את המוסד, שם נהוג חופש ועצמאות מרבית לילדים.
על שם סמארהיל, קרויה שיטת החינוך החופשי, ממנו מסתעפת גם שיטת החינוך הדמוקרטי.
ניל גרס כי בית הספר נועד לשמש מחסה מהרוע הקיים בעולם וכלשונו של ניל כשנפרד מבוגרי בית הספר: "עם צאתכם מכאן תיכנסו לעולם של אנשים מדוכאים, מנוונים מבחינה רגשית, שחונכו לשנוא; היזהרו בדרככם".
לפי עדויות תלמידיו, אלכסנדר ניל נהג לשחות בעירום בבריכת בית הספר יחד עם תלמידיו.
ניל נולד ב-17 באוקטובר 1883 בפורפר, סקוטלנד לג'ורג' ומרי ניל.
אביו היה מורה והוא גדל במשפחה קלוויניסטית אדוקה.
אלכסנדר סולץ (ספטמבר 1900, כ"א באלול ה'תר"ס - 14 בדצמבר 1945, י' בטבת ה'תש"ו) היה משומרי פתח תקווה וממגיני הרצליה.
נולד בפתח תקווה, בשנת 1900 (כ"א באלול תר"ס), למאיר ולאיידלה (לבית גיסין).
למד בבית הספר של המושבה פתח תקווה.
משנת 1915 החל להיות פעיל בהגנה על העיר – בביטחון אנשיה ורכושה, על בתיהם ועל פרדסיהם.
ביום ההתקפה על פתח תקווה, בכ"ז בניסן תרפ"א היה מטובי הלוחמים בחזית ההגנה.
התחתן עם מרים (לבית סוואטיצקי).
כשנוסדה המושבה הרצליה בשנת 1924, הוקצבו חלקים ממנה להתנחלות ילידי ארץ ישראל המאוגדים בארגון "בני בנימין", בתור יליד ישראל וחבר הצטרף אליהם, והיה מהראשונים שבנה את ביתו.
הייתה לו גם חלקת אדמה עם משק, אך עקב עיסוקו בשמירה לא ניהל את המשק.
גם בהרצליה המשיך להשתמש ביכולותיו בשמירה ובהגנה.
יחסיו הטובים עם הערבים אותם רכש, סייעו הרבה לחיזוק השמירה.
כשפרצו מהומות 1936 רץ לבדו אל השכנים הערבים, על אף הסכנה, והצליח לרסנם.
כשנוסדה משטרת היישובים האזורית נתמנה לראש הנוטרים בהרצליה, ופעל רבות למען הביטחון.
נפטר בזכרון יעקב, ביום 14 בדצמבר 1945 (י' בטבת תש"ו), והובא לקבורה בהרצליה.
לזכרו נקרא רחוב סולץ בהרצליה.
אלכסנדר סרגייביץ' סמדוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר ספרטק מוסקבה במשך 5 שנים וזכה עמה באליפות ובסופרקאפ הרוסי.
הכריז על פרישה ממשחק ביולי 2019 אך כעבור חודש הפך לשחקן במועדון זנאמיה נוגינסק מהליגה החובבנית ברוסיה.
סמדוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספרטק מוסקבה ונחשב לאחד מהכישרונות המבטיחים שגדלו בה.
עד מהרה סמדוב השתלב בקבוצה הבוגרת והפך לשחקן מפתח, עד שבעונת אלכסנדר סטארקובס נבחר לאימון הקבוצה ומעמדו בקבוצה התערער.
בקיץ חתם בלוקומוטיב מוסקבה תמורת 3.4 מיליון אירו.
לקראת עונת חתם בדינמו מוסקבה.
ב-27 ביוני 2012 סמדוב חזר לקדנציה שנייה בלוקומוטיב תמורת 8.2 מיליון אירו.
בעונת סמדוב נבחר לכדורגלן העונה של לוקומוטיב על פי סקר שנערך באתר האוהדים של הקבוצה.
ב-16 בינואר 2017 סמדוב חזר לספרטק מוסקבה.
שנתיים לאחר מכן, בינואר 2019, סיים את חוזהו בקבוצה ועבר לקריליה סובייטוב סמרה, במדיה שיחק עד מאי 2019.
ביולי 2019 הכריז על פרישתו ממשחק.
בספטמבר אותה שנה חזר למגרשים, הפעם במדי זנאמיה נוגינסק מהליגה החובבנית.
בינואר 2021 פרש בפעם השנייה.
בשנת סמדוב קיבל הצעה מההתאחדות לכדורגל באזרבייג'ן לשחק בנבחרת המקומית כיוון שאביו הגיע מאזרבייג'ן, אך דחה את ההצעה כיוון שהיה עליו לוותר על הדרכון הרוסי.
כדורגלן השנה בלוקומטיב מוסקבה (אוהדים):
הרב אלכסנדר סנדר הכהן קפלן (סביבות ה'תקע"ה, 1815 – ד' באב ה'תרמ"ד, יולי 1884) היה רב ליטאי, כיהן כרב בווילקומיר ובקופישוק.
מחבר הספר "שלמי נדרים" על מסכת נדרים.
נולד לרב זרח קפלן בסביבות שנת ה'תקע"ה.
בסביבות שנת ה'ת"ר החל לכהן כרב בקופישוק, שם כיהן למעלה מארבעים שנה.
נפטר בד' באב ה'תרמ"ד ונקבר בקופישוק.
נמנה עם המסכימים על הש"ס בדפוס סלאוויטא.
בשנת ה'תרמ"א הדפיס בווילנה את ספרו "שלמי נדרים" על מסכת נדרים.
בהקדמתו לספר, מסביר מדוע החליט לכתוב ספר על מסכת נדרים:
מלבד הגהות ותיקונים רבים, הספר מכיל גם חידושים וקושיות בדברי הגמרא והמפרשים.
הספר הפך לאחד הפירושים הבסיסיים והפופולריים על מסכת זו והודפס מחדש פעמים רבות בדפוס צילום, במהדורות חדשות, במסגרת אוספים וקובצי מפרשים על מסכת נדרים ובמאגרים התורניים פרויקט השו"ת ואוצר החכמה.
הספר זכה להסכמותיהם של הרב יצחק אלחנן ספקטור, הרב בצלאל הכהן מווילנא והאדר"ת.
מלבד חיבור זה חיבר ספרים רבים שלא ראו אור, בהם הגהות על הש"ס, פירוש לתורה ועוד.
תשובה אליו הובאה בשו"ת חמדת שאול, לרבי שאול שפירא מפוניבז'.
אלכסנדר סטניסבלייביץ' (בסרבית: Александар Станисављевић; נולד ב-11 ביוני 1989) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר בבוכרה.
סטניסבלייביץ' נולד בסרביה ובגיל צעיר היגר עם משפחתו לאוסטריה, בה התחיל לשחק כדורגל.
באוסטריה שיחק גם בוולפסברג, הורן, אוסטבאהן ופירסט וינה.
בשנת חזר לסרביה כאשר חתם בסלוגה פטרובאץ נה מלאבי ובינואר חתם ב-OFK בלגרד.
בקיץ חתם בוויבודינה נובי סאד, עמה השתתף במוקדמות הליגה האירופית, בה הגיעה וויבודינה עד לשלב הפלייאוף.
סטניסבלייביץ', הבקיע שלושה שערים בשבעה משחקים, אחד מהם היה בניצחון 0-4 נגד סמפדוריה מהסרייה א'.
בדצמבר חתם באסטרס טריפוליס מליגת העל היוונית.
ב-9 בפברואר 2018 חתם סטניסבלייביץ' בראדניצ'קי ניש.
ב-3 בפברואר 2019 חתם בבני סכנין מליגת העל.
ב-22 באוגוסט 2019 חתם בווז'דובאץ.
בינואר , סטניסלבייביץ' חתם בקאספי אקטאו מליגת העל הקזחית.
ב-9 באוגוסט 2020, סטניסלבייביץ' חתם בקייסר.
ב-5 בפברואר 2021, סטניסלבייביץ' חתם בווז'דובאץ.
ב-26 בפברואר 2022 חתם בקיזילקום האוזבקית ובסיום העונה חתם בבוכרה.
אלכסנדר סרגייביץ' סובולב הוא כדורגלן רוסי המשחק כחלוץ מרכזי בקבוצת הפרמייר ליג הרוסי זניט סנקט פטרבורג ובנבחרת רוסיה.
סובולב הוא בוגר בית הספר לכדורגל של מועדון דינמו ברנאול.
בשנת 2015 הופיע בהרכב הקבוצה הבוגרת של דינמו-2 ברנאול שהתמודדה בליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
לפני פתיחת עונת 2016/17 עבר לטום טומסק ושיחק בהרכב קבוצת הנוער והבקיע תשעה שערים ב-15 הופעות.
ב-21 בנובמבר 2016 זומן לקבוצה הבוגרת למשחק בליגת העל הרוסית בכדורגל, במשחק נגד אחמט גרוזני, אך בפועל ישב על הספסל ולא עלה למגרש.
ב-5 בדצמבר 2016 עשה את הופעת הבכורה בפרמייר-ליג הרוסי כשעלה בהרכב הפותח במשחק נגד אופה.
ב-10 באפריל 2017 הבקיע את שער הבכורה במשחק נגד רובין קאזאן שהסתיים בשוויון 2:2. בעונת הבכורה שלו בקבוצה מטומסק הוא הבקיע שלושה שערים.
ב-29 בדצמבר 2017 חתם לארבע שנים בקבוצת קריליה סובייטוב סמרה.
את שער הבכורה במדי הקבוצה מסמרה הבקיע ב-4 במרץ 2018 נגד דינמו סנקט פטרבורג.
את השלושער שלו הבקיע לראשונה ב-7 באפריל 2018 נגד ספרטק-2 מוסקבה במשחק בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
בתחילת 2019 ועד לסוף העונה הושאל לקבוצת יניסיי קרסנויארסק, במדיה הבקיע שלושה שערים בעשר הופעות.
הוא חזר להרכב של קריליה סובייטוב בתחילת עונת 2019/2020 בליגת העל הרוסית בכדורגל וכבר במחזור הפתיחה הבקיע דאבל לזכות קריליה סובייטוב, במשחק נגד צסק"א מוסקבה שהסתיים בניצחון קבוצתו.
בחודש יולי רשם שלושה שערים ובישול אחד בשלושה משחקים והוכתר למצטיין החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל והיה לשחקן הראשון בקריליה סובייטוב סמרה שזוכה בפרס זה.
בינואר 2020 הושאל עד סוף השנה לספרטק מוסקבה בסכום של 5 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2020, הוא ערך את האימון הראשון שלו במדי ספרטק במחנה האימונים בקטר ב-8 בפברואר 2020, במשחק המחזור השלישי של טורניר הידידות גביע Match Premier, כבש מול פרטיזן בלגרד (3:2) וסייע לקבוצתו החדשה לזכות בטורניר.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ספרטק בליגת העל הרוסית בכדורגל ב-29 בפברואר 2020 במשחק החוץ של המחזור ה-20 מול דינמו מוסקבה (2:0), כשנכנס להרכב הפותח ובישל שער לזלימחאן בקאייב בדקה ה-29 של המשחק.
ב-18 במאי 2020, נרכש מקריליה סובייטוב בסכום של 4.5 מיליון יורו על ידי ספרטק שחתמה עמו על חוזה ארוך טווח, כששכרו של סובולב עומד על 1.2 מיליון יורו בשנה.
ב-20 ביוני 2020, במשחק החוץ של המחזור ה-23 באליפות רוסיה מול ארסנל טולה (3:2), בזכות בישול של זלימחאן בקאייב, הוא כבש את שערו הראשון במדי ספרטק בליגה.
ב-19 ביוני 2020, בחצי גמר הגביע הרוסי בכדורגל מול זניט סנקט פטרבורג (1:2), בדקה ה-45 של המשחק עם בישול של זלימחאן בקאייב, הוא כבש את שער הבכורה שלו בספרטק בגביע.
בסך הכל, בעונת 2019/20 עבור ספרטק הוא שיחק 13 משחקים (11 בליגה ו-2 בגביע הרוסי), כבש 3 שערים (2 בליגה ואחד בגביע הרוסי) ועשה 3 בישולים (2 בליגה ו-1 בגביע רוסיה).
לפני תחילת עונת 2020/21, סובולב אימץ את מספר 7. ב-9 באוגוסט 2020, במשחק הביתי של המחזור הראשון באליפות רוסיה מול סוצ'י (2:2), הוא כבש את השער הראשון של ספרטק בעונה החדשה והוכתר לשחקן המשחק.
ב-23 באוגוסט 2020, במשחק המחזור הרביעי באליפות רוסיה מול לוקומוטיב (2:1), כבש את שער הניצחון לספרטק שהעניק את הניצחון בדרבי.
ב-29 באוגוסט 2020, במשחק הביתי של המחזור הששי באליפות רוסיה מול ארסנל טולה (2:1), הוא נכנס לראשונה בהרכב הפותח ושיחק 90 דקות, כשהוא מבקיע שער בדקה 41 מבישול של זלימחאן בקאייב.
ב-7 בנובמבר 2020, במשחק המחזור ה-14 באליפות רוסיה מול אורל (2:2) בדקה הששית הבקיע שער מבישול של איירטון ובדקה ה-45 הוא כבש שער שני ובישל פנדל והוכתר כשחקן המשחק.
ב-7 במרץ 2021, ביום הולדתו, במשחק המחזור ה-21 באליפות רוסיה מול קרסנודאר (6:1) כבש שער בדקה 2 ונבחר לאיש המשחק בזכות כיבוש השער הראשון שהיה המהיר ביותר באותה עונה.
ב-13 במרץ 2021, במשחק החוץ של המחזור ה-22 באליפות רוסיה מול דינמו מוסקבה (2:1), בדקה ה-30 של המשחק, הוא בישל שער לוויקטור מוזס, ובדקה 63 ארגן בעיטת עונשין ובכך סייע לקבוצתו להשיג ניצחון חשוב בדרבי.
בסוף מרץ 2021 סובולב הגיע למאזן של 5 שערים וקצב הבקעות ממוצע של 50 דקות לשער והיה ממוקם במקום השלישי ברשימת מלכי השערים בקרב כדורגלני עשר הליגות הטובות בעולם.
במרץ, הוא נבחר לשחקן החודש.
בסך הכל, בעונת 2020/21 הוא שיחק 24 משחקים (22 באליפות ו-2 בגביע), בהם כבש 15 שערים (14 באליפות ו-1 בגביע) ועשה 4 בישולים באליפות.
בסיום העונה סיים עם ספרטק במקום השני באליפות.
הוא הבקיע את שערו הראשון בעונת 2021/22, ב-30 ביולי 2021 במשחק החוץ של המחזור השני באליפות רוסיה מול קריליה סובייטוב (1:0), לאחר שהבקיע פנדל בדקה 68 והוכר גם לשחקן המשחק.
ב-13 באוגוסט 2021, הוא חתם על חוזה חדש עם ספרטק עד 2026. ב-20 באוקטובר 2021, במשחק הביתי של המחזור השלישי ב מול לסטר סיטי (3:4), הוא כבש צמד ובכך כבש את שעריו הראשונים במפעלים האירופיים.
הוא המשיך להפתיע עם צמד מול נאפולי בניצחון קבוצתו 2:1 ב-24 בנובמבר 2021.
בספטמבר 2024 עזב את ספרטק וחתם ל-3 שנים בזניט סנקט פטרבורג, תמורת דמי העברה של 10 מיליון יורו.
את שער הבכורה במדי הקבוצה הבקיע במשחק הגביע הרוסי בכדורגל כשהבקיע בדקה 61, מול אקרון טוליאטי בניצחון קבוצתו ב-2 באוקטובר 2024. את שער הבכורה בליגה הבקיע באפריל 2025, בשוויון 1:1 מול לוקומוטיב מוסקבה.
הוא כבש לראשונה 2 שערים במשחק במדי זניט, בניצחון 2:1 על ניז'ני נובגורוד במחזור 27.
ב-17 בינואר 2018 זומן לנבחרת הצעירה של רוסיה.
ב-8 באוקטובר 2020 ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת בהפסד 1–2 לנבחרת שוודיה במשחק ידידות כשהוא כובש את השער המצמק עבור הנבחרת הרוסית.
כדורגלן החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל: יולי 2019
סגנות אליפות ליגת הכדורגל הלאומית: 2017/18
אלכסנדר המילטון סטיבנס היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסגן נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה") בין השנים 1861 – 1865, ובהמשך כיהן כמושל ג'ורג'יה ה-50 משנת 1882 ועד מותו.
כחבר המפלגה הדמוקרטית הוא ייצג את מדינתו ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית קודם להיבחרו כמושל.
סטיבנס למד בפרנקלין קולג' והקים משרד עורכי דין בעיירתו קרופורדוויל שבג'ורג'יה.
לאחר שכיהן בשני בתי האספה הכללית של ג'ורג'יה, הוא נבחר לקונגרס של ארצות הברית והחל לכהן בו ב-1843. הוא היה לאחר מחברי המפלגה הוויגית מן הדרום והתנגד נחרצות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לאחר המלחמה היה סטיבנס לתומך בולט של פשרת 1850 וסייע לנסח את "מצע ג'ורג'יה" שהתנגד לפרישת המדינה מארצות הברית.
כתומך של החלת העבדות בטריטוריות החדשות, סייע סטיבנס גם להעביר את חוק קנזס נברסקה.
עם קריסת המפלגה הוויגית בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוא הצטרף בסופו של דבר למפלגה הדמוקרטית ופעל יחד עם נשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן לקבלתה של קנזס כמדינה על פי חוקת לקומפטון.
בבחירות לקונגרס של 1858 סירב סטיבנס להתמודד על כהונה נוספת, אך המשיך להטיף באופן פומבי נגד הפרישה.
לאחר שג'ורג'יה ומדינות דרומיות נוספות פרשו מהאיחוד וייסדו את הקונפדרציה, הוא נבחר כסגן נשיא הקונפדרציה.
ב"נאום אבן הפינה" שהוא נשא במרץ 1861, הוא הגן על העבדות, אף על פי שלאחר המלחמה הוא הרחיק את עצמו מעמדותיו הקודמות.
במהלך המלחמה הוא מתח בהדרגה יותר ויותר ביקורת על צעדי המדיניות של ג'פרסון דייוויס, במיוחד בנוגע להחלת גיוס החובה והשעיית חוק הביאס קורפוס.
ב-1865 הוא היה אחד מחבר המשלחת שנועדה עם אברהם לינקולן ב"וועידת האפמטון רודס" הכושלת לדיון על תנאי השלום.
לאחר המלחמה הושם סטיבנס בכלא עד אוקטובר 1865. בשנה שלאחר מכן בחרה בו המועצה המחוקקת של ג'ורג'יה כחבר סנאט ארצות הברית, אך הסנאט לא אישר את בחירתו בשל חלקו במלחמת האזרחים.
ב-1873 הוא נבחר לבית הנבחרים, שם הוא כיהן עד 1882, כאשר הוא התפטר מהקונגרס כדי לכהן כמושל ג'ורג'יה.
בתפקיד זה הוא כיהן עד מותו במרץ 1883.
אלכסנדר המילטון סטיבנס נולד ב-12 בפברואר 1812. הוריו היו אנדרו בסקינס סטיבנס ומרגרט גרייר.
משפחת סטיבנס חיה בחווה במחוז טאליהפרו שבג'ורג'יה.
בעת לידתו החווה הייתה חלק ממחוז וילקס.
מחוז טאליהפרו אוחד ב-1825 משטחיהם של מחוזות גרין, הנקוק, אוגלת'רופ, וורן ווילקס.
אביו, שבמקור היה מפנסילבניה, הגיע לג'ורג'יה ב-1795, בגיל 12. הוא "ניחן ביכולות אינטלקטואליות נדירות, בעל יכולת שיפוט בריאה, ידע לייעץ לאנשים, אדם נבון, עצמאי, כנה ואמיץ".
אמו, שהייתה ילידת ג'ורג'יה, ואחותו של רוברט גרייר, מייסדו של "אלמנך גרייר", מתה ב-1812 בגיל 26 כאשר בנה אלכסנדר היה בן שלושה חודשים בלבד.
במבוא לספר "זכרונותיו של אלכסנדר ה.
סטיבנס" נאמר עליה ועל משפחתה: "מרגרט הגיעה מחברה של אוהבי ספרים, שהתעניינה בחוק, במלחמה ובמטאורולוגיה...
בדמותו של בנה נטבע מגוון של תכונות.
הוא [אלכסנדר סטיבנס] היה חסכן, נדיב ופרוגרסיבי, אחד מעורכי הדין הטובים בארץ, קורא ואספן של ספרים, עוקב אדוק אחר מזג האוויר ואביו של שירות מזג האוויר הלאומי".
ב-1814 נשא אביו של סטיבנס את מטילדה לינדזי, בתו של הקולונל ממלחמת העצמאות של ארצות הברית ג'ון לינדזי.
במאי 1824 היה סטיבנס בן 12. באותו חודש נפטר אביו מדלקת ריאות ושבוע לאחר מכן נפטרה מאותה מחלה גם אמו החורגת.
בעקבות מותם פוזרו הוא וכמה מאחיו ואחיותיו בין כמה קרובי משפחה.
הוא גדל אצל משפחה ענייה ובתנאים קשים.
זמן לא רב לאחר מות אביו ואמו החורגת הוא נשלח לחיות אצל אחי אמו, הגנרל ארון ו.
גרייר, ליד רייטאון שבמחוז טאליפהרו.
הגנרל גרייר ירש את הספרייה של אביו, שעליה נאמר שהיא הייתה "הספרייה הגדולה ביותר בחלק זה של הארץ".
אלכסנדר סטיבנס, שנהג לקרוא בשקיקה גם בנעוריו, הזכיר את הספרייה הזאת בספר זכרונותיו.
כנער חלוש אך מפותח לגילו, רכש סטיבנס הצעיר את חינוכו באמצעות נדיבותם של כמה נדבנים.
אחד מהם היה הכומר הפרסביטריאני אלכסנדר המילטון ובסטר, שניהל בית ספר בוושינגטון שבג'ורג'יה.
מתוך כבוד אליו, אימץ סטיבנס את שמו האמצעי של מטיבו, המילטון, כשם האמצעי שלו.
הוא המשיך את לימודיו בקולג' פרנקלין (לימים אוניברסיטת ג'ורג'יה) שבאת'נס, שם הוא היה שותפו לחדר של קרופורד ו.
לונג (לימים רופא ורוקח מפורסם) וחבר ב"חברה הספרותית פי-קפא".
הוא גייס תרומות לאולם של החברה שנבנה בקמפוס האוניברסיטה.
סטיבנס סיים את לימודיו ב-1832 והיה המצטיין בכיתתו.
לאחר כמה שנים לא מאושרות בהן שימש כמורה בבית ספר, החל סטיבנס את לימודי המשפטים.
ב-1834 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ג'ורג'יה והחל קריירה מצליחה כעורך דין בקרופורדוויל.
במהלך 32 שנות הקריירה שלו הוא רכש מוניטין של סניגור מיומן שייצג אנשים שהואשמו שלא בצדק.
אף לא אחד מלקוחותיו שהואשם בעבירה שהעונש שנקבע עליה היה עונש מוות לא הורשע בדין.
כשצבר את עושרו, החל סטיבנס ברכישת אדמות ועבדים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים היו בבעלותו 34 עבדים וכמה אלפי אקרים של אדמה.
ב-1836 הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, שם הוא כיהן עד 1841. ב-1842 הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה.
החל מה-2 באוקטובר 1843 ועד 3 במרץ 1859 כיהן סטיבנס כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
כשהחל את כהונתו שם הוא נבחר כנציג המפלגה הוויגית, בבחירות מיוחדות שנערכו למלא מושב שהתפנה עקב התפטרותו של מארק א.
מושב זה היה מושב כללי שייצג את ג'ורג'יה, שכן עד השנה שלאחר מכן לא היו במדינה מחוזות בחירה לבית הנבחרים.
ב-1844 הוא נבחר מחדש כחבר המפלגה הוויגית מטעם המחוז השביעי של ג'ורג'יה ושוב בשנים 1846 ו-1848. ב-1851 הוא נבחר כחבר המפלגה היוניוניסטית ושוב ב-1853 מטעם המחוז השמיני.
ב-1855 וב-1857 הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית.
כמחוקק ברמה הלאומית בשנים הגורליות שלפני מלחמת האזרחים, היה סטיבנס מעורב בכל המאבקים חוצי המפלגות.
הוא החל כתומך מתון בעבדות, אך בהמשך קיבל את הרציונל הדרומי השולט שהגן על קיומו של מוסד העבדות.
עד מהרה דרך כוכבו של סטיבנס כאחד מהוויגים הדרומיים המובילים בבית.
הוא צידד בסיפוחה של טקסס ב-1845. יחד עם חבריו למפלגה הוויגית, הוא התנגד בתקיפות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובהמשך התנגד באותה תקיפות ל"הצעת וילמוט" שהייתה אמורה לאסור את הנהגתה של העבדות בטריטוריות שארצות הברית השתלטה עליהם במלחמה.
מנגד, הוא גם עמד בראש חברי הבית שהגישו את "פשרת קלייטון", שהייתה אמורה למנוע את הנהגת העבדות בטריטוריית אורגון ולהשאיר את ההחלטה על העבדות בניו מקסיקו ובקליפורניה לבית המשפט העליון.
בהמשך צעד זה כמעט וגרם למותו של סטיבנס כאשר הוא התווכח עם השופט פרנסיס ה.
קון, שדקר אותו מספר פעמים בהתקף זעם.
סטיבנס היה חזק יותר מתוקפו, אך הוא נותר בעמדת הגנה במהלך התקרית וסירב לחזור בו מעמדותיו גם במחיר חייו.
רק התערבותם של חברים אחרים בבית הצילה אותו.
פציעותיו של סטיבנס היו רציניות והוא שב לביתו שבקרופורדוויל כדי להחלים.
לפני מותו של קון ב-1859 התפייסו השניים.
ב-1848 לקחו סטיבנס ועמיתו מג'ורג'יה, רוברט טומבס חלק במסע הבחירות של זאכרי טיילור לנשיאות.
השניים התאכזבו וזעמו כאשר התברר שטיילור לא היה גמיש בנוגע להשלכות של פשרת 1850. סטיבנס וטומבס תמכו יחדיו בפשרה הזאת בין מדינות העבדות ומדינות החירות, אף על פי שהם התנגדו להחרגתה של העבדות בטריטוריות החדשות על בסיס הטעה ששטחים אלו שייכים לכל מדינות ארצות הברית.
השניים שבו מוושינגטון אל ג'ורג'יה כדי להבטיח את התמיכה מבית.
שניהם סייעו מאוד בניסוח ובאישור "מצע ג'ורג'יה" אשר ליכד יוניוניסטים בכל רחבי "הדרום העמוק".
סטיבנס וטומבס לא היו רק בעלי ברית פוליטיים, אלא גם חברים בנפש כל ימי חייהם.
סטיבנס תואר כ"אדם צעיר רגיש מאוד בעל הרגלים רציניים של לשאיפות כבירות, של גאווה שיסודה בעוני ובעיסוק חולני בעצמו", ניגוד "לטומבס הבריא, העשיר והעליז.
אך חברות מוזרה זו החזיקה מעמד במשך כל ימי חייהם".
באותה עת כבר פרש סטיבנס משורות המפלגה הוויגית, שכן האגף הצפוני שלה לא קיבל את מרותה בנוגע לאינטרסים של הדרום.
בג'ורג'יה הוא ייסד יחד עם טומבס והנציג הדמוקרטי האול קוב את "מפלגת האיחוד החוקתית" .
המפלגה סחפה את המדינה בהצבעה עבורה, ובפעם הראשונה, נבחר סטיבנס לקונגרס לא בתור ויגי.
הוא בילה את שלוש השנים הבאות כיוניוניסט, ולמעשה כעצמאי.
הוא התנגד נחרצות לפירוק המפלגה כאשר היא החלה להתפורר ב-1851. המציאות הפוליטית אילצה עד מהרה את היוניוניסטים הדמוקרטים במפלגה ליצור שוב שותפות עם המפלגה הלאומית ובאמצע 1852 השילוב של הדמוקרטים והוויגים הסתיים.
סוגיית הפרישה צצה שוב לחזית הדיון ב-1854, כאשר הסנאטור סטיבן דאגלס מאילינוי פעל לארגון טריטוריית נברסקה, שהייתה מצפון לקו פשרת מיזורי, במסגרת חוק קנזס נברסקה.
חקיקה זו עוררה זעם בצפון שכן היא התייחסה לעקרון "ריבונות העם" כהפרה של פשרת מיזורי.
אלמלא סטיבנס, החוק ככל הנראה לא היה עובר בבית הנבחרים.
הוא עשה שימוש בשיטות אפלות ומאוחר תיאר את התקופה הזאת כ"תהילה הגדולה ביותר בחיי".
מנקודת זמן זו והלאה הצביע סטיבנס יחד עם הדמוקרטים.
עד לאחר שנת 1855 לא ניתן היה להגדיר אותו כדמוקרט, ואפילו אז הוא מעולם לא הכריז על כך באופן רשמי.
במעבר זה ניתק סטיבנס בצעד בלתי הפיך את קשריו עם עמיתיו לשעבר מהמפלגה הוויגית.
כאשר התפרקה המפלגה הוויגית לאחר בחירות 1852, חברו כמה מהוויגים אל "תנועת שאינם יודעים דבר" קצרת הימים, אך סטיבנס התנגד בכל כוחו לתנועה זו בשל החשאיות שלה ובשל עמדותיה נגד המהגרים ונגד הקתולים.
על אף הגעתו המאוחרת של סטיבנס למפלגה הדמוקרטית, עד מהרה הוא תפס בה מעמד בכיר.
הוא אף לקח על עצמו את ניהול זמני הדיון בבית הנבחרים מטעם הנשיא ג'יימס ביוקנן במהלך המאבק העקר על הפיכתה של טריטוריית קנזס למדינת עבדות על בסיס חוקת לקומפטון ב-1857. הוא היה פעיל מאוד בהכנת החוק שהציע לקנזס העברה של קרקעות פדרליות בתמורה להסכמתה לחוקת לקומפטון, הצעה שלא התקבלה.
בבחירות של 1858 סטיבנס לא התמודד על בחירתו מחדש לקונגרס.
בשנתיים הבאות נשחקה הרגיעה בין הצדדים בנוגע לפרישה וסטיבנס היה יותר ויותר ביקורתי כלפי הקיצוניים בדרום.
אף על פי שלמעשה כל הדרום בז לדאגלס כבוגד בזכויות הדרום בשל העובדה שהוא התנגד לחוקת לקומפטון והסתכסך עם הנשיא ביוקנן, שמר סטיבנס על יחסים טובים איתו ואף שימש כאחד האלקטורים מטעמו בבחירות לנשיאות ב-1860.
ב-14 בנובמבר 1860 נשא סטיבנס נאום, שכותרתו הייתה "טענותיו של פורש", ובו הוא אמר:
ערב פרוץ מלחמת האזרחים יעץ סטיבנס להשהות כל פעולה צבאית כנגד ארצות הברית בפורט סאמטר ובפורט פיקנס כדי שהקונפדרציה תוכל לבנות את כוחה ולאגור משאבים.
ב-1861 נבחר סטיבנס כנציג לוועידת הפרישה של ג'ורג'יה שדנה בתגובת המדינה לבחירתו לנשיאות של אברהם לינקולן.
במהלך הוועידה, וכן במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של 1860, סטיבנס, שנודע כ"חכם מליברטי הול" (שם אחוזתו), קרא לדרום להישאר נאמן לאיחוד, והשווה אותו לספינה דולפת אך ניתנת לתיקון.
במהלך הוועידה הוא הזכיר לעמיתיו הנציגים שהרפובליקנים הם מיעוט בקונגרס (בעיקר בסנאט) ואפילו עם נשיא רפובליקני, הם יאלצו להתפשר כפי שנעשה בעשורים האחרונים.
בשל העובדה שבית המשפט העליון החליט ברוב של 7 מול 2 בתיק דרד סקוט, ייקח לסנאט עשורים כדי לאשר מינויים שיהפכו החלטה זו על פיה.
בוועידה הוא הצביע נגד פרישה, אך עמד על זכות הפרישה אם הממשל הפדרלי ימשיך להרשות למדינות הצפון לבטל את חוק העבד הנמלט באמצעות חקיקת "חוקי חירות אישית".
הוא נבחר לקונגרס של הקונפדרציה שבחר בו כסגן הנשיא בממשלה הזמנית.
ב-21 במרץ 1861 נשא סטיבנס את "נאום אבן הפינה" המפורסם שלו בסוואנה, ג'ורג'יה.
בנאום זה הוא הכריז שהעבדות היא מצב טבעי של השחורים ואבן היסוד של הקונפדרציה.
הוא הכריז שביחס לחוקת ארצות הברית, "הממשלה החדשה שלנו הוקמה בדיוק על בסיס הרעיונות ההפוכים – יסודותיה ניצבים ואבן הפינה שלה מונחת, על האמת הגדולה שהשחורים אינם שווים לאדם הלבן – שהעבדות, הכפיפות לגזע העליון, היא המצב הטבעי והנורמלי שלהם".
ב-1862 הביע סטיבנס לראשונה בפומבי את התנגדותו לממשלו של דייוויס.
במשך כל תקופת המלחמה הוא גינה רבים מצעדי המדיניות של הנשיא, כולל גיוס החובה, השעיית חוק הביאס קורפוס, צעדים כלכליים, צעדי מיסוי והאסטרטגיה הצבאית של דייוויס.
באמצע שנת 1863 שלח דייוויס את סטיבנס בראש משלחת לוושינגטון די.
כדי לדון בחילופי שבויים, אך ניצחון האיחוד בקרב גטיסברג גרמו לממשל לינקולן לסרב לקבל אותו.
עם התמשכות המלחמה והתדרדרות מצבה של הקונפדרציה, דיבר סטיבנס בגלוי יותר ויותר על התנגדותו לממשל הקונפדרציה.
ב-16 במרץ 1864 הוא נשא נאום בפני בית המחוקקים של ג'ורג'יה שזכה לדיווח נרחב הן בצפון והן בדרום.
בנאום זה הוא תקף את ממשל דייוויס על תמיכתו בגיוס חובה ועל השעיית חוק הביאס קורפוס והביע את תמיכתו בקובץ החלטות שנועדו להבטיח את השלום.
מאז ועד לתום המלחמה, כשהוא ממשיך ללחוץ לפעולות שמטרתן הבאת השלום, יחסיו עם דייוויס, שלא היו חמימים עוד מההתחלה, הפכו לגרועים לחלוטין.
ב-3 בפברואר 1865 היה סטיבנס אחד משלושת נציגי הקונפדרציה שנועדו עם הנשיא לינקולן על סיפון ספינת הקיטור "ריבר קווין", במה שנודע כ" וועידת האפמטון רודס", מאמץ עקר לדון בצעדים לסיום הלחימה.
סטיבנס ולינקולן היו ידידים קרובים ובעלי ברית במפלגה הוויגית בשנות ה-40 של המאה ה-19. אף על פי שלא הושגה הסכמה על תנאי שלום, הסכים לינקולן לדאוג לאיתור מקומו של אחיינו של סטיבנס, לוטננט ג'ון א.
עם שובו לוושינגטון, הורה לינקולן לשחרר את לוטננט סטיבנס.
סטיבנס נעצר בעוון בגידה בארצות הברית בביתו שבקופורדוויל ב-11 במאי 1865. הוא נכלא בפורט וורן שבנמל בוסטון עד לשחרורו חמישה חודשים לאחר מכן באוקטובר 1865.
ב-1866 נבחר סטיבנס לסנאט ארצות הברית על ידי בית הנבחרים הראשון שהתכנס על פי חוקת ג'ורג'יה החדשה, אך הוא לא הורשה לתפוס את מושבו בשל ההגבלות שהוטלו על בכירי הקונפדרציה לשעבר.
בין השנים 1868 – 1870 הוא פרסם ספר על ההיסטוריה של ארצות הברית ובו פרס את "המטרה האבודה" של הקונפדרציה: שזכות הפרישה היא חוקית ועל התוקפנות של מדינות הצפון.
ב-1873 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג המפלגה הדמוקרטית מטעם המחוז השמיני של ג'ורג'יה כדי לתפוס את מושבו של אמברוז ר.
רייט שנפטר טרם שהחל לכהן בתפקידו.
בהמשך הוא נבחר מחדש מטעם המחוז השמיני כדמוקרט עצמאי ב-1874, 1876 וב-1878 ושוב כדמוקרט ב-1880. ב-4 בנובמבר 1882 הוא התפטר מחברותו בבית הנבחרים ובאותו יום הוא נבחר למשרת מושל ג'ורג'יה.
תקופת כהונתו כמושל הייתה קצרה.
אלכסנדר סטיבנס נפטר ב-4 במרץ 1883, ארבעה חודשים לאחר שהחל לכהן בתפקידו.
בריאותו של סטיבנס הייתה רופפת כל חייו.
הוא סבל בעיקר מ"דלקת מפרקים שיגרונית משתקת ומרדיקולופתיה בגבו" אף על פי שגובהו בבגרותו היה 1.70 מטר, משקלו היה לרוב פחות מ-45 ק"ג.
לאחר המלחמה המשיכו רוב עבדיו לשעבר לעבוד עבורו, לעיתים עבור שכר נמוך או ללא שכר כלל.
קשה לומר אם החלטתם זו של עבדיו לשעבר נבעה מרצון חופשי או מחוסר ברירה על רקע אפשרויות התעסוקה המוגבלות של עבדים לשעבר בדרום העמוק באותה תקופה.
עובדים אלו המשיכו להיות איתו עד מותו.
אף על פי שהיה כבר זקן וחולה, המשיך סטיבנס לעבוד בביתו ובמטע שלו.
לדברי אחד מעבדיו לשעבר, נפל שער על סטיבנס כאשר הוא ועובד שחור אחר עסקו בתיקונו, "ומאז ועד למותו הוא סבל משיתוק".
קשה לאמת את נכונותה של עדות זו שכן אותו עבד לשעבר שמסר אותה לא נכח במקום בעת האירוע.
דמותו של סטיבנס הופיעה על שטר של 20 דולר של הקונפדרציה.
על שמו קרויים מחוז בג'ורג'יה ובטקסס.
סטיבנס שליד קרופורדוויל, שבו שוכן "ליברטי הול", ביתו של סטיבנס.
אוסף של מסמכיו האישיים של סטיבנס עבר דיגיטציה וזמין לציבור בספריית רובנסטיין שבאוניברסיטת דיוק.
פסל של סטיבנס ניצב באוסף היכל הפסלים הלאומי ומייצג אחד משני אישים הקשורים להיסטוריה של ג'ורג'יה, השני הוא קרופורד ו.
נשמעו קריאות להחליף את פסלו של לונג באוסף בפסלו של בן ג'ורג'יה אחר, כמו מרטין לותר קינג.
אלכסנדר סוחצ'בסקי (בפולנית: Aleksander Sochaczewski; 3 במאי 1843, אילוב – 15 ביוני 1923, ליד וינה) היה צייר יהודי-פולני.
אלכסנדר סוחצ'בסקי נולד בשם לייב זונדר למשפחה יהודית באילוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין).
בשנת 1860 הוא הגיע לוורשה והחל ללמוד ציור באקדמיה מקומית.
בשנת 1862 הוא נעצר על ידי השלטונות הרוסים ולאחר סיום מרד ינואר נשפט לעונש מוות שהומר להגלייה של 20 שנים בסיביר.
בשנת 1884 אלכסנדר סוחצ'בסקי קיבל אישור לצאת מסיביר אך היה צריך לעזוב את תחומי האימפריה הרוסית והתיישב בלביב שבאותה תקופה היה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא המשיך בלימודי ציור ורוב יצירותיו הוקדשו לחיי של הגולים הפולנים בסיביר.
עבודתו על הציור המפורסם שלו "פרידה מאירופה" הסתיימה בשנת 1894. בשנים 1897–1900 הוא התגורר בבריסל ואחר כך עבר לווינה.
בשנת 1913 אוסף תמונותיו הוצג בלביב בתערוכה לכבוד ה-100 של המרד וזכה להצלחה גדולה.
בסיום התערוכה סוחצ'בסקי תרם את התמונות למוזיאון של לביב.
האוסף שרד מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1941, כאשר העיר הייתה בשליטת ברית המועצות כל התמונות הועברו לקייב.
בשנת 1956 משרד התרבות הסובייטי העביר אותם לחזקת פולין.
החל משנת 1963 התמונות מוצגים במוזיאון בוורשה.
אלכסנדר ולריאנוביץ' סמוילנקו הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי-רוסי, במאי קולנוע, מפיק, מסעדן, מנחה רדיו.
בשנת 1988 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לתיאטרון על שם שצ'וקין.
במשך זמן מה הוא לא עבד במקצועו - כמנהל בתיאטרון על שם וחטנגוב ואז נכנס לעסקים: יחד עם השחקן מקסים סוחאנוב יצרו סדנת תיאטרון לייצור תפאורה.
אך לאחר זמן מה מכרו אותו ופתחו כמה מועדונים ומסעדות במוסקבה, אלכסנדר סמוילנקו נאלץ להישאר כמסעדן זמן מה.
יחד עם מקסים סוחנוב הוא הבעלים של מסעדת "מאיאק", "סטניסלבסקי" ומסעדות אחרות.
מאז 1997 עובד בתיאטרון הדרמה במוסקבה על שם סטניסלבסקי.
מאז 2007 - בתיאטרון מלאיה ברונאיה.
הוא שיחק בהצגות תיאטרון האומות ותיאטרון אחר.
מתחילת שנות האלפיים משחק באופן פעיל בהפקות טלוויזיה וקולנוע (הסרטים "משמר הלילה", "משמר היום" והסיטקום "בנותיו של אבא", "מז'ור" ו"מעושר לאושר" הביאו את התהילה הגדולה ביותר).
בפברואר 2016 הציגה חברת ההפקות אלכסנדרה סמוילנקו ותיאטרון ירמולובה את המחזה של המחזאי האמריקאי דון ניגרו "דון ג'ובאני"
הוא מנחה תוכנית הרדיו "חדר אדים עם אלכסנדר סמוילנקו" בתחנת הרדיו "City-FM".
אלכסנדר ויקטורוביץ' סולוניק היה רוצח שכיר רוסי, שביצע עשרות רציחות, ביניהם רצח בכירים במאפיה הרוסית והפך לאגדה של העולם התחתון ורשויות אכיפת החוק בשנות ה-90. שלוש פעמים ברח ממעצר, היה ידוע בכינוי "סשה המקדוני" ו"ולריאניץ'".
נולד ב-16 באוקטובר 1960 בקורגן שבברית המועצות.
כילד גילה עניין רב בהיאבקות חופשית ובנשק חם.
בנעוריו התחבר לאנדריי קולגוב שלימים הפך לאחר ממנהיגי הפשע המאורגן בקולרגן.
לאחר סיום לימודיו גויס לצבא הסובייטי ושובץ בחיל שריון.
שירות כחלק מהכוחות הסובייטיים בגרמניה.
לאחר סיום שירותו שירת כשוטר במשטרת גרמניה, אך לאחר שישה חודשים סולק מתפקידו בגין פגיעה בכבוד התפקיד.
סולוניק שב לקורגן בה עבד כחופר קברים בבית קברות.
עמיתיו לעבודה היו אנשים שלימים היו חלק מהנהגת ארגון הפשע המקומי.
ב־14 באפריל 1988 גזר בית המשפט המחוזי בקורגן על סולוניק 8 שנות מאסר בגין אונס.
במשפט חברו אנדריי קוליגוב העיד כעד הגנה.
לאחר הכרזת פסק הדין, הוא פגע במלווים ונמלט.
כעבור כמה חודשים הוא נעצר שוב בטיומן, אך הוא שוב ברח לאחר שישב בכלא במשך כשנתיים.
הוא לא הכיר בחוקי הכלא כשריצה את עונשו במחנות פרם
כשנודע לאסירים על עברו המשטרתי, נאלץ להתמודד עם ניסיונות להורגו.כתוצאה מכך 30 צלקות נותרו על ראשו של סולוניק.
3 באפריל 1990 נמלט מכלא בעיר אוליאנובסק דרך מערכת הביוב.
הוא חזר לקורגן והשתלב שם בפשע המאורגן המקומי והחל להשכיר את שירותיו כרוצח.
ב־3 ביוני 1990 ביצע סולוניק את הרצח הראשון בשכירות - בטיומן הוא רצח את ניקולאי פרישיניץ', מנהיג ארגון הפשע "אישימסקאיה".
בסוף שנת 1990, סולוניק התיישב באורחובו-זויבו עם תעודת זהות מזויפת, משם נסע מדי יום למוסקבה, שם הפך ל"רוצח מן המניין" של ארגון הפשע קורגנסקאיה .
ב -11 באפריל 1993 הרג סולוניק, את אחד ממנהיגי ארגון הפשע באומנסקאיה, ולרי דלוגאץ' (הידוע בכינוי "גלובוס"), סמוך לדיסקוטק, ובאמצעות קרבין SKS.
סולוניק עוכב ב־6 באוקטובר 1994 בשוק פטרובסקי-רזומובסקי במוסקבה.
לאחר שנכנס בצייתנות לחדר המשטרה עם חברו, שלף לפתע סולוניק אקדח גלוק 17 טעון וירה בשלושה שוטרים ובמאבטח פרטי אחד.
תוך כדי בריחה הוא ניסה לירות לאחור בשומרים שהתקרבו, אך לא פגע, והוא עצמו נפצע בכליה.
בבית החולים הודה סולוניק ברציחות.
לאחר מכן הוא שהה בכלא מטרוסקאיה טישינה, שם לא הרגיש בטוח, בהתחשב בכך שבנוסף לפסק הדין בבית המשפט, שוטרים רצו את מותו בגין רצח עמיתיהם ונציגי ארגוני פשע בגין רציחות של בכירים.
ב־5 ביולי 1995 ברח סולוניק מהכלא, ממנו איש לא ברח לפניו.
אחד השומרים, סמל שירות פנים סרגיי מנשיקוב, שעל פי הגרסה הרשמית הוצב לעמדה זו על ידי איזשהו ארגון פלילי משפיע ונעלם לאחר מכן, עזר לרוצח להימלט.
על פי גרסה אחרת, ארגוני הפשע "קורגנסקאיה" ו"אורחובסקאיה" שיחדו את השומר ושילמו לו 500 אלף דולר אמריקאי.
מנשקוב הביא לסולוניק ציוד טיפוס ואקדח.
לאחר שהסתירו בובה מתחת למצעים, שניהם טיפסו לגג, שם היו חצרות ההליכה, וירדו ברחוב לאורך חבל.
סרגיי מנשיקוב, אולי בידיעת סולוניק, נהרג בתחילת נובמבר 1995 בפרבר של אתונה.
באוגוסט 1995 הגיע סולוניק לאתונה.
בשנתיים לאחר בריחתו הסתתר בחו"ל תחת השם הבדוי ולדימיר קסוב.
בתחילת 1997, נראה יחד עם דוגמנית האופנה המפורסמת, והפינליסטית בתחרות היופי של מיס רוסיה 96, סבטלנה קוטובה בת ה-22. על פי אחת הגרסאות, שירותי החוץ הרוסיים והיוונים בשנת 1995 ידעו על בואו, אך יוון התעלמה מבקשותיה של רוסיה לאמת את זהותו ולהסגירו.
ייתכן כי המודיעין המסכל היווני גייס את סולוניק, והגן עליו משירותי הביטחון הרוסים.
מבחינתם, עבריין זה היה מקור למידע מבצעי בקרב ארגוני פשע רוסיים, שהיו רבים ביוון.
הרוצח עמד להזמין את חבריו מאיגון הפשע קורגן אך הפגישה מעולם לא התקיימה.
ולדימיר קסוב התגורר בווילה בכפר הקוטג' העילי לגוניסי .
ב־2 בפברואר 1997 התגלתה גופתו של סולוניק חנוק בשטח אשפה בפרברי אתונה.
אלכסנדר יו הולמס סטיוארט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, שהיה קשור לכמה מפלגות פוליטיות.
על אף התנגדותו לפרישתה של וירג'יניה מהאיחוד, ועל אף שלא החזיק בשום משרה לאחר שסיים את כהונתו בסנאט של וירג'יניה במהלך מלחמת האזרחים, לאחר המלחמה הוא דחה הצעה להיבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית.
סטיוארט עמד בראש "ועדת התשעה" , שניסתה להפוך על פיהם את השינויים שנבעו ממדיניות השיקום.
הוא גם שימש כרקטור של אוניברסיטת וירג'יניה.
אלכסנדר סטיוארט נולד בסטאונטון, וירג'יניה, כאחד משלושת בניהם של השופט ארצ'יבלד סטיוארט, בן חסותו של תומאס ג'פרסון וצאצא מדור שלישי של מהגרים סקוטים-אירים, ושל רעייתו, אלינור (לבית בריסקו), צאצאית למהגרים אנגלים.
לאחר שסיים ללמוד אצל מורים פרטיים, הוא המשיך את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של ג'ון טיילו לומקס, וסיים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה בשארלוטסוויל לפני שב-1833 נשא לאישה את דודניתו פרנסס קורנליה בולדווין.
לזוג נולדו שש בנות ושלושה בנים.
ב-1828 התקבל סטיוארט ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ועד מהרה הוא היה פעיל ב.
הוא תמך במסע הבחירות הבלתי מוצלח של הנרי קליי בבחירות לנשיאות של 1832.
ב-1836 בחרו בוחרי מחוז אוגוסטה שבווירג'יניה את סטיוארט לייצג אותם בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא נבחר פעמיים מחדש מטעם המפלגה הוויגית.
תקופת הכהונה בתפקיד זה הייתה אז חד-שנתית ועד היום היא נחשבת למשרה חלקית.
סטיוארט שימש כחבר בוועדת בתי המשפט של בית הנבחרים וכן דחף לביצוע עבודות ציבוריות, כמו כרייתה של תעלת נהר ג'יימס וכמה מסילות ברזל.
על אף המלצות בדוח הביקורת שהוא הגיש בנוגע לליקויים בעבודות אלו שלא התקבלו, ב-1838 היא סטיוארט לחבר זוטר בוועדת הדרכים ונתיבי המים הפנימיים.
ב-1840 ניצח סטיוארט בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שחבר הקונגרס שכיהן מטעם אותו מחוז בחירה, איש הסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית, רוברט קרייג, דחה את האפשרות להתמודד לבחירה מחדש.
בבחירות הוא הביס את הדמוקרט ולימים מושל וירג'יניה ג'יימס מקדואל.
סטיוארט שימש כחבר בוועדת הצי של בית הנבחרים, והחל מפברואר 1842 כחבר בוועדת החוץ של הבית.
הוא היה אחד משני הנציגים היחידים ממדינות הדרום שתמכו בנשיא לשעבר ג'ון קווינסי אדמס, כאשר הוא הציע לשים קץ לכלל שאסר להגיש עתירות נגד העבדות.
לאחר מותו של הנשיא ויליאם הנרי הריסון, מתח סטיוארט ביקורת על הנשיא החדש, ג'ון טיילר, גם הוא בן וירג'יניה, על התנגדותו להקמת בנק לאומי חדש, והוא גם תמך בהטלת מכסי מגן להגנת היצרנים האמריקאים (כולל אלו מווירג'יניה).
ב-1843, חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה שילבה את מחוז הבחירה ה-17 שמטעמו הוא נבחר עם מחוז הבחירה ה-11 שמטעמו כיהן ג'ון בוטס.
הדמוקרט ויליאם טיילור הביס את טיילור בבחירות שהתקיימו באותה השנה.
עם זאת, הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה, ושימש כאלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הוויגית, הן בבחירות לנשיאות של 1844, והן באלו של 1848.
סטיוארט גם חידש את עיסוקו בהיקף מלא בעריכת דין.
החל מ-1849 הוא היה אחד מעורכי הדין שהגנו על הגשר התלוי של וילינג, בעקבות תביעה שהוגשה לבית המשפט העליון של ארצות הברית על ידי אדווין סטנטון וקורנליוס דרה בשם מדינת פנסילבניה והעיר פיטסבורג שהלינו על ההפרעה לתנועת השיט בנהר אוהיו.
ב-1850 מונה סטיוארט כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא מילרד פילמור.
בתפקיד זה הוא כיהן במשך שלוש שנים.
מחלקת הפנים הוקמה על פי הצעתו של אחד משותפיו בייצוג חברת גשר וילינג, ואף אחד משני קודמיו בתפקיד לא החזיק מעמד זמן רב בו.
המחלקה, שאליה מוזגו , הלשכה לענייני אינדיאנים ומשרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית, פעלה גם כדי לפתור את בעיית הגבול עם מקסיקו.
סטיוארט לא שינה את תרבות הפטרונות הפוליטית, אך כל הפחות הוא קבע כללים וסטנדרטים למינויים הפוליטיים וחיסל חלק מהתוהו ובוהו המנהלי עד שהתפטר בתום תקופת נשיאותו של פילמור ב-1853.
ב-1852, כאשר המפלגה הוויגית הייתה בסיום דרכה, דחה סטיוארט הצעה להיות מועמדה כסנאטור.
תחת זאת, הוא זיהה עצמו עם מפלגת שאינם יודעים דבר, שהיו כאלו שהאשימו את חבריה כמי שפעלו נגד העבדות.
כאשר המושל הדמוקרטי של וירג'יניה, הנרי וייס, מתח ביקורת על המפלגה, פרסם סטיוארט סדרה של 12 מכתבים ארוכים על "השאלה האמריקאית" בעיתון Richmond Whig and Public Advertiser תחת שם העט "מדיסון", שמאוחר יותר קובצו בחוברת.
כמי שלא עודד ולא התנגד לעבדות, שיבח סטיוארט את הצעות מפלגת שאינם יודעים דבר למנוע ממהגרים זכויות שהוקנו לאזרחים שנולדו בארצות הברית.
ב-1860 היו בבעלותו של סטיוארט תשעה עבדים.
בנאום שנשא בפני האגודה החקלאית המרכזית של וירג'יניה, קיבל סטיוארט באופן מלא את העבדות כאינטרס המרכזי של השגשוג החקלאי של הדרום וטען שהיא גם הועילה לכלכלת הצפון, שכן שחרור העבדים עלול היה להוביל לאלימות.
בבחירות לנשיאות של 1860, תמך סטיוארט ב ובמועמדה ג'ון בל, שהיה וויגי לשעבר וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי.
בל זכה ברוב הקולות בווירג'יניה, אף על פי שבסופו של דבר הוא קיבל מעט יותר קולות בהשוואה מועמדים מפלגת הרוב.
משלחת מיוחדת מטעם וירג'יניה, שבה היו חברים סטיוארט, ויליאם פרסטון וג'ורג' ו.
רנדולף, נסעה לוושינגטון הבירה ונפגשה עם הנשיא לינקולן ב-12 באפריל לאחר נפילת פורט סאמטר.
השלושה מצאו את לינקולן איתן בדעתו להחזיק את המוצבים הפדרליים בדרום, ושבו לריצ'מונד, וירג'יניה ב-15 באפריל.
יומיים לאחר מכן עלתה החלטת הפרישה להצבעה נוספת בפני הוועידה.
כל שלושת נציגי מחוז אוגוסטה הצביעו שוב נגד הפרישה, אך זו עברה ואושררה על ידי המצביעים.
ב-14 ביוני היה סטיוארט בין אלו שחתמו על צו הפרישה הטקסי.
לאחר מכן הציע סטיוארט תיקונים בחוקת וירג'יניה מ-1851, שהוא סבר שהיו דמוקרטיים יתר על המידה.
הוא תלה בנוהגים הדמוקרטיים הבלתי מרוסנים במדינות החירות את האשם בבחירתו של לינקולן ומתח ביקורת על בתי הספר החופשיים של הצפון.
בכל אופן, ב-13 במרץ 1862 דחה ציבור המצביעים של וירג'יניה את הצעת הוועדה לבטל את הבחירות הכלליות למשרת מושל המדינה ולארגון מחדש של מערכת המשפט.
לאחר פרישת וירג'יניה, דחה סטיוארט כל הצעה להתמנות לתפקיד כל שהוא בקונפדרציה או בווירג'יניה לאחר תום כהונתו בסנאט המדינתי, ולא תמך בוועידת וילינג, שבסופו של דבר הובילה להקמתה של וירג'יניה המערבית.
עם זאת, הוא תמך ברווחתם של חיילי וירג'יניה.
יותר מכך, שניים מקרובי משפחתו שירתו כגנרלים בצבא הקונפדרציה: גיסו, ג'ון בראון בולדווין, ודודנו ג'ב סטיוארט.
סטיוארט עצמו דחה במפורש מינוי לוועדת השלום במרץ 1864.
ב-8 במאי 1865, כחודש לאחר כניעת וירג'יניה בבית המשפט של אפומטוקס, ישב סטיוארט בראש אספה שהתקיימה בסאונטון, שבה אומצו החלטות לבקש את הגנת צבא ארצות הברית ולהכריז שציבור אזרחי וירג'יניה נטש את דרך המרד.
סטיוארט גם נשא שבועת אמונים לארצות הברית ולממשלת וירג'יניה.
בשל העובדה שהוא מעולם לא החזיק במשרה בממשל הקונפדרציה, הוא היה זכאי להיבחר למשרה ציבורית, ובאותה שנה נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית.
עם זאת, על אף שהחזיק בידו אישורים על בחירתו לבית הנבחרים, נמנע ממנו לאייש את מושבו, שכן וירג'יניה טרם התקבלה מחדש לאיחוד, עד לקבלת חוקה חדשה למדינה שבה בין השאר הוצאה העבדות אל מחוץ לחוק.
בנאום שנשא באוניברסיטת וירג'יניה ביוני 1866, קונן סטיוארט על סופה של וירג'יניה הישנה.
הוא גם התנגד למדינות השיקום של הקונגרס.
באותה שנה היה סטיוארט נציג לוועידה הלאומית של השמרנים בפילדלפיה.
ב-1867 הוא מתח ביקורת על ועידת החוקה של וירג'יניה, שנבחרה בבחירות כלליות וכללה נציגים אפרו-אמריקאים.
זמן קצה לאחר שהתכנסה, היה סטיוארט ליושב ראש "ועדת התשעה" , שתמכה בנשיא החדש יוליסס ס.
גרנט, והצליחה להבטיח את קבלתה בהצבעה של חוקת וירג'יניה החדשה, שהתקבלה ברוב גורף, וצעדים נגד הקונפדרציה, שכשלו.
כך, ב-1870 התקבלה וירג'יניה מחדש כמדינה באיחוד.
ב-1873 נבחר סטיוארט שוב על ידי מצביעי מחוז אוגוסטה כחבר בית הנבחרים של המדינה, שם הוא שימש כחבר בוועדת הכספים של הבית.
הבחירה לא הייתה קלה, אך בהצבעה השנייה הוא נבחר וכיהן בשנים 1874–1877.
לאחר סיום כהונתו בבית הנבחרים של וירג'יניה ועד 1882, ולאחר מכן בשנים 1886–1887, שימש סטיוארט כרקטור אוניברסיטת וירג'יניה.
במהלך תקופה זו הוא חתר להשגת מימון לחינוך ציבורי, אך הדבר לא עלה בידו בשל בעיות מימון.
בשנים 1882–1884 לא קיבלה האוניברסיטה שום מימון ועובדיה אולצו לפרוש מעבודתם.
הוא גם שימש כנשיא האגודה ההיסטורית של וירג'יניה מ-1881 ועד מותו, פרסם חוברת בנוגע לוועדת התשעה על פי בקשתה והמשיך לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
אלכסנדר סטיוארט נפטר ב-13 בפברואר 1891 בביתו שבסטאונטון, שש שנים לאחר מות רעייתו.
השניים טמונים בבית הקברות ת'ורנרוז שבעיר.
מסמכיו שמורים באגודה ההיסטורית של וירג'יניה ובאוניברסיטת וירג'יניה.
הוא היה אחרון חברי הקבינט של פילמור שנותר בחיים.
אטקינסון (בן זוגה של בתו פרנסס פייטון סטיוארט), היה הנשיא העשירי של קולג' המפדן-סידני בשנים 1857–1883. ביתו של סטיוארט בסאונטון הוכנס ב-1972 למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אלכסנדר ניקולאייביץ' סוקורוב, NAR הוא במאי קולנוע רוסי.
יצירותיו המשמעותיות ביותר כוללות את הסרט עלילתי, תיבה רוסית (2002), שצולם בצילום יחיד ללא עריכה ופאוסט (2011), שזכה באריה הזהב, הפרס הגבוה ביותר לסרט הטוב ביותר בפסטיבל ונציה.
סוקורוב נולד בפודורביחה, מחוז אירקוטסק, בסיביר, למשפחה של קצין צבא.
הוא סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת ניז'ני נובגורוד ב-1974 ונכנס לאחד מאולפני VGIK בשנה שלאחר מכן.
שם התיידד עם טרקובסקי והושפע עמוקות מסרטו "מראה" ובהמשך בהמלצת טרקובסקי הצליח סוקורוב להתקבל לעבודה באולפני לנפילם.
רוב יצירותיו המוקדמות של סוקורוב נאסרו על ידי השלטונות הסובייטיים.
בתקופתו המוקדמת, הוא הפיק סרטים תיעודיים רבים, כולל "דיאלוגים עם סולז'ניצין" ודיווח על דירתו של גריגורי קוזינצב בסנקט פטרבורג.
סרטו "חוסר דאגה נוגה" היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-37 בברלין בשנת 1987.
"אם ובנה" (1997) היה סרטו העלילתי הראשון שזכה לשבחים בינלאומיים.
הוא התמודד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-20 במוסקבה, שם זכה בפרס גאורגי הקדוש.
הסרט בלבל את המבקרים בהומואירוטיות המרומזת שלו (אם כי סוקורוב עצמו מתח ביקורת על פרשנות מסוימת זו).
סוזן סונטג כללה שני מאפיינים של סוקורוב בין עשרת הסרטים האהובים עליה בשנות ה-90, ואמרה: "אין במאי פעיל היום שאת סרטיו אני מעריצה כל כך".
בשנת 2006, הוא קיבל את פרס אמן הקולנוע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי מנהיים-היידלברג.
סוקורוב הוא משתתף קבוע בפסטיבל קאן, כאשר ארבעה מסרטיו עלו שם לראשונה.
עם זאת, עד 2011, סוקורוב לא זכה בפרסים מובילים בפסטיבלים בינלאומיים גדולים.
במשך זמן רב, סרטו המצליח ביותר מבחינה מסחרית וביקורתית היה "תיבה רוסית" התיעודי למחצה (2002), שזכה לשבחים בעיקר בזכות התמונות המהפנטות חזותית והצילום היחיד שלו ללא עריכה.
סוקורוב צילם טטרולוגיה החוקרת את ההשפעות המשחיתות של הכוח.
שלושת הפרקים הראשונים הוקדשו לשליטים בולטים במאה העשרים: "מולוך" (1999), על היטלר, "טאורוס" (2001), על לנין, ו"השמש" (2005) על הירוהיטו.
ב-2011 צילם סוקורוב את החלק האחרון בסדרה, "פאוסט", המהווה שחזור לטרגדיה של גתה.
הסרט, המתאר אינסטינקטים ותוכניות של פאוסט בתאוות הכוח שלו, הוקרן בבכורה ב-8 בספטמבר 2011 בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-68 של ונציה.
הסרט זכה בפרס אריה הזהב, הפרס הגבוה ביותר של פסטיבל ונציה.
המפיק אנדריי סיגל אמר על הסרט: "לסרט אין רלוונטיות מיוחדת לאירועים עכשוויים בעולם - הוא מתרחש בתחילת המאה ה-19 - אבל משקף את ניסיונותיו המתמשכים של סוקורוב להבין את האדם ואת כוחותיו הפנימיים."
העולם הצבאי של ברית המועצות לשעבר הוא אחד מתחומי העניין המתמשכים של סוקורוב, בשל קשריו האישיים לנושא ומפני שהצבא סימן את חייהם של חלק גדול מאוכלוסיית ברית המועצות.
שלוש מיצירותיו, "קולות רוחניים: מיומני מלחמה", "וידוי: מיומנו של המפקד" ו"חלום חייל" סובבים סביב חיי הצבא.
וידוי הוקרן במספר פסטיבלי קולנוע עצמאיים, בעוד ששני האחרים כמעט ולא ידועים לקהל.
ב-1994 ליווה סוקורוב את החיילים הרוסים למוצב בגבול טג'יקיסטן-אפגניסטן.
התוצאה הייתה קולות רוחניים: מיומני מלחמה, מדיטציה קולנועית בת 327 דקות על המלחמה ורוח הצבא הרוסי.
צילומי נוף מופיעים בסרט, אבל גם המוזיקה (כולל יצירות של מוצרט, מסיאן ובטהובן) והסאונד חשובים במיוחד.
ז'רגון החיילים והשילוב של צלילי חיות, אנחות ושאר צלילי מיקום בערפל ואפקטים ויזואליים נוספים נותנים לסרט תחושה פנטסטית.
הסרט מאגד את כל המרכיבים המאפיינים את סרטיו של סוקורוב: טייקים ארוכים, שיטות צילום ועיבוד תמונה משוכללות, שילוב של תיעודי ובדיוני, חשיבות הנוף ותחושת הקולנוען המביא התעלות למחוות היומיומיות.
במסע מרוסיה לעמדת הגבול, בסרט, הפחד לא עוזב את פניהם של החיילים הצעירים.
סוקורוב לוכד את עמלם הפיזי ואת השממה הנפשית שלהם, כמו גם טקסים יומיומיים כמו ארוחות, התחלקות בטבק, כתיבת מכתבים וחובות ניקיון.
אין התחלה או סוף לדיאלוגים; סוקורוב שולל את המבנה הנרטיבי המקובל.
החלק האחרון של הסרט חוגג את בוא השנה החדשה, 1995, אבל האושר חולף.
למחרת הכל נשאר אותו דבר: ההמתנה האינסופית בעמדת גבול, הפחד והשממה.
ב"ווידוי: מיומנו של המפקד", סוקורוב צילם קצינים מהצי הרוסי, מראה את המונוטוניות וחוסר החופש בחיי היומיום שלהם.
הדיאלוג מאפשר לעקוב אחר השתקפויותיו של מפקד ספינה.
סוקורוב וצוותו עלו על ספינת סיור ימית לכיוון קובשינקה, בסיס ימי באזור מורמנסק בים ברנץ.
מרותקים במרחב המצומצם של ספינה שעוגנת במימי הקוטב הצפוני, הצוות צילם את המלחים כשהם יוצאים לפעילותם השגרתית.
חלומו של חייל הוא סרט נוסף של סוקורוב שעוסק בנושאים צבאיים.
הסרט יצא למעשה מחומר שנערך עבור אחת הסצנות בחלק השלישי של "קולות רוחניים".
הוקרן בפסטיבל אוברהאוזן בגרמניה ב-1995 כמחווה של סוקורוב למבקר האמנות וההיסטוריון הנס שלגל, כהוקרה על תרומתו לתמיכה ביוצרי קולנוע ממזרח אירופה.
הוא סובל מבעיות ראייה קשות.
במהלך פגישה בדצמבר 2016 של המועצה לתרבות ואמנויות פנה סוקורוב לנשיא ולדימיר פוטין בבקשה לשקול מחדש את פסק הדין נגד הקולנוען אולה סנצוב (שפוטין סירב לו).
בדצמבר 2021, במהלך ישיבת המועצה הנשיאותית לזכויות אדם, הציע סוקורוב לאפשר למחוזות כמו צ'צ'ניה להכריז עצמאות מרוסיה, הצעה שספגה ביקורת נוקבת מפוטין עצמו שביקר אותו על ההצעה להביא לפירוק רוסיה.
יומן סנט פטרבורג: חנוכת אנדרטה לדוסטויבסקי (1997)
יומן סנט פטרבורג: הדירה של קוסינצב (1998)
אלגיה של חיים: רוסטרופוביץ', וישנבסקיה (2006)
אלכסנדר סרגייביץ' סטרוגנוב היה ברון רוסי ובן למשפחת סטרוגנוב.